tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרפי מת בבית הקיץ שלו באלברון, ניו ג'רזי, ב-3 באוגוסט 1911. הוא נקבר בבית הקברות הקתולי של סנט מרי בטרוי.
בשנת 1891, סנט ג'ון קולג' העניק למרפי את תואר הכבוד של המאסטר לאמנויות.
בשנת 1894, סנט ג'ון קולג' העניק לו תואר לשם כבוד.
מרפי היה נשוי לג'וליה דלהנטי (1842–1915) מאולבני, ניו יורק.
הם היו הורים לתשעה ילדים, שמונה מהם חיו עד לבגרות; אדוארד, ג'וליה, ויליאם, התאומים ג'וזף וג'ון, ג'יין, ריצ'רד והלן.
בתו ג'וליה הייתה אשתו של יו ג'.
גרנט, פוליטיקאי בולט בעיר ניו יורק.
אדוארד הול מור היה סנאטור מטעם מדינת אוקלהומה בשנים 1943 עד 1949.
מור נולד ב-19 בנובמבר 1871 בחווה ליד מריוויל שבמיזורי, ולמד בבתי הספר הציבוריים שם ובצ'יליקו, שם השלים את לימודיו ב-1892. הוא לימד בבתי ספר במחוזות נודוויי, אטצ'יסון וג'קסון.
בגלל שאהב להקשיב ולישא נאומים, הוא נרשם לבית הספר למשפטים של קנזס סיטי וסיים את לימודיו ב-1900. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מיזורי ב-1901 והחל לעסוק בכך במריוויל.
זמן קצר לאחר מכן עבר לאוקמולג'י שבאוקלהומה, שם הפך לעורך דין.
הוא חזר למיזורי ב-1905 כדי להתחתן עם קורה מק'קומב, אותה פגש בצ'יליקוט.
הם חזרו לאוקמולג'י, שם עסק אדוארד בעריכת דין עד 1919. בינתיים החל להשקיע בנדל"ן.
בשנת 1919, נמאס לו מעריכת הדין, ולכן מכר את המשרד שלו כדי להיכנס לעסקי הנפט.
בהמשך הפך ליצרן נפט, חקלאי ומגדל בקר.
בתור קודח בארות נפט באזורים לא ידועים, מצא לראשונה נפט בשדה הולמס במחוז אוקפוסקי, אוקלהומה.
הוא הקים את חברת הנפט והגז העצמאית, ומינה את עצמו כנשיא, ובהמשך התרחב לקנזס וטקסס.
השווי המוערך של החברה שלו היה בין 25 ל-40 מיליון דולר עד 1930, כאשר מכר אותה לחברת פיליפס פטרוליום.
הוא הקים חברת נפט נוספת, EH Moore, Inc.
בשנת 1932. לחברה זו היו יותר מ-400 בארות באוקלהומה, קנזס, טקסס וקליפורניה לפני שמכר אותה ב-1941. שנתיים לאחר מכן, הוא מכר את חוות הבקר.
במקור, דעותיו הפוליטיות של מור תאמו את מצע המפלגה הדמוקרטית, אך הוא התאכזב מהניו דיל של רוזוולט במהלך שנות ה-30. כאשר רוזוולט הודיע כי יתמודד לקדנציה שלישית, פעל מור במרץ למען המועמד הרפובליקני, ונדל וילקי.
למרות ההפסד של וילקי בבחירות 1940, הצטרף מור למפלגה הרפובליקנית.
ויליאם פיין, המועמד הרפובליקני לסנאט, בדיוק מת באותה העת, וג'ושוע לי, הסנאטור המכהן הדמוקרטי היה פופולרי.
מישהו הציע את מור כמחליף, לשמחתם של בכירים רפובליקנים.
לא רק שמור שנא את הניו דיל, אלא שהיה מספיק עשיר כדי לממן את מסע הבחירות שלו.
מור נבחר כחבר רפובליקני לסנאט ב-1942 וכיהן מ-3 בינואר 1943 עד 3 בינואר 1949. הוא לא הועמד לבחירה מחדש ב-1948, ופרש מהחיים הציבוריים ומפעילות פוליטית.
בהיותו בסנאט, היה קול אמין נגד הניו דיל, אבל היה בעד מעורבות בינלאומית יותר מאשר רוב הרפובליקנים.
אף על פי כן, בשנת 1945, היה מור בין שבעת הסנאטורים שהתנגדו לכניסה מלאה של ארצות הברית לאומות המאוחדות.
הוא הצביע בעד כמעט כל ההוצאות הצבאיות ונגד כל ההוצאות לשיפורים ציבוריים, כולל פרויקטים המיועדים לאוקלהומה.
באופן לא מפתיע הוא תמך בתוכניות שיועילו לתעשיית הנפט.
הוא ניסה ללא הצלחה למנוע מלילנד אולדס לקבל כהונה שנייה כיו"ר ועדת החשמל הפדרלית בשל היותו "מתנגד ביסודו ליוזמה פרטית" ו"קומוניסטית".
בשנת 1948, נבחר להיכל התהילה של אוקלהומה, כאשר זכה לשבחים כ"...מדינאי ונדבן".
מור מת בטלסה שבאוקלהומה ב-2 בספטמבר 1950, ונקבר בבית הקברות אוקמולג'י.
אדוארד ג'ון ברינגטון דאגלס-סקוט-מונטגיו, הברון מונטגיו השלישי מבולייה היה אציל בריטי ופוליטיקאי במפלגה השמרנית הבריטית.
מוכר בזכות שירותו הפוליטי, מעמדו החברתי, הקמת המוזיאון הלאומי לרכב, ופרסומו כידוען.
בשנת 1954 הורשע בעבירה הקשורה ליחסים הומוסקסואליים, דבר שהפך אותו לאחת הדמויות השנויות במחלוקת בתקופתו והוביל לדיון ציבורי נרחב, ששינה את החקיקה הבריטית בנוגע להומוסקסואליות.
מונטגיו נולד בלונדון בשנת 1926. בגיל שנתיים ירש את התואר "ברון מונטגיו מביוליו" לאחר מותו של אביו, ג'ון דאגלס-סקוט מונטגיו, שנהרג בתאונת דרכים.
למד בבתי ספר באנגליה ובקנדה, ביניהם איטון קולג' ו-New College באוקספורד.
שירת במשמר הגרנדירים והוצב בארץ ישראל בזמן שלטון המנדט הבריטי.
בשנת 1947, עם הגיעו לגיל המתאים, הצטרף לבית הלורדים ונשא את נאומו הראשון בנושא המצב בארץ ישראל.
תחומי עניינו הפוליטיים כללו מורשת לאומית, תחבורה, תיירות, תעשיית הרכב ומוזיאונים.
שירת כחבר בבית הלורדים במשך כעשר שנים.
מונטגיו ידע משלב מוקדם בחייו שהוא ביסקסואל, ובזמן שלמד באוקספורד חש הקלה לגלות אחרים עם רגשות דומים.
בראיון משנת 2000 הוא הצהיר, "משיכתי לשני המינים לא השתנתה ולא פחתה באוניברסיטה, והיה מנחם לגלות שלא הייתי האדם היחיד שניצב בפני מצוקה כזו.
התייסרתי פחות מבני דורי, כי השלמתי עם הביסקסואליות שלי, אך עדיין פחדתי להיחשף."
בשני מקרים הואשם מונטגיו, ונשפט בבית המשפט של וינצ'סטר.
בפעם הראשונה הועמד לדין בשנת 1953, בגין קיום יחסי מין כקטין עם נער צופה בן 14 בבקתת החוף שלו בסולנט, האשמה אותה הכחיש מכל וכול.
מונטגיו לא הועמד לדין בגין פדופיליה, אלא בגין מעשה סדום עם גברים, עבירה שנחשבה חמורה יותר.
בעוד הוא נתמך על ידי משפחתו וחבריו הרבים, הוא גם הפך לנושא של בדיחות שחורות רבות ושירים גסים רבים.
באותו מקרה לא הצליחו התובעים להשיג הרשעה, ומונטגיו התייחס לכך ותיאר זאת כ"ציד מכשפות", עקב עמדותיו הפוליטיות.
לאחר מכן, בשנת 1953 פתחו שלטונות החוק בחקירה, בנוגע למפגש שנערך בבית הנופש של מונטגיו, בו נכחו גם שני קציני חיל האוויר המלכותי הבריטי, וכן העיתונאי פיטר וויילדבלוד, והאציל מייקל פיט-ריברס.
החקירה התבססה בחלקה על מכתבים אינטימיים שנשלחו בין הגברים.
המעקב אחר מונטגיו ושותפיו נעשה תוך שימוש בשוטרים סמויים אשר שימשו כסוכנים מדיחים (agents provocateurs), תופעה רווחת באותה תקופה.
החקירה הייתה חלק ממדיניות מכוונת מצד רשויות האכיפה, בהוראת שר הפנים דאז, דייוויד מקסוול פייף, אשר הכריז על מאבק נגד "הנגע המוסרי" (male vice) והבטיח "לטהר את אנגליה מהמגפה ההומוסקסואלית".
זאת במקביל ל"בהלת הלבנדר" בארצות הברית באותה תקופה, שכללה מרדף אקטיבי אחרי הומואים בשירות הציבורי, פיטוריהם והרשעתם בפלילים.
הפעם השנייה בה הועמד למשפט הייתה בשנת 1954, אז נעצר שוב והואשם בביצוע "עבירות חמורות של משכב זכור" עם חייל חיל האוויר המלכותי, במהלך מסיבת סוף שבוע בבקתת החוף באחוזתו הכפרית.
מונטגיו חזר וטען שהוא חף מפשע גם מהאישום הזה.
("שתינו כמה משקאות, רקדנו, התנשקנו, זה הכל").
אלא שהחוק בבריטניה באותה תקופה לא חייב קיום יחסי מין לצורך הרשעה בעבירת הומוסקסואליות, וקיום קשר אינטימי ונשיקות הספיקו לצורך הרשעה.
הוא נכלא למשך שנים עשר חודשים בגין "עבירות הומוסקסואליות בהסכמה" יחד עם מייקל פיט-ריברס ופיטר ויילדבלאד.
בזקנתו, מונטגיו נזכר בכך במונחים הבאים:
באווירת המלחמה הקרה של שנות ה-50, כאשר ציד המכשפות, שנקרא בהמשך "בהלת הלבנדר" הרסו את חייהם של גברים הומואים ולסביות רבים בארצות הברית, גם האווירה הפוליטית המקבילה בבריטניה הייתה הומופובית בצורה ארסית.
