tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
System Capital Management או SCM (באוקראינית: Систем Кепітал Менеджмент) היא חברה מרכזית להחזקות פיננסיות ותעשייתיות באוקראינה, שהוקמה בדונייצק, שבמזרח המדינה, על ידי איש העסקים האוקראיני רינאט אחמטוב שבבעלותו 100% ממניות החברה.
בשנת 2011 לקבוצה נרשמו הכנסות של כ-19.5 מיליארד דולר ונכסים בשווי של מעל 28.4 מיליארד דולר.
החברה הייתה הספונסר הראשי של מועדון הכדורגל שחטאר דונצק.
SCM הוקם בשנת 2000. הוא כולל למעלה ממאה עסקים בתחומי מתכות וכרייה, ייצור חשמל, בנקאות וביטוח, טלקומוניקציה, מדיה ונדל"ן וכן בתחומים אחרים.
המספר הכולל של עובדים בחברות SCM הוא כ-200,000 איש.
החברה הגדולה ביותר בקבוצת SCM היא Metinvest המעורבת בעסקי הכרייה והפלדה.
זהו אחד העסקים הפרטיים הגדולים באוקראינה והוא אחד מעסקי הפלדה הגדולים באירופה.
זהו גם היצרן האוקראיני הגדול ביותר של עפרות ברזל.
בנוסף לאוקראינה, Metinvest מחזיקה בנכסים בארצות הברית, איטליה, בריטניה, בולגריה ושווייץ.
החברה הגדולה השנייה בקבוצה היא חברת כריית פחם וייצור חשמל בשםDTEK.
DTEK הוקמה בשנת 2002. גרעין המתחם כלל את חברת ייצור החשמל Vostokenergo, חברת ServiceInvest Energy ומכרה הפחם קומסומולץ דונבאס.
החברות האחרות נעו בין חברות מגזרות אנרגיות מדעיות לבין חברות בתחומים חברתיים שונים.
SCM מחזיקה גם בשני בנקים גדולים וחברת ביטוח.
בתחום התקשורת, ל-SCM יש עסק קבוע, קבוצת Vega Telecom.
האינטרסים התקשורתיים של הקבוצה כוללים את העיתון היום וקבוצת המדיה אוקראינה (Ukraina Media Group).
הקבוצה נמצאת גם בעסקי הנדל"ן ובבעלותה שני מלונות חמישה כוכבים: אחד בקייב ואחד שהיה לה בדונייצק.
קבוצת SCM כוללת גם נכסים בתחום ההנדסה הכבדה, ייצור חימר, תחבורה, חקלאות וקמעונאות.
בספטמבר 2011, תחת תמיכת USAID, פרסם המרכז לפיתוח אחריות חברתית את תוצאות מדד השקיפות הראשון של חברות אוקראינה.
בעשירייה הראשונה נכללו שלוש חברות של קבוצת SCM: SCM, Metinvest ו-DTEK, בעוד DTEK מוקמה במקום הראשון ברשימה.
קבוצת SCM הכינה את הדוח הראשון לאחריות חברתית באוקראינה בשנת 2005.
ב-1 בדצמבר 2011, SCM זכתה בפרס המנהיגות העסקית ובפרס אחריות חברתית תאגידית שנערכו במהלך חגיגות העשרים של אוקראינה באירועי גאלה שנערכו בוושינגטון ב -15 בדצמבר 2011.
בתחילת 2012, Metinvest, DTEK ו-SCM תפסו את שלושה המקומות הראשונים בדירוג שנערך על ידי מגזין הדירוג הלאומי של Gvardiya, בתור העסקים האחראיים ביותר באוקראינה.
ארבעים ואחת חברות התמודדו על התואר בשנת 2012. קבוצת SCM תופסת את המקום הראשון מזה חמש שנים ברציפות בדירוג המגזינים GVardiya של חברות אחראיות חברתיות.
System of a Down Reunion Tour (בעברית: סבב האיחוד של סיסטם אוף אה דאון) הוא סיבוב הופעות של להקת המטאל האמריקאית סיסטם אוף אה דאון, סיבוב זה נערך בעקבות האיחוד מחדש של הלהקה, לאחר שחדלה מפעילות כחמש שנים, מאז שהתפרקה בשנת 2006.
לאחר מספר שבועות של שמועות ברחבי הרשת, הוכרז רשמית על איחוד הלהקה ב־29 בנובמבר 2010, ופורסמו מועדי הופעות בערים שונות ברחבי העולם.
בתחילה פרסמה הלהקה לוח הופעות באירופה לחודש יוני 2011. מאוחר יותר, פורסם כי הלהקה תופיע במוסקבה, ב-21 ביוני 2011. לאחר מכן פורסמו תאריכי ההופעות באמריקה הצפונית למאי 2011.
ב-9 בפברואר 2011 פרסם נגן הבס של הלהקה, שאבו אודאג'יאן, בפרופיל הטוויטר שלו: "בדיוק סיימנו את החזרה הראשונה שלנו מזה 5 שנים.
אני אוהב את הלהקה שלי".
באפריל 2011 פרסמה הלהקה באתר הרשמי הגרלה על זוג כרטיסים לאחת ההופעות בסיבוב, ובנוסף רשימת שירים של ההופעה חתומה בידי הנגנים, בין מי שיבחר שישה שירים אהובים לסבב ההופעות.
ב-19 באפריל 2011 פרסמה הלהקה מכירה פומבית על כרטיס זוגי אחד לכל הופעה בצפון אמריקה ובאירופה, ומכירה פומבית נוספת על התופים של ג'ון דאלמיאן, מתופף הלהקה, כאשר הרווחים ממכירות אלו יתרמו לכפרים שנהרסו ברעידת אדמה ביפן.
בראיון רדיו שנערך עם ג'ון, דיבר המתופף על חמש שנות ההפסקה של הלהקה ואמר: "אני באופן אישי לא אוהב הפסקות - הייתי שמח להמשיך לנגן.
אבל היה נחמד לגלות את ג'ון הפרטי, בניגוד לג'ון מהלהקה, לפחות לזמן מה.
אני חושב שכולם הרגישו כמוני".
כשנשאל מאוחר יותר אם הלהקה תקליט אלבום נוסף, ענה ג'ון כי הדבר ייקח זמן, הן מבחינה טכנית, והן מבחינת יצירה, מכיוון שהלהקה מעוניינת להתעלות על אלבומי העבר, ולהתאים את המוזיקה לדור החדש.
סי.קפיטל ואן ארנה9 באוגוסט 2012MansfieldComcast Center1 באוגוסט 2012מונטריאולHeavy MTL Festival12 באוגוסט 2012טורונטוHeavy T.O.
Søndagsbarn (בעברית: ילד של יום ראשון) הוא סינגל של להקת ההיפ-הופ הדנית סוספקט בהשתתפות הלהקה הדנית לוקאס גרהאם.
השיר יצא לאור כהורדה דיגיטלית בדנמרק ב-22 במאי 2015 על ידי חברת התקליטים הדנית טאבו רקורדס.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים הדני.
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורדנמרק22 במאי 2015הורדה דיגיטליתטאבו רקורדס
"Säkkijärven polkka", מפינית (מילולית: פולקת הסקייארבי) נקרא גם "פולקה קרלית-פינית", היא מנגינה עממית ידועה מפינלנד, פופולרית מאוד בקרב אקורדיוניסטים פיניים.
המנגינה הייתה פופולרית בביצועו של ויליו ושטרינן (Viljo Vesterinen) (1907-1961).
המנגינה הוקלטה לראשונה ב- Säkkijärvi (כיום קונדראטיבו שבמחוז לנינגרד, רוסיה), ולפעמים, כבדיחה המילים המושרות עם המנגינה ואומרות שאמנם Säkkijärvi עצמה אבדה (נמסרה לברית המועצות במסגרת הסכם השלום של מוסקבה לאחר מלחמת החורף בשנת 1940), אך לפינים לפחות עדיין הייתה הפולקה (המוזיקה).
במהלך מלחמת ההמשך גילה צבא פינלנד כי הסובייטים הנסוגים פיזרו מוקשים מונחי רדיו ברחבי העיר וייפורי שנכבשה מחדש.
מוקשים אלה הופעלו כאשר הושמע אקורד בן שלושה צלילים בתדר אליו מכוון הרדיו.
הפינים גילו כשכשאר מעלים את מנגינת ה-Säkkijärven polkka על אותו תדר רדיו שעליו אופננו המוקשים הם התפוצצו וכך שימשה המנגינה כמעין "שולה מוקשים", הפינים שידרו את ההקלטה במשך שלושה ימים ברציפות, כך שהשיר הושמע כ-1,500 פעמים.
המנגינה המפורסמת וההיסטורית שהשתמשו בה ביותר היא הקלטה שנערכה ב-17 ביוני 1939 עם חברי תזמורת דאלפה.
ההקלטה התקיימה באולם הנשפים של בית הספר הגרמני בהלסינקי.
ההקלטה הפכה לא רק למושיעתה של וייפורי, אלא גם להופעה המפורסמת ביותר בכל הזמנים של ה-Säkkijärven polkka.
S̈, s̈ באותיות קטנות, גם s עם אומלאוט, הוא אות בשפה הצ'צ'נית, שם הוא מייצג את העיצור בתר-מכתשי, חוכך שורק, אטום.
יש לו אותו צליל כמו הš המשמש בשפות סלאביות שנכתבו עם האלף בית הלטיני, והטורקי/רומני ş והדיגרף הנפוץ "sh".
בשפה הצ'צ'נית, זה שונה מS̈ המקורי s̈, בעת ובעונה אחת את ç שונתה לc̈.
בכתיב צ'כי ישן יותר נעשה שימוש בs̈ בקודיות במקום ſſ עבור/ʃ/, כתיב מודרני משתמש ב š לכל המקרים.
בשפת הסנקה, s̈ מייצג /ʃ/.
הוא משמש גם בספר הדיגראפי בשפת השיפיבו; s̈h מייצג /ʂ/, וsh (ללא אומלאוט) מייצג /ʃ/.
Südwestrundfunk (בראשי תיבות: SWR) היא רשות שידור ציבורי בדרום-מערב גרמניה (מדינות באדן-וירטמברג וריינלנד-פפאלץ) הכוללת שני ערוצי טלוויזיה ושישה ערוצי רדיו.
משרדי הנהלת הרשות נמצאים בשטוטגרט, משרדי הנהלה ואולפני שידור ראשיים נמצאים גם במיינץ ובבאדן-באדן.
