tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפאלו אלטו יש שבע ערים אחיות, כפי שמופיע ברשימת הערים האחיות הבינלאומית:
בשנת 1989 קיבלה פאלו אלטו במתנה פסל עץ גדול בשם חברים זרים (Fjärran Vänner), של גבר, אישה, כלב וציפור היושבים על ספסל בפארק, מהעיר בשוודית לינקופינג.
הפסל זכה לשבחים מצד אחד, והיו שחשבו שהוא "גרוטסקי".
אלה שחשבו שהוא גרוטסקי, כיסו את הפסל במעין גלויה גדולה ממוענת שכותרתה "חזרה לשולח".
פרופסור לשעבר באוניברסיטת סטנפורד נעצר בגין ניסיון להדליקו באש.
היו גם כאלה ששטפו אותו בצבע.
בשנת 1993 כאשר נערפו ראשי הדמויות של הפסל המקוריים בליל כל הקדושים, הפך הפסל למקודש.
זרי פרחים וכרטיסי ברכה הונחו עליו.
בעקבות תרומה אנונימית הוחזרו הראשים.
בתוך שבועות נערפו הראשים המשוחזרים שוב והפעם נעלמו.
בסופו של דבר הוחלפו הראשים בראשים חדשים, בשלישית.
בשנת 2000 הפסל שאוחסן בינתיים נהרס סופית.
באופן אירוני, הפסל שתוכנן לא כיצירת אמנות מתמשכת, אלא כמשהו שיש לטפס עליו באורך חיים של 10 עד 25 שנים חדל מלהתקיים כעבור 11 שנים.
מבנים בולטים ונקודות עניין אחרות
המגדל הצרפתי נבנה בשנת 1876
בית הקהילה לשעבר של פאלו אלטו, בצומת שדרת האוניברסיטה ואל קמינו ריאל ; תוכנן על ידי ג'וליה מורגן כבית המארחת של YWCA, אך שימש לראשונה כמרכז חברתי במחנה פרמונט במהלך מלחמת העולם הראשונה; עכשיו הוא מסעדה, בשם מקארתור פארק.
בית הצופים של הנערות לו הנרי הובר, "בית ישיבות של שבטי הצופים, העתיק ביותר שנותר בשימוש רציף בארצות הברית".
המוסך של פקארד בו הוקמה חברת היולט פקארד בשנת 1939.
מדפסות בע"מ חֲנוּת סְפָרִים, שאינה פועלת, הייתה חנות ספרים עצמאית ונקודת ציון בשדרות קליפורניה והוזכרה על ידי ויקרם סת, ברומן "שער הזהב" .
כנסיית סנט תומאס אקווינס היא הכנסייה העתיקה ביותר בפאלו אלטו.
מועדון האישה של פאלו אלטו נבנה בשנת 1916 בסגנון טיודור-אומנים, שנרשם בשנת 2014 במרשם הלאומי למקומות היסטוריים.
פארק אסתר קלארק, פארק אלונים / משטח עשב פתוח מחבר לגבעות לוס אלטוס
פארק המורדות של פאלו אלטו
שמורת טבע פאלו אלטו ביילנדס
שוק האיכרים של פאלו אלטו
שדרת האוניברסיטה (מרכז העיר פאלו אלטו)
מוזיאון גן החיות של ופאלו אלטו
מגרש החלקה על הקרח בווינטר לודג'
אוניברסיטת סופיה לשעבר המכון לפסיכולוגיה טרנספרסונלית
תובענה ייצוגית נגד יצרני סוללות
פאלו אלטו הייתה העיר הראשונה בקליפורניה שהשתתפה בתובענה ייצוגית נגד יצרני סוללות גדולים, ומשמשת כנציגה של ערים וגופים ציבוריים שונים ברחבי המדינה.
התביעה הוגשה נגד יצרנים עולמיים של סוללות יוני ליתיום, כולל פנסוניק, LG Chem, סוני, היטאצ'י וסניו.
החברות הואשמו בפרקטיקות עסקיות לא הוגנות.
כי יש להם מחירים קבועים של סוללות יוני ליתיום נטענות, המשמשות בדרך כלל במחשבים ניידים, סמארטפונים ומכשירי GPS, ועיריית פאלו אלטו רכשה הרבה מכשירים כאלה.
פַאלוּדֶה או פאלוּדַה (פרסית: فالوده) משקה בעל מרקם סורבה מוגש בקיץ ופופולרי בצפון הודו, פקיסטן ואיראן.
נחשב לאחד מהקינוחים הקפואים הראשונים בהיסטוריה, ויש עדויות לקיומו כבר בשנת 400 לפני הספירה.
השם נגזר מהפועל הפרסי פּאלודן (paloodan, پالودن) שפירושו לעדן.
הגיית שם המשקה ב-פ' רפויה מקורה בהיגוי הערבי של המילה שהופיע לאחר הכיבוש הערבי של איראן (הערבית התקנית חסרה את הפונמה פ'-דגושה).
הפאלודה מבוססת על מים, זרעי בזיליקום, רוזטה, סוכר, מי ורדים ומיץ לימון.
במתכון האיראני מוספות גם איטריות אורז ופיסטוקים ולעיתים גם גלידה איראנית מסורתית.
לאחר ערבוב החומרים, מצונן המשקה ואגב כך מעורבב עד אשר מתקבל המרקם האופייני, לעיתים נהוג להכין פאלודה איראני גם עם שבבי תפוחים.
בעבר הוכן על ידי רוכלים במרכזי הערים בכלי מתכת מיוחד בעל דופן כפולה ומעטה חיצוני מבודד כאשר בתווך (מחוץ לתא הפנימי) נדחס קרח שמצנן את המשקה עד לקבלת המרקם הרצוי.
כיום הכנת הפאלודה מתבצעת על ידי מכונת ערבוב והקפאה חשמלית.
בישראל נמכר הפאלודה בדרום תל אביב ובמקומות בהם קיימת קהילת יוצאי איראן.
לפי המסורת של קהילת יוצאי איראן, היה נהוג לשתות פאלודה בסגנון תפוחים, לאחר צום יום הכיפורים.
מקורו של הפאלודה באיראן (פרס), שם קינוח הפאלודה פופולרי עד היום.
הקינוח הגיע להודו בסוף תקופת ימי הביניים יחד עם השושלות ממרכז אסיה שפלשו והתיישבו בדרום אסיה במאות ה-16 עד ה-18. הצורה המודרנית של הפאלודה התפתחה בתקופת האימפריה המוגולית והתפשטה עם כיבושיה.
השליטים הפרסיים שירשו את המוגולים שימרו את הקינוח עם עיבודים משלהם, במיוחד באזור היידראבאד ובקרנאטקה שבהודו של ימינו.
כיום המשקה מהווה חלק מהמטבח הפקיסטני, המטבח האפגני, המטבח ההודי, המטבח הבנגלדשי והמטבח הסרי לנקי, והוא מוגש בחתונות ובאירועים מיוחדים.
בסרי לנקה, הפאלודה נצרך לעיתים קרובות כמשקה חלבי מרענן.
המשקה מכיל איטריות ורמישל דקות שמקורן בחיטה, שורש חץ, עמילן תירס, אורז או סאגו.
המרכיבים הבסיסיים כוללים מים, זרעי בזיליקום מתוק, סירופ ורדים, סוכר, מי ורדים ומיץ לימון.
לעיתים קרובות הפאלודה מוגש עם גלידה.
במתכונים מסורתיים המשקה מתבסס על חלב מעורב עם סירופ ורדים, איטריות וזרעי בזיליקום מתוק.
בשפה ההינדוסטנית האידיומטית, המילה "פאלודה" משמשת לעיתים כהתייחסות למשהו שנקרע או נגרס לגזרים, בדומה לאיטריות הוורמישל.
לדוגמה, מישהו שנפגע המוניטין שלו עשוי לומר ש"הכבוד שלו הפך לפאלודה" (הינדי: इज़्ज़त का फ़ालूदा; אורדו: عزت کا فالودہ, izzat ka faluda), שמקביל לביטוי "המוניטין שלי נהרס".
פאלה דה טוקיו הוא מבנה המוקדש לאמנות מודרנית ולאמנות עכשווית (שמו המקורי הוא: "ארמון המוזיאונים לאמנות מודרנית" Palais des Musées d'art moderne), נמצא בשדרות הנשיא וילסון מספר 13, ברובע השישה עשר של פריז.
בכנף המזרחית של המבנה, השייכת לעיריית פריז, שוכן המוזיאון לאמנות מודרנית של פריז, ואילו בכנף המערבית, השייכת למדינה, שוכן מאז שנת 2002 "פאלה דה טוקיו / המרכז ליצירה עכשווית" ( le Palais de Tokyo / Site de création contemporaine).
כיום זהו אחד האתרים הבולטים לאמנות עכשווית בפריז.
מבנה הפאלה דה טוקיו מצוי, מצד נהר הסן, על שדרות ניו-יורק, שנקראו בעבר "רציף דבילי" ומאוחר יותר "שדרות טוקיו" (בין השנים 1918-1945).
הוראה מוניציפלית מיום ה-14 במאי 1997 העניקה את השם "כיכר טוקיו" (Place de Tokyo) לרחבת חניה הנמצאת מול הפאלה דה טוקיו.
תחנת המטרו הקרובה ביותר למוזיאון היא "אלמה-מרסו" (Alma - Marceau).
המבנה תופס חלק מהאזור הישן של "מפעל השטיחים של הסבונרי" (manufacture de tapis de la Savonnerie), שהוסב בשנת 1826 ל"מפעל הגובלנים".
בשנות השלושים של המאה ה-20 השתייך אתר זה למחסני הצבא.
בשנת 1934, לנוכח צמצום מוזיאון לוקסמבורג, ולאחר נטישת הפרויקט של אוגוסט פרה (Auguste Perret) לבניית עיר מוזיאונים באזור טרוקדרו (Trocadéro), החליטה המדינה לבנות מוזיאון לאומי לאמנות מודרנית.
בתיאום עם עיריית פריז, שבבעלותה היה השטח, והוסיפה לתוכנית הפעלה של מוזיאון עירוני לאמנות מודרנית, שתוכנן להיות בן-חסות של מוזיאון הפטי פאלה (musée du Petit Palais).
בתחרות האדריכלית זכו ז'אן-קלוד דוֹנדֶל, אנדרה אוּבֶּר, פול ויַאר ומרסל דאסטוּניֶה, שהצעתם גברה על 127 הצעות אחרות, ביניהם גם של לה קורבוזייה ומלה-סטוון.
הם בנו מבנה בסגנון מונומנטלי, המורכב משני אגפים סימטריים לחלוטין, המופרדים זה מזה באמצעות מזרקה וגרם מדגרות.
החלונות בתקרות מאפשרים לאור טבעי לחדור בזנית ולהאיר את מרבית חדרי המבנה.
מספר רב של פסלים בודדים הוצבו על הדגה כדי שישתקפו במים; דבר לא נותרו מהם פרט לנימפות השכובות מאת לואי דז'ן (Louis Dejean), לאון דריבייה (Léon Drivier) ואוגוסט גנו (Auguste Guénot).
ב-24 במאי 1937, נשיא צרפת אלבר לברו חנך את "ארמון המוזיאונים לאמנות מודרנית".
בעת התערוכה העולמית של פריז (1937) הוצגה במשכן תערוכה רטרוספקטיבית של אמנות צרפתית.
אוסף האמנות של עיריית פריז הוצג באגף המזרחי החל משנת 1940, בעוד ש"המוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית" פתח את שעריו באגף המערבי רק ב-1942. ואולם החנוכה הרשמית האמיתית התקיימה רק בשנת 1947. המבנה קיבל מאוחר יותר את השם "פאלה דה טוקיו", שנגזר משם הרציף הסמוך – רציף טוקיו.
בזמן מלחמת העולם השנייה, הקומות התחתונות של המבנה שימשו כמחסה ליהודים שנמלטו מפני כליאתם.
בשנות החמישים של המאה ה-20, האגף המזרחי עבר שיפוצים נרחבים שאפשרו לפתוח בו בשנת 1961 את המוזיאון לאמנות מודרנית של פריז, שכונן על בסיס יצירות שהיו בפטי פלה.
אוספי "המוזיאון לאמנות מודרנית" הועברו מהאגף המערבי של מבנה הפאלה דה טוקיו בשנת 1977 עם חנוכתו של מרכז ז'ורז' פומפידו.
בין השנים 1977 ל-1986, נקבע במקום מקום מושבו הזמני של מוזיאון אמנות ניסויית.
הרזרבות מאוסף נכסי האמנות העכשווית הלאומי (Fonds national d'art contemporain - FNAC) הוצב שם עד שנת 1991, אז הועברו למתחם לה דפנס במערב העיר.
בין השנים 1988–1990 המכון ללימודים גבוהים באמנויות פלסטיות השתמש בחדרי הפיסול הישנים של המוזיאון.
בין השנים 1984 ל-1993, המרכז הלאומי לצילום (Centre national de la photographie – CNP) התמקם בפאלה דה טוקיו, לפני שהועבר לאוטל סלומון דה רוטשילד, ולאחר מכן לגלריה הלאומית ז'ה די פום.
תחרות אדריכלית התקיימה, אדריכל נבחר לבצע את התוכנית, והעבודות אף החלו להתבצע.
ואולם, עיכובים שונים ולאחר מכן עזיבת בית הספר פמיס קלקלו את המניע של הפרויקט, שננטש לבסוף בשנת 1998. אי-לכך, מאז 1995 הכנף המערבית של הפאלה דה טוקיו הייתה נטושה.
פאלה דה טוקיו / המרכז ליצירה עכשווית
בשנת 1999, שרת התרבות והתקשורת בממשלה הצרפתית, קתרין טרוטמן, החליטה לפתוח חלקית מחדש את הכנף המערבית של המבנה ולשכן בו את המרכז לאמנות עכשווית, תוך הדגשת זירת ההתרחשות האומנותית העולה בתרבות הצרפתית ובזו האירופאית.
תחרות נערכה לבחירת מנהל למרכז החדש בחודש יולי 1999, בה זכו ניקולא בוריו (Nicolas Bourriaud) וז'רום סן (Jérôme Sans) לתקופת כהונה בת שלוש שנים.
הפאלה דה טוקיו/מרכז ליצירה עכשווית נחנך ב-21 בינואר 2002 על ידי ליונל ז'וספן.
תקופת הכהונה של שני המנהלים הוארכה עד 2006, ובפברואר אותה שנה החל מרק-אוליבייה ואלר (Marc-Olivier Wahler) לכהן כמנהל החדש של המרכז, עם מנדט לשלוש שנים.
בחללים שעוצבו מחדש על ידי האדריכלים אן לקאטו (Anne Lacaton) וז'אן-פיליפ וסאל (Jean-Philippe Vassal), הפאלה דה טוקיו/מרכז ליצירה עכשווית הוא אתר אִינְטֶרְדִּיסְצִיפְּלִינָרִי המוקדש ליצירה בת-זמננו בכל תצורותיה: ציור, פיסול, עיצוב, אופנה, וידאו ארט, קולנוע, ספרות, ומחול.
החלל המודולארי, שבנוי בצורה מפותלת כקונכייה, מאפשר להציג סוגים שונים של תערוכות, בין אם ארעיות, מיצבים ומיצגים.
מאז ה-24 בינואר 2004, מספר רב של להטוטנים ואמני-אש נפגשים כל מוצאי שבת ברחבה החיצונית.
איגוד הוקם במטרה לקדם תשוקה משותפת זו.
בסביבות 50% מפעילות האתר ממומנת על ידי סובסידיה ממשרד התרבות הצרפתי, באמצעות הוועדה לאמנויות הפלסטיות (בשנת 2006 עמד הסכום על 1.8 מיליון אירו).
שאר המימון מגיע ממקורות כגון מכירת כרטיסים.
פאלה דה טוקיו/מרכז ליצירה עכשווית הפך בתוך כמה שנים לאתר שאי אפשר להתעלם מנוכחותו בתחום האמנות הצרפתית והבינלאומית: זהו אחד ממרכזי האמנות המבוקרים ביותר באירופה, עם מעל ל-200,000 מבקרים בשנה, ומקום מקורי ואותנטי לצפייה באמנות עכשווית.
עתיד מבנה הפאלה דה טוקיו
הפאלה דה טוקיו/מרכז ליצירה עכשווית, שנפרש כעת על פני 7,700 מטרים רבועים מתוך 22,000 המטרים הרבועים (בערך 35%) שמהווים את סך שטח המבנה, יכול בקלות רבה להרחיב את חלקו בפאלה דה טוקיו, כדי לענות על דרישות הקהל להגדלת שטחו.
פָּאלֶה-רוֹיָאל הוא ארמון ואתר היסטורי חשוב שנמצא ברובע הראשון של פריז, מצפון לארמון הלובר.
בחצרו הראשית נמצאים מיצב "העמודים" של האמן דניאל בורן, ופסל כדורים מאת פול בורי (Bury).
בתחום הפאלה רויאל שוכן הקומדי פראנסז.
הפאלה רויאל נבנה בידי האדריכל ז'אק למרסייה (Lemercier) לבקשת הקרדינל רישלייה בשנת 1622. הארמון נבנה בחלקו במקום בו עמד לפני כן אוֹטֵל דֶה ראמְבּוּייה (hôtel de Rambouillet).
באותה תקופה נקרא המקום "ארמון הקרדינל".
הקרדינל רישלייה ביקר בקביעות בסלון המפורסם של המרקיזה קתרין דה ראמבוייה, שהתקיים בארמונה.
הארמון נבנה כולו מחדש בסביבות שנת 1781, גלריות הוקמו סביב הגן ונמכרו לסוחרים.
מהארמון המקורי נותרו רק "גלריית דה פּרוא" (galerie des Proues) בצד הדרום-מזרחי.
עם מותו הוריש הקרדינל רישלייה את הארמון ללואי השלושה-עשר.
מאז 1643, לאחר מותו של לואי השלושה-עשר, המלכה אן מאוסטריה העתיקה את מגוריה, יחד עם בנה הצעיר, לואי הארבעה-עשר ויועצה הקרדינל מאזארן, מהלובר לארמון זה.
מאז נקרא המקום "הארמון המלכותי" (היינו, פאלה רויאל).
בתקופת הפרונד, בשנת 1648, עלו ההמונים על הארמון כדי לוודא שהמלך הצעיר, לואי הארבעה-עשר, ואימו לא ימלטו.
הם השתמשו בקלעים (פרונד בצרפתית) כדי לנפץ באבנים את חלונותיו (ומכאן השם שדבק במרידות אלה).
בשנת 1661 לואי הארבעה-עשר עבר להתגורר בלובר ואחיו, פיליפ, קיבל את הארמון מידיו.
ב-1692, העוצר פיליפ השני, דוכס אורליאן (בנו של פיליפ, אחיו של לואי הארבעה-עשר) ירש את הנכס.
בתקופת עוצרותו התגורר בארמון וחי שם חיי הוללות.
לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן (שכונה לימים "פיליפ אֶגָלִיטֶה", משום שצידד בדעות המהפכנים למרות שהיה בן-אצילים) בנה מחדש את הארמון בעקבות שרפה שפרצה בו בשנת 1773, ושיווה לו את צורתו הנוכחית.
לואי-פיליפ מאורלאן הפך את המקום לאתר פריזאי נחשב ומיקם בו בוטיקים, תיאטראות, בתי קפה (קפה דה פואה café de Foy וקפה למבלן café Lamblin), פארק קטן ועוד.
הארמון כונה בשל כך "ארמון המסחר" ולואי-פיליפ מאורלאן נקרא "ראש הסוחרים".
הסיבה להפיכת המקום למקום מסחר הייתה החובות הגדולים אליהם נקלע בגין הקרקעות הרבות והארמונות שהיו ברשותו.
הארמון נפתח מחדש בצורתו הנוכחית בשנת 1784 והפך להצלחה כלכלית אדירה.
פאלה רויאל התפרסם לא רק בחנויות שלו, אלא גם בבתי הבושת שבתחומו שנודעו למרחוק.
אחד המבקרים הידועים בפאלה רויאל שתיעד את ביקורו באחד מבתי הבושת בפאלה רויאל ב-1787 היה נפוליאון בביקורו הראשון בפריז.
הדוכס מאורליאן איפשר לפילוסופים ולמתנגדי המשטר להתאסף בשטח ארמונו וכמו כן הוא מנע משוטרי המלך להיכנס למתחם הארמון וכתוצאה מכך העסקים שם שגשגו מהיעדר רגולציה ומיסוי מכביד.
הדבר הפך אותו לפופולרי עוד טרם פרוץ המהפכה הצרפתית בשנת 1789. עם השנים הפך הארמון לאתר של חוסר-נחת ושל הוללות.
במהלך המהפכה הצרפתית היה פאלה רויאל במוקד התסיסה ההמונית.
דוברי המהפכה נאמו שם בפני ההמון: בין עמודיו עמד ב-13 ביולי 1789 קַמי דֶמוּלַן והוכיח את הקהל כשהוא עומד על שולחן בקפה פואה ומזמין את העוברים והשבים להצטרף.
למחרת היום יצאו משם התוקפים שהסתערו על הבסטיליה.
בכל פעם שראש כרות הסתובב ברחובות פריז, תחנתו הראשונה הייתה בפאלה רויאל, על חלון הנסיך.
ראשיהם של פולון, ברטייה ושל מאדאם למבל הוצגו שם.
בשנת 1792 עשה לואי פיליפ צעד מרחיק נוסף והצביע בעד הוצאתו להורג של דודנו, המלך לואי ה-16. למרות זאת, בשנת 1793, איבד גם הוא את ראשו בגליוטינה בעת תקופת הטרור.
לאחר הפיכת 18 בברימר יועד המבנה לטריבון.
הוא נקרא "ארמון הטריבון" עד 1807, מועד פיזור אספה זו.
הארמון חזר לידי בני שושלת אורלאן בשנת 1814; הוא נותר מקום משכנם של דוכסי אורלאן עד 1848. ב-24 בדצמבר 1814 מונה פייר-פרנסואה-לאונר פונטן לאדריכל בני אורלאן והכניס שינויים שימושיים וסגנוניים לארמון בתקופת הרסטורציה והמונרכיה של יולי.
הארמון נבזז בידי המהפכנים שהפילו את המונרכיה של יולי ב-22 בפברואר 1848.
בתקופת שלטונה של הקומונה הפריזאית ב-1871, נהרס הארמון ושוקם כשנתיים מאוחר יותר.
מועצת המדינה של צרפת עברה לשכון בו לאחר מכן, בשנת 1875.
הפאלה רויאל משמש כיום כמשכנם של מועצת המדינה, המועצה החוקתית ומשרד התרבות של צרפת.
בנייני הפאלה-רויאל פונים דרומה אל ככר הפאלה-רויאל ואל הלובר, מעבר לרחוב ריבולי.
החלק המרכזי של הארמון מאוכלס על ידי Conseil-d'État, או מועצת המדינה.
יש בו שלוש קומות, ומעליו כיפה נמוכה וקשת מלאה בפיסול.
שני מעברים מקושתים מתחת למבנה המרכזי מובילים מאחור אל חצר הכבוד.
באגף המזרחי מימין, מצויים משרדי משרד התרבות והתקשורת.
לשני אגפי הבניין יש חזיתות משולשות מעוטרות בפסלים, בהשראת אדריכלות קלאסית ואופיינית לסגנון לואי ה-14 .בצד המערבי של בניין המועצה נמצאת כיכר קולט, והקומדי פרנסז.
מאחוריהם, מצויים משרדי מועצת החוקה.
בצד שמאל של קומדי פרנסז נמצאת כיכר קטנה על שם אנדרה מלרו.
מועצת המדינה, הוקמה על ידי נפוליאון ב-1799, ירשה רבים מתפקידיה של המועצה המלכותית ופעלה הן כמועצה היועצת לממשלה והן כבית משפט עליון.
מקום מושבה בפאלה-רויאל החל בשנת 1875.
למועצה חצר משלה, הפונה החוצה אל ככר הפאלה-רויאל ורחוב ריבולי.
בתוך המבנה יש את מדרגות הכבוד, שמתעקלות כלפי מעלה עד למדרגה בקומה הראשונה.
גרם המדרגות מעוטר וכולל עמודים יוניים וקשתות.
ציור בתוך הקשת נותן נופך של פסל קלאסי, שמעליו פוטי מחזיק זרים סביב פסל של הקרדינל רישלייה.
גרם המדרגות נעשה על ידי פייר קונטנט ד'איברי בשנת 1765.
החדר המפואר בבניין המועצה הוא אולם בית הדין לסכסוכים, מעין אולם בית משפט שהותקן בחדר האוכל לשעבר של הדוכסית מאורליאנס, שנבנה על ידי האדריכל פייר קונטנט ד'איברי ב-1753. עדיין נשמרו חלקים ניכרים מהעיטור המקורי שלו, העמודים ומדליונים דקורטיביים של פוטי המייצגים את ארבע העונות ואת ארבעת האלמנטים.
בתקרה יש ציור מפורסם משנת 1852 המתאר מעקה ונוף לשמים.
חדר האספה הכללית היה תחילה קפלה, ולאחר מכן הפך לגלריית ציורים.
בקצהו האחד שולחן ארוך ובמרכזו מושב לסגן נשיא האספה שהוא יושב הראש של הישיבות, וששת נשיאי מחלקות המועצה.
עיטור החדר עשיר ומגוון במיוחד, עם מדליונים, קמאות וציורים אלגוריים הממחישים את חוקי המשפט השונים ואת המחלקות המנהליות.
מתחת לאלה יש ארבעה ציורי קיר גדולים שהותקנו בין 1916 ל-1926, בנושא סוגי עבודות בצרפת.
הם מתארים עובדי חקלאות, עובדי מסחר בנמל מרסיי, עובדי פריז ששומרים על פלאס דה לה קונקורד, ועבודה אינטלקטואלית.
משרד שר התרבות הצרפתי ממוקם בפאלה-רויאל, בדירה שנבנתה במקור עבור הדוכס והדוכסית מאורליאן ב-1820, ולאחר מכן נתפסה על ידי ז'רום בונפרטה בשנות ה-50. הסלון המוזהב והמעוצב מאוד של ז'רום, אחיו הצעיר של נפוליאון, כולל פיסול, פנסים ועיטורים אחרים שהיו במקור בחדר הכס של ארמון טולרי .
מועצת החוקה נמצאת בדירה של הארמון שנבנתה במקור בין 1829 ל-1831 עבור הדוכס משארטרס, בנו הבכור של המלך לואי-פיליפ, אם כי הוא בחר לגור במקום זאת בארמון טווילרי.
לאחר 1859 זה היה ביתו של הנסיך נפוליאון בונפרטה, בנם השני של ז'רום בונפרטה, אחיו הצעיר של נפוליאון הראשון, ושל אשתו, הנסיכה מריה קלוטילדה מסבויה.
התפאורה שנעשתה על ידי פונטיין, היא מאותה תקופה.
יש בדירה שתי קומות מדרגות מפוארות.
הקומה הראשונה מוקפת בעמודים יוניים ומעליה קמרונות, דרכם חודר אור טבעי.
פסל שיש המייצג את רומא, שהיה במקור באוסף של הקרדינל רישלייה, מקשט את המדרגות.
תוספת מודרנית היא נברשת מתוצרת קלוד לאלן שהותקנה ב-1999. חדר הישיבות של המועצה מצוי בחדר האוכל של הנסיך נפוליאון ומארי קלוטילדה, נעשה לאחר 1860 על ידי אדריכל המדינה פייר פרוספר שאברול עם ציורי קיר של פומפיי העתיקה.
פריט יוצא דופן בדירה הוא דוכן הנואמים הקטן ללא חלונות, מקום קטן לתפילה, עם פסל הבתולה, וקירות מכוסים בבד אדום וזהב, שנעשו עבור מארי קלוטילדה ליד חדר השינה.
הוא שוחזר למראהו המקורי בשנת 1980.
מאחורי מועצת המדינה, ומופרדת מהגנים בשתי שורות של עמודים, שפעם היו חלק מהגלריה של אורלינס, נמצאת חצר נוספת, חצר הכבוד, שנוצרה במאה ה-18 על בסיס שנעשה על ידי ויקטור לואיס.
שלוש קשתות במרכז בניין המועצה מסמנות את המעבר אל חזית הבניין.
בשנים 1985-86 נתן משרד התרבות חסות לשתי עבודות פיסול בחצר; הראשון, שנקרא "תמונה-מזכרת - Les Deux Plateaux", מאת דניאל בורן, מורכב מעמודים קצרים בגדלים שונים המסודרים על פני החצר.
לכל עמוד יש פסים אנכיים של שחור ולבן.
העבודה השנייה מורכבת משתי מזרקות של הפסל פול בורי, הממוקמות בתוך הגלריה חסרת הגג של אורלינס, המפרידה בין החצר לגנים.
הוא מורכב משני אגנים מרובעים המכילים כל אחד שבעה עשר כדורי מתכת מלוטשים בגדלים שונים, כשמים זורמים סביבם.
הכדורים המלוטשים משקפים את הארכיטקטורה של המקמרות סביבם.
עבודה שלישית, שהוזמנה ב-1994 מהאמן ההולנדי יאן דיבטס, מצויה בחצר הארמון-רויאל.
הוא נקרא "הומאז' לאראגו", והוא מחווה למתמטיקאי הצרפתי פרנסואה אראגו, שהגה לראשונה את מרידיאן פריז, קו צפון-דרום העובר במרכז פריז שסימן את קו האורך הראשי (ולא גריניץ' ) במפות צרפתיות.
העבודה מורכבת ממאה שלושים וחמישה לוחות פליז קטנים עם השם "אראגו" קבועים על המדרכה על קו העובר דרך פאלה-רויאל, ומשתרע על אותו ציר צפונה ודרומה על פני פריז.
הגן הראשון של הארמון ניטע על ידי הקרדינל רישלייה בשנת 1629, היכן שנמצא היום בית משפט הכבוד.
ב-1633 השיג רישליו אישור להרחיב את הגן לצפון-מזרח לתוך האדמה שנכבשה על ידי חומות העיר מימי הביניים המיושנות של פריז.
הוא גם קיבל אישור למכור ארבעים וחמישה אתרי בנייה מסביב לגן.
אתר הגן החדש היה 170 מטר על 400 מטר, מה שהופך אותו לגן השלישי בגודלו בפריז, אחרי גן הטווילרי וגן לוקסמבורג .
הגן החדש כלל סמטאות ארוכות המוצלות על ידי עצים, פרחים משוכללים וערוגות פרחים, מזרקה במרכז, ואגן מים עגול בקצה הצפוני.
מהנדס ההידראוליקה הראשי ז'אן-בטיסט לה טלייר עיצב את המזרקה, שכמו ארמון הלובר, קיבלה את מימיה ממשאבת לה סמריטיין על הסיין .
הגן סווג כאנדרטה היסטורית צרפתית ב-1920, ואחריו שאר הפאלה-רויאל ב-1994.
תותח קטן הותקן באמצע מגרש הבאולינג בקצה הצפוני של הגן ב-1786. הוא ירה ירייה בכל יום בצהריים, מווסת על ידי מנגנון גאוני שהשתמש בעדשת מגדילה שהצביעה על מיקום השמש בצהריים כדי להדליק את הגפרור שירה את אבק השריפה.
בין 1891 ל-1911, שעת הצהריים הרשמית בצרפת הוגדרה על ידי ירי התותח.
הוא נגנב בשנת 1998, אךנמצא והוחזר למקומו בשנת 2002.
שתי הסמטאות הגדולות של הגנים נקראות על שם שניים מהתושבים המפורסמים מהמאה ה-20 של הבניינים השכנים, הסופרים קולט וז'אן קוקטו .
לקראת סוף המאה ה-18 תכנן האדריכל ויקטור לואי שורות של בתי עיר משלושת צידי הגן, המשתרעים על פני 275 מטר ממזרח וממערב וכמאה מטר מצפון.
לכל בניין יש גלריה ובוטיקים בקומת הקרקע, בראשם אנטרסול, ולאחר מכן קומות מגורים.
הכניסות הן ברחובות שמחוץ לארמון.
לואי מיזג באומנות את חזיתות הבתים הפונים אל הגן יחדיו, והעניק לכל אגף מראה של בניין אחד ארוך.
העיטור הפיסולי המאוחד של החזיתות כולל פילסטרים קלאסיים, מעקות ופיסול בתבליט.
בתחילה הושכרו בתי העיר, אך בין 1787 ל-1790, עם תחילת המהפכה, מכר בעליהם, הדוכס משארטר, שישים ושבעה בתים.
קולט תפסה את האנטרסול של הבית במספר 9 rue de Beaujolais בשנת 1927, ולאחר מכן עברה לקומה הראשונה מ-1938 עד 1954. חבר שלה, יוצר הסרט והסופר ז'אן קוקטו גר בצד השני, ברחוב 36 rue de Montpensier.
הם אכלו ארוחת בוקר משותפת בקביעות במסעדת לה גראן ופור.
שתי הסמטאות בגן נקראות כיום על שמם.
לבניינים בני שש הקומות המקיפים את הגנים משלושה צדדים יש גלריות בקומת הקרקע המכילות חנויות ומסעדות.
גלריות הגן נבנו בשנים 1781–1784 לפי עיצובו של ויקטור לואי.
בצד המערבי נמצאת גלריית מונפנסיה, בצפון גלריית בוז'ולה, ובמזרח גלריית ואלואה.
חוצות את הצד הדרומי של הגן שתי עמודים מקבילות, שרידים של גלרי ד'אורליאן המקורה לשעבר (נהרסה ב-1930).
הם עומדים בין חצר הכבוד לגן.
מסעדות – לה גראן ופור
הפאלה-רויאל התפרסם במסעדות שלו, במיוחד בעקבות המהפכה הצרפתית, כאשר שפים של משפחות אצולה שנמלטו מצרפת פתחו מסעדות משלהם.
מסעדה אחת ששרדה מתקופה זו היא לה גראן ופור, שנפתחה בשנת 1784 כ-Café de Chartres.
במאה ה-20 זה היה מקום אוכל מועדף על קולט וז'אן קוקטו, ומשמר הרבה מהעיצוב המקורי שלו.
ה-Salle Richelieu, כיום אולם התיאטרון הראשי של הקומדי פראנסז, תוכנן על ידי ויקטור לואי הושלם ב-1786 ונחנך ב-15 במאי 1790. התיאטרון עבר שיפוץ נרחב במהלך השנים; רק הקירות החיצוניים והעמודים של הפריסטיל של התיאטרון המקורי שרדו, אך השחזורים שימרו את התוכנית והסגנון המקוריים.
האתר היה קטן למדי עבור תיאטרון גדול כל כך, 44 על 32 מטרים, ולכן לואי נאלץ לערום את שבעת מפלסי התיאטרון ישירות על גבי הפרוזדור בקומת הקרקע.
האודיטוריום של התיאטרון הוא בצורת אליפסה.
ארבעה גרמי מדרגות משרתים את שבעת המפלסים.
מרפסות, יומנים וגלריות ממלאות את הרמות השונות.
ארבעה עמודים מסיביים ממסגרים את הבמה.
האולם מכוסה בכיפה גדולה הנתמכת בתליונים ומעוטרת בציורי קיר, הפנים מעוטר בפאר בכחול וירוק מעוטר בזהב, צבעים הקשורים באופן מסורתי במאה ה-18 עם תיאטראות קלאסיים.
לואי בנה את הכיפה עם מסגרת מתכתית, שהצילה את המבנה כאשר שריפה פגעה בתיאטרון בשנת 1900. התיאטרון היום יכול להכיל 2,000 צופים.תיאטרון הפאלה-רויאל ממוקם בפינה הצפון-מערבית של פאלה-רויאל, בגאלרי דה מונטפנסיה בהצטלבותו עם גלרי דה בוז'ולה.
התיאטרון הראשון נבנה בשנת 1784 על ידי ויקטור לואיס עבור תיאטרון המריונטות של הרוזן מבוז'ולה בקומה הראשונה שלו.
זה נרכש בשנת 1789 על ידי מפיקת התיאטרון מרגריט ברונט, הידועה בשם הבמה מדמואזל מונטנסייר Mademoiselle Montansier, אשר הורה לואי לבנות אותו מחדש בשנת 1791 לתיאטרון מגוון גדול יותר, הנקרא Montpensier-Variétés.
המגוון השערורייתי של בידור, ותדירות של פרוצות, שחיפשו לקוחות בגלריות של פאלה-רויאל, הביאו לסגירת התיאטרון ב-1806. בשנת 1831, תחת משטרו החדש של המלך לואי-פיליפ, הוא נבנה מחדש ונפתח מחדש כתיאטרון לגיטימי, והעלה בין היתר את מחזותיהם של ויקטוריין סרדו ויוג'ין לאביצ'ה.
דאגות לגבי שריפות בתיאטרון גרמו לשחזור ב-1887 של החזית, עם קומות משוכללות של מדרגות אש מברזל יצוק וקרמיקה פוליכרום.
האדריכל של החזית היה פול סדיל, שעיצב גם את הפנים של חנות הכלבו פרינטמפס (1881–89).
התיאטרון מסווג כיום כאנדרטה היסטורית צרפתית.
פַֿאלוּס מתייחס לאיבר המין הזכרי בעת זקפה או לחפץ בעל צורה דומה.
באמבריולוגיה הפאלוס מתייחס לחלק בגוף העובר המופיע לפני התפתחות איברי המין.
מקור המילה מיוונית ולטינית ממילה שפירושה להתנפח.
מקבילו הנקבי של המושג הוא "יוני" (מסנסקריט: योनि; נהגה: yoni), שמתייחס לאיבר המין הנקבי, או לדבר מה שמזכיר אותו במראהו.
ניתן למצוא פסלי פאלוס מודרניים ועתיקים פזורים ברחבי העולם.
שרידים רבים נשמרו מיוון ורומא העתיקות.
בשנת 2003, אף נערכה תחרות למציאת הבניין הדומה ביותר לפאלוס .
בתרבויות קדומות רבות, בנייה בצורה של פאלוס היוותה סימן לעושר והצלחה.
במערה בגרמניה נמצא פסל פאלוס עשוי אבן חול בן 28,000 שנה.
בטנטרה ההינדואיסטית, סמל הלינגם משמש לפולחן האל שיווה.
המצרים הקדמונים קשרו את הפאלוס עם האל אוזיריס.
גופו של האל בותר ל-13 חלקים שפוזרו ברחבי מצרים על ידי סת.
אשתו, איזיס, אספה את כל חלקי גופו לבד מהפין שנבלע על ידי דג.
הפאלוס היווה סמל לפוריות והאל מין הוצג עם פאלוס זקוף.
במיתולוגיה יוונית קלאסית, האל הרמס הוצג לא אחת כעומד על גבעה בעלת מוטיביים פאליים.
ישנה מחלוקת בין החוקרים לגבי מעמדו כאל פריון.
בנו של הרמס, פאן הוצג פעמים רבות עם פאלוס זקוף בגודל מוגזם.
פריאפוס היה אל הפריון היווני וסמלו היה פאלוס גדול.
פריאפוס היה בנם של אפרודיטה ודיניסוס לפי גרסה אחת, או אדוניס לפי גרסה אחרת.
היה מגינם של הצאן והבקר, עצי הפרי, הגנים ואיברי המין הזכריים.
על שמו נקראת התופעה הפיזולוגית פריאפיזם, זקפה תמידית.
במיתולוגיה הנורדית, פרייר הוא אל פאלי המייצג פריון גברי ואהבה.
סיפור קצר בן המאה ה-14 (Völsa þáttr), מספר על משפחה נורווגית הסוגדת לפאלוס משומר של סוס.
ברומא העתיקה היה מקובל ללבוש תכשיטים פאליים כקמעות נגד עין הרע.
פסל המרה קאנון בנגאטו סיטי ביפן, הוא אחד מפסלי פוריות רבים הפזורים ברבי יפן עד היום.
הפאלוס כסמל מייצג את כוח הפריון הגברי.
על פי תאוריית הפסיכואנליזה של פרויד, למרות העובדה שלכל גבר יש פין מוחשי, לאף גבר אין את הפאלוס הסמלי.
ז'אק לאקאן הרחיב את סמליות הפאלוס במאמר שכותרתו "על חשיבות הפאלוס", בו הסביר את ההבדל בין להיות בעל פאלוס לבין להיות פאלוס.
גבריות נמדדת במידת הבעלות של הפאלוס.
נשים, שאין להן בעלות על פאלוס, נהיות בעצמן פאלוס.
על פי המודל הפסיכוסקסואלי, השלב הפאלי הוא התקופה בהתפתחות בה איברי המין הם האזור הארוגני העיקרי.
מתאפשר פורקן מתח באמצעות אוננות ומתחילים להתמודד עם תסביך אדיפוס ותסביך אלקטרה, בהם הילד מתאהב בהורה מהמין השני.
פאלה ד'אורו (באיטלקית: Pala d'Oro – "הבד המוזהב") הוא לוח מסתובב הניצב על המזבח המרכזי בבזיליקת סן מרקו שבוונציה.
לוח זה נחשב ליצירה המעוטרת ביותר ולשיאה של האמנות הביזנטינית.
בחלקו התחתון של הלוח, מתוארים חייו של מרקוס הקדוש על גבי לוחות אמייל.
חלק זה של הלוח הוזמן על ידי הדוג'ה אורדלאפו פאליירי מקונסטנטינופול בשנת 1102. בשנת 1204, במהלך מסע הצלב הרביעי, נשדדה התמונה המתארת את המלאך מיכאל.
בשנת 1343 הורה הדוג'ה אנדרה דאנדולו לחבר את שתי היצירות במסגרת אחת, בסגנון גותי.
לצורך המסגרת, יצר פאולו ונציאנו לוח עץ, אותו ציפה זהב ו-1,927 אבנים יקרות.
ונציאנו יצר דלתות אשר כיסו את הלוח ונפתחו רק בחגים מיוחדים.
כיום הלוח מוצג כשהוא פתוח, אולם כיום הוא פונה אל אחורי הכנסייה, ומסובב לחלקה הקדמי רק במהלך טקסים דתיים עיקריים.
פָּאלָאצוֹ קָאוָואלִי-פְרַנְקֵטִי (באיטלקית: Palazzo Cavalli-Franchetti) הוא ארמון הניצב על גדת התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה בסמוך לגשר האקדמיה.
המבנה הוקם בשנת 1565 כארמון עבור משפחת מארקלו, משפחת אצולה ונציאנית.
במהלך המאה ה-19 שופץ המבנה בסגנון "גותי - ונציאני" ונוספו למבני עיטורי החלונות האופייניים לסגנון זה.
השיפוץ נעשה ביוזמת הארכידוכס פרדריך פרדיננד לאופולד מאוסטריה אשר רצה להציג את עוצמת בית הבסבורג בוונציה על ידי בניית ארמון תואם על גדת התעלה הגדולה (באותה עת אוסטריה-הונגריה קיבלה חזקה בעיר ונציה בעקבות ניצחונותיהם על נפוליאון בונפרטה).
לאחר מותו של פרדיננד בשנת 1847, נרכש הארמון על ידי אנרי, רוסן שאמבור, אשר שכר את האדריכל ג'אמבאטיסטה מדונה להמשיך בשיפוץ המבנה.
בשנת 1878 רכש את המבנה הברון ריימונדו פרנקטי (בעלה של שרה לואיזה דה רוטשילד) ושכר את שירותי האדריכל קאמילו בוייטו לשפץ את המבנה.
בוייטו הקים את גרם המדרגות המפואר המצוי כיום במבנה.
ב-8 בספטמבר 1999 הפך המבנה למקום מושבו של המכון הונטי למדע ולאמנויות.
פאלאצו פוסקארי (באיטלקית: Palazzo Foscari) המכונה גם קא' פוסקארי (Ca' Foscari) הוא ארמון הממוקם על גדת התעלה הגדולה ברובע דורסודורו בוונציה שבאיטליה.
הארמון הוקם בשנת 1452 על ידי הדוג'ה פרנצ'סקו פוסקארי במטרה להציג את עושרו וכוחו הרב.
הארמון בנוי בפאר רב, ונועד לשמש בית המשפחה לשנים רבות.
הארמון ניצב בעיקול התעלה הגדולה הידוע בשם "וולטה" ("Volta") בסמוך לשני ארמונות מפוארים נוספים: קא' באלבי (שנבנה בשנת 1590) וקא' ג'וסטיניאן (שנבנה באותה שנה בה נבנה פאלאצו פוסקארי).
הארמון נבנה בסגנון ביזנטי-ונטי ומהווה אחד הדוגמאות הטובות ביותר שנשתמרו של סגנון זה.
במהלך המאה ה-19, עת שלטה האימפריה האוסטרו-הונגרית בעיר, שימש המבנה כמחנה צבא וכמגורי החיילים האוסטרים.
תקופה זו הביאה להרעה רבה במצב המבנה, ובשל הזנחתו נהרסו מרבית עיטורי הטיח והגבס שעיטרו את חזית המבנה.
כמו כן נהרס גרם המדרגות המפואר שהוביל לקומה הראשונה של המבנה מחצרו הפנימית.
החל משנת 1868 הבניין משמש את אוניברסיטת ונציה.
בשנת 1936 ובשנת 1956 בוצעו במבנה הפנימי של הבניין שינויים וחלוקה מחדש וזאת בהדרכת האדריכל קרלו סקרפה.
המבנה שופץ פעם נוספת בין השנים 1997–2005.
בחזית הקומה העיקרית של המבנה (הפיאנו נובילה) מרפסת מקורה (לוג'יה) בת שמונה קשתות.
חזית זו חוזרת על עצמה גם בקומה השלישית של המבנה.
עמודי המרפסת בקומה השלישית מעוטרים בקטרפויי גותי בדומה לעיטורי ארמון הדוג'ה וקא' ד'אורו.
החלונות משני צידי מרפסת זו, וכן מרפסת הקומה הרביעית מעוטרים באוז'י סימטרי (סימטריה ועיטור שאינם אופייניים לארמונות התעלה הגדולה).
פאלאצי בארבארו (באיטלקית: Palazzi Barbaro) המכונה גם פאלאצו בארבארו (Palazzo Barbaro) או קא' בארבארו (Ca' Barbaro) הוא ארמון הניצב על גדת התעלה הגדולה ברובע סן מרקו, בוונציה שבאיטליה.
הארמון נבנה על ידי משפחת בארבארו - ממשפחות האצולה של ונציה.
פאלאצי בארבארו מורכב משני ארמונות סמוכים.
הראשון, נבנה בסגנון גותי-ונטי בשנת 1425 בתכנונו של האדריכל ג'ובאני בון.
השני, הוקם בסגנון הבארוק בשנת 1694 בתכנונו של אנטוניו גאספארי.
במבנה שתכנן גאספארי נמצא אולם הנשפים של משפחת באבארו, המעוטר בעיטורי גבס האופייניים לסגנון הבארוק.
באולם יצירות אמנות רבות בהן "חטיפת הסבינות" מעשה ידי הצייר סבאסטיאנו ריצ'י, וציור התקרה מעשה ידי ג'ובאני בטיסטה טייפולו.
בשנת 1885 נרכש הארמון הישן על ידי ג'ון סארג'נט קרטיס (קרובו של הצייר ג'ון סינגר סארג'נט), והארמון הפך למרכזם של אנשי האמנות והחברה הגבוהה שהגיעו לוונציה מארצות הברית וביקרו בביתו של קרטיס, ובהם הנרי ג'יימס, ג'יימס מקניל ויסלר, רוברט בראונינג, וכן קלוד מונה הצרפתי.
הנרי ג'יימס סיים את כתבת "מסמכי אספן" בעת ביקורו בארמון, ותיאר את אולם הנשפים של הארמון בספרו "כנפי היונה".
בשנת 1981 צולמה בארמון סדרת הטלוויזיה "Brideshead Revisited" בכיכובו של לורנס אוליבייה, ובשנת 1997 צולם בארמון הסרט "כנפי היונה" המבוסס על ספרו של ג'יימס.
פאלאצו פיטי (באיטלקית: Palazzo Pitti; "ארמון פיטי") הוא ארמון מתקופת הרנסאנס השוכן בפירנצה שבאיטליה.
הארמון ממוקם על גדתו הדרומית של הנהר ארנו, בסמוך לגשר פונטה וקיו.
הארמון נבנה על ידי לוקה פיטי בשנת 1458, ונרכש על ידי משפחת מדיצ'י בשנת 1549 על מנת לשמש כארמון הראשי של המשפחה.
במהלך המאה ה-18 שימש הארמון למגוריו של נפוליאון בונפרטה, ולאחר איחוד איטליה הפך לארמון המלכותי של מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השני.
הארמון נתרם לציבור על ידי ויטוריו אמנואלה השלישי בשנת 1919 וכיום משמש כמוזיאון לאמנות.
הקמת הארמון הוזמנה בשנת 1458 על ידי הבנקאי הפלורנטיני העשיר לוקה פיטי, תומכו וידידו של קוזימו דה מדיצ'י.
פיטי הורה לבנות את חלונות הארמון בגודל העולה על הכניסה לפאלאצו מדיצ'י.
ההיסטוריון בן המאה ה-16 ג'ורג'ו וזארי היה סבור שברונלסקי היה האדריכל שתכנן את הארמון, ושהוא הסתייע בתלמידו לוקה פאנצ'לי.
כיום סבורים ההיסטוריונים שפאנצ'לי היה האדריכל האחראי על הבנייה (הן בשל ההבדלים בין הסגנונות של האדריכלים, והן לאור העובדה שברונלסקי מת 12 שנים לפני תחילת הבנייה).
הארמון שנבנה היה מרשים, אולם היה קטן במידותיו מארמונות משפחת מדיצ'י בפירנצה באותה עת.
הארמון נבנה בסגנון פשוט - אבני הארמון נותנות לו מראה חמור סבר, ושבע הקשתות בחזיתו נותנות לו מראה של אמת מים רומאית.
סגנון זה תאם את האופנה הנפוצה באותה עת בפירנצה - לבנות בסגנון "עתיק" (all'antica).
חזית הארמון המרשימה נותרה כמעט בלא שינוי במהלך השנים.
בשנת 1549 מכר בואונאקורסו פיטי, צאצאו של לוקה פיטי את הארמון ללאונור דה טולדו, רעייתו של קוזימו דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה.
בטרם עברו לאונור וקוזימו להתגורר בארמון הורה קוזימו לווזארי להגדיל את המבנה.
וזארי לא שינה את חזית המבנה אולם הכפיל למעשה את גודלו של הארמון בכך שבנה אגף אחורי למבנה.
בנוסף הקים וזארי את מסדרון וזארי - מעבר על קרקעי המקשר בין הארמון לבין הפאלאצו וקיו, מעל הפונטה וקיו ודרך האופיצי.
מעבר זה נועד לאפשר לדוכס הגדול ולבני משפחתו לעבור בבטחה בין ארמונותיהם מבלי שהם ייראו על ידי הציבור.
בתקופה שלאחר השיפוץ שימש ארמון פיטי כארמון לאירוח אורחים רשמיים, ובני משפחת מדיצ'י המשיכו להתגורר בפאלאצו וקיו.
רק בתקופת שלטונו של בנם של קוזימו ולאונורה, פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה ורעייתו, כריסטינה מלורן הפך ארמון פיטי לבניין המגורים של בני המשפחה.
