tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוריו עלו לארץ ישראל מפולין בשנות ה-30, לפני מלחמת העולם השנייה.
אביו היה פחח ואמו עקרת בית.
הוא למד בבית ספר יסודי ממלכתי דתי בצפון תל אביב, "מירון" ולאחר מכן בבית הספר התיכון הממלכתי דתי של תל אביב, "צייטלין".
שירת באמ"ן וסיים את שירותו לאחר כ-25 שנה כקצין בדרגת סגן-אלוף.
את מרבית שירותו העביר ביחידה 8200 בה שימש אף כראש-ענף, למעט תקופה קצרה בה הדריך בבה"ד 15 של חיל המודיעין.
בשנים 1974–1982 היה זמר טנור לירי במקהלה הפילהרמונית תל אביב, ובמקהלה הכיר את אשתו שהייתה זמרת ועולה חדשה מארצות הברית, באותה תקופה.
את כל לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1981–1983 למד לתואר ראשון במחלקה לערבית ולמדע המדינה, ובשנים 1991–1997 סיים מסלול ישיר לדוקטורט במחלקה לערבית ולמדע המדינה.
נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "הלשון הפוליטית הפומבית של משטר אסד בסוריה: מסרים ודרכי הבעתם".
לאחר שחרורו משירות הקבע היה חבר בתנועת השמאל נתיבות שלום.
קידר מתמחה בתקשורת ההמונים של ארצות האסלאם; ומתראיין לרשתות טלוויזיה מוסלמיות ולרשתות מדיה ערביות דוגמת "אל-ג'זירה", חלק מהעימותים שלו בערוצים אלו, בערבית, כנגד אנשי דת מוסלמיים ואנשי ציבור ותרבות ערביים נודעים - עוררה סנסציה תקשורתית עזה בעולם הערבי.
בנוסף מכהן כיו"ר "מוניטור האקדמיה הישראלית", ארגון העוקב אחר מרצים באקדמיה הישראלית, שאותם רואה הארגון כ"פוסט-ציוניים" - במטרה לפרסם את פרסומיהם ועמדותיהם הפוליטיות של אותם מרצים,
ביולי 2012 שובץ כמגיש שותף מתחלף להגשת התוכנית "סדר יום", המשודרת ברשת ב', כחלק מהחלטה של הנהלת רשות השידור לאזן את המגישה הקבועה קרן נויבך.
לאחר התנגדות העובדים למהלך, אמר שהוא הוזמן כפרשן, והודיע שיסכים להיות מראיין אורח רק בהסכמת שני הצדדים.
מסוף יוני 2015 בעל טור באתר "מידה".
כמו כן הוא בעל טור שבועי בעיתון החרדי "יום ליום".
באוקטובר 2019 נאם בהפגנות התמיכה בבנימין נתניהו בפתח תקווה, והדהד תאוריית קשר שעל-פיה יגאל עמיר לא-היה זה שרצח את יצחק רבין.
עקב התבטאות זו זומן קידר לוועדת משמעת באוניברסיטת בר-אילן ונקבע כי הוא לא ייצג את האוניברסיטה באירועים רשמיים.
בשנת 2021 החל לשמש סגן-נשיא חברת NEWSRAEL; העוסקת בעיקר בפעילות תקשורתית פרו-ישראלית ברחבי העולם.
קידר מחזיק בעמדות ימניות ואנטי-מוסלמיות.
קידר טוען כי מדינת ישראל תוכל להתקיים במרחב האסלאמי והערבי רק בעזרת צבירת כוח ועליונות בלתי-פוסקת: ביטחונית, כלכלית וטכנולוגית.
בעקבות תפיסת העולם המוסלמי - היהודים אינם "עם" כלל - והיהדות היא דת בטלה מבחינתם, ולאחר שארץ ישראל כבר נכבשה והייתה בשליטה מוסלמית אסור לה להיות תחת שלטון אחר.
עמדה זו מונעת אפשרות של הכרה מוסלמית במדינה יהודית בשטחי ארץ ישראל, אם כי אומה מוסלמית מסוימת אינה מחויבת לאבד את עצמה בלוחמה מול מדינת אויב עדיפה ויציבה כמו ישראל.
על-כן, קידר סבור ששלומה של מדינת ישראל תמיד יהא תלוי בעדיפותה הרב-תחומית, החזקה והמתמדת על יתר אויביה.
קידר היה חבר בצעירותו בתנועת השמאל "נתיבות שלום", ובמסגרת פעילותו פגש יחד עם אחרים את ראש האש"ף, יאסר ערפאת, במוקטעה שברמאללה, לאחר רצח יצחק רבין.
לדברי קידר, המודל של יאסר ערפאת בחתימתו על הסכמי אוסלו הוא "הסכם חודיבייה", אז (בשנת 628) חתם מוחמד על הסכם שלום לתקופה של כעשר שנים, והיפר את ההסכם - לטענת קידר - כעבור שנתיים בלבד, כשצבאו היה ערוך למלחמה.
כך הסכמי אוסלו היו חלק מתוכניתם של הפלסטינים להפסקת אש ארעית, שתופר כשישראל תיחלש.
האינתיפאדה השנייה שהוביל ערפאת החלה לאחר הנסיגה מלבנון, שנתפשה ברחוב הערבי ככניעה מצידה של ישראל.
בתחילת המאה ה-21 העלה קידר את "תוכנית האמירויות הפלסטיניות" שהיא לדעתו הפתרון ההולם היחיד לבעיה הפלסטינית.
עיקרו של רעיון זה הוא פירוק הרשות הפלסטינית והקמת שמונה "אמירויות" בערים הערביות הגדולות: ביהודה, בשומרון, וברצועת עזה, על בסיס המשפחות והחמולות המקומיות.
על פי תוכניתו, מדינת ישראל חייבת להישאר בשטח הכפרי של יהודה ושומרון, על-מנת למנוע הקמת מדינה ערבית-פלסטינית עם רצף טריטוריאלי שתהפוך למדינת טרור בעתיד.
בשנת 2010 היה ממייסדי תנועת הריבונות, שמטרתה סיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל.
כמו-כן קידר הוא חבר תנועת הביטחוניסטים.
קידר לוקח חלק בארגון חזון לאומי ומעביר שם הרצאות בתוכנית למנהיגות ציבורית.
לדברי קידר, האקלים הפיזי הקשה של המזרח התיכון יצר במשך אלפי שנים אקלים תרבותי בו הדרך היחידה לשרוד היא על-ידי השתייכות מוחלטת לחמולות מקומיות שדואגות לכלל צורכיהם של נאמניה ובניה.
השתייכות זאת חזקה אף יותר מהשתייכות לדת או אף לפלג אסלאמי מסוים.
כך לדוגמה, נקמת דם או רצח על חילול כבוד המשפחה אסורים במפורש בקוראן (שם מותרת הוצאה להורג רק במסגרת משפטית מוגדרת ולאחר עדויות), אולם מקובלים כנוהג שבטי-פטריארכלי קדום, ולכן נפוץ באזורים נרחבים במזרח התיכון ובצפון אפריקה, בקרב בני מוצאות אתניים, דתות שונות ופלגים שונים.
לדבריו, רוב מדינות ערב התרבות השלטת עדיין מוטה משמעותית לכיוון השבטיות העתיקת-יומין - והנאמנות הן לשבט והן לחמולה - עומדת, גם בימינו, בראש סולם הערכים הערבי.
ביולי 2014, בעקבות רצח שלושת הנערים, קידר אמר כי הדבר היחיד שירתיע מחבלים פלסטינים הוא הידיעה שאחותם או אמם ייאנסו.
בהמשך טען כי "השימוש בדוגמת האונס נועד להצביע על הקושי הגדול העומד בפני מדינה מערבית כמו ישראל בהתמודדות עם טרוריסטים פונדמנטליסטים, שכן היא איננה יכולה לנקוט באמצעי זה".
קידר נשוי לריינה, ישראלית-אמריקאית, אוצרת וספרנית שהכיר בצעירותם במהלך תקופתם המשותפת כחברים בתזמורת הפילהרמונית; ולהם שלושה בנים ושתי בנות.
מתגוררים ברעננה, ומנהלים אורח חיים דתי.
התנועה האיסלאמית בישראל, הוצאת נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, 2002
רבי מרדכי וייצל רוזנבלט (ה'תקצ"ז, 1836 - י"ב באדר א' ה'תרע"ו, 1916) ידוע כרבי מרדכי מאושמינה על שם העיר אושמינה הסמוכה לוילנה שבה כיהן כרב.
רוזנבלט נולד באנטופול (אז בפולין והיום ברוסיה הלבנה).
היה מתלמידי הרב פנחס מיכאל גרויסלייט, רבה של אנטופול.
למד בישיבה בפינסק שהקימו רבי שמואל אביגדור תוספאה ורבה של פינסק, המקובל רבי מרדכי זקהיים.
היה מקורב לאדמו"ר ה"יסוד העבודה" מסלונים אשר הוא הראשון שהמליץ לקהילה היהודית בעיר אושמינה לקחת את רבי מרדכי לרב בעירם.
היה ידוע כמקובל וכבעל מופת אשר יהודים ושאינם יהודים באו לקבל את ברכתו.
ה"דברי שמואל" מסלונים העיד עליו שכל מעשיו של רבי מרדכי הם לשם שמים.
תמונתו התנוססה בבתים רבים ברחבי ליטא.
בקרב הליטאים נודעה הסתייגות מתופעת המופתים המוכרת בחוגי תנועת החסידות, משום כך, הדמות של בעל המופתים הליטאי, ר' מרדכי מאושמינה, היא תופעה מיוחדת במינה.
בעת כהונתו באושמינה, התקבל בקהילתו הרב אברהם יצחק הכהן קוק, במסעותיו להפצת ספרו "חבש פאר".
בשש שנותיו האחרונות באנטופול כיהן כדיין.
לאחר מכן כיהן במשרת הרבנות הראשונה שלו בעיירה בוטן משנת תר"ל.
משם עבר בתרמ"ז לשמש כרב של קורליץ.
באושמינה, שעל שמה התפרסם, החל לכהן כרב בתרנ"א לאחר כמה שנים שבחלק מהם ניסה ה"יסוד העבודה" מסלונים לפעול שרבי מרדכי יכהן כרב העיר אושמינה.
בשנותיו האחרונות בתרס"ה היה הרב של סלונים.
חלק מפסקיו וחידושי ההלכה שלו נדפסו בשנת ה'תרנ"ט על ידי תלמידו, הרב יהודה אידל ציזלינג מאושמינה, בספר הדרת מרדכי - חילוקים ופלפולים שדרש בסיומי משניות ומסכתות בתלמוד.
