tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לטענת המחבר, ההולנדים ויתרו על הזהות הלאומית הייחודית שלהם, דבר שהתבטא בהתנהגותם עם הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה, ובחרו על פניה בלאומיות הפאן-אירופית.
לפיכך הם צפויים לדעתו להישאר באיחוד האירופי.
המחבר טוען שעם התפרקות הגוש הסובייטי - הפולנים העדיפו את הזהות הפאן-אירופית שלהם על-פני הזהות הפולנית, ולכן הם צפויים להיות שותפים חיוביים בחיזוק הלאומיות האירופית במסגרת האיחוד האירופי.
הספר מתאר את תהליך ההתגבשות המוקדם של הלאום הבולגרי מתוך תערובת של שתי קבוצות אתניות, ועל-סמך ידיעת קרוא וכתוב של פשוטי העם, דבר שאפשר את שימור המיתוסים המיוחדים של הבולגרים, וחיזק את לאומיותם גם תחת הכיבוש המוסלמי הממושך.
המחבר טוען שלאחר התפרקות הגוש הסובייטי העדיפו הבולגרים את הזהות הפן-אירופית על פני הזהות הבולגרית, ולפיכך הם עשויים להוות גורם חיובי בהתגבשות האיחוד האירופי.
כמו כן, מוערך כי הבולגרים צפויים לסייע ביצירת גשר תרבותי בין הרוסים הסלאביים לבין שאר אירופה, עקב הקשרים הקרובים שהיו להם עם הרוסים בשחר ההיסטוריה שלהם.
הספר טוען שעקב ניסיונות הפלישה המוסלמים לאירופה במהלך ההיסטוריה, נוצר אצל האירופים מיתוס של המוסלמי כאויב משותף, ושמיתוס זה גרם להתגבשות הזהות הכלל-אירופית וליחס המפלה כלפי מהגרים מוסלמים בעשורים האחרונים.
המחבר מציע שהפתרון ליחסים הסבוכים עם המוסלמים באירופה מצוי דווקא בידי האירופים הילידים.
עם זאת, נטען שאירופה נמצאת בסכנה של השמדה טוטלית מידי כוחות מוסלמים כאיראן ודאע"ש.
"הזכויות המיוחדות של הציבור היהודי במדינתו", כתב עת "האומה", ספטמבר 2002, גיליון 149, עמ' 43–53.
יהודה יונוביץ (ט' באייר ה'תרל"ח, 12 במאי 1878 - ד' בשבט ה'תש"ח, 15 בינואר 1948) היה ממייסדי החברה למשפט עברי, מו"ל של הספרייה המשפטית והספרייה הפילוסופית בשנות ה-20 של המאה ה-20 בארץ ישראל.
יונוביץ נולד בנבהרדק לשמואל ואסתר יונוביץ, וגדל בסבסטופול, שאביו היה לרבה.
הוא למד תורה ולימודי חול תיכוניים ובאוניברסיטת שטרסבורג למד לשונות המזרח והוכתר בתואר דוקטור.
בשנת 1905 חזר לרוסיה ולמד בישיבה של רב צעיר באודסה.
לאחר מכן היה רב מטעם בוואראנעזש, שם עסק בפעילות ציונית לאומית.
הוא השתתף בוועידת ציוני רוסיה בהמבורג בדצמבר 1909, שם דרש להגביר את התעמולה בשפה הרוסית.
באוקטובר 1910 נבחר להיות רב מטעם בויטבסק, אך המינוי לא יצא אל הפועל בהתנגדות הממשלה בגלל שהיה ציוני.
בשנת 1913, מיד לאחר שהשתתף בהקונגרס הציוני בווינה, עלה לארץ ישראל והשתתף במלחמת השפות בסידור בתי ספר חלופיים עבריים ובהוראה בסמינר המורים שהקים דוד ילין.
בתחילת 1914 מילא את מקומו של דוד ילין בניהול סמינר המורים כשהלה נסע לחוץ לארץ בשליחות בתי הספר העבריים.
בעקבות הצטרפות האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה גורש מארץ ישראל.
תחילה שהה באלכסנדריה ובהמשך חזר לרוסיה, שם השתתף ביוני 1917 באספה ציונית.
בשנת 1918 יסד במוסקבה יחד עם הרב יעקב מזא"ה, יהודה ליב אשר גולאק, ד"ר שמואל אייזנשטדט ויוסף ושושנה פרסיץ את חברת "המשפט העברי" והיה לסגן יו"ר החברה.
בנוסף יסד במוסקבה, באותה שנה, את חברת רענניה.
בתחילת 1919 פרסם מאמר בו קרא לתחיית הפילוסופיה העברית, במסגרת שאיפתו לתחיית המדע העברי, והתווה תוכנית לחברה פילוסופית עברית.
בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל
בשנת 1920 היה ראשון מנהלי חברת המשפט העברי שעלה לארץ ישראל.
הוא התיישב בירושלים, מול בית החולים האיטלקי.
בירושלים היה יונוביץ מיוזמי חברת המשפט העברי בארץ ישראל.
הוא הרצה על תוכנית החברה באספה לקידום הקמת החברה שהתקיימה באוקטובר 1920 בנוכחות הרב קוק, מנחם אוסישקין, ארתור רופין, גד פרומקין ונכבדים אחרים.
הוא שב וכינס אספה של החברה במרץ 1922 במטרה להתניע את פעילותה.
בנוסף, הצטרף יונוביץ לוועד של אגודת שפתנו ולוועד העיר ירושלים, והיה מנהל משרד ועד העיר.
כן היה בשנת 1921 בהנהלה של חברת רענניה, ומנהל משרדה.
בנוסף, עסק בשיווק שכונות תלפיות ורחביה.
יונוביץ הקים שתי הוצאות לקידום מטרותיו: ספרייה משפטית, וספריה פילוסופית.
על מניעיו בהקמת הספרייה המשפטית הוא כתב:
"בין השאלות הכי גדולות של תחיתנו הלאומית תופסת מקום חשוב גם פרובלימת המשפט העברי.
פרובלימה זו, שרק לפני שנים אחדות הייתה עוד "הלכתא למשיחא" ...
נעשתה בימינו אלה לשאלת חיים התובעת מאתנו את פתרונה.
מספר המתעניינים בה הולך הלך וגדול ומסביבה כבר נתלקחה מלחמת הדעות ...
מצד אחד הרבנות עם חשן המשפט ונושאי כליו בתור ratio scripta שאין לערער עליה ...
ולעמת זה באים מהצד השני בעלי המשפט "החלוני" עם "משפט השלום" שלהם, ...
שכלם חייבים בכבודו ומוכרחים לציית לו, ואם לא מכריזים על זה כעל השתמטות ממשפט עברי ...
למרות שאין לה שום שרש בעבר שלנו ...
התחיה של עמנו זוהי מציאת הסינתיסה בין הישן והחדש, בין תורת אבותינו והאידיאות המוסריות הגדולות של האנושיות התרבותית.
לשם זה מוכרחים אנו ראשית כל לדעת מה שיש אצלנו ומה שחסר לנו, וכן מה שיש אצל זולתנו."
בשנת 1923 היה שותף ליסוד חברה להוצאת ספרים מדעיים בעברית.
בספרייה המשפטית הוציא יונוביץ ששה ספרים, ומספר דומה הוצא בספרייה הפילוסופית.
בנוסף הוא הוציא ספר אחד בספריה היסטורית-פילולוגית.
היה זה הוצאה מחודשת של ספרו של יוסף קלוזנר, "הרעיון המשיחי בישראל".
על הספרים שהוציא נכתב בדואר היום בשנת 1925:
"ביחוד ראוי ד"ר יונוביץ לתהילה רבה על השתדלותו לתת לשתי ספריותיו צורה נאה.
הספרים מופיעים על ניר משובח באותיות נהדרות וקריאות, והנם נעימים לעין ולשימוש."
בסוף שנות ה-20 היה יונוביץ פעיל בארגון המוציאים לאור ומוכרי הספרים.
בתחילת שנות ה-30 שקע יונוביץ בחובות.
בקשותיו לסיוע מגורמים שונים ובמיוחד מהאוניברסיטה העברית לא נענו.
יונוביץ פרסם בתחילת 1931 קריאה לדמוקרטיזציה של האוניברסיטה העברית, אותה האשים בהסתגרות במגדל שן עם מעט תלמידים והתעלמות מהמדע העברי.
בשנת 1931 יונוביץ נסע להולנד וביוני 1932 הגיע לארצות הברית לחפש סיוע כספי לספריה המשפטית.
דרכו לא צלחה ובסיועו של רב צעיר הוא קיבל עבודה באחד המכונים לחכמת ישראל בארצות הברית.
הוא שב לאמסטרדם ולירושלים באמצע שנות ה-30, וניסה להתניע מחדש את הוצאת הספרים.
הוא הפיץ שוב למכירה את "חכמי יוון" של תיאודור גומפרץ שהודפס בשנת 1931 והקים את החברה לתנ"ך ולתלמוד בסיוע מוסד הרב קוק.
יוזמות אלו נקטעו ויונוביץ חזר לארצות הברית באוקטובר 1939. בשנת 1946 הוא שב לארץ ישראל, ובה נפטר ב-15 בינואר 1948.
בתי הדין וסדריהם אחרי חתימת התלמוד, דפוס הפועלים, ירושלים, תרפ"ד
אוסישקין, פרקים במשפט הקונסטיטציוני האנגלי, ירושלים, תרפ"ז
יהודה ליב אשר גולאק, לחקר תולדות המשפט העברי בתקופת התלמוד, ירושלים תרפ"ט.
עמנואל קאנט, ביקורת הבינה הטהורה, חוברת ראשונה, תרגם יהודה יונוביץ
קונו פישר, מבוא לתולדות הפילוסופיה החדשה, תרגום: ד"ר משה יוסף גליקסון
עמנואל קאנט, השלום הנצחי: מסה פילוסופית; תרגם בצירוף מבוא על עמנואל קאנט ועל רעיון השלום ותנועת השלום ובהוספת לִקוטים בדבר השלום הנצחי מתוך כתבי קאנט האחרים: יהודה יונוביץ, ירושלים: (דפוס סיני), תרפ"ו.
חובת הלבבות, אבן בקודה, ירושלים: י.
אפלטון מתורגם מיוונית לעברית בשנים עשר כרכים, כרך ראשון, ירושלים: י' יונוביץ, תרפ"ט, 1929. יועד להיות חלק מסדרה של השנים עשר כרכים, אולם בסופו של דבר פורסם רק הכרך הראשון.
