tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קטגוריות הכמות מתורגמות לסדרת הזמן (Number/Series) – היכולת לספור יחידות זו אחר זו בזמן יוצרת מספר.
קטגוריות האיכות מתורגמות לתוכן הזמן – האם הזמן "מלא" בתחושה (מציאות) או "ריק" (שלילה).
קטגוריות היחס מתורגמות לסדר הזמן:
קטגוריית העצם הופכת למושג של התמדה בזמן (דבר שנותר קבוע בעוד תכונותיו משתנות).
קטגוריית הסיבתיות הופכת למושג של רצף הכרחי בזמן (כלל הקובע שאירוע ב' חייב לבוא אחרי אירוע א').
בכך הראה קאנט כיצד המושגים המופשטים ביותר הופכים לכלים שמישים שדרכם אנו חווים את העולם הפיזיקלי.
הגבלת הקטגוריות: תופעות ודברים כשלעצמם
אחת המסקנות המרכזיות הנובעות מתורת הסכמטיזם היא הצבת גבול נוקשה ליכולת ההכרה האנושית.
מאחר שהקטגוריות מקבלות את משמעותן המעשית רק דרך יישומן בזמן (שהוא צורת החושים שלנו), הרי שאין להן שום תוקף מחוץ לגבולות הניסיון החושי.
קאנט מבחין בהקשר זה בין שני תחומים:
התופעות (Phenomena): זהו העולם כפי שהוא נגלה לנו דרך מסנני החושים (חלל וזמן) ומעובד על ידי הקטגוריות.
כל הידע המדעי שלנו, בפיזיקה, בביולוגיה או בחיי היומיום, מוגבל אך ורק לעולם התופעות.
הדברים כשלעצמם (Things-in-themselves / Noumena): זוהי המציאות כפי שהיא קיימת באופן בלתי תלוי בהכרה האנושית.
מכיוון שהקטגוריות (כמו סיבתיות או עצם) הן רק כלים לארגון מידע חושי, איננו יכולים להחיל אותן על דברים שאינם נתפסים בחושים.
לכן, אין לנו שום אפשרות לדעת דבר על הדבר כשלעצמו.
קאנט מדגיש כי המושג "נואומנה" (הדבר כשלעצמו) משמש עבורנו כ"מושג גבולי" (Grenzbegriff).
תפקידו הוא שלילי בעיקרו: הוא נועד להזכיר לנו שהידע שלנו אינו מוחלט, ולבלום את היומרה של השכל לנסות ולהבין את מה שמעבר לניסיון.
כאשר השכל מנסה לחרוג מגבולות אלו ולהחיל את הקטגוריות על רעיונות מופשטים שאין להם אחיזה בחושים, כמו אלוהים, הנשמה או העולם כמכלול, הוא נקלע לאשליות ולסתירות לוגיות (אותן מכנה קאנט "הדיאלקטיקה הטרנסנדנטלית").
כך למשל, אם ננסה להחיל את קטגוריית הסיבתיות על העולם כולו, נגיע לסתירה בלתי פתירה (אנטינומיה) בין המסקנה שלעולם יש סיבה ראשונית לבין המסקנה שהשרשרת הסיבתית היא אינסופית.
לפיכך, הקטגוריות הן כלים רבי-עוצמה, אך השימוש בהן מותר אך ורק בתוך המגרש של הניסיון האנושי האפשרי.
תורת הקטגוריות של קאנט חוללה מהפכה בפילוסופיה המערבית והביאה לקצו את הוויכוח המסורתי בין הרציונליזם לאמפיריציזם.
עם זאת, לצד ההערכה העצומה ל"מהפכה הקופרניקאית", עורר לוח הקטגוריות הספציפי שהציג קאנט ביקורת רבה כבר בקרב ממשיכי דרכו המיידיים.
הפילוסופים של האידיאליזם הגרמני, ובראשם גאורג וילהלם פרידריך הגל, קיבלו את הטענה הבסיסית של קאנט כי המציאות מעוצבת על ידי התודעה, אך דחו את הקיפאון של הקטגוריות.
הגל טען כי הקטגוריות אינן "קופסאות" סטטיות וקבועות מראש לכל אדם בכל זמן, כפי שחשב קאנט.
לשיטתו, הקטגוריות מתפתחות באופן דינמי והיסטורי יחד עם התפתחות הרוח האנושית.
מה שנראה לאדם בתקופה אחת כהכרח לוגי, עשוי להשתנות בתקופה אחרת.
ביקורת חריפה נוספת הגיעה מצד ארתור שופנהאואר, שראה עצמו כממשיכו האמיתי של קאנט.
שופנהאואר טען כי קאנט הונחה על ידי "אהבת סימטריה" מוגזמת, שגרמה לו לכפות על המציאות לוח מלאכותי של 12 קטגוריות רק כדי להתאימן ללוח השיפוטים הלוגי.
בספרו "העולם כרצון וכייצוג", טען שופנהאואר כי קיימת למעשה רק קטגוריה אחת אמיתית והכרחית לשם הבנת העולם הפיזיקלי: הסיבתיות.
לדעתו, כל שאר הקטגוריות הן מיותרות או נגזרות ממנה ומצורות החלל והזמן.
למרות הביקורות על רשימת הקטגוריות הספציפית, הרעיון המרכזי של קאנט כי המוח האנושי אינו "לוח חלק", אלא מגיע מצויד במבנים מולדים המעבדים את המידע, הפך לאבן יסוד במדעי הקוגניציה, בבלשנות ובפסיכולוגיה המודרנית.
גישות אלו (כמו הדקדוק הגנרטיבי של נועם חומסקי) מניחות כי בני אדם נולדים עם "חיווט" מוכן מראש המאפשר להם לרכוש שפה ולהבין את העולם, הנחה המהווה גלגול מודרני, נטורליסטי, של הקטגוריות הקאנטיאניות.
קֵטוּפָּה מצויה (שם מדעי: Ketupa zeylonensis) היא דורס לילה הנפוץ ברחבי איראן, הודו, פקיסטן, סרי לנקה, עיראק וטורקיה.
הקטופה המצויה נמצאת בקרבת מקווי מים וניזונה בעיקר מדגים, מצפרדעים ומסרטני נחל, שאותם היא משיגה בסביבת נחלים זורמים.
קריאת הקטופה נשמעת כ"הוּפהוּפהוּפ" חלשה או כ"הוּהוּהוּ" חלשה.
אורכה של הקטופה המצויה כ-55 סנטימטרים.
במראה החיצוני שלה בולטות ה"אוזניים" הארוכות.
גופה מכוסה בנוצות (למעט החלק התחתון של הרגליים), שעליהם פסים חומים-שחורים עדינים.
נוצות החלקים העליונים הן חומות-אדומות, ונוצות החלקים התחתונים - חומות-צהבהבות.
על אצבעות רגליה מצויים קשקשים עם בליטות חדות, המסייעים לה לתפוס טרף חלקלק כמו דגים.
ההבדלים בין הזוויגים אינם משמעותיים.
הקטופה מטילה ביצה אחת או שתיים, לרוב בקניהן של עופות אחרים או בבקיעי סלעים.
הדגירה היא בת 38 ימים, והצאצאים מסוגלים לעוף בגיל שבעה שבועות.
בישראל קיננו פרטים בודדים בלבד.
בשנת 1863 צד הנרי בייקר טריסטראם (חוקר טבע שפעל בארץ) קטופה בנחל כזיב.
מאז לא נראו יותר קטופות במערב הגליל.
עוד חמש קטופות ניצודו בשנים 1879 - 1913 בצפון-מערב הכנרת.
שני פרטים נוספים ניצודו באזור בשנים 1946 ו-1950, הקטופה האחרונה שתועדה בישראל נצפתה וצולמה ב-1975 באזור חמת-גדר.
בשנות השבעים נמצאו צנפות שהכילו בעיקר שרידי דגים וסרטנים, בדרום הגולן, אך סקר בשנים 1983 - 1984 לא גילה אף קטופה מצויה או שרידים לפעילותה - ונראה שנעלמה מהאזור.
הקטופה המצויה אינה מוזכרת בשמה המוכר לנו היום בתנ"ך.
אבל הרבה חוקרים סבורים שהקיפוד המוזכר בכמה מקומות בספרי הנביאים הוא הקטופה.
יוצא מפה שהקטופה מופיע בספרי הנביאים בשלושה מקומות.
בדרך כלל מתארים אותה כחיה המאכלסת מקומות שוממים וככל הנראה מסמלת חורבן:
כמו כן ב מוזכר עוף בשם קיפוז, שגם הוא ככל הנראה הקטופה.
יש גם סבורים שהשלך המוזכר ברשימת העופות האסורים הוא קטופה
אחרים גורסים שמקור השם הוא בשפה המלאית.
קֵטוֹנים (Ketones) הם קבוצה של תרכובות אורגניות, שכולן מכילות את הקבוצה הפונקציונלית קרבוניל (C=O, אטום פחמן הקשור בקשר כפול לאטום חמצן).
בין הקטונים חומרים ידועים רבים, אשר הידוע מכולם הוא הממס האורגני אצטון, והוא גם הקטון בעל המבנה הפשוט ביותר, והוא אשר הקנה לקבוצה את שמה: השם "קטון" הוא שיבוש של "אצטון", שמקורו מהמילה הלטינית: אצטוּם, שפירושה "חומץ".
קטונים רבים נותנים לפירות את טעמם וריחם.
בתרכובות שהן קטונים ואלדהידים כאחד (בהן קיימת קבוצת קרבוניל לצד קבוצת אלדהיד), מקבלת קבוצת הקרבוניל את השם אוֹקסוֹ.
על מתן שמות לקטונים, ראו מונחון IUPAC.
בקצרה: שמו של קטון מורכב מתחילית המציינת את מספר אטומי הפחמן במולקולה, מהסופית -אָנוֹן, ומספרה המציינת את מיקומה של קבוצת הקרבוניל במולקולה.
הקטון הפשוט (והידוע) ביותר הוא פּרוֹפּנוֹן (אצטון, Propanone, Acetone), המכיל שלושה אטומי פחמן.
אצטואצטט ואצטון נוצרים בכבד בתהליך פירוק חומצות שומן ונקראים גם גופי קטו.
חמצון של כוהל שניוני נותן קטון.
בכדי לחמצן כהל ראשוני לקטון יש להשתמש ב-PCC בתנאים יבשים.
באופן כללי התגובה מבוצעת בדרך כלל בנוכחות זרזים אי-אורגניים, כגון כרום (IV) חמצני.
