tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2005 זכה בפרס "לרוי סטיל" לפיתוח מתמטי מטעם האגודה האמריקאית למתמטיקה.
קלאודיו איברהים ואז לאאל (בפורטוגזית: Cláudio Ibraim Vaz Leal; נולד ב-4 באפריל 1964), המוכר בכינוי ברנקו (Branco, שפירושו הצבע "לבן"), הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ברזילאי.
ברנקו ייצג את נבחרת ברזיל בשלושה מונדיאלים - 1986, 1990 ו-1994. במונדיאל 1994 תרם לזכית ברזיל בגביע עם שער מבעיטה חופשית נגד הולנד ברבע הגמר.
ברנקו פתח בקריירת מאמן בשנת 2012 עם אימון קבוצת פיגיירנסה, המשחקת בליגת העל הברזילאית, אבל נאלץ לעזוב את הקבוצה כעבור חמישה חודשים בעקבות הפסד עונת אליפות סנטה קטרינה ליריבתה אבאי.
אליפות ריו גראנדה דו סול: 1981
אליפות ריו גראנדה דו סול: 1993
ברנקו איליץ' (בסלובנית: Branko Ilič; נולד ב-6 בפברואר 1983) הוא כדורגלן עבר סלובני ששיחק בעמדת הבלם.
איליץ' גדל במחלקת הנוער של אולימפיה ליובליאנה, וערך את הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בעונת נגד קופר.
באותה עונה זכה עם הקבוצה בגביע.
איליץ' שוחרר מאולימפיה ליובליאנה בינואר 2005 בשל בעיות כספיות במועדון, ועזב לדומז'אלה, שם שיחק במשך שנתיים.
בינואר 2007 הושאל איליץ' לריאל בטיס והפך לסלובני הראשון שמשחק בליגה הספרדית.
ההופעה הרשמית הראשונה שלו הייתה במשחק הדרבי נגד היריבה העירונית סביליה במסגרת רבע גמר גביע המלך הספרדי.
ב-4 בינואר 2007 הוא שיחק לראשונה במסגרת הליגה הספרדית נגד אתלטיק בילבאו, ובישל שער בניצחון 1-2. לאחר חצי עונה במועדון, במהלכה שותף ב-13 משחקים, נרכש איליץ' על ידי ריאל בטיס תמורת 1.5 מיליון אירו.
בעונת שותף ב-18 משחקי ליגה, אך בעונת לא קיבל הרבה הזדמנויות ושיחק רק בשלושה משחקים.
ב-6 בספטמבר 2009 הושאל איליץ' למועדון הכדורגל מוסקבה מליגת העל הרוסית.
כשחזר לבטיס בינואר 2010, שוחרר איליץ' וחתם מיד בלוקומוטיב מוסקבה.
בעונת שיחק באנורתוסיס פמגוסטה מליגת העל הקפריסאית, תחת הדרכתו של רוני לוי.
ב-6 ביוני 2013 הגיע איליץ' לישראל, יחד עם חברו מאנורתוסיס, הבלם ההולנדי יורגן קולין, וחתם על חוזה לשנתיים בקבוצת הפועל תל אביב.
ב-18 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשפתח בהרכב בניצחון 1-4 על ברואה בבולגריה, במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
ב-9 בדצמבר כבש בדקה ה-89 את שער הניצחון (1-2) מול מועדון ספורט אשדוד במסגרת המחזור ה-12 של ליגת העל, שהיה לשערו היחיד בהפועל תל אביב.
ב-10 ביולי 2014 חתם איליץ' בקבוצת פרטיזן בלגרד מליגת העל הסרבית.
בעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה באליפות וכבש ארבעה שערי ליגה ב-27 הופעות.
ב-6 ביולי 2015 חתם איליץ' בקבוצת אסטנה מליגת העל הקזחית.
ב-6 בינואר 2016 חתם בקבוצת אוראווה רד דיימונדס מליגת העל היפנית.
בפברואר 2017 חזר לסלובניה וחתם באולימפיה ליובליאנה.
ב-15 בינואר 2019 חתם בויילה בולדקלאב הדנית.
איליץ' ערך את הבכורה שלו במדי נבחרת סלובניה ב-18 באוגוסט 2004, במשחק ידידות נגד נבחרת סרביה.
איליץ' זומן לסגל נבחרתו למונדיאל 2010 בדרום אפריקה, אך לא זכה לשחק במהלך הטורניר.
ב-27 במרץ 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0-6 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2016.
בֶּרְנַרְד אנִיסִיו קלדיירה דוּארטה (בפורטוגזית: Bernard Anício Caldeira Duarte; נולד ב-8 בספטמבר 1992 בבלו הוריזונטה), הידוע בקיצור כברנרד, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק באתלטיקו מיניירו.
ברנרד התחיל לשחק ב-2006 בקבוצת הנוער של אתלטיקו מיניירו.
עם זאת, עקב גובהו הנמוך יחסית הוא שוחרר פעמיים מהקבוצה.
ב-2010 הוא הושאל לקבוצת דמוקרטה לשנה אחת.
לאחר שהיה המבקיע המצטיין בדמוקרטה (14 שערים ב-16 משחקים בלבד) הוא חזר לשחק בקבוצה הבוגרת של אתלטיקו מיניירו.
ב-2013 הוא נמכר לקבוצת שחטאר דונצק מאוקראינה.
ב-9 באוגוסט 2018 חתם באברטון מהפרמייר ליג לארבע שנים.
ביולי 2021 חתם בשארג'ה מאיחוד האמירויות.
ברנרד זומן לנבחרת ברזיל על ידי המאמן מאנו מנזס לקראת הסופרקלאסיקו דה לאס אמריקס ב-2012, צמד משחקי כדורגל מדי שנה בין נבחרת ברזיל ונבחרת ארגנטינה.
ב-21 בנובמבר 2012, במשחק השני של הסופרקלאסיקו, ברנרד רשם את הופעת הבכורה שלו.
ב-2014 הוא נכלל בסגל נבחרת ברזיל למונדיאל 2014.
סופרקלאסיקו דה לאס אמריקס: 2012
ברנקסטל-קוס היא עיירה השוכנת לשתי גדות נהר מוזל התיכון ומוקפת בכרמי יין במחוז ברנקסטל-ויטליך במדינת ריינלנד-פפאלץ בגרמניה.
ברנקסטל מוזכרת לראשונה בכתובים במאה ה-11. היא הייתה בתחום השלטון של האלקטורט של טריר ונקראה לראשונה Beronis Castellum.
ב-1277 הקים הארכיבישוף של טריר את מצודת Landshut
ב-1627 נפגעה ברנקסטל ממגפת דבר וקוס נפגעה מאותה מגפה ב-1641. מצודת Landshut נהרסה בשריפה ב-1692 ונשארה מאז חרבה.
בשנים 1794–1814 הייתה ברנטקסטל תחת שלטון צרפת.
לאחר קונגרס וינה הועברה לשלטון פרוסיה.
בשנים 1872–1874 נבנה גשר מעל המוזל שחיבר את ברנקסטל וקוס.
ב-1 באפריל 1905 הם מוזגו לישות מוניציפלית אחת בשם ברנקסטל-קוס.
בליל הבדולח נהרס בית הכנסת של הקהילה היהודית שהייתה במקום.
חלק גדול מהשטח המוניציפלי נטוע כרמי ענבים, בעיקר מזן ריזלינג, המקיפים את העיירה ומשמשים אחד ממוקדי התעסוקה העיקריים בה, מחוץ לתיירות.
השם ברנקסטל (מצודת הדובים) מרמז על דובים שהיו באזור ואכן הם מופיעים בסמל העיר ובמזרקה ליד כיכר השוק.
בכיכר השוק בברנקסטל נמצא בית העירייה ולידו מזרקה עם פסל של סנט מיכאל.
הפסל המקורי נוצר ב-1606 ונהרס במלחמת העולם השנייה.
ליד טיילת המוזל נמצאת מזרקת "הדוקטור מברנקסטל" (בגרמנית - Bernkasteler Doktor) המבוססת על האגדה שהארכיבישוף של טריר חלה מאוד וכל התרופות שהציעו לו לא עזרו.
הוא נטה למות עד שיינן מברנקסטל נתן לו לשתות מהיין שייצר.
הארכיבישוף נרפא ולאות תודה הוא העניק ליינן את התואר "דוקטור".
בקוס נמצא בית הולדתו של הפילוסוף, התאולוג והמתמטיקאי ניקולאס קוזאנוס (בגרמנית - Nikolaus von Kues) המשמש כיום מוזיאון לתערוכות מתחלפות ומקום לאירועי תרבות.
ליבו קבור בבית החולים סנט.
מצודת Landshut החרבה משמשת כיום אתר תיירות וממנה תצפית יפה על העיירה וסביבתה.
ברנקו אובלק (בסלובנית: Branko Oblak נולד ב-27 במאי 1947 בליובליאנה שביוגוסלביה, כיום בסלובניה) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל סלובני.
אובלק שיחק בעמדת הקשר בעיקר באולימפיה ליובליאנה, ובנוסף שיחק גם בהיידוק ספליט, שאלקה 04 ובאיירן מינכן.
לאובלק 46 הופעות במדי נבחרת יוגוסלביה, עמה השתתף במונדיאל 1974 ויורו 1976. אובלק נחשב בעיני רבים כגדול הכדורגלנים הסלובניים בכל הזמנים, ואף זכה להיכלל כנציג סלובניה בפרסי היובל של אופ"א, ונבחר כספורטאי השנה בסלובניה לשנת 1971.
כינויו של אובלק הוא ברנה (Brane).
אובלק ניחן בדריבל משובח, ראיית משחק איכותית ויכולות הגנתיות טובות מאוד.
ברנה אובלק שיחק בקבוצת הנוער של סבובודה, ובעונת 1965/66 החל לשחק באולימפיה ליובליאנה מליגת העל היוגוסלבית.
אובלק ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת במאי 1966, אז הבקיע צמד בניצחון 2-1 על פרטיזן בלגרד.
אובלק הפך לשחקן חשוב באולימפיה ליובליאנה, ושיחק במועדון שמונה עונות רצופות, בהן צבר 181 הופעות ליגה והבקיע 33 שערים.
אובלק לא זכה בתארים קבוצתיים עם אולימפיה ליובליאנה, אך הגיע עם המועדון לשלבים גבוהים בגביע היוגוסלבי, ואף העפיל עמו פעמיים לגביע ערי הירידים.
