tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צעדו הראשון של חושי כראש העירייה, בישיבת העירייה שנערכה ב-22 בינואר 1951, היה לקבוע כי ישיבות מועצת העירייה ייערכו בדלתיים פתוחות, וזאת על מנת שכל הדיונים יהיו פומביים.
עד להחלטה זו היו כל ישיבות העירייה נערכות בדלתיים סