tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המום מהידיעה, לאחר שגדל בצל כך שאביו מת כבר במשך שנים, טדי הסתייע בכוחותיו של ויקאן על מנת להגיע במידיות לאזור.
אז, הוא סייע לאביו בקרב, ובתומו שוחח עמו.
טדי סיפר לו על היותו בנו, ומאר-וול שלא ידע על קיומו היה המום למשמע אוזניו.
מאר-וול עיכל את הדבר בצורה קשה, ונעלם לזמן מה.
בסופו של דבר, הוא נפגש עם טדי פעם נוספת, הכיר בו כאביו ואמר לו כי הוא גאה בו ובגיבור שהוא גדל להיות.
בדיעבד, נגלה כי מאר-וול איתו טדי נפגש היה מתחזה מגזע הסקרול.
בעת פלישת גזע הסקרול לכדור הארץ, טדי התייצב בקו הלחימה הראשון בניו יורק.
בעקבות אירועי העבר, הנסיכה ורנקה הורתה לחייליה להרוג את טדי כמשימתם החשובה ביותר בעדיפות עליונה.
בעת שהותקף בפתאומיות, הוא ניצל ברגע האחרון על ידי קסווין.
עד תום הפלישה, טדי נאלץ לרדת למחתרת בחשש לחייו.
מאוחר יותר, בעת המצור על אסגרד, טדי שב לאוונג'רס הצעירים וסייע להם.
בהמשך, הוא השתתף בחיפושיהם המשותפים של האוונג'רס הצעירים עם מגנטו וקוויקסילבר אחר מכשפת השני.
בעקבות נתק הנוצר ביניהם, החליטו טדי וויקאן לקחת הפסקה מפועלם כגיבורי-על כדי לפתח את מערכת היחסים ההומוסקסואליות שלהם.
עד מהרה הם מצאו עצמם בחזרה באוונג'רס הצעירים, כשגרמו לטפיל בשם "אמא" לפלוש לכדור הארץ, סיכלו התחזות מסוכנת של סקרול והצילו את ספיד שכמעט אבד במולטי-יקום.
חזרה פתאומית ומהירה זו לפעילות גרמה לטדי לצאת לחופשה, על מנת לנוח מעט ולבחון לעומק את מערכת היחסים שלו עם ויקאן.
אך אז, הוא נתקל ב"אמא" פעם נוספת ונאלץ לשוב לניו יורק על מנת לקבל את סיוע חבריו בעניין הטפיל.
בחזרתו, הוא סייע לוויקאן להפוך לדמיורגוס ובכך להביס את "אמא", ולאחר מכן התוודה על אהבתו העצומה כלפיו והציע לו להינשא.
בסופו של דבר, טדי, יחד עם ויקאן, הצטרף לאוונג'רס החדשים של סאן-ספוט.
לאחר שהצילו את פריז ממגפה קטלנית, הקבוצה נאלצה להתמודד עם פלישת חייזרים מגזע הסקרול והקרי, אשר חטפו את טדי לעומק החלל וציוו עליו לשלוף את חרב "אקסלסיור" האגדית.
בעזרת החרב, הוא נלחם עבורם והוכתר כ"מלך החלל", אך בסופו של דבר נטש את החרב ושב לחבריו.
מאוחר יותר, הוא נאלץ להתמודד עם כפיליו מהעתיד, והציל את ויקאן מלהפוך לנבל-על אימתני.
כאשר סאן-ספוט החליט למרוד ב-"S.H.I.E.L.D" ולחלץ את ההאקטיביסט ריק ג'ונס, טדי, ויקאן וילדת הסנאי, נאלצו לעזוב את הקבוצה בחשש שיירדפו וייכלאו.
לאחר רצח ברוס באנר בידי הוקאיי, הקבוצה התפרקה, וכל אחד פנה לחייו הפרטיים, כשטדי ווויקאן יצאו לחיות יחדיו במנהטן.
הַאם היא עיר בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה בחלקו הצפון-מזרחי של חבל הרוהר.
נכון לראשית 2016, עמדה אוכלוסיית העיר על יותר מ-179,000 נפש.
האלק וצוות הריסוק היא סדרת הנפשה אמריקאית, המבוססת על חוברות הקומיקס הענק הירוק מבית מארוול קומיקס.
הסדרה עלתה לשידור במקור ב-11 באוגוסט 2013 ברשת דיסני XD והסתיימה ב-28 ביוני 2015. בישראל הסדרה הופצה בדיבוב עברי ב-HOT VOD Young, ובהמשך, בשנת 2017, שודרה בשידורים חוזרים בערוץ דיסני ישראל תחת השם האלק הענק הירוק וצוות הריסוק.
סיפור הסדרה מסופר מנקודת מבט של תוכנית מציאות, שנוצרה בידי ריק ג'ונס כדי לאמץ את דמותו של הענק הירוק יותר כגיבור מאשר כמפלצת.
ה"תוכנית" מצולמת בידי מצלמות רובוטיות מעופפות אשר מלוות את סוכני "הסוכנות הצבאית העילאית לעל-אנושיים" (Supreme Military Agency of Super Humans, בקיצור S.M.A.S.H) בכל מקום אליו הם הולכים, מה שלעיתים גורם להלצות ומתיחות בכל פרק.
סוכני ר.י.ס.ו.ק כוללים את הענק הירוק, הענקית הירוקה, הענק האדום, איי בומב וסקאאר, והם מתמודדים מול איומים שאף גיבורי-על לא מסוגלים להתמודד עמם, לרוב כאלה שנשלחו בידי המנהיג, יריבו המושבע של הענק הירוק.
בסיסם של הסוכנים הוא קרוב לעיירה ויסטה ורדה (היכן שברוס באנר הפך לראשונה לענק הירוק).
האם , היה השימפנזה הראשון וההומיניד הראשון ששוגר לחלל, כחלק מתוכנית מרקורי של נאס"א.
האם נולד בקמרון הצרפתית (כיום קמרון) ביולי 1957. הוא נלכד בילדותו על ידי לוכדי בעלי חיים והועבר לחווה במיאמי, פלורידה, שם נרכש על ידי חיל האוויר של ארצות הברית ביולי 1959, והועבר אל בסיס חיל האוויר הולומן בניו מקסיקו.
האם היה אחד מתוך 40 שימפנזים מועמדים לביצוע המשימה.
באופן רשמי, הוא היה מוכר אז בתור "מספר 65" ורק לאחר חזרתו ארצה שונה שמו ל-"האם".
הסיבה לכך היא שבכירים בנאס"א חששו שאם המשימה תיכשל ויהרג שימפנזה "בעל שם" זה עשוי ליצור משבר תקשורתי.
מטפליו של האם נהגו לקרוא לו "צ'ופ צ'ופ צ'אנג".
אימוניו של האם החלו עם הגעתו לבסיס חיל האוויר, בהובלתו של מדען המוח ג'וזף בריידי.
מטרת האימונים הייתה ללמד אותו לבצע מטלות פשוטות ומתוזמנות בתגובה לאורות ולצלילים.
לדוגמה, האם אומן למשוך בידית מסוימת כאשר היה רואה אור כחול מהבהב.
אם היה מבצע זאת תוך חמש שניות היה מתוגמל בחטיף בננה, ואילו אם היה מפספס היה נענש באמצעות זרם חשמלי.
האם השתתף במשימת מרקורי-רדסטון 2 כחלק מתוכנית מרקורי, ושוגר לחלל בטיסה תת-מסלולית ב-31 בינואר 1961 מנמל החלל קייפ קנוורל בפלורידה.
סימניו החיוניים ואופן ביצוע המטלות נוטרו לכל אורך המשימה באמצעות חיישנים ומחשבים בכדור הארץ.
כשתי דקות לאחר השיגור אירעה תקלה והלחץ בקפסולת החלל ירד מ-5.5 ל-1 PSI, ולמרות זאת האם נשאר מוגן בזכות חליפת החלל שלבש, והפציעה היחידה שנגרמה לו הייתה חבלה באף.
המשימה הסתיימה כעבור כ-16 דקות והקפסולה צנחה לאוקיינוס האטלנטי.
ב-5 באפריל 1963 הועבר האם לגן החיות הלאומי בוושינגטון די.
וחי שם במשך 17 שנים.
ב-25 בספטמבר 1980 הועבר שוב, עתה לגן החיות של צפון קרוליינה בקרוליינה הצפונית, ושם נפטר כעבור מספר שנים ב-19 בינואר 1983.
האלפים של טריניטי הם רכס הרים במחוזות קליפורניה טריניטי וסיסקיו בצפון קליפורניה בארצות הברית.
האלפים של טריניטי הם תת-רכס של הרי קלאמת השוכנים מצפון ל.
האלפים של טריניטי שוכנים ב של , במערכת הרי קלאמת, השוכנת בין רכסי החוף של קליפורניה במערב ורכס קסקייד במזרח.
האלפים של טריניטי ידועים בנופים הציוריים ובסביבתם האלפינית.
של הרכס שונה מזו המצויה בסיירה נבדה או ברכס הקסקייד.
בתוך הרי קלאמת, תת-רכסים סמוכים לאלפים של טריניטי כוללים את ו.
"אזור הטבע הבראשיתי האלפים של טריניטי" (Trinity Alps Wilderness) משתרע על פני 2,090 קילומטרים רבועים, מה שהופך אותו לאזור הטבע הבראשיתי השני בגודלו בקליפורניה.
האזור היה ידוע בעבר כאזור הפרימיטיבי של הסלמון-האלפים של טריניטי (Salmon-Trinity Alps Primitive Area) מאז 1932 ועד לסדרה של הרחבות.
קרחונים, שדות שלג ושדות קרח
שדה השלג הנמוך ביותר בקליפורניה שאינו נעלם למעט מקרים קיצוניים של סדרת שנים שחונות ממוקם מעל אגם מירור (Mirror Lake) בגובה של 2,000 מטרים.
הקרחון הוודאי היחיד הוא קרחון גריזלי (Grizzly Glacier), שדה קרח בגודל 61 דונם במדרון הצפוני של פסגת תומפסון, שמציג סדקים המצביעים על תנועה אמיתית אפילו בשדה קרח קטן כל כך.
מחקרים הראו שחלק מהקרחונים באלפים של טריניטי עמידים יותר להשפעות ההתחממות העולמית מאשר קרחונים אחרים בקליפורניה.
על פי מפות עדכניות, אך לא נכונות, של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית 35 גופי שלג קבועים וכמה קרחונים זעירים מנקדים את הפסגות הגבוהות ביותר של האלפים.