בשנת 1971 נבחר אובלק ככדורגלן השנה בסלובניה.
בקיץ 1973 עזב אובלק את אולימפיה ליובליאנה, וחתם במועדון הפאר הקרואטי היידוק ספליט, שם שיחק שתי עונות, ובשתיהן זכה באליפות ליגת העל היוגוסלבית.
בשנת 1974 אף זכה עם היידוק ספליט בגביע היוגוסלבי.
יכולתו הטובה של אובלק והצלחתו במדי נבחרת יוגוסלביה גררה התעניינות ממועדונים בכירים, ובשנת 1975 חתם אובלק בשאלקה 04 על חוזה לשנתיים.
אובלק היה שחקן הרכב קבוע בשאלקה, ובעונתו הראשונה בקבוצה, שאלקה סיימה במקום השישי בליגת הבונדסליגה.
בעונה השנייה של אובלק בשאלקה, 1976/77, הקבוצה סיימה במקום השני, בפער של נקודה אחת בלבד מהאלופה, בורוסיה מנשנגלדבך, כאשר אובלק היה חלק מחוליה התקפית שכללה את הלמוט קרמרס וקלאוס פישר.
לקראת עונת 1977/78, חתם אובלק בבאיירן מינכן, מועדון שהתחרה עם בורוסיה מנשנגלדבך על התארים המקומיים והאירופיים בשנות ה-70, ודרש חיזוק.
בביירן מינכן חבר אובלק בקישור לאולי הנס, יופ קאפלמן וברנד דורנברגר, אך הקבוצה סיימה רק במקום ה-12 בעונתו הראשונה של אובלק בקבוצה.
בעונת 1978/79 סיימו אובלק ובאיירן מינכן במקום הרביעי, ובעונת 1979/80, כאשר הקישור התחזק בוולפגנג דרמלר ופול ברייטנר, זכו אובלק ובאיירן מינכן באליפות הבונדסליגה.
בתום עונה זו, עזב אובלק את ביירן מינכן, ושיחק במספר מועדוני חובבים, עד לפרישתו הסופית ממשחק פעיל בשנת 1987.
אובלק ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת יוגוסלביה בשנת 1971 במשחק ידידות מול נבחרת רומניה.
באותה שנה השתתף אובלק במשחק הוקרה לפלה באצטדיון המרקאנה.
אובלק השתתף עם נבחרת יוגוסלביה במונדיאל 1974 והיה לסלובני הראשון ששיחק במונדיאל אי פעם, ביחד עם שותפו לנבחרת דנילו פופיבודה.
אובלק הבקיע שער אחד במונדיאל זה, בניצחון 9-0 על נבחרת זאיר, ויוגוסלביה צלחה את שלב הבתים הראשון אך הודחה בשלב הבתים השני.
אובלק השתתף גם ביורו 1976 שנערך ביוגוסלביה, אותו סיימה יוגוסלביה במקום הרביעי.
לאחר טורניר זה, פרש אובלק מהנבחרת הלאומית, לאחר שצבר 46 הופעות והבקיע שישה שערים.
לאחר פרישתו ממשחק, החל אובלק לאמן בשנת 1992 במספר מועדונים בסלובניה, כאשר בשלוש קדנציות שונות אימן את מועדון נעוריו, אולימפיה ליובליאנה.
בשנת 2004 אימן לתקופה קצרה את נבחרת סלובניה עד גיל 21, ועם פיטוריו של המאמן בוריס פרשניקאר מנבחרת סלובניה, מונה אובלק כמאמן הנבחרת.
אובלק השיג ניצחון יוקרתי על נבחרת איטליה בתחילת קמפיין מוקדמות מונדיאל 2006, אך המשך הקמפיין היה חלש, ואובלק פוטר בסוף שנת 2006, לאחר כישלון הנבחרת להעפיל למונדיאל 2006. אובלק לקח הפסקה מאימון עד שחזר לקדנציה שלישית קצרה באולימפיה ליובליאנה בעונת 2009/10.
בנובמבר 2003 אופ"א ערכה משאל בקרב תושבי המדינות החברות בה לבחירת הכדורגלן הבכיר של המדינה.
אובלק נבחר כנציג סלובניה לכדורגלני הזהב של אופ"א, לאחר שגבר על מועמדים חזקים אחרים כסרצ'קו קטאנץ וזלטקו זחוביץ'.
ברנקו ורגוץ' (בקרואטית: Branko Vrgoč; נולד ב-18 בדצמבר 1989) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת הבלם בפוסוסייה.
ורגוץ' התחיל את הקריירה שלו משחק בקבוצת הנוער של אוסייק.
בקיץ הושאל לסלאוונץ מהליגה השנייה על מנת לצבור דקות משחק.
בספטמבר קרע את הרצועה הצולבת וסיים את העונה עוד בתחילתה.
ב-25 בפברואר 2011 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באוסייק בתיקו 0-0 נגד לוקומוטיבה זאגרב.
ב-10 בפברואר 2013 ורגוץ' הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בהפסד 2-1 לדינמו זאגרב.
ב-10 ביולי 2016 עזב לראשונה את קרואטיה וחתם במכבי נתניה מהליגה הלאומית.
בסיום העונה ורגוץ' העפיל עם נתניה בחזרה לליגת העל, ושיחק בשרותיה במשך שתי עונות בליגת-העל.
לאחר שלוש עונות מוצלחות בעמדת הבלם של מכבי נתניה חתם ורגוץ' בקבוצת אנורתוזיס פמגוסטה מקפריסין; למרות שלורגוץ' היה חוזה חתום לעונה נוספת החליטו הצדדים להיפרד בהסכמה.
במשחק הליגה האחרון לעונת 2018/2019 מול מכבי חיפה ערכה מכבי נתניה טקס פרידה מורגוץ'.
ב-8 באוגוסט 2022 חזר לישראל וחתם במכבי פתח תקווה.
בקיץ חתם בפוסוסייה מליגת העל של בוסניה והרצגובינה.
ברנן קלוסט הוא שחקן ורקדן קנדי.
ידוע בשל תפקידו כדניאל בסדרת הנעורים הקנדית "נולדו לרקוד", ובתפקידו בתור שיין מק'ריי בסדרת הדרמה של נטפליקס "שבריריות".
קלוסט נולד ב-20 באוקטובר 1994 בברלינגטון, אונטריו, קנדה.
במהלך ילדותו הציקו לו חבריו לכיתה ופגעו בו מילולית ולעיתים גם פיזית.
קלוסט למד מחול באולפני מחול שונים בדרום אונטריו, כולל בית הספר הלאומי לבלט של קנדה וספרינגבורד דאנס מונטריאול.
בתחילה שאף ללמוד רפואה באוניברסיטה, אך המורה למחול המליצה לו לערוך אודישנים לבית הספר ג'וליארד.
במרץ 2012 הוא ערך אודישנים והתקבל לבית הספר ג'וליארד במלגה, מה שהפך אותו לאחד משני רקדנים הקנדיים שהתקבלו באותה שנה.
הכוריאוגרפיה של קלוסט הוצגה מדי שנה בתוכנית ההצטיינות הכוריאוגרפית של ג'וליארד ובבתי ספר יסודיים ברחבי ניו יורק.
והוא סיים את לימודיו בשנת 2016. במהלך הריקוד קלוסט פגע בקרסולו, לקה בדלקת בגיד אכילס והוא סבל מ"בעיות מפרק כף היד והכתף".
קלוסט החל לרקוד בתחרויות בגיל שבע.
הוא זכה במדליית כסף בקטגוריית הסולנים הצעירים של ארגון הריקוד הבינלאומי בגרמניה (2008).
הוא היה לאחד מהמועמדים בטקס פרסי המחול בניו יורק (2011).
בשנת 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק בפרסומת טלוויזיה לחברת הגילוח ג'ילט.
באותה שנה הוא לוהק לסדרת הדרמה "נולדו לרקוד" בתפקיד דניאל לצד אלכסנדרה ביטון ששיחקה את אמילי.
הוא גילם את התפקיד באופן קבוע עד שנת 2015, אז לקח הפסקה של שנתיים כדי להתמקד בהשלמת לימודיו בג'וליארד, וחזר בשנת 2017. כמו כן בשנת 2017, קלוסט כיכב בסדרת האינטרנט "Spiral".
בשנת 2019 לוהק לסדרת דרמת הריקודים של נטפליקס "שבריריות", שהוקרנה בבכורה בדצמבר 2020. בסדרה הוא מגלם את שיין מקריי, אחד מתלמידי בית הספר לבלט המאוהב בשותפו לחדר (ברטון קאופרת'ווייט).
קלוסט הצהיר כי אינו מתייג את עצמו מינית, אך הוסיף כי הוא "לא סטרייט".
תפקיד אורח (עונות 4–3); 56 פרקים2017 Spiral קלארק סדרת רשת; 7 פרקים 2019 סיפורים מהמרתף איידן בבגרותו פרק: "One More Minute" 2020 שבריריות שיין מקריי תפקיד ראשי; 10 פרקים2022I Won't Let You Goלייןסרט טלוויזיה של Lifetime2023–2022Pretty Hard Casesהשוטר פי.
ג'יי ארמסטרונג6 פרקים2024My Son's Deceptionמיילססרט טלוויזיה של Lifetime
ברנרד פאליסי (1589 – 1510) היה קדר הוגנוטי צרפתי, מהנדס הידראוליקה ואומן.
הוא מפורסם בכך שנאבק במשך שש עשרה שנים כדי לחקות את הקרמיקה הסינית.
הוא ידוע בעיקר בזכות מה שמכונה "כלים כפריים", צלחות סגלגלות גדולות ומעוטרות במיוחד עם בעלי חיים קטנים בתבליט בין צמחייה, ככל הנראה החיות עוצבו לעיתים קרובות מיציקות שנלקחו מדגימות של חיות מתות.
לעיתים קרובות קשה להבחין בין הדגמים מהסדנה של פאליסי עצמו לבין דגמים של מספר "חסידיו" שאימצו במהירות את סגנונו.
חיקויים ועיבודים של סגנונו המשיכו להיעשות בצרפת עד לשנת 1800 בערך ולאחר מכן התחדשו שוב במידה ניכרת במהלך המאה ה-19.
במאה ה-19, כלי החרס של פאליסי הפכו להשראה למיוליקה הוויקטוריאנית של המינטונס (מינטונס הייתה חברה מרכזית בקדרות סטפורדשייר, "מפעל הקרמיקה המוביל באירופה בתקופה הוויקטוריאנית), שהוצגו בתערוכה הגדולה של לונדון בשנת 1851 תחת השם "כלי פאליסי".
