tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן היה שלח היסטוריון חובב, וחיבר שלושה ספרים בנושאים היסטוריים שונים, ובהם מלחמות נפוליאון ומלחמת קרים.
בנו הוא העיתונאי וחבר הכנסת לשעבר, עפר שלח.
לאחר מותו, פורסם הספר "המדריך ליוליסס", המפרש את הרומן של ג'יימס ג'ויס, אשר כתבו במשותף.
חזי ועפר שלח, "המדריך ליוליסס", הוצאת מחברות לספרות, 2012.
"נפוליאון 1813 - מלחמת העולם הראשונה", הוצאת כתר, 1996.
"מי מפחד מריכרד ואגנר", הוצאת כתר, 1996.
חזיונות הסיבילות (יוונית: Χρησμοι Σιβυλλιακοι; לטינית: Oracula Sibyllina) הוא שם כולל לכתבים פסאודואפיגרפיים שחוברו ביוונית, במשקל הקסמטרי, מן המאה השנייה לפני הספירה עד למאה השלישית לספירה על ידי כותבים יהודים הלניסטים, יהודים נוצרים ונוצרים קדומים.
הם מכילים נבואות שנאמרו לכאורה על ידי הסיבילה, הנביאה המיסטית בת יוון העתיקה, או מספר סיבילות.
תכליתם הייתה להציג את השקפותיהם של הכותבים בפני העולם היווני-רומי כשהן מובאות כביכול מפי מקור יוקרתי ומכובד כסיבילה, וסגנונם נועד להידמות לזה של הספרות הנבואית האלילית.
"חזיונות הסיבילות" עברו עריכות מרובות, בעיקר על ידי כותבים נוצריים מאוחרים יותר, עד שהתגבשו כנראה במאה השישית.
הכרכים התשיעי, העשירי והחמישה-עשר אבדו לגמרי יחד עם קטעים מתוך השאר, אך רוב היצירה – למעלה מ-4,200 פסוקים – מצוי כיום.
החלקים שמקורם יהודי במובהק נחשבים כחלק מן הספרים החיצוניים.
בקרב העמים המרובים ששועבדו בתחילה על ידי אלכסנדר הגדול ויורשיו ולאחר על ידי האימפריה הרומית, התפתחה סוגה ספרותית שלמה של חיבור נבואות שווא בשם הסיבילה.
כתבים אלו הכילו גינויים של השליטים היוונים והרומאים לצד אפולוגטיקה ותעמולה של התרבויות והדתות הכבושות.
המסרים הועברו בין היתר בצורת אזהרות חמורות על רשעות האימפריות, קריאות להחזיק בערכי המוסר והצדק (של העמים הנשלטים) ונבואות קדומות, כביכול, על אירועים שהתממשו כבר.
מחבריהם של הכתבים שקובצו ב"ספרי הסיבילות" השתייכו למסורת זו אף הם.
הכתבים הקדומים יותר באוסף היו ידועים וזכו ליוקרה בעולם הטרום-נוצרי: יוסף בן מתתיהו מזכיר בקדמוניות היהודים (ספר ראשון, פרק ד', חלק שלישי) ש"הסיבילה" דיווחה על מגדל בבל, ורואה בכך אישור לאמיתות הסיפור על בלבול לשונות האדם מפי מקור חיצוני.
חמישה-עשר הספרים נאגדו בשני אוספים שנערכו על ידי סופרים ביזנטיים במאה השישית בערך: הראשון הכיל את כרכים אחת עד שמונה, והשני את היתר (אנתולוגיה ביזנטית אחרת כללה ארבעה-עשר ביחד).
הכרכים השלישי עד החמישי והאחד-עשר עד הארבעה-עשר נחשבים בעיני הקונצנזוס המחקרי כיהודיים במקורם, והיתר כנוצריים.
ספרי הסיבילות זכו לפופולריות רבה בקרב אבות הכנסייה המוקדמים יותר, בתקופה שלפני התנצרות האימפריה, כשנבואות שיוחסו לסיבילה ותמכו בתורת ישו היו מקור רב-ערך.
ספרי הסיבילות מצוטטים רבות על ידי אבות כנסייה מיוסטינוס מרטיר ועד אוגוסטינוס ולאחריו.
חשיבותם פחתה עם ניצחון הנצרות על הפגאניות, אך הסיבילות המשיכו להיקרא בימי הביניים.
גם מזמור הרקוויאם המוכר "דיאס אירה" מזכיר את נבואת הסיבילה.
החלק הקדום ביותר הוא הכרך השלישי, שחלקיו המקוריים בטרם העריכות המאוחרות מקורם סביב 140 לפנה"ס והוא משלב את הסיבילה בסיפר המקראי על ידי הצגתה כבת משפחתו של נח.
הכרך כולל בין היתר אזכורים למלחמת גוג ומגוג.
הכרך הרביעי נכתב אחרי 80 לספירה ומתאר את התפרצות הר הגעש וזוב (79) כעונש על טבח היהודים בידי הרומאים במרד הגדול, אם כי הוא כמעט ומתעלם מבית המקדש.
הספר החמישי ספוג אף הוא עוינות לרומאים, אם כי משבח את הקיסר הדריאנוס ומכאן שנכתב לפני מרד בר כוכבא.
שלושת הספרים הראשונים חוברו כנראה על ידי יהודים מאלכסנדריה.
הספרים השישי עד השמיני הם נוצריים במובהק ומכילים נבואות אודות ישו, המנוני שבח לו וגינויים קשים ליהודים, המתוארים במקום אחד כדומים לאנשי סדום.
החלקים האחד-עשר עד הארבעה-עשר הם היסטוריה של העולם עד התקופה הרומית, הכוללים נבואות על כך שהאימפריה תישלט בדורה האחרון על ידי אלוהים עצמו.
הרטום, חזיונות הסבלות: ספרים שלישי–חמישי (ספר חמישי מתורגם על ידי נעמי כהן, מפורש על ידי דוד פלוסר), בתוך: הספרים החיצונים''', חזיונות, כרך ב, הוצאת יבנה תל אביב.
חזי שטרנליכט (נולד ב-24 ביוני 382) הוא עיתונאי, פובליציסט, ופרשן כלכלי.
בשנותיו הראשונות גדל בתל אביב, לאחר מכן עבר להתגורר במושב בית יהושע.
את לימודיו בתיכון סיים בבית הספר הדסים בשנת 1994. לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד באקדמיה.
בשנתיים הראשונות (1998–1999) באוניברסיטת בר-אילן בחוג למדעי המחשב.
לאחר מכן שינה כיוון, עבר ללמוד כלכלה וקיבל תואר ראשון מבית הספר לכלכלה באוניברסיטת תל אביב בשנת 2002.
בתחילת דרכו בשוק העבודה שימש בתפקיד כלכלן ומבקר פנים באוצר השלטון המקומי.
לאחר מכן פנה לעבוד בעיתונות כלכלית.
בשנת 2003 החל לעבוד באתר החדשות הכלכליות ביזפורטל מקבוצת קו מנחה, תחילה ככתב שוק ההון ובהמשך כעורך הראשי של Bizportal.
בשנת 2006 עבר ל"מעריב" שם שימש כתב שוק ההון.
בהמשך הדרך עבד בתפקיד יועץ לקשרי משקיעים בחברת תקשורת פיננסית של נעם ילין.
בתפקיד זה ייעץ לחברות ולגופים שונים בשמירת קשר עם הגופים המוסדיים בשוק ההון הישראלי.
מאז קיץ 2008 ועד ל-2017 שימש בתפקיד כתב ופרשן כלכלי בעיתון "ישראל היום".
בשנת 2013, פרסמה תוכנית התחקירים המקור, בערוץ 10, כיצד עמוס רגב עורך העיתון, מתערב בתכנים של כתבי העיתון ומטה אותם כך שיסקרו באופן חיובי את ראש הממשלה בנימין נתניהו.
כדוגמה הביא כתבה של חזי שטרנליכט שתוכנה שונה על ידי רגב, כך שבמקום ביקורת על המדיניות הכלכלית של נתניהו היא תציג אותו באור חיובי.
בין פברואר 2018 סיקר שטרנליכט את שוק ההון, ככתב מוסף "השוק" בעיתון "כלכליסט", ומאז חודש אפריל 2022, עבר לשמש בתור כתב ופרשן שוק ההון במוסף "שוק ההון והשקעות" של העיתון "גלובס".
בחודש פברואר 2015 העניקה האגודה לזכות הציבור לדעת את הפרס לתקשורת כלכלית איכותית לשטרנליכט.
שטרנליכט מתגורר בנתניה, הוא גרוש ואב לשניים.
שטרנליכט פרסם שלושה ספרים פרי עטו:
"המדריך למתחילים בשוק ההון הישראלי", הוצאת מודן, 2008
"כריש מול סרדינים", הוצאת כוכביא, 2011.
"הוועדה הממלכתית", הוצאת כוכביא, 2015.
חזי שירזי (נולד ב-7 בפברואר 1969) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
שירזי מזוהה בעיקר עם קבוצת בני יהודה תל אביב, ומהווה את אחד מסמלי המועדון.
הופעת הבכורה שלו בליגה הראשונה הייתה בעונת 1986/1987 במשחק בין בני יהודה לבית"ר נתניה.
בעונת 1989/1990 זכה עם בני יהודה באליפות המדינה היחידה שבה זכתה עד כה, תחת הדרכתו של גיורא שפיגל, ולצידם של משה סיני, יוסי זאנה ורוני לוי.
לקראת עונת 1991/1992 עבר להפועל תל אביב ושיחק במדיה שלוש עונות, תחת הדרכתו של משה סיני ששימש כמנג'ר שחקן.
בעונתו האחרונה במועדון שיתף פעולה עם שחקן נוסף שהגיע מבני יהודה, חיים רביבו, וסייע לקבוצה להעפיל לגמר גביע המדינה.
במדי הפועל תל אביב כבש שירזי 29 שערי ליגה, ובסך הכל 38 שערים בכל המסגרות.
לקראת עונת 1994/1995 עבר שירזי לקבוצת הפועל צפרירים חולון, ובעונת 1996/1997 הצטרף למכבי חיפה, עמה זכה בגביע המדינה בעונת 1997/1998.
בהמשך שיחק שירזי גם בהפועל באר שבע, אותה עזב במהלך עונת 1998/1999 וחזר לבני יהודה.