אוזונוליזה (תגובה עם אוזון, O3) של אלקן מפרקת אותו לשני קטונים (או לקטון ולאלדהיד).
הידרציה (מיום, סיפוח מולקולת מים) של אלקין נותנת קטון.
בתגובה הבאה מגיב פרופין עם מים לקבלת פּרוֹפּנוֹן (אצטון):
קטוביץ (מן ההגייה ביידיש ובגרמנית: Kattowitz; בפולנית: Katowice, נהגה קטוביצֶה ) היא עיר בפולין על גדות הנהרות קלודניצה וראווה, בחלקה הדרומי של פולין.
היא בירת פרובינציית שלזיה מאז יצירתה ב־1999. אוכלוסיית העיר מונה 297,197 תושבים (נכון לשנת 2017), ואילו המטרופולין והפרברים מונים כ־5,200,000 תושבים (נכון ל־2017).
שטחה העירוני הוא כ־164 קמ"ר.
שלזיה עילית, בה שוכנת קטוביץ, יושבה על ידי שלזים כבר מהמאות המוקדמות.
האזור נשלט לראשונה בידי שושלת פיאסט הפולנית־שלזית עד להכחדתה, אז נפל בידי בית האבסבורג.
העיר עצמה נוסדה במאה ה־19, בשעה שהאזור היה תחת שלטון פרוסיה, ונהפכה לעיר ב־1865. העיר אוכלסה בעיקר על ידי שלזים, גרמנים, יהודים ופולנים.
ב־1884 התכנסה בה ועידת קטוביץ, שבה נוסדה תנועת "חובבי ציון".
ב־1912 התקיימה בעיר ועידה נוספת, בה נוסדה אגודת ישראל.
חוזה ורסאי שנחתם בעקבות מלחמת העולם הראשונה קבע כי גורלו של חבל שלזיה עילית יוכרע במשאל עם, שבו יוכרע אם החבל יהיה בשליטת גרמניה או פולין.
במשאל הוחלט על סיפוח החבל לגרמניה, אולם מהומות והתקוממויות שהיו לפני המשאל ואחריו הובילו לחלוקת החבל בין שתי המדינות, וקטוביץ נשארה בחלק הפולני.
לזכר התקוממויות אלו הוקמה בעיר אנדרטת המורדים השלזיים.
העיר שגשגה בזכות קרבתה להרים עמוסי מחצבים (במיוחד פחם) וכתוצאה מכך גדלה והתרחבה, כאשר אנשים באו לעבוד במכרות הפחם ותעשיית הפלדה שלה.
בשנים האחרונות, בעקבות רפורמות כלכליות, החל בקטוביץ מעבר מתעשייה כבדה לעסקים קטנים.
העיר נכבשה בידי צבא גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה וסופחה, כמו רוב אזור שלזיה העילית, לרייך הגרמני.
האוכלוסייה היהודית והפולנית נרדפו בידי השלטון הנאצי ורבים מתושבי המקום נרצחו.
בתום מלחמת העולם השנייה, ובהתאם להחלטות ועידת יאלטה, נמסרו השטחים שממזרח לקו אודר־נייסה לפולין, כולל רוב שטחה של שלזיה, ובה והעיר קטוביץ.
התושבים ממוצא גרמני גורשו מהמקום ברובם, וממשלת פולין הקומוניסטית עודדה התיישבות של אזרחים פולנים בחבל.
בין השנים 1956-1953 שונה שם עיר קטוביץ לסטלינגרוד (Stalinogród – "עירו של סטלין") בידי הקומוניסטים הפולנים.
בשנת 1957 הוקמה בעיר האוניברסיטה הרפואית של שלזיה.
בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה נגרם נזק אקולוגי לסביבתה עקב השלטון הקומוניסטי, אך כיום חלק רב מהנזק שוקם עקב גישה פרו־סביבתית ותקנות חדשות בנוגע לאיכות הסביבה.
כבישים, בקטוביץ עוברים 14 כבישים בינלאומיים, המפורסמים שבהם:
הנתיב האירופאי E40, המוביל ל-13 ארצות שונות, בהן בלגיה, קזחסטן, רוסיה, גרמניה ועוד.
הנתיב האירופאי E75, המוביל מאירופה הסקנדינבית לאירופה המזרחית.
רכבות קלות – מערכת הרכבות הקלות של מחוז שלזיה עילית נחשבת לאחת הגדולות ביותר בעולם.
המערכת מקיפה את המחוז כולו.
שדה התעופה – שטחה של קטוביץ מקבל שירות מנמל התעופה הבינלאומי של קטוביץ.
הנמל מרוחק כ־30 ק"מ ממרכז קטוביצה.
לנמל יש שני טרמינלים: A, ו־B (שנפתח בשנת 2007).
הנמל משמש בסיס לחברת ויז אייר.
ידיעות ראשונות על יהודים שישבו בסביבות קאטוביצה מקורן במחצית הראשונה של המאה ה־18. בעיר עצמה גדלה האוכלוסייה היהודית בד בבד עם פיתוח התעשייה, מ־12 יהודים ב־1840 ל־624 ב־1867, קרוב ל־3,000 ב־1910, ו־9,000 ב־1932 (%6 מכלל האוכלוסייה).
בית הכנסת ראשון הוקם ב־1862 וקהילה עצמאית על מוסדותיה התארגנה כעבור ארבע שנים.
בנובמבר 1884 נערכה בקטוביץ הוועידה הראשונה של "חובבי ציון", בהשתתפות 22 צירים מרוסיה ו־10 צירים מארצות אחרות (צרפת, רומניה, בריטניה, גרמניה) ונודעה בשם "ועידת קטוביץ".
במרץ 1912 נערכה בקטוביץ הוועידה המייסדת של אגודת ישראל, בהשתתפות 230 עסקנים מאירופה, אמריקה וארץ ישראל.
עיקר התנופה בחיי היהודים בקטוביץ חלה אחרי מלחמת העולם הראשונה, בראש הקהילה עמד אז ברונו אלטמן.
ב־1937 נחנך מרכז חדש לפעולות תרבות וחברה, ובתחום החינוך בלטו בית הספר על שם ברק יוסלביץ ובית ספר עברי (משנת 1935).
בעקבות המשבר הכלכלי של שנות השלושים גברה ההסתה האנטישמית בעיר; ארגוני בעלי המלאכה הפולניים גזרו בתקנוניהם על אי־קבלת חברים יהודים, ומערכה עיקשת התנהלה נגד המסחר עם יהודים.
ערב מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939) ישבו בקטוביץ קרוב ל־6,000 יהודים.
ב־3 בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את קאטוביצה.
בשלושת החודשים הראשונים לכיבוש הגרמני גורשו היהודים מהעיר, רובם עקרו לסוסנוביץ הסמוכה וגורלם היה כגורל יהודי המקום.
הקהילה היהודית אחרי המלחמה ובמאה ה-21
אחרי המלחמה התיישבו בעיר כ־1,500 יהודים (כמעט כולם יוצאי ערים אחרות שעברו את שנות המלחמה בברית המועצות).
עד לגל ההסתה הרשמי ב־1967 (בעקבות מלחמת ששת הימים בישראל) פעל בקטוביץ סניף של "החברה היהודית" בהנהגת הקומוניסטים.
בעקבות הרדיפות הקומוניסטיות אחרי היהודים, ויציאת יהודים רבים מפולין בעליית גומולקה, פחת מספר היהודים והקהילה חדלה מלהתקיים למשך מעל 30 שנה.
בראש הקהילה עומד ולודזימיש כץ והרב הראשי הוא יהושוע אליס מארצות הברית.( הרב נמצא בוורשה ומגיע לעיתים רחוקות) בשנת 2022 בית הכנסת בקטוביץ פעיל בצורה מינימלית.
תפילות מתקיימות בשבתות בדרך כלל ללא מניין.
הקהילה מתכנסת באירועים מיוחדים כמו ליל הסדר וקריאת מגילה בפורים.
הקהילה אחראית על בתי הקברות היהודים בקטוביץ, גליביצה, ביטום וערים אחרות באזור.
בתחילת 2024 הוקם בית חב"ד בעיר.
שליח חב"ד הוא הרב רפאל פופאק.
מוזיאון שלונסקיה – הוקם בשנת 1929 על ידי פרלמנט שלונסקיה, בזמן החימוש של מחוז שאלסקי נגד גרמניה ששלטה באזור, כדי להצטרף לרפובליקה הפולנית השנייה.
המוזיאון נחשב לאחד המוזאונים הגדולים בפולין ועיסוקו העיקרי בהיסטוריה של מחוז שלזיה.
פארק התרבות והבילוי של שלונסקיה – נמצא בין קטוביץ לבין העיר חוז'וב.
הפארק הוקם בשנות ה־60 על ידי יוזמה של פוליטיקאי מקומי.
הפארק נחשב ל"עיר פארק" הגדולה ביותר באירופה.
הפארק מכיל את אצטדיונה של קבוצת הכדורגל גאקאאס קטוביצ'ה, אצטדיון רגלי, מגרשי ספורט, מערכת בריכות, גן חיות ועוד.
הספודק – זירה המיועדת להופעות מוזיקה בעיקר ובין היתר תחרויות מוטרקרוס.
בספודאק הופיעו להקות מפורסמות כמו בלאק סבאת', איירון מיידן ומגאדת'.
הספודק משמש לרוב לפסטיבלי מוזיקה ומשחקי כדור עף שאליו מגיעים אנשים מכול רחבי העולם.
אנדרטת המורדים השלזיים - אנדרטה בעיר לזכר שלוש התקוממויות מזוינות של האוכלוסייה השלזית נגד השלטונות הגרמניים, במטרה להשיג את סיפוחה של שלזיה עילית לפולין.
הוא ממוקם בקטוביץ במרכז העיר בקרבת הספודק
האנדרטה לזכר יהודי קטוביץ שנרצחו בשואה - שוכנת בכיכר בית הכנסת במקום בו שכן בעבר בית הכנסת הגדול ביותר בקטוביץ.
GKS קטוביצה – קבוצת כדורגל מקצועית המשחקת בפולין.
זכתה 3 פעמים בגביע הפולני.
אוואף קטוביצה – קבוצת כדור יד של נשים.
רוזווי קטוביצה – קבוצת כדורגל פולנית המשחקת בליגות הנמוכות.
מרכז הגוף בקטוביצה – מועדון לפיתוח גוף.
קאטובודואה היא אלת המלחמה והניצחון במיתולוגיה הקלטית.
פולחנה של האלה היה נפוץ במזרח גאליה (צרפת של ימינו), וכתובת המוקדשת לאלה התגלתה בהוט סבוי.