פאליסי ידוע בתרומתו למדעי הטבע, ומפורסם בגילוי עקרונות של גאולוגיה, הידרולוגיה והיווצרות מאובנים.
פאליסי, כפרוטסטנטי, נכלא בשל אמונתו במהלך מלחמות הדת הסוערות בצרפת ונידון למוות.
לדברי חברו פייר דה ל'אטואל (Pierre de L'Estoile) פאליסי נולד ב-1510. מיקום לידתו של פאליסי אינו בטוח, אך מאמינים שהוא אחת מארבע: Saintes, Périgord, לימוזן או אז'ן.
הוא חי את רוב חייו בסנטונג' (Saintonge).
פאליסי נולד למשפחה ענייה, ובעוד שהשכלתו לא כללה יוונית או לטינית, הוא כן למד מדעים מעשיים כולל גאומטריה ומדידות.
בתחילת חייו, פאליסי הוזמן תחילה על ידי הכתר לסקור את ביצות המלח של סנטונג'.
בזיכרונותיו הוא מספר לנו שהתלמד אצל צייר זכוכית.
בתום התלמדותו/חניכותו בילה שנת מסע (Tour de France du compagnonnage) ברכישת ידע חדש באזורים רבים של צרפת, כולל גיין, לנגדוק, פרובאנס, דופינה, בורגון והלואר.
מאוחר יותר נסע צפונה לארצות השפלה, אולי אפילו למחוזות הריין בגרמניה, ולאיטליה.
פאליסי חזר לסנטונג', שם התחתן והוליד ילדים.
מלבד מה שהוא מספר לנו באוטוביוגרפיה שלו, כלומר שהוא עבד כצייר דיוקנאות, צייר זכוכית ומדד קרקעות, יש לנו תיעוד מועט של איך הוא חי בשנים הראשונות בחיי הנישואיו.
ב-1539 או ב-1540 הוצג לפאליסי כוס אמייל לבן שהדהים אותו, והוא החל בפרויקט לקביעת אופי ייצורו.
ייתכן שפיסת החרס הלבנה והעדינה מוצאה היה בפאנזה, באורבינו, בסן-פורשה או אפילו בסין.
בתקופתו של פאליסי יוצרו בכל רחבי איטליה, ספרד, גרמניה ודרום צרפת כלי חרס מכוסים בזיגוג פח לבן ויפה צבוע באמייל.
עם זאת, אדם נוסע וחריף כמו פאליסי, היה מכיר את המראה והתכונות שלהם.
בכפר השכן La Chapelle-des-Pots, פאליסי הגיע לשליטה בבסיסי קדרות האיכרים כפי שהייתה נהוגה במאה ה-16. ייתכן שהוא למד גם על ייצור החרס האירופאי מצופה האמייל.
בעבודתו ייצר פאליסי קרמיקה תוך שימוש בהרבה מאוד מרכיבים, כולל פח, עופרת, ברזל, פלדה, אנטימון, ספיר, נחושת, חול, תחמוצות מלח, סידן פחמתי, וחד תחמוצת העופרת.
במשך כמעט שש עשרה שנים עמל פאליסי לשחזר את כלי החרסינה שראה, עבד בשקידה מרבית, אך מעולם לא הצליח.
לעיתים הוא ומשפחתו הצטמצמו עד כדי עוני.
אומרים שהוא שרף את רהיטיו ואת לוחות הרצפה של ביתו כדי להזין את השריפה בתנוריו.
בינתיים, סבל את תוכחותיה של אשתו, שככל הנראה, כשהילדיהם זעקו לאוכל, ראתה במאמציו של בעלה דבר מה קרוב לשיגעון.
כל המאבקים והכישלונות הללו מתועדים בנאמנות על ידי פאליסי באוטוביוגרפיה שלו.
פאליסי לא הצליח לגלות את סודות הפורצלן כלומר הקרמיקה הסינית או של המאיוליקה הלבנה, אבל הוא יצר סגנון של כלי חרס או חרסינה כפריים, שנקראים "כלי פאליסי", שבו הוא מפורסם עד היום.
ניתוח מאשר שפאליסי השתמש בזיגוג (עופרת) צבעוני, סיליקטים עופרת בתוספת תחמוצות מתכת של נחושת (ירוק), קובלט (כחול), מנגן (עבור חום ושחור), או ברזל (עבור אוקר צהוב), עם תוספת קטנה של אבץ (לאיטום) לחלק מהזיגוגים.
כלי החרס מעוטרים בתבליטים המחקים את חיות הבר מביצות סנטונג' המקומיות של פאליסי.
אלה כוללים דגים, סרטנים, זוחלים, שרכים ופרחים.
ב-1548 הובא פאליסי לפריז תחת חסותן של מונמורנסי וקתרין דה מדיצ'י.
למרות המרת דתו לפרוטסטנטית ב-1546, בחריגה מהדת הקתולית המבוססת הרשמית, ביקשה קתרין מפאליסי להקים עבורה את גני טווילרי.
בשנת 1562 היא העניקה לו תואר רשמי בחצרה: "ממציא המלך של פסלונים כפריים".
במהלך תקופה זו נשא פאליסי מספר סדרות של הרצאות פומביות על תולדות הטבע, דמי הכניסה היו כתר אחד, תשלום גדול עבור אותם ימים.
נושא זה והיישום המעשי שלו - עבודות תאורטיות של אלכסנדריה בנושא הידראוליקה למען אספקת מים ציבוריים לערים - הקדימו בהרבה את הידע הכללי של זמנו.
סיום חייו של פאליסי עלה די בקנה אחד עם נעוריו הפעיל והסוער.
למרות הגנת האצילים ובית המשפט, ההתפרצות הפנאטית של 1588 הקשורה למלחמת שלושת האנרים הביאה להשלכתו לבסטיליה.
לפי ד'אובינה וחבריו הפרוטסטנטים, אנרי השלישי, מלך צרפת הציע לפאליסי את חירותו אם יחזור בו, אך פאליסי סירב.
הוא נידון למוות כשהיה כמעט בן שמונים, הוא מת בצינוק בסטיליה בשנת 1590. החבר, הכרוניקן והאסיר עמית פייר דה ל'אטואל (Pierre de L'Estoile) סיפר מאוחר יותר על גורלו זה של פאליסי.
ברנקו ואן דן בומן (נולד ב-21 ביולי 1995) הוא כדורגלן הולנדי המשחק כקשר באייאקס אמסטרדם.
ואן דן בומן נולד באיינדהובן והתחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אייאקס.
ב-4 במרץ 2011, חתם על חוזה מקצועי ראשון ל-3 שנים במועדון.
בעונת 2013/2014, החל ואן דן בומן לשחק בקבוצת הנוער עד גיל 19 של אייאקס, ואף שותף ב-3 משחקים בליגת האלופות לנוער.
בנובמבר 2013, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של אייאקס יונג אייאקס בליגה השנייה בהולנד.
בינואר 2014 קודם רשמית לסגל יונג אייאקס.
ביוני 2014, חתם ואן דן בומן באיינדהובן מהליגה השנייה בהולנד.
באוגוסט 2014, ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על אמן.
באוגוסט 2020, עזב ואן דן בומן לראשונה את הולנד וחתם בטולוז הצרפתית מהליגה השנייה תמורת 350,000 אירו.
בעונת 2020/2021, היה שחקן מפתח בקישור של טולוז, ורשם 5 שערים ו-7 בישולים.
בעונת 2021/2022, שיפר משמעותית את מספריו עם 12 שערים ו-21 בישולים, שיא הליגה הצרפתית השנייה.
במאי 2023, חתם ואן דן בומן על חוזה ל-4 שנים באייאקס, המועדון בו התחיל את הקריירה.
בֶּרְנֶר הוֹבֶּלְקֵזֶה או ברנר אלפקזה היא גבינה קשה המיוצרת בהרי האלפים של הרמה הברנית ובאזורים הסמוכים של שווייץ.
היא מסווגת כגבינה שווייצרית או אלפינית, והיא גבינת חלב גולמי (כלומר לא מפוסטר) מתובלת, מלאה, שמנה, ללא חורים.
הגבינה מיוצרת אך ורק בעבודת יד, בדרך כלל על אש עצים.
הברנר הובלקזה (מילולית "גבינה מקצועה") היא סוג מיוחד, קשה במיוחד של הברנר אלפקזה.
היא מיושנת לפחות שנתיים וסוג זה של הגבינה הוא הזמין ביותר.
גם ברנר אלפקזה וגם ברנר הובלקזה בעלות הסמכת כינוי מקור מוגן בשווייץ.
הגבינה מיוצרת אך ורק מחוות אלפיניות מוכרות בתקופת "עונת האלפים".
מותר להשתמש רק בחלב מפרות שניזונו בשטחי מרעה שלא עברו דישון מלאכותי.
לחלב יש טעם חזק מעשבי התיבול האלפיני, הוא עשיר ובעל הרבה יותר חומצות שומן רב בלתי רוויות מאשר חלב מאזורי העמקים.
הגבינה חייבת להיעשות לא יאוחר מ-18 שעות לאחר החליבה.
ככלל, חלב הערב המצונן הופך בחלקו לרזה יותר (באמצעות הרחקת חלק מהשומן) כדי לייצר תכולת שומן של 45% במוצר הסופי (ולא יותר).
לאחר מכן מערבבים אותו עם חלב הבוקר.
החלב מחומם ל-33 מעלות צלזיוס וחיידקים מתורבתים מאזור הייצור מוספים יחד עם אנזים ההגבנה.
לאחר 30 דקות, חותכים את הגבינה הקרושה עם סכין מיתרים כנבל לגרגירים בגודל ראש סיכה.
לאחר מכן מחממים את החומר ואת מי הגבינה ל-50 מעלות צלזיוס אשר מכווץ את הגבינה המוקרשת והורג כל חיידק לא רצוי.
את הגבינה המוקרשת הזו אורזים בבד ומניחים לתוך תבנית גבינה.
לוחצים את הגבינה שבדרך (במכבש) למשך 15 שעות להוצאת המים ולאחר מכן משרים את כיכר הגבינה במי מלח למשך 24 שעות.
הגבינות מיושנות בכיכרות של 15 ק"ג לפחות בלחות של מעל 85% והקליפה מוברשת באופן קבוע במי מלח.
