tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
22. עירית עמית-כהן ואיתמר בן דוד (2012) מכלולי מורשת של ההתיישבות העובדת ויחסם למערך השטחים הפתוחים: המקרה של מישור החוף המרכזי בישראל.
23. עירית עמית-כהן ויוסי ויטריאול (2013).
מארג מוטה שימור – מפגשים בין נכסי מורשת תרבות בנויה ושטחים
24. רון שפיר ועירית עמית כהן (2014), 'רגע גדול' או אפיזודה חסרת השפעה: קו הרכבת יפו-ירושלים – המחקר ההיסטורי-ציוני וחלקו בעיצוב זיכרון קיבוצי.
פרסומים מרכזיים בכתבי עת מדעיים באנגלית
עירית קינן היא פרופסור להיסטוריה, ומלמדת כיום במכללת סמינר הקיבוצים.
בין יתר תפקידיה הקודמים הייתה דיקנית בית הספר לחינוך במסלול האקדמי המכללה למינהל; ראש המחלקה לחינוך בלתי פורמלי במכללת סמינר הקיבוצים, מנכ"לית מרכז יצחק רבין לחקר ישראל, ועוד.
פרופ' קינן היא פעילה חברתית בתחומים של צדק חברתי, דמוקרטיה, וסיום הסכסוך עם הפלסטינים; משוררת וסופרת.
עירית קינן נולדה וגדלה במושב מגשימים לרבקה לבית קפלן, ילידת תל אביב; וליעקב ז'אק קלדרון, יליד מקדוניה, וניצול שואה יחיד ממשפחתו הענפה.
לאחר נישואיהם עברתו הוריה את שמם לקדרון.
פרופסור עירית קינן היא בעלת תואר ראשון בחינוך והיסטוריה של עם ישראל מאוניברסיטת תל אביב (1980), תואר דוקטור בהיסטוריה של עם ישראל מאוניברסיטת תל אביב (1994), ובוגרת המכללה לביטחון לאומי (1996).
הייתה בין המייסדים של מרכז יצחק רבין לחקר ישראל בשנת 1996, ושימשה במשך 5 שנים כמנכ"לית הראשונה של המרכז.
בשנת 2004 מונתה ליועצת לאחריות חברתית לנשיא אוניברסיטת חיפה.
במסגרת תפקיד זה הקימה צוות מיוחד לטיפול בנושא של עובדי קבלן וחברות כוח אדם, על מנת לשפר את זכויותיהם הסוציאליות, לקדם קביעות בעבודה ותנאי שכר.
כמו כן יזמה ועמדה בראש "כנס חיפה לאחריות חברתית", והקימה כפר סטודנטים בשכונת הדר בחיפה
בשנת 2009 שהתה כחוקרת אורחת במרכז ללימודי ישראל באוניברסיטת ניו יורק, בשנת 2012 שהתה כמרצה אורחת באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, בשנת 2015 שהתה כחוקרת אורחת באוניברסיטת מסצ'וסטס, לואל; ובשנת 2022 שהתה בשבתון באוניברסיטת ברצלונה.
עבודתה האקדמית של קינן עוסקת בחברה הישראלית, בהיבטים שכורכים סוגיות היסטוריות ועכשוויות עם אחריות חברתית, רב תרבותיות, צדק חברתי ופיוס אתני ולאומי.
היא פרסמה ספרים ומאמרים רבים בכתבי עת מדעיים ומקצועיים בנושאי עבודתה, בעיקר טראומת מלחמה, אחריות חברתית, זיכרון קולקטיבי, ותפקיד ההשכלה הגבוהה.
כמו כן היא משתתפת ומרצה בכנסים מדעיים ומקצועיים בנושאים אלה, מפרסמת מאמרי דעה בעיתונות ומתראיינת מדי פעם לתוכניות טלוויזיה ורדיו.
ספרה הראשון, "לא נרגע הרעב, ניצולי השואה ושליחי ארץ ישראל, גרמניה, 1945-1948", על ניצולי השואה וחייהם במחנות העקורים אחרי מלחמת העולם השנייה, יצא בהוצאת עם עובד בשנת 1996, וזכה בפרס יצחק שדה.
ספרה השני "כאילו היא פצע נסתר: טראומת מלחמה בחברה הישראלית", ייצא בהוצאת עם עובד ב-2012, וזכה בפרס שפירא לספר הטוב ביותר בלימודי ישראל.
מהדורה מורחבת של ספר זה יצאה באנגלית בשנת 2015 בהוצאת Routledge
בשנת 2020 יצא לאור ספרה (סוגת ממואר) בהוצאת פרדס "זיכרונות מחיים שלא חייתי".
ספר זה יצא בשנת 2022 באנגלית תחת השם The secret Jewish soldier, ובמשך מספר שבועות היה רב מכר באמזון.
קינן הקימה תוכנית לתואר שני בחינוך, חברה ותרבות, המתמקדת בחינוך לאחריות חברתית ולאזרחות רב תרבותית, עמדה בראש המכון לאחריות אזרחית במרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה, כיהנה כדיקנית הפקולטה לחינוך במסלול האקדמי המכללה למינהל, והקימה את המחלקה לחינוך בלתי פורמלי במכללת סמינר הקיבוצים.
במסגרת פעילותה הספרותית, פרופ' קינן היא חברת מערכת בכתב העת מאזניים, חברה באגודת הסופרים, שירים מפרי עטה פורסמו בכתבי עת שונים לשירה.
לאורך כל הקריירה שלה מקפידה קינן לשלב את עבודתה האקדמית עם עשייה חברתית וציבורית.
קינן ממשיכה להיות חברה פעילה בוועד המנהל של קו משווה.
עמותת קו משווה צמחה מתוך פרויקטים של צדק חברתי, שעירית קינן יזמה כפועל יוצא של כנס חיפה לאחריות חברתית, אותו יזמה ועמדה בראשו באוניברסיטת חיפה.
בתקופת פעילותה באוניברסיטת חיפה הקימה גם כפר סטודנטים בשכונת הדר בחיפה, שמטרתו השתלבות צעירים בשכונה, תוך פעילות קהילתית לטובת התושבים.
כפר הסטודנטים ממשיך לפעול במקום עד היום.
בנוסף, עירית קינן חברה בתנועת מחנכים לדמוקרטיה, שהוקמה בשנת 2019 על ידי פרופ' דניאל בר-טל, פרופ' נמרוד אלוני, פרופ' יורם הרפז, וחברים נוספים.
לא נרגע הרעב, ניצולי השואה ושליחי ארץ ישראל: גרמניה 1945–1948 הוצאת עם עובד, 1996. זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
כאילו היא פצע נסתר, טראומת מלחמה בחברה הישראלית (הוצאת עם עובד, 2012) זכה בפרס שפירא לספר הטוב ביותר ל-2012 בלימודי ישראל.
זהות, נרטיב ורב תרבותיות בחינוך הערבי בישראל'' (הוצאת פרדס, 2015), בעריכת ח'אלד עראר ועירית קינן.
"הביטחון כסוגיה אזרחית" (הוצאת פרדס, 2020), בעריכת עירית קינן ועירית הרבון.
זיכרונות מחיים שלא חייתי''' (הוצאת פרדס, 2020.
נבראת מתוך החשכה, ספר שירה (2023)
אלברט עובר דירה, הוצאת בוקס אר אס, 2017
הילדות שהחליפו את שיערן, הוצאת אופיר ביכורים, 2018
מחר זה עוד המון זמן, הוצאת אוריון, 2024
זיכרונות מחיים שלא חייתי - מסע בעקבות קורות משפחתי במקדוניה, באתר "יד ושם", 2015.
עירית קאהן (נולדה ב-13 ביוני 1944) היא עורכת דין ומשפטנית ישראלית, נשיאה לשעבר של הארגון הבינלאומי של עורכי דין ומשפטנים יהודים.
עירית קאהן לבית אייגס נולדה בירושלים לאנה וד"ר אריה אייגס, שהיה יושב ראש הליגה למלחמה בשחפת.
בתקופה זאת הייתה פעילה בתנועת הצופים ונבחרה לייצג את ישראל ב-1961 במשלחת תנועת הצופים לתנועת יהודה הצעיר בארצות הברית.
ב-1962 התגייסה לצה"ל והייתה קצינת הח"ן בחטיבה הירושלמית.
במלחמת ששת הימים, גויסה לשירות מילואים ושמשה כקצינה האחראית על החיילות באזור ירושלים.
ב-1968 סיימה את לימודיה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, וקבלה תואר עריכת דין לאחר התמחות במשרד המשפטים, פרקליטות המדינה בירושלים.
בשנים 1971–1989 עבדה כיועצת משפטית בנציבות תלונות הציבור במשרד מבקר המדינה, משם עברה לפרקליטות המדינה ושמשה בשנים 1989–1995 כמשנה למנהל המחלקה לעניינים בינלאומיים.
בנוסף ניהלה את הצוות האחראי על משא ומתן בין מדינות לכריתת אמנות בנושאים המצוינים לעיל.
שמשה כראש הצוות שניהל את ההגנה בעניין התביעה שהוגשה כנגד ראש הממשלה אריאל שרון בהתבסס על הסמכות האוניברסלית.
שרון הואשם בפשעי מלחמה בטבח שבוצע בסברה ושתילה על ידי הפלנגות הנוצריות בביירות בהיותו שר הביטחון.
בתהליך לפני המשפט בבית המשפט העליון בבלגיה, הוחלט כי אינו יכול לעמוד לדין עקב היותו ראש ממשלה מכהן וככזה יש לו חסינות.
בעקבות המשפט האמור הוזמנה על ידי ארגון עורכי הדין האמריקאי למשפט בינלאומי
בארצות הברית להרצות על המשפט .
הייתה חברה בוועדה הממשלתית שחקרה את היעלמותם של יהודי ארגנטינה בתקופת הגנרלים.
שמשה כנציגת ישראל במועצת אירופה בכל הקשור להסגרה, עזרה משפטית והעברת אסירים.
לאחר הפרישה לגמלאות ב-2005, לימדה באוניברסיטת בר-אילן ובמכללה למינהל במשך שלוש שנים דיני הסגרה, כמו כן כתבה את הפרק ה-13 העוסק בדיני הסגרה ב"ספר המשפט הבינלאומי" בעריכת ד"ר רובי סייבל בהוצאת האוניברסיטה העברית ירושלים.
משמשת כעמית מחקר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
פרסמה מאמרים בעיתון "הארץ" בדיני הסגרה.
