tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיתונות העולמית סקרה את המבצע הישראלי ופרסמה תמונות של הגשרים ההרוסים ובכך הגבירה את הלחץ על מלך ירדן לנקוט פעולה כנגד ארגוני הטרור.
הרמטכ"ל, חיים בר-לב, העניק לטייסת החרב המתהפכת ציון לשבח על הביצוע, הרמה הטכנית ועל "הדמיון הפורה".
מבצע אליהו הוא השם שניתן למספר מבצעי עלייה שהופעלו על ידי האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה (AAEJ) כדי לחלץ יהודים מביתא ישראל ששכנו במחנות הפליטים בסודאן לישראל בשנים 1979–1982. במבצעים אלו חולצו מהמחנות והועלו לישראל 216 יהודים.
באביב 1978 החלו להגיע ידיעות לידי האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה והוועד למען יהודי אתיופיה על הימצאותם של יהודים במחנות פליטים בסודאן.
פעילי העלייה הודיע לממשלת ישראל על הידיעות וזו שלחה את סוכן המוסד, דני לימור שפגש בסודאן את פרדה אקלום שקיבל על עצמו לעבוד יחד עם לימור באיתור היהודים ושליחתם לישראל.
האגודה אשר ידעה על הפעילות הישראלית בסודאן טענה מול ממשלת ישראל שהיא אינה עושה מספיק כדי לחלץ את אותם יהודים ועושה זאת בהיקף קטן ושבעקבות זאת יהודים מתים במחנות הפליטים, לאור זאת שיגר הארגון את פעיליו כדי להרחיב את הפעילות של הוצאת היהודים ממחנות הפליטים.
באפריל 1979 שלחה האגודה את בילי הלפרן לסודאן.
הלפרן נפגש עם אקלום שפעל לבדו בסודאן ושהסכים לשתף פעולה עם הלפרן בחילוץ היהודים.
ישראל התנגדה לפעילות האגודה בסודאן וכאשר חזר לימור הוא האיץ בהלפרן לעזוב את סודאן.
הלפרן עצמו סירב לעזוב גם כאשר הוצע לו שוחד.
לאור הסירוב הישראלי לשתף את האגודה בחילוץ החל הלפרן לעבוד עם הפעיל ברוך טגניה.
שני הפעילים החלו לעבוד והביאו ממחנה הפליטים גדריף 28 איש לחרטום, פרדה אשר עקב אחריהם גילה כי רבים מהם היו למעשה נוצרים ורק ארבעה היו יהודים.
במאי הושג הסכם בין היאס, הצלב האדום והאגודה.
לפי ההסכם הסוכנות היהודית תקבל לידה פליטים יהודים מהצלב האדום ומהאגודה, שמותיהם של אותם פליטים יובאו להיאס כדי לאשר את זהותם היהודים בתוך כשלושה ימים.
אלו ששמותיהם יאושרו יוטסו על ידי עובדי היאס מחרטום לאתונה ומשם לישראל.
בעקבות הפגישה החליטה האגודה לא להוציא לפועל מבצעים במנותק מישראל עד ליולי כדי לראות אם ישנה התקדמות ישראלית בהוצאת היהודים.
ביולי חידשה האגודה את פעולותיה, לשם כך הגיעו הלפרן וטגניה לגדריף, הוציאו משם יהודים והביאו אותם לחרטום, שם לימור וידא כי הם אכן יהודים.
בסוף יולי לאחר שהתגלה כי הישראלים פועלים בסודאן, החליט פרדה לעזוב.
במקביל נפגש הלפרן עם המיליארדר היהודי-סודאני נסים גאון שהסכים לממן את המבצע ושלאחר מכאן יקבל החזר.
הישראלים אשר לא ראו בעין יפה את פעילות האגודה הפיצו באוגוסט ידיעות ובכך נאסרו 23 מתוך 60 היהודים שחולצו בידי האגודה, אלו שוחררו תוך זמן קצר.
בשלהי 1979 החלה האגודה להוציא מבצעי הצלה במנותק מהישראלים.
במבצע היהודים אשר נלקחו ממחנות הפליטים הוטסו לפרנקפורט עם דרכונים אתיופים מזויפים.
במקביל לכך שוב הופצו ידיעות מפי הפעילים הישראלים, הידיעה הייתה כי שליחי האגודה מוכרים לישראל יהודים שהם מחלצים מהמחנות.
כמו כן הופץ שמו של אחד מפעילי הארגון, שמו הגיע לרשויות הסודאניות ובעקבות זאת הוא נעצר ועונה.
באחד מהטיסות האגודה שלחה שישה פליטים מחרטום לפרנקפורט, ופעילי העלייה פנו לשגרירות הישראלית בגרמניה המערבית בבקשת אשרת כניסה לישראל.
ממשלת ישראל טענה כי אותם עולים שהגיעו אינם יהודים, למרות שזוהו כיהודים על ידי הפעילים היהודים ממוצא אתיופי.
הפליטים שהו בנמל התעופה כשלושה ימים, כשבאותה העת פנה הפעיל רחמים אלעזר לחיים הלחמי כדי שיאשר את זהותם.
הלחמי טען שייקח זמן ולכן אלעזר פנה אל הסוכנות היהודית שאישרה את זהותם ובכך אפשרה להם לקבל אשרת כניסה לישראל.
ב-20 בפברואר 1980 הביאו פעילי האגודה שני נערים פליטים לפרנקפורט ושוב הפקידים טענו שהם אינם יהודים.
זהותו של אחד מהם אושרה לאחר שמסר להם את פרטי הגנאלוגיה שלו, זהותו של הנער השני לא אושרה משום שהתבייש לספר על אמו שהתפרנסה כזונה.
למרות שזהות הנער השני אושרה על ידי פעילים יוצאי אתיופיה, הפקידים מסרו כי עליו לחזור לסודאן, הנער חזר לחרטום והתאבד בנמל התעופה.
מאוחר יותר זהותו היהודית אושרה שוב, הפעם על ידי בני משפחתו שחיו בישראל.
בהמשך המשיכו הפקידים להטיל ספק בזהות העולים שהביאה האגודה, למרות שהשתמשה בפרטי המפקד שנעשה לבני הקהילה בשנות ה-70. הפקידים עצמם הטילו ספק באמיתות המפקד.
לאור קשיים אלו איים הארגון בחשיפת העניין לעיתונות וועידת המועצה הלאומית המייעצת של הקהילות היהודיות (NJCRAC) לחצה על מדינת ישראל להוציא אשרות לעולים, לחץ זה עזר והפקידים לא ביקשו יותר לאשר את יהדות הפליטים.
המבצע הופסק לאחר סיכום שהושג עם יהודה דומיניץ.
במקביל הופצה ידיעה שקרית בארצות הברית על ידי ישראל, כי אין יהודים במחנות בסודאן.
זאת על מנת לאפשר לישראל לחלץ את היהודים ללא התערבות חיצונית.
בסיומו של מבצע החילוץ הראשון האגודה וישראל היו בקשרים קרובים, אך ישראל לא דיווחה לאגודה את מספרם של היהודים שהיא חילצה ולא חלקה עמה מידע מסווג.
בנובמבר 1981 נאם גרנום ברגר באספה הכללית של האגודה בסנט לואיס ובה נאמר כי אם ישראל לא תחלץ לפחות 300 יהודים מהמחנות אז לאגודה לא תהיה ברירה והיא תתחיל לגייס כספים מיהדות ארצות הברית וצוות למשימת חילוץ משלה.
האגודה הגתה נתיב חדש להברחת היהודים דרך אוגנדה ומשם לניירובי לאירופה ואז לישראל.
על מנת להוציא את המבצע לפועל יצרה האגודה קשר עם אקלום ושלחה אותו לניירובי לפגוש את הפעיל הארי רוזנברג.
הידיעות על פעילות האגודה הגיעו לידי ישראל וזו סרבה למעורבות האגודה, תוך זמן קצר הגיעו הצדדים להסכמה שהאגודה תפעל בדרום סודאן.
על מנת להוציא את המבצע לפועל שלחה האגודה את סנדי לידר לחרטום, הפעילים אתרו במחנות את האחים של אקלום ושלחו אותם ברכב לניירובי, המבצע נעצר כאשר שוטרים השלטונות הקנייתים הטיסו את אקלום לבקשת ישראל מחוץ למדינתם.
את פרדה וצוותו החליפו הפעילים גבי גלמבוס, תומאס אורורק ורובל הדנה.
הפעם התוכנית הייתה להוציא את היהודים מהמחנות, להביאם לעיר ג'ובה משם לניירובי, ואז הם יוטסו לאירופה ואז לישראל.
התוכנית תואמה עם המוסד והפעילים הישראלים שפעלו בסודאן.
בשבוע הראשון למבצע הצוות שכר מכונית והוציא שישה יהודים ממחנה הפליטים גדריף לבית מחסה בחרטום הנמצא ליד נמל התעופה.
יומיים לאחר מכאן הובאו עוד חמישה יהודים לבית המחסה.
באותו היום הגיע פעיל האגודה, הארי רוזנברג לחרטום יחד עם מימון כספי למבצע.
יום לאחר מכאן הצוות נסע לגדריף יחד עם רוזנברג כדי לקחת יהודים, אך אלו לא מצאו את רובל הדנה שהיה אמון על איתורם והם חזרו לבית המחסה ללא פליטים.
הצוות תכנן להעלות את הפליטים למטוסים לכיוון ג'ובה, אך זה לא התבצע מכיוון שכל הטיסות הפנו למכה לכבוד הרמדאן.
בעקבות זאת שכר רודנברג מטוס, גלמבוס ואורורק העלו את אחד-עשר הפליטים למטוס השכור וטסו לג'ובה.
כאשר נחתו בג'ובה הם העלו את הפליטים על לנד רובר שעליה נהג פעיל סודאני מקומי ומשם החלו לנוע לכיוון הגבול הקנייתי, במקביל שני הפעילים חזרו לחרטום.
מספר ימים לאחר שחזרו מג'ובה נסעו אורורק והדנה למחנה גדריף ואספו מספר יהודים.
הקבוצה החלה לנסוע לחרטום, אך אז הם נעצרו בידי המשטרה והפליטים נכלאו.
בסופו של דבר הפעילים הצליחו לחלץ את הפליטים מתוך בית הכלא והם הושמו בבית המחסה.
כמה ימים לאחר מכאן נסעו שוב השניים לגדריף וחילצו חמישה יהודים.
יום למחרת שני הפעילים וגלמבוס טסו יחד עם הפליטים במטוס השכור לג'ובה שם הם קיוו למצוא את הפעיל המקומי, אך לא הצליחו ולכן הם לקחו את הפליטים לביתו של אתיופי מקומי ששיתף אתם פעולה.
