tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1995 ייסד קריסטול את השבועון הפוליטי השמרני הויקלי סטנדרד ומשמש עד היום כעורך וכמוציא לאור של השבועון (במימון המיליארדר התקשורתי רופרט מרדוק).
מי שסייע לו בייסודו של העיתון ושימש כסגנו עד 1997 היה ג'ון פודהורץ, בנו של נורמן פודהורץ, מראשי הנאו-קונסרבטיבים לצדו של אירווינג קריסטול (אביו של ויליאם קריסטול).
נורמן פודהורץ היה העורך של ה"קומנטרי" במשך 35 שנים.
כיום ומאז 2009 ג'ון פודהורץ הוא העורך של אותו עיתון.
נוטים לייחס חשיבות מרובה ל"פרויקט למען המאה האמריקנית החדשה" (PNAC) שקריסטול ייסד ב-1997, יחד עם רוברט קגן.
רבים טוענים שמכתב גלוי שנשלח מפרויקט זה ב-26 בינואר 1998 לנשיא קלינטון, בחתימת רבים מראשי הנאו-קונסרבטיבים וקרא לנשיא להפיל את סדאם חוסיין מהשלטון בעיראק, השפיע על הנשיא שלאחריו ג'ורג' בוש (הבן) לעשות בדיוק את הפעולה הזו, כאשר באותה עת רבים מהחתומים על המכתב כבר כיהנו במשרות שונות בממשלו.
ב-2005, קריסטול הופיע בסרט הדוקומנטרי של יוג'ין ג'רקי, "מדוע אנחנו נלחמים?", הבוחן את יחסי המלחמה של ארצות הברית עם הכלכלה והעסקים, הסבך של תעשיית הצבא בארצות הברית המודרנית.
ב-29 בדצמבר 2007, הניו יורק טיימס הכריז כי קריסטול יכתוב עבורם טור שבועי בעמוד מאמר המערכת של העיתון, החל מינואר 2008. במהלך 2007, הוא כתב טור עבור המגזין 'טיים'.
לקראת בחירות 2008 לנשיאות ארצות הברית, היה קריסטול יועץ לענייני מדיניות חוץ לג'ון מקיין.
קריסטול היה מבין הפרשנים והפעילים השמרניים שדחפו את מקיין לבחור במועמדת לסגנית הנשיא.
שרה פיילין, כפי שדיווח עיתון ה"דיילי ביסט", "קריסטול היה מבין האנשים הבולטים ביותר בקידום פיילין – כשהוא טוען שהיא צעירה, פופולרית, נמרצת, לא ידועה וכי יש לה את הקשרים הנכונים לבלוק [ההצבעה] הימני הדתי, אשר הוכיח את עצמו ככה חיוני לניצחונות הרפובליקנים ב-2000 ו-2004".
כתב העת שלו, ה"ויקלי סטנדרד" היה מבין אלו שהריצו מועמדות זו של פיילין לסגנית נשיא.
קריסטול משמש כיום ומופיע באופן קבוע, כפרשן פוליטי ברשת פוקס ניוז, בעיקר בפאנל של התוכנית "דו"ח מיוחד".
כמו כן הוא בעל טור קבוע בניו יורק טיימס.
כפעיל ניאו קונסרבטיבי, קריסטול גם מעורב כיום בכמה צוותי חשיבה שמרניים, בנוסף ל"פרויקט למען המאה האמריקנית החדשה" (PNAC) – הוא שימש בעבר כיושב ראש "פרויקט האזרחות החדש" (New Citizenship Project) הנאו-קונסרבטיבי, והיה חבר בחבר הנאמנים של מוסד מנהטן למדיניות מחקר השמרני.
כיום הוא משתתף קבוע במפגש השנתי של ועידות קבוצת בילדרברג.
ביולי 2010 היה בין מייסדי "ועדת החירום למען ישראל" (ECI), שמטרתה לקדם אג'נדה ביטחונית אמריקאית פרו ישראלית וכיום הוא אחד מחברי הנהלתה.
בבחירות 2010 נקטה ועדה זו דעה מפורשת ובוטה נגד כל פוליטיקאי שנחשב בעיניה "רך" מדי במאבק בטרור, או כמבקר של המדיניות האמריקאית הפרו-ישראלית.
במקביל, קריסטול הוא מרצה אורח באוניברסיטת הרווארד, שם הוא מעביר קורס במחלקה לממשל, בשם "המראה של הנסיכים", בנושא קסנופון, פילוסוף וחייל יווני שכתב היסטוריה לאותה עת, על הפילוסופיה של סוקרטס, והחיים ביוון.
קריסטול גם לימד קורס בשם "האם ניתן למשול באמריקה?", בבית ספר לממשל על שם ג'ון קנדי.
בנוסף לעבודתו כפרשן פוליטי ברשת פוקס ניוז, קריסטול היה גם פרשן המתארח על בסיס כמעט קבוע בתוכנית של רשת סקיי ניוז, "חדשות העולם הערב", וכן אחד הפטרונים של מכון לחשיבה מדינית, "ג'קסון סוסייטי", היושב באוניברסיטת קיימברידג'.
קריסטול היה אחד התומכים הקולניים ביותר של מלחמת עיראק.
ב-18 בספטמבר 2002 הצהיר כי המלחמה בעיראק "יכולה להוות השפעה מעולה על כל המזרח התיכון".
למחרת אמר כי סדאם חוסיין "חצה את קו הסיום" בפיתוח נשק גרעיני.
ב-20 בפברואר 2003 אמר על סדאם חוסיין, "יש לו נשק להשמדה המונית...
הבט, אם נשחרר את העם העיראקי, יכבדו אותנו בעולם הערבי".
ב-1 במרץ 2003, 18 יום לפני הפלישה לעיראק, קריסטול דחה את האפשרות של אלימות סקטוריאלית שתתרחש לאחר מכן.
הוא גם אמר כי "מלחמות מעטות בהיסטוריה האמריקנית הוכנו יותר טוב או ביסודיות יתרה מאשר זו, בידי הנשיא הזה".
הוא טען כי המלחמה תעלה בין 100 ל-200 מיליארד דולר, אך טעה בהערכתו, כיוון שעלות המלחמה הגיעה עד כה לכחצי טריליון דולר.
ב-5 במרץ 2003, קריסטול צוטט כאומר, "יצדיקו אותנו כאשר נגלה את הנשק להשמדה המונית".
ב-2003, משהחלה המלחמה בעיראק, קריסטול הופיע בתוכנית של ערוץ הרדיו הציבורי (NPR), "פרש אייר", והצהיר כי "יש איזה סוג מסוים של פופ-סוציולוגיה באמריקה...
שהשיעים בעיראק רוצים רק לייסד סוג מסוים של משטר פונדמנטליסטי אסלאמי.
אין כמעט ראיות לכך כלל.
עיראק תמיד הייתה מאוד חילונית".
קריסטול גם כתב ספר בשם "המלחמה על עיראק", ביחד עם לורנס קפלן, זמן קצר לפני פרוץ המלחמה, והצהיר כי "ייתכן שעל ארצות הברית לכבוש את עיראק לזמן מה.
על אף שהאו"ם, אירופה והכוחות הערביים יצטרכו, כמו באפגניסטן, לתרום כוחות, האחריות העיקרית תיפול, ללא ספק, על המדינה שתשחרר את בגדאד.
על פי הערכה אחת, מלכתחילה מספר של כ-75,000 חיילים ייתכן וידרשו לעשות שיטור על המצב לאחר מכן, במחיר של 16 מיליארד דולר לשנה.
כשכוחות של מדינות אחרות יגיעו, וכאשר עיראק תבנה מחדש את המערכת הכלכלית והפוליטית שלה, קרוב לוודאי שניתן יהיה להפחית את הכוח הזה (של מספר החיילים האמריקנים) לכדי כמה אלפי חיילים, לאחר שנה או שנתיים".
האנליזה הנ"ל לא הוכחה כעומדת במבחן המציאות.
המלחמה בעיראק הוכיחה כבעלת עלות של 12 מיליארד דולר לחודש (ולא לשנה), ומצבת מספר החיילים האמריקנים עומדת כעת על 150,000.
למרות זאת, קריסטול לא תמיד תמך במדיניות של ממשל בוש, ולעיתים אף יצא בביקורת כנגד הנשיא בוש על שאינו מספיק שמרן.
ב-2004, הוא כתב מאמר מערכת שביקר חריפות את מזכיר ההגנה, דונלד ראמספלד, על ניהול המלחמה בעיראק.
הוא היה גם בין השמרנים הראשונים שיצאו בפומבי נגד המינוי השנוי במחלוקת של הרייאט מיירס לבית המשפט העליון מטעם הנשיא בוש.
על המינוי של מייארס הוא אמר, "אני מאוכזב, מדוכא ומיואש.
[...] קשה מאוד להתעלם מהמסקנה כי הנשיא בוש התקפל בלחימה על הפילוסופיה החוקתית.
מייארס היא, ללא ספק, היא אדם כשיר והגון.
אבל הבחירה שלה תישפט, בצורה שלא ניתן להתעלם ממנה, כמשקפת שילוב של קומבינות והעדפות מצד הנשיא".
קריסטול היה גם תומך קולני של הזכות של ישראל לתקוף בלבנון, במהלך מלחמת לבנון השנייה ב-2006, כשהוא מצהיר כי זוהי "גם המלחמה שלנו", כשהוא מתייחס לארצות הברית.
הוא ממשיך לתמוך בהמשך המלחמה בעיראק, ומעדיף הכפפת סנקציות על איראן, וביוני 2006 הוא הציע כי "ייתכן ועלינו לשקול לתת מענה לפעולה האגרסיבית האיראנית הזו עם מכה נגד המתקנים הגרעיניים האיראניים.
סר ויליאם קרוקס (17 ביוני 1832 - 4 באפריל 1919; באנגלית: Sir William Crookes) היה כימאי ופיזיקאי בריטי, בעל אות מסדר ההצטיינות ונשיא החברה המלכותית בשנים 1913-1915. קרוקס למד במכללה המלכותית של הכימיה (RCC) בלונדון ועבודתו העיקרית היא בתחום הספקטרוסקופיה.
ויליאם קרוקס נולד בלונדון שבאנגליה לג'וזף קרוקס, חייט ממוצא צפון אנגלי, ולמארי סקוט.
