tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שעות הפעילות הן בעיקר בשעות הלילה, הבוקר והערב, בעוד שעות הצהריים החמות מנוצלות למנוחה.
הלביאות יוצאות יחדיו לציד ומתחלקות לרוב לשתי קבוצות: קבוצה אחת מבריחה את הטרף והקבוצה השנייה מחכה במארב.
הם טורפים בתדירות נמוכה יותר דרבנים, פנגולינים, תאו אפריקני, היפופוטם, ג'ירף מסאי ולהקות בעתות רעב אף יתקפו פילים וקרנפים צעירים.
הם גם יתקפו טורפים אחרים כמו צבועים, ברדלסים ותנינים שיצאו מהמים.
מצבו של האריה המסאי אמנם לא הוגדר על ידי IUCN, אך סביר להניח שהוא במצב טוב יחסית לעומת אריה סנגלי או אריה אסייתי.
הוא נפוץ במספר אזורים מוגנים, ובחלקם יש שמירה קפדנית המבטיחה את הישרדותו לאורך זמן.
בין האזורים המוגנים הבולטים ניתן למנות: הפארק הלאומי סרנגטי, שמורת מסאי מארה, הפארק הלאומי קילימנג'רו, הפארק הלאומי מזרח צאבו, הפארק הלאומי מערב צאבו, הפארק הלאומי טראנגירה, הפארק הלאומי אמבוסלי, שמורת הציד סלוס, ושמורות ופארקים נוספים.
בשנת 2006 היו רשומים בשבי שמונה פרטים בשם "P.l.
massaicus" מאוגנדה וקניה, ו-23 פרטים תחת השם "P.l.
עם זאת, סביר להניח שיש מאות פרטים שאינם רשומים.
אריה מכנס (1921 - 22 במאי 2008) היה כדורגלן ישראלי ששיחק כרץ ימני במכבי הרצליה ובמכבי נתניה.
אריה הוא בנו של יצחק מכנס, ממייסדי רמת גן והרצליה ואביהם של עודד וגד מכנס.
מכנס החל את הקריירה כשחקן בקבוצת מכבי הרצליה.
בשנת 1941 עבר לקבוצת מכבי נתניה לאחר שמנהל הקבוצה, אליהו טרבלוס, אסף מהאוהדים סכום של 28 גרוש לצורך הבאתו לקבוצה.
בעונת 1941/1942 שיחקה הקבוצה בליגת המשנה, ומכנס היה שותף לזכייתה באליפות המחוז ולעלייה לליגה הבכירה.
בשנת 1947 היה מעורב באירוע משעשע, כאשר במשחק נגד ראשון לציון במצב של 2–2 בעט בעיטה חזקה בכדור.
כתוצאה מהבעיטה התפוצץ הכדור והשופט נאלץ להפסיק את המשחק.
בשנת 1948, לאחר שמאמן הקבוצה ברוך פוייר וארבעה משחקני הקבוצה נהרגו בקרב לטרון, מונה מכנס לקפטן הקבוצה.
בשנת 1954 היה שותף להעפלה ההיסטורית לגמר גביע המדינה בו הפסידה 0–4 למכבי תל אביב.
בשנת 1956 פרש מכנס ממשחק פעיל.
באותה שנה נולדו שני בניו עודד וגד, שהיו מכוכבי מכבי נתניה בשנות השבעים.
לאחר הפרישה שימש במשך שנים רבות כמאמן קבוצת הנערים במועדון.
אריה מכנס נפטר ב-22 במאי 2008 בגיל 87, והובא למנוחות בבית העלמין שיכון ותיקים בנתניה .
אריה לייב שמעוני-מקלר (1872–1949) היה מראשוני רופאי העיניים ואף אוזן גרון במדינת ישראל.
אריה לייב שמעוני-מקלר נולד בעיר אופה שלרגלי הרי אורל, למד רפואה בדורפאט, בעבר באסטוניה והיום ברית המועצות.
סיים את לימודיו בשנת 1900, התמחה בניו יורק בעיניים ואף-אוזן גרון (1904), עלה לארץ ישראל בשנת 1912 והתיישב בירושלים.
פרט לשמעוני-מקלר היה בארץ ישראל באותן שנים רק רופא א.א.ג נוסף אחד, ד"ר משה שרמן שעבד ביפו ובתל אביב .
ב-1911 החל שמעוני-מקלר לעבוד ב"תחנת הבריאות העברית" שנפתחה בשנה זו על ידי נתן שטראוס, עבד ביחד עם ד"ר אריה פייגנבאום בבית מרפא לעיניים בעיר העתיקה.
ב-1913 היה בין מייסדי האגודה הרפואית הירושלמית "אגודת רופאים מדברי עברית" (ארמ"ע), (אחד מ"ארבעת האריות" עם ד"ר אריה בהם, ד"ר אריה גולדברג וד"ר אריה פייגנבאום ויחד עם ד"ר זאב ברין וד"ר מרים נופך).
ב-1914, היה ממארגני הוועידה הראשונה של רופאי הארץ (ועידת הגרענת).
הוועידה התכנסה בד' בניסן תרע"ד ב"בית חולי עיניים העברי", בירושלים, ונמשכה שלושה ימים.
בוועידה השתתפו 24 רופאים מרחבי הארץ, לאו דווקא רופאי עיניים, וביניהם: משולם ליבונטין, אריה גולדברג, יהודה לייב פוחובסקי ו-דב מאיר קרינקין מיפו, אברהם אבושדיד, משה וולך, חנה ו-נפתלי וייץ, מרים נופך, אברהם טיכו, זאב ברין, אהרן יוסף ירמנס, אריה פייגנבאום וקורבקוב מירושלים.
בין ההרצאות בלטה הרצאתו של שמעוני-מקלר על : "היחס בין מחלות האף ובין המחלות המדבקות של העין".
ב-1914 מילא את מקומו של ד"ר אברהם טיכו בבית המרפא "למען ציון", עם יציאתו לאירופה.
ב-1921 נשלח לעבוד כרופא עיניים ואף-אוזן-גרון בבית החולים הדסה בצפת, לאחר שנה פוטר בשל קיצוצים שהנהיגה "הדסה" במוסדותיה.
ב-1921 התקיימה בביתו של ד"ר הלל יפה בחיפה הישיבה המדעית הראשונה של רופאי חיפה, ומקלר-שמעוני היה בין המשתתפים.
היה בין מייסדי סניף ההסתדרות הרפואית בעיר, ד"ר הלל יפה נבחר ליו"ר הסניף, ד"ר נחום שימקין לסגנו, ושמעוני-מקלר לגזבר.
ב-1922 עבר להתגורר בחיפה, פתח מרפאה פרטית ועבד בקופת חולים כללית.
מקלר-שמעוני היה חבר המערכת הראשונה של כתב העת הרפואה שיצא לראשונה בשנת 1924, ומאמרים פרי עטו פורסמו בעיתון הארץ עם יציאתו לאור כיומון בשנת 1919.
ספרו "על הכנרת", דרמה מחיי הארץ הומחז והוצג ברחבי ישראל על ידי שחקני "הבימה הדרמטית חיפה", שהוא עמד בראשה.
בשנת 1931 נבחר למועצת קרן היסוד.
בראשית שנות השלושים עבר להתגורר במושב ירקונה בשרון.
במאי 1937 התאלמן מאשתו שושנה שהייתה רופאה אם כי לא עסקה במקצוע.
נפטר ב-1949, והובא למנוחות בבית העלמין המשותף של המושבים ירקונה וגני עם .
היחס בין מחלות האף ובין המחלות המדבקות של העין, נערך והוצא לאור על ידי מחלקת הגרענת של תחנת הבריאות העברית < מיסודו של נתן שטרויס >, בית הבריאות על שם נתן ולינה שטראוס (ירושלים), תרע"ו, 1914, (הדפסה מיוחדת מהדו"ח של ועידת הגרענת הראשונה של הרופאים העברים בא"י.
אריה מינטקביץ (נולד ב-28 בספטמבר 1942) הוא איש עסקים ישראלי, מבכירי שוק ההון לשעבר.
כיהן כיועץ המשפטי של משרד האוצר, כיו"ר רשות ניירות ערך, כיו"ר בנק דיסקונט והחברות הבנות העיקריות שלו, כמ"מ יו"ר גזית גלוב בע"מ, כסגן יו"ר אי.די.בי אחזקות בע"מ וכיו"ר אלרון תעשיות אלקטרוניות ואר.די.סי.
אריה מינטקביץ נולד בטהראן, בנם של חיים וחנה, ילידי פולין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו הוריו יחד עם מאות אלפי פליטים אחרים, רובם יהודים, אל החלק של פולין, שנכבש על ידי הרוסים.
הם הוגלו יחד עם שבויי המלחמה הפולנים שנפלו בידי הרוסים, למחנה עבודה בסיביר ושם נפטרה אחותו הבכורה.
בחודש יוני 1941, לאחר שגרמניה הפרה את הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ותקפה את ברית המועצות במבצע ברברוסה, התירו הרוסים לפולנים להקים צבא פולני חופשי על אדמת ברית המועצות שנקרא "צבא אנדרס", כדי שילחם לצד הבריטים נגד גרמניה.
הצבא היה אמור להגיע למזרח התיכון דרך איראן ומשם לאיטליה.
לצבא אנדרס התנדבו אזרחים פולנים רבים ששהו על אדמת ברית המועצות, ונספחו אליו גם אזרחים רבים וביניהם למעלה מ-700 ילדים יהודים-פולנים שנמלטו מפולין הכבושה, לבדם או עם מי מבני משפחתם.
גם אביו של מינטקביץ התנדב לצבא אנדרס, ואילו אמו נספחה לצבא והגיעה יחד עמו לטהראן, שם ילדה את בנה, אריה (לוציאן).
הילדים שהגיעו עם צבא אנדרס לאיראן רוכזו במחנה פליטים ליד טהראן, ומכאן הכינוי שניתן להם, "ילדי טהראן".
לאחר השתדלות ארוכה של הסוכנות היהודית, הילדים והוריהם קיבלו רישיונות עלייה (סרטיפיקטים) והגיעו לארץ ישראל יחד עם צבא אנדרס ב-18 בפברואר 1943. אביו של מינטקביץ נשאר באיראן עוד כשנה והגיע לארץ ישראל רק בשנת 1944.
חנה מינטקביץ ובנה התינוק עברו להתגורר בירושלים אצל בן דודה של חנה, וכשאביו של אריה הגיע לארץ הם שכרו דירה בבית חרב בשוק מחנה יהודה, שם בילה מינטקביץ את ילדותו בתנאי מחסור.
