tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרץ 2019 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Psychodrama, שנכנס היישר אל המקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי, ומכר 26,390 עותקים בשבוע הראשון וזכה לשבחים ממבקרי המוזיקה, כשזכה לציון ממוצע משוקלל של 90 מתוך 100 ב-Metacritic.
השיר "Location" מתוך האלבום היה לסינגל המצליח ביותר, תוך שהגיע למקום השישי במצעד הסינגלים הבריטי וזכה בתואר הפלטינה המשולשת.
בהמשך השנה, זכה האלבום בפרס מרקיורי ובפרס המוזיקה הבריטית לאלבום הבריטי הטוב ביותר לשנת 2020.
ב-9 ביולי 2021 הוציא את הסינגל המוביל מתוך אלבומו השני, "Clash", בהשתתפות סטורמזי, שזכה להצלחה והגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-23 ביולי, יצא אלבום האולפן השני שלו, We're All Alone in This Together, שהיה לאלבומו השני שנכנס היישר אל המקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי, וכן לאלבומו הראשון במקום הראשון במצעד האלבומים הסקוטי ומצעד האלבומים האירי.
ב-3 במרץ 2022 הוציא את הסינגל "Starlight", שהיה ללהיט והפך לשירו השני שהגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי.
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאה2024פרסי המוזיקה הבריטיתשיר השנה"Sprinter"אמן השנה הבריטיאמן ההיפ הופ/גריים/ראפ הטוב ביותר
דֶיִיָאן לְיוּבִּיצִ'יץ' (בקרואטית: Dejan Ljubičić; נולד ב-8 באוקטובר 1997) הוא כדורגלן אוסטרי-קרואטי המשחק בעמדת הקשר בדינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית ובנבחרת אוסטריה.
ליוביצ'יץ' נולד באוסטריה להורים בוסנים-קרואטים מבוסובאצ'ה.
הוא שיחק לראשונה בנבחרת אוסטריה בניצחון 2–0 במוקדמות מונדיאל 2022 נגד איי פארו ב-9 באוקטובר 2021 אחרי עונה בקלן.
באוגוסט 2021, הוא נידון בשל השלכת בקבוקים לעבר מסגד בקיזליאק שלוש שנים קודם לכן.
הוא נאלץ לשלם קנס של 1000 מארק בוסני או לרצות עשרה ימי מאסר.
אחיו הצעיר רוברט משחק בדינמו זאגרב.
דייוויד ג'יימס בול היה מפיק ומוזיקאי אלקטרוני אנגלי, הידוע בעיקר כחצי מצמד הסינת'-פופ Soft Cell, לצד הסולן מארק אלמונד.
הוא גם היה ממקימי ההרכב The Grid , ושיתף פעולה עם אמנים ומפיקים שונים, ביניהם אינגו וואק וכריס ברייד .
בול היה פעיל מסוף שנות ה-70, ועסק במגוון פרויקטים במוזיקה אלקטרונית.
בקרדיטים על עטיפות האלבומים שמו מופיע לרוב כדייב בול.
בול נולד ב-3 במאי 1959 בצ'סטר, צ'שייר, אנגליה; הוא אומץ וגדל בבלקפול.
הוא למד בבית הספר ארנולד ולאחר מכן למד אמנות בלידס פוליטכניק, שם פגש את מארק אלמונד.
הם הקימו את צמד הסינת'-פופ Soft Cell בשנת 1978; הלהקה פעלה במקור עד 1984, אך התאחדה מחדש מספר פעמים לאחר הפסקות ארוכות.
בשנת 1983, בזמן שהיה חלק מ-Soft Cell, הוא הוציא לאור אלבום סולו, In Strict Tempo, בו השתתפו גאווין פריידי, ג'נסיס פי-אורידג' ווירג'יניה אסטלי.
מאוחר יותר הוא שיתף פעולה עם פי-אורידג' בפסקול לסרט Decoder, בו השתתפו גם אמנים אחרים.
לאחר פירוק להקת Soft Cell, בול הקים להקה חדשה בשם Other People, עם אשתו דאז, ג'יני היוז (שעבדה בעבר עם מארק אלמונד בלהקת Marc and the Mambas) ואנדי אסטל.
הלהקה הוציאה רק סינגל אחד בשם "Have a Nice Day".
בסוף שנות ה-80, הוא הקים להקה נוספת בשם English Boy on the Loveranch, עם ניק סנדרסון וג'יימי ג'ונס.
הם הוציאו לאור שני סינגלים בסגנון Hi-NRG.
בול גם היה חבר בלהקת סייקיק טי.וי, ולקח חלק באלבומי האוסף, Jack the Tab ו-Tekno Acid Beat, שם פגש את ריצ'רד נוריס (הם הקליטו יחד את השיר "Meet Every Situation Head On") ובהמשך הקימו יחד את הצמד The Grid.
בול התאחד מחדש עם מארק אלמונד במסגרת להקת Soft Cell בשנת 2001, אז הם הוציאו לאור אלבום חדש בשם Cruelty Without Beauty.
בשנת 2010 הוא הקים את הלהקה Nitewreckage עם סלין היספיש, ריק מולהל וטרי ניל.
אלבום הבכורה שלהם, Take Your Money and Run, יצא דרך חברת התקליטים Alaska Sounds ב-6 ביוני 2011, עם הסינגל "Solarcoaster" שקדם לו.
האלבום הופק על ידי מרטין ראשנט.
בשנת 2016, בול שיתף פעולה עם הפסנתרן ג'ון סאבאג' באלבום האלקטרוני הניסיוני Photosynthesis.
בשנת 2018 התקיים איחוד נוסף של Soft Cell להופעה חיה אחרונה, לציון 40 שנה להקמת הצמד.
בול ואלמונד סיימו לעבוד על האלבום Danceteria זמן קצר לפני מותו של בול באוקטובר 2025.
בול עבד גם כמפיק מוזיקלי.
בשנות ה-80 הפיק בין היתר את Vicious Pink Phenomena (שהתחילו כצמד ליווי עבור Soft Cell בתחילת דרכם), את להקת Virgin Prunes ואת הפרויקט Ornamental של רוז מקדואל.
בהמשך, עבד גם עם קיילי מינוג, גאווין פריידי ואני הוגאן.
בנוסף, ביצע רמיקסים עבור אמנים ולהקות כמו דייוויד בואי, ונסה-מיי ואירייז'ר.
בול גם שיתף פעולה עם גאווין פריידי על גרסת כיסוי לשיר "Ghost Rider" של הצמד Suicide.
לאחר שסבל מבעיות בריאותיות במשך מספר שנים, בול נפטר בשנתו בביתו ב-22 באוקטובר 2025, בגיל 66.
דייוויד אריק "דייב" גרוהל הוא מוזיקאי רוק אמריקאי.
גרוהל היה מתופף להקת נירוונה משנת 1990, אז החליף את צ'אד צ'אנינג.
ב-1994 הקים את להקת פו פייטרס, והוא משמש כסולן וגיטריסט בלהקה.
כיום הוא משתתף בלהקה נוספת הנקראת Them Crooked Vultures.
כשהיה גרוהל ילד עברה משפחתו מאוהיו לווירג'יניה.
שלוש שנים לאחר מכן, הוריו התגרשו והוא עבר לגור עם אימו.
בגיל 12, גרוהל החל לקחת שיעורי גיטרה, אך לאחר זמן מה הוא החליט שנגינה עם הרכבים יתרמו
לו יותר מאשר שיעורים והוא עבר לנגן עם להקות שונות.
שנה לאחר מכן, בשנת 1982, גרוהל ואחותו ליסה, נסעו לבלות את הקיץ באילינוי אצל בת דודתם.
היא לקחה אותם למספר הופעות פאנק רוק (Punk rock) של להקות מקומיות ומאז גרוהל החל להתעניין במוזיקה זו.
כאשר גרוהל היה בחטיבת הביניים, הוא הצטרף ללהקה בשם "Freak Baby" בתור גיטריסט.
באותה תקופה, הוא החל ללמד את עצמו תופים כאשר ניגן על מספר חפצים בחדרו.
כאשר הלהקה החליטה להוציא את הבסיסט,
גרוהל ניצל את ההזדמנות ועבר לתופף בלהקה.
כעבור זמן קצר הלהקה שינתה את שמה ל"Mission Impossible".
במהלך השנים כאשר גרוהל פיתח את עצמו כמתופף, הוא מספר שג'ון בונהם (לד זפלין) היה
ההשפעה הכי גדולה שלו, וכיום יש לו קעקוע על זרועו של הסמל המפורסם של בונהאם.
לאחר זמן קצר, להקת "Mission Impossible" התפרקה וגרוהל הצטרף ללהקת הפוסט פאנק "Dain Bramage".
בגיל 17, גרוהל ניגש לאודישן ללהקת "Scream" ועבר אותו בהצלחה.
כדי להצליח באודישן, הוא שיקר בנוגע לגילו ואמר שהוא בן 20. להפתעתו הרבה, הלהקה הסכימה לצרף אותו.
זמן קצר לאחר מכן, הוא נשר מהתיכון כדי לנגן בתופים באופן מלא.
באחד הראיונות הוא סיפר: "הייתי בן 17 והתרגשתי מאוד לראות את העולם.
במשך ארבע השנים הבאות, יצא גרוהל עם הלהקה לסיבוב הופעות, הקליט איתם מספר אלבומי הופעה חיה
כמה חודשים לאחר מכן, להקת "Scream" התפרקה באופן מפתיע וגרוהל התקשר לחברו באז אוסבורן לעצה.
אוסבורן נתן לגרוהל את הטלפון של קריסט נובוסליץ' והוא הזמין את גרוהל לבוא לסיאטל לראות את נירוונה מופיעים.
גרוהל נבחן להיות המתופף של נירוונה והתקבל.
בזמן שגרוהל הצטרף, הלהקה כבר הקליטה מספר שירי דמו והם בילו את רוב זמנם כדי למצוא חברה שתחתים אותם.
לבסוף הם הוחתמו בDGC Records ובאביב 1991, הם נכנסו להקלטות.
בספטמבר 1991, האלבום "Nevermind" יצא והשיג הצלחה עולמית ונירוונה הפכה לאחת הלהקות המשפיעות בסצנת הגראנג'.
במשך השנים כתב גרוהל שירים וסירב להציג אותם ללהקה בטענה שהם יפגעו בכימיה של הלהקה.