שעה לאחר מכאן הופיעה המשטרה ואורורק יחד עם גלמבוס נלקחו לחקירה תוך שהפליטים והדנה נכלאו.
הפעילים שהיו בהירי עור טענו כי הם מיסיונרים שעוזרים לפליטים, השוטרים עשו חיפוש ומצאו מסמכים הקושרים את הפעילים לישראל והחשד כלפיהם גבר.
מאוחר יותר הפעיל הסודאני המקומי נעצר יחד עם עוד שלושה פליטים יהודים, כאשר הפעילים שמעו זאת הם יצרו קשר עם נציגות האו"ם וארצות הברית בעיר, פניות אשר לא עזרו להם.
לאחר זאת אורורק וגלמבוס נכלאו למשך חמישה ימים ואז שוחררו.
לאחר ששני הפעילים שוחררו הם החליטו לצאת את סודאן דרך זאיר, כאשר הם עברו הגבול הם נעצרו על ידי פקידי הגירה ונכלאו לאחר שהתברר שאין בידיהם דרכונים.
ביום החמישי למעצר הופיע פקיד סודאני שהביא את הדרכונים לשניהם והם שוחררו וגורשו חזרה לסודאן.
השניים חזרו לג'ובה ושבוע לאחר מכאן נכלאו שוב ורק לאחר התערבות השגריר האמריקאי הם שוחררו והוטסו לחרטום ומשם גורשו מסודאן.
הפליטים היהודים יחד עם הדנה נכלאו למשך שלושה חודשים ושוחררו רק בהתערבות נציבות האו"ם לפליטים, לאחר ששוחררו הם נשלחו לגדריף, משם הפעילים הישראלים לקחו אותם לחרטום ואז הוטסו מחוץ לסודאן.
המוסד ראה בפעולות אלו, לרבות פרשת ג'ובה כאסון וכמסכנת את כלל פעולות החילוץ.
האגודה טענה כי המוסד הוא זה שהודיע לרשויות הסודאניות בדבר הימצאות פעילי העלייה וגרם למעשה לפרשת ג'ובה והצביעה על פעולות דומות של המוסד כנגד פעיליה עוד לפני הפרשה.
בשלהי 1983 האגודה הגיעה להסכם עם המוסד בכך שהיא לא תפעל יותר בסודאן והמוסד הבטיח כי הם ירוקנו את מחנות הפליטים מיהודים.
האגודה אומנם לא תפעל יותר בסודאן, אך חצי שנה לאחר מכאן היא החלה בפעולה למען הוצאתם של יהודים מאתיופיה במה שמכונה מבצע פדיון שבויים.
מבצע אלביון היה מבצע של כוחות ים ויבשה גרמניים, אשר נערך באוקטובר 1917, בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
מטרת המבצע הייתה כיבוש האיים האסטוניים שבפתח מפרץ ריגה: סארמאה, היומאה, ומוהו (מון), אשר היו אז חלק מן הרפובליקה הרוסית, אשר החליפה לא מכבר את האימפריה הרוסית שבשלטון הצאר.
המבצע נפתח בנחיתת כוחות במפרץ טאגה (Tagga) שבצפון-מערב האי סארמאה, ב-12 באוקטובר 1917, לאחר פעילות מקיפה של חיל הים כדי לנקות מוקשים וכן לנטרל סוללות ארטילריה שניצבו על החוף.
לאחר שני ניסיונות כושלים, הגרמנים הצליחו לנחות גם על היומאה ב-17 לחודש, וכבשו את האי החל מיום המחרת.
הגרמנים נחתו בהמשך באי מוהו (מון) ב-17 לחודש, וכבשו גם אותו תוך זמן קצר.
הצי הרוסי הבלטי החל בנסיגה לאחר הפסדים משמעותיים, רובם בקרב מון סאונד שנערך במקביל למבצע אלביון.
היה זה המבצע האמפיבי המוצלח ביותר באותה מלחמה.
למרות זאת, השפעתו על מהלך המלחמה בכללו הייתה ככל הנראה מצומצמת, שכן התהליך שבסופו יצאה רוסיה מן המלחמה, סביר שהושפע באותו שלב מאירועים פוליטיים פנים רוסיים, שנסבו סביב מהפכת אוקטובר, יותר מאשר ממהלכי הצבא הגרמני.
לאיים שבפתח מפרץ ריגה נודעה חשיבות אסטרטגית רבה במהלך הקרבות במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
עם התקדמות הגרמנים מזרחה וכיבוש קורלנד בסתיו 1915, האיים היוו עבור הרוסים בסיס לאיום באיגוף, על ידי נחיתה מן הים בעורף הגרמנים.
לחלופין, אפשרו האיים הפגזת מטרות גרמניות על החוף באותה גזרה.
כמו כן, היוו איים אלה בסיס לאיום על קשרי המסחר הגרמניים עם שוודיה.
כיבוש האיים על ידי גרמניה היה מסיר איומים רוסיים אלה, ומצד שני, מהווה קרש קפיצה גרמני לאיום על פטרוגרד.
הפקודות לביצוע מבצע ההשתלטות על האיים הוצאו ב-18 בספטמבר 1917. הכוחות שהוקצו למבצע התרכזו מיום המחרת בליבאו.
אלה כללו את הדיוויזיה המוגברת ה-42, חטיבת רוכבי האופניים השנייה וכוחות קשר, תובלה והנדסה נוספים, וכן סיוע ארטילרי.
בסך הכול היו בכוח המיועד לכיבוש האיים כ-23,000 חיילים, כ-5,000 סוסים, כ-1,400 כלי רכב, וכן 150 מכונות ירייה (מקלעים) לערך, יחד עם 54 תותחים ו-12 מרגמות.
הכוח הצטייד בנוסף באספקה ובתחמושת לכ-30 ימי לחימה.
19 ספינות תובלה נועדו להובלת הכוח ליעדו, מפרץ טאגה שבצפון-מערב האי סרמאה.
לכל אלה נלווה חלק נכבד מצי השטח הגרמני בפיקודו של תת-אדמירל ארהרד שמידט (Schmidt), אשר הכיר היטב את הזירה והיה מי שפיקד בין היתר, על קרב מפרץ ריגה.
שמידט פיקד על הכוח מספינת הדגל, סיירת המערכה "מולטקה" (Moltke) ותחת פיקודו עמדו עשר ספינות דרדנוט: "באיירן" (Bayern), "קניג" (König), "גרוסר קורפירסט" (Grosser Kurfürst), "מרקגראף" (Markgraf), "קרונפרינץ" ("נסיך הכתר", Kronprinz), "קייזר" (Kaiser), "פרידריך דר גרוסה" ("פרידריך הגדול", Friedrich der Grosse), "קייזרין" (Kaiserin), "פרינצרגנט לואיטפולד" (Prinzregent Luitpold) ו"קניג אלברט" (König Albert).
לאלה נוספו עשר סיירות: "קניגסברג" (Königsberg), "קרלסרוהה" (Karlsruhe), "דנציג" (Danzig), "פרנקפורט" (Frankfurt), "נירנברג" (Nürnberg), "קולברג" (Kolberg), "שטרסבורג" (Strassburg), "אוגסבורג" (Augsburg), "נאוטילוס" (Nautilus) ו"בליץ" (Blitz).
כן כלל הצי הגרמני שיועד למבצע כ-60 ספינות טורפדו ועוד שולות מוקשים וכלי שיט אחרים.
ההכנות הסתיימו במהירות, אך מזג אוויר רע הוביל לדחיית המבצע, הן בשל שיבוש הפעילות האמפיבית העתידית, הן בשל שיבוש הסיוע האווירי.
על הצי הרוסי במקום פיקד אדמירל מיכאיל קורונטוביץ' בכירב (Бахирев) אשר הכיר היטב את הזירה, ובין היתר פקד על הכוח הימי הרוסי בקרב איי אולנד.
זה כלל את אוניית המערכה הפרה-דרדנוט "סלאבה" , אוניית המערכה "צסרביץ'" (Цесаревич), הסיירות המשוריינת "אדמירל מקרוב" (Адмирал Макаров) ו"באיאן" (Баянь) ועוד ארבע ספינות מלחמה ראשיות.
כן כלל הכוח שש פלגות משחתות, שתי ספינות תותחים, שולות מוקשים, שלוש מקשות (להנחת מוקשים), שלוש צוללות וספינה שנועדה לחסימה, במקרה הצורך.
הצי הרוסי הוכיח עצמו, בעיניים גרמניות, כיריב חזק שעמד בהצלחה בהתנגשויות קודמות, כמו בקרב איי אולנד או קרב מפרץ ריגה.
חלק גדול מכלי השיט שהוזכרו רכשו ניסיון קרבי בהתנגשויות אלה.
עם זאת, סדר הכוחות שנמנה לעיל כלל את כל הספינות הרוסיות שבזירה, ולא כולו בא בהכרח לידי ביטוי בעת המבצע.
לאלה יכלו לסייע כמה עשרות מטוסי-ים וכעשרה מטוסים שבסיסם ביבשה.
כן היו במפרץ ריגה שתי צוללות בריטיות.
עם תחילת הקרבות אלה תוגברו בצוללת נוספת.
אלה הסתייעו בשמונה תותחי 152 מ"מ שהגנו על מפרץ טאגה.
סוללה בת ארבעה תותחים בכף הונדסורט (Hundsort) במערבו, וסוללה נוספת בכף נינסט (Ninnast) במזרחו.
על האי היומאה הגנה סוללה בת ארבעה תותחי 120 מ"מ שמוקמה בטופרי (Toffri), וחלשה על המצר שבינו לסארמאה, ועוד שתי סוללות מוקמו בכף טצ'קונה (Tachkona).
מצר מון סאונד (Moon Sound), המהווה את הכניסה למפרץ ריגה ממזרח לאיים, הוגן היטב במבואותיו הדרומיים.
ממערב על ידי סוללה ובה חמישה תותחים כבדים בקוטר 250 מ"מ שהוצבה בוואי (Woi) שעל האי מוהו, אליה נוספו עוד ארבעה תותחי 150 מ"מ.
ממזרח, מכיוון היבשה, הוצבו עוד ארבעה תותחי 150 ממ"מ בוורדר (Werder).
לכל אלה נוספו תותחי שדה של כוחות היבשה.
כן פוזרו במקום כ-1,300 מוקשים.
הרוסים השקיעו אף יותר בהגנה על מצרי אירבן (Irben), שבפתחו הדרומי של מפרץ ריגה.
בכף צרל הוצבה סוללה ובה ארבעה תותחי 305 מ"מ.
בנוסף פיזרו הרוסים במצרים מוקשים ביד רחבה, ואומדן מספרם באותה עת מגיע לכ-10,000, וזאת בנוסף לשדות מוקשים גרמניים.