הקריירה המדעית שלו החלה כשהיה בן 15, כשהתחיל ללמוד במכללה המלכותית של הכימיה שבכיכר הנובר בלונדון.
לאחר שקרוקס התחתן ועבר ללונדון, הוא החל להקדיש זמן לעבודה עצמאית.
משנת 1880 גר בגני קנזינגטון, שם הוא עתיד לבצע את כל עבודותיו במעבדתו הפרטית.
ב-1904 זכה במדליית קופלי מטעם החברה המלכותית.
ויליאם קוקס רדפילד היה פוליטיקאי אמריקני, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ומזכיר המסחר בקבינט הנשיא וודרו וילסון.
רדפילד נולד באולבני שבניו יורק ובשנת 1867 עבר עם משפחתו לפיטספילד שבמסצ'וסטס.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ועל ידי מורים פרטיים בביתו.
עיסוקיו הראשונים היו בסניף הדואר העירוני ומאוחר יותר סוכן מכירות בחברה לייצור נייר.
בהיות בן 19 עבר לעיר ניו יורק והחל לעבוד בתחום הדפוס.
בשנת 1883 עבר לעיסוקים בתחומי מסחר וביטוח.
בשנת 1896 היה רדפילד ציר לוועידת המפלגה הדמוקרטית הלאומית שהתכנסה באינדיאנפוליס.
באותה שנה התמודד מטעמה ללא הצלחה לבית הנבחרים של ארצות הברית.
בין השנים 1902–1903 שימש מנהל העבודות הציבוריות בברוקלין.
בשנת 1911 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית כחבר בית הנבחרים.
כעבור שנה הציג מועמדותו בבחירות הפנים-מפלגתיות לקביעת מועמד המפלגה לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
אי הצלחתו הביאה להחלטתו להתמודד לכהונה נוספת בבית הנבחרים.
בשנת 1913 סיים כהונתו, אך מונה על ידי הנשיא וודרו וילסון למזכיר המסחר בממשלו.
רדפילד היה הראשון לכהן בראש מחלקת המסחר, אשר הופרדה לראשונה ממחלקת המסחר והעבודה.
בתפקיד זה כיהן עד התפטרותו ב-1919. לאחר מכן עסק בבנקאות ובביטוח בניו יורק ובברוקלין.
נפטר בשנת 1932 ונקבר באולבני.
ויליאם קנדי לאורי דיקסון היה ממציא בריטי, מהחשובים ביותר במפתחי הקולנוע.
פעל בארצות הברית ואירופה והיה זה שתכנן ובנה לחברת את מכונות הסרטים הראשונות ואולפן ההסרטה הראשון.
דיקסון הוא ממציא המוטוסקופּ ומכשירי צילום והצגה, יוצר סרטים מצליח ופורה ומורה לדור של מסריטים בראשית דרכו של הקולנוע.
דיקסון נולד ב-3 באוגוסט 1860 ברן, ברטאן, צרפת.
אמו, אליזבת קנדי-לאורי (1823?–1879), הייתה מוזיקאית מחוננת.
היא ככל הנראה נולדה בווירג'יניה ומוצאה היה מסקוטלנד.
אביו, ג'יימס וייט דיקסון, היה אמן סקוטי, אסטרונום ובלשן.
ג'יימס טען שהוא צאצא ישיר של הצייר הוגארת, ושל השופט ג'ון וייט, האיש שדן את צ'ארלס הראשון למוות בנוסף לכך שהיה בעל קרבה משפחתית לבית סטיוארט.
ב-1879, דיקסון יחד עם אמו ושתי אחיותיו עברו מבריטניה לווירג'יניה.
בשנת 1888, הממציא האמריקאי תומאס אלווה אדיסון המציא מכשיר שיעשה "לעין את מה שפטיפון עושה לאוזן".
באוקטובר, הגיש אדיסון תביעה ראשונה למשרד הפטנטים האמריקאי ובה תיאור התוכנית עבור המכשיר.
במרץ 1889, תביעה שנייה הוגשה, שבה למכשיר המוצע ניתן שם קינטוסקופ.
דיקסון, אז הצלם הרשמי של חברת אדיסון, שובץ כדי להפוך את הרעיון למציאות.
כי גודלו יהיה 35 מ"מ, גודל שעדיין נמצא בשימוש.
דיקסון וצוותו עבדו במעבדת אדיסון על הפיתוח של הקינטוסקופ במשך מספר שנים.
הקינטוסקופ הציג את הגישה הבסיסית שהייתה לסטנדרט עבור כל הקרנות קולנועיות לפני הופעתו של הוידאו.
זה יוצר אשליה של תנועה על ידי שינוע רצועת סרט מחוררת ועליה תמונות על גבי מקור אור במהירות תריס גבוהה.
דיקסון וצוותו גם המציאו את הקינטוגרף, מצלמה חדשנית המעבירה תמונות במהירות לסירוגין, מפסיקה וממשיכה את תנועת הסרט, כדי לצלם סרטים עבור ניסויים ביתיים ובסופו של דבר עבור מצגות מסחריות של הקינטוסקופ.
דיקסון היה האדם הראשון שיצר סרט בשביל האפיפיור, והמצלמה שלו בורכה על ידי האפיפיור לאו השלושה-עשר.
בסוף 1894 או בתחילת 1895, הפך דיקסון ליועץ ראינוע של האחים לייתם ואביהם, שניהל את אחת החברות המובילות לקינוטוסקופים.
בחיפושים אחר מפתח למערכת של הקרנה, הם שכרו את העובד לשעבר של אדיסון יוג'ין לאוסט, ככל הנראה בעקבות הצעתו של דיקסון.
באפריל 1895, דיקסון עזב את אדיסון ומצטרף לצוות של לייתם.
לצד לאוסט הוא סייע להמציא את מה שעתיד להיות מוכר כ"לולאת לייתם", המאפשרת צילום רצועות סרט ארוכה מבעבר.
צוות של מקורבים לשעבר אדיסון פיתחו את מקרן האיידולוסקופ (Eidoloscope), אשר שימש בהקרנת הקולנוע המסחרי הראשונה בעולם, ב-20 במאי 1895.
יחד עם האחים לייתם היה דיקסון חלק מהקבוצה שהיוותה בסיס למוטוסקופּ האמריקאי וחברת ביוגרף, לפני ששב לצמיתות לעבוד בבריטניה בשנת 1897.
דיקסון עזב את החברה של אדיסון והקים חברה משלו שיצרה את המוטוסקופּ, מכונת הצצה עם ידית מסתובבת שמציגה את הסרט תוך כדי הסיבוב.
מכונות אלה הניבו תמונות נעות באמצעות תוף מסתובב של איורים, שנלקחו בפועל מסרט.
הם הופיעו לעיתים קרובות בחופי הים, והראו רצפים של נשים מתפשטות או מתנהגות כמו מודל של אמן.
בבריטניה, המכונות נודעו בשם "מה שבאטלר ראה", על שם אחד הסלילים הראשונים והמפורסמים ביותר של הפורנו הרך.
סר ויליאם רובינסון היה המושל האחרון של טרינידד בטרם מוזגה המושבה עם טובגו, והמושל הראשון של טרינידד וטובגו, וכן המושל ה-11 של הונג קונג.
ויליאם רובינסון נולד בשנת 1836 והיה בנו הבכור של הכומר ג.
בין השנים 1874–1880 כיהן כמושל איי בהאמה, ובין השנים 1875–1880 כיהן בנוסף כמושל איי וינדוורד.
בשנת 1880 החל לכהן כמושל ברבדוס ולאחר מכן, ב-19 באוקטובר 1885 מונה, לתפקיד מושל טרינידד.
בשנת 1889 אוחדה המושבה עם טובגו ורובינסון כיהן כמושל הראשון של טרינידד וטובגו עד שנת 1891.
בשנת 1891 מונה לתפקיד מושל הונג קונג וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1898. בתקופת כהונתו קיבל ד"ר סון יאט-סן תואר ברפואה, ורובינסון אף פנה לנציג הבריטי (פלנטיפוטנשארי) בפקינג על מנת לסייע לו במציאת עבודה.
רובינסון נפטר ב-1 בדצמבר 1912.
רובינסון נשא לאישה, בשנת 1862, את ג'וליה סופיה ( Julia Sophia).
ג'וליה סופיה נפטרה בשנת 1881 ושלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1884, נשא לאישה את פליסיאדה הלן.
לזוג היו שלושה בנים ושתי בנות.
בשנת 1877 קיבל תואר חבר במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, ובשנת 1883 קיבל תואר אביר במסדר זה, וב-1897 תואר אביר גדול במסדר זה.
בניגוד לסברה המקובלת, אין אתרים בהונג קונג הקרויים על שמו.
אתרים רבים הנושאים את השם "רובינסון" נקראים על שם מושל קודם - הרקולס רובינסון.
ויליאם רוברט אנדרסון היה קצין במערך הצוללות של צי ארצות הברית ונציג טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1965–1973. בין 1957 ל-1959 פיקד על הצוללת הגרעינית הראשונה, ה"נאוטילוס", במסגרת זו עבר לראשונה תחת כיפת הקרח של הקוטב הצפוני.
נולד באזור כפרי בטנסי, סיים בית ספר צבאי בעיר קולומביה.
בשנת 1942 היה לבוגר האקדמיה הימית של ארצות הברית, במחזור שקוצר עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הוא הוצב במערך הצוללות ושירת במהלך המלחמה באחד-עשר קרבות עבורם זכה בעיטורים כולל עיטור כוכב הארד.
בשנת 1954 נבחר אישית על ידי "אבי הצוללות הגרעיניות" היימן ריקובר לסגן המפקד של הצוללת הגרעינית הראשונה, ה"נאוטילוס".
בשנת 1957 היה למפקד הצוללת.
בתפקידו זה פיקד על הכלי במהלך מבצע "סאנשיין", בו עברה הצוללת מתחת לכיפת הקרח של הקוטב הצפוני.
עבור משימה זו קיבל מאת נשיא ארצות הברית, דוויט דייוויד אייזנהאור, את אות לגיון ההצטיינות.
ב-1962, לאחר שפרש משירות רץ למשרת מושל טנסי כמועמד עצמאי.
לאחר שנכשל בבחירות הצטרף למפלגה הדמוקרטית הוא נבחר בבחירות המקדימות לכהן כחבר קונגרס הוא שב ונבחר שלוש פעמים נוספות (כיהן בקונגרס בשנים 1965-1973).
