tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותו זמן שהתה "סנטה ססיליה" בנמל פוארטו קאביו תחת פיקודו של קפיטן דון רמון דה צאלס (Chalas).
ב-25 באוקטובר 1799 חולצה האונייה משבייה על ידי אה"מ "סורפרייז" בפיקודו של קפטן אדוארד המילטון.
119 ספרדים נהרגו בפעולה, 231 נפלו בשבי הבריטים ו-15 אחרים נפלו או קפצו לים.
אחד-עשר מאנשיו של המילטון נפגעו, ארבעה נפצעו קשה, וביניהם המילטון עצמו, אך איש לא נהרג.
להמילטון הוענק תואר אביר כהוקרה על תעוזתו ואומץ לבו.
לימים קיבל גם תוארי אביר מפקד של מסדר האמבט (2 בינואר 1815) וברונט (20 באוקטובר 1818).
אספת הנבחרים של ג'מייקה העניקה לו חרב בשווי 300 גיני, והעיר לונדון העניקה לו בארוחה חגיגית ב-25 באוקטובר 1800 את אות חירות העיר (Freedom of the City).
ב-1847 העניקה האדמירליות להמילטון מדליית זהב כהוקרה על חילוצה של "הרמיוני" מן השבי; שבעה מאנשיו שהיו עדיין בחיים קיבלו את מדליית השירות הימי הכללי ועליה חרוטה הכתובת "סורפרייז עם הרמיוני".
פארקר שינה את שמה של "סנטה ססיליה" ל"ריטאליאיישן".
האדמירליות החליפה את שם האונייה ל"רטרביושן" (Retribution) ב-31 בינואר 1800. היא הוכנסה מחדש לשירות פעיל בספטמבר 1800 בג'מייקה תחת פיקודו של קפטן סמיואל פורסטר.
ב-1 באוקטובר 1800, יחד עם אוניות הוד-מלכותו "מלמפאס" (Melampus) ו"ג'ונו", לכדה "רטרביושן" את הספינה "אקווילה".
"רטרביושן" שבה לאנגליה, ובאוקטובר 1803 הוסבה במספנת הצי בווליץ' לשירות ב"טריניטי האוז", רשות מגדלי האור של בריטניה, בעלות של 484 ליש"ט.
היא הוצאה משירות ונגרטה במספנת הצי בדפפורד ביוני 1805.
אוניית הוד־מלכותו "מארי אנטואנט" הייתה סלופ דו-תורני נושא 10 תותחים של הצי הצרפתי ואחר כך של הצי המלכותי הבריטי.
היא נבנתה בצרפת ונקראה במקורה "מארי אנטואנט".
במהלך המהפכה הצרפתית הוסב שמה ל"קונבנסיון נסיונל" (Convention Nationale).
ב-1793 נפלה האונייה לידי שייטת בריטית בפיקודו של קומודור ג'ון פורד.
היא הוכנסה לשירות בצי הבריטי בשמה המקורי, ונטלה חלק בפעילות הצי במימי סן דומנג (האיטי).
ב-1797 התמרדו חלק ממלחיה, ולאחר שהשתלטו על האונייה השיטו אותה אל נמל גונאיב ומסרו אותה לידי הצרפתים.
גורלה אחר כך אינו ידוע.
"מארי אנטואנט" הייתה סקונר מסחרי.
אורכה 26 מטר, רוחבה 7 מטר ותפוסתה 187 טונות.
היא נרכשה ב-1793 על ידי תחנת הצי הצרפתי בסַן דוֹמֶנְג (האיטי), דורגה כקורבטה נושאת 20 תותחים והוכנסה לשירות פעיל בשם חדש: "קונבנסיון נסיונל".
נפילת האונייה בשבי ושירותה בצי הבריטי
בספטמבר 1793, לבקשת המלוכנים הצרפתיים, תקפה שייטת בריטית בפיקודו של קומודור ג'ון פורד את סן דומנג ואת זֶ'רֶמִי שבים הקריבי.
ב-23 בספטמבר 1793 לכדו הבריטים ארבע ספינות סוחר בנמל ל'אילט, וב-29 בחודש תפסו שבע ספינות נוספות במפרץ פלמנד.
במולה-סן-ניקולא, ב-23 בספטמבר, תפסו ספינות המלחמה הבריטיות "אירופה", "גואלן" ו"פליינג פיש" את הסקונר "קונבנסיון נסיונל", אז תחת פיקודו של מר אנקטי (Anquetin), ושבו אותו.
הספינה נרשמה ב-12 במאי 1794 וצורפה לשייטת בפיקודו של פורד.
שמה של הספינה הוחלף ל"מארי אנטואנט" והיא נמסרה לפיקודו של לפטננט ג'ון פרקינס.
זמן קצר אחר כך השתתפה עם שאר אוניות השייטת בכיבוש פורט-או-פרנס.
ארבעים וחמישה כלי שיט מסחריים שנמצאו באותו זמן בנמל נלקחו שלל.
ב-1796 הייתה "מארי אנטואנט" חלק משייטת קטנה שלכדה את הסקונר "שארלוט" והבריג "סאלי".
פרקינס המשיך לפקד עליה עד תחילת 1797, אז הועלה לדרגת מאסטר אנד קומנדר ועבר לפקד על הבריג "דרייק" (14 תותחים).
לא ידוע בבירור מי היה מפקדה של "מארי אנטואנט" ב-27 בפברואר 1797, כאשר עצרה את האונייה "פֵיים" מניו יורק בפיקודו של רב החובל ג'ון אבלין, וגייסה בכפייה שני מלחים מצוותה.
הפיקוד על "מארי אנטואנט" הועבר לידיו של לפטננט ג'ון מק-אינרני (McInerheny).
ב-7 ביולי 1797 פרץ מרד באונייה בהנהגתו של המלח הבכיר (quartermaster) ג'קסון ובהשתתפות חלק מן הצוות.
המורדים השליכו את לפטננט מק-אינרני וקצין נוסף לים והשתלטו על שאר אנשי הצוות והקצינים שנותרו נאמנים לכתר.
אחר כך השיטו את האונייה אל נמל גונאיב בסן דומנג ומסרו אותה לידי הצרפתים.
הבריטים הצליחו ללכוד את אחד המורדים, ויליאם ג'ייקובס, ובפברואר 1799 נגזר דינו והוא נתלה מן הסקריה לנוכח כל אנשי הצי.
גורל הספינה וגורל מרבית אנשי צוותה לאחר המרד אינם ידועים.
בספטמבר אותה שנה אירע מרד דומה באה"מ "הרמיוני".
המורדים רצחו את קפטן האונייה ואחר כך השיטו אותה אל נמל לה גוואירה שבוונצואלה ומסרו אותה לידי הספרדים, אויבי בריטניה באותו זמן.
אה"מ טיטניה הייתה אונייה תומכת צוללות אשר פעלה בשרות הצי המלכותי הבריטי בין השנים 1915–1949, ונטלה חלק במאמץ המלחמתי ב-מלחמת העולם הראשונה, ובמלחמת העולם השנייה.
משנת 1919 "אה"מ טיטניה" הייתה חלק מ"משט הרביעי" ("4th Flotilla").
מאוקטובר 1919 ועד מרץ 1928 הפליגה להונג קונג.
משנת 1930 "אה"מ טיטניה" הייתה חלק מ"משט השלישי" ("3th Flotilla"), משנת 1936 "אה"מ טיטניה" הייתה חלק מ"משט השישי" ("6th Flotilla"), ומשנת 1945 "אה"מ טיטניה" הייתה חלק מ"משט החמישי" ("5th Flotilla").
במהלך שנות פעילותה פיקדו על האונייה 23 רבי חובלים.
Willis, RN פיקד על האונייה בין ה-21 באוקטובר 1915 ל-אוקטובר 1918.
הצוללות הן קטנות לעומת רוב כלי השיט של האוקיינוסים, ובדרך כלל אין להן יכולת לשאת כמויות גדולות של מזון, דלק, טורפדו ואספקה אחרת, ולא לשאת מערך מלא של ציוד תחזוקה וכוח אדם.
אניות התמיכה בצוללות נושאות את כל הציוד הדרוש לצוללת, וכדי לחדש ומספקת את השירותים האלה בעת עגינה בנמל ליד האזור שבו הצוללות פועלות, או חוברות לצוללות בלב ים.
סוג של אניות תמיכה בצוללות קרוי: "Submarine tender" או "Depot Ship"
אה"מ לאיון הייתה סיירת מערכה שנבנתה עבור הצי המלכותי הבריטי במהלך העשור השני של המאה ה-20. היא הייתה האונייה המובילה של אוניות הסדרה, אשר כונו "החתולים המופלאים".
הם היו שיפורים משמעותיים לעומת קודמותיהם מסדרת אינדפטיגבל מבחינת מהירות, חימוש ושריון.
הם נבנו בתגובה לסיירות המערכה הגרמניות הראשונות, סדרת מולטקה, שהיו הרבה יותר גדולות ועוצמתיות מסיירות המערכה הבריטיות הראשונות, מסדרת אינווינסיבל.
לאיון שימשה כאוניית הדגל של סיירות המערכה של הצי הגדול לאורך מלחמת העולם הראשונה, למעט כשהיא עברה שיפוץ או תיקון.
היא הטביעה את הסיירת הקלה הגרמנית קלן במהלך קרב מפרץ הלגולנד ושימשה כאוניית הדגל של תת-אדמירל דייוויד ביטי בקרבות שרטון דוגר ויוטלנד.
היא נפגעה כל כך קשה בראשון מקרבות אלו, עד שנאלצו לגרור אותה חזרה לנמל והייתה בתיקון במשך יותר מחודשיים.
במהלך קרב יוטלנד היא סבלה מפגיעה רצינית שיכולה הייתה להרוס את האונייה אלמלא אומץ ליבו של מייג'ור הנחתים המלכותי פרנסיס הארווי, מפקד צריח התותחים, שקיבל לאחר מותו את צלב ויקטוריה על כך שהורה להציף את מחסן התחמושת.
השריפה הרסה צריח אחד שהיה צריך להסירו לבנייה מחדש בזמן שהיא הייתה בתיקון במשך מספר חודשים.
היא בילתה את שארית המלחמה בסיורים חסרי אירועים בים הצפוני, אף על פי שהיא סיפקה חיפוי מרוחק במהלך קרב מפרץ הלגולנד השני ב-1917. היא הוכנסה לעתודה ב-1920 ונמכרה לגרוטאות ב-1924 על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון.
