tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המדינה שלי חופשייה כעת, וזהו כבוד עצום בשבילי להיות ראש הממשלה הראשון שהוא יליד המקום.
מה עוד אדם יכול לבקש?" בדוברו על עצמאות ניגריה ב-1 באוקטובר 1960.
נני די בנקו (באיטלקית: Nanni di Banco ;1384, פירנצה –7 באוקטובר 1421), היה פסל איטלקי.
נני די בנקו היה בנו של האמן אנטוניו די בנקו שעבד בקתדרלה של העיר פירנצה, תאריך לידתו מוערך בין 1375 ל-1390, הוא היה מקורב לדונטלו, נני הצטרף לגילדת בוני האבן גלפי העץ והפסלים דבר שאפשר לו לעבוד ישירות בקתדרלה בתור פסל, נני ואביו קיבלו הזמנה לפסל את ישעיהו עבור הקתדרלה.
נני היה פסל של המאה ה-15 עמית של דונטלו ולורנצו גיברטי.
נני שייך לרנסאנס המוקדם, בעבודתו ארבעה מרטירים מוכתרים עבור כנסיית אורסנמיקלה, הוא חידש ביצירת דיאלוג בין הארבעה, וביטא התנהגות אנושית טבעית באמצעות פיסול באבן עם שימוש בתנוחת קונטרה פוסטו.
פני המרטירים קיבלו השראה מפסלים רומים של העת העתיקה.
ג'ורג'ו וזארי כתב ביוגרפיה שלו בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר .
נניפוס (שם מדעי: Nannippus) הוא סוג של יונק נכחד ממשפחת הסוסיים, שהתקיים באמריקה הצפונית במשך המיוקן עד תחילת הפליוקן לפני 13.3 עד 3.3 מיליון שנה מזמננו.
סוס זה היה בעל 3 אצבעות ברגליו.
נמצאו מאובנים רבים שלו ברחבי קנדה, מקסיקו וארצות הברית בעיקר בקליפורניה, פלורידה, קרוליינה הצפונית ועוד מדינות.
סוס זה היה בעל קרבה להיפריון והותאם לאכילת עשבים אף על פי שהיה פרימיטיבי ובעל 3 אצבעות פרסות, אך רק אחת מהם נגעה בקרקע כך שהוא עדיין נע במהירות גבוהה.
הוא הגיע לאורך 1.9 מטר, לגובה 90 ס"מ בכתפיו ולמשקל ממוצע של 65 עד 90 ק"ג.
ככל הנראה הוא נכחד עם ההתייבשות של אמריקה בסוף הנאוגן לצד סוסיים רבים.
הננטואטס היה שבט גאלי ששכן סביב מַסוֹנְזֶ'ה של ימינו, בקנטון ואלה המודרני (שווייץ) ובאזורים סמוכים של צרפת, בתקופת הברזל ובתקופת האימפריה הרומית.
יחד עם הווראגרי, הסדוני והאוברי, הם היו חלק מה-Valenses, קבוצת שבטים שחיה בין אגם ז'נבה לבין הרי האלפים הפניניים.
הם מוזכרים בשמות ננטואטס Nantuates (nantuatis, antuatis), Nantuatibus ו-Nantuatium על ידי יוליוס קיסר (אמצע המאה ה-1 לפנה"ס), ננטואטס על ידי פליניוס הזקן (המאה ה-1 לספירה), Nantoua͂tai (Ναντουᾶται) על ידי סטראבון (תחילת המאה ה-1 לספירה), וכנאנטואני על מפת פויטינגר (המאה ה-5 לספירה).
השם האתני Nantuates הוא צורה לטינית של Nantuatis הגאלית, שפירושה המילולי הוא 'אלה של העמק', כלומר 'אנשי העמק'.
הוא נובע מהשורש nantu ('עמק, נחל'; ראה ננט בוולשית תיכונה 'עמק, נחל, נחל', ננס קורנית עתיקה 'vallis') המורחבת בסיומת - ates ('שייך ל').
העיירה המודרנית ננטואה נקראת על שם השבט.
הננטואטס ישבו בעמק רון העליון, בין אגם ז'נבה לבין סן מוריס, ליד נתיב הסחר של מעבר סנט ברנאר הגדול, שם הם ארגנו סחר בין אגם ז'נבה לחצי האי האפניני.
הטריטוריה שלהם הייתה ממוקמת צפונית מזרחית לאלוברוגים, צפונית לווראגרי, מזרחית לסדוני ודרומית להלווטים.
לאחר שהרומאים כבשו את האזור בשנים 15–16 לפני הספירה, השטח שלהם נוהל בתחילה במשותף עם מחוז רייטיה ו-וינדליקיה תחת לגאטוס, כאשר היו להם סיוויטות (מועצת עיר) משלהם באזור המנהלי של ואליס פונינה.
תפקידם הפוליטי ירד בעקבות השתלבותם באלפס גראיה ופונינה על ידי קלאודיוס (41–54 לספירה), עם יצירת סיוויטה אחת (civitas Vallensium) שהייתה משותפת עם שאר השבטים של ולנסיה.
העיירה הראשית הפרה-רומית שלהם, הידועה בשם טרנייה (Tarnaiae שהיא מאסונז'ה המודרנית), הייתה כבושה מאז לפחות שנת 50 לפני הספירה.
שמו היה על שמו של האל הקלטי טאראניס, הוא כנראה אירח מקדש שהוקדש לאלוהות, שזוהה מאוחר יותר עם יופיטר בתקופה הרומית באמצעות interpretatio romana.
העיר פרחה במאות ה-1 וה-2 לספירה, עם מרחצאות תרמיים, מחסנים ומספר רב של בתי מלאכה וחנויות.
נני דוס (נולדה כננסי אגנס הייזל, 4 בנובמבר 1905 – 2 ביוני 1965) הייתה רוצחת סדרתית אמריקאית, שרצחה 11 בני אדם בין השנים 1927 ו-1954. דוס כונתה הסבתא המצחקקת, רוצחת הלבבות הבודדים, האלמנה השחורה, והגברת כחולת הזקן.
דוס הודתה ברציחות באוקטובר 1954, לאחר שבעלה החמישי נפטר בבית חולים קטן בטולסה, אוקלהומה.
בסך הכל, נחשף שהיא הרגה ארבעה גברים שלהם הייתה נשואה, שניים מילדיה, אחת מאחיותיה, שני נכדים ואת חמותה.
ננס לבן הוא גרם שמיים המהווה את השלב האחרון במחזור החיים של כוכב הסדרה הראשית בעל מסה קטנה או בינונית.
תאורטית, בעתיד הרחוק מאוד ננס לבן צפוי להתקרר לננס שחור, אך היקום צעיר מכדי ששינוי זה יתרחש.
ככלל, מקור האנרגיה של כוכב הוא בהיתוך גרעיני שמתבצע בליבתו.
בהיתוך זה אטומים של יסוד קל, לדוגמה מימן, מתמזגים ויוצרים יסוד מסיבי יותר.
התהליך כרוך בשחרור כמות גדולה של אנרגיה.
לאחר שמלאי המימן שבכוכב הותך להליום, הכוכב גדל לענק אדום שבו מתבצע היתוך תרמו-גרעיני מהליום לפחמן ולחמצן.
אם מסת הענק האדום נמוכה מכדי לאפשר היתוך גרעיני של פחמן, תיווצר במרכזו ליבת פחמן וחמצן.
השכבות החיצוניות הקרות של הענק האדום ייצרו ערפילית פלנטרית.
ליבת הענק האדום היא הננס הלבן.
לכן, על פי רוב ננסים לבנים מורכבים מפחמן וחמצן.
חלק קטן מהננסים הלבנים עשויים הליום, כתוצאה מאובדן מסה במערכות של כוכבים זוגיים.
לעיתים הטמפרטורה בליבת הענק האדום מספיקה לשם התכת פחמן, אך לא לשם התכת ניאון.
במקרים אלו נוצרת ליבת חמצן-ניאון-מגנזיום.
היות שננס לבן הוא השלב האחרון בהתפתחותו של כוכב בעל מסה ממוצעת, כ-97% מכוכבי הסדרה הראשית, שאינם ננסים אדומים, שבגלקסיית שביל החלב יסיימו חייהם כננסים לבנים.
הטמפרטורה הגבוהה בכוכבים לא גורמת רק לפליטת קרינה ואנרגיה מן הכוכב, אלא מונעת את קריסת החומר שבכוכב אל תוך ליבתו.
החומר שמרכיב את הננס הלבן אינרטי, ולא עובר מיזוג תרמו-גרעיני.
לננס הלבן אין כל מקור אנרגיה, ולכן הטמפרטורה שלו אינה מספיקה לשם איזון הקריסה הגרוויטציונית.
לחלופין, הקריסה הגרוויטציונית של הכוכב מאוזנת על ידי לחץ הניוון של האלקטרונים.
על כן, צפיפות הננס הלבן גבוהה ביותר, פי מיליון מצפיפותם של מים.
משום שלחץ הניוון של האלקטרונים מוגבל בגודלו, לננסים לבנים תיתכן מסה מרבית מסוימת.
המסה המרבית של ננס לבן שאינו מסתובב (תנועה סיבובית פועלת אף היא כנגד הקריסה הכבידתית) נקראת גבול צ'נדראסקאר – כ-1.44 מסות שמש.
כאשר עוברת מסה נוספת אל ננס לבן (לרוב מכוכב שכן), הוא עשוי להתפוצץ בסופרנובה מסוג Ia.
בשל הקריסה המהירה של הננס הלבן, הוא חם מאוד כשהוא נוצר, אך הוא מקרין בהדרגה אנרגיה ומתקרר.
קרינה זו היא המקור לבהירותו העמומה.
בחלוף הזמן, תדירות הקרינה תרד בהדרגה, עד אשר הוא ייעשה אפל.
בשלב זה הננס הלבן יהיה לננס שחור.
אך בשלב חיים זה של היקום, אפילו הננסים הלבנים העתיקים ביותר עדיין קורנים בטמפרטורה של כמה אלפי קלווין.
לכן, ככל הנראה, לא קיימים ננסים שחורים כיום.
מערכת הכוכבים המשולשת של 40 ארידאני כוללת את כוכב הסדרה הראשית 40 ארידאני A, את הננס הלבן 40 ארידאני B, ואת הננס האדום 40 ארידאני C.
