tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך מלחמת העולם הראשונה השתלב משרד המשפטים באופן פעיל בניסוח חקיקה בנושא הליכי פשיטת רגל בכפייה ובפירוק מוסדות פיננסיים.
בשנות ה-20 הפך למומחה ופעיל בניסוח חוקים בנושאי תחרות בלתי הוגנת וחדלות פירעון.
מסלן נשאר חבר במערכת כתב העת עד מותו.
בשנת 1929 הוענק לו תואר "יועץ מועצת השרים" (ממשלה).
מסלן היה מומחה מרכזי במשפט אזרחי ומשפט פרטי; בנוסף ל"משפט האזרחי" (Polgári Jog), כתביו פורסמו בעיקר בכתבי העת "העלון המשפטי" (Jogtudományi Közlöny) וב"עבודת גמר של איגוד המשפט ההונגרי" (Magyar Jogászegyleti Értekezések).
יצירתו העשירה במשפט תרמה להשלמת מגמת המשפט החברתי הפרטי, לפריחה של "זכויות האזרח" ההונגרי במאה ה-20 ולהעלאת הסטנדרט של חקיקת המשפט המסחרי.
ספר זיכרון יצא לאור בבודפשט בשנת 1936 לרגל יום הולדתו ה-60.
בשנות ה-20 היה חבר באגודה לענייני חוץ ההונגרית,
משנת 1924 היה נשיא חטיבת בודפשט של לשכת עורכי הדין הלאומית ו
נשיא "אגודת הדיונים של עורכי הדין האזרחיים".
מחקרי מדיניות המשפט הפרטי: תוך התייחסות מיוחדת לטיוטה של הקודקס האזרחי הכללי ההונגרי.
מחקרי מדיניות המשפט הפרטי: תוך התייחסות מיוחדת לעיצוב הקוד האזרחי הכללי ההונגרי.
אוסף ממדריכים, משאבים ועזרים אחרים בנה ז'גד: "פרקים מתחום דיני החוזים שלנו".
דיני מכרות: חוקים, תקנות, פסיקה.
על הקודקס האזרחי השווייצרי - מחקר משפט פרטי המבוסס על מדעי החברה.
מדריך רגיל לסדר הדין האזרחי (מהדורה שנייה מתוקנת של עבודתו של ג'רג' ינצ'ו, 1-2. בודפשט, אתנאום, 1912-1915.)
דיני מסחר ואשראי: מדריך לסטודנטים במכללה מסחרית.
הסדר חובה שאינו פשיטת רגל ופירוק כפוי (Bp., 1916)
והסברים קבועים על חקיקת כפייה אחרת שאינה פשיטת רגל.
סוציאליזציה של הקוד האזרחי: 1.: משפט אישי, דיני משפחה, דיני קניין.
הסבר על חוק התחרות הבלתי הוגנת (חוק V משנת 1923).
הסבר שוטף על החוק והתקנות על הסדר חובה שאינו פשיטת רגל.
בודפשט: חברת ההוצאה לאור טבן, 1926. 345 עמודים.
טיוטת חוק עם הערות הבהרה על דיני חדלות פירעון.
רפורמה בדיני חדלות פירעון: הצעת חוק עם הערות אינפורמטיביות.
בודפשט: האגודה להגנת האשראי, 1928. 190 עמודים
השפעת המלחמה על מעמדו הפרטי והשיפוטי של חבר במדינה עוינת.
כפיית אי פשיטת רגל ופירוק חובה: חוקים, תקנות ופסיקה קיימים והסברם השוטף, בתוספת כללים והסברים לפירוק חובה של מוסדות פיננסיים והאינטרסים שלהם וכן חברות ביטוח.
מכירת תרופות על ידי סוחר תרופות: תשובה למחקר של Bálint Nagy Dezső.
ארתור סרגייביץ' סמוליאנינוב הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ומוזיקאי רוסי.
ארתור סמוליאנינוב נולד באוקטובר 1983 למריה ולדימירובנה סמוליאנינובה, אמנית ומורה לציור.
אביו, סרגיי יאקובלביץ' פובולצקי, היה מרצה למוזיקה שעזב את המשפחה כשארתור היה בן 5. איוואן אוחלוביסטין שימש כסנדקו.
לדברי סמוליאנינוב, הורי אמו היו יהודים מקייב.
את ילדותו העביר בעיר קלינינגרד (לימים קורוליוב) שבפרברי מוסקבה.
לארתור שתי אחים צעירים יותר ואחות.
גילומו הביא לו מועמדות לפרס ניקה בקטגוריית המשחק והוא זכה בפרס "תגלית השנה" של MTV רוסיה בשנת 2006.
בשנת 2004 למד בפקולטה לבימוי ב (GITIS) ובמקביל ללימודיו השתתף בכמה הפקות קולנוע וטלוויזיה, כך למשל ולדימיר משקוב ליהק אותו לתפקיד בסרט הביכורים שלו כבמאי, "אבא".
ב-2006 החל לעבוד בתיאטרון סוברמניק, בו עבד עד לעזיבתו את רוסיה בשנת 2022. הוא השתתף הצגות רבות, כולל כאלה בבימויו של קיריל סרברניקוב והפקות שייקספיריות שונות.
הוא השתתף בתפקיד ראשי בשובר הקופות "1612", בבימויו של ולדימיר חוטיננקו.
בשנים 2012–2014 כיכב בסדרה הטלוויזיה "סמרה", בה גילם את התפקיד הראשי של פרמדיק בשם אולג סמארין המכונה "סמרה".
הסדרה רצה בהצלחה במשך שתי עונות.
ב-2013 כיכב בסרטו של אלכסיי אוצ'יטל, "השמונה" וטימור בקממבטוב לקח אותו לגלם תפקידים ראשיים בסרטיו "עצי אשוח" ו"עצי אשוח 1914" לצד קונסטנטין חבנסקי שגם שיחק לצדו בסדרה "שעה לזריחה".
הוא גם גילם תפקיד משני בסרטו של דנילה קוזלובסקי, "נטול נשמה".
בשנת 2014 השתתף עם טטיאנה טוטמיאנינה בעונה החמישית של תוכנית הריאליטי "עידן הקרח" בערוץ הראשון, בה ידוענים מחליקים על הקרח עם מחליקים מקצוענים.
באוגוסט 2013 נישא לדריה מלניקובה (ילידת 9 בפברואר 1992, אומסק).
באוקטובר 2015 נולד לזוג בן בשם סרגיי.
בדצמבר 2018 נולד להם בן שני בשם מארק וביוני 2021 השניים התגרשו.
ארתור חובב כדורגל והוא אוהד מושבע של מועדון הכדורגל ספרטק מוסקבה.
היה חבר בארגון חברתי המסייע לילדים חולים במחלות אונקולוגיות.
לאחר שהתבטא נגד הפלישה הרוסית לאוקראינה, לא זומן להשתתף בהפקות קולנוע וטלוויזיה במימון הממשלה ובאוקטובר 2022 עזב את רוסיה לאחר שהרשויות פתחו לו תיק פלילי על "העלבת הצבא הרוסי".
ארתור לי סמואל (5 בדצמבר 1901 - 29 ביולי 1990) היה חלוץ בתחום משחקי המחשב והבינה המלאכותית.
סמואל פרסם ב-1959 את המונח למידת מכונה.
תוכנת הדמקה של סמואל הייתה בין התוכניות הראשונות המוצלחות של למידה עצמית בעולם, והדגימה באופן מרשים את הרעיון של בינה מלאכותית.
סמואל היה חבר בכיר בקהילת TeX, שהקדיש זמן רב למתן תשומת לב אישית לצורכי המשתמשים.
סמואל נולד ב-5 בדצמבר 1901 באמפוריה, קנזס, וסיים את לימודיו בקולג' אוף אמפוריה בקנזס ב-1923. הוא קיבל תואר שני בהנדסת חשמל מ-MIT ב-1926, ולימד שם במשך שנתיים כמדריך.
ב-1928 הוא הצטרף למעבדות בל, שם עבד בעיקר על שפופרות ריק.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד על שיפורים בטכנולוגית מכ"ם.
הוא פיתח מתג שידור-קליטה, שאפשר להשתמש באנטנה אחת הן לשידור והן לקליטה.
לאחר המלחמה עבר לאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, שם יזם את פרויקט ILLIAC, אך עזב לפני שהשלים את המחשב הראשון שלו.
בשנת 1949 עבר סמואל לחברת IBM בפוקיפסי, ניו יורק, שם ביצע את העבודה שהקנתה לו פרסום עולמי כמדען מחשב.
סמואל השתמש במחשב המסחרי הראשון של יבמ לתוכנית הדמקה פורצת הדרך שלו, שהמחישה את ההתקדמות הדרמטית בתכנה ובחומרה וגרמה למניות יבמ לעלות ב-15 נקודות בין-לילה.
התכנות הלא נומרי שלו סייע לעצב את מערך ההוראות של המעבדים, שכן הוא היה מהראשונים שעבדו עם מחשבים בפרויקטים אחרים מלבד חישוב נומרי.
ב-1966 פרש סמואל מ-IBM והתמנה כפרופסור באוניברסיטת סטנפורד.
הוא עבד עם דונלד קנות' בפרויקט TeX, והמשיך לכתוב תוכנה עד לאחר יום הולדתו ה-88. בשנת 1987 זכה סמואל בפרס חלוץ המחשבים של IEEE .
ב-29 ביולי 1990 נפטר מסיבוך של מחלת פרקינסון.
עיקר המוניטין של סמואל בקהילת הבינה המלאכותית נובע ממחקרו על למידת מכונה ובעיקר מעבודתו פורצת הדרך על משחק הדמקה.
סמואל האמין שללמד מחשבים לשחק משחקי חשיבה תסייע בפיתוח טקטיקות המתאימות לפתרון בעיות כלליות.
סמואל בחר בדמקה, מכיוון שמדובר במשחק עם כללים פשוטים יחסית עם עומק משחק לא קטן.
הרכיב המרכזי בגישה של סמואל היה עץ חיפוש של מצבי לוח שניתן להגיע אליהם ממצב הלוח הנוכחי.
מכיוון שהייתה לו רק כמות מוגבלת של זיכרון מחשב, סמואל יישם את מה שנקרא כיום גיזום אלפא ביתא.
כמו כן, במקום לחפש בכל נתיב עד שמגיעים לסיום המשחק, פיתח סמואל פונקציית הערכה המבוססת על מצב הלוח.
