tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשונה מהפרעות אכילה אחרות, הפרעת אכילה נמנעת ומגבילה - להלן ARFID - מתחילה בדרך כלל בילדות המוקדמת, ומתאפיינת בכך שהילד נמנע מסוגי מזון מסוימים, צורך מעט אוכל, שוכח לאכול, חש שובע במהירות, או מגיב באופן לא מותאם לתחושת רעב.
היא אינה קשורה בדימוי עצמי בעייתי או ברצון לרזות, אלא בתחושת מחנק, מלאות, צורך בהקאה וחרדות שקשורות לסוגים מסוימים של אוכל.
אנשים עם ARFID אינם מסוגלים לאכול מאכלים מסוימים.
כמות המאכלים ה"בטוחים" עבור אנשים עם ההפרעה עשויה להיות מוגבלת לסוגי מזון מסוימים ולעיתים אף למותגים ספציפיים בלבד.
במקרים מסוימים, אנשים הסובלים מ-ARFID ימנעו מלאכול מאכלים המשתייכים לקבוצות מזון שלמות, כגון פירות, ירקות, או בשר.
לעיתים הם יסרבו לאכול מאכלים בצבעים מסוימים.
חלקם יאכלו רק מאכלים חמים מאוד או קרים מאוד, מאכלים פריכים מאוד, מאכלים קשים ללעיסה, או מאכלים רכים מאוד, או ימנעו מרטבים.
אנשים הסובלים מ-ARFID יכולים לחוות תגובות גופניות במערכת העיכול למאכלים מסוימים כמו צריבה, הקאות או בחילה עזה.
לפי מחקרים מסוימים אנשים עם ARFID נוהגים להימנע במידה מהותית מסיטואציות חברתיות המעורבות עם אכילה עקב הרגלי האכילה שלהם.
מרבית הלוקים בהפרעה היו משנים את הרגלי האכילה שלהם אם הם היו מסוגלים לעשות זאת.
ילדים עם ARFID מתאפיינים בבעיות שקשורות למחסור בתזונה חיונית (כמו אנמיה, בעיות שרירים ושלד, בעיות הורמנוליות ומטבוליות).
חלקם נותרים רזים ונמוכים מבני גילם, מה שעלול לפגוע בדימוי העצמי ובסטטוס החברתי.
על רקע זה, חלק מהילדים הלוקים בהפרעה עלולים לפתח הפרעות אכילה אחרות הקשורות לדימוי העצמי.
כבוגרים הם יתקשו במסגרות בהן נהוג לקבל ארוחות קבועות כמו צבא או עבודה המחייבת לינה, נסיעות וטיסות.
בנוסף הם עשויים להתקשות במציאת פרטנרים לזוגיות בגלל פער גדול בהרגלי האכילה או בשל חוסר הבנה של התופעה.
ההשפעות הפיזיות של ARFID משתנות מאוד בהתבסס על דפוס האכילה של האדם.
חלקם, אך בהחלט לא כולם, יחוו סימנים פיזיים והשלכות רפואיות של רעב כמו התכווצויות קיבה או השפעות אחרות על מערכת העיכול כמו עצירות או ריפלוקס חומצי.
על פי ה-DSM-5, ההפרעה מאובחנת כאשר מופיעים הסימנים הבאים:
קיימת הפרעה בצריכת מזון (באמצעות אכילה או האכלה) המתבטאת בכישלון מתמשך במילוי הצרכים התזונתיים שהגוף זקוק להם, אשר קשור לאחד או יותר מהמאפיינים הבאים:
ירידה משמעותית במשקל או קושי להגיע למשקל תקין או לעמוד ביעדים התפתחותיים
תלות בהזנה אנטרלית או בתוספי תזונה
ההפרעה אינה יכולה להיות מוסברת על ידי מחסור במזון זמין או על ידי גורמים תרבותיים.
ההפרעה אינה מתקיימת כחלק מהפרעת אכילה אחרת ואין עדות להפרעה באופן שבו נחווה משקל הגוף או צורתו.
ההפרעה אינה מיוחסת למצב רפואי או למצב נפשי אחרים.
אם היא כן מקושר למצב רפואי או להפרעה נפשית, עליה להיות משמעותית יותר מהמקובל בהקשר של אותו המצב על מנת שתינתן האבחנה, והיא דורשת התערבות קלינית נוספת.
טיפול ב-ARFID מצריך עבודה עם אנשי מקצוע מתחומי הבריאות ובריאות הנפש, שיש להם מומחיות בטיפול בסוג הספציפי של הפרעת האכילה.
צוות הטיפול עשוי לכלול רופא, פסיכיאטר, פסיכותרפיסט ותזונאי כדי לטפל בהשפעות הנפשיות, הפיזיות והתזונתיות של ההפרעה.
מכיוון ש-ARFID היא אבחנה חדשה יחסית, קיים מחקר מוגבל על היעילות של שיטות הטיפול השונות.
כדי לטפל בהשלכות של התופעה, מבוגרים וילדים עם הפרעה זו זקוקים לתוספי מזון של ויטמנים ומינרלים ומשקאות חלבון, כתלות במאכלים שהם נמנעים מהם.
במקרים קיצוניים יש צורך בהזנה בצינורית (זונדה) המחוברת לאף או לבטן ישירות.
במרבית המקרים טיפול CBT עשוי לעזור להתמודד עם הבעיה, ובטיפול בילדים נמצא שטיפול משפחתי עשוי להיות גם הוא יעיל.
תסמינים של ARFID קיימים בדרך כלל אצל אנשים שיש להם הפרעות אחרות ובפרט הפרעות נוירולוגיות.
צורה כלשהי של הפרעת אכילה קיימת אצל כ-80% מהילדים עם מוגבלות התפתחותית, ובמיוחד אצל ילדים עם הפרעה טורדנית-כפייתית (OCD) ואוטיזם.
דפוסי התנהגות חזרתיים וקשיי הסתגלות לשינויים הם מאפיינים שכיחים בקרב אוטיסטים.
מחקר שנערך על ידי אוניברסיטת פנסילבניה השווה את הרגלי האכילה של ילדים אוטיסטים להרגלי האכילה של ילדים נוירוטיפיקליים.
לאחר ניתוח דפוסי האכילה שלהם עלה כי לילדים אוטיסטים יש נטייה גבוהה יותר להיות בררנים באוכל.
לילדים הללו לרוב היו דפוסי אכילה דומים לשל אנשים הלוקים ב-ARFID, והם נטו לרוב לאכול מאכלים עשירים באנרגיה כמו אגוזים ודגנים מלאים.
אכילת מאכלים עשירים באנרגיה עשויה לגרום לכך שאותם הילדים יהיו בסיכון גבוה יותר לפתח בעיות בריאות כמו השמנת יתר ומחלות כרוניות אחרות עקב צבירת שומן גוף רבה יותר לאורך זמן ועקב ההימצאות הנמוכה יחסית של סיבים תזונתיים במזונות עשירים באנרגיה.
הפרעות חרדה או הפרעות חרדה ופחד הן קבוצה של הפרעות נפשיות המאופיינות בעודף פחד וחרדה, לצד הפרעות התנהגותיות נלוות.
תסמינים אלו מגיעים לעוצמה הגורמת למצוקה משמעותית או לפגיעה ניכרת בתפקוד האישי, המשפחתי, החברתי, הלימודי, התעסוקתי או לפגיעה בתחומי חיים משמעותיים אחרים.
פחד וחרדה הם תופעות קרובות; פחד מייצג תגובה לאיום נתפס ומיידי בהווה, בעוד שחרדה מכוונת יותר לעתיד, ומתייחסת לאיום צפוי ונתפס.
מאפיין מבחין מרכזי בין הפרעות חרדה ופחד הוא מוקדי הדאגה הספציפיים להפרעה, כלומר, הגירוי או המצב המעורר את הפחד או החרדה.
אנשים הסובלים מהפרעות חרדה חווים תחושות עזות של חרדה המופיעות בעיתוי בלתי הולם, לא חולפות תוך זמן קצר ומפריעות לניהול חיים תקינים.
ניתן לסווג הפרעות חרדה לחרדות כלליות, שאינן תלויות בגירוי ספציפי, ולחרדות מצביות הנובעות ממצב שנראה לרוב בני האדם מאיים, אם כי לא כולם חשים חרדה כתוצאה ממצבים אלו.
דוגמה לחרדה מצבית היא "חרדת בחינות" המופיעה בעוצמות שונות אצל אנשים שונים.
לאנשים הסובלים מהפרעות חרדה יש סיכון מוגבר לסבול גם מדיכאון.
הפרעות חרדה מורכבות מחרדה קבועה ומהתקף חרדה.
החרדה הקבועה נמצאת כל הזמן ברקע, ולרוב גורמת לסובלים מחרדות מצביות להימנע מן הגירוי הגורם להתקף, לדוגמה אדם הסובל מבעת-סגור (קלאוסטרופוביה) יימנע מלהשתמש במעליות.
התקפי חרדה – מכונים גם התקפי בהלה, מאופיינים בהופעה פתאומית ועוצמתית של פחד או אימה, לרוב כתוצאה מחשיפה לגורם הגירוי.
החשיפה יכולה להיות ישירה או עקיפה, לדוגמה אדם הסובל מחרדה מחרקים עלול לחוות התקף גם מצפייה בחרק בטלוויזיה.
להתקף חרדה ישנם מרכיבים רגשיים (תחושת אימה, בהלה, חשש), קוגניטיביים (חשש מפני סכנה מאיימת, חיצונית או פנימית), פיזיולוגיים (בין השאר – עליה בקצב פעימות הלב, רעד בגוף) והתנהגותיים (תגובת הילחם או ברח).
ההתקף עלול להיחוות באופן טראומטי, אלו שחוו אותו סבורים לעיתים קרובות שהוא נגרם בעטיה של מחלה פיזית קשה, לרוב חשש מהתקף לב.
פעמים רבות המצוקה הנפשית מהתקפי חרדה נובעת מהחשש מההתקף הצפוי הבא, ולא רק מההתקפים עצמם.
לפיכך חלק משמעותי בטיפול בהתקפי חרדה היא קבלה עצמית והבנה שהתקף החרדה אינו מנבא סכנה אמיתית.
כאשר החשש מפני התקפי חרדה פוחת, פוחתת באופן משמעותי המצוקה ובסופו של דבר גם תדירות ההתקפים.
הפרעת חרדה מוכללת מאופיינת בתסמינים בולטים של חרדה, הנמשכים לפחות מספר חודשים, ברוב ימי השבוע.