הזוג 40 ארידאני B ו-C התגלה על ידי ויליאם הרשל ב-31 בינואר 1783. ב-1910 גילו הנרי נוריס ראסל, אדוארד צ'ארלס פיקרינג ווילמינה פלמינג כי חרף היותו כוכב עמום 40 ארידאני B שייך למחלקת הבהירות A, כלומר, הוא לבן.
הסיווג הספקטרלי של 40 ארידאני B נקבע רשמית על ידי וולטר אדמס ב-1914. בן זוגו של סיריוס, סיריוס B, היה הננס הלבן השני שהתגלה.
פרידריך בסל גילה כי הכוכב סיריוס משנה את מיקומו באופן מחזורי.
התגלה שלסיריוס יש בן זוג קטן, אך בעל אותו סיווג ספקטרלי.
על אף שקיימים ננסים לבנים בתחום מסות רחב של 0.17-1.33 מסות שמש, למרבית הננסים הלבנים מסה של בין 0.5 ל-0.7 מסות שמש.
לפי הערכות המבוססות על תצפיות, הרדיוס של ננסים לבנים נע בין 0.008 ל-0.02 רדיוסי שמש (לשם השוואה, רדיוס כדור הארץ הוא כ-0.009 רדיוסי שמש).
לכן, מסת ננס לבן היא בקירוב כמסת השמש ונפח הקטן פי מיליון מנפח השמש.
מכאן, שצפיפות הננס הלבן גבוהה פי מיליון מצפיפות השמש - כ-106 גרם לסנטימטר מעוקב.
ננס לבן הוא אחד הגופים הדחוסים ביותר ביקום - אחרי חורים שחורים וכוכבי נייטרונים.
זמן קצר לאחר גילוי הננסים הלבנים, נמצא כי יש להם צפיפות גדולה ביותר.
ניתן להעריך את מסתו של כוכב, כאשר הוא נמצא במערכת של כוכב זוגי, על ידי מדידת שינויים מחזוריים בספקטרום הבליעה של המערכת.
מדידה שכזו נעשתה ב-1910 במערכת הזוגית של הכוכבים סיריוס B וארידאני 40 B.
נמצא כי מסתו של סיריוס B היא 0.94 מסות שמש (לפי הערכה מאוחרת יותר - 1.00 מסות שמש).
משום שגופים חמים יותר פולטים קרינה רבה יותר מגופים קרים, ניתן להעריך את עוצמת הקרינה על פני הכוכב על ידי מדידת הספקטרום שלו.
אם בנוסף לזאת ידוע המרחק אל הכוכב, ניתן להעריך אף את בהירותו המוחלטת של הכוכב.
על ידי השוואה בין בהירותו המוחלטת לבהירות פני הכוכב, ניתן להעריך את רדיוסו.
שיקולים אלו הובילו למסקנה שהצפיפות של סיריוס B וארידאני 40 B גבוהה ביותר.
אסטרונומים באותה העת לא ידעו כיצד להסביר את התופעה.
נמצא כי לארידאני 40 B צפיפות הגבוהה פי 25,000 מצפיפות השמש.
ארתור אדינגטון חזה בשנת 1924, בהסתמך על תורת היחסות הכללית, כי צפיפויות מסדר גודל שכזה יובילו לכך שהאור מארידאני 40 B יוסח לאדום באופן גרוויטציוני.
ההסחה לאדום בארידאני 40 B אכן נמדדה בשנת 1925 על ידי האסטרונום האמריקאי וולטר סידני אדמס.
צפיפויות מסדר גודל שכזה ייתכנו משום שננסים לבנים אינם עשויים אטומים הקשורים בקשר כימי, כי אם מפלזמה של גרעיני אטומים ואלקטרונים.
לכן, משום שהחומר בננס הלבן אינו ארוז באטומים, הפרוטונים והנייטרונים יכולים לשכון בסמיכות, ללא הגבלה של רדיוס האורביטלים האטומיים.
לעומת זאת, בחומר אטומי, האלקטרונים משכנים את רמות האנרגיה השונות, והגרעינים לא יכולים להיות סמוכים.
אדינגטון תהה מה עתיד לקרות כשהפלזמה תתקרר, האטומים לא יהיו מיוננים (כלומר, האלקטרונים ישובו למסלוליהם במעטפת האטום) והחומר לכאורה יסתדר מחדש באטומים.
את התעלומה הזו פתר רלף האוורד פאולר על ידי שימוש של מכניקת הקוונטים, בשנת 1926. משום שאלקטרונים (מהיותם פרמיונים) פועלים לפי עקרון האיסור של פאולי, שני אלקטרונים לא יכולים להיות באותו מצב קוונטי.
לכן, האלקטרונים פועלים לפי התפלגות פרמי-דיראק, שפותחה אף היא בשנת 1926, במטרה לתאר את ההתפלגויות הסטטיסטיות של חלקיקים הפועלים לפי עקרון האיסור של פאולי - כלומר, פרמיונים.
מכאן נובע שבאפס המוחלט לא כל האלקטרונים יוכלו לשכן את רמת האנרגיה הנמוכה ביותר.
חלק מהאלקטרונים ישכנו את רמות האנרגיה הגבוהות יותר - מצב הקרוי "מנוון".
לכן, ננס לבן יכול להתקרר לטמפרטורה של 0 קלווין, ועדיין החומר שבו ישכן רמות אנרגיה גבוהות יותר - כלומר, לאלקטרונים תהיה תמיד אנרגיה מסוימת.
דחיסת החומר בננס לבן תוביל לעלייה במספר האלקטרונים ליחידת נפח.
לפי עקרון האיסור של פאולי, האנרגיה הקינטית הממוצעת של האלקטרונים תעלה, וכך גם הלחץ.
לחץ זה, הקרוי "לחץ ניוון של האלקטרונים" מונע את הקריסה הגרוויטציונית של הננס הלבן.
לחץ זה תלוי בצפיפות האלקטרונים, ולא בטמפרטורה שלהם.
לחץ הניוון של האלקטרונים הוביל למסקנה כי קיים חסם עליון למסתו של ננס לבן.
רעיונות אלו הוצגו על ידי וילהלם אנדרסון (1929) ועל ידי אדמונד סטונר (1930).
הערך הידוע כיום לגבול זה נמצא על ידי סוברהמניאן צ'נדראסקאר בשנת 1931 במאמרו "המסה המרבית של ננס לבן אידיאלי".
צ'נדראסקאר מצא כי מסתו המרבית של ננס לבן לא מסתובב היא , כאשר מייצג את היחס בין המשקל האטומי הממוצע למספר האטומי הממוצע.
בעת שצ'נדראסקאר פרסם את מאמרו, רווחה הדעה שכוכבים מורכבים מיסודות כבדים, שבהם הערך הממוצע הוא , ומכאן הוא קיבל כי הגבול למסת ננס לבן הוא 0.91 מסות שמש.
כיום מקובל שננס לבן של פחמן-חמצן מורכב כמעט בלעדית מפחמן-12 ומחמצן-16. באיזוטופים אלו המספר האטומי הוא בדיוק מחצית מהמשקל האטומי, ולכן , ומכאן שהמסה המרבית היא 1.44 מסות שמש.
גבול זה קרוי כיום גבול צ'נדראסקאר.
על תגליות אלה זכה צ'נדראסקאר בשנת 1983, יחד עם ויליאם אלפרד פוֹלֶר, בפרס נובל לפיזיקה.
אם מסתו של ננס לבן בו לא חלות ריאקציות מיזוג גרעיניות תעבור את גבול צ'נדראסקאר, אזי הלחץ שמפעילים האלקטרונים לא יאזן את כוח הכבידה, והננס יקרוס לכדי כוכב נייטרונים או לחור שחור.
בננס לבן של פחמן-חמצן שאליו עוברת מסה מכוכב שכן עשויה לחול ראקציית מיזוג גרעינית, ואז תתרחש סופרנובה מסוג Ia במהלכה הננס הלבן יושמד לפני הגעתו לגבול המסה.
לננסים לבנים יש בהירות מוחלטת נמוכה, ולכן הם ממוקמים באזור נפרד בדיאגרמת HR, המראה את הקשר בין בהירות הכוכב לטמפרטורת פני השטח שלו.
ניתן לפתח באופן גס את הקשר בין המסה לרדיוס של ננס לבן, על ידי שימוש בשיקול של מינימום אנרגיה.
ניתן להעריך את האנרגיה של ננס הלבן כסכום של האנרגיה הפוטנציאלית והאנרגיה הקינטית שלו.
האנרגיה הפוטנציאלית הכבידתית ליחידת מסה בננס הלבן, Eg, תהיה מסדר הגודל של , כאשר G הוא קבוע הכבידה, M היא מסת הננס הלבן ו-R הוא רדיוסו.
האנרגיה הקינטית ליחידת מסה בננס הלבן, Ek, מקורה בתנועת האלקטרונים כך שהיא תהיה מסדר הגודל של , כאשר p הוא התנע הממוצע של האלקטרונים, m היא מסת האלקטרון, ו-N הוא מספר האלקטרונים ליחידת מסה.
משום שהחומר בננס הלבן מנוון - כלומר הלחץ שבו נובע מקרבת הפרמיונים ומעקרון האיסור של פאולי, ניתן להעריך כי p הוא מסדר הגודל של האי-ודאות בתנע, Δp; כעת, לפי עקרון אי הוודאות, מכפלת אי-הוודאות במיקומו של חלקיק באי-הוודאות בתנע שלו גדולה מקבוע פלאנק המצומצם (ħ).
אי-הוודאות במקום, Δx תהיה מסדר הגודל של המרחק הממוצע בין האלקטרונים - n-1/3 (כאשר n הוא מספר האלקטרונים ליחידת נפח).
משום שיש N×M אלקטרונים בננס הלבן, והנפח פרופורציוני ל- R³, מספר האלקטרונים ליחידת נפח יהיה פרופורציוני ל- .
אם כן, האנרגיה הקינטית ליחידת מסה, Ek היא:
הננס הלבן יהיה בשיווי משקל כאשר האנרגיה הכוללת שלו, Ep+Ek תהיה מינימלית.
בשלב זה, האנרגיה הקינטית והאנרגיה הפוטנציאלית תהיינה מאותו סדר גודל.
כאשר מבודדים את R, רדיוס הננס הלבן, מקבלים:
לכן, הקשר בין רדיוס הננס הלבן למסתו הוא:
דהיינו, הרדיוס פרופורציוני ביחס הפוך לחזקה השלישית של מסת הננס הלבן.
הפתרון משתמש בנוסחה הלא יחסותית , ולכן היחס המתקבל אינו יחסותי.
