tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסינגל המוביל מהאלבום, "Hello", הפך לשיר הראשון בארצות הברית שמכר למעלה ממיליון עותקים דיגיטליים תוך שבוע מאז יציאתו.
בטקס פרסי אייבור נובלו לשנת 2016 נבחרה אדל לכותבת השירים של השנה בפעם השנייה על ידי האקדמיה הבריטית לכותבי שירים, מלחינים וסופרים.
באפריל 2016 היא הופיעה בפעם השנייה ברשימת טיים 100 של האנשים המשפיעים בעולם.
אדל הוכנסה לשדרת התהילה של רויאל אלברט הול בשנת 2018, מה שהפך אותה לאחת מאחד עשר המקבלים הראשונים של כוכב בשדרה.
אלבומי האולפן שלה 21 ו-25 היו שני האלבומים הנמכרים ביותר של שנות ה-2010 בבריטניה.
בדצמבר 2019, תחנות הטלוויזיה והרדיו הגדולות בישראל, ביניהם אתר "מאקו" כינו אותה לזמרת העשור של שנות ה-2010.
בשנת 2021 נבחרה אדל לאמנית האלבומים הנמכרת ביותר בבריטניה במאה ה-21, בהתבסס על נתוני חברת המצעדים הרשמית.
במאי 2022, מגזין "Time" כלל אותה בפעם השלישית בין 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם בקטגוריית ה"אייקונים".
מכיוון שאדל זכתה בפרסי אמי, גראמי ואוסקר, חסר לה פרס טוני כדי להשיג "סטטוס EGOT" החל משנת 2022. בדצמבר 2023, אדל נרשמה ב-100 הנשים של 2023 בכוח הבידור של הוליווד ריפורטר, וקיבלה את פרס המנהיגות של שרי לנסינג.
with Jools Holland פרק: 6 במאי 2011 2012 Live at the Royal Albert Hall תוכנית הכוללת את נקודות השיא של קונצרט אדל ב-21 בספטמבר 2011, כחלק מסיבוב ההופעות שלה "Adele Live".
2015 Adele at the BBC פרק מיוחד לטלוויזיה סאטרדיי נייט לייב פרק: "מתיו מקונוהיי / אדל" Adele Live in New York City פרק מיוחד לטלוויזיה גם מפיקה בפועל 2016 Glastonbury 2016 הופעה של אדל בפסטיבל.
2020 סאטרדיי נייט לייב פרק: "אדל / H.E.R." 2021 Adele One Night Only ספיישל טלוויזיה אמריקאי הכולל הופעות מהאלבום "30" וראיון עם אופרה ווינפרי.An Audience with Adele ספיישל טלוויזיה בריטית הכולל הופעות מהאלבום "30" וחברי קהל מפורסמים.202242nd Brit Awardsתוכנית פרסי הטלוויזיה הבריטית.
אדל אשכנזי (קרי: אוּדְל או אִידְל; ה'ת"ף – ה'תקמ"ז) הייתה בתו של הבעל שם טוב, אבי תנועת החסידות.
מעט ידוע בוודאות על קורות חייה, אך היא הפכה לדמות חשובה באגדות החסידים.
בשבחי הבעש"ט מסופר כי לפני פטירתו, אמר אביה ש.
מספרים, כי פעם בילדותה, בראש השנה לפני התקיעות, הבחינו כי אדל נעלמה מעזרת הנשים.
אביה, הבעל שם טוב, עצר את התפילה וכולם התחילו לחפשה.
הוא עצמו הלך לביתו ומצא אותה ישנה במיטתה.
הוא העיר אותה ואמר לה: "אינך יודעת כי אסור לישון בראש השנה?" אך היא ענתה לו: "אמא אומרת, ילד שישן, משאירים לו את החלק הטוב ביותר".
הבעש"ט הניח לה להמשיך לישון, חזר לבית הכנסת והורה להתחיל את התקיעות.
בסיפור אחר, על ניסיונו של הבעש"ט לעלות לארץ ישראל, מופיעה אדל כמי שהתלוותה אליו לנסיעה ביחד עם רבי צבי הסופר.
במהלך הנסיעה אירעו מאורעות רבים שמנעו מהם להגיע לארץ ובאחד מהם, נפלה אדל מן הספינה בה הפליגו, אל הים הסוער וניצלה בנס ברגע האחרון.
כמו כן מסופר שבמוצאי שבת אחד, שאל הבעל שם טוב את תלמידיו - איזה שער משערי השמיים הוא החשוב ביותר מבין השערים המוזכרים בתפילת יהי רצון של מוצאי שבת.
כל אחד מן התלמידים ציין שער אחר והבעש"ט לא קיבל את תשובותיהם.
אדל שנכחה במקום, ענתה: "שערי סייעתא דשמייא" (עזרה משמים).
אביה אישר את דבריה ואמר שזה אכן השער החשוב מכולם.
אדל נישאה לרבי יחיאל מיכל אשכנזי ולהם נולדו שלושה ילדים:
רבי משה חיים אפרים מסדילקוב, בעל "דגל מחנה אפרים"
פייגה, אמו של רבי נחמן מברסלב ושל רבי ישראל, המכונה "דער טויטער" (המת)
בשנת 2018 פרסמה הסופרת יוכי ברנדס ספר בשם "אדל".
הספר מגולל את סיפורו של הבעל שם טוב מנקודת מבטה של אדל, בהסתמך על סיפורים ששמעה הסופרת.
אדיתה פייכה היא זמרת אסטרדה ושחקנית קולנוע סובייטית ורוסייה.
בשנת 1988 הוענק לה תואר אמנית העם של ברית המועצות.
על פעילותה בתחום השירה קיבלה מספר עיטורים סובייטיים ורוסיים וכן עיטור פולני.
אדיתה פייכה נולדה בצרפת למשפחת מהגרים מפולין.
בשנת 1941 מת אביה וכעבור שלוש שנים מת גם אחיה הבכור (1944).
בשנת 1946 חזרה המשפחה לפולין.
הם התיישבו באזור שלזיה ופייכה החלה ללמוד פולנית ושרה במקהלה.
פייכה רצתה להיות מורה ובמסגרת חילופי תלמידים בשנת 1955 היא הגיעה ללנינגרד.
באותה שנה לא הייתה קבלה במכון למורים ולכן היא התקבלה לאוניברסיטת סנקט פטרבורג, לפקולטה לפילוסופיה, אותה סיימה בשנות ה-60.
בליל השנה האזרחית החדשה היא הופיעה ביחד עם להקת סטודנטים כשהיא שרה בפולנית.
ההצלחה הייתה גדולה והיא המשיכה לשיר בלהקה בניהולו של אלכסנדר ברונביצקי (בעלה לעתיד).
בשנת 1956 הלהקה נהפכה למקצועית ובהצעת פייכה היא קיבלה את השם "דרוז'בה" (חברות).
כבר באותה שנה הלהקה הקליטה את שיריה הראשונים עם אדיתה פייכה בתור זמרת הלהקה.
בשנת 1957 הם זכו לפרס בתחרות שירה בינלאומית שנערכה במסגרת פסטיבל הנוער והסטודנטים השישי.
בשנת 1959 הלהקה פוזרה על ידי השלטונות בטענות שהם מגזימים בשימוש בג'אז, לזמרת הראשית יש מבטא כבד והופעתם אינה הולמת מוזיקאים סובייטים.
אומנם תוך זמן קצר הלהקה קיבלה אישור לחדש את פעילותה.
הלהקה התקיימה במשך 20 שנים, עד לשנת 1976. באותה שנה אדיתה פייכה התגרשה מאלכסנדר ברונביצקי ועזבה את הלהקה.
במהלך שנות ה-60 היא שיחקה במספר סרטי קולנוע.
במשך שנות ה-70 וה-80 אדיתה פייכה הייתה בין הזמרות הידועות של ברית המועצות לצד סופיה רוטרו ואלה פוגצ'ובה.
היא שיתפה פעולה עם מלחינים כמו מארק פרדקין, אוסקר פלצמן, אנדריי פטרוב, אלכסנדרה פחמוטובה והמשורר רוברט רוז'דסטבנסקי.
היא הקליטה מעל ל-20 תקליטים.
בשנת 1967 אדיתה פייכה קיבלה אזרחות סובייטית, דבר שאיפשר לה להתחיל להופיע מחוץ לגבולות המדינה.
בסך הכול פייכה הופיעה ב-40 מדינות בעולם ופעמיים נתנה הופעות על במת אולם אולימפיה בפריז.
מכיוון שפייכה שולטת במספר שפות (צרפתית, גרמנית ופולנית) לא הייתה לה בעיה לשיר בשפות אחרות ולא רק רוסית, דבר שהיה נדיר בקרב זמרי ברית המועצות.
בשנת 1997 ובשנת 2007 היא הופיעה בהופעת יחיד מיוחדת בסנקט פטרבורג לכבוד יום הולדתה.
למרות גילה היא ממשיכה להופיע ולשיר גם בשנת 2013.
על חייה של הזמרת צולמו כמה סרטים תיעודיים.
בתה מאלכסנדר ברונביצקי, גם היא זמרת ושחקנית.
הנכד סטס פייכה הוא זמר פופולרי מאוד ברוסיה.
אדלברט פרדיננד ברנאר ויקטור, נסיך פרוסיה היה בנו השלישי של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
אדלברט נולד ב-14 ביולי 1884 בפוטסדאם, לוילהלם השני, קיסר גרמניה ולאוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה, ונקרא על שם אדלברט מפרוסיה.
כמו להצדיק את שמו גילה הנסיך כבר מגיל צעיר התעניינות רבה בענייני הצי הקיסרי הגרמני ובים בכלל, הוא גר בבית בקיל כדי ללמוד את לימודי חיל הים, נסע לכמה שליחויות עבור אביו בברזיל ארצות הברית אתונה ובייג'ינג.
כמו כן קיבל שיעורים בציור והרבה לצייר במיוחד ציורי נוף ואגמים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שרת בצי בדרגת סרן, והיה אחד ממפקדי צי הים הפתוח.
לאחר המהפכה הגרמנית וגלות משפחתו שקע בדיכאון עמוק.
הותר לו ולמשפחתו לחזור לגרמניה, אולם הוא הותיר את משפחתו בקיל וחי את שארית חייו בבדידות בשווייץ, שם נפטר ב-22 בספטמבר 1948.