תקופת ההבשלה הראשונית הזו מתרחשת במקום ומאוחר יותר הגבינה מיושנת במרתפים של יצרני הגבינה והמחלבות.
לאחר תקופת התיישנות/התבגרות של 6 עד 18 חודשים, הגבינה מוכנה לצריכה.
ההבשלה השנייה, של שנה אחת נוספת לפחות, מתרחשת בלחות נמוכה בהרבה והקליפה כבר לא נשטפת.
הייצור השנתי של הגבינה הוא כ-1,000 טונות גבינה, שליש ממנה מעובדת להובלקזה (ביישון נוסף) והיתר נשארת אלפקזה.
כ-75% מהייצור משווק ישירות על ידי היצרנים, והיתר במסחר הכללי.
אלפקזה נצרכת בעיקר כגבינה פרוסה.
הובלקזה שבירה מכדי לחתוך אותה בסכין ולכן הוא מוקצעת לגלילים דקים או מפוררים אותה לחתיכות קטנות.
ברנר אלפקזה דומה מאוד לסברינץ, אבל האחרונה מיוצרת באזור השפלה והיא מלוחה הרבה יותר, עוברת תקופת המלחה ארוכה יותר של 15 עד 20 יום.
ברנקו ממולה (בסרבית: Бранко Мамула; 30 במאי 1921 – 19 באוקטובר 2021) היה אדמירל יוגוסלבי שימש כראש המטה הכללי היוגוסלבי בין השנים 1979–1982, וכמזכיר הפדרלי להגנה לאומית (מקביל לשר ההגנה) בין 1982–1988.
ממולה נולד ב-30 במאי 1921 בכפר סלבסקו פוליה.
הוא למד באקדמיה הממלכתית למסחר בקרלובץ ולאחר מכן עבד כקופאי.
בעקבות כיבוש יוגוסלביה בידי מדינות הציר באפריל 1941, ממולה הצטרף לפרטיזנים של טיטו, ושימש כקומיסר פוליטי.
אמו, אחיו ושתי אחיותיו נרצחו בידי האוסטאשה.
לאחר המלחמה, הוא שרת במשך כמה שנים בצבא העממי היוגוסלבי ולאחר מכן החל ללמוד באקדמיית הצי היוגוסלבית.
הוא סיים את לימודיו ב-1958. לאחר מכן נשלח לשנתיים נוספות כדי להשלים את השכלתו הצבאית בבריטניה.
עם חזרתו, הוא נשלח לסודאן במטרה לייעץ לכוחות הממשלה במלחמת האזרחים.
ב-1963 הוא חזר ליוגוסלביה ומונה למפקד בסיס חיל הים פולה.
בין 1976–1979 הוא שימש כמפקד חיל הים היוגוסלבי.
ב-10 ביולי 1979 הוא מונה לראש המטה הכללי היוגוסלבי וכיהן בתפקיד עד 5 במאי 1982. הוא היחיד בכל תולדות התפקיד, שהגיע משורות הצי.
לאחר סיום כהונתו בתפקיד הרמטכ"ל, שימש ממולה כמזכיר הפדרלי להגנה לאומית (מקביל לשר ההגנה).
ב-15 במאי 1988 הוא סיים את תפקידו ועזב את הצבא.
בסתיו 1990 הוא הקים את "ברית הקומוניסטים – התנועה ליוגוסלביה" – ארגון עממי שנועד לשמור על יוגוסלביה מאוחדת.
עם פרוץ מלחמת העצמאות של קרואטיה, נאלץ ממולה לעזוב את ביתו שבאופטיה ולעבור להתגורר בבלגרד.
בעקבות פירוק יוגוסלביה, הוא פרש מהחיים הפוליטיים.
בשנותיו האחרונות הוא התגורר בטיווט שבמונטנגרו.
הוא נפטר בגיל 100 ב-19 באוקטובר 2021 לאחר שנדבק במחלת נגיף קורונה 2019.
ברנקו קרגה (בסרבית: Бранко Крга; נולד ב-18 בפברואר 1945) הוא גנרל סרבי בדימוס ממוצא קרואטי.
שימש כראש המטה הכללי בין השנים 2002–2004.
קרגה נולד בדרובאר ב-18 בפברואר 1945. הוא למד באקדמיה של צבא היבשה, וב-1967 התגייס לצבא יוגוסלביה.
הוא למד בבתי ספר צבאיים נוספים, ולאחר מכן החל לשרת באגף המודיעין.
כמו כן, הוא שימש תקופה קצרה כנספח צבאי בפראג ובמוסקבה.
בין השנים 1994–1997 שימש כראש אגף המודיעין.
בין השנים 1997–1998 הוא שימש כיועץ לשר ההגנה.
בינואר 1999 הוא חזר לתפקיד ראש אגף המודיעין, שם שהה עד שנת 2001, אז מונה לסגן ראש המטה הכללי.
ביוני 2002 הוא מונה לראש המטה הכללי.
הוא כיהן בתפקיד זה עד דצמבר 2004, אז פרש מהצבא.
מאז שנת 2007, קרגה משמש כפרופסור וסגן מנהל בפקולטה לדיפלומטיה וביטחון (FDB) באוניברסיטת בלגרד.
בֶּרְנֶר פּלַאטֶה הוא מאכל בשר מסורתי מהמטבח של ברן בשווייץ.
הוא מורכב מסוגי בשר ונקניקים שונים כגון בשר חזיר מעושן ובשר בקר, פנצ'טה, נקניקיות, קותל חזיר מבושלים עם כרוב כבוש בטעם ערער, ומזונות אחרים כגון תפוחי אדמה ושעועית ירוקה ו/או יבשה, המוגשים על צלחת גדולה.
ברנר פלאטה אינו תבשיל; במקום זאת, מרכיבי הבשר והתוספות השונות מוכנים או מבושלים כל אחד בנפרד.
מנות ברנר פלאטה מוגשות לפעמים בהקשר של מזנון.
מקורו של הברנר פלאטה ב-5 במרץ 1798, כאשר הברנים הביסו את הצבא הצרפתי בקרב (Schlacht bei Neuenegg) וחזרו כמנצחים.
היה צריך לארגן חגיגת ניצחון בזמן קצר מאוד.
לשם כך תרמה הקהילה את מיטב מוצריה.
בשל סוף החורף נעשה שימוש בעיקר במאכלים עמידים או משומרים ששולבו ליצירת המנה הידועה.
בְּרַנְקוֹ רַאדִיצֶ'בִיץ' (בסרבית: Алексије Бранко Радичевић; ) היה משורר סרבי שכתב בתקופת התנועה הרומנטית.
ברנקו ראדיצ'ביץ' נולד בסלבונסקי ברוד ב-15 במרץ 1824. אלכסיי היה שם הטבילה שלו לפני ששינה אותו לברנקו, שם סרבי נפוץ יותר.
הוא סיים את התיכון בסרמסקי קרלובצי, התפאורה של מיטב שיריו.
בשנת 1847 הופיע ספר השירה הראשון של ראדיצ'ביץ', שהשיק עידן חדש בשירה הסרבית.
הוא נסע לסרביה אך עד מהרה חזר לווינה כדי ללמוד רפואה, שם היה מוקף באינטלקטואלים סרבים, שגרו בעיר או שעברו דרכה, כולל חברו לכל החיים בוגובוי אטנאקוביץ', ווק סטפנוביץ' קראג'יץ', ג'ורו דניצ'יץ', ו.
אוסף השירים השני של ראדיצ'ביץ' נחשב לחלש יותר מהאוסף הראשון שלו.
סמוך למותו כתב שיר בולט בשם Kad mlidijah umreti (כשחשבתי על מוות).
הוא היה מהסופרים הראשונים שכתבו שירה בשפה הפשוטה של העם הפשוט.
הוא ניסה לשחזר את הקצב של שיר העממי, ובכך תמך באמונה של ווק קראג'יץ' שאפילו שירה יכולה להיכתב בשפה הסרבית המתוקנת.
ראדיצ'ביץ' הוכיח את עצמו כחשוב מאוד לניצחונו של ווק קראג'יץ' מכיוון שהוא אסף את דור הסופרים והמשוררים הצעירים שלו סביב מטרת הרפורמה בשפה.
סקרליץ' כתב ב"היסטוריה של הספרות הסרבית החדשה" שלברנקו ראדיצ'ביץ' הייתה השפעה משמעותית על , בוגובוי אטנאקוביץ', קוסטה רובארק, יובאן גרצ'יץ' מלינקו ועוד משוררים וסופרים סרבים בני התקופה.
ראדיצ'ביץ' מת משחפת בווינה ב-1853 ובשנת 1883 נקברו שרידיו ב.
Đački rastanak (הפרידה מחברים לבית הספר) הוא הפופולרי ביותר מבין יצירותיו.
בו, ראדיצ'ביץ' תיאר את חיי סטודנטים.
לזמן מה הוא מתמסר לרשמים החולפים של הרגע.
ב-Put (מסע), אלגוריה אצילה, ראדיצ'ביץ' מראה מיומנות במינוח סאטירי על ידי סטיגמה של יריביו של ווק סטפנוביץ' קראג'יץ' אשר פסלו את הרפורמות בשפה ובכתיב.
עם Bezimena (בזימנה) הוא שינה את סגנונו, מהשפעות של ביירון והתנועה הרומנטית, לעבר יבגני אונייגין של אלכסנדר פושקין ומאמרו של ויסאריון בלינסקי משנת 1843 על פושקין והריאליזם.
עבודתו העניקה תרומה חשובה לניצחונו של ווק בקרב התרבותי לרפורמה בשפה.
ראדיצ'ביץ' השאיר כמה עבודות לא גמורות.
הוא השאיר לפחות טקסט אחד הראוי לתשומת לב רבה בכל חקירה על האירוניה הרומנטית הסלאבית, והשיר השאפתני הבלתי גמור בן 1477 שורות, שחובר ב-1849 ובו שני כותרים: Ludi Branko (ברנקו השוטה) ו־Bezimena (ללא שם).
שבעים וארבע שנים מאוחר יותר, מבקרי הספרות ואחיו מצאו כי בפרגמנט השירי הזה "אין שירה כלשהי" וכי היא "לא ראויה למחמאה מכל סוג שהוא".
הוא השפיע על הדורות הבאים של משוררים סרבים, כולל , ו.
הפסל שלו שנעשה על ידי ולוח על בית הולדתו הוסרו במהלך שנות ה-90 מסלבונסקי ברוד.
