tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
USDA Forest Service תוכנית "נטע-עץ", היא תוכנית שבה כל אדם יכול לתרום כסף בשביל נטיעת עצים ביערות הלאומיים.
(תוכנית דומה מופעלת גם בישראל על ידי קק"ל).
למין העץ שננטע עשויה להיות השפעה רבה על הסביבה.
לעיתים קרובות הרבה יותר משתלם, בשל אינטרסים חיצוניים, לנטוע מיני עצים מהירי-גידול, כגון אקליפטוס, קזוארינה או אורן (למשל "Pinus radiata" או "Pinus caribaea" ), זאת אף על פי שהיתרונות הסביבתיים והביולוגיים של מהלך כזה לא בני השוואה לנטיעת עצים מקומיים.
נטען אף שנטיעה של עצים לא מתאימים במקומות לא נכונים עלולה לפגוע בטבע ולהאיץ הכחדה של בעלי חיים וצמחים, ופרויקטים אלה הופכים לעיתים קרובות לסלעי מחלוקת.
כדי לעודד את הצמיחה של מערכות אקולוגיות מקומיות וטבעיות לאזור, פעילי איכות סביבה רבים נאבקים על נטיעת עצים מקומיים בלבד.
פתרון מעשי הוא לטעת עצים מקומיים חזקים בעלי צמיחה מהירה אשר מתחילים לבנות מחדש את הקרקע ולהעשיר אותה בחנקן (מקבעי חנקן) וחומרים אורגניים.
נטיעת עצים לא פולשניים במטרה לסייע לחזרה טבעית של מינים ביולוגיים מקומיים נקראת "התחדשות טבעית מסתייעת" ישנם מינים רבים כאלה שניתנים לנטיעה, אשר מתוכם כ-12 נמצאים בשימוש נרחב, כגון Leucaena leucocephala.
שיטה חלופית, המערבת חקלאים ואיכרים בשמירת עצים קיימים (ללא נטיעה) נחשבת ליותר חסכונית ואפקטיבית במאמץ לשיקום היער מאשר נטיעת עצים בלבד.
נטייה רומנטית או אוריינטציה רומנטית מצביעה על המגדר או המין איתו אדם לרוב יפתח מערכת יחסים רומנטית או יתאהב בו.
במושג זה משתמשים גם כאלטרנטיבה למונח נטייה מינית וגם כשני מושגים הקשורים זה לזה, והוא מבוסס על ההשקפה שמשיכה מינית היא מרכיב בודד במערכת גדולה יותר.
לדוגמה, אף על פי שאדם פאנסקסואלי עשוי להרגיש משיכה מינית לאנשים בלי קשר למגדר שלהם, הם עשויים לחוות קרבה רומנטית רק לאחד המגדרים.
לאנשים א-מיניים מדידה על פי נטייה רומנטית היא אפקטיבית יותר מעל סמך נטייה מינית.
אנשים עשויים לקחת חלק או לא לקחת חלק במערכות יחסים רומנטיות רגשיות.
הזהויות השונות הקשורות לכך הן:
א-רומנטיות: חוסר משיכה רומנטית כלפי כל אחד.
הטרומנטיות: משיכה רומנטית כלפי אדם מהמגדר השני.
הומורומנטיות: משיכה רומנטית כלפי אדם מאותו המגדר.
בירומנטיות: משיכה רומנטית כלפי שני מגדרים או יותר.
פאנרומנטיות: משיכה רומנטית כלפי אדם מכל המגדרים.
דמירומנטיות: משיכה רומנטית היכולה להיות כל אחת מהזהויות לעיל, אך יכולה לקרות רק לאחר יצירת קשר רגשי עמוק עם האדם.
הסיבות להפרדה בין משיכה רומנטית למינית לא זוהו או נחקרו באופן נרחב.
במקורות רבים המשיכה המינית מתוארת ככוללת בתוכה גם משיכה מינית וגם רומנטית, ללא הפרדה בין השניים.
בנוסף, אהבה רומנטית הוגדרה גם כ-"אהבה המורכבת ממשיכה מינית חזקה ואהבה עיורת", ישנם מקורות הסותרים הגדרה זו וטוענים כי אין בהכרח קשר בין משיכה מינית ומשיכה רומנטית.
א-מיניים שבדרך לא חווים משיכה מינית, עשויים עדיין לחוות משיכה רומנטית.
מאידך גיסא, אנשים א-רומנטיים, שאינם חווים משיכה רומנטית, עשויים לחוות משיכה מינית.
באסטרונומיה, נטייה היא אחת משתי הקואורדינטות במערכת הקואורדינטות המשוונית המתארת את הזווית בין מיקומו של גרם שמים ובין מישור קו המשווה השמימי ביחס לצופה הנמצא במרכז כדור הארץ (הקואורדינטה השנייה היא עלייה ישרה).
הנטייה מקבילה לקווי הרוחב של כדור הארץ ועבור צופה בקו רוחב מסוים, יעברו כל גרמי השמים עם נטייה ששווה לקו הרוחב של הצופה בזניט.
היחידות המקובלות לנטייה הן מעלות מ-90°- בקוטב השמיימי הדרומי, דרך 0° בקו המשווה השמיימי ועד ל-90°+ בקוטב השמיימי הצפוני.
השימוש במערכת הקואורדינטות המשוונית החלה רק במאה ה-18 כאשר לפני כן תוארו הכוכבים על פי הפרט שייצגו בקבוצת הכוכבים שאליה השתייכו ובספר אורנומטריה שפורסם בתחילת המאה ה-17 עוד נעשה שימוש במערכת הקואורדינטות האקליפטית.
אטלס הכוכבים של ג'ון פלמסטיד "Historia Coelestis Britannica", שפורסם בשנת 1725 כבר השתמש במערכת הקואורדינטות המשוונית, אך מיקום הכוכבים ניתן במרחק זוויתי מהקוטב השמימי הצפוני ולא מקו המשווה השמיימי, כך שערכי הנטייה היו מ-0° (הקוטב השמיימי הצפוני) ועד 180° (הקוטב השמיימי הדרומי).
בקטלוג הערפיליות שפרסם ויליאם הרשל בשנת 1786 הוא ציין את המיקום של הערפיליות שבהן צפה, באמצעות הפרש העלייה הישרה והנטייה שלהן ביחס לכוכבים סמוכים שנמצאו באטלס של פלמסטיד.
הנטייה ניתנה בדקות קשת ובשניות קשת שציינו את ההבדל במרחק הזוויתי של הערפילית והכוכב מהקוטב השמיימי הצפוני, ובנוסף ציין הרשל אם הערפילית נמצאת מצפון לכוכב או מדרום לו.
בנו, ג'ון הרשל, החל מקטלוג הערפיליות הראשון שפרסם בשנת 1833 ועד לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864, ציין את הנטייה כפי שעשה פלמסטיד, כלומר כמרחק הזוויתי מהקוטב השמיימי הצפוני, וכך נעשה גם בקטלוג הכללי החדש שפרסם ג'ון דרייר בשנת 1888.
שינוי הכיוון של ציר כדור הארץ משפיע ישירות על הנטייה של גרמי השמים.
כתוצאה מתנועת ציר כדור הארץ משתנה מיקום הקטבים השמיימיים ולכן משתנה המרחק הזוויתי של כמעט כל גרם שמיים מהקוטב השמיימי ואיתו הנטייה שלו.
הנקודות היחידות שהנטייה שלהן לא משתנה הן הקטבים של ציר ההקפה של כדור הארץ את השמש (קוטבי המלקה), כאשר הצפוני נמצא בקבוצת דרקון בנטייה של והדרומי נמצא בקבוצת דג זהב בנטייה של .
עבור צופה הנמצא בקו רוחב (בחצי הכדור הצפוני) כל גרמי השמים עם נטייה בין ובין יהיו מעל האופק בזמן כלשהו וגרמי השמים עם נטייה גדולה מ- יהיו כל הזמן מעל האופק.
עבור צופה הנמצא בקו רוחב (בחצי הכדור הדרומי) כל גרמי השמים עם נטייה בין ובין יהיו מעל האופק בזמן כלשהו וגרמי השמים עם נטייה קטנה מ- יהיו כל הזמן מעל האופק.
הנטייה של השמש משתנה בין 23.439279°- ובין 23.439279°+ בהתאם לעונות השנה ולכן מצפון לחוג הארקטי ומדרום לחוג הקוטב הדרומי יש תקופות בהן השמש תמיד מתחת לאופק ותקופות בהן השמש תמיד מעל האופק.
דבר זה נכון גם לכוכבי הלכת ולירח, אך טווחי הנטייה שלהם מעט גדולים יותר מכיוון שמישורי ההקפה שלהם אינם זהים למישור המלקה.
נטיעת עצי פרי בארץ ישראל היא חלק ממצוות ישוב ארץ ישראל.
בנוסף אמרו במדרש שיש בנטיעה עוד כמה מעלות ומצוות.
נטיעת אילנות מאכל בארץ ישראל פוטרת את החייל משירות צבאי, עד סוף השנה הרביעית.
נטיעת עצים בארץ ישראל מהווה את אחד מסימני הגאולה.
בפרשת קדושים () נאמר .
על פי פשוטו של מקרא, וכן גם פירושו בהלכה, הפסוק עוסק באיסור ערלה, ונאמר בו שכאשר אדם נוטע עץ בארץ ישראל, אסור לו לאכול את פירות הערלה.
אולם, במדרש למדו חז"ל מכך שהתורה ציינה בפירוש את פעולת הנטיעה במילה "ונטעתם", ולא הסתפקה בכתיבת האיסור ("שלש שנים יהיה לכם ערלים"), לרמז שבבואם לארץ ישראל יתעסקו תחילה בנטיעת עצים.
במדרש מסופר שמשה רבנו ציווה את עם ישראל הנכנסים לארץ, לקחת מעדר ולטעת עצים.
כך גם נאמר במדרש שה' מצווה את יצחק אבינו להתיישב בארץ ולטעת בה עצים.
אמרו במדרש שכן בארץ - עשה שכונה בארץ זרע ונטע אילנות.
מלבד מדרשים אלו, מהתלמוד נראה כי נטיעת עצים בארץ היא חלק מיישוב ארץ ישראל.
כמה טעמים נאמרו למצוות נטיעת עצים.
מצד מצוות ישוב ארץ ישראל - שכן מקום שיש בו עצים הוא מקום מיושב ונחמד לגור בו.