בשנת 2001 ירד עם בני יהודה לליגה הלאומית, אך נשאר בקבוצה וסייע לה לסיים במקום השני בעונת 2001/2002 ולשוב לליגת העל לאחר עונה אחת.
שירזי הופיע פעם אחת במדי נבחרת ישראל, במשחק ידידות מול ב-17 ביוני 1997.
בשנת 2004 פרש ממשחק פעיל לאחר 18 עונות כשחקן מקצוען, מתוכן שיחק בליגה הראשונה 17 עונות ובמדי בני יהודה שיחק 11 עונות.
לאחר סיום הקריירה כשחקן, מילא תפקידים שונים במועדון בני יהודה, כמו מאמן קבוצת הנוער של המועדון, עוזר מאמן של הקבוצה הבוגרת וסקאוט.
חזי שירזי הוא בנו של מאיר שירזי, כדורגלן ומנהל קבוצת בני יהודה תל אביב בעבר, ואחיו של שחקן ומאמן העבר, ניצן שירזי, אשר היה מאמנו בבני יהודה בעונתו האחרונה בקריירה.
המאמן ניסן יחזקאל וכדורגלן העבר רוני מאיר הם בני דודו.
חזיר (באיטלקית: Maiale) הוא כינוי לדגם של טורפדו מאויש - כלי שיט קטן, המשמש להובלת לוחמי קומנדו ימי, בשיט מעל המים, בגובה המים או מתחת למים, אשר היה בשירות השייטת העשירית האיטלקית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
עם הקמתה של יחידת הקומנדו הימי של חיל הים הישראלי, שייטת 13, עשתה היחידה שימוש בכלים אלו שנרכשו מאיטליה, ובהמשך השתמשה בדגמים משופרים מתוצרת ישראל.
מתחילת שנות ה-50 השתמשה שייטת 13 של חיל הים הישראלי ב"חזירים" באחדים ממבצעיה, שהידועים שבהם הם:
פעולת פורט סעיד: בלילה הראשון של מלחמת ששת הימים חדרו לוחמים של שייטת 13 לנמל פורט סעיד על גבי שני חזירים שהורדו מהמשחתת "אח"י יפו".
לאחר שסיימו את פעולתם בנמל בלא שמצאו מטרות צבאיות חזרו אל סירת האם ("ציפור"), והטביעו את החזירים.
מבצע בולמוס 5: ב-19 במאי 1969, כחודש לפני "מבצע בולמוס 5" בראס עדבייה, ערך כוח של 8 לוחמי שייטת 13, שהגיע ליעד בשני חזירים, סיור מקדים בראס עדבייה, לשם איסוף מודיעין.
מבצע בולמוס 6 - הפשיטה על האי גרין: בליל 20 ביולי 1969 פשטו לוחמי שייטת 13 בשיתוף סיירת מטכ"ל על האי גרין, יעד מבוצר בקצה מפרץ סואץ.
כוח הרתק של הפעולה הגיע ליעדו באמצעות חזיר.
מבצע אסקורט: בליל 7 בספטמבר 1969 פשטו 8 לוחמים של שייטת 13 על שתי הטרפדות המצריות במעגן הצי המצרי ראס סאדאת, דרומית לעיר סואץ.
שמונת הלוחמים הגיעו אל הספינות באמצעות שני חזירים והטביעו אותן באמצעות מטעני עלוקה.
הפעולה הוכתרה בהצלחה אך במהלך הנסיגה פעל מעצמו מנגנון ההשמדה העצמית של אחד החזירים (בגלל ליקוי שהתגלה במבנה ההנדסי של המוקש), וכתוצאה מכך נהרגו שלושה לוחמים ורביעי נפצע.
מבצע ליידי: פשיטה של ארבעה לוחמים משייטת 13 על נמל פורט סעיד במהלך מלחמת יום הכיפורים בלילה שבין 16 ל-17 באוקטובר 1973. הלוחמים הגיעו אל היעד בשני חזירים, שהורדו מנחתת הטנקים אח"י "אשקלון".
בפעולה הוטבעו ארבעה כלי שיט מצרים.
שימוש מבצעי ראשון בדגם זה נעשה לשם טיבוע אוניית מחבלים בשם "טארק" במעגן צור, ב-26 באפריל 1979.
חזימה בנת א-שריף נאצר הייתה המלכה הראשונה של ממלכת עיראק ההאשמית.
חזימה בת נאצר אבן עלי נולדה בשנת 1884 בעיר מכה שבחצי האי ערב.
בשנת 1904, כשהייתה בת 20, פגשה את פייסל אבן חוסיין, בנו השלישי של חוסיין בן עלי, השריף הגדול של מכה ולימים מלך עיראק, והתחתנה איתו באיסטנבול.
לזוג נולדו ארבעה ילדים, שלוש בנות ובן, ראזי, מי שיהיה לימים ראזי, מלך עיראק.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה התמוטטה האימפריה העות'מאנית, ושטחיה הנרחבים חולקו בין מעצמות המערב, בעיקר בין בריטניה הגדולה לצרפת.
בעקבות האירועים נסע פייסל, בעלה של חזימה, לסוריה והכריז על עצמו כמלכה של סוריה הגדולה, בהתרסה כנגד רצונה הגלוי של צרפת להפוך את שטח סוריה לקולוניה צרפתית.
כתוצאה מכך הפכה חזימה הפכה לזמן קצר למלכת סוריה.
פייסל, חזימה וילדיהם התגוררו בארמון מלכותי בקרבת דמשק.
חודשים ספורים בלבד לאחר הכרזתו למלך סוריה איבד פייסל את תוארו, וזאת בעקבות פלישת הצרפתים, אשר סירבו לקבל את תוקף טענתו של המלך החדש לריבונות על שטח סוריה.
כתוצאה מכך איבדה גם חזימה את תוארה, ובני הזוג נאלצו להסתמך על רצונה הטוב של בריטניה הגדולה, ועל יחסיה הטובים עם בני השושלת ההאשמית באותם הימים.
בעקבות הצורך הבריטי בהקמתו של ממסד מנהלי חדש בשטחי המנדט החדשים שהוענקו להם, וכן הרצון לגמול לבני השושלת ההאשמית על התייצבותם האיתנה לצדה של בריטניה במהלך מלחמת העולם, בין היתר במסגרת המרד הערבי, החליטו הבריטים בשנת 1921 להכתיר את פייסל כמלכה הראשון של עיראק, וזאת תחת כנפי החסות הבריטית.
בעקבות זאת, הפכה חזימה למלכת עיראק, ובנה ראזי ליורש העצר של הממלכה.
בעקבות ההכתרה עברו בני הזוג לעיראק, והתיישבו בבגדאד, בירתה של הממלכה החדשה.
בעקבות מותו של פייסל בשנת 1933, הפך בנו, ראזי, למלכה החדש של עיראק, תחת השם ראזי, מלך עיראק.
בעקבות זאת הפכה חזימה למלכה האם של עיראק.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1935, נפטרה חזימה, ונקברה לצד בעלה בבגדאד.
חזיז שחור הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Fantastic Four #45 מדצמבר 1965 ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
חזיז שחור הוא האלטר אגו של בלאקאגאר בולטאגון (מכאן הכינוי "בלאק בולט"), המנהיג השליט של הבלתי אנושיים, גזע חייזרי על-אנושי.
עוד בטרם נולד, חזיז שחור נחשף למוטגן בשם "ערפילי טריגן", המקנה לו את היכולת להפעיל מניפולציה על אלקטרונים.
נשקו הקטלני ביותר הוא קולו, מכיוון שיכולת תפעול האלקטרונים מחוברת למרכז הדיבור שבמוחו, והוא מסוגל לייצר הפרעה מאסיבית שתשטח עיר שלמה.
עקב הסכנה הרבה הגלומה בכוחו, הוא הוכנס לתוך תא חסין קול ועבר אימונים מנטליים מפרכים כדי לשלוט בו ולא להוציא הגה, אפילו בזמן שינה.
בזמן שחזר לחברה לאחר שגזר על עצמו נדר שתיקה, אחיו הצעיר מקסימוס התקיף אותו וניסה לגרום לו להוציא קול, אך ללא הועיל.
בהמשך, מקסימוס נדחף לכדי שיגעון לאחר שהוא כורת ברית חשאית עם גזע הקרי, הגזע שניסוייו הגנטיים יצרו את הבלתי אנושיים.
בניסיון לעצור חללית קרי נמלטת, חזיז שחור חרג מגבולות כוחותיו העל-קוליים וגרם לה להתרסק, כשעליה היו חברי מועצת הגנטיקה וביניהם הוריו.
חזיז שחור מקבל על עצמו את תואר המלך, אך נרדף בעקבות השלכות מעשיו.
בין גיבורי-העל בהם נתקל חזיז שחור בהרפתקאותיו נכללים ארבעת המופלאים, קפטן מאר-וול, קוויקסילבר, הענק הירוק, ספיידרמן וקבוצת האוונג'רס.
בזמן שרונאן המאשים מוביל מתקפת פתע של גזע הקרי על אימפריית השי'אר, הוא מאלץ את משפחת המלוכה של הבלתי אנושיים לשרת אותם נגד אויביהם.
לאחר סיכול תוכניותיו, הבלתי אנושיים בוחרים לעזוב את גזע הקרי לעבר עתיד חדש.
דרך שכתוב ההמשכיות ביקום מארוול, התגלה בחוברות האוונג'רס החדשים שחזיז שחור חבר בקבוצת אילומינטי, שהוקמה במהלך מלחמת קרי-סקרול.
זאת ועוד, הוא וחברי האילומינטי מפצלים את יהלומי האינסוף ביניהם כדי למנוע מהטיטאן המטורף תאנוס להשיג ידו עליהם.
חזיז שחור מסרב להתערב במאורעות מלחמת האזרחים של מארוול על רישומם של העל-אנושיים.
אולם, הוא מנטר אחר הנעשה בעזרתו של הסנטרי.
במהלך אירועי "מלחמת-עולם הענק הירוק", הענק הירוק מכה באכזריות את חזיז שחור, אך באירועי "פלישה סודית" מתגלה שמדובר למעשה במתחזה מגזע הסקרול משני הצורה.
חזיז שחור האמיתי נלכד בידי גזע הסקרול, שמתכוון להשתמש בקולו כנשק להשמדה המונית.
הוא ניצל כאשר גיבורי הארץ מביסים את צבא הסקרול ומגלים את מיקומם של חבריהם השבויים.