הגוף המפקח על הרשות הוא ARD (קונסורציום תאגידי השידור הציבורי של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה).
זוהי רשות השידור הציבורית השנייה בגדלה בגרמניה לאחר Westdeutscher Rundfunk (WDR) שמרכזה בקלן.
הרשות נוצרה ב-1998 כתוצאה מאיחודן של (Süddeutscher Rundfunk (SDR (רשות השידור של דרום גרמניה, שנוסדה ב-1949 באזור הכיבוש האמריקאי) משטוטגרט ו-(Südwestfunk (SWF (רדיו דרום-מערב גרמניה, שנוסד ב-1946 באזור הכיבוש הצרפתי) שמרכזו היה בבאדן-באדן.
SWR Fernsehen BW - ערוץ הטלוויזיה האזורי של באדן-וירטמברג
SWR Fernsehen RP - ערוץ הטלוויזיה האזורי של ריינלנד-פפאלץ
EinsPlus - ערוץ שהתקיים בין השנים 1997–2016
Das Erste - "הערוץ הראשון" הממלכתי של הטלוויזיה הגרמנית
הרדיו משדר ב-FM וב-DAB וכל תחנותיו זמינות באינטרנט.
SWR1 - מוזיקת פופ ורוק קלאסי לגילאי 30–55
SWR2 - "רדיו תרבות", תוכניות תיעוד וראיונות עם אנשי תרבות, תסכיתים, הקראה אמנותית, מוזיקה קלאסית וג'אז
SWR4 - "רדיו הבית", רדיו אזורי נפרד לשתי המדינות.
בכל אחת מהן מיוחד שידור אזורי לתתי-אזורים במדינה.
הקו המוזיקלי הוא שירים ישנים.
DASDING - רדיו צעירים נטול-פרסומות.
SWR Aktuell - חדשות, תוכניות אקטואליה, שיחות בענייני השעה
עד שנת 2016 קיימה הרשות שתי תזמורות סימפוניות, שהוקמו עוד בשנות הארבעים
תזמורת רדיו שטוטגרט - התזמורת המקורית של רשת SDR
תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה - התזמורת המקורית של רשת SWF
ב-2016 מוזגו שתי התזמורות ליצירת התזמורת הסימפונית של SWR.
כן מקיימת הרשת הרכב קולי (SWR Vocal Ensemble Stuttgart), ביג בנד, תזמורת "קלאסית קלה" (Radio Orchestra Kaiserslautern) ושתי להקות בהן מנגנים עובדי תחנות הרדיו.
Söhne Mannheims (בעברית: בנים שלך מנהיים) היא להקה גרמנית שנוסדה בשנת 1995.
הלהקה הוקמה על ידי קסבייה ניידו וחבריו בשנת 1995. בשנת 2000 הם שחררו את אלבום הראשון של הלהקה Zion.
בהמשך חברי הלהקה עשו פרויקטים נפרדים עד שבשנת 2005 שחררו את האלבום השני Noiz.
האלבום כלל שיר Und Wenn ein Lied שהיה במשך כל תקופת החורף 2005 במקום השני במצעד הפזמונים הגרמני.
בשנת 2005 קלאוס אייזנמן שהיה בין מקימי הלהקה עזב אותה.
לטענותיו הוא עזב כי קסבייה ניידו פעל כדיקטטור.
בשנת 2007 הלהקה עשתה סיבוב הופעות באירופה, בעיקר בארצות דוברי גרמנית.
לאור ההצלחה הסבב הורחב ל-6 הופעות נוספות.
באוגוסט 2007 סינגל של הלהקה Das hat die Welt noch nicht gesehen טיפס לראש מצעד הפזמונים.
בשנת 2011 שוחרר אלבום הרביעי Barrikaden von Eden.
בשנת 2013 הלהקה התמודדה על ייצוג גרמניה באירוויזיון, אך הפסידה לקסקדה.
בשנת 2017 הלהקה עשתה סבב הופעות נוסף באירופה בה השתתף גם ת'ורסטיין איינרסון.
באפריל 2018 נפטר גיטריסט רובי מריאנו שהיה בלהקה מאז שהיא נוסדה.
שם פרטים מיקום במצעד הפזמונים מכירות גרמניה אוטריה שווייץ Zion18 בדצמבר 2000 4 3 13 BVMI:פלטינה
שם פרטים מיקום במצעד הפזמונים מכירות גרמניה אוטריה שווייץ Power of the Sound8 באוגוסט 2005 1 1 5 BVMI:גולד
"Sır" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הטורקייה אליינה טילקי.
הוא יצא לאור ב-30 ביולי 2021, בהוצאת חברת התקליטים דואן מיוזיק קומפני כסינגל שלא מתוך אלבום.
את השיר כתבה והלחינה טילקי להפקה של דיפלו, ג'וניור בלנדר ומקס ייגר.
השיר הגיע למקום השמיני בטורקיה טופ 40.
השיר נכתב והולחן על ידי אליינה טילקי והופק על ידי דיפלו, ג'וניור בלנדר ומקס ייגר.
"Sır" עוסק באהבה נכזבת וברצון של טילקי שבן זוגה יושיע אותה מהתחושות שהיא חווה.
השיר נוצר בשיתוף פעולה עם מפיקים בין-לאומיים לאחר הניסיון של טילקי להוציא שיר בשפה האנגלית בשם "Retrograde", באותה השנה.
הווידאו קליפ הנלווה של "Sır" פורסם ב-20 באוגוסט 2021, מספר שבועות לאחר יציאתו כסינגל.
בתחילתו, ניתן לראות את טילקי מזילה דמעות כשהיא מביטה היישר למצלמה.
בהמשך לכך, ניתן לראותה כשהיא מתחתנת עם רובוט.
סצנות שונות כוללות פעולות שונות שהרובוט מבצע עבור טילקי.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם30 ביולי 2021הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתDMC
Süüta mu lumi (בעברית: תדליק לי את השלג) הוא אלבום הבכורה של צמד הפולק האסטוני פולופ.
את האלבום הוציאה ב-1 במאי 2018 לאור חברת התקליטים אונאביקס.
יצא מתוכו סינגל מסחרי אחד, "Martafana".
האלבום דורג במקום ה-31 במצעד האלבומים השבועי של אסטוניה.
מתוך האלבום יצא סינגל מסחרי אחד בשם "Martafana", שהקנה לו חשיפה רחבה יותר והביא להצלחתו הראשונית בשוק האסטוני.
בנוסף, האלבום זכה להצלחה מסוימת במצעד האלבומים השבועי של אסטוניה, בו דורג בשיאו במקום ה-31.
Süüta mu lumi הוא אלבום פולק אסטוני עם נגיעות ממוטיבים עכשוויים.
Syria (שם מלא: Syria: Archéologie, art et histoire, עד 2005 כותרת המשנה הייתה Revue d'art oriental et d'archéologie) הוא כתב עת צרפתי העוסק בהיסטוריה של המזרח הקרוב הקדום.
כתב העת פורסם לראשונה ב־1920. הוא מוגדר כעוסק בהיסטוריה וארכאולוגיה של המזרח הקרוב השמי (לרבות קפריסין) מהטרום־היסטוריה עד , לרבות ארכאולוגיה, אפיגרפיה, פילולוגיה, היסטוריה ותולדות האמנות.
המאמרים מפורסמים בצרפתית, אנגלית, גרמנית, איטלקית וספרדית.
רוב הכרכים לא ממקודים בנושא אחד אלא שואף להציג בכל כרך מבט רוחבי על המזרח הקדום.
SystemVerilog (בעברית: סיסטם-וֵרִילוֹג; תרגום: מערכת ורילוג (הלחם מילים של אימות - Verification ולוגיקה - Logic); מסומנת בקיצור SV) היא שפה משולבת לתיאור חומרה (HDL - Hardware Description Language) ולאימות חומרה (HVL - Hardware Verification Language).
השפה משמשת למידול, תכנון, סימולציה, בדיקה ומימוש של מעגלים משולבים (IC), מערכות על גבי שבב (SoC) ורכיבי FPGA.
השפה מוגדרת תחת התקן הבינלאומי IEEE 1800. ייחודה של SystemVerilog טמון בהיותה שפה "היברידית" המאחדת תחת מעטפת תחבירית אחת שני עולמות הנדסיים: עולם תכנון החומרה, המבוסס על מקביליות, תזמון ושערים לוגיים, ועולם אימות החומרה (Verification), המבוסס על עקרונות תכנות מונחה-עצמים (OOP) ופיתוח תוכנה מתקדם.
כיום, SystemVerilog היא השפה הדומיננטית ביותר בתעשיית המוליכים למחצה העולמית, והחליפה במידה רבה את השימוש הנפרד בשפות Verilog (לתכנון) ושפות ייעודיות לבדיקה (כמו 'e' או Vera).
הצורך ב-SystemVerilog נולד בסוף שנות ה-90 בעקבות "משבר האימות" (Verification Gap).
בעוד שמורכבות השבבים גדלה באופן מעריכי (בהתאם לחוק מור), שפת Verilog המקורית (תקן IEEE 1364) התמקדה בתיאור החומרה בלבד והתקשתה לספק מענה יעיל לבדיקת מערכות מורכבות המכילות מיליוני טרנזיסטורים.
הבסיס (Verilog): השפה נבנתה כהרחבה (Superset) לשפת Verilog-2001. כל קוד Verilog תקני הוא גם קוד SystemVerilog תקני.
תרומת Superlog ו-OpenVera (2002): הבסיס לתוספות השפה הגיע משתי תרומות עיקריות לארגון התקינה Accellera:
חברת הסטארט-אפ Co-Design Automation תרמה את שפת Superlog, שהרחיבה את Verilog ביכולות מערכתיות ותחביריות (RTL).
חברת Synopsys תרמה את שפת OpenVera ואת מנגנוני ה-Assertions שלה, שהיוו את הבסיס ליכולות האימות (Verification) המתקדמות בשפה.
תקינה ראשונית (IEEE 1800-2005): בשנת 2005 אימץ ארגון IEEE את המפרט של Accellera כתקן רשמי.
בשלב זה SystemVerilog הייתה תוספת ל-Verilog ולא החליפה אותה.
איחוד התקנים (2009): בשנת 2009 מוזג תקן Verilog הישן (1364) באופן מלא לתוך תקן SystemVerilog (1800).
צעד זה קבע כי SystemVerilog היא השפה האחת והיחידה, המכילה את Verilog כתת-קבוצה.
עדכונים שוטפים: התקן מתעדכן אחת למספר שנים.