"כתבי פילון האלכסנדרוני": מתורגמים מיוונית לעברית, כרך א: "על בריאת העולם"; תרגם: יצחק מן; ערך בצירוף מבוא והוספות: משה שובה, ירושלים: י' יונוביץ (ספריה פילוסופית), תרצ"א.
תיאודור גוֹמְפֶּרְץ, חכמי יוון, כרך א', תל אביב: תרצ"א.
תורגם לעברית על ידי שרגא פייבל פרנקל ובעריכת משה יוסף גליקסון.
יהודה לוי טוקטלי (11 בנובמבר 1922 – 18 בספטמבר 2023) היה מטאורולוג, חזאי ומרצה ישראלי שכיהן כמנהל השירות המטאורולוגי הישראלי, והיה מאבות החיזוי בישראל.
בשנים האחרונות לחייו פרסם ארבעה ספרי שירה.
יהודה לוי טוקטלי נולד בירושלים.
אמו חיה-וידה לבית אלעזר בת למשפחה ספרדית מסלוניקי שביוון, ואשר עלתה לארץ ישראל בשנת 1878. אביו יצחק, איש הגדודים העבריים ובעל חנות מכולת, היה יליד העיר טוקט שבטורקיה, בן למשפחה שהגיעה לשם מאזור אודסה בחצי האי קרים.
התחנך בבית הספר דורש ציון ובתיכון בית הכרם (במחזור השני).
בנערותו היה מראשוני שבט הצופים "מודיעין", בו גם שימש כמדריך וכמרכז השבט וכן הצטרף לקלוב התעופה בירושלים.
ב-1941, בהיותו כבן 19, התקבל לעבודה בשירות המטאורולוגי של ממשלת המנדט, בתפקיד צופה-משרטט.
ב-1946 השתתף בקורס החזאים הראשון בארץ ישראל ולאחר מכן שימש כחזאי בשדה התעופה לוד.
היה אחד מילידי הארץ היחידים שעבד בשירות המטאורולוגי בימים שטרם הקמת מדינת ישראל.
לאורך שנות ה-40 היה חבר ההגנה, בתחילה בחי"ש הצעיר (ח"ץ) ולאחר מכן בש"י ובשירות האוויר.
בהיותו מטאורולוג, סיפק בין היתר תחזיות על מצב הים ומזג האוויר בחוף לכוחות ההגנה, שהביאו מעפילים באוניות.
כמו כן, היה מדריך מטאורולוגי של קורס הטיס הראשון של שירות האוויר, ועם הקמת צה"ל שירת כחזאי ביחידה המטאורולוגית של חיל האוויר.
ב-1949 הוקם השירות המטאורולוגי הישראלי, וטוקטלי עבד בו מיום הקמתו.
ב-1950 חזה את אירוע השלג הנדיר בתל אביב ובשפלה.
ב-1952 מונה כמנהל החיזוי בשדה התעופה לוד, ובשנים הבאות היה למנהל מחלקת החיזוי בשירות המטאורולוגי ולסגן מנהל השירות.
ב-1955 החל ללמד מטאורולוגיה סינופטית בחוג לקלימטולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בהמשך לימד גם בחוג למטאורולוגיה, ובסך הכל הרצה באוניברסיטה כשני עשורים.
לאורך השנים העביר הרצאות פופולריות בנושאי מטאורולוגיה גם ברדיו.
משעמד על חסרונם של מונחים מטאורולוגיים בשפה העברית חידש מספר מילים (כגון "אובך") וכן ערך מילון למונחי מטאורולוגיה שיצא לאור בהוצאת משרד הביטחון.
כמו כן, כיהן כחבר ועדת המונחים המטאורולוגיים של חיל האוויר ובהמשך של האקדמיה ללשון העברית.
ב-1963 נמנה טוקטלי עם מקימי האיגוד המטאורולוגי הישראלי, ב-1970 היה ממארגני הכנס הבינלאומי למטאורולוגיה, הראשון שנערך בישראל, ובמהלך השנים ייצג את ישראל בוועידות ובכנסים רבים של ארגון המטאורולוגיה העולמי (WMO).
ב-1975 מונה למנהל השירות, תפקיד אותו ביצע במשך כ-12 שנה, עד פרישתו לגמלאות ב-1987. גם לאחר פרישתו הקפיד להתעדכן בהתפתחויות המקצוע, לרבות באמצעות השתתפות בסמינרים והרצאות שערך השירות המטאורולוגי, עמו המשיך לשמור על קשר.
טוקטלי היה חבר מועדון רוטרי וכיהן כנשיא מועדון רוטרי סביון.
טוקטלי החזיק בחשבון פייסבוק פעיל, בו פרסם בין היתר שירים בהם שילב דימויים רבים מעולם הטבע והמטאורולוגיה יחד עם תובנות ממרום גילו.
בשנים האחרונות לחייו פרסם ארבעה ספרי שירה, ובמלאת לו 99 שנים, בשנת 2021, התקבל כחבר באגודת הסופרים העברים בישראל.
נפטר בספטמבר 2023, חודשיים לפני יום הולדתו ה-101, ונטמן בבית העלמין הר המנוחות בירושלים, עיר הולדתו.
בצעירותו התגורר טוקטלי בירושלים, ובהמשך התגורר בשפלה.
בהגיעו לגיל מתקדם עבר לבית הדיור המוגן משען אפקה בתל אביב.
היה נשוי במשך שנים רבות לחוה לבית סימון, ונולדו להם הבנים אורן ואהוד, נכדים ונינים.
כלתו היא האמנית טליה טוקטלי.
מילון למונחי המטאורולוגיה (משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1994)
מלב אוהב: שירים של אהבה (אשמורת, 2022)
יהודה כהן הוא מנכ"ל הרבנות הראשית לישראל.
כיהן בעבר כראש המועצה המקומית אלקנה (2003–2008), ראש מועצה ממונה במועצה המקומית בוקעאתא (2018) ובתפקידים נוספים.
נולד לחנה ולרב משה כהן, רב מושב נווה ימין.
למד בישיבה תיכונית חיספין ובישיבת מרכז הרב.
שרת כלוחם בחטיבת גולני, ולמד לתואר ראשון בתעשייה וניהול.
כיהן כמנכ"ל המועצות המקומיות מעלה עירון וביר אל-מכסור.
בשנת 2003 התמודד בבחירות לרשויות המקומיות על תפקיד ראש המועצה המקומית אלקנה, העפיל לסיבוב השני מול צחי פנטון ונבחר לראש המועצה.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2008 התמודד בשנית, אך הפסיד לצדוק זהוראי.
בינואר 2018 התמנה על ידי שר הפנים אריה דרעי לראש המועצה המקומית בוקעאתא, עד לקיומן של בחירות ביישוב באוקטובר של אותה שנה.
שימש יו"ר ממונה (מורשה חתימה) של המועצות הדתיות בכפר סבא (שם הוביל תוכנית הבראה למועצה), בחדרה ובנתניה (2012 - 2015) וכגזבר המועצה הדתית בקריית אתא.
בעת כהונתו בחדרה, התקבלו תלונות רבות על תפקודו כולל מרב העיר שמעון ביטון, שלטענתו נבעו מכך שהוא פעל לתקן את הליקויים בהתנהלות המועצה.
בדו"ח מבקר עיריית נתניה לשנת 2015 נמתחה ביקורת חריפה על התנהלותה של המועצה הדתית נתניה בראשותו, והמבקר ביקש את התערבות משרדי הממשלה וכתב כי בחלק מההאשמות ישנו חשש לעבירות פליליות.
כהן נחקר, אך תיק החקירה נסגר.
ב-2023 לאחר שנבחר בוועדות האיתור של השר לשירותי דת מתן כהנא התמנה בפועל על ידי השר לשירותי דת מיכאל מלכיאלי לשמש כמנכ"ל הרבנות הראשית לישראל.
עם כניסתו לתפקיד העביר כהן מתפקידם את מנהל מחלקת שחיטת חו"ל, מנהל אגף הכשרות הארצי ומנהל מחלקת הייבוא, ולקח תחת אחריותו את כלל התפקידים.
היועץ המשפטי של הרבנות הראל גולדברג פנה אליו במכתב בו טען שהוא פועל בחוסר סמכות וחוסר סבירות קיצוני..
בעקבות כך, ובעקבות יחסיו העכורים עם הרב הראשי לישראל קלמן בר, קראו רבנים רבים, כולל חברי מועצת הרבנות הראשית, לפיטוריו.
סעיפי חשד נוספים כוללים אי סדרים כספיים, התנהגות בלתי תקינה, עקיפה של הוראות הייעוץ המשפטי של הרבנות, התעלמות מהוראות מנהליות, פגיעה במערך האכיפה של הכשרות והתעמרות בעובדים.
נשוי לעו"ד שרון ומתגורר בכפר הרא"ה.
יהודה כהנא (נולד ב-4 באוגוסט 1944) הוא פרופסור אמריטוס לעסקים וביטוח בפקולטה לניהול ע"ש קולר באוניברסיטת תל אביב.
תחומי התמחותו הם ביטוח, אקטואריה, ניהול סיכונים וקיימות.
כהנא שימש כראש מכון ארהרד לביטוח וראש מכון אקירוב לעסקים ואיכות הסביבה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2011 קיבל את הפרס "מייסד בתחום הביטוח בעולם" על שם ג'והן ביקלי מהאגודה הבינלאומית לביטוח.
הוא עוסק בפעילות אקדמית, עסקית ופילנתרופית.
חבר מן המניין באקדמיה העולמית למדעים ואומנויות וחבר נשיאות בין השנים 2018–2022.
כהנא נולד וגדל בירושלים (1944).
הוא בן להורים שעלו לישראל מצ'כיה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. אביו היה מראשוני הווטרינרים בישראל ואימו הייתה גננת.
הוא בוגר התיכון ליד האוניברסיטה, סיים באוניברסיטה העברית בירושלים שלושה תארים: תואר ראשון (1964) בכלכלה וסטטיסטיקה, תואר שני (1966) במנהל עסקים התמחות במימון ותואר שלישי (1973) במנהל עסקים התמחות במימון.
למד אקטואריה (1965-1966 באוניברסיטה העברית בירושלים בהשתתפות אוניברסיטת מישיגן.
כהנא מרצה בתחומי הכלכלה, סטטיסטיקה, אקטואריה, ניהול סיכונים, קיימות, ביטוח, מחשבים, עתידנות (חיזוי טכנולוגי ותכנון לטווח ארוך).