במקביל פעל כעוזרו של היימן ריקובר בצי הצוללות הגרעיניות והיה יועץ הנשיא קנדי בנושא חיל השלום.
עמדותיו נחשבו ליברליות יחסית לקצין צי מאזור כפרי בטנסי.
במהלך חברותו בבית הנבחרים עבר מתמיכה פסיבית במלחמת וייטנאם להתנגדות נחרצת ובפרט גינה את פעילותו של ג'ון אדגר הובר כנגד מתנגדי המלחמה כבלתי חוקתית.
אנדרסון כתב שני ספרים אודות מסעו מתחת לקוטב.
את הראשון, Nautilus 90 North, שראה אור ב-1959, כתב יחד עם קליי בלייר (.Clay Blair Jr).
ספרו השני, The Ice Diaries, נכתב יחד עם דון קיית' (Don Keith) וכלל חומר רב שהיה חסוי בעת פרסום הספר הראשון.
הספר ראה אור לאחר מותו של אנדרסון.
ויליאם ריצ'רד היגינס היה קולונל בחיל הנחתים של ארצות הברית.
נחטף על ידי חזבאללה בעת שירותו בלבנון בכוח האו"ם, הוחזק בשבי, עונה ונרצח בידי שוביו.
ויליאם היגינס נולד בדנוויל, קנטקי.
למד לתואר ראשון באוניברסיטת מיאמי באוהיו, והשלים תואר שני באוניברסיטת אובורן.
בשנת 1968 השתתף במלחמת וייטנאם, בדרגת לוטננט, במסגרת הדיוויזיה הימית השלישית של חיל הנחתים.
בשנת 1969, עם שובו, שירת במפקדת הכוחות הימיים בלואיוויל, קנטקי.
בשנת 1972 חזר לווייטנאם, והשתתף בלחימה כמפקד יחידת רובאים של המארינס עד 1973. בין השנים 1973–1977 שירת היגינס כקצין בבית הספר לקצינים בבסיס חיל הנחתים קוונטיקו שבווירג'יניה.
בשנת 1980 השלים את לימודיו במכללה לפיקוד ומטה בבסיס מקסוול של חיל האוויר האמריקאי.
בין השנים 1981–1987 שירת היגינס במחלקת ההגנה.
בשנת 1987 עבר לשרת כסגן מפקד מטה האו"ם לפיקוח על שביתת הנשק בדרום לבנון (UNTSO)
היגינס הועלה לדרגת קולונל בשנת 1989, בעת שהותו בשבי.
ב-17 בפברואר 1988 נפגש היגינס, במסגרת תפקידו כסגן מפקד ארגון הפיקוח על הפסקת אש של האומות המאוחדות, עם אחד ממנהיגי אמל בצור.
לאחר הפגישה נכנס לרכבו ונסע בשיירה של כוח האו"ם על כביש החוף הלבנוני.
בשלב מסוים של הנסיעה הבחינו אנשיו בחסרונו – ומיהרו לשוב על עקבותיהם, אך מצאו את הרכב ריק.
מאוחר יותר נטל את האחריות על החטיפה ארגון שכינה עצמו בשם "הבריגדות האיסלאמיות המהפכניות", שלמעשה היה מסונף לחזבאללה ופעל בהנהגתו של עימאד מורנייה, מפקדו הצבאי של הארגון.
בעקבות החטיפה ביצעו אנשי ארגון אמל מצוד נרחב ואלים אחר החוטפים.
המצוד גרם לקרע בין אמל לבין מוסטפא דיראני, שטען כי היגינס הוא מרגל אמריקני.
במהלך תקופת השבי הועבר היגינס למחנה אראק-קרעה, מדרום לביירות, שם נחקר בעינויים קשים.
בחודש יולי 1989 הודיע ארגון חזבאללה כי הוציא להורג בתליה את היגינס בתגובה על חטיפתו של השייח עבד אל-כרים עובייד על ידי צה"ל.
הארגון צירף להודעתו סרטון וידאו בו נראתה גופתו התלויה של היגינס.
בתו של היגינס מנישואיו הראשונים, כריסטין, צפתה במקרה בקלטת הווידאו במהלך שידור מבזק חדשות בטלוויזיה, בעת ששהתה עם חבריה במחנה-קיץ.
מאוחר יותר העידה כריסטין כי האירוע גרם לה טראומה.
הסרטון נבדק על ידי שרותי הביטחון הישראליים, שהעלו ספקות באשר לאותנטיות שלו.
בין היתר נראה היגינס בסרטון כשהוא לבוש במעיל ובבגדי חורף, מה שלא התיישב עם מזג האוויר הקייצי של חודש יולי בלבנון.
עם החזרת הגופה לאמריקאים בדצמבר 1991, התגלו חתכי סכין בגרונו - וזו כנראה הייתה סיבת המוות.
להערכת החוקרים שבדקו את כל הראיות, היגינס נרצח כבר בחודש דצמבר 1988.
במהלך הקריירה הצבאית שלו ולאחר מותו זכה לעיטורים בהם כוכב הארד, אות לגיון ההצטיינות, לב הארגמן ו-.
על שמו נקראה משחתת טילים מונחים של הצי האמריקאי.
ב-13 באוגוסט 1989 לכדו כוחות סוריים בביירות את אחד החוטפים, מוחמד ראחאל.
ימים ספורים לאחר מכן נלכד חוטף נוסף, מוסטפא חארבי.
החוטפים הובאו למשפט בדמשק ונדונו לתקופות מאסר ממושכות, אך שוחררו במפתיע כעבור זמן קצר.
בשנת 2000 הרשיעה השופטת הפדרלית קולין קולאר-קוטלי (Colleen Kollar-Kotelly) את הרפובליקה האיסלמית של איראן באחריות לחטיפתו והריגתו של היגינס, ופסקה פיצויים לאלמנתו בסך 365 מיליון דולר.
תביעה זו התאפשרה בזכות הליך שאישר הקונגרס האמריקאי בשנת 1996, בשם (Foreign Sovereign Immunities Act - (FSIA על-פיו יכולים קורבנות טרור לתבוע פיצויים מממשלות המעניקות חסות למעשי טרור בגין נזקי אותן פעולות.
וִילִיאָם קַרְבָאלִיוֹ דה סילבה (בפורטוגזית: William Silva de Carvalho; נולד ב-7 באפריל 1992 בלואנדה שבאנגולה) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הקשר האחורי בפצ'וקה מליגת העל המקסיקנית.
קרבאליו נולד בלואנדה, אנגולה, והיגר לפורטוגל.
הוא התחיל לשחק בגיל 13 בקבוצות הנוער של ספורטינג ליסבון בה גם התחיל לשחק בבוגרים ב-2011. קרבאליו הושאל לחצי עונה לפטימה מהליגה הפרטוגזית השלישית ולאחר מכן הושאל לסרקל ברוז' מהליגה הבלגית הראשונה שם שיחק שנה וחצי.
עונת 2013/14 הייתה העונה הראשונה בה שיחק בספורטינג ליסבון.
קרבליו שיחק בנבחרות הצעירות של פורטוגל וב-2012 החל לשחק בקבוצה עד גיל 21. הוא שותף במשחקים במספר מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2015. בנובמבר 2013 זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת למשחקי פלייאוף העלייה למונדיאל 2014 נגד .
קרבאליו נכלל בסגל פורטוגל במונדיאל ושותף בשני המשחקים האחרונים של שלב הבתים בסיומם הודחה פורטוגל שסיימה שלישית בשלב הבתים בגלל הפרש שערים.
קראבליו נכלל בסגל אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2015, בו נבחרתו סיימה כסגנית ונבחר לשחקן המצטיין של הטורניר.
ביורו 2016 סיימה נבחרת פורטוגל כזוכת יורו 2016 כאשר קראבליו שחקן הרכב קבוע.
ויליאם ססיל קמפבל הוא ביולוג ופרזיטולוג אירי-אמריקאי, הנודע בשל פיתוח תרופה נגד תולעים נימיות, ועל כך זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2015 יחד עם סטושי אומורה וטו יויו.
קמפבל נולד באירלנד כבן שלישי למשפחה.
הוא סיים את התואר שלו בקולג' טריניטי שבדבלין בשנת 1952 בהצטיינות יתרה, ולאחר מכן המשיך ללימודי דוקטורט באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, אותם סיים ב-1957. מייד לאחר מכן ועד 1990, עבד בחברת התרופות מרק, כאשר החל משנת 1984 הוא היה חוקר בכיר בחברה וניהל את המחקר והפיתוח בחברה.
בעת שעבד בחברה, בשנת 1962, קיבל אזרחות אמריקאית.
בשנת 2002 הוא נבחר כחבר להאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
קמפבל המשיך את מחקריו של סטושי אומורה, עמו זכה בפרס נובל, שחקר Streptomyces, קבוצה של חיידקים שנמצא קודם לכן על פעילותם להפקת אנטיביוטיקות כמו סטרפטומיצין ומצא מין חדש של חיידקים.
אומורה הפיק מהחיידקים הללו חומרים שיש להם פעילות אנטי-מיקרוביאלית.
קמפבל במחקריו מצא דרך לשפר את אותם חומרים ולפתח מהם את התרופה אברמצטין , שעוזרת נגד עיוורון הנהרות ואלפנטיאזיס טרופית, שתי מחלות הנגרמות מתולעים טפיליות ותוקפים במדינות עולם שלישי.
שתי המחלות פוגעות יחד במאות מיליוני בני אדם.
כך תרמו השניים לגילוי תרופות יעילות נגד טפילים שונים ופתחו מחקר למציאת תרופות נוספות כאלה שפעיל גם היום.
המחלות נגדם פותחו התרופות נמצאות היום על סף הכחדה.
חומרים דומים משמשים נגד תולעים פרזיטיות נוספות, שתוקפים יונקים שונים.
הם הזריקו לעכברים כמויות לא ידועות של חומרים לא ידועים ובדקו אם יש תגובה של העכברים.
הם מצאו שהטיפול בטוח מאוד ומאוד יעיל.
כמו כן, מצאו במעבדתו שהחומר פעיל נגד שלב הלרווה של הפרזיט.
השתמשו בחומר נגד עיוורון הנהרות בשלביו המוקדמים של המחלה וראו שהוא יעיל.