אלו באים לידי ביטוי בדאגה כללית ("חרדה צפה") או בדאגה מוגזמת המתמקדת באירועי יום-יום רבים, לרוב בנוגע למשפחה, בריאות, כספים, לימודים או עבודה.
תסמינים נוספים כוללים מתח שרירים או אי-שקט מוטורי, פעילות יתר אוטונומית סימפתטית, עצבנות, קושי בריכוז או הפרעות שינה.
התסמינים גורמים למצוקה משמעותית או לפגיעה ניכרת בתפקוד האישי, המשפחתי, החברתי, הלימודי, התעסוקתי או בתחומי חיים משמעותיים אחרים.
הסיכון לחלות בהפרעה במהלך החיים הוא 6.2%.
הפרעת פאניקה מאופיינת בהתקפי חרדה חוזרים ובלתי צפויים, שאינם מוגבלים לגירויים או מצבים מסוימים.
התקפי פאניקה הם אפיזודות נפרדות של פחד עז או חרדה, המלווים בהופעה מהירה ובו-זמנית של מספר תסמינים אופייניים (למשל, דפיקות לב או דופק מוגבר, הזעה, רעד, קוצר נשימה, כאבים בחזה, סחרחורת או סחרחורת, צמרמורות, גלי חום, פחד ממוות קרוב).
הסיכון לחלות במחלה במהלך החיים הוא 5.2%.
הפרעת פאניקה מתפתחת אצל חלק מהאנשים שעברו התקף חרדה.
ההפרעה מאופיינת גם בפחד מתמשך מהתקף חרדה נוסף או השלכותיו.
כתוצאה מפחד זה האדם מאמץ התנהגויות והימנעויות שלדעתו מגינות עליו מפני התקף נוסף או מונעות השלכות שהוא חושש מהן בזמן התקף.
בפועל התנהגויות אלו מחזקות את ההפרעה וגורמות להגבלה הולכת וגוברת בחיי האדם, ולפגיעה משמעותית בתפקוד האישי, המשפחתי, החברתי, הלימודי, התעסוקתי או בתחומי חיים חשובים אחרים.
במקרים קיצוניים, עלולה להתפתח בשל כך אגורפוביה המונעת מהאדם לתפקד מחוץ לביתו.
אגורפוביה מאופיינת בפחד או חרדה מוגזמים בתגובה למצבים מרובים שבהם יש חשש שהאדם לא יוכל לברוח או לקבל עזרה.
אלה כוללים מצבים כמו שימוש בתחבורה ציבורית, שהייה בקהל ושהייה לבד מחוץ לבית.
האדם חרד באופן עקבי לגבי מצבים אלה, בשל פחד מתוצאות שליליות ספציפיות (למשל, התקפי פאניקה, תסמינים פיזיים משתקים או מביכים אחרים).
אנשים עם הפרעה זו נמנעים באופן פעיל ממצבים כאלה ונכנסים אליהם רק בנסיבות ספציפיות, למשל בליווי אדם עליו הם סומכים.
בנסיבות אחרות, הכניסה למצבים הללו גורמת לפחד או חרדה עזים.
התסמינים נמשכים לפחות מספר חודשים, והם חמורים דיים כדי לגרום למצוקה משמעותית או לפגיעה ניכרת בתפקוד האישי, המשפחתי, החברתי, הלימודי, התעסוקתי או בתחומי חיים חשובים אחרים.
אגורפוביה עלולה להתפתח כתוצאה משורה של התקפי חרדה, ומהחשש שהם יפקדו את האדם כשהוא מצוי בציבור.
האגורפוביה יכולה לשבש כליל חיים תקינים, שכן האנשים שחווים אותה נמנעים כמה שיותר לצאת מהבית על מנת לא לגרום להחרפת החרדה.
פוביה ספציפית מאופיינת בפחד או חרדה מוגזמים, המופיעים באופן עקבי בעת חשיפה או ציפייה לחשיפה לאובייקט או מצב ספציפי.
למשל, בעלי חיים מסוימים, טיסה, גבהים, חללים סגורים, מראה דם או פציעה.
פחד וחרדה אלה לא תואמים את מידת הסכנה האמיתית של המצבים הללו.
אנשים הסובלים מפוביה נמנעים מהמצבים המפחידים אותם, או שחווים אותם בליווי פחד או חרדה עזים.
ידוע על לוקים בפחד מזריקות שנמנעים כליל מטיפול רפואי, ועל כאלו שמפחדים מרופאי שיניים.
הפרעת חרדה חברתית מאופיינת בפחד או חרדה מוגזמים במצבים חברתיים.
לדוגמה, ניהול שיחה, אכילה בנוכחות אחרים, או עמידה מול קהל.
האדם החרד חושש שיעריכו אותו באופן שלילי בגלל התנהגותו או בגלל חרדה שהוא יבטא.
ההפרעה גורמת לכך שהאדם נמנע מסיטואציות חברתיות, או נמצא בהם אך סובל מחרדה גבוהה.
התסמינים נמשכים לפחות מספר חודשים, והם חמורים דיים כדי לגרום למצוקה משמעותית או לפגיעה ניכרת בתפקוד.
הסיכון לחלות במחלה במהלך החיים עומד על 13%.
הפרעת חרדה מפרידה מאופיינת בפחד או חרדה מוגזמים מפני פרידה מדמויות התקשרות ספציפיות.
בקרב ילדים ומתבגרים, חרדת הפרידה מתמקדת בדרך כלל במטפלים, הורים או בני משפחה אחרים, והפחד או החרדה חורגים ממה שנחשב לנורמטיבי מבחינה התפתחותית.
בקרב מבוגרים, המוקד הוא בדרך כלל בן זוג רומנטי או ילדים.
חרדה מפרידה יכולה להתבטא במחשבות על נזק או אירועים מצערים הפוקדים את דמות ההתקשרות, סירוב ללכת לבית הספר או לעבודה, מצוקה קיצונית בעת פרידה, סירוב לישון הרחק מדמות ההתקשרות, וסיוטים חוזרים ונשנים על פרידה.
אילמות סלקטיבית מאופיינת בבררנות בדיבור, כך שילד מפגין יכולת שפה נאותה במצבים חברתיים ספציפיים, בדרך כלל בבית, אך נכשל באופן עקבי לדבר באחרים, בדרך כלל בבית הספר.
ההפרעה נמשכת לפחות חודש אחד, והיא חמורה דיה כדי להפריע להישגים לימודיים או לתקשורת חברתית.
היפוכונדריה מאופיינת בעיסוק מתמיד או בפחד מפני האפשרות לחלות במחלה חמורה, מתקדמת או מסכנת חיים.
התסמינים גורמים למצוקה משמעותית או לפגיעה ניכרת בתפקוד.
קיימים כלי דיווח עצמי המעריכים את רמת החרדה של האדם.
שאלון לסריקת חרדה והפרעות רגשיות דומות אצל ילדים Screen for Child Anxiety Related Emotional Disorders (SCARED) כולל שתי גרסאות: אחת למילוי הילד והשנייה למילוי ההורה.
השאלון כולל 41 פריטים המתארים תסמיני חרדה שונים.
השאלון מזהה חמש הפרעות חרדה: הפרעת חרדה כללית, הפרעת פאניקה, חרדה מפרידה, חרדה חברתית וחרדת בית־ספר.
מחקרים הראו כי הפרעות חרדה הן בחלקן נלמדות ובחלקן מולדות.
לדוגמה, כאשר חשפו גורי קופים לצילום וידאו של נחשים לראשונה הם לא פחדו מהם, אולם בעזרת יצירת התניה שלילית הצליחו ליצור באותם קופים תגובת פוביה מנחשים.
מחקרי תאומים ותורשה מראים שיש מרכיבים גנטיים לנטייה להפרעות חרדה.
מניחים שכמו בליקויי נפש אחרים גם כאן מחסור במוליך העצבי סרוטונין מהווה גורם.
גם לפוביות תורמת הגנטיקה, אך נראה שיש בהן בנוסף מרכיב התנהגותי חזק.
זאת אומרת שניתן להתנות חרדות.
לגבי חרדה חברתית, התברר שאפשר לאבחן אותה כבר מגיל מאוד צעיר, והחרדים חברתית מאופיינים כבר מינקות בקצב פעימות לב גבוה יותר.
חרדה היא תגובה הגנתית ופיזיולוגיות לאיומים הקיימת במינים רבים של בעלי חיים.
למרות שיש לה מטרה הסתגלותית ואבולוציונית בהגנה על הפרט, כשהחרדה מוגזמת היא עלול להוביל למצוקה ולהימנעות ממצבי חיים.
בקרב פרימטים, קליפת המוח הקדם-מצחית (PFC), שהתרחבה במהלך האבולוציה, יכולה לווסת את החרדה.
פגיעה ומסלול עצביים הקשורים לקליפת המוח הקדם-מצחית עלולה לפגוע ביכולת לעכב את החרדה ולהוביל להפרעות חרדה.
למערכת הגופנית מפיקת החרדה יש ערך אבולוציוני ברור.
סיכוייו של אורגניזם להותיר ולדות גדל, אם קיים בו מנגנון הגורם לו להימנע מגירויים אשר מסכנים את בריאותו או חייו.
על פי הגישה הביהביוריסטית הפרעת חרדה היא סוג של התנהגות עם רגשות שליליים נלווים שסיבותיה בעברו של הפרט.
האדם נולד לעולם עם מתגונני הגנה רפלקסיביים נגד גירויים כגון כאב, חום קיצוני, מכות חשמל, רעש חזק, וכן הלאה.
גירויים אלה נחשבים לאבריסיביים (מעוררי דחייה) מכיוון שמעוררים באדם התנהגות של בריחה או הימנעות.
באמצעות תהליך ההתניה הקלאסית הסביבה יכולה ליצור באדם תגובת פחד לגירוי נייטרלי.
למשל ילד שנמצא בחדר חשוך (גירוי נייטרלי) שומע לפתע קול חזק של רעם (גירוי אברסיבי מולד).
בין הגירויים יכול להיווצר קשר מותנה והילד יפחד להישאר לבד בחושך.
אם ילד נמצא בסביבת בית ספר, אשר בה ילדים שצוחקים עליהם ומתייחסים אליהם בחוסר כבוד, גם מתעללים בהם פיזית, אצל הילד נוצר קשר בין הגירוי חברתי שצוחקים על מישהו לבין האלימות והבריונות שבאים בהמשך.
