tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפיד שהודלק בקברות המכבים ולאחר טקס בהשתתפות ותיקי וצעירי אגודות הספורט הלאומי כארגוני המכבי הצעיר והגדנ"ע, יצאו רצים אל ערי ישראל להעברת הלפיד.
בין הדברים שנאמרו באחד הטקסים מטעם מרכז המכבי:
דברים דומים לכך נכתבו בעבר גם על ידי הרב קוק רבה הראשי הראשון של ארץ ישראל:
מסורת מרוץ הלפיד בחנוכה מתקיימת מדי שנה בערים שונות ברחבי הארץ בסימן "אורם של גיבורים", זכר החשמונאים מועלה בגני הילדים ובמוסדות חינוך וציבור.
מדי פעם כשמתקיים משחק כדורסל תחרותי של נבחרת ישראל מול נבחרת יוון הוא מוזכר בהומור כקרב נוסף בין המכבים ליוונים.
מרד הבוקסרים (בסינית מסורתית: 義和團運動, מתועתק בפיניין Yìhétuán Yùndòng) היה התקוממות עממית שהתרחשה בסין בשנים האחרונות של המאה ה-19 (מסוף 1899 עד ספטמבר 1901) כנגד המעורבות המסחרית, הפוליטית והדתית של המעצמות המערביות, יפן ורוסיה בסין.
במהלך המרד נהרגו יותר מ-230 זרים, אלפי נוצרים סינים ומספר לא ידוע של מורדים ותומכיהם.
המרד נוהל על ידי האליטה הפוליטית של סין, ופרץ בתמיכתה.
בתחילת המרד הותקפו מיסיונרים נוצרים, לאחר מכן הותקפו מוקדים כלכליים, ולבסוף הוטל מצור על רוב השגרירויות בבייג'ינג.
בתגובה נוצרה קואליציה בין-לאומית של המעצמות (רוסיה, יפן, ארצות הברית, בריטניה, צרפת ועוד), שצעדה 55 יום מהנמל לבייג'ינג והכניעה את המרד.
ארצות הברית מנעה את חלוקת סין בין המעצמות, והוטל על סין לשלם פיצויים כבדים ביותר.
במרד השתתפו כ־140,000 לוחמים סינים.
שמו של המרד נלקח משמה של קבוצה מהפכנית בשם אגרופי הצדק ההרמוני (義和拳), שם שתורגם לאנגלית בצורה מפושטת מאוד: בוקסר (מתאגרף).
קבוצת אגרופי הצדק ההרמוני התנגדה בתחילה למשטר שושלת צ'ינג המנצ'ורית אך בסופו של המרד עברה לתמוך בה.
המרידה התרכזה בצפון מזרח סין, לאחר שהמעצמות האירופאיות החלו לדרוש לעצמן שטחים, קווי רכבת ומכרות.
הקיסרות הגרמנית, לדוגמה, הטילה מצור על הנמל בצ'ינגדאו בנובמבר 1897, לאחר ששני אזרחים שלה נהרגו בפרובינציית שאנדונג.
בחודש שלאחר מכן השתלטו הרוסים על שטחים בבעלות סינית.
צרפת ובריטניה השתלטו גם הן על שטחים בדרום המדינה בסמוך לטריטוריות שלהן בהונג קונג.
בנוסף, נאסר על סין לשפוט נתינים של מעצמות המערב, כאשר במקביל מיסיונרים מערביים פועלים במרץ להמרת דתם של סינים - כאשר סיני שמתנצר מקבל את חסות הכנסייה והקונסוליה וגם אותו מערכת המשפט הסינית לא יכולה לשפוט.
הדבר יצר חסות לפושעים לסוגיהם, והיווה מפלט לעושקים ומסוכסכים בסכסוכי ממון ושכנות ועוד.
מציאות זו יצרה תסכול רב בקרב שכבות ההמונים והיוותה כח מניע לפרוץ המרד.
פעילותם של הבוקסרים החלה בצפון פרובינציית שאנדונג במרץ 1898 תחת הסיסמה: "לסלק את שושלת צ'ינג, להרוס את הזרים".
הופעתה של התנועה הייתה כתגובה לחדירת המערביים למדינה והכישלון של החצר הקיסרית במימוש הצעדים ל"התחזקות עצמית" שנקבעו ברפורמת מאה הימים, רפורמה שהנהיג הקיסר גואנג שו' לשיפור השלטון והכלכלה הסיניים אשר נגנזה על ידי דודתו רבת הכוח של הקיסר – הקיסרית האלמנה צישי.
לאחר שהובסו על ידי חייליו הנאמנים של הקיסר באוקטובר 1899, זנחו הבוקסרים את שאיפותיהם האנטי-קיסריות והפנו את מלוא מאבקם אל המיסיונרים הנוצרים וקהילות המומרים שלהם, אשר נתפסו בעיניהם כסוכנים של הקולוניאליזם הזר.
חצר הקיסרות, כעת בשליטתה המלאה של צישי, קיבלה בברכה את הפסקת ההסתה נגדה מצד הבוקסרים ואישרה צווי הגנה למורדים, כיוון שראתה בהם דרך לסלק את המעצמות מסין.
בכך העלתה את חמתם של נציגי המדינות הזרות.
הקונפליקט בין הבוקסרים למערב הגיע לשיאו כאשר ביוני 1900 ביצעו הבוקסרים מתקפה נועזת על ריכוזי אוכלוסייה מערבית בערים טיינג'ין ובייג'ינג.
ב-20 ביוני נורה הדיפלומט הגרמני קלמנס פון קטלר, מה שהביא לפריצת עימותים גלויים בין המעצמות וסין.
החצר הקיסרית הכריזה מלחמה משותפת עם הבוקסרים נגד מדינות המערב ואילו המעצמות מצידן החלו מרכיבות כוח להגנת נציגויותיהן בסין.
על אף הכרזת המלחמה מצד החצר הקיסרית, מרבית מושלי המחוזות החשובים במזרח סין ובדרומה הגיעו להסכם על נייטרליות מול המעצמות.
צבא המעצמות מנה לבסוף 45,000 חיילים מהאימפריה היפנית, מארצות הברית, מאוסטרו-הונגריה, מבריטניה, מצרפת, מאיטליה, מרוסיה וכן חיילים סינים אנטי-בוקסרים.
הצבא הרב-לאומי כבש את טיינג'ין ובייג'ינג ב-14 באוגוסט.
הקיסרית צה שי, שלא קיבלה את התמיכה המצופה מצבאה, ברחה מבעוד מועד מבייג'ינג לשיאן.
ב-7 בספטמבר 1901 נכפתה על החצר הקיסרית חתימה על "פרוטוקול הבוקסרים" המאשרת הוצאה להורג של עשרה פקידי ממשל שהיו קשורים לפריצת המרד, ותשלום 333 מיליון דולר אמריקני.
סכום העתק ששולם על ידי הסינים, שימש בחלקו מאוחר יותר לתמיכה של בריטניה וארצות הברית בסטודנטים סינים ברחבי העולם ולהקמת אוניברסיטת צ'ינגחווה בבייג'ינג.
כישלון בית המלוכה להגן על סין מפני המערב, הביא לצמיחתה של תנועה רפובליקנית במדינה, שכעבור עשור סילקה את המשפחה הקיסרית מהשלטון, הדיחה את שושלת צ'ינג והביאה להקמת הרפובליקה הסינית.
זכויות היתר למערביים בסין הופסקו לבסוף בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20.
הסרט "55 יום בפקינג" (ארצות הברית, 1963) מציג את מרד הבוקסרים.
מרד האיכרים הרומני (ברומנית: Răscoala Țărănească din 1907) התחולל במרץ 1907 במולדובה והתפשט במהירות עד מונטניה.
העילה העיקרית הייתה מורת הרוח של האיכרים בשאלת אי-השוויון בבעלות על הקרקע, שהייתה בידי מספר קטן של בעלי קרקעות גדולים, אשר החכירו אותה לאיכרים.
באותה תקופה היוו האיכרים כדי 80% מכלל האוכלוסייה הרומנית וכ-60% מהם החזיקו מעט מאוד אדמה, אם בכלל, בעוד שהאחוזות הגדולות החזיקו בבעלותן יותר ממחצית מן האדמה החקלאית.
המרד החל על אדמתו של חוכר קרקעות יהודי בשם מוכי פישר, בכפר פלמנזי Flămânzi (שפירושו המילולי הוא "רעבים"); החוכר פישר, שנהג להחכיר את הקרקעות חכירת משנה לאיכרים, סירב לחתום על חוזים, המאפשרים תשלום חלקי בעבודה, עם האיכרים המקומיים.
משפחת פישר האוסטרית-יהודית החזיקה עד אז כ-75% מכלל האדמות החקלאיות בשלושה מחוזות רומניים של חבל מולדובה (מה שנקרא "נחלת פישר").
האיכרים, שחששו שמא יישארו ללא עבודה, וחשוב מזה, ללא מזון, החלו לפעול באלימות.
מוכי פישר נבהל ונמלט אל חברו בצ'רנוביץ בלי לחתום על החוזים עם האיכרים.
החשש להישאר ללא קרקע, שאותו העצימו, על פי הטענה, מסיתים אוסטרו-הונגרים, הוביל את האיכרים למרד.
המרד התפשט עד מהרה על רוב שטחה של מולדובה.
המפלגה השמרנית (Partidul Conservator) לא יכלה להשתלט על המצב והמפלגה הלאומית-ליברלית (Partidul National-Liberal) של טאקה יונסקו עלתה לשלטון.
ב־18 במרץ הוכרז מצב חירום, ובהמשך גיוס כללי, שבמהלכו גויסו 140,000 חיילים עד 29 במרץ.
הצבא הרומני החל לירות באיכרים.
מספר הקורבנות איננו ידוע למעשה, ואפילו מה שקרה אינו ברור, כיון שקרול הראשון, מלך רומניה הורה שכל הרשומות מאותם ימים יושמדו, כדי שממשלה שמרנית שתקום בעתיד לא תוכל להטיל את האשמה על הממשלה הליברלית.
המספרים שעליהם דיווחו דיפלומטים, ששהו ברומניה אותו זמן היו: בין 3,000 ל-5,000 (לדעת דיפלומטים אוסטרים) ובין 10,000 ל-20,000 (לדעת דיפלומטים צרפתים).
היסטוריונים קובעים את המספרים בין 3,000 ל-18,000, כשהמספר המקובל ביותר בשימוש הוא 11,000.