ככל הנראה ניתן לזהותה עם האלה באדב מהמיתולוגיה האירית.
עם המפגש בין התרבות הקלטית ותרבות האימפריה הרומית, זוהתה עם האלה ויקטוריה מהמיתולוגיה הרומית וניקה מהמיתולוגיה היוונית.
קֶטֶה אפרים מרכוס הייתה ציירת ופסלת ישראלית ילידת גרמניה, אך עוד לפני עלייתה ארצה הייתה ציירת פעילה וידועה בגרמניה.
נולדה בברסלאו, גרמניה (כיום בפולין) לפאני לבית גוטשטיין ואמיל אפרים, במשפחה בת שני ילדים.
בנעוריה הצטרפה לתנועת הנוער "בלאו וייס".
ב-1911 החלה אפרים-מרכוס ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות בקרלסרוהה אצל האנס תומה , ב-1912 למדה באקדמיה לאמנות בעירה ברסלאו ומשנת 1913 למדה בברלין אצל האמנים האקספרסיוניסטים לוביס קורינת, מקס בקמן וקתה קולוויץ.
בשנת 1917 נישאה למשפטן ד"ר יוסף מרכוס, שהיה אחד ממנהיגי התנועה הציונית ומייסד תנועת הנוער הציונית "בלאו וייס".
בשנת 1920 פגשה שוב בברלין את קתה קולוויץ והושפעה ממנה ומהציירים האקספרסיוניסטים בכלל.
בעצת הצייר האקספרסיוניסט אוטו מילר (Müller) נסעה ב-1925 לפריז, ללמוד אצל אנדרה לוט וב"אקדמיה גראנד שומיאר", שם אימצה פלטת צבעים עשירים ומוארים יותר.
סגנונה הושפע מהאקספרסיוניזם הצרפתי והגרמני.
בשנת 1928 התקבלה לאיגוד הציירים הגרמניים, ובשנת 1930 עברה לדיסלדורף והצטרפה ל"קבוצת הריין".
אפרים-מרכוס ביקרה בארץ-ישראל פעמיים – בטקס יסוד האוניברסיטה העברית בשנת 1925 ובפתיחת משחקי המכביה ב-1932. במהלך ביקוריה ציירה דיוקנאות של אנשי ארץ-ישראל וכן נופים מקומיים.
בשנת 1933, בגלל עלייתו של היטלר לשלטון, עזבה עם משפחתה את גרמניה והיגרה לאנגליה, ומשם, בשנת 1934, עלתה לארץ-ישראל והשתקעה בירושלים, שם פתחה אכסניה בבית הכרם.
אופי ציוריה בארץ היה שונה מסגנונה בגרמניה, והיא ציירה חיים אידיאלים בנוף כפרי, בפלטה צבעונית ומוארת, כמו בציור גן הירק בעין גב, 1935. בשנת 1943 הקימה את הסטודיו שלה בעיר העתיקה.
במהלך הלחימה במלחמת העצמאות, בזמן המצור על ירושלים היא ציירה ציורי קרבות רבים, אך בשנת 1947 גורשה מהסטודיו שלה על ידי הבריטים, והסטודיו נהרס
כליל על ידי פורעים ערבים, אשר שרפו את רוב עבודותיה המוקדמות.
בשנת 1948 פונו היא ומשפחתה לרמת-גן.
בהמשך אפרים-מרכוס למדה פיסול אצל משה שטרנשוס והמשיכה לצייר ולפסל במקביל.
אלא שציוריה ופסליה לא מצאו חן בעיני חיים גמזו, ובביקורת לתערוכתה ב"מקרא סטודיו", שהתפרסמה בעיתון הארץ ב-16.6.50, הוא טען כי: "מפגן כפול זה (של הצגת פיסול וציור מיצירותיה של אפרים-מרכוס) אינו מעלה את רמת האמנות הפלסטית שלנו".
ולסיום גמזו אף גער: "22 תמונות.
במובן הכמות יש כאן די והותר לתערוכה ראויה לשמה, אך במה שנוגע לאיכות!
אכן, מדוע נחפזים כל החובבים הללו להציג כפרופסניונלים".
זאת למרות שאפרים-מרכוס הייתה ציירת מוערכת וידועה עוד בגרמניה, הציגה שם בתערוכות חשובות ובשנת 1930 רכש המוזיאון היהודי בברלין עבודה ממנה.
אך נימה ביקורתית ופטרוניסטית זאת אפיינה באותן שנים את הביקורות על תערוכות נשים.
אפרים-מרכוס לא הייתה שייכת לקבוצה כלשהי או לזרם מסוים.
ימי המלחמה וחוויות הנדודים והפליטות שעברה התבטאו בציוריה.
היו תקופות שעבודותיה שיקפו אווירה של מלנכוליה, בדידות וניכור.
לעיתים קרובות ציירה אמהות וילדים, נשים מבוהלות, נבוכות ובודדות המצויות בסביבה מאיימת, כמו גם עולים חדשים ומעברות.
במקביל נכללים בציוריה גם נושאים ארצישראליים טיפוסיים, כגון דייגים, חלוצים, ונופים של צפת, הכנרת והנגב.
הייתה אמו של המוזיקאי אפרים מרכוס.
היא נפטרה ברמת גן בשנת 1970 ונקברה בבית העלמין בכפר שמריהו.
1937, תערוכת בגלריה "סטימצקי", ירושלים.
1939, תערוכה בגלריה "משכית", תל אביב.
1940, תערוכה בגלריה "אמנות", ירושלים.
1948, 1940, תערוכות בבית הנכות הלאומי "בצלאל", ירושלים
1950, תערוכת יחיד בגלריה "מקרא", תל אביב.
1951, תערוכה במרכז לאמנות מודרנית, ציריך.
תערוכה קבוצתית של אמני ישראל, מוזיאון תל אביב.
1954, תערוכת יחיד לרגל 25 שנות יצירה, בית ציוני אמריקה, תל אביב.
תערוכת יחיד בגלריה "נורה", ירושלים.
(בסה"כ הציגה במשך השנים 8 תערוכות שם)
1956, תערוכה במשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד.
1957, תערוכת יחיד בגלריה "הלה נבלונג", דיסלדורף.
1958, תערוכה קבוצתית במוזיאון העיר חיפה.
1959, תערוכה קבוצתית במוזיאון תל אביב, בית דיזנגוף.
תערוכה ניידת של אמנים ישראלים בסידני, בריסל, אמסטרדם והמבורג.
1971, תערוכת זיכרון במוזיאון עירוני "בית עמנואל", רמת גן.
תערוכות זיכרון נוספות 1972 ו-1973
1992 (לרגל יום הולדתה המאה) במכון גתה, ירושלים.
1998 תערוכה מעבודותיה במוזיאון תל אביב לאמנות
קָטָה סֶנֶגָלִית (שם מדעי: Pterocles senegallus) היא מין של עוף במשפחת הקטיים.
לקטה ראש אפור עם כתם כתום גדול, ומקורה שחור.
זנבה בצבע שחור והוא מאוד דק.
הנקבה מנוקדת בנקודות לכל אורך הגוף (חוץ מהראש) וחלקו העליון של הראש מנוקד.
צבע הזכר חלק (ללא נקודות) ובכנפיו ישנם פסים עבים.
מקום החיות המועדף על הקטה הוא במדבר.
בארץ הוא נפוץ בצפון, במערב הנגב ובערבה.
מדינות נוספות בהם קטה זו נפוצה: אפגניסטן, אלג'יריה, צ'אד, ג'יבוטי, מצרים, אריתריאה, אתיופיה, הודו, איראן, עיראק, איטליה, ירדן, לוב, מאלי, מאוריטניה, מרוקו, ניז'ר, עומאן, פקיסטן, ערב הסעודית, סומליה, סודאן, סוריה, תוניסיה, טורקיה, איחוד האמירויות הערביות.
מזונה של הקטה מורכב מחרקים, זרעים ונבטים.
בעונת הקינון הנקבה מטילה ביצים בחודשים אפריל-מאי.
בכל הטלה הנקבה מטילה 3 ביצים.
קינה הוא בור קטן מתחת לקרקע.
צבע הביצה חום-צהבהב עם נקודות חומות ואפורות.
הנקבה והזכר דוגרים על הביצים בתורות.
האפרוחים מסוגלים לעוף לאחר 3 שבועות.
קטה הודית (שם מדעי: Pterocles lichtensteinii) היא מין עוף מדברי במשפחת הקטיים.
לזכר הקטה ההודית ישנם קווים צרים בצבעים שחור ולבן לאורך, החוצים כמעט את כל הגוף.
בנוסף יש להם כתמים חומים-צהבהבים באזור הבטן.
לנקבה ישנם פסים דומים אך לרוחב.
באזור הראש יש כתם בצבע צהוב בהיר וקווים רחבים בצבע שחור ולבן.
לקטה מקור ארוך יחסית וחד.
אורכה של הקטה כ-25 ס"מ.
מסביב לעין עיגול צהוב ומעליו כתמים שחורים ולבנים.
לעת ערב עפה אל מקורות מים רחוקים.
הקטה חיה בצ'אד, אלג'יריה, ג'יבוטי, מצרים, אתיופיה, אריתריאה, לוב, מאלי, מרוקו, מאוריטניה, ניגריה, סנגל, סודאן, אוגנדה, סומליה, עיראק, איראן, עומאן, ירדן, פקיסטן, ערב הסעודית וישראל.
הקטה נפוצה באזורים מדבריים, קרוב לאילת או בערבה.
קטה דן היה מלון ופנסיון שהוקם ופעל בתל אביב בתקופת המנדט הבריטי ובשנים הראשונות לאחר קום המדינה והיה קשור לאירועים היסטוריים שהתרחשו בעיר.
במקומו הוקם לימים מלון דן תל אביב.
מלון קטה דן הוקם בשנת 1931 ליד חוף הים בתל אביב.
השם קטה דן ניתן לו על שם מייסדת המלון, קטה דן, בת למשפחה מברלין שנולדה בשנת 1890 ועלתה לארץ ישראל בשנת 1922. לאחר עלייתה פתחה בצפת מלון בשם "אירופה".
המלון בצפת היה מקובל על אנשי הממשל המנדטורי והקצינים הבכירים של משטרת המנדט, כמו על הנהגת היישוב היהודי.
המשורר הלאומי חיים נחמן ביאליק וראש העיר של תל אביב מאיר דיזנגוף היו בין אורחי המלון.