שר הפנים דאז, סר דייוויד מקסוול פייף, הבטיח לבצע "חקירה ומרדף חסר פשרות חדש נגד החטא הגברי" ש"יטהר את אנגליה מהמגפה הזו".
עד 1,000 גברים נכלאו בבתי הכלא של בריטניה מדי שנה, על רקע דיכוי נרחב של המשטרה נגד עבירות ההומוסקסואליות.
שוטרים סמויים שפעלו כ"סוכנים פרובוקטורים" התחזו לגברים הומואים, ניסוח לשדל אזרחים במקומות ציבוריים, ואלה שנפלו בפח ונענו לחיזוריהם נאסרו והועמדו לדין.
מצב הרוח השולט באותה תקופה, בקרב גברים הומואים, היה של פרנויה וחשש תמידי אמיתי.
משפטם של מונטגיו ושותפיו נערך באווירה ציבורית עוינת, ומשך תשומת לב תקשורתית עצומה.
העיתונות הבריטית תיארה את הפרשה כ"שערורייה מוסרית", והשתמשה בביטויים דרמטיים כדי להציג את המעורבים כמי שפגעו ביסודות החברה הבריטית.
הציבור נחלק בין תחושת זעזוע ותמיכה בזכותם של הנאשמים לחיים פרטיים.
מונטגיו, בניגוד לשותפיו, שמר על הכחשה מוחלטת, ולא הודה בקיום יחסים הומוסקסואליים.
הוא טען שמדובר בקנוניה פוליטית ובאכיפה בררנית.
מונטגיו נידון לשנים-עשר חודשי מאסר, בעוד וילדהבלוד ופיט-ריברס נידונו לשמונה-עשר חודשים.
לאחר שחרורו ממאסר לא חזר עוד לתפקיד בבית הנבחרים.
לאחר לחץ משפחתי רב הוא נישא לידידה קרובה, ובהמשך התגרש ממנה ונישא לידידה אחרת, ואף נולדו לו ילדים.
עם זאת, בזכרונותיו המאוחרים אישר שמעולם לא הפסיק לאהוב גם גברים.
בריאן סוול אמר בשנת 2012, "אדוארד מונטגיו היה חסר מזל, באמת חסר מזל עמוק, יותר מכל דבר אחר.
זו הייתה תקופה שבה הממשלה השמרנית דאז עשתה ציד מכשפות, והייתה נחושה למגר את ההומוסקסואליות."
בניגוד לנאשמים האחרים במשפט, מונטגו המשיך לטעון לחפותו.
הוא טען שלא קיים יחסי מין אלא הביע אהבה וגעגועים לאדם שאותו אהב.
הוא דרש להקריא בפני בית המשפט את תוכן המכתבים שנתפסו בביתו ושימשו כנגדו, מכתבים שבהם היה תוכן של אהבה וגעגועים למי שהיה אז בן זוגו.
הוא עמד על כך שלא קיים יחסי מין מלאים עם הנאשמים האחרים.
אלא שהחוק בבריטניה באותה תקופה לא חייב קיום יחסי מין מלאים כדי להרשיע בעבירת ההומוסקואליות.
די היה בהוכחה של קשר אינטימי החורג מהמקובל חברתית, כדי להרשיעו.
עשר שנים לאחר פרסום הדוח, בשנת 1967, הפרלמנט יישם את ההמלצה וביטל את הגדרת ההומוסקסואליות מספר החוקים הפלילי.
הייתה זאת נקודת מפנה בהיסטוריה הגאה בבריטניה, שבה מין אנאלי, וכל סוג אחר שהוגדר " מעשה סדום ", הוגדר כעבירה פלילית מעל 500 שנה, מאז שנת 1533.
בראיון שנערך בשנת 2000, במקביל לפרסום האוטוביוגרפיה שלו, נשאל מונטגיו מה עמדתו על כך שהוא ייזכר בעיקר בזכות תפקידו בביטול הפללת ההומוסקסואליות.
בראיון בשנת 2007, כאשר הנושא הועלה שוב, אמר מונטגו, "אני קצת גאה שהחוק שונה לטובת כל כך הרבה אנשים.
הייתי רוצה לחשוב שאקבל קצת קרדיט על כך.
אולי אני מתפאר מאוד בזה, אבל אני חושב שבגלל האופן שבו התנהגנו וניהלנו את חיינו לאחר מכן, בגלל שלא מכרנו את הסיפורים שלנו, פשוט חזרנו בשקט לחיינו, אני חושב שהייתה לזה השפעה גדולה על דעת הקהל."
אדוארד מרטין היה עורך דין אמריקאי, קצין צבאי ופוליטיקאי מהמפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן כמושל פנסילבניה ה־32 בשנים 1943–1947 וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם פנסילבניה בשנים 1947–1959.
אדוארד מרטין נולד ב־18 בספטמבר 1879 בטן מייל שבפנסילבניה, ולמד בבתי ספר ציבוריים בצעירותו.
הוא שירת כמתנדב מפנסילבניה במלחמת ארצות הברית–ספרד בין 11 במאי 1898 ל־22 באוגוסט 1899, והגיע לדרגת סמל.
הוא למד משפטים וסיים את לימודיו בקולג' ויינסבורג בשנת 1901. בשנת 1909 שימש כמנהל החינוך הגופני וכמאמן קבוצת הפוטבול של הקולג'.
לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד התגייס מרטין למשמר הלאומי של פנסילבניה בדרגתו הקודמת כסמל, ובהמשך קיבל דרגת קצונה.
הוא קודם לדרגת לוטננט ראשון ב־15 בינואר 1900, לקפטן ב־11 ביולי 1905 ולמייג'ור ב־6 ביולי 1910. בשנת 1916 גויס המשמר הלאומי של פנסילבניה למערכת הגבול המקסיקני, ומרטין שירת בשירות פעיל מ־22 ביוני עד 27 באוקטובר 1916. עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה חזר לשירות פעיל ב־15 ביולי 1917.
הוא שוחרר משירות פעיל לאחר שביתת הנשק, ב־25 באפריל 1919.
בשנת 1940 שימש מרטין כנשיא אגודת המשמר הלאומי של ארצות הברית.
מרטין הוסמך לעריכת דין בשנת 1905 והחל לעסוק במקצוע בוויינסבורג.
הוא שימש כראש מועצה מקומית של מזרח ויינסבורג בשנים 1902–1905, כיועץ המשפטי של מחוז גרין בשנים 1908–1910 ושוב בשנים 1916–1920. הוא כיהן כמבקר הכללי של פנסילבניה בשנים 1925–1929 וכגזבר המדינה בשנים 1929–1933. בשנים 1928–1934 עמד בראש המפלגה הרפובליקנית של פנסילבניה.
בין 1939 ל־1943 שירת כשליש הכללי של פנסילבניה.
נוסף לכך היה מעורב בפעילויות עסקיות מגוונות, ובהן ביטוחי אש, נפט וגז ובנקאות.
מרטין נבחר למושל פנסילבניה בשנת 1942. בשנת 1946 כיהן כיושב ראש אגודת המושלים הלאומית, ובאותה שנה נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1947 הוענקה לו מדליית השירות המצוין של הלגיון האמריקאי.
בשנת 1952 נבחר מחדש לסנאט.
במהלך הקונגרס ה־83 (1953–1955), כאשר הרפובליקנים החזיקו ברוב, שימש כיושב ראש ועדת העבודות הציבוריות של הסנאט.
הוא הצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1957. בשנת 1958 לא ביקש להתמודד לכהונה שלישית.
אדוארד מרטין נפטר ב-19 במרץ 1967 בוושינגטון שבפנסילבניה, ונקבר בבית העלמין גרין מאונט בוויינסבורג.
מרטין היה דמות מרכזית בפיתוח בסיס פורט אינדיאנטאון גאפ.
לאחר מותו שינה הסנאט של ארצות הברית את שם המתקן ל"מתחם הצבאי אדוארד מרטין", כבוד שמרטין עצמו דחה במהלך חייו.
השם החדש מעולם לא התקבל באופן מלא בקרב אנשי הצבא ששירתו במקום.
בשנת 1975 החזיר מזכיר הצבא את השם פורט אינדיאנטאון גאפ, כדי להתאימו לשמותיהם של בסיסי שירות פעיל אחרים בארצות הברית.
מפקדת הכוחות המשולבים של המשמר הלאומי של פנסילבניה שוכנת בבסיס, והבניין המרכזי בה נקרא "אולם אדוארד מרטין" על שמו.
ספריית אגודת המשמר הלאומי של ארצות הברית מוקדשת למרטין ונקראת "ספריית הזיכרון אדוארד מרטין".
הספרייה אינה ספריית השאלה, אך היא מהווה אחד האוספים החשובים ביותר של מסמכי המשמר הלאומי ומתאימה במיוחד לחוקרים.
בין האוספים המקוריים מצויים תיעוד מלא של פרוטוקולי ועידות האגודה משנת 1879 ודוחות השלישות הכללית מתחילת המאה ה-20. הספרייה שוכנת בבניין האנדרטה של המשמר הלאומי בוושינגטון הבירה ומנוהלת על ידי קרן החינוך של המשמר הלאומי.
אדוארד מוסברג היה ניצול שואה, מחנך ופילנתרופ אמריקאי יליד פולין.
במהלך השואה, הוחזק על ידי הנאצים מגיל 14 בגטו קרקוב, במחנה הריכוז פלאשוב, באושוויץ, במאוטהאוזן ובמחנה העבודה בלינץ, אוסטריה, ששוחרר על ידי צבא ארצות הברית ב-1945. כמעט כל משפחתו נרצחה בשואה.
בשנת 2019 הוענק למוסברג העיטור האזרחי הגבוה ביותר של פולין מנשיא פולין אנדז'יי דודה, .
מוסברג נולד בקרקוב, פולין, לברוניסלאבה ולודוויג, משפחה יהודית שהחזיקה חנות כלבו.
שתי אחיותיו היו הלינה וקרולינה.
בשנת 1939, כאשר היה בן 13, פלשה גרמניה הנאצית לעיר הולדתו.
בשנת 1940, שנה לאחר מכן, נוצר גטו קרקוב, ומשפחתו הקרובה, סביו וסבתותיו, בני דודים ודודתו הועברו לדירה קטנה אחת בגטו.
בשנת 1941, נהרג אביו במהלך מבצע מעצרים בגטו.
בשנת 1942, סבתו, דודתו ובני דודיו גורשו למחנה בלז'ץ.
בשנת 1943, חוסל גטו קרקוב, ושרידי משפחת מוסברג הועברו למחנה הריכוז פלאשוב, דרומית לקרקוב.
מוסברג היה עד למספר רב של זוועות שביצע מפקד המחנה אמון גת, אשר לאחר מכן נשפט, הורשע ונתלה כפושע מלחמה.
במאי 1944, אמו ואחיותיו של מוסברג נשלחו למחנה ההשמדה הנאצי אושוויץ בדרום פולין.
אמו נרצחה בתא גזים באושוויץ וגופתה נשרפה.
מוסברג עצמו גורש כמה ימים לאחר מכן, תחילה לאושוויץ.
לאחר מכן הוא גורש למחנה הריכוז מאוטהאוזן באוסטריה, שם עבד בעבודות פרך.
במאוטהאוזן, האסירים נאלצו לעבוד במחצבה, למשוך סלעים כבדים במעלה 186 מדרגות מהבוקר ועד הלילה, כששומרים נאצים מצליפים בהם.
לימים סיפר מוסברג כי "אם היית עוצר לרגע, האס אס או ירה בך או דחף אותך מהצוק למותך".
מוסברג נשלח לאחר מכן למחנה עבודה בלינץ, ושוחרר על ידי צבא ארצות הברית ב-5 במאי 1945.
כמעט כל משפחתו של מוסברג נרצחה במהלך השואה, כולל הוריו ואחיותיו.
מוסברג נשלח לבית חולים באיטליה כדי להחלים משחפת.
שם הוא פגש מחדש עם צ'סיה (ססילה) שטורך, אותה פגש קודם לכן במחנות כשנכלאה יחד עם אחיותיו, ובין השניים נוצר קשר זוגי.
לאחר השחרור, מוסברג חזר לפולין לתקופה קצרה, אך נתקל באנטישמיות עזה והוא וססילה עברו לבלגיה.
מוסברג נישא לססיל בבריסל, בלגיה, בשנת 1947.
לאחר מכן היגרו בני הזוג לארצות הברית בשנת 1951 עם בתם בת ה-18 חודשים ביאטריס, וחיו במזרח הארלם, ניו יורק.
לאחר מכן נולדו להם שני ילדים נוספים, לואיז (ב-1953) וקרוליין (ב-1966), ונכון ל-2016 היו להם שבעה נכדים ושני נינים.
ססיל נפטרה בגיל 92 בשנת 2020, לאחר שהיו נשואים במשך 72 שנים.
בארצות הברית, מוסברג הפך לאיש נדל"ן.
המשפחה עברה לפרסיפני, ניו ג'רזי, ולאחר מכן התגוררה במוריס פליינס, ניו ג'רזי.
מוסברג הקדיש את שנותיו האחרונות לחינוך להעלאת המודעות לשואה.
הוא היה אחד התומכים הגדולים ביותר במצעד החיים הבין-לאומי (לעיתים קרובות השתתף במצעד כשהוא לבוש במדי מחנה הריכוז המקוריים שלו) והופיע בשני סרטים תיעודיים.
הוא כיהן כיו"ר של כבוד ב-From the Depths, ארגון המוקדש ל"שימור זיכרון השואה ולתת שם לאלו שנרצחו באכזריות בימים האפלים של השואה".
הוא היה מחויב לחיזוק הדיאלוג והיחסים בין פולין ליהודים, ולהכרה בחסידי אומות העולם פולנים.
בשנת 2006, מוסברג תרם ספר תורה שהוסתר מהנאצים למרכז היהודי Mount Freedom.
בשנת 2007, מוסברג ואשתו קיבלו את פרס הזיכרון של יד ושם.
בשנת 2009, מוסברג היה אחד מחצי תריסר אנשים שנפגשו עם האפיפיור בנדיקטוס ה-16 באנדרטת השואה ביד ושם בירושלים, ישראל.
בשנת 2015 סיפורו הופיע בסרט התיעודי "עדות: העברת הלפיד של זיכרון השואה לדורות חדשים".
בשנת 2017 השתתף בסרט התיעודי Destination Unknown.
בתחילת מאי 2018, מוסברג חתם במשותף על מכתב בו ביקש מראש עיריית ג'רזי סיטי שלא להסיר את בעיר.
ב-20 בדצמבר 2018, מועצת העיר ג'רזי הצביעה פה אחד לאמץ צו שלפיו האנדרטה תישאר במקום שבו היא עומדת "לנצח".
ביוני 2019, נשיא פולין אנדז'יי דודה כיבד את מוסברג בצלב המפקד של מסדר ההצטיינות של רפובליקת פולין.
הפרס ניתן למוסברג כהוקרה על פיתוח הדיאלוג הפולני-יהודי, ועל קידום הידע על תפקיד העם הפולני בהצלת יהודים במהלך השואה.
בקבלת הפרס בקרקוב, אמר מוסברג: "אני מקבל את הפרס הזה בשם עצמי, אשתי, ילדיי ונכדיי, וחשוב מכל, לכבוד אמי, אבי, אחיי ושישה מיליון יהודים, שנרצחו באכזריות על ידי הנאצים בשואה".
באותה שנה אובחן כחולה בלוקמיה.
מוסברג אמר שהוא לא פחד מהמוות, כי: "קודם כל, כבר ניצחתי את המוות פעם אחת אחרי המלחמה כשהייתה לי שחפת בשלב סופי – ואני יכול לעשות זאת שוב.
שנית, כבר מתתי לפני 70 שנה כשהגרמנים רצחו את כל משפחתי..."
לאחר מותו ב-2022, נשיא פולין אנדז'יי דודה ואשתו השתתפו בהלווייתו של מוסברג.
לאחר מכן הודיע דודה כי הוא מעניק למוסברג את הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של רפובליקת פולין, העיטור הפולני הגבוה ביותר בדרגה שלו.
העיטור הוענק כהוקרה על הישגיו של מוסברג בקידום הדיאלוג הפולני-יהודי ובפיתוח שיתוף פעולה בין עמים, וכן על שימור הזיכרון וההעברה של מה שקרה בשואה.
דודה אמר שמוסברג היה אדם גדול ואמיץ הן כיהודי והן כפולני, העיד בחוכמה על ההיסטוריה המורכבת של היהודים בפולין, ואהב את פולין.
אדוארד לואיס ספירס (7 באוגוסט 1886 – 27 בינואר 1974) היה גנרל בריטי.
ספירס נולד בפריז ב-7 באוגוסט 1886, והתחנך בצרפת.
הוא שירת את ארצו במלחמת העולם הראשונה, בשנים 1914 ו-1915, במהלכן נפצע ארבע פעמים.
לאחר המלחמה נבחר לפרלמנט הבריטי וכיהן בו החל ב-1922 ועד ל-1945. במשך שנות השלושים תמך במאבקו של צ'רצ'יל לחימושה של בריטניה אל מול הסכנה הנשקפת מגרמניה הנאצית.
במאי 1940, לפני נפילת צרפת, מינה אותו צ'רצ'יל לנציגו האישי בצרפת.
ספירס ביצע אישית את חילוצו של הגנרל שארל דה גול מצרפת ב-17 ביוני 1940, ערב הכניעה הצרפתית, כפי שתיאר צ'רצ'יל בספרו על מלחמת העולם השנייה:
"הנה כי כן הלך דה-גול בעצם הבוקר ההוא - ה-17 בחודש - אל משרדו בבורדו, קבע מספר פגישות לשעות אחר הצהרים לשם חיפוי, ואחרי כן נסע לשדה-התעופה עם ספירס ידידו על-מנת ללוותו למטוס.
הם לחצו ידיים ונפרדו לשלום, וכשהחל המטוס לנוע נכנס דה-גול פנימה והגיף את הדלת.
המטוס המריא למרום, בעוד השוטרים והפקידים הצרפתים פוערים פיהם.
במטוס הקטן הזה נשא עמו דה גול את כבודה של צרפת".
ביולי 1941, לאחר כיבוש סוריה ולבנון על ידי הצבא הבריטי ואנשי צרפת החופשית מידי צבא וישי, פעל ספירס ביחד עם הבריגדיר ארתור סטפן מאברוגורדאטו, אשר היה עד ראשית שנות השלושים מפקד משטרת המנדט הבריטי בארץ ישראל, בהפעלתם מחדש (והפעם כבעלי ברית) של הפקידים ואנשי הצבא של וישי.
השלטון בסוריה ולבנון עבר לידי צרפת החופשית, והשניים עמלו גם למען שיתוף הפעולה של אנשי צרפת החופשית, באותן שתי ארצות, עם הבריטים.
בשנים 1942–1944 היה ספירס ראש הנציגות הבריטית בסוריה ולבנון.
ספירס היה מראשי התומכים בעמדה הערבית בשאלת עתידה של ארץ ישראל והתנגד באופן נחרץ ובוטה למפעל הציוני ולשאיפת יהודי ארץ ישראל להקמת מדינה יהודית.
לטענתו, מדינה יהודית במזרח התיכון לא תביא שלום, אלא אי-שקט וחוסר ביטחון.
בניסיונו לקדם את עמדת הצד הערבי, טען כי הצבא המצרי, הלגיון הירדני ויחידות ערביות נוספות עמדו לצד בנות הברית במלחמת העולם השנייה, בשעה שיהודי ארץ-ישראל הזיקו למאמץ המלחמתי באלצם את הבריטים להחזיק כוחות גדולים בארץ ישראל.
בינואר 1946, ספירס הודה, בתשובה לשאלה, שהיו נטיות לנאציזם בקרב הערבים.
ביוני 1946, נטען על ידי עיתון קומוניסטי ערבי שיצא לאור בירושלים, כי ספירס עובד כיועץ בשכר ל"משרד התעמולה הערבי" בראשותו של מוסא עלמי.
לאחר שספירס לא הצליח להיבחר שוב כחבר הפרלמנט בבחירות הכלליות שנערכו בבריטניה בשנת 1945, הוא פרש מן הפוליטיקה ופנה לעולם העסקים.
בראשית שנת 1918 נישא למרי בורדן.
לזוג נולד בן, מייקל, בשנת 1921. בשנת 1969, שנה לאחר מות בורדן, נישא לננסי מוריס.
אדוארד ספירס נפטר בשנת 1974.
אדוארד ודיע סעיד היה חוקר ומבקר ספרות פלסטיני, פרופסור לאנגלית ולספרות השוואתית באוניברסיטת קולומביה ופעיל בתנועה הלאומית הפלסטינית.
סעיד, הנחשב לאחד מאבות הפוסטקולוניאליזם, יצר את המושג "אוריינטליזם" בהקשרו המודרני, באמצעותו ביקר את גישת המערב כלפי המזרח, ובמיוחד כלפי מדינות ערב, וטען כי מקורה בשאיפות האימפריאליסטיות של ארצות המערב ובגישה אתנוצנטרית ואף גזענית.
סעיד נודע גם כאחד האידאולוגים הבולטים של הפלסטינים, חבר במועצה הלאומית הפלסטינית, וכמבקר חריף של מדינת ישראל.
אביו של סעיד היגר מירושלים לארצות הברית בתחילת המאה ה-20, התאזרח בה.
לאחר המלחמה היגר למצרים ועסק במסחר.
קרובי משפחתו נשארו בירושלים בשכונת טלביה.
משפחתו של סעיד השתייכה לדת הנוצרית אנגליקנית.
לטענת סעיד, לאחר מותו המוקדם של אחיו הבכור ג'רלד בבית חולים בקהיר, מספר ימים לאחר הלידה, בחרו הוריו לקיים את הלידה הבאה, זו של אדוארד, בירושלים ואצל מיילדת יהודיה, בעת ביקור משפחתי אצל קרוביהם.
הוא נקרא 'אדוארד' על שם אדוארד השמיני, שהיה אז נסיך ויילס.
סעיד גדל ולמד בקהיר ומדי פעם ביקר עם הוריו אצל קרובי משפחתו בירושלים.
בתקופת אל-עלמיין בשנת 1942, התגוררה משפחת סעיד מספר חודשים ברמאללה, שם שכרה בית עד שיירגע מצב המלחמה במצרים.
את לימודי בית הספר היסודי עשה בבית ספר גאזירה בקהיר.
בדצמבר 1947, בעת שפרצו המאורעות בתחילת מלחמת העצמאות לאחר החלטת החלוקה, שהה סעיד עם הוריו בביקור בירושלים.
המשפחה עזבה למצרים לפני התלקחות הקרבות, וכעבור מספר שבועות הגיעו לקהיר גם קרובי המשפחה הירושלמים.
בהמשך המלחמה, נסעה משפחת סעיד לארצות הברית ושהתה שם.
סעיד למד בקולג' ויקטוריה שבאלכסנדריה, אולם סולק מבית הספר ונשלח ללמוד בבית הספר 'מאונט הרמון' (הר חרמון) במסצ'וסטס שבארצות הברית.
הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת פרינסטון, ותואר שני ודוקטורט מאוניברסיטת הרווארד.
שימש משך שנים רבות פרופסור לאנגלית ולספרות השוואתית באוניברסיטת קולומביה, וכן לימד באוניברסיטאות הרווארד, ג'ונס הופקינס וייל.
סעיד היה פובליציסט פורה ופרסם בעיתונים בינלאומיים רבים, ביניהם "אל-אהראם ויקלי", הגרסה האנגלית של "אל-אהראם").
הוא היה פסנתרן מוכשר ובמשך שנים פרסם טור בענייני מוזיקה בעיתון "The Nation".
בשנת 1999 ייסד את "תזמורת דיוואן מזרח-מערב" בצוותא עם המוזיקאי דניאל בארנבוים, שהיה ידידו הקרוב.
תזמורת זו קירבה בין מוזיקאים צעירים מישראל ומארצות ערב.
סעיד מת בניו יורק בגיל 67, מלוקמיה.
סעיד ביקר את גישת המערב כלפי המזרח.
לדבריו בספרו "אוריינטליזם" (1978), במסורת המערב שררה מסורת ארוכה של דימויים שגויים ורומנטיים של אסיה והמזרח התיכון, ששימשה הצדקה לשאיפות הקולוניאליות של ארצות הברית ואירופה.
הספר נכתב כראשון בטרילוגיה העוסקת בקשרים בין המזרח והמערב.
הספרים האחרים בטרילוגיה הם שאלת פלסטין וכיסוי המזרח.
"אוריינטליזם" כתוב במסורת סוגת הכתיבה הידועה כהיסטוריה של הרעיונות, בה מתוארים רעיונות יסוד מסוימים - בדרך כלל בהיסטוריה של המערב - ונדונים מאפיינים קבועים ודינמיים בהם, על פני התקופה שבין יוון הקלאסית והתקופה המודרנית.
הטקסט המכונן במסורת זו הוא ספרו של ארתור לאבג'וי , "שרשרת הוויה גדולה" (Great chain of being).
"אוריינטליזם" נכתב לפי חוקי הסוגה, ודן בדמות המזרח המשתקפת בתרבות המערב, מיוון הקלאסית ועד למודרנה.
ספרו של סעיד קנה לו פרסום עולמי, והעמיד אותו בליבה של מחלוקת מתמשכת על תוכני ספרו ועל התזה שביטא בו.
בספר גרס סעיד כי המערב - כמעין ישות תרבותית אחידה מיוון ועד ימינו - מגדיר את עצמו ביחס ל"מזרח", שזוהה אצל היוונים עם ממלכת פרס (סעיד פותח את דיונו בתיאור "הפרסים" של אייסכילוס), ועם הזמן זוהה עם העולם הערבי והאסלאם.
ההבחנה בין "הם" ו"אנחנו" (עמ' 285) גורמת להטיית יחסו של המערב למזרח בדרכים שונות, שביטוין הפוליטי הוא "סטריאוטיפים גזעניים, אידאולוגיים ואימפריאליסטים" (עמ' 286).
סעיד כינה את הפרשנות הזאת "אוריינטליזם" וטען שהיא באה לידי ביטוי בכל אינטראקציה של העולם המערבי עם המזרח, ובפרט במחקר, בספרות ובאומנות.
מנקודת מבטו של סעיד, חוקרי המזרח - האוריינטליסטים - פעלו לא לקידום של ידע, אלא לשימוש בידע כדי לבסס שליטה.
כלומר, הטקסטים שהאוריינטליסטים כתבו לא הכילו מידע (במובנו כידע מדעי), אלא כוונון של הקורא, כפעולה ישירה או כבחירה להימנע מפעולה, באופן שיוביל לדיכוי המזרח על ידי המערב.
על פי סעיד הטקסטים האוריינטליסטים דומים יותר למודעת פרסומת מאשר לכתבה עיתונאית.
הטיעון התאורטי הושתת על תאוריות כדוגמת משלב כוח/ידע של מישל פוקו (בכתביו המאוחרים) שסעיד היה מחלוצי יישומו (התייחסות ישירה ומפורטת לנושא נמצאת בספרו של סעיד כיסוי המזרח, שנכתב כהשלמה לאוריינטליזם, ועסק בדרך בה המדיה התקשורתית במערב "מכסה" את המזרח, כלומר עוטפת ומסתירה אותו).
ביקורתו העזה של פוקו (המוקדם) בקשר למתודה ולפרקטיקה של ההיסטוריה של הרעיונות, לא אומצה על ידי סעיד.
דוגמה ידועה היא ניתוח של סעיד לטקסט של ברנרד לואיס:
סעיד ניתח קטע זה תוך התמקדות במקור האטימולוגי שלואיס נותן ל"התרוממות", כלהלן:
להמחשת ביקורתו של סעיד על לואיס, ניתן להבחין בדמיון שבין "מהפך" או "התרוממות" ובין הביטוי האנגלי "Uprising" (מרד) והביטויים העבריים "התקוממות" ו"קוממיות", כולם מלשון "קימה".
סעיד תקף את ה"אורינטליזם" האירופאי החל משורשיו המשוערים באתונה של המאה הרביעית לפני הספירה (שם, עמ' 56) ועד לברנרד לואיס, בן זמנו, אך הקדיש רק מעט פסקאות בלבד לניתוח של אוריינטליזם ישראלי.
ספרו המונומנטלי של יהושפט הרכבי, "עמדת הערבים בסכסוך ישראל-ערב", מוזכר בחטף אך אינו מנותח כלל (עמ' 268), ועיקר דיונו באוריינטליזם ישראלי נוגע לעבודותיו של רפאל פטאי.
ההיסטוריון היהודי-בריטי ברנרד לואיס הגיב בחריפות על ביקורתו של סעיד כלפיו (לעיל).
בין השאר טען לואיס כי ציטוטיו של סעיד מתחום המזרחנות הם "אקראיים", וכי הוא מסתפק בציטוטים "ממקורות מקריים ושוליים", ומתעלם מהמקורות הראשיים.
עוד טען לואיס כי האשמותיו את החוקרים המערביים בכך שלא התעמקו באספקטים הכלכליים הרוחניים והמדיניים של המזרח הן חסרות בסיס ונובעות מבורות מחקרית.
חוקרים רבים, ממזרח וממערב, הצטרפו במידה רבה לביקורת אודות תיזת האוריינטליזם של סעיד.
עם מבקריו הבולטים מעבר לואיס ניתן למנות את ארנסט גלנר, מרק פראודמן, אלברט חוראני, רוברט אירווין ורבים אחרים.
המבקרים הצביעו על שגיאות עובדתיות רבות בספר, עד כדי כך שאלו מעלות סימני שאלה ביחס לכנות טיעוניו.
עוד העירו המבקרים על חוסרים משמעותיים בספר, כמו בהתעלמות מהמסורות הגרמניות והיהודיות בלימודים האוריינטליסטים (בולטת במיוחד הזנחת הדיון ביצחק יהודה גולדציהר, גדול המזרחנים המודרניים).
מבקרים רבים שייכו את הספר למסורת של כתיבה אנטי-אוריינטליסטית שהתקיימה בעולם הערבי החל מהמחצית הראשונה של המאה העשרים והושפעה מטקסטים לאומניים גרמנים כדוגמת שקיעת המערב של אוסוואלד שפנגלר, והשפיעה על הוגים כסייד קוטב, שלפי ההשערה השפיעו בתורם על סעיד.
מעבר לתיאורים קונקרטיים של טעויות אצל סעיד, ובנוסף להם, הועלו מספר בעיות תאורטיות כלליות, העוסקות באופן בו הגדיר סעיד את ה"אוריינטליזם" כמנגנון כוח/ידע.