על מנת לנתח את המערכת עבור אלקטרונים הנעים במהירות הקרובה למהירות האור, האנרגיה הקינטית של האלקטרונים תהיה בקירוב (מכפלת התנע במהירות האור).
אם משווים את גודל זה לאנרגיה הפוטנציאלית, מתקבל ש-R מצטמצם ויוצא שהמסה חייבת להיות:
על מנת לפרש תוצאה זו, יש לשים לב לכך שכאשר מסת הננס הלבן גדלה, רדיוסו קטן.
לכן, לפי עקרון אי הוודאות, התנע גדל, כלומר המהירות של האלקטרונים גדלה.
כאשר המהירות הזו מתקרבת למהירות האור, הביטוי הנ"ל מדויק יותר, כלומר המסה של הננס הלבן מגיעה למסתו הגבולית.
על כן, מסתו המרבית של ננס לבן היא Mlimit - מסה גבוהה מזו פירושה שהאלקטרונים ינועו במהירות העולה למהירות האור, בניגוד לעקרונות תורת היחסות.
ניתן להגיע לקשר מדויק יותר באמצעות פיתוח של משוואת מצב עבור הננס הלבן.
ממשוואה זו עולה הקשר בין הצפיפות ללחץ בחומר של הננס הלבן.
אם הלחץ והצפיפות קבועים כפונקציה של המרחק מהמרכז, אזי פתרון מערכת המשוואות של המשוואה ההידרוסטטית ושל משוואת המצב ייתן את מבנה הננס הלבן בשיווי משקל.
לפי הפיתוח הלא יחסותי מקבלים שהרדיוס פרופורציוני ביחס הפוך לשורש השלישי של המסה.
תיקונים יחסותיים מגלים שהרדיוס של הננס הלבן מתאפס בגבול מסה סופי.
הגבול הזה הוא גבול צ'נדראסקאר - הגבול שבו הננס הלבן כבר לא נתמך על ידי לחץ הניוון של האלקטרונים.
כל החישובים הללו מתייחסים לננס לבן שאינו סב על צירו.
אם הננס הלבן מסתובב, המשוואה ההידרוסטטית חייבת לקחת בחשבון את הכוח הצנטריפוגלי המדומה הנובע ממערכת הייחוס הלא אינרציאלית המסתובבת.
עבור ננס לבן המסתובב במהירות אחידה וקצובה, גבול המסה המרבית גדל אך במעט.
אם הננס הלבן מסתובב בקצב שאינו אחיד ומזניחים את השפעת הצמיגות, אזי, כפי שקבע פרד הויל ב-1947, לא קיים חסם עליון למסתו, כך שמתקיים שיווי משקל סטטי.
הקרינה הנצפית שנפלטת על ידי ננס לבן נעה בטווח צבעים (או אורכי גל) רחב.
קרינה זו נעה בין אור כחול-לבן של כוכב סדרה ראשית מסוג O, לבין אור אדום של ננס אדום מסוג M.
טמפרטורת פני השטח של ננס לבן יכולה לנוע בין 150,000 קלווין ל-4,000 קלווין.
לפי חוק סטפן-בולצמן, עוצמת הקרינה גדלה עם הטמפרטורה (וליתר דיוק עם ריבוע הטמפרטורה).
טמפרטורה זו מתאימה לעוצמת קרינה בתחום שבין פי 100 מזו של השמש, לבין פי 10-5 מזו של השמש.
ננסים לבנים חמים, עם טמפרטורה של 30,000 קלווין או יותר פולטים קרינת רנטגן "רכה", כלומר בעלת אנרגיה נמוכה.
לכן ניתן לחקור את הרכבם של ננסים לבנים אלו באמצעות טכניקות של אסטרונומיה של קרינת UV או רנטגן.
בהנחה שהננס הלבן לא סופח חומר מכוכבים שכנים, מקור הקרינה הזו הוא באנרגיית החום הפנימית שלו.
אנרגיה זו דועכת עם הזמן, ויוצאת בצורה של קרינה אלקטרומגנטית.
משום שלננסים לבנים שטח פנים קטן מאוד, הספק קרינת החום שלהם נמוך ביותר, והם נותרים חמים לאורך זמן.
כאשר ננס לבן מתקרר, טמפרטורת פני השטח שלו יורדת, הקרינה הנפלטת הופכת לאדומה יותר (כלומר, אורך הגל שלה גדל) ובהירותו דועכת.
משום שהממשק היחיד להוצאת האנרגיה של הננס הלבן הוא הקרינה, קצב ההתקררות דועך עם הזמן.
לשם ההמחשה, ננס לבן בן 0.59 מסות שמש בטמפרטורה של 7140 קלווין יתקרר ב-500 מעלות תוך כ-0.3 מיליארד שנים.
הוא ימשיך להתקרר ב-500 מעלות כעבור עוד 0.4 מיליארד שנים, וב-500 מעלות נוספות רק מקץ עוד 1.1 מיליארד שנים.
על אף שבתחילת דרכו ננס לבן מורכב מפלזמה (כלומר, תערובת של גרעיני אטומים ואלקטרונים), מחקרים ניבאו בשנות ה-60 שננס לבן יהפוך בשלב מסוים לגביש, כאשר תהליך ההתגבשות יחל במרכזו.
בשנת 1995 מדידות סייסמוגרפיות אסטרונומיות של ננסים לבנים אפשרו בחינה תצפיתית של השערת ההתגבשות.
ב-2004 צוות של חוקרים מאוניברסיטת הרווארד העריך על סמך מדידות אלו שכ-90% מהמסה של הננס הלבן BPM 37093 התגבשה.
טמפרטורת פני השטח של רוב הננסים הלבנים שנצפו עד היום גבוהה יחסית, ונעה בין 8,000 ל-40,000 קלווין.
אולם, משום שננס לבן מתקרר בהדרגה, פרק הזמן שבו לננס הלבן יש טמפרטורה גבוהה קצר יחסית.
על כן, יש להניח שיש יותר ננסים לבנים קרים מאשר חמים.
עם זאת, רק למעטים מהננסים הלבנים שנצפו עד היום יש טמפרטורת פני שטח נמוכה מ-4,000 קלווין.
הסיבה לכך היא שגיל היקום הוא סופי.
כלומר, הננסים הלבנים הזקנים ביותר לא הספיקו להתקרר לטמפרטורה של פחות מ-4,000 קלווין.
על סמך זאת ניתן להעריך מתי החלו להיווצר ננסים לבנים.
ההערכה הנוכחית עומדת על 8 מיליארד שנים.
באופן תאורטי, ננס לבן יתקרר לכדי ננס שחור, שנמצא בשיווי משקל תרמי עם סביבתו ועם קרינת הרקע הקוסמית; אולם בגלל קצב ההתקררות האיטי, לא ידוע על קיומם של ננסים שחורים כיום.
על אף שנהוג לחשוב שרוב הננסים הלבנים מורכבים מפחמן וחמצן, ספקטרוסקופיה של האטמוספירה מגלה שהיא מורכבת בעיקר ממימן או מהליום.
היסוד השכיח ביותר באטמוספירה נמצא בשיעור הגבוה פי 1000 מכל יסוד אחר.
הסיבה לכך נובעת מהכבידה החזקה הפועלת בפני השטח.
הכבידה החזקה שבפני השטח מפרידה את האטומים שבאטמוספירה, כך שהיסודות הכבדים נמצאים מתחת ליסודות הקלים.
האטמוספירה של ננס לבן עשויה להכיל שאריות משכבות הענק האדום וחומר בין כוכבי.
האטמוספירה מהווה כ- 1/10,000 ממסת הננס הלבן.
מאפיינים ראשוניים ומשניים A קיימים קווי H, לא קיימים קווי He I או מתכת B קווי He I, לא קיימים קווי מתכת C ספקטרום רציף O קווי He II, מלווים בקווי He I או H Z
קווי פחמן X ספקטרום לא מוגדר מאפיינים משניים בלבד P ננס לבן מגנטי עם אור מקוטב H
ננס לבן מגנטי ללא קיטוב E קווי פליטה ברורים V משתנה White dwarf spectral types
אף על פי שהשכבות החיצוניות דקות, הן קובעות את ההתפתחות התרמית של הננס הלבן.
החלק הפנימי של הננס הלבן, המורכב מאלקטרונים מנוונים, מוליך חום היטב.
לכן, רוב המסה של הננס הלבן היא איזותרמית ובעלת טמפרטורה גבוהה מאוד.
הננס הלבן נותר חם לאורך זמן הודות ל"אטימות" השכבות החיצוניות שלו לקרינה.
הניסיון הראשון למיין את ספקטרום הפליטה של ננסים לבנים נעשה על ידי ג'.
קויפר בשנת 1941. השיטה הנוכחית למיון ננסים לבנים על פי הספקטרום שלהם פותחה על ידי אדווארד סיון ב-1984. שיטת המיון מבוססת על רצף אותיות ומספרים.
כל רצף מורכב מהאות D, ולאחריה אות המייצגת את המאפיין הראשי של הספקטרום (כפי שמופיע בטבלה).
בהמשך מופיע מספר חסר יחידות המייצג את הטמפרטורה (50,400 קלווין, מחולק בטמפרטורת הננס הלבן).
לדוגמה, ננסים לבנים בעלי סיווג ספקטרלי DA הם בעלי אטמוספירה המורכבת בעיקר ממימן.
כוכבים אלו מהווים כ-75% מכלל הננסים הלבנים.
ליתר הסיווגים (DB, DC, DO, DZ, DQ) יש אטמוספירה המורכבת בעיקר מהליום.
בהיעדר מתכות ופחמן, הסיווג הספקטרלי של הננס הלבן תלוי רק בטמפרטורה שלו.
בין 30,000 ל-12,000 קלווין הסיווג יהיה DB, עם קווים של הליום נייטרלי.
בטמפרטורה נמוכה מ-12,000 קלווין, הספקטרום יהיה נטול מאפיינים כלשהם - DC.
פטריק בלאקט שיער ב-1947 את קיומם של שדות מגנטיים בעלי עוצמה של כמיליון גאוס בננסים לבנים, בעקבות חוק פיזיקלי שהציע, שלפיו גוף מסתובב, לא טעון, ייצור שדה מגנטי בעוצמה הפרופורציונית לתנע הזוויתי שלו.
חוק זה מעולם לא התקבל, ובשנות ה-50 בלאקט דחה אותו.
בשנות ה-60 הוצע כי לננסים לבנים יש שדה מגנטי בגלל שימור השטף המגנטי הכולל במהלך המעבר מכוכב רגיל לננס לבן.