דיזנגוף שכנע את קטה דן לפתוח מלון בתל אביב, ובשנת 1931 היא רכשה לשם כך מגרש פינתי ברחוב הירקון 97. חברתה, האדריכלית לוטה כהן, תכננה במקום את בניין מלון קטה דן בסגנון הבאוהאוס, אשר החל לפעול בשנת 1933
במלון היו 14 חדרים ובמשך הזמן נוספו עוד שבעה חדרים.
במלונה בצפת נהגה קטה דן להביא אירועי בידור קלילים, לרבות רקדניות בטן שהובאו מביירות.
לעומת זאת בתל אביב נהגה באופן סולידי והמלון שימש מקום מפגש לקהילת העולים מגרמניה וממרכז אירופה ולאנשי הנהלת הסוכנות היהודית.
האטרקציה של המלון הייתה המרפסת הגדולה שנשקפה אל חוף הים ואל נמל יפו.
חדר האוכל של המלון נפתח למרפסת.
בליל שבת, 16 ביוני 1933, בשעות הערב, הגיעו למלון ד"ר חיים ארלוזורוב ורעייתו סימה.
חיים ארלוזורוב היה ממנהיגי תנועת העבודה וכיהן כראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית ולמעשה שר החוץ של המדינה שבדרך.
יומיים קודם לכן חזר משליחות בגרמניה הנאצית, שנועדה להציל את רכושם של יהודי גרמניה.
בני הזוג ישבו על המרפסת המוארת ועד מהרה הבחינו בהם האורחים.
המלצר הראשי ובעלת המלון ניגשו אליהם לדרוש בשלומם.
לאחר מכן ניגש אל שולחנם ד"ר פנחס רוזן, ממנהיגי עולי גרמניה ומי ששימש לימים שר המשפטים הראשון של מדינת ישראל, וארלוזורוב הזמינו לסעוד עמם על שולחנו.
לאחר הסעודה ירדו חיים ורעייתו סימה במדרגות המובילות מהמרפסת בה ישבו ופנו לטייל רגלית לכיוון נחל הירקון, טיול שממנו ארלוזורוב לא שב, לאחר שבמהלכו נרצח על ידי שני מתנקשים.
לאחר שנורה ונפצע, מספר זוגות אוהבים שהיו בסביבה נזעקו לשמע זעקותיה של סימה ונשאו את ארלוזורוב למבנה סמוך, בעוד סימה רצה למלון קטה דן כדי לטלפן משם להזעקת אמבולנס.
סימה הגיעה למלון וניסתה לטלפן למגן דוד אדום, אך מרוב התרגשות לא הייתה מסוגלת לעשות זאת.
בעלת המלון, קטה דן, נטלה מידה את השפופרת והזעיקה אמבולנס.
סימה, בלוויית בעלת המלון, חזרה למקום בו עזבה את בעלה ושם נאמר לה כי הוא הובל לבית החולים.
שתי הנשים חזרו לפנסיון, שם כבר המתין להם איש משטרה.
סימה סיפרה לו על האירוע והוא התקשר להודיע על כך למשטרת יפו.
סימה הוסעה לבית החולים, אך את בעלה, שנפטר בחדר הניתוחים, ראתה רק כשגופתו הועברה לחדר המתים.
בימי מלחמת העולם השנייה ולאחריה
שבוע ימים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה שטה ספינת המעפילים "פאריטה", שעל סיפונה 857 מעפילים, אל חופי ארץ ישראל.
לאחר תלאות רבות הגיעה הספינה לחופי תל אביב, ונתקעה על שרטון מול מלון קטה דן.
המעפילים הורדו מן הספינה ונעצרו על ידי הבריטים.
עם פרוץ המלחמה הפכו שלטונות המנדט את קטה דן למפקדה של המשטרה הצבאית של חיל האוויר המלכותי.
בעקבות זאת הפך מלון גת רימון הסמוך למלון היוקרתי של תל אביב בשנות המלחמה, כאשר מאות אלפי חיילים מהצבא הבריטי וחיילים מן האימפריה הבריטית חלפו או חנו בארץ ישראל ובילו את חופשותיהם בתל אביב.
בתום המלחמה, ב-1945, הוחזר המלון לידיה של קטה דן.
הוא היה במצב מוזנח ומרופט והיא החליטה למכור אותו.
המלון נמכר לאיש עסקים וקטה דן עברה לגור בחיפה ולא עסקה יותר בעסקי מלונאות.
היא נקראה אז בשם קטה דן רוזן כשנישאה ליוסף רוזן.
קטה דן רוזן האריכה ימים ונפטרה בשנת 1979 בהיותה בת 89 שנים.
הקונה ביצע במלון שיפוצים באיטיות, וכשהסתיימו השיפוצים החכיר את המלון לאנשי העסקים האחים פדרמן והם פתחו את המלון שנית ביוני 1947. כשהופעל המלון מחדש שבה לפקוד אותו קהילת עולי גרמניה.
גם אנשי הנהגת היישוב בן-גוריון, שרת, אשכול, גולדה מאיר, ישראל גלילי ואחרים וכן ראשי ארגון "ההגנה" קיימו בו פגישות ודיונים.
המלון שב לפעילות חמישה חודשים לפני פרוץ מלחמת העצמאות.
בזמן ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות התחוללה פרשת אלטלנה, כאשר הספינה "אלטלנה".
שנרכשה על ידי האצ"ל הפליגה לארץ ביוני 1948 כשהיא מובילה על סיפונה ציוד צבאי רב.
הספינה הגיעה לחופי ישראל כחמישה שבועות לאחר קום המדינה וכשלושה שבועות לאחר שארגון האצ"ל הסכים להתפרק מנשקו ולהשתלב במסגרת צה"ל.
לאחר חילופי אש עם כוחות צה"ל בחוף כפר ויתקין נמלטה הספינה והגיעה ב-22 ביוני 1948 לחופי תל אביב אל מול מלון קטה דן.
בחילופי אש עם כוחות צה"ל נפגעה הספינה מפגז שנורה על ידי תותח של צה"ל, ועלתה באש.
כל ההתרחשות נצפתה על ידי אורחי המלון ממרפסת המלון.
בין הצופים היה ד"ר דב יוסף, שהיה אז המושל הצבאי של ירושלים.
לימים תיאר דב יוסף את האירוע בספרו "קריה נאמנה".
בהפגזת תותחי צה"ל על הספינה, שהייתה בסמוך למקום הרצחו של חיים ארלוזורוב, נהרג אברהם סטבסקי, מי שהואשם חמש עשרה שנים קודם לכן ברצח ארלוזורוב ויצא זכאי.
שמו של המלון נקשר בעקיפין לפרשת טוביאנסקי, פרשה עגומה של הוצאתו להורג של קצין צה"ל מאיר טוביאנסקי, שהואשם על לא עוול בכפו בריגול במהלך המלחמה, הועמד בפני בית דין שדה, הורשע והוצא להורג.
טוביאנסקי נעצר ב-30 ביוני 1948 והובל למקום משפטו לאחר ששב מסעודה במלון קטה דן.
עם הקמת מדינת ישראל גילתה כלפיה בריטניה יחס עוין.
רק לאחר שהסתיימה מלחמת העצמאות הכירה בריטניה הכרה דה פקטו במדינה והחליטה לשגר אליה נציג דיפלומטי בדרגת ציר, הנמוכה מדרגת שגריר.
האיש שנתמנה בשנת 1949 להיות הציר הראשון של בריטניה בישראל היה אלכסנדר נוקס הלם Alexander Knox Helm.
בהגיעו לארץ עדיין לא היה לנציגות הבריטית משכן קבוע והציר התאכסן במלון קטה דן.
ב-27 במאי 1949 הגיש הציר את כתב האמנתו לנשיא מדינת ישראל חיים ויצמן.
טקס הגשת כתב האמנה נערך בלשכתו של הנשיא בקריה בתל אביב.
בתום הטקס יצא הציר במכוניתו של הנשיא מלווה בשישה אופנועים למשכנו במלון קטה דן.
לאחר סיום מלחמת העצמאות, שעלתה למדינה בממון רב, הונהגה בישראל מדיניות הצנע בה הוגבלה רכישת מוצרי מזון וצריכה.
הנהגת הצנע נבעה מקליטת העלייה ההמונית של עולים שהגיעו לרוב בחוסר כל, בין אם ממחנות העקורים באירופה לאחר השואה ובין אם ממדינות ערב.
יוצאים מן הכלל על פי צו היו 11 בתי מלון יוקרתיים במדינה בהם יכלו תיירים לקבל ארוחות ללא קיצוב וללא תלושים תמורת מטבע זר.
בין בתי המלון הללו נכללו מלון קטה דן ושכנו מלון גת רימון.
בשנת 1950 החלו האחים פדרמן להקים בצמוד למלון קטה דן את "מלון דן" אשר נחנך ב-1953. מאוחר יותר נהרסו שני המבנים ובמקומם הוקם ב-1964 מלון דן תל אביב.
קָטָה חַדַּת־זָנָב (שם מדעי: Pterocles alchata) היא מין של קטה שגודלה בינוני.
הבטן לבנה, והחזה בצבע ערמוני.
הזכר והנקבה דומים במראם, אם כי הנקבה מוסווית טוב יותר, וזנבה בדרך כלל קצר יותר.
alchata, שמצוי בדרום אירופה, ו־P.
caudacutus, שמצוי בצפון־מערב אפריקה, המזרח התיכון (גם בישראל), ודרום־מזרח אסיה.
זהו מין נודד־למחצה: חלק מהאוכלוסייה האסיאתית נודדת למזרח התיכון ולצפון פקיסטן בחורף.
הזכרים מתת־המין caudacutus נבדלים מתת־המין השולט (ששמו זהה לשם המין) בבטנם, שצבעה דהוי יותר, והכנפיים של נקבות מתת־מין זה לבנבנות, ולא צהובות.
הקטה חדת־הזנב היא מין חברתי, וניתן לראות התקבצויות גדולות של קטות ליד בורות מים טבעיים, אליהם הן עפות זמן קצר לאחר הזריחה.
הקטות ניזונות בעיקר מזרעים, אך גם מניצנים ועלים.
לעיתים רחוקות, הן ניזונות גם מחרקים, בין השאר חיפושיות.
הנקבה מטילה 2–3 ביצים במרווחים של כיומיים.
הביצים הן בצבע קרם, ומנוקדות בחום כהה, חום־אדמדם או אפור.
הזכר והנקבה דוגרים על הביצים לסירוגין במשך 19–25 ימים: הזכר מתחיל את הדגירה כשעה לפני השקיעה, והנקבה מתחלפת איתו לאחר שחזרה מבור המים.