מופיעה ברדיו ובטלוויזיה בדיונים בנושא המשפט הבינלאומי.
ב-2011 נבחרה להיות הנשיאה של הארגון הבינלאומי של עורכי דין ומשפטנים יהודים לאחר שכיהנה כסגנית נשיא הארגון מ-2004.
הארגון נוסד ב-1969 כדי להילחם באנטישמיות ולעזור למדינת ישראל בסוגיות משפטיות שונות.
במהותו הארגון הוא א-פוליטי, והוגדר על ידי המייסדים.
רנה קאסן, ארתור גולדברג, וחיים כהן כארגון זכויות אדם.
לארגון יש מעמד באו"ם ובאיחוד האירופי וחברים בו עורכי דין, שופטים ואקדמאים, בלמעלה מ-50 מדינות.
בתפקידה כנשיאת הארגון, הרצתה במדינות שונות על סוגיות המשפט הבינלאומי והקשר שלהן לאירועים שונים שקרו בישראל.
עירית קאהן נשואה, אם לשלושה ילדים וארבעה נכדים.
"פסק דין שינביין - חוק ההסגרה לפני פסק הדין ולפניו, והסערות שעורר" שורשים במשפט 581 (דינה זילבר עורכת, 2020), הוצאת נבו.
עישרת אפרין (באורדו: عشرت آفرین; בהינדי: इशऱत आफरीन; נולדה ב-25 בדצמבר 1956) היא משוררת אורדו ופעילת זכויות נשים, ואחד הקולות המובילים של נשים בספרות בשפת האורדו.
יצירותיה תורגמו לשפות רבות כולל אנגלית, יפנית, סנסקריט והינדי.
זמרי הע'זל הנודעים ג'אגג'יט וצ'יטרה סינג ביצעו את שיריה באנתולוגיה מוזיקלית, "מעבר לזמן" (1987), והשחקן הפקיסטני הפופולרי זיה מוהידין דיקלם את הנאזמים שלה בהופעות ובאלבומים.
עישרת אפרין נולדה למשפחה משכילה בקראצ'י שבפקיסטן, הבכורה מתוך חמישה ילדים.
אביה, סעיד מוחמד נאסיר, היה עורך דין מאוחר יותר לקחה את שם העט עשרת אפרין.
היא פורסמה לראשונה בגיל 14 בעיתון "דיילי ג'אנג" ב-1971. היא המשיכה לכתוב ושיריה פורסמו במספר רב של כתבי עת ספרותיים ברחבי הודו ופקיסטן.
היא הפכה בסופו של דבר לעוזרת העורכת של הירחון Awaaz, בעריכת המשוררת פהמידה ריאז.
במקביל, היא אירחה מספר תוכניות רדיו ברדיו פקיסטן בין השנים 1970–1984 ששודרו ארצית ובעולם.
מאוחר יותר היא עבדה תחת בשביל מירזא ג'מיל ביצירת הסקריפט בשפת האורדו, שמאז אומץ אוניברסלית, עבור תוכנת InPage, מעבד מילים לשפות כמו הינדי, אורדו, ערבית, ופרסית.
ב-1985 היא נישאה לסעיד פרוויז ג'עפרי, עורך דין הודי, והיגרה להודו.
חמש שנים לאחר מכן, בני הזוג ושני ילדיהם היגרו לארצות הברית, שם הם מתגוררים ביוסטון, שבטקסס שם נולד להם ילד נוסף.
אפרין שמשה כמרצה הראשית לאורדו בתוכנית הדגל להינדי ואורדו של אוניברסיטת טקסס באוסטין.
את התואר הראשון שלה השלימה אפרין במכללה הממשלתית עלאמה איקבל בקראצ'י, ומאוחר יותר סיימה תואר שני בספרות אורדו באוניברסיטת קראצ'י.
אפרין היא חלק מתנועה הפמיניסטית בספרות אורדו.
נשים אחרות בתנועה כוללות את אדא ג'עפרי, זוהרה ניגה, פהמידה ריאז, קישוואר נאהיד ופרווין שאקיר.
אפרין מונה בין השפעותיה את משוררי האורדו מוחמד איקבאל ופאיז אחמד פאיז.
היא משתמשת בסגנון המסורתי המלוטש שלהם, ונוסכת בו מסרים מתקדמים של התנגדות, אינדיבידואליות, ומרד נגד דיכוי נורמות חברתיות פטריארכליות ודכאניות.
אפרין פרסמה שני אוספים של שירה, "לוטוס הפרחים הצהובים" (کنج پیلے پھولوں کا) (1985) ו"שמש לצדי" (دھوپ اپنے حصے کی) (2005).
בין היתר, היא נכללה באנתולוגיה של שירת נשים פמיניסטית, בתרגום מאורדו לאנגלית, We Sinful Women, ובהשראתה נערכה האנתולוגיה Beyond Belief: Contemporary Feminist Urdu Poetry.
"שירי עישרת אפרין" הוא ספר מאת הסופר ומבקר הספרות אכראם ברלבי.
השירה שלה נלמדת במספר קורסים באוניברסיטאות, ביניהן אוניברסיטת לאהור בפקיסטן ואוניברסיטת טקסס באוסטין.
ב-2018, יצא אוסף חדש של שיריה, "ג'ונגל של עלים נרקבים" (زرد پتوں کا بن – זרד פאתון כּה באן).
ב-1986 זכתה אפרין בפרס סאג'ד זאהיר, במעמד חגיגות היובל של אגודת הספרות הפרוגרסיבית בניו דלהי שבהודו.
היא זכתה גם בפרס אחמד עדייה ממרכז האורדו הבינלאומי בלוס אנג'לס, ב-9 בדצמבר 2006, לאחר שנבחר ספרה "שמש לצדי" כספר השירה הטוב ביותר בשפה זו לשנת 2004–2005 על ידי חבר השופטים הבינלאומי לספרות אורדו.
ב-1988 ייצגה אפרין את פקיסטן בפסטיבל קאוויטה לשירה אסייתית שנערכה בבופאל, הודו.
ב-1999 היא השתתפה בפסטיבל השירה הבינלאומי בנורווגיה.
עישון הוא סרט עצמאי אמריקאי משנת 1995 של הבמאי ויין ואנג והסופר פול אוסטר.
הסיפור המקורי נכתב על ידי אוסטר, שגם כתב את התסריט.
בסרט משחקים בין היתר הארווי קייטל, ויליאם הרט, פורסט ויטאקר, אשלי ג'אד, סטוקרד צ'אנינג והארולד פרינו ג'וניור.
הארווי קייטל - אוגוסטוס "אוגי" וורן
ג'ארד האריס - ג'ימי רוז
ויליאם הרט - פול בנג'מין
דניאל אוסטר - גנב הספרים
הארולד פרינו ג'וניור - תומאס ("ראשיד") קול
ג'יאנקרלו אספוזיטו - OTB Man #1, טומי פינלי
חוזה ז'וניגה - OTB Man #2, ג'רי
פורסט ויטאקר - סיירוס קול
סטוקרד צ'אנינג - רובי מקנוט
אריקה גימפל - דורין קול
דירדרה אוקונל - סו המלצרית
מישל הרסט - דודה אם
מארי בי וורד - אפריל לי
קלריס טיילור - סבתא את'ל
באתר עגבניות רקובות לסרט יש דירוג של 93% בהתבסס על 29 ביקורות.
הסרט הרוויח 8 מיליון דולר בארצות הברית ו-30 מיליון דולר ברחבי העולם.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-45 - פרס דוב הכסף, וויין וואנג (1995)
פרס מבקרי הקולנוע הדנים - פרס הסרט האמריקאי הטוב ביותר (1995)
פרס הקולנוע הגרמני לסרט הזר הטוב ביותר (1995)
פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV - פרס הכריך הטוב ביותר (1996)
פרס אינדפנדנט ספיריט - התסריט הראשון הטוב ביותר, פול אוסטר (1995)
סטוקרד צ'אנינג - שחקנית המשנה הטובה ביותר - פרס גילדת השחקנים
לסרט קיים סרט המשך בשם "מוציאים עשן" "Blue in the Face" העוקב אחר כמה מן הדמויות, ומציג מספר דמויות חדשות.
עירית קוּפּפֶרברג (נולדה ב-1944) היא חוקרת שיח – עוסקת בין היתר בחקר התקשורת בין-אישית בשיח ושיח בעת מצוקה, פרופסור מן המניין במכללת לוינסקי לחינוך, ראש מרכז שח"ק לחקר שפה, חברה ותקשורת ומרצה בתוכניות התואר השני במכללה, עורכת כתב העת השפיט "עיונים בשפה וחברה" ומשוררת.
נולדה בתל אביב לנח שפירא, כימאי ומחנך, וסוניה שפירא לבית ויינברג, עובדת סוציאלית.
הוריה נמלטו לפני הולדתה מאירופה של מלחמת העולם השנייה, ועלו לארץ ישראל.
סבהּ, הרב אברהם דוב כהנא שפירא, היה רבו האחרון של גטו קובנה.
אחיה פרופ' עמנואל שפירא היה רופא ילדים ומדען בתחום הגנטיקה.
נישאה לאריה קופפרברג, מהנדס כימאי, בשנת 1970, ולהם שתי בנות: אורלי, מטפלת באומנות, ומיה, חוקרת ומרצה בהנדסת תעשייה וניהול; ושבעה נכדים.
קופפרברג מכהנת כפרופסור מן המניין במכללת לוינסקי בתחום חקר השיח, ועורכת כתב העת השפיט "עיונים בשפה וחברה".
תחומי המחקר שלה, ספריה, פרסומיה וגליונות מיוחדים של כתבי עת שערכה מתמקדים בחקר השיח הדבור הכתוב והמקוון במקום העבודה, בעיקר שיח בעת מצוקה, מתודולוגיה במחקר איכותני ושילוב שיטות מחקר, חקר השפה הפיגורטיבית וחקר הנרטיב.
בשנים האחרונות קופפרברג מתמקדת בנושא קול ושתיקה בחברה ישראלית העכשוית.
עירית קופפרברג, "מודל ארבעת העולמות לניתוח שיח אינטראקטיבי", בתוך: לאה קסן ומיכל קרומר-נבו (עורכות), ניתוח נתונים במחקר איכותני, באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2010, עמ' 180-155.
