tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לרוב מדובר בדימום שצבעו אדום-ורוד בעל אופי צמיג ורירי.
יכול להופיע במקביל לצירים או לפניהם.
דימום מרקמת צוואר הרחם עצמו - בהריון, צוואר הרחם עובר שינויים הורמונליים הכוללים בין השאר ריבוי כלי דם.
כלי דם אלה נוטים לדמם ולהכתים, בעיקר לאחר מגע מיני או בדיקה גינקולוגית.
במקרים אחרים ינבע דימום מנגע כלשהו על צוואר הרחם כפוליפ (גידול של רירית הרחם).
כאשר מבצעים ניטור טרום לידה לתינוק, כדאי לכלול את השיקולים הבאים בעת הערכת הדימום: בדיקה וגינלית סטרילית מנת להעריך התרחבות הנרתיק של המטופלת כאשר המטופלת נמצאת בערך בשבוע ה-40 להריונה.
כמו כן, בדיקת אי-ספיקת צוואר הרחם, אשר כהתחרבות הרחם באמצע ההריון (שבוע 14 - שבוע 26), אשר מצריך התערבות רפואית על מנת לשמור על ההריון ולהמשיך לקיים אותו עד סופו.
בנוסף לשליית פתח והיפרדות שליה, יכול להתרחש גם קרע ברחם - זהו מצב חמור ומסוכן לאם ויכול להוביל לדימום פנימי או חיצוני.
דימום מהעובר הוא מקרה נדיר, אך עלול להתרחש בשני תנאים.
הראשון, ואזה פרביה, והשני השרשה ולמנטוזית של חבל הטבור.
בדרך כלל ניתן לאבחן מצב זה על ידי אולטרסאונד, וכמו כן ניתן להבדיל בין דימום אשר מגיע מהאם לבין דימום שמגיע מהעובר כאשר מאבחנים את מקור הדימום.
דימום חריג לאחר הלידה (PPH) מוגדר כאובדן של יותר מ-500 מ"ל של דם בעקבות לידה וגינלית, או אובן של 1000 מ"ל של דם בעקבות ניתוח קיסרי.
ניתן להגדיר דימום חריג לאחר לידה גם בעקבות אי יציבות המודינמית, ירידה של המוגלובין של יותר מ-10%, או מקרים בהם נדרש עירוי דם.
במרבית המקרים נובע הדימום מחוסר התכווצות מספקת של הרחם ומופיע מיד לאחר הלידה.
מצב זה הוא גורם עיקרי של תחלואה ותמותה אימהיים ויכול להוביל להלם תת-נפחי, כשל כלייתי, כשל נשימתי או פגיעה במערכת הקרישה.
שכיחותו נעה בין 1 ל-6 אחוזים מהלידות.
בספרות הרפואית, דימום ראשוני לאחר לידה מוגדר כדימום בלתי מבוקר אשר מתרחש ב-24 השעות הראשונות לאחר הלידה, ואילו דימום משני הוא דימום המתרחש לאחר ה-24 שעות הראשונות ועד שישה שבועות.
במקרים נדירים, מחלות דם תורשתיות, כמו המופיליה, מחלת פון וילברנד, פקטור 5 ליידן או חוסר בפקטור XI, עלולות לגרום לדימום חמור והעלאת הסיכון למוות בעקבות הדימום, במיוחד בתקופה שלאחר הלידה.
הסיכון של דימום לאחר לידה בחולים עם מחלת פון וילברנד או המופיליה עומד על 18.5% ו-22% בהתאמה.
הפתולוגיה הזו מתרחשת בעקבות ירידה של גורמי קרישתיות לאחר הלידה, דבר אשר מגדיל את הסיכון של דימום משני לאחר לידה.
גורם סיכון נוסף הוא תרומבוציטופניה, אשר מהווה כגורם הנפוץ ביותר לשינוי המטולוגי בדם הקשור ליתר לחץ דם בהריון.
במידה ומספר הטסיות יורד מתחת ל-100,000 למיקרוליטר, המטופלת תהיה בסיכון גבוה לקריש דם במהלך הלידה ולאחריה.
במידה וישנו דימום קל בתחילת ההריון, הרופא עשוי לבצע את הבדיקות הבאות:
בדיקה של כמות גונדוטרופין כוריוני אנושי (hCG) - זוהי בדיקת דם אשר מטרתה לאשר את קיום ההריון או לסייע באבחון הפלה פוטנציאלית.
בדיקת אולטרסאונד וגינלית של האגן כדי לוודא שהריון אינו הריון חוץ רחמי.
בדיקת סוג דם ובדיקת Rh, כדי לשלול מחלת היילוד.
במידה וישנו דימום בתקופה מתקדמת של ההריון, הרופא עשוי לבצע את הבדיקות הבאות:
אולטרסאונד כדי לבדוק את מיקום השליה.
בדיקת קליהאור בטקה - בדיקה אשר לרוב מבצעים במקרים בהם האם עברה טראומה.
גורמים נוספים לדימום במהלך הריון
נשים בהריון יכולות לחוות דימום ממערכת הרבייה בעקבות טראומה, כגון, טראומה מינית, נאופלזיה, לרוב סרטן צוואר הרחם, והפרעות המטולוגיות.
כמו כן, הדימום יכול להוות סימן מוקדם להתפתחות של מולה - גידולים שמקורם בהפריה לא תקינה של ביצית וזרעונים, המתפתחים ברחם באופן אבנורמלי, דימום מסוג זה מתרחש בטרימסטר הראשון של ההריון.
דימום יתר גינקולוגי מייצג דימום יתר ממערכת הרבייה הנשית.
דימום זה יכול להיות גלוי או חיצוני, כלומר דימום מן הנרתיק, או שזה יכול להיות פנימי אל תוך חלל האגן או ליצור שטף דם.
הווסת הנורמלית אינה נחשבת דימום גינקולוגי, כי הוא לא מוגזם.
דימום שקשור בתקופת ההריון או במהלך הלידה הוא דימום יילודי.
הווסת מתרחשת בדרך כלל באופן חודשי, נמשכת כ-3 עד 7 ימים, וכרוכה עד 80 מ"ל דם.
דימום עודף מנורמה זו אצל אישה לא בהריון מהווה דימום גינקולוגי.
בנוסף לכך, דימום בתחילת ההריון נחשב לפעמים דימום גינקולוגי, כלומר, דימום מהפלה או הריון חוץ רחמי, בזמן שהוא מייצג למעשה דימום מיילדות.
עם זאת, מבחינה מעשית, מטפלים בדימום שבתחילת ההריון בדרך כלל כמו שמטפלים בדימום גינקולוגי.
Metrorrhagia (מטרו = רחם, -rrhagia = זרימה מוגזמת) הוא דימום רחמי במרווחים לא סדירים, במיוחד בין התקופות הצפויות של המחזור החודשי.
אחרי חדירה הדימום הוא דימום נרתיקי מופעל על ידי יחסי מין.
ביוץ (Anovulation): היא גורם שכיח של הדימום הגינקולוגי.
תחת ההשפעה של אסטרוגן שמגורה את רירית הרחם, שבסופו של דבר תישפך ו פרק הביוץ מתאר את מספר גורמים אפשריים.
ביוץ לאורך זמן יכול גם להוביל היפרפלזיה של רירית הרחם ולהקל על התפתחות סרטן רירית הרחם.
סרטן הרחם הוא תמיד סיבה לדאגה, במיוחד כאשר הדימום מתרחש לאחר גיל המעבר.
סוגים אחרים של סרטן, כולל סרטן צוואר הרחם; דימום במקרה הזה לפעמים יכול להיגרם על ידי דימום אחרי חדירה.
סרטן הנרתיק או החצוצרות הם גורמים נדירים של דימום.
מיומות מייצגים מצב שפיר משותף שיכול להוביל לדימום, במיוחד אם הנגע משפיע על חלל הרחם.
פוליפים של רירית הרחם הן גורם נפוץ של דימום, אבל דימום זה נוטה להיות קל.
תקיפה מינית ואונס יכול להוביל לפציעה ו לדימום גינקולוגי.
תאונות על הבטן התחתונה עלול להוביל לדימום פנימי או חיצוני.
נשים עם הפרעת דימום יכולות להיות נוטות יותר לדימום יתר.
עבודה המטולוגית, צריכה לגלות את הסיבה.
דרך אגב ציסטה בשחלה יכולה להיקרע ו להצמיח דימום פנימי.
מצב זה עלול להתרחש במהלך ביוץ או כתוצאה של אנדומטריוזיס.
אם בדיקת הריון חיובית, יש לשקול דימומים הקשורים ל-הריון, כולל הפלה ואת הריון חוץ רחמי.
ההיסטוריה תקבע אם המצב אקוטי או כרוני, ואם נסיבות חיצוניות מעורבים.
בדיקת אולטרה סאונד גינקולוגי בדרך כלל משלימה את הבדיקה הגניקולוגית.
ספירת הדם קובעת את מידת האנמיה והיא עשויה להצביע על בעיות בדימום.
בדיקות ההריון חשובה, במיוחד כמו דימום בתחילת ההריון שמייצג דימום גניקולוגי, הריון חוץ רחמי יכול להיות קטלני, האבחנה מחולקת בהרחבה לחקירות תומכות ומוחלטות :
ספירת דם כדי להעריך את מידת האנמיה.
בדיקת אולטרה סאונד כדי לשלול נגעים ברחם, PID.
בדיקת הריון עבור מי שעדיין לא פרסמה גיל המעבר החובה.
בדיקת ספקולום כדי לקחת דגימות משטח פאפ.
התרחבות ו גרידה כדי להשיג דגימות עבור היסטולוגיה וגם לשלוט על הדימום,אם יכול להיות קשור להפלה.
בדרך כלל דימום גניקולוגי לא יגיע משום מקום.
בדיקות גינקולוגיות רגילות, בדיקות סקר לסרטן, אמצעי מניעה לוקחים דרך ארוכה במניעת ודחיית אירועי דימום אקוטיים ובלתי צפויים.
דימום גניקולוגי צריך להיות מוערך בהקדם האפשרי על ידי רופא.
את כמות ומשך הדימום תכתיב אם אירוע הדימום הוא אירוע חירום.
הטיפול תלוי באבחנה, והוא עשוי לכלול טיפול הורמונלי, עירוי נוזלים, עירוי דם, ו/או התרחבות וגרידה.
דימום פנימי דורש לפרוסקופיה או ניתוח בטן, בצורה נדירה ובמקרים קיצוניים תתבצע כריתת רחם.