אולם למרד זה היו גם תוצאות חיוביות מבחינתם של האיכרים: כתוצאה מהמרד והלחץ הגובר על הממשל, חלקו השלטונות כ-40 מיליון דונם לאיכרים.
בעקבות הקשיים שהיו לממשלת רומניה בדיכוי המרד, הוחלט על הקמת משטרת ביטחון בשם סיגורנצה.
מרד הטורבן הצהוב (סינית: 黃巾之亂) היה התקוממות איכרים בני המעמד הנמוך נגד קיסר סין שפרצה בשנת 184. את המרד הנהיג ג'אנג ג'יאו (張角).
הסיבות למרד היו שחיתות בקיסרות ששלטה בה שושלת האן המזרחית.
הגנרל צָאו צָאו דיכא את המרד באכזריות, והביא להפסקתו.
המרידות חודשו ונמשכו עד שנת 205 לספירה.
התקוממות איכרים נגד קיסר סין ליו לינג די (ששלט בשנים 168–189), פרצה בשל התפוררות שלטון שושלת האן.
שרשרת קיסרים כושלים ששלטו ברצף אחרי תור הזהב של שושלת האן המזרחית.
הקיסרים לא הקדישו מספיק תשומת לב לנעשה מחוץ לארמונם (או שהיו צעירים מכדי לשלוט).
היחלשות מעמד האיכרים-חיילים והתחזקות מעמד הסוחרים המתעשרים, ומיסוי כבד עד ניצול של האיכרים.
שחיתויות שפשטו בכל רחבי הקיסרות, ובקרב הפקידות וממשלת הקיסרות.
המרד נקרא "מרד הטורבן הצהוב" מפני שהמורדים שהשתתפו בו קיבלו ממנהיגם ג'אנג ג'יאו (張角) טורבן (כיסוי ראש מסורתי) בצבע צהוב.
המורדים היו מאוגדים באגודות סודיות של דת הטאואיזם.
המרד היווה נקודת מפנה חשובה בהתפשטות דת הטאואיזם בסין (טאואיזם, או דאואיזם, היא דת הנחשבת לאחת משלוש הדתות הסיניות יחד עם הבודהיזם והקונפוציאניזם).
המרד פרץ בשלושה מוקדים עיקריים: ראשון במחוז וי מצפון לנהר הצהוב, שני במחוז יו (אזור בייג'ינג של היום), ושלישי במחוזות ינגצאן, ראונאן, ונאניאנג.
לאחר קרבות שנערכו במהלך השנים 184-185, והשתלטות של כוחות הקיסרות על מוקדי המרד השונים, הגנרל צָאו צָאו דיכא את המרד באכזריות, והביא לסיומו כשנה אחרי שהחל לאחר שג'אנג ג'יאו נהרג בקרב.
התחדשות המרידות ב-185 ומחיצתם בשנת 205
המרידה התחדשה בשנת 185. בשנת 189 הדיח דונג גוו (שר-מלחמה נוסף) את הקיסר ליו שון די, ורצח אותו בכלאו.
לאחר מכן הכריז דונג גוו על ליו שין די כקיסר האן המזרחית, וזה למעשה כיהן כשליט בובה אשר כיסה על פעולותיו של דונג גוו.
מעשיו האכזריים של דונג גוו הביאו בסופו של דבר לאיחוד כוחות השליטים הצבאיים האחרים בקיסרות, אשר אילצו את דונג זאו לסגת מהבירה לצָ'אנְג'אָן, שם נרצח בשנת 192.
בתום המרד בשנת 205 לספירה, שנטלו בו חלק מאות אלפים (על-פי הערכות כ-360,000 איש), ניצחה שושלת האן, אך סין שילמה מחיר כבד.
רבים נותרו חסרי בית, מבני ממשלה רבים נהרסו, והשליטה באזורים נרחבים נותרו מחוץ לשליטת הממשלה המרכזית.
צאו צאו מחזק את כוחו
מצב זה נוצל עד תום על ידי צָאו צָאו שבמטרה להשתלט על השלטון, בנה לעצמו כוח צבאי משמעותי.
צָאו צָאו היה אחד מכמה שרי-מלחמה (שליטים צבאיים) ששלטו בקיסרות, ושאפו להפיל את שושלת האן-המזרחית, ולרשת אותה.
צאו צאו מת ממחלה בשנת 220 לספירה.
נפילת שושלת האן המזרחית-תחילת תקופת שלוש הממלכות
בסופו של דבר שושלת האן המזרחית ששלטה 195 שנים (או 401 שנים כולל את שושלת האן המערבית) נפלה.
בשנת 220 עם מותו של צָאו צָאו, הודח הקיסר האחרון של שושלת האן, ליו שין די (שלאחר הדחתו חי בנוחות עד מותו בשנת 234, בגיל 53), על ידי צָאו פִּי בנו של הגנרל צָאו צָאו.
צָאו פִּי ושני גנרלים נוספים - לְיוֹ בֵּיי וסוּן צְ'וֵאן, חילקו את הטריטוריה ביניהם וכך החלה תקופת שלוש הממלכות.
מרד הדקבריסטים הוא כינוי למרד של הדֶקַבְּרִיסְטִים , חברי תנועה מהפכנית באימפריה הרוסית, שכינויה ניתן לה על שם ניסיון ההפיכה שביצעה ב-14 בדצמבר 1825.
חברי התנועה היו בני המעמד הגבוה ברוסיה, רובם אצילים, בעלי אחוזות וקציני צבא, אשר השתייכו לאגודות מחתרת שונות שפעלו ברוסיה באותה תקופה.
הקושרים היו כולם אנשים משכילים וצעירים – בזמן המרד לרובם עוד לא מלאו 30 שנה ורק שנים עשר מהם היו בני 34 ומעלה.
תנועות מחתרת אלו נוצרו בשל כמה גורמים: מלחמות נפוליאון שהביאו את רעיונות המהפכה הצרפתית וזכויות האזרח עד לרוסיה, מרידות של איכרי רוסיה בשנת 1812 וכן השתתפותו של צבא רוסיה במלחמות באירופה בשנים 1813–1814 (רבים מקציני הצבא, שהשתתפו מאוחר יותר בתנועת המרי, לקחו חלק במערכות אלו).
התנגדותם למשטר גברה כשפנה אלכסנדר הראשון אחרי קונגרס וינה לקו ריאקציוני מובהק במדיניות החוץ והפנים כאחד.
בייחוד עורר את חמתם המשטר שהטיל אלכסיי ארקצ'ייב אשר שלט למעשה על הצבא הרוסי והיה ידוע בדעותיו השמרניות, הפיקוח החמור שהוטל על האוניברסיטאות ברוסיה ואיסור על קיומם של מועדונים פוליטיים.
בקרב הקצינים שחזרו מאירופה ובחוגים אזרחיים הקרובים להם נוסדו למן 1816 אגודות סתרים שדגלו ברעיונות הקִדמה החברתית והמדינית של המערב.
הם התגבשו אחרי 1818 בשני ארגוני קושרים פעילים:
"אגודת הצפון" – מרכזה היה בסנקט פטרבורג וחבריה היו ברובם קציני חיל המשמר של הצאר.
"אגודת הדרום" – מנהיגם הרוחני והארגוני היה פבל פסטל, לאומני רוסי ויעקוביני צרפתי לפי השקפותיו.
הוא הטיף להחלפת המונרכיה ברפובליקה.
יתר על כן, הוא קידם בקרב חבריו רעיון להריגת הצאר ובני משפחתו.
הרפובליקה של פסטל תוכננה ברוח הרפובליקה הצרפתית, כלומר שכל בניה יהיו אזרחים שווים.
מכלל זה הוציא פסטל רק את הפולנים ואת היהודים, שאינם צריכים להתבולל בעם הרוסי.
לפיכך הציע להחזיר לפולין את עצמאותה, ואילו את היהודים הציע להגלות מרוסיה לאסיה הקטנה ולסייע להם להקים שם מדינה יהודית.
"אגודת הצפון" הייתה מפולגת לשניים: האגף הקיצוני, שבראשו עמדו המשורר קונדראטי רילייב והסופר מיכאיל בסטוז'ב, חסידי תוכניתו של פסטל; האגף המתון, שמנהיגיו היו הנסיך סרגיי טרובצקוי וניקיטה מוראביוב.
הללו צידדו במונרכיה חוקתית ופדרלית, שתיתן ערובה לזכויות האזרח, אך נמנעו מלנקוט עמדה ברורה לגבי הבעיות החברתיות ברוסיה.
הזדמנות נאותה להתחיל במרד נוצרה בימי המבוכה שנגרמה עקב מותו הפתאומי של אלכסנדר הראשון, הקיסר חשוך הבנים, ב-1 בדצמבר 1825. יורשו החוקי, אחיו קונסטנטין, הצהיר כבר במהלך שנות שלטונו של אלכסנדר על כוונתו לוותר על כיסא הצאר לטובת האח השלישי והפחות אהוד, ניקולאי.
אנשי "אגודת הצפון" החליטו לפעול, בלי שהייתה להם אפשרות להתקשר עם אנשי "אגודת הדרום" ולתאם את פעולות שני הפלגים.
ב-14 בדצמבר (על פי לוח השנה היוליאני), כשנקרא חיל המצב של פטרבורג להישבע אמונים לצאר ניקולאי הראשון, סירבו גדודים אחדים, בסך הכול כ-3,000 חיילים, למלא פקודה זו, ועל פי הוראת קציניהם התרכזו בכיכר הסנאט בקריאות: "אנו רוצים בקונסטנטין ובקונסטיטוציה".
בהמשך הגיעו לכיכר ימאים בפיקוד של ניקולאי בסטוז'ב.
לכיכר הגיע המושל הכללי של פטרסבורג, הגנרל מילורדוביץ', שהיה ידוע כגיבור מלחמת רוסיה–צרפת (1812).
הוא היה מוערך על ידי החיילים והתחיל לשכנע אותם להתפזר ולא למרוד.
אחד ממארגני המרד, קאחובסקי, ירה בגנרל והרגו.
הנסיך טרובצקוי ברח מן המערכה.
החיילים המורדים נשארו במקומם במשך שעות ללא הוראות ובאפס מעשה, ובינתיים הצליח ניקולאי לרכז נגדם כוחות עדיפים מקרב היחידות שנשמעו לפקודתו, ואלו גברו על המורדים עוד באותו היום.
אפילו לחיילים שבהם השתמשו לניסיון ההפיכה לא הסבירו הקושרים את מלוא כוונותיהם בנוגע לשינוי שיטת המשטר, והסתפקו בסיסמה "צאר טוב".