במצב כזה, אם הילד יאמר משהו שבעקבותיו יצחקו עליו, הצחוק של התלמידים יהווה השפעה של גירוי מעניש, וההתנהגות של הילד תוענש (תרד בתדירותה), בנוסף יתלוו הרגשות שליליות של פחד.
תהליך זה מתאר היווצרות של חרדה דרך ההתניה האופרנטית בסביבות חברתיות.
תלויות עונשיות מובילות להפרעת חרדה חברתית.
התאוריה הפרוידיאנית מתארת פוביות וחרדות כאילו הן נובעות מהשלכות של תסביכים וקונפליקטים בלתי פתורים.
במקרה הידוע של האנס בן ה-5 סבר פרויד שחרדתו של הילד מפני סוסים מבטאת את קנאתו האדיפלית באביו, ואת חששו שהאבא יסרס אותו בעטיה.
הסברים כאלו אינם מקובלים כיום.
הטיפולים המועדפים להפרעות חרדה כוללים טיפול תרופתי ופסיכותרפיה.
התרופות המועדפות להפרעות חרדה כמו הפרעת חרדה מוכללת, הפרעת חרדה חברתית והפרעת פאניקה הן תרופות נוגדות דיכאון ממשפחת ה-SSRI וה־SNRI.
מטה-אנליזות מצביעות על כך שתרופות אלה עדיפות על פני פלצבו עם גודל אפקט קטן עד בינוני.
לדוגמה, הבדל הממוצע הסטנדרטי (SMD) הוא 0.55 בהפרעת חרדה מוכללת, 0.67 בהפרעת חרדה חברתית ו־0.30 בהפרעת פאניקה.
בנזודיאזפינים נלקחים גם הם לטיפול בחרדה.
בטווח הקצר הם נחשבים ליעילים, אך בשימוש ממושך ורציף השפעתם נחלשת והם עלולים לגרום להתמכרות.
תרופות מסוג חוסמי בטא, מקלות על ביטויים פיזיים של הפרעת חרדה בשל תכונתן להפחית את לחץ הדם ואת קצב הלב.
עם זאת, הן אינן נהוגות כקו טיפולי מרכזי בהפרעת חרדה, עקב מקרים של ברדיקרדיה, עד כדי דום לב במטופלים מסוימים.
הטיפול הנפשי בעל העדויות החזקות ביותר לטיפול בהפרעות חרדה הוא טיפול קוגניטיבי התנהגותי.
בהשוואה לפלצבו יש לו אפקט טיפולי גדול בהפרעת חרדה מוכללת (Hedges g = 1.01) וקטן עד בינוני בהפרעת חרדה חברתית (Hedges g = 0.41) ובהפרעת פאניקה (Hedges g = 0.39).
טיפול קוגניטיבי התנהגותי משפר גם את איכות החיים של אנשים הסובלים מהפרעות חרדה.
בטיפול התנהגותי מוכנס המטופל בהדרגה לסיטואציות מאיימות מבחינתו (שיטת טיפול זו נקראת הקהיה שיטתית), ומלמדים אותו דרכי חשיבה שאמורות לעזור לו להתמודד עם הפחד.
בטיפול התנהגותי קוגניטיבי עובדים עם המטופל על התמודדות היפותטית עם הסיטואציה המאיימת תוך זיהוי עיוותי חשיבה ושימוש בהיגדים פנימיים חיוביים.
מבחינה קוגניטיבית הילד לומד טכניקות שונות העוזרות לו להתמודד עם המחשבות השליליות שלו ומבחינה גופנית, הילד מתרגל טכניקות שונות כדי לשלוט במידה מסוימת ברמה הגופנית הנלוות לחרדה.
זה עוזר לילד לקבל שליטה על תגובותיו הגופניות (לוטן, 2016).
בסוגים מסוימים של חרדות, כמו חרדת טיסה, מציגים לפני המטופל גם מידע רציונלי השולל את ההצדקה לפחדיו.
טיפול נוסף, הנוגע לתסמינים הגופניים של חרדות, הוא טיפול באמצעות ביופידבק.
טיפול זה משלב טיפול בהיבטים הגופניים (פיזיולוגיים), הנובעים מן החרדה, יחד עם טיפול פסיכולוגי, לטיפול בהיבטיה הקוגניטיביים של החרדה.
שיטת טיפול נוספת היא אלקטרותרפיה באמצעות גירוי גולגולתי – היא שיטת טיפול לא חודרני העושה שימוש בפולסים של זרמי חשמל זעירים (mA מיקרו-אמפר) על-פני מוחו של המטופל.
שיטה חדשה יחסית (ABM – attention bias modification), שנמצאת עדיין בתהליכי מחקר, מדגישה את נושא הפניית הקשב המוגברת אל איומים אצל מטופלים עם הפרעות חרדה, ומנסה להפנות את הקשב שלהם לגירויים נייטרליים במטרה להרגיע חרדה, למשל באמצעות תרגול בתוכנת מחשב המיועדת לכך.
הפרעת דְּחָק פוסט־טראומטית (או הַלֶּמֶת; רווח גם תרגום השאילה הפרעת דחק בתר־חבלתית; באנגלית: Post-Traumatic Stress Disorder; PTSD) או פוסט־טראומה, היא הפרעה פסיכיאטרית מתחום ההפרעות הקשורות לטראומה וגורמי דחק, המאובחנת כאשר תסמיניה נמשכים מעל לארבעה שבועות.
פוסט־טראומה עלולה להיווצר בעקבות חשיפה לאירוע טראומטי הכרוך בסיכון ממשי לאדם או לסובבים אותו.
לדוגמה: תאונת דרכים, אונס, פיגוע טרור, קרב, שוד, תקיפה מינית, אלימות, שרפה וכדומה.
אנשים עם פוסט-טראומה סובלים מתחושות של פחד, חרדה וחוסר אונים, מזיכרונות פולשניים של האירוע, מניסיונות להימנע ממה שמזכיר את האירוע ומעוררות מוגברת.
כל אלו עלולים לפגוע באופן חמור בתפקודם של הסובלים מן ההפרעה וביכולתם לנהל חיי שגרה תקינים.
כ-10% מהתושבים בישראל סובלים מפוסט־טראומה, מנסיבות צבאיות ואחרות.
מודלים למניעת פוסט־טראומה בקרב נפגעי הלם משלבים הבעת מחויבות להישאר עם הנפגע, עידודו לבצע פעולות פשוטות, בקשה למענה על שאלות רציונליות והבנייה של רצף האירועים.
הטיפול לאחר קבלת האבחנה יכול להתמקד בטראומה עצמה או בהתמודדות עם ההווה.
מושגים דומים הקשורים בחוויות טראומטיות ובהשפעתן על הפרט הם כלהלן:
טראומה נפשית היא חוויה מטרידה היוצרת רגשות בעוצמה העלולה להשפיע לאורך זמן על עמדות, התנהגות ורגשות.
טראומה משנית היא טראומה הנגרמת למי שמטפלים בשורדי טראומות, כמו עובדים סוציאליים או מגישי עזרה ראשונה.
נפגע חרדה הוא אדם המפגין סימני חרדה חריפים מיד לאחר אירוע טראומטי.
זוהי אינה אבחנה רפואית אלא מושג כללי השכיח בישראל.
התקף חרדה הוא תחושת פחד עזה בהיעדר סכנה מציאותית.
הפרעת דחק חריפה היא הפרעה נפשית המתרחשת בעקבות גורם דחק טראומטי, הנמשכת פחות מארבעה שבועות.
הפרעת דחק פוסט-טראומטית היא הפרעה נפשית הנמשכת מעל ארבעה שבועות.
הפרעה פוסט-טראומטית מורכבת היא סוג של הפרעת דחק פוסט-טראומטית, שנגרמת מאירועים קיצוניים יותר, וגורמת להשלכות קיצוניות יותר.
פוסט־טראומה מאוחרת היא התפרצות של הפרעת דחק פוסט-טראומטית שמתפרצת אחרי שישה חודשים, או יותר.
הפרעת הסתגלות היא קבוצה של הפרעות נפשיות המתרחשות בעקבות אירועים מעוררי דחק, אך לא מאיימים.
המחקר בנושא פוסט־טראומה החל בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
בתקופה זו כינו את התופעה "הלם פגזים" וסברו כי היא קשורה לקולות הארטילריה.
ההפרעה קושרה אז להיסטריה, לחולשה ולנשיות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עם השינוי בחשיבה הפסיכולוגית והרפואית, התגבשה התפיסה שמדובר בבעיה פסיכופיזיולוגית: הפרעה שמשולבים בה גורמים פיזיולוגיים ופסיכולוגיים.
לאחר מלחמת וייטנאם קיבלה ההפרעה בפעם הראשונה הגדרה מקיפה במדריך לאיבחון הפרעות נפשיות - DSM, ספר האבחנות הפסיכיאטרי.
בערך שליש מהאנשים שחוו אירוע טראומטי קשה יפתחו פוסט־טראומה.
עם זאת, קיימים הבדלים גדולים בשכיחות של פוסט־טראומה בהתאם לאופן הבדיקה, האוכלוסייה הנבדקת, וסוג הטראומה.
בארצות־הברית, סיכוייהם של אזרחים לסבול מפוסט־טראומה במהלך חייהם נע בין 3%–27%.
באוכלוסיות צבאיות בארצות הברית, סיכוי זה נע בין 8%–17%.
במחקר על מדגם מייצג של קרוב ל־2,000 תושבי ארצות הברית, 3.4% ענו על האבחנה של פוסט־טראומה ועוד 3.8% ענו על האבחנה של פוסט-טראומה מורכבת.
השכיחות של פוסט־טראומה בקרב פליטים שהיגרו למדינות עשירות יותר היא בין 29 ל-37%.
בקרב ספורטאי עילית השכיחות לפוסט־טראומה נעה בין 13%-25%, בין השאר בשל פציעות או התעללות בתוך קבוצות הספורט.
בקרב היהודים נרשמו סימני פוסט־טראומה ל-6.6% מהנשאלים, ובקרב הערבים היו סימני פוסט־טראומה ל-18%.
החוקרים הסבירו את השכיחות הגבוהה של ההפרעה בקרב הערבים בכך שיש להם פחות משאבים להתמודדות עם טראומה, ובכך שהם נמצאים במצב של זהות חצויה.
על פי רוב, פוסט־טראומה מתפרצת בששת החודשים הראשונים לאחר המאורע הטראומטי.
אולם קיימת גם תופעה של פוסט־טראומה מאוחרת, המתפרצת אחרי שישה חודשים או יותר.