ב-3 באוגוסט 1914 התחתן אדלברט עם אדלייד, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, בתם של פרידריך יוהאן, נסיך סקסוניה-מיינינגן ואדלייד, רוזנת ליפה-ביסטרפלד, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
ויקטוריה מריאנה, נסיכת פרוסיה (1917–1981), התחתנה עם קירבי פטרסון
אדית קרסון היא פוליטיקאית צרפתייה.
היא כיהנה כראש ממשלת צרפת – האישה הראשונה בתפקיד זה.
אדית קמפיון (Campion) נולדה בבולון-ביאנקור שבפרברי פריז.
היא בעלת תואר דוקטור בדמוגרפיה.
בשנות השישים והשבעים עסקה בהוראה ובמחקר.
בשנת 1969 נישאה לז'אק קרסון, ונולדו להם שתי בנות.
ב-1965 השתתפה קרסון במסע הבחירות הראשון לנשיאות של פרנסואה מיטראן, שהיה לימים לפטרונה הפוליטי.
היא הצטרפה למפלגה הסוציאליסטית ב-1971 ומאז מילאה תפקידים שונים במנגנון המפלגה.
קרסון נבחרה לראש עיריית העיירה תורה (Thuré) שבחבל פואטו-שראנט וכיהנה בתפקיד בשנים 1977 עד 1983. בהמשך נבחרה לראש העיר שאטלרו (Châtellerault) שבאותו חבל (בשנים 1983 עד 1997).
בשנים 1982 עד 1998 כיהנה גם כחברת מועצת מחוז ויין.
בשנים 1979–1981 כיהנה קרסון כחברת הפרלמנט האירופי, וב-1981 נבחרה לראשונה לחברת האספה הלאומית.
בשנים הבאות, תחת נשיאות מיטראן, מילאה מספר תפקידים בממשלות צרפת:
ב-15 במאי 1991 מינה הנשיא מיטראן את קרסון לראש הממשלה.
כהונתה נמשכה פחות משנה, עד אפריל 1992. היא לא זכתה לפופולריות בציבור ופרשה בעקבות ההישגים הדלים של מפלגתה בבחירות לרשויות המקומיות ב-1992. על קרסון נמתחה ביקורת גם עקב מספר התבטאויות בוטות, שבעטיין היו שייחסו לה השקפות גזעניות (כלפי יפנים) והומופוביות.
בכהונתה הקצרה נקטה ממשלת קרסון מהלכים שונים לשם מניעת אפליה בדיור ובתעסוקה לבני מיעוטים ואנשים עם מוגבלויות.
לאחר פרישתה מראשות הממשלה פנתה לתפקידי ניהול בשוק הפרטי.
קרסון היא חברה במועצת הנשים מנהיגות העולם (Council of Women World Leaders), ארגון נשים שכיהנו בעבר ומכהנות כנשיאות וכראשי ממשלה, החותר לפעולה משותפת בנושאים חיוניים לנשים ולמען שיויון הזדמנויות עבורן.
ב-1995 מינה מיטראן את קרסון לנציגת צרפת בנציבות האירופית.
היא החזיקה שם בתיק המחקר, המדע והטכנולוגיה, וכיהנה בתפקיד עד 1999. במהלך כהונתה הואשמה באי-סדרים בנוגע להעסקתו בנציבות של ידיד קרוב שלה, ונטען שהיא נכשלה בפיקוח על חברה ששימשה כקבלן של הנציבות האירופית ונהגה בשחיתות.
חקירה פלילית של הרשויות בבלגיה הובילה להגשת כתב אישום כנגדה, מה שלא יצא לפועל.
פרשות אלו הסתיימה ב-2004 בהחלטה לסגור את התיק.
בשנת 2006 פסק בית הדין האירופי לצדק כי קרסון הפרה בפרשה זו את חובת האמונים שלה לקהילה האירופית, אך החליט שניתן להסתפק בקביעתו כעונש ונמנע מלהטיל עליה סנקציה אחרת.
אדל גולדברג היא מדענית יהודיה אמריקאית, העוסקת בתחום מדעי המחשב.
לקחה חלק בפיתוח שפת התכנות Smalltalk-80 והטביעה את שמה על תפיסות חדשות רבות בתחום התכנות מונחה עצמים, במסגרת עבודתה במרכז המחקר והפיתוח של חברת Xerox בפאלו אלטו בשנות ה-70.
גולדברג החלה את עבודתה ב-Xerox בשנת 1973 כסייעת מעבדה ובמהרה הפכה למנהלת המעבדה לעקרונות מערכתיות.
שם, בשיתוף עם אלן קיי ואחרים, פיתחה את שפת התכנות Smalltalk-80, אשר הביאה חידושים לגישה מונחית העצמים של Simula-67 והציגה סביבת פיתוח לממשק משתמש גרפי עם חלונות חופפים.
המבנה החדשני של Smalltalk היה לא רק פשוט יותר לשימוש, אלא גם ניתן להתאמה אישית ואפשר העברה של עצמים בין אפליקציות במאמץ מינימלי.
תפיסות רבות בתחום התכנה, אשר פותחו על ידי גולדברג והצוות שלה, היוו בסיס לממשקי המשתמש הגרפיים של ימינו והחליפו את המערכות מבוססות שורת הפקודה.
לדבריה של גולדברג, סטיב ג'ובס דרש הדגמה של מערכת Smalltalk, אך נתקל בסירובה.
רק לאחר דרישת הממונים עליה בחברה, נענתה גולדברג לבקשת ג'ובס, באומרה שהאחריות על השלכות ההחלטה אינה מוטלת עליה.
בסופו של דבר, השתמשה חברת אפל ברעיונות רבים שהוצגו בפני ג'ובס בהצגה זו, כבסיס למחשבי המקינטוש שלה.
ב-1988 עזבה גולדברג את Xerox והקימה את חברת ParcPlace Systems שהתמקדה בייצור כלי פיתוח לאפליקציות מבוססות Smalltalk.
גולדברג ייסדה ועובדת עד היום בספקית האינטרנט Neometron.
במקביל לעבודתה ממשיכה גולדברג לתת ביטוי לחיבתה העמוקה לחינוך ופותחת קורסים למדעי המחשב במכללות קהילתיות בארצות הברית ובבתי ספר ברחבי העולם.
גולדברג שימשה כנשיאת ACM משנת 1984 עד 1986 וב-1987, יחד עם אלן קיי ודן אינגלס, קיבלה את פרס מערכות התכנה של ה-ACM והוכללה ברשימת עשרים האנשים המשפיעים של המגזין Forbes.
ב-1994 נבחרה לעמיתת ACM וב-1996 קבלה פרס מפעל חיים מ-PC Magazine.
אדל מרכוס הייתה פסנתרנית יהודייה-אמריקאית, שנודעה יותר כמורתם של הרבה פסנתרנים מפורסמים.
מרכוס נולדה בקנזס סיטי שבמיזורי, הצעירה ב-13 ילדיו רב ממוצא רוסי.
היא למדה אצל ג'וזף לווין וארתור שנאבל.
בשנת 1928 זכתה בפרס הראשון בתחרות הפסנתר הבינלאומית ע"ש נאומבורג.
בשנת 1954 הצטרפה לסגל המורים של ג'וליארד בניו יורק ולימדה כיתות אמן בנגינת פסנתר בקונסרבטוריונים אחרים, בהם הקונסרבטוריון האמריקאי למוזיקה בשיקגו בשנות ה-70 לצד ויליאם בראונינג, גם הוא מורה ידוע-שם.
בין תלמידיה היו: אדוארד אלדוול, אוגוסטין אנייוואס, צימון בארטו, אנריקה באטיס (בהמשך מנצח), ג'פרי ביגל, דייוויד ברונל, אנתוני ביירן, סרחיו קליגאריס, ג'פרי קמבל, חוסה קרלוס קוקארלי, סיי קולמן, רוברט דניסון, סטיוארט ל.
גורדון, סטיבן גראף, הוראציו גוטיירס, ג'ניפר הייגן, סטיבן יו, ביירון ג'אניס, נורמן קריגר, סטיבן לינדגרן, דיאנה מקינטוש, ביאטה מון, פסקל נמירובסקי, פיטר אורת', ג'ון קימורה פרקר, האחיות פקינל, מיגל פרנס פינטו, סנטיאגו רודריגס, פאנאייס ליראס, תומאס שומאכר, ניל סדקה, ג'פרי סוון, אמה טאמיזיאן ואזקיאל וינאו.
אדל מרכוס מתה ב-3 במאי 1995 בביתה שבמנהטן, בת 89.
אדית קראוס (16 במאי 1913 – 3 בספטמבר 2013) הייתה פסנתרנית צ'כוסלובקית-ישראלית ששהתה במחנה טרזין ומורה באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
אדית קראוס נולדה בקרלסבאד (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום בצ'כיה).
אביה, ניהל בית מסחר לבגדי כלות.
היא החלה לנגן בפסנתר בגיל 7 ובגיל 11 ניגנה בעירה את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 של בטהובן.
בגיל 14, בהמלצת אלמה מאהלר, קרובת משפחתה, החלה ללמוד אצל ארתור שנאבל בברלין.
בתום לימודיה, ב-1930, עברה לפראג וניהלה קריירה מקצועית.
ב-1941 נכלאה במחנה טרזין יחד עם בעלה, קארל שטיינר.
קראוס נדרשה לנגן שני רסיטלים בשבוע והיא ביצעה יצירות משל מלחינים במחנה: ויקטור אולמן, פאבל האס וגדעון קליין.
בעלה נשלח מטרזין לאושוויץ ונרצח שם.
לאחרי המלחמה חזרה לפראג ובה פעלה כפסנתרנית וכמורה.
היא הכירה שם את בעלה השני, ארפד בלודי וב–1949 עלו ארצה.
קראוס לימדה באקדמיה למוזיקה בתל אביב בשנים 1957–1981.
ב-1986 החלה להדריך בכיתות האמן "היסטוריה מוזיקה וזיכרון" בבית טרזין בגבעת חיים בעקבות מחקרי המוזיקולוג דוד ריד בלוך.
היא גם חזרה לנגן ולהופיע עם יצירות שנגנה בטרזין.
סרט תיעודי על חייה "התענג על המוזיקה" (Enjoy the Music) הוכן על ידי הבמאים הגרמנים וילהלם ומריתה רזינג.
קראוס נפטרה בגיל מאה ונקברה בהר המנוחות.