עירית תמרי (נולדה ב-15 באפריל 1976) היא אמנית ישראלית, שנודעת בעיקר בזכות עבודותיה אשר בוחנות את מרחבי הצילום מתוך פרספקטיבה פיסולית, ציורית, צילומית
ואדריכלית באמצעות הפיכת צילום לחומר גלם.
היא גוזרת את צילומיה, מפרקת ומרכיבה אותם מחדש לכדי עולם תלת־ממדי.
עבודותיה הוצגו בגלריות ומוזיאונים בישראל ומחוצה לה ובהם: מוזיאון אשדוד לאמנות, מוזיאון הרצליה, מוזיאון ארץ ישראל, בית האמנים בירושלים, גלריה אינדי, גלריה שלוש, וגלריה זומר אמנות עכשווית.
עירית תמרי גדלה והתחנכה בקיבוץ צרעה ובהמשך בקיבוץ נען.
בין השנים 1999–2003 למדה במדרשה לאמנות ושנתיים לאחר מכן למדה לתואר שני באומנות בבצלאל.
עם סיום התואר השני עברה להתגורר בסין, שם למדה סינית במשך שנתיים באוניברסיטה ללימודי שפות בבייג'ינג.
כעבור חמש שנים, בשנת 2009, חזרה ארצה וקיבלה מלגת הצטיינות מטעם משרד הקליטה לתושבים חוזרים.
בין השנים 2017–2018 למדה תמרי לתואר שני בתולדות האומנות באוניברסיטת תל אביב.
2003 – מלגת הצטיינות לצילום לבוגרי המדרשה
2009 - מלגת הצטיינות מטעם משרד הקליטה לתושבים חוזרים
2016 - פרס עידוד היצירה
2017 - מלגת מפעל הפיס לקטלוג.
תמרי נשואה למשקיע הנדל"ן ברק פזטל ולהם שני בנים.
עישון טבק הוא מנהג פופולרי במיוחד בקוריאה הצפונית, בעיקר בקרב גברים.
לפי נתונים משנת 2015, כ-37% מהגברים הצפון-קוריאנים מעשנים מדי יום, בעוד שרק כ-1% מהנשים מעשנות מדי יום, מרביתן נשים מבוגרות מאזורים כפריים, שכן עישון בקרב נשים נחשב בתרבות הצפון-קוריאנית כטאבו וכפעילות שאינה מקובלת.
העישון הוא אחד מגורמי תמותה המרכזיים בקוריאה הצפונית.
נכון לשנת 2016, כ-36% ממקרי המוות של גברים וכ-25% ממקרי המוות של נשים באותה שנה נגרמו מסיבות הקשורות לעישון, כאשר נתונים אלו הם הגבוהים ביותר בעולם.
עם זאת, במהלך העשור השני של המאה ה-21 חלה ירידה מסוימת באחוז המעשנים בקוריאה הצפונית, בהשוואה לשיא במהלך שנות ה-2000.
עוד מימיה הראשונים של קוריאה הצפונית, שלושת המנהיגים העליונים של המדינה - קים איל-סונג, קים ג'ונג-איל וקים ג'ונג-און נהגו לעשן, כאשר השאיפה להאדיר את תדמיתם הציבורית התנגשה עם מאמצי השלטונות להיאבק בתופעת העישון במדינה.
ככלל, מרבית הצפון קוריאנים נוטים להעדיף טבק חזק, וסוגים מסוימים של טבק אף נחשבים כסמלי סטטוס בקרב הציבור הרחב.
לפי נתוני ארגון הבריאות העולמי, 37.3% מתושביה הבוגרים של קוריאה הצפונית (מעל גיל 15) מעשנים מוצרי טבק מדי יום, ובקרב הילדים בגילאי 10–14 אחוז המעשנים מדי יום עומד על 2.47%.
אזרח צפון-קוריאני מעשן בממוצע 12.4 סיגריות ליום, כאשר בשקלול נתונים של גברים בלבד, מספר זה עולה ל-15 סיגריות ביום.
המעשן הצפון-קוריאני הממוצע מתחיל לעשן בגיל 23, ואחוז המעשנים בקרב האוכלוסייה עולה בהדרגה עם הגיל עד לגילאי 55–64. לפי הנתונים, תושבי הערים בקוריאה הצפונית נוטים לעשן יותר בהשוואה לתושבי הכפרים ואזורי הפריפריה.
הטבק הגיע לראשונה לקוריאה בראשית המאה ה-17 מיפן, ועד לסביבות שנת 1880 העישון היה נחלתם של גברים ונשים כאחד.
כיום לעומת זאת, עישון מצד גברים מהווה פעילות מקובלת בקוריאה הצפונית, אך עישון מצד נשים הפך לטאבו חברתי ולפעילות שאינה מקובלת.
כל שלושת המנהיגים העליונים של קוריאה הצפונית - המנהיג הנוכחי קים ג'ונג און, אביו קים ג'ונג-איל וסבו קים איל-סונג, היו מעשנים.
עם זאת, קים ג'ונג-איל הגדיר בעצמו את המעשן הטיפוסי כאחד מ"שלושת השוטים העיקריים של המאה ה-21", יחד עם אנשים שלא מבינים במוזיקה או במחשבים.
המנהיג הנוכחי של קוריאה הצפונית, קים ג'ונג און, נראה לעיתים קרובות מעשן בפומבי, בין היתר באולמות האוניברסיטה, במהלך נסיעה ברכבת התחתית, ואפילו בנוכחות אשתו ההרה רי סול ג'ו.
ככלל, עישון מצד נשים נחשב כהתנהלות פסולה בקוריאה הצפונית, והדבר אף נתפס כחמור יותר מאשר שכרות בפרהסיה.
עם זאת, עישון מצד נשים מבוגרות מעל 45 נתפס כדבר "נסבל יותר", במיוחד באזורים כפריים.
לעומת זאת, בקרב הגברים הצפון-קוריאנים העישון נחשב לפעילות חברתית מרכזית בחיי היום יום, עד כדי כך שגברים שאינם מעשנים עשויים לסבול מניכור ומבידוד חברתי במקום העבודה.
חרף המחסור המתמשך במוצרי צריכה יומיומיים בקוריאה הצפונית, ניתן למצוא בשוקי המדינה מגוון רחב של סיגריות מסוגים ובאיכויות שונות.
מרבית הצפון קוריאנים מגלים העדפה לטבק חזק, והשימוש בפילטר נחשב נדיר.
סיגריות ממותגות מתוצרת מערבית, בעיקר מארצות הברית אך גם מסין, רוסיה ויפן, זוכות לפופולריות ניכרת בקרב האליטה הצפון-קוריאנית בהשוואה לסיגריות מתוצרת מקומית.
בעקבות מספרם הגבוה של המעשנים בקוריאה הצפונית, והפיכתן של הסיגריות במקרים רבים ל"סמל סטטוס", הסיגריות נחשבות גם כמתנות פופולריות בתרבות הצפון-קוריאנית, ותיירים רבים שמבקרים במדינה המסוגרת נוהגים להעניק סיגריות מתוצרת מערבית כתשר למדריכי הטיולים.
במקרים מסוימים, הסיגריות אף משמשות כאמצעי שוחד של פקידי ממשל וגורמים בממשלת קוריאה הצפונית.
השיעור הגבוה של מעשנים בקוריאה הצפונית גורר שורה ארוכה של נזקים בריאותיים בקרב הציבור במדינה, ואף פגיעה משמעותית בכלכלת קוריאה הצפונית.
מדי שנה, העישון אחראי לכ-34.3% ממקרי המוות של גברים ולכ-22.3% ממקרי המוות של נשים בקוריאה הצפונית, כאשר זהו אחוז התמותה הגבוה ביותר בקרב מדינות העולם כתוצאה מעישון.
השימוש בטבק בקרב תושבי קוריאה הצפונית מוביל ישירות למותם של כ-55,600 צפון קוריאנים מדי שנה.
בהתאם לחוק, מוצרי טבק נמכרים בקוריאה הצפונית רק בחנויות ייעודיות ובמחיר קבוע שנקבע על ידי הממשלה.
נכון לשנת 2014, מחיר חפיסת סיגריות של המותג הנפוץ במדינה היה 246 וון צפון-קוריאני, השווים לשקל אחד בערך.
הממשלה הצפון-קוריאנית הובילה לאורך השנים מספר קמפיינים כנגד עישון, כאשר הניסיונות הראשונים לא הובילו להפחתה ממשית במספר המעשנים במדינה.
עם זאת, משנת 2000 ואילך קמפיינים אלו הפכו תכופים יותר, ואליהם התלוו יותר ויותר מגבלות על עישון במקומות ציבוריים.
כתוצאה מכך, מאז תחילת שנות האלפיים הנתונים מצביעים על ירידה הדרגתית בשיעור המעשנים במדינה, אף שאין מדובר בירידה משמעותית.
חקיקה נגד עישון במקומות ציבוריים
החקיקה נגד עישון במקומות ציבוריים בקוריאה הצפונית התפתחה במהלך השנים האחרונות, אם כי היא עדיין מוגבלת יחסית וטרם הובילה לצמצום משמעותי במספר המעשנים במדינה.
נכון להיום חל איסור על עישון במעבורות, כלי טיס, מתקני בריאות וחינוך, גני ילדים ומשפחתונים, חנויות, תיאטראות, בתי קולנוע, אולמות וחדרי ישיבות, אתרים היסטוריים ולובי של מלונות.
יחד עם זאת, לא חל איסור על עישון ברכבים פרטיים, תחנות אוטובוס, ליד כניסות לבניינים, אוניברסיטאות, משרדי ממשלה, מקומות עבודה, מסעדות, בתי קפה, ברים או במועדוני לילה.
כמו כן, אין איסור על השימוש בסיגריות אלקטרוניות.
נכון להיום לא קיימות מגבלות כלשהן על פרסום מוצרי טבק, אם כי התקשורת הצפון קוריאנית אינה מאפשרת "קמפיינים פרסומיים" משום סוג.
יחד עם זאת, חל איסור על מכירת טבק לקטינים (מתחת לגיל חמש-עשרה), והשימוש במכונות אוטומטיות לרכישת סיגריות אסור.
עירית עמיאל (5 במאי 1931 – 16 בפברואר 2021) הייתה סופרת, משוררת ומתרגמת ישראלית.
עמיאל נולדה בצ'נסטוחובה בשם אירנה ליברוביץ' לליאון ונטליה ליברוביץ', שהיו בעלי שורשים בפורטוגל וגרמניה.
