tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנו הצעיר רועי חבר נבחרת ישראל בטריאתלון.
יורם פלס היה כלכלן, פרופסור בבית הספר למינהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים, וממיסדי החוג לחשבונאות.
יורם פלס נולד בישראל (1934) ליצחק שרגא ורחל, במשפחה עם שלושה ילדים.
אחותו ורדה נשואה לסופר ובמאי הקולנוע יוסי אבישר.
פלס למד תואר ראשון ותואר שני בכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית.
את הדוקטורט עשה באוניברסיטת שיקגו.
הוא הצטרף לבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית.
ב-1993 מונה למרצה בכיר והוא קודם לדרגת פרופסור מן המניין ב-1992. פלס פרש מהאוניברסיטה כפרופסור אמריטוס.
במהלך השנים מילא מספר תפקידים באוניברסיטה.
הוא כיהן כראש בית הספר למינהל עסקים החל מ-1989 ועד 1982, והיה מהמיסדים של החוג לחשבונאות.
פלס היה נשוי עד למותו לורה (שנפטרה ב-2021).
במשך רוב תקופת חייהם המשותפת התגוררו בירושלים.
לבני הזוג נולדו שני בנים ושתי בנות.
פלס נפטר לאחר התמודדות עם מחלה ב-5 בפברואר 2018. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול.
יורם לנסקרונר (נולד ב-1944) הוא כלכלן ישראלי מומחה במימון, פרופסור אמריטוס בבית הספר למינהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתיכון למד בבית הספר הריאלי אותו סיים ב-1962 (מחזור מ"ג).
הוא למד באוניברסיטה העברית לתואר ראשון בכלכלה בין השנים 1965–1969, ולתואר שני במנהל עסקים בין השנים 1969–1970. הוא בעל תואר דוקטור במימון מאוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית אותו קיבל ב-1975.
הוא הצטרף לבית הספר למינהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1976 תחילה כמרצה, ב-1980 קודם למרצה בכיר, ב-1988 לפרופסור חבר וב-1997 לפרופסור מן המניין.
ב-1999 הוא נבחר להיות מופקד על קתדרה אלברטסון-וולטוך.
לאחר למעלה מ-30 שנות עבודה פרש כפרופסור אמריטוס.
מחקריו מתמקדים במדיניות מוניטרית, יציבות פיננסית, ניהול סיכונים במערכת הבנקאות וניהול בנקאי, תגמול מנהלים ותמחור של נכסים פיננסיים.
באוניברסיטה העברית כיהן לצד עבודתו האקדמית גם בתפקידים נוספים, בין היתר חבר דירקטוריון וחבר בוועדת ההשקעות של קופת הגמל של עובדי האוניברסיטה.
הוא היה פרופסור אורח באוניברסיטאות שונות, בכלל זה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת ניו יורק.
במקביל לעבודתו באוניברסיטה, היה יועץ בפיקוח על הבנקים בבנק ישראל החל מ-1985. בין השנים 1993–1996 היה חבר דירקטוריון בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
היה חבר דירקטוריון ויו"ר ועדת ההשקעות של קרנות נאמנות.
בשנת 2013 התמודד על תפקיד דירקטור בבנק לאומי, אך לא נבחר.
כמו כן היה חבר בוועדה של הרשות ניירות ערך שהוקמה ב-1998 בראשותו של דוד ברודט לבחינת הקלות ברישום כפול של חברות.
יורם לצטר (ז' באב ה'תשי"ב, 29 ביולי 1952 – י"א בתשרי ה'תשל"ד, 7 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור העוז לאחר נפילתו במלחמת יום הכיפורים.
לצטר נולד בחולון לעליזה וליצחק.
תחילה למד בבית הספר היסודי חנקין בעיר ואחר כך בבית הספר התיכון חדש.
באוקטובר 1970 גויס לצה"ל והוצב בחיל השריון.
לצטר היה חניך בגדנ"ע ובתום הטירונות השתלם בקורס מ"כים ואחר כך בקורס קציני חי"ר.
במלחמת יום הכיפורים לחם לצטר בחזית המצרית.
הוא נהרג ביומה השני של המלחמה, 7 באוקטובר 1973, בגיל 21. לאחר נפילתו עוטר בעיטור העוז:
לצטר נקבר בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
ביער המגינים נבנתה אנדרטה לזכרו.
יורם רונן (22 במאי 1933 – 27 במאי 1997) היה עיתונאי, שדרן רדיו ומגיש טלוויזיה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 עשה את שירותו בגלי צה"ל, שם הגיש תוכניות מוזיקה.
עם שחרורו מהצבא, הצטרף לקול ישראל, שם עסק תחילה בהכנת תסכיתים באולפן לילדים של קול ישראל בירושלים, ביחד עם נעמי דליות, רבקה מיכאלי וכרמלה דואק.
בשנת 1957 ערך עם דרורה בן אב"י את מצעד הפזמונים "ראשון ראשון חביב".
בין השנים 1960–1964 ערך את יומן החדשות ב"קול ישראל", וביחד עם ירמיהו יובל, ייסד את תוכנית "יומן השבוע" והגיש את היומן במשך שנים רבות.
באמצע שנות ה-60 נשלח לקורס שדרני ומפיקי טלוויזיה בגלאזגו שבסקוטלנד, שם הוכשר לתפקידו כחבר צוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית.
עם הקמת הטלוויזיה הישראלית, נבחר להיות הקריין של השידור הראשון של הערוץ הראשון, והעביר שידור חי של מצעד צה"ל ביום העצמאות 1968. ב-1970 מונה למנהל מחלקת החדשות.
לאחר מכן, הגיש במשך שנים רבות מהדורות חדשות ותוכניות אקטואליה בטלוויזיה, שימש כתב מדיני וככתב פרלמנטרי, וניהל את תוכנית הראיונות "מוקד", תוך שהוא ממשיך להגיש את מהדורת "בחצי היום" בקול ישראל.
בשנות ה-80 שימש ככתב הרדיו והטלוויזיה בארצות הברית.
עמיתו ברשות השידור, צבי גיל, כתב עליו שהוא היה יכול להתחיל שידור בלא כל הכנה: "יכולת ללא התרעה מוקדמת לשלוח אותו לקמצ'אטקה מצויד באיגלו, פארקה (מה שקרוי אצלנו "דובון") ומיקרופון והוא יגיע ומיד ישדר".
על שמו רחוב בשכונת גבעת משואה בירושלים.
רעייתו, רחל רונן לבית שמואלי (אותה הכיר בשירותם המשותף בגלי צה"ל), שימשה גם היא שדרנית רדיו בשנות החמישים והשישים, והייתה לאחר מכן מנהלת המחלקה לשידורים לעולים בקול ישראל.
נולדו להם בן ובת - רות רונן, שופטת בבית המשפט העליון.
המשפחה התגוררה בשכונת קריית שמואל בירושלים.
דנה צימרמן, "מת העיתונאי יורם רונן", הארץ, 28. במאי 1997
יורק היא עיר מוקפת חומה במחוז צפון יורקשייר שבצפון אנגליה, שבנויה בהצטלבות נהרות האוז והפוס.
בעיר אתרי תיירות רבים, כשהידוע שבהם הוא קתדרלת יורק, שנבנתה בסגנון גותי אנגלי והיא אחת הקתדרלות הגדולות בחבר העמים הבריטי.
על שמו של דוכס יורק נקראת העיר והמדינה ניו יורק שבארצות הברית.
שמה של העיר "יורק" (מנורדית עתיקה: Jórvík, נגזר משמה הלטיני של העיר "Eboracum", "Eburacum" או "Eburaci".
במאה ה-7 נשמע שם זה של השפעות שונות כמו "Eoforwic", ועם הכיבוש הדני במאה ה-9 התקבע השם "Jórvík".
תחת הכיבוש הנורמני של אנגליה נהגה השם בצרפתית עתיקה ובנורמנית: "Everwic".
במאות שלאחר הכיבוש נעשה יותר ויותר שימוש בשמות קרובים לשם יורק עד להתקבעותו של שם זה (שמוזכר לראשונה כבר במאה ה-13).
השם הרומי-לטיני המקורי ניכר עדיין בשמות מקומות וחברות מקומיות, וכך גם הארכיבישוף מיורק משתמש בשם "Ebor" כשם משפחה בחתימתו.
שמה של העיר כפי שהוא מופיע בכתבי בעלי התוספות אף הוא כשמה הלטיני: "אברווך".
בין השנים 71 ל-74 לספירה, בתקופתו של הנציב קריאליס בבריטניה, התיישב לגיון רומאי בחוף המזרחי של בריטניה הגדולה ובנה את אבורקום - יורק של היום.
אבורקום נבנתה מחדש מספר פעמים, הקיסר ספטימיוס סוורוס ביצר אותה בשנת 197 ואף מת בה בשנת 211. אבורקום נהרסה חלקית בידי אלקטוס, ושוקמה בידי קונסטנטיוס כלורוס שמת בה ב-306. אבורקום הייתה מקום מושב נציב בריטניה התחתונה באימפריה הרומית, והיישוב האזרחי בה קיבל תקפות של קולוניה לפני שנת 237 לספירה.
המאה החמישית לספירה התאפיינה בדעיכתה של יורק, והתיישבו בה שבטי האנגלים (Ængle) הגרמאניים.
העיר השתקמה רק במאה השביעית לספירה ביוזמתו של המלך אדווין מנורת'מבריה, שאף קבע בה את מושבו.
בשנת 627 הוטבל אדווין לנצרות, וכתוצאה מכך יזם את בנייתה של הכנסייה הראשונה בעיר, משימה שהושלמה בימי בנו אוסוולד.
בשנת 866 נכבשה העיר בידי צבא הפגאנים הוויקינגי הגדול בראשות הלפדן רגנארסון ואיוור "חסר העצמות", שעל פי המסורת הוויקינגית היו בניו של הלוחם האגדי-למחצה רגנאר לוד'ברוק.
לאחר הכיבוש, שינו הוויקינגים את שמה ליורוויק (Jórvík) והיא נשארה מרכז סחר עצמאי ויקינגי עד שנכבשה בידי אדרד מלך אנגליה המאוחדת ב-954.
בשנת 1068 הוקמה בעיר מצודת עץ על ידי ויליאם הכובש.
במקור, המלך הקים אותה על מנת לדכא מרד שפרץ בעיר לאחר הכיבוש הנורמני.