האפרוחים עצמאיים, ועוזבים את הקן ימים ספורים לאחר הבקיעה.
הזכר והנקבה ממלאים חלק בטיפול בהם לאחר מכן, אם כי רק הזכר מביא להם מים מבור המים.
האפרוחים יכולים לחפש את מזונם בעצמם החל מגיל שבוע, ועפים לראשונה בגיל כארבעה שבועות.
הם תלויים בהוריהם כחודשיים לאחר הבקיעה, והנוצות של הפרטים הבוגרים מתחילות לצמוח בגיל 4 חודשים.
קטוגנזה הוא תהליך שבו מיוצרים גופיפי קטו בשעת רעב, בכבד.
מאחר שהכבד מפעיל מסלול הנקרא גלוקונאוגנזה, יצירה של גלוקוז ושליחתו לשאר רקמות הגוף, מאגרי האוקסלואצטט שלו מידלדלים ביחס לרמות האצטיל coA שנוצרות בעת חמצון שומנים בכבד (לצורך אנרגטי של הכבד).
התהליך מתחיל בדחיסה של 2 מולקולות אצטיל coA האחת עם השנייה ליצירת אצטו אצטיל coA, לאחר מכן נדחסת מולקולה זו עם עוד אצטיל coA לקבלת HMG coA.
בשלב הבא, תשתחרר מולקולת אצטיל coA ותתקבל אצטו אצטט (עוד גופיף קטו).
בשלב זה, אצטו אצטט יכולה לעבור דה קרבוקסילציה ספונטנית, ללא סיוע אנזימטי ליצירת אצטון או הפיכה על ידי אנזים לגוף קטון נוסף, בטא הידרוקסי בוטיראט.
מטרת סינתזת גופי הקטון היא לספק בראש ובראשונה אנרגיה לתפקוד המוח, וגם לרקמות השונות בשעה שהגוף לא מקבל חומרי מזון חיצוניים.
גופי הקטו מתפרקים ברקמות השונות ליחידות אצטיל coA ולאחר מכן נכנסות למעגל קרבס כאנרגיה זמינה, להפקת 10 יחידות ATP.
קטה דן (קטה דניאלביץ', 22 בינואר 1890 – 15 בפברואר 1978) הייתה יזמת ומראשוני מייסדי בתי המלון המודרניים באזור ארץ ישראל.
היא נולדה בברלין, עלתה לארץ בשנת 1922. היא ניהלה עבור ההסתדרות הציונית הדסה בית יתומות ובית הארחה בצפת.
לאחר שנה, בשנת 1923, כבר שכרה מבנה וניהלה בית מלון משלה.
לאחר שבית המלון נהרס במאורעות תרפ"ט עזבה את צפת.
בשנת 1933 פתחה מלון חדש ומודרני בתל אביב - קטה דן.
היה זה המלון המודרני ביותר בתל אביב עם הסקה מרכזית וטלפונים בחדרים.
קטה דניאלביץ' נולדה בברלין, צעירה מבין חמישה ילדים.
היא סיימה את לימודיה בגימנסיה לבנות, כשהמקצוע האהוב עליה היה התעמלות.
בגיל 13 (1903) נפטר אביה ועם סיום לימודי התיכון נאלצה לצאת לעבוד כמזכירה כדי לסייע בפרנסת המשפחה.
היא הצטרפה לאיגוד ההתעמלות הגרמני שם הרגישה שכיהודייה לא הייתה שייכת למקום.
מכרה שלקחה אותה לכנס יסוד של קבוצת אתלטיקה ציונית בשם "התאגדות נשים יהודיות להתעמלות וספורט" גרמה לה לנטוש את האגודה הגרמנית ולהפוך לפעילה מרכזית באגודה היהודית, שבין מייסדותיה היו: חנה טומשבסקי (אשתו לעתיד של ארתור בירם), הלנה כהן וטרודי לוי.
בחוברת "קורות חיי" שתורגמה מגרמנית על ידי בנה, דן רוזן, היא כתבה:
"כפיצוי על הכיעור שלי כפי שנראה לי, תמיד הפגנתי אנרגיה עצומה להישגים מיוחדים בשטחים שונים.
תמיד חלמתי על הישגים יוצאי דופן".
קטה שקיבלה את ניהול קבוצת ההתעמלות, יזמה הקמת חוג משוטטים, ולצורך ארגון ערבי חברה החלה ללמוד כתבים ציוניים והפכה לציונית נלהבת.
בקונגרס הציוני ה-11, שהתקיים בשנת 1913 בווינה, נשלחה על ידי אגודת הספורט שלה להופיע במופע ראווה של המתעמלות.
היא הופיעה בתרגילי התעמלות על המתח ובתחרויות סייף של נערות בתלבושת מלאה.
הופעת מאות מתעמלים ומתעמלות יהודים במצעד הכניסה לקונגרס חיזקו וביססו את הכרתה הציונית.
בהספד שכתבה לאחר מותה של קטה דן מציינת חברתה, האדריכלית לוטה כהן: "
כדי להגשים את הציונות ולהשתתף בבניין הארץ החליטה דן לעבור בחינות הסמכה למורה לניהול משק בית, ואחר כך, בסוף מלחמת העולם הראשונה, חיפשה דרך לעלות לארץ.
כיוון שלא יכלה לעלות כ"בעלת הון" היה עליה להשיג באמצעות מכרים בארץ ישראל דרישת עבודה.
היא השיגה דרישה כזו מכמה אישים בארץ לניהול משק ביתם, האגרונום אליהו בלומנפלד, ראש העיר תל אביב מאיר דיזנגוף ודרישה למורה להתעמלות מד"ר בן ציון מוסינזון מנהל גימנסיה הרצליה.
היא לא הצליחה לקבל את הוויזה הזו, ורק לאחר שנה וחצי הצליחה להשיג הלוואה שאפשרה את עלייתה ארצה כבעלת הון.
ב-20 בספטמבר 1922, בגיל 32, עלתה קטה לארץ באניית משא מנמל המבורג.
המסע ערך 5 שבועות כשבדרך עצרו בהולנד, בלגיה, צרפת ופורטוגל.
בחניה בת שלושה ימים בנמל אלכסנדריה נפגשה לראשונה בחייה במציאות של החיים במזרח, ואז הפליגה האנייה ליפו.
עם הגיעה לארץ גרה כמה חודשים בתל אביב ואז קיבלה הצעת עבודה ראשונה מהג'וינט: לנהל בית ספר קטן למשק בית לעשר ילדות יתומות בצפת, במעון אשר כלל 4 חדרי מגורים.
לימים, "בית הספר" הפך ל"אכסניה", וניהול אכסניה זו הייתה למעשה התחלת עשייתה המלונאית של דן בארץ.
היתומות בנות ה-14–16 היו חסרות השכלה, ולא התאימו כלל לשרת אורחי אכסניה.
קטה ניסתה לחנך את הבנות, ובמקביל לשפר את העברית שלה.
לאחר שנה כאשר היתומות עברו לכפר הילדים מאיר שפיה שהוקם ליתומי מלחמת העולם הראשונה, יכלה קטה דן לסיים את עבודתה בג'וינט, להפוך לעצמאית, ולהתמסר ליזמות משלה.
היא ראתה עתיד מזהיר לצפת כאתר נופש למקומיים ותיירים מחוץ לארץ בגלל הנוף והאקלים הקריר.
היא שכרה בניין בעל שישה חדרים ברחוב הראשי וריהטה אותו לאחר תלאות מרובות.
את המיטות הביאה בדרך לא דרך מירושלים.
חברתה האדריכלית לוטה כהן שלימים תתכנן את הפנסיון של קטה דן בתל אביב עזרה לה במלאכת הריהוט.
יחד צבעו את הרהיטים והעניקו למלון חן מיוחד שבזכותו אפילו התיירים מחוץ לארץ שכחו את חסרון המים הזורמים בחדרים, חסרון התאורה, והשירותים המודרניים והאריכו את שהותם מעבר לתכנון.
בשנת 1927 גייסה דן את ליזה ארלוזורוב (אחותו של חיים ארלוזורוב) חברתה מברלין להחליפה בניהול המלון, ונסעה לז'נבה כדי לרענן את השכלתה בקורס התעמלות לבן (Laban-Kurs) שהתקיים על גדות אגם ז'נבה.
היא ניצלה את הנסיעה כדי להתראות עם משפחתה בגרמניה, ושבה באביב לצפת.
היא החליטה להגדיל את בית המלון שלה, שכרה מערבי מקומי בית גדול יותר שצפה לכנרת.
לפני הבית היה גן של דונם אשר אותו הפכה דן לבית קפה קטן.
הבית היה ממוקם בתוך חורשה של עצים גדולים ושדרת ברושים שהובילה לכניסה.
בעל הבית הערבי הסכים לשפץ את הבית ולהוסיף לו קומה.
למרות הקשיים הרבים, הצליחה דן להפוך את הבניין ל"ארמון מהאגדות", כפי שכינה אותו תאודור זלוציסטי.
כל החדרים צוידו בברזי מים.
המים נשאבו במשאבה על ידי נער ערבי מבריכת מי גשמים למכל, ומשם לבית.
מאחר שמי הגשמים לא הספיקו, היה המכל גם ממולא באופן קבוע על ידי מים שהובאו מהמעיין על גב חמורים, מרחק 20 דקות.
במלון הותקן בית שימוש עם אסלת שטיפה במים, הראשון בצפת, חידוש מסובך לביצוע בתנאים של שנות העשרים בצפת, והוא היווה פלא לרבים מתושבי צפת.
צפת הייתה אתר המרגוע המועדף על תיירי הקיץ, הן בשל נופה המרהיב והן בשל אקלימה הקריר.
אישים ידועי שם שפקדו את המקום, הרגישו מאוד נינוחים באווירה הנעימה שהשרה מלונה הקט של קטה דן.
את כרזת המלון צייר עבורה לא אחר מאשר האדריכל הידוע אלכסנדר ברוולד, מתכנן בניין הטכניון הישן שבהדר הכרמל.
אורחים רבים שהיו חוזרים ושוהים בו מדי קיץ, פיתחו מערכת יחסים אישיים עם קטה דן, והותירו את רשמיהם וציוריהם בספר המבקרים.
אחד מהם המשורר חיים נחמן ביאליק כתב בספר המבקרים מספר חרוזים שנכללו מאוחר יותר בקובץ שיריו לעת מצוא:
פרופסור פרנץ אופנהיימר כתב בספר האורחים את השיר הבא: "כלניות":
האורחים הנציחו עצמם גם בציורים: הרמן שטרוק, ראובן רובין ומאנה כץ.