במקום להציג את השירים לנירוונה, בשנת 1992 הוא הקליט את השירים לבדו והוציא קלטת שנקראה "Pocketwatch".
גרוהל לא ציין את שמו בקלטת, אלא נתן לעצמו את הכינוי "Late!".
בשנים המאוחרות של נירוונה, כתיבת השירים של גרוהל התעצמה.
באחד הימים בסיאטל, קורט קוביין שמע את גרוהל עובד על שיר שנקרא "Color Pictures of a Marigold", והשניים החלו לנגן את השיר ביחד.
בסופו של דבר, הלהקה הקליטה את השיר בעבודות על האלבום "In Utero" כאשר גרוהל שר, מנגן בגיטרה ומתופף (באותה צורה שבה הקליט את אלבום הבכורה של פו פייטרס) וקריסט נובוסליץ' על הבס.
ולאחר מכן יצא באלבום של פו פייטרס Skin and Bones ובכך הפך לשיר היחיד שיצא תחת שתי הלהקות.
בשנת 1994, קורט קוביין התאבד והלהקה סיימה את דרכה.
לאחר התאבדותו של קורט קוביין, גרוהל לא ידע לאן לפנות ומה לעשות.
באוקטובר 1994, גרוהל נכנס לסטודיו והחל להקליט דמו של מספר שירים כאשר הוא מנגן על כל הכלים.
בנובמבר 1994 הוא יצא לסיבוב הופעות קצר ביחד עם טום פטי, שבסופו הוצע לו להיות המתופף הקבוע, אך הוא הרגיש שזה לא התאים לו ועזב את פטי.
לאחר מכן הוא תופף עם מספר להקות שונות, אך גרוהל לא היה בטוח אם הוא רוצה להמשיך את קריירת התיפוף בלהקות אחרות.
הוא החל להעביר את קלטת הדמו שלו לחברות תקליטים שונות, ולבסוף הוצעה לו הצעה לחתום בחברת הקלטות.
גרוהל לא רצה להתחיל קריירת סולו לכן הוא צירף אליו את פאט סמיר (שהיה גיטריסט מלווה בהופעות של נירוונה), ווליאם גולדשמיט ונייט מנדל (מלהקת "Sunny Day Real Estate") כדי שיקימו הרכב.
במקום להקליט מחדש את הדמו, הוא עבר מיקס מקצועי ובשנת 1995 הוא יצא כאלבום הבכורה של פו פייטרס.הנגן היחיד באותו אלבום למעט גרוהל הוא חברו גרג דולי, סולן להקת אפגן ויגס.
הלהיטים מהאלבום היו "Big Me" ו-"This is a Call".
הלהקה יצאה לסיבוב הופעות של כשנה כשבסיומו גרוהל חזר לביתו ועבד על פסקול לסרט "Touch".
לאחר שסיים את ההקלטות, הלהקה חזרה לאולפן כדי לעבוד על אלבומם השני, אך לאחר סיומו גרוהל
לא היה מרוצה מהתוצאות של האלבום ומתפקודו של המתופף ויליאם גולדשמיט, לכן הוא החליט לנסוע ללוס אנג'לס עם שאר חברי הלהקה (בלי גולדשמיט), ולהקליט את האלבום פעם נוספת כשהוא גם מתופף וגם שר.
האלבום "The Colour and the Shape" יצא במאי 1997. האלבום ביסס את מעמד הלהקה ויצאו ממנו מספר להיטים כמו "Everlong", "My Hero" ו-"Monkey Wrench".
זמן קצר לאחר יציאת האלבום, טיילור הוקינס הצטרף ללהקה בתור המתופף, ופט סמיר עזב את הלהקה.
הלהקה יצאה לסיבוב הופעות עם הגיטריסט פרנץ סטאל.
האלבום הוקלט במרתף ביתו של גרוהל בווירג'יניה.
לאחר יציאת האלבום הצטרף אל הלהקה הגיטריסט כריס שיפליט שנשאר קבוע בלהקה עד היום.
ב-2002, יצא אלבומם הרביעי "One by One".
גרוהל סיפר בריאיון למגזין ה"רולינג סטון" שהוא לא אהב את התוצאה הסופית של האלבום: "ארבעה שירים ממנו היו טובים, את השבעה האחרים לא ניגנתי יותר בחיי.
מיהרנו יותר מידי בהכנת האלבום".
לאחר יציאת האלבום הלהקה יצאה לסיבוב הופעות.
ב-14 ביוני 2005 יצא אלבומם החמישי "In Your Honor".
קצת לפני תחילת העבודה על האלבום, הלהקה בנתה סטודיו משלהם בשם "606" הממוקם ליד לוס אנג'לס.
באלבום היו שיתופי פעולה עם ג'ון פול ג'ונס מלד זפלין, ג'וש הומי מקווינס אוף דה סטון אייג' ונורה ג'ונס.
לאחר יציאת האלבום, הלהקה יצאה בסיבוב הופעות אקוסטי שיצא בDVD הנקרא "Skin and Bones".
לאחר מכן הלהקה יצאה לסיבוב הופעות, כשבסיומו הם הופיעו באצטדיון ומבלי שבלונדון.
הלהקה אירחה את חברי להקת לד זפלין: ג'ימי פייג' וג'ון פול ג'ונס וגרוהל סיפר כי ההופעה הזו הייתה ההופעה הכי גדולה בהיסטוריה של הלהקה והוא היה מאושר להופיע עם חברי לד זפלין.
ביולי 2009, הלהקה הופיעה בהופעה מיוחדת בבית הלבן לכבוד הנשיא ברק אובמה ובהופעה זו
גרוהל חשף כי בסתיו הקרוב יצא אוסף הלהיטים הגדולים של הלהקה ובנוסף שני שירים חדשים הנקראים
פו פייטרס הפכה לאחת הלהקות החשובות והמשפיעות בז'אנר הרוק.
ב-2002 השתתף גרוהל ביצירת האלבום של להקת "קווינס אוף דה סטון אייג'", Songs for the Deaf".
הייתה זו הפעם הראשונה מאז ימי להקת נירוונה בה אחז גרוהל במקלות התופים.
לאחר סיום הקלטת האלבום, הקליט גרוהל עם להקתו הפו פייטרס את האלבום One by One, אשר זכה לביקורות נלהבות שטענו כי הזמן שבילה במחיצת קווינס אוף דה סטון אייג' השפיע עליו לטובה.
ב-2004 הוציא אלבום בשם פרובוט שבו סולני מטאל מפורסמים ביצעו שירים חדשים שהם כתבו וגרוהל הלחין (וגם ניגן בכל הכלים), שהתקבל בספקנות רבה בעולם המטאל כשגרוהל הכריז עליו אבל קיבל ביקורות משבחות ביותר לאחר צאתו.
בשנים 2005–2006 דייב תופף עבור הלהקה של חברו ג'ק בלאק, טניישס די, עבור פסקול הסרט "מפרט הגורל" (The Pick of Destiny) ואף שיחק בו כשחקן אורח: השטן.
בשנת 2009 גרוהל תופף בשיר "Run With The Wolves" מהאלבום "Invaders Must Die" של להקת הפרודיג'י.
בחודש יולי נחשף כי גרוהל עובד על פרויקט חדש ביחד עם ג'וש הומי מקווינס אוף דה סטון אייג' וג'ון פול ג'ונס מלד זפלין.
להרכב החדש קוראים Them Crooked Vultures ובו גרוהל מתופף.
בחודש אוגוסט ההרכב הופיע בפעם הראשונה במועדון הMetro שבשיקגו, לאחר מכן הלהקה הכריזה
על סיבוב הופעות שהתחיל בארצות הברית וימשיך לאירופה ואוסטרליה.
אלבומה הראשון של הלהקה שוחרר
ב-17 בנובמבר 2009 וסחף אחריו את קהל המבקרים והמעריצים, וחשף צד אחר ויותר משודרג של שלושת המוזיקאים.
ג'וש הומי תיאר את חוויית הנגינה עם גרוהל כ"אתה מנגן ועושה את הקטע שלך ואתה מסתכל אחורה ויש שם את ערימת השיער המתנופפת עם החיוך הענק שפשוט מפרקת לרסיסים את התופים.
אני מקווה שנחזור לזה מתישהו."
בשנת 2013 דייב גרוהל השתתף באלבום החדש של קווינס אוף דה סטון אייג', Like Clockwork...
בתור מתופף ומשתתף בכתיבת אחד השירים באלבום.
באותה השנה נשא את הנאום המרכזי בפסטיבל SXSW.
ביולי 2015 ביצעו 1000 מוזיקאים מהעיר צ'זנה באיטליה את השיר "Learn to Fly" ופנו לגרוהל בבקשה לבוא עם הפו פייטרס להופיע בעירם.
בתגובה הוא שלח להם סרטון בו הוא מודה להם באיטלקית על המחווה ומבטיח לבוא.
גרוהל היה נשוי לצלמת ג'ניפר יאנגוולד מ-1993 עד 1997. הוא נישא לג'ורדן בלום, מפיקת ה- MTV, ב-2 באוגוסט 2003 בביתם בלוס אנג'לס.
ב-15 באפריל 2006 נולדה בתם הראשונה, ויולט מאי.
ב-17 באפריל 2009 נולדה לדייב ולאשתו בת נוספת בשם הרפר וילו (Harper Willow).
יש להם בת נוספת בשם אופיליה סיינט אשר נולדה בשנת 2014.
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהמקור2024פרס גראמישיר הרוק הטוב ביותר"Rescued" (בתור פזמונאי)
דייוויד סקוט "דייב" מאסטיין הוא מוזיקאי אמריקאי יהודי אשר נחשב לאחד מכוכבי המטאל המצליחים והפופולריים בעולם.
הוא סולן, גיטריסט וליריקן בז'אנר הת'ראש מטאל.
דייב מאסטיין הוא אחד המייסדים, הסולן והגיטריסט של להקת הת'ראש מטאל מגאדת'.
נחשב לאחד החלוצים של ז'אנר הת'ראש מטאל.
ב-1981 היה מחבריה הראשונים של להקת מטאליקה אך פוטר מן הלהקה עוד בתחילת דרכה על רקע התנהגותו הבעייתית.
מאסטיין הוא יהודי על פי ההלכה - הוא נולד לאם (אמילי דייוויד) יהודייה אשכנזית, ולאב (ג'ון ג'פרסון מאסטיין) נוצרי ממוצא צרפתי ופיני.
חונך על פי המסורת של עדי ה', אך כיום חי את חייו כנוצרי שנולד מחדש.
