tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניקפורוס הראשון (ביוונית ביזנטית: Νικηφόρος; 750 – 26 ביולי 811) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין 802 למותו, אבי השושלת הניקפורוסית שהייתה בת למוצא ערבי.
ניקפורוס עלה לכוח לאחר שארגן הפיכה נגד אירנה האתונאית בשנת 802. לאורך שלטונו הנהיג מערכות צבאיות נגד האימפריה הבולגרית הראשונה תחת הנהגתו של קרום (שליט בולגריה).
מערכות אלו הסתיימו כאשר ניקפורוס נהרג בקרב על פליסקה בשנת 811. במותו התערערה היציבות של שושלתו החדשה ומשבר פנימי וחיצוני באימפריה אפשר לעלייתו של לאון החמישי "הארמני", קיסר האימפריה הביזנטית בשנת 813.
ניקפורוס היה, לפי המקורות הסורים על חייו, בן לשבט ע'סאן הערבי.
ניקפורוס היה בן למעמד האצולה בבירת האימפריה הביזנטית, קונסטנטינופול.
עם הזמן צלח לעלות בדרגות השלטון ובתחילת המאה ה-9 מונה לשר האוצר של האימפריה.
באותה העת הייתה אירנה האתונאית הקיסרית השלטת של האימפריה הביזנטית ועלתה השאלה בנוגע לנישואים פוליטיים אפשריים בינה לבין קרל הגדול, מה שיביא לאיחוד האימפריה הביזנטית והאימפריה הפרנקית.
רבים בחצר הקיסרית הביזנטית התנגדו לאפשרות זאת ושכנעו את ניקפורוס למרוד בשלטונה של אירנה.
ניקפורוס ביצע הפיכה צבאית בשנת 802 אשר הובילה לתחילת שלטון השושלת הניקפורוסית אשר קרויה על שמו של ניקפורוס הראשון שהפך לקיסר החדש.
ראשית עם עלייתו לשלטון החל ניקפורוס לעסוק עם הסדר הכספים ואיסוף המיסים שאי סדרם גרר אי-יציבות ממושכת באימפריה לאורך שלטונה של אירנה.
ניקפורוס הסדיר מערכת איסוף מס לפיה היה על תושבי האימפריה לשלם מס לבעל האדמות שהם חיו בשטחו ומס נוסף אל הממשלה המרכזית בקונסטנטינופול.
לפי השיטה שהסדיר ניקפורוס היה על מזכירים בממשל לטייל באימפריה בשביל לחשב כמות אל מול איכות של מוצרים הניתנים למיסוי, דוגמת מוצרי חקלאות.
לאחר מכן היה על האציל המקומי או בעל השטחים המקומי לוודא כי יאספו המיסים כראוי את הממשל הריכוזי.
על האוכלוסייה שעליה הושם המיסוי היו שלוש דרכים לאסוף את המס: במטבעות, בייצור (דוגמת טקסטיל מסוחרים או אוכל מאיכרים) או בכוח אדם לא משולם.
מכיוון שלניקפורוס לא היה רקע שושלתי הוא קבע כי לבני האצולה תהיינה פריבילגיה שתוריד מהמיסים אותם הם צריכים לשלם וזאת כדי להסדיר את התמיכה בשלטונו.
כמו כן הושמו גבולות על כמות המס שניתן לאסוף בעתות של שלום וזאת במטרה למנוע מרידות אפשריות.
נוסף על כך הוטל מס נוסף על סוחרים שעבר לממשלה הריכוזית בלבד.
כמו כן, לפי החוק כי האימפריה הייתה רכושו של הקיסר, קבע ניקפורוס כי ביכולתם של הקיסרים לשלול רכוש מטעם הכנסייה, בעיקר משאבי הזהב של הכנסייה.
בשנת 803 החל מרד בראשות הגנרל ברדנס טורקוס במזרח אסיה הקטנה נגד שלטונו של הקיסר ניקפורוס אותו החשיבו המורדים כחסר הלגיטימציה הנדרשת לכתר הקיסרות הביזנטית.
המרד נמשך חודש אחד בלבד ולאחר שחלק נרחב ממפקדיו עברו לתמוך בקיסר ניקפורוס המרד קרס.
אף על פי שנפל מהר כמו שקם, המרד החליש קשות את השליטה והסמכות של קונסטנטינופול על מזרח אסיה הקטנה ואזורי הגבול עם האימפריה המוסלמית בהנהגת בית עבאס.
בשנת 806 ניצל הח'ליפה העבאסי, הארון א-רשיד, את חולשתם של הביזנטים, תקף בראש צבאו וצלח בכיבוש שטחים נרחבים בקיליקיה, דרום אסיה הקטנה לחופי הים התיכון.
חלק נרחב מהמס המחודש שהסדיר הקיסר ניקפורוס עבר לצבא במטרה לחזק את כוחה של האימפריה הביזנטית ומעמדה ביחסי חוץ לנוכח עלייתן של מעצמות שונות, בהן האימפריה הבולגרית הראשונה, האימפריה הפרנקית, הח'ליפות העבאסית וממלכת הכוזרים.
בשנת 807 האימפריה הביזנטית הגיעה להסדר ביחסיה עם האימפריה הפרנקית לאחר מספר שנים של מאבק על השליטה בעיר הביזנטית ונציה בצפון חצי האי האפניני לחופי הים האדריאטי.
עם זאת, בשנת 810 הכריז הדוג'ה אובלריו אנטנוראו על עצמאות הרפובליקה של ונציה מידי האימפריה הביזנטית ועיר הנמל אבדה לשלטון הביזנטי.
עם הזמן הפכה האימפריה הבולגרית הראשונה, תחת הנהגתו של קרום (שליט בולגריה), לצרה גדולה יותר ויותר לאימפריה הביזנטית.
לאחר סדרת פשיטות כבשו הבולגרים שטחים נרחבים בחבל הבלקן ובשנת 809 לאחר הבסת המוצב הביזנטי בסופיה כבשו את העיר והשיגו את אוצרותיה שכללו 80,000 מטבעות זהב.
לאחר סדרת כיבושים גבולם של הבולגרים עם הביזנטים עמד על חבל תראקיה ששימשה את הדרך המערבית לכניסה אל תוך הבירה הביזנטית, קונסטנטינופול.
ניקפורוס החליט להגיב, אסף צבא ובשנת 810 פלש לתוך האימפריה הבולגרית, בזז את סופיה, והניס את הכוחות הבולגרים לעבר בירתם, פליסקה.
המערכה המתמשכת נגד הבולגרים הסתיימה באסון לכוחות הביזנטים.
אחרי ההצלחות המהדהדות שהוזכרו לעיל נגמרו הפרצות בהנהגה הבולגרית וקרום חזק לפקד על המערכה.
ניקפורוס וצבאו חנו בפרברי הבירה הבולגרית של פליסקה ב-25 ביולי 811. הבולגרים המתינו עד רדת החשכה ואז חסמו את הכניסה והיציאה למעבר הרים צר בו חנו הביזנטים במשך הלילה.
למחרת בבוקר נכלא הצבא הביזנטי למארב הבולגרי ונמחק תחת מתקפה בולגרית בהנהגתו של קרום.
רבים מצמרת הגנרלים הביזנטיים נהרגו באסון, ואפילו הפרשים המעטים שהצליחו להימלט מההתקלות נרדפו עד שנפלו לתוך נקיק וטבעו בנהר שמתחת.
הקיסר ניקפורוס עצמו נהרג במהלך הקרב ושושלתו מעולם לא הצליחה לשחזר את יציבותה לאחר מכן.
יורשו של ניקפורוס היה בנו, סטראורקיוס, אשר נפצע קשות במהלך הקרב ומת מפצעיו חודשיים מאוחר יותר.
הבא לתפוס את דרכו היה מיכאל הראשון, בעלה של אחותו של סטראורקיוס, אשר היה מגובה על ידי ניקפורוס הראשון, פטריארך קונסטנטינופול, אם כי שלטונו נמשך רק שנתיים.
שנתיים הצליח מיכאל הראשון להחזיק שלום עם הבולגרים אך בעת שלום זה התנפץ נפלה האימפריה לכאוס אשר אפשר את עלייתו של הגנרל לאון החמישי "הארמני" לכתר, שהכתרתו סימנה את סופה של השושלת הניקפורוסית.
ניקפורוס השני פוקאס (ביוונית ביזנטית: Νικηφόρος Φωκᾶς; 912 – 11 בדצמבר 969) היה מגדולי קיסרי האימפריה הביזנטית, שלט בין השנים 963–969. ניקפורוס היה גנרל בצבא הביזנטי אשר עלה בהשפעתו על נושאי המדינה במהלך שלטונו של רומנוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית.
לאחר מותו של רומנוס ירש ניקפורוס השני את הכס ואימץ את בניו של רומנוס.
בעוד הוא נכשל במאבק להסדיר את ההשפעה הביזנטית על חצי האי האפניני אך במאבקו נגד הח'ליפות העבאסית צלח בכיבוש כרתים, קפריסין, קיליקיה ועיר הקודש הנוצרית אנטיוכיה.
לאחר מותו הוכר ניקפורוס השני כקדוש נוצרי בידי הכנסייה האורתודוקסית ויומו חג ב-11 בדצמבר.
ניקפורוס היה בן למשפחה של מפקדים בכירים בצבא הביזנטי שמוצאה בקפדוקיה, אסיה הקטנה.
ניקפורוס מונה למושל הצבאי של פרובינקיית (מחוז) אסיה הקטנה בידי קונסטנטינוס השביעי פורפירוגניטוס, קיסר האימפריה הביזנטית.
לאחר מכן, בשנת 955, פרש אביו של ניקפורוס, בארדס פוקאס, מהשירות הצבאי ובנו ניקפורוס ירש את תפקידו כמפקד העליון של הצבא הביזנטי.
תיעודים מערביים (ככל הנראה משוחד) של מראו מתארים אותו כ"מפלצת של גבר, פיגם, שמן, ראש מגעיל עם זקנו הקצר, הרחב, העבה וחציו הצחור."
עם העלייה לפיקוד הצבאי המשיך ניקפורוס את מאבקו של אביו נגד הערבים.
הח'ליפות העבאסית הייתה יריבתה הגדולה ביותר של האימפריה הביזנטית אם כי מעמדה וריכוז שלטונה נחלש עם השנים.
כוחו של הח'ליפה העבאסי תקף רק על אזור בגדאד ולמרות השפעתו התרבותית והמסורתית, רוב המזרח התיכון נשלט בידי שושלות שונות שלעיתים נאבקו אחת בשנייה על ההשפעה מעל הח'ליפה.