לאחר מרד נוסף, הקים ויליאם מצודה נוספת בעיר.
העיר יורק התפרסמה בהיסטוריה היהודית כאשר המון מוסת, שככל הנראה קיבל היתר מריצ'רד לב הארי, מלך אנגליה, התנפל על יהודי העיר בכוונה לבצע בהם שפטים.
היהודים נמלטו והתבצרו במגדל קליפורד בעיר.
כשהגיעו הפורעים למקום העמידו בפניהם את הברירה של התנצרות או מוות, והלכודים העדיפו לא ליפול לידי המרצחים ושחטו אלה את אלה.
בעקבות הפוגרום קיבלו על עצמם יהודי אנגליה שלא ללון בעיר, ומנהג זה מוזכר אף בספרי הלכה שונים, למשל בשאלה שנשאל הרב יצחק זילברשטיין:
ברבות השנים חזרו יהודים להתגורר ביורק ובעיר פועלת קהילה יהודית קטנה
קבוצת הכדורגל הבכירה בעיר היא יורק סיטי המשחקת בליגות הנמוכות, הקבוצה מארחת באצטדיון בשם בות'האם קרסנט.
ליורק ברית ערים תאומות עם הערים:
יורם קַנְיוּק (2 במאי 1930 – 8 ביוני 2013) היה סופר, צייר, עיתונאי, תסריטאי ופובליציסט ישראלי.
קניוק נולד, גדל והתחנך בתל אביב בימים שלפני קום המדינה.
משפחתו התגוררה בקריית מאיר ולאחר מכן ברחוב בן יהודה.
אביו, משה קניוק, יליד טרנופול שבגליציה, עלה לארץ מברלין והיה למזכירו האישי של מאיר דיזנגוף ומנהלו האדמיניסטרטיבי הראשון של מוזיאון תל אביב לאמנות בשנים 1932–1948 ו-1950–1962. למד בבית הספר היסודי לדוגמה ולאחר מכן בתיכון חדש.
היה חבר בתנועת הנוער המחנות העולים.
בנובמבר 1947, בגיל 17 וחצי, פרש מלימודיו בתיכון, הצטרף לשורות הפלמ"ח והתאמן עם הפלוגה הימית (הפלי"ם) בקיסריה.
במלחמת העצמאות השתתף במספר קרבות.
בקרב נבי סמואל השתתף כחייל בפלוגה ד' של הגדוד הרביעי – "הפורצים" של חטיבת הראל, בפיקודו של יוסף טבנקין, לא בהתקפה על הכפר עצמו אלא בכוח של משוריינים שנשלח כתגבורת.
באזור גבעת הרדאר נפגעו המשוריינים והתהפכו בשולי הדרך והלוחמים נפצעו, מפקד פלוגה ד', מיכה פרי עזב את המקום במטרה להזעיק עזרה, אך קניוק וחבריו חשו שהוא מילט את עצמו והפקיר אותם.
הוא תיאר אירוע זה בסיפורו "עיטים" ובספרו "תש"ח".
שבוע מאוחר יותר השתתף בקרב על מנזר סן סימון ונפצע תוך כדי לחימה בהר ציון.
לאחר שהחלים מפציעתו השתתף בהפלגה של אוניית המעפילים לשעבר פאן יורק, שהשיטה ניצולי שואה מאירופה לישראל.
בעידודו של מרדכי ארדון המשיך לימודיו במשך כשנה בפריז.
לאחר מכן היה ימאי על אונייה בה הפליג לקנדה ואחר כך לניו יורק.
הוא שהה כעשר שנים בארצות הברית, שם עסק באמנות ובעבודות מזדמנות.
היו לו הרפתקאות רבות – השתתף בחיפושי זהב במקסיקו, חיפש יהלומים בגואטמלה וביקר בבתי הקזינו של לאס וגאס.
פקד את הבוהמה הניו יורקית בחברתם של צ'ארלי פארקר, מרלון ברנדו, ג'יימס דין, בילי הולידיי ואחרים.
היה לו קשר רומנטי במשך מספר שנים עם הרקדנית לי בקר.
בשנת 1958 הכיר את מירנדה, בת למשפחה אריסטוקרטית אמריקאית-נוצרית, ושב עמה לישראל.
לזוג נולדו שתי בנות, אחת מהן היא נעמי והשנייה איה, פרסמה את הרומן הראשון שלה בשם "ממלכת האי רצון" בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2017. בשנת 1968 הכיר את יונה וולך וגם איתה קיים קשר רומנטי.
ב-1980, לאחר שהתגורר כעשור בשכונת מורשה ברמת השרון, חזר לגור בתל אביב.
ב-1969 השתתף בכתיבת התסריט לסרט "לפני מחר" של הבמאית אלידע גרא.
ב-1981 הוצב במקום ה-15 ברשימת רצ בבחירות לכנסת העשירית.
ב-1996 הוצב במקום ה-115 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת הארבע עשרה.
בחודש מאי 2011 ביקש קניוק לשנות את סעיף הדת ברישום שלו במנהל האוכלוסין מ"יהודי" ל"חסר דת", לאחר שנכדו נרשם ככזה, וב-27 בספטמבר של אותה השנה קבע בית המשפט (סגן הנשיא, השופט גדעון גינת מבית המשפט המחוזי בתל אביב) שיש לקבל את בקשתו.
ב-8 ביוני 2013 נפטר קניוק בבית החולים איכילוב מסרטן.
בשנת 2021 נקרא רחוב על שמו בתל אביב.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון במקום בו עמד הבית בו התגורר ברחוב ביל"ו 13.
על אף שמבחינת גילו שייך קניוק לדור הפלמ"ח, הרי שמבחינה ספרותית נהוג לזהותו עם ספרות דור המדינה שראשיתה בשנות ה-60 של המאה ה-20, השנים שבהן החלה יצירתו לפרוח.
ספריו על-פי רוב כתובים בטכניקה של זרם התודעה.
לעיתים קרובות כתיבתו נעה בין הממשי להזוי, בין המיתוס לבין החוויה.
לצד זאת, ניתן לזהות בכתיבתו ערבוב מתמיד בין רומנים בדיוניים ובין כתיבה ביוגרפית ואוטוביוגרפית.
בראשית דרכו הספרותית פרסם קניוק סיפורים קצרים, וב-1963 הוציא את ספרו הראשון בעברית, קובץ הסיפורים "היורד למעלה" (ספר זה פורסם עוד קודם לכן באנגלית).
"חימו מלך ירושלים" (1965), סיפור אהבה בלתי אפשרי בין אחות רחמנייה וגבר פצוע אנושות, על רקע ימי המצור על ירושלים בעת מלחמת העצמאות.
הספר עובד לסרט ב-1986 בבימויו של עמוס גוטמן ובכיכובם של אלונה קמחי ודב נבון.
"אדם בן כלב" (1968), שבו תיאר דמויות של ניצולי השואה בבית חולים לחולי נפש.
בשנת 2009 עובד הספר לסרט, בבימויו של פול שרדר.
"סוסעץ" (1974), רומן שבו הוא משחזר את תל אביב של שנות ילדותו.
הספר עובד לסרט ב-1978 בכיכובו של שמוליק קראוס ובבימויו של יקי יושע.
באפוס "היהודי האחרון" (1982) מיזג קניוק את נושא השואה עם מיתוס ההתיישבות היהודית ומוטיבים ממלחמות ישראל.
פרקים מתוך הספר עובדו לסרט בשם "העיט", גם הוא בבימויו של יקי יושע.
בשנת 2004 יצא לאור ספרו "הברלינאי האחרון".
בספר, קניוק כינס את רשמי מסעותיו הרבים בגרמניה.
בשנת 2010 יצא לאור ספרו "תש"ח", העוסק בחוויותיו כחייל הפלמ"ח במלחמת העצמאות; הספר זיכה את קניוק בפרס ספיר ועובד למחזה שמועלה בתיאטרון חיפה החל מאביב 2011, בבימוי ובעיבוד של נויה לנצט.
את כתיבתו של קניוק ניתן לחלק לשלוש סוגות עיקריות: רומנים בדיוניים ארוכים, נובלות וסיפורים קצרים, וכתיבה ביוגרפית ואוטוביוגרפית.
עם זאת, אין החלוקה ברורה, בעיקר בגלל סגנון כתיבתו של קניוק ששובר בהתמדה את ההבחנה בין דמיון ומציאות.
בנוסף, עסק גם בתרגום ותרגם למשל את המחזמר המלך ואני, ביחד עם נעמי שמר, שעלה בישראל בהפקת גיורא גודיק בשנת 1966.
ספריו של קניוק, שזכו בפרסי ספרות רבים, תורגמו לעשרים שפות.
קניוק עסק גם בכתיבת מאמרים פובליציסטיים ופרסם בעיתונים שונים, ביניהם: הארץ, דבר, עיתון תל אביב, ידיעות אחרונות ומעריב.
ארכיונו האישי של יורם קניוק מופקד במכון גנזים.
פרס נשיא המדינה לספרות, 1998
פרס ניומן לספרות עברית, 2006
יקיר העיר תל אביב, 2008
פרס קוגל על מפעל חיים מעיריית חולון, 2008
תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב
קצין מסדר האמנויות והספרות של צרפת, 2012
"עפר ותשוקה" (קובץ רשימות עיתונאיות בעלות צביון סיפורי) – ספרית פועלים, 1975
"הסיפור על דודה שלומציון הגדולה" (רומן) – הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1976
"לילה על החוף עם טרנזיסטור" – הקיבוץ המאוחד, 1979
"היהודי האחרון" (רומן) – ספרית פועלים, 1982. ידיעות ספרים, 2009
"כמו סיפורים" (קובץ סיפורים) – כנרת, 1983
"ערבי טוב" (רומן, נתפרסם תחת שם העט יוסף שרארה) – כנרת, 1983. ידיעות ספרים, 2010
"ארבעה סיפורים ושיר" – הקיבוץ המאוחד, 1985
"סיפורי סוף שבוע" (קובץ סיפורים) – ספרית מעריב, 1986
"פוסט-מורטם" (רומן) – הקיבוץ המאוחד/ידיעות אחרונות/ספרי חמד, 1992
"טייגרהיל" (רומן) – הקיבוץ המאוחד/סימן קריאה, 1995
"עוד סיפור אהבה" – הקיבוץ המאוחד/ידיעות אחרונות, 1996
"נבלות – הסיפור האמיתי" – הוצאת תג, 1997
"אקסודוס: אודיסיאה של מפקד" (רומן תיעודי-היסטורי) – הקיבוץ המאוחד/דניאלה דינור, 1999
"המלכה ואני" (רומן) – הקיבוץ המאוחד/ספרית פועלים, 2001
"חיים על נייר זכוכית" (רומן) – הוצאת משכל (ידיעות ספרים), 2003
"הברלינאי האחרון" – ידיעות אחרונות, 2004
"הנעדרת מנחל צין" – ידיעות אחרונות, 2005
"עיטים ונבלות" – ידיעות אחרונות, 2006
"על החיים ועל המוות" – ידיעות אחרונות, 2007
"קסם על ים כנרת" – ידיעות ספרים, 2008 (במקור ראה אור בשנת 1994 תחת שם העט רויטל בק)
"האיש והאקסודוס" – דניאלה די-נור מוציאים לאור, 2011; הוצאה מחודשת: הוצאת ידיעות ספרים, 2013
"בא בימים" – הוצאת ידיעות ספרים, 2013
"פייר" – (מאיירת: קרן לי ונדריגר), הוצאת ידיעות ספרים, 2013
"מלאכים" – הוצאת ידיעות ספרים, 2014
"סבון: רומן בשני חלקים" (ערכה והביאה לדפוס: עדיה מנדלסון-מעוז), ראשון לציון, ידיעות אחרונות – ספרי חמד, 2018.