בשנים 1971–1973 הרצה בחוג למנהל עסקים ובבית הספר למדע שימושי באוניברסיטה העברית בירושלים בתחום המימון והחיזוי הטכנולוגי.
לימד באוניברסיטת פלורידה בשנים 1973-1974 במגמת מימון וביטוח, לאחר מכן עבר ללמד באוניברסיטת טורונטו בקנדה בשנת 1975 במגמת מימון.
בין השנים 1975 - 1977 חזר ללמד באוניברסיטה העברית.
בשנת 1977 עבר לאוניברסיטת תל אביב, כמרצה בכיר ומנהל התמחות הביטוח ניהול הסיכונים בפקולטה למנהל עסקים, שימש כמנהל הקורס לאקטואריה בשנים 1977-1979. בשנים 1977-1995 ניהל את המרכז ללימודים גבוהים ולמחקר בביטוח ע"ש ד"ר משה ו' ארהרד באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1982-1984, ניהל את להב פיתוח מנהלים, בשנים 1985–2002 שימש במועצת המנהלים של להב פיתוח מנהלים.
לימד בבית הספר וורטון באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה בשנים 1981–1982. בשנת 1987 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
לימד באוניברסיטת טקסס באוסטין בשנים 1988–1989. בשנים 1995–1998, שימש כדיקן של המסלול האקדמי של המכללה לביטוח (כיום חלק מהמכללה האקדמית נתניה), המקום הראשון שנתן תואר אקדמי בתחום הביטוח בישראל.
הקים וניהל בשנים 1986–2001 את מסלול לימודי הביטוח (Chartered Life Underwriters (CLU בישראל.
בין השנים 2005–2017 השתתף בוועדה האקדמית שניהלה את בית הספר לסביבה ולמדעי כדור הארץ ע"ש פורטר באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2006–2013 עמד בראש מכון אקירוב לעסקים וסביבה בהשתתפות הפקולטה לניהול, בית הספר לסביבה ולמדעי כדור הארץ, הפקולטה למשפטים, בית הספר לכלכלה מאוניברסיטת תל אביב.
בחופשות הקיץ לימד בבית הספר למנהל עסקים קראקס, וונצואלה, בשנים 1979–1980. לימד באוניברסיטת ורשה בשנת 1993, לימד באוניברסיטת ליובליאנה בסלובניה בשנים 1995–1997. לימד את אגודת האקטוארים בפורטוגל בנושא של הביטוח הכללי, באוניברסיטה הקתולית של ליסבון.
כהנא חבר מן המניין באקדמיה העולמית למדעים ואומנויות וחבר נשיאות בין השנים 2018–2022.
בתחום הביטוח, אקטואריה וניהול סיכונים
בחירת תיקי השקעות משני צידי המאזן (הנכסים והתחייבויות).
בעיה זו מעסיקה את המתווכים הפיננסיים ובכללם את חברות הביטוח.
כהנא פיתוח התפיסה והנוסחאות התאורטיות המראות כיצד תשואה וסיכון השקעה צריכים להשפיע על תעריפי הביטוח, ועל הלימות ההון במתווכים הפיננסים, בחירת תמהיל המוצרים אופטימלי.
תעריפים בביטוח כללי תוך שימוש ברגרסיה, כריית מידע בביטוח, סיכונים בשער חליפין בביטוח.
חישוב העתודות בביטוח כללי תוך שימוש בסטטיסטיקה מתקדמת – עם בן זנווירס.
בסוף שנות השמונים כהנא ויעקב אנטלר ייזמו תוכניות פנסיה חדשות שאינן מטעם איגודי עובדים, אשר הוביל לתפיסה של קרנות פנסיה מאוזנות ללא גירעונות.
המודל אומץ על ידי המפקח על הביטוח ברפורמת הפנסיה בשנת 1995.
ביטוח רכב - ביטוח חובה ללא אחריות, המודל התאורטי והפרקטי.
מחקרים אחרים בתחום הביטוח - בעקבות עבודה שנכתבה בהזמנת המפקח על הביטוח בשנת 1966, השתנה לוח התמותה בישראל.
כהנא עסק ברפורמה בשוקי ההון בישראל, הוא היה חבר בוועדת שטסל לפתרון משבר קרנות הפנסיה הגרעוניות.
כהנא היה חבר במערכת של כתבי עת המדעיים בתחום הביטוח
מחקרים ותוצאות מעשיות בתחום הסביבה והקיימות
קידום מודל פיננסי מדיני למימון פיתוח בר קיימא בעולם: כהנא פיתח מודל מבוסס על הגישה הכלכלית של הקמת מדינת ישראל, אשר דרשה הקמה של תשתיות מהירות ויצירת תיעוש ומקומות עבודה לצד קצב גידול מהיר של אוכלוסייה ללא מספיק כסף נזיל.
המודל מציע אפשרויות מימון לצורכי טרנספורמציה של מדינות (גם המפותחות וגם מתפתחות), למדינות ברות קיימא.
המודל מציע הקמה של תקציב קיימות על ידי המדינה, תוך תמחור של משאבי הטבע שלה, המושקע ברובו באג"ח.
ביטוח נזקי טבע בחקלאות בארץ, ובמדינות אמריקה הלטינית.
המודל מקשר בין ביטוח סיכונים של המדינות לבין האפשרות לקבל מימון לחקלאים ועל ידי כך להגדיל את התפוקה.
התפתחות הדמוגרפיות בעולם לאחר המהפכה התעשייתית.
המודל מצביע על שהמדינות המפותחות לרבות סין יאבדו חלק ניכר מאוכלוסייתן, והאוכלוסייה העולמית תגיע לכ-10.5 מיליארד אנשים בשנת 2055 ומאז תפחת.
מחקרים שונים: השקעות בשימור הקיימות "מבליוני דולרים לטרליוני דולרים", פיתוח של מודל שיטה לעשות טרנספורמציה מהירה בתחום הקיימות מלמעלה למטה, ניהול נתונים של רשתות ההולכה של מערכות חשמל.
פעילות במסגרת המכון לעסקים וסביבה באוניברסיטת תל אביב.
כהנא היה יו"ר של הוצאה לאור אקדמון עד שנת 1973. בשנים 1975–1986 הקים וניהול את חברת "יועצים לניהול סיכונים" אשר עסקה בניהול סיכונים וייעצה למשרדי ממשלה, חברות ביטוח ובנקים.
היה חבר דירקטוריון בתכלית, חברות השקעה מקבוצת בנק דיסקונט בשנים 1987–2012, ובדירקטוריון של חברת המימד החדיש (נקנתה על ידי BMC בשנת 1999).
כהנא הקים והשקיע בחברות כגון: איתוראן, פנגו ושלוש חממות טכנולוגיות.
ייעץ למגוון חברות ממשלתיות, פיננסיות ותעשיות מהמובילות במשק בתחום ניהול הסיכונים והביטוח.
בשנים האחרונות, כהנא קידם פעילות כלכלית סביבתית וייסד לצד טל רונן את החברה לאתחול ולשגשוג (YKCenter) הפועלת למען מטרה זו, ואת החברה לתועלת הציבור SDG ישראל, הפועלת למען קידום והטמעה של היעדים לפיתוח בר קיימא בישראל.
כהנא פרסם מעל 80 מחקרים, ציון h-index של 16 בגוגל סקולר ועוד מאות של הרצאות, ווידאו, וכתבות.
פירוט חלקי של ספריו ומאמריו:
ספר ביטוח החיים, הפנסיה והגמל בישראל, הוצאת עתרת, הרצליה, 1988
בשנת 1991 דורג כאחד החוקרים הפוריים ביותר בתחום הביטוח בעשור שקדם לו על ידי כתב העת Journal of Risk and Insurance.
בשנת 2011 קיבל את הפרס מייסד בתחום הביטוח בעולם על שם ג'והן ביקלי מהאגודה הבינלאומית לביטוח.
באותה שנה היה חתן פרס מפעל חיים בוועידת עדיף ה-11.
בשנת 2022 קיבל פרס מפעל החיים מאיגוד האקטוארים בישראל.
יו"ר האגודה למען העיוורים במחוז הרצליה והשרון, חבר מועצת המנהלים של המרכז לעיוור.
חבר כבוד ואחר כך יו"ר לשכת המסחר בישראל וברזיל.
כהנא נשוי לרבקה כהנא, ולהם שלושה ילדים.
התמחה בתחום של רכבות היסטוריות בישראל ובמיוחד רכבת העמק.
התפרסם כשגילה, לאחר מחקר ממושך, את הסובבן בתחנת הרכבת סמח.
יהודה לבנוני נולד ב-1945 בתל אביב לחיים ובתיה לבנוני.
אביו עלה ב-1935 מליטא ונישא בארץ ישראל לאימו שעלתה מאוקראינה.
החל ללמוד בבית הספר "דוגמה" בתל אביב ואחרי מעבר המשפחה לגבעתיים, עבר לבית הספר "אורט גבעתיים".
ב-1963 התגייס לחיל חימוש ולאחר שירות סדיר וסיום קורס קצינים החל שירות קבע.
במסגרת השירות השלים תואר ראשון בחוג לגאוגרפיה ב ולאחר התואר עבר לחיל המודיעין.
מילא בחיל תפקידים שונים ובין השאר היה מפקד השלמה חיילית של קציני מודיעין.
השתחרר מצה"ל ב-1993 בדרגת סגן-אלוף.
עם סיום שירותו הצבאי החל לבנוני לחקור אתרים היסטוריים בארץ ישראל והתמקד בששת מגדלי השעון העות'מאנים שהוקמו בארץ ישראל בתחילת המאה ה-20 לציון יובל 25 שנים לכהונתו של סולטאן האימפריה העות'מאנית עבדול חמיד השני.
ב-2003 הוציא לבנוני את מחקריו בספר בשם למי צלצלו השעונים.
בעקבות פרסום הספר על מגדלי השעון ביקשה ממנו המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל להכין מחקר על רכבת העמק.
את תוצאות מחקרו המעמיק, שכלל ראיונות עם כ-1,000 אנשים, פרסם לבנוני, ב-2017, בספר בן שני כרכים בשם מחמורו של הסולטן לרכבת העמק.
במסגרת מחקרו היה לבנון הראשון לגלות מספר ממצאים חדשים הנוגעים לרכבת העמק כמו:
תחנות רכבת לא ידועות (כמו תחנת באשאטווה/בית יוסף)
שני פסי רכבת עליהם נוצקה ברכה לסולטאן לכבוד חנוכת המסילה בה נאמר "מברכת (שפע) אדוננו, אמיר המאמינים, הסולטן עבד אל- חמיד השני – חזק ותמך (בו האלוהים)".