כך, לטענתו של רוברט אירווין, האוריינטליסטים מקבלים אצל סעיד מקום כפול ופרדוקסלי: הם ייצרני הידע המוטה מחד, אך גם מופעלים על ידי הטיה תרבותית קודמת להם מאידך.
טיעון אחר נגע לשאלה מעשית, או מציאותית: אם הידע האוריינטליסטי משקף או שיקף בעבר את מנגנון הכח/ידע שהמערב מפעיל על המזרח, הרי שיש בו - או היה בו, בהתאמה - מרכיב חשוב של אמת, שכן המערב אכן שלט על המזרח.
ביקורת מכיוון אחר על התזה של סעיד ביקשה להצביע לא על טעויות מבודדות או על מורשת אינטלקטואלית ממנה בא סעיד, אלא על הבניה פוליטית ישירה.
כך, טוענים מבקרי סעיד כי גישתו אינה מחקרית וכי היא מבוססת על זהותו כפלסטיני ועל תפישתו המגמתית את הסכסוך במזרח התיכון.
כך נטען נגדו כי לא הבחין בין סוגים שונים של מזרחנים אירופיים, וכי כרך בכפיפה אחת את המשורר גתה (שמעולם לא ביקר במזרח) ואת אדוארד ליין (שדיבר ערבית באופן שוטף).
המוצא האירופי של המזרחנים, טוענים המבקרים, הפך לאבן הבוחן העיקרית, במקום בחינה מהותית של תוכן כתביהם של המזרחנים.
גם הוגים פוסט-קולוניאליים, שהעיקרי שבהם הוא הומי באבא, מתחו ביקורת על ראייתו את היחסים בין הכובש והנכבש כבינאריים.
לפי הומי באבא, לצד הדיכוי, יש לדון במפגש בין תרבותי, בו השלטון הקולוניאלי ספג ערכים ומאפייני תרבות מן החברה הנשלטת, כאשר השלטון, בתורו, השפיע על הגדרתם העצמית של הילידים.
הספר "תרבות ואימפריאליזם" של סעיד נכתב על רקע ביקורת זו, ובו יש דיון ביחס הדדי בין התרבות האימפריאלית וההתנגדות לה.
מהותנות ביחס לדבר מה היא עמדה הגורסת כי לאותו דבר ישנה מהות.
בהקשרים של מדעי האדם גישה זו נחשבת לעיתים, בעשורים האחרונים, לשקולה לגזענות, כלומר לטענה שאם ידועה קבוצת ההשתייכות של אדם מסוים, הרי שידועים אודותיו דברים רבים.
תיזת ה"אוריינטליזם" של סעיד ספגה ביקורת משמעותית בעולם הערבי על רקע זה, היות שנטען כי ייתכנו שתי אפשרויות עקרוניות: בראשונה שבהן אין אמת בטענות האוריינטליסטים, ואז סעיד מתאר תופעה שמשמעותה היסודית היא מהותנות ביחס למערב.
האפשרות השנייה היא שיש אמת בטענותיהם, היא העמדה שסעיד דחה (אם כי באופן זהיר:"לעולם אין להניח שמבנה האוריינטליזם אינו אלא שקרים ומיתוסים", עמ' 3), ובמצב זה מוצדקת מהותנות ביחס לעולם הערבי.
מנגד, תומר פרסיקו מייצג עמדה פרשנית הרואה את מכלול יצירתו של סעיד כהתמודדות עקרונית עם המהותנות - "חשוב להבין כי סעיד אינו טוען שהאוריינטליזם הציג הצגה מוטעית של המהות המזרחית.
סעיד דוחה מכל וכל קיומה של מהות כזו (או של איזושהי מהות אחרת)".
בספרו "ההיסטוריון, הזמן והדמיון" העלה שלמה זנד מעין גרסת ביניים מפשרת לתזה של סעיד מול ביקורתה.
לגישתו, סעיד אכן טעה והטעה בכל הקשור לפרקטיקות של לימודי המזרח התיכון, ולמערכת היחסים של אירופה והמערב בכללו עם המזרח על פני אלפי השנים המתוארות ב"אוריינטליזם".
עם זאת, לפי זנד, סעיד מתאר היטב את הגישה המערבית הפופולרית כלפי המזרח התיכון החל מאמצע המאה ה-19, כתרבות פופולרית: ציור, ספרות, ובמאה העשרים גם קולנוע.
לטענת זנד, ההופעה של דמוקרטיות המונים במאה העשרים הפכה את הדימויים התרבותיים של המזרח, שהתעצבו כאמור באמצע המאה ה-19, לכוחות פוליטיים ממשיים בכל הקשור למדיניות של ארצות המערב הדמוקרטיות כלפי המזרח.
במובנים אלו ניתן לשמר את תיזת סעיד כקריאה פוליטית רלוונטית, ועם זאת להכיר בכך שהיא אינה תקפה למושאיה הישירים, היינו האוריינטליסטים, וגם לא לתיאור של דיכוטומיית מערב/מזרח.
תיזת זנד אינה מתמודדת עם הביקורת אודות המציאותיות (לפחות ברמה הצבאית וטכנולוגית) של תיאור 'עליונות המערב' על המזרח במודרנה המאוחרת.
בדומה למשתמע מהתיזה שהועלתה על ידי שלמה זנד, תיזת האוריינטליזם מאפשרת גם ואולי בעיקר דיון בייצוגים אמנותיים.
זאת, היות שבמקביל לקיומו של "אוריינטליזם" כמזרחנות, היינו לימודי המזרח (למטרות ידע או כוח), התקיים במקביל, ובעיקר החל מאמצע המאה ה-19, זרם אמנותי אירופאי רב היקף שכינה עצמו "אוריינטליזם".
בניגוד לביקורות רבות העוצמה שהוצבו על ידי חוקרי המזרח בהקשר לתיזת-סעיד, ובניגוד לעמדותיו בקשר לייצוגי פרס העתיקה במחזאות האתונאית, הרי שביקורתו על ייצוגי המזרח באמנות אירופה המודרנית נחשבת עדיין לתקפה: כך למשל, האוריינטליזם האמנותי עסק לעיתים מזומנות בנושאים תנכ"יים, אותם הציג ופירש דרך קישורם לתמונת המזרח הערבי.
כך למשל, מתאר מוזיאון ישראל את האסכולה המוקדמת שהתגבשה בבצלאל:
להמחשת מורכבות הקישור בין אוריינטליזם אמנותי ובין תיזת האוריינטליזם של סעיד, ניתן להתבונן בתמונת השער של תרגום ספרו לעברית.
בדומה למהדורות אחרות של הספר, עוטר גם השער בעברית בציור אוריינטליסטי-אמנותי קלסי, שנועד להמחיש את הבעייתיות שבטענת האקזוטיקה המזרחית.
וכך, תמונת השער של התרגום העברי מציגה ציור של הוראס ורנה, המתאר פרש שחום עור שירד מגמלו, ופונה לאשה לבושה בצמצום ומסתירה פניה בצעיף שקוף.
עבודתו של ורנה היא אכן קלסיקה של ציור אוריינטליסטי, אולם היא משחזרת בדיוק גבוה את הסצנה התנ"כית המתוארת בה, סיפור תמר (ספר בראשית) ויהודה (דמות מקראית), כמתואר בבראשית ל"ח.
לא ברור באם הוצאת עם עובד, שתרגמה את ספרו של סעיד לעברית, ביקשה להעביר דרך תמונת שער הספר מסר המעדן וממתן את תכניו, אולם ברור כי לכשלעצמה, תמונת השער מגלמת את המרוכבות שסעיד ניסה להתמודד עמה, ולעיתים ללא הצלחה.
בכתביו הדגיש סעיד את תחושת הגלות שלו מבית משפחתו בשכונת טלביה בירושלים, אף שבילדותו ובנעוריו היה מרכז חייו ולימודיו בקהיר.
לפי עדותו, עזב סעיד את ביתו בירושלים בחודש דצמבר 1947, מספר חודשים בטרם נכבשה השכונה על ידי כוחות ההגנה במלחמת העצמאות.
בשנת 1999 פרסם יוסטוס ויינר מאמר במגזין "קומנטרי" בו טען כי סעיד ומשפחתו הגרו, כאשר היה בן שנתיים, לקהיר וכי מעולם לא גדל ולמד בטלביה.
סעיד העניק אישור בעקיפין לטענות ויינר באוטוביוגרפיה שפרסם באותה שנה.
ההיסטוריון יואב גלבר טען כי במשך השנים בנה לעצמו סעיד זהות מפוברקת של "פליט פלסטיני לדוגמה" בעוד שלמעשה היה מהגר ולא פליט.
לדבריו, "הזהות הרטרואקטיבית שאימץ לעצמו נראית יותר מכל כשיקוף של רגשי האשמה שחשה האליטה הפלסטינית על שהפקירה את עמה כבר בתחילת המלחמה".
אחרי מלחמת ששת הימים החל סעיד להתעניין בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בשנות השבעים והשמונים היה סעיד אחד האידאולוגים הבולטים של הפלסטינים, ובין השנים 1977–1991 היה חבר במועצה הלאומית הפלסטינית.
ב-15 בנובמבר 1988 ניסח אש"ף את "הכרזת העצמאות הפלסטינית".
ההצהרה עצמה נכתבה ככל הנראה בעיקר על ידי המשורר מחמוד דרוויש, ותרגומה האנגלי הוכן על ידי סעיד.
בשנות ה-90 הסתכסך סעיד עם יאסר ערפאת בשל טענותיו כנגד השחיתות ברשות הפלסטינית, והתנגדותו הנחרצת להסכמי אוסלו.
סעיד טען כי ההסכמים אינם אלא ויתור פלסטיני על זכות השיבה.
יחסיו עם הרשות הפלסטינית הורעו עד כדי כך, שבשלב מסוים החרימה הרשות את ספריו.
סעיד ביקורתי כלפי ישראל והציונות ורואה בה צורה של קולוניאליזם התיישבותי.
סעיד תמך בפתרון של מדינה דו לאומית.
על פתרון זה כתב: "ביליתי את 35 השנים האחרונות בהגנה על זכויות הפלסטינים להגדרה עצמית, אך תמיד ניסיתי לעשות זאת תוך תשומת לב מרבית למציאות של העם היהודי, וסבלו מן הרדיפות וההשמדה.
הדבר העיקרי הוא שהמאבק לשוויון בפלסטין/ארץ ישראל, צריך להיות מופנה אל פתרון הומאני של דו קיום ולא לדיכוי והתנכרות".
