tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אל-ח'אלדי נחשב על ידי חוקרים ערבים בני זמננו כדמות בעלת חשיבות אך ככלל מדובר באדם ששמו לא יצא לפניו בנרטיב הפלסטיני העכשווי.
ייתכן כי הסיבה לכך היא היותו בן למשפחת ח'אלדי ולא למשפחת חוסייני הגדולה והעשירה יותר, וייתכן והסיבה לכך היא העובדה כי לא ראה עצמו כחלק מהזרם הערבי אלא כפטריוט עות'מאני.
ואכן חלק גדול מפעילותו הפוליטית התרכז מחוץ לנפה העות'מאנית ולעירו ירושלים.
אל-ח'אלדי הוא בן למשפחת ח'אלדי שהחזיקה משרות רמות בבתי המשפט הדתיים שריעה בירושלים.
אביו, מוחמד עלי אל-ח'אלדי שימש כמנהל בית המשפט המקומי במשך שישים שנה.
אל-ח'אלדי התחנך במספר בתי ספר.
על פי המסופר הוא ברח מביתו לאחר שאביו סירב לבקשתו לצאת ללמוד באירופה והגיע לאי מלטה שם למד במיסיון מקומי במשך שנתיים.
לאחר מכן עבר ללמוד בבית הספר לרפואה בקונסטנטינופול ומשם עבר ללמוד ב-Robert College.
הוא חזר לירושלים בהגיע הידיעה על מות אביו.
מסע חינוכי יוצא דופן זה הביא את אל-ח'אלדי להכרה כי אומות אירופה מאיימות על תרבות האסלאם, וכי הסיבה לאי היכולת של הלבנט "להתגונן" הוא היתרון האירופאי כתרבות מודרנית בעלת עליונות בתחומי המדע.
הוא ראה בעיניו את אירופה כאיום על משאבי הלבנט הרוחניים והכלכליים גם יחד.
עם חזרתו הוא יזם פתיחת בית ספר לבנות בירושלים.
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1868, הוא מונה לראש עיריית ירושלים, תפקיד בו שימש תשע שנים.
תקופה זו הייתה תקופת תמורות באימפריה העות'מאנית בכלל, ובירושלים בפרט.
גידול האוכלוסייה, הצפיפות, המחסור בדיור, דמי השכירות הגבוהים, תנאי המגורים הירודים ותנאי הבריאות הקשים הובילו להקמת שכונות חדשות מחוץ לחומת העיר העתיקה, ובאמצע שנות ה-70 של המאה התשע עשרה הפסיקו לנעול את שערי חומות העיר עם שקיעת השמש, ראיה לשיפור במצב הסדר והביטחון הציבורי.
בתקופת כהונתו של אל-ח'אלדי שופרה הדרך בין ירושלים ליפו (לנסיעת כרכרות), וסלילתה הסתיימה ב-1869 בשנים אלו ראתה ירושלים תנופה של בניית שכונות יהודיות מחוץ לחומות העיר העתיקה.
בתחילת שנת 1874 פנה ראשיד פאשה, שר החוץ הטורקי, לאל-ח'אלדי ועל פי דרישתו החל האחרון לעבוד במשרד התרגום של השער העליון – הממשלה הטורקית.
הוא עבד כמתרגם במשך 6 חודשים ואז מונה כקונסול עות'מאני בעיר פותי שברוסיה שעל חוף הים השחור.
משעזב את המשרה הוא תייר באירופה והגיע לווינה שם שימש כמרצה באוניברסיטת וינה.
בשנת 1875 תוך כדי שהותו בווינה כתב אל-ח'אלדי מכתב אל משה מונטיפיורי אשר פורסם בג'ואיש כרוניקל ותרגומו לעברית פורסם בשבועון "המגיד".
במכתב זה הביע את שמחתו בעניין פעולותיו של מונטיפיורי לקידום בני עמו היהודים בארץ ישראל, והמליץ למונטיפיורי לייסד בתי ספר אשר ילמדו את היהודים מסחר, מלאכה ולשונות אירופה על מנת ש"הדור החדש יוכל להתפרנס מיגיע כפו בכבוד ולא בחרפה ובוז".
בשנת 1877 מינתה המועצה של עיריית ירושלים את אל-ח'אלדי למייצג המועצה בפרלמנט העות'מאני באיסטנבול שם היה חלק מהאופוזיציה לסולטאן עבדול חמיד השני ועם פיזור הפרלמנט גורש מאיסטנבול בחזרה לירושלים.
ובשנת 1878 חזר ומונה להיות ראש העיר של ירושלים.
שוב עברה האימפריה העות'מאנית זעזוע, הפעם המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) וקונגרס ברלין שבה בעקבותיה הותירה בידי נציגי המעצמות מידה רבה של אוטונומיה בירושלים.
תקופת כהונתו של אל-ח'אלדי הייתה קצרה והוא הודח מתפקידו בגין אינטריגות פנימיות ואי נכונותם של הקונסולים הזרים לתמוך בכהונתו.
בשנת 1880 מונה אל-ח'אלדי למושל הפרובינציה הכורדית.
הוא כתב את המילון הכורדי-ערבי הראשון, וב-1890 שימש כפקיד רשמי בעיירה חצביה שבלבנון.
אל-ח'אלדי היה מודאג מפעילות התנועה הציונית, וב-1 במרץ 1899 שלח מכתב לרב הראשי של צרפת הרב צדוק כהן.
במכתב הביע הכרה בזכויות ההיסטוריות של היהודים ולכן הרעיון הציוני כשלעצמו הוא "טבעי, נאה וצודק":
ח'אלדי הוסיף כי המוסלמים שולטים עתה במקומות הקדושים והם לעולם לא ימסרו אותם לידי היהודים.
הוא הזהיר את כהן כי לא ניתן לקנות את הארץ בכסף וכי להגשמת הציונות בארץ ישראל דרושים "תותחים ושריונות" ותהה איזו מעצמה תיתן זאת.
הוא טען כי הוא מכבד מאוד את הרצל כאדם, כסופר "וכיהודי פטריוטי", אולם זה "שגעון גמור" מצדו להעלות על דעתו שישיג את ארץ ישראל, אפילו בהסכמת הסולטאן: .
ב-19 במרץ השיב לו הרצל.
הוא ענה באריכות ובטון הפונה לרציונל.
בין היתר כתב: "כפי שאמרת אתה עצמך, אין מאחורי היהודים כוח צבאי.
כאומה, איבדו מכבר את הנטייה למלחמה, והם יסוד שוחר-שלום...
אין, איפוא, שום טעם לחשוש מפני הגירתם".
הוא ניסה לשכנע עת אל-ח'אלדי ובאמצעותו את תושביה הערבים של הארץ כי תועלת גדולה תצמח לתושבים המקומיים ולאימפריה העות'מאנית ממשלתם מהפעילות החלוצית של התנועה הציונית.
את דבריו מסיים הרצל באמירה כי אם הסולטאן לא יקבל את דעתו "אז נחפש מקום אחר ולטורקיה תאבד הזדמנות בלתי חוזרת".
במבט לאחור, רואים היסטוריונים ישראלים וערבים כאחד את התכתובת כגילוי ראשון לסכסוך ההולך ומתלקח בין התושבים הערבים אזרחי האימפריה העות'מאנית ובין התנועה הציונית המתגבשת.
את שנותיו האחרונות בילה אל-ח'אלדי בירושלים עיר מולדתו ובה נפטר ב־25 בינואר 1906. לאחר מותו פורסמה ידיעה אודות הלווייתו בעיתון "השקפה" של אליעזר בן יהודה, ובה תואר כ"אוהב השכלה ואיש חכם ונבון, מלומד בלשונות אחדות ומצוין במידות טובות".
יוסף (ג'ו) אל-דרור (נולד ב-28 בנובמבר 1961) הוא מחזאי, תסריטאי, במאי, שחקן קולנוע ומתרגם ישראלי, הפעיל בעיקר בתיאטרון שוליים.
למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב, למד תיאטרון בסטודיו למשחק ניסן נתיב (1986).
הוא נמנה עם כותבי תוכנית המערכונים הסאטירית "החמישייה הקאמרית" (תחת שם העט מקסים בן-זכאי) ודף הסאטירה "השער האחורי" במקומון "העיר".
ב-1989 השתתף בסרטו של יוסי זומר, "רסיסים".
עוסק גם בתרגום מחזות, ובין השאר תרגם את "מחכים לגודו" של סמואל בקט, תרגום שבגינו זכה בשנת 2002 בפרס עדה בן-נחום לתרגום מחזות.
יחד עם הכוריאוגרפית נעה דר הוא יצר מופע תיאטרון-מחול בשם "מוזר", שהופעת הבכורה שלו נערכה בדצמבר 2000. ביים (עם סיון ארבל) וכתב את הסרט הקצר "גרגר על הריס", במסגרת פרויקט "סיפורים קצרים על אהבה".
הופיע כשחקן בשניים מסרטיו של ארי פולמן: "קלרה הקדושה" ו"מייד אין איזראל".
בשנת 2018 כתב וביים את סרט הקולנוע "בלי דם".
המובן מאליו - מחזה פוסט-מודרני על כותב דיאלוגים, המנסה לשרוד את רוח הפרצים של התקופה ונלחם נגד התיאטרון, הטלוויזיה והממשל.
הוא הוצג לראשונה בשנת 1996 בהאנגר 22 שבנמל תל אביב.
שתי טיפות מים - בביצוע דב נבון ורמי הויברגר.
זוכה פרס עדה בן-נחום לתרגום מחזות לשנת 2002.
כולם היו בני, ארתור מילר.
אמבטיה, מיטה, פארק, ניל לביוט.
ארוחה עם אידיוט, פרנסיס ובר.
החייל האמיץ שוויק, ירוסלב האשק.
תיאטרון הבימה בשיתוף תיאטרון חיפה.
רבי יוסף בן גרשון איש רוסהיים (1478, סביבות ה'רל"ח – 1554, שי"ד, מכונה: רבי יוסלמן; בגרמנית: Josel von Rosheim) היה שתדלן יהודי בחצרות קיסרי גרמניה.
צאצא למשפחת לואנס, מצאצאי רש"י.
היה ידוע גם כתלמיד חכם וכמקובל.
כתב ספר בשם "דרך הקדש" (1531) בעניינים של יראה ועבודת ה' שאבד, למעט חלק קטן ממנו, ואת "ספר המקנה" העוסק בחלקו בענייני קבלה.
נולד באגנו בסביבות שנת 1478, לאחר שהוריו נמלטו לשם מפני שכירי חרב שווייצרים.