סיירות המערכה מסדרת לאיון תוכננו כך שיהיו עדיפות על סיירות המערכה הגרמניות החדשות מסדרת מולטקה, כפי שהספינות הגרמניות היו עדיפות על סדרת אינווינסיבל.
הגידול במהירות, בשריון ובגודל התותחים אילץ עלייה של 65 אחוז בגודל על סדרת אינווינסיבל.
ללאיון היה אורך כולל של , רוחב של , ושוקע של בתפוסה מלאה.
הדחק האונייה היה בתפוסה סטנדרטית ו- בתפוסה מלאה.
ללאיון היו שני סטים זוגיים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני צירי מדחף באמצעות קיטור שסופק על ידי 42 דודי Yarrow.
הטורבינות תוכננו להפיק סך של 70,000 כוחות סוס (52,199 קילוואט), אך השיגו יותר מ-76,000 כוחות סוס (56,673 קילוואט) במהלך הניסויים שלה, אף על פי שהיא לא חרגה מהמהירות המיועדת שלה של 28 קשרים (52 קמ"ש).
היא נשאה של פחם, ועוד של מזוט שרוססו על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו.
בתפוסה מלאה, היא יכלה להפליג לטווח של 5,610 מיילים ימיים (10,390 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
לאיון כללה שמונה תותחי BL 13.5 אינץ' (343 מ"מ) Mk V בארבעה צריחי תותחים, המסומנים 'A', 'B', 'Q' ו-'X' מלפנים לאחור.
החימוש המשני שלה כלל 16 תותחי BL 4 אינץ' (102 מ"מ) Mk VII, רובם מותקנים בקזמטים.
שני התותחים שהותקנו מעל קבוצת הקזמטים הקדמית קיבלו מגני תותחים במהלך השנים 1913–1914 כדי להגן טוב יותר על צוותי התותחים מפני מזג האוויר ופעולות האויב.
הקבוצה הקדמית הימנית של תותחי 4 אינץ' הוסרה לאחר אפריל 1917.
היא נבנתה ללא תותחים נגד מטוסים (AA), אלא רק תותחי ירי מהיר (QF) 6 פאונד (57) מ"מ) הוצ'קיס על תושבת בזווית גבוהה אשר הותקנו מאוקטובר 1914 עד יולי 1915. תותח נ"מ QF יחיד 3 אינץ' (76 מ"מ) נוסף בינואר 1915, ועוד שניים ביולי שלאחר מכן.
הותקנו צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ) שקועים, אחד בכל צד רוחב; 14 טורפדות נישאו עבורם.
הגנת השריון שניתנה ללאיון הייתה כבדה יותר מזו של סיירות המערכה מסדרת אינווינסיבל; חגורת קו המים של שריון קרופ הייתה בעובי באמצע הספינה.
היא הצטמצמה ל-4 סנטימטרים לכיוון קצות הספינות, אך לא הגיעה לא לחרטום ולא לירכתיים.
לחגורת השריון העליונה היה עובי מרבי של על אותו אורך כמו החלק העבה ביותר של שריון קו המים והיא הצטמצמה ל- לצד קצוות הצריחים.
צריחי התותחים והברבטות היו מוגנים על ידי שריון בעובי , למעט גגות הצריח שבהם השתמשו .
העובי של סיפון פלדת ניקל נע בין .
מחיצות טורפדו מפלדת ניקל בעובי 2.5 סנטימטרים הותקנו ליד מחסני התחמושת וחדרי הפגזים.
לאחר שקרב יוטלנד חשף את פגיעותה לאש אנכית, שריון בעובי נוסף, במשקל של כ-, נוספו לגגות מחסני התחמושת והצריחים.
לאיון קיבלה מנהל בקרת אש בין אמצע 1915 למאי 1916 שריכז את הכיוון והירי של התותחים בפיקודו של המנהל המוצב על התורן הקדמי.
אנשי צוות הצריח היו צריכים רק לעקוב אחר מצביעים שנשלטו על ידי המנהל כדי לכוון את התותחים שלהם על המטרה.
זה הגביר מאוד את הדיוק מכיוון שהיה קל יותר לזהות את נפילת הפגזים וחיסל את הבעיה של סבסוב האונייה לפיזור הפגזים כאשר כל צריח ירה בנפרד.
בתחילת 1918 נשאה לאיון סופווית' פאפ ו- סופווית' 1½ סטראטרס על סיפוני טיסה שהותקנו על גבי צריחי 'Q' ו-'X'.
לכל סיפון היה האנגר בד כדי להגן על המטוס בזמן מזג אוויר סגרירי.
הפעולה הראשונה של לאיון הייתה כאוניית דגל של כוח סיירות המערכה בפיקודו של אדמירל ביטי במהלך קרב מפרץ הלגולנד ב-28 באוגוסט 1914. ספינותיו של ביטי נועדו במקור כתמיכה מרוחקת של הסיירות והמשחתות הבריטיות הקרובות יותר לחוף הגרמני למקרה שהספינות הגדולות של צי הים הפתוח יצאו לפעולה בתגובה להתקפות הבריטיות.
הם פנו דרומה במלוא המהירות בשעה 11:35 כאשר הכוחות הקלים הבריטיים לא הצליחו להתנתק על פי לוח הזמנים והגאות הגואה גרמה לכך שאוניות ראשה גרמניות יכלו לעבור את פתח שפך היאדה.
הסיירת הקלה החדשה, ארת'וזה, נפגעה מוקדם יותר בקרב והייתה תחת אש מהסיירות הקלות הגרמניות שטרסבורג וקלן כאשר סיירות המערכה של ביטי הופיעו מתוך הערפל בשעה 12:37. שטרסבורג הצליחה להתחמק לערפילים ולהתחמק מהאש, אך קלן נותרה גלויה ונפגעה במהירות מאש מהשייטת.
עם זאת, דעתו של ביטי הוסחה מהמשימה לסיים אותה על ידי הופעתה הפתאומית של הסיירת הקלה הקשישה אריאדנה ישירות לחזיתו.
הוא הסתובב במרדף והפך אותה לגוש בוער בשלוש מטחים בלבד מטווח קרוב – מתחת ל-.
ב-13:10 ביטי פנה צפונה וסימן אות כללי לסגת.
הגוף הראשי של ביטי נתקל בקלן הנכה זמן קצר לאחר שפנתה צפונה והיא הוטבעה על ידי שני מטחים מלאיון.
הצי הגרמני החליט על אסטרטגיה של הפגזת עיירות בריטיות על חוף הים הצפוני כדי למשוך את הצי המלכותי ולהשמיד אלמנטים ממנו לפרטי פרטים.
פשיטה מוקדמת יותר על ירמות' ב-3 בנובמבר הייתה מוצלחת חלקית, אך לאחר מכן נהגה מבצע בקנה מידה גדול יותר על ידי אדמירל פרנץ פון היפר.
סיירות המערכה המהירות ינהלו למעשה את ההפגזה בעוד שצי הים הפתוח כולו היה אמור להתייצב מזרחית לשרטון דוגר כדי לספק חיפוי לחזרתם ולהשמיד כל מרכיב של הצי המלכותי שהגיב לפשיטה.
אבל מה שהגרמנים לא ידעו זה שהבריטים קוראים את הצפנים הימיים הגרמניים ומתכננים לתפוס את הכוח הפושט בדרכו חזרה, אף על פי שהם לא היו מודעים לכך שצי הים הפתוח יהיה גם בים.
שייטת סיירות המערכה הראשונה של אדמירל ביטי, שצומצמה כעת לארבע אוניות, כולל לאיון, כמו גם שייטת אוניות המערכה השנייה של תת-אדמירל סר ג'ורג' וורנדר עם 6 דרדנוטים, נותקה מהצי הגדול בניסיון ליירט את הגרמנים ליד שרטון דוגר.
אדמירל היפר הפליג ב-15 בדצמבר 1914 לפשיטה נוספת כזו והפגיז בהצלחה כמה ערים אנגליות, אך משחתות בריטיות שליוו את שייטת סיירות המערכה הראשונה כבר נתקלו במשחתות גרמניות של צי הים הפתוח בשעה 05:15 ונלחמו איתן בפעולה לא חד משמעית.
וורנדר קיבל אות בשעה 05:40 שהמשחתת לינקס מתמודדת עם משחתות אויב אף על פי שביטי לא.
המשחתת שארק הבחינה בסיירת המשוריינת הגרמנית רון ובמלוויה בערך בשעה 07:00, אך לא הצליחה להעביר את ההודעה עד השעה 07:25. אדמירל וורנדר קיבל את האות, כמו גם סיירת המערכה ניו זילנד, אבל ביטי לא קיבל, למרות העובדה שלניו זילנד הוטלה משימה ספציפית להעביר מסרים בין המשחתות לביטי.
וורנדר ניסה להעביר את ההודעה של שארק לביטי בשעה 07:36, אך לא הצליח ליצור קשר עד 07:55. ביטי הפך את המסלול כשקיבל את ההודעה ושלח את ניו זילנד לאתר את רון.
היא עברה שיפוץ על ידי ניו זילנד כאשר ביטי קיבלה הודעות לפיהן סקרבורו מופגזת בשעה 09:00. ביטי הורה לניו זילנד להצטרף שוב לשייטת ופנה מערבה לסקרבורו.
הכוחות הבריטיים התפצלו סביב החלק הדרום-מערבי הרדוד של גדת שרטון דוגר; ספינותיו של ביטי עברו צפונה בעוד וורנדר עבר דרומה כשהם פנו מערבה כדי לחסום את הנתיב הראשי דרך שדות המוקשים המגינים על החוף האנגלי.
זה הותיר פער ביניהם שדרכו החלו לנוע הכוחות הקלים הגרמניים.
בשעה 12:25, הסיירות הקלות של קבוצת הסיור השנייה החלה לחלוף על פני הכוחות הבריטיים שחיפשו את היפר.
הסיירת הקלה סאות'המפטון הבחינה בסיירת הקלה שטרלזונד ודיווחה לביטי.
בשעה 12:30 ביטי הפנה את סיירות המערכה שלו לכיוון הספינות הגרמניות.
ביטי הניח שהסיירות הגרמניות היו המסך המוקדם של ספינותיו של היפר, אולם אלה היו כ-50 ק"מ מאחור.
שייטת הסיירות הקלות השנייה, שיצרה מסך אחר ספינותיו של ביטי, ניתקה כדי לרדוף אחרי הסיירות הגרמניות, אך אות שפירש שגוי של סיירות המערכה הבריטיות החזיר אותן לעמדות המיסוך שלהן.