על הרכס שמדרום ל נמצאת תופעה יוצאת דופן המורכבת מקרחון זמני, לעומת שדה שלג לא פעיל שנמס בשנים שחונות.
לאחר שנים של הצטברות כבדה, מופיע שדה קרח בקרקס קרחוני מוגן זה הפונה צפונה לחלוטין, שיכול להראות סדקים פעילים וחריצים בעומק של כמה מטרים.
אבל גוף הקרח הזה, בגובה של רק 2,300 מטרים באזור שחווה עונה יבשה ארוכה וחמה מאמצע מאי עד אמצע אוקטובר בערך, יכול להיעלם לחלוטין במהלך שנים שחונות יותר.
מחקרים על חזזיות מצביעים על כך שהאתר ליד אגם קלמיה (Kalmia Lake) הוא המקום המושלג ביותר במדינת קליפורניה, כשהוא מקבל הצטברות שלג מעבר לשלג היורד באגם הלן בפסגת לאסן, ללא ספק מסלול השלג עם הצטברות השלג הגדולה ביותר בסוף החורף בקליפורניה.
עובדה זו תואמת את קיומו של קרחון פעיל מתחת לפסגת תומפסון, בעוד, שלעומת זאת, לא קיים קרחון פעיל כזה מתחת להר ברוקוף (Brokeoff Mountain) ממערב לפסגת לאסן, הגבוה מפסגת תומפסון וכולל אזור אידיאלי הפונה לצפון-צפון-מזרח באזור של הצטברות שלג מקסימלית מתחת לפני צוק כמעט אנכי בגובה 300 מטר.
תחת ברוקוף אכן מצטבר מספיק שלג שבשנים מסוימות שדה השלג שם חווה תנועה קרחונית מתחילה.
שתי מורנות מתחתיו, אחת שנוצרה בעבר הקרוב, מספקות עדות ברורה לפחות להובלה בעבר הקרוב באתר זה.
מורנות אלו קטנות במעט מאלה שנמצאו מתחת לקרחון פסגת תומפסון.
מבחינה גאולוגית הפסגות הרי האלפים של טריניטי בנויות מתערובת של סלעי יסוד, גרניט וסלעים מותמרים.
בהרים המזרחיים מצויים הטריניטים האדומים, עקב פרידוטיט אולטרה-מאפי אדמדם, בבתולית הגרניטי המרכזי נמצאים הטריניטים הלבנים, ובהרים המערביים הטריניטים הירוקים בשל כיסוי יער נרחב יותר.
האזור מכיל הרבה יערות אורנים ואשוח, כמו גם כרי דשא, נחלים ואגמים.
המקטע "האלפים של טריניטי" ב בולט מבחינה בוטנית בכך שיש בו את המספר השני בגודלו של מיני מחטניים מכל מקום בעולם.
בפסגה ראשן (Russian Peak), באזור הטבע הבראשיתי ראשן (Russian Wilderness) ממש צפונית לאלפים של טריניטי, יש את המספר הגדול ביותר של מיני עצי מחט באמריקה הצפונית.
כל כך הרבה סוגים ומינים של עצי מחט קיימים יחד מכיוון שהאלפים של טריניטי נמצאים בהצטלבות של האקלים הים-תיכוני של הדרום ואקלים החוף הצפון-מערבי, שההבדל בינו לבין האקלים הים-תיכוני הוא שהעונה נטולת גשם קצרה יותר.
מיני עצים צפוניים, כמו אשוח תת-אלפיני (Abies lasiocarpa), אשוח חינני (Abies amabilis) ואשוחית אנגלמן (Picea engelmannii) נמצאים כאן, כמו גם עצים דרומיים, כמו קלוצדרוס מפושק (Calocedrus decurrens), אורן הזפת ( Pinus ponderosa), ואשוח לבן (Abies concolor), בתוספת אוכלוסיות ייחודיות של אורן בלפור (Pinus balfouriana) ואשוחית ברואר (Picea breweriana).
צמחים נוספים לאורך השבילים כוללים את צמח הטורף דרלינגטוניה (Darlingtonia californica) את ה- בעלת הפרחים הוורודים המרהיבים, ואת פרח הבר הנדיר ה- האנדמי לאלפים של טריניטי.
לענה משוננת (Artemisia tridentata) גדלה על רכסים בהרי סקוט.
שריפות גדולות בערו בכמה מהיערות באזור הטבע הבראשיתי, כולל השריפה המכונה "שריפת מתחם הברזל / אלפים" (Iron/Alps Complex fire) שכילתה ב-2008 שטח של 428.38 קילומטרים רבועים.
לרוב האגמים הוכנסו דגי טרוטת עין-הקשת, טרוטה חומה או טרוטת ברוק (Salvelinus fontinalis), ובחלקם יש אוכלוסיות המקיימות את עצמם.
הנחלים העיקריים של אגני הניקוז של היובל "המזלג הצפוני של הנהר טריניטי" ושל הנהר ניו (New River) כוללים אלתית גמלונית המתרבה בהם, ובחלקם יש את תת-המין של טרוטת עין-הקשת המכונה סטילהד.
הרי האלפים של טריניטי הם משכן לחיות בר רבות, כולל: דוב שחור אמריקני, פומת ההרים, שונר מצוי, אייל פרדי שחור-זנב, לטאות, סנאים ומספר רב של מיני עופות.
איילים ודוב שחור נפוצים וקל לצפות בהם.
פחות נפוצים אך נוכחים הם פומת ההרים, דלק אירופי, דלק דייג וגרגרן.
טריטונים גסי-עור שוכנים בדרך כלל בבריכות ובאגמים.
האלפים של טריניטי עשויים להיות משכן של תופעה קריפטוזואולוגית, הסלמנדרה הענקית של האלפים של טריניטי (Trinity Alps Giant Salamander).
היער הלאומי שסטה-טריניטי השייך לשירות היערות של ארצות הברית, מנהל את רוב שטח .
הגבול הצפוני משתרע לתוך היער הלאומי קלאמת, והגבול המערבי משתרע לתוך היער הלאומי שישה נהרות.
יש גם שטחים בבעלות פרטיות, בעיקר בחלקים המזרחיים.
אזור הטבע הבראשיתי מכיל מסלולי הליכה, אתרי מחנאות בעורף האזור ונוף.
הגישה היא מ של מדינת קליפורניה בדרום, של קליפורניה במזרח, ודרכים ישנות שנסללו עבור חוטבי העצים והכורים בצפון ובמערב.
לטיולים רגליים נדרשים היתרי אזור טבע בראשיתי.
שביל הרכס הפסיפי מחבר את הפינה הצפון-מזרחית של האלפים של טריניטי לאזור הטבע הבראשיתי ראשן (Russian Wilderness) ולאזור הטבע הבראשיתי הר השיש (Marble Mountain Wilderness) מצפון ואת ולאזור הטבע הבראשיתי קאסל קרייגס (Castle Crags Wilderness) בקו פרשת המים של טריניטי במזרח.
אזורים פחות מתוירים כוללים את ניו ריבר, הר סלמון, הורס לינטו קריק (Horse Linto Creek), פוני ביוטס (Pony Buttes) ורכס הגיר (Limestone Ridge) במערב, ופסגת פקרס (Packers Peak), פסגת דדמן (Deadman Peak) ופסגת איגל (Eagle Peak) בהרי סקוט.
רוב האזור זוכה להרבה פחות מבקרים מאשר אזורי טבע בראשיתי רבים אחרים בקליפורניה, כמו בסיירה הגבוהה של הפארק הלאומי יוסמיטי והפארק הלאומי קינגס קניון, אבל יותר מאשר ב הסמוך.
היעדים הפופולריים ביותר מעבר לקצה השבילים הם אגמי קניון קריק (Canyon Creek Lakes), אגמי אמרלד (Emerald) וספייר (Sapphire) על היובל "המזלג של סטיוארט" (Stuart Fork), ואגם גרניט על שביל סוויפט קריק.
הרכסים המערביים ברובם נמוכים יותר בגובהם עם פחות אגמים, וקצה השבילים ברכסים שם יכולים להיות חמים ויבשים בקיץ.
שבילים אינם מגיעים לכל האגמים; סטייה מהשבילים בשטח מותרת.
האלפים של טריניטי משקיפים על במזרח, מאגר מים גדול של מיזם העמק המרכזי הפדרלי על הנהר טריניטי.
ציד אפשרי של צבאים, דובים ו-Patagioenas fasciata (מין יונה אמריקאית הקרוי באנגלית Band-tailed pigeon) בעונה.
טיפוס מצוקים מצוין באזורים עם צוקי גרניט, כמו פסגת קריבו (Caribou Peak ) ורכס סואוטות (Sawtooth Ridge, "שן המסור").
האלפים הצרפתיים הם החלקים של רכס הרי האלפים בתוך צרפת, באזורי אוברן-רון-אלפ ופרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור.
חלקים מהאלפים הצרפתיים נמצאים רק בצרפת, ואחרים, כמו מסיף דו מו בלו , משותפים עם שווייץ ואיטליה.
מון בלאן, בגובה , על גבול צרפת-איטליה , הוא ההר הגבוה ביותר בהרי האלפים, וההר הגבוה ביותר במערב אירופה.
ערים בולטות באלפים הצרפתיים: גרנובל, שאמוני, אנסי, שאמברי, אוויאן-לה-באן ואלברטוויל.
מגוון פעילויות חורף וקיץ זמינות באלפים הצרפתיים.
בחורף, אלה כוללים סקי וסנובורד, כמו גם חלופות כמו מזחלות שלג.
יש מגוון פעילויות אחרות שמתרחשות כמו גלישה בחודשי הקיץ.
פעילויות הקיץ כוללות טיולי הליכה, טיפוס הרים, רכיבה על אופניים וטיפוס צוקים.
האם הוא סרט פעולה אמריקאי, שהופק עבור נטפליקס ובוים על-ידי ניקי קארו.
בסרט מככבים ג'ניפר לופז, ג'וזף פיינס, לוסי פייז, עומארי הארדוויק וגאל גרסיה ברנאל.
הסרט עוסק בחיילת צבא ארצות הברית לשעבר (לופז) שמתחברת עם סוכן FBI כדי להציל את בתה הצעירה שנחטפה על-ידי פושעים.
הסרט עלה לנטפליקס ב-12 במאי 2023. נכון ל-3 ביולי 2024, הוא הסרט השישי הנצפה בהיסטוריית נטפליקס, עם 234.07 מיליון שעות צפייה.