עם זאת, באופן קונקרטי, סעיד לא שלל מעולם אף פעולה פלסטינית אלימה, והתנגד נחרצות לתהליכי שלום קונקרטיים, כדוגמת תהליך אוסלו.
בשנת 1996 ביחד עם ראדה כרמי הוא פרסם ספר על עתיד ירושלים.
המאורע תואר על ידו לאחר מכן כתחרות אדיפלית בין אב ובנו שהתרחשה במקרה, אף שלדבריו תוצאותיה של ההתרחשות ומשמעויותיה כפי שהוצגו בציבור מקובלות עליו לחלוטין.
שאלת פלסטין, מבוא: יגאל תומרקין, תרגום: רונית לנטין, הוצאת מפרש, ירושלים 1981
אוריינטליזם (1978), תרגמה עתליה זילבר, הוצאת עם עובד, 2000.
עקור - לא מזרח ולא מערב, אוטוביוגרפיה, הוצאת ידיעות אחרונות.
על ספר זה זכה בפרס אניספילד-וולף לשנת 2000.
פרויד והלא-אירופאי (2003), הרצאה, תרגמה יעל סלע, עריכה מדעית: ערן רולניק, הוצאת רסלינג, 2005.
קווי דמיון ופרדוקסים, (נכתב בשיתוף עם דניאל בארנבוים על בסיס סדרת דיונים פומביים שערכו בקרנגי הול בניו יורק).
ייצוגים של האינטלקטואל (1993), הרצאות, תרגמה טל חבר-חיבובסקי, עריכה מדעית: חנן חבר, הוצאת רסלינג, 2010.
תרבות ואימפריאליזם (1993), תרגם נועם רחמילביץ', עריכה מדעית: יורם מיטל, הוצאת רסלינג, 2019.
בשנת 1996 זכה סעיד בפרס נונינו הבינלאומי.
אדמירל אדוארד פון קאפלה , היה קצין בצי הגרמני ושר הצי הגרמני הקיסרי.
אדוארד קאפלה נולד ב-10 באוקטובר 1855 בצלה.
ב-18 באפריל 1872 הוא הצטרף כצוער ל, השלים את הטירונות שלו ושירת על הבריג SMS רובר.
ב-6 באוקטובר 1872 הוא החל את לימודיו באקדמיה הימית.
מה-17 באפריל 1873 עד ה-31 בדצמבר 1876 הוא שירת על SMS Hertha ו-SMS Arcona.
קאפלה נשלח אז לאקדמיה הימית עד ה-28 באוקטובר, ולאחר מכן הועלה לדרגת סגן, ומונה לקצין בשייטת ה-2 של הצי.
החל משנת 1891 הוא שירת במשרד הצי הקיסרי ובשנת 1904 מונה למנהל המחלקה האדמיניסטרטיבית.
ב-7 ביולי 1906 הוא הועלה לדרגת קונטראדמירל, ב-5 בספטמבר 1909 הועלה לדרגת ויצאדמירל, וב-12 באפריל 1913 הוא הועלה לדרגת אדמירל.
ב-30 במאי 1914 הוא מונה לסגן שר הצי, ובמהלך כהונתו שימש עוזרו החרוץ של אדמירל אלפרד פון טירפיץ, ובמרץ 1916 הוא מונה לשר הצי במקומו של טירפיץ.
ב-5 באוקטובר 1918 התפטר קאפלה מתפקידו, וב-23 בפברואר 1931 הוא מת בביתו בויסבאדן.
אדוארד ריילי סטטיניוס היה מזכיר המדינה של ארצות הברית תחת הנשיאים פרנקלין רוזוולט והארי טרומן בשנים 1944–1945 והשגריר הראשון של ארצות הברית באו"ם.
סטטיניוס יליד שיקגו, למד בין השנים 1920 ו-1924 באוניברסיטת וירג'יניה.
ב-1926 הפך לעוזרו של ג'ון לי פראט, סגן הנשיא של חברת ג'נרל מוטורס, וב-1931 ירש את פראט בתפקיד.
בג'נרל מוטורס עבד על תוכנית עזרה למובטלים וכך הכיר את פרנקלין רוזוולט.
ב-1934 התקבל למשרת מנהל בכיר בחברת "יו אס סטיל", אך לאחר היבחרו של רוזוולט לנשיא ארצות הברית, סטטיניוס התבקש על ידיו לעבור למשרה מנהלית בממשל האמריקאי.
כעבור שנתיים הופקד על תוכנית השאל-החכר כעזרה ללוחמים במלחמת העולם השנייה.
ב-1943 היה לסגן מזכיר המדינה ובנובמבר שנה לאחר מכן החליף את קורדל הול בתפקיד בגלל מצבו הבריאותי של הול.
לסטטיניוס היה חלק בייסוד האומות המאוחדות, והוא נכח בטקס הייסוד הרשמי ב-26 ביוני 1945. כמזכיר המדינה, הוא קיבל החלטה להחזיר לברית המועצות ספר קודים רוסי שנמצא בפינלנד.
החלטה זו עצרה את ניסיונות ארצות הברית לפענח קודים רוסיים, שרבים מהם הכילו מידע על פריסה רחבה של סוכנים סובייטים במשרות ממשלתיות בכירות בארצות הברית.
זמן קצר לאחר מכן התפטר סטטיניוס מתפקיד מזכיר המדינה והפך לשגריר ארצות הברית באו"ם.
מתפקיד זה התפטר ביוני 1946 לאחר שמתח ביקורת על סירובו של טרומן להיעזר באו"ם כדי להפיג את המתח עם ברית המועצות.
קפטן אדוארד ג'ון סמית היה קצין בצי הסוחר הבריטי.
הוא פיקד על מספר אוניות של חברת הספנות וייט סטאר ליין.
הוא זכור בעיקר כרב החובל של אד"מ טיטניק, ונהרג כשהאונייה טבעה בהפלגת הבכורה שלה.
סמית', בנם של אדוארד וקתרין סמית', נולד בהנליי שבסטוק-און-טרנט, אנגליה.
בילדותו למד בבית הספר "אטרוריה" (Etruria), ונראה שכבר מגיל צעיר נמשך לים.
ב-1867 התקבל לעבודה כנער-סיפון באונייה "סנאטור וובר" (Senator Weber), שהייתה בבעלות חברת הספנות אנדרו גיבסון (Andrew Gibson & Co) מליברפול ובפיקוד אחיו החורג ג'וזף הנקוק (Joseph Hancock).
במהלך הפלגותיו הראשונות באונייה זו הגיע סמית' אל הונג קונג, סן פרנסיסקו, קלאו ויוקוהאמה.
בספטמבר 1870 עזב את ה"סנאטור וובר", ולמשך שנים אחדות עבד בכמה אוניות מפרשים, שהפליגו בעיקר לצפון אמריקה.
הוא החל בהן את שירותו כמלח כשיר, הוסמך לחובל שני ב-12 באוגוסט 1871 ולחובל ראשון ב-8 באפריל 1873. ב-26 במאי 1875, בגיל 25, הוסמך לרב-חובל.
ב-1876 קיבל את הפיקוד הראשון שלו על אוניית מפרשים בשם "ליזי פנל" (Lizzie Fennell) בתפוסה של 1,040 טון, ובמהלך השנתיים הבאות הוביל כותנה ומטענים אחרים מנמלי דרום ארצות הברית, כמו סבאנה וגלווסטון, אל בריטניה.
במרץ 1880 הצטרף סמית' לחברת הספנות וייט סטאר ליין (White Star, הכוכב הלבן) כקצין רביעי באוניית קלטיק (Celtic).
הוא שירת באוניות הנוסעים של החברה שהפליגו לאוסטרליה ולניו יורק, ועד מהרה קנה לו שם ומעמד.
בשנת 1887 קיבל לראשונה פיקוד על אחת מאוניות החברה, אוניית הקיטור "ריפבליק" (SS Republic).
שנה לאחר מכן הוסמך סמית' לרב-חובל בכיר והצטרף כלייטננט למילואי הצי המלכותי הבריטי (RNR).
משמעות הדבר הייתה, כי בעת מלחמה יכול היה הצי לגייס את סמית' ואת אונייתו.
החל מ-1895 ולמשך תשע שנים היה סמית' רב החובל של אוניית הנוסעים "מג'סטיק" (SS Majestic).
עם פרוץ מלחמת הבורים ב-1899 גויסו סמית' וה"מג'סטיק" והובילו חיילים בריטיים אל מושבת הכף.
שתי ההפלגות שערכה האונייה לדרום אפריקה עברו ללא תקלות, וב-1903 העניק לו המלך אדוארד את ה-Transport Medal לאות הוקרה על שירותו.
ב-1904 נמסר לו הפיקוד על אחת האוניות הגדולות ביותר בעולם באותה תקופה, א/ק בלטיק (SS Baltic) – אוניית הנוסעים החדשה של חברת וייט סטאר ליין.
הפלגת הבכורה שלה מליברפול לניו-יורק, שיצאה לדרכה ב-29 ביוני 1904, עברה ללא תקלות.
לאחר שלוש שנות שירות ב"בלטיק" עבר סמית' לפקד על אוניית הענק החדשה השנייה שלו, אד"מ "אדריאטיק" (RMS Adriatic).
גם הפעם עברה הפלגת הבכורה ללא תקלות.
במהלך פיקודו על "אדריאטיק" קיבל סמית' את מדליית "השירות הארוך" (Long Service Medal) של מילואי הצי המלכותי, ובאותה עת גם הועלה לדרגת קומנדר בחברת וייט סטאר.
סמית' קנה לו שם של אחד מרבי החובלים המנוסים ביותר בעולם, ועל כן נקרא לפקד ראשון על האונייה הראשונה בסדרה של אוניות נוסעים אוקייניות מדגם חדש, אד"מ אולימפיק (RMS Olympic).
גם הפעם הייתה זו האונייה הגדולה ביותר בעולם באותה עת.
הפלגת הבכורה מליברפול לניו-יורק הסתיימה בהצלחה ב-21 ביוני 1911, אך בעודה נרתקת לרציף בנמל ניו-יורק, ארעה לה תאונה קלה שהייתה סימן לבאות.
תוך כדי ההתקשרות לרציף 59 - בהנחייתו של אחד מנתבי הנמל - נקלעה אחת מ-12 הגוררות שסייעו לאולימפיק לשטף הזרם שיצר המדחף הימני שלה.