פונקציה זו ניסתה להעריך את הסיכוי של כל אחד מהצדדים לנצח ממצב הלוח הנוכחי.
הפונקציה לקחה בחשבון את מספר הכלים בכל צד, מספר המלכים, והקרבה של הכלים לשורה האחרונה, שבה הם הופכים למלכה.
התוכנית בחרה את המהלך שלה בהתבסס על שיטת המינימקס, כלומר היא ביצעה את המהלך שממקסם את הערך של פונקציה זו, בהנחה שהיריב מנסה למקסם את הערך של אותה פונקציה מנקודת מבטו.
סמואל פיתח שיטות מנגנונים שונים לשיפור התוכנית שלו.
במה שהוא כינה למידה חיצונית, התוכנית זכרה כל מצב לוח שכבר ראתה, יחד עם המצב הסופי של המשחק.
טכניקה זו הרחיבה למעשה את עומק החיפוש בכל אחת ממצבי הלוח הללו.
התוכניות המאוחרות של סמואל העריכו מחדש את פונקציית ההערכה בהתבסס על קלט ממשחקים מקצועיים.
הוא גם שיחק אלפי משחקים נגד עצמו כדרך נוספת ללמידה.
עם כל העבודה הזו, התוכנית של סמואל הייתה הראשונה ששיחקה משחק לוח ברמה של חובב ברמה גבוהה.
ארתור מקארתור השלישי היה קצין בצי ארצות הברית, שהקריירה הפעילה שלו נמשכה ממלחמת ארצות הברית–ספרד ועד מלחמת העולם הראשונה.
הוא היה אחיו הבכור של הגנרל דאגלס מקארתור (1880–1964).
מקארתור נולד ב-1 ביוני 1876, והיה בנו של גנרל צבא ארצות הברית ארתור מקארתור הבן (1845–1912).
הוא בחר בקריירה בצי במקום ללכת בעקבות אביו, וסיים את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית ב-1896.
במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד שירת הצוער מקארתור על סיפון יאכטת הקיטור USS ויקסן (PY-4) בקרב על סנטיאגו.
מאוחר יותר השתתף במבצעים ימיים במהלך מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים ומרד הבוקסרים.
ב-21 באוגוסט 1902, בניופורט, רוד איילנד, הוא נישא למרי הנדרי מקאלה (1877–1959), בתו של אדמירל משנה באומן ה.
אחיו דאגלס, צוער באקדמיה הצבאית של ארצות הברית באותה תקופה, היה השושבין שלו.
לארתור ולמרי מקארתור היו חמישה ילדים, ארתור (1904–1912), באומן מקאלה, דאגלס (על שמו של אחיו), מרי אליזבת ומלקולם (שמת בזמן שלמד באקדמיה הימית ב-1933).
מ-1901 עד 1903 פיקד מקארתור על ספינת הטורפדו "וינסלואו".
בעודו בתפקיד זה, הוא היה מעורב בניסויים מוקדמים בצוללות.
תוך כדי פיקוד על הצוללת "הולנד", הוא השתתף בניסויים של צוללת חשמלית תוך שימוש באב הטיפוס שלהם "פולטון", כמצע מבחן לסדרת הצוללות פלאנגר.
בנובמבר 1901, מקארתור היה על סיפון ה"פולטון" כאשר הוא קבע שיא סיבולת תת-ימית של 15 שעות על קרקעית מפרץ פקוניק, ניו יורק.
מאוחר יותר, מקארתור נפצע כאשר, בהפלגה מניו סאפוק, ניו יורק, לוושינגטון הבירה, כדי להציג את הצוללת בפני ועדות ימיות של הבית והסנאט, "פולטון" חוותה פיצוץ סוללה מול שובר הגלים של דלאוור.
ביוני 1903, הוא היה במספנת הצי מארה איילנד כאשר פיקד על שייטת הצוללות המורכבת מ"פייק" ו"גראמפוס".
מקארתור הועבר לאוניית המערכה "אוהיו" לפני כניסתה לשירות באוקטובר 1904, ושירת עליה עד ספטמבר 1906, אז הועבר לאקדמיה הימית של ארצות הברית.
באקדמיה הימית שימש בתחילה כעוזר של המפקח, אדמירל ג'יימס ה.
סנדס ולאחר מכן במטה של מפקד פרחי הקצונה.
התפקידים האחרים שלו כללו את המשחתת "מק'קול" (DD-28), המקשת "סן פרנסיסקו" (CM-2), סיירת משוריינת "דקוטה הדרומית" (ACR-9) וסיירת קלה "צ'טנוגה" (CL-18).
עבור שירות מכובד בהגנה על שיירות מפני צוללות במערכה על האטלנטי במהלך 1918, זכה מקארתור בצלב הצי ובמדליית השירות המצוין של הצי.
הוא הועלה לדרגת קפטן ב-1 בינואר 1921. מקארתור היה חבר תורשתי במסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית בזכות אביו לאחר ששירת כקצין האיחוד במלחמת האזרחים.
קפטן מקארתור מת בוושינגטון הבירה מדלקת התוספתן ב-2 בדצמבר 1923, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון ליד הוריו.
ארתור מקארתור האב היה מהגר, עורך דין ושופט סקוטי-אמריקאי.
הוא היה המושל הרביעי של ויסקונסין והיה שופט עמית של בית המשפט העליון של מחוז קולומביה.
הוא היה אביו של הגנרל ארתור מקארתור הבן, וסבו מצד אביו של הגנרל דאגלס מקארתור.
ארתור מקארתור נולד ב-26 בינואר 1815 בגלאזגו, סקוטלנד.
הוריו היו שניהם משבט מקארתור ממערב ההיילנדס הסקוטיים, אך אביו מת לפני לידתו.
אמו, שרה, נישאה בשנית לאלכסנדר מגט, ובשנת 1828, המשפחה היגרה לארצות הברית, והתיישבה ליד אוקסברידג', מסצ'וסטס.
בזמן שהותו בניו יורק, הוא פגש והתאהב באאורליה בלכר, ששכנעה אותו לעבור למסצ'וסטס.
הוא נכנס למשרד עורכי דין פרטי בספרינגפילד, מסצ'וסטס, וב-1843 נהיה מנהל ציבורי במחוז המפדן.
בסביבות 1844, הוא התחתן עם אורליה, ובסיוע כספי מאביה, הרחיב את עריכת הדין שלו.
הוא עסק בהצלחה בעריכת דין בניו יורק ובמסצ'וסטס במשך כמה שנים, ובשנת 1849 עבר עם אשתו ובנו למילווקי, במדינת ויסקונסין החדשה.
בוויסקונסין המשיך מקארתור לעסוק בעריכת דין מ-1849 עד 1851, וחידש את התעניינותו בפוליטיקה עם המפלגה הדמוקרטית בעיר.
ב-1851 הוא הפך לתובע העירייה של מילווקי.
בבחירות של 1855, מקארתור היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לסגן מושל ויסקונסין, והתמודד לצד המושל המכהן ויליאם א.
הוא ניצח את צ'ארלס שולס הרפובליקאי מקנושה כדי להפוך לסגן המושל החמישי של המדינה.
הבחירות של 1855, לעומת זאת, יצרו גם מחלוקת עם בחירתו מחדש לכאורה של ברסטו ב-157 קולות בלבד.
יריבו הרפובליקני של ברסטו, סנטור מדינת ויסקונסין קולס בשפורד, טען להונאה וערער על התוצאות.
ב-7 בינואר 1856, גם בשפורד וגם ברסטו הושבעו כמושל ויסקונסין בטקסים נפרדים.
התובע הכללי היוצא, ג'ורג' בולדווין סמית', הגיש הליך Quo-warranto כדי להדיח את ברסטו, והתיק "בשפורד נגד ברסטו" הגיע עד מהרה הגיע לבית המשפט העליון של ויסקונסין.
ברסטו ניסה בתחילה לערער על סמכות השיפוט של בית המשפט לגבי תוצאות הבחירות, אך לבסוף התרצה, וב-21 במרץ 1856 שלח את התפטרותו לבית המחוקקים של ויסקונסין.
בעקבות כך, מקארתור הפך למושל בפועל של ויסקונסין.
ארבעה ימים לאחר מכן, בית המשפט העליון של ויסקונסין החליט פה אחד לטובת בשפורד, וקבע כי התוצאות מכמה אזורים ממחוזות צפון נידחים נראו כמזויפים.
מקארתור, למרות שבהתחלה החליט לכהן בתפקיד המושל ללא קשר להחלטת בית המשפט, שקל מחדש את החלטתו וויתר על משרת המושל לבאשפורד.
הוא חידש את תפקידיו כסגן מושל, ונשאר באופן רשמי בתפקיד זה עד סוף כהונתו, ינואר 1858.
בשנת 1856, שופט בית המשפט המחוזי בוויסקונסין, לוי האבל, התפטר ממושבו במעגל השני, המכסה את מחוזות מילווקי ו-וואקשה.
אלכסנדר רנדל מונה למלא את המושב באופן זמני, אך נקבעו בחירות חדשות לאפריל 1857 כדי למלא את יתרת הקדנציה.
רנדל לא התמודד בבחירות למשך כהונה מלאה; מקארתור, בזמן ששימש כסגן מושל, התמודד על התפקיד ונבחר לתפקיד ללא התנגדות, ונכנס לתפקידו בשנה שלאחר מכן.
מקארתור מונה על ידי הנשיא יוליסס ס.
גרנט ב-15 ביולי 1870, לבית המשפט העליון של מחוז קולומביה (כיום בית המשפט המחוזי של ארצות הברית למחוז קולומביה), למושב שופט עמית חדש..
הוא אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-15 ביולי 1870, וקיבל את הוועדה שלו באותו יום.
הוא כיהן בבית המשפט במשך 17 שנים, ופרש ב-1 באפריל 1887.
מקארתור נשאר חבר בולט בחברה בוושינגטון הבירה בשנותיו האחרונות.
הוא היה תומך נלהב של האוניברסיטה הלאומית, ושימש כנאמן, נשיא מועצת העוצר והקנצלר של האוניברסיטה.
הוא גם היה נשיא האגודה למניעת צער בעלי חיים וילדים.
בסביבות 1844, מקארתור התחתן עם אורליה בלכר (1819–1864), בתו של תעשיין עשיר.