לימודיו התיכוניים של אריה מינטקביץ בבית החינוך על שם ארלוזורוב (שהיה שייך בעברו לזרם העובדים של ההסתדרות) נקטעו בסוף הכיתה השביעית, כשנזרק מבית הספר משום שהעז למחות בשיעורי ההיסטוריה נגד הדרך המסולפת והמגמתית לשיטתו שבה הציגו המורים את העובדות בנוגע למחתרות ולהקמת המדינה.
מינטקביץ התגייס לצה"ל בשנת 1960 לשירות צבאי מלא.
במילואים שירת כלוחם חי"ר בגדוד 163 של חטיבת ירושלים.
הוא לחם במלחמת ששת הימים בקרב לשחרור ירושלים, במלחמת ההתשה, במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה.
אריה מינטקביץ היה נשוי לרותי (לבית זייץ) ולהם ארבעה ילדים.
את הקריירה המקצועית שלו החל מינטקביץ בשנת 1963, כפקיד זוטר באגף מטבע חוץ במשרד האוצר.
בה בעת למד באוניברסיטה העברית מדעי המדינה ומשפטים.
בשנת 1972, לאחר סיום ההתמחות במשפטים והסמכתו כעורך דין, חזר מינטקביץ למשרד האוצר, למחלקה המשפטית של אגף מטבע חוץ.
התיק החשוב ביותר שבו טיפל היה תיקו של ראש הממשלה, יצחק רבין, בפרשה הידועה כפרשת "חשבון הדולרים".
מינטקביץ המליץ, על אף לחצים שהופעלו עליו, להעמיד לדין את לאה רבין.
היועץ המשפטי לממשלה, פרופ' אהרון ברק, קיבל את המלצתו.
בשנים 1978 עד 1979 כיהן מינטקביץ כסגן היועץ המשפטי של משרד האוצר, ובשנת 1979, בגיל 37, מונה ליועץ המשפטי של משרד האוצר.
לאחר עלייתו של חומייני לשלטון וניתוק היחסים בין ישראל לאיראן הופקד מינטקביץ על הטיפול במשבר עסקאות הנפט עם איראן.
בשנת 1983, עם פרוץ משבר מניות הבנקים בעקבות ויסות מניות הבנקים, ולאחר התפטרותם של שר האוצר, יורם ארידור, ושל הממונה על התקציבים יעקב גדיש, ניהל מינטקביץ את הטיפול הממשלתי בנושא, לרבות גיבוש ההסדרים שננקטו.
מאוחר יותר עמד מינטקביץ בראש ועדה בין משרדית לבחינת המלצות ועדת החקירה לפרשת ויסות מניות הבנקים (ועדת בייסקי) ודרכי יישומן.
בשנת 1985 היה מינטקביץ חבר בצוות שהכין את תוכנית הייצוב הכלכלית ועיצב את המתכונת המשפטית של התוכנית.
בתוקף תפקידו כיועץ המשפטי של משרד האוצר, כיהן מינטקביץ כחבר מועצת מקרקעי ישראל, כחבר המועצה להסדר ההימורים בספורט וכן כדירקטור במספר חברות ממשלתיות ובהן : קצא"א, אל על, פז השקעות ופז חברת נפט.
בשנת 1987 מונה מינטקביץ ליו"ר רשות ניירות ערך.
בעשור שבו כיהן כיו"ר הרשות הצליח מינטקביץ להפוך אותה מגוף קטן, חלש, וחסר סמכויות ושיניים, שנוכחותו הייתה מינורית ולא מורגשת, לגוף עוצמתי ומקצועי, שהניח את היסודות לעיצובו של שוק ההון כפי שהוא היום, באמצעות הקמת מנגנוני פיקוח, בקרה, אכיפה ותביעה.
בתקופת כהונתו כיו"ר הרשות יזם והוביל מינטקביץ מהלכי חקיקה רחבים, ובהם רפורמה יסודית בחוק ניירות ערך (תיקון מס' 9) שהקנתה לרשות סמכויות אכיפה רבות, לרבות הפיקוח על הבורסה לניירות ערך.
אחת היוזמות ששינתה את פניו של שוק ההון הישראלי הייתה שינוי הנורמה הבעייתית שאפשרה הנפקת מניות בעלות זכויות הצבעה שונות, וקביעת חובה להנפיק מניות בעלות זכויות הצבעה שוות בלבד.
יוזמה אחרת הייתה הקביעה שהחלטה באספה הכללית בנושא שלבעל השליטה בחברה יש עניין אישי בו תחייב תמיכה של שליש לפחות מבעלי המניות שאינם "נגועים".
חובה זו הביאה למהפך בתחום ההתנהלות התקינה של שוק ההון בישראל ולשינוי יחסי הכוחות בין בעלי השליטה בחברות לבין בעלי מניות המיעוט.
בנוסף הוביל שורה של חיקוקים משמעותיים ובהם החוק להסדרת העיסוק בייעוץ השקעות ובניהול תיקי השקעות והחוק לפיקוח על קרנות הנאמנות.
מינטקביץ הקים מחדש את מחלקת החקירות של הרשות ועיצב את דרכי פעולתה ואת תכניה, תוך הקפדה על חקירות מקצועיות ללא לחצים והדלפות.
המהלך בא לידי ביטוי בעשרות רבות של תיקי חקירה ותביעה, ובהם כמה פרשיות רחבות היקף ומורכבות, שהיו לציון דרך בחקירות הכלכליות בישראל.
כדי לקדם ולייעל את האכיפה הכלכלית והפלילית, יזם מינטקביץ את הקמתה של מחלקה ייעודית לתחום ניירות ערך, במסגרת פרקליטות מיסוי וכלכלה.
במקביל, ניהלה הרשות בתקופתו מספר הליכים מכוננים בתחום הרגולטורי, חלקם במסגרת ערעורים שהוגשו על החלטות הרשות.
בתקופת כהונתו יזם מינטקביץ והקים, יחד עם לשכת רואי חשבון בישראל, את המוסד הישראלי לתקינה בחשבונאות שהוסמך לקבוע את התקנים החשבונאיים בישראל בדומה ל-F.A.S.B.
טרם הקמת המוסד לתקינה, יזמה הרשות והנהיגה כללים חשבונאיים דוגמת הרווח למניה והדוח על תזרימי מזומנים, והנהיגה כללי אתיקה מפורטים המתייחסים לנורמה של אי תלות רואי החשבון המבקרים.
מינטקביץ יזם והקים את "מעלות", החברה הראשונה בישראל לדירוג ניירות ערך.
מהלך זה, ביחד עם השינויים האחרים שבוצעו בתקופת כהונתו, יצרו את התשתית המקצועית והנורמטיבית ותרמו לתקינותו ולאיכותו של שוק ההון בישראל.
ביוזמתו של מינטקביץ נחתם לראשונה מזכר הבנות עם ה-S.E.C (רשות ניירות ערך האמריקאית) שהביא להכרה בינלאומית ביכולותיה ובמעמדה של הרשות הישראלית ולשיתוף פעולה בין הרשויות.
בשנת 1997 מונה מינטקביץ לתפקיד יו"ר הדירקטוריון של בנק דיסקונט והוביל את הבנק לשינוי מהותי, מבנק שקיימת סכנה לקיומו, למצב של בנק יציב ורווחי שניתן היה להפריט אותו.
בתקופת כהונתו היה על מינטקביץ להתמודד עם הפסדים כבדים שנגרמו, בעיקר מאיכות ירודה של תיק האשראי וניהולו הבעייתי ועם אתגרים בתחום הלימות ההון, שנבעו, בין השאר, מכך שבנק דיסקונט היה בבעלות ממשלתית.
בנוסף, היה עליו להתמודד עם חוסר יעילות מכביד של הבנק, עם מערכת מחשב מיושנת שעמדה על קצה גבול יכולתה, עם השלכות העיכובים בהפרטת הבנק ועם ועד עובדים מיליטנטי.
אחד האירועים המשפיעים בתקופת כהונתו היה השבתת המגן של בנק דיסקונט.
מינטקביץ נקט בצעד זה כדי "לשבור את הכלים" על מנת ליטול מהוועד סמכויות ניהול שההנהלות הקודמות הקנו לו ולשנות את סדרי הניהול בבנק.
המהלך, שהיה חסר תקדים, הביא לשורה של שיפורים בהתנהלות מול הוועד, כולל שינוי של חוקת העבודה וקבלת האפשרות לחתימה על חוזים אישיים בבנק.
אחד ההישגים החשובים של מינטקביץ היה ייזום וניהול המשא ומתן עם בנק לאומי על רכישת הבעלות בחברת ויזה כאל.
מינטקביץ הצליח לתמרן את המהלכים באופן שאיפשר לבנק דיסקונט, שהיה הקטן והעני מבין השניים, לרכוש את הבעלות בחברת ויזה כאל מידי בנק לאומי, מה שהכה בתדהמה את בנק לאומי שאיבד נכס אסטרטגי חשוב מאין כמוהו.
רכישה זו הניבה לבנק דיסקונט רווחי ענק ותרמה תרומה משמעותית לערכו ולשגשוגו.
בנוסף, יזם מינטקביץ והוביל עסקאות לגיוון מקורות הרווח של הבנק, ובהן רכישת השליטה ב"אילנות דיסקונט" ורכישת 20% ממניות חברת "הראל השקעות בביטוח".
עסקאות אלה תרמו לרווחיות הבנק והניבו רווח נאה במועד מכירתן, כעבור מספר שנים.
במהלך תפקידו כיהן מינטקביץ גם כיו"ר החברות הבנות העיקריות של הבנק, ובהן בנק דיסקונט ניו יורק, בנק מרכנתיל דיסקונט ודיסקונט שוקי הון.
בשלהי כהונתו של מינטקביץ, בחודש ספטמבר 2005, פרץ משבר חמור בבנק דיסקונט ניו יורק, שיסודו במשבר אמון חריף בין הנהלת בנק דיסקונט ניו יורק לבין גופי הפיקוח והאכיפה בארצות הברית.
החשדות שהתעוררו היו בתחומי הבקרה ואיסור הלבנת הון והם הניעו את גופי הפיקוח בארצות הברית, בין היתר, לדחות את מתן אישורם להעברת השליטה בבנק דיסקונט.
דבר זה העמיד בסכנה את השלמת המהלך להפרטת הבנק, שהיה בשלביו האחרונים.
מינטקביץ הצליח לגבש שורה של הסדרים מקיפים שנחתמו בסוף חודש דצמבר 2005, ואפשרו את קבלת ההיתר ואת סיומו המוצלח של תהליך ההפרטה.