חיילת אמריקאית חסרת שם, ידועה בתור "האם", מתווכת עסקה הברחת נשק בין סוחר הנשר הקטור אלבארז למפקד לשעבר בקומנדו הבריטי, קפטן אדריאן לאוול.
מעורבת רומנטית עם שניהם, בסופו של דבר היא נכנסת להריון.
לאחר שגילתה שהם מעורבים בסחר בילדים, האם ניגשת ל-FBI ומבקשת להפוך למודיעה.
בעוד האם נחקרת בדירת מסתור על-יד סוכן ה-FBI המיוחד ויליאם קרוז, לאוול תוקף את המתחם; קרוז נורה ונפגע, ושאר סוכנים ה-FBI נהרגים.
האם מצילה את חייו של קרוס ומכינה פצצת זמן.
לאוול מתעמת איתה בחדר האמבטיה ודוקר אותה בבטנה לפני שהוא עף אחורנית ונשרף כתוצאה מהפיצוץ.
לאחר החוויה הקשה, האם יולדת בת בטרם עת בבית החולים.
הסוכנת המיוחדת אלינור ויליאמס מודיעה לאם שגופתו של לאוול נעדרת ושבתה שזה-עתה נולדה תועבר למשפחת אומנה עבור ביטחונה.
מבינה שהילדה לעולם לא תהיה בטוחה איתה, היא מוותרת על זכויות ההורות.
האם מבקרת את קרוז ונותנת לו שלושה תנאים: הילדה תחיה חיים רגילים ככל האפשר, האם תקבל תמונה מדי יום הולדת, והיא תוזהר במקרה של סכנה לילדה.
לאחר מכן, האם עוברת לבקתה מרוחקת באלסקה בעזרת עמיתה לשעבר בצבא, ג'ונס.
שתים-עשרה שנים לאחר מכן, קרוז יוצר קשר איתה באוהיו.
הוא מודיע לה שכשה-ATF עצר כמה מאנשיו של אלבארז במקסיקו, הם מצאו תמונה של בתה, זואי, שמעידה על כך שהם בעקבות האם.
בעוד האם וקרוז צופים על זואי המשחקת בפארק, אנשי אלבארז חוטפים את זואי.
האם מצליחה לנטרל כמה מאנשיו לפני שהיא בורחת מהשוטרים עם קרוז.
קרוז חושב שהחטיפה נועדה עבור כופר, אך היא יודעת שהיא נעשתה במטרה לפתות אותה מהמחבוא.
השניים יוצאים לכיוון הוואנה, קובה בתקווה למצוא רמזים למיקומה של זואי.
הם תופסים את טרנטולה, סגנו של אלבארז, שמגלה תחת חקירה שהיא מוחזקת בביתו של אלבארז ב"מטע".
כשהם חודרים לבית השמור בכבדות, הם מחלצים את זואי.
לאחר מכן הורגת האם את אלבארז.
בזמן שהיא מלווה את זואי חזרה הביתה, מבטה של האם עליה גורם לזואי להבין שהיא אמה הביולוגית.
האם מחליטה להיפרד ולתת לקרוז להחזיר אותה להורי האומנה.
לאבל מצליח לתפוס אותם, אבל האם מגיעה ובורחת עם זואי.
כועס, לאבל הורג את קרוז.
כשהיא מבינה שזואי לא בטוחה אם היא תחזור לביתה, האם לוקחת אותה לבקתה.
עם הזמן, היא מאמנת את הילדה הסרבנית בכישורי הישרדות, הגנה עצמית ושימוש בנשק קל.
הם מתחילים להתחבר, אך כאשר האם מגלה שלאבל וקבוצה של שכירי חרב מגיעה אליהם, היא מחליטה להשאיר את זואי עם ג'ונס.
נסערת לדעת שהיא ננטשת שוב על ידי אמה, זואי מתנחמת על ידי ג'ונס, שמעודד אותה לראות את האם דרך מעשיה ולא דרך המילים שלה.
לאחר שהיא מוצאת מכתב מהאם שמסביר שכל מה שעשתה אי פעם היה עבורה, זואי מחליטה לחזור לבקתה ולעזור לאמה להגן על עצמה מפני התוקפים.
ללאבל ואנשיו יש עימות אחרון עם השניים.
האם מצליחה להרוג את כל אנשיו של לאבל ולבסוף ניצבת למולו.
לאחר שהובסה במהלך קרב מגע עם לאבל, הוא תופס את זואי ומנסה לברוח במהירות, אך האם צולפת בו והורגת אותו.
כששותפיה לשעבר לפשע מתים, האם מחזירה את זואי למשפחתה המאמצת.
כשהיא לא צריכה להישאר במחבוא, היא ממשיכה להתבונן בזואי מרחוק.
ג'ניפר לופז - האם, חיילת אמריקאית לשעבר
לוסי פייז - זואי, בתה של האם
עומארי הארדוויק - ויליאם קרוז, סוכן FBI
ג'וזף פיינס - אדריאן לאבל, פושע, איש הקומנדו הבריטי לשעבר
גאל גרסיה ברנאל - הקטור אלבארז, סוחר נשק מקסיקני
פול ראקי - ג'ונס, עמיתה של האם בצבא
ג'סי גרסיה - טרנטולה, סגנו של אלבארז
אידי פאלקו - אלינור ויליאמס, סוכנת FBI
בפברואר 2021, הוכרז שג'ניפר לופז הצטרפה לקאסט הסרט, כשניקי קארו משמשת כבמאית, מתסריט שנכתב על-ידי מישה גרין ואנדראה ברלוף, עם נטפליקס כמפיצה.
בספטמבר 2021ֿ, הכריזו על צירופם לקאסט של ג'וזף פיינס, עומארי הארדוויק, גאל גרסיה ברנאל, פול ראצי ולוסי פייז.
באוקטובר 2021, ג'סי גרסיה ואיבון סנה ג'ונס הצטרפו לקאסט הסרט.
שלב הצילומים החל בוונקובר ב-4 באוקטובר 2021. ב-11 בינואר 2022, הצילומים הושעו בעקבות התפשטות וריאנט האומיקרון של נגיף COVID-19 במהלך המגפה.
במרץ 2022ֿ, נערכו הצילומים האי הספרדי גראן קנריה, תוך שימוש בעיר העתיקה של לאס פלמאס כעיר בקובה.
הגבינטה ליטריירט, שנמצא שם, שימש כקזינו.
דרום האי נבחר לצלם מסיבה בווילה.
הסרט הועלה לנטפליקס ב-12 במאי 2023.
לפי Samba TV, הסרט נצפה על-ידי 2.8 מיליון בתי-אב בארצות הברית במהלך סוף-השבוע הראשון להעלתו.
לפי הנתונים של סמבה, הסרט הוכנס לאינדקס יתר ב-33% בקרב בתי-אב שחורים ו-25% בקרב בתי-אב היספנים.
בין יציאתו ליוני 2023 הסרט הסתכם ב-249.9 מיליון שעות צפייה (שווה ל-127.07 מיליון צפיות), הכמות הגבוהה ביותר מכל מקור של נטפליקס במהלך פרק זמן זה.
הגרדיאן נתן לסרט ציון של אחד מתוך חמישה.
נכון לינואר 2024, הסרט הוא בין עשרת הסרטים הנצפים ביותר בהיסטוריה של נטפליקס.
+פרס / פסטיבל סרטיםתאריךקטגוריהמקבליםתוצאההערות שולייםפרס פטל הזהב9 במרץ 2024השחקנית הגרועה ביותרג'ניפר לופזמועמדת
האלק: ראש המטה של לינקולן הוא ספר ביוגרפיה מאת ההיסטוריון האמריקאי סטיבן אמברוז, שפורסם בשנת 1962. הספר עוסק בדמותו של הגנרל הנרי האלק, ששימש כראש המטה הכללי של צבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית תחת הנשיא אברהם לינקולן.
הספר מבוסס על עבודת הדוקטורט של אמברוז, והוא מהווה את אחת הביוגרפיות המוקדמות שלו, שנכתבו בטרם הפך לאחד ההיסטוריונים הפופולריים והמשפיעים בארצות הברית.
בעבודתו זו שואף אמברוז לערוך הערכה מחודשת של האלק, שנחשב במשך שנים רבות לדמות שנויה במחלוקת ואף בלתי אהודה.
בניגוד להיסטוריונים מוקדמים שציירו אותו כאיטי, ביורוקרטי ולא אפקטיבי, אמברוז מציג אותו כאדם אינטלקטואלי, משכיל, בעל יכולת אסטרטגית גבוהה – אך כזה שהתמודד עם מגבלות אישיות ופוליטיות קשות, הן מצד עמיתיו בצבא והן מצדו של הנשיא לינקולן.
אמברוז טוען כי אף שהאלק לא הצטיין כמצביא שדה, תרומתו הארגונית והניהולית לצבא האיחוד הייתה משמעותית, ושאולי היה האיש הנכון בתפקיד – אך בזמן הלא נכון.
הספר מציג במידה רבה את ניסיונו הראשון של אמברוז להציג דמויות מורכבות תוך שילוב בין מחקר ארכיוני מדוקדק לבין נרטיב סיפורי מרתק.
המהדורה הראשונה יצאה לאור בהוצאת אוניברסיטת לואיזיאנה, ובשנת 1996 פורסמה מהדורה מחודשת, שכללה הקדמה חדשה והתייחסות מחודשת למורשתו ההיסטורית של האלק.
האם תֶּרֶזָה או אמא תרזה (שמה הרשמי על פי הוותיקן הוא האם תרזה הקדושה של כלכותה; נולדה כאגנס גונג'ה בויאג'יו; 26 באוגוסט 1910 – 5 בספטמבר 1997) הייתה נזירה אלבנית-קתולית, מיסיונרית, פעילה הומניטרית ומקימת מסדר המיסיונרים של הצדקה שסייע לעשרות אלפי אנשים.
עבודתה, סיועה ההומניטרי ותמיכתה בעניים בכלכותה שבהודו הפכו אותה לאחת מהנשים המפורסמות ביותר בעולם ולסמל לצדקות ויושר בעיני רבים.
לתרזה הוענק ב-1979 פרס נובל לשלום ובשנת 1980 פרס בראט רטנה (Bharat Ratna), הפרס האזרחי הגבוה ביותר בהודו.