נולדו להם שני בנים, ארתור הבן, שנולד בצ'יקופי פולס, מסצ'וסטס, ב-1845, ופרנק, נולד בוויסקונסין ב-1853.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, ארתור הבן, אז בן שש עשרה, הפך להוט בעניין האיחוד.
מקארתור פנה ישירות לנשיא אברהם לינקולן כדי להבטיח מינוי עבור ארתור הבן באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, אבל הילד היה כל כך להוט להצטרף למטרה של האיחוד, שהוא דחה את האקדמיה להתנדב לשירות.
מקארתור סייע לבנו אז בן ה-17 בקבלת נציבות ודרגת לוטננט ראשון ברגימנט הרגלים המתנדבים ה-24 של ויסקונסין, בפיקודו של קולונל צ'ארלס ה.
ארתור הבן זכה בעיטור מדליית הכבוד על מעשיו במלחמת האזרחים, ופתח קריירה בצבא, בסופו של דבר הגיע לדרגת לוטננט גנרל (שלושה כוכבים), ושימש כמושל הכללי האמריקני של הפיליפינים.
ארתור הבן היה גם אביו של גנרל הצבא האמריקאי בעל וגיבור מלחמת העולם השנייה דאגלס מקארתור.
לאחר מותה של אשתו, אורליה, מקארתור התחתן עם מרי אי (ווילקאט) הופקינס (1824–1899), אלמנתו של בנג'מין פ.
ארתור מקארתור נפטר ב-26 באוגוסט 1896 באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי.
ארתור גוסטב סורלי היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הצפונית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הצפונית ה-14 מ-1925 ועד מותו.
ארתור סורלי נולד בעיר אלברט לי שבמינסוטה, כבנם של איוור ג'ייקובסון סורלי ושל מארן אולין אולסן, שניהם מהגרים מנורווגיה.
ב-1893 הוא סיים את לימודיו באקדמיית לותר שבעיר הולדתו.
הוא עבד בבנק וניהל חנות כלבו בבקסטון שבדקוטה הצפונית.
ב-1903 פתח סורלי מפעל לייצור לחם וקרקרים בגרנד פורקס.
הוא היה לאיש עסקים מצליח, והחזיק בבעלותו עסק למכירת מכוניות ותחנות דלק.
לפוליטיקה הוא נכנס כאשר נבחר למועצת העיר גרנד פורקס, בה הוא כיהן שתי תקופות כהונה.
בבחירות למשרת מושל דקוטה הצפונית של 1924 הביס סורלי את המושל המכהן ראנגנוולד נסטוס לאחר מערכת בחירות קשה, שבה עלו האשמות שסורלי היה אוהד של הקו קלוקס קלאן.
בניסיון לְהָזֵם שמועה זו, פרסם בכיר הקלאן, הלסי אמברוז, מכתב בו הוא הצהיר שסורלי לא היה קשור לפעילות הקלאן בגרנד פורקס, אם כי יש חוקרים הטוענים שמכתב זה סתר את האמת.
באותה תקופה התחולל בדקוטה הצפונית מאבק בין הליגה הבלתי-מפלגתית לבין איגוד המצביעים העצמאיים .
חברי הליגה הבלתי-מפלגתית, בעיקר אנשי המגזר הכפרי, התנגדו במרירות לאינטרסים של העסקים הגדולים.
הם העדיפו את קיומם של מיזמים בבעלות המדינה, כמו ממגורת הדגנים המדינתית ובנק דקוטה הצפונית.
איגוד המצביעים העצמאיים התנגד לכך, והחשיב את מצע הליגה כרדיקלי וסוציאליסטי.
כאשר סורלי, שנתמך על ידי הליגה הבלתי מפלגתית, החליף את מועמד איגוד המצביעים העצמאיים, המושל נסטוס, שבה הליגה לשלוט במדינה.
אף על פי כן, סורלי לא זכה לתמיכה מלאה של הליגה.
היו כאלו, כולל סגן המושל שלו, וולטר מדוק, שהתנגדו לסורלי בשל היותו איש עסקים שמרן.
במהלך מושב בית המחוקקים המדינתי של 1927, זממו יריביו הפוליטיים של סורלי להביכו על ידי חקירת ממגורת הדגנים המדינתית, והסרת שליטת המושל בה בשל ניהול בלתי תקין לכאורה.
ב-1900 נשא סורלי לאישה את ג'ני אודגרד, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
לאחר מות רעייתו ב-1918, נישא סורלי בשנית לגרייס הילבו, ויחד איתה הוא הביא לעולם שלושה ילדים נוספים.
ארתור סורלי נפטר בביסמרק, בירת דקוטה הצפונית, ב-28 באוגוסט 1928, בעת כהונתו כמושל, בגיל 54. ארונו הוצב ברוטונדה של הקפיטול של דקוטה הצפונית, והוא נטמן בבית הקברות ממוריאל פארק שבגרנד פורקס.
על שמו קרוי גשר סורלי , החוצה את בגרנד פורקס.
הגשר הוכנס ב-1999 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ארתור סוול היה בונה ספינות אמריקאי ממיין, הידוע בעיקר בתור המועמד הדמוקרטי לסגן נשיא ארצות הברית בבחירות 1896, חברו למועמדותו של ויליאם ג'נינגס ברייאן.
מ-1888 עד 1896, הוא כיהן כחבר בוועדה הלאומית הדמוקרטית והתמודד ללא הצלחה על מושב הסנאט של מיין נגד יוג'ין הייל.
התפקידים הבחירה היחידים שסיוול החזיק היו כחבר מועצה ויועץ משפטי בעיר באת', מיין.
ב-25 בנובמבר 1835, ארתור סוול נולד לוויליאם ורייצ'ל סוול בבאת', מיין.
בשנת 1892 השיק סוול את ה-Roanoke, שהייתה בזמנו ספינת העץ הגדולה בעולם.
לאחר מות אביו, הוא ואחיו הובילו את עסקי בניית הספינות המצליחים והעשירים שלהם, והוא השתלט על שליטה מוחלטת בעקבות מות אחיו ב-1879. הוא כיהן כנשיא מסילת הברזל המרכזית של מיין מ-1884 עד 1893 וכן כיהן כנשיא הבנק הלאומי של באת'.
הוא השתתף בכל ועידה לאומית דמוקרטית בין 1872 ל-1900, למעט 1876, אם כי היה מעריץ עז של המועמד של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות באותה שנה, סמואל טילדן, ומאז ואילך האמין שהבחירות נגנבו מטילדן בבחירות 1876. הוא הובס גם במרוץ לסנאט האמריקאי ב-1893.
ביוני 1895, הוא יצא בתמיכה בכסף חופשי, והוא קיבל את המקום השלישי בהצבעה הראשונה לסגן הנשיא בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1896 מאחורי הנציג ג'וזף סיבלי והמוציא לאור ג'ון ר.
מקלין ולאחר שהפסיד בתחילה צירים ב-1896 בהצבעה השנייה התאושש והשיג את הרוב בהצבעה החמישית לפני שהוצעה בקול קורא.
על פי ההערכות, בחירתו הייתה מאמץ לזכות בקולות בקרב חברי המפלגה השמרנים וניו אינגלנד, שהפריעו להם ההיבטים הפופוליסטים של ויליאם ג'נינגס ברייאן.
הוא היה בעד מכסים גבוהים וכמעט אימפריאליסטי במדיניות החוץ, ולכן הוא וברייאן הסכימו במידה רבה רק בשאלה המוניטרית.
ארתור סוול היה גם אחד הפוליטיקאים הבודדים שהיה חסיד של Swedenborgiansm, דת המבוססת על כתביו של התאולוג השוודי עמנואל סוודנבורג.
יריבו העיקרי של סגן הנשיא, גארט א.
הובארט (רפובליקני), היה גם בנקאי ותעשיין מזרחי ששימש בוועד הלאומי של מפלגתו.
סוול היה חברו למועמדותו של ברייאן בפעם הראשונה מבין שלוש הפעמים של בריאן כמועמד הדמוקרטי לנשיאות.
ב-5 בספטמבר 1900, סוול מת בסמול פוינט, מיין, מאפופלקס.
הוא קבור בבית הקברות אוק גרוב בבאת', מיין.
נכדו של סוול, סאמנר סוול, כיהן כמושל מיין בין השנים 1941 עד 1945, כרפובליקני.
Louis Post-Dispatch התייחס לסוול במאמר שביקר את בחירתו של הסנאטור ג'ון מקיין במושלת שרה פיילין כסגנית הנשיא שלו בבחירות לנשיאות 2008, ואמר כי הוא בחר ב"חבר המתמודד הכי פחות כשיר מאז בונה הספינות השוודיבורגי ארתור סוול רץ בתור מספר 2 של ויליאם ג'נינגס ברייאן ב-1896".
ארתור עמנואל נלסון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן לזמן קצר כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מינסוטה בסוף 1942 ותחילת 1943.
ארתור נלסון נולד ב-10 במאי 1892 בבראונס ואלי שבמינסוטה, והשלים את לימודיו ב־Macalester College ב-1912 וב-William Mitchell College of Law (אז ה-St.
Paul College of Law) ב-1915. מאוגוסט עד נובמבר 1918 שירת זמן קצר בצבא ארצות הברית.
ב-1922 נבחר נלסון לראש עיריית סיינט פול.
הוא כיהן שתי קדנציות של שנתיים כל אחת.
ב-1928 התמודד נלסון מטעם המפלגה הרפובליקנית ללא הצלחה על מושב הסנאט של ארצות הברית מול הנריק שיפסטד (שקיבל 33.4% מהקולות).
הוא נבחר לסנאט ארבע עשרה שנים מאוחר יותר, בנובמבר 1942 כדי להשלים את כהונתו של הסנאטור המנוח ארנסט לאנדין, שאליה מונה באופן זמני ג'וזף בול (שזכה בבחירות בנובמבר 1942 לתקופת כהונתו המלאה של שש שנים מ־1943 עד 1949).
נלסון כיהן פחות מחודשיים, מ-18 בנובמבר 1942 ועד 3 בינואר 1943. הוא לא ביקש להיבחר מחדש.
נלסון מת בשיקגו שבאילינוי ב-11 באפריל 1955.
מייג'ור גנרל ארתור סנט קלייר (23 במרץ 1737 – 31 באוגוסט 1818) היה קצין צבא ופוליטיקאי אמריקאי ממוצא סקוטי.
הוא נולד בעיר ת'רסו שבמחוז קייטנס בסקוטלנד.
סנט קלייר שירת בצבא הבריטי במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, ולאחר מכן היגר למושבת פנסילבניה.
בזמן מלחמת העצמאות האמריקאית, הגיע לדרגת מייג'ור גנרל בצבא הקונטיננטלי, אך הודח מתפקידו לאחר נסיגה שנויה במחלוקת ממבצר טיקונדרוגה.
לאחר סיום המלחמה, כיהן כנשיא קונגרס הקונפדרציה, ובמהלך כהונתו נחקקו תקנות צפון-מערב.
בשנת 1788 מונה למושל הטריטוריה הצפון-מערבית, שכללה את השטח שיהפוך מאוחר יותר למדינת אוהיו בשנת 1803. בשנת 1791 פיקד סנט קלייר על הצבא האמריקאי בקרב הוובש, אחד מהתבוסות הגדולות ביותר שספג הצבא האמריקאי מידי הילידים האמריקאים.
בשל חילוקי דעות פוליטיים עם ממשל ג'פרסון, הודח מתפקידו כמושל בשנת 1802.
ארתור סנט קלייר נולד בת'רסו שבקייטנס.
מעט ידוע על שנותיו הראשונות.
ביוגרפים מוקדמים העריכו שנולד בשנת 1734, אך מחקרים מאוחרים יותר מצאו כי תאריך לידתו הוא 23 במרץ 1737. הוריו, ככל הנראה, היו ויליאם סינקלייר, סוחר, ואליזבת באלפאור.
על פי הדיווחים, למד באוניברסיטת אדינבורו והיה חניך של הרופא המפורסם ויליאם האנטר.
בשנת 1757 רכש סנט קלייר דרגת קצין בצבא הבריטי והגיע לאמריקה כחלק מצי האדמירל אדוארד בוסקווין במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
הוא שירת תחת פיקודו של הגנרל ג'פרי אמהרסט במהלך כיבוש לואיסבורג שבנובה סקוטיה ב-26 ביולי 1758. באפריל 1759 קיבל דרגת לוטננט והוצב תחת פיקודו של הגנרל ג'יימס וולף, עמו השתתף בקרב רמות אברהם, שהוביל לכיבוש העיר קוויבק.
בשנת 1762 פרש ארתור סנט קלייר משירותו בצבא הבריטי, ובשנת 1764 התיישב בעמק ליגוניר שבפנסילבניה, שם רכש אדמות והקים טחנות.
הוא הפך לאחד מבעלי הקרקעות הגדולים במערב פנסילבניה.
בשנת 1770 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי ולמגוון תפקידים ציבוריים, בהם רשם ומזכיר של בית המשפט לענייני יתומים במחוזות בדפורד ווסטמורלנד.
בינואר 1776 הצטרף לצבא הקונטיננטלי בדרגת קולונל והשתתף בקרב טרואה-ריבייר במהלך הפלישה לקוויבק.
באוגוסט 1776 קודם לדרגת בריגדיר גנרל וסייע בגיוס מיליציות בניו ג'רזי.
הוא שיחק תפקיד מפתח במעבר דלוואר בליל חג המולד 1776 ובכיבוש פרינסטון בינואר 1777. בפברואר 1777 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
באפריל 1777 נשלח להגן על פורט טיקונדרוגה, אך בשל נחיתות כוחותיו נסוג ביולי של אותה שנה.
בעקבות התבוסה הועמד למשפט צבאי ב-1778, אך זוכה וחזר לשירות, אם כי ללא פיקוד קרבי.
הוא שירת כאיש מטה לצדו של ג'ורג' וושינגטון והיה נוכח בעת כניעתו של לורד קורנווליס ביורקטאון.
בין השנים 1785–1787 כיהן סנט קלייר בקונגרס הקונפדרציה, וב-2 בפברואר 1787 נבחר לנשיא הקונגרס.
בתקופת כהונתו נחקקו תקנות צפון-מערב, אחד החוקים המשמעותיים ביותר של הקונגרס.
בתקופה זו החלה ועידת פילדלפיה לנסח את חוקת ארצות הברית, שהחליפה את קונגרס הקונפדרציה והקימה את הממשל החדש.
ארתור סנט קלייר התחתן בשנת 1760 עם פיבי בייארד, שהשתייכה לאחת המשפחות הבולטות בבוסטון.
אמה של פיבי הייתה ממשפחת בודוין, ואחיה היה ג'יימס בודוין, מושל מסצ'וסטס הקולוניאלית.
בתו הבכורה של סנט קלייר, לואיזה סנט קלייר רוב, הייתה שליחה ורוכבת סוסים, וכן ציידת מוכשרת שנודעה ביופייה.
כמו רבים מבני דורו, סבל סנט קלייר מגאוט, כפי שנכתב במכתביו לג'ון אדמס.
בשנותיו האחרונות התגורר סנט קלייר בבית בתו לואיזה ומשפחתה, בין ליגוניר לגרינסבורג.
הוא נפטר בעוני ב-31 באוגוסט 1818 בגיל 81, בגרינסבורג, פנסילבניה.
הוא נקבר תחת אנדרטה מסונית בפארק סנט קלייר שבמרכז גרינסבורג.
פיבי, אשתו, נפטרה זמן קצר לאחר מכן ונקברה לצידו.
חלקים מביתו של סנט קלייר, "ההרמיטאז'", שהוקם בעיירת אוק גרוב בפנסילבניה, הועברו מאוחר יותר לעיירת ליגוניר, שם נשמרים כיום בבית המוזיאון של פורט ליגוניר יחד עם חפצים אישיים ומזכרות הקשורים אליו.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית נקראה ספינת קיטור בשם USS St.
המשוררת לידיה סיגורני כתבה שיר לכבודו, גנרל ס.
קלייר, שנכלל באוסף השירה הראשון שלה בשנת 1815.
מקום ההשבעה של סנט קלייר כמושל הטריטוריה הצפון-מערבית הפך לימים לאתר האנדרטה הלאומית "Start Westward Memorial", המנציחה את ההתיישבות בטריטוריה.
ארתור ססיל פיגו היה כלכלן אנגלי.
בתפקידיו כמורה ומייסד בית הספר לכלכלה באוניברסיטת קיימברידג', הוא הכשיר והשפיע על כלכלנים רבים.
עבודתו כללה תחומים שונים בכלכלה, במיוחד כלכלת רווחה, אך גם תורת מחזורי העסקים, אבטלה, מימון ציבורי, מספרי מדדים ומדידת התפוקה הלאומית.
הוא שירת בכמה ועדות ציבוריות, ביניהן ועדת קונליף והוועדה המלכותית למס הכנסה ב-1919.
פיגו נולד ב שבאי וייט, בנו של קלרנס ג'ורג' סקוט פיגו, קצין צבא, ואשתו נורה בידל פרנסס סופיה, בתו של סר ג'ון ליס, הברונט השלישי.
הוא זכה במלגה לבית הספר הארו, שם למד בבית ניולנדס, ובהמשך, אגודת הכלכלה של בית הספר נקראה אגודת פיגו על שמו.
בשנת 1896 התקבל כחוקר היסטוריה לקינגס קולג', קיימברידג', שם למד לראשונה היסטוריה אצל .
הוא זכה ב לשירה באנגלית בשנת 1899, ובפרסי קובדן (1901), ברני (1901) ואדם סמית' (1903), והותיר חותם ב, שפיגו כיהן כנשיאה בשנת 1900. הוא הגיע לכלכלה דרך לימוד פילוסופיה ואתיקה, ולמד אצל אלפרד מרשל, אותו ירש מאוחר יותר כפרופסור לכלכלה פוליטית.
פיגו החל להרצות על כלכלה בשנת 1901 ולהעביר קורס על כלכלה מתקדמת לסטודנטים בשנה השנייה.
הוא הפך לעמית בקינגס קולג' בניסיון השני שלו במרץ 1902, ומונה למרצה בקיץ 1904. הוא הקדיש את עצמו לחקר תחומי הדוקטרינה הכלכלית השונים והתמקד בכלכלה נורמטיבית.
הוא התעניין בכלכלת הרווחה, שבוחנת את התועלת הכוללת לחברה שמגיעה מכל ההחלטות שמתקבלות.
עבודתו הראשונה הייתה פילוסופית יותר מעבודתו המאוחרת, כאשר הרחיב את המאמר שזיכה אותו בפרס אדם סמית' ב-1903 ל"עקרונות ושיטות של שלום תעשייתי".
בשנת 1908 נבחר פיגו לכהן כפרופסור לכלכלה פוליטית באוניברסיטת קיימברידג' במקומו של אלפרד מרשל.
הוא החזיק בתפקיד עד 1943. פיגו נחשב מייסד בית הספר לכלכלה של האוניברסיטה.
ב-1909 כתב מאמר בעד מיסוי ערך הקרקע, שפורש כתמיכה בתקציב של לויד ג'ורג'.
דעותיו של מרשל לגבי מס ערך הקרקע היו ההשראה להשקפתו של פיגו על מיסוי השפעות חיצוניות שליליות.
התרומה המרכזית של פיגו הייתה ספרו 'כלכלת הרווחה' שפורסם בשנת 1920. בספר הציג פיגו את מושג ההשפעה החיצונית ואת הרעיון שהשפעות חיצוניות ניתנות לתיקון באמצעות הטלת מס פיגוביאני.
בספר (שנקרא בתחילה עושר ורווחה), פיגו פיתח את מושג ההשפעה החיצונית של מרשל, שהוא עלות או תועלת שמשפיעה על אחרים ואינה נלקחת בחשבון על ידי האדם שיוצר את העלויות או התועלות הללו.
פיגו טען כי ההשפעות החיצוניות השליליות צריכות לספוג מיסוי, בעוד השפעות חיצוניות חיוביות צריכות ליהנות מסבסוד.
בן דורו של פיגו, , תיאר את היצירה כ"מונומנטלית" ו"כלכלה במיטבה".
בתחילת שנות ה-60 הניתוח של פיגו ספג ביקורת מצד רונלד קוז, שטען כי מיסים וסובסידיות אינם נחוצים אם השותפים בעסקה יכולים לנהל עליה משא ומתן.
מושג ההשפעה החיצונית נשאר מרכזי בכלכלת הרווחה המודרנית ובמיוחד בכלכלה סביבתית.