שדה מגנטי בגודל של כ-100 גאוס על פני השטח של הכוכב המקורי יהפוך לשדה מגנטי בגודל של כ-106 גאוס לאחר שהכוכב התכווץ ברדיוסו פי 100. הננס הלבן הראשון שאצלו נמדד שדה מגנטי הוא GJ742 ב-1970. השדה שלו בפני השטח הוא 300 מיליון גאוס.
מאז נמדדו שדות מגנטיים ביותר מ-100 ננסים לבנים, בין 2,000 ל-109 גאוס.
לפי הערכות, לכ-10% מכלל הננסים הלבנים יש שדה מגנטי בעוצמה של למעלה ממיליון גאוס.
מחישובים מוקדמים עולה כי ייתכנו ננסים לבנים שבהירותם משתנה אחת לכ-10 שניות.
חיפושים אחר ננסים לבנים שכאלו בשנות השישים לא העלו תוצאות.
הננס הלבן המשתנה הראשון שנמדד היה HL Tau 76, וזמן המחזור שלו היה 12.5 דקות.
הסיבה לזמן המחזור הארוך ביחס למצופה היא תנודות לא רדיאליות של גלי כבידה.
ננסים לבנים במערכות מרובות כוכבים
ננס לבן עשוי לספוח אליו חומר מסביבתו, עד שמסתו תעבור את גבול צ'נדראסקאר.
בשלב זה לחץ הניוון של האלקטרונים לא יספיק כדי לאזן את כוח הכבידה והננס לבן יתחיל לקרוס.
העלייה בטמפרטורה תתחיל תהליך היתוך מואץ אשר יוביל לפיצוץ סופרנובה, במהלכה הננס הלבן נהרס.
מאחר שסופרנובות מסוג Ia מתרחשות קרוב לגבול צ'נדראסקאר, עוצמתן כמעט אחידה לגמרי, מה שמאפשר שימוש בהן כנר תקני.
באמצעות שימוש כזה, גילה צוות בראשות בריאן שמידט בשנת 1998, שהתפשטות היקום מואצת.
המחקר נערך על ידי אדם ריס, והגילוי הזה הוביל להנחה של קיום אנרגיה אפלה.
הגילוי זיכה את שמידט, ריס וסול פרלמוטר בפרס נובל בפיזיקה לשנת 2011.
ננס שחור הוא סוג של כוכב היפותטי ביקום.
זה צפוי להיות מצבו הסופי של ננס לבן, לאחר שהפסיק לפלוט קרינה (כלומר אינו פולט עוד אור וחום) עקב התקררות הדרגתית.
ננס לבן עצמו מהווה את השארית של כוכב עם מסה התחלתית של עד 8 מסות שמש.
לא התגלו ולא צפויים להתגלות ננסים שחורים ביקום, משום שהזמן הדרוש ליצירתם כנראה גדול מגילו הנוכחי של היקום.
התוצר הסופי הוא כוכב קטן (בסדר גודל של כדור הארץ) ודחוס, הקרוי ננס לבן.
מסתו של כוכב זה לאחר השלת המעטפת נמוכה מגבול צ'נדראסקאר, כלומר קטנה מ-1.44 מסות שמש.
הננס הלבן מתקרר באיטיות רבה תוך פליטת קרינה תרמית, ובסופו של דבר הוא צפוי להפוך לננס שחור קר ואפל.
למעשה, הוא מתקרר בתהליך של איבוד אנרגיה קינטית על ידי גרעיני האטומים, בעוד שהאלקטרונים ממשיכים להיות "חמים", משום שעקרון האיסור של פאולי מונע מהם לרדת לרמות אנרגיה נמוכות יותר.
תהליך ההתקררות מננס לבן לננס שחור לפי התאוריה יכול לקחת משמעותית יותר זמן מגיל היקום, כך שלא צפויים להיות ננסים שחורים ביקום בימינו.
גילוים של ננסים שחורים צפוי להיות קשה, גם אם הם אכן קיימים.
לפי הגדרתם, ננסים שחורים הם גופים שאינם פולטים קרינה, כלומר הם נמצאים בשיווי משקל תרמודינמי עם קרינת הרקע הקוסמית, ועל כן גילוי ישיר שלהם בשיטות ספקטרוסקופיות בלתי אפשרי.
גילוי ננס שחור יהיה אפשרי בעיקר על ידי השפעתו הכבידתית על בן הזוג שלו במערכת כפולה.
בנוסף על ננסים שחורים, קיימים ביקום מספר סוגי כוכבים שכמעט או בכלל אינם פולטים קרינה.
ננסים חומים הם גופים דמויי כוכב שמסתם נמוכה מדי מהמסה הנחוצה ליצירת אנרגיה בעזרת היתוך גרעיני של מימן רגיל, אם כי הם מפיקים מעט אנרגיה בהיתוך מימן כבד.
בניגוד לננסים שחורים (או לבנים) ננסים חומים אינם כוכבים מנוונים, מסתם נמוכה יותר וגם צפיפותם נמוכה.
כוכבי נייטרונים וחורים שחורים גם הם כוכבים שאינם פולטים קרינה בעצמם, וגם הם מהווים מצב סופי של חיי כוכב, אלא שמסתם גבוהה לפחות פי 10 (מעל גבול צ'נדראסקאר), ועל כן קל יותר לגלות אותם, הן בעזרת השפעתם הכבידתית על סביבתם, והן בעזרת פליטת קרינה מדיסקת הספיחה סביבם, אם זו קיימת.
ננסי אלן היא נבלאית ידועת שם מארצות הברית.
ננסי אלן, בתו של מורה למוזיקה בבית ספר ציבורי בכרמל, מחוז ניו יורק, זכתה כבר מגיל צעיר בתחרויות בינלאומיות רבות, ביניהן תחרות הנבל הבינלאומית לשנת 1973. מוריה לנבל היו לילי לאסקין, מרסל גרנדיאני וקודמתה בג'וליארד, סוזן מקדונלד.
מאז 1999 היא הנבלאית הראשית בתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק ובקריירת ההוראה שלה בת עשרים השנה אימנה תלמידים מצליחים רבים, בד בבד עם היותה ראש מחלקת הנבל בבית הספר למוזיקה ג'וליארד (שם קיבלה את התואר הראשון והשני שלה), בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת ייל ובפסטיבל ובית הספר למוזיקה של אספן.
ננסי אלן הוציאה הקלטות רבות (אחת מהן מועמדת לפרס גראמי) ומופיעה בקונצרטים בנגינת סולו.
ננסי גרייס אוגוסטה וייק , הידועה בכינוייה "העכברה הלבנה" ("The White Mouse") שירתה כסוכנת בריטית במהלך חלקה האחרון של מלחמת העולם השנייה.
וייק הייתה דמות מובילה ב"מאקי", אחת מתנועות ההתנגדות הצרפתית ואף לחמה לצד הכוחות.
וייק היא האישה שזכתה לכמות העיטורים הגדולה ביותר מקרב חיילות צבאות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרפה וייק לתנועת ההתנגדות הצרפתית (רזיסטנס, La Résistance).
ובהמשך למנהלת המבצעים המיוחדים (SOE).
לאחר המלחמה שירתה כקצינת מודיעין ב"" (Air Ministry) הבריטי.
כאשר פרצה המלחמה, התגוררה וייק במרסיי עם בעלה, התעשיין הצרפתי אנרי פיוקה (Henri Fiocca).
לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית בשנת 1940 הפכה וייק לשליחת רשת ההברחה של , ארגון התנגדות מרכזי בצרפת.
במסגרת תפקידה בארגון עזרה לאנשי התעופה של בעלות הברית להתחמק מהגרמנים ולברוח אל ספרד הנייטרלית.
בשנת 1943 נודע לגרמניה על פעילותה והיא ברחה לספרד ומשם לבריטניה.
בעלה לא הצליח להימלט והוצא להורג על ידי הגרמנים.
לאחר הגעתה לבריטניה הצטרפה וייק למנהלת המבצעים המיוחדים (SOE) תחת השם הבדוי "הלן".
בלילה בין 29 ל-30 באפריל 1944 צנחה וייק יחד עם עוד 3 חברים לצוות לאזור אלייה בצרפת הכבושה כדי לסייע במשא ומתן בין הארגון לבין כמה קבוצות מאקי.
שם השתתפה בקרב בין המאקי ליחידה גרמנית ביוני 1944. היא סיפרה שלאחר ההפסד בקרב רכבה על אופניים מרחק של כ-500 ק"מ כדי לשלוח דו"ח מצב למנהלת המבצעים בלונדון.
לוייק הוענקה מממשלת בריטניה, מדליית החירות מממשלת ארצות הברית, ואות לגיון הכבוד הצרפתי, וכן מדליות מאוסטרליה ומניו זילנד.
בשנת 1985 פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה, "העכברה הלבנה", שם הספר נגזר מהכינוי שלדבריה הדביקו לה הגרמנים.
וייק נולדה בשנת 1912 בולינגטון שבניו זילנד.
ב-1914, בהיותה בת שנתיים, עברה משפחתה להתגורר בסידני, אוסטרליה.
מאוחר יותר עזב אביה, צ'ארלס וייק, את המשפחה ושב לחיות בניו זילנד כשהוא מותיר את אימה, אלה וייק (1874–1968) לטפל בששת ילדיהם.
ננסי למדה בבית ספר לבנות בשם North Sydney Girls High School ובגיל 16 ברחה מביתה ועבדה כאחות.
לאחר מכן, מצוידת בירושה של 200 פאונד מצוואת דודתה, יצאה לבדה לניו יורק ומשם ללונדון, שם הכשירה עצמה כעיתונאית.
בשנות השלושים עבדה בפריז ובהמשך ב כשליחת העיתון באירופה.
היא הייתה עדה לעלייתם של אדולף היטלר והתנועה הנאצית ודיווחה כי "ראתה כנופיות נאציות מכות באקראי גברים ונשים יהודים ברחובות וינה".
בשנת 1937, בזמן שעבדה כעיתונאית, נפגשה ננסי וייק עם תעשיין צרפתי עשיר בשם אנרי אדמונד פיוקה (1898–1943), ונישאה לו ב-30 בנובמבר 1939. בזמן הפלישה הגרמנית לצרפת, היא התגוררה במרסיי שבצרפת.
בתחילת המלחמה שימשה וייק כנהגת אמבולנס תוך שימוש בכישוריה כאחות.