בלבול זה אפשר לסיירות הקלות הגרמניות להימלט, והתריע בפני היפר על מיקומם של סיירות המערכה הבריטיות.
סיירות המערכה הגרמניות פנו לצפון-מזרח הכוחות הבריטיים והצליחו להימלט.
ביטי מיקם את אוניותיו בנתיב מקביל לנתיבן של האוניות הגרמניות, אך מדרום להן.
הרוח נשבה מולו, וביטי קיווה שהיא תפזר את עשן התותחים הבריטיים כך שלא יכביד על התצפית והירי של אוניותיו, בעוד שבמקביל אותה רוח תכביד על התותחנים הגרמניים, שכן העשן שלהם ינשוב בכיוון האוניות הבריטיות ויפריע לתצפית ולירי.
ביטי הורה לאוניותיו להגביר את מהירותן, עד ל-29 קשרים (כ-54 קמ"ש).
הייתה זו מהירות גבוהה מאוד באותה תקופה; רק שלוש הסיירות המתקדמות של ביטי, "לאיון", "טייגר" ו"פרינסס רויאל", הצליחו לנוע במהירות זו, ואילו שתי הישנות יותר, "ניו זילנד" ו"אינדומיטבל", החלו לפגר אחריהן, אך גם הן צמצמו את המרחק בינן לבין השייטת הגרמנית.
היפר לא יכול היה להגביר את מהירותו, שכן "בליכר" לא הייתה יכולה להפליג מהר יותר מ-24 קשרים.
בשעה 8:52 פתחה אוניית הדגל והמובילה בטור הבריטי, "לאיון", באש.
הטווח היה כ-18,300 מטרים; היה זה ירי לטווח ארוך מאוד, שמעולם לא נוסה לפני כן באימונים או בקרב.
למרות הטווח הגדול החלו הבריטים לאחר כמה מטחים להגיע למסגר, כלומר לפגוע סביב המטרות.
"לאיון" ירתה בתחילה על האונייה האחרונה בטור הגרמני, "בליכר", אך משהתקרבה העבירה את האש אל אוניית הדגל הגרמנית, "זיידליץ".
בתחילה לא יכלו הגרמנים להשיב אש.
תותחיהם היו בעלי קוטר קטן יותר ולפיכך בעלי טווח קצר יותר.
רק כעשרים דקות לאחר תחילת הירי הבריטי, בשעה 9:11, החלו להשיב באש.
כעשרים דקות לאחר מכן, בשעה 9:35, הגיעה האונייה הרביעית בטור הבריטי, "ניו זילנד", לטווח.
ביטי החליט לחלק גזרות ירי, והורה לכל אחת מהאוניות לירות על האוניה הגרמנית המקבילה לה.
כאן חלה הטעות הראשונה בניהול הקרב הבריטי: ביטי רצה ש"ניו זילנד" תירה על "בליכר", האחרונה בטור הגרמני, ש"פרינסס רויאל" תירה על "דרפלינגר", ש"טייגר" תירה על "מולטקה" וש"לאיון" תירה על "זיידליץ", הראשונה.
פלי (Pelly), שפיקד על "טייגר", חשב שגם האונייה הבריטית החמישית, "אינדומיטבל", כבר הגיעה לטווח ירי.
לפיכך, הוא הבין שביטי מתכוון לכך ששתי האוניות הראשונות, "לאיון" ו"טייגר", יירו על "זיידליץ", ואילו האוניות הבאות יירו כל אחת על האוניה המקבילה לה.
שאר המפקדים הבריטיים הבינו את כוונתו של ביטי, וכך נוצר מצב שאף אונייה בריטית לא העסיקה את "מולטקה", השנייה בטור הגרמני.
רמת התותחנות של "מולטקה" הייתה מעולה, הגבוהה ביותר בצי הגרמני, ותותחניה פתחו באש על "לאיון", שכעת הייתה מטרה לשתי אוניות גרמניות, "מולטקה" ו"זיידליץ".
המצב היה חמור עוד יותר מכיוון שבניגוד ל"מולטקה", רמת התותחנות של "טייגר" הייתה מן הנמוכות בצי הבריטי, ובשלב זה של הקרב לא הצליחו תותחניה לפגוע כלל ב"זיידליץ".
למרות האש הכבדה שנורתה עליה, הצליחה ליון בשעה 9:43 לפגוע פגיעה קשה ב"זיידליץ".
פגז 13.5 אינץ' של "לאיון" פגע בברבטה של הצריח האחורי של "זיידליץ", וחדר לתוך גזע הצריח, שבו היו מוכנים מטעני חומר נפץ הודף להעלאה לצריח.
המטענים התלקחו בבת אחת, וההבזק שנוצר חדר אל מחסן התחמושת שמתחת לצריח, ומשם למדורים נוספים, כולל לגזע הצריח שמאחורי הצריח האחורי.
להבת אש אדירה פרצה והיתמרה לגובה 60 מטרים, ותוך שניות בודדות נספו 165 מלחים וקצינים.
רשף האש היה עלול לחדור תוך שניות למחסני תחמושת נוספים, ולגרום להתפוצצות שתשמיד את האונייה; האסון נמנע בשניות האחרונות הודות לפעולתו המיידית של מש"ק בשם וילהלם היידקאמפ (Wilhelm Heidkamp), שהציף את מחסני התחמושת של האונייה.
שני צריחיה האחוריים של "זיידליץ" יצאו מכלל פעולה, ועל האונייה הכבידו כעת 600 טון של מים שבהם הוצפו מחסני התחמושת.
למרות נזק זה המשיכו צריחיה הנותרים של "זיידליץ" לירות בקצב מהיר, והאונייה לא האטה, אות למשמעת המעולה של הצוות הגרמני ולרמת התכנון והבנייה הגבוהים של הגרמנים.
האש הכבדה שניחתה על "לאיון" החלה לתת את אותותיה.
בשעה 10:01 ספגה "לאיון" פגיעה של פגז 11 אינץ' שנורה מ"זיידליץ".
הפגז גרם לחדירת מים, שגרמו לקצרים חשמליים שהוציאו מכלל פעולה את החימוש השניוני ואת בקרת האש האחורית.
המים שחדרו גרמו לאונייה להתחיל לנטות שמאלה.
כמה דקות לאחר מכן, ב-10:18, נפגעה "לאיון" משני פגזים גרמניים בבת אחת.
הפגיעות גרמו לנזק במנועיה ולחדירת מים למכלי הדלק שלה, והנטייה שמאלה התגברה.
ב-10:41 נפגעה "לאיון" שוב, הפעם בצריח התותחים הקדמי.
הפגיעה גרמה לשריפה, אך זו כובתה במהירות ונמנע אסון דומה לזה שאיים על "זיידליץ".
ואולם, "לאיון" כבר נפגעה קשות; היא ספגה 15 פגיעות של פגזים גרמניים, מהירותה ירדה ל-15 קשרים, והיא נפרדה מהמערך הטורי והחלה לפגר.
כעת עברה "טייגר" לראש הטור הבריטי, והאש הגרמנית החלה להיות מרוכזת בה.
פגז פגע במרכז האונייה, בצריח Q.
שמונה אנשי צוות נהרגו, וכל הסירות של האונייה, שהיו ממוקמות באזור זה, התלקחו ועלו באש.
להבות גדולות היתמרו ממרכזה של האונייה הבריטית, והגרמנים היו בטוחים שהשמידו אותה.
למעשה, בתוך עשרים דקות השתלט צוות האונייה על הדליקה והאונייה המשיכה לתפקד כרגיל.
למרות הפגיעה ב"לאיון", עדיין היו הגרמנים במצב קשה.
"בליכר", שהייתה כזכור בסוף הטור הגרמני, נפגעה שוב ושוב; היא האונייה הראשונה שעליה ירתה כל אונייה בריטית שהגיעה לטווח הירי.
כמה דקות לאחר הפגיעה הראשונה ב"לאיון", בשעה 10:30, פגע פגז שנורה מ"פרינסס רויאל" ב"בליכר".
חדר הדוודים נפגע וחלק מהתחמושת החל לבעור.
מהירותה של "בליכר" ירדה ל-17 קשרים (31 קמ"ש) והיא החלה לפגר אחר שאר האוניות הגרמניות, ולסטות לכיוון צפון מזרח.
בפני היפר עמדה התלבטות קשה.
מצבה של "בליכר" היה קשה יותר ויותר, אך ניסיון להגן עליה משמעותו הייתה הטבעת כולן.
"זיידליץ" הייתה במצב קשה ותחמושתה הלכה ואזלה, "דרפלינגר" נפגעה אף היא, ו"מולטקה" לבדה לא הייתה יכולה לעמוד מול כל האוניות הבריטיות.
להיפר היה קשר עמוק של ידידות ואמון עם מפקדי האוניות שלו, ובמיוחד עם מפקד ה"בליכר", אך הוא קיבל החלטה קשה: להשאיר את "בליכר" מאחור ולהתקדם במהירות עם שאר האוניות.
ובכל זאת, היפר החליט על מהלך אחרון שאולי יסייע ל"בליכר", והורה למשחתות שלו לסוב לאחור ולתקוף את סיירות המערכה הבריטיות.
במקביל, הייתה להיפר תקווה נוספת.
גם ביטי היה מודע לסכנה זו, והחל להיות מתוח יותר ויותר ככל שהתמשך הקרב.
ולכן, בדיוק ברגע שבו החליט היפר לנטוש את "בליכר" לגורלה ולהורות לספינות הקלות שלו לתקוף את הבריטים, חל מפנה בקרב.
בשעה 10:54 זיהה ביטי, שעמד על גשר אוניית הדגל שלו, "לאיון", פריסקופ של צוללת.
הוא הורה מיד לכל אוניותיו לפנות 90° צפונה ביטי לא התכוון להפסיק את הקרב, וכמה דקות לאחר שהורה על הפנייה הבין שהפניה חדה מדי, והורה שוב לשנות כיוון לצפון מזרח, בנתיב שיצטלב עם נתיבו של היפר.
ואולם, כאן התרחשה טעות נוספת, שחרצה את גורל הקרב.
"לאיון" ספגה עד עתה נזק כבד; כל מערכת החשמל שלה יצאה מכלל פעולה, ולא ניתן היה לשדר את הוראות האדמירל בעזרת איתות אור.
האוניות הבריטיות שמרו על דממת אלחוט, והודעות לא הועברו בדרך זו.
נותרה שיטה נוספת לאיתות: בעזרת דגלים.