לאחר לידתו, המשפחה חזרה לרוסהיים.
לא ידוע דבר על שנות חייו המוקדמות של יוסף, לרבות שנת הולדתו המדויקת.
כאדם צעיר, שימש כרב באזור אלזס, והתפרנס למחייתו כסוחר ומלווה בריבית, עיסוקים שהמשיך בהם לאורך חייו.
כבר בצעירותו החל לפעול למען היהודים, וככל הנראה סייע בסיכול תוכניותיו של יוהנס פפרקורן.
חי ברוסהיים שבאלזס ופעל לטובת כלל יהודי גרמניה החל משנת 1510, בה נתמנה בידי הקהילה היהודית כממונה על יהודי אלזס, וב-1529 הפך תפקידו באופן רשמי ל"ממונה על היהודים בקיסרות הרומית הקדושה של האומה הגרמנית".
מינויים אלו, ככל הנראה אושרו בידי הקיסר מקסימיליאן הראשון, ומאוחר יותר בידי נכדו, הקיסר קרל החמישי באספת הממלכה בוורמייזא, ב-1521. הידיעה האחרונה על פעולה שלו למען היהודים היא מ-1552, במשא ומתן עם נסיך וירטמברג, על מעבר היהודים בארצו לאחר גירושם משם.
נפטר ברוסהיים סמוך לימי הפסח, בשנת שי"ד (1554) בגיל 76.
נכדו היה רבי אליהו לואנץ.
לפעולותיו של יוסף למען היהודים הייתה חשיבות רבה.
ראשון הישגיו, ואחד החשובים שבהם היה בשנת 1510, אז פעל לביטול גזירת שריפת הספרים שהוציא הקיסר מקסימיליאן בשנת 1509 בהשפעת המומר יוהנס פפרקורן.
הצלחתו הגדולה ביותר הייתה בשנת 1525, כאשר הצליח, תוך סיכון חייו, להשפיע על מנהיגי מרד האיכרים של אלזס, שלא לטבוח ביהודים כפי שתכננו תחילה.
כמו כן יש לזקוף לזכות פעילותו הנמרצת מעשים נוספים:
בוויכוח זה הצליח גם להוכיח את חפותם של 38 יהודים שהועלו על המוקד בשנת 1510 בכיכר השוק בברלין, על ידי אביו יואכים הראשון, בשל עלילת דם וחילול לחם הקודש.
שחרור יהודים שנכלאו בשל עלילות דם ועלילות חילול לחם קודש במקומות שונים בגרמניה, לדוגמה: בשלזיה (1533) - שחרור כ-200 יהודים שהיו צפויים לעונש מוות על המוקד.
בברין (מוראביה) ב-1529, ובווירצבורג ב-1543 - שחרור שמונה יהודים שנכלאו בשל עלילת דם.
השגת כתב חסות מטעם הקיסר ליהודים בזמן המלחמה השמלקלדית (1546) שקבע כי כל חייל שיגע לרעה ביהודי דינו מוות.
במצוות הקיסר קרל החמישי יוסף התפלמס עם המומר אנטוניוס מרגריטה שכתב כתב שטנה נגד היהודים, 'כל האמונה היהודית'.
הוויכוח התרחש בשנת 1539 ברייכסטאג באאוגסבורג לפני ועדה קיסרית.
יוסף הוכתר כמנצח בוויכוח ומרגריטה גורש מהעיר.
את פעולותיו עשה לעיתים תוך סיכון עצמי.
למשל, הוא נסע לספרד בשנת 1520, למרות החוק שקבע שיהודי הדורך על אדמתה חייב מיתה, והתייצב לפני הקיסר החדש קרל החמישי, כדי לסכל מזימות נגד היהודים בגרמניה לפני הגעתו של הקיסר לשם.
ב-1537 גירש יוהאן פרידריך את יהודי סכסוניה.
יוסף ניסה להשתדל אצל מרטין לותר, אולם זה סירב לקבלו ולהתערב למען היהודים.
יוסף הצליח להשיג מעיריית שטרסבורג איסור להדפסת ספרו של מרטין לותר, "על השם המפורש" (1543), שנכתב נגד היהודים, אולם הוא הודפס בעיר אחרת.
המקורות העיקריים לפעולותיו הם עדותו האישית ביומנו, וכן במסמכים רשמיים מהתקופה.
יוסף (ספי) אֵלון (נולד ב-5 באוגוסט 1951) הוא נשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע בדימוס.
מאפריל 2007 ועד אפריל 2008 כיהן כשופט בפועל (מינוי זמני) בבית המשפט העליון.
יוסף אלון נולד בירושלים, למשפטן פרופ' מנחם אלון (לימים המשנה לנשיא בית המשפט העליון) ולרות לבית בוקסבוים.
אחיו הם הסופר ארי אלון, השר וחבר הכנסת לשעבר הרב בני אלון, והרב מוטי אלון.
אלון סיים את לימודיו בישיבה התיכונית מדרשית נעם בפרדס חנה.
שירת שירות חובה בצה"ל ואף נפצע במהלך מלחמת ההתשה.
בשנת 1974 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, התמחה בבית המשפט המחוזי בירושלים אצל השופטת מרים בן-פורת ובאוקטובר 1975 הוסמך כעורך דין.
אלון עבד תקופה קצרה בפרקליטות המדינה ולאחר מכן החל לעסוק בעריכת דין בתחום המסחרי, תחילה כשכיר ומאוחר יותר כעצמאי.
בשנת 2001 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בבאר שבע.
באפריל 2007 מונה לשופט בפועל (מינוי זמני) בבית המשפט העליון.
בשנת 2009 הוצע שמו כמועמד למינוי קבע בבית המשפט העליון.
ההצעה גררה גילוי דעת מטעם רבנים המזוהים עם האגף הימני של הציונות הדתית שקראו לחברי הוועדה לבחירת שופטים לא לבחור בו בשל פסיקות שלו סביב תוכנית ההתנתקות, שנתפסו בעיניהם כפוליטיות.
בספטמבר 2009 מונה אלון לתפקיד נשיא בית המשפט המחוזי בבאר-שבע במקומו של השופט יהושע פלפל שפרש לגמלאות.
באוגוסט 2014 נכלל שמו ברשימת המועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון, אך הוא לא נבחר.
לאחר תום שבע שנות כהונה כנשיא בית משפט, בהתאם לחוק, סיים את כהונתו והפך בספטמבר 2016 לשופט בכיר בבית המשפט המחוזי בבאר שבע.
ב-2 בפברואר 2017 פרש לגמלאות.
הרב יוסף אליהו הנקין (א' באדר א' תרמ"א - י"ג באב תשל"ג) (1881-1973) היה רבן של כמה ערים במזרח אירופה, ופוסק בולט בארצות הברית במאה ה-20 ומנהל ארגון 'עזרת תורה'.
נולד בקלימוביץ' שבפלך מוהילב (בבלארוס של היום), לאב שהיה ראש ישיבה.
עד בר המצווה למד בקלימוביץ' ובעיירה הסמוכה קריטשוב אצל רב העיירה וחותנו לעתיד, חסיד חב"ד הרב יהודה לייב קריינדל.
לאחר מכן למד שנה אחת בעיירה קרליץ.
בגיל 16, בשנת תרנ"ז (1897), נסע לעיירה סלוצק ונעשה לאחד מראשוני התלמידים בישיבת סלוצק, שהוקמה באותה שנה על ידי הרב איסר זלמן מלצר ו-14 תלמידים שהגיעו איתו מישיבת סלובודקה.
לאחר שש שנות לימוד בסלוצק, שבהן הפך לתלמידו המובהק של הרב מלצר, הוסמך לרבנות על ידיו וכן על ידי הרידב"ז, הרב ברוך בער לייבוביץ שהיה אז רבה של הלוסק הסמוכה, והרב יחיאל מיכל הלוי אפשטין, בעל 'ערוך השלחן'.
בשנת תרס"ג (1903), בגיל 22, נשא לאישה את פרידה רבקה, בתו של הרב יהודה לייב קריינדל מקריטשוב.
לאחר שנה חזר לסלוצק, ובשנת תרס"ה (1904) נתמנה לרב באוני שבגאורגיה, בברכת הרב חיים סולובייצ'יק ובהשתדלותו של 'הרב מטעם' באוּנִי, דוד באזוב, שהכיר במהלך שהייתו בסלוצק.
הוא שימש שם כארבע שנים כרב וראש ישיבה.
לאחר מכן עבר לצחינוואלי, שם היה ר"מ בישיבתו של הרב אברהם חוולס, ובשנת תר"ע (1910) עבר לכהן כרב העיירה קולאשי, למשך שלוש שנים.
לאחר שהשלטונות סירבו לאפשר לו להמשיך לגור שם, עבר לאחלציחה בה כיהן כרב, אך לאחר שממשל המחוז לא אישר את כהונתו עבר שוב לכותאיסי בה שימש מספר חודשים כר"מ.
ובסוף שנת תרע"ג חזר לרוסיה הלבנה.
בתשע שנותיו בגאורגיה התמחה הרב הנקין במנהגי יהודי המקום, בפרט בנושאי גיטין וקידושין, ולשם כך עמד בקשר מכתבים עם רבנים ממזרח אירופה ומארץ ישראל, בהם הרב מלכיאל צבי הלוי טננבוים, הרב חיים סולובייצ'יק, הרב יוסף רוזין ואחרים.
התפרסם במיוחד ויכוח שניהל עם אחד ממנהיגי היהדות המקומית, הרב מיכאל אליאשווילי, אודות מתנות שהיה נהוג שהחתן נותן לכלה בעת השידוך, אשר הרב הנקין טען שיש בהם קידושין.
מכתביו ומאמריו מתקופה זו, שהתפרסמו במשך השנים בבמות שונות, מהווים מקור חשוב לתיאור חיי ומנהגי היהודים בגאורגיה אז.
בחורף תרע"ד (1914), נתמנה בהשתדלותו של הרב מלצר לראש ישיבה בסטויפץ.
באותה שנה הגיע לעיירה זו גם הרב אברהם ישעיה קרליץ ("החזון איש") כדי להחליף את רב העיר, הרב יואל סורוצקין, שאולץ על ידי השלטונות לעזוב את המקום, ובמשך כחצי שנה שהו הרב הנקין וה'חזון איש' זה לצד זה ואף למדו יחד.
לקראת סוף תרע"ד עבר לשמש כר"מ בישיבת שקלוב, בראשה עמד רב העיר הרב מאיר שוורץ, ולאחר זמן קצר נתמנה לכהן כרב העיירה החב"דית סמאליאן, תפקיד שאליו נבחר על ידי רבה הקודם של העיירה, הרב יחזקאל אברמסקי.