עיוורון הנהרות נגרם מהלרוות, ולכן הריגתם גרמה להיעלמות התסמינים של המחלה.
מאוחר יותר, התרופה נתרמה לטובת טיפול במחלה ללא עלות, וכך התאפשר הצמצום העולמי של המחלה.
ויליאם קנטרידג' הוא אמן יהודי דרום אפריקאי, צייר, רשם ואנימטור, שחקן תיאטרון ובמאי אופרות.
קנטרידג' נודע בציוריו, בתחריטיו ובמיוחד בסרטיו המצוירים אותם יצר בעזרת רישומי פחם.
הוא יצר בין השאר גם קולאז'ים, הדפסים ופסלים.
סוגיות פוליטיות וחברתיות בוערות בדרום-אפריקה עמדו במרכז יצירתו.
ויליאם קנטרידג' נולד ביוהנסבורג כדור שלישי בדרום אפריקה במשפחה יהודית שמוצאה בליטא.
שם המשפחה בא משם המשפחה המקורי של הסב, "קנטרוביץ'".
הוריו כעורכי דין ייצגו שחורים וקטגוריות מופלות אחרות באוכלוסייה נגד תביעות משפטיות שבבסיסן עמדה אידאולוגיית האפרטהייד (שהפכה רשמית במדינה בשנת 1948) ומדיניות הדיכוי של השלטון.
אמו פליציה נחומה קנטרידג', לבית גפן, הייתה אחד המייסדים של הקליניקה המשפטית לזכויות האדם Legal Resources Centre, בעוד האב, סר סידני קנטרידג', היה, בין השאר, סניגור במשפטים מפורסמים כמו משפט הבגידה נגד נלסון מנדלה בשנת 1956, המשפטים נגד אלברט לוטולי ודזמונד טוטו.
ויליאם קנטרידג' למד בבית הספר ע"ש אדווארד השביעי בהוטון, יוהנסבורג ונתגלה כילד מחונן.
בשנת 2016 היה קנטרידג' האמן הראשון בהיסטוריה עם קטלוג מקיף של יצירותיו מימי ילדותו.
בשנת 1976 סיים קנטרידג' עם תואר ראשון B.A את לימודיו במדעי המדינה ולימודים אפריקאים באוניברסיטת ויטווטרסראנד (1976-1973) ולאחר מכן עד שנת 1978 למד אמנויות - ציור ורישום - בקרן לאמנות של יוהנסבורג (Art Foundation).
סיים גם לימודים אלה עם תואר ראשון באמנויות.
באותן השנים עבד כצייר בהפקות קולנוע, לימד חריטה והשתתף בפרויקטים של Resistance Art Movement.
בשנת 1981 נסע לפריז בצרפת כדי ללמוד תיאטרון ופנטומימה בבית הספר הבינלאומי של תיאטרון ז'אק לקוק.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 מצא קנטרידג' עבודה כעוזר לאחראי על האביזרים ואחר כך גם בבימוי בכמה סדרות וסרטי טלוויזיה.
בשנת 1985 יצר קנטרידג' את סרט האנימציה הראשון שלו בעזרת שיטה שהוא קרא לה "אנימציה לעניים" באמצעות צילום רישומי פחם.
פרט ליצירת רישומים ולסרטי אנימציה נוספים (Drawings for Projection 9), המשיך קנטרידג' להקדיש עניין גם לאהבתו לתיאטרון.
בשנים 1991-1975 היה כשחקן ובמאי חבר בלהקת התיאטרון Junction Avenue ביוהנסבורג ובסווטו.
בשנת 1988 היה קנטרידג' אחד ממייסדי "הקואופרטיב של יוצרי סרטים החופשיים" (Free Film-makers Co-Operative) ביוהנסבורג.
בשנת 1992 התחיל לעבוד כשחקן, במאי ומעצב תפאורות בלהקת תיאטרון הבובות The Handspring Puppet Company.
להקה זו ביצעה מחזות כמו "וויצק" מאת גאורג ביכנר, פאוסט מאת גיתה ושני מופעים שקנטרידג' יצר יחד עם ג'יין טיילור בהשראת המלך אובו מאת אלפרד ז'ארי - Ubu Tells the Truth (אובו מספר את האמת) ו-Ubu and the Truth Commission (אובו וועדת האמת) (1997).
אלו היו כולן הפקות בלתי קונבנציונליות, תוך שילוב של אנימציה והופעה על הבמה של מריונטות ובובנאים.
בשנת 2001 יצר קנטרידג' אופרטה בשם "זנו בארבע אחה"צ" המבוסס על הרומן של איטלו זבבו "תודעתו של זנו" משנת 1923, בו שילב תיאטרון צללים, קולנוע, מוזיקה ותיאטרון רגיל.
כאמן מגויס, שילב עוד משנות ה-1970 ושנות ה-1980 ביצירות כמו כרזות, רישומים ומופעי תיאטרון פוליטיקה ושירה.
לצד מחאה נגד האפרטהייד, הקולוניאליזם והטוטליטריזם מופיעים ביצירותיו קטעים כמו-חלומיים, עם ניואנסים ליריים וקטעים קומיים.
מיזוג זה מאפשר למסריו להיות עוצמתיים ומרתקים.
האמצעים הליריים עזרו לקנטרידג' להעביר חזון סמלי ועכשווי על דרום אפריקה.
דמותו של סוהו מופיע שוב בסרטו המצויר "Tide Table (לוח הגאות והשפל) (2004-2003) המתייחסת למחלוקות סביב מגפת האיידס בדרום אפריקה.
בסדרת גובלנים (2007-2001) יצר קנטרידג' שורה של צלליות מורכבות הרקומות ממוהר על אריגי סטן מן המאה ה-19.
בשנת 2005 ביים קנטרידג' הפקה של האופרה "חליל הקסם" מאת מוצרט שהוצגה בבכורה בתיאטרון לה מונה בבריסל ואחר כך בצרפת, איטליה, ישראל, ארצות הברית ודרום אפריקה.
הוא זכה לפרסום בינלאומי בשנת 1997 על ידי השתתפותו בביאנלה של יוהנסבורג, בביאנלה של הוואנה וב"דוקומנטה X" בקאסל.
קנטרידג' נשוי לאן סטנוויקס, אימונולוגית, ויש לו שלושה ילדים.
עד לאמצע שנות ה-1970 יצר קנטרידג' ציורים ורישומים.
בשנת 1979 יצר 20–30 מונוטיפים שנודעו לימים כסדרת "Pit".
בשנת 1980 חרט כ-50 תחריטים בפורמט קטן להם קרא "סצנות בית".
שתי סדרות הדפסים אלה הטביעו את חותמן בזהותו כאמן, זהות שאותה המשיך לפתח במדיות שונות.
על אף המשך חיפושיו בתחום המדיות הלא מסורתיות יסודות אמנותו היו מתמיד הרישום וההדפס.
בשנת 1987 התחיל לעבוד על קבוצת ציורים בפחם ופסטל, המבוססים על ציורו של ואטו "ההפלגה לקיתרה".
יצירות חשובות אלה, שהטובות מביניהן משקפות נוף עירוני דיסטופי, מוכיחות את המודעות ההולכת וגוברת של האמן לגמישות המרחב והתנועה.
בשנים 1996–1997 יצר קנטרידג' תיק של שמונה הדפסים תחת הכותרת "אובו אומר את האמת", המבוסס על המחזה משנת 1896 של אלפרד ז'ארי, "המלך אובו".
הדפסים אלה מתייחסים לעבודות הוועדה לאמת ולפיוס שפעלה בדרום אפריקה אחרי קץ האפרטהייד.
ב-2012 העביר קנטרידג' "שישה שיעורי רישום" כחלק מהרצאות נורטון באוניברסיטת הרווארד, שבהם הציג את העבודה בסטודיו והסטודיו כמקום ליצירת משמעות.
הוא הציג במסגרת שיעורים אלה רישומים גדולים בדיו הודי של עצים אופייניים לדרום אפריקה על רקע עמודי אנציקלופדיה שנקרעו והורכבו מחדש
כל רישום, המשתרע על עמודים רבים מכמה ספרים, מוצג כפאזל.
בשנים 1989–2003 יצר קנטרידג' סדרה של תשעה סרטים מצוירים תחת הכותרת המשותפת
Drawings for Projection 9. זירת עלילתם היא הנוף החרב של אזורי התעשייה והמחצבות
שבדרום יוהנסבורג, על המפעלים והמכרות הנטושים, המזבלות ומצבורי המשקעים שבו, סמל לעוולות ולאי צדק.
בראשון בסרטים אלה, "יוהנסבורג, העיר שנייה הגדולה אחרי פריז" (Johannesburg, 2nd Greatest City After Paris) שנוצר מתוך 25 ציורים, מופיעים הגיבורים הראשיים - איש העסקים החמדן, המכופתר וחסר הרגשות סוהו אקשטיין (ש"קנה חצי מיוהנסבורג") והאידיאליסט הרומנטי החצי-עירום פליקס טייטלבוים.
הסרט חוקר את המטרות המנוגדות של שני האנשים האלה ואת מאבקי המעמדות בדרום אפריקה.
הנוף המדכא של הקרקעות ההרוסים על ידי שנים רבות של כריית מחצבות מככב במיוחד בסרט השישי בסדרה - History of the Main Complaint (היסטוריית התלונה העיקרית).
יצירת הסרטים על ידי תהליך מתמיד של מחיקה וציור מחדש בפחם, בעפרון או בצבעי פסטל, משקף את תהליכי הזיכרון והשחזור בהיסטוריה העכשווית של סרום אפריקה.
המחיקות מסמלים כם את הנוף המנוצל והמצולק של המדינה
בשנת 1985 יצר קנטרידג' טריפטיך באמצעות מדיה מעורבת, הנקרא "סעודת השייטים" והמבוסס על ציורו המפורסם של פייר-אוגוסט רנואר.
הגבורים הסועדים מוקפים בסביבה הרוסה וחרוכה העומדת בניגוד עם הסגנון ועם בחירת הצבעים.
קנטרידג' הוזמן לעצב תפאורות ולביים אופרות.
בעבודת הבימוי באו לידי ביטוי תפיסותיו הפוליטיות, מומחיותו בסרטי אנימציה ובעולם הבובנאות וכו'.
הוא ביים את Il ritorno d'Ulisse in patria ("שיבת אוליסס למולדתו") מאת קלאודיו מונטוורדי, את "חליל הקסם" מאת מוצרט ואת "האף" מאת שוסטקוביץ'.