משפחת מדיצ'י רכשה את גבעת בובולי בחלקו האחורי של הארמון על מנת להקים בו את גני הארמון- הנקראים כיום גני בובולי.
המשפחה העסיקה את אדריכל הנוף ניקולו טריבולו לתכנון הגנים, אולם הוא נפטר בשנה שלאחר העסקתו והגנים נבנו על ידי ברתולומאו אמאנטי.
בהמשך להקמת הגנים פנה אמאנטי להקמת חצר רחבת ידיים המקשרת בין הארמון לבין הגנים, ובנייה מחודשת של החזית של הארמון הפונה לעבר הגנים.
בין השנים 1558–1570 הקים אמאנטי את גרם המדרגות המונומנטלי המוביל אל ה"פיאנו נובילה" (הקומה המרכזית של הארמון), והרחיב את האגפים של הארמון הפונים לגן, על מנת שיקיפו את החצר שנחפרה והיוותה חזית לגנים.
בין השנים 1590–1595 הוקמה בסמוך לארמון, מעבר לגני בובולי, מצודת בלוודרה בתכנונו של ברנרדו בואונטלנטי על ראש הגבעה החולשת על הארמון ועל העיר.
המצודה שימשה הן כמקום מקלט בטוח למשפחה בסמוך לארמון, הן כהצהרת עוצמה והן כמקום ממנו ניתן להשקיף ולפקח על העיר.
מסדרון וזארי הוארך כדי לקשר את הארמון לווילה שבמרכז המצודה.
בשנת 1616, בעקבות תחרות שנערכה, זכה ג'וליו פאריג'י בהקמת חזית האגפים.
העבודה על האגף הצפוני החלה בשנת 1618, ועל האגף הדרומי החלה בשנת 1631 בפיקוחו של אלפונסו פאריג'י.
במהלך המאה ה-18 נבנו שני אגפים אנכיים למבנה המקורי בתכנונו של ג'וזפה רוג'רי על מנת ליצור כיכר בחזית המבנה.
הארמון נשאר ארמון המגורים המרכזי של משפחת מדיצ'י עד מותו של ג'אן גסטונה דה מדיצ'י בשנת 1737. לאחר מותו התגוררה בארמון אחותו אנה מריה לואיזה דה מדיצ'י, ובמותה, בלא יורשים מבני משפחתה, ירש את הארמון דוכס טוסקנה מבית לורן האוסטרי - קיסר האימפריה הרומית הקדושה פרנץ הראשון.
בעת כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה, התגורר נפוליאון בארמון.
בשנת 1860, עת עברה טוסקנה מידי בית לורן לבית סבויה, הפכה העיר לבירת ממלכת איטליה, והמלך ויטוריו אמנואלה השני התגורר בארמון עד שנת 1871. בשנת 1919 העניק נכדו של ויטוריו אמנואלה השני, ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה את הארמון לאומה האיטלקית, והארמון חולק לחמש גלריות אמנות ומוזיאונים.
כיום המוזיאון מהווה את מתחם המוזיאונים הגדול ביותר בפירנצה.
שטחו של המבנה המרכזי של הארמון 32,000 מ"ר והוא משמש מספר מוזיאונים וגלריות:
הגלריה הפלטינית (The Palatine Gallery) ממוקמת בקומה הראשית (הפיאנו נובילה) של הארמון, ובה מספר רב של יצירות אמנות מתקופת הרנסאנס.
יצירות אלה היוו בעבר חלק מהאוסף הפרטי של משפחת מדיצ'י, ובהן יצירות מעשה ידי רפאל (מדונה דלה סגג'ולה), טיציאן, קורג'ו, פטר פאול רובנס ופייטרו דה קורטונה.
הגלריה שמרה על אופייה הדומה לתצוגת אוסף פרטי ולא לתצוגה מוזיאונית.
הציורים מכסים את קירות הגלריה בגבהים שונים, ואינם מוצגים בסדר כרונולוגי או סגנוני כלשהו.
חלק מחדרי הגלריה עוטרו על ידי פייטרו דה קורטונה בסגנון הבארוק.
בין חדרים אלה, המעוטרים בציורי פרסקו, ידועים החדרים המכונים "ארבעת עידני האדם" (Quattro età dell'uomo): "עידן הזהב" ו"עידן הכסף" צוירו בשנת 1637. בשנת 1641 נוספו "עידן הברונזה" ו"עידן הברזל".
בעקבות הצלחתו בעיטור חדרים אלה, התבקש דה קורטונה לעטר את חמשת החדרים בחזית הקומה המרכזית של הארמון (חדרי קבלת הפנים של הדוכס).
דה קורטונה יצר חמישה חדרים הנקראים "חמשת כוכבי הלכת" והם מבוססים על חמשת האלים (על פי המיתולוגיה הרומית המקושרים לכוכבים אלה, על פי מיקומם במערכת השמש על פי תלמי: ונוס (מקושרת לנוגה, אפולו (השמש), מארס (מקושר למאדים), יופיטר (מקושר לצדק) וסטורנוס (מקושר לשבתאי).
מאחר שדה קורטונה עזב את פירנצה בשנת 1647, היה זה תלמידו צ'ירו פרי שהשלים את החדרים בשנים שלאחר עזיבתו.
חדרים אלה היוו השראה לחדרי כוכבי הלכת בארמון ורסיי שהוזמנו על ידי לואי ה-14, מלך צרפת מאת שארל לה ברון.
אוסף היצירות הוצג לציבור לראשונה בשלהי המאה ה-18 ביוזמת לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה - ושליט טוסקנה באותה עת.
פתיחת האוסף נועדה לשפר את מעמדו הציבורי של לאופולד ואת הפופולריות שלו, לאחר שעלה לשלטון וירש את בית מדיצ'י.
חלק זה של הארמון כולל את 14 החדרים בהם נעשה שימוש על ידי משפחת מדיצ'י ויורשיהם כדירות השרד המלכותיות.
חדרים אלה שונו במהלך השנים, ועוצבו מחדש לאחרונה במהלך המאה ה-19. החדרים כוללים יצירות אמנות רבות ובהן ציורים של בני משפחת מדיצ'י מעשה ידי הצייר ג'וסטו סוסטרמנס.
החדרים מעוטרים בזהב וטפטים, וכן כוללים רהיטים רבים, אולם מדובר בחדרים הקטנים מהחדרים הרשמיים של הארמון.
חדרים אלו שימשו כחדרי המגורים של המשפחה, והריהוט כולל את מיטות בני המשפחה.
חדרים אלה היו בשימוש מלכי איטליה עד שנות העשרים, ועוצבו מחדש עבורם.
בתקופה זו היו חדרי האירוח שבגלריה הפלטינית חלק מהמוזיאון הציבורי, ולכן חדרים אלה היוו חדרי האירוח הרשמיים של משפחת המלוכה.
גלריה זו מקורה בעיצוב מחדש שנערך באקדמיה לאמנות של פירנצה בשנת 1748. בעקבות עיצוב מחדש זה הוחלט על הקמת גלריה לאמנות מודרנית, שנועדה להציג את הטובות שביצירות האקדמיה.
בשל מספר היצירות הרב שנצברו, הועברו מרבית היצירות באמצע המאה ה-19 לפאלאצו קרונצ'טה אשר הפך רשמית ל"מוזיאון לאמנות מודרנית".
בעקבות הפיכת הארמון למוזיאון הוחלט לאחד את אוספי האמנות המודרנית בגלריה אחת שתיקרא "גלריית האמנות המודרנית של האקדמיה".
גלריה זו גדלה תחת חסותו של המלך ויטוריו אמנואלה השני, ובשנת 1922 עברה לארמון פיטי - משכנה הנוכחי.
בתקופה זו נוספו לגלריה יצירות רבות שהיו בבעלות ממשלת איטליה ועיריית פירנצה.
הגלריה הנוכחית נפתחה רשמית לציבור בשנת 1928.
במהלך המאה ה-20 גדל האוסף והוא מוצג כיום על פני 30 חדרים בארמון.
על אף שמה, הגלריה מציגה יצירות שהיו מודרניות בעת שנוסדה, היינו יצירות מהמאה ה-17 ועד ראשית המאה ה-20.
מוזיאון הכסף, המכונה לעיתים גם "אוצר מדיצ'י" כולל את כלי הכסף והאירוח של משפחת מדיצ'י, ובייחוד כלי האירוח של לורנצו דה מדיצ'י מהמאה ה-15, וכן אוסף של אבנים יקרות למחצה.
בנוסף מציג המוזיאון את אוספי הזהב וחפצי הכסף שנרכשו על ידי פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה לאחר שובו מגלותו בשנת 1815.
האוסף מוצג בחדרים ששימשו בעבר את משפחת המלוכה, והם מעוטרים בציורי קיר ובעיטורי זהב מהמאה ה-17. היפים בציורי קיר אלה הם ציורים מעשה ידי ג'ובאני די סן ג'ובאני מהשנים 1635–1636.
מוזיאון זה, שנפתח בשנת 1973 ב-Casino del Cavaliere (בית הפרשים) שבגני בובולי מציג את אוסף כלי החרסינה של הארמון.
האוסף כולל מוצגים מכל רחבי אירופה, ובעיקר מסוורה וממייסן.
מוצגים אלה היו במקורם מתנות שהוענקו לדוכסי העיר או כלי חרס שנרכשו עבורם בהזמנה מיוחד על מנת לשמש לאירוח.
גלריית הביגוד הממוקמת באחד מאגפי הארמון (ב"פאלאצינה דלה מרידיאנה" - Palazzina della Meridiana) מציגה אוסף של תחפושות תיאטרון מהמאה ה-16 ועד ימינו, וכן בגדים המציגים את האופנה באיטליה מהמאה ה-18 ועד ימינו.
בין הבגדים המוצגים: בגדי הלוויה של קוזימו הראשון ורעייתו לאונור מטולדו, ובנם גרציה, אשר נפטרו ממלריה.
גופותיהם הולבשו בבגדים אלה בעת שהוצגו במהלך הלוויה הממלכתית.
אוסף זה נוסד בשנת 1983 ביוזמת קריסטן אשנגרין פיצ'נטי ומוצג ב-14 מחדרי האגף (שנבנה בשנת 1858).
מוזיאון זה, הממוקם בקומת הקרקע של הארמון, מציג את כרכרות הדוכס החל משלהי המאה ה-18 ובמהלך המאה ה-19.
הכרכרות צבועות ומעוטרות במתכות יקרות וזהב.
