tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פנתסיליאה, אחת האמזונות שהייתה ממשתפי הפעולה במלחמת האטלנטים/אמזונות, הורגת את בילי בטסון, מה שיוצר פיצוץ עז שמשתק את כוחות ההתנגדות.
בחורבות האסון, ת'ון מופיע בפני פלאש ומודיע לו שיצר שלא במתכוון את קו הזמן החלופי לאחר שנסע אחורה בזמן בניסיון למנוע ממנו להרוג את אמו.
בארי משך לתוכו את כל כח המהירות כדי לעצור את ת'ון, ושינה את קו הזמן על ידי שכתוב ההיסטוריה של בני בריתו.
ת'ון מאתחל את הריטוטים הפנימיים של בארי ומאפשר לו להזכר בכך.
לדברי ת'ון, פעולות אלו הפכו אותו לפרדוקס אנושי והוא יותר לא הזדקק לקיומו של בארי, מה שאפשר לו להרוג את הפלאש מבלי למחוק את עצמו מהקיום בשל קרבת הדם ביניהם.
ת'ון המשיך להתעמר בבארי עם הידע שלו עד אשר באטמן הרג אותו.
בעיצומו של הקרב, סופרמן מגיע לפתע ומתחיל לעזור לגיבורים בכך שהוא נוחת בעוצמה על המכשפת ומרסק אותה.
תומאס מתעקש שבארי יחזיר את ההיסטוריה לקדמותה כדי לבטל את מותם של מיליונים.
בינתיים, סייבורג מאתר פעילות סייסמית שלדבריו תשמיד את העולם, וגלי שיטפון מתחילים להגיע.
פלאש יודע כעת את נקודת המפנה שבגללה השתנתה ההיסטוריה, והוא משחזר את קו הזמן.
כשהוא נכנס לזרם הזמן, תומאס הגוסס מודה לו על כך שהעניק לבנו הזדמנות נוספת ונותן לבארי מכתב הממוען לברוס.
לאחר מכן, בארי נפגש עם אמו ונפרד ממנה לשלום.
במסעו חזרה בזמן, בארי מתמזג עם מקבילו הצעיר יותר במהלך ניסיונו לעצור את ת'ון.
הוא מבחין בעובדה שהוא יכול לחזות בשלושה קווי זמן – יקום DC, יקום ורטיגו ויקום ויילדסטורם, ושלושתם מתמזגים ויוצרים יקום DC מחודש.
מאוחר יותר, בארי מתעורר באותו אופן כמו בתחילת אירועי פלאשפוינט, כשהוא זוכר את מאורעות קו הזמן החלופי.
הוא מאמין כי הכל עבר על מקומו בשלום, ונזכר במכתב שתומאס ויין העביר לבנו.
הוא נותן אותו לברוס, שעדיין נשאר באטמן בקו הזמן הנוכחי.
ברוס נרגש מאוד מהקרבתו של אביו כדי להבטיח את שלום חייו של בנו.
הוא דומע לאחר קריאת המכתב ומביע את תודתו לבארי על כך שיידע אותו על האירועים שהתרחשו לפני שקו הזמן אותחל מחדש.
הדמות הראשית באירועי "פלאשפוינט" ואחת הבודדות אשר זוכרת את קו הזמן המקורי.
פרופסור איאוברד "זום" ת'ון משמש בתור הכלי העלילתי שמניע את קו הזמן "פלאשפוינט".
שלא כמו בארי, ת'ון מחזיק במלוא כוחותיו.
בארט מתעורר במאה ה-31 בתא הקפאה של ברייניאק ומגלה שהעולם מסביבו השתנה.
במציאות חלופית זו של פלאשפוינט, תומאס ויין הוא באטמן, ולא בנו ברוס, שמת במקום הוריו כילד.
האישיות של תומאס ויין הרבה יותר מחושבת ומקורקעת למציאות, הוא מסתמך מעט מאוד על טכנולוגיה ויש לו נטייה חזקה להרוג פושעים מאשר להביאם לצדק.
במציאות זו שבה העולם לא מכיר כלל את סופרמן, ויקטור סטון הוא גיבור-העל הגדול ביותר של אמריקה.
סייבורג מנסה לארגן מחתרת של גיבורי-על נגד כוחותיהם של אקווהמן ווונדר וומן, שפעולותיהם האלימות ממשיכות להתרחב ולפלוש ללאומים אחרים בעולם ולגרום להשמדה טוטאלית.
במציאות החלופית של "פלאשפוינט", הנסיכה דיאנה היא שרת מלחמה אשר כבשה את הממלכה המאוחדת, והיא מצויה בסכסוך קטלני עם אקווהמן שמסכן את שלום העולם.
אורין, המלך של שבעת הימים.
הוא מוביל את האטלנטים במלחמה עקובה מדם נגד האמזונות אחרי שדיאנה הרגה את מירה אשתו.
כשכדור הארץ נכנס לקו הזמן החלופי עקב סכסוך מתמשך עם פלאש והפלאש ההפוך, בוסטר גולד הוא היחיד מלבד פלאש שזוכר את קו הזמן המקורי.
רשימת הנבלים המופיעים בסיפור בנוסף לפרופסור זום כוללת את הציידת, סטארפייר, הוקגירל, גארת', ברייניאק, דת'סטרוק, רוז וילסון, פני חימר, הג'וקר, מאסטר המראות, טריקסטר ואשף האוויר.
פלאשדאנס הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה רומנטית-מוזיקלית שיצא ב-1983 בבימוי אדריאן לין.
העלילה עוסקת בצעירה המתפרנסת כרתכת וכרקדנית בפאב, המנסה להתקבל לבית ספר לריקוד, במקביל נוצר קשר רומנטי עם המעסיק שלה במפעל המתכת, המסייע לה.
בסרט נוצר שיתוף הפעולה הראשון בין המפיקים דון סימפסון וג'רי ברוקהיימר.
הסרט כלל מספר חלקים בסגנון קליפ מוזיקלי, שהשפיעו על סרטים חשובים נוספים שיצרו סימפסון וברוקהיימר בשנות ה-80, בהם "אהבה בשחקים".
פסקול הסרט פלאשדאנס כלל מספר להיטים, בהם "Flashdance...
What a Feeling" בביצוע איירין קארה, שזכה בפרס אוסקר, ו-"Maniac" בביצוע מייקל סמבלו.
הסרט קיבל ביקורות שליליות מצד מבקרי הקולנוע.
אך זכה להצלחה מסחרית מפתיעה בקופות בארצות הברית, והפך לסרט השלישי בדירוג הסרטים המכניסים בארצות הברית לשנת 1983, בנוסף הכניס הסרט ברחבי העולם יותר מ-200 מיליון דולר.
בשנת 2008 הועלה על בימות וסט אנד המחזמר המבוסס על הסרט.
ביולי 2019 הועלה המחזמר על בימות ישראל בתיאטרון תל אביב.
המחזמר בארץ הועלה עם התרגום לעברית מאת דניאל אפרת, בנוסף על כך השירים תורגמו גם הם לעברית, חוץ מהשירים "What A Feeling", "Maniac" ו- "I Love Rock n' Roll".
להלן התפקידים והאנשים שמשחקים במחזמר בארץ:
ניק הארלי - צחי הלוי / יפתח מזרחי.
האנה - ריקי גל / דפנה דקל
גלוריה - רויטל זלצמן/ מיטל נוטיק
טס - מיי פיינגולד / שיר פופוביץ
ג'ימי - רועי וינברג/ יפתח מזרחי
C.C - יונתן פז בוגנים.
לואיז / גב' ווילד - ענת סלונים / סיון קרצ'נר.
פְּלֵבְּס (ואנשיו: פּלֶבֶּאים; בלטינית: plebs, plebis, "המון, ציבור גדול"; השווּ יוונית: πλῆθος) היו כל האזרחים הרומאים החופשיים שלא היו בני מעמד הפטריקים.
ראשיתו של הפלבס בהתארגנות חברתית על רקע תחושות קיפוח כלפי הפטריקים, שהחזיקו במוסדות השלטון ובשאר מוקדי הכוח ובראשם מונופול על מוסדות הדת במדינה.
הפלבס נוסד בשנת 494 לפנה"ס במהלך פרישה (secessio) של קבוצת מהפכנים מתוך העיר, והקמת מוסדות עצמאיים לאותה קבוצה.
המקורות העתיקים להתהוות הפלבס נכתבו לראשונה רק מאות שנים לאחר המאורעות ההיסטוריים שהם מתארים.
בתקופה בה נכתבו, הייתה כבר תקפה ההבחנה, לפיה כל אזרח רומי שאינו שייך לבית-אב (gens) פטריקי, הרי הוא פלבאי לפי הגדרה.
מציאות זו משתקפת במקורות, ואומצה על ידי המחקר המודרני.
עם זאת, החוקר הבריטי T.J.
Cornell הראה באופן חד-משמעי שמלכתחילה הכיל הפלבס רק חלק מהציבור הלא-פטריקי, ושהחלת המונח על כלל הציבור הרומי הלא-פטריקי התפתחה עם הזמן.
האנאכרוניזם שחשׂף קורנל מסביר בלבולים רבים שנפלו הן במקורות העתיקים, הן במחקר המודרני.
הפלבס נוסד והתגבש על רקע משבר כלכלי חמור אשר פקד את רומא במהלך המאה החמישית לפנה"ס, שהביא למחסור במזון ובאדמות לעיבוד, להידרדרות לחובות ולשחיקה של מעמד הביניים.
בתנאי המשבר נוצרו פערים חריפים בין שכבה דקה של בעלי-אמצעים, רובם ממעמד הפטריקים, שהתחזקו והתעשרו על חשבון פלחים נרחבים של העם הרומי.
רבים בציבור הרחב, שלא הצליחו להתקיים כלכלית, נאלצו לשעבד את גופם (nexum), והגיעו למצב שניתן להגדירו כאריסות.
שעבוד הגוף היה נושׂא מרכזי על סדר היום של הפלבס, מיום היווסדו.
נושׂא נוסף בראש סדר היום, שעמד בקשר הדוק עם בעיית שעבוד הגוף, היה אופן חלוקת האדמות ברומא.
לפי המנהג הרומי, אדמות שנכבשו במלחמות הפכו, ברובן, לאדמת ציבור (ager publicus).
אדמות הציבור הוחכרו לאזרחים, עובדו על ידיהם בתמורה לדמי-חכירה, והיוו גורם הכנסה מרכזי.
בעקבות המשבר הכלכלי התרכזו יותר ויותר אדמות ציבור בידי מספר משפחות בודדות מהמעמד הפטריקי ומקרב חוג מצומצם של לא-פטריקים, ואלו עובדו באמצעות ה-nexi, משועבדי-הגוף.
