tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יצורים אחרים (וכן צמחים וחפצים דוממים) אינם מוכרים כאישיות משפטית ואינם כשירים לשאת זכויות או חובות אם כי בשיח המודרני, קיימת מגמה של זכויות בעלי חיים.
תאגיד, לסוגיו השונים, הוא אישיות משפטית מלאכותית הנבדלת מהמחזיקים בה – ישות או ישויות אחרת/ות שהם אדם או תאגיד.
החוק מקנה לאישיות משפטית את זכות הקניין וזכות לחתום על חוזים, ניתן לתבוע אישיות משפטית לדין והיא יכולה לתבוע אחרים.
יש להבחין בין אישיות משפטית טבעית, לבין אישיות משפטית מלאכותית.
אישיות משפטית טבעית – בני אדם; אישיות משפטית מלאכותית – תאגיד שהוא יציר הדין כגון חברה, עמותה או אגודה שיתופית.
לא כל הזכויות המוקנות לאדם מוקנות גם לאישיות משפטית מלאכותית – לזו אין זכות בחירה וזכות להתחתן, למשל.
מדינות שונות נבדלות זו מזו ביכולתה של אישיות משפטית מלאכותית לעבור עבירה פלילית.
כאשר אישיות משפטית עוברת עבירה פלילית, ניתן להטיל עליה קנס, אך עונש מאסר יוטל רק על אדם, ולא על אישיות משפטית מלאכותית.
בישראל קובע סעיף 4 לחוק הפרשנות "מקום שמדובר באדם – אף חבר בני אדם במשמע, בין שהוא תאגיד ובין שאינו תאגיד".
עם זאת נקבע כי רק אדם (כולל בני אדם אחדים) יכול להגיש תביעה בבית משפט לתביעות קטנות, אך תאגיד אינו רשאי לעשות זאת.
הבדל זה אינו מהותי אלא פרוצדורלי – תאגיד המעוניין להגיש תביעה, עושה זאת בבית משפט אחר.
בפסק דין בנק המזרחי של הנשיא (בדימוס) אהרן ברק נקבע כי זכות הקניין, כפי שנקבעה בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, ניתנת לכל אישיות משפטית ולא רק לבן אדם.
ראשית, מאחורי כל אישיות משפטית מסתתר, בסופו של דבר, בן-אדם.
הוצאת הישות המשפטית שאינה בן-אדם מתחום המעמד החוקתי של זכויות האדם, תיפגע קשות בבני האדם.
שנית, הזכות להתאגד – שאף היא זכות חוקתית – תתרוקן מכל תוכן ממשי, אם התאגיד אשר יקום לא ייהנה מזכויות חוקתיות.
לבסוף, הפעילות באמצעות גופים משפטיים שאינם בני אדם היא אלמנטרית בחברתנו.
אין להלום חברה מודרנית בלעדיהם.
מניעת זכויות אדם מגופים אלה תיפגע קשות במרקם החיים המודרניים.
כמובן, לעיתים מעצם מהותה של הזכות מתבקש כי היא מוענקת רק לבן-אדם.
כך, למשל, ההוראה לפיה "אין נוטלים ואין מגבילים את חירותו של אדם במאסר, במעצר, בהסגרה" (סעיף 5) אינה חלה, מעצם מהותה, על מי שאינו בן-אדם.
בחוק ובפסיקה קיימים גם מקרי ביניים.
שימושו העיקרי של המונח הוא במסגרת דיני החברות.
הכרה מפורשת של המונח בהקשר התאגידי, ניתן למצוא בסעיף 4 לחוק החברות "חברה היא אישיות משפטית כשרה לכל זכות, חובה ופעולה המתיישבת עם אופייה וטבעה כגוף מאוגד."
הכרה משתמעת של המונח, ניתן למצוא בפס"ד אברמוב, שם הדיון נסב סביב השאלה האם להקדש ציבורי יש אישיות משפטית נפרדת.
מדובר במקרה בו אישה ביקשה לרשום נכס במקרקעין על שם הקדש ציבורי וזאת כדי להשיג פטור ממס שבח.
רשם המקרקעין סירב לרשום את הנכס, שכן להקדש אין אישיות משפטית נפרדת.
נקבע בהקשר זה, כי כל עוד החוק לא מתייחס ואומר במפורש שהקדש ציבורי הוא אישיות משפטית נפרדת, הוא לא יהיה אישיות משפטית נפרדת.
רוב החברות מאוגדות כך שבעליהן נהנים מאחריות מוגבלת.
דבר זה מצוין בשם החברה – חברה בע"מ.
פס"ד משמעותי ומפורסם שדן בנושא של אישיות משפטית נפרדת בחברה בע"מ, הוא פסק דין סלומון.
סלומון היה בעל מפעל עורות מצליח אשר לאחר שנים החליט להפעיל את עסקו כחברה בע"מ – סלומון בע"מ.
סלומון הלווה כספים מכיסו לחברה באופן כזה שנוצר מצב שבו הפך למעשה לנושה מובטח של החברה.
המשמעות של הדבר היא שניתנת לו העדיפות על פני הנושים האחרים של החברה במקרה שבו החברה מגיעה לחדלות פירעון.
הנושים האחרים ביקשו לטעון כי לא ייתכן שאדם יוכל להלוות לעצמו כסף, ובערכאה הראשונה נקבע כי יועבר התשלום לנושים האחרים.
אולם, לאחר שהנושא נדון בבית הלורדים, נקבע כי סלומון הוא המנצח ויוכל לקבל את הכסף לפני הנושים הלא מובטחים.
הלכות פס"ד זה הן משמעותיות ומהותיות והלכה משמעותית לעניינינו היא כי לחברה שהוקמה יש אישיות משפטית נפרדת מזו של סלומון האיש.
מכאן שלו תינתן עדיפות על פי הנושים האחרים.
אישיות או אופי היא האיכות הכללית של התנהגות האדם.
האישיות היא מכלול התכונות הנפשיות הנרכשות והמולדות המכתיבות את ההתנהגות, המחשבות והתחושות של הפרט במצבים בהם פרטים אחרים לא בהכרח יתנהגו, יחשבו ויחושו כמותו.
את האישיות ניתן להגדיר גם כקבוצה גמישה ומאורגנת של מאפיינים ייחודיים לאדם מסוים המשפיעים על הכרתו, דחפיו והתנהגותו במצבים שונים.
ניתן להוסיף כי האישיות של האדם נקבעת גם על פי מקום מחייתו וסביבת החיים שלו שיכולים להיחשב על ידי החברה הכללית בתור גורמים שליליים וחיוביים כאחד בבניית אישיות האדם.
המילה "פרסונה" תיארה לראשונה "אישיות" בשפה הלטינית.
מילה זו הושאלה מיוונית שבה היא תיארה תחילה מסכת תיאטרון ומאוחר יותר גם את המסכה וגם את תכונות הנפש המוחצנות שעל השחקן להפגין כאשר הוא מרכיב אותה על פניו.
הרומאים השתמשו במילה "פרסונה" כדי לתאר גם את תכונות האופי שהשחקן או אדם שאינו שחקן מפגין כאשר אינו מרכיב כל מסכה – דהיינו תדמית.
בתקופות מאוחרות יותר תיארה המילה גם את תדמיתו החיצונית המופגנת של אדם וגם את תכונותיו האמתיות המוכרות רק למעטים – המשמעות המקובלת בתקופה המודרנית למונח ל"אישיות".
לאחר פרסום תורתו של זיגמונד פרויד, החל שימוש במושג "אישיות" גם לתיאור מכלול המנגנונים הנפשיים המניעים כל פרט שהוא להתנהגות, מחשבות ורגשות כל שהם – המבנה הכללי של נפשו של כל אדם ובהשאלה גם המבנה הכללי של נפשו של כל פרט ממין כל שהוא.
עיון בהגדרות השונות שניתנו למושג "אישיות" על ידי פסיכולוגים, מגלה שונות גדולה ביניהם.
זיגמונד פרויד תיאר את מבנה האישיות כמורכב משלושה מרכיבים – הסתמי, האני והאני העליון.
קרל רוג'רס התייחס למושג אישיות באמצעות המונח "עצמי", שבו הוא רואה ישות מאורגנת סובייקטיבית המשפיעה על כל ההתנסויות של האדם ומעצבת אותן.
אריק אריקסון ראה באישיות תוצר של תוצאות משברים וקונפליקטים, שכל אדם מתנסה בהם במהלך חייו.
הפסיכולוגיה של האישיות היא ענף בפסיכולוגיה החוקר את אישיות האדם וההבדלים הבין-אישיים.
דגש אחד בתחום הוא על הרכבת דיוקן ברור של אדם וההליכים הפסיכולוגיים העיקריים שלו.
גישה אחרת מגדירה את האישיות כהבדלים בסיסיים שיש בין הפרטים ובאה לחקור הבדלים אלו.
גישה שלישית בוחנת את האופי האנושי וכיצד בני האדם דומים אחד לשני.
שלוש הגישות משתלבות יחדיו בחקר האישיות.
לשם הערכת האישיות ומדידתה, נוהגים להשתמש במבחני אישיות שונים.
הפסיכולוג האמריקאי החלוץ גורדון אולפורט הגדיר כבר בשנות הארבעים של המאה העשרים שתי גישות עיקריות לחקר האישיות – הגישה האידיוגרפית והגישה הנומותטית.
המחקר הנומותטי מחפש להגדיר חוקים כלליים אותם ניתן ליישם על ציבור רחב, כדוגמת עקרון המימוש העצמי או תכונת המוחצנות.
המחקר האידיוגרפי מנסה להבין את ההיבטים הייחודיים של הפרט.
קיים פולמוס פסיכולוגי ארוך שנים סביב השאלה האם האישיות קיימת כמבנה ארגוני יציב, או שמא תגובותיו של האדם הן מצביות או מורכבות בהרבה מכדי שניתן יהיה לארגנן במסגרות של הגדרת אישיות ספציפית.
אישי עם גיל ריבה היא תוכנית ראיונות ישראלית בהנחיית גיל ריבה.
התוכנית שודרה בערוץ הוט 3 של חברת הטלוויזיה בכבלים HOT.
בתוכנית, בסגנון ראיונות אחד-על-אחד (הדומה לתוכניתו הקודמת של ריבה, "לימוזינה" בערוץ 10), מראיין ריבה דמויות מתחומי הפוליטיקה, התרבות, הציבור והבידור בישראל בשיחה בת חצי-שעה ובדרכו הייחודית.
