tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-20 באפריל 2011, יום השנה ליום הולדתו של היטלר, נתלו שלטים אנטישמיים על קיר בית הכנסת, "יהודים החוצה" ו"היטלר צדק" ("Juden raus","Hitleris buvo teisus").
בית הכנסת העתיק בפשמישל (בפולנית: Stara Synagoga w Przemyślu) היה בית כנסת בסגנון אדריכלות הרנסאנס בפשמישל שבפולין.
בנייתו הושלמה בשנת 1594. הוא נשרף בשנת 1939 כאשר הגרמנים נסוגו מהגדה המזרחית של נהר סן ונהרס כליל על ידי הנאצים בשנת 1941.
מבנה האבן היה בצורתו מלבני, האופייני לסגנון הרנסאנס של אז.
האולם המרכזי המלבני נותר החלק היחיד של הבניין המקורי לאחר שהתווספו חדרים בשנים מאוחרות יותר.
הם כללו ישיבה, שני אולמות תפילה נוספים ומשרדים.
התקנה החוקית הראשונה בנוגע לקהילה היהודית בפשמישל היא מ-20 במרץ 1559. הפריבילגיה, שהוענקה על ידי המלך זיגמונט אוגוסט, קובעת כי "ליהודים המתגוררים ברחוב היהודי בפשמישל זמן רב" יש הזכות להתיישב לצמיתות בפשמישל, והעניקה להם זכויות מסחר.
יהודים נחשבו כעת תחת סמכות המלכותית, כלומר חצר וויוודה (מוזכרת בתקנה כ"חצר היהודים").
ממסמכי תביעה משנת 1560 עולה כי היהודים החזיקו אז בית כנסת מעץ, שעל פי הכתוב הוקם על ידי שני מהגרים ספרדים עשירים.
בשנת 1561 הותקף בית הכנסת על ידי הבורגנים.
שנה לאחר מכן, בשנת 1562, ניתן היתר לבנות בית כנסת מבצר מאבן במקום בית הכנסת הישן.
הבניין החדש תוכנן על ידי האדריכל בונוני, בונה ביצורים איטלקי.
הוא הושלם בשנת 1594 ונמצא בתוך העיר, קרוב לחומות ההגנה של העיר, והיווה חלק ממבני ההגנה של העיר.
כל הגטו כולל "הרחוב היהודי" בפשמישל הושמד כמעט לחלוטין בשריפה בשנת 1637. אולם בית הכנסת נותר ללא פגע.
בשנת 1661 הוציא המלך צו המאפשר לקהילה היהודית להשתמש בבית הכנסת כבטוחה לשם הלוואת כסף.
הדבר ממחיש את מצבה הכלכלי הנואש של הקהילה היהודית בפשמישל.
בשנת 1746 תקפו סטודנטים ישועים את הרובע היהודי, ובזזו בתים יהודיים.
הם שדדו את בית הכנסת והרסו את פנים המבנה.
ארון הקודש נהרס וספרי התורה נקרעו לחתיכות, שהתפזרו ברחובות.
הם גם הרסו את חלקם הגדול של הארכיונים החשובים, שהכילו מסמכים יקרים מפז של בית המשפט של הוויוודה.
רק כמה מהעותקים המקוריים של כתבי הזכות נשמרו.
על היקף הנזק מעידה העובדה שלאחר משא ומתן מייגע שילמו הישועים סופית פיצוי של 15,000 גולן פולני.
על פי הנתונים הסטטיסטיים של שנת 1765, היו באותה תקופה בפשמישל כ-2,418 יהודים.
בשנים 1910–1914 שוחזר הבניין בניהולו של האדריכל תדיאוש מוקלבסקי.
בסוף מרץ 1919 נערכה בבית הכנסת תפילה חגיגית לכבוד ועידת השלום בפריז והחלטתה בנוגע לארץ ישראל.
בשנת 1934 נרשם הבניין בפנקס הבניינים ההיסטוריים והוכרז כבניין רשום, ובשנת 1936 הוקמה ועדה מיוחדת בראשות ה.
קלגסבלד לחידוש ושיפוץ "בית הכנסת הגדול".
בספטמבר 1939, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, חולקה פשמישל על ידי הגבול הגרמני-סובייטי שעבר באמצע העיר לאורך נהר סן.
כשנכנס הצבא האדום לעיר ב-26 בספטמבר, מרכז העיר מצא את עצמו בברית המועצות ואילו רובע זסאני, על הגדה המערבית של נהר סן, היה בשליטת הנאצים.
בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, הגרמנים עזבו את הגדה המזרחית ב-28 בספטמבר 1939. לפני נסיגתם שרפו הגרמנים את בית הכנסת העתיק.
בשנת 1956 הורו רשויות העירייה על פינוי הריסות בית הכנסת, שעמד בחורבנו מאז שנת 1941, כאשר הנאצים השמידו את מה שנשאר לאחר ניסיונם הקודם לחסל את הבניין.
ההריסה והפינוי בוצעו למרות התנגדותם של אנשי שימור, שתכננו לבנות מחדש את בית הכנסת.
בית הכנסת "הסניור" הוא בית כנסת שנבנה בחצר היהודים בטבריה ב-1839 על ידי הרב חיים שמואל הכהן קונורטי.
בית הכנסת התפרסם באוסף ייחודי ונדיר של ספרים שהחל קונורטי לאסוף והמשיכו בכך יורשיו.
בית הכנסת הוא חלק ממתחם הנקרא "חצר ניניו" בו חיו בני המשפחה ברציפות עד 1981. המקום מוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
ב-1837 פקדה את טבריה רעידת אדמה שגרמה לנזק כבד למבנים בעיר העתיקה ובין השאר לבתי הכנסת בעיר.
לאחר אירוע זה הגיע לעיר הרב חיים שמואל הכהן קונורטי, שעלה ארצה מאיטליה ב-1827 וגר בירושלים, ולאור מעמדו כונה "הסניור".
כחלק ממאמצי שיקום טבריה והרובע היהודי שלה הקים קונורטי ב-1839 את ביתו ברובע היהודי כשחלק ממנו יועד להקמת בית כנסת ספרדי.
בית כנסת זה נקרא על שמו של קונורטי, "הסניור", וכן "מדרש חשמ"ך" (ראשי תיבות שמו של קונורטי).
קונורטי, שהיה שד"ר, עסק בגיוס תרומות של יהודים בחו"ל ולאחר הקמת בית הכנסת הופנו חלק מהתרומות לתמיכה במבנה זה.
ב-1844, לאחר מסע גיוס תרומות ביוון ובאיטליה הקים במקום את ישיבת "מדרש שמואל".
בית הכנסת היה, כאמור, חלק מהמתחם אותו רכש קונורטי.
במבנה זה גר קונואטי וכן בני משפחת ניניו וזאת לאחר שאבי המשפחה, הרב יעקב שאלתיאל ניניו, נישא לשרה קונורטי (בתו הבכורה של קונורטי).
המבנה, ובו 2 קומות מעל הקרקע ובהם מספר חדרים, אכלס את בני המשפחה ועם התרחבותה של המשפחה נבנו בתוך הבניין קירות כדי לאפשר אכלוס משפחות נוספות.
הבניין הקיף חצר פנימית שהייתה מרכז הפעילות של המשפחה ובה נפגשו, שיחקו ובישלו.
במרתף הבניין נבנה מקווה ששימש את בני המשפחה.
במשך השנים המשיכו בני המשפחה לגור במקום ולקיים פעילות תורנית בבית הכנסת אולם רבים מהם עזבו את העיר והיקף הפעילות במקום הצטמצם.
בתקופת מלחמת העצמאות, ב-1948, ננטש בית הכנסת יחד עם כל הרובע היהודי.
לאחר המלחמה חזר בן המשפחה, רחמון ניניו, לבית המשפחה שם גידל את משפחתו והמשיך לשמור על בית הכנסת ואוסף הספרים.
ב-1981 הותקף רחמון על ידי שודדים שקיוו להשיג כסף שחשבו שקיים במקום.
המותקף שסבל מפגיעות פיזיות נפטר מפצעיו ולאחר פטירתו לא המשיכו בני המשפחה לגור במקום ובית המגורים ננעל.
בשנים האחרונות מתקיימת פעילות בבית הכנסת רק בשבתות וחגים והביקור במקום נעשה רק בתיאום עם בן המשפחה המחזיק במפתחות.
בני המשפחה הקימו עמותה (בניהולם של ד"ר עמית דולב ורפי ניניו) כדי לנהל את המקום וכדי לקדם תוכנית להפוך את המקום למרכז מורשת היסטורי וזאת בשיתוף עיריית טבריה, החברה הכלכלית טבריה והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
נכון ל-2021 טרם יצאה לדרך שום תוכנית להצלת המקום.
כל חייו עסק קונורטי באיסוף ספרי קודש וכתבי יד.
עיקר הספרים הושגו מהקהילות היהודיות בגולה במהלך מסעותיו בעולם כשד"ר.
עם הקמת בית הכנסת קיבץ אליו קונורטי את כל ספריו ואסר על הוצאתם מגבולות בית הכנסת.
הוא אף הודיע שכל המוציא ספרים מהמקום תחול עליו קללה.
על אף הקללה, סבל בית הכנסת מסדרה של גניבות ספרים על ידי גורמים עלומי שם, דבר שהביא להיעלמותם של רוב הספרים בעלי הערך מהאוסף.
נכון ל-2021 כולל אוסף הספרים בבית הכנסת מאות בודדות של ספרים ללא ערך כספי.
אנשי שם שלמדו בבית הכנסת
מבנה בית הכנסת היווה את הדופן הדרומית של החצר לכן מסיבות ביטחוניות אין בו חלונות הפונים החוצה אלא רק לחצר הפנימית.
הגישה לחצר הפנימית מכוון דרום (שם הייתה חצר היהודים) דרך מעבר צר ושער מקושת.
בית המגורים, הקירות החיצוניים של המבנה והמעבר נבנו לרוב מאבני בזלת (כמו רוב המבנים ההיסטוריים בטבריה) בעוד שהקיר הפנימי והחלונות של בית הכנסת נבנו מאבן גיר.
בית הכנסת כולל חדר מרכזי כשבאמצע החדר נמצאת הבימה.
בחדר צדדי נמצא ארון הקודש ובו ספרי התורה.
עזרת הנשים נמצאת במבואה לחדר המרכזי.