שליט חלב, קיליקיה ורוב סוריה, סיף אל-דאולה, הנהיג מדיניות של התפשטות מוסלמית לתוך שטחי האימפריה הביזנטית.
האסטרטגיה הצבאית של ניקפורוס קראה למתקפה ממושכת במטרה להתיש את כוחות האויב ולחלול בנוסף לה גם פשיטות לשטחי האמירות הסורית ובעלות בריתה כמו גם ניסיונות לבצע פלישה דרך הים התיכון.
למרות סדרת ניצחונות מינוריים, נבצר מניקפורוס לצאת במתקפה מרכזית נגד האמירות הסורית מכיוון שהקיסר, קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס הורה לו להעביר כוחות למערכה לכיבוש כרתים.
מאז נפלה כרתים לידי הח'ליפות העבאסית, סדרת פשיטות ערביות על הים האגאי פגעו קשות בסחר של הביזנטים, אשר כשלו בחמש משלחות לכבוש מחדש את האי.
ניקפורוס יצא בראש משלחת ימית אשר נחתה על חופי האי והטילה מצור על העיר הרקליון.
לאחר כיבוש העיר יצא צבאו של ניקפורוס במסע עונשין נגד האוכלוסייה הערבית המקומית, מה שגרם לרבים לנוס על נפשם מהאי, אשר הושב בכך לידיהם של הביזנטים.
בשובו ביצע ניקפורוס טריומף (מצעד ניצחון) בבירת האימפריה, קונסטנטינופול, שבמסגרתו הציג את האמיר הערבי של כרתים שהפך לשבוי של הביזנטים.
בשנת 963 החל ניקפורוס במערכה נוספת נגד האמירות הסורית.
צבאו התקדם דרך העיר מנג'יב ובזז את העיר חלב, בירתו של סיף אל-דאולה.
המוניטין של ניקפורוס כאהוד בקרב האוכלוסייה הביזנטית גבר בעוד האמירות הסורית החלה במלחמת אזרחים בת חמש שנים.
במהלך הטריומף הנוסף שנערך עם הניצחון בסוריה, יועצו הראשי של ניקפורוס הביא אותו להישבע אמונים לבניו ויורשיו של רומנוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית.
הידיעה על מותו של הקיסר רומנוס השני בנסיבות לא ידועות בשנת 963, הגיעה לידי ניקפורוס בעוד הנהיג את צבאו למערכה נוספת נגד סוריה.
צבאו של ניקפורוס הכריז עליו בתור הקיסר החדש של האימפריה הביזנטית, משמע שקיבל את תמיכת הצבא.
ניקפורוס החל לנוע לעבר קונסטנטינופול במטרה להסדיר את הכתר לידיו, יועציו של רומנוס המנוח פעלו להסדיר את כוחם באימפריה אך החלה מרידה עממית בבירה שתמכה בהכתרתו של ניקפורוס.
לבסוף, הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול הכתיר את ניקפורוס בתור קיסר שותף ביחד עם בניו של רומנוס השני, בסיליוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית וקונסטנטינוס השמיני, קיסר האימפריה הביזנטית.
עקב גילם הצעיר של בני רומנוס היה זה ניקפורוס שהפך לשליט בפועל.
זמן קצר לאחר שירש את הכתר הוא הכריז על בסיליוס השני וקונסטנטינוס השמיני כבניו המאומצים, ובכך הותיר אותם בתור היורשים לעתיד המיועדים של כתר האימפריה הביזנטית.
ניקפורוס מינה את בני משפחתו לתפקידי מפתח בממשל הביזנטי, בהם גם אחיינו, יוחנן צימיסקס, לתפקיד המפקד העליון של הכוחות במזרח, והתחתן עם אלמנתו של הקיסר רומנוס.
ראשית עם עלייתו לכס שלח ניקפורוס השני משלחת ימית לחזק את המוצבים הביזנטים האחרונים שנותרו בסיציליה, לאחר כיבוש רוב האי בידי השושלת הפאטמית.
המשלחת נכשלה בשנת 965 והובילה לנפילת המוצבים הביזנטים האחרונים באי, מה שסימל את הניסיון הביזנטי האחרון להשיב לידי האימפריה את השליטה בסיציליה.
לאחר מכן כיוון ניקפורוס את רוב פעילותו סביב הגבול עם העבאסים.
בזמן שניקפורוס עלה לשלטון והסדיר את סמכויותיו, האמיר של טרסוס, שליט קיליקיה ובן חסות של האמירות הסורית, הורה על כוחותיו לצאת במספר פשיטות לשטחי האימפריה הביזנטית במטרה לבזוז אותם.
בשנת 964 העביר ניקפורוס את המערכה בקיליקיה מההנהגה של יוחנן צימיסקס לידיו שלו, משמע שפיקד אישית על הצבא הביזנטי.
תחת פיקודו של ניקפורוס, הכוחות הביזנטים הרבים והעדיפים גברו על הצבא הערבי בהנהגת האמיר של טרסוס וצלחו בכיבוש מהיר של הערים אנזרבוס ואדנה.
בשנת 965 שלח ניקפורוס צי ביזנטי שכבש והסדיר שלטון ביזנטי מלא על קפריסין.
קפריסין הייתה מסוכסכת בין שלטון ביזנטי וערבי מזה 200 שנה, מאז הכיבוש הערבי של הלבנט.
עם כיבושה של קפריסין עלתה ההשפעה והסמכות הביזנטית על האי ומכאן גם ההשפעה על מזרח הים התיכון והמסחר הנע דרכו.
בשנת 967 נפטר סיף אל-דאולה וסוריה נפלה בשנית למאבק סמכויות אלים שהוביל למלחמת אזרחים.
ניקפורוס השתמש בפרצה זאת בהנהגה המוסלמית והורה להתקדמות צבאית מרכזית לכל גבולה המזרחי של האימפריה הביזנטית.
הנסיך טארון אף הסכים לספח את הנסיכות הארמנית עליה שלט בתמורה לנחלות ותארים בתוך האימפריה הביזנטית.
ההישג הגדול ביותר של ניקפורוס השני הגיע באותה העת, כאשר בשנת 968, חולשת הממשל הסורי הריכוזי אפשרה לכוחות הביזנטים להתקדם לחופי הים התיכון ולהטיל מצור על העיר אנטיוכיה, אחת מערי הקודש של הנצרות האורתודוקסית.
העיר נכבשה בשנה מאוחר יותר וסופחה לשטחי האימפריה הביזנטית.
ניצחונו אל מול סוריה העניק לקיסר ניקפורוס השני את אהדה רבה מקרב האוכלוסייה הכללית של האימפריה, אהדה אשר התפרקה ברובה עקב מדיניות הפנים של הקיסר.
בעוד מצד אחד השיג סדרת ניצחונות צבאיים מרכזיים, הקיסר ניקפורוס עמד בפני ניהול סדרת רפורמות בתוך האוכלוסייה הביזנטית שהשפיעו רבות על מורשתו ההיסטורית, בעיקר לרעה.
ניקפורוס ראה את צורכי הצבא הביזנטי כקודמים לכל ענייני המדינה, הוא העלה את המיסים למען מימון מערכותיו הצבאיות, העלה מפקדים צבאיים לתפקידי ממשל למען מימוש האינטרסים הצבאיים והוא על יצירת מטבע זהב חדש שנועד לשמש בתור המטבע הלאומי של האימפריה הביזנטית.
בשנת 964 אסר הקיסר על העברת מתנות ומנחות לידי הכנסייה מכיוון שלפי יחסי הדת והמדינה לא ניתן היה להעלות מיסים על הכנסייה.
הדבר גרר התנגדות עממית לשלטונו של ניקפורוס ובסופו של דבר הוביל למרד אלים נגד שלטונו בשנת 967 בקונסטנטינופול.
המשמר הקיסרי הארמני הפיל את המרד אך הוא סימל את ההתנגדות העממית למדיניותו של ניקפורוס.
לאחר שהאימפריה הבולגרית הראשונה קיבלה על עצמה את הנצרות בתור דתה הרשמית (והקימה את זרם הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית), יחסיה עם האימפריה הביזנטית התחממו והח'אן הבולגרי נישא לנכדתו של רומנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (שלט בשותפות עם קונסטנטינוס השביעי).
למרות זאת, נותר דם רע בין המדינות ולאחר שהוסדרו היחסים עם רוס של קייב, ניקפורוס שילם לרוסים תחת הנהגתו של סוויאטוסלב, נסיך קייב במטרה שאלו יחלו בפשיטות לתוך שטחי האימפריה הבולגרית.
לניקפורוס היו גם יחסים רעועים עם האימפריה הרומית הקדושה; לאחר שאוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כבש את צפון ומרכז איטליה הוא כרת ברית עם הדוכסים הלומברדים של דרום חצי האי האפניני אשר איימה על מעמדם של הביזנטים בדרום חצי האי.
כמו כן, הקיסר נכנס גם למאבק צאולוגי אל מול הכנסייה הסורית-אורתודוקסית אשר פעלה להשיג סמכות עצמאית מידי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
בין 10 ל-11 בדצמבר 969 התנקשו תומכיו של יוחנן צימיסקס בקיסר ניקפורוס השני בשנתו.
הקיסרית (שהייתה אלמנתו של הקיסר הקודם), נחשדה במעורבות בקשר נגד ניקפורוס.
יוחנן צימיסקס הושם במאסר בית לאחר שנת 965 עקב מאבק בינו לבין ניקפורוס.
לאחר הקשר עלה לשלטון יוחנן הראשון צימיסקס, בתור קיסר האימפריה הביזנטית.
עם זאת, לאחר מותו של צימיסקס הועבר הכתר לידי בסיליוס השני, מה שהשיב את השליטה באימפריה לידיה של השושלת המקדונית.
עקב ההתנגדות הרבה מצד האוכלוסייה הכללית למדיניות הפנים שלו, רוב האבל על ההתנקשות בחייו של ניקפורוס השני נבע בעיקר מדרגות הצבא.
ניקפורוס היה מגדולי הגנרלים של האימפריה הביזנטית, ואף על פי שהוא לא היה בעל ניסיון פוליטי רב, מיומנות הלחימה הגדולה שהנהיג הביאה את האימפריה הביזנטית לשיא כוח חדש שהמשיך לגדול תחת יוחנן הראשון ובסיליוס השני והוביל לשיא במדיניות הכיבושים של האימפריה מאז ימיו של יוסטיניאנוס הראשון.