אדל עבד-בספלוב (נולדה ב-27 ביוני 1993) היא ידוענית, ומעצבת תכשיטים ישראלית.
בספלוב נולדה בבת ים, להורים שעלו מקייב שבאוקראינה והכירו ונישאו בישראל.
הוריה התגרשו כשהיא ואחיה-התאום היו בני חודשיים.
אביה, מארק בספלוב, הוא איש עסקים אוליגרך המתגורר במוסקבה, נשוי בשנית, ומקשר זה יש לה אח-למחצה צעיר.
לה עוד אחות-למחצה גדולה מנישואיה הקודמים של אמה.
היא נקראת על שם סבתא רבתא שלה, אדלינה שהייתה רבנית באומן.
אדל ציינה שהיא ממוצא יהודי-רוסי.
בגיל שנתיים עברו היא ואחיה התאום לרמת גן ומאז גידלה אותם סבתם.
בגיל חמש עברו להתגורר בתל אביב.
למדה בבית הספר היסודי אהבת ציון, לאחר מכן בגימנסיה הרצליה, וסיימה את לימודיה בתיכון אנקורי שבתל אביב.
בגיל 19 התגייסה לצה"ל ושירתה שנתיים בחיל האוויר, בקריה ובשדה דב.
ב-2011 התפרסמה כאשר השתתפה בעונה השנייה של תוכנית המציאות "המירוץ למיליון" בערוץ 2 של רשת.
היא הגיעה למקום הרביעי, יחד עם בן זוגה באותה עת, טום קשתי.
לאחר השתתפותה בתוכנית, החלה להצטלם כפרזנטורית לקמפיינים, ובהם חברת האופנה הישראלית "Twentysix".
בספלוב הופיעה על השערים של כתבי העת הישראליים "לאשה", "בלייזר", "זמנים מודרניים", "את" ו"פנאי פלוס".
ב-2015 השתתפה בתוכנית הדוקו-ריאליטי "איט גירלז" בערוץ HOT בידור ישראלי.
וזכתה בתואר "האיט גירל האהובה ביותר".
ב-2016 השתתפה בעונה השנייה של התוכנית הדוקו-ראליטי "היחידה" בערוץ HOT3.
ב-2017 הצטרפה כמגישת פינה יומית בערוץ הילדים בתוכנית האירוח "הכל טום" בהנחיית טום באום, והגיעה למקום השני בטקס נבחרי הילדים 2017 בקטגוריית "כוכב/ת הרשת של השנה".
בספלוב ניהלה ולוג בערוץ היוטיוב שלה שעסק בטיפוח, אופנה ולייף סטייל.
משמשת כפרזנטורית-שותפה באתר האופנה "לוק לייק", ובאתר למכירת תכשיטים "מיי אנאבל".
ב-2017 השתתפה כפאנליסטית בתוכנית "ח"י ברשת" בערוץ 20, בהנחיית אלירז שדה.
מאז שלהי שנת 2017 ועד הירידה מהאוויר, הגישה פינת אופנה קבועה בתוכנית "הערב" ברשת 13.
ב-2018 נכנסה בספלוב לתוכנית המציאות "האח הגדול" ברשת 13, במסגרת העונה התשיעית, בתחילה כדיירת זמנית ולאחר בחירת הקהל כדיירת קבועה, אך הודחה שבוע לפני הגמר.
ב-2021 התמודדה בעונה השלישית של תוכנית המציאות "זוג מנצח VIP" ברשת 13, יחד עם בעלה, שם אף זכו מקום ראשון ובתואר זוג מנצח.
בדצמבר 2024 פתחה את המבורגריית "אסתר המלכה" בתל אביב, יחד עם בעלה המסעדן.
בשנים 2008–2011 הייתה במערכת יחסים עם טום קשתי, עמו השתתפה כצמד בתוכנית "המירוץ למיליון".
בדצמבר 2018 נישאה למסעדן הישראלי מצליח (מאץ') עבד (אחיו הבכור של הכדורגלן תאי עבד), השניים הורים לבת ובן ומתגוררים בהרצליה.
בינואר 2022 חויבה חברת שידורי קשת לפצות את בספלוב ב-10,000 ש"ח (ועוד 8,500 ש"ח הוצאות משפט ושכר טרחת עורך דין), לאחר שנפסק שאתר מאקו מבית קשת, פגע בפרטיותה של בספלוב כאשר פרסם את דבר הריונה בניגוד לרצונה.
בפברואר 2023 חלתה בסרטן בלוטת התריס ועברה ניתוח להסרת גידול.
אדל האנל היא שחקנית צרפתייה, זוכת שני פרסי סזאר, פרס לומייר ופרס רומי שניידר.
את קריירת המשחק החלה בגיל 11, אחיה ענה למודעת דרושים לסרט "הפרחחים", היא הצטרפה אליו למבחני הליהוק ונבחרה לשחק בתפקיד הראשי בסרט.
לאחר סיום לימודי התיכון לוהקה ב-2007 לתפקיד ראשי בסרט ההתבגרות הלהט"בי "חבצלות המים", סרטה הראשון של במאית הקולנוע סלין סיאמה, על תפקידה הייתה מועמדת למועמדת לפרס סזאר לשחקנית המבטיחה ביותר.
היא מיעטה לשחק עד 2011 בה השתתפה במספר סרטים, שלושה מהם הוצגו בפסטיבל הקולנוע בקאן.
עבור תפקידה בסרט "L'Apollonide : Souvenirs de la maison close" זכתה בפרס לומייר והייתה מועמדת לפרס סזאר לשחקנית המבטיחה.
ב-2013 זכתה בפרס סזאר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "סוזאן".
ב-2014 זכתה בפרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה ב"מלחמה ממבט ראשון".
ב-2015 זכתה בפרס רומי שניידר לשחקנית הצעירה והמבטיחה בקולנוע הצרפתי.
ב-2020 הייתה מועמדת לפרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "דיוקן של נערה עולה באש".
האנל הייתה בת זוגה של הבמאית סלין סיאמה, אותה הכירה בסרט "חבצלות המים".
מאז 2018 היא בזוגיות עם הזמרת הצרפתייה ג'וליה לאנואה.
2007 : La naissance des pieuvres (חבצלות המים) - מועמדת לפרס סזאר לשחקנית המבטיחה ביותר
2011 : L'Apollonide : Souvenirs de la maison close - זוכת פרס לומייר ומועמדת לפרס סזאר לשחקנית המבטיחה ביותר
2012 : שלושה עולמות (Trois mondes)
2013 : סוזאן (Suzanne) - זוכת פרס סזאר לשחקנית המשנה הטובה ביותר
2014 : L'Homme qu'on aimait trop2014 : מלחמה ממבט ראשון (Les Combattants) - זוכת פרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר
2019: דיוקן של נערה עולה באש (Portrait de la jeune fille en feu) - מועמדת לפרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר
בנובמבר 2019 העידה האנל באמצעות התקשורת כי הותקפה מינית על ידי הבמאי כריסטופר רוג'יה , במעשים שהחלו כשהייתה בת 12 ונמשכו עד שהייתה בת 15. עדותה זכתה לתמיכה בעדויות נוספות שניתנו על ידי עשרות אנשים ונאספו באתר החדשות הצרפתי Mediapart .
בעקבות עדותה של האנל נפתחה חקירה כנגד רוג'יה, והוא הודח מאיגוד הבמאים של צרפת.
עדותה של האנל על התקיפה המינית שעברה השפיעה על נשים אחרות מתחומים שונים לחשוף סיפורי הטרדה שעברו.
אדית לואיזה קאוול הייתה אחות בריטית, שבמהלך מלחמת העולם הראשונה הצילה חיילים משני הצדדים, ללא אפליה, וסייעה לכ-200 חיילים ממדינות ההסכמה לברוח מן הכיבוש הגרמני בבלגיה במהלך המלחמה.
קאוול הייתה נוצרייה אנגליקנית אדוקה ואמונתה הניעה אותה לטפל בכל מי שנזקק, חיילי מעצמות המרכז ומדינות הסכמה.
אמרה ידועה שמצוטטת בשמה "אני לא יכולה להפסיק כל עוד יש חיים להציל."
קאוול נעצרה בידי הגרמנים, הואשמה בבגידה, נמצאה אשמה על ידי בית דין צבאי גרמני ונידונה למוות.
למרות הלחץ הבינלאומי לשינוי גזר הדין, היא נורתה על ידי כיתת יורים.
הוצאתה להורג גונתה בכל רחבי העולם וקיבלה כיסוי עיתונאי נרחב.
קאוול הוצאה להורג בגיל 49 וכבר אז נחשבה כחלוצה בתחום הסיעוד המודרני בבלגיה.
הכנסייה האנגליקנית הנציחה אותה בלוח השנה של הקדושים ב-12 באוקטובר.
אדית קאוול נולד בסוורדסטון, כפר ליד נוריץ' במחוז נורפוק באנגליה.
היא הייתה בתם הבכורה של הכומר פרדריק קאוול ואשתו, לואיסה סופיה.
אביה שימש ככומר בכנסייה האנגליקנית בכפר במשך 45 שנה.
המשפחה חייתה בצמצום והאב אסר על משחקים וקריאת ספרים, מלבד התנ"ך בימי ראשון.
בילדותה סייעה לאביה שביקש להרחיב את הכנסייה ולבנות חדר לימוד לילדים.
קאוול כתבה לבישוף של נוריץ', ג'ון תומאס פלהאם, וסיפרה לו על הצורך.
הוא הסכים לעזור, בתנאי שהכפר יממן חלק מבניית החדר.
קאוול ואחותה גייסו כ-300 ליש"ט לבניית חדר הכנסייה.
קאוול החלה את לימודיה בבית ובגיל 15 למדה בתיכון לבנות בנוריץ'.
היא המשיכה את לימודיה בפנימיות שונות בערים קלוידון, בסאמרסט ופטרבורו.
במסגרת לימודיה, למדה צרפתית ובין השנים 1890-1895 עבדה כאומנת אצל מספר משפחות בבריטניה ובבריסל.
היא חזרה לטפל באביה שהיה חולה מאוד ובעקבות זאת החלה בלימודי סיעוד אחרי החלמתו.
באפריל 1896, בגיל 30, קאוול התקבלה ללימודים מעשיים בסיעוד בבית החולים של לונדון.