הרומן "סבון" התגלה בעזבונו של קניוק ופורסם לאחר מותו.
באחרית דבר מאת העורכת מוסבר תהליך העריכה.
"הבית בו מתים הג'וקים בשיבה טובה" (ילדים) – ספרית פועלים, 1976 (זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער); משכל, 2005
"איוב, חלוק-נחל והפיל" (ילדים) – הקיבוץ המאוחד, 1993
אוקאקורה קאקוזו, ספר התה (תרגום: יורם קניוק), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1996.
יורם שקולניק (נולד ב-1969) הוא ישראלי שרצח מחבל פלסטיני כפות בשנת 1993.
שקולניק היה תושב מעלה חבר שבהר חברון, נשוי ואב לילדה אחת, שעבד כנהג הסעות תלמידים.
ב-23 במרץ 1993 שוטט מוסא אבו סבח, תושב העיר יטא, בקרבת ההתנחלות סוסיא.
שני תושבים תפסו אותו והעלו אותו על רכב הביטחון.
במהלך הנסיעה דקר אבו סבח את אחד מהם בכתפו.
השניים התגברו עליו ונטלו ממנו סכין.
יותר מאוחר נלקח ממנו רימון רסס.
שקולניק, ששמע על האירוע במכשיר הקשר שברכבו, מיהר להגיע לזירה.
כשהגיע היה אבו סבח הכפות שכוב על הארץ, פניו כלפי מטה, בגדיו קרועים וסביבו מספר אנשים.
שקולניק ירה צרור באבו סבח שמת במקום.
לאחר החיסול אמר לסובבים "צריך להרוג אותם, וזאת מלחמה", "ברוך שפטרנו", "הוא צריך לשמש דוגמה לערבים שיראו".
בחקירתו במשטרה אמר כי רצה להעיר את העם.
במשפט טען שקולניק שהוא חשב שבידי המחבל היה רימון יד ועל כן ירה בו, אולם טענתו לא נתקבלה והוא הורשע ברצח ונידון למאסר עולם בשנת 1994. ערעורו נדחה במרץ 1997.
בערב ראש השנה 1997, נקצב עונשו ל-15 שנה על ידי נשיא מדינת ישראל עזר ויצמן, כמעין איזון לשחרור מחבלים.
בפברואר 1999 נקצב עונשו שוב ל-11 שנים ו-3 חודשים.
במרץ 2000 אישרה ועדת השחרורים לשקולניק שחרור מוקדם, אך שחרורו בוטל על ידי בג"ץ בנימוק שהוועדה לא שקלה נכון את המסוכנות של שקולניק.
בסוף אותה שנה שוב אישרה ועדת השחרורים שחרור מוקדם.
שוב הוגשה עתירה לבג"ץ, אך הפעם אושר השחרור ברוב של ארבעה שופטים מול שלושה.
בדיון בבג"ץ אמר שקולניק "אני מסכים עם החומרה היתרה שיש בירי לעבר אדם כפות, ואני מתמיה את עצמי איך יכולתי לעשות דבר כזה, איך יכולתי להרוג אדם כפות".
ב-18 בפברואר 2001 שוחרר שקולניק בתנאים מגבילים האוסרים עליו לגור בשטחי יהודה, שומרון ועזה עד תום תקופת המאסר שנקצבה לו.
לאחר שנה צומצמו התנאים המגבילים.
משפחתו של אבו סבחה הגישה תביעת פיצויים נגד המדינה על כך שהתרשלה בכך שמסרה לידי שקולניק נשק.
התביעה נדחתה, מכיוון שלא הוכח שהייתה רשלנות במתן הנשק, ובנוסף היה ספק אם אי מתן הנשק היה מונע את הרצח, שכן לשקולניק היה אקדח ברישיון.
ב-16 באוגוסט 2005 עבר עם משפחתו להתגורר בהתנחלות גן אור בגוש קטיף, כמחאה נגד תוכנית ההתנתקות.
כל תושבי ההתנחלות פונו כעבור יומיים.
שקולניק עבר לירושלים ועבד בשיפוצים.
לאחר שנים אמר שקולניק: "אני חושב על המעשה שלי מה שיהודי ממוצע חושב עליו.
התקשורת לא מקבלת את השכל הישר של העם ולא מבינה מה קורה מסביב, אבל לכי תשאלי ברחוב מה צריך לעשות יהודי שחושב שערבי ירצח אנשים, ומה שהם יענו לך זה מה שאני חושב.
תגובות ציבוריות למעשהו ולגזר דינו
היו שראו בשקולניק דוגמה של הפעלת טרור יהודי כלפי פלסטינים.
מאידך, חבר הכנסת יוסף בא גד אמר: "כבוד ראש הממשלה, איפה הנוער הישראלי, כשאתה עוצר היום את יורם שקולניק, במקום להכריז עליו כגיבור לאומי, שהציל תלמידי בית-ספר מפגיעה על ידי סכין ורימון?".
היו שראו בהרשעתו ברצח ובעונש הכבד של מאסר עולם שהושת עליו עוול, בפרט בהשוואה לאנשי השב"כ אשר זכו לחנינה בפרשת קו 300 ולאחרים שרצחו מתוך סערת נפשות וקיבלו עונש קל בהרבה.
הרב מרדכי אליהו, הרב הראשי לישראל והראשון לציון לשעבר, קיבל את שקולניק בחום ואמר לו שנאסר על לא עוול בכפו.
גם מניעת שחרורו המוקדם, לאחר ניכוי שליש ממאסרו, עוררה זעם בקרב גורמים בימין.
מיכאל קליינר, למשל, טען שנימוקם של שופטי בג"ץ ששקולניק מסוכן לציבור, מצחיק אפילו אנשי שמאל.
מניעת השחרור נתפסה כניסיון של השופטים לעקוף את קיצוב העונש שנעשה על ידי נשיא המדינה.
יורמה פאנולה (Jorma Panula; נולד ב-10 באוגוסט 1930) הוא מנצח, מלחין ומורה לניצוח פיני.
פאנולה היה המנהל האמנותי והמנצח הראשי של הפילהרמונית של טורקו משנת 1963 עד 1965, של הפילהרמונית של הלסינקי מ-1965 עד 1972 ושל תזמורת ארתוס מ-1970 עד 1973. הוא מנצח אורח תדיר באופרה הלאומית של פינלנד.
יורמה פאנולה כיהן כפרופסור לניצוח באקדמיה ע"ש יאן סיבליוס בהלסינקי משנת 1973 עד 1994 ובקולג' המלכותי למוזיקה בסטוקהולם ובאקדמיה הדנית למוזיקה בקופנהגן.
ב-1997 זכה בפרס רולף שוק לאמנויות המוזיקה.
השפעתו של פאנולה באמצעות ההוראה על עולם הניצוח הייתה עצומה.
השראתו הייתה "היד הנעלמה" מאחורי רצף המנצחים המעולים שמוצאם בפינלנד.
עם תלמידיו נמנים אסה-פקה סאלונן (כיום בלוס אנג'לס), מיקו פרנק (עכשיו בבלגיה ובאופרה הלאומית של פינלנד), סאקארי אוראמו (שהחליף את סיימון ראטל בברמינגהאם, אנגליה), יוקה-פקה סאראסטה ואוסמו ונסקה (כיום במינסוטה).
עם תלמידיו בסטוקהולם נמנה גם המנצח הישראלי אריאל צוקרמן.
פאנולה למד מוזיקה כנסייתית וניצוח באקדמיה ע"ש סיבליוס.
מוריו היו לאו פונטק, דן דיקסון, אלברט וולף ופרנקו פרארה.
מלבד הניצוח, חיבר מוזיקה שונה ומגוונת.
האופרות שלו Jaako Ilkka ואופרת "הנהר" קבעו סוגה, שהוכתרה בשם "אופרת הגשמה" ("performance opera") בשל מיזוג של מוזיקה, אמנות חזותית ואמנות היום-יום.
שאר יצירותיו של פאנולה כוללות מחזות מוזיקליים, מוזיקה כנסייתית, קונצ'רטו לכינור, קפריצ'יו ג'אז וקטעים רבים מספור של מוזיקה ווקאלית.
כיום הוא מנצח אורח ופרופסור לקורסי ניצוח בכל רחבי העולם, כולל פריז, לונדון, אמסטרדם, מוסקבה, ניו יורק, טנגלווד, אספן, אוטווה, חיפה וסידני.
יורם רותם (ולורט) (נולד ב-30 בספטמבר 1961) הוא עורך מוזיקלי ושדרן רדיו ישראלי.
משמש כעורך המוזיקה הראשי של תחנת הרדיו גלי צה"ל.
רותם נולד בקיבוץ דגניה א'.
הוצב בגלי צה"ל במסגרת שירותו הצבאי ב-1980. שירת בתחנה כעורך מוזיקלי, ומשנת 1999 מנהל את מחלקת המוזיקה של התחנה.
בעל תואר ראשון של אוניברסיטת תל אביב בקולנוע וטלוויזיה ולימודים כלליים במדעי הרוח.