ב-1981 פרסם לארס אולריך, מתופף להקת מטאליקה, מודעה בעיתון מקומי בחיפוש אחר גיטריסט מוביל.
באותה התקופה עזב מאסטיין את להקתו הראשונה שנקראה Panic.
מאסטיין נתקל במודעה והלך לחזרה של מטאליקה.
מיד בסיום החזרה מאסטיין צורף כחבר להקה.
לפי דבריו: "הייתי משוכנע שאני צריך להיות בלהקה והלכתי לחזרה, כיוונתי את הגיטרה שלי בזמן ששאר חברי הלהקה הלכו לחדר אחר.
הם לא דיברו אלי אז נכנסתי לחדר ואמרתי: 'אז?
אני בלהקה?' והם השיבו: 'ועוד איך'.
"לא האמנתי כמה קל זה היה והצעתי להם לקחת כמה בירות ולחגוג".
אך חברותו של מאסטיין במטאליקה לא ארכה יותר משנתיים.
לילה אחד, בהיותו שיכור, רוקן מאסטיין פחית בירה מלאה אל תוך גיטרת הבס של הבאסיסט של מטאליקה דאז רון מק'גובני.
כאשר מק'גובני ניסה לנגן ביום שלמחרת על הגיטרה בס הוא חטף הלם חשמלי.
בעקבות זאת, חברי הלהקה הזהירו את מאסטיין בפעם האחרונה שלא להמשיך במעשי הקונדס המוגזמים שלו.אך למרות זאת הוא המשיך.
באחד הימים הוא הגיע עם אחד הכלבים שלו לחזרות.
הכלב קפץ על הרכב של מק'גובני ושרט את הצבע.
בתגובה, צעק ג'יימס הטפילד (סולן מטאליקה) על דייב ואף בעט בכלבו.
מאסטיין, מצידו, לא נשאר חייב, תקף את הטפילד ואת מק'גובני וקילל את אולריך.
באפריל 1983, מאסטיין פוטר רשמית מהלהקה, בגין בעיות שתייה וסמים ובשל התנגחויות אגו בלתי פוסקות בינו לבין הטפילד.
מתוך ריאיון עם בריאן סלגל, המנהל הראשון של מטאליקה: "דייב היה בחור מוכשר אם לא תאומן, אך הייתה לו בעיה גדולה עם אלכוהול וסמים.
עם הזמן הוא נהרס והשתגע, מטורף זועם, ושאר הבחורים כבר לא יכלו להתמודד איתו יותר.
אני מתכוון, כולם שתו, אבל דייב שתה יותר...
יכולתי לראות שלכולם כבר נמאס לראות אותו שותה עד שיוצאת נפשו ממנו".
בתקופת חברותו במטאליקה, מאסטיין השתתף בכתיבת מספר שירים כולל הלחנתם לכל הגיטרות.
שירים אלו נהפכו בהמשך ללהיטים באלבומים Kill 'Em All ו-Ride The Lightning.
על פי מאסטיין, הוא היה גם שותף בכתיבת Leper Messiah מאלבום Master of Puppets ושירים נוספים כגון קלטת הדמו של Hit the Lights.
מעט מאוד מן השירים שמאסטיין כתב עם הטפילד ואולריך, הוקלטו מחדש לאחר מכן על ידי מגאדת'.
השיר המפורסם בהם הוא The Four Horsemen מהאלבום Kill 'Em All של מטאליקה אשר נכתב על ידי מאסטיין מהתקופה שבה היה בלהקה הקודמת שלו, פאניק, ופורסם בהמשך עם הליריקה המקורית באלבום הבכורה של מגאדת' תחת השם Mechanix.
ב-1983, עקב זעמו של מאסטיין לאחר שסולק ממטאליקה, הוא החליט שאחת ממטרותיו בחיים היא להקים להקה שתצליח יותר ממטאליקה.
באפריל של אותה השנה הקים מאסטיין להקה בשם Fallen Angels, שלא החזיקה מעמד.
בקיץ 1983 הוא פגש את הבאסיסט דייב אלפסון ויחד איתו גייסו את הגיטריסט גרג הנדווידט ואת המתופף דיז'ון קרות'רס כדי להקים את מגאדת'.
לאחר שלא נמצא סולן למגאדת', לקח על עצמו מאסטיין את תפקיד הסולן הראשי וגיטריסט הליווי של הלהקה (בעוד שבמטאליקה שימש כגיטריסט ראשי).
לימים אמר על כך: "התחלתי לקחת שיעורי פיתוח קול, וגיליתי ש: יש לי קול!
אני לא אומר שיש לי קול יפה, אבל בהחלט יש לי אחד כזה".
ב-1984 הקליטו מגאדת' 3 שירי דמו יחד עם המתופף לי רוש.
קרי קינג, שלימים הפך לגיטריסט של סלייר, הצטרף ללהקה למספר הופעות אבל פרש אחרי פחות משנה.
המתופף גר סמואלסון החליף את לי רוש.
בנובמבר חתמה הלהקה על חוזה עם חברת ההקלטות Combat Records, חודש לפני הצטרפות הגיטריסט כריס פולנד ללהקה והופעתה הראשונה של מגאדת' בניו יורק.
בחודש מאי 1985, הוציאה מגאדת' לאור את אלבומה הראשון Killing Is My Business...
באותו הקיץ הלהקה הייתה בסיבובי הופעות בארצות הברית ובקנדה עם הגיטריסט מייק אלברט שהחליף את כריס פולנד ויחד עם להקת Exciter.
באוקטובר חזר פולנד למגאדת' עם חזרתם לאולפנים, כשהם מקליטים את אלבומם השני ב-Combat Records.
בחגיגות השנה החדשה הופיעה מגאדת' בסן פרנסיסקו עם הלהקות אקסודוס, Metal Church ומטאליקה.
and business is good!, פנה דייב מאסטיין לחברת הגיטרות Jackson כדי שיתאימו את הגיטרה שלו מדגם Flying V בשבילו.
החברה יצרה באופן תעשייתי את הגיטרה שעכשיו נקראה Jackson King V.
היצור נמשך עד שנות ה-2000 המוקדמות.
בשנת 1990, הגיש הגיטריסט מרטי פרידמן בקשה להפוך לגיטריסט המוביל של הלהקה, לאחר ששנה קודם לכן להקתו הקודמת קקופוני (Cacophony) התפרקה.
באותה שנה יצאה מגאדת' למספר אירועים ופסטיבלים כדי לתמוך במספר להקות ידועות כגון טסטמנט וסואיסיידל טנדנסיס.
חודש לאחר מכן החלו חברי הלהקה להקליט את האלבום Rust in Peace ("מחליד בשלום על משכבו", משחק מילים על הביטוי "נח בשלום על משכבו"), שנחשב בעיני מעריצים רבים כאחד המוצלחים של הלהקה עד היום.
בחודש אפריל של אותה שנה נישא דייב.
שנתיים מאוחר יותר נולד בנו ג'סטיס.
בשנת 1992 יצא האלבום המצליח ביותר (מבחינה מסחרית) של הלהקה, Countdown to Extinction ("ספירה לאחור להכחדה").
האלבום הרקיע עד למקום השני במצעד הבילבורד האמריקאי.
אלבום זה היווה תפנית משמעותית ללהקה בכך שדייב עצמו נתן חופש אומנותי גדול יותר לשאר הנגנים של הלהקה ואף נתן להם לכתוב חלק מהשירים.
זאת, בהשוואה לאלבומים קודמים בהם מרבית השירים נכתבו על ידי מאסטיין.
בשנת 1994, כשהוא נהנה מהצלחת הלהקה, החליט מאסטיין להמשיך בכיוון המוזיקלי והרווחי של Countdown to Extinction והלהקה הקליטה את אלבומה השישי Youthanasia (מעין משחק מילים, המהווה שילוב בין המילה "נוער" לבין הביטוי "המתת חסד").
בשנת 1997 יצא האלבום Cryptic Writings ("כתיבה נסתרת").
האלבום הכיל אלמנטים שונים של הלהקה וניגודיות מוזיקלית של שירים ת'ראשיים וכבדים לעומת שירים יותר מלודיים.
במקביל, עלה לאוויר אתר האינטרנט הרשמי של הלהקה.
באותה שנה נולדה לדייב בת בשם אלקטרה.
שנתיים מאוחר יותר יצא האלבום Risk ("סיכון").
מקור שם האלבום בתגובה לריאיון עם מתופף מטאליקה, לארס אולריך, בו טען האחרון כי "דייב חייב לקחת יותר סיכונים".
בתקופה זו חזר מאסטיין לבצע מוזיקה כבדה יותר ויותר נאמנה לקלאסיקות של הלהקה מתחילת העשור.
באותה שנה, עקב מחלוקות אומנותיות, עזב מרטי פרידמן את הלהקה ומאסטיין גייס את אל פיטרלי שימלא את מקומו.
בעת ביקור בבית החולים לצורך בדיקת בעיית אבנים בכליות, נרדם מאסטיין על ספסל ההמתנה בצורה שגרמה לפגיעה בעצב ראשי בזרועו השמאלית, וכתוצאה מכך איבד את יכולתו לנגן.
חוסר היכולת של מאסטיין לנגן גרר את פירוק ההרכב דאז של מגאדת'.
בניגוד להערכות רופאיו, בעזרת טיפולי פיזיותרפיה שב מאסטיין לנגן במהירות, אך עקב הפציעה גם אבד כל זיכרון השרירים בזרועו ולכן נאלץ ללמוד לנגן מחדש.
בשנת 2004 הוציא את האלבום העשירי במספר של מגאדת', The System Has Failed.
האלבום נחשב להצלחה גדולה וסימן את חזרת הלהקה לסצנת המטאל.
בהמשך, הוציא מאסטיין את האלבום האחד העשר של מגאדת', United Abominations, ב-2007, והאלבום השנים עשר שלה, Endgame, ב-2009, לאחר שהחליף מספר הרכבים.
בפברואר 2010 חזר ללהקה הבסיסט דייוויד אלפסון, שניגן בה בעבר מ-1985 עד 2002,בשנת 2011 יצא האלבום ה-13 של הלהקה TH1RT3EN.
בשנת 2016 שוחרר האלבום ה-13 של הלהקה Dystopia האלבום זיכה את הלהקה בפרס גראמי לביצוע השיר הטוב ביותר, Dystopia.
ביוני 2019 הודיע מאסטיין כי החל טיפול לאחר שאובחן עם סרטן בגרון וכי הלהקה מבטלת את סיבוב ההופעות הנוכחי שלה.