מצד מצוות ישיבת הארץ - שיהיה לאדם חיבור לארץ ישראל, ונטיעת כרם היא חיבור וישיבה בארץ.
שיזכה האדם לקיים מצוות התלויות בארץ.
חסד עם דורות הבאים שיהיה להם פרות לאכול.
גידולים שגדלו באדמתו של האדם שורה בהם ברכה מיוחדת.
במדרש אמרו שאם אדם נוטע נטיעה ובאו ואמרו לו משיח בא, יסיים את נטיעת העץ ורק אחר כך יצא להקביל את פני המשיח.
במדרש נאמר שיש בנטיעת עצים מצוות והלכת בדרכיו ומצוות דבקות בה', וז"ל .
כך גם אמרו במדרש .
נטיעת האילנות בארץ ישראל של אברהם אבינו גרמה שגם הקב"ה יטע את עם ישראל בארץ ישראל.
כך גם כל נטיעת אילנות מסייעת לחיבור של עם ישראל בארץ ובשכינה ובגן עדן.
בגמ' (ב"ב יד, א) ספרו בשבחו של האמורא רבי ינאי שנטע ארבע מאות כרמים קטנים בארץ ישראל בשביל לקיים את מצוות נטיעת אילנות ומחמת חיבת הארץ.
מצווה לטעת חמישה עצים בארץ ישראל, שמעלתו גדולה שמחזיר מעורכי המלחמה (ראה בהמשך פטור משירות צבאי).
אין לו אפשרות לחמישה עצים יטע אפילו עץ אחד החביב עליו שייהנה מפרותיו, כדי שיוכל לקיים בו מצוות התלויות בארץ.
ישנה מעלה לטעת עץ משבעת המינים שהשתבחה בהם ארץ ישראל.
אין לו אפשרות לנטוע עצי מאכל, יטע עצי ריח או עצים שיופיים מביא נחת רוח לבריות.
שזה הוא שבחה של ארץ ישראל, שהרואים אותה בישובה מברכים את ה' על הארץ הטובה שנתן לבניו.
אם אין לו אפשרות לנטוע עצי מאכל או עצי ריח, מצווה שיטע עצי סרק ולא ישאיר את ארץ ישראל ריקה ושוממה.
נבואות הגאולה מתאפיינות בנטיעת כרמים כנאמר (ירמיהו לא, ד) .
ייחד הכתוב את שומרון, משום שבמשך הגלות לא היו כרמים בשומרון רק זיתים, ורק בגאולה יצליחו לטעת כרמים שיתנו יין טוב.
וכן נמצא בנבואת עמוס: הרי שהצלחת הכרם מסימני הגאולה הוא.
לפי הספר קול התור לא רק שנטיעת עצים היא סימן לגאולה, אלא בעצם נטיעת העצים מקרבים את הגאולה.
וכך מובא על הגר"א שאמר "יזכני השי"ת לנטוע במו ידי עצי פרי בסביבות ירושלים לקיים כי תבואו".
בפרשת המלחמה (דברים כ, ו) נאמר .
חז"ל למדו שלא רק כרם, אלא כל הנוטע חמישה אילנות מאכל ועדין לא הגיעה השנה הרביעית, או שכבר הגיע השנה הרביעית והוא חילל אך עוד לא הסתיימה השנה הרביעית, והוא נקרא לשירות מילואים – פטרה אותו התורה משירות צבאי.
בירושלמי מבואר שדין זה נוהג רק בארץ ישראל, וכן נפסק להלכה ברמב"ם.
באורים רבים נאמרו במפרשים לטעם הפטור של נוטע עצים.
יש מסבירים, שכשם שהלוחם עוזר ליישוב הארץ, כך הנוטע כרם עוזר ליישוב הארץ, לכן פטרה אותו התורה.
החל משנת ה'תרמ"ד (1884) התחיל מנהג ישראלי לטעת נטיעות בט"ו בשבט.
ישנם הטוענים שבעבר היו נוהגים לעשות כך בט"ו באב, היות שזה היום האחרון על פי ההלכה למניין שנות ערלה.
והיום העבירו את המנהג לט"ו באב שהוא מקביל בלוח העברי והקשור בהופכיותו האסטרונומית לתאריך ט"ו בשבט.
יש שכתבו שיש מצווה לאדם לטעת בעצמו עצים, ולא לעשות את כל המצווה על ידי שליח.
כמו שמצאנו בגמ' (ב"ב יד, א), שספרו בשבחו של האמורא רבי ינאי שהתחיל את הנטיעה בארבע מאות כרמים בארץ ישראל.
אף על פי שאת רוב הכרם נטעו הפועלים דאג הוא בעצמו לעשות גם חלק בכרם.
משום שמלבד מצוות ישוב הארץ שיש בנטיעה, שזה יכול להתקיים על ידי שליח, יש בזה גם מצווה של חיבת הארץ שזה חייב האדם לעשות בעצמו.
החתם סופר סבר שגם תלמיד חכם יכול לבטל קצת מלימודו בשביל עבודת האדמה בארץ ישראל (עכ"פ באדמתו), היות שמצוות ישוב הארץ, היא מצווה המוטלת על האדם והיא כמו מצוות תפילין, שלא יכול האדם לומר, שמחמת שהוא עוסק בתורה הוא נפטר ממנה.
בימי העלייה השנייה, חיבר ר' שלום חיים שרעבי נוסח תפילה בשם תפילה לעבודת אדמה לאומרה בעת נטיעה, מאת רבי שלום חיים שרעבי זצ"ל:
תפילת הנוטע המוכרת יותר שהתקבלה בנטיעות הקק"ל חוברה על ידי הראשון לציון, הרב בן ציון חי עוזיאל:
נוסח מקוצר יותר נכתב לימים על ידי הרב שאר ישוב הכהן:
בעקבות מיזם ה'יער החברתי הראשון בעולם' שהקימה קרן קיימת לישראל באינטרנט.
פנו איחוד בתי הכנסת בישראל ובתפוצות, לרבנות הראשית לישראל בשאלה האם ניתן לומר התפילה לנוטע גם למי שנוטעים באמצעות שליח באמצעות האינטנרט.
בתשובה פסקה הרבנות כי "גם מי שנוטע עץ באמצעות האינטרנט יכול לברך את תפילת הנוטע.".
בבלשנות, נטיית שם (בלעז: Declension) היא שינוי צורת המילה, בדרך כלל כדי לבטא את תפקידה התחבירי במשפט, בדרך של הטיה כלשהי.
גזרות עשויות לחול על שמות עצם, כינויי גוף, שמות תואר, תוארי פועל ותוויות כדי לציין מספר (למשל, יחיד, זוגי, רבים), יחסה דקדוקית (למשל נושא או מושא במשפט), מין דקדוקי (למשל זכר או נקבה), ועוד מספר קטגוריות דקדוקיות.
נטיית שם מתרחשת בשפות רבות ברחבי בעולם.
היא מאפיין דקדוקי חשוב של משפחות שפות רבות, כמו שפות קצ'ואה, שפות הודו-אירופיות (ביניהן גרמנית, ליטאית, לטבית, רוסית, סנסקריט, לטינית, כורדית ויוונית עתיקה ומודרנית), שפות בנטו (למשל זולו), שפות שמיות (למשל ערבית ועברית), שפות פינו-אוגרית (למשל הונגרית, פינית ואסטונית) ושפות טורקיות (למשל טורקית ואזרית).
ליוונים הקדמונים היה ככל הנראה מושג "עמום" לגבי צורותיהם של שמות עצם בשפתם.
נראה שקטע מאת אנאקראון מאשר את הרעיון הזה.
אף על פי כן, לא ניתן להסיק שהיוונים הקדמונים באמת ידעו מה היו היחסות הדקדוקיות.
הסטואים פיתחו תפיסות בסיסיות רבות שהיום הן חלק מיסודות הבלשנות.
מקור הקונספט של היחסה הדקדוקית מגיע מהסטואים, אבל עדיין לא ברור לגמרי למה בדיוק התכוונו עם מונח היחסות שלהם.
שמות עצם ותארים בשפה הלטינית נוטים במספר יחסות דקדוקיות, וכמו כן לפי מספר (יחיד או רבים).
תארים בלטינית נוטים גם לפי המין הדקדוקי של העצם אותו הם מתארים.
נהוג לחלק עצמים בלטינית לחמש קבוצות נטייה, שמוגדרות לפי סיומות הנומינטיב והגנטיב שלהן, ולכל אחת מהן דפוס נטייה אחיד.
יחסת הנושא (Nominativus), שמשמשת כנושא המשפט או הפסוקית.
יחסת השיוך (Genetivus), שמשמשת כדי להגדיר שייכות: Cāsus Bellī, גורם של מלחמה.
יחסת המושא העקיף (Dativus), שמשמשת כדי לתאר את המושא העקיף של פועל, או את הנמען (recipient) של פעולה כלשהי.
לדוגמה: Amicō pecūniam dedī, "נתתי את הכסף לחבר".
יחסת המושא הישיר (Accusativus), שמשמשת כדי להגדיר את המושא הישיר של פועל.
יחסת הפנייה (Vocativus), שמשמשת כדי לתאר פנייה ישירה לאדם.
יחסת הווקטיב בדרך כלל זהה לנומינטיב, פרט לשמות עצם זכריים מהנטייה השנייה שמסתיימים ב-us.
יחסת המוצא (Ablativus), שמשמשת לתיאור מוען של פעולה או תנועה ממקום אחד לאחר, וכמו גם ליצירת תוארי פועל (Adverb) ושימוש יחד עם מילות יחס.
יחסת המקום (Locativus), שקיימת רק עבור מספר קטן של מילים ומתארת מיקום מסוים (לרוב המילים נעשה שימוש במילות יחס במקום).
למשל: Rōmae habitō, "אני גר ברומא".
לדוגמה, טבלת הנטייה של המילה "Dominus", שמשמעותה אדון או שליט, ומשתייכת לנטייה השנייה (Second Declension).
נטילת ידיים שחרית הוא חיוב מתקנות חז"ל הנזכרות בתלמוד, לפיה כל אדם הקם משנתו בבוקר מחויב ליטול את ידיו.
בתלמוד נזכר שתיקנו לברך על נטילה זו.
נוסח הברכה - המהווה חלק מברכות השחר - היא: .
בראשונים הובאו טעמים שונים על מהות וסיבת התקנה.