אישיות חשובה מאוד (או אָחָ"ם; באנגלית: VIP, ראשי תיבות של Very Important Person) הוא מונח בין-לאומי המתייחס לאישיות ציבורית ידועה הנהנית מזכויות יתר עקב חשיבותה או מעמדה, כגון שחקן, דיפלומט או איש עסקים.
המונח נכנס לשימוש בעולם המערבי בשנות ה-30 וה-40 של המאה העשרים.
במונח נעשה שימוש מושאל בעולם העסקים כדי לציין שירותים יוקרתיים הניתנים ללקוחות, כגון מתקני VIP בשדות תעופה או "כרטיסי VIP" לאירועים שונים.
בעולם הרפואה מתאר המונח "תסמונת VIP" מצב שבו גורמת האישיות החשובה להחלטות לא מקצועיות של הרופא המטפל בה, המצוי תחת לחץ מנוכחותה.
אישי ואהובי הוא אלבום הסולו הראשון של הזמרת הישראלית שלומית אהרון, אשר יצא לאור בשנת 1989.
לאחר כישלון אלבומם של "הכל עובר חביבי" "נחיה ונראה" מ-1988, עזבה אהרון את הלהקה ויצאה לקריירת סולו.
היא הוחתמה בחברת הד ארצי ונלקחה תחת חסותו של המפיק לואי להב וזו הייתה הפעם השנייה שלואי להב עבד עם אישה, אחרי אסתר שמיר ו"במקום הכי נמוך בתל אביב" (1982).
"אישי ואהובי" הוא אלבום שהולחן לשיריה של המשוררת מאיה בז'רנו (שמונה מתשעה שירים באלבום הם של בז'רנו, פרט ל"הגן הורוד" שכתבה צרויה להב).
שירי האלבום היו ברובם שירי אהבה ארוטיים, והיו השירים הראשונים של בז'רנו שזכו לביצוע מוזיקלי.
ירון בכר עיבד יחד עם לואי להב את השירים, ניגן בכל הכלים והלחין את רוב שירי האלבום.
באלבום גם השתתפו שני שותפיה ללהקת "הכל עובר חביבי": קיקי רוטשטיין בהפקה וקולות רקע, ויובל דור בקולות רקע.
דור גם הלחין שיר אחד באלבום, ושניים עם בכר.
יחסי הציבור של הד ארצי תיארו את קולה של אהרון כ"נשי ומובהק", ושיש לשמוע בעוצמה גבוהה את התקליט כדי להבין את המוזיקה המעורבת ברוק וקול וטקסטים נשיים ברורים.
האלבום הוקלט בין מרץ-אפריל 1989 ויצא על גבי תקליט, דיסק וקלטת אודיו, אך לא זכה להצלחה.
מאוחר יותר הוגדר האלבום כאחד הטובים שיוצרו בשנות השמונים.
אהרון התנחמה על כישלונו של האלבום כאשר קיבלה תפקיד ראשי בהצגה "אחים בדם", שעלתה באותה שנה.
אלבומה הבא, שזכה להצלחה, יצא ב-1993 ונקרא "תקליט עברי", על שם המופע שאהרון העלתה בפסטיבל ערד ב-1992, בו ביצעה גרסאות כיסוי ללהיטים עבריים מוכרים.
בשיר "שתבוא ותחבק אותי" השתתפו זמרים רבים בקולות רקע: רוני בכר (בת הזוג של ירון בכר), חני בודגוב, גלית עמר, דינה גולן, סימה עמיאל, רבקה בכר, הבדרנית אורלי קפח, עינת שרוף, ירון חדד, חיים פנירי, יואל ששון, קיקי רוטשטיין ויובל דור.
אם תביט בי (עד עמקי נשמתי) (מאיה בז'רנו - ירון בכר) (5:30)
אישי ואהובי (מאיה בז'רנו - יובל דור וירון בכר) (4:06)
שתבוא ותחבק אותי (מאיה בז'רנו - ירון בכר) (5:33)
בדמיוני (מאיה בז'רנו - יובל דור וירון בכר) (4:43)
צעירה יותר ויותר (מאיה בז'רנו - ירון בכר) (2:32)
אישקה (במקור: Ishka) היא דמות בדיונית בסדרת הטלוויזיה הבדיונית מסע בין כוכבים: חלל עמוק תשע.
אישקה היא פרנגית, והיא אמם של קווארק (ארמין שימרמן) ושל רום (מקס גרודנצ'יק), וסבתו של נוג.
אישקה מופיעה בחמישה פרקים קאנוניים של הסדרה, ומופיעה גם בשבעה רומנים מורשים אך לא קאנוניים של הסדרה.
אישקה גולמה על ידי אנדריאה מרטין פעם אחת ועל ידי ססילי אדמס ארבע פעמים.
אדמס אהבה את הדמות, והייתה המומה מתגובת המעריצים החיובית לאישקה.
אישקה נתפסה כפרנגית "משחררת הנשים", שרוברט יואיט וולף, כותב בסדרה, תיאר כמי שמתעלה על טיפוס המפגין הרגיל.
אישקה לא רצתה לשים קץ לדרך החיים רודפת הבצע של הפרנגים, אלא רצתה שגם נקבות פרנגיות יוכלו לקחת בה חלק.
מיד לאחר הצגתה של אישקה בפרק "Family Business" עלה הרעיון להפגיש אותה עם הנגוס הגדול זק, מנהיג האיחוד הפרנגי.
רנה אוברז'ונואה (המשחק את אודו) אפילו צפה את מערכת היחסים ביניהם בראיון למגזין Starlog בגיליון ינואר 1996 שלהם.
הבמאי דייוויד ליווינגסטון סיפר שהיה להם קשה למצוא מישהי לגלם את אישקה; בשלב מסוים, הוא אפילו העלה את ההצעה הפחות מקובלת שוולאס שון (שמשחק את הנגוס הגדול זק) יופיע בדראג בתור אישקה.
אנדריאה מרטין לוהקה לפי הצעתו של במאי הפרק רנה אוברז'ונואה (אודו), שהרגיש שהשחקנית יכולה לאזן בצורה טובה בין קומדיה לבין משחק טוב - דבר שהיה חסר בשאר המועמדים.
המפיק אירה סטיבן בהר הסכים עם אוברז'ונואה על הליהוק, ומאוחר יותר אמר שהוא אוהב אותו בתוכנית Second City Television.
גם שאר מפיקי וכותבי הסדרה הסכימו ואהבו את הליהוק.
כאשר התברר, ברגע האחרון, שמרטין לא יכולה לחזור לפרק "Ferengi Love Songs", התוכנית ערכה אודישנים לתפקיד וראתה "הרבה אנשים".
לפני האודישן, ססילי אדמס הכירה רק באופן כללי את היקום של מסע בין כוכבים, לאחר שראתה רק כמה פרקים של מסע בין כוכבים: הדור הבא ושל מסע בין כוכבים: וויאג'ר.
אדמס הייתה מיודד עם השחקנית קיטי סווינק (ששיחקה מספר פעמים בסדרה כאורחת), ונבחנה בעזרת בעלה של סווינק - ארמין שימרמן (קווארק); שימרמן השאיל לה קלטת של הפרק הראשון בו אישקה מופיעה - ממנו היא למדה "עד כמה הדמות רחבה".
אדמס ייחסה את האודישן המוצלח שלה לקווי הדמיון הרבים בינה לבין מרטין: לא רק שהתחפושת של מרטין התאימה ללא צורך בשינוי, אלא גם איפור הפנים התותב.
לפני שאנדריאה מרטין קיבלה את התפקיד, הבמאי רנה אוברז'ונואה (אודו) הסביר לה שעבודה עם איפור תותב של פרנגים תהיה עבודת המשחק הכי קשה שלה, אם היא לא עבדה עם איפור מסוג כזה לפני כן.
אנדריאה בסופו של דבר קיבלה את התפקיד ואוברז'ונואה שיער שהיא לקחה את התפקיד בכל מקרה כי הוא היה כל כך גלוי איתה.
האיפור של מרטין לאישקה לקח שלוש שעות כל יום.
אישקה, בהיותה פרנגית מבוגרת, דרשה פיתוח נוסף של תותבות האיפור.
מעצב האיפור מייקל ווסטמור הסביר שהם "עשו לה פנים חדשות, קמטים ויצרו לה את גב ידיה מחדש." גם התסריט של "עסק משפחתי" סיבך את תהליך האיפור, כי אישקה מופיעה בו עירומה בכמה סצנות; לכן, היה צורך ליצור איפור עבור חלקים בגוף הפרנגי שטרם נראו.
טייק אחד שבו נראתה הכתף של אישקה נאלצה להצטלם מחדש כי המפיקים הרגישו ש"עורה הגמיש" של מרטין לא תואם את הדמות; ווסטמור והצוות "לקחו קלינקס, קימטו אותו והפכו אותו לגומי וכיסו בו את גבה וכתפיה", תהליך שלמרטין לא היה אכפת ממנו.
מאחר שמעולם לא לבשה איפור תותב, ססילי אדמס תיארה את האיפור של אישקה כ"די מרתיע".
במקור המפיקים ציירו קווים על ידיה של אדמס כדי לגרום להם להיראות מבוגרות יותר, אבל מאוחר יותר החליטו שהן לא נראות מספיק מבוגרות והשתמשו בכפפות תותבות.
לאחר סיום האיפור, נראו רק כפות ידיה של אדמס ושפתה העליונה.
לאחר שהתחננה לצוות ההפקה לראות את הצילומים הראשוניים, אדמס הבינה כמה היא צריכה להביע יתר על המידה כדי שהבעות הפנים שלה יראו דרך האיפור.
כשהיא התבקשה לחזור לעונה השישית של התכנית, לפרק "The Magnificent Ferengi", אדמס הסכימה בתנאי שהיא תקבל את תותב הפנים המותאם אישית לה.
מכיוון שאישקה מזלזלת בחוק הפרנגי בכך שהיא לובשת בגדים, הוחלט שהיא תגזים, ולכן אדמס הייתה מעוטרת בהרבה "כדורים, צמידים וחרוזים" שעשו כל כך הרבה רעש על הסט עד שאדמס העריכה שהיא הייתה צריכה לדבב חצי מהשורות שלה.