מחקר ישראלי עקב אחרי 675 לוחמים ממלחמת לבנון הראשונה במשך 20 שנה.
במחקר נמצא שאצל כ־17% מהם התפתחה פוסט־טראומה מאוחרת.
כלומר הם לא הפגינו סימנים של פוסט־טראומה בחודשים שלאחר הלחימה, אך הם הופיעו בשלב מאוחר יותר.
תוצאות המחקר הראו ש-9% מהאוכלוסייה סובלים מפוסט־טראומה, ועוד 2.6% סובלים מפוסט־טראומה מורכבת.
באוגוסט 2020 מספרם הכולל של נכי צה"ל המוכרים כנפגעי פוסט־טראומה היה 5,500. 336 מהם היו בעלי פחות מ־20% נכות, ו־5,214 היו בעלי 20% נכות ויותר.
כלומר, כ־95% הם נכים לצמיתות.
בקרב לוחמי אש בישראל, אחוז הסובלים מפוסט־טראומה עמד בשנת 2017 על 24%.
בקרב עולי ביתא ישראל קיימת שכיחות גבוהה של פוסט־טראומה: 28% בקרב עולי מבצע משה, 15% בקרב עולי מבצע שלמה ו־26% בקרב העולים בשנות ה-2000.
בשנת 2023 בעקבות מלחמת חרבות ברזל, חלה עלייה בשכיחות הפוסט־טראומה בישראל.
מחקר אורך מצא ששיעור הפרעת הדחק הפוסט־טראומטית עלה מ־16% באוגוסט 2023 ל־30% בנובמבר 2023. נשים היו בסיכון מוגבר לפתח פוסט־טראומה, וכך גם מי שהשתתפו בפעולות חילוץ והצלה.
מלחמת חרבות ברזל חידדה את המחסור באנשי מקצוע בתחומי בריאות הנפש בישראל, אשר היה מורגש עוד טרם המלחמה.
העלייה בהיקפי המתמודדים עם פוסט טראומה יצרה צורך מוגבר במתן מענה טיפולי, ובהיעדר המשאבים המספקים במערך בריאות הנפש עשוי להיות קושי לספק את המענה בהיקף המתאים.
הדרישה לפסיכולוגים הביאה בין היתר לבחינת הצורך ברפורמות בשירותי בריאות הנפש הציבוריים כאשר משרד החינוך ומשרד הבריאות הקימו ועדה לבחינת האפשרות לקצר את משך הכשרתם של הפסיכולוגים, כדי לאפשר לפסיכולוגים להשתלב במערכת הבריאות מהר יותר וכך לתת מענה מוגבר לאזרחי ישראל ולחזק את מערכת בריאות הנפש.
כמו כן, הצורך המוגבר באנשי מקצוע בתחום הטיפולי תרם לעלייה ברמת העניין של צעירים וחיילים משוחררים ללמוד את אותם המקצועות הטיפוליים, כגון פסיכולוגיה, עבודה סוציאלית, ריפוי בעיסוק, ופיזיותרפיה.
לאחר מלחמת חרבות ברזל חלק מהנפגעים במעגל הראשון שנחשפו לחוויות קשות (תושבי עוטף עזה, משתתפי מסיבת הטבע ברעים, חיילים) פיתחו תגובת דחק חריפה.
ברוב המקרים תגובה זו אינה נחשבת להפרעה נפשית והיא דועכת תוך כמה שבועות.
בחלק מהמקרים, עוצמת התגובה חריפה והאדם סובל מהפרעת דחק חריפה.
בחלק קטן יותר (כ-10%) הפרעת הדחק החריפה יכולה להתפתח להפרעה פוסט-טראומטית.
על מנת למנוע את הסיכון להתפתחות ההפרעה המליץ הפסיכיאטר צבי פישל על מספר צעדים:
הגנה עצמית פיזית ונפשית – צמצום הצפייה בסרטונים ודיווחים מזעזעים.
חיזוק תפיסת החוסן הלאומי – התפיסה שמדינת ישראל וצבא ההגנה לישראל הם חזקים מסייעת לתחושת הביטחון.
החשיפה להתנדבות הנרחבת במדינה מסייעת לתחושת הלכידות החברתית.
לסביבה החברתית המיידית והרחבה ישנו תפקיד קריטי בשיקום החוסן האישי.
סיפוק צרכים בסיסיים – כאשר צרכים פיזיים של שינה, מזון ומגורים לא נענים, לא ניתן לחוש ביטחון.
פנייה לאיש מקצוע מומלצת רק כשאין מגמה של שיפור במשך ימים או שבועות.
בנובמבר 2025 פרסמה עמותת נט"ל דו"ח העוסק בעלות הישירה והעקיפה של פגיעות נפשיות בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
על פי הדו"ח, מספר האנשים עם תסמיני פוסט־טראומה גדל בעקבות המלחמה מ־16.2% מהאוכלוסייה ל-29.8% מהאוכלוסייה.
זאת בהשוואה לממוצע העולמי של פוסט־טראומה שעמד על 3.9% מהאוכלוסייה בתקופה המקבילה.
בעקבות פרסום הדו"ח הסבירה מנכ"לית נט"ל, אפרת שפרוט, שאחת המטרות העיקריות של הדו"ח הייתה להראות שהפגיעות הנפשיות בעקבות המלחמה מהוות בעיה אסטרטגית כלכלית- לאומית, וכי לא מדובר בבעיות פרטיות של תושבי ישראל.
מטרות נוספות של הדו"ח היו להראות, שהעלויות של בעיית הפוסט־טראומה הלאומית גדולות בהרבה מהעלויות הישירות, ובעיקר להדגיש את הצורך להשקיע במניעה.
על פי המחקר העולמי, השקעה של דולר בטיפול מוקדם בפוסט־טראומה חוסכת ארבעה דולר בהמשך.
אנשים הסובלים מפוסט־טראומה מפגינים תסמינים של מחשבות פולשניות, הימנעות, שינויים בחשיבה ורגשות, ועוררות יתר.
אנשים אלה מאובחנים עם פוסט-טראומה כאשר התסמינים נמשכים חודש או יותר.
בין השאר, איכות השינה נפגעת וניכרים נדודי שינה.
לקות זו מתבטאת גם בירידה בשונות של קצב הלב.
לא ברור אם התפקוד הלקוי של מערכת העצבים הוא גורם סיכון להיווצרות ההפרעה או סימן שמופיע לאחר התפרצותה.
אבחנה של פוסט־טראומה נעשית בידי פסיכיאטר.
על פי ה־DSM 5, ספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי אשר יצא לאור בשנת 2013, קיימים מספר קריטריונים לאבחנה של הפרעת דחק פוסט־טראומטית:
1. האדם נחשף למוות, איום במוות, פציעה רצינית או איום לפציעה רצינית, אלימות מינית או איום לאלימות מינית, לפחות באחת מהדרכים הבאות:
האדם חווה את האירוע בעצמו.
האדם היה עד לאירוע שקרה לאחרים.
האדם גילה שקרוב משפחה או חבר קרוב היה קורבן לטראומה.
האדם נחשף באופן לא ישיר לפרטים קשים של הטראומה, בדרך כלל במהלך עבודה מקצועית, לדוגמה, מגישי עזרה ראשונה.
2. ישנה חוויה חוזרת של האירוע הטראומתי, בדרך אחת לפחות
מצוקה נפשית המתעוררת בחשיפה לגירויים המזכירים את הטראומה.
עוררות פיזיולוגית ניכרת בתגובה לגירויים שמזכירים את האירוע הטראומטי (לדוגמה: דופק מהיר, הזעה, הסמקה, לחץ דם גבוה, רעד, קיפאון)
3. האדם נמנע מגירויים הקשורים לאירוע הטראומתי, בדרך אחת לפחות
הימנעות ממחשבות ורגשות הקשורים בטראומה
הימנעות מגירויים חיצוניים (אנשים, מקומות, פעילויות, חפצים, מצבים) המזכירים את הטראומה.
4. לאדם יש מחשבות או רגשות שליליים שהחלו או החמירו אחרי הטראומה (שני תסמינים לפחות)
חוסר יכולת להיזכר בהיבט חשוב של האירוע הטראומטי.
אמונות וציפיות שליליות על העולם ועל העצמי ("אני אדם רע והעולם לגמרי מסוכן").
האשמה עצמית או האשמת אחרים באחריות לאירוע, שהיא מעוותת ובלתי פוסקת.
רגשות שליליים הקשורים לטראומה (פחד, כעס, אשמה או בושה).
ירידה ניכרת בעניין ובהשתתפות בפעילויות חשובות.
תחושת ניתוק וזרות מאנשים אחרים.
חוסר יכולת לחוות רגשות חיוביים (למשל: חוסר יכולת להרגיש אהבה או חיבה, קהות רגשית).
5. לאדם יש תסמינים של עוררות יתר ותגובתיות שהחלו או החמירו אחרי הטראומה (שני תסמינים לפחות)
התנהגות מסוכנת והתנהגויות של הרס עצמי.
הפרעות שינה (קושי להירדם או להמשיך לישון, או שינה לא רגועה).
6. משך ההפרעה עולה על חודש ימים
לאחר אירוע טראומטי התסמינים של הפרעה פוסט־טראומטית שכיחים, אך במרבית המקרים מתרחשת החלמה טבעית, ועוצמת התסמינים והתדירות שלהם פוחתים עם הזמן.
אם התסמינים נמשכים עד חודש, נהוג לאבחן את ההפרעה כהפרעת דחק חריפה.
אם התסמינים נמשכים מעל חודש, האבחנה שתתקבל היא של הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
7. ההפרעה גורמת למצוקה או לפגיעה ניכרת בתחומי תפקוד חשובים (למשל חברה, תעסוקה).
8. התופעות לא נגרמות בגלל טיפול תרופתי, חומרים ממכרים או מחלה אחרת.
בנוסף לקריטריונים הללו, יש לציין אם מדובר בהתפרצות מאוחרת – כלומר, מצב בו האדם עומד באבחנה רק שישה חודשים או יותר לאחר האירוע הטראומטי (גם אם חלק מהסימפטומים הופיעו ישירות לאחר האירוע).
כמו־כן, יש לציין אם קיימים גם סימפטומים דיסוציאטיביים – דה־פרסונליזציה (Depersonalization) או דה־ריאליזציה (Derealization).
האבחון על סמך DSM 5 הוא האבחון הנפוץ במחקרים, אך ברוב מדינות העולם מערכת האבחון הנפוצה בפרקטיקה היא ה־ICD של ארגון הבריאות העולמי.