פסים אלו מוצגים היום בתחנת הרכבת סמח.
צילומים היסטוריים של תחנת הרכבת סמח הראו שממזרח לתחנה הוקם סובבן.
מטרתו הייתה לאפשר החלפת הקטר החלש שסחב את הרכבת מחיפה עד סמח' בקטר חזק יותר שמסוגל לעלות לאורך נהר הירמוך במעלה מסילת הרכבת דרעא–צמח.
במשך שנים רבות הצביעו חוקרים על מבנה קרקעי עגול ממזרח לתחנה כסובבן.
לבנוני ערער על מסקנת החוקרים ויחד עם יאיר מיש חקר את הנושא תוך שימוש במפות ישנות ותצלומי אוויר כדי לבחון מחדש את מקומו של הסובבן.
ב-2014 הצביעו לבנוני ומיש על נקודה חדשה ובחפירות שנערכו במקום אכן נחשף הסובבן שנקבר כולו באדמה כשהאתר הקודם זוהה על ידם כמכל דלק בריטי תת-קרקעי מ-1942. על אף שהסובבן הוא חלק אינטגרלי מתחנת הרכבת הוא אינו כלול כיום בתחום המשוחזר של התחנה.
יהודה לבנוני, למי צלצלו השעונים, הוצאה עצמית, 2003
יהודה לבנוני, מחמורו של הסולטן לרכבת העמק (2 כרכים), הוצאת "ארז הלבנון", 2017
יהודה לבנוני, סודות שבעמק, הוצאה עצמית, 2021
לבנוני נישא לחנה ולזוג נולדו 3 ילדים.
בינואר 2023 התקיים במוזיאון רכבת ישראל בחיפה יום עיון השם "130 שנות רכבת בארץ ישראל" שהוקדש לזכרו של יהודה לבנוני.
יהודה ליב בן-זאב (כ' באב ה'תקכ"ד, 18 באוגוסט 1764 – כ"ג בשבט ה'תקע"א, 17 בפברואר 1811) היה בלשן, חוקר ויוצר עברי, בן דור "המאספים" - הדור הראשון של תנועת ההשכלה היהודית.
נולד בכ' באב תקכ"ד, 18 באוגוסט 1764, בעיירה ללוב שבפולין.
בילדותו קיבל חינוך תורני מקובל, כלומר תורה (ולא שאר התנ"ך) ותלמוד.
בגיל שלוש-עשרה השיאו אותו לאישה בשם רייזל והוא עבר, כמקובל בתקופה, להתגורר בבית חותנו בקרקוב למשך שלוש שנים.
שם החל ללמוד בסתר נ"ך, דקדוק עברי ומדע, חרף התנגדות אשתו וחותנו.
ב-1780, כשהורע המצב הכלכלי של אביו וחותנו, החל לעבור בעיירות הסמוכות לקרקוב ולשמש שם כמלמד-ילדים.
ב-1787, שנה לאחר מות משה מנדלסון, השתקע בברלין והצטרף לחוג המשכילים הראשונים.
הוא פרסם כמה מאמרים ושירים בכתב העת המשכילי "המאסף", וביקש להראות כי העברית, בעיקר ה"צחה", המקראית, יכולה לשמש לכל צורך שבעולם.
לשם כך כתב גם "שיר עגבים", שיר פורנוגרפי בוטה שאיש לא העז להדפיסו עד המאה העשרים והוא עבר בין דורות המשכילים בהעתקות בכתב יד.
את חיבוריו חתם תחילה בשם יל"ק, כלומר "יהודה ליב קראקא" (קר קוב), ואחר כך עבר להשתמש בשם העט "בן-זאב".
לאחר ששהה כשלוש שנים בברלין חזר אל אשתו לקרקוב, אבל שם נרדף על ידי היהודים האדוקים שראו בו אפיקורס.
הוא עבר לברסלאו, שם שהה כעשר שנים, עבד בבית דפוס וגם הדפיס כמה מספריו.
אחר כך חזר לקרקוב, ושם התגרש מאשתו (הייתה לו ממנה בת אחת), שלא ראתה בעין יפה את דעותיו המחודשות.
ב-1799 עבר לעיר וינה, שם עבד כמגיה ועורך בבתי הדפוס של הראשנצקי (בשנים 1799 - 1804) ושל אנטון שמיד (בשנים 1804 - 1811) והוציא לאור עוד כמה מספריו.
בכ"ג בשבט ה'תקע"א, 17 בפברואר 1811, הלך לעולמו והוא בן 47 שנים בלבד.
חשיבותו של בן-זאב לתולדות ההשכלה והספרות העברית התבטאה בכמה תחומים:
הוא כתב ספרי לימוד לדקדוק עברי, והשפיע רבות על דרך לימוד השפה העברית עד ראשית תקופת התחייה.
לאורך כל תקופת ההשכלה היה לימוד העברית והדקדוק העברי אחד הצעדים הראשונים של כל בחור ישיבה שנהפך למשכיל, ומשום כך הפך ספרו של בן-זאב "תלמוד לשון עברי" לסמל של עזיבת הדת אל ההשכלה.
הוא היה מן הראשונים שעסקו במחקר ביקורתי של המקרא והתלמוד.
יציאתו מברלין לקרקוב, לברסלאו ולווינה הייתה חלק מהתפשטותה של תנועת ההשכלה החוצה מברלין בסוף המאה ה-18.
בן-זאב נתפס בעיני שומרי המסורת, בעיקר החסידים, לאורך כל המאה ה-19 כאבטיפוס של דמות המשכיל הכופר.
הוא כונה על ידם "בן זאב לכלב" (על פי התלמוד במסכת ברכות, "משיבחין בין זאב לכלב"), וגם "בן-כלב" סתם, והם סיפרו עליו שמת מיתה משונה ומלאת ייסורים (בדומה ליחס הכנסייה לתאולוג הנוצרי אריוס).
תלמוד לשון עברי (ברסלאו תקנ"ו, 1796): ספר דקדוק של השפה העברית, הראשון הערוך בצורה שיטתית ועוסק גם בתחביר ובסגנון, ומביא רבים מחידושי המחקר המודרני של זמנו.
הספר הפך מיד לספר הלימוד העיקרי של הדקדוק העברי, ויצאו ממנו עשרים מהדורות במהלך המאה ה-19.
אוצר השורשים (וינה תקס"ז-תקס"ח, 1807 - 1808): מילון לעברית מקראית, כולל תרגום לגרמנית, ולצדו מילון גרמני-עברי.
גם הוא נדפס במהדורות רבות, ושימש את המשכילים בפולין וברוסיה במאה ה-19 לצורך לימוד הגרמנית.
בית הספר (חלק א' - מסילת הלימוד, חלק ב' - לימודי מישרים, וינה תקס"ב, 1802): ספר לימוד קריאה ומקראה לילדים.
יסודי הדת (וינה תקע"א, 1811): קיצור בסיסי של עיקרי הדת היהודית, לילדים.
מלבד עצם החיבור, שהיה בו חידוש, יש בו שני חידושים נוספים ביחס לחינוך היהודי באותה תקופה: שהוא מיועד גם לבנות ולא רק לבנים, ושלגבי המצוות שבין אדם למקום הובאו בו רק דינים שבמקרא, ולא ההלכות שבתלמוד.
מבוא אל מקראי קודש (וינה תק"ע, 1810): מבוא לספרי המקרא.
חלק מן המבואות נדפסו גם בתחילת כרכי "הביאור" למקרא מיסודו של מנדלסון.
בן-זאב היה מן הראשונים שאמצו חלק ממסקנות ביקורת המקרא המודרנית (לפי שיטתו של אייכהורן), למשל את ההנחה שחלקו השני של ספר ישעיהו נכתב על ידי אדם מתקופה מאוחרת יותר ("ישעיהו השני").
דבר זה תרם להתנגדות החריפה של שומרי המסורת כנגדו.
חכמת יהושע בן סירא (ברסלאו תקנ"ח, 1798): תרגום עברי ותרגום גרמני של ספר בן סירא, על פי הנוסח הסורי שלו, עם הקדמה.
על תרגום זה זכה לשבחים מן ההבראיסט פרנץ דליץ', שאמר שהתרגום הוא "מעשה אמן בחיקויה של לשון המשלים המקראית".
מגילת יהודית (וינה תקנ"ט, 1799): תרגום עברי וגרמני של ספר יהודית.
אמונות ודעות (ברלין תקמ"ט, 1789): ספרו של רס"ג, אמונות ודעות, עם ביאור והקדמות.
מליצה לפורים (וינה, בלי שנת הדפוס): קובץ של "תפילות" ו"סליחות" לפורים עם דברי לגלוג ופרודיות על ההלכות והתפילות.
דברי חכמים או ספורי חכמי יון (וילנה תרכ"ד, 1864): אוסף מאמרים מובחרים מהפילוסופיה היוונית, ביידיש ובעברית.
מלבד חיבורים אלה פרסם עוד מספר שירים ומאמרים ב"המאסף" ובמקומות אחרים.
יהודה ליב אשר גולאק (1881–1940) היה ממייסדי המחקר המודרני של המשפט העברי, ואחד מהבולטים שבחוקריו.
נולד בלטביה בשנת 1881, בעיירה דנקירה שליד ריגה.
בבחרותו למד תלמוד ופוסקים במסגרות מסורתיות.
בשנת 1911 סיים בהצטיינות לימודי משפטים באוניברסיטת דורפט באסטוניה.
עם סיום לימודיו החל לשקוד על חיבורו המונומנטלי "יסודי המשפט העברי" (ארבעה חלקים).
בשנת 1913 פרסם את חלקו הראשון של הספר.
המהדורה הראשונה המלאה של הספר ראתה אור בברלין בשנת תרפ"ב בהוצאת דביר.
בשנת 1926 הוזמן לשמש כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים.
שימש כמרצה באוניברסיטה עד מותו יום י"ג באדר ב' שנת ת"ש (1940).
תרומתו החשובה התבטאה בין היתר ביכולתו לדלות מהמקורות הקזואיסטיים של המשפט העברי, את העקרונות ההלכתיים-משפטיים שהם מייצגים, תוך ניסוח בהיר של עקרונות אלה.
רחוב נקרא על-שמו בשכונת נווה יעקב בירושלים.