היא קיבלה אזרחות כבוד בארצות הברית ב-1996, הוכרזה כמבורכת על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 2003 וכקדושה על ידי האפיפיור פרנציסקוס ב-4 בספטמבר 2016.
האם תרזה התפרסמה ונעשתה מוכרת גם בזכות ספריה הרבים הדנים בנצרות, ברוחניות ובתפילות, שחלקם נכתבו יחד עם ידידה האח רוז'ה (Frère Roger).
על אף ההערכה הרבה שלה זכתה, היו גם שמתחו עליה ביקורת חריפה והאשימו אותה בין השאר בקיצוניות דתית ובחוסר יושרה.
תרזה נולדה בשם אגנס גונג'ה בויאג'יו (Agnes Gonxha Bojaxhiu) בעיר אוסקופ (שבאימפריה העות'מאנית; בימינו סקופיה שבמקדוניה הצפונית).
אז, הייתה סקופיה עיר הבירה של וילאייט קוסובו (Vilâyet-i Kosova) שבאימפריה העות'מאנית (אין קשר לקוסובו של היום).
אביה היה אלבני במקור, ועבד למחייתו כסוחר מצליח.
לאגנס היו עוד שני אחים, והיא הייתה הצעירה מביניהם.
, ניקולהi (Nikollë) ודרנפיל (Dranafile) בוגאקסיו, הגיעו במקור מהעיר פריזרן (Prizren) נשמשדד(hshevwkanv) קוסובו.
הם היו קתולים, בניגוד לרוב תושבי אוסקופ שהיו אורתודוקסים, ולרוב האלבנים שהיו מוסלמים.
ראשית חייה של תרזה תועדו רק במספר קטן של מקורות חיצוניים, כך שהמידע העיקרי על אותם זמנים הגיע מזיכרונותיה שלה.
האם תרזה סיפרה כי הרגישה רצון לעזור לעניים ולנחשלים מגיל 12, אז החלה להתנדב בסיוע להם, וכבר אז החליטה כי בעתיד תבצע פעילות מיסיונרית בהודו.
היא הייתה חברה בתנועת נוער נוצרית המכינה לפעילות מיסיונרית עתידית של החניכים, ונקראה סודליטי (Sodality).
כשהייתה בת 18, התיר הוותיקן לתרזה לעזוב את עיר הולדתה ולהצטרף ל"אחיות של לורטו" (Sisters of Loreto), קהילת נזירות אירית שנשלחה בשליחות מיסיונרית להודו.
לדבריה, בחרה להצטרף דווקא לאחיות של לורטו, משום שעיקר פעולתן היה בחינוך ילדות במדינות ואזורים נחשלים, שבלעדיהן כנראה לעולם לא יוכלו ללמוד בבית ספר.
לאחר מספר חודשים בהם שהתה יחד עם הנזירות במנזר על שם מרים, אם ישו שבדבלין, אירלנד, היא נשלחה לדרג'ילינג שבהודו ועבדה שם כאחות מתמחה.
ב-24 במאי 1931, נדרה את הנדר הראשון שלה, בחירת השם החדש מרי תרזה, על שמות הקדושה תרסה מאווילה ותרזה הקדושה מליזייה.
בין 1930 ל-1948 למדה האם תרזה גאוגרפיה וקטכיזם (מקראה של עיקרי הנצרות) באופן אוטודידקטי ובבית ספר לא רשמי, בית ספרה בכלכותה (בית הספר היה לרשמי רק בשנת 1944).
מאוחר יותר אמרה האם תרזה כי כל העוני, ההזנחה והעזובה שסבבו אותה נחרתו בנשמתה ושינו אותה.
לטענתה, בספטמבר 1946 קיבלה מסר מאלוהים ולפיו "עליה לשרת אותו אפילו היא נמצאת במקום העני ביותר".
תרזה אמרה "אני רואה את האלוהים בכל בן אנוש.
כאשר אני רוחצת מצורע, אני מרגישה שאני מטפלת באלוהים עצמו והולכת בדרכו.
ב-1948 היא קיבלה היתר מהאפיפיור דאז, באמצעות הארכיבישוף של כלכותה, לעזוב את קהילתה ולחיות כנזירה עצמאית.
היא עזבה את בית ספרה, ולאחר קורס רפואה קצר יחד עם האחיות של לורטו בפטנה (Patna) חזרה לכלכותה, שם מצאה מקום לינה זמני.
היא ייסדה בית ספר מאולתר שהתקיים תחת כיפת השמיים, ובו למדו ילדים מחוסרי בית ועניים מאוד.
הכנסייה והרשויות המקומיות סייעו לה כספית.
ב-1949 הצטרפו אליה בעבודתה חלק מחברותיה ממסדר האחיות של לורטו וחלק מחניכי בית ספרה.
הם חיפשו גברים, נשים, וילדים שחיו בעוני נורא, חסרי מזון ועל סף מוות ברחוב, מחוסרי בית שנדחו על ידי בתי החולים והאכסניות המקומיות משום שהיו פרטיים.
לאחר מכן, ניסו לשכור חדרים וצוותים רפואיים שהעניקו לאנשים טיפול רפואי, בגדים וקורת גג.
פעילותה במסדר המיסיונרים של הצדקה
באוקטובר 1950, קיבלה תרזה את אישור הוותיקן להקים מסדר משלה שיטפל בעוני ויתמוך בחלשים.
בתחילה, הוותיקן נתן למסדר את השם Diocesan Congregation of the Calcutta Diocese, אך מאוחר יותר הוא נודע בתור "מסדר המיסיונרים של הצדקה" או "מסדר המיסיונרים של גמילות החסדים".
תפקידו של המסדר כפי שהגדירה היה: "לדאוג לרעבים, הערומים, מחוסרי הבית, בעלי המום, העיוורים, המצורעים, כל האנשים המרגישים לא רצויים, המורחקים על ידי החברה ומבודדים ממנה".
בתחילה היו חברים במסדר כ-12 נזירות ונזירים בכלכותה וכיום חברות בו מעל ל-40,000 נזירות הפועלות בבתי יתומים, מסייעות לאכסניות, מבצעות פעילויות גמילות חסדים וצדקה ברחבי כדור הארץ ומסייעות לפליטים, עיוורים, מוגבלים, זקנים, אלכוהוליסטים, מחוסרי בית ונפגעי אסונות טבע באסיה, אפריקה, אמריקה הלטינית ומדינות נחשלות מסביב לעולם.
בסיועם של פקידי ממשל הודים הפכה תרזה מקדש הינדו נטוש ל"בית העזובים" (Kalighat Home for the Dying), בית חולים ואכסניית חינם הפועלת עד היום בהודו למען עניים וחסרי בית.
לאחר זמן מה, פתחה עוד אכסניה בשם "טוהר לב" בה פעל מעון עבור מצורעים וכן בית יתומים.
מידע על פעילויותיה החל להגיע למרחקים, והאם תרזה זכתה לסיוע ניכר בפעילות גמילות החסדים שלה בדמות כספי תרומות רבים שסייעו לפתיחתם של בתי חולים, אכסניות ובתי יתומים רבים.
ב-1965, אישר האפיפיור פאולוס השישי לאמא תרזה להרחיב את פעילות המסדר שלה לארצות אחרות.
פעילות המסדר החלה לגדול במהירות רבה, ובזכותה נפתחו בתי סיוע לחלשים ולנדכאים ברחבי העולם.
האכסניה ובית החולים הראשון מחוץ להודו נבנה בוונצואלה, ולאחר מכן הוקמו בתי יתומים, בתי תמחוי, אכסניות ובתי חולים גם ברומא, טנזניה, ולבסוף גם בארצות רבות באסיה, אפריקה, אירופה ואמריקה.
בין היתר, פעל המסדר גם באלבניה, המדינה ממנה באו הוריה.
בשנת 1996 פעלו מעל 517 בתי סיוע במעל ל-100 מדינות, בתים המסייעים למעל מיליון בני אדם.
לאחר הצלחתה של התנועה שהקימה, תנועה שסייעה למיליונים ברחבי העולם, החל מאלבניה ועד לניו יורק, ובעקבות פניות של קתולים רבים וכן בקשה מהוותיקן, בשנת 1981 נפתחה במסדר שהקימה האם תרזה מחלקה המותאמת גם לכמרים המעוניינים בהתנדבות ובסיוע לקהילה.
במהלך שנות השבעים המוקדמות, נעשתה האם תרזה לאישיות מפורסמת ומוכרת בהודו עצמה ובעולם כולו.
כיום, זוקפים את תהילתה הרבה בעיקר לזכות סרטה התיעודי משנת 1969 "משהו יפה למען האלוהים" (Something Beautiful for God), שנעשה יחד עם הבריטי מאלקולם מוגרידג' (Malcolm Muggeridge) וכן לזכות ספרה משנת 1971 בעל אותו שם, שמודפס ויוצא לאור עד היום.
תוך כדי הכנת הסרט התיעודי, צולמו חלק מהקטעים באזורים חשוכים ובתנאים לא טובים, ומאוחר יותר התברר שהבזק המצלמה לא פעל.
למרות זאת, ולהפתעת כולם, הצילומים יצאו לבסוף באיכות מצוינת.
מוגרידג' תיאר זאת כנס של 'אלוהי האור' שנעשה בידי תרזה עצמה.
האם תרזה לא הגיבה לעניין, אולם אחרים הסבירו זאת בעובדה שהסרט צולם בסרט צילום של קודאק, שהיה חדיש ואיכותי יחסית לזמנו.
בעקבות האירועים מוגרידג' הפך לנוצרי קתולי מאמין.
ב-1971 העניק לה האפיפיור את הפרס הראשון שהוענק לה על פעילותה.
בין יתר תעודות הוקרה שהוענקו לה, נמנים פרס קנדה (1971), פרס באלזן (1978) שהוענק לה בשל "פעילותה עבור האנושות והאחווה בין בני האדם", פרס אלברט שווייצר הבינלאומי (1975), מדליית החירות הנשיאותית (1985) ומדליית הזהב של הקונגרס (1994).
בנוסף, הוענק לאם תרזה כהוקרה לפועלה אזרחות כבוד בארצות הברית ב-16 בנובמבר 1996, וכן תוארי דוקטור של כבוד במספר אוניברסיטאות מסביב לעולם.
ב-1979 הוענק לאם תרזה פרס נובל לשלום "עבור עבודתה ועשייתה במלחמה על הכאב, השכול והדלות, שהם איום גם על השלום".
תרזה סירבה ליטול חלק בטקס הקבלה הרשמי ובסעודה המתוקשרת, וביקשה כי 192,000 דולר שהוענקו לה כפרס ייתרמו לטיפול בעניים וחולים בכלכותה.
תרזה אמרה כי היא זקוקה ומעוניינת בגמול כספי אך ורק אם יעזור לחסרי ישע שאין ידם משגת לדאוג לרפואה, לינה, וחינוך ילדיהם.
לאחר קבלת הפרס, נשאלה האם תרזה "מה אנו יכולים לעשות כדי לקדם את השלום בעולם?" תשובתה של תרזה הייתה: "כל שעלינו לעשות הוא לחזור לבתינו ולאהוב את משפחתנו ומכרינו".
ב-1982, בזמן מלחמת לבנון הראשונה, שימשה האם תרזה כמתווכת בין ישראל לפלסטינים במהלך משבר חילופי אש וירי, וכך סייעה להצלת 37 פצועים בבית חולים נצור בביירות.
לאחר ירידת כוחה של ברית המועצות ופתיחת שערי מזרח אירופה בפני המערב, הרחיבה האם תרזה את פעילות הקרן שלה גם למדינות קומוניסטיות לשעבר, שבעבר דחו את עזרתה.
תרזה אף סייעה לאנשים רעבים באתיופיה, לקורבנות הקרינה מאסון צ'רנוביל וכן לקרבנות רעידת האדמה בארמניה.
ב-1991 באה האם תרזה לראשונה לאזור שממנו באו הוריה, טירנה שבאלבניה, ופתחה שם מיסיון.
ב-1983, בעת ביקורה ברומא לשם פגישה עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני, לקתה האם תרזה בהתקף לב.
לאחר התקף לב שני שלקתה בו, בשנת 1989, הושתל בחזה של תרזה קוצב לב.
בשנת 1991, ביקרה במקסיקו בעוד היא חולה בדלקת ריאות קלה, לאחר הביקור שוב סבלה האם תרזה מבעיות בליבה.
עם הידרדרות מצבה הבריאותי, הציעה האם תרזה לפרוש מתפקידה כמנהלת המסדר.
נערכה הצבעה חשאית בין כל הנזירות והפעילים בתנועה, וכמעט כולם הצביעו נגד הפרישה ובעד הישארותה של האם תרזה, מלבד תרזה עצמה.
לבסוף, נאותה האם תרזה להישאר בתפקידה.
באפריל 1996, נפלה האם תרזה ושברה את עצם הבריח שלה.
בחודש אוגוסט של אותה השנה, סבלה האם תרזה ממלריה, וכן מבעיות בתפקוד בחלל השמאלי של הלב.
היא עברה ניתוח בלבה, אך היה ברור לכל שבריאותה מתדרדרת.
ב-13 במרץ 1997 הפסיקה האם תרזה רשמית את פעילותה כמנהלת המסדר, וב-5 בספטמבר אותה שנה הלכה לעולמה, בכלכותה שבהודו, תשעה ימים לאחר יום הולדתה ה-87.
אמא תרזה זכתה להלוויה ממלכתית מלאה על ידי הממשלה ההודית, כבוד שבדרך כלל ניתן לנשיאים וראשי ממשלות, כהכרת תודה על שירותה ועזרתה לקהילות העניות שבהודו, מבלי להתייחס לדתם ולמוצאם של הזקוקים לעזרה.
עם זאת, ספג טקס ההלוויה גם ביקורת, שכן בהתאם לכללי הטקס הובלה גופתה של תרזה על ידי תותח ואילו הטקס עצמו הסתיים במטח יריות, מה שרבים טענו שהיה מנוגד לאמונתה ולאורח חייה.
מותה של תרזה עורר הדים ברחבי העולם, ומזכ"ל האו"ם לשעבר, חוויאר פרז דה קוויאר, אמר: "האם תרזה חיה, נשמה ופעלה כמו האו"ם.
היא פעלה למען השלום בעולם".
ראש ממשלת פקיסטן דאז, פרבז מושארף, אמר עליה: "חייה של האם תרזה והתמסרותה למען העניים, החולים והפגועים, צריכים לשמש דוגמה עבור כולנו".
בעקבות מותה של האם תרזה בשנת 1997, ההגמוניה הקדושה, המועצה בוותיקן המקבלת את ההחלטות בדבר הכרזה על אנשים כקדושים, החלה את תהליך הקאנוניזציה (הכרזה על קדושה) של תרזה.
לפי חוקי הוותיקן, כדי שאדם כלשהו יהפוך לקדוש דרושה הוכחה ותיעוד על לפחות נס אחד שביצע.
בשנת 2002, הוותיקן החליט כי הנס שביצעה תרזה הוא ריפוי אישה הודית, מוניקה בסרה (Monica Besra) שגידול סרטני היה בבטנה.
לפי המסופר, האישה החזיקה את תמונתה של תרזה, ולדבריה 'זיק של אור' יצא מן התמונה אל בטנה, וריפא את הגידול.
בתחילה אמרה בסרה, כי הגידול הוסר בטיפול כירורגי בבית חולים מקומי.
היא חזרה על גרסה זו אף בראיון שנתנה לטיים מגזין.
לאחר מכן, שינתה בסרה את דעתה, ואמרה כי תמונתה של תרזה היא שריפאה אותה.
בסיפור ה"נס" היו סתירות רבות.
בית החולים עצמו סירב להגיב ולאשר האם אכן בוצע באישה ניתוח להסרת הגידול.
בעלה של האישה אמר לבסוף כי תרזה היא שביצעה את הנס והצילה את אשתו, ושהוא ואשתו מודים לאלוהים ולאם תרזה על החסד הגדול שביצעה.
בכל הזמן עד להפיכתה של האם תרזה למבורכת וגם בזמן התהליך עצמו, היה קידושה של תרזה סוגיה מעוררת מחלוקת רבתי בהודו וכן בעולם הנוצרי כולו.
לבסוף, בורכה תרזה רשמית ב-19 באוקטובר 2003, על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני תחת הכותרת 'האם תרזה המבורכת של כלכותה'.
ב-4 בספטמבר 2016, הכריז האפיפיור פרנציסקוס על הפיכתה לקדושה נוצרית.
האם תרזה דיברה לעיתים קרובות בנאומים או כנסים נגד הפלה מלאכותית ומניעת הריון בעיקר בפגישותיה עם משרדי ממשלה.
בנאום שנשאה בעת קבלת פרס נובל, אמרה כי: "הפלה היא הרוע הגדול ביותר, והאויב הגדול ביותר של השלום...
אם אמא מסוגלת להרוג את בנה או בתה, מה מונע ממנה להרוג את עצמה או כל אחד אחר מאיתנו?
ב-3 בפברואר 1994, באירוע שנערך בכנסייה, נאמה האם תרזה בפני הקהל בנושאי משפחה והפלה מלאכותית.
"אני מבקשת מכולכם, אל תתנו יד לרצח ילדים.
אני רוצה את הילדים האלה, תנו לי אותם.".
בעקבות מלחמת העצמאות של בנגלדש, נאנסו בעקביות מעל 450,000 נשים במזרח פקיסטן (בנגלדש של ימינו), ותינוקות רבים נרצחו.
גם אז כשנשאלה תרזה התנגדה בתוקף להפלה של התינוקות, אף שלבטח ירצחו ויעונו.
היא אמרה: "אני מתנגדת באופן נחרץ להפלות, משום שזהו רצח טהור".
דעתה של תרזה בענייני מניעת הריון והפלה מלאכותית הייתה זהה לדעה הרשמית של הוותיקן והנצרות הקתולית, שתכנון מוקדם היא הדרך היחידה המותרת למניעת הריון.
רבים מבקרים את תרזה על התעקשותה חסרת הפשרות כנגד הפלות ומניעת הריון, אפילו במקומות שבהם התינוק שיוולד ימות באופן וודאי, כגון במלחמות גדולות, או במקומות בעלי התפוצצות אוכלוסין, למשל העיר כלכותה שבה פעלה.
לתרזה היו דעות נחרצות גם נגד גירושין.
היא טענה כי צריך להפוך את הגירושין ללא חוקיים, והיא ניהלה קמפיין גדול אך לא מוצלח בשנת 1997 במטרה להפוך את הגירושין באירלנד ללא חוקיים.
למרות זאת, יש שמאמינים שלבסוף שינתה את דעתה בעניין גירושים, כשאמרה בריאיון למגזין מסוים על הגירושין של הנסיך צ'ארלס והנסיכה דיאנה "טוב שזה נגמר.
בכל מקרה אף אחד מהם לא היה מאושר".
אחת הציטטות הידועות המיוחסות לה גורסת כי כאשר נשאלה תרזה מדוע אין היא מגיעה להפגנות נגד המלחמה ענתה, עלינו לפעול בעד ולא נגד, עשו הפגנה בעד השלום ואבוא.
40 ממכתביה נדפסו תחת הכותרת "אמא תרזה: הפוך נא לאורי", ומהם עולה כי היא הייתה נתונה לעינויי נפש כתוצאה מספקות אמוניים.
עבודתה של האם תרזה נתקלה בביקורת, נטען שהיא ניצלה את מצוקת החולים כדי להמיר את דתם לנצרות-קתולית ושבחלק מהמימון שהיא השיגה נעשה שימוש למיסיון במקום שימוש לעזרה לעניים.
טענות מסוג זה מופיעות בספרו של כריסטופר היצ'נס אודות האם תרזה, שפורסם ב-1995. טענות נוספות כגון היותה התורמת הגדולה למוסד הוותיקן והגנתה על עברייני מין הוצגו בסדרת הטלוויזיה "האמא תרזה - בשם האלוהים" אשר שודרה ב-2022.
כמו כן, נמתחה ביקורת על הסטנדרטים הרפואיים של מרפאות המסדר.
נטען שאין בהם הפרדה בין החולים ובכך נפגעת בריאותם של חולים בעלי מחלות הניתנות לריפוי.
כמו כן הועלו טענות כנגד רמת ההיגיינה הנמוכה הקיימת במרפאות.
בית הולדתה בסקופיה הפך למוזיאון המתאר את פועלה.
נמל התעופה של טירנה נקרא על שמה וכן בית החולים בטירנה.
במקדוניה נקרא על שמה הכביש המהיר היוצא מהבירה סקופיה.
האמברסונים המופלאים הוא סרט אמריקני שבוים בידי אורסון ולס והופץ ב-1942, זהו סרטו השני באורך מלא.