בתפקיד זה שימש הרב הנקין כשמונה שנים.
אשתו הראשונה, שממנה נולדו ששת ילדיו, נפטרה באלול תר"פ.
בסיוון תרפ"א הוא התחתן שנית עם חיה חנה קוזאקוב.
לאחר קשיים ולחצים מצד השלטון הקומוניסטי, היגר עם משפחתו לארצות הברית בשנת תרפ"ג (1923) והתיישב ב'איסט סייד' של ניו יורק, שם התמנה לרב בית כנסת.
בשנת תרפ"ה (1925) הוציא לאור את ספרו הראשון, פירושי איברא.
בסוף שנת תרפ"ה נתמנה למנהל ארגון "עזרת תורה" שעל יד "אגודת הרבנים", שהוקם בתרע"ה (1915) עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ועסק במתן תמיכה כלכלית לתלמידי חכמים נזקקים ופליטים.
בתפקיד זה עמד הרב הנקין עד סוף ימיו, לאורך 48 שנים, ותחת ניהולו חולקו מיליוני דולרים לרבבות לומדי תורה (פרטים ומוסדות), בעיקר בארצות הברית וארץ ישראל.
תקופת הניהול של הרב הנקין כללה את שנות התבססות השלטון הקומוניסטי ברוסיה תחת הנהגת יוסיף סטלין (שנות ה-20), שנות המשבר הכלכלי הגדול בארצות הברית ובעולם (שנות ה-30), שנות מלחמת העולם השנייה והשואה (שנות ה-40) ושנות מדיניות הקיצוב ("תקופת הצנע") בארץ ישראל לאחר הקמת המדינה (שנות ה-50).
בשנות השואה חילקה "עזרת תורה" לתלמידי חכמים כ-1,300,000 $, ובשנים הראשונות לקיום מדינת ישראל היא חילקה למעלה מ-1,500,000 $.
לאחר התייצבות המציאות הכלכלית בעולם המערבי, הוביל הרב הנקין את "עזרת תורה" לפרויקטים נוספים, ובראשם הקמת שיכונים בארץ ישראל עם מאות יחידות דיור מוזלות המיועדות לאברכים צעירים.
שיכון אחד נבנה בבני ברק, ושניים נוספים בירושלים.
זאת לצד המשך התמיכה המסורתית: בשנת תשל"ג (1973), שנת חייו האחרונה של הרב הנקין, נאמד מספר משפחות תלמידי החכמים שנתמכו מן הארגון בשבעת אלפים.
שכרו של הרב הנקין בארגון היה נמוך מאוד והנאמנים היו מכריחים אותו להעלות את משכורתו.
לאחר פטירתו נבנה בשכונת סנהדריה המורחבת שבירושלים בית כנסת הנקרא על שמו.
לצד פעילותו ב"עזרת תורה" נודע הרב הנקין כאחד מגדולי הפוסקים בארצות הברית.
בשנות הארבעים והחמישים (בטרם דרך כוכבו של הרב משה פיינשטיין, שהוציא בשנים תשי"ט-תש"כ את שלושת הכרכים הראשונים של שו"ת אגרות משה) רבים אף החשיבו אותו ל"מרא דאתרא של אמריקה" - ביטוי שבו השתמש כלפיו הרב יוסף שלום אלישיב.
במיוחד נחשב למומחה ול'פוסק אחרון' בדיני גיטין; אופייניים בהקשר זה הם דבריו של הרב יצחק אייזיק ליבס:
כמו כן עסק בענייני ציבור והנהגה שונים, ועמד בין השאר בקשרים עם הרבנים הראשיים לישראל לדורותיהם מחד, והרב יצחק זאב סולובייצ'יק מבריסק מאידך, ועוד.
בשנת תשכ"ג (1963) נבחר לנשיא הכבוד של "אגודת הרבנים".
הרב הנקין נחשב לידידו של הרב משה פיינשטיין.
השניים התגוררו בסמוך זה לזה ב'איסט סייד' של מנהטן, ולאורך עשרות שנות חייהם בניו יורק עמדו בקשרי הלכה מסועפים, כפי שתעיד בין השאר העובדה שהרב הנקין מוזכר בשו"ת אגרות משה עשרות פעמים - הרבה מעבר לכל פוסק אחר בן התקופה.
כמו כן ישבו השניים בוועדות הלכתיות של "אגודת הרבנים", כדוגמת ועדת העגונות שפעלה בשנים תש"ו-תש"ח ודנה במאות מקרים, ופעמים רבות ישבו זה לצד זה בהרכב בית דין ("מותב תלתא") לדון בדיני תורה.
בשנת תש"ה פרסם הרב הנקין מדור הלכה גדול בתוך ספר היובל של עזרת תורה, עדות לישראל, ובשנת תשי"ז פרסם את ספרו השלישי, פירושי לב איברא.
לאחר פטירתו נאספו תשובות ומאמרים רבים שכתב ופרסם במשך השנים לספר 'תשובות איברא', וארבעת הספרים נדפסו מחדש בשני כרכים תחת השם "כתבי הגרי"א הענקין" (ניו יורק, תש"מ-תשמ"ז)
דגל בהימנעות ממדיניות העלולה לסכן חיי יהודים, ובנימוק זה התנגד להקמת מדינת ישראל.
לאחר שקמה המדינה ישראל תמך בה בפומבי - מסיבה זו עצמה, באמרו שכעת יש לחזק אותה מול יריביה.
לאחר שקמה הוא התייחס אליה כ"מלכות ישראל".
הוא נלחם ב'נטורי קרתא', שהגדיר כ"רודפים את כלל ישראל".
לדבריו "אם בעצמינו נבזה את המדינה והממשלה, יאמרו האומות ש'אין אחריותם עלינו' ובעצמינו אנו חייבים בנפשותיו ח"ו".
עוד סבר שהרבנים שהתנגדו להקמת המדינה סברו כך רק קודם להקמתה, ואילו לאחר מעשה מי שמתנגד לה דינו כ"רודף" ו"מוסר".
העריך מאוד את מדינת ישראל, התפלל לשלומה, וקרא לתמוך בה בכל האפשר, ולא לזלזל במנהיגיה: .
היה מעורב, בעיקר בחמש עשרה שנותיו האחרונות, במאבקים על צביונה היהודי של מדינת ישראל, ועמד לצורך כך בקשרי מכתבים עם גורמים רבים, כגון האדמו"ר מלובביץ', מנחם פרוש וגולדה מאיר, וכתב מאמרי השקפה ארוכים בנושא.
פעל לחיזוקה של הרבנות הראשית.
הוא סבר שעל שומרי התורה לתמוך בהנהגת המדינה בדרך התורה, משום שזו הערובה להצלחתה ולביטחונה.
היה מהרבנים החרדים הבודדים שלא גינו את הרב שלמה גורן על התנהלותו בפרשת האח והאחות, בין השאר בעקבות הערכתו לפועלו של הרב גורן שנתפס בעיניו כרב ירא שמים המגן על היהדות וההלכה.
הוא טען כי לרב גורן שהוא "מגדולי ישראל" יש סמכות לפסוק בעניין מתוקף היותו הרב הראשי לישראל על אף שבית הדין שלפניו הכריע לאיסור, ועל ההיתר להיבחן לגופו.
לפי עדות מסוימת הוא אף התבטא שאין לאחרים לחלוק עליו.
מאידך, הוא לא הביע דעתו על ההיתר עצמו.
התנגד לדרך הלימוד בישיבות שלומדים רק את המסכתות הישיבתיות וקרא ללמוד בראשונה מסכתות הנוגעות למעשה וכן ללמוד כדי לאסוקי שמעתא אליבא דהלכתא
הכריע כשיטת הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי במחלוקת קו התאריך ההלכתי (לב איברא עמ' 51–60).
התיר את השימוש במעלית שבת (תשובות איברא סימן י"ט אות ב')
פסק שאישה שהייתה נשואה בנישואים אזרחיים חייבת בגט.
סבר שיש להעדיף את פסקיו של בעל ערוך השולחן שכיהן כרב בקהילה על פני פסקי המשנה ברורה של החפץ חיים.
הורה שניתן להציב, במגבלות מסוימות, 'עירוב' מסביב לחצי האי מנהטן.
בשנותיו בארצות הברית הרב הנקין לא שימש ראש ישיבה ולא נתן שיעורים, אך היו רבנים רבים שלמדו אצלו באופן עצמאי ו'שימשו' אותו, בדיני גיטין ובתחומים אחרים, כדוגמת הרב חיים קרייזווירט, הרב יהודה דוד בלייך ואחרים.
שלושה מהם, שהרבו ללמוד ממנו יותר מאחרים - הן בכתב והן בצורה בלתי אמצעית - ונחשבים עקב כך לתלמידיו היותר מובהקים בהלכה, הם:
הרב פרופ' נחום אליעזר רבינוביץ, ראש ישיבת ברכת משה במעלה אדומים ומחבר פירוש 'יד פשוטה' על הרמב"ם.
הרב מנשה קליין, רב קהילת אונגוואר (ירושלים-ניו יורק) ומחבר שו"ת 'משנה הלכות'.
נכדו, הרב יהודה הרצל הנקין, תושב ירושלים ומחבר שו"ת 'בני בנים', שבשנת תשל"א (1971) נסמך על ידו להוראה.
פירושי איברא: חמישה סימנים ארוכים המכילים חידושי הלכה למעשה בענייני 'אבן העזר', ומדור דרושים באגדה והשקפה, שאת חלקם כתב באירופה והשאר שימשוהו בתפקידו כרב בית הכנסת ב'איסט סייד'.
בספר זה פרסם לראשונה את פסיקתו המצריכה גט מנישואין אזרחיים.
עדות לישראל - מדור ההלכה: קובץ דינים ומנהגים לכל השנה, בצירוף כשלושים מאמרי הלכה ארוכים וקצרים בעניינים מגוונים.
זהו הקובץ ההלכתי המרכזי של הרב הנקין, ועליו מבוסס לוח "עזרת תורה".
לב איברא: שלושים ושניים (ל"ב) מאמרים שפורסמו במשך השנים, חציים בהלכה וחציים בהשקפה ובעיות הזמן, וכן כ-15 מאמרים נוספים ביידיש.
שנים מן המאמרים הם הספדים שכתב על רבו הרא"ז מלצר ועל ה"חזון איש".
מצורף קונטרס כתיבת שמות אנגליים בגיטין, ועוד נספחים הלכתיים.