מינטקביץ, ביחד עם הוועד של הבנק, יזם לראשונה הוצאה של משלחות מאורגנות של עובדי הבנק למחנות ההשמדה בפולין והשתתפות ב"מצעד החיים".
יוזמה זו סללה את הדרך להשתתפות קבוצות של בוגרים במסעות לפולין.
החיבור בין ההנהלה לבין הוועד בנושא זה הביא גם לשיפור מערכת היחסים עם הוועד.
בתקופת כהונתו כיהן מינטקביץ כחבר הוועדה המייעצת והמועצה המייעצת של בנק ישראל.
מינטקביץ סיים את תפקידו כיו"ר בנק דיסקונט בינואר 2006, על רקע העברת השליטה בבנק מידי המדינה לקבוצת ברונפמן.
בשנים 2005 עד 2016 כיהן מינטקביץ כמ"מ יו"ר גזית גלוב.
בשנים 2006 עד 2014 כיהן גם כיו"ר גזית גלוב ישראל (פיתוח).
בשנים 2012 עד 2016 כיהן מטעם גזית גלוב כיו"ר קבוצת דורי.
בתקופת כהונתו נקלעה החברה הבת של קבוצת דורי, דורי בניה, לקשיים כספיים ולהפסדים, וכתוצאה מכך מכרה גזית גלוב את כל אחזקותיה בקבוצת דורי.
המשבר בדורי בניה פרץ כשהתגלתה סטייה מהותית באומדנים של העלויות הצפויות והרווח הנגזר מהן, בכמה פרויקטים בביצועה של דורי בניה.
בשנים 2006 עד 2014, כיהן מינטקביץ כדירקטור וכסגן יו"ר חברת אי.די.בי אחזקות.
בשנים 2007 עד 2014 כיהן כיו"ר אלרון, המשמשת כזרוע ההשקעות של קבוצת אי.די.בי בתחום הטכנולוגיה.
בשנים 2007 עד 2018 כיהן כיו"ר אר.די.סי חברת השקעות הון סיכון בבעלות משותפת של אלרון ורפאל, העוסקת, בין השאר, באזרוח טכנולוגיות צבאיות.
במהלך כהונתו היה שותף למכירת אחזקותיהן של אלרון ושל אר.די.סי בחברת מדינגו לקונצרן הבריאות הענק רוש תמורת כ-180 מיליון דולר, ולמכירתה של חברת גיוון אימג'ינג לחברת קובידיאן, תמורת כמיליארד דולר.
בשלהי כהונתו של מינטקביץ בדירקטוריון נקלעה אי.די.בי אחזקות לקשיים, שכתוצאה מהם עברה השליטה בה מידי הקבוצה בראשותו של נוחי דנקנר לידי קבוצה בראשותו של אדוארדו אלשטיין.
חברי הדירקטוריון נתבעו על ידי מחזיקים בניירות ערך של החברה בגין חלוקות דיווידנד שנעשו, לטענת התובעים, שלא כדין.
בשנת 2018 מונה מינטקביץ כדירקטור בחברת מגדל מקפת וכן כדירקטור ביוזמה קרן פנסיה לעצמאים.
הוא מכהן כדירקטור גם בחברת מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים.
במרץ 2023 יצא בחריפות נגד ממשלת ישראל ה-37 ונגד הרפורמה המשפטית.
בשנת 1995 קיבל את פרס אביר איכות השלטון במחזור הראשון.
כיהן כיו"ר המועצה הציבורית יד שרה במשך חמש שנים
שימש חבר הוועדה המייעצת שליד המכללה לביטחון לאומי של צה"ל.
כיהן כיו"ר הוועד הציבורי להנצחת תרומתם של ניצולי השואה לתקומת ישראל.
כיהן כיו"ר חבר הנאמנים של המכללה לאיכות השלטון.
עמד בראש "ועדת מינטקביץ" מטעם משרד הביטחון, שבחנה את נושא התרומות לצה"ל.
משמש חבר הוועד המנהל של מוזיאון בלומפילד למדע בירושלים.
דירקטור ב"הלל ישראל", הפועל במכללות ואוניברסיטאות לקידום קשרי ישראל-תפוצות בקרב סטודנטים.
אריה מינטקביץ בעל תוארי בוגר במשפטים ובמדעי המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
הרב אריה לייבוש הלוי איש הורוויץ (ט"ו באב ה'תר"ז 1847 – כ"א בסיון ה'תרס"ט 1909) היה רב ואב"ד של קהילת סטאניסלב, ומחבר שו"ת "הרי בשמים".
נולד לרבי יצחק הלוי איש הורוויץ, שהיה אב"ד בשלוש קהילות: אוטיניה, זורובנה, וסטאניסלב, ומחבר שו"ת "תולדות יצחק" וספר "מאה שערים" על סוגיות התלמוד.
נקרא על שם רבי אריה ליבש הורוויץ, אב"ד סטאניסלב, אביו של סבו, אבי אביו, רבי משולם ישכר הורוביץ, רבה של סטניסלב ומחבר שו"ת "בר ליואי", ונכדם של רבי יצחק מהמבורג ורבי שאול מאמסטרדם.
אמו הייתה נכדת רבי יעקב מליסא, רבי שאול ואהל, ורבי צבי הלברשטאדט.
למד אצל סבו, רבי משולם יששכר הורוויץ, ונסמך להוראה מבעל "שואל ומשיב" ומבעל "דברי חיים".
נשא את בתו של רבי משה וואקס מסירט.
בהיותו כבן 24, בשנת תרל"ג נבחר לכהן כרבה של זלאזיץ, ואחר כך בשנת ה'תרל"ח, בהיותו כבן 30 ומחצה, נבחר לכהן כרבה של סטרי.
בשנת ה'תרס"ד נקרא למלא מקומו של אביו כרבה של סטאניסלב.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 ניהל את מועדון השחמט "לסקר" בירושלים וערך את ביטאונו "השחמט", ולאחר מכן שימש נשיא המועדון.
במשך ארבעים שנה היה יועץ כלכלי של הקרן הקיימת לישראל.
אבי סבו היה הרב שמואל מוהילבר, מראשי הציונות.
אביו הוא ד"ר יוסף מוהילבר, שהיה עסקן ורב בביאליסטוק ולימים מנהל הגימנסיה העברית בירושלים.
אריה מוהליבר דיבר עברית מהעריסה.
בשנת 1920 עלה עם הוריו ואחיו לארץ ישראל והם התיישבו בירושלים.
בשנת 1922 היה מוהליבר ממייסדי מועדון "לסקר" בירושלים, שהיה מועדון השחמט היהודי הראשון בארץ ישראל.
מוהליבר היה "אלוף לסקר" בשחמט הראשון, והחזיק בתואר במשך שלוש שנים.
מוהליבר ניהל את מועדון "לסקר".
בין השנים 1923–1924 ערך את הירחון "השחמט" שהוציא מועדון "לסקר", שהיה ירחון השחמט הראשון בארץ ישראל.
באותה תקופה ערך את מדור השחמט בעיתון "דואר היום", שהיה מדור השחמט הראשון בעיתון יומי בארץ ישראל.
כמו כן היה בעל מדור שחמט בעיתון "Egyptian Post" שיצא בקהיר.
בשנת 1924 ארגן את משחק "השחמט החי" הראשון בארץ ישראל.
בשנות ה-30, עם עליית גל של שחקני שחמט מקצועיים מאירופה בעלייה החמישית, פינה להם את הבמה.
עם זאת, מוהילבר לא הפסיק את פועלו והמשיך לקדם את השחמט בארץ.
במשך שנים רבות שימש כנשיא של מועדון "לסקר".
מתחילת שנות ה-30 החל לעבוד כיועץ כלכלי בקרן קיימת לישראל, וכיהן בתפקידו במשך ארבעים שנה.
אחיו הם שמואל מוהליבר והארכיטקט שלמה מוהליבר.
בתו של שמואל היא מיה מוהליבר, שהייתה סמנכ"לית משרד הבריאות.
נפטר בשנת 1996, בגיל 92, ונקבר בהר המנוחות.
אריה מאובן הקרוי גם אריה מוסבך (שם מדעי: Panthera fossilis) הוא מין של פנתר פרהיסטורי, שחי בתקופת הפליסטוקן באירופה.
הוא התגלה בממצאים מהעיר מאואר, על יד היידלברג שבדרום גרמניה, וגם במחוז סאפוק שבדרום-מזרח אנגליה, ותוארך לתקופה שלפני 680 אלף שנה מהיום.
ממצאים נוספים של המין התגלו באיסרניה, איטליה ובדרום-מערב סיביר והם הממצאים הראשונים של אריה זה מאסיה.
הממצאים תוארו בשנת 1906 בידי החוקר הגרמני וילהלם רייכנאו ובצורתם דמו למאובני אריות, אך היו חלקיים וכללו בעיקר לסתות, שיניים שבורות ועצמות גפיים.
משמעות שם המין הוא: "מאובן".
אריה זה היה גדול בהרבה מהאריות האפריקאים ואפילו מהטיגריס והוא הגיע לאורך 2.4 מטרים ולמשקל של מעל 350 קילוגרם.
הוא התחרה אפילו עם האריה האמריקני שעלה על 2.5 מטר והיה גדול החתוליים מעולם.
היו לו לסתות וגרון רחבים יותר מהאריות המודרניים ושיניים תחתונות קצרות יותר.
הוא התמחה בחיים באזור קרים לאורך ערבות אירואסיה, בהם חיו מינים צמחוניים רבים ביניהם: היפופוטם אנתיקוס, סטפנורינוס, פיל ישר-חט, ממותות, יחמורים ועוד.
האריה צד באזורים אלה לצד טורפים נוספים כמו צבועיים, זאבים, דוביים ושנחרבים.
הוא חי גם ליד ראשוני האנשים, כפי שנראה משרידי לסת של הומו היידלברגנסיס שהתגלו במאואר בגרמניה סמוך לשרידיו.
אריה זה התפתח בסוף הפליסטוקן לפני 300 אלף שנה לאריה אחר, ייתכן שלמין נפרד הידוע כאריה מערות (Panthera spelaea), אשר חי במהלך עידן הקרח האחרון עד ההולוקן.
אריה הרברט לייסנר היה עובד סוציאלי ומרצה לעבודות קהילתיות, מחלוצי הטיפול בילדי רחוב וחבורות נוער מנותק בניו-יורק ובישראל.
לייסנר נולד ב-1926 בברלין לאם יהודייה ואב נוצרי.