דימום מוחי הוא סוג של דימום תוך-גולגולתי המתרחש בתוך רקמת המוח ו/או בחדרי המוח.
דימום מוחי מתרחש בקרב 2.5 לכל 10,000 אנשים מדי שנה בממוצע, בתדירות גבוהה יותר אצל גברים מאשר נשים, ואצל מבוגרים.
זה הוא הגורם השני בשכיחותו לשבץ מוחי, והוא מהווה כ-10% מהאשפוזים הקשורים לאירוע מוחי בארצות הברית.
44% ממקרי הדימום המוחי מסתימים במוות תוך תקופה של עד חודש.
כמו כן, רק 20% מהנפגעים מצליחים לחזור לשגרת חיים רגילה.
המקרים הראשונים בהיסטוריה סווגו והוגדרו בשנת 1823 לשני סוגים עיקריים: דימום ואי זרימת דם מספקת.
התסמינים של דימום מוחי עשויים להיות מגוונים משום שחלקם מעיד על האזור במוח שניזוק מהדימום.
מבין לקחם של התסמינים נובע מעלייה בלחץ התוך-גולגולתי אשר נגרמת מפעלת לחץ על רקמת המוח באזור הדימום.
בנוסף, התסמינים יכולים לכלול כאב ראש, חום, חולשה בצד אחד של הגוף, הקאות, פרכוסים, ירידה ברמת ההכרה ונוקשות בצוואר.
פציינטים מסוימים עלולים אף לחוות דימום מתמשך מהאוזן.
חלק מהחולים עשויים להיכנס לתרדמת בשל הדימום.
לעיתים קרובות הסימפטומים מחמירים עם הזמן.
לעיתים, דימום מוחי מאובחן בטעות כדימום מוחי תת-עכבישי בשל הדמיון הרב בתסמינים בניהם.
כאב ראש חמור ואחריו הקאה הם חלק מהסימפטומים המשותפים הנפוצים ביותר.
סימפטום נפוץ נוסף הוא התמוטטות עקב הדימום.
הדימום המוחי נחלק לשני סוגים: דימום חריף ודימום מאוחר.
דימום חריף (אקוטי) מוגדר כדימום שמתחיל בזמן הפציעה/פגיעה בעוד שדימום מאוחר יכול להופיע החל משש שעות אחרי הפגיעה (ועשוי אף להופיע רק כעבור מספר שבועות).
יתר לחץ דם מגביר את הסיכון לדימום מוחי ספונטני פי שניים עד פי שישה מהממוצע באוכלוסייה הבריאה.
דימום מוחי שכיח יותר בקרב מבוגרים מאשר אצל ילדים.
גורמי סיכון נוספים: עישון, צריכה מופרזת של אלכוהול, כולסטרול נמוך ושימוש בסמים וכן בתרופות מדללות דם.
אנגיוגרפיות באמצעות טומוגרפיה ממוחשבת (CT) ותהודה מגנטית (MRI) הוכחו כיעילות באבחון שינויים בכלי דם תוך-גולגולתי לאחר דימום מוחי.
לעיתים קרובות, תידרש אבחנה נוספת על מנת לשלול סיבה משנית של דימום.
דימום מוחי מזוהה על ידי סריקות סי.
מכיוון הדם נראה בהיר יותר מאשר רקמות אחרות והוא מופרד מהחלק הפנימי של הגולגולת על ידי רקמת המוח.
לעיתים קרובות, הרקמה סביב הדימום פחות צפופה משאר המוח בגלל בצקת, ולכן תופיע בצורה כהה יותר בסריקת הסי.
דימום מוחי הנובע מלחץ דם גבוה בדרך כלל יתרחש בפוטמן או התלמוס (60%), המוח הגדול (20%), המוח הקטן (13%) או פונס (7%).
יש להתייחס לדימום מוחי כאל מקרה חירום.
ההנחיה היא להקטין את לחץ הדם הסיסטולי לערך נמוך מ-140 מ"מ כספית (mmHg).
אצל פציינטים הנוטלים מדללי דם הנוג לטפל בתרופות אשר הופעות את אפקט דילול הדם ורמת הסוכר בדם צריכה להישמר בטווח הנורמה.
ניתוח נדרש לרוב כאשר גודל מוקד הדימום גדול מ-3 ס"מ או במקרים אחרים כגון אצל פציינטים צעירים.
הניתוח עשוי להיות רדיוכירירגי סטראוטקטי או על ידי קרניוטומיה (פתיחת פתח בגולגולת לצורך ניתוח).
סוג הטיפול תלוי באופן משמעותי בסוג של הדימום.
מהירה ושאר אמצעי האבחון משמשים כדי לקבוע את סוג הטיפול המתאים.
אינטובציה של קנה הנשימה עשויה להתבצע אצל אנשים עם ירידה ברמת ההכרה או עם סיכונים אחרים של חסימה בדרכי הנשימה.
עירוי נוזלים מקבלים כדי לשמור על מאזן נוזלים תקין.
מחקר אחד מצא כי שימוש בתרופות נוגדות יתר לחץ דם מביא לשיפור בתוצאות.
מחקרים אחרים לא מצאו את ההבדל בין שליטה על לחץ הדם במצב אינטנסיבי או פחות אינטנסיבי.
איגוד הלב האמריקאי ואיגוד השבץ האמריקאי הנחו בשנת 2015 כי מומלץ להקטין את לחץ הדם הסיסטולי ל-140 מ"מ כספית.
שימוש בגורם הקרישה פקטור VII בתוך 4 שעות מהאירוע מגביל את הדימום ואת ההיווצרות של שטף דם.
עם זאת, דבר זה מגביר גם את הסיכון לפקקת ורידים.
לפיכך, בראייה כללית, ייתכן והוא אינו מביא לידי תוצאה טובה יותר.
פלסמה קפואה, ויטמין K, פרוטמין, או עירוי טסיות ניתנים במקרה של הפרעת דימום.
פוספניטואין או תרופות אנטי-אפילפטיות אחרות ניתנות במקרה של התקפים או דימום.
נוגדני H2 או מעכבי משאבות פרוטונים ניתנים לצורך מניעת לחץ בכיב פפטי מצב המקושר עם דימום מוחי.
קורטיקוסטרואידים (סוג של סטרואיד הורמוני) נחשבו כמפחיתי נפיחות.
עם זאת, במחקרים רבים נמצא כי סטרואידים נמגדילים את שיעורי התמותה, ולכן הם אינם מומלצים.
ניתוח נדרש אם שטף דם גדול מ-3 ס"מ ואם יש נגע בכלי דם מבניים או דימום אונתי (lobar hemorrhage) בחולה צעיר.
קתטר עשוי להיות מועבר לתוך כלי הדם במוח כדי לסגור או להרחיב אותו וכך להימנע מהליכים כירורגיים פולשניים.
ניקוז על ידי ניתוח סטריאוטקטי או אנדוסקופי יבצע בדימום גרעיני הבסיס, למרות שהתוצאות במצב זה מוגבלות.
הסיכון למוות כתוצאה מדימום מוחי בפציעת מוח טראומטית הוא גבוה במיוחד כשהפציעה מתרחשת בגזע המוח.
דימומים בתוך המוח המוארך יהיו כמעט תמיד קטלנים, מכיוון שהם גורמים נזק לעצב התועה אשר ממלא תפקיד חשוב בשמירה על זרימת דם, נשימה ועוד.
סוג זה של דימום יכול להתרחש גם בקליפת המוח, בדרך כלל בחלק הקדמי או הרקתי, ולפעמים במוח הקטן.
עבור דימום ספונטני שנראה בסריקת סי.
טי., שיעורי התמותה נעים בין 34 ל-50% בתוך 30 ימים מהפגיעה, כאשר חצי ממקרים אלו מתרחשים ביומיים הראשונים.
על אף שהרוב המכריע של מקרי מוות מתרחש בימים הראשונים אחרי הדימום, יש לאלה שהצליחו להתגבר עליהם בטווח הארוך עודף תמותה של 27% בהשוואה לאוכלוסייה הכללית.
דימום מוחי מהווה 20% מכלל המקרים של מחלות כלי הדם בארצות הברית, כאשר לפניהם יש את קריש הדם (40%) ו-תסחיף מוחי (30%).
מצב זה שכיח פי שניים יותר בקרב אנשים שחורים לעומת לבנים.
נתונים אלה רלוונטיים לארצות הברית.
התגובה הדלקתית המופעלת על ידי השבץ נחשבת כתורמת לנזק הכללי הנגרם מהדימום המוחי.
בנוסף, מחקרים שבוצעו לאחר המוות הראו כי תגובת הדלקת מתחילה כמה ימים לפני הדימום ונמשכת מספר ימים אחרי הדימום המוחי.
שינוי פוטנציאל הפעולה וקיטוב תאי המיקרוגלייה עשוי להפחית את הפגיעה במוח כתוצאה מהדימום ולשפר את תהלך ההחלמת.
תחום עניין חדש יחסית הוא מחקר בתאי פיטום ותפקידם בשבץ.
דימורפודונטיים (שם מדעי: Dimorphodontidae) היא משפחה של פטרוזאורים פרימטיביים, אשר חיו בין הטריאס העליון ליורה התחתון לפני 182–208 מיליון שנה.
לא כל החוקרים רואים בקבוצה זו משפחה ויש הרואים בה ענף בשם "Dimorphodontia".
ענף זה הוגדר ב-1870 בידי החוקר הבריטי הארי סיילי.
משפחה זו נחשבת לקרובה רחוקה של הרמפורינקוסיים, והשתייכה בעבר לקבוצה הפרפילטית Rhamphorhynchoidea.
משפחה זו כוללת בעיקר את הסוג דימורפודון, שעל שמו קרויה המשפחה.
לצידו שויכו גם הפטיינוזאורוס הקדום וכמה חוקרים משייכים לפה גם את הסוג Parapsicephalus הדומה לרמפורינקוס, ולעיתים משויך למשפחה זו.
בשנת 2018 שויך למשפחה גם הקיילסטיבנטוס שהתגלה במדבר של יוטה.
משפחה זו כוללת מינים שהגיעו למוטת כנפיים עד אורך מטר וחצי והיו קרובי הפטרודקטיליים המאוחרים יותר.
הם היו בעלי לסתות מוארכות בעלות שיניים רבות ונראה שהיו ציידי זוחלים קטנים ולא רק דגים.
דימום וגינלי הוא דימום מן הנרתיק.
מקור דימום זה יכול להיות מן הרחם, דופן הנרתיק או מצוואר הרחם.