היא עבדה תחת האחות הראשית אווה לוקס שהייתה דמות מרכזית בעיצוב לימודי הסיעוד ותפקיד האחות.
היא נחשבה אחות טובה ומסורה ובמהלך השנים עבדה במספר בתי חולים באנגליה.
בנוסף לעבודתה בבתי חולים, היא גם טיפלה בחולים בבתיהם.
קאוול התמנתה לסגנית אחות ראשית בבית החולים סנט לאונרד שורדיץ' בלונדון וב-1907 מותנה לאחות ראשית במוסד סיעודי לעניים וקשישיים במנצ'סטר.
בשנת 1907 קאוול גויסה על ידי הרופא המנתח הבלגי אנתונין דפאז' (Antoine Depage) לתפקיד האחות הראשית בבית הספר לאחיות שהוא ביקש להקים במרפאתו.
דפאז' קיבל המלצות על קאוול דרך קרובת משפחה.
בית הספר נפתח ב-1 באוקטובר 1907 עם ארבע סטודנטיות.
שנה לאחר מכן למדו במוסד 13 סטודנטיות וב-1912, בית הספר התרחב ומשך אליו נשים מבלגיה ואנגליה.
קאוול הנחילה פרקטיקות סיעוד מודרניות שהביאה מאנגליה לאחיות המקומיות.
על אף היותה אדם מאמין, היא התנגדה לכך שנזירות חסרות הכשרה בסיעוד, ישמשו כאחיות בבתי חולים, כפי שהיה מקובל ברוב מוסדות הסיעוד בבלגיה.
תוכנית הלימודים שקאוול פיתחה כללה לימודים והתנסות שארכו חמש שנים וב-1910, היא ייסדה כתב עת מקצועי בתחום הסיעוד בשם L'infirmière (האחות).
ב-1911, היא כבר הכשירה אחיות עבור שלושה בתי חולים, 24 בתי ספר, ו-13 גני ילדים בבלגיה.
מלחמת העולם הראשונה וההוצאה להורג
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה ביקרה קאוול את אמה בנורפוק שבאנגליה.
אמה ביקשה שתישאר באנגליה ולא תחזור, אך תגובתה של קאוול הייתה: .
היא חזרה לבריסל על מנת לטפל בפצועי מלחמה שאושפזו בבית ספר.
כל מוסדות הרפואה בבריסל הועברו לניהול הצלב האדום.
ב-20 באוגוסט 1914, מספר שבועות לאחר שחזרה קאוול מאנגליה, נכבשה בריסל על ידי הגרמנים.
60 אחיות נשלחו חזרה לאנגליה, אולם קאוול ואליזבת וילקינס, יד ימינה, נשארו על אף שהיו יכולות לעזוב.
חיילים בריטיים רבים נותרו בבריסל לאחר נסיגת בעלות הברית.
קאוול החביאה את החיילים הבריטים בבית החולים ובבתי מסתור בבלגיה וכ-200 חיילים בריטים הצליחו להימלט להולנד בסיועה.
במקביל היא המשיכה לטפל בחיילים פצועים משני הצדדים.
על אף האזהרות של הצבא הגרמני, שסייענים לחיילי בעלות הברית ייענשו בחומרה, היא המשיכה בפעילותה.
ז'ורז' גסטון קווין, שהיה מודיע של הגרמנים, חשף את פעילותה של קאוול והיא ווילקינס נעצרו.
וילקינס שוחררה ואילו קאוול הודתה בהאשמות נגדה ונעצרה.
היא אמרה להגנתה שחשה מחויבת לעזור לאנשים בעת צרה.
לאחר משפט קצר, בית הדין הצבאי הגרמני מצא אותה אשמה בבגידה וגזר עליה הוצאה להורג.
חומרתו של גזר הדין הפתיעה רבים, בהתחשב בכנותה ובעובדה שהיא הצילה חיים של חיילים רבים משני הצדדים.
גם השגריר הספרדי ניסה לפעול למענה.
המושל הגרמני האזרחי המליץ לחון את קאוול, אבל המושל הצבאי בבריסל חשש שאם ינהגו בסלחנות, נשים נוספות ייקחו חלק בפעילות אנטי גרמנית.
ב-12 באוקטובר 1915 אדית קאוול הוצאה להורג על ידי כיתת יורים ונקברה ליד בית הסוהר.
בלילה לפני ההוצאה להורג הותר לה לפגוש כומר אנגליקני והוא רשם את דבריה האחרונים:
לאחר ההוצאה להורג זכה סיפורה של קאוול לפרסום נרחב בתקשורת הבריטית והאמריקאית.
ההוצאה להורג הוצגה כראיה נוספת לברוטאליות הגרמנית.
קאוול הוצגה כגיבורה חפה מפשע שהחזיקה באמונתה הנוצרית ובחרה למות למען ארצה.
קובעי המדיניות קיוו שמעשיה יעודדו גברים נוספים להתגייס.
התקרית וההצגה השלילית של גרמניה בתקשורת האמריקאית מילאו תפקיד חשוב בעיצוב דעת הקהל, והקלה על כניסתה של ארצות הברית למלחמה, ב-1917.
רבים ראו במותה "רצח משפטי" (judicial murder).
ראש ממשלת בריטניה, הרברט ה.
אסקווית' אמר בנאום בבית הנבחרים שאדית קאוול ניצבה בפני סבל קשה ביותר בשעתה האחרונה, אף יותר מזה של חייל בשדה הקרב.
גם הגרמנים הבינו, מאוחר מדי, את ההישג התעמולתי שבנות הברית השיגו ממקרה זה, והקיסר וילהלם השני הכריז כי אין להוציא להורג אישה ללא אישורו.
אחרים טענו שההוצאה להורג הייתה מוצדקת על פי כללי המלחמה.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה הוחזרה גופתה של אדית קאוול לאנגליה, וב-15 במאי 1919 נערך טקס הנצחה לכבודה במנזר וסטמינסטר.
עם סיום הטקס המשיכה הלוויה ברכבת לנוריץ', שם נקברה בסמוך לקתדרלה.
פסל לכבודה מוצב בכיכר סן מרטין ליד כיכר טרפלגר בלונדון; כמו כן, נקרא על שמה הר אדית' קאוול שבהרי הרוקי הקנדיים.
פסל זה נותץ על ידי הנאצים לאחר כיבוש פריס במלחמת העולם השנייה.
לקראת סוף 1939 יצא סרט קולנוע הוליוודי על סיפורה.
עוד שנים לאחר מכן הובא המאבק והזעזוע של העולם מהוצאה להורג של אדית קאוול, כדוגמה ליחס הראוי לפגיעה באחיות.
לאחר רצח האחיות היהודיות ביפו במהלך המרד הערבי הגדול, הנגידו כותבים בדבר את תגובת הבריטים להוצאתה להורג של קאוול לתגובה של שלטונות המנדט לרצח האחיות.
אחד הכותבים תיאר באריכות את הפעילות למען קאוול וסיכם: "כך ייעשה כשהאחות היא אנגליה.
אבל כשרוצחים שתי אחיות יהודיות תחת שלטון בני עמה של אדית קאואל - מה התוצאות?".
לאחר כיבוש בלגיה על ידי גרמניה במלחמת העולם השנייה נימק שגריר ארצות הברית בבלגיה את אי עזיבתו את בלגיה למרות הכיבוש, בפעילות שעשה במלחמה הקודמת הציר של ארצות הברית למען קאוול.
בעיירה ארתור פוינט (Arthurs Point), פרבר של קווינסטאון באי הדרומי של ניו זילנד, נבנה גשר אשר נקרא על שמה של קאוול.
הנצחה נוספת של אדית קאוול נמצאת בפארק הלאוני ג'אפר בקנדה, שם נקרא הר על שמה - הר אדית קאוול ובאנגלית Mount Edith Cavell
אדלבסן היא עיירה ועיירת שוק במחוז גטינגן במדינת סקסוניה התחתונה בגרמניה.
נכון לראשית 2017 מתגוררים בעיירה 6,370 תושבים.
מבחינה מוניציפלית כלולים בשטחי אדלבסן גם הכפרים: ברטרודה , אברהאוזן , ארבסן , גינטרזן , לדינגזן וויבקה .
האזכור הראשון של מקום יישוב באדלבסן הוא משנת 990. במחצית הראשונה של המאה ה-13 הוקמה בידי בית האצולה פון אדלבסן, טירה ששלטה על המקום, ובסוף המאה ה-14 התבססה העיירה וקיבלה זכויות עיר שוק, ולמעמד בכורה באזור שהתפרנס מחקלאות ומסחר מקומי.
עד 1692 היו העיירה והאזור כולו נתונים לשליטת נסיכות קלנברג-גטינגן .
בשנה זו עברה העיירה לשליטת נסיכות הבוחר מהנובר, ב-1807 לשליטת ממלכת וסטפאליה, ב-1814 לשליטת ממלכת הנובר ומ-1866 עד תום מלחמת העולם השנייה, כחלק מפרוסיה, בפרובינציית הנובר.
כיום היא חלק ממחוז גטינגן, במדינת סקסוניה התחתונה.
יהודים התיישבו באדלבסן בצורה משמעותית רק במאה ה-18, אך משפחות בודדות ישבו בה כבר במחצית השנייה של המאה ה-17. יהודי העיר היו כפופים הן לשלטונות אדלבסן והן לשלטונות הנובר, ולעובדה זו היו משמעויות שליליות וחיוביות שונות.
קהילת יהודי אדלבסן לא קיימה משרת רב, וכשעלתה ב-1827 שאלה בדבר איוש משרת רב המדינה בהנובר, הצהירה הקהילה כי לדעת חבריה המשרה מיותרת לחלוטין.
בולטים בין יהודי אדלבסן: סלי גרפנברג (Selly gräfenberg; 1863–1921); ארנסט גרפנברג ממציא טבעת גרפנברג למניעת היריון.
בית הקברות היהודי באדלבסן הוקם כבר בראשית המאה ה-18 והורחב במאה ה-19.
אדלברט, נסיך בוואריה היה בנו של לודוויג הראשון, מלך בוואריה, וטוען לכתר ממלכת יוון.
אדלברט נולד ב-19 ביולי 1828 במינכן, שהשתייכה לממלכת בוואריה, ללודוויג הראשון מלך בוואריה ולתרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, בתם של פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ושרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ, והיה אחיהם הצעיר של מקסימיליאן השני, מלך בוואריה ואותון, מלך יוון.