לקושרים בדרום נודעו מאורעות אלה רק כעבור עשרה ימים.
אף על פי שפסטל עצמו נאסר לפני כן בעקבות הלשנה של בוגד, ניסו חבריו להניף את נס המרד בשנית.
ב-29 בדצמבר הם הוקפו צבא ממשלתי עם ארטילריה וב-3 בינואר 1826 הם נאלצו להיכנע.
כל הדקבריסטים נאסרו ונלקחו לחקירה, עשרות נידונו למוות, אולם רק חמישה – פסטל, רילייב, קאחובסקי, מוראוויוב-אפוסטול ובסטוז'ב-ריומין – נתלו.
אף על פי שבניסיון הראשון לתלות אותם נקרעו החבלים ובניגוד למסורת שבה זוכים הנידונים במקרה כזה לחנינה, הורה ניקולאי על תלייתם בשנית; הייתה זו התלייה הפומבית האחרונה ברוסיה הצארית.
כ-120 איש ובכללם הנסיך טרובצקוי נידונו לעבודת פרך ולגלות לסיביר.
הללו שוחררו ב-1839 מעבודות הפרך, אך נגזר עליהם להישאר בגלות.
רק ב-1856, עם הכתרת הצאר אלכסנדר השני, זכו 29 הדקבריסטים שנשארו בחיים לחנינה גמורה ולחזרה לביתם ולמעמדם הקודם.
לאחר המרד הורה ניקולאי הראשון להקים את המחלקה השלישית בלשכת הוד מעלת הקיסר, שמפקדה הראשון היה הרוזן אלכסנדר בנקנדורף.
כעבור שנים הושפעו מהדקבריסטים בני הדור החדש של המהפכנים הרוסיים כמו הרצן ואוגריוב.
לב טולסטוי הושפע מאוד מבן משפחתה של אימו, הנסיך סרגיי ניקולאביץ' וולקונסקי, שהיה מראשי הדקבריסטים ואף ריצה עונש גלות בסיביר.
תיאור אירועי מלחמת 1812 בספרו מלחמה ושלום מושפע מן ההיסטוריוגרפיה הדקבריסטית, שביקשה לתאר את המלחמה כאירוע מכונן ביצירתו של העם הרוסי, שבו נטלו חלק שווה בני אצולה ואיכרים.
הרעיון לכתיבת "מלחמה ושלום" עלה כאשר ביקש טולסטוי לכתוב את הרומן "הדקבריסטים".
הסרט "כוכב הקסם והאושר" הוא סרט רוסי עלילתי המתאר את מרד הדקבריסטים ואת השלכותיו.
הסרט הופק בשנת 1975 באולפני לנפילם ונחשב לאחת ההפקות הגדולות של הקולנוע הרוסי באותה תקופה.
הסרט מחולק לשני חלקים: חלקו הראשון מוקדש למרד ולדיכויו, וחלקו השני (שעל שמו נקרא הסרט) עוסק במאבקן הקשה והממושך של נשות הדקבריסטים להצטרף אל בני זוגן בסיביר.
בדצמבר 2019 יצא לאקרנים שובר הקופות הרוסי ברית ההצלה המתאר בפירוט ניכר את אירועי המרד.
הסרט זכה גם לגרסה טלוויזיונית מורחבת בשם "ברית ההצלה: זמן הזעם" – חמשת פרקיה הראשונים שודרו ברשת KION, אך שאר הפרקים נגנזו בהוראה מן הקרמלין.
מרד החיות הוא סרט אנימציה שהופק על ידי חברת וולט דיסני בשנת 2004. זה היה הסרט המונפש האחרון של החברה באנימציה דו-ממדית עד לשנת 2009 עם הסרט "הנסיכה והצפרדע", הסרט מספר את סיפורן של שלוש פרות המנסות להציל חווה הנתונה בסכנת סגירה.
הסרט מתחיל בארצות הברית בתקופת המערב הפרוע כשמגי, הפרה המצחיקה, מספרת איך החווה בה גדלה נשדדה על ידי הנוכל אלמידה סלים, וכיצד האיכר הזקן שגידל את מגי, מכר אותה לאישה זקנה ונחמדה בחווה מלאת חיים שנקראה "חלקת אלוהים הקטנה".
בחווה פוגשת מגי את גרייס וגברת קאלוואי הפרות, ואת שאר חיות החווה.
כשהשריף מבשר לאיכרית הזקנה שהחווה תעמוד למכירה פומבית אם לא יכוסה כל חובה בזמן, היא נעצבת, אך מכריזה שהיא וחיות החווה יישארו יחד בטוב וברע.
אולם מגי לא מוכנה לקבל את רעיון המכירה הפומבית, ומארגנת את גברת קאלוואי וגרייס לנסות להשיג כסף בעיירה הקרובה.
בעיירה הן פוגשות את באק, הסוס הרברבן והנלהב, שאומר להם שהם צריכות לשלם 750$ כדי להציל את החווה, ואז מבחינה מגי בהודעת "מבוקש" ועליה קלסתרון של הפושע אלמידה סלים.
כשהיא רואה שהפרס על ראשו הוא 750$ היא מחליטה ששלושתן יחד יתפסו את הפושע.
בדרך הן פוגשות ארנב חסר מזל בשם ג'ק "בר המזל", והוא מלווה אותן למכרה שבו הפושע סלים מסתתר, בינתיים סלים מתכוון לקנות את "חלקת אלוהים הקטנה".
כשמגי, גרייס וגברת קאלוואי גילו זאת, הן ניסו ללכוד את הפושע אך ללא הצלחה.
כשהן רואות שסלים נוסע לחווה שלהן, הן לא יודעות מה לעשות עד שבאק מגיע ומוביל אותן לחווה, שם הן לוכדות את הפושע, כאשר הן חושפות את התחפושת שלו.
החווה ניצלת, וגברת קאלוואי מסכימה שמגי תישאר, יחד עם באק הסוס, ג'ק "בר המזל", והביזון של סלים המצטרפים אליה.
תקציבו של הסרט הסתכם בכ-110 מיליון דולרים אמריקניים.
בקופות הקולנוע בארצות הברית גרף הסרט רק כ-50 מיליון דולרים, אך בסיכום הכנסותיו מכל העולם הכניס הסרט כ-104 מיליון דולרים.
ובכך הצטמצם הכישלון הקופתי; הביקורות היו מעורבות.
הזמרת והמלחינה יהודית רביץ השתתפה בביצוע השירים בעברית (למעט אלו שבוצעו בידי השחקנים).
מרד האכרים האנגלי היה מרידה נגד המלך ריצ'רד השני, מלך אנגליה בן ה-14, בשנת 1381.
לאחר המגפה השחורה נוצר באנגליה מחסור בכוח אדם וכתוצאה מכך המשכורות החלו לעלות.
במטרה למנוע את עליית השכר, נחקקו חוקים שקבעו שכר מקסימום ונקבע שכל אדם המסוגל לעבוד חייב לעבוד.
בשנת 1377 הטיל אדוארד השלישי, מלך אנגליה מס גולגולת שנועד לממן את מלחמת מאה השנים נגד צרפת.
בשנת 1381, בתקופת שלטונו של המלך ריצ'רד השני, הועלה שיעור המס באופן חד וגבייתו הפכה לגמישה, כאשר סכומים שונים הוטלו על אנשים שונים, ועל כן נתפסה בעיני ההמון כשרירותית ומפלה.
כיוון שהמלך היה בן 14 בלבד, הייתה ליועציו מעורבות גדולה בענייני הממלכה, והם נחשבו בעיני רבים בעם כמושחתים.
השלטון הפעיל יד קשה במאמציו לגבות את המס.
כאשר ג'ון במפטון, אחד מגובי המס, הגיע עם שני עוזרים לעיירה ברנטווד באסקס, בשנת 1381, סירבו התושבים לשלם את המס בטענה שהם כבר שילמו מספיק, והמון זועם של מעל מאה איש בהנהגת תומאס בייקר גרש מהעיירה את גובי המס.
כאשר תגבורת נשלחה לברנטון מלונדון, הוציא ההמון להורג שישה מהפקידים בתגבורת והשביע את השאר שלעולם לא יחזרו לגבות מס.
שמועת המרידה התפשטה במהירות ובכל מחוזות אסקס וקנט סירבו אנשים לשלם את המס.
קבוצה גדולה של חמושים, מעודדים מההצלחה, יצאו ביוני לכיוון לונדון.
כאשר ההמון הגיע לבלקהית' בקרבת לונדון ב-12 ביוני, הוא פגש את הכומר ג'ון בול אשר טבע את האימרה: "כאשר אדם עדר וחוה טוותה, מי היה במעמד האצילים?" (?When Adam delved and Eve span, who was then the gentleman).
למחרת נכנס ההמון ללונדון והציג את דרישותיו בפני המלך, בהן ביטול הצמיתות ופיטורי חלק מהשרים, שנחשבו מושחתים.
במקביל, פשט המון על מצודת לונדון והצליח להיכנס פנימה, כנראה הודות לסיוע מבפנים.
ההמון חיסל את השרים שנמצאו שם, ובהם את סיימון מסדברי שהיה הלורד צ'נסלור והארכיבישוף של קנטרברי, ורוברט דה האלס שר האוצר.
למחרת היום, אחד ממנהיגי המורדים, ווט טיילר, נפגש לבדו עם המלך ואנשיו, והוצא להורג על ידיהם, לפי הנטען לאחר שנהג בגסות ושלף סכין.
המלך הצליח לשכנע את ההמון כי הכל כשורה ושדרישותיהם ימולאו ואמר להם לחכות לטיילר בנקודת מפגש רחוקה.
בינתיים הצליח המלך לגייס צבא של 7,000 חיילים, ויצא למסע לחיסול המורדים.
המלך הפר את כל התחייבויותיו למורדים ולא ביטל את המיסים החדשים כפי שהבטיח.
מרד היהודים נגד הרקליוס (613–617 לספירה) היה מרד של יהודי ארץ ישראל תחת השלטון הביזנטי נגד הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית, אשר התבטא בסיוע לצבא הפרסי-סאסאני בכיבוש הארץ וביחוד, בכיבוש ירושלים.
המרד היה חלק מהמלחמות הביזנטיות-סאסאניות (602–628 לספירה).
לוחמים יהודים ארץ ישראליים חברו לצבא הפרסי, במטרה לשחרר את עצמם ואת ירושלים מהשלטון הביזנטי השנוא עליהם.