מכיוון שאישקה היא מבוגרת, הצוות ריפד את התחפושת של אדמס עם של איפור, כולל שדיים מזויפים שאדמס ניחשה ששקלו ; לאחר צפייה בצילומים הראשוניים, הן אדמס והן סטיבן בהר הסכימו שיש להקטין את השדיים מכיוון שהם מסיחים מדי.
מאוחר יותר אדמס הודתה לבמאי רנה אוברז'ונואה ולשחקן השותף ארמין שימרמן על שעזרו לה להבין שמשחק יתר הוא שם המשחק כשעובדים תחת תותבות כאלה.
בפרק "Family Business", אישקה מוצגת כפרנגית אלמנה שמקבלת קצבה חודשית מבנה הבכור קווארק (ארמין שימרמן).
לפי החוק הפרנגי, אסור לנשים בחברה הפרנגית להרוויח או ללבוש בגדים, ובכל זאת היא החלה לעשות את שניהם והתגלתה על ידי רשות הסחר הפרנגית (FCA).
ה-FCA מאשים את קווארק בעבירות על החוק של אמו, שעליהן היא לא מתחרטת, בנימוק שלנשים צריכות להיות אותן זכויות והרשאות כמו לגברים.
לאחר ויכוחים רבים עם קווארק, אישקה מסכימה לחתום על וידוי ולהפקיע את נכסיה למען בנה, אף על פי שהיא מגלה לבנה רום (מקס גרודנצ'יק) שהיא ויתרה רק על שליש ממה שהרוויחה.
הפרק "Ferengi Love Songs" של העונה החמישית חושף את מערכת היחסים הרומנטית בין אישקה לנגוס הגדול זק, מנהיג הברית הפרנגית.
כאשר קווארק מגלה על מערכת היחסים, הוא משתף פעולה עם כונס הנכסים בראנט (ג'פרי קומבס) כדי להפריד ביניהם.
עם זאת, קווארק מבין במהרה שאישקה היא הכוח האמיתי מאחורי זק, ושהיא נותנת לזק עצות פיננסיות והצעות ששומרות על הכלכלה הפרנגית.
קווארק מתוודה על חלקו במזימה להפריד ביניהם, ועוזר לאחד מחדש את אישקה וזק.
בפרק "The Magnificent Ferengi" של העונה שישית, אישקה נחטפת על ידי הדומיניון.
בעודה בשבי בידי הוורטה ילגרון (איגי פופ), אישקה מציעה עצות פיננסיות ומנסה להזדהות עם שובהּ בקשר למשפחתו.
באותה עונה, בפרק "Profit and Lace", אישקה עוזבת את פרנגינר בפעם הראשונה כדי לנסוע לחלל עמוק 9 יחד עם זק.
היא משכנעת את זק לתקן את הצעת "חוק ההזדמנויות" הפרנגי כדי לאפשר לנשים ללבוש בגדים, והתוצאה הייתה מהומה כלכלית ברחבי הברית הפרנגית.
כשאישקה סובלת מהתקף לב, קווארק עובר ניתוח זמני לשינוי מין כדי לתפוס את מקומו לצדו של זק על מנת להוכיח למספר פרנגים משפיעים שגם נשים מסוגלות לתרום לכלכלה.
דוקטור באשיר (אלכסנדר סידיג) מסוגל לבצע בהצלחה השתלת לב לאישקה, והיא מתאוששת עד סוף הפרק.
בפרק הלפני אחרון של הסדרה, "The Dogs of War", קווארק מגלה שאישקה השפיעה על זק כך שהוא קידם זכויות עובדים, אכף הגנה על הסביבה והוציא מונופולים מחוץ לחוק.
זק מתפטר מתפקידו, מוריש אותו לרום, והוא ואישקה עוברים לגור בכוכב הלכת ריזה.
אישקה מופיעה גם במספר רומנים בעלי רישיון רשמי אך לא קאנוניים של "מסע בין כוכבים", כמו גם בספרים אלקטרוניים ובסיפורים קצרים :
דלתות לתוך הכאוס מאת רוברט גרינברגר (2001)
מסע בין כוכבים: טרוק נור
נץ הנשרים מאת אס.די פרי ובריטה דניסון (2008)
מסע בין כוכבים: חלל עמוק תשע
פרנגינר: הסיפוק אינו מובטח מאת קית' דקנדידו (2010)
התאווה ללטינום נאבדה (ונמצאה מחדש) מאת טרי ג'יי ארדמן ופולה מ' בלוק (2014)
כללי ההאשמה הפרנגים מאת טרי ג'יי ארדמן ופולה מ' בלוק (2016)
אני, השוטר מאת טרי ג'יי ארדמן ופולה מ' בלוק (2017)
מסע בין כוכבים: יקום המראה
האישקה של יקום המראה עשירה, היא הבעלים של מספר עבדים טראניים, והיא סיפקה מקלט בטוח לגרסאות המראה של ב'אלנה טורס ושל קרל מוסט (מתוך הפרק של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר" "Nothing Human").
בזכות אנדריאה מרטין שגילמה את אישקה בפעם הראשונה בצורה רחבה ובטוחה, אדמס העירה כמה קל היה לגלם דמות כל כך מסודרת.
אדמס גם הערתה בדמותה של אישקה כמה מהסיפורים שארמין שימרמן סיפר על אמו שלו.
בראיון ל"מסע בין כוכבים: המגזין" אמרה אדמס על אישקה: "אני אוהבת ומעריצה אותה.
פשוט לא אכפת לה מה אחרים חושבים; היא כל כך מחויבת למה שהיא מוצאת לנכון, וכל השאר יהיו ארורים.
אבל יש לה לב זהב, והיא מאוד חזקה.
להיות נקבה חזקה כמו שהיא, בסוג העולם שממנו היא באה, היה נפלא, אני חושבת."
אישים הוא אתר אינטרנט ישראלי המכיל מסד נתונים מקוון של מידע על סרטים, תוכניות טלוויזיה, תוכניות רדיו, שחקנים, שדרני רדיו ואנשי צוות אחרים המשודרים בישראל.
האתר הוקם על ידי צבי דובוש בשנת 2008.
האתר כולל ערכים על תוכניות טלוויזיה ורדיו, על סדרות טלוויזיה, על סרטי קולנוע וטלוויזיה, על שחקנים, מדבבים, מנחים, שדרנים, במאים, מפיקים, תסריטאים ואנשי צוות אחרים.
בנוסף לתוכן ואנשים מישראל, כולל האתר גם מידע על סדרות וסרטים זרים שדובבו לעברית.
התוכן מקוטלג לפי ערוץ טלוויזיה או תחנת רדיו, תאריכי שידור או שנת הפקה, מפתחות וז'אנרים.
האתר מבוסס תוכן גולשים, וקיים בו מנגנון הצבעה ומנגנון לקבלת עדכונים ממשתמשי האתר עבור ערכים קיימים וכן עבור הוספת ערכים חדשים.
ב-2013 נסגר מנגנון העדכונים באתר אך האתר ממשיך להתעדכן בקביעות.
ב-27 ביולי 2023 הופסקה הפעילות באתר, כאשר ערכים חדשים, כמו כן עדכונים לערכים קיימים, חדלו מלהיווצר.
האתר חזר לפעילות שנה שלמה לאחר מכן, ב-26 ביולי 2024, כאשר כל העדכונים הושלמו באותו סוף השבוע.
נהר אישיקארי (ביפנית: 石狩川 ) הוא נהר באי הוקאידו שביפן, הנהר השלישי באורכו במדינה והשני בשטח אגן ניקוזו.
מקור השם של הנהר הוא בשפת האיינו, ומשמעותו מתפתל.
מקורו של הנהר בהר אישיקארי שברכס טאיסצו.
הנהר זורם לאורך 268 ק"מ דרך הערים סאפורו ואסהיקאווה לכיוון ים יפן, ובדרכו הוא מנקז שטח של 14,330 קמ"ר.
עד לפני 40,000 שנה נשפך הנהר לאוקיינוס השקט, סמוך לטומאקומאי, אולם התפרצויות געשיות של הרי שיקוֹצוּ הזרימו לבה אשר חסמה את דרכו גרמה להסטת שפכו לכיוון ים יפן.
בעבר גם התפתל הנהר במישור אישיקארי במידה שאורכו היה כאורך נהר שינאנו, אולם בנייה נרחבת קיצרה את הנהר ב-100 ק"מ, תוך הותרת ימות נפתול רבות במישור.
אישי (תעתיק באנגלית: Ishi, 1860 בערך - 25 במרץ 1916) היה האחרון בשבט היאהי, קבוצה בעם היאנה, אחד מהעמים האינדיאנים שחיו בצפון קליפורניה של היום.
אישי חי את רוב חייו במנותק לגמרי מהעולם המודרני.
ב-1911, כאשר לא נותר עוד איש מבני שבטו בחיים, לא נותרה לאישי ברירה אלא לנסות לשרוד בקרב המתיישבים הלבנים.
בשנותיו האחרונות הוא נודע לציבור בארצות הברית כ"אינדיאני הפראי האחרון" באמריקה.
אנתרופולוגים מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי אספו את אישי והעניקו לו מגורים ומחיה באחד מבנייני האוניברסיטה בסן פרנסיסקו, שם חקרו את אורח חייו והעסיקו אותו כעוזר מחקר.
אישי חי במסגרת זו את חמש השנים האחרונות של חייו.
המפגש של אישי עם התרבות המערבית המודרנית, והיותו שריד אותנטי אחרון לאינדיאנים במערב ארצות הברית, עוררה עניין אקדמי וציבורי נרחב, ודמותו של אישי זכתה לתיעוד והנצחה במגוון יצירות מדעיות ואמנותיות.
משמעות השם "אישי" היא "אדם" בשפת היאנה.
בתרבות של אנשי היאנה שאילת אדם לשמו היא חריגה חמורה מכללי הנימוס; אדם משבט היאנה לעולם לא יאמר את שמו בתשובה לשאלה ישירה, ויזכיר אותו רק לעיתים נדירות מיוזמתו.
כללי הנימוס קבעו כי שמו של אדם יוצג בפני אדם אחר רק על ידי אדם שלישי, שיציג אותו בשמו ויאפשר את תחילת השיח.
עם חשיפתו של אישי לתרבות המערבית נשאל לשמו על ידי כתבים שלא הכירו כלל את תרבותו, ענה "אין לי שם, מכיוון שלא היו אנשים לקרוא לי בשמי".