דימום שגרתי לרוב מתרחש כחלק מן המחזור החודשי ודימום לא שגרתי עלול לנבוע מבעיה הורמונלית או מכל בעיה אחרת במערכת הרבייה הנשית.
זוהי אחת מן התלונות הגינקולוגית השכיחות עם מגוון אבחנות שונות.
דימום וגינלי תקין מתרחש כחלק מן המחזור החודשי אשר קורה בערך אחת לחודש (בממוצע 28 יום) ואורכו נע בין 2–7 ימים במשך כל תקופת הפוריות.
לעומת זאת, קיימים גורמים רבים לדימום וגינלי וסתי חריג.
הגורמים לדימום וגינלי חריג אצל נשים שלא בהריון סווגו על ידי שיטת PALM-COEIN של הפדרציה הבינלאומית לגינקולוגיה ומיילדות, ראשי התיבות PALM-COEIN מייצגים פוליפים, אנדומיוזיס, שרירני רחם, ממאירות והיפרפלזיה, הפרעות קרישה, שיבושים בביוץ, הפרעות ברירית הרחם, הפרעות יאטרוגניות ובלתי מסווגים.
גורמי ה-PALM (פוליפים, אנדומיוזיס, שרירני רחם, ממאירות והיפרפלזיה) קשורים למבנה, אנטומיית הרחם וגורמים היסטולוגיים שניתנים להערכה על ידי אמצעי דימות כמו אולטרסאונד או באמצעות ביופסיה, אם קיים נגע.
פוליפים רחמיים הם שפירים אך, לעיתים רחוקות עלולים להפוך לממאירים.
לרוב הם מזוהים בבדיקת אולטרסאונד או על ידי היסטרוסקופיה.
יתר על כן, פולפים אלו ניתנים גם לזיהוי על ידי בדיקה גניקולוגית עם ספקולום.
הסרתם מתבצעת בניתוח זעיר פולשני ללא הרדמה.
אנדומיוזיס הוא מצב רפואי שבו רירית הרחם חודרת לתוך שריר הרחם.
הגורמים להיווצרות מצב רפואי זה אינם ידועים.
לכן, קשה מאוד לאבחן ולטפל בו.
שרירני רחם, הנקראים גם מיומות הם גידולים שפירים אסימפטומטיים השכיחים ביותר בקרב נשים, גידול זה מתפתח מתוך רקמת שריר הרחם כפי שמרמז שמו.
ממאירות והיפרפלזה לרוב נדיר בקרב נשים בגיל הפוריות אך, יכול להופיע.
בקטגוריה זו נכללים מחלות ממאירות כמו סרטן הפות, נרתיק, רחם וצוואר הרחם.
היפרפלזה זהו מצב שבו ישנה התרבות וגדילה של תאים ברקמה בריאה, שיכול לגרום לגדילה של האיבר.
מצב זה נפוץ בנשים אשר סובלות מן השמנת יתר או שיש להן היסטוריה של שיבושים בביוץ.
גורמי ה-COEIN (הפרעות קרישה, שיבושים בביוץ, הפרעות ברירית הרחם, הפרעות יאטרוגניות ובלתי מסווגים) אינם קשורים לבעיות מבניות.
הפרעות קרישה מתאר מצב שבו יכולת הדם להיקרש נפגעת.
בעיה זו נפוצה בקרב נשים עם דימום וסתי מוגבר.
מחלת פון וילברנד היא הפרעת קרישה התורשתית הנפוצה ביותר המתבטאת בדימום ממושך כתוצאה מפגיעה בפקטור קרישה.
למעשה, כ-20% מן הנשים אשר סובלות מדימום וסתי מוגבר יסבלו גם מבעיות בקרישה.
הפרעות בתפקוד הביוץ הוא גורם שכיח לדימום וגינלי חריג, לרוב מתבטא בדימום לא סדיר וכמות זרימה משתנה.
שיבושים בביוץ עלולים להיגרם כתוצאה מבעיות הורמונליות וכוללים בתוכם הפרעות כגון: תסמונת השחלות הפוליצסטיות, בעיות בתפקוד בלוטת התריס ועוד.
הפרעות ברירית הרחם מאובחנות בדרך כלל כאשר מתרחש דימום וגינלי חריג שבו הווסת וביוץ תקינים וסדירים, ללא גורמים אחרים שמצביעים על בעיה אחרת.
הפרעות ברירית הרחם כוללות זיהומים, דלקות ברירית הרחם, אנדומטריאוזיס, מחלות מין ועוד.
הפרעות יאטרוגניות לרוב קשורות לטיפולים הורמונליים שונים כמו: גלולה למניעת היריון, דפו פרוברה, טבעת וגינלית והתקן תוך רחמי ועוד.
דימום לא סדיר יכול להתרחש כתוצאה מלקיחה לא סדירה של טיפול ההורמונלי ולפעמים גם מלקיחה סדירה.
הסיכוי לדימום לא סדיר בשימוש אוראלי של אמצעי מניעה הוא גדול יותר, מכיוון שישנה אפשרות לפספס גלולה.
הקטוגוריה הלא מסווגת של PALM-COEIN כוללת מצבים שעשויים להיות נדירים, שאינם שייכים לקטגוריה אחרת או שעדיין אין מספיק ידע עליהם.
גיל המעבר הנקרא גם מנופאוזה, היא התקופה השלישית בחיי אישה לאחר הלידות ופריון.
בישראל גיל הפסקת הווסת נע סביב גיל 49-48. כל דימום לאחר גיל המעבר דורש בדיקה אצל רופא נשים.
אצל נשים בגיל המעבר דימום וגינלי עלול להיות כתוצאה מאטרופיה נרתיקית.
זוהי דלקת ברקמת הנרתיק הנובעת מהעדר ההורמון אסטרוגן.
ההיעדר זה גורם לשינויים בדופן הנרתיק שנעשה מדולל ודק יותר.
בנוסף לכך, הדימום יכול לנבוע מפוליפים ברחם ובצוואר הרחם, שהם לרוב אינם גידולים סרטניים ואף מהיפרפלזיה של רירית הרחם.
זהו מצב של העבת דופן הנרתיק שנגרם מעודף ההורמון אסטרוגן או מהשמנת יתר ועלול לגרום לסרטן רירית הרחם.
יתרה מזאת, דימום לאחר גיל המעבר יכול להיגרם כתוצאה מסרטן כמו סרטן רירית הרחם וסרטן השחלה.
אף על פי שלרוב דימום לאחר גיל המעבר לא נובע מסרטן אך, יותר מ-90 אחוז מהנשים עם סרטן הרחם כן סובלת מדימומים.
באמצעות חקר מקור הדימום לרופאים יש סיכוי לגלות את הסרטן בשלב מוקדם והפרוגנוזה בה עשויה להיות טובה יותר.
דימום וגינלי בנשים בהריון היא תלונה שכיחה.
קיימות סיבות רבות לדימום במהלך ההריון ובחלק מהמקרים הדימום עשוי להיות סימן לבעיה או לסיבוך בהריון.
לכן, בכל אירוע של דימום וגינלי בהריון חשוב לפנות לרופא לקבלת הערכה רפואית.
הגורמים לדימומים בשליש הראשון להריון לרוב שונים מהגורמים בשליש השני והשלישי של ההריון.
דימומים בשליש הראשון להריון מתרחשים בכ-15-25% מההריונות ואף 50% מההריונות האלו ימשיכו להריון תקין.
דימום השתרשות (implantation bleeding) הוא דימום הנובע מהשתרשות ההריון ברחם.
בדרך כלל הוא קצר וקל.
לרוב, יופיע סביב מועד הוסת המיועד וזהו תהליך תקין.
הריון חוץ-רחמי (הריון אקטופי), הוא הריון לא תקין שאינו ממוקם בחלל הרחם.
מחלות טרופולסטיות הריוניות, הם גידולים שמקורם בהפריה לא תקינה.
כמו כן, גורמים נוספים לדימום בשליש הראשון הם דלקת בצוואר הרחם או גידולים.
יתר על כן, דימום בתחילת ההריון יכול להיות סימן להפלה טבעית או להפלה מאיימת שזהו הריון שעלול להפוך להפלה.
בשליש השני והשלישי של ההריון הדימומים עלולים לנבוע ממגוון סיבות.
אי ספיקת צוואר הרחם מצב שבו נחלש צוואר הרחם וכתוצאה מכך נפתח.
חולשה זו עלולה לגרום להפלה או ללידה מוקדמת.
קרע רחמי הוא מצב שבו קיר השרירים של הרחם נקרע.
סיבוכי שלייה אלו מצבים אשר עלולים לגרום להיפרדות שליה מן קירות הרחם או לשליית פתח.
זהו מצב שבו השליה מחוברת לקירות הרחם באופן שבו היא יכולה לכסות את צוואר הרחם באופן חלקי או מלא.
כמו כן, גורמים נוספים לדימום הם הפלה לפני שבוע 20 להריון, מוות עוברי, דלקות בצוואר הרחם או גידולים.
בשונה מכל גורמים אלו, בסוף ההריון עשויה להופיע הפרשה דמית צמיגית.
הפרשה זו היא היציאה של הפקק הרירי שמסמן את תחילת תהליך הלידה.
דימום וגינלי אצל פעוטות וילדות
דימום וגינלי בפעוטות וילדות טרם קבלת הווסת הוא גורם חריג ומעורר דאגה בקרב ההורים.
דימום זה, יכול להיגרם ממגוון סיבות שונות ולכן מצריך בדיקה ואבחון מתאים.
מציאת מקור הדימום בגילאים אלו עלול להיות מאתגר, מפני שהוא יכול לנבוע משלפוחית השתן, מהשופכה ומהרקטום.
דימום וגינלי אצל פעוטות היא תופעה חולפת אשר יכולה להתרחש בשבוע הראשון שלאחר הלידה.
הסיבה לכך היא שלאחר הלידה ישנם שינויים הורמונליים אשר יכולים לגרום להפרשות ולדימומים מן הנרתיק.
לרוב, בעת השחרור מבית החולים מעדכנים את ההורים הטריים על התופעה זו.
במהלך הילדות דימומים מן הנרתיק עלולים להיות כתוצאה מחפץ זר, טראומה (מכוונת ולא מכוונת), התעללות מינית, צניחת שופכה, דלקת נרתיקית, פצעים, מחלות עור כגון: ליכן סקלרוזיס ולעיתים נדירות גידולים שפירים וממאירים באזור הנרתיק והשחלות.