יסודי המשפט העברי, סדר דיני ממונות בישראל על פי מקורות התלמוד והפוסקים (ארבעה חלקים), ברלין תרפ"ב.
אוצר השטרות הנהוגים בישראל, ירושלים תרפ"ו.
לחקר תולדות המשפט העברי בתקופת התלמוד, ירושלים תרפ"ט.
תולדות המשפט בישראל בתקופת התלמוד, ירושלים תרצ"ט.
יהודה ליאו פיקרד (3 ביוני 1900 – 4 באפריל 1997) היה מבכירי הגאולוגים בישראל ובעל שם עולמי בחקר ההידרולוגיה.
היה חתן פרס ישראל לשנת תשי"ח במדעי החיים ויקיר ירושלים.
עיקר התמחותו הייתה בחקר מי תהום וחקירת אפשרויות פיתוח הנגב.
בשנים 1950–1954 הכין פיקרד את הסקר הגאולוגי של ישראל, היה חבר "הוועד לתכנון מפעל המים הארצי" (1950 - 1956) ובשנת 1967 יסד את המרכז לחקר מי תהום באוניברסיטה העברית, מרכז הקרוי היום על שמו.
למד באוניברסיטאות: פרייבורג וברלין בגרמניה, בלונדון ובפריז.
ביקר בארץ בשנת 1922 ועלה ארצה בשנת 1924 והקים את המחלקה לגאולוגיה ואת האוסף הגאולוגי הראשון של האוניברסיטה העברית.
היה חבר ההגנה מיום בואו ארצה.
באותה שנה פרסם את ספרו "Structure and Evolution of Palestine" – שהפך לספר יסוד ללימוד הגאולוגיה של ארץ ישראל.
היה נשוי לאהובה, בת הזקונים של דוד ילין.
היה חבר הוועד לתכנון מפעל המים הארצי (בראשות שמחה בלאס) בשנים 1950- 1956 ובין החותמים על תוכנית המים הארצית.
בשנת 1955 התמנה פיקרד לנשיא ועדת המומחים של אונסק"ו לאזורים צחיחים.
בעקבות מינוי זה היה ליועץ בינלאומי, וחקירותיו סייעו להתפתחותן של מדינות רבות באפריקה ובאמריקה הלטינית.
שמעון שמיר, במאמר על "קשרי חינוך ותרבות", מספר כי פיקרד קיים קשרים מקצועיים עם אנשי חינוך במצרים במסגרת שיתוף הפעולה בין המדינות.
כמו כן היה יושב ראש בסקציה בקונגרס בינלאומי של גאולוגיים באלג'יר - 1952.
על שמו נקראה שבלולית פיקרד, רכיכה שנכחדה.
נפטר בקיבוץ גניגר ב-1997, ונקבר בבית העלמין שבקיבוץ .
פיקרד בוחן קידוח מים בעין חמד (~1964)
פיקרד היה מומחה למציאת מי-תהום וקבע היכן יבוצעו קידוחים ברחבי הארץ.
עיקר התמחותו: חקר מי תהום וחקירת אפשרויות הפיתוח בנגב.
בשנים שלפני קום המדינה התקבלה דעתו של פיקרד בדבר האפשרות למצוא מי תהום גם בתצורות של אבני גיר קשות ונערכו קידוחים עמוקים במדרונות הרי עמק יזרעאל שהפיקו מים בשפע.
קידוחים אלה איפשרו התיישבות אינטנסיבית באותם אזורים.
קידוח כזה נערך בהמלצתו בשנת 1942 למרגלות "הר השדים" ליד קיבוץ גניגר, שם מצאה חברת מקורות כמויות גדולות של מים.
לאחר שקיבוץ ניר עם עלה לקרקע בשנת 1943 נשלח לשם פיקרד על ידי המוסדות הלאומיים ומצא נקודות חדשות לחפירה אל האקוויפר.
במקום נחפרו שתי בארות נוספות, ובכך הפך ניר עם למקור המים העיקרי בשנים הראשונות לקיום ההתיישבות בנגב הצפוני.
פיקרד הציע בשנת 1943 תאוריה לגבי התהוות ים המלח.
לדעתו, עיקר התהווּתה של בקעת הירדן היה מלפני 65 מיליוני שנים עד לפני 1.75 מיליוני שנים.
היה זה כאשר הבקעה הייתה עמק רחב ושטוח, שנוצר לאחר התרוממות הרי ארץ ישראל.
לפני כמיליון שנה, בעקבות פעילות טקטונית גדולה על פני כדור הארץ, שקע העמק למצבו הנוכחי ונוצרה בקעת הירדן והימות: ים כנרת וים המלח.
בשנת 1942 עמד עם מהנדס המים אברהם דה ליאו בראש משלחת מדעית מטעם חברת אשלג ארץ-ישראלית לבדוק ולברר את שפיעת מימיו של נחל זרד, דרכי הגברתה וריכוזה לצורכי המפעל בים המלח.
בזכות משלחת זו, הראשונה בתולדות ארץ ישראל שעברה את הנחל לכל מלוא אורכו עד דרך קיר מואב נתגלו פרטים רבים חדשים על הנחל.
בשנת 1934 יסד את המחלקה לגאולוגיה באוניברסיטה העברית ואת האוסף הגאולוגי הראשון שלה
בשנת 1951 כיהן כנשיא הראשון של החברה הגאולוגית הישראלית
חתן פרס ישראל לשנת תשי"ח (1958) במדעי החיים
בשנת 1981 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
קריאת רחוב בשכונת הר חומה בירושלים על שמו
קריאת רחוב בשכונת רמות בבאר שבע על שמו
מרכז פיקרד לחקר מי תהום באוניברסיטה העברית
בעיות המים בארץ ישראל, תרצ"ה
מי התהום בעמק יזרעאל המערבי, תרצ"ו
הגאולוגיה של ירושלים החדשה, הוצאת ה אוניברסיטה העברית, 1938
מחצבים ומי תהום בארץ ישראל, הוצאת דפוס הפועל הצעיר, 1938
מי התהום בארץ ישראל, הוצאת החברה העברית לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, תש"א
מחקר ומעש בגאולוגיה חלוצית של ארץ ישראל: ציוני דרך בגילוי מי-תהום ואוצרות טבע, הוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשנ"ו
גאולוגיה חלוצית של א"י - ציוני דרך, הוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
ראשי קוים על הטקטוניקה של כדור הארץ
יהודה ליב דון יחיא (י"ד באלול תרכ"ט, 21 באוגוסט 1869 – ו' בחשוון תש"ב, 27 בנובמבר 1941) היה רב, חסיד, תלמיד ישיבת וולוז'ין ומרבני תנועת המזרחי.
היה דמות רבנית ייחודית, ושילב חסידות ולמדנות ליטאית ובריסקאית עם ציונות.
נולד בדרייצין, (כיום בבלארוס) למשפחה רבנית מחסידי חב"ד ולרבה של העיר דרייצין.
בנערותו למד אצל דודו הרב אליעזר דון יחיא, רבה של העיר לוצין (שלימד תקופה מסוימת את הרב קוק) ולאחר מכן למד בישיבת וולוז'ין, ושם למד בעיקר מפי ר' חיים מבריסק והושפע עמוקות משיטת לימודו הייחודית - "שיטת בריסק".
בעת לימודיו בישיבה, הצטרף דון יחיא לאגודת הסתרים "נצח ישראל" שפעלה למען מטרות ציוניות ושם גם הכיר אישית את חיים נחמן ביאליק.
אבא בלושר במאמרו "ביאליק בוולוז'ין", מתאר תלמיד אלמוני שככל הנראה היה דון יחיא, באופן הבא: .
ובהמשך מאמרו כותב בלושר: .
דון יחיא העריץ את רבו, ר' חיים מבריסק, עד שגם בעת סגירת הישיבה בשנת תרנ"ב (1892), חזר עמו לעיר בריסק בה שימש ר' חיים כרב העיר.
ב-1899 נישא למושא שיינא, ילידת שנת 1875, בתו של הרב שלמה הכהן שהיה רבה של וילנה, ובהמשך שימש כרב החסידים בשקלוב (תרס"ב–תרע"א, 1902–1911) וכרבה של וייטקה (תרע"א–תרע"ג, 1911–1913).
לאחר פטירת אביו בשנת תרע"ג, מונה למלא את מקומו כרבה של דריסה (כיום: ורחניאדזבינסק) ומשנת תרפ"ה כיהן כרבה של צ'רניגוב.
דון יחיא היה ציוני נלהב ותמך בתנועת המזרחי.
בשנת תרצ"ו עלה לארץ ישראל בסיועו של הראי"ה קוק והתגורר בתל אביב שבה נפטר בתש"ב (1941).
לזוג דון-יחיא נולדו שתי בנות: שולמית (ילידת 1911) ושושנה (ילידת 1913), שנשאה לרב יצחק ניימן.
יהודה ליב ניסן וילֶנסקי Виленский; יולי 1870, תמוז תר"ל – 17 בספטמבר 1935, י"ט באלול תרצ"ה, חיפה) היה פעיל בתנועה הציונית, מראשי הוועד למען עבודה עברית וממייסדי ההתאחדות העולמית של הציונים הכלליים.
הרב מטעם בניקולאייב בשנים 1903–1905.
וילנסקי נולד בקיץ 1870 בעיירה צֶ'צֶ'רְסְק שליד העיר הומל, בפלך מוהילוב שבאימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה), במשפחת רבנים חסידי חב"ד.
סבו, רבי דוב בער וילנסקי, היה "רב מטעם" בבוברויסק במשך 28 שנה, עד מותו.
אביו, ברוך זאב (וולף) וילנסקי, אף הוא חסיד חב"ד, היה מראשוני חובבי ציון בעירו קרמנצ'וג, וממשתתפי ועידת היסוד של הוועד האודיסאי ב-1890.
למד ב"חדר" ובהוראה פרטית עד כניסתו לגימנסיה ממשלתית בפולטבה, שם סיים את לימודיו ולאחר מכן יצא לגרמניה ולמד פילוסופיה וכימיה בבית הספר הטכנולוגי הגבוה בברלין (כיום Technische Universität, TU).
ב-1889 היה ממייסדי אגודת הסטודנטים הציונים בברלין "אגודה מדעית יהודית-רוסית", עם ליאו מוצקין, שמריהו לוין, נחמן סירקין וחיים ויצמן.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת בזל ב-1894 בתואר דוקטור בכימיה (כותרת הדיסרטציה: "Beitrage zur Kenntnis des 1, 2, 4-Triamidonaphtalins und seiner Abkömmlinge").
