tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פאלמר הזהיר את קהל הצופים מלהניח על פי הטריילר כי האילומינטי – ארגון סודי מחוברות הקומיקס בה אקסבייר היה מעורב – תופיע בסרט, וציינה שאם אולפני מארוול יציגו את הארגון, הם יהיו "יותר מבוססי-היקום הקולנועי" מאשר עיבוד ישיר; במרץ 2022, אושר רשמית כי ארגון האילומיניטי מופיע בסרט.
עוד נמסר כי קמברבאץ' השתתף בצילומים מחודשים נוספים בבריטניה עד ל-13 במרץ, וכי הישות הקוסמית בית הדין החי מופיעה בקצרה במהלך הסרט.
באוקטובר 2019, אושר שהמלחין מייקל ג'אקינו ילחין את המוזיקה עבור הסרט, לאחר שהלחין את המוזיקה גם לסרט הקודם.
עם זאת, בפברואר 2021, לאחר שאושר כי על בימוי הסרט יהיה אמון ריימי, אושר שהמלחין דני אלפמן יחליף את ג'אקינו וילחין במקומו את המוזיקה.
אלפמן הצהיר שהוא יעשה שימוש בנעימת הנושא של "דוקטור סטריינג'" מאת ג'אקינו באופן דומה לאופן שבו השתמש בנעימה של אלן סילבסטרי בסרט "הנוקמים" כשעבד על "הנוקמים: עידן אולטרון".
בפברואר 2021, אלפמן החל לעבוד על מוזיקה עבור הצילומים, אך לא התחיל לעבוד על המוזיקה עבור גרסת הסרט הסופית במשך מספר חודשים.
בינואר 2022, אלפמן גילה שהוא עובד על השלמת הפרטיטורה, שכללה ניצוח על תזמורת באולפני "Abbey Road" שבלונדון, יחד עם משתף הפעולה הקבוע שלו, סטיב ברטק, דרך הזום.
מלבד מנעימת הנושא שנכתבה על ידי ג'אקינו, הסאונדטארק כולל גם את נעימות הנושא של "וונדה-ויז'ן" שנכתבו על ידי רוברט לופז וקריסטן אנדרסון-לופז, של הסדרה המונפשת "אקס-מן: סדרת האנימציה" משנות ה-90, ואת הנעימה "Captain America March" מאת סילבסטרי מהסרט "קפטן אמריקה".
האלבום המלא הופץ ב-4 במאי 2022.
אלכס וולץ' מהאתר "Inverse", ציין שמדובר ב"טיזר פסיכדלי והולם, מלא בגילויים ורגעים מהנים שאמורים להשאיר את מעריצי מארוול המומים", והציע שהסרט יקשר יחד "רבים מהחוטים שנותרו תלויים" מ"אין דרך הביתה", "וונדה-ויז'ן", והעונות הראשונות של "לוקי" ו"מה אם...?".
באתר "Decider", צוין כי הסרט הוא "תולדה ישירה" של הסדרה "מה אם...?", דבר ה"הופך את סדרת האנימציה להרבה יותר חשובה ממה שמעריצי מארוול אולי הבינו במקור".
כמו כן, בדצמבר, רכישת המרצ'נדייז החלה להיות זמינה עם חשיפת בובות "מארוול לג'נדס" המבוססות על הסרט.
טיזר-טריילר נוסף שודר במהלך משחק הסופרבול LVI ב-13 בפברואר 2022, והטריילר המלא הופץ לאחריו לראשונה ברשת.
מהאתר "Gizmodo", הדגישו כיצד הטריילר המשיך את גישתו של הסרט הראשון לממדים חלופיים תוך הוספת עוד מרכיבי אימה, והביעו התרגשות מהופעתה הקצרה של אמריקה צ'אבז, בעוד שבמאמר נגד צוין כי בהשוואה לטיזר, הטריילר "העלה את ההימור באופן אקספוננציאלי עם כל מיני תפניות ואימג'ים פרועים".
באתר "אנטרטיינמנט ויקלי" צוין כי לטריילר הייתה תחושה "פסיכדלית" וכי "נראה שיש לו יותר במשותף עם סרטי האימה האייקונים של ריימי".
באתר "The Verge", צוין כי הטריילר עשה עבודה טובה יותר בהעברת פרטי עלילת הסרט מאשר הטיזר, וכי הסרט יהיה "שיא כל הצרות שבתמונה הגדולה" שעליהם נרמז ב"וונדה-ויז'ן" ו"לוקי".
פרשנים רבים ציינו את חשיפת מעורבותו של פטריק סטיוארט בטריילר וכיוצא בכך את האפשרות כי הוא ישוב לגלם את דמותו של צ'ארלס אקסבייר / פרופסור אקס, מה שהוביל לספקולציות כי הסרט יציג את גרסת היקום הקולנועי לארגון האילומינטי.
באתר "RelishMix" דווח כי לטריילר היו 93.12 מיליון צפיות תוך 24 שעות בפייסבוק, טוויטר, יוטיוב ואינסטגרם, ועלה למקום הראשון מבין כל הטריילרים ששודרו במהלך הסופרבול על פי המדדים שלהם.
אולפני דיסני דיווחה על 143 מיליון צפיות מקוונות בטוויטר, פייסבוק, אינסטגרם, יוטיוב, טיקטוק, סנאפצ'ט וחיפושי גוגל, ו-55 מיליון צפיות בשידור.
במרץ 2022, נחשפו לראשונה בובות ה-Funko Pop המבוססות על הסרט.
באפריל, חברת "פרוקטר אנד גמבל" שיווקה פרסומת לקידום הסרט וחומרי ניקוי של "Tide" בהשתתפות וונג והגלימה של דוקטור סטריינג'.
בשלהי אפריל, סצנת הפתיחה של הסרט הוצגה במהלך כנס ה-CinemaCon.
ב-29 באפריל, שודרו שלושה פרקים מהסדרה "Marvel Studios: Legends" העוסקים בעברם של דוקטור סטריינג', וונג ומכשפת השני.
ב-3 במאי, שמונה וי-טיוברים מ-Hololive Production קידמו את הסרט באירוע קדם-בכורה מיוחד ביוטיוב.
הסרט עלה לאקרנים לראשונה בתיאטרון דולבי שבהוליווד ב-2 במאי 2022. בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-5 במאי ובארצות הברית, ב-6 במאי.
באפריל 2022, אושר על ידי ה"הוליווד ריפורטר" כי הסרט לא יופץ בערב הסעודית עקב דמותה של אמריקה צ'אבז, שמזוהה כלסבית בחוברות הקומיקס.
נוואף אלסאבן, המפקח הכללי של סעודיה לסיווג בקולנוע, הצהיר כי הסרט לא נאסר להקרנה במדינה, אך חשף שאולפני דיסני "מסרבים" להיעתר לבקשתם לקצץ כ-12 שניות מסצנה שבה צ'אבז מתייחס לשתי אמהותיה.
הסרט התעתד לעלות לאקרנים במספר מדינות במפרץ הפרסי ב-5 במאי, לפני שאופציית המכירה המוקדמת בוטלה באתרי בתי הקולנוע בסעודיה, כווית וקטר.
עם זאת, כרטיסים לסרט עדיין היו זמינים באיחוד האמירויות הערביות, עובדה לפיה קבעה "הוליווד ריפורטר" כי הדבר מהווה אינדיקציה לכך שהסרט יעלה לאקרנים בתחומיה.
בנוסף, תאגיד IMAX אישר כי הסרט לא יופץ במצרים.
קמברבאץ' הביע את אכזבתו מהחלטות המדינות הערביות שלא להפיץ את הסרט.
ב"דדליין הוליווד" אף דווח כי לא סביר שהסרט יעלה לאקרנים בסין לאחר שהבחינה בקשר עמום בסרט ל"אפוק טיימס", עיתון המתנגד למפלגה הקומוניסטית הסינית (מק"ס).
הסרט הוגש לביקורת לגורמים רשמיים בסין עד אז.
נכון ל-3 ביוני 2022, הסרט הכניס 400.9 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה ו-535 מיליון דולר בטריטוריות אחרות, בסך כולל של 935.9 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט גרף 27.2 מיליון דולר מ-20 שווקים ביום הפתיחה שלו, ובכך התעלה על יום הפתיחה של "דוקטור סטריינג'" ב-153% ושל "באטמן" ב-210%, אך עדיין ניצב בפיגור של 4% מ"ספיידרמן: אין דרך הביתה".
ביפן, לסרט היה יום הפתיחה השני ברווחיותו במהלך המגפה, והפך לבכורה השלישית הטובה ביותר עבור כל סרט מארוול במדינה, אחרי "הנוקמים: מלחמת האינסוף" ו"ספיידרמן: אין דרך הביתה".
אולפני וולט דיסני החזיקה בשיא של יום הפתיחה השנייה ברווחיותה בדרום קוריאה, אחרי "הנוקמים: סוף המשחק".
במלזיה, הסרט גרף 1.6 מיליון דולר ביום הפתיחה שלו והפך לשני ברווחיותו בתולדות המדינה.
הסרט גרף 6 מיליון דולר ביום הפתיחה שלו בבריטניה, והפך לשלישי ברווחיותו במהלך המגפה ולהקרנת הבכורה הגדולה ביותר של 2022. מלבד שיאי יום הפתיחה, הסרט גרף 10.3 מיליון דולר מהקרנות טרום-הבכורה שערך באמריקה הלטינית.
נכון ל-3 ביוני 2022, השווקים הגדולים של הסרט הם קוריאה הדרומית (49 מיליון דולר), בריטניה (47.9 מיליון דולר), מקסיקו (38.7 מיליון דולר), ברזיל (31.4 מיליון דולר), אוסטרליה (24.8 מיליון דולר), גרמניה (21.1 מיליון דולר), צרפת (20.8 מיליון דולר), אינדונזיה (20.5 מיליון דולר) והודו (20.1 מיליון דולר).
באפריל 2022, הסרט רשם את שיא מכירת הכרטיסים מראש הגבוהה ביותר דרך האתר "Fandango" מאז מכירת הכרטיסים עבור "אין דרך הביתה".
בנוסף, האתר "Boxoffice Pro" העריך שהסרט יגרוף בין 190–210 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה בסוף השבוע הפותח שלו, עם ברוטו מקומי כולל של 450–560 מיליון דולר.