בשנת 630 לספירה, ירושלים עברה שוב לידי הקיסר הביזנטי הרקליוס אך זמן קצר לאחר מכן, (בשנת 634 או 638 לספירה) היא נכבשה על ידי הערבים.
לאורך ההיסטוריה, היו כאלו שיחסו לתקופה זו את חורבן הקהילה הנוצרית על ידי היהודים והסאסאנים לא רק בירושלים, אלא ברחבי פלשתינה כולה.
דבר שאפשר, בהמשך, את הצלחת הפלישה הערבית.
עם זאת, מחקרים ארכאולוגים מודרניים אינם תומכים בקביעה זו.
תחת השלטון הביזנטי, ארץ ישראל חולקה לשני מחוזות: 1) המחוז הצפוני שכלל את הגליל והעמקים הגדולים, כונה בשם פלשתינה סקונדה (פלשתינה השנייה) ובירתו העיר טבריה; 2) המחוז הדרומי שכלל את מישור החוף הדרומי, מרכז הארץ, ירושלים, הנגב ומדבר יהודה.
מחוז זה כונה פלשתינה פרימה (פלשתינה הראשונה) ובירתה העיר קיסריה (Caesarea Maritima).
היהודים היוו מיעוט בתוך האוכלוסייה הכללית, ויחס השלטון הביזנטי אליהם השתנה בהתאם לשליט (הקיסר) ששלט באותה עת.
בתקופות מסוימות היהודים קיבלו אוטונומיה נרחבת - עם סנהדרין, בתי דין, ישיבות ובתי כנסת.
ראשי הסנהדרין בטבריה וראשי הישיבות הגדולות קיבלו מעמד של נכבדי רשות היחס ליהודים החל להשתנות במאה ה-5, בייחוד בזמן הקיסרים הונוריוס ותיאודוסיוס ה-2, עם ביטולו הרשמי של הסנהדרין (לאחר מותו של נשיאו האחרון רבן גמליאל השישי) והטלת גזרות קשות על היהודים.
הדבר גרם לתסיסה הולכת וגוברת בקרבם אשר התבטאה, במאה ה-6, במרידות מקומיות בצור, עכו, נצרת ושומרון, מרידות אשר דוכאו באכזריות.
כאמור, העיר טבריה הייתה בירת המחוז הצפוני של ארץ ישראל הביזנטית, העיר האחרונה בה התקיימה הסנהדרין, עיר שבאותה תקופה (וגם לאחריה), הייתה לאחד המרכזים החשובים ביותר להתפתחות היהדות התורנית.
בשנת 520 לספירה, הגיע לטבריה, מבבל, מר זוטרא בר מר זוטרא, בנו של ראש הגולה שהוצא להורג לאחר שמרד במלך הפרסי.
הוא התקבל בכבוד רב ומונה לראש ישיבת טבריה.
אך מלבד תחום התורה, למר זוטרא הבן היו גם שאיפות מדיניות מרחיקות לכת.
הוא שלח "כוהנים" (קרוב לוודאי שמדובר בחיילים או יועצים צבאיים) לעזרתו של מלך חמיר, יוסף ד'ו נואס, מלך שהתגייר יחד עם רוב עמו בדרום חצי האי ערב, לעזרה במלחמתו נגד חבש הנוצרית.
בנוסף, קשר קשרים עם שבטים ערביים בגבול פרס-ביזנץ, שבטים שנלחמו נגד שני הצדדים יחדיו.
פעילות זו של מר זוטרא הגיעה לידיעתו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון והתוצאה הייתה הטלת גזרות קשות על היהודים: חידוש הגזרות של קודמו תיאודוסיוס ה-2, בניית כנסיות בעיר טבריה, איסור תפילת יהודים אלא ביוונית בלבד, איסור לימוד המשנה ואזהרה חמורה למר זוטרא, לקיים גזרות אלו.
הגזרות עוררו כעס ותסיסה רבה בקרב היהודים והביאו לאותן מרידות מקומיות שהוזכרו קודם.
בשנת 602, המלך הפרסי מהשושלת הסאסאנית ח'וסרו השני, פתח במלחמה נגד הקיסרות הביזנטית בכוונה לכבוש שטחים נרחבים של הקיסרות במערב, כאשר אחת המטרות העיקריות שלו הייתה כיבוש מצרים העשירה.
המבצע הצבאי צלח, שטחים רבים נכבשו, ובשנת 613 נכבשה דמשק.
התקרבות הצבא הפרסי לארץ ישראל עוררה תקוות ושאיפות רבות בקרב יהודיה.
הם קיוו להשתחרר מהעול ההולך וקשה ומהגזרות של השלטון הביזנטי עם חזרה לאוטונומיה דתית כפי שהייתה בעבר.
הם קיוו לאפשרות של חידוש הישיבה היהודית בירושלים ואולי, אף לאישור בניית בית מקדש חדש, כפי שהפרסים אישרו בימי עזרא ונחמיה.
בחוגים מסוימים, התפתחו גם שאיפות משיחיות.
ייתכן שעדות לשאיפות ותקוות אלו אנו יכולים למצוא בסילוק 'העת לגעור חיית יער' לרבי אלעזר בירבי קליר, שכנראה חובר סמוך לאותה תקופה:ואשור (= פרס) יבוא עליה / ויטע אפדנו בגבוליה...
ויורגעו מעט אנשי קודש / כי ירשם אשור לייסד מקדש קודשבולטת כאן התקווה שהכובש הפרסי יאפשר ליהודים הקמה מחדש של בית המקדש וחידוש הקורבנות.
אך פעולות אלו יבוצעו תחת הנהגתו של מנהיג יהודי לוחם ("קצין"), כפי שכתוב בהמשך, בספר הפיוט:ותחילה יבוא מעוז ראש / במקדש מעט עם לדרוש / ויושם עליה לקצין ולראשלאור אווירה זו, אדם בשם בנימין, אחד מעשיריה הגדולים של טבריה, החליט להקים ולצייד כוח צבאי יהודי, שיצטרף לצבא הפרסי כעזר במלחמתו.
אין בידינו פרטים על משפחתו, יחוסו ועסקיו של אותו בנימין, אך העובדה שהוא הצליח להקים ולצייד צבא מוערך בכ-20.000 איש, מוכיחה את עושרו הרב ואת סמכותו.
בנימין גייס את חייליו מתוך אנשי טבריה עירו, מנצרת וגם מהכפרים של יהודי הגליל.
אישור לגיוס זה אנו מוצאים גם בכרוניקות של הפטריארך וההיסטוריון יוטיכיוס (Eutychius of Alexandria) הכותב שבדרכם לירושלים, אל חילות פרס הצטרפו חיילים מטבריה, נצרת והגליל.
עם הגעתו של הצבא הפרסי לטבריה, ב־614, נערך משא ומתן בין ראשי צבא זה ונכבדי טבריה ובראשם בנימין, ושני הצבאות התאחדו.
לפי מקורות נוצריים, שלא אושרו בממצאים ארכאולוגיים או אחרים, הצבא הפרסי-יהודי ערך טבח בקהילה הנוצרית של טבריה והחריב את כל הכנסיות בעיר.
למעשה, מרגע זה, ניתן לדבר על מרד צבאי יהודי נגד השלטון הביזנטי.
את גודל התקוות שהיהודים תלו במרד זה ניתן להרגיש ב-פיוט מאותה תקופה, פיוט המכונה "באותו יום":ומלכים מארץ אדום יתמו ויושבי אנטיוכיה ימרדו וישלימו ומעזיה ושומרון ירוחמובפיוט זה אדום היא, כמובן, ביזנטיון והערים המורדות הן אנטיוכיה, שומרון ו-"מעזיה".
מעזיה היא העיר טבריה, כפי שניתן ללמוד מהעדויות הבאות:
בגניזת קהיר נמצא מכתב של משה בן אשר אשר נכתב ב-"מעזיה טבריה העיר המפורסמת".
בנו של הנ"ל, איש בעלי המסורה אהרון בן אשר כותב בפתח ספרו "ספר דקדוקי הטעמים" שהוא "חי במעזיה המכונה טבריה אשר במערב ים הגליל".
הזכרת הערים אנטיוכיה, מעזיה (טבריה) ושומרון בפיוט, חשובה, היות שזו הדרך בה עבר הצבא הפרסי מדמשק לטבריה ומשם דרומה, דרך שומרון.
בשנת 614, לאחר כיבוש קיסריה, הצבא המשותף הפרסי-יהודי נכנס לעיר ירושלים וכבש אותה.
לפי כרוניקות נוצריות, גם כאן נערך טבח אכזרי באוכלוסייה הנוצרית וחלק גדול מהכנסיות הוחרבו.
ייתכן שלזמן קצר, מונה לשליט ירושלים יהודי בשם נחמיה בן חושיאל, אשר החל בתכנון בניית בית מקדש, אך הוא נרצח מספר חודשים מאוחר יותר.
המקורות ההיסטוריים על נחמיה בן חושיאל דלים מאוד, עקיפים ורוויים אווירה משיחית (יש שראו בו את "משיח בן יוסף").
בגידת הפרסים בבני בריתם היהודים
זמן לא רב לאחר כיבוש ירושלים וחידוש ישוב יהודי בה, חל שינוי דרסטי ביחסה של פרס לשותפיה היהודים, שינוי שכונה על ידי ההיסטוריון מיכאל אבי-יונה בשם "בגידת הפרסים בבני בריתם היהודים".
שינוי דרסטי זה נבע משתי סיבות:
סיבות פנימיות - המלחמה הממושכת והנרחבת בין פרס וביזנטיון דלדלה את משאביהן של שתי האימפריות וגרם לאי שקט פוליטי מתמשך, בצמרתן.
מטרות המלחמה בארץ ישראל - בסופו של דבר, מטרת הצבא הפרסי, ביורדו דרומה דרך ארץ ישראל, הייתה כיבוש מצרים.
מבחינה דתית, כלכלית או אסטרטגית, ארץ ישראל לא עניינה את מלך פרס, פרט לעיר קיסריה, נמל חשוב בים התיכון אז.
בניגוד לנוצרים וליהודים, לפרסים לא הייתה שום משיכה דתית או מיסטית לארץ ישראל ולירושלים.
לאחר שהדרך דרומה, למצרים, נפתחה, המלך הפרסי סבר שאין מקום לבזבז משאבים וכח צבאי למטרת שליטה בארץ ישראל.
גם המשך שיתוף הפעולה עם היהודים, מיעוט בארץ ישראל, נגד הרוב הנוצרי, נראה בלתי מוצדק ובלתי יעיל.
סיבות אלו הביאו לשינוי ביחס ליהודים.