בשנת 1940 הצטרפה לרשת ההברחה של קפטן איאן גארו, "קו פאט או'לירי".
וייק הצליחה תמיד להימנע מלכידה ולכן אנשי הגסטפו כינו אותה "העכברה הלבנה".
פעילותה המחתרתית חייבה אותה להיות זהירה וחייה היו תמיד בסכנה, שכן אנשי הגסטפו האזינו לטלפון שלה ויירטו את הדואר שלה.
בנובמבר 1942 כבשו חיילי הוורמאכט את צרפת של וישי לאחר שהחל מבצע לפיד של בעלות הברית לכיבוש צפון אפריקה מידי הגרמנים.
הכיבוש נתן לגרמנים ולגסטפו גישה בלתי מוגבלת לכל אזור 'צרפת של וישי' והפך את החיים שם למסוכנים מדי עבור וייק.
באותה שנה נחשפה רשת ההברחה ובעקבות כך החליטה וייק לברוח מצרפת.
בעלה, אנרי פיוקה, נשאר מאחור.
מאוחר יותר הוא נתפס, עונה והוצא להורג על ידי הגסטפו.
וייק תיארה את הטקטיקות שלה: "הייתי לוקחת קצת וויסקי וטבק לדרך, קורצת לחיילי המחסומים הגרמניים ושואלת 'אתה רוצה לערוך עלי חיפוש?' אלוהים, איזו פלרטטנית הייתי".
בתחילת 1943, תוך כדי בריחתה מצרפת, נעצרה וייק יחד עם כל יושבי הרכבת בה נסעה ונלקחה לטולוז, אך שוחררה כעבור ארבעה ימים.
, מנהיג הרשת 'פאט או'לירי' הצליח לשחרר אותה בטענה שהיא פילגשו, ושהוא מנסה להסתיר את בגידתה מבעלה (דבר שהיה שיקרי לחלוטין).
לאחר מכן הצליחה לחצות את הרי הפירנאים לספרד.
עד לסיום המלחמה היא לא הייתה מודעת למותו של בעלה, ולאחר מכן האשימה את עצמה בכך.
מנהלת המבצעים המיוחדים - SOE
לאחר שהגיעה לבריטניה הצטרפה וייק למנהלת המבצעים המיוחדים והוכשרה במספר תוכניות אימונים.
ורה אטקינס, שהייתה האישה הבכירה ב-SOE אשר פיקחה על הסוכנים שנשלחו לצרפת, תיארה את ננסי כאישה "בעלת חיוניות אדירה ועיניים מבריקות.
כל מה שהיא עשתה, היא עשתה מצוין".
דוחות האימון מתעדים שהיא הייתה "קלעית טובה מאוד ומהירה" ובעלת יכולות מחנאות מעולים.
היא ציינה שהיא "מביישת את הגברים ברוחה העליזה ובכוח האופי שלה."
ב־29–30 באפריל 1944, כחלק משלישיית ה"פרילאנס" בראשות (בשם הקוד "הוברט"), צנחה וייק למחוז אוברן שבצרפת.
דניס רייק, האלחוטאי, היה החבר השלישי בצוות.
הצוות אמור היה להוות חוליית הקישור בין המפקדה שבלונדון לבין המאקי'ז בראשות אמיל קולודון (בכינויו 'גספר').
בתחילת הדרך שררו בין חברי הצוות יחסים קרירים ומרוחקים.
הוא דרש כסף וחימוש מבעלות הברית, אך לא הסכים לשתף איתם פעולה בתמורה לכך.
לבסוף בלונדון, ארגון הגג של קבוצות ההתנגדות הבדלניות בצרפת, הורו לו לשתף פעולה, ואז ה-SOE התחילו לשלוח לצרפת כמויות גדולות של נשק, ציוד וכסף.
תפקידיה של וייק היו לאתר את המיקומים בהם הוצנחו החומר והכסף, לאסוף אותם ולחלקם בין קבוצות המאקי'ז.
לעיתים היה עליה לשלם בעצמה לחיילים ספציפיים.
וייק נשאה איתה את רשימת היעדים שהמאקי'ז היו צריכים להשמיד לפני פלישת בעלות הברית לצרפת (שהייתה עתידה להתרחש ב-6 ביוני).
מטרת הרס קווי תקשורת והמתקנים האחרים ברחבי צרפת הייתה להפריע לתגובת הגרמנים לפלישה.
ב-20 במאי הכריז קולודון על גיוס כללי של לוחמי ההתנגדות, ואסף בסך הכל כ־7,000 גברים המחולקים לשלוש קבוצות.
מטרתו הייתה להפגין כי תנועת ההתנגדות הצליחה לשחרר אזורים מהגרמנים בכוחותיה שלה.
ב-2 ביוני פתחו הגרמנים במתקפת בדיקה על בסיס קולודון ב.
ב-10 ביוני הגרמנים פתחו במתקפה גדולה יותר, וב־20 ביוני הקיפו את עמדות קולודון ואילצו את לוחמי ההתנגדות לברוח לאחר שספגו נפגעים כבדים.
וייק וחברי הצוות שלה ליוו קבוצות של מאקי'ז במשך שלושה ימים, במסע באורך 150 קילומטר (93 מייל), כשהם נסוגים מערבה לכפר סנט סנטין.
במהלך הבריחה מהגרמנים, רייק, מפעיל הרדיו, השאיר את הרדיו והקודים שלו מאחור.
כיוון שצוות ה־SOE היו חייבים להיות בקשר עם לונדון והרדיו והמפעיל של SOE היו בשאטורו, לוותה וייק (לטענתה) אופניים ורכבה עליהם לשאטורו, מצאה רדיו, עדכנה את לונדון על המצב ולאחר מכן חזרה על אופניים לסנט-סנטין.
לדבריה היו מעט גרמנים באזורים שדרכם רכבה על אופניה.
לאחר אירועי ה-20 ביוני, צוות הפרילנסרים, עם רוג'ר, ימאי אמריקאי בן 19 שהגיע זמן קצר לפני כן ותפקד כמפעיל, חזר למחלקת אלייר כדי להצטרף לקבוצת ההתנגדות של אנרי טרדיבט.
ביולי הצטרפו אל הצוות שלהם כמדריכים שני אמריקאים נוספים, ריב שלי וג'ון דקובן אלסופ.
איש מהם לא דיבר צרפתית טובה והאמריקאי ריב שלי היה כמעט עיוור ללא משקפי הראייה העבים שלו, אבל הוא הרשים את המאקי'ז במדיו הצבאיים הנקיים ללא רבב.
שניהם הוכיחו שהם מדריכים יעילים.
וייק אמרה כי היא וטרדיווט חברתה יזמו סדרה של התקפות על שיירות גרמניות ועל מחנות הגרמנים, אולם תפקידה העיקרי המשיך להיות ארגון קבלת פנים והפצת נשק וחומר לקבוצות ההתנגדות שהוצנחו לאלייר כמעט בכל לילה.
וייק השתתפה בפשיטה שהרסה את מטה הגסטפו במונלוסון, פשיטה שגרמה למותם של 38 גרמנים.
לדבריה בשלב מסוים היא גילתה שהגברים משתמשים בשלוש בנות כזונות.
היא אילצה את המאקי'ז לשחרר את הנשים, ואף סיפקה להן בגדים חדשים.
וייק שחררה שתיים מהנערות לחופשי, אך חשדה כי השלישית ריגלה עבור הגרמנים.
לאחר שחשפה אותה, הורתה וייק לקבוצת ההתנגדות לירות במרגלת.
ליבם לא נתן להם להרוג אותה בדם קר, אבל כשוייק התעקשה שהיא עצמה תבצע את ההוצאה להורג, הם הסכימו.
וייק גם טענה שהיא הרגה זקיף של האס-אס בידיה החשופות כדי למנוע ממנו להפעיל אזעקה במהלך פשיטה.
במהלך ראיון טלוויזיה משנות התשעים, כשנשאלה מה עלה בגורלו של הזקיף שזיהה אותה, וייק פשוט משכה את אצבעה על גרונה כסימון למוות ואמרה "הם לימדו ב־SOE להכות ב, והתאמנתי בזה.
אבל זו הייתה הפעם היחידה שהשתמשתי בזה - וזה הרג אותו.
לאחר פלישת כוחות הצבא האמריקניים לדרום צרפת ב-15 באוגוסט, פגעו קבוצות ההתנגדות בגרמנים הנסוגים.
חברתה טרדיווט נפצעה קשה ואיבדה רגל לאחר קטיעה.
וייק גילתה על מות בעלה במהלך חגיגת ניצחון בוישי.
באמצע ספטמבר, היא וחברים אחרים בצוות הפרילנסרים, שעבודתם הושלמה, חזרו לבריטניה.
מיד לאחר המלחמה הוענקה לוייק מדליית ג'ורג', מדליית החירות של ארצות הברית, מדליית הרזיסטנס, ושלוש מדליות קרואה דה גררה .
היא עבדה במחלקת המודיעין במשרד האוויר הבריטי, צמודה לשגרירויות בפריז ובפראג.
וייק התמודדה כמועמדת ליברלית בבחירות הפדרליות באוסטרליה ב-1949 למושב ברטון בסידני, מול ד"ר הרברט אוואט.
וייק התמודדה שוב מול אוואט בבחירות הפדרליות ב-1951. בשלב זה היה אוואט סגן מנהיג האופוזיציה.
התוצאה הייתה קרובה ביותר; עם זאת, אוואט שמר על המושב בהפרש של פחות מ-250 קולות.
וייק עזבה את אוסטרליה ממש לאחר הבחירות ב-1951 וחזרה לאנגליה.
היא עבדה כקצינת מודיעין במחלקה של עוזר ראש מטה האוויר במשרד האוויר בווייטהול.
היא התפטרה ב-1957 לאחר שהתחתנה עם קצין חיל האוויר המלכותי, ג'ון פורוורד, בדצמבר של אותה שנה.
הזוג עבר להתגורר באוסטרליה בראשית שנות השישים.
וייק שמרה על עניינה בפוליטיקה, ואושרה כמועמדת ליברלית בבחירות הפדרליות ב-1966 למושב סידני של קינגספורד סמית'.
אף על פי שהחזיקה בפער תמיכה בסקרים של 6.9 אחוזים נגד חבר מפלגת הלייבור המכהן דניאל קרטין, וייק שוב לא הצליחה להיבחר.
בסביבות 1985, וייק וג'ון פורוורד עזבו את סידני ועברו לעיירת פורט מקווארי.