בשנת 2018 יצאו הנחיות חדשות לאבחון במסגרת ICD.
הקריטריונים בשיטה זו דומים לאלה של ה־DSM והם כוללים שלוש קטגוריות: חוויה מחדש, הימנעות ועוררות יתר, ובכל קטגוריה יש שני סימפטומים.
שאלונים לדיווח עצמי אינם מחליפים אבחנה מקצועית, אך יכולים לסייע לה.
שאלון Posttraumatic Stress Disorder Checklist (PCL-5) הוא שאלון לדייוח עצמי המבוסס על הקריטריונים האבחוניים של DSM-5. השאלון כולל 20 פריטים והוא תורגם למספר שפות, כולל עברית וערבית.
השאלון נמצא בשימוש נרחב והוא בעל נתונים פסיכומטריים טובים.
השאלון מודד ארבעה אשכולות: חשיבה חודרנית של האירוע, תסמיני הימנעות, שינויים בחשיבה וברגש בעקבות האירוע ועוררות יתר.
מקובל להשתמש בציון חתך של 33 לאבחון ראשוני של פוסט־טראומה.
שאלון הטראומה הבינלאומי The International Trauma Questionnaire (ITQ) מבוסס על הקריטריונים של ICD-11. השאלון מאפשר לאבחן פוסט־טראומה וגם פוסט־טראומה מורכבת.
האבחנה של פוסט־טראומה ניתנת כאשר האדם מזהה לפחות סימפטום אחד בכל אחד משלושה אשכולות: חוויה מחדש, הימנעות ותחושת איום.
האבחנה של פוסט־טראומה מורכבת דורשת גם לפחות סימפטום אחד בשלושה אשכולות נוספים: חוסר ויסות רגשי, תפיסת עצמי שלילית והפרעות במערכות יחסים.
שאלון לדיווח עצמי להערכת תסמיני הפרעה פוסט-טראומטית לילדים
שאלון לדיווח עצמי להערכת תסמיני הפרעה פוסט-טראומטית לילדים The Child PTSD Symptom Scale—Self-Report (CPSS-SR-5) מיועד להערכת תסמיני פוסט־טראומה בילדים בני 8 עד 18. השאלון כולל 27 פריטים התואמים את הקריטריונים האבחוניים במדריך DSM-5. ניתן לחשב ציון כולל לתסמינים, וכן ציונים ספציפיים לחודרנות, הימנעות, שינוי בקוגניציה ומצב הרוח ועוררות ותגובתיות.
שאלון קוגניציות פוסט-טראומטיות לילדים Child Post-Traumatic Cognitions Inventory (CPTCI) הוא שאלון לילדים בגילאי 6 עד 18. מטרת השאלון לבחון שינויים בתפיסת העולם של הילד בעקבות האירוע הטרואמתי.
מהשאלון ניתן לקבל ציון כולל של מחשבות שליליות וכן ציונם ספציפיים לתפיסה שהשינוי קבוע ומטריד ולתפיסה שהאדם שברירי בעולם מאיים.
סקר רחב של ארגון הבריאות העולמי בחן את שכיחותן של טראומות ב־24 מדינות בקרב כ־70,000 איש.
נמצא שכ־70% מהעונים לסקר חוו טראומה במהלך חייהם.
הטראומות השכיחות ביותר היו תאונות (34% מהמשיבים), מוות לא צפוי של אדם קרוב (31%), עדות לפציעה או מוות (24%), אלימות פיזית (23%), אלימות מינית או זוגית (14%) ומלחמות (13%).
בסקר נמצא שהסיכון לפתח פוסט־טראומה בעקבות האירוע הטראומתי היה תלוי בחומרת האירוע.
קיימות עדויות לכך שגם אירועים כמו זנות, לידת חירום קיסרית, והפלה, עלולים לגרום לפוסט־טראומה.
כאשר יש חשיפה קיצונית לאיומים על חוויית החופש וההישרדות של האדם, יכולה להינתן האבחנה של פוסט־טראומה מורכבת, שנובעת לעיתים ממקרים חוזרים ונשנים של התעללויות פיזיות ומיניות, גילוי עריות, שבי במהלך מלחמה, זנות, סחר בבני אדם ועוד.
החשיפה לאירוע הטראומתי יכולה להיות ישירה או עקיפה, ושתיהן עלולות להוביל לפוסט־טראומה.
אחת הקבוצות הנחשפת בעקיפין לטראומות היא אצל מי שמטפלים באנשים שעברו טראומות.
אלה יכולים להיות עובדים סוציאליים, פסיכולוגים, או מגישי עזרה ראשונה.
כאשר איש מקצוע נחשף לאירועים קשים כאלה, הוא יכול לסבול מטראומה משנית.
גם חוסר שביעות רצון מהעבודה מהווה גורם סיכון לפיתוח פוסט־טראומה משנית.
חשיפה עקיפה יכולה להתרחש גם מבלי לטפל בשורדי טראומות.
עובדים העוסקים בהגבלת תוכן באינטרנט עלולים לפתח פוסט־טראומה כתוצאה מצפייה בתכנים קשים, בתמונות ובסרטונים.
לפי הקריטריונים של DSM 5, חשיפה טראומטית לתכנים ברשת, בטלוויזיה, בסרטים או בתמונות נחשבת כגורם לפוסט־טראומה, רק אם היא נעשית במסגרת העבודה.
עם זאת, חשיפה טראומטית לתכנים שלא במסגרת העבודה עלולה אף היא להגביר חרדה וחוסר אונים, גם אם הדבר לא מתאים לאבחנה של ההפרעה, וארגוני בריאות וסיוע ממליצים להימנע ממנה.
כשליש מהאנשים שחוו אירוע טראומתי קשה יפתחו פוסט־טראומה.
קשה לנבא מי ייפגע יותר, אך ישנם כמה גורמי סיכון ידועים.
הסיכון הגבוה ביותר לפתח פוסט-טראומה מתרחש בעקבות אונס (19% מבין מי שחוו אונס פיתחו פוסט־טראומה), אלימות פיזית מבן הזוג (12%), חטיפה (11%), או פגיעה מינית שאינה אונס (10%).
צוותי חירום, ופליטים הן גם אוכלוסיות פגיעות במיוחד.
בהשוואה לגברים, נשים נמצאות בסיכון גבוה יותר לסבול מפוסט־טראומה ופוסט-טראומה מורכבת.
הסיבה להבדל הזה אינה ברורה, אך נראה שהוא לא נגרם בשל השכיחות המוגברת של פגיעות מיניות, חוויות טראומטיות, או דיכאון וחרדה בקרב נשים.
לא נראה גם שההבדל נגרם בשל הטיה מגדרית בדיווח.
בעלי הכנסה נמוכה, וצעירים נמצאים אף הם בקבוצת סיכון.
אנשים שסבלו מטראומות מצטברות בילדותם או בבגרותם, נמצאים אף הם בסיכון מוגבר ללקות בפוסט-טראומה.
טראומה מצטברת בבגרות קשורה לפוסט־טראומה ולפוסט־טראומה מורכבת.
טראומה מצטברת בילדות קשורה במיוחד לפוסט־טראומה מורכבת.
בישראל, השכיחות של פוסט־טראומה בקרב מי שחווה התעללות גופנית בילדות הייתה 23%, ובקרב מי שחווה התעללות מינית 21%.
מחקר מטא-אנליזה על 154 מחקרים בחן את הקשר בין ציפיות חיוביות לסיכון להתפתחות פוסט־טראומה.
המחקר הראה שאנשים השומרים על התקווה, שמתייחסים באופטימיות למצב והם בעלי מסוגלות עצמית גבוהה, נמצאים בסיכון נמוך יותר לפתח פוסט־טראומה.
חמלה עצמית קשורה אף היא לסימפטומים פחותים של פוסט-טראומה.
קיים קשר בין בושה בעקבות טראומה, לבין פוסט־טראומה.
תחושת בושה מנבאת סימנים של פסיכופתולוגיה, מצוקה נפשית ודיכאון.
גם פגיעה מוסרית קשורה להתפתחות של פוסט־טראומה.
בפגיעה מוסרית האדם חש מצוקה על כך שהוא הפר עקרונות מוסריים.
פגיעה זו מלווה בתחושות של אשמה, בושה, אובדן אמון, אובדן משמעות וקשיים רוחניים.
אנשים הנוטים לשקוע בתוך האירוע ולחשוב עליו (רומינציה), נמצאים בסיכון מוגבר לפתח פוסט־טראומה.
נפגעי תאונת דרכים ונפגעי תקיפה שכעבור שבועיים היו עסוקים באופן מתמיד במחשבות על האירוע, היו בסיכון מוגבר לסבול מפוסט־טראומה לאחר חצי שנה.
גם בקרב ילדים ובני נוער, רומינציה מנבאת התפתחות של פוסט־טראומה ומקטינה את הסיכוי שההפרעה תחלוף.
רומינציה מנבאת פוסט־טראומה, גם כאשר היא נמדדת לפני חשיפה לאירוע טראומתי.
מחקר על 2,400 איש מצא שהנטייה לרומינציה (מחשבות על עצב) ניבאה התפתחות של פוסט־טראומה בקרב מי שחוו טראומה בארבע השנים לאחר מכן.
במחקר על 450 סטודנטים לתואר פרמדיק נמצא שמי שעסק ברומינציה על זיכרונות טראומטיים קודמים, היה בסיכון מוגבר לפתח פוסט־טראומה בשנתיים לאחר מכן, גם כאשר שלטו בהיסטוריה הפסיכיאטרית שלהם.
אנשים שסבלו בעבר מדיכאון או חרדה נמצאים בסיכון מוגבר לפתח פוסט-טראומה.
קיים סיכון מוגבר גם עבור משתמשים כבדים בסמים, ואנשים עם ניסיון אובדני בעבר.
אדם שהוריו סבלו מהפרעה נפשית נמצא בסיכון, ייתכן שבשל גורם גנטי.
מחקר מטא-אנליזה שבחן 72 מחקרים עם מעל 30,000 איש, מצא שהיעדר תמיכה חברתית מגביר את הסיכון להתפתחות של פוסט־טראומה.
מחקר זה חיזק את התפיסות המקובלות לכך שתמיכה חברתית ממתנת השפעות של דחק.
כלומר, אנשים שיש להם מערכת חברתית ומשפחתית תומכת, יסבלו פחות מפוסט־טראומה.