עד שבוע עלייתו לאקרנים, הוערך כי הסרט יגרוף 160–180 מיליון דולר מ-4,400 בתי קולנוע.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", הסרט זכה לציון 74% על בסיס 450 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.5/10. הקונצנזוס של האתר כתב כי באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", הסרט זכה לציון 62/100 על בסיס 59 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות חיוביות לרוב".
צופים שנשאלו על ידי האתר "CinemaScore", העניקו לסרט ציון ממוצע של "B+", בעוד שהאתר "PostTrak" דיווחה ש-82% מהצופים נתנו לו ציון חיובי, וש-69% מתוכם הצהירו שאכן ימליצו עליו לאחרים.
דוקטור ת'ורן הוא הרומן השלישי שכתב אנתוני טרולופ בסדרת הרומנים "דברי ימי ברסטשייר".
את הרעיון לעלילת הספר קיבל טרולופ מאחיו תומאס.
הרומן עוסק בעיקר בקשיים שיש למרי ת'ורן, אחייניתו של ד"ר תומאס ת'ורן (בן לענף זוטר במשפחתו של מר וילפרד ת'ורן, המופיע בספר "מגדלי ברצ'סטר"), ברומן שלה עם פרנק גרשם, בנו היחיד של אדון האחוזה בגרשמסברי.
עם זאת, טרולופ, כמספר יודע כל, מבטיח לקורא בתחילת הסיפור שגיבור הרומן הוא בעצם הרופא.
הנושאים בספר כוללים את הבושה הנגרמת מהיותה של מרי בת בלתי חוקית, ההשפעות הנוראות שגורם האלכוהוליזם, הקושי של קשר רומנטי בין מעמדות חברתיים שונים.
הרומן כולל תמונה חיה של בחירות במחוז, והתחבולות שנלוות אליהם.
רוב העלילה מתרחשת בכפר בברסטשייר, ובבית האחוזה שבסמוך.
אחרי מות אביהם, ד"ר תומאס ת'ורן ואחיו הצעיר הנרי נשארו להסתדר בעצמם.
הנרי מפתה את מרי סקצ'רד, אחותו של בנאי בשם רוג'ר סקצ'רד.
כשרוג'ר מגלה שמרי נכנסה להיריון, הוא מתעמת עם הנרי והורג אותו.
בזמן שאחיה יושב בכלא, מרי יולדת בת.
מחזר אחר שלה מציע לה נישואים והגירה לאמריקה, בתנאי שהיא תוותר על התינוקת שלה.
ד"ר ת'ורן משכנע את מרי לקבל את הצעת הנישואין, ומבטיח לה לגדל את אחייניתו.
הוא נותן לה את השם מרי ת'ורן, אבל הוא מעוניין לשמור בסוד את היותה ילדה בלתי חוקית, ואת הקשר שלה לרוג'ר סקצ'רד.
מרי סקצ'רד אומרת לאחיה שהתינוקת מתה.
אחרי שסקצ'רד משתחרר מהכלא הוא מתחיל להתקדם בעולם, ומתעשר מאוד.
כשהוא מסיים פרויקט גדול של מסילות רכבת, הוא מקבל תואר ברונט על מאמציו.
כל חייו סקצ'רד מפקיד את ענייניו הכספיים בידי ד"ר ת'ורן.
בהיותו של ד"ר ת'ורן הרופא של משפחת גרשם, הוא משכנע את סקצ'רד להלוות סכומי כסף גדולים לאדון האחוזה.
לבסוף חלק גדול מהאחוזה של משפחת גרשם ממושכנת לרוג'ר סקצ'רד.
בינתיים, מרי ת'ורן גדלה יחד עם ילדי משפחת גרשם, והופכת לחביבה על כל בני המשפחה.
אבל הוריו דורשים שהוא יתחתן רק עם אישה עשירה, כדי להציל את המשפחה ממצוקה כלכלית.
מכיוון שמרי היא חסרת פרוטה וממעמד חברתי נמוך יחסית, נישואיה לפרנק לא מתקבלים על דעתם של משפחת גרשם וקרובי המשפחה האצילים בני דה קורסי.
הם מקווים שפרנק יישא לאישה את מרתה דאנסטבל, יורשת עשירה בת שלושים.
פרנק מבקר באי רצון בטירת קורסי, נפגש עם מיס דאנסטבל, והם הופכים לידידים.
סר רוג'ר סקצ'רד הוא שתיין כרוני, וד"ר ת'ורן מנסה לשווא לרסן אותו.
בצוואה שהוא כותב, סקצ'רד מוריש את רוב רכושו לבנו היחיד לואי פיליפ.
ד"ר ת'ורן הוא המוציא לפועל של הצוואה, והוא שולט בכל הכספים עד שלואי יגיע לגיל 25. עוד נכתב בצוואה, שאם לואי ימות לפני כן, היורש של כל הרכוש יהיה הילד הבכור של מרי.
ת'ורן שמבין שסקצ'רד חושב על ילדיה של מרי שנולדו באמריקה, נאלץ לספר לו את תולדותיה של אחייניתו מרי.
רוג'ר סקצ'רד מת בשל ההתמכרות לאלכוהול.
גם בנו לואי הוא אלכוהוליסט כמו אביו, אבל הוא אינו חסון כמוהו, וסופו מגיע לפני שהוא מגיע לגיל 25. ד"ר ת'ורן מתייעץ עם עורכי דין ומוודא שאחייניתו מרי היא היורשת.
כעת היא עשירה יותר גם ממיס דאנסטבל.
פרנק שלא יודע דבר על כך, עדיין נחוש בדעתו לשאת את מרי לאישה, ומצליח לשכנע את אביו לתמוך בו.
כשמתברר לבסוף שמרי יורשת הון עתק, כל בני משפחתו מברכים אותו מקרב לב.
ד"ר תומאס ת'ורן, הדוד של מרי ת'ורן.
הוא איש אמונם של אדון האחוזה מר גרשם ושל סר רוג'ר.
מרי ת'ורן, אחיינית של ד"ר ת'ורן וגם של סר רוג'ר.
סר רוג'ר סקצ'רד, דוד של מרי ת'ורן מצד אמה.
הוא ישב בכלא על הריגת אביה של מרי.
אחר כך החל לפתח את מסילות הרכבת ברחבי המדינה, וקיבל תואר ברונט על שירותו.
ליידי סקצ'רד, אשתו של סר רוג'ר ואמו של ואי פיליפ.
היא הייתה אומנת מניקה של פרנק גרשם, והיא ממשיכה לאהוב אותו כבן.
סר לואי פיליפ סקצ'רד, בנם של סר רוג'ר וליידי סקצ'רד, וכמו אביו הוא מכור לשתייה חריפה.
מר פרנסיס ניובולד גרשם האב, אדון האחוזה של גרשמסברי
ליידי ארבלה, אשתו של מר גרשם, לבית דה קורסי.
היא דואגת בעיקר שפרנק בנה "יתחתן עם כסף"
פרנסיס "פרנק" ניובולד גרשם הבן.
בנו היחיד של אדון האחוזה והיורש שלו.
אוגוסטה גרשם, אחותו של פרנק
ביאטריס גרשם, אחותו של פרנק, וחברתה הטובה ביותר של מרי ת'ורן
רוזן דה קורסי, אחיה של ליידי ארבלה גרשם
ליידי דה קורסי, אשתו של הרוזן
ליידי אלכסנדרינה, בתם הבכורה של הרוזן ואשתו
קייבל אוריאל – כומר הקהילה שמתחתן עם ביאטריס גרשם
פיישנס אוריאל – אחותו של קייבל, וחברה קרובה של מרי ת'ורן
הדוכס מאומניום, דוכס עשיר מאוד ורווק.
הוא מופיע בחלק מהרומנים של טרולופ בסדרות ברסטשייר ופאליסר.
מרתה דאנסטבל, יורשת עשירה וטובת לב.
מר מופאט, מתחילה הוא מחזר אחר מיס אוגוסטה גרשם, אחר כך מתחרט ומבטל את הצעת הנישואים שלו.
פרנק מכה אותו על כך.
ד"ר פילגרייב, רופא בברצ'סטר שמתעב את ד"ר ת'ורן
ב-6 במרץ 2016 עלתה לשידור ברשת ITV מיני-סדרה "דוקטור ת'ורן" המבוססת על הרומן.
את התסריט כתב ג'וליאן פלוז, יוצר ותסריטאי של הסדרה "אחוזת דאונטון" ושל סרט הקולנוע "פארק גוספורד".
הספר דוקטור פישר מז'נבה או מסיבת הפצצה הוא ספר שכתב הסופר הבריטי גרהם גרין ועוסק בחמדנותם של עשירים ובמצפונם או חוסר מצפונם.
הסיפור מסופר בגוף ראשון על ידי אלפרד ג'ונס, העובד כמתרגם בחברת שוקולד גדולה בשווייץ.
ג'ונס, בשנות ה-50 לחייו, איבד את ידו השמאלית בזמן שעבד ככבאי במהלך הבליץ על לונדון.
ג'ונס האלמן פוגש באנה-לואיז פישר הצעירה במסעדה מקומית.
ג'ונס מגלה שהיא בתו של ד"ר פישר, שווייצרי שהתעשר לאחר שהמציא משחת שיניים ריחנית, ואשר ארוחות הערב שלו מפורסמות ברחבי ז'נבה.
לאחר חיזור קצר, השניים נישאים.
ג'ונס מעדכן את פישר שהוא ואנה-לואיז נשואים, אולם פישר האב אדיש למידע.
עם זאת מאוחר יותר, הוא מזמין את ג'ונס לאחת ממסיבות הערב שלו.
אנה-לואיז מפצירה בג'ונס שלא ללכת, באומרה שהמסיבות הללו אינן אלא הזדמנות עבור אביה להשפיל את החנפנים העשירים (אותם היא מכנה ה"שרצים") בחבורתו.
ג'ונס הולך לאחר שאנה-לואיז מתרצה, ואומרת שארוחת ערב אחת לא יכולה להשחית אותו.
במסיבה, פישר ואורחיו מסבירים חלק מהחוקים: אם אורח מקיים את כל הכללים, הוא או היא מקבלים מתנה בסוף הארוחה.
המתנות מותאמות בדרך כלל לכל אורח והן בעלות ערך כספי ניכר.
עם זאת, הכללים כוללים כניעה מוחלטת להשפלותיו של פישר, שתמיד כוללות גידופים מילוליים ועוקצניים המתמקדים בכישלונותיו או בחוסר ביטחונו של כל אורח.