ניקנור צ'רנצוב היה צייר נוף רוסי.
אחיו הבכור גריגורי צ'רנצוב היה גם צייר.
בסיועו הכספי של פאבל סוויניין, הוא עבר לסנט פטרסבורג ב-1823. לאחר שקיבל מענק מהחברה האימפריאלית לעידוד האמנויות, הוא הצליח להירשם לאקדמיה הקיסרית לאמנויות ולמד אצל מקסים וורובייב עד 1827.
לאחר שסיים את לימודיו עם מדליית זהב קטנה, הוא נסע לאורך חוף הים השחור עם הרוזן פאבל קוטאיסוב, ולאחר מכן עבד כשרטט של אוגוסט דה מונפראן בקתדרלת סנט אייזק.
משנת 1833 עד 1836, הוא היה בשירותו של מיכאיל וורונטסוב, המושל הכללי של נובורוסיה, שנסע ברחבי קרים, שירטט נופי טבע, חורבות ומנהגים אתניים.
רבים מהסקיצות האלה הפכו מאוחר יותר לציורים.
דרך וורונטסוב, הוא הפך לחבר טוב של אלכסנדר פושקין וקישט את משרדו בנוף של ערוץ דריאל.
לאחר 1838, הוא ליווה את אחיו, גריגורי ואנטון איבנוב-גולובוי לאורך הוולגה בסירה/סטודיו מאובזרת במיוחד, ועשה סקיצות רבות שהפכו מאוחר יותר לפנורמה שאורכה היה 700 מטר (2300 רגל).
חלקים ממנה עדיין שמורים בספרייה הלאומית של רוסיה.
במהלך שנות ה-40 ביקרו האחים מספר פעמים באיטליה ובמזרח הים התיכון, אך ספר הליטוגרפיות שלהם, Palestine: Views Drawn from Life מאת נ' וג' צ'רנצוב בשנים 1842–1843 לא היה מוצלח במיוחד.
גריגורי המשיך להשתמש בחומר שאסף, אבל ניקנור חזר לצייר נושאים על רוסיה.
כשגריגורי מת, ניקנור היה עני מכדי לקבור אותו.
האקדמיה תרמה 200 רובל, ולאחר משא ומתן ארוך, הסכימה לקנות את התיקים והציורים הנותרים שלהם בתשלומים במשך מספר שנים, אך תהליך זה מעולם לא הושלם.
ניקפורוס ברייניוס האב היה גנרל יווני ביזנטי שניסה לבסס את עצמו כקיסר בסוף המאה ה-11. בני דורו ראו בו את הטקטיקן הטוב ביותר באימפריה.
ניקפורוס טיפס בהתמדה בשורות הצבא, עד כדי כך שהוא קיבל פיקוד חשוב על ידי רומנוס הרביעי בקרב מנזיקרט ב-1071. הוא פיקד על האגף השמאלי של הכוחות הביזנטים, והיה אחד הגנרלים הבודדים שהצליחו באותו קרב.
בשנים 1072–1073 הוא שימש כדוקס של בולגריה, שם הטיל מחדש את השליטה הביזנטית לאחר סדרה של התקוממויות, ולאחר מכן הועלה לתפקיד החשוב של דוקס של דירכאיום.
בשנת 1077 לערך ניקפורוס, המושל לשעבר של דירכאיום, הזדעזע מההסכם של מיכאל השביעי עם הטורקים הסלג'וקים, לפיו נמסרו להם חלקים גדולים של אנטוליה, והחליט שמיכאל אינו יעיל ואינו כשיר.
חולשתו של הקיסר, קמצנותם של שריו הראשיים, והגילוי שראש ממשלתו של מיכאל, ניקפוריצס, סימן אותו כיעד לחיסול, עודדו אותו לעשות ניסיון לעלות על כס המלכות.
ניקפורוס כינס צבא של ולאכים, בולגרים, סלבונים, איטלקים, פרנקים, אוזים וכוחות ילידים מהפלופונסוס, בנובמבר 1077 הגיעו כוחותיו לחומות קונסטנטינופול.
ללא דאגה לתושבי קונסטנטינופול, הוא הרשה לחייליו לבזוז ולשרוף את פרברי העיר.
התנהגות חייליו יצרה התנגדות כה נחרצת לטענותיו, עד שמיכאל הנתעב אילץ אותו להסיג את המצור ולסגת לתראקיה, תוך שימוש בתירוץ של פלישת פצ'נגים לתראקיה ככיסוי.
חולשתו הפוליטית אפשרה לניקפורוס השלישי בוטניאטס להפוך לקיסר, והוא הציע לברייניוס את התואר קיסר אם ייכנע לו.
ברייניוס סירב, ובוטניאטס שלח נגדו את אלכסיוס קומננוס הצעיר עם צבא המורכב מכוחות ילידים, פרנקים ופרשים טורקים.
למרות שהחזיק בצבא עדיף באופן משמעותי, בקרב קלבריה, ליד נהר האלמירוס, הובס ברייניוס ונלכד.
מאחר שהוא כבר לא היווה איום, ניקפורוס השלישי אפשר להחזיר לו את אחוזותיו ורכושו, והעניק לברייניוס תארים חדשים.
ברייניוס כנראה פרש לבסיס שלו באדריאנופול.
למרות עיוורונו, הוא הוביל את ההגנה על העיר מפני התקפת קומנים ב-1094/1095, בראשות מתחזה שטען שהוא קונסטנטין דיוגנס, בנו של רומנוס הרביעי דיוגנס, שמת ב-1073.
לברייניוס היה לפחות בן אחד.
לא ברור אם הגנרל וההיסטוריון ניקפורוס ברייניוס הצעיר , שהיה נשוי לבתו של הקיסר אלכסיוס הראשון קומננוס, אנה קומננה, היה בנו או נכדו.
ניקפורוס בסילאקס , הנזכר לעיתים קרובות בשם בסילאקיוס (Βασιλάκιος), היה מצביא ביזנטי ואריסטוקרט מסוף המאה ה-11, אשר בשנת 1078 ניסה להדיח את הקיסר ניקפורוס השלישי בוטניאטס והובס על ידי אלכסיוס קומננוס.
ניקפורוס מתואר כחבר המהולל ביותר במשפחתו.
אביו נקרא פלורוס, ואחיו היה מנואל בסילאקס.
במהלך מסעותיו של הקיסר רומנוס הרביעי דיוגנס שקדמו לקרב מנזיקרט, ניקפורוס בסילאקס היה דוכס תאודוסיופוליס.
בשנת 1068 נשבה על ידי האויב, לאחר שרדף אחר כנופיה טורקית שנסוגה יותר מדי.
תחת מיכאל השביעי דוקאס, ניקפורוס בסילאקס הוצב בפפלגוניה ולאחר מכן מונה לדוכס של דיראכיון.
בקיץ 1077, בראשית התמוטטות משטרו של מיכאל השביעי דוקאס, ניקפורוס בסילאקס, תכנן מרד.
בתחילה כתומך של ניקפורוס ברייניוס, אבל רק באביב 1078 הוא החליט שהגיע העת.
בתמיכת אחיו מנואל, גימנוס, טסראקונטאפקיס, גרגוריוס מסמריוס, כולם מפקדי צבא, ובתמיכת תאודורוס, הבישוף של דבוליס, ניקפורוס עבר לתפקיד בסלוניקי, ממתין לתוצאות ההתנגשות בין שני טוענים אחרים לכס המלכות, ניקפורוס השלישי בוטניאטס וניקפורוס ברייניוס, על מנת שימחץ במהירות את המנצח המותש.
בעקבות הניצחון של ניקפורוס השלישי, ניקפורוס בסילאקס התכונן להתנגד לו בכוחות המורכבים מחיילים רומים, בולגרים ואלבנים ותיקים, וכן משכירי חרב פרנקים, איטלקים, ורנג'ים ופצ'נגים.
היה משוכנע כי ינצח בקלות.
ניקפורוס השלישי שלח את הגנרל הטוב ביותר שלו, אלכסיוס קומננוס, לטפל במורד.
ניקפורוס בסילאקס תקף את אלכסיוס בלילה, בתקווה לתפוס אותו בהפתעה, לא מוגן, אבל התוכנית נכשלה.
אלכסיוס הצליח להערים על בסילאקס וארב לו, על גדות נהר וארדאר, במרחק של כשמונה עשר קילומטרים מסלוניקי.
מובס, בסילאקס ברח לסלוניקי שם ניסה להגן על העיר, אך נתפס על ידי חייליו שלו ונמסר לניקפורוס השלישי שהורה לעוור אותו.
ניסיון השתלטותו של ניקפורוס בסילאקס דוכא אפוא, בקיץ 1078.
ניקפורוס מליסנוס היה גנרל ואריסטוקרט ביזנטי.
ממוצא מכובד, שימש כמושל וכגנרל בבלקן ובאסיה הקטנה בשנות ה-1060. בתקופה הסוערת שלאחר קרב מנזיקרט ב-1071, כאשר כמה גנרלים ניסו לתפוס את כס המלוכה לעצמם, מליסנוס נשאר נאמן למיכאל השביעי דוקס והוגלה על ידי יורשו ניקפורוס השלישי בוטניאטס.
בשנים 1080–1081, בסיוע הטורקים, הוא השתלט על מה שנותר מאסיה הקטנה הביזנטית והכריז על עצמו כקיסר נגד הבוטניאטסים.
אולם לאחר המרד של גיסו אלכסיוס הראשון קומננוס, שהצליח לכבוש את קונסטנטינופול, הוא נכנע לו, קיבל את תואר הקיסר ואת השלטון בסלוניקי.
הוא נשאר נאמן לאלכסיוס לאחר מכן, והשתתף ברוב מסעות הביזנטים במהלך התקופה 1081–1095 בבלקן לצד הקיסר.
ניקפורוס מליסנוס נולד כנראה בסביבות 1045 בדורילאום, שם היו למשפחתו אחוזות נרחבות.
הן באמצעות אביו והן באמצעות אמו, הוא היה ממוצא אריסטוקרטי: אביו השתייך למשפחת בורצ'ס, ואילו אמו למשפחת מליסנוס המפוארת, שראשיתה במאה ה-8 והוציאה כמה גנרלים נכבדים.
זמן מה לפני 1067, ניקפורוס התחתן עם יודוקיה קומננה, אשר נולדה בסביבות 1052, והייתה בתם השנייה של המפקד הצבאי הבכיר יוחנן קומננוס ואנה דאלאסן ואחותו של הקיסר הביזנטי לעתיד אלכסיוס הראשון קומננוס (שלט 1081–1118).