האופן בו הונחו האבנים בקירות מעיד על תהליך בנייה ארוך שנים כשיסודותיו סדורים ומוצקים ובחלקיו העליונים ניכר שימוש באבנים בגדלים שונים וממקורות שונים בסגנון של "מכל הבא ליד".
ייתכן שבני הבית הרחיבו את המבנה במו ידיהם והשתמשו לשם כך בחומר שנלקח מהריסות מבנים אחרים בסביבה.
בית הכנסת הישן בראש פינה נוסד בשנת 1885 על ידי מתיישבים מהעלייה הראשונה, ננטש בשנות ה-50 של המאה ה-20. בית הכנסת שופץ ושומר יחד עם שאר השכונה בשנות ה-90.
ב-1875 רכש אליעזר רוקח מצפת, יחד עם אחדים מחבריו בני היישוב הישן, מחצית מאדמות הכפר הערבי ג'עוני, ששכן למרגלות צפת בסמוך לדרך צפת-טבריה, וב-1878 התיישבה במקום קבוצה של משפחות יהודיות מצפת.
לאחר ביקורו של משה מונטיפיורי בארץ ב-1875 חלה התעוררות לצורת התיישבות יצרנית יותר.
ב-1878 רכשה חבורה של 30 משפחות מבני צפת, מחצית מאדמות הכפר הערבי ג'עוני, כפר ששכן מזרחית לצפת.
לאחר שלא צלחה ההתיישבות של תושבי צפת הם מכרו את אדמותיהם לקבוצת המתיישבים החדשה שהגיעה ממוינשט שברומניה בשנת 1882 וחידשה את המושבה ואף שינתה את שמה ל'ראש פינה'.
בית הכנסת הוקם על מקום שכונה בפי הערבים - "כניס אל יהוד" שבו על פי ההשערה עמד בית כנסת קדום.
בשנת 1885 הורחב בית הכנסת כחלק מבניית מבני ציבור ובתים פרטיים בסיוע הברון רוטשילד לאחר שנים בהם השלטון העות'מאני הערים קשיים על בניית בתים בשכונה.
מתחת בית הכנסת בנה הברון בית מרחץ ומקווה לרווחת תושבי השכונה.
בית הכנסת נבנה כבית כנסת אשכנזי, כך למשל ניתן לראות את סידור הספסלים משני צידי הבימה פונים לכיוון ארון הקודש וגגו העשוי רעפים, מה שהיה נפוץ בבתי כנסת אשכנזים.
תקרת בית הכנסת עשויה בצורת כיפה ונושאת עימה סיפור – לפני שהגיעו המתיישבים הרומנים הראשונים לראש פינה, שלח להם הרב דוד שו"ב שהיה נציגם בארץ לאחר שהגיע ביום שלג סוער ש"ישנם מים רבים בראש פינה" כשהוא מתכוון לנחל ראש פינה הקטן שבאותה העת סער בהתאם למזג האוויר.
הקבוצה הבינה בטעות שהמים גדולים דים כדי להשיט בהן סירות דיג ושלחו את נגר הקבוצה, עקיבא דרקסלר, ללמוד בניית אוניות.
לאחר שהגיעו לארץ הבינו את טעותם והשתמשו בסירות הדיג כדי לבנות את תקרת בית הכנסת בצורת כיפה שניתן לראות בה את תווי הסירות עד היום.
הנגר דרקסלר היה גם זה שבנה את רהיטיו המקוריים של בית הכנסת.
הכותל שאליו התפללו בבית הכנסת היה כותל דרום – לכיוון ירושלים, ובכותל המזרח ישבו פקידי הברון ונשותיהם על במה מוגבהת.
בשנות ה-50 ננטשה השכונה לאט ותושביה עברו לבתים המרווחים יותר בעיר התחתית.
בית הכנסת גם הוא ננטש ועמד שומם שנים רבות.
בשנות התשעים עבר תהליך שיקום ושיפוץ יחד עם שאר השכונה מסביבו.
פעולות השיקום והשחזור, שימרו את אופיו המיוחד של המקום על תקרתו העגולה, ציורי הקיר ורהיטיו המקוריים רובם מימי העלייה הראשונה, הציורים האותנטיים משנת 1887 עברו שחזור ארבע פעמים.
כיום בית הכנסת פעיל ומתקיימות בו תפילות בשבתות וימי חול.
בית הכנסת הסוחר - הוא בית כנסת הראשי לשעבר של העיר יבפטוריה בחצי האי קרים.
המבנה הנוכחי נבנה בין השנים 1911–1912 ושימש יהדות קראית.
הוא איבד את מראהו הראשוני לאחר שיפוץ בשנת 1928, אז גם הפסיק לשמש כבית הכנסת.
במקום בו ממוקם בית הכנסת הסוחר היה בית כנסת עוד במאה ה-19, בשנת 1895 במקום נבנה בית תפילה חדש, אך הוא היה קטן מכדי לענות על צורכיהם של באי בית הכנסת.
בין השנים 1911–1912 נבנה בית הכנסת הנוכחי במימונם של סוחרי הגילדות הראשונה והשנייה בתכנונו של האדריכל העירוני של יבפטוריה אדם גנריך.
בית כנסת פעל במשך מספר שנים.
לאחר השתלטות הממשל סובייטי על חצי האי קרים הבניין נלקח מהקהילה אך בשנת 1922 הוחזר ושימוש הבניין כבית כנסת חודש.
ברעידת אדמה שהתרחשה באזור בשנת 1927 המבנה ניזוק.
לאחר שיפוץ הוא נלקח מהקהילה ובמקום פעל מועדון.
בהמשך הוא הועבר למפעל לייצור משקעות והפך למחסן.
במקום נערכו מספר שיפוצים והוא איבד את המראה החיצוני.
בתחילת המאה ה-21 המתחם הוחזר לרשות העירייה ובוצעו שיפוצים במקום.
בית הכנסת הישן באסן הוא עדות מרשימה לתרבות היהודית בגרמניה שלפני מלחמת העולם השנייה.
בית הכנסת שמור ומרשים מאד מבחינה ארכיטקטונית.
הוא נבנה בסגנון ביזנטי במרכז העיר, ונחנך תחת הכינוי 'בית הכנסת החדש' בשנת 1913; בית הכנסת ניזוק קשות במהלך ליל הבדולח בשנת 1938, אך ניצל מנזקי ההפצצות במהלך המלחמה.
אחרי המלחמה עוצב מחדש פנים בית הכנסת שנשרף, וב-1960 הוסב המבנה למוזיאון לעיצוב תעשייתי.
עם עליית העניין בשימור היסטורי, עבר המבנה שחזור נוסף בשנות ה-80 והוא הוחזר לעיצובו המקורי, כהכנה להפיכתו כמרכז הנצחה ומוזיאון, וכמוסד המוקדש לתיעוד ולקידום ההיכרות עם ההיסטוריה של הקהילה היהודית לשעבר בעיר.
בצמוד למבנה נמצא בית הרב, שמאז 2011 פועל בו מכון סלומון לודוויג שטיינהיים, מכון מחקר של אוניברסיטת דויסבורג-אסן שמתמקד בחקר ההיסטוריה התרבותית והדתית ובתולדות הספרות של הקהילה היהודית באזורים דוברי גרמנית.
עם מספר גדל והולך של משפחות יהודיות שעברו לאסן בתחילת המאה ה-19, הוקמה קהילה רשמית בשנת 1858. הרב סלומון סמואל בעל האוריינטציה הרפורמית מונה בשנת 1894, ועם צמיחת הקהילה היהודית החליט להקים במרכז העיר בית כנסת גדול חדש שיסמן את חשיבותה של היהדות בחברה הגרמנית.
האדריכל אדמונד קורנר מונה, ותכנן בניין אבן גדול בסגנון ביזנטי שבראשו כיפת נחושת.
בהשפעת היוגנדסטיל, סגנון אמנותי, בעיקר בתחומי האדריכלות והאומנות הדקורטיבית, שהיה נפוץ בגרמניה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. פנים בית הכנסת היה מרוצף בצבע כחול עמוק עם הדגשות זהב.
עיטור הפנים כך משקף מסורות יהודיות; סמלים יהודים כלולים בפסיפסים ובוויטראז'ים.
הבניין נחנך כבית הכנסת החדש ב-25 בספטמבר 1913, ובמשך 25 שנה היה המרכז התרבותי והחברתי של קהילה שב-1933 מנתה כ-4,500 חברים.
האולם המרכזי (ששימש לעיתים קרובות גם לקונצרטים) יכול היה להכיל יותר מ-1,500 איש, כולל אלה בכמה גלריות.
מלפנים היו עוגב ובימה גדולה.
בנוסף לאולם הגדול, שכן בבניין בית כנסת משני שישמש את המתפללים בימי חול עם נוכחות צנועה יותר, כיתות, אולם קהילה, מזכירות וספרייה.
צמוד בחלקו האחורי של המבנה היו דירות לרב ולחזן.
תפיסת השלטון על ידי הנאצים ב-1933 החלה מדיניות אנטי-יהודית חמורה יותר ויותר, שהגיעה לשיאה בליל הבדולח ב-9 – 10 בנובמבר 1938. בית הכנסת הישן הוצת, ופנים המבנה נרס כליל.
החלק החיצוני נותר כמעט שלם.
אף על פי שאסן עצמה הופצצה בכבדות רבה, הבניין עצמו הצליח לשרוד את מלחמת העולם השנייה ללא נזק נוסף.
בין השנים 1945–1959 עמד בית הכנסת לשעבר ללא שימוש כחורבה בקצה מרכז העיר אסן.
ב-1959 הקימה הקהילה היהודית שנותרה בחיים, לאחר שהשתמשה בבית הרב כמרכז הקהילה, בית כנסת חדש, קטן בהרבה, שהוא מקום התפילה הנוכחי.
באותה שנה רכשה העיר אסן את בית הכנסת לשעבר ובשנים הבאות של 1960/1961 שיפצה אותו ובמקום נפתח מוזיאון לעיצוב תעשייתי, "Haus Industrieform".
לשם כך שופץ הפנים שעוצב מחדש כדי להתאים לייעודו החדש, שרידי ארון הקודש של בית הכנסת הוסרו וכל פסיפסים וקישוטים ששרדו טויחו או נצבעו.
אולם התפילה המרכזי חולק והותקנה רצפה חדשה והתקרה כוסתה.
שריפה, שנגרמה מקצר חשמלי, פגעה קשות בתערוכת העיצוב ב-1979. אירוע זה ויחס שונה לטיפול במבנים היסטוריים גרמו לבסוף למועצת העיר אסן לייסד את המוסד הנוכחי בית הכנסת הישן בארפורט , מרכז לתיעוד היסטורי ופוליטי.