ב-25 באוגוסט 1856 התחתן אדלברט עם אמליה פיליפינה, נסיכת ספרד, בתם של האינפנטה פרנסיסקו דה פאולה מספרד ולואיזה קרלוטה, נסיכת שתי הסיציליות, ממנה נולדו לו 5 ילדים.
בשנת 1867 מת אחיו אותון, מלך יוון, ובעקבות כך היה אמור אחיהם לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה לרשת את טענתו לממלכת יוון, אולם הוא ויר על זכויותיו, ובעקבות כך הפך אדלברט לטון לכתר היווני, אם כי הוא לא ביצע שום פעולה להשגת הכס.
ב-21 בספטמבר 1875 מת אדלברט במינכן, בדיוק ביום מותה של אחותו אלכסנדרה, נסיכת בוואריה.
ב-25 באוגוסט 1856 התחתן אדלברט עם אמליה פיליפינה, נסיכת ספרד, בתם של האינפנטה פרנסיסקו דה פאולה מספרד ולואיזה קרלוטה, נסיכת שתי הסיציליות, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
לודוויג פרדיננד, נסיך בוואריה (1859–1949), התחתן עם מריה דה לה פאס, נסיכת ספרד.
אלפונס, נסיך בוואריה (1862–1933), התחתן עם לואיז, נסיכת אורליאן.
איזבלה, נסיכת בוואריה (1863–1924), התחתנה עם הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה.
אלווירה, נסיכת בוואריה (1868–1943), התחתנה עם הרוזן רודולף פון ורבנה-קאוניץ-רייטברג-קוסטנברג ופרוידנטל.
אדית קלארק (Edith Clarke; 29 בפברואר 1883 – 29 באוקטובר 1959) הייתה האישה הראשונה שמונתה לפרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת טקסס באוסטין.
זכתה בפרסים רבים, הודות למחקריה פורצי הדרך בתחום המתמטיקה וההנדסה, שעסקו בניתוח ומעגלים של מערכות חשמל.
אדית קלארק, נולדה במדינת מרילנד שבארצות הברית, למשפחה מבוססת מהמעמד הבינוני–גבוה.
להוריה, שנפטרו בהיותה בת 12, היו תשעה ילדים, והיא הועברה להשגחת קרובי משפחה.
בתקופה זו, נשים לא יצאו לעבוד מחוץ לביתן, ושנות ילדותה דמו לשנות הילדות של הדור שלפניה – היה מצופה ממנה להיות רעיה טובה לבעלה ואם אוהבת לילדיה.
היא נשלחה ללמוד בבית ספר לבנות Briarley Hall במחוז מונטגומרי (Montgomery County) אשר במרילנד.
בגיל מאוחר יותר, שברה את המוסכמה מהמצופה ממנה, ובכסף שהורישו לה הוריה השתמשה למימון לימודיה במתמטיקה ובאסטרונומיה.
בשנת 1908, סיימה את לימודיה במכללת ואסר.
אדית קלארק הייתה לאורך כל שנות הקריירה שלה אישה פורצת דרך בתחום החשמל.
הישגיה המצוינים מהווים השראה לנשים בתחום שעדיין נשלט על ידי גברים.
לאחר סיום לימודיה, החלה ללמד מתמטיקה ופיזיקה, תחילה בבית ספר פרטי לבנות בסן פרנסיסקו ואחר כך במכללת מרשל (Marshall College) במערב וירג'יניה.
עם זאת, הואיל ושאפה להיות מהנדסת, נרשמה בשנת 1911 לתוכנית להנדסה אזרחית באוניברסיטת ויסקונסין.
בשנה הראשונה ללימודיה, הצטרפה לקבוצת אחוות נשים Kappa Kappa Gamma וזכתה באליפות טניס בזוגות.
בחופשת הקיץ, בסוף שנת לימודיה הראשונה, היא קיבלה משרה, כעוזרת מחשוב מתמטית (Computor Assistant) של ד"ר ג'ורג' קמבל (Dr.
George Campbell ), בחברת AT&T (חברה העוסקת בתקשורת למרחקים של מכשירים אלקטרוניים ובעיקר טלפונים) בבוסטון.
משרה זו הביאה לשינוי תוכניותיה והיא נשארה לעבוד בחברה שש שנים.
אחת המשימות החישוביות הראשונות שהוטלה עליה ב-AT&T, הייתה לחשב את שבעה המונחים הראשונים של סדרה אינסופית, שייצגה פונקציית הסתברות.
קלארק הפכה, בסופו של דבר, למנהלת קבוצת נשים בשם "מחשבים", שעשו חישובים עבור ענף ההנדסה בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1918 נרשמה קלארק ל-(MIT (Massachusetts Institute of Technology (מכון טכנולוגי ואוניברסיטה, MIT נחשב כמוסד הטוב ביותר בתחום הוראות המקצועות הטכנולוגיים), כדי לסיים את לימודי התואר השני שלה.
היא הייתה האישה הראשונה שקיבלה תואר שני בהנדסת חשמל ב-MIT.
בשנת 1919, התקבלה למשרה במחשוב עבור חברת ג'נרל אלקטריק (GE) בניו יורק במחלקה להנדסת טורבינות שם פיקחה על נשים שחישבו את הלחץ המכני בטורבינות.
בשנת 1921 המציאה פטנט של מחשבון גרפי, העוסק בפתרון בעיות קו העברת חשמל.
כמו כן, בשנה זו, לקחה שנת חופשה מג'נרל אלקטריק, כדי לכהן כפרופסור לפיזיקה במכללת קונסטנטינופול, שהוקמה עבור נשים בטורקיה.
בשנת 1922 חזרה לג'נרל אלקטריק ושימשה כמהנדסת חשמל.
היא עבדה בחברה עד לפרישתה בשנת 1945. בשנת 1947, לאחר פרישתה חזרה לחווה במרילנד לתקופה קצרה, וקבלה הצעה ללמד באוניברסיטת טקסס באוסטין.
היא קיבלה תואר פרופסור EE (תואר באלקטרוניקה והנדסת חשמל)ׁׁ באוניברסיטה ולימדה שם עשר שנים.
קלארק הייתה האישה הראשונה שלימדה שם הנדסה.
היא כיהנה באוניברסיטת טקסס בדרגת פרופסור מן המניין עד פרישתה בשנת 1956. כאשר סיימה את עבודתה באוניברסיטת טקסס, היא רואיינה על ידי עיתונאי מעיתון ה"ניו יורק טיימס" (New York Times), אשר העיר, כי לדבריה נשים מאמינות שהן יכולות לפתור גם בעיות טכניות.
האישה, שהיה מצופה ממנה לארח ולנגן בפסנתר, ולהיות רעיה ואם אוהבת, הוכיחה שנשים יכולות להיות גם כח אדם טכני ולפתור בעיות טכניות.
לאורך כל הקריירה שלה, קיבלה קלארק הערכה וכבוד מגברים ונשים כאחד.
היא הייתה האישה הראשונה שזכתה למעמד מקצועי בטאו בטא פיי – ארגון הנדסת החשמל.
קלארק המציאה מחשבון גרפי, שגרם להבנת החישובים הדרושים לקביעת המאפיינים החשמליים של קווי הולכה חשמליים ארוכים בצורה ברורה ופשוטה.
(קווי הולכה חשמליים הם קווים המאפשרים להעברת חשמל למרחקים ארוכים.
לדוגמה: היום בונים חוות קצרות שמייצרות חשמל מהשמש במדבר, ומשתמשים בקווי הולכה ארוכים של מאות קילומטרים, כדי להעבירם לערים).
וכן היא המציאה דרכים אחרות לשיפור מערכת ההפצה החשמלית.
היא הייתה ידועה בפיתוח שיטות מתמטיות, שהביאו לפישוט והפחיתו את עבודת החשמל למהנדסים.
קלארק עבדה הן ב-AT&T והן בג'נרל אלקטריק.
ב-AT&T סייעה לד"ר ג'ורג קמפבל (שיישם שיטות מתמטיות על בעיות של העברת חשמל למרחקים ארוכים), ולמדה על קווי הילוכים ומעגלי חשמל.
בג'נרל אלקטריק המציאה את המחשבון הגרפי ודרכים אחרות לשיפור מערכת ההפצה החשמלית.
לאורך הקריירה שלה, הייתה קלארק לעיתים קרובות החלוצה במאמציה, בין אם כמהנדסת החשמל הראשונה, שהועסקה בארצות הברית, או כפרופסור להנדסת חשמל במדינה.
בין השנים 1923–1945, פרסמה קלארק 18 מאמרים טכניים, כולל שני מאמרים עטורי פרסים.
היא נחשבה לסמכות בתחום פונקציות היפרבוליות (מקבילות לפונקציות הטריגונומטריות הרגילות), מעגלים מקבילים, ניתוח גרפי ומערכות כוח חשמליות.
בנוסף, עבדה גם על תכנון ובניית סכרים הידרואלקטריים במערב.
בשנת 1943 כתבה אדית קלארק ספר לימוד רב השפעה בתחום הנדסת הכוח, ניתוח מעגלים של מערכות חשמל A-C.
הספר נכתב על בסיס הערותיה להרצאות למהנדסי ג'נרל אלקטריק.
אדית קלארק הייתה המהנדסת הראשונה שהשיגה מעמד מקצועי בטאו בטא פיי.
1948 – שימשה כעמיתה הראשונה של המכון האמריקאי למהנדסי חשמל.
1954 – פרס מפעל השגת מהנדסי נשים שהוענק לה על ידי אוולין ג'טר, ממקימי SWE (ארגון שנועד להעניק למהנדסות מקום וקול ייחודי בענף ההנדסה) וממציאה של טרנזיסטור הצתת הרכב.
אדל אלפונסין דומילאטרה הייתה רקדנית בלט צרפתייה, שהתפרסמה בימי הבלט הרומנטי.
אחרי נישואיה לפרנסיסקו דרייק דל קסטיו הייתה לרוזנת.
דומילאטרה, בתו הצעירה של שחקן הקומדי פראנסז מישל דומילאטרה, למדה ריקוד אצל שארל פטי.
הקלילות והגזרה הדקיקה, שהייתה באופנה בשנות ה-30' של המאה ה-19 שיוו לריקודה של אדל רושם של אווריריות.