בינואר 2020 במהלך הופעה של הלהקה, הוא הודיע שהחלים לחלוטין.
הגיטרות הראשונות הידועות של מאסטיין היו מסדרת ה-Bich של B.C.
בהמשך, מאסטיין עבר ליצרנית הגיטרות ג'קסון והוא עזר לעצב את ה-Jackson King V.
אותם הוא עזב לחברת אי.אס.פי, אשר הוציאו ב-2005 עבור חגיגות ה-20 של מגאדת' את דגמי הגיטרות Axxion ו-DV8 שזכו להצלחה רבה.
ב-6 בדצמבר 2006 מאסטיין הודיע כי הוא עוזב את אי.אס.פי לטובת Dean Guitars.
ב-19 בינואר 2007, Dean Guitars הוציאו את דגם ה-VMNT, אשר דמה בצורת ה-V לגרסאות ה-Jackson וה-אי.אס.פי הקודמים.
בשנת 2010 Dean Guitars הוציאו את דגם ה-Zero, אשר גם נחתם על ידי מאסטיין ודומה בצורתו לגיטרת הגיבסון אקספלורר.
עם זאת, צורתו נלקחה בהשראה מדגם ה-VMNT.
דייב דִי, דוֹזי, ביקי, מִיק וטיץ' - להקת רוק בריטית מהעיירה סולסברי מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20.
הלהקה התחילה את דרכה תחת השם דייב די והבוסטונס, והורכבה מדייב די הרמן הסולן, טרבור "דוזי" דייוויס הבסיסט, ג'ון "ביקי" דיימונד הגיטריסט, מיק וילסון המתופף ויאן "טיץ'" אמי הגיטריסט המוביל.
בשנת 1964 פגשו חברי הלהקה את צמד מחברי הלהיטים קן הווארד ואלן בלייקלי שבשנים הבאות חיברו את להיטי הלהקה.
לאחר שני שירים שלא הצליחו להיכנס למצעד ושיר שלישי שבקושי המריא, הקליטו חברי הלהקה את Hold tight שהגיע למקום הרביעי במצעד והיה הראשון בשרשרת להיטים שהגיעו לעשרת הראשונים.
בתחילת דרכם היו רוב הלהיטים קצביים ופשוטים, פרט ללהיט Bend it בסגנון הסירטאקי היווני והלהיט Zabadak בעל סגנון הג'יבריש האפריקאי.
בהמשך דרכם הפכו הלהיטים למתוחכמים יותר.
הלהיט The Legend of Xanadu הגיע לראש המצעד הבריטי ואחריו החלה הלהקה לאבד פופולריות במכירות.
Don Juan בעל הסגנון הספרדי כבר לא הגיע לעשרים הגדולים ואחרי שני להיטים נוספים פרש דייב די לקריירת סולו שהביאה להיט אחד למקום ה-42. דוזי, ביקי, מיק וטיץ' המשיכו בלעדיו, הקליטו להיט אחד שלא נכנס למצעד והתפרקו.
דייוויד מייקל מארי הוא גיטריסט וכותב שירים הידוע בעיקר כאחד החברים המקוריים בהרכב של להקת ההבי מטאל איירון מיידן, אליה הצטרף חודשיים לאחר הקמתה, ב-1975.
מארי גדל במשפחה ענייה, אשר עברה לעיתים קרובות ממקום אחד למשנהו.
בגיל 15 החל לגלות עניין ברוק, לאחר ששמע את וודו צ'יילד של ג'ימי הנדריקס.
בעודו נער הקים את הלהקה הראשונה שלו, שנקראה Stone Free.
הלהקה כללה גם את אדריאן סמית', שהפך אחר-כך לאחד מחברי איירון מיידן.
מארי היה חבר בעוד מספר להקות לפני שפגש את סטיב האריס והצטרף לאיירון מיידן לראשונה.
הוא עזב את הלהקה לתקופה קצרה לאחר שרב עם הסולן דאז, דניס וילקוק.
מארי הצטרף לסמית', ללהקת ארצ'ין והקליט תקליט שדרים אחד, "Black Leather Fantasy".
לאחר מכן הוא עזב את ארצ'ין והצטרף מחדש לאיירון מיידן, לאחר שווילקוק עזב את הלהקה.
דייב מת'יוס בנד היא להקת רוק אמריקאית פופולרית.
הלהקה הוקמה בעיר שרלוטסוויל שבמדינת וירג'יניה בשנת 1991. מקים הלהקה הוא דייב מת'יוס שהוא גם הנגן והמלחין של רבים משירי הלהקה.
אל מתיוס חברו נגן הסקסופון לירוי מור, הבסיסט סטפאן לסרד, נגן הכינור החשמלי בויד טינסלי והמתופף קרטר ביופורד.
מאז 1998 הופיע עם הלהקה גם הקלידן בוץ' טיילור אם כי הוא לא הצטרף ללהקה באופן רשמי.
הלהקה מכרה בין 30 ל-40 מיליון אלבומים בכל העולם.
מור וביופורד ניגנו שניהם בלהקות ג'אז בשרלוטסוויל, כששמעו קלטת דמו שהפיק מת'יוס והחליטו להסכים לשתף עמו פעולה.
זמן קצר לאחר מכן הופיעה הלהקה בפסטיבל "יום כדור הארץ" בעיר שרלוטסוויל וזכתה להצלחה רבה שהביאה לה פרסום רב.
אחת הסיבות להצלחתה של הלהקה בימיה הראשונים הייתה נכונותה לאפשר לקהל ששמע אותה להקליט את המופע אם כי הלהקה ביקשה שההקלטות לא תמכרנה למטרות רווח.
את הפריצה הגדולה שלה עשתה הלהקה בין השנים 1994 ו-1996 כאשר הוציאה את האלבום הראשון שלה: "Under The Table and Dreaming" שכלל בין היתר את השירים: "Satellite", "What Would You Say" ו-"Ants Marching".
האלבום הוקדש לזכר אחותו של דייב מת'יוס, אן, שנרצחה בשנת 1994 על ידי בעלה.
בשנת 1996 הוציאה הלהקה את אלבומה השני, "Crash", שזכה להצלחה רבה ברדיו ובמכירות.
הסינגל "So Much To Say" מהאלבום זכה בגראמי.
ב-28 באוקטובר 1997 הוציאה את האלבום ההופעה הראשון שלה: "Live at Red Rocks 8.15.95".
מאז הוציאה הלהקה עוד שלושה אלבומי אולפן ("Before These Crowded Streets" (1998), "Everyday" (2001), "Busted Stuff" (2002) ו-"Stand Up" (2005( ועשרות אלבומי הופעה.
ב-19 באוגוסט 2008 מת הסקסופוניסט לרוי מור בתאונה בחוותו, וג'ף קופין, סקסופוניסט להקת בלה פלק והפלקטונס, החליף אותו בסיבוב ההופעות של הלהקה ובהקלטת האלבום "Big Whiskey and the GrooGrux King" שיצא לאור ביוני 2009. מאז הוא מופיע באופן קבוע עם הלהקה ומשתתף בהקלטותיה באולפן.
בינואר 2010 הודיעה הלהקה כי תגיעה לישראל לשתי הופעות, אולם בעקבות הקמפיין הפלסטיני לחרם אקדמי ותרבותי על ישראל ביטלה את ההופעה.
אחר כך הפך מנהיג הלהקה, דייב מת'יוס, לפעיל ב.
ב-2011, לאחר 20 שנים רצופות של הקלטת אלבומים והופעות חיות רבות, הלהקה לקחה "שנת שבתון" עם הופעות בודדות בלבד (לרוב הופעות דו-יומיות ותלת-יומיות עם אורחים מוזיקליים שונים ולהקות פחות מפורסמות).
ההופעות הללו נקראו בשם Caravan.
בקיץ 2012, הלהקה חזרה לסיבוב הופעות מלא ואף הוציא לאור אלבום חדש בשם "Away From The World" שאמור לצאת לאור ב-11 בספטמבר 2012.
דייב ויינר הוא גיטריסט אמריקאי, הידוע בעיקר עקב השתתפותו בסיבובי הופעותיו של סטיב ואי.
בנוסף, הוא מפרסם סרטי הדרכה לגיטרה, תחת השם "the Riff of the Week" (בעברית - ריף השבוע), כל יום רביעי ביוטיוב, iTunes ובאתרו הפרטי.
ויינר הצטרף לראשונה ללהקה של סטיב ואי כאשר הלך ללמוד ב-Musicians Institute (ידוע גם בשם GIT).
בזמן שהותו שם הוא קיבל עבודה כמתמחה במשרד, והבוס באותו המשרד הכיר את סטיב ואי.
במהלך עבודתו יצא לו להעביר ניירת לביתו של ואי, וכך יצא לו להכיר את ואי אישית.
כעבור כשבועיים הבוס שלו קיבל שיחה מואי, בה הוא מבקש ממנו שיודיע לוויינר להגיע לסטודיו שלו, ללמוד ארבעה עשר שירים, ולצאת איתו לסיבוב הופעות.
ויינר ממשיך לצאת לסיבובי הופעות עם סטיב ואי בסיבובי ההופעות הפרטיים שלו כמו גם לסיבובי ההופעות של ה-G3.
ויינר הוציא אלבום סולו, בשם Shove the Sun Aside.
האלבום יצא לאור במקור ביוני 2004 על ידי חברת התקליטים של Meyer Jane, שוחרר מחדש במרץ 2005 על ידי Favored Nations.
זהו אלבום אינסטרומנטלי אשר ויינר מנגן בו בעיקר בגיטרה בעלת שבעה מיתרים.
ויינר ממשיך לצאת לסיבובי הופעות עם הלהקה שלו.
דייב גהאן הוא הסולן הראשי של להקת המוזיקה האלקטרונית הבריטית דפש מוד.
במהלך השנים החל גם לכתוב חלק משירי הלהקה, וכן הוציא מספר אלבומי סולו.
גהאן נולד למשפחה ממעמד הפועלים.
אמו סילביה הייתה כרטיסנית בחברת האוטובוסים של לונדון, ואביו, לן, היה נהג אוטובוס.
לגהאן אחות, סו, המבוגרת ממנו בשנתיים.
כשהיה בן שישה חודשים עזב אביו את הבית.
שנתיים לאחר מכן הוריו התגרשו.