הצבא של בנימין מטבריה פורק וגזרות קשות הוטלו על היהודים, בייחוד על יהודי ירושלים.
בהתחלה, נאסר עליהם להתגורר באזורים שונים של העיר, בתי תפילה יהודיים נהרסו ולבסוף, נערך בהם טבח.
חזרתו של הרקליוס וסופו של המרד
בשנת 628, התחלף השליט בפרס ובנו של המלך ח'וסרו השני, קבאד השני, עלה על כס המלכות.
זמן קצר לאחר מכן, הוא הוציא להורג את אביו ואת כל אחיו וכרת הסכם שלום עם קיסר ביזנטיון, הרקליוס.
במסגרת ההסכם, הוא החזיר לשליטה ביזנטית שטחים רבים שנכבשו על ידי הפרסים בימי אביו, כולל ארץ ישראל, ומסר לידיו את הצלב האמיתי (עליו נצלב ישו) שנלקח שלל מירושלים, כאשר זו נכבשה על ידי הפרסים בשנת 614.
הרקליוס מיהר לחזור לארץ ישראל ולעלות לרגל לקבר הקדוש בירושלים.
בשנת 629 הוא נכנס, בראש צבא, לעיר טבריה.
בפחדם מנקמתו, יהודי טבריה קיבלו את הקיסר בחגיגיות רבה ובנימין אירח אותו בביתו.
בנימין הודיע לו על כניעת צבאו היהודי בפני הקיסר וביקש ממנו חנינה לחיילים ולעצמו והבטחה להגנת הקיסר על האוכלוסייה היהודית.
הקיסר הרקליוס הסכים לכך ויצא בדרכו לירושלים כשהוא מבקש (או דורש) מבנימין להצטרף אליו.
האירוע של קבלת הקיסר הרקליוס בטבריה מתואר בכרוניקה של האימפריה הביזנטית שנכתבה על ידי הנזיר תיאופנס המוודה במאה ה-9.
הרקליוס נכנס לירושלים כמנצח, דרך שער הרחמים, כשהצלב האמיתי בידיו.
הקהילה הנוצרית, בראשה הבישופים, ביקשה מהרקליוס לנקום ביהודים, כאשר הם מתארים בפניו את מעשי הטבח וההרס שבצעו בנוצרים.
הקיסר שוכנע, אך טען שאין באפשרותו לבטל הבטחה שהוא נתן ליהודים, בהיותו בטבריה, ההבטחה להגן עליהם.
אנשי הדת הנוצרים החזירו שהם מוכנים לקיים יום צום ותפילה, ובזכותו הקיסר יהיה פטור מקיום הבטחתו ליהודים.
הקיסר הסכים לכך ולאחר יום הצום, הסיר את הגנתו על היהודים.
לאחר הסרת הגנת הקיסר על היהודים, הנוצרים ביצעו טבח ביהודי ירושלים ועל השורדים נאסר להתגורר בעיר.
סופו של בנימין מטבריה - הרקליוס דרש מבנימין להתנצר והוא הסכים (או נאלץ להסכים) לכך.
טקס הטבילה נערך באחד המנזרים בעיר שכם.
אין בידינו מידע על קורותיו לאחר ההתנצרות.
החשיבות ההיסטורית של מרד היהודים נגד הרקליוס
למרד היהודים נגד הביזנטים בהנהגת הקיסר הרקליוס, היו תוצאות שהשפיעו על גורל היהודים גם בעתיד:
טבח נוצרים והרס כנסיותיהם - תיאורי טבח גדול בנוצרים והרס רוב כנסיותיהם, בעת כיבוש ירושלים על ידי הפרסים והיהודים מופיעים בכרוניקות נוצריות מהתקופה ולאחריה.
הנזיר אנטיוכוס סטרטגיוס ממנזר מר סבא היה עד ראייה לכיבוש ירושלים ותיאר כיבוש זה בכרוניקה שלו "החרבת ירושלים" (Expugnatio Hierosolymae).
סטרטגיוס מספר שלאחר כיבוש ירושלים, נערך טבח בתושבים הנוצרים.
לאחר הטבח, היהודים חיפשו והוציאו ממחבואיהם את הנוצרים הנותרים ואלו נכלאו במערה בממילא.
היהודים פנו לכלואים והבטיחו את שחרורם תמורת התגיירות.
לפי סטרטגיוס, הנוצרים סירבו פה אחד.
היהודים הזועמים קנו מידי הפרסים 4518 שבויים נוצרים והוציאו אותם להורג במקום.
שאר הנוצרים ובראשם הפטריארך זכריה, נלקחו בשבי על ידי הפרסים לארצם.
בינתיים, היהודים המשיכו והרסו או שרפו את רוב הכנסיות בעיר.
סטרטגיוס מסביר את האסון שירד על ירושלים כעונש מידי האל על השחיתות שגברה באוכלוסייה הנוצרית והתבטאה בראוותנות הכמורה ובנהירת הקהילה הנוצרית למופעי קרקס ותיאטרון.
העונש הגיע לקיצו, עם החזרת הצלב האמיתי לירושלים.
רוב ההיסטוריונים מתייחסים לתיאורים אלו כמוגזמים מאוד.
חפירות ארכאולוגיות לא אמתו הרס מאסיבי של כנסיות בירושלים בעת הכיבוש הפרסי.
נזק או הרס נתגלה בכנסיות ספורות בלבד.
מאידך, בתקופה 1989-1993 נערכו חפירות ארכאולוגיות באזור ממילא ונתגלתה מערה עם שברי עצמות אדם.
מוערך שנקברו שם אלפי אנשים.
מאוחר יותר, החוקר יוסי נגר ערך מחקר על עצמות 526 שלדים שונים.
המסקנות היו שמדובר באנשים בגיל ממוצע 35–45, הרוב הגדול נשים (הסברה היא שרוב הגברים נטבחו והנשים נכלאו במערה) ושמדובר בנוצרים.
תיאורי הטבח השאירו רושם קשה על העולם הנוצרי, רושם שהשפיע במשך דורות.
רושם זה תורגם לוויכוחים עם היהודים, כתיבת כתבי שטנה נגדם ולתעמולה אנטי יהודית.
כפיית התנצרות - עד לימי הרקליוס, הכנסייה הקתולית, באופן רשמי, נמנעה מלכפות התנצרות על יהודים.
התסיסה היהודית והמרידות המקומיות שלהם נגד השלטון הביזנטי, הביאו לגזרות של השליטים נגדם ובין גזרות אלו, גם כפית המרת דת.
אנו רואים גזרות אלו כבר בימי שליטים שונים כמו מארקיוס ופוקאס וביחוד, בזמנו של יוסטיניאנוס.
מאידך, אין עדויות שגזרות אלו אכן נאכפו ולמעשה הרקליוס היה השליט הראשון שציווה על המרת דת לכל היהודים, באופן גורף.
מדובר בשינוי משמעותי היות שפירושו הוא שכפיית התנצרות אינה יותר עונש ליהודים ספציפיים שמרדו במלכות, אלא תקדים בו שליט נוצרי התייחס לכל היהודים כאשמים במרד נגד האל.
מרד הטבק באיראן (פרסית: قیام تنباکو) היה המרד הלאומי הראשון באיראן של העת החדשה, הוא התקיים בימי המדינה הנשגבת של פרס.
המרד פרץ בשנת 1890 בעידודה של העולמא ואנשי הדת עלי-אכבר פלאסירי, ג'מאל א-דין אל-אפגאני ומירזא חסן שיראזי ונמשך עד לשנת 1892. הסיבה העיקרית לפרוץ המרד הייתה מתן זיכיון בלעדי ל"חברה הקיסרית לטבק" הבריטית למכירה ולשליטה על הטבק ומוצריו באיראן.
מרד הטבק כלל סגירת חנויות, החרמת הטבק ואף הוצאת פתווה שאסרה על עישון ושימוש בטבק בקרב כל אזרחי איראן.
במחצית המאה התשע-עשרה כבר הפנה האסלאם את ראשו לכיוון המערב והראה רצון להתקדמות והתפתחות.
המעצמות היחידות בעלות העניין באיראן היו רוסיה ובריטניה.
עוד בשנת 1864 הקימו אנשי עסקים את קו הטלגרף הראשון באיראן כחלק מהתקשורת עם הודו ובשנת 1872 נתן נאסר א-דין שאה קאג'אר זיכיון לבריטי פאול יוליוס פון רויטר שהעניק לו את הזכות לפתח את איראן מבחינה טכנולוגית.
בתמורה לוויתור של האיראנים על המכס, קיבלו הבריטים את הזכות לייסד בנק באיראן, להקים רשת טלגרף ומסילות ברזל ולפתח את המשאבים המינרלים של איראן.
מכאן ואילך התפתחו יחסים מסובכים בין איראן לבין מעצמות העולם.
מצד אחד, שאף המנהיג האיראני ללכת בעקבות המערב והעולם המתקדם, ולשוות לאיראן נופך של מודרניות.
מנגד, עמדו העולמא, אשר ינסו לטרפד כל מהלך שיש בו משום הפחתת כוחם או דריסת רגל גדולה מדי של מדינה אחרת בתוך איראן, מה שמהווה איום רציני על כוחם.
כאמור, לבריטים ולרוסים היו האינטרסים המובהקים ביותר במזרח התיכון באזור איראן.
הבריטים ראו באיראן דלת לעולם המזרח-הרחוק ולמרכז אסיה, ואילו הרוסים קיוו להשיג גישה נוחה לקונסטנטינופול.
כל אחת מן המעצמות רצתה לבסס את ההגמוניה שלה באזור המפרץ ואיראן בפרט, דרך מס' אמצעים שהמרכזיים שבהם היו השפעה על השאה ועל ראשי ממשלתו, מסחר, הפחדה וזיכיונות.
לאיראן היה אינטרס לערב את מעצמות העולם על-מנת לשמור על עצמאותה.
לפי תפיסת עולמו של השאה האיראני, נאצר א-דין, אם למעצמות העולם יהיה רווח מההתפתחות הכלכלית של איראן, יהיה להן עניין לעזור לשמור על עצמאותה.
מירזא חוסיין חאן, ראש ממשלת איראן בשנים 1871–1873, היה מודאג מהתפשטות רוסיה והתקרבותה לגבול עם איראן.
הוא ניסה להשיג מבריטניה מסמך אשר יבטיח את הטריטוריה הקיימת של איראן כדי להגן על המדינה מפני פשיטה רוסית.