משפחתה חיה בפולין ברצף מן המאה ה-15, והוריה ניהלו אורח חיים חילוני-מודרני.
המשפחה ניהלה חנות בדים בשם א.
ליברוביץ' ושות', ובית משפחתה לשעבר עדיין נושא את ראשי התיבות של ראש המשפחה אשר בנה אותו.
בשנת 1941 עברו לגטו הגדול, ממנו הצליחו הוריה להבריח אותה ב-27 בספטמבר 1942, טרם חיסולו.
הוריה נרצחו במחנה ההשמדה טרבלינקה לאחר האקציה הגדולה שנערכה באותה שנה.
את שנות המלחמה עירית העבירה בזהות בדויה ושימוש בניירות אריים כוזבים שנרכשו על ידי אביה.
היא חיה בשם אירנה קריסטינה איבנצ'אק, תחילה בכפר באזור פונייטוב, ולאחר מכן יחד עם דודה, מריאן, בוורשה.
בסוף מלחמת העולם השנייה חזרה לעיר הולדתה, שם למדה תקופה קצרה בתיכון Gimnazjum Żeński im.
לאחר מפגש עם יצחק צוקרמן ובעזרת תנועת הבריחה החליטה להגר לישראל בסוף שנת 1945.
יחד עם קבוצת צעירים היא התחילה את מסעה ארצה שהתחיל בגדנסק, ועבר דרך מחנות עקורים ופליטים בגרמניה (ביבראך אן דר ריס), איטליה (טורינו) וקפריסין.
בדצמבר 1947 הצליחה להגיע לישראל על התקוה (אוניית מעפילים), שעגנה בנמל חיפה.
בתחילת דרכה בארץ היא התגוררה בקיבוץ בית השיטה ומשנת 1949 בקיבוץ פלמחים.
שם הכירה את בעלה אליהו "חוזי" עמיאל, איתו התחתנה בשנת 1953. לאחר מכן השתקעו ברמת גן.
בסוף שנות השבעים למדה פילולוגיה, היסטוריה והיסטוריה ספרותית באוניברסיטה הפתוחה.
בין השנים 1981–1985 למדה לימודי תרגום בבית ברל והחלה בתרגום טקסטים ספרותיים מעברית לפולנית וההפך.
בשנת 1993 סיימה לתרגם את מחברת השירים של אברמק קופלוביץ'.
בשנת 2004 הוקלטו השירים על ידי חברי להקת קרח תשע והאלבום יצא בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה תשס"ה.
הופעת הבכורה הספרותית שלה התקיימה בשנת 1994 עם הוצאת אוסף שירים עבריים בספר "מבחן בשואה".
מהדורה בשפה הפולנית של אותו ספר פורסמה באותה שנה.
ספר הפרוזה שלה, "צרובים", יצא בפולין בשנת 1999, קיבל ביקורות נלהבות והיה מועמד לפרס הספרות היוקרתי ניקה (Nagroda Literacka Nike).
גם ספרה "נוף כפול" אשר ראה אור בשנת 2008 היה מועמד לפרס היוקרתי.
עבודותיה פורסמו במהלך השנים באנגלית, גרמנית, איטלקית, הונגרית, סינית, יפנית ופורטוגזית.
בשנת 2004 התפרסם בפולין אוסף משיריו של דן פגיס אשר תורגמו על ידי עמיאל.
בשנת 2008 הוזמנה להשתתף ביריד הספרים של ורשה, לצד סופרים כגון חיים חפר, אלונה פרנקל ועוד.
במאי 2014 ביקרה בפעם האחרונה בצ'נסטוחובה, במסגרת הפסטיבל העירוני "Aleje tu się dzieje Festival", יחד עם בתה דיתה עמיאל רביב, והלכה יחד איתה בתחנות ילדותה.
בנובמבר 2014 העניקה עיריית צ'נסטוחובה פרס הוקרה לעירית על פעילותה בתחום התרבות.
בשנת 2016 הוצג במס' מקומות בפולין מחזהו של חנוך לוין, אשכבה (מחזה), אשר תורגם על ידה.
עירית עמיאל נפטרה ב-16 בפברואר 2021, והובאה למנוחות בבית העלמין קריית שאול לצד בעלה אליהו שנפטר ב-2016 .
מבחן בשואה, 1994, הוצאת סער
החיים שם זמני, 2017, הוצאה עצמית
עישון פסיבי (עישון כפוי, עישון סביל, עישון סביבתי, עישון מיד שנייה) מתרחש כאשר אנשים שאינם מעשנים שואפים בצורה פסיבית עשן סיגריות או טבק, שמעשנים אנשים אחרים הנמצאים בסמוך.
עשן סיגריות מכיל יותר מ־7,000 כימיקלים, מתוכם מאות מוגדרים כרעילים, בעקבות כך הוא גורם למחלות, נכות ומוות.
כאשר אדם מעשן סיגריה, שלושה רבעים מהעשן משתחרר לסביבתו של האדם, כאשר רק רבע ממנה נשאף לגופו.
ישנו קונצנזוס מדעי בעניין הסכנות הבריאותיות של עישון פסיבי.
סיכונים אלו היו מוטיבציה מרכזית לחוקים נגד עישון במקומות עבודה ובמקומות ציבוריים מקומיים, כולל מסעדות, ברים, מועדוני לילה ושטחים ציבוריים פתוחים.
בסקר של ארגון הבריאות העולמי התלוננו 35% מהישראלים כי הם חשופים לעישון פסיבי.
מחקרים הוכיחו שגם במרחק של מעל 9 מטר ממישהו שמעשן, כולל הימצאות באוויר הפתוח, האדם שאינו מעשן נחשף לעישון וניתן יהיה למצוא בדמו חומרים מסוכנים.
על פי המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן אפילו חשיפה קצרה לעישון פסיבי עלולה לגרום לנזק כלשהו לבריאות, כך שהדרך היחידה למנוע את הנזק לחלוטין הוא למנוע חשיפה לעשן לחלוטין על ידי הגדרת אזורים נטולי עישון סיגריות.
מתוך 6 מיליון בני אדם שמתים בשנה ברחבי העולם מעישון, יותר מ־600 אלף מתים כתוצאה מעישון פסיבי.
במדינת ישראל מתוך כ־8,000 איש שמתים מעישון מדי שנה, כ־800 מתים כתוצאה מעישון פסיבי.
בטווח הקצר – העישון הכפוי גורם לגירוי בעיניים, כאב ראש, בחילה, שיעול וסחרחורת.
עישון פסיבי גורם למחלות דומות לאלו שגורם העישון הישיר, כולל מחלה קרדיווסקולרית, סרטן הריאה ומחלות נשימה.
על פי המלב"מ (CDC), אין מידה של עישון פסיבי שניתנת להיחשב כבטוחה.
סקר של הסוכנות הבינלאומית לחקר הסרטן שנערך בשנת 2004 הגיע למסקנה כי עישון פסיבי מסרטן.
מבין סוגי הסרטן שנתגלו במרוצת השנים כקשורים לעישון פסיבי:
סרטן הריאה: בארצות הברית עישון פסיבי גורם ליותר מ־7,000 מקרי מוות מסרטן הריאות בשנה.
מנתוני ארגון הבריאות העולמי עולה כי ישנה עלייה של כ־25% בסיכון לחלות בסרטן הריאות בקרב מעשנים פסיביים.
סרטן השד: הסוכנות להגנת הסביבה של קליפורניה טענה בשנת 2005 כי עישון פסיבי מגביר את הסיכוי לסרטן השד סרטן בקרב נשים צעירות, בעיקר לפני גיל המעבר, ב־70%.
סרטן הלבלב: מטא־אנליזה משנת 2012 לא מצאה הוכחות לכך שעישון פסיבי קשור לסיכון מוגבר לסרטן הלבלב.
לעומת זאת, מטא־אנליזה מאוחרת יותר, שפורסמה בשנת 2024 דווקא מצאה סיכון מוגבר לסרטן הלבלב אצל אנשים שנחשפו תדיר לעישון פסיבי.
סרטן צוואר הרחם: סקירה משנת 2015 מצאה כי עישון פסיבי העלה את הסיכון לסרטן צוואר הרחם.
סרטן שלפוחית השתן: עישון פסיבי מעלה בצורה משמעותית את הסיכון לסרטן שלפוחית השתן.
סרטן המעי הגס: עישון פסיבי נקשר לסיכון מוגבר לתחלואה בסרטן המעי הגס.
גידול מוחי: הסיכון להתפתחות גידול מוחי עולה באופן דרמטי בקרב ילדים שנחשפים לשיעורים גבוהים של עישון פסיבי.
עישון פסיבי מהווה סיכון למחלות לב, הפחתה בקצב הלב ואוטם שריר הלב (התקף לב).
מחקרים אפידמיולוגיים הראו כי עישון פסיבי מגביר את הסיכון לטרשת עורקים.
עישון פסיבי קשור גם לעלייה בסיכון לשבץ מוחי.
הסיכון לאירוע מוחי עולה ב־20%-30%.
מחקר שנערך ביפן הראה כי חשיפה של 30 דקות בלבד לעישון פסיבי גרמה לעלייה משמעותית בסיכון ללקות בהתקף לב.
עישון פסיבי גורם לבעיות רפואיות בריאה.
עישון פסיבי מהווה גורם סיכון להתקף אסתמה.
עישון פסיבי מהווה גורם סיכון למחלת ריאות חסימתית כרונית.
רוב המחקרים מצאו קשר בין עישון פסיבי לסינוסיטיס.
חשיפה לעישון פסיבי עלולה להגביר את הסיכון לפגיעה קוגניטיבית ודמנציה אצל מבוגרים בני 50 ומעלה.
אצל ילדים שנחשפו לעישון פסיבי מופחת אוצר המילים וכישורי הנימוק בהשוואה לילדים שאינם חשופים וכן קיימים אצלם ליקויים קוגניטיביים ואינטלקטואליים כלליים.
עישון פסיבי מגביר את הסיכון לדיכאון.
עישון פסיבי במהלך הריון מעלה את הסיכון משקל לידה נמוך, לידה מוקדמת לידת מת ומומים מולדים.
מחקרים שהשוו נקבות שנחשפו לעישון פסיבי לנקבות שאינן חשופות לכך, מראים כי לנשים שנחשפו בהריון יש סיכון גבוה יותר ללדת ילד עם הפרעות מולדות, היקפי ראש קטנים ומשקל לידה נמוך.
עישון פסיבי מגביר את הסיכון למחלות אלרגיות בקרב ילדים ומתבגרים.