בקשת הסיפור מלחמת המלכים, חזיז שחור זועם על ההשלכות להם גרמה פלישת הסקרול.
הוא משנה טקטיקה ומוביל מערכה כנגד אלה אשר דיכאו את בני עמו.
הוא מפיל את רונאן המאשים מכיסאו והופך לשליט אימפריית הקרי.
הוא פוקד על מתקפה על אימפריית השי'אר, עליה מולך הקיסר וולקן.
את דמותו של חזיז שחור בסדרת הלייב אקשן "הבלתי אנושיים" מגלם השחקן אנסון מאונט, ששב לגלם את הדמות בסרט היקום הקולנועי של מארוול "דוקטור סטריינג' בממדי הטירוף" כחלק מחברי האילומינטי.
יחזקאל (חזי) משיטה הוא קצין צה"ל בדימוס, בדרגת תת-אלוף, שכיהן כראש מספן המודיעין בחיל הים הישראלי.
בשנים 2017 עד 2021 עמד בראש האגף לשיקום נכים במשרד הביטחון.
עם גיוסו לצה"ל השלים קורס חובלים והוסמך כקצין מכונות.
בהמשך עבר לשמש כקצין שיט.
הוא שירת כמפקד הסטי"ל אח"י ניצחון, ופיקד על אח"י קשת במבצע דרך נץ.
מילא מספר תפקידי פיקוד בחיל ובהם נספח חיל הים בארצות הברית.
בשנים 1997–1999 שימש כמפקד שייטת 3. בהמשך שימש כראש מספן המודיעין, בין היתר במבצע תיבת נוח.
לאחר פרישתו מצה"ל שימש בשנים 2004–2007 כמנכ"ל עמותת "אור ירוק".
בשנת 2008 מונה לעמוד בראש המטה שפעל למען שחרור החייל גלעד שליט בשנת 2009 פרש מתפקידו זה.
לאחר מכן מונה לראש מִנְהֶלֶת המעבר של צה"ל לנגב במשרד הביטחון.
חזיר גמדי (שם מדעי: Porcula salvania) הוא מין קטן של חזיר, יחידי בסוג Porcula.
הוא היה נפוץ בדרום אסיה, באזור הודו ובמדינות הסמוכות לה באזורים הנמוכים של הרי ההימלאיה.
כיום הוא מצוי בסכנת הכחדה, והמקום היחיד בו ידוע על אוכלוסייה של החזיר הגמדי הוא הפארק הלאומי מאנאס.
מוערך שבטבע ישנם לא יותר מ-250 פרטים בוגרים.
זהו החזיר הקטן ביותר בעולם - אורכו 6–58 ס"מ בממוצע ומשקלו 6–9 ק"ג.
הוא מתחבא בשיחים משמש, רוחות וטורפים.
אזור המחיה הטבעי של החזיר נמצא באזורים שלמרגלותיה הרי ההימליה, בגובה של עד 300 מ', בנפאל, בנגלדש, בהוטן ובמדינת אסאם שבהודו.
הוא חי בערבות עשב גדולות עם עשב שופע.
כיום ידוע על אוכלוסייה של המין רק בפארק הלאומי מאנאס ובשמורה שצמודה לו.
ניסיונות לשיקום המין כלל שחרור של פרטים מהשבי לאזורי מחיה נוספים, אך לא ידוע האם מתפתחת בהם אוכלוסייה יציבה.
החזירים מצויים בסכנה גם בשמורות הטבע עקב ציד לא חוקי, שריפות, אובדן אזורי מחיה לחקלאות, מרעה צאן וטורפים.
חזיז הוא מטען חומר נפץ קטן, שמיועד בראש ובראשונה להפיק קול נפץ גדול וחזק.
כל אפקט ויזואלי אחר הוא מטרה משנית.
לחזיז יש פתיל השהייה והוא עטוף בתוך גליל קרטון המכיל את תרכובת הנפץ שלו.
מקורם של החזיזים הוא בסין העתיקה.
החזיז משמש בישראל כאמצעי לפיזור הפגנות והפרות סדר, הן על ידי המשטרה והן על ידי צה"ל.
המילה חזיז מופיעה במקרא שלוש פעמים אולם פירושה אינו ברור.
לתרגומי המקרא העתיקים אין מסורת מדויקת של פירוש המילה והם מפרשים אותה במספר אופנים: עננים או גשם.
בימי הביניים פירשו ברק או רעם.
שימושי המילה בבן סירא מצביעים על כך שגם בתקופתו המילה נתפרשה לגבי גשם, למשל: "[נאה חסדו בעת] מצוקה/ *כענן(?) חזיזים בעת בצורת".
אב הטיפוס של החזיז הקדום, היה עשוי מענף במבוק, זאת בסביבות השנה 200 לפני הספירה.
החזיז היה מתפוצץ כאשר חומם באופן מתמשך.
השם שניתן לחזיז "Baozhu", משמעותו בסינית "במבוק נפיץ".
לאחר המצאת אבק השרפה, לחזיזים הייתה צורה דומה לזו של ענף במבוק, הם גם הפיקו צליל דומה לחזיז המקורי, כך ששמם נשמר מאז.
בתרבות הסינית המסורתית נעשה שימוש בחזיזים על מנת להפחיד ולהרחיק רוחות רעות.
חזיזים בדרך כלל עשויים מקרטון או פלסטיק, ומכילים אבקת פלאש כחומר הנפץ.
לא תמיד היו הדברים כך.
כל חומר נפיץ, החל מראשי גפרורים ועד לדלק מצתים, יכולים לשמש לייצור חזיז.
המפתח לקול הנפץ הרם נמצא בחלקו בחומר המלכד המצוי בלחץ בתוך חלל החזיז.
כל החזיז צריך להיות עטוף בקלילות על מנת שיתפקד באופן הכי טוב.
אבקת הפלאש המצויה בתוך החזיז, לא צריכה להיות ארוזה בחוזקה.
כבר מסוף המאה ה-19, בספרו של ג'יימס דאייר בול "Things Chinese", ישנו תיאור מפורט על תהליך הייצור והחומרים הדרושים לייצור חזיזים.
באותה תקופה יוצרו החזיזים על ידי פועלים; ילדים ונשים שעשו שימוש בנייר קש לגוף החזיז, כאשר הפתיל יוצר מנייר במבוק שיובא מיפן, והוקשח באמצעות עיסת בצק.
נייר הבמבוק היה נחתך לרצועות באורך של כ־360 מ"מ וברוחב 8.5 מ"מ שהונחו על שולחן.
מנת אבקת שרפה הונחה במרכזו באמצעות צינור חלול שהיה מפותל ליצירת חתיכת פתיל.
צינורות החזיזים היו מיוצרים מנייר קש, מלופפים מסביב למוט ברזל בקטרים שונים ואז מהודקים עם כלים מיוחדים.
בין 200 ל-300 חזיזים היו מהודקים יחדיו לכדי אלומה.
לאחר מכן היו מפזרים חימר אדום בתחתית האלומה, מה ששימש לאטימת תחתית החזיז.
אבקת השרפה הייתה נמזגת פנימה כאשר הקצה השני היה נאטם באמצעות מרצע, וזאת על ידי סיבוב הצינורית והכנסת הפתיל פנימה.
לחזיזים היה מאז ומתמיד שימוש נרחב בתרבויות שונות בעולם.
הם שימשו ומשמשים בעיקר בחגים ובפסטיבלים כמו בליל כל הקדושים, בימי עצמאות במדינות שונות, בחגיגות ראש השנה הגרגוריאני (הסילבסטר) והסיני, בפורים ועוד.
חזיזים, כמו סוגים אחרים של חומרי נפץ, נתונים לחוקים שונים בארצות רבות.
החזיזים עצמם אומנם אינם אסורים בחוק, אך הייצור, האחסון והמכירה שלהם מוגבלים בחוק המגדיר את השימוש בהם וכן את אופן אחסנתם.
השימוש בחזיזים, למרות היותו מרכיב מרכזי בחגיגות ברחבי העולם, גרם במשך השנים לפציעות רבות.
כל שנה ישנם אירועים רבים של פציעות כתוצאה משימוש לא מושכל בחזיזים, פציעות כמו: לקות שמיעה, עיוורון, איבוד חלקי גוף ופציעות נוספות.
כל זאת במיוחד בפסטיבלים העושים שימוש נרחב בחזיזים כמו ראש השנה הסיני.
מדינות רבות חוקקו חוקים האוסרים על שימוש או מכירה של חזיזים לשימוש פרטי, בעיקר בגלל בעיות הבטיחות.
חזי (יחזקאל) נחמה (נולד בשנת 1976) הוא קצין במילואים בדרגת אלוף-משנה.
שירת כמפקד חטיבת אלכסנדרוני, מפקד חטיבת מנשה, סגן מפקד חטיבת גבעתי, מפקד גדוד גפן ומפקד גדס"ר גבעתי.
נחמה נולד בשכונת רמות בירושלים ולמד במכינה קדם-צבאית בני דוד בעלי במחזור ז'.
התגייס לצה"ל בשנת 1995, והתנדב לסיירת מטכ"ל.
בסיום המסלול שירת כשנה בפלגה מבצעית ביחידה.
לאחר קורס קציני חי"ר עבר ליחידת מגלן ומונה למפקד צוות.
בהמשך שירת כמפקד פלגה במגלן, ולקח חלק בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון.
בשנים 2002–2004 שירת בחטיבת גבעתי, ומונה למפקד הסיירת.
במהלך תפקידו הוביל את היחידה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה, ברצועת עזה.
ב-22 באפריל 2004 עוטר בצל"ש מאת מפקד פיקוד הדרום, דן הראל, על האופן בו פיקד על הסיירת באחד המבצעים, גם לאחר שנפצע בקרב, עד להשלמת המשימה.
בהמשך שימש סגן מפקד גדוד שקד.
לאחר מכן מונה למפקד בית הספר להכשרות של גדס"ר גבעתי.
בשנת 2009 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדס"ר גבעתי, ושרת בתפקיד עד שנת 2011. בשנים 2011–2012 שירת כמפקד גדוד דקל בבה"ד 1. בין השנים 2012–2013 מונה למפקד גדוד גפן.
בסיום תפקידו יצא ללימודים במשך כשנה, במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית שבפנסילבניה.
לאחר חזרתו מונה לסגן מפקד חטיבת גבעתי, ושירת בתפקיד בשנים 2014–2015. בדצמבר 2014 מונה לממלא מקום מפקד גדוד צבר (במקביל לתפקידו כסמח"ט גבעתי), בעקבות חקירתו והדחתו של המפקד, לירן חג'בי.