בשנת 1985 פרסמה וייק את האוטוביוגרפיה שלה, "העכברה הלבנה".
מאוחר יותר, לאחר 40 שנות נישואין, ב-19 באוגוסט 1997, נפטר בעלה ג'ון פורוורד בפורט מקווארי.
וייק מכרה את המדליות שלה כדי לממן את עצמה ואמרה "לא היה שום טעם לשמור עליהן, נראה שאגיע לגיהנום והן יימסו בחום." בשנת 2001 עזבה וייק את אוסטרליה בפעם האחרונה והיגרה ללונדון.
היא התגוררה במלון סטפורד בסנט ג'יימס פלייס, ליד "פיקדילי", שהיה בזמן המלחמה מועדון כוחות צבא בריטיים ואמריקאיים.
וייק נהגה לבלות את שעות הבוקר בבר המלון, כשהיא מספרת סיפורי מלחמה.
היא התקבלה בברכה במלון, וחגגה שם את יום הולדת התשעים שלה.
בעלי המלון ספגו את רוב עלויות השהייה שלה.
בשנת 2003, וייק בחרה לעבור לבית "Royal Star and Garter", בית הבראה עבור גברים ונשים יוצאי צבא שנפצעו בקרב, הנמצא בריצ'מונד שבלונדון, שם היא התגוררה עד יום מותה.
לאחר שאושפזה עם זיהום בחזה נפטרה וייק ב-7 באוגוסט 2011, בגיל 98, בבית החולים קינגסטון.
היא ביקשה לפזר את אפרה במונלוסון שבמרכז צרפת.
אפרה פוזר ב-11 במרץ 2013 ליד הכפר ורניקס, שנמצא בסמוך למונלוסון.
ההספד שלה נכלל באוסף ההספדים של הניו יורק טיימס שפורסם בשנת 2012.
וייק קיבלה תואר אביר לגיון הכבוד בשנת 1970 וקצונה של לגיון הכבוד בשנת 1988. זמן קצר לאחר המלחמה הומלץ להעניק לה פרסי כבוד באוסטרליה אך הרעיון נדחה.
עשרות שנים לאחר מכן אוסטרליה הציעה להעניק לה מדליות אך היא סירבה ואמרה: "בפעם הקודמת שזה הוצע, אמרתי לממשלה שהם יכולים לתקוע את המדליות שלהם במקום שהקוף תקע את האגוזים שלו.
אבל אם יתנו לי מדליה עכשיו, זה לא יהיה מאהבה, לכן אני לא רוצה שום דבר מהם." רק בפברואר 2004 קיבלה וייק את אות מסדר אוסטרליה.
באפריל 2006 הוענק לה הכבוד הגבוה ביותר של אגודת השיבה והשירותים המלכותית של ניו זילנד, תג RSA בזהב.
המדליות של וייק מוצגות בגלריה של מלחמת העולם השנייה במוזיאון האנדרטה לזכר המלחמה באוסטרליה המצוי בבירה קנברה.
ב-3 ביוני 2010, הוצג במצעד המזרחי בוולינגטון, ניו זילנד, סמוך למקום לידתה, "פילון מורשת" המוקיר את וייק.
בשנת 1956 כתב הסופר האוסטרלי ראסל בראדון את "ננסי וייק: סיפורה של אישה אמיצה".
ננסי וייק כתבה אוטוביוגרפיה שפורסמה לראשונה בשנת 1985 בשם "העכברה הלבנה".
בשנת 2001 כתב הסופר האוסטרלי פיטר פיצסימונס את: "ננסי וייק, ביוגרפיה של גיבורת המלחמה הגדולה ביותר שלנו", ביוגרפיה מקיפה ורבת מכר של וייק.
בשנת 2011 כתב הסופר הגרמני מייקל ג'ורגס את: "שם קוד הלן: הסוכנת החשאית של צ'רצ'יל ננסי וייק והמאבק שלה נגד הגסטפו בצרפת".
הספר פורסם באוקטובר 2012. בשנת 2020 פרסמו הוצאת סיימון אנד שוסטר את הספר "שם קוד הלן" מאת אריאל לוהן, סיפורת בדיונית על מעשיה של וייק.
ישנן טענות (שהופרכו על ידי המחבר) כי הרומן של סבסטיאן פוקלס, "שרלוט גריי" מ-1999, מבוסס על מעלליה של וייק בזמן המלחמה, וכן על חייה של סוכנת השירות החשאי הבריטי פרל קורניולי.
סבסטיאן פולקס אמר בראיון כי "שרלוט גריי" היא פרי דמיונו: "ככה עובדים סופרים טובים...
לא שמעתי על פרל קורניולי כשכתבתי את "שרלוט גריי" בשנת 1995".
נַנסי ברנדס (ברומנית: Nancy Brandes; נולד ב-1 במאי 1951) הוא מעבד, מפיק מוזיקלי, קומיקאי, שחקן, מנצח, מלחין, פסנתרן וקלידן רומני־ישראלי.
ברנדס נולד בבוקרשט שברומניה בשם סילביו ברנדס, בן יחיד להוריו.
בגיל 4 החל לנגן בפסנתר.
בשנת 1964 הקים את להקת הרוק Roșu și Negru ("אדום ושחור" ), בה שימש כקלידן.
הוא עבר ליאשי, שם למד בקונסרבטוריון, פירק את הלהקה והקים אותה מחדש עם נגנים חדשים שלמדו עימו בקונסרבטוריון.
בשנת 1969 השתתפה הלהקה בפסטיבל שנערך בבוקרשט וזכתה במיקום גבוה בכמה קטגוריות.
בנוסף, הופיעה ברחבי רומניה, הושמעה ברדיו וצולמה לטלוויזיה.
עד עלייתו לארץ הספיקה הלהקה גם להוציא מיני-אלבום אחד ושני סינגלים.
ב־10 באוקטובר 1975 עלה ברנדס לישראל והתיישב בתל אביב.
מכיוון שהיה בגיל שירות צבאי לפני עלייתו, והיה בן יחיד, פחדו הוריו והתנגדו נמרצות לעלייתו, ועל כן שיחדו מתווך ברומניה, שזייף את מסמכיו והוסיף חמש שנים לגילו.
כך הגיע ברנדס לישראל בגיל המבוגר מגילו האמיתי, והיה פטור מהשירות הצבאי.
את הקריירה המוזיקלית בישראל החל כמלווה בפסנתר של זמרים כמו ריקי גל, אבי טולדנו, אילנית, צביקה פיק ועוד.
בסוף שנות ה-70, שימש ברנדס כעוזרו ויד ימינו של יצחק גרציאני, שהיה באותה תקופה המנצח והמנהל המוזיקלי של להקת כרמון, שם הכיר את אחד הרקדנים, לימים הכוריאוגרף שלמה ממן.
החל מ-1980, ביצע ברנדס עיבודים מוזיקליים רבים ליצירות מחול לבמה ולריקודי עם עבור ממן, והיה שותף להפקת תקליטיו.
ב-1980 הפיק מוזיקלית את אלבומו של אבי טולדנו "צלע", בו בלטו עיבודיו ל"כל חיי" ו"אדם נשאר ילד".
שיתוף הפעולה של ברנדס עם טולדנו נמשך גם בשנים הבאות.
באותה שנה עיבד מיני אלבום ליוני נמרי בשם "אחד מול אחד", בו בלט שיר הנושא, וכן עיבד (עם רפי קדישזון) מספר שירים לדני גרנות.
ב-1981 הפיק מוזיקלית כמחצית משירי אלבומו של שימי תבורי "צעד חמישי", בו בלטו עיבודיו ל"צלצלי אליי", "אמא" ו"משה" (שזכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר המזרחי תשמ"א).
באותה השנה עיבד ארבעה שירים לאלבומו השני של ניסים גרמה: "להיות כוכב".
ב-1982 עיבד את השיר "הורה" של אבי טולדנו, אשר זכה בקדם אירוויזיון והגיע למקום השני בתחרות האירוויזיון האירופית, וכן את שירו של טולדנו "אבא אבא" מתחרות השירוויזיון.
באותה שנה עיבד ברנדס את השירים באלבומו השלישי של בני אלבז "קיץ מסוכן", את שירו של זוהר ארגוב "הפרח בגני", שכתב אביהו מדינה, ואת אלבומו של ארגוב "נכון להיום".
"הפרח בגני" זכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר המזרחי בהפרש ניכר, וסלל את דרכו של ארגוב לצמרת המוזיקה המזרחית.
גם באירוויזיון 1983 עיבד ברנדס את השיר שייצג את ישראל, "חי" בביצועה של עפרה חזה.
גם שיר זה הגיע למקום השני באירוויזיון עצמו.
עוד באותה שנה הפיק מוזיקלית את שירי אלבומו של שימי תבורי "אלירן".
ב-1984 הפיק מוזיקלית את אלבומו של יהורם גאון "אמצע הדרך", בו בלטו עיבודיו ל"לא תנצחו אותי" ו"בפרדס ליד השוקת".
עוד באותה שנה הפיק מוזיקלית את מרבית שירי אלבומו של חיים משה "תן לזמן ללכת", את האלבום "בנתיב הזכרונות" של רמי דנוך ולהקת "צלילי העוד" (ביחד עם יהודה יוג'י גבאי), ועיבד את השיר "אבא אמא ארץ ישראל" עימו השתתפה אילנה אביטל בפסטיגל.
ב-1985 הפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה של דורון מזר, בו בלט במיוחד עיבודו לשיר "אני חוזר הביתה", וכן הפיק מוזיקלית את אלבומו של חיים משה "להיות זמר".
ב-1986 הפיק מוזיקלית את מרבית שירי אלבומו של חיים משה "כל נדריי", שיצא בתחילת 1987, ובו בלטו שיר הנושא, וכן "לחיים", עימו הגיע משה למקום השלישי בקדם אירוויזיון.
עוד בקדם אירוויזיון 1986 עיבד שלושה שירים נוספים: "נגני לי בללייקה" שהלחין, והגיע למקום השני בתחרות, "לילה לילה" בביצוע צביקה פיק, ו"הלוואי", בביצוע בועז שרעבי, שאומנם הגיע למקום האחרון בתחרות עם נקודה יחידה, אך זכה להצלחה גדולה מחוץ לתחרות, והפך לאחד השירים המזוהים ביותר של שרעבי.
ב-1987 הפיק מוזיקלית את אלבומו של שימי תבורי "שירים שאוהבים", ועיבד את השיר "כמו שאתה יודע" לאלבומה השני של מרגלית צנעני, "שמור אותי".