יצא אפוא שהאיכר הפשוט עבד אדמה לא שלו כדי לפדות את חובותיו.
בעיית הקרקעות היוותה גורם עיקרי לתסיסה, וכפועל ישיר שׂם לעצמו הפלבס בראש סדר העדפותיו את פתרון בעיית הקרקעות.
בתקופה שבין 486 עד 367 לפנה"ס, אירעו לא פחות מ-25 ניסיונות שונים של מנהיגים פלבאים לחלק את אדמות הציבור מחדש.
הפלבס נוסד בשנת 494 לפני הספירה, כאשר קבוצה מהפכנית פרשה מן הציבור והחליטה על הקמת מוסדות עצמאיים.
במהלך זה כוננו הפלבאים אספה משלהם, "אספת הפלבס" (concilium plebis), העמידו בראשם שני פקידים נבחרים (מגיסטראטים, magistratus) - טְריבּוּנים, וכוננו לעצמם "חוק קדוש" (Lex Sacrata), לפיו כל מי שפוגע בטריבון מכהן - דמו בראשו.
התנועה הפלבאית היא תופעה יוצאת דופן בהיסטוריה של עיר-המדינה העתיקה, משתי סיבות: אחת - התנועה הפלבאית הייתה ארגון מהפכני אשר צמח מן השטח בתקופה שלא העלתה על נס את חופש ההתארגנות.
ראשיתה בצורך הבסיסי של אזרחים להגן על עצמם מפני שרירות לבו של השלטון.
התנועה הפלבאית החלה את דרכה מחוץ לגבולות החוק, ובמהלך ארוך-טווח הביאה להִטמעות מוסדותיה בחברה ובחוק הרומאי.
שנית: המוסדות והמנגנונים שהקימו הפלבאים מלכתחילה היו מעין מדינה בתוך המדינה.
דווקא העדר השאיפה לתפוס את מקומם של המוסדות הקיימים ולהחליפם, אלא לצרף אליהם את המוסדות הפנימיים ולהביא לשילובן של שתי המערכות, הוא שהעניק לתנועה את כוחה המיוחד.
לאורך זמן הסתבר שהמנגנונים של הפלבאים לא רק שלא נפלו מאלה של המדינה הרשמית (כלומר של הפטריקים), אלא אף היו מתקדמים ומתוחכמים יותר.
בזכות כך גבר הפיתוי של הממסד הפטריקי לאמץ את המוסדות הללו, ואף לחקותם.
את המונח "מדינה בתוך מדינה" טבע תאודור מומזן.
קביעה זו נובעת מן המקורות העתיקים עצמם, למשל מדבריו של ההיסטוריון הרומי ליוויוס: "המדינה האחת לשתים נתפלגה, ולכל סיעה פקידיה שלה, חוקיה שלה."
בנוסף לפתרון בעיית השעבוד (nexum) ולחלוקה מחדש של אדמות הציבור, פעל הפלבס להשׂגת מספר מטרות נוספות.
הראשונה, שהושׂגה באמצע המאה החמישית, הייתה העלאה על הכתב של החוק הרומי, שהיה עד אז נחלתה של העלית הפטריקית.
בעקבות לחץ פלבאי נוסחו תריסר הלוחות, שהפכו לבסיס החוק הרומי כולו.
מטרה שנייה הייתה הכרת המדינה במוסדות הפלבס ובהחלטותיו (כפי שיפורט להלן).
מטרה שלישית, לה שאפו לפחות חוגים מסוימים בפלבס, הייתה שבירת המונופול הפטריקי על משׂרת השלטון העיקרית ברפובליקה הרומית - הקונסולאט.
כבר במהלך הפרישה הראשונה בחר הפלבס לעצמו בשני פקידים, טריבוני הפלבאים.
לפי קיקרו, הטריבונים היו שניים במספרם, אחד כנגד כל קונסול.
מספרם עלה לחמישה בשנת 471 לפנה"ס, ולעשׂרה בשנת 457.
הפלבאים בחרו בטריבונים שלהם ונשבעו לציית להם ולהגן עליהם.
מי שפגע בטריבון נחשב כפוגע באלים, הוכרז כמוחרם (homo sacer) ודמו הותר; ואילו הטריבון נחשב לקדוש ומקודש.
קדושת הטריבונים העניקה להם אפשרות להתייצב כנגד רשויות המדינה ולפעול באופן עצמאי.
תפקידם העיקרי של הטריבונים היה להגיש סיוע (auxilium) לכל אזרח רומי שסבל משרירות לבו של השלטון.
בין השאר יכלו הפלבאים להטיל וטו, ובכך לעצור פעילות של אסיפות העם או של פקידי המדינה.
לצד הטריבונים, הפלבאים מינו שני פקידים נוספים והם האיידילים (aediles).
משמעותו המקורית של התואר - האחראי על המקדש.
האיידילים הראשונים היו האחראים על המקדש שהקים הפלבס לכבוד קֵרֵס, אלת התבואה הרומית.
ברפובליקה התיכונה והמאוחרת התפתח תפקידם וכלל גם דאגה לתשתיות המרחב הציבורי, אחזקת הרחובות ומבני הציבור, שמירת הסדר הציבורי, פיקוח על השווקים, אספקת המזון וארגון משׂחקים ציבוריים וחגיגות דתיות אחרות.
כבר עם הפרישה הראשונה הקים לעצמו הפלבס אספת עם משלו - concilium plebis.
האספה הייתה פתוחה בפני כל חברי הפלבס, ועם הזמן בפני העם הרומי כולו חוץ מהפטריקים.
בשנת 471 לפנה"ס, בעקבות רפורמה של הטריבון ואלריוס פופליליוס, אורגנה אספת הפלבאים מחדש על בסיס השבטים המקומיים וההצבעה של האספה הייתה מתוך התייחסות לשבטים בלבד.
שיטת ההצבעה הזו אומצה על ידי המדינה, ואספת השבטים הפכה ברפובליקה התיכונה לאמצעי המרכזי לחקיקה.
החלטותיה של אספת הפלבס נקראו Plebiscites (ומכאן המילה האנגלית ל"משאל עם"), וחייבו את הפלבס כולו.
במחצית השנייה של המאה הרביעית הפכו החלטות אספת הפלבס, בתהליך הדרגתי, למחייבות לגבי כל העם הרומי.
ההצלחות הפוליטיות של ארגון הפלבס והתפקוד היעיל של מוסדותיו במאתיים השנה הראשונות מאז יסודו הביאו לשינוי הדרגתי במאזן הכוחות בין המעמדות.
באמצע המאה הרביעית לפנה"ס הבשיל מהלך פוליטי, שבמרכזו שיתוף פעולה בין חלק מהפלבס לבין חלק מבתי-האב הפטריקיים.
בין תוצאותיו של מהלך זה היו ביטול המונופול הפטריקי על משׂרות השלטון הוותיקות, הגבלה על כמות האדמה הציבורית שיכול כל אזרח להחזיק, חלוקת אדמות ציבור בקנה מדה נרחב, ובטול של שעבוד הגוף.
עד תחילת המאה השלישית נוצרה ברומא עלית חברתית חדשה, שהכילה גם פטריקים וגם פלבאים, וזכתה בלטינית לכינוי נוביליטאס - אצולה.
מזמן זה ואילך ניתן לדבר על חלוקה ברורה בתוך העם הרומי, בין מיעוט פטריקי לבין רוב פלבאי.
במאות השנים שלאחר ההתמזגות המלאה של הפלבס במדינה והיווצרות הנוביליטאס הפטריקו-פלבאית הפסיקה המילה "פלבס" לציין ארגון פוליטי מסוים, ועברה לציין את כלל העם הרומי (ללא המיעוט הפטריקי, כאמור).
מכאן ואילך ניתן לתרגם את המילה "פלבס" כ"המון" (ולעיתים אפילו כ"העם").
במקרים רבים הכוונה היא באופן מיוחד להמון העירוני בעיר רומא, להבדיל מהאוכלוסייה הכפרית ברחבי איטליה.
ההיסטוריון הרומי בן המאה הרביעית לספירה אמיאנוס מארקלינוס תיאר את הפלבס הרומי בתקופתו:
פלאשבק היא סדרת נעורים מוזיקלית ישראלית שיצרו שחר סגל, אורן יעקובי ואביעד קיסוס ובוימה על ידי אמיל בן שמעון.
הסדרה שודרה בערוץ הילדים ב-HOT בין השנים 2016–2017 במשך 2 עונות.
העונה הראשונה הסתיימה ב-27 בדצמבר 2016. העונה השנייה והאחרונה עלתה לשידור ב-7 במאי 2017.
באפריל 2025 הסדרה עלתה לראשונה לשידור בערוץ פומו לצופי סלקום טיוי
הסדרה הייתה הראשונה להציג דמות של נער הומו (אביב רוזינגר), ועסקה בין היתר ביציאתו מהארון.
זו הייתה הפעם הראשונה שבערוץ הילדים אומרים בסדרת נוער וילדים את המילה "גיי/הומו" והדמות אינה מוקצנת וסטריאוטיפית - אלא מתנהגת ומתנהלת ככל נער אחר, שרק אוהב בנים.
פרק היציאה מהארון של הנער בסדרה הכה גלים – מחד, הוא הוליד תגובות הומופוביות, מאידך – בני נוער רבים הודו על הפרק, ומספר הפניות שהגיע לארגון הנוער הגאה 'איגי' עלה משמעותית.
בתגובה, יוצרי הסדרה פרסמו את המספר הדיסקרטי של הארגון.
"כשאני הייתי נער לא היו ייצוגים כאלה, ודאי לא בטלוויזיה" סיפר אביעד קיסוס, אחד מוצרי הסדרה, על כתיבת הפרק בראיון.
תדמייני לא לראות את עצמך אף-פעם בטלוויזיה.
רק ככה אנחנו יודעים שאנחנו קיימים.
גם לא הרבה יצאו באותה תקופה מהארון, ואם הייתי מתאמץ הייתי יכול לחשוב שאני ההומו היחיד עלי אדמות".
חלק מהעלילה מוקדשת לקונפליקט הזה - תחילה אביב עדיין בארון, הוא מתלבט אם לבקש עזרה מארגונים גאים, מדבר על מיניותו בסדרה עם דמויות אחרות, ולבסוף הקונפליקט מגיע לשיאו כשאביב יוצא מהארון באופן גלוי מול אביו וחברי בית הספר.
הסדרה מציגה גם את תגובות הסביבה השונות ליציאה מהארון - תגובות מקבלות ואוהדות לעומת תגובות של הדרה ודיכוי.
באחת הסצנות לאחר היציאה מהארון בריונים מעברו של דידי פוגשים באביב, כשגלימה בצבעי הקהילה הגאה עוטפת אותו, והם מרביצים לו ותוקפים אותו רק מעצם היותו בעל נטייה מינית שונה משלהם.
ניר בר גפן (אביב פנקס): חברתם הטובה ביותר של אביב ודריה.
בפרק האחרון לעונה הראשונה הפכה לבת זוגו של דידי ועברה לגור בקונגו.
בתחילת העונה השנייה נפרדת מדידי.
לאחר התנצלותה המזויפת של ליהי מול התלמידים, ניר חושבת שהיא מקבלת הזדמנות להיבחן לאקדמיה וחזרה לארץ לכמה ימים כדי להיבחן אלייה, עברה לגור אצל דריה וחזרה לדידי.
הקליטה עוד גרסה של השיר שדידי כתב לה בלעדיו.
ראתה את ליהי ודידי מתנשקים ונפרדה ממנו.
מצטרפת לבית ספר לכוכבים ומפסידה לדידי, ולאחר מכן חזרה לדידי בסוף העונה השנייה.
ליהי סלע (שירה לוי): יריבתה המושבעת של ניר ומקנאה בה.
חלומה הוא לפתוח בקריירה זהה לאמה, אך אימה לא מעריכה אותה.
היא ובן חזרו להיות ביחד.
בפרק השני "מתנצלת" על מה שעשתה בבחינות לאקדמיה ואומרת לכולם שלניר יש הזדמנות נוספת להיבחן.
בעונה השנייה בן חזר אליה.
משתתפת בתוכנית "בית ספר לכוכבים".
מנסה לסכסך בין ניר לדידי.
דידי אביטל (זאק פקיאל): תלמיד חדש בבית הספר שהגיע מאילת.
בבית ספרו הקודם סבל מבריונות ולכן עבר בית ספר.
התאהב בניר ונהפך לבן זוגה בסוף העונה הראשונה.
היה קפטן קבוצת קציר החזיר את התפקיד לבן.
ניר נפרדה ממנו בתחילת העונה השנייה.
חבר של דנית אבל הוא לא באמת אוהב אותה.
הוא איתה כדי להתגבר על הפרידה מניר.
לא יודע שלניר יש עוד גרסה של השיר שכתב שבה שומעים רק אותה.
מתחיל להשתתף בבית ספר לכוכבים התנשק עם ליהי מול ניר.
ניר חזרה אליו, בסוף הסדרה.
בן "בנרו" רוזן (טל מלכה): קפטן נבחרת "תיכון קציר" בכדורגל.
חברו הטוב ביותר של מולי.
ליהי נפרדה ממנו, לאחר מכן חזרו ולאחר שחשב שליהי לא מי שחשב והוא לא מי שחשבה נפרד ממנה.
בעונה השנייה חזר לליהי אך גילה מהר מאוד שאחרי שהיא תירשם לתחרות היא תיפרד ממנו.
מכין את הפיצות במקום מיקי.
גילה לאביב שהוא מכין את הפיצות וזורק את הסחורה.
מיקי מינה אותו לשף החדש של הפיצה.
גילה להורים של מוח שהוא עושה דברים מסוכנים על הכביש ושהוא נותן לילדים בלי רישיון.
סיפר לנחום שיש לו לקויות למידה.
דריה ריבק (יעל אלקנה): החברה הכי טובה של ניר ואביב.
נחשבת כמספרת עד של העלילה אך לא מגלה על הפרטים שהיא יודעת.
שמש ראובני (לירון רביבו): החברה הטובה ביותר של אור.
חברה של מולי גילתה דרך נמרוד ים שאור מאומצת.
בסוף העונה הראשונה היא ואור לא חזרו להיות חברות.
בעונה השנייה אור עדיין מסרבת לסלוח לה.
אור סיימה את החברות איתה.
רוצה להיות חובשת מתנדבת במד"א אך מולי מזלזל בה.
גילתה לכולם שאור פגשה את האמא הביולוגית שלה.
אור קרן (נואל ברקוביץ'): החברה הכי טובה של שמש.
גילתה שמולי ושמש נמרוד ים וכתוצאה מכך היא ושמש לא חזרו להיות חברות.
בעונה השנייה עדיין לא מוכנה לסלוח לשמש.
סיימה את החברות שלה עם שמש.
אביב רוזינגר (עמית רהב): חבר טוב של ניר ודריה.
התגלה כהומו בפרק הראשון של הסדרה.
אמו חיה בקנדה ואביו איש עסקים, מאוהב בנער בשם ג'סי.
בסוף העונה הראשונה יצא מהארון מול בית הספר.
בן גילה לו שהוא מכין את הפיצות וגילה למיקי שבן מכין את הפיצות.
פגש את ג'סי בסוף הסדרה.
מולי ביינסיין (יוני מלס): אוהב לשחק כדורגל.
חברו הטוב ביותר של בן.
גילה לשמש שהוא גנב את מבחן הבגרות.
הודה מול כל בית הספר שהוא גנב את הבגרות בלשון.
מזלזל בשמש שרוצה להיות מתנדבת חובשת במד"א.
נהג ברכב של מוח בלי רישיון כדי להציק לשמש.
"מוח" יחזקאל ברוך איינשטיין (בן קיפריס): לומד בכיתה י"א.
נראה שהתאהב בדריה בסוף העונה הראשונה.
נחום בחר בו להיות קפטן נבחרת הכדורגל.
שלומי חתן (מתן שביט) (עונה 2): שוטר סמוי המתחזה לתלמיד חדש בכיתה י'6. מצלם את דריה ואור משוחחות על המבחן שאור העבירה לדריה בעזרת מצלמה נסתרת שהחביא בכלב שלו טייגר.
חנן בר גפן (גולן אזולאי): אביה של ניר, מגדל אותה לבדה כי אשתו עובדת בקונגו.
עבר לגור עם ניר בקונגו.
שלי סלע (גלית גוטמן) (אורחת בעונה 1 ובעונה 2): זמרת מפורסמת, אמא של ליהי.
משתתפת בתוכנית בית ספר לכוכבים ביחד עם ליהי.
גילתה שליהי השתמשה בשיר שלה.
לינה ריבק (אנה דוברוביצקי) (אורחת בעונה 1 ובעונה 2): אמא של דריה.
מיקי רוזינגר (גיא אריאלי) (אורח בעונות 1-2): אבא של אביב.
אביב גילה לו שבן מכין את הפיצות במקומו.
מינה את בן לשף של הפיצה.
נחום קוסובר (אסף אטדגי): מנהל בית הספר "קציר".
לא אוהב שמשנים לו את החוקים.
המאמן החדש של נבחרת הכדורגל קציר.
בן סיפר לו שיש לו לקויות למידה.
שלום (יוסף (ג'ו) סוויד): המאמן של נבחרת הכדורגל של תיכון "קציר".
גנב את מבחן הבגרות בלשון בשביל כסף עם אח שלו ומתכנן לגנוב עוד בגרויות.
נמצא במעצר, הפליל את אחיו.
שרון אזולאי (יפית אסולין): המחנכת של תלמידי כיתה י'6.
דנית הלוי (ירדן תוסייה כהן): עורכת אתר "קציר ולעניין", משתתפת בתחרות שירה.
דידי לא באמת אוהב אותה, ועשה זאת כדי להתגבר על ניר.
עודד (עונה 1 אורח, עונה 2) (לאון שניידרובסקי): מנהל בית הספר לכוכבים.
ציקי (עונה 1) (דין מירושניקוב): בריון, הציק לדידי בתיכון.
תום (עונה 1) (עידן מירון): חבר ילדות של דידי מאילת.
לירן שטראובר (עצמו): שחקן כדורגל מפורסם שיוצא עם שלי סלע.
פלביוס מיתרידטס היה הומניסט יהודי איטלקי שהמיר דתו לנצרות ונחשב אחד הגורמים החשובים להתפתחותה של קבלה נוצרית.
פעל בעיקר ברומא במחצית השנייה של המאה החמש עשרה.
לצד שליטתו בשפות האיטלקית והלטינית, היה בקי גם בעברית, בארמית וגם בערבית.
אפשר ומיתרידטס נודע גם בכינוי אחר: גוליילמו ראימונדו ממונקאדא.
יש חוקרים מודרניים הסבורים כי שמו העברי טרם המרתו, היה שמואל בן ניסים אבו אלפראג'.
בערך בשנת 1486 הוא חי בפראטה, ליד פרוג'ה, בביתו של ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה, אותו לימד ארמית.
בהקשר זה הוא מפורסם כמי שתרגם עבור פיקו לה לה מירנדולה את ה"ביבליותקה קבליסטיקה" (Bibliotheca Cabalistica), קובץ גדול של ספרות קבלית.
בימינו נחשב הקובץ הזה כחריג במסגרת הספרות הקבלית, ומכיל גם תוספות בלתי מייצגות.
פלביוס תרגם את ספר הבהיר וכן את ספר הניקוד של יוסף ג'יקטיליה.
פלביוס כתב גם את "De Tropis Hebraicis" - העוסקת בביטויי השפה העברית.
ברומא היה בין המומחים המעטים היחידים שתרגמו מערבית, ופרדריקו דה מונטפלטרו, דוכס אורבינו ( נפטר 1482), הטיל עליו לתרגם עבורו את הקוראן.
כמה חוקרים שיערו, ללא בסיס מוכח, כי פלביוס מיתרידטס אינו אלא המקובל יוחנן אלימנו (בן יצחק), אף הוא בן התקופה שלימד את ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה בסוף שנות ה-1480.
פלביוס דויד דניליוק הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת הלאס ורונה.
דניליוק החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של אדמירה ואקר מדלינג, ובשנת 2010 עבר לראפיד וינה.
שנה לאחר מכן הצטרף אל מחלקת הנוער של ריאל מדריד.
בשנת 2014 עבר לבאיירן מינכן.
הוא ערך ארבע הופעות בקבוצת המילואים של המועדון במסגרת הליגה הגרמנית השלישית.
ב-18 ביוני 2020 חתם דניליוק בניס מליגת העל הצרפתית.
ב-20 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–3 לפריז סן-ז'רמן במסגרת המחזור הרביעי בליגה לעונת 2020/2021. ב-26 בפברואר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על סטאד רן במסגרת המחזור ה-27 בליגה.
בשתי העונות הראשונות שלו במועדון ערך 47 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-29 באוגוסט 2022 חתם בסלרניטנה.
ב-31 בינואר 2024 הושאל אל רד בול זלצבורג.