זו הייתה התחמקות, אם כי בכך רמז שאף אדם משבט היאהי מעולם לא אמר את שמו.
בסופו של דבר העניק לו האנתרופולוג אלפרד קרובר את השם "אישי".
אף על פי שהיה זה שם כללי ולא שם פרטי, הזדהה עמו, ובשנים שלאחר מכן מעולם לא הזכיר את שמו החדש בקול, כנהוג לגבי שמות בתרבות שממנה בא.
שמו המקורי מעולם לא נודע.
הבהלה לזהב הביאה עמה עשרות אלפי כורים ומתיישבים לצפון המדינה, והחל להיווצר לחץ על אוכלוסיית הילידים.
כריית הזהב גרמה לזיהום המים ולירידה בכמות הדגה, ובעקבות התנועה המסיבית של בני אדם עזבו חיות הבר את האזור.
המתיישבים הביאו עמם מגפות כמו אבעבועות שחורות וחצבת, מהן לא היו האינדיאנים מחוסנים.
כל אלה הביאו לירידה דרמטית במספרם של בני אומת יאנה.
הקבוצה הצפונית נכחדה, והקבוצות במרכז ובדרום, ובכללם שבט יאהי, הצטמצמו מאוד.
במהלך חיפושיהם אחר מזון נתקלו האינדיאנים במתיישבים הלבנים, מפגשים שהביאו לסכסוכים עקובים מדם.
הלבנים הציעו פרס כספי על ראשיהם של בני יאנה, וכך התרחשו מעשי טבח רבים שצמצמו עוד יותר את מספרם של הילידים.
ההערכה היא שאישי נולד בין השנים 1860 ל-1862. ב-1865, כאשר היה ילד קטן, הותקפה משפחתו של אישי ו-40 מבני שבטו נטבחו.
מחצית מ-30 הנותרים ששרדו נטבחו גם הם תוך זמן קצר.
אישי ובני משפחתו נמלטו, והסתתרו במשך 40 השנים הבאות.
האמונה המקובלת הייתה ששבט היאהי הוכחד.
בסוף 1908 מצאה קבוצת מודדים מחנה קטן, שבו היו שני גברים, אישה בגיל העמידה, ואישה אינדיאנית מבוגרת.
אלה היו אישי, דודו, אחותו הצעירה ואמו.
כאשר הגיעו הלבנים נמלטו אישי, דודו ואחותו, ואילו האם הסתתרה בשמיכות מכיוון שהייתה חולה וחלשה ולא הייתה יכולה לברוח.
המודדים בזזו את המחנה ולקחו איתם כל הרכוש שמצאו.
זמן קצר לאחר שחזר אישי למחנה, נפטרה אמו.
האחות והדוד לא חזרו, והוא נותר בודד, האחרון מבני שבטו.
הוא חי במצב זה שלוש שנים.
ב-29 באוגוסט 1911 נלכד אישי כשהוא מנסה לגנוב בשר ליד אורוויל (Oroville), כ-100 ק"מ מצפון לסקרמנטו.
הוא היה במצב של תת תזונה, ולאחר שורה של שרפות יער נותר ללא מזון וללא מקום להסתתר בו.
לאחר שתושבי העיירה הבחינו באישי, החליט השריף המקומי להכניס את אישי למעצר כדי להגן עליו.
"איש הפרא" הפך מיד למוקד של התעניינות רבה לאלפי סקרנים.
מרצים מהמוזיאון לאנתרופולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי קראו על אישי בעיתונים, והביאו אותו למוזיאון, שהיה ממוקם אז באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.
אישי שימש מושא למחקר, והיה גם עוזר מחקר.
הוא חי בדירה במוזיאון במשך רוב חמש השנים הנותרות של חייו.
בקיץ 1915 התגורר באופן זמני בברקלי, עם האנתרופולוג תומאס טלבוט ווטרמן ומשפחתו.
ווטרמן, יחד עם האנתרופולוג אלפרד קרובר, ראיינו את אישי באריכות במשך השנים הבאות, והוא סייע להם לשחזר את תרבות היאהי.
הוא תיאר יחידות משפחתיות, דפוסי שמות, וטקסים שהכיר.
עם זאת, היה ברור שחלק רב מן המסורת אבד, בשל העובדה שבקבוצתו של אישי היו מבוגרים מעטים בלבד.
אישי זיהה חפצים חומריים שונים והסביר כיצד יוצרו, וכן סיפק מידע רב ערך על שפת היאנה.
הסבריו של אישי תועדו על ידי הבלשן אדוארד ספיר, שחקר את הדיאלקטים הצפוניים של שפת היאהי.
אישי חי בסן פרנסיסקו, בחברת האדם הלבן.
הוא לא היה מחוסן מפני המגפות השונות שבני האדם שסביבו היו מחוסנים מפניהן, ולפיכך היה חולה לעיתים קרובות.
הוא טופל על ידי סקסטון פופ, פרופסור לרפואה מאוניברסיטת קליפורניה, והשניים הפכו לידידים קרובים.
פופ למד מאישי כיצד להכין חץ וקשת בדרכם של היאהי, והשניים צדו יחד לעיתים קרובות.
אישי מת משחפת ב-25 במרץ 1916. חבריו באוניברסיטה ניסו תחילה למנוע ביצוע ניתוח שלאחר המוות, מכיוון שעל פי מסורת היאהי יש לשמור על הגופה בשלמותה.
ואולם, הרופאים בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה ביצעו ניתוח כזה לפני שווטרמן הספיק להתערב.
מוחו של אישי שומר, וגופתו נשרפה.
יחד עם המוח, נשמרה אחת מן הקשתות שלו, חמישה חיצים, קמח בלוטים (שהיה בשימוש נרחב אצל אינדיאנים), קופסה מלאה בחרוזים מצדפים, נרתיק מלא בטבק, שלוש טבעות, וכמה פתיתי אובסידיאן.
שרידיו של אישי הוטמנו בבית עלמין ליד סן פרנסיסקו, ומוחו נשמר בכד חרס מעוצב בסגנון הפואבלו, ועטוף בעור צבי.
ב-1917 הפקיד אלפרד קרובר את הכד במכון הסמית'סוני, ושם נשמר עד 10 באוגוסט 2000. בתאריך זה הועבר הכד לידי צאצאי השבטים הצפוניים של אומת היאנה.
אשתו של קרובר, תיאודורה, שהייתה אנתרופולוגית גם היא, פרסמה את סיפורו של אישי בספר "אישי בשני עולמות" (Ishi in Two Worlds, 1961).
תיאודורה הייתה אשתו השנייה של אלפרד קרובר (גם הוא היה בעלה השני) והיא נישאה לו ב-1926, עשור לאחר מותו של אישי.
היא כתבה את הספר לאחר פטירת בעלה, והסתמכה על החומר הכתוב שהותיר אחריו.
ב-1981 ערכה קרובר, יחד עם רוברט פ.
הייזר, ספר נוסף על אישי שנקרא "אישי, היאהי האחרון: היסטוריה תיעודית" (Ishi the Last Yahi: A Documentary History), שכלל מאמרים מדעיים שונים בנושא זה.
בניהם של אלפרד ותיאודורה קרובר, קליפטון וקארל, ערכו ספר נוסף על אישי, שהתפרסם ב-2003. הספר נקרא "אישי בשלוש מאות" (Ishi in Three Centuries).
זהו הספר המחקרי הראשון על אישי הכולל גם מאמרים שנכתבו על ידי צאצאי האינדיאנים.
אורין סטארן (Orin Starn), אנתרופולוג מאוניברסיטת דיוק, פרסם ב-2004 את הספר "מוחו של אישי: החיפוש אחר האינדיאני ה'פראי' האחרון באמריקה" (Ishi's Brain: In Search of America's Last "Wild" Indian).
בספרו מתעד סטארן את חיפושיו אחר שרידי היאהי, תוך שהוא מציג פרשנות על משמעותו של אישי לארצות הברית בעשור השני של המאה ה-20 ומשמעותו לצאצאי האינדיאנים כיום.
בנוסף לספרים האקדמיים, התפרסם גם רומן בשם "היאהי האחרון: רומן על אישי" (The Last Yahi: A Novel About Ishi, 2000), מאת לורנס הולקומב.
תיאודורה קרובר עיבדה את ספרה הראשון גם למהדורה קצרה ופופולרית יותר, בדיונית בחלקה, בשם "אישי: האחרון בשבטו" (Ishi: Last of His Tribe, 1964), והספר עובד לסרט טלוויזיה.
סרט טלוויזיה נוסף שהופק היה סרט תיעודי בשם "אישי, היאהי האחרון" (Ishi: The Last Yahi, 1992), שזכה לפרסים.
באותה שנה הופק סרט טלוויזיה נוסף בשם "האחרון בשבטו" (The Last of His Tribe), ובו כיכבו ג'ון ווייט, שגילם את דמותו של אלפרד קרובר, וגרהאם גרין, שגילם את דמותו של אישי.
ווייט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן בטוב ביותר על משחקו בסרט זה.
סרט שלישי על אישי היה הסרט התיעודי "בחיפוש אחר היסטוריה: אישי, האחרון מסוגו" (In Search of History: Ishi, the Last of His Kind, 1998).
חייו של אישי זכו לתיעוד גם בתיאטרון, בהצגה שעלתה בסן פרנסיסקו ביולי 2008, שנקראה "אישי".
בצפון-מזרח קליפורניה מוגדר אזור טבע בראשיתי הנקרא "ערבת אישי" (The Ishi Wilderness).
על פי ההערכה, באזור זה התגוררו אבות אבותיו של אישי.
האזור מיועד לשימור במצבו הטבעי בפיקוח שירות היערות של ארצות הברית ולשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית (Bureau of Land Management) של ארצות הברית.
אחת החצרות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי נקראת "חצר אישי", על שמו.
אומנותו של אישי בעיבוד צור נחשבת לאחת הדוגמאות האחרונות של סיתות אבן מקורי בצפון אמריקה.
העוסקים בעיבוד אבני צור מחקים את הטכניקות בהן השתמש אישי, והן נחשבות כ"אבן רוזטה" של ייצור כלי אבן.
קרובר וווטרמן הקליטו את אישי מדבר, שר ומספר סיפורים בלשון היאהי.
אישי הוקלט על גבי גלילי שעווה, שעליהם הקליטו באותם ימים.