על קברו נכתב: "פה נטמן ארון הקודש הרב האמיתי שר התורה ואוצר היראה מרן ומאורן של ישראל...".
לרב רוזנבלט היו שני בנים ושלוש בנות משתי נשותיו:
הרב אשר, כיהן כרבה של דרוהיטשין הסמוכה לפינסק, נספה עם משפחתו בשואה.
שרה נישאה לרב אברהם יעקב ברוק, שהיה רב בבוטן ופוסק הלכה מפורסם בפלך גרודנו כולו.
בתם נישאה לסופר והביבליוגרף, חייקל לונסקי, שכתב את הביוגרפיה הראשונה של הרב רוזנבלט.
עכסה נישאה לאליהו דוד אפשטיין, אחיו של הרב משה מרדכי אפשטיין, ראש ישיבת חברון.
בנם הרב יעקב אפשטיין, חניך הישיבות סלובודקה וסלוצק, היה רב העיירה שובט בלטביה, ונספה עם אשתו וששת בניהם בשואה.
טויבא נישאה לרב יהודה בורשטיין, ששימש רב בגודליאבה שליד סובאלק.
בני הזוג היגרו לארצות הברית והשתקעו במסצ'וסטס.
זיידל, בן הזקונים ומחבר קונטרס ההספד "אבל עם" על הרב רוזנבלט, התגורר בסלונים ונספה אף הוא עם משפחתו בשואה.
בסוף המכתב ר' מרדכי מבקש בתחינה מר' פנחס מיכאל לשלוח לו בדחיפות את 'שו"ת מהר"י בן לב' כי זוגתו חלתה ונמצאת בסכנה ומהר"י בן לב אמר לו בשבוע שעבר בחלום האחרון שזה בגלל שלא הזדרז לקנות את הספר.
כארבע שנים לאחר המכתב הדפיס ר' פנחס מיכאל את פירושיו למסכתות אלו בשם "לקט הקוצרים" מסביב לדברי התלמוד שבא להשלים את פירוש רש"י עד כמה שאפשר, כפי שהוציא לאור למסכת נזיר בתרכ"ז.
איגרת החלום הודפסה כנספח בספר 'דרשות הרפ"ם' של ר' פנחס מיכאל .
מרדכי (מוטי) רוזן (רוזנפלד) (נולד ב-1942) הוא בלשן, אטימולוג ומורה ללשון העברית.
בין מפעלי חייו בולטים ספרי האטימולוגיה שחיבר, ובהם סיפורי התפתחותן של אלפי מילים עבריות וזרות שחדרו לעברית במרוצת השנים.
רוזן יזם, בין היתר, את תוכנית ההכנה לבחינות הבגרות בלשון עברית "יוצא מן הכלל" (שודרה בטלוויזיה החינוכית) ואף השתתף בה.
כמו כן, השתתף בתוכנית הטלוויזיה "פיצוחים" ובתוכניות הרדיו "על קצה הלשון", "מילה ברגע" (תוכנית יומית ששודרה כשנתיים בקול ישראל) ובסדרת משדרים על לשונות העולם בתוכנית "אקדמיה באל"ף" ברשת א' של קול ישראל.
"עברית כתיקונה" ספר הלימוד וקובץ התרגילים (הודפסו בשנים: 1974–1980), הוצאת "אור עם" תל אביב
"דייק בלשונך", לקט דיאלוגים לתיקון הלשון ולשיפורה, הוצאת "יסוד", תשל"ח (1978), בשיתוף עם יעקב דרור
"פרקי לשוננו", סדרת ספרי לימוד ללומד לבגרות וללומד העצמאי, הוצאת רכס (שנות ה־80)
"דקדוקנו" (יחד עם צבי בצר), הוצאת עם עובד, תל אביב תשמ"ב 1982
"ידיעת הלשון לחטיבת הביניים", ספרון לימוד תורת ההגה, אותיות השימוש ושם המספר בעברית.
נכתב עם אסנת רייכמן ונדפס בהוצאת "דיק" בחולון, 1988
ספר המקבץ מאות מילים ומקורן הגיזרוני בהשוואה לשפות זרות, חולון (1999)
"אטימולוגיה: עוד מילה ברגע", ספר ההמשך, תל אביב תשס"ב (2002)
"לקסיקון מקורות המילים", אטימולוגיות של כ-6,000 מילים, הוצאת רכס (2011)
מרדכי (מוטי) רביד (נולד ב-14 באפריל 1938) הוא רופא ישראלי, פרופסור אמריטוס לרפואה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
משמש כפרשן לענייני בריאות ב"ידיעות אחרונות".
בין השנים 2020-2004 שימש כמנהל הרפואי של המרכז הרפואי מעיני הישועה.
רביד נולד בביאליסטוק שבפולין ב-1938, בן לאסתר ומשה רדזינסקי.
את תקופת מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי אירופה חווה בגטו לבוב, במחנה הריכוז ינובסקה ובמילוט מתמיד באזורים שונים בדרום פולין, ובין היתר קפץ עם אביו מהרכבת בדרך למחנה ההשמדה אושוויץ וכך נצלו.
עלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1947, והמשפחה השתקעה ברעננה, שם הייתה להם נחלה שרכשו בשנות ה-30. בישראל נולד לו אח צעיר, שרגא, אשר נפל במלחמת יום הכיפורים בחזית הדרום.
למד בבית הספר היסודי "מגד" ברעננה (כיתות ה' עד ח') ולאחר מכן בתיכון עירוני א' בתל אביב.
בצה"ל שירת בחטיבה 35 (הצנחנים) והיה רופא החטיבה.
למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים ובהדסה.
הוא התמחה ברפואה פנימית בבית החולים שיבא.
רביד היה מורה המחזור הראשון של הסטודנטים מהפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, שהגיעו להתנסות קלינית בבית החולים שיבא (אז תל השומר).
רביד העמיד דורות של רופאים אשר עשרות מהם משמשים מנהלים בבתי החולים בישראל, מורים וחוקרים.
במקביל עסק במחקר של קדחת ים תיכונית משפחתית (יחד עם פרופ' יגאל קדר), והיה הראשון אשר הוכיח כי טיפול בתרופה כולכיצין עשוי למנוע את הסיבוך העיקרי של מחלה זו, הצטברות חלבון (עמילואיד) בכליות ובאיברים אחרים הגורם לאי ספיקת כליות ולמוות.
בין השנים 1972 ל-1974 שימש מנהל בית החולים רבקה זיו בצפת.
זמן קצר לאחר השלמת בניית בית החולים פרצה מלחמת יום הכיפורים.
בית החולים היה, בתחילת המלחמה, המוקד הרפואי הקדמי ביותר וקלט את כל פצועי הקרבות ברמת הגולן.
בסך הכל טופלו במהלך המלחמה כ-2,700 פצועים, כאשר רביד מנהל את הפינוי והטיפול בפצועים ובו זמנית את בית החולים הנמצא בשלבי הרצה.
ביום הרביעי למלחמה נודע לרביד כי אחיו הצעיר נהרג בקרב בסיני, ליד תעלת סואץ.
רק במוצאי השבת, בעת ההודעה הראשונה למשפחות ששכלו את בניהן נסע רביד למספר שעות לחלוק את האבל עם הוריו ברעננה ומיד חזר לצפת להמשך המלחמה.
בין השנים 1974 ל-1978 שימש מנהל בית החולים הממשלתי ביפו (לימים, בית החולים וולפסון).
עם סיום בניית בית החולים, המעבר לבניין החדש וההרצה, ביקש לסיים את פרק ניהול בתי החולים ולחזור לרפואה ולאקדמיה.
בין השנים 1978 ל-1994 שימש מנהל מחלקה פנימית א' בבית החולים מאיר.
בתקופה זו עסק בעיקר במחקר סיבוכי מחלת הסוכרת ויתר לחץ דם והיה מחלוצי הטיפול ביתר לחץ דם ומניעת מחלת הכליות בחולי סוכרת.
מחקריו הקנו לו שם בינלאומי.
בין השנים 1994 ל-1995 שימש סגן מנהל רפואי של קופת חולים מכבי.
בין השנים 1993 ל-1998 שימש כיו"ר האיגוד לרפואה פנימית.
ביוזמתו התקבל האיגוד הישראלי כחבר מן המניין באיגוד האירופי לרפואה פנימית.
בין השנים 1995 ל-2004 שימש מנהל מחלקה פנימית ד' בבית החולים מאיר.
בתקופה זו שימש במקביל כיו"ר ועדת התרופות המרכזית של שירותי בריאות כללית.
בין השנים 1994 ל-1998 שימש נשיא האיגוד האירופי לחקר יתר לחץ דם בסוכרת.
ובין השנים 2011–2007 שימש יו"ר האגודה הישראלית לסוכרת.
לאחר פרישתו מבית החולים מאיר החל לנהל את בית החולים מעיני הישועה בבני ברק.
תחת הנהלתו בית החולים התבסס, הגדיל את היקף עבודתו פי שלושה והוא בית חולים קהילתי מבוסס המוכר להתמחות ומסונף לאוניברסיטה.
ב-8 באוקטובר 2020 התבטא בחריפות כנגד התנהלותם של חלקים מן הציבור החרדי בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל.
בעקבות ביקורת שנמתחה עליו, בצהרי אותו יום טען שדבריו סולפו והודיע על התפטרותו מתפקידו כמנהל הרפואי של בית החולים.
לאחר שנחקר בחשד להעלמת עסקאות בשנים 2014-2010 (עבירה לפי לחוק מס ערך מוסף), חויב בשנת 2018 בתשלום כופר בסך 250 אלף ש"ח.
פרסם חמישה ספרים ולמעלה מ-200 פרסומים מקצועיים, ומאות מאמרים בעיתונות, תחילה ב"מעריב" (במדור תחת הכותרת "להיות בריא"), ב"הארץ" ולאחר מכן ב"ידיעות אחרונות".
ידוע בהתנגדותו החריפה לרפואה אלטרנטיבית ותזונה אורגנית.
רביד ביחד עם פרופ' יהודה אדלר שימש כלוביסט של חברת הסיגריות האלקטרוניות Juul.
רביד טען שהוא ערך עבור החברה סקירות ספרות וקיבל עבור זה תשלום.
הוא ענד סרט של לוביסט בכנסת, אבל טען שלא עסק בשתדלנות.
רביד משמש כרופא הראשי בחברה "המרכז למימוש זכויות רפואיות".
רביד נישא בשנת 1963 ומנישואין אלו הוא אב לשתי בנות וסב לנכדים.