עם שיפור במזג האוויר בתחילת אוקטובר (1, 5, 9, ו-10 לחודש), נערכו מספר התקפות אוויר על צרל (Zerel), שבדרום האי סארמאה, כהכנה למבצע, ועל מטרות נוספות כמו פרנו שעל החוף, ובהן הוטלו פצצות במשקל של 5,900 ק"ג.
בנוסף, בלילה אור ל-1 באוקטובר, הצי ערך פשיטת הפגזה על צרל, ובה נגרם נזק רב לסוללת תותחי 305 מ"מ, ולצוותה נגרמו אבדות כבדות: 110 חיילים ושבעה קצינים הרוגים, וכן נפצעו עוד 60 חיילים.
פשיטה נוספת, שמונה לילות אחר כך, לא הביאה לתוצאות דומות, וספינה גרמנית ניזוקה קשות מפגיעת שלושה פגזים.
ב-8 באוקטובר גילה סיור אווירי גרמני שתי ספינות, אשר נראו כמקשות, בסמוך לצרל.
נוכחותן במקום זה ובמועד זה נראתה כמסכנת את המבצע המתוכנן.
לפיכך נשלח כוח של חמישה מפציצי טורפדו לתקפן.
אם כי כל מפציצי הטורפדו חזרו בשלום, כל חמשת הטורפדות, מחצית ממלאי הטורפדו האווירי של הגרמנים באותה זירה, החטיאו, מה שאילץ אותם להגביל מכאן ואילך את השימוש בסוג נשק זה.
כיוון שכך, ב-10 באוקטובר נשלח גלשן ימי ממונע כדי לתקוף לפחות את אחת מאותן ספינות.
הגלשן לא ביצע את משימתו, לא חזר לבסיסו, וסמוך למקומו המשוער הובחנה התפוצצות, מה שמעלה את ההשערה שאולי נפגע ממוקש, או שהתפוצץ בנסיבות אחרות.
גם מטוסי ים השתתפו בפעילות המקדימה לנחיתה.
אלה לקחו חלק הן בסיורים, הן בהפצצות.
כך למשל, בלילה אור ל-25 בספטמבר הפציצו מטוסי ים גרמניים את סוללת התותחים בצרל.
ב-1 באוקטובר הופצצו סליסמונדה (Salismünde, בלטבית Salacgrīva), וסביבותיה, שבצפון לטביה של ימינו.
מתחילת אוקטובר החל הצי הגרמני לשלות מוקשים במצרי אירבן, על מנת שיוכל לנוע בהם בשלב מאוחר יותר.
פעולה זו עלתה לגרמנים באבדות ניכרות: ב-6 באוקטובר טבעה ספינה גרמנית מפגיעת מוקש ושבעה אנשי צוות נספו.
ביום המחרת טבעה בנסיבות דומות ספינה נוספת ועוד איש צוות נהרג.
ביום המחרת, 8 לחודש, נפגעו עוד שלוש ספינות, אם כי כולן שרדו.
לאחר דחייה של כשבועיים בשל מזג האוויר, יצאו הכוחות לדרך, ובמשך יום 11 באוקטובר נפגשו הכוחות המיועדים לכיבוש עם כוחות הליווי, ומכאן ואילך הפליגו יחדיו ליעדם.
הכוח נע כששולות מוקשים דרוכות לטהר את דרכן של יתר הספינות, וספינות טורפדו דרוכות כדי להתריע מפני צוללות.
כמן כן מטוסי ים אבטחו אף הם את השיירה בדרכה.
בעת המסע השתבש לוח הזמנים, בין היתר כיוון ששליית המוקשים ארכה זמן רב.
כיוון שכך, כוח ההנדסה שאמור היה לנחות לפנות בוקר, אור ל-12 לחודש, עמד לאבד את גורם ההפתעה.
שולות המוקשים התבקשו לפנות את הדרך, וכוח הנדסה יצא ראשון ליעדו במפרץ טאגה ב-3:40 אור ל-12 לחודש.
בו זמנית עשו ספינות הקרב את דרכן לעמדות ההפגזה המיועדות להן.
ב-5:07 אירעה התפוצצות ב"באיירן", אשר גרמה לנזקים רציניים.
ב-5:24, בעוד צוותה עסוק בבקרת נזקים, "באיירן" קבלה התראה על התקפת צוללת ופתחה באש.
בהמשך, למרות הנזקים, מלאה הספינה את חלקה במשימות ההפגזה, והתפנתה לביצוע תיקונים רק לאחר מכן.
לאחר זמן התברר ש"באיירן" עברה בשדה מוקשים בלתי ידוע עד אז, וככל הנראה התפוצצות המוקש גרמה להתפוצצות נוספת של צובר האוויר הדחוס במשגר הטורפדות.
ב-5:09, בעודה בדרכה לעמדת ההפגזה, עלתה גם "גרוסר קורפירסט" על מוקש.
אם כי נפגעה באופן רציני, הספינה המשיכה בדרכה למשימתה, ורק אחר הצהריים, לאחר שמלאה את תפקידה, עזבה את הזירה וחזרה לביצוע תיקונים.
ב-5:35, אחת מהספינות שנועדו להנחתת חיילי ההנדסה נפגעה אף היא ממוקש, אם כי לא היו אבדות בנפש, וגם הספינה תוקנה לאחר זמן.
התברר שהיה בכניסה למפרץ טאגה שדה מוקשים רוסי קטן, והוא נוקה במהירות.
ניקוי המפרץ וסביבותיו ממוקשים נמשך גם לאחר שהחל המבצע, מה גם שכאמור, נתברר ששטחי ים מסוימים שנחשבו "נקיים", לא היו כאלה למעשה.
שליית המוקשים המשיכה לעלות בקורבנות, וב-14 לחודש אבדו לגרמנים במהלכה שתי ספינות ועשרה אנשים נהרגו.
ב-5:44 פתחו הספינות הגרמניות באש, שנועדה בעיקרה תחילה לשיתוק סוללות התותחים הרוסיות שהגנו על מפרץ טאגה, ועל דרכי הגישה אליו.
הסוללות הרוסיות ענו באש, אך זו נועדה בראש ובראשונה לפגוע בספינות העזר והנחיתה.
מירי זה נפגעה ספינת טורפדו אחת, אך הפגז לא התפוצץ.
"אמדן" ו"באיירן", בעזרת כמה משחתות שיתקו את הסוללה בטופרי אשר גרמה לפגיעה, אך זאת קרה כבר זמן קצר לאחר התחלת הנחיתה.
במקביל, כוח ימי בפיקוד תת-אדמירל וילהלם סושון ביצע מבצע הטעיה שנועד ליצור את הרושם שמוקד ההתקפה יהיה בסוורבה (Sworbe) שבקצהו הדרומי של האי.
שתי ספינות: "פרידריך דר גרוסה" ו"קניג אלברט", הפגיזו את החוף בסמוך לצרל.
הרוסים לא השיבו אש, והספינות המפגיזות חזרו וחברו לכוח הראשי.
כן תקפו ספינות טורפדו גרמניות, באותו מועד בו בוצעה הנחיתה, תחנת אלחוט ובסיס מטוסי ים ליד הונדסורט.
כיבוש ראש החוף ופעילות כוחות הסער הגרמניים
הנחיתה נפתחה בתפיסת אגפיו, המערבי והמזרחי, של ראש החוף המיועד, על ידי כוחות גרמניים מיוחדים.
זו עברה תחילה ללא תגובה רוסית, ודומה היה שהושגה הפתעה.
מאוחר יותר פתחו הרוסים באש ארטילרית מתותחי שדה, הן לכיוון ראש החוף, הן לכיוון הספינות, אולם אש זו לא גרמה לאבדות.
ב-7:00 בקירוב נתפסה סוללת תותחי השדה הרוסית שירתה על הנוחתים באגף המזרחי, וב-8:30 נתפסה באגף המערבי סוללת התותחים בהונדסורט.
ב-10:00 נתפסה גם הסוללה שבכף נינסט, לאחר שהנוחתים, בשונה מן ההתנגדות הקלה יחסית ביתר המקומות, נתקבלו באש מקלעים כבדה.
כיוון שכך, ראש החוף נתפס בקלות יחסית באותו בוקר.
שתי נחיתות נוספות בוצעו באותו בוקר מחוץ לתחומי ראש החוף.
בפפנסהולם (Papensholm), מדרום מערב למפרץ טאגה, לאחר חילופי אש בין ספינות גרמניות לתותחים רוסיים על החוף, הרוסים נסוגו ונתפסה בשלמותה תחנת מטוסי ים רוסית, יחד עם שישה מטוסים ומתקן אלחוט.
אלה עברו לשימוש הגרמנים למחרת.
נחיתה נוספת בוצעה ב-7:00 בקירוב בפמרורט (Pamerort), מעט מזרחה ממפרץ טאגה.
עם הצלחת אותה נחיתה החלו הכוחות המיוחדים הגרמניים להתקדם במהירות מזרחה, לאורך החוף, עד שנעצרו עם התגברות ההתנגדות הרוסית, ודרומה, אל פנים האי.
ההתקדמות נעשתה תוך היעזרות באש חיפוי מן הים.
מהלך מאורעות זה המשיך גם ביום המחרת, 13 לחודש.
עד שסמוך לסכר שמחבר בין האיים סארמאה למוהו, מספר קילומטרים מזרחה לראש החוף, הגרמנים נתקלו בהתנגדות עזה, אשר נעזרה בתגבורות רוסיות ממוהו, ונאלצו להפסיק את התקדמותם ואף לסגת מעט.
בסופו של דבר, עד 14 לחודש בערב, הגרמנים השתלטו על עברו המערבי של הסכר, זה שבסארמאה, ובכך בעצם מנעו מהרוסים שבאי דרך נסיגה אפשרית.
החל מ-8:45 אובטח ראש החוף במידה כזו שחיל המשלוח יכול היה לנחות בבטחה יחסית, ונחיתת הגוף העיקרי ארכה כשלוש וחצי שעות.
נוסף לחיילים הונחתו גם 530 סוסים, עגלות, מקלעים, תותחים וכ-100 כלי רכב.
פריקתם של אלה נמשכה עד שעה 20:00, כשחלקה האחרון מבוצע לאור זרקורי הספינות.
בינתיים נכנסו למפרץ חלק מכלי השיט הכבדים ולאבטחתם נפרשה רשת נגד צוללות.
הכוחות הנוחתים במערב התקדמו בימים הבאים, והגיעו עד בוקר 15 לחודש עד סוורבה (Sworbe), הממוקמת על חצי אי בדרום האי סארמאה, מעט צפונה לצרל, וזאת תוך ניתוק הכוחות הרוסיים שמדרום להם.
קצין גרמני נשלח באותו בוקר כדי להציע לרוסים כניעה, אלא שעד אחר הצהריים הוא לא חזר, ומאוחר יותר התברר שהוא נעצר על ידי הרוסים.
עם זאת הרוסים פינו את סוללת התותחים בצרל תוך ביצוע עבודות הריסה לפני כן.
כיוון שהנציג הגרמני לא חזר, הגרמנים המשיכו בלחצם ופתחו בהפגזה עזה על עמדות הרוסים.
למחרת בצהריים הנציג הגרמני חזר והודיע שהרוסים מעוניינים בשביתת נשק, ושבמהלכה ידונו לגבי התנאים המוצעים.
המפקד הגרמני דרש כניעה, אך הוסיף שהוא מוכן להציעה בתנאים מכובדים, והרוסים לבסוף ניאותו.
וכך, ב-16 לחודש נפל בידי הגרמנים דרום האי.
כן נפלו בידיהם כ-4,000 שבויים ו-49 תותחים.
בצפון מזרח האי הגרמנים הלכו וסגרו על הרוסים, שדרכם למוהו נחסמה, כאמור.
ב-15 לחודש נכנעה הדיוויזיה הרוסית במקום.
יותר מ-5,000 חיילים נפלו בשבי, וכן נפלו בידי הגרמנים 14 תותחי שדה ונשק רב.
כמה מאות רוסים הצליחו להימלט מהאי בסירות, אם כי חלק מהנמלטים בסירות נתפסו בידי הצי הגרמני.
כך נפל בידי הגרמנים רובו של האי סארמאה, בימים הבאים הגרמנים השתלטו על כל האי, וחשיבות מיוחדת הייתה לתפיסת נמל ארנסבורג (Arensburg, באסטונית: Kuressaare).
הנמל, שהגנתו חוזקה בידי הגרמנים, שימש בסיס ונמל אספקה להמשך הלחימה החל מן 19 לחודש.
ב-15 לחודש ב-9:00 בבוקר, הונחתו כוחות גרמניים ליד טופרי שבאי היומאה.
כמו בסארמאה, הונחתו תחילה כוחות מיוחדים שתפקידם היה לאבטח תחילה ראש חוף לנחיתת הגוף העיקרי.
אלה נעזרו בסיוע אש של ספינות הצי הגרמני, ביניהן "אמדן".
בצהריים נתקלו הנוחתים בהתנגדות רוסית עזה ובלתי צפויה.
כיוון שלדעת הפיקוד הגרמני ראש החוף לא אובטח דיו לנחיתת הגוף העיקרי, וכיוון שהיה ספק אם הנוחתים יוכלו להחזיק מעמד לבדם במשך הלילה, חזרו אלה ועלו על הספינות, ופינו את האי.
למחרת, ב-16 לחודש ב-9:00, הגרמנים נחתו שוב באי, לאחר ש"קייזר" הרעישה את אזור הנחיתה במשך כשעה.
בשעות אחר הצהריים המוקדמות שוב נתקלו הגרמנים בהתנגדות רוסית, ושוב חזרו ועלו על האוניות ועזבו את האי.
ב-17 לחודש בבוקר, שוב נחתו כוחות חלוץ גרמניים באי, ושוב לאחר הפגזה מתותחי "קייזר".
הם סרקו את האי פנימה מראש החוף, נתקלו בהתנגדות וסבלו מספר אבדות.
כיוון שכך, הם נסוגו לראש החוף.
בניגוד לניסיונות הקודמים, הם נשארו בו ללילה, בו לא נערכו קרבות.
למחרת בבוקר הגיעה "אמדן" לצורך סיוע אש מסיבי.
האחיזה בראש החוף ובסביבותיו אובטחה דיה כדי להנחית תותחים וציוד כבד אחר.
בעזרתו הרחיבו הגרמנים את שליטתם באי, ועד ל-18 לחודש בערב, הם השתלטו על חלקו הדרומי.
בימים הבאים הגרמנים, שהמשיכו להנחית כוחות, השתלטו על כל האי ומגיניו נלקחו בשבי.
סיורים אוויריים גרמניים דווחו ב-17 לחודש, שהרוסים נוטשים בהדרגה את האי, ועל כן הגרמנים החליטו לנצל את ההזדמנות ולהשתלט גם עליו.
באותו יום לפנות ערב נחת כוח חלוץ גרמני באי, בסמוך לסכר שחיבר את האי עם סארמאה.
בהמשך ניסה כוח גרמני לעבור מסארמאה למוהו על הסכר.
תחילה נתקל בהתנגדות רוסית, וזו נשברה רק סמוך לחצות.
במשך יום המחרת הגרמנים השתלטו על רובו של האי, והרוסים נותרו רק בחלקו הצפוני-מזרחי, ככל הנראה מתוך כוונה להתפנות משם.
כשספינות גרמניות חסמו גם את דרך ההתפנות, דעכה גם ההתנגדות הרוסית, והאי כולו עבר לשליטה גרמנית.
הצי הרוסי התערב לראשונה בבוקר 12 לחודש, כאשר שתי משחתות רוסיות ירו על ספינת טורפדו ושלוש שולות מוקשים גרמניות שניסו להפגיז תחנת אלחוט רוסית בדרום מזרח היומאה.
הספינות הגרמניות נסוגו כשהמשחתות בעקבותיהן.
המשחתות עצרו את רדיפתן כשהגיעו לטווח תותחיהן של ספינות גרמניות גדולות יותר, אשר פתחו עליהן באש, ופנו חזרה.
כוח גדול יותר של משחתות רוסיות יצא לקראת הגרמנים, כש"אדמירל מקרוב" פוקחת עין מקרוב, אם כי לא כחלק מן הכוח.
הכוחות נמנעו מלהתכתש במלוא הכוח, ופרט לשלוש פגיעות בספינת תותחים רוסית, לא היו למגעים בין היריבים תוצאות.
למחרת בבוקר שוב ניסו הרוסים לשבש את פעולות הגרמנים, עת שלוש משחתות רוסיות קרבו ופתחו באש על הספינות הגרמניות במצר סואלו (Soelo) שבין סארמאה להיומאה.
"אמדן" השיבה אש והשיגה פגיעה אחת במשחתת רוסית.
בהמשך היום "אמדן" הניסה עוד שתי משחתות רוסיות, ואחריהן גם ספינת תותחים.
גם "קייזר" התכתשה עם ארבע משחתות רוסיות.
ב-14 באוקטובר שוב התכתשו כוחות ימיים גרמניים, שניסו להשתלט על שטחי הים שמסביב לסארמאה, בייחוד מצידו הצפוני, עם ארבע משחתות רוסיות.
אחת מהן, שנפגעה קשה מהאחרות, אף ננטשה, וצוות גרמני הצליח להשתלט עליה.
מאוחר יותר הצטרפו להתכתשות ספינות רוסיות כבדות יותר, כמו "אדמירל מקרוב", אך הלחימה פסקה לקראת חשכה.
כדי למנוע את המשך התקדמות הצי הגרמני, הרוסים פיזרו בלילה עוד 135 מוקשים.
מוקד ההתכתשות הימית עבר למצרי מון סאונד, המפרידים בין האי מוהו ליבשת.
ב-16 לחודש בערב, פעלה לראשונה אחת הצוללות הבריטיות.
זו הבחינה בטור גרמני מדרום-מערב למצרי מון סאונד, וירתה שלושה טורפדות, שהחטיאו.
צוללת בריטית אחרת הונסה על ידי הגרמנים.
מספר ימים אחר כך, ב-20 לחודש, נפגעה אחת הצוללות הבריטיות עת תקפה ללא הצלחה ספינת עזר גרמנית.
ספינות הליווי הטילו פצצות עומק, וגרמו לנזקים קשים לצוללת.
הצוללת כשלה בניסיון התחמקות, צוותה עלה לחוף ונכנע, וזאת לאחר שפוצץ את כלי השיט.
פעולה זו הייתה, כמסתבר, אות הפתיחה לקרב מון סאונד, כשמו של המצר שמפריד בין האי מוהו (מון) ליבשת.
ביום המחרת החלו הגרמנים באיתור ופינוי שדות המוקשים אשר הרוסים זרעו באותו מצר, כהכנה לכניסה אליו מצד דרום, והשתלטות על מימיו.
מוקדם באותו בוקר, 17 לחודש, הרוסים גילו את הצי הגרמני, ו"סלאבה", "באיאן", ומספר ספינות נוספות, וכן סוללות החוף הסמוכות, פתחו באש על הגרמנים.
במהלך הקרב שהתפתח, פגעו "קניג" ו"קרונפרינץ" ב"סלאבה" והיא טבעה.
הצי הרוסי נסוג לצידו הצפוני של המצר.
מהמיקוש הרוסי טבעה ספינת טורפדו גרמנית אחת, שישה אנשי צוות נהרגו, וכמה נפצעו.
למחרת עוד ספינה גרמנית ניזוקה קשות מפיצוץ מוקש, שני אנשי צוות נהרגו, שלושה נעדרו ו-16 נפצעו.
עבודות פינוי המוקשים, תוך חדירה איטית למצר, נמשכו גם בימים הבאים.
בנוסף לחדירתם לצידו הדרומי של המצר, הגרמנים תכננו לתקוף גם בצידו הצפוני, צעד שדרש את אישורו הפורמלי של הקייזר, ובינתיים נערכו הכנות לכך.
הרוסים, ככל הנראה לאחר שיירטו חילופי שדרים בנושא, פקדו על כוחותיהם הימיים לסגת למפרץ פינלנד, לאחר ביצוע פעולות חסימה במצר ועבודות חסימה בבסיסים שלחופיו.
כמו כן הוחלט על פינוי החיילים מן האיים היכן שאפשר.
"מבצע אלביון" היה ככל הנראה המבצע האמפיבי המוצלח ביותר במלחמת העולם הראשונה.
נראה, עם זאת, שלא הייתה לו השפעה רבה על מהלך המלחמה בחזית המזרחית.
בסופו של דבר רוסיה יצאה מן המלחמה בעיקר בשל התפתחויות שנלוו למהפכת אוקטובר, שהחלה מספר ימים אחר כך, ולא כתוצאה ממהלכי הצבא הגרמני באותו שלב.
האבדות בנפש של הצי הגרמני היו 156 הרוגים ו-60 פצועים.
באשר לכלי שיט, הגרמנים איבדו שבע שולות מוקשים, תשע ספינות עזר וספינת טורפדו אחת.
לצבא הגרמני היו 54 הרוגים ו-141 פצועים.
הגרמנים תפסו 20,130 שבויים ו-141 תותחים, מהם 47 תותחים כבדים, יחד עם 130 מקלעים, במהלך המבצע.