נשוי ואב לשלושה, מתגורר בראש העין.
יורם רותם מזוהה יותר מכל עם התוכנית "ארבע אחרי הצהריים" שאותה הוא עורך החל מ-1980. כמו כן הוא עורך ומגיש את התוכנית "בוא שיר עברי" וערך את התוכניות "בילוי נעים עם מולי שפירא", "עוד לא שבת" עם שלמה ארצי ו"ציפורי לילה" ותוכניות רבות נוספות.
שישה אלבומים משולשים של שירים מ"ארבע אחרי הצהריים" יצאו לאור בעריכת יורם רותם ודלית עופר.
רותם שותף בכתיבת ערכי הזמר העברי באנציקלופדיית האינטרנט המוזיקלית "MOOMA".
רותם ערך עשרות אלבומים ואוספים למיטב היוצרים בארץ שהפכו לרבי-מכר וביניהם "הרעות", "גדלנו יחד", "תחת שמי מוסקבה" ו"החיטה צומחת שוב".
הוא עורך ומנחה מופעי זמר, מרצה בתחום הזמר העברי ומשמש כיועץ מוזיקלי לתוכניות טלוויזיה.
בשנת 2020 זכה רותם בפרס מיוחד מטעם דירקטוריון אקו"ם על פועלו לקידום ושימור הזמר העברי ויוצריו.
מועדון הכדורגל יורק סיטי הוא מועדון כדורגל אנגלי מהעיר יורק שבצפון יורקשייר.
המועדון משחק בנשיונל ליג צפון, שהיא הליגה השישית בחשיבותה בכדורגל האנגלי.
המועדון הוקם ב-1922 והצטרף לפוטבול ליג ב-1929, ולאורך רוב שנות קיומו שיחק בליגות הנמוכות.
שיא ההצלחה של המועדון היה שתי עונות בליגה השנייה בשנות ה-70. בסיום עונת 2003/2004 ירד המועדון מהליגה הרביעית לליגה החמישית ובשנת 2012 עלה מהליגה החמישית לליגה הרביעית באנגליה.
בשנת 2016 ירד פעם נוספת לליגה החמישית ושנה מאוחר יותר ירד לליגה השישית.
הצלחותיו העיקריות של המועדון הן בתחרויות הגביע, ושיאן היה חצי גמר גביע ה-FA ב-1955. בעונת 1995/1996 של גביע הליגה הביס המועדון את מנצ'סטר יונייטד בתוצאה 3 - 0 במשחק שנערך באולד טראפורד; באותה עונה זכו שחקני היונייטד בדאבל.
אצטדיון הבית של המועדון הוא קיטקאט קרסנט, לאחר שקודם לכן נקרא בות'האם קרסנט.
השם השתנה בעקבות חוזה חסות עם חברת נסטלה המחזיקה במפעל גדול בעיר.
בקר נולד למקס ואנט בלודז' שבפולין במשפחה מתבוללת.
מועד לידתו המדויק אינו ידוע, כיוון שאביו הצהיר על מועד לידה מוקדם יותר (כנראה בכמה חודשים), כדי להציל את בנו מגירוש.
בזמן השואה היה בגטו לודז'.
בשנת 1944 גורש עם אמו למחנה הריכוז ראוונסבריק ומשם למחנה זקסנהאוזן, שם שוחרר בידי הצבא האדום בסוף אפריל 1945. אמו שוחררה ממחנה ריכוז, אולם נפטרה זמן קצר לאחר מכן מנזקי תת-תזונה, ממנה סבלה במהלך מאסרה.
אביו שרד את השואה במחנה קניגס ווסטרהאוזן ומצא את בנו לאחר המלחמה דרך ארגון אונרר"א.
השתקע עם אביו במזרח ברלין.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים ב-1955 שירת שנתיים בהתנדבות בצבא העם הלאומי והצטרף לתנועת הנוער הגרמני החופשי.
ב-1957 החל בלימודי פילוסופיה באוניברסיטה (למרות התנגדות אביו, שרצה שבנו ילמד רפואה) והצטרף למפלגה הקומוניסטית, אולם יצא לחופשה מלימודיו ב-1960, לפני שנזרק משם בשל גישה בלתי הולמת ללימודים.
הוא נבחר ב-1974 לוועד המנהל של איגוד הסופרים המזרח-גרמני.
בשנת 1976 חתם על מכתב מחאה נגד שלילת אזרחותו של וולף בירמן.
כתגובה נשללה חברותו במפלגה הקומוניסטית והוא הוצא מאיגוד הסופרים.
בשנת 1977 פרש מאיגוד הסופרים במחאה על גירושו של הסופר ריינר קונצה.
לאחר מכן קיבל אשרת שהייה במערב ברלין, לאחר שספריו לא הודפסו ותסריטים שהגיש לא הוסרטו.
בקר כתב מספר רומנים, שהנודע בהם הוא "יעקב השקרן", שנכתב בהתחלה כתסריט לקולנוע אך נדחה על ידי מפיקי קולנוע בטענה כי ההומור שבו הוא זילות השואה.
הרומן הפך לסרט בגרמניה (Jakob der Lügner) בשנת 1975. שנים רבות מאוחר יותר הפך הספר לסרט אמריקני (1999) בכיכובו של רובין ויליאמס.
הרומן עובד גם למחזה והועלה על בימות שונות ברחבי העולם.
בישראל הועלה המחזה לראשונה בפסטיבל עכו ב-1989, ושוב ב-2005 בתיאטרון חיפה בעיבודו של נוריאל טוביאס.
יעקב השקרן, תרגמה: רות גורן, הוצאת עם עובד, 1979
ימים ללא שינה, תרגום: צבי ארד, הוצאת זמורה ביתן, 1983
ידיד העולם כולו, תרגום: צבי ארד, הוצאת זמורה ביתן, 1986.
המתאגרף, תרגום: אברהם קדימה, ספרית פועלים, 1986
ילדי ברונשטיין, תרגום: יעקב גוטשלק, ספרית פועלים, 1989.
יורם שֶפְטֶל (נולד ב-15 בינואר 1949, י"ד בשבט ה'תש"ט) הוא עורך דין, שדרן רדיו ופובליציסט ישראלי.
שפטל נולד וגדל בתל אביב.
בן יחיד לברינדל, ילידת פולין, ולשלמה שפטל, יליד רוסיה, שניהם אנשי העלייה החמישית.
אביו היה מהנדס כימיה שעלה לארץ ישראל ב-1933, תעשיין אמיד בעל מפעל לשפתונים שייצא למדינות ערב.
לדברי שפטל, בעקבות פרוץ מלחמת העצמאות לא שילמו לו לקוחותיו הערביים את חובותיהם והוא פשט את הרגל.
אמו הייתה צאצאית של רבי נחמן מברסלב.
למד בבית הספר תל נורדאו שבשכונת תל נורדאו עד אמצע כיתה ה', נשר מלימודיו, והשלים את לימודי היסודי בבית חינוך סוציאליסטי לילדי עובדים ע"ש א.ד.
בתיכון למד בכיתה ט' בלבד, בעירוני ד', והשלים את בחינות הבגרות באופן עצמאי.
שירת בצבא ההגנה לישראל בחיל התותחנים ולאחר מכן במסגרת המילואים בעוצבת ברעם (חטיבה 300) משני צידי גבול ישראל-לבנון, והמשיך להתנדב לשירות מילואים במסגרת חטיבת כפיר בגדוד נצח יהודה עד גיל 58.
לאחר שירות החובה שהה באנגליה, שם עבד בבית מסחר יהודי במנצ'סטר.
למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1971–1974 וקיבל רישיון עריכת דין בפברואר 1976. במהלך לימודיו היה סגן יו"ר אגודת הסטודנטים בפקולטה וכן היה נציג ועד עובדי הטוטו.
כעורך דין צעיר בתחילת דרכו קנה לעצמו שפטל שם כשייצג במהלך השנים 1980–1981 את המאפיונר היהודי-אמריקאי מאיר לנסקי.
שפטל הקים, עוד בהיותו סטודנט למשפטים, ועד פעולה למניעת גירושו של לנסקי מישראל.
בעתירה שהגיש לבג"ץ, לאחר שלנסקי כבר גורש ולאחר ששפטל כבר היה לעו"ד, נדרשה המדינה לפחות לאפשר ללנסקי להיכנס למדינה כתייר, אחת לשנה, לתקופה שלא תעלה על 30 יום, ועתירתו זו התקבלה.
במרץ 1988, הורשע שפטל בארבע עבירות שונות בגין התנהגות שאינה הולמת עורך דין בבית הדין המשמעתי הארצי של לשכת עורכי הדין בישראל.
לפי פסק הדין, בשנת 1984, שפטל הגיש בקשות דחייה לבתי משפט שונים, לרבות בית המשפט העליון, בתואנות שקר שלפיהן נקרא למילואים ואף הציג צו מילואים, אולם בעת שהגיש את הבקשות לדחייה, שפטל ידע כי צו המילואים בוטל, וקבע למעשה באותו מועד חופשה ברומניה.
אב בית הדין, עו"ד אביגדור שלוש, ציין בפסק הדין כי יש במעשיו של שפטל חומרה רבה המגיעה עד לכדי עבירות פליליות של שיבוש הליכי משפט וקבלת דבר במרמה.
עוד ציין כי לשפטל 10 הרשעות קודמות.
שפטל נידון ל-9 חודשי השעיה על תנאי למשך שנתיים.
לאורך השנים ביסס שפטל את מעמדו כאחד מעורכי הדין הידועים בישראל בתחומי המשפט הפלילי והמשפט החוקתי.
הוא ייצג בין השאר נאשמים הנחשבים לעבריינים בולטים, כגון: יצחק אברג'יל, מאיר אברג'יל וגרגורי לרנר.
הוא בלט גם בתיקים אידאולוגיים.
כך, למשל, ייצג את חגי עמיר, אחיו של יגאל עמיר ושותפו לרצח ראש הממשלה יצחק רבין, את עמירם בן אוליאל שנחשד בהצתת בית משפחת דוואבשה בדומא, את החייל אלאור אזריה בערעור על הרשעתו בבית הדין הצבאי, ואת נשיא המדינה לשעבר משה קצב בבקשתו לדיון נוסף על ערעורו בגין הרשעתו באונס.