לאחר סירובה של בריטניה, חשב מירזא חאן שעל ידי שימוש בהון של בריטניה לצורך סלילת מסילת ברזל ופיתוח כלכלי נוסף של איראן, לבריטים יהיה רצון להגן על איראן מפני הרוסים, וכך גם איראן תתפתח מבחינה כלכלית.
לכן דחף מירזא חאן לחתימה על זיכיון גדול בין הברון פאול יוליוס פון רויטר לממשלת איראן.
במהלך המשא-ומתן בין הצדדים נתן רויטר שוחד לפקידים בכירים בשלטון האיראני, על-מנת שיעזרו לקדם את הזיכיון.
בשנת 1872 שכנע מירזא חאן את השאה נאצר א-דין, ששאף להקמת מסילת ברזל באיראן ולא השכיל להבין את הסכנות שבכך, לחתום על זיכיון רויטר.
הסעיפים העיקריים בזיכיון העניקו לברון רויטר את הזכות לבנות מסילת רכבת מהים הכספי דרומה, לפתח מפעלים, לשלוט במחצבים ובחקלאות ולמעשה לפתח כל יוזמה של מודרניות.
במהרה קמו מתנגדים רבים לזיכיון, ביניהם האופוזיציה האיראנית והרוסים, אשר הצליחו לעכב את התחלת העבודות על מסילת הברזל.
אפילו אשתו של נאצר א-דין שאה הצטרפה למתנגדיו, לאחר שנשלחה חזרה לאיראן במהלך ביקור השאה בבריטניה בגלל שלא יכול היה להגן על צניעותה בחו"ל.
הפקידים במשרד החוץ לא אהבו את הזיכיון בגלל העוינות שהוא עורר אצל הרוסים, ולכן טרפדו תמיכה בריטית בפרויקטים הכלכליים הגדולים באיראן.
בעקבות לחץ מצד העולמא ונכבדים אחרים, השאה פיטר את ראש ממשלתו, מירזא חאן, וביטל את הזיכיון שניתן לרויטר.
התנועה שקמה נגד זיכיון רויטר וכללה אנשי עולמא, פקידים, אנשי ממשל, ואף כאלו שהושפעו מרוסיה, הייתה אמנם קטנה בגודלה בהשוואה לתנועה שתקום מאוחר יותר במרד הטבק, אך הייתה ניצוץ של התנגדות עממית כללית כנגד זיכיונות זרים וכנגד פתיחות יתר של הממשל האיראני.
בשנת 1888 שלחו הבריטים את סר הנרי דראמונד וולף לאיראן כדי להגביר את כוחה של בריטניה בקבלת ההחלטות באיראן ובהתמודדות עם רוסיה.
בלחצו של וולף אישר השאה שיט בינלאומי בנהר הכארון (Kārun), מה שאפשֵר להעביר סחורות מערי הנמל לתוך איראן בזול, וכך לתת השפעה גדולה יותר למעצמות אירופה בתוך איראן.
הרוסים מחו בטענה שהם הסכימו בעבר עם האיראנים על-כך שלא יתנו זיכיונות תחבורה ללא אישור הרוסים, אך האיראנים הכחישו שנחתם הסכם כזה.
מאוחר יותר ניתן לרויטר זיכיון להקמת בנק באיראן, שבסיסו בטהראן ויש לו מספר סניפים ברחבי המדינה.
הבנק יכול היה להנפיק שטרות כסף, דבר שגרם לכעס בקרב חלפני הכספים באיראן שנאלצו להפסיק את הנפקת השטרות.
הרוסים יצאו גם נגד זיכיון הבנק ובתמורה הם קיבלו זיכיון לבנק רוסי באיראן ומספר זיכיונות לסלילת כבישים.
ב-8 במרס 1890, בלחץ של וולף על השאה, ניתן לבריטי מייג'ור (רב-סרן) ג'רלד טאלבוט זיכיון בלעדי למכירה ושליטה על הייצור והייצוא של הטבק ומוצריו באיראן למשך 50 שנה.
בתמורה חויבה החברה של טאלבוט לשלם 15,000 ליש"ט בשנה ורבע מרווחיה לאוצר המדינה האיראנית.
וולף ככל הנראה תפס את הזיכיון כמשהו שיתרום לשגשוג של המדינה, ובהתלהבותו הוא התעלם מהעוינות שזיכיון זה עלול ליצור בקרב הסוחרים וחלפני הכספים, בגלל הפגיעה בעבודתם.
כצעד ראשון להשתלטות על נכסי הטבק באיראן, נקבע כי כל היצרנים, בעלי המפעלים לייצור מוצרי טבק, ומגדלי הטבק היו צריכים לקבל אישור מהחברה הזכיינית לייצור ושיווק הטבק ומוצריו.
כמו כן, חויבה החברה הבריטית לרכוש את כל המקטרות ומוצרי הטבק מבעליהן האיראנים.
על המחיר היו אמורים שני הצדדים בעסקה לשאת ולתת ולקבוע בדרך ידידותית מחיר שמוסכם על שניהם, אך במידה ולא יכלו להגיע להסכמה, היה עליהם לפנות למתווך חיצוני ששניהם סומכים עליו, ולתת לו לקבוע את המחיר (לפי סעיף 6 בהסכם).
כאשר הסוחרים הבינו כי זיכיון הטבק עומד לפגוע קשות בפרנסתם, והעולמא הבינו כי זו ההזדמנות שלהם להראות את כוחם ולהתנגד לדריסת הרגל המערבית באיראן, הם חברו יחדיו והרימו את נס המרד נגד המשטר האיראני.
למעשה, הסוחרים ואנשי העסקים הם אלו שעמדו מאחורי המרד ודאגו לארגן את כל העם, לקדם את המרד, לתכנן את פעולות ההתנגדות ואפילו לערוך את הטיוטות של הצהרות העולמא בתקשורת ומול השאה, אך הם עצמם נשארו מאחורי הקלעים ונתנו לעולמא להיות הנציגים של ההתנגדות כלפי חוץ ולעמוד מול השאה.
לפי גישה בה נוקט מנסור מועדל, לסוחרים היה אכן חלק נכבד מאוד בהובלת המרד והחייאתו, ואילו דווקא העולמא לא היו אחידים בגישתם.
חלקם תמכו בזיכיון, וחלקם תמכו בהתנגדות לשלטון, בהתאם לאופי הקשר שלהם עם מערכת השלטון או עם מעמד הסוחרים באיראן.
עם הגעת עובדי החברה הבריטית לאיראן, פרצו פרעות בעיר שיראז - סוחרים סגרו חנויות במחאה על הזיכיון ואיש דת בשם עלי-אכבר פלאסירי החל ללבות מרד וקרא למלחמת קודש נגד חברת הטבק.
פלאסירי הוגלה לעיראק, יחד עם ג'מאל א-דין אל-אפגאני, ושם הם הפעילו לחץ על איש הדת הבולט ביותר שהוביל את המרד נגד זיכיון הטבק באותו זמן, מירזא חסן שיראזי כדי שיפעל כנגד השאה האיראני.
הכעס גבר בקרב כל שכבות האוכלוסייה.
סוחרי הטבק הבינו כי מרגע שיוטל פיקוח על מכירת הטבק, יהיה עליהם למכור אותו במחיר שנקבע על ידי החברה הבריטית.
בעלי הקרקעות חשו כי זו למעשה הפקעת האדמות מידיהם ונתינתם לידיים זרות.
העולמא, אשר ראו את נפילתן של הודו ומצרים בידי מעצמות אירופה, חששו כי הזיכיון מסמל תהליך דומה שמתחיל באיראן, והם גם פחדו מפני שינוי בגישה הדתית של תושבי איראן בעקבות הפתיחות למערב וקבלת זרים בעלי דת שונה.
באיסטנבול פורסם העיתון הפרסי אח'תר (כוכב), ובו נכתב כי סוחרי הטבק המקומיים ינושלו מפרנסתם, ייאלצו לחפש עיסוקים אחרים וייפגעו.
ואכן, האסלאם, שהיה דתם של מרבית החברים בהתנגדות לשלטון, הוא היה הדבק שאיחד את כל המגזרים השונים שהרכיבו את המרד.
בשלב מאוחר יותר של ההתנגדות לזיכיון, שיגר המג'תהאד הבכיר, שיראזי, איגרת מחאה לשאה ביולי 1891. בעוד הוא מחכה לתשובת השאה, שיגר שיראזי בנובמבר 1891 מכתב לאיש דת בכיר בטהראן, מירזא חסן אשתיאני בו ביקש ממנו להתערב בנושא.
כחודש לאחר מכן, בדצמבר, פורסם פתווה אשר אוסר את עישון הטבק באיראן, שכן הוא עובר דרך ידיים בריטיות, ידי זרים, ולפי השיעה כל מי שאינו מוסלמי הוא טמא ולכן גם הטבק טמא.
על הפתווא היה חתום שיראזי, אם כי לא נמצאה שום התכתבות המוכיחה כי שיראזי באמת נתן את ההוראה להוציא אותו.
במהרה פסקו כל האיראנים לעשן, כולל המקורבים ביותר לשאה עצמו, אפילו נשותיו.
בשנת 1892, כאשר השאה הבין כי לא נותרה לו ברירה, הוא ביטל את זיכיון הטבק והשאיר את איראן עם חוב של חצי מיליון ליש"ט, אותו היה צריך השאה לצמצם בעזרת הלוואות מבריטניה ומרוסיה.
היו מספר סיבות אשר השפיעו על היקף המרד.
הסיבה הראשית הייתה הפגיעה הקשה שפגע זיכיון הטבק בחיי העם, לעומת הזיכיונות הקודמים.
לזיכיון הטבק הייתה השפעה ישירה על חיי הסוחרים שפרנסתם נפגעה ממנו, כמו גם פשוטי העם שחששו מעליית מחירי הטבק והסיגריות.
בעיתון אח'תר (כוכב) שיצא לאור באיסטנבול, אף נכתב כי כל רווחי הטבק יועברו לידיים בריטיות, והסוחרים האיראנים יאלצו למצוא לעצמם פרנסה חדשה.
פגיעה כזו חזקה באוכלוסייה לא הייתה קיימת, לדוגמה, בזיכיון רויטר שכן הוא קיבל את הרשות לנצל אוצרות טבע שעוד לא הופקו ולכן הפגיעה באזרח הפרטי באיראן הייתה מורגשת פחות.
סיבה נוספת לעוצמת המרד הייתה נעוצה בחשש של העולמא כי דריסת הרגל הבריטית הגסה כל-כך באיראן, תביא להיחלשות מעמדם של אנשי הדת, ולהתרחקות העם מהאסלאם הדתי.