לאחר מספר חודשים, בפברואר ובמרץ 1918, הגרמנים השלימו את כיבוש אסטוניה במלחמת העולם הראשונה, עם ההשתלטות על חלקיה היבשתיים של הארץ.
סמוך לסיום ההשתלטות על אסטוניה, ב-3 במרץ, יצאה רוסיה מן המלחמה כתוצאה מהסכם ברסט-ליטובסק.
מבצע אנתרופואיד הוא שם הקוד למבצע ההתנקשות בריינהרד היידריך, ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך והרייכספרוטקטור של אזור בוהמיה ומוראביה (צ'כוסלובקיה), אשר לאחר כיבושו בידי הנאצים כונה "הפרוטקטורט".
המבצע יצא אל הפועל בפראג ב-27 במאי 1942, לאחר שאנשי ממשל צ'כים הגולים בבריטניה, ובראשם ראש הממשלה הצ'כית הגולה, אדווארד בנש, קיבלו החלטה אסטרטגית לערער את השליטה בצ'כוסלובקיה הכבושה בידי הנאצים.
היידריך נפצע במהלך ההתנקשות והובהל לבית החולים.
לאחר מספר ימים, ב-4 ביוני 1942, מת מפצעיו.
מותו הכה בתדהמה את צמרת השלטון הנאצי ועורר פשעים חמורים נגד האוכלוסייה המקומית, אשר בשיאן בוצע הטבח בכפר לידיצה.
ריינהרד היידריך היה מבכירי הקצינים הנאצים אשר פעלו לצדו של אדולף היטלר.
הוא שימש כסגנו ויד ימינו של היינריך הימלר כראש המשרד הראשי לביטחון הרייך.
לימים הטיל עליו היטלר את המשימה למצוא פתרון ל"בעיית היהודים", תפקיד אשר היידריך, כבירוקרט, ביצע בדייקנות רבה.
היידריך הוא שכינס את "ועידת ואנזה" בינואר 1942 ועמד מאחורי שואת יהודי אירופה, הוא אדריכל הפתרון הסופי, והיה אחראי להוצאתו לפועל.
יד ימינו בהוצאה לפועל של השמדת יהודי אירופה היה אדולף אייכמן.
ב-15 במרץ 1939 נכנסו הנאצים לפראג והשלימו את השליטה בצ'כוסלובקיה, היידריך שימש בפועל כרייכספרוטקטור של אזור בוהמיה ומורביה, וכך שימש, הלכה למעשה, המושל מטעמו של הרייך הגרמני על צ'כוסלובקיה הכבושה בידי הנאצים.
ברחבי הפרוטקטורט השליט היידריך טרור כלפי העם הצ'כי, תוך דיכוי של כיסי התנגדות וכוחות המחתרת באזור.
שלטונו האכזר של היידריך ועצם השליטה הנאצית בפראג הובילו, בשנת 1941, את הממשלה הצ'כית הגולה, אשר מקום מושבה היה בלונדון, לפעול לערעור שלטון הנאצים בצ'כוסלובקיה.
תחילה הוחלט להוציא אל הפועל מבצע התנקשות בחייו של קרל הרמן פרנק, מזכיר המדינה ומפקד המשטרה של הפרוטקטורט הנאצי, אשר פעל תחת היידריך.
עד מהרה שונתה התוכנית ונפלה ההחלטה לכוון את המבצע אל ראש הפירמידה: יעד המבצע הפך להיות ריינהרד היידריך עצמו.
מלבד רציחת היידריך הייתה להתנקשות מטרה נוספת - להוכיח לנאצים עצמם ולעולם כולו כי הנאצים אינם חסינים מהתקפה.
מבצע ההתנקשות בחייו של ריינהרד היידריך זכה לכינוי "" ("דמוי אדם").
ההכנות למבצע החלו ב-20 באוקטובר 1941. יאן קוביש (בצ'כית: Jan Kubiš) וקארל סוובודה (בצ'כית: Karel Svoboda) נבחרו לבצע את פעולת ההתנקשות.
לאחר פציעתו של סוובודה במהלך האימונים לקראת המבצע הוא הוחלף בחברו של קוביש מהשירות הצבאי, יוזף גבצ'יק (בסלובקית: Jozef Gabčík).
בליל ה-28 בדצמבר 1941 צנחו קוביש וגבצ'יק יחד עם שתי קבוצות צנחנים, Sliver A ו-Silver B, ממטוס חיל האוויר המלכותי הבריטי, בכפר Nehvizdy, מזרחית לעיר פראג, לא רחוק מהעיר פלזן.
עם הגעתם חברו ל, וב-8 בינואר 1942 הגיעו השניים לפראג ונטמעו באוכלוסייה.
מרבית הזמן קיבלו סיוע ומסתור ממשפחת מורבאק, אשר סייעה למחתרת הצ'כית.
כעבור מספר חודשי התאקלמות החלו קוביש וגבצ'יק לתכנן את ההתנקשות בהיידריך.
נשקלו מספר אפשריות: האחת הייתה לחסל את היידריך בעודו נוסע ברכבת, באמצעות רימון יד, אך היא נפסלה.
נשקלה אפשרות לחסלו ביער, בדרכו מפראג, ולחלופין למתוח חבל לרוחב הכביש, בכל נקודה אחרת, דבר שיכפה על נהגו של היידריך לעצור את מכונית המרצדס, בעלת הגג הפתוח, באופן שיאפשר ליצור מגע עם היידריך ולחסלו.
תוכנית ההתנקשות שנבחרה לבסוף הייתה התקנתו של מארב מתוכנן להיידריך, בעודו נוסע ברכבו בדרכו מביתו שבפרבר צפוני של העיר פראג בשם Panenské Břežany, לעבר מצודת פראג (Pražský hrad), מעונו הרשמי של היידריך.
לקראת המבצע החלו קוביש וגבצ'יק באיסוף מידע אודות סידורי האבטחה ושגרת חייו של היידריך.
ב-27 במאי 1942, התמקמו קוביש וגבצ'יק בעיקול חד ברחוב הולשוביצה (בצ'כית: V Holešovičkách) שברובע Libeň שבפראג.
צנחן נוסף, יוזף ולצ'יק מהכוח Silver A שצנח עימם, התמקם בגבעה סמוכה כשתפקידו היה לאותת לשניים כאשר רכבו של היידריך מתקרב לעיקול.
מעט אחרי השעה 10:00 בבוקר, בחלוף למעלה משעה מהמועד הצפוי, בעוד רכבו של היידריך בושש מלהגיע ונראה היה כי לא ניתן יהיה להוציא את המבצע אל הפועל, אותת וולצ'יק לשניים כי רכבו של היידריך מתקרב לעיקול.
קוביש שעמד מן העבר השני של הדרך, חצה אותה לכיוונו של גבצ'יק כאשר בתיקו, אשר הוסתר במעיל שאחז, הוסתר תת מקלע מדגם סטן.
בשניות שלפני הגעת הרכב הגיחו זוג קרונות של הרכבת החשמלית אשר חשפה אזרחים לסכנה ואיימה לשבש את התוכנית.
בהחלטה מהירה ונחושה, כאשר רכבו של היידריך הגיע לעיקול, שלף גבצ'יק את הסטן במטרה לירות על היידריך היושב ברכבו לצד נהגו.
ברגע הקריטי סבל הסטן ממעצור ולא ירה.
נהגו של היידריך בלם את רכב המרצדס ונעצר.
היידריך התרומם ממקום מושבו תוך שהוא שולף את אקדחו.
בתגובה מהירה שלף קוביש רימון יד בריטי נגד טנקים אשר הסתיר באמתחתו ויידה אותו לעברו של היידריך.
הרימון פגע בצידו הימני אחורי של הרכב והתפוצץ - היידריך ונהגו נפגעו.
מיד לאחר הפיצוץ, קוביש, שנפצע אף הוא מהפיצוץ, החל להימלט מזירת ההתנקשות, רכוב על אופניו.
גבצ'יק, גם הוא, פתח במנוסה רגלית.
השניים ברחו לכיוון מרכז העיר פראג, כל אחד בכיוון שונה, שם מצאו מקלט בעזרתה של משפחת מוראבק המקומית.
לאחר ההתנקשות הובהל היידריך כשהוא פצוע במצב קשה אך בהכרה, לבית החולים הסמוך.
הרופאים קבעו כי יש להביאו במהרה אל שולחן הניתוחים, אך הוא דרש להיות מנותח אך ורק על ידי רופא גרמני שיגיע מברלין.
רק כאשר השתכנע כי יש לנתחו מיד ולא, תישקף סכנה לחייו, התרצה והסכים כי רק רופא מהמרפאה הגרמנית בפראג ינתחו.
היידריך נותח, הרופאים הצליחו לייצב את מצבו, והוא החל מתאושש מהפציעות הקשות שספג.
לאחר מספר ימים מצבו הידרדר ואובחן שהוא סובל מאלח דם.
ההשערה היא כי נגרם כתוצאה משערות זנב הסוס אשר ריפדו את מושב הרכב וחדרו לגופו שעה שעפו לכל עבר עקב התפוצצות הרימון.
לשם טיפול במצבו המתדרדר נדרש לרופאים פניצילין.
אלא שחומר זה, שהיה באותה תקופה לאנגלים, אויבי הרייך, לא היה בנמצא ברחבי גרמניה.
מצבו של ריינהרד היידריך הלך והחמיר, וב-4 ביוני 1942 מת מפצעיו.
ההתנקשות, ומותו מאוחר יותר של היידריך, הכו את המשטר הנאצי כרעם ביום בהיר.
תגובתו של היטלר הייתה נזעמת והנקמה האכזרית לא בוששה לבוא.
במקביל לחקירה המאומצת ולחיפושים נרחבים של כוחות אס.אס בכל רחבי הפרוטקטורט הגיע אל הגסטאפו מכתב אשר הועבר ממנהל בית חרושת פרו-נאצי.
המכתב, אשר נשלח בסמוך למועד ההתנקשות, היה ממוען לאחת מעובדות המפעל אשר לא הגיעה לעבודה באותו היום ובשל כך נקרא על ידי מנהלה.
המכתב רמז על קשר רומנטי בין צעיר לאהובתו, אותה הוא חושש שלא יראה עוד לעולם.
חוקרי הגסטאפו הנואשים לקצה חוט היו משוכנעים כי זהו מכתב מאחד המתנקשים.
המשך החקירה הובילה לכפר לידיצה, שם מצאו אנשי הגסטאפו שני חיילים צ'כים מחיל האוויר הבריטי אשר אינם קשורים לאירוע ההתנקשות, אך לגסטאפו זה היה מספיק.
האשמה הוטלה על הכפר לידיצה כולו כמקום ממנו יצאו המתנקשים בהיידריך.