מועדון פיגו, שנקרא על שמו, הוא אגודה של כלכלנים מודרניים התומכים ברעיון של כדי להתמודד עם בעיית שינוי האקלים.
פיגו היה גם מהראשונים להסביר תנודות גדולות בשוק באמצעות דינמיקה חברתית.
לטענתו, יחידים היודעים לנתח מצבים כשהם לבד, נוטים לאבד את הביקורתיות שלהם כאשר קיימת הסכמה חברתית רחבה, גם כשקל לנבא מה עומד לקרות.
תרמית פירמידה היא סוג של הונאה כלכלית המהווה דוגמה לעיקרון זה: התרמית מצליחה מאחר שבמשך תקופה ארוכה רואים שההצטרפות משתלמת.
היבט פחות ידוע בעבודתו של פיגו הוא ניתוחו למגוון תופעות בשוק התעסוקה שנחקרו על ידי כלכלנים מאוחרים יותר, כולל משא ומתן קיבוצי, שכר נוקשה, שוקי עבודה פנימיים, שוק עבודה מקוטע והון אנושי.
תרומתו של פיגו להתמודדות עם אבטלה מהווה בסיס להבנת תופעת ההשפעות החיצוניות של שוק העבודה.
תאוריית האבטלה שלו, שפורסמה לראשונה ב-1933, מתארת רבים מהגורמים התורמים לאבטלה, כגון שכר נוקשה וחוסר רצון לעבוד במחירי השוק.
עד לעידן שלאחר מלחמת העולם הראשונה, נתפסה כחלק משוק מתפקד.
עם זאת, פיגו מציין גם שיש סוג נוסף של אבטלה שנוצר לא משום שאנשים אינם מוכנים לעבוד בשכר שוק, אלא כי אצל המעסיקים יש ביקוש נמוך יותר לעבודה.
עם המחסור בתעסוקה שנגרם מההרס של ארבע שנות מלחמה, אנגליה סבלה ממיתון כלכלי הרבה לפני השפל הגדול, בין היתר משום שמעסיקים היססו להמשיך להעסיק נשים ומבוגרים.
גורם האבטלה החדש הזה, לטענת פיגו, יכול להיפתר באמצעות סובסידיות שהממשלה תספק לתעשיות כמו הייצור.
פיגו סיפק תמיכה כספית פרטית לג'ון מיינרד קיינס כדי שיוכל לעבוד על תורת ההסתברות.
פיגו וקיינס היו ידידים חרף המחלוקות ביניהם, פיגו היה ביקורתי כלפי המקרו-כלכלה הקיינסיאנית והוא פיתח את על יתרות כסף כדי להגיע לכלכלה יציבה יותר ממה שקיינס הציע.
גם קיינס היה ביקורתי מאוד כלפי פיגו, והזכיר אותו לפחות 17 פעמים בספרו התאוריה הכללית של תעסוקה, ריבית וכסף, בדרך כלל בזלזול.
השניים נחלקו עמוקות בפומבי גם באשר להתמודדות הנכונה של אנגליה עם השפל הגדול, וחיבוריו של פיגו, 'ספר הכסף' ו'כלכלת הסעד והרווחה', סתרו את התאוריה הכללית של תעסוקה, ריבית וכסף.
פיגו היה מתנגד מצפוני לשירות צבאי.
הוא נשאר בקיימברידג' במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך במהלך החופשות היה נהג אמבולנס בחזית, והתעקש לבצע משימות מסוכנות במיוחד.
לקראת סוף המלחמה קיבל בחוסר רצון משרה ב.
הוא היה חבר בוועדת קונליף למטבע ומטבע חוץ (1918–1919), בוועדה המלכותית למס הכנסה (1919–1920) ובוועדת צ'מברלין למטבע והנפקת שטרות בנק אנגליה (1924–1925).
הדו"ח של הגוף האחרון היה הקדמה לשיקום תקן הזהב.
פיגו נבחר לאקדמיה הבריטית ב-1925, אך התפטר מאוחר יותר ב-1947. בהמשך פרש מעיסוקים ציבוריים והקדיש עצמו לכלכלה אקדמית ולכתיבת מכתבים לטיימס על בעיות התקופה.
הוא היה חבר של כבוד זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים וב, וחבר של כבוד בוועדה הכלכלית הבין-לאומית.
פיגו היה ידוע כחובב טיפוס הרים והקדיש זמן רב לפעילות זו.
מחלה שפגעה בלבו התפתחה בתחילת שנות ה-30, והיא פגעה בחיוניותו, הגבילה את יכולתו לטפס והשאירה אותו עם התקפי חולשה לשארית חייו.
פיגו ויתר על מעמדו כפרופסור ב-1943, אך נשאר חבר בקינגס קולג' עד מותו.
בשנותיו המאוחרות התבודד לרוב, כשהוא יוצא מדי פעם כדי להרצות או לטייל.
פיגו מעולם לא נישא והקדיש את חייו למחקר ולהוראה.
סר ארתור קונאן דויל היה סופר סקוטי, הידוע בעיקר בשל סיפורי הבלש הבדיוני שרלוק הולמס, אשר נחשבו לחידוש משמעותי בתחום הספרות הבלשית.
הוא היה סופר פורה, שעבודותיו האחרות כללו סיפורי מדע בדיוני, רומנים היסטוריים, מחזות ושירה.
קונאן דויל היה רופא בהכשרתו.
"קונאן" הוא במקור שם אמצעי, אך בשנים מאוחרות יותר השתמש בו דויל כחלק משם משפחתו.
ארתור קונאן דויל נולד ב-22 במאי 1859 באדינבורו לזוג ממוצא אירי: צ'ארלס ומארי דויל.
הוא נשלח לבית ספר ישועי בגיל תשע, וכאשר עזב את בית הספר בשנת 1875 נטש את הנצרות והפך לאגנוסטי.
מ-1878 ועד 1881 למד רפואה באוניברסיטת אדינבורו.
לאחר לימודיו שירת כרופא אונייה בנסיעה לחוף מערב אפריקאי, ובשנת 1882 ביצע את התמחותו בפלימות' (עיר בדרום-מערב אנגליה).
הוא השלים את הדוקטורט שלו בשנת 1885.
פעילותו הרפואית לא זכתה להצלחה גדולה.
בזמן שהמתין למטופלים, החל לחבר סיפורים.
התנסותו הספרותית הראשונה פורסמה במגזין מקומי באדינבורו לפני שהיה בן 20.
יצירתו המשמעותית הראשונה הייתה "חקירה בשני", שפורסמה בעיתון חג המולד של שנת 1887, והציגה לראשונה את שרלוק הולמס, שדמותו עוצבה בהשראת פרופסור ג'וזף בל - מרצה באוניברסיטת אדינבורו.
בזמן מגוריו בסאות'סי, בין השנים 1884 ו-1890, שיחק כשוער בקבוצת הכדורגל החובבנית AFC פורטסמות', שהתפרקה בשלהי המאה ה-19 ואינה קשורה למועדון הכדורגל פורטסמות' שנוסד רק ב-1898.
בשנת 1885 נישא ללואיזה הוקינס.
היא סבלה משחפת, ומתה בפתאומיות בשנת 1906. בשנת 1907 הוא נישא בשנית, לג'ין לאקי, אותה פגש לראשונה בשנת 1897. הוא אמנם התאהב בה עם פגישתם, אך שמר איתה על יחסים אפלטוניים מתוך נאמנות לאשתו הראשונה.
לקונאן דויל היו חמישה ילדים, שניים מאשתו הראשונה ושלושה מהשנייה.
בשנת 1890 למד רפואת עיניים בווינה, וב-1891 עבר לגור בלונדון כדי להתמחות בתחום זה.
באוטוביוגרפיה שלו כתב שאף לא מטופל אחד עבר את סף דלתו.
דבר זה נתן לו עוד זמן לכתיבה.
בנובמבר 1891 כתב לאמו: "אני חושב להרוג את הולמס...
הוא מסיט את דעתי מדברים חשובים יותר".
בדצמבר 1893 אכן עשה זאת.
קונאן דויל שילח את הולמס ביריבו הגדול פרופסור מוריארטי, ושניהם מצאו את מותם כשנפלו יחד במורד מפלי רייכנבאך.
בעקבות הפצרות פומביות רבות (וכנראה גם תגמול נאה מהוצאת הספרים) החליט קונאן דויל להשיב את הולמס לחיים, עם ההסבר הלא משכנע שרק מוריארטי נפל אל התהום, אבל מכיוון שלשרלוק אויבים נוספים, תכנן להתחזות למת גם הוא.
בסך הכול הופיעה דמותו של שרלוק הולמס ב-56 סיפורים קצרים ובארבעה רומנים של קונאן דויל (כמו כן, הופיע ברומנים וסיפורים של סופרים רבים אחרים).
בעקבות מלחמת הבורים בדרום אפריקה בתחילת המאה ה-20, והגינוי הבינלאומי על ההתנהלות הבריטית, כתב קונאן דויל חוברת קצרה: "המלחמה בדרום אפריקה: הסיבה וההתנהלות", אשר הצדיקה את התנהלות בריטניה במלחמה זו ותורגמה בצורה נרחבת ביותר.
קונאן דויל האמין כי חוברת זו היא שהקנתה לו את תואר האבירות בשנת 1902. בשנת 1900 כתב ספר ארוך יותר בשם "מלחמת הבורים הגדולה".
במהלך השנים המוקדמות של המאה ה-20, ניסה סר קונאן דויל להיבחר פעמיים לפרלמנט הבריטי, אך אף על פי שזכה לתוצאות הצבעה נאות - לא הצליח להיבחר.
קונאן דויל היה רודף צדק, וחקר בעצמו שני מקרים.
החקירה הובילה לשחרורם ממעצר של אסירים שהורשעו על לא עוול בכפם.
במקרה הראשון, בשנת 1906, היה מעורב עורך דין בריטי ממוצא הודי בשם ג'ורג' אדאלג'י, אשר לכאורה כתב מכתבי נאצה והתעלל בבעלי חיים.
המשטרה הרשיעה את אדאלג'י, על אף שההתעללויות נמשכו גם לאחר שנאסר.
אירועים אלה היוו את הבסיס לספר "ארתור וג'ורג'" מאת ג'וליאן בארנס שיצא בשנת 2010.