במסיבה הספציפית הזו, ארוחת הערב מורכבת אך ורק מדייסה.
אורח אחד מבקש סוכר, אך פישר מספק לו רק מלח.
פישר מסביר לג'ונס שהאורחים חייבים לאכול את הדייסה כדי לקבל את המתנות שלהם, ושכל זה חלק מהניסוי שלו כדי לראות עד כמה העשירים מוכנים להשפיל את עצמם למען זכייה בעושר נוסף.
כל האורחים אוכלים את הדייסה מלבד ג'ונס, שזוכה בעוינותם של ה"שרצים" בהימנעותו מקבלת הכללים של המארח.
ג'ונס לא מקבל הזמנה נוספת במשך זמן מה.
בהמשך אנה-לואיז מספרת לג'ונס על פירוק נישואי הוריה.
אימה פיתחה ידידות עם שטיינר שהיה עובד של מר קיפס, אחד מה"שרצים".
הידידות ביניהם הייתה מבוססת על אהבתם ההדדית למוזיקה של מוצרט.
כשפישר גילה זאת, הוא שילם לחברה של קיפס חמישים אלף פרנק כדי לפטר את האיש, ולאחר מכן התעלל פישר באשתו התעללות נפשית, מה שגרם לדברי בתו למותה.
בינתיים, הוא ואנה-לואיז דנים בגידול ילדים, אך היא אומרת שהיא מעדיפה לחכות עד לאחר סיום עונת הסקי כיוון שהיא לא תרצה לגלוש בזמן ההריון.
השניים יוצאים לטיול סקי, ובזמן שג'ונס (שאינו גולש) מחכה לה בבקתה, אנה-לואיז מתנגשת בעץ לאחר שסטתה כדי להימנע מפגיעה בילד צעיר שנקע את קרסולו בזמן גלישה.
היא סובלת מפגיעת ראש קשה ולבסוף מתה בבית החולים, ומשאירה את ג'ונס שבור לב ובודד.
הוא מנסה להתאבד על ידי שתיית ויסקי משולב באספירין, אך זה רק משאיר אותו מנומנם.
למחרת הוא נענה להזמנה לבקר את פישר במשרדו.
פישר מציע לג'ונס את הכסף המוחזק בנאמנות עבור אנה-לואיז, אך ג'ונס מסרב.
פישר מופתע ומבקש מג'ונס להשתתף במסיבת ארוחת הערב הבאה שלו עם ה"שרצים", שלפי דבריו תהיה המסיבה האחרונה.
מסיבה זו, "מסיבת הפצצה" ככותרת החלופית של הרומן, ממלאת את הפרק הארוך ביותר בספר.
המסיבה נערכת בחוץ בסביבות ראש השנה החדשה.
הארוחה מצוינת ולאחר הארוחה ד"ר פישר מסביר את הכללים לניסוי של אותו לילה.
הוא החביא שש קופסאות של חזיזים במיכל של סובין.
בחמש מהן יש צ'קים על סך שני מיליון פרנק כל אחד, כאשר שם המוטב נותר ריק.
בשישי יש פצצה קטנה שמסכנת את חיי הפותח אותה.
האורחים אמורים לשלוף את קופסאות החזיזים ולפתוח אותם אחד אחד.
קיפס טוען שהימורים אינם מוסריים ומסרב להשתתף והוא עוזב את המסיבה.
נראה שה"שרצים" האחרים לא מאמינים לכך שיש פצצה באחת הקופסאות ובמיוחד גברת מונטגומרי, שמציגה את איום הפצצה של פישר כבדיחה ותו לא.
ה"שרצים" האחרים מתחילים לקחת את הקופסאות.
שחקן בשם דין נכנס לתפקיד מאחד מסרטיו כחייל המתנדב למשימה מסוכנת, ומדבר עם עצמו בזמן שהוא עומד ליד הדלי.
שני "שרצים" אחרים, האלמנה מונטגומרי ורואה החשבון בלמונט, ממהרים ושולפים את החזיזים שלהם זאת כשהם מבינים שהסיכויים נוטים לטובת הבוחרים המוקדמים יותר.
שניהם שולפים חזיזים עם צ'קים בפנים.
דין סוף סוף מתאושש מהאשליה שלו מספיק זמן כדי לשלוף חזיז, וכשהוא מוצא צ'ק בפנים, הוא מתעלף.
לאחר כל זאת רק ג'ונס וקצין הצבא בדימוס נותרים.
הקצין לוקח קופסה עם חזיז אך אינו מוכן לפתוח אותו.
ג'ונס, שעדיין שוקל התאבדות כדרך להימנע מעתידו כאדם בודד לוקח חזיז, פותח אותו ומוצא צ'ק.
הקצין נותר משותק מפחד, אז ג'ונס מחפש את החזיז האחרון (שהיה הולך לקיפס) ופותח גם אותו ומוצא את הצ'ק האחרון, מה שאומר שהקצין הוא זה שחייב להחזיק בפצצה.
בעוד פישר מלגלג על הדיוויזיונר על פחדנותו, ג'ונס מציע לקנות את הקופסה של הדיוויזיונר תמורת שני מיליון פרנק.
למרות מחאתו של פישר, ג'ונס לוקח את הקופסה, רץ אל השלג, שם הוא פותח את הקופסה ולא מוצא בה דבר.
שטיינר ניגש לפתע לג'ונס ואומר שהוא בא להתעמת עם פישר ולירוק בפניו.
פישר מגיע ולאחר שיחה קצרה על השאלה האם פישר השיג את מטרותיו בניסוי שלו, פישר עונה שזה "זמן לישון" אך מתרחק מהבית.
כמה רגעים לאחר מכן, ג'ונס ושטיינר שומעים קול פיצוץ, וממהרים למצוא את פישר מתבוסס בדמו לאחר שירה בעצמו באקדח.
הרומן מסתיים באמריתו של ג'ונס שהוא כבר לא שוקל התאבדות ואף יצר קשר ידידותי קצר עם שטיינר, שם השניים נפגשים לקפה ומתאבלים על אהבותיהם האבודות.
ג'ונס אומר שהוא כמעט ולא רואה את ה"שרצים" ונמנע מלהגיע לז'נבה.
הרומן עובד לסרט טלוויזיה בשם ד"ר פישר מז'נבה, בכיכובם של ג'יימס מייסון (בתפקידו האחרון) כד"ר פישר, אלן בייטס כאלפרד ג'ונס, וגרטה סקאקי כאנה-לואיז.
הסרט בוים על ידי מייקל לינדזי-הוג.
הסרט שודר בבריטניה ב-BBC בשנת הסרט צולם בלוזאן ובבריטניה בתקציב של 1.25 מיליון ליש"ט, וכונה "אולי סרט הטלוויזיה היקר ביותר שנעשה בבריטניה".
בין השינויים שבוצעו בסרט היו הסוף (בסרט פישר לא מתאבד).
כמו כן, גילו של ג'ונס צומצם לשנות ה-40 המאוחרות לחייו.
הספר תורגם לעברית בידי חנה הרציג ויצא במסגרת ספריה לעם בהוצאת עם עובד בשנת 1980.
דוקטור לרפואה אוסטאופתית הוא תואר ברפואה המוענק על ידי 42 בתי הספר לרפואה אוסטאופתית בארצות הברית.
תוארי ה-DO ודוקטור לרפואה (MD) הם שקולי ערך: בוגר DO רשאי לקבל רישיון כרופא או כירורג, ולפיכך מחזיק בזכויות מלאות לעסוק ברפואה ובכירורגיה בכל 50 מדינות ארצות הברית.
נכון ל-2023, היו 186,871 רופאים אוסטאופתים וסטודנטים לרפואה בתוכניות DO ברחבי ארצות הברית.
רפואה אוסטאופתית (כהגדרתה ואסדרתה בארצות הברית) צמחה היסטורית מהפרקטיקה המעין-רפואית של אוסטאופתיה, אך כיום היא מיישרת קו עם הרפואה הקונבנציונלית המבוססת-מדע.
נכון ל-2024, 28% מכלל הסטודנטים לרפואה בארצות הברית היו סטודנטים ל-DO, בעוד ש-11% מכלל הרופאים בארצות הברית היו רופאים אוסטאופתים.
תוכניות הלימודים בבתי ספר לרפואה המעניקים תואר DO שקולות לאלו שבבתי ספר המעניקים תואר MD, המתמקדות בשנתיים הראשונות במדעי הביו-רפואה והרפואה הקלינית, ולאחר מכן שנתיים של הכשרה קלינית ליבתית בהתמחויות הקליניות.
הבדל בולט אחד בין הכשרת DO להכשרת MD הוא שרופאי DO מקדישים 300–500 שעות נוספות ללימוד מניפולציה פסאודו-מדעית ידנית של מערכת השריר-שלד האנושית (אוסטאופתיה) לצד רפואה מבוססת ראיות וכירורגיה קונבנציונליות בדומה לעמיתיהם ה-MD.
עם זאת, רוב רופאי ה-DO אינם עוסקים בטכניקה זו בפועל.
עם סיום בית הספר לרפואה, בוגר DO יכול להיכנס לתוכנית הכשרה בסטאז' או התמחות, שעשויה להיות מלווה בהכשרה מקצועית.
בוגרי DO משתתפים באותן תוכניות לימודי המשך ברפואה כמו עמיתיהם בעלי תואר MD.
אוסטאופתיה, הצורה הישנה יותר של רפואה אוסטאופתית, החלה בארצות הברית בשנת 1874. המונח "אוסטאופתיה" נטבע על ידי הרופא והמנתח אנדרו טיילור סטיל, שקרא לתחום הרפואה החדש שלו "אוסטאופתיה", מתוך מחשבה ש"העצם, osteon, הייתה נקודת המוצא שממנה [הוא] היה אמור לברר את הסיבה למצבים פתולוגיים".
הוא ייסד את בית הספר האמריקאי לאוסטאופתיה (כיום אוניברסיטת א.ט.
סטיל למדעי הבריאות) בקירקסוויל, מיזורי, להוראת אוסטאופתיה ב-10 במאי 1892. בעוד שמדינת מיזורי העניקה את הזכות להעניק תואר MD, הוא נותר לא מרוצה מהמגבלות של הרפואה הקונבנציונלית ובחר במקום זאת לשמור על ההבחנה של תואר ה-DO.
ב-1898 המכון האמריקאי לאוסטאופתיה החל להוציא את ה-Journal of Osteopathy (כיום ידוע בשם Journal of Osteopathic Medicine) ועד לאותה עת הכירו ארבע מדינות במקצוע.