בין השנים 1986–1988 שוחזר הבניין כולו, במימון מדינת נורדריין-וסטפאליה, תוך שהוא משחזר משהו מהמראה הקודם, שחזור הכיפה (בטיח רגיל ולא בפסיפס הכחול המקורי), החזרת המרפסת ושחזור השיש וארון הקודש.
בשנת 1988 החליטה מועצת העיר אסן להקים בית תרבות יהודי ואנדרטה בבית הכנסת הישן.
בכניסה הוקמה רחבה מרוצפת על שם אדריכל בית הכנסת, 'אדמונד-קורנר-פלאץ'.
הפתיחה המחודשת הרשמית התקיימה ב-13 ביולי 2010. כיום מתקיימות בבית הכנסת תערוכות ואירועים למתעניינים בתרבות ודת יהודית, בנוסף לקונצרטים, הצגות, הרצאות ואירועי תרבות נוספים.
בנובמבר 2022 נורו כדורים לעבר בית כנסת.
פגיעות הירי אותרו בבית רב בית הכנסת.
בית הכנסת הכוראלי של ברסט, או בית הכנסת הגדול, היה בית הכנסת המרכזי של יהודי בריסק (ברסט) מעת בנייתו ב-1862 עד מלחמת העולם השנייה.
הוא היה ממוקם בפינת הרחובות Dąbrowskiego ו-Listowskiego ברובע לנין שבמרכז העיר ברסט, כיום בשטח בלארוס.
בברסט היה בית כנסת ישן במשך כמעט מאה שנה, שנבנה ב-1759. בשנת 1847, הבניין נהרס לצורך הקמת מבצר ברסט.
הכסף שרשויות העיר שלמו בעבור בית הכנסת שנהרס לא הספיק להקמת בנין חליפי והקהילה היהודית נאלצה לאסוף תרומות להקמתו מחדש.
בניית בית הכנסת החדש ארכה מספר שנים בשל מחסור מתמשך במימון; הבנייה נמשכה החל מ-1851 ועד 1861/1862. בשנת 1859 תוך כדי הבנייה פקדה שריפה את בית הכנסת אך הוא שוקם במהירות ונפתח לציבור הרחב.
בשנת 1941, עם הקמת גטו ברסט במלחמת העולם השנייה, בית הכנסת שהיה על גבול הגטו, בסמוך לכניסה אליו, הוא שימש את הנאצים כמחסן.
אף על פי שהמבנה ניזוק ב-1942 במהלך חיסול הגטו, הוא נשאר על כנו עד 1959. באותה שנה הוא הוחרם על ידי הממשלה הקומוניסטית של בלארוס והפך לתיאטרון ולבית קולנוע, שנקרא סינמה בלרוס.
שלט הנמצא מחוץ לבניין מנציח את בית הכנסת.
בנוסף, כתובות בעברית עדיין נראות במרתף הבניין.
בשנת 2003 החל לפעול בברסט שליח חב"ד הרב חיים רבינוביץ, יליד ירושלים, מטעם ארגון 'אור אבנר' וארגון הקהילות היהודיות בחבר העמים.
הוא הפעיל בעיר בית כנסת, גן ילדים ובית תמחוי, בשנת 2019 הוא רכש את בית הכנסת "הקדש שול".
בית הכנסת הגדול שהוחרם בשנת 1959, התאפיין בארכיטקטורה מקורית.
לבניין היו שתי קומות (קומת קרקע וקומה ראשונה) ושישה קירות והוא נראה כתיבה משושה, צד הכניסה היה צר יותר משאר הצדדים.
בכניסה לאולם הייתה לוג'יה/אכסדרה בגובה שתי קומות, ביתר הצדדים הנותרים ורק בקומה הראשונה היו אכסדרה עם חלונות חצי עגולים.
כל הבניין היה מכוסה בגג בעל שיפוע מתון.
בעת חורבן בית הכנסת המקורי היה רב העיר הרב יעקב מאיר פדובה.
הוא ערך באופן אישי את השרטוטים של בית הכנסת החדש.
הוא נפטר בשנת 1855 לפני השלמת הבניין.
ירש אותו הרב צבי הירש אורנשטיין, שהיה רב משפיע שהקים בית חולים קהילתי ובית אבות.
בשנת 1874 הוא הוגלה על ידי השלטונות.
ירש אותו רבי יהושע לייב דיסקין.
הישיבה שלו הייתה פופולרית מאוד ומשכה לומדי תורה חשובים.
הרב דיסקין התנגד מאוד לתנועת ההשכלה החילונית.
בשעה שקם בברסט מועדון המשכילים בהנהגתו של אלכסנדרוב, הרב דיסקין פעל לפירוק המועדון.
כנקמה, אלכסנדרוב העליל עליו במשטרה בטענות שווא על גניבה, דבר שהוביל למעצרו של הרב דיסקין.
זמן קצר לאחר שיצא מהכלא, היגר לארץ ישראל שהייתה תחת המנדט הבריטי.
רבי יוסף דב סולובייצ'יק (בית הלוי), תלמידו של הרב דיסקין ירש אותו בהנהגת הקהילה.
רבנות העיר נשארה בידי משפחת סולובייצ'יק בשני הדורות הבאים, היא עברה לבנו, רבי חיים סולובייצ'יק, ולאחר מכן לנכדו רבי יצחק זאב סולובייצ'יק, שהנהיג את הקהילה עד מלחמת העולם השנייה.
האחרון ייסד את ישיבת בריסק בירושלים.
בית הכנסת הישן במיינדזיז'ץ פודלסקי (בפולנית: Old synagogue in Międzyrzec Podlaski) היה בית כנסת יהודי העשוי עץ שהיה למעשה בית הכנסת הראשון של יהודי העיירה מיינדזיז'ץ פודלסקי בפרובינציית לובלין שבפולין.
שנים מספר לאחר השריפה ניתן אישור ליהודים מהבישוף של וולוצ'ין לבניית בית כנסת חדש, ובעקבות כך נבנה בית כנסת מלבנים במקום בית הכנסת הקודם שהיה מעץ והוא נקרא בית הכנסת החדש במיינדזיז'ץ פודלסקי.
הוא שירת את יהודי מיינדזיז'ץ פודלסקי עד מלחמת העולם השנייה.
בית הכנסת המרכזי במנהטן (לשעבר קהילת אהבת חסד שער השמיים; בשמה העממי סנטרל) הוא קהילה ובית כנסת יהודי רפורמי בשדרות לקסינגטון 652, בפינת רחוב 55 , בשכונת מידטאון מנהטן בניו יורק.
הקהילה הנוכחית הוקמה בשנת 1898 באמצעות מיזוג של שני בתי כנסת מהמאה ה-19: "שער השמיים" ו"אהבת חסד".
בניין בית הכנסת נבנה בין השנים 1870 ל-1872 עבור "אהבת חסד".
מאז 2014, אנג'לה וורניק בוכדל משמשת כרבה הבכירה של בית הכנסת.
שער השמיים נוסד בשנת 1839 על ידי יהודים גרמנים, בעוד אהבת חסד נוסד בשנת 1846 על ידי יהודים מבוהמיה.
שתי הקהילות תפסו במקור מספר אתרים בלואר איסט סייד של מנהטן.
סנטרל נבנה כבניין החמישי של "אהבת חסד", שחבריו עברו צפונה בסוף המאה ה-19. אף על פי שהקהילות קיימו במקור תפילות בגרמנית, הן הפכו ברובן לאנגלופוניות עד למועד מיזוגן.
הבניין, שתוכנן על ידי בסגנון התחייה המורית, הוא אתר ציון של העיר ניו יורק ואתר היסטורי לאומי .
החזית עשויה מ עם גימור אבן בהירה וכוללת חלונות ויטראז' וחלון רוזטה גאומטרי; מעליה מגדלים מתומנים.
פרוזדור מוביל אל אולם הקודש של בית הכנסת – חלל בן שתי , המסודר בדומה לכנסייה גותית – וישנם חדרים שונים במרתף.
בית הכנסת המרכזי אירח פעילויות ותוכניות שונות במהלך השנים, והוא מכיל אוסף של חפצים יהודיים.
בית קהילתי, מעבר לרחוב 55, מארח את בית הספר הדתי של בית הכנסת וקבוצות רבות.
בית הכנסת הכוראלי (החזני; באנגלית: Choral Synagogue (Mariupol); באוקראינית: Хоральная синагога) היה בית כנסת יהודי אורתודוקסי ברחוב גאורגייבסקיה 18 בעיר מריופול, אוקראינה.
הוא נוסד בשנת 1882 בביתו של הסוחר אנטון צ'באננקו.
נכון למרץ 2024 חלקים מהמבנה עדיין עמדו על תילם, אולם הוא לא שימש עוד כבית תפילה.
האזכור הראשון ליישוב היהודי במריופול מתוארך לשנת 1820.
בית הכנסת הכוראלי, ברחוב גאורגייבסקיה
בית הכנסת הכוראלי שברחוב גאורגייבסקה 18 (באוקראינית: вулиця Георгіївська) היה בית הכנסת השני במריופול, שהוקם בביתו של הסוחר אנטון צ'באננקו בשנת 1882. הוא נחשב לבית התפילה היהודי השני בתולדות העיר.
אחד מיוזמי פתיחת בית הכנסת היה יוסיף י.
אוורבך (אוֹאֶרבך), אביו של המלומד מיכאיל יוסיפוביץ' אוורבך , שהיה אחד מהמייסדים ומנהלו הראשון של המכון המרכזי לאופתלמולוגיה (רפואת עיניים) על שם הלמהולץ.
מקורות אחדים טוענים כי בית הכנסת נהרס במהלך הכיבוש הנאצי של מריופול במלחמת העולם השנייה.
מקורות אחרים מציינים כי עם עליית הבולשביקים בתחילת המאה ה־20, המבנה של בית הכנסת הוסב לאולם ספורט, והיה בשימוש עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
המבנה לא נפגע בפועל במהלך הלחימה הפעילה.
קיימת גרסה לפיה הגרמנים הפכו את המבנה לבית חולים, וכשהם נסוגו ניסו להצית את המבנה.
אחד מספרי־התורה שרד את האירועים שפקדו את בית הכנסת והועבר לאחסון במוזיאון ההיסטוריה המקומית הסמוך במריופול.
לאחר מלחמת העולם השנייה, המבנה עבר לבעלים ושימושים שונים.