הסרט מבוסס על הרומן זוכה פרס הפוליצר 'האמברסונים המופלאים', פרי עטו של בוט טארקינגטון, התסריט נכתב על ידי אורסון ולס, שמספק גם קריינות בגוף הסרט.
הסרט נחשב כ"בעל חשיבות תרבותית" ונבחר ב-1991 לשימור בארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
בשנים 1972 ו-1982 נכלל הסרט ברשימת Sight & Sound, כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר שנעשו אי פעם.
הסרט מספר את קורותיהם של האמברסונים, משפחה בת המעמד העליון המתגוררת באינדיאנפוליס.
יום אחד, מושפלת אם המשפחה בפומבי על ידי מאהבה, הממציא יוג'ין מורגן (ג'וזף קוטן).
היא שמה קץ למערכת היחסים ביניהם ומחליטה להינשא לווילבור מינאפר השטחי (דונלד דילווי).
אנשים בעיר משוכנעים כי לא ייתכן שאיזבל מאוהבת בווילבור.
יש לה בן אחד, ג'ורג מינאפר (טים הולט), אותו היא מפנקת.
כשג'ורג' גדל, כמהים רבים בעיר שיגיע היום שבו הילד היהיר והלא בוגר של אמא "יבוא על עונשו".
מאוחר יותר, כששב ג'ורג' מן הקולג', מכינים לכבודו אימו וסבו (ריצ'רד בנט) קבלת פנים חגיגית.
בין האורחים ניתן למצוא את יוג'ין המזדקן, שהוא כיום יצרן מכוניות משגשג.
הוא מביא עמו את ביתו לוסי (אם בקסטר).
ג'ורג' נמשך מיד ללוסי אולם הוא מתעב את יוג'ין, במיוחד לאחר שהוא לומד מדודו ג'ק אמברסון (ריי קולינס) ומדודתו פאני (אגנס מורהד) שיוג'ין ואיזבל אימו היו בעבר זוג.
לאחר מותו של וילבור מינאפר מחליט יוג'ין לבקש את ידה של איזבל האלמנה.
הפעם הזו היא נענית להצעה, אולם ג'ורג' באנוכיותו משפיע על אימו להשיב את פניו של יוג'ין ריקם.
גישתו הזחוחה של ג'ורג' מובילה לטרגדיה עבור כולם ולבסוף הוא בא על עונשו.
אורכו של הסרט לאחר העריכה המקורית היה 135 דקות.
ולס חש כי יש לקצר אותו לאחר שזכה לתגובות מעורבות מצד הקהל בהצגה מוקדמת.
עורכו של הסרט רוברט וייס הסיר ממנו דקות אחדות.
הסרט הועמד להקרנה מוקדמת בשנית, אולם לא חל שיפור בתגובת הקהל.
כתוצאה מכך מחקה RKO ארבעים דקות נוספות וצילמו מחדש את קטע הסיום.
הם החליפו את גרסתו המקורית של ולס בסיום שמח יותר, שדמה לזה של טארקינגטון.
ולס לא אישר את הקיצוץ, אולם מכיוון שהוא עבד סימולטנית על פרויקט אחר של RKO בברזיל, כשל לבסוף ניסיונו להגן על גרסתו המקורית.
פירוט ריבו של ולס על העריכה מפורט בסרט התעודי משנת 1993 It's All True.
הקטעים שהוצאו מהסרט הושמדו מאוחר יותר, על מנת לפנות חלל בארכיון.
העתק של העריכה הגסה נשלח לוולס בברזיל.
העותק נחשב כאבוד יחד עם עותקים מהטרום בכורה.
רוברט וייס טוען שהמקור לא היה טוב יותר מהגרסה הערוכה.
האמברסונים המופלאים הוא אחד הסרטים המוקדמים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע שבו מוקראים כל הקרדיטים על ידי קול בלתי נראה.
הקרדיט היחידי שנראה על המסך הוא הלוגו של RKO, הכיתוב "A mercury Production by Orson Welles" ולבסוף כותרת הסרט "האמברסונים המופלאים", כל אלו נראים ממש בתחילת הסרט.
בסיום הסרט מכריז קולו של ולס את כל הקרדיטים העיקריים.
כל שחקן בסרט מופיע כשוולס משמיע את שמו.
בעודו קורא כל קרדיט טכני נראית מכונה כמבצעת תפקיד זה, כלומר ברגע שוולס מודיע "צליל הוקלט בידי", מגיחה קונסולה להקלטת צליל למסך.
קטעים ראויים לציון הנעדרים מהקרדיטים הם "מוזיקה בידי ברנרד הרמן".
הרמן התנגד בחריפות שהמנגינה שלו תיערך והקטעים שהלחין הוחלפו בידי מוזיקה מאת רוי ווב, לכן הוא דרש ששמו יוסר מן הקרדיטים.
פרס מבקרי הסרטים של העיר ניו יורק: פרס המבקרים, השחקנית הטובה ביותר, אגנס מורהד, 1942.
פרס האוסקר: אגנס מורהד כשחקנית המשנה הטובה ביותר, העיצוב האומנותי הטוב ביותר לסרט שחור-לבן לאלברט ס.
רולנד פילד ודרל סילברה, הצילום הטוב ביותר לשחור-לבן לסטנלי קורטז, הסרט הטוב ביותר לאורסון ולס, 1943.
האמבר ההוני , על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה" היה מלך ההונים.
מאחר שלמעט ספרו של מונמות', אין כל תיעוד היסטורי לקיומו, המדובר כנראה במלך אגדי שלא היה קיים במציאות.
על פי ג'פרי, לאחר מותו של ראשון מלכי בריטניה, ברוטוס, אשר כבש את האי מהענקים ששלטו בו, חולקה הממלכה בין שלושת בניו: לוקרינוס, קאמבר ואלבאנאקטוס.
האמבר ההוני פלש לאלבה, ממלכתו של אלבאנאקטוס והרג אותו בקרב.
אנשיו של אלבאנאקטוס ברחו דרומה, ולוקרינוס כרת ברית עם קאמבר ושניהם יצאו להביס את האמבר ההוני.
בתום הקרב שבו הוטבע האמבר בנהר הנקרא כיום על שמו (נהר ההאמבר), שחרר לוקרינוס את אסטרילדיס, בתו של מלך גרמניה אשר נכלאה על ידו, והתאהב בה.
נהר ההאמבר הוא למעשה לשון ים הממוקמת בחופה הצפון מזרחי של אנגליה שבממלכה המאוחדת.
מקור שם הנהר בתקופה האנגלו סקסית ומופיע בכתבי התקופה בצורה זו או בצורה הלטינית: Humbri.
ככל הנראה משמעות המילה "נהר" בקלטית.
ג'פרי ממונמות' מציין בספרו "ההיסטוריה של מלכי בריטניה" כי הנהר נקרא על שם המלך האגדי האמבר ההוני אשר ניסה לפלוש לאנגליה והוטבע בנהר.
ראשיתה של לשון הים בטרנט פולז שבסמוך לפלאקספליט, במפגש הנהר אוז, והנהר טרנט.
ההאמבר מהווה את הגבול בין אזור מזרח רידינג שביורקשייר שבגדתו הצפונית של ההאמבר לבין אזור צפון לינקולנשייר וצפון מזרח לינקולנשייר.
במהלכה נפגש ההאמבר עם תעלת מארק וייטון שבגדתו הצפונית ועם נהר אנקהולם בגדתו הדרומית.
ההאמבר נשפך אל הים הצפוני בין קלית'ורפס שבלינקולנשייר בין ראש ספרן.
גשר האמבר החוצה את הנהר היה בעבר הגשר התלוי הגדול בעולם.
כיום הגשר הוא הרביעי בגודלו בעולם.
בתקופת עידן הקרח היה ההאמבר נהר מים מתוקים שזרם בין המישורים המהווים כיום את הים הצפוני.
בתקופה האנגלו-סקסונית, היווה ההאמבר את הגבול בין ממלכת נורת'מבריה מצפון לבין ממלכות אנגליה מדרום.
מקור השם "נורת'מבריה" הוא בשמו של הנהר - צפונית לנהר ההאמבר.
האמה התחתונה (נקראת גם האמה החשמונאית) היא אמת מים מהתקופה החשמונאית, שהובילה מים ממעיינות הסמוכים לבית לחם ועד הר הבית שבירושלים לאורך 23 קילומטרים.
היא כונתה האמה התחתונה כדי להבדילה מהאמה העליונה שנבנתה מאוחר יותר, בתקופה הרומית, ואף היא סיפקה מים לירושלים ממעיינות באזור בית לחם, אך עברה בתוואי טופוגרפי גבוה יותר.
שתי האמות יחד סיפקו כמיליון מטרים מעוקבים של מים בשנה לירושלים, והיו מרכיב מרכזי במערכת אספקת המים לעיר במשך מאות שנים.
האמה התחתונה פעלה במלוא תפוקתה עד סוף ימי בית שני, ומאז ננטשה ושוקמה חליפות, כשהשימוש האחרון שנעשה בה היה בימי המנדט הבריטי, בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20.
בתקופת המקרא התבססו מפעלי המים בערים הגדולות על מעיינות או על בארות מים סמוכים.
בסוף תקופת בית ראשון, ובעיקר בימי ממלכת אשור, התחוללו פריצות דרך טכנולוגיות, הנדסיות והידרולוגיות, כאשר מלכי אשור, סרגון וסנחריב, החלו להביא מים ממרחק רב (עד עשרות קילומטרים) באמצעות תעלות ואמות מים, כך שהערים שנמצאו תחת חסותם לא היו תלויות עוד במקורות מים מקומיים.
בתקופת בית שני הייתה ירושלים מרכז שלטוני ודתי, והתפתחה במהירות, בהתאם לטכנולוגיה הרומית.
רמת החיים בעיר עלתה מאוד, ותושביה נזקקו למים רבים לשתייה, לרחצה, לטהרה, ועוד.
מעיין הגיחון, שהיה עד אז מקור המים המרכזי של העיר, לא הספיק עוד, ומצוקת המים בירושלים הייתה קשה.
הדבר בא לידי ביטוי בעיקר במועדי העלייה לרגל בשלוש הרגלים - פסח, שבועות וסוכות - שבהם פקדו את ירושלים מאות אלפי מבקרים, שנצרכו לכמות מים גדולה.
מושלי העיר ופרנסיה דאגו לאיסוף מים בבורות מים, וברשימת נושאי התפקידים בבית המקדש מוזכר "נחוניה חופר שיחים".