מקצוע הרפואה האוסטאופתית התפתח לשני ענפים: אוסטאופתים של רפואה ידנית שאינם רופאים, אשר התחנכו והוכשרו מחוץ לארצות הברית; ורופאים אוסטאופתים שהוכשרו בארצות הברית, העוסקים במלוא היקף הפרקטיקה הרפואית והכירורגית.
האסדרה של אוסטאופתים ברפואה ידנית שאינם רופאים משתנה מאוד בין תחומי שיפוט.
בארצות הברית, לרופאים אוסטאופתים המחזיקים בתואר DO יש אותן זכויות, הרשאות ואחריות כמו לרופאים בעלי תואר דוקטור לרפואה (MD).
רופאים אוסטאופתים ואוסטאופתים שאינם רופאים נבדלים כל כך זה מזה, שבפועל הם מתפקדים כמקצועות נפרדים.
כפי שנהגה במקור על ידי אנדרו סטיל, האותיות "DO" עמדו לציון "Diplomate in Osteopathy" (מוסמך באוסטאופתיה) והתואר שהוענק היה "Doctor of Osteopathy" (דוקטור לאוסטאופתיה).
בהמשך, התואר זכה גם לכינוי "Doctor of Osteopathic Medicine" (דוקטור לרפואה אוסטאופתית).
מאז סוף המאה ה-20, ה-AOA (איגוד האוסטאופתים האמריקאי) מעדיף כי ייעשה שימוש בתואר זה באופן בלעדי.
מיעוט מקרב הרופאים האוסטאופתים (DO) ממשיכים להשתמש במונחים הישנים, והאקדמיה האמריקאית לאוסטאופתיה שומרת על השימוש הישן בשמה.
בשנת 2018 היו בארצות הברית 114,425 רופאים אוסטאופתים ו-145,343 רופאים אוסטאופתים (DO) וסטודנטים לרפואה אוסטאופתית בסך הכל.
שיעור הנשים במקצוע עולה בהתמדה מאז שנות ה-80. ב-1985, כ-10 אחוזים מרופאי ה-DO היו נשים, לעומת 41 אחוזים ב-2018. בין השנים 2008 ל-2012, 49 אחוזים מבוגרי ה-DO החדשים היו נשים.
במהלך שנת הלימודים 2011–2012, הרכב הסטודנטים לרפואה אוסטאופתית היה: 69 אחוזים לבנים/לא-היספנים, 19 אחוזים אסייתים או ילידי איי האוקיינוס השקט, 3.5 אחוזים היספנים, 3 אחוזים אפרו-אמריקאים ו-0.5 אחוזים ילידים אמריקאים או ילידי אלסקה.
היתר נרשמו כ"אחר או לא הוזן".
השינוי בחמש שנים בהרשמה ללימודי רפואה אוסטאופתית לפי מוצא אתני הראה עלייה של 19 אחוזים בסטודנטים לבנים/לא-היספנים, 36 אחוזים בסטודנטים אסייתים-אמריקאים, 24 אחוזים בסטודנטים שחורים/אפרו-אמריקאים ו-60 אחוזים בסטודנטים היספנים/לטינים.
תוכניות הלימודים בבתי הספר לרפואה אוסטאופתית שקולות לאלו שבבתי ספר המעניקים תואר MD.
הן תוכניות MD והן תוכניות DO המוענקות בארצות הברית מופיעות במדריך העולמי לבתי ספר לרפואה כבתי ספר לרפואה.
יתרה מכך, סוכנויות ההסמכה לשני התארים, ה-LCME וה-COCA עבור MD ו-DO בהתאמה, מוכרות על ידי ההפדרציה העולמית לחינוך רפואי (WFME).
על פי ה-WFME, "סטטוס הכרה מוענק על ידי ה-WFME לסוכנות הסמכה הפועלת על פי סטנדרט גבוה המקובל בינלאומית, ומעניק את ההבנה שאיכות ההסמכה של בתי ספר לרפואה לתואר ראשון היא בסטנדרט ראוי וקפדני".
לאחר הקבלה לבית ספר לרפואה אוסטאופתית, הסטודנטים לומדים במשך ארבע שנים עד לסיום הלימודים.
הלימודים מחולקים לשנים קדם-קליניות ושנים קליניות.
השנים הקדם-קליניות, הראשונה והשנייה, מתמקדות במדעי הביו-רפואה והרפואה הקלינית.
השנים הקליניות, השלישית והרביעית, מורכבות מהכשרה קלינית ליבתית ותת-סטאז' (sub-internship) בהתמחויות הקליניות.
תקני ההסמכה של בתי הספר לרפואה אוסטאופתית דורשים הכשרה ברפואה פנימית, מיילדות וגינקולוגיה, רפואת ילדים, רפואת משפחה, כירורגיה, פסיכיאטריה, רפואת חירום, רדיולוגיה, רפואה מונעת ובריאות הציבור.
על פי הספר עקרונות הרפואה הפנימית של הריסון, "ההכשרה, העיסוק, ההסמכה, הרישוי וההחזר הכספי של רופאים אוסטאופתים כמעט ואינם ניתנים להבחנה מאלו של רופאים בעלי כישורי MD, עם 4 שנות בית ספר לרפואה אוסטאופתית שלאחריהן הכשרה בהתמחות ובתת-התמחות והסמכה של מועצת המנהלים.
בתי ספר ל-DO מספקים 300–500 שעות נוספות בלימוד רפואה ידנית ומערכת השריר-שלד של הגוף, המכונה אוסטאופתיה.
לפני הכניסה לבית ספר לרפואה אוסטאופתית, מועמד חייב להשלים תואר ראשון של ארבע שנים ולגשת למבחן מתוקנן ארצי הנקרא Medical College Admission Test (בראשי תיבות: MCAT).
קיימות מספר תוכניות משולבות לתואר ראשון/רפואה.
מחברים מסוימים מציינים את ההבדלים בציוני ה-MCAT הממוצעים ובממוצע הציונים (GPA) של סטודנטים שנרשמים לבתי ספר ל-DO בהשוואה לאלו שנרשמים לבתי ספר ל-MD בתוך ארצות הברית.
בשנת 2021, ממוצע ה-MCAT וה-GPA לסטודנטים הנכנסים לתוכניות MD בארצות הברית היו 511.5 ו-3.73, בהתאמה, ו-504.0 ו-3.55 לנרשמי DO.
בתי ספר לרפואה DO נוטים יותר לקבל סטודנטים לא מסורתיים, שהם מבוגרים יותר ונכנסים לרפואה כקריירה שנייה, או מגיעים ממקצועות שאינם מדעיים.
סטודנטים לרפואה DO נדרשים לגשת לבחינת הרישוי הרפואי האוסטאופתי המקיפה (COMLEX-USA), הממומנת על ידי המועצה הלאומית של בוחנים רפואיים אוסטאופתים (NBOME).
ה-COMLEX-USA היא סדרה של שלוש בחינות רישוי רפואי אוסטאופתי.
שתי ההערכות הקוגניטיביות (CEs) הראשונות של ה-COMLEX-USA (שלב 1 ושלב 2) נלקחות במהלך בית הספר לרפואה ומהוות תנאי מוקדם לתוכניות התמחות, ומורכבות מ-352 שאלות רב-ברירה כל אחת.
לבסוף, COMLEX שלב 3 נלקח בדרך כלל במהלך השנה הראשונה של ההתמחות, ומורכב מ-420 שאלות רב-ברירה ו-26 מקרי קבלת החלטות קליניות (CDM).
בנוסף ל-COMLEX-USA, סטודנטים לרפואה DO יכולים לבחור לגשת לבחינת הרישוי הרפואי של ארצות הברית (USMLE), הממומנת על ידי ההמועצה הלאומית של בוחנים רפואיים (NBME).
הדבר נעשה בדרך כלל בנסיבות ספציפיות, כגון כאשר הסטודנט מעוניין להתקבל להתמחות שעשויה להיות לה העדפה היסטורית ל-USMLE, או אם ציון USMLE גבוה יותר יסייע להעלות את רמת התחרותיות של מועמדות הסטודנט.
כדי לקבל רישיון לעסוק ברפואה בארצות הברית, סטודנטים לרפואה אוסטאופתית חייבים לעבור את בחינת הרישוי הרפואי האוסטאופתי המקיפה (COMLEX), בחינת הרישוי המנוהלת על ידי ההמועצה הלאומית של בוחנים רפואיים אוסטאופתים (NBOME) לאורך הכשרתם הרפואית.
לסטודנטים ניתנת האפשרות לגשת גם לבחינת הרישוי הרפואי של ארצות הברית (USMLE) כדי להגיש מועמדות לתוכניות התמחות מסוימות שעשויות לדרוש ציוני USMLE בנוסף לציוני COMLEX.
אלו שקיבלו או נמצאים בתהליך קבלת תואר MD או DO זכאים שניהם לגשת ל-USMLE.
בשל הכשרתם הנוספת, רק מועמדי DO זכאים לגשת ל-COMLEX.
בפברואר 2014, האיגוד האוסטאופתים האמריקאי והמועצה להסמכת חינוך רפואי מתקדם (ACGME) הסכימו לאחד את החינוך הרפואי המתקדם הסטנדרטי והאוסטאופתי החל משנת 2020. לפני 2020, ל-DO הייתה האפשרות להשתתף בהתמחויות של ACGME או בהתמחויות של AOA.
החל מ-2020, DO ו-MD משתתפים באותן התמחויות של ACGME.
עם סיום דרישות הסטאז' וההתמחות בהתמחות הרפואית שבחרו, בעלי תואר DO יכולים לבחור להיות מוסמכי מועצה על ידי מועצת מומחים (דרך ההמועצה האמריקאית למומחיות רפואית של איגוד הרפואה האמריקאי) או מועצת מומחים אוסטאופתית (דרך מועצות ההסמכה של לשכת המומחים האוסטאופתים של איגוד האוסטאופתים האמריקאי) או שניהם.
בהתאם למדינה, רישיון רפואי עשוי להיות מונפק על ידי מועצה משולבת (DO ו-MD) או מועצה נפרדת של בוחנים רפואיים.
כל 70 המועצות הרפואיות המדינתיות חברות בפדרציית המועצות הרפואיות המדינתיות.
הן "DO והן MD נדרשים ללימודים קפדניים בתחום הרפואה", עם דרישות קבלה ומבני תוכנית לימודים דומים שהם "בעיקר זהים", ושניהם מפיקים בוגרים המורשים ומוסמכים כרופאים בארצות הברית.