לאחר שהתאלמן, בשנת 2018 נישא בשנית לפרופ' דליה מור, חוקרת לפסיכולוגיה חברתית.
מרדכי קַמרַט (21 במרץ 1915 – 3 במאי 1970) היה לשונאי ומילונאי עברי ואיש חינוך ישראלי, שנודע כ"אבי האולפן".
נולד בשם מורדקה קמרט (Mordka Kamrat) ב-21 במרץ 1915 בעיירה סקאלה בפולין לשמואל קמרט.
למד בחדר ובישיבה, וכן בבית ספר יסודי ובגימנסיה בעיר בנג'ין.
ב-27 בספטמבר 1936 עלה לארץ ישראל.
נישא לנפשיה נרקיס, בתו של מרדכי נרקיס, מנהל בית הנכות בצלאל בירושלים, ואחותו של חוקר האמנות היהודית בצלאל נרקיס.
עסק בהוראת השפה העברית והיה מנהל האולפן ללימוד עברית "עציון" בירושלים.
יחד עם אדווין סמואל (בנו של הנציב הבריטי הרברט סמואל) הוציא את המילון האטימולוגי העברי-אנגלי "שורשים".
כמו כן פרסם מספר ספרי לימוד והדרכה ללימוד השפה העברית.
נפטר בירושלים ב-3 במאי 1970 ונקבר בהר המנוחות.
יעל קמרט קרמונה - בוגרת בית הספר לאומנות בצלאל.
יובל קמרט - חיבר את "יודאיקה לקסיקון" (יצא לאור בהוצאת כתר).
ד"ר דבורה לנג-קמרט - ביולוגית והיסטוריונית של המדע, מנהלת המחלקה לנוער שוחר מדע במשרד החינוך, לשעבר עורכת מדעית של מוזיאון המדע בירושלים.
(עם אדווין סמואל), שורשים: מילון אטימולוגי עממי עברי-אנגלי הוצאת קריית ספר, 1969
הנחלת הלשון העברית: מדריך למורה, הוצאת קרני, 1962
העברית שלי: ספר לימוד לשון חיה (ציורים: דוש), הוצאת מגידו, 1965
הצעד הראשון: גישה חדשה ללימוד השפה העברית – סדרת ספרים מאת יהודה רדאי, בהשתתפות מרדכי קמרט, הוצאת ראובן מס, 1961
מרדכי רוזמן (1917 - 6 ביוני 2014) חבר קיבוץ העוגן, היה חבר בהנהגת השומר הצעיר בווילנה, ממובילי תנועת הבריחה, ומנהיג מעפילי האונייה "אקסודוס".
נולד ב-1917 בעיר סטולין (אז בפולין, היום חלק מבלארוס).
בנעוריו הצטרף לקן השומר הצעיר בעירו סטולין.
בשנת 1937 הצטרף לקיבוץ הכשרה "אלגביש" בחוות ההכשרה בצ'נסטוכובה ושהה שם שנתיים בהכשרה לקראת עלייה לארץ ישראל.
מרדכי קיבל אישור עלייה לארץ, אך נקרא להדריך קיבוץ הכשרה בוולוצלאבק (הקיבוץ של מרדכי אנילביץ', לימים מפקד מרד גטו ורשה).
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פוזר הקיבוץ ומרדכי חזר במסע קשה לסטולין, עיירת הולדתו ומשם לווילנה.
בווילנה היה חבר בריכוז השומרי ונבחר להיות בהנהגת התנועה.
בימי המלחמה היה מראשי הארגון התנועתי במחתרת בברית המועצות, נכלא בבית הסוהר של הנ.ק.ו.ד.
(משטרת הפנים והביטחון בברית המועצות), עונה קשות, שוחרר וחזר לפעילות התנועתית.
בסוף המלחמה חזר מרדכי לפולין וגילה שאיבד את כל משפחתו בשואה.
אחרי זמן קצר בפולין יצא לרומניה כדי להקים בה בסיס לעלייה לארץ והיה ממובילי תנועת הבריחה.
בסוף שנת 45' הגיע לגרמניה ופעל במחנות העקורים.
מנהיג המעפילים באוניה "אקסודוס 47"
בשנת 47', בגיל 30, עלה על האונייה "אקסודוס", יחד עם 4,554 מעפילים ניצולי שואה, מתוכם 1,017 נערים, הרבה מהם חברי תנועות חלוציות, ו-655 ילדים, בדרכם לארץ ישראל.
האונייה, בפיקודו של יוסי הראל מ"ההגנה" - "המוסד לעלייה ב'" ורב החובל אייק אהרונוביץ' - ארן מהפלי"ם (הזרוע הימית של הפלמ"ח), הפליגה מנמל סֵט ליד מרסיי ב-11 ביולי 1947. עם יציאתה מהנמל עקבו אחריה מטוס ומשחתות בריטיות, שליוו אותה עד חופי ישראל.
במהלך ההפלגה פעל מרדכי רוזמן, יחד עם חברי תנועות הנוער החלוציות, בקרב הנוסעים בעידוד, לימוד שירים עבריים וכן, תרגולי התגוננות בפני השתלטות בריטית, שנערכו בפיקודו של מיכה פרי, פלי"ם, שהיה ממונה על ההיערכות למניעת ניסיונות של צוות ההשתלטות הבריטי לקפוץ לסיפון אקסודוס.
לפנות בוקר 18 ביולי 1947, בהגיעה אקסודוס כ-20 מיל מחוף עזה, נגחו בה משחתות בריטיות.
הבריטים הצליחו להעלות לאונייה כ-50 חיילים ולאחר מאבק קשה, שגרם למותם של 2 מעפילים והקצין השני של האנייה, מהמתנדבים היהודיים שהצטרפו לצוות האוניה, ולעשרות פצועים, הורה יוסי הראל על כניעה והאונייה הפליגה לנמל חיפה, שם הורדו נוסעיה בכוח לשלוש אוניות גירוש: "אושן ויגור", "אמפייר ריוול" ו"רונימייד פארק".
מרדכי רוזמן גורש על אניית הגרוש "רונימייד פארק".
מעפילי "האקסודוס" גורשו חזרה למדינה ממנה הם הפליגו וב-29 ביולי עגנו האוניות מחוץ לנמל פורט דה-בוק Port De-Bouc בדרום צרפת.
ניסיון הבריטים להוריד את המעפילים בצרפת נכשל כי הצרפתים לא הסכימו שהבריטים יורידו את המעפילים בכח, בצרפת, בניגוד לרצונם.
אניות הגרוש עגנו במשך שלושה שבועות בפורט דה-בוק Port De-Bouc בין התאריכים 29 יולי 1947 ועד 22 באוגוסט 1947. במהלך תקופה זו ארגנו המעפילים אירועי מחאה שונים בדרישה להחזירם לארץ ישראל.
ב-22 באוגוסט הפליגו אוניות הגירוש לנמל המבורג בגרמניה, שם הורדו המעפילים בכוח מהספינות ושוכנו במחנה עקורים בגרמניה.
לאחר שהות של כשנה במחנה המעצר בגרמניה, עלו כל נוסעי האוניה ארצה.
דברים שאמר רוזמן למעפילים באוניית הגירוש "רונימייד פארק", לפני ההורדה בכוח בנמל המבורג ב-9 בספטמבר 1947:
הבריטים מהר מאוד הבינו שמרדכי רוזמן הוא שמנהיג את המעפילים ו"עושה הצרות" מבחינתם.
על כן הפך ליעד ראשון במעלה להורדה מאניית הגירוש רונימיד פארק.
תוך כדי המאבק להורדתו מרדכי נפגע.
כשהוא אזוק נשלח לבית החולים של הצבא הבריטי בהמבורג הועמד למשפט ונכלא.
כעבור כשבועיים נשלח למחנה פופנדורף.
שם הקים עם חבריו מהנהגת השומר הצעיר את המזכירות היהודית של מחנה של המעפילים.
שמות חברי המזכירות, לפי סדר הופעתם בהוראת היום: יוסף לייכטר, יצחק קרוסמן, ימאוי, יצחק פורטנוי, יהודה פקר, מרדכי רוזמן, שלמה קליין .
כדי למנוע זליגת עקורים ממחנות אחרים למחנות מעפילי האקסודוס הנפיקה המזכירות למעפילים תעודות מעפיל שכללה תמונה, מספר סידורי והצהרה בלבד.
התעודה לא כללה פרטים מזהים נוספים.
נוסח ההצהרה כלהלן:- "בעל תעודה מס.
__________ הינו מעפיל מיציאת אירופה תש"ז שהוחזר בכח לגרמניה מנמל חיפה ונמצא בגירוש בדרך חזרה לארץ-ישראל." ההצהרה נרשמה בעברית ובאנגלית.
כמוכן נוספה לתעודה חותמת עגולה מטעם מזכירות המחנה ותאריך ההנפקה.
כשעלה לארץ הגיע מרדכי לקיבוץ העוגן ויחד עם אשתו רחל הקים בו את ביתו ושם נולדו גם שלושת ילדיהם.
מרדכי שילב את חייו בקיבוץ עם עבודה ציבורית כמבקר פנים ב'גרנות', עבודה במזכירות 'מורשת' בתל אביב, ובתפקיד העוזר האישי של שר הקליטה נתן פלד ואחריו של שלמה רוזן.
בשנת 2008 יצא סרטם התיעודי של יעל קיפר ורונן זרצקי "החול והים" שגיבוריו הם מרדכי רוזמן ואייק אהרונוביץ'.
נפטר בשנת 2014, והובא למנוחות בקיבוץ העוגן לצד אשתו רחל שנפטרה חודשיים לפניו.
מרדכי ציפין (Zippin; נולד בחיפה ב-1937) הוא פרופסור אמריטוס למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נושאי התמחותו הוא אנליזה פונקציונלית ותורת מרחבי בנך.
בתיכון למד בבית הספר הריאלי בחיפה, במחזור ל"ח.
הוא סיים את בית הספר בשנת 1957.
את הדוקטורט הוא סיים ב-1968 באוניברסיטה העברית בהנחיית אריה דבורצקי ויורם לינדנשטראוס בנושא "על בסיסים במרחבי בנך" (יצא לאור כספר).
לאחר מכן החל ללמד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובאוניברסיטת המדינה של אוהיו.
ב-1971 התמנה למרצה באוניברסיטה העברית, ב-1976 לפרופסור חבר וב-1989 לפרופסור מן המניין.
מרדכי הלל קְרוֹשְניץ (בכתיב יידי: קראָשניץ; בכתב לטיני: Mordechai Hillel Kroshnitz; 6 בינואר 1915 – 18 במאי 1998) היה סופר, עורך ועיתונאי יידי, מראשי שארית הפליטה בגרמניה, פעיל ציוני ומפלגתי.