בבית יוסף מביא באריכות את דברי ספר הזוהר כי תקנת הנטילה בבוקר, משום שבשעה שאדם ישן שורה עליו רוח רעה, ובבוקר כשניעור היא מסתלקת מגופו ונשארת רק על ידיו, ועל ידי הנטילה, מסתלקת הרוח רעה מהם.
לדעת רש"י זהו גם כוונת התלמוד במסכת ברכות כי אין לגעת קודם נטילה בנקבי הגוף:
בדברי הראשונים מבוארות כמה סיבות לתקנת נטילת ידיים בברכה:
לדעת הערוך השולחן נזקקו הרא"ש והרשב"א לטעמים נוספים לנטילת ידיים, מלבד סיבת ה'רוח הרעה', מאחר שבגין כך לא היו חז"ל מתקנין ברכה, כיון שלא תיקנו ברכה על חיוב שהוא להסיר מכשול או סכנה, כשם שלא תיקנו ברכה על נטילת ידיים למים אחרונים וכדומה.
באחרונים כתבו מספר חילוקי דינים התלויים במחלוקת הרשב"א והרא"ש:
היה ער בלילה: לדעת הרא"ש אין לברך, מאחר שאין חשש שמא נגע במקום המטונף.
אך לדעת הרשב"א חייב לברך, מאחר שהיא תקנה קבועה ליטול ידיים בבוקר קודם התפילה ככהן.
ישן עם כפפות: לדעת הרא"ש אין חיוב ברכה, מאחר שאין חשש שנטמאו ידיו, אך לדעת הרשב"א חייב לברך.
ברכה סמוך לנטילה: לדעת הרא"ש יש להסמיך את הברכה לנטילה, מאחר שהברכה היא ככל ברכת המצוות שיש לברך עובר לעשייתן.
לדעת הרשב"א הברכה היא ברכת השבח, וניתן לברכה גם לאחר זמן.
נטילה בכלי: לדעת הרא"ש אין חיוב ליטול בכלי דווקא, ודי שירחץ את ידיו.
אך לדעת הרשב"ט יש לרחוץ בכלי כדין וכפי דין נטילת הכהנים.
רחיצת רגלים: יש שכתבו לבאר דעת הרמב"ם המחייב רחיצת רגלים קודם תפילת שחרית, על פי דעת הרשב"א שהנטילה היא כנטילת הכהנים שנטלו אף את רגליהם.
אך לדעת הרא"ש שהוא מדין נקיות די ברחיצת הידיים.
בתלמוד במסכת שבת, לאחר שהובאו דברי רבי מונא שרוח רעה שורה על הידיים, הובאה דעתו של רבי נתן, שעל מנת להעביר את הרוח רעה, יש ליטול את הידיים שלוש פעמים בדווקא.
וכן נפסק להלכה בשולחן ערוך: .
בכתבי האר"י כתב שאין הרוח רעה מסתלקת מהידים אלא כאשר נוטל את הידיים ל'סירוגין' - היינו שלא יטול שלוש פעמים ברצף על יד אחת, אלא יטול ימין ולאחריה שמאל ושוב ימין, עד שכל יד תינטל שלוש פעמים משום שרוח הרעה מדלגת מיד ליד עד שמסתלקת.
הלכה זה לא נזכרה בשולחן ערוך, אולם נזכרה בנושאי כליו, במשנה ברורה ועוד, וכן הוא המנהג הרווח.
אולם יש שכתבו בשם ספר הזוהר להפך, שאין הרוח רעה מסתלקת עד שיטול על כל יד 3 שלוש פעמים ברצף, ומעטים הורו לכתחילה להקפיד ליטול גם ברצף וגם לסירוגין לצאת ידי חובת שתי השיטות.
כאמור, בתלמוד במסכת שבת נזכר, שאין לגעת בגיגית שכר קודם התפילה, בראשונים נחלקו האם הטעם הוא משום שהרוח רעה שעל היד תפסיד את השכר, או שמא הטעם הוא משום חששו שמא יינזק כשישתה מאותו שיכר.
להלכה כתב בשולחן ערוך: לא יגע בגיגית שֵׁכר, שמשמוש היד מפסיד השֵׁכר.
אך במשנה ברורה כתב שאין לגעת גם מטעם היזק:
דבריו אלו מבוססים על דברי הסוברים שטעם האיסור נגיעה בגיגית השכר הוא מטעם שמא ינזק השותה ממנה, וכפי שביאר דבריו בביאור הלכה, ולכך כתב להיזהר מאד שלא לגעת באוכלים קודם הנטילה, וכן להקפיד בזה על נגיעה נשים או קטנים.
כאמור לעיל, יש להיזהר מלאכול מאכלים שנגעו בהם קודם נטילת ידיים.
באחרונים דנו מאיזה גיל יש ליטול את ידיהם של הקטנים ונאמרו בזה כמה דעות:
בשולחן ערוך הרב, לאחר שהאריך בסיבת הרוח רעה, כתב שהרוח רעה שורה על האדם רק בהגיעו לגיל בר מצווה ולא לפני, ולכך אין הכרח ליטול את ידי הקטנים.
אחרונים אחרים סבורים שיש ליטול משעה שמתחיל ללכת.
ויש שכתבו ליטול משעה שמתחיל לגעת בנקבי גופו.
דעה נוספת באחרונים, היא ליטול את ידי הקטנים משעה שהגיעו לגיל חינוך.
לעניין נגיעת גוי, כתב בשולחן ערוך הרב, כי אין לחוש לכך מאחר שהרוח הרעה מתאווה לשרות רק על מקום שיש קדושה.
באחרונים האריכו לבאר מדוע מקילים היום לקנות מאכלים שונים כגון לחם ומאפים, במקומות שעובדים בהם אנשים שאינם מקפידים על נטילת ידיים.
אך באופן כללי כתבו שראוי להיזהר בכך במידת האפשר.
בספר תולעת יעקב כתב בשם הזוהר , הב"ח העיר שהבית יוסף השמיט דין זה, והוסיף שייתכן שטעמו הוא משום שקשה להיזהר בזה ו"מוטב שיהיו שוגגין ואל יהיו מזידין".
בספר ברכי יוסף לחיד"א מציין שאמנם בספרי הזוהר שלפנינו לא מופיע איסור זה, אך הוא ראה בספר הזוהר שבכתב יד, ושם אכן נכתב שההולך בלא נטילה חייב מיתה.
רבי יעקב ריישר נשאל על כך בספרו שבות יעקב מה הטעם שלא מצינו שמקפידים כל כך שלא ללכת ארבע אמות בלי נטילה, ענה שייתכן שהבית יוסף לא פסק כדברי הזוהר, מאחר שבתלמוד נראה שאין להקפיד בזה, ואף לדברי הזוהר נראה להקל ולסמוך על כך שכל הבית דינו כארבע אמות.
במשנה ברורה פסק להלכה שיש להקפיד שלא ללכת יותר מארבע אמות, אך בשעת הדחק יכול לסמוך על דעת השבות יעקב שהבית כולו נחשב ד' אמות.
כמו כן הביא המשנה ברורה שיש שכתבו להקל ללכת פעם פחות מארבע אמות, אך למעשה כתב בשם השערי תשובה שעדיף ללכת מהר וליטול, מללכת לאט פחות מארבע אמות.
אם המים רחוקים יותר, ינקה ידיו בלא מים בכל דרך אפשרית.
השולחן ערוך הכריע שיש לחזר אחרי המים, אך רק אם אין חשש שיפסיד את זמן התפילה.
נטילה לפני תפילת מנחה וערבית
בתלמוד לא נזכר במפורש האם יש ליטול ידיים קודם תפילת מנחה וערבית.
לדעת הרמב"ם יש לברך "על נטילת ידיים" הן כשנוטל את ידיו לפני קריאת שמע והן כשנוטל לפני תפילת העמידה, והדבר נכון גם לגבי תפילת מנחה ותפילת ערבית.
לעומת זאת, לדעת הרשב"א אין מברכים "על נטילת ידיים" אלא לפני אכילה ולפני תפילת שחרית בלבד, שכפי שנתבאר סיבת הנטילה לדעתו הוא משום ש"בשחר אנו נעשים כבריה חדשה, ולכך יש להתקדש בקדושתו וליטול ידינו מן הכלי ככהן שמקדש ידיו מן הכיור קודם עבודתו.
נטישת היהודים: אמריקה והשואה 1941–1945 (במקור באנגלית: The Abandonment of the Jews: America and the Holocaust 1941–1945) הוא ספר עיון משנת 1984 מאת דייוויד ס.
ויימן, לשעבר פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט.
ויימן היה יו"ר מכון לחקר השואה.
"נטישת היהודים" התקבלה היטב על ידי רוב ההיסטוריונים, וזכתה בפרסים רבים ובהכרה נרחבת, כולל פרס ספר יהודי לאומי, פרס אניספילד-וולף, פרס לספרות בזמן הווה, פרס סטיוארט ברנת' מטעם האגודה להיסטוריונים של יחסי חוץ אמריקאים, ופרס תיאודור סאלוטוס של האגודה לתולדות ההגירה, והייתה מועמדת לפרס National Book Critics Circle.
בתגובה לנחישות הנאצים לסלק יהודים מאירופה בכל האמצעים הדרושים, סגר שאר העולם אפשרויות רבות להגירה למדינות אחרות.
לדוגמה, עלייה לארץ ישראל תחת המנדט הבריטי, אזור שהוגדר על ידי ליגת העמים כבית לאומי ליהודים בסכנה, הוגבלה מאוד על ידי רשויות המנדט בשנת 1939; ומדינות רבות פשוט סירבו לאפשר כניסת יהודי אירופה.
ככל שגרמניה הנאצית צברה כוח וירשה אוכלוסיות יהודיות גדולות בשטחים שנכבשו (כגון פולין ורבים אחרים), המדיניות ברוב המדינות הייתה לחסל לחלוטין את הנוכחות היהודית (במקרה של גרמניה ובעלות בריתה) או למנוע הגירה יהודית (במקרה של שאר מדינות העולם).
סגירת אפשרויות ההגירה באמריקה מכוסה על ידי ויימן בספרו מ-1968 Paper Walls: America and the Refugee Crisis, 1938-1941. ויימן ממשיך לתעד היבט זה של מלחמת העולם השנייה ב"נטישת היהודים", המכסה את התקופה של 1941–1945, כאשר אמריקה ובעלות הברית לחמו נגד גרמניה והפתרון הסופי והשואה התקדמו לשלבים הקטלניים ביותר.