בשנת 1944 שכן בו סניף של המכון הממשלתי לתכנון מפעלי מתכת Gipromez, בשנות ה-70 שימש בית ספר לרפואה, ולאחר מכן מוסדות חינוך אחרים.
עד שנת 1995 נחשב המבנה לרכוש ציבורי.
מאז 2016 קרקע בית הכנסת הושבה לבעלות הקהילה היהודית במריופול, אולם המבנה עצמו המשיך להיות בבעלות פרטית.
בשנות ה-90 קרס הגג תחת עומס שלג כבד.
בתחילת המאה ה-21 נותרו מן המבנה רק החזית והיסודות.
בשנת 2021 נערכה בשרידי בית הכנסת תערוכה לציון 80 שנה לשואת יהודי אוקראינה, ביוזמת העירייה וראש העיר ודים בויצ'נקו.
בתחילת פברואר 2022 הודיע אגף הפיתוח התרבותי והאזרחי של מועצת העיר מריופול כי ייתכן שבית הכנסת הכוראלי ייכלל בפנקס המונומנטים הנייחים של אוקראינה.
בנוסף, לשכת ראש העיר הגישה בקשה לשיקום בית הכנסת במסגרת תוכניתו של נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי שנקראה "השיקום הגדול".
עוד נמסר כי משרד התרבות של אוקראינה שקל לכלול את המבנה במרשם בתי הכנסת.
תוכניות הרשויות האוקראיניות לא הושלמו עד לכיבוש העיר מריופול בידי רוסיה במרץ 2022.
בית הכנסת הכוראלי נבנה בסגנון נאו-קלאסי, ובעיקר מלבנים.
הקומה הראשונה הוגבהה מעל פני הקרקע, והמבנה כלל קשתות גבוהות, כרכובים חיצוניים ופנימיים, גמלון משולש דקורטיבי עם בסיסים.
בפנים היה אולם עמודים ובית מדרש ללימוד תורה ועברית, ספסלים למתפללים, במה לקריאה בתורה ועזרת נשים.
בסוף שנות ה-1880 נבנתה כיפה על גג המבנה, שהבדילה אותו מהבניינים שמסביבו.
משנת 1820 ועד ראשית המאה ה-20 נפתחו בעיר ארבעה בתי כנסת ובתי תפילה נוספים.
על פי הספר "מריופול וסביבתה" (1892), בית הכנסת הראשון במריופול נבנה בשנת 1864 ברחוב חרלמפייבסקה (באוקראינית: вулиця Харлампіївська) ביוזמת האומן אברם פריימן.
זה היה אחד ממבני הדת העתיקים ביותר במריופול.
נכון לשנות ה-20 של המאה ה-21 שרדו מהמבנה רק חלק מהיסודות ושער קשת אחד.
בית הכנסת השלישי נבנה ברחוב איטלייסקה (אוקראינית: італійська вулиця) זמן מה לאחר הקמת בית הכנסת הכוראלי, אך ידוע עליו מעט מאוד.
בית הכנסת הרביעי נבנה ברחוב מיקולאיבסקה 28 זמן מה לאחר הקמת בית הכנסת הכוראלי.
בית הכנסת הכוראלי (באוקראינית: Дрогобицька Велика синагога), נקרא גם בית הכנסת הגדול, הוא בית כנסת אורתודוקסי בעיר דרוהוביץ', במחוז לבוב באוקראינה, ברחוב פיליפה אורליקה.
הקהילה מתפללת לפי נוסח אשכנז.
הבניין נבנה בין השנים 1844–1863. עד לשנת 1918 שימש כבית הכנסת המרכזי של גליציה באימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת העולם השנייה עברה דרוהוביץ' לשלטון ברית המועצות.
הבניין הוחרם, שימש בתור מחסן ושופץ בהתאם, ובמשך השנים הידרדר מצבו.
עם קבלת עצמאות אוקראינה, הוחזר בית הכנסת לקהילה היהודית.
בשיפוצים אשר מומנו בין השאר בתרומתו של ויקטור וקסלברג החלה ב-2014, והם הושלמו בשנת 2018. ב-2019 קיבלה הקהילה לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה ספר תורה לבית הכנסת.
הסגנון של הבניין בן שלוש הקומות הוא גרסה של סגנון רונדבוגנשטיל שהיה פופולרי באותה תקופה.
הכניסה מעוטרת בפילסטרים רחבים וגמלון מעוצב מעליהם, ושני חלונות מעל.
גמלון גדול נוסף מולבש סביב פתח הכניסה, ובראשו לוחות הברית; גם הוא נתמך בפילסטרים שבקצותיהם מגדלים קישוטיים.
בין הפילסטרים שלוש שורות אנכיות של חלונות.
קצוות החזית הראשית מודגשים שוב בפילסטרים ובראשם מגדלים קטנים, ובין הפילסטרים שורת חלונות נוספת.
מוטיב זה מופיע בכל חזיתות הבניין, אם כי בצדדים הצפוני והדרומי שלוש השורות מוחלפות בחלון עגול ואילו בקיר המזרחי (מאחורי ארון הקודש) רק החלון האמצעי הוא עגול.
שני האגפים החיצוניים של החזית הם מגדלים-גרם מדרגות, והבניין עצמו רחב כמו שלושת האגפים המרכזיים.
המדרגות מובילות לשתי עזרות נשים, שתיהן מעל לאזור הכניסה.
אולם התפילה המרכזי הוא מסוג "תשע יחידות", בדומה למבני בתי כנסת מהמאה ה-17 כמו בית הכנסת הגדול מחוץ לעיר (לבוב) ובית הכנסת המהרש"א.
בארבע פינות האולם הותקנו עמודים המסמנים תשע יחידות חלל, והבמה מוקמה במרכז בין העמודים.
בית הכנסת הכוראלי חרקיב (באוקראינית: Харківська хоральна синагога) הוא בית כנסת אורתודוקסי שנמצא ברחוב פושקינסקה 12, חרקיב, אוקראינה.
הסגנון האדריכלי של הבניין הוא שילוב של גותי רומנסקי, התחייה הגותית ואדריכלות נאו-מורית.
זהו אחד מבתי הכנסת הגדולים באוקראינה, הבניין מתנשא לגובה של 42 מטר, אורך הבניין 50 מטרים, ושטחו 2,067 מ"ר.
הבניין שייך לחסידות חב"ד המקיימת בו את פעילותה.
בית הכנסת ממוקם במקום ששכן בו קודם לכן "בית תפילה" יהודי, שנבנה בשנת 1867. נערכה תחרות תכנונית בחסות אגודת האדריכלים הקיסרית של סנקט פטרבורג, ובין 17 מתמודדים זכה האדריכל יעקב גווירץ מהעיר סנקט פטרבורג.
חבר השופטים ציין: "המבנה כולו הוא מסה שלווה ויפהפייה, שאינה נטולת עניין פואטי...
ומחזיר בזיכרון קשתות וחללים גדולים של מבנים עתיקים בארץ ישראל".
הבנייה החלה ב-1909 בפיקוח אדריכל מקומי, מיכאיל פיסקונוב, והושלמה ב-1913 בעלות של 150,000 רובל רוסי.
הבניין בנוי רחוק מהרחוב, בהתאם לחוק המקומי שחייב מרחק כזה מבתי תפילה נוצרים.
ביוני 1923 נסגר בית הכנסת והולאם בידי השלטון, והוסב למועדון עובדים יהודים במסגרת הקומינטרן.
ועדת היבסקציה הכריזה על יום סגירת בית הכנסת כחג, וצעדה שבסיומה נישא דגל אדום לתוך האולם עצמו.
העיתון דער עמעס כינה את המקום "קן נגדי למהפכה" וטען שספרי התורה במקום הוקדשו לצאר.
בשנים אלו שימש הבניין גם כמועדון, קולנוע ומרכז ספורט.
לאחר התפרקות ברית המועצות נאבקו גופים יהודיים שונים על השליטה בבית הכנסת.
אדוארד חודוס ייצג את קהילת היהדות הרפורמית ואחז במבנה, בזמן שנציגי חב"ד טענו אף הם לזכותם במקום.
בשנות ה-90 פעלו שתי קהילות במקביל: חודוס פעל בקומה השנייה של הבניין (שם אף ניהל עסק עתיקות ומועדון אגרוף ילדים בערבי שישי).
בשנת 1998 פרצה שריפה במבנה והוא הועבר לשליטת חב"ד.
ב-2003 הושלמה עבודת שיפוץ נרחבת.
בית הכנסת מהווה מרכז לפעילות יהודית בחרקיב ואחד מסימני ההיכר של העיר.
חגים נצפים במקום על ידי יהודים ולא-יהודים כאחד; באירועים השתתפו נציגי הממשל המקומי ואנשי ציבור, כמו בחג חנוכה שבו השתתפו חבר הפרלמנט פטרו יושצ'נקו והמושל ארסן אבקוב.
אירועים נוספים כללו טקס מחווה לוותיקי מלחמת העולם השנייה היהודים בחרקיב.
ראש עיריית חרקיב גנאדי קרנס השתתף בחגיגת פורים ובחתונת בת הרב.
חב"ד מפעילה במקום משרדים, מקווה, ישיבה ועוד מוסדות, בהם בית ספר יסודי ועל-יסודי (כיתות 1–11) עם כ-500 תלמידים וגן ילדים לכ-70 ילדים.
רבה הנוכחי, משה מוסקוביץ', משמש גם בתור הרב הראשי של חרקיב.
במרץ 2022 בית הכנסת ניזוק חלקית מהפצצה רוסית במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
בית הכנסת הכוראלי הגדול (באזרית: Böyük xor sinaqoqu) הוא בית כנסת לשעבר ששוכן בעיר הבירה באקו שבאזרבייג'ן.
המבנה משמש כתיאטרון השירה הממלכתי של אזרבייג'ן.
בשנים 1910–1902 נבנה בית הכנסת הכוראלי הגדול בסגנון יווני, על פי תכנונו של יוסיף גוסלבסקי.
זה היה בית הכנסת האשכנזי הראשון שנבנה בבאקו, בכספם של יהודים ליטאים עשירים בעיר.
הבניין נבנה במימון הקהילה היהודית של באקו ובסיוע תרומותיהם של נדבנים אזרים.
בין התורמים היה גם איל הנפט זיינאלבדין תגיאייב.
בניית בית הכנסת עלתה 100,000 רובל.
בית הכנסת פעל עד שנת 1932. במקום נערכו טקסים ואירועים דתיים שונים, וכן נערכו בו טקסי נישואים.