ב-30 באוגוסט 2024 הושאל אל הלאס ורונה.
פלביאנו לאבו (באיטלקית: Flaviano Labò; 1 בפברואר 1927 – 13 בפברואר 1991) היה זמר טנור איטלקי.
נולד בבורגונובו ואל טידונה, באמיליה רומאנה ב-1 בפברואר 1927. נפטר ב-13 בפברואר 1991, מלניאנו, לומברדיה, בתאונת דרכים.
בעודו משרת בצבא הבחין בו המנצח אנטונינו וטו, שהפנה אותו להשתלם וללמוד.
הוא השלים את לימודיו המוזיקליים אצל אטורה קמפוגאליאני במנטובה ורנאטו פסטורינו במילאנו וערך את הופעת הבכורה שלו ב-1954 בתיאטרון העירוני של פיאצ'נצה באופרה טוסקה.
לאחר ששר בתיאטראות רבים באיטליה, אירופה ודרום אמריקה, ב-29 בנובמבר 1957 ערך את הופעת הבכורה שלו במטרופוליטן אופרה בניו יורק כגיבור כוחו של גורל; בניו יורק הופיע במשך שמונה עונות בשלושה עשר תפקידים נוספים, כולל אלפרדו בלה טרוויאטה, מנריקו בטרובדור, רדמס באאידה, בסך הכל 60 הצגות.
בשנת 1959 הוא היה קאלף בטורנדוט ורודולפו בלה בוהם באופרה של ניו יורק.
הוא שר גם בסן פרנסיסקו, פילדלפיה, יוסטון וניו אורלינס.
כמו כן, ב-1959 היו עוד שתי הופעת בכורה מרכזיות, בבית האופרה המלכותי בלונדון ובפאלה גרנייה בפריז, שניהם בתור רדאמס.
הוא קיים את הופעת הבכורה שלו בלה סקאלה ב-1960 בדון קרלו (הופעה שהולידה הקלטה עם מיטב הזמרים בוריס כריסטוף, אטורה בסטיאניני, ניקולאי גיארוב, אנטונייטה סטלה, ג'ולייטה סימיונטו ועוד.) הופיע בכל התיאטראות האיטלקיים המרכזיים, ברומא, בפירנצה, ונציה, פלרמו, ובארנה של ורונה.
בין שאר התיאטראות הזרים החשובים שבהם שר, האופרה הממלכתית של וינה, האופרה של ציריך, התיאטרון הלאומי דה סאו קרלוס בליסבון, תיאטרון קולון בבואנוס איירס.
הוערך במיוחד בתפקידים הרואיים, הרפרטואר שלו כלל גם את ארנני, מקדאף, רודולפו של ורדי, ריקרדו, אנזו, טורידו.
הפרידה שלו מהבמה הייתה בנבוקו בטורינו ב-1987. הוא נהרג בתאונת דרכים בגיל 64.
+תפקידכותרתמלחיןגוואלטיירהפירטבליניפאוסטמפיסטופלסבויטו לינטוגלוריהצ'ילאהאדגרדולוצ'יה די למרמורדוניצטיאנדריאה שנייהאנדריאה שנייהג'ורדנופאוסטפאוסטגונוקניוהליצניםליאונקבלוטורידואבירות כפריתמסקנייאוסקהאיריסמסקנייאנצו גרימלדולה ג'וקונדהפונצ'יאלידה גריומנון לסקופוצ'ינירודולפולה בוהםפוצ'ינימריו קברדוסיטוסקהפוצ'יניפינקרטוןמאדאם בטרפלייפוצ'ינידיק ג'והנסוןהנערה מהמערבפוצ'יניקאלאףטורנדוטפוצ'יניזמר איטלקיאביר הורדשטראוסישמעאלנאבוקוורדיארנניארנניורדישארל השביעיז'אן ד'ארקורדימקדףמקבתורדירודולפולואיזה מילרורדימנריקוהטרובדורורדיאלפרדו ג'רמונטלה טרוויאטהורדיגבריאל אדורנוסימון בוקנגרהורדיריקרדונשף המסכותורדידון אלווארוכוחו של גורלורדידון קרלודון קרלוורדירדמסאאידהורדי
דון קרלו, עם אנטונייטה סטלה, אטורה בסטיאניני, בוריס כריסטוף, פיורנצה קוסוטו - במאי.
גבריאל סנטיני - דויטשה גרמופון 1961
מנון לסקו (נבחר), עם אנה מופו, רוברט קרנס - בימוי.
לוצ'יה די למרמור, עם מרגריטה גוליילמי, פיירו קפוצ'ילי, סילבנו פייוקה - במאי.
אוטביו זיינו - סופרפון 1968
לה בוהם: איזו יד קטנה קרה, פדורה: האהבה אוסרת עליך, לה ג'וקונדה: שמיים וים, טוסקה: הרמוניה נסתרת, והכוכבים זרחו, טורנדוט: אל תבכי ליו, אף אחד לא ישן, כוח הגורל: הו אתה שבחיק (Decca 1956)
מקבת : אה, ידו של האב, סימון בוקנגרה: שמים רחומים, הטרובדור: אה כן, יקירי, טורנדוט: אל תבכh ליו, כרמן: הפרח שהיה לך, לוהנגרין: רחוק ממך, לורלי: במאי הירוק, אנדריאה שנייה: שקט לידך - עם ג'יאנה גאלי (ארכיון RAI-Turin 1969)
רסיטל "המיתוס של האופרה": כרך ב.
רסיטל "המיתוס של האופרה": "פלאביאנו לאבו מגדה אוליברו בהופעה" בהופעה חיה של מרסיי 1973 ed.
פלביוס פליקס (מת ב-430), המכונה לעיתים בטעות קונסטנטיוס פליקס, היה גנרל של האימפריה הרומית המערבית, שהגיע לדרגה בולטת של פטריקי לפני שנהרג כנראה בפקודת אאטיוס.
עבור במהלך תקופת הקונסול שלו בשנת 428 הוא הוציא כמה דיפטיכים קונסולריים, שאחד מהם נשמר עד לעת החדשה.
פליקס שירת בתקופת שלטונם של הקיסרים ולנטיניאנוס השלישי ותאודוסיוס השני.
בין השנים 425 (השנה שבה מונה לפטריקי) ל-429 הוא שירת כ-magister utriusque militae להגנת איטליה, אך למרות אזכור קצר של אחת מפעולותיו הצבאיות ב-Notitia Dignitatum, פקודיו בוניפאטיוס ואאטיוס נחשבו משמעותיים יותר בעניין זה.
במסדרונות השלטון שבו חי פליקס, היו תככים, יריבות ורצח מתמידים.
ברוונה היה חסר שליט רב עוצמה, כי הקיסר ולנטיניאנוס השלישי היה קטין והאימפריה נשלטה על ידי אמו גאלא פלקידיה.
הקיסרית-האם הדריכה אותו על ידי יועציה, בנוסף לפליקס, גם הגנרלים בוניפאטיוס ואאטיוס עמדו לצידה.
בנוסף, פליקס לא היה אדיש, בשנת 426 הוא הורה על מותו של פטרוקלוס, הבישוף של ארלאטה, ושל טיטוס, דיאקון ברומא.
הייתה יריבות גדולה בינו לבין אאטיוס.
בשנת 429, נראה כי פליקס ניצל על ידי אאטיוס.
למרות שהוא רוכש את הפונקציה היומרנית של particius בשנת 430, נראה שהוא איבד את אחיזתו בצבא כאשר אאטיוס ממונה על ידי גאלא פלקידיה לתפקיד magister equitum praesentalis, דרגה צבאית מקבילה.
בין 425 ל-429, פליקס היה החייל החשוב ביותר במערב.
באותה תקופה היה מרד גדול בקרב הוויזיגותים בגאליה והיספניה.
הוא נותר בעיקר באיטליה והותיר את השליטה על צבאותיו לגנרלים הצעירים והשאפתניים בוניפאטיוס ופלביוס אאטיוס.
עלינו לייחס לפליקס את הארגון מחדש של ההגנות של מחוזות הדנובה בשנים 427–428 לספירה (על כך אנו מוצאים עדויות ב-Notitia dignitatum).
כאשר בוניפאטיוס מרד בצפון אפריקה בשנת 427, פליקס שלח כמה חיילים למחוז זה בפיקודו של שלושה גנרלים: מאבורטיוס, גאליו וסאנוקס.
כוח זה הובס על ידי הכוחות הנאמנים לבוניפאטיוס.
לאחר מכן פליקס שלח כוח חדש לאפריקה בפיקודו של הגנרל הגותי זיגיסוולט.
לא ניתן לראות את קידומו של פליקס על ידי גאלא פלקידיה לפטריקי בשנת 430 כפרס על מאמציו לנטרל את הסכנה שהיווה בוניפאטיוס (שהיה למעשה כישלון), אלא כדי למנוע עוד יותר קנאה על ידי כוחו הגובר של אאטיוס שהיה כעת שווה בדרגה.
הייתה יריבות בין הגנרלים במשך זמן מה.
מאמינים שאאטיוס הרחיק את עצמו בכוונה במהלך מלחמת האזרחים נגד בוניפאטיוס על ידי מערכה נגד הפרנקים.
חסרות ראיות לכך שהוא היה מעורב באופן פעיל במלחמת האזרחים.
אנו רואים את אותו דפוס כמו שהממשלה הקיסרית מצווה על אאטיוס להפסיק את המערכה בגאליה, ללכת עם חייליו לאיטליה להתכונן עם פליקס במלחמה נגד הוונדלים.
אאטיוס סירב לספק חיילים ובמקום זאת ערך מערכה בנוריקום נגד האוכלוסייה המרדנית.
העדות העיקרית לכך נעוצה בעיתוי הרציחות ובמסלול של אאטיוס מיד לאחר מכן.
אאטיוס רצח את פליקס, בערך באותו זמן שהוונדלים הביסו את חיילי בוניפאטיוס.
פליקס, אשתו פדוסיה ודיאקון בשם גרונניטוס נרצחו במאי 430 בבזיליקת אורסיאנה ברוונה.
פריסקוס מציע שפליקס הואשם במזימה נגד אאטיוס עם אמו של הקיסר גאלא פלקידיה ונהרג בפקודת אאטיוס עצמו.
דיפטיך הקונסולרי המגולף בשנהב שלו בולט בתיאור לבושו בפירוט רב.
הדיפטיך שרד בשלמותו עד המהפכה הצרפתית, אז נגנב העלה הימני; כעת מאמינים שהוא אבוד.