סיבה נוספת היא הורמונלית הקשורה להתבגרות מינית מוקדמת או מחלות הקשורות למערכת האנדוקרינית כגון: תסמונת מקון אולברייט.
לעיתים, יש צורך בבדיקה תחת הרדמה כדי לשלול הימצאות של חפץ זר או גידולים.
בדיקה זו נעשית על ידי שימוש במכשיר הנקרא היסטרוסקופ המאפשר התבוננות על הרחם מבפנים.
לעיתים קרובות, הגורם לדימום עשוי להיות מאובחן על בסיס היסטוריית הדימום, בדיקה גופנית ובדיקות רפואיות אחרות לפי הצורך.
הבדיקה הגופנית להערכת דימום מהנרתיק כוללת בדרך כלל הדמיה של צוואר הרחם עם ספקולום, בדיקת אולטרסאונד, בדיקה דו-שנתית ובדיקה רקטו-וגינלית.
אלה מתמקדים במציאת מקור הדימום ובחיפוש אחר חריגות העלולות לגרום לדימום.
בנוסף, הבטן נבדקת וממוששת כדי לבדוק האם מקור הדימום בבטן.
בדרך כלל מבוצעת גם בדיקת הריון.
משרד הבריאות בישראל ממליץ לבנות 25 עד 65 לבצע בדיקת פאפ אחת לשלוש שנים.
בנוסף לבדיקה השגרתית, בדיקת פאפ מבוצעת כאשר ישנו דימום בין וסתי, הפרשות חריגות מהנרתיק ודימום בעת קיום יחסי מין או לאחריהם.
בדרך כלל, לאחר בדיקת פאפ שבה עלה ממצא חשוד או בעקבות תלונות על דימום חריג הרופא לרוב ימליץ לבצע גם בדיקת קולפוסקופיה, שנחשבת למדויקת הרבה יותר באיתור מוקדם של סרטן צוואר הרחם.
אם קיים דימום מוגזם או ממושך, ספירת דם עשויה להיות יעילה לבדיקת אנמיה.
אם קיימת חריגה ברירית הרחם, ייתכן שיהיה צורך לבצע בדיקה באמצעות היסטרוסקופיה ובדיקת ביופסיה.
סיבוכים עקב דימום וגינלי חריף, עלולים להתרחש למשל בהריון חוץ רחמי (הריון אקטופי) או דימום מוגבר לאחר לידה.
כתוצאה מדימום זה, האישה עלולה להגיע למצב של הלם היפוולמי.
הלם זה נגרם כאשר ישנה ירידה בנפח הדם.
זהו מצב חירום רפואי אשר דורש טיפול בבית חולים על מנת לטפלו על ידי מתן עירוי נוזלים או עירוי דם.
לאחר השבת נפח הדם למצב תקין, מתבצעת הערכה רפואית למציאת מקור הדימום וטיפולו.
כאשר מצב הדימום הוא בלתי נשלט ומסכן חיים, יש צורך בניתוח על מנת לחסום את כלי הדם המספקים דם לרחם.
פרצדורה זו נעשית על ידי פתיחה כירורגית של הבטן.
ואף, לעיתים כמוצא אחרון יש צורך לבצע כריתת רחם.
סיבוך אפשרי נוסף הוא אנמיה עקב מחסור בברזל, כתוצאה מאובדן כדוריות דם אדומות באופן ממושך מדימומים וגינליים.
לרוב הטיפול בגורם הדימום ועצירתו יהיה מספיק כדי לטפל באנמיה, אך ישנם מקרים בהם הנשים יזדקקו לתוספי ברזל או עירויי דם כדי לשפר את מצב האנמיה.
במקרים מסוימים, דימום וגינלי עשוי להוות סימן למצב רפואי לא תקין ואף מסכן חיים.
ניתן למזער את הסיכונים לסיבוכים הללו, על ידי פנייה לקבלת הערכה וטיפול רפואי מוקדם לצורך מציאת מקור הדימום, טיפולו ומניעת סיבוכים נוספים.
דימום מוקדם בהיריון מתייחס לדימום נרתיקי לפני 24 שבועות של גיל ההריון (במהלך השליש הראשון והשני).
אם הדימום משמעותי, עלול להתרחש הלם דימומי.
הדאגה להלם מוגברת אצל אלו שיש להן אובדן הכרה, כאבים בחזה, קוצר נשימה או כאבי כתף.
הסיבות השכיחות לדימום מוקדם של הריון כוללות הריון חוץ רחמי, הפלה מאוימת ואובדן הריון.
רוב ההפלות מתרחשות לפני גיל הריון 12 שבועות.
סיבות אחרות כוללות דימום בהשתלה, מחלה טרופובלסטית הריון, פוליפים וסרטן צוואר הרחם.
בדיקות לקביעת הגורם הבסיסי כוללות בדרך כלל בדיקת ספקולום, אולטרסאונד וגונדוטרופין כוריוני אנושי.
אם רואים רקמה בפתח צוואר הרחם יש להסירה.
באלו שההריון נמצא ברחם ויש להם קולות לב עובריים, בדרך כלל מתאימה המתנה ערנית.
גלובולין אנטי-D חיסוני מומלץ בדרך כלל לאלו שהם Rh שליליים.
לכ-30% מהנשים יש דימום בשליש הראשון (בגיל 0 עד 12 שבועות).
דימום בטרימסטר השני (בגיל 12 עד 24 שבועות) הוא פחות שכיח.
כ-15% מהנשים שמבינות שהן בהריון עוברות הפלה.
הריון חוץ רחמי מתרחש בפחות מ-2% מההריונות.
האבחנה המבדלת תלויה בשאלה אם הדימום מתרחש בשליש הראשון או בשליש השני/שלישי.
הסיבות המיילדותיות לדימום בשליש הראשון כוללים את הדברים הבאים:
אובדן הריון מוקדם הוא מונח המשמש לעיתים קרובות להחלפה עם הפלה ספונטנית והפלה טבעית ומתייחס לאובדן הריון במהלך השליש הראשון.
זהו הגורם השכיח ביותר לדימום מוקדם בהריון והוא קשור רק לדימום כבד (לעומת קל).
עם זאת, חולים בדרך כלל נשארים יציבים המודינמית.
אובדן הריון מוקדם מאוים, הנחשב לרוב סוג של אובדן הריון מוקדם, מתייחס לדימום נרתיקי בנוכחות הריון תוך רחמי וצוואר הרחם סגור.
נוכחות קצב הלב של העובר קובעת במידה רבה אם ההריון יתקדם לתוצאה בת קיימא.
הריון חוץ רחמי מתייחס להריון מחוץ לרחם, בדרך כלל בחצוצרה.
זוהי סיבה פחות שכיחה אך חמורה יותר לדימום מוקדם בהריון.
הריונות חוץ רחמיים עלולים להיקרע, ולהוביל לדימום פנימי שיכול להיות קטלני אם לא מטופל.
דימום השתלה כרוך בכמות קטנה של דימום שעלול להתרחש 10 עד 14 ימים לאחר השתלת הביצית המופרית.
עם זאת, יש מעט עדויות התומכות בקיומו של דימום כזה.
המטומה כוריונית היא אגירת דם (המטומה) בין הכוריון, קרום המקיף את העובר ודופן הרחם.
זה מתרחש בכ-3.1% מכלל ההריונות והוא הגורם השכיח ביותר לדימום בשליש הראשון.
ניאופלזיה טרופובלסטית הריונית, המתייחסת לגידולים הקשורים להריון שהם סרטניים או לא סרטניים.
סיבה זו נדירה ביותר עם ניאופלזיה הריון לא סרטנית שנמצאה ב-23 עד 1,299 מקרים לכל 100,000 הריונות וצורות סרטניות עם שכיחות נמוכה פי 10.
סיבות מיילדות לדימום בטרימסטר השני/שלישי כוללים את הדברים הבאים:
מופע דם מתייחס למעבר של כמות קטנה של דם או ריר בעל גוון דם הנובע מלידה או חולשת צוואר הרחם.
אובדן הריון מתייחס למוות של העובר בכל עת במהלך ההריון.
אובדן הריון מתרחש לרוב במהלך השליש הראשון, כאשר הוא מכונה אובדן הריון מוקדם.
השליה פרביה או ואזה פרביה מתייחסת לשלייה או לכלי הדם של העובר, בהתאמה, המכסים או נמצאים קרוב לפתח הרחם.
ליותר ממחצית מהנשים שנפגעו בשליה (51.6)% יש דימום לפני הלידה .
ואזה פרביה מופיע בכ-0.6 לכל 1000 הריונות.
היפרדות שליה כרוכה בהפרדה של רירית השליה מהרחם של האם.
זה מתרחש לרוב בסביבות 25 שבועות של הריון.
קרע ברחם הוא כאשר הדופן השרירי של הרחם נקרע במהלך הלידה או, פחות שכיח, במהלך ההריון.
הריון חוץ רחמי לא צינורי מתייחס להריון חוץ רחמי המתרחש בשחלה, בצוואר הרחם או בחלל התוך בטן.
סיבות אחרות לדימום מוקדם בהריון כוללות את הדברים הבאים:
דימום פוסט-קויטלי, שהוא דימום נרתיקי לאחר קיום יחסי מין שיכול להיות נורמלי בהריון.
סיבות יאטרוגניות, או דימום עקב טיפול או התערבות רפואית, כגון סטרואידי מין, נוגדי קרישה או אמצעי מניעה תוך רחמיים.
דימום נרתיקי או צוואר הרחם, שעלול לנבוע מסיבות רבות כולל שרירנים, פוליפים, יבלות, גידולים, דלקת בנרתיק או טראומה.
סיבות אלו עלולות להתרחש יחד עם גורמים אחרים לדימום מוקדם בהריון.
דימום ממערכת גניטורינארית תחתונה, שעלול לנבוע מזיהום בדרכי השתן (UTI), פעילות גופנית מאומצת או סרטן שלפוחית השתן.
דימום מוקדם בהריון הוא בדרך כלל ממקור אימהי, ולא מעובר.
המקור האימהי עשוי להיות הפרעה בכלי הדם או נגע בצוואר הרחם או בנרתיק.
ואזה פרביה הוא מצב נדיר שעלול לגרום לדימום ממחזור הדם של העובר.
ההערכה הראשונית של דימום מוקדם בהריון כוללת היסטוריה ובדיקה גופנית.
ההיסטוריה הרלוונטית כוללת קביעת גיל ההריון של העובר ואפיון הדימום.