עישון פסיבי מגביר את הסיכון לסוכרת מסוג 2.
עישון פסיבי מגביר את הסיכון ל־Neisseria meningitidis (ניסריה מנינגיטידיס) ול־Streptococcus pneumoniae (פנאומוקוק).
קיים קשק בין עישון פסיבי ובין מחלת כליות כרונית.
עישון פסיבי מגביר את הסיכון לדלקת חניכיים.
עישון פסיבי גורם לבעיות בעור: סקירה שיטתית ומטא־אנליזה משנת 2016 מצאו כי עישון פסיבי מוביל לשיעור גבוה יותר של אטופיק דרמטיטיס.
עישון פסיבי גורם בטווח קצר לגירוי בעיניים, לכאב ראש, לבחילה ולסחרחורת.
עישון פסיבי מסוכן במיוחד לתינוקות ולילדים, כיוון שמערכת הנשימה והריאה שלהם צרה ומערכות החיסון שלהם אינה מפותחת מספיק.
דרכי הנשימה הצרות גורמות להם לנשום מהר יותר, ולכן הם עלולים לשאוף הרבה יותר כימיקלים מזיקים מעשן הסיגריה.
עישון פסיבי גורם לתסמונת מוות בעריסה.
בדו"ח משנת 2006 נכתב כי "הראיות מספיקות להסקת קשר סיבתי בין עישון פסיבי לתסמונת מוות בעריסה".
לפי ארגון הבריאות העולמי עישון פסיבי גורם לבין שליש לחצי ממקרי המוות בעריסה.
על פי הערכות, עישון פסיבי קשור ל־430 מקרי מוות ממחלת האיידס בארצות הברית מדי שנה.
עישון פסיבי יוצר סיכון כפול לאשפוז עקב החמרה באסתמה בקרב ילדים.
עישון פסיבי יוצר סיכון לדלקת ריאות, כולל מחלות קשות כמו דלקת סימפונונות כמו גם סיכון מוגבר לפתח שחפת אם נחשף לנשא.
בארצות הברית מעריכים כי עישון פסיבי גורם לבין 150,000 ל־300,000 דלקות בדרכי הנשימה התחתונות אצל תינוקות מתחת לגיל 18 חודשים, וכתוצאה מכך מבוצעים בין 7,500 ל־15,000 אשפוזים בשנה.
עישון פסיבי יוצר פגיעה בתפקוד הנשימתי ומאט את גדילת הריאות.
עישון פסיבי מגביר את הסיכון לשפה שסועה ב־50% אצל התינוקות.
עישון פסיבי טרם הלידה ובילדות אינה מגבירה את הסיכון למחלות מעי דלקתיות.
עישון פסיבי אחראי לקשיי למידה, עיכובים התפתחותיים, בעיות בתפקודים ניהוליים והשפעות עצביות התנהגותיות.
מודלים שבוצעו על בעלי חיים מצביעים על תפקיד של ניקוטין ופחמן חד־חמצני בבעיות נוירו־קוגניטיביות.
עלייה בעששת (כמו גם סמנים ביולוגיים של רוק קשור) קשורה לעישון פסיבי בילדים.
עישון פסיבי יוצר סיכון מוגבר לדלקת האוזן התיכונה.
עישון פסיבי מצד האם במהלך ההריון גורם לסיכון מוגבר לפגמים בתעלה העצבית.
הפלה: מטא־אנליזה משנת 2014 מצאה כי עישון פסיבי מצד האם הגדיל את הסיכון להפלה ב־11%.
עישון פסיבי יוצר סיכונים בהרדמה ותוצאות כירורגיות שליליות.
הפרעות נשימה בשינה: רוב המחקרים מצאו קשר מובהק בין עישון פסיבי להפרעת נשימה בשינה בקרב ילדים, אך יש צורך במחקרים נוספים כדי לקבוע האם קשר זה הוא סיבתי.
השפעות שליליות על מערכת הלב וכלי הדם אצל ילדים.
עישון פסיבי עלול לגרום להפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות.
עישון פסיבי עלול לגרום לדלקת האוזן התיכונה.
על פי מחקר שנערך על ידי ארגון הבריאות העולמי בשנת 2010, כ־600 אלף בני אדם מתים מדי שנה כתוצאה מעישון פסיבי.
מדובר באחד מתוך מאה מקרי מוות ברחבי העולם.
לפי הערכות הארגון, מבין המתים כתוצאה מעישון פסיבי, שיעור בלתי פרופורציונלי - 64% - הן נשים.
מחקר עולמי ראשון בנושא עישון פסיבי הגיע למסקנה כי 165,000 ילדים מתים מדי שנה כתוצאה מעישון פסיבי.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 פותחו סוגים שונים של אמצעי עישון אלקטרוניים בסגנונות שונים, השונים אלו מאלו בפרמטרים שונים ובעיקר – בהקשר הבריאותי – בהרכב הכימי שלהם.
לפי מספר מחקרים אפידמיולוגיים, אנשים שאינם מעשנים הנחשפים לעישון פסיבי נמצאים בסיכון לבעיות בריאות רבות מאלו המופיעות בעישון ישיר.
בשנת 1992, סקירה העריכה כי נכון לתחילת שנות השמונים עישון פסיבי אחראי ל־35,000 עד 40,000 מקרי מוות בארצות הברית מדי שנה.
הגידול המוחלט בסיכון למחלות לב עמד על 2.2%, בעוד ש היה 23%.
במטא־אנליזה משנת 1997 נמצא כי חשיפה לעישון פסיבי העלתה את הסיכון למחלות לב ברבע, ושתי מטא־אנליזות משנת 1999 הגיעו למסקנות דומות.
עדויות מראות כי , המרכיב העיקרי של עישון פסיבי, רעיל פי 4 מעשן ישיר.
עובדה זו ידועה לתעשיית הטבק מאז שנות השמונים, אולם היא שמרה על ממצאיה בסוד בכדי שלא לפגוע במכירות.
כמה מדענים סבורים כי הסיכון בעישון פסיבי, ובמיוחד הסיכון לפתח מחלת לב איסכמית, עשוי להיות גבוה באופן משמעותי.
בשנת 1997, מטא־אנליזה הצביעה על קשר בין חשיפה לעישון פסיבי לסרטן ריאות.
העלייה בסיכון נאמדה בכ־24% בקרב אנשים שאינם מעשנים שגרו עם מעשן.
בשנת 2000 דווח על עדויות להטיה בפרסום במחקרים שנכללו במטא־אנליזה זו.
עוד הגיעו למסקנה כי לאחר תיקון ההטיה בפרסום, והנחה ש־40% מכלל המחקרים אינם מפורסמים, סיכון מוגבר זה ירד מ־24% ל־15%.
מסקנה זו נערכה על בסיס ההנחה ש־40% מכלל המחקרים לא פורסמו, מדובר בהנחה "קיצונית".
בשנת 2006 נותחו מחדש הנתונים ממטא־אנליזה זו כדי להסביר את הטיית הפרסום והוערך כי הסיכון היחסי לסרטן ריאות בקרב אלה שנחשפו לעישון פסיבי היה פי 1.19, מעט נמוך מהאומדן המקורי.
במטא־אנליזה משנת 2000 נמצא סיכון יחסי של פי 1.48 לסרטן ריאות בקרב גברים שנחשפו לעישון פסיבי, וסיכון יחסי של פי 1.16 בקרב אלה שנחשפו אליו בעבודה.
מטא־אנליזה נוספת אישרה את הממצא של סיכון מוגבר לסרטן ריאות בקרב נשים שנחשפו לעישון פסיבי של בני זוגם בשנה שלאחר מכן.
הוא מצא סיכון יחסי לסרטן ריאות של פי 1.29 לנשים שנחשפו לעישון פסיבי מבני זוגן.
מטא־אנליזה משנת 2014 ציינה כי "הקשר בין חשיפה לעשן פסיבי לבין הסיכון לסרטן ריאות מבוסס היטב".
מיעוט של אפידמיולוגים התקשה להבין כיצד לעשן פסיבי, המדולל יותר מעשן בשאיפה פעילה, יכולה להיות השפעה שהיא חלק כה גדול מהסיכון הנוסף למחלות לב כליליות בקרב מעשנים פעילים.
הסבר מוצע אחד טען כי עישון פסיבי אינו רק גרסה מדוללת של עשן "רגיל", אלא בעל הרכב שונה עם חומרים רעילים יותר לגרם של חלקיקים כלליים.
נראה כי עישון פסיבי מסוגל לעורר את באופן חריף מחלות לב וכלי דם (אטרתרומבוזיס) ועשוי גם להשפיע לרעה על חולים הסובלים מתסמונות כליליות חריפות.
בשנת 2004, הסוכנות הבינלאומית לחקר הסרטן של ארגון הבריאות העולמי סקרה את כל הראיות המשמעותיות שפורסמו הקשורות לעישון טבק וסרטן.
היא הסיקה כי קיים קשר מובהק סטטיסטי ועקבי בין הסיכון לסרטן הריאות אצל בני זוג מעשנים וחשיפה לעשן טבק יד שנייה מבן הזוג המעשן.
הסיכון העודף הוא בסדר גודל של 20% לנשים ו־30% לגברים.
מטא־אנליזות שנערכו לאחר מכן אישרו את הממצאים הללו.
המועצה הלאומית לאסתמה באוסטרליה ציטטה מחקרים המראים כי עשן פסיבי הוא כנראה המזהם הפנימי הגדול ביותר, במיוחד אצל ילדים צעירים:
עישון של כל אחד מההורים, במיוחד של האם, מגביר את הסיכון לאסתמה אצל ילדים.
התחזית לאסתמה בגיל הרך פחות מדויקת במשקי בית של מעשנים.
ילדים עם אסתמה שנחשפים לעישון בבית בדרך כלל סובלים ממחלות קשות יותר.
מבוגרים רבים הסובלים מאסתמה מזהים עישון פסיבי כגורם המוביל לתסמינים שלהם.
אסתמה שאובחנה על ידי רופא שכיחה יותר בקרב מבוגרים שאינם מעשנים שנחשפים לעישון פסיבי מאשר אלה שלא נחשפו.
בקרב אנשים הסובלים מאסתמה, חשיפה גבוהה יותר לעישון פסיבי קשורה בסיכון גבוה יותר להתקפים חמורים.