אחר כך שיתף פעולה עם המלחין הצרפתי פרנסואה סאראן במופע שנקרא "מברקים מהאף", שבו ביים ועיצב את התפאורה.
ב-2015 ביים קנטרידג' במטרופוליטן אופרה בניו יורק את האופרה "לולו" מאת אלבן ברג בהפקה משותפת של האופרה הלאומית האנגלית והאופרה הלאומית ההולנדית.
מופע עם אופרת ווצק מאת ברג בבימויו זכה לתגובות נלהבות בפסטיבל זלצבורג באוגוסט 2017.
החל משנת 2001 החל קנטרידג' ביצירת גובלנים לפי סדרת רישומים שבהם דמויות מעורפלות משורבבות על נייר בנייה קרוע שובצו בקולאז'ים על רקע בצורת רשת המעוצב ממפות של אטלס מן המאה ה-19. כדי להעביר צורות אלה לגובלנים עבד קנטרידג' בשיתוף פעולה הדוק עם הסטודיו לגובלנים על שם סטיבנס ביונסבורג.
בעבודה זו נעזר קנטרידג' בצילום ובצבעים לצביעת מוחאייר.
ב-2009 יחד עם גרהרד מארקס, יצר קנטרידג' פסל פלדה בגובה 10 מ' בשם "המהלכת באש" מייצגת דמות נשית עם מנגל על ראשה.
הפסל הוצב בקצה אחד של הגשר אליזבת בניוטאון יוהנסבורג.
ב-2012 בנה בעיר נאפולי את הספל "האביר מטולדו".
עיטור המסדר איחאמנגה של דרום אפריקה
2008 - פרס אוסקר קוקשקה
2013 - תואר דוקטור לשם כבוד באמנויות מטעם אוניברסיטת ייל
2017 - פרס נסיכת אסטוריאס
2019 - פרס התרבות היפני פרמיום אימפריאלה
1995 : הביאנלה של איסטנבול
1996 - הביאנלה של סידני
1999, 2006 : המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק
2000 : הביאנלה של שנגהאי
2001 : מוזיאון הירשהורן בוושינגטון
2001 : המוזיאון החדש לאמנות עכשווית בניו יורק
2002 : במרכז פומפידו בפריז
2004 : מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק
2004 : טריאנלה של אוקלנד (ניו זילנד)
2005 : מוזאון גוגנהיים בברלין
2008 :תערוכה רטרוספקטיבית גדולה במוזיאון לאמנות עכשווית בסן פרנסיסקו
2010 : במוזיאון לובר ובגלריה הלאומית ז'ה דה פום בפריז
2015 : בביאנלה של ונציה (הוקרה לפזוליני)
סרטיו הוצגו בשנת 2004 בפסטיבל הסרטים בקאן.
מילר הוא פסיכולוג אמריקאי, נודע יחד עם סטיבן רולניק כממציא שיטת הטיפול הנפשי הקרויה "הגישה המוטיבציונית" (Motivational Interviewing).מילר הוא פרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה ולפסיכיאטריה באוניברסיטת ניו מקסיקו באלבקרקי.
ויליאם מילר נולד ב-1947 ביישוב שאמוקין במדינת פנסילבניה.
הוא למד פסיכולוגיה ופילוסופיה במכללת לייקומינג בוויליאמספורט, פסניליבניה, ובשנת 1969 סיים בה בהצטיינות יתרה את התואר הראשון.
המשיך לאחר מכן ללמוד פסיכולוגיה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון בשנים 1969–1971.
למד אחר כך עד שנת 1973 לתואר שני בפסיכולוגיה ונוירוביולוגיה ואחר כך עשה בשנת 1976 דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת אורגון.
את הסטאז' הקליני ביצע בשנים 1975–1976 בבית החולים לחיילים משוחררים בפאלו אלטו, קליפורניה.
ב-1977 הוסמך כפסיכולוג במדינת ניו מקסיקו.
מילר הצטרף בשנת 1976 לסגל אוניברסיטת ניו מקסיקו באלבקרקי, בה לימד מגוון רחב של נושאים - לרבות קורסים על אלכוהוליזם, פסיכולוגיה אבנורמלית וניהל סמינרים על פסיכולוגיה חיובית ועל נבואות המגשימות את עצמן.
בשנים 1985–2006 כיהן כפרופסור לפסיכולוגיה ולפסיכיאטריה באוניברסיטת ניו מקסיקו באלבקרקי.
במקביל לפעילותו האקדמית מילר עבד כחוקר במרכז לאלכוהוליזם, שימוש לרעה בסמים והתמכרויות CASAA באלבקרקי.
מבחינה תאורטית התעניין במיוחד בפסיכולוגיית השינוי ומחקריו עסקו בעיקר בטיפול בהתנהגויות של התמכרות, בוויסות העצמי, סוגיית הרוחניות והפסיכולוגיה, המוטיבציה לשינוי והפסיכולוגיה הכמורתית (פסטורלית).
על בסיס מחקריו על ההתמכרויות, בשיתוף פעולה עם סטיבן רולניק, פיתח את שיטת הראיון המוטיבציוני, שנועדה בהתחלתה להוות מענה טיפולי להפרעות ההתמכרות.
מילר היה חוקר אורח באוניברסיטת אורגון למדע ולבריאות, באוניברסיטת סאות' ויילס בסידני, אוסטרליה, באוניברסיטת סטנפורד, ובנורווגיה -באוניברסיטת ברגן ובבית החולים היילסטד.
מילר, שהביע מזה שנים רבות עניין בממשק בין פסיכולוגיה לדת, הוסמך בשנת 2009 כדיאקון של הכנסייה הפרסביטריאנית, לאחר שפעל במסגרתה ככומר ("זקן" של הכנסייה) החל משנת 1984.
מילר תרם לשינוי בחשיבתם של קליניקאים על טבען של הפרעות הנוגעות בשימוש בסמים, על טיפולן והאמצעים שדרכם ניתן להשיג שינוי אצל המטופלים.
מוקדם בקריירה שלו, הדגיש מילר כי לא כל בעיות השימוש באלכוהול הן חמורות ובחן התערבויות טיפוליות קצרות עבור צרכני אלכוהול ברמה בינונית.
מטא-אנליזה של המחקרים בבעיות השימוש באלכוהול מצביעה על הייררכיה של הטיפולים מבחינת תועלתם.
היעילים ביותר היו הטיפולים האקטיביים והאמפתיים (כדוגמת הטיפול שמילר השתמש בו - "הראיון המוטיבציוני"), בעוד שהכי פחות יעילות היו השיטות הפסיביות (השימוש בסרטים ובהרצאות) או הטיפולים המשתמשים בהתעמתות עם המטופלים (confrontational).
מילר הוכיח גם כן דרך ניסויים מבוקרים כי התעמתות עם המטופל מביא למצבי התנגדות והכחשה, המאפיינים ממילא במידה רבה, לדעת המומחים, את הסובלים מהתמכרויות.
הראיון המוטיבציוני או הטיפול להעצמת המוטיבציה מבקש להימנע מיצירת התנגדויות, הוא נמנע משום כך מעימותים ומנסה להגביר את המוטיבציה על ידי שאלות פתוחות ואמפתיה.
עזרה עצמית במקרה שימוש מופרז באלכוהול
מילר פיתח תוכנית לבקרה עצמית שיושם בהצלחה אצל צרכני אלכוהול לא מכורים.
צוין כי אנשים שלמדו לבד בעזרת ספר לעזרה עצמית הצליחו בממוצע למתן את צריכת האלכוהול שלהם בממוצע באותה מידה כמו אלו שפנו לייעוץ חיצוני.
ויליאם מילר נמנה עם המדענים המצוטטים ביותר בעולם ("World's most highly cited scientists")
חבר לכל החיים בחברת פי קאפה פי
1994 - פרס יליניק לחקר האלכוהוליזם
2005 - פרס למפעל חיים של איגוד המטפלים בקוגניטיביים-התנהגותיים (CBT), קבוצת העבודה בתחום ההתמכרויות
2009 - פרס הרייט טבמן לחירות מטעם מורי אוניברסיטת קולומביה
ויליאם קַמְקְוָּומְבָּה , הוא חדשן, מהנדס וסופר מלאווי.
הוא זכה לתהילה בארצו בשנת 2006, כאשר בנה טורבינת רוח להפעלת מספר מכשירי חשמל בבית משפחתו בווימבה (32 ק"מ ממזרח קאסונגו) באמצעות עצי אקליפטוס כדורי, חלקים מאופניים, וחומרים שנאספו מחצר הגרוטאות המקומית.
מאז הוא בנה משאבת מים סולארית שמספקת את מי השתייה הראשונים בכפר שלו, ושתי טורבינות רוח אחרות (הגבוהה ביותר מגיעה לגובה של 12 מטר) והוא מתכנן שתיים נוספות, כולל אחת בלילונגווה, הבירה הפוליטית של מלאווי.
ויליאם נולד למשפחה ענייה יחסית, ועסק בעיקר בחקלאות על מנת לשרוד.
הוא וחבריו, גילברט וג'פרי, נהנו לשחק עם חומרים ממוחזרים.
על פי האוטוביוגרפיה שלו, "הנער שרתם את הרוח", אביו היה אדם קשה ולוחמני, אך השתנה לאחר שנעשה נוצרי.
רעב משתק אילץ את קמקוומבה לעזוב את בית הספר, ולא יכול היה לחזור לבית הספר, משום שמשפחתו לא יכלה לשלם את שכר הלימוד.
בניסיון נואש לשמור על חינוכו, החל קמקוומבה לבקר בספריית הכפר לעיתים קרובות.
היה זה בספריה כאשר גילה קמקוומבה את אהבתו האמיתית לאלקטרוניקה.
לפני כן, הוא הקים עסק קטן של תיקון מכשירי הרדיו של הכפר שלו, אבל עבודתו עם מכשירי הרדיו לא סיפקה לו פרנסה מרובה.
לאחר שקרא ספר בשם "ניצול אנרגיה", קמקוומבה החליט ליצור טורבינת רוח מאולתרת.
אך קודם לכן הוא בחן מודל קטן באמצעות דינמו זול, ולבסוף עשה טורבינת רוח מתפקדת שתפעלה כמה מכשירי חשמל בבית משפחתו.