כאשר הועבר המידע להיטלר הוא החליט כי הכפר ישלם את המחיר הכבד.
היטלר הורה לכוחותיו למחוק את הכפר מן המפה, הלכה למעשה, ולהחריבו עד היסוד.
מיד לאחר פקודתו של היטלר נכנסו אל הכפר כוחות אס.אס בפיקודו של קורט דליגה וביצעו בו טבח במהלכו הוצאו להורג מרבית תושבי הכפר, נשים, גברים, ילדים וזקנים, וחלקם הקטן נשלח למחנות.
הגרמנים לא הסתפקו בכך, על השטח עלו כלים הנדסיים כבדים אשר לא הותירו כמעט אף מבנה על תילו ומתים הוצאו מקבריהם.
הכפר לידיצה נמחק ולא הותר ממנו זכר.
החדשות אודות הטבח בכפר לידיצה הגיעו למהדורות העיתונים המודפסות ברחבי העולם, חשפו את העולם לזוועות אשר ביצעו הנאצים ועוררו זעם רב ותחושות הזדהות.
בנוסף להשמדת הכפר לידיצה השמידו הנאצים באותן השיטות גם את הכפר לז'אקי, ובנוסף רצחו הנאצים מאות אזרחים צ'כים שנחשדו בשיתוף פעולה עם המחתרת הצ'כית, אלפים רבים - רובם יהודים - נשלחו למחנה הריכוז מאוטהאוזן ולמחנות ריכוז נוספים.
כמו כן החל בפועל "מבצע ריינהרד" (שברור שהיה מתבצע גם ללא הצורך בנקמה - שהרי ריינהרד היידריך בעצמו שקד על תכנונו ועל שמו הוא נקרא) במסגרת מבצע זה הוקמו מחנות ההשמדה הראשונים – טרבלינקה, סוביבור ובלזץ', שבהם נרצחו כשני מיליון יהודים.
המאמצים ללכידת המתנקשים הורגשו בכל הפרוטקטורט ובעיר פראג בפרט.
על העיר הוטל עוצר בשעות הלילה ופרס של עשרה מיליון קרונות הוצע תמורת כל המוסר מידע אודות המתנקשים.
כוחות אס.אס שטפו את העיר בחיפושים אחר קצה חוט אך לשווא.
קוביש וגבצ'יק יחד עם וולצ'יק וצנחנים נוספים בצוות המבצע: אדולף אופולקה, בובליק, שוורץ והרובי מצאו מקלט, בעזרתם של בני משפחת מוראבק והאב פטרק, כומר אורתודוקסי מכנסיית סיריל ומתודיוס (בצ'כית: Kostel svatého Cyrila a Metoděje) הסמוכה למרכז העיר פראג.
קוביש, אופולקה ובובליק הסתתרו משך ימים בגלריית המקהלה של הכנסייה.
בעוד יתר הצנחנים הסתתרו בקריפטה הממוקמת מתחת לרצפת הכנסייה.
לאחר כשבועיים ללא כל מידע ממשי נקלעה החקירה למבוי סתום ונראה היה כי הסיכוי למצוא את המתנקשים הולך ופוחת.
אלא שאז, הגיע למטה הגסטאפו בפראג קארל צ'ורדה (בצ'כית: Karel Čurda), שהיה חבר בכוח הצנחנים שנשלח לביצוע המבצע, ומסר לגסטאפו את כל הידוע לו אודות מקומות המסתור של הכוח וכן מידע אודות משפחת מוראבק אשר העניקה להם מקלט.
ב-18 ביוני 1942, לפנות בוקר, על בסיס מידע מודיעיני מדויק אותו מסר לגסטאפו צ'ורדה, הגיעו כוחות האס.אס לכנסייה.
כאשר ניסו לטפס במעלה המדרגות לעבר גלריית המקהלה, בחיפוש אחר הצנחנים, פרץ קרב אותו ניהלו קוביש, אופולקה ובובליק כנגד עשרות חיילי אס.אס.
הצנחנים ניהלו קרב בנחיתות מספרית משך שעות, תוך שהם יורים ומגלגלים רימונים במורד המדרגות ומונעים את הגישה אליהם.
כל אותו זמן כוחות אס.אס ירו מכל עבר, מתוך הכנסייה ומחוץ לה, בשילוב מטחי מקלעים.
לאחר קרב התשה ארוך נפגעו קוביש ובובליק באופן קשה.
חיילי האס.אס שהצליחו לבסוף להגיע אל הגלריה מצאו את קוביש ובובליק כשהם מוטלים פצועים אך חיים.
אופלקה היה מוטל ללא רוח חיים.
במהרה, על מנת לנסות להצילם לשם חקירה, פונו קוביש ובובליק באמבולנס לבית החולים.
עם הגיעם לבית החולים מת בובליק, מעט אחריו, מת יאן קוביש.
יתר הצנחנים, אשר הסתתרו בקריפטה אשר מתחת לכנסייה, התגלו מאוחר יותר על ידי כוחות אס.אס.
משך שעות ניהלו הצנחנים הנותרים קרב שבמהלכו ניסו כוחות האס.אס להכניעם בשלל אמצעים בעודם מנסים לחדור מכל כיוון אפשרי לאזור הקריפטה, אך לשווא.
לאחר סדרת מאמצים שכשלו, נקראו לאזור כוחות כיבוי אש, אשר קיבלו הוראה להפנות את זרנוקי המים שברשותם לפתח קטן בקיר אליו מתאפשרת הגישה מהרחוב, במטרה להציף את חלל הקריפטה וכך להטביע את הצנחנים.
כל אותה העת המשיכו הצנחנים את הלחימה, חלקם הודפים באמצעות סולם את צינור המים החוצה מהפתח הקטן, חלקם ממשיכים בהשבת אש וחלק אחר מנסה לחפור בקיר בניסיון להגיע לצנרת, דרכה אולי יוכלו להסתנן למי נהר הולטאבה הסמוך, החוצה את פראג.
בחלוף שעות, כאשר התחמושת שהייתה ברשותם של הצנחנים עמדה להסתיים ולאחר שהבינו כי אפסו הסיכויים לצאת בשלום מהקריפטה, עשו הצנחנים שימוש בכדורים האחרונים שנותרו ברשותם ושמו קץ לחייהם על מנת שלא ליפול בשבי ולמות מות גיבורים.
בראשית ספטמבר, דן בית דין גרמני מיוחד בפראג למוות את ראש הכנסייה האורתודוקסית בצ'כוסלובקיה, ההגמון גורזד, עם שלושה כמרים נוספים, בטענה כי סייעו למתנקשים להסתתר בכנסייה.
הם הוצאו להורג ביום מתן גזר הדין.
המלשין צ'ורדה נעצר על ידי המחתרת הצ'כית בימי המלחמה האחרונים, נשפט, נידון למוות והוצא להורג בתלייה ב-1947.
קוביש וגבצ'יק הפכו לגיבורים לאומיים ולסמל המאבק ההירואי שניהלו הצ'כים בכיבוש הנאצי בארצם.
סיפורם הוא חלק מההיסטוריה הלאומית של צ'כיה וחלק מתוכנית הלימודים בבתי הספר.
בסמוך לכנסיית סיריל ומתודיוס ישנו כיום פאב הנושא את השם "פאב הצנחנים" ובו שלל תמונות ותיאורים מההתנקשות ומהקרב בכנסייה.
העיקול ברחוב הוולשוביצה עבר בחלוף השנים שינוי תוואי וכיום האזור הוא חלק מדרך בין-עירונית מהירה.
בשנת 2009, בדיוק בנקודה בה בוצעה ההתנקשות בריינהרד היידריך, אשר היום הפכה לאחת הכניסות לכביש המהיר, הוקמה אנדרטה לזכרם של קוביש, גבצ'יק וולצ'יק.
האנדרטה היא עמוד ובראשו שלושה חיילים עומדים ומשלבים ידיים במבנה מעגלי.
אנתרופואיד (Anthropoid) - סרט קולנוע צ'כי-בריטי-צרפתי, משנת 2016, בבימויו של שון אליס ובכיכובם של ג'יימי דורנן וקיליאן מרפי, המגולל את סיפורו של מבצע אנתרופואיד.
האיש עם לב הברזל (The Man with the Iron Heart) - סרט קולנוע צרפתי-בלגי, משנת 2017, בבימויו של סדריק חימנז ובכיכובם של ג'ייסון קלארק, ג'ק אוקונל, ג'ק ריינור.
הסרט מבוסס על הרומן של לורן בינה, "HHhH למוח של הימלר קוראים היידריך".
הסרט Operation Daybreak מבצע שחר מ-1975 בבימויו של לואיס גילברט מספר את סיפור ההתנקשות והמצור אחריה
מבצע אישית לוחצת היה מבצע צבאי של צה"ל שנערך בשכם בחודשים מאי-יולי 2004 על מנת להילחם בטרור הפלסטיני שהכה בישראל מאז פריצת האינתיפאדה השנייה.
את המבצע יזם מפקד אוגדת איו"ש, תא"ל גדי איזנקוט, כדי להשמיד תשתיות טרור ולפגוע בפעילי טרור בעיר שכם, באמצעות מאמץ צבאי מרוכז ולא באמצעות שהיית קבע של כוחות צבא בעיר.
לצורך המבצע הוקצו גדוד חרוב, בפיקוד סא"ל נוחי מנדל, חטיבת הצנחנים, בפיקוד אל"ם יוסי בכר, שייטת 13 ויחידות נוספות.
כוחות צה"ל פעלו במספר מוקדים בשכם ובהם הקסבה של העיר וכן מחנות הפליטים בלאטה, עסכר ישן, עסכר חדש ומחנה עין בית אל מא.
הכוחות ביצעו מארבים בשטח הבנוי, מעצרים סיורים ופשיטות.
ב-29 במאי נהרג מפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 101 של הצנחנים, רב-סרן , במהלך פעילות למעצר מחבלים מבוקשים שביצעה הפלוגה במחנה הפליטים באלטה.
במהלך חודש יוני גדל היקף המבצע, לאחר שסוכל ניסיון פיגוע בירושלים, אשר תוכנן על ידי התנזים בשכם וזכה לסיוע מצד חזבאללה.
ב-27 ביוני הרגו כוחות מגדוד 101, בפיקוד סא"ל איציק בר, ומפלחה"ן צנחנים שבעה מחבלים שהסתתרו בבונקר בקסבה.
בין ההרוגים היו שלושה בכירים בארגוני הטרור: נאיף אבו שרח, ראש גדודי חללי אל-אקצא בגזרת שכם, פאדי אל-בוהתי, ראש הזרוע הצבאית של הג'יהאד האיסלאמי בגזרת שכם, וכן ג'עפר אל-מסרי, ראש הזרוע הצבאית של חמאס בעיר.