ב-17 באוגוסט 2015 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת מנשה, ושירת בתפקיד עד 26 ביולי 2017. ב-20 באוגוסט 2017 מונה למפקד חטיבת אלכסנדרוני, תפקיד אותו מילא עד 5 בספטמבר 2019. בסיום תפקידו זה פרש מצה"ל.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל, התגייס למילואים ושירת כראש מטה חטיבה 261 של בה"ד 1 ומפקד קורס קציני מילואים.
ביוני 2024 פרסם ביקורת חריפה בתקשורת הישראלית על אופן הניהול של הצבא את המלחמה.
לטענתו, עשה זאת לאחר שניסה לפנות לרמטכ"ל ולהיפגש עימו, אך הפגישה נדחתה מספר פעמים.
בעקבות דבריו, הודח משירות מילואים פעיל לטובת הקמת פורום שלימים נקרא "פורום המפקדים והלוחמים במילואים".
היעד המרכזי של הפורום הוא דרישה מהמטכ"ל לנטוש את תפיסת ההרתעה שחדרה לטענתם לשורות צה"ל בשנות ה-90 ולחזור אל תפיסת ההכרעה הקלאסית.
בעקבות ביקורתו, הוקפא משירות מילואים.
ב-30 בספטמבר 2025 נקלע בכביש המנהרות לפיגוע דריסה שבו נפצעו שני נערים.
לאחר הדריסה רץ המחבל, מהדי דירייה, לכיוון נחמה עם סכין והגיע לקרבה מסכנת.
נחמה ירה לעברו באמצעות נשקו האישי וניטרל אותו.
נחמה נשוי לעדנה ואב לשמונה.
בעל תואר ראשון בלימודי ארץ ישראל מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בביטחון לאומי.
חזיר הסבך (שם מדעי: Potamochoerus larvatus) הוא מין של פרסתן ממשפחת החזיריים שבסדרת מכפילי פרסה וחי בטבע בערבות לחות, יערות (כמו יערות קונגו) וסבכים בדרומה ומרכזה של אפריקה וייתכן שגם באי מדגסקר.
הם חיים מאתיופיה וסומליה לדרומה ומזרחה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ודרומה עד לדרום אפריקה.
ייתכן שהם נמצאו גם במדגסקר ובארכיפלג קומורו, אך לא ברור אם הם מינים ילידים או שהובאו לשם על ידי האדם.
הוא דומה לקרובו חזיר הנהרות ושני המינים בעלי פנים לבנות עם פרווה אדומה.
הם בעלי אף גדול ושחור ובעל קפלים מעטים ושני ניבים קטנים המזדקרים מהלסת התחתונה כלפי מעלה.
האוזניים מצויצות ומגודלות והעיניים שחורות וקטנות.
לאורך העורף ישנה רעמת שיער לבנה המתחברת לשיער הפנים הלבן.
שאר הגוף אדמוני והזנב לבן.
החזיר בעל רגליים קטנות אך מסוגל לרוץ במהירות בעת הצורך ולהיעלם בשיחים.
למין דו צורתיות זוויגית והזכרים גדולים וחזקים יותר מהנקבות.
הם חיים בלהקה של עד 12 פרטים ובראשם זוג דומיננטי מבוגר.
הם ממליטים וולדות קטנים ומרובים לאורך כל השנה וכמו רוב החזירים, הם די אגרסיביים כשיש לידם צאצאים.
החזירים הם אוכלי כל הניזונים משורשים, גידולים חקלאיים ופירות ועד לנבלות ולחיות קטנות.
הם גורמים נזקים חקלאיים רבים ועל כן ניצודים בידי התושבים המקומיים.
עם זאת הם מתרבים במהירות וקשה להשמיד אותם.
יש להם מעט מאוד טורפים טבעיים, בעיקר אריות ונמרים, בשל התגוננותם העזה.
חזיר אדום או חֲזִיר נְהָרוֹת (שם מדעי: Potamochoerus) הוא סוג במשפחת החזיריים הכולל שני מינים שתפוצתם באפריקה שמדרום לסהרה וצבע פרוותם אדום.
מינים אלה בעלי פרווה אדומה ושיער פנים לבן עם שערות ארוכות לאורך הפנים והאוזניים, אך העיניים והחוטם הארוך כהים.
כמרבית החזירים הם ניזונים ממגוון מזונות מהחי ומהצומח.
בנוסף לאפריקה שמדרום לסהרה הם חיים גם במדגסקר ובאיי קומורו, אך ייתכן שהם הובאו לשם על ידי האדם.
חזיית הנקה היא חזייה ייחודית המאפשרת לנשים מיניקות להחזיק את התינוק, ליזום הנקה ללא מאמץ ולספק תמיכה מרבית לשד.
ייחודיותה של חזיית הנקה הוא בעיצובה המורכב משני גביעים וכן דשים הצמודים לכל גביע על ידי וו או אבזם.
עיצוב המאפשר לאישה לפתוח ביד אחת את החזייה ולחשוף את הפטמה של השד על מנת להניק.
ההיסטוריה של החזייה היא חלק בלתי נפרד מההיסטוריה של התפתחות מעמד האישה, המקפלת בתוכה, הן את התפתחות האופנה הנשית והן את השינויים בנקודת המבט העולמית על הגוף הנשי.
לאורך ההיסטוריה, קיימות עדויות רבות המציגות את השימוש של נשים באביזרים שונים כדי לכסות, להחזיק, לחשוף ולהתאים את החזה שלהן לדרישות האופנה החברתיות של זמנן.
החל מהמאה ה-16 ועד למאה ה-19 נשות העולם המערבי נהגו להרים את החזה שלהן כלפי מעלה, באמצעות מחוך, בהתאם לדרישות החברתיות של אותה תקופה.
החזייה הפכה לפריט לבוש שכיח, בצרפת, באנגליה ובארצות הברית מעט לפני מלחמת העולם הראשונה.
בתקופה זו נשים הפסיקו ללבוש מחוך, מכיוון שהוא נתפש על ידן - כלא רלוונטי וכפחות נוח בזמן עיסוק בספורט.
"נטישת" המחוך קשורה ברוח הזמן והרצון להתלבש באופן שונה ולהיראות אחרת ממה שהיה מקובל באותה תקופה.
עם סיום מלחמת העולם השנייה רוב נשות אירופה וצפון אמריקה לבשו חזייה.
בהשפעת נשים אלו, החזייה אומצה גם על ידי נשות אסיה, אפריקה ודרום אמריקה.
התפתחות החזייה חלה במקביל להתפתחות הרפואה והתפשטותה בארצות הברית במהלך המאה ה-20: לאורך העשורים של מאה זו ניתן לראות כי החזייה הרימה, הגדילה, תמכה, השטיחה, חשפה, הצניעה ודאגה לשדיה של האישה הן מבחינה רפואית והן בהתאמתה לצווי האופנה של כל תקופה.
היסטוריונים רבים טוענים, כי הייתה זו מרי פלפס ג'ייקוב, בת ה-19 אשר המציאה את רעיון החזייה המודרנית, והפיצה אותו בעולם, כאשר בשנת 1913 רשמה על כך פטנט בארצות הברית וקבעה לו את השם "Brassiere".
החזייה אותה יצרה ג'ייקוב הייתה עשויה משתי ממחטות, רצועת גומי ורודה ומיתר ברזל.החזייה שיצרה ג'ייקוב הייתה הדוקה על גופה של האישה ו"שיטחה" את השדיים, בדומה לחזייה המוכרת במאה העשרים כחזיית סטרפלס.
חזייה זו תאמה את רוח התקופה שאהדה את הגוף הנשי בסגנון ה"נערי".
שנה לאחר מכן, מכרה ג'ייקוב את פטנט החזייה לחברת וורנר ברד'רס, חברה שהתמחתה בייצור מחוכים.
חברת וורנר ברד'רס הייתה זו אשר יצרה, פרסמה ומכרה את החזייה לנשים בשנות ה-20 של המאה העשרים.
פיתוח נוסף של החזייה נוצר על ידי הזוג אידה ווילאם רוזנטל בשנת 1925 בארצות הברית.
בני הזוג רוזנטל יצרו את החזייה המורכבת משני גביעים ורצועה המחברת ביניהם.
הם היו הראשונים שהשכילו להבין את הצורך במציאת חזיות שונות לגודלי החזה השונים.
בשנת 1932 החזייה עברה שדרוג נוסף, על ידי חברת קאמפ אנד קומפני.
קאמפ אנד קומפני היו הראשונים שיצרו את החזיות לפי גודל גביע החזייה, בסדר עולה של האותיות הלועזיות (A,B,C,D,Eׁׁׂׂׂׂ), כל אות מייצגת גודל אחר.
בנוסף, חברה זו פיתחה שיכלול נוסף בחזייה והוא התאמתה להיקף בית החזה באמצעות וו/קרס, שאפשר לסגור את החזייה במספר היקפים, התואמים למידות גוף שונות.
פיתוחים אלו אפשרו לחזייה התאמה אופטימלית לגוף האישה, בנוחות מרבית שהפכה אותה להיות פריט חיוני בלבושה של כל אישה.
בשנה זו 1932, נוסף גם הלטקס לבד החזייה על ידי אברם נתניאל ספאנל.
צבע החזייה שהיה מקובל עד לשנות ה-40 של המאה העשרים היה לבן, עד לחזיות שפותחו על ידי פרידריק מלינגר בשנת 1946. מלינגר העז לצבוע את החזיות בצבעים נועזים כמו אדום, צהוב, שחור.
נשות החברה הגבוהה של ארצות הברית התאהבו בצבעים אלו והחלו לרכוש חזיות צבעוניות וכך, אט אט, חדרו צבעים נוספים לייצור ההמוני של החזיות בשאר העולם.
החזייה השתרשה כפריט לבוש חיוני עבור כל נשות העולם, לאחר מלחמת העולם השנייה ובמהלך המהפכה הפמיניסטית שהתחוללה במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
בשנת 1985 הוקם מוזיאון החזיות הראשון מסוגו בעולם, על ידי פרדריק אשר מהוליווד בארצות הברית.
תופעת הבייבי בום שהתרחשה בסוף מלחמת העולם השנייה, הביאה את נשות העולם המערבי לחפש פתרון עבור חזה האישה, שגדל במהלך ההיריון וההנקה.