חקלאים ועיתונאים מקומיים חקרו את המכשיר המסתובב, ותהילתו של קמקוומבה בחדשות בינלאומיות הרקיעה שחקים.
בלוג על הישגיו נכתב ב-Hacktivate, וקמקוומבה השתתף באירוע הראשון שחגג את כושר המצאתו המיוחד, שנקרא "Maker Faire Africa" בגאנה, באוגוסט 2009.
כשעיתון "דיילי טיימס" בבלנטייר, הבירה המסחרית, כתב סיפור על טורבינת הרוח של קמקוומבה בנובמבר 2006, הופץ הסיפור ברחבי האינטרנט והבלוגים, ודירקטור ועידת TED, אמקה אוקפור, הזמין את קמקוומבה לדבר ב-TEDGlobal 2007 בארושה שבטנזניה, כאורח.
הנאום שלו ריגש את הקהל, ומספר קרנות הון סיכון בוועידה התחייבו לסייע במימון ההשכלה התיכונית שלו.
סיפורו סוקר על ידי שרה צ'יילדרס עבור "וול סטריט ג'ורנל".
הוא הפך לתלמיד באקדמיה הנוצרית African Bible College שבלילונגווה.
ועוד לאחר מכן, העניקו לו מלגה לאקדמיה למנהיגות אפריקאית, ובשנת 2014 סיים לימודי תואר ראשון בדארטמות' קולג' בהנובר, ניו המפשייר.
בין יתר הופעותיו השונות, ראיינו את קמקוומבה בדיילי שואו ב-7 באוקטובר 2009 (במהלכו הוא השוו אותו באופן משעשע לגיבור הבדיוני אנגוס מקגייוור בזכות כושר ההמצאה המדעי המרשים שלו).
בנוסף, הוא הוזמן והשתתף בפגישת היכרות של Google Science Fair לשנת 2011, כמרצה אורח.
ספרו של קמקוומבה, "הנער שרתם את הרוח", נבחר תחת הכותרת "ספר אחד, קהילה אחת" (1Book, 1Community) לשנת 2013 עבור הספרייה הציבורית של מחוז לאודון בווירג'יניה.
"'קהילה אחת' היא תוכנית קריאה אזורית המקדמת שיח והבנה של הקהילה באמצעות הניסיון המשותף של קריאה והתדיינות על אותו ספר".
קמקוומבה הוא נושא הסרט התיעודי "ויליאם וטחנת הרוח", אשר זכה בפרס ה-Grand Jury עבור הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים South By Southwest לשנת 2013 שבאוסטין, טקסס.
בשנת 2013, מנה המגזין TIME את קמקוומבה כאחד ברשימת ה-"30 אנשים מתחת לגיל 30 שמשנים את העולם".
בשנת 2010, "הנער שרתם את הרוח" נבחר כספר הנפוץ של אוניברסיטת פלורידה, ונדרש מכל התלמידים הנכנסים לקרוא אותו.
כמו כן, בשנת 2014 הספר נבחר כספר הנפוץ של אוניברסיטת אובורן ושל מכללת ההנדסה של אוניברסיטת מישיגן.
קמקוומבה הופיע בכל אחת מאותן אוניברסיטאות כדי לדון על ספרו וחייו.
בשנת 2014, קיבל קמקוומבה תואר ראשון במדעי הסביבה מדארטמות' קולג' שבהנובר, ניו המפשייר שם גם נבחר ל-Sphinx Senior Honor Society.
בשנת 2019 "הנער שרתם את הרוח" עובד לסרט בכיכובו של צ'ואיטל אג'יופור, אשר גם כתב וביים את הסרט.
ויליאם הנרי קראסקל Kruskal; 10 באוקטובר 1919 – 21 באפריל 2005) היה סטטיסטיקאי יהודי־אמריקאי.
הוא נודע בעיקר בזכות מבחן קראסקל–ואליס וסדרת המאמרים שכתב ביחד עם ליאו גודמן על מדדים לקשר בין משתנים איכותיים.
ויליאם קראסקל נולד ב-1919 למשפחה יהודית בניו רושל, פרבר של העיר ניו יורק.
הוא למד באוניברסיטת הארוארד, שם קיבל תואר ראשון במתמטיקה בשנת 1940, ותואר שני ב־1941. זמן קצר לאחר שסיים את לימודיו הצטרפה ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, וקראסקל גויס לחיל הים ושירת בבסיס דאלגרן בווירג'יניה, שם עסק בחישובים בליסטיים שונים.
בדאלגרן התוודע לתחום הסטטיסטיקה, כאשר פגש סטטיסטיקאים ששירתו בבסיס וגם בסטטיסטיקאים שהגיעו לשם מדי פעם.
הוא המשיך לשרת בצי גם לאחר שהמלחמה נסתיימה.
לאחר שסיים את שירותו בצי חזר לניו יורק ועבד בעסק המשפחתי.
במקביל החל בלימודים חלקיים באוניברסיטת קולומביה.
הוא נזקק לאישור מיוחד כדי להתקבל, כיוון שלא עמד בדרישות הסף, והתקבל ללימודים לאחר שרואיין על ידי אברהם ואלד, שהיה אז ראש המחלקה לסטטיסטיקה.
ב־1950 החליט להפוך לסטטיסטיקאי מקצועי.
קראסקל עבר לאוניברסיטת שיקגו שם קיבל משרת מרצה זוטר, עם הבטחה מאת אלן ואליס, שהיה אז ראש המחלקה לסטטיסטיקה, להתמנות לפרופסור כאשר יקבל את תואר הדוקטור.
קראסקל ביצע מחקר משותף עם ואליס, וכן עם הנרי שפה, שבינתיים עבר לאוניברסיטת ברקלי.
קראסקל קיבל את תואר הדוקטור מאוניברסיטת קולומביה ב־1955. מדריכי עבודת הדוקטורט שלו היו הנרי שפה והווארד לוין.
עבודת הדוקטורט שלו כללה את המבחן אשר זכה לשם "מבחן קראסקל–ואליס".
הוא נשאר באוניברסיטת שיקגו עד לפרישתו לגמלאות ב־1990.
קראסקל נודע בעיקר בזכות עבודותיו בתחומים של סטטיסטיקה אי פרמטרית, ניתוח נתונים איכותיים, ושיטות סטטיסטיות עמידות (רובסטיות).
מבחן קראסקל–ואליס הוא דוגמה לשלושה תחומים אלה.
שיתוף פעולה עם ליאו גודמן הוליד ארבעה מאמרים קלאסיים שעסקו במדדי קשר למשתנים איכותיים, שקובצו לאחר מכן בספר אחד.
קראסקל עסק גם במחקרים בתחום ההיסטוריה של הסטטיסטיקה.
הוא פרסם בסך הכול 109 מאמרים מדעיים וספרים.
ב־1970 קראסקל מונה על ידי הנשיא ניקסון לחבר בוועדה הלאומית לסטטיסטיקה.
כעבור שנה מונה ליו"ר מועצת המחקר לסטטיסטיקה לאומית, תפקיד בו שירת עד 1978.
קראסקל היה עמית באיגוד האמריקני לסטטיסטיקה, במכון לסטטיסטיקה מתמטית, ובאיגוד האמריקני לקידום המדע.
כן היה חבר באקדמיה האמריקנית למדעים ולאומנויות.
הוא כיהן כנשיא המכון לסטטיסטיקה מתמטית ב־1971, וכנשיא האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה בשנת 1982. ב-1970 זכה בפרס על שם סם וילקס.
ויליאם האריס קרופורד היה פוליטיקאי ושופט אמריקאי בתחילת המאה ה-19. הוא כיהן כמזכיר המלחמה וכמזכיר האוצר של ארצות הברית לפני שהתמודד על נשיאות ארצות הברית בבחירות 1824.
הוא נולד בווירג'יניה ובגיל צעיר עבר לג'ורג'יה.
לאחר שלמד משפטים נבחר קרופורד לבית הנבחרים של ג'ורג'יה ב-1803. הוא היה מזוהה עם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ועם הסנאטור ג'יימס ג'קסון.
ב-1807 נבחר קרופורד לסנאט ארצות הברית.
באוקטובר 1816 בחר מדיסון בקרופורד לתפקיד מזכיר האוצר ובתפקיד זה הוא כיהן עד תום תקופת נשיאותו של מדיסון והמשיך בו במשך כל תקופת נשיאותו של ג'יימס מונרו.
ב-1823 לקה קרופורד בשבץ מוחי קשה, אך בכל זאת הוא שאף לרשת את הנשיא מונרו בבחירות 1824. המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית התפצלה לסיעות, שכן היו אחרים שגם הם שאפו להיבחר לנשיאות.
אף אחד מארבעת המתמודדים לנשיאות לא זכה ברוב האלקטורלי הדרוש והנשיא נבחר על ידי בית הנבחרים על פי התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית.
על פי החוקה והתיקון בית הנבחרים בחר את הנשיא מבין שלושת המועמדים שזכו במספר הרב ביותר של הקולות, כך שנותרו במירוץ אנדרו ג'קסון, ג'ון קווינסי אדמס וויליאם קרופורד.
בית הנבחרים בחר בג'ון קווינסי אדמס, שביקש מקרופורד להמשיך לכהן כמזכיר האוצר.
לאחר שדחה את הצעתו של הנשיא אדמס, קיבל קרופורד מינוי לבית המשפט העליון של ג'ורג'יה.
הוא שקל להתמודד בבחירות של 1832, כנשיא או כסגן הנשיא, אך בסופו של דבר בחר שלא להתמודד.
קרופורד נולד בחלק של מחוז אמהרסט בווירג'יניה שעבר מאוחר יותר לתחומי מחוז נלסון, אך לפחות מקור אחד מציין את מקום הולדתו בחוות טסקלום שנשארה בתחומי מחוז אמהרסט.
הוא היה בנם של ג'ואל ופאני (לבית האריס) קרופורד.
ב-1779 הוא עבר עם משפחתו למחוז אדג'פילד שבקרוליינה הדרומית וב-1783 למחוז קולומביה שבג'ורג'יה.
קרופורד התחנך בבתי ספר פרטיים בג'ורג'יה ובאקדמיית ריצ'מונד שבאוגוסטה.
לאחר מות אביו היה קרופורד למפרנס העיקרי של המשפחה והוא עבד בחווה המשפחתית ובמקביל לימד בבית ספר.