על הבקשה כתבה השופטת אסתר חיות: "בא כוחו המלומד של העותר לא הותיר אבן שלא הפכה בפסק הדין נושא העתירה לדיון נוסף והעלה לא פחות מארבע סוגיות עיקריות ולא מעט סוגיות-משנה המסתעפות מהן, אשר לדעתו מצדיקות דיון נוסף".
תיקים בולטים נוספים שאותם ייצג שפטל הם של אלי כהן שרצח את אשתו בתאילנד וביתר את גופתה, ושל איש העסקים ניסים חדד שהורשע בבית המשפט המחוזי באונס בנה בן השנה וחצי של בת זוגו, ולאחר מכן זוכה בבית המשפט העליון מחמת הספק.
בפסק דינו בתיק זה, כתב על שפטל השופט יצחק עמית: "אין לחשוד בבא כוחו המלומד של המערער כי הוא בבחינת מי שאינו יודע לשאול".
שפטל ייצג יחד עם שותפו, עו"ד דורון בקרמן, כאלפיים ניצולי שואה מברית המועצות בתביעה נגד ועדת התביעות.
תיק זה עסק ברשלנות בטיפול התביעות של אותם ניצולים, שלא קיבלו פיצויים בסך 15,000 ש"ח.
פסק הדין קבע כי הניצולים יפוצו ב-30 מיליון ש"ח, ובעקבות כך החליטה גרמניה לשלם לעוד 20 אלף ניצולים סכום בסך 15,000 ש"ח לכל ניצול.
שפטל נוהג לייצג ללא תמורה מתנחלים מיהודה ושומרון ובעבר גם מרצועת עזה, בעתירות שונות בבג"ץ ואף בבתי משפט רגילים.
כאשר ייצג את מפוני גוש קטיף הופיע בבית המשפט עם צמיד גומי כתום ועם סרט כתום קשור לחגורה שהיו מסמלי המחאה נגד תוכנית ההתנתקות.
ב-2004 נורו יריות לעבר שפטל בעת שנכנס לרכבו.
הוא לא נפגע, אך רכבו ניזוק.
בשנת 1987 שימש שפטל, תחילה יחד עם מארק אוקונור, עו"ד אמריקאי, ולאחר מכן לבדו, כסניגורו של ג'ון דמיאניוק.
דמיאניוק הועמד לדין באשמה שהוא פושע המלחמה "איוואן האיום" ממחנה ההשמדה טרבלינקה, שהיה שותף לרציחתם של מאות אלפי יהודים במהלך השואה.
טענת ההגנה הייתה שיש טעות בזיהוי וכי "איוון האיום" היה למעשה שומר אוקראיני בשם איוון מרצ'נקו.
הרכב מיוחד של בית המשפט המחוזי בירושלים הרשיע את דמיאניוק וגזר עליו עונש מוות.
הוא ערער באמצעות שפטל לבית המשפט העליון ובשנת 1993 נפסק פה אחד שזיהויו של דמיאניוק כ"איוואן האיום" מוטל בספק ועל כן הוא זכאי מחמת הספק.
שפטל כתב על השתלשלות הפרשה בישראל את הספר "פרשת דמיאניוק - עלייתו ונפילתו של משפט ראווה".
במהלך הלוויה של עו"ד דב איתן, סנגור נוסף במשפט, הותקף שפטל על ידי ניצול השואה, ישראל יחזקאלי, שהתיז עליו חומצה מלחית בריכוז גבוה, ממנה שפטל נכווה בפניו ונפגע חמורות בעינו.
בגין מעשה זה נגזרו על יחזקאלי שלוש שנות מאסר וקנס כספי.
ב-2019 שודרה בנטפליקס סדרה בשם "The Devil Next Door" בעריכת דניאל סיוון ויוסי בלוך, אשר עסקה במשפט דמיאניוק.
הפרק הראשון יצא לאור ב-4 בנובמבר 2019. שפטל התבטא נגד הסדרה וטען כי "כל כולה שקר אחד גדול ביסודה" וכי היא העלימה בזדון חומרים שנשלחו אליה מטעם ההגנה בנוגע לחפותו של דמאניוק.
שפטל הגיש תוכנית בשם "חקירה נגדית" ברדיו קול חי בין השנים 2000–2002.
שפטל הגיש בהתנדבות שתי תוכניות בתחנת הרדיו 103FM משנת 2009 עד 2020. הראשונה, שודרה בימי חמישי ונקראה "יורם שפטל" ובה פרש את משנתו ושוחח עם מאזינים על אקטואליה ומגוון נושאים.
כמו כן הקדיש פינה מיוחדת בתוכניתו לשפה העברית העוסקת בביקורת שפה, חידוד וחידוש מילים ומושגים עבריים שהוחלפו במרוצת הזמן במילים לועזיות, ובה הוא מארח את עו"ד אלי וילנר.
שמה של התוכנית היה בתחילה "שפטל עצבני", אך הנהלת רדיו 103FM שינתה את השם לבקשתו של נתן זהבי, שהנחה בתחנה תוכנית וותיקה בשם "זהבי עצבני".
התוכנית השנייה, "החיים על פי שפטל", שהיא מעין הרצאה של שפטל על נושאים שונים, שודרה באופן לא רציף בשנים 2011-2019. שפטל הודח מהתחנה במרץ 2020.
לאחר מכן הוא החל לשדר בערוץ היוטיוב "שפטל ללא כחל ושרק" עד נובמבר 2021 (עקב תקלות טכניות הפסיק לשדר שם למשך 10 חודשים).
החל מאפריל 2021 הוא משדר ברדיו "גלי ישראל".
בספטמבר 2022 חידש את תוכניתו "שפטל ללא כחל ושרק" ביוטיוב.
התוכנית משודרת גם בערוץ 7.
החל מ-2014 שימש שפטל כפאנליסט בתוכנית "הפטריוטים" בערוץ 20 ובתוכניות נוספות בערוץ.
במרץ 2018 החל שפטל לשמש פאנליסט בתוכנית "כולם ב-20" שהגיש בועז גולן בערוץ 20. כמה חודשים לאחר מכן הצטרף כפאנליסט לתוכנית "האולפן הפתוח" עם בועז גולן המשודרת מידי ערב בין 23:00-21:30, ונתן פרשנות בתוכנית לצד עו"ד ארי שמאי.
לאחר שהוקמה ממשלת בנט-לפיד הוא החל לכנות אותה "יודנראט", ועקב סירובו לחדול מכך הוא הודח מערוץ 20. ב-27 בינואר 2025 חזר להתראיין בערוץ 14 בהתחלה בתוכנית "פתחי את שי" ואחר כך בישראל הבוקר עם טל מאיר
שפטל ידוע בסגנונו החריף והבוטה ובדעותיו הימניות.
מבחינה אידאולוגית הוא משייך עצמו לציונות הרוויזיוניסטית.
הוא מרבה לבקר ולגדף את השמאל הישראלי לדורותיו בניסוחים חריפים.
הוא מתנגד לפתרון שתי מדינות לשני עמים ותומך בסיפוח שטח C ביהודה ושומרון.
באשר לרצועת עזה, שפטל סבור כי ישראל צריכה לנתק כל קשר איתה ולהעביר את מלוא האחריות עליה לידי מצרים.
בהומוסקסואליות הוא רואה "סטייה מחליאה" והתנגד לקיום מצעד הגאווה בירושלים.
בנוסף עו"ד שפטל נוהג לבקר את מערכת המשפט בישראל על אחוז ההרשעות הגבוה בה, ובמיוחד את בית המשפט העליון, שלטענתו, בייחוד מאז השופט אהרן ברק, ניכס לעצמו סמכויות לא לו.
בעניין זה כתב עבור אם תרצו, יחד עם ד"ר אלדד קולנשר, את הספרון "מדינה בשלטון בג"ץ".
בולט במיוחד יחסו הביקורתי של שפטל כלפי התקשורת בישראל אותה הוא מרבה לתקוף.
בין היתר, בולטות התבטאויותיו נגד ערוצי הטלוויזיה, העיתונים, וביחסו כלפי תחנת הרדיו גלי צה"ל, ביטויים שהובילו את מפקד גל"צ ירון דקל להגיש תלונה לרדיו ללא הפסקה ולרשות השנייה.
שפטל תומך נלהב בקפיטליזם, דבר המתבטא בדעותיו הליברליות והאנטי-סוציאליסטיות.
לטענתו, מצבה הכלכלי של ישראל רק הולך ומשתפר מאז המהפך של הליכוד.
הוא הביע, בין היתר, התנגדות חריפה למחאת האוהלים ולשביתת הרופאים.
עם זאת, הוא הביע את תמיכתו בזכותם של העובדים להתארגנות לא ממסדית כדי לשמור על זכויותיהם, להבדיל מוועדי העובדים הגדולים בחברות הממשלתיות.
שפטל נמנה עם תומכיו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו.
לטענתו, שלושת התיקים שנתניהו חשוד בהם (תיק 1000, תיק 2000 ותיק 4000) מופרכים מיסודם וכי קיימת "הפיכה שלטונית במסווה משפטי".
כמו כן, טוען שפטל כי התקשורת תוקפת את בנימין נתניהו באופן קבוע וכי היא לא אובייקטיבית.
לטענתו, הוא כתב יחד עם נתניהו את נאומו טרם פתיחת משפטו, ואף היה במשא ומתן לייצגו במשפט.
מספר פעמים הגדיר שפטל את עצמו כאתאיסט אך למעשה הוא אגנוסטיקן, המטיל ספק בקיומו של אלוהים (כתוצאה מהשואה).לעומת זאת, בשנת 2021, בזמן ממשלת השינוי של נפתלי בנט, פנה יורם באמצע השידור בבקשה למאזינים שיתפללו בכוונה טהורה לאלוהים שיעביר ממשלת זדון מן הארץ.
הוא מרבה להשתמש ברטוריקה יהודית דתית ולקיים מנהגים יהודיים.
לטענתו, אצל היהודים לא הייתה מעולם הפרדה בין דת ללאום, ולכן היהדות היא חלק בלתי נפרד מהזהות הלאומית היהודית.
מסיבה זו הוא גם מתנגד להפרדת הדת מהמדינה בישראל.
את היהדות הרפורמית הוא כינה "קבוצה יהודית אנטישמית".
בנוסף הוא תומך בהקמת בית המקדש על הר הבית, תוך הריסת כיפת הסלע.
לדבריו התנגדותו לשמאל אינה רק פוליטית אלא גם תרבותית-לאומית.