על פי שחזור לאחרונה של קשריו המשפחתיים, הוא היה אב קדמון של ארקדיוס פלסידוס מגנוס פליקס, קונסול בשנת 511, ובנו של אנודיוס.
יכול להיות שנולד בערך בשנת 380, ייתכן שהיה האיש שהיה בעלה של בת (נולדה ב-385) של אגריקולה, קונסול בשנת 421 ואולי אביו של הקיסר אוויטוס, ואביהם של מגנוס, קונסול בשנת 460 ופליקס אנודיוס, פרוקונסול באפריקה.
אורסטס (420 – 28 באוגוסט 476) היה גנרל ומדינאי רומי ממוצא פאנוני.
הוא הצטרף לחצרו של אטילה ההוני בפאנוניה, מולדתו, והגיע בה למעמד רם כאחד מאנשיו הנאמנים ביותר.
לאורסטס הייתה גם השפעה רבה בשלהי ימי האימפריה הרומית המערבית.
בנו, רומולוס אוגוסטולוס, הפך לקיסר רומא של האימפריה הרומית המערבית.
אורסטס נולד למשפחה רומית אריסטוקרטית מפאנוניה סאביה; אביו נקרא טטולוס שהיה עובד אלילים, והוא נשא את בתו של רומולוס, ששימש כקומס באימפריה הרומית המערבית.
לאחר שפאנוניה עברה לשליטת אטילה ההוני, אורסטס הצטרף לחצרו והפך ליועץ קרוב ולאחד מאנשיו הנאמנים ביותר.
בשנים 449 ו-452 שימש מזכיר בכיר, ובשנת 449 נשלח מטעם אטילה פעמיים לקונסטנטינופול יחד עם השליח אסלאס.
בשנת 475 מונה אורסטס למגיסטר מיליטום ולפטריקיוס בידי קיסר רומא יוליוס נפוס.
מינוי זה התגלה כשגוי מצדו של נפוס.
הוא כונה "אוגוסטולוס", "אוגוסטוס הקטן", שכן בעת הכתרתו ב־475 היה עדיין ילד.
בימי שלטון בנו, רומולוס אוגוסטולוס, היה אורסטס למעשה בעל הכוח שמאחורי הכס.
צעד מדיני חשוב מצדו היה כריתת חוזה שלום עם ממלכת הוונדלים בקרתגו בשנת 475. ב־28 באוגוסט 476, בעקבות המרד שהחל אודואקר נגד מדיניות האימפריה כלפי בני בריתה הגרמאניים, אורסטס נשבה והוצא להורג בעריפת ראש.
אורסטס גולם על ידי אנדרו פליבין במיני-סדרה "אטילה" משנת 2001, המתארת את תקופת שירותו אצל המלך ההוני.
הדמות אורסטס גולמה על ידי איאן גלן בסרט ההיסטורי־בדיוני הלגיון האחרון (2007), המציג אותו בתקופת שלטונו ברומא, אף שהסרט חורג במידה רבה מן התיעוד ההיסטורי.
אורסטס מתואר כנבל העיקרי ברומן "נפילת רומא " מאת מייקל קרטיס פורד .
הפלגיאניזם הייתה השקפת עולם נוצרית קדומה לפיה החטא הקדמון לא השחית כליל את הטבע האנושי וכי האדם מסוגל לבחור מרצונו בטוב גם ללא חסד האל שיסייע בעדו.
הכנסייה סימנה את הפלגיאניזם כמינות.
מנסחה של פילוסופיה זו היה , נזיר שהגיע מרומא לארץ ישראל ב-409. הוא יצא נגד תפיסתו של אוגוסטינוס, שטבע והגדיר את רעיון החסד האלוהי.
אוגוסטינוס גרס כי מקורן של נטיותיו הרעות של האדם בחטא הקדמון של אדם הראשון, חטא תאוותו עם חוה.
בני האדם, צאצאיהם של אדם וחוה, שותפים לאשמה ורק בחסדו המיוחד של בן האלוהים הם יכולים להינצל מטבעם.
פלגיוס ביקש להגן על הבחירה והגאולה באמצעות מעשים טובים.
הוא כתב כי חוקי האל והסקרמנטים מטהרים את האדם.
הוא כפר בחטא הקדמון וטען, כי "האוכל בוסר תקהינה שיניו, אך לא שיני בניו".
בנוסף הוא טען כי כשמטילים על האל את חטאות האדם גורמים להתנוונות הטבע הפנימי של האדם.
ב-415 הזהיר אוגוסטינוס את הירונימוס מפני דעותיו של פלגיוס.
בעקבות הוויכוחים הרבים נערך סינוד מזרחי שבו זוכה פלגיוס, אולם במועצה באפריקה שנערכה לאחר מכן בהשפעת אוגוסטינוס, הוכרזה דעתו של פלגיוס ככפירה והאפיפיור אינוקנטיוס תמך בה.
עם מות האפיפיור ותפיסת מקומו על ידי זוסימוס, זוכה פלגיוס מאשמת הכפירה, אולם הקיסר הונוריוס נזף באפיפיור החדש וזה חזר בו.
בסופו של דבר בוועידת אפסוס, בשנת 431, הוקעה ההשקפה הפלגיאנית, שהאדם יכול להיות טוב גם ללא עזרת האל, והוכרזה כמינות.
יחידת פְּלַגוֹת הלילה המיוחדות (Special Night Squads, פל"מ), שכונתה גם פלוגות הא"ש (א"ש=אימוני שדה), הייתה יחידה צבאית בריטית ללוחמה כנגד התקוממות, שפעלה במהלך המרד הערבי הגדול (מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט) בצפונה של ארץ ישראל.
היחידה הוקמה ביוני 1938 על ידי "הידיד" אורד צ'ארלס וינגייט, קפטן בצבא הבריטי, שהיה ציוני נלהב ובעל קשרים דתיים עמוקים ליהודים ולתנ"ך.
הפל"מ התייחדה הן בשילוב של חיילי רגלים בריטיים עם נוטרים יהודים, שגויסו באופן לא רשמי מבין אנשי ארגון ההגנה, והן בתורת הלחימה הייחודית שלה, אותה פיתח וינגייט במיוחד עבורה.
היחידה פעלה רשמית עד יולי 1939, אך למעשה חדלה לפעול במתכונתה המקורית כבר בינואר של אותה השנה.
שמה של היחידה נגזר מכך שפעלה בפְּלָגות (squads), קרי – כוחות משימה קטנים ללא גודל תקני, שהורכבו לצורך כל מבצע.
ביישוב העברי שובש השם והתקבע כ"פלוגות הלילה המיוחדות", אף שגודל היחידה כולה היה בסך הכל כשל פלוגת חיל רגלים תקנית דאז.
בין העקרונות שהנחו את פעילות הפל"מ, ניתן למנות את הבאים:
אין להסתפק במארבים נייחים, אלא יש לארגן מארבים ניידים.
יש לחתור למגע עם האויב בקרב.
יש לנוע בחוליות קטנות בלילה ולהנחית מהלומות פתע על האויב.
חובה להכיר את שטח הפעולה לפני הפעולה ולהשיג חומר מודיעיני על האויב.
יש ליזום פעולות ולא לחכות להיתקלות באויב.
תורת הלחימה שהנחיל וינגייט, והניסיון שרכשו פקודיו בלוחמת חיל רגלים וכוחות מיוחדים שימשו את ארגון "ההגנה" בשנות פעילותו שמאז ואילך, ואת צה"ל לאחר מכן.
הפל"ם הורכבה מיחידת מפקדה ומשלוש יחידות משנה ("מחלקות").
מפקדת היחידה כללה את וינגייט עצמו, קצין קישור מטעם הסוכנות היהודית (יצחק שדה, אפרים דקל ואחריו נח סונין) ועשרה נוטרים שטיפלו בענייני המנהלה.
כל אחת משלוש המחלקות הורכבה מכיתת חיילים בריטיים ומכיתת נוטרים, כשלושים איש ביחד.
על המחלקות פיקדו קצינים בריטיים, אליהם כפופים סמלים או רבי-טוראים בריטיים וכן מפקדי כיתות מטעם ההגנה.
לצורך פעילות חריגה, גייס וינגייט נוטרים נוספים, שפעלו במסגרת המשמר הנע (מ"ן) וכן מהיישובים בסביבה.
בסך הכל, עמדו לרשות היחידה בין תשעים ל-120 לוחמים.
מפקד המחלקה שמוקמה בבית מזכירות הקיבוץ המאוחד שבעין חרוד היה האמפרי אדגר ניקולסון ברידן ששימש גם כסגנו של וינגייט וממלא מקומו.
הפל"מ הוכפפה ישירות למפקד הבריגדה ה-16, שהייתה אחראית על צפון הארץ.
מפקד הבריגדה, ג'ון פולרטון אווטס, תמך ביוזמתו של וינגייט וסייע ליחידה בהקצאת כוח אדם ואמצעים.
מטרת הפל"מ הוגדרה כ"חיסול הטרור בצפון ארץ ישראל".
בתחילה מוקמו המחלקות בעין חרוד, בחניתה ובאיילת השחר, אך לאחר כשבועיים כונסה היחידה כולה בקיבוצים במזרח עמק יזרעאל.
המשימה הרשמית שהוטלה על הפל"מ הייתה אבטחת צינור הנפט כירכוכ-חיפה, אשר היה יעד לחבלות חוזרות ונשנות מצד הכנופיות.
עיקר מבצעי היחידה כללו סיורים ליליים, לאורך תוואי שהוגדר מראש, במטרה להפתיע את הכנופיות בדרכן לפעילות.
כמו כן, ביצעה היחידה מבצעי חיפוש בכפרים, שנחשדו בסיוע לכנופיות.
במספר מקרים, ערכה היחידה פשיטות מתוכננות מראש על אתרים שזוהו מראש כבסיסים של הכנופיות, או כמקומות מפגש.
פעילות היחידה הניבה הצלחות מרשימות, שגרמו לירידה משמעותית בפעילות הכנופיות בעמק יזרעאל ובגליל התחתון.
ניתוח מבצעי היחידה מעלה, כי במהלך שישה חודשי פעילות גרמו לוחמי הפל"מ לכ-17% מכלל האבדות שנגרמו לכנופיות על ידי הצבא הבריטי וכי היו אחראים לתפיסת כ-19% מכלל אמצעי הלחימה, בשנת 1938 כולה.
עם זאת, פעולות היחידה היו ידועות בברוטליות שלהן, ותלונות על ברוטליות יתר נשמעו אפילו מחיילי הפלגות עצמם.
וינגייט עזב את היחידה בתחילת אוקטובר 1938, עם צאתו לחופשת מולדת באנגליה.