מספר שנים לאחר מכן אמו התחתנה בשנית, ולגהאן נולדו שני אחים נוספים: פיטר ופיל.
דייב וסו גודלו תחת הרושם שבעלה השני של אמם, ג'ק גהאן, היה אביהם הביולוגי.
ג'ק נפטר בשנת 1972, כשגהאן היה בן עשר.
מעט לאחר מכן חזר אביו הביולוגי לחייהם של גהאן ומשפחתו, ובמשך כשנה נהג לבקר בביתם לעיתים קרובות, עד שנעלם שוב, הפעם לתמיד.
מאז לא נוצר שוב כל קשר בינו לבין המשפחה.
גהאן תיאר את אותה תקופה:
"לעולם לא אשכח את היום הזה.
חזרתי הביתה מבית הספר, ומצאתי איש זר בביתנו.
אימי הציגה אותו בפני כאבי האמיתי.
אני זוכר שאמרתי לה שזה לא יכול להיות, מאחר שאבי נפטר.
איך יכולתי לדעת מי האיש הזה היה?
ככל שהתבגרתי, מצאתי את עצמי חושב עליו יותר ויותר.
הדבר היחיד שאימי הסכימה לומר עליו היה, שהוא עבר לג'רזי כדי לפתוח בית מלון.
אימי חיכתה ככל שיכלה עד שסיפרה לי על אבי הביולוגי.
זה דור אחר, ואני מניח שהיא חשבה שהיא עושה את הדבר הנכון".
בשנים שלאחר מכן הפך גהאן לעבריין צעיר.
פשעיו כללו גנבת רכבים, ונדליזם וריסוס כתובות גרפיטי על קירות.
כתוצאה מכך הובא בפני בית משפט לנוער שלוש פעמים עוד בטרם מלאו לו 14 שנים.
לאחר שהפסיק את לימודיו בגיל 16, עבד בעבודות מזדמנות שונות, כגון מוכר של משקאות קלים, קופאי ופועל בניין.
בשלב מסוים הוא התקבל ללימודים בקולג' לאמנויות של סאות'אנד, ולאחר שלוש שנות לימודים הוא זכה בפרס, אשר איפשר לו לקבל עבודות בתחום של עיצוב חלונות ראווה ומרכזי קניות.
במרץ 1980 הקימו וינס קלארק, מרטין גור ואנדרו פלטשר את להקת "Composition of Sound", כשקלארק היה הסולן וניגן בגיטרה, גור ניגן על הקלידים ופלטשר על הבס.
קלארק ופלטשר עברו לאחר זמן קצר לנגן על סינתיסייזרים.
באותה שנה הצטרף גהאן ללהקה, לאחר שקלארק שמע אותו מבצע את שירו של דייוויד בואי "Heroes".
לאחר הצטרפותו שינתה הלהקה את שמה ל"דפש מוד", שם אותו הציע גהאן לאחר שנתקל במגזין אופנה צרפתי בשם זה.
מאז ועד היום הלהקה קיימת ופעילה, והיא נחשבת לאחת מהלהקות המצליחות ביותר שצמחו מ"הגל החדש" והנאו-רומנטי של שנות השמונים.
הלהקה הוציאה עד היום שנים עשר אלבומי אולפן, וכן מספר אלבומי אוסף ואלבומי הופעה.
בעבר, גהאן הביע את מחאתו על כך שמעולם לא ניתנה לו ההזדמנות לכתוב שירים עבור הלהקה.
ב-2004 הצהיר, שאם לא תינתן לו האפשרות לכתוב מחצית משירי האלבום הבא של הלהקה — האלבום לא ייצא.
בסופו של דבר הושגה פשרה, וגהאן כתב שלושה שירים שהופיעו באלבום "Playing the Angel", שיצא ב-2005. שלושת השירים, שאחד מהם - "Suffer Well" - היה מועמד לפרס גראמי, התקבלו על ידי מעריצי הלהקה ברגשות מעורבים.
גהאן כתב שלושה שירים גם לאלבום האולפן השנים עשר של הלהקה, "Sounds of the Universe", שיצא ב-2009. כמו כן, הוא כתב את המילים לשיר "Oh Well", שיצא כבי-סייד, כשאת הלחן לשיר כתב מרטין גור.
הייתה זו הפעם הראשונה והיחידה עד כה שבה שיתפו השניים פעולה בכתיבת שיר.
בשנת 1997 השתתף גהאן באלבום המחווה ללהקת "רוקסי מיוזיק", וביצע במסגרתו את השיר "A Song For Europe".
ב-2003 יצא אלבום הסולו הראשון שלו, "Paper Monsters", שאת שיריו כתב ביחד עם חברו הגיטריסט נוקס צ'אנדלר.
בעקבות האלבום יצא גהאן לסיבוב הופעות עולמי (כולל הופעה בפסטיבל גלסטונברי בשנת 2003), שבו שילב את שירי אלבום הסולו שלו עם שיריה המוכרים של "דפש מוד".
הסינגל הראשון מתוכו, "Dirty Sticky Floors", הגיע למקום ה-18 במצעד הסינגלים הבריטי.
האלבום עצמו הגיע בשיאו למקום ה-36 במצעד האלבומים הבריטי ולמקום ה-127 בלבד במצעד האלבומים האמריקאי, וזכה להצלחה הגדולה ביותר בגרמניה ובשוודיה, שם הגיע למקום ה-5 במצעד האלבומים.
ב-2004 יצא DVD בהופעה חיה בשם "Live Monsters".
אלבום הסולו השני שלו, "Hourglass", יצא בשנת 2007. האלבום הוקלט באולפן ההקלטות של גהאן בניו יורק, ושיריו נכתבו על ידי גהאן עצמו, בשיתוף עם אנדרו פילפוט וכריסטיאן אייגנר.
בדומה לקודמו, גם אלבום זה זכה להצלחה בינונית בלבד.
הסינגל הראשון מתוכו, "Kingdom", הגיע למקום ה-44 במצעד הסיגלים הבריטי.
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-50 במצעד האלבומים הבריטי, למקום ה-120 במצעד האלבומים האמריקאי ולמקום השני במצעד הגרמני ("דפש מוד" זכתה מאז ומתמיד להצלחה גדולה מאוד בגרמניה).
הוידאו קליפ לסינגל השני מתוך האלבום, "Saw Something / Deeper and Deeper", צולם במלון צ'לסי בניו יורק, שבו מצאה את מותה בת הזוג של סיד וישס, ננסי.
גהאן היה מעריץ של וישס בסוף שנות השבעים.
בדצמבר 2007 יצא אלבום בהופעה חיה, "Live from SoHo", שנמכר בלעדית ב-iTunes, ומכיל שבעה שירים שבוצעו במהלך הופעה חיה של גהאן בחנות של אפל ברובע סוהו בניו יורק, באוקטובר של אותה שנה.
גהאן מתגורר בניו יורק משנת 1997. הוא תיאר את ניו יורק כמקום הראשון שבו הרגיש כמו בבית.
כיום הוא חי עם אשתו השלישית, ג'ניפר, בתם המשותפת ובנה של ג'ניפר מקשר קודם.
יש לו גם בן מנישואיו הראשונים לאהבת נעוריו, ג'ואן.
נישואיו לאשתו השנייה, תרזה, נמשכו פחות מארבע שנים.
ג'ואן ותרזה מופיעות בסרט הדוקומנטרי "101", המתעד הופעה של "דפש מוד".
ג'ניפר מופיעה בווידאו קליפ לסינגל "Suffer Well", פעם בתור מלאך ופעם בתור עצמה.
גהאן היה מכור בעבר להרואין.
באוגוסט 1995 ניסה להתאבד על ידי חיתוך ורידיו.
גהאן הכחיש את השמועות לפיהן ניסה להתאבד שוב, כשנמצא מחוסר הכרה בשל צריכת מנת יתר של סמים, במלון בלוס אנג'לס במאי 1996. האלבום "Ultra" של "דפש מוד" יצא רק לאחר שגהאן עבר תהליך של גמילה מסמים.
מערכת היחסים שלו עם אשתו ג'ניפר, בעצמה מכורה לסמים שנגמלה, היוותה השפעה חיובית על חייו בשנים האחרונות.
ב-12 במאי 2009, יומיים לאחר פתיחת סיבוב ההופעות העולמי של "דפש מוד" באצטדיון רמת גן, אושפז גהאן בבית חולים באתונה, שם הייתה אמורה להיות ההופעה הבאה של הלהקה, לאחר שחש ברע.
הופעותיה הבאות של הלהקה בוטלו, ובאתר הרשמי של הלהקה נכתב, כי גהאן סובל מדלקת חמורה במעיים ובקיבה, וכי הוא עובר בדיקות נוספות.
מאוחר יותר פורסם, כי גהאן עבר בהצלחה ניתוח להסרת גידול ממאיר בשלפוחית השתן.
הלהקה חידשה את סיבוב ההופעות ב-8 ביוני, לאחר הפסקה של חודש.
במרץ 2015 בנו של גהאן, ג'ק, התחתן בקיסריה עם סיגל ממיס, צעירה ישראלית מנהריה.
לרשימת האלבומים והסינגלים של דפש מוד, ראו: דפש מוד - דיסקוגרפיה.
דייב דקסטר , עיתונאי, מבקר מוזיקה ומפיק מוזיקלי.
כיהן כשלושים שנה כמנהל האומנותי של חברת התקליטים קפיטול רקורדס בארצות הברית.
יליד קנזס סיטי, למד עיתונאות באוניברסיטת מדינת מיזורי.
בין השנים 1938–1941 היה כתב ומבקר בעיתון דאון ביט בשיקגו.
ב-1943 עבר ללוס אנג'לס לעבודה בחברת קפיטול, זמן קצר לאחר הווסדה והיה לאחראי על האמנים והרפרטואר של החברה.
משנת 1955 נסע ברחבי העולם והקליט מוזיקת עולם של תזמורות מסורתיות ומוזיקה אתנית במסגרת סדרה לה קרא "Capitol of the World" ובה יצאו כ-400 אלבומים.
ב-1975 עזב את קפיטול והפך לעורך הראשי של מגזין המוזיקה בילבורד.
בנוסף כתב הערות אלבום לחברות תקליטים שונות, הפיק תוכנית רדיו פופולרית בשם "Here coms the veterans", אודות הג'אז והמוזיקה הפופולרית של שנות השלושים והארבעים וכתב מספר ספרים אודות ההיסטוריה של הג'אז.
בתפקידו בחברת קפיטול הביא לחברה אמנים כפרנק סינטרה, סטן קנטון ופגי לי.
למרות הצלחתו בגיוס ודחיפת אמנים אמריקאים, כשל בנוגע לאמנים מבריטניה בתקופת "הפלישה הבריטית" (תקופה שהחלה בשנת 1964 ונמשכה מספר שנים אחרי כן, בה יוצרי רוק'נ'רול רבים מבריטניה החלו להופיע ולהשפיע על המוזיקה בארצות הברית).
חברת קפיטול הייתה המפיץ הראשון של תקליטי EMI הבריטית (בה הייתה חתומה להקת הביטלס) באמריקה.
עם זאת דקסטר, כאחראי הרפרטואר, ויתר על הפצת ארבעת הסינגלים הראשונים של הלהקה בארצות הברית משום שלא האמין בהם כבעלי פוטנציאל.
רק הסינגל החמישי, I Want to Hold Your Hand, יצא לאור בארצות הברית בחברת קפיטול, עקב לחץ של EMI בריטניה.
הוא דחה להקות בריטיות נוספות במהלך התקופה, בהן היארדבירדס (להקתם של אריק קלפטון, ג'ף בק וג'ימי פייג').
עריכתו המחודשת של תקליטי הביטלס היא הסיבה בשלה תקליטי הלהקה שהופקו בארצות הברית שונים מאלו שהופקו בבריטניה.
השוני מתבטא הן בהרכב השירים והן בעריכת הסאונד שלהם.
דקסטר הוסיף אפקטים כ-riverb ו-echo, שינה את כוונון ערוצי הסטראו ובכך שינה את הסאונד עליו עמל מפיק הביטלס ג'ורג' מרטין והתאים אותו ל"טעם האמריקאי".
על צידם האחורי של אלבומי הביטלס שיצאו בקפיטול נרשם "הופק באנגליה על ידי ג'ורג' מרטין, ובארצות הברית על ידי דייב דקסטר ג'וניור".
דייב הולנד הוא נגן קונטרבס בריטי החי ופועל מאז סוף שנות השישים בארצות הברית.
הולנד גם מוביל הרכב ביג בנד ובעל חברת תקליטים פרטית בשם Dare2.
הולנד נולד בוולברהמפטון, עיר במערב אנגליה התיכונה.
הוא לימד את עצמו נגינה בכלי מיתר, בתחילה ניגן על יוקולילי, לאחר מכן על גיטרה (בגיל עשר) וגיטרה בס (בגיל 13).
הוא הופיע במספר מסגרות ולאחר שעבר ללונדון ב-1964 המשיך ללמוד קונטרבס עם נגן הקונטרבס הראשון של התזמורת הפילהרמונית של לונדון, ג'יימס אי.
לפי עצת מורו פנה וקיבל מלגת לימודים מלאה לשלוש שנים והחל ללמוד בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון.
במקביל ללימודים הקליט כנגן בס לצד אמנים שונים והופיע במועדון הג'אז של רוני סקוט, שם ניגן לצד אמנים אורחים כקולמן הוקינס ובן ובסטר.
ב-1968 שמע אותו מיילס דייוויס מנגן בהופעה אצל רוני סקוט והציע לו להצטרף אליו ולהחליף את רון קרטר, שהסתייג מהכיוון ה"חשמלי" אליו נטה דייוויס.
הולנד הצטרף להרכב של דייוויס במהלך הקלטות התקליט החדשני Filles de Kilimanjaro, יחד עם מכרו הבריטי הגיטריסט ג'ון מקלפלין, הפסנתרן צ'יק קוריאה, נגן הקלידים האוסטרי ג'ו זאווינול, הסקסופוניסט ווין שורטר והמתופף טוני ויליאמס.
הוא היה גם שותף לקלטת תקליטו של דייוויס In a Silent Way ולאחד האלבומים החשובים בתולדות הג'אז, Bitches' Brew, שיצר למעשה את סגנון הפיוז'ן.
בשנת 1969 נטש לתקופה קצרה את הקונטרבס לטובת נגינה בגיטרה בס חשמלית.
בניגוד לרבים מהמוזיקאים שעבדו עם דייוויס באותה תקופה המשיך הולנד לנגן עמו גם בהופעות במסגרת "החמישייה האבודה" יחד עם ג'ק דז'ונט בתופים, ויין שורטר וצ'יק קוריאה.
לאחר שעזב את מיילס דייוויס ב-1970 פעל הולנד במסגרות שונות יחד עם צ'יק קוריאה, קית' ג'ארט, ג'ק דז'ונט ואחרים והחל להקליט בחברת ECM עמה שיתף פעולה במשך 34 השנים שלאחר מכן.
ב-1972 יצא ב-ECM אלבומו Conference of the Birds, הראשון עם הולנד כמוביל (יחד עם סם ריברס ואנתוני ברקסטון בחלילים ובארי אלטשול בכלי הקשה) ועם לחנים פרי עטו.
התקליט זכה להערכה ביקורתית רבה ונחשב לאחר מאלבומי האוונגארד החשובים של תקופתו.
הרכב נוסף (של ECM) בו היה שותף באותה תקופה הוא Gateway עם ג'ון אברקרומבי ודז'ונט.
בשנת 1983 הופיע עם החצוצרן קני ווילר ונגן הסקסופון סטיב קולמן והקליט עמם את התקליטים Jumpin' In, Seeds of Time, ו-, Razor's Edge שזכו לביקורות חיוביות.
לאחר מכן יצר את שלישיית דייב הולנד עם דז'ונט והסקסופוניסט סטיב קולמן.
ב-1989 הצטרף לפסנתרן האנק ג'ונס ולמתופף בילי היגינס להקלטת האלבום The Oracle, אלבום בי בופ שונה למדי מהפרויקטים בהם השתתף עד אז.
בשנות התשעים היה הולנד פעיל במספר רב של פרויקטים, בהם עם הזמרת בטי קרטר (1992); בהקלטת אלבום מחווה למיילס דייוויס ((So Near (So Far); בהופעות והקלטות נפרדות עם: ביל פריזל, הרבי הנקוק, ג'ים הול, ג'ו לובנו, גארי ברטון ואחרים ובהוראה במספר מסגרות כולל כיתות אמן מבוקשות בפסטיבלי ג'אז ברחבי העולם.
בשנת 2000 יצר הולנד ביג בנד משלו עמה הקליט ב-2002 ב-ECM את התקליט What Goes Around, שזיכה אותו, לראשונה, בפרס גראמי.
ב-2005 הקים הולנד חברת תקליטים פרטית בשם Dare2, התקליט הראשון שהקליט עם הרכבו בחברה זו, Overtime, זכה אף הוא בפרס גראמי.
באותה שנה זכה במשאל קוראי דאון ביט בתואר "מוזיקאי השנה", הביג בנד הטוב של השנה ונגן הבס של השנה וזכה בעיטור מיילס דייוויס בפסטיבל הג'אז הבנילאומי במונטריאול.
הוא קיבל גם מספר תוארי דוקטור לשם כבוד בהם ממכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון והוכרז עמית בית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
בשנת 2010 הולנד הוציא אלבום משותף עם פפה אביצ'ואלה.
דייב סקוט הוא טריאתלט אמריקאי.
דייב סקוט גדל בדייוויס, קליפורניה, שם הוא היה שחקן כדור מים בבית הספר התיכון דייוויס, ובאוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
דייב סקוט זכה שש פעמים באליפות העולם באיש הברזל בהוואי: 1980, 1982, 1983, 1984, 1986 ו-1987. רק יריבו, מרק אלן, הצליח להשוות את שיאו ולזכות שש פעמים בתואר, שמונה שנים מאוחר יותר.
סקוט ידוע בכינוי "האיש" (The Man).
דייב סקוט שב מ'פרישה' ב-1994, בהיותו בן 40 והגיע למקום השני באליפות העולם בטריאתלון איש הברזל בהוואי.
ב-1996, בגיל 42, הוא חזר לתחרות והגיע למקום החמישי.
הוא רץ את מקטע המרתון ב-2.45 שעות.
סקוט החל ברצף הניצחונות שלו רק שנתיים אחרי תחרות איש הברזל הראשונה שלו.
במהלך התקופה בה היה אלוף העולם באיש הברזל הוא שמר על תזונה טבעונית קפדנית.
אולם, מאז 1992, הוא איננו עוד טבעוני.
סקוט עובד כמאמן טריאתלון, יועץ כושר, נואם בנושא מוטיבציה, פרשן ויועץ לתאגידים.
סקוט נשוי בשנית ולו שלושה ילדים.
כיום הוא מתגורר בבולדר, קולורדו.
דייב גולז הוא בובנאי אמריקאי שהפעיל דמויות רבות בסדרה "החבובות".
הוא המפעיל הראשי של גונזו הגדול ועוד מספר דמויות, כגון: ד"ר בנסן האנידו, זוט (הסקסופוניסט של "הלהקה החשמלית"), בורגרד השרת ועוד.
כמו כן הוא הפעיל את בובר פראגל ואת דוד מאט המטייל בסדרה "פראגל רוק" והוא הפעיל את סר דידימוס בסרט "המבוך".
גולז פגש את פרנק אוז בשנת 1972, כאשר הוא היה בחופשה בניו יורק.
כמה חודשים לאחר מכן, גולס הראה את חוברת העיצובים שלו לג'ים הנסון וב-1973, הוא עבד בסדנאות של הנסון בתור בונה בובות.
בתחילה הוא היה אמור לבנות בובות להצגה בברודוויי אולם זה נגנז בשביל פיילוט ב-ABC, "ספיישל יום האהבה של החבובות", שם גולז בנה בובה בשם "ברוסטר" וגם הפעיל אותה.
לאחר מכן ב-1974 הוא בנה בובות לפיילוט נוסף של החבובות, שם הוא בנה את נייג'ל, חיה (החבובות), פלויד פפר וזוט אשר הפכו לדמויות מרכזיות.
בשנת 1976, גולז טס עם החבורה של הנסון ללונדון כדי לעבוד על מופע החבובות.
גולז הפך לבובנאי ראשי עם הבובה של גונזו הגדול.
הבובה החלה את דרכה בספיישל "התחליף הגדול של סנטה קלאוס" בתור "פראקל קופסת הסיגריות", ולאחר מכן הופיעה בתפקידי אורח שונים בהפקות אחרות של הנסון.
ובמופע החבובות הבובה קיבלה את השם "גונזו".