היא רקדה בבלט האופרה של פריז משנת 1840 עד 1848. היא שיחקה את תפקיד "מירתה", מלכת הוויליות, בז'יזל ב-28 ביוני 1841, יחד עם קרלוטה גריזי ולוסיאן פטיפה.
כמו כן נודעה בתפקידה באופרה "מרתה" של פרידריך פון פלוטו.
היא רקדה את התפקיד הראשי בבלט הסילפידה וכן ב"ליידי הנרייטה" (1841).
ריקודה נחל הצלחה גדולה במילאנו ובלונדון, שם ביצעה את "עלמת השיש" של ארתור סן-לאון בשנת 1845. היא הופיעה בתיאטרון הוד מלכותה (1843), בתיאטרון דרורי ליין (1845-1844) ובלה סקאלה (1846).
הטיימס תיאר את ריקודה כ"מעודן ואוורירי כל כך ...
אדל וז'אן קוראלי הופיעו במרכה השנייה של "הצוענייה", בכוריאוגרפיה של ז'וזף מאזילייר, רקדן, כוריאוגרף ומנהל בלט.
לעומת זאת, הופעתה ב"גריזלדיס" בשנת 1848 הוגדרה ככישלון.
אחותה הבכורה, סופי, רקדה גם היא באופרה של פריז משנת 1838 עד 1845. לשתיים הוצמד הכינוי "les sœurs Demi-Lattes" ("האחיות הגפרוריות") משום רזונן.
אכיל דוורייה צייר את אדל דומילאטרה עם ז'אן קוראלי.
לאחר פרישתה מן הבלט, נישאה דומילאטרה לפרנסיסקו דרייק דל קסטיו והייתה לרוזנת.
כשהתאלמנה, עברה לחיות עם אחותה ואחר לטורן עם שני בניה ובתה.
דומילאטרה מתה בפריז ב-4 במאי 1909, סמוך ליום הולדתה ה-88 ונקברה בבית הקברות של מונמארטר.
אדית קרמר הייתה אמנית ריאליזם סוציאלי (social realism), תומכת בתאוריה הפסיכואנליטית ומראשוני המטפלים באמנות.
קרמר נולדה בווינה שבאוסטרו-הונגריה בשנת 1916. בגיל 13 החלה קרמר ללמוד אמנות אצל פרידל דיקר ברנדייס.
פרידל הייתה בוגרת באוהאוס שבויימאר גרמניה, והייתה מורה לאמנות מוכרת.
קרמר למדה רישום, פיסול וציור, והושפעה משיטת לימוד האמנות של אמן הבאוהאוס, יוהאנס איטן.
בשנת 1934 לאחר שסיימה את לימודיה בריאלגימנסיום בגיל 18, הצטרפה קרמר לדיקר בפראג על מנת להמשיך את הלימודים תחתיה.
בשנת 1938, עם התעוררות איום הפלישה הנאצית, מצאה קרמר מקלט באמריקה.
היא עבדה כמורה לפיסול בניו יורק.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבדה קרמר כמכונאית בטול אנד די (tool and die) במחוז סוהו שבניו יורק.
היא נשארה בחנות בשעות שלאחר המשמרת שלה כדי לצייר את העובדים בנוף התעשייתי.
היצירות האלו אוירו בסגנון הריאליזם הסוציאלי.
בשנת 1947 ביקרה קרמר במערת לאסקו כדי לבחון את יצירות האמנות העתיקות ביותר שנמצאו.
קרמר קראה לציורי המערות הללו דוגמה לאמנות כשפה אוניברסלית.
בגיל 33 חזרה קרמר לניו יורק בתקווה להתפרנס כאמנית.
באותה שנה קיבלה קרמר הצעת עבודה בבית הספר ויטוויק לבנים, בית ספר ומרכז שיקומי לילדים עם צרכים מיוחדים רגשיים והתנהגותיים.
דוקטור ויולה ברנרד, פסיכואליטיקאית וחברת ההנהלה בבית הספר ויטוויק, הייתה זו שהעסיקה את קרמר.
דוקטור ברנרד כינתה את קרמר "מטפלת באמנות", וציינה שמעט מורים היו מוכנים לעבוד עם תלמידים מאתגרים כל כך.
במשך שבע השנים הבאות קרמר עבדה עם ילדים בעלי קשיים בגילאי 8 עד 13.[
קרמר גדלה במשפחה שהתעניינה בתאוריה הפיסיכו אנליטית, והיא עצמה הייתה חסידה של פרויד.
קרמר בעיקר האמינה ברעיון הסובלימציה.
התאוריה הפרוידיאנית מתארת את הסובלימציה כתהליך בו דחפים פרימיטיביים שמגיעים מן האיד מומרים לפעילויות בעלות פרודקטיביות חברתית אשר מספקות את הדחף המקורי.
ההכשרה של קרמר הייתה בתחום האמנות, אמנות חינוכית, ופסיכותרפיה המבוססת על פסיכואנליזה.
קרמר האמינה שסובלימציה היא אחת המטרות החיוניות ביותר של הטיפול באמנות.
היא האמינה שבעזרת אמנות רגשות ודחפים שליליים והרסניים מומרים לתוצרים יעילים.
קרמר טענה שמידת ההצלחה של הטיפול יכולה להימדד בעזרת התוצר הוויזואלי.
לקרמר ולעמיתה שלה מרגרט נאומבורג, שגם היא חלוצה בתחום הטיפול באמנות באמריקה, הייתה מטרה דומה של שילוב פסיכולוגיה ואמנות.
האמונות שלהן התפצלו כשקרמר התמקדה באמנות כטיפול ומרגרט קידמה אמנות בטיפול.
קרמר הקדישה את מפעל חייה לעבודה עם ילדים ומתבגרים שהתקשו לרוב להביע את רגשותיהם במילים.
בשנת 1958 פרסמה קרמר את ספרה "Art Therapy in a Children's Community", שאותו ביססה על העבודה שלה עם התלמידים בבית הספר ויטוויק.
קרמר עבדה גם בבית חולים במחלקה הפסיכיאטרית במשך 13 שנים.
קרמר כתבה בספר על ניסיונה עם מטופלים.
בשנת 1976, בעזרתה של דוקטור לורי וילסון, קרמר יסדה את תוכנית התתמחות בטיפול באמנות באוניברסיטת ניו יורק, שם המציאה קרמר שיטה חשובה בתוכנית וקראה לה, "התערבות היד השלישית של המטפל באמנות." הרעיון הזה ביקש את הורסטיליות של המטפל באמנות.
"ניתן לתאר את היד השלישית כיכולת של המטפל להקל על התהליך היצירתי של המטופל (כמו לעזור באופן אסטרטגי בערבוב הצבעים כדי להגיע לצבע המבוקש או להתערב במהלך החלקים הקריטיים בתהליך היצירה)".
חשוב להדגיש שקרמר האמינה כי התוצר ותהליך היצירה הם חשובים באותה מידה בטיפול באמנות.
היא הרגישה שבשלילת הסיפוק שבתוצר הסופי מהמטופל נשדד ממנו משהו.
קרמר האמינה כי טיפול באמנות הוא יותר תחום במדעי הרוח מאשר תחום בפסיכולוגיה.
היא טענה שהטיפול באמנות אינו תחליף אלא תוספת לטיפול הפסיכולוגי.
בזמן עבודתה כמטפלת קרמר החזיקה סטודיו שבו היא ציירה, גילפה ופיסלה.
קרמר האמינה שאמנות צריכה להיות אישית ולשקף את הסביבה של האמן.
היא לרוב הציגה אובייקטים מוחשיים כגון עצמה, אנשים שונים, נופי טבע ונופים עירוניים.
היא העדיפה להשתמש בצבעים אקספרסיביים.
קרמר טענה שמטפלים צריכים ליצור אמנות משלהם על מנת להתמודד עם "עבודה קלינית מיאשת."
אדית קרמר הפכה לאזרחית ארצות הברית בשנת 1944. היא קיבלה את התואר דוקטור לשם כבוד בשנת 1996 מאוניברסיטת נורוויץ' שבעיר נורת'פילד ורמונט.
היא עזרה לפתח תוכנית התמחות בטיפול באמנות באוניברסיטת ניו יורק, שהייתה אז הראשונה מסוגה.
היא המשיכה לעבוד בתוכנית ההתמחות הזו משנת 1973 עד שנת 2005 כפרופסור מן המניין נלווית, וכמורה מן החוץ בתוכנית התמחות בטיפול באמנות באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון שבוושינגטון הבירה.
האגודה האמריקאית לטיפול באמנות העניקה לקרמר את פרס "חברת כבוד לכל החיים", תואר הכבוד הנחשב ביותר.
לבסוף חזרה קרמר לביתה באוסטריה.
אדית קורבט הייתה ציירת נוף ויקטוריאנית, שהתאגדה עם קבוצת מקיאיולי (הידועה גם בשם הטוסקנאים או האטרוסקאים), אשר העדיפו לצייר בחוץ במטרה לתפוס אפקטים של אור טבעי והעדיפו פורמט פנורמי לציוריהם.
אדית אדנבורו נולדה בגולבורן, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה, בתם השנייה וילדתם החמישית של הנרי אדנבורו ומרגרט סטדמן.
משפחת אדנבורו הגיעה מלסטרשייר, אך עברה להתגורר בלונדון, שם הפכה לסוחרים משגשגים בבגדי משי.
הנרי אדנבורו היה רב-חובל ועשה כמה מסעות לאוסטרליה בין השנים 1833–1837, והחליט להתיישב שם בשנת 1840. הוא רכש חווה מדרום לגולבורן המכונה 'וולוגוראנג' ובנה "בניין לבנים יפהפה בן שתי קומות וגדרות אבן, על חלונותיו הצרפתיים המעניינים ובנייני החוץ המרשימים שסביבו".
זה היה בית המשפחה עד לשנת 1854, כאשר הנרי ומרגרט מכרו את הנכס לג'ון ויליאם צ'ישולם, וחזרו לאנגליה עם משפחתם בת שישה ילדים.
הנרי נפטר בשנת 1855 ב-Chesham Lodge בסארי, בן 43. בשנת 1861 ברישומי המפקד הבריטי רשומה אדית, כשהייתה בת 14, גרה עם אמה האלמנה בקנזינגטון.
מפקד האוכלוסין בשנת 1871 מראה כי חייה עם אחותה אנני, שצוינה כראש משק בית, בגני שפילד 5 בקנזינגטון, באותה שנה הציגה את עבודותיה בלונדון.