אלברט גלזר, נתן לכך פתרון ויצר את "חזיית התמיכה".
ייחודה של חזייה זו, היה ביכולת להגדיל את גודל הגביע של החזייה באמצעות וו/קרס שהיה מחובר לגביע החזייה.
פיתוח זה, אפשר לנשים במהלך ההיריון והנקה ללבוש חזייה דינאמית, כזו אשר מתרחבת ומצטמצמת בהתאם לגודל החזה, המשתנה במהלך ההיריון וההנקה.
פיתוח נוסף של חזיית ההנקה התרחש בשנת 1991, על ידי מרי סאנצ'ס, בארצות הברית.
סאנצ'ס פיתחה את היכולת להגדיל את גודל גביע החזייה ולחזקו ביד אחת.
פיתוח זה אפשר לאישה המיניקה להחזיק בנוחות את התינוק ביד אחת וביד השנייה - לפתוח או לסגור את החזייה.
גם במאה ה-21 ממשיכה מגמת הפיתוח והעיצוב של החזייה בכלל וחזיית ההנקה, בפרט.
חזיית הנקה מורכבת מהחלקים הבאים:
גביע - בכל חזייה יש שני חלקי בד בצורה המדמה גביע שמטרתו לכסות את השד.
הגביעים הם חלקי החזייה אשר מחזיקים את השדיים במקום ומשמשים כגורם המרכזי בתמיכה של החזה הנשי.
הגביעים הם אלו שעוזרים להרים את החזה כלפי מעלה או פנימה וכן ליצירת מחשוף.
כתפיות החזייה - בכל חזייה יש שתי כתפיות.
הכתפיות הן חלקי החזייה אשר כרוכים מסביב לכתפיים.
כתפיות אלו מציעות תמיכה לאו דווקא כלפי מעלה.
הכתפיות מספקות תמיכה לחזה על ידי ייצוב השדיים.
הכתפיות הן החלקים הבודדים בחזייה שניתנים לשינוי והתאמה מרבית לגוף האישה על ידי האישה עצמה.
רצועת החזייה - רצועה זו היא החלק של החזייה המתפתל סביב צלעות החזה ומתחת לשדיים.
רצועת החזייה מהווה אלמנט חשוב בתמיכת החזייה, כיון שהיא מחזיקה את גביעי החזייה במקומם וכתפיות החזייה מחוברות אליה.
כנפיים - כנפי החזייה הם חלק מרצועת החזייה, אשר נמתחים מהצד של הגביע עד לאחור הרצועה, לחלק בה היא נסגרת.
בכל חזייה יש שתי כנפיים, כנף אחת לכל צד של הרצועה.
גשר - הגשר היא חתיכה בד קטנה הממוקמת בין שני גביעי החזייה.
אף על פי שמדובר בחתיכה קטנה של בד, היא מיועדת להשאיר את הגביעים של החזייה בקדמת הגוף, מונעת מהשדיים לזוז או לצאת מהמרכז.
הגשר אמור להיות ממוקם צמוד לגוף האישה.
וו/כפתור/דש - מאפשר פתיחה או סגירה של גביע החזייה או הכיסוי לגביע בעת פעולת ההנקה הרצויה.
לכל גביע יש וו/כפתור/דש במעלה הגביע, על מנת שהאישה תוכל לפתוח או לסגור בקלות בהתאם לדרישה.
סוגרים - קרסים הסוגרים את החזייה בקדמת החזייה או מאחורה, בהתאם לסוג החזייה.
לחזיית ההנקה מספר תפקודיים חיוניים עבור האישה ההרה והמיניקה, ביניהם:
חזיית ההנקה מעוצבת בצורה דינאמית, כזו שנותנת מענה לחזה שגדל במהלך ההריון וההנקה.
יש הממליצים ללבוש חזיית הנקה החל מהחודש הרביעי להריון ועד סוף ההנקה.
אצל רוב הנשים החזה מתחיל לגדול כבר בתחילת ההריון, מתייצב בשליש השני של ההריון וגדל מעט עוד בסוף ההריון.
גדילה משמעותית נוספת של החזה תתרחש כמה ימים לאחר הלידה והתחלת ייצור החלב.
חזיית ההנקה נותנת את התמיכה המרבית לחזה של האישה שעובר שינויים רבים בתקופת ההריון וההנקה.
חזיית ההנקה מעוצבת ממגון רחב של חומרים כגון כותנה, ליקרה וסיבי מייקרו.
חומרים אלו נותנים לאישה הרגשת נוחות ותמיכה ומאפשרים שימוש יומיומי לאורך זמן.
רוב חזיות ההנקה עשויות מכותנה כיון שזהו בד גמיש המאפשר זרימת אוויר ומונע הצטברות של נוזלים.
במאה העשרים ואחת רוב חזיות ההנקה משלבות בין כותנה ובין מיקרופייבר - בדים בעלי תכונת אווריריות, המגבירה נוחות.
חזיית ההנקה מיועדת לחליצה קלה של פיטמת שד, כזו שתאפשר לאישה המיניקה הן להחזיק את התינוק והן לשלוף את הפיטמה.
לשם פעולת חליצה זו, חזיית ההנקה עשויה משני גביעים, ולכל גביע מחובר וו במעלה הגביע.
כאשר אישה רוצה לחלוץ את השד היא יכולה לפתוח את הוו וכך הגביע אשר מכסה את השד נפתח.
ניתן לבחור בין שני סוגי חזיות הנקה: אלו שכל הגביע נפתח בהן ואלו שמושכים את הגביע הצידה כדי לחשוף את השד.
רוב חזיות ההנקה עשויות ללא תפרים באזור גביע החזייה וזאת על מנת למנוע גירוי בפיטמת השד, שגם ככה מגורה מפעולת ההנקה.
גביע החזייה צריך להיות גמיש, כך שניתן יהיה, במידת הצורך להוסיף רפידה.
רפידות אלו מסתירות את הפיטמה שלעיתים בולטת וסופגות את החלב המטפטף, מעבר לפעילות ההנקה.
החברה המערבית אינה מעודדת הנקה בציבור ולכן רוב הנשים מעדיפות שהשד יהיה מכוסה בזמן הנקה.
חזיית ההנקה מאפשרת כיסוי של החזה בעת הנקת התינוק.
בדומה לחזייה רגילה, התאמת חזיית הנקה יכולה להיות משימה לא פשוטה, באשר התאמה לא נכונה יכולה להביא לנזקים בריאותיים בגוף האישה ולכן יש לשים לב לנקודות הבאות:
כתפיות החזייה צריכות להקיף את גב האישה ולהיות מתוחות במידה מספקת על גוף האישה.
גביעי החזייה צריכים להקיף את רקמת השד ללא בליטות או תוספות ליד בית השחי ובבית החזה.
בד הגביע צריך להיות הדוק לשד האישה.
החלק התחתון של הגביע אמור להיות שטוח כנגד בית החזה של האישה.
המרכז המחבר בין גביעי החזייה, המכונה גשר, אמור להיות מונח באופן שטוח על חיבור בית החזה.
הכתפיות והרצועות האחוריות צריכות להיות רחבות מספיק כדי לתת תמיכה מספקת לחזה האישה המשתנה.
חזיות רגילות אינן מומלצות על ידי רופאים במהלך תקופת ההנקה.
חזיות רגילות יכולות להפעיל לחץ על רקמת השד ולסתום את צינורות החלב, דבר שיכול להביא לזיהום (אם הסתימה לא מטופלת).
בנוסף חזייה רגילה לא מספקת תמיכה מרבית הנדרשת לשד האישה בשלב זה.
על חזיית ההנקה להיות נוחה, קלה לתפעול ותומכת, במידה כזו שתתאפשר זרימה תקינה של דם וחלב בשד האישה המניקה.
יש מגוון גדול של חזיות הנקה, אין המלצה גורפת על סוג מסוים אך חשוב שאישה תבחר את החזייה הנוחה עבורה.
בין סוגי חזיות ההנקה הקיימות במאה העשרים ואחת:
חזיות הנקה עם ברזלים –לחזייה מסוג זה יש ברזלים בתחתית כל גביע חזייה, המיועדים להרים את השדיים כלפי מעלה.
נשים בעלות חזה גדול במיוחד או בעיות גב מעדיפות סוג זה של חזיית הנקה, כיון שהיא מספקת תמיכה מרבית לחזה של האישה.
חסרונה הוא, הסיכון בסתימת צינוריות החלב ולכן מומלץ לא לישון עם חזייה זו.
חזיות הנקה ללא ברזלים – אישה שהתרגלה ללבוש חזייה ללא ברזלים לפני ההיריון, סביר שתעדיף חזייה מסוג זה גם במהלך ההיריון וההנקה, אף על פי שהחזה גדול יותר מהמידה אליו היא מורגלת.
חזייה זו היא חזייה רגילה לכל דבר, אך גביעי החזייה מרופדים או שלכל גביע של וו/דש לפתיחתו.
חזיות הנקה עם פתיחה לכל השד – חזייה זו מאפשרת חשיפה של כל השד על ידי פתיחת כל גביע או הזזתו לצד החזייה.
פתיחת הגביע נעשית ביד אחת והיא נוחה במיוחד.
חזיות מסוג זה מתאימות במיוחד לשינה והנקה במהלך הלילה.
חזיות הנקה עם פתיחה חלקית של השד - חזייה זו מאפשרת חשיפה חלקית של השד במהלך ההנקה.
פתיחת חלק קטן של גביע החזייה באופן קל ונוח מתבצעת על ידי פתיחה של תופסן המצוי בדרך כלל בחלק העליון של הגביע או בחלק המרכזי המחבר בין שני צדדי החזייה.
נשים אשר מתביישות בהנקה בציבור מעדיפות סוג זה של חזייה.
חזייה מרופדת - חזייה זו מסתירה את הפטמות של השד, אשר יכולות לבלוט אצל אישה מיניקה.
בחזייה זו בד הגביע הוא עם ריפוד עבה במיוחד.
רוב החזיות בעבר הוצעו רק בצבע לבן, החל משנות ה-90 של המאה העשרים, קיימות חזיות הנקה במגוון צבעים והדפסים לבחירת האישה.
חזי (יחזקאל) מוצפי (נולד בשנת 1968, ישראל) הוא פרופסור לבלשנות, חוקר שפות שמיות, חבר סגל החוג ללשון העברית ולבלשנות שמית באוניברסיטת תל אביב.
חוקר בינלאומי בתחומי ארמית-יהודית על ניביה השונים.