היה להם לפחות בן ידוע אחד, הפרקוימומנוס יוחנן קומננוס.
עד 1067, מליסנוס החזיק בדרגת מגיסטרו ובתפקיד המושל הצבאי (דוקס) בטריאדיצה (סופיה המודרנית).
בשנת 1070, הוא הצטרף לצבא השדה בפיקודו של גיסו הבכור, מנואל קומננוס, במערכה נגד הטורקים הסלג'וקים.
המערכה הסתיימה בתבוסה ליד סבסטיה (סיוואס המודרנית), ומליסנוס יחד עם מנואל קומננוס נתפסו על ידי מנהיג טורקי שהביזנטים כינו כריסוסקולוס.
מנואל, לעומת זאת, שכנע במהירות את הטורקי להיכנס לשירות הביזנטים, והשבי שלהם הסתיים.
מליסנוס נשאר נאמן למיכאל השביעי דוקס (שלט 1071–1078) במהלך המרד של הסטרטגוסים של התימה האנטולית, ניקפורוס בוטניאטס (ניקפורוס השלישי), שהחל באוקטובר 1077. מיכאל השביעי תגמל אותו בכך שמינה אותו לתפקידו של בוטניאטס, אך לאחר ניצחונו של בוטניאטס וכניסתו לקונסטנטינופול באפריל 1078, הוגלה מליסנוס לאי קוס.
בסתיו 1080, מליסנוס עזב את קוס וחזר לאסיה הקטנה.
שם הצליח לזכות בתמיכת האוכלוסייה המקומית, ולגייס לצבאו בני שבטים טורקים רבים כשכירי חרב.
בזו אחר זו פתחו בפניו את שעריהן ערי מערב ומרכז אסיה הקטנה, והוצבו בהן חילות מצב טורקים.
בוטניאטס ניסה לשלוח נגדו את אלכסיוס קומננוס, שדיכא לאחרונה את המרידות של ניקפורוס ברייניוס וניקפורוס בסילאקס, אך הוא סירב.
בפברואר 1081, כבשו חייליו של מליסנוס את ניקאה, שם הוכתר כקיסר.
צבא נאמן תחת הסריסים פרוטווסטיאריוס יוחנן, גאורגיוס פלאיולוגוס וקורטיקס נשלח נגדו, אך הובס כמעט ללא קרב, ונסוג לבירה.
במרץ 1081 חנה מליסנוס עם צבאו בדמאליס, על החוף האסייתי מעבר לבוספורוס מקונסטנטינופול.
שם, הוא קיבל ידיעות על מרד בני קומננוס נגד הבוטניאטים והכתרתו של אלכסיוס קומננוס כקיסר.
הוא שלח מכתבים לקומננוס, והציע חלוקת סמכות על השטח האימפריאלי, כאשר הבלקן נשאר בשליטת קומננוס ואילו הוא ישמור על אסיה הקטנה, אם כי גם הדגיש שהאימפריה הביזנטית צריכה להישאר מאוחדת רשמית.
בתגובה, הציעו בני קומננוס להכיר בו כקיסר - תואר הכבוד השני בחשיבותו אחרי התואר הקיסרי עצמו - ולתת לו את השלטון בסלוניקי - העיר השנייה בחשיבותה של האימפריה - אם ייכנע להם.
מליסנוס סירב בתחילה לקבל הצעה זו, אך מכיוון שהקומננוס היו על סף כיבוש קונסטנטינופול והיו עלולים לסרב לעשות ויתורים דומים מאוחר יותר, הוא הסכים בסופו של דבר.
במקביל, ניסה ניקפורוס בוטניאטס למנוע את נפילת הבירה לידי הקומננוס על ידי שליחת מליסנוס וביקש ממנו להיכנס לעיר ולקבל את הסמכות האימפריאלית.
עם זאת, שליחיו נמנעו על ידי גאורגיוס פלאיולוגוס ומעולם לא הגיעו למליסנוס.
כך נפלה קונסטנטינופול לידי הכוחות הקומניאניים, וב-8 באפריל 1081 נכנס גם מליסנוס לבירה הקיסרית.
נאמן לדבריו, אלכסיוס הראשון מינה אותו לקיסר ונתן לו סמכות על סלוניקי, כמו גם הקצאת הכנסות העיר להכנסותיו.
אולם במקביל, אלכסיוס מינה את אחיו איסאאקיוס קומננוס לתואר החדש שנוצר של סבסטוקרטור, אותו הציב מעל זה של קיסר, תוך שהוא עוקף את מליסנוס.
פעולת כניעה זו, ייחודית בין המורדים השונים של אותה תקופה, עשויה להאיר מעט את המוטיבציה של מליסנוס להתקוממותו, לפי ההיסטוריון ז'אן קלוד שיינה.
שיינה מאמין שמליסנוס כנראה דאג יותר להגן על נחלותיו האסיאתיות מפני השפל של הטורקים במקום לתבוע את כס המלכות, וכאשר אלכסיוס העניק לו את סלוניקי ואחוזות שוות סביבה - את חלקן הפיץ מליסנוס מאוחר יותר ללקוחותיו, כמו משפחת בורצס - הוא ויתר בקלות על התחרות על כס המלוכה הביזנטי.
למרות סיום המרד של מליסנוס, הוא הותיר מורשת עמוקה ומזיקה לביזנטיון: למרות שמליסנוס עצמו נכנע לאלכסיוס קומננוס, העיירות שכבש ושחרר עם חיילים טורקים ביוניה, פריגיה, גלטיה וביתניה נותרו בידיהם.
לפיכך, בהיותם מעורבים במלחמות האזרחים הביזנטית כשכירי חרב ובני ברית - במיוחד באמצעות השימוש שלהם על ידי בוטניאטים ומליסנוס במהלך המרידות שלהם כדי להחזיק ערים שונות עבורם - השלימו הטורקים את ההשתלטות השלווה יחסית על מרכז ומערב אסיה הקטנה.
מליסנוס המשיך לשרת את אלכסיוס הראשון בנאמנות לאורך כל חייו.
בסתיו 1081, הוא צעד לצד אלכסיוס במערכה שלו נגד האיטלקים-נורמנים של רובר גיסקאר.
בקרב על דיראכיום, שהסתיים בתבוסה ביזנטית מוחצת, הוא פיקד על האגף הימנית של הצבא הביזנטי.
במערכה של 1083 בתסליה נגד הנורמנים, שתחת בנו של גיסקאר, בוהמון, שצרו על לריסה, שימש מליסנוס את אלכסיוס כמרכז לתחבולת הגרירה.
הקיסר נתן לו את הסמל הקיסרי ויחידה של הצבא, אותם המשיך בוהמון לתקוף מתוך אמונה שזהו הכוח הביזנטי העיקרי, שכן הקיסר נכח עמו.
בזמן שהנורמנים רדפו אחרי אנשיו של מליסנוס, אלכסיוס עם הצבא הראשי כבש ובזז את המחנה הנורמני, מה שאילץ את בוהמון להסיר את המצור ולסגת.
מליסנוס לחם לצד אלכסיוס בקרב דריסטרה בסוף אוגוסט 1087 נגד הפצ'נגים, שפיקד על האגף השמאלי הביזנטי.
הקרב הסתיים בתבוסה ביזנטית קשה, ומליסנוס נלקח בשבי יחד עם ביזנטים רבים אחרים, כדי לפדיון על ידי הקיסר לאחר זמן מה.
באביב 1091 נשלח מליסנוס לאינוס כדי לגייס חיילים מקרב הבולגרים והולאכים.
עסוק במשימה זו, הוא לא הצטרף לצבא הקיסרי בזמן לניצחון הביזנטי המוחץ על הפצ'נגים בקרב לבוניון ב-29 באפריל, שיגיע למחרת.
מאוחר יותר באותה שנה, הוא השתתף במועצת המשפחה של פיליפופוליס שבדקה את ההאשמות של קונספירציה שהועלתה נגד יוחנן קומננוס, הדוקס של דיראכיום על ידי הארכיבישוף של אוכריד תיאופילקט.
המועצה הידרדרה למריבה משפחתית סוערת, שבה האשים אביו של יוחנן, הסבסטוקרטור איסאאקיוס, את מליסנוס ואדריאנוס קומננוס בהשמצת בנו, אך בסופו של דבר אלכסיוס דחה את ההאשמות.
במערכה של 1095 נגד הקומנים, מליסנוס, יחד עם גאורגיוס פלאיולוגוס ויוחנן טרוניטים נותרו אחראים על ההגנה על אזור ברהו (סטארה זגורה המודרנית) מפני התקפות הקומנים.
זהו האזכור האחרון של מליסנוס באלכסיאדה של אנה קומננה, והוא ככל הנראה פרש לאחוזותיו סביב סלוניקי.
הוא מת ב-17 בנובמבר 1104. תאריך פטירתה של אשתו אינו ידוע, אך היה לפני 1136.
ניר אביאלי (נולד ב-30 באוגוסט 1966) הוא פרופסור מן המניין לאנתרופולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אביאלי נולד בתל אביב לאביבה לבית פרנקל ולאליקום אביאלי.
אמו הייתה מורה וספרנית ואביו אגרונום.
בילדותו המוקדמת, עד גיל 7, גדל באילת, מכיוון שאביו הדריך את החקלאים באזור הערבה.
לאחר מכן עברה המשפחה להתגורר באָזוֹר ואביאל סיים את לימודיו בתיכון קוגל בחולון (1984).
במקביל ללימודיו היה פעיל בתנועת הצופים העבריים, בשבט הצופים של אָזוֹר - שבט "השקמה".
בני השכבה שלו, יחד עמו, הקימו בשנת 1980 את השבט.
שירת עם חבריו בגרעין נח"ל שנועד לקיבוץ מגל.
בשנים 1990-1993 למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה ולימודים בין-תחומיים באוניברסיטת חיפה.
בשנים 1996-1998 למד לתואר שני בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1998-2004 למד לתואר שלישי באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטורט שלו, שאותה הנחה האנתרופולוג אריק כהן, הייתה אתנוגרפיה קולינרית של העיירה המרכז-ווייטנאמית הוי-אן ועסקה בזהות ושינוי דרך תצפית על מנהגי צריכת המזון של תושבי האזור.
בשנים 2004-2005 שהה לפוסט-דוקטורט באוניברסיטה הלאומית של סינגפור.
ב-2006 היה בשנת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ואחריה התמנה למרצה במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה.