ב-6 ביולי פעל כוח משייטת 13 במחנה הפליטים עין בית אל מא, במטרה לעצור את מפקד החזית העממית בשכם ימאן פרג' ואת אמג'ד מליטאת, סגנו בפיקוד.
הכוח כיתר בניין שבו התבצרו המבוקשים אולם אלו פתחו באש.
כוחות הפעילו מסוק קרב לסיוע.
בקרב שהתפתח במקום נהרגו שני המחבלים וכן סרן , מפקד צוות בשייטת.
חייל נוסף בכוח נפצע קשה.
כן נהרגו שני אזרחים פלסטינים.
במהלך המבצע חוסלו למעלה מ-20 מחבלים ונלכדו מעל 16 מבוקשים בכירים.
2 חיילי צה"ל נהרגו ומספר חיילים נפצעו.
המבצע הוגדר מוצלח מאוד וארגוני הטרור בעיר הודו כי יכולתם המבצעית ספגה פגיעה אנושה.
מבצע אלקיים הידוע לעיתים גם בשם פעולת חאן-יונס, היה פעולת תגמול שערך צה"ל ב-31 באוגוסט 1955 נגד המוצבים המצריים באזור ח'אן יונס.
במבצע נהרגו 72 חיילים מצריים לעומת הרוג ישראלי אחד בלבד, ונגרם נזק כבד למתקנים מצריים.
לאחר מלחמת העצמאות, נוצר מצב שבו פליטים ערביים חנו בהמוניהם בגבולות מדינות ערביות שכנות שהסכימו לתת להם מקלט, אולם לא אזרחות.
הם חיו בעליבות, תחת משטר צבאי ובעוני מחפיר.
ממשלת מצרים בהנהגת גמאל עבד אל נאצר, ניצלה את המרמור הרב של הפליטים, כדי לגייס ממורמרים לבצע פעולות טרור נגד ישראל.
בתחילה הפעולות היו בעיקר חדירה וגנבה, אולם בהדרגה החלו המסתננים ללבוש צורה מאורגנת יותר, והפכו ליחידה צבאית ממש.
הפדאיון החלו להיות מחוצפים יותר ויותר, ומעשיהם החלו ללבוש אופי של טרור.
ישראל החליטה להעניש את מצרים על שהיא נותנת חסות לטרור, ויזמה את "מבצע חץ שחור".
למרות שהמבצע נחשב לניצחון ישראלי, הרי שהוא לא הפסיק את חדירת הפדאיון.
בסוף אוגוסט, התקפות הפדאיון בחסות מצרית, הביאו למותם של יותר מעשרה ישראלים .
לפיכך, החליטה ממשלת ישראל לנקוט בפעולה.
כיעד הפעולה, נבחרה מפקדת המשטרה של חאן-יונס שבעזה, ששימשה גם כמפקדת גדוד הפדאיון המצרי.
מטרת המבצע כפי שהוגדרה על ידי מפקד הגדוד, אריאל שרון, הייתה: "כיבוש בניין המשטרה בחן יונס, לשם חבלה בבניין ובמפקדת 'היחידה הפלשתינאית' הנמצאת בו.".
יעדי המבצע היו מבצר בריטי מסוג "טגארט" (Tegart) בגודל רגיל 50*60 מטר, עם שני מגדלים, שתי קומות וגג פתוח, שבו שכנה מפקדת 'החטיבה הפלשתינאית'.
בצמוד למשטרה היה משטח אוהלים ובו שכנה פלוגת חי"ר.
מטרה שנייה הייתה עמדה מצרית שקיבלה את שם הקוד "מוצב 132".
מוצב 132 שלט על כביש חאן יונס ונחשב לחיוני כדי להבטיח נסיגה בטחה של החיילים.
המבצע נקרא "מבצע אלקיים", על שמו של סרן סעדיה (סופפו) אלקיים, שנהרג במבצע חץ שחור.
את ביצוע המשימה קיבל גדוד 890 בפיקוד אריאל שרון.
לראשונה בהיסטוריה של הצנחנים, שולבו במשימה זחל"מים - רכבים משוריינים חסיני כדורים.
להלן סדר כוחות הצנחנים במבצע:
סד"כ צנחנים במבצע אלקיים שם הכוח מפקד הרכב הכוח מטרותכוח א'מרדכי (מוטה) גורפלוגה ד'פריצה לבנין המשטרה, כיבוש הבניין ופיצוצו.כוח ב'רפאל (רפול) איתןפלוגה ה'כיבוש מוצב מחופר ליד הכפר עבסאן כדי לאפשר את הגעת כוח א' לבנין המשטרה, וכן כדי להבטיח מסדרון לנסיגה.כוח ג'עוזי עילם (טרכטנברג)עובד לדיז'ינסקיפלוגה א'חסימת הציר הצפוני והדרומי.
המבצע נקבע במקור לליל 30 באוגוסט, אלא שבגלל סירוב של קצין בחיל השריון, איחרו הזחל"מים לבוא, והמבצע נדחה ביום ונקבע לליל 31 באוגוסט.
כוח ממוכן בראשות מרדכי (מוטה) גור תקף את המבצר והמתקנים שסביבו, בעוד כוחות בפיקודו של רפאל (רפול) איתן תקף את מוצב 132. הכוח של איתן הפגיז בארטילריה את המוצב, אלא שהמצרים נטשו אותו זמן קצר לפני פרוץ המבצע, וכל שנותר ללוחמים לעשות הוא להשמיד את התשתיות.
הכוח של גור, טעה בדרכו, והתקדם דרך הכפר בני-סוהילה.
יריות מעטות נורו אל הטור, וחייל ערבי אחד נהרג.
בדרך, שני שוטרים מצריים שסברו שמדובר בשיירה מצרית, עצרו אותה וביקשו לראות כרטיסי עבודה.
לוחמי צה"ל ירו בהם למוות.
הזחל"מים התגלו כבר ממרחק של כמה מאות מטרים, והמצרים במפקדה כיבו את האורות ופתחו באש.
נפתחו חילופי-אש, במהלכם נפצעו מספר חיילי צה"ל שנחבשו במקום.
מחלקה בפיקוד טוביה (טיבי) שפירא הקיפה את המבנה וריתקה את המגדל הצפוני, בעוד כוחות נוספים השתלטו על דרכי הגישה.
לוחמי צה"ל הסתערו על הדלת, שהתגלתה כנעולה.
בשלב הזה נפצע מפקד המבצע מרדכי גור, ואת מקומו מילא אהרן דוידי.
חיילי צה"ל פרצו לבניין וכבשו אותו במהירות.
לאחר מכן הועמסו מאות קילוגרמים של חומרי נפץ, ובשניות האחרונות לפני הנסיגה, הודלקו הפתילים ומעוצמת הפיצוץ עפה חזית התחנה באוויר.
במהלך המבצע נהרגו 72 מצרים ו-58 נפצעו, צה"ל איבד חייל אחד - ותשעה חיילים נפצעו.
מרדכי גור ומשה פלס (סטמפל) קיבלו את עיטור העוז על השתתפותם במבצע.
היה זה הקרב הראשון שבו עשו כוחות הצנחנים שימוש בזחל"מים, ובכלל הפעם הראשונה שנעשה שימוש בכלי רכב אלה במהלך פעולות התגמול, והוכח בו השימוש היעיל שלהם.
הפשיטה עצמה נחשבה לניצחון ישראלי מסחרר.
תחנת המשטרה הושמדה כליל, וכן מתקנים רבים באזור.
המבצע גרם למצרים לשקול מחדש את החסות שלהם לטרור הפדאיון, והוביל להפסקת אש בתיווך האו"ם ב-4 בספטמבר.
הנשיא נאצר הורה על הפסקה בפעילות הפדאיון מצד הגבול המצרי.
עם זאת, פרובוקציות מצריות שונות גרמו בסופו של דבר לפרוץ מבצע קדש.
ב-2 בנובמבר 1956, כבש צה"ל בשנית את חאן יונס.
העיר הוחזרה במהרה לידי המצרים ונשארה בשליטתם עד לשנת 1967. במהלך מלחמת ששת הימים נכבשה בשלישית העיר על ידי ישראל והושלט בה משטר צבאי.
בשנת 1993 עברה העיר, יחד עם כל רצועת עזה, לידי הרשות הפלסטינית.
מבצע אריאל נערך בעיקרו מ-15 עד 25 ביוני 1940, אם כי ספיחיו נמשכו גם בשבועות הקיץ הבאים.
במבצע זה פונו קרוב ל-200,000 חיילים ואזרחים של בריטניה ושל בעלות הברית ממערב צרפת לנמלי דרום אנגליה.
הפינוי, אשר בוצע בעיקרו בהצלחה, נדרש בשל כיבושה המהיר של צרפת בידי כוחות גרמניה הנאצית בעת מלחמת העולם השנייה.
בד בבד עם הצלחת המבצע, ספגו בעלות הברית במהלכו אבדות ניכרות.
כמעט כל אותן אבדות נגרמו עת הטביע הלופטוופה את אוניית הנוסעים לנקסטריה, וגרם בכך לאלפי הרוגים, באסון הימי הגדול ביותר שחוותה בריטניה מעולם.
המבצע נערך בהמשך למבצע דינמו, בו פונו יותר מ-300,000 חיילי בעלות הברית, בעיקר בריטים, מדנקרק, ובהמשך למבצע אופן (Operation Cycle), הקטן יותר בהיקפו (10 עד 13 ביוני), בו פונו יותר מ-10,000 חיילי בעלות הברית מלה הבר.
פלישתה של גרמניה לצרפת ולארצות השפלה במלחמת העולם השנייה החלה ב-10 במאי 1940. פלישה זו סיימה את תקופת המלחמה המדומה, שבה עמדו הצבאות בחזית המערב זה מול זה כמעט ללא לוחמה יבשתית פעילה, כשהם מחופרים מאחורי שני קווי ביצורים - קו מאז'ינו בצד הצרפתי וקו זיגפריד בצד הגרמני.
המערכה הורכבה משני שלבים עיקריים.
בשלב הראשון, תקף כוח גרמני משני את ארצות השפלה, במטרה למשוך לשם חלק גדול מהצבא הצרפתי ואת כוח המשלוח הבריטי.
במקביל התבצע המאמץ העיקרי הגרמני באזור הארדנים.
עיקר הכוח המשוריין של הצבא הגרמני הבקיע דרך מערך ההגנה הצרפתי על נהר המז, ולאחר מכן פנה לדרום-מערב, הגיע עד לחוף תעלת למאנש, וכיתר את הכוחות הצרפתים והבריטים על אדמת בלגיה ובפינתה הצפונית מערבית של צרפת.