סגנו ביחידה, ברידן, פיקד עליה עד תחילת ינואר 1939, כאשר גדודו עזב את ארץ ישראל.
במקביל, חל שינוי לרעה ביחס שלטונות המנדט ליישוב היהודי בארץ ישראל בכלל ולפלגות הלילה המיוחדות בפרט.
מפקדה של הדיוויזיה השמינית, ברנרד לו מונטגומרי, התנגד לשיתופם של לוחמים יהודים במבצעים התקפיים, והמרכיב הבריטי ביחידה עזב אותה.
על הנוטרים שהמשיכו לפעול תחת השם "פלגות הלילה המיוחדות", הוטלו משימות של חיל מצב ואבטחה.
מצב זה נמשך עד ליולי 1939, אז פורקה היחידה רשמית.
פלגות הלילה המיוחדות היו היחידה הצבאית הראשונה בה נטלו יהודים חלק בפעילות צבאית יזומה בארץ ישראל.
בשל היותה כה חריגה, זכתה לתמיכתם של בכירי היישוב בעת ההיא, ובראשם משה שרת.
רבים מהלוחמים בפל"מ השתלבו בהמשך ביחידות הפלמ"ח ואחר כך בצה"ל וחלקם הגיע לדרגות בכירות.
בין לוחמי הפל"מ שבלטו אחר כך ניתן למנות את
אברהם יפה ('יופה') אלוף בצה"ל, חבר הכנסת, ממייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה ומנהל רשות שמורות הטבע, מקים החי בר.
שמעון אבידן איש צבא ישראלי, מפקד חטיבת גבעתי במלחמת העצמאות.
ישראל כרמי איש צבא ישראלי.
מפקד ב"הגנה", בבריגדה היהודית, בפלמ"ח ובצה"ל, קצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר) התשיעי (1962–1971).
יוסף הראל היה מפקד אוניות מעפילים, בהן הספינה "אקסודוס".
חיים לבקוב (חיימק'ה) לוחם ומפקד בפלמ"ח ובצה"ל, ששימש במשך שנים רבות, איש הקשר של צה"ל לבני עדות המיעוטים (בדואים, דרוזים וצ'רקסים).
מרדכי מקלף, הרמטכ"ל השלישי בצה"ל.
לוחמים מיחידות אחרות שפעלו יחד עם וינגייט
פרט ללוחמים ששירתו ביחידה האורגנית עצמה, היו רבים נוספים שפעלו יחד עם וינגייט או תחת פיקודו, במסגרת מבצעי הפל"מ.
הבולטים שבהם היו יצחק שדה, יעקב דורי, יגאל אלון, משה דיין, פנחס קופל, יגאל פרסמן, גרשון ריטוב וחיים שטורמן.
הפלוגות הלילה המיוחדות ספגו ביקורת חריפה על השיטות שבהן השתמשו לדיכוי המרד הערבי, כאשר עונשים קולקטיביים, עינויים וירי חסר הבחנה היו נקודות מחלוקת שכיחות.
הפלוגות הטילו פחד בכפרים על ידי איומים בדצימציה של אוכלוסיית הגברים (לדוגמה: הוצאה להורג של כל שמונה גברים) אם דרישות כמו החרמת נשק לא מולאו.
טקטיקות העינויים כללו הכאות, ובביוגרפיות של וינגייט מתואר גם כפיית חול לפיותיהם של כפריים עד שהקיאו.
ההיסטוריון הישראלי יורם קניוק כותב:
הפשיטות נעשו תכופות יותר ואכזריות יותר.
הערבים התלוננו בפני הבריטים על אכזריותו של וינגייט ועל שיטות הענישה הקשות.
כי במהלך הפשיטות על מחנות הבדואים היה וינגייט מתנהג באכזריות קיצונית ויורה ללא רחם.
וינגייט האמין בעיקרון ההפתעה בענישה, שנועד להגביל את תנועת הכנופיות לכפריהן.
לא אחת העמיד את המתפרעים בשורה וירה בהם בדם קר.
וינגייט לא ניסה להצדיק את עצמו; נשק ומלחמה אינם יכולים להיות טהורים.
פילדמרשל ברנרד מונטגומרי, הרוזן הראשון מאלמיין, ששימש כמפקד צפון ארץ ישראל ואישר את הקמת הפלוגות, אמר למשה דיין בשנת 1966 כי לדעתו וינגייט היה "בלתי מאוזן בנפשו, והדבר הטוב ביותר שעשה היה שנהרג בהתרסקות מטוס בשנת 1944".
פלגה 915 היא יחידת ביטחון שוטף הכפופה ישירות לפיקוד זירת ים סוף של חיל הים הישראלי.
בסיס הקבע של היחידה היה בשארם א-שייח' וכיום שוכן בבסיס אילת.
ביחידה קיימת ספינות בט"ש אחת וכפופה אליה יחידת סנפיר.
מפקד הפלגה קצין ים בדרגת רב-סרן.
בנוסף למשימות מיוחדות ומבצעים ימיים ללוחמה בטרור, הפלגה אחראית על הביטחון השוטף של חופי מדינת ישראל בזירת ים סוף, היחידה מהווה ציר מרכזי במאמצי המערכת הביטחונית לסכל חדירת גורמי טרור הפועלים דרך הים.
מיום הקמתה אמונה הפלגה על אבטחתן של אוניות הסוחר המפליגות לנמל אילת.
מכיוון שרוב הסחורות המיובאות לארץ מובלות דרך הים, שמירת נתיבי הסחר העוברים במימיה הטריטוריאליים של ישראל הוגדרה על ידי מפקדי החיל לאורך השנים כמשימה שלא נופלת מהגנת החופים ובלימת הטרור הימי.
במהלך העשור הראשון של המאה הנוכחית עברה היחידה סדרת שינויים תפיסתיים מהותיים שהפכו אותה מיחידת סיור ימי ליחידת לוחמה רב-תכליתית הפועלת בים ובעומק החוף, ובשל כך תפסה חלק מרכזי בפעילות הביטחונית בזירה הימית במהלך מבצעים צבאיים רבים.
הלוחמים בפלגה מתחלקים לשניים, לוחמי כלי בט"ש, המהווים את עיקר הכוח ולוחמי סנפיר.
לוחמי כלי בט"ש מגיעים לספינות לאחר מיוני טרום גיוס.
בגמר הטירונות הימית, הלוחם עובר קורס בבה"ד חיל הים בהתאם למקצוע הנבחר לו, ימאי או מכונאי, קורס זה מקנה את הכלים הבסיסיים לצורך קליטה יעילה ומהירה בספינות.
בסוף מסלול ההכשרה נערך טקס הענקת דרגת רב-טוראי.
על תהליך ההכשרה אמונים הלוחמים הוותיקים שמעבירים את הידע שלהם ללוחמים הצעירים, ומבחני ההסמכה מבוצעים לרוב על ידי הצוות הפיקודי של הספינה (מפקד הספינה, סגן מפקד הספינה והצ'יף).
הלוחמים הבולטים יוכשרו לתפקידים פיקודיים על כלי הבט"ש.
מכונאים יצטרפו לסגל הספינות לתפקיד המנוען הראשי (צ'יף), ואילו ימאים ישמשו כסגני מפקדי כלי בט"ש.
כמו כן, בכול ספינה יוכשר אחד מאנשי הצוות הזוטר כחובש ימי.
הכשרות מתקדמות אלו מתבצעות, לכול המוקדם, לאחר צבירת ניסיון ימי של שנה בכלי הבט"ש, וביצוען מוטל על בה"ד חיל הים.
משך ההכשרה לכל אחד מן התפקידים הוא ארבעה חודשים ולאחר מכן ישנו זמן חפיפה נוסף של כחודש.
יחידת סנפיר משלימה את ספינות הפלגה במשימות מיוחדות הדורשות הפעלת כלי שיט במתארים אחרים.
על כן הכשרת לוחמיה שונה במקצת: במסגרת "הכשרת הלוחם" עוברים חיילי היחידה קורסי הכשרה ייעודיים: קורס טכנאי קשר אלקטרוני תת-ימי, קורסי גילוי, זיהוי ושליית מוקשים, קורס לוט"ר וקורסי לחימה אחרים.
המסלול כולו משולב בנים ובנות.
תהליך "הכשרת הלוחם" ביחידה כולל בנוסף לעיל, תפעול אמצעי לחימה של היחידה, מטווחים ימיים בתרחישי פח"ע, התמחות בצלילה הגנתית ותפעול סירות הכולל - סירות גומי והסמכות בסירות הליבה של היחידה, ה"צרעות".
בסוף מסלול ההכשרה, מקבלים הלוחמים את סיכת "לוחם סנפיר".
למתאימים/ות, לאחר פרק זמן של שנה וחצי ביחידה ניתנת האפשרות להתחיל במיונים והכשרות לקראת קורס מתקדם בבה"ד חיל הים המסמיך לוחמים לתפקיד מפקדי "צרעות".
בפלגה קיימת סיירת אחת: סיירת ברק ובנוסף קיימת יחידת סנפיר העוסקת בעבודות תחזוקה תת-ימיות וביטחון הספינות החוזרות מהסיור.
אלו הן למעשה שתי היחידות הימיות בבסיס אילת.
סיירת ברק היא בפיקוד קצין בדרגת סרן, לשעבר מפקד כלי שיט, בוגר בית הספר לפיקוד ימי (פי"מ) ובוגר קורס חובלים.
אופיין הייחודי של פעילות פלגות הבט"ש אינו מאפשר עצירת הפעילות של הפלגות והחלפתן בכוחות אחרים, לכן שגרת האימונים נערכת במסגרת סיירתית ומוטלת על כתפיו של מפקד הסיירת, כל זאת בתקופות אינטנסיביות וקצרות כאשר הסיירות שלא מתאמנות מעמיסות על עצמן את נטל ביצוע המשימות המבצעיות.
מפקד הפלגה הוא קצין ים בדרגת רב-סרן שעבר מסלול פיקוד על כלי בט"ש או פיקוד על סטי"ל
פלגיוקלז (מיוונית שבירה נטויה) היא שורת מינרלים מקבוצת הפלדספטים (פצלות השדה).
שורת הפלגיוקלז היא אחת מהחשובות ביותר בקבוצות המינרלים שמהם בנויים סלעי היסוד.
קבוצת פצלות השדה, שהפלגיוקלז הוא חלק ממנה, מכילה מינרלים טקטוסיליקטים - סיליקטים במבנה מרחבי.
כמו בקוורץ, בנויים מינרלים אלה מארבעה טטרהדרונים, אלא שבעוד שבקוורץ כל הטטרהדרונים בנויים מ- SiO4, בפצלת השדה מחליף אטום אלומיניום את אטום הצורן באחד או שניים מהטטרהדרונים.