בשנת 2011 קודם לדרגת מרצה בכיר, בשנת 2016 לפרופסור חבר ובשנת 2021 לפרופסור מן המניין.
בשנים 2016-2019 כיהן כנשיא של האגודה האנתרופולוגית הישראלית.
נשוי לעירית לבית פנחסי, גננת ואב לחמישה.
מתגורר במושב קלחים בנגב, שם הוא מטפח כרם של עצי זית ומפיק שמן זית.
אביאלי מתמקד במחקרו באנתרופולוגיה של אוכל, תיירות ופנאי ומתעניין במיוחד בתהליכי שינוי חברתי.
מחקריו האתנוגרפיים נערכו בווייטנאם, סינגפור, זנזיבר, יוון וישראל.
חוקר ומלמד בנושאים הבאים: תרבות חומרית וחזותית, יחסי אדם-חיה, בריאות וגוף, תיירות, הגירה ותנועה במרחב, אתניות ולאומיות, מגדר ומשפחה, חברה וסביבה, חקלאות ואוכל, תרבות הצריכה וכן שיטות מחקר באנתרופולוגיה.
במחקריו על היחסים שבין אוכל לכוח בחברה הישראלית הוא דן, בין היתר, בהגדרת המטבח הישראלי, בפנים הפוליטיים של החומוס, בתמורות שעבר חדר האוכל בקיבוץ, ביחסים המורכבים שבין האסירים הפלסטינים לחיילי צה"ל, כפי שהם באים לידי ביטוי במערכת האוכל בכלא צבאי ובתרבות המנגל הישראלית.
ניר אביאלי, מדינה על האש: אוכל וכוח בישראל, רמת גן, אפיק - ספרות ישראלית, 2024
אביאלי פרסם יותר מ-50 מאמרים מדעיים ופרקים בספרים ערוכים וערך מספר גיליונות מיוחדים בכתבי עת אקדמיים.
ניר אביאלי, "מהפכת הסוכר", בספר: יובל גלעד (עורך), מהפכות: נקודות מפנה שעיצבו את עולמנו, האוניברסיטה המשודרת, בן שמן, מודן הוצאה לאור, 2017
ניר אביאלי, "להיות שם: תצפית משתתפת אתנוגרפית", בספר: דורית טובין, מיה לביא-אג'אי (עורכות), שיחות על מחקר איכותני, תל אביב, מכון מופ"ת, 2021
ניקסון הוא דרמה ביוגרפית אמריקאית משנת 1995 בבימויו של אוליבר סטון.
התסריט נכתב על ידי סטון עצמו יחד עם סטיבן ג'יי ריבייל ופרנסיס איפ.
בסרט מככבים אנתוני הופקינס בתפקיד הנשיא ריצ'רד ניקסון, לצד ג'ואן אלן, אד האריס וג'יימס וודס.
הסרט מביא את סיפורו של ניקסון, החל מילדותו, דרך עלייתו לפוליטיקה ועד לנפילתו בעקבות פרשת ווטרגייט.
הסרט נחל כישלון קופתי ענק כאשר תקציב הסרט עמד על 44 מיליון דולר והכנסותיו הסתכמו ב-13.6 מיליון דולר בלבד בארצות הברית.
עלילת הסרט מתמקדת בחייו של הנשיא ריצ'רד ניקסון, והיא עוסקת בדרכו הפוליטית והאישית, החל מילדותו הכואבת ועד לנשיאות.
העלילה מציגה את מאמציו להקים ממשלה יציבה תוך התמודדות עם מתחים פנימיים ומאבקים פוליטיים.
נקודות המפנה כוללות את יחסיו המורכבים עם שחקנים מרכזיים בפוליטיקה האמריקאית, תחושות הבדידות שחווה, והמשבר הפוליטי העיקרי - פרשת ווטרגייט.
האירועים מציגים את ניקסון במורכבותו, אדם שמונע על ידי שאיפות גדולות אך שגם עומדות לו לרועץ, ובסופו של דבר מובילות להתפטרותו.
הסרט אינו מסתיר את הצדדים השנויים במחלוקת של ניקסון, כולל האישים שבהם הוא נתקל וההחלטות השנויות במחלוקת שקיבל.
אנתוני הופקינס בתפקיד ריצ'רד ניקסון - נשיא ארצות הברית ה-37
ג'ואן אלן בתפקיד פט ניקסון - אשתו של ריצ'רד ניקסון
אדגר הובר - ראש ה-FBI
ג'יימס וודס בתפקיד הרולד 'בוב' הולדמן - צוות הבית הלבן
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 75% בהתבסס על 60 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "תיאור מפורט ומעמיק של חייו הפוליטיים של ניקסון, עם הופעה מרשימה של אנתוני הופקינס.".
בנוסף, הסרט התקבל באהדה מצד מבקרים רבים, שציינו את הבימוי והביצועים המרשימים של הופקינס, אך חלקם ציינו את אורכו ועמידתו במבחן האמת ההיסטורית.
ניקסון: חורבן והתאוששות, 1973–1990 הוא ספר ביוגרפי מאת ההיסטוריון האמריקאי סטיבן אמברוז, שיצא לאור בשנת 1991. זהו הכרך השלישי בביוגרפיה בת שלושה חלקים שכתב אמברוז על נשיא ארצות הברית לשעבר ריצ'רד ניקסון.
הכרך השלישי, חורבן והתאוששות, עוסק בנפילתו הפוליטית של ניקסון לאחר ניצחונו הסוחף בבחירות של 1972, ובפרט בפרשת ווטרגייט ובהתפטרותו מהנשיאות בשנת 1974. הספר מתאר גם את חייו שלאחר הנשיאות, ואת הניסיון לשיקום תדמיתו הציבורית.
למרות שרבים מעוזריו ומקורביו של ניקסון שיתפו פעולה עם אמברוז במהלך כתיבת הספר, ניקסון עצמו סירב להתראיין.
מאוחר יותר אמר כי לא קרא את הספר וכינה את אמברוז "עוד היסטוריון מהשמאל".
עם זאת, רוב המבקרים ציינו כי הספר כתוב בהגינות יחסית, וכי הוא מאוזן ולא מגמתי.
ניקסון נגד קנדי הוא הפרק השנים-עשר בעונתה הראשונה של סדרת הדרמה התקופתית האמריקאית "מד מן".
הפרק נכתב על ידי ליסה אלברט ובני הזוג אנדרה ומריה ז'אקמטון, בוים על ידי אלן טיילור, ושודר לראשונה בערוץ "AMC" ב-11 באוקטובר 2007.
הפרק נחשב לאחת מנקודות השיא של העונה הראשונה, שכן הוא משלב בין המציאות ההיסטורית של ליל הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1960 לבין משבר הזהות האישי של הגיבור, דון דרייפר.
בעוד עובדי משרד הפרסום "סטרלינג קופר" עורכים מסיבת צפייה אל תוך הלילה וממתינים לתוצאות הקרב בין ריצ'רד ניקסון לג'ון פ.
קנדי, המתח במשרד מגיע לשיאו כאשר פיט קמפבל חושף את סודו של דון ומנסה לסחוט אותו.
מבחינה תמטית, הפרק בוחן את ראשיתו של העידן שבו "הדימוי" ניצח את ה"מהות" בפוליטיקה האמריקאית, ובמקביל חושף באמצעות פלשבקים את האמת על עברו של דון כדיק ויטמן במהלך מלחמת קוריאה.
הצלחת הפרק והביקורות המשבחות עליו קיבעו את מעמדו כפרק מפתח המכין את הקרקע לסיום העונה בפרק "הגלגל".
הפרק נפתח בשידור טלוויזיוני המתעד מצביעים הממתינים בתור כדי להצביע ב.
לאחר ששותפי משרד "סטרלינג קופר" עוזבים את המשרד עם רדת הערב, עובדי החברה מארגנים מסיבת צפייה בתוצאות הבחירות, כאשר בשלב זה נראה כי ריצ'רד ניקסון מוביל על פני ג'ון פ.
עם זאת, האירוע עצמו מתאפיין בעיקר בשתייה מופרזת ובהתנהגות פרועה וקלילה.
המסיבה מקבלת תפנית קומית כאשר העובדים מגלים תסריט שכתב פול.
אחדים מהם מבצעים קטעים ממנו, והאירוע מגיע לשיאו כאשר סאל וג'ואן מתנשקים.
במקביל, הארי מנהל סטוץ תחת השפעת אלכוהול עם הילדי, מזכירתו של פיט.
בבוקר שלמחרת, המשרד שרוי באי-סדר מוחלט.
עוד לפני המסיבה, פיט מפעיל לחץ על דון לקדם אותו לתפקיד ראש מחלקת הלקוחות במקום המועמד החיצוני, דאק פיליפס, אך דון מסרב.
באותו ערב בביתו, פיט מחטט בקופסת זיכרונות ילדות השייכת לדון, אך אשתו מגיבה בכעס על כך שהוא עצמו שומר סודות.
למחרת, פיט ניגש לדון עם הקופסה, וכאשר דון שוב מסרב לשקול את קידומו, פיט מאיים להשתמש במידע שמצא נגדו.
עיון בתכולת הקופסה מעורר אצל דון פלשבק מתקופת מלחמת קוריאה.
בשנת 1950, דיק ויטמן – זהותו הקודמת של דון – פוגש את לוטננט דונלד דרייפר, מהנדס והאדם היחיד המלווה אותו במחנה צבאי חדש.
הפלשבק נקטע, והסערה הרגשית גורמת לדון לפנות אל רייצ'ל בניסיון לשכנע אותה לברוח עמו.
רייצ'ל דוחה אותו ומסיימת את מערכת היחסים ביניהם.
לאחר שיחה טעונה עם פגי על צדק ואחריות, דון מחליט למנות את דאק פיליפס לראש מחלקת הלקוחות.
הוא לוקח את פיט מיד לפגישה עם ברט קופר, ובכך כופה עליו להתמודד עם ההשלכות.
פיט חושף בפני ברט את שמו האמיתי של דון ומעלה חשד כי הוא עריק מהצבא, אך ברט מגלה אדישות יחסית, מציין את מסירותו של דון ואת ערכו לחברה, ואינו פועל נגדו.
לאחר שפיט עוזב, ברט מעניק לדון רשות לפטר אותו – אך גם מעודד אותו שלא לעשות כן.
בעקבות הפגישה, דון חווה פלשבק נוסף.
דיק ודונלד מותקפים אך שורדים כשהם מסתתרים בתעלה.