הגרסאות הבולטות הן 2012, 2017, והגרסה העדכנית ביותר IEEE 1800-2023 (שוחררה בתחילת 2024), אשר הוסיפה שיפורים במנגנוני ה-Covergroups, טיפול במחרוזות ויכולות הצפנה.
שיפורים בשפת התכנון (Design Features / RTL)
חלק זה של השפה ("Synthesizable Subset") מיועד לתיאור המעגל הלוגי שיהפוך בסופו של דבר לסיליקון.
השיפורים נועדו להקטין את כמות הקוד (Verbosity), לשפר את הקריאות ולמנוע טעויות סינתזה.
ב-Verilog הייתה הפרדה מבלבלת בין wire (קו חיבור) ל-reg (אוגר פרוצדורלי, שלא בהכרח שומר ערך).
logic: טיפוס יחיד המטפל ברוב המקרים.
כלי הסינתזה מסיקים מההקשר האם לייצר "חוט" או "דלגלג" (Flip-Flop).
טיפוסי 2-מצבים: נוספו טיפוסים הלקוחים משפת C כגון int, byte, bit.
טיפוסים אלו אינם תומכים במצבי אי-ודאות (X) או נתק (Z), ולכן השימוש בהם משפר את ביצועי הסימולציה.
השימוש בבלוק always הכללי ב-Verilog היה מקור לטעויות רבות (כגון יצירת Latches לא רצויים).
SystemVerilog מגדירה את כוונת המתכנן במפורש:
הבלוק מעדכן אוטומטית את רשימת הרגישות (Sensitivity List) ומבטיח שלא ייווצר זיכרון בטעות.
always_latch: ליצירת נעלים (Latches) באופן מכוון.
ממשקים (interface): יכולת להגדיר "צרור" של אותות (כגון Bus נתונים, כתובות ובקרה) כאובייקט אחד.
השימוש בממשקים חוסך כתיבה של רשימות פורטים ארוכות ומונע טעויות בחיבור בין מודולים.
מבנים (struct) וטיפוסי מניה (enum): מאפשרים אריזת מידע והגדרת מכונות מצבים (FSM) עם שמות משמעותיים במקום מספרים, מה שמקל על ניפוי שגיאות (Debug).
זהו החידוש המהפכני ביותר בשפה.
SystemVerilog מספקת ארגז כלים שלם לבדיקת שבבים, המייתר את הצורך בשפות חיצוניות.
קוד זה רץ בסימולציה בלבד ואינו הופך לחומרה.
SystemVerilog תומכת בפרדיגמת ה-OOP באופן מלא:
Classes (מחלקות): יצירת אובייקטים דינמיים המנוהלים על ידי מנגנון איסוף זבל (Garbage Collection).
ירושה (Inheritance) ופולימורפיזם: יכולת להרחיב מחלקות קיימות ולדרוס פונקציות, מה שמאפשר שימוש חוזר בקוד (Reuse).
במערכות מורכבות, לא ניתן לבדוק ידנית את כל הצירופים האפשריים.
ב-SystemVerilog מגדירים משתנים כאקראיים (rand) ומצמידים להם אילוצים (constraint).
לדוגמה: "הגרל פקודה למעבד, אך וודא שהכתובת זוגית והמידע אינו אפס".
מנוע הסימולציה (Constraint Solver) פותר את מערכת האילוצים ומייצר תרחישי בדיקה אוטומטיים, המגלים מקרי קצה שהמתכנן האנושי לא צפה.
כלי מדידה המאפשר לענות על השאלה "מתי סיימנו לבדוק?".
המהנדס מגדיר קבוצות כיסוי (covergroup) ונקודות דיגום, והסימולטור מפיק דו"ח המראה איזה אחוז מהמצבים האפשריים (למשל: תור מלא, התנגשות בזיכרון) אכן התרחש בפועל בזמן הריצה.
SystemVerilog Assertions (SVA) היא שפה דקלרטיבית בתוך SV, המשמשת לאימות פרוטוקולים ותזמון.
באמצעות פקודות כמו assert property, ניתן להגדיר כללים התלויים בזמן (Temporal Logic).
לדוגמה: "אם האות Request עולה, חובה ש-Grant יעלה תוך 2 עד 5 מחזורי שעון".
ה-Direct Programming Interface (DPI) מאפשר לקרוא לפונקציות הכתובות בשפת C או C++ ישירות מתוך קוד SystemVerilog, ולהפך.
מנגנון זה משמש בעיקר לחיבור מודלי ייחוס (Reference Models) הכתובים בתוכנה אל תוך סביבת הסימולציה של החומרה.
זוהי ספריית מחלקות סטנדרטית המספקת שלד (Framework) אחיד לבניית סביבות בדיקה.
ה-UVM הפכה לסטנדרט התעשייתי לפיתוח סביבות וריפיקציה מודולריות.
1. תכנון חומרה (RTL): מכונת מצבים (FSM)
דוגמה לשימוש ב-enum, logic ובבלוקים always_ff ו-always_comb (פרקטיקה מומלצת להפרדת הלוגיקה הצירופית מהסדרתית)module traffic_light_controller (
input logic rst_n, // איפוס אסינכרוני (פעיל נמוך)
// הגדרת המצבים בשמות משמעותיים
// לוגיקה סדרתית (Sequential) - דלגלגים
// לוגיקה צירופית (Combinational) - חישוב המצב הבא
unique case (current_state) // unique מנחה את הסינתזה לבצע אופטימיזציה
2. אימות (Verification) מחלקה עם אקראיות
// אילוץ: ה-header חייב להיות זוגי וגדול מ-10
// הגרלת ערכים העומדים באילוצים
+מאפייןSystemVerilogVHDLVerilog (Classic)מטרה עיקריתתכנון ואימות (Unified)תכנון ואימותתכנון בלבדתחבירתמציתי (דמוי C)ורבוזי/ארוך (דמוי Ada)תמציתיטיפוסי נתוניםגמישים (logic, struct)קשוחים (Strong Typing)בסיסיים (wire, reg)תכנות מונחה עצמיםתמיכה מלאה ורחבהמוגבל ל- Protected Typesלא קייםאקראיות (Randomization)מובנית בשפה (Constraints)דורשת ספריות (OSVVM)לא קייםתפוצה בתעשייההסטנדרט המוביל ב-ASIC/SoCנפוצה ב-FPGA ובמערכות ביטחוניותבשימוש לתחזוקת קוד ישן
T-28 הוא טנק סובייטי, שפותח בשנות ה-30 המוקדמות על ידי קבוצת מהנדסים ובראשם עמד סמיון גינזבורג.
בניית אב-טיפוס הושלמה ב-1931 והיצור החל בסוף שנת 1932. הטנק היה דומה למפרט A6 הבריטי.
כיום ידוע שהסובייטים גנבו את תוכניות ה-A6. בדומה ל-A6, הטנק היה כבד יחסית, בעל שריון עבה לתקופתו (30 מילימטר בנקודות המקסימליות) והיו לו 3 צריחים.
הצריח המרכזי נשא תותח 76.2 מ"מ, והצריחים הקטנים נשאו מקלעי DT בקוטר 7.62 מילימטר.
מאפיין בולט ואף מהפכני היה ייצוב התותח.
המנוע היה חלש מעט לטנק הכבד, אך לא באופן שיקשה על תפעולו.
T-28 היה גם אמין למדי.
הטנק נכנס לשירות ב-1934 והיה נדמה שמדובר בטנק מוצלח מאוד.
במהלך השנים 1933–1940 במפעל קירוב בלנינגרד נבנו 503 טנקים מדגם זה.
למעשה, הטנק הפך למיושן במהרה.
בלחימה נגד פינלנד במהלך מלחמת החורף התברר שהטנק אינו עמיד בפני תותחי נ"ט, ושצריחיו המרובים יוצרים "מלכודות" לפגזי האויב ובכך מסכנים את צוות הטנק.
בעקבות המלחמה פותח דגם חדש של T-28 בעל שריון משופר, אך רעיון הטנק מרובה הצריחים והאיטי נעלם עם הופעת הפנצרים הגרמניים.
ערב הפלישה הגרמנית לברית המועצות היו בצבא האדום כ-400 טנקי T-28 (אך רק כ-250 מהם במצב שמיש).
רוב הטנקים הללו אבדו כבר בחודשיים הראשונים של הלחימה, בעיקר נעזבו במהלך הנסיגה בשל תקלות מכניות.
למעשה החל מסתיו 1941 המקום היחיד בו עוד נשארו טנקי T-28 הייתה חזית לנינגרד.
הם שרדו את כל תקופת המצור על העיר ואף השתתפו בהסרתו בינואר 1944. הסיבה העיקרית לשרידותם - הימצאותו של מפעל קירוב בעיר ובו מלאי גדול של חלקי חילוף ל-T-28.
על שדרוג הטנק היה אחראי צוות מהנדסי המפעל בראשות ניקולאי דוחוב.
T-28 דגם שנת 1940 - בדגם זה שונתה צורת הצריח העיקרי.
במהלך שנת 1940 יוצרו 13 יחידות מדגם זה.
T-28E - בדגם זה הותקנו לוחות שריון נוספים כלקח ממלחמת החורף.
כתוצאה מכך השריון הקדמי עובה ל-80 מ"מ ושריון הצד ל-40 מ"מ.
במהלך שנת 1940 כ-110 טנקי T-28 מהדגמים הקודמים עברו הסבה לדגם זה.
OT-28 - בדגם זה במקום התותח הותקן להביור.
T-34 היה טנק סובייטי בינוני ונחשב לאחד הטנקים היעילים והמשפיעים ביותר במלחמת העולם השנייה.
היה טנק מתקדם מאוד לזמנו הודות לשילוב של כוח אש, ניידות ומיגון, ושימש ככלי המערכה העיקרי של כוחות השריון הסובייטיים לאורך כל תקופת המלחמה.
הופעת ה-T-34 בשדה הקרב בתחילת מבצע ברברוסה הפתיעה את המודיעין הגרמני.
עדיפותו המוכחת בשדה הקרב על כל מקביליו בצבא הגרמני ב-1941, חייבה את הגרמנים למענה טכנולוגי והייתה זרז לפיתוח הטנקים החדשים מדגם טיגר ופנתר.
נוכח פשטותו הטכנית של ה-T-34 ועליונותו הטכנולוגית ייצרה התעשייה הסובייטית עשרות אלפי טנקים מדגם זה במהלך המלחמה.
הדבר העלה תרומה ייחודית לניצחונה של ברית המועצות על גרמניה הנאצית.