חלקים ניכרים מכוח המשלוח הבריטי, חלק מהצבא הצרפתי כמו גם חיילים בלגים, הצליחו לחצות את תעלת למאנש דרך נמל דנקרק, ולהימלט מהכוחות הגרמנים במסגרת 'מבצע דינמו'.
השלב השני של המערכה החל ב-5 ביוני 1940. הכוח העיקרי של הצבא הגרמני תקף דרומה, מוטט את מערך ההגנה הצרפתי החדש על נהר הסום, כבש את הבירה פריז, איגף את ביצורי קו מאז'ינו ותקף אותו מעורפו.
באותו יום עצמו ממשלת צרפת עזבה את פריז, כשהיא מכריזה עליה כעיר פרזות, וקבעה את מושבה בבורדו.
כוח גרמני אחר התקדם מערבה וכבש את רואן.
הדבר הביא לפינוי עוד למעלה מ-10,000 חיילי בעלות הברית במבצע 'אופן', אשר נערך ב-10 עד 13 ביוני.
למרות אותם פינויים, בתחילת יוני עדיין נערכו דיונים על המשך המערכה על צרפת, וכן עלה הרעיון של הקמת אזור מבוצר בברטאן.
כך אף נשלחו כמה אלפי חיילים בריטים ואוגדה קנדית לצרפת, אלא שלא ברור היה עד כמה הצרפתים עצמם נחושים להמשיך במלחמה.
על כל פנים, כל הדיונים האלה פסקו ב-14 ביוני, עת לבריטים ברור היה כי המערכה על צרפת אבודה.
בהתאם, הכוחות הבריטיים בצרפת קיבלו הודעה שאינם נתונים עוד לפיקוד צרפתי.
כעת נותר לחלץ מצרפת מספר גדול ככל האפשר של חיילים וציוד מנמלי מערב צרפת אשר מדרום לזרוע המערבית של התקפת הגרמנים, כל עוד הדבר אפשרי.
הדבר יכול היה להסתייע בכך שלמרות תבוסותיה היבשתיות, בריטניה הצליחה לקיים עליונות ימית בתעלת למאנש.
כמו כן, הצליחה לשמור על כוח אווירי ניכר.
בין 15 ו-17 ביוני פונתה מנמל שרבור הדיוויזיה הבריטית ה-52 ועוד חלקים מהדיוויזיה הבריטית המשוריינת ה-1. ב-17 לחודש בערב פונו עוד שני כוחות אוגדתיים בריטיים מאולתרים.
גדוד המשמר העורפי אשר חיפה על הפינוי פונה למחרת אחר הצהרים.
בסך הכל פונו משרבור 30,630 חיילים ואלה הושטו לפורטסמות'.
עוד 21,474 פונו מסן-מלו, רובם חיילים קנדים אשר נשלחו לצרפת לאחר מבצע 'דינמו'.
במספר זה כלולים 789 מפונים שלא מן האימפריה הבריטית.
הפינוי מסן-מלו הסתיים ב-18 לחודש, כאשר ביום האחרון פונו בעיקר מאחרים וכן חוליות שנותרו לחבל במתקני הנמל.
למרות ניסיונות הלופטוופה, ה-RAF הצליח למנוע ממנו לשבש את הפינוי מנמלים אלה, והוא בוצע ללא אבדות.
הפינוי מברסט נערך ב-16 וב-17 ביוני.
במהלכו פונו 28,145 בריטים, רובם צוותי קרקע של ה-RAF, ועוד 4,439 חיילי בעלות הברית.
כיוון שלא היו לבריטים ידיעות אמינות אודות מידת ההתקדמות של הגרמנים, גרם הדבר לחיפזון בפינוי הציוד.
כך, ציוד רב, שניתן היה לפנותו, חובל ללא צורך על חופי צרפת.
כיוון שהתברר כי נותר מקום באוניות אשר נשלחו לצורך הפינוי מברסט, נשלחו חלקן לסייע בפינוי מסן-נאזר ומנאנט (ר' להלן).
לאחר הפינוי עסקו הצרפתים בפעולות הריסה של הנמל, וצוות הריסה בריטי סייע בעדם.
צוות זה פונה אף הוא ב-19 ביוני על ידי משחתת בריטית.
סן-נאזר שוכנת בשפכו של הלואר, ונאנט נמצאת כ-80 ק"מ במעלה הנהר.
לבריטים לא היה מידע ברור, הן על מספר המתפנים הצפוי, אשר נע על פי ההערכות בין 40,000 ל-60,000, הן על מועד הגעתם לנמלים.
ביום הראשון לפינוי, 16 ביוני, פונו כ-13,000 איש.
בהתקפה אווירית גרמנית ניזוקה אונית נוסעים אשר השתתפה בפינוי.
בלילה נמשכה העמסת ציוד, וכן הוזעקו ספינות נוספות.
כללית, ה-RAF הצליח, במאמץ אדיר, לעיתים שש גיחות למטוס ביום, לחפות על הפינוי מפני הלופטוופה, וזה האחרון לרוב הסתפק במיקוש מבואות הלואר, והתקפות ישירות על הספינות או על החיילים המתפנים היו מעטות יחסית.
המיקוש אמנם אילץ את הבריטים לעסוק בסריקה ובשליית מוקשים טרם מעבר האוניות, וגרם לעיכובים.
תמונה זו השתנתה ביום המחרת, 17 לחודש.
בתקיפה אווירית גרמנית, אשר נערכה בצהריים, נפגעה אוניית נוסעים אשר עסקה בפינוי, מספר אנשים נהרגו ולאוניה נגרם נזק.
בתקיפה אווירית גרמנית נוספת, אשר נערכה אחר הצהריים, נפגעה אוניית הנוסעים 'לנקסטריה', אשר הייתה עמוסה נוסעים הרבה מעל קיבולתה הרשמית (כ-1,700), ואלפים נהרגו באסון הימי הגדול ביותר שחוותה בריטניה.
נראה היה כי הפינוי הסתיים ב-18 ביוני, עם שתי שיירות, ובהן כ-23,000 מפונים, שעשו דרכן לפלימות'.
גם כאן, כבברסט, הושאר ציוד רב, וכפי שהסתבר, עקב אזעקות שווא.
ידיעות אודות כ-8,000 חיילים פולנים הממתינים לפינוי, הביאו לשיגור ספינות נוספות, ואלה הגיעו ב-19 לחודש.
הסתבר כי רק כ-2,000 חיילים המתינו לפינוי, אלה פונו בהצלחה, ולא נראו סימנים כי הגרמנים קרובים.
בפינוי זה חולצו מצרפת 54,411 בריטים ו-2,764 פולנים.
הפינוי מלה רושל, בו הועברו לאנגליה כ-10,000 איש, החל ב-17 ביוני.
לצורך הפינוי העיקרי, שהסתיים ביום המחרת, קנו בריטים ספינות שעגנו במקום, כך שלא היה צורך לשגר ספינות מבריטניה.
עם זאת, ציוד רב הושאר על אדמת צרפת.
ב-19 לחודש נודע על חיילים פולנים שנותרו במקום, ואלה חולצו בספינות ששוגרו מבריטניה.
ספינות ששוגרו ביום המחרת מצאו עוד חיילים מעטים, אספו אותם, והמשיכו לחופים אחרים כדי לסייע לפינוי מהם.
בסופו של דבר נשארו בצרפת, באזור לה רושל, חיילים פולנים וצ'כים, סגל דיפלומטי וכן אזרחים של בעלות הברית.
ב-17 לחודש החל פינוי חיילים בריטים וחיילי בעלות הברית מבורדו, ואחריהם החלו להתפנות חיילים פולנים, צ'כים וכן אזרחים.
ב-19 לחודש פונו גם שארית סגל הקונסוליה הבריטית וכן הנשיא והקבינט הפולני.
באותו יום בוצע פינוי גם מלה ורדון-סיר-מר (Le Verdon-sur-mer), ממנה חולצו עד 23 לחודש כ-6,000 חיילים פולנים, ומבאיון, ממנה חולצו כ-9,000. חלק מן הספינות המשיכו ב-20 לחודש לסן-ז'אן-דה-ליז (Saint-Jean-de-Luz), שם חולץ גם השגריר הבריטי בצרפת ב-23 לחודש.
הפינוי הסתיים באופן רשמי עם כניסת שביתת הנשק לתוקף, ב-25 ביוני, ובפועל נמשך עוד מספר שעות.
מבאיון ומסן-ז'אן-דה-ליז יחדיו פונו כ-19,000 איש.
באותו יום עצמו טבעה המשחתת הקנדית 'פרייזר' (Fraser) לאחר שהתנגשה בסיירת הנ"מ הבריטית 'כלכותה' (Calcutta) בשפך הז'ירונד.
כן פונו ב-24 עד 26 לחודש כ-10,000 חיילים, רובם פולנים וצ'כים, ומספר דומה של אזרחים, מנמלי הים התיכון של צרפת, ואלה הועברו לגיברלטר.
עד 14 באוגוסט נערכו פינויים קטנים נוספים מחופה הים-תיכוני של צרפת.
שלא כמו מבצע 'דינמו', אשר נערך ממש בעוד האויב נושף בעורף המתפנים, הרי במבצע 'אריאל' האויב היה מרוחק יותר, ולפיכך ניתן היה להציל חלק מן הציוד, אם כי חלק אחר הושאר או הושמד.
בסופו של דבר חיל הים הגרמני, אשר היו לו שבע צוללות במפרץ ביסקאיה, לא שיבש את המבצע, והוא הדין בחיל האוויר הגרמני, פרט לאסון ה'לנקסטריה'.
מבצע אסותא היה פשיטה נרחבת של כוחות חיל האוויר הישראלי, חיל השריון וחטיבת הצנחנים וכוח משימה מיוחד מסיירת שקד, שנערכה ב-21 במרץ 1968 נגד מפקדות של הפת"ח ששהו במשטרת א-סאפי ובכפרים פיפה ודחל ועל בתי מחבלים בוואדי אל חנזירה שמדרום לים המלח.
המבצע נערך במקביל למבצע "תופת" (פעולת כארמה) שנערך בכראמה שבמרכז בקעת הירדן, שם שכן מפקדתו של יאסר ערפאת שהיה מפקד הפת"ח.
הפשיטה הייתה מהפעולות הראשונות והחשובות של צה"ל נגד ארגוני הטרור הפלסטינים.
בפשיטה זו הצליחו כוחות צה"ל להרוס מבנים של מחבלים ולחסל כ-50 מחבלים.
לכוחות צה"ל המשתתפים בפעולה זו לא היו כלל אבדות, הצלחתה של פעולה זו הועמדה בצל הסתבכותה של הפעולה בכארמה והמספר הרב של הנפגעים שם.