ב-1988 עיבד והפיק מוזיקלית את אלבומו של ג'קי מקייטן "התגשמות", ועיבד את השיר "שלום תברכנו" לאלבומה השלישי של מרגלית צנעני "אהבה אבודה".
ב-1989 הפיק מוזיקלית את אלבומו השני של רון שובל "מרגיש בדרך", בו בלט במיוחד עיבודו לשיר "לפעמים", הפיק מוזיקלית את מרבית שירי אלבומו של שלומי שבת "בגלל הרוח", בו בלטו עיבודיו למחרוזת "מרגריטה" ול"אדמירל".
עוד ב-1989 עיבד ברנדס בפעם השלישית את השיר שייצג את ישראל באירוויזיון - "דרך המלך" בביצועם של גילי וגלית, וגם את השיר שהגיע למקום ה-2 "דיינו", הלחין את פסקול הסרט "אבא גנוב 2".
ב-1990 הלחין את פסקול הסרט "נשיקה במצ"ח".
בתחילת שנות התשעים הפיק ברנדס את אלבומיו של הזמר אורי פיינמן.
ב-1991 עיבד והפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה של הזמר נתנאל "כח", וכן עיבד את מחרוזת "הילולה" לאלבומו של שלומי שבת "אל תלכי רחוק מדיי".
ב-1992 הפיק מוזיקלית את אלבומו של בועז שרעבי "בדרך כלל רומנטי", ואת אלבומו של אבי טולדנו "מרוקר" (ביחד עם דודי רוזנטל).
ב-1993 הפיק מוזיקלית את אלבומו של דורון מזר "קול" והלחין בו את השיר "אישה צוענייה".
ב-1999 עיבד והפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה של בר כהן "קסם נעלם".
ב-2003 עיבד והפיק מוזיקלית את אלבומו החמישי של גיל ארגוב "לא נולדתי מלך".
בין השנים 1985–1995 היה המנצח של תזמורת חיל האוויר.
ברנדס הלחין גם מספר מועט של שירים, ובהם "נגני לי בלליקה" שאיתו התחרה דורון מזר בקדם אירוויזיון של 1986 ו"מקום אחר" ששר אורי פיינמן.
בשנת 2006 העלה ברנדס את מופע "סרפן", מופע מוזיקלי של שלוש בנות השרות על הבמה בקצב מודרני ובעיבודים עכשוויים את שירי העם הכי מפורסמים מאז קום המדינה.
בשנת 2008 העלה ברנדס את מופע "סופרנוס", הפקה ענקית שבה השתתפו שלוש זמרות אופרה, שלושה זמרי טנור ותזמורת סימפונית בת ארבעים ושבעה נגנים.
המופע רץ על במות ישראל עד שנת 2015, כאשר ברנדס הותקף על ידי חיידק קטלני ואושפז בבית החולים.
במאי 2023 פרסם ספר אוטוביוגרפי בשם "חיידק במה: סיפורו של ננסי ברנדס" שיצא בהוצאה פרטית.
בתחילת שנות ה-90 החל בקריירה של כתיבת הצגות ומופעי סטנד-אפ.
ב-1992 גילם פסנתרן בסרטו של זאב רווח "טיפת מזל".
ב-2003 גילם מנחה טברנה בסיטקום המצליח בכיכובו של צביקה הדר "שמש".
בשנת 2008 גילם את עצמו בקומדיית המצבים לילדים "המובילים".
ב-2010 גילם את הסוכן של אלישע אוטומזגין (דביר בנדק) בסדרת הטלוויזיה "טקסי דרייבר".
החל מסוף 2008 הופיע במופע סטנד-אפ יחיד בשם "לא לזה התכוונתי" ובשנת 2016, לאחר שהחלים ממחלה קשה, יצא במופע נוסף שכתב יחד עם מני אסייג.
ב-2019 הופיע בסדרה "שנות השמונים".
בשנת 2021 יצא במופע משותף עם דודו פישר של שירה וסטנד־אפ בשם "העולם כולו" בכל רחבי הארץ.
יש לו שתי בנות מנישואיו הראשונים ובן ובת מנישואיו השניים.
בשנת 1998 הורשע בעסקת טיעון בגנבת שיחות בינלאומיות בסכום של כ-21,000 ש"ח.
הוא נידון ל-100 שעות עבודות שירות.
ננסי לין הוגסהד-מקר היא שחיינית עבר אמריקאית, אלופה אולימפית, בעלת 4 מדליות מהן 3 זהב כולל במשחה היוקרתי ביותר ל-100 מטר חופשי וסגנית אלופת העולם.
כיום היא עורכת דין וסופרת.
הוגסהד נולדה וגדלה באיווה סיטי, איווה.
תקופה קצרה לאחר מכן עברה משפחתה לג'קסונוויל, שבפלורידה.
כבר בהיותה בת 14 דורגה במקום הראשון בעולם.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במערב ברלין, מערב גרמניה בשנת 1978 זכתה הוגסהד במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:11.30 דקות, אחרי חברתה לנבחרת טרייסי קולקינס שהשוותה את שיא העולם (2:09.87 דקות) ולפני אנדריאה פולק ממזרח גרמניה שיאנית העולם (2:12.63 דקות).
בנוסף, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:51.49 דקות.
הוגסהד נבחרה לייצג את ארצות הברית באולימפיאדת מוסקבה (1980) שהייתה אמורה להיות הגדולה שלה, אך היא לא השתתפה בה בגלל החרם האמריקאי.
לאחר שנת לימודים ושחייה באוניברסיטת דיוק שבה קבעה 8 שיאי אוניברסיטה אחד החזיק מעמד עד בשנת 2007 וזכתה ב-4 תוארי אליפות ארצות הברית, היא הפסיקה להשתתף בתחרויות והתרכזה בלימודים.
ב-1983 שנה לפני המשחקים האולימפיים, חזרה הוגסהד לשחות תוך כדי הפיכת סגנון החופשי לסגנונה העיקרי מסגנון הפרפר.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה הוגסהד ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:15.17 דקות, אחרי קולקינס שקבעה שיא אולימפי חדש של 2:12.64 דקות ולפני מישל פירסון מאוסטרליה (2:15.92 דקות).
בנוסף, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:11.98 דקות, המנצחת במשחה הייתה בת ארצה מרי טי מאהר שקבעה שיא אולימפי חדש של 2:06.90 דקות.
בסך הכל זכתה הוגסהד ב-8 תוארי אליפות ארצות הברית בשחייה.
בשנת 1994 זכתה הוגסהד להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ננסי אליזבת ליברמן (באנגלית; Nancy Elizabeth Lieberman, נולדה ב-1 ביולי 1958) היא כדורסלנית יהודייה-אמריקאית בעבר ומאמנת בליגת ה-WNBA.
נחשבת לאחת מגדולות הכדורסלניות בכל הזמנים, וב-1999 נבחרה הן להיכל התהילה של הכדורסל והן להיכל התהילה של כדורסל הנשים.
ליברמן נולדה בברוקלין, ניו יורק, לג'רום ולרנה ליברמן.
משפחתה עברה בהמשך לקווינס בניו יורק, והוריה התגרשו.
מגיל צעיר שיחקה במגוון משחקי כדור, עד שבחרה להתמקד בכדורסל.
לאורך ילדותה נהגה לשחק בקבוצות בנים, ורק בבית הספר התיכון נכנסה לקבוצת כדורסל בנות.
כבר אז נחשבה לאחת הכדורסלניות הבולטות במדינה, ובגיל 17 זומנה לנבחרת ארצות הברית בכדורסל נשים.
היא בלטה במשחקי הנבחרת במסגרת המשחקים הפאן-אמריקאיים של 1975, ותרמה לזכיית הנבחרת במדליית זהב; ב-1979 זכתה עם הנבחרת במדליית כסף במסגרת משחקים אלו.
גם באולימפיאדת מונטריאול (1976) תרמה לזכיית הנבחרת במדליית כסף, ובכך הייתה לכדורסלנית הצעירה ביותר שזכתה במדליה אולימפית.
בשנים 1976–1980 למדה ליברמן לתואר בלימודים בינתחומיים באוניברסיטת אולד דומיניון בנורפוק, שבווירג'יניה שם שיחקה בקבוצת הנשים של האוניברסיטה.
בתקופה זו זכתה קבוצתה פעמיים באליפות האתלטיקה הבין-אוניברסיטאית לנשים (במסגרת איגוד AIAW), ופעם אחת באליפות הטורניר הלאומי לנשים (במסגרת איגוד WNIT).
בתקופה זו הייתה הראשונה שזכתה פעמיים ב"פרס וייד" של איגוד NCAA לכדורסלנית הטובה ביותר של שנת 1979 ו-1980. ליברמן זכתה בתקופה זו לכינוי "ליידי מג'יק", על שם אחד הכדורסלנים הטובים בארצות הברית, מג'יק ג'ונסון.
היא קבעה מספר שיאים במהלך משחקיה במכללות, בהם שיא במספר האסיסטים לקריירה במכללות (961 אסיסטים), שנכון ל-2011 עדיין לא נשבר.
לאחר סיום לימודיה, שיחקה ליברמן במספר קבוצות במסגרת מקצוענית, בהן "דאלאס דיימונדס" במסגרת ליגת הנשים WBL, במסגרת ליגת גברים בשם USBL, וכן במסגרת קבוצת הראווה הגברית "Washington Generals", בה הכירה את השחקן טים קליין, לו נישאה ב-1988; הם התגרשו ב-2001. לאורך הקריירה המקצוענית שלה זכתה להערכה ולפרסים.
ב-1997, לאחר שהוקמה ליגת הנשים WNBA, שיחקה בקבוצת "פיניקס מרקורי", ובגיל 39 הפכה בכך לשחקנית המבוגרת ביותר ששיחקה במסגרת ליגה זו.
ב-1998 החלה בקריירת אימון; היא הייתה המאמנת הראשית והמנכ"לית בקבוצת הנשים "טלסה שוק".
לאחר שלוש שנים נאלצה לעזוב, לאחר שהואשמה על ידי שחקניות בקבוצה בקיום קשר מיני עם השחקנית אנה דה'פורג'.
היא עברה לתחום העיתונות ושימשה כפרשנית ספורט ברשת הטלוויזיה ESPN.
ב-2008, בגיל 50, חתמה באופן סמלי על חוזה של שבעה ימים עם קבוצת "דטרויט שוק", ואף שיחקה במסגרת הקבוצה משחק אחד, ובכך שברה את השיא שקבעה בעצמה כשחקנית המבוגרת ביותר בליגת הנשים.