ה-T-34 היה הטנק הנפוץ ביותר בתקופת מלחמת העולם השנייה, ושני בהיסטוריה בתפוצתו למחליפו, ה-T-54/55.
דגם משופר של הטנק, ה-T-34/85, שצויד בתותח טנק בקוטר 85 מ"מ, הוכנס לשירות הצבא האדום ב-1944, וייצורו נמשך עד שנות ה-50 של המאה ה-20. דגם זה סופק לעשרות מדינות, רובן מדינות המזוהות עם הגוש הקומוניסטי, והשתתף בעימותים צבאיים רבים ברחבי העולם.
בין היתר, הועברו טנקי T-34/85 לצבאות מצרים וסוריה, ולחמו במסגרתם במבצע קדש, במלחמת ששת הימים, ובמלחמת יום הכיפורים.
הודות לתיעוש המואץ שעברה ברית המועצות בשלהי שנות ה-20 וה-30 במסגרת תוכניות החומש, עמד לרשות הצבא האדום ב-1936 כוח הטנקים הגדול בעולם.
מרבית דגמי הטנקים הסובייטים באותה תקופה התבססו על עיצובי טנקים זרים, בעיקר טנקים בריטים ואמריקאים מתחילת שנות ה-30. דגמי הטנקים הנפוצים של הצבא האדום ב-1936 היו טנקי חיל הרגלים מדגם T-26 וסדרת טנקי ה-BT.
טנקים אלו היו טנקים קלים, שמשקלם היה 10–13 טון.
הם היו מצוידים בתותח בקוטר 45 מ"מ (קוטר גדול יחסית לרוב הטנקים שיוצרו בעולם בשנות ה-30), והיו בעלי מיגון בעובי של עד 22 מ"מ, שנועד לעצור ירי נשק קל או רסיסי ארטילריה.
בנוסף, כל הטנקים הסובייטים שיוצרו בשנות ה-30 צוידו במנועי בנזין.
טבילת האש הראשונה של השריון הסובייטי הייתה במהלך מלחמת האזרחים בספרד בשנים 1936–1939. ברית המועצות שלחה 281 טנקי T-26 ו-50 טנקי BT לעזרת הצד הרפובליקני במלחמה.
במהלך הלחימה בספרד, נתגלה כי המיגון הדק של הטנקים הסובייטיים אינו מספיק כנגד תותחי הנ"ט הגרמניים בקוטר 37 מ"מ, שחדרו את שריונם בקלות.
תקריות הגבול בין הצבא הסובייטי לבין הצבא היפני בשנים 1938–1939 (קרב חלקין גול וקרב אגם חאסאן) חזרו והבהירו לפיקוד הסובייטי את הצורך בפיתוח טנק בעל מיגון עבה יותר ואמינות מכנית.
מנועי הבנזין של הטנקים הסובייטים התלקחו בקלות בעת שנפגעו מאש רובים נגד טנקים, מוקשים או ארטילריה יפנית.
כתוצאה מכך, דרש פיקוד הצבא האדום לפתח טנקים חדשים, שהמיגון שלהם יהיה עמיד בפני פגזי נ"ט, ושיהיו מצוידים במנועי דיזל.
ב-1937 הוחל במפעל KhPZ בחרקוב בתכנון דגם טנק חדש, שנועד להחליף את סדרת טנקי ה-BT.
הדרישות שהוצגו למתכננים היו לפתח טנק מהיר במשקל 20 טון, עם מזקו"ם כריסטי, יכולת המרה מזחלים לגלגלים של טנקי ה-BT, מיגון בעובי 20 מ"מ, תותח בקוטר 45 מ"מ, ומנוע דיזל.
ראש צוות התכנון היה מיכאל קושקין , שאסף תחתיו צוות בעל ניסיון רב, בהם גם אלכסנדר אלכסנדרוביץ' מורוזוב , שתכנן את מנוע הדיזל החדש ששימש לראשונה את טנק ה-BT-7M.
אב-הטיפוס הראשון של הטנק החדש, שכונה בשם A-20, התבסס על עבודתם הניסיונית של צוות המתכננים המקורי בחרקוב, בראשות א.
פירסוב, שחלק מאנשיו שולבו בצוות בראשותו של קושקין.
אחד המאפיינים החשובים שהוצגו ב-A-20 היה השימוש בשריון משופע, שנבחן בדגמי הניסוי BT-IS וה-BT-SW-2; לוחות השריון בתובה ובצריח הונחו בזווית ביחס לאנך, וכתוצאה מכך השתפרה עמידות השריון בפני פגזי נ"ט.
בנוסף, סייעה תצורת שריון זו להסטת פגזים ממסלולם, בניגוד לשריון אנכי.
קושקין וצוותו הציגו דגם עץ של ה-A-20 בפני ועדת הביטחון של מועצת השרים במאי 1938. צוות התכנון העלה ספקות בנוגע למאפיין המאפשר המרה מנסיעה על זחלים לגלגלים, בטענה כי זה מוסיף משקל מיותר לטנק, וכי הניסיון הקרבי הוכיח שמאפיין זה חסר תועלת.
קושקין גם טען, בפגישה בה נכח יוסיף סטלין - שהביע התעניינות רבה בפיתוחם של טנקים סובייטים - כי נדרש טנק בעל שריון בעובי 30 מ"מ לפחות כדי לעמוד בפני איומים קיימים ועתידיים, ותותח בקוטר 76 מ"מ (במקום 45 מ"מ), שיוכל להשמיד טנקי אויב בעלי מיגון דומה.
סטלין השתכנע מדברי קושקין, ואישר לצוותו לפתח אב-טיפוס נוסף של טנק, שיענה על הדרישות החדשות, לצד ה-A-20.
האב-טיפוס השני, לו ניתן הסימון A-32 (נקרא גם T-32), לא כלל את מאפיין הזחלים/גלגלים המיוחד של ה-BT; הוא היה בעל מיגון בעובי 32 מ"מ בחזית הטנק (עקב כך ניתן הסימון A-32), ותותח 76.2 מ"מ בצריח.
מאפיין חשוב נוסף היה פיתוחו של מנוע דיזל קומפקטי עם כוח מספיק, שהחליף את מנועי הבנזין.
פיתוחו של מנוע דיזל החל עוד ב-1932 במפעל KhPZ, אולם התוכנית התעכבה בעקבות מעצרם של המתכננים הראשיים ב-1937; יצור סדרתי של המנועים החל רק בשלהי 1938, ובאותה עת רק 50 מנועים היו מוכנים.
דגמי אב-טיפוס של שני הטנקים הושלמו ביולי 1939 ונשלחו למבחני שדה בקובינקה; שניהם הציגו רמת אמינות מכנית גבוהה, וניידות זהה, אף על פי שה-A-32 היה בעל מיגון עבה יותר ותותח עדיף.
ברם הדעות בקרב הוועדה הצבאית הבוחנת היו עדיין חלוקות, בעיקר נוכח העובדה שעלות הייצור של A-32 בודד תשתווה לזו של שלושה טנקי T-26. מנגד, טען בפניהם קושקין כי ה-A-32 יהיה "טנק אוניברסלי" אשר יוכל להחליף את כל דגמי הטנקים הסובייטים הקיימים, כולל ה-T-26, ה-BT והטנק הבינוני מדגם T-28.
במהלך הפיתוח של הטנק החדש פלשה ברית המועצות לשטח פינלנד (מלחמת החורף).
הדיווחים מהחזית ציינו את פגיעותם של הטנקים הסובייטים לתותחי הנ"ט הפיניים.
כמו כן, לא הצליחו תותחי הטנקים בקוטר של 45 מ"מ להשמיד את הבונקרים הפיניים.
כאשר הודיע קושקין לוועדה, כי הוא וצוותו הגיעו למסקנה כי ניתן להעלות את רמת המיגון בדגם ה-A-32 מבלי לגרום לירידה בביצועי הטנק, אושר ייצור המוני של הדגם החדש על ידי סטלין בדצמבר 1939, ואילו אב הטיפוס הקודם, ה-A-20, נזנח.
קושקין בחר בשם T-34 לטנק החדש על שם שנת 1934, השנה בה הגה את הרעיון לטנק החדש, בה החלה הרחבת הכוחות המשוריינים הסובייטיים, ובה מונה סרגו אורדז'וניקידזה לעמוד בראש תוכנית פיתוח הטנקים של ברית המועצות.
שני דגמי אב-הטיפוס הראשונים של הטנק הושלמו בינואר 1940 על ידי קושקין וצוותו.
במהלך חודש פברואר ומרץ הוסעו שני הטנקים על ידי קושקין וצוותו מהמפעל בחרקוב, במזרח אוקראינה, עד הקרמלין במוסקבה, מרחק של כ-1,000 קילומטרים, בתנאי מזג אוויר קשים, לשם הצגתם בפני ההנהגה הסובייטית.
משם נסעו הטנקים לפינלנד וסיירו לאורכו של קו מנרהיים, ככל הנראה לאחר סיום מלחמת החורף, ואחר כך עברו מסע של כ-2,000 קילומטר חזרה לחרקוב, דרך מינסק וקייב; המסע הארוך הוכיח את אמינותו המכנית של הטנק, למעט מספר בעיות שהתגלו במערכת ההינע שתוקנו.
ב-1940 הוצאו הנחיות לתעשייה הסובייטית לייצר כ-200 טנקי T-34. ביוני אותה שנה, הוזמנו קושקין ומנהל מפעל KhPZ להופיע בפני הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית.
ההנהגה הקומוניסטית הייתה מוטרדת מהתבוסה המוחצת של צרפת במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ולאור הביצועים העלובים של הצבא האדום במלחמת החורף כנגד פינלנד, חששה שמא תהיה ברית המועצות קורבנה הבא של גרמניה.
סטלין קבע כי היקף ייצור ה-T-34 יגדל מ-200 יחידות ל-600, 500 מתוכם יושלמו במפעל KhPZ, ו-100 נוספים במפעל הטרקטורים בסטלינגרד.
אולם סיבות פוליטיות ערמו לא מעט קשיים על תחילת ייצורו של הטנק.
סגן שר הביטחון, מרשל גריגורי קוליק, פיתח רתיעה מ-T-34 ודרש שיוכנסו בו שינויים רבים.
כתוצאה מכך רק 115 מתוך 600 טנקי T-34 שתוכננו הושלמו בפועל עד סוף 1940. הטנקים הראשונים ירדו מפס הייצור בספטמבר אותה שנה.
מאוחר יותר בחודש, נפטר קושקין מדלקת ריאות שהוחמרה עקב נסיעת המבחן בחורף הקר מחרקוב למוסקבה בה נטל חלק.