האפקט החיובי של תמיכה חברתית חזק במיוחד במקרים של פוסט־טראומה על רקע אנושי, כגון, לחימה ואלימות, בהשוואה לרקע לא אנושי, כגון, אסונות טבע.
קיימים כמה מנגנונים גופניים הקשורים להתפתחות של פוסט־טראומה לאחר החשיפה לאירוע הטראומתי:
גורם תורשתי לפוסט־טראומה, כאשר מקדם התורשתיות נע בין 5%–20%.
ההשפעה התורשתית היא ברובה פוליגנטית, אך ישנם גם גנים ספציפיים שזוהו כבעלי השפעה, למשל הגן למחלת פרקינסון PARK2 .
מחקר על קרוב ל־2,000 איש, השווה את המתילציה של חולי פוסט־טראומה לזו של אנשים שנחשפו לטראומה אך לא פיתחו פוסט־טראומה.
נמצא שלחולי פוסט־טראומה ישנה פחות מתילציה באזור AHRR .
מתילציה של AHRR קשורה לרמות הקינורנין , הידועות כנמוכות יותר בקרב חולי פוסט־טראומה, ואלה קשורות לבעיות בוויסות חיסוני של חולי פוסט־טראומה.
הסבר אבולוציוני להפרעה טוען כי היא תוצר של מנגנון אינסטינקטיבי שנועד לסייע לאדם לשרוד אירועים טראומתיים עתידיים,ולכן, מופיעים פלשבקים היכולים לסייע להכין את האדם לאירוע נוסף.
העוררות המוגברת נועדה להבטיח תגובה מהירה במקרים עתידיים.
אולם, אף על פי שהתגובות הללו אולי נועדו לסייע להישרדות, הן פוגעות בתפקוד מכיוון שהן לא מאפשרות לעבד את האירוע הטראומתי ולהמשיך בחיים תקינים.
לאנשים עם פוסט־טראומה ישנן רמות אבנורמליות של הורמוני לחץ.
במצבי לחץ הגוף משחרר הורמוני לחץ כמו אדרנלין, כדי ליצור את תגובת הילחם או ברח.
תגובה זו מסייעת לפעילות הגופנית הנדרשת בעת סכנה.
בקרב אנשים עם פוסט־טראומה, יש רמות מוגברות של הורמוני דחק, גם כאשר הסכנה חלפה.
ייתכן שזה הגורם לעוררות המוגברת ולקהות הרגשית שחשים חלק מהחולים.
יש הטוענים כי פוסט־טראומה קשורה לרמות נמוכות יותר של קורטיזול, אך הממצאים בתחום זה עדיין מעורבים.
מוחם של אנשים עם פוסט־טראומה נראה שונה.
ההיפוקמפוס, אזור במוח שאחראי על זיכרון ורגשות, נראה קטן יותר בדימות מוחי.
משערים שהשינויים בהיפוקמפוס קשורים לפחד, לחרדה, לבעיות בזיכרון ופלאשבקים.
ייתכן שהפגיעה בהיפוקמפוס מונעת את עיבוד הפלשבקים וסיוטי הלילה, ולכן החרדה שהם יוצרים לא פוחתת עם הזמן.
אמבידקסטריות קשורה לסיכון מוגבר של פוסט־טראומה, אולי בשל שינויים בסימטריה המוחית או תקשורת בין-המיספירית.
הכללת פחד היא תופעה שבה האמיגדלה, שהוא האזור העיקרי במוח שבו רגש הפחד מתורגם לפעולה פיזיולוגית, מזהה איומים גם במצבים שאינם מהווים איום ממשי.
לדוגמה: זיהוי צליל של זיקוק כרעש תותחים, זיהוי צליל של טריקת דלת כרעש ירייה.
כדי לבחון את התפתחות ההפרעה, נערך מחקר אורך בן שנה אחר כ־3,000 מבוגרים שהגיעו לבתי חולים בשל פציעות אזרחיות, בשש מדינות.
ברוב המקרים (64%) היו רק מעט תסמינים של פוסט־טראומה.
ב-17% היו סימנים של פוסט־טראומה שחלפו, ב-7% היו סימני פוסט־טראומה בינוניים, ב-7% היו סימני פוסט־טראומה קשים, וב-5% הנותרים הופיעה פוסט־טראומה מאוחרת.
מחקר ישראלי בחן את סימני הפוסט־טראומה בקרב לוחמים ממלחמת יום הכיפורים שסבלו בעבר מההפרעה, לאחר כ-20 שנה.
כשני שלישים מהלוחמים שסבלו בעבר מפוסט־טראומה כבר לא עמדו באבחנה לאחר 20 שנה.
בלוחמים ששהו בשבי האחוז היה נמוך יותר, אך עדיין כמחציתם כבר לא סבלו מפוסט־טראומה לאחר 20 שנה.
מחקר נוסף שעקב אחר שבויים ממלחמת יום הכיפורים הגיע לנתונים שונים.
לאחר 24 שנה 15% לא סבלו מפוסט־טראומה, 42% סבלו מפוסט־טראומה רגילה, ו-42% סבלו מפוסט־טראומה מורכבת.
כפי שהיעדר תמיכה חברתית עלול להגביר את הסיכון להתפתחות של פוסט־טראומה, כך קיומה של פוסט־טראומה עלול לגרום לבידוד ולפגוע בתמיכה החברתית.
יש עליה גם בתאונות דרכים, בפגיעה בכושר העבודה ובאלימות במשפחה.
הורים הסובלים מפוסט־טראומה נוטים להפגין עוינות, שתלטנות והורות פחות אופטימלית.
לפוסט־טראומה יש גם השלכות רפואיות.
פוסט־טראומה מהווה גורם סיכון משמעותי להתפתחות והחרפה של מחלות קרדיו-וסקולאריות, ככל הנראה בשל תגובת הדחק המוגברת.
היא קשורה לעלייה במדדים חיסוניים כמו IL-1β, IFN-γ TNF-α, CRP וספירה של תאי דם לבנים.
פוסט־טראומה עלולה להוביל לצריכת אלכוהול בעייתית, ככל הנראה בניסיון לטיפול תרופתי עצמי ולהתמכרות.
פוסט־טראומה קשורה לפגיעה בזיכרון המפורש, ומגבירה את הסיכון לפתח דמנציה בגיל מבוגר יותר, בערך פי 1.5.
אנשים הסובלים מפוסט־טראומה נמצאים בסיכון מוגבר לסבול ממחשבות אובדניות, זאת ללא תלות בסוג הטראומה לה הם נחשפו.
מחקר מטא־אנליזה על אנשי צבא אמריקאיים הסובלים מפוסט־טראומה מצא שהם נמצאים בסיכון מוגבר לבצע ניסיונות התאבדות.
הקשר בין הפרעת דחק פוסט טראומטית לכאב נוציפלסטי
מחקרים מראים כי אנשים עם כאב כרוני סובלים משיעורים גבוהים יותר של הפרעת דחק פוסט-טראומטית, ולהפך – אנשים עם הפרעת דחק פוסט-טראומטית סובלים משיעורים גבוהים יותר של כאב כרוני.
שיעורי התחלואה הכפולה גבוהים במיוחד באוכלוסיות קליניות ובקרב הסובלים מתת-סוגים מסוימים של כאב כרוני.
למשל, הפרעת דחק פוסט-טראומטית נמצאה בקרב 20.5% מהסובלים מכאב כרוני כללי, 11.2% מהסובלים מכאבי ראש כרוניים, ו-0.3% מהסובלים מכאבי גב כרוניים.
שילוב של שתי ההפרעות הללו קשור לעוצמת כאב גבוהה יותר, נכות חמורה יותר, שימוש מוגבר במשככי כאבים, ושיעורים גבוהים יותר של התנהגויות אובדניות.
כאב נוציפלסטי מאופיין בהיפר-אלגזיה (רגישות יתר לכאב) ואלודיניה (תגובת כאב לגירויים לא מכאיבים).
מצב זה כולל רגישות-יתר של מערכת העצבים המרכזית (central sensitization), שבה גירויים רגילים או חלשים נתפסים ככאב משמעותי, ולעיתים אף גירויים לא-כואבים גורמים לכאב (אלודיניה).
הקשר בין כאב נוסיפלסטי לבין PTSD ככל הנראה נובע ממנגנונים משותפים של עיבוד רגשי ועיבוד כאב במוח.
כאב נוסיפלסטי מתאפיין בשינויים בתהליכי עיבוד הכאב במערכת העצבים המרכזית, ללא עדות לנזק רקמתי או עצבי ברור.
בדומה, גם הפרעת דחק פוסט-טראומטית מאופיינת ברגישות-יתר ובהפעלת-יתר של מערכת העצבים המרכזית.
במצב זה, מערכת העצבים נותרת במצב של עוררות ותגובתיות מוגברת לאיום – גם בהיעדר סכנה ממשית.
עוררות-יתר זו דומה לרגישות-היתר לכאב הנצפית בהפרעות כאב נוציפלסטי, כגון פיברומיאלגיה.
ראוי לציין כי הן כאב נוציפלסטי והן הפרעת דחק פוסט-טראומטית מלווים לעיתים קרובות בתסמינים כמו עייפות, הפרעות שינה, חרדה ודיכאון.
תסמינים אלה משקפים מעורבות של מסלולים נוירוכימיים משותפים, הכוללים נוירוטרנסמיטורים דוגמת סרוטונין ודופמין.
קיומם של תסמינים אלה בשתי ההפרעות עשוי להסביר חלק מהתחלואה הכפולה הנצפית בין כאב כרוני להפרעת דחק פוסט-טראומטית.
בעקבות אירועים טראומתיים יכולה להופיע גם צמיחה אישית.
לא ברור אם היקף הצמיחה רחב או מצומצם, אך נראה שהיא קשורה למידת הלחץ שהאדם חווה.
הצמיחה הפוסט-טראומטית מתבטאת בשלושה תחומים עיקריים:
תפיסה עצמית – תפיסה של האדם כחזק יותר המסוגל להתמודד עם אירועים קשים בעתיד
יחסים עם אחרים – תחושה מוגברת של אינטימיות ושייכות
תפיסת עולם – תחושת ייעוד והערכה לחיים, סדרי עדיפות חדשים ביחס למה שחשוב
התפיסה שניתן לצמוח מתוך מאורעות טראומתיים היא עתיקת יומין וקיימת בספרי קודש של הדתות המרכזיות.
היא מתבטאת גם באמירה המפורסמת של הפילוסוף פרידריך ניטשה: "מה שלא הורג אותי, מחשל אותי".