כמו כן גולז הפעיל בובות אחרות כגון: ד"ר בנסן האנידו המדען, זוט הסקסופוניסט של "הלהקה החשמלית", בורגרד השרת הנחמד והדאגן ועוד חבובות נוספות.
דייוויד אלברט דבושר (נכתב גם: "דה-בושר"; באנגלית: David Albert DeBusschere; 16 באוקטובר 1940 - 14 במאי 2003) היה שחקן ומאמן עבר ב-NBA אשר שיחק בעמדת הפורוורד.
הוא חבר ב-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA ובהיכל התהילה של הכדורסל על שם ג'יימס נייסמית'.
דבושר נבחר על ידי הדטרויט פיסטונס בשנת 1962 כבחירת דראפט טריטוריאלית.
בעונת הרוקי שלו סיים דבושר עם ממוצעים של 12.7 נקודות ו-8.7 ריבאונדים למשחק, ובתום העונה נבחר לחמישיית הרוקיז הראשונה.
עם זאת, דבושר נפצע במהלך עונתו השנייה ושיחק רק ב-15 משחקים, וכתוצאה מכך הפיסטונס סיימו עם מאזן מאכזב של 23-59.
בעונה 1964–1965, בגיל 24, הפך דבושר לשחקן-מאמן בפיסטונס, ובכך הפך למאמן הצעיר ביותר אי פעם בהיסטוריה של הליגה.
עם זאת, תקופתו כמאמן לא הייתה מוצלחת, והוא התפטר מתפקידו כמאמן.
בעונת 1968–1969, דבושר הועבר בטרייד לניו יורק ניקס בתמורה לוולט בלאמי והווארד קומיבס.
דבושר, ביחד עם שחקני היכל התהילה העתידיים ויליס ריד, ביל בראדלי ווולט פרייזר, ניצחו בגמר ה-NBA ב-1970 את הלוס אנג'לס לייקרס שהובלו בידי וילט צ'מברלין, ג'רי וסט ואלג'ין ביילור.
שנתיים מאוחר יותר הלייקרס לקחו אליפות ראשונה מאז שנת 1954 לאחר שהביסו את הניקס בגמר.
ביחד עם ארל מונרו בקו האחורי, הניקס לקחו אליפות נוספת בשנת 1973, לאחר שהביסו את הלייקרס 4-1 בגמר.
דבושר פרש בשנת 1974. חולצתו עם מספר 22 נתלתה על תקרת המדיסון סקוואר גארדן, אם כי רק שנים רבות לאחר פרישתו של דבושר.
מאוחר יותר הוא הפך לקומישינר ה-ABA, כמו גם לעוזר המאמן ומנהל תפעול כדורסל של הניקס במהלך שנות ה-80, כאשר דבושר בחר את אגדת הניקס פטריק יואינג בדראפט 1985.
דבושר כתב מאוחר יותר ספר בשם האדם הפתוח, שסיפר של עונת אליפות של הניו יורק ניקס בעונת 1969-70.
במאי 2003, דייב דבושר התמוטט ברחוב מנהטן כשהוא סובל מהתקף לב קטלני.
הוא היה בן 62 באותו הזמן.
דייב סנדלר () הוא אתלט יהודי-דרום אפריקאי בעבר, אלוף המכביה השלישית (1950) בריצת 200 מטר ואלוף המכביה הרביעית (1953) בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר.
סנדלר גדל במשפחה של ספורטאים.
אחיו, סול אף הוא אתלט מצטיין ואלוף המכביה.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכו בשנת 1950 זכה סנדלר ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב, בריצת 200 מטר בשיא מכביה חדש של 22.2 שניות, לפני איירה קפלן מארצות הברית (22.7 שניות) ואצן מאנגליה (23.2 שניות).
מדליית כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.7 שניות, אחרי איירה קפלן (10.6 שניות) ולפני גרוסברגר מארצות הברית (11.0 שניות).
מדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 44.9 שניות, אחרי ארצות הברית (43.3 שניות) ואנגליה (44.8 שניות).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בשנת 1953 זכה סנדלר בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.9 שניות, לפני ג'קס מאוסטרליה (11.0 שניות) וק.
בייליס מארצות הברית (11.0 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 22.4 שניות, לפני ק.
בייליס (22.5 שניות) וג'ייקובס מאנגליה (22.7 שניות).
לאחר שפרש מספורט תחרותי פנה לארגון ושיפוט.
הגיע למכביות כשופט וראש משלחת דרום אפריקה.
דייוויד קרייג מקיי (; 14 בנובמבר 1934 - 2 במרץ 2015) היה כדורגלן ומאמן
מקיי שיחק בתחילה כקשר שמאלי, אך בשלהי בקריירה הוסט לעמדת הבלם.
מקיי החל את הקריירה בסקוטלנד, בקבוצת הארטס, עמה זכה באליפות ובגביע.
לאחר מכן המשיך לקריירה ארוכה ומוצלחת באנגליה, ועיקרה בטוטנהאם הוטספר.
במדיה של טוטנהאם זכה מקיי להצלחה מרובה, וזכה עמה בין היתר בגביע אירופה למחזיקות גביע, בדאבל המקומי ובשני גביעי אנגליה נוספים.
לזכותו של מקיי 22 הופעות במדי , בהן כבש ארבעה שערים, ובמהלכן ייצג את נבחרתו בטורניר מונדיאל 1958. קריירת המשחק המוצלחת זיכתה את מקיי בכניסה להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי ולמקבילו הסקוטי.
לאחר פרישתו החל מקיי בקריירת אימון ענפה.
את הישגו המרשים ביותר כמאמן השיג כשהוביל את דרבי קאונטי (שבשורותיה אף שיחק לאחר תקופתו בטוטנהאם) לזכייה באליפות אנגליה.
מקיי הלך לעולמו ב-2 במרץ 2015, בגיל שמונים.
מקיי החל את הקריירה בקבוצת הארט אוף מידלות'יאן, אותה אהד מילדותו.
הוא חתם בקבוצה בשנת 1952, כשהיה בן 18. בתחילה חתם על חוזה זמני, ועבד במקביל בעבודות נוספות.
בנובמבר 1953, במהלך עונת בליגת העל הסקוטית, ערך מקיי את הופעת הבכורה שלו במדי הארטס, ועד לסיום העונה הוסיף שלוש הופעות ליגה נוספות.
החל מעונת , היה מקיי לשחקן מפתח בקבוצה.
הוא הפגין יכולות מגוונות, ובראשן עליונות פיזית ותיקולים חזקים, לצד טכניקה גבוהה.
בעונה זו זכתה הקבוצה בתוארה הראשון מזה 48 שנים, כשהניפה את גביע הליגה הסקוטית לאחר ניצחון על מאת'רוול 4-2 בגמר.
מקיי שיחק לכל אורך משחק הגמר.
צירופם של אלכס יאנג ובובי קירק לקראת העונה הבאה, הפכו את הארטס לקבוצה דומיננטית יותר, והובילו אותה לזכייה בגביע הסקוטי באותה עונה.
דרכה של הארטס לזכייה הייתה מרשימה, וכללה ניצחון 0–4 על גלאזגו ריינג'רס ברבע הגמר וניצחון 1–3 בגמר מול סלטיק.
מקיי השלים זכייה בכל התארים המקומיים שתי עונות אחר כך, כשקבוצתו הייתה לאלופת סקוטלנד בעונת .
ענות הייתה השישית והאחרונה של מקיי בהארטס.
על אף שקבוצתו החמיצה את האליפות בשתי נקודות הפרש לריינג'רס וסיימה רק כסגנית האלופה, זכה מקיי בתואר רביעי ואחרון במדי הארטס, גביע הליגה.
הארטס, עם מקיי בהרכב, גברה 1–5 על פרטיק ת'יסל במשחק הגמר.
עם זאת, עונה זו הייתה רצופת פציעות עבור מקיי.
לאחר שהחמיץ את חמשת מחזורי הליגה הראשונים של אותה העונה, שב למגרשים אך נפצע שוב בחודש דצמבר, הפעם לשמונה שבועות.
המשחק הראשון שהחמיץ בעקבות פציעה זו היה לאחד המכריעים במאבק האליפות באותה עונה, כשריינג'רס הביסה 0–5 את הארטס.
מקיי שב פעם נוספת להרכב בחודש פברואר, ולאחר חודש בהרכב, במרץ 1959 ועוד בטרם תום העונה, נמכר תמורת כ-32 אלף ליש"ט לטוטנהאם הוטספר האנגלית.
בסך הכול בשש עונות ערך מקיי 135 הופעות ליגה במדי הארטס, בהן כבש 25 שערים.
מקיי ערך את הופעת הבכורה שלו ב-21 במרץ 1959, בניצחונה של טוטנהאם 1–3 על מנצ'סטר סיטי.
הוא הספיק לערוך ארבע הופעות ליגה באותה עונה, שהייתה חלשה עבור טוטנהאם והסתיימה במקום ה-18 בלבד.
כבר לאחר עונה אחת, עשתה טוטנהאם תפנית משמעותית והפכה לאחת הקבוצות המובילות באנגליה באותן שנים, בניצוחו של המאמן ביל ניקולסון.
בעונת זכתה טוטנהאם בדאבל, לאחר שהקדימה את שפילד ונסדיי בפעם שמונה נקודות בראש הטבלה, וגברה 0–2 בגמר גביע ה-FA על לסטר סיטי, עם מקיי בהרכב הפותח.
טוטנהאם שמרה על הגביע עונה שנייה ברציפות עם ניצחון 1–3 על ברנלי במשחק הגמר.
בזכות הזכייה בגביע, השתתפה טוטנהאם בגביע אירופה למחזיקות גביע לעונת , מה שהפכה לזכייה הראשונה של מקיי בתואר אירופי.
מקיי כבש במשחק הגומלין בשלב חצי הגמר בו ניצחה טוטנהאם 1–3 את OFK בלגרד (5-2 בסיכום שני המפגשים), אך נאלץ להחמיץ את משחק הגמר, בו הביסה טוטנהאם 1–5 את אתלטיקו מדריד, עקב פציעה בשרירי הבטן.
בעונת ניסתה טוטנהאם לשמור על התואר האירופי, ובשלב שמינית הגמר הוגרלה לשחק מול מנצ'סטר יונייטד, מחזיקת הגביע האנגלי.
במשחק הראשון בבית כבש מקיי את השער הראשון בניצחונה של טוטנהאם 0–2. הגומלין באולד טראפורד ב-10 בדצמבר 1963 היה לערב טראגי עבור מקיי, כשכבר בדקה השמינית נפצע קשה בתיקול עם נואל קנטוול ממנצ'סטר ושבר את רגלו השמאלית.