האב נטש את משפחתו וכשעלו הנאצים לשלטון נעצרה האם ושולחה לאחד ממחנות ההשמדה.
לייסנר עזב את גרמניה ולאחר נדודים ממושכים ביערות אירופה הצליח להגיע לארץ ישראל.
תחילה למד בכפר הנוער בן שמן ואחר כך שירת בבריגדה היהודית.
במלחמת העצמאות לחם בחזית ירושלים.
ב-1953 השתקע בניו-יורק, שם למד פסיכולוגיה ועבודה סוציאלית באוניברסיטת קולומביה והניו סקול.
במהלך לימודיו פיתח שיטה חדשנית לטיפול בחבורות נוער מנותק, בין היתר בשכונת הארלם.
השיטה מבוססת על שיתוף פעולה וקרבה אישית בין המדריך לחבורה ויצירת אימון ברצונו של המדריך וביכולתו לסייע, לעיתים גם תוך העלמת עין מהתנהגות עבריינית.
ב-1963 הוזמן לייסנר לתל אביב כדי לנסות שם את שיטת עבודתו על בסיס מחקרי.
הפרויקט מומן בחלקו על ידי ממשלת ארצות הברית.
דין וחשבון שחיבר לייסנר יחד עם סלי בורס וניסן רובין הצביע על כמה הצלחות שהשיג הפרויקט אך חילוקי דעות בין משרדי הממשלה השונים שהיו מעורבים בו מנעו את המשכתו.
ב־1966 התיישב לייסנר בבריטניה, שם עבד תחילה כחוקר בכיר בארגון "National Children's Bureau", ובשנת 1975 הצטרף לאוניברסיטת קיל כמרצה לעבודות קהילתיות.
בנובמבר 1988 שם קץ לחייו ביריית אקדח.
קודם לכן כתב לאחד מעמיתיו בישראל כי גופתו תועלה באש וביקש לפזר את אפרה מעל הרי ירושלים.
בנו דן לייסנר, הוא משפטן וסופר המתגורר באנגליה.
אריה (פיפקה) מאיר (1924 – 24 במרץ 2001) היה ראש מועצת קריית גת וראש העיר הראשון שלה כשקריית גת הפכה ממועצה לעיר.
היה ממקימי קיבוץ אייל וכיהן בתפקידים בכירים בסוכנות היהודית.
עלה לארץ ב-1940 באניה פאטריה.
הגיע לקיבוץ אשדות יעקב מטעם עליית הנוער.
התגייס לפלמ"ח ושירת בפלמ"ח בשנים 1943–1944.
ב-1947 היה שותף להקמת קיבוץ אייל בדרדרה עם חבריו מאשדות יעקב וקבוצת חברים נוספת מגבת ומנען.
בנובמבר 1949 קבוצת אייל עלתה להתיישבות במקום הקבע שלה ואריה מאיר התמנה למזכיר המשק ולגזבר המשק לסירוגין.
ב-1950 נישא לדרורה וב-1952 נולדה בתם היחידה עדנה (לימים, עדנה רוזמן).
ב-1957 בעקבות משבר חברתי בקיבוץ אייל עברה המשפחה לקריית גת.
אריה מאיר התמנה לעוזרו של לוי ארגוב מבכירי צוות ההקמה של חבל לכיש ויד ימינו של לובה אליאב.
ב-1960 התמנה למנהל חבל לכיש בסוכנות היהודית.
לאחר מכן התמנה למנהל חבל ירושלים במחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית.
בדצמבר 1965 נבחר לראש המועצה של קריית גת מטעם מפלגת המערך.
בשנת 1969 נבחר על ידי ראשי ערי הפיתוח ליו"ר הוועדה לערי פיתוח במרכז השלטון המקומי.
ב-1973 הפכה קריית גת לעיר ואריה (פיפקה) מאיר היה לראש העיר הראשון של קריית גת.
ב-1976 סיים את תפקיד ראש העיר והתמנה לתפקיד סמנכ"ל מחלקת ההתיישבות בסוכנות היהודית.
נפטר בכ"ט באדר ה'תשס"א, ונקבר בבית העלמין ירקון.
קריית גת הנציחה את שמו בבית ספר מקיף "מקיף אורט ע"ש אריה מאיר".
אריה ליפסקי (נולד ב-11 בינואר 1955) הוא מנצח, צ'לן וחלילן ישראלי אמריקאי.
אריה ליפסקי נולד בחיפה, שם עבר הכשרה מקיפה כצ'לן וכחלילן.
בגיל 9 זכה ליפסקי בתחרות מוזיקלית ראשונה שאפשרה לו להופיע כסולן עם התזמורת הסימפונית חיפה.
לאחר הצלחה זו כסולן, הוא החל להופיע בהופעות ברחבי אירופה וישראל שהובילו בסופו של דבר ללמידה בקומפוזיציה ובניצוח.
ליפסקי הוא בעל תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה ומוזיקה אותם קיבל לפני שירותו בצה"ל.
לאחר שירותו במלחמת יום הכיפורים, היגר ליפסקי לארצות הברית ב-1980, חזר לעסוק במוזיקה, וקיבל תואר שני ממכון קליבלנד למוזיקה.
אריה ליפסקי עבר לבאפלו בניו יורק בשנת 1984 כדי להיות הצ'לן הראשי של התזמורת הפילהרמונית של באפלו, תפקיד שהחזיק במשך 17 שנים.
במהלך תקופה זו הוא הופיע תחת שרביטם של יוליוס רודל וסמיון ביצ'קוב.
בשנת 1990 הוא הפך למנצח כבוד של התזמורת הפילהרמונית של באפלו.
בתחילת 1995, בהתראה קצרה, החליף ליפסקי את אדוארדו מאטה בקונצרט של התזמורת הקאמרית הישראלית, שם הצלחתו הביאה להתקשרויות חוזרות עם רבות מהתזמורות בישראל.
ליפסקי ניצח גם על התזמורת הפילהרמונית ע"ש ארתור רובינשטיין בלודז' שבפולין וכן סייר והקליט כצ'לן של שלישיית האמנויות החדשות.
בשנת 2000 התמנה ליפסקי למנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של אן ארבור.
בהמשך, כיהן כמנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של אשלנד ובמקביל גם כיו"ר התוכנית למוזיקה קאמרית בבית הספר למוזיקה של מכון צ'אוטקואה, כמו גם ניצח על תזמורות מרכזיות אחרות בארצות הברית, קנדה, אירופה וישראל.
ליפסקי מונה למנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית חיפה בשנת 2013. זמן קצר לאחר מכן, הוא ומשפחתו עברו לאן ארבור במישיגן, על מנת להמשיך את כהונתו בתזמורת הסימפונית של אן ארבור תוך כדי נסיעה לישראל ברחבי הארץ.
כהונתו של אריה ליפסקי בתזמורת הסימפונית של אן ארבור כללה יוזמות חינוכיות, קונצרטים משפחתיים ותוכניות המשלבות תזמורות נוער עם מוזיקאים מקצועיים.
בנובמבר 2017, זכו ליפסקי והתזמורת הסימפונית של אן ארבור בפרס השירות המצטיין של מועדון רוטרי אן ארבור על שירות יוצא דופן לקהילת אן ארבור הגדולה יותר באמצעות הצגת מוזיקה ותוכניות קונצרטים חינוכיים לילדי בית ספר.
הוא התפטר מהתזמורת הסימפונית של אן ארבור ביוני 2019 ומהתזמורת הסימפונית של אשלנד באוגוסט 2019.
התזמורות שניהל באן ארבור ובאשלנד הזמינו אצל המלחין סטיבן סוונסון יצירה לכבודו של אריה: סימפוניית "ליפסקי", שבוצעה לראשונה בשנת 2024.
אריה ליפסקי הוא תושב חוזר ומתגורר בשכונת הדר הכרמל בחיפה.
רבי אריה לייבוש הלברשטאם (נקרא בקצרה: רבי לייבוש, י"א בניסן תרי"א - כ"א באדר א' תרצ"ה) היה רב העיירה גריבוב ורב העיר נובי סונץ' (צאנז).
נולד בצאנז לרבי אהרן הלברשטאם ולחנה עלקא, נקרא על שם רבי אריה לייבוש מטערניגראד, אבי סבו רבי חיים מצאנז.
גדל והתחנך בצאנז אצל סבו, עמו קבע לימוד משותף בגמרא.
נישא לצביה בת רבי משה מרוזבדוב, ונשאר לגור ברוזוודוב כשנתיים.
אשתו נפטרה כעבור כמה שנים וגם ילדיהם נפטרו, חמיו רבי משה התבטא אז כי צר לו יותר על החתן מאשר על הבת, כלומר מפריעה לו יותר העובדה כי רבי לייבוש אינו חתנו עוד.
נישא בשנית לוויטע טויבא בת הרב יצחק קנר, יהודי עשיר מלינסק.
בשנת תרל"א, בגיל 20 נתמנה על ידי סבו רבי חיים לרבה של העיירה גריבוב הסמוכה לצאנז.
למרות מינויו המשיך להתגורר בצאנז על יד סבו עד לפטירתו, אז עבר לגריבוב.
בתרס"ד, שנה אחרי פטירת אביו התמנה הוא למלא את מקומו, והוא החל לכהן כרב העיר צאנז והמחוז.
הוא הקים בעיר את ישיבת "בני תורה", ישיבה שמנתה מעל 300 תלמידים.
בראשות הישיבה עמדו רבי אברהם יצחק פרידמן, רבי שמעון מזליחוב ורבי נתן מרדכי (נתנ'לע) בוקסבוים.
בשנותיו האחרונות חלה בפרקינסון, ומשנת תרצ"ב כיהן בנו רבי מרדכי זאב כרב העיר לצידו, במקביל לכהונתו כרב גריבוב.
עם פטירתו בתרצ"ה עבר רבי מרדכי זאב להתגורר בצאנז, ובגריבוב התמנה הבן-הנכד רבי ברוך, שנספה בשואה.
רבי אריה לייבוש נסע רבות לדודו רבי יחזקאל שרגא משינובה, שהעריכו מאוד.
מדי שנה בתאריך כ"ה בניסן, יום השנה של רבי חיים מצאנז, היו מתאספים בביתו המבקרים הרבים בעיר, בהם בניו הצעירים של רבי חיים, רבי שלום אליעזר מראצפערט ורבי ישעי'לה מטשחויב, והנכדים האדמו"רים.
רבי שמעון מזליחוב, במכתב לתלמידו רבי חיים קרייזווירט כותב: "בדעתי להיות בצאנז אצל הרה"צ הישיש שליט"א".