ואולם, החבלים באוניית הדגל ששימשו להנפת דגלי האיתות הושמדו כולם, למעט שניים.
ביטי הורה לאותת על פנייה לצפון מזרח, ומיד לאחר מכן הורה לאוניותיו לתקוף את חלקו האחורי של הטור הגרמני.
ואולם, מכיוון שנותרו רק שני חבלים להנפת דגלי האיתות, הונפו שני המסרים זה בצד זה, והאוניות האחרות קיבלו מסר אחד, שמשמעו הייתה "תקוף את חלקו האחורי של הטור הגרמני בכיוון צפון מזרח".
משמעו של איתות זה הייתה תקיפת "בליכר", שנעה לצפון מזרח והתרחקה מהטור הגרמני, והתעלמות משאר האוניות הגרמניות, שהפליגו בנתיב דרום-מזרחי.
ביטי ראה את אוניותיו מפליגות לכיון הלא נכון, אך בשלב זה איבד את השליטה בקרב.
אוניית הדגל "לאיון" הייתה פגועה קשות, מהירותה פחתה ל-15 קשרים וכך לא הייתה יכולה להמשיך עם שאר השייטת.
תוך כמה דקות איבדה קשר עין עם שאר סיירות המערכה, וגם לא ניתן היה להשתמש באיתות דגלים.
ביטי היה אדמירל נערץ וכריזמטי, מבכירי האדמירלים הבריטיים, הבולט והמפורסם מביניהם; סגנו של ביטי בפיקוד, אדמירל משנה ארצ'יבלד מוּר, לא העז לחלוק על פקודתו של ביטי כפי שהתקבלה בטעות, ופנה עם כל ארבע הסיירות הנותרות בעקבות "בליכר".
שלוש סיירות המערכה הנותרות, "זיידליץ", "דרפלינגר" ו"מולטקה" המשיכו לכיוון דרום מזרח, והתרחקו מהשייטת הבריטית.
"בליכר" הייתה אבודה, לבדה מול ארבע סיירות מערכה בריטיות.
בשעה 12:07, לאחר שספגה נזק כבד מהאש שניתכה עליה, התהפכה "בליכר" וטבעה.
רק 234 קצינים ומלחים מצוותה, שמנה יותר מ-1,200 איש, שרדו.
ייתכן ויותר מלחים גרמניים היו שורדים, אלמלא הופיעו מעל זירת הטביעה שני צפלינים גרמניים, שהחלו להטיל פצצות על האוניות הבריטיות.
אלה עזבו את הזירה, בהותירן ניצולים במים הקרים.
ביטי, כאמור, היה על אוניית הדגל הפגועה שלו, והפיקוד עבר למעשה לידיו של אדמירל משנה מוּר.
זה האחרון התלבט האם לחדש את הרדיפה אחרי האוניות הגרמניות; הן כבר הספיקו להתרחק יותר מ-25 קילומטרים.
האוניות הבריטיות היו יכולות להגיע שוב למגע אש בתוך שעתיים, אולם אז יהיו עמוק בתוך מפרץ הלגולנד, קרובות בהרבה לבסיסי הצי הגרמני.
שדר שנקלט באונייתו של מור הובן בטעות כאילו צוללות בריטיות מתריעות שצי הים הפתוח הגרמני יוצא מבסיסיו, מסר שהכריע את ההתלבטות של מור.
הוא לא היה אמור להתמודד עם ארבע סיירות מערכה מול כל הצי הגרמני, והוא החליט להסתובב ולשוב לבריטניה.
המנוע הימני של לאיון הושבת זמנית עקב מי הזנה מזוהמים, אך הוא הופעל מחדש ולאיון פנתה הביתה במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש) כאשר שאר סיירות המערכה השיגו אותה בסביבות השעה 12:45. בשעה 14:30 המנוע הימני החל לגמגם ומהירותה הופחתה ל-8 קשרים (15 קמ"ש).
אינדומיטבל קיבלה הוראה לגרור את לאיון בחזרה לנמל בשעה 15:00, אך חלפו שעתיים ושני ניסיונות עד שהצליחה להתחיל לגרור את לאיון, ועוד יום וחצי להגיע לנמל במהירויות של 7–10 קשרים (13–19 קמ"ש), אפילו לאחר שהמנוע הימני של לאיון תוקן באופן זמני.
לאיון תוקנה באופן זמני ברוזית' עם עץ ובטון לפני שהפליג לניוקאסל על הטיין לתיקון על ידי פאלמרס; האדמירליות לא רצתה שידעו שהיא נפגעה מספיק כדי לדרוש תיקון במספנות פורטסמות' או דבונפורט, פן ייראה בכך סימן לתבוסה.
היא נטתה ב-8° לכיוון הימני עם ארבעה סכרים במקום בין 9 בפברואר ל-28 במרץ כדי לתקן כ- של ציפוי תחתון ולהחליף חמש לוחות שריון ואת המבנה התומך שלהם.
היא הצטרפה מחדש לצי הקרב, שוב כאוניית הדגל של ביטי, ב-7 באפריל.
היא ירתה 243 פגזים מהתותחים העיקריים שלה, אבל קלעה רק ארבע פגיעות: אחת על בליכר ואחת על דרפלינגר, ושתיים על זיידליץ.
בתמורה היא נפגעה על ידי הגרמנים שש עשרה פעמים, אך ספגה רק הרוג אחד ועשרים פצועים.
ב-31 במאי 1916 לאיון הייתה ספינת הדגל של צי סיירות המערכה של אדמירל דייוויד ביטי שיצאה לים כדי ליירט גיחה של צי הים הפתוח אל הים הצפוני.
סיירות המערכה של היפר הבחינו בצי הקרב ממערב להם בשעה 15:20, אך ספינותיו של ביטי לא הבחינו בגרמנים ממזרח להם עד עשר דקות לאחר מכן.
כמעט מיד לאחר מכן, בשעה 15:32, הוא הורה לשנות מסלול למזרח-דרום-מזרח כדי להתמקם על קו הנסיגה של הגרמנים וקרא לצוותי ספינותיו לעמדות קרב.
עם הפנייה הזו היפר נסוג לעבר צי הים הפתוח, שהיה בערך 60 מיילים ימיים (97 ק"מ) מאחוריו.
בסביבות הזמן הזה ביטי שינה את מסלולו מזרחה מכיוון שהיה ברור שהוא עדיין רחוק צפונה מכדי לנתק את היפר.
זה התחיל את מה שהיה אמור להיקרא 'הריצה דרומה' כאשר ביטי שינה מסלול כדי לנווט מזרח-דרום-מזרח בשעה 15:45, במקביל למסלולו של היפר, כעת כשהטווח נסגר מתחת ל-.
הגרמנים פתחו באש ראשונים בשעה 15:48, ואחריהם כמעט מיד לאחר מכן הבריטים.
האוניות הבריטיות עדיין היו בתהליך של עריכת הפנייה מכיוון שרק שתי האוניות המובילות, לאיון ופרינסס רויאל, התייצבו במסלולן כשהגרמנים פתחו באש.
לאיון, בתור האונייה הבריטית המובילה, העסיקה את ליצו, האונייה המקבילה אליה במערך הגרמני.
האש של ליצו הייתה מדויקת מאוד, ולאיון נפגעה פעמיים תוך שלוש דקות מפתיחת האש של הגרמנים.
בשעה 15:54 הטווח ירד ל-, וביטי הורה לשנות מסלול שתי נקודות לכיוון הימני כדי לפתוח את הטווח ב-15:57. לאיון קלעה את הפגיעה הראשונה שלה בליצו שתי דקות לאחר מכן, אך ליצו פגעה בחזרה ב-16:00 כאשר אחד מפגזי ה-305 מ"מ שלה פגעו בצריח 'Q' בטווח של .
הפגז חדר למפרק בין לוחית הצריח בגודל תשעה אינץ' לגג 3.5 אינץ' והתפוצץ מעל מרכז התותח השמאלי.
הוא העיף את לוח הגג הקדמי ואת לוח החזית המרכזי מהצריח, הרג או פצע את כל מי שהיה בצריח, והצית שריפה שהמשיכה להעלות עשן למרות המאמצים לכבותה.
דיווחים על אירועים שלאחר מכן שונים, אך דלתות מחסן התחמושת נסגרו והמחסן הוצף כאשר השריפה הציתה את שמונת המטענים ההודפים המלאים בחדר העבודה בצריח בשעה 16:28. הם נשרפו בעוצמה, כשהלהבות הגיעו עד לראש התורן, והרגו את רוב צוותי המחסנים והפגזים שעדיין היו בחלק התחתון של ההרכבה.
לחץ הגז חסם קשות את דלתות מחסן התחמושת, והמחסן היה כנראה מתפוצץ אם הוא לא היה מוצף כבר.
מייג'ור חיל הנחתים המלכותי פרנסיס הארווי, מפקד הצריח שנפצע אנושות, זכה לאחר מותו בצלב ויקטוריה על כך שהורה להציף את המחסן.
בשעה 16:11 לאיון צפתה במסלול של טורפדו שנורה על ידי מולטקה עובר אחורה, אך אנשיה חשבו שהטורפדו נורה על ידי צוללת בצד המנותק.
הדבר אושר כאשר המשחתת Landrail דיווחה כי הבחינה בפריסקופ לפני שנראו פסי הטורפדו.
הטווח היה גדול מדי בשביל קליעה מדויקת אז ביטי שינה מסלול ארבע נקודות ליציאה כדי לסגור שוב את הטווח בין 16:12 ל-16:15. זה הביא לכך שלאיון פגעה שוב בליצו ב-16:14, אך ליצו פגעה בלאיון מספר פעמים בתמורה זמן קצר לאחר מכן.
העשן והאובך מהפגיעות הללו גרמו לליצו לאבד את הראות על לאיון, והיא העבירה את האש שלה לקווין מרי בשעה 16:16. עד 16:25 הטווח ירד ל-, וביטי סובב שתי נקודות לכיוון הימני כדי להגדיל שוב את הטווח.
עם זאת, זה היה מאוחר מדי עבור קווין מרי, שנפגעה מספר פעמים ברצף במהירות בערך באותו זמן, ומחסני התחמושת הקדמיים שלה התפוצצו.
בשעה 16:30, הסיירת הקלה סאות'המפטון, שסיירה מול ספינותיו של ביטי, זיהתה את האלמנטים המובילים של צי הים הפתוח מסתערים צפונה במהירות שיא.