בשובו לרוסיה בשנת 1895 הצטרף לאגודת "בני משה" והיה מראשוני התנועה הציונית, בה פעל עד מותו כעבור 38 שנים.
ב-1897 נשלח כציר לקונגרס הציוני הראשון מטעם העיר קרמנצ'וג, והשתתף בקונגרסים ברציפות עד הקונגרס ה-19. במהלך השנים היה מראשי הוועד למען עבודה עברית וממייסדי ההתאחדות העולמית של הציונים הכלליים.
בשנת 1896 התגורר במינסק והיה בעל בית חרושת.
בשנים 1897–1903 התגורר בקרמנצ'וג, ושם נולדו לו ולאשתו הדסה לבית ליפשיץ ילדיהם שמואל ומרים (ב-1903 נולד ילדם השלישי, עמנואל).
בסוף שנת 1902 נבחר לרב הקהילה בעיר ניקולאייב, חרף התנגדות על רקע היותו חסר סמיכה לרבנות.
הוא עבר לניקולאייב עם משפחתו וכיהן כרב מטעם עד סוף 1905.
בפעילותו הציונית נמנה עם חברי הסיעה הדמוקרטית של צעירי הציונות, ובשנת 1902 השתתף בוועידת מינסק.
בתקופה זו יצא את גבולות רוסיה, ועד 1910 התגורר בברלין כחמש שנים, עד שעם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בהיותו נתין רוסי, נאלץ לשוב לרוסיה.
הוא התגורר במינסק, בפטרבורג ובחארקוב.
במחצית הראשונה של המלחמה נפטרה אשתו.
לאחר מהפכת 1917 נבחר בחארקוב למנהיג הסניף המקומי של התנועה הציונית ולראש הקהילה היהודית, עמד בראשן עד 1919, והשתתף במועצה היהודית הלאומית של אוקראינה ובקונגרס הציוני הכול-רוסי (1917).
בשנת 1920, לאחר שנידון למוות על ידי שלטונות רוסיה בגין פעילותו הציונית, עלה לארץ ישראל, שם ישב בנו הצעיר עמנואל.
באותה שנה עלתה בתו, ואחריה גם בנו שמואל.
פעילותו הציונית נמשכה ברחבי העולם מטעם קרן היסוד, וכבר בשנת 1921 יצא וילנסקי בשליחות הקרן למסע תעמולה בדרום אמריקה.
לאחר ביקורו בצ'ילה מונה לקונסול כבוד שלה בירושלים.
בשנים שלאחר מכן פעל גם באירופה – במדינות הבלטיות (לטביה, ליטא ואסטוניה), ברומניה, בפינלנד ובגרמניה.
בשנת 1932 פרש מפעילות עקב היותו חולה סרטן, התגורר בחיפה וכתב את זיכרונותיו בסדרת מאמרים שהתפרסמה בעיתון "הארץ" בשנים 1935–1937.
בקיץ 1935 נסע ללוצרן כדי לעבור ניתוח לטיפול בסרטן, אך החליט לשוב לארץ ונותח בבית חולים פרטי בחיפה.
הניתוח הצליח, אך לבו נחלש וכעבור ימים ספורים נפטר בביתו שבחיפה.
בנו הבכור של יהודה ליב וילנסקי, היה מהנדס הבניין שמואל וילנסקי (מולה).
שני ילדיו האחרים הסבו את משפחתם ל"ילן", כראשי התיבות של שמו (יהודה ליב ניסן).
בתו, מרים ילן-שטקליס, ילידת 1900, הייתה סופרת ומשוררת עברייה, מחברת ספרי ילדים ושירי ילדים, כלת פרס ישראל הראשונה לספרות ילדים (1956).
בנו הצעיר, עמנואל ילן (וילנסקי) (מנולי), יליד 1903, היה אדריכל וארכאולוג חובב, פרופסור בטכניון.
יהודה ל"נ וילנסקי, פרקים מחיי הצבוריים: בצירוף חומר ביוגרפי נוסף; הובא לבית הדפוס בידי מרים ילן שטקליס, ירושלים: [חמו"ל], תשכ"ח.
יהודה לֶיְבּ בֶּרְגֶר (לעיתים בערגער; ה'תרכ"ז, 1867 – ב' בתמוז ה'תרע"ז, יוני 1917) היה מחנך עברי יהודי ליטאי, פעיל למען רפורמה בחינוך היהודי ויוזם "החדר המתוקן" בפינסק, פעיל ציוני, מ"חובבי ציון" ומהפעילים הבולטים בהסתדרות הציונית.
יהודה ליב ברגר נולד בעיר מינסק שבמערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי, באזור רוסיה הלבנה–ליטא) בשנת תרכ"ז (1867), ולו עוד אח, יצחק, ושתי אחיות.
המשפחה, שבבעלותה היה פונדק נודע בעיר, הייתה אמידה ובעלת אחוזות.
אביו, ר' גרשון אברהם הלוי ברגר (בירגר, בערגער), היה תלמיד חכם ואיש ציבור במינסק, ממייסדיה וראשיה של חברת "תומכי תורה" לתמיכה חומרית באברכים הראויים להוראה עד סמיכתם לרבנות.
אמו, חנה רבקה (ריבה) לבית גולדין, אישה משכילה ששלטה בעברית, הייתה אמונה על ניהול העסק המשפחתי.
התחנך חינוך יהודי מסורתי בהשגחת אביו אצל מורים טובים, ולמד עברית, רוסית וגרמנית על בוריין.
הושפע מן ההשכלה ובעודו נער נתפס לרעיון הלאומיות היהודית והצטרף לתנועת "חיבת ציון".
כבר בצעירותו היה לאחד מחשובי חובבי ציון בעיר, ידידם של שמריהו לוין, שאול גינזבורג ונחמן סירקין.
בהיותו עילוי נשלח לישיבת וולוז'ין.
למד בה בשנים תרמ"ד–תרמ"ה, והיה לאחד ממנהיגי אגודת הסתרים הציונית בישיבה "נס ציונה".
היות שהשתייך הן לעולם הישיבות והן לעולם ההשכלה, יצר קשר בין האגודה לבין אגודות הסטודנטים הציונים בערי האוניברסיטאות ברוסיה.
חותנו היה אדם אמיד, ובכסף הנדוניה שקיבל החל ברגר לעסוק במסחר – תחילה בעצים ואחר כך בספרים.
בפינסק מצא את מקומו כעסקן מוביל בשורות תומכי העברית והציונות.
בוועידת "חובבי ציון" באודסה שנערכה בשנת 1890 היה ציר העיר פינסק.
שם הכיר את אחד העם, והיה לתומכו.
לאחר ייסודה של אגודת הסתרים הציונית "בני משה" הצטרף אליה, יסד וניהל את לשכתה בפינסק (שנקראה "לשכת זרובבל").
ברגר היה ממקימי ופעילי אגודת "שפה ברורה" בפינסק למען קידום תחיית הלשון העברית ופעיל ב"חובבי ציון".
עם חוגו נמנו בין היתר מרדכי מאיר שְטְרִיק, צבי הירש הילֶר וחיים ויצמן.
עניינו זה מצא ביטוי מיוחד בעבודת החינוך.
בשנת 1895, לאחר שהכשילו החרדים את ניסיון הציונים להשתלט על ועד התלמוד תורה בקרלין, יצא ברגר במלחמה גלויה נגד ה"חדר" הישן והציע שהציונים יקימו מוסד חינוכי משלהם.
וכך, ביוזמתו, נוסד בפינסק בחורף תרנ"ו (1895) "החדר המתוקן" – אחד המוסדות הראשונים מסוג זה בקהילות היהודיות, שמשם התפשט בכל רחבי תחום המושב.
ברגר שימש מנהל "החדר המתוקן" והיה הרוח החיה מאחורי הפעלתה של כל רשת ה"חדרים".
בחורף תרנ"ט היה מעורב בפולמוס על רקע דרכו בחינוך.
במסגרת פעילותו החינוכית הכין קיצור של סיפורי התורה באופן שיטתי וכרונולוגי, שנועד להקל על התלמידים ולהכינם בהדרגה ללמוד את התורה בעצמם.
מהלך זה עורר התנגדות רבה בקרב החרדים בפינסק.
הרבנים בפינסק גילו עוינות רבה כלפיו: מעמדו בעיר כמנהיגם של חובבי ציון, בקיאותו בספרות התלמודית, דעותיו הקיצוניות בענייני דת ואמונה, כישרונותיו הארגוניים והאומץ שהפגין עשו אותו ליריב מסוכן עבורם.
הם לא הסתפקו בכך, והכריזו חרם על ברגר, שעליו הודיעו בפשקווילים בכל בתי המדרש בפינסק–קרלין, הכפישו את שמו, ובכך הביאו להרס עסקיו כסוחר.
כעבור מספר שנים, בשנת תרס"ח (1907), הדפיס ברגר את הספר בהוצאת ישֻרון בווילנה בשם "מבוא המקרא", תחת שם בדוי: "ל.
אברמוב" (למעשה, זהו שמו הרוסי; "אברמוב" הוא הפטרונים שלו, שכן שם אביו אברהם).
בשנת 1897 הגיע יהושע בוכמיל כשליחו של הרצל לפינסק, להזמין את אגודת חובבי ציון המקומית להשתתף בקונגרס הציוני הראשון, וברגר נבחר לאחד משני הצירים, יחד עם גריגורי לוריא.
בקונגרס תפס מקום חשוב למדי: עמדת חובבי ציון שברוסיה כלפי הציונות המדינית הייתה השאלה המכרעת שבה היה תלוי עתידה של התנועה הציונית מיסודו של הרצל.
העשירים העברים בזו לציונות; הרבנים שבמערב אירופה, בעלי התעודה, נלחמו נגדם; והמתבוללים התייחסו אליה בשאט נפש.
לפיכך, היא יכולה הייתה להתבסס כל צרכה רק אם חובבי ציון שברוסיה – נושאי הדעה הלאומית בישראל, יודעי העברית וספרותה, מסורים לעמם, נאמנים לעברו ומאמינים בעתידו – ירימו את דגלה.
בעקבות פגישתו של הרצל עם אחד העם היה ברגר לאחד מן המתנגדים המובהקים לשיטת רבו לשעבר, אחד העם.
בישיבה של הצירים מרוסיה הוחלט להסתפח לציונות המדינית ולהעמיד תחת דגלו של הרצל ארבעה באי כוח: יעקב ברנשטיין-כהן, מנחם אוסישקין, יצחק גולדברג וברגר נבחרו להודיע זאת להרצל באופן רשמי.