דימום כבד לפחות כמו דימום הווסת או הקשור לקרישים, רקמות, סחרחורת או אי נוחות באגן קשורים לסיכון מוגבר להריון חוץ רחמי והפלה ספונטנית.
אי נוחות באמצע הבטן קשורה יותר להפלה ספונטנית; אי נוחות בצד של הבטן קשורה יותר להריון חוץ רחמי.
יש לקחת בחשבון גם גורמי סיכון להריון חוץ רחמי או הפלה ספונטנית.
הבדיקה הגופנית כוללת הערכת סימנים חיוניים וביצוע בדיקת בטן ואגן.
סימנים של חוסר יציבות המודינמית או דלקת הצפק דורשים התערבות מתהווה.
בדיקת אגן עשויה לגלות סיבות לא מיילדותיות לדימום כגון דימום מהנרתיק או צוואר הרחם.
זה עשוי להראות גם תוצרים גלויים של התעברות המרמזים על הפלה לא שלמה.
אם האדם יציב ובדיקת אגן אינה חושפת, מומלץ בדרך כלל לבצע בדיקת אולטרסאונד או מדידה סדרתית של גונדוטרופין כוריוני אנושי על מנת להעריך את מיקום העובר ואת יכולת הקיום.
לפני 10 שבועות הריון, עלייה איטית מהרגיל בגונדוטרופין כוריוני אנושי מעידה על אובדן הריון מוקדם או הריון חוץ רחמי.
עד 10 שבועות לערך, רמות גונדוטרופין כוריוני אנושי ואולטרסאונד מועדפים כדי לקבוע את מיקום ההריון (כלומר, תוך רחמי או חוץ רחמי).
בנוכחות הדמיה קודמת של האגן, די במעקב אחר לב עובר בסונוגרפיה דופלר כדי להעריך את יכולת העובר החל משבוע 10–12 להריון.
דימום הקשור להריון תוך רחמי, בר-קיימא, מצביע על אובדן הריון מוקדם מאוים.
דימום הקשור להריון תוך רחמי שאינו בר-קיימא מצביע על אובדן הריון מוקדם.
אם הכדאיות של הריון תוך רחמי אינה בטוחה, בדיקת אולטרסאונד חוזרת יחד עם מדידת מעבדה של פרוגסטרון או גונדוטרופין כוריוני אנושי סדרתית יכולה להועיל.
היעדר הריון תוך רחמי או חוץ רחמי בהדמיה מעיד על אובדן הריון מוקדם מוחלט (אם ההריון נראה בעבר בהדמיה) או הריון ממיקום לא ידוע (אם ההריון לא נראה קודם לכן בהדמיה).
ניהול דימום מוקדם בהריון תלוי בחומרתו ובסיבה שלו.
אנשים עם אובדן דם משמעותי שהופכים ללא יציבים המודינמית דורשים התערבות מהירה.
מחקרי מעבדה שעשויים להועיל כוללים המוגלובין/המטוקריט, מחקרי קרישה וסוג והתאמה.
ללא קשר ליציבות ההמודינמית, בדרך כלל בודקים מסך נוגדנים לתאי דם אדומים.
חולים שליליים Rh מקבלים בדרך כלל גלובולין אנטי-D חיסוני כדי למנוע איזואימוניזציה של RhD.
ניתן גם לבדוק את קצב הלב של העובר כדי להעריך את הצורך בלידה.
הריון חוץ רחמי מטופל בטיפול במתוטרקסט או בניתוח.
ניתוח נדרש לחולים שנכשלו או שיש להם התוויות נגד לטיפול במתוטרקסט, חווים איבוד דם משמעותי או שיש להם סימנים של קרע חוץ רחמי.
אובדן הריון מוקדם מאוים מטופל לעיתים קרובות בהמתנה ערנית.
מנוחה במיטה וטיפול בפרוגסטרון לא הוכחו כמגבירים את הסבירות לתוצאה בת קיימא.
ניתן לטפל באובדן הריון מוקדם באמצעות המתנה ערה, תרופות או שאיפת רחם המבוססת על קבלת החלטות משותפת בין המטופל לרופא.
דימום בשליש הראשון שכיח יותר מדימום בשליש השני או השלישי.
דימום בשליש הראשון עשוי להיות קשור למשקל עוברי מוערך קטן יותר בסוף ההריון.
דימום בשליש הראשון: הערכה וניהול מאת ארין הנדריקס, 2019 (באנגלית)
דפוסים ומנבאים של דימום נרתיקי בשליש הראשון של ההריון, 2011 (באנגלית)
קשר בין דימום נרתיקי בשליש הראשון להפלה, 2010 (באנגלית)
דימום נרתיקי בתחילת ההריון, 2003 (באנגלית)
דימורפוס הוא אסטרואיד קטן, ירח של האסטרואיד 65803 דידימוס, המהווים יחד אסטרואיד כפול.
הוא מסתובב סביבו במרחק ממוצע של 1.19 ק"מ.
דימורפוס התגלה בשנת 2003 ותחילה נקרא בשם הזמני S/2003 (65803) 1 וכונה "Didymos B" ו-"Didymoon".
ב-23 ביוני 2020, האיגוד האסטרונומי הבינלאומי העניק לו את השם הרשמי "דימורפוס".
זהו אחד העצמים האסטרונומיים הקטנים ביותר שקיבל שם קבוע.
דימורפוס הוא היעד של ניסוי הסטת אסטרואיד כפול (DART) של נאס"א.
הגשושית DART שוגרה ב-24 בנובמבר 2021 והתנגשה בדימורפוס ב-26 בספטמבר 2022 (27 בספטמבר לפי שעון ישראל), כדי לבחון יכולת הסטת אסטרואידים עבור הגנה פלנטרית.
לוויין זעיר בשם LICIACube , של סוכנות החלל האיטלקית, יצלם את ההתנגשות.
משימת Hera של סוכנות החלל האירופית תצפה באסטרואיד לאחר הפגיעה.
האסטרואיד המרכזי דידימוס התגלה בשנת 1996 על ידי ג'ו מונטאני מפרויקט Spacewatch ושמו "דידימוס" אושר רשמית ב-2004. בשנת 2003, פטר פראבץ ממצפה הכוכבים אונדז'וב בצ'כיה גילה שלאסטרואיד יש לוויין שמקיף אותו.
תמונות של מכ"ם הדופלר במצפה הכוכבים ארסיבו אישרו שדידימוס הוא אסטרואיד כפול.
הוחלט לתת לאסטרואיד שם רשמי מפני שהוא היעד של משימות החלל DART ו-Hera, ועתיד להיות הגוף השמימי הראשון שצורתו השתנתה באופן מהותי כתוצאה מהתערבות אנושית.
השם דימורפוס נגזר מהמילה היוונית Dimorphos שפירושה "בעל שתי צורות".
השם הוצע על ידי המדען Kleomenis Tsiganis באוניברסיטת אריסטו בסלוניקי.
השם נבחר כי האסטרואיד יהיה מוכר בשתי צורות שונות מאוד, האחת שתראה הגשושית DART לפני שתפגע בו, והשנייה שתראה Hera כמה שנים מאוחר יותר.
לפני שנבחר השם הרשמי, האסטרואיד כונה בתקשורת הרשמית "דידימון" ("Didymoon"), הלחם בסיסים שנוצר מ-"Didymos" שמו של האסטרואיד המרכזי 65803 דידימוס, שפירושו ביוונית תאום, ומ-"moon" שפירושו ירח (לווין טבעי).
הגוף המרכזי של האסטרואיד הכפול, דידימוס, מקיף את השמש במרחק של 1.0-2.3 AU אחת לשנתיים וחודש (770 ימים).
הוא בעל אקסצנטריות מסלול של 0.38 ונטייה של 3° ביחס למישור המילקה.
ב-4 באוקטובר 2022 דידימוס יתקרב לכדור הארץ במרחק של 10.6 מיליון קילומטר.
דימורפוס נע במסלול כמעט מעגלי סביב דידימוס, כאשר זמן הקפה שלו היא 11.9 שעות.
תנועת המסלול שלו היא תואמת לסיבוב העצמי של דידימוס, כך שדימורפוס פונה תמיד לאותו צד של דידימוס.
מסלולם של דימורפוס ודידימוס הוא נגדי ביחס למישור המילקה.
קוטרו של דימורפס הוא כ-170 מטרים לעומת דידימוס שקוטרו 780 מ'.
הירונימוס זיהה אותה עם דיבון, בפירושו לפסוק זה, וכך היה מקובל במחקר.
אולם כבר מוסיל, וכן פרשנים נוספים, חלקו על זיהוי זה.
מגן ברושי הצביע על כך שרוב נוסחי תרגום השבעים גורסות דימון, ושהשם מתאים לאליטרציות שבפרק ובפרט בפסוק זה.
מוסיל הציע לזהות את דִּימוֹן עם ח' דמנה, השוכנת על ראש גבעה רמה, 12 ק"מ צפונית לכרכ (קיר מואב).
דימטרודון (שם מדעי: Dimetrodon) הוא סוג של סינאפסיד טורף פרהיסטורי בעל מפרש גבי מהתקופה הפרמית.
במראהו הוא דמה לזוחל מודרני אך היה בעל קירבה גבוהה יותר ליונקים.
הוא התקיים באמריקה הצפונית שלפני 295 עד 272 מיליון שנה מזמננו.
הדימטרודון היה מהטורפים הגדולים ביותר של תקופתו - אורכו הגיע ל-1.8 עד 4.5 מטרים ומשקלו הגיע עד 250 ק"ג, אם כי אולי היה קטן יותר מקרובו הטפנוזאורוס.
הוא התהלך על ארבע רגליים, ונראה דומה ללטאה בעלת "מפרש" גדול על גבו עם זנב ארוך.
ה"מפרש" היה למעשה עור מתוח מלא בכלי-דם, שהוחזק במקומו על ידי סחוס שבקע מגבו של הדימטרודון.
מומחים מאמינים, כי המפרש שימש את הדימטרודון לחימום גופו, וכמו כן לחיזור ולהרתעה.
ייתכן שחי באדמות ביצה והעביר את רוב היום בחימום גופו בשמש באמצעות המפרש כשמרבית פעילותו הייתה בשעות הלילה.
הדימטרודון התגלה בטקסס בשנת 1884 על ידי אדוארד דרינקר קופ, והוא זה שהעניק לו את שמו - בלטינית: "שיניים בעלות שני גדלים" - מכיוון שלדימטרודון שתי מערכות שיניים נפרדות: חותכות וטוחנות.
הדימטרודון מופיע בסדרה ללכת עם מפלצות של ה-BBC בפרק השני.