חלק מתוצאות מקרה זה היו הקמתו של בית משפט לעתירות פלילים בשנת 1907, כך שפעולתו של קונאן דויל למען הצדק לא הסתיימה בעזרתו לאדאלג'י, אלא המשיכה הודות להיווסדו של מוסד לתיקון טעויות שיפוט קודמות.
במקרה השני היה מעורב אוסקר סלאטר, יהודי גרמני ומפעיל בית הימורים, שהורשע בשנת 1908 כי חבט בקשישה בת 82 באלה.
מקרה זה עורר את סקרנותו של דויל בשל חוסר העקביות במקרה התביעה ותחושה פנימית שסלאטר הופלל.
לאחר מות אשתו לואיזה בשנת 1906, ומותם הטראגי של בנו, אחיו, שני גיסיו ושני אחייניו במלחמת העולם הראשונה, שקע קונאן דויל בדיכאון עמוק, ואיבד את משיכתו ליצירה.
הוא הפך סקפטי, ומצא נחמה בספיריטואליזם ובהוכחתו המדעית, לכאורה, של קיום חיים לאחר המוות.
דויל היה לזמן מה חברו של הקוסם המפורסם הארי הודיני, מתנגד חריף לתנועה הספיריטואליסטית.
למרות התעקשותו של הודיני על כך שמדיומים ספיריטואליסטיים מוליכים את הקהל שולל (וניסיונותיו שוב ושוב לחשוף אותם כרמאים), קונאן דויל עצמו השתכנע שהודיני היה בעל כוחות על-טבעיים.
הודיני לא הצליח, ככל הנראה, לשכנע את קונאן דויל כי כל יכולתו מבוססת על פעלולי קסמים פשוטים, דבר שהוביל לאווירה מרירה בין השניים.
סר ארתור קונאן דויל מת מהתקף לב בשנת 1930, בגיל 71, ונקבר בחצר כנסייה בהאמפשייר שבאנגליה.
סופרים ויוצרים רבים שאבו השראה מן הדמויות פרי יצירתו של קונאן דויל שרלוק הולמס והעזר כנגדו ד"ר ג'ון ווטסון.
הסופר ג'ון לה קארה, למשל, העיד כי את ההשראה לדמותם של גיבורו ג'ורג' סמיילי ושותפו פיטר גוילאם שאב מגיבוריו של קונאן דויל.
חקירה בשני - רומן אשר יצא לאור בשנת 1887. הספר עורר הדים רבים בקרב בני הקהילה המורמונית משום שהאשים אותם בפשעים כבדים.
בישראל יצא הספר לאור בתרגום לעברית על ידי משה דור בהוצאת "מעריב לעם" בשנת 1960, ויצא שוב לאור בתרגומו של אוֹרי בלסם בהוצאת "מרגנית"-"זמורה ביתן מודן" בשנת 1989.
חותם הארבעה - יצא לאור בשנת 1890. יצא לאור בעברית בתרגומו של שלמה ערב בשם "חותם הארבעה או תעלומת בית שולטו" בהוצאת צ'צ'יק בשנת 1951; בשם "סימן הארבעה" בתרגומן של שלומית קדם וחדוה גיל, בהוצאת לדורי בשנת 1982; ובשם "חותם הארבעה" בתרגומו של אוֹרי בלסם בהוצאת זמורה ביתן בשנת 1983.
כלבם של בני בסקרוויל - הופיע בשנת 1901 כסיפור בהמשכים בכתב העת סטרנד, ובשנת 1902 יצא לאור כספר.
נחשב לטוב שבספרי שרלוק הולמס.
יצא לאור לראשונה בעברית בתרגומו של אוריאל הלפרין (יונתן רטוש) בהוצאת אמנות בשנת 1929.
עמק הפחד - יצא לאור בשנת 1914. יצא לאור בתרגומו לעברית של מיכאל הנדלזלץ בהוצאת זמורה ביתן בשנת 1990.
זיכרונותיו של שרלוק הולמס (1894).
הרפתקאות שרלוק הולמס קובץ סיפורים קצרים אשר יצא לאור בעברית בתרגומה של שלומית קדם, בהוצאת לדורי.
שובו של שרלוק הולמס - יצא לאור בעברית (בשם "שרלוק הולמס מפענח תעלומות") בתרגומה של שלומית קדם, בהוצאת לדורי.
ספר החקירות של שרלוק הולמס - הופיע בשנת 1927. יצא לאור בעברית בתרגומה של שלומית קדם, בהוצאת לדורי ובתרגומו של אורי בלסם בהוצאת זמורה ביתן, בשם ספר הפרשיות של שרלוק הולמס.
מהדורות סיפורי שרלוק הולמס בעברית שנמכרות בישראל
שרלוק הולמס - הטוב שבטוב
שרלוק הולמס - כל הסיפורים, הוצאת מחברות לספרות
מהדורה זו סידרה את הסיפורים הקצרים כך שיופיעו על פי זמן ההתרחשות של החקירה המתוארת בהם.
כל סדרת הספרים הכוללת שמונה ספרים (ארבעה המוקדשים לסיפורים הקצרים, ועוד ארבעת הרומנים) תורגמה לעברית בעריכת יחיעם פדן וספריית מרגנית של הוצאת זמורה-ביתן באמצע שנות ה-80.
אוספי הסיפורים הקצרים, לפי הסדר, הם (כל השמות נבחרו על פי שמות של סיפורים קצרים מאותו קובץ):
תעלומת הדמויות המרקדות (תרגם אורי בלסם)
הרפתקאותיו של מיכה קלארק (1888).
המקרה המוזר באוקספורד (תרגום חפשי).
תעלומתו של סטארק מונרו (תרגום חפשי).
הטרגדיה של נוסעי ה"קורוסקו" (תרגום חפשי).
הרפתקה בבית הכפרי (תרגום חפשי).
גרזן עם ידית כסופה (תרגום חפשי).
ארתור ג' פינקלשטיין היה יועץ בחירות יהודי-אמריקאי, שנודע בזכות מסעות תעמולה תקיפים שניהל לטובת מועמדים מהמפלגה הרפובליקנית במרוצם לסנאט ארצות הברית.
בישראל יעץ לבנימין נתניהו ולאביגדור ליברמן.
פינקלשטיין נולד וגדל למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני-נמוך, שהתגוררה בברוקלין שבניו יורק.
אביו עבד כנהג מונית ועבד בעבודות שונות במסחר לבגדים.
בהיותו בן 11 עברה המשפחה להתגורר בלויטאון שבניו יורק, ואחר כך בקווינס.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים מקומיים וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון פורסט הילס.
כסטודנט באוניברסיטת קולומביה הוא ראיין וסייע בתוכניות רדיו לסופרת והפילוסופית איין ראנד.
הוא קיבל תואר ראשון בכלכלה ובמדעי המדינה ממכללת קווינס בשנת 1967 והחל תואר שני שאותו לא סיים.
בארצות הברית פינקלשטיין סייע למועמדים רפובליקניים כמו ג'ורג' פטאקי וג'סי הלמס להיבחר ואף הייתה לו מעורבות בהרצת מועמדים לנשיאות.
נקט באסטרטגיה של הכתמת מועמדים מתחרים כ"ליברלים קיצוניים".
בשנים האחרונות ירדה קרנו בעקבות כמה וכמה כישלונות.
חלק מהמתמודדים השמרנים שלהם פינקלשטיין סייע מתנגדים נחרצות לזכויות ללהט"ב, נתון שעודד מגזינים ליברליים לפרסם בפומבי כי פינקלשטיין עצמו חולק את חייו עם בן זוג ולהם ילדים מאומצים.
בשנת 1996 יעץ פינקלשטיין לבנימין נתניהו במערכת הבחירות לראשות הממשלה, שבה התמודד מול שמעון פרס, וחלק גדול מניצחונו של נתניהו יוחס לו.
פינקלשטיין חולל מהפכה בצורה שבה הוגשו תשדירי הבחירות בישראל - במקום תשדירים ארוכים ושונים זה מזה, הוא השתמש ברצף של סרטונים קצרים וממוקדים שחזרו שוב ושוב.
הוא הציג את שמעון פרס מובל ביד על ידי יאסר ערפאת על רקע זגוגיות נשברות, וחזר שוב ושוב על תמונות של נפילות קטיושות מלוות בסיסמה "אין שלום, אין ביטחון - אין סיבה להצביע פרס".
סיסמה זו עוררה תרעומת רבה מצד מחנה השמאל, שטען כי פינקלשטיין חוזר על טענות שקריות פעמים רבות ("אד נאוסאם") כדי שייתפסו כעובדות אמיתיות אצל ציבור הבוחרים, וכי התעמולה שלו התמקדה בהצגת דימויים על חשבון דיון ענייני בנושאים הרי גורל לעתיד המדינה.
במערכת הבחירות של שנת 1999 שב לייעץ לנתניהו, אך הפעם גם אהוד ברק שהתמודד נגדו הסתייע ביועצי בחירות אמריקאים (בהם סטנלי גרינברג) בעלי ניסיון בהתמודדות כנגד פינקלשטיין, ונראה היה כי חלק מכוחה החדשני של התעמולה של פינקלשטיין פג.
במערכת הבחירות של שנת 2006 שימש פינקלשטיין כיועצם של אביגדור ליברמן ומפלגת ישראל ביתנו ביחד עם שותפו ג'ורג' בירנבאום.
במערכת בחירות זו התחזקה המפלגה והפכה למפלגה הרביעית בגודלה בכנסת ה-17 עם 11 מנדטים.
פינקלשטיין ליווה את בחירתו של ניר ברקת לראשות עיריית ירושלים ב-2008 וב-2013.
בשנת 2017 יעץ, יחד עם ג'ורג' בירנבאום, לפידס שבראשות ראש ממשלת הונגריה, ויקטור אורבן, לצאת בקמפיין שלטי חוצות נגד ג'ורג' סורוס שבהם נאמר: "אסור לתת לג'ורג' סורוס להיות זה שצוחק אחרון".
בין השאר הודבק דיוקנו של סורוס על רציפי רכבת בבודפשט כדי שנוסעים ידרכו עליו.
הקהילה היהודית בהונגריה ראתה בקמפיין זה גם עידוד לאנטישמיות.
בשנת 1996 פרסם הבוסטון מגזין כתבת תחקיר על פינקלשטיין ובה חשף כי הוא הומוסקסואל ומגדל שתי בנות עם בן זוגו דונלד קוריאלה.