לאחר מותו הפך עוזרו אלכסנדר מורוזוב למתכנן הראשי של הטנק.
ייצור ה-T-34 היווה אתגר לתעשייה הסובייטית, מאחר שאף טנק סובייטי בינוני שנכנס לייצור המוני עד אותה עת לא הכיל שריון עבה כל כך; בתחילה, לוחות השריון היו מאיכות ירודה, אך הם הוחלפו עד מהרה.
כמו כן, מחסור במנועי דיזל הוביל לציודם של מספר טנקים מוקדמים במנועי בנזין.
לבעיות אלו נוספו דעות שמרניות בקרב הצבא שהאמינו כי יש לייצר טנק חי"ר קל לצד ה-T-34. טנק קל זה, ה-T-50, נכנס לייצור בלנינגרד ב-1940 /1941, אולם בעוד עלותו הייתה דומה לזו של ה-T-34, הוא היה נחות מבחינת ביצועים, והפרויקט בוטל בתום השלמתם של 65 כלים.
טנקי ה-T-34 דגם 1940, סדרת הייצור הראשונה, חומשו בתותח 76.2 מ"מ דגם L-11 קצר קנה, באורך 30 קליברים, שלא היה בעל תכונות בליסטיות מספקות.
באביב 1940, צוות התכנון בראשותו של וסילי גרבין מגורקי החלו בעבודה על התאמת תותח ה-F-32 של טנק ה-KV, גם הוא בקוטר 76.2 מ"מ אך בעל תכונות בליסטיות משופרות הודות לקנהו הארוך, לצריח ה-T-34. הם פיתחו תותח עדיף, תחת הסימון F-34, לו קנה ארוך יותר של 42 קליבר.
אולם בגלל תסבוכות ביורוקרטיות שנגרמו מהתערבותו של מרשל קוליק, ראש מנהל הארטילריה הסובייטית (GAU), התותח החדש לא אושר רשמית.
גרבין ומנהל המפעל בגורקי פעלו על דעת עצמם והחלו לייצר את תותח ה-F-34, ומספר טנקי T-34 צוידו בתותח החדש עוד בטרם החלה המלחמה.
הוא אושר רשמית רק בתחילת המלחמה, כאשר השריונרים הסובייטים שיבחו את התותח החדש ודרשו שזה יחליף את ה-L-11 המיושן.
הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 (מבצע ברברוסה), וההתקדמות המהירה של כוחות הוורמאכט אל עבר אזורי התעשייה המרכזיים של ברית המועצות, שנמצאו ברובם המכריע במערב ברית המועצות, אילצו את הסובייטים להתחיל בפינוי מזורז של מפעלים חשובים מזרחה כדי למנוע את נפילתם לידי הנאצים.
למרות הדגש ששמה ההנהגה הסובייטית על תיעוש מואץ של ברית המועצות החל מ-1928, ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, כושר הייצור התעשייתי הסובייטי היה נחות בהשוואה לגרמניה הנאצית, והאבדות הכבדות שספג הצבא האדום במחצית השנייה של 1941, חייבו גידול מהיר בתפוקת התעשייה הסובייטית, כדי לספק את צורכי הצבא הסובייטי.
בספטמבר 1941 הורתה המועצה הלאומית לביטחון (GKO), שבראשה עמד סטלין, על תוכנית מסיבית לפינויים של מרכזי התעשייה הצבאיים ממערב ברית המועצות אלפי קילומטרים מזרחה, לעבר הרי אורל, מלבד מפעל הטרקטורים בסטלינגרד, שנשאר על כנו.
הצבא האדום נאלץ להסתדר עם מה שיש.
במהלך תקופה זו, עלתה תפוקת הטנקים של התעשייה הסובייטית במידה ניכרת על תפוקת הטנקים של התעשייה הנאצית, למרות כל הקשיים.
בעקבות האבדות הכבדות שספגו כוחות השריון הסובייטי בשנה הראשונה של המלחמה (1941–1942) ביקש הצבא האדום להגדיל את קצב ייצור הטנקים.
לפיכך, התמקד צוות התכנון בראשותו של מורוזוב בפישוט תהליך הייצור של ה-T-34, על מנת להוריד עלויות ולהקל על העובדים הלא מיומנים שאיישו את המפעלים במזרח.
הטנקים החדשים, בניגוד לדגמים המוקדמים שיצאו מהמפעל בחרקוב, הולחמו בגסות.
טכניקות חדשות כגון מערכת ריתוך אוטומטית ושיטה קלה יותר להקשחת פלדה הוכנסו לתהליך הייצור.
איכות הגימור ירדה גם היא, אך כל זאת מבלי לפגוע בביצועי הטנק או בשריון.
היה זה בעיקר הודות לתפוקה ממפעל הטרקטורים בסטלינגרד, שמנע מחסור חמור בטנקי T-34 בחורף 1941–1942. עד סתיו 1942 יוצרו שם למעלה מ-3,600 T-34, שהיוו כ-40% מכלל הייצור של הטנק.
עם תחילת הלחימה הקשה בעיר, צומצם בהדרגה הייצור עד שהופסק כליל בסתיו אותה שנה, אולם באותה עת כבר החל הייצור הסובייטי, לאחר ההאטה הזמנית שנגרמה עקב פינוי המפעלים, לגדול במידה ניכרת.
ב-1943 הגיעה התפוקה החודשית הממוצעת ל-1,300 טנקי T-34, בעת שייצור הטנקים הגרמני כולו באותה עת עמד על 330 טנקים בלבד בחודש.
בתחילת 1944 החלו המפעלים להסב את הייצור לדגמי ה-T-34-85, עם תותח 85 מ"מ.
עד לסיומה של המלחמה באירופה הושלמה הרכבתם של כ-58,000 טנקי T-34.
התעשייה הסובייטית הצליחה במהלך המלחמה לייצר פי כמה מהתפוקה הגרמנית, עם בסיס תעשייתי קטן יותר וכח עבודה פחות מיומן.
הרבה מכך הושג הודות לפשטות של מטרות הייצור, להתמקדות בדגמים מוכחים וסיוע אמריקאי במסגרת השאל-החכר.
לאורך המלחמה התרכזו הסובייטים בייצור המוני של שני דגמים עיקרים, בניגוד לגרמנים.
ה-T-34 היה בבסיסו תכנון פשוט מבחינה מכנית, אשר ניתן היה לייצרו המונית עם משאבים וכוח אדם מוגבלים.
ייצור טנקי 85-T-34 בברית המועצות נמשך גם לאחר המלחמה, ככל הנראה עד 1950, עד אז יוצרו עוד למעלה מ-15,000 טנקים.
פולין וצ'כוסלובקיה, מדינות הלווין של ברית המועצות, בייצור ה-T-34-85 תחת רישיון.
הטנקים הראשונים הושלמו בפולין ב-1951, ובסך הכל יוצרו במדינה 1,380 טנקים עד תום היצור ב-1955. מספר טנקי T-34-85 פולנים נמכרו בין היתר למספר חברות ברית ורשה.
צ'כוסלובקיה בנתה 3,185 T-34-85 מ-1951 עד 1958, כמה מאות מתוכם יוצאו למצרים ב-1956. יוגוסלביה החלה בייצור T-34-85 ברישיון בשלהי שנות ה-40 תחת השם Teski Tenk Vozilo A (טנק כבד דגם A); בטנקים הוכנסו שדרוגים מקומיים רבים, ושבעה דגמי אב-טיפוס הושלמו בטרם נזנח הפרויקט עקב התערערות היחסים בין המדינות.
ה-T-34 היה לטנק הנפוץ ביותר במלחמת העולם השנייה (טנק ה-M4 שרמן האמריקאי שני לו), והשני הכי נפוץ בהיסטוריה (מחליפו T-55/54 יוצר במספרים גדולים יותר).
מתוך הערכה טכנית של ה-T-34 על ידי הצבא הבריטי מתקופת מלחמת העולם השנייה:
מבנהו הפנימי של ה-T-34 תוכנן בדומה למרבית הטנקים ממלחמת העולם השנייה: תא נהיגה בחזית הטנק, תא הלחימה במרכז ותא המנוע בירכתיים.
מלבד שני הלוחמים בצריח, כלל הצוות נהג שישב בשמאל חזית התובה, ולימינו מקלען-חרטום/קשר.
לנהג דלתית גדולה ששימשה לו כפתח כניסה ומילוט, ועליה הותקנו שני פריסקופים.
הנהג שלט בתנועת הטנק באמצעות שתי ידיות ושתי דוושות, למצמד ולבלם; מערכת ההיגוי הייתה מחוברת ישירות לממסרה הנמצאת בעורף הטנק.
לעיתים תכופות נאלץ הנהג להחליף הילוכים בעזרת מכות מקבת בעת שהם נתקעו.
למקלען-חרטום/קשר שני תפקידים עיקריים: תפעול מקלע התובה, והפעלת מכשיר הקשר.
בתחילת המלחמה, הותקן מכשיר קשר רק בטנקי מפקדי פלוגות ומעלה.
מערכות לקשר פנים (בין חברי הצוות) כמעט שלא היו זמינות.
בגלל הרעש הרב שנוצר בטנק בעת הפעלתו, השתמש מפקד הטנק לעיתים קרובות בשיטות כמו טפיחה על הראש או על השכם של הנהג כדי להנחותו.
בעוד הגרמנים ציידו את כל הטנקים שלהם בקשר אלחוטי, העדר מכשירי אלחוט בטנקים הסובייטים היה מכשול טקטי חמור.
השליטה בטנקים הכפופים למפקד היחידה נעשתה באמצעות דגלים, שיטה שהוכחה כלא יעילה בעת הקרב.
המצב השתפר עם ההאצה בייצור מערכות קשר, ועד קיץ 1943 כ-75 עד 80 אחוז מהטנקים צוידו במערכות קשר.
צריח הטנק היה נמוך יחסית לטנקים אחרים בני זמנו, ועקב כך המרחב הפנימי בצריח היה צפוף ביותר.
צללית הטנק נשארה נמוכה, וכך הקשתה על זיהויו, אך זווית ההנמכה של התותח הוגבלה.
הפגם התכנוני החמור ביותר ב-T-34 היה מערך הצוות בצריח: בניגוד לטנקים הגרמנים, בהם היו שלושה אנשי צוות בצריח - מפקד, תותחן וטען, ב-T-34 היו רק שני אנשי צוות - מפקד אשר שימש גם כתותחן, וטען.