במהלך התהלוכות הרשמיות עשה הדוכס שימוש ב"כרכרת הזהב" (Carrozza d'Oro) המעוטרת בזהב.
כמו כן מוצגות במוזיאון כרכרות מלך ממלכת שתי הסיציליות, וכרכרות הארכיהגמון של העיר.
כיום מנוהל המוזיאון על ידי "Polo Museale Fiorentino" - ארגון המנהל כ-20 מוזיאון ובהם גלריה אופיצי ואחראי ל-250,000 יצירות האמנות במוזיאוני הארמון השונים.
במסגרת הפיכת הארמון המלכותי למוזיאון נשמר אופיו של המבנה כארמון ואופי החדרים - כחדרי המשפחה המלכותית, והצגת האוספים מוצגת באותו אופן במרבית גלריות המוזיאון, ולא באופן ההצגה המקובל במוזיאונים כיום (הצגת אוספים לפי סגנון או תקופה).
ארגון "Amici di Palazzo Pitti" (חברי ארמון פיטי) הוא ארגון של מתנדבים המסייע לשימור הארמון.
הארגון נוסד בשנת 1996, מקיים אירועי התרמה לארמון, ומסייע בשימור האוספים ובהצגתם.
בארמון מבקרים מיליוני מבקרים מדי שנה.
פאלון היא עיר במחוז צ'רצ'יל שבמדינת נבדה, ארצות הברית.
העיר ידועה בכינוי "נווה המדבר של נבדה".
ההתיישבות הראשונה במקום החלה בזמן הבהלה לזהב, לאחר שרבים נעצרו במקום לאחר שחצו את נהר קרסון.
המקום זכה אז לכינוי "צומת מאובק" שחיבר בין סנט קלייר לסטילווטר.
בשנים לאחר מכן המקום התפתח והמקומיים כינו אותו "העיירה של ג'ים", על שמו של ג'ים ריצ'רדס שבשנת 1896 היה בעל חנות בסמוך לבית החווה ולדואר של מייק ואליזה פאלון.
בשנת 1903, סנטור המדינה וורן ו.
ויליאמס העביר רשמית את מושב המחוז מסטילווטר לעיירה החדשה פאלון, עובדה שהובילה לצמיחה מהירה של המקום
במקום עדיין קיימים בתים משוחזרים, בין היתר ביתו של רוברט ל.
דגלאס שנבנה בשנת 1904 ושימש בעבר כבית חולים, ובית המשפט של מחוז צ'רצ'יל שנבנה בשנת 1903.
ממזרח לפאלון נמצא האתר הארכאולוגי גריימז פוינט בו נמצאו פטרוגליפים שנוצרו על ידי העמים שישבו באזור לפני ההתיישבות האירופית.
ענף הייצור הראשוני בפאלון הוא אספסת המשמשת למספוא.
כמו כן, מועסקים רבים מתושבי העיר בבסיס האווירי של הצי האמריקני.
במרכז העיר חולף כביש מספר 50, הידוע כדרך הבודדה באמריקה, ובעיר עסקים רבים המשמשים את העוברים בדרך זו.
העיר היא בירת מחוז צ'רצ'יל ובה ממוקמים משרדי ההנהלה ובית המשפט המחוזי.
הקיץ מאופיין בטמפרטורות גבוהות, מעל 30 מעלות ביום, והחורפים קרים ומושלגים.
שמורת הטבע ממוקמת בעמק להונטן שבצפון מרכז נבאדה בסמוך לפאלון, שישים קילומטרים ממזרח לרינו.
השמורה מהווה מוקד משיכה מרכזי למינים רבים של ציפורים, בין היתר חרטומנית ארוכת-מקור, תמירון שחור-צוואר, סייפן אמריקאי, שקנאי אמריקני, קורמורן מצויץ, מגלן לבן-פנים ומינים שונים של אנפתיים, שחפיתיים ועופות מים אחרים.
המעבדה הלאומית לוס אלמוס בשיתוף מחלקת ההגנה של ארצות הברית ביצעו ניסוי תת-קרקעי כ-45 ק"מ דרום מזרחית לפאלון ב-26 באוקטובר 1963. במהלך הניסוי בפרויקט "שואל", שהיה חלק מפרויקט ולה, בוצע פיצוץ של פצצה במשקל 12.5 קילוטון כ-360 מטרים מתחת לפני השטח.
פאלוצים (בהונגרית: Palócok) הם קבוצה אתנית מדיארית החיה בצפון הונגריה ודרום סלובקיה.
לפאלוצים ניב הונגרי משלהם ומסורות שנשתמרו לאורך השנים.
מקורם של הפאלוצים אינו ברור אך ייתכן ששורשיהם בשבטי הקאבארים, פצ'נגים או הקומנים.
המקום הראשון בו נמצאת המילה פאלוץ (palóc) בכתב כשם של קבוצה אתנית הוא במסמך ממזוקבשד משנת 1784, הסופר קלמן מיקסאט פרסם את הפאלוצים בספרו "האנשים הטובים מפאלוץ" שיצא לאור ב 1882.
הכפר הפאלוצי הולוקה הוכר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ב-1987.
פאלו אלטו נטוורקס (Palo Alto Networks) היא חברת אבטחת מידע אמריקאית, השוכנת בסנטה קלרה שבקליפורניה.
החברה עוסקת בייצור פלטפורמות אבטחת מידע לעסקים הכוללות מוצרי אבטחת רשתות, וכחלק מכך קו מוצרי חומת אש מתקדמים, מוצרי אבטחה מבוססי טכנולוגיות ענן ומוצרי הגנה על עמדות קצה וכן מגוון של מוצרים נוספים.
פאלו אלטו נטוורקס הוקמה בשנת 2005 על ידי היזם הישראלי ניר צוק, אשר כיהן כ-CTO של החברה עד לאוגוסט 2025, ומספר שותפים מתוכם מוכר ביותר רג'יב בטרה.
לפני הקמת החברה היה צוק מנהל הפיתוח של מוצר חומת האש הראשון בחברת צ'ק פוינט, ובנוסף ניהל את פיתוח מוצר ה-IPS הראשון בין השנים 1994–1997. צוק הציב לעצמו למטרה להקים חברה מתחרה אשר תעקוף במוצריה את צ'ק פוינט.
כשנשאל מדוע בחר להקים את פאלו אלטו נטוורקס, השיב צוק כי מטרתו היא לפתור את בעיית אבטחת הרשת העומדת בפני חברות גדולות: חוסר היכולת לאפשר לעובדים להשתמש באפליקציות מודרניות, אשר מחייבות פיתוח חומת אש אשר מסוגל לזהות ולספק בקרה מעמיקה על תעבורת האפליקציות השונות.
החברה ייצרה והפיצה את מוצר חומת האש הראשון שלה בשנת 2007. ב-20 ביולי 2012 הונפקה בבורסה לניירות ערך בניו יורק בשווי של 2.8 מיליארד דולר.
בשנת 2017, עקפה פאלו אלטו נטוורקס את חברת צ'ק פוינט מבחינת היקף המכירות, עם הכנסות שנתיות של 1.8 מיליארד דולר לעומת 1.7 מיליארד דולר לצ'ק פוינט, עם זאת הציגה שיעורי רווחיות נמוכים יותר של 14% בלבד, לעומת כ-45% לצ'ק פוינט.
בשנת 2018, פאלו אלטו נטוורקס נרשמה במקום השמיני ב-Forbes Digital 100. החברה המשיכה לצמוח, גם בדרך של מיזוגים ורכישות, ובאוגוסט 2021 הגיע שווי השוק שלה ל-53 מיליארד דולר.
בנובמבר 2025 רכשה החברה את חברת ההזנק האמריקאית Chronosphere, הפעילה בתחום הבינה המלאכותית, תמורת 3.35 מיליארד דולר.
בשנת 2014 רכשה פאלו אלטו נטוורקס את הסטארט-אפ הישראלי Cyvera ובכך נכנסה לראשונה לשוק ההגנה על עמדות הקצה עם פתרון חדשני להגנה מאקספלויטים ונוזקות.
בשנת 2017 רכשה החברה חברת הזנק ישראלית אחרת, LightCyber ורכשה יכולת נוספת - ניטור אנומליות ברשת, זיהוי ופענוח התנהגות משתמשים ובידוד מחשבים נגועים.
במרץ 2018 רכשה החברה סטארט-אפ ישראלי, CyberCubes במיליוני דולרים.
החברה פיתחה מנוע מתקדם להגנה על נקודות קצה עם גישה חדשנית לגילוי ומניעת תוכנות זדוניות.
בבסיסה הפעילה החברה מנוע אוטומטי מבוסס ניתוח התנהגות כדי ליירט תוכנות זדוניות וטכניקות תקיפה מסוג file-less attack.
באפריל 2018 רכשה החברה את הסטארט-אפ הישראלי Secdo בכ-100 מיליון דולר, החברה פיתחה פלטפורמה לזיהוי מתקפות סייבר תוך צמצום התרעות שווא מהתקני אבטחה אחרים.
במרץ 2019 רכשה החברה תמורת 560 מיליון דולר את הסטארט-אפ הישראלי-אמריקאי דמיסטו (Demisto) אשר מפתח מוצר בתחום ה-SOAR – Security Orchestration, Automation and Response.
במאי 2019 רכשה החברה שתי חברות ישראליות: טוויסטלוק (Twistlock), העוסקת בסייבר במחשוב ענן, ופיורסק (PureSec), העוסקת באבטחה לארכיטקטורות נטולות שרת בענן.
בפברואר 2021 רכשה את הסטארט-אפ ישראלי ברידג'קרו (Bridgecrew) שפיתח פלטפורמה שמאפשרת לארגונים לתקן בעיות אבטחת מידע בלחיצת כפתור, ובכך לחסוך שני משאבים חשובים: כסף וזמן, אשר נדרשים במידה לא מבוטלת כדי לטפל באותן בעיות.
מאז עידן טנדלר מכהן כסגן נשיא של החברה.
בנובמבר 2022 רכשה החברה את חברת אבטחת המידע הישראלית סיידר סקיוריטי תמורת 300 מיליון דולר.
באוקטובר 2023 רכשה החברה את חברת אבטחת המידע הישראלית דיג סקיוריטי, תמורת כ-400 מיליון דולר.
בנובמבר 2023 רכשה החברה את חברת הדפדפנים המאובטחים טאלון אבטחת סייבר, תמורת כ-600 מיליון דולר.