תשובות איברא: כמאתיים תשובות, מכתבים ומאמרים בהלכה ובהשקפה שכתב במהלך השנים, ונאספו לאחר פטירתו על ידי בנו, ד"ר הלל הנקין.
הספר מחולק ל-127 סימנים על פי סדר ה"שולחן ערוך".
כשבעים מכתבים ומאמרים נוספים פורסמו לאחרונה במאסף התורני 'ישורון' כרך כ' (תשס"ח), וכתבים נוספים בכרך כ"א (תשס"ט).
קובץ ממאמריו במגוון נושאים מוסריים, פורסם בספר חידושי תורה 'מדרש אליהו', בעריכת הרב שלמה מילגרום והרב שמואל ברוך גנוט, 'מכון תבונות' תשע"ח, שע"י כולל אברכים 'מדרש אליהו' (הכולל הוקם ע"ש הרב הנקין), אלעד.
החל משנת תשע"ג (2013) החלה לצאת לאור מהדורה חדשה של כתביו, מסודרים מחדש ובצירוף חומרים רבים מכתב יד, תחת השם שו"ת גבורות אליהו (חלק א, אורח חיים, ליקווד תשע"ג; חלק ב יורה דעה, ליקווד תשע"ו).
יוסף אלגזי (נולד ב-11 בספטמבר 1938) הוא
עיתונאי, מורה והיסטוריון ישראלי, פעיל פוליטי קומוניסטי, יליד מצרים.
אלגזי נולד בעיר אלכסנדריה שבמצרים להורים יהודים: שרינה, ילידת איזמיר (טורקיה), וז'אק, יליד לרנקה (קפריסין).
בקיץ 1953, לאחר שסיים את לימודיו בכתה י' בבית הספר התיכון ע"ש הברון מנשה, עלה עם הוריו ממצרים לישראל דרך קפריסין.
בשנים 1954 ו-1955 חי במסגרת עליית הנוער בקיבוצים גן שמואל ושמרת.
בסתיו 1955, לאחר שגורש מקיבוץ שמרת בעוון קומוניזם, עבר לקיבוץ יד חנה שרוב חבריו היו חברי המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י).
בסוף אותה השנה הצטרף לשורות מק"י.
בקיץ 1956 גויס לצה"ל ושירת כחובש עד תחילת 1959. בתום שירותו הצבאי חזר לקיבוץ יד חנה, אותו עזב במהלך שנת 1960. מאחר שעזב את הקיבוץ ללא אישור המפלגה, הוא סולק משורותיה, אך המשיך להיות פעיל בה, בגליל העליון ובעיר מגוריו, חולון.
באותה שנה נשא את מרים.
לבני הזוג נולדו שני ילדים, יסמין ופרופסור גדי אלגזי.
זמן מה עבד בבית חרושת למסמרים בתל אביב ולאחר מכן בחנות ספרים.
באוקטובר 1961 הוחזר לשורות מק"י.
בשנת 1963 הצטרף למערכת היומון של מק"י, "קול העם".
כעיתונאי, חתם בשם יוסף גלילי, והיה כתב לענייני פועלים, שכונות תל אביב והאוכלוסייה הערבית בישראל.
בשנת 1965, בעקבות הפילוג במק"י, היה חבר בפלג שנקרא רק"ח (הרשימה הקומוניסטית החדשה בישראל), ונמנה עם מייסדי השבועון "זו הדרך" שהיה עיתון המפלגה.
במלחמת ששת הימים נקרא לשירות מילואים ושירת כחובש בקרב קרב אום-כתף.
עם כניסת הכוח שלו ללחימה בעיר אל עריש, ירה לעצמו ביד, על מנת להימנע מלהשתתף במשימה לסייע ב"טיהור אל-עריש".
בספטמבר 1967 ייצג, יחד עם ח"כ אמיל חביבי, את המפלגה הקומוניסטית בכנס בינלאומי שנערך בבאקו, בירת אזרבייג'ן, שדן בהשפעתה של מהפכת אוקטובר על התנועות לשחרור לאומי באסיה, באפריקה ובאמריקה הלטינית.
בבאקו החלו פגישותיו עם נציגי ציבור ממדינות ערביות.
בשנים 1968–1970 שימש כמזכיר סיעת רק"ח בכנסת.
מפברואר 1970 עד פברואר 1971 למד במכון למדעי החברה במוסקבה שליד הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
עם שובו לישראל המשיך לעבוד במפלגה ומילא תפקידים שונים, בין השאר, במחלקה להסברה ולפרסום.
הוא נמנה עם מחדשי פעילותה של תנועת הידידות ישראל–ברית המועצות.
בשנים 1975–1990 שימש מזכיר הליגה לזכויות האדם והאזרח וייצג אותה בכנסים בינלאומיים.
בכל התקופה הזו, המשיך לכתוב ב"זו הדרך" בנושאים חברתיים ובנושאי זכויות אדם.
חלק ניכר מכתיבתו העיתונאית הקדיש להפרה של זכויות האדם ביהודה, שומרון ועזה.
ב-1974 הוציא לאור, בהוצאה עצמית, את ספרו הראשון בעברית, לקט רפורטז'ות על הנעשה בשטחים.
בשנת 1974, לאחר שנפרד ממרים, נשא את טלילה.
לזוג נולדו שני ילדים, נדב ונורית.
מיד עם שובו ממוסקבה, ואחרי הפסקה של 17 שנים, החליט לשוב לספסל הלימודים.
בסתיו-חורף 1973, בגיל 35, לאחר שעבר את בחינות הבגרות, החל ללמוד בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
עבודת הגמר לתואר ראשון ערכה השוואה בין מערכות השלטון בצרפת תחת המלך לואי האחד עשר לבין מערכות השלטון במצרים תחת הסולטאן הממלוכי קאנסוה אל-ע'ורי כפי שהשתקפו בכרוניקות של הצרפתי ז'אן דה רואה ושל המצרי מוחמד בן אחמד בן איאס אל-חנפי אל-מצרי.
עבודת הגמר לתואר שני עסקה ב"מאזן 'הפתרון הסופי' והספרות המכחישה את השואה".
בקיץ 1983 אושרה עבודת הדוקטורט שלו, שנושאה "הניסיונות הנאו-פאשיסטיים בצרפת בשנים 1965-1944", אותה ערך בהנחייתם של הפרופסורים זאב וולטר לאקוויר (תל אביב) ורנה רמון (פריז).
בשנת הלימודים 1986–1987 שימש כעמית-מחקר ב"תוכנית למחקר משווה של אירופה המודרנית" שנוהלה על ידי ספרית וינר והמכון להיסטוריה גרמנית באוניברסיטת תל אביב בראשותה של פרופ' שולמית וולקוב.
במהלך לימודיו באוניברסיטה החל אלגזי לעסוק בהוראה.
בין השאר, שימש כאסיסטנט, ובהמשך לימד במעמד של מרצה אורח בעל תואר דוקטור בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב; היה מרצה להיסטוריה כללית במכללה לחינוך – סמינר הקיבוצים, תל אביב; והיה מורה להיסטוריה ואזרחות בבתי ספר תיכוניים.
בקיץ 1990 פרש מהמפלגה הקומוניסטית ומאז לא הצטרף לאף ארגון מפלגתי.
החל משנת 1989 החל לכתוב ב"הארץ", תחילה כפרילנסר.
גם כאן התמקד בנושאים חברתיים ובזכויות אדם, בישראל וביהודה, שומרון ועזה.
חלק ניכר מכתיבתו הקדיש לבעיות האוכלוסייה הפלסטינית במדינת ישראל.
בשנת 2000 קיבל את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג, המוענק מדי שנה על ידי האגודה לזכויות האזרח על תרומה מיוחדת לקידום זכויות האדם בישראל.
בנימוקי ועדת הפרס נאמר כי אלגזי חרת על דגלו העיתונאי את שמירתן ועידודן של זכויות האדם ורבות בשנים פקד בתיהם של נרדפים חסרי ישע וחשוכי סעד, קשר אתם קשרי חיבה ועודד מצפון הרבים למצוקותיהם.
במהלך השנים פרסם אלגזי ספרים שונים בצרפתית, חלקם תורגמו לשפות נוספות.
בין השאר פרסם ספר שיחות עם פרופ' ישעיהו ליבוביץ, ספר דיאלוגים ("מבעד לחומות") עם הסופר הפלסטיני הגולה בכווית, מחמד אל-אסעד , ואת הספר "הקורבן", אודות נסיבות התאבדותו של החייל הפציפיסט .
בשנת 2008 נפתח אתר האינטרנט "מיומנו של תבוסתן" שמרכז מבחר מכתביו.
אבא מה עשית כשהרסו את ביתו של נאדר?
1974-1967, ראיתי, שמעתי בשטחים הכבושים, לקט רפורטז'ות, ציורים: עבד עאבדי, תל אביב, הוצאת המחבר, 1974.
"טיהור השרץ בק"ן טעמים או הספרות המכחישה את השואה", ילקוט מורשת, כ"ח, חשון תש"ם, נובמבר 1979.
"הניסיונות לכינון 'אינטרנציונל נאו-פאשיסטי בשנים 1965-1945", ילקוט מורשת, ל"ה, ניסן תשמ"ג, אפריל 1983.
"דיוקנו של נאו-פאשיסט צרפתי", זמנים 21, אביב 1986.
"מלחמת האזרחים הספרדית בראי העיתונות בארץ-ישראל/פלשתינה", אצל רענן ריין (עורך), הפאשיזם לא יעבור, מלחמת האזרחים בספרד 1939-1936, תל אביב, זמורה-ביתן, 2000.
הקורבן, חיפה, הוצאת פרדס, 2006.
כגרגירי אבק על החלון, לקט רפורטז'ות על זכויות האדם בישראל, (בערבית), תרגום סלים סלאמה, רמאללה, בהוצאת המרכז הפלסטיני למחקרים ישראליים, 2003.
הרב יוסף אכסנדר זמלמן (נולד בערך בין תר"ס לתר"ע, תחילת המאה ה-20-י"ז בניסן תש"ג, 22 באפריל 1943) היה ממנהיגי "צעירי אגודת ישראל" ומפעילי מרד גטו ורשה.
נולד לרב יעקב יהודה לייב, ראב"ד דרובנין.
נישא לבלהה ולאחר כשנתיים של לימוד תורה הוזמן לכהן כראב"ד פשדץ והוא כבן 20 בלבד.
ביסס בעיירה את מוסדות החינוך התורניים לבנים ובנות.