נכון לעכשיו, אין תוכניות רפואה אוסטאופתית הממוקמות מחוץ לארצות הברית שיכשירו אדם לעסוק כרופא אוסטאופת בארצות הברית.
תארים אוסטאופתיים זרים אינם מוכרים על ידי אף מדינה בארצות הברית או כל אזור אחר כשקולים לתוארי DO אמריקאים.
ארגון העבודה הבין-לאומי, סוכנות של האומות המאוחדות, הוציא מכתב המאשר כי רופאים אוסטאופתים שהוכשרו בארצות הברית הם רופאים מורשים באופן מלא המרשמים תרופות ומבצעים ניתוחים.
ההכרה משרטטת הפרדה ברורה בין DO אמריקאים, שהם רופאים, לבין אוסטאופתים שאינם רופאים שהוכשרו מחוץ לארצות הברית.
בתוך הסטנדרטים הבינלאומיים המסווגים משרות לקידום השוואה בינלאומית בין מקצועות, DO שהוכשרו בארצות הברית מסווגים כעת יחד עם כל הרופאים האחרים כרופאים.
אירוע זה התרחש ביוני 2018 והחל שרשרת אירועים שפתחה דלתות ל-DO כאשר מדינות נוספות החלו להבין ולהעניק הכרה מלאה לרופאים שהוכשרו בארצות הברית בעלי תואר DO.
(הערה: חלק מהמדינות האפריקאיות החברות ב-AMCOA העניקו רישיונות ל-DO באופן עצמאי לפני כן; עם זאת, הכרה זו מאחדת את אלו שעשו זאת ואלו שלא).
באופן דומה, ב-9 בנובמבר 2023, במהלך האספה הכללית הדו-שנתית ה-15 של חבריה בבאלי, אינדונזיה, העבירה האגודה הבינלאומית של רשויות רגולציה רפואית (IAMRA) החלטה.
החלטה זו תומכת בהכרה ב-DO שהוכשרו בארצות הברית כרופאים מורשים באופן מלא, במעמד שווה ל-MD, ב-47 המדינות החברות ב-IAMRA.
בעוד שמדינות רבות מאלו כבר הכירו ב-DO כתואר רפואי לפני הכנס, הדבר איחד מדינות רבות אחרות תחת המטריה.
יתרה מכך, בוגרי DO רשאים לעבוד בינלאומית כרופאים וכירורגים עם כל ארגון הומניטרי כגון ארגון הבריאות העולמי ורופאים ללא גבולות.
דוקטרינת טרומן היא מדיניות אמריקנית על פיה תתמוך ארצות הברית ב"עמים חופשיים הנאבקים בניסיונות שעבוד על ידי מיעוטים חמושים או כתוצאה מלחץ מגורם חיצוני".
במקורה, הייתה הדוקטרינה מדיניות נגד לפעולות ברית המועצות (בעיקר באירופה) ובמיוחד נגד תמיכתה בתנועות הקומוניסטיות באיראן, טורקיה ויוון.
ב-12 במרץ 1947 הודיע נשיא ארצות הברית הארי טרומן בנאום בפני הקונגרס האמריקני שיתמוך במדינות שיבקשו סיוע מארצות הברית, כדי לשמור על חירותן (העניק ליוון ולטורקיה סיוע ע"ס 400 מיליון דולר).
בזאת תמה סופית תקופת דוקטרינת מונרו והוחלפה בגישה המבוססת על תורת הבלימה של ג'ורג' קנאן.
מניעיו של טרומן היו אידאולוגים ופרגמטיים:
הצד הפרגמטי היה בלימת התפשטות הקומוניזם בעולם.
כוונתו הייתה להציל את יוון וטורקיה מן הקומוניזם הסובייטי, שכן שתי המדינות נחשבו נכס אסטרטגי למערב.
טרומן הבין כי בדלנות, הסכמי פירוז גלובליים, הדין הבינלאומי או כל עיקרון אחר המבוסס על "האנושיות המשותפת" לא יוכלו לספק הגנה מתמשכת מפני דיקטטורות שאפתניות ומפני מנהיגים שישתפו איתן פעולה בשתיקה.
הצד האידאולוגי היה ביסוס המשטרים החופשיים בעולם כולו, על ידי קיום בחירות חופשיות ודאגה לחופש התקשורת, חופש הדת והגנה על זכויות הפרט.
דוקטרינת טרומן היא הכרזה רשמית שבעצם מבטלת את דוקטרינת מונרו הבדלנית מהמאה ה-19 שלפיה פעלה ארצות הברית עד אז - ההתערבות במלחמות העולם נכפתה עליה.
כחלק מיישום דוקטרינה זאת, הכיר הארי טרומן בעצמאותה של מדינת ישראל, למרות דעתו של ג'ורג' מרשל, כשנדרש להכריע "בין הנפט הערבי לדם היהודי".
בתקופת המלחמה הקרה היה היעד העיקרי בלימת ההתפשטות הסובייטית האנטי-קפיטליסטית.
תחילה באמצעות תמיכה כלכלית במדינות אירופה, כמו בתוכנית מרשל.
בהמשך ביצירת חזית מדינית-ביטחונית, על ידי רשת בריתות הגנה אזוריות כגון נאט"ו.
במהלך שנות החמישים התפתחה תאוריית הדומינו שטענה כי נפילת מדינה אחת לידי הקומוניסטים תביא לנפילת אחרות.
בהתאם לתאוריה זו יצאה ארצות הברית למספר מלחמות על מנת למנוע מתנועות קומוניסטיות או הנתמכות על ידי ברית המועצות מלהשתלט על מדינות באסיה: מלחמת קוריאה בתחילת שנות החמישים, ופעילות בדרום-מזרח אסיה שנמשכה עד להתפרצותה של מלחמת וייטנאם בתחילת שנות השישים.
דוקים הוא משחק שבו יש 41 קיסמים ארוכים – מקלות דקים בעלי קצוות מחודדים, באורך של כעשרים סנטימטרים.
מקורו של משחק הדוקים הוא באירופה, אך עדויות למשחקים דומים מראות על כך שיש למשחק שורשים במזרח הרחוק.
הדוקים עשויים עץ או פלסטיק, וזהים באורכם הנע בין 17 סנטימטרים ל-20 סנטימטרים.
ב-1936, הובא המשחק מהונגריה, בה הוא נקרא מרוקו (Marokko) לארצות הברית.
השם מיקאדו (Mikado), הוא סימן מסחרי וכך מכונה המקל הכחול בעל הניקוד הגבוה ביותר על שם מיקאדו (קיסר יפן).
בתחילת המשחק מפזרים את הקיסמים בערימה.
המטרה היא להוציא כמה שיותר קיסמים בזה אחר זה, מבלי להזיז את הקיסמים האחרים שבערימה, על ידי שימוש בקיסמים אחרים.
הקיסמים ממוינים לפי פסי צבע, וצבעו של כל קיסם קובע את מספר הנקודות אותן יקבל השחקן על הוצאתו המוצלחת.
בדרך כלל, לאחד הקיסמים צבע מיוחד, וניקוד גבוה במיוחד, בהתאם.
אם הוזז קיסם שלא היה מיועד לזוז, התור נגמר והוא עובר למשתתף הבא בלי לאסוף שוב.
המשתתף בעל מספר הנקודות הגבוה ביותר מנצח.
משחק מיקאדו מסורתי כולל 41 מוטות, באורך חמישה-עשר סנטימטרים, המקודדים בצבעים שונים המסמלים ערכים שונים, כשסך הניקוד עומד על 170 נקודות.
המוטות אינם מחודדים, והם נחתכים בקצותיהם כדי לא לדקור את המשחקים בהם.
שם סוג עץ מסורתי צבע ניקוד מספר מוטות מיקאדו אגוז מלך כחול 20 נקודות 1 מנדרין דובדבן צהוב/שחור, שני פסים אמצעיים רחבים בקצוות 10 נקודות 5 בונזן שעם כתום, 5 פסים 5 נקודות 5 סמוראי אשור ירוק, 3 פסים 3 נקודות 15 קולי מילה אדום, 2 פסים 2 נקודות 15
המוטות מוטלים מחדש בכל תור.
מותר להשתמש במוטות מסוימים כדי להוציא מוטות אחרים.
הזזת מוט כלשהו מעבירה אותו לשחקן אחר.
מיקאדו משווק (בעיקר באירופה וארצות הברית) במספר גדלים (היקף המוט 1-8 מילימטרים):
חלק מגרסאות הענק והסופר משווקות באריזות של 26 מוטות.
מיני מיקאדו בניקוד כולל של 145 נקודות, כולל 31 מוטות.
מיקאדו ענקי לשימוש בטיולים מורכב מ-26 מוטות באורך 93 סנטימטרים והיקף של 10 מילימטרים.
ניקוד המשחק הכולל מגיע ל-200 נקודות.
בחלק מן החפיסות נהוגים צבעים שונים כך שישנו דוק יחיד, בדרך כלל שחור, שערכו הגבוה ביותר משאר הדוקים האחרים הצבועים בירוק, אדום, כחול וצהוב.
בסיפור המכולת של להקת כוורת, מוצג אביו של יהודוקוליס, גיבור הסיפור, כאלוף אסיה בדוק, אשר נפצע קשה לאחר שנפל על דוקיו.
בתוכנית הקומדי סטור, שרו המשתתפים את שיר הדוקים ובו השורה "דוקים זה משחק מרהיב, דוקים זה כה חביב – אז הבה נתלפלף".
דוקטרינת מונרו הייתה מדיניות חוץ אמריקאית שהוכרזה ב־1823 בידי נשיא ארצות הברית ג'יימס מונרו.
המדיניות הוחלה לראשונה בשנת 1823; אולם המונח "דוקטרינת מונרו" עצמו לא הוטבע עד 1850.
דוקטרינת מונרו אישרה מחדש את מדיניות הבדלנות האמריקאית ובה נאמר כי ארצות הברית תימנע מהתערבות במלחמות אירופאיות.
החלק החדש והחשוב בדוקטרינת מונרו היה כי ארצות הברית לא תסכים לסבול קולוניאליזם אירופאי ביבשת אמריקה (כונתה "אמריקה לאמריקאים") ותראה בכל מדינה אשר תשקול להרחיב את תחומי השפעתה בחצי הכדור המערבי כמסכנת את שלומה וביטחונה של ארצות הברית.