בשנות ה-30, עם התחזקות האידאולוגיה האתאיסטית בברית המועצות, החלה סגירתם של בתי כנסת.
בשנת 1934 הוסב הבניין לתיאטרון העובדים היהודי של באקו, וב-1936 הפך ל"התיאטרון היהודי הממלכתי של אזרבייג'ן".
בשנות ה-80 חברי הקהילה היהודית של באקו נסעו למוסקבה כדי לבקש מהרב הראשי עזרה בהחזרת בית הכנסת, אך הוא דחה את הבקשה.
בשנת 2005 ניסתה הקהילה היהודית שוב לפנות לשלטונות בבקשה להשבת המבנה, אולם הממשלה סירבה לכך.
בשנת 2009 הביע רב בית הכנסת של יהודי ההרים בבאקו, רובין איזמאילוב, את רצונו לראות את המבנה חוזר לשמש כבית כנסת.
יהודי באקו החיים באזרבייג'ן וכן אלה שעברו להתגורר במדינות אחרות ממשיכים מדי פעם לפרסם מאמרים הקוראים להשבת המבנה לידי היהודים.
בית הכנסת הישן של בולון-ביאנקור הוא בית כנסת שנבנה בעיר בולון-ביאנקור בתחילת המאה ה-20. רוב עלויות בניית בית הכנסת כמו גם השטח עליו הוא הוקם נתרמו על ידי הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד שגר בשכנות לבית הכנסת.
בית הכנסת פעיל כיום ומשרת את הקהילה היהודית בעיר.
החל מ-1864 הוקצה ליהודי בולון-ביאנקור (אז עוד בשמה הקודם בולון-סור-מר) חדר תפילה בעיר.
ב-1877 הוקמה באופן רשמי הקהילה היהודית שהחלה באיסוף כספים להקמת בית כנסת אך לא הצליחה לאסוף מספיק.
ב-1910 התכנסה "אגודת הקהילות היהודיות של פריז" (Association cultuelle israélite de Paris), בראשות הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, והחליטה על בניית בית כנסת בבולון-ביאנקור.
המימון העיקרי לפרויקט זה בא מכיסיו של רוטשילד שגם תרם את המגרש עליו הוקם בית הכנסת (שהיה לפני כן חלק מהפארק של אחוזתו ).
תכנון המבנה נמסר לארכיטקט היהודי עמנואל פונטרימולי שסבו היה רב והוא עצמו זכה ב-1890 בפרס רומא על עיצוב אנדרטה להנצחת ז'אן דארק.
בניית בית הכנסת הושלמה ב-1911 והוא נבנה בצפון מערב העיר, לייד יער בולון.
ב-21 בספטמבר 1912 נחנך בית הכנסת בנוכחותם של הרב הראשי של צרפת, אלפרד לוי, והרב של פריז, ז'אק-אנרי דרייפוס.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ומשטר וישי הפכו הגרמנים את בית הכנסת לאורווה.
לאחר המלחמה הוא שוקם וחזר לתפקידו הקודם.
ב-1986 הוגדר המבנה כאתר מורשת צרפתית .
במאה ה-21 הוקם מרכז קהילתי חדש ליהודי העיר ששטחו כ-1,400 מ"ר הכולל בית כנסת ושירותי קהילה נוספים.
על אף זאת ממשיך בית הכנסת הישן לפעול.
בית הכנסת נבנה בסגנון נאו-ביזנטי שהיה פופולרי באותה תקופה.
בראש בית הכנסת נבנתה כיפה אוקטגונלית נמוכה.
בית הכנסת נבנה בצניעות מתוך רצון להשתלב בסביבתו.
חלקו הפנימי של בית הכנסת כולל אולם מרכזי ועזרת נשים והוא קושט על ידי הצייר גוסטב לואי ז'ולמה .
גרם מדרגות פנימי מוליך מקומת הקרקע לעזרת הנשים.
ארון הקודש ממוקם מול הכניסה ופונה מזרחה.
שני החלונות מעל הארון מסמלים את לוחות הברית, המתוארים בצורה מסוגננת גם על כותרות העמודים.
מתחת לכיפה נמצא גג מסבך פתוח, קורות העץ שלו מעוטרות במוטיבים גאומטריים וציורים של גפנים שלובות.
על המעקות עוטרו כתובות עבריות ובראשן תפילת "שמע ישראל".
בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם (בהולנדית: De Portugees-Israëlietische Synagoge van Amsterdam, בלדינו: La Esnoga de Amsterdam) הוא בית כנסת של קהילת יוצאי ספרד ופורטוגל, שהיגרו להולנד בעקבות רדיפות האינקוויזיציה, וצאצאיהם.
בית הכנסת, שנבנה לפני למעלה משלוש מאות שנה, מכונה "אֵסנוגָה" (פירוש מילה זו בלדינו – "בית כנסת"), ובהולנדית – Snoge ("סנוחֶה").
בניית בית הכנסת, שיפוצו ועיצובו
בדחיפתו של הרב יצחק דה פונסקה אבוהב נקנתה (בסיוע יצחק דה פינטו) ב-12 בדצמבר 1670 האדמה עליה נבנה בית הכנסת הפורטוגזי.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל אליאס באומן אשר אף פיקח על בנייתו.
כעבור שנה הופסקה הבנייה למשך כשנתיים בגלל מלחמות ומשבר כלכלי ומדיני.
העבודה חודשה ב-27 במאי 1674 ובי' באב ה'תל"ה (2 באוגוסט 1675) נחנך בית הכנסת בתפילה חגיגית.
מעל הכניסה לבית הכנסת חרוטה כתובת באותיות עבריות, ובה מצוטט ממזמור בספר תהילים: 'בשנת "ואני ברוב חסדך אבוא ביתך" לפ"ק'.
מלבד המשמעות הברורה שיש לתוכן הפסוק בעניין בניית בית הכנסת עצמו, בחלק הראשון של הפסוק אפשר למצוא את שמו של הרב אבואב, הרב הראשי שהגה את רעיון בניית בית הכנסת הפורטוגזי: "...אבוא ביתך".
בנוסף, המילה 'ביתך' בגימטריה היא 432 ומרמזת על שנת ה'תל"ב.
בית הכנסת בנוי על כלונסאות עץ העומדים במים, ואפשר לשוט בסירה מתחתיו (למטרות אחזקה בלבד).
מסביב לבית הכנסת נבנו מבנים נמוכים היוצרים מעין חומה.
המבנים כוללים את בית הכנסת החורפי (ששימש עד מלחמת העולם השנייה כישיבה), משרדים, ארכיון, מגורים של עובדי המקום, ספריית עץ חיים, מקווה ובית טהרה.
המבנים סוגרים בתוכם חצר פנימית ששימשה חצר משחקים בטוחה ומוגנת לילדי המתפללים.
במהלך השנים עבר בית הכנסת מספר שיפוצים, אך אלו לא פגעו באופיו המיוחד:
בין השנים 1852–1854 הוחלפו החלונות ונבנתה כניסה כפולה בעץ.
בין השנים 1955–1959 הסבו את חדר הלמוד של ישיבת "עץ חיים" לבית הכנסת החורפי.
בבית הכנסת הגדול אין תאורה חשמלית, ועד היום הוא מואר על ידי נרות.
לעומתו, בית הכנסת החורפי מחומם ויש בו תאורה חשמלית.
המושבים הועברו אליו מבית הכנסת הספרדי המאוחד (נבנה בשנת 1639), התפילות בבית הכנסת החורפי מתקיימות מ"שבת בראשית" ועד "שבת הגדול" כלומר, משמחת תורה ועד פסח.
ביתר ימות השנה מתקיימת התפילה בבית הכנסת הגדול.
בבית הכנסת הגדול אין מזוזה, שלא כנהוג במרבית בתי הכנסת, ועל פי ההלכה הפסוקה בשולחן ערוך שבית כנסת חייב במזוזה רק אם יש אנשים שמתגוררים בו, ובמקום שאין ישנים ואין אוכלים, אין צורך במזוזה.
ארון הקודש (ההיכל) והבימה (התיבה) מסודרים בבית הכנסת הגדול, על פי המנהג הספרדי האיברי, זה מול זה, כל אחד בקצה אחר של בית הכנסת.
הם עשויים מעץ ג'קרנדה (סיגלון) שנתרם על ידי משה קוריאל.
בית הכנסת היווה מודל לחיקוי ובתי כנסת אחרים בפזורה הספרדית של מערב אירופה נבנו לפי מתכונתו (למשל בית הכנסת שער השמים ברחוב בוויס-מרקס בלונדון שנבנה ב-1701).
התפילה בבית הכנסת היא לפי מנהג הספרדים על פי המסורת של הספרדים במערב אירופה, דהיינו מיעוט עד כדי אי הימצאות של אלמנטים קבליים מאוחרים בתפילה.
לדוגמה בסידורי הספרדים שנדפסו באמסטרדם ושימשו את הקהילה לא נדפסה תפילת מודה אני שכן מדובר בתוספת מאוחרת.
אף על פי כן, תפילת קבלת שבת נאמרת בבית הכנסת.
התפילה נאמרת במבטא ההולנדי, בו הגייה של האות גימ"ל שאינה דגושה, נשמעת ככ"ף רפויה ואילו הגיית האות עי"ן היא כעין נו"ן גרונית.
בספר אהל יעקב, נידון בשאלה הזו: המנהג הקדום בקהילה הייתה שהכהנים נושאים כפים רק בימים טובים, ושוכנעו על ידי שבתי צבי לברך בכל שבת.
עכשיו ששבתי צבי יצא לתרבות רעה, האם להמשיך לברך בכל שבת, או לחזור למנהג המקורי ולברך רק בחגים?
תשובת הרב יעקב ששפורטש היא שיש להם לחזור למנהג הישן ולברך רק בחגים, אבל משום מה, המשיכו לברך ברכת כהנים בכל שבת, וכן נוהגים שם עד היום.
פעילות בית הכנסת מאז המאה ה-20
בתקופת השואה נשלחו למחנות ההשמדה ונרצחו מעל 100,000 יהודי אמסטרדם.
לאחר השואה חזרו עשרות בודדות של מתפללים לבית הכנסת הפורטוגזי.
בשנות ה-70 וה-80 עקב מעבר של רוב יהודי העיר לפרברים, לא נותרו כמעט מתפללים קבועים ובית הכנסת הפך לפעיל בשבתות בלבד.
במקביל הוקם "סניף" של בית הכנסת בפרבר אמסטלפיין.