במהלך ההתקפה נפגע מכל דלק, נגרמת דליפה ופיצוץ, ודונלד נהרג.
דיק, שנפצע אף הוא, מחליף את תגי הזיהוי שלו עם אלה של דונלד השרוף, ובכך מאמץ את זהותו וזוכה בעיטור לב הארגמן.
גופתו של דונלד נשלחת למשפחתו של דיק.
אחיו של דיק, אדם, מזהה אותו ברכבת אך אינו מצליח לשכנע את הוריהם לפני שהרכבת יוצאת.
הפרק מסתיים כאשר דון נכנס לסלון ביתו וצופה בנאום ההפסד של ניקסון בבחירות לנשיאות.
הפרק נכתב על ידי ליסה אלברט ובני הזוג אנדרה ומריה ז'אקמטון, ובוים על ידי אלן טיילור.
תקציב הפרק נאמד בכ-2–2.5 מיליון דולר, סכום גבוה יחסית לסדרת כבלים באותה תקופה, ששימש בין היתר לשחזור המורכב של מסיבת הבחירות במשרד וסצנות המלחמה בקוריאה.
הבמאי אלן טיילור ציין כי סצנת המסיבה ב"סטרלינג קופר" תוכננה כדי לשקף את הדינמיקה החברתית המשתנה של התקופה.
כדי ליצור תחושת אותנטיות, הנחו אנשי ההפקה את השחקנים לשהות ברקע הסצנות באופן רציף, גם כשלא היו להם שורות דיאלוג, במטרה לדמות אינטראקציה אמיתית ובלתי אמצעית.
מאט זולר זייץ מציין כי הבימוי בסצנה זו מדגיש את הניגוד בין השחרור המיני והאלכוהולי של הדור הצעיר במשרד לבין המתח הקר והמחושב בחדרי המנהלים.
טיילור עשה שימוש מכוון בטכנולוגיית הטלוויזיה בתוך הפריים כדי לייצר הקבלה בין המאבק הפוליטי לדרמה המשרדית.
בסצנת העימות המרכזית בין דון לפיט, קנדי מופיע על מסך הטלוויזיה ברקע; הבחירה הזו נועדה להמחיש כי דון, המטיח בפיט דברים קשים, משקף את האופן שבו ניקסון (המייצג את "הסדר הישן") התייחס לקנדי (המייצג את המודרנה והתעוזה הצעירה).
זייץ מוסיף כי התאורה בסצנת העימות היא קונטרסטית במיוחד, מה שמדגיש את המעבר של הסדרה מטון של דרמה תקופתית לטון של "פילם נואר" ברגע שזהותו של דון מאוימת.
במהלך החזרות לסצנת הפיצוץ במלחמת קוריאה, שבר השחקן ג'ון האם את ידו.
מכיוון שזו הייתה אחת הסצנות הראשונות שצולמו עבור הפרק, צוות הצילום נאלץ להשתמש בזוויות צילום יצירתיות ובהעמדה מוקפדת כדי להסתיר את ידו הימנית של האם ברוב הסצנות המתרחשות בשנת 1960.
הפסקול כולל את השיר "A Beautiful Mine" (נעימת הפתיחה של הסדרה), וכן קלאסיקות כמו "Moonglow" של בני גודמן.
השיר "The End of the World" מאת סקיטר דייוויס המלווה את סיום הפרק, נבחר כדי להדהד את תחושת הקץ של "העולם הישן" והיציב שהדמויות הכירו עד לרגע הבחירות.
התמה המרכזית בפרק היא המעבר של החברה האמריקאית מהתמקדות בתוכן ובמהות להתמקדות ב"דימוי" ובאסתטיקה.
מוצגות כרגע המכונן של שינוי זה; בעוד שניקסון מייצג את "העולם הישן", היציב והמעונב, קנדי מייצג את הסטייל והכריזמה הטלוויזיונית.
חוקרים מצביעים על כך שדון דרייפר, למרות היותו אשף של דימויים, נכשל בפרק זה בחיזוי התוצאות הפוליטיות.
הכישלון שלו נובע מכך שהוא מזהה את עצמו עם ניקסון – אדם שבנה את עצמו במו ידיו ועלה ממעמד נמוך – בעוד שהעתיד שייך לקנדי, המייצג אסתטיקה של שפע וזוהר מורשת.
זהו רגע אירוני שבו ה"גאון" של עולם הפרסום מחמיץ את השינוי הגדול ביותר בתרבות הצריכה הפוליטית.
העימות בין פיט קמפבל לדון דרייפר בפרק זה משמש כניתוח פילוסופי של מושג הזהות בעולם העסקים.
כאשר פיט חושף בפני ברט קופר את זהותו האמיתית של דון (דיק ויטמן) בניסיון לסחוט אותו, תגובתו של קופר ("למי אכפת?") היא רגע מפתח בסדרה.
מאט זולר זייץ מציין כי תגובה זו משקפת את הגישה האובייקטיביסטית של קופר (בהשראת איין ראנד): בעולם של "סטרלינג קופר", הזהות האישית והעבר המוסרי הם חסרי משמעות אל מול ה"ערך" (Value) שהאדם מייצר לחברה.
דון אינו נשפט על פי האמת הביוגרפית שלו, אלא כ"נכס" (Asset).
בכך, הפרק טוען כי בקפיטליזם המודרני, האדם הוא רק הדימוי שהוא מצליח למכור, והאמת הפנימית היא "מטרד זניח".
המחקר האקדמי מדגיש את תפקיד הטלוויזיה בפרק זה ככלי שדרכו ההיסטוריה "פולשת" למרחב הפרטי והמקצועי.
הדמויות הצופות בבחירות בטלוויזיה אינן רק קהל פסיבי; הן מעבדות את המציאות הלאומית דרך המדיום שבו הן עובדות.
הדרך שבה הבחירות מוצגות בטלוויזיה משפיעה על יחסי הכוחות במשרד: הניצחון המסתמן של קנדי (הצעיר והכריזמטי) מעניק רוח גבית לדמויות כמו פיט קמפבל, המנסות לערער על הסמכות המסורתית של דון.
בדומה לניתוח של מרתה שירר על הנדל"ן בסדרה, גם בפרק זה המרחב הפיזי מעיד על הניתוק של דון.
הפלשבקים למותו של דון דרייפר האמיתי בקוריאה וחשיפת זהותו של דיק ויטמן בפרק זה, מציבים את דון ב"גלות" מתמדת.
בעוד המדינה חוגגת עתיד חדש עם קנדי, דון נאלץ להתעמת עם העובדה שאין לו "בית" אמיתי לחזור אליו, שכן כל קיומו מבוסס על חילופי זהויות ועל מרחב משרדי מנוכר.
Club" הגדיר את הפרק כאחת מ"הפרקים המשובחים ביותר" של העונה הראשונה, ושיבח במיוחד את הסצנה שבה פיט חושף בפני ברט קופר את סודו של דון.
אתר "Vulture" הילל את הפרק כ"עמוס עד תום", תוך הדגשת ההשוואה בין מאבק הכוחות של דון ופיט לבין הבחירות לנשיאות ארצות הברית.
עוד צוין כי הפרק משמש כבן-לוויה חזק לפרק סיום העונה, וכי שני הפרקים יחד "מרגישים כשני חצאים של אותה נובלה או סרט".
הפרק היה מועמד לפרס אמי לאיפור תותבות מצטיין בסדרה, מיני-סדרה, סרט או ספיישל, במסגרת טקס פרסי האמי לאמנויות היצירה לשנת 2008.
בנוסף, הפרק דורג בעשירייה הראשונה של דירוג 100 פרקי הטלוויזיה הגדולים בכל הזמנים של "TV Guide" לשנת 2009.
נִיר גלים הוא מושב שיתופי דתי לאומי ב הדרומית, סמוך לאשדוד.
המושב שייך לארגון המושבים של הפועל המזרחי ולמועצה אזורית חבל יבנה, בה הוא היישוב המערבי והגדול ביותר.
נכון לשנת 2021 מתגוררים במושב כ-1,400 תושבים.
המושב הוקם ב-19 בנובמבר 1949, כ"ב בחשוון תש"י סמוך לים ולנחל לכיש, על אדמות הכפר אבו סווירה שנכבש בידי חטיבת גבעתי בקרב סוכריר.
שמו הראשון של המושב היה "ניר וגל".
מייסדי ניר גלים היו ברובם ניצולי השואה יוצאי הונגריה ומרכז אירופה.
במקום פועל "בית עדות", שהוא מוזיאון המוקדש ליהדות מרכז אירופה, הכולל דגמי בתי כנסת שנשרפו בליל הבדולח, מיצג "בית הזכוכית", המחשת סיפור השואה והגבורה באמצעות משקפי מציאות מדומה, פעילות קבועה של הדרכה בין כותלי בית העדות לבתי ספר, למוסדות חינוך לצבא, לכוחות הביטחון ולציבור.
כמו כן מתקיימות בו הרצאות בנושאים הקשורים לשואה ולגבורה לציבור הרחב.
ב-31 באוגוסט 1955 פוצצו מסתננים ממצרים את בית הבאר של היישוב.
ב-1956 חובר היישוב לרשת החשמל הארצית.
במושב פעילות קהילתית וחברתית ענפה המופעלת בידי ועדות מקרב התושבים.
בניר גלים קיימת הרחבה קהילתית צעירה לציבור דתי לאומי.
נכון לאוגוסט 2012 נמכרו כ-130 מגרשים בהרחבה ומתוכם נקלטו כ-100 משפחות.
ב-2023 התחיל לכהן הרב יוחנן שריידר כרב המושב.
בשלושים השנים הקודמות שימש הרב צבי ארנון כרב המושב.
לפניו שימש בתפקיד הרב בנציון פירר.
בצמוד לניר גלים נמצאים הישיבה התיכונית נווה הרצוג והמושב בני דרום.
בבעלות המושב רפת חלב, לול עופות לפטם, מכוורת דבש גדולה, גידולים חקלאיים, בייחוד פפריקה וכותנה, חברת ההובלה "חוף אשדוד" העוסקת בעיקר בהובלת מכולות בכל הארץ, וסוכנות "פז גלים" העוסקת בשיווק ובמכירת דלקים ושמנים באזורי המרכז והדרום.
בניר גלים קיים מפעל לייצור צעצועים וריהוט לגני ילדים, בשם "תעשיות ניר גלים-ריהוט, ציוד ומשחקים למוסדות חינוך".
בית העדות להנחלת זיכרון השואה
בניר גלים מוזיאון בשם "בית העדות למורשת הציונות הדתית והשואה".