שלוש דקות לאחר מכן היא ראתה את התרנים העליונים של אוניות המערכה של ויצה-אדמירל ריינהרד שר, אך לא העבירה הודעה לביטי במשך חמש דקות נוספות.
ביטי המשיך דרומה במשך שתי דקות נוספות כדי לאשר את הראייה בעצמו לפני שהורה על פנייה של שש עשרה נקודות לימינה ברצף.
לאיון נפגעה פעמיים נוספות, במהלך מה שזכה לכינוי 'הריצה צפונה', לאחר שסיירות המערכה הגרמניות עשו סיבוב משלהם צפונה.
אוניותיו של ביטי שמרו על מהירות מלאה כדי לנסות לעשות הפרדה מסוימת בינן לבין צי הים הפתוח ובהדרגה יצאו מטווח.
הם פנו צפונה ואז צפון מזרחה כדי לנסות להיפגש עם הגוף הראשי של הצי הגדול.
בשעה 17:40 הם פתחו שוב באש על סיירות המערכה הגרמניות.
בשעה 18:35 ביטי עקב אחרי שייטת סיירות המערכה השלישית כשהם מנווטים מזרח-דרום-מזרח, מובילים את הצי הגדול, וממשיכים להעסיק את שייטת סיירות המערכה של היפר לדרום-מערבם.
כמה דקות קודם לכן הורה שר לפנות פנייה בו-זמנית של 180° לימין, וביטי איבד אותם באובך.
בשעה 18:44 הפנה ביטי את ספינותיו לדרום-מזרח ולדרום-דרום-מזרח כעבור ארבע דקות בחיפוש אחר ספינותיו של היפר.
ביטי ניצל את ההזדמנות הזו כדי להחזיר את שתי האוניות ששרדו משייטת סיירות המערכה השלישית לתפוס עמדה מאחורי ניו זילנד ולאחר מכן האט את המהירות ל-18 קשרים ושינה מסלול דרומה כדי למנוע מעצמו להיפרד מהצי הגדול.
ברגע זה מצפן גירוסקופי של לאיון נכשל, והיא עשתה מעגל שלם לפני שההיגוי שלה שוב נשלט.
בשעה 18:55 הורה שר על פניה נוספת של 180°, מה שהכניס אותם למסלול מתכנס שוב עם הצי הגדול, ששינה את מסלול עצמו לדרום.
זה אפשר לצי הגדול לחצות את ה-T של שר, והם פגעו קשות בספינות המובילות שלו.
שר הורה על פנייה נוספת של 180 מעלות בשעה 19:13 בניסיון לחלץ את צי הים הפתוח מהמלכודת שאליה שלח אותם.
תמרון זה הצליח, והבריטים איבדו את הגרמנים עד לשעה 20:05, כשהסיירת הקלה קסטור הבחינה בעשן הנישא מערב-צפון-מערב.
עשר דקות לאחר מכן היא סגרה את הטווח מספיק כדי לזהות ספינות טורפדו גרמניות והחלה לירות לעברן.
ביטי פנה מערבה כששמע את קולות הירי והבחין בסיירות המערכה הגרמניות משם.
אינפלקסיבל פתחה באש ב-20:20, ואחריה כמעט מיד שאר סיירות המערכה של ביטי.
מעט לאחר השעה 20:30 זוהו אוניות המערכה פרה-דרדנוט של שייטת אוניות המערכה השנייה של אדמירל פרנץ מאובה והאש התחלפה אליהן.
הגרמנים הצליחו לירות לעברם רק כמה פגזים בגלל הראות הלקויה ופנו מערבה.
סיירות המערכה הבריטיות פגעו בספינות הגרמניות מספר פעמים לפני שהשתלבו באובך בסביבות השעה 20:40. לאחר מכן שינה ביטי מסלול לדרום-דרום מזרח ושמר על מסלול זה, לפני הצי הגדול וגם לפני צי הים הפתוח, עד לשעה 02:55 למחרת בבוקר כאשר ניתנה הפקודה להפוך את המסלול.
לאיון ושאר סיירות המערכה הגיעו לרוזית' בבוקר 2 ביוני 1916, שם החלה בתיקונים שנמשכו עד 19 ביולי.
שרידי צריח 'Q' הוסרו במהלך תקופה זו ולא הוחלפו עד מאוחר יותר.
היא נפגעה בסך הכל ארבע עשרה פעמים וסבלה מ-99 הרוגים ו-51 פצועים במהלך הקרב.
היא ירתה 326 פגזים מהתותחים העיקריים שלה, אך ניתן לזקוף לזכותה רק ארבע פגיעות בליצו ואחת בדרפלינגר.
היא גם ירתה שבעה טורפדות, ארבעה לעבר אוניות המערכה הגרמניות, שתיים לעבר דרפלינגר ואחת לעבר הסיירת הקלה ויסבאדן ללא הצלחה.
המשך השירות לאחר קרב יוטלנד
היא הצטרפה מחדש לצי הקרב, שוב כאוניית הדגל של ביטי, ב-19 ביולי 1916 ללא צריח 'Q', אך לאחר מכן הוחלף הצריח במהלך ביקור בארמסטרונג ויטוורת' באלסוויק שנמשך בין 6 ל-23 בספטמבר.
בינתיים, בערב 18 באוגוסט יצא הצי הגדול לים בתגובה להודעה שפוענחה על ידי חדר 40 שציינה שצי הים הפתוח, בניכוי השייטת השנייה, תצא מהנמל באותו לילה.
המטרה הגרמנית הייתה להפגזי את סנדרלנד ב-19, עם סיור נרחב שסופק על ידי ספינות אוויר וצוללות.
הצי הגדול הפליג עם 29 אוניות מערכה דרדנוט ושש סיירות מערכה.
אף על פי שאף מקורות לא מציינים במפורש ש"לאיון" הייתה חלק מהצי בזמן זה, משבע סיירות המערכה של הצי המלכותי שהיו אז בשירות, 'אינדומיטבל' הייתה בשיפוץ עד אוגוסט והיחידה שלא הייתה זמינה לפעולה.
במהלך 19 באוגוסט, קיבלו ג'ליקו ושר מידע מודיעיני סותר, וכתוצאה מכך לאחר שהגיע למפגש בים הצפוני, כיוון הצי הגדול צפונה מתוך אמונה מוטעית שהוא נכנס לשדה מוקשים לפני שפנה שוב דרומה.
שר כיוון דרום-מזרח כשהוא רודף אחר סיירת מערכה בריטית בודדת שדווחה על ידי ספינת אוויר, שהייתה למעשה כוח הארוויץ' בפיקודו של קומודור טירוויט.
לאחר שהבינו את טעותם, עיצבו הגרמנים את מסלול הבית.
הקשר היחיד הגיע בערב כשטירוויט ראה את צי הים הפתוח אך לא הצליח להשיג עמדת התקפה מועילה לפני רדת החשיכה, וניתק מגע.
גם הצי הבריטי וגם הצי הגרמני חזרו הביתה, הבריטים איבדו שתי סיירות בהתקפות צוללות והגרמנים ספגו דרדנוט שנפגעה מטורפדו.
לאיון הפכה לאוניית הדגל של תת-אדמירל ויליאם פאקנהאם בדצמבר 1916 כאשר קיבל את הפיקוד על צי הקרב עם קידומו של ביטי לפיקוד על הצי הגדול.
לשארית המלחמה לאיון לא חוותה אירועים מיוחדים, כשערכה סיורים בים הצפוני, שכן על צי הים הפתוח נאסר להסתכן בהפסדים נוספים.
היא סיפקה תמיכה לכוחות קלים בריטים שהיו מעורבים בקרב מפרץ הלגולנד השני ב-17 בנובמבר 1917, אך מעולם לא הגיעה לטווח של כוחות גרמניים כלשהם.
שייטת סיירות המערכה הראשונה, כולל לאיון, הפליגו ב-12 בדצמבר בניסיון עקר ליירט את המשחתות הגרמניות שהטביעו את השיירה בדרך לנורווגיה מוקדם יותר באותו יום, אך חזרו לבסיס למחרת.
לאיון, יחד עם שאר הצי הגדול, יצאו לפעולה אחר הצהריים של 23 במרץ 1918 לאחר ששידורי רדיו חשפו שצי הים הפתוח נמצא בים לאחר ניסיון כושל ליירט את השיירה הבריטית הסדירה לנורווגיה.
אולם הגרמנים הקדימו יותר מדי את הבריטים ונמלטו מבלי לירות ירייה.
כשצי הים הפתוח הפליג לסקפה פלו ב-21 בנובמבר 1918 כדי להיכלא, היא הייתה בין ספינות הליווי.
אה"מ ווריור הייתה סיירת משוריינת מסדרת ווריור שנבנתה עבור הצי המלכותי בעשור הראשון של המאה ה-20. היא הוצבה בים התיכון עם תחילת מלחמת העולם הראשונה והשתתפה במרדף אחר סיירת המערכה הגרמנית SMS גבן וסיירת קלה SMS ברסלאו.
ווריור הועברה לצי הגדול בדצמבר 1914 ונשארה שם עד סוף הקריירה שלה.
היא נפגעה קשות במהלך קרב יוטלנד ב-1916, נסוגה ולאחר מכן ננטשה וטבעה בים סוער.
הדחק האונייה הסטנדרטי היה וההדחק המרבי היה .
אורך האונייה הכללי היה , רוחבה והשוקע .
היא הונעה על ידי שני מנועי קיטור תלת-דרגתיים בעלי ארבעה צילינדרים, שהניעו שני מדחפים.
שני המנועים פיתחו יחד הספק אינדיקטורי של 23,650 כוחות סוס (17,640 קילוואט) והעניקו מהירות מרבית של 23.3 קשרים (43.2 קמ"ש).
המנועים הונעו על ידי 19 דוודי צינורות מים של Yarrow ושישה דוודים גליליים.
האונייה נשאה מקסימום של פחם ועוד של מזוט שהותז על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו.
בתפוסה מלאה, היא יכלה להפליג לטווח של 7,960 מיילים ימיים (14,740 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
החימוש העיקרי שלה כלל שישה תותחי Mk X 9.2 אינץ' נטעני מכנס בצריחי Mk V בודדים; שניים על קו האמצע (אחד מלפנים ואחד מאחור) וארבעה בפינות סביב הארובות.
החימוש המשני שלה כלל ארבעה תותחי נטעני מכנס 7.5 אינץ' Mk II או Mk V בצריחי Mk II בודדים שהותקנו באמצע האונייה, בין תותחי הכנפיים בקוטר 9.2 אינץ'.