אף על פי שבית הכנסת משתייך לעדה הפורטוגזית ההולנדית, מרבית המתפללים בו כיום הם מהגרים ישראלים, המשתייכים לעדות המזרח וכן תיירים יהודים.
כמו כן, פועל בו מרכז מבקרים ומוזיאון על תולדות בית הכנסת.
ברחבה שמול בית הכנסת, הוצבה אנדרטת 'הסוור', שעוצבה על ידי הפסל ההולנדי מארי אנדריסן, לזכר שביתת פברואר 1941, בה מחו מאות אלפי פועלים באמסטרדם כנגד פעולות הנאצים כנגד יהודי העיר, ושילוחם למחנות הריכוז.
בית הכנסת העתיק מוצא הוא בית כנסת הנמצא סמוך לסיבוב מוצא בכביש ירושלים-תל אביב.
מיקומו של בית הכנסת ליד שרידים ארכאולוגיים מהתקופה הישראלית ומתקופת בית שני יחד עם מעיינות שופעי מים בקרבתו, הביאו למסקנה כי בסביבתו שכנה העיר מֹּצָה המקראית.
בשנת תרל"א (1871) נבנה חאן במוצא, ושנת ייסודו חקוקה על אבן הקשת במבנה המשמש היום כבית כנסת.
החאן נבנה על בסיס מבנה צלבני.
הבניין נבנה על ידי יהושע ילין, על מנת לשמש מלון דרכים לעוברים בדרך יפו-ירושלים.
בשנת 1905 הגיעה קבוצת תיירים למוצא ובהם הרב בנימין זאב קראוס, רבה של דברצן שבהונגריה, שלמה צבי שי"ק, רבה של העיר קרצאג ואחרים, וכששמעו מיהושע ילין כי אין בית כנסת במקום יזם הרב קראוס גיוס סכום כסף נכבד לבניית בית הכנסת בתוך מבנה החאן.
סיפור הקמתו של בית הכנסת מונצח בשילוט המצוי באתר.
המבנה שימש כבית כנסת עד פרעות תרפ"ט ואז ניטש.
לאחר מכן היה המבנה חלק מהכפר הערבי קאלוניה - כיום מבשרת ציון.
בשנת 1961, עם התיישבותן של המשפחות הראשונות באזור מוצא תחתית, שופץ הבניין וחזר לשמש בית כנסת.
בשנת 1973 בוצעו ליד בית הכנסת חפירות ארכאולוגיות שבהן התגלו שרידי יישוב מהתקופה הרומית - יישוב ששמו היה קולוניה (מושבה בלטינית), מקור השם של הכפר הערבי שהיה במקום.
בית הכנסת שוכן סמוך לבית ילין.
בית הכנסת משמש כיום בימות החול גם כמקום לאירועים, שמחות והרצאות לתושבי מוצא עילית, רמת מוצא והסביבה.
במהלך ימות השבוע ובשבתות מתקיימות בו תפילות עם ציבור מתושבי הסביבה: מרמת מוצא, מוצא עילית ואף ממבשרת ציון.
על קיר בית הכנסת החיצוני ממערב מוצגת מצגת לתולדות משפחות המתיישבים הראשונים ובחזיתו פסיפס המתאר את מיקומו של בית הכנסת ביחס לסביבתו בעמק מוצא.
פסיפס נוסף מצוי בקיר החיצוני מצפון המתאר את ארבעת המינים.
בסביבת בית הכנסת נמצאו שרידים ארכאולוגיים מימי בית המקדש השני: בתי מגורים עם עיטורי פרסקאות.
כן נמצאו שרידים מתקופת ההתנחלות של בני ישראל (תקופת הברזל).
ליד בית הכנסת מצוי המעיין שופע המים ביותר באזור הקרוב.
לכן נוטים לזהות את המקום עם היישוב מֹּצָה המוזכר בספר יהושע בתור נקודת גבול בין שבט יהודה לשבט בנימין.
וכך מתוארת נחלת שבט בנימין:
הזיהוי המשמעותי ביותר הוא לפי המובא בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי על הבאת ערבות ממוצא ועל המושבה הרומאית קולוניה.
ובאותו נושא, מעט יותר מפורט, מהכתוב במסכת סוכה פרק ד' משנה ה': "מצוות ערבה כיצד?
מקום היה למטה מירושלים ונקרא מוצא.
יורדין לשם ומלקטין משם מורביות של ערבה וכו' ".
ואומר שם רבי עובדיה מברטנורה בפירושו: "בגמרא אומר ששמו קלני"א.
ופירוש "קלני"א" - חפשי ממס ולפיכך נקרא "מוצא" שהיה מוצא ממס המלך בשביל הערבה שלוקחים משם.
אברהם לונץ, מחבר "מורה דרך לארץ ישראל" (1891) מוסיף פרטים על המקום: "בסביבות הכפר (קלניא - בכתיב שלו) הזה קנו בימים האחרונים חברת אנשים מיושבי ירושלים כברת אדמה, ויש תקוה כי ברבות הימים יהיה פה מושב לאחינו והעיר מוצא תהיה אחת מבנות ירושלים".
הוא מציין גם את שני מעיינות המים במקום.
בית הכנסת העתיק במירון מצוי על גבעה בסמוך לקבר רבי שמעון בר יוחאי ומירון הקדומה, ובסמוך למושב מירון.
אתר בית הכנסת נסקר במסגרת סקר ארץ ישראל המערבית שהתקיים בשנת 1875 על ידי משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל בראשות קלוד קונדר.
החפירה הראשונה באתר נערכה בשנת 1905 על ידי היינריך קוהל וקרל וטצינגר במסגרת הסקר המקיף שלהם על בתי הכנסת בגליל.
היישוב קיים מימי בית שני.
לדעת החופר מאירס, המקום ננטש בשנת 360. לאחר נטישתו שימש המבנה כנקודת תצפית ליישוב שהתקיים במקום בימי הביניים.
את הקמת בית הכנסת ייחסו יהודים מימי הביניים לרבי שמעון בר יוחאי.
הבניין עורר התפעלות של תיירים ונוסעים שביקרו בארץ ישראל, ומוזכר ברשימותיהם של מספר נוסעים מתקופה זו.
לאחר החפירות שבוצעו במקום חוזק המשקוף בתבניות מתכת.
המבנה, באורך 27 מטרים וברוחב 13.5 מטרים, נחצב בתוך ההר.
הקיר הצפוני של בית הכנסת הוא חצוב וניכר כי הגיע לגובה של המבנה.
בתשתית של המבנה יש בליטות שהיו בסיס לאדני העמודים אשר החזיקו את גג בית הכנסת.
בית הכנסת מכוון לירושלים, והוא המבנה הארוך מסוגו שנמצא בארץ עד כה.
מקירותיו שרד בעיקר הקיר הדרומי, שבו 3 פתחים: פתח מרכזי, עם המשקוף הסדוק, ופתח נוסף, אשר שוחזר.
בבית הכנסת המשקופים וכן הכרכובים מעליהם אינם מעוטרים בתבליטים.
צבי אילן סבור כי זו תוצאה של מגמה לא להגזים בקישוט בית הכנסת ולא עדות למצבם הכלכלי של תושבי המקום, אשר השקיעו רבות בבניה של בית הכנסת.
ארון הקודש היה כנראה ליד הפתח הראשי, ולא נמצאו לו שרידים.
הקמת בית הכנסת תוך השקעת מאמץ גדול בחציבת מבנה בשטח גדול יחסית מעידה על החשיבות הרבה שהעניקו תושבי מירון הקדומה לבית הכנסת
ייחודו של בית הכנסת הוא באגדה כי אם משקופו ייפול- אות הוא לבואו הקרוב של משיח בן דוד.
צבי אילן מייחס את האגדה ליהודים שביקרו במקום בימי הביניים.
בית הכנסת העתיק בעין גדי נמצא בתוך שרידי היישוב הקדום של עין גדי.
האתר הארכאולוגי מהווה חלק משמורת עין גדי שבמדבר יהודה.
ליישוב העתיק במקום ישנם אזכורים במקרא, אולם הממצאים בבית הכנסת עצמו הם מהמאה ה-3 לספירה, אז התחדש היישוב לאחר חורבנו במרד בר כוכבא.
השימוש בבית הכנסת נמשך עד המאה ה-6 לספירה, אז חרב המקום שוב, ובית הכנסת נשרף.
את המחקר הארכאולוגי בבית הכנסת העתיק בעין גדי ניתן לחלוקה לשתי תקופות עיקריות: הראשונה, חוקרים, סוקרים ומודדים שביקרו במקום לפני 1949 ותיעדו את דעותיהם ורשמיהם, ותחילת המחקר הארכאולוגי המדעי שהחל באותה שנה ונמשך עד היום.
בשנת 1965 נחשפו בשעת חריש בשדה ממצאים שהעידו על קיום בית כנסת.
החפירות הארכאולוגיות בוצעו בשנים 1970- 1972 על ידי דן בר"ג, י.
במקום נחשף בית כנסת שהתקיים כ-400 שנה.
ציר האורך של בית הכנסת הוא מצפון לדרום, הפתח במקור היה מצפון, ורק לאחר מכן נפתח הפתח מדרום.
בקיר המזרחי של בית הכנסת, חקוק בקיר מושב לראש הקהל, המכונה במקורות "קתדרא דמשה".
שלושה שלבים אדריכליים ניתנים להבחנה במתחם בית הכנסת שחלקו הראשון הוא מהמאה ה-3:
1. שלב ראשון מתחם בית הכנסת הראשוני עם רצפת פסיפס פשוטה.
2. שלב שני: התיקונים והשיפוצים השונים שבוצעו בבית הכנסת במהלך התקופה הארוכה מהקמתו ועד לשיפוץ רחב היקף בשלב שכלל הוספת ארון קודש צנוע.
3. שלב שלישי: שיפוץ רחב היקף שכלל את הפיכת אולם התפילה מאולם גדול ופשוט לבזיליקה, יצירת ארון קודש חדש וגדול יותר עם במה לפניו והנחת רצפת פסיפס חדשה, מורכבת ורב-צבעונית.
בית הכנסת עצמו חרב יחד עם כל היישוב של עין גדי בין השנים 602-610 לספירה והוא נשרף כולו.
בשנת 1970 במהלך החפירות נתגלה בתוך ארון הקודש של בית הכנסת שרידים מפוחמים רבים של מגילת קלף, שפוענחה רק בשנת 2015 באמצעות סריקה תלת־ממדית, באמצעות מערכת מיקרו-CT.