הקמת קולוניות אירופאיות חדשות וכן פגיעה בעצמאות מדינות באמריקה תיחשב כפעילות עוינת כנגד ארצות הברית.
הרקע לדוקטרינות היה המאבק לעצמאות שניהלו מושבותיה של ספרד בצפון אמריקה ובדרום אמריקה (ארגנטינה, מקסיקו, צ'ילה וונצואלה) שביקשו הכרה מהאמריקאים.
הדוקטרינה קבעה כי ארצות הברית לא תיקלע למלחמה למען מדינות חדשות שהישרדותן לא מובטחת.
ההשלכה של דוקטרינה זו על אירופה הייתה מניעת כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה בתחילה, בשל העיקרון כי ארצות הברית לא מתערבת בעניינים פנים אירופאים וקולוניאליים.
כבר בימי ג'ורג' וושינגטון נטתה ארצות הברית לשמור על מדיניות של בדלנות.
הקמת קולוניות אירופאיות חדשות או פגיעה בעצמאות מדינות באמריקה תיחשב כפעילות עוינת כנגד ארצות הברית.
הדוקטרינה הוכרזה בנאום השנתי השביעי של מונרו בפני הקונגרס.
דוקטרינת מונרו נשמרה עד להחלפתה בדוקטרינת טרומן ב־1947, מלבד התערבותה של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
עם קץ המלחמות הנפוליאוניות ב־1815 נוצר שבר בין ספרד ומושבותיה באמריקה.
בין השנים 1815 ל־1822 הוליכו חוזה דה סן מרטין בארגנטינה, ברנרדו או'היגינס בצ'ילה וסימון בוליבר בוונצואלה את ארצותיהם לשחרור מן הקולוניאליזם הספרדי.
הרפובליקות החדשות ציפו להכרה מארצות הברית ואמריקאים רבים צידדו בכך.
הנשיא ג'יימס מונרו ושר החוץ ג'ון קווינסי אדמס (שהיה הנשיא שכיהן לאחר מונרו) לא רצו להסתכן במלחמה עם ספרד בשל מדינות שהישרדותן לא הייתה מובטחת.
מבחינתם, כל עוד מדינות אירופאיות אחרות לא מתערבות, יכלו ספרד והמושבות המורדות להמשיך בלחימה.
בריטניה התלבטה בין תמיכה בשלטון מונרכי ובין הרצון בשווקים חדשים.
מדינות דרום אמריקה היו שוק גדול יותר מארצות הברית עבור סחורות בריטיות.
כאשר הציעו צרפת ורוסיה שבריטניה תסייע לספרד בהשבת מושבותיה, שללה האחרונה את הרעיון.
בנוסף, ניהלה ארצות הברית משא ומתן עם ספרד על רכישתה של פלורידה.
לאחר שהחוזה אושר, החלה ארצות הברית להכיר במדינות אמריקה הלטינית.
במהלך 1822 זכו ארגנטינה, צ'ילה, פרו, קולומביה ומקסיקו להכרה.
ב־1823 הזמינה צרפת את ספרד להחזיר את בית בורבון וכן דנו בכך שספרד תתקיף את מושבותיה לשעבר בתמיכה הברית הקדושה (רוסיה, פרוסיה ואוסטריה).
תוכניות אלו היו עלולות לפגוע במאמצי בריטניה לאורך המאה השמונה עשרה לדחוק את צרפת מאמריקה.
ג'ורג' קנינג, שר החוץ הבריטי, הציע כי בריטניה וארצות הברית יזהירו במשותף את צרפת וספרד מהמשך תוכניות אלו.
תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון עודדו את מונרו לקבל את ההצעה אך ג'ון קווינסי אדמס היה חשדן יותר.
אדמס גם היה מודאג ממאמציה של רוסיה להרחיב את השפעתה דרומה מאלסקה לקליפורניה, שהייתה בשליטה מקסיקנית בשעתו.
בישיבת קבינט ב־7 בנובמבר 1823 התנגד אדמס להצעת קנינג וטען "יהיה זה יותר גלוי לב, שלא לומר מכובד, להציג בעצמנו את עקרונותינו לרוסיה וצרפת ולא להשתרך כסירה בנתיבה של אוניית המלחמה הבריטית".
בנאומו על מצב האומה ב־2 בדצמבר הכריז מונרו על מה שתיקרא דוקטרינת מונרו, אף שהיה שנכון יותר לכנותה "דוקטרינת אדמס".
ארצות הברית הודיעה למדינות העולם הישן כי יבשת אמריקה אינה פתוחה יותר לקולוניאליזם אירופאי וכי כל מאמץ אירופאי להרחבת ההשפעה בעולם החדש ייחשב "למסוכן לשלומנו ולביטחוננו".
ארצות הברית לא תתערב בעניינים הפנימיים באירופה ותצפה ממדינות אירופה לא להתערב בענייני מדינות אמריקה.
הצהרה זו עמדה בסתירה לרצונן של מדינות אירופה להשיב לעצמן טריטוריות שונות באזור האיטי וסנטו דומינגו.
צרפת וספרד רצו להשיב את הטריטוריות בהיספניולה ולהרחיב את השפעתן.
הדוקטרינה לא הייתה מוחלטת ואינטרסים לטווח קצר של ארצות הברית בקריביים השפיעו על מדיניותה.
אף על פי שהדוקטרינה תתגבש במשך שנים, תמך אדמס באופן כה נחרץ ביישום דוקטרינת מונרו עד כי נשיאים שבאו אחריו לא יכלו להתעלם מכך.
יצוין כי ארצות הברית הצליחה לעמוד מאחורי דוקטרינת מונרו בשל התאמתה לבריטניה, שהחזיקה צי חזק (לארצות הברית לא היה כוח צבאי משמעותי באותן שנים).
האוקיינוס האטלנטי היווה מחסום נוסף, ובעימות אפשרי הוא היה מהווה יתרון חשוב לארצות הברית, שלא הייתה נאלצת לחצותו כדי להגן על אמריקה.
ב־2 בדצמבר 1845 הכריז הנשיא ג'יימס נוקס פולק בנאום לקונגרס כי דוקטרינת מונרו תיאכף בנחישות וכי על ארצות הברית להתפשט מערבה.
מכיוון שארצות הברית חסרה באותה תקופה גם צי וצבא מהימנים, התעלמו במידה רבה מהדוקטרינה מבחינה בינלאומית.
הנסיך מטרניך מאוסטריה כעס על ההצהרה וכתב באופן פרטי כי הדוקטרינה היא "מעשה מרד חדש" של ארצות הברית שיעניק "כוח חדש לשליחי המרדה וישיג את אומץ ליבו של כל קושר".
לעומת זאת, הדוקטרינה נתקבלה באישור בריטי בשתיקה.
הם אכפו זאת טקטית כחלק מהשלום הבריטי הרחב יותר, שכלל אכיפה של נייטרליות הימים.
זה תאם את המדיניות הבריטית המתפתחת של סחר חופשי לסה פר נגד מרקנטיליזם.
התעשייה הבריטית הצומחת במהירות חיפשה שווקים למוצריה המיוצרים, ואם מדינות אמריקה הלטינית העצמאית החדשות היו הופכות שוב למושבות ספרדיות, הגישה של בריטים לשווקים אלה הייתה מנותקת על ידי מדיניות מרקנטיליסטית ספרדית.
דוקטרינת מונרו בתחילת המאה העשרים – תיקון רוזוולט והצהרת קלארק
ב-1904 הכריז תאודור רוזוולט על תיקון (Roosevelt Corollary) משמעותי לדוקטרינה לפיו לארצות הברית יש זכות להתערב במדינות אמריקה הלטינית במקרה של התנהגות פסולה ברורה וחוזרת על עצמה מצידן ובפרט במקרים של שמיטת חובות על ידיהן.
מטרת התיקון הייתה למנוע התערבות צבאית מצד המעצמות האירופאיות במקרים כאלה.
מנסחי אמנת היסוד של חבר הלאומים, שאומצה ב-28 באפריל 1919, ושעל פיה הוקם הארגון, ראו צורך לציין בסעיף 21 של האמנה כי "האמנה לא תשפיע על תחולתם של הסכמים בינלאומיים או הבנות קיימות, כגון דוקטרינת מונרו, כדי לשמור על שלום העולם".
זהו סעיף "אמריקאי", שעצם הדרישה להכללתו הובנה כבר כרמז לכך שאין בכוונת ארצות הברית, שהקימה את חבר הלאומים, להיות חברה בו.
הסעיף זרע את זרעי כישלונו של חבר הלאומים למנוע מלחמה עולמית שנייה.
ב־1930, בהצהרת קלארק, נאמר כי דוקטרינת מונרו אינה היתר לארצות הברית להתערב בענייני אמריקה הלטינית כל עוד מדינות אירופאיות אינן מעורבות בהן.
לאחר כיבוש דנמרק בידי גרמניה הנאצית נטען על ידי נשיא ארצות הברית שגרינלנד נמצאת בחצי הכדור המערבי, ומכאן הוסק שדוקטרינת מונרו חלה עליה, מבחינת מניעת כניסת גרמניה הנאצית אליה.
דוקטרינת מונרו במהלך המלחמה הקרה
במהלך המלחמה הקרה שימשה דוקטרינת מונרו שוב את מקבלי ההחלטות האמריקאים.
לאחר הקמת השלטון הקומוניסטי בקובה וקשריה של זו עם ברית המועצות, נטען כי יש לאכוף את דוקטרינת מונרו כדי לעצור את ברית המועצות מהתפשטות באמריקה הלטינית.
ארצות הברית קיימה אמברגו כנגד קובה מ-1960 ועד 2016.
במהלך שנות המלחמה הקרה סיפקה ארצות הברית סיוע מודיעיני וצבאי לממשלות שאוימו על ידי הקומוניזם.
הדבר עורר ויכוח בארצות הברית, בו פעילי שמאל טענו כי האיום הקומוניסטי הוצג באופן מוגזם.
בעת האחרונה נקטה ארצות הברית מספר צעדים הנגזרים מדוקטרינת מונרו:
ראש ה-CIA רוברט גייטס, הגן על הפעילות בפרשת קונטראס בטענה כי הימנעות מהתערבות בניקרגואה הייתה נטישה של דוקטרינת מונרו.
ארצות הברית פעלה נגד הוגו צ'אווס, אז הנשיא הנבחר בוונצואלה, שהואשם בתמיכה בהפלת נשיא האיטי ז'אן-ברטראן אריסטיד.