היא התחתנה עם הצייר הוויקטוריאני והמאייר ארתור מורץ' ועברה לרומא, שם ציירה עם ג'ובאני קוסטה, מנהיג קבוצת מקיאיולי.
בשנת 1876 נשארו שניהם בוונציה.
לעיתים קרובות בין השנים 1880–1890 היא הציגה בגלריה גרוסוונור ובגלריה החדשה בלונדון.
בשנת 1891, לאחר מות בעלה הראשון, היא נישאה למתיו רידלי קורבט, אחד החברים המובילים בקבוצת מקיאיולי, לאחר מכן הציגה בעיקר באקדמיה המלכותית, ביקרה באיטליה והתגוררה בלונדון למשך שארית חייה.
לצד אמניות בריטיות כמו אמילי מרי אוסבורן, הלן אלינגהאם, אנה אלמה-טדמה קורבט הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
היא נפטרה בהמפסטד, צפון לונדון, בשנת 1920.
אדית באן קיס, לבית רוט הייתה פסלת וציירת יהודייה-הונגרייה, ניצולת השואה ומחנה הריכוז ראוונסבריק.
היא נולדה למשפחה יהודית בבודפשט ב־21 בנובמבר 1905. אדית קיס הייתה הצעירה מבין ארבע בנותיהם של פריז ומליטה רוט.
לאחר שלמדה באקדמיות לאמנות בבודפשט ובדיסלדורף, הפכה לפסלת בהונגריה בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
בערך באותה תקופה היא התחתנה עם טודור באן.
במהלך שואת יהודי הונגריה, באוקטובר 1944, יחד עם אלפי נשים יהודיות אחרות בהונגריה, נשלחה קיס לעבודות כפייה, ולאחר מכן גורשה למחנה הריכוז ראוונסבריק בצפון גרמניה הנאצית.
ב־6 בדצמבר 1944 הועברה יחד עם עוד כ-1100 נשים למפעל דיימלר-בנץ בלודוויגספלדה, שם נאלצה לעבוד על מנועי מטוסים עבור הלופטוופה.
לקראת סוף המלחמה הוחזרה קיס לרוונסבריק, משם נשלחה לצעדת מוות.
עם חברתה אגנס רזושנה ברטה, היא נמלטה מהצעדה ב-30 באפריל.
הם נסעו חזרה לבודפשט דרך ברלין, פראג וברטיסלאבה, והגיעו לשם ב-1 ביולי 1945.
עם חזרתה לבודפשט, הציגה איירה קיס את חוויות מחנה הריכוז שלה בסדרה של 30 רישומי גואש, שכותרתם "גירוש" שהציגה בעיר ב־22 בספטמבר 1945, כמה חודשים לאחר תום המלחמה והשואה.
לאחר שהתגרשה מבעלה הראשון, היא התחתנה עם סנדור קיס והיגרה איתו למערב.
זמן קצר לאחר עזיבתם, ביולי 1948 הוצבו לוחות אבן גדולים בקיר החיצוני של בית הכנסת באויפשט בבודפשט מעשי ידיה של קיס.
בתבליט אחד נראה שוטר הונגרי מכוון יהודים למשאיות המיועדות לבקר, והוסבו לגירוש.
בשני נראה שומר מפלגת צלב החץ המפקח על גברים בגדוד עבודה, השלישי מציג שומר נאצי, שמזרז יהודים להיכנס לתאי הגזים, והרביעי מציג את קבלת הפנים החמה לחיילי הצבא האדום המשחררים יהודים בבודפשט.
למרות עבודות נוספות המשקפות את חוויות הגירוש שלה, לא הייתה הכרה ציבורית לאמנותה של קיס.
לאחר תקופות שהות בשווייץ, קזבלנקה ולונדון, ומות בעלה, היא התאבדה בבית מלון בפריז בליל 26–27 באוקטובר 1966.
אלבום הציורים בצבעי הגואש שלה התגלה מחדש על ידי הלמוט באוואר בלונדון בשנת 1992 ומאז הוצגו ציורי גואש שלה במקומות שונים בגרמניה, בפריז ובבודפשט.
הם הוצגו גם בתערוכת "We were Nobody" באתר מחנה הריכוז ראוונסבריק.
אדלבך (בבווארית: Edlbach) היא עיירה במחוז קירכדורף אן דר קרמס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
העיירה אדלבך שוכנת באזור המנהלי טראונפירטל.
כ-24% מאדמות העיירה מיוערות, ו-65% הן אדמות חקלאיות.
אדלברט, דוכס לורן (1000 – 11 בנובמבר 1048) היה דוכס לורן עילית משנת 1047 ועד מותו בשנה לאחר מכן.
אדלברט היה בנם הראשון של גרהרד הרביעי, רוזן מץ וגיזלה, אולי בתו של תיאודוריק הראשון, דוכס לורן עילית.
אביו של גרהרד, אדלברט ירש את רוזנות מץ מאחיו גרהרד מהמוזל.
גותלו הראשון, דוכס לורן התחתונה ולורן עילית, מת בשנת 1044 ובנו גודפרי השלישי ירש אותו בלורן עילית אך נדחה בלורן התחתונה.
נרגז, גודפרי מרד באותה שנה והרס את אדמותיו של המושל בלורינ התחתונה.
עד מהרה הוא הובס ואדלברט נקרא במקומו בלורן עילית.
גודפרי המשיך להילחם למען כל לורן ואדלברט מת בקרב נגדו ב-Thuin ב-11 בנובמבר 1048. לא היו לו בנים ידועים, והיינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, מינה מיד את אחיו גרהרד למקומו.
אדית קובנסקי היא משוררת ישראלית.
כתבה ופרסמה ספרי שירה, רובם בהוצאת עקד לשירה ומרביתם במהדורות דו-לשוניות (עברית-אנגלית) בתרגומו של אדוארד קודיש.
ספריה תורגמו גם לשפות נוספות (ערבית, ספרדית, צרפתית ורומנית).
אדית קובנסקי נולדה בבוקרשט, רומניה.
עלתה לארץ ישראל ב-1948. גדלה והתחנכה בחיפה, ולאחר שירותה הצבאי ב-1965 עברה לארצות הברית, שם היא מתגוררת עד היום.
למדה תואר ראשון בספרות עברית וצרפתית עד לימודי הדוקטורט ב-אוניברסיטת המדינה של ויין בדטרויט, מישיגן.
מ-1987 מלמדת באוניברסיטה זו לשון, ספרות ותרבות ישראל.
משמשת גם כמתאמת התוכנית ללימודי עברית באוניברסיטה.
עורכת מדור מיוחד בכתב העת "פסיפס" על כותבי שירה ומבקרי שירה עברית בארצות דוברות אנגלית.
חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים.
אדית קובנסקי נשואה, אם לבן ובת.
אנטומיה של אהבה (תל אביב: עקד, 1992)
שירי ירושלים (תל אביב: סער, 1996)
אחרי אושוויץ (תל אביב: עקד, 1998)
מטאמורפוזה ושירים אחרים (תל אביב: עקד, 1999)
וריאציות על נושא של אלבר קאמי (תל אביב: עקד, 2006)
משב ים: כליל סוניטות (תל אביב: עקד, 2008)
גם איוב היה פארדוקס (תל אביב: גוונים, 2010)
אלוזיה לאושוויץ (רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, 2011)
על קיומה של אהבה (תל אביב: גוונים, 2011)
דברים של חול (תל אביב: גוונים, 2012)
על גבול המים (תל אביב: גוונים, 2012)
החיים כבדיה (תל אביב: גוונים, 2017)
לאן ללכת: שיחות ללמוד עברית/אנגלית (ירושלים: הוצאת ראובן מס, 2017)
דיוקן של משוררת (ישראל: בית עקד ספרים, 2020)
אישה פשוטה (חולון: אוריון הוצאת ספרים, 2022)
מציאות שאיננה (חולון: אוריון הוצאת ספרים, 2023)
אדל הטה אריקסן (אדל בריט כריסטין קלמטסדאטר הטה אריקסן, 17 באוקטובר 1921 - 13 באוגוסט 2023) הייתה מחנכת סאמית, סופרת והמנהלת הראשונה של המועצה לחינוך סאמי.
הטה אריקסן נולדה בקאוטוקיינו לקלמט קלמטסן הטה (1883–1955) ולמיילדת בריט קארן אולסדאטר אקרה (1890–1947).
בבית הספר היסודי בו למדה ההורים והתלמידים כאחד לא ראו בבית הספר תועלת והוא נתפס כהפרעה ללימוד עבודה אמיתית אותה נדרשו לבצע, כגון רעיית איילים, עבודה חקלאית או דיג.
גם העובדה שרוב הילדים לא ידעו נורווגית תרמה לסלידה מבית הספר.
הטה אריקסן עצמה ידעה לדבר מילדותה גם נורווגית וגם סאמית צפונית, לא היו לה קשיי שפה בלימודים.
בגיל 12 היא החליטה שהיא רוצה להיות מורה.
בנעוריה עברה מקאוטוקיינו מזרחה ל, שם למדה בחטיבת ביניים.
היא הגיעה עם ידע בנורווגית, אך היו לה טעויות בכתיבה ולראשונה היא נתקלה ביחס מפלה ובזלזול ביכולותיה מצד התלמידים והממסד כאחד.
כאשר אחד המורים הציק לה בנושא, הדגיש את שגיאותיה וטען ש"הדבר לא מפתיע מאחר שהיא פינית", כבר שקלה לוותר, אך לבסוף החליטה לא לתת לאותו מורה להשפיע עליה.
בבחינה ב-1939 כבר הפגינה יכולת גבוהה בנורווגית, אך החוויה השלילית הראשונית יצרה אצלה מוטיבציה לפעילות למען הסאמים.
המוטיבציה הזו הניעה אותה בהמשך חייה.
בהמשך למדה בבית ספר למורים בנסנה ובטרומסה, שם קיבלה את תעודת ההוראה ב-1949, ורכשה השכלה בעיצוב ובשפה סאמית.
הטה אריקסן החלה את דרכה כמורה בבית הספר היסודי בקאוטוקיינו ב-1949. היא הייתה חברה בהנהלת בית הספר בקאוטוקיינו במשך 30 שנה, מ-1949 עד 1979, ומתוכן שימשה מנהלת בית הספר היסודי בקאוטוקיינו מ-1969 עד 1976. בית הספר היווה כר פורה להפצת הידע והתובנות המקצועיות שצברה, וליישום תפיסתה לגבי הנגשת החינוך לסאמים.