על הקלף נתגלה קטע מראשיתו של ספר ויקרא.
מהשלב הראשון בבית הכנסת נשתמרה רצפת פסיפס ובה דגם דמוי צלב קרס – דגם שנמצא גם בבתי הכנסת בקצרין ובגמלא ועוד.
זהו מוטיב עיטורי עתיק, שהיה בשימוש בתרבויות רבות, כפי שנחשף בחפירות ארכאולוגיות ברחבי העולם.
פסיפס מאוחר יותר כלל כתובות בשפה הארמית, המוצגות כיום במוזיאון רוקפלר.
רשימת הדורות מאדם ועד יפת.
רשימת החודשים העבריים, בסופם מוזכר - "חנניה מישאל ועזריה – שלום על ישראל".
כתובת המוקדשת לתורמים לתיקון בית הכנסת.
כתובת ארוכה, המתייחסת לכללי התנהגות בקהילת עין גדי, שכל מי שיגרום למחלוקת בין אדם לחברו, יספר לשון הרע על חברו לגויים, יגנוב או יגלה את סודה של הקריה - סוד הכנת שמן האפרסמון, שעליו התבססה כלכלת המקום, והיה מוצר יצוא חשוב,
"זה שעיניו משוטטות בכל הארץ ורואה את הנסתרות, הוא יתן פניו באיש ההוא ובזרעו ויעקור אותו מתחת השמים.
ויאמרו כל העם אמן ואמן סלה".
מגילה שרופה שנמצאה במקום פוענחה בשנת 2015 בעזרת טכנולוגיית CT.
התברר שהמגילה הכילה את תחילתו של ספר ויקרא והיא מתוארכת למאה השישית לספירה.
הרצפה כללה דגמי מנורות המקיפים את השטיח המרכזי.
שני שטיחי פסיפס בעלי מבנה גאומטרי של מרובעים ומשולשים, בהם דגמי צמחים ועופות.
בארבע פינות מרכז הפסיפסים מעוטרים זוגות טווסים זכרים.
כל זוג טווסים אוחז באשכול ענבים עגולים.
במעגל המרכזי מעוצבים שני עגורים ושתי פורפיריות כחולות, שבעבר, כנראה, היו מאוד נפוצות בטבע בארץ ישראל.
ממצא נוסף הוא מנורת ברונזה קטנה יצוקה עם שבעה הקנים (22 ס"מ על 14 ס"מ) שככל הנראה הייתה חלק מקישוט ארון הקודש,
ממצא ייחודי נוסף, הוא אוסף של עצמות של עז וכבש שנמצאו מתחת לארון הקודש.
החופרים לא הצליחו לקבוע האם העצמות נשרפו יחד עם בית הכנסת, או שנשרפו לפני כן.
הועלתה השערה שהעצמות הן שריד למזבח קדום יותר מתקופת בית שני, כמה מאות שנים לפני כן.
כמו כן, נמצאו במקום אוצר של 5,000 מטבעות מהמאה ה-4 עד זמנו של יוסטינוס השני (565-578) ייתכן ומדובר בקופת הצדקה של בית הכנסת; גביע מברונזה; קישוטי פרוכת רקומה חוטי ועלי זהב ומנורת שבעת קנים נוספת זעירה עשויה מכסף.
קטע מהפסיפס עם הכתובת המוקדשת לתורמים לשיפוץ בית הכנסת מוצג במוזיאון הכט בחיפה.
תרגום הכתובת הוא: "זכורים לטוב כל בני העיירה שנתנו מכספם לתיקון בית הכנסת זכור לטוב יונתן החזן שנתן כספו לתיקון בית הכנסת.
לכתובת זו אין דמיון לתוכנן של כתובות אחרות בבתי כנסת.
תוכן חריג במיוחד הוא הקללה הנמרצת הכלולה בה, בארמית: "יתן אפוה בגברה ההוא ובזרעוה" - כלומר, שיתן פניו באיש ההוא ובמשפחתו.
בנוסף לכך, הקללה תחול על כל מי שמטיל מחלוקת בין אדם לחברו, ועל מי שאומר לשון הרע על חברו לגויים, על מי שגונב חפצו של חברו ועל מי שמגלה את סוד העיר לגויים.
שאול ליברמן, מנסה לבחון את טיבה של חלק זה בכתובת והקשר האפשרי בין חלקיה ומדוע דווקא היה צריך לכתוב אותה בבית הכנסת.
לפי הספרות העתיקה, הייתה דרושה לשם גידול האפרסמון מומחיות ואומנות שנמסרה במשפחות אומנים, מדור לדור.
וכאן באה האזהרה מפני גנבת החפצים, שהרי החפצים של המלכות, ולעיתים עולה על הדעת להשתמש בחפצים של אחרים, שהרי כולם שייכים לקיסר.
אשר ללשון הרע, ב נאמר כי מותר לומר לשון הרע על בעלי מחלוקת.
בהנחה שמגדלי האפרסמונים היו מתכנסים וביניהם היו גם נציגי הקיסר.
שם דנו במכסות שעל כל אחד לספק.
לא מן הנמנע שהיו מעלים - אפילו בסמוי - טענות אחד כנגד השני, כמו שאלמוני משתמט ממילוי חובתו באספקת המכסה המשותפת.
מן הסתם רבו תושבי המקום ובהזדמנות של מפגש ציבורי יכלו לומר לשון הרע, בפני נציגי השלטון, אולי זה היה אפילו מביא להם תועלת.
בית הכנסת העתיק במצדה הוא אחד מבתי הכנסת מתקופת בית שני בארץ ישראל שנתגלו על ידי חפירות ארכאולוגיות, וששרדו עד היום.
המבנה הוקם בימי הורדוס, כנראה כאורווה, והוסב למבנה בית כנסת בעת המרד הגדול.
מבנה בית הכנסת נחשף בחפירות הארכאולוגיות של שמריה גוטמן שהיה חלק מהמשלחת בראשות יגאל ידין בשנת 1963. עם גילוי המבנה, בתוך חומת הסוגרים נתברר שהחזית העיקרית שלו מופנה לכיוון ירושלים ועלתה ההשערה שמדובר בבית כנסת.
יום לאחר מכן נמצאו שני שברי חרסים שעליהם כתובים "מעשר לכהן" ו"חזקיה" ולגביהם הונח שמדובר בקופת צדקה בבית הכנסת.
בעקבות זאת, פרסמו החופרים שייתכן שמדובר בבית כנסת, אך בקשו להיות זהירים ואמרו שאינם יכולים לאמר דבר ברור.
בנוסף נמצאו בחדר כ-20 מנורות חרס.
לאחר כשלושה חודשים נמצאו סמוך לבית הכנסת שלושה קטעי קלף.
בעונה השנייה של החפירות, בסוף 1964, הורה ידין על ביצוע חפירות חתך מתחת לרצפת בית הכנסת.
בחפירות אלו נמצאו מספר מגילות עם קטעים מהתנ"ך, שהיוו עבור ידין הוכחה סופית שמדובר בבית כנסת.
לאחר הורדת רצפת המבנה נמצא מתחתיו בית כנסת עתיק מימי הורדוס.
בעשור שלאחר מציאת בית הכנסת התקיימו בו טקסי בר מצווה.
בשלבו הראשון לא היו ממוקמים בבית הכנסת הספסלים, הצמודים לקירות.
כמו כן, אין עדות לבימות - העמודים שבאמצע האולם.
בשלב השני הורחב בית הכנסת על ידי צירוף אולם הכניסה לבית הכנסת.
הרצפה החדשה הייתה בעלת טיח אפור-צהבהב לעומת אפור בשלב הראשון.
הוא מהווה הרחבה של סוגר מסוגרי החומה.
בית-הכנסת בנוי בחומה המערבית של מצדה, פתחו בדרום-מזרח והוא מכוון אל ירושלים.
על רצפת האולם נמצאו חרסים עליהן כתובות: "מעשר כהן", "כשר לטהרת הקדש", "קדש", "לקדשא", "ט" (טבל), "ת" (תרומה) ו"חזקיהו" - צבי אילן מניח מדובר בשם של הכהן.
בחדר האחסנה נמצאו סימנים לשריפה, הסברה היא כדי שלא ייפלו חפצים קדושים לידי הרומאים.
בחדר זה נמצא גם בור לגניזה.
המגילות שבו נשמרו בזכות האקלים היבש.
סך הכול נמצאו במצדה שרידים של 14 מגילות מספרי התנ"ך: בראשית, ויקרא, יחזקאל ומהספרים החיצוניים: ספר בן סירא ספר היובלים וספר שירות עולות השבת - המיוחד לכת האיסיים, שגם הם נמנו על תושבי מצדה.
בין השאר נמצא בו קטע מ, על "חזון העצמות היבשות".
ליד הבניין נמצאו אוסטרקונים עם הכתובת "לטהרת הקדש".
סך הכל אוסטרקונים שנמצאו במצדה, בעברית, ארמית ויוונית ובלטינית הגיע ל-700.
בדרום החלק המרכזי של מצדה נתגלה באחד הבניינים חדר ארוך ובו שני ספסלים לאורך הקירות.
ובמרכז מבנה אבן נוסף שייתכן כי שימש כבסיס לשולחן או מדף.
צבי אילן כותב ש-"ייתכן ששנו כאן תורה או שהמקום שימש כבית תלמוד לילדים".
לחדר הנמצא בתוך בית הכנסת הוכנס ב-2010 ספר תורה על ידי אגודת חב"ד וסופר סת"ם יושב מדי יום וכותב ספרי תורה וספרי קודש אחרים.
הקהל יכול לצפות בעבודתו דרך קיר זכוכית.
בית הכנסת העתיק במעוז חיים הוא אתר ארכאולוגי הנמצא בסמוך לקיבוץ מעוז חיים שבעמק בית שאן, בו נחשף בית כנסת עתיק אשר נבנה וחרב שלוש פעמים, החל מהתקופה הרומית בארץ ישראל ועד לחורבנו במהלך הכיבוש הערבי של ארץ ישראל.
בראשית שנת 1974 גילה אבשלום יעקובי, חבר קיבוץ מעוז חיים, בגבעה שמדרום-מערב לקיבוץ, קטע פסיפס ועליו תיאור מנורת שבעת הקנים.
היה זה עדות ליישוב יהודי לא-ידוע בבקעת בית שאן.
על הגבעה שעליה התגלו שרידי הפסיפס, היה בית קברות בדואי.
הם נהגו לקרוא לה "אל-בלע" - על-שם עץ השיזף שגדל עליה.