רבי שמעון גם היה שולח בחורים מתלמידיו לרבי אריה לייבוש שיברכם, בפרט לפני התייצבותם בצבא.
גם רבי יצחק מסטוטשין (בנו של רבי משה מרוזוודוב - חותן רבי לייבוש בנישואיו הראשונים) שלח אליו בחורים טרם ההתייצבות.
כאמור אשתו הראשונה נפטרה בגיל צעיר, ושני ילדיהם, שאול ורייצא נפטרו גם הם בילדותם.
כל ילדיו האחרים היו מאשתו השנייה:
רבי מרדכי זאב, ממלא מקומו באדמו"רות, וברבנות בגריבוב ובצאנז.
נכדו רבי נפתלי הלברשטאם (בורו פארק), כיהן כאדמו"ר מגריבוב בבורו פארק, כממשיך שושלת צאנז גריבוב.
רבי משה, חתן רבי שמואל הורוביץ מדמביץ.
רבי אפרים, חתן דודו רבי משה הלברשטאם מברדיוב (בן רבי ברוך מגורליץ וחתן רבי אהרן מצאנז).
רבי צבי הירש, חתן הרב דוד צבי זעהמן מדוקלא.
רבי פנחס שמעיה, חתן רבי נפתלי הורוביץ, האדמו"ר ממעליץ.
מרים אשת רבי אברהם חיים טייטלבוים אב"ד קרעניץ, בן רבי משה דוד מלאפאש.
אשת אביגדור צבי הלברשטאם אב"ד אלט-צאנז וברדיוב, נרצח במחנה בלזיץ.
אשת רבי ישראל אונגר מדז'בנה, בן רבי שלום דוד אונגר.
אריה מהרשק (נולד ב-26 בדצמבר 1948) הוא מהנדס אלקטרוניקה, דוקטור לתכנון ערים ופרופ' להנדסת תעשייה וניהול, שכיהן כנשיאה הרביעי של המכללה האקדמית להנדסה בראודה בכרמיאל בשנים 2012–2024.
אריה מהרשק נולד בחיפה והעביר את ילדותו ונעוריו בעיר עכו.
בשנת 1966 החל בלימודי הנדסת חשמל בטכניון, כעתודאי.
בשנת 1970 התגייס לחיל הים כקצין אלקטרוניקה ושירת שש שנים.
לאחר סיום שירותו הצבאי, בין השנים 1976–1989, עבר מהרשק לחברת רפאל בתפקידי מו"פ ושיווק.
בשנים 1984–1985 יצא לשנת שבתון מרפאל לאוניברסיטת סטנפורד, ובה שימש כעמית מחקר בכיר במעבדת הרובוטיקה של המחלקה לאווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה.
במהלך השבתון פיתח מערכות אלקטרוניקה לבקרת זרועות גמישות לרובוטים.
מ-1989 ועד 1998 עבר ליזמות פרטית הכוללת פיתוח מוצרים חדשים מבוססי פטנט, ייצור במזרח הרחוק ושיווק בארצות הברית.
במקביל השלים את תואר הדוקטור בטכניון בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים (במסגרת המסלול לתכנון ערים ואזורים) בנושא: 'פארקים תעשייתיים - שיווק אסטרטגי תחרותי'.
בשנים 1995–1999 כיהן מהרשק כחבר צוות בקבוצת הייעוץ של פרופ' מייקל פורטר מאוניברסיטת הרווארד.
הקבוצה פעלה לפיתוח אסטרטגיה תחרותית למזרח התיכון.
בתקופה זו נמנה עם מייסדי "האיגוד הישראלי לעבודה מרחוק".
המכללה האקדמית להנדסה בראודה בכרמיאל
בשנת 1998 הצטרף מהרשק למכללה האקדמית להנדסה בראודה בכרמיאל, תחילה כמרצה מן החוץ, ובהמשך כחבר סגל במחלקה להנדסת תעשייה וניהול בתפקידי הוראה ומחקר.
בין השנים 2003–2007 עמד מהרשק בראש המחלקה להנדסת תעשייה וניהול, ובמסגרת תפקידו ייסד את המרכז ליזמות ולחדשנות במכללה.
בשנת 2008 קודם לדרגת פרופסור חבר להנדסת תעשייה וניהול.
בשנת 2012 מונה מהרשק לנשיא המכללה האקדמית להנדסה בראודה לאחר פטירתו במהלך כהונתו של נשיאה הקודם של המכללה פרופ' יוחנן ארזי, וכיהן בתפקיד זה עד יציאתו לגמלאות במרץ 2024. בתפקידו זה פעל להצבת ההשבחה של פריון התעשייה הישראלית בליבת הייעוד של המכללה.
בשנת 2019 זכתה המכללה, יחד עם קבוצת תפן, במכרז משרד הכלכלה והתעשייה להקמת המכון הלאומי לייצור מתקדם, ובמסגרת זו החלה המכללה לעסוק בקידום הפריון ושיפור כושר התחרות של התעשייה הישראלית באמצעות הטמעת חדשנות ותפישות הנדסיות מתקדמות, על פי תובנות המהפכה התעשייתית הרביעית (Industry 4.0).
מאמציו כנשיא הושקעו ביישום עקרונות החינוך ההנדסי לעיצוב דמות המהנדס העתידי, באמצעות הסטת הדגש מהוראה עיונית-מדעית ללמידה פעילה ומוטת תכן.
במקביל, הוביל מהלך מכללתי רוחבי להטמעת אוריינות דיגיטלית בקרב הסטודנטים באמצעות שילוב קורסי אלגוריתמיקה, בינה מלאכותית (AI) ונתוני עתק (BIG DATA) בכל תוכניות הלימוד.
בנוסף, מהרשק פיתח והעצים את קשריה הבינלאומיים של המכללה - חילופי סטודנטים, חילופי מרצים וחילופי משלחות עם אוניברסיטאות באירופה, ארצות הברית וסין.
מהרשק עצמו הוזמן לכנס בסין כ'מרצה מליאה' ב-Wenzhou University, בתאריך 24 באוקטובר 2018, בנושא Innovation and Entrepreneurship in Engineering Education, ובעקבות הרצאתו רואיין על ידי עורכי כתב העת Journal of World Education והופיע על עמוד השער של כתב עת זה.
זמן קצר לאחר מינויו, נוכח מהרשק כי רוב מכריע במוסדות המנהלים מוחזק בידי נציגי רשת אורט ישראל.
מצב זה מנע פעילות עצמאית של המכללה ופגע בחופש האקדמי והמנהלי שלה.
לאחר מאבק ממושך הצליח מהרשק, בעזרת המועצה להשכלה גבוהה, ולאחר שהנושא הגיע לדיון בוועדת החינוך של הכנסת, ומבקר המדינה פרסם דו"ח חד משמעי בעניין, שהוביל, במאי 2022 לחתימת הסכם בין הצדדים.
על פי ההסכם, אשר קבל תוקף פסק-דין, הוסדר הממשל התאגידי במכללה כך שרוב נציגי אורט התפטרו מהמוסדות המנהלים, והושגה הסכמה בסוגיות הכספיות והנדל"ניות שהיו במחלוקת בין שני הצדדים.
כמו כן, הוסרה התיבה 'אורט' משמה של המכללה, אשר הפכה לעצמאית בפועל.
בנוסף לפעילותו במכללת בראודה, שימש מהרשק פרופסור אורח בשנים 2007–2009 לתוכניות תואר שני, באוניברסיטאות באירופה ובארצות הברית בנושאי גלובליזציה והסביבה העסקית.
מהרשק פרסם כ-50 מחקרים ופרסומים מדעיים בעיתונות מקצועית ובכנסים בינלאומיים.
מהרשק הביע עמדותיו במאמרי דעה בעיתונות, בראיונות בערוצי הטלוויזיה וכן משתתף קבוע בפעילות ציבורית הקשורה בחינוך הנדסי, יזמות, ואקדמיה.
מהרשק נשוי לאדריכלית ד"ר דפנה מהרשק, אב לארבעה בנים וסב לשישה נכדים.
אריה דוד מאיר (י"ז באדר ה'תרצ"ב, 24 בפברואר 1932 - ח' בסיון ה'תשכ"ז, 16 ביוני 1967) היה מפקד פלוגה בצבא ההגנה לישראל.
נהרג בקרב לכיבוש מוצב אל-קובה ב, ועל מעשיו בקרב זה הוענק לו עיטור העוז.
אריה נולד לאהרן-ראובן ולחנה (אנוּלה) מאיר בקבוצת שילר בי"ז באדר ה'תרצ"ב, 24 בפברואר 1932. ב-1949 התגייס לצה"ל ושירת כמפקד מחלקה.
במילואים שירת כסגן מפקד פלוגה, ולחם ב-1956 במלחמת סיני.
ב-1957 מונה למפקד פלוגה, ובהמשך שירותו הועלה לדרגת רב-סרן.
במלחמת ששת הימים לחם בחזית המצרית, כמפקד פלוגת רכובה על זחל"מים בגדוד מילואים 54 של חטיבה 11, שבפיקוד צבי לבנון.
ביום הראשון למלחמה, ב, ואף שנפגע אנושות, פעל תחת אש לחילוץ פקודיו.
על מעשיו בקרב צוין לשבח.
ב-1973 הומר הצל"ש לעיטור העוז.
את התעודה קיבל בשמו בנו ניר מאיר מידי יצחק רבין, שהיה הרמטכ"ל במלחמת ששת הימים.
11 ימים לאחר שנפצע, בח' בסיון ה'תשכ"ז, 16 ביוני 1967, נפטר מפצעיו ונקבר בבית העלמין בקבוצת שילר.
אריה נישא למרים (מוּקי) והתגורר כל ימיו בקבוצת שילר, למרים ואריה נולדו שלושה ילדים, ניר (לימים מזכ"ל התנועה הקיבוצית), רוני וגליה.
אריה עסק בתחום התרבות וחינוך.
והעניק חנוך גופני לתלמידי בית הספר.
ב-1952 ארגן את חגיגות מחצית-היובל של קבוצת שילר.
ב-1964 נשלח להשתלמות למדריכי אתלטיקה קלה באנגליה.
בשנות השישים ניהל את בית החרושת שבקיבוץ, מפעל 'שילטקס' לייצור סרטים לתעשיית הטקסטיל.
ב-1967 ארגן לראשונה את "מרוץ ההדר" בקיבוץ, לאחר מותו התקיים המירוץ לזכרו בשם "מרוץ ההדר על שם אריה מאיר" עד שפסק בראשית שנות השמונים.
לפני נפילתו שימש כרכז השחייה של הפועל באזור הדרום.