דבר זה היווה חיסרון תפעולי ניכר, שכן המפקד עמוס העבודה נאלץ לתמרן בתפעול התותח, חיפוש מטרות, ותיאום עם טנקים אחרים ביחידתו.
המצב היה גרוע יותר למפקדי מחלקות ופלוגות.
אמצעי הראייה והמכשירים האופטים ב-T-34 היו נחותים מאלו בטנקים הגרמנים.
מפקד הטנק כיוון את התותח על ידי כוונת טלסקופית עם הגדלה של 2.5X, בעלת שדה-ראות מוגבל למדי.
בגג הצריח מעל ראשו של מפקד הטנק היה פריסקופ פשוט לתצפית בעין בלתי מזוינת.
אמנם בטנקי T-34 הראשונים היו למפקד וגם לטען פריסקופים מורכבים עם סימוני-מעלות וקני-ממד, אולם בייצור ההמוני הוחלפו הללו לפריסקופים פשוטים ביותר, ובמרבית הטנקים כלל לא היה פריסקופ לטען.
ליקוי נוסף בטנק היה חסרונה של כיפת צריח - כזו הנפוצה בטנקים גרמנים - לשדה ראייה היקפי למפקד הטנק.
כמו כן, אם בחר מפקד הטנק לשבת כאשר ראשו חשוף בצריח, חסם מכסה הצוהר את שדה הראייה הקדמי שלו.
בסך הכל, הייתה התצפית מתוך הטנק גרועה למדי, וצוותי 'ציידי טנקים' גרמנים למדו לנצל את האזורים המתים בהם צוות ה-T-34 אינו מסוגל לראותם, כדי לפגוע בטנק בעזרת נשקי נ"ט.
ב-T-34 דגם 1943 התייחסו לבעיות הללו, והציגו צריח "משושה" - כלומר בעל שש דפנות - גדול יותר, עם מרווח משופר לצוות.
באותה שנה גם נוספה כיפת צריח למפקד הטנק, עם פריסקופים לשדה ראייה היקפי.
בתחילה היה ה-T-34 בעל עובי שריון מרבי של 45 מ"מ בחזית הטנק ובצריח, ועובי שריון הצד בתובה היה כ-45 מ"מ בממוצע.
שריון הגוף כולו משופע כיאות, לשם השגת תבנית בליסטית לעמידת הגוף בפני קליעים נגד-טנקים.
מבנה זה העניק לאנשי הצוות מיגון טוב יותר ללא תוספת משקל יתרה.
הודות לכך היה ה-T-34 למעשה חסין בחודשים הראשונים של הפלישה הגרמנית לברית המועצות לאש ממרבית תותחי הנגד-טנקים הגרמנים בתקופה, כמו גם לתותח ה-75 מ"מ הקצר של הפאנצר סימן 4 ותותח ה-50 מ"מ L/42 של הפאנצר סימן 3, שניהם בעלי כושר חדירת שריון נמוך.
התותחים היחידים שיכלו להתמודד עם ה-T-34 היו תותח השדה בקוטר 105 מ"מ ותותחי הנ"ט Flak 18 בקוטר 88 מ"מ, ובמידה פחותה יותר גם ה-PaK 38 בקוטר 50 מ"מ.
לקראת 1942 הוכנס ליחידות השדה הגרמניות תותח הנ"ט PaK 40 בקוטר 75 מ"מ, לו תכונות בליסטיות משופרות.
כתוצאה מכך החלו המתכננים הנאצים בשדרוג תותחי הטנקים ותותחי הנ"ט שלהם.
אחד הפתרונות המיידים היה החלפתו של תותח 50 המ"מ הקצר של הפאנצר 3 לתותח L/60 הארוך והחזק יותר בדגם J, אולם זה היה יכול לחדור חזיתית את ה-T-34 רק מטווח מרבי של 500 מטרים.
ב-1942 כבר היו 1,905 טנקי סימן 3 חמושים בתותח L/60, ואחר כך הוצא טנק זה בהדרגה מיחידות הטנקים.
אך גם הפאנצר 3 המצויד בתותח L/60 נחשב רק כאמצעי ביניים, ובגרמניה הוחל בחיפוש קדחתני אחר טנק שיוכל לעמוד בפני ה-T-34 בתנאים שווים.
המועמד שנבחר היה הפאנצר סימן 4, שכעת הוסב תותח 75 מ"מ הקצר שלו לתותח 75 מ"מ L/43 הארוך יותר, שטווחו גדול יותר ומהירות הלוע שלו היא יותר מכפליים מזה של התותח הקצר.
באביב 1942 החלו להיכנס לשירות טנקי הפאנצר 4 עם תותח L/43, אשר היה מסוגל לחדור את שריון ה-T-34 ממרחק של 1,200 מטרים בכל זווית פגיעה.
השיפור ההדרגתי של החימוש הגרמני שינה את מאזן הכוחות בשדה הקרב, ומ-1943 אבד ל-T-34 יתרון המיגון.
חלק מהיחידות הסובייטיות הגיבו לכך בהוסיפם לוחות שריון בעובי 10 עד 15 מ"מ המרותכות לטנק, אולם שיטה זו לא אומצה באופן רשמי בגלל העומס שיצרה על המנוע והמתלים.
אחד מיתרונותיו הבולטים של ה-T-34 נעוץ היה בחימושו הראשי, תותח רב-תכליתי מחורק קנה, מדגם F-34 בקוטר 76.2 מ"מ.
התותח הוא חצי אוטומטי, עם מנגנון רתיעה הידראולי.
הוא היה זהה מבחינה בליסטית לתותח השדה הנפוץ ZiS-3. צידוד הצריח בוצע על ידי המפקד באמצעות מנגנון הידראולי, וצידוד מלא של הצריח (360 מעלות) לקח כמעט 14 שניות.
התחמושת המובלת בטנק לדגמי 1942 היא 77 פגזים; בדגם 1943 הוגדלה קיבולת התחמושת ל-100 פגזים.
שלושה פגזים אוחסנו בגוף הטנק, לרגלי הטען, ושישה נוספים לצד המפקד.
יתר הפגזים אוחסנו בשמונה תיבות מתכת ברצפת תא הלחימה, בצורה שאינה נוחה לשימוש מיידי.
לרוב הוטענו בטנק 19 פגזים חודרי שריון, 53 פגזים נפיצים, וחמישה פגזי רסס.
תחמושת חודרת השריון הסטנדרטית בשנתיים הראשונות למלחמה הייתה פגז חודר שריון בעל כיפה בליסטית (לשיפור הצורה האווירודינמית של הקליע הותקנה בחודו כיפה מחודדת מפח פלדה שהתפוררה בעת הפגיעה), שהכיל כמות קטנה של חומר נפץ.
פגז זה שקל 6.3 קילוגרם, ועזב את התותח במהירות לוע התחלתית של 655 מטרים לשנייה, שאפשרה לו לחדור שריון בעובי 69 מ"מ מטווח 500 מטרים ובעובי 48 מ"מ מטווח 2,000 מטרים.
זה הספיק כדי להתמודד עם הטנק הבינוני הסטנדרטי של גרמניה, הפאנצר סימן 4 דגם F בעל עובי שריון מרבי של 50 מ"מ.
באביב 1943 החל להיכנס לשירות בצבא הגרמני דגם H, בו הוגדל עובי השריון ל-80 מ"מ; אולם באותה עת הוצג ל-T-34 פגז חודר שריון מנעל במשקל 3 קילוגרם, שאפשר לו לחדור שריון בעובי 92 מ"מ מטווח 500 מטרים.
כנגד הטנקים הכבדים והמשוריינים יותר של גרמנים, דוגמת הסימן 6 טיגר והסימן 5 פנתר שהחלו בכניסה איטית לשירות ב-1943, היה תותח ה-76.2 מ"מ שלו יעיל הרבה פחות.
הם היו חסינים חזיתית ל-T-34-76, שנאלץ להתקרב ולירות בשריון הצדדי או האחורי שלהם מטווח אפס.
בדומה לרוב הטנקים הסובייטים, יש ל-T-34 מקלעים מטיפוס DT ("דגטיאריוב טנקי") בקוטר 7.62 מ"מ - שהם הגרסה לטנקים של המקלע הקל "DP" - אשר היה הנהוג בכיתת הרובאים הרוסית.
מקלע DT אחד נמצא בחרטום הגוף, בימין חזית הטנק; מקלע נוסף במקביל לתותח.
מקלע זה יורה דרך נקב קטן בשריון, בחזית מקבע התותח.
התחמושת למקלעים אוחסנה ב-35 תופים בני 65 כדור כל אחד.
כמו מרבית הטנקים הסובייטים, נושא ה-T-34 תת-מקלע מדגם PPSH בעל קת מתכת מתקפלת.
בחלקו האחורי של הצריח ישנם "אשנבי אקדח", המאפשרים שימוש בנשק קל מפנים הטנק.
רוב הזמן, פרט להזדמנויות השימוש בהם, מוחזקים אשנבים אלה סגורים.
ל-T-34 מזקו"ם כריסטי עם גלגל מניע אחורי (גלגל משונן המניע את השרשרת), וחמישה גלגלי מרכוב בלי גלגל מחזיר; גלגל המרכוב מגיע מתחתית השרשרת עד לחלקה העליון.
מאפיין בולט נוסף בתכנון הטנק היה זחליו הרחבים, בני 50 ס"מ (לעומת זחלי הפאנצר סימן 4, שרוחבם היה כ-40 ס"מ), שנתנו לטנק יכולת עבירות מצוינת לתקופה.
תכונה זו הודגשה על ידי המתכננים הרוסים עקב המרחבים חסרי הדרך של ארצם, מרחבים ההופכים כה תכופות לימות-בוץ באביב ובסתיו.
אפילו בתנאי החורף הרוסי הקשים השיג ה-T-34 עבירות טובה, ויכול לפעול בשלג בעומק מטר.
אמנם מזקו"ם הכריסטי העניק לטנק נסיעה גמישה ונוחה, אבל גרם לתנודות למקבע תותח.
הדבר פגם לא אחת בדיוק האש בתנועה.
בעיניהם של תותחני הטנקים הגרמניים, הבריטיים והאמריקניים, שבדרך כלל עצרו כדי לירות, זה היה חיסרון מזערי, אך זה היה בניגוד לתורה הטקטית הסובייטית, שהמליצה על אש בתנועה.
לטנק מנוע דיזל מקורר מים קל משקל מדגם V-12, עשוי אלומיניום, בהספק של 500 כוחות סוס, שאיפשר לטנק להגיע למהירות של 50 קמ"ש על כביש, ועד 26 קמ"ש בשטח.