רק ב-2005 יצא פינקלשטיין בעצמו מן הארון, וחשף כי בדצמבר 2004, לאחר 40 שנות זוגיות, הוא ובן זוגו נישאו בטקס פרטי בביתם במסצ'וסטס.
פינקלשטיין נפטר מסרטן הריאות בביתו באיפסוויץ', והותיר אחריו את בן זוגו, שתי בנותיהם ג'ניפר ומולי, ונכדה אחת.
ארתור צימרמן , היה שר החוץ הגרמני בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, מ-22 בנובמבר 1916 עד התפטרותו ב-6 באוגוסט 1917.
צימרמן נולד במרגרבובה, פרוסיה המזרחית, שהייתה חלק מממלכת פרוסיה (היום אולקו, פולין).
הוא למד משפטים בין השנים 1884–1887 בקניגסברג, פרוסיה המזרחית ולייפציג.
לאחר מכן שירת תקופה כעורך דין זוטר ובהמשך קיבל את הדוקטורט שלו במשפטים.
ב-1893 פתח קריירה בדיפלומטיה ונכנס לשירות הקונסולרי בברלין.
הוא הגיע לסין ב-1896, ועלה לדרגת קונסול ב-1900. בעודו מוצב במזרח הרחוק, היה עד למרד הבוקסרים בסין.
כחלק מהעברתו למשרד החוץ, הוא חזר לגרמניה בשנת 1902. חלק מהמסע הזה היה באמצעות מסילות ברזל ברחבי ארצות הברית היבשתית, עובדה שבה ישתמש מאוחר יותר כדי לנפח את מומחיותו כביכול על האומה.
מאוחר יותר נקרא למשרד החוץ, ושירת תחת שר החוץ ב-1911, וב-24 בנובמבר 1916 מונה לשר החוץ והחליף את גוטליב פון יאגו בתפקיד זה.
הוא נטל חלק גדול מהמשא ומתן של הממונה עליו עם שליחים זרים במשך כמה שנים לפני מינויו בגלל הסתייגותו של יאגו בתפקיד.
הוא היה הלא אריסטוקרט הראשון שכיהן כשר החוץ.
הוא זכור בעיקר בשל "מברק צימרמן" שאותו שלח ב-16 בינואר 1917 לשגריר גרמניה בארצות הברית, הרוזן יוהאן פון ברנשטורף.
במברק הוסמך ברנשטורף להציע למקסיקו ברית עם גרמניה כנגד ארצות הברית, תמורת תמיכה כספית נדיבה והבנה מצד גרמניה שעל מקסיקו לכבוש מחדש, בדרום-מערב ארצות הברית, שטחים שהיו בעבר בריבונות מקסיקנית.
יירוט המברק ופענוחו על ידי המודיעין הימי הבריטי הביאו להצטרפות ארצות הברית למדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר חשיפת המברק האמין הציבור האמריקאי שהמברק הוא זיוף שנועד לגרור את ארצות הברית למלחמה.
במהלך מפתיע ביותר אישר צימרמן את אותנטיות המברק, יומיים לאחר שפורסם.
צימרמן היה מעורב גם בתוכניות לתמוך במרד האירי ולעזור לקומוניסטים לחתור תחת משטר הצאר ברוסיה.
ב-6 באוגוסט 1917, התפטר צימרמן מתפקיד שר החוץ והחליפו את מקומו של ריכרד פון-קוהלמן.
אחד הגורמים להתפטרותו היה מברק צימרמן המפורסם ששלח ב-16 בינואר 1917. הוא מת בברלין ב-6 ביוני 1940 מדלקת ריאות.
ארתור פידלר היה במשך יובל שנים מנצחה של תזמורת הטיילת של בוסטון, תזמורת סימפונית שהתמחתה במוזיקה פופולרית.
פידלר שילב את אמנויות המוזיקה וההצגה, שניחן בהן בשפע, לעשות את תזמורת הטיילת לנודעת ביותר בארצות הברית.
היו שמתחו עליו ביקורת על דילול המוזיקה, בייחוד כשעיבד שירים פופולריים או ערך קטעים מן הרפרטואר הקלאסי, אבל פידלר הקפיד להשאיר את המופעים בלתי רשמיים, קלילים ולא פעם רוויי לגלוג עצמי, כדי למשוך עוד ועוד מאזינים.
אביו היה כנר אוסטרי-יהודי במוצאו, שניגן בתזמורת הסימפונית של בוסטון, ואמו הייתה פסנתרנית ומוזיקאית.
הוא גדל בבוסטון ולמד בבית הספר הלטיני שם עד שאביו פרש וחזר לאוסטריה, שם למד ועבד עד שובו לבוסטון בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1909 לקח אותו אביו לברלין ללמוד כינור אצל וילי הס ואחר, בשנת 1915, הצטרף ככנר לתזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוח קרל מאק.
הוא עבד גם כפסנתרן, נגן עוגב ונגן כלי הקשה.
בשנת 1924 הקים פידלר את הסינפונייטה של בוסטון, תזמורת מוזיקה קאמרית שהורכבה מחברי הסימפונית של בוסטון והחלה בסדרת קונצרטים ללא תשלום תחת כיפת השמיים.
הוא התמנה למנצח השמונה-עשר במספר של תזמורת הטיילת בשנת 1930 והתמיד במשרה זו למשך יובל שנים.
בניהולו של פידלר הקליטה תזמורת הטיילת, לפי הדיווחים, יותר מכל תזמורת אחרת בעולם, בעיקר לחברת RCA ויקטור, ומכרה אלבומים, תקליטונים, סרטי הקלטה וקלטות שמע ביותר מ-50 מיליון דולר.
פידלר היה קשור גם עם התזמורת הקלה של סן פרנסיסקו במשל 26 עונות קיץ, וניצח על עוד הרבה תזמורות ברחבי העולם.
כתחביב, קסמה לו עבודתם של כבאים והוא נהג לנסוע במכוניתו אל אתרי שריפות גדולות בבוסטון ובסביבתה בכל שעה משעות היום או הלילה, לצפות בכבאים בעבודתם.
הוא התמנה אפילו ל"מפקד כבוד" במחלקת כיבוי האש של בוסטון.
פידלר מת בברוקליין, מסצ'וסטס, בגיל 85. אחרי מותו, חלקה לו בוסטון כבוד בפסל מופשט, ראש וחזה בגודל על-טבעי של פידלר, בפארק האספאלנד של בוסטון, משכן סדרת הקונצרטים ללא תשלום, הנמשכים שם עד היום.
ארתור פרידנרייך (18 ביולי 1892 - 6 בספטמבר 1969, Arthur Friedenreich), שנודע גם בכינויו "הנמר", היה כדורגלן ברזילאי.
פרידנרייך נחשב לכוכב-העל הראשון שהציג הכדורגל הברזילאי.
פרידנרייך, שנולד בעיר סאו פאולו, היה בן תערובת לאב מהגר מגרמניה ואם ברזילאית שחומת עור.
הוא החל את הקריירה בגיל 17, בקבוצת מ.כ גרמניה, ועבר בין מספר מועדונים במדינת סאו פאולו.
הוא זכה בשבע אליפויות של סאו פאולו ועבר ב-1931 לשחק בפלמינגו מריו דה ז'ניירו, שם שיחק עד לפרישתו.
פרידנרייך נודע בזכות הטכניקה הגבוהה וחוכמת המשחק שלו, ויש לו חלק בהתפתחות סגנון הכדורגל שברזיל מזוהה עמו.
הוא סבל מגילויי גזענות במהלך הקריירה שלו בשל אמו השחורה.
במקרים רבים לא שרקו בגין עבירות שנעשו נגדו.
כדי להתחמק מעבירות אלו פיתח פרידנרייך הטעיות גוף ייחודיות שבאמצעותן הקשה על יריביו לעצור אותו בעבירות.
ב-1914 זומן פרידנרייך לנבחרת הלאומית, ולזכותו 22 הופעות בינלאומיות.
אף שהיה שחום עור, יכול היה לשחק בנבחרת משום שאביו היה גרמני לבן; רק משנת 1918 יכלו שחקני כדורגל שחומי עור להצטרף לנבחרת הלאומית.
פרידנרייך שותף לזכיות בקופה אמריקה בשנים 1919 ו-1922. הוא כבש בהארכה את השער היחיד בגמר של 1919 נגד נבחרת אורוגוואי, והיה למלך שערי הטורניר עם ארבעה שערים - שם הדביקו לו האורוגוואים את כינויו "הנמר".
הוא נטל חלק בסיבוב ההופעות שערכה נבחרת ברזיל באירופה ב-1925 והציג את סגנון משחקו החדשני לאירופאים.
בשל סכסוך בין מדינות ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו רק שחקנים מריו נסעו עם נבחרת ברזיל למונדיאל הראשון באורוגוואי ב-1930, ועל כן פרידנרייך לא יכול היה להשתתף בטורניר.
פרידנרייך היה לשחקן הראשון שעבר את רף אלף השערים.
הוא כבש למעלה מ-1,200 שערים בכל המסגרות השונות במהלך הקריירה, אם כי ההישג לא הוכר באופן רשמי על ידי פיפ"א.
פרידנרייך היה מלך שערי הליגה של סאו פאולו בשנים תשע פעמים ובחלק מן השנים חלק את תואר מלך השערים, עקב פיצול הליגה, שנבע מסכסוך בכדורגל הברזילאי.
ארתור פרידנרייך שיחק עד גיל 42 ובשנת 1934 פרש מתחום הכדורגל.
השחקן המצטיין של הקופה אמריקה: 1919
מלך השערים של הקופה אמריקה: 1919
מלך השערים של אליפות סאו פאולו (9):
IFFHS שחקן הברזילאי של המאה ה-20 (מקום חמישי)
IFFHS שחקן דרום-אמריקאי של המאה ה-20 (מקום 13)
★חלק את תואר מלך השערים
ארתור קורנברג היה ביוכימאי יהודי-אמריקאי.
עבודתו התמקדה בסינתזת DNA ובייחוד באנזימים המבצעים פעולה זו.
ב-1959 זכה קורנברג בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, יחד עם סברו אוצ'ואה, על גילוי מנגנון סינתזת החומר הגנטי העיקרי בתא, ה-DNA.
בנוסף, הוא היה הראשון לבודד את אחד מאנזימי השכפול - DNA פולימראז I.
נולד בעיר ניו יורק ליוסף ולנה קורנברג שהיגרו לארצות הברית מגליציה בשנת 1900, טרם נישואיהם.