הצורך הגדול במים בימי הרגלים, בא לידי ביטוי במקורות חז"ל:
זרימת המים במערכות מים אלו התבססה על כוח הכבידה, והן ניצלו את התוואי הטופוגרפי כדי לאפשר זרימה ללא הפרעה מנקודת המוצא ועד לערים.
הידע לבניית מערכות המים נרכש מחציבת מנהרות לכריית נחושת ומתכות אחרות, והגיע לשיאו בתקופה הרומית.
הרומאים היו הראשונים שהשתמשו בשפע של מים כחלק מתרבות הפנאי שלהם, כולל בבתי מרחץ, בלטרינות, במזרקות, וכדומה.
מפעלי מים אלו התאפשרו גם הודות לשכלולים טכנולוגיים נוספים, כמו המצאת הבטון, ובניית קשתות וקמרונים לחיזוק אמות המים.
טכנולוגיית הבנייה הרומית נפוצה במרחב ארץ ישראל, ובימי שלטון החשמונאים השתמשו בה במבנים ובמפעלי מים שונים, שהבולט בהם הוא אמת המים לירושלים.
האמה התחתונה מתוארכת לתקופת החשמונאים, ששלטו בארץ ישראל בין השנים 167–63 לפנה"ס.
לאורך האמה כולה לא נמצאה כתובת המעידה על בוניה, ולכן אין כל אימות אפיגרפי המאפשר את תיארוך האמה באופן ודאי.
עם זאת, ישנם כמה נתונים המאששים את התיארוך לתקופה החשמונאית, ואף מאפשרים לייחס את בניית האמה לאחד ממלכי השושלת:
קונטקסט היסטורי - רק בעלי אינטרסים ויכולת כלכלית וביצועית יכלו להוציא לפועל את התוכנית המסובכת והיקרה של בניית האמה.
ההנחה היא שלמלכים החשמונאים שישבו בירושלים היו הרצון והיכולת ליזום ולבצע מפעל בקנה מידה כזה, שנועד לרווחת תושבי ירושלים ולצורכי המקדש.
לחיזוק הטענה ניתן להצביע על 'התעלה החשמונאית' - מפעל מים המיוחס למלכים החשמונאים, שבאמצעותו ניקזו את מי נחל בית זיתא והטירופיאון אל בורות בשטח מצודת הבירה או הר הבית.
השוואה למפעלי מים אחרים - המלכים החשמונאים הקימו לעצמם מערכת ארמונות פאר ביריחו, ושורת מבצרים במדבר יהודה כמו סרטבה והורקניה, אליהם סופקו מים באמצעות אמות.
השוואת האמה התחתונה לאמות המים במדבר יהודה מצביעה על דמיון רב מבחינה טכנולוגית וסגנונית.
תיארוך כרונולוגי - שרידיה הרבים של האמה נשענים על ממצאים מתקופות קדומות לחשמונאים, ואילו שיפוצים שנערכו בה יוחסו באופן מוחלט לתקופות מאוחרות יותר.
ממצאים - הארכאולוג יעקב ביליג ביצע חפירה מקיפה ויסודית במנהרת האמה התחתונה ברכס ארמון הנציב בשנת 1995, וחשף בה חרסים מימי בית המקדש השני, וכן מטבעות מימי המלך אלכסנדר ינאי והורדוס.
כן תיארך ביליג את שרידי הטיח המצפה את הדופן החיצונית של האמה לתקופה החשמונאית, כך שמסגרת הזמן לתיארוך האמה היא מימי המלך ינאי ועד הורדוס.
מאחר שלא התגלתה, כאמור, כל כתובת המעידה על יוזמי האמה ובוניה, ניתן לייחס את בנייתה לאחד משלושת המלכים החשמונאים הבאים:
יוחנן הורקנוס (104–137 לפנה"ס) - נכדו של מתתיהו הכהן, שירש את כס הנהגת העם באישור אספת העם, והצליח להכניע עמים שכנים רבים ובהם הנבטים, היטורים והאדומים.
הוא חידש את הברית עם הרומאים ויצר קשרים עם תלמי מלך מצרים.
תקופת כהונתו נחשבת לתקופה של שגשוג ובנייה, בה אוכלוסיית ירושלים גדלה מאוד.
אלכסנדר ינאי (76–103 לפנה"ס) - בן יוחנן הורקנוס, ואחיו של אריסטובולוס הראשון שמלך לפניו שנה אחת עד שנפטר ממחלה.
אלכסנדר ינאי נודע בכיבושיו הנרחבים, שכללו את סיפוח רמת הגולן, עמק החולה ועזה לתחומי הממלכה החשמונאית.
הוא גם נודע כבנאי גדול, ובימיו שימשה ירושלים כעיר בירה עצמאית, וכמוקד עלייה לרגל.
שלומציון המלכה (67–76 לפנה"ס) - אשת אלכסנדר ינאי, שמונתה למלכה לאחר מות בעלה.
שלומציון המשיכה את פעולות הבנייה של אלכסנדר ינאי, והשקיעה כספים רבים בפיתוח ירושלים.
בעבר היו הדעות לגבי תיארוך הקמת האמה התחתונה מגוונות יותר.
קונרד שיק, משה הקר, רות עמירן ועוד חוקרים ייחסו את הקמת האמה להורדוס.
קלוד קונדר והוריישו קיצ'נר ומיכאל אבי יונה ייחסו את הקמת האמה התחתונה לתקופתו של פונטיוס פילאטוס, שיוסף בן מתתיהו מעיד עליו שהקים מפעל מים לירושלים.
אחרים ייחסו את הקמת האמה עוד לימי בית ראשון.
לאחר שבשנות ה-70 נמצאו מקומות בהם האמה חותכת קברים מימי בית שני, נפסלו התיארוכים המוקדמים
מקור המים של האמה התחתונה היה עין עיטם, מעיין השופע במרחק של כעשרה קילומטרים דרומית לירושלים, ליד הכפר ארטאס.
גובה המעיין הוא 765 מטרים מעל פני הים, בעוד שגובה פני הר הבית, "התחנה הסופית" של האמה, הוא 735 מטרים.
מי עין עיטם נוקזו בתעלה פתוחה קצרה אל בריכת אגירה, שנבנתה על גבי מעיין נוסף וניקזה מי מעיינות סמוכים.
בחירת מעיין כמקור מים לאמה, נידונה בהרחבה בספר 'על אודות האדריכלות' של המהנדס והאדריכל הרומי ויטרוביוס.
מאחר שהאמה התחתונה נבנתה בטכנולוגיה רומית, סביר להניח שבוניה הכירו את ההמלצות, ועל פיהן בחרו את עין עיטם כמקור העיקרי לאמה.
בין ההמלצות המעניינות של ויטרוביוס ניתן לציין את:
בתקופה הרומית גדלה ספיקת האמה, בעקבות אמה נוספת שיזם הנציב הרומי, פונטיוס פילאטוס (26-36 לספירה).
תיארוך 'אמת הערוּבּ' לפילאטוס מתבססת על כתובת שנמצאה במקום, וכן על עדותו של יוסף בן מתתיהו המספר כי חציבת אמה זו על חשבון משלמי המיסים לא התקבלה בעין יפה, ועל דיכוי ההתקוממות באכזריות על ידי פילאטוס וחייליו:
כמה שנים לאחר מכן בנה הלגיון העשירי הרומי אמה נוספת לירושלים, היא 'האמה העליונה' בתוואי גבוה יותר.
תוואי זה התאפשר עם כרייתה של אמת אספקה נוספת, הנקראת 'אמת הבּיאָר' על שם מעיין המוצא שלה, הנובע לא רחוק מעין ערוּבּ, בנקודה גבוהה יותר.
השם המקובל לשלוש בריכות אגירה אלו הוא "בריכות שלמה", אך זהו שם שגוי, שכן מדובר במפעל מים מימי בית המקדש השני ולא הראשון.
במאה הראשונה לספירה כבר היו, אם כן, שתי אמות שסיפקו מים לבריכות שלמה (הערוב והביאר), ועוד שתי אמות שיצאו מהן - האמה העליונה והאמה התחתונה.
נראה שהייתה אמה נוספת, קצרה בהרבה מאחיותיה, שהובילה מים להרודיון בתוואי ישר למדי, שלא עלה על 7 קילומטרים.
אמה זו נבנתה ככל הנראה על ידי המלך הורדוס.
מבריכות שלמה זרמו המים אל האמה התחתונה בתעלה פתוחה בתוואי מפותל.
תשתית התעלה הייתה קיר בעובי של כמטר וחצי, עשוי אבנים קטנות שעורבבו במילוי מלט.
על התשתית נבנתה תעלה מטויחת ברוחב של כ-50 סנטימטרים, גובהה כ-60 סנטימטרים, ומשני צידיה קירות בנויים ומטויחים ברוחב של כ-30 סנטימטרים.
האמה חלפה על פני בית לחם ממזרח, ומשם המשיכה לאורך קווי ההרים צפונה, דרך אזור בית סחור של ימינו ועד רכס הר אצל (ג'בל מוכבר - רכס ארמון הנציב).
ההפרעות הטופוגרפיות העיקריות היו שלוש שלוחות הר החודרות עמוק מזרחה: שלוחת בית לחם, שלוחת צור באהר ושלוחת הר אצל.
השלוחה הראשונה והאחרונה נחצו במנהרות חצובות (להלן).
מצדו הצפוני של רכס ארמון הנציב המשיכה האמה לאורך הגדה הדרומית של גיא בן הינום.
סמוך לבריכת הסולטאן חצתה האמה את העמק הרדוד על גבי גשר קשתות, והמשיכה לאורך הגדה המזרחית של הגיא.
האמה הקיפה את הר ציון, המשיכה לאזור בו נבנו לימים כנסיית הניאה וכיכר בתי מחסה; משם ירדה באזור מדרגות הכותל המערבי ונכנסה להר הבית דרך גשר עץ, שעבר בתוואי גשר וילסון מן התקופה הרומית.
נראה כי גשר העץ הוקם לראשונה על ידי החשמונאים מעל הגיא המרכזי, כדי לאפשר את כניסת המים ישירות מהאמה לבית המקדש.
במקדש עצמו הוזרמו המים למאגרים ולמתקנים שונים, ובהם ל'ים' - מתקן טבילה לטהרה ששימש את הכהנים, כמובא בתלמוד הירושלמי, מסכת יומא פרק ג דף מ"א: "וְהַיָּם לְרָחְצָה לַכֹּהֲנִים בּוֹ" () - ולא כלי הוא?