ויימן מסכם את הממצאים העיקריים שלו בהקדמה (להלן בצורה ערוכה):
למחלקת המדינה האמריקנית ולמשרד החוץ הבריטי לא הייתה כוונה להציל מספר רב של יהודים אירופיים.
להפך, הם חששו שגרמניה ובעלות בריתה עלולות להעביר עשרות אלפי יהודים לידי בעלות הברית.
הגירה כזו הייתה מפעילה לחץ עז על בריטניה לפתוח את שעריה של ארץ ישראל, ועל ארצות הברית לקלוט יותר פליטים יהודים.
לכן, מדיניותם נועדה לחסום אפשרויות חילוץ.
מידע מאומת לפיו הנאצים מחסלים באופן שיטתי את יהדות אירופה פורסם באופן נרחב בנובמבר 1942. הנשיא רוזוולט לא עשה דבר במשך ארבעה עשר חודשים, ואז שינה עמדה פומבית רק בגלל לחצים פוליטיים.
הוועד לענייני פליטים (WRB) לא קיבלה סמכויות דרושות, ולא שיתוף פעולה, ולא מימון הולם (תרומות מארגונים יהודיים כיסו 90 אחוז מעלות פעולתה).
ובכל זאת היא הצילה כ-200,000 יהודים ולפחות 20,000 לא-יהודים.
מחלקת המדינה הרשתה להיכנס רק ל-21,000 פליטים במהלך המלחמה עם גרמניה, זהו רק 10 אחוז מהמספר שיכול היה להתקבל באופן חוקי.
גורמים שבלמו הצלה היו: אנטישמיות ועמדות נגד הגירה בקונגרס; הכישלון של תקשורת ההמונים, שתיקה של הכנסיות הנוצריות וכמעט כל ההנהגה שלהן (למעט חריגים בולטים, כמו הארכיבישוף מקנטרברי, או הארכיבישוף של ניו יורק, פרנסיס ספלמן); אדישות; כישלון הנשיא רוזוולט.
מנהיגים יהודים אמריקאים לא נתנו עדיפות עליונה לנושא ההצלה.
בשנת 1944 ארצות הברית דחתה כמה פניות להפציץ את תאי הגזים ומסילות הברזל של אושוויץ, בדיוק בחודשים שבהם הפצצות אמריקאיות מסיביות רבות התרחשו רק חמישים מייל מאושוויץ.
פעמיים אף הפציצו רק חמישה קילומטרים מתאי הגזים.
ניתן היה לעשות הרבה יותר כדי להציל את היהודים, אם היה נעשה מאמץ אמיתי.
הסיבות אותן העלו שוב ושוב פקידי הממשל לאי היכולת להציל יהודים, לא הפריעו כאשר מדובר היה באירופאים אחרים אשר נזקקו לעזרה.
האדישות של רוזוולט היא הכישלון החמור ביותר של הנשיאות שלו.
עדיין, מאמץ ההצלה האמריקאי היה טוב יותר מזה של בריטניה, ברית המועצות, או בעלות ברית אחרות - בגלל עבודתו של הוועד לענייני פליטים (WRB).
ארגונים יהודים אמריקאים סיפקו את רוב המימון של ה-WRB, ושל פעולות ההצלה בחו"ל של כמה ארגונים יהודיים.
הספר "נטישת היהודים" טוען שמנהיגים פוליטיים אמריקאים ובריטים בתקופת השואה, כולל הנשיא רוזוולט, דחו הצעות שיכלו להציל מאות אלפי יהודים אירופאים ממוות במחנות השמדה.
ויימן מתעד, למשל, כיצד רוזוולט סירב שוב ושוב לתת מקלט לפליטים יהודים ולא הורה על הפצצת קווי רכבת המובילים לאושוויץ.
בנוסף לכך, רוב המנהיגים היהודים באמריקה ובארץ ישראל כמסתבר לא עשו הרבה כדי ללחוץ על ממשלות אלו לשנות את מדיניותן.
מספר עיתונים אמריקאים, כולל הניו יורק טיימס, המעיטו לדווח על השמדת היהודים, או העבירו דיווחים כאלה מעמודים ראשיים לעמודים פנימיים בגלל אנטישמיות.
הטיימס היה אמנם בבעלות יהודים, אך לא רצה להיראות כמציג עמדה יהודית.
ויימן בוחן את המסמכים המצביעים על כך שממשלות ארצות הברית ובריטניה דחו הצעות רבות לקבל יהודי אירופה.
הנושא הועלה בוועידת הבית הלבן ב-27 במרץ 1943 של מנהיגים אמריקאים ובריטים בכירים בזמן המלחמה, כולל רוזוולט, מזכיר המדינה האמריקאי קורדל האל, שר החוץ הבריטי אנתוני אידן, היועץ הנשיאותי הארי הופקינס, ושגריר בריטניה בוושינגטון, לורד הליפקס.
האל שאל אם בעלות הברית מוכנות לקבל 60,000 עד 70,000 יהודים מבולגריה, בעלת ברית גרמנית.
אידן התנגד בטענה שהיטלר עלול להיענות להצעות דומות עבור יהודי גרמניה ופולין, ואמר כי "פשוט אין מספיק ספינות ואמצעי תחבורה לטפל בהם".
ויימן כותב שבגלל שילוב של נטיביזם, אנטישמיות וחוסר נכונות לפעול עבור עניין בלי ערך אסטרטגי ישיר, מתו מיליוני יהודים שאולי היו ניצלים אחרת.
הוא מתעד מקרים רבים שבהם מצאו בעלות הברית משאבים, כמו ספנות, כדי לתת סיוע והצלה לעשרות אלפי פליטים לא-יהודים, ובמקביל שללו סיוע או מאמצי הצלה דומים ליהודים.
לדוגמה, הוא מתעד כיצד ממשלת בריטניה החזירה יהודים בסכנת השמדה מארץ ישראל המנדטורית, ובמקביל קיבלה בנדיבות בין 9,000 ל-12,000 יוונים לא-יהודים ו-1,800 פליטים פולנים לא-יהודים לארץ ישראל.
הוא מצטט מקרים רבים שבהם השלטונות האמריקאים והבריטים דחו הצעות של נאצים להחליף יהודים במשאבים, לעיתים קרובות עם תיעוד שבעלות הברית חוששות שיהיו כל כך הרבה יהודים שזה עלול להכביד על מאמץ המלחמה של בעלות הברית.
הוא גם מתעד את מאמצי מחלקת המדינה האמריקאית לשלול מקלט ליהודים בסכנת השמדה, ואת כישלון הממסד היהודי האמריקאי להפעיל לחץ מספיק על פוליטיקאים אמריקאים, כמו רוזוולט, לעסוק בפעולות הצלה יעילות.
ברקינרידג' לונג, אחד מארבעת עוזרי מזכיר המדינה, וקליקה של בכירים אחרים במחלקת המדינה, בולטים בפרקים רבים בהיסטוריה זו.
ויימן מתעד כיצד לונג ועמיתיו חסמו שוב ושוב צעדים שהיו מצילים יהודים.
ויימן מונה כמה ארגונים כיעילים יחסית במאמצי החילוץ, במיוחד כמה ארגונים יהודיים אורתודוקסים, הג'וינט, וקבוצה ציונית הרוויזיוניסטית שנקראה 'ברגסוניטים', על שם המנהיג שלהם "פיטר ה.
ברגסון", שהיה הכינוי האנגלי של הלל קוק, יהודי מארץ ישראל ואחיינו של הרב אברהם קוק שהיה קשור לאצ"ל.
"ברגסון" הגיע לארצות הברית כדי להקים את הארגונים כמו "ידידים אמריקאים של ארץ ישראל יהודית", "הוועדה לצבא יהודי" ונוספים להצלת יהדות אירופה.
ויימן מבקר במיוחד את ההנהגה היהודית והציונית האמריקאית המרכזית, שלא הייתה יעילה במאמצי ההצלה שלה, ולעיתים קרובות נתנה עדיפות למאבק באנטישמיות האמריקאית ולחיזוק העמדה הציונית לגבי היישוב היהודי בארץ ישראל לאחר המלחמה.
זאת, מעל הצורך להציל יהודים מרדיפות הנאצים.
בפרק על "אחריות", יש לויימן תת-פרק "מה אפשר היה לעשות", שבו הוא מכיר בכך שאפשרויות ההצלה "הצטמצמו בגלל נחישותם של הנאצים למחוק את היהודים", וכי "תנאי המלחמה עצמם הקשו על החילוץ.
סביר להניח שלא ניתן היה לחלץ מיליונים".
עם זאת, הוא טוען כי "בלי להפריע למאמץ המלחמתי, ניתן היה להציל עשרות אלפים נוספים - כנראה מאות אלפים".
לאחר מכן הוא מציג מבחר של שתים עשרה תוכניות שהוצעו (בין היתר) בתקופת השואה, שהיו יכולות להיות יעילות אילו רק היו מנסים אותן.
בחירתו כללה (להלן בצורה ערוכה):
הכי חשוב, הוועד לענייני פליטים היה צריך לקום ב-1942. והוא היה צריך לקבל מימון ממשלתי הולם וסמכויות רחבות בהרבה.
ממשלת ארצות הברית, הפועלת באמצעות ממשלות נייטרליות או הוותיקן, הייתה יכולה ללחוץ על גרמניה לשחרר את היהודים.
ארצות הברית יכלה להפעיל לחץ מתמיד על בעלות בריתה של גרמניה כדי לשחרר את היהודים שלהם.
היה צורך להפעיל לחץ חזק על מדינות נייטרליות ליד גרמניה ובעלות בריתה כדי לקלוט יהודים.
היו נחוצים מקלטים מחוץ לאירופה.
בכך נתיבי הבריחה היו נשארים פתוחים וזרם מתמשך של פליטים יכול היה לצאת משטחים בהם היו בסכנת השמדה.
אמנם קשה לקלוט פליטים, אבל אפילו חיים במחנה פליטים עדיין היו עדיפים על מוות.
מדינות אחרות השתמשו בקמצנות אמריקאית כטיעון כשנשאלו על אי קבלת יהודים.
למשל, במסעו מסביב לעולם ב-1942, התעמת וונדל ווילקי עם השלטונות הבריטיים בירושלים על הצורך להכניס מספר רב של יהודים לארץ ישראל.
הנציב העליון הבריטי השיב שמכיוון שארצות הברית לא מקבלת יהודים אפילו במסגרת המכסות, לאמריקאים אין זכות להשמיע ביקורת כזו.
היה צורך בתחבורה כדי להעביר יהודים ממדינות נייטרליות למקלטים חיצוניים.
בתחילת 1943 הפנתה ארצות הברית עורף להצעת רומניה לשחרר 70,000 יהודים, שניצלו עד אז מהשמדה שיטתית על ידי הממשל ברומניה, במולדובה ובטראנסניסטריה.
זה היה כישלון מהותי של ארצות הברית.
קמפיין לעידוד ולסיוע בבריחה היה מביא לזרימה ניכרת של יהודים.
היה צריך להעביר לאירופה סכומי כסף גדולים בהרבה כדי להקל על בריחות, להסתיר יהודים, לספק מזון, לחזק מחתרות יהודיות ולא-יהודיות.
הרבה יותר מאמץ היה צריך להשקיע במציאת דרכים לשלוח מזון וציוד רפואי.
ארצות הברית יכלה להפעיל הרבה יותר לחץ על ממשלות נייטרליות, הוותיקן והצלב האדום הבינלאומי כדי לגרום להם לנקוט בפעולה מוקדמת ונמרצת יותר.
סיוע צבאי מסוים היה אפשרי.
הרבה יותר פרסום על השמדת היהודים היה צריך להיות מופץ ברחבי אירופה.
הרוב המכריע של ההיסטוריונים המקצועיים המתמחים במלחמת העולם השנייה או בשואה, בדרך כלל אימצו את הטיעונים של ויימן, תמכו בהם, או הושפעו מהם.
חלק מתנגדים לביקורת של ויימן על רוזוולט, מגינים על ארגונים יהודיים ממסדיים או מערערים על הטענה כי בעלות הברית יכלו להפחית ביעילות את טבח היהודים על ידי הפצצת מתקני ההשמדה באושוויץ, נושא המכונה לעיתים קרובות סוגיית הפצצת אושוויץ.
קיצ'נס III, ארכיונאי של מרכז המחקר ההיסטורי של חיל האוויר של ארצות הברית, ביקר את ויימן על התעלמותו מהמלחמה המוחלטת שבה היו מעורבות בעלות הברית ועל כך שהוא ביסס את ספרו על מקורות חברתיים-פוליטיים, ללא התייחסות להיסטוריה צבאית שלטענתו חיונית לדיון בהפצצות.
קיצ'נס טען שזה לא היה מעשי להפציץ את אושוויץ.
שתי הנקודות העיקריות של קיצ'נס הן: 1) לבעלות הברית לא היה מידע מודיעיני מפורט מספיק לגבי מיקומם של מתקנים אלה כדי לכוון הפצצות באופן סביר, ו-2) הלוגיסטיקה של ההפצצה הייתה קשה מכדי לצפות לתוצאה מוצלחת באופן סביר.
ההיסטוריון ריצ'רד לוי תומך בעמדת קיצ'נס.
היסטוריונים אחרים הצביעו על כך ש: 1) לבעלות הברית היו הזדמנויות לרכוש מספיק מודיעין צבאי על מטרות אושוויץ, אם כי נראה שלא נעשה מאמץ לאיסוף מידע כזה.
ו-2) היו הרבה הפצצות מוצלחות של בעלות הברית שהיו קשות באותה מידה והתבססו על מודיעין חלקי.
התפיסה שהפצצת אושוויץ הייתה קשה אינה סבירה; וייתכן כי קיצ'נס רצה להגן על מעסיקו.
כמעט כל ההיסטוריונים מסכימים עם עמדתו של ויימן, לפיה בעלות הברית והנייטרלים יכלו לעשות יותר כדי להציל את יהודי אירופה בסכנת השמדה.
יוצא דופן אחד הוא ויליאם ד' רובינשטיין, שספרו "מיתוס ההצלה: מדוע הדמוקרטיות לא יכלו להציל יותר יהודים מהנאצים" הוא תגובה ביקורתית מפורשת ל"נטישת היהודים" ועבודות נוספות התומכות בעמדותיו של ויימן.
רובינשטיין טוען שמעצמות המערב קיבלו מהגרים, ארץ ישראל לא הייתה מקלט טוב בגלל התנגדות הערבים, ופעולה יעילה של בעלות הברית נגד מחנות ההשמדה לא הייתה אפשרית.
עם זאת, אפילו מבקריו החריפים ביותר של ויימן מודים שרבות מטענותיו תקפות.
רובינשטיין, למשל, מסכים עם ויימן (והיסטוריונים רבים אחרים) שהמנהיגות הפוליטית הערבית הפלסטינית, בראשות המופתי של ירושלים חאג' אמין אל-חוסייני, והמרד הערבי בשנים 1936–1939 גרמו לממשלת בריטניה לנטוש את תנאי המנדט הזמני שלה על ארץ ישראל, שנועד בעיקר להקים בית לאומי לעם היהודי כדי להציל יהודים בסכנת השמדה.
גם ויימן וגם מבקריו מסכימים שהחלטת הבריטים לנטוש את תנאי המנדט (הקמת בית לאומי ליהודים) התגלמה בספר הלבן של 1939, שהפחית את העלייה למכסה שנתית של 10,000 בלבד, עד ל-75,000 עולים סך הכל, ולאחר 5 שנים העביר את כל ההגירה היהודית לאישור הרשות הערבית הפלסטינית (המתנגדת לעליה בחריפות).
ההשלכות ארוכות הטווח של נטישת תנאי המנדט על יהדות אירופה במהלך השואה מוכרות בדרך כלל אפילו על ידי מבקריו של ויימן, אם כי ויימן מפרט את ההשפעות ההרסניות בפירוט רב יותר מאשר רבים ממנגדיו.
למשל, חילוקי הדעות בין רובינשטיין לויימן נשענים בעיקר על טענתו של רובינשטיין כי היהודים הציוניים בארץ ישראל (כמו דויד בן-גוריון) הם האשמים העיקריים באי קליטת יהודי אירופה בארץ ישראל, ואחריות משנית היא של השלטונות הבריטיים או הערבים הפלסטינים שהתנגדו באלימות למאמצי חילוץ כאלה.
כמה היסטוריונים תקפו את רובינשטיין ומבקרי ויימן אחרים על עמדות כאלה, וקראו להן "פולמוסיות" לא-מלומדות.
היסטוריונים רבים, כולל ד"ר דייוויד קרנצלר, המתמחה בתיעוד הצלות יהודים, מציינים שמספר רב של יהודים ניצלו, וטוענים שניתן היה להציל אפילו יותר, לעיתים קרובות תוך שימוש בדוגמאות של ויימן.
ברוב המקרים, מאמצי ההצלה לא היו ביוזמתם של ארגונים יהודיים וציוניים גדולים בעולם החופשי, שלעיתים קרובות אף מנעו את פעילות ההצלה; או של ממשלות בעלות הברית; או של מוסדות כמו הוותיקן או הצלב האדום.
רוב פעולות ההצלה המוצלחות היו תוצאה של עבודה של קבוצות יהודיות ולא-יהודיות קטנותת לא ממסדיות, שפעלו בעיקר מחוץ ולעיתים קרובות בניגוד להוראות של קבוצות הגג שלהם.
קבוצת העבודה של ברטיסלבה בראשות גיזי פליישמן והרב חיים מיכאל דב ויסמנדל ניהלה בראשית 1942 משא ומתן על הפוגה של כשנתיים בטרנספורטים מסלובקיה תמורת כופר של כ-50,000 דולר ל-אס אס דרך דיטר ויסליצני.
בסוף 1942 הם ניהלו משא ומתן על מה שנקרא תוכנית אירופה.
ככל הנראה, הגרמנים הציעו להפסיק טרנספורטים מאזורים רבים תמורת כשני מיליון דולר ודרשו מקדמה של 10%.
איש לא היה מוכן לסכן את הסכום הזה, והמשא ומתן הסתיים.
ביד ושם נכתב שזה היה טריק גרמני.
ניירות הגנה שחולקו משווייץ על ידי המצילים היהודים חורחה מנטלו (מנדל - דיפלומט סלבדורי מטרנסילבניה) ורחה שטרנבוך הצילו מספרים גדולים למרות התנגדותם של מנהיג יהודי שווייצרי ופקידים אמריקאים, במיוחד רוזוול מקללנד.
וילפריד ישראל, במקור מברלין, היה אחד מאנשי המפתח שארגנו את הקינדר-טרנספורט לאנגליה, שהציל מספר רב של ילדים יהודים.
רחה שטרנבוך הבריחה לשווייץ מספר רב של יהודים בגבול שווייץ-אוסטריה עד שמישהו בשווייץ שהיה צריך לעזור הסגיר אותה לשלטונות.
היא ניהלה מסוף 1944 ועד תחילת 1945 משא ומתן עם היינריך הימלר באמצעות הפוליטיקאי השווייצרי ז'אן מרי מוזי שהיה מכרו של הימלר.
זה הוביל לשחרורם של יהודים רבים ממחנה הריכוז טרזיינשטט ומנע רצח של מספר רב של יהודים במחנות מסוימים עם התקרבות בעלות הברית, בהתבסס על הסכם כופר עם הנאצים.
ושוב אותו אדם הסגיר אותה לשלטונות.
יצחק שטרנבוך, בעלה של רחה שטרנבוך, גייס ושילם את הכופר הנדרש כדי לשחרר את היהודים במחנה הריכוז ברגן בלזן שהיו ברכבת קסטנר.
הרב סולומון שונפלד סידר מקלט לאלפי יהודים בבריטניה, כולל מאות ילדים בקינדר-טרנספורט.
הוא גם שכנע מנהיגי כנסייה ואנשי פרלמנט רבים להעביר הצעה המאפשרת ליהודים שיכולים לצאת משטחים שנשלטו על ידי גרמניה ובעלות בריתה להתיישב לפחות זמנית בחלקים מהאימפריה הבריטית.
קבוצה מסוימת פעלה בהצלחה נגד ההצעה מכיוון שהיא לא כללה את ארץ ישראל.
בארצות הברית, לחץ מתמשך על ממשל רוזוולט על ידי הלל קוק וקבוצת ההצלה הברגונסונית שלו, למרות בלימה ממושכת מצד המנהיגים היהודיים הליברליים והארגונים היהודיים המרכזיים, אך עם תמיכה מכרעת של רבים בקונגרס, בסנאט, שר האוצר הנרי מורגנטאו הבן וצוותו, הובילו להקמת הוועד לענייני פליטים.
אחת מהפעולות שלה הייתה תמיכה בשליחות ולנברג בבודפשט.