מרדכי-הלל קרושניץ נולד בשנת 1915 בברנוביץ' שבפולין (כיום בבלארוס), בנם של לאה לבית גולדברג ויעקב קרושניץ, הצעיר במשפחה בת שלושה ילדים.
למד ב"חדר" ובבית ספר תיכון עברי של רשת "תרבות", אך עזב את בית הספר בגין מרד תלמידים שארגן.
סיים בגרות אקסטרנית וקורס בבית הספר הגבוה להנהלת חשבונות ע"ש סֶקוּלביץ בבירה ורשה.
בגיל צעיר היה פעיל בתנועת הנוער הציונית-סוציאליסטית דרור (פרייַהייַט): בגיל 14 היה אחראי על עיתון קיר בסניף תנועת הנוער ופרסם בעיתון התנועה "פרייהייט" שהופיע בורשה.
עד גיל 15 ריכז את השכבה הצעירה והבוגרת, ובגיל 17 שימש כמזכיר המועצה המחוזית של התנועה.
ריכז את פעולות הסניף בעיר וילנה והיה מנהל הכשרה מטעם המועצה המחוזית של מפלגת-האם פועלי ציון צ"ס בקיבוץ 'שחריה' בווילנה.
בקיבוץ ערך את עיתון הקיר של הקיבוץ, ריכז והרצה בחוגים שונים, הופיע בהרצאות פומביות בערי המחוז וכן עבד בעבודות גופניות שונות.
בקיבוץ הכיר את מינה-תמר פַייבוּשֶׁביץ, ונישא לה ב-1 באוגוסט 1936.
לאחר נישואיו, התגורר תקופה קצרה בעיירה לובץ', מקום מושבה של משפחת רעייתו, והחל בכתיבת מונוגרפיה על תולדות העיירה.
באותו זמן ארגן ביחד עם מורה פולני שביתה של כ-150 פועלות כפריות שעבדו בעיירה בניפוי פשתן בשכר ירוד.
השביתה נמשכה למעלה מחודש וחצי ונסתיימה בניצחון הפועלות, ואולם המעבידים, סוחרי הפשתן, העלילו למשטרה הפולנית כי קרושניץ הוא קומוניסט, ומסיבה זו נאלץ לצאת בחשאי מהעיירה.
בקיץ 1936 עברו בני הזוג לוורשה ומרדכי קרושניץ עבד במרכז התנועה, אך עקב חילוקי דעות רעיוניים עזב את המרכז והחל לעבוד בחברה מסחרית פרטית בתפקיד ניהולי.
כן ריכז באותה תקופה מחנה קיץ לנוער וארגן תנועת חלוצים בוגרי ההכשרות במטרה לקבל עבורם סרטיפיקטים לעלייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט מפני הנאצים עם משפחתו מוורשה לעיירה לוּבְּץ'.
לאחר כניסת הצבא האדום לפולין המערבית, לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, עלתה העיירה לגדולה והפכה למרכז המחוזי.
בין מסמכי המשטרה שנפלו בידי הסובייטים היה גם מסמך ההלשנה על כך שקרושניץ 'קומוניסט', ומסיבה זו הם ראו בו אדם נאמן.
מהר מאוד הוא רכש את השפה הרוסית, ומונה לתפקידים בכירים, בהם מרכז המחלקה לתכנון המועצה המחוזית, וסגן יו"ר המועצה המחוזית.
בתקופה זו אף הרצה על נושאים ספרותיים ופרסם עבודות בעיתון היידי 'אקטיאבער' שהופיע במינסק, בירת בילורוסיה, ובעיתון 'טשירוואנאיא זוויאזדא' שהופיע בשפה הבלארוסית בעיר הפלך ברנוביץ' (מאמריו נכתבו ברוסית ותורגמו בידי המערכת).
עם פלישת הצבא הגרמני לאזור במבצע ברברוסה (1941), ברח מרדכי קרושניץ עם רעייתו, עם בתם התינוקת רינה ועם משפחת אשתו לעורף ברית המועצות, ברגל.
עם הגיעם לסמרקנד שבאוזבקיסטן, גויס לצבא הרוסי, השתתף במערכה בלנינגרד ונפצע במהלך הקרב.
על לחימתו בקרב זה קיבל מדליה, ובעקבות פציעתו שוחרר משירות.
בתום המלחמה הגיע לפולין, צורף כחבר מרכז פועלי ציון ונשלח על ידי המרכז לרכז את הפעילות המפלגתית במחוז שלזיה עילית ואת קיבוץ העובד בעיר ביטום, שבה התרכזה שארית הפליטה.
בתפקידו זה ביקר את סניפי המפלגה וקיבוצי ה'עובד' במחוז, הרצה בנושאים שונים, בתוכם ספרותיים ולאומיים, והמשיך לפרסם מפרי יצירתו.
בשנת 1945 גנב עם משפחתו את הגבול לגרמניה, במטרה לעלות לארץ ישראל.
באוגוסט 1946 נשלח על ידי מרכז המפלגה למינכן באזור הכיבוש האמריקאי, ועבד כממלא מקום המזכ"ל, כאחראי להסברה, תפקיד במסגרתו חיבר את כל הכרוזים והעלונים של המפלגה; וכעורך ביטאונה הראשי של פועלי ציון, "באַפרייונג".
תחת עריכתו, הפך הביטאון להיות העיתון הטוב ביותר של שארית הפליטה בגרמניה.
מתוך רצון להתגורר בסביבה יהודית ולהקנות לבתם את ידיעת השפה העברית, התגוררה המשפחה במחנה העקורים באד רייכנהאל, שם גם נולד בנו, יעקב.
בתוך זמן קצר הפך מרדכי קרושניץ לאחד מראשי מנהיגי יהדות שארית הפליטה בגרמניה, חבר במועצה הארצית של שארית הפליטה בגרמניה באזור האמריקאי והיה ציר ומרצה בקונגרסים של שארית הפליטה, בקונגרס של יהדות פולין, ובקונגרס היהודי העולמי שהתקיים בשנת 1948 במונטרה שבשווייץ.
בזמן מלחמת העצמאות היה פעיל בארגון ההעפלה, בגיוס לוחמים ל"גיוס חוץ לארץ" (גח"ל) לשורות צה"ל וריכז את המגביות "מס עם לוחם" במחנות העקורים במחוז קאסל.
עם איחוד המפלגות "פועלי ציון (צ.ס.)", "פועלי ציון שמאל" ו"השומר הצעיר" למפלגת 'מפ"ם', נבחר להיות חבר המרכז וחבר בלשכת המרכז.
בוועידת האיחוד חיבר והביא את דבר מפלגת "פועלי ציון (צ.ס.)" לאיחוד.
ב-30 במאי 1949 עלה לישראל עם משפחתו.
קרושניץ צורף בישראל כחבר מרכז מפ"ם וכחבר בהנהלת סיעת אחדות העבודה ולימים מפא"י.
כיהן כמזכיר הסתדרות הפקידים בחיפה עד צאתו לפנסיה, ולאחר מכן שימש בהתנדבות כיועץ לדיני עבודה בהסתדרות, עד גיל 80.
זכה, בין היתר, בתארים 'יקיר ההסתדרות' ו'יקיר העיר קריית חיים', על תרומתו רבת השנים ופעילותו הענפה למענם.
בגיל 81 עבר עם רעייתו להתגורר בקרבת משפחתו בנהריה, שם נפטר בשנת 1998, בגיל 83. הוא הובא למנוחות בבית העלמין הישן בעיר .
במשך כל השנים עסק קרושניץ בכתיבה עיתונאית ויוצרת, הן בשמו והן תחת שמות עט: 'צינשורק', 'בן יעקב', 'מרדכי בן הלל' 'מ.ק.', 'ק.
כן השתתף בהוצאות ספרותיות חד-פעמיות, כגון "חודש בלעטער פאר ליטעראטור", "שריפטן" (בהוצאה החד-פעמית של הליגה למען א"י העובדת "דער רוף"), בעיתון הנוער "דרור" ועוד.
ערך וריכז עיתונים, כגון את ביטאון המפלגה "באַפריַיונג" (עיתון שארית הפליטה בגרמניה) ואת הוצאת הספרים של מרכז המפלגה.
בארץ ערך והוציא לאור את האסופה "חיפה" (שנתון לספרות ולאומנות) וספרי יזכור לקהילות קרסנוברוד, לובץ' ודלטיץ'.
במקביל היה מבקר ספרות והרצה כל אותן שנים בנושאים ספרותיים ולאומיים.
כן יזם ערבי ספרות בהם נתן במה ליוצרים צעירים.
עסק בכתיבה יוצרת בסיפורת ובשירה עד יום מותו.
פרסם ארבעה ספרי סיפורים קצרים ומסות ספרותיות:
זכה בפרס רובינליכט לשנת 1982. היה בין מייסדי אגודת הסופרים והאמנים היהודים במינכן, וחבר נשיאות ההנהלה.
חבר באגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל, חבר בארגון סופרי יידיש הבינלאומי ותקופות יו"ר הארגון.
בשנת 2013 הועבר ארכיון הכתבים של מרדכי קרושניץ, ובו בין 2000 ל-3000 מסמכים, לאוניברסיטת ייל, לצורך תיעוד ומחקר.
בין השנים 1933–1936, בעת שהותו בקיבוץ "שחריה", עבד קרושניץ אף כמזכיר בחברה ובמוזיאון ההיסטורי-אתנוגרפי על שם ש.
אנסקי על יד הקהילה היהודית בווילנה, בהדרכתו של מנהל המוזיאון הסופר היידי א.
עזר לסופר נפתלי ווייניג באיסוף חומר פולקלוריסטי (כגון: קללות וברכות).
כן אסף חומר היסטורי ופולקלוריסטי עבור ייווא בווילנה.
מפיו נרשמו כ-300 סיפורים בארכיון הסיפור העממי בישראל (אסע"י).
מרדכי קרושניץ (עורך), קרסנוברוד: ספר זיכרון, תל אביב: ארגון יוצאי קרסנוברוד בישראל, תשט"ז.
הלל (עורך), ספר הזיכרון לקהילת לובץ' ודלטיץ', הוצאת ארגון יוצאי לובץ' ודלטיץ' בישראל, חיפה, התשל"א - 1971 (עברית ויידיש)
אייגנס, חיפה: אייגנס, תשכ"ד 1963. (מאמרים על הספרות ביידיש)
ערד, חיפה: פארלאג חיפה, תשכ"ז.