יש שיחות מתמשכות לבניית הפסל מחדש.
פרס ברנקו נוסד ב-1954 לכבודו.
הוא מוענק עבור ספר השירה הטוב ביותר בסרבית, שכתב על ידי משוררים מתחת לגיל 30.
על שמו נקראו כיכרות בזמון ובסרמסקי קרלובצי.
על שמו נקראים בתי ספר ב, , , נובי סאד, באניה לוקה, , סמדרבו וערים נוספות.
Đački rastanak (הפרידה מחברים לבית הספר)
ברנרד אבישי הוא פרופסור למנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים.
אבישי הוא עמית גוגנהיים, בעל תואר דוקטור בכלכלה פוליטית מאוניברסיטת טורונטו, ולימד במגוון מוסדות, בהם אוניברסיטת דיוק, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ודארטמות' קולג', והיה מנהל תוכנית "Zell" ליזמות במרכז הבינתחומי הרצליה.
מ-1986 עד 1991 היה עורך טכנולוגי של הרווארד ביזנס רוויו.
לפני שפנה לניהול, הוא סיקר את המזרח התיכון כעיתונאי.
הוא כתב מאמרים ופרשנויות רבים עבור הניו יורקר, The New York Review of Books, הרווארד ביזנס רוויו, הארפרז וכתבי עת אחרים.
הוא מחברם של שלושה ספרים על ישראל, כולל "הטרגדיה של הציונות" ו"הרפובליקה העברית" משנת 2008. מ-1998 עד 2001 הוא היה המנהל הבינלאומי להון אינטלקטואלי בתאגיד KPMG.
לפני כן עמד בראש פיתוח המוצר ב-Monitor Group.
ברנרד אבישי נולד במונטריאול, קוויבק ב-1949. בנו של בן שייקוביץ', נשיא אגודת הציונים בקנדה בשנות ה-50. אבישי התנדב לעבודות חקלאות בקיבוץ ישראלי במהלך מלחמת ששת הימים, ועבר עם אשתו הראשונה, האמנית סוזן אבישי, לישראל ב-1972, בזמן שעבד על דוקטורט בכלכלה פוליטית באוניברסיטת טורונטו.
באותה תקופה החל לכתוב על ישראל, תולדות הציונות והסכסוך הערבי-ישראלי.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, הוא פרסם סדרה של מסות פוליטיות ב-The New York Review of Books, והמשיך לפרסם שם עד אמצע שנות ה-80.
אבישי קיבל את הדוקטורט שלו ב-1978, בו כתב בעיקר על עבודתם של הובס ומרקס.
הוא עבר לבוסטון ב-1980, שם לימד מדעי הרוח ב-MIT, והצטרף למערכת של מגזין דיסנט.
ספרו הראשון, "הטרגדיה של הציונות", ראה אור ב-1985 ועורר מחלוקת ניכרת, שכן הוא טען שהכיבוש שאחרי 1967 הוא סימפטום של דמוקרטיה נגועה במוסדות ורעיונות ציוניים אנכרוניסטיים.
לדבריו - המחלוקת בנוגע לספר הובילה לסיום העסקתו ב-MIT, והוא עזב לבית הספר לעסקים של הרווארד ב-1986. בהרווארד הוא החל לערוך את ה-הרווארד ביזנס רוויו.
ב-1987 הוענקה לו מלגת גוגנהיים על עבודתו הנוגעת לסופר ארתור קסטלר, מה שהוביל בסופו של דבר למאמרים ב"ניו יורקר", "פרטיזן ריוויו" ו"סלמגונדי".
ספרו השני, "ישראל חדשה", ראה אור ב-1990.
אבישי היה פרופסור אורח בבית הספר לעסקים פוקווה ועמית בכיר בבית הספר למדיניות ציבורית בסנפורד באוניברסיטת דיוק, שם לימד קורסים על הכלכלה החדשה ומדיניות ציבורית.
כיום, אבישי משמש כפרופסור אורח המתמחה בכלכלה פוליטית במכללת דארטמות' בהאנובר, ניו המפשייר.
שנותיו ב-הרווארד ביזנס רוויו (HBR), שם הפך לעורך הטכנולוגיה והאסטרטגיה של המגזין, שינו באופן ניכר את מסלול הקריירה שלו.
הוא פרסם עשרות מאמרים בנושא ייצור מבוסס מחשב, רשתות מידע מתפתחות וגלובליזציה.
בזמן בו שקל לעבור לייעוץ לניהול ידע, החל לנתח את ההשלכות של טכנולוגיה עילית על הכלכלה והחברה בישראל.
ב-1991, שנתו האחרונה ב-HBR, הוא פרסם במגזין מאמר תחת הכותרת: "העתיד של ישראל: כוח מוח, היי-טק — ושלום", ובכך ניבא את הכיוון הכלכלי של ישראל בהיי-טק.
לאחר מכן הצטרף ל-Monitor Group כראש פיתוח המוצר שלה, והפך למנהל הבינלאומי של הון אינטלקטואלי ב-KPMG ב-1998. בשנים אלו הוא המשיך לכתוב מאמרים, בעיקר על פוליטיקה וכלכלה ישראלית, ל"ניו יורקר", הניו יורק טיימס, "אמריקן פרוספקט", פורצ'ן ומגזינים נוספים.
הוא נשאר פעיל כיועץ הקשור למוניטור גרופ, ולימד תכנון עסקי יזמי בלוב ובמקומות אחרים בחסותה.
בשנת 2002 התחתן עם סידרה דקובן אזרחי, פרופסור לספרות באוניברסיטה העברית, וחזר לישראל ולהוראה, כשניהל את תוכנית Zell ליזמות במרכז הבינתחומי הרצליה.
ב-2005 כתב מאמר "להציל את ישראל מעצמה" במגזין "הארפר'ס".
המאמר צוטט רבות והוביל בסופו של דבר לכתיבת הספר "הרפובליקה העברית" ("The Hebrew Republic").
בספר זה טען שהאליטות המקצועיות של ישראל הצליחו בגלובליזציה, והפכו את ישראל יעד טבעי לתהליך שלום.
אולם העובדה שהדמוקרטיה הישראלית הזניחה באופן מתמשך ושיטתי את המיעוט הערבי הגדול במדינה, שמהווה 20% מהאוכלוסייה, כמו גם הפריבילגיות המיוחדות הניתנות לחרדים בישראל - יובילו לאסון שרק הסדר עם הפלסטינים יכול למנוע.
כפי שסיכם בספר - "לישראל לא תהיה כלכלה כמו של סינגפור באמצעות מלחמת לאומים כמו זו של סרביה".
אבישי נשוי לסדרה דקובן אזרחי.
הוא מחלק את זמנו בין בתים בירושלים ובווילמוט, ניו המפשייר.
ברנקו מילאנוביץ' הוא כלכלן סרבי-אמריקאי הידוע במחקריו על אי-שוויון כלכלי וחלוקת הכנסה ברמה הלאומית והעולמית.
מילאנוביץ' נחשב לאחד החוקרים הבולטים בתחום הכלכלה הפוליטית של אי-שוויון, והיה מראשוני הכלכלנים שהשתמשו בנתוני סקרי משקי בית כדי לנתח אי-שוויון במדינות מתפתחות ובכלכלה העולמית.
מילאנוביץ' קיבל תואר דוקטור בכלכלה מאוניברסיטת בלגרד בשנת 1987. עבודת הדוקטורט שלו עסקה באי-שוויון כלכלי ביוגוסלביה תוך שימוש בנתוני מיקרו מסקרי משקי בית – גישה חדשנית באותה עת.
עבודתו פורסמה כספר בשנת 1990. לאחר מכן עבד למעלה משני עשורים במחלקת המחקר של הבנק העולמי, שם היה כלכלן בכיר ועסק במדידת אי-שוויון גלובלי.
מאז ינואר 2014 הוא מכהן כפרופסור מחקר במרכז ללימודים מתקדמים של אוניברסיטת העיר ניו יורק (CUNY), וכחוקר בכיר שותף במיזם לחקר ההכנסות בלוקסמבורג (LIS).
בנוסף, הוא מלמד בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE) ובמכון ללימודים בינלאומיים של ברצלונה (IBEI) .
בשנת 2019 מונה לפרופסור של כבוד בתפקיד "כסאו של מדיסון" (Maddison Chair) באוניברסיטת חרונינגן שבהולנד.
הוא כיהן גם כפרופסור אורח באוניברסיטת מרילנד ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
הוא גם שימש כחוקר אורח במכללת אול סולס (All Souls College) שבאוניברסיטת אוקספורד.
בין השנים 2003 ל-2005 כיהן כחוקר בכיר בקרן קרנגי לשלום בינלאומי בוושינגטון, והמשיך להיות עמית מחקר בקרן עד תחילת 2010.
מילאנוביץ' תרם רבות להבנה של דפוסי אי-שוויון עולמיים.
אחת מתרומותיו הבולטות היא פיתוח "עקומת הפיל" (Elephant Curve) – גרף המתאר את השינויים בהכנסות העולמיות בתקופת הגלובליזציה (1988–2008).
העקומה מראה כי בעוד מעמד הביניים במדינות כמו סין והודו צמח משמעותית, המעמדות הנמוכים והבינוניים במדינות העשירות נותרו מאחור.
מאידך, העשירים ביותר – ובמיוחד האלפיון העליון – רשמו זינוק משמעותי בהכנסותיהם.
מילאנוביץ' מקדם תפיסה שלפיה יש להבין את הקפיטליזם המודרני כשיטה גלובלית בעלת שני דפוסים עיקריים:
קפיטליזם ליברלי (למשל בארצות הברית ובמערב אירופה)
קפיטליזם פוליטי (כגון בסין), שבו שוק חופשי מתקיים לצד משטר אוטוריטרי.
נכון לשנת 2025 הוא פרסם 10 ספרים, ביניהם:
הספר זכה לשבחי הביקורת ותרגם לשפות רבות.
Capitalism, Alone: The Future of the System That Rules the World (2019) – טענה כי הקפיטליזם הפך לשיטה הכלכלית היחידה שנותרה בעולם, ודיון באתיקה, פוליטיקה ואי-שוויון תחת שלטונו.
פילדמרשל ברנרד לוֹ מונטגומרי, ויקונט מונטגומרי הראשון מאל-עלמיין , הנקרא גם מונטי, היה פילדמרשל בריטי שהתפרסם בזכות פיקודו במהלך מלחמת העולם השנייה.