דאג לבני הנוער שלא ביקרו בבתי הכנסת וקרבם למסורת ברגישותו והקשבתו למצוקתם.
פעל רבות לפתרון בעיות כשרות כדי לסייע לעניים.
היה דרשן גדול ואהוב על הציבור בהליכותיו ומידותיו, ואף זכה לכבוד רב ממנהיגי העיר הגויים וראשי הכמורה.
היה חסידו של הרבי מגור, ר' אברהם מרדכי אלתר ונסע אליו פעמיים בשנה למשך כשבועיים.
כתב חידושי תורה שאותם שלח גדולי התורה בפולין וגם פרסם מאמרים בעיתונים "מאמענט" ו"טאגבלאט" בשם העט "יוסלה", ומאמרו האחרון לפני השואה עסק בצער בעלי חיים.
הרב זמלמן היה ממנהיגי צעירי אגודת ישראל והשתתף בוועידותיה.
השמיע דעתו בלא מורא בכל הנושאים השנויים במחלוקת.
מצד אחד לחם ליישוב ארץ ישראל, ותרם כסף דרך הרבנית אף לקק"ל שהייתה ארגון חילוני, אך מצד שני לחם נגד הציונים החילוניים ובמתבוללים.
פנו אליו מקהילות גדולות להזמינו לכהן אצלם כרב, אך הוא סירב בגלל אהבתו לבני קהילתו.
הנאצים נכנסו לפשדץ בראשית החצי השני של אלול תרצ"ט (ראשית ספטמבר 1939) ופעלו מיידית לפגוע ביהודים ומעל לכול להשפיל את רבם.
הגרמנים הוציאו את הרב מבית הכנסת ביום הכיפורים, גילחו את זקנו ואילצוהו לנקות את הרחוב לעיני כולם באמצעות מריצה, כשהוא לבוש קיטל ועטוף בטלית.
בליל שמיני עצרת (כ"ב בתשרי) ת"ש (4 באוקטובר 1939 בערב) הציתו הנאצים את בית הכנסת והאשימו בכך את היהודים כשהרב הוכרח לחתום שהיהודים ביצעו את המעשה, ובנוסף הוא היה צריך לשלם לגרמנים דמי כופר.
היו יהודים שרצו להיכנס לבית הכנסת הבוער כדי להציל את ספרי התורה, אך הרב מנע מהם לעשות זאת.
הוא אמר שאותיות ספר התורה יהיו פורחות באוויר גם אחרי שרפת ספרי התורה, לכן אסור להם לסכן את חייהם בשרפה באש והם חשובים יותר מכבוד ספרי התורה.
בסיום השיחה עם הצעירים קרא להם הרב זמלמן להתנקם בצוררים.
הרב אף פרסם מאמר בכתב העת "הצפירה" נגד הגרמנים ונאם נגד היטלר.
דבריו הגיעו לידיעת הנאצים, והוא ברח למקום אחר בחורף תש"א (1941).
לאחר זמן מסוים בעיירה קטנה הגיע לגטו ורשה.
היה פעיל במרד גטו ורשה במחתרת היהודית אצ"י (המחתרת היהודית שלצידה פעל אי"ל), והבריח מהצד ה"ארי" אקדחים ותחמושת שקיבל מפרטיזנים פולניים.
באספה חשאית באחת הבונקרים נאם הרב וקרא לנקמה על השמדת הקהילות היהודיות והציע תוכנית למרד.
הרב זמלמן המריץ את הצעירים להילחם וכן חתם יחד עם רבנים נוספים על כרוז הקורא להתנגד בכל מחיר למשלוחים לטרבלינקה.
הרב התעמת עם חברי הבונד שרצו להשהות את פתיחת המרד עד שיקבלו אישור מהנהלת הבונד בלונדון.
ערך את ליל הסדר במפקדת המרד ברחוב זמנהוף 21 ובו השתתף גם הרב ראובן הורוביץ שהיה במפקדה.
בי"ז בניסן תש"ג (22 באפריל 1943) הוצת בונקר המפקדה שאז הייתה ברחוב מילה 18, ומתוכו יצאו כ-30 בחורי ישיבה נושאי נשק כשהרבנים זמלמן והורוביץ מצטרפים אליהם.
לוחמי המרד ניהלו קרב עם הגרמנים מחצר בית ברחוב זמנהוף 44. שני הרבנים נפלו בקרב.
הרב גם עודד את משפחתו להתנגד לנאצים ושלח גלויות שבהן קרא לבני משפחתו להתנגד ולברוח.
רוב משפחת הרב נספתה: רעייתו בלהה, שתי בנות, נחמה ואדל והבנים יהושע אלימלך, יואל נחמיה ובן הזקונים יעקב.
שתי בנות שרדו: אסתר ברג וגלילית לאה פניני.
הרב יוסף אליהו הלוי מובשוביץ (נולד בל' בתשרי תשכ"ג, 28 באוקטובר 1962) הוא רב שכונת קריית משה בירושלים, מראשי מוסד הרב קוק ועורך תורני.
נולד בירושלים לרב שמואל דוד הלוי מובשוביץ, ר"מ בישיבת נובהרדוק בירושלים, עורך במכון ירושלים ומהדיר תורני המתמחה בתורת הגר"א.
נקרא על שם סבו, יוסף אליהו מובשוביץ, בנו של הרב מרדכי שלמה מובשוביץ, רבה של מלסטובקה.
בשנת 1985 נישא למלכה, בת הרב שילה רפאל ולהם עשרה ילדים.
לאחר נישואיו החל לעסוק בההדרת ספרות תורנית, ובין השאר סייע לחותנו בההדרת חידושי הריטב"א על מסכת בבא מציעא.
לאחר פטירת חותנו, בשנת 1994, התמנה תחתיו כרב שכונת קריית משה בירושלים ורב בית הכנסת אוהל יצחק בשכונה, והוא בן 32. באותה עת התמנה כסגן יו"ר מוסד הרב קוק.
בשנת 2001 התמנה לראש מוסד הרב קוק.
כעבור זמן מונה בנו של הרב שילה רפאל, יהודה לייב, ליו"ר הנהלת מוסד הרב קוק, ולצדו שני גיסיו הרב מובשוביץ והרב נתן שפירא.
בשנת 1999, לאחר פטירת ד"ר יצחק רפאל, מונה תחתיו כעורך כתב העת "סיני".
הוא עורך גם את ספרי ההרצאות של הכינוס הארצי לתורה שבעל-פה הנערך על ידי המוסד.
ערך את הספר "משכן שילה", הכולל לקט חידושים ופסקי דין של חותנו ואת ספר הזיכרון שיצא לזכרו.
כמו כן ערך את "ספר רפאל" ובו מאמרים תורניים ומחקרים לזכרו של ד"ר יצחק רפאל, את "ספר יובל ה-70 למוסד הרב קוק" וספרים נוספים בהוצאת מוסד הרב קוק.
בהמשך לאביו, חלק מהספרים שערך עוסקים בתורת הגר"א.
הוציא את סידור "תפילת אליהו" על פי הלכות הגר"א.
הוא מפרסם מאמרים תורניים בכתב העת סיני ועוד.
משכן שילה - חידושי תורה, מאמרי הלכה ופסקי דין מאת הרב שילה רפאל, 1995
ספר זיכרון לרב שילה רפאל, 1998
תורה שבעל פה - הרצאות בכינוס הארצי לתורה שבעל פה, משנת 2000 ואילך
ספר רפאל - מאמרים ומחקרים בתורה ובמדעי היהדות לזכרו של ד"ר יצחק רפאל, 2000
קובץ מאמרים ומחקרים בתורה ובמדעי היהדות, לזכרו של משה חיים הלוי קצנלנבוגן, 2000
קובץ הרמב"ם - חידושי תורה, מאמרים ומחקרים בתורתו, במשנתו ובהגותו של רבינו משה בן מימון, במלאת שמונה מאות לפטירתו, 2005
קובץ רש"י - חידושי תורה, מאמרים ומחקרים בתורתו ובמשנתו של רבי שלמה ב"ר יצחק, במלאת תשע מאות שנה לפטירתו, 2006
חידושי הגר"א אמרי נועם, על מסכת ברכות, 2006
חידושי וביאורי הגר"א על הש"ס – ביאורי אגדות, מסכת ברכות, 2007
יובל ה-70 למוסד הרב קוק - גנוזות, חידושי תורה, מחקרים בנושא הספר, 2008
הגדה של פסח :עם פירושי גאוני ליטא, 2009
פירושי וליקוטי הגר"א, על הגדה של פסח, 2009
ביאור הגר"א לנ"ך - מגילת אסתר, 2010
חידושי וביאורי הגר"א על הש"ס – מסכת אבות, 2010
מגילת אסתר עם פירושי גאוני ליטא, 2010
יוסף (יוס) אלדר (נולד בשנת 1944) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, מפקד גדוד 75 בחטיבה 7 בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים.
כיהן כקצין חינוך ראשי בשנים 1982–1985.
אלדר גדל בתל אביב ולמד בגימנסיה גאולה.
הוא התגייס לנח"ל במאי 1962. לאחר שעשה קורס מ"כים עבר הסבה לחרמ"ש שפעל אז על זחל"מים.
הוא היה מפקד פלוגה בגדוד 9 של חטיבה 7 והשתתף בפעולת סמוע כמפקד מחלקת חרמ"ש שאבטחה באזור חירבת מרכז.
ערב מלחמת יום הכיפורים היה מפקד גדוד 75, גדוד החרמ"ש של חטיבה 7, תפקיד אליו נכנס ביוני 1973. בגדוד הייתה פלוגת טירונים שטרם הייתה כשירה ללחימה ופלוגת סיור שלא הייתה תחת פיקודו.
בערב יום כיפור החטיבה עלתה לרמת הגולן ועם פרוץ הקרבות נסע אלדר עם הזחל"ם שלו לציר הנפט וחיכה לפקודות.
מפקד החטיבה יאנוש בן גל החליט לחלק את שני הגדודים שלו לארבעה כוחות משנה שיכסו את גזרת צפון רמת הגולן והעביר לפיקודו של אלדר את אחת הפלוגות של קהלני, פלוגתו של אמי פלנט.
אלדר הוצב בין תל ג'ית להר חרמונית.
אחר הצהריים השמיד הכח בפיקודו כ-40 טנקים סוריים ממרחק של כ-3 קילומטר.
בלילה מנע הכח חדירה של טנקים סוריים לעמק הבכא בקרבות מטווח קרוב.
אלדר שהיה איש חיל רגלים ולא הבין בטנקים עסק בעיקר בתיאום בין מפקד הפלוגה פלנט לבין מפקד החטיבה, בן גל.