במשרד הבריאות אימצו את מודל מעש"ה להגשת עזרה ראשונה נפשית מידית למי שעברו טראומה נפשית:
מיקוד קשב והבעת מחויבות לנפגעים – יש למקד את הנפגעים כך שלא ירגישו לבד.
כדאי לומר אמירה מחייבת כמו "את לא לבד, אני כאן איתך."
עידוד לפעולות יעילות – במקום לנסות להרגיע את הנפגעים, יש לדרבן אותם לפעול כדי לסייע לעצמם ולאחרים.
בדרך זו הם הופכים מקורבנות למסייעים.
מומלץ לעודד אותם לבצע פעולות יעילות ופשוטות.
אחד ממאפייני הדחק הוא חוסר אונים, כאשר נותנים לאנשים שחוו טראומה לבצע פעולות פשוטות, זה מקטין את חוסר האונים שלהם ובכך מפחית את הדחק.
רצוי שהמשימות ייצרו חוויית הצלחה.
שאלה של שאלות פשוטות – יש להימנע משאלות על רגשות, מכיוון שאלה עלולות להגביר את המצוקה הרגשית.
אפשר לשאול שאלות פשוטות והגיוניות המחייבות מחשבה על ההתמודדות בהווה: "לאן תרצו להגיע?" "האם תרצו לבצע פעילות כלשהי?"
הבנייה של רצף האירועים – על מנת להפחית את תחושת הבלבול, מומלץ לתאר בקצרה את רצף האירועים שהתרחש כדי ליצור סדר ולהדגיש שהאירוע המאיים הסתיים.
משרד הבריאות בשיתוף המכללה האקדמית תל־חי המחישו את המודל בסרטון הסבר.
מחקרים רבים התמקדו בבדיקת יעילות טיפולים מגוונים בשעות שמיד לאחר הטראומה, תוך התמקדות באנשים שפיתחו מיד תגובת דחק חריפה.
בשנת 2022 עודכנה סקירה של ספריית קוקרן ביחס לטיפול תרופתי שנועד למנוע התפתחות של פוסט־טראומה.
הסקירה התבססה על 13 מחקרי התערבות עם הקצאה רנדומלית שהשוו בין טיפול תרופתי לפלצבו או לטיפול תרופתי אחר.
הממצאים לא היו חד־משמעיים לגבי התרופות פרופרנולול, הידרוקורטיזון וגאבאפנטין.
מכיוון שלרוב לא נמצאו במחקרים אלה השפעות מובהקות לטווח ארוך עבור נטילת תרופות מיד לאחר הטראומה.
מרבית ארגוני הבריאות לא ממליצים בהנחיותיהם על מתן תרופות מיד לאחר הטראומה.
היו ניסיונות לבחון אם טיפולים פסיכולוגיים המתקיימים בחודשים שלאחר הטראומה יכולים למנוע התפתחות של פוסט־טראומה.
מחקרי מטא אנליזה מצאו שטיפולים כאלה אינם מסייעים במניעת פוסט־טראומה, למי שלא מפגינים סימנים מוקדמים של הפרעה.עם זאת, טיפולים פסיכולוגים יכולים לסייע למי שכן מפתח תסמינים.
מבין הטיפולים השונים, טיפול קוגניטיבי־התנהגותי הממוקד בטראומה לסובלים מהפרעת דחק חריפה קיבל את התמיכה הגדולה ביותר.
בישראל, נערך מחקר על 240 איש עם פוסט־טראומה בעקבות אירוע שהתרחש כחודש לפי כן.
הנפגעים קיבלו טיפול קוגניטיבי או טיפול בחשיפה מתמשכת.
בבדיקת מעקב לאחר תשעה חודשים, נמצא ששכיחות הפוסט־טראומה בקרב מי שקיבלו טיפול היה נמוך באופן משמעותי מזו של מי שלא קיבלו טיפול (יחס הסיכויים = 0.2).
לתרופה אסציטלופרם לא נצפה אפקט טיפולי.
לא נמצא גם אפקט טיפולי לנפגעים שהסימפטומים ההתחלתיים שלהם היו נמוכים, מתחת לאלה הנדרשים לאבחנה של פוסט־טראומה.
טיפולים קוגניטיביים־התנהגותיים יכולים לסייע במניעת פוסט־טראומה בקרב מי שמראה סימני מצוקה לאחר טראומה, אך ישנן שיטות טיפוליות שאינן מועילות, ועלולות אף להזיק.
בעבר, נהוג היה לבצע פגישה טיפולית עם אדם שעבר טראומה בימים האחרונים ולבקש ממנו לספר מה עבר עליו ולבטא את רגשותיו ביחס לאירוע.
טיפול כזה נקרא דיבוב פסיכולוגי , והוא יכול להתבצע באופן פרטני או קבוצתי.
שיטת טיפול זו התבצעה גם בישראל בתחילת שנות ה־2000, בין השאר דרך המוסד לביטוח לאומי.
למרות הפופולריות של השיטה, התברר שהיא אינה מועילה, ויכולה אף להזיק.
סקירה של ספריית קוקרן מצאה שדיבוב פסיכולוגי לא מונע התפתחות של פוסט־טראומה, הפרעות נפשיות, חרדה או דיכאון.
אחד המחקרים אף מצא שמי שעבר טיפול כזה היה בסיכון מוגבר של פי 2.5 לפתח פוסט־טראומה לאחר שנה.
הטענה היא שאף על פי שמטופלים יכולים לחוש הקלה לאחר תהליך הדיבוב, הוא עלול לפגוע בתהליך ההחלמה הטבעי המתרחש לאחר חשיפה לטראומה.
מסיבות אלה, האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה פרסמה מסמך המלצה בו נכתב שדיבוב אינו שיטה טיפולית מועילה, וייתכן שהיא מזיקה.
קיימות דרכים שונות לטפל בפוסט־טראומה, כאשר המרכזיות הן טיפול תרופתי וטיפול פסיכולוגי.
בשנת 2019 רוכזו ההמלצות של חמישה גופים רשמיים ביחס לטיפול במבוגרים עם פוסט־טראומה.
מתוך הסיכום עלה כי ההמלצה החזקה ביותר היא לבצע טיפול פסיכולוגי הממוקד באירוע הטראומטי.
סוגים נפוצים של טיפולים כאלה הם חשיפה ממושכת, עיבוד מחדש במסגרת טיפול קוגניטיבי, טיפול קוגניטיבי התנהגותי ממוקד בטראומה , או EMDR.
טיפול בתרופות מסוג SSRI הן האפקטיביות ביותר בטיפול בהפרעה.
רוב הגופים העדיפו את הטיפול הפסיכולוגי על פני הטיפול התרופתי.
המלצות דומות עלו גם בסיכום משנת 2024 של המחלקה לטיפול בחיילים משוחררים בארצות הברית.
המחלקה המליצה על פסיכותרפיה על פני טיפול תרופתי.
מבין שיטות הטיפול, היא המליצה על תרפיית עיבוד קוגניטיבי, EMDR ותרפיית חשיפה ממושכת.
מטא-אנליזה שהשוותה בין טיפול תרופתי לטיפול פסיכולוגי מצאה שבסיום הטיפול לא היה הבדל ביעילותם של שני הטיפולים, אך במועד המעקב האחרון ניתנה עדיפות לטיפול הפסיכולוגי על פני הטיפול התרופתי.
טיפול משולב לא היה עדיף על פני טיפול פסיכולוגי בלבד, אך כן היה עדיף על פני טיפול תרופתי בלבד.
הטיפול התרופתי בפוסט־טראומה כולל תרופות נוגדות דיכאון מסוג SSRI, כמו פרוזק ואפקסור.
המחלקה לטיפול בחיילים משוחררים בארצות הברית ממליצה על השימוש בתרופות סרטרלין, ונלפקסין ופרוקסטין.
המחלקה המליצה באופן משמעותי נגד השימוש בתרופות מרגיעות (בנזודיאזפינים).
בשנת 2022 צוות מומחים עדכן את האלגוריתם לבחירת טיפול תרופתי לפוסט־טראומה.
האלגוריתם מראה כיצד לבחור תרופה מתאימה לפי קריטריונים של סוג הפרעת השינה, ניסיון קודם עם נוגדי דיכאון ונוכחות של תגובות פסיכוטיות.
טיפול פסיכותרפויטי לחולי פוסט־טראומה אינו פשוט, וקיימת נשירה של כ־16% מהטיפול.
חלק משיטות הטיפול מבוצעות לפי מדריך טיפולי קבוע.
טיפול ממוקד בטראומה – קבוצת טיפולים בהם מסייעים למטופל לעבד ולהתמודד עם זיכרונות טראומתיים ועם הסימפטומים הכרוכים בהם.
טיפולים אלה נחשבים ליעילים, אך אחוז הנשירה מהם גבוה יותר.
טיפול קוגניטיבי-התנהגותי ממוקד בטראומה – טיפול שמטרתו לזהות ולשנות דפוסי חשיבה והתנהגות בעיתיים המתמקד באירוע הטראומתי.
שיטת טיפול זו נמצאה כאפקטיבית בטיפול במבוגרים.
תרפיית חשיפה ממושכת – חינוך, חשיפה למאורע הטראומתי בדמיון וחשיפה במציאות לגירויים המזכירים את המאורע.
תרפייה זו היא סוג של טיפול קוגניטיבי-התנהגותי ממוקד בטראומה.
טיפול בעיבוד קוגניטיבי – מבוסס על 12 מפגשים מובנים של פיתוח מיומנויות לחשיבה מועילה על הטראומה
EMDR – טיפול בו משחזרים את האירוע הטראומתי תוך כדי הזזת עיניים מהירה מצד לצד שיטת טיפול זו נמצא כאפקטיבית בטיפול במבוגרים.
טיפול חשיפה בכתיבה – טיפול החושף את המטופל לאירוע הטראומתי דרך כתיבה.
גם שיטה זו היא אפקטיבית, ואחוזי הנשירה בה נמוכים יותר מאלה של טיפולים אחרים הכרוכים בחשיפה לטראומה.
טיפול שאינו ממוקד בטראומה – קבוצת טיפולים בהם מסייעים לבעלי פוסט־טראומה, מבלי להתמקד באירוע הטראומתי.
טיפול קוגניטיבי התנהגותי שאינו ממוקד בטראומה, יכול גם הוא לסייע.
טיפול ממוקד בהווה – טיפול המתמקד בשינוי התנהגויות לא רצויות, הדרכה פסיכולוגית ביחס להשפעת הטראומה על החיים הנוכחיים והקנייה של אסטרטגיות לפתרון בעיות.