בצרפת, ההערכה היא כי עישון פסיבי גורם בין 3,000 ל־5,000 מקרי מוות בטרם עת בשנה, כאשר הנתון הגדול יותר ציין ראש הממשלה דומיניק דה וילפן במהלך הודעתו על החוק למניעת עישון: "זה גורם ליותר יותר מ־13 הרוגים ביום.
זוהי מציאות בלתי מקובלת מבחינת בריאות הציבור".
ישנן עדויות לכך שחקיקה נגד עישון מפחיתה את מספר האשפוזים במחלות לב.
הסוכנות הבינלאומית לחקר הסרטן של ארגון הבריאות העולמי הגיעה בשנת 2004 למסקנה שיש מספיק ראיות לכך שעישון פסיבי גרם לסרטן בבני אדם.
עובדים בסיכון גבוה לחשיפה הם אלו המעסקים בתחום תיקון, תחזוקה, התקנה, בנייה, חילוץ ותחבורה.
מחקר רב בוצע על מעשנים שנשואים לאינה מעשנת.
המנתח הכללי של ארצות הברית בדו"ח משנת 2006, העריך כי מגורים או עבודה במקום בו מותר לעשן מגדילים את הסיכון לחלות במחלות לב ב־25%-30% ולסרטן הריאות ב־20%-30%.
באופן דומה, ילדים שנחשפים לעישון פסיבי מראים מגוון של תופעות לוואי וסיכון גבוה יותר להפוך למעשנים בשלב מאוחר יותר בחיים.
ארגון הבריאות העולמי זיהה הפחתה בחשיפה לעישון פסיבי כמרכיב מרכזי לפעולות לעידוד התפתחות ילדים בריאים.
המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן עקבו אחר היקף החשיפה לעישון פסיבי ומגמותיו על ידי מדידת בסקרי בריאות לאומיים.
הימצאות עשן פסיבי בקרב אמריקאים ירדה מ־87.5% בשנת 1988 ל־25.2% בשנת 2014. עם זאת, כמעט מחצית מהשחורים והעניים נחשפו לעישון פסיבי בשנת 2014.
ניתן להעריך עישון פסיבי על ידי מדידה ישירה של מזהמי עשן טבק הנמצאים באוויר או באמצעות סמנים ביולוגיים.
, ניקוטין, , וחלבונים הם הסמנים הביולוגיים הספציפיים ביותר לחשיפת עשן טבק.
בדיקות ביוכימיות הן סמן ביולוגי אמין יותר לחשיפת עשן פסיבי מאשר סקרים מפני שקבוצות מסוימות של אנשים מהססות לחשוף את מצב העישון שלהם ואת החשיפה לעישון פסיבי, במיוחד נשים בהריון והורים לילדים קטנים.
הסיבה לכך היא שהעישון שלהם אינו מקובל מבחינה חברתית.
כמו כן, ייתכן שיהיה קשה לאנשים להיזכר בחשיפתם לעישון פסיבי.
מחקר שנערך בשנת 2007 ב מצא קשר בין חשיפה לעישון פסיבי לבין ריכוזי ניקוטין או סמני ביו־ניקוטין בגוף.
רמות ביולוגיות משמעותיות של ניקוטין מחשיפה לעישון פסיבי היו שקולות לרמות ניקוטין מעישון פעיל ולרמות הקשורות לשינויי התנהגות עקב צריכת ניקוטין.
, מטבוליט הניקוטין, הוא סמן ביולוגי לחשיפה לעישון פסיבי.
בדרך כלל, קוטינין נמדד בדם, ברוק ובשתן.
קוטינין נבדק גם בשיער בטכניקת מדידה חדשה ולא פולשנית.
קוטינין מצטבר בשיער במהלך צמיחת השיער, מה שמביא למידה של חשיפה מצטברת לטווח ארוך לעשן טבק.
רמות הקוטינין בשתן היוו סמן ביולוגי אמין לחשיפת טבק ושימשו אסמכתא במחקרים אפידמיולוגיים רבים.
עם זאת, רמות הקוטינין הנמצאות בשתן משקפות את החשיפה רק במהלך 48 השעות הקודמות.
רמות הקוטינין של העור, כגון השיער והציפורניים, משקפות את חשיפת הטבק בשלושת החודשים הקודמים ומהוות סמן ביולוגי אמין יותר.
הוא סמן ביולוגי אמין לעישון פסיבי וכן לשימוש בטבק.
הבדיקה מספקת דיוק מרבי, אינה פולשנית, ובעלות נמוכה.
ניטור פחמן חד־חמצני בנשימה מודד את הריכוז בחלקים למיליון, וזה יכול להיות מתואם ישירות לריכוז פחמן חד־חמצני בדם (carboxyhemoglobin).
שירותי חירום משתמשים במוניטור פחמן חד־חמצני לנשימה כדי לזהות חולים שחשודים כי הם סובלים מהרעלת פחמן חד־חמצני.
מחקר שנערך בשנת 2004 על ידי הסוכנות הבינלאומית לחקר הסרטן של ארגון הבריאות העולמי הגיע למסקנה כי אנשים שאינם מעשנים נחשפים למסרטנים הדומים למסרטנים להם נחשפים מעשנים פעילים.
מכיל יותר מ־4,000 כימיקלים, כולל 69 מסרטנים ידועים.
בין המרכזיים שבהם ניתן למנות: פחמימנים ארומטיים רב־טבעתיים, , ו, כגון .
עשן הזרם המרכזי, עשן זרם צד ועישון פסיבי מכילים במידה רבה את אותם רכיבים, אולם הריכוז משתנה בהתאם לסוג העשן.
מחקרים מסוימים של חברות הטבק הראו כי מספר חומרים מסרטנים מעידים על ריכוז גבוה יותר בעשן זרם צד מאשר בעשן הרגיל.
הוכח כי עשן פסיבי מייצר יותר זיהום חומרים חלקיקיים מאשר מנוע דיזל בפליטות נמוכות.
בניסוי שערך המכון הלאומי לסרטן האיטלקי, שלוש סיגריות נותרו דולקות זו אחר זו במוסך של 60 מ"ר, עם תחלופת אוויר מוגבלת.
הסיגריות יצרו זיהום חומרים חלקיקיים העולה על האוויר שבחוץ, כמו גם ריכוז חומרים חלקיקיים פי 10 מזה של מנוע.
לחשיפה לעשן טבק מיד שנייה יש השפעות מיידיות ומהותיות על הדם וכלי הדם באופן שמגדיל את הסיכון להתקף לב, במיוחד אצל אנשים שכבר נמצאים בסיכון.
חשיפה לעשן טבק למשך 30 דקות מפחיתה משמעותית את עתודת מהירות הזרימה הכלילית אצל לא מעשנים בריאים.
עישון פסיבי קשור גם ב בקרב לא מעשנים מבוגרים.
חשיפה לעישון פסיבי משפיעה גם על תפקוד הטסיות, אנדותל, כלי הדם ושריר הלב.
בניסויים על חולדות נצפתה אמפיזמה ריאתית לאחר חשיפה חריפה לעשן טבק (30 סיגריות ליום) לאורך 45 ימים.
כמו כן נצפתה השפלה של תא פיטום התורמים לנזק לריאות.
המונח "עשן מיד שלישית" נטבע לזיהוי זיהום של עשן הטבק שנותר לאחר כיבוי הסיגריה ועשן פסיבי גם הוא התנקה מהאוויר.
מחקר ראשוני הצביע על כך שתוצרי לוואי של עשן יד שלישית עלולים להוות סיכון בריאותי, אם כי גודל הסיכון עדיין אינו ידוע.
באוקטובר 2011 דווח כי בית החולים כריסטוס סנט פרנסס קבריני ב יאסור עשן יד שלישית החל מיולי 2012, וכי עובדים שלבגדיהם יש ריח של עשן לא יורשו לעבוד.
איסור זה נחקק מכיוון שעשן יד שלישית מהווה סכנה מיוחדת לפיתוח מוחם של תינוקות וילדים קטנים.
בשנת 2008 היו יותר מ־161,000 מקרי מוות מסרטן ריאות בארצות הברית.
ממקרי המוות הללו, בין 10% ל־15% נגרמו על ידי גורמים אחרים מלבד עישון ממקור ראשון, שווה ערך ל־16,000 עד 24,000 מקרי מוות בשנה.
מעט יותר ממחצית ממקרי המוות מסרטן הריאות הנגרמים על ידי גורמים אחרים מלבד עישון ממקור ראשון נמצאו אצל לא מעשנים.
סרטן ריאות בקרב אנשים שאינם מעשנים עשוי בהחלט להיחשב לאחת התמותה השכיחות ביותר מסרטן בארצות הברית.
האפידמיולוגיה הקלינית של סרטן הריאות קשרה בין הגורמים העיקריים הקשורים קשר הדוק לסרטן הריאות אצל אנשים שאינם מעשנים כחשיפה לעשן טבק יד שנייה, מסרטנים כולל ראדון ומזהמי אוויר אחרים.
חוות דעת של רשויות בריאות הציבור
קיימת הסכמה מדעית רחבה כי חשיפה לעישון פסיבי מזיקה.
הקשר בין עישון פסיבי לסיכונים בריאותיים מקובל על כל הארגונים הרפואיים והמדעיים הגדולים, כולל:
המכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית
המכון הלאומי לסרטן בארצות הברית
הסוכנות להגנת הסביבה של קליפורניה
ממשלות של 168 מדינות חתמו על "אמנת ארגון הבריאות העולמי לבקרת טבק".
אמנה זו קובעת כי "הצדדים החותמים על האמנה מודים כי עדויות מדעיות אישרו מעבר לכל ספק סביר שחשיפה לעשן טבק גורמת למוות, מחלות ונכות".
סקרים גדולים שנערכו על ידי המכון הלאומי לסרטן והמרכזים לבקרת מחלות ומניעתן מצאו כי קיימת מודעות ציבורית רחבה לנזק שגורם עישון פסיבי.
בשני סקרים בין השנים 1992 ל־2000, יותר מ־80% מהנשאלים הסכימו כי עשן פסיבי מזיק.
מחקר שנערך בשנת 2001 מצא כי 95% מהמבוגרים ידעו כי עישון פסיבי מזיק לילדים, ו־96% סבורים כי טענת תעשיית הטבק כי עישון פסיבי אינו מזיק אינה אמת.
סקר שנערך על ידי גאלופ (חברה) בשנת 2007 מצא כי 56% מהנשאלים סברו כי עשן פסיבי "מזיק מאוד", מספר שנשאר יחסית יציב מאז 1997. 29% נוספים סבורים כי עישון פסיבי "מזיק במקצת".