נטען כי ארצות הברית עמדה מאחורי ניסיון ההפיכה בוונצואלה כנגדו.
לארצות הברית תפקיד נכבד בענייני אמריקה הלטינית בעזרת לחץ פוליטי וכלכלי.
כעת עם כהונתו של דונלד טראמפ ,טראמפ מקדם דה פקטו את הדוקטרינה תוך כדי איומים על ונצואלה ,הטלת מכסים על האיחוד האירופי, הצהיר נגד התערבות במלחמות בחצי הכדור המזרחי, השהיה של הסיוע לאוקראינה לזמן מה.
בעיתון בארצות הברית צוין הלחם של 'דונרו' כלומר הלחם של המילים מונרו ודונאלד.
דוקטרינת ברז'נייב (נקראת גם דוקטרינת העצמאות המוגבלת) פורסמה בנובמבר 1968 בוועידה החמישית של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית בנאום של מנהיג ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב, לאחר הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה.
פלישה זו נעשתה כדי לשים קץ ל"אביב העמים של פראג" (מהחשש שנשיאה, אלכסנדר דובצ'ק, יביא פתיחות לקראת המערב ובכך להתרחקות מהגוש הקומוניסטי).
בישיבת מדינות ברית ורשה ב -3 באוגוסט 1968 הציג ברז'נייב לראשונה את משנתו, המחייבת את כל המדינות הסוציאליסטיות לתמוך ולהגן על יתרונות הסוציאליזם.
דוקטרינת ברז'נייב הוצגה באופן רשמי יותר במסמך רשמי - המכונה "ריבונות וחובותיהן הבינלאומיות של מדינות סוציאליסטיות" - אשר פורסם בספטמבר 1968 ב"פרבדה", העיתון של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
עיקר הדוקטרינה היא שכאשר איומים פנימיים וחיצוניים עוינים את הסוציאליזם, קיימת סכנה לביטחון המדינה הסוציאליסטית כולה ולכן המדינות הקומוניסטיות יתערבו וידכאו כוחות אלו, על מנת למנוע זאת.
מנהיגי ברית המועצות דגלו בדוקטרינה זו עד החלפתה בדוקטרינת סינטרה בשנות ה-80.
בפועל, הדוקטרינה התירה עצמאות מוגבלת למפלגות הקומוניסטיות במדינות הגרורות ואסרה על כל מדינה שהיא לסכן את הלכידות של הגוש המזרחי בכל דרך שהיא.
כלומר, אף מדינה לא הייתה יכולה לעזוב את ברית ורשה או לערער את המונופול של המפלגה הקומוניסטית על כוח השלטון.
בדוקטרינה נרמז כי ההנהגה של ברית המועצות שמרה לעצמה את הסמכות להגדיר "סוציאליזם" ו"קפיטליזם" מהם.
לאחר פרסום הדוקטרינה, נחתמו מספר בריתות בין ברית המועצות למדינות הגרורות שלה על מנת לאשרר את תוכן הדוקטרינה ולהבטיח המשך שיתוף פעולה בין-מדינתי.
עיקרי הדוקטרינה היו כה נרחבים, עד שהסובייטים השתמשו בהם על מנת להצדיק את מעורבותם הצבאית באפגניסטן ב-1979.
ב- 1989 דוקטרינת ברז'נייב הוחלפה בדוקטרינת סינטרה, שנקראה על שם שירו המפורסם של פרנק סינטרה "בדרכי שלי".
על פי הדוקטרינה החדשה, ברית המועצות לא תתערב בענייניהן הפנימיים של ארצות מזרח אירופה.
בעקבות השינוי, כאשר נערכו ב-1989 בפולין בחירות חופשיות ותנועת סולידריות הביסה את השלטון הקומוניסטי, מיכאיל גורבצ'וב סירב להשתמש בכוח צבאי וברית המועצות לא התערבה בנעשה בפולין.
דוּקְלָה (בפולנית: Dukla; ביידיש: דיקלע) היא עיירה בגליציה המזרחית, בדרום מזרח פולין.
העיירה נמצאת בהרי הקרפטים המזרחיים.
מספר קילומטרים מדרום לה, נמצא מעבר ההרים של דוקלה, אשר נמצא על הגבול הסלובקי ואשר היווה מעבר חשוב במאות השנים האחרונות.
בין היתר, ניטשו על השליטה בו, קרבות במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
העדות הראשונה לקיום דוקלה היא מ-1366 במסמך שהוציא קז'ימייז' השלישי, מלך פולין.
ב-1474 נהרסה העיירה על ידי צבאו של השליט ההונגרי מתיאש הוניאדי.
ב-1772, עם חלוקת פולין עברה דוקלה לשלטון האימפריה האוסטרית.
ב-1849 נכבשה על ידי רוסיה.
בשנים 1884 ו-1891 כילו שריפות חלקים גדולים מהעיירה.
החל מייסודה ועד לאחר מלחמת העולם השנייה, עברה השליטה המקומית בדוקלה בין משפחות אצילים מקומיות.
אחת מהעברות הבעלות על העיירה התרחשה בסוף המאה ה-18, אחרי שיוזף השני, קיסר אוסטריה כפה על הבעלים, שזסני פוטוצקי, לשחרר יהודי מהכלא בעיר קריסטינופול, בטענה "כיוון שאל לאדם להיות בעל שררה על השווה לו, על היהודי להשתחרר מהכלא".
בעקבות הפגיעה במעמדו, מכר פוטוצקי את אחוזותיו בגליציה, כולל את דוקלה.
לאורך כל השנים הייתה דוקלה על נתיב סחר בין הונגריה ופולין וחלק גדול מתושביה עסקו במסחר.
בשנת 2009 הופיע בעברית בהוצאת מודן הספר "דוקלה" מאת אנדז´י סטאשיוק (תרגמה מפולנית: מירי פז) ובו תיאור פיוטי של ביקור בעיירה.
ראשית ההתיישבות היהודית בדוקלה הייתה ב-1380. הגידול באוכלוסייה היהודית חל במאה ה-18. ב-1895 נבנתה גימנסיה על ידי קרן של הברון הירש.
חלק גדול מהיהודים עסקו במסחר ובמיוחד במסחר ביין.
דוקלה שכנה סמוך לקו חלוקת פולין בין גרמניה לברית המועצות ונכללה בשטח גנרלגוברנמן הגרמני.
לאחר כיבוש העיירה בידי הגרמנים ב-8 בספטמבר 1939, גרשו הגרמנית את מרבית יהודי דוקלה מזרחה לשטח ברית המועצות.
לאחר מכן החלו במעשי התעללות ביהודי המקום שנותרו בו, ובהטלת גזירות על האוכלוסייה היהודית, תוך ציווי בעבודות כפייה.
כמו כן, הוקם בעיירה יודנרט, ובאביב 1942 רוכזו יהודיה בגטו סגור.
בתחילת אוגוסט 1942 הוקף הגטו בעיירה בידי המשטרה האוקראינית.
מתוך 3,500 יהודי דוקלה ויהודי רימנוב הסמוכה שהיו במקום, נלקחו הזקנים והתשושים אל היער הסמוך ונרצחו, וכ-300 גברים הועברו לשני מחנות עבודה שהוקמו בעיירה, אשר חוסלו בדצמבר 1942. כל יתר יהודי המקום שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
יוסף גוזיק שהתגורר בדוקלה התחבא לאורך המלחמה יחד עם אחיו בביתו של איש מחתרת פולני שהתגורר בכפר הסמוך.
גוזיק כתב יומן מפורט בעברית, ובו תיאר את חייו ותחושותיו במחבוא.
דוקלה בנסקה ביסטריצה (בסלובקית: FK Dukla Banská Bystrica) היה מועדון כדורגל סלובקי מהעיר באנסקה ביסטריצה שבמרכז סלובקיה, בירת מחוז בנסקה ביסטריצה.
הקבוצה זכתה פעמיים בגביע הסלובקי.
בסוף עונת המועדון ירדה לליגה השנייה וראשי המועדון החליטו על איחוד עם מועדון אחר.
דוקי (צדוק) דרור (נולד ב-28 בספטמבר 1963) הוא במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק ויוצר דוקומנטרי, זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2020 ופרס האקדמיה הגרמנית לטלוויזיה לשנת 2024. סרטיו של דרור עוסקים במגוון רחב של תמות חברתיות, תרבותיות והיסטוריות.
בעל חברת ההפקות "זייגוט פילמס".
משפחתו עלתה מעיראק בשנות החמישים של המאה ה-20 בשמה המקורי "דרוויש", אך שם זה עוברת ל"דרור" על מנת להקל על השתלבותם בישראל.
דרור למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס והוא בוגר החוג לקולנוע בקולומביה קולג' שיקגו.
סרט הגמר שלו, (1993) Sentenced to Learn, על אסירי עולם המלמדים אסירים אנאלפביתים בכלא, הוקרן במרכז פומפידו בפריז במסגרת רטרוספקטיבה של הקולנוע התיעודי האמריקאי.
בתום לימודיו, חזר דרור לישראל והחל לעסוק בזהויות של החברה הישראלית.
בסרטיו הראשונים, דרור ניסה לחקור ולהגדיר את חוויית הזהות של דור שני מזרחי.
ביומנו האישי "פנטסיה שלי" (2000) המתרחש במפעל החנוכיות המשפחתי בין שתי מלחמות המפרץ, הוא מתעמת עם אביו, אסיר ציון שנכלא 5 שנים בעיראק והחליט למחוק את עברו.
ב"טקאסים" (1999) שצולם בקהיר וב"קפה נח" (1996) שצולם בשכונת התקווה, דרור חושף את מורשת המוזיקה הערבית הקלאסית שהביאו העולים מעיראק ומצרים.
יחד עם העיסוק הקולנועי בתרבות וההיסטוריה היהודית-ערבית, דרור יצר סרטים שבמרכזן גיבורים מקצוותיה של החברה הישראלית.
את חייה הביזאריים של אלופת חידוני רדיו תיעד בסרט "חולת רדיו" ששודר לראשונה בשידורי קשת.
את סיפורם של שני מפוטרי מפעל טקסטיל בדימונה הביא בסרטו "שתי וערב" (1997).