הוא נראה כטורף-על הנטפל לעדר אדפוזאורוסים וטורף את צעיריהם אך גם קניבלי.
נקבה של דימטרודון נאבקת על שטח בנקבה אחרת ואז מטילה ביצים אך הצעירים שלה נאכלים בידי זכרים קניבלים רבים.
בסדרה הוא מופיע באזורים יבשים כשלמעשה מקובל להניח שהוא חי באזורי ביצות לחות.
בסרט עולם היורה: עולם חדש נראים דימטרודונים במכרות שב"עמק ביוסין", כשחלקם רודפים אחרי אלן, אלי ומייזי אך אלה ניצלים כשהשער נפתח בידי מלקולם.
הוא נראה גם כדיורמה במוזיאון של לוקווד בסרט עולם היורה: נפילת הממלכה.
פרטים שלו נראים גם במשחקים: עולם היורה: המשחק וJurassic World: Alive.
דימטרודון מופיע בהופעה קצרה בסרט המסע לעמק החלומות אך הוא מוצג דומה ללטאת כוח יותר מליצור האמיתי.
בסרט מסע לבטן האדמה מ-1959 נראה דימטרודון בגילום של איגואנה קרנפית מגודלת בעלת מפרש.
הוא מופיע בקצרה בסרט צעצוע של סיפור: הזמן שנשכח.
דימטרודון נראה בסדרה הקומית דינוזאורים.
בסדרה פאוור ריינג'רס עוצמת הדינוזאור נראה היצור "Dimetrozord" המבוסס על הדימטרודון.
הדימטרודון מופיע במשחקי המחשב: Zoo Tycoon 2 בחלק על היצורים הפרהיסטוריים, Jurassic World Evolution 2, פארק היורה 3: בניית פארק וב-ARK: Survival Evolved.
סרטון המציג סדרה של הדמיות של חתכי מוחסדרה של הדמיות של חתכים רוחביים של מוח, מהקודקוד מטה.
סרטון המציג MRI של חלק מהראש בתלת-ממדMRI תלת-ממדי של חלק מהראש
דימות תהודה מגנטית הוא סוג של סריקה לא-פולשנית המשמשת להדגמת איברים פנימיים בגוף ללא חשיפה לקרינה מייננת, למטרות אבחון רפואי, חקר המוח, פסיכיאטריה, מחקר ביולוגי ועוד.
בשיטה זו משתמשים בשילוב של קרינת רדיו ושדה מגנטי חזק (גבוה מ-1 טסלה) כדי להשפיע על הספין של הפרוטונים בגרעין אטומי המימן שנמצאים במולקולות המים שבגוף.
שינוי תכונות הספין תלוי ברקמה בה הוא נמצא (למשל החומר הלבן או החומר האפור שבמוח) וכך, בעזרת שליחת פולס של גלי רדיו נוצרת תנועת נקיפה (פרצסיה) של ספין הפרוטון.
הדבר גורם לפרוטון ליצור תהודה (רזוננס) הניתנת למדידה בעזרת סלילי הקלט של המכונה, ניתן לקבל הפרדה ברורה בין הרקמות השונות.
הבדיקה יעילה במיוחד לדימות של הרקמות הרכות, לדוגמה דימות מערכת העצבים המרכזית - המוח וחוט השדרה, וכן המפרקים, דוגמת הברך והכתף.
בנוסף הבדיקה מסייעת בזיהוי ואפיון מחלות בבטן ובאגן.
דוגמאות לשימושים שכיחים: איתור גידולים במוח, אבחון של טרשת נפוצה, הערכת מצב מניסקוסים בברכיים ודימות פריצת דיסק בעמוד השדרה.
בשל העובדה שבדיקה זו אינה כרוכה בקרינה מייננת, היא משמשת לאיבחון מחלות אצל נשים בהריון ואף לסקירת עובר, כשעולה חשד לאנטומיה לא תקינה אצל העובר.
ב-MRI ניתן לבצע סריקות שונות המאפשרות לראות ממצא (כגון גידול) מזוויות מבט שונות - חיצי (חלוקה לשמאל ימין), חזיתי (קדמי-אחורי), אופקי (עליון-תחתון) או בשחזור תלת-ממדי.
בתחילה נקראה השיטה דימות תהודה מגנטית גרעינית (NMRI).
קהילת הרופאים חששה שהציבור הרחב יקשר שלא בצדק בין המילה "גרעינית" לבין פצצה גרעינית, רדיואקטיביות וכדומה, ולכן הוחלט להשמיט את המילה מהשם ומראשי התיבות.
ממציאי המכשיר הם פול לוטרבור ופיטר מנספילד.
בשנת 2003 הוענק להם פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על המצאת ה-MRI, עקב חשיבותו ככלי אבחוני.
לאחרונה אושר לשימוש על בני אדם, לצורך מחקר בלבד, סורק MRI שפותח במיזם צרפתי-גרמני המגיע לחוזק של 11.7 טסלה.
סורק זה מאפשר דיוק של פי 10 על הסורקים הנמצאים כיום בשימוש בבתי חולים, שלהם חוזק של 3 טסלה.
בשנת 2024 הוצג אבטיפוס של מכשיר MRI מסוג חדש, שפועל בשדה מגנטי נמוך מאוד (Ultra-Low Field).
מכשירים המבוססים על אבטיפוס זה יהיו זולים וניידים וניתן יהיה להפעילם ללא צורך בתשתית ייעודית, באמצעות חיבור לשקע חשמל רגיל.
בשנים האחרונות פותחו יישומים נוספים ל-MRI בנוסף לצילומי אנטומיה, לדוגמה:
דימות הלב בפעולה ומדידת תפקוד הלב
אנגיוגרפיה - דימות כלי דם
דימות תהודה מגנטית תפקודי (Functional MRI, או בקיצור "fMRI") - שימוש ייעודי במכשיר ה-MRI על מנת למדוד פעילות מוחית.
חוקרים פיתחו שיטת עיבוד של סריקות ה-MRI המאפשרת לאתר שינויים מקומיים בזרימת הדם במוח, שמעידים על עוצמת הפעילות העצבית.
שיטה זו מתבססת על השינוי שחל בתכונות המגנטיות של החלבון המוגלובין, בהתאם למספר מולקולות החמצן שהוא נושא.
חוקרי המוח מנצלים תופעה זו כדי ללמוד אילו אזורים במוח פעילים כאשר מבצעים מטלות שונות.
כך לדוגמה, ניתן לצלם את המוח בזמן מנוחה, ולאחר מכן לצלם את אותו אזור בזמן שמראים לנבדק תמונה או משמיעים לו קול מסוים.
השוואה בין שתי תמונות ה-fMRI מזהה את האזורים במוח שהיו בשימוש.
מלבד חשיבותו ככלי לחקר המוח, fMRI הוא כלי חשוב לתכנון ניתוחי מוח.
מתמונות fMRI המנתח יכול למשל לאתר את מיקומם המדויק של מרכזי הדיבור והשמיעה אצל חולה מסוים, כדי לתכנן את הניתוח כך שהנזק הנלווה להסרת הגידול יהיה מזערי.
הוכח שדרך דימות מקדם הפעפוע ניתן להבחין בין שבץ מוחי שנוצר כתוצאה מדימום ('המורגי') לבין שבץ שנוצר על ידי חסימת כלי דם ('איסכמי').
אבחנה זו קריטית כדי לקבוע טיפול נכון ויעיל למטופל.
יש גם אינדיקציות שניתן להשתמש ב-DWI לצורך מיפוי החומר הלבן והחומר האפור במוח.
כיום נבחן השימוש ב-MRI colonography כדי לסייע בגילוי מוקדם של סרטן המעי הגס.
שיטה לא פולשנית זו אמורה להיות בטוחה ונוחה יותר מבדיקת קולונוסקופיה הנמצאת בשימוש כיום.
בגלל השימוש בשדה מגנטי חזק, יש לנקוט זהירות רבה בסריקת MRI בנוכחות מתכות בגוף.
זאת משום שהמתכות עלולות להתחמם, לנוע או להתעוות בתוך הגוף.
לעיתים לא ניתן לבצע את הבדיקה כלל, ולעיתים דרוש תיאום מיוחד, למשל קוצבי לב מסוימים שניתן להיכנס עמם ל-MRI בתיאום עם קרדיולוג/ית, לעומת קוצבי לב שלא ניתן להיכנס עמם ל-MRI כלל.
כמו כן, אצל אנשים שיש חשש כי בגופם יש רסיסי מתכת, יעדיפו לעיתים בדיקת CT במקום בדיקת MRI.
החלטות אלו תלויות בסוג המתכת, במיקומה המדויק של המתכת ביחס למבנים חשובים כגון כלי דם ועצבים, באזור הכלול בסריקה, ובחוזק השדה המגנטי.
לעיתים ניתן לבצע בדיקת MRI במכשיר עם שדה מגנטי נמוך יותר (לרוב 1.5 טסלה), ולעיתים ניתן לבצע את הבדיקה גם במכשיר חזק יותר (לרוב 3 טסלה) תחת מגבלות טכניות מסוימות.
בדיקת MRI מיועדת לאבחון פתולוגיות ברקמות הרכות של גופנו ואינה יעילה בהדגמת עצמות (או לאבחן מה שקורה בתוכן).
לכן במקרים של שברים או פתולוגיות בתוך העצמות (שלא חודרות לרקמות מסביב) עדיף לבצע בדיקת דימות בעזרת קרינת רנטגן (צילומי רנטגן או CT).
הכוח המגנטי החזק מאוד, המופעל במהלך הבדיקה, מחייב הסרת תכשיטים וחפצים ממתכת על ידי כל השוהים באזור הבדיקה.
זאת, על מנת למנוע תאונות שעלולות להתרחש כתוצאה מהשפעת הכוח המגנטי.
דימות תהודה מגנטית מבוסס על תהודה מגנטית גרעינית (NMR).
בנוכחות חומר שלגרעינים שלו יש מומנט מגנטי, מתרחשות מספר תוצאות:
בנוכחות שדה מגנטי חיצוני , החומר מתמגנט.
המגנטיזציה של החומר פרופורציונלית לשדה החיצוני ()
אילו המגנטיזציה הייתה מוצבת בזווית (שאינה אפס) ביחס לשדה המגנטיזציה תבצע פרצסיה (נקיפה) בתדר לרמור (Larmor frequency) שפרופורציוני לעוצמת השדה החיצוני
בנוכחות שדה מגנטי נוסף , הניצב לשדה- ומסתובב מסביבו בתדר לרמור אזי המגנטיזציה תתחיל לנטות מן הכיוון של .