10% השיבו "לא מזיק מדי", בעוד שרק 5% אמרו "לא מזיק כלל".
כחלק מניסיונה לעקב ולמנוע רגולציה הדוקה יותר של עישון, תעשיית הטבק מימנה מספר מחקרים מדעיים שהטילו ספק בסיכונים הכרוכים בעישון פסיבי.
התעשייה מימנה גם מכוני חשיבה ליברטריאניים ושמרניים, כמו מכון קאטו בארצות הברית וצוות החשיבה באוסטרליה, שמתחו ביקורת הן על המחקר המדעי בנושא עישון פסיבי והן על הצעות מדיניות להגבלת עישון.
ה־New Scientist ו זיהו פעילויות מתואמות אלה בתעשייה כאחד הביטויים הגדולים ביותר של הכחשה תאגידית.
יתר על כן, הם קובעים כי הדיסאינפורמציה שמפיצה תעשיית הטבק יצרה "תנועת הכחשת טבק", בעלת מאפיינים משותפים רבים עם צורות אחרות של הכחשה, כגון הכחשת איידס.
מחקר שנערך על ידי ג'יימס אנסטרום וג'פרי קאבט בשנת 2003, ופורסם בכתב העת British Medical" Journal" , טען כי הטענות בדבר נזקי העישון הפסיבי היו מוגזמים מדי.
הניתוח שלהם לא דיווח על קשר מובהק סטטיסטית בין עישון פסיבי וסרטן ריאות, מחלת לב איסכמית או מחלת ריאות חסימתית כרונית, אם כי במאמר המערכת הנלווה ציינו כי "הם עשויים להדגיש יתר על המידה את אופים השלילי של ממצאיהם".
מאמר זה זכה לקידום נרחב על ידי תעשיית הטבק כעדות לכך שנזקי העישון הפסיבי לא הוכחו.
החברה האמריקנית לסרטן, שמאגר הנתונים שלה אסף את הנתונים שלהם, ביקרה את העיתון וקבעה כי דעתו "לא אמינה ולא עצמאית", וכי מדענים ציינו שוב ושוב פגמים חמורים במתודולוגיה של אנסטרום ו־קאבט לפני הפרסום.
ואמנם המחקר לא הצליח להשוות בין קבוצת האנשים שנחשפו לעישון פסיבי לקבוצת אנשים שלא נחשפו.
קשריה של אנסטרום לתעשיית הטבק עוררו גם הם ביקורת.
במכתב משנת 1997 לפיליפ מוריס , ביקשה אנסטרום "התחייבות תשלום משמעותית...
על מנת שנוכל להתחרות ביעילות מול ההר הגדול של נתונים ודעות אפידמיולוגיות שכבר קיימות בנוגע להשפעות הבריאותיות של עישון פסיבי ועישון אקטיבי".
במסגרת תביעת סחיטה בארצות הברית נגד חברות טבק, העיתונים "אנסטרום" ו"קבאט" צוטטו על ידי בית המשפט המחוזי בארצות הברית כ"דוגמה מצוינת לאופן שבו תשע חברות טבק עסקו במעשי פשיעה והונאה כדי להסתיר את הסכנות של עשן טבק".
בית המשפט מצא כי המחקר מומן ונוהל על ידי המרכז לחקר אוויר פנימי , חברת קש בתעשיית הטבק שתפקידה להכחיש מחקרים מזיקים על עישון פסיבי, וכן על ידי פיליפ מוריס שהצהיר כי עבודתה של אנסטרום היא "מכוון בבירור לליטיגציה".
מאמר שנערך בשנת 2005 טען כי על אף שהוא עונה על דרישות מדעיות, הוא "אינו חושף את מלוא היקף היחסים שהיו לכותבים עם תעשיית הטבק".
בשנת 2006, אנסטרום וקאבט פרסמו מטא־אנליזה של מחקרים הנוגעים לעישון פסיבי ומחלות לב כליליות, בהם דיווחו על קשר קלוש בין עישון פסיבי לתמותה ממחלות לב.
הם הגיעו למסקנה כי חשיפה לעישון פסיבי הגדילה את הסיכון למוות כתוצאה ממחלת לב איסכמית ב־5% בלבד.
ניתוח זה ספג ביקורת על כך שכלל שני מחקרים קודמים במימון תעשיית הטבק שסבלו מסיווג שגוי של חשיפה.
, דובר ויועץ לתעשיית הטבק ומומחה לתועלת סיכונים ומחקר מדעי, כתב במגזין של מכון קאטו כי "מתוך 75 מחקרים שפורסמו בנושא עישון פסיבי וסרטן ריאות, כ־70% לא דיווחו על הבדלים מובהקים סטטיסטית של הסיכון.
כ־17% טוענים לסיכון מוגבר ו־13% מרמזים על הפחתת הסיכון."
, פרשן מדע זבל בפוקס ניוז ויועץ לשעבר של פיליפ מוריס טען שמתוך 19 המחקרים שנעשו על עישון פסיבי, רק 8 דיווחו על עלייה מובהקת בשכיחות מחלות לב.
מילוי ביקר גם את המחקרים על הסיכון יחסי והשיטות האפידמיולוגיות במחקרים על עישון פסיבי.
מילוי, בעל תואר שני מבית הספר להיגיינה ובריאות הציבור של ג'ונס הופקינס, טען שמחקרים המניבים סיכונים יחסיים של פחות מ־2 הם מדע זבל חסר משמעות.
גישה זו לניתוח אפידמיולוגי ספגה ביקורת בכתב העת האמריקאי לבריאות הציבור.
בשנת 1995, לבואיס ולייד, שני יועצים לתעשיית הטבק, פרסמו שני ניתוחים בכתב העת Regulatory Toxicology and Pharmacology בנוגע לקשר בין חשיפה לעשן פסיבי ומחלות לב.
שני המאמרים הללו לא דיווחו על קשר ביניהם.
על ניתוחים אלו נמתחה ביקורת, לפיה הם לא מבחינים בין מעשנים בהווה למעשנים לשעבר, למרות העובדה שמעשנים לשעבר, בניגוד למעשנים עכשוויים, אינם נמצאים בסיכון מוגבר למחלות לב.
הסוכנות הבינלאומית לחקר הסרטן שבארגון הבריאות העולמי
מחקר שנערך על ידי הסוכנות הבינלאומית לחקר הסרטן משנת 1998 על עישון פסיבי מצא עדות חלשה לקשר מינון־תגובה בין הסיכון לסרטן ריאות לבין חשיפה לעישון פסיבי.
במרץ 1998, לפני פרסום המחקר, הופיעו דיווחים בתקשורת שטענו כי הסוכנות וארגון הבריאות העולמי מנעו פרסום דו"ח שכביכול לא הוכיח קשר בין עישון פסיבי למספר מחלות אחרות (סרטן ריאות בפרט).
בתגובה, ארגון הבריאות העולמי פרסם הודעה לעיתונות לפיה תוצאות המחקר "יוצגו בצורה מוטעית לחלוטין" בעיתונות הפופולרית ולמעשה תואמות מאוד מחקרים דומים שהראו את נזקי העישון הפסיבי.
המחקר פורסם בכתב העת Journal of the National Cancer Institute באוקטובר של אותה שנה, ומסקנתו כי המחברים לא מצאו "קשר בין חשיפה לילדים ל־ETS לבין הסיכון לסרטן הריאות" אך "מצא עדויות חלשות לקשר בין מינון לתגובה בין הסיכון לחלות בסרטן ריאות וחשיפה לבני זוג ולמקום העבודה."
עם פרסום מסמכי תעשיית הטבק שסווגו בעבר באמצעות הסכם ההתיישבות הראשי של הטבק, נמצא (על ידי אליסה אונג וסטנטון גלנץ) כי המחלוקת בנוגע להסתרת הנתונים לכאורה של ארגון הבריאות העולמי, תוכננה על ידי פיליפ מוריס, בריטיש אמריקן טבק ועוד.
חברות טבק במאמץ להכפיש ממצאים מדעיים אשר יפגעו באינטרסים העסקיים שלהן.
תחקיר של ארגון הבריאות העולמי, שנערך לאחר פרסום מסמכי תעשיית הטבק, מצא כי מחלוקת זו נוצרה על ידי תעשיית הטבק כחלק מהקמפיין הגדול שלה לקצץ בתקציב ארגון הבריאות העולמי, לעוות את תוצאות המחקרים המדעיים בנושא עישון פסיבי ולהכפיש את ארגון הבריאות העולמי כמוסד.
קמפיין זה בוצע באמצעות רשת של ארגוני חזית עצמאיים לכאורה ומומחים בינלאומיים ומדעיים בעלי קשרים פיננסיים נסתרים לתעשייה.
בשנת 1993 פרסמה הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית דו"ח המעריך כי 3,000 מקרי מוות הקשורים לסרטן ריאות בארצות הברית נגרמו מעישון פסיבי מדי שנה.
בית המשפט המחוזי של מחוז ארצות הברית במחוז התיכון בצפון קרוליינה פסק לטובת תעשיית הטבק בשנת 1998, וקבע כי הסוכנות להגנת הסביבה לא פעלה לפי שיטות מדעיות ואפידמיולוגיות נאותות וקיבל ראיות "דובדבן" לתמיכה במסקנות שהן התחייבו להן.
בית המשפט קבע באופן חלקי, "הסוכנות להגנת הסביבה התחייבה בפומבי למסקנה לפני תחילת המחקר ...
התאימו את הנוהל והנורמות המדעיות כדי לאמת את מסקנת הציבור של הסוכנות...
בביצוע הערכת הסיכונים של ETS, התעלם מידע ומיצג ממצאים על מידע סלקטיבי; לא הפיץ מידע אפידמיולוגי משמעותי; סטה מהנחיות הערכת הסיכונים שלה; לא הצליח לחשוף ממצאים והנמקות חשובות ..."
בשנת 2002, הסוכנות להגנת הסביבה ערערה בהצלחה על החלטה זו לבית המשפט לערעורים בארצות הברית למעגל הרביעי.
הערעור של הסוכנות להגנת הסביבה התקבל מהטעם הראשוני שלדוח שלהם אין משקל רגולטורי, והממצא הקודם התבטל.