סבו שינה את שמו שהיה במקור קוולר כדי להימנע מגיוס לצבא תוך שהוא מאמץ את זהותו של אדם שכבר סיים את שרותו הצבאי.
הוריו נישאו ב-1904. אביו התפרנס במשך 30 שנה כמפעיל של מכונת תפירה.
כשבריאותו הידרדרה, פתח חנות לכלי עבודה בברוקלין.
ארתור שהיה אז רק בן 9 סייע לאביו בחנות בעיקר בעזרה ללקוחות.
ארתור למד בתיכון ע"ש אברהם לינקולן ולאחר מכן בסיטי קולג' של ניו יורק.
את התואר הראשון קיבל ב-1937 ולאחריו תואר דוקטור לרפואה ב-1941 מאוניברסיטת רוצ'סטר בניו יורק.
הוא סבל מתסמונת גילברט שהיא סוג של צהבת קלה הנובעת מרמות גבוהות של בילירובין בדם.
כשהיה סטודנט בבית הספר לרפואה ערך סקר בין חבריו הסטודנטים כדי לבדוק את תפוצת המחלה.
התוצאות פורסמו במאמרו הראשון ב-1942.
לאחר שסיים את התמחותו בבית החולים "Strong Memorial" שברוצ'סטר הצטרף למשמר החופים, שם שימש כרופא ספינה.
ראש המכונים הלאומיים לבריאות (NIH), שהבחין במאמר שפרסם, הזמין אותו להצטרף למחלקת התזונה במכון, שם עבד בין 1942–1945. תפקידו היה להאכיל עכברים בסוגים שונים של מזון כדי לגלות ויטמינים חדשים.
העבודה עם העכברים שעממה אותו וקורנברג שהתעניין מאוד באנזימים עבר לאוניברסיטת ניו יורק ב-1946 שם החל לחקור את הנושא.
לאחר מכן שימש בין השנים 1947–1953 כראש המדור לחקר אנזימים ומטבוליזם ב, שם חקר את ייצור ATP מ-NADH ו-NAD.
מחקר זה סייע לו במחקריו בהמשך משום שה-DNA מורכב אף הוא מנוקלאוטידים.
ב-1953 התמנה לפרופסור ולראש המחלקה למיקרוביולוגיה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ושהה שם עד 1959. שם המשיך בחקר האנזימים היוצרים את ה-DNA.
ב-1956 הצליח לבודד את האנזים האחראי ליצירת DNA הנקרא כיום DNA פולימראז I.
על מחקר זה זכה בשנת 1959 בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
ב-1959 עבר למחלקה לביוכימיה באוניברסיטת סטנפורד ונשאר שם עד פטירתו ב-2007.
ב-1943 קורנברג נשא לאישה את סילבי רות לוי, שהייתה ביוכימאית אף היא.
לזוג נולדו שלושה ילדים: בנם הבכור, רוג'ר קורנברג, פרופסור לביולוגיה מבנית בסטנפורד, זכה ב-2006 בפרס נובל לכימיה על פענוח תהליך השעתוק ברמה המולקולרית.
בנם השני, תומאס ביל קורנברג, גילה את ה-DNA פולימראז II ו-III בשנת 1970 ומשמש היום כביוכימאי באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.
בנם השלישי, קנת' אנדרו קרונברג, הוא ארכיטקט המתמחה בתכנון מעבדות.
קורנברג התאלמן פעמיים: לאחר פטירת סילבי ב-1986 נשא קורנברג לאישה את שרלין לברינג ב-1988, ולאחר פטירתה ב-1996 נשא לאישה את קרולין דיקסון.
ארתור פֶּן היה במאי קולנוע ומפיק קולנוע יהודי-אמריקאי, שהגיע לשיאו בסדרת סרטים שנוצרו החל מסוף שנות ה-60, ובמהלך שנות ה-70, ובהם "בוני וקלייד", "איש קטן גדול", "המסעדה של אליס" ו"ג'ורג'יה".
פן יצר קולנוע אפי, פוליטי ומודע לעצמו, ושיקף נאמנה את רוח הזמן, את תרבות הנגד ואת הקונפליקטים החברתיים והתרבותיים של ארצות הברית בשנות ה-60 וה-70. ב-1960 זכה בפרס טוני.
ארתור פן נולד בפילדלפיה למשפחה מהמעמד הבינוני.
אביו הארי היה שען, ואמו סוניה (לבית גרינברג) הייתה אחות.
אחיו הגדול היה הצלם המפורסם אירווינג פן.
אביו הכשיר את פן להמשיך במקצועו, אך פן נמשך מילדותו למשחק ולתיאטרון.
לאחר שגויס למלחמת העולם השנייה הקים קבוצת תיאטרון במקום בו הוצב.
לאחר שחרורו למד במוסדות שונים בניסיון לפתח קריירה כשחקן תיאטרון.
בין היתר למד בסניף לוס אנג'לס של "אולפן השחקנים", שם למד את "השיטה", שיטת משחק המושפעת מתורתו של קונסטנטין סטניסלבסקי.
בשנת 1955 נישא לשחקנית פגי מאורר, ולזוג נולדו בן ובת.
ב-1951 החל לעבוד בטלוויזיה, תחילה כמפיק וכתסריטאי, ולאחר מכן כבמאי.
ב-1958 ביים כמה הצגות מצליחות בתיאטרון, ובשנה זו ביים את סרטו הראשון, "יד שמאל הנוקמת", מערבון על אודות בילי הנער בכיכובו של פול ניומן.
בסרט זה ניכרה עדיין השפעת "השיטה".
המערבון השגרתי הפך למעשה להתבוננות פסיכולוגית באישיות הגיבורים ובמניעיהם, והציג את בילי הנער כבן עשרה הלוקה בבעיות הסתגלות.
נאמר כי התפקיד היה מיועד במקור לג'יימס דין, ורק לאחר מכן נמסר לניומן.
הסרט לא זכה להצלחה רבה, ופן המשיך את עבודתו כבמאי תיאטרון מצליח.
ב-1962 שב לביים סרטי קולנוע, וביים את הסרט "עושת הנפלאות", סיפורה של הלן קלר.
יצירה זו נשאה אופי דרמטי ונוגע ללב (היו כמה ביקורות מאוחרות שגרסו כי אף הרחיקה לכת ברגשנותה), וזיכה את כוכבותיו, אן בנקרופט ופטי דיוק, בפרס אוסקר, ואת פן עצמו כמו גם את התסריטאי ויליאם גיבסון במועמדות לאוסקר.
ההצלחה של "עושת הנפלאות" אפשרה לפן חירות יצירה גדולה יותר בסרטו הבא "מיקי אחד ("Mickey One") (1965) - סרט הזוי על קומיקאי סטנד-אפ (וורן בייטי) הנרדף על ידי כוחות רשע עלומים.
הניסיון האמנותי להלך בגדולות הסתיים בכישלון.
הצופים והמבקרים לא הבינו את כוונתיו של פן שהתבטאו בצילום ובעריכה בהשראת הגל החדש הצרפתי.
יש הטוענים כי הסרט הקדים את זמנו, וכי היה חלוץ של גל סרטי הפרנויה משנות ה-70, בנוסח "המעקב" (Parallax View) של אלן ג'יי פאקולה, אף הוא בכיכובו של ביטי.
סרטו הבא של פן היה "רדיפה" (1966), מותחן המתרחש בעיירה דרומית מושחתת ביום בו חוזר אליה אסיר נמלט בן העיירה (רוברט רדפורד).
אמנם הסרט לא זכה להצלחה רבה, אך נכללו בו תבניות מבשרות לסרטים המצליחים הבאים של פן: רוחב היריעה הקולנועי, עיסוק בבעיות הזמן והמקום, כגון גזענות ושחיתות, ובמיוחד העיסוק החוזר באלימות.
הסרט זכור בזכות הסצנה שבה השריף ההגון (מרלון ברנדו באחד מתפקידיו המזוכיסטים ביותר מאז "חופי הכרך"), נבגד על ידי אנשי העיירה המושחתים ומוכה כמעט עד מוות.
פן פרץ אל השורה הראשונה של הבמאים האמריקאים ביצירת המופת "בוני וקלייד" (1967).
הסרט היה שיקוף נאמן של רוח התקופה ועסק בזוג השודדים הנודע, בוני פארקר (פיי דאנאוויי בתפקיד שהפך אותה לכוכבת) וקלייד בארו (וורן בייטי), שהטילו את חיתתם על דרום-מערב ארצות הברית בתקופת השפל הגדול.
הסרט התמקד בצעירים החיים בשולי החברה, כביכול על זמן שאול, בתקופה של שינויי תרבות ושל משבר חברתי.
אף שהיצירה כללה שחזור נאמן לשנות ה-30, היא הייתה למעשה אמירה נוקבת על זמנה.
הסרט הפך למודל מכונן של "תרבות הנגד" של שנות ה-60, ונחשב כאבן דרך בקולנוע האמריקני.
בעשור השנים לאחר "בוני וקלייד" נעשו בהשראתו סרטים נוספים בעלי מודעות פוליטית ואמירה חברתית נוקבת.
שחקני הסרט היו צעירים מוכשרים בשיא כוחם.
הירי ארך כחצי דקה וצולם בהילוך איטי.
בסרט זה הגיע סגנונו של פן לשיאו ולמיצוי כוחו האמנותי, הן מבחינה תוכנית (העיסוק באנשי שוליים, שהודרו מהחברה וחשים ניכור כלפיה; העיסוק במין, במוות ובאלימות) והן מבחינה צורנית – צילום בלתי שגרתי, פנורמי, לעיתים לא ממוקד, באווירה נוסטלגית משהו; התמקדות בשחקנים תוך הפגנה מלאה של יכולות המשחק שלהם.
כל אלה מצאו מעריצים ומחקים בקרב במאי הדור הצעיר יותר, כגון "שביל הזעם" של טרנס מאליק (1973) הדומה בנושאיו ובמבנהו ל"בוני וקלייד" (מאליק אף העניק קרדיט לפן בכותרות הסרט).
הדעה הרווחת היא כי מרטין שין וסיסי ספייסק, גיבורי סרט זה, לא הצליחו לשחזר את האפיל הקולנועי של דאנאווי וביטי.
הסרט הבא, "המסעדה של אליס", היה סרט פוליטי מובהק.