בסך הכל הוקלטו 148 גלילי שעווה, שהם 5 שעות ו-41 דקות.
ב-2010 בחרה ספריית הקונגרס להוסיף הקלטות אלה לרישום הלאומי להקלטות, שבו נכללות הקלטות שיש להן חשיבות תרבותית, היסטורית או אסתטית.
אישיווארה קנג'י (ביפנית: 石原 莞爾; 18 בינואר 1889 – 15 באוגוסט 1949) היה קצין בצבא הקיסרי היפני והיסטוריון צבאי.
אישיווארה נולד במחוז יאמאגאטה למשפחה מהמעמד הסמוראי.
למד בבית ספר צבאי אותו סיים ב-1909. מ-1922 – 1925 למד בבית ספר צבאי בגרמניה, שם למד את שפתה, את תרבותה ואת תורתה הצבאית של גרמניה.
היה בודהיסט אדוק מכת ניצ'ירן .
אישיווארה פרסם ספרי היסטוריה צבאית שבהם באה לידי ביטוי השקפתו כי מצא את המפתח לקץ המלחמות.
התזה היפנית המקובלת בתקופתו הייתה פנאטיות התקפית: הסתערות ללא הפסק על עמדות האויב כמפתח לניצחון במערכה.
אישיווארה חידש את החשיבה כשהעריך גם את חשיבותה של ההגנה.
הוא כתב שכשהטכנולוגיה ההתקפית גוברת על ההגנתית – יש טעם בהתקפות נמרצות כדי לכתוש את הכוח הצבאי של האויב, והמלחמה הופכת למלחמת הכרעה.
לעומת זאת, כפי שהיה במלחמת העולם הראשונה כשהיכולת ההגנתית עולה על זו ההתקפית, אין בכך תועלת, המלחמה הופכת למלחמת התשה והמוני חיילים נהרגים תוך שהם מסתערים על ביצורים.
התוצאה של תהליך זה היא הסלמה, שבה כל מלחמה הופכת להרסנית יותר ותובעת קורבנות רבים יותר.
הפתרון: פיתוח יכולת התקפית שלא ניתן יותר להגן בפניה.
ב-1931 תכננו אישיווארה וחבריו, כולם בעלי תפקידים בכירים ב הכוח היפני שהופקד לשמור על מסילת הרכבת הדרום-מנצ'ורית ("צבא גוואנדונג"), את כיבוש מנצ'וריה.
הם ערכו תכנונים כלכליים ופוליטיים מפורטים, הכינו ועדה חוקתית מכוננת, דנו בצורת המשטר של מנצ'וריה העתידית כמדינת בובות של יפן.
כל תוכניותיהם היו תוך התעלמות מהפרלמנט היפני.
ואף ממפקד צבא גוואנדונג, גנרל הוֹנג'וֹ שיגֶרוּ, שהיה אדם חלש.
בין היתר התבססו הקצינים על "מסמך טנאקה".
מדובר במסמך שכתב כביכול ראש ממשלת יפן, גנרל טנקה גיצ'י ב-1929 לקיסר יפן.
במסמך כתב טנקה שיפן חייבת לכבוש ראשית את מנצ'וריה ומונגוליה, לאחר מכן את סין, ובסופו של דבר גם את אירופה ואת שאר העולם.
אולם מסמך טנקה מעולם לא נכתב על ידי ראש ממשלת יפן.
מדובר ככל הנראה בזיוף של קציני צבא מדרג בינוני גבוה, שרצו לסחוף את יפן לכיבוש סין, בעוד המנהיגים היו זהירים בהרבה.
הם זעמו על מה שכינו אוזלת ידה של הממשלה בסין, וייצרו שוב ושוב פרובוקציות שהובילו את יפן עמוק יותר לתוך סין.
בספטמבר 1931 הטמינו אישיווארה ואנשיו פצצה במסילת הרכבת הדרום מנצ'ורית, שלא גרמה לנזק של ממש, אולם צבא גאוונדונג האשים "טרוריסטים סינים" בפיגוע.
ואישיוורה קיבל אישור לכבוש את מוקדן, בירתה של מנצ'וריה, כתגובה לטרור הסיני.
שר החוץ, ראש הממשלה והרמטכ"ל, שלא רצו במלחמה, ביקשו לבודד את התקרית, אולם כוחות הצבא היפני כבשו את מנצ'וריה כולה תוך הפרה של פקודותיהם.
אישיווארה, זכה בעיטור "העפיפון המוזהב" מטעם הקיסר, התקדם במהירות בסולם הדרגות, וכעבור מספר שנים הפך לראש אגף מבצעים במטכ"ל.
אישיווארה הבין את מידת השנאה של הסינים ליפן, ניסה, כמיטב יכולתו, לפשר בין הצדדים ולהפוך את סין לבת בריתה של יפן.
אולם קצינים יפנים צעירים ממנו המשיכו לכבוש שטחים סיניים בניגוד להוראות.
כאשר פרצה המלחמה הגורלית מול סין, שהפכה בסופו של דבר למלחמת העולם השנייה ניהל אישיווארה מגעים עם שליחים סינים, ונטה להסכים לנסיגה טוטלית של יפן מסין, לבד ממנצ'וריה.
ב-1937, הכריז ראש ממשלת יפן כי נשיא סין "איננה פרטנר למשא ומתן."
ראש הממשלה טוג'ו פיטר את אישיווארה מכל תפקידיו הוא היה אחד הקצינים היחידים שהתנגדו למתקפה על פרל הארבור, ויצאו בחריפות כנגד ההתעללות באזרחים הסינים ופשעי המלחמה היפניים באסיה.
אישיווארה השלים עם הכיבוש האמריקאי והחל לשכנע את היפנים לשתף פעולה עם הכיבוש.
הטיף ואמר כי "המלחמה האחרונה" לא תהיה צבאית אלא מדעית ותרבותית.
יפן, לפיכך, צריכה להתפרק מנשקה ולהפוך למדינה פציפיסטית.
הוא מת ב-1949 מדלקת ריאות.
מחוז אישיקווה (ביפנית: Ishikawa-ken 石川県) הוא מחוז באי הונשו, יפן.
בירת המחוז היא העיר קנאזווה.
לאחר רסטורציית מייג'י וביטול שיטת ההאן ב-1871, אוחדו הנחלות קאגה ונוטו למחוז אחד, שקיבל את השם אישיקווה.
המחוז שוכן לחופו של ים יפן, ובחלקו הצפוני נמצא חצי האי נוטו, והדרום הררי ברובו.
הבירה קנאזווה שוכנת במישור החוף, ובשטח המחוז נכללים מספר איים בים יפן.
13% משטח המחוז מוקדשים לפארקים לאומיים.
כלכלת המחוז מתבססת בעיקר על תעשיות טקסטיל וייצור מיכון כבד.
אִישְׁמֶה-דַגַן הראשון היה מלך אמורי שמלך במסופוטמיה העליונה והקים בה אימפריה, היה בנו של שמשי־אדד הראשון מלך אשור.
שמשי־אדד מלך מעיר בירתו שובת־אנליל.
את בנו הבכור אישמה־דגן המליך על העיר אכלתום ואת בנו הצעיר ישמע־הדו המליך על מארי.
אישמה־דגן מלך על אזור מעלה החידקל כולל העיר אשור, עד להדחתו בידי חמורבי מלך בבל.
על פי רשימת המלכים האשורית הוא מלך 40 שנה בין השנים 1776-1736 לפנה"ס לערך.
לאחר מותו עלה למלוכה בנו מות־אשחור שייתכן ומלך רק באכלתום.
בארכיון מארי נמצאו מספר מכתבים העוסקים בתכתובת של שמשי אדד עם שני בניו.
המכתבים מעידים על מערכת היחסים הפנים משפחתית.
במכתבים זכה אישמה־דגן לתשבחות ואילו אחיו הצעיר זכה לנזיפות.
על פי המכתבים, אישמה־דגן הוא חייל תקיף שלא מפחד להילחם, תכונות אלה הביאו את שמשי-אדד להסתמך עליו ללא היסוס.
אישמה־דגן הצטרף לגינויי אביו לאחיו ותרם להם.
באחד המכתבים הוא כותב לו: "למה אתה מקים יללה על הדבר הזה?
במכתב אחר אישמה־דגן מצווה על אחיו "להראות קצת שכל ישר", ובמכתב נוסף הוא מורה לו להפסיק לכתוב ישירות לאביו שמשי-אדד, אלא להשתמש בו כמתווך ביניהם.
ייתכן ואישמה־דגן רצה לחזק בכך את מעמדו כיורש, או שרצה לעזור לאחיו שיראה יותר מוכשר בעיני האב.
אישמה־דגן שלט בשטח הדרום-מזרחי של מסופוטמיה העליונה.
עיר בירתו הייתה אכלתום, ששכנה לאורך הגדה המערבית של החידקל מדרום לעיר אשור.
מקומה של העיר לא ידוע היום.
תפקידו העיקרי היה לשמור על הממלכה מפני אויביה.
ממזרח למרגלות רכס הרי הזגרוס שכנו שבטים נוודים שוחרי מלחמה, בדרום שכנה ממלכת אשנונה.
אישמה־דגן היה מעורב בעימותים עם שני הגורמים האלה.
למרות שאביו התייחס אליו כבעל תבונה פוליטית וחייל מוכשר, לא הצליח אישמה־דגן לשמור לאורך זמן על האימפריה שאביו הקים, לאחר שזה מת.
הוא איבד את רוב השטחים ונשאר מלך רק באכלתום והעיר אשור.
הוא ניהל מספר מתקפות במטרה להחזיר לעצמו את השליטה באזור החבור העליון.
לאחר שאיבד מכוחו הוא ניהל מערכת יחסים קורקטית עם בבל, אשנונה ומארי, למרות שאחיו גורש ממנה על ידי זמרי-לים.
חמורבי ביקש ממנו תגבורת לפחות פעם אחת.
תגובתו המסויגת של אישמה־דגן והתמיכה המעטה, לא הייתה לשביעות רצונו של חמורבי.
מאוחר יותר כבש חמורבי את אשור ואת שטחה, כנראה בתקופת מלכותו של אישמה־דגן.
בתיעוד ההיסטורי מופיעים מספר מסעות מלחמה שאישמה־דגן ניהל כנגד שבטים נוודים וממלכת אשנונה שהייתה האויבת העיקרית שלו, הוא היה שותף למלחמותיו של אביו, וניהל איתה מאבקים בתקופה שאביו היה בחיים וגם לאחר מותו.