בנוסף, הותקנו על האונייה 26 תותחי ויקרס 3 ליטראות מהירי-ירי, עשרה על גגות הצריח ושמונה על כל אחד מהמבנים הקדמיים והאחוריים.
לארבע הסיירות האחרונות של סדרת דיוק אוף אדינבורו היה חימוש משני של תותחי 7.5 אינץ' במקבעים ולא של תותחי בבתי תותחים של שתי הסיירות הראשונות; ארבע הסיירות האחרונות הללו כונו לפעמים סדרת ווריור.
בגלל המשקל העליון הנוסף של המקבעים בהשוואה לאחיותיהם למחצה, היציבות שלהם הופחתה, מה שהפך אותם לסירות ים טובות מאוד ולפלטפורמות תותחים יציבות.
על האונייה היו גם שלושה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 17.7 אינץ' (450 מ"מ), שאחד מהם הותקן בירכתיים.
ווריור הוזמנה כחלק מתוכנית הבנייה הימית של 1903–1904 כראשונה מבין ארבע סיירות משוריינות והונחה ב-5 בנובמבר 1903 במספנת פמברוק.
הפריגטה המשוריינת שהייתה בעבר חדשנית (והוסבה לספינת מחסן) אה"מ ווריור, שונה לאה"מ ורנון 3 ב-1904 כדי לשחרר את השם עבור האונייה החדשה.
היא הושקה ב-25 בנובמבר 1905 והושלמה ב-12 בדצמבר 1906. עם כניסתה לשירות, ווריור שובצה לשייטת הסיירות החמישית בצי התעלה עד 1909, אז הועברה לשייטת הסיירות השנייה.
ב-15 בספטמבר 1909 אחד מצינורות הדוד של ווריור נכשל במהלך אימון הירי, והיא תוקנה במספנת דבונפורט.
בשנת 1913 הועברה הספינה לשייטת הסיירות הראשונה של שייטת הים התיכון.
הפקודה בוטלה ב-19 בנובמבר לאחר שנחשף מיקומה של שייטת מזרח אסיה הגרמנית על ידי ניצולי קרב קורונל.
ווריור הצטרפה לצי הגדול בדצמבר 1914 והוצבה בשייטת הסיירות הראשונה תחת אדמירל משנה סר רוברט קית' ארבת'נוט.
בשעה 17:47, ספינת הדגל של השייטת, אה"מ דיפנס ו-ווריור הבחינו בקבוצת הסיור השנייה הגרמנית ופתחו באש.
הפגזים שלהם היו קצרים מדי ושתי הספינות פנו שמאלה במרדף, הן חתכו מול סיירת המערכה אה"מ לאיון, שנאלצה להסתובב כדי למנוע התנגשות.
זמן קצר לאחר מכן הם הבחינו בסיירת הקלה הגרמנית הנכה SMS ויסבאדן וצמצמו טווח לעברה.
כאשר שתי הספינות הגיעו לטווח של מוויסבאדן הם נצפו בתורם בשעה 6:05 על ידי סיירת המערכה הגרמנית SMS דרפלינגר וארבע אוניות מערכה שהיו פחות מ- משם.
האש מהאוניות הגרמניות הייתה כבדה ודיפנס התפוצצה ב-6:20. ווריור נפגעה בלפחות חמישה עשר פגזי ושישה פגזי , אך ניצלה כאשר האוניות הגרמניות העבירו את האש שלהן לאוניית המערכה אה"מ וורספייט כאשר ההיגוי שלה נתקע וגרם לוורספייט לעשות שני מעגלים שלמים בטווח ראייה של רוב צי הים הפתוח.
ווריור נפגעה קשות מהפגזים הגרמניים, שגרמו לשריפות גדולות והצפות כבדות, למרות שצוות חדר המכונות - מתוכם רק שלושה שרדו - החזיק את המנועים בפעילות מספיק זמן כדי לאפשר לה לסגת מערבה.
היא נגררה על ידי נושאת המטוס הימי אה"מ אנגדין שהורידה את 743 אנשי הצוות שלה שנותרו בחיים.
היא ננטשה בים סוער בשעה 8:25 בבוקר ב-1 ביוני כשהסיפון העליון שלה היה רק 4 רגל (1.2 מטר) מעל פני המים, ולאחר מכן היא טבעה.
ב-8 בספטמבר 2016 הודיע ד"ר אינס מקרטני מאוניברסיטת בורנמות' כי הוא וצוות ממוזיאון המלחמה של יוטלנד גילו את שברי ווריור.
השרידים התגלו בחיפוש ב-24 באוגוסט 2016. הספינה שוכבת הפוכה לחלוטין, בעומק של 80 מטר באזור של קרקעית ים רכה, עד לגובה הסיפון העליון.
נראה שהספינה שלמה ברובה, ללא סימן לגניבת המתכת הבלתי חוקית שהתרחשה על שרידים אחרים מקרב יוטלנד.
ווריור היא האחרונה מבין 25 הספינות שהוטבעו בקרב יוטלנד שאותרה.
יש חשש שהשרידים עשויים להיות מנוצלים על ידי שודדי מתכת בלתי חוקיים, למרות שהשרידים מוגנים על ידי חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986.
אה"מ "ווֹרִיוֹר" היא פריגטת קיטור ומפרשים מחופת-שריון של הצי המלכותי הבריטי מהתקופה הוויקטוריאנית ששרדה לימינו.
היא נחשבת לאוניית המלחמה המודרנית הראשונה, ומשמשת כיום אוניית מוזיאון בנמל פורטסמות.
האונייה הייתה הראשונה בסדרת אוניות מחופות שריון מדגם "ווֹריוֹר" ; הדגם נקרא, כנהוג, על שם האונייה הראשונה בסדרה .
"ווֹריוֹר" ואחותה אה"מ "בְּלֶק פְּרינְס" (HMS Black Prince) היו אוניות המלחמה העשויות ברזל הראשונות שגופן צוּפָּה בלוחות שריון.
שתיהן נבנו כמענה ל"גְּלוּאַר" (Gloire), האונייה מחופת השריון הראשונה בעולם, בעלת גוף עץ, שצרפת השיקה ב-1859. "ווֹריוֹר" ערכה סיור להפגנת כוח בנמלי בריטניה ב-1863, ואת שירותה הפעיל עשתה בצי התעלה.
לאחר הכנסתה לשירות ב-1873 של אה"מ "דווסטיישן" (HMS Devastation), שהונעה רק על ידי מדחף, ללא מפרשים כלל, לא היה עוד צורך ב"ווֹריוֹר" המיושנת.
ב-1875 הושבתה האונייה והושמה בעתודה, וב-1883 הוצאה משירות מבצעי.
לאחר מכן שימשה האונייה כמחסן צף וכאוניית בסיס , וב-1904 סופחה לבית הספר לטורפדו של הצי המלכותי.
ב-1927 הוסבה למזח תדלוק (oil jetty), והמשיכה לשרת בתפקיד זה עד 1979, אז נתרמה על ידי הצי ל-Maritime Trust לשם שימור ותצוגה.
תהליך השימור ארך שמונה שנים, במהלכן שופצו או שוחזרו רבים מחלקי המבנה והציוד של האונייה.
ב-1987, עם סיום עבודות השחזור, הוחזרה האונייה לנמל פורטסמות לשמש אוניית מוזיאון, והיא נמנית עם אוניות "הצי ההיסטורי הלאומי" של בריטניה.
קרב סינופ (1853) בתחילת מלחמת קרים מסמל לדעת חוקרים רבים את קיצה של אוניית המפרשים המלחמתית העשויה עץ ואת הולדת יורשתה – אוניית הקיטור המלחמתית מחופת השריון.
הקרב התחולל מול עיר הנמל סינופ, בדרומו של הים השחור, בין הצי הרוסי הקיסרי לצי העות'מאני, ובמהלכו השתמשו האוניות הרוסיות, בפעם הראשונה בתולדות הלוחמה הימית, בפגזים נפיצים שנורו מתותחי פקסה.
הפגזים חוללו שמות באוניות הצי העות'מאני המסוגר בנמל והשמידו אותו לגמרי.
הפגז הנפיץ, בניגוד לכדור התותח המלא (shot, round) או לפגז הרגיל (shell), חדר ללא כל קושי בעד גופי העץ של האוניות ואחר כך התפוצץ, כשהוא גורם לשריפה ולאבידות בתוך האונייה.
אירוע נוסף שהשפיע על פיתוחה של אוניית המלחמה מחופת השריון היה קרב קינבורן (1855), שניטש בשלביה האחרונים של המלחמה, ובמהלכו הרעישה שייטת אנגלית-צרפתית את מבצרי החוף הרוסיים בחצי האי קינבורן , בחוף הצפוני של הים השחור.
הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה שבה נטלו חלק בקרב ימי גם שלוש סוללות תותחים מושטות מחופות-שריון, שהיו חלק מן השייטת הצרפתית.
דפנותיהן המשופעות חוּפּוּ בלוחות שריון ברזל בעובי 11.5 ס"מ וגב העץ היה בעובי 43 ס"מ; כל אחת הייתה חמושה ב-22 תותחי 50 ליטראות.
הצרפתים היו הראשונים לנקוט צעדים מעשיים.
ב-1855 הורה משרד הצי לעצור את הזמנתן של אוניות מערכה מדחפיות חדשות עשויות עץ, להסב רק את אוניות הקו הישנות שבמצבת הצי, ולהמשיך בניסויים למציאת לוחות השריון היעילים ביותר.
בינואר 1857 מונה דֶּפִּי דה לוֹמֵה בן הארבעים למפקח על בניין האוניות של הצי הצרפתי.
דה לומה, שהשתלם בבריטניה ב-1842 וראה את אוניית הנוסעים החדשנית "גרייט בריטיין" בבניינה, היה חסיד הבנייה של אוניות ברזל מונעות על ידי מדחף; שנתיים אחר כך אף פרסם חיבור בשם Mémoire sur la construction des bâtiments en fer.
בנובמבר 1857 הגיש את תוכניותיו לבניית אוניות מחופות-שריון, ושנה אחר כך הסדיר את הזמנת הבנייה של שש אוניות מסוג זה, שלוש מעץ ושלוש מברזל.
דרישה לזרז את בניית האוניות החדישות הגיעה מכיוונו של נפוליאון השלישי מלך צרפת; הוא ביקש לנצל את השינוי במאזן הכוחות הימי כדי ללחוץ על בריטניה להסכים לסדר המדיני החדש באירופה שהגה אחרי חוזה פריז (1856).