ב-1971 עד 1975, בנוסף לניהול בית הספר, שימשה חברת המועצה המחוזית לבתי הספר של פינמרק, וב-1973–1976 גם שימשה במועצת המחקר לבתי הספר.
בסיום התיכון, בגיל 18, עבדה הטה אריקסן כמורה מחליפה בבית הספר בקאוטוקיינו לכיתה של ילדים בני 12. אז גילתה שעל אף שהילדים יכלו לקרוא ואף לדקלם קטעים שלמים בנורווגית, הם לא הבינו את מה שקראו.
לאחר סיום לימודיה והכשרתה כמורה, חזרה הטה אריקסן לקאוטוקיינו ושימשה מורה קבועה בבית הספר היסודי וחטיבת הביניים מ-1949 עד 1969. הלימודים בבית הספר ושפת הספרים עדיין הייתה נורווגית, אולם היא הבחינה כי לימודי הדת נעשו בעירוב של סאמית ונורווגית.
מיד עם קבלתה לבית הספר קיבלה את האחריות על כיתה א', בה חצי מהתלמידים ידעו רק סאמית וחצי מהתלמידים ידעו רק נורווגית.
במשך חודשים התמקדה בלימוד נורווגית לדוברי הסאמית באמצעות תמונות שיהפכו את ספר הלימוד לשמישים עבור אותם תלמידים, שחשו נחותים ביחס לדוברי הנורווגית.
היא לימדה במקביל בנורווגית ובשפה הסאמית כדי שהתלמידים יצליחו להבין, למרות חוק שהיה קיים עוד מ-1898 ואסר שימוש בסאמית בשטח בית הספר.
כשקיבלה מן הממונים הוראה להשתמש רק בנורווגית, הודיעה שיש מקרים בהם לא ניתן ללמד בנורווגית.
בהמשך הייתה בין מובילות ההתנגדות למדיניות העוינת שהפגינה מערכת החינוך לתרבות הסאמית.
ב-1948 בעקבות תלונות של הורים ומורים סאמים החליטה ועדה שהקים משרד החינוך הנורווגי שצריך לשפר את החינוך לילדי הסאמים.
רק 11 שנה לאחר מכן, ב-1959, שונה החוק כך שהמשרד יכול להתיר לימודים בסאמית, אך המשרד לא השתמש בסמכות זו עד 1967, וגם אז השימוש בסאמית נדרש להיות רק בכיתות הנמוכות ולשמש ככלי ללימוד הנורווגית.
ב-1965 נבחנה הטה אריקסן בשפה הסאמית באוניברסיטת אוסלו, והשתלמה במכללה למורים שם כדי לחזק את ההבנה בשפה אותה רצתה לקדם.
מ-1967 שימשה הטה אריקסן גורם מרכזי בחזרה לשימוש בסאמית בבתי ספר יסודיים ובלימוד הסאמית בבתי ספר אלו, לאחר עשורים רבים של מדינית נורווגיזציה, ועם אישור משרד החינוך ללמד בסאמית.
הטה אריקסן סיפרה כי בקאוטוקיינו ב-1967 השימוש בסאמית בבית הספר על ידי כיתות נפרדות לדוברי סאמית ולדוברי נורווגית, מה שיכל ליצור בעיות של הפרדה, אך לפחות התלמידים הסאמים הצליחו ללמוד לקרוא כבר בכיתה א'.
ב-1969 מונתה למנהלת בית הספר היסודי בקאוטוקיינו, בתקופה בה היה נדיר למצוא נשים בתפקידי ניהול בנורווגיה.
ב-1970 הייתה מעורבת בתוכנית טלוויזיה חינוכית שצולמה בשביל תלמידי קאטוקיינו.
ב-1971 הוציא הפרלמנט הנורווגי הצהרה לפיה השפה והתרבות הסאמית יקבלו משקל רק בכיתות הנמוכות, כאמצעי ללימודים הנורווגיים, ולאחר מכן התרבות הסאמית תשמש רק אחד הנושאים ללימוד כאשר השפה והסביבה יהיו נורווגיים.
שנה לאחר מכן כבר השתתפה הטה אריקסן בכינוס משותף למורים, אנשי אקדמיה ומועצת המחקר לבתי הספר, משם יצאה קריאה לתת משקל רב יותר לתרבות ולשפה הסאמית, ובעקבות הכנס גם יצאה הטה אריקסן במסגרת משלחת אל הפרלמנט, להבהיר עמדה זו.
בתגובה יצאה ב-1974 הוראה מתוקנת מטעם משרד החינוך, אך ההטיה לטובת השפה והתרבות הנורווגיים נשארו בה כשהיו.
עם זאת בית הספר בקאוטוקיינו החל בהדרגה ללמד את ההיסטוריה והתרבות הסאמיים שהיו עד אז בגדר טאבו, בדומה לדת הסאמית ולשירת היויק שנאסרו עוד מאז הגעת הנצרות לאזור.
למעשה רק בשנות ה-80 הוסר בקאוטוקיינו האיסור על התייחסות ליויק בבית הספר, והטה אריקסן עצמה נאלצה כמנהלת להתמודד עם תלונות הורים כאשר אחד המורים איפשר לתלמידים לשיר יויק בבית הספר.
מועצת בתי הספר היסודיים, שהייתה אחראית על תוכנית הלימוד והדפסת הספרים, סיפקה ספרים מעטים, רובם ספרים ללימוד סאמית לדוברי נורווגית, הכחישה שמדובר בבעיה ובמקביל טענה שלא נותנים להם תקציב (300,000 קרונות) להדפסת ספרי לימוד חדשים.
הטה אריקסן בתגובה ביקרה את הוועדה באוסלו, בדרכה לפגישה עם עוזר שר החינוך בעיר, שמעה את תלונותיהם, ובפגישה עם עוזר השר השיגה להם את התקציב הנדרש.
עד 1972 כבר החלו להופיע בקאוטוקיינו בקשות של הורים דוברי נורווגית ללמד את ילדיהם סאמית, על מנת שיוכלו להשתלב בסביבה הסאמית.
הטה אריקסן תמכה במגמה הזו, מאחר שהיוותה הזדמנות לשיפור תשמיתה של השפה.
בית הספר בניהולה של הטה אריקסן הגיש שלוש פעמיים בקשה למשרד החינוך להקצאת שעות ללימוד סאמית לדוברי נורווגית, על אף הכמות הקטנה של מורים דוברי סאמית.
שתי הבקשות הראשונות נדחו, השלישית התקבלה ב-1973.
במקביל הקימה ב-1972 המועצה להכשרת מורים ועדה לנושא הכשרת המורים הסאמיים ושיפור ההוראה בתחום.
הטה אריקסן ואחרים היו חברים גם בוועדה זו שהמליצה ב-1973 על הקמת מכללה נפרדת להכשרת מורים סאמיים, ובתור התחלה לפתוח מחלקה עצמאית להכשרת מורים סאמיים במכללה למורים באלטה, מחלקה שאכן נפתחה ב-1974.
ב-1975 השתנה החוק ואיפשר לכלל התלמידים באזורים הסאמיים ללמוד את השפה הסאמית.
ב-8.12.1975 הורה צו מלכותי בנורווגיה על הקמת מועצת החינוך הסאמית, וב-1976 כינס לראשונה משרד החינוך והכנסיות את המועצה, שהייתה המוסד הסאמי הראשון שיצר המשרד.
מתוך שמונה חברי המועצה שלושה היו סאמים מקאוטוקיינו: הטה אריקסן, אולה איינאר אולסן ואולה הנריק מאגה.
ב-1977 הכיר הפרלמנט הנורווגי בתרבות ובשפה הסאמית כראויים לשימור, והטה אריקסון קיבלה מראש המועצה את הניהול האדמיניסטרטיבי של המועצה, כמינוי זמני שבוצע ממשרד בביתה, לצורך התפקיד יצאה לחופשה מעבודתה בבית הספר בקאוטוקיינו.
ב-1977 התפנתה ראשות המועצה ושני תפקידים נוספים והוחלט שמשרדי המועצה יהיו בקאוטוקיינו, אז הגישה הטה אריקסן מועמדות לתפקיד המזכ"לית .
הטה אריקסן קיבלה את המינוי ושימשה מזכ"לית קבועה עד 1989, עם כניסתה לתפקיד התפטרה הטה אריקסן מניהול בית הספר היסודי בקאוטוקיינו.
עם זאת המינוי החדש לא עבר ללא ביקורת: היו שטענו שהטה אריקסן תפרה את המכרז למידותיה (אם כי המועמד היחיד מולה היה עדיין תלמיד במכללה למורים), ונוספו לכך מינויים שעשתה היא עצמה: את מזכירתה מבית הספר מינתה לעובדת במשרד המועצה, ותלמיד לשעבר שלה שפנה לתחום החינוך מינתה כיועץ.
משרדי מועצת החינוך תוכננו במקור להיות באוסלו, אולם חברי המועצה התנגדו משום שהדבר ינתק אותה מהעולם הסאמי.
מיקום המשרדים בקאוטוקיינו למעשה היווה ניצחון לעמדת המועצה בנושא.
במשרדי מועצת החינוך ניתנו לצוות מכונת כתיבה ומכונת צילום.
את תפירת הווילונות והרכבת הריהוט המשרדי נאלצו הטה אריקסן, מזכירתה וממלא מקום היועץ לבצע בעצמם.
ב־1981 עברו משרדי המועצה להיכל התרבות של העירייה.
גם בעבודתה השוטפת נקלעה המועצה לקשיים: משרד החינוך והכנסיות לא היה מעדכן אותה בפגישות או ישיבות שנגעו לבתי הספר הסאמיים, בקשות של המועצה נתקלו בהתעלמות שחייבה אותם לפעמים לפנות לגורמים בכירים יותר ונכפו עליה יועצים שלא היו כשירים או מעוניינים לעסוק בנושאי המועצה.
פניה אל השר הממונה העלתה שהמועצה לא חשובה מבחינתו, ושאינו יודע כמעט דבר על כל הנושא הסאמי.
מן הצד השני הפיקוח התקציבי של המשרד הממשלתי על המועצה היה דקדקני, והטה אריקסן נדרשה להשתמש בניסיונה מועדת המחקר כדי לאשר למועצה תקציבים.