חיפה; ארויסגעגעבן פון דער היפהער אפטיילונג פון יידישן ליטעראטן- און זשורנאליסטן-פאראיין אין ישראל, תש"ל 1969.
מרדכי קפלן (בכתיב יידי: קאַפּלאַן; 1881 – שנות ה-40?) היה מו"ל יהודי בוורשה, מראשי "תושיה", מייסד הוצאת "השחר" ומייסד-שותף של סינדיקט ההוצאה לאור "צנטראל".
מרדכי קפלן נולד בשנת 1881 בעיירה סֶרניק שליד פינסק, בפלך מינסק של האימפריה הרוסית.
במשך שנים רבות כיהן כמנהל הוצאת הספרים העברית "תושיה" של א"ל שלקוביץ (בן אביגדור).
ב-1908 ייסד ברח' רימרסקה (Rymarska) 16 בוורשה את בית המסחר והוצאת הספרים "השחר", שהוציאה יצירות ביידיש משל מרדכי ספקטור, רחל פייגנברג-אמרי, זלמן שניאור, יצחק קצנלסון, דוד פינסקי, מאיר להמן, זוסמן סגלוביץ' ויצחק דב ברקוביץ, מקראה לילדים מאת יהודה גור וכן מאסף ספרותי בשם "שוואַלבען" (1909) שערך זלמן שניאור.
בשנת 1910 התאחדה הוצאת הספרים הקטנה של קפלן עם הוצאת "פּראָגרעס" (פּרוֹגרֶס) של יעקב לידסקי.
בהמשך היה קפלן יוזם יסוד סינדיקט ההוצאה לאור "צנטראל" (צֶנטרָל, נקראה גם בעברית: "מרכז").
בהוצאת הספרים המאוחדת התאגדו, מלבד הוצאת "השחר" שלו ו"פּראָגרעס" של לידסקי (שהופקד על הפרסומים ביידיש, כשהעורך תחתיו הוא דוד קאסל), הוצאת שרעבערק (שרֶבֶּרק) של שלמה שרברק, ההוצאה העברית "תושיה" של א"ל שלקוביץ (שהיה מנהל המחלקה העברית) והוצאת ב.
כשקיבל הסינדיקט ב-1914 את הוצאת העיתון "דאס לעבען" ("דער פריינד"), נרשם קפלן כעורכו הרשמי.
ב-1926 היה קפלן ממייסדי הקואופרטיב "ביכער" ('ספרים'), מיסודם של "צנטראל" ו"ב.
קלעצקין", והיה מנהל שותף שלו.
הייתה זו יוזמה חשובה שנעשתה במטרה לחזק את מערך ההפצה של הספרים היהודיים עם התפתחות המו"לות היהודית במרוצת שנות ה-20. הקואופרטיב, שפעל בשיתוף פעולה עם הוצאות יהודיות ברחבי העולם, היה מרכז ההפצה של ספרים יהודיים החשוב ביותר בפולין.
מרדכי קפלן נספה בשואה, בהיותו כבן 60.
בתו של אחיו לייב, יהודית, הייתה אמו של משה קול, חבר הכנסת ושר בישראל.
מרדכי (מקס) קנת נולד ב-1909 בלונדון.
הוריו, חנה לבית יאסקולקה וחיים קנטרוביץ, היו תושבי חברון שגורשו מהארץ עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה והתיישבו באנגליה.
ב-1919 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
הוא למד בבית הספר המנדטורי למשפטים, ובמקביל היה בשנת 1930 פקיד בבית המשפט המחוזי בירושלים.
משנת 1931 היה מתורגמן בבית המשפט המחוזי ובהמשך עבר לכהן כמתורגמן ראשי של בית המשפט המחוזי בתל אביב.
הוא השתלם באוניברסיטת לונדון, הוסמך למשפטים וקיבל רישיון עריכת דין בארץ ישראל.
באוגוסט 1937 מונה לשופט בבית המשפט השלום וכמנהל ההוצאה לפועל.
ב-1947 מונה כשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב ועם הקמת מדינת ישראל היה בין ששת השופטים הראשונים שמונו לבתי המשפט המחוזיים בישראל.
באוגוסט 1949 עִברת את שמו ושם משפחתו ל'מרדכי קנת'.
בשנת 1951 הוא היה שופט במשפט אלזה טרנק.
בקיץ 1952 התמנה כנשיא תורן, ומ-1977 עד 1979 כיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
קנת כיהן במשך 42 שנים על כס המשפט.
בתפקידו כשופט פסק את פסק הדין הראשון שניתן, בתביעה אזרחית, אחרי הכרזת העצמאות של מדינת ישראל.
ב-1958 כיהן כאב בית הדין הצבאי המיוחד ששפט את אלוף-משנה יששכר שדמי, שהועמד לדין באשמת רצח וחריגה מסמכות בהקשר לטבח כפר קאסם; שדמי זוכה מאשמת הרצח והורשע בסעיפי החריגה מסמכות, הוא ננזף והוטל עליו קנס סמלי של עשר פרוטות, והוא המשיך בשירותו הצבאי.
ב-1979 עמד קנת עמד בראשות ועדת קנת - ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת מצב בתי הכלא בישראל.
כמו כן נמנה עם חברי ועדת בכור שחקרה את רצח ארלוזורוב.
בשנת תשל"ט (1979) הוענק לקנת עיטור "יקיר העיר תל אביב-יפו".
קנת נפטר בדצמבר 1987, בגיל 78. נטמן בבית העלמין קריית שאול.
קנת היה נשוי לטובה לבית חיון (1913–1998), ואב לשניים: חיים ודליה.
בתו דליה קובל היא שופטת לשעבר שכיהנה בבית משפט השלום בירושלים.
אחיו נתן קנת היה מבכירי עורכי הדין בארץ.
אחיו חנוך (הנרי) קנת (קנטרוביץ') היה המושל היהודי בחברון מטעם המנדט הבריטי, ולאחר מכן שימש בתפקידים משפטיים בכירים שונים בממשל הבריטי.
הרב מרדכי רוביו (נפטר תקמ"ג, 1783) היה ראש הרבנים בחברון בשלהי המאה ה-18. מחבר הספר שמן המור.
בחברון שימש כראש אב הדין וכראש הרבנים.
כן עמד בראש הישיבות "חסד לאברהם ואמת ליעקב" בעיר.
נסע לטורקיה בשליחות הקהילה לאיסוף כספים.
ספרו שו"ת שמן המר (ראשי התיבות – שאלות מן הרב מרדכי רוביו), יצא אחרי פטירתו.
בהסכמת הרב יום טוב אלגאזי ורבני חברון.
בנו רבי אברהם גם הוא היה מרבני חברון, הוציא לאור את ספרי אביו, ונישא לבתו של רבי אברהם גרשון מקיטוב, גיס הבעש"ט.
בספרו שמן המור, עונה הרב רוביו לשאלת אחד מיהודי חברון, לקראת שנת השמיטה:
בתשובה לשאלה, עונה הרב רוביו שיוכל למכור לגוי את הכרם ערב שנת השמיטה, הגוי יעבד את הכרם במשך שנת השמיטה, ואחרי השמיטה יחזור הכרם ליהודי.
כך יהיה פטור בעל הכרם היהודי מהאחריות על שביתת שדהו בשביעית, ויוכל להתפרנס מדמי-המכירה.
בתשובתו, מתייחס הרב רוביו בפירוט לאיסור ההלכתי "לא תחנם", שאחד מסעיפיו הוא האיסור למכור שדות בארץ ישראל לגויים, כדי שלא לתת להם חניה ואחיזה בארץ.
הוא מציין שתי סיבות, מדוע למרות זאת המכירה מותרת:
סיבה משפטית: כל הקרקעות באותה תקופה היו שייכות לסולטאן העותמאני, שהחכיר אותן ליהודים.
לגויים כבר הייתה חניה ואחיזה מלאה בארץ, וה"מכירה" לנכרי בודד אינה משנה את המצב.
סיבה מעשית: איסור "לא תחנם" נועד למנוע התחזקות ההתיישבות הנכרית בארץ, אבל המכירה לפני השמיטה מטרתה הפוכה - לחזק את ההתיישבות היהודית בארץ.
תשובתו זו הייתה התשובה הראשונה בספרות ההלכה שהתירה במפורש את המכירה לגוי לפני השמיטה.
עם זאת, הוא לא התיר כל איסור אחר הקשור לשמיטה בקרקע שנמכרה לגוי.
בפרט, הוא לא התיר ליהודים לעבוד בשדות שנמכרו, או לסחור בפירות; הרווח היחיד של המוכר היה דמי-השכירות שקיבל מהקונה.
בעת חיפוש היתר לעבודת היהודים, עם תחילת ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בסוף המאה ה-19, חיפשו רבני חובבי ציון את הספר "שו"ת שמן המר" בו פורסם ההיתר, הספר שהיה נדיר במזרח אירופה הובא לפניהם מברלין לאחר מלאכת איתור.
הר המר, חידושים על הרמב"ם ודרושים, סלוניקי, תקצ"ה
מרדכי (מורדי) קרשנר (נולד ב-1966) הוא יוצר ומפיק סרטים תיעודיים ישראלי.
מורדי קרשנר נולד וגדל בירושלים.
הוא בוגר הישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים.
בוגר ישיבת ההסדר מעלה אדומים ובצה"ל שירת כמפקד טנק בחיל השריון.
קרשנר הוא בוגר המחזור הראשון של "מעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות" (1993) במגמת בימוי והפקה, בעל תעודת הוראה בתקשורת מכללת ליפשיץ (1993) ובוגר החוג לתקשורת של המכללה האקדמית ספיר (2001).
מורדי קרשנר נשוי למירב, אב לחמישה ילדים, מהם שני ילדים במסגרת משפחת אומנה תושב מצפה נטופה.
לאחר סיום לימודי הטלוויזיה והקולנוע הקים וניהל חברת הפקות במסגרת בית הספר לטלוויזיה וקולנוע "מעלה", ששימשה חממה ליוצרים צעירים בתחילת דרכם.
בשנים 1994–1999 שימש כבמאי ומפיק ראשי בחברת קונקורד תקשורת בינ"ל.
במסגרת זו יצר כבמאי וכמפיק סרטי התעודה לסדרות "מקום קטן" ו"תיבת תעודה" ששודרו בערוץ 2 (17 סרטים).
יצר כמפיק ובמאי 60 פרקים בסדרה "פינות רחוב" ששודרה בערוץ 2.