תקופת מלכותו של אישמה־דגן באכלתום הייתה רצופה במאבקים.
הוא לא הצליח לשמור על כוחה של העיר והיא הייתה נתונה להתקפות רבות של שליטים בסביבה, במיוחד זמרי-לים מלך מארי, שמלך לאחר ניצחונו על ישמע־הדו.
זמרי-לים שיתף פעולה עם איבלפיאל השני מלך אשנונה, וביחד הם תקפו את אכלתום.
בשנת 1770/1771 לפנה"ס, כבש צבא אשנונה את אכלתום (וגם את העיר אשור) בעת שאישמה־דגן היה בבבל אצל חמורבי.
בשנת 1765 נכבשה אשנונה על ידי עילם.
אשנונה שלטה באותה עת באכלתום.
הכוח המשיך במעלה החידקל, כבש את אכלתום וכרת ברית עם תושבי העיר.
אישמה־דגן נחשד בנאמנות לחמורבי ולכן הובא לאשנונה לבירור בפני השליט העילמי.
הוא שילם דמי כופר כדי להשתחרר ומצא מקלט אצל חמורבי.
באותה שנה חזר אישמה־דגן לאכלתום והשתלט עליה תוך שהוא כובש שטחים נוספים.
לאחר מכן סייע לחמורבי במאבקו בעילם.
כתוצאה מכך, שוב תקפו כוחות עילם את אכלתום אבל לא הצליחו לכבוש אותה, בעקבות קואליציה של מלכים שבאה לעזרתו של אישמה־דגן.
בשנת 1762/1763 ביקש אישמה־דגן את עזרתו של חמורבי באחד ממאבקיו ולא קיבל סיוע.
מאוכזב מהעדר עזרה מצידו של חמורבי, כרת אישמה־דגן ברית עם אשנונה.
בהמשך הידקה אשנונה את קשריה עם בבל ונטשה את אישמה־דגן.
תושבי העיר, שלא היו מרוצים מהברית אותה כרת עם אשנונה, גרשו אותו והוא שוב קיבל מקלט בבבל.
לאחר מכן ניצח חמורבי את אשנונה וצירף לממלכתו גם את אכלתום.
העיר הפכה להיות עיר וסאלית של בבל, שהפכה להיות שליטה על חלק גדול של מסופוטמיה.
אישמה־דגן ניהל יחד עם אביו מסעות מלחמה כנגד שבט נוודי ממוצא אמורי ששמו היה "יאילנום".
הם הביסו את השבט וכבשו את בירתו.
בנוסף נלחמו וכבשו גם את העיר ארפחום, ולאחר מכן את כבשו את ממלכת קברה ואורבל.
בהמשך כבשו גם את נינוה, שהייתה בירת ממלכת נרוגום.
אישמה־דגן נתן יחס שונה ומועדף לאנשי הממלכות על פני אנשי השבטים.
הוא איפשר לאסירים בעלי מקצוע מיומנים להצטרף לצבאו.
רק במכתב אחד שהוא כתב לישמע־הדו יש ציון של אלימות כנגד האסירים.
לעומת זאת, במכתבו לישמע־הדו הוא מורה לו להרוג את כל אנשי השבט, בעוד ששמשי אדד אביו, הורה לפני כן לישמע־הדו להגביל את ההרג רק להנהגה ולאנשי הצבא.
אישיות סמכותנית היא תסמונת פסיכולוגית של עמדות שמרניות, חוסר סבלנות דתית, לאומית או מעמדית, תפקוד קוגניטיבי ורגשי נוקשה ותכונות אישיות הנובעות מקונלפיקטים פנימיים המתבטאים בכפייתיות, בשימוש מופרז במנגנוני הגנה ובפורקן מעוות של יצריות מודחקת.
את המושג טבעו תאודור אדורנו ואח' (1950) לאחר שבדקו את הסיבות לדעות קדומות כלפי יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה.
הם מצאו כי הסיבה לעוינות זו היא אתנוצנטריות תרבותית המתבטאת בהפגנת עמדה אוהדת כלפי אנשים שתרבותם דומה, ועמדה דוחה כלפי אנשים שתרבותם שונה.
בהמשך נעשה ניסיון לאפיין מבחינה אישיותית את אלה, שלהם דעות קדומות כלפי קבוצות מיעוטים בכלל ולאו דווקא כלפי יהודים בלבד.
בשלב הבא של המחקר פותחה תאוריה שניסתה להסביר את נטייתם של חלק מבני האדם לדבוק באידאולוגיה פשיסטית, הכוללת רכיבים של לאומנות ושל הערצת המנהיג החזק בנוסף לשנאת זרים.
תאוריה זו נשענת על הנחות פסיכואנליטיות, לפיהן בעלי נטייה לפשיזם הם בני אדם שפיתחו בילדותם שנאה כלפי דמויות סמכות, קרי ההורים; אלא ששנאה זו, שאסור היה להביעה, השתנתה, ובאמצעות מנגגוני הגנה של תגובת היפוך ופיצוי יתר הפכה לאהבה ולנטייה לציית לסמכות.
תאוריות מודרניות להמשגה של התסמונת נקראים "סמכותנות של הימין" (Right Wing Authoritarianism) אשר מנסה להמשיג את התופעה בעזרת תאוריית הלמידה החברתית, והסולם למדידת מכוונות לשליטה חברתית.
מחלוקת שהחלה כמעט מיד עם הופעת ספרו של אדורנו "האישיות הסמכותנתית" מתמקדת בשאלה האם מקבץ זה אופייני לאנשי הימין יותר מאשר לאנשי השמאל.
הביקורת הפוליטית על התאוריה טענה שהיא מייצגת הטיה של חוקרים בעלי עמדות שמאליות, ולמעשה קיימת גם סמכותנות של השמאל הנוטה לקומוניזם ולא רק סמכותנות של הימין.
על רקע טענה זו פותח שאלון הדוגמטיזם שנועד לבדוק סמכותנות בצורה נייטרלית וחסרת פניות מבחינה פוליטית.
לפי רוקיץ' אין חשיבות רבה לתוכן העמדה הפוליטית, אלא רק למידה שבה היא נחשבת לקיצונית בהקשר של הזמן והמקום שבהם היא קיימת.
אדם בעל דעות קדומות וחשיבה סטריאוטיפית, צייתן, נכנע לסמכות בצורה עיוורת ומגנה כל אדם הסוטה מהנורמות השמרניות.
בנוסף, בעל האישיות הסמכותנית מגלה חוסר סבלנות כלפי חולשה, הוא חשדן ודוגל בעונשים כבדים, מעריץ את הוריו בצורה עיוורת ונוטה לאידיאליזציה שלהם גם כאשר הדבר נוגד את המציאות.
הוא מתקשה ביצירת קשרים אינטימיים ובוחר להתחבר עם אנשים בעלי סטטוס גבוה ולא בחברים שניתן לפתח עמם קשרים קרובים.
בעלי האישיות הסמכותנית מפתחים צורת חשיבה נוקשה שבה העולם מתחלק לטוב ורע ללא גוני ביניים.
הם אינם מסוגלים לסבול עמימות.
תכונה נוספת המאפיינת אותם היא פיתוח עוינות כלפי מי שאינו משתייך לקבוצה שלהם.
על פי התאוריה הפסיכואנליטית, מבנה האישיות הסמכותנית מורכב מאני עליון (Super Ego) נוקשה, מסתמי (Id) חזק ומאני (Ego)ׁ חלש שיש להגן עליו באמצעות מנגנוני הגנה.
בעלי האישיות הסמכותנית גדלו להורים ששמו דגש מוגזם על משמעת ועל ציות.
ילדים אלה פיתחו שנאה רבה כלפי דמויות סמכות כגון הורים אבל אסור היה להם להביע את העוינות כלפיהם בגלוי מפחד לענישה.
לכן הם השתמשו במנגנון הגנה של "היפוך תגובה", כלומר, הגזמה בהערצת ההורים ואהבתם ונטייה לצייתנות כלפיהם.
במקביל, התוקפנות והעוינות שכוונו במקור כלפי ההורים הומרו בהמשך באמצעות מנגנון ההתקה לשנאה כלפי קבוצות מוחלשות בחברה, כגון קבוצות מיעוטים.
זהו גם מקור הנטייה של בעלי אישיות סמכותנית לפתח דעות קדומות כלפי קבוצות מיעוט.
אדם בעל אישיות סמכותנית ניתן לזיהוי באמצעות סולם פשיזם (F scale), כלי שפיתחו אדורנו ועמיתיו לאיתור אדם בעל אישיות זו.
ריי הוא המבקר החריף ביותר של תאוריית האישיות הסמכותנית בכלל ושל השימוש בסולם ה-F בפרט.
לדידו, דרך המחקר של קבוצת קליפורניה ושל ממשיכיה יסודה בטעות, שכן ראשית אין קשר בין עמדות סמכותניות לבין התנהגות סמכותנית ושנית, יש צורך למדוד כל אחד מן המאפיינים האישיותיים בנפרד כדי להוכיח שאכן קיים קשר ביניהם, ולא להתחיל משאלון שמניח מראש קשר כזה.
כלים מעודכנים יותר למדידת האישיות נקראים "סמכותנות של הימין" (Right Wing Authoritarianism) אשר מנסה להמשיג את התופעה בעזרת תאוריית הלמידה החברתית, והסולם למדידת מכוונות לשליטה חברתית.
אדורנו ועמיתיו פיתחו כלי למדידת האישיות הסמכותנית.
הכלי נקרא בלעז "F SCALE", ובתרגום לעברית "סולם פשיזם".
האות F מסמלת פשיזם, שבהקשר זה, עיקרו הוא קבלת סמכות.
הכלי בנוי מ-30 שאלות המתייחסות למאפייני האישיות.
כאשר אדם מקבל ציון גבוה בכלי זה, הוא נחשב לבעל אישיות סמכותנית.
הסולם מודד תשעה מרכיבי אישיות מרכזיים המציינים קבלת סמכות, כגון: נטייה לשמרנות, קבלה ללא ערעור של סמכות, פיתוח רגשות כעס ועוינות, גינוי התנהגות מינית לא קונפורמית (כגון הומוסקסואליות, שנחשבה בלתי נורמטיבית בזמן פיתוח התאוריה), תוקפנות, בוז לביטויי חולשה, חשיבה סטריאוטיפית ונטייה לאמונות תפלות.