מאוחר יותר הוא למד משפטים וב-1799 החל לעסוק בעריכת דין בעיר לקסינגטון שבג'ורג'יה.
באותה שנה הוא גם מונה על ידי בית הנבחרים של ג'ורג'יה להכין קובץ חוקי המדינה.
במשך עשורים הייתה לקרופורד השפעה על הפוליטיקה של ג'ורג'יה.
ב-1803 הוא נבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית וכיהן כחבר הבית עד 1807. הוא היה בעל בריתו של הסנאטור ג'יימס ג'קסון.
יריביהם היו חסידיו של ג'ון קלארק, לימים מושל המדינה.
ב-1802 הרג קרופורד את פיטר לורנס ואן אלן, מבעלי בריתו של קלארק בדו-קרב.
ארבע שנים לאחר מכן, ב-16 בדצמבר 1806 השתתף קרופורד בדו-קרב נוסף, הפעם עם קלארק עצמו ומפרק כף היד השמאלית שלו התרסק מהירי, אך בסופו של דבר החלים.
ב-1807 נבחר קרופורד על ידי בית המחוקקים של ג'ורג'יה לסנאט של ארצות הברית כסנאטור הזוטר מטעמה במקומו של ג'ורג' ג'ונס שכיהן מספר חודשים לאחר מותו של אברהם בולדווין.
במרץ 1812 נבחר קרופורד לתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית, ולאחר מכן, בעקבות מותו של סגן הנשיא, ג'ורג' קלינטון, הוא היה הראשון בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית עד 4 במרץ 1813.
ב-1811 דחה קרופורד הצעה לשמש כמזכיר המלחמה בממשלו של הנשיא ג'יימס מדיסון.
בסנאט הוא הצביע בעד כמה חוקים שהובילו לפרוץ מלחמת 1812 ותמך בכניסה למלחמה, אף על פי שהוא היה מוכן לכריתת שלום: "תהא זו חוכמתה של אומה זו להישאר במצב של שלום, כל עוד שלום היא אפשרות קיימת".
ב-1813 מינה הנשיא מדיסון את קרופורד לתפקיד שגריר ארצות הברית בצרפת ובתפקיד זה הוא כיהן במהלך שנות הדעיכה של הקיסרות הראשונה של נפוליאון.
קרופורד כיהן בתפקיד עד 1815, זמן קצר לאחת תום המלחמות הנפוליאוניות.
עם שובו של קרופורד לארצות הברית, מינה אותו הנשיא מדיסון לתפקיד מזכיר המלחמה.
לאחר קצת יותר משנה בתפקיד ולאחר שכשל בהשגת המועמדות מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1816, מינה אותו מדיסון לתפקיד מזכיר האוצר.
בתפקיד זה כיהן קרופורד עד סוף תקופת נשיאותו של מדיסון והמשיך לכהן בו בשמונה שנות נשיאותו של ג'יימס מונרו.
בבחירות 1824 הציג קרופורד את מועמדתו.
שנה קודם הוא לקה בשבץ מוחי כתוצאה ממרשם רפואי שנרשם לו על ידי רופאו.
כעת הייתה המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית מפוצלת ואחת מהסיעות בחרה במועמדתו של קופורד.
על אף השיפור במצב בריאותו ותמיכתם של הנשיאים לשעבר מדיסון וג'פרסון, הוא היה שלישי במספר הקולות לאחר הסנאטור והגנרל אנדרו ג'קסון, גיבור קרב ניו אורלינס במלחמת 1812, ומזכיר המדינה, ג'ון קווינסי אדמס.
מאחר שאף אחד מהמועמדים לא זכה ברוב הדרוש כדי להיבחר לנשיא, עברה הבחירה לבית הנבחרים, שבסופו של דבר בחר באדמס.
היו אלו הבחירות היחידות לנשיאות בהיסטוריה של ארצות הברית שהוכרעו בצורה כזאת.
לאחר שדחה את הצעתו של אדמס להמשיך לכהן כמזכיר האוצר, שב קרופורד לג'ורג'יה, שם הוא מונה כשופט בבית המשפט העליון של המדינה ובתפקיד זה הוא כיהן עד מותו, עשור לאחר מכן.
ב-1828 נבחר קרופורד על ידי בית הנבחרים של ג'ורג'יה כמועמד לסגן הנשיא, אך בהיעדר תמיכה ממדינות אחרות, הוא הסיר את מועמדותו.
הוא גם שקל התמודדות ב-1832, גם כמועמד לנשיאות וגם כסגן נשיא, אך הוא ויתר על מועמדותו לסגן הנשיא לטובתו של מרטין ואן ביורן ועל מועמדתו לנשיאות לטובתו של ג'קסון שהתמודד על כהונה שנייה.
ויליאם קרפורד נפטר ונקבר ב-15 בספטמבר 1834 באחוזתו, שכיום נמצאת במרחק של כמה מאות מטרים מחוץ לתחומי העיר שלימים נקראה על שמו.
ב-1875 הופיע דיוקנו של קרופורד על שטר של 50 סנט.
בנוסף לעיר קרופורד הסמוכה לאחוזתו, נקראו על שמו גם העיר קרופורדוויל שבג'ורגיה והעיר קרופורדסוויל שבאינדיאנה.
כמו כן נקראו על שמו מחוזות בארקנסו, ג'ורג'יה, אילינוי, אינדיאנה, איווה, מישיגן, מיזורי, וויסקונסין.
ויליאם קרופורד היה צאצא של ג'ון קרופורד (1676-1600) שהגיע ב-1643 לווירג'יניה ונהרג במרד בייקון .
דייוויד קרופורד השלישי נשא ב-1727 לאישה את אן אנדרסון ויחד הם הביאו לעולם 13 ילדים, כולל ג'ואל קרופורד (1788-1736), אביו של ויליאם קרופורד.
בן דודו של ויליאם קרופורד, ג'ורג' קרופורד, כיהן גם הוא כמזכיר המלחמה בממשלו של הנשיא זאכרי טיילור.
ויליאם קמדן היה מלומד אנגלי, אספן עתיקות, היסטוריון, גאוגרף, הידוע כמחבר "בריטניה", הספר הכורוגרפי הראשון - סקר האיים הבריטיים ואירלנד, וכן מחבר של "האנלים" (Annales שנתון) - התיאור המפורט הראשון ההיסטורי של שלטון אליזבת הראשונה מאנגליה.
אביו סמפסון קמדן היה חבר של אגודת אומנים אנגליים.
הוא למד במספר בתי ספר כנסייתיים, ובשנת 1566 נכנס לאוקספורד.
בכנסיית כריסטוס התוודע למלומד פיליפ סידני, שעודד את ההתעניינות של קמדן בהיסטוריה ועתיקות.
קמדן חזר ללונדון בשנת 1571 ללא תואר.
בשנת 1575 הפך למורה במנזר וסטמינסטר, תפקיד שהעניק לו את החופש לנסוע ולעשות את מחקריו ההיסטוריים במהלך חופשות בית הספר.
בשנת 1577, בעידודו של אברהם אורטליוס, החל קמדן את עבודתו הגדולה "בריטניה" - סקר טופוגרפי והיסטורי של כל בריטניה הגדולה ואירלנד.
המהדורה הראשונה, שנכתבה בלטינית, פורסמה בשנת 1586. היה ביקוש גדול לספר והוא וזכה לפרסום רב, והופיע בחמש מהדורות נוספות, בשנים 1587, 1590, 1594, 1600 ו-1607, שכל אחת מהן הורחבה מאוד לעומת קודמתה הן בתוכן טקסטואלי והן באיורים.
מהדורה 1607 כללה לראשונה סט מלא של מפות המחוזות באנגליה, המבוסס על הסקרים של כריסטופר סקסטון ושל ג'ון נורדן, והוכנו על ידי ויליאם קיפ ויליאם הול.
המהדורה הראשונה בשפה האנגלית, שתורגמה על ידי פילימון הולנד, הופיעה בשנת 1610, שוב עם תכנים נוספים שנוספו על ידי קמדן.
הספר "בריטניה" הוא תיאור מחוז אחרי מחוז בבריטניה ואירלנד.
זוהי יצירת כורוגרפית (גאוגרפיה רגיונלית ראשונית): מחקר המתייחס לנוף, גאוגרפיה, והיסטוריה.
במקום לכתוב היסטוריה, קמדן רצה לתאר בפירוט את בריטניה הגדולה של ההווה בימיו, ולהראות כיצד ניתן להבחין בעקבות העבר בנוף הקיים.
בשיטה זו הוא הפיק את התמונה הרצופה הראשונה של בריטניה מהתקופה הרומית.
הוא המשיך לאסוף חומרים ולעדכן ולהרחיב את "בריטניה" לאורך חייו.
הוא שרטט מפות על פי העבודות שפורסמו או שלא פורסמו של ג'ון לילנד ואת ויליאם לאמבראד.
קיבל סיוע מרשת גדולה של כותבים בעלי תחומי עניין דומים.
הוא גם נסע ברחבי בריטניה הגדולה כדי לראות לעצמו מסמכים, אתרים וממצאים: ידוע שהוא ביקר במזרח אנגליה בשנת 1578, יורקשייר ולנקשייר בשנת 1582, דבון ב־1589, וויילס ב־1590, סאליסברי, וולס ואוקספורד בשנת 1596, סקר את חומת אדריאנוס בשנת 1599. עבודות השדה והמחקר שלו ממקור ראשון קבעו תקנים חדשים לתקופה זו.
הוא אפילו למד וולשית ואנגלית העתיקה להשלמת מחקרו.
בשנת 1593 קמדן הפך למנהל בית הספר ווסטמינסטר.
הוא מילא את התפקיד במשך ארבע שנים, אך עזב את תפקידו כאשר קיבל תפקיד ממלכתי גבוה בממלכה.
המינוי היה בעיקר בגלל המוניטין של ספרו "בריטניה", והוא היה דמות ידועה ונערצת, והמינוי נועד לשחרר אותו מעבודת ההוראה ולהקל על מחקרו.
המכללה הצבאית באותה התקופה הייתה לא רק מרכז של מחקר גנאלוגי והיסטורי, אלא גם מרכז מחקר של העת העתיקה.
עם זאת, המינוי עורר את קנאתו של ראלף ברוק, שפרסם, כנקמה, ביקורת על "בריטניה", והאשים את קמדן בחוסר דיוק ובפלגיאניזם.