(כלומר, האין המים בו שאובים, ולכן אסור לטבול בו?
אך) אמת המים מושכת לו מעיטם".
הקושי העיקרי איתו נאלצו מתכנני האמה התחתונה להתמודד היה הטופוגרפיה המורכבת: מקורות המים היו אמנם גבוהים יותר מירושלים, אולם הדרך בין נקודת המוצא ובין נקודת היעד הייתה זרועה הרים ובקעות.
בטכנולוגיה של הימים ההם, ללא משאבות, היה צורך לבחור בתוואי שיתגבר על הפרשי הגובה המשתנים ויאפשר לשמור על שיפוע מתון ואחיד.
הבונים השתמשו בכלי מדידה שהיו מקובלים באותה עת בעולם הבנייה הרומי, כמו כורובאטס - מתקן למדידת שיפועים.
באופן זה הם הצליחו לשמור על זרימת מים אחידה בשיפוע מתון ביותר של מעט יותר מפרומיל (מטר עומק לכל 1,000 מטרים אורך).
ב אמר אביי: שמע מיניה עין עיטם גבוה מקרקע עזרה עשרים ושלש אמות.
מכיוון שהיה מקווה מעל שער המים, והשער גובהו עשרים אמות, והמקווה עמוק ג' אמות.
ולא הזכיר אביי את הצורך בשיפוע מעין עיטם.
האמה התחתונה היא ארוכה ומפותלת, שכן נבנתה ברובה על פני התוואי הטופוגרפי הקיים ועל פני רכסי ההרים שבדרך.
בשל כך הגיע אורכה ליותר מ-23 קילומטרים, אף שהמרחק מראשיתה לסופה בקו האווירי הוא כ-10 קילומטרים.
בשני מקומות בלבד נכרו מנהרות: המנהרה האחת נכרתה סמוך לבית לחם, והשנייה ברכס ארמון הנציב הסמוך לירושלים.
כריית המנהרות נעשתה בעזרת פירים אנכיים, שאפשרו חציבת מקטעים על ידי קבוצות חוצבים שונות.
כל קבוצה חצבה פיר אחד, ובתחתיתו התפצלה לשתי קבוצות קטנות יותר, שחצבו בכיוונים הפוכים.
המרחק בין הפירים לא עלה בדרך כלל על כמה עשרות מטרים, וקבוצות החוצבים נפגשו במחצית הדרך בין הפירים.
שיטה זו של חציבת מנהרות הייתה מקובלת מאוד בעולם הרומי, והיא מתוארת בכתביו של המהנדס הרומי ויטרוביוס.
יתרונה של השיטה הוא בכך שהיא מקצרת באופן משמעותי את משך כריית המנהרה, וכן היא מאפשרת אספקת אוויר ואור.
יתרון נוסף של הפירים הוא שניתן להשתמש בהם לפינוי חומר החציבה, וכן לתחזוקת המנהרה לאחר הפעלתה.
אמת הביאר נחצבה אף היא באופן זה, ובסקר שנערך בה אחרי מלחמת ששת הימים אותרו בה 23 פירים.
מנהרת בית לחם עוברת בגבולה המזרחי של העיר, במקום בו היו שדות חקלאיים בעת כריית המנהרה.
אורכה המשוער של המנהרה הוא 360 מטרים, והיא מסתיימת ליד הכניסה הצפונית לבית לחם היום.
מנהרה זו חסכה תוואי של כקילומטר וחצי, אותו היה על האמה לעבור כדי להקיף את השלוחה.
מנהרת בית לחם נכרתה לא רק כדי לקצר את תוואי האמה, אלא גם כדי להימנע כמה שאפשר מהלאמת שדות חקלאיים של יושבי בית לחם, ובמקביל - להימנע מפגיעה ומגנבת מים בידי החקלאים המקומיים.
המנהרה בבית לחם חסומה, ועל אף שפתחיה מוכרים, היא אינה נגישה למבקרים, ונמצאת בסכנת התמוטטות.
מנהרת ארמון הנציב, שהיא הארוכה מבין השתיים, נועדה לחסוך תוואי של כשני קילומטרים, אותם היה על האמה לעבור כדי להקיף את הרכס מדרום לצפון.
היא נחצבה במקום בו שני ערוצי הנחל מצדי הרכס יוצרים בו "מותן צר".
אורך מנהרה זו הוא 423 מטרים, והיא כוללת חמישה פירים עמוקים.
פתח הכניסה למנהרה שוכן בעומק שכונת תלפיות מזרח, ומוצאה מתחת לטיילת ארמון הנציב בתחומי הכפר ג'בל מוכאבר.
חציבת המנהרה הייתה מבצע הנדסי מסובך בשל הפרש גובה של כ-50 מטרים בין פסגת ההר ומפלס המנהרה, הפרש שאילץ את החוצבים לחצוב פירים עמוקים במיוחד.
המנהרה בעלת חתך אליפטי ממזרח למערב, גובהה המקורי היה כמטר וחצי, ובדופנותיה ניכרים סימני סיתות אלכסוניים וגומחות לנרות.
בעקבות תיקונים ושיפוצים שנערכו בה במהלך השנים (להלן) הוכנס בה צינור חרס, ובהמשך היא הועמקה בשלושה מטרים.
חלקה הראשון של המנהרה מדרום הוא תעלה עמוקה באורך של כ-17 מטרים, שנחצבה בסלע וקורתה בלוחות אבן שטוחים, ובהמשך - בקירוי גמלוני שנוצר על ידי זוגות לוחות אבן.
בסוף תעלה זו מתחילה המנהרה החצובה, ושם גם נמצא הפיר הראשון.
כארבעים מטרים לאחר הכניסה למערכת נמצא הפיר השני, ששימש לתאורה ולאוורור.
הפיר השלישי נמצא כ-115 מטרים מהכניסה.
עומקו מגיע לכ-45 מטרים, וצורתו כשל חרוט סימטרי.
הפיר הרביעי שוכן סמוך לטיילת גולדמן, והוא מרוחק מהפיר השלישי ב-135 מטרים.
זהו הפיר העמוק ביותר במנהרה, ועומקו כמעט 60 מטרים.
הפיר החמישי שוכן כמה עשרות מטרים צפונה, אולם הוא סתום ומוסתר.
האמה התחתונה נועדה לספק מים לירושלים בלבד, ועל אף שעברה על פני יישובים ושדות חקלאיים רבים, לא היו בה "פתחי ביניים" לצורך אלה.
על כך מעידה כתובת ביוונית שנתגלתה סמוך לבית לחם, בה מזהיר "נציב המים" הביזנטי חקלאים משני צדי האמה התחתונה, שלא לפגוע בה:
כתובת זו, יחידה מסוגה בארץ ישראל, ונראה שנועדה לטפל בבעיה מקומית באזור בית לחם, בה החקלאים המקומיים חיבלו באמה כדי ליהנות ממימיה, ובכך מנעו את אספקת המים לירושלים.
בימי הביניים יצאה האמה העליונה מכלל שימוש, ואילו האמה התחתונה שוקמה ותוחזקה על ידי השלטון.
הדבר תמוה, שכן האמה העליונה הייתה קצרה ומשוכללת יותר מהאמה התחתונה, ותחזוקתה הייתה פשוטה בהרבה.
בימי שלטון בית אומיה בארץ ישראל הוארכה האמה, ומימיה הוזרמו להר הבית ולארמונות האומיים שלמרגלותיו (היום בתחומי הגן הארכאולוגי).
גם בריכות שלמה שופצו אז, אם כי הגאוגרף הערבי מוקדסי תיאר בשנת 985 שתי בריכות בלבד.
הגאוגרף נאצר חוסרו , לעומת זאת, הזכיר בשנת 1047 רק בריכה אחת, וההיסטוריון מוג'יר א-דין העיד במאה ה-15 על קיומן של שתי בריכות.
מכאן שלא ברור כמה בריכות היו ובאיזה תקופה נבנו.
בתקופה הממלוכית שוקמה האמה התחתונה על ידי האמיר תנכיז (1327-1328).
על גשר הקשתות שהוליך את האמה מעל גיא בן הינום נמצאה כתובת, המזכירה את שיקום האמה התחתונה בימי הסולטאן אִבְּן קָלָאוּן (1310-1341).
במאות ה-16 וה-17 אוכלוסיית ירושלים גדלה באופן משמעותי, והגיעה ל-15,000 נפש.
השלטון העות'מאני שביקש להגביר את אספקת המים לעיר, החליט לשכלל את האמה התחתונה, להגן עליה מפני לכלוך וזיהום ולהגביר את לחץ המים.
לשם כך הונח בשנת 1541 צינור חרס עשוי חוליות בתוך האמה, ובקצהו העליון חורים במרווחים קצובים, כדי לאפשר את תחזוקת החוליות ופתיחת סתימות.
החורים כוסו בלוחות אבן, כדי למנוע כניסת לכלוך למים.
עדויות לצינור זה, על פתחיו, ניתן למצוא בתוך מנהרת ארמון הנציב, לאורך דרך חברון סמוך לבריכת הסולטאן, וכן למרגלות החומה הדרומית של העיר העתיקה, בין שער ציון לשער האשפות.
כחלק משיקום האמה בראשית התקופה העות'מאנית, שיפץ הסולטאן סולימאן הראשון בשנת 1552 את אמת הביאר ואף הכריז עליה כווקף.
במקביל הקים הסולטאן שורה של סבילים בירושלים, ובהם סביל אחד מחוץ לעיר, בדרך העוברת על קיר הסכר של בריכת הסולטאן.
למרות המאמץ הגדול שהושקע בשכלול האמה, צינור החרס גרם לבעיות טכניות רבות: החוליות נשברו שוב ושוב והסתימות היו רבות.
תעודות מבית הדין השרעי בירושלים מלמדות כי פלאחים ובדואים חיבלו באופן תדיר באמה, במטרה ליהנות ממימיה, עד כי "מכל הדרת בניינם לא נשארו רק שרידי עמודי פאר וכתובות שונות" בעקבות קשיים אלה האמה לא הצליחה לספק מים רבים לירושלים, ותחזוקתה הבעייתית כמעט והוציאה אותה לגמרי מכלל שימוש.
במאה ה-19 גדלה אוכלוסיית ירושלים באופן משמעותי, והפולחן המוסלמי בהר הבית דרש מים זורמים רבים לשתייה, לטהרה ולרחצה.
בעיית אספקת המים לעיר הלכה והחריפה.