ביולי 2025 הודיעה החברה על רכישת חברת סייברארק תמורת כ-25 מיליארד דולר, בעסקה הכוללת פרמיה של 26% על מניית סייברארק ומשקפת את כניסתה לתחום אבטחת הזהויות.
הסניף הישראלי, בו עובדים בשנת 2021 כ-700 עובדים, נפתח בשנת 2012. מרכז המחקר והפיתוח הישראלי, היחיד של פאלו אלטו נטוורקס מחוץ לארצות הברית, נוסד כתוצאה מרכישת Cyvera ושימש במקור לפיתוח קו מוצרי ההגנה על עמדות קצה הידוע בשם הקוד Traps.
משנת 2017 ורכישת LightCyber הסניף עוסק גם בתחום ניטור האנומליות ברשת.
הסניף היה ממוקם במגדל בנק דיסקונט ברחוב יהודה הלוי בתל אביב.
בשנת 2017 שכרה פאלו אלטו נטוורקס 4 קומות בשטח של 6,000 מ"ר במגדלי אלון.
פאלון פוקס ידועה גם בכינוי "מלכת החרבות" היא לוחמת MMA אפרו-אמריקאית טרנסג'נדרית.
בשנת 2013, הפכה להיות הטרנסג'נדרית המוצהרת הראשונה בהיסטוריה בענף ה-MMA.
פוקס נולדה כזכר בשם בויד ברטון , אמצעית מבין שלושה אחים במשפחה אוונגליסטית מעורבת גזעית מאוהיו.
אביה, בויד ברטון, נעצר מספר פעמים בגין עבירות שונות, לרבות אלימות במשפחה.
בגיל חמש החלה לדבריה להרגיש חוסר הלימה בין היותה בגוף זכר לבין ייעודה המגדרי והחלה בסתר ללבוש את הבגדים של אחותה ואמה.
פוקס נהגה בילדותה לצייר והשקיעה את זמנה בלימוד עולם הקומיקס והאנימציה.
בגיל 17, שמעה לראשונה את המילה טרנסג'נדר בטלוויזיה והבינה שיש למצב שלה שם.
בגיל 19, התחתנה והביאה לעולם בת.
על מנת לפרנס את משפחתה, התגייסה בשנת 1996 לצי ארצות הברית ושירתה בו כארבע שנים בתחום הטכנאות.
עם שחרורה בשנת 2000, נרשמה ללימודים באוניברסיטת טולדו אולם פרשה לאחר זמן מה.
פוקס חוותה לדבריה דיכאון קשה בעקבות מצבה ושקלה מספר פעמים לשים קץ לחייה.
לדבריה, היא מאז ומעולם הייתה אישה הכלואה בגוף של גבר ודבר זה היה עבורה קשה מנשוא.
בשנת 2000, החלה לחקור את הנושא וגילתה לראשונה את המושג דיספוריה מגדרית המתאר תחושת חוסר הלימה בין מינו של אדם לזהותו המגדרית.
באותה השנה, החליטה לספר להוריה את מה שמתחולל בתוכה.
אמה שללה את תחושותיה באופן מוחלט ואילו אביה טען בפניה שהיא למעשה הומוסקסואל מבולבל ושלח אותה לטיפולי המרה בכנסייה אוונגליסטית.
על אף שפוקס התעקשה בפני אביה כי היא אינה נמשכת לגברים אלא נמשכת לנשים, היא הסכימה ללכת לטיפולי המרה כדי לא לאבד את משפחתה, את הוריה, את בתה ואת חבריה.
כמו כן, פוקס, שגדלה בבית דתי מאוד (בו דיברו בגלוסולליה) חששה בסיום חייה להיכנס לגיהנום ולכן ניסתה לתקן את עצמה.
בשנת 2003, החלה בטיפולים הורמונליים , ולאחר שעבדה מספר שנים כנהגת אוטובוס ילדים, כנהגת משאית וכמכונאית משאיות, הצליחה לחסוך מספיק כסף, ובשנת 2006 טסה לתאילנד ועברה ניתוח לשינוי מין.
לדבריה, הניתוח לשינוי מין היה הדבר הטוב ביותר שעשתה בחייה והדבר שלמעשה הציל את חייה.
כשבתה הייתה בת ארבע, פוקס סיפרה לה כי היא טרנסג'נדרית.
לדבריה, בתה קיבלה זאת בטבעיות.
פוקס מגדירה עצמה כאישה שחורה לסבית, וכן יצאה גם מהארון האתאיסטי (וטענה כי היציאה מהארון האתאיסטי מול משפחתה הייתה קשה באותה המידה, ואף אולי יותר קשה מאשר היציאה מהארון הטרנסג'נדרי).
בשנת 2015, יצא לאקרנים הסרט הדוקומנטרי "Game Face" העוסק בסוגיית להט"בים בספורט, ומספר את סיפורה של פאלון פוקס ושל שחקן כדורסל הומוסקסואל.
פוקס החלה לגלות עניין בעולם אמנויות הלחימה לאחר שנתקלה בקרבות של לוחמת ה-MMA מגומי פוג'י .
לדבריה, זו הייתה הפעם הראשונה שראתה נשים חזקות ומוכשרות שלוחמות בזירת קרבות והדבר קסם לה מאוד.
היא החלה להרים משקולות וללמוד ג'ו ג'יטסו ברזילאי.
בשנת 2008 החלה להתאמן ב-MMA, והחלה ללמוד גם היאבקות ואגרוף תאילנדי.
בשנת 2011, לאחר שהשתתפה בקרבות חובבנים ובטורנירים שונים, הפכה ללוחמת מקצוענית ואימצה את הכינוי "מלכת החרבות".
לפני כל קרב, פוקס נוהגת לדמות במחוות גוף שליפת חרב מהמותניים, וכאשר היא מנצחת היא נוהגת לדמות במחוות גוף החזרת החרב לנדן.
בכל תקופת הקריירה שלה, פוקס רצתה לשמור על פרטיותה ולא לצאת מהארון הטרנסג'נדרי אלא רק בסיום קריירת ה-MMA שלה.
משנת 2008, המאמנים שלה והיריבות שלה לזירה לא ידעו שהיא טרנסג'נדרית.
הגורמים היחידים שידעו הם ועדות רישוי הספורט השונות שהנפיקו לה רישיון להילחם.
פוקס חששה שמא יגיע הרגע בו מישהו יזהה אותה מעברה ויגלה את סודה.
בתחילת מרץ 2013, לאחר שניצחה בקרב המקצועני השני שלה, פנה אליה כתב ושאל אותה שאלות לגבי עברה.
פוקס הבינה כי הכתב יודע שהיא עברה ניתוח לשינוי מין, וכדי שהוא לא יהיה זה שמוציא אותה מהארון, היא החליטה להקדים אותו וחרף רצונה לשמור על פרטיותה בנושא זה נאלצה כדבריה להתראיין מספר ימים לאחר מכן למגזין ספורטס אילוסטרייטד ולצאת מהארון כאישה טרנסג'נדרית.
בכך הפכה להיות הטרנסג'נדרית המוצהרת הראשונה בהיסטוריה של ענף ה-MMA, וכן הפכה להיות הספורטאית הטרנסג'נדרית הבולטת ביותר מאז תקופת הקריירה של הטניסאית רנה ריצ'רדס בשנות ה-70 של המאה ה-20.
פוקס טוענת כי החשיפה דרדרה מאוד את הקריירה שלה ושקשה לה להירשם לקרבות.
בנוסף, יריבות פוטנציאליות מסרבות להתמודד מולה, וגם כאשר היא מצליחה להירשם לקרב - אוהדים בקהל צועקים לעברה הערות טרנספוביות.
המחלוקת סביב שילובה בקרבות נשים
פוקס גילתה לציבור את עברה כגבר ב-5 במרץ 2013, בריאיון לשבועון ספורטס אילוסטרייטד, לאחר שכבר לחמה כאישה בשני קרבות מקצועיים מול נשים, שבהם זכתה בנוקאאוט.
חשיפתה של פוקס כטרנסג'נדרית גרמה לסערה ולמחלוקת בעולם ה-MMA ובעולם הספורט בכלל סביב סוגיית שילובה של פוקס כאישה טרנסג'נדרית בקרבות נגד נשים.
לנוכח העובדה כי קיימים הבדלים פיזיולוגיים בין גברים לנשים ומתוך רצון לאפשר לנשים הזדמנות הוגנת לזכייה בתארים בענף אמנויות הלחימה, הרי שבענף מתקיימים קרבות נפרדים לגברים וקרבות נפרדים לנשים.
לאור זאת, נדרשה פוקס להתמודד מול טענות מצד גורמים שונים בעולם אמנויות הלחימה ומהציבור בכלל, בנוגע לשאלת ההגינות והאיזון בקרבות בהם השתתפה, כמו-גם לגבי שאלת ההגינות בכך שחשפה את דבר היותה טרנסג'נדרית רק לאחר שכבר נצחה בשני קרבות מקצועיים.
לוחם ה-UFC, מאט מטריון כינה אותה: "שקרן, חולה, סוציופט, דוחה".
נשיא ה-UFC, דיינה וייט טען כי אין הוא מאמין שאישה שחיה כגבר צריכה להילחם בנשים.
וייט טען כי הוא מסכים עם דבריו העקרוניים של מטריון אך לא עם הדרך בה בחר להתבטא, ולכן הוא השעה את מטריון מארגון ה-UFC למשך 16 יום וקנס אותו אלוף ה-UFC, ג'ון ג'ונס גינה את מטריון.
אלופת ה-UFC, רונדה ראוזי טענה כי בכל הנוגע לשילוב טרנסג'נדרים בספורט קרבי - יש לבחון כל מקרה לגופו, אולם במקרה של פוקס אין זה ראוי שהיא תלחם בנשים, משום שאת גיל ההתבגרות היא עברה כגבר ופיתחה שרירים, מבנה עצמות וצפיפות עצם של גבר.
ג'ו רוגן, הפרשן של ה-UFC, טוען כי פוקס איננה אישה ושאין לתת לה להילחם נגד נשים.
לדבריו, יש לה ידיים גדולות יותר משל נשים, מפרקים גדולים יותר משל נשים ופנים של גבר.
ארגוני ספורט כמו הוועד האולימפי הבין-לאומי, NCAA וארגוני אגרוף מסוימים מתירים לטרנסג'נדרים לקחת חלק בענפי הספורט השונים תחת עמידה בתנאים מסוימים (טיפולים הורמונליים למשל).