בלילה שבין ה-6 וה-7 באוקטובר הוא נפצע ופונה לבית החולים, והפלוגה של פלנט הועברה חזרה לפיקודו של קהלני.
יממה וחצי לאחר שנפצע, ביום שני ב-6:00 בבוקר, הוא ברח מבית החולים יחד עם רס"ן שמואל אסקרוב וחזר עם נהגו לגדוד שלו.
הוא ארגן כח של עשרה טנקים והחליף את גדוד 77 של אביגדור קהלני בעמדות עד יום שלישי בבוקר כדי שהטנקים של קהלני יוכלו להתחמש.
לקראת השלב המכריע של קרב עמק הבכא הועברו הטנקים של אלדר לפיקודו של קהלני.
לטענתו של אורי מילשטיין, אלדר היה האחראי לכך שהסורים הצליחו לפרוץ לתוך עמק הבכא ביום שלישי בבוקר, מכיוון שהוא לא השאיר תצפית בעת הרעשה כבדה שניחתה עליהם.
בהמשך השתתף אלדר בקרבות לכיבוש המובלעת הסורית עד לתל א-שמס.
ב-16 באוקטובר נפצע שוב בהפגזה ארטילרית ופונה לבית החולים רמב"ם.
לאחר שבועיים שב לחזית והחליף את קהלני, שאחיו נהרג במלחמה, כמפקד גדוד 77. על לחימתו במלחמת יום כיפור הוא קיבל את עיטור המופת.
בפברואר 1974 התמנה אלדר לסגן מפקד חטיבה 7, תפקיד בו השתתף בפינוי החטיבה מהמובלעת הסורית והתמקמותה מחדש ברמת הגולן.
בשנים 1977-1975 פיקד על חטיבה 5. בשנים 1978-1977 שימש סגן מפקד אוגדה 194 בפיקוד המרכז ובשנים 1980-1978 פיקד על חטיבה 14 בעת שזו מוקמה ממזרח למעבר הגידי שבסיני.
לאחר מכן שימש נספח בפיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית וב-1981 מונה לראש ענף אימון מתקדם בבית הספר לשריון.
באוקטובר 1982 התמנה אלדר לקצין חינוך ראשי, תפקיד בו כיהן עד 1985. הוא הביע את עמדתו שעבודת החינוך צריכה להעשות כמו חרגול של באר נפט, המכה ללא הרף, ולא כמו תותח וולקן המרביץ פעם ונח לזמן ממושך.
בתקופתו צומצם מערך החינוך בצה"ל לאחר השיא אליו הגיע בתקופה של רפאל איתן ששם דגש חזק על מערך החינוך.
בינואר 1984 הוא הורה להקפיא את השימוש במערכי השיעור על כוח צביקה לצורך בדיקה בעקבות ערעור על אמיתות העובדות במהלך שספג ביקורת רבה.
אלדר גם התנגד להזמנתו של אורי מילשטיין להרצאות בצבא משום שלטענתו מילשטיין משמיץ את צה"ל.
לאחר שחררו מצה"ל סיים תואר ראשון בחינוך, כיהן כמנכ"ל האגודה למען החייל, מנהל אגף תרבות נוער וספורט בעיריית בת ים, עיריית רעננה ומועצה מקומית סביון.
בשנים 2005–2011 היה אחראי על המכינות הקדם-צבאיות במשרד הביטחון ולאחר מכן כיהן כמנכ"ל מועצת המכינות הקדם צבאיות.
יוסף (ג'ו) איתן (אייזן; 14 בספטמבר 1909 – 24 ביוני 1975) היה קצין ב"הגנה", בצבא הבריטי ובצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
פיקד על חטיבה 7, שימש ממלא מקום מפקד פיקוד המרכז ומפקד מחלקת המבצעים.
איתן נולד באלול תרס"ט, 1909, באוקראינה.
היגר עם משפחתו לקנדה ועלה לארץ ישראל ב-1932. שירת במשטרת היישובים העבריים ובארגון ההגנה.
היה ממקימי קיבוץ עין השופט וממפקדי האזור בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי שירת תחילה בבאפס ולאחר מכן בבריגדה היהודית.
ב-1942 קודם לדרגת מייג'ור, פיקד על פלוגה בבריגדה והשתתף בקרבות באירופה.
במהלך המלחמה נישא לפסלת תמר איתן.
לאחר שחרורו מהצבא הבריטי, נשלח במשלחת רכש של ההגנה לארצות הברית שם היה עוזרו של יהודה ארזי ולאחר מכן של אליהו סחרוב.
במלחמת העצמאות שימש קצין המבצעים של חטיבה 7, לאחר המלחמה מונה למפקד החטיבה.
בהמשך שירותו בצה"ל שימש מפקד בה"ד 4, ראש מטה פיקוד הדרום, וראש מטה פיקוד המרכז.
ב-1953, כשיוסף אבידר יצא להשתלמות בבריטניה שימש ממלא מקום מפקד הפיקוד.
ביולי 1954 מונה לראש מחלקת מבצעים.
בנובמבר 1955 מונה למפקד חטיבה 8.
לאחר שחרורו מצה"ל באמצע שנות ה-60 שימש מנהל מפעל "חסין אש" בבאר שבע וכיהן כסמנכ"ל במשרד הבריאות לענייני אספקה ובינוי.
יוסף איתן נפטר בט"ו בתמוז תשל"ה ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
הותיר אחריו את רעייתו, תמר, ובת, הגר.
הרב יוסף אליהו הוא בנו של הראשון לציון הרב מרדכי אליהו, עומד בראש הכולל ובית ההוראה דרכי הוראה לרבנים.
נולד לצביה ולרב מרדכי אליהו.
נישא לבת הרב אברהם דייוויד אב"ד בקהילה הספרדית בלונדון.
למד בישיבת היישוב החדש ובישיבת קול תורה.
אחיו הם שלמה בן אליהו והרב שמואל אליהו, רב העיר צפת.
הרב יוסף אליהו עומד בראש הכולל ובית ההוראה דרכי הוראה לרבנים, שהוקם בשנת ה'תשמ"ט (1989) בידי אביו, ששימש כנשיא המוסד.
בכולל 300 אברכים והוא מעמיד מדי שנה עשרות דיינים ורבני קהילות.
כמו כן הכולל מעניק מדי שנה למאות אברכים תעודת הוראה "יורה יורה".
המוסד מוציא לאור חלק מספרי האב.
הרב יוסף אלימלך כהנא (תרכ"ו, 1866 - י"א בסיוון תש"ד, 1944), היה רב וראש ישיבה הונגרי, רבן של צעהלים ואונגוואר.
נספה בשואה עם בני משפחתו ובני קהילתו.
נולד ברוסנוביץ', לרב יצחק אייזיק כהנא, רב העיר ורבה של זשדני.
אמו היא בת הרב יצחק אייזיק ביליצר, רב נאג'י אידה.
בצעירותו למד אצל סבו, הרב ביליצר.
לאחר מכן עבר לאונגוואר, שם למד אצל הרב חיים צבי מנהיימר והרב שלמה גנצפריד, מחבר קיצור שולחן ערוך, שסמך אותו לרבנות.
בתקופת לימודו אצלו אף סייע לו בעריכת הספר קיצור שולחן ערוך.
לאחר כן עבר לישיבת פרשבורג, שם למד אצל הרב שמחה בונם סופר, מחבר שו"ת "שבט סופר".
נישא ליוטל יונגרייז, בת הרב משה, רבה של קאשוי, שנפטרה בתר"פ.
בזיווג שני נישא לשרה בת הרב יאיר קאלוש ממזלבורץ.
עם פטירת אביו (תרנ"ב) התמנה לרבה של זשדני, קהילה קטנה שסייעה בידו להקים שם ישיבה, בה החל לכתוב את ספריו.
בה'תרע"ו התמנה לרבה של בוניהד.
בה'תרפ"ג נבחר לרבה של צעהלים, לשם העביר את ישיבתו, שמנתה 90 תלמידים.
רבנותו התאפיינה בהערכה הדדית בין הרב לקהלו ודאגה לתלמידיו.
בתרצ"א התמנה לרבה של אונגוואר, לאחר מערכת בחירות סוערת, בה התמודד מול בנו של הרב הקודם, נבחר ברוב גדול ואף זכה בדין תורה אצל הרבי ממונקץ'.
תקופת רבנותו הייתה תקופה של פריחה לקהילת אונגוואר.
הוא פעל רבות לביסוס מוסדות הקהילה, כגון בית חולים ובית תמחוי, וחיזוק לימוד התורה ושמירת מסורת ישראל.
לשם כך הקים חברה בשם "לומדי תורה", שארגנה שיעורים בערבים לאנשים שעבדו במשך היום.
עוד שימש כנשיא ועד הרבנים ברוסיה הקרפטית, שריכז את הקהילות האורתודוקסיות באזור.
עמד בקשרים טובים עם שלטונות צ'כוסלובקיה ועם אנשי כמורה בעירו, מה שתרם לריסון האנטישמיות.
עם היבחרו כרב העיר התמנה לנשיא כולל שומרי החומות בארץ ישראל, שתמך בעניים ולומדי תורה בירושלים.
התמסר לישיבתו במתן שיעורים רבים, והנהיג בה סדרי לימוד קפדניים ובחינות.
ובסוף הזמן עשו חזרה על כל מה שלמדו בכל הזמן, והיו ממש משימים לילות כימים אז לעבור הכל לערך שלשים יום או חמש שבועות" (שו"ת משנה הלכות חלק ח סימן רמז).
בד בבד עמד בקשרי מכתבים עם רבנים מקהילות רבות שהפנו אליו שאלות.
נספה באושוויץ בי"א בסיון תש"ד, במשלוח האחרון של יהודי אונגוואר, עם אשתו וקבוצה מקהילתו ותלמידיו.
ברגעיו האחרונים אמר בהתלהבות וידוי עם קהלו.
פריידא, נישאה לרבי משה נתן נטע יונגרייז, שנספה בשואה.
רבי שרגא פייש כהנא, נפטר בצעירותו (תרע"ט).
רבי יצחק אייזיק כהנא, רבה של פאררא-ענטש, נספה בשואה.
רבי יהושע כהנא, נספה בשואה.
הרב שמואל הלוי ואזנר, מחבר שו"ת שבט הלוי.
הרב מנשה קליין, מחבר שו"ת משנה הלכות, שייסד את "קהילת אונגוואר" בברוקלין ובירושלים.