בתחרות השחייה השנתית בקבוצת שילר הוענק גביע על שמו לקבוצה המנצחת בתחרות.
מתחביביו היו שירה במקהלה, צילום, ספורט ואתלטיקה.
אריה מועלם (נולד ב-23 במאי 1959) הוא מנהל ישראלי המכהן כסגן מנהל כללי וראש אגף "משפחות, הנצחה ומורשת" במשרד הביטחון.
אריה מועלם נולד במבשרת ציון ב-1959, לרב אליה והרבנית שושנה.
גדל במועצה המקומית מבשרת ציון בבית דתי לאומי.
בגיל צעיר שכל את אחיו, בן ציון, במהלך שירותו הצבאי.
ב-1998 הצטרף למשרד הביטחון בתפקיד ראש "היחידה להנצחת החייל", האמונה על הנצחת זכרם של חללי מערכות ישראל.
במהלך פעילותו כראש היחידה להנצחת החייל בין השנים 2004–1998, עסק מועלם בעיצוב הזיכרון הלאומי בישראל ובניהול מיזמים שונים בתחומי ההנצחה שהוטמעו בתודעת הציבור הרחב.
ביוני 2000 עם מציאת צוללת אח"י דקר, היחידה ארגנה יחד עם חיל הים ערך משט לזכר הצוללת, להפלגה הוזמנו המשפחות השכולות לאזור נקודת איתורה של הצוללת ולטקס זיכרון ימי שנערך בקרבת מקום מעל נקודת הימצאותה של הצוללת.
בשנת 2004 פעל מועלם למיסוד שינוי חקיקה בדחיית מועד יום הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל ביום אחד כאשר ד' באייר חל ביום ראשון בשבוע, זאת בשל הקושי בקיום הטקס הממלכתי לפתיחת אירועי יום הזיכרון במוצאי שבת וחשש לחילול שבת.
בעקבות היוזמה, התקבלה החלטת ממשלה בנושא, והוחלט על דחייה של מועד יום הזיכרון במידה וחל ביום ראשון בשבוע.
באותה שנה יזם הקמת בית קבוע לזיכרון החללים לימים "היכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל".
בשנת 2005, עם פיצול אגף השיקום במשרד הביטחון בעקבות דוח אלוף רפאל ורדי, מונה מועלם לסמנכ"ל וראש אגף משפחות והנצחה.
בתפקידו החדש, ביצע מועלם רפורמה בשירות שעיקרה הפחתת בירוקרטיה, קידום תקשורת ישירה מול משפחות, פיתוח יוזמות וטיוב תהליכי הערכה ובקרה.
ב-2007 היה שותף בוועדת יעקב נאמן, אשר הובילה לביטול מבחן ההכנסה למשפחות שכולות.
צעד שאפשר מתן קצבאות באופן שוויוני, ללא בדיקת הכנסות המשפחות, תוך שמירה על פרטיותן.
כמו כן, יזם מודל עבודה המדגיש את הקשר עם המשפחות.
יוזמה מרכזית בהקשר זה הייתה "מחוז יוצר קשר" (לימים "מחוז שומר קשר"), אשר הנהיג ביקורי בית סדירים לכלל המשפחות השכולות במטרה לשמר קשר אנושי ומקצועי, ולימים הורחב ברמה הקהילתית בסמיכות ליום הזיכרון.
בכהונתו אורגנו באגף כנסים ייעודיים למגזרים שונים, כגון אחים שכולים, ומשפחות דוברות ערבית ואמהרית, במטרה להעלות מודעות לצרכים הייחודיים.
כמו כן, בוצעו תהליכי משוב ולמידה להפחתה בבירוקרטיה, הקמת מוקד שירות טלפוני וצמצום תלונות כלפי האגף.
ביוני 2011 אם שכולה יזמה עצומה באינטרנט הקוראת למניעת שינוי נוסח תפילת "יזכור" מ"יזכור עם ישראל" ל"יזכור אלוקים".
בוועדה שמינה הרמטכ"ל בני גנץ באותו חודש, בראשות ישי בר לבדיקת סוגיית נוסח תפילת היזכור, המליצה הוועדה כי יש לשנות את פקודת המטכ"ל ולפתוח את נוסח התפילה בקריאה: .
הרמטכ"ל גנץ אימץ את החלטת הוועדה.
תפילת היזכור עוררה בשנית מחלוקת לאחר אסון הכרמל, אז הוגשה בקשה לשר הביטחון, אהוד ברק, לשינוי התפילה לזכר כלל כוחות הביטחון ובהתאם לכך בוצע תיקון נוסף בנוסח התפילה.
מועלם הנחה להזכיר גם את אנשי שירות בתי הסוהר בטקסי הזיכרון, מה שהוביל להחלטה דומה במועצה הציבורית להנצחת החייל.
ב-19 בדצמבר 2011 במלאת שנה לאסון השריפה בכרמל נחנכה אנדרטה ליד עיקול הכביש, אתר האסון.
הקמת האנדרטה נוהלה על ידי מועלם, והיא נתרמה על ידי "קרן קיימת לישראל" ו"קרן היסוד".היחידה בניהולו ערכה מחקר על תפקיד העובד הסוציאלי בטיפול בשכול, שהוביל לפרסום הספר "תורת טיפול העובד הסוציאלי במשפחות השכולות" ב-2011. הספר מסכם את הידע והניסיון שנצברו בתחום, ומספק כלים מעשיים לטיפול בשכול.
במגמה להכיר במעמד האחים השכולים ב-2012, היה מועלם שותף לוועדה ממשלתית בראשות השופט יעקב שמעוני, שתפקידה לבחון היחס לאוכלוסייה זו.
בוועדה הוקנה להם מקום בין משפחות השכול, והם הוכרו כקבוצת שכול ממדרגה ראשונה.
כראש היחידה, מועלם השתתף בפינוי בית העלמין של גוש קטיף במהלך ביצועה של תוכנית ההתנתקות.
בשנת 2013 פעל מועלם לעיגון ב הטבות שונות לבן משפחה של מי שנספה במערכה.
זאת במקום הוראות מינהליות שמכוחן ניתנות כיום ההטבות.
ההטבות הניתנות לבני משפחות שכולות כוללות בין היתר: סיוע רפואי, כלכלי, הנצחת החלל, שיקום תעסוקתי, סיוע בלימודים ובניידות, טיפול פסיכו-סוציאלי, השתתפות בתשלום אגרת טלוויזיה, וסיוע לרכישת רכב.
בספטמבר 2022 נכנס לתוקף תיקון לחוק שהעניק הטבות גם לאחים שכולים.
בעקבות האינטראקציה הרבה עם המשפחות השכולות, זיהה מגבלות בטיפול הפסיכולוגי המסורתי שהוענק להן.
הוא הציע גישה חלופית המתמקדת בהתאמה אישית של טיפול, שיענה לצרכים הייחודיים של כל משפחה.
במסגרת עבודתו, הוקמה "ועדת מלקינסון" – צוות מקצועי שכלל מומחים מהאקדמיה ואנשי מקצוע בתחום האובדן והשכול.
המלצות הוועדה הובילו לשינויים בחקיקה, אשר הרחיבו את מגוון ההתערבויות הרגשיות הניתנות למשפחות שכולות.
השינוי כלל הוספת מנגנונים גמישים יותר למתן סיוע פסיכו-סוציאלי.
יזם הקמת "קבוצות מיקוד" לאוכלוסיית המשפחות השכולות, תוך פיתוח תשתית מקיפה של פעילות קבוצתית.
הפעילות כללה פורומים מגוונים ברמת המטה והמחוזות, אשר שילבו נציגי משפחות וגורמים קהילתיים.
מאז 2017 מוביל מועלם מהלך ליצירת קשרים בין אנשי המקצוע באגף ההנצחה לבין האקדמיה.
במסגרת אותו שיתוף הפעולה, ב-2018 נערך כנס "מעגלים משלימים – בראי האקדמיה והשדה".
כמו כן, מאז 2017 פועל מועלם ליצירת קשרים בין אנשי מקצוע באגף לבין גורמים אקדמיים, במטרה לשלב פרקטיקה מקצועית עם גישות תאורטיות בתחום האובדן והשכול.
בשנת 2018 ארגן את כנס "מעגלים משלימים – בראי האקדמיה והשדה" כחלק מהמאמצים לחבר בין תחומים אלה.
האגף זיהה צורך להתמקד באוכלוסיית המשפחות השכולות המזדקנות, תוך מטרה לבסס ידע על שלבי השכול המאוחרים, לפתח מיומנויות מקצועיות וליצור שירותים נגישים עבור אוכלוסייה זו.
האגף בניהול מועלם זיהה צורך להתמקד באוכלוסיית המשפחות השכולות המזדקנות, אשר מהווה פלח מרכזי באוכלוסיית היעד.
מגמה זו הובילה למאמץ להעשרת הידע אודות השלבים מאוחרים בחוויית השכול.
פעל האגף לרכוש מיומנויות מקצועיות ולפתח שירותים זמינים ונגישים, המותאמים לאוכלוסייה זו.
במקביל, חלה התפתחות משמעותית בתחום הנצחת הנופלים, אשר משכה עניין בין-לאומי, ונלמדה על ידי נציגים זרים.
בעקבות פעילות זו, הנצחת הנופלים בישראל זכתה לעניין בין-לאומי, כאשר נציגויות מחוץ לארץ מגיעות מדי שנה להכיר את הפעילות המיוחדת בתחום זה.
כחלק מכך, פעל להטמיע פעילות הנצחה מחוץ לישראל כדוגמת הקמת אנדרטה בהרי הקרפטים ברומניה לנופלי אסון המסוקים וערבי הנצחה למשפחות שכולות מהעולם.
מועלם השתתף בתכנון היכל הזיכרון יחד עם האדריכל איתן קימל.
במקביל לכך, הוטלה עליו ב-2016 האחריות על המוזיאונים של משרד הביטחון.
תחת סמכותו הופקדו 12 מוזיאונים, שתפקידם לשמר המורשת הביטחונית של מדינת ישראל.
מועלם היה אמון על נטיעת חוטר "דקל אבשלום" שצמח מגרעין התמר ששרד בכיסו של אבשלום פיינברג, לבקשתה של גאולה כהן.
בתקופת כהונתו של מועלם כסמנכ"ל וראש אגף משפחות הנצחה ומורשת, זכה בפרס הלאומי לאיכות ומצוינות במגזר הציבורי על שם יצחק רבין.