הוא מאשים את השמאל החילוני בכך שניסה ליצור זהות יהודית "חלולה", מנותקת ממקורות היהדות.
הוא נוהג להתפלל בבית כנסת מדי שבת ולומד את כתבי הרמב"ם.
עם זאת שפטל התקיף לא פעם רבנים בעלי שם.
בעקבות ההתבטאות דרשו חברי כנסת חרדים לפטרו מהתחנה.
לאחר שבוע הוא התנצל ואיחל לרב אריכות ימים.
בשנת 2018 תקף את הרב הראשי לישראל, הרב דוד לאו, וטען כי הוא "מתחצף ומשקר בהלכה", על שקרא לכותל המקום הקדוש ביותר לעם היהודי.
שפטל ידוע בסגנונו הבוטה, צעקני ולעיתים גס ופרובוקטיבי.
בשל כך הוא מושעה מפעם לפעם מהערוצים והתחנות בהן הוא מופיע דרך קבע.
כמו כן דמותו זכתה לחיקויים סאטיריים בתוכניות הרדיו "חותרים למגע", "שי ודרור" ו"מה קשור" ובתוכניות הטלוויזיה "בובה של מדינה" ו"ארץ נהדרת".
בעקבות סגנון זה שפטל נתבע לא פעם.
בשנת 2013 מאזין ששוחח עמו בתוכניתו ספג ממנו כינויי גנאי.
הוא הגיש נגדו תביעה בגין לשון הרע, שאמנם נדחתה בבית משפט השלום, אך בערעור לבית המשפט המחוזי נפסק שעל שפטל לפצותו ב-75,000 ש"ח ובתוספת 30,000 ש"ח הוצאות משפט.
בקשת רשות ערעור של שפטל נדחתה.
ביולי 2017 גידף שפטל את הרמטכ"ל רב-אלוף גדי איזנקוט בתוכניתו.
לדרישת מנהל התנצל שפטל מספר ימים לאחר מכן, אך בתחילת 2018 החליטה ועדת האתיקה של לשכת עורכי הדין להעמידו לדין משמעתי.
ב־6 בדצמבר 2020 דן בית הדין על שלושה אישומים שהוגשו נגד שפטל, שניים מהם נמחקו ועבור השלישי נידון לתשלום קנס בגובה 5,000 שקל.
באוגוסט 2017 קנסה הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו את תחנת הרדיו 103FM ב-120 אלף ש"ח, בעקבות שש התבטאויות של שפטל בשידוריו בתחנה.
בעניין זה קבעה הרשות: "ההתבטאויות האמורות בהן עו"ד שפטל מגדף, משמיץ ומשתלח באנשים שונים, ובפרט במאזינים, באופן משולח רסן, מהוות הפרות של ההוראות המפורטות לעיל ואינן עומדות ברמת השיח המינימלית".
ב-2018 הגיש השר לשעבר חיים רמון תביעה על הוצאת דיבה נגד שפטל, לאחר שזה כינהו בשידור "רמאי פתולוגי", "נכלולי" ו"פושע שידיו מגואלות בדם", על חלקו בהסכמי אוסלו ובהתנתקות.
בסיום דיון קדם-משפט, לאחר שהשופט אלקלעי קבע ששפטל הוציא דיבה, התקבלה הצעת השופט לפשרה בין הצדדים, לפיה שפטל יחזור בו מדבריו ויתנצל בשידור.
פלונסקי (בפולנית: Jurek (Dawid) Płoński; 15 ביולי 1926, ורשה – 5 באפריל 2009, ישראל) היה ניצול שואה שלחם במרד גטו ורשה.
לאחר שעלה לישראל הקדיש את חייו לזיכרון השואה.
יורק נולד ב-15 ביולי 1926 בוורשה בירת פולין לגניה וישראל פלונסקי.
בעודו ילד קטן עבר עם משפחתו לעיירה סמוכה בשם אוטבוצק (Otwock), ושם פתחה אמו בית הבראה.
אביו, יהודי אורתודוקסי מחסידות גור, עסק בלימוד תורה, ואמו ניהלה את בית ההבראה, שבו גם גרה המשפחה.
ליורק הייתה אחות גדולה ואח קטן, והמשפחה התקיימה בדוחק.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עזבו רוב הלקוחות של אמו, והמקום נסגר.
הוריו של יורק נשארו ללא פרנסה, ובהיותו בן 13 החל בהברחת מזון ודואר בין גטו אוטבוצק לגטו ורשה כדי לפרנס את משפחתו.
הייתה לו חזות פולנית, והדבר סייע לו בתנועה מחוץ לגטאות.
במשך שלוש שנים היה זה עיסוקו, עד שב-19 באוגוסט 1942, באקציה הגדולה, נלקחו הוריו, אחיו ואחותו לרכבות, ומשם כנראה לטרבלינקה.
לאחר שנשאר יורק ללא משפחתו הגיע אליו ד"ר רישארד ואלבסקי, וצירף אותו לארגון מחתרתי בגטו ורשה.
ד"ר ואלבסקי היה מפקד קבוצת לוחמים בארגון הצבאי היהודי (אצ"י), ויורק שימש כקַשָּר של הקבוצה.
היכרותו עם המעברים מהצד הארי לגטו סייעה לו בהברחת מזון ונשק עבור הלוחמים.
באפריל 1943 לקח חלק בלחימה בכיכר מוראנובסקי.
בחודש יולי 1943 יצא דרך מערכת הביוב לצד הארי.
לאחר שקשר קשרים עם אנשים בצד הארי, חזר דרך הביוב והוציא את שרידי הלוחמים מקבוצתו.
את התקופה שאחרי המרד העביר בצד הארי עם ניירות מזויפים תחת השם יורק ינישבסקי.
כדי להתפרנס מכר סיגריות, בעיקר ברכבות.
תקופה קצרה מכר סיגריות בכיכר שלושת הצלבים, יחד עם קבוצת ילדים יהודים.
רוב לקוחותיהם היו אנשי האס אס שהמטה הכללי שלהם בוורשה שכן באחד המבנים בכיכר.
מאחר שהיו נטולי מקום מגורים מסודר, ישנו הילדים בבתים עזובים ובאחד מבתי הקברות של ורשה.
הדבר מתואר בספר "מוכרי הסיגריות מכיכר שלושת הצלבים" מאת יוסף ז'מיאן.
לאחר המלחמה הצטרף לתנועת "השומר הצעיר", והיה פעיל בה עד עלייתו לישראל ב-20 באפריל 1948.
בישראל הצטרף לגרעין פולני בקיבוץ מעברות, ומשם בתקופת מלחמת העצמאות נלחם בחזית המצרית בקרבות להגנה על נגבה.
בפברואר 1949 עלה הגרעין שלו על אדמת קיבוץ השומר הצעיר על שם יוסף קפלן, ששמו הוסב אחר כך למגידו.
בקיבוץ הקים את ענף גידולי השדה; ואחרי-כן עבד כמכונאי ומרכז קניות.
בקיבוץ פגש את אלכסנדרה (אולה) ברנדווין, ונישא לה.
בנם הבכור איתן נהרג בכ"ו בתשרי 1973, במלחמת יום הכיפורים, במבצע קינוח - הקרב על החרמון.
על תעוזתו בקרב זכה לאחר מותו לצל"ש הרמטכ"ל.
בנותיהם הן ד"ר מירה גלעדי, מנהלת קריית החינוך אורט סינגאלובסקי בתל אביב, ונאוה רייס.
ב-5 באפריל 2009, נפטר פלונסקי בגיל 82 ממחלת הסרטן.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוצו מגידו, ועל מצבתו נכתב - מלוחמי גטו ורשה.
הקדיש את חייו להנחלת מורשת הגבורה והשואה.
משנת 1965 החל יורק ללוות קבוצות נוער לפולין ולהעיד על מה שהתרחש בזמן הכיבוש הגרמני.
הוא הרבה להופיע בפגישות, שיחות והרצאות לנוער וחיילים בנושא הזיכרון, השואה והמרד.
בשנת 1980 החל לעבוד בבית העדות "מורשת", ראשית בתל אביב ולאחר מכן בגבעת חביבה, והקדיש את כל זמנו למתן עדות ולזיכרון השואה.
במסגרת העבודה בבית מורשת סיפר את סיפוריו מתקופת השואה במאות בתי ספר ברחבי הארץ, וליווה עשרות רבות של משלחות לפולין.
עדותו הוקלטה על ידי בית לוחמי הגטאות, והיא מוקרנת בפני המבקרים במוזיאון "יד לילד".
יורמלה (בלטבית: Jūrmala) היא העיר החמישית בגודלה בלטביה.
יורמלה משמשת כעיר נופש ונמתחת לקו חוף של 32 ק"מ בין מפרץ ריגה לנהר הליילופה.
למעשה ראשיתה מכמה אתרי נופש קטנים, שהחלו לצבור מוניטין בסוף המאה ה-18, ונכון ל-2025, היא מאכלסת כ-50,000 איש.
יורמלה מהווה את עיר הנופש עיקרית בלטביה ומושכת אליה תיירות רבה לבתי המלון, מכוני הספא וחוף הים שלה ומהווה אזור חופשות עיקרי לציבור הלטבי.
העיר כוללת מספר מקומות ספא המפוזרים ממערב למזרח לאורך מסילת הברזל מריגה.
מוניטין האזור הוא כמקום מרפא ידוע עוד מהמאה ה-18. תנופת הפיתוח החלה עם פתיחת מסילת הברזל בשנת 1877.
בשנת 1920 הוחלט על יצירת עיר חדשה על בסיס היישובים, בשם ריגה יורמלה (צד הים של ריגה).
בשנת 1946 העיר סופחה לריגה.
בשנת 1959 הוחלט מחדש על הקמת העיר והיא קיבלה את השם הנוכחי.
קבוצת הכדורגל של העיר, FK יורמאלה משחקת בליגה העליונה של המדינה.
בשנים 2002–2014 בעיר התקיימה תחרות בינלאומית שנתית של שירה בשם "נובאיה וולנה" ("הגל החדש") וזאת ביוזמת המלחינים ריימונד פאולס ואיגור קרוטוי.
הקהילה היהודית ביורמלה (בעיקר באזור בולדורי, דובולטי ומאייורי) החלה להתגבש בסוף המאה ה־19. בתחילה, הורשו יהודים לשהות במקום רק אם היו בעלי מעמד סוציאלי גבוה — סוחרי הגילדה הראשונה, חיילי ניקולאי משוחררים או אזרחים "נכבדים", וזאת בשל תקנות מקומיות ומגבלות אנטישמיות.
בשל כך, יהודים מעטים שהו באזור, ובימי שבת וחג קיימו תפילות בבתים פרטיים, לעיתים בסתר.
בשנת 1904 נוסדה קהילה יהודית מסודרת בבולדורי, וב־1906 הוקם בית הכנסת הראשון, ביוזמתו של הסנדלר מורדכי לֶזִ'יק ובסיוע סוחרים מריגה.
במרוצת השנים, ובמיוחד לאחר ביטול תקנות מגבילות עם הקמת לטביה העצמאית, גדלה האוכלוסייה היהודית ביורמלה, ובקיץ הגיעו למעלה מ־13,000 נופשים, מתוכם רבים יהודים.
בבולדורי ובאזור החוף פעלו לפחות חמישה בתי כנסת, בהם בית כנסת בסגנון מזרחי שנבנה במאייורי שלושה שבועות בלבד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בית הכנסת המרכזי בבולדורי שופץ והורחב, וב־14 באוגוסט 1938 נחנך מבנה חדש ומפואר בתכנון האדריכל בוריס קליאווינש.
המבנה נבנה בסגנון מודרני והזכיר את בית הכנסת הגדול בתל אביב.
בטקס חנוכת הבית השתתפו רבנים, אישי ציבור ונציגי ממשל, בהם הרב הראשי של ריגה, מיכאל זק, ויו"ר הקהילה היהודית, מרדכי דובין.
ב־21 ביולי 1941, כחודש לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, הוצת בית הכנסת בבולדורי על ידי משתפי פעולה לאומנים לטבים, בעת שהיו בו שומר בית הכנסת מיכלסון, אשתו, ילדיהם ואזרח נוסף – כולם נספו.
האירוע תועד בעדויות ניצולים, ובהן עדותה של האזרחית הבריטית לוסי אדיסון ששהתה במקום.
השריפה נחשבת לאחד המקרים הראשונים בלטביה שבהם נשרף בית כנסת על יושביו עוד לפני הפעולות הידועות בריגה.
בשנות ה־2000 הועלו יוזמות ציבוריות להקמת אנדרטה לזכר הקורבנות.
בשנת 2012 אישרה עיריית יורמלה תוכנית להקים סמל זיכרון במקום שבו ניצב בית הכנסת, בעיצובו של הפסל מריס אבילב, ואף הוקצה שטח לצורך כך.
עם זאת, התוכנית לא מומשה בפועל בשל קשיים תקציביים וחילוקי דעות בנוגע למיקום האנדרטה.
בסוף אוגוסט 2018 נחנך בית הכנסת "בית ישראל" בשכונת בולדורי בעיר על ידי איש העסקים עמנואל גרינשפון.
זהו בית הכנסת הפעיל היחידי בעיר, והראשון מאז מלחמת העולם השנייה.
שם מכהן כרב וכן כיו"ר הקהילה המקומית שמעון קוטנובסקי-ליאק.
יורק אש או נושף אש הוא בדרן המופיע לרוב בקרקס או במופעי רחוב.
במסגרת המופע הבדרן נושף מפיו נוזל דליק לעבר מקור אש, ובכך יוצר להבה גדולה יותר.
ישנה סברה לפיה מופע זה מקורו במנהגי הסגפנות ההינדים מהודו, בדומה לבליעת אש והליכה על גחלים.
יריקת אש היא פעילות בעלת סיכונים גבוהים לשרפה ולפגיעה מהאש.
נוכחות עוזר עם מטף, שמיכה או מגבת לחה, לכיבוי האש במקרה של דליקה, היא אחת הדרכים להגברת השמירה על הבטיחות בפעילות זו.
יורם רבין (נולד ב-19 באוגוסט 1967) הוא משפטן ישראלי, פרופסור מן המניין, המכהן כנשיא המסלול האקדמי המכללה למנהל.
שימש בתפקיד היועץ המשפטי למבקר המדינה בשנים 2015-2019. בין השנים 2011 ל-2016 היה דיקן הפקולטה למשפטים ע"ש חיים שטריקס של המסלול האקדמי המכללה למנהל.
כתב וערך ספרים בנושאים של משפט ציבורי, זכויות אדם ודיני עונשין.
חבר הוועד המנהל של העמותה למשפט ציבורי בישראל.
יורם רבין נולד וגדל בקיבוץ נען והוא דור שלישי למייסדי המקום.
אביו - עפר רבין - איש שריון, נלחם במספר מלחמות ישראל ונפצע במלחמת יום כיפור.
סבו מצד אביו, יוסף (יוסק'ה) רבינוביץ, הוא ממייסדי קיבוץ נען (1930).
סבו מצד אמו, שמעון אנוך, אף הוא ממייסדי קיבוץ נען.
לאחר שהשלים לימודי תיכון בבית הספר האזורי על שם י.ח.
ברנר שבקיבוץ גבעת ברנר התגייס רבין לצה"ל, שירת כקצין חקירות ביחידת מצ"ח ולאחר מכן כמפקד בסיס מצ"ח דן.
בשירות המילואים שימש כשופט צבאי בדרגת רס"ן.
לאחר שחרורו מצה"ל למד משפטים בבית הספר למשפטים של המסלול האקדמי המכללה למנהל, וקיבל תואר ראשון (.LL.B); בשנת 1995 התקבל כחבר בלשכת עורכי-הדין ועבד תקופה קצרה כעורך-דין במשרד עורכי דין פרופ' יובל לוי ושות' (כיום משרד תדמור ושות' פרופ' יובל לוי ושות').
במקביל לעבודתו כעורך דין המשיך בלימודי משפטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, שם השלים בהצטיינות את לימודי התואר השני (.LL.M) והתואר שלישי (PHD) במשפטים.
את עבודת המאסטר כתב בנושא זכות הגישה לערכאות בהנחייתה של פרופ' דפנה ברק-ארז.
בשנת 1998 התפרסמה עבודת המאסטר בספר בשם "זכות הגישה לערכאות כזכות חוקתית".
את עבודת הדוקטורט כתב בנושא הזכות החוקתית לחינוך אף היא בהנחייתה של פרופ' דפנה ברק-ארז.
בשנת 2002 התפרסמה עבודת הדוקטורט בספר בשם "הזכות לחינוך".
בשנת 2005 שימש עורך כתב-העת המשפט של הפקולטה למשפטים של המסלול האקדמי המכללה למנהל, ובהמשך התמנה על ידי הוועד המרכזי של לשכת עורכי הדין לשמש כעורך כתב העת של לשכת עורכי הדין - "הפרקליט" (תפקיד בו שימש עד שנת 2016), וכיום משמש כיו"ר מערכת כתב העת.
בשנת 2008 ראה אור חיבורו העיקרי דיני עונשין (ביחד עם פרופ' יניב ואקי).
בשנת 2009 הוענקה לו דרגת פרופסור.
בשנת 2011 מונה לשמש דיקן הפקולטה למשפטים ע"ש חיים שטריקס, במסלול האקדמי, המכללה למנהל.
נושאי המחקר וההוראה העיקריים של רבין הם משפט ציבורי (חוקתי ומנהלי), דיני זכויות האדם וזכויות חברתיות וכן דיני עונשין.
ספריו ומאמריו צוטטו פעמים רבות בפסקי דין של בתי המשפט בישראל.
הוא לימד גם כמרצה מן החוץ בפקולטות למשפטים של האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת רייכמן.
ב-2015 מונה ליועץ המשפטי למבקר המדינה.
בספטמבר 2019 פרש מתפקידו זה ומונה לנשיא המסלול האקדמי המכללה למנהל.
יורם רבין נשוי ואב לשלושה.
יו"ר (במשותף עם פרופ' אורן גזל-אייל) של הוועדה לבחינת אפשרות החלת הסדרים מותנים במערכת השיפוט הצבאית ובחינת מדיניות העמדה לדין בעבירות הסמים בצה"ל, 2015.
חבר בוועדה לבדיקת כשירותם והתאמתם של מועמדים למשרת היועץ המשפטי לכנסת – נציג הדיקנים בפקולטות למשפטים, 2009.
ועדת דוברת - חבר בוועדת המשנה לזרמים וקהילות של ועדת דוברת, מכוח מינוי אישי של שרת החינוך והתרבות (לימור לבנת), 2005.
העמותה למשפט ציבורי – חבר העמותה משנת 2003, ומזכיר העמותה משנת 2006 עד 2009, חבר הוועד המנהל מאז 2009.
התנועה לחופש המידע בישראל – ממייסדי התנועה (2005) וחבר הנהלת התנועה (2005 עד 2015).
מחקריו של יורם רבין עוסקים במשפט הציבורי – הכולל את המשפט החוקתי והמשפט המנהלי - וכן במשפט פלילי.
בתחום המשפט הציבורי הוא כותב בעיקר בנושאי זכויות אדם ואזרח, בדגש על זכויות חברתיות כגון זכות הגישה לערכאות והזכות לחינוך וכן בנושאים של חופש מידע וביקורת המדינה.
בשדה המשפט הפלילי עוסקים מחקריו של רבין בעקרונות דיני העונשין, לרבות בסוגיות של אחריות פלילית וסוגיות הקשורות לענישה.
מחקריו בתחום המשפט הציבורי (משפט חוקתי ומשפט מנהלי)
זכות הגישה לערכאות – ספרו הראשון של רבין שראה אור בשנת 1998 ומספר מחקרים נוספים שבאו בעקבותיו עוסקים בזכות הגישה לערכאות.
באופן ראשוני נדונים במחקרים אלו הטעמים המצדיקים מתן מעמד חוקתי לזכות הגישה לערכאות, ובהינתן מעמד זה בהשפעתה של זכות זו על מגוון של הסדרים ובעיקר על תחום סדרי הדין האזרחיים.
כתיבה זו של רבין זכתה להתייחסות נרחבת בספרות ובפסיקה.
במחקר מאוחר יותר, שנכתב בעקבות פרשת דיראני, פיתח רבין (ביחד עם ליאב אורגד) דיון בדבר היקפה הראוי של זכות הגישה לערכאות של נתיני אויב.
המודל שפיתחו אורגד ורבין במחקר זה, בדבר היקפה הראוי של זכות הגישה לערכאות של נתיני אויב, אומץ בדיון הנוסף בפרשת דיראני על ידי השופט מלצר.
הזכות לחינוך – ספרו השני של רבין, שראה אור בשנת 2002, ומספר מאמרים שנכתבו לאחריו עוסקים בזכות לחינוך.
במחקרים אלו הונחה תשתית להכרה בזכות החוקתית לחינוך.
המודל שפיתח רבין במחקרים אלו מציב שלוש זכויות בשדה החינוך: הזכות לקבל חינוך; הזכות לבחור חינוך והזכות לשוויון בחינוך.
נטען, כי זכויות אלו פעמים מתנגשות ופעמים משלימות – וכי הפתרון של הבעיות החוקתיות בתחום החינוך נעוץ באיזון הראוי בין זכויות אלו.
כך למשל, על בסיס מודל זה גרס רבין, כי האיזון הראוי בין זכותו של הילד לקבל חינוך לבין זכותם של ההורים לבחור חינוך עבור ילדם מחייבים להחיל את תוכנית הליבה על בתי הספר החרדיים.
כתיבה זו של רבין זכתה להתייחסות נרחבת בפסק הדין העקרוני שניתן בבג"ץ רובינשטיין (בהרכב מורחב של 9 שופטים), ואשר בו נדונה חוקתיותו של חוק מוסדות חינוך תורניים ייחודיים, התשס"ח-2008, שעיקר עניינו במתן פטור מלימודי ליבה למוסדות חינוך חרדיים.
במחקרים נוספים בתחום הזכות לחינוך הניח רבין את התשתית העיונית להכרה בזכותם של הורים לחנך את ילדיהם בבית.
בנוסף הוזמן רבין לכתוב את הערך "הזכות לחינוך" באנציקלופדיה למשפט חוקתי השוואתי של אוניברסיטת אוקספורד ומכון מקס פלאנק (הערך נכתב ביחד עם מתן גוטמן).
זכויות חברתיות – בנוסף למחקרים שעסקו בזכות הגישה לערכאות ובזכות לחינוך, שתי זכויות בעלות פן חברתי מובהק, היה רבין בין הראשונים שקראו להכיר בזכויות החברתיות כבעלות מעמד חוקתי ולהשוות את מעמדן לזכויות האזרחיות והפוליטיות, וזאת באמצעות פסיקותיו של בית המשפט העליון או בדרך המלך באמצעות כינונו של חוק-יסוד: זכויות חברתיות.
בספר שערך רבין בשנת 2004 ביחד עם יובל שני, "זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות במשפט הישראלי", קובצו לראשונה מחקרים פרי עטם של מומחים משורות האקדמיה שעסקו בשלל הזכויות החברתיות, כגון הזכות לתנאי קיום נאותים, הזכות לחינוך, הזכות לבריאות, הזכות לביטחון סוציאלי, הזכות לדיור, הזכות לתרבות וכדומה.
את ההקדמה לספר כתב נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק.
סמכותם של בתי המשפט לבטל חקיקה של הכנסת - במחקריו הביע רבין את דעתו בזכות סמכותם של בתי המשפט בישראל לבטל חקיקה של הכנסת מכוח חוקי היסוד החדשים - חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק-יסוד: חופש העיסוק.
בסדרה של שלושה מחקרים, שנכתבו ביחד עם ארנון גוטפלד, נערכה השוואה היסטורית ומשפטית בין פסק-הדין של בית המשפט העליון בעניין בנק המזרחי, שבו נקבעה סמכותו של בית המשפט לקיים ביקורת שיפוטית על דברי חקיקה של הכנסת, לבין פסק הדין הקלאסי של בית המשפט העליון האמריקאי בעניין Marbury v.
Madison, שבו נטל בית המשפט העליון האמריקאי את סמכות הביקורת השיפוטית.
לדעתם של רבין וגוטפלד, סמכותו של בית המשפט העליון בישראל לקיים ביקורת שיפוטית על חקיקה של הכנסת והסמכות להתערב אצל הרשות המחוקקת ולקיים עליה פיקוח ובקרה נטועים בצדק במסורת מערבית ותיקה שהתבססה בפסק הדין החלוצי בפרשת Marbury v.
חופש המידע – ביחד עם רביב דרוקר, היה רבין ממייסדיה של התנועה לחופש המידע.
במסגרת זו שימש רבין במשך שנים אחדות חבר בוועד המנהל של העמותה וביחד עם רועי פלד, ששימש מנכ"ל התנועה, כתבו השניים מספר מחקרים בנושא חופש המידע.
במחקרים אלו עמדו רבין ופלד על חשיבותו של חופש המידע באופן כללי, לרבות על הצורך להכיר בו כזכות חוקתית בידיו של הפרט, וכן על שלבי התבססותה במשפט הישראלי ותרומתה לשקיפות ולממשל תקין.
ביקורת המדינה – עם מינויו של רבין לתפקיד היועץ המשפטי של מבקר המדינה, הטיל עליו המבקר לערוך את כתב העת "עיונים בביקורת המדינה" והוא החל לקדם מחקר בתחום זה.
מחקר בתחום ביקורת המדינה, שנכתב ביחד עם תהילה וינוגרד, בדק לראשונה את סמכויותיו של מבקר המדינה ביחס לביקורת מדינה אשר מעלה חשש לביצוע עבירות פליליות.
הזכות לשוויון – מחקרים נוספים שכתב רבין בתחום המשפט הציבורי עוסקים בזכות לשוויון, בעיקר בזכות לשוויון של מיעוטים; בשוויון של חסרי אמצעים; ובחובה לקדם שוויון באמצעות הכלי של העדפה מתקנת.
חיבורו המרכזי של רבין בתחום המשפט הפלילי, שנכתב ביחד עם פרופ' יניב ואקי, הוא ספרו "דיני עונשין".
המדובר בחיבור מקיף בן שלושה כרכים, המסכם את עקרונות האחריות הפלילית ועקרונות הענישה, ומשמש כספר הבסיס בתחום.
הספר ראה אור לראשונה בשנת 2008, ובשנת 2014 ראתה אור המהדורה השלישית.
ספר זה מצוטט תדיר על ידי בתי המשפט בישראל.
שני מחקרים נוספים שפרסמו רבין וואקי זכו לתהודה בולטת בפסיקת בתי המשפט.
הראשון, מאמר בנושא הבניית שיקול הדעת השיפוטי בענישה, אשר פורסם סמוך לאחר תיקון 113 לחוק העונשין, ואשר פירש לראשונה את העקרונות שנקבעו בו; השני, מחקר בנושא האחריות הפלילית בגין המתת עובר.
במחקר זה נטען, כי בהתאם לדיני העונשין בישראל ניתן להרשיע אדם בעבֵרה של גרימת מוות בנסיבות שבהן עוּבּר ספג פגיעה לפני הלידה אך נולד חי ומת רק לאחר-מכן.
טענתם זו של רבין וואקי אומצה על ידי בית המשפט העליון בפרשת חורי.
בשנת 2024 נבחר מאמרם של רבין, יניב ואקי וגיורא רהב ""זיכוי מחמת הספק - קריאה לביטולו!" לפרס המאמר המצטיין לשנת תשפ"ג של האגודה הישראלית למשפט פלילי.
ספרים וכתבי עת שכתב וערך
זכות הגישה לערכאות כזכות חוקתית (1998, הוצאת בורסי).
הזכות לחינוך, 2002, הוצאת נבו.
דיני עונשין, 2008, ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, ביחד עם פרופ' יניב ואקי.
הספר יצא בשלוש מהדורות, האחרונה בשנת 2014.
זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות במשפט הישראלי, הוצאת רמות, 2004, (ביחד עם פרופ' יובל שני).
ספר עדי אזר ז"ל, הוצאה מיוחדת של כתב העת המשפט, 2007, (חבר מערכת ביחד עם אחרים).
ספר דויד וינר על משפט פלילי ואתיקה, הוצאת לשכת עורכי הדין, 2009, (ביחד עם עו"ד דרור ארד-אילון ופרופ' יניב ואקי).
עורך מדעי של הספר תיק קצב מאת יובל יועז הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.
ספר מני מזוז - אסופת מאמרים לכבודו של מני מזוז, נבו הוצאה לאור בשיתוף לשכת עורכי הדין, 2025, (ביחד עם פרופ' יניב ואקי, עו"ד אלון רודס ופרופ' גיא רובינשטיין).
ערך גיליון בכתב-העת המשפט, גיליון 20 – שנת 2005
ערך גיליון בכתב העת עיונים בביקורת המדינה, גיליון 63 - שנת 2018
יו"ר מערכת כתב העת הפרקליט – משנת 2021
יורם שחר הוא פרופסור למשפטים בבית הספר רדזינר למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה (כיום אוניברסיטת רייכמן).
שחר קיבל את הדוקטורט מאוניברסיטת אוקספורד בשנת 1976. היה חבר סגל הפקולטות למשפטים באוניברסיטת תל אביב (1981–1988) ובאוניברסיטה העברית (1991–1995), ובשנת 1995 הצטרף לסגל בית הספר למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה.
במשך השנים קיבל שחר מינויים כמרצה אורח באוניברסיטאות מובילות בארצות הברית כמו גם באוניברסיטת אוקספורד שבבריטניה.
תחומי המחקר של שחר הם דיני עונשין, סדר דין פלילי ותורת המשפט.
הוא פרסם מחקרים שונים אודות ההיסטוריה של המשפט הישראלי, ודרך קבלת ההחלטות בבית המשפט העליון בישראל.
לצד פעילותו האקדמית היה פעיל לאורך השנים בארגונים שונים, ובין היתר כיהן כחבר בהנהלת האגודה לזכויות האזרח.
בשנת 2022 יצא לאור ספרו כבוד חירות ועמל ישרים: סיפור חיבורה של הכרזת העצמאות.
לקראת יום העצמאות ה-76, עלה לשידור במסגרת התכנית 'המעבדה' ברשת כאן-11 הסכת עם פרופ' יורם שחר על תולדות כתיבתה של מגילת העצמאות.
יורם רוזוב (נולד ב-20 בינואר 1938) הוא צייר, מאייר ומעצב ישראלי ופרופסור לאמנות.
רוזוב נולד בחדרה לאב פרדסן ואם גננת.
בנערותו למד מוזיקה וניגן בכינור ובויולה בהרכבים סימפוניים וקאמריים.
הוא שרת בתזמורת צה"ל כנגן כינור, ויולה וסקסופון.