חזי מוצפי נולד בשנת 1968 בישראל.
בשנת 1994 סיים (בהצטיינות) תואר בוגר בלשון עברית ובבלשנות שמית באוניברסיטת תל אביב.
במקביל לכתיבת עבודת הדוקטור, סייע לפרופ' אברהם טל בהגהת מילון הארמית של השומרונים.
בשנת 2000 השלים (בהצטיינות) דוקטורט באוניברסיטת תל אביב.
עבודת הדוקטור שלו, בהנחיית פרופ' סימון הופקינס ופרופ' אברהם טל, עסקה בתיאור דקדוקו של להג הארמית החדשה המזרחית של יהודי העיר כוי סנג'ק (Koy Sanjaq) בכורדיסתאן העיראקית.
בשנת 2006 התמנה לחבר הסגל הבכיר באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2014–2016 שימש כראש המגמה ללשון עברית בחוג ללימודי התרבות העברית באוניברסיטה זו.
תחום מחקרו העיקרי של מוצפי הוא הדיאלקטולוגיה של להגי הארמית החדשה המדוברים בפי יהודים, נוצרים ומנדעים, ועיון פונולוגי, מורפולוגי ולקסיקולוגי בלהגים אלה.
בשנת 2013 כיהן כאחד מראשי קבוצת המחקר שעסקה בדיאלקטולוגיה של הארמית החדשה במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית.
משמש כעורך הסדרה Neo-Aramaic Dialect Studies (הוצאת Gorgias Press) יחד עם פרופסור ג'פרי כאן.
ב-2016 הוציא מילון מדעי ללהגי הארמית החדשה היהודית – רגע לפני היכחדותה.
במסגרת מחקרו איגד במילון מדעי אחד את כל הידע שנאסף מדוברי השפה וממקורות כתובים, ובהתייחס לכלל להגי הארמית החדשה היהודית.
חזי פניאן (נולד ב-4 בפברואר 1963) הוא זמר ישראלי פרסי שזכה להצלחה רבה בישראל בקרב האוכלוסייה הכללית והאיראנית בפרט.
פניאן נולד בבית שאן לאב שעלה ארצה ממחוז בורוג'רד ולאם שעלתה ממחוז יזד.
פניאן החל להופיע כנער ושר ביוונית, טורקית ועברית.
את אלבומו הראשון הוציא בשנת 1986. האלבום כלל שירים בעברית למעט שיר אחד שהיווה חידוש ללהיט פרסי מוכר.
אלבומו השני כלל ברובו שירים בעברית, ומן האלבום הבא החל להקליט שירים רבים יותר בפרסית, אך הקליט עדיין גם שירים בעברית.
את אלבומו האחרון הוציא בשנת 2008. לאחר מכן הוציא פניאן שירים כסינגלים.
בשנת 2015 שיתף פעולה עם הזמר ציון גולן והקליט איתו במשותף את השירים "גלבי" ו"איילת חן".
חזי סימנטוב (נולד ב-17 בפברואר 1974) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש ראש הדסק לענייני ערבים בחדשות 13.
חזי סימנטוב הוא הבכור מבין שני בנים ליוסף סימנטוב ולכרמלה לבית ארוילי, ילידי עיראק.
סימנטוב שירת בצה"ל בחיל הרפואה.
למד לתואר ראשון במזרחנות באוניברסיטת בר-אילן, ודובר ערבית שוטפת.
בשנת 2002 הצטרף לערוץ 10 והחל לעבוד בדסק הערבים של הערוץ.
ב-2012 מונה סימנטוב לכתב השטחים של הערוץ, במקומו של שלומי אלדר, במקביל לתפקידו כמנהל דסק הערבים של ערוץ 10.
סימנטוב השתתף בסיקור מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה, שחרור גלעד שליט, מבצע עמוד ענן, מבצע צוק איתן, ומלחמת חרבות ברזל.
ב-2015 יצר סדרת כתבות במסגרת מהדורת החדשות של ערוץ 10 בנוגע למחנות הפליטים בשטחים, וסדרת כתבות בנוגע לאסירים הביטחוניים הפלסטינים.
ב-2016 יצר סדרת כתבות בנוגע למניעים הגורמים לילדים פלסטינים לבצע פיגועי טרור.
ב-2019 עבר לחדשות 13 כחלק ממיזוג רשת וערוץ עשר והמשיך לשמש כפרשן ומגיש לענייני ערבים.
ב-2024 מונה לראש הדסק לענייני ערבים.
חזיר אנטולי (שם מדעי: Sus scrofa libycus) הוא תת-מין של חזיר בר האנדמי לעבר הקווקז, טורקיה, ארץ ישראל ויוגוסלביה.
כמו כן, ישנה השערה שהחזיר האנטולי עשוי להיות אחד האבות של החזירים של היום.
חזיר בר הודי (שם מדעי: Sus scrofa cristatus) הוא תת-מין של חזיר בר החי בתת-היבשת ההודית במדינות: נפאל, הודו, סרי לנקה ובדרום-מזרח אסיה בבורמה ובמערב תאילנד.
חזיר זה גבוה מחזירי הבר האירופאים ובעל רעמה גבוהה יותר המתחילה מאחורי אוזניו וממשיכה עד לגבו התחתון, אך רוב גופו דליל שיער יחסית והזנב דקיק.
לחזיר אוזניים ארוכות ובהירות, לחיים מזוקנות עם שערות לבנות ושפתיים ארוכות ושחורות.
החזיר מגיע לגובה 83.8–91.4 סנטימטר, אורכו 95 סנטימטר והוא שוקל 90–136 קילוגרם, קטן יותר מחזירי הבר האירופאים.
החזירים הזכרים גדולים יותר מהנקבות, והם בעלי חטים קצרים.
חזירי הבר חיים בשטחי היערות, הסוואנות, הביצות והשטחים הפתוחים באזורי חיותם, אך לא בג'ונגלים.
הם חיים בקבוצות קטנות ופעילים במשך היום ובשעות בין הערביים.
כמו רוב החזירים הם אוכלי כל הניזונים מצמחייה, פטריות, רקבובית, נבלות, ביצים, חרקים ובעלי חיים קטנים.
את החזיר טורפים נמרים, טיגריסים, כלבי דול, תנינים ופיתונים.
חזיר באוויר (ביפנית: 紅の豚) הוא סרט הרפתקאות-פנטזיה בסגנון אנימה משנת 1992. הסרט נכתב ובוים על ידי הייאו מיאזאקי והופק על ידי סטודיו ג'יבלי.
הסרט מבוסס על סדרת המאנגה "היקוטי ג'ידאי" (בתרגום חופשי לעברית "עידן הסירה המעופפת") שנוצרה בשנת 1989 על ידי מיאזאקי.
הסרט הופק על ידי סטודיו ג'יבלי.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ביפן ב-18 ביולי 1992.
פסקול הסרט נוצר על ידי המלחין היפני ג'ו היסאישי.
עלילת הסרט, אשר מתרחשת בשנת 1929, מתמקדת בהרפתקאותיו של טייס איטלקי אשר בעבר לחם במלחמת העולם הראשונה ועובד בהווה באופן עצמאי כצייד ראשים הנלחם ב"שודדי האוויר" בים האדריאטי.
עם זאת, קללה יוצאת דופן הופכת אותו לחזיר אנתרופומורפי.
צונהיקו קמיג'ו בראד גארט פרארי צין ממשל איטלקי מתוחכם המנסה לשכנע את פורקו להצטרף לשלטון הפשיסטי מהיטו צוג'ימורה טום קני
הסרט תוכנן במקור כסרט קצר לטיסה עבור חברת התעופה יפן איירליינס, בהתבסס על המנגה של היאאו מיאזאקי 'עידן הספינה המעופפת', אך הפך לסרט באורך מלא.
פרוץ המלחמה ביוגוסלביה הטיל צל על ההפקה והוביל לטון רציני יותר לסרט, שהתחיל להיות מתרחש בדלמטיה.
חברת התעופה נותרה משקיעה עיקרית בסרט והציגה אותו כסרט לטיסות עוד לפני שהופץ בבתי הקולנוע.
בגלל זאת, הטקסט הפתיחה שמציג את הסרט מופיע בו זמנית ביפנית, איטלקית, קוריאנית, אנגלית, סינית, ספרדית, ערבית, רוסית, צרפתית וגרמנית.
כמו בשאר סרטיו של מיאזאקי, ג'ו היסאשי הלחין את פסקול הסרט.
היסטוריה, גאוגרפיה ופוליטיקה שנכנסה לסרט
מרקו הוא גיבור איטלקי ממלחמת העולם הראשונה ומוצג בלוחמה נגד מטוסי קרב אוסטרו-הונגרים בסצנת פלאשבק.
הסיפור מתרחש בצפון איטליה, כולל מילאנו, וחוף מזרחי של הים האדריאטי באיטליה ובקרואטיה.
חלק מהמיקומים מזכירים איים מסוימים של אגמי איטליה.
החוף המוסתר שבו פורקו משתמש כמקום מסתור דומה מאוד לחוף סטיניבה, בצד הדרומי של האי הקרואטי ויס.
מיאזאקי הסביר את ההקשר הפוליטי של יצירת הסרט בראיון ל'אמפייר'.
הוא משקף שהקונפליקטים שפרצו במהלך הפקת הסרט (כמו אלו בדוברובניק ובמקומות אחרים) הפכו את 'פורקו רוסו' לסרט הרבה יותר מורכב וקשה.
מלבד הריאליזם ההיסטורי והפוליטי הניכר, לפחות אחד החוקרים טען כי ההתייחסויות ההיסטוריות הבולטות יותר בסרט ניתן להבין כייצוג של wakon yōsai (יפ; "רוח יפנית, למידה מערבית")—נטייה, מאז תקופת מייג'י, של אמנים יפנים לצייר את אירופה כמרהיבה, תוך שמירה על המרחק הדרוש לשמירה על תחושת זהות יפנית מובחנת.
"בפורקו רוסו," מציין החוקר כריס ווד, "אירופה ממושמעת, מוצגת כמקום מקסים לצריכה מהנה, מרוחקת ונצפית דרך מבט של תייר."
"חזיר באוויר" היה הסרט המכניס ביותר ביפן בשנת 1992, עם רווח של כ-2.8 מיליארד יין והכנסות ברוטו של כ-5.4 מילייארד יין.