הפיק בפועל את תוכנית התחקירים "הערב החמישי" עם חיים יבין ששודרה בשידורי קשת, ערוץ 2, את הסדרה "אברמוביץ ואורן" בהשתתפות העיתונאים אמנון אברמוביץ' ואמיר אורן, שעסקה בתחומי הביטחון החברה, והמשפט עבור ערוץ 8, ועוד סרטים ופרויקטים כדוגמת מיצג הווידאו להביאנלה של ונציה (1996).
פרויקט חשוב ומרכזי בו עסק קרשנר הוא פרויקט תיעוד ניצולי השואה של סטיבן ספילברג עבור ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג.
על פרויקט תיעוד השואה יצר כבמאי את הסרט התיעודי "עדות חיה" שצולם בארץ ובהוליווד בהשתתפות סטיבן ספילברג, וששודר בערוץ 8.
בשנת 1999 הקים קרשנר חברת הפקות עצמאית.
בתקופה זו יצר את הסרט התיעודי "חרדים לגורלם" ששודר בערוץ 2 המאפשר מבט ייחודי ונוגע ללב על תופעת נוער השוליים בחברה החרדית מי שמכונים "השבאבניקים".
(בימוי משותף עם נעם דמסקי)
בשנים 2001–2004 היה ממקימי "ערוץ התכלת" ששודר בכבלים ובלוויין.
הוא שימש כמפיק ראשי לצידו של אורי אורבך שהיה עורך ראשי ומנהל תוכניות.
בשנת 2005 חזר ליצור באופן עצמאי.
במסגרת זו הפיק וביים את הסרט התיעודי "האוסף של ידידיה" (עם נועם דמסקי) שיתוף פעולה של הרשות השנייה, שידורי קשת והקרן החדשה לטלוויזיה וקולנוע.
הסרט ששודר בערוץ 2 הוקרן בפסטיבלים רבים ברחבי העולם וזכה בפרסים.
בנוסף יצר את הסרטים התיעודיים "האחיות ולדרמה" ו"ארבעה בנים" ששודרו בערוץ 2, והפיק את הסרט "חיים עם המוות" עבור לשכת הפרסום הממשלתית לשידור בערוץ 10.
הפיק עבור זכיינית רשת, ערוץ 2 את סדרת התוכניות (50 פרקים) "פרשת דרכים" שעסקה בנושאי חברה, תרבות ואומנות והחיבור שלהן לפרשיות השבוע.
כמו כן, את פרויקט "גשר לרשת" ביחד עם אורי אורבך ובשיתוף עמותת גשר שכלל תוכניות ערכיות חוץ-מסכיות לבתי ספר תיכוניים ברחבי הארץ.
לאחר גמר ביצוע תוכנית ההתנתקות, יזם קרשנר את פרויקט התיעוד "גוש קטיף סיפור אנושי".
מיתוך הפרויקט נערכו כבר עשרות סרטים קצרים הניתנים לצפייה באתר מרכז קטיף.
בנוסף, ביים קרשנר את פרויקט התיעוד "לספר את היום" עבור עמותת "להמשיך לחיות ביחד" שכלל עשרות מרואיינים שחוו טראומה שכול או אובדן במשפחה.
שימש כמפיק בפועל עבור סרטי תעודה של ה-BBC על צה"ל בתקופת העימות בשנת 2001, THE UGLY WAR ו"המצור בבית לחם".
וכן הפיק את הסרט "קיר הדמעות" המוקרן קבע באתר הזיכרון של החללים הבדואים.
יצר קשרי עבודה ייחודיים עם חסידות גור, ומפיק עבורם בפעם הראשונה בתולדות החסידות סרטים העוסקים בחיי הקהילה פנימה.
נקודת ציון בעשייה זו היא הסרט "מסע האדמו"ר" המלווה את ביקור האדמו"ר מגור וחסידיו אל עברם בבית המדרש של גור בפולין.
בנוסף ביים והפיק עשרות סרטי תדמית שיווק והדרכה לגופים ציבוריים ופרטיים.
בשנים 2012–2014 נתבקש קרשנר להקים את ערוץ הטלוויזיה "ערוץ מאיר", של מכון מאיר ושימש כמנהלו הכללי.
ערוץ מאיר משודר בערוצי הכבלים והלוויין של HOT ו-yes
בשנת 2015 השלים את הפקת סרטו התיעודי "מאמינים במשטרה" שבתמיכת הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, שהוקרן בהקרנת בכורה בפברואר 2016 בסינמטק ירושלים.
בשנת 2017 הפיק וביים (ביחד עם נעם דמסקי) סרט דוקומנטרי לערוץ הראשון, בשם "שמגלוץ' (מגשרות)", המביא את סיפורן של נשים מהקהילה האתיופית העושות שינוי בקהילה.
בנובמבר 2018 זכה בפרס שר החינוך לתרבות יהודית בתחום הקולנוע.
קרשנר עסק בהוראת תקשורת וקולנוע, כמרצה לבימוי והפקה דוקומנטרית, במוסדות תיכוניים ועל-תיכוניים, בהם בית הספר לטלוויזיה וקולנוע 'מעלה', בית הספר להנדסאים ליד אוניברסיטת אריאל, מכללת מכללת אורות ישראל בשלוחת הגברים מורשת יעקב, מכללת ליפשיץ למורים, תיכון הימלפרב בירושלים, ישיבת בני עקיבא נחלים, תיכון צבייה ברחובות.
"עדות חיה" (1999) - ותיעוד ניצולי שואה של סטיבן ספילברג
הבמאי סטיבן ספילברג ייסד את העמותה להיסטוריה וויזואלית להנצחת ניצולי השואה לאחר הפקת הסרט 'רשימת שינדלר'.
במסגרת פרויקט זה היה קרשנר המפיק בפועל של הפרויקט בארץ ואחראי לתיעודם של כ־3,750 ניצולים בארץ עבור ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג.
לאחר גמר ביצוע תוכנית ההתנתקות יזם קרשנר את פרויקט "גוש קטיף סיפור אנושי".
בפרויקט התיעוד שקרשנר הוא היזם והבמאי שלו מרואיינים כבר למעלה מ-850 מרואיינים מאנשי גוש קטיף וכן אנשים ממשרדי הממשלה השונים, אנשי צבא ומשטרה, עיתונאים, משפטנים ואנשי טיפול בקהילה שנקשרו בסיפורו של גוש קטיף.
הסרט מתחקה אחרי לוסי, רוזה ופלור – שלוש אחיות ממשפחת ולדרמה, מהעיר טרוחיו (פרו), החולמות להתגייר ולעלות לישראל.
האחיות ולדרמה משתייכות לקהילת "בני משה", נוצרים קתולים בעברם, שאימצו את היהדות והחלו ללמוד תורה, לקיים אורח חיים דתי ואף הקימו בית כנסת במקום.
מאז שנות השמונים שלח בית דין רבני מספר פעמים נציגים לטרוחיו כדי לבדוק את בקיאותם של בני הקהילה בהלכה ומידת אדיקותם בשמירת מצוות היהדות, על מנת לגייר אותם ולאפשר להם להגר לישראל.
רוב בני הקהילה גויירו, הועלו לישראל ויושבו בהתנחלויות ביהודה ושומרון.
אביהן של האחיות ולדרמה הוא ממייסדי וממנהיגי הקהילה, חמשת אחיהן ואחיותיהן גויירו והועלו לישראל ועתה הן עומדות בפני תהליך הגיור.
בימוי: נעם דמסקי ומורדי קרשנר.
הסרט מלווה שלושה צעירים דתיים המתגייסים למשטרה במסגרת פרויקט "מאמינים במשטרה" כשלכל אחד מהם סיבה טובה למה שלא לעשות.
הסרט מתעד את הקונפליקטים היומיומיים שלהם עם עצמם, נשותיהם ובני משפחתם סביב הסוגיות שהשירות במשטרה מזמן להם ומציב מראה אנושית בלתי אמצעית המותירה את הצופה עם הרושם על מורכבות הדברים וחשיבה האם יש מקום למאמינים במשטרה.
יוצר ובמאי של סדרה בת ארבעה פרקים בהנחיית נתן דטנר, המציבה מראה עכשווית לתמורות שחלו בתרבות היהודית.
הסדרה מציגה נשים וגברים שהצליחו לחולל שינויי בחיי הרוח ובחיי התרבות היהודית שלהם, באמנות, בשירה, מחול, קולינריה, בלימוד, בתפיסתם את השבת והחגים ואת מושג הפמיניזם.
הסדרה מביאה אל המסך תמונת מצב עכשווית של התרבות והאמנות היהודית המתחדשת: יהדות יוצרת, חיה, בועטת, ומעיזה הבודקת גבולות ומציבה יעדים, הכוללת יצירה יהודית המנסה לשלב את הישן עם החדש.
שודר בערוץ הראשון בנובמבר 2016
הסרט מלווה שלוש נשים מהקהילה האתיופית העושות שינוי בקהילה.
יוברמט (יובי), הבטנש (עדן), ואלטאש (רונית) הגיעו לישראל מאתיופיה כילדות ועברו עם המשפחה והקהילה את כל משברי הקליטה והמעבר הבין תרבותי שמכתיבים החיים בישראל.
עדן, הקצינה האתיופית הראשונה במשטרת ישראל, רונית, עובדת סוציאלית מנתניה ומייסדת תוכניות השיקום לגברים אלימים בקרב הקהילה האתיופית ויובי, פעילה חברתית.
שם הסרט "שמגלוץ'" (ביחיד: שמגלה) שפירושו באמהרית: אדם המשמש כמגשר וכיועץ, מסמל על היותן של הנשים "מגשרות" מבחינה חוקית, חברתית ותרבותית בין העדה לחברה הוותיקה.
בימוי והפקה: מורדי קרשנר ונעם דמסקי.
"ערוץ התכלת" היווה פריצת דרך בתחום היהדות בטלוויזיה שידר תכנים של מסורת יהודית ברוח עדכנית וחדשנית.
במסגרת תפקידו כמנכ"ל ערוץ מאיר היה קרשנר אחראי לייזום והפקת מאות רבות של שידורים במסגרת סדרות טלוויזיה רבות כדוגמת: "ניגון של הלב" - סדרה ייחודית, שבה מוזיקאים ישראלים שרים, מנגנים ומדברים יהדות.
"בשביל ישראל" תוכנית מפגשים עם מקומות ואנשים בארץ בהנחיית נעם יעקובסון, בגלל הרוח' ו "רוח נשית" סדרות של מפגשים דוקומנטריים אישיים עם אנשים ונשים מעוררי השראה, בהנחיית רועי בנטולילה ואורלי גולדקלנג.