מנהל בנק אנגלו פלשתינה בלונדון, ג'וזף קאואן, ששהה במלון בצפת כאורח, פנה באמצעות פליקס רוזנבליט (פנחס רוזן, גיסה לעתיד של קטה) לקטה דן והביע עניין להקים מלונות כמו זה בצפת, גם בירושלים, בחיפה וטבריה - אם תיקח על עצמה קטה דן את ניהולם.
גם התוכנית המצומצמת יותר של רכישת הבניין בצפת מבעל הבית הערבי לא יצאה לפועל, בגלל מאורעות תרפ"ט ופטירתו של קאואן בשנת 1932
כאשר פרצו המאורעות באוגוסט 1929 והתפשטו מירושלים לכל הארץ, היה המלון בצפת בתפוסה מלאה.
האורחים ביקשו לעזוב אך הממשלה הבריטית התנגדה בטענה שהדרכים אינן בטוחות והנהגים סירבו לנסוע.
הממשלה בגלל אי יכולתה להקצות כוחות משטרה לליווי והגנה, אסרה על קיום תחבורה, וכן על שיחות טלפון בין עירוניות, מצב שגרם לניתוק תושבי צפת היהודים משאר חלקי הארץ וייאוש בקרב האורחים.
השוטרים בצפת היו ערבים ופניה למפקד המשטרה לתגבר ולהזמין שוטרים אנגלים נענתה בשלילה, מפקד המשטרה דרש מהיהודים להסתגר בבתיהם.
הפגנות הערבים נהיו יותר ויותר משולהבות והיקשו אפילו על קניית מצרכים בסיסיים למלון.
המלון בוצר אבל רק לאחד האורחים האדריכל סירקין מחיפה, היה נשק.
האורחים אטמו את החלונות והדלתות הציבו שמירה ולאחר 4 ימים התברר שהסכנה גדולה.
ההתקפה החלה על הרובע היהודי משם נשמעו צעקות הקורבנות, ונפץ ההתפוצצויות של מכלי הבנזין והנפט וגם יריות.
הסתבר שלממשלה לא הייתה יכולת ואולי גם לא רצון, להגן על האזרחים וההמון התקיף את הרובע היהודי.
רק לאחר רצח של 18 יהודים ניתנה הוראה של מפקד המשטרה לירות באוויר.
היריות הפסיקו את הרצח אך לא את המשך הביזה.
המושל שלח שני שוטרים להביא את כל אורחי המלון לבנין הממשלה הסמוך למלון, ולשם הובאו כל 3000 יהודי העיר העתיקה שרובם היו זקנים וילדים שנדחקו למקום צר ללא מזון ומים.
הרובע היהודי בער במשך יום ושני לילות.
העיר שהייתה עזובה נבזזה על ידי הערבים שהגיעו מכל כפרי הסביבה.
מספר קטן של חיילים שהגיע למקום לא שינה את המצב שהלך והחמיר.
בזכות אזכור מרתף היין במלון הסכימו שני אנגלים ללוות את קטה דן למלון.
היא הצליחה למלא את המכונית בכל מצרכי המזון שיכלה להעמיס על המכונית כדי להזין לפחות את הילדים.
לאחר שלושה ימים החלו היהודים לצאת מבניין הממשלה ולנסות ולסייע לחסרי הבית על ידי הקמת מטבח זמני איסוף בגדים וטיפול באנשים.
חודש שלם עסקה קטה דן בסיוע ואז נאלצה לעזוב את צפת.
היא עזבה את העיר לאחר שבע שנים מאושרות שעברו עליה שם לפי עדותה.
גרדה לופט, אשתו הראשונה של חיים ארלוזורב, סיכמה בספרה בגרמנית: "חזרה אל הלא נודע", את תרומתה של קטה דן לראשית המלונאות המודרנית בארץ:
בבת אחת הסתיים החלק האידיאליסטי של חייה ועם חזרתה לתל אביב החל החלק הריאליסטי של חייה כפי שהגדירה בזיכרונותיה.
כדי להירגע מהטראומה שחוותה בצפת החליטה לצאת לחופשה בברלין.
לנוח לבקר את המשפחה ולחזור ארצה.
באביב 1930 שבה קטה דן לארץ, כשלב ביניים, שכרה בנין בן שמונה חדרים, את מלון סבוראי ששכן לחוף הים.
היה זה בניין קטן ומוזנח שהיתרון היחיד שלו הייתה מרפסתו שפנתה לים.
בעזרת שיפוצים חיצוניים כבירים ושימוש מושכל בצבעים, בבדים ובאור, ניסתה דן להשרות במקום אווירה נעימה כלשהי.
בזיכרונם של בני התקופה נחקקו מסיבות הפורים המיוחדות שנחוגו בבית המלון, בין אורחיו הקבועים נמנו גם משה זמורה - לימים נשיאו הראשון של בית המשפט העליון ופליקס רוזנבליט פנחס רוזן, לימים שר המשפטים הראשון של מדינת ישראל וגיסה של דן בעתיד.
בזיכרונותיה כתבה לוטה כהן: "בילינו יחד ערבים ולילות שבהם רקמנו את החלום וביטאנו את צורתו הממשית בסקיצות מרשימות ובשורות של מספרים פוקחי עיניים.
החלום נסך עלי קסם אדיר_ וברור היה שעלינו היה להקים את המלון המשובח ביותר בעיר."
ב-26 בספטמבר 1932 אישרה מועצת העיר תל אביב את תוכניתה של כהן לבניית פנסיון קטה דן.
בשלב זה כלל התכנון שתי קומות ובהן 14 חדרים.
הוצאות הבנייה כפי שהן עולות מתיק הרישוי, עמדו על 1,16,000 לא"י.
תוספת של 183,000 לא"י נדרשה להתקנת הצנרת וההסקה, ועוד 36,000 להרכבת הרהיטים שכר טרחתה של לוטה כהן עמד על 5% מהסכום הכולל.
תכנון פנים מוקפד היה בבת עינה של קטה דן, שניחנה בחוש מולד לשלמות.
התריסים היו חייבים להיסגר בצורה מדויקת, כפתורי הידיות של דלתות הכנפיים היו צריכים להימצא בגובה אחיד וניקוז המקלחות שהיו צמודות לכל החדרים חייב היה לפעול ללא דופי.
כל חדר זכה במכשיר טלפון משלו.
אביזרים וריהוט שלא ניתן להשיג בארץ הוזמנו מחוץ לישראל.
כל חדר צויד בטלפון, הותקנה הסקה מרכזית, בניית המלון המפואר הסתיימה בשנת 1933.עם חנוכתו המונים באו לראות את המלון מבפנים וזכו לסיור מודרך.
בשנת 1933 היה זה המלון המודרני ביותר בתל אביב.
במרץ 1933 כבר פרסם המלון מודעה ב"מיטיילונגסבלאט" – כתב העת של עולי מרכז אירופה, ולתדהמת אמה הגאה של קטה דן שחייה אז בברלין, הוקרנה כתבה מפורטת על המלון ביומן השבוע של אחד מבתי הקולנוע שם.
בכתבה גם הוצגו מרפסת הקפה, רחבת הריקודים וחזית מרפסות חדרי האורחים המקסימות שפנו אל הים.
באותה תקופה לאחר עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה, החלה העלייה ההמונית ממרכז אירופה, המלון היה בתפוסה מלאה ותוך שנה החזירה קטה דן את כל ההלוואות.
בשנה השנייה כבר הוסיפה קומה שלישית למלון.
אירוע טראומתי של רצח חיים ארלוזורוב ביוני 1933 התרחש זמן קצר לאחר פתיחת המלון כאשר ארלוזורוב ואשתו סעדו במלון ארוחת ערב ולאחריה ירדו במדרגות המלון מהמרפסת לחוף הים לטיול קצר, ושם נרצח.
אופיו המטופח של המלון והחיים העליזים שהתנהלו בין כתליו, רק ביססו את הצלחתו.
בכל ליל שבת התקיימו במסעדתו ועל מרפסותיו ערבי ריקוד, שאליהם זרמו מבקרים רבים גם מבחוץ.
בהשוואה לימים ההם, כמות המכוניות שגדשה את רחוב הירקון בערבים הייתה עצומה.
המלון נהנה מתנופה מיוחדת בזכות יסודה של התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית בשנת 1936, תחת הנהגתו של ברוניסב הוברמן.
הוברמן לא היה אורח קל ועצביו החשופים כפו על אנשי הצוות הליכה על בהונות רגליהם, אסור היה שרעש קל שבקלים יחדור לחדרו, ובעת ששהה במלון צריך היה לפנות את כל החדרים שלידו ומעליו.
בנוסף לכך, חופו דלתות החדר בשטיחים עבים.
מוזיקאים אחרים חשובים כמו טוסקניני ופליקס ויינגרטנר, התנהגו בצנעה רבה יותר ונוכחותם במלון השרתה שמחה על כל באי הבית.
כך לדוגמה הפך ביקורו איזאיי דוברובן לחוויה בלתי נשכחת, כאשר במהלך שהותו במלון ביקש להכניס פסנתר לחדרו והנעים בנגינתו המדהימה את שהותם של האורחים ושל אנשי הצוות.
פרוץ מלחמת העולם השנייה שינה את אופיו של המלון.
בהפצצה על תל אביב של חיל האוויר המלכותי האיטלקי ב-9 בספטמבר 1940 ספג המלון פגיעה מרסיסים שהרסו את גג הזכוכית המחפה של האולם ושל גרם המדרגות, אם כי רק אחד האורחים נפצע קלות.
בעקבות האירוע, שופצה הקומה התחתונה לחלוטין ולמלון נוסף מקלט עבור 22 איש.
בתוך כך, נקטעה תיירות הפנים והחוץ ואת המלון פקדו עתה חיילם אנגלים וגם אוסטרלים.
בשנת 1934 נישאה קטה דן ליוסף רוזנבליט (לימים רוזן), אחיו של פנחס רוזנבליט (פנחס רוזן).
בנה דן רוזן נולד בשנת 1935. בשנת 1937 נסעה קטה דן עם הבן לספא בבלגיה להציגו בפני משפחתה, כיוון שחששה לנסוע לגרמניה.
נסיעתה האחרונה לגרמניה הייתה בשנת 1938, כאשר נסעה למספר ימים לבקר את אמה החולה בדיסלדורף.
מצב היהודים בגרמניה כבר היה אז גרוע.