חזינה ואן דר מולן (בהולנדית: Gezina Hermina Johanna van der Molen (בפלו, 20 בינואר 1892 - ארדנהאוט (Aerdenhout), 9 באוקטובר 1978) הייתה חוקרת משפט הולנדית ולוחמת התנגדות במהלך מלחמת העולם השנייה.
מ-1924 עד 1929 היא למדה משפטים באוניברסיטה החופשית של אמסטרדם - הסטודנטית הראשונה שעשתה זאת - והייתה גם האישה הראשונה שקיבלה משם תואר דוקטור.
היא עסקה בנושאים רבים: זכויות נשים, אפרטהייד בדרום אפריקה, האו"ם, דרום איי מאלוקו וגינאה החדשה.
מחתרת בהנהגת ואן דר מולן העבירה מאות ילדים יהודים מהתיאטרון ההולנדי באמסטרדם למקומות מסתור.
ולטר זיסקינד היה מוציא את הילדים אליה, והם פעלו במשותף.
בשנת 1998 הוכרה ואן דר מולן על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם.
שמה נחקק על קיר הזיכרון לחסידי אומות העולם בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
חזיון מדיאה הוא ציור מאת האמן הבריטי ויליאם טרנר, שנוצר בשנת 1828 ברומא.
בשנת 1828 נסע טרנר לרומא בפעם השנייה.
הוא עזב את אנגליה באוגוסט, הגיע לרומא באוקטובר, ושהה שם עד תחילת ינואר 1829. בפברואר חזר לאנגליה.
במהלך שהותו ברומא, התארח יחד עם סר צ'ארלס איסטלייק בכתובת פיאצה מיניאנלי 12. על פי עדותו של סר צ'ארלס איסטלייק צייר, חוקר אמנות, מבקר ואוצר בריטי, טרנר צייר שם את מראה אורבייטו , "רגולוס" ואת "חזיון מדיאה" .
יצירות אלו הוצגו ברומא בחדרים שטרנר שכר ברחוב קוואטרו פונטנה.
מדיאה ננטשה על ידי יאסון, ורצחה את ילדיהם כדי לנקום בו.
כאן היא מבצעת לחש קסמים.
מרכיבי הכישוף פזורים על הקרקע משמאלה.
היא מופיעה שוב בחלק העליון, כשהיא נמלטת מקורינתוס במרכבה וזורקת מאחוריה את ילדיה שנרצחו.
לפי איסטלייק, אמנים זרים שביקרו בתערוכה התקשו להבין את היצירות.
עם זאת, במכתב ששלח לאנגליה בפברואר 1829 דווח כי יותר מאלף איש הגיעו לצפות בעבודות.
התגובות היו מגוונות, וכללו התפעלות, תדהמה וכעס מצד אסכולות אמנותיות שונות.
איסטלייק ציין כי "הביקורת הזועמת דיברה בקול הרם ביותר", אך היו גם רבים שהעריכו את העבודות ואף הודו שאינם מעזים לחקות את השיטות שבהן השתמש טרנר.
ב-17 בדצמבר 1828 פרסם טרנר מודעה בעיתון Diario di Roma על הצגת שני נופים למשך שבוע בפלאצו טרולי.
החוקרים מזהים את העבודות כ-מראה אורבייטו (Orvieto) ו-רגולוס (Regulus), אך ידוע כי גם חזיון מדיאה (Medea) הייתה מוצגת באותו היום.
במכתב מאותו חודש, אישר איסטלייק כי שלוש היצירות הוצגו יחד, לצד התחלה של שמונה עד עשרה ציורים נוספים.
מכתב מאוחר יותר מאיסטלייק (לא נכלל בקטע זה) מספק מידע נוסף על יצירות אלה.
הציור חזיון מדיאה, כמו גם מראה אורבייטו, נעשה על קנבס גס, עם מסגרת מקורית והצמדה באמצעות מסמרים של רפדים.
גם רגולוס צויר על קנבס דומה, אך איבד את מסגרתו המקורית ואת אופן ההצמדה.
יצירות נוספות ממקבץ זה הן מספרי הקטלוג 296, 297, 298 ו-נוף דרומי (Southern Landscape, מס' 299).
עבודות נוספות, ככל הנראה מאותה סדרה, הן מס' 300 ו-301. ייתכן שסקיצות קומפוזיציה ממס' 302 עד 317 משתייכות גם הן לקבוצה זו.
חלק מהסקיצות ויצירה לא גמורה (מס' 300) מראות סימנים שנגללו ככל הנראה לצורך משלוח ללונדון.
הקנבסים, בסוגיהם הגסים, נראים ממקור איטלקי, ונרכשו ככל הנראה ברומא.
גם סקיצות קטנות יותר שבוצעו על קרטון דחוס (millboard), מס' 318–327, כנראה שייכות למסע זה.
ב-11 באוגוסט 1828 שלח טרנר מכתב מפריז לאיסטלייק, ובו ביקש לרכוש קנבסים במידות 59¼ × 98½ אינץ' לצורך ציור נוף עבור לורד אגרמונט.
היצירה שמזוהה עם בקשה זו היא פאלסטרינה (Palestrina, מס' 295), שמידותיה 55¼ × 98 אינץ', אך היא צוירה על קנבס עדין יותר.
בנובמבר 1828, כתב טרנר לסר פרנסיס צ'נטרי כי הוא מתמקד ב"מחלקת הציור", וסיים ציור אחד, החל ציור שני, והתקדם עם ציור עבור לורד אגרמונט – ככל הנראה פאלסטרינה.
עוד ציין כי סיים ציור קטן במידות של שלושה רגלים וארבעה אינצ'ים כדי להשתיק שמועות, ככל הנראה הכוונה ל-מראה אורבייטו.
איסטלייק תיאר כיצד ייעץ לטרנר לעטוף את הציורים בבד שעווה לפני משלוחם, כדי למנוע חדירת מים.
טרנר הודה לו ואמר כי מדובר בעצה חשובה, שכן חדירת מים עלולה להשמיד את הציורים.
הדבר מעיד על השימוש האפשרי בטכניקת טמפרה בהכנת היצירות – שיטה שאינה עמידה במים עד הוספת שכבת לכה.
עם זאת, בדיקות מאוחרות לא גילו שימוש בטמפרה, אם כי טרנר נהג לעיתים לשלב צבעי מים בציורי שמן.
באחת היצירות, ככל הנראה מס' 300, אותרו נזקים לשכבות צבע המסיסות במים.
היצירות שנשלחו מלונדון לא היו גמורות, וטרנר לא סיים אותן עד שהוצגו בגלריית האקדמיה המלכותית.
ביקורת בעיתון Morning Chronicle מ-3 במאי 1830 על מראה אורבייטו תומכת בכך.
טרנר קיווה שהציורים שהפיק ברומא יוצגו כבר בתערוכה של 1829, אך עיכובים בשילוח גרמו לכך ש-מראה אורבייטו (Orvieto) ו-פאלסטרינה (Palestrina) הוצגו רק בשנת 1830, חזיון מדיאה (Medea) בשנת 1831 ו-רגולוס (Regulus) רק בשנת 1837.
חזי מחלב (1950–1 בדצמבר 2025) היה עיתונאי ישראלי, מוותיקי הערוץ הראשון.
מחלב נולד ב-1950 בעיראק, ובילדותו עלה לישראל עם הוריו ואחיו.
משפחתו התגוררה במגדל העמק, שם למד בבית הספר היסודי "שלום עליכם", ולאחר מכן עבר ללמוד בבית ספר החקלאי בנהלל.
היה בעל תואר ראשון בפילוסופיה.
את הקריירה שלו בטלוויזיה התחיל בחדר התקשורת, וב-1991 מונה לכתב לענייני עבודה, רווחה ואיכות סביבה.
אחד הראיונות המפורסמים שקיים היה בשנת 1995 עם איתמר בן גביר, אז מראשי תנועת המחאה נגד הסכמי אוסלו, לאחר שהגיע למכוניתו של ראש הממשלה יצחק רבין ותלש ממנה את סמלה.
הראיון קיבל משנה חשיבות לאחר הירצחו של רבין מכיוון שחשף את המחדלים באבטחתו בחודשים שקדמו לרצח.
במסגרת פעילותו העיתונאית עסק גם בתיעוד שואת יהדות צפון אפריקה.
היה נשוי לתמי והתגורר בירושלים.
אחיו היה דודי מחלב (1955–2006), ממייסדי תנועת "המזרח אל השלום".
ב-2011 הלך לעולמו בנו היחיד, אור.
חזי צדיק (נולד ב-10 באוגוסט 1939) הוא שחקן ישראלי.
צדיק נולד בעיראק, ועלה ארצה בגיל 12. הוא למד משחק בניסן נתיב.
צדיק הוא אביה של השחקנית שרון צדיק ספקטור.
ב-1968 שיחק בהצגה "ארבע עונות".
שנהסדרהתפקיד1997–1999אשה באפורג'קי2002בכורהאב שכול2003כנפייםאברהם אדרי2013חסמבה דור 3אוגניסיאן2015המדרשהאיצ'ו2015–2018כפוליםעמיקם סייג2018חיים שלירב
שנהסרטתפקיד1997זמן אוויראבא של חיים1999וידויכומרכח דלתא אחד: הפטרול האחרוןהגנרל פיאד2002Bridgetמוחמד2003חלומו של הנריהנרי אוחיון2005אחים לנצח2006האוצר מסיניסעיד2006העיתוןחזי2007The Kingdomאבו חמזה2011מקום בטוחאוסטרליה שלירבי/יאנק מירוביץ'הזכייה הגדולה2013מקום שאינו כאןאיש זקן2014מפריח היוניםסעדוןמיתה טובהד"ר נקש2018הבלתי רשמייםמנשה יונה2020מרחבים2022השתיקהברוך מבורך
חֲזִירִיִּים (שם מדעי: Suidae) היא משפחה בתת-סדרת דמויי חזיר בקבוצת מכפילי פרסה.
מיני החזיריים נפוצים ברחבי אירופה, אסיה עד הפיליפינים, ואפריקה.
חזיר הבית, הופץ בידי האדם לאזורים רבים בעולם בהם לא היו חזירים ובחלקם הפך למין פולש.
תיעוד המאובנים של המשפחה מרחיק עד לאוליגוקן באירופה ובאסיה, ולמיוקן באפריקה.