משום שהצורן הוא ארבע־ערכי בעוד שהאלומיניום הוא שלוש־ערכי נדרש פיצוי חשמלי בדמות קטיון כדוגמת אשלגן, נתרן וסידן.
פלגיוקלז היא שורה איזומורפית של מינרלים המתחילה במינרל אלביט שנוסחתו NaAlSi3O8, ושבו מספק קטיון נתרן את הפיצוי החשמלי ומסתיימת במינרל אנורתיט שנוסחתו CaAl2Si2O8 ושבו מחליפים שני אטומי אלומיניום מחצית מכמות אטומי הצורן בארבעת הטטרהדרונים ולכן נדרש פיצוי חשמלי של קטיון סידן שהוא דו־ערכי.
גבישי הפלגיוקלז מורכבים מתערובת שבה יש יחסים שונים בין כמויות האלביט לכמויות האנורתיט.
הטבלה הבאה מפרטת את החלוקה השמית המקובלת למינרלים השונים המרכיבים את קבוצת הפלגיוקלז על פי יחסי אלביט/אנורתיט.
אלביט - מינרל נפוץ יחסית ובעל חשיבות בבניית סלעי יסוד חומציים ובדייקים פגמטיטיים, לעיתים קרובות בלווית מינרלים נדירים כגון טורמלין ובריל.
מקור השם מלטינית - albus (לבן), בשל צבעו הלבן הנקי.
אנורתיט - אופייני לסלעי יסוד בסיסיים , כגון בזלת וגברו.
את השם למינרל נתן רוז ב-1823 מיוונית - "לא ישר", בהתייחסות לגבישים המשופעים שלו.
המינרלים המצויים בין אלביט לאנורתיט בקבוצת הפלגיוקלז דומים מאוד האחד לשני וכמעט שלא ניתן להבחין ביניהם למעט באמצעים אופטיים.
אוליגוקלז – נפוץ בגרניט, סיאניט, דיוריט וגנייס.
מצוי לעיתים קרובות בחברת אורתוקלז.
השם אוליגוקלז מקורו ביוונית ופירושו "שבירה קטנה" והוא מתייחס לעובדה שהזווית בין מישורי הפצילות רחוקה בצורה ניכרת מהזווית הישרה.
אבן שמש היא בעיקרה אוליגוקלז (לעיתים אלביט) משובצת בפתיתים של המטיט.
אנדסין - מינרל אופייני לסלעים בינוניים כדוגמת הדיוריט ולסלעים געשיים כדוגמת האנדזיט.
לברדוריט – סוג פצלת שדה האופייני לסלעים בסיסיים כגון דיוריט, גברו, אנדזיט ובזלת, והוא מופיע בדרך כלל יחד עם פירוקסן ואמפיבול.
במבט ראשון נראה הלברדוריט כבעל גוון כהה עמום, אך בחיתוך למקטעים נראים לאורך מישורי הפצילות משחקי אור וצבע הקרויים "לברדורסנס" (labradorescence).
מקור השם בחצי האי לברדור שבקנדה, שם הוא מהווה מרכיב בסלע היסוד אנורתוזיט הבנוי כמעט בלעדית מפלגיוקלז.
סוג של לברדוריט הידוע כספקטרוליט מצוי בפינלנד.
בייטאוניט – מינרל נדיר המצוי לעיתים בסלעים בסיסיים.
קרוי על שמה הקודם של אוטווה שבקנדה (בייטאון).
הפלגיוקלז לסוגיו השונים הוא מרכיב מרכזי בסלעים רבים.
הבולטים והמוכרים מבין סלעים אלו הם גרניט ובזלת.
ישנם גם סלעים רבים אחרים, שאולי פחות מוכרים ושכיחים המכילים פלגיוקלז בכמויות גדולות כמו האנדזיט, הטוף והטונליט.
בטבע קיים גם סלע מגמטי בשם אנורתוזיט, המורכב מפלגיוקלז טהור או כמעט טהור.
פלגה 916 היא יחידת ביטחון שוטף התנדבותית ואוטונומית, הכפופה ישירות לפיקוד הזירה הדרומית של חיל הים הישראלי.
בראש היחידה עומד קצין ים בדרגת סגן-אלוף.
בסיס הקבע של היחידה שוכן בבסיס אשדוד.
נוסף על משימות מיוחדות ומבצעים ימיים ללוחמה בטרור, הפלגה אחראית על הביטחון השוטף של חופי מדינת ישראל החל מחופי מרכז המדינה (צפונית לתל אביב) וכלה ברצועת עזה, וכן לאורך הגבול הימי עם מצרים.
היחידה מהווה ציר מרכזי במאמצי המערכת הביטחונית במניעת טרור שמקורו ברצועת עזה ובגורמי טרור אחרים הפועלים דרך הים.
מיום הקמתה אמונה הפלגה על אבטחתן של אוניות הסוחר המפליגות לנמל אשדוד.
עם בנייתה של אסדת קידוח הגז ים תטיס אל מול חופי אשקלון, הוטל על הפלגה לאבטח גם את מתקני ההפקה, שכן אלו הוגדרו על ידי הממשלה כנכסים אסטרטגיים המקנים למדינה עצמאות אנרגטית.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 עברה היחידה סדרת שינויים תפיסתיים מהותיים שהפכו אותה מיחידה המיועדת לסיור ימי גרידא ליחידת לוחמה רב־תכליתית הפועלת בים ובעומק החוף.
בעקבות מהפך זה החלה היחידה לתפוס חלק מרכזי בפעילות הביטחונית בזירה הימית במהלך מבצעים צבאיים רבים, ובהם מבצע אבק דרכים, מבצע חורף חם, מבצע עופרת יצוקה, מבצע עמוד ענן ומבצע צוק איתן.
בעקבות כיבוש חצי האי סיני במלחמת ששת הימים, התארך גבולה הימי של מדינת ישראל פי חמישה (מכ-200 ק"מ לכ-1,000 ק"מ).
בתקופה זו ביצע חיל הים את משימות הביטחון השוטף באמצעות הטרפדות, ואלו הגנו על חופי ישראל מפני חדירות מחבלים וניסיונות הברחת אמצעי לחימה בסירות.
אולם, כאשר החדירות העוינות דרך הים נעשו תכופות, התעורר צורך דחוף בתגבור הסיורים הימיים כדי למנוע את התופעה.
תגבור הסיורים הימיים נעשה תחילה בסירות משמר מסוג ברטרם, שכונו בחיל הים "צרעות".
צרעות אלו אומנם שולבו בסיורי הבט"ש, אך הן לא ענו על צורכי החיל כהלכה.
בעקבות זאת, הוטל עיקר עומס הבט"ש בים התיכון על הסטי"לים, אולם גם ספינות אלו לא התאימו למשימה שכן גודלן מנע מהן מלהתקרב לחוף כנדרש.
עומס משימות הבט"ש אף הוביל לכך שבסיורים שולבו גם כלי שיט שלא נועדו לסיור, כמו נחתות, ודבר זה גרם לעומס יתר על אותם כלים ולשחיקתם המואצת.
חיל הים החל לחפש ספינת משמר מתאימה וייעודית.
מן הספינה נדרש להיות פשוטה ונוחה לתחזוק, ולדרוש מספר קטן של אנשי צוות לתפעולה.
בנוסף, נדרש הכלי להוכיח יכולת עמידות הן לתנאי הים שבזירת הים תיכון והן לתנאי הים שבזירת ים סוף, ואף להיות נייד כך שתתאפשר הובלתו בין הזירות דרך היבשה.
בפברואר 1970 יצאו לארצות הברית קציני חיל הים אל"ם צבי תירוש וסא"ל אמנון סלעי, כדי לבחון ספינת משמר בשירות הצי האמריקני מדגם "SWIFT" שאורכה היה 15.25 מ', אולם הספינה נמצאה לא מתאימה.
בנוסף, בדקו הקצינים ספינה אזרחית שאורכה היה 19.80 מ', אשר שימשה להעברת נוסעים ואספקה לאסדות קידוח במפרץ מקסיקו.
סא"ל סלעי ששימש באותה העת כראש ענף כלי שיט ואדריכלות ימית במחלקת ציוד של חיל הים - מצא שגוף הספינה יכול לשמש ספינת משמר איכותית, שכן הספינה התאפיינה בחרטום בצורת V עמוק ומעוגל שהקנה לה יציבות והפלגה נוחה.
עם חזרתם הוחלט שהספינה עונה לדרישות חיל הים הישראלי, ולכן נבחרה לשמש כפלטפורמה לספינות הסיור של החיל.
עוד הוחלט כי ספינת סיור זו תישא את השם העברי "דבור".
הספינות הראשונות נבנו על ידי מספנת "SwiftShips" שבלואיזיאנה, ארצות הברית.
ב־18 באוקטובר 1970, הגיעו ארצה שתי ספינות "דבור" ראשונות – מספר 852 בפיקוד סג"ם אריה רודר ו־871 בפיקוד סג"ם אורי לוי.
שני הדבורים הראשונים הוצבו בים התיכון בבסיס אשדוד.
היחידה קבלה את השם סיירת 913 ובהמשך פלגה 913. מפקד היחידה הראשון היה סגן אהוד (אודי) אראל.
לדבור היו שני מנועי דיזל V12 מתוצרת ג'נרל מוטורס, בהספק כללי של 1,100 כוחות סוס.
מהירותו הגיעה ל־21 קשר והצוות מנה 6 עד 8 לוחמים.
הדבורים ענו על צורכי משימות הביטחון השוטף בצורה טובה, שכן הם היו ספינות חמושות שנבנו ויועדו לפטרול אינטנסיבי בסמוך לקו החוף.
עם כניסתם של הדבורים הראשונים לשירות מבצעי, החל מטה החיל בפיתוח תורות הפעלה לדבור ויצירת נהלים לשיתוף פעולה עם הסטי"לים.
הדבורים הראשונים חומשו בשלושה צריחים מעוגלים ובהם מקלעים כבדים דו-קניים בקוטר של 0.5 אינץ' – שניים בצדי הגשר הפתוח, שהופעלו בשליטה חשמלית מהגשר הסגור (וצידודם קבוע), ואחד נוסף בירכתיים שהופעל ידנית.
כמו כן, צוידו הדבורים בפצצות עומק כנגד צוללות וצוללנים.
אותם דבורים ראשונים צוידו בזרקור רגיל בלבד.
אולם ב־1972 הוחלט לצייד את הכלים בזרקור קסנון עוצמתי שהוצב בחרטום הספינה על גבי חצובה.