הגוררת חגה על עומדה, התנגשה באוניית הענק, ולזמן קצר הייתה לכודה תחת ירכתיה, אך בסופו של דבר הצליחה להשתחרר ולדדות אל הרציף.
ב-20 בספטמבר 1911 ארעה ל"אולימפיק" התאונה הגדולה הראשונה שלה, עת התנגשה באוניית המלחמה הבריטית "הוק" (Hawke) והסבה נזק כבד לחרטומה.
כתוצאה מההתנגשות הוצפו שניים ממדוריה האטומים של "אולימפיק" ואחד מגלי המדחף שלה התעקם, אך היא הצליחה לדדות חזרה לנמל סאות'המפטון.
בעקבות התחקיר האשים הצי המלכותי את "אולימפיק" באחריות לתאונה, כשהוא טוען כי בשל גודלה העצום יצרה האונייה אפקט שאיבה שמשך את אה"מ "הוק" לכיוון דופנה.
סמית' נמצא בזמן התאונה בגשר הפיקוד.
ההתנגשות ב"הוק" הייתה אסון כלכלי לחברת "הכוכב הלבן", והשבתת אוניית הנוסעים הענקית לצורך תיקונים החמירה עוד יותר את המצב.
"אולימפיק" שבה אל בלפסט, וכדי לקצר את זמן התיקונים אולצה חברת וולף אנד הרלאנד לעכב את השלמת הבנייה של "טיטניק", כדי להשתמש בציר המדחף שלה עבור "אולימפיק".
האונייה חזרה לים בפברואר 1912, איבדה את אחד מלהבי מדחפיה, וחזרה שוב אל בוני האונייה לשם תיקוני חרום.
כדי להחזירה לשירות מיד, נאלצה שוב חברת וולף אנד הרלנד להסיט משאבים מה"טיטניק", ולכן נדחתה הפלגת הבכורה שלה מ-20 במרץ ל-10 באפריל.
רב-החובל המוערך ביותר בחברת וייט סטאר ניצב שוב בגשר הפיקוד של אוניית הקיטור הגדולה בעולם כאשר אד"מ "טיטניק" עזבה את סאות'המפטון בהפלגת הבכורה שלה.
מקורות אחדים מציינים, כי סמית' החליט לפרוש מן הים בסיום הפלגת הבתולים של "טיטניק".
ברם, מאמר שהתפרסם ב"מורנינג כרוניקל" ב-9 באפריל 1912 בהאליפקס, נובה סקוטיה, מספר כי קפטן סמית' יישאר בפיקוד ה"טיטניק" "עד שהחברה (וייט סטאר) תשלים את בנייתה של אוניית קיטור גדולה ויפה עוד יותר".
שלושה ימים לאחר צאת ה"טיטניק" לניו-יורק, ב־14 באפריל 1912 בשעה 23:40, התנגשה האונייה בקרחון בצפון האוקיינוס האטלנטי.
היא טבעה שעתיים וארבעים דקות לאחר מכן ועימה כ-1,500 איש.
סמית' סירב להינצל וצלל תהומה עם אונייתו.
לא ידוע כיצד מת סמית' בליל טביעת האונייה.
ניצולים אחדים דיווחו, כי ראו אותו במים, לבוש אפודת הצלה, בעוד אחרים דיווחו כי ראו אותו על גשר הפיקוד כאשר זה הוצף מים.
רוברט באלארד (Robert Ballard) טוען בספרו The Discovery of the Titanic, כי קפטן סמית' עלה לגשר וחיכה לגורלו בשעה 2:17 בלילה, שלוש דקות לפני טביעתה הסופית של האונייה, בעודו אומר לנשארים "Be British", דהיינו "היו בריטים" ושמרו על קור הרוח.
גם הסרט "טיטניק" מ-1997 אוחז בגרסה זו.
הסרט מנקה מאחריות את סמית' בכך שמראה שברגע ההתנגשות לא היה נוכח בגשר הפיקוד ובא לאחר מכן לברר מה קרה.
הדבר עומד בסתירה לעדויות רבות שמתעקשות על כך שסמית' היה זה שזילזל בקרחון ולא עשה די כדי להתחמק ממנו וכך נושא באחריות מסוימת לטביעתה של ה"טיטניק".
ב-13 בינואר 1887 נישא סמית' לשרה אלינור פנינגטון (נולדה ב-17 ביוני 1861) בטקס שנערך בכנסיית סנט אוסוולד.
בתחילה התגוררו השניים בליברפול, שם גם נולדה בתם, הלן מלוויל סמית'.
מאוחר יותר עברה המשפחה לסאות'המפטון.
לאחר טביעת הטיטניק, בה נהרג סמית', נשארה אלמנתו לגור בסאות'המפטון, אך כעבור זמן מה עברה ללונדון.
היא מתה ב-28 באפריל 1931 כשנדרסה על ידי מונית מחוץ לביתה בלונדון.
בתם היחידה של הזוג סמית', הלן מלוויל סמית', נישאה בשנת 1920 לסידני ראסל-קוק ונולדו להם שני ילדים - סיימון ופרסיליה.
אך רצף האסונות לא פסק.
הבעל סידני נהרג בתאונת ציד ב-1930. הבן סיימון נהרג ב-1944 בגיל 20 כאשר שירת כטייס בחיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה ואילו הבת פרסיליה הספיקה להינשא ב-1946 אך נפטרה כשנה לאחר מכן ממחלת הפוליו, בגיל 27, מבלי שהיו לה ילדים.
עם מותה לא נותרו צאצאים של קפטן אדוארד סמית'.
הלן מלוויל סמית' עצמה נפטרה בשיבה טובה ב-1973.
את דמותו של קפטן אדוארד סמית' בסרט "טיטניק" מ-1997 גילם השחקן ברנרד היל.
לדברי בתו, הלן מלוויל סמית', אביה אהב סיגרים ועשן סיגרים.
הוא לא התיר לאיש להיכנס לחדר עבודתו בעודו מעשן, שכן לא רצה שטבעות העשן תיפגמנה.
גם מילותיו האחרונות נותרו עלומות.
אפשר שאמר "היו בריטים, נערי, היו בריטים!", או אולי "כל איש לנפשו!", או – לאחר שהוריד לכאורה תינוק אל סירת ההצלה, סירב לעזוב את האונייה באומרו: "להתראות, נערי, אני מתכוון לטבוע עם האונייה!".
כמה מניצולי ה"טיטניק" דיווחו כי סמית' ירד לסירת הצלה אך לא ניצל.
אחרים סיפרו כי הציל תינוק.
פסלו ניצב בפארק ביקון, ליצ'פילד, שבאנגליה.
קרל רוברט אדוארד פון הרטמן היה פילוסוף גרמני.
נחשב לאחד מהוגי "הפסימיות הפוסט-שופנהאוארית" לצד פיליפ מיינלנדר ויוליוס באהנסן, לאחד המפתחים של פסיכולוגיית המעמקים, ולאחת הדמויות הבולטות ב"מחלוקת הפסימיזם".
את תהילתו הפילוסופית ביסס כבר בחיבורו הראשון, "הפילוסופיה של הלא-מודע" (1869).
הצלחה זו נשענה, בין השאר, על המאפיינים הבאים של חיבור זה: מקוריות הכותרת שלו, גיוון הנושאים הנידונים (פון-הרטמן הצהיר כי הגיע למסקנותיו הספקולטיביות באמצעות מתודת האינדוקציה, והירבה בדוגמאות ממחישות), הפסימיזם האופנתי שבו חדור הספר, וסגנון כתיבה תמציתי ברור וחד.
על משנת 'הרצון העיוור' של ארתור שופנהאואר כיסוד המניע את החיים, הוסיף הרטמן את האפיון של 'תת מודע' באומרו שתמיד הרצון עיוור עד כדי כך שאין הוא מודע אל נכון אל מה בדיוק הוא מכוון את צעדיו, ודחפים מעורפלים יותר הם המניעים את הכל.
מושג ה'לא-מודע', שבו מתאר פון הרטמן את העיקרון המטפיזי העליון שלו, איננו כה פרדוקסלי כפי שהוא נשמע בתחילה, אלא זהו מונח חדש ומסתורי בו הוא מתכוון אל ה'מוחלט' הידוע מן המטפיזיקה הגרמנית.
ה'תת-מודע' מופיע כמיזוג ושילוב המטפיזיקה של הגל עם זו של ארתור שופנהאואר.
התת-מודע הוא בעת ובעונה אחת גם רצון וגם שכל (או רוח) וזהו הבסיס המוחלט לכל המצוי.
הרטמן זכה להשפעה לא מעטה בפילוסופיה ובשיח האינטלקטואלי הגרמני במחצית השנייה של המאה התשע עשרה ובפתחה של המאה העשרים.
השפעתו נתמזגה עם השפעת שופנהאואר, ולימים גם עם הדגש של ניטשה ואחריו של פרויד על המימד האירציונלי בנפש האדם.
ישראל אלדד חיבר את עבודת הדוקטורט שלו בפילוסופיה על הרטמן, שכותרתה "Der Voluntarismus Eduard von Hartmanns in der Abhängigkeit von Schopenhauer" (הוולונטריזם של אדוארד פון הרטמן בתגובה לשופנהאואר).
אדוארד סלים עטיה היה דיפלומט, סופר, פובליציסט והיסטוריון לבנוני-בריטי, כתב בשפה האנגלית.
בן למשפחה ערבית לבנונית נוצרית פרוטסטנטית, למד ב.
אחר כך למד באוניברסיטת אוקספורד בברייזנוז קולג' (Brasenose College) שם הכיר את ג'ין, צעירה סקוטית איתה התחתן.
חי תקופה בח'רטום, בירת סודאן, שם היה קצין יחסי ציבור של הממשלה הסודאנית ונמנה עם מקימי תחנת רדיו מקומית.
מאוחר יותר שרת כראש לשכת הליגה הערבית בלונדון.
השתתף בתוכניות רדיו וטלוויזיה של בי.בי.סי.
פרסם ספרי בלשים, ספר אוטוביוגרפיה ומסות על תולדות לבנון, הערבים והמזרח התיכון.
לפי ספר מתח שלו "The Thin Line" (מוכר במהדורה מאוחרת יותר תחת הכותרת "Murder, My Love") יצר ב-1966 הבמאי היפני, מיקיו נארוסה, את סרטו "The Thin Line" וב-1971 הבמאי הצרפתי, קלוד שברול, את סרטו "Juste avant la nuit" .