הייחוד של מרד זה היה בכך שהוא התבצע בשיתוף של מספר גורמים באיראן, אשר לא היה להם מכנה משותף.
זה לא היה מרד דתי בהכרח, אלא הוא נבע מסיבות רבות - כלכליות, חברתיות, פוליטיות ובינלאומיות.
עם זאת, יש לציין כי מובילי המרד כלפי חוץ היו העולמא השיעים.
הם, בעלי הכוח הדתי במדינה, הצליחו לאגד תחתיהם את כל הגופים השונים.
לייחודיות של מרד הטבק נוסף נדבך חשוב והוא עממיות המרד.
אין עוד אף דוגמה להתנגדות כל-כך מקיפה במזרח-התיכון, ואולי בעולם כולו, בה עם שלם מתגייס למען מטרה משותפת ופועל על ידי הפגנות, שביתות והפסקת העישון כדי לבטל את רוע הגזירה שניחתה עליו מידי השלטון.
נוסף על-כך, שלא כמו מחאות אחרות בעולם, מרד הטבק החל בצורה יחסית ספונטנית אך מתואמת בכל הערים הגדולות של איראן ולא רק בעיר מסוימת, כפי שקרה עד אז.
לכך תרמה רבות הנהגת המרד, העולמא, אשר ניצלו את מקום הכינוס הטוב ביותר, המסגד, ובו קראו ליציאה נגד הזיכיון, הסבירו את הפתווא (פסק הלכה) שהוציא שיראזי ועודדו את ההתקוממות כנגד השלטון.
השפעת העולמא הייתה כה חזקה, עד כי ניתן לראות במספר הפגנות את ההמון לבוש בתכריכים, כסמל להשלמה עם מותו, ומסמן לשלטון שהוא מוכן להילחם על זכויותיו גם במחיר של מוות למען האסלאם.
השפעות המרד על אוכלוסיית איראן
המרוץ להתמערבות איראן שהונהג על ידי מנהיגי איראן, לווה באופן שוטף בידי העולמא השיעים, שדאגו להראות את טביעת רגלם בכל פעולה באיראן.
אחת התוצאות החשובות ביותר של מרד הטבק, אשר השפיעה על ההיסטוריה האיראנית, היא שיתוף הפעולה הפורה שנוצר בין קבוצות שונות באוכלוסייה, בניצוחה של העולמא.
הם הבינו כי כל קבוצה כזו מייצגת אינטרסים שונים ועל ידי שיתוף פעולה ביניהם, הם מייצגים את העם על כל זרמיו ויש ברשותם את היכולת לאגד המונים למען מטרה משותפת.
את הכוח הגלום בה תגלה התנועה הזו שוב בהתקוממויות שונות בהמשך ההיסטוריה של איראן, והדוגמה הבולטת הראשונה לכך הייתה כבר בראשית המאה העשרים - ב"מהפכה החוקתית".
ל"מהפכה החוקתית" אשר פרצה באיראן בתחילת המאה העשרים היו דוגמאות הצלחה ממדינות שונות בעולם.
וכך, בשנת 1906 התכנס המג'לס (אספה לאומית) הראשון באיראן וכונן חוקה, עליה חתם השאה.
מנגד, חשוב להדגיש כי דווקא מעמד הסוחרים לאחר המרד המשיך לרדת בהדרגה ועד סוף המאה התשע-עשרה, הסוחרים איבדו את השליטה שהייתה להם בשוק האיראני.
בחצי ממסחר החוץ באזור צפון איראן שלטו הרוסים, ואילו באזור הדרומי ידם של הבריטים הייתה על העליונה.
רבים מהסוחרים ניסו לשנות כיוון.
הם קנו אדמות, ויחד עם בעלי אדמות ותיקים יותר, החלו לייצא כותנה ואופיום, מה שהפך אותם לרגישים יותר לתנודות בשוק העולמי ואת כלכלת איראן לפגיעה יותר.
תפיסת המרד בעיני השלטון ובעיני המורדים
מרד הטבק לא היה צעד שכוון רק נגד פעולה מסוימת של המשטר האיראני, זה היה עימות ארוך שנים בין העם לבין המדינה, בו העולמא ואנשי הדת בכלל באיראן נתנו את הטון, את הכיוון ואת התוצאות אליהן הם רוצים להגיע.
זו הייתה הפגנת כוח יוצאת דופן בהיסטוריה של איראן ואולי של העולם כולו - זו הפעם הראשונה בתולדות איראן בה קמה תנועת מחאה בסדר גודל כל-כך גדול אשר מצליחה לשנות דבר שחשוב לה.
נראה כי שליטי איראן לא הבינו את משמעות מרד הטבק, כי במהלך השנים שאחרי המרד ועד המהפכה הקונסטוציונית הם המשיכו לנסוע לחו"ל למדינות אירופה ואף נתנו זיכיונות נוספים למדינות שונות, כמו הסכם המכס עם בלגיה (1898) והסכם הדלק עם בריטניה (1901).
את עיקרון שיתוף הפעולה בין כל הגופים תחת שלטון העולמא, למדו תושבי איראן ויישמו אותו מאוחר יותר במהפכות נוספות.
אולם דווקא המלך, כמו גם המעצמות האירופאיות, לא הבינו את חשיבות העולמא בחיים באיראן ולא השכילו לשתף אותם בשלטון בעתיד.
חוסר ההבנה הזה הוא שהוביל בשנות השבעים של המאה העשרים להשתלטות השיעים על השלטון באיראן.
יש הרואים בתנועות המחאה האיראניות שהחלו מסוף המאה התשע-עשרה את הבסיס להתפתחותה של התנועה הלאומית האיראנית.
התקופה של סוף שנות השמונים באיראן של המאה התשע-עשרה הייתה תקופה של התקרבות למערב וניסיון חיקוי של דרכיו, תוך רצון להבאת המודרניזציה וההתקדמות אל תוך איראן כדי לפתח אותה ולהצעיד אותה קדימה יחד עם שאר מעצמות אירופה והעולם.
לאיראנים נפתח פתח להשוואת אורח חייהם עם חיים אחרים באירופה המערבית, איסטנבול העת'מאנית והודו.
יותר תושבים יכלו לצאת לחוץ לארץ ולראות עולם, ללמוד, לטייל ולעשות עסקים.
רבים מהם חזרו לאיראן עם רעיונות חדשים של ליברליות, סוציאליזם ואידאולוגיות שערערו את אושיות השלטון האיראני.
אולם, תקופה זו גם הביאה איתה הרבה כעס ותסכול בקרב תושבי איראן.
מאותם ניסיונות קידמה סבלו כמעט כל השכבות.
הסוחרים שנאלצו להתחרות בסחורה מיובאת וזולה יותר, אנשי הדת שהיו צריכים להתמודד עם השפעות מערביות-נוצריות ועם חדירת מיסיונרים לאיראן.
אנשי עסקים ודיפלומטים שהיו צריכים להיפתח לעולם חדש ולהתאים עצמם לסביבת עבודה לא מוכרת וזרה.
ולבסוף, העולמא, אשר לאורך כל אותה תקופה עמדו על רגליהם האחוריות בניסיון להשאיר בידיהם את כוח האופוזיציה וההתנגדות לשלטון, ולהוביל אחריהם את העם במקביל להתמודדות עם איומים מבחוץ על האסלאם.
נוכח כל אלה, זה היה אך טבעי שבמוקדם או במאוחר יפרוץ מרד עממי בקרב תושבי איראן והכעס, מלווה ברעיונות אידאולוגיים חדשים ייצא החוצה וינסה להשפיע על דרכי השלטון באיראן.
העולמא היו השכבה בחברה אשר ניצלה את מעמדה, ואת גישתה לכלל האוכלוסייה, על-מנת להרים את נס המרד נגד המשטר, ולאגד תחתיה באופן מפליא את כל שכבות האוכלוסייה כדי ליצור שינוי במדינה.
מרד הטבק יצר שינוי תפיסתי ביכולות של תושבי איראן ופתח פתח לאידאולוגיות חדשות שהביעו את רצונם של תושבי איראן.
מכאן ועד להתפתחות חוקה באיראן, ותנועות לאומיות בשלב מאוחר יותר, הדרך הייתה קצרה.
העולמא, לעומת המשטר האיראני ומעצמות העולם, ידעו לנצל היטב את כוחם והבינו כי בידיהם היכולת לשנות את גזרות הממשל וליצור שינוי במדינה וכך, בסופו של דבר, אף להגיע לשלטון.
אין ספק כי מרד הטבק היווה אירוע מכונן ביצירת איראן המודרנית, והוא הניצוץ אשר הצית את להבת הלאומיות האיראנית בקרב תושבי איראן.
מנשרי, דוד, איראן: בין אסלאם ומערב, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ו/1996.
לואיס, ברנרד, המזרח התיכון - אלפיים שנות היסטוריה: מעליית הנצרות עד ימינו תל אביב: עם עובד/משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1955.
מרד הזאנג' הוא הכינוי להתקוממות עבדים מאורגנת של 14 שנה בין 869–883 כנגד הח'ליפות העבאסית.
בהמשך, המרד התרחב וכלל עבדים רבים בני לאומים שונים מכל אזורי הח'ליפות, וגבה מעל מאות אלפי חיים לפני שדוכא לחלוטין.
המונח זאנג', בו השתמשו ערבים-מוסלמים תחילה בדרך כלל כדי להתייחס לעמי הבנטו בחוף הסוואהילי , נחשב בהמשך כמונח שהתייחס לעבדים שחורים אפריקאים באופן כללי.
מספר היסטוריונים ערבים בני אותה תקופה, בהם מוחמד אבן ג'ריר א-טברי ואל-מסעודי, רואים במרד הזאנג' כאחת "ההתקוממויות האכזריות ביותר" מבין המהומות הרבות שפקדו את הממשל המרכזי העבאסי.
חוקרים בני זמננו אפיינו את הסכסוך כ-"אחת המרידות העקובות מדם וההרסניות ביותר שתולדות מערב אסיה תיעדו", ובמקביל ציינו את סיקורו כאחד מתוך "המערכים המתוארים באופן מלא והרחב ביותר בכל הכתיבה ההיסטורית האסלאמית הקדומה".
ההרכב המדויק של המורדים נותר שנוי במחלוקת ונתון לפרשנויות שונות, הן בנוגע לזהותם והן בנוגע לשיעור העבדים המשועבדים והחופשיים ביניהם.