דייוויד ויימן מזכה את הוועד לענייני פליטים בחילוץ של למעלה מ-200,000 (כולל 120,000 בהונגריה, בין השאר הודות לוולנברג).
המזכיר הראשון היהודי של שגרירות אל סלבדור, חורחה מנטלו (מנדל), פרסם את דו"ח וצלר-וורבה (הכלול בפרוטוקול אושוויץ) 24 שעות לאחר קבלתו.
לרוע המזל, הוא קיבל את הדו"ח באיחור רב.
יהודים אחרים וארגונים יהודיים/ציוניים שקיבלו את הדו"ח קודם לא עשו שימוש יעיל במידע וחלקם, כמו רודולף קסטנר, ניסו להסתיר את המידע.
פעולתו של מנטלו הציתה הפגנות רחוב משמעותיות בשווייץ, הובילה ליותר מ-400 כותרות בולטות בשווייץ, שגינו את הברבריות של אירופה והטפות בכנסיות שווייצריות רבות דיברו על "אחים ואחיות יהודיים".
למרות שהצלב האדום הבינלאומי היסס להתערב, אחרים - כולל האפיפיור פיוס ה-12 ומלך שוודיה גוסטב החמישי פנו אישית לשליט ההונגרי מיקלוש הורטי.
הוא קיבל איומים אמינים מצ'רצ'יל ורוזוולט.
הורטי עצר אז את השילוחים שהובילו כ-12,000 יהודים ביום לאושוויץ.
"עד אז נוקו המחוזות ההונגריים.
כמעט 440,000 יהודים נעלמו, אבל רוב 230,000 היהודים של בודפשט עדיין היו בבירה".
העיכוב בהיענות להצעתו של הורטי התברר כקטלני לעסקה שהציע וליהודים הונגרים רבים.
שלושה חודשים לאחר שהורטי עצר את רכבות הגירוש, הוא הודח והוחלף על ידי משטר הבובות הנאצי של פרנץ סאלאשי וצלב החץ הפשיסטי והאנטישמי שלו.
משטר זה הנהיג טרור נגד יהודי הונגריה שנותרו, והרג עשרות אלפים בארבעת חודשי שלטונו, אשר הסתיים רק כשהצבא האדום כבש את הונגריה.
ההפוגה בגירושים ההונגרים וההצעות שהציע הורטי אפשרו את משימת ולנברג וגם חילוץ על ידי רבים אחרים בבודפשט, כמו קרל לוץ, מונסיניור אנג'לו רוטה, ג'ורג'יו פרלסקה, הנציגות הספרדית, מחתרת הנוער הציונית בבודפשט, ויצרה "אווירת הצלה" שעודדה אזרחים פשוטים לפעול למען שארית יהודי הונגריה.
ראול ולנברג וקרל לוץ הצילו כל אחד עשרות אלפי יהודים בהונגריה ומחתרת הנוער הציונית הצילה אלפים רבים ואולי גם יותר מ-10,000.
דיפלומטים רבים הפרו לעיתים את הפרוטוקול הדיפלומטי, פעלו בניגוד להנחיות ארצם, והצילו מספר רב של יהודים באמצעות אשרות ומסמכי הגנה.
מלבד קרל לוץ וראול ולנברג הידועים ביניהם הם צ'יאונה סוגיהארה היפני, חה פנגשאן הסיני, ארישטידש דה סוזה מנדש הפורטוגזי והרוזן השוודי פולקה ברנדוט.
הצעה שנויה במחלוקת להצלה הגיעה מאדולף אייכמן, שהציע למציל הציוני יואל ברנד במאי 1944 עסקה לשחרור 1,000,000 יהודים בתמורה ל-10,000 משאיות וסחורות כמו קפה, תה, קקאו וסבון.
אייכמן ונאצים אחרים הציעו הצעות דומות למצילים ציונים אחרים (כגון סאלי מאייר, שטרנבוך).
ז'אן-מרי מוזי, נשיא שווייץ לשעבר ותומך נאצים בשנות ה-30, לקח תפקיד בולט במשא ומתן.
אולם בעלות הברית דחו את הסדרי ה'כופר' הללו למרות שאייכמן הבהיר היטב שהחלופה היא השמדת היהודים.
הסובייטים וצ'רצ'יל הסכימו שאין לשלם כופר.
הבריטים החזיקו את ברנד כאסיר כדי למנוע עסקאות כאלה וההנהגה הציונית בארץ ישראל לא נראתה מעוניינת בעסקה.
יד ושם מציין במוזיאון שלו כי פעילותו השנויה במחלוקת של רודולף קסטנר הביאה להצלת למעלה מ-22,000 יהודים.
לאחר משא ומתן שנוי במחלוקת בין רודולף קסטנר, סאלי מאייר ואדולף אייכמן, רכבות שהובילו כ-1,700 יהודים הונגרים נשלחו למחנה הריכוז ברגן בלזן, שם הוחזקו בבטחה יחסית תמורת כסף וזהב ושוחררו בסוף 1944 לאחר שיצחק שטרנבוך, בשווייץ, סידר את הצלתם בתשלום כופר גדול.
היו עוד הרבה יוזמות הצלה מוצלחות וגם רבות נוספות שיש הטוענים שהיו יכולים להצליח אילו צ'רצ'יל ורוזוולט היו תחת יותר לחץ ציבורי.
כשספינות עמוסות בפליטים, כמו הסנט לואיס וספינות פליטים לכיוון ארץ ישראל הוחזרו לאחור, קשה לטעון שההצלה לא הייתה אפשרית.
דעותיו של ויימן נתמכות על ידי המשתתפים באירועים וחוקרים רבים, כגון דוד קרנצלר, הלל קוק, חיים מיכאל דב ויסמנדל, ורבים אחרים.
נטל המס הוא היחס בין סכום המיסים המוטל על אדם או גוף מסוים ובין כלל הכנסתו של אדם או גוף זה.
בכלכלה משמש נטל המס לתיאור הפסד הרווחה לגוף כלכלי (לדוגמה: צרכן או יצרן) שנוצר בעקבות מס מסוים, ומשמש לרוב עבור החלוקה של הפסד זה בין הגופים הכלכלים השונים.
נטל המס מודד את ההשפעה הכלכלית על גוף כלכלי שנוצרה בעקבות הטלת המס, הנמדד בהפרשי הכנסה או תועלת.
לדוגמה, אם מוטל מס של 10% על מוכרי החמאה, ייתכן שמחיר השוק יעלה ב-8% ובכך ייתכן שרוב נטל המס יוטל על הקונים ולא על המוכרים.
חלוקת נטל המס הובאה לראשונה על ידי האסכולה הפיזיוקרטית, במיוחד פרנסואה קניי, שהביאו ביטוי זה בהקשר של מיסוי על קרקעות והשאלה האם נטל המס מוטל על בעלי האדמות או על השוכרים שלהם.
בניתוח מיקרו-כלכלי, יש חשיבות לגמישות הביקוש וההיצע, בניתוח חלוקת נטל המס.
נטלי זימון דייוויס הייתה היסטוריונית יהודייה-אמריקאית, שתחומי מחקרה כללו את צרפת בתקופת העת החדשה המוקדמת, מיקרו היסטוריה, יהדות ומגדר; זוכת פרס הולברג לשנת 2010.
אמה בת למשפחת רבנים מרוסיה.
אבי סבה מצד אימה רכש אדמה מידי האוג'באווה והיה בעל חנות באלק רפיד שבמדינת מישיגן בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-19. הוריה הם בני משפחת מהגרים, אימה הלן למפורט נולדה בברלינגטון ואביה בדטרויט.
אביה, ז'וליאן זימון, היה סוחר טקסטיל בסיטונות ליצרני המכוניות של דטרויט, מקום מושבם של מפעלי המכוניות של הנרי פורד.
בוגרת בית הספר התיכון הפרטי לבנות קראנברוק קינגסווד סקול , שם למדו בנות המשפחות העשירות ביותר של דטרויט ובו ניתנה מכסה מוגבלת לתלמידים יהודים.
בקינגסווד הייתה חברה בנבחרת ההוקי של בית הספר ונבחרה ליושב ראש מועצת תלמידים.
היא למדה לטינית, צרפתית ועיקר עניינה היה בהיסטוריה.
היא הושפעה ממשנתו החברתית של ראלף וולדו אמרסון ונרתעה מהבורגנות.
את לימודיה האקדמיים המשיכה במכללת סמית' ומכללת רדקליף, בימים שלאחר מלחמת העולם השנייה כשברקע הלהיב את האנשים חזון שיקומה של אירופה והשכנת שלום.
היא התוודעה לסוציאליזם מרקסיסטי והצטרפה לקבוצות והתארגנויות מרקסיסטיות ודמוקרטיות.
היא הושפעה ממורתה, ד"ר ליאונה גייבל, שלימדה את הפילוסופיה של הרנסאנס והעבירה קורס בו השוותה בין המהפכה הרוסית, הצרפתית והאנגלית.
דייוויס למדה על המהפכה הצרפתית דרך קריאה יום אחר יום בדיווחים בעיתון "Le Momiteur".
את עבודת הסיום שלה עשתה על הפילוסוף הרדיקלי פייטרו פומפונצי.
היא קראה והעריצה את מרק בלוך והושפעה מג'מבטיסטה ויקו.
זימון דייוויס נישאה בשנתה השלישית בקולג', בשנת 1948 לצ'נדלר דייוויס, לימים מתמטיקאי וסופר מדע בדיוני.
משפחתו הייתה קוויקרים מפנסילבניה ובני הכנסייה היוניטרית ממסצ'וסטס.
החלה את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת הרווארד בתחום ההיסטוריה של הרעיונות וסיימה אותו באוניברסיטת מישיגן בנושא ההיסטוריה החברתית בשנת 1959.
ב-1952 יצאה לחצי שנת מחקר בארכיונים של ליון בצרפת וחיברה לראשונה דיוקן כמותי של הפרוטסטנטים בליון במאה ה-16. לפני יציאתה לליון חיברה, יחד עם קבוצת פעילים ממישיגן, עלון בשם "מבצע מחשבה", שבו תקפה את פעולותיה המנוגדות לחוקה של ועדת בית הנבחרים לענייני פעולות אנטי אמריקאיות בראשות הסנטור ג'וזף מקארתי.
העלון פורסם בעילום שם, אך בעלה צ'ן חתם על הצ'קים לבעל בית הדפוס שהעביר את המידע ל-FBI.