המוזיאון הוקם על ידי עמותת ותיקי בני עקיבא במרכז אירופה, במטרה להגביר ולהרחיב את הנחלת מורשת השואה, וכן להנציח את מורשתה של הציונות הדתית מייסודה ועד היום.
כל זאת באמצעות תצוגות ופעילויות חינוכיות-לימודיות ומחקריות.
בית העדות כולל ספריית עיון מקצועית, ארכיון, אולמות להרצאות ולכנסים, חדרי לימוד, חדר תפילה וזיכרון, תצוגות, תערוכות, וציוד אור-קולי.
נִיר אֵלִיָּהוּ הוא קיבוץ הממוקם צפונית-מזרחית לכפר סבא, על גבעות החמרה של השרון.
הכניסה לקיבוץ היא דרך כביש 5503.
הקיבוץ, שנבנה על חורבות מוצב של הצבא העיראקי, מתקופת מלחמת העצמאות, נמצא בגובה של כ-80 מטר מעל פני הים וצופה על המורדות המערביים של השומרון.
הוא משתייך למועצה האזורית דרום השרון.
זהו הקיבוץ הראשון של בוגרי הנח"ל.
ניר אליהו עלה על הקרקע ב-27 ביולי 1950 (י"ג באב ה'תש"י), במטרה להוות חוליה שלישית עם רמת הכובש וקיבוץ אייל אל מול קלקיליה מעברו השני של הגבול עם ירדן (הקו הירוק), שהיה מרוחק מהקיבוץ כחצי קילומטר.
זאת, למרות דעת מומחים חקלאיים שהמקום אינו מתאים להתיישבות.
לפני כן, במהלך מלחמת העצמאות, שימש אתר העלייה לקרקע של הקיבוץ עמדה קדמית של כוחות ערביים שנלחמו נגד כפר סבא ורמת הכובש.
הקיבוץ נקרא על שם אליהו גולומב ויושב על ידי חברות נוער של הקיבוצים גלעד, כפר גלעדי, עין חרוד, ואשדות יעקב, שכללו יוצאי טורקיה וחניכי עליית הנוער מרומניה ומפולין.
רוב בני חברות הנוער היו יוצאי חברות הכשרה של הנח"ל ומיעוטם היו בחופשה משירות צבאי לצורך הקמת הקיבוץ, שהוקם בסיוע הנח"ל.
בינואר 1952 הסתיימה חפירת באר, שסיפקה מים לקיבוץ.
בין סוף 1953 לתחילת 1954 התבצעו עבודות להסדרת קשר טלפוני אל הקיבוץ ועבודות של סלילת כביש גישה החלו בתחילת 1953 והסתיימו באמצע 1954.
בשנים הראשונות סבל הקיבוץ מחבלות בציוד, במבנים וביבולים מצד מסתננים, והיה מעורב בתקריות ירי מכיוון קלקיליה.
ב-25 ביוני 1956 תקפו כוחות ירדנים סיור של משמר הגבול באזור, ושניים משוטרי מג"ב נהרגו.
הירי גרם לשריפה בשדות ניר אליהו.
הקיבוץ גם שימש כנקודת יציאה של פעולות תגמול באזור קלקיליה, בהן "מבצע שומרון" לכיבוש משטרת קלקיליה ב-10 באוקטובר 1956. לאחר מבצע זה בו, פוצצה תחנת משטרת קלקיליה, הורגשה הקלה במצב הביטחוני בקיבוץ.
באוגוסט 1962 הונחה במקום אבן פינה לבית תרבות על שם אליהו גולומב.
בית התרבות עוצב על ידי האדריכל ויטוריו קורינלדי.
במלחמת ששת הימים נפגע המשק קשות בהפגזות ירדניות ממוצבי קלקיליה וח'ירבת צופין.
בשנת 1973 הוקם בקיבוץ מפעל "פלסטניר" שייצר שקיות פלסטיק ובין השאר ייצר את שקיות החלב של תנובה.
בשנת 1978 נחנכה הרחבה של המפעל, אשר 75% מתוצרתו היה לייצוא.
במרוצת שנות קיומו, בעיקר עד שנות ה-70, הצטרפו לקיבוץ בעיקר גרעינים מ"התנועה המאוחדת", "הנוער העובד והלומד" ומתנועת "הבונים דרור" בדרום אפריקה ובמקסיקו, וכן מתנדבים מרחבי העולם וגרעיני נח"ל.
בשנת 1975 היו בקיבוץ כ-120 חברים והוא פעל לגייס חברים נוספים.
בשנת 1978 עברו בקיבוץ מלינה משותפת של הילדים ללינה משפחתית.
ב-1984 הוקם בקיבוץ בית קברות לאחר נפילתו של סג"ם אסף גביש בלבנון.
בעקבות האינתיפאדה הראשונה והשנייה וחדירות מחבלים באזור לביצוע פיגועים, ובעקבות סלילתו של כביש 6 ("חוצה ישראל") ממזרח לקיבוץ, הוקמה מערכת אבטחה וחומה בגובה 8 מ' המגינה על הכביש בתוואי גדר ההפרדה.
מאז נוצר בקיבוץ שקט יחסי, והוא נהנה ממיקום אסטרטגי בין כביש 6 לכביש 4.
הקיבוץ השתייך ל"איחוד הקבוצות והקיבוצים" ולאחר המיזוג עם "הקיבוץ המאוחד" השתייך ל"תנועה הקיבוצית המאוחדת" (תק"מ).
בשנת 1999 התמזגו התק"מ ו"הקיבוץ הארצי" ל"תנועה הקיבוצית".
בשנות ה-80, במהלך משבר הקיבוצים נקלע הקיבוץ למצב כלכלי קשה, שבעקבותיו ידע עזיבה של עשרות חברים.
בקיבוץ חפשו יוזמות שונות לשפר את מצבם הכלכלי.
בשנת 1985 נחנך בקיבוץ מערכת חדישה להפקת קיטור מאנרגיית השמש.
אחת החברות הקימה עסק למרציפן ובקיץ 1986 הקימו על שדות הקיבוץ שוק של שבת בשם פשפשוק.
השוק נחנך על ידי השר גד יעקבי ומנגד עורר את תרעומתו של השר יוסף בורג וחבר הכנסת מנחם הכהן שהלינו על שימוש באדמות הלאום לחילול שבת.
מינהל מקרקעי ישראל דרש גם הוא לסגור את השוק בגלל השימוש באדמות חקלאיות לשימוש לא חקלאי ומשלא נענה פנה לבית המשפט שהוציא למקום צו סגירה עד הסדרתו מבחינה תכנונית.
בתחילה ניסו בקיבוץ להעביר את השוק למקום אחר המיועד לנופש
, אולם בהמשך החליטו באספה הכללית של הקיבוץ לותר על הפשפשוק.
בשנת 1990 פתחו בקיבוץ הפנינג לכל המשפחה בשבתות, שכלל סיור עגלות בקיבוץ, תיאטרון בובות ומשחקים.
בשנות ה-90 החלו חברי-משק לצאת לעבודה מחוץ לקיבוץ, ובמקביל הופרטו החשמל, המזון, הרכב והלימודים.
נפתחו שירותים ללקוחות חיצוניים של מערכת החינוך, ונפתח גן אירועים סביב הבריכה.
בשלהי העשור נסגרו הלולים, ונפתח "פאב הבקבוק", מראשוני תופעת ה"פאבים הקיבוציים".
בשנת 2000 בוצע איחוד רפתות עם קיבוץ רביבים (ובהמשך כפר עזה), והחלה הפרדת המשק מהקהילה.
בשנים 2003–2007 נחתם "הסדר החובות המשלים", נוצר תאגוד נפרד לענפי הקיבוץ ושיוך נכסים, והחל מעבר להתנהלות הקיבוץ ב'מודל משולב'.
ב-7 בספטמבר 2007 אישרו חברי הקיבוץ ברוב גדול את שינוי המעמד של הקיבוץ ל"קיבוץ מתחדש", תוך שמירה על סבסוד מוסדי בתחומי הבריאות והסיעוד, החינוך והתרבות, השירותים המשותפים ותמיכה לבני המשק בגין הזכויות שצברו הוריהם.
השינוי תורגל במשך שלושה חודשים ולאחר מכן נכנס לתוקף.
גם לאחר השינוי פועל חדר האוכל, החינוך המשותף (כולל לינה בגילאי י'-י"ב), מכבסה, רכב ציבורי ותרבות משותפת.
תהליך יישום השינוי המבני נמשך בשנת 2009 בו הופרט השימוש במים.
משנת 2008 החלה צמיחה כלכלית בקיבוץ, המיוחסת לשינוי המבני בו.
כן החלה קליטה של חברים חדשים לקיבוץ בהתאם למודל החדש.
כיום מתגוררים בקיבוץ כ-265 חברים, עוד כארבעים בני משק ב"מסלול בנים בעצמאות כלכלית" לפני גיל הקבלה לחברות בקיבוץ (30–40), כמאתיים ילדים וחיילים מקרב בני המשק, וכן תושבים אחרים, בהם הורי חברים, צעירים מפרויקט "תלם" ועובדים המועסקים בקיבוץ.
בסך הכול מתגוררים בקיבוץ כ-550 תושבים.
הקיבוץ מתבסס בעיקר על עבודת החברים בקיבוץ ומחוצה לו, וענפי התעשייה (שותפות "פלסטניר"), שירותים (ענף המזון, חינוך, ענפי תחזוקה), גן אירועים מורשה ("עדן על המים"), רפת משותפת עם קיבוץ רביבים וכפר עזה ("רן 2000"), חקלאות (גד"ש ומטעים בשותפות אזורית), אחסנה ואחזקות.
כמו כן בקיבוץ כ-40 יזמים ועצמאיים בתחומי הייעוץ וההדרכה, אירוח וטיפול בבגד ובגוף.
בראש הקיבוץ עומדת המזכירות, אולם הריבון הוא מוסד "האספה" בה רשאים כל החברים להשתתף ובה מובאות לאישור ההחלטות החשובות.
האספה מתכנסת על פי הצורך, ובממוצע אחת לחודש, והחלטות מהותיות עוברות להצבעה בקלפי.