מונטגומרי נולד בלונדון בשנת 1887 ולמד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, אותה סיים בשנת 1908 במקום ה-24 מתוך 25 צוערים במחזורו.
עם סיום לימודיו בסנדהרסט הוסמך כקצין בדרגת לוטננט ושובץ בגדוד החי"ר ה-1 ברגימנט ווריקשייר המלכותי, שם שימש כמפקד מחלקת חי"ר.
טרם מלחמת העולם הראשונה שירת מונטגומרי בהודו, מכיוון שבא ממשפחה ענייה והחיים שם היו זולים יחסית.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח מונטגומרי לחזית בצרפת כמפקד מחלקה בחטיבה 10, שהשתייכה לדיוויזיה ה-4. מונטגומרי השתתף בקרבות מונס ולה קאטו, ובאוקטובר 1914 נורה ונפצע קשה בחזהו ובברכו ואושפז בבריטניה.
על גבורתו בקרב עוטר בעיטור אות השירות המצוין.
בשנת 1916 הוא שב לחזית המערבית כראש מטה חטיבה, ובשנת 1918 שימש כקצין אג"ם בדיוויזיית לונדון ה-47.
בשנת 1937 מונה מונטגומרי למפקד החטיבה ה-9, אולם פרש כעבור זמן קצר מתפקידו, בעקבות מות אשתו.
בשנת 1938 מונה מונטגומרי למפקד הדיוויזיה ה-8, ולראש הכוחות הבריטים בארץ ישראל, ובמסגרת תפקידו פעל למיגור המרד הערבי הגדול.
באוגוסט 1942, מינה ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, את מונטגומרי לעמוד בראשות הארמייה השמינית, תחת פיקודו של מפקד המערכה בצפון אפריקה, גנרל הרולד אלכסנדר.
מונטגומרי הוביל בהצלחה את המערכה והוביל לדחיקתם לאחור של כוחותיו של הגנרל הגרמני ארווין רומל אל מעבר לגבולות מצרים לאחר הניצחון בקרב אל-עלמיין השני.
הישגו הגדול של מונטגומרי במערכה זו הוא בהרמת רוחם של החיילים הלוחמים.
מונטגומרי הגיע לאפריקה כאשר היה נראה כי מורל החיילים הבריטים שפוף ביותר.
צלו של רומל, "שועל המדבר", הטיל אימה על כל חייל.
מונטגומרי ידע כי הפעולה הראשונה שיש לעשותה כאשר הגיע לצפון אפריקה היא לאחד את כל החיילים תחת גאווה ותקווה חדשות יחד עם שאר החיילים שהגיעו משאר מדינות בעלות הברית.
מונטגומרי בחר להעביר למפקדי השטח הוראה ברורה כי יש להשתמש בשמו שלו, כדי לבצע את המשימה.
חיילים רבים "עודכנו" כי גנרל רב עוצמה מגיע לחזית, איש בעל שעור קומה, שיכול לענות לאתגר שהציב רומל.
גייסות השריון נהגו לצבוע על גבי הטנקים שלהם את המילה "מונטי"- קיצור של מונטגומרי.
מונטגומרי בחר להעצים את שמו למען ליכוד החיילים, וכל זאת על אף שהיה אדם מופנם, ונראה כטיפוס בריטי יבש ולא מרשים מבחינה חיצונית.
מונטגומרי דרש שהמודיעין ימצא איך הגרמנים מנצחים.
כך המודיעין ידע מה לחפש והצליח.
הסוד היה שלגרמנים היו טנקי תדלוק, מהם תדלקו את טנקי המערכה תוך כדי תנועה, וכך היו הרבה יותר ניידים והגיעו לקרבות הקובעים לפני הבריטים, שתדלקו בתחנות דלק.
מונטגומרי הבין ששיטה גרמנית זו צורכת הרבה יותר דלק, ולכן אספקת הדלק היא עקב אכילס של הגרמנים, והורה לצי הצוללות הבריטי בים התיכון להתרכז במאמציו ולהטביע רק מכליות דלק ואניות נושאות חביות דלק.
הטנקים הגרמנים נותרו ללא אספקת דלק ונפלו לידי צבא מונטגומרי.
תחת פיקודם של דווייט אייזנהאואר והרולד אלכסנדר הוביל מונטגומרי את הארמייה השמינית במבצע האסקי, הפלישה לסיציליה ב-1943. אחד מסמליה של המערכה בסיציליה היא ההתנגשות בין מונטגומרי לבין גנרל ג'ורג' פטון האמריקני, מפקד הארמייה השביעית האמריקנית.
שניהם היו בעלי אגו גדול ורצון להיות במרכז תשומת הלב וההתרחשות.
לאחר סיציליה המשיך מונטגומרי לפקד על הארמייה השמינית, כאשר זו נחתה בקלבריה במסגרת "מבצע בייטאון".
לאחר מכן צעדה הארמייה כחמש מאות קילומטרים צפונה על מנת לסייע לארמייה האמריקנית החמישית, בפיקודו של מארק קלארק שנתקלה בהתנגדות עזה בעת נחיתתה בסאלרנו.
הגעתה של הארמייה השמינית אל סאלרנו, ב-16 בספטמבר 1943, חרצה את גורל הקרב לטובת בעלות הברית.
זמן קצר לאחר מכן נקרא מונטגומרי חזרה לבריטניה על מנת לקחת חלק בתכנון של הפלישה לנורמנדי.
לאחר הפלישה, ועד הגיעו של אייזנהאואר לצרפת, פיקד מונטגומרי על כלל כוחות בעלות הברית באירופה (בין היתר, פיקד גם על הקרב על קן).
מבקריו טענו שתכנון הפלישה בו הוא לקח חלק היה נטול יצירתיות ונוקשה.
בעיני קציני הוורמאכט הוא נתפס כיריב הרבה פחות מסוכן מאשר פטון זאת מכיוון שמנקודת מבטם הוא נתפס כזהיר יתר על המידה.
לאחר שחרור בריסל שחררו כוחותיו את עיר הנמל אנטוורפן בספטמבר 1944, אך לא ניתנה ההוראה על ידי מונטגומרי לשחרר את שפך נהר הסכלדה על מנת לאפשר פתיחת הנמל.
הוא הגה את מבצע מרקט גארדן לתפיסת גשר מעבר נהר הריין בארנהם, הולנד, על ידי כוחות מוצנחים.
מבצע זה נחל כישלון אף על פי שנתפסו 3 גשרים בשלמותם.
רובה של הולנד לא שוחררה אלא במאי 1945, והגישה שמונטגומרי דגל בה לפלישה לגרמניה בחזית צרה ומאמץ מרוכז נדחתה סופית על ידי אייזנהאואר.
ב-7 בינואר כינס מונטגומרי מסיבת עיתונאים בה הוא לקח קרדיט על ניצחון בעלות הברית בקרב הארדנים.
טענה זו עוררה התמרמרות בקרב קצינים אמריקנים שטענו שלא רק שמונטגומרי אינו אחראי על הניצחון, אלא הוא אף עיכב כוחות במהלך הקרבות ופגע משום כך ביכולת הלחימה של בעלות הברית.
האירוע הביא למשבר חריף בין מונטגומרי לראשות הצבא הבריטי ומונטגומרי כמעט ופוטר.
ההמשך היה צליחת נהר הריין ליד וזל ב-24 במרץ 1945 במבצע ענק תוך שימוש במשאבים רבים, אך זאת לאחר שכבר ב-7 במרץ חצתה הארמייה האמריקנית הראשונה את נהר הריין על ידי תפישת גשר לודנדורף בעיר רמאגן.
המתיחות בינו לבין אייזנהאואר הגיעה לשיא וגרמה לנתק ביחסים.
כ"נקמה" ארגן מונטגומרי את כניעת הכוחות הגרמניים בצפון גרמניה ב-4 במאי 1945 כהצגה לכל דבר, זאת על אף שידע כי הדבר יפגע ביוקרתו של אייזנהאואר .
ברבים מספריו, מאמריו והראיונות שהעניק במשך שנים לא הודה בטעויותיו.
הוא מיעט להחמיא לאחרים, בייחוד בכירים ממנו, ובכך השניא את עצמו על שותפיו ללחימה.
לאחר סיום המלחמה מונה מונטגומרי לראשות צבא הכיבוש הבריטי באירופה.
בשנת 1946 הוענק לו תואר אצולה שנוצר לכבודו - "הויקונט מונטגומרי הראשון של אל-עלמיין".
בין השנים 1946–1948 כיהן מונטגומרי כראש המטה הכללי הקיסרי, ומשנת 1951 ועד 1958 כיהן מונטגומרי כסגן מפקד נאט"ו.
מונטגומרי הלך לעולמו ב-24 במרץ 1976 ונקבר בבינסטד שבמחוז המפשייר, בריטניה.
דמותו של מונטגומרי מופיעה בסדרת הנוער הישראלית פלמ"ח.
מונטגומרי יחס חשיבות רבה לאימון ובהכנות לקראת הקרב.
חלק ניכר מזמנו הוקדש להמצאת תרגולות, אמון החיילים ודאגה לאפסנאות.
שיטות האימון שלו זכו להצלחה כה רבה, שכל הצבא הבריטי עבר להתאמן על פי שיטתו.
מונטגומרי נישא ב-27 ביולי 1927 לבטי קרברי, אלמנת מלחמה (בעלה הראשון נהרג במלחמת העולם הראשונה בקרב גליפולי), ואחותו של הגנרל פרסי הוברט, שפיקד על הדיוויזיה המשוריינת ה-79 בפלישה לנורמנדי.
בטי נפטרה ב-19 באוקטובר 1937 כתוצאה מהרעלת דם.
בנו היחיד דייוויד נולד ב-18 באוגוסט 1928.
ברנרד יוהאן הרמן הייטינק (בהולנדית: Bernard Johan Herman Haitink; 4 במרץ 1929 – 21 באוקטובר 2021) היה מנצח הולנדי.
הייטינק נולד באמסטרדם ולמד מוזיקה בקונסרבטוריון שם.
תחילה ניגן בכינור בתזמורות ואחר, בשנים 1954–1955 למד ניצוח אצל פרדיננד לייטנר.
הוא התמנה למנצח שני בתזמורת רדיו הולנד בשנת 1955.
הייטינק היה המנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של לונדון בין השנים 1967–1979 ושל תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית בשנים 1961–1988 (יחד עם אויגן יוכום עד 1964).