רבי יחזקאל שרגא ליפשיץ הלברשטאם, האדמו"ר מסטראפקוב.
הרב משה דב וולנר - רבה של אשקלון.
חידושי מהרי"א כהן - לקט משרידי תשובותיו וחידושיו, יצא לאור על ידי נכדו, יצחק אייזיק יונגרייז, ירושלים תשכ"ט.
שו"ת פני יוסף הוכן לדפוס אך אבד בשואה.
יוסף איתאי (יושקו אינדיג; 30 בינואר 1917, וירוביטיצה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 1 ביוני 1998) היה מדריך נוער ב, שהציל קבוצה של ילדים יהודים ממוצא גרמני, אוסטרי ויוגוסלבי מרדיפות הנאצים בתקופת מלחמת העולם השנייה, על ידי סיוע בהברחתם מיוגוסלביה לאיטליה, שם שהו כשנה בווילה אמה, בסיוע דלאסם.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לאיטליה בספטמבר 1943, ברח עם הילדים לשווייץ, שם שהו עד לסיום המלחמה.
לאחר המלחמה, עלה עם הילדים לארץ ישראל, והתגורר בקיבוץ גת.
ב-1941, ערב הפלישה הגרמנית ליוגוסלביה, שימש מדריך בתנועת "השומר הצעיר".
הוא הפציר ברחה פריאר, שעמדה בראש עליית הנוער, לטפל במאה ועשרים ילדים גרמנים ואוסטרים שהוריהם נספו במלחמה, והוברחו לזאגרב.
רחה פריאר הצליחה להשיג עבורם רק תשעים סרטיפיקטים, ונאלצה לאחר מכן להימלט לארץ ישראל עם בתה.
ב-6 באפריל 1941, העלה איתאי את תשעים הילדים נושאי הסרטיפיקטים על רכבת שיצאה מזאגרב, וליווה אותם עד בלגרד בדרכם לארץ.
הוא נאלץ להישאר ביוגוסלביה הכבושה עם שלושים הנערים הנותרים, שאליהם נוספו עוד נערים וכמה מלווים מבוגרים, ומספרם הגיע עד שבעים איש.
איתאי התחייב לדאוג לילדים והבטיח להביאם בשלום לארץ ישראל.
הוא היה הסמכות הבוגרת על הילדים ונטע בהם תחושה של ביטחון ותקווה.
הוא העמיד את עצמו לרשותם, ודאג להם למסגרת חברתית וחינוכית.
בכל בתיהם הזמניים במהלך נדודיהם טרח והכניס סדר ותוכן להוויית קיומם.
ב-17 ביולי 1942, בסיוע של דלאסם, ארגון הסיוע לפליטים של יהודי איטליה, הגיעה הקבוצה לאיטליה, ושוכנה בעיירה נוננטולה (Nonantola) במחוז מודנה שבצפון איטליה.
דלאסם שכרו עבורם את וילה אמה.
הכומר אריגו בקארי וד"ר ג'וזפה מוריאלי דאגו שם לצרכיהם.
הם חיו בווילה כשנה, ונעזרו האוכלוסייה המקומית, עבדו בעבודות חקלאיות בשדות הסמוכים והשתתפו בשיעורי מלאכה, נגרות ותפירה.
איתאי התקשה לקבל את אנשי דלאסם כאחראים על וילה אמה ועל גורל הילדים.
כמו כן התגלו חילוקי דעות בינו לבין אנשי דלאסם לגבי חינוך הילדים, איתאי התנגד לניסיון לכפות על הילדים חינוך דתי והתנגד לחוקים שאנשי דלאסם קבעו לילדי וילה אמה.
איתאי התחבר עם אנשי רשת ההצלה מפירנצה ובמיוחד עם רפאל קנטוני.
ב-8 ספטמבר 1943, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לאיטליה, הוסתרו הילדים אצל משפחות ומוסדות דת קתוליים בנונונטולה, בעזרתם של בקארי ומוריאלי.
באוקטובר 1943, בעזרת רשת ההצלה של פירנצה, הצליחו מארגני הקבוצה ובראשם איתאי להבריח את הילדים דרך הגבול למקום מבטחים בשווייץ.
הם שהו בכפר בי לה בין (Bex les Bains) כשנה וחצי.
לאחר המלחמה, ילדי וילה אמה, למעט אחד מחברי הקבוצה, שרדו את המלחמה ועלו לישראל.
ביוני 1945 עלה עם הילדים לארץ ישראל דרך ספרד על הספינה נון פלוס אולטרה, כשהגיעו לישראל פגשה אותם רחה פריאר, רבים מהילדים עברו לקיבוצים אילון, רוחמה, עין החורש, מעברות, כפר מסריק, נחשונים, וגבע.
ב-1964 ביקר אינדיג בננלטולה כדי למסור לבקארי ומוריאלי כדי למסור להם באופן אישי את המכתב שמכיר בהם כחסידי אומות עולם.
ילדי וילה אמה נפגשו ב-1965 בירושלים עם אינדיג בקארי ומוריאלי שם הוכרו כחסידי אומות עולם על ידי יד ושם, על עזרתם להצלת ילדי וילה אמה.
ב-1983 פורסם הספר "ילדי וילה אמה", שנכתב על ידי איתאי.
בספר מספר איתאי על קורותיה של קבוצת הנערים ילדי גרמניה וילדי וינה האוסטרית, ועל המסע שהוביל אותם מקרואטיה, דרך איטליה ועד לשווייץ.
הספר נתחם בסיפור הגעתם לארץ ישראל.
איתאי ליווה את הקבוצה במשך ארבע וחצי שנים.
נפטר בשנת 1998, ונקבר בבית העלמין בקיבוץ גת.
יוסף אל-מסאכני הוא כדורגלן תוניסאי, המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אל ערבי ובנבחרת תוניסיה.
אל-מסאכני החל לשחק במועדון הנוער של קבוצת סטאד תוניסיאן , בשנת 2008 עבר לקבוצת אספרנס שם עלה לשחק בקבוצה הבוגרת, ושיחק כקשר התקפי.
אל-מסאכני ערך את הופעת הבכורה שלו באספרנס ב-27 בספטמבר 2008, במשחק ליגה נגד סטאד תוניסיאן אחרי שעלה מהספסל.
כבש את שער הבכורה שלו ב-18 באוקטובר 2008, נגד EGS גאפסה .
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה הפך לשחקן הרכב קבוע ובנוסף הוביל את הקבוצה לזכייה בליגת העל התוניסאית.
בעונת 2009-10 הופיע לראשונה בטורניר ליגת האלופות האפריקאית עם הקבוצה, נגד ASFA יאננגה מבורקינה פאסו.
במשחק זה, הביסה קבוצתו של אל-מסאכני את הקבוצה היריבה בתוצאה 4-1, כאשר אל-מסאכני בישל שער.
הקבוצה הגיעה לשלב הגמר של ליגת האלופות האפריקאית, שהיה נגד טי.
מזמבה מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
אספרנס הובסה במשחק הגמר הראשון כשהתוצאה היא 5-0, ובמשחק השני סיימה בתוצאה 1-1; עקב כך, סיימה כסגנית ליגת האלופות האפריקאית.
באותה העונה גם זכה בשנית עם אספרנס בליגת העל התוניסאית, בכובשו שישה שערים בכל המסגרות.
ב-19 במרץ 2011, הבקיע את שער הבכורה שלו במסגרת ליגת האלופות האפריקאית, נגד קבוצת ASPAC מבנין.
באותו המשחק, כבש צמד שערים.
שנה לאחר מכן, העפילו אל-מסאכני וקבוצתו פעם נוספת לשלב הגמר, שהיה נגד וידאד קזבלנקה.
משחק הגמר הראשון הסתיים בתיקו 0-0. משחק הגמר השני הסתיים בניצחון 1-0 לטובת קבוצתו של אל-מסאכני.
באותה העונה סיים אל-מסאכני את העונה במקום השני בטבלת הכובשים של ליגת האלופות האפריקאית, לאחר שכבש חמישה שערים.
כמו כן, זכה בליגת העל של תוניסיה בפעם השלישית ברציפות.
בזכות הזכייה בליגת האלופות האפריקאית, הופיעו אל-מסאכני וקבוצתו בגביע העולם למועדונים 2011, שם הודחה הקבוצה בשלב רבע הגמר נגד א-סד.
בעקבות הדחתה, התמודדה אספרנס ב-14 בדצמבר 2011 על זכייה במקום החמישי, במשחק נגד מונטריי המקסיקנית.
במשחק זה הפסידה אספרנס 3-2.
בעונת 2012-13, הופיע אל-מסאכני לראשונה כקפטן הקבוצה במשחק ליגה.
ב-23 בספטמבר 2012, כבש לראשונה אל-מסאכני בקריירה שלו שלושער במשחק ליגה רשמי, נגד איי אס גאבס .
באותה העונה, העפיל שוב עם קבוצתו לשלב הגמר של ליגת האלופות האפריקאית, אשר נערך נגד אל אהלי.
אל-מסאכני לא שיחק במשחק הראשון שהסתיים בתיקו.
משחק הגמר השני הסתיים בניצחונה של אל-אהלי בתוצאה 2-1. באותה העונה, זכה בתואר מלך השערים של ליגת העל התוניסאית, בכובשו 17 שערים.
בנוסף לכך, זכתה קבוצתו באליפות הרביעית ברציפות בליגת העל התוניסאית.
אל-דוהאיל, בסכום של כ-2.5 מיליוני ליש"ט.
ב-10 בפברואר 2013, הבקיע את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה הקטרית, בשחקו במסגרת הליגה נגד מ.ס.
בעונה זו שיחק אל-מסאכני עם הקבוצה גם בליגת האלופות האסיאתית, ואף העפיל עמה לשלב רבע הגמר נגד גואנגג'ואו אוורגראנד הסינית.
קבוצתו הודחה מהטורניר לאחר שהפסידה בסיכום שני המשחקים .
באותה העונה כבש אל-מסאכני שמונה שערים בכל המסגרות, וקבוצתו סיימה במקום השני בליגת העל הקטרית.
בעונת 2013/14 ,זכה עם קבוצתו באליפות ליגת העל הקטרית, ואף סיים במקום השישי בטבלת הכובשים בליגה, בכובשו תריסר שערים.
אל-דוהאיל להגיע לשלב רבע הגמר של ליגת האלופות האסיאתית נגד אל-הילאל.
בתום אותה העונה סיים אל-מסאכני במקום הרביעי בטבלת הכובשים של ליגת האלופות האסיאתית בכובשו חמישה שערים, ואף זכה עם הקבוצה בשנית באליפות ליגת העל הקטרית.