היא קבלה מברק לשוב מייד ארצה בגלל סכנת המלחמה.
אבל בני משפחתה נשארו בגרמניה וקיוו לימים טובים יותר.
האם נפטרה בשנת 1940. שתיים מאחיותיה נשלחו לגטו מינסק.
אחת מהן, הדוויג דניאלביץ, הייתה אחת הרופאות הראשונות בגרמניה היא נישאה לקארל יונג-דרפלר (1927–1879; Carl Jung-Dörfler) והתנצרה, אף על פי שהייתה נוצרייה נשלחה עם אחותה אלזה לגטו מינסק ושם נרצחו בשנת 1941. זכרה וגורלה של הדוויג יונג-דניאלביץ' הונצחו באבן זיכרון, ועל שמה נקראה כיכר הדוויג-דניאלביץ' באוברסדורף, מחוז וילנסדורף.
אחותה השלישית של קטה, קלרה, הייתה נשואה לנוצרי.
הם ניסו להימלט כאשר קבלו צו התייצבות לפלוגת עבודה.
בזמן בריחתם הם נהרגו במהלך הפצצה.
היחידי ששרד מכל משפחתה של קטה דן היה אחיה ריצ'רד שהספיק לעלות ארצה שבועיים לפני ליל הבדולח, בשנת 1938. הוא עלה עם בתו הבכורה לוטה (לימים לוטה נועם) שגם טיפלה בבן של קטה דן כאשר עלו לארץ וגרו במלון.
ספר המבקרים של הפנסיון בצפת כולל חתימות, רשמים, שירים וציורים שהשאירו אורחי המלון אחרי שהותם במלון.
רבים מהם אישים מרכזיים ביישוב היהודי בשנות העשרים.
בין האורחים היו: חיים נחמן ביאליק, פרנץ אופנהיימר, אלכסנדר ברוולד, המשורר ש.
שלום, יוסף נחמני ממקימי ארגון השומר, מראשי ההגנה ורוכש אדמות קק"ל בגליל.
מאגנס, משה גליקין, אברהם אלדמע ממקימי שכונת בורוכוב ומורה בגימנסיה הרצליה, יהושע גורדון ממקימי הגדוד העברי, גרשון גפנר, חיים מרגליות קלווריסקי, המלחין אריך ולטר שטרנברג, פרידה שטרנברג, אביגדור צ'ריקובר, נתן ביסטריצקי (אגמון), מאנה כץ, משה גליקסון, עורך עיתון הארץ משנת 1923 עד 1938, מאיר מרט, זלמן דוד לבונטין.
עם יסוד התזמורת הפילהרמונית הישראלית בשנת 1936 הגיעו למלון בתל אביב ברוניסלב הוברמן מייסד התזמורת והמנצח ארתורו טוסקניני, ועוד רבים אחרים, שהתארחו במלון.
בשנת 1943 כאשר המלון היה בתפוסה מלאה, קיבלה קטה דן צו הפקעה משלטונות הצבא הבריטי שהפקיעו את המלון לטובת חיל האוויר המלכותי.
כל ההשתדלויות, כולל בדרגים הגבוהים ביותר, לא הועילו, פעם שנייה בקריירה שלה נקטע מפעל חייה של קטה דן שיצרה בעמל כה רב.
לאחר שראתה כיצד המלון והגינה שלידו הולכים ומושחתים בידי החיילים ששהו בו.
לאחר מכן הוחזר לה המלון אך היא החליטה למכור את הבניין, עקב מצב התחזוקה הרעועה שלו.
היא מכרה את הבניין לויצ"ו, ויצו מכרה את הבניין לאדם נוסף וזה מכר אותו לאחים פדרמן.
בשנת 1947 קנו שמואל ויקותיאל פדרמן את המלון, הם בנו בסמוך את מלון דן שנחנך ב-1953. ב-1959 הרסו את מבנה מלון "קטה דן", לטובת אגף חדש למלון דן.
בזמן הריסתו של הבניין הישן, ארגן יקותיאל פדרמן אירוע לכבודה של דן אשר בו הרים על נס את עבודתה ופרסומה בארץ ובעולם.
יקותיאל פדרמן שמר על שמו המקורי של המלון וקרא בשם דן לרשת המלונות כולה.
תמונות של המלון המקורי הוגדלו ומוצגות עד היום בלובי של מלון דן בתל אביב.
קטה דן עצמה עברה עם משפחתה לחיפה שם החל בנה דן רוזן את לימודיו בטכניון.
אישה, יוסף רוזן (רוזנבליט), נפטר לאחר מחלה בשנת 1953, וקטה דן עצמה הפכה בתוקף הנסיבות ושלא ברצונה לאדם פרטי בטרם עת.
בחיפה לקחה קטה דן על עצמה פעילות סוציאלית, למדה ציור אצל צבי מאירוביץ והצטרפה לאגודת הציירים.
קטה דן נפטרה בגיל 88, ב-15 בפברואר שנת 1978, ונקברה בחיפה.
קֶטוֹ (ביוונית עתיקה :Κητώ, Kētō, "מפלצת הים"), היא אלת הים במיתולוגיה היוונית, בתם של גאיה ופונטוס.
כדמות מיתולוגית, היא בולטת בעיקר כאם למפלצות מצולות מנישואיה לפורקיס.
הגוף הטרנס-נפטוני 65489 Ceto נקרא על שמה, והלוויין שלו אחרי פורקיס.
דמות זו נבדלת מאוקיינידים המכונים בשם קטו, וממגוון יצורים מיתולוגיים המכונים קטוס (ברבים קטייא).
ביוונית עתיקה "קטו" משמש שם כללי עבור "מפלצת ים".
לפי תאוגוניה של הסיודוס ילדיהם של פורקיס וקטו הם: אכידנה, הגורגונות (סתנו, אאוריאלה והידועה לשמצה מדוזה),
(Graeae (Deino, Enyo, Pemphredo, Perso, ולאדון, הנקרא גם דרקון הספריוס ("הספריאן דרקון", או הקרדון של הספרדיס).
ילדים אלו נוטים להיות עקביים על פני מקורות, למרות שלאדון לפעמים מצוטט כבנם של אכידנה וטייפון ולכן נכדם של פורקיס וקטו.
הומרוס מתייחס לטוסה, אמו של פולימפוס באודיסאה, כביתה של פורקיס, אך לא ציין אם קטו היא אמא שלה.
קטו מופיעה בספרו של ריק ריורדן אות אתנה, שבו היא ואחיה-בעלה פורקיס מפעילים אקווריום המציג הופעות על ידי מפלצות ים ועוד יצורים מיתולוגיים מתחת למים.
פרסי ג'קסון ופרנק ג'אנג, צאצאים של פוסידון, כלואים על ידי פורקיס.
הם חולצו על ידי הסאטיר המאמן גליסון הדג', אשר בעט בראשה של קטו והציל את פרסי ופרנק.
זה מכעיס את קטו השולחת את Skolopendra לתקוף את הספינה שלהם ארגו II, אך הייצור מובס על ידי איכתיוקנטאורים המבטיחים להביס את קטו ופורקיס.
קָטָה (שם מדעי: Pterocles) הוא סוג של עופות קרקע ממשפחת הקטיים החיים בערבות ובמדבריות באסיה ובאפריקה.
בסוג זה מצויים כל בני המשפחה למעט 2 מינים מהסוג קטה אסייתית (Syrrhaptes).
בני סוג זה הם עופות קטנים הדומים ליונים.
לקטות יש חזה מגודל עטוף בנוצות מוך ספוגיות.
כשהן שותות הן גם טובלות את החזה ומספיגות אותו במים.
אז הן עפות חזרה לאפרוחים, אשר שותים את המים ישירות מהחזה.
זכרי הקטה מביאים מים בכמות גדולה יותר בהשוואה לנקבות.
מין קטה ערמונית-בטן (Pterocles exustus)
קטופה כתומה (שם מדעי: Bubo flavipes) היא מין של דורס לילה ממשפחת הינשופיים החיה בדרום-מזרח אסיה וקרובה לקטופה המצויה.
הקטופה היא אחת מהגדולים שבדורסי הלילה.
היא השלישית בגודלה לאחר המינים אוח עיטי ואוח בלקיסטון, שניהם מהסוג אוח.
ציפור זו חיה ביערות גשם, סובטרופיים וממוזגים מהודו עד וייאטנאם ודרום סין.
היא שוכנת בין העצים ביום, ויוצאת לציד בלילות, אך גם בשעות בין הערביים המאוחרות.
בימים מעוננים היא תצוד אפילו ביום.
בדומה לקטופה המצויה היא דייגת מתמחה, שניזונה בעיקר ממיני דגים, סרטנים, סרטני נהרות, חרקי מים ודו-חיים.
היא תגוון גם בזוחלים, עופות ויונקים קטנים, בעיקר כשיצור קטן נפוץ ביותר.
הקטופה יכולה להרוג חיות בגודל תרנגול.
ינשוף זה רוב זמנו הוא מין יחידאי הנוטה להתבודד.
קטופה מלאית (שם מדעי: Bubo ketupu) היא מין של דורס לילה ממשפחת הינשופיים החיה בדרום-מזרח אסיה וקרובה לקטופה המצויה.
הקטופה בעלת נוצות חומות-ערמוניות עם פסים שחורים לאורך החזה והבטן, העיניים צהובות עזות עם מקור מעוקל בצבע כחול ואוזניים שמוטות וכהות.
הקטופה חיה בטווח שבין דרום בורמה והודו ועד לאיי אינדונזיה עד האיים באלי ובורנאו.
הקטופה חיה בעיקר ביערות גשם ויערות סובטרופיים אך גם במורדות הרים.
הקטופה פעילה בלילות כשבימים היא נחה בין העצים.
היא ציידת המחפשת בעיקר טרף מיימי, כמו שאר מיני הקטופות, וניזונה ממיני דגים, סרטנים, סרטני נהרות וצפרדעים וגם מקרפדות, עכברים וזוחלים.
קֵטוּפָּה (שם מדעי: Ketupa) היא סוג של דורס לילה ממשפחת הינשופיים בעלי אורח חיים חצי-מיימי.
המינים בסוג עברו כמה שינויים טקסונומיים, כשחלקם סווגו בעבר בסוג אוח (Bubo), אך כיום מקובל לשייך לסוג 12 מינים.
אלו עופות גדולים מאוד שכוללים את המין השני בגודלו בסדרת דורסי הלילה - אוח בלקיסטון שמגיע למשקל של 4.6 ק"ג, קטן רק מהאוח המצוי.