בראשית שנות ה-80, איים הייטינק להתפטר מכהונתו בקונצרטחבאו כמחאה על איום הצמצום בתמיכה בתזמורת מטעם ממשלת הולנד, שהיה עלול להביא לפיטוריהם של 23 נגנים מן התזמורת.
הבעיה הכספית הוסדרה בסופו של דבר,
והייטינק נשאר בכהונת המנצח הראשי עד 1988. ב-1999 הוכרז כמנצח כבוד של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית.
בדצמבר 2012, בהמשך להתייצבותו לצד תזמורת הרדיו הפילהרמונית של הולנד, בעקבות הצעת קיצוצי תקציב לתזמורת ולמוזיקה הולנדית בכלל, הסכים הייטינק לשאת בתואר פטרון תזמורת הרדיו.
במרץ 2014 הודיע הייטינק לעיתון ההולנדי "הט פארול" על רצונו לוותר על תואר מנצח כבוד של הקונצרטחבאו ולחדול מהופעות כמנצח אורח של התזמורת, כמחאה על ההנהלה האדמיניסטרטיבית של התזמורת באותה עת.
בספטמבר 2015, הודיעה תזמורת הקונצרטחבאו על פיוס עם הייטינק, שהוזמן להופיע כמנצח אורח בעונת 2016–2017.
משנת 1978 עד 1988 היה המנהל המוזיקלי של פסטיבל גליינדבורן ובשנים 1987–1998 היה המנהל המוזיקלי של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן.
משנת 2002 כהן כמנהל המוזיקלי של התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן.
ב-2004 הודיע הייטינק על פרישה מניצוח אופרה, וכן כי לא ישוב לנצח בקובנט גארדן.
אף על פי כן, בשנת 2007 ניצח הייטינק על 3 הופעות של פרסיפל בציריך, על חמש הופעות Pelléas et Mélisande של דביסי בפריז, וכן הופיע בקובנט גארדן בדצמבר אותה שנה.
בין השנים 2006–2010 היה המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של שיקגו.
הייטינק ניצח על רפרטואר עשיר ומגוון.
בייחוד נודע בהקלטותיו את מכלול הסימפוניות של אנטון ברוקנר, גוסטב מאהלר ודמיטרי שוסטקוביץ'.
ביולי 2019 הודיע הייטינק בן ה-90 על פרישה מתזמורת הקונצרטחבאו, שם כיהן כמנצח כבוד.
ביולי 2018 נפל הייטינק בן ב-89 על הבמה בצאתו לקבלת תשואות אחרי ביצוע הסימפוניה התשיעית של גוסטב מאהלר.
"ברנרד ולואיז" הוא אלבום האולפן השישי של הזמר מאיר אריאל ואלבום האולפן האחרון שהוציא אריאל בחייו.
אריאל כתב והלחין את כל השירים.
משה לוי עשה את העיבודים וההפקה המוזיקלית.
בניגוד לקודמו, האלבום רישומי פחם, הושקעה באלבום זה הפקה רחבת היקף.
לארבעה משירי האלבום, "היכנסי כבר לאוטו וניסע", "לא יכול להוריד ממך את העיניים", "אף אחד לא יודע" ושיר הנושא "ברנרד ולואיז", הופקו וידאו קליפים, ושירים אלה יצאו כסינגלים.
שני הראשונים זכו להצלחה והם מהשירים הידועים של אריאל, אף כי "היכנסי כבר לאוטו וניסע" זכה בתואר "השיר הגרוע של השנה" על ידי צוות של עורכי גל"צ.
"ברנרד ולואיז" מתואר לעיתים כאלבום קונספט העוסק באהבה מתחדשת של זוג הנשוי שנים רבות.
בכך תומכת העובדה שאריאל הקדיש את האלבום לאשתו תרצה אריאל, שאף הפיקה את האלבום.
עטיפתו האחורית של האלבום מהווה תצלום תקריב של פניהם המחייכות של תרצה ומאיר אריאל, כאשר שמות השירים מסודרים בהתאם לתווי פניה של תרצה אריאל.
כמו כן מכילה החוברת המצורפת לאלבום תצלומים נוספים של השניים.
במהלך העבודה על האלבום כתב אריאל סיפור מסגרת על ברנרד ולואיז, שלא פורסם מעולם.
אריאל שאף להעלות את הסיפור כמחזמר או סדרת טלוויזיה.
שם האלבום הוא שמם של גבר ואישה אשר מתוארים בשיר "ברנרד ולואיז" כזוג בעל ניסיון כאשר בני הזוג מכירים זה את מגרעותיו של זה היטב, אך בכל זאת אהבתם גדולה.
הזוג מופיע לראשונה אצל אריאל באלבום "רישומי פחם", בשיר "זנב הלטאה של שיר המקצוע".
עוד קודם לכן, כבר עשה אריאל שימוש בשם "לואיז" באלבומו מ-1984, ...וגלוי עיניים, בשם השיר "שפריץ חרוזים ללואיז" המתאר חשבון נפש פנימי של גבר.
השיר החותם את האלבום, "המרגל שהתרגל", מתאר את קסם שיגרת החיים הפשוטים המתגלה אל בעל שכל חייו ראה את עצמו כבול בנישואים חונקים ("הרי אויב המתראה כאוהב, יש סיכוי שיתרגל ויתאהב").
שם האלבום רומז לדמותו של פייר אבלר, נזיר ופילוסוף בן המאה ה-12 ולאהבתו לאלואיז, אשר אהבתם היוותה מודל של אהבה מושלמת ואלוהית בתרבות האירופית.
מאיר אריאל: גיטרה אקוסטית, שירה, מילים ולחנים
משה לוי: עיבודים, הפקה מוזיקלית, פסנתר, קלידים, אקורדיון ופעמונים
ז'אן-פול זימבריס: תופים וכלי הקשה
שלום חנוך: גיטרה אקוסטית, קולות רקע
ברנרד מנס ברוך היה איל־הון יהודי-אמריקאי רב־השפעה.
ברוך הרוויח את הונו בספקולציות במניות, שהפכו אותו לאחד מהאישים הבולטים בוול סטריט של ראשית המאה ה-20. לאחר מכן הפנה את מרצו לפוליטיקה המפלגתית באמריקה, היה יועצם הכלכלי והמדיני של הנשיאים וודרו וילסון ופרנקלין דלאנו רוזוולט ואחד מהאנשים החזקים במפלגה הדמוקרטית של אותה תקופה.
ה"זאב הבודד של וול סטריט", (שנקרא כך על שום שסירב להצטרף לאחד מבתי ההשקעות הגדולים) היה באחרית ימיו מדינאי ותיק ומכובד, "Elder Statesman" שרבים ביקשו את עצתו.
עד יום מותו היה נוהג לערוך התייעצויות מדיניות על ספסל בפארק לאפאייט שליד הבית הלבן, בוושינגטון הבירה, או בסנטרל פארק שבניו יורק.
ברוך נולד בקמדן שבדרום קרוליינה, השני מבין ארבעה בנים.
אביו סימון היה יהודי שהיגר מגרמניה ב-1855 ושירת במלחמת האזרחים האמריקנית כרופא בצבא הקונפדרציה בפיקוד רוברט לי.
אימו איזבל (או בל) הייתה צאצאית של יהודים ספרדים שבאו לאמריקה במאה ה-17. משפחתו של סימון ברוך ייחסה את עצמה לברוך בן נריה, מחבר ספר ברוך.
ב-1881 עברה המשפחה לניו יורק, בגלל המצב הכלכלי הקשה ששרר בדרום בעשורים שלאחר המלחמה.
ברוך סיים את לימודיו שם בסיטי קולג' שמונה שנים לאחר מכן.
במוסד זה רכש את ידיעותיו במתמטיקה וכלכלה, ששירתו אותו היטב לאחר מכן כסוחר בוול סטריט.
הוא נהג לעסוק בהתעמלות ולהתאבק והיה חבר אחוות פי בטא קפא.
משפחתו ייעדה לו קריירה ברפואה, אולם לא התעניין בה והחל לעבוד דווקא כשליח בבית מרקחת.
הוא פיתח הרגל נוסף שנשאר איתו לאורך שנים - הימורים.
את העבודה הראשונה שלו בתחום הפיננסים השיגה לו אימו - התמחות בלא שכר אצל סוחר ארביטראז' בשם יוליוס קוהן.
לאחר זמן קצר עזב וניסה את מזלו בכריית כסף בקולורדו.
יוזמה זו כשלה מהר מאוד וברוך שב לוול סטריט והחל לעבוד בבית השקעות בשם א"א האוסמן אנד קומפני.
הוא הצליח להמר נכון, גם בכסף שלווה מאחרים ומהר מאוד היה לשותפו של האוסמן.
בטרם מלאו לו שלושים, הוא כבר התעשר וקנה לעצמו מושב בבורסה לניירות ערך בניו יורק, שאפשר לו לסחור באופן עצמאי.
ב-1901 וב-1907 הוא הרוויח הון רב כאשר מכר מניות בחסר כשהחלו מפולות ולאחר מכן שינה כיוון וקנה מניות, לקראת ההתאוששות.
ברוך היה ידוע כמי שלא מהסס להמר הימורים גדולים, כאשר הוא משוכנע שהעובדות עמו.
לדוגמה, ב-1901 הוא הרוויח הון על ידי קניית מניות יצרני גומי, לאחר שרכש מכונית ושם לב שצמיגיה דורשים החלפה תכופה.
את הכינויים "מהמר" ו"ספקולנט" הוא דווקא ראה כתיאורים חיוביים.
ברוך החל את מעורבותו בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית כתורם גדול.
רבים ממועמדי המפלגה זכו ממנו לתרומות נכבדות ומהר מאוד הוא היה איש הכספים המרכזי שלה.
לקמפיין הנשיאותי של וילסון ב-1912 תרם 50,000 דולרים.
בעצמו לא היה אף פעם מועמד למשרה פוליטית.
ב-1916 החל להיות יועצו של הנשיא וילסון.
לאחר מכן מונה למועצת התעשיות המלחמתית (War Industries Board) שהקים וילסון בימי מלחמת העולם הראשונה.
בתום המלחמה הוא התלווה לנשיא בוועידת השלום בפריז.
בין שתי מלחמות העולם הלכה ופחתה פעילותו בשוק ההון והוא אף מכר את מושבו הבורסאי ואת רוב החזקותיו כדי שיוכל לשרת את הממשלה בלא ניגוד אינטרסים.