"בא בזמן" בהנחיית הזמר והיוצר יצחק מאיר המחבר את הצופים אל מה שכל חודש טומן בחובו, חגים מאורעות משמעויות.
סדרת התוכניות דרכי חיים העוסקת בתחומי הכלכלה, משפט, רפואה, משפחה, וחינוך במבט יהודי ייחודי.
הפקה ובימוי, יחד עם נעם דמסקי.
(הרשות השנייה, הקרן החדשה לקולנוע).
הפקה ובימוי יחד עם נעם דמסקי.
(הרשות השנייה, הקרן החדשה לקולנוע), שודר בערוץ 2 כפרק במסגרת הסדרה "רצועה מהחיים".
פסטיבל הקולנוע ירושלים, פסטיבל הקולנוע רומא - 2009.
2006 - האוסף של ידידיה - סרט דוקומנטרי לילדים במסגרת 'דוקו ילדים', עבור קשת.
פסטיבלים - אידפא, טייואן, פולין.
2006 - ארבעה בנים - 52 דק', הרשות השנייה, הפקה ובימוי יחד עם נעם דמסקי.
2002- שושן צחור- סרט הדרכה של המרכז הארצי לגישור וליישוב סכסוכים (משרד המשפטים)
2001 - חרדים לגורלם, תיבת תעודה - ערוץ 2. (24 דקות) הפקה ובימוי יחד עם נעם דמסקי.
פינה קבועה בערוץ 2 בכל יום על רחוב אחר.
הרב מרדכי רבינר (נפטר ב-6 בדצמבר 1829, י' בכסלו ה'תק"ץ) היה רב לטבי, רבה הראשון של בויסק.
מצאצאי רבי מרדכי יפה "בעל הלבושים" ואבי משפחת רבינר.
נולד בסלובודה, פרבר של בויסק שבקורלנד לרב אברהם.
אמו הייתה מיוחסת לרבי מרדכי יפה "בעל הלבושים".
נישא לבת בויסק ולאחר נישואיו גר אצל חותנו.
בשנת ה'תקס"ב, 1802, התמנה כרבה הראשון של בויסק.
בתקופה זו התקבל החוק לקביעת שם משפחה, והוא נקרא "רבינר" בשל עיסוקו הרבני.
הוא התפרסם כאחד מגדולי רבני קורלנד והדבר ניכר מחלופת מכתביו עם רבנים בני תקופתו, כמו הרב צמח זק"ש רבה של זאגר והרב עזריאל זיו מבירז'.
הוא כיהן כרבה של בויסק במשך כמעט שלושים שנה עד לפטירתו.
בנו ר' בנימין בינוש רבינר שהיה אמור לרשת את מקומו ברבנות בויסק, נפטר כחצי שנה לפני פטירת האב.
ספרו "גדולת מרדכי" הודפס כחמישים שנה לאחר פטירתו, בווילנה תרל"ח בידי נכדו הרב דובר רבינר.
נספח אליו ספר דרושים בשם "פרשת מרדכי".
בנו של דובר צמח רבינר היה הרב האשכנזי הראשי ליהודי בולגריה ומטיף הקהילה הספרדית.
הרב מרדכי קורקוס (ה'תר"ן, 1890 - ז' בתמוז ה'תשי"ד, 1954) היה אב בית הדין וראש ישיבה במרקש.
נולד בשנת ה'תר"ן במרקש לרבי אברהם קורקוס וסעדה לבית סמאנה.
מוצא משפחתו ממגורשי ספרד, ועל אבות המשפחה נמנה רבי יוסף קורקוס (אם כי אין ידיעות ספציפיות על כך שרבי מרדכי הוא מצאצאיו).
אביו נפטר כשהיה בן 11 והוא גדל אצל סבו רבי שמואל קורקוס.
למד במרקש אצל רבי יצחק בן חרבון, וכן בישיבתו של רבי אלעזר הלוי, בעל "עבודת הלוי" ותקופה מסוימת גם אצל רבי אברהם בן סוסאן.
שימש כראש הישיבה על שם רבי אברהם אזולאי במרקש, והעמיד תלמידים רבים.
לצד זאת, שימש דיין ומורה צדק בבית דינו של הרב משה זריהן, יחד עם הרב שאול אבן דנאן, ואחר כך יחד עם הרב אפרים שלום אנקאווא.
ולאחר שהרב זריהן יצא לגמלאות בשנת ה'תש"ט התמנה לכהן תחתיו כאב בית הדין של מרקש.
לאחר חצי שנה פרש מתפקידו.
את מקומו מילא הרב מכלוף אבוחצירא, והרב קורקוס המשיך לכהן כסגן הראב"ד.
נפטר בז' בתמוז ה'תשי"ד, ונקבר בבית הקברות היהודי במרקש.
הרב יאיר חפוטא - רבה של באר יעקב.
הרב ברוך סבאג - דיין במרקש ואב"ד באספי.
הרב חיים ביטון - רבה של מלייה וראש ישיבת עץ חיים בה.
בעל "לב חיים" ו"שמחת חיים".
גדולת מרדכי - יצא לאור מכתב ידו של תלמידו הרב יאיר חפוטא.
בחלק הראשון חידושים על מסכת כתובות ומסכת בבא קמא, הלכות פסח, מועדים ואיסור והיתר וכמה תשובות הלכתיות.
החלק השני כולל פירוש על פירוש רבי אברהם אבן עזרא על התורה, דרשות ודברי מוסר.
הרב מרדכי (בכור) קלעי (נפטר בט"ו בכסלו ה'ת"ז; 1647) היה פוסק וראש ישיבה בשאלוניקי.
נולד לרבי שלמה קלעי בשנת ה'שט"ו בערך בשאלוניקי.
למד אצל רבי אהרון אבן חסון, רבי אהרן ששון ורבי יצחק פרנקו.
כיהן כראש ישיבת ק"ק (פורטוגאל) יחייא.
מתלמידיו נמנים רבי דניאל אישטרושה שתפס את מקומו כראש הישיבה, רבי יהודה בנבנישתי, רבי שלמה הכהן, רבי חיים רומאנו, רבי יוסף פרץ שהיה רבה של לאריסה, רבי יוסף צרפתי, רבה של סידרוקאפסי, רבי אברהם בן חנניה הרופא, רבי אברהם די בוטון, רבי משה יהודה עבאס, רבי יהודה עוזיאל הראשון ועוד.
כתב חיבורים רבים, ביניהם פסקים ודרושים, שנשרפו ברובם בשנת ה'שפ"ה.
עסק רבות בצרכי ציבור, עד ש, ביניהם פדיון שבויים, השיא יתומות, ודאג לצדקה לעניי עירו והעוברים ושבים.
התכתב עם גדולי דורו, וביניהם רבי אהרן לפפא, המהרש"ך, מהרח"ש, המהרי"ט ועוד.
סבל מייסורים קשים - בתו, וכל משפחתה בה חתנו ובן אחותו, רבי מצליח לוזייו ובתם, מתו במגפה שפרצה בסלוניקי.
אשתו ובתו של הרב קלעי נפטרו בחייו, ותלמידו, רבי משה יהודה עבאס שלח לו מכתב ובו שיר תנחומים על מות אשתו.
אחיו היה רבי ברוך קלעי, מחבר ספר מקור ברוך.
נפטר בט"ו בכסלו ה'ת"ז (1647), וביקש להיקבר לצד רבו, רבי יצחק פרנקו.
הרב מרדכי קירשבלום (1910, ה'תר"ע – 12 באוקטובר 1993, כ"ז בתשרי ה'תשנ"ד) היה רב ישראלי־אמריקאי, פעיל ציוני בולט, נשיא המזרחי והפועל המזרחי בארצות הברית, חבר הנהלת הסוכנות היהודית ויושב־ראש־עמית של מחלקת העלייה שלה.
מרדכי קירשבלום נולד בשנת ה'תר"ע (1910) בביאליסטוק שבפולין למשה, מראשי המזרחי בעיר ובעל בית חרושת לעיבוד עורות, ופייגה־ריבה.
למד בישיבה בעיר בראשות הרב אריה ליב יוכט, מחבר "משנת אריה".
בחנוכה תרפ"ג (1922), בהיותו כבן 14, היגרה משפחתו לניו יורק שבארצות הברית.
עד שנת 1931 למד בישיבת רבינו יצחק אלחנן, תחת הרב שלמה פוליצ'ק ("העילוי ממייצ'ט"), הרב משה סולובייצ'יק, הרב שמעון שקופ ועוד.
באותה תקופה התקרב לרב זאב גולד, ממנהיגי תנועת המזרחי.
עם תום לימודיו בישיבה ולאחר שנסמך לרבנות, עבר לסקרנטון לבקשת רבו הרב ד"ר דוב רבל, כדי לעמוד בראש תלמוד התורה בקהילה היהודית, וכן ייסד בעיר את סניף "המזרחי".
בתנועת המזרחי ובקרן הקיימת בישראל
בשנת ה'תרצ"ה (1935), בהיותו בן 25 שנים בלבד, מונה בידי הרב מאיר בר-אילן, לשמש כמזכיר הכללי של תנועת המזרחי בארצות הברית.
בהמשך נעשה לסגן נשיא התנועה בארצות הברית, הרב אריה לייב גלמן.
בשנת ה'תשי"ג (1953), לאחר שהנשיא פנחס חורגין עלה ארצה, נבחר הרב קירשבלום לנשיא במקומו.
במסגרת תפקידו, בתחילת דרכו, ניהל את גיוס הכספים להקמת אוניברסיטת בר-אילן.
פעילותו הצעידה את התנועה להישגים רבים והרחיבה את שורותיה.
קירשבלום החזיק בכהונה זו גם לאחר שהוביל, בשנת ה'תשי"ז (1956), את מיזוג המזרחי והפועל המזרחי בארצות הברית, לארגון שנקרא "הסתדרות הציונים הדתיים בארצות הברית", שהרב יוסף דוב סולובייצ'יק שימש נשיא הכבוד שלו.
בשנת ה'תשכ"ה (1964) נבחר הרב צבי שכטר לנשיא התנועה, וקירשבלום לנשיא הכבוד.
לאחר עלייתו ארצה בשנת 1968 מותנה מאוד פעילותן של תנועת המזרחי והפועל המזרחי בארצות הברית.
החל משנת 1944 שימש הרב קירשבלום כרבו של המרכז היהודי־קהילתי של שכונת בברוקלין.
היה גם מראשי ישראל הצעיר בארצות הברית.
כבר מנעוריו בישיבת רבינו יצחק אלחנן, התבלט קירשבלום במיוחד בכושר נאום ייחודי וסוחף.