האדמירליות הבריטית לא התעלמה מתפיסת אוניית המלחמה מחופת השריון.
סר בולדווין ווֹקֶר , המפקח על בניין האוניות של הצי , סבר כי כל עוד נשמר מאזן הכוחות בין ציי צרפת ובריטניה באוניות מערכה, על הצי המלכותי להמשיך בניסויים, ומה גם שתקציב הצי קוצץ בשיעור רב אחרי מלחמת קרים.
אולם אם צרפת תתחיל לבנות אוניות מחופות שריון, תיגש גם בריטניה ללא דיחוי לבניית אוניות מסוג זה.
ואומנם, כשהגיעו הידיעות במאי 1858 על הזמנת הבנייה של "גלואר" וחמש האוניות הנוספות, מיהר הצי להזמין את בנייתן של שש אוניות מחופות שריון: שתיים בעלות גוף עץ ממספנות הצי המלכותי וארבע בעלות גוף ברזל ממספנות אזרחיות, שניסיונן בבנייה בברזל היה גדול יותר.
ביטוי לדאגה שהתעוררה בבריטניה ניתן על ידי המלכה ויקטוריה, ששאלה את האדמירליות אם הצי יוכל למלא את המשימות להן הוא נדרש אם תפרוץ מלחמה.
הזמנת הבנייה של "ווֹריוֹר" ואחותה "בְּלֶק פְּרִינְס" הייתה המענה לתוכנית הבנייה הצרפתית, והיא סימנה את פתיחתו של מרוץ חימוש חדש בין שתי המדינות.
את מאפייני המבנה והחימוש של "ווֹרִיוֹר" ו"בְּלֶק פְּרינְס" קבע בולדווין ווֹקר, ועבודת התכנון נעשתה על ידי סגנו, הארכיטקט הימי אייזק ווֹטס (Watts), והמהנדס תומאס לויד (Lloyd).
הם העתיקו את מבנה הגוף של פריגטת העץ הגדולה אה"מ "מֶרְזִי" (HMS Mersey, 1858) ושינו אותו מגוף עץ לגוף ברזל תוך ההתאמות הנדרשות.
באמצעית האונייה, לאורך סיפון התותחים היחיד, הוסיפו צוּר תותחים , מעין תיבה משוריינת שהקיפה את תותחי שתי הדפנות.
אוניות בעלות תותחי-דופן ודפנות מחופות בשריון נקראו broadside ironclads.
המבנה של האוניות מדגם "ווֹריוֹר" כלל טכנולוגיות בדוקות היטב ששימשו באוניות אוקיאניות שנים רבות והן: גוף ברזל, מנוע קיטור ימי ומדחף.
רק שריון הברזל המחושל שלהן היה בבחינת חידוש טכנולוגי.
הארכיטקט הימי וההיסטוריון דייוויד ק.
Brown) כותב, כי "החידוש האמיתי ב"ווֹריוֹר" היה הדרך שבה שולבו כל אותם מאפייני מבנה נפרדים, אשר יחד עשו אותה לאוניית המלחמה הגדולה והחזקה ביותר בעולם." "ווֹריוֹר" עלתה על כל אוניות המלחמה האחרות בנות זמנה במהירותה, בחימושה וביכולתה להתגונן מפני תותחי יריבותיה.
האדמירליות הפסיקה את בניית כל אוניות הקו העשויות עץ והזמינה את בנייתן של 11 אוניות מחופות-שריון לתקופה של עשר השנים הבאות.
אדמירל ג'ון פישר, שהיה קצין תותחנות צעיר ב-1863–1864, כתב לימים כי "רוב האנשים לא הבינו אז את גודל השינוי שחוללה "ווֹריוֹר".
הם בוודאי לא שיערו באותו זמן שאוניית המלחמה המשוריינת שלנו תביא לשינוי כה יסודי, כזה המתרחש אחת לאלף שנים."
תפיסת ההפעלה של "ווֹריוֹר" הייתה שונה מאוד מזו של "גְּלוּאַר" הצרפתית, שרק יועדה להחליף את אוניות-הקו העשויות עץ באוניות-קו מחופות-שריון.
"ווֹריוֹר" ו"בְּלֶק פְּרִינְס", לעומת זאת, תוכננו על ידי ווֹטס כפריגטות משוריינות נושאות 40 תותחים, שלא יועדו ליטול חלק בקרב ימי סדוּר (line of battle).
בניגוד ל"גְּלוּאַר", הן תוכננו לנצל את מהירותן העדיפה כדי לכפות קרב על אוניית אויב הבורחת ממגע קרבי, וכמו כן לבחור את הטווח שבו ייערך הקרב בין הצדדים.
ההדחק 9,137 טון אימפריאלי (9,284 טון) והתפוסה 6,109 טון לפי מידת התפוסה הבריטית הישנה.
בניגוד לחרטום המרובע של "גְּלוּאַר", ל"ווֹריוֹר" היה חרטום כשל קליפר, אבל היא הייתה גם ארוכה פי שניים מקליפר טיפוסי.
אורכה הגדול פגם במידה מסוימת בכושר התמרון שלה, והקשה עליה להשתמש בחרטום המחוזק שלה לניגוח , טקטיקה מן העת העתיקה שזכתה באותה תקופה לחיים מחודשים.
"ווֹריוֹר" היא אוניית המלחמה הראשונה שגופה נחלק למדורים על ידי מחיצות רוחביות אטומות, להקטנת סכנת טביעה במקרה של פגיעה.
מתחת לחדר המנועים ולחדר הדוודים הותקנה תחתית כפולה לאותה מטרה.
החימוש המתוכנן של "ווֹריוֹר" ואחותה "בְּלֶק פְּרִינְס" כלל 40 תותחים של 68 ליטראות , נטעני-מכנס וחלקי-קדח, 19 בכל צד של הסיפון הראשי ועוד 2 תותחי מרדף על הסיפון העליון (הגלוי), אחד בחרטום והשני בירכתיים.
המחשבה הייתה להחליף את כל תותחי 68 הליטראות בתותחי 110 ליטראות החדשניים, שהפגז בקוטר 7 אינץ' שלהם (178 מ"מ) הגיע למרחק 4,000 יארד (3,700 מ'), אבל ההחלפה לא בוצעה בסופו של דבר בשל תוצאות ניסויי חדירת השריון המאכזבות שלו.
השימוש המבצעי הראשון בתותח 110-הליטראות, באה"מ "יוֹרֵיילֶס" (HMS Euryalus) ב-1863, הסתיים בתקלה: טעינת התותח לא נעשתה כדרוש ומכסה המכנס התנתק ועף ממקומו בשעת הירי.
זאת ועוד, טעינת התותח והירי היו כרוכים במאמץ פיסי רב, ועל כן השתמשו בהם מאז ואילך רק עם מטען הודף קטן יותר, ומשום כך היו הם פחות יעילים נגד אוניות מחופות שריון.
כל התותחים יכלו לירות כדורים מלאים או פגזים.
תותחי ה-68 ליטראות יכלו לירות גם פגזי ברזל מותך (molten iron shells) , שחוממו לפני הירי בתנור קופולה שהותקן בין שני דודי הקיטור הקדמיים.
תותחי הארמסטרונג 40-ליטראות הוחלפו ב-1863 בדגם משופר מאותו קליבר.
החימוש המקורי של "ווֹריוֹר" הוחלף במהלך השיפוץ של 1864–1867 ב-24 תותחי 7 אינץ' ו-4 תותחי 8-אינץ' מחורקי-קדח ונטעני-מכנס.
כמו כן חומשה האונייה בארבעה תותחי ארמסטרונג של 20 ליטראות לשימוש כתותחי הצדעה (saluting guns).
פגז תותח ה-8 אינץ' יכול היה לחדור שריון של ברזל מחושל בעובי 244 מ"מ, והתותח של 7 אינץ' יכול היה לחדור עובי של 196 מ"מ.
שריון הברזל נבנה מלוחות במידות רגל לכל היותר ( מ'), שחוברו זה לזה בשיטת חריץ ושגם .
את לוחות השריון חיברו לגוף הברזל של האונייה בברגים ארוכים שעברו דרך עץ הטיק.
גב עץ הטיק היה עשוי שתי שכבות של לוחות בעובי 9 אינץ' (229 מ"מ) שהונחו בזווית ישרה אחד לשני; לוחות הטיק הוסיפו לחוזקו של השריון בכך ששיככו את גלי ההדף שנוצרו עקב הולם הפגזים, אשר אחרת היו שוברים את הברגים שחיברו את השריון לגוף.
בשונה מהשריון של מרבית האוניות שנבנו אחריה, לוחות השריון של "ווֹריוֹר" חושלו לצורה המבוקשת בהקשה (hammering) ולא בערגול (rolling).
בהתבסס על מבדקים שנערכו בשוּבֶּרְנֶס באוקטובר 1861, בעת השקתה של "ווֹריוֹר", השריון היה "עמיד לפגזי התותחים בהם השתמשו באותה תקופה".
השריון כיסה את כל אחת מדפנות האונייה באמצע, והגן על תותחי הסיפון הראשי ועל חדרי הדוודים והמנוע.
תותחי הסיפון הראשי היו מוגנים מפני אש אורכית על ידי מחיצות רוחביות בעובי 4.5 אינץ'.
החרטום והירכתיים לא היו משוריינים, אבל חולקו למדורים אטומים כדי להקטין את סכנת ההצפה במקרה של פגיעה.
העדר שריון בירכתיים משמעו היה כי מערכת ההגה ולוח ההגה היו חשופים לפגיעה.
בשנת 1863 מנה צוות האונייה 50 קצינים ו-656 חוגרים.
רוב עבודת המלחים הייתה עבודה פיזית מאומצת.
אחת מהמטלות הללו הייתה להעלות בכוח השרירים את העוגנים הכבדים ביותר מאז ומעולם; כנן קיטור (capstan) הותקן רק ב-1875. חיי היומיום של הצוות נבדלו במעט מחיי המלחים באוניות העץ הישנות של הצי.
מגורי המלחים היו בסיפון התותחים היחיד של "ווֹריוֹר"; הם ישנו בערסלים שנתלו מן הדפנות ומקורות הסיפון, עד ל-18 אנשים בין כל זוג תותחים.
הקצינים התגוררו בירכתי האונייה בתאים אישיים קטנים; חדר הקצינים שימש גם כחדר אוכל קצינים.
למפקד האונייה היו שתי קבינות מרווחות ומרוהטות היטב.