בשאלון אין מדידה של כל תכונה מתוך התשע בנפרד, אלא מדידה כוללת של כל התכונות יחד, המצביעה על קיום הנטייה.
לבדיקת תוקף המבחן ערכו החוקרים ראיונות עומק לשתי קבוצות נבדקים: נבדקים שקיבלו ציון גבוה מאוד במבחן ונבדקים שקיבלו בו ציון נמוך מאוד.
בראיונות נשאלו הנבדקים על יחסיהם עם הוריהם בילדות, על חוויות הילדות שלהם ועל עמדותיהם בנושאים חברתיים ומוסריים.
מן הראיונות עלה שנבדקים שקיבלו ציון גבוה בסולם F גדלו באווירת משמעת חמורה שלווּתה בעונשים קשים על הפרתה, וכן נטו לעשות אידיאליזציה על הוריהם.
מחקרים נוספים שנערכו בעקבות התאוריה של אדורנו גילו אף הם קשר בין אישיות סמכותנית כפי שנמדדת על ידי סולם F לבין דעות קדומות מסוגים שונים.
המבקרים את התאוריה מתייחסים למספר היבטים הקשורים להסבר הפסיכואנליטי שהוצע לתאוריה זו, לשיטת המחקר שאותה נקט אדורנו, וכן לתפיסה בבסיס התאוריה, שלפיה אישיות סמכותנית תופיע רק אצל מחזיקי דעות ימניות במפה הפוליטית בארצות הברית.
כמו כן, הביקורת מתייחסת לכך שהתאוריה אינה מסבירה מדוע דעות קדומות רווחות בתקופות מסוימות בהיסטוריה, ומדוע הן מופיעות גם בכלל החברה ולאו דווקא בקבוצות מסוימות.
יתר על כן, נשאלת השאלה, כיצד קורה שדעות קדומות כלפי קבוצה מסוימת מתחזקות בקרב אוכלוסייה שלמה בזמן קצר כמו שהאנטישמיות התפשטה בגרמניה הנאצית.
קשה להניח שאוכלוסייה שלמה חולקת מבנה אישיותי משותף, ולא ייתכן שכל ההורים באותה אוכלוסייה התנהגו באופן זהה בחינוך ילדיהם, השליטו משמעת נוקשה והטילו על ילדיהם עונשים כבדים.
זיגמונט באומן למשל מציין כי התאוריה מזניחה השפעות חברתיות וכי המסקנה המשתמעת ממנה על פיה אנשים רגילים לו ביצעו מעשי זוועה פשיסטיים היא שגויה.
תאורטיקנים מאוחרים יותר שינו את שיטת אדורנו על ידי כך שמיזגו באופן מפורש יותר בין גורמים נסיבתיים (חברתיים, תרבותיים ומוסדיים), לבין גורמים פסיכולוגיים.
ג'ון מייקל שטיינר לדוגמה הציע כי קיימים מאפייני אישיות אצל אנשים מסוימים, אשר נשארים "רדומים" בדרך כלל אך מופעלים בתנאים מסוימים.
ארווין שטאוב מסיק כי ה"רדום" עליו מדבר שטיינר הוא שכיח וכי בנסיבות מסוימות לרוב בני האדם יש יכולת לאלימות קיצונית ולהרס חיי אדם.
הקשר בין מבנה האישיות לבין הצלחה בספורט הוא נושא פופולרי בחקר הפסיכולוגיה של הספורט, אך גם שנוי במחלוקת משום שטרם נמצא מודל המנבא בצורה טובה הישגים ספורטיביים על סמך מאפייני אישיות.
חקר האישיות בספורט החל על ידי קולמן גריפית' שחקר את הפסיכולוגיה של הספורט והביצועים.
אישיות נותרה מרכיב מרכזי בתוכניות הפסיכולוגיה של הספורט, ופסיכולוגים המשיכו במאמץ שלהם לאפיין את האישיות של הספורטאי המצליח.
מחקרים אלו כללו דיווחים תיאוריים של פרופילי אישיות של ספורטאים מצליחים, שינויים התפתחותיים באישיות ובהישגים בחינוך גופני, הבדלי אישיות בין ספורטאים לא ספורטאים ותיאורי התפתחות אישיות של ספורטאיות מתבגרות.
למרות הניסיונות לקשר בין מחקרי האישיות בספורט להישגים וביצועים בספורט, חוקרים רבים סבורים כי מחקרי אישיות בספורט לא הניבו ממצאים מועילים וחד משמעיים.
בנוסף רוב החוקרים רואים ערך מועט במדידת אישיות עולמית חוצה תרבויות.
תאוריות מרכזיות במחקרי אישיות בספורט
מספר חוקרים טענו כי ניתן להבחין בין ספורטאים ברמות השונות על ידי קיטלוגם לפי חמש התכונות הגדולות, למשל בעזרת בחינת השפעת האישיות על דרכי התמודדות של הספורטאים.
ספורטאים הגבוהים במימד המוחצנות ופתיחות מחשבתית שהראו יותר שליטה רגשית דיווחו על שימוש באסטרטגיות ממוקדות-בעיה לפתרון בעיות.
ספורטאים הגבוהים בממדים מצפוניות, מוחצנות, פתיחות ונעימות דיווחו על יותר שימוש באסטרטגיות ממוקדות-רגש לפתרון הבעיות.
ספורטאים הנמוכים בממדים פתיחות או גבוהים בנוירוטיות הראו יותר אסטרטגיות של הימנעות.
ניתן להבחין בין רמות שונות של ספורטאים, כך שספורטאי ברמה גבוה יותר יהיה יותר גבוה בממד המצפוניות, יהיה תחום יותר ויציב יותר רגשית מספורטאי ברמה נמוכה.
ספורטאי המתחרה בספורט קבוצתי יראה יותר מוחצנות וחוסר שליטה רגשית, פחות מוחצנות ופתיחות להתנסויות חדשות לעומת ספורטאי בספורט יחידני.
ספורטאי בענף עם סיכון גבוה יהיה בעל מוחצנות רבה יותר ופחות מצפוניות לעומת ספורטאי בענף עם סיכון נמוך.
במספר מועט של מחקרים נמצא גם הבדל בין תפקידים שונים בתוך הקבוצה, למשל ספורטאי בתפקיד התקפי שולט יותר בחרדה וכן יותר אחראי.
נמצא קשר בין מדדי אישיות לבין הצלחה לאורך עונה שלמה, וכמו כן, תוצאות מבחני אישיות לשחקני כדורגל צעירים ניבאו האם הם יתקדמו לרמה המקצוענית ב-7 שנים הבאות.
לפי מודל הקרחון בספורט של מורגן קיימות תכונות אשר מבדילות ספורטאי עילית מספורטאים פחות מוצלחים ולא עוסקים בספורט, כאשר הספורטאים המוצלחים בעלי מצבי רוח רצויים יותר לספורט.
ספורטאי העלית נמוכים יותר במתח, דיכאון, כעס, שחיקה ובלבול, אך גבוהים יותר בממד הנמרצות.
בנוסף, תכונות אלו נמצאו בקשר שלילי עם פסיכופתולוגיות.
מורגן ועמיתיו מצאו שמודל הקרחון ניבא בצורה עקבית הצלחה בספורט בענפים כמו ריצה למרחקים, שייטים, מתאבקים ועוד.
מודל נוסף מתמקד באירועי שינוי בקריירת הספורטאי.
על פי המודל, הספורטאי מתחיל ממצב של סטטוס קוו בו הוא מתאמן, מתחרה, מלווה ברגשות חיוביים.
אירוע שינוי שעלולים להתרחש הם למשל פציעה, ריב עם המאמן, אך גם דברים שנתפסים כחיוביים כמו זכייה במדליה או ניצחון בתחרות.
האירוע שמתרחש מוציא את הספורטאי מהמצב היציב למצב מעורער, מחשבות שליליות וחוסר וודאות.
כתגובה לאירוע הספורטאי יכול לפעול במספר דרכים, כגון הכחשה או התעלמות, וכן לקבל החלטה אסטרטגית כיצד לפעול למשל להתייעץ עם אחרים או להתמודד לבד.
על שלב זה משפיעים גורמים כמו ניסיון העבר בסיטואציות דומות, השפעה של אחרים משמעותיים בסביבה, מרכיבים מוטיבציוניים ומרכיבים אישיותיים של הספורטאי.
בשלב לאחר החלטה על כיצד להגיב הספורטאי צריך לקבל החלטה כיצד לפעול, האם יש צורך בשינוי כלשהו מצדו.
גורמים המשפיעים על שלב זה הם יכולת הספורטאי לבצע שינוי, תמיכה קיימת וכן יישום תהליכים טיפוליים, לבד או עזרת גורם מקצועי.
במידה והספורטאי אכן יבצע את השינוי הנדרש חוסר היציבות ירד והספורטאי יחזור למצב של סטטוס קוו בו הוא מתאמן וממשיך בקריירת הספורט בצורה הרצויה.
במידה ולא תינתן התייחסות, הספורטאי יכול להישאר במצב של קיבעון ותקיעות בקריירה.
אישיות הספורטאי משפיעה רבות על האופן בו יתפוס את אירוע השינוי והמשמעות שייחס לאירוע, הדרך שבה יחליט להגיב אליו, כלומר להכחיש, להתעלם או לטפל בבעיה ברצינות, עם לבדו או בעזרת צוות מקצועי, וכן האם יחליט ליישם את השינוי הדרוש במטרה לחזור למצב יציב בקריירת הספורט.
למשל ספורטאי עקשן שעובר פציעה יכול להכחיש זאת, לא ליידע את המאמן ולהמשיך להתאמן, דבר אשר עלול לגרור להחמרה בפציעה ואף לסיום קריירת הספורט.
לעומת זאת הספורטאי יכול להבין שזה אירוע משמעותי שדורש התייחסות רצינית, להתייעץ עם אנשי מקצוע ולהיעזר בהם, לבנות תוכנית שיקום מתאימה, לקחת פסק זמן מהאימונים במידת הצורך ולחזור לאחר מכן בריא ומוכן להמשך הפעילות והתקדמות בקריירה.
ביקורות רבות על מחקרי האישיות בספורט טוענות כי נעשה שימוש במערכי מחקר וסטנדרטים לא מדעיים מספיק.