מיד לאחר הקונגרס נערכה בביאליסטוק, שם ישב הרב שמואל מוהליבר, ועידה של ציוני רוסיה.
ברגר השתתף בה וקיבל על עצמו לבקר את ערי רוסיה שלא היה להם ציר בקונגרס, כדי להרצות בהן על דבר הקונגרס ולארגן בהן את הפעילות הציונית.
שמם של נאומיו יצא לפניהם, והמונים נהרו להאזין להם.
ברגר השתתף גם בקונגרס השני.
לפני הקונגרס השלישי הוזמן על ידי ההנהלה בלונדון להכין שם הכול לפתיחת אוצר התיישבות היהודים.
בנוסף, עבד בווילנה בוועד המרכזי הראשון של ציוני רוסיה ובמוסקבה בקרן קיימת לישראל תחת הנהלת ד"ר יחיאל צ'לנוב, הוא היה תומך מושבע של הציונות המדינית, והתנגד לחלוטין להתיישבות בארץ ישראל טרם קבלת הצַ'ארטֶר.
על פי השקפותיו היה דמוקרט קיצוני, התייחס באהבה וחיבה רומנטית לאגודות הציונית מאוכלוסי ההמון כמו "אוהבי ציון" (אוּמנים ובעלי מלאכה) ו"פועלי ציון" (פועלים), אף כי לא הסכים לתוכניתם.
עבורו, התנועה הציונית הייתה בראש ובראשונה מהפכה פנימית בחיי עם ישראל גופה.
מוניטין בעולם חובבי ציון יצאו לו בפעם הראשונה על ידי מאמר גדול שפרסם ב"המליץ" בזמן הפולמוס בין מצדדי ארגנטינה וארץ ישראל.
המאמר היה תשובה חריפה ומנומקת לד"ר י"ל קצנלסון (בוקי בן יגלי), שכתב בשבחה של ההתיישבות בארגנטינה.
ביחד עם עבודתו הציבורית רבת הגוונים, הוסיף ללמוד תורה ומדרש.
הוא היה בקי בתורה שבעל פה ובכל הספרות העברית מימי הביניים.
הותיר אחריו כתב יד מסודר וערוך לדפוס בשם "מאור היהדות" – אנתולוגיה עברית המקיפה את כל היצירה היהודית, בכמה כרכים.
הספר הובטח כפרס למנויי "הזמן", אבל לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה פסק העיתון מלצאת, וגם "מאור היהדות" נשכח.
בנוסף הותיר לקסיקון תלמודי, עשרה כרכים בכתב יד.
בשנת תר"ע הגיע לסיור בארץ ישראל, והחליט לעלות אליה.
בשנת תרע"ב עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
בארץ ייסד בית מסחר למנופקטורה וגַּלֶנְטֶרְיָה ביפו, ובמקביל הוסיף להקדיש את מרצו לעסקנות.
בשנת 1913, חודשים אחדים לפני המלחמה נסע לרוסיה בענייני היישוב, למכור מניות של חברת "גאולה".
כאשר פרצה המלחמה נחפז לשוב ארצה.
בשנת תרע"ד, בימי המלחמה, התכונן להקים עם הסופר ש.
בן ציון מוסד להוצאת ספרים במדעי היהדות בשם "עם הספר", שמטרתה "שכלול ספרותנו היסודית" (תנ"ך, תלמוד, מחקר, קבלה וכו') והוצאתה במהדורות מדעיות מבוארות.
לשם כך התקשר עם אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' ושאול חנא קוק (אחיו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק), סעדיה שושני ואחרים.
בתחילת שנת תרע"ז (1917) הדפיס כבר את תקנות החברה, אך בעקבות גירוש יפו נפסק הדבר.
בעקבות הגירוש נדד לטבריה, ובדרך התהפכה העגלה שבה ישב עם משפחתו והוא נפצע קשה.
חודשים אחדים ישב בטבריה, אחר כך נסע להתרפא בביירות, ושם מת בבית החולים בב' בתמוז תרע"ז, בן חמישים, בודד, שלא בנוכחות אף אחד מבני משפחתו, ונקבר שם.
ארכיונו של י"ל ברגר שמור במכון לחקר תנועת העבודה ע"ש פנחס לבון.
אשתו של ברגר, מֶיְיטה, נפטרה בקיץ 1945, בגיל 73. נקברה בבית העלמין נחלת יצחק.
בניו יצחק וחיים היו עסקנים חרוצים בארץ ישראל, ושניהם מתו בצעירותם ממחלות שונות.
יצחק ברגר נישא לאסתר (שלאחר פטירתו נישאה בשנית, לישראל פייגין), ולו בן אחד, שנולד לאחר מותו ונקרא על שמו, יצחק פייגין (1919–2012).
בנו הצעיר, הרצל בן-ארי (ברגר) (1904–1967), שנולד שלושה שבועות לאחר מותו של תיאודור הרצל ונקרא על שמו, היה יוזם הקמתו של גדוד מגיני השפה (וכמובן עִברת את שמו ל"בן-ארי", לפי שמו היידי של אביו, 'לייב', שפירושו "אריה") ועורך דין נודע בתל אביב.
ב-1934 נישא לחסידה טרוצקי (1912–1999), והיה אב לד"ר גור (יהודה) בן ארי (1937), רופא מנתח במרכז הרפואי שיבא, פרופסור חבר קליני בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ועדו (חיים) בן-ארי (1947), מהנדס.
אחיו הצעיר של י"ל ברגר, יצחק יוסף ברגר (1875–1945), היה מראשוני "פועלי ציון" במינסק ופעיל ציוני בולט.
בנו של יצחק, הרצל ברגר (1904–1962), שנולד זמן קצר לאחר דודנו, ונקרא גם הוא על שם הרצל, היה עיתונאי וחבר הכנסת.
ל' אברמוב (ערך וסידר), מבוא המקרא: ספורי כתבי הקדש ומצות התורה ערוכים בלשון הכתוב ובסדר כרונולוגי ומסֻדרים לרוח הילדים ובינתם, וילנה: ישֻרון, תרס"ח 1907. (2 כרכים: חלק א: בראשית, שמות ויקרא; חלק ב: במדבר, דברים.)
"מאור היהדות" – אנתולוגיה עברית המקיפה את כל היצירה היהודית.
יהודה לֶיְבּ אֶפֶל (בכתיב יידי: עפעל; 23 במרץ 1857, כ"ז באדר ב' ה'תרי"ז, וקשנה, פלך קובנה, האימפריה הרוסית (ליטא) – 27 בנובמבר 1934, כ' בכסלו תרצ"ה, תל אביב) היה עיתונאי עברי ופעיל ציוני, מראשוני תנועת חיבת ציון בווילנה.
אפל נולד בכ"ז באדר ב' ה'תרי"ז בעיירה וֶקשנה שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית (באזור ליטא, אז בתחום המושב היהודי), בנם של יצחק וחיה שרה לבית שֶרְהֵיי (סרגיי).
בגיל שש וחצי התייתם מאמו.
קיבל חינוך תורני מסורתי – למד ב"חדר" ולאחר מכן בישיבה.
מילדותו זכה לכינוי "העילוי מווקשנה".
כשהיה בן 18, לקח אותו קרוב משפחתו, הסופר אברהם דב, לווילנה שם הסכימו הרבנים יוסיל'ה ושלמה'לה להכניסו לשיעורם.
בנוסף למד לימודי חול וגרמנית.
מאוחר יותר עבר להתגורר במשך זמן-מה בבית דודו (אחי אמו), שהיה בעל בית חרושת בברדיצ'ב, ולאחר מכן חזר לווילנה.
בווילנה עבד במשך מספר שנים כפועל בבית חרושת למתכת, ולאחר מכן עסק בהוראה פרטית.
כאשר הופיעה תנועת "חיבת ציון" הצטרף אליהם ופעל במחיצתם של ראשוניה, והיה מזכירו של שמואל יוסף פין.
כשנוסדה האגודה "אוהבי ציון", נתמנה בשנת 1882 למזכירה.
באותה השנה נשא לאישה את אסתר בת מאיר מגיד, אחייניתו של הסופר הלל נח מגיד שטיינשניידר.
בשנת 1888 סייע למשה לייב ליליינבלום בהנהלת ענייני חובבי ציון ברוסיה.
בשנת 1891 יסד בווילנה קבוצת מתיישבים שגאלה רבות מאדמות חדרה.
בשנת 1889 הצטרף לאגודת בני משה, מייד עם היווסדה, ושימש מזכירה בווילנה.
בשנת תרנ"ד היה ממוכרי יין מושבות ארץ ישראל בערי רוסיה.
הוא הציע לייסד חברה מיוחדת שתעסוק בהפצת היינות, כיוון שהעבודה עבור אדם אחד הייתה רבה מדי, ולאחר זמן מה נוסדה חברת כרמל.
אפל מכר אתרוגים מארץ ישראל ופעל למען אליעזר בן-יהודה בתקופת מאסרו.
השתתף בוועד היובל של הסופר קלמן שולמן, ומכתביו הרבים (700) הועילו באיסוף סכום נכבד מיהדות התפוצות, וכן סייע לרב יצחק יעקב ריינס בייסוד תנועת המזרחי.
בשנת 1902 ייסד, בשותפות, בית דפוס ובו הפיץ במהלך עשור ספרות תעמולה ציונית, עיתונות להסתדרות הציונית "העולם" ו"דאס אידישע פאלק" ('העם היהודי'), והוציא על חשבונו את ספרי הרב יצחק ניסבוים.
פועלו העמיד אותו בסכנה אל מול השלטונות הרוסיים, אשר דחפו לסגירת בית הדפוס.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה עבר להתגורר בעיר חארקוב, שם המשיך בפועלו בדפוס.
בשנת 1919 חזר לווילנה, וכעבור שנתיים, בשנת 1921, עלה לארץ ישראל לבקשתו של יצחק לייב גולדברג ונתמנה לעוזרו ומנהל חוותו בהרטוב, לאחר מאורעות תרפ"ט וחורבן הרטוב עבר לתל אביב והיה ליועצו של גולדברג.
בארץ פרסם פרקי זיכרונות בעיתונים "הארץ" ו"העולם", על ראשית חיבת ציון והרכיב את ארכיונו.
לאחר פטירתו נאספו זיכרונותיו וראו אור כספר בשם "בתוך ראשית התחיה", וארכיונו נתרם ל.