טיפולים כאלה דומים באפקטיביות שלהם לטיפולים ממוקדים בטראומה, אך אחוז הנשירה מהם נמוך יותר (14% לעומת 31%).
אחד העקרונות הכלליים בטיפול אפקטיבי בחולי פוסט־טראומה הוא הצורך להפחית מחשבות שליליות בקשר לעצמי, לאחרים ולעולם.
מחשבות שליליות אלה הן מאפיין מרכזי בפוסט־טראומה.
ככל שהטיפול הפסיכולוגי מצליח להפחית את המחשבות השליליות הללו, כך פוחתים תסמיני הפוסט־טראומה באופן יותר משמעותי.
עזרה עצמית עם תמיכה נמצאה ככלי אפקטיבי לטיפול במבוגרים.
עזרה עצמית – ניסיונות לטיפול עצמי (למשל בעזרת ספרי עזרה עצמית)
קבוצות עזרה עצמית – קבוצה של אנשים המסייעים זה לזה להתמודד עם קושי, ללא הנחיה של איש מקצוע.
קבוצות תמיכה – קבוצת מטופלים בהדרכת איש מקצוע
טיפול פסיכולוגי יכול להינתן גם מרחוק, דרך שיחת וידאו.
קיימת תמיכה חזקה בטיפול מרחוק בתרפיית חשיפה ממושכת ובתרפיית עיבוד קוגניטיבי.
קיימת גם תמיכה ראשונית בטיפול מרחוק בעזרת שיטות נוספות, כגון, טיפול חשיפה בכתיבה וטיפול קוגניטיבי-התנהגותי ממוקד בטראומה .
על מנת להגדיל את הנגישות של טיפולים פסיכולוגיים, החלו להתפתח גם טיפולים מקוונים ייעודיים עבור פוסט־טראומה.
פעילות גופנית אירובית יכולה להפחית סימפטומים של פוסט־טראומה.
ניתן לבצע פעילות אירובית ככלי טיפולי עצמאי, או כתוספת לטיפול קיים.
מחקרי התערבות מצאו שפעילות גופנית מפחיתה סימנים של פוסט־טראומה, כולל עוררות יתר והימנעות.
הוצעו מספר הסברים לאפקט הטיפולי של פעילות אירובית עבור חולי פוסט־טראומה.
הפעילות הגופנית גורמת לעוררות פיזיולוגית.
אנשים המבצעים פעילות אירובית לומדים עם הזמן להסתגל לעוררות הגופנית הזו, והדבר מקל עליהם להתמודד עם עוררות הקשורה לפוסט־טראומה.
בכוחה של פעילות גופנית אף לשפר את התפקוד הקוגניטיבי.
בכוחה לסייע לחולי פוסט־טראומה המתקשים לעיתים להתמודד עם הסחות דעת והמתקשים להפעיל שליטה קוגניטיבית.
פעילות גופנית יוצרת שינויים פיזיולוגיים נוספים היכולים לסייע לחולי פוסט־טראומה.
היא מגבירה פלסטיות עצבית, מנרמלת את פעילות ציר ה־HPA האחראית על תגובות הדחק של האדם, ומפחיתה סמנים דלקתיים בגוף.
בספרות המדעית לא קיימת הסכמה ברורה לגבי יעילותו של קנאביס רפואי בטיפול בפוסט־טראומה.
מספר סקירות הגיעו למסקנה שאין מספיק עדויות לכך שקנאביס רפואי מסייע לאנשים עם פוסט־טראומה.
יש הטוענים כי ניתן לטפל בפוסט־טראומה בעזרת קנאביס או קנבינואידים סינתטים.
עם זאת, המידע על מידת היעילות של טיפול זה ועל הבטיחות שלו מוגבל.
חלק מהמחקרים אף מקשרים בין השימוש בקנאביס לבין החמרה בסימפטומים לאחר שנה.
המחלקה לטיפול בחיילים משוחררים בארצות הברית המליצה באופן משמעותי נגד השימוש בקנאביס או תוצרי קנאביס לטיפול בפוסט־טראומה.
קיימות עדויות ראשוניות לכך שטיפול בסמים פסיכדליים כמו MDMA וקטמין יכול לסייע לבעלי פוסט־טראומה.
טיפול בנויורפידבק לסובלים מפוסט-טראומה קיים מתחילת שנות ה־90. מחקרי הדמיה מוחית מצביעים על כך שבקרב אנשים עם פוסט־טראומה (PTSD) יש הפרעות ברשתות עצביות התורמות לביטויים של סימפטומים של ההפרעה.
אלה כוללים קשיי חשיבה רשת הניהול המרכזית , בעיות בקשב (רשת הבולטות) ושינוי בתחושת האני
במחקרי EEG של אנשים עם פוסט־טראומה, התגלו דפוסים דיספונקציונליים בגלי המוח.
למשל, ירידה בעוצמה היחסית של קצבי אלפא, ועלייה בעוצמה היחסית של קצבי בטא.
החסרים שנצפו בגלי האלפא היו קשורים לחוסר עיכוב חושי, דריכות יתר, ועוררות יתר כרונית הקשורה לתפקוד לקוי ברשת הבולטות וברשת ברירת המחדל.
העלייה בגלי הבטא נקשרה לעוררות יתר כללית, הפרעות שינה, או חוסרים בגמישות קוגניטיבית.
מטא־אנליזה משנת 2023 סיכמה את תוצאותיהם של 7 ניסויים עם הקצאה רנדומלית שבדקו את האפקטיביות של נוירופידבק בעזרת EEG בקרב אנשים הסובלים מפוסט־טראומה.
כל שבעת המחקרים הראו יתרון לנוירופידבק בהפחתה של סימפטומים של חרדה, דיכאון ושינויים נוירופיזיולוגיים.
האפקט הטיפולי הכללי היה גדול (d של כהן = 1.76), אך הודאות בעדויות הייתה נמוכה מאוד.
כ־80% מהמטופלים בעזרת נוירופידבק חוו נסיגה במחלתם, בהשוואה לכ־25% שלא קיבלו את הטיפול.
בעקבות הטיפול חלו גם שינויים בתפקוד הנוירופיזיולוגי.
אחוז הנשירה של אנשים עם פוסט־טראומה מטיפול בנוירופידבק נמוך בהרבה (5%) מאחוז הנשירה מטיפולים פסיכולוגיים (20.9%).
נראה שטיפול מסוג זה מתאים במיוחד לאנשים הסובלים מפוסט־טראומה שחווים רמות גבוהות של חרדה, קשיים בוויסות עצמי או דיסוציאציה, ושאולי לא יצליחו להשתפר בעזרת טיפולים אחרים.
האימון המוחי מסייע להם לווסת את עצמם בכלל, ואת העוררות הרגשית שלהם בפרט.
נראה גם שטיפול בנוירופידבק מסייע במיוחד ליוצאי צבא הסובלים מפוסט־טראומה.
גודל האפקט במחקרים שבדקו אותם היה גדול (3.63-) בהשוואה לגודל האפקט במחקרים שבדקו את אוכלוסייה הבוגרת אחרת (0.67-).
גרייה מגנטית למוח היא שיטת טיפול יעילה, אך היא פחות שכיחה.
קיימות שיטות טיפול שנמצאו אפקטיביות יותר מאשר חוסר מוחלט של טיפול, אך לא נמצאו אפקטיביות יותר מטיפולים אחרים.
שילוב מציאות מדומה בטיפולי חשיפה שניתנים לחולי פוסט־טראומה משיגה תוצאות טובות ביחס להימצאות ברשימת המתנה שבו למעשה לא מקבלים טיפול.
עם זאת, אין יתרון בשימוש במציאות מדומה ביחס לטיפולים אחרים.
בדומה לכך, ניסויים עם הקצאה רנדומלית הראו שטיפול במוזיקה מפחית סימפטומים של פוסט־טראומה.
אך איכות המחקרים הללו לא הייתה גבוהה ולא נמצא שטיפול במוזיקה עדיף על פני הטיפול הסטנדרטי בתרופות או פסיכותרפיה.
קיימות גם שיטות טיפול חדשות שעדיין לא הוכחה יעילותם.
אלה כוללות חסימה עצבית של הגנגליון דמוי כוכב .
במקרים מיוחדים של פוסט־טראומה, הנקראים פוסט־טראומה מורכבת, הנפגעים נחשפים לאירוע קיצוני במיוחד או מתמשך, ממנו הם אינם יכולים להימלט, כגון, מקרים חוזרים של התעללות בתוך המשפחה, אלימות מינית או פיזית, שבי, רדיפות, פליטות ומלחמה.
במקרים כאלה הנפגעים סובלים גם מתסמינים של פוסט־טראומה, אך עלולים לסבול מהפרעות נפשיות נוספות, ומתסמינים הנבדלים מתסמונת פוסט-טראומטית "רגילה".
נערך מחקר מטא אנליזה שבחן את האפקטיביות של טיפולים שונים לאוכלוסיות עם פוסט־טראומה מורכבת, כמו לוחמים, פליטים, קורבנות של התעללות מינית ואלימות במשפחה ואוכלוסיות באזורי לחימה.
המחקר מצא שבקרב אוכלוסיות אלה, טיפולים פסיכולוגיים סייעו להפחית פוסט־טראומה, חרדה ודיכאון, ושיפרו את איכות השינה.
טיפולים תרופתיים היו פחות אפקטיביים בטיפול בפוסט־טראומה ובשיפור השינה.
תרופות אנטי-פסיכוטיות הראו יעילות גבולית בהפחתת תסמיני פוסט־טראומה.
באופן כללי, שיטת הטיפול שנמצאה היעילה ביותר הייתה טיפול ממוקד טראומה.
עם זאת, שיטה זו הייתה פחות אפקטיבית בקרב לוחמים או אנשים מאזורי לחימה.
הטיפולים היעילים ביותר כללו שני מרכיבים טיפוליים או יותר.
מחקר מתא-אנליזה נוסף מצא שעבור אנשים עם פוסט־טראומה מורכבת היה אפקט טיפולי בינוני לטיפול קוגניטיבי התנהגותי ולטיפול בחשיפה.
איכות המחקרים לטיפול מסוג EMDR לא היו גבוהים בשל מיעוט מחקרים בתחום.
בדומה לאבחנה של מבוגרים, גם האבחנה של ילדים ובני נוער דורשת חוויה חוזרת של האירוע, הימנעות, רגשות שליליים ועוררות יתר, אך ישנם מספר מאפיינים ייחודיים לילדים.