הוא היה נואם מבוקש – בשפות עברית, יידיש ואנגלית – בחוגים רבים, הוזמן פעמים רבות לקהילות ישראל בעולם, וכן נאם בקונגרסים הציוניים ובמושבי הוועד הפועל הציוני.
ערך מסעות לגיוס כספים מטעם קרן היסוד, המגבית היהודית המאוחדת וההנהלה הציונית.
כן נודע כבעל כושר יזמי, ארגוני ומעשי, ואף כבורר במחלוקות בין פלגים יריבים בתנועה הציונית.
בשנת 1938 הקים את המחלקה הדתית של הקרן הקיימת לישראל בארצות הברית ועמד בראשה במשך שנים רבות.
בין השנים 1950–1953 שימש גזבר־עמית של הקרן הקיימת לישראל בארצות הברית, ואחרי 1960 שימש נשיא הכבוד של קק"ל בארצות הברית.
בשנת 1953 נטעה קק"ל יער לכבודו על יד מירון.
בין השנים 1948–1963 שימש כסגן יושב ראש בכיר של המועצה הציונית האמריקנית (אז, ה-AZE).
בשנת ה'תשכ"ה (1965) קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם ישיבה אוניברסיטה.
בשנת 1956, בקונגרס הציוני ה-24, עם הקמת השלוחה האמריקנית של הנהלת הסוכנות היהודית, נבחר הרב קירשבלום לראשונה לחבר הנהלת הסוכנות מטעם תנועת המזרחי והפועל המזרחי, ראש "המחלקה לחינוך ותרבות תורניים באמריקה", ושותף לראשות מחלקת העלייה באמריקה (לצד מנהיג פועלי ציון לואי סגל).
בהמשך נבחר לראש מחלקת העלייה היחיד באמריקה.
הוא החזיק בתפקידיו אלה עד עלותו ארצה.
בשנת 1968 בקונגרס הציוני ה-27, נבחר קירשבלום לחבר ההנהלה הציונית וחבר הנהלת הסוכנות היהודית בירושלים, במקומו של הרב שלמה זלמן שרגאי שפרש.
הוא צורף להנהלת הסוכנות היהודית כמשנה לראש המחלקה לעלייה וקליטה (יושב־ראש־עמית), לצד לואי אריה פינקוס, וכשותף מלא בניהול המחלקה.
באותה שנה עלה ארצה עם משפחתו והתיישב בירושלים.
קירשבלום החזיק בתפקידו בהנהלת הסוכנות במשך עשר שנים, ופעל רבות בשטחי העלייה ארצה, עד לפרישתו בשנת ה'תשל"ח (1978).
במסגרת תפקיד זה, היה מיוזמי הקמת בין דין לגיור במחנה הסוכנות ב, שעמד במוקד פרשת גיורי וינה.
לצד עבודתו בסוכנות, ולאחריה, שימש קירשבלום חבר הוועד המנהל של אוניברסיטת בר-אילן, חבר ההנהלה הראשית של קרן היסוד, חבר ההנהלה של האניצקלופדיה התלמודית, חבר הוועד המנהל של המדרשייה, יושב ראש ועד בית הכנסת הגדול בירושלים.
כן העביר שיעורים קבועים בהיכל שלמה בירושלים.
הרב מרדכי קירשבלום נפטר ביום כ"ז בתשרי ה'תשנ"ד (12 באוקטובר 1993) ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
נישא למרים־מרים לבית פנסטר, אשר שימשה שנים רבות כסגנית נשיאת נשות המזרחי בארצות הברית (נפטרה בשנת ה'תשס"ח, 2008).
להם שני בנים, דניאל עזרא ששימש כרב באורלנדו ונפטר על פני הוריו, ויהודה.
אחיו, אשר קירשבלום, היה אף הוא פעיל ציוני.
נולד ב-1877 בנובוגרודוק, פלך מינסק.
למד בישיבות סלובודקה וטלז והוסמך לרבנות.
למד באוניברסיטת ברן ובסורבון, והוכתר בתואר דוקטור לפילוסופיה בשנת 1907. משנת 1897, פרסם מסות ב"הצפירה", היה בין המשתתפים הקבועים ברשימות, פיליטונים ומאמרים בענייני יהדות, ומחבר מאמרים ראשיים.
השתתף ב"הזמן", ובמערכת "תושיה" של בן אביגדור.
ב-1912 מונה כרב מטעם בבוברויסק.
בשנות מלחמת העולם הראשונה שהה באוקראינה.
ב-1925 עלה לארץ ישראל, ובשנים 1930־1947 ניהל את "ספריית ירושלים" של בני ברית.
בא"י המשיך לפרסם רשימות ומסות על סופרים וספרים.
בשנותיו האחרונות התפרנס מתרגום ועריכה (ספר זיכרון רדושקוביץ).
ספרו "ספרותנו החדשה", על תולדות הספרות העברית החדשה במחצית השנייה של המאה התשע עשרה, זכה להצלחה רבה, ויצא לאור בכמה מהדורות.
אלפי מסותיו מפוזרות ב"הזמן", "הצפירה", "השילוח", "המליץ", "התקופה", "הארץ", "העולם", "מאזנים", "גליונות", "בצרון", "דואר היום", ועוד.
מקצת ממסותיו כונסו לספרו "דיוקנאות מסופרי הדור" (תרצ"ב).
לפי חיים תורן, מרדכי רבינזון היה משומרי הספרות העברית הנאמנים, והקו האופייני המציין את אישיותו ואת דרכו בביקורת הספרות הוא: יושר-לב, כנות, מצפון, וראייה מעמיקה.
הספר "ספרותנו החדשה" כולל מונוגרפיות על תולדות הסופרים העבריים החל מאברהם מאפו ועד למרדכי זאב פיארברג, תוכן יצירתם, והשקפה ביקורתית על תכונתם וערכם.
להבדיל מפישל לחובר שהחל את הספרות העברית החדשה ברמח"ל, ויוסף קלוזנר שהחל את הספרות העברית החדשה בנפתלי הרץ ויזל, רבינזון סבר שספרות יפה ראויה התפתחה בעברית רק במחצית השנייה של המאה ה-19, ולפיכך החל את ספרו באברהם מאפו.
רבינזון התאים לכל משורר וסופר סוגה ספרותית המאפיינת אותו, והסביר מה תכונתו הכללית.
הספר נחשב לספר הלימוד הראשון לספרות העברית החדשה, ובישר את הספרים היסודיים והמקיפים של לחובר וקלוזנר.
שמות המסות שבספר: חיים נחמן ביאליק: משורר המסורה, שאול טשרניחובסקי: השירה הפיזיולוגית, ש.
בן-ציון: קץ התקופה, אהרן אברהם קבק: רומן ה"פלירט", יצחק דב ברקוביץ: התלישות הסוציאלית, ג.
שופמן: הרשימה הפסיכולוגית, יעקב שטיינברג: הסיפור האימפרסיוניסטי, יעקב כהן: השירה האינטימית, ז.
שניאור: שירת התעיה, דב קמחי: הדגנרציה והגאולה, א.
ראובני: מהווי המולדת, יהודה בורלא: המזרח המתעורר, דוד שמעונוביץ: נדודים, אורי צבי גרינברג: המהפכה העברית, ש.
עגנון: סיפורי יראים, אביגדור המאירי: סיפורי מלחמה, דבורה בארון: מן העיירה הליטאית, אלישבע: מארץ הסובייטים, אשר ברש: גליציה, ש.
צמח: היהודי החדש, משה סמילנסקי: החלוציות.
העתיד הפרטי והעתיד הלאומי ביהדות, אודסה: אחיאסף, תרס"ז–תרס"ח.
המיסטיציסמוס בתלמוד, אודסה: אחיאסף, תרס"ח.
ספרותנו החדשה: תולדות ספרותנו העברית החדשה, וילנה: הוצאת רוזנקרנץ ושריפטזטצר, תרע"ג.
דיוקנאות מסופרי הדור: מסות, ירושלים: דפוס הסולל, תרצ"ב.
ספרותנו היפה: מביאליק ועד ימינו, אחיאסף, תש"ד - תש"ז (עם חיים תורן).
הרב מרדכי צהלון (לפני ה'ת"ל, 1670 - ח' בכסלו ה'תק"ט, 1748) היה רב ורופא בפרארה שבאיטליה בסוף המאה השבע עשרה ובראשית מאה השמונה עשרה.
נולד לרבי יעקב צהלון, ששימש רבה של פרארה.
החליף את אביו כרבה של פרארה לאחר פטירתו בשנת ה'תנ"ג.
כיהן כדיין ראשי בפרארה משנת ה'ת"פ עד ה'תצ"א.
חתנו היה יעקב דניאל אולמו, מחבר ספר "עדן ערוך" (ונציה תק"ב).
מספר חוקרים שיערו כי בין רבי מרדכי צהלון לרבי יצחק למפרונטי, שררה מתיחות לאורך שנים רבות.
פסקים ותשובות רבים ממנו נדפסו בספר פחד יצחק ובספר שמש צדקה.
ארבעה פיוטים שכתב נאמרו באופן סדיר בבית הכנסת פאניסי.
מגלת נהרות (תס"ז) ספרו המתאר את הצלת היהודים בזמן השיטפונות שאירעו בפרארה.
מציץ ומליץ קונטרס בנושא פסק נחמיה בן ברוך הכהן ותשובות נוספות על נגינת הכהנים האשכנזיים באות ך' בברכת הכהנים.
(מציץ הוא ר"ת של: מרדכי צהלון ישמרהו צורו).
נדפס מחדש בתוספת מבוא והערות בתשפ"ג.
מרדכי קוסובר (ביידיש: קאָסאָוועֶר; נהגה: מרדכֶ'ה; 1908 – 3 בדצמבר 1969) היה חוקר יידיש, פרופסור לספרות עברית בברוקלין והמנהל הראשון של ספריית ייוו"א בניו יורק.
נולד בווילנה, למד בתיכון היהודי בעיר.
בסביבות שנת ה'תרפ"ה, 1925, עלה לארץ ישראל, וב-1928 הגיע לירושלים ולמד ב.
בשנת 1937 היגר לארצות הברית והתמנה כמנהל הראשון של ספריית ייוו"א, מוסד שעם מייסדיו בווילנה עמד בקשר הדוק מאז היווסדו.
את תואר הדוקטור שלו קיבל מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
הוא היה מחבר פורה והדפיס מספר רב של מאמרים חשובים (ביניהם מאמר ידוע על היידיש בתשובות הב"ח, רבי יואל סירקיס) וכן כמה ספרים.
כן הכין לדפוס ביבליוגרפיות של כתבי יעקב שאצקי ויצחק ריבקינד.