בתרבות הפופולרית של ימינו, מרד הזאנג' מוזכר במשחק "Assassin's Creed Mirage" בסגנון פעולה-הרפתקאות משנת 2023.
עבדי הזאנג' הובאו על ידי סוחרים ערבים מחופי מזרח אפריקה דרך סחר העבדים שמדרום לסהרה וסחר העבדים באוקיינוס ההודי, ונוצלו בעיקר לצורכי עבודה חקלאית כחלק מכלכלת המטעים של הסוואד (השם ששימש בתקופה האסלאמית הקדומה בין המאות ה-7-12 לתיאור דרום עיראק שפירושו "אדמה שחורה" או "אדמה חקלאית").
הביקוש לעבודות כפייה זולות בתקופה הזו הונע על ידי ערבים אמידים מעיר הנמל בצרה, שרכשו אדמת ביצות נרחבות באזור שמסביב לעיר.
בניגוד לפרסים שקדמו להם, הערבים לא השקיעו בתקופתם במערכות השקיה מתוחכמות באזור, ולכן הקרקע איבדה את הפריון שלה ונעשתה מליחה.
האדמות הללו ננטשו כתוצאה מהגירת איכרים והצפות חוזרות ונשנות לאורך זמן, אך ניתן היה להחזיר אותן למעמד ראוי לעיבוד באמצעות עבודה אינטנסיבית - שבוצעה על ידי הזאנג'.
מקומיים אמידים הצליחו להשיג בעלות על האדמות הללו בתנאי שיהפכו אותן לניתנות לעיבוד.
כתוצאה מכך, הם רכשו מספר רב של עבדי זאנג' ועבדים מקבוצות אתניות אחרות, שהוכנסו למחנות עבודה והוטלה עליהם המשימה לגרד את שכבת הקרקע העליונה המלוחה כחלק מתהליך השיקום, על מנת לאפשר גידולים חקלאיים בקרקע.
מאז, הזאנג' ואחרים שימשו לעבודה במדברי המלח של הסוואד, במיוחד באזור סביב בצרה.
תנאי העבודה והחיים של הזאנג' היו אומללים ביותר.
העבדים נכלאו במחנות ועבדו בתנאים קשים.
העבודה כשלעצמה הייתה קשה מאוד, והם לא זכו להפסקות.
מנת המזון היומית שלהם כללה כמה תמרים בלבד.
כרוניקות מהתקופה סיפרו בהמשך על עוני ומחלות שהתפרצו בקרב הזאנג'.
כמו כן הזאנג' זכו ליחס גרוע מצד האדונים הערבים-מוסלמים שלהם.
כתוצאה מהסבל הרב שנאלצו לסבול, התבצעו שני ניסיונות קודמים מצד הזאנג' למרוד באדונים שלהם שהתרחשו בשנים 689–690 וב-694. זוג המרידות נכשלו במהירות ומאז מעט ידוע על תולדותיהן לפני המרד הגדול של שנת 869.
במהלך התקופה הזו שישה ח'ליפים ירשו זה את זה במהירות בסדרה של מאבקי כוח עד שהסתיימו לבסוף עם זכייתו של אל-מעתמד בח'ליפות בתמיכת חיילים טורקים.
לאורך שנות ה-860, דעתן של הסיעות השונות בבירה הוסחו על רקע הסכסוך הפנימי הזה בח'ליפות, מה שהביא למותם של מספר ח'ליפים, מפקדי צבא ובירוקרטים, לפרוץ מהומות חיילים מרובות, מלחמת אזרחים הרסנית בין 865–866 ומרד גדול של פלג הח'וארג'ים בשנת 866 .
האנרכיה בסמארה אפשרה למספר מחוזות ליפול לידי המורדים, בעוד שמושלי המחוזות היו חופשיים לפעול באופן עצמאי בשטחים שהוקצו להם.
אובדן המחוזות בפועל, בתורו, הביא לירידה בהכנסות המסים שקיבלה הממשלה המרכזית, מה שהחריף עוד יותר את המשבר בבירה ופגע ביכולתה של הממשלה להגיב ביעילות לאתגרים נגד הסמכות שלה.
חוסר היציבות המתמשך הזה הקל מאוד על ההצלחה הראשונית של מרד הזאנג', שכן הממשלה הוכיחה את עצמה כמי שלא מסוגלת להקצות מספיק כוחות ומשאבים כדי להכניע את העבדים המורדים.
מנהיג המרד עלי אבן מוחמד
מנהיג המרד היה עלי אבן מוחמד, שמוצאו האתני נתון למחלוקת עד היום.
מעט ידוע על משפחתו או על חייו המוקדמים עקב מחסור במידע ודיווחים סותרים.
על פי גרסה אחת, סבו מצד אביו היה צאצא של בני השבט מחצי האי ערב עבד אל-קייס , ואמו הייתה צאצאית של בני השבט בנו אסד גם כן מחצי האי ערב.
כמה פרשנים מאוחרים יותר הניחו שהוא היה ממוצא פרסי ולא ערבי, אבל היסטוריונים אחרים טוענים כי פרשנות כזו לא סבירה.
אבן מוחמד עצמו טען שהוא צאצא של עלי בן אבי טאלב, בן דודו וחתנו של מייסד האסלאם מוחמד והח'ליף הרביעי של הראשידון, אבל טענה זו נדחתה במידה רבה על ידי היסטוריונים של אותה תקופה וכונתה כשקרית.
ללא התייחסות למוצאו, אבן מוחמד בילה לפחות חלק מנעוריו באזור העיר האיראנית ריי, ובתאריך לא ידוע עבר לבירה העבאסית סאמרה, שבה התיידד עם מספר מעבדיו המשפיעים של הח'ליף אל-מנתצר (861–862).
בשנת 863 הוא עשה את דרכו מסאמרה למזרח חצי האי ערב באזור בחריין , שם העמיד פנים שהוא מוסלמי שיעי והחל לעורר את המקומיים למרד נגד הח'ליפות.
מספר רב של בחריינים הכתירו אותו כמנהיג שלהם ומס הח'ראג', מס על אדמה חקלאית, נגבה על ידו.
למרות זאת, המרד שלו נכשל בסופו של דבר עקב התנגדות התושבים המקומיים, ולאחר מכן נטש אבן מוחמד את האזור ועבר לבצרה שבסוואד בשנת 868.
בבצרה, אבן מוחמד ניסה לנצל את המהומות שנגרמו על ידי הקבוצות היריבות של העיר, הבילאליה והסעדיה, וניסה להשיג את התמיכה של אחד הפלגים.
לבסוף הוא הכריז על מרד חדש, אבל איש בעיר לא התגייס לצידו והוא נאלץ לברוח לביצות מסופוטמיה .
שם הוא נעצר על ידי רשויות המחוז ונשלח לאל-ואסט.
הוא הצליח במהרה על מנת להבטיח את חירותו ונסע לבגדאד, שם שהה במשך השנה שלאחר מכן.
במהלך השהות שלו בבגדאד הוא טען שהוא זיידי בכך שהיה קרוב משפחה של נכדו של זייד בן עלי וזכה לתומכים נוספים בתנועת המרד שלו.
כאשר אבן מוחמד שמע על חדשות של עימות נוסף בין הפלגים בבצרה בשנת 869, הוא חזר לאזור והחל "לחפש עבדים שחורים שעבדו בביצות בצרה" ו-"לחקור את תנאי העבודה והסטנדרטים התזונתיים שלהם".
הוא החל במסע לשחרור וגיוס עבדי זאנג' ועבדים אחרים, והבטיח להם עושר, שפע ושגשוג בתמורה לתמיכה שלהם בארגון המרד שלו.
מספר זעום של עבדים הצטרף במהרה לפעילות שלו, ואבן מוחמד נודע במהרה בתואר "סאהיב א-זאנג'", שפירושו "ראש הזאנג'".
עם זאת, התנועה שלו משכה אליה לא רק בני זאנג' אלא גם אנשים רבים אחרים מקבוצות חברתיות שונות.
אלה כללו עבדים משוחררים למחצה, לקוחות של משפחות יוקרה, מספר בעלי מלאכה קטנים ופועלים צנועים, איכרים וחלק מהעמים הבדואים שחיו סביב בצרה.
בזמן שהוא צבר תומכים לארגון המרד שלו, אבן מוחמד אימץ סיסמאות של הדוקטרינה השוויונית של פלג הח'וארג', אשר הטיפו "שהאדם המוכשר ביותר ימלוך, גם אם הוא עבד חבשי".
הוא חרט על הדגל והמטבעות שלו ביטויי ח'וארג' ופתח את דרשות יום שישי שלו בסיסמה "אלוהים גדול, אלוהים גדול, אין אלוהים מלבדו, אין בוררות אלא על ידי אלוהים", שהייתה קריאת המלחמה בה השתמשו הח'וארג' כאשר ערקו מצבאו של עלי בן אבי טאלב במהלך קרב צפין.
יחד עם זאת, אבן מוחמד לא זנח את הטענה שהוא חלק מהשושלת העלווית והמשיך להצהיר על היותו זיידי.
המרד, שהחל בספטמבר 869, התרכז במחוזות עיראק ואל-אהוואז (מחוז ח'וזסתאן של ימינו באיראן) שהיו האזורים המרכזיים של הח'ליפות העבאסית.
במהלך ארבע עשרה השנים הבאות, הצליחו בני הזאנג' להילחם בזרועות העליונות של הממשלה העבאסית על ידי ניהול לוחמת גרילה נגד היריבים שלהם.
הם התמקצעו בפשיטה על ערים, כפרים ומחנות אויב (לעתים קרובות בלילה), החרמת נשק, סוסים, מזון ושבויים ושחרור עבדים אחרים, ולבסוף שריפת שאר האזורים הנותרים עד עפר כדי לעכב את התגובה הנגדית.
ככל שהמרד התחזק, הם בנו מבצרים, צי לחציית התעלות והנהרות של האזור, גבו מיסים בשטחים שהיו תחת שליטתם ויצרו מטבעות משלהם.
בשלביו הראשוניים, המרד הוגבל לאזור סביב בצרה ונהר השט אל-ערב.
מאמצים מוקדמים של הממשלה העבאסית לדכא את המרד התבררו כלא יעילים, בזמן שערים וכפרים נכבשו או נבזזו, בהן עיר הנמל אל-אובולה בשנת 870 וסוק אל-אהוואז בשנת 871 לאחר מצור ממושך .
בהמשך, הזאנג' החלו להטריד את בצרה, וניתקו אותה מהאספקה שלה.
רעב ומחלות החלו להתפשט בעיר.