אפל נפטר בחורף ה'תרצ"ה (נובמבר 1934) בתל אביב, בגיל 77. נקבר בבית הקברות טרומפלדור בלוויית קהל רב.
בתוך ראשית התחיה: זכרונות וכתבים מימי "חובבי ציון" ברוסיה, תל אביב: דפוס גוטנברג, תרצ"ו 1936.
יהודה לייב גמזו (יל"ג) (י"ז בטבת תר"ל, 21 בדצמבר 1869, דווינסק – 31 בדצמבר 1941) היה משורר, מחזאי ומתרגם עברי ויידי, שעסק בנושאים לאומיים ברוח תנועת ההשכלה היהודית.
יהודה ליב בן עזריאל זליג נולד בדווינסק.
בגיל 12, בהיותו חפץ ללמוד בסמינר, החל להתכתב, בין השאר, עם הרב ד"ר עזריאל הילדסהיימר מברלין ועם בנדיקט צוקרמן מברסלאו.
כשהיה בן 13 החל ללמוד לימודי חול, למד את שפות אירופה, ולקרוא את כתבי שילר, גתה, היינה, ברנה, לסינג וכדומה.
החל מ-1886 כתב ב"המליץ" (במדור "עזרת סופרים"), כמו כן כתב ב"הצפירה" וב"היום".
בין היתר הגן על מעמדה של לשון היידיש בעיתונות העברית.
בשנת 1897 פרסם מחזה בשם "עזרא או שיבת ציון".
כן תרגם מרוסית לעברית את מחזותיו של משה לייב חשקס "אברבנאל" (ורשה: האלטער ואייזענשטאדט, תרנ"ד) ו"מראות אלהים או ראש עפרות תבל".
בין שתי מלחמות העולם חי ברוסיה הסובייטית.
הוא נפטר בכפר הקטן טַוְודה שבסיביר ב-1941, בגיל 72.
עזרא או שיבת ציון: שיר חִזיון יסודתו בכתבי הקֹדש: ערוך במבוא וחמש תמונותו, נֶזין: דפוס ווענגער, תרנ"ח.
יצירות גנוזות; הביא לדפוס, הקדים מבוא והוסיף הערות: אליעזר פודריאצ'יק, תל אביב : המכון לחקר התפוצות – האגודה לחקר תולדות היהודים, תשל"ח 1977. (כולל תרגומו העברי של גמזו למחזה הרוסי "חזות קשה, או המצור על טולטשין" מאת ניקולאי וילנקין־מינסקי (עמ' 33–155), וכן שירים ומכתבים)
יהודה ליב (לאופולד) דוקעס (בהונגרית: Dux Lipót; 17 בינואר 1810, י"ב בשבט ה'תק"ע פרשבורג – 3 באוגוסט 1891, כ"ח בתמוז תרנ"א וינה) היה מבקר ומהדיר ספרות עם ישראל, יהודי-הונגרי.
דוקעס היה מאנשי חכמת ישראל ותנועת ההשכלה היהודית, בצעירותו למד בישיבתו של החת"ם סופר, ואחר כך הקדיש את זמנו לחכמת ישראל, ובמשך שנים רבות שהה בספריות החשובות באירופה לצורך מחקריו.
תרם רבות לפילולוגיה העברית, אך גולת הכותרת של מחקרו נחשבת שירת ימי הביניים של יהדות ספרד, בעיקר זו של רבי שלמה אבן גבירול, שאת שיריו ההדיר בספר "שירי שלמה" (הנובר תרי"ח).
במסגרת עיסוקו זה, כתב גם על תולדות המשוררים.
הוא חיבר ספרים רבים בתחומי מחקריו, מקצתם בעברית.
רבי יהודה ליב גורדין (לעיתים: גורדון; תרי"ג, 1853, רציצה – י' באייר תרפ"ה, 4 במאי 1925, שיקגו) היה רב וראש ישיבה ליטאי-פולני, רבן של ערים שונות בבלארוס ובפולין, ובסוף ימיו רבה של לומז'ה, על שמה הוא מכונה הגאון מלומז'ה.
נולד לרב מאיר אברהם אבא גורדין בעיירה רציצה שבמחוז ויטבסק, למד בילדותו אצל הרב המקומי, רבי ירחמיאל זיסקינד כץ, ולאחר שנעשה בר מצווה, עבר ללמוד בעיר סוויר, אצל הרב משה דנישבסקי.
הוא עסק בתחומים תורניים רבים, ולמד כאוטודידקט את השפה הרוסית.
נישא לחיה אסתר שרה בת ר' אלכסנדר מלר.
בהיותו בן 24, נפטר רבה של מִיכַלִישׁוֹק (בכתיב יידי: מיכאַלישאָק, בליטאית: Mikališkis) שליד וילנה, באימפריה הרוסית, הרב יהודה לייב הכהן קורליצר, ובצוואתו הורה למנות תחתיו את הרב גורדין.
הוא כיהן ברבנות זו תשע שנים, ובתרמ"ו, 1886, עבר לכהן כרב בעיר אוגוסטוב הסמוכה לביאליסטוק, שהייתה אז חלק ממחוז סובאלק.
למרות היותו מרקע "מתנגדי", היה מקובל גם על יהודיה החסידים של אוגוסטוב, ואף חיבר ספרון ברוסית בשם "מהי החסידות?" לבקשת אנשי ממשל רוסיים שקיבלו הלשנות רבות של מומרים בגנות החסידות.
ספר נוסף שכתב באותה תקופה, אף הוא ברוסית, בשם "מהו התלמוד?", נכתב לבקשת נחום סוקולוב כמענה להתקפתו על התלמוד של אנטישמי פולני בשם גרודשצקו, שפרסם ספר בשם "מסתרי התלמוד".
ספרו זה של ריל"ג שימש מאוחר יותר את ההגנה במשפט בייליס.
כהונתו כרבה של אוגוסטוב הסתיימה בתרנ"ז, 1897, אז עבר לכהן כרבה של אוסטרוב מזובייצקה כרב מוסכם על חסידים ומתנגדים, לאחר תקופה ארוכה של מחלוקת על זהות הרב בין החסידים בהנהגת הרב בן ציון אוסטרובר, והמתנגדים בהנהגת הרב דוב בריש שפירא בנו של רבי יהושע יצחק שפירא המכונה "רבי אייזיל חריף".
מאחר שהיה "מתנגד" מוכר, ומאידך התפרסם כמי שבקי בתורת החסידות ואף הגן עליה, יכל לאחד תחת הנהגתו את שני הזרמים בעיר.
ברבנות אוסטרוב כיהן שבע שנים עד תרס"ד, 1904.
בתרס"ד נבחר לכהן כרבה של סמרגון, הוא הקים בה ישיבה, בה למדו כמאתיים תלמידים, ובראשה העמיד את הרב זלמן יוסף אשינובסקי.
הוא נשאר כמנהיגה הכללי של הישיבה, ומסר בה שיעורים מעת לעת.
בסמרגון הוציא לאור את ספר דרשותיו "דגלי יהודה" ואת ספר השו"ת "דברי יהודה", ובו ניהל ויכוח עם רבי אברהם בורנשטיין מחבר "אבני נזר", האם קיים דין כתיבה כסדרן, גם על חלק מאות.
בעקבות פולמוס זה הוציא אחד מתלמידי ה"אבני נזר" ספר המבהיר את עמדת רבו ומשיב לטענות הרב גורדין, ושמו "מלחמות יהודה".
בכסלו תרס"ח נפטרה אשתו חיה אסתר שרה.
באותה שנה יצא לאור ספר נוסף שלו בשם "תשובות יהודה".
בתרע"ג, 1913 נבחר לכהן כרבה של לומז'ה, זמן מה לאחר מינויו פרצה מלחמת העולם הראשונה והוא עסק בצרכי יהודי העיר מול שלטונותיה המתחלפים.
כשנכבשה לומז'ה בידי הגרמנים, למד גרמנית ברמה שאיפשרה לו לנהל שיחה עם נציגי הצבא בעיר, וכך עשה גם בפולנית עם תחילת השלטון הפולני.
כרבה של העיר גילה אחריות גם לישיבת לומז'ה ובשנת 1925 נסע לשיקגו כדי להתרים נדיבים עבור הישיבה.
הופעתו בשיקגו, כשהוא נושא את נאומיו באנגלית, עשתה רושם על היהדות החרדית בשיקגו, והם בחרו למנותו כרבה הראשי של שיקגו.
הוא הסכים לקבל על עצמו את המינוי, אך בעודו מתכונן להיכנס למשרתו זו, חלה ונפטר בשיקגו בי' באייר תרפ"ה, 4 במאי 1925. הוא נקבר בהלוויה המונית בשיקגו.
בניו מאיר אבא גורדין, מחנך, סופר יידיש, משורר, מתרגם, פעיל אנרכיסטי רוסי ומראשוני האנרכיסטים בישראל.
וחיים זאב גורדין, אף הוא פעיל אנרכיסטי רוסי, הכינו מפתחות לכתביו.
בתו מאשה וחתנו הרב חיים דוד רגנשברג נסעו עמו לשיקגו ונשארו בה.
חתנו כיהן כראש ישיבת "בית מדרש לתורה" בעיר וכראש בית הדין של "מועצת הרבנים בשיקגו", ולאחר מכן ראש ה-"Hebrew Theological College" בסקוקי.
הוא מחבר הספר "משמרת חיים".
לאחר פטירתו הועלה לקבורה לבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
"מכון רגנשברג" להלכה והוראה בירושלים-שיקגו, נקרא על שמם.
בתו בלומה רזיאל (1914-1884), אמם של מפקד האצ"ל, דוד רזיאל, וחברת הכנסת מטעם חרות, אסתר רזיאל-נאור.
יהודה ליב הלוי אדל (בכתיב יידי: עדל, או עדיל; השם במקורו בראשי תיבות: עד"ל; ז' באדר ה'תקי"ז, 27 בפברואר 1757 - י"ח בתמוז ה'תקפ"ח, 30 ביוני 1828) היה למדן ליטאי ומומחה לספרות אגדות חז"ל.
התפרסם בתור המגיד מסלונים ובספריו לסדר טהרות: מי נפתוח ומים טהורים.
נולד בזאמושץ' שבפולין לרב משה עדל.
למד תורה מפי חכמי העיר, ביניהם רבי שלמה מחלם שכיהן כרבה של העיר.
בצעירותו למד מספר שנים בברודי ושם החל לעסוק גם בדרשנות.
הוא היה מבאי בית הגר"א ומקורבו של רבי אברהם בן הגר"א.