122 איש מבין החוגרים היו חיילי צי (נחתים).
בתקופת שירותה הפעיל הראשונה היו כל חיילי הצי ב"ווֹריוֹר" מקרב חיל התותחנים של הצי ; לאחר מכן הוצבו בה חיילים רגלים של הצי (marine infantry) כמקובל.
חיילי הצי התגוררו בחלק האחורי של סיפון התותחים הראשי, וערסלי השינה שלהם היו תלויים בין מגורי הצוות לבין קבינות הקצינים.
ל"ווֹריוֹר" היה מנוע קיטור מסוג בוכנת חדק בעל שני צילינדרים מתוצרת John Penn & Sons , שהניע מדחף יחיד, את הקיטור למנוע סיפקו 10 דוודים מרובעים.
ההספק האינדיקטורי של המנוע, כפי שנמדד בהפלגות המבחן ב-1 באפריל 1868, היה 5,772 כוחות סוס (4,303 קילוואט).
המנוע העניק לאונייה מהירות של 14.08 קשרים (26 קמ"ש) ללא עזרת מפרשים.
לאונייה היה מעטה רוחבי שלם , כלומר שלושה תרנים ועל כל אחד שלושה מפרשים רוחביים: תחתי, עילי ועלעילי.
במפרשים בלבד הגיעה "ווֹריוֹר" למהירות 13 קשרים (24 קמ"ש), 2 קשרים יותר מאחותה "בְּלֶק פְּרִינְס".
במפרשים ומנוע הייתה מהירותה 17.5 קשרים (32.4 קמ"ש).
"ווֹריוֹר" צוידה במדחף שניתן להרימו אל תוך חלל בגוף האונייה מעל קו המים, כדי להקטין את הַגְּרָר בעת שיט במפרשים.
המדחף המתרומם שקל 26 טון, הכבד מסוגו מעולם, שלהרמתו נדרש כוח השרירים של 600 איש.
שתי הארובות של הדוודים היו טלסקופיות, כדי שניתן יהיה לקפל אותן בעת שיט במפרשים ולהקטין עוד את הגרר.
שדרית האונייה הונחה זמן מה אחרי 6 ביוני 1859 במספנת החברה בְּבַּאוּ קְרִיק (Bow Creek), במקום בו הנהר לי נשפך לתמזה, ומדרון הבנייה חוּזק כדי שיוכל לשאת את המשקל הרב של האונייה.
ייצור חלקי הברזל של האונייה החל באוגוסט, והבנייה כנראה באמצע אוגוסט.
שינויי התוכניות התכופים גרמו לעיכובים רבים, ובוני האונייה כמעט ופשטו את הרגל.
האדמירליות נחלצה לעזרתם והעניקה להם סיוע של 50,000 ליש"ט.
"ווֹריוֹר" הושקה ב-29 בדצמבר 1860, באחד החורפים הקרים ביותר מזה 50 שנה.
האונייה קפאה על מדרון הבנייה, והיה צורך בבוכנות הידראוליות, בגוררות נוספות ובפועלי מספנה שרצו מצד אחד של הסיפון העליון לצדו השני כדי לטלטל את האונייה ולשחרר אותה מאחיזתה.
"ווֹריוֹר" הוכנסה לשירות באוגוסט 1861 והחלה בהפלגות מבחן; בנייתה הושלמה ב-24 באוקטובר בעלות של 377,292 ליש"ט, פי שניים מעלות הבנייה של אוניית-קו עשויה עץ באותו זמן.
פגמים ותקלות שהתגלו בהפלגות המבחן תוקנו בין חודש מרץ לחודש יוני 1862. השינויים כללו התקנת מוט חרטום קל יותר ומנור חלוץ קצר יותר וכן התקנת בתי כיסא נוספים לצוות באמצעית האונייה.
האונייה הוצבה בתחילת שירותה בצי התעלה האנגלית בפיקודו של קפטן ארתור קוקריין .
במרץ 1863 ליוותה "ווֹריוֹר" את היכטה המלכותית שהסיעה את הנסיכה אלכסנדרה מדנמרק לבריטניה לקראת נישואיה עם נסיך ויילס.
הנסיכה שיבחה את עבודת צוות האונייה, וביקשה מאדמירל סר מייקל סימור למסור לאנשיו כי "הנסיכה אסירת תודה מאוד".
קוקריין הורה לחרוט את דבריה על לוח פליז ולהצמידו לחישוק גלגל ההגה.
צאצאיתה, אלכסנדרה נסיכת קנט , היא כיום הפטרונית של „קרן אה"מ "ווֹריוֹר" "1860.
באמצע 1863 ערך צי התעלה האנגלית סיור בנמלי בריטניה שנמשך 12 שבועות; באונייה ביקרו 300,000 איש, וביום מסוים אחד הגיע מספרם לשיא של 13,000 איש.
ב-19 בספטמבר חילצה את ניצולי ארבת המשא "מרי אגנס" שטבעה בהתנגשות עם אוניית הקיטור "סנייפל" בליברפול.
בנובמבר 1864 החלה "ווֹריוֹר" בסדרת תיקונים, במהלכה פורקו תותחי הארמסטרונג שהתגלו כבלתי מוצלחים, והחימוש שלה שודרג לתותחים מחורקי-קדח ונטעני-לוע החדישים ביותר.
היא הוחזרה לשירות מבצעי ב-1867 בפיקודו של קפטן ג'ון קורבט, ואמורה הייתה להחליף את אחותה "בְּלֶק פְּרִינְס" כאוניית משמר בקווינסטאון שבאירלנד.
במקום זאת נשלחו שתי האוניות להשתתף במִסְקַר הַצִּי שנערך ב-17 ביולי לרגל ביקורם של ח'דיו מצרים והסולטאן העות'מאני בבריטניה.
אחרי מסקר הצי, ב-24 ביולי, הוצאה האונייה משירות פעיל, ולמחרת הוחזרה אליו בפיקודו של קפטן הנרי בויז (Boys).
לאחר הכנות בספיטהד הפליגה האונייה ב-24 בספטמבר והצטרפה לצי התעלה.
בסוף אותה שנה הוצבה במפרץ אוסבורן כדי לשמור על המלכה ויקטוריה שעשתה בבית אוסבורן מפני התקפה אפשרית של מורדים לאומנים איריים .
בעודה באוסבורן ערכה המלכה ויקטוריה ביקור לא רשמי באונייה.
"ווֹרִיוֹר" הייתה חלק מהשייטת שליוותה את היכטה המלכותית "ויקטוריה ואלברט" לדבלין באפריל 1868 לביקור רשמי של נסיך ויילס, המלך לעתיד אדוארד השביעי.
באוגוסט, במהלך הפלגת סיור אל סקוטלנד, התנגשה "ווֹריוֹר" באה"מ "רויאל אוק", איבדה את גליף החרטום ואת מוט החרטום שלה ומחצה את סירת הקאטר של "רויאל אוק".
בויז עמד למשפט בבית דין צבאי וזוכה מכל אשמה.
מ-4 עד 28 ביולי 1868 גררו "ווֹריוֹר", "בְּלֶק פְּרִינְס" ופריגטת המשוטות העשויה עץ "טֶרִיבְּל" מבדוק צף שנבנה במיוחד עבור אוניות מחופות-שריון ממדיירה אל ברמודה בעברו השני של האוקיינוס האטלנטי, מרחק 2,700 מיילים ימיים.
עם שובה לאנגליה, בסוף אוגוסט 1869, הוחלף בויז על ידי קפטן פרדריק סטירלינג (Stirling).
לאחר ניקוי גוף האונייה מ"זקן" והתקנת גליף חרטום חדש במקום זה שאבד בהתנגשות, הצטרפה שוב "ווֹריוֹר" לצי התעלה האנגלית.
ב-2 במרץ 1870 קיבל קפטן הנרי גלין (Glyn) את הפיקוד על האונייה.
ב-17 בספטמבר, בשובה מסיור משותף עם צי הים התיכון, הייתה "ווֹריוֹר" עדה לטביעת אה"מ "קפטן" בסערה עזה.
אחר כך יצאה להפלגות סיור נוספות, ובהן אל מדיירה ואל גיברלטר.
"ווֹריוֹר" כמעט והתנגשה באה"מ "אז'נקור" כאשר זו שטה אחריה ביציאה מגיברלטר; ו"אז'ינקור" עלתה על החוף ב-Pearl Rock וניזוקה.
ההתפתחות המהירה במבנה אוניית המלחמה המודרנית, ש"ווֹריוֹר" תרמה לה במידה מסוימת, פירושה היה שהיא עצמה הפכה למיושנת עשר שנים בלבד לאחר השקתה.
ב-1873 הכניס הצי המלכותי לשירות את אה"מ "דווסטיישן" , אוניית המלחמה הגדולה הראשונה שלו המונעת רק על ידי מדחף, ללא מפרשים כלל.
צורת מבנה זו איפשרה להציב את התותחים הראשיים על הסיפון העליון, בעמדה גבוהה יותר, במקום לאורך הדפנות על סיפון התותחים הראשי כפי שהיה נהוג עד אז.
באותה שנה החלו לשפץ את "ווֹריוֹר", שיפוץ שנמשך עד 1875; הותקנו בה כנן קיטור (steam capstan) ומוט חרטום קצר יותר ודודי הקיטור הוחלפו.
באפריל 1875 הוחזרה האונייה לשירות פעיל והוצבה בשייטת המילואים הראשונה, שם שרתה כאוניית משמר בנמל פורטלנד.
מכאן יצאה מדי קיץ להפלגות סיור לנמלים שונים.
כשפרצה המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1877–1878, התעורר חשש שהרוסים המנצחים יתקפו את קונסטנטינופול ובריטניה תיאלץ להתערב; "ווֹריוֹר" הועמדה במצב הכן אך התחזיות התבדו, ובמקום זאת ערכה הפלגת סיור למפרץ בנטרי באירלנד.
באפריל 1881 נשלחה לפירת' אוף קלייד , שם שרתה כאוניית משמר עד 31 במאי 1883. בבדיקה באותו חודש התגלה כי שני תרניה רקובים ואין בנמצא תרנים להחלפה, והאונייה הוצאה משירות פעיל ותרניה פורקו.
ב-1887 סווגה "ווֹריוֹר" מחדש כ"אוניית-קרב מדחפית, סוג שלוש, משוריינת", ובמאי 1892 סווגה פעם נוספת כסיירת משוריינת סוג אחד, אף שלא נעשו בה שינויים כלשהם.