קמדן הגן על עצמו בהצלחה מפני ההאשמות במהדורות שלאחר מכן של יצירתו.
היה מוכר כעבודה חשובה לא רק באנגליה, אלא בכל רחבי אירופה.
קמדן שקל להדפיס את בריטניה בשנת 1586 בארצות השפלה, ואף על פי שזה לא קרה, המהדורה השלישית של 1590, בנוסף להדפסותיה בלונדון, פורסמה באותה שנה גם בפרנקפורט, והודפסה שם מחדש בשנת 1616. בשנת 1612 חלקים נבחנו על ידי האינקוויזיציה הספרדית.
מהדורה מצומצמת פורסמה באמסטרדם בשנת 1617 והודפסה מחדש בשנת 1639; וגרסאות הטקסט נכללו גם ב-Theatrum Orbis Terrarum של ג'ון בלואו (פורסם באמסטרדם בשנת 1645) ובנוובוס אטלס של יאן ג'נסוניוס (שפורסם שוב באמסטרדם בשנת 1646).
בשנת 1597, הברון ויליאם ססיל, הציע לקמדן לכתוב את תולדות שלטונה של המלכה אליזבת.
מידת השפעתו לאחר מכן של בורגלי על היצירה אינה ברורה: קמדן מזכיר רק באופן ספציפי את ג'ון פורצקי מסאלדן, ראש הממשלה האחרון של אליזבת', והנרי קאפה, רוברט דוורו, כמקורות.
קמדן החל את עבודתו בשנת 1607. החלק הראשון (ספרים 1–3) זכרונות של אנגליה בתקופת אליזבת (האנאלס) המכסה את שלטונה עד 1588, הופיע בשנת 1615. החלק השני (ספר 4, המקיף את 1589–1603) הושלם בשנת 1617, אך לא פורסם עד שנת 1625 (מהדורת ליידן), ו-1627 (מהדורת לונדון), לאחר מותו של קמדן.
התרגום הראשון לאנגלית לספרים 1–3 הופיע בשנת 1625, על ידי אברהם דארסי.
ספר 4 תורגם לאנגלית על ידי תומאס בראון, בשנת 1629.
האננלס לא נכתבו כנרטיב רציף, אלא בסגנון דיווחי, ונתן רשימת אירועי כל שנה בנפרד.
לפעמים נמתחה ביקורת על כך שהאנלס נוהגים בסלחנות מדי כלפי אליזבת וג'יימס הראשון, האנאלס הם אחת היצירות הגדולות של ההיסטוריוגרפיה האנגלית והשפיעו רבות על הדימוי המאוחר יותר של התקופה האליזבתנית.
ההיסטוריון הבריטי יו טרבור-רופר אמר עליהם: "בזכות קמדן אנו מייחסים למלכה אליזבת מדיניות עקבית ולא של סדרה בלתי עקבית של סכסוכים בלתי פתורים והחלטות משתקות."
במשך השנים קמדן פרסם כתבים נוספים, חלקם משתלבים עם יצירתו הגדולה "בריטניה" וחלקם עומדים בפני עצמם.
חלקם זכו למהדורות רבות, ויש בהם אוספים תרבותיים מעניינים כמו אוסף הפתגמים האנגליים הראשונים מסודרים לפי סדר א-ב.
הרשימה האלפביתית הראשונה של הפתגמים באנגלית, מנוצלת מאוד על ידי עורכי המילונים המודרניים העיקריים של פתגמים (כולל אלה של ברטון סטיבנסון (1949), חבר הפרלמנט טילי (1950) והמהדורה השלישית של הספר מילון אוקספורד של משלי האנגלית, בעריכת פ.
יש בספר מספר פתגמים נוספים שלא נרשמו במקומות אחרים.
בין היצירות האחרות של קמדן היה ספר דקדוק יווני אשר נותר כספר לימוד רגיל במשך יותר ממאה שנה.
תרגום לטיני של ספרים שונים, מאמר שלא פורסם בנושא הדפוס ומספר שירים לטיניים.
בשנת 1609 עבר קמדן לקנט, בדרום מזרח לונדון.
למרות בריאותו הלקויה, הוא המשיך לעבוד בחריצות.
בשנת 1622 הקימה אוניברסיטת אוקספורד תוכנית הרצאות ללימודי ההיסטוריה - הראשונה בעולם - שנמשכת עד היום כקתדרה של קמדן להיסטוריה עתיקה.
באותה שנה הוא חלה בשיתוק.
הוא נפטר ב-9 בנובמבר 1623, ונקבר במנזר ווסטמינסטר, שם ניתן לראות את המצבה שלו, הכוללת את דמותו המחזיקה עותק של "בריטניה".
היצירה "בריטניה" של קמדן נותרה כיצירה מונומנטלית ומוערכת במשך שנים רבות לאחר מותו.
הפקולטה להיסטוריה עתיקה באוקספורד ממשיכה את פעילותה.
מאז 1877 היא צורפה למכללת ברסנוזה, ומאז 1910 הוגבלה להיסטוריה הרומית.
אגודת קמדן, הייתה הוצאה לאור שנוסדה בשנת 1838 לפרסום ממצאים היסטוריים וספרותיים.
בשנת 1897 היא השתלבה בחברה ההיסטורית המלכותית, שממשיכה לפרסם טקסטים במה שמכונה בהווה "סדרת קמדן".
אגודת קמדן בקיימברידג', קבלה את שמה מקמדן, הייתה אגודה שנוסדה בשנת 1839 על ידי סטודנטים לתואר ראשון באוניברסיטת קיימברידג' כדי לקדם את חקר האדריכלות הגותית.
בשנת 1845 היא עברה ללונדון, שם התפרסמה והייתה בעלת השפעה רבה על התפתחות התחייה הגותית של המאה ה-19.
לאחר מותו של קמדן נודע ביתו לשעבר בצ'יזלורסט בשם קמדן פלייס.
במאה ה-18 היא נרכשה על ידי סר צ'ארלס פראט, שופט ראשי ובהמשך על ידי לורד קנצלר, שבשנת 1765 קיבל את התואר ברון קמדן, מקמדן פלייס.
בשנת 1786 נוצר התואר האציל קמדן, ובשנת 1812 הפך בנו למרקיז קמדן.
בבעלות המשפחה היו אדמות בצפון לונדון, ועליהם התפתחו שכונות לזכרו של ויליאם קמדן כמו קמדן טאון או קמדן.
ויליאם האוולוק צ'פלין ראמסדן היה קצין בכיר בצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא שירת עם הגדוד בחזית המערבית, בצרפת ובבלגיה, שם הוענק לו עיטור הצלב הצבאי, וב-16 בפברואר 1918 הוא הועלה לדרגת מייג'ור.
ב-22 בינואר 1918 הוא נישא לכריסטין אדלאייד בולדווין, בתו של ג'יימס יסקומב בולדווין.
בין המלחמות נשאר ראמסדן בצבא הבריטי, והגיע לדרגת לוטננט קולונל בשנת 1933, ומונה למפקד הגדוד הראשון, רגימנט המפשייר בשנת 1936. הוא היה בשירות פעיל במבצעים בוזיריסטן ובארץ ישראל בתקופה זו, ולאחר מכן הוא המשיך מונה למפקד אזור מערב לנקשייר בשנת 1939.
ראמסדן לחם במלחמת העולם השנייה, ופיקד על חטיבת החי"ר ה-25 במהלך הלחימה בצרפת במאי 1940 כחלק מחיל המשלוח הבריטי (BEF).
ב-12 בדצמבר 1940 הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-50 (נורת'מבריה).
הדיוויזיה, שעזבה את אנגליה באמצע שנת 1941, נלחמה היטב בצפון אפריקה בשנה שלאחר מכן.
הוא מונה למפקד הקורפוס ה-30 ביולי 1942, תפקיד אותו הוא מילא עד ספטמבר 1942. בשובו לאנגליה הוא קיבל את הפיקוד הוותיק של ברנרד לו מונטגומרי, הדיוויזיה ה-3, בדצמבר 1942, כשהוא ממלא תפקיד זה עד דצמבר 1943, כאשר מונה במקומו טום רני.
מתחילת 1944 הוא נשלח לסודאן והפך למפקד כוח ההגנה הסודני, שהפך מאוחר יותר לפיקוד הכוחות הבריטיים בסודאן ובאריתריאה.
הוא פרש מהצבא בשנת 1945, ומת במחנה אלדרשוט ב-16 בדצמבר 1969.
ויליאם אנתוני באוטר ראסל הוא בעל הון בריטי, אשר כיהן כלורד ראש העיר ה-692 של הסיטי של לונדון החל מ-9 בנובמבר 2019 עד ל-13 בנובמבר 2021.
למד באיטון קולג' ואוניברסיטת דורהם.
בתחילת דרכו עבד ראסל בתחום הפיננסים בתאגיד "בוסטון הראשון" (The First Boston).
לאחר מכן הצטרף למריל לינץ בשבילם עבר בהונג קונג, ניו יורק ולונדון לפני שפרש בשנת 2006. ראסל מכהן החל מ-9 בנובמבר 2019 כלורד ראש העיר של הסיטי של לונדון.
בשנת 1989, נשא ראסל לאישה את הילרי צ'אפלין ולזוג ארבעה ילדים.
ויליאם רוברט וודמן היה רופא, ומיסטיקן בריטי, אחד משלושת המייסדים של מסדר השחר המוזהב, וחבר במסדר הבונים החופשיים.
וודמן נולד באנגליה בשנת 1828. הוא למד רפואה, והוסמך כרופא בשנת 1851.
בשנת 1857, נחנך וודמן אל מסדר הבונים החופשיים.
ב-31 באוקטובר 1867 הצטרף וודמן לאגודת צלב הוורד של אנגליה, אם כי יש האומרים שהוא הצטרף כבר בשנת 1866. בפברואר 1868, מונה וודמן לתפקיד המזכיר הכללי של האגודה.
בשנת 1871, החליט וודמן להשתקע באקסטר כדי להקדיש את זמנו לגינון.
בשנת 1878, הוא מונה לתפקיד הבכיר ביותר באגודת צלב הוורד של אנגליה.
תחת הנהגתו, התפתחה האגודה, והתפשטה לשאר אנגליה.
בשנת 1887, וודמן שב ללונדון.