למשל, המחקרים מסתמכים על דיווח עצמי של הספורטאים, דבר המהווה קושי ביכולת להסקה סיבתית.
בנוסף, מחקרים רבים מסתמכים על מדגמים קטנים יחסית, וכן בחלק מהמקרים מתקבלות תוצאות סותרות וקשות לפיענוח.
לא נמצאו הבדלים בין ספורטאים ללא ספורטאים בחמש התכונות הגדולות, פרט לממד המצפוניות.
לא נמצאו הבדלים מהותיים בין מאפיינים אישיותיים של ספורטאים לעומת לא ספורטאים, ומבחני האישיות מתקשים להבחין בין ענפי ספורט שונים.
מדדי אישיות לא ניבאו הצלחה לטווח הקצר, למשל במערכה ספציפית.
הטענות לתוצאות אלו היא שגורמים מצביים יכולים להשפיע יותר על הטווח הקצר, למשל יום רע לספורטאי יכול לפגוע בביצוע בתחרות הקרובה אך לאורך הזמן סביר שיתפקד יותר בעקביות.
הסביבה משפיעה ביחד עם מאפייני האישיות על הצלחת הספורטאי, למשל ספורטאי מופנם יתפקד פחות טוב מספורטאי מוחצן כאשר יש קהל בזמן התחרות.
תכונות שנקשרו באופן מובהק בקרב ספורטאים לעומת "אנשים רגילים"
בשנת 1973 פרסם הרדמן את אחד המאמרים המרכזיים בנושא.
בעזרת שאלון 16 גורמי האישיות של קטל הוא בדק מספר קריטריונים בקרב אוכלוסייה לא ספורטיבית מול אוכלוסייה ספורטיבית, כדי לאפיין את מבנה אישיות הספורטאי:
רמת חרדה - תוצאות המחקר הראו כי רמת החרדה אינה נמוכה יותר אצל ספורטאים יחסית לאחרים, אלא אף מעל הממוצע.
ממצא זה סותר את התאוריה המקובלת לפיה ספורטאים פחות חרדים ויותר יציבים מבחינה רגשית.
מופנמות ומוחצנות - הרדמן מצא נטייה גדולה בקרב הספורטאים למוחצנות.
בהמשך נמצא קשר ישיר בין ענף הספורט לבין הנטייה למוחצנות או למופנמות של הספורטאי (ספורטאי מופנם יתקשה לתפקד בקבוצת ספורט, בעוד מוחצן יתקשה לתפקד בריצת מרתון, שהיא יותר אינדיבידואלית).
עצמאות מול נכנעות - הרדמן מצא שלספורטאים נטייה ברורה לעצמאות, תקיפות, שתלטנות, תעוזה, קבלת החלטות מהירה, וחוסר תלות.
ישנו קשר חזק בין רמת העצמאות לבין ההצלחה הספורטיבית.
קשיחות אופי ויציבות מול רכות - הממצאים לגבי משתנה זה אינם חד משמעיים ואינם מראים נטייה ברורה אצל הספורטאים.
תמונת הפרופיל של ספורטאי טיפוסי כוללת גם את האפיונים הבאים: רמה גבוהה ביותר של חשיבה מופשטת, דומיננטיות, תוקפנות, תחרותיות, התלהבות, גישה חיובית, מתח רב ורגשנות, חשדנות וקנאה, אי יציבות רגשית, התנהגות מקרית בלתי חזויה ולעיתים אנוכית.
כמו כן תכונות קריטיות למשיכה לספורט וההצלחה בו הן מוטיבציה גבוהה, עמידה בלחץ, תחרותיות ושאיפה לעמידה באתגרים.
אלו מביאים להיעדר קונפליקטים פנימיים בין האישיות לעיסוק הספורטיבי.
במחקרים נמצא כי ספורטאים צעירים שניחנו בתכונות כגון: חברתיות, יציבות רגשית, אמביציה, דומיננטיות, אחריות, מנהיגות, ביטחון עצמי ועקביות, זוהו כספורטאים בעלי סיכוי רב יותר להצליח בקריירה ספורטיבית.
אישמה־דגן השני היה מלך אשור, מלך במחצית הראשונה של המאה ה־16 לפנה"ס.
הוא החליף בשלטון את אביו שמשי־אדד השני והוחלף על ידי אחיו שמשי־אדד השלישי.
על פי רשימת מלכי אשור הוא מלך 16 שנים.
אישם גרין האריס היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל טנסי בשנים 1857–1862, וכחבר הסנאט של ארצות הברית משנת 1877 עד מותו.
הוא היה המושל הראשון של מדינת מערב טנסי.
האריס נולד ב-10 בפברואר 1818, והתחנך באקדמיית קאריק בוינצ'סטר טנסי, עד גיל 14. לאחר מכן עבר לפריס, טנסי, שם הצטרף לאחיו והפך לפקיד בחנות.
ב-1838 הוא עבר לריפלי, מיסיסיפי, אזור שבדיוק נפתח למתיישבים חדשים לאחר שנחתם חוזה עם האינדיאנים.
עם כספים שאחיו נתן לו, הקים עסק בריפלי.
לאחר שלוש שנים מכר את העסק וחזר לפריס.
לאחר שחזר לפריס, האריס החל ללמוד משפטים.
בשנת 1841 הוסמך ללשכת עורכי הדין והקים פרקטיקה משפטית רווחית.
הוא יהיה אחד מעורכי הדין הפליליים המובילים במדינה.
בשנת 1847, נכנס האריס לפוליטיקה כאשר הדמוקרטים המקומיים שכנעו אותו להתמודד נגד מועמד המפלגה הוויגית לסנאט הממלכתי של טנסי.
באוגוסט 1847, מועמד המפלגה הוויגית פרש מהמרוץ כאשר הערות נגד המלחמה שנאמרו על-ידו פגעו בכל מועמדי המפלגה.
זמן קצר לאחר שנכנס לסנאט המדינה האריס תמך בהחלטה שגינתה את שהיה הצעה (לא מוצלחת) בשנת 1846 בקונגרס ארצות הברית לאסור עבדות בשטח שנרכש ממקסיקו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
הסכסוך סביב הצעה זו היה אחד האירועים המרכזיים שהובילו למלחמת האזרחים האמריקנית.
בשנת 1849, האריס נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא בילה את מרבית זמנו בתקיפת "הפשרה של 1850" (Compromise of 1950), סדרה חוקים העוסקים בסוגיית העבדות בשטחים שכבשה ארצות הברית ממקסיקו במלחמת ארצות הברית-מקסיקו בשנת 1848,.
האריס זכה בכהונה שנייה ב-1851 ולאחר מכן בחר לא לרוץ בשנת 1853, לאחר שהמפלגה הוויגית השתלטה על בית המחוקקים של טנסי, וחילקה בצורה לא הוגנת את המחוזות כדי להביא לתוצאות הרצויות להם.
בשנת 1856, נבחר האריס לחבר האלקטורים עבור ג'יימס ביוקנן.
זה העניק להאריס הכרה כלל-ארצית במסע הבחירות של ביוקנן.
בשנת 1857 נפצע המושל אנדרו ג'ונסון בתאונת רכבת והוא לא הצליח להמשיך בקדנציה שלו.
האריס נבחר להחליף את ג'ונסון כמועמד דמוקרטי וזכה בבחירות מאוחר יותר באותה שנה.
האריס התמודד בהצלחה גם בבחירות של שנת 1859.
במהלך הקמפיין לנשיאות 1860, האריס, אשר תמך במועמדותו של ג'ון ברקינרידג' הצהיר כי על מדינת טנסי לשקול פרישה אם "קנאים פזיזים של הצפון" יצליחו להשתלט על הממשלה הפדרלית.
בעקבות בחירתו של לינקולן, האריס ביקש מהמחוקקים לקיים משאל עם האם המדינה צריכה לפרוש.
ההצעה הועלתה להצבעה בפני תושבי טנסי, ונדחתה ב־68,000 לעומת 59,000 קולות.
לאחר הקרב על פורט סאמטר, לינקולן הורה לטנסי לספק 50,000 חיילים.
האריס קרא את תשובתו לקהל בנאשוויל והצהיר כי "לא ישלח איש מטנסי", ואמר שהוא מעדיף לכרות את זרועו הימנית מאשר לחתום על הצו.
שבוע לאחר מכן האריס עמד לפני בית המחוקקים בטנסי וטען, כי האיחוד נהרס על ידי "המדיניות העקובה מדם והרודני של הנשיאות", וקרא לסיומן של קשרי מדינת טנסי עם ארצות הברית.
זמן קצר לאחר מכן המחוקקים אישרו להאריס להיכנס לקשר עם מדינות הקונפדרציה של אמריקה.
בסוף שנת 1861 צבא האיחוד פלש לטנסי, תוך ארבעה חודשים גורש האריס מנאשוויל וחבר לכוחות הקונפדרציה.
הוא המשיך להוציא צווים כמושל, אף על פי שמונה מושל צבאי חדש והתקיימו בחירות להחלפתו של האריס.
למרות זאת האריס המשיך לפעול כמושל טנסי.
לאחר המלחמה נמלט למקסיקו כאשר הוצא צו כנגדו.
בצו זה נאמר "עיניו עמוקות וחודרות – דוגמה מושלמת ללב של בוגד- עם קמטים של שד על מצחו.
מחקריו על ביצוע פשעים הביאו לו קרחת מוקדמת וזקן אפור." התיאור ניתן על ידי המושל החדש של טנסי שקיווה להתגרות האריס.
עם שאר הקונפדרציה, ניסה האריס לערוך איחוד עם הקיסר מקסימיליאן של מקסיקו.
כאשר מקסימיליאן הודח מהשלטון, האריס נמלט לאנגליה ב-1867. מאוחר יותר באותה שנה הצהיר מושל טנסי שהוא מבטל את הצו, האריס חזר לטנסי.
נאמר שהמושל, שפגש את האריס בנאשוויל עם חזרתו, הצהיר "כל עוד המנורה ממשיכה לבעור, החוטא האכזר ביותר יכול לחזור".
ב-1877, הדמוקרטים שוב שלטו בבית המחוקקים של טנסי והאריס נבחר לאחד ממושבי הסנאט של ארצות הברית.
אחת המשימות המוקדמות ביותר שלו, בקונגרס ה-46 (1879–1881), הייתה הוועדה של מחוז קולומביה.