בשובה מליון, החרימו אנשי ה-FBI את הדרכונים האמריקנים שלה ושל בעלה.
ב-1954 הוא פוטר ממשרתו באוניברסיטת מישיגן והוטל עליו חרם אקדמי ולאחר חקירות ומספר ערכאות משפטיות במשך שש שנים דחה לבסוף בית המשפט העליון את ערעורו והוא נידון לשישה חודשי מאסר בשנת 1960. בשנות החמישים נולדו שלושת ילדיהם.
בשנת 1959 הגישה את הדיסרטציה שלה על "פרוטסטנטיות ופועלי הדפוס בליון".
בשנות החמישים לימודי הרפורמציה נערכו בצורה כיתתית ומתוחמת, פרוטסטנטים חקרו פרוטסנטיות, קתולים חקרו את הקתוליות וכן הלאה.
דייוויס יצרה בדוקטורט שלה הבחנה כיתתית לפי מקצוע ומעמד כלכלי כשלעיתים תכופות היריבים הכלכליים היו בעלי ברית דתיים.
אם כי הפרוטסטנטים בליון היו משכילים יותר ועסקו במקצועות הטכנולוגיים יותר.
בשנות השישים קיבלה את דרכונה בחזרה, בעקבות פסיקת בית המשפט, ושבה לארכיונים של ליון ושל ז'נבה על מנת להעמיק בהיסטוריה עירונית ודתית.
היא עברה עם בעלה לפרובידנס, שם הוא לימד באוניברסיטת בראון וערך את הירחון למתמטיקה.
ב-1962 הוצעה לצ'נדלר פרופסורה באוניברסיטת טורונטו וזימון דייוויס עברה עמו לשם והחלה ללמד בחוג לכלכלה פוליטית ומ-1968, בחוג להיסטוריה.
היא מצאה בארכיונים של ז'נבה את התיאור הקדום ביותר של ארגון אומנים מתלמדים באירופה וב-1966 פרסמה מאמר בשם "איגוד מקצועי בצרפת במאה ה-16".
ב-1968 הייתה זימון דייוויס מרצה אורחת באוניברסיטת ברקלי בארצות הברית.
בקנדה שימשה מרצה קבועה באוניברסיטת מונטריאול.
באותה תקופה אירעו הפגנות רבות, החל מהפגנות למען מעונות יום וכלה כנגד מלחמת וייטנאם, הפגנות שעוררו את סקרנותה לחקור חגיגות, ומחאות ואת העומד מאחוריהן.
בין השנים 1971–1977 כיהנה כפרופסור בחוג להיסטוריה של אוניברסיטת ברקלי השוכנת בקליפורניה.
במהלך כל שנות השבעים עסקה במחקר תרבותי ואנתרופולוגי.
לצורך כך היא התעמקה באנתרופולוגיה ובחקר הפולקלור.
היא קראה ספרי אנתרופולוגיה כמו "מדריך הפולקלור הצרפתי" של ארנולד ואן גאנפ שחקר חבורות נוער באירופה אשר ערכו חגיגות נישואין כשראשיהם עטויים במסכות.
ב-1969 החלה לכתוב את "הגיון המרי" המראה את שימושי הקרנבל הן כתגובה לדפוסי נישואין שונים והן כמחאה פוליטית.
החגיגות באו למלא מצב של חסר ביום-יום.
רבים מן המאמרים שכתבה התפרסמו בספר "חברה ותרבות בצרפת של העת החדשה המוקדמת".
היא כתבה על המנהגים הקתולים והפרוטסטנטים בימי חג ובקבורה.
בשנות השבעים הרבתה זימון דייוויס לכתוב על מגדר.
מאמרה "נשים בעיר ותמורה דתית" עסק בנשים שנהפכו לפרוטסטנטיות וסוגי האמונה והפולחן שלהן.
במאמרה "נשים מושלות בכיפה" היא עוסקת בחילופי בגדים וזהויות בין הגברים לבין הנשים, שהתרחשו בחגיגות ובקרנבלים.
היא פגשה את ג'יל קונוויי, שהייתה חלוצה בחקר ההיסטוריה של הנשים בארצות הברית.
מ-1971 ארגנו השתיים את הקורס הראשון על ההיסטוריה של הנשים, שנערך בקנדה.
הקורס שכונה "החברה והמינים באירופה ובאמריקה של העת החדשה המוקדמת".
לצורך החומר לקורס הן חיפשו בכל רחבי צפון אמריקה מקורות ראשוניים בספרים נדירים.
מ-1977 החלה זימון דייוויס ללמד כפרופסור באוניברסיטת פרינסטון.
ביחד עם חבורת נשים מרצות יסדה שם תוכנית ללימודי נשים.
היא חברה למארק כהן והחלה ללמד היסטוריה יהודית של העת החדשה המוקדמת.
דייוויס בנתה את הקורס סביב תרבות, חברה ומגדר.
היא הוציאה לאור את האוטוביוגרפיה של רבי ליאון ממודינה, הוונציאני בן המאה ה-17, שמארק כהן תרגם מעברית.
היא פרסמה את המאמר "מוניטין וסוד", בו היא מתחקה אחר מקורות הביוגרפיה היהודית טרם המאה ה-18.
בשנות השמונים כתבה את הספר "בדיון בארכיונים" ובו בדקה מאות מכתבים של בקשות חנינה במקרי רצח שהופנו למלכי צרפת במאה ה-16. בשנות התשעים הוציאה את ספרה "נשים בשוליים" המתחקה אחר חייהן של הנשים העירוניות במאה השבע עשרה, תוך התמקדות בשלוש דמויות שולים שפיתחו קריירה מצליחה הרחק מהזרם המרכזי של החברה.
זימון דייוויס בחנה את חשיבות המגדר בחייהן ואת ההשלכות של עיסוקן והשתייכותן הדתית: הראשונה היא מארי גיאר דה ל'ארקנסיון שהיגרה מטור לקוויבק ויסדה שם מנזר.
היא הותירה אחריה אוטוביוגרפיה ומאות מכתבים המתעדים את שליחותה המיסיונרית בקרב האינדיאנים.
השנייה היא האמנית האנטומולוגית מריה סיבילה מריאן, שפעלה בנירנברג, פרנקפורט ואמסטרדם והשאירה מחקרים על חרקים שערכה באירופה ובסורינאם.
השלישית היא הסוחרת היהודית גליקל מהמלין בת יהודה לייב יוצאת המבורג ומץ שכתבה אוטוביוגרפיה, שעל מנת לקוראה למדה זימון דייוויס יידיש.
שימשה כיועצת טכנית לתסריטאי בסרט הצרפתי משנת 1982 "Le retour de Martin Guerre" ("שובו של מרטין גר"), בכיכובו של ז'ראר דפארדיה.
בשנת 1983 היא כתבה ספר, הנושא אותו שם, עם הפרשנות לסיפורו של מרטן גר, שהוא מקרה אמיתי המספר על אדם המתחזה לבן כפר הנעדר ממנו שנים רבות וזוכה בשל כך בחלקה חקלאית מכובדת ואישה יפה.
הוא מצליח להוליך שולל כמעט את כולם כולל את השופט החוקר את הפרשה, עד שהתרמית מתגלה דרך מקרה לאחר מספר שנים.
הסרט שימש השראה לגרסתו האמריקאית "סומרסבי", בכיכובם של ריצ'רד גיר וג'ודי פוסטר, עליו כתבה זימון דייוויס גם כן.
בשנות התשעים עמדה דייוויס בראש מרכז שלבי האלם שבאוניברסיטת פרינסטון, לפניה בתפקיד כיהן לורנס סטון.
בנוסף, היא הייתה מופקדת על הקתדרה להיסטוריה על שם הנרי צ'ארלס ליאה, באוניברסיטה.
זימון דייוויס הייתה פרופסור אמריטה להיסטוריה באוניברסיטת פרינסטון ושימשה כפרופסור באוניברסיטת טורונטו שבקנדה.
נבחרה כחברת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1979. בשנת 1987 כיהנה דייוויס כנשיאת האגודה ההיסטורית האמריקאית.
נבחרה כחברת האקדמיה הבריטית בשנת 1995. באביב 2000 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מן האוניברסיטה העברית בירושלים.
זכתה בפרס הולברג בשנת 2010.
נושאי מחקרה העיקריים בשנות חייה האחרונות היו היסטוריה סוציאלית ותרבותית (ובזאת נקטה בגישתה של אסכולת האנאל, אך בניגוד לאנאל שמתמקדת הן בהיסטוריה כפרית או אזורית, הרי שדייוויס עסקה יותר בהיסטוריה עירונית או דתית), במיוחד אלו שההיסטוריונים נטו לפסוח עליהם.
דייוויס השתמשה במקורות רבים כמו מקורות תיעודיים, משפטיים, מחזות, עלונים, רישומי נוטריון, שומות מסים, ספרים ורשומות רווחה.
היא הייתה חסידה של היסטוריה חוצת תחומים כמו אנתרופולוגיה, היסטוריה של האומנות, אתנוגרפיה ותאוריות ספרותיות.
ב, דייוויס חקרה את תולדות היהודים של סורינאם.
מחקרה האחרון היה על הבלשן הרומני-יהודי לאזר שייניאו, והתחקה אחר האופן בו חייו משלבים בין רומנית, צרפתית ויידיש.
כמו רבים מספריה הקודמים, גם מחקר זה נעשה בגישה עמה היא מזוהה, המשלבת בין מיקרו-היסטוריה להיסטוריה גלובלית.
נטלי סָארוֹט הייתה סופרת צרפתייה יהודיה ילידת רוסיה.
סארוט נולדה ב-1900 בשם נטליה איליניצ'נה צֶ'רְניַאק באיוואנובו ברוסיה, אז ברוסיה למשפחה יהודית משכילה.
אמה, פולינה לבית שטונובסקי (אחרי נישואיה השניים - בורצקאיה-ברגפלד) הייתה סופרת שפרסמה תחת שם העט "נ.ויחרובסקי" האב, איליה יבסייביץ' צ'רניאק (1949-1869) היה מהנדס כימיה, בוגר אוניברסיטת ז'נבה והוא הקים בשנת 1900 מפעל לצבעים על יד הגשר סוקובסקי באיוואנובו-ווזנסנסק.
בהיותה בת שנתיים התגרשו הוריה.
היא עברה עם אמה לז'נבה ומשם לפריז.
מגיל 8 היא חיה עם אביה בפריז.