בעונת 2015/16, היה מלך השערים של בליגת העל הקטרית, בכובשו 14 שערים, אף על פי שקבוצתו סיימה במקום הרביעי בלבד בטבלה.
עונה לאחר מכן הגיע עם הקבוצה רק עד לשמינית הגמר של ליגת האלופות האסיאתית נגד פרספוליס האיראנית.
אל-מסאכני סיים את העונה עם שבעה שערים בתריסר הופעות וזכה עם קבוצתו באליפות ליגת העל הקטרית בפעם השלישית.
ב-1 במרץ 2018, רשם את ההופעה ה-100 שלו במדי הקבוצה הקטרית, במסגרת משחק ליגה נגד א-סאד, לאחר שכבש צמד.
המשחק הסתיים בתוצאה 4-3 לטובת קבוצתו של אל-מסאכני.
אל-מסאכני זכה עם הקבוצה בליגת העל הקטרית בפעם הרביעית, עם 23 שערים ב-20 הופעות.
אל-מסאכני סיים במקום השני בטבלת הכובשים של הליגה באותה שנה.
אל-מסאכני זומן לראשונה לנבחרת תוניסיה ב-9 בינואר 2010, לסגל ששיחק בגביע אפריקה לאומות 2010. בהופעת הבכורה שלו אשר נערכה ב-13 בינואר 2010, נגד נבחרת זמביה, בישל אל-מסאכני את שער השוויון של תוניסיה.
משחק זה הסתיים בתוצאה 1-1. ב-23 בינואר 2012, כבש את שער הבכורה שלו בגביע אפריקה לאומות 2012, נגד נבחרת מרוקו.
במשחק זה עלה מהספסל במקומו של סאמי אל-עלאגוי.
בעקבות כיבוש שער זה זכה אל-מסאכני לשחק במשחק שלאחר מכן במסגרת הטורניר, נגד נבחרת ניז'ר ולאחר ארבע דקות מפתיחת המשחק, הבקיע אל-מסאכני את השער הראשון במשחק.
נבחרת תוניסיה העפילה לשלב שמינית הגמר נגד נבחרת גאנה, ובסופו ניצחה נבחרת גאנה 2-1 את נבחרת תוניסיה.
ב-12 ביוני 2017, ענד לראשונה את סרט הקפטן של נבחרת תוניסיה במסגרת משחקי מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2019 נגד נבחרת מצרים.
משחק זה הסתיים בניצחון 1-0 לטובת נבחרת תוניסיה.
ב-7 באוקטובר 2017, העלה אל-מסאכני את נבחרתו למונדיאל 2018, לאחר שכבש שלושער נגד נבחרת גינאה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. לרוע מזלו של אל-מסאכני, הוא לא זומן לסגל מונדיאל 2018, עקב פציעה שמנעה ממנו לשחק.
אליפות ליגת האלופות האפריקאית (1) - 2011
אליפות גביע המועדונים הערביים (1) - 2009
הרב יוסף בן יצחק אלמושנינו (1643, ירושלים, האימפריה העות'מאנית – 1689, ניקלשבורג, ממלכת הבסבורג) היה הרב הראשי של יהודי בלגרד בשנים 1668–1688. ב-1688 במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה (1683–1699) כבש צבא ממלכת הבסבורג את בלגרד.
הרב אלמושנינו ונכבדי הקהילה הובלו למעצר בניקלשבורג ושם בעודו במעצר, נפטר.
צאצא של הרב משה אלמושנינו מסלוניקי ואחיינו (בן אחותו) של הרב יהודה לירמה מבלגרד.
למד בישיבת בית יעקב אצל ישראל יעקב חגיז והיה חברותא של אברהם נתן בן אלישע אשכנזי.
ב-1660 הגיע לבלגרד ולמד תחת הרב שמחה בן גרשון הכהן בישיבה אותה הקים דודו יהודה לירמה.
ב-1661 נישא לבתו של הרב שמחה בן גרשון הכהן.
ב-1668 יצא הרב שמחה בן גרשון הכהן לבודה, בה הוצעה לו משרת הרב הראשי.
תחתיו מונה יוסף אלמושנינו לרב הראשי של בלגרד.
באותה העת נחשבה בלגרד למרכז הלכה ופסיקותיו של הרב מופיעות בספרי שאלות ותשובות.
אלמושנינו ניהל חליפת מכתבים ובהם התייעצויות הלכתיות עם משה בן חביב וצבי הירש אשכנזי.
בתקופת כהונתו מתועדים ביקורי שדר"ים בבלגרד, כגון של הרב משה גאלנטי (השני).
בתקופת כהונתו התחוללה שרפה גדולה בבלגרד ובמהלכה נשרפה ספריית בית המדרש ורבים מכתביו של הרב אלמושנינו עלו באש.
הרב אלמושנינו הואשם לא אחת בשבתאות, וככל הנראה ניהל קשרים עם נתן העזתי.
בתקופתו שלחה קהילת בלגרד שני שליחים אל שבתי צבי, ומתועד כי העתיק והפיץ מכתביו של נתן העזתי.
לאחר מותו של שבתי צבי התיר הרב אלמושנינו את עגונתו יוכבד, לאחר שגבה עדויות אודות מותו.
הרב אלמושנינו ו-45 מנכבדי ועשירי הקהילה הובלו למעצר בניקלשבורג, במטרה להביא לפדיון שבויים בסכומי כסף גבוהים.
שם רכשו אותם בניו יצחק, יהודה ושמחה אלמושנינו, והוציאו אותם לאור בשני כרכים בשם "עדות ביהוסף" עם הסכמתו של רבי חיים אלפאנדרי.
הרב פרופ' יוסף אלימלך באומגרטן (Joseph m.
Baumgarten) (וינה, 7 בספטמבר 1928 - 4 בדצמבר 2008) היה חוקר יהודי אמריקאי בתחום הלימודים השמיים.
נודע במחקריו בהלכה מהמקרא ועד חז"ל ובמיוחד בטקסטים הלכתיים של מגילות מדבר יהודה.
באומגרטן היגר לארצות הברית עם משפחתו ב-1939 בעקבות האנשלוס באוסטריה.
ב-1950 הוסמך לרב בישיבת תורה ודעת בברוקלין.
נישא לנעמי רוזנברג בשנת 1953.
באומגרטן החל את לימודיו בתחום המתמטיקה עם תואר B.A.
היה זה מפגש מקרי באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שגרם לו לשנות כיוון בתחום לימודיו, ובסופו של דבר הוענק לו תואר דוקטור בלימודים שמיים ב -1954. עבודת הדוקטורט שלו הייתה "כת היחד והאיסיים".
מ 1952 עד 1957 הוא לימד ארמית באוניברסיטת ג 'ונס הופקינס.
בשנת 1953 הוא החל את הקשר הארוך שלו עם היברו בולטימור קולג.
הוא גם לקח על עצמו את תפקיד הרב בקהילת "בני יעקב שערי ציון" בבולטימור בשנת 1959. במשך כל חייו היה חבר בהסתדרות הרבנים דאמריקה (RCA) – ארגון של רבנים אורתודוקסיים בארצות הברית.
באומגרטן כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת טוסון סטייט במרילנד, באוניברסיטת מרילנד, ובאוניברסיטת בן-גוריון.
היה גם הוא אורח במכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1990 ושוב בשנת 2001. הוא היה חבר במכון אננברג (כיום המרכז ללימודי היהדות של אוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה) ב 1992–1993.
ב-1953 החל לפרסם את מחקריו בנושא מגילות מדבר יהודה.
ידיעתו בענייני הלכה הייתה הסיבה שג'ון סטרוגנל נתן לו את המשימה לפרסם את הפרגמנטים ממגילת ברית דמשק ממערה 4 בקומראן.
עבודתו על ברית דמשק לא רק שפרסמה לראשונה את כתבי היד של המגילה מקומראן, אלא נכתבה במסגרת הבנה כללית של ספרות ההלכה בימי בית שני.
ב-4 בדצמבר 2008 נפטר באומגרטן.
הלווייתו יצאה מבית הכנסת בו כיהן כרב בבולטימור.
ארונו הועלה לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
באומגרטן היה עורך שותף של שני כרכים ממפעל תגליות במדבר יהודה –
כרך 8 – ברית דמשק ממערה 4, בשיתוף עם ז'וזף מיליק, סטפן פאן ועדה ירדני.
כרך 35 – טקסטים הלכתיים ממערה מס' 4, בשיתוף עם אסתר אשל ואחרים
ב-1995 יצא בהוצאת בריל ספר לכבודו –
יוסף (יוסק'ה) אלמוג (25 בנובמבר 1923 – 28 במאי 2019) היה מפקד אוניית המעפילים, "נחשון" וקצין בחיל הים הישראלי בדרגת סא"ל.
היה מפקדה של אניית המלחמה הראשונה אח"י אילת (א-16).
יזם, הקים וניהל את מוזיאון ההעפלה וחיל הים.
יוסף (יוסק'ה) אלמוג נולד בשם אברהם יוסף פנצ'ק בעיירה פרושוביצה ליד קרקוב בפולין.
הוריו, יצחק דוד פנצ'ק ונחמה פיינר אורנוב היו בעלי מפעל למטאטאים ומברשות בעיירה, ונולדו להם ארבעה ילדים: רבקה, אברהם יוסף, מרים וחיה.
משפחת פנצ'ק הייתה משפחה ציונית, וההורים היו פעילים בתנועת "העובד" (אביו) ו"השומר הצעיר" (אמו) ביוזמת יצחק, אביו של אלמוג נפתח בפרושוביצה סניף של בית ספר ללימודי עברית "תרבות" לנוער ומבוגרים.
אלמוג למד מגיל שלוש בחדר, ומגיל חמש בתלמוד תורה.
מגיל שש למד בבקרים בית הספר הממלכתי הפולני ואחר-הצהריים השלים השכלה ציונית בבית הספר "תרבות".
בשנת 1936, בגיל 13, עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
המשפחה, בת שש הנפשות, התיישבה בתל אביב.
את השכלתו היסודית השלים בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון לילדי עובדים.
והשכלה תיכונית בבית הספר המקצועי על שם מונטיפיורי.
במהלך הלימודים היה חבר בתנועת הנוער העובד.
בשנת 1938 הצטרף למסגרת הגדנ"ע של ארגון ההגנה.
ובשנת 1939 נעשה חבר בימיה של הפועל תל אביב.
התקבל לקורס מדריכי שייט בסקציה הימית בניהולו של שמואל טנקוס.