בכך השתפרה יכולת ההארה של הכלי בלילה.
כעבור מספר שנים, הועברה עמדת זרקור מן החרטום אל הגשר הפתוח בסמוך לאחד המקלעים ואף צורפה לו מערכת לראיית לילה, ובשלהי שנות ה-70 נקבע מקומו של הזרקור על תורן הדבור (שם הוא מוצב גם בכלים המודרניים).
ב־1973 השתנה חימושם של הדבורים.
המקלעים הדו-קניים בצדי הגשר הוחלפו, ובמקומם חומשו הכלים ב־2 מקלעי 0.5 אינץ' חד-קניים, והמקלע הדו-קני בירכתיים הוחלף בתותח אורליקון 20 מ"מ.
פעילות היחידה בראשית שנות ה־70
אזור השליטה של בסיס אשדוד השתרע באותה תקופה לאורך כ-370 ק"מ, מנתניה עד מעוז בודפסט, מזרחית לפתחה הצפוני של תעלת סואץ.
הדבורים החלו לבצע סיורים באזור, לצד סירות משמר מסוג ברטרם ("צרעות") ונחתות.
גזרת הסיור של הדבורים הייתה בנתניה ועד הצלע המערבית של ימת ברדוויל.
בסיס דפנה שהוקם בימה שימש כמעגן קדמי.
מטרת הסיורים מול רצועת עזה וצפון סיני הייתה מניעת חדירת מחבלים ואנשי מודיעין מצריים.
בנוסף, נשלחו לעיתים דבורים מאשדוד לתגבר סיורים באזור הצפון, עד אזור צור-צידון ואף נטלו חלק בטיבוע סירות מחבלים.
תוך כדי פעילות מבצעית ולאור הלקחים שנלמדו מן הניסיון הגדל, נכתבו תורות ההפעלה לכלי הבט"ש (תיק מכונה, תיק גשר וכו').
מבצע אביב נעורים – אפריל 1973
בליל 9/10 באפריל 1973 נערך מבצע רחב היקף בביירות ובצידון של כוחות צנחנים וקומנדו ימי לפגיעה בראשי ארגוני המחבלים ובאמצעי לחימה.
10 סטי"לים הוקצו לתובלת מרבית הכוחות ולאבטחתם ושני דבורים נועדו לחדור למפרץ ביירות ולהוריד שם כוח בדרכו לאחת ממטרות המבצע: השמדת בית-מלאכה ליצור מוקשים, ששכן מזרחית לנמל.
כאות הערכה על ביצועי הסיירת בעשייתה השוטפת, בחר פיקוד החיל כי שני דבורים מבסיס אשדוד ישלחו למשימה.
11 לוחמי קומנדו ימי הונחתו במפרץ ביירות בשתי סירות גומי שהוכוונו על ידי הדבורים ופוצצו את היעד.
בפשיטה זו הוכח כי טמון בדבורים פוטנציאל עצום ככלי המנחית כוחות פושטים דרך הים, נוסף על יתרונם בסיורי בט"ש.
מבצע אביב נעורים שימש אבן בוחן בתפישת ההפעלה של כלי הבט"ש, ויכולת הנחתת הכוחות ואבטחתם נוצלה במבצעים נוספים.
אזור הים מערבית לימת ברדוויל ועד לפורט סעיד היה מסוכן לשיט מאחר שהיה בטווח טילי הסטיקס של הסטי"לים המצריים.
בתקופה שקדמה למלחמת יום הכיפורים, ביצעו דבורים עם נציג משייטת הסטי"לים בדיקה והכנת נתיב צמוד לחוף רומני, בטווח של עד 400 יארד מהחוף.
הטווח נקבע בהתאם לרוחב האלומה של מכ"ם הסטיקס שהתביית על המטרה המחזירה הד מכ"ם חזק יותר.
בעבודת ניווט מאוד מדויקת נמצא נתיב בקרבת החוף.
המטרה הייתה שבזמן מלחמה דבור יוביל סטי"לים במסלול זה לקרבת פורט-סעיד למארבים.
בפתיחת מלחמת יום הכיפורים שימש הנתיב את שייטת ספינות הטילים בלא השתתפות דבורים.
בתחילת אוקטובר 1973 היו כוחות חיל הים בים התיכון בתרגול של 3 ימי קרב, בהם נטלו חלק גם הדבורים.
עקב כך היו ספינות היחידה כשירות ומאומנות למערכה.
בפרוץ המלחמה מנה סד"כ היחידה 4 דבורים, ובנוסף לכוחותיה הסדירים של היחידה תוגברו צוותי הספינות באנשי מילואים.
ניסיון חילוץ פצועים ממעוז בודפשט
בפרוץ הקרבות הופגזו מעוזי קו בר-לב בתעלת סואץ, ורבים מהם כותרו או נפלו בידי כוחות מצריים עדיפים שחצו את התעלה.
מעוז בודפשט, המעוז הצפוני בקו בר-לב שהופגז וכותר על ידי המצרים שכן מזרחית לפורט סעיד, לחוף הים התיכון.
בין חיילי המעוז היו גם חיילי חיל הים שהפעילו את תחנת המכ"ם שחלשה על הכניסה לנמל פורט-סעיד, אולם אנטנות המעוז, ובהן אנטנת המכ"ם נהרסו בהפגזות.
בליל ה-7-8/10 (הלילה השני ללחימה) קיבלו דבורי הסיירת את משימת חילוץ הפצועים ממעוז בודפשט.
זוג דבורים יצא מבסיס דפנה מלווה בזוג ספינות יתוש.
הדבורים ליוו את היתושים עד לטווח שבו עלולים היו הדבורים להתגלות על ידי המכ"ם המצרי בפורט סעיד.
בנקודה זו היה על הדבורים להוריד סירות גומי מדגם מרק 2. ואלו היו אמורים לנוע בעקבות היתושים עד למרחק של כ-1 ק"מ מהחוף.
עם ההגעה לקרבת החוף, על היתושים הוטל להכווין את הסירות באמצעות המכ"ם לרצועת חוף ששכנה כ-100 מ' מזרחית למוצב, וזאת במטרה נחיתה בחוף ולחלץ את הפצועים.
המבצע התנהל בחששות כבדים, מאחר שהיה ידוע שהמעוז מכותר אך עם תחילת הורדתם של הסירות למים, נתקבלה פקודה לביטול המבצע.
ביטול המבצע נגרם בשל תאונה של סטי"ל ישראלי, אח"י חנית, שעלה על החוף בימת ברדוויל, והדבורים נצטוו להפליג לעברו ולסייע בחילוצו.
במשך חמישה ימים היה מעוז בודפשט מכותר.
לוחמיו החזיקו מעמד ומנעו מהמצרים להשתלט עליו.
בכל אותה עת שמרו הדבורים על קשר עם המעוז כך שבמקרה של סכנת נפילה יחברו אליהם כוחות לחילוץ.
ב־11 באוקטובר 1973 הצליח כוח של זרוע היבשה לחבור למעוז והחליף את לוחמיו הנצורים.
סיוע בחילוץ סטי"ל שעלה על שרטון
ב־7 באוקטובר 1973 הפליגו 7 סטי"לים דרומה במטרה לחסום תקיפות מצריות אפשריות מכיוון פורט-סעיד.
בדרכן להיערכות, עלתה אח"י חנית, סטי"ל מדגם סער 3, על החוף החולי והשטוח בצפון ימת ברדוויל.
בשעה 22:56 דבורים שנערכו לחילוץ פצועים ממעוז בודפשט המכותר, קיבלו פקודה להפסיק את המבצע ולנוע לעבר הסטי"ל.
המשימה שהוטלה על הדבורים הייתה להשתתף באבטחת הסטי"ל ובניסיונות חילוץ.
4 דבורים נקשרו בטור, זה אחר זה, לירכתי הסטי"ל במטרה לחלצו.
משלא הצליחו בחילוץ נשארו קשורים אליו, וזאת במטרה למנוע היסחפות של דופן הסטי"ל לחוף, דבר שעלול היה להקשות מאוד על חילוצו.
בליל ניסיון החילוץ, נפצע חייל ורגלו רוסקה כשחרטום דבור התחכך בדופן דבור אחר.
למחרת הגיע סטי"ל נוסף, ניסה לחלץ את ה"חנית", אולם גם הוא כשל.
הדבורים נקשרו לסטי"ל המחלץ כדי למנוע מהסטי"ל התקוע לסחוף גם אותו.
בסופו של דבר חולצה אח"י "חנית" ב־8 באוקטובר, בשעה 17:30, באמצעות גוררת אזרחית שהגיעה מאשדוד, וזו גררה אותה לחיפה.
הסטי"ל תוקן ושב להשתתף בקרבות.
השתתפות במבצע לטיבוע כלי שיט בנמל פורט סעיד
לאחר שאיבד שלושה סטי"לים בקרב דמיאט-בלטים, הסתגר הצי המצרי בנמליו שבים התיכון.
לאור זאת הוטל על לוחמי שייטת 13 לחדור לנמל פורט-סעיד ולטבע את כלי השיט בעודם עוגנים.
זוג דבורים מהסיירת צורף למבצע למטרות חילוץ ואבטחה.
בשלושת הלילות שקדמו למבצע סיירו דבורים במרחק 3–4 מיילים מפורט-סעיד כדי להרגיל את המצרים לתנועה בקרבת הנמל.
בליל ה-16–17 באוקטובר 1973 חדרו לוחמי הקומנדו הימי לנמל פורט-סעיד וטיבעו 4 כלי שיט: נחתת טנקים, טרפדת, סמטל"ר (ספינת טורפדו נושאת רקטות) וסטי"ל מדגם "אוסה".
כאשר החבירה עם סירות הגומי של לוחמי הקומנדו הימי התאחרה, ושניים מהלוחמים נעדרו, החליטו מפקדי הדבורים לחרוג מטווח 3–4 המיילים שנקבע לחבירה ונעו לעבר נמל פורט-סעיד תוך ניסיון לדבוק בנתיב הנסיגה המשוער של הלוחמים.
בשעה 7:45, בהתקרבם לנמל באור יום, בוצעה החבירה עם סירות הגומי בזמן שנורתה לעברם אש תותחי חוף מצריים.
מטחי פגזי ה-130 מ"מ המצריים נפלו במרחק כ-50 מ' מהספינות וכך בתנועה מזוגזגת נעו הדבורים לכיוון צפון-מזרח ונסוגו מהאזור.
דבורי הסיירת הימית נטלו חלק במבצעי החיל בים התיכון ושהו במרבית ימי הלחימה בקו החזית, בגזרת חוף רומני.