הפרס הוענק מטעם נציבות שירות המדינה בטקס שהתקיים ביולי 2019 בירושלים, כאות הערכה על שירות מיטבי ואיכותי הניתן לציבור המשפחות השכולות.
מועלם קיבל את הפרס בשם האגף משרת הבינוי והשיכון יפעת שאשא-ביטון ונציב שירות המדינה, דניאל הרשקוביץ.
באוקטובר 2021 פעל מועלם להעלאת עצמותיו של חלל צה"ל מרטין דוידוביץ מבית הקברות היהודי בפראג לקבורה בהר הרצל בירושלים.
דוידוביץ' נהרג בתאונת אימונים בשנת 1948, במהלך קורס צניחה של הבריגדה הצ'כית, ומאז היה קבור בבית העלמין היהודי החדש בפראג.
מועלם נענה לבקשת בני משפחת המנוח ופעל להעלאת קבר המנוח לאדמת ישראל.
ב-2020 היה מועלם אחראי על מיזם בטיפול הניתן ליתומי מערכות ישראל עת הטמיע תוכנית ליווי אישית (תל"א) ליתום לאיתור חוזקות ומינוף וטיפול בחולשות, תוכנית שהביאה להישגים רבים בקרב היתומים הצעירים.
לצד זאת יזם הקמת ועדה ציבורית לבחינת זכאויות יתומי מערכות ישראל הבוגרים בראשות השופט בדימוס אליקים רובינשטיין אשר המלצותיה נבחנות בוועדת העבודה והרווחה של הכנסת.
באפריל 2023 הוביל מועלם את האזכרה בארגון יד לבנים כארגון היציג של האחים השכולים.
ביום הזיכרון ה'תשפ"ג, השיק מועלם את יישומון "נתיבי זיכרון" לאיתור וניווט אל קברי חללי מערכות ישראל בבתי העלמין הצבאיים השונים.
כמו כן, במסגרת ציון יובל ליום הכיפורים שיפץ האגף בניהול מועלם 50 אנדרטאות ברמת הגולן.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל, הנחה מועלם את כלל האגף בניהולו להתגייס למשימה להבאה לקבורה של חללי מערכות ישראל והבאתם לקבורת קבע, על אף שמקובלת קבורה ארעית באירועים רבי נפגעים.
בראשיתה של הלחימה הוחלט כי תוקם באגף בניהולו של מועלם יחידה לטיפול בחטופים ונעדרים ונבנתה בעבור אותן משפחות תוכנית ליווי, טיפול ותמיכה.
לצד הטיפול במשפחות השכולות שנוספו לאגף, עוסק האגף בניהולו של מועלם בתיעוד טבח שבעה באוקטובר כבסיס ראשוני להנצחה ותצוגה בעתיד.
הפעילות מתבצעת באמצעות מכון "יד בן צבי" (מיזם ארץ חפץ).
יקיר אגף של"ח במשרד החינוך, 2014
פרס נשיא "ידיעות אחרונות" כעובד מצטיין, 2024
אות החלוצים של האיגוד הספרדי העולמי וההסתדרות הציונית העולמית, 2024
מועלם נשוי לאורנה, מנהלת בית הספר "תפנית", אב לארבעה ילדים וסב לשבעה נכדים.
אריה למדן (נולד ב-1944) הוא צייר ופסל ישראלי, הפועל מראשון לציון.
למדן יוצר במגוון רחב של טכניקות וחומרים, בהם צבעי שמן, צבעים אקריליים, צבעי מים, פסטל, רישום, תחריטים וליתוגרפיות, פיסול בחומר, עץ ומתכת.
רבות מיצירותיו מתארות תמונות מחיי היומיום ומהחיים העירוניים בישראל, בגישה הומניסטית המבליטה את דמות האדם הפשוט.
יצירותיו הוצגו בתערוכות בישראל ובמדינות אחרות לאורך כמה עשורים של פעילות אמנותית.
למדן נולד בישראל וגדל בקיבוץ סעד.
בשנת 1954 עבר עם משפחתו לארצות הברית.
בשנים 1962–1966 למד אמנות במכללת מסצ'וסטס לאמנות בבוסטון, מסצ'וסטס, בה השלים תואר ראשון באמנות (BFA).
במקביל רכש הכשרה בהוראת מקצועות היהדות והעברית (BJed, Bachelor of Jewish Education) בבית מדרש למורים בבוסטון.
עם סיום לימודיו בשנת 1966 חזר לישראל והתגייס לצה"ל.
הוא השתחרר בשנת 1969 ובשנת 1976 התיישב בראשון לציון, בה הוא חי ויוצר מאז.
במשך עשרות שנים לימד ציור ופיסול במוסדות חינוך והנחה סדנאות אמנות.
בין היתר שימש כמרצה לציור ורישום באוניברסיטת בר-אילן (1988–1995) וכמורה לאמנות במכללת תלפיות ובבתי ספר תיכוניים בראשון לציון.
כמו כן הרצה על תולדות האמנות והדריך סיורי אמנות בישראל ובאירופה.
למדן נשוי ואב לשלושה ילדים.
עם שובו לישראל בסוף שנות ה-60 החל להשתתף בתערוכות ולבסס את מעמדו בסצנת האמנות המקומית.
בשנת 1969 הציג מעבודותיו ב"פסטיבל האמנות, ציור ופיסול 69'" שנערך בגני התערוכה בתל אביב.
באוגוסט 1970 הוצגה בתל אביב תערוכת ציורים אישית שלו שנשאה את הכותרת "תערוכת סוריאליזם", אשר העידה על השפעות סוריאליסטיות ביצירתו המוקדמת.
במהלך שנות ה-70 וה-80 הציג למדן בתערוכות קבוצתיות ויחיד.
הוא נמנה עם מייסדי קבוצת האמנים "משושה", בה השתתפו שישה ציירים, שבשנת 1981 הציגה תערוכה משותפת במשכן לאמנות בבית מאירוב בחולון.
בשנות ה-80 הציג בין השאר בגלריה עמליה ארבל בראשון לציון (1989), לצד אמנים נוספים.
למדן חבר באגודת הציירים והפסלים בישראל (סניף תל אביב) ואחד המייסדים של עמותת אמני ראשון לציון.
במסגרת פעילותו בעיר ראשון לציון, יצר מספר עבודות אמנות במרחב הציבורי: בשנת 1989 צייר סדרת ציורי קיר גדולי-מידות על קירות יקב כרמל בעיר, והכין רישומים של חמישה-עשר אתרים היסטוריים בעיר עבור פרויקט תיעוד של עיריית ראשון לציון.
בחוצות ראשון לציון מוצבים שלושה פסלי ברזל שלו: דון קישוט, מרים המשקולות ומוישה דודל.
עוד בחסות העירייה, השתתף בפרויקט אמנות עירוני לציון קשרי ערים תאומות, בו צייר על גבי מבנה ציבורי תמונות של מבנים בעיר מינסטר שבגרמניה, תוך שילוב תבליטי צריחים מברזל.
יצירה זו נהרסה כעבור זמן מה עם הריסת המבנה.
בין השאר אייר למדן ספרי ילדים מאת דבורה עומר, בהם מסיפורי האחים גרים, וצייר איורים לספרו של יוני רכטר מנגינות.
בשנת 1994 הציג תערוכת יחיד "התפתחות הגוף – רישום חולף" בבית האמנים בראשון לציון, שהתמקדה ברישומים בגישה פיגורטיבית.
בשנת 2008 יצא לאור ספרו האישי "תחריטים והרהורים" (Arie Lamdan: Etching and Reflecting) שסיכם עבודות הדפס שיצר לאורך השנים.
בשנת 2022 פרסם אלבום ציורי מים בשם "מבט חולף", שכלל עשרות אקוורלים פרי עטו; הספר הושק בתערוכת יחיד בבית האמנים ראשון לציון בנובמבר 2022, בה הוצגו כ-50 מציורי המים המופיעים בו.
בסוף 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, החל למדן בציור סדרת תמונות בצבעי מים המתארות את חיילי צה"ל בלחימה ברצועת עזה, בהתבסס על צילומי עיתונות.
ציורים אלה, שנעשו מתוך אמפתיה ללוחמים ותוך הימנעות מתיאור זוועות המלחמה, הוצגו בתערוכת היחיד שנפתחה במרץ 2025 "הגיבורים שלי" בבית יד לבנים בראשון לציון, אשר הכנסותיה הוקדשו לתמיכה בחיילים פצועים ולמטה המשפחות להחזרת החטופים.
בשנים 2023 ו-2024 ייצג למדן את ישראל, יחד עם אמנים ישראלים נוספים, בפסטיבל הבין-לאומי השנתי לאמנות בדרום קוריאה, שנערך במוזיאון Haegeumgang Theme Museum.
מתוכו 500 אמנים מרחבי העולם נבחר למדן להציג תערוכת יחיד במוזיאון Yukyung במאי 2025.
יצירתו של למדן מבטאת התבוננות חברתית ואנושית בחיי היום-יום.
הוא ידוע בציורי הדמויות שלו – פועלי רחוב, קשישים, נשים בחיי היום-יום – בהם הוא מתמקד באדם הפשוט ובחוויותיו בסביבה העירונית.
בתחילת דרכו שולבו בעבודותיו גם אלמנטים סוריאליסטיים ודמיוניים, אולם ברבות השנים התעצב סגנונו כריאליסטי-פיגורטיבי עם נופך אקספרסיבי.
מבקרת האמנות מרים אור תיארה את גישתו: "דה-הומניזציה וניכור בתרבות של ימינו יצרו חלל שלמילויו נדרש המבט ההומניסטי של למדן".
בהתאם, מבקש למדן להביע ביצירתו אמפתיה כלפי מושאי ציוריו ולהאיר את צלם האנוש שבהם, גם מול מציאות קשה.
בעבודותיו בצבעי מים הוא נוקט בפלטת צבעים מינימלית ובקומפוזיציה מרוכזת כדי ללכוד רגעים חולפים ומשמעותם הרגשית.
לצד ציור, עוסק למדן גם בפיסול, ובפרט בפיסול ברזל, שבו הוא מרבה לתאר דמויות וסצנות בתבליט ותלת-ממד.
שילוב תחומי האמנות השונים בעבודתו מאפשר לו להביע רעיונות דומים במדיומים מגוונים.
"תחריטים והרהורים", 2008 – ספר אמן (קטלוג) מאת אריה למדן, הכולל מבחר מתחריטיו לאורך השנים.
"מבט חולף", 2022 – אלבום ציורי אקוורל מאת אריה למדן, בהוצאת האמן (כולל כ-50 מציורי מים ותיאוריהם, הופיע במקביל לתערוכה בשם זה).