"אדום, שחור, כחולבן" (1998) הביא את סיפורה של להקת הפאנק-רוק-טראש Ausweis, ואת סצנת האמנות המבעבעת של עולים רוסים צעירים בשכונת פלורנטין.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני החל להיכנס לעבודותיו של דוקי דרור ב-1998, אז יצר במשותף עם הבמאי הפלסטיני רשיד משהראווי את "Stress" – סרט דוקו-ניסיוני בשני חלקים המנסה להעביר את תחושת המתח מעתיד מבשר אלימות בשני הצדדים לסכסוך.
בחלקו השני, "יום רגיל" דרור הציב מצלמה נסתרת שתיעדה את שיחותיו של נהג מונית ירושלמי עם נוסעים אקראיים שנאספו ביום אחד ונערכו במקביל לסיטואציות משיגרת יומו של כתב רדיו לענייני פלילים (חיים ריבלין).
הפרויקט היה קופרודוקציה ישראלית-פלסטינית ראשונה, פרי יוזמה של ממשלת נורווגיה ומרכז פרס לשלום.
בשנת 2002 יצא סרטו "השכן של ישו" (Raging Dove) - המביא את סיפורו של אלוף העולם באיגרוף ג'והר אבו לאשין.
הסרט זכה בפרסים רבים, ביניהם הפרס הראשון בפסטיבל דוקאביב והפך לאחד הסרטים התיעודיים הישראלים הראשונים שזכו להפצה בינלאומית נרחבת.
ב-2003 יזם, כתב והפיק את הסרט "פארדיס גן עדן אבוד" סרטה הראשון של הבמאית אבתיסאם מראענה שזכה בפרס השני בדוקאביב.
סרטו המשותף עם שלומי שיר "ימים עליזים, מר קורטיזון" (2004), הביא תיעוד אישי מטלטל של חולה סרטן הנאבק על חייו עד יומו האחרון.
הסרט זכה, בין היתר, בפרס הקהל בפסטיבל הקולנוע התיעודי של סיאול EBS International Documentary Festival ובפרס גנדי בדוקומנטה של מדריד.
חוויית ההגירה, העקירה והזרות שניכרים ברוב סרטיו של דרור, קיבלו כיוון נוסף, כשמצלמתו תיעדה משוררת ישראלית צעירה ממוצא ווייטנאמי בשם ואן נויין.
"המסע של ואן" (2005) אשר פתח את פסטיבל הקולנוע התיעודי בסיאול, הביא את סיפורה של ואן ומשפחתה, שהגיעו לישראל בשנות השבעים כפליטים.
הסרט השתתף בעשרות פסטיבלים, ביניהם פסטיבל ירושלים ופסטיבל אידפא.
דמות ה"אחר" ניבטת גם בסרט "הלוך חזור" (2007) Side Walk, מעין קולאז' תיעודי המנסה להעביר את חוויית הילדות העוברת בדרך בין הבית לבית הספר.
הסרט הוקרן לראשונה בדוקאביב שם זכה בפרס הצילום.
בסרט "מעבר לנהר" (2009) המשיך דרור לעסוק בדמות הגיבור-בעל-כורחו, משה רחמים, מראשוני העולים מאתיופיה, במאבקו נגד התפשטות מחלת האיידס בקהילה.
עם יציאת "מנדלסון, חזיונות בלתי פוסקים" (2011) דרור החל להביא לסרטיו גם דמויות היסטוריות.
הוא גילה את סיפורו של אחד מחשובי הארכיטקטורה המודרנית, האדריכל הגרמני-יהודי אריך מנדלסון, אותו עיבד לסרט בז'אנר מעורב.
הסרט זכה לפרסים שונים וביניהם, פרס סרט האמנות הטוב ביותר לשנת 2012 בפסטיבל FILAF בצרפת.
על הסרט עבד דרור במשך שבע שנים והוא צולם בפולין, גרמניה, בריטניה, ישראל וארצות הברית.
ב-2013 שיתף דרור פעולה עם הבמאי חן שלח עם יצירת הסרט "פוטונובלה", על ילדותו של שלח בקיבוץ מזרע.
דרור ערך את הסרט והשתתף בכתיבת התסריט.
בסוף אותה שנה, יצא סרטו "צל בבגדד" (2013) העוקב אחר הקשר בין העיתונאית הישראלית לינדה מנוחין עבדל עזיז ועיתונאי עיראקי המנסה לסייע לה בחיפושה אחר אביה שנעלם בבגדד.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים חיפה והיה בין הגורמים שהובילו לעניין ציבורי בסיפור היעלמותם של קהילות יהודי ערב.
הסרט הוקרן גם בספריית הקונגרס האמריקאי בוושינגטון עם פתיחת תערוכת הארכיון היהודי-עיראקי ב.
שיתוף הפעולה של דרור עם חן שלח המשיך עם הסרט "האויבת שלי, השותפה שלי" (2014) אותו ביימו במשותף.
הסרט מספר על שתי נשים, ישראלית ופלסטינית המחליטות שהדרך להגשמת עצמאותן היא הקמת עסק משותף.
הסרט זכה בפרס הראשון לסרט תיעודי Golden Panda Award בפסטיבל הסרטים סצ'ואן בסין.
שנתיים לאחר מכן, דרור הפיק וערך את סרטו של חן שלח "חזיר בארץ הקודש" (2016) על המאבק בין הזהות החילונית לבין הזהות הדתית, דרך סיפור תעשיית בשר החזיר בישראל.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים חיפה 2016.
על רקע עלייתו המטאורית של דונלד טראמפ והצהרותיו "לסגור את האינטרנט כדי למנוע פעילות ISIS" יצא סרטו של דרור "אל תוך הרשת האפלה" (2016, במאי שותף: צחי שיף).
באנלוגיה לספרו העתידני של ג'ורג' אורוול "1984", הסרט בוחן את המשמעויות מרחיקות הלכת של העדר פרטיות בתקופה בה חיי האזרחים חשופים לחלוטין לניצול של השלטון ושל תאגידי הענק.
במקביל, הסרט מביא את התפתחותה של הרשת האפלה כפלטפורמה אנונימית אלטרנטיבית לאינטרנט הפתוח ואת המערכות המקבילות: הביטקוין והבלוקצ'יין - כלים טכנולוגיים מהפכניים אותם מובילים קריפטואנרכיסטים כמענה למערכות השלטון הקיימות.
הסרט סוקר גם את סכנותיה של הרשת האפלה על שוקי הסמים, הנשק והפדופליה שפועלים בה, ואת דמותו של רוס אולבריכט שהורשע ונידון למאסר עולם על הפעלת אחד משוקי הסמים הגדולים ברשת האפלה Silk Road.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2016 משם המשיך לפסטיבלים רבים בעולם.
ב-2017 החל שידורה של סדרה דוקומנטרית בת ארבעה פרקים בשם "המוסד - סיפור כיסוי" בבימויו של דרור.
הסדרה מבוססת על ראיונות עם ראשי ולוחמי המוסד בעבר וחושפת את האמת האישית מאחורי מיתוס המוסד, וההשפעה של פעולות המוסד על תפניות מדיניות והיסטוריות.
הסדרה שהופקה עבור HOT8 נמכרה לנטפליקס ושם עלתה לשידור בפברואר 2019. סרט המבוסס על הסדרה, בשם "Inside the Mossad", הופק ב-2018.
ב-2019 הוקרן בבכורה בפסטיבל דוקאביב, סרטו "אין אריות בתל אביב", המגולל את סיפורו של גן החיות בתל אביב במקביל לסיפורו של מקים הגן, הרב מרדכי שורנשטיין.
הסרט זכה בפרס התחקיר הטוב ביותר.
ב-2020 הוקרנו בבכורה בפסטיבל דוקאביב, שני פרקים מסדרה בת חמישה פרקים בבימויו, "לבנון".
היה זה תיעוד של המלחמות בלבנון לצד ההחלטות הפוליטיות והצבאיות, החל מראשית שנות ה-70. הסדרה הופקה עבור כאן11 תאגיד השידור הישראלי, WDR גרמניה ו-ARTE צרפת-גרמניה.
הסדרה זכתה בשישה פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2020 וכן בפרס הסדרה התיעודית הטובה ביותר והתחקיר הטוב ביותר לשנת 2020 בתחרות הפורום הדוקומנטרי בישראל.
לאחר תחקיר וצילומים שארכו כשלוש שנים, עלתה במרץ 2022 ב"כאן 11" סדרת התעודה "נבואת קסנדרה" החושפת לראשונה את מאחורי הקלעים של המלחמה הכלכלית אותה ניהלו המוסד והמנהל לאכיפת סמים (DEA) נגד רשת הלבנת הכספים והסחר בסמים של חזבאללה ואיראן.
ב-2023 עלתה לשידור בכאן 11 הסדרה "מדורות השבטים" שיצר דרור חד עם נפתלי גליקסברג.
הסדרה בת חמשת הפרקים סוקרת אירועים מכוננים שעברה החברה הישראלית בשלושים השנים האחרונות מנקודות מבט אישיות של אישים ישראלים, שנבחרו כנציגם של השבטים הישראלים השונים.
מיד לאחר טבח שבעה באוקטובר, דוקי דרור יזם, הפיק ויצר (יוצרים שותפים: יוסי בלוך ונועם פנחס) את הסרט זריחה שחורה המביא עדויות ראשונות מניצולי הטבח בפסטיבל המוזיקה.
הסרט יצא כחודשיים לאחר האירוע, שודר בעשרות גופי שידור בעולם וזכה בפרס האקדמיה הגרמנית לטלוויזיה.
בספטמבר 2024 עלתה סדרה דוקומנטרית בת שישה פרקים "שבויים" שיצר יחד עם איתי לנדסברג.
בספטמבר 2025 עלה לאקרנים סרטו "הסוכנות" הסרט שנעשה בשיתוף פעולה עם גרמניה בוחן את תפקידה של סוכנות אונר"א במהלך שבעים וחמש שנות קיומה.
דרור מתגורר בבנימינה, נשוי לגליה אנגלמאיר-דרור ואב לשניים.
1998 סטרס (יום רגיל) Stress (במאי שותף: ר.
1999 אדום שחור כחולבן Red Vibes
2000 עיד אל אדם Watchman
2004 ימים עליזים, מר קוטיזון Mr.
2017 המוסד - סיפור כיסוי Inside the Mossad (סדרה)
2003 פארדיס גן עדן אבוד Paradise Lost
2016 חזיר בארץ הקודש Praise the Lard
דוקטרינה צבאית היא רמת תכנון צבאית הנמצאת בין אסטרטגיה לטקטיקה.