tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלא כמו בשירות של "דואר ממתין", שם קבעו הכללים כי ניתן למסור את המכתב לא רק למכותב אישית, אלא גם לנציג מטעמו שיגיע לבית הדואר עם כתב הרשאה מתאים, שירות "מסירה אישית" קבע כי אך ורק הנמען אישית יוכל לקבל לידיו את המכתב.
היה זה פתרון מושלם עבור מי שביקש להבטיח את פרטיות הדברים שהעלה על הכתב.
השירות הוצע לא רק לשולחי המכתבים, אלא גם לנמענים.
אדם שביקש לוודא כי כל המכתבים הנשלחים אליו ימסרו אך ורק לידיו אישית (גם במקרה שהמכתב נשלח בדואר רגיל), יכול היה להירשם בבית הדואר הקרוב לביתו ולהתחייב מראש על התשלום הנוסף.
בית הדואר איתר את המכתבים שנועדו למנוי על השירות, דאג לסמן את המכתב כמיועד למסירה אישית, ולגבות מן הנמען סכום של 50 הלרו עבור כל מכתב.
הפעלה יעילה של שירות מסירה אישית חייבה לסמן באופן בולט וברור את המכתבים המיועדים להימסר לידו של הנמען, ולוודא כי לא יתערבבו בטעות עם המכתבים הרגילים אותם מניח הדוור בתיבת המכתבים.
כדי להבטיח זאת הדפיס הדואר בצ'כוסלובקיה בול משולש בצבע כחול, שהיה שונה מאוד בצורתו מכל הבולים המרובעים שהיו בשימוש באותה עת.
אדם שביקש לשלוח מכתב שיימסר במסירה אישית רכש את הבול המשולש והדביק אותו על המכתב, בנוסף לבולי הדואר הרגילים.
במרכז הבול הכחול הודפס המספר 50 המציין את הערך הנקוב ובפינות הבול הודפסה האות V המציינת כי הסכום שולם.
בול משולש נוסף, בצבע אדום, הודפס לצורך מסירת דואר לנמענים שנרשמו לשירות מסירה אישית.
כאשר הגיע לבית הדואר מכתב שהיה מיועד לנמען שהופיע ברשימת המבקשים לקבל מכתבים במסירה אישית, הדביקו פקידי הדואר על המעטפה את הבול המשולש האדום.
כך ידע הדוור לחפש את הנמען אישית, למסור לו את המכתב ולגבות ממנו באותו מעמד את הסכום הדרוש.
הבול האדום היווה למעשה בול דמי דואר המציין את ההתחייבות של מקבל המכתב לשלם עבור השירות.
גם במרכז הבול האדום הודפס המספר 50 המציין את הערך הנקוב, אך בפינות הבול הודפסה האות D המציינת כי יש לגבות את הסכום.
עיצוב שני הבולים המשולשים בוצע על ידי ווצלאב קובן (Václav Čuban), אחד מעובדי מחלקת הדואר והטלגרף של צ'כוסלובקיה.
הם הודפסו על ידי איגוד הגרפיקה הצ'כי (Czech Graphics Union) בפראג בגיליונות של 100 בולים.
ההדפסה בוצעה בשני מועדים נפרדים, תוך שינוי מבנה הגלופה.
ניתן להבחין בין שתי ההדפסות על ידי בדיקת הפינות של הבול המשולש.
בהדפסה הראשונה נוקבבו הבולים בצורת מלבן שנחצה לשניים בקו אלכסוני, וכתוצאה מכך לא התקבלו בולים בצורת משולש מדויק.
בהדפסה השנייה, לעומת זאת, נוקבבו הבולים בצורת ריבוע שנחצה לשניים בקו אלכסוני, וצורת המשולשים שהתקבלה כתוצאה מכך היא מושלמת.
תרשים של צמד בולים מן ההדפסה הראשונה תרשים של צמד בולים מן ההדפסה השנייה
בסך הכול הודפסו מן הבול הכחול 31,500 גיליונות ומן הבול האדום 27,200 גיליונות.
הפעלת שירות המסירה האישית בצ'כוסלובקיה
ביום 1 במרץ 1937 הונפקו שני הבולים ושירות המסירה האישית החל לפעול.
הוא הופסק ביום 15 בדצמבר 1939.
בתום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946, נעשה ניסיון לחדש את השירות ולהנפיק בול חדש מסוג מסירה אישית.
הבול הונפק, אולם השירות בוטל זמן קצר לאחר מכן.
הדפסת בולי מסירה אישית במדינות אחרות
למעט צ'כוסלובקיה, והמדינות שנוצרו בשטחה בזמן מלחמת העולם השנייה, כשהייתה תחת כיבוש של גרמניה הנאצית, לא הציע אף דואר אחר בעולם שירות של מסירה אישית.
בשנת 1939 הופעל בבוהמיה ומוראביה שירות מסירה אישית שפעל עד שילובה של בוהמיה ומוראביה במדינת צ'כוסלובקיה בשנת 1945.
בשנת 1940 הופעל בסלובקיה שירות מסירה אישית שפעל עד שילובה של סלובקיה במדינת צ'כוסלובקיה בשנת 1945.
הפעלת שירות מסירה אישית במדינות אחרות
בשנים האחרונות הציעו מספר מדינות שירות המבטיח מסירה אישית של חבילות ודברי דואר לידי הנמען.
בול מס שבתון הוא בול דואר שהונפק על ידי דואר בולגריה בין השנים 1925 - 1941, ונועד לשלם את המס שהוטל על משלוח מכתבים בימי שבת וחג.
ברבות ממדינות אירופה היה מקובל בתקופה שקדמה למלחמת העולם הראשונה להפעיל את שירותי הדואר שבעה ימים בשבוע, כולל בימי ראשון (יום המנוחה בעולם הנוצרי) ובחגים.
נוהג זה היה טבוע עמוק בתודעת השירות לה ציפו לקוחות הדואר, ובמדינות בהן התנגדו הלקוחות מטעמי דת לקבל שירות ביום השבתון המקודש להם, היה צורך לקבוע נוהל מיוחד שיאפשר להם להימנע מקבלת דואר ביום המנוחה.
בבלגיה יזם הדואר הנפקה של בול יום שבתון מיוחד על מנת לאפשר ללקוחותיו את היכולת לשלוט על אופי השירות שיקבלו.
בתום מלחמת העולם הראשונה בוטלה בחלק מן המדינות פעילות הדואר בימי המנוחה.
התייחסות מיוחדת אל עבודת אנשי הדואר ביום השבתון השבועי באה לידי ביטוי בפעילותו של דואר בולגריה בתקופה שבין מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
ככלל, אנשי הדואר בבולגריה לא עבדו ביום השבתון השבועי, ולא עסקו במיון וחלוקת דברי הדואר.
עם זאת, הדואר הציע למעוניינים בכך לזרז, תמורת תוספת תשלום, את הטיפול בדברי הדואר שלהם, והעסיק לצורך כך תורנים שעבדו בימי השבתון.
על דברי דואר שטופלו בימי ראשון ובימי חג הוטל מס מיוחד אותו נדרש השולח לשלם.
דואר בולגריה הנפיק לצורך כך בול מס דואר מיוחד אותו חייב היה השולח להדביק על המכתב, בנוסף לבולי הדואר הרגילים, כדי להוכיח את תשלום המס.
ההכנסות ממכירת בולי מס השבתון שימשו לתחזוקת בית ההבראה שהוקם לרווחת עובדי שירות הדואר, הטלגרף והטלפון של בולגריה.
בסך הכול הנפיק דואר בולגריה בין שנת 1925 לשנת 1941 18 בולי מס שבתון.
בול תשובה צבאי הוא בול דואר אשר הונפק על ידי דואר שוודיה על מנת לאפשר משלוח דואר בחינם אל החיילים המשרתים בצבא.
שמירת הקשר בין החיילים המשרתים בצבא ובין בני משפחותיהם נחשבת כאחד הגורמים המרכזיים המסייעים לשמירת מורל הלוחמים.
כתוצאה מהבנה זאת נקבעו ברבות ממדינות העולם הסדרים המאפשרים לחיילים לשלוח מכתבים במחיר מופחת או אף בחינם.
הטבה זו הופעלה באופן מורחב בעיקר בתקופות בהן גויסו החיילים לצבא במסגרת שירות חובה, או בתקופות מלחמה בהן נותקו החיילים מבני משפחותיהם לזמן ממושך.
זיהוי דואר החיילים נעשה בשיטות שונות, דוגמת החותמת של היחידה בה שרתו או באמצעות הנפקת בול דואר חיילים מיוחד שחולק בחינם או נמכר לחיילים בתעריף מופחת.
במרבית המקרים הוענקה הזכות למשלוח דואר בהסדר מיוחד רק למכתבים ששלחו החיילים אל בני משפחותיהם, אולם ידועים גם מקרים בהם הוענקו הטבות מסוימות לבני המשפחה ששלחו דברי דואר אל החיילים שבצבא.
הענקת הטבות אלו התבסס על מגוון של הגדרות, כגון מתן ההטבה רק לדברי דואר שנשלחו אל כתובת של יחידה צבאית.
בישראל, לשם דוגמה, נקבע כי "על דברי דואר המיועדים לחיילי צה"ל חל תשלום מלא של דמי דואר, פרט לחבילות לחיילי צה"ל ששולחיהן נהנים מתעריפים מוזלים."
בשנת 1929 החליט דואר שוודיה להנפיק בול מיוחד אשר נועד לאפשר לבני משפחות החיילים לשלוח ללא תשלום מכתבים לחיילים.
הבול הודפס כחלק ממעטפות מיוחדות שחולקו לחיילים בחינם, ובאמצעותן יכלו לשלוח דואר לבני משפחותיהם.
פתרון זה היה בתוקף בין השנים 1929 עד 1951, ובמהלך תקופה זו הונפקו 11 בולים שונים מסוג "בול תשובה צבאי".
אופן הפצת הבול למשפחות החיילים
כאמור, כל חייל בצבא השוודי היה זכאי לקבל, אחת לשבוע, מעטפה מיוחדת אשר אפשרה לו לשלוח מכתב בחינם לבני משפחתו.
בצידה האחורי של המעטפה הודפס בול התשובה הצבאי שהוגן באמצעות השפה הרחבה אשר סגרה את המעטפה.