המינים החיים כיום מחולקים לשישה סוגים:
שם שם מדעי מינים מין לדוגמה תמונה בבירוסה Babyrousa בבירוסה מצויה (B.
togeanensis) בבירוסת צפון-סולאווסי חזיר יבלות Phacochoerus חזיר יבלות מצוי (P.
aethiopicus) חזיר יבלות מצוי חזיר Sus חזיר מזוקן פאלאווני (Sus ahoenobarbus)
סוג ומין יחיד חזיר גמדי (Porcula salvania)
סוג סלבוכרוס (Celebochoerus) - נכחד
סוג מטרידיוכרוס (Metridiochoerus) - נכחד
למשפחת החזיריים גודל גוף בינוני בצורת חבית ומשקל המגיע עד ל-350 ק"ג.
עורם עבה ובעל שיער דליל.
עיניהם קטנות וממוקמות במרום הגולגולת.
האוזניים בינוניות ומחודדות, לעיתים בעלות שיער.
האף, שהוא בר־תנועה, ומצויד בדיסקית סחוס עגולה ושטוחה מלפנים בה פתחי הנחיריים, משמש לנבירה באדמה ולכן הוא גרמי בקצהו.
לחזירים ארבע אצבעות ככל מכפילי הפרסה — השלישית והרביעית, הגדולות במקצת, אינן מחוברות יחד כפרסה ואף מתרחבות בהליכה על קרקע בוצית.
מזונם כולל פטריות, עלים, שורשים, פירות, חלזונות, תולעים וביצים.
הם מחפשים ומוצאים את מזונם באמצעות אפם הגמיש וגפיהם הקדמיות.
הדעות הקדומות הנפוצות על המשפחה, על היותם גרגרנים ומלוכלכים, אינן נכונות: החזיריים אוכלים את הנחוץ להם בלבד ו"מתלכלכים" רק בעת אמבטיות הבוץ החביבות עליהם.
רוב המינים חברותיים וחיים לצד האדם, אולם במקרים רבים הם גורמים נזק רב ליבול וכן מעבירים מספר מחלות.
חזיר מזוקן (שם מדעי: Sus barbatus) הוא מין בסוג חזיר החי בדרום-מזרח אסיה ומצוי בטבע בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות.
החזיר המזוקן נפוץ ביערות הגשם של סומטרה ובורנאו.
זיפים דקים וצהובים משני עברי פניו יוצרים מעין זקן, על שמו קרוי המין.
חזירים אלו חיים בעדרים, בדרך כלל קטנים אך יכולים להגיע עד לגודל של 200 פרטים.
הם עוקבים פעמים רבות אחרי להקות של קופי מקוק וגיבון, וניזונים משאריות הפירות שאלו משליכים ארצה.
לרוב הם נשארים באותה טריטוריה, אך אחת לשנה הם נודדים.
בעת הנדידה, מספר משפחות יתאחדו מאחורי זכר אחד וינדדו יחדיו.
אורך ההריון של נקבת החזיר המזוקן הוא כ-4 חודשים.
בסופו היא נפרדת מהעדר ובונה לעצמה בסבך השיחים קן מזרדים ועלים, שגודלו עד שני מטר.
לאחר מכן היא ממליטה שגר של 2–8 גורים מפוספסים, שנשארים לצידה במשך השנה הראשונה לחייהם.
החזיר המזוקן ניזון מפירות, שורשים, שלשולים ואשפה.
טורפיו העיקריים הם טיגריס, נמר, פיתון והאדם.
חזיר יבלות ג'אווני (שם מדעי: Sus verrucosus; או חזיר ורקוזי) הוא מין בסוג חזיר האנדמי לאי ג'אווה ולאיים הסמוכים, בָּאוִיאַן ומאדורה.
החזיר הג'אווני חי ביערות שגובהם נמוך מ-800 מטר.
משקלו של החזיר הג'אווני נע בין 44 ל-108 ק"ג, כאשר הזכר שוקל למעלה מפי שניים מהנקבה.
מקורות אחרים מציינים כי משקלן של הנקבות הוא 45–60 ק"ג, ושל הזכרים – 80–150 ק"ג.
אורכו של החזיר הג'אווני 90 עד 190 ס"מ.
צבעו נע מצהוב אדמדם ועד לשחור וחלקיו התחתונים הם בצבע צהבהב.
יש שוני רב בגודלן של גבשושיות אלו מפרט לפרט והן אינן ניכרות אצל הנקבות.
לחזירים הג'אוונים רעמת שיער ארוכה שיורדת מהעורף דרך עמוד השדרה עד לישבן.
להם רגליים דקות וזנב ארוך.
על הזנב יש ציצית שיער קטנה.
לו ראש ארוך ואוזניים גדולות.
תקופת ההיריון בחזיר הג'אווני נמשכת בסביבות הארבעה חודשים.
הם ממליטים 3–9 גורים מדי שנה בתקופת הגשמים שבין ינואר למרץ.
הגורים יונקים עד גיל 3–4 חודשים, אז הם נגמלים מיניקה.
הנקבות דואגות לגורים בקבוצות יחד עם נקבות נוספות בעוד שהזכרים נשארים בודדים.
אורך חייו של חזיר יבלות ג'אווני הוא עד 14 שנה.
כאשר חש החזיר הג'אווני מאוים הוא זוקף את רעמת שיערו המצויה בגבו.
החזיר הג'אווני מזיק לחקלאות האדם וניצוד בשל בשרו.
רק חזירים ג'אוונים מעטים מוחזקים בשבי.
אלו מוחזקים במושבות רבייה, כולן בגני חיות במזרח האי ג'אווה.
חזיר יבלות מדברי (שם מדעי: Phacochoerus aethiopicus) מין בסוג חזיר יבלות ממשפחת החזיריים.
חזיר היבלות המדברי נפוץ במזרח אפריקה.
משקלו של חזיר היבלות המדברי 50 עד 150 ק"ג, כשהזכרים גדולים בדרך כלל מהנקבות.
בעונת הרבייה, המתרחשת במהלך התקופה הגשומה, מתקבצים הזכרים בקבוצות ומתחרים ביניהם על הנקבות.
משך ההיריון 170–175 יום ובסופו נולדים 1–8 ולדות.
הם נגמלים מיניקה בגיל 4 חודשים ומגיעים לבגרות מינית בגיל 18–20 חודשים.
הם פעילי יום, אף שבמקומות בהם הם ניצודים על ידי האדם הם עשויים להפוך לפעילי לילה.
להם חוש ריח ושמיעה מפותחים.
החזיר הוא אוכל-כול הניזון בעיקר מעשב, פירות, פקעות, שורשים, פרחים וחרקים.
נמצאו מאובנים מתקופת ההולוקן המראים ששני מינים שונים של חזירי יבלות מדברי היו קיימים לפני אלפי שנים.
לאבותיו של ימינו של חזיר היבלות המצוי היה מספר שונה של שיניים חותכות משל אבותיו של חזיר היבלות המדברי.
חזיר יבלות מצוי (שם מדעי: Phacochoerus africanus) הוא מין של יונק ממשפחת החזיריים החי בערבות הסוואנה של מרכז אפריקה ומזרחה.
אורך גופו של חזיר היבלות המצוי נע בין 1.1 ל-1.4 מטר, ואורך זנבו הוא 45 סנטימטרים.
גובה כתפיו הוא 60 עד 80 סנטימטרים, ומשקלו הוא לרוב בין 45—75 ק"ג בנקבות ו-60—150 קילוגרמים בזכרים.
החזיר בעל חוטם ארוך, זוג חטים באורך של עד 25 ס"מ הפונים מעלה מקצה לסתותיו העליונות והתחתונות ומשמשים להגנה מיריבים ולמאבק בחזירים אחרים.
החזיר בעל עיניים קטנות ושחורות מוקפות בקפלי עור ובקצוות ישנן ה"יבלות" הידועות שלו, אשר מגינות על העיניים והפנים מפציעה.
על העורף והגב גולשת ציצת רעמה קצרה ובהירה.
החזיר בעל מצברי שומן קטנים ושיער דליל, כהתאמה למזג האוויר החם בו הוא חי.
צבע הפרווה אפור בהיר, חום ולעיתים גם כתום.
החזירים חיים בחבורות קטנות החיות בסוואנה ומבלים במשך הימים בחיפוש אחרי מזון.
זהו מין צמחוני בעיקרו והוא ניזון מעשבים, פקעות, שורשים, גרגירים, ירקות וזרעים, אך מגוון גם במיני חרקים, בביצים ובנבלות.
חזירי יבלות מצויים משתמשים בחוטם ובחטים שלהם כדי לחפור קני שורש.
קני שורש עשויים לספק מים לחזירי יבלות מצויים בתקופות של בצורת.
חזירי יבלות מצויים אוכלים את הזבל של עצמם, את גללי הקרנפים והתאואים האפריקאים.
חזירי יבלות מצויים הם בעלי חיים חברתיים וחיים בקבוצות הנקראות צלילים.
הנקבות חיות בצליל עם הצעירים שלהן ועם נקבות אחרות.
הן נוטות להישאר בקבוצות הלידה שלהן, בעוד הזכרים עוזבים, אך נשארים בטווח הביתי.
זכרים תת-בוגרים מתאגדים בקבוצות רווקים אך חיים לבד כשהם הופכים למבוגרים.
זכרים בוגרים מצטרפים לצלילים רק בעונת הרבייה.
חזירי יבלות מצויים משתמשים בחטים לצורך חיזור, ובהתנהגויות אנטגוניסטיות כדי לבסס את מעמדם.
בנוסף הם מסמנים אזורי שינה, האכלה ובורות מים.
בזמן האכלה, לעיתים קרובות הם מכופפים את רגליהם הקדמיות לאחור ומסתובבים על פרקי הידיים.
למרות שהם יכולים לחפור את המאורות שלהם, הם בדרך כלל תופסים מאורות נטושות של בעלי חיים אחרים.
כשהטמפרטורות גבוהות חזירי יבלות מצויים נהנים להתפלש בבוץ כדי להתקרר, ויצטופפו יחד כדי להתחמם כשהטמפרטורות יורדות.
החזירים חיים בקבוצות קטנות המורכבות מנקבות, בעוד הזכרים נעים כבודדים בסוואנה.
עונת הרבייה מתרחשת אצלם בסוף העונה הרטובה או בתחילת העונה היבשה.
בכל הריון ממליטה הנקבה בין שלושה לחמישה ולדות, כאשר משך ההיריון הוא 155 - 170 ימים.
החזירה ממליטה בחורים טבעיים או שנוצרו בידי שנבובים.