יתרונותיו של מנוע הדיזל היו שיש בו פחות סיכון שרפה מאשר מנוע בנזין, והוא חסכוני בדלק.
אחת הסיבות לחסכון בדלק היא כי הממסרה שאותה מפעיל המנוע היא ממסרה מכנית פשוטה, אף שהיא לא הטובה מסוגה.
הממסרה שכנה בעורף הטנק - בניגוד למרבית הטנקים הגרמנים והאמריקאים בתקופה - ועל ידי כך הייתה בטוחה יותר מפני פגיעה, ואפשרה לתכנן את חזית גוף טנק שתהיה משופעת היטב קדימה.
שיעור צריכת הדלק ב-T-34 הוא נמוך ביותר, 1.8 ליטר לכל ק"מ, אפילו בשטחים ללא דרך.
טווח הפעולה התאורטי של הטנק עמד על 400 ק"מ בדרכים סלולות.
מלאי הדלק בן 450 הליטר הובל בעורף הטנק, במכלים שבבליטות המשורינות של גוף הטנק אשר מעל הזחלים.
בשביל הגדלת טווח הפעולה למסעות ארוכים, נישאות חביות בצדדים העורפיים.
בעת הקרב הוסרו חביות אלו, שהיו פגיעות מאוד.
ב-1941, היה הצבא האדום באמצעו של תהליך לארגון מחדש של עוצבות השריון שלו.
הבליצקריג הגרמני של 1939–1940 עורר את הפיקוד הרוסי להבחנה מבוהלת באפשרויות הגלומות בלוחמה ניידת.
באוגוסט 1940, החלו הרוסים להקים תשעה גיסות טנקים, ובאפריל 1941, הוחלט להקים עוד 21 גיסות כאלו עד סוף 1942. על הנייר אמורים היו הגייסות לכלול 1,031 טנקים וכ-37,000 חיילים כל אחד, אולם הכמות והציוד של מסגרות אלו היו מאוד לא אחידים.
גייסות אלו, שהיו זהים בגודלם ל'פנצרגרופה' (קבוצת שריון) גרמנית, היו מורכבים כל אחד משתי דיוויזיות טנקים ומדיביזיית רובאים ממונעת.
אך זה היה מעבר ליכולתם של הסובייטים, ובמאי 1941, המליץ ראש הכוחות המשוריינים הסובייטים לצייד לפחות 50 מרגימנטי הטנקים בתותחים נגד-טנקים נגררים במקום הטנקים החסרים.
בעת הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941, עמדו לרשות הפיקוד הסובייטי למעלה מ-19,000 טנקים, מרביתם כלים מיושנים מסוג T-26 ו-BT, אל מול סך הכול 3,300 טנקים גרמנים.
מתוך 1,225 טנקי T-34 שיוצרו עד ערב הפלישה, רק 967 הונפקו ליחידות הצבא האדום, ואלו היו פזורים בין חמשת האזורים הצבאיים הסובייטים.
טנקים T-34 רבים יצאו לקרב ללא מלאי תחמושת מספיק, וללא תחמושת חודרת שריון.
בתחילה סבל הטנק גם מבעיות מכניות במערכות ההיגוי, וליחידות התחזוקה היו מעט מאוד חלקי חילוף.
יחידות טנקים רבות עשו הכרות עם ה-T-34 רק ימים ספורים לפני פרוץ המלחמה; לרבים מאנשי הטנקים היה ניסיון מעשי של כשעה וחצי עד שעתיים בלבד בנהיגה בטנק, וקצינים רבים לא היו מוסמכים לגמרי לפקד עליהם.
נחיתות אימונם תבוא לידי ביטוי במהלך הקרבות, כנגד השריונרים הגרמנים המנוסים.
אמנם הופעת ה-T-34 בשדה הקרב במהלך מלחמת העולם השנייה היוותה הפתעה טכנולוגית לצבא הגרמני, אך מספר דוחות מודיעין מ-1940 ציינו את ייצורו של טנק סובייטי חדש, שזוהה כ-T-32, במפעלים בסטלינגרד ובחרקוב.
הקצונה הנאצית הבכירה מצידה, הנתונה באופוריה מניצחונות הבזק ב-1940, התייחסה בביטול אל הצבא האדום ולא יחסה לכך חשיבות.
בישיבה ב-23 בדצמבר 1940 בה נכח גנרל פרנץ האלדר, ראש המטה הכללי של OKH, נאמר כי בידי OKH "מידע דל על הטנקים הרוסיים", ואף-על-פי-כן הסברה הרווחת שם היא שהם "נחותים משלנו בשריון ומהירות.
עובי השריון המרבי הוא 30 מ"מ.
תותח 44 מ"מ (הכוונה היא לתותח 45 מ"מ) חודר את הטנקים שלנו בטווח 300 מטר: טווח אפקטיבי 500 מטר; לא-מזיק מעל 800 מטר...".
גם במהלך המערכה על צרפת היו הטנקים הגרמנים נחותים מרוב דגמי הטנקים הצרפתיים והבריטיים מבחינת כוח אש ושריון, אך הם התגברו על כך באמצעות טקטיקה ואימונים עדיפים.
הגרמנים נתקלו לראשונה בטנקי T-34 במספרים קטנים כבר בשבועות הראשונים של הפלישה.
מרבית הקרבות המוקדמים של ה-T-34 לא היו שריון בשריון, אלא כנגד חיילי רגלים, חמושים לרוב בתותח נגד-טנקים מיושן בקוטר 37 מ"מ, שלא היה יעיל כלל כנגד ה-T-34 בטווחי קרב סבירים.
סוללת תותחי נ"ט 37 מ"מ מגדוד "ציידי הטנקים" (Panzerjager) ה-42 דיווחה ב-8 ביולי 1941: "דגם של טנק לא מוכר הופיע מולנו.
פתחנו מיד באש, אך שריון הטנק לא נחדר עד אשר הוא הגיע למרחק 100 מטרים".
צוות נחוש של תותח 37 מ"מ ספר 23 פגיעות על T-34 בודד, וכל שהצליח היה לתקוע את מערכת צידוד הצריח שלו.
השפעתו של ה-T-34 הייתה ניכרת על הגייסות הגרמניים; דיווחי מפקדי שדה גרמנים ציינו את הפאניקה ששררה בחיילים כל עת שהופיעו טנקים של הצבא האדום.
גנרל היינץ גודריאן, אשר פיקד על קבוצת השריון השנייה מקבוצת ארמיות מרכז של פדור פון בוק, נתקל במארב של בריגדת T-34 באוקטובר, ומייד הבחין בעליונותו על הטנקים הגרמנים.
הוא רשם, שבוע אחר כך: "טנקי T-34 רבים נכנסו לפעולה והסבו לטנקים הגרמניים אבדות כבדות.
עד למועד זה נהנינו מעדיפות בטנקים, אך מעתה והלאה התהפך המצב...
דיווחתי על המצב, שהיה חדש לגבינו, לקבוצת הארמיות; תיארתי בדיווח זה במונחים פשוטים את עליונותו הבולטת של ה-T-34 על הפאנצר סימן 4 שלנו והסקתי את המסקנות הנובעות מכך לגבי שינוי בייצור העתיד שלנו...
כמו כן ביקשתי ייצור מהיר של תותח נ"ט כבד בעל כושר חדירה מספיק לחיסול ה-T-34".
גם גנרל פרידריך פון מלנתין כתב אחר כך, ש"ב-1941 לא היה לנו דבר שישווה ל-T-34".
אולם על אף עליונותו הטכנית של ה-T-34 על השריון הגרמני, השפעתו על הקרבות בחודשים הראשונים הייתה מועטה, כתוצאה מאוזלת ידו של הצבא האדום.
לפחות 50 אחוז מאבדות הטנק בקיץ 1941 היו כתוצאה מתקלות מכניות או מנטישה של אנשי הצוות; חלקי חילוף ורכבי חילוץ כמעט ולא היו קיימים.
הופעת ה-T-34 בשדה הקרב הותירה חותם על תכנון הטנקים העתידי בגרמניה הנאצית.
הצעות מהחזית, שה-T-34 פשוט יועתק במדויק ובמהירות במפעלים גרמניים נדחו - חלקית בגלל הקושי להחל בייצור המוני של מנוע הדיזל העשוי אלומיניום של הטנק הרוסי.
עתה ריכזו מתכנני הטנקים הגרמניים את מאמציהם ביצירת טנק שקפיצתו קדימה אל העתיד תוכל לא רק לבטל את יתרונו של ה-T-34, אלא גם כל פיתוח אפשרי שלו, שעשוי לעלות בדעת מתכנניו הרוסיים.
תחת זאת הוחל בתכנון הפאנצר סימן 5, שכונה אחר כך פנתר.
זה היה טנק בן 45 טונות שבו הועתק השריון המשופע של ה-T-34, יחד עם זחליו הרחבים, אך תותחו היה משופר עוד יותר.
אולם תכנון טנק כה מתקדם ארך זמן רב, והפנתרים הראשונים החלו להגיע ליחידות הגרמניות רק ביולי 1943, כשהם סובלים מבעיות חשמליות או הידראוליות.
העתקת מפעלי הטנקים מזרחה, בנוסף להוספת מפעלים חדשים, עזרו לצבא האדום להתאושש מהאבדות הטנקים הקטסטרופליות שספג במבצע ברברוסה.
ארגון הצבא השתנה רבות מאז 1941. כתוצאה מאבדות הטנקים המסיביות פורקו ביולי 1941 באופן רשמי גיסות הטנקים, ודיוויזיות הטנקים הנותרות אורגנו מחדש כבריגדות טנקים, כדי להקל על המפקדים חסרי הניסיון.
סדר הכוחות הרשמי בבריגדה בדצמבר 1941 היה רק 46 טנקים, ומספר זה ירד ל-27 בפברואר 1942. אולם באותה עת כבר החל ייצור הטנקים הרוסי לגדול במידה ניכרת, ובאפריל 1942 עלה מספר הטנקים בבריגדה ל-46, מתוכם 16 טנקי T-34, 10 טנקי KV-1, ו-20 טנקים קלים.
בקיץ 1942 הוחל בשינוי מבנה בריגדות הטנקים, כתוצאה מלקחי הקרבות: טנקי ה-KV הכבדים, שהיו איטיים בהרבה מה-T-34 ומהטנקים הקלים, השתרכו מאחור והקשו על תיאום ההתקפה.