פולס RF של יסובב את המגנטיזציה ב- מכיוון השדה .
לאחר סיום פולס ה-RF, כל רכיב של המגנטיזציה הניצב לכיוון יבצע פרצסיה בתדר לרמור.
תנועה זאת נקראת פרצסיה חופשית (free precession).
באנטנה שנמצאת בקרבת מקום יושרה מתח שישתנה בתדר על פי חוק פאראדיי.
בנוסף לפרצסיה חופשית, רכיב המגנטיזציה המקביל לשדה חוזר בקצב אקספוננציאלי לערכו המקורי בשיווי משקל תרמי .
כמו כן, גם רכיב המגנטיזציה הניצב לשדה דועך לאפס בקצב אקספוננציאלי (אם כי לא בדיוק באותו קצב כמו קצב חזרת הרכיב המקביל למגנטיזציה).
בהדמיה, בנוסף לשדה החיצוני הקבוע והאחיד, מייצרים שדה מגנטי המשתנה ממקום למקום.
בקירוב, השדה משתנה בצורה ליניארית בחלל המגנט, ולכן שדה זה נקרא "גרדיאנט".
כתוצאה מהגרדיאנט משתנה תדר הפרצסיה ממקום למקום.
לדוגמה, אם הגרדיאנט הוא בציר X אזי
היות שכל מומנט בגוף מתנודד בתדר שונה (על פי מיקומו בציר ה-X), האות הכולל שנקלט באנטנה הוא סכום של תדרים רבים.
ב-MRI דוגמים את האות שנקלט באנטנה ומבצעים על האות התמרת פורייה מהירה.
כתוצאה מהקשר בין תדר למקום (שנוצר על ידי שימוש בגרדיאנט), התרומה של תדר מסוים באות היא התרומה של מקום מסוים בגוף.
כך ניתן לפענח איזה חלק מהאות בא מכל אזור ואזור שבגוף, ולהציג לרופא תמונה דו-ממדית או תלת-ממדית.
עוצמתו של כל פיקסל בתמונה תלויה במספר גורמים - כמות החומר בעל מומנט מגנטי שיש שם, זמני רלקסציה, מקדם הדיפוזיה, זרימה, נוכחותם של חלקיקים פרומגנטיים מיקרוסקופיים ועוד.
משך זמן הסריקה תלוי בטכניקת הדימות.
ישנן סריקות הנמשכות שניות בודדות ואחרות נמשכות עשרות דקות.
בדרך כלל מבקש הרופא לבצע מספר סריקות לאותו נבדק בשיטות סריקה שונות (שמייצרות קונטרסטים שונים) ובגאומטריות וברזולוציות שונות, כגון תמונות מכיוונים שונים.
התהליך כולו נמשך בין 20 ל-40 דקות ואין לו כמעט תופעות לוואי.
לפעמים מזריקים לנבדק חומר פאראמגנטי (גדוליניום) שעשוי להגדיל את הקונטרסט במקרה של גידולים מסוימים.
בדרך כלל אין מעוניינים לקבל תרומה מכל החומר שנמצא בתוך האנטנה.
כדי להשיג רזולוציה מרחבית יש להתמקד על פרוסה דקה של חומר.
ניתן להשיג מטרה זו בהפעלת גרדיאנט בזמן שידור פולס ה-RF.
בנוכחות הגרדיאנט משתנה תדר התהודה ממקום למקום ורק במקום מסוים תדר התהודה שווה לתדר של פולס ה-RF.
בצורה מתמטית, אם הגרדיאנט מופעל בציר Z, החומר היחיד שיושפע ממנו נמצא בפרוסה הדו-ממדית שבה:
כיוון שאין תלות ב-X ו-Y, המשוואה מגדירה פרוסה דו-ממדית.
עובי הפרוסה נקבע על ידי רוחב הפס של פולס ה-RF:
את כיוון הפרוסה משנים על ידי בחירת ציר הגרדיאנט שמופעל בזמן שידור ה-RF (X או Y או Z או צירוף של שניים או שלושה בו זמנית).
במכשירים מסחריים ניתן בדרך כלל לשלוט ברוחב פרוסה על ידי שינוי עוצמת הגרדיאנט.
אחרי פולס עירור (כגון פולס RF של ) האות הוא הסכום של התרומה של כל מומנט מגנטי, כשכל אחד תורם את תדר לרמור שלו באותו רגע.
אם הגרדיאנטים משתנים בזמן, האות שווה ל:
כלומר, בכל רגע ורגע אות ה-MRI שווה לערך של התמרת פורייה של המומנטים בחומר הנמדד.
שיטות סריקה שונות מכסות את מרחב ה-K בצורות שונות.
שיטת spin echo ושיטת gradient echo מכסות את המרחב שורה שורה (תמיד באותו כיוון).
שיטת (echo planar imaging (EPI סורקת מספר שורות ברצף, כשחלקן נסרקות בכיוונים הפוכים.
גם בשיטת fast spin echo סורקים מספר שורות של מרחב K אחרי כל פולס RF, אבל כל השורות נסרקות באותו כיוון.
דימות בעזרת MRI מייצר מספר תמונות עיקריות:
תמונה בשכלול T1 היא תמונה אשר מבוססת בעיקר על הבדלי דעיכת מגנטיזציה אורכית בין הרקמות.
בסוג תמונה זה הניגודיות והבהירות מבוססות בעיקר על מאפיין T1 של הרקמות.
תמונה זו נוצרת בדרך-כלל כאשר משתמשים בזמני TR ו-TE קצרים יחסית.
תמונה בשכלול T2 היא תמונה אשר מבוססת בעיקר על הבדלי דעיכת מגנטיזציה רוחבית בין הרקמות.
תמונה זו מבוססת בעיקר על מאפיין T2 של הרקמות והיא נוצרת כאשר משתמשים בזמני TR ו-TE ארוכים יחסית.
סוג תמונה נוספת הוא תמונת PD, אשר מבוססת בעיקר על הבדלי כמות הפרוטונים בין הרקמות.
גם לאלקטרון יש מומנט מגנטי, הרבה יותר גדול מהמומנט של הפרוטון.
אמנם קיימת תופעת תהודה מגנטית אלקטרונית (Electron Paramagnetic Resonance) אבל בגוף אי אפשר לנצלה לדימות, מכיוון שהאלקטרונים לרוב מסתדרים בזוגות עם כיווני ספין הפוכים.
בשנת 2009 פעלו בישראל עשרה מכשירי הדמיה.
זהו שיעור של מכשיר אחד ל-700 אלף נפש.
בשל התור הארוך, מופעלים חלק מהמכשירים 24 שעות ביממה, ולעיתים גם בשבתות.
ב-2012, היו בישראל 14 מכשירי MRI נייחים וארבעה מכשירים בניידות שמסתובבות בין בתי החולים בפריפריה.
בעשור השני של המאה ה-21 קודמה רכישה של 46 מכשירים חדשים, בנוסף לאלו שהיו לפני כן.
ב-2019 פעלו בישראל 49 מכשירים בלבד.
בשנת 2015, עלות הרכישה של מכשיר MRI בישראל הייתה 6 מיליון ש"ח.
ב-2018 היו בישראל 5.2 מכשירים למיליון תושבים, לעומת ממוצע של 17 מכשירים במדינות ה-OECD.
מספר הבדיקות לכל אלף תושבים היה 46.6 בישראל לעומת 74.1 ב-OECD.
החלוקה הגאוגרפית של המכשירים אינה שוויונית, כאשר במרכז קיימים יותר מכשירים לכל X תושבים מאשר בפריפריה.
דו"ח שפרסם מבקר המדינה בשנת 2024, מצא כי קיים מחסור חמור במכשירי MRI לנפש, מספר מכשירי MRI ו-CT למיליון נפש בישראל עדיין קטן ממספרם ב-13 מדינות ב-OECD.
על אף דו"ח המבקר הקודם, במשרד הבריאות מעוכבים מתן רישיונות להפעלת המכשירים, לא הוגדרו תקנים לזמני המתנה מרביים לבדיקות וחלק מהמכשירים לא מוגנו בזמן אלא רק לאחר מלחמת חרבות ברזל.
דימיטר איבנוב ברבאטוב (בבולגרית: Димитър Иванов Бербатов; נולד ב-30 בינואר 1981 בבלגואבגרד) הוא כדורגלן עבר בולגרי ששיחק בעמדת החלוץ.
טרם הגעתו לפולהאם שיחק ברבטוב במנצ'סטר יונייטד, טוטנהאם הוטספר, באייר לברקוזן וצסק"א סופיה.
הוא הכובש המצטיין של נבחרת בולגריה בכל הזמנים עם 48 כיבושים, שימש כקפטן הנבחרת במשך כארבע שנים ובעונת היה למלך השערים של הפרמייר ליג.
אביו, איוואן, היה כדורגלן ששיחק בקבוצת פירין בלגואבגרד המקומית ובצסק"א סופיה, ואימו, מרגריטה, הייתה שחקנית כדוריד.
ברבטוב שיחק בילדותו בקבוצת הילדים של פירין המקומית, בטרם עבר לשחק בקבוצת הנוער של צסק"א סופיה.
בילדותו העריץ את מרקו ואן באסטן, אך לאחר טורניר יורו 1996 בו היה אלן שירר למלך שערי הטורניר, ראה בו ברבאטוב מודל לחיקוי, והחל לאהוד את קבוצתו החדשה של שירר, ניוקאסל יונייטד.
בשנת 1998 עבר ברבטוב מפירין למחלקת הנוער של צסק"א סופיה, קבוצתו לשעבר של אביו, ובעונת , בגיל 18, כבר ערך את הופעה הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת.
בעונתו הראשונה שותף ברבטוב ב-11 משחקי ליגה בהם תרם שלושה שערים.
שלושה שערים נוספים אותם כבש בחמישה משחקים, סייעו לקבוצה להעפיל לגמר הגביע הבולגרי, בו ניצחה צסק"א 0–1 את ליטקס לובאץ' משער של ולנטין סטנצ'ב.
בזכות זכייתה בגביע הבולגרי, קיבלה צסק"א כרטיס לגביע אופ"א.
בסיבוב המוקדמות הראשון, פגשה הקבוצה את ניוקאסל האנגלית בכיכבו של שירר, גיבור ילדותו של ברבאטוב, והודחה לאחר שהפסידה 2–4 בסיכום שני המשחקים.