רבי אריה לייב שוחט (1845 – ו' בטבת תרפ"ט, 19 בדצמבר 1928) היה רב יליד אוקראינה, שהיגר לארצות הברית בשנת 1906. חיבר את הספר לקוטים יקרים, העוסק ברעיונות מחשבת החסידות.
אריה לייב נולד בעיר באלטה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה.
אמו ציפורה הייתה בתו של ר' יוסף זאב וולף סג"ל מבאלטה, ואביו היה ר' יעקב ניסן.
הוא גדל בעיירה שהושפעה רבות מרבי רפאל מברשיד, ולמד אצל רבי דוד טברסקי מטולנה ורבי יצחק יואל רבינוביץ מקנטיקוזיבה מליניץ.
בספרו סיפר על דודו ראובן וולף סגל, שטיפל ברבי שמואל אברהם אבא שפירא מסלאוויטא לאחר שסבל מעונש מלקות קשה מצד השלטון הרוסי.
רבי שמואל ואחיו רבי פנחס שפירא – נכדיו של רבי פנחס מקוריץ – היו בעלי דפוס סלאוויטא הידוע, שייסדם אביהם, הרב משה שפירא.
הדפוס נסגר בעקבות האשמות של חוסר ברישיון צנזורה תקני, והאחים נשלחו לגלות בסיביר.
בהמשך מונה לרב העיירה ורדיבקה שבמחוז מיקולאייב, ליד גבולה הדרומי של אוקראינה של ימינו.
באוגוסט 1906 היגר הרב שוחט לארצות הברית עם בנו אברהם, בעקבות גיוסו של הבן לצבא הרוסי.
הוא השתקע בבראונסוויל שבברוקלין, ניו יורק.
בשנת 1926 פרסם את ספרו לקוטים יקרים, הכולל רעיונות חסידיים וסיפורים, ובו הסכמות של רבנים בני זמנו, ובהם רבי דוד מרדכי טברסקי מטולנה ורבי יהושע העשיל רבינוביץ ממניסטריץ.
הרב שוחט נפטר בביתו שברחוב סטון בברוקלין ב-19 בדצמבר 1928, ונטמן בבית הקברות מונטיפיורי שבקווינס.
אריה לייב שלוסברג (ביידיש: אריה לייב שלאָסבערג; 15 באוקטובר 1857 – י"ז באלול ה'תרפ"ה, 5 בספטמבר 1925), היה חזן, חסיד חב"ד, מן החזנים הבולטים במחצית השנייה של המאה ה־19 ובראשית המאה ה־20. נודע בכינוייו "שאגת אריה" ו"לייבלה מאלוקסט".
נחשב לאחד מבעלי הקול הגדולים בדורו.
שלוסברג נולד 15 באוקטובר 1857 בעיירה אלוקסט בלטביה, שם שימש אביו, נתן שלוסברג, כחזן הקהילה.
בילדותו קיבל חינוך דתי מוקפד, והלך ללמוד בישיבה.
ובהיותו נער התגלה כבעל כישרון מוזיקלי יוצא דופן.
בגיל 16 החל להתפלל כחזן בערים שונות, ועד מהרה התפרסם בזכות קולו האדיר.
לאחר זמן קצר התקבל לקונסרבטוריון של פטרבורג, שם למד מוזיקה ושירה אצל אנטון רובינשטיין, שהמליץ עליו למורה השירה קמיל אוורארדי .
משנמצא גם כישרונו בנגינה בכינור, הועמד לרשותו מורה פרטי, אולם שלוסברג השתעמם מן המסגרת הלימודית, ויצא למסעות הופעות מחוץ לרוסיה.
במשך כעשר שנים שימש כחזן בקהילות שונות באנגליה, והדהים את הקהל בקולו הפנומנלי.
לאחר מכן נתמנה לחזן בבית הכנסת "העקשער שול" (זובחי צדק - קצבים) באודסה, ושימש שם עשר שנים.
משם עבר לכהן כחזן בעיר דווינסק (כיום דאוגבפילס).
על־פי הסיפור, כאשר עבר הקיסר דרך העיר והתבקש שלוסברג לברכו ב"מי שברך", גבר קולו האדיר על תזמורת גדולה וזכה לתדהמה כללית.
וגם היה חזן בבית הכנסת בסנט פטרבורג.
בהמשך קבע את מושבו בעיר פולוצק שבמחוז ויטבסק, שם הותיר את משפחתו ויצא למסעות קונצרטים ברחבי העולם.
הוא הופיע בהצלחה רבה בניו יורק, שיקגו ובערים רבות נוספות בארצות הברית, וכן בברלין ובפריז, ונודע כאחד החזנים הבינלאומיים הגדולים של תקופתו.
בשנת 1919, בהיותו בפסקוב שברוסיה, החרימו הבולשביקים את כל רכושו.
בנו, החזן נתן שלוסברג, העלה אותו לארצות הברית, ושם המשיך לשמש כחזן אף בגיל מתקדם, כשהוא מקבל שכר הגבוה של 3000 דולר במיוחד לתפילות הימים הנוראים.
בשנת 1925 הוזמן להתפלל בעיר סיאטל, אך בשבת י"ז באלול, ישוב אל שולחנו, נפל לפתע מן הספסל ונפטר במקום.
הוא נקבר בבית העלמין לינקולן פארק שבעיר וורוויק, רוד איילנד.
בנו, יצחק שלוסברג – מלחין תיאטרון, מנצח ומוזיקאי.
בנו, ישראל שלוסברג – כנר ידוע שפעל ברוסיה.
בנו, נתן שלוסברג – חזן ובעל תפילה מפורסם בארצות הברית, שהופיע בניו יורק, שיקגו וערים נוספות.
שלוסברג נודע בקולו יוצא הדופן: תיבותיו הנמוכות התאפיינו בעומק של בס־קונטרלט רב־עוצמה, ואילו בגבוהים ביותר הגיע לטנור לירי־דרמטי מלא רגש.
היה מתפלל בחום רב, מאלתר מופלא וירא שמים אמיתי, ובכל מקום התקבל בכבוד ובהערכה.
אריה סיון (4 באוגוסט 1929 – 19 ביוני 2015) היה מורה, משורר, סופר ומתרגם ישראלי.
חתן פרס ישראל לשירה עברית לשנת ה'תש"ע (2010).
נולד בשם אריה בומשטיין בתל אביב לחיים בומשטיין וסוניה לבית סורקין-ריטוב.
אביו היה איש גדוד העבודה שעלה לארץ ישראל בקיץ 1920, עם שני אחים ושלוש אחיות.
אמו עלתה ארצה, ב-1925, יחד עם סבתו, הרבנית לאה פרומה ריטוב, ושלושת אחיה למחצה (אברהם, אביגיל וגרשון).
בשנת 1947 הצטרף, במסגרת בוגרי תנועת "המחנות העולים", להכשרה המגויסת של הפלמ"ח לקיבוץ מעוז חיים.
השתתף במלחמת העצמאות כרגם בגדוד הראשון של הפלמ"ח, במחלקה של המ"מ רחבעם "גנדי" זאבי.
בשנת 1953 קיבל תואר ראשון בלשון עברית ובספרות מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
לפרנסתו עבד, משנת 1955 ועד פרישתו לגמלאות ב-1990, כמורה לספרות, לשון ותנ"ך בתיכון כצנלסון בכפר סבא.
היה בחבורה הספרותית "לקראת" עם משה דור, נתן זך, בנימין הרשב (הרושובסקי) ואחרים.
אוסף שיריו הראשון של סיון יצא לאור ב-1953 בקובץ "בשלושה" בשיתוף עם משה דור ונתן זך, בהוצאת 'לקראת'.
פרסם ספרי שירה, תרגומים, וספר מתח בשם "אדוניס", 1992. כל אלה יצאו לאור תחת שם העט "אריה סיון".
לאחר מכן, שינה את שמו בתעודת הזהות לשם זה.
בשנת 1989 זכה בפרס ברנר, ובשנת 1998 - בפרס ביאליק.
בשנת ה'תש"ע 2010 הוענק לו פרס ישראל לשירה עברית.
סיון התגורר ברמת השרון, היה נשוי לעתידה ולהם שני בנים.
בנם אלוף בן הוא עורך העיתון "הארץ".
אבנר, אחיו הצעיר של אריה, נפטר בילדותו מטיפוס, אחותו היא תמר רודנר (אשתו של עמוס רודנר).
בשלושה (עם נתן זך ומשה דור), 1953
כף הקלע, 1989 (זוכה פרס ברנר תשנ"א)
על ים ועל חול, הוצאת קשב לשירה, 2009
עד שתשוב הרוח, מבחר שירים מאת אריה סיון, בעריכת רפי וייכרט, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2025
המתופף בחוצות, מבחר שירים מאת משה-לייב הלפרן, בתרגום בנימין הרשב ואריה סיון.
בשבח הזקנים, שירו של אירווינג לייטון, הליקון מס' 14, קיץ 1995.
מועדון הפיקוויקים מאת צ'ארלס דיקנס, הוצאת טברסקי (ארבעה כרכים), 1947
אריה סקופ (נולד ב-9 במרץ 1946) הוא מייסד מיקרוסופט ישראל בשנת 1989. כיהן כמנכ"ל החברה במשך כ-16 שנים.
קודם להצטרפותו לחברת מיקרוסופט, עבד בחברת IBM ובחברת HP.
בעל תואר מוסמך במדעי המחשב מהטכניון.
בתקופה בה שימש כמנכ"ל מיקרוסופט ישראל, החברה הפכה לדומיננטית בתחומה בשוק הישראלי (במקביל להתבססותה של החברה האם בשוק העולמי), ורשמה הישגים בתחומים כגון:
לאחר שסיים את תפקידו כמנכ"ל מיקרוסופט ישראל, מונה ליו"ר החברה, אך עזב תפקיד זה לאחר כשנה.
בשנת 2005, לאחר פרישתו ממיקרוסופט, מונה לפרופסור אורח בשנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב ובמכללה למינהל.
בשנת 2007 יצא לאור ספרו המנהל הממוקד - לעשות פחות אבל היטב, ובו מציג סקופ את הידע הניהולי שרכש בעבודתו בחברות יבמ, HP, ובעיקר מיקרוסופט ישראל.
אריה סקופ נשוי לאיילה ולהם שלושה ילדים.
אריה נבון (קליגְמן; 22 במאי 1909 – 29 בנובמבר 1996) היה צייר ורשם ישראלי, הקריקטוריסט הראשון ביישוב, מעצב תפאורות, אמן קומיקס ומאייר ספרים.