הם בעלי נוצות חומות, עיניים גדולות וצהובות וציצות דמויות-אוזניים שעירות.
עופות אלה שוכנים ביערות בקרבה למקווי מים עומדים או רדודים והם צדים דגים, צפרדעים, סרטני מים מתוקים וטרף דומה.
קטוסטומיים (שם מדעי: Catostomidae) היא משפחת דגים שוכני מים מתוקים מסדרת הקרפיונאים הגדולה.
דגים אלה הם קרוביהם של הבינוניים.
הם חיים בטבע בנהרות ואגמים באמריקה הצפונית אך חלק מהמינים כמו מוצץ ארוך-חוטם (Catostomus catostomus) ודג עטלף סיני חיים במזרח אסיה.
מאובנים דגים ממשפחה זו נמצאו מהאאוקן.
לבני משפחה זו סנפירים רחבים, זנבות קטנים וראשים מגודלים עם שפתיים רחבות הבנויות בצורה המתאימה ליניקה של חומרים מזינים מקרקעית המים.
לדגים אלה כמעט ואין שיניים למעט שורה יחידה בפיהם.
בעזרת פיהם הרחב הם מצליחים לינוק צמחייה מימית, אצות, חרקים קטנים, סרטנים, תולעים ודגים קטנים.
אורכם הממוצע הוא עד 60 ס"מ אך המין הגדול ביותר - דג עטלף סיני, יכול להגיע לאורך של 135 ס"מ ולמשקל של מעל 40 ק"ג.
כמותו גדולים גם בני הסוג Ictiobus.
סוג ומין יחיד דג עטלף סיני (Myxocyprinus asiaticus)
קטה היא עיירה בקמרון שנמצאת באזור המזרח.
קטה ממוקמת כ-107 ק"מ מבירת האזור ברטואה וכ-359 ק"מ מבירת המדינה יאונדה.
בנוסף העיירה נמצאת כ-13 ק"מ מהגבול של קמרון עם הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
קטה ממוקמת ליד הכביש D25.
קטגוריית הנקודות בטור דה פראנס היא קטגוריה במרוץ הטור דה פראנס שמתקיימת מאז 1953. הנקודות מחולקות בספרינט הביניים ובספרינט הסיום, בכמויות שונות.
מוביל הקטגוריה לובש את החולצה הירוקה והיא נחשבת לקטגוריית המאיצים.
הניסיון הראשון להכניס את קטגוריית הנקודות הגיע ב-1905, אז שונו כללי הטור דה פראנס לגמרי, והמנצח לא נקבע לפי זמנו הטוב ביותר אלא לפי כמות הנקודות שצבר.
אך לאחר הטור ב-1912, חזרו לחוקים הישנים.
ב-1953, לרגל חגיגות ה-50 למרוץ, קטגוריית הנקודות חזרה למרוץ והמוביל בה היה לובש את החולצה הירוקה, בגלל ספונסר המרוץ.
בשנים הראשונות של התחרות, המנצח בקטגוריה היה דווקא הרוכב שצבר הכי פחות נקודות.
אך ב-1959, שונה הדבר כך שהרוכב עם הכי הרבה נקודות, ניצח.
במהלך הקטעים השונים, על המסלול היו קטעים של חילוק נקודות שנקרא "ספרינט ביניים".
ושם היו מחולקות נקודות בכמויות שונות לרוכבים שעברו ראשונים את ספרינט הביניים, גם בספרינט הסיום עצמו היו מחולקות נקודות בכמויות שונות.
בגלל זה, כמעט כל הרוכבים שזכו בקטגוריה היו מאיצים.
עם זאת, רוב הרוכבים שניצחו בקטגוריה היו מאיצים שמגוונים ביכולות שלהם, והיו מסוגלים להתחרות מחדש בכל ספרינט ביניים, וגם לעבור את מקטעי ההרים שבדרך.
באותן השנים ניצח מרקס גם בדירוג הכללי.
גם ברנאר אינו, שניצח בקטגוריה בשנת 1979 וגם בדירוג הכללי.
עוד רוכב נוסף שהיה מגוון היה שון קלי, שניצח בקטגוריה בשנת 1989, כשבשנה קודם הוא ניצח בוואלטה אספנייה.
בשנת 1995, ניצח לורן ז'אלאבר בקטגוריה.
כשמאוחר יותר בעונה הוא ניצח גם בוואלטה אספנייה.
בשנת 1968, צבע החולצה של המוביל בקטגוריה שונה לאדומה לשנה זאת בשל שינוי ספונסר, זו הייתה השנה היחידה בה צבע החולצה לא הייתה ירוקה.
משנת 1996 עד 2001, הקטגוריה הייתה בשליטת אריק צאבל.
שניצח שש פעמים ברצף והפך לשיאן הניצחונות בקטגוריה, עד שהגיע פטר סאגאן, שניצח 7 פעמים ב (2012-2016, 2018-2019).
רוכבים שצברו כמות גבוהה של ניצחונות
רוכבמספר ניצחונות פטר סאגאן7 אריק צאבל6 שון קלי4/ דיאמולידין אבדוז'אפארוב אדי מרקס רובי מקיואן פרדי מרטנס יאן ינסן 3
קטגוריית ההרים בטור דה פראנס היא קטגוריה במרוץ הטור דה פראנס מאז 1933. המנצח בה הוא הרוכב עם מספר הנקודות הגבוה ביותר שאותן מרוויחים במעברי וקטעי ההרים או הגבעות השונות במרוץ.
מאז 1975, המוביל בקטגוריה לובש את חולצת ה"פולקה דוט" (Polka dot jersey), חולצה מנוקדת בנקודות אדומות ומכונה "מלך ההר".
ויסנט טרובה הספרדי היה הרוכב הראשון שניצח בקטגוריה, בשנת 1933. עד שנת 1975, לא היו למנצחים בקטגוריה חולצה ייחודית.
הספונסר הראשון היה חברת חטיפי שוקולד צרפתית שעטיפות המוצרים שלהם היו מכוסים בנקודות, עקב כך נוצר הרעיון לחולצה.
הספונסרים התחלפו עם השנים אך העיצוב נשמר.
הרוכב הראשון שלבש את החולצה המנוקדת בטור דה פראנס 1975 היה יופ זוטמלק ההולנדי.
זוטמלק עצמו אף פעם לא ניצח את הקטגוריה בטור, אך ניצח את הקטגוריה המקבילה בוואלטה אספנייה ב-1979 ואת הטור דה פראנס עצמו ב-1980.
שיאן הניצחונות במרוץ הוא רישאר וירנק הצרפתי, שניצח 7 פעמים.
מדינהרוכבכמותצרפת רישאר וירנק 7בלגיהספרד לוסיין ואן אימפה פדריקו באהאמונטס 6ספרד חוליו חימנז3
קטגוריית הרוכב הצעיר בטור דה פראנס היא קטגוריה במרוץ הטור דה פראנס, שמתקיימת מאז שנת 1975. המנצח בה הוא הרוכב בעל הזמן הנמוך ביותר מתחת לגיל 26. המוביל בקטגוריה לובש את החולצה הלבנה.
החולצה הלבנה הוענקה בהתחלה לרוכב שמוביל בקטגוריה המשולבת, בין השנים 1968–1975. משנת 1975, הכללים שונו והחולצה הלבנה הוענקה לרוכב שיש לו פחות משלוש שנים כמקצוען, "ניאו פרו" באנגלית.
בשנת 1983, כללי הקטגוריה שונו.
התחרות בקטגוריה הייתה פתוחה רק לרוכבים שהשתתפו בטור בפעם הראשונה.
אך ב-1987, התחרות נפתחה לכל הרוכבים מתחת לגיל 26 ב-1 בינואר באותה השנה.
אך ב-1989, הופסק השימוש בחולצה הלבנה.
ב-1997, שונה שם התחרות לזכר פביו קסרטלי, רוכב אופניים איטלקי שנהרג בטור של 1995 לאחר שהתרסק.
השימוש בחולצה הלבנה הוחזר בשנת 2000.
שיאן הניצחונות בקטגוריה הוא טאדיי פוגאצ'אר שזכה 4 פעמים ברצף בין 2023-2020.
קטגט (בדנית: Kattegat ובשוודית: Kattegatt) הוא ים ומצר ים המפריד בין חצי האי יוטלנד לבין חופו השוודי של חצי האי הסקנדינבי, ומקשר את הים הצפוני דרך סקאגרק לים הבלטי דרך המצרים הדניים.
ניתן להתייחס לקטגט כאל מפרץ של הים הבלטי או של הים הצפוני.
שמו של הים נובע מהמילים ההולנדיות katte (חתול) ו-gat (חור, או פתח).
בשלהי ימי הביניים השוו קפטנים של צי ברית ערי הנזה בז'רגון הניווט הימי את המצרים הדניים לפתח כה צר שאף חתול יתקשה להיכנס דרכו, בגלל עומקם הרדוד של המים.
שם ארכאי לקטגט ולסקאגרק הוא "הים הנורווגי", או "ים יוטלנד".
לפי ההגדרה אשר אומצה בשנת 1932 באמנה שעליה חתמו דנמרק, נורווגיה ושוודיה, הגבול הצפוני של קטגט הוא בין הנקודה הצפונית ביותר של יוטלנד, סקיין, לבין העיירה מרסטרנד בשוודיה.
הגבול הדרומי הוא המצרים הדניים.
הנהרות הנשפכים לים כוללים את גודנה, יטה אלב, לאגאן וניסאן.
בקטגט עשרות איים, ובהם סאמסו ואנהולט.
שמורת הטבע קולברג במחוז השוודי סקונה שוכנת לחופי הים.
דיונים אודות הקמתו של גשר מעל קטגט, המחבר בין יוטלנד לשלן נערכים מאז שנות ה-50.
השליטה בקטגט והגישה אליו, היו בעלי חשיבות במהלך ההיסטוריה של השיט הבינלאומי.
עד להשלמתה של תעלת האיידר ב-1784, הקטגט היה דרך הגישה הימית היחידה לאזור הים הבלטי.
החל משנת 1429, צברה משפחת המלוכה הדנית, ולאחר מכן, דנמרק, כספים רבים כתוצאה ממס המעבר שהוטל על העוברים בארסונד.
קטגוריית סיכון בהריון הוא סיווג תרופתי המביע את רמת הסיכון לעובר עד כדי הפלה, אם התרופה תינטל על ידי האם במהלך היריון.
נשים יכולות להתייעץ עם מרכזים טרטולוגים בזמן ההריון כדי להחליט מתי ואיזה תרופה לקחת בזמן ההריון.