בקיבוץ צולמו מספר סרטים ישראלים:
ב-1986 צולם בקיבוץ הסרט "ילדי סטלין" בבימויו של נדב לויתן
ב-1991 צולם הסרט "מעבר לים" בהשתתפות מילי אביטל ויאיר לפיד; הסרט הופק על ידי חברת "טראנספאקס" וזכה בתשעה פרסי אופיר
ב-2005 צולם הסרט "אדמה משוגעת" שזכה בפרס אופיר
ב-2007 צולם בפרדסי הקיבוץ הסרט "עץ לימון" של ערן ריקליס, שזכה בפרס "חביב הקהל" בפסטיבל ברלין ופסטיבל סן סבסטיאן
ב-2009 צולם בקיבוץ הסרט "אוסטרליה שלי" של חברת ההפקה "טראנספאקס", שיצא לאקרנים ב-2011 והומר למיני סדרה על ידי הערוץ הראשון.
ב-2019 צולמה בקיבוץ סדרת הטלוויזיה "הקיבוצניקים", ובה הקיבוץ קרוי בשם "מעיין חיים".
מפורסמים שעברו או התגוררו בקיבוץ
כמו קיבוצים רבים, גם בניר אליהו עברו ברבות השנים רבים וטובים: המפורסם שבהם היה אהוד בנאי שהיה חבר ב"גרעין חופית" בראשית שנות ה-70. במלחמת יום הכיפורים איבד בנאי את חברו הטוב מהגרעין בני ברק.
רשמים מתקופה זו ניתן למצוא בשיריו וספרו.
הבמאי ציון רובין התחנך במסגרת חברת הנוער "עפרוני" בקיבוץ בשנות השמונים.
מזכיר ברית התנועה הקיבוצית שמוליק אייל היה חבר הקיבוץ עד מותו, וכך גם תא"ל מנחם זטורסקי שהיה מפקד הנח"ל בשנות ה-80.
בן הקיבוץ פרופ' אריאל קושמרו (בן לציונה ויוסף קושמרו ממיסדי הקיבוץ) הוא פרופ' להנדסת ביוטכנולוגה באוניברסיטת בן-גוריון.
נהרי ולוי - שפיה היו נוסעים עם הסעה מהקיבוץ לאחר יום עבודה מפרך עד שבחרו בספורט ועזבו את הקיבוץ, צחי לפתח תקווה ושפיה למושב גן-חיים הסמוך.
שניהם מצויים בקשר טוב עם חברי הגרעין ונכחו בחגיגות ה-80 לחברי גרעין "בתלם" בחדר האוכל של הקיבוץ.
קפטן נבחרת הראגבי של ישראל בשנות השמונים פול המר היה חבר הקיבוץ לאחר שעלה עם גרעין של הבונים דרור מזימבבואה.
בתחום הריצות הארוכות - בת-המשק יערה זנגי הייתה אלופת ישראל במרתון ומיני מרתון.
היזם החברתי עירד אייכלר שזכה על פועלו בפרס באו"ם לקידום אוכלוסיות מיוחדות ובפרס החינוך בישראל לשנת 2009 על מיזם "שכולו טוב" שייסד ומנהל גם הוא חבר הקיבוץ.
התסריטאי והכותב נדב בן סימון גדל בנערותו בקיבוץ ואף ניסה את מזלו בהרכב טריו בתפקיד הבסיסט, לצד נרי לנצ'נר שהמשיך בעצמו לקריירה מוזיקלית.
הלהקה "חנ"ן" התגלתה על ידי אומן המיצג חוני המעגל בחג שבועות בקיבוץ כאשר ניגנו גרסאות טראש לשירי ארץ ישראל מעל במת החג.
חוני לקח את הלהקה (שכללה גם את היינן ואיש-העסקים חגי לנגשטטר בתופים) להופעותיו במסגרת הפסטיבל לתיאטרון אחר בעכו.
נִיר בָּנִים הוא מושב עובדים בשטח שיפוטה של המועצה האזורית באר טוביה.
המושב הוא היישוב הדרומי ביותר מבין יישובי המועצה האזורית והוא נמצא כ-5 קילומטרים מצפון לעיר קריית גת.
היישוב הוקם בשנת 1955 בסיועה של חברת יק"א על ידי בנות ובנים מהמושבים: באר טוביה, כפר ויתקין, נהלל, כפר יחזקאל, חרות ועוד - ומכאן מקור שמו של המושב.
הגרעין המייסד, "בני מושבים א'", התיישבו ב-1951 באופן זמני בקיבוץ הנטוש צור מעון שבמערב הנגב, ובשלהי 1954 עזבו את צור מעון וקיבלו נקודה להקמת יישוב הקבע "גת 2", שהפך לניר בנים.
המושב משתרע על שטח של 4,300 דונם.
עד תחילת שנות ה-90 הוא התנהל באופן שיתופי, תוך ריכוז הוצאות והכנסות.
כעת פועלים המשקים כעצמאיים והאגודה החקלאית פועלת לניהול ותחזוקה של המושב ואינה מתערבת בהכנסות החברים המשלמים לה מיסים.
במשקים הפעילים: רפתות, גידולי ארטישוק, פרחים, אספרגוס, כרמי זיתים להפקת שמן זית, כרם ענבים, ענף הפיטאיה וענף האקליפטוסים.
התושבים עוסקים במקצועות מגוונים: רפואה, ביטחון, חינוך, הייטק ומקצועות חופשיים לצד החקלאים.
במושב פועלת קהילה תומכת הכוללת פעולות כגון: כיבוד לשבעה, סירי לידה, תמכיה בחיילים ובמילואימניקים ומשפחותיהם, וצוות חירום יישובי (צח"י) ורווחה.
במושב פועלת תנועת הנוער: התנועה החדשה עם שרוך התכלת.
ניר דוידוביץ' (נולד ב-17 בדצמבר 1976) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער במכבי חיפה ובנבחרת ישראל אשר משמש כיום כמאמן השוערים של מ.ס.
נחשב לאחד מבכירי השוערים הישראליים בדורו ולאחד השוערים הגדולים ביותר בהיסטוריה של מכבי חיפה.
דוידוביץ' הוא השוער המעוטר בישראל ולזכותו 12 תארים קבוצתיים ותואר כדורגלן העונה בישראל אחד, בכולם זכה עם מכבי חיפה.
במהלך הקריירה הארוכה שלו ספג דוידוביץ' מספר רב של פציעות קשות, בעקבותיהן הושבת לתקופות ארוכות, ואף עבר כ-13 ניתוחים.
הוא מזוהה עם מועדון הכדורגל מכבי חיפה, בו שיחק בנערותו ובמהלך כל הקריירה הבוגרת.
הוא זכה באליפויות רבות בקבוצתו וכן השתתף עמה בשלב המוקדמות בעונה הראשונה שבה חיפה עלתה לשלב הבתים של ליגת האלופות ושיחק בשלב הבתים של המפעל בעונת 2009/2010. במדי נבחרת ישראל הופיע ב-51 משחקים.
דוידוביץ' נולד ב-1976, בן לבנימין דוידוביץ', ניצול השואה יליד גרמניה אשר שיחק כשוער במכבי חיפה בשנות ה-50, ושל לאה לבית וילהיים, מורה לערבית בתיכון.
בגיל צעיר החל ניר לשחק כדורגל וכשהיה בן 9 הצטרף למחלקת הנוער של מכבי חיפה.
דוידוביץ' רצה לשחק כחלוץ אך שמע בעצת אביו ומאמנו והסכים לשחק כשוער.
הוא שיחק בנבחרות ישראל בכל הגילאים הצעירים, וב-1995 הצטרף לקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה.
במהלך מאבקו על אפודת השוער הראשון בנוער הצליח דוידוביץ' להתגבר על שוערים כמו דודו אוואט, ושגיא שטראוס.
ב-4 בנובמבר 1995 ערך דוידוביץ' את הופעת הבכורה שלו בליגה, במשחק שהסתיים בתיקו 2–2 עם בית"ר ירושלים.
באותה עונה ישב רוב הזמן על הספסל מכיוון שחיפה הייתה מרוצה מהופעתו של השוער רפי כהן.
בסוף העונה רפי כהן עזב את חיפה, אך המאמן גיורא שפיגל הביא במקומו את בוני גינצבורג הבינלאומי, דבר שהיווה מכה קשה לדוידוביץ'.
בעונת 1996 גינצבורג הציג יכולת לא טובה ודוידוביץ' קם מהספסל ובמשחקים ששיחק הוכיח את עצמו.
במשחק מפורסם מאותה עונה הצליח דוידוביץ' לשמור על שער ריק בתיקו 0–0 מול הפועל פתח תקווה אחרי שהורחקו לחיפה שלושה שחקנים.
ב-1997 התגבר דוידוביץ' על השוער הוותיק גינצבורג וזכה באפודת השוער הראשון של מכבי חיפה.
עונת 1998 הייתה עונה של התקדמות גדולה לדוידוביץ'.
בעונה זו הוא ערך את הופעת הבכורה בנבחרת הלאומית של ישראל, במשחק שבו ישראל הביסה 4–0 את נבחרת טורקיה.
בסיום אותה עונה, בה חיפה נכשלה בליגה וגיורא שפיגל התפטר, עמד דוידוביץ' בשער בגמר גביע המדינה מול הפועל ירושלים ועצר שער בטוח בתוספת הזמן.
חיפה ניצחה לבסוף 2–0 וזכתה בגביע.
זה היה התואר הראשון של דוידוביץ' במדי הבוגרים של מכבי חיפה.
בעונת שיחקה מכבי חיפה בגביע אירופה למחזיקות גביע.
דוידוביץ' הציג יכולת מעולה מול פריס סן ז'רמן ובזכות שער של יוסי בניון הוציאה הקבוצה תיקו 1–1 בצרפת.
חיפה הגיעה באותה עונה לרבע הגמר (שיא ישראלי) אך הודחה על ידי לוקומוטיב מוסקבה.
במשחק החוץ ברוסיה ספג דוידוביץ' שער מכדור סתמי ממרחק של 35 מטר.
זו הייתה אחת מטעויותיו החמורות בקריירה.
מאוחר יותר נפצע דוידוביץ' קשה במפשעה והתברר שהוא זקוק לניתוח בבקע.
הוא החמיץ את יתר העונה והוחלף על ידי יהודה בוארון.
הוא החלים לקראת עונת אך נפצע בכתף במהלך טורניר יוקרתי ביוון בו הצטיין.
על אף הפציעה, דוידוביץ' עלה למגרש במשחקיה הראשונים של חיפה בעונה העוקבת, לעיתים לאחר טיפולים רפואיים אשר הכשירו אותו במיוחד עבור אותם משחקים.
עם זאת, לבסוף התברר שעליו לעבור ניתוח.
ביתר העונה החליף אותו בשער השוער אבי פרץ.