בשנת 1998, משרד הבריאות האמריקאי ושירותי אנוש, באמצעות פרסום התוכנית הלאומית לטוקסיקולוגיה של הדו"ח ה־9 על חומרים מסרטנים, רשם עשן טבק סביבתי בין החומרים המסרטנים הידועים, תוך התייחסות להערכת הסוכנות להגנת הסביבה כי "המחקרים הבודדים סוכמו בקפידה ו העריך."
תפקידה של תעשיית הטבק במימון מחקר מדעי בנושא עשן פסיבי שנוי במחלוקת.
סקירת מחקרים שפורסמו מצאה כי השתייכות לתעשיית הטבק הייתה במתאם חזק עם ממצאים המפטרים עשן פסיבי; חוקרים המזוהים עם תעשיית הטבק היו בסיכון גבוה פי 88 מאשר חוקרים עצמאיים להסיק כי עישון פסיבי אינו מזיק.
בדוגמה ספציפית שהתפרסמה עם פרסום מסמכים מתעשיית הטבק, מנהלי פיליפ מוריס עודדו בהצלחה מחבר לשנות את מאמר הביקורת שלו במימון התעשייה כדי להקטין את תפקידו של עשן פסיבי בתסמונת מוות בעריסה.
פיליפ מוריס דיווח כי הוא משקיע "כמויות עצומות של מימון לפרויקטים אלה ...
בניסיון לתאם ולשלם למדענים רבים כל כך על בסיס בינלאומי כדי לשמור על מחלוקת ה־ETS".
אמצעים להתמודדות עם עשן פסיבי מהווים איום כלכלי חמור על תעשיית הטבק, לאחר שהרחיב את הגדרת העישון מעבר להרגל אישי למשהו בעל השפעה חברתית.
בדו"ח סודי מ־1978, תעשיית הטבק הגדילה את הדאגה הציבורית הגוברת מעישון פסיבי כ"התפתחות המסוכנת ביותר לכדאיות תעשיית הטבק שעדיין התרחשה ".
בארצות הברית של אמריקה נ.
פיליפ מוריס ואח '., בית המשפט המחוזי במחוז קולומביה מצא כי תעשיית הטבק "...
הכירה מאמצע שנות השבעים ואילך כי ההשפעות הבריאותיות של עישון פסיבי מהוות איום עמוק על כדאיות התעשייה ורווחי הסיגריות", וכי התעשייה הגיבה עם "מאמצים לערער ולהכפיש את הקונצנזוס המדעי כי ETS גורם למחלות".
בהתאם לכך, תעשיית הטבק פיתחה מספר אסטרטגיות למזער את ההשפעה על העסק שלהן:
התעשייה ביקשה למקם את הדיון בנושא עישון פסיבי כעיקרו בעיקר על חירויות אזרחיות וזכויות מעשנים ולא על בריאות, על ידי קבוצות מימון כגון FOREST.
מימון הטיה במחקר; בכל סקירות ההשפעות של עשן פסיבי על הבריאות שפורסמו בין 1980 ל־1995, הגורם היחיד הקשור למסקנה כי עשן פסיבי אינו מזיק היה האם מחבר קשור לתעשיית הטבק.
עם זאת, לא כל המחקרים שלא מצאו עדויות לפגיעה היו על ידי מחברים המזוהים עם התעשייה.
עיכוב וביטוי של מחקר לגיטימי .
קידום "אפידמיולוגיה טובה" ותקיפת מה שמכונה "מדע זבל" (מונח שזכה לפופולריות של הלוביסט בתעשייה סטיבן מילוי ): תקיפת המתודולוגיה העומדת מאחורי מחקרים המראים כי סיכוני בריאות הם פגומים וניסיון לקדם מדע זב.
Ong & Glantz (2001) מציינים תזכיר פנימי של פיליפ מוריס המעיד על כך כמדיניות החברה.
בשנת 1989, תעשיית הטבק הקימה את החברה הבינלאומית לסביבה הבנויה, שפרסמה את כתב העת Indoors and Built Built.
כתב עת זה לא דרש מחבריו גילוי ניגוד עניינים.
עם מסמכים שהועמדו לרשות ההסדר הראשי , נמצא כי הוועד המנהל של החברה ומערכת העיתון נשלטו על ידי יועצים בתעשיית הטבק בתשלום.
כתב העת פרסם כמות גדולה של חומרים בנושא עישון פסיבי, שרובם היו "חיוביים בתעשייה".
בדוגמת ייצור תעשיית הטבק של מחקר מוטה ומאמץ לערער ממצאים מדעיים, דוח המנתח הכללי האמריקאי משנת 2006 הגיע למסקנה כי התעשייה "ניסתה לקיים מחלוקת גם כשהקהילה המדעית הגיעה להסכמה...
מסמכי התעשייה מעידים כי תעשיית הטבק עסקה בפעילויות נרחבות ...
שחרגו מגבולות הפרקטיקה המדעית המקובלת".
בית המשפט המחוזי בארצות הברית, בארצות הברית נ.
למרות ההכרה הפנימית שלהם בסכנות של עשן פסיבי, הנאשמים הכחישו במרמה ש־ETS גורם למחלות".
תביעת סחיטה בארצות הברית נגד חברות טבק
ב־22 בספטמבר 1999 הגישה מחלקת המשפטים של ארצות הברית תביעת סחיטה נגד פיליפ מוריס ויצרני סיגריות גדולים אחרים.
כמעט 7 שנים מאוחר יותר, ב־17 באוגוסט 2006, שופטת בית המשפט המחוזי בארצות הברית, גלדיס קסלר, גילתה כי הממשלה הוכיחה את טענתה וכי נאשמי חברת הטבק הפרו את החוק נגד ארגוני סחיטה ושחיתות (RICO).
במיוחד מצאה השופטת קסלר כי חברות טבק:
קשרו קשר למזער, לעוות ולבלבל את הציבור בנוגע לסכנות הבריאותיות של עישון.
הכחישו בפומבי, תוך הכרה פנימית, כי עשן טבק יד שנייה מזיק למעשנים.
השמידו מסמכים הרלוונטיים להתדיינות משפטית.
הפסיקה מצאה כי חברות הטבק התחייבו למאמץ משותף לערער את הקונצנזוס המדעי לפיו עישון פסיבי גורם למחלות, בעיקר על ידי שליטה בממצאי מחקר באמצעות יועצים בתשלום.
פסק הדין גם הסיק כי חברות הטבק ממשיכות להכחיש במרמה את ההשפעות הבריאותיות של חשיפה ל־ETS.
ב־22 במאי 2009, הרכב של שלושה שופטים של בית המשפט לערעורים במחוז קולומביה אישר פה אחד את פסיקת בית המשפט משנת 2006.
כתוצאה מהסיכונים הבריאותיים הנלווים לעישון פסיבי, עברו במדינות רבות חוקים נגד עישון במקומות ציבוריים כגון מסעדות, בתי קפה ומועדוני לילה וכן בחלק מהשטחים הפתוחים בחוץ.
אירלנד הייתה המדינה הראשונה בעולם שהעבירה חוק מקיף לאיסור עישון בכל מקומות העבודה הפנימיים ב־29 במרץ 2004. מדינות רבות הלכו בעקבותיה.
על המדינות שאשררו את מוטלת חובה חוקית ליישם "חקיקה יעילה להגנה מפני חשיפה לעשן טבק במקומות עבודה פנימיים, תחבורה ציבורית, מקומות ציבוריים פנימיים, ובהתאם, במקומות ציבוריים אחרים" (סעיף 8 ל־FCTC) הצדדים אימצו עוד "הנחיות להגנה מפני חשיפה לעישון פסיבי" הקובעות כי "אמצעים יעילים למתן הגנה מפני חשיפה לעשן טבק ...
מחייבים חיסול מוחלט של עישון.
ועשן טבק בחלל או בסביבה מסוימת על מנת ליצור סביבה ללא עשן במאה אחוז".
סקרי דעת קהל הראו תמיכה ניכרת בחוקים לאיסור עישון.
ביוני 2007, סקר שנערך בקרב 15 מדינות מצא כי 80% מהאנשים תומכים בחוקים אלו.
סקר שנערך בצרפת, מדינה בה אחוז המעשנים גבוה, הראה כי 70% תומים בחוק.
גם בישראל חוקק החוק למניעת העישון במקומות ציבוריים והחשיפה לעישון.
בדיון בכנסת בנושא איסור עישון במקומות עבודה תקף השר לנושאים אסטרטגיים, אביגדור ליברמן, את ההצעה וטען כי מדבר ב"טירוף" וכי מעשנים הפכו ישראל ל"מיעוט נרדף".
איסורי עישון על ידי ממשלות גורמים לירידה בנזק מעישון פסיבי, כולל פחות אשפוזים כתוצאה מתסמונת כלילית חריפה.
ב־18 החודשים הראשונים לאחר שהעיירה פואבלו (קולורדו) חוקקה חוק נגד עישון בשנת 2003, ירדו בכ־27% מאשפוזים מהתקפי לב.
איסור עישון שנכנס לתוקף בשנת 2004 במקומות העבודה במסצ'וסטס הפחית את החשיפה לעישון פסיבי של עובדים מ־8% מהעובדים בשנת 2003 ל-5.4% מהעובדים בשנת 2010. סקירה שנערכה בשנת 2016 גילתה כי איסורים ושינויי מדיניות במקומות ספציפיים כגון בתי חולים או אוניברסיטאות יכולים להוביל להפחתת שיעורי העישון.
בשנת 2001, סקירה שיטתית של המדריך לשירותי מניעה קהילתיים הכירה בראיות ליעילותן של חוקים ומגבלות נגד עישון בהפחתת החשיפה לעישון פסיבי.
המשך סקירה זו זיהה את הראיות שעליהן אפקטיביות איסורי העישון הפחיתה את שכיחות השימוש בטבק.
מאמרים שפורסמו עד 2005 נבדקו כדי לתמוך עוד בראיות אלה.
המחקרים שנבדקו סיפקו עדויות מספיקות לכך שמדיניות ללא עשן מפחיתה את השימוש בטבק בקרב עובדים כאשר היא מיושמת באתרי עבודה או על ידי קהילות.
אף על פי שמספר מחקרים שממומנו על ידי תעשיית הטבק טענו להשפעה כלכלית שלילית מחוקים ללא עשן, אף מחקר במימון עצמאי לא הראה השפעה כזו.
סקירה שנערכה בשנת 2003 דיווחה כי מחקר הממומן באופן עצמאי, מתודולוגי, לא מצא כל השפעה כלכלית או השפעה חיובית מחוקים לאיסור עישון.