בהיעדרו, ספגה טוטנהאם צמד שערים מבובי צ'רלטון ברבע השעה האחרונה, נוצחה 1–4 והודחה מהמפעל.
מקיי עצמו סיים את העונה באותו הערב, ונאלץ להיעדר מהמגרשים במשך תשעה חודשים.
מקיי ניסה לחזור לשחק ב-12 בספטמבר 1964, כשהצטרף לקבוצת המילואים של המועדון על מנת לחזור לכושר.
באותו המשחק פגשו מילואי טוטנהאם את שרוסברי טאון, ובמהלכו שבר מקיי את אותה העצם ברגלו השמאלית פעם נוספת, ולא שב לשחק עוד באותה העונה.
בסך הכול נעדר עונה וחצי ממשחקי הקבוצה.
מקיי שב למגרשים בפתיחת עונת , שהייתה נטולת פציעות עבורו והסתיימה עם 41 הופעות ליגה ושישה שערים.
באותה העונה צולם על ידי הדיילי מירור במהלך עימות על המגרש עם בילי ברמנר מלידס יונייטד.
בתמונה נראה מקיי כשפניו מעוותות מכעס והוא אוחז בחולצתו של ברמנר.
תמונה זו הפכה לאיקונית באותן השנים בכדורגל האנגלי, אך מקיי לא אהב אותה מכיוון שלדעתו הוא נראה בה כבריון.
הוא הסביר לאחר מכן כי הגיב כך מכיוון שברמנר כיוון את תיקוליו לרגלו השמאלית אותה שבר פעמיים, גם כשזו הייתה הרחוקה מברמנר.
בעונת זכה מקיי בתואר המשמעותי האחרון עם טוטנהאם, הגביע האנגלי, כשגברה על צ'לסי 2-1 במשחק הגמר.
מקיי עלה למשחק כקפטן הקבוצה.
הוא נותר עונה נוספת במועדון, וסיים בו את דרכו בסיום עונת .
במשך כעשור צבר מקיי 268 הופעות ליגה, בהן כבש 42 שערים.
בריאן קלאף, מגדולי המאמנים האנגלים בכל הזמנים שהיה פעיל כשחקן וכמאמן בליגה האנגלית באותן השנים, ואף אימן את מקיי בדרבי קאונטי, טען בשנת 2003 כי מקיי היה גדול שחקני טוטנהאם בכל הזמנים.
גם ג'ורג' בסט, כוכבה של מנצ'סטר יונייטד, מיריבותיה המרות של טוטנהאם באותן השנים, תיאר את מקיי כשחקן הקשוח והאמיץ ביותר אותו פגש בקריירה.
מקיי חתם במדי דרבי קאונטי מליגת המשנה לקראת עונת , כשהוא בן 33, בעקבות מסע השכנוע של קלאף, מאמן דרבי באותו הזמן, ועוזרו פיטר טיילור.
כבר בעונת הבכורה שלו בקבוצה, ערך מקיי 41 הופעות ליגה וסייע לקבוצתו להעפיל לליגה הבכירה מהמקום הראשון בטבלה.
בזכות הופעותיו באותה העונה, זכה בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית מטעם התאחדות עיתונאי הכדורגל (בצוותא עם טוני בוק ממנצ'סטר סיטי).
תחת קלאף הוסט מקיי לעמדת הבלם, בה רשם הצלחה וסייע לקבוצה לבסס את סגנון המשחק שלה, ביציאה מהגנה להתקפה במשחק מסירות מהיר וחכם.
הוא שיחק בקבוצה במשך שלוש עונות, ועזב את הקבוצה עונה אחת לפני שזכתה באליפות אנגליה.
לזכותו 122 הופעות ליגה במדי דרבי.
מקיי בן ה-36 הצטרף לסווינדון טאון מליגת המשנה לקראת עונת , בתפקיד מאמן-שחקן.
באותה הוביל את הקבוצה למקום ה-11 בטבלה, כשעל המגרש צבר 26 הופעות ושער אחד.
בסיום אותה עונה פרש ממשחק פעיל כדי להתרכז לחלוטין בקריירת האימון.
מקיי החל את דרכו בנבחרת סקוטלנד ב-26 במאי 1957, כשהיה בן 22, במשחקה של סקוטלנד מול במדריד במסגרת מוקדמות מונדיאל 1958. מקיי ונבחרתו ספגו תבוסת 1–4, ומקיי לא שותף עוד בטורניר המוקדמות, אך הסקוטים הצליחו להשלים את ההעפלה לטורניר על חשבונם של הספרדים.
בטורניר מונדיאל 1958 בשוודיה שותף מקיי רק פעם אחת, בהפסד 1–2 ל במשחק האחרון בשלב הבתים.
סקוטלנד הודחה מהטורניר בתום השלב.
כבר בהופעתו השלישית בנבחרת, באוקטובר 1958, ענד לראשונה את סרט הקפטן של הנבחרת.
באפריל 1961, בהופעתו ה-15 במדי סקוטלנד, היה שותף לתבוסה הקשה 3–9 על ידי .
לאחר משחק זה לא שב ללבוש את מדי הנבחרת במשך שנתיים, כשעל פניו הועדפו לרוב ג'ים בקסטר ופאט קרראנד.
בזמן זה החמיץ מקיי את כל טורניר מוקדמות מונדיאל 1962, בו הודחה סקוטלנד בשלב הפלייאוף.
מקיי שב לנבחרת בתחילת 1963, בה צבר שש הופעות בינלאומיות.
הייתה זו השנה שהסתיימה בשבירת הרגל שגרמה לו להחמיץ עונה וחצי.
מאז הפציעה הקשה, שיחק מקיי רק פעם אחת נוספת במדי סקוטלנד, בהפסד 2–3 ל במסגרת אליפות הבית הבריטית ב-2 באוקטובר 1965. בסך הכול ערך 22 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש ארבעה שערים.
לאחר שפרש מתפקיד שחקן-מאמן סווינדון טאון, עזב מקיי את הקבוצה והתמנה לתפקיד מאמן נוטינגהאם פורסט מליגת המשנה.
הוא אימן את הקבוצה בעונת , והוביל אותה למקום ה-14 בטבלה.
באוקטובר 1973 החליף מקיי את מאמנו לשעבר קלאף, שהתפטר מאימון דרבי קאונטי.
באותה עונה הוביל מקיי את הקבוצה למקום השלישי בטבלה, ועונה אחר כך הוביל אותה לזכייה באליפות, לאחר מאבק צמוד עם ליברפול.
עונתו השלישית במועדון, עונת , הסתיימה במקום הרביעי בטבלה ובהדחות מהגביע האנגלי בחצי הגמר ומגביע אירופה לאלופות כבר בשמינית הגמר על ידי ריאל מדריד.
מקיי פתח עם דרבי את עונת , אך פוטר כבר בחודש נובמבר בעקבות רצף תוצאות שליליות.
על אף ההצלחה שצבר בדרבי, משרתו הבאה של מקיי שהגיעה בשלהי אותה עונה הייתה צנועה הרבה יותר, כשהתמנה במרץ 1977 לתפקיד מאמן וולסול מהליגה השלישית.
עד לסיום העונה הוביל מקיי את הקבוצה למקום 15 בטבלה.
עונה אחר כך קרב מקיי את הקבוצה למאבקי העלייה, אך סיים עמה את העונה במקום השישי, בפער שתי נקודות בלבד מהמקום השלישי המוביל לליגת המשנה.
לקראת עונת התמנה לתפקיד מאמן אל-ערבי מליגת העל הכוויתית, והיה למאמן הזר הראשון בתולדותיה.
הקדנציה הראשונה באל-ערבי נמשכה חמש עונות, בהן צברה הקבוצה שלוש אליפויות ושני גביעים.
בעונת אימן את אל-שאבאב דובאי, אך בסיומה שב לאל-ערבי אותה הוביל במשך שלוש עונות נוספות.
בעונות אלו הוסיף זכייה נוספת באליפות כווית.
לאחר תשע עונות בכווית, שב מקיי לכדורגל האנגלי בעונת , כשהחל לאמן את דונקסטר רוברס, אך הוביל אותה לירידה לליגה הרביעית מהמקום האחרון בטבלה.
מקיי סיים את תפקידו בקבוצה במרץ 1989, לאחר יכולת חלשה שהפגינה הקבוצה בליגה הרביעית.
לקראת עונת התמנה לתפקיד מאמן ברמינגהאם סיטי, שסיימה את העונה החולפת בירידה הראשונה בתולדותיה לליגה השלישית.
מטרתו של מקיי הייתה ברורה, להשיב את ברמינגהאם לליגת המשנה, אך קבוצתו החמיצה את פלייאוף ההעפלה לאחר שסיימה שביעית בלבד.
מקיי זכה להזדמנות נוספת בעונת , אך לאחר שהקבוצה לא הצליחה להיצמד לחבורת המובילות, התפטר מקיי מתפקידו בינואר 1991.
לקראת עונת התמנה לתפקיד מאמן א-זמאלכ המצרית, אותה הוביל לשתי אליפויות בשתי עונות כמאמן הקבוצה.
משרתו האחרונה בקריירה הייתה כמאמן נבחרת קטר, תפקיד אותו מילא בין 1945 ל-1995.
עם הקמתו של היכל התהילה של הכדורגל האנגלי בשנת 2002, היה מקיי מראשוני הזוכים להיכנס להיכל, בזכות השפעתו על הכדורגל האנגלי הן כשחקן והן כמאמן.
שנתיים אחר כך זכה לכבוד דומה עם הקמתו של היכל התהילה של הכדורגל הסקוטי, ושנתיים נוספות אחר כך שוב זכה לאותו הכבוד עם הקמת היכל התהילה של הארטס.
מקיי זכה לכבוד גם מהדואר המלכותי הבריטי, שבחר בו בשנת 2013 לאחד מ-11 הכדורגלנים שתמונתם תצג על גבי סדרת בולים מיוחדת לציון 150 שנים להיווסדה של התאחדות הכדורגל האנגלית.
בשנת 2009 הופיע מקיי כדמות בסרט "יונייטד המקוללת", המבוססת על הספר בעל אותו השם המגולל רצף אירועים דמיוני על תקופתו של בריאן קלאף כמאמן דרבי קאונטי ולידס יונייטד.