השם הוא גם שמו של ואדי, אשר אחד ממעיינותיו נובע למרגלות הגבעה.
נחמיה צורי, איש רשות העתיקות, סקר את הממצאים בגבעה ומצא כי בקברים שוקעו אבני-בניה, שברים של אבני-מזוזות ואף כלי שחיקה - מהתקופה ההלניסטית.
ממצאים נוספים שנמצאו היו: סרקופג עם עיטורים מעגליים וריבועים, חוליות עמודים מאבן ומספר כותרות.
בנובמבר 1974 החלו חפירות מסודרות באתר על ידי ד"ר וסיליוס צפיריס, ובהן התגלו שלושה בתי-כנסת, זה על גב זה:
העליון, דמוי "בזיליקה" ומרוצף פסים עם דגמים גאומטריים.
לנוכח ירושלים נמצאו במה וגומחה בקיר ששימשה כארון קודש.
נחשפה גם גניזה ובה נרות זכוכית ומטבעות מסוף המאה ה-6 והמאה ה-7, וכן 50 מטבעות בשקית בד.
בית הכנסת חרב בעת הכיבוש הערבי של ארץ-ישראל.
ההערכה היא ששלב זה נבנה סביב המאה השישית לספירה
האמצעי, בו נתגלתה בו רצפת פסיפס יפה, המורכבת משלושה שטיחים ועליהם נראית מנורה, אשכולות ענבים וכנראה אתרוג.
על רצפה זו הונחה אדמת חמרה ונבנה בית הכנסת העליון.
הוא נבנה במאה החמישית לספירה.
התחתון, כלל גם גג רעפים חומים אדומים, אשר עליו הוקם בית הכנסת האמצעי.
בסיסו היו מרצפות אבן גדולות.
הוא נבנה בתקופה הרומית בארץ ישראל, סביב המאות ה-3 או ה-4 לספירה.
צבי אילן, המתאר ממצאים אלה בספרו, מציין כי בית הכנסת במעוז חיים הוא "המקום היחיד בארץ, שאפשר לעקוב בו אחרי התפתחות בתי הכנסת לאורך תקופה כה ארוכה".
בחפירות נמצאו חלקי סורגי במה: על אחד יש שברים של ציורי מנורה ועל השני האותיות העבריות "למ"
נוסע נוצרי מהמאה ה-6 זיהה בסביבה יישוב בשם "באלה".
בכתובת רחוב שנחשפה בתל רחוב רשומים שמות יישובים יהודיים בעמק בית שאן.
אחד המקומות הנזכרים בכתובת ומתאימים למיקום בית הכנסת נקרא "דזבלייה" בצורת "פילי דזבלייה" (שער דזבלייה).
צבי אילן משער שהכוונה היא למקום זה.
יוסף בן מתתיהו מספר על מפקד בני-ישראל על ידי שאול המלך בעיר בזק.
הוא גורס כי המקום בו הוא פקד את בני-ישראל היה ב"באלה".
בית הכנסת הספרדי (בצ'כית: Španělská Synagoga) הוא בית כנסת ברובע היהודי יוספוב בפראג שבצ'כיה.
הוא הוקם בשנת 1868 כבית כנסת מודרני ומפואר, אשר נבנה במקומו של "בית-הכנסת הישן" (Altschul), בית הכנסת הישן ביותר של פראג שנבנה במאה ה-12.
האלטשולה שימש מ-1835 את "האגודה לשיפור הפולחן היהודי" בראשות לאופולד צונץ ואחריו מיכאל זקש, שהנהיגה סדרי תפילה מתוקנים עם עוגב (שלא הופעל בשבת), ובשנות ה-1860 החליטה הקהילה להרוס את המבנה הישן, שהוחלף בבניין החדש שהושלם ב-1868.
המבנה מעוטר בעיטורי זהב ובאריחים צבעוניים המחקים את סגנון האדריכלות המורי, סגנון אשר נתן למבנה את כינויו.
למרות שמו של בית הכנסת, הקהילה שהתפללה בו לא הייתה קהילה מיוצאי ספרד אלא אשכנזית בנוסח אשכנז.
בית הכנסת נודע גם בשם ה"טמפל" (Tempel).
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ווייצק איגנאץ אולמן.
במהלך מלחמת העולם השנייה הנאצים השתמשו בבית הכנסת כמחסן עבור תשמישי קדושה יהודיים שנבזזו בכל רחבי אירופה.
עשר שנים לאחר המלחמה הוא הוחזר לידי הקהילה היהודית של פראג.
לאחר שנים של הזנחה, המבנה שופץ בשנות ה-90 של המאה ה-20 ונפתח מחדש ב-1998. כיום הוא חלק מהמוזיאון היהודי בפראג ומשמש גם כאתר לקונצרטים.
בין היתר שוכנת בו תערוכה של תשמישי קדושה וכלי כסף מקהילות יהודיות שחרבו באירופה.
האתר מושך מבקרים רבים, יהודים ושאינם יהודים, בשל יופיו הרב.
כיום הוא משמש את הקהילה הקונסרבטיבית המקומית "בית פראג".
בשנת 2001 בקרבת מקום נפתח סניף של מוזיאון היהודי בו מוצגות תמונות של רוברט גוטמן.
בית הכנסת העתיק של פקיעין הוא בית כנסת קדום בכפר פקיעין שבגליל המערבי.
על פי מסורת, בית הכנסת הוקם במקום בית מדרשו של רבי יהושע בן חנניה.
מועד הקמת בית הכנסת אינו ידוע אך הוא שופץ בתחילת שנת ה'תרל"ג (1873).
את המימון לשיפוץ בית הכנסת נתן יהודי מביירות בשם רפאל הלוי.
כתובת המנציחה את תרומתו מצויה במשקוף בית הכנסת.
בשנים 1926 ו-1930 התגלו בבית הכנסת שני לוחות אבן עתיקים אשר הוצבו בבית הכנסת בשימוש משני בעת הקמתו.
ככל הנראה לוחות אבן אלו גולפו סמוך לימי בית שני והם חלק משרידי בית הכנסת הקדום.
על לוחות האבן ישנם תבליטים.
באחד תבליט של מנורת המקדש, למרגלותיה של המנורה שופר ומחתה מצדה האחד ולולב מצדה השני.
על לוח האבן השני ישנו תבליט של שער מפואר, לצד השער שני עמודים ומעליהם מעין קונכייה.
מקובל להניח שהתבליט מתאר ארון קודש.
שני הלוחות שולבו בתוך קיר בית הכנסת.
בבית הכנסת נמצאו גם שרידי ספר תורה עתיק שיש סוברים שהגיעו בידי פליטים שנסו מירושלים לאחר חורבן בית שני.
בעבר הלא רחוק היה בארון הקודש ספר תורה עתיק בן מאות שנים הכתוב על עור צבי.
הקשר בינו לבית הכנסת בא לידי ביטוי בנוסח לוח ההקדשה בחזית הדרומית, ובכך שחזית הכניסה לבית הכנסת מופיעה על צדו האחורי של שטר 100 ש"ח, בו הופיע דיוקן הנשיא עד שהוחלפו השטרות באוגוסט 2018.
במסגרת מאמציו של האדריכל שמחה יום-טוב לשכן מחדש את יהודי פקיעין בכפר קיימו בבית הכנסת כינוס של כ-70 תושבי הכפר.
הכינוס התקיים ב-9 באפריל 1963 בחול המועד פסח.
בין האורחים היה סלאמן פדול ראש המועצה נהריה גרשון טץ ונכבדים נוספים.
האירוע כונה סדר שני של בני קהילת פקיעין.
את הסדר ניהל חכם יוסף תומא זקן בני הקהילה בן ה-104.
כיום בית הכנסת מתוחזק על ידי מרגלית זינאתי, ממשפחת זינאתי שחיה בפקיעין מזה זמן רב, המתגוררת בסמוך לו (בבית זינאתי).
בית הכנסת נפתח לביקורים ותפילות בתיאום מראש.
המבנה זקוק לשיפוץ ושימור נרחב, בעיקר מפגעי רטיבות.
בימי שישי, הרב יהושע ויצמן, ראש ישיבת ההסדר מעלות, מעביר שיעור בבית הכנסת העתיק על פרשת השבוע בספר הזוהר.
בחצר בית הכנסת גדל עץ תות עתיק.
העץ הובא מלבנון, ומניב פרי משובח בתחילת הקיץ.
בית הכנסת העתיק שוכן בחורבת מעון (ערבית חרבת אל-מעין) שהיא אתר ארכאולוגי השוכן ליד צומת מעון, ממזרח לקיבוץ נירים שבנגב הצפון-מערבי וכ-20 ק"מ מדרום לעזה.
במקום שכן יישוב יהודי בשם מעון המזוהה עם "מנואיס" שבמפת מידבא.
היישוב הגיע לשיאו בתקופה הביזנטית במאות ה-5 וה-6, אולם למעט שרידי בית כנסת, כל שנותר ממנו הוא בור מים ושני מבנים.
בית הכנסת נחשף בעת סלילת הכביש הסמוך בשנים 1957-1958. אורכו של המבנה 17 מטרים ורוחבו 15 מטרים.
תקרתו הייתה עשויה קורות עץ וטין, והיו בו שלוש סיטראות שביניהן הפרידו שתי שדרות ובכל אחת מהן ארבעה עמודים.
באמצע המאה ה-6 נפרץ הקיר הצפון-מזרחי של מבנה בית הכנסת והותקן בו אפסיס הפונה לכיוון ירושלים.
המבנה ידוע בעיקר בזכות רצפת הפסיפס הצבעונית שבו, שהשתרעה על פני אולם התווך שלו.
אורכה של הרצפה עמד על 10.2 מטרים ורוחבה היה 5.4 מטרים, אך רק מחציתה המערבית השתמרה.
בפסיפס נראית גפן שענפיה יוצאים מתוך אמפורה ונושאים 55 עיגולים ב-11 שורות, שבתוכם פירות ובעלי חיים.
בחלקו התחתון של הפסיפס נראה טווס ובחלקו העליון מנורת שבעת קנים, שני אריות, סמלו של שבט יהודה, וכן שני עצי דקל, שופר, לולב, אתרוג וסמלים יהודיים נוספים.
כתובת בארמית שרדה בחלקה והיא מציינת את מממני הפסיפס ומברכת את הקהילה כולה:
כלומר "זכורים לטוב כל בני הקהילה שעשו פסיפס זה.
וכן דאישין, תומה ויהודה שתרמו סך שני דינרים".