בעונה זו החל ברבאטוב לקנות לעצמו שם בליגה המקומית, הוא כבש 14 שערים ב-27 משחקי ליגה, וסייע לקבוצתו לסיים את העונה במקום השני בליגה.
גם בפתיחת העונה הבאה, עונת המשיך ברבאטוב לשמור על יכולת כיבוש מרשימה.
הוא כבש תשעה שערים ב-11 משחקים בליגה הבולגרית, והוסיף שבעה כיבושים, בהם חמישייה בניצחון 0–8 מול פ.צ.
טירספול, בארבעה משחקים בלבד במוקדמות גביע אופ"א.
יכולתו הטובה של ברבאטוב לא נעלמה מעניהם של ציידי הכישרונות בליגות הבכירות, וב-1 בינואר 2001 הוא עבר בתמורה ל-1.3 מיליון אירו אל באייר לברקוזן מהבונדסליגה, וחתם על חוזה לארבע עונות וחצי.
לאחר שבעה משחקים בקבוצת המילואים, בהם כבש שישה שערים, ערך ברבאטוב את הופעת הבכורה ב-10 בפברואר 2001 כשעלה כמחליף בניצחון הליגה מול פ.צ.
קלן, אך שותף בהמשך העונה בחמישה משחקי ליגה נוספים בלבד.
בעונה הבאה, עונת , כבר היה ברבאטוב לגורם מרכזי יותר בקבוצה.
הוא שותף ב-24 משחקי ליגה, בהם הבקיע שמונה שערים, ואף לקח חלק משמעותי בהעפלתה של לברקוזן עד לגמר טורניר ליגת האלופות, כולל שער שכבש בניצחון 2–4 במשחק הגומלין מול ליברפול בשלב רבע הגמר.
הקבוצה סיימה את העונה במקום השני בליגה הגרמנית, נקודה אחת בלבד מהמקום הראשון.
ברבטוב גם כבש שישה שערים בשישה משחקים בגביע הגרמני, כולל שער יתרון במשחק הגמר, בו הפסידה לבסוף הקבוצה בתוצאה 2–4 לשאלקה 04.
בעונת חוותה לברקוזן עונת משבר קבוצתית, וגם מקומו של ברבאטוב לא נפקד.
הוא כבש ארבעה שערי ליגה בלבד ב-24 משחקים בהם שותף, והקבוצה כמעט שנשרה לליגת המשנה, אך לבסוף סיימה את העונה במקום ה-15, מקום אחד מעל .
גם בליגת האלופות חוותה הקבוצה הצלחה פחותה מבעונה שקדמה לה, הקבוצה אמנם סיימה במקום השני בשלב הבתים, אך בשלב הבתים השני סיימה במקום האחרון, כשהפסידה בכל ששת משחקיה.
בעונה הבאה, עונת , התאוששה הקבוצה, וברבאטוב החל לקנות לעצמו מעמד של שחקן מפתח.
הוא היה למבקיע המצטיין של קבוצתו בליגה עם 16 כיבושים, והוליך אותה עד למקום השלישי בטבלה בסיום העונה.
גם בעונה העוקבת המשיך ברבאטוב להיות בורג מרכזי במועדון.
הוא סיים את העונה עם 20 שערי ליגה, והיה שנית למבקיע המצטיין של קבוצתו, והשלישי בטיבו בליגה.
בעונת כבש ברבאטוב 21 שערים, הכובש המצטיין של קבוצתו בשלישית, ושני רק למירוסלב קלוזה בליגה הגרמנית כולה.
לאחר חמש עונות וחצי בליגה הגרמנית, עבר ברבאטוב לקראת עונת לשורותיה של טוטנהאם מהפרמייר ליג, ששילמה תמורתו 16 מיליון אירו, התמורה הגבוהה ביותר ששולמה עבור שחקן בולגרי.
באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה במשחק הליגה מול בולטון וונדררס, ושלושה ימים אחר כך כבש את שערו הראשון בניצחון הביתי מול שפילד יונייטד.
הוא סיים את עונת הבכורה שלו ככובש המצטיין של הקבוצה בליגה עם 12 שערים, והוליך אותה עד למקום החמישי בסיום העונה, המיקום הגבוה ביותר של הקבוצה מאז עונת .
גם במשחקי גביע אופ"א היה ברבאטוב למלך השערים של קבוצתו, הוא כבש שבעה שערים, בשמונה משחקים והעפיל עם הקבוצה עד שלב רבע-גמר הטורניר בו הודחה מול סביליה הספרדית.
בעונה הבאה, עונת היה ברבאטוב שוב לכובש המצטיין של קבוצתו, במשותף עם רובי קין, עם 23 שערים בכל המסגרות, מהם 15 שערי ליגה לשני החלוצים, ואף כבש רביעייה בניצחון 4–6 מול רדינג.
בליגה התדרדרה הקבוצה עד למקום ה-11, אך זכתה בכרטיס לסיבוב המוקדמות הראשון של גביע אופ"א בזכות זכייתה בגביע הפוטבול ליג.
במשחקי גביע אופ"א של אותה העונה תרם ברבאטוב חמישה שערים בשמונה משחקים, והגיע עם הקבוצה לשלב שמינית הגמר בו הודחה מול פ.ס.וו.
ב-1 בספטמבר 2008 חתם במנצ'סטר יונייטד תמורת סכום העברה של 30.75 מיליון פאונד והשאלתו של פרייזר קמפבל, וערך את הופעת הבכורה, בה אף בישל שער לקרלוס טבס שלוש דקות מהפתיחה, בהפסד החוץ 1–2 לליברפול.
בעונת הבכורה שלו היה ברבאטוב לכובש השלישי בטיבו בקבוצה במשחקי הליגה, אחרי כריסטיאנו רונאלדו וויין רוני, עם תשעה שערים, והרביעי בכל המסגרות עם 14. הוא סייע לקבוצה לזכות באליפות שלישית ברציפות, בגביע הפוטבול ליג, באליפות העולם לקבוצות ולהעפיל עד לגמר ליגת האלופות 2009 בו הפסידה לברצלונה.
יונייטד העפילה עד לשלב חצי הגמר של הגביע האנגלי בו הודחה בבעיטות עונשין מ-11 מטרים מול אברטון.
ברבאטוב ספג ביקורת קשה כשהחמיץ את הפנדל הראשון עם בעיטה חלשה למרכז השער, אותה עצר טים האוורד, שוערה של אברטון, בלא מאמץ.
לקראת תחילת העונה הבאה, עונת , עזב רונאלדו את הקבוצה ועבר לריאל מדריד.
מאמן הקבוצה אלכס פרגוסון החל להעלות הרכב במערך של 5-4-1, עם רוני כחלוץ בודד, החלטה שדחקה את מקומו של ברבאטוב ברוטציה.
ברבאטוב פתח את העונה בצורה חלשה, ובינואר אף התפרסמו ידיעות כי פרגוסון הציב לו אולטימטום כי יימכר אם לא ישפר את יכולתו עד לסיום העונה.
למרות הפיחות במעמדו, הציג ברבאטוב שיפור ביכולתו, וחזר להרכב עקב פציעתו של ווין רוני.
בסיכום העונה כבש ברבאטוב 12 שערי ליגה אך לא הצליח לסייע לקבוצה לזכות באליפות נוספת, כשסיימה במקום השני, רק נקודה אחת אחרי צ'לסי.
בעונת קנה לעצמו ברבאטוב את מעמדו במנצ'סטר.
הוא פתח את העונה עם שער בניצחון 1–3 מול צ'לסי במגן הצדקה, וכבש גם את השער הראשון של היונייטד בליגה, בניצחון הביתי 0–3 מול ניוקאסל יונייטד במחזור הפתיחה.
הוא הבקיע שני שערים נוספים בשלושת המשחקים העוקבים בליגה, ובמחזור החמישי כבש שלושער בניצחון 2–3 מול ליברפול.
בנובמבר הוא הבקיע חמישייה בניצחון הביתי 1–7 על בלקברן רוברס והיה לשחקן הרביעי בהיסטוריה של הפרמייר ליג שרושם את ההישג, ובינואר כבש חמישה שערים נוספים בשני משחקים, וסך של 13 שערים בשמונה משחקים.
ברבאטוב סייע למנצ'סטר יונייטד לזכות באליפות כשבסיום העונה, עם 20 שערים בליגה, הוא הוכתר כמלך השערים של הפרמייר ליג.
בליגת האלופות העפילה מנצ'סטר עד משחק הגמר בו הפסידה פעם נוספת לברצלונה.
על אף העונה הטובה שהפגין, דעך מעמדו של ברבאטוב בעיני פרגוסון בעונת .
הוא שותף במשחקי הליגה רק ב-12 משחקים בהם פתח בחמישה בלבד, וכבש שבעה שערים.
לאחר שלא מצא את מקומו בהרכבה של מנצ'סטר יונייטד, הביעו מספר קבוצות את התעניינותן בשירותיו של ברבאטוב.
הוא דחה את הצעותיהן של יובנטוס ופיורנטינה מהסרייה א', וחתם במדי פולהאם אצל המאמן מרטין יול שאימן אותו כששיחק בטוטנהאם.
ברבאטוב ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה בהפסד החוץ 0–3 לוסטהאם יונייטד, כשעלה כמחליף במחצית, ובמשחק העוקב הבקיע לראשונה במועדון כשכבש צמד מול וסט ברומיץ' אלביון בניצחון הביתי 0–3 על וסט ברומיץ' אלביון.
ב-1 בינואר כבש ברבאטוב את השער הראשון של שנת 2013 נגד וסט ברומיץ' אלביון.
ברבאטוב עזר לפולהאם בדרבי של לונדון נגד האקסית טוטנהאם כאשר קבע את תוצאת הסיום 0–1.
ב-31 בינואר 2014, הושאל ברבאטוב למונקו הצרפתית לחצי עונה והחליף בעמדת החלוץ את רדאמל פלקאו הפצוע.
בתום חצי עונת ההשאלה החליטה פולהאם לשחרר את השחקן שחתם על חוזה לעונה אחת במונקו.
בתום החצי העונה הראשונה שלו כבש שישה שערים ב-12 הופעות ליגה.
ב-2 ביוני 2015 שוחרר השחקן מהקבוצה.
ב-2 בספטמבר 2015 חתם ברבאטוב לעונה אחת בפאוק סלוניקי.
ברבאטוב ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת בולגריה ב-17 בנובמבר 1999 כשעלה כמחליפו של אלכסנדר אלכסנדרוב בהפסד 0–1 במשחק הידידות מול .