התפרסם בין היתר על ידי הספר האוטוביוגרפי "An Arab Tells His Story" ("ערבי מספר את סיפורו") (1946), כמו כן על ידי ספרו "The Arabs" ("הערבים") (1955).
לעטיה נולדו ארבעה ילדים, בהם המתמטיקאי סר מייקל עטיה והמשפטן פטריק עטיה.
עטיה משך אל עצמו ביקורת מצד חלק מדעת הקהל הערבית כאשר הטיל גם על הצד הערבי אחראיות חלקית מסוימת על יצירת בעיית הפליטים הפלסטינים בעת "הנכבה", בשנת 1948. בספרו "הערבים - מקורותיהם, מצבם העכשווי וצפי לעתיד העולם הערבי" (1955), כתב:
לא ניתנו לציבור הערבי פקודות לנטוש את בתיהם.
אדוארד פאלמר תומפסון היה היסטוריון וסוציאליסט אנגלי.
תומפסון נודע ביותר כיום בשל עבודתו ההיסטורית על התנועות הרדיקליות הבריטיות בשלהי המאה ה-18 ובפרוס המאה ה-19, במיוחד ספרו "התהוות מעמד הפועלים האנגלי" (The Making of the English Working Class, 1963), פרט לכך הוא גם פרסם ביוגרפיות על ויליאם מוריס (1955) ועל ויליאם בלייק (ראתה אור לאחר מותו, ב-1993).
תומפסון היה עיתונאי ומסאי פורה, פרסם רומן אחד ואסופת שירה.
תומפסון נולד באוקספורד להורים מתודיסטיים-מיסיונריים.
אחיו הבכור היה הקצין ויליאם פרנק תומפסון (1920 - 1944) שנהרג בעת שסייע לפרטיזנים הקומוניסטים הבולגרים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר קינגסווד, בבאת'.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שרת בחיל השריון באיטליה ואחרי כן למד בקורפוס כריסטי קולג', קיימברידג', שם הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של בריטניה, ביחד עם כריסטופר היל, אריק הובסבאום, רודני הילטון, דונה תור ואחרים.
הקבוצה הקימה את כתב העת Past and Present ב-1952.
עבודתו החשובה הראשונה של תומפסון הייתה הביוגרפיה של ויליאם מוריס, שנכתבה בהיותו חבר המפלגה הקומוניסטית.
למרות שתומפסון שם דגש על פעילותו הפוליטית של מוריס, הוא השתמש בכישרונו הספרותי על מנת לזרוע אור על היבטים שונים בעבודתו של מוריס, כגון שירתו הרומנטית המוקדמת, שזכתה לפני כן לתשומת לב מועטה.
במבוא למהדורה השנייה של ספרו (1976) מצוין, כי המהדורה הראשונה (1955) זכתה למעט תשומת לב מהממסד הספרותי כיוון שבאותה תקופה נקודת הראות המרקסיסטית לא הייתה פופולרית.
אולם, המהדורה המעודכנת השנייה התקבלה מעט טוב יותר.
לאחר "הנאום הסודי" שנשא ניקיטה חרושצ'וב בוועידה העשרים של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ב-1956, שחשף את העובדה שהנהגת המפלגה הקומוניסטית הייתה מודעת מזה זמן רב לפשעי סטלין, תומפסון (ביחד עם ג'ון סאביל ואחרים) החל להוציא לאור את The Reasoner, המציג תפישה השונה מזו המקובלת בתוך המפלגה הקומוניסטית.
שישה חודשים לאחר מכן, עזבו הוא ורוב עמיתיו את המפלגה בשאט נפש בשל פלישת ברית המועצות להונגריה.
ברם, הוא נותר כפי שהוא כינה עצמו "סוציאליסט הומניסט", ובצוותא עם סאביל ואחרים הם ייסדו את New Reasoner, כתב עת שתר אחר מציאתה של אלטרנטיבה סוציאל-דמוקרטית למה שעורכיו ראו כגישה המרקסיסטית הרשמית הנוקשה של הפלגים הקומוניסטים והטרוקסיסטים וההתנהלות הסוציאל-דמוקרטי של המלחמה הקרה של מפלגת הלייבור ובעלי בריתה הבינלאומיים.
ה-New Reasoner היה הגוף החשוב ביותר של מה שנודע כ"שמאל חדש" (New Left), תנועה בלתי רשמית של מתנגדים שמאלניים שהיו קשורים באופן הדוק לתנועה המתהווה של פירוק הנשק הגרעיני בשלהי שנות ה-50 ובראשית שנות ה-60.
אחרי כן הצטרף תומפסון לשנתון Socialist Register, והיה (ביחד עם ריימונד ויליאמס וסטיוארט הול) אחד מהעורכים של 1967 May Day Manifesto, אחד מכתבי העת השמאליים הבולטים בתקופה של 1964 - 1970 שמתחו ביקורת על ממשלת הלייבור של הרולד וילסון.
עבודתו רבת ההשפעה ביותר של תומפסון היא The Making of the English Working Class (התהוות מעמד הפועלים האנגלי), שראה אור ב-1963 בעת שעבד באוניברסיטת לידס.
הוא מגולל את ההיסטוריה הנשכחת של השמאל הפוליטי הראשון שיצא מחלציו של מעמד העובדים בשלהי המאה ה-18 וראשית המאה ה-19. במבוא לספרו, תומפסון מתווה את גישתו לכתיבת היסטוריה מלמטה.
עבודתו של תומפסון הייתה גם ייחודית בשל הדרך בה הוא הגדיר "מעמד".
עבור תומפסון מעמד אינו מבנה כי אם מערכת.
תומפסון עזב את אוניברסיטת וורביק במחאה על ההתמסחרות של האקדמיה, אותה תיעד בספרו Warwick University Limited (1971).
הוא המשיך להורות ולהרצות כפרופסור אורח, במיוחד בארצות הברית, אולם יותר ויותר עבד ככותב פרילנס.
הוא כתב מסות רבות ל-New Society, Socialist Register וכתבי עת היסטוריים.
ב-1978 יצא לאור ספרו The Poverty of Theory, (שם הוא מתאר בצורה יפה את ה"אנטי-עובדתיות" כזבל היסטורי) ותוקף את האסכולה המרקסיסטית-סטרוקטורליסטית של לואי אלתוסר וממשיכיו בבריטניה ב-New Left Review, ועורר תגובה ארוכה כספר של פרי אנדרסון (Perry Anderson) בשם Arguments Within English Marxism.
במהלך שנות ה-70 הוא הגיע לתודעה ציבורית רבה כבמבקרה של ממשלת הלייבור שהקדישה תשומת לב מעטה מדי לחירויות האזרח; כתביו מהעת ההיא אסופים בספר Writing By Candlelight (1980).
החל משנת 1980 היה תומפסון האינטלקטואל הבולט ביותר שהחיה את התנועה שקראה לפירוק הנשק הגרעיני ושבה תמכו אקטיביסטים ברחבי תבל.
בבריטניה, הקונטרס שלו 'Protest and Survive' (מחאה והישרדות) היווה פרודיה על עלון הממשלה 'Protect and Survive' (הגנה והישרדות), שיחק תפקיד משמעותי במסע התעמולה לפירוק הנשק.
תפקיד חשוב נוסף בנושא נטל תומפסון כשכתב, בצוותא עם קן קוט'ס, ומרי קלדור, את הספר 'Appeal for European Nuclear Disarmament', שראה אור 1980. הספר קרא לאירופה חופשית מנשק גרעיני מפולין עד פורטוגל, והיה המסמך המכונן לתנועת פירוק הנשק האירופאית.
הוא היה תוצר של שנות מחקר רבות ופורסם זמן קצר לאחר מותו, הוא מראה בצורה כיצד בלייק קיבל השראה מרעיונות המתנגדים לדת שהיו נעוצים בבסיס החשיבה הרדיקלית ביותר של המתנגדים למונרכיה בזמן מלחמת האזרחים האנגלית.
תומפסון נשא לאישה ב-1948 את דורותי טאוארס, שהייתה היסטוריונית שמאלנית.
היא עסקה במחקר אודות הנשים ותנועת הצ'רטריסטים, ועל המלכה ויקטוריה (הספר "Gender and Power"), ועבדה כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת ברמינגהאם.
היו להם שלושה ילדים; קיית' תומפסון, סופרת הילדים הידועה היא בתם הצעירה.
קיית' תומאס, שהיה נשיאה של האקדמיה הבריטית, כתב על ספרו של תומפסון Customs in Common: "ספר זה מצביע על שיבה לכתיבה היסטורית של אחד מהקולות הרהוטים, חזקים, ועצמאיים בני זמננו.
במיטבו הוא מסוגל לכתוב בצורה חדורת התלהבות ומושחזת שאין שני להם".
הברון אדוארד פון באך איש אצולה אוסטרי שהתמנה כמושל השלישי של בוקובינה עם היפרדותה של זו מגליציה.
אדוארד שימש כמושל בוקובינה זמן קצר והוחלף בחודש יולי באותה השנה על ידי הברון אדלברט הניגר פון זיברג.
ב-4 במאי 1851 התמנה פון באך למושל אוסטריה עילית (כיום מדינה פדרלית ברפובליקה של אוסטריה) ושימש בתפקידו עד 22 במאי 1862.
אדוארד צ'ארלס מוריס פוקס הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
תפקידיו הידועים הם התפקיד הראשי בסרט "נשיא על הכוונת" ובסדרה "אדוארד וגברת סימפסון" בה גילם את דמותו של המלך אדוארד השמיני.
אדוארד פוקס נולד בצ'לסי שבלונדון.
אביו רובין פוקס היה שחקן וסוכן אמנים, ואמו אנג'לה מיוריאל דריטה וורתינגטון הייתה שחקנית וסופרת.
הוא אח בכור לשחקן ג'יימס פוקס ולמפיק הקולנוע רוברט פוקס.
סבו מצד אמו היה המחזאי פרדריק לונסדייל.
הוא התחנך בבית הספר הארו שבלונדון ושירת כלוטננט ב-"Coldstream Guards" רגימנט של הצבא הבריטי.
הופעת הבכורה שלו בתיאטרון הייתה ב-1958, בין השאר שיחק בתפקיד המלט.
בקולנוע הופיע לראשונה בשנת 1962 כניצב בסרט "בדידותו של הרץ למרחקים ארוכים".
בשנות השישים שיחק בעיקר בתיאטרון.