ב-2009 החלה לאמן את קבוצת "טקסס לג'נד", במסגרת הליגה החצי-מקצוענית NBDL, ובכך הפכה לאישה הראשונה שאימנה קבוצת כדורסל גברים.
נכון ל-2011 היא ממשיכה לאמן קבוצה זו, וכן מארגנת מדי קיץ מחנה אימונים בכדורסל לבנים ובנות בסמוך למקום מגוריה, דאלאס שבטקסס.
בנה, טי ג'יי קליין, הוא שחקן כדורסל.
על שמה נקרא "פרס ננסי ליברמן" של ארגון רוטרי מדטרויט, המוענק מדי שנה החל משנת 2000, לכדורסלניות קולג' מצטיינות בתפקידי רכז.
ננסי אן אולסון היא שחקנית אמריקאית, מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1950 על הופעתה בתפקיד בטי שייפר בסרט "שדרות סאנסט".
שיחקה בסרטים "הפרופסור המפוזר" ו"זעקת הקרב".
בתם של אוולין והנרי אולסון.
אולסון חתמה בתחילת הקריירה שלה חוזה עם חברת ההפקה "סרטי פרמאונט" והתגלתה לראשונה בשנת 1950 בדרמה האפלה של בילי ויילדר "שדרות סאנסט", בה שיחקה בתור השחקנית בטי שייפר והועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
אולסון שהופיעה בסרט לצידו של כוכב הקולנוע ויליאם הולדן שיחקה איתו בהמשך שנות ה-50 גם בסרטים "נערה בשביל ג'ו" של מייקל קורטיז ו"פקודת צוללת" של ג'ון פארו.
היא שיחקה בסרט זעקת הקרב בבימויו של ראול וולש לפי רומן המלחמה "זעקת הקרב של לאון יוריס" ולצידו של ג'ון ויין במותחן הפוליטי "ג'ים מקליין הגדול".
בשנות ה-60 שיחקה אולסון בהפקות וולט דיסני המצליחות "הפרופסור המפוזר" של רוברט סטיבנסון בתפקיד בטסי קרלייל המאורסת לפרופסור נד בריינרד, בסרט ההמשך שיצא בעקבותיו "הבן של פלאבר" וב"פוליאנה.
את תפקידיה האחרונים שיחקה אולסון באופרת הסבון "Paper Dolls" ובסרטו של ארתור הילר "לעשות אהבה".
אולסון פרשה ממשחק פעיל בשנות ה-80 וחזרה רק לשני תפקידים קטנים, בעיבוד הקולנועי המודרני לסרט המפורסם שלה "הפרופסור המפוזר" בשנת 1997 ואורח בסדרה "Big Love".
בשנת 2014 השתתפה אולסון בסרטו של בנה הקולנוען כריסטופר לווינגסטון "Dumbbells".
אולסון היא אם לשלושה ילדים משתי מערכות נישואיה: שתי בנות מנישואיה הראשונים לפזמונאי אלן ג'יי לרנר שנמשכו 7 שנים עד לגירושין ובן אחד מנישואיה לאיש העסקים ונשיאה לשעבר של חברת התקליטים "קפיטול רקורדס" אלן לווינגסטון.
ננסי דרו היא הדמות הראשית בסדרת ספרים בלשיים שנוצרה על ידי המוציא לאור האמריקאי אדוארד סטרטמאייר.
ספרי "ננסי דרו" נכתבו על ידי מספר סופרי צללים, החל משנת 1930, תחת שם העט הקולקטיבי קרולין קין.
ספרי "ננסי דרו" בסדרות השונות (כ-300 ספרים), גרפו הצלחה גדולה ברחבי העולם: לפחות 80 מיליון עותקים נמכרו, והם תורגמו ליותר מ-45 שפות (ביניהן גם עברית).
דמותה של דרו הפכה לאייקון תרבות, וכיכבה בחמישה סרטים, שתי תוכניות טלוויזיה, ומספר משחקי מחשב פופולריים.
נשים רבות מציינות את דמותה של ננסי דרו כמקור השראה, ומבקרי ספרות מנתחים את דמותה כגיבורה בעלת אפיון מיתולוגי, ולעיתים כייצוג של רעיונות סותרים על נשיות.
את הרעיון לדמותה של ננסי דרו הגה המוציא לאור אדוארד סטרטמאייר, במטרה למשוך קוראות צעירות באמצעות גיבורה נשית חזקה.
סטרטמאייר היה מייסד ה-Stratemeyer Syndicate, קבוצה שאחראית על מספר ספרי בלשים לילדים (ביניהם בני הרדי), דרכה פורסמו הספרים.
הוא היה אמון על ניסוח מבנה העלילה הכללי, ושכר את שירותיה של מילדרד בנסון (אז וירט) כסופרת צללים.
ארבעת הכותרים הראשונים, שיצאו לאור ב-Grosset & Dunlap בשנת 1930, זכו להצלחה מיידית.
תוואי העלילה בספרים עד 1979 נוסח לרב על ידי סטרטמאייר, או על ידי אחת מבנותיו, הרייט אדמס ועדנה סטרטמאייר סקוויר, והושלם על ידי סופרי צללים אחרים (תחת שם העט "קרולין קין").
הספרים נערכו מחדש וקוצרו החל מ-1959, כדי להוזיל את עלויות ההדפסה ולהתאים אותם לתקופה המודרנית (בפרט, באמצעות הסרת סטריאוטיפים גזעניים).
מלאכת העריכה נעשתה על ידי אדמס, שגם כתבה בעצמה את רוב ספרי הסדרה בין סוף שנות ה-50 עד למותה ב-1982.
ב-1986 יצאה לאור סדרה מקבילה בשם "תיקי ננסי דרו" ("The Nancy Drew Files"), שנמשכה עד 1997, ועסקה בדמותה הבוגרת והמקצועית של דרו.
הסדרה כללה עלילה רומנטית נרחבת.
בשנת 2004 נחתמה סדרת הספרים המקורית "סיפורי המסתורין של ננסי דרו" ("Nancy Drew Mystery Stories"), והושקה הסדרה "Girl Detective" העוסקת בננסי דרו בת זמננו.
לאחר ביטולה הפתאומי ב-2011, החלה ב-2013 סדרה בשם "Diaries", שמשלבת את הסדרה המקורית עם "Girl Detective".
סיפוריה של דרו עובדו לחמישה סרטי קולנוע.
בסוף שנות ה-30 יצאו לאקרנים ארבעה סרטים בהם כיכבה ננסי דרו, בגילומה של בוניטה גרנוויל.
סרטים אלה זכו לביקורות מעורבות, ונטען נגדם שאינם מייצגים כהלכה את דמותה האמיתית.
ב-15 ביוני 2007 הוציאה חברת האחים וורנר את הסרט "ננסי דרו" לאקרנים.
בתפקיד הבלשית הצעירה שיחקה אמה רוברטס, שזכתה למחמאות על ההופעה.
למרות זאת, גם סרט זה הניב תגובות מעורבות, שביקרו את חוסר העניין בעלילה, ואת דמויות המשנה החיוורות.
ב-1957 הופק פרק פיילוט לסדרת טלוויזיה בשם "Nancy Drew", בהתבסס על הסרטים משנות ה-30. רוברטה שור לוהקה כננסי דרו, אך הפרויקט לא יצא לפועל, בגלל חוסר שיתוף פעולה מצד הרייט אדמס.
סדרת טלוויזיה בשם "The Hardy Boys/Nancy Drew Mysteries" שודרה ב-ABC בין השנים 1977 ו-1979. בתפקיד ננסי דרו הופיעו פמלה סו מרטין וג'נט ג'וליאן.
העונה הראשונה של הסדרה התחלקה בין פרקים של ננסי דרו ופרקים של בני הרדי, אך בעונה השנייה תפקידה הפך לתפקיד משנה.
בעונתה השלישית הסדרה שינתה את שמה ל-"The Hardy Boys Mysteries", ללא דמותה של דרו כלל, ובוטלה.
ב-1989 חברת ההפקה הקנדית נלבנה החלה בצילומים לסדרת טלוויזיה נוספת בשם "Nancy Drew and Daughter" ("ננסי דרו ובתה").
מרגו קידר נבחרה לגלם את ננסי דרו בהפקה זו, ובתה לוהקה לתפקיד בתה הטלוויזיונית.
גם פרויקט זה לא יצא לפועל בסופו של דבר, בשל פציעה של הכוכבת הראשית.
טרייסי רייאן נבחרה לשחק את ננסי דרו בסדרה אחרת של נלבנה.
הסדרה שודרה ב-1995, אך בוטלה באמצע העונה הראשונה בשל נתוני רייטינג נמוכים.
ב-15 בדצמבר 2002 שדרה ABC סרט טלוויזיה בשם "Nancy Drew", עם מגי לוסון בתפקיד הראשי.
למרות נתוני הרייטינג המוצלחים והביקורות החיוביות, הסרט לא נבחר להפוך לסדרה שבועית.
ננסי דרו מתוארת כבלשית מתבגרת.
בגרסת המקור היא בוגרת תיכון בת 16, אך בגרסה המשוכתבת שונה גילה ל-18. היא גרה בעיירה הבדיונית ריבר הייטס עם אביה, עורך הדין קרסון דרו, ועם מנהלת משק הבית שלה, האנה גרואן.
אימה נפטרה כשהייתה ילדה קטנה, אירוע שהביא לעצמאותה בגיל צעיר.
דרו פותרת תעלומות בלשיות, אליהן היא מגיעה בכוחות עצמה, או דרך עבודתו של אביה.
חברותיה הטובות, בס מארווין (העדינה) וג'ורג' פין (הטום-בוי), מסייעות בפתרון התעלומות, וכך עושה גם בן הזוג שלה, נד ניקרסון, שלומד בקולג' אמרסון.
דמותה מתוארת כמוכשרת, עצמאית, חברותית, מבוססת כלכלית ואטרקטיבית.
אפיוני הדמות הללו השתנו מספר פעמים לאורך שנות הפרסום, אך לב הדמות וכישרונותיה הרבים, השתמרו לאורך יותר משישה עשורים.
דמותה המקורית, בספרי הסדרה בין 1930 ו-1959 התאפיינה בביטחון עצמי שופע, בעצמאות וברוח לוחמנית, בשונה מדמות הקרטון שהתווה אדוארד סטרטמאייר.