כעת הוקמו בריגדות בנות 32 טנקי T-34, ו-21 טנקים קלים מדגם T-60 ו-T-70, ואילו ה-KV אורגנו ברגימנטים נפרדים שתפקידם להבקיע מערכי הגנה ולסייע לחיל הרגלים.
השינוי במבנה הבריגדות לא הספיק להשפיע על קרבות קיץ 1942 בוורונז' ונהר דון, ואבדות הצבא האדום היו עצומות: כ-8,000 טנקים מיולי עד ספטמבר 1942. אך באותה שנה כבר הושלמו בממוצע 1,000 טנקי T-34 בחודש, הרבה מעבר ליכולת הייצור הגרמנית.
ה-T-34 המשיך לשמור על עליונותו הטכנולוגית עד אביב 1942 לפחות, בעת שדגמי F2 של הפאנצר 4, חמושים בתותח L/43 הארוך, נשלחו לראשונה במספרים קטנים לחזית המזרחית.
עם תחילת מתקפת הקיץ הגרמנית ב-28 ביוני 1942 עמדו לרשות קבוצת ארמיות דרום 135 טנקי F2 בלבד.
באותה עת, היו אלו הטנקים היחידים בארסנל הגרמני שהיו מסוגלים להתמודד כנגד טנקי T-34 ו-KV הסובייטיים.
בקרב קורסק שנערך ביולי 1943, קרב השריון הגדול בהיסטוריה, היה ל-T-34 תפקיד מרכזי: מתוך 3,275 הטנקים שעמדו לרשות הצבא האדום בעת הקרב, 2,300 היו T-34. בקורסק נאלצו T-34 להתמודד כנגד טנקים חדישים מדגם פנתר וטיגר, ובמשחיתי טנקים מדגם פרדיננד, שהיו עדיפים על כל סוגי הטנקים הסובייטיים מבחינת חימוש ומיגון.
אך טנקים אלו היו מעטים למדי, ומרבית השריון הגרמני עוד התבסס על טנקי הפאנצר 3 ו-4. בקרבות קיץ 1943 נפגעו כ-9,000 טנקים בצד הסובייטי, אולם כעת משעברה היוזמה ההתקפית לידי הצבא האדום, טנקים רבים שניזוקו בקרב חולצו והוחזרו לשירות בתום תיקונים ביחידות התחזוקה העורפיות, או במפעלים.
ביוני 1942, כאשר ייצור הטנקים הרוסי סוף סוף הגיע לרמה הנדרשת, נעשה ניסיון לפתח "טנק אוניברסלי", שישלב בין השריון העבה של טנק כבד לניידות ולממדים של טנק בינוני.
שני תכנונים מתחרים פותחו במקביל, ה-T-43 כמחליפו של ה-T-34 בניז'ני טאגיל, וה-KV-13 כמחליפו של ה-KV בצ'ליאבינסק.
הדגש בתכנון T-43 היה בעיבוי השריון שלו - 90 מ"מ בצריח ו-75 מ"מ בחזית התובה, בעוד החימוש העיקרי נותר זהה.
בנוסף לכך, הוא כלל צריח בן שלושה אנשי צוות.
במרץ 1943 הוחל בניסוי שדה לדגמי אב-טיפוס של הטנק.
אך אחרי קורסק, שם ספגו הטנקים הסובייטים אבדות כבדות מטנקי הטיגר והפנתר בטרם עלה בידם לקצר טווח אל האויב, נהיה ברור כי המגרעה העיקרית ב-T-34 נעוצה בחימושו הלא מספק, ולא במיגונו.
כתוצאה, בוטל פרויקט ה-T-43, ובמקום זאת החלה תוכנית חדשה להחליף את תותח ה-T-34 עם תותח בקליבר גדול יותר, עם תכונות בליסטיות משופרות.
החימוש שנבחר הוא תותח 85 מ"מ, פרי-סיגול של התותח הנגד-מטוסים הרוסי M1939. לפיכך הסימון של הטנק החדש - T-34-85. מהירות הלוע התחלתית של קליע חודר-שריון הייתה 792 מטרים לשנייה, והיא אפשרה לו לחדור שריון בעובי 111 מ"מ מטווח 500 מטרים ובעובי 85 מ"מ מטווח 1,500 מטרים.
סוג נוסף של פגז, בעל ליבה קשיחה מפלדת קרביד היה מסוגל לחדור שריון בעובי 138 מ"מ מטווח 500 מטרים, ו-100 מ"מ מטווח 1,000 מטרים, אך הוא היה בשימוש מצומצם.
כדי להכיל את התותח החדש, תוכנן צריח גדול יותר.
הרחבת הצריח אפשרה את הגדלת הצוות לחמישה אנשים, והודות לכך היה מפקד הטנק יכול להתרכז בתפקידו, ולא הוטל עליו לשמש גם כתותחן.
כתוצאה מכך שופר קצב האש של ה-T-34-85 משישה פגזים בדקה לשמונה.
בגלל עיבוי שריונו ל-90 מ"מ בחזית הצריח הגיע משקלו ל-32 טונות, אך מהירות הדרך שלו נפגמה רק מעט.
T-34-85 שמרו על השלדה המקורית, על המנוע המצוין בן 500 כ"ס ועל חלקים רבים אחרים.
דגמי ייצור מאוחרים יותר השתמשו בדגם משופר מעט של מנוע הדיזל, עם עמידות משופרת; ב-1941 עמד משך השימוש הממוצע של המנוע על 100 שעות, וב-1944 על 180–200 שעות.
מכשיר הרדיו האלחוטי הועבר מעמדת מקלען התובה לעמדת המפקד בצריח.
בשלהי 1944 הוכנסה מערכת "מיסוך", המפזרת עשן.
טנקי T-34-85 החלו להגיע ליחידות הצבא האדום במרץ 1944, והשתתפו לראשונה בקרב במערב אוקראינה באותו חודש.
תגובות המפקדים והחיילים לטנק החדש היו נלהבות.
הוא עלה על הפאנצר 4 דגם J ומשחית הטנקים שטוג סימן 3, כלי השריון הנפוצים ביותר בשורות הצבא הגרמני, מבחינת חימוש ומיגון, אולם המשיך להתקשות כנגד הטנקים הכבדים יותר, הטייגר והפנתר, אותם היה יכול לחדור חזיתית רק מטווחים קרובים, בעוד הם מסוגלים להשמידו ממרחק.
יתרונו הגדול של הטנק נשאר בכמות.
במאי 1944, עמדו לרשות הוורמאכט רק 304 פנתרים בחזית המזרחית, מאחר שהעדיפות ניתנה לחזית המערבית, בציפייה לפלישה האנגלו-אמריקנית לצרפת.
מאידך, 1,200 טנקי T-34-85 יוצרו בממוצע כל חודש החל מאביב 1944. בעת מבצע בגרטיון, האופנסיבה הסובייטית האדירה כנגד קבוצת ארמיות מרכז בביילרוסיה ב-22 ביוני 1944, מרבית גיסות-הטנקים צוידו לפחות באופן חלקי, אם לא לגמרי, ב-T-34-85.
טנקי T-34-76 ו-T-34/85 נשארו הטנקים הבינוניים הסטנדרטיים של הצבא האדום עד לסוף המלחמה והיווה גורם מכריע במתקפות השריון של הסובייטים שכתשו את השריון הגרמני והצליחו להסיגו מהחזית המזרחית.
הטנקים גם היו גורם מכריע בפלישה הסובייטית למזרח אירופה בה הם שחררו את השטחים שנכבשו על ידי הנאצים ואף דהרו לתוך ברלין.
בתוך ברלין, יתרונותיהם של הטנקים לא באו לידי ביטוי, ורבים מהם נפלו קורבן לרקטות נ"ט גרמניות כדוגמת הפאנצרפאוסט והפאנצרשרק, שחולקו בהמוניהן לחיילים שהתבצרו בברלין.
הטנקים לקחו גם חלק בפלישה הסובייטית למנצ'וריה באוגוסט 1945. טנקי T-34 בני תותח 76 מ"מ הוצאו בהדרגה משירות בצבא האדום לאחר המלחמה, ונגרסו או הוסבו לרכבי חילוץ.
ככל הנראה, לא נעשה אף שימוש ב-T-34-76 אחרי המלחמה.
טנקי T-34-85 רבים יוצאו לעשרות מדינות ברחבי הגלובוס, לרוב כסיוע למדינות המזוהות עם ברית המועצות.
פשטותו של הטנק הזמין במספרים גדולים התאים במיוחד לארגונים חצי צבאיים ומדינות עולם שלישי שלא יכולות היו להרשות לעצמן טנקים מודרניים ונאלצו לעיתים להסתפק בטנקים מיושנים.
ברית המועצות סיפקה T-34 למספר מבנות בריתה בשנים האחרונות של מלחמת העולם השנייה.
צבא העם הפולני (LWP - Ludowe Wojsko Polskie) קיבל לידיו את המספר הגדול ביותר של טנקי T-34-85 במלחמה, והם הופעלו לראשונה בקרב בינואר 1945 במתקפת ויסלה-אודר.
בסך הכל הועברו ל-LWP 328 טנקי T-34-85 במלחמה, מתוכם 132 שרדו את הקרבות.
באביב 1945 צוידה בריגדת הטנקים הצ'כוסלובקית הראשונה בכמה עשרות T-34-85. בנות הברית הקימו שתי בריגדות טנקים יוגוסלביות, שנועדו לתמוך בצבא השחרור הלאומי של טיטו.
בריטניה הקימה את בריגדת הטנקים הראשונה המצוידת בטנקים קלים מדגם M3 סטיוארט ביולי 1944, וברית המועצות הקימה את בריגדת הטנקים השנייה עם T-34-85, שסייעה לצבא האדום בכניסתו ליוגוסלביה בסוף 1944.
הוורמאכט עשה שימוש במספר קטן של טנקי T-34-76 (וגם T-34-85 בודדים) שנלקחו שלל, תחת הסימון "פנצרקאמפפוואגן T-34 747 (r)".
על הטנקים נצבעו לרוב צלבים או צלבי קרס בחרטום או על גג הצריח, כדי למנוע טעויות בזיהוי.
לחלקם נוספו כיפת צריח למפקד, פלטות מיגון על צידי הטנק להגנת המזקו"ם, ואנטנות.
ביוני 1950, בפתיחת מלחמת קוריאה, פלש צבא קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית.
בחוד המתקפה של צבא העם של קוריאה הצפונית עמדו 258 טנקי T-34-85, כוח הטנקים החזק באסיה ב-1950, להוציא את ברית המועצות.