בכל אופן נותרו בידו החזקות שאותן מכר זמן קצר לפני המפולת הגדולה של 1929, מה שגרם לקונגרס להזמין אותו להופיע בפניו, בהאשמה שהוא ואילי הון אחרים (כולל ג'וזף קנדי) עמדו מאחורי המפולת.
הנרי פורד האנטישמי כתב על ברוך שהוא חבר בקנוניה יהודית בינלאומית, אולם ההמולה שכונתה "ציד הדובים" נסתיימה בלא כלום.
פרנקלין דלאנו רוזוולט שב ומינה את ברוך ליועץ נשיאותי ב-1934.
כיועצו של רוזוולט הוא השתתף בהגיית וביצוע ה"ניו דיל" בימי שלום, וכן עמד מאחורי מספר אמצעים כלכליים בימי מלחמת העולם השנייה.
בין השאר ייעץ ליצור מאגרים של בדיל וגומי, ואף להשקיע במחקר ופיתוח של גומי סינתטי, שכן מקורות המשאב החשוב היו רובם ככולם בידי מדינות הציר.
כמו כן היה חבר בצוות שהביא להקמת ארגון האומות המאוחדות.
ב-1946 מונה על ידי הנשיא טרומן להיות נציגה של ארצות הברית בוועדה לאנרגיה אטומית של האו"ם, לה הציע תוכנית מוקדמת לפיקוח ובקרה על הכח החדש שזה לא מכבר נוצר.
ב-16 באפריל 1947 טבע את המונח "המלחמה הקרה" בנאום.
מי ששמע אותו, עשה שימוש רב בביטוי ופרסם אותו, היה העיתונאי וולטר ליפמן.
סר ברנרד כץ היה ביופיזיקאי יהודי בריטי יליד גרמניה, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1970 על "חקר המוליכים העצביים בטרמינלים של האקסונים, והמנגנונים של אריזתם, שחרורם והפסקת פעילותם", זכה בפרס יחד עם ג'וליוס אקסלרוד ואולף פון אוילר.
בשנת 1970 גם ניתן לו תואר אבירות.
הוריו היגרו בתחילת המאה ה-20 מרוסיה לגרמניה מסיבות כלכליות, ואחרי המהפכה הרוסית לא חידשו את האזרחות הרוסית שלהם, ולמעשה היו חסרי אזרחות.
בתקופת לימודיו גם חקר את השונות העונתית של חדירות קרום התא של שרירי צפרדעים ועל כך הגיש את תזת ה-MD שלו.
בשנת 1941 הפך לאזרח האימפריה הבריטית.
שנה לאחר מכן, בשנת 1942 סיים דוקטורט במדעים (Doctor of Science) והתגייס לחיל האוויר האוסטרלי.
הוא שירת תחילה בחזית האוקיינוס השקט במסגרת המערכה באוקיינוס השקט כקצין מכ"ם.
בין השנים 1943–1945 פיתח עבור הצבא האוסטרלי משדר-משיב לרדארים (radar transponder) באוניברסיטת סידני.
בשנת 1945 התחתן עם מרגרט פנלי ושנה אחר כך, חזר ללונדון.
הוא חקר באנגליה יחד עם זוכה פרס נובל לימים אלן הודג'קין.
בשנת 1952 התמנה לפרופסור בקולג' האוניברסיטאי של לונדון ולראש המחלקה לביופיזיקה.
הוא נבחר גם לחברה המלכותית באותה השנה.
ב-1967 זכה במדליית קופלי של החברה המלכותית ושנתיים אחר כך, ב-1969, היה לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וקיבל תואר אבירות.
הוא המשיך לעמוד בראש המחלקה לביופיזיקה עד לשנת 1978, כאשר פרש לגמלאות.
ב-20 באפריל 2003, בגיל 92, הוא הלך לעולמו בלונדון.
על שמו ניתן מדי שנה פרס בתחום של מדעי המוח.
כמו כן, על שמו קרוי המרכז לביופיזיקה של התא של האוניברסיטה העברית.
מחקרו חשף את התכונות הבסיסיות של הסינפסות, אותה צומת בקצות העצבים שדרכה אותות עצביים עוברים בין עצבים ומן העצב לתאים אחרים.
בשנות החמישים הוא חקר את הביוכימיה והפעולה של אצטילכולין, המולקולה החוצה את הסינפסה שנמצאת בצומת העצב-שריר.
כץ זכה בפרס נובל על הגילוי כי הפרשת מוליך עצבי בסינפסה היא בעלת כמות קבועה ומינימלית, וכן על מציאת מנגנון הפעולה של הפרשת מוליכים עצביים.
מחקריו אלה היו המשכם של מחקריהם של הנרי דייל ושל אוטו לוי, שזכו על מחקריהם בפרס נובל לשנת 1936, והראו שההולכה העצבית בין עצבים לשרירים אינה ישירה, אלא מתווכת באמצעות מוליכים עצביים.
מחקריו נגעו בכמה תחומים, עם הודג'קין הוא הבהיר את הבסיס היוני ליצירה של פוטנציאל פעולה, הוא חקר את הביופיזיקה של המנגנון והבהיר את המנגנונים של הפרשה של מוליכים עצביים.
במעבדתו של היל, חקר ברנרד כץ את הפעילות של עצבים עם עטיפה של מיאלין שמקורן בצפרדע באמצעות עירור חשמלי של התאים.
הוא הראה שבעת גירוי חזק ותדיר של התאים יש עלייה בפעילות התאים למקסימום, אולם לאחר מכן יש ירידה בפעילותם.
ירידה זו כונתה בהמשך תקופת אי-הענות (אֶתנָח) או התקופה הרפרקטורית (refractory phase), כמה מאות מילישניות בהם לא ניתן לעורר גירוי חדש.
הוא בדק בהמשך מחקריו במעבדה זו את ההשפעה של מגנזיום על העברה סינפטית.
הוא הראה שבאמצעות העלאה של מתח הממברנה, התא יוצר פוטנציאל פעולה, עדות ראשונה לכך שבעת הפעלה של השריר יש דה-פולריזציה בממברנת התא.
כץ חקר היבטים שונים של מנגנון הפעולה בו יש הולכה של אות בצד הפרה-סינפטי, הצד בו יש את הסינפסה ומעביר מידע לצד הפוסט-סינפטי בעצבים, מחקרים שבהמשך התבררו כרלוונטיים גם לנוירונים.
כאשר אצטילכולין נקשר לצד הפוסט-סינפטי, הוא פותח תעלות יונים דרכה עוברים קטיונים שונים ובעיקר נתרן.
זה גורם לשינוי בפוטנציאל החשמלי של קרום התא ולדה-פולריזציה בתא הפוסט-סינפטי.
התהליך הוא רגיש מאוד ומשנה את פוטנציאל הממברנה אפילו בכמות קטנה של מוליך עצבי, ורישום בעזרת השיטה העיקרית באמצעותה הוא חקר, מיקרואלקטרופיזיולוגיה.
הוא החדיר אלקטרודה מיקרוסקופית לתא, ובחן את השינוי בפוטנציאל התא.
אחד הממצאים שהניעו את המחקר שלו היה הרעש שהיה תמיד במערכת, גם ללא הוספה של אצטילכולין, שהגיע בצורה של עליות בדידות וקבועות בפוטנציאל בתא המקבל.
כך הוא פיתח יחד עם פאול פאט את ההשערה הקוואנטית (quantal hypothesis) שיש בתא הפרה-סינפטי הפרשה של כמות קבועה של מוליכים עצביים שיכולה להשתחרר רק בכפולות בודדות.
השערה נוספת שפיתח היא קיומן של שלפוחיות סינפטיות, בהן מוחזקים המוליכים העצביים.
שתי ההשערות שלו יחד הובילו אותו לחשוב שהשלפוחיות הסינפטיות מכילות כמות קבועה של מוליכים עצביים ושלאלה יש סיכוי מסוים להשתחרר גם באקראי.
הוא הגיע למסקנה נוספת, שבעת שיש פוטנציאל פעולה בתא הפרה-סינפטי, יש עלייה בסיכוי להפרשה של השלפוחיות הסינפטיות הללו.
נוסף על מחקר זה, גילה את חשיבותו של יוני סידן בתהליך שחרור המוליכים העצביים מהתא הפרה-סינפטי.
הוא הראה שהורדה של ריכוז הסידן בתמיסה, או הוספה של חומרים שיכולים להתחרות על אתר הקישור, כמו יוני מגנזיום ומנגן, יכולים לגרום לירידה ביכולת של התא הפרה-סינפטי להפריש את המוליכים העצביים.
במחקריו עם הודג'קין, מצא שיש שינוי בחדירות הממברנה ליוני נתרן, סידן ואשלגן בזמן פוטנציאל הפעולה בצורה זמנית.
בעזרת מחקרים תוך שימוש במיקרוסקופ אלקטרונים, הוא ושותפים נוספים למחקריו מצאו שיש בצד הפרה-סינפטי אתרים שמיועדים לאיחוי של הממברנה עם השלפוחיות הסינפטיות ושרק שם יש את השחרור של התכולה.
מחקריו בין השנים 1967–1970 הראו שיש צורך במעבר של סידן לתוך התא כדי ליצור את פוטנציאל הפעולה.
חיבור אחד משל כץ, עצב שריר סינאפסה, יצא לאור בעברית בתרגומו של חגי גינזבורג, בהוצאת כתר, ירושלים, 1969, 1974.
1952 הפך לחבר בחברה המלכותית
1967 - זכה במדליית קופלי
1969 - הוענק לו תואר אבירות והוא נבחר לחבר זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
1970 - פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה
1976 - נבחר כחבר זר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
1982 - הפך כץ לחבר במסדר פור לה מריט
ברנרד גרינהאוס היה צ'לן יהודי-אמריקאי, אחד החברים המייסדים של שלישיית בוזאר.
החל את לימודיו המקצועיים בגיל 18 בבית הספר ג'וליארד, אצל פליקס סלמונד.
אחרי ארבע שנות לימודים אצל סלמונד המשיך גרינהאוס בלימודיו אצל עמנואל פויירמן, פבלו קזאלס ואחרים.
אחרי סיום לימודיו אצל קזאלס, החל גרינהאוס בקריירה של סולן, שנמשכה שתים-עשרה שנים, אך הניסיון לא היה קל, משום שהצ'לו ככלי סולו לא נהנה מפופולריות יתרה בשנים ההן.