נטלי למדה ספרות ומשפטים באוניברסיטת סורבון וסיימה את לימודיה בברלין.
לאחר מכן למדה שנה באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1925 נישאה לרֶמון (ריימונד) סארוט.
שנה לאחר מכן החלה לעסוק במשפט ועבדה כעורכת דין עד שנת 1941.
ספרה הראשון, ספר מורכב מקטעי רשימות וזיכרונות בשם "טרופיזמים", יצא לאור בשנת 1939, אך זכה להכרה רק בשנת 1957. לפני שהודפס היא שלחה העתק אל סארטר שהתרשם מהחיבורים, ואף כתב את ההקדמה לספר.
בהמשך הוציאה ספרים נוספים, ביניהם "הפלנטריום", "עידן החשד", "פירות הזהב", "השימוש במילים" ו"ילדותי".
סגנון כתיבתה של סארוט הוא סגנון "הרומן החדש", בדומה לאלן רוב גרייה, קלוד סימון ומרגריט דוראס.
הרומן החדש יוצא כנגד המוטיבים המקובלים ברומן הריאליסטי הקלאסי של המאה ה-19, בו הסופר היה המקשר בין הספר לקורא.
בכתיבתה מנסה סארוט להימנע מכך, ולמנוע מהקורא פיזור בתשומת לבו במהלך הקריאה, אלא להתמקד בעיקר ולא בפרטים שוליים.
היא מותירה מקום לקורא לפרש בעצמו את הכתוב, ללא פרשנות שלה.
סארוט כתבה אחרי תקופתם של פרוסט וג'ויס, שכבר כתבו על ידי קפיצות בזמן ובמרחב.
על כן, היא כתבה על דברים שטרם נמצאו דרכים לתארם במילים, כגון תנודות נפשיות שנמצאות במעבר שבין תת-ההכרה לבין ההכרה.
למשל, היא משתמשת במונחים "תת שיחה" ו"תת מעשה" לתיאור אמצעי תקשורת בלתי-מילולית בין אנשים, כגון מבט, טון דיבור, שתיקה, חיוך או הרמת גבה.
ספרה הראשון של סארוט, "טרופיזמים", נקרא על שם הביטוי "טרופיזם", שמשמעותו נטייתו של צמח או בעל חיים להימשך לגורם חיצוני מסוים, למשל כלפי מעלה אל האור או כלפי מטה אל המים.
המונח "Trope" ביוונית משמעו סיבוב.
סארוט החלה לכתוב את הספר בשנת 1932 וסיימה את כתיבתו ב-1937. הוצאתו לאור לראשונה הייתה בינואר 1939, אך הוא זכה להכרה רק לאחר הדפסתו השנייה בשנת 1957. ספר זה היה אבן היסוד לצורת ספרות זו של "הרומן החדש".
היצירה לא יכולה להיחשב כנובלה וגם לא רומן - ז'אן פול סארטר טען כי הסוגה הזו היא "אנטי רומן".
הספר כתוב ב–24 קטעים, כשכל קטע עומד בפני עצמו, ללא קשר כרונולוגי או נושאי ביניהם.
הקטעים נראים כלליים, לפעמים יש תחושה כי לא מדובר בבני אדם.
האורך המוגבל של הקטעים, 1-3 עמודים, מביא לכך שלא ניתן לוותר על שום מילה בטקסט.
הספר כתוב בגוף שלישי, מלבד קטעים המהווים דיאלוגים בהם יש שימוש בגוף שני.
רוב הקטעים מסתיימים בסוף מפתיע.
בספרה מנסה סארוט להראות כי למילים יש משקל, ויש להן מודע ותת-מודע.
יש קשר בין הנאמר למחשבה ולרגע בו המחשבה (התת-הכרתית) עולה לפני השטח, להכרה, או הופכת למעשה.
הקטעים מתארים רגעים פסיכולוגיים וקווי אופי, והספר הוא רצף של פואמות פרוזאיות נפרדות המייצגות קטעים ומקרים טרופיסטיים אינדיבידואליים.
הספר כתוב באופן ריאליסטי, מאחר שהוא דן ברגעים שיכולים להתרחש במציאות חייו של כל אדם, ללא פרשנות הסופרת.
למרות זאת, אין תיאורי פיזיים של סביבה או אנשים.
הטרופיזם חייב שותף פעיל, בין אם השותף מוחשי או הדמיון של הקורא, שהוא שותף תמידי, כך שהסופרת לא כופה את דעותיה.
הדמויות אינן אחידות וללא תיאורים, וכך קל יותר להתחבר אליהן ולהזדהות עימן על פי נטיית לב הקורא ורצונו.
בספר ישנן למעלה מ-24 דמויות שונות, אך סארוט מתארת בכל פרק רגע חדש וכך נוצר הרושם שבכל פרק יש דמויות חדשות.
כמו כן יש בספר גם דמויות משניות, אך הן לא חשובות ורלוונטיות למהלך הסיפור, אלא חשובות לסגנון הכתיבה.
סארוט מנסה להראות בספר שהמוח האנושי חושב כל הזמן, ורוב המחשבות חולפות ללא התייחסות, אך סארוט מפנה את תשומת הלב של הקורא אל חוויות יומיומיות אשר כמו אותן מחשבות לא מייחסים להן חשיבות.
לסופרת ולעורך הדין רמון סארוט נולדו שלוש בנות: קלוד סארוט, עיתונאית, סופרת ושחקנית, אן סארוט - עוזרת במאי, עורכת קולנוע, ומזכירת מערכת כתב העת הספרותי La Quinzaine littéraire ודומיניק סארוט, צלמת.
בתה קלוד הייתה נשואה לסופר ז'אן-פרנסואה רוול, חבר באקדמיה הצרפתית.
בנם הוא הפקיד הבכיר ניקולא רוול.
נטלי סארוט הייתה גם חמותם של העיתונאי האמריקאי סטנלי קארנו ושל כריטוף צארה, בנו של הסופר טריסטן צארה.
התגוררה תקופה ארוכה בשדרת פייר דה סרבי 12 בפריז בדירה הקומה הראשונה
טרופיזמים (1939), תרגום ואחרית דבר: אילנה המרמן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ג 1983.
עידן החשד: מסות על ספרות (1956), תרגום: יונת סנד, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ב.
הפלנטאריום (1959), תרגום: ק"א ברתיני, מבוא מאת שולמית וויסמן, מרחביה – תל אביב: ספרית פועלים, תשל"א.
השימוש במילים (1980), תרגום: חגית בת-עדה; ייעוץ מדעי: דפנה שניצר, תל אביב: רסלינג, 2004.
נטלי עטיה (נולדה ב-19 בפברואר 1975) היא דוגמנית, שחקנית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
עטיה נולדה וגדלה בשכונת פרדס כץ שבבני ברק.
בת למעצבת אופנה ולתחזוקאי ומינהלן בדיסקונט.
בנעוריה התחנכה בתיכון לאמנויות "תלמה ילין", שם למדה בין היתר משחק ודרמה.
החלה את דרכה כדוגמנית כבר בגיל 15, כאשר התגלתה על ידי סוכנת דוגמנות מציריך שבשווייץ, ועבדה כדוגמנית בשווייץ ובגרמניה.
לאחר מכן נחשפה בישראל בתמונת עירום מפורסמת שצולמה על ידי צלם הדוגמנות רון קדמי, כשנחש בלבד מעטר את גופה.
כבר בגיל 19, לדבריה, פרשה מהתחום, אך לאורך השנים המשיכה עטיה להופיע בתצוגות אופנה ובקמפיינים.
עם השנים השתלבה גם בעולם המשחק.
לאורך השנים שיחקה גם בסדרות הטלוויזיה כמו בסדרות "קפה פריז" (1998) ששודרה בערוץ 3, "כסף קטלני" (1998) שגם שודרה בערוץ 3, "זינזאנה" (1999) ו"לוויתן בחוף שרתון" (1997) ששודרו בערוץ 2.
עטיה גם הנחתה והגישה מספר תוכניות טלוויזיה, בין היתר את התוכניות "סגנון מקומי" ב"גוונים", בתוכנית "זאפ לראשון" בערוץ הראשון, את "המלך הבא" ב"בריזה" ואת "יוצאים" בערוץ 10.
בין השאר שיחקה בהצגות "מובטל נולד" בתיאטרון גבעתיים ו"צרים" באנסמבל הרצליה בבימויו של עודד קוטלר.
מורן רוזנבלט משחקת את אינאם, אחת הנערות בצעירותה ועטיה משחקת את הנערה בבגרותה.
הסרט דובר אנגלית וערבית השפה בה מדברת הדמות.
על תפקידן בסרט זכו רוזנבלט ועטיה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל ירושלים.
ב-2010 שיחקה בסרטו של חיים בוזגלו, "כבוד".
ב-1998 השתתפה בסרטו של עמוס גיתאי, "יום יום".
בשנת 2014 שיחקה בסדרה "שכונה" שיצר גיורא חמיצר בתפקיד מגי, אימו של לירון.
בשנת 2015 הקימה את אתר האופנה NAYA, אתר לנשים בתחומי המשפחה, אופנה ספורט ותזונה.
בשנת 2015 השתתפה בעונת ה-VIP השנייה של תוכנית המציאות "האח הגדול" כדיירת בערוץ 2 של קשת.
ב-2016 החלה להשתתף בהצגה "לכודים" בתיאטרון הקאמרי.
ב-2017 השתתפה בסרטו של רפאל רביבו "אמור".
בשנת 2022 החלה לשחק בסדרה "מנאייכ" של כאן 11.
בשנת 2024 הופיעה בסדרה "מיוחדת" של רשת כאן 11 כחוקרת ממצאים ימית.
עטיה הייתה נשואה לאדריכל עגנון גרנות, ולהם שני בנים.
לאחר מכן עטיה ניהלה רומנים מתוקשרים עם טל ברמן, איציק זוהר, ניר לוי, הבמאי שחר סגל, הסופר דודו בוסי, איש העסקים אלי פפושדו והאלוף טל רוסו.
בנוסף ניהלה רומן מחדש עם איציק זוהר כשהייתה בבית האח הגדול בשנת 2015.
בספטמבר 2016 נישאה בשנית לאיש העסקים האנגלי אברהם מוזס שימל, במושב חופית, והתגרשה ממנו בשנת 2019, במקביל החלה ללמוד פסיכולוגיה וכיום היא ראש צוות ועוזרת מחקר בפרויקט אלפא (אפיגנטיקה) במרכז הבינתחומי הרצליה.