כאשר קיבלה המשפחה בדואר את המעטפה מן החייל, כל שנדרש ממנה היה לגזור את הבול מצידה האחורי ולהדביקו על המכתב אותו שלחה חזרה אל החייל.
הבול היה תקף למשלוח מכתב רגיל בתוך שוודיה.
חזית המעטפה צידה האחורי של המעטפה בה משולב בול התשובה הצבאי
בתקופה שבין 23 בדצמבר 1934 עד 17 בפברואר 1935 פעלו חיילי שוודיה כחלק מן הכוחות הבינלאומיים שנשלחו לחבל הסאר על מנת לפקח על משאל העם שנערך בשאלת עתידו של האזור.
חיילי שוודיה חנו ליד העיר מרציג, והדואר הצבאי השוודי סיפק להם שירות של משלוח מכתבים לבני משפחותיהם.
מעטפות החיילים שנשלחו מאזור חבל הסאר הוחתמו בחותמת מיוחדת עם הכיתוב "Svenska Bataljonen Saar" (הגדוד השוודי - סאר).
בתקופה זו בול התשובה הצבאי היה תקף למשלוח מכתב לא רק בתוך שוודיה, אלא גם אל חיל המשלוח שפעל בחבל הסאר.
בולאיה דיה הוא כדורגלן צרפתי-סנגלי, המשחק בעמדת החלוץ בלאציו ובנבחרת סנגל.
דיה נולד באוינונה שבצרפת, השישי מבין שבעה ילדים להורים מסנגל.
כנער שיחק במועדון Jura Sud Foot (ז'ורה דרום).
בגיל 18 הפסיק את אימוניו וחזר לאוניונה לסייע בפרנסת המשפחה עקב מצבו הבריאותי של אביו.
ב-2017 חזר לכדורגל ושיחק במדי הקבוצה הבוגרת של ז'ורה סוד מהליגה הצרפתית הרביעית.
הוא כבש 15 שערים ב-21 משחקים.
ב-2018 חתם בסטאד ריימס, הוא שיחק במדי קבוצת המילואים ובאוקטובר 2018 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה מהליגה הראשונה בתיקו 1-1 מול אנז'ה.
בנובמבר אותה שנה כבש את שער הבכורה שלו בליגה בניצחון 1–2 על גנגאן.
בעונת 2019/2020 היה לשחקן הרכב פותח קבוע וכבש שבעה שערים ב-24 הופעות ליגה ושער נוסף בגביע.
ב-25 באוקטובר במשחק נגד מונפלייה הוא כבש שלושער והפך לשחקן הקבוצה הראשון מאז סנטיאגו סנטמריה בשנת 1978 שכובש שלושער עבור המועדון במסגרת הליגה הבכירה.
ב-13 ביולי 2021 חתם דיה על חוזה לחמש שנים בוויאריאל.
הוא ערך הופעת בכורה בסופר קאפ האירופי מול צ'לסי.
ב-18 באוגוסט 2022 הושאל לסלרניטנה.
באוקטובר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנגל בהפסד 1–2 במשחק ידידות מול מרוקו.
בול סופה הוא אקדח חצי אוטומטי מתוצרת יצרנית הנשק הישראלית בול ארמורי, המבוסס על אקדח ה-CZ 75 הצ'כי.
הסופה הוא האקדח הראשון של בול העשוי כולו מפלדה.
האקדח מגיע בשתי גרסאות: גרסת נשיאה עם כוונת קבועה, וגרסת תחרות עם כוונת קדמית סיב אופטי וכוונת אחורית מתכווננת.
בולאס (בספרדית: bolas) או בולאדורס (Boleadoras) הוא סוג של כלי נשק המשמש להטלה העשוי ממשקולות בקצות חבלים המחוברים זה לזה, המשמש ללכידת בעלי חיים על ידי הידוק רגליהם.
הבולאס התפרסם כאמצעי הדומה ללאסו בשימוש של הבוקר הדרום אמריקני, הגאוצ'ו, אך הוא התגלה בחפירות של יישובים פרה-קולומביאנים, במיוחד בפטגוניה, שם העמים הילידים (במיוחד ה) השתמשו בו כדי לתפוס גואנקו (יונקים דמויי לאמה) במשקל 100 קילוגרם ונאנדו (עופות גדולים).
חוקרים מצאו גם בולאס באמריקה הצפונית ב.
המפוצ'ה וצבא האינקה השתמשו בהם בקרב.
לוחמי המפוצ'ה השתמשו בבולאס בעימותיהם עם הצבא הצ'יליאני במהלך כיבוש אראוקניה (1861–1883).
עמים נוספים שעשו שימוש בכלי נשק זה הם האסקימואים והצ'וקצ'ים בסיביר.
אבני בולאס נמצאו מאז הפליסטוקן התיכון המוקדם (לפני 700,000 עד 120,000 שנה).
במזרח התיכון, בטל חסונה שבמסופוטמיה, נמצאו כדורי קלע עשויים חימר שרוף מהתקופה הנאוליתית.
הבולאס הנפוץ מורכב משלושה חבלים באורך של 0.4 עד 1.5 מטרים כל אחד, אשר קשורים יחד בקצה אחד ליצירת כוכב בעל שלוש זרועות.
בקצה החיצוני של כל חבל יש משקולת (אבן, שקיק עור עם אבנים או עם כדורי עופרת).
גאוצ'וס השתמשו בבולאס כדי ללכוד בקר או כדי לצוד.
בהתאם לעיצוב המדויק, הזורק אוחז את הבולאס באחת המשקולות או בקשר של החבלים.
הזורק נותן לכדורים מומנטום בכך שהוא מניף אותם ואז משחרר את הבולאדורה.
הנשק משמש בדרך כלל ללכוד את רגלי החיה, אך כאשר הוא נזרק בכוח מספיק הוא עלול אף לגרום נזק (למשל שבירת עצם).
באופן מסורתי, האינואיטים השתמשו בבולאס כדי לצוד עופות, כשהם לוכדים את העופות באוויר עם חבלי הבולאס.
הסרט הדוקומנטרי "עם הנוצה" (People of a Feather) הראה כיצד האינואיטים של במפרץ הדסון בקנדה צדים ברווזים מהסוג אדרית באמצעות בולאס שלוכד את הכנף.
ברוב הבולאס יש שניים או שלושה כדורים, אך ישנן גרסאות של עד שמונה או תשעה.
לחלק מהבולאס יש כדורים במשקל שווה, באחרים יש קשרים וחבלים משתנים.
גאוצ'ו משתמשים בבולאס העשוי מחבלים של עור קלוע עם כדורי עץ או שקי עור קטנים מלאים באבנים בקצות החבלים.
ניתן לכנות את הבולאס בהתאם למספר המשקולות המשמשות בו:
פרדידה (Perdida) – משקולת אחת
אווסטרוסרה (Avestrucera) או ניאנדוסרה (ñanducera) – שתי משקולות עבור ריאה
סומאי (Somai) – שתי משקולות
אצ'יקו (Achico) – שלוש משקולות
בולאדורה (Boleadora) – שלוש משקולות
קיפויאק (Kiipooyaq) – השם האינואיטי לבולאס עם שלוש משקולות או יותר
קילומיטאוטיט (qilumitautit) – בולאס של אינואיטים עשוי מגידים ומשקולות מעצם המשמש לציד עופות מים
בולאס עם שלוש משקולות מעוצב בדרך כלל עם שני מיתרים קצרים יותר עם משקל כבד יותר, וחבל אחד ארוך יותר עם משקל קל.
המשקלים הכבדים יותר עפים בחזית מקבילים זה לזה, פוגעים משני צדי הרגליים, והמשקל הקל יותר מסתובב ועוטף את הרגליים.
בולבול לבן-לחיים (שם מדעי: Pycnonotus leucotis) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הבולבוליים.
הוא מצוי בדרום-מערב אסיה מהודו ועד חצי האי ערב.
בישראל הוא מזדמן נדיר באזור אילת, אך מקובל להניח שהפרטים המופיעים הם פליטי שבי; אם כי הנחה זו לא התקבלה באופן מוחלט.
שם הסוג Pycnonotus מגיע מיוונית, מהמילים: (πυκνος (puknos =עבה; ו-νωτος (-nōtos)- =גב; ומרמז לכסות נוצות הגב העבה של הבולבולים.
שם המין הספציפי leucotis מגיע גם הוא מיוונית, מהמילים λευκος (leukos) =לבן; ו-ωτις (-ōtis) =אוזניים; בשל לחייו הלבנות.
במקור תואר הבולבול לבן-הלחיים תחת הסוג Ixos .
הבולבול לבן-לחיים נחשב לשייך למין-על יחד עם בולבול ההימלאיה, הבולבול הממושקף, בולבול אדום-עיניים אפריקאי, בולבול הכף והבולבול האפריקאי.
בעבר, חלק מהרשימות החשיבו אותו לתת-מין של בולבול ההימלאיה.
mesopotamia) - Ticehurst, 1918: מצוי בצפון-מזרח חצי האי ערב, דרום עיראק ודרום-מערב איראן
leucotis - (ג'ון גולד, 1836): מצוי בדרום איראן, בדרום אפגניסטן, פקיסטן וצפון-מערב הודו
זהו בולבול בגודל ממוצע, אורכו 7.5–19 ס"מ, ומשקלו 18–28 גרם (בתת-מין הטיפוסי P.
בעל גוף עגול למראה בגוון חום-אפור.
זנבו הארוך והצר שחור עם קצוות לבנים.
ראשו שחור, וסביב לחייו מתנוסס כתם לבן גדול.
טבעות-העיניים עדינות בלבד, והמקור חזק.
mesopotamia גדול יותר בממוצע (משקלו 29–35 גרם), עם כנפיים וזנב ארוכים יותר, מקור גדול ומוצק יותר, וטבעת-העין שלו צהובה ובולטת.
לצעירים ניצוי חום המחליף את הצבע השחור בראש, גוון חום בהיר יותר לגוף, כנפיים וזנב, והשת הצהוב חיוור יותר.
לבולבול לבן-הלחיים אין שירה אחידה, אלא סט של תווים שונים מהם הוא מרכיב מנגינות מגוונות.
השירה קצרה, אך מתוארת כ"נעימה וקולחת".
מין זה חובב אזורים נמוכים של יערות יבשים, שיחים, שולי יער, פארקים וגנים; הוא יכול להיות נפוץ למדי בערים ובעיירות בחלקים מתפוצה שלו.
הוא נפוץ במחוזות המערביים של הודו, רוב פקיסטן, דרום אפגניסטן, חופי איראן, כמו גם חלק גדול מאגן שני הנהרות בעיראק, כווית והאי בחריין.
הוא נחשב לפליט שבי בשאר מדינות המפרץ הפרסי כולל עומאן, איחוד האמירויות הערביות וקטר.
לרוב הנקבה היא זו שבונה את הקן, הבנוי בצורת כוס מבולגנת מזרדים דקים, עשב יבש, וסיבים צמחיים שונים, וממוקם בנקודה מוסתרת על עצים.
התטולה מכילה 2–4 ביצים, בדרך כלל 3, לעיתים נדירות ביותר 5. לביצים צבע לבן-קרמי מנוקד בסגול.
הדגירה מתבצעת על-ידי נקבה, ואורכה 13–14 ימים בפקיסטן, או 10.5–12.5 ימים בעיראק.
שני ההורים משתתפים בהאכלת הגוזלים, אשר פורחים לאחר 9–11 ימים (בעיראק).
מתוך 19 קינים בעיראק, רק שלושה (כ-16%) הצליחו להעמיד דור חדש; ככל הנראה בשל טריפה על ידי עורבים, שכן קינים רבים מוסתרים בצורה גרועה בלבד.
זהו מין מונוגמי, והזכרים נוהגים להגן באגרסיביות על טריטוריות הקינון מפני זכרים אחרים.
המין מסווג על ידי ה-IUCN במצב שימור של "ללא חשש", זאת על-אף שגודל האוכלוסייה הולך ופוחת.
בולאופתלמוס פקטינירוסטריס (שם מדעי: Boleophthalmus pectinirostris), הידוע גם בכינויו יבשתן מנוקד כחול גדול, הוא מין של יבשתן שמקורו בצפון-מערב האוקיינוס השקט.
ניתן למצוא אותו לאורך קווי החוף של יפן, מזרח סין, סומטרה (אינדונזיה), מלזיה, טייוואן וקוריאה.
פרטי הבולאופתלמוס פקטינירוסטריס מתאפיינים בעיקר בצבע ירקרק-אפור, עם כתמים כחולים בולטים על גופם, כולל על הסנפירים ועל העור שמתחת לעיניהם.
הבולאופתלמוס פקטינירוסטריס הוא דו-חי (אמפיבי), ונושם דרך האפידרמיס שלו, בתהליך המכונה נשימה עורית.
מחקר שבחן פריטים מג'אולנאם-דו, דרום קוריאה, מצא כי האפידרמיס של בולאופתלמוס פקטינירוסטריס מורכב משלוש שכבות.
השכבה החיצונית מורכבת מתאים שטוחים ומצולעים, בתוך בין אחת עד לשמונה שכבות של תאים.
התאים הקטנים הם 5-7 מיקרומטר על 5–8 מיקרומטר, מסודרים בשורות סדירות וקומפקטיות באזור החיצוני ביותר של השכבה, בעיקר באפידרמיס של הלסת והסנפיר.
תאי ריר גדולים יותר מפוזרים בכל אזורי האפידרמיס למעט הסנפירים ודיסק היניקה, הממוקמים בין בליטות עוריות.
השכבה האמצעית מורכבת משכבות של תאים קטנים ותאים גדולים יותר המכונים תאים נפוחים בעלי חלולית גדולה.
בעוד שלדגים אחרים הנושמים אוויר יש שכבות ביניים עבות יותר עם תאים קולטי חמצן, לחברי המין בולאופתלמוס יש מבנה תאים פשוט ונפוח המונע התייבשות בזמן הליכה על היבשה.
מספר השכבות נע בין 1 ל-15. השכבה הפנימית ביותר היא השכבה הנבטית (stratus germinativum), והיא מורכבת משכבה אחת של תאים בסיסיים אפיתלים ועמודיים בהכללה.
עובי האפידרמיס תלוי במידה רבה בעובי השכבה האמצעית, והוא בדרך כלל עבה בגוף ודק בסנפירים.
לבולאופתלמוס פקטינירוסטריס יש בליטות עוריות בנקודה הגבוהה ביותר של הקשקשים בגופו, למעט היכן שממוקמים הסנפירים ודיסק היניקה.
הגובה הממוצע של הבליטות נע בין 82 ל-391 מיקרומטר ומשקלם הממוצע נע בין 172 ל-485 מיקרומטר.
פיזור הבליטות נע בין 0 ל-6 למילימטר.
האפידרמיס דק מאוד בבליטות אלו, כך שהשכבה הנבטית קרובה מאוד לחיצוניות.
לבולאופתלמוס פקטינירוסטריס יש כלי דם ונימים עוריים בבליטות העוריות שלו ממש מתחת לשכבת תאי הבסיס הפנימית.
שמו הגנרי של הבולאופתלמוס פקטינירוסטריס נגזר ממיקום עיניו של הדג, אשר יכולות להיות מורמות מעל גובה ארובת העין שלהם.
השם נגזר מהמילים היווניות bole (נפלט) ו-ophthalmon (עין).
הכינוי הסגולי הוא תצורה לטינית המורכבת מהמילים pecten ('מסרק, מגרפה') ו-rostrum ('מקור'), וסביר להניח שהיא מתייחסת לשיניים החותכות בלסת התחתונה של הדג, בהן הוא משתמש כדי לגרד את מזונו מפני השטח כשהוא על היבשה.
ניתוח פילוגנטי של בולאופתלמוס פקטינירוסטריס שנערך בשנת 2014 מצא כי המין עשוי למעשה לכלול לפחות שני מינים מסתוריים כחלק ממכלול מינים: אחד יליד ים סין הדרומי והמזרחי ים סין הדרומי, והאחר מקורו במצר מלאקה צפונה לטייוואן.
ניתן למצוא את ה-בולאופתלמוס פקטינירוסטריס במערב ובמזרח מלזיה, סומטרה (אינדונזיה), סין, טייוואן, קוריאה ויפן.
הוא חי בשפכי נהרות טרופיים וסובטרופיים חמים.
כמין איריהליני, הוא יכול לשרוד גם במגוון רחב של רמות מליחות - משמע, גם במים מתוקים אך גם במלוחים.
הוא מעדיף אזורים בוציים ליד שפכי נהרות ומנגרובים, שם קל יותר להתחפר.
נוכחות הזן במלזיה ובסומטרה אושרה בשנת 2009, שם הוא מזוהה עם Boleophthalmus boddarti.
לפני שנת 2009, הפרטים באזור זוהו בטעות כ-Boleophthalmus dussumieri, מין נוסף באותה משפחה הקשור גם ל-B.
כמו יבשתנים נוספים, הבולאופתלמוס פקטינירוסטריס מסוגל לנוע על היבשה, תוך שימוש בסנפירי החזה והאגן שלו כדי לטפס על פני שטחי בוץ בבית הגידול שלו בשעת שפל.
בעזרת זנבו, הוא יכול גם לקפוץ על פני הקרקע כדי לנוע מהר יותר.
במהלך הגאות, בלילה, או כאשר טורפיו באזור, הדג נסוג למאורה, שנחפרה לעומק של מתחת לפני השטח, והופך לפעיל שוב במהלך היום או כאשר האיום חלף.[ דרוש ציטוט ]
הבולאופתלמוס פקטינירוסטריס משתמשים בפיהם כדי להזיז אדמה ולתחזק את מחילותיהם, ובכך מגדילים את שטח הפנים של המשקעים על פני הקרקע ומחמצנים את שכבות המשקע העמוקות יותר.
מחילות של הבולאופתלמוס פקטינירוסטריס שנבדקו במערכות אקולוגיות של מנגרובים בפנדנסארי ברבס, ג'אווה המרכזית, נצפו בקוטר של באזורי שטחי הבוץ ו באזורי מנגרובים.
המחילות זוהו כשייכות לבני המין על ידי העקבות שהותירו סנפיריהם.
הבולאופתלמוס פקטינירוסטריס במפרץ פונינג, פוג'יאן, סין, גם בונה קירות בוץ סביב פתח מחילותיו בחורף, ויוצר בריכה רדודה עם דופן גבוהה השומרת על טמפרטורה קבועה, על אוכלוסיית מיקרופיטובנטוס (למשל, דיאטומים) למזון, מונעת כניסת דגים אחרים ומונעת מהגאות והשפל להזיז את המשקעים מסביב ובתוך מחילותיהם.
יבשנים כחולים מנוקדים גדולים הם טריטוריאליים, והזכרים יילחמו עם פריטים אחרים על גישה למחילות ובמהלך עונת הרבייה, הם מסמנים על תוקפנותם על ידי הרמת סנפירי הגב הגדולים שלהם.
ידוע שהמין מתחרה גם עם סרטן הבוץ היפני (Macrophthalmus japonicus) על מזון במקומות שבהם שני המינים נמצאים.[ דרוש ציטוט ]
פרטי הבולאופתלמוס פקטינירוסטריס הם אוכלי עשב.
בזמן שפל, הם עוזבים את המחילות שלהם כדי לרעות דיאטומיטים על פני השטח.
מערכות יחסים עם בני אדם
לבולאופתלמוס פקטינירוסטריס חשיבות קולינרית ביפן, והוא נדוג באזורים שבהם המין שופע במיוחד, כגון ים אריאקה וים יאצושירו במחוז סאגה ומחוז קומאמוטו באי קיושו.
סגנון בישול הדג המקומי כרוך בצלייה וציפויו בשלמותו על גחלים.
הבולאופתלמוס פקטינירוסטריס נלכד בדרך כלל באמצעות חוט או במלכודת.
שיטת החוט, המכונה מוטסוקאקה, היא שיטה יוצאת דופן שפותחה ביפן הדומה לדיג בזבובים, ומתבצעת בשפל באמצעות חכה ארוכה, קרס דמוי צלצל הנתפס בעור הדג, ומזחלת עץ בשם אושיטה, המשמשת לשיט אל מישורי הגאות והשפל ולתמיכה עצמית, מכיוון שפני המישורים רכים מדי לעמידה עליהם.
דרך חלופית לתפיסת דגי בוץ כחולים מנוקדים גדולים היא באמצעות מלכודות ארוכות עשויות במבוק חלול, אשר מוחדרות לתוך מישור הגאות ולוכדות את הדגים לאחר שהם נכנסים.
כמין שחי על חוף הים, בולאופתלמוס פקטינירוסטריס פגיע לזיהום מים ולדיג יתר, ובעבר האוכלוסייה הייתה בירידה משנת 1970 בערך עקב גורמים אלה.
עם זאת, סקירת האוכלוסיות בים אריאקה ויטסושירו שנערכו בשנת 2013 מצאו שמספרם של המינים גדל ביותר מפי שמונה מאז הסקר הקודם, שנערך 16 שנים קודם לכן.
התאוששותו של בולאופתלמוס פקטינירוסטריס נחשבת כתוצאת השיפור באיכות המים, הדיג מופחת של המין עקב ביקוש נמוך יותר, ויישום אמצעי שימור נוספים.
ייתכן שרצף של חורפים מתונים גם תרמה לגידול האוכלוסייה.
בּוּלְגַרְיָה (בבולגרית: България בכתב קירילי, Bŭlgariya בליטון), או בשמה הרשמי: הָרֶפּוּבְּלִיקָה הַבּוּלְגָרִית (בבולגרית: Република България בכתב קירילי, Republika Bŭlgariya בליטון; מבוטא: - רֶפּוּבְּלִיקָה בָּלְגָרִיָה) היא מדינה בחצי האי הבלקני, במזרח אירופה.
היא גובלת ברומניה בצפון, בים השחור במזרח, ביוון ובטורקיה מדרום, ובמקדוניה הצפונית ובסרביה במערב.
מבחינה מנהלית, מחולקת בולגריה ל-28 מחוזות, סופיה היא בירת בולגריה וב-2011 נמנו בה 1.2 מיליון תושבים, מתוך 6 מיליון בבולגריה כולה.
לאורך גבולה הצפוני של המדינה עובר תוואי הדנובה ובמזרחה היא גובלת בים השחור.
בבולגריה שני רכסי הרים מרכזיים: הרי הבלקן והרודופי.
שבטים תראקים התיישבו באזור בולגריה עוד במהלך המאה ה-12 לפנה"ס, אך ההיסטוריה הלאומית הבולגרית החלה בשלהי המאה ה-7, תקופת האימפריה הבולגרית הראשונה אשר בראשית המאה ה-9 הפכה למעצמה אזורית וליריבתה של האימפריה הביזנטית.
במקביל אימצו הבולגרים את הנצרות האורתודכסית.
ב-1018 עלה בידי הביזנטים להכריע את הבולגרים והם איבדו את עצמאותם המדינית למשך 167 שנים.
ב-1185 הוקמה האימפריה הבולגרית השנייה אשר הייתה לפרקים עצמאית ולפרקים וסלית של אורדת הזהב והאימפריה הביזנטית.
בשלהי המאה ה-14 פלש צבא האימפריה העות'מאנית לאזור בולגריה והכריע את הבולגרים.
העות'מאנים שלטו בבולגריה עד לתבוסתם על ידי צבא האימפריה הרוסית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
לאחר המלחמה, הוקמה נסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
ב-1908 הפכה בולגריה לממלכה תחת המלך פרדיננד הראשון.
הבולגרים לחמו במלחמת הבלקן הראשונה, השנייה ובמלחמת העולם הראשונה ובכולן, לאחר הצלחות ראשוניות הובסו ואיבדו שטחים נרחבים ובכלל זה המוצא לים האגאי.
במרבית שלבי מלחמת העולם השנייה, הייתה בולגריה בעלת בריתה של גרמניה הנאצית ואף חתמה על ההסכם התלת-צדדי.
עם זאת, צבא בולגריה לא השתתף בפועל בקרבות לצד הוורמאכט.
במהלך תקופה זו אימצה בולגריה מדיניות גזע והחילה על יהודי בולגריה את החוק להגנת האומה.
במרץ 1943 גירשו הבולגרים לטרבלינקה את 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה הווארדארית ופירוט ונכשל ניסיון גירושם של יהודי בולגריה "הישנה".
בספטמבר 1944 הופל השלטון המלוכני בהפיכת חזית המולדת הבולגרית ובהמשך עלה בידי המפלגה הקומוניסטית להשתלט באלימות על המדינה והיא הפכה לרפובליקה עממית.
בולגריה הייתה גרורה נאמנה של ברית המועצות וחברה בברית ורשה.
טודור ז'יבקוב היה שליטה בפועל של בולגריה למשך מרבית שנות השלטון הקומוניסטי והוא הפך לסמלה של התקופה.
אירועי סתיו העמים לא פסחו על המדינה, ב-1989 הודח ז'יבקוב וב-1991 הפכה המדינה לרפובליקה והונהגה חוקה חדשה.
בולגריה היא דמוקרטיה פרלמנטרית, נשיאה נבחר אחת ל-5 שנים ובפרלמנט הבולגרי 240 חברים.
לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי עברה בולגריה מכלכלה מתוכננת לכלכלה חופשית.
המעבר המהיר לווה במשבר כלכלי חריף שהוביל גם למשברים פוליטיים.
בשנת 2004 הצטרפה בולגריה לברית נאט"ו, ב-2007 הפכה לחברה באיחוד האירופי, הצטרפות שהובילה לתנופת פיתוח ובכלל זה פיתוח תשתיות כגון חיבורה של המדינה לנתיבי התעבורה הפאן-אירופיים.
בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 הושפעה כלכלת בולגריה מהמשבר הכלכלי העולמי, אחוזי האבטלה האמירו ונרשמה הגירה משמעותית מהמדינה, בעיקר הגירת עבודה, שצמצמה את אוכלוסייתה לכ-7 מיליון לעומת כ-9 מיליון שהתגוררו במדינה באמצע שנות ה-80.
השם "בולגריה" נגזר משם של הבולגרים, שבטים טורקיים שייסדו את האימפריה הבולגרית הראשונה.
מקור שמם אינו ברור לחלוטין וקשה לאתר אותו בטקסטים שנכתבו לפני המאה ה-4 לספירה; עם זאת, ייתכן שהמונח נגזר מהמילה ה bulģha (שמשמעותה: "לערבב", "לנער" או "לבחוש") ומנגזרתה, bulgak ("מרד" או "אי-סדר").
שרידים ניאנדרטליים המתוארכים לסביבות 150,000 שנה, או ל, הם חלק מהסימנים המוקדמים ביותר לפעילות אנושית בארצות בולגריה המודרנית.
שרידים של הומו סאפיינס שנמצאו באזור מתוארכים לסביבות 47,000 שנה לפני הספירה.
תיארוך זה מייצג את הגעתם המוקדמת ביותר של בני האדם המודרניים לאירופה.
התראקים, אחת משלוש קבוצות-האב העיקריות של הבולגרים המודרניים, הופיעו בחבל הבלקן לראשונה טרם המאה ה-12 לפנה"ס.
האימפריה הפרסית האחמנית כבשה מספר חלקים מבולגריה של ימינו (בעיקר את חלקה המזרחי) ב, ושמרה על שליטה באזור עד 479 לפנה"ס.
הפלישה הפרסית היוותה זרז לאיחוד שבטי התראקים, ורובם התאחדו על מנת להקים את ממלכת אודריסיה.
אולם הממלכה נחלשה ובסופו של דבר נכבשה על ידי פיליפוס השני, מלך מוקדון, בשנת 341 לפנה"ס, הותקפה על ידי הקלטים ב, ולבסוף הפכה לפרובינקיה של האימפריה הרומית בשנת 46 לספירה.
אולם הם היו עסוקים במלחמה ממושכת נגד פרס ולא יכלו להגן על שטחיהם בבלקן מפני פלישות של ברברים.
דבר זה אפשר לסלאבים להיכנס לבלקן כפושעים, בעיקר דרך האזור שבין הדנובה להרי הבלקן, המכונה מואסיה.
בהדרגה, פנים הבלקן הפך למדינה של הסלאבים הדרומיים, שחיו תחת שלטון דמוקרטי.
הסלאבים נטמעו בקרב התראקים, שעברו תהליך של התייוונות חלקית.
הגם שאזור בולגריה יושב עוד במהלך המאה ה-12 לפנה"ס בידי שבטים תראקים, הרי שההיסטוריה הלאומית הבולגרית מתחילה עם כינונה של האימפריה הבולגרית הראשונה על ידי הנסיך אספרוך ב-680. בראשית המאה ה-9 הפך אותה החאן טרבל למעצמה אזורית ובהמשך ב-866 הוטבל בוריס הראשון לנצרות האורתודוקסית, תוך שהבולגרים מאמצים את האלפבית הגלגוליטי.
החל מאמצע המאה ה-10 החלה דעיכה הדרגתית בכוחה של הממלכה הבולגרית, תוך שהביזנטים נוגסים בשטחיה.
ב-1018 נכנע הצאר הבולגרי פרסיאן השני לצבאו של בסיליוס השני קיסר האימפריה הביזנטית ואזור בולגריה הפך לישות וסלית ביזנטית למשך 167 שנים.
ב-1185 מרדו האחים איוון ופטר אסן בשלטון הביזנטי וייסדו ישות עצמאית שנודעה בהמשך כאימפריה הבולגרית השנייה.
בראשית המאה ה-13 חלשה האימפריה על שטחי בולגריה של ימינו וכן תראקיה ומקדוניה הווארדארית.
ב-1242 הפכה האימפריה לוסלית של אורדת הזהב ובהמשך נחלש כוחה מאוד בשל מלחמת אזרחים.
ב-1362 פלש צבא האימפריה העות'מאנית בראשות הסולטאן מוראט הראשון וב-1396 נכבשה העיר הבולגרית האחרונה וידין.
ב-1422 הוצא להורג בבלגרד קונסטנטין השני, קיסר בולגריה שליט הישות החצי עצמאית צארות וידין ובולגריה נכבשה כולה בידי העות'מאנים, אשר פעלו למיגור משפחות האצולה הבולגריות, ביצעו טרנספר אוכלוסיות ותהליך אסלום מואץ של האזור.
לאחר תקופתו של מהמט הרביעי החל תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית ובולגריה הפכה לאזור קרבות מול האימפריה הרומית הקדושה מחד והאימפריה הרוסית מאידך.
במהלך המאה ה-19 איבד השלטון העות'מאני המרכזי את אחיזתו ובולגריה הייתה נתונה בידי ואלים שנחשבו מושחתים ונקטו במדיניות עצמאית, תוך התמרמרות גוברת של האוכלוסייה הנוצרית.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבשה בולגריה בידי צבא האימפריה הרוסית ובולגריה הוכרה כנסיכות עצמאית מתוקף סיכומי חוזה סן סטפנו.
בהמשך, צומצמו גבולותיה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין עניין שהיווה אחד מהגורמים למלחמות האזוריות ב-66 השנים שבאו לאחריו.
ב-1879 נבחר הנסיך הגרמני אלכסנדר בטנברג לנסיך בולגריה והוא החל במלאכת שיקום הנסיכות החדשה ופיתוחה לאחר כ-500 שנות שלטון עות'מאני.
רשמית, כפופה הייתה הנסיכות לסולטאן העות'מאני, אך ב-1885 סיפח בטנברג את פלך רומליה המזרחית, דרום בולגריה של היום אשר היה חלק מהאימפריה העות'מאנית, בעקבות ועידת ברלין מ-1878. הדבר הוביל למלחמת בולגריה–סרביה (1885) שהסתיימה בניצחון בולגריה, אך בטנברג נאלץ להתפטר לאחר הפיכה והפיכת נגד בשל חוסר גיבוי מהמעצמות.
במקומו נבחר כנסיך בולגריה (המאוחדת) פרדיננד הראשון.
הוא פעל להקמת תשתיות מודרניות במדינה והחל בפעולות פיתוח נרחבות בעיקר בבירה סופיה.
מיד אחרי מהפכת "הטורקים הצעירים" ב-1908 הכריז על עצמאות בולגריה והפיכתה לממלכה.
פרדיננד נטל לעצמו התואר של מלך (צאר).
הוא נקט במדיניות חוץ הרפתקנית תוך שהוא מסתייע בקצונה צבאית לאומנית במטרה להחזיר את ממלכתו לגבולות שנקבעו בחוזה סן סטפנו.
לאחר הצלחות במלחמת הבלקן הראשונה תקפה בולגריה את בנות בריתה והובסה במלחמת הבלקן השנייה.
פחות משנתיים מאוחר יותר חזר פרדיננד על טעותו והצטרף למעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה, בשל הבטחות עותמאניות לתוספת שטח לבולגרים.
בהתאם לחוזה ניי שכפו מדינות ההסכמה, הפסידה בולגריה לא רק את מעט השטחים בהם זכתה בסוף מלחמות הבלקן אלא גם שטחים נוספים שחויבה למסור לסרביה, ליוון ולרומניה.
פרדיננד נאלץ לוותר על הכתר ובנו בוריס השלישי הומלך תחתיו.
בולגריה שלאחר מלחמת העולם הראשונה נקלעה למשבר כלכלי, חברתי ופוליטי קשה שלווה במעשי אלימות רבים ומספר הפיכות וניסיונות הפיכה כושלים, תוך שהמלך עצמו ניצל ממספר ניסיונות התנקשות בחייו.
מאמצע שנות ה-30, החלה בולגריה להתקרב לגרמניה הנאצית במטרה לזכות בתמיכתה להשבת השטחים שנגרעו ממנה במסגרת חוזה ניי.
בראשית מלחמת העולם השנייה הכריזה בולגריה על נייטרליות, אך ב-1 במרץ 1941 הצטרפה להסכם התלת-צדדי והפכה לבת ברית של מדינות הציר.
בוריס הכריז מלחמה על בריטניה הגדולה וארצות הברית אך לא על ברית המועצות וסירב להענות לדרישותיו של היטלר לשלוח את צבאו להילחם בחזית המזרחית.
באוגוסט 1943 נפטר המלך בוריס, בנו בן ה-7 הומלך כסימאון השני והוקמה מועצת עוצרים.
בלחץ התבוסות הגרמניות והתקדמות בעלות הברית בכל החזיתות, החלה בולגריה לשנות בהדרגה את עמדותיה והתהליך הואץ בראשית 1944, כאשר חילות האוויר של בנות הברית החלו להפציץ את סופיה ומטרות אחרות בממלכה.
ב-5 בספטמבר 1944 הגיע הצבא האדום לנהר הדנובה וצלח אותו לשטח בולגריה תוך הכרזת מלחמה עליה.
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית, בה הייתה למפלגה הקומוניסטית עמדה דומיננטית שנסמכה על הצבא האדום, אשר כוחותיו הגיעו לסופיה בו ביום.
הצבא הבולגרי הצטרף הפעם לצד המנצח בהתקדמות הצבא הסובייטי בעקבות הגרמנים הנסוגים והשתתף בכיבוש הונגריה וחלקים מאוסטריה.
ב-15 בספטמבר 1946 בוטלה המלוכה בבולגריה במשאל עם.
בין 1944 ל-1947 התחולל מאבק אלים על אופייה הפוליטי של בולגריה בין מרכיבי חזית המולדת והוא הסתיים בניצחון המפלגה הקומוניסטית, בולגריה הפכה לרפובליקה עממית ובהדרגה לגרורה סובייטית.
עם מותו של גאורגי דימיטרוב לגרורה מלאה.
בהמשך, נטל טודור ז'יבקוב בהדרגה את השליטה על מוסדות המפלגה ומנגנוני השלטון והפך לשליט אבסולוטי במדינה.
ב-1971 הונהגה בבולגריה חוקה חדשה ויחסית ליברלית יותר, תוך שבמקביל ממנה ז'יבקוב את עצמו לתפקיד יושב ראש מועצת המדינה.
סתיו העמים לא פסח על בולגריה ובנובמבר 1989 החלו בסופיה הפגנות המונים בדרישה לשינוי המשטר.
ז'יבקוב הודח ובמקומו מונה פטר מלאדנוב ליושב ראש מועצת המדינה.
בבחירות שנערכו ב-1990 זכתה המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית שהונהגה בידי הקומוניסטים לשעבר ואנדריי לוקאנוב נבחר לראש הממשלה.
בעקבות מהומות על רקע כלכלי התפטר ראש הממשלה לוקאנוב, נערכו שוב בחירות שבהן ניצחה קואליציה אנטי קומוניסטית, אך המצב הפוליטי המשיך להיות בלתי יציב והשלטון התחלף תכופות.
הציבור הבולגרי מאס בשני הכוחות הפוליטיים המרכזיים וב-2001 הקים סמיון סקסקובורגותסקי, בנו של המלך בוריס השלישי, תנועה פוליטית חדשה.
סקסקובורגותסקי רץ בראשה לבחירות ונבחר לראשות הממשלה.
גם מהלך זה לא ייצב את הכלכלה הבולגרית וב-2005 נבחר סרגיי סטאנישב אשר הצליח להעלות את רמת החיים בבולגריה, אך הואשם במעשי שחיתות.
על סטאנישב נמתחה ביקורת קשה גם מצד האיחוד האירופי וב-2009 נבחר בויקו בוריסוב לראש ממשלת בולגריה.
ב-2013 התפטר בוריסוב על רקע גל מחאות בבולגריה בשל יוקר המחיה.
המערכת הפוליטית הבולגרית נכנסה לתקופת אי יציבות וב-2014 התפטר גם מחליפו של בוריסוב פלמן אורשרסקי.
ב-5 באוקטובר 2014 נערכו בחירות כלליות לפרלמנט ובהן זכתה מפלגתו של בויקו בוריסוב ל-32.66% מקולות הבוחרים וחזית "הקואליציה למען בולגריה" בהנהגת המפלגה הסוציאליסטית ל-15.4% מהקולות.
התנועה לזכויות וחירות בהנהגת ליוטבי מסטאן הפועלת לזכויות המיעוטים בבולגריה (טורקים ובני רומה), שמרה על כוחה והשיגה כ-15% מקולות המצביעים.
המפלגה הלאומנית והאנטישמית "אטאקה" זכתה ל-4.52% מקולות הבוחרים לעומת 9.36% בבחירות 2009.
בעקבות תוצאות הבחירות התפטר בוריסוב.
בבחירות שנערכו במרץ 2017 הגדילה מפלגתו של בוריסוב את כוחה.
ב-4 במאי החל בכהונתו השלישית כראש ממשלה.
בקיץ 2020 פרץ גל מחאה במדינה שנמשך חודשיים רבים, וכלל הפגנות ועימותים בערים המרכזיות בין שוטרים למפגינים שדרשו את התפטרות ראש הממשלה בוריסוב, על רקע אישומים בשחיתות, התערבות במערכת המשפט והתרפסות בפני אילי הון.
לאחר הבחירות באפריל 2021 המערכת הפוליטית הבולגרית נכנסה לתקופת אי יציבות שכללה 4 מערכות בחירות בפחות משנתיים.
בראשית ימיה, הייתה המדינה הבולגרית המודרנית מונרכיה חוקתית.
ב-28 באפריל 1879 אומצה חוקת טרנובו והנהיגה איזונים ובלמים למניעת השגת כוח אבסולוטי על ידי המלך הבולגרי.
המערכת הפוליטית הבולגרית הייתה רב מפלגתית והתחולל מאבק בין מצדדי הפרלמנטריזם ובין תומכי המלוכה.
ב-1893 נכשל ראש הממשלה סטפן סטאמבולוב שכיהן גם כיושב ראש מפלגת העם של בולגריה, בניסיונו לשנות את החוקה ולהגביל עוד את סמכויותיו של השליט.
ב-1908 עם ההכרזה הרשמית על עצמאות בולגריה וכינון הממלכה, שונתה החוקה ומוסד המלוכה התחזק בהדרגה.
במאי 1934 התחוללה הפיכה צבאית בממלכה על ידי הליגה הצבאית והפרלמנט פוזר.
בינואר פירק המלך בוריס השלישי את הליגה הצבאית והשיב את הפרלמנט לפעילות, אך בפועל הנהיג משטר אוטוקרטי.
ב-4 בדצמבר 1947 בוטלה חוקת טרנובו על ידי גאורגי דימיטרוב והונהגה חוקה חדשה שכונתה חוקת דימיטרוב והייתה במתכונת החוקה הסובייטית מ-1936. הונהג משטר חד-מפלגתי ועל אף שבאופן רשמי מפלגת חזית המולדת המשיכה להתקיים, המדינה נשלטה בידי המפלגה הקומוניסטית.
ב-1971 הונהגה חוקת ז'יבקוב שהייתה מעט יותר ליברלית מקודמתה בנושא זכויות האזרח, אך בעיקר התוותה שינויים במנגנוני השלטון ואת יצירתו של תפקיד יושב ראש מועצת המדינה עבור טודור ז'יבקוב.
ב-12 ביולי 1991 אושרה חוקה חדשה במדינה שהגדירה מחדש את בולגריה כרפובליקה בה מונהגת דמוקרטיה פרלמנטרית.
נשיא בולגריה נבחר בצורה ישירה לכהונה בת חמש שנים, והוא משמש כראש המדינה והמפקד העליון של הכוחות המזוינים.
הנשיא עומד בראש "המועצה המייעצת לביטחון לאומי", וכאשר אינו יכול ליזום חקיקה הוא יכול להחזיר את הנושא לדיון נוסף, אולם הפרלמנט יכול לעקוף את רצון הנשיא בעזרת רוב פשוט.
הפרלמנט הבולגרי הוא בית יחיד המכונה האספה הלאומית (בבולגרית: Народно събрание).
הוא מורכב מ-240 נציגים שנבחרים לתקופה של ארבע שנים ואילו נבחרים באמצעות מפלגותיהם או על ידי קואליציות של כל אחד מ-26 האזורים המנהליים.
המפלגה או הקואליציה חייבת לעבור את אחוז החסימה שעומד על 4 אחוזים כדי להשיג מושב בפרלמנט.
הפרלמנט אחראי על חקיקת חוקים, אישור התקציב, תכנון הבחירות הנשיאותיות, בחירת ראש הממשלה ושרים אחרים ופיטוריהם, הכרזת מלחמה, פרישת חיילים מחוץ לבולגריה ואישור חתימה על חוזים בינלאומיים.
בסוף ספטמבר 1944 פורסמה בעיתונות וברדיו הבולגרים הצהרה מטעם דימו קזאסוב שר האינפורמציה בממשלת חזית המולדת ובה הובעה אהדתו של השלטון הבולגרי להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
ב-1 בדצמבר 1944 ביקר בבולגריה דוד בן-גוריון, נפגש עם ראשי המשטר ודן עימם בחידוש הפעילות הציונית במדינה, השבת הרכוש לבני הקהילה וחידוש ההיתר לעלייה לישראל.
עם תום מלחמת העולם השנייה ולקראת כינוס ועידת האו"ם בסן פרנסיסקו (1945), פנה ראש הממשלה הבולגרי קימון גאורגייב ליושב ראש ארגון בני ברית בבולגריה זכריה אלקלעי בבקשה שהארגון יפעיל את השפעתו בארצות הברית, כדי שבולגריה לא תקופח במסגרת חוזה השלום.
ב-29 בנובמבר 1948 הכירה ממשלת בולגריה בראשותו של גאורגי דימיטרוב במדינת ישראל, וב-4 בדצמבר כוננו יחסים דיפלומטיים בין המדינות.
ב-1952 נפתחה צירות בולגרית בתל אביב ובראשה עמד מיופה כח.
כגרורה נאמנה של ברית המועצות פיתחה בולגריה את יחסיה עם ארצות ערב וצמצמה עד למינימום את קשריה עם ישראל.
ביוני 1955 הפילו מטוסי קרב בולגרים מטוס נוסעים של אל על שסטה מנתיבו אל תוך שטח בולגריה.
כל הנוסעים ואנשי הצוות נספו בהתקפה.
האירוע החריף את המתיחות ביחסי שתי המדינות.
ב-10 ביוני 1967, לאחר מלחמת ששת הימים ובעת כהונתו של טודור ז'יבקוב כראש הממשלה, ניתקה בולגריה את יחסיה עם מדינת ישראל כשאר חברות ברית ורשה.
לאחר ניתוק היחסים טיפלה שגרירות אוסטריה בישראל בקשרים הרלוונטיים בין המדינות.
עם עלית גורבצ'וב לשלטון בברית המועצות החלה בולגריה להפשיר באיטיות את קשריה עם ישראל וקוימו מגעים בלתי רשמיים בין נציגויות שתי המדינות במרכז האו"ם בניו יורק, שהובילו בין 1985 ל-1986 לפגישות לא רשמיות של שרי החוץ שלהן יצחק שמיר ופטר מלאדנוב.
ב-1989, לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי החליטה ממשלתו של אנדריי לוקאנוב לחדש את יחסיה הדיפלומטיים של בולגריה עם ישראל, ובטקס שנערך בסופיה ב-3 במאי 1990 חתמו שר החוץ הישראלי משה ארנס ועמיתו הבולגרי בויקו דימיטרוב על חידוש היחסים בדרג של שגרירויות.
מערכת היחסים בין המדינות מוגדרת כאסטרטגית ובאה לידי ביטוי בתחומי הביטחון, הכלכלה והפוליטיקה האזורית, תוך תמיכה הדדית בפורומים בינלאומיים.
בדצמבר 2010, במהלך השרפה בכרמל, שלחה בולגריה שני מטוסי כיבוי ו-120 כבאים כדי לסייע בכיבוי האש.
נשיא בולגריה הוא מפקדו העליון של צבא בולגריה ומשרד ההגנה הבולגרי אחראי פוליטית על התנהלותו.
לצבא שלוש זרועות מרכזיות, האוויר, הים והיבשה.
בולגריה הצטרפה לנאט"ו ב-29 במרץ 2004.
כלכלת בולגריה עברה טלטלה עם התפרקות הגוש הקומוניסטי בשנות ה-90 של המאה ה-20. התוצאה המיידית של העצמאות הכלכלית הייתה אינפלציה גבוהה וזליגת נכסים ומוצרים לטובת מדינות אירופה המערבית ולטובת יזמים ומקורבי שלטון.
במחצית שנות ה-90 נוצר מחסור לאומי בשמן בישול, כאשר יזמים זריזים רכשו את כל תפוקת שמן החמניות לשם שילוחה לגרמניה.
בשנים 1999–2000 הוחלט על תוכנית כלכלית חדשה, שהביאה לייצוב המשק ולאחר מכן לצמיחה בתמ"ג ובתוצר לנפש.
בולגריה הצטרפה לאיחוד האירופי ב-1 בינואר 2007, יחד עם רומניה.
חיבורה של המדינה לרשת נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים סייע לפיתוח הכלכלי והקשר עם מדינות אירופה.
כעיקרון, מתבססת בולגריה על כלכלת שוק, אך עם גרעין של חברות ממשלתיות.
למרות פיתוח כלכלי ושיפור בנתוני התמ"ג, השכר הממוצע במשק הבולגרי והתמ"ג לנפש הם מן הנמוכים באיחוד האירופי.
ב-2009 עמד התמ"ג לנפש בבולגריה על שיעור הקטן ב-55 אחוזים מהממוצע באיחוד האירופי.
שער הלב עומד על כ-2 לב לאירו בממוצע.
ב-2016 עמד התמ"ג בבולגריה על כ-143 מיליארד דולר אמריקני, כ-20,000 דולר לנפש.
השכר הממוצע החודשי עמד ב-2016 על 491 יורו.
כ-63% מהתמ"ג מגיעים ממגזר השירותים, כ-30% ממגזר התעשייה ו-7% ממגזר החקלאות.
ב-2009, כתוצאה מהמשבר הכלכלי העולמי עלה שיעור האבטלה בבולגריה ל-9.1 אחוזים, התמ"ג נפגע למשך מספר שנים וחזר לרמתו הקודמת רק ב-2014.
מסילת הברזל הראשונה במדינה הוקמה בשנת 1864 והיא קישרה את סופיה עם רוסה.
מערכת הרכבות הקיימת מנוהלת על ידי חברת הרכבות הממלכתית הבולגרית.
ב־1 בינואר 2026 הצטרפה בולגריה לגוש האירו, ואימצה את האירו כמטבע הרשמי במקום הלב הבולגרי.
אוצרות הטבע העיקריים של בולגריה הם נפט, גז טבעי, עופרת, מנגן, עפרת ברזל, ליגניט, פחם קשה ועץ.
בתחום התעשייתי המעסיק קרוב ל-30% מסך המועסקים, מייצרת בולגריה ברזל גולמי, סגסוגת ברזל, פלדה, דשן, חומצה גופרתית, מלט, נייר, בדי כותנה ואריגי צמר.
במגזר החקלאות חלה ירידה הדרגתית בתמ"ג לאורך שלהי המאה העשרים וירידה משמעותית בעשור הראשון של המאה ה-21.
בתחום החקלאי מגדלת בולגריה בעיקר חיטה, תירס, שעורה, סלק, סוכר, זרעוני חמניה, כותנה, טבק, עגבניות, תפוחי אדמה, ענבים וורדים.
מבחינת משק החי מייצרת בולגריה בשר, צמר, דבש, ביצים וחלב.
ענף כלכלי משמעותי נוסף הוא התיירות, אזור הים השחור עובר פיתוח מואץ כתוצאה מתיירות נכנסת הולכת וגוברת.
ב-2015 ביקרו במדינה כ-10 מיליון תיירים, בהשוואה ל-5.2 תיירים ב-2009. מרבית התיירים מגיעים מהמדינות הסמוכות, רומניה, רוסיה, יוון וגרמניה.
מישראל נכנסו לבולגריה כ-155,000 תיירים בשנה זו.
בולגריה מייבאת פלפל, נייר עיתון, כותנה, צמר, צנורות ברזל ופלדה, אוטובוסים, מכוניות, משאיות, סוכר, אנתרציט, פחם, נפט גולמי, בנזין וגז טבעי מרוסיה, איטליה, גרמניה ויוון.
היא מייצאת בשר חזיר, עופות, עגבניות, גבינה, יין, טבק, פחממות, נתרן גולמי, קרבאמיד, אמוניום חנקתי, פוליאתילן, נעליים, מוצרי ברזל ופלדה, אבץ ומנועים חשמליים, לרוסיה, לגרמניה, ליוון ולאיטליה.
קיים מס חברות אחיד, לחברות מקומיות בגובה 10% בגין כל הכנסה ללא קשר למקום הפקתה או צמיחתה, חברות זרות חייבות במס זהה על הכנסתן בבולגריה.
תושב בולגריה חייב במס פרוגרסיבי על כל הכנסותיו ללא קשר למקום הפקתן.
לעומתו, תושב זר חייב במס בבולגריה רק בגין הכנסות שנצברו בבולגריה.
ב-18 בינואר 2000 נחתמה אמנת המס בין ישראל לבולגריה, שנכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2003.
צריכת החשמל בבולגריה עמדה ב-2006 על 38.07 מיליארדי קילו ואט שעה.
ליד העיר קוזלודוי פועלת תחנת כוח גרעינית בהספק של 2,000 מגה ואט המספקת 34 אחוזים מתצרוכת החשמל של המדינה ומתוכננת תחנת כוח נוספת בהספק דומה.
במדינה מיוצרת אנרגיה הידרו אלקטרית בהספק כולל של 1,980 מגה ואט והשאר מיוצר באמצעות תחנות פחמיות ובגז טבעי.
החל משנת 1951 מופק נפט משדה הנפט טיולנובו.
במדדים שונים שנעשו במהלך העשור הראשון והשני של המאה ה-21 המודדים את רמות האושר או הסבל של אנשים על פי מדינות דורגה בולגריה במיקומים נמוכים.
במדד האושר העולמי משנת 2012 דורגה בולגריה במקום השני מהסוף אחרי גאורגיה.
בדו"ח דומה מאותה שנה שהגיש ארגון האומות המאוחדות דורגה בולגריה במקום ה-146 מתוך 155, מה שהופך אותה לאחת מעשר המדינות הכי פחות מאושרות בעולם ולמדינה האירופית האחרונה ברשימה, כאשר מעליה נמצאת שוב גאורגיה.
עם זאת מדובר במגמת שיפור מבחינתה, כאשר עקפה מספר מדינות, כגון מדגסקר, גאורגיה וסוריה.
בשנים 2010–2012 סבלה בולגריה מדירוג במקום הראשון בעולם במדד הסבל העולמי.
במסגרת סקר שערך ארגון גלאופ האמריקאי נמצא כי 39% מתושבי בולגריה אינם מרוצים מאורח חייהם ומוגדרים כמי שחיים "חיי סבל".
היו שטענו כי בעקבות הנתונים הגבוהים הללו פרצו בשנת 2013 מחאות הענק בבירה סופיה שהובילו להחלפת הממשלה, והיו להפגנות הגדולות ביותר במדינה מאז נפילת הקומוניזם.
נכון להיום (ינואר 2021) בולגריה מדורגת במקום 109 במדד האושר העולמי.
היא נמצאת במקום האחרון בדירוג סיפוק החיים של מדד האושר האירופי, כך גם בדירוג הרווחה האישית.
בנוסף, היא נמצאת במקום 26 מתוך 30 במדד האושר הכללי האירופי.
מ-1987 ועד 1999 הייתה בולגריה מחולקת ל-9 מחוזות ומ-1999 הורחבה החלוקה ל-28 מחוזות (אובלסט) שונים.
כל המחוזות קרויים על שם הבירה המחוזית כאשר העיר עצמה מהווה תת-מחוז במחוז שבו היא נמצאת.
מטרופולין סופיה היא מחוז עצמאי בשל חשיבותה וכמות האוכלוסין הגדולה שבה.
מחוז בורגס הוא הגדול בשטחו ומשתרע על פני 7,748.1 קמ"ר והעיר סופיה היא המחוז הקטן בשטחו 1,349 קמ"ר, אך הגדול ביותר מבחינת כמות האוכלוסין.
המחוז הקטן ביותר מבחינת כמות האוכלוסין הוא מחוז וידין אשר נכון ל-2009 מנה 108,067 נפשות.
בולגריה נמצאת בדרום-מזרח אירופה, בחלקו המזרחי של חבל הבלקן.
שני רכסי הרים עיקריים, חוצים את בולגריה לרוחבה, ממזרח למערב:
רכס הרי הבלקן, שעל שמו נקרא האזור כולו, חבל הבלקן, הוא הצפוני מבין השניים.
בבולגרית ובסרבית הוא נקרא סטארה פלאנינה, שפירושו "ההר העתיק".
תחילתו של רכס הבלקן בחופי הים השחור, במזרח, והוא נפרש מערבה אל תוך סרביה.
הפסגה הגבוהה ביותר ברכס הבלקן נמצאת בהר בוטב.
גובהה 2,376 מטרים והיא נמצאת במרכזו של הפארק הלאומי של מרכז הבלקן.
רכס הרי רודופי ושני רכסי המשנה שלו הרי פירין והרי רילה, הוא הרכס הדרומי יותר, המשתרע צפונית לגבולה של בולגריה עם יוון.
הפסגה הגבוהה ביותר על רכס זה היא פסגת מוסלה, שגובהה 2,925 מטרים, והיא שייכת להרי רילה ונמצאת בתחומי הפארק הלאומי רילה.
פסגה זו היא הנקודה הגבוהה ביותר בין שני רכסי ההרים הגבוהים של אירופה – רכס הרי האלפים והרכס הטרנס-קווקזי.
בין רכס הרי הבלקן ובין רכס הרי רודופי משתרע מישור רחב ידיים, הנקרא המישור התראקי או השפלה התראקית (בבולגרית: גורנוטראקיסקה ניזינה).
הוא מתחיל באזור סופיה במערב ומתרחב ככל שהוא נפרש מזרחה, עד שהוא מגיע אל חופי הים השחור.
נהר הדנובה, הקרוי בבולגרית דוּנַי, מסמן את רובו של הגבול בין בולגריה לרומניה בצפון.
נהר מריצה, הנהר הארוך ביותר בבלקן (480 קילומטרים), תחילתו בהרי רילה בבולגריה והוא זורם דרך המישור התראקי ו גבול טורקיה–יוון עד הים האגאי.
נהר איסקר, הנהר הארוך ביותר (368 קילומטרים) הזורם רק בתחומי בולגריה, מתחיל בהרי רילה, זורם צפונה ונשפך לנהר הדנובה.
נהר סטרומה מתחיל בהר ויטושה, מדרום לסופיה, וזורם דרומה, דרך יוון לים האגאי.
נכון לשנת 2022, האוכלוסייה בבולגריה מונה 6.8 מיליון תושבים, ירידה של 22% לעומת שיא כמות האוכלוסין שנרשם בשנת 1985. תוחלת החיים היא 71.4 שנים ושיעור הפריון הוא 1.6 ילדים לאישה.
נכון לשנת 2021, בולגריה מדורגת במקום 153 בעולם בשיעורי התמותה בלידה עם ממוצע של 8.1 מיתות ל-1,000 לידות.
ההתפלגות האתנית בבולגריה היא: 83.9% בולגרים, 9.4% טורקים, 4.7% בני רומה ו-2% הם מקבוצות אתניות אחרות או שלא שייכו עצמם לאחת הקבוצות.
96.3% דוברים בולגרית כשפת אם.
ההתפלגות הדתית בבולגריה היא: 59.5% אורתודוקסים, 9.3% חסרי דת, 7.9% מוסלמים, 0.9% פרוטסטנטים, 0.7% קתולים
לאחר קבלת עצמאותה מהעות'מאנים מנתה אוכלוסיית בולגריה כ-3 מיליון נפשות.
לאחר מלחמת הבלקן השנייה ובעיקר לאחר מלחמת העולם הראשונה איבדו הבולגרים שטחים בתראקיה, מקדוניה הווארדארית ואת חבל דרום דוברוג'ה.
התהליך לווה בטרנספר אוכלוסיות והגירת אלפי תושבים ממוצא בולגרי אל תוך שטחי בולגריה.
המשבר הכלכלי והחברתי שפקד את ממלכת בולגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוביל גם להגירה פנימית לערים הגדולות ובעיקר לבירה סופיה.
ב-1940 הוחזר לבולגריה חבל דרום דוברוג'ה הכולל את מרכזי האוכלוסין בסיליסטרה ודובריץ' והחבל נותר בחזקת הבולגרים גם לאחר מלחמת העולם השנייה.
מראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 רדף משטרו של טודור ז'יבקוב את בני המיעוט הטורקי במדינה ומעריכים שעד סוף העשור, כ-300,000 תושבים נאלצו להגר מבולגריה בעיקר לטורקיה.
לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי במדינה התחולל משבר כלכלי חריף שלווה בהיפר-אינפלציה, עלייה חדה בשיעור האבטלה ותסיסה חברתית.
המשבר הכלכלי הוביל להגירת עבודה משמעותית מבולגריה למערב אירופה וחבר המדינות.
בראשית העשור השני של המאה ה-21 מצויה בולגריה במשבר דמוגרפי חריף, תוך ירידה מתמשכת בכמות האוכלוסין, המשתווה לכמות האוכלוסין שהייתה במדינה בשלהי שנות ה-40 של המאה ה-20. ב-31 בדצמבר 2013 התגוררו בבולגריה 7,245,677 תושבים ו-73% מהם התגוררו באזורים אורבניים.
יסוד הקהילה ותחת האימפריה הבולגרית
מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה קיימות עדויות ראשוניות רבות להתיישבות יהודים בבולגריה.
היהודים התרכזו בבירה טרנובו וזכו לחופש פולחן ומסחר, שהיו חריגים לעת ההיא באירופה.
החופש היחסי לו זכו בני הקהילה גרם לכך שבראשית המאה ה-13 קרא האפיפיור גרגוריוס התשיעי למסע צלב כנגד איוון אסן השני, קיסר בולגריה.
על מעמדם של היהודים בעת הזו ניתן ללמוד גם מנישואיו של איוון אלכסנדר, קיסר בולגריה לשרה או תמרה בת הקהילה היהודית מטרנובו אשר התנצרה והפכה למלכה תיאודורה.
לאחר כיבוש בולגריה בידי האימפריה העות'מאנית החלו גלי הגירת יהודים לאזור.
בשלהי המאה ה-14 הגיעו יהודים שגורשו מהונגריה על ידי המלך לאיוש הראשון, באמצע המאה ה-15 הגיעו יהודים שגורשו בצו שארל השביעי, מלך צרפת וב-1474 מגורשי בוואריה שגורשו על ידי לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה.
בשלהי המאה ה-15 החלו להגיע מגורשי ספרד אשר הוזמנו לשטחי האימפריה העות'מאנית על ידי הסולטאן באיזיט השני.
בכמותם הרבה החלו יהודי ספרד לשנות את אופי הקהילות בבולגריה אשר קיבלו בהדרגה צביון ספרדי.
היהודים עסקו במסחר ונהנו מחופש פולחן.
תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית שהפך את בולגריה לאזור קרבות, לווה בפגיעות רבות בקהילות היהודיות השונות והוביל גם למשבר כלכלי חריף.
לאחר קבלת העצמאות מהעות'מאנים חוקקה בבולגריה חוקת טרנובו שהייתה ליברלית ומתקדמת לזמנה וכללה זכויות רבות למיעוטים ובכלל זה לבני הקהילה היהודית.
בני הקהילה זכו לחופש פולחן, עיסוקים והתאגדות קהילתית.
בראשית המאה ה-20 התגוררו בנסיכות הבולגרית כ-33,000 יהודים ב-47 יישובים שונים, אשר ב-34 מהם הייתה קהילה מאורגנת, ממוסדת ובעלת פעילות ציונית ענפה.
בני הקהילה נטלו חלק במלחמות הבלקן ובמלחמת העולם הראשונה ובמהלכן נפלו כ-1,000 חיילים יהודים.
החל מאמצע שנות ה-30 החלה בולגריה מתקרבת לגרמניה הנאצית ובמקביל התיר השלטון להקים ארגונים אנטישמים ואף נקט באנטישמיות ממוסדת.
בספטמבר 1939 גורשו כ-4,000 יהודים מבולגריה במסגרת "המסע לגירוש נתינים זרים" ובינואר 1941 חוקק החוק להגנת האומה.
היהודים הוכרחו לענוד כוכב צהוב ו-9,000 גברים בגילאי 20–40 נשלחו לעבודות כפייה.
בראשית מרץ 1943 גירשו הבולגרים את 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה הווארדארית ופירוט אל מותם במחנה טרבלינקה.
במקביל נכשל ניסיון גירושם של 48,000 יהודי "בולגריה הישנה" בשל מאבק עיקש של הנהגת הקהילה היהודית וראשי הקהילות בערים השונות שנעזרו בפוליטיקאים והנהגת הכנסייה הבולגרית.
במאי 1943 גורשו כ-20,000 ביהודי סופיה לערי השדה, אך לא אל מחוץ לבולגריה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הייתה ציפייה בקרב יהודי בולגריה להשבת זכויות הפרט והרכוש שהופקע, אך ציפיות אילו לא התממשו.
העובדה שמדובר היה בקהילה בעלת אופי ציוני מובהק, בשילוב אי השבת הרכוש שהופקע כגון מפעלים וקרקעות והפגיעה בחופש הפרט על ידי השלטון הקומוניסטי, הובילה לעלייה ההמונית למדינת ישראל, במסגרתה עלו 45,000 מתוך 51,000 בני הקהילה.
השלטון הקומוניסטי הגביל את חופש הפולחן של יהודי בולגריה שנותרו במדינה.
ב-1961 הוחרם מבנה בית הכנסת בסופיה.
הרב הראשי לבולגריה הרב ד"ר אשר חננאל המשיך לקיים במקום תפילות בניגוד לדרישת השלטונות, נעצר, נכלא ובהמשך נשפט ונדון לשלוש וחצי שנות מאסר.
ב-1962 הידרדר מצב בריאותו ולאחר לחץ בינלאומי כבד נערך לו "משפט חוזר" והוא שוחרר מכלאו.
ב-1989 לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי היה גל עלייה נוסף של יהודים מבולגריה.
ב-2011 התגוררו בבולגריה 4,000 יהודים, מחציתם בסופיה ועוד כ-500 בפלובדיב.
נכון לשנת 2022 מתגוררים רוב הבולגרים (72.5%) באזורים עירוניים.
כשישית מהם חיים בסופיה, שאוכלוסייתה עולה על 1,200,000 איש.
התרבות הבולגרית מבוססת בעיקרה על המורשת התראקית, הסלאבית והבולגארית תוך השפעות של התרבויות הרומית, הביזנטית והעות'מאנית.
חפצי אמנות ותכשיטים תראקים בני אלפי שנים נתגלו באתרים שונים בבולגריה ושרידי יישובים שנתגלו תוארכו לתקופה הרומית.
נדידת השבטים הסלאבים והבולגארים אשר הקימו את האימפריה הבולגרית הראשונה הביאה למיזוג תרבותי שיצר תרבות חדשה ומשולבת ובכלל זה סגנונות אדריכליים, אשר הושפעו לא מעט מאדריכלות ביזנטית.
400 שנות השלטון העות'מאני ביססו בבולגריה אדריכלות עות'מאנית, מוזיקה ואמנות.
תנועת התחייה הבולגרית של אמצע המאה ה-19 החזירה לבולגריה את התרבות הסלאבית ובנוסף הושפעה מסגנונות שונים מרחבי אירופה ובכללם מרוסיה וגרמניה.
יום העצמאות הבולגרי - 22 ספטמבר
אזור בולגריה בעל ההיסטוריה העשירה בת אלפי השנים רווי באתרים ארכאולוגיים.
בולגריה היא המדינה השלישית באירופה לאחר איטליה ויוון בכמות האתרים הארכאולוגיים שנחפרו.
ארגון אונסק"ו הכריז על 9 אתרים בבולגריה כאתרי מורשת עולמית והם: כנסיית בויאנה, הרוכב ממדרה, העיר העתיקה של נסבר, הפארק הלאומי פירין, מנזר רילה, כנסיות איבאנובו, שמורת סרברנה, הקבר התראקי בקאזאנלק, הקבר התראקי בסוושטארי.
היצירות הספרותיות הראשונות נכתבו במהלך המאה ה-9 תקופת האימפריה הראשונה והן עסקו בעיקר בסוגיות תאולוגיות.
בתקופת התחייה הבולגרית של אמצע עד שלהי המאה ה-19 חלה התעוררות תרבותית שלוותה בפריחה ספרותית ומהעת הזו נודעו הסופרים איוואן ואזוב ופנצ'ו סלאבייקוב.
ב-1981 זכה הסופר אליאס קנטי, שנולד בעיר רוסה, בפרס נובל לספרות.
מבין המשוררות הבולטות בבולגרית במאה ה-20 ניתן למנות את אליסבטה בגריאנה ודורה גאבה.
שורשי המוזיקה העממית הבולגרית נטועים בימי הביניים ולאורך השנים הם ספגו השפעות עות'מאניות, יווניות, סלאביות ושל בני רומה.
המוזיקה עשירה בנגינת כלי נשיפה כגון חמת חלילים, הקשה ומיתר כגון הגוּדוּלְקָה הדומה במבנה שלה ללאוטה.
ב-1987 זכתה מקהלת הנשים של הטלוויזיה הממלכתית הבולגרית בפרסום עולמי נרחב עם הפקת אריך הנגן הראשון שלה שנקרא "מסתרי הקול הבולגרי" וב-1990 זכתה בפרס גראמי בקטגוריית אלבום המוזיקה העממית הטוב ביותר.
המקהלה ליוותה את הזמרת קייט בוש בעת הקלטת אלבומיה עולם חושני (1989) ונעליים אדומות (1993).
מבין המלחינים הקלאסיים הבולגרים בולטים: פאנצ'ו ולדיגרוב ומארין גולמינוב ומבין זמרי האופרה בלט בוריס כריסטוף.
המטבח הבולגרי הוא בעיקרו מטבח בלקני ובעל השפעות מהמטבח העות'מאני, היווני, הרומני והרוסי.
ישנם מוצרים ומאכלים הייחודיים למטבח הבולגרי כגון:
נקניק הלוּקָנְקָה שהוא הגרסה המקומית של הסלמי
סלט שושקה המבוסס על פלפלים אדומים
סלט קיופולו המבוסס על חצילים
ממרח לְיוּטְנִיצָה המורכב מירקות בתחמיץ ותבלינים
מרק היוגורט הקיצי הטרטור המורכב מיוגורט מלפפונים שמיר ושום
מאפה הבניצ'ה המורכב מדפי עלים וגבינה
מבין הגבינות ניתן למנות את הקשקבל, והגבינה המלוחה המכונה בישראל גבינה בולגרית.
הבישול מבוסס על אידוי, אפיה, על האש והכנת נזידים.
צריכת הבשר המרכזית היא של בשר חזיר ואחריו בשר עוף ובשר כבש.
בנוסף, מאכלים פופולריים הם, מתאבנים: נקניק דם, מרקים: צ'ורבה, מרק קיבה, מנות עיקריות: מוסקה, גיובץ', סרמאלה, פילאף המלווים בבשרים שונים אם בבישול או על האש כגון קבב או קציצות המכונות כּיוּפְתֶה, קציצות כרישה ופשטידות שונות כגון פָּטַטְנִיק המבוססת על תפוחי אדמה או קָצַ'אמָאק המבוססת על קמח תירס.
לקינוח מגישים בקלווה, קוּזוּנָאק שהוא סוג של לחם מתוק, חלבה, לפתני פירות כגון חבושים ורחת לוקום.
מבחינת משקאות חריפים, נפוצים סוגים שונים של ערק (רקיאה) המבוססים גם על מגוון פירות, יין העשוי ממסטיקא, יין ענבים וליקרים.
נסיכות בולגריה השתתפה עוד באולימפיאדת אתונה (1896), להוציא שלוש אולימפיאדות השתתפה בכולן וספורטאיה זכו ב-212 מדליות, 51 מהן מזהב.
מרים המשקולות הנודע יליד בולגריה נעים סולימנוגלו, שנחשב לאחד ממרימי המשקולות הטובים בכל הזמנים החל את הקריירה במדינה, אך נאלץ להגר לטורקיה בשל רדיפות המשטר ושם זכה בעיקר תהילתו.
ענף הכדורגל הוא הפופולרי ביותר בבולגריה.
במונדיאל 1994 הגיעה נבחרת בולגריה בכדורגל להישגה הטוב ביותר, כאשר העפילה לחצי הגמר לאחר ניצחון על גרמניה ושם נוצחה על ידי איטליה.
מבין הכדורגלנים הבולגרים בולטים ניתן לציין את גאורגי אספרוחוב, חריסטו סטויצ'קוב ודימיטר ברבאטוב.
כדורגלנים בולגרים שיחקו גם בישראל ומביניהם בלטו אמיל ולב ודימיטאר מקרייב.
שתי הקבוצות הבולטות במדינה הן צסק"א סופיה ולבסקי סופיה.
בולגאן (במונגולית: Булган аймаг) הוא אחד מ-21 המחוזות (איימאגים) של מונגוליה.
האיימאג ממוקם בצפון המדינה ובירתו היא בולגאן.
בולגרית (Български език) היא שפה סלאבית דרומית, מקבוצת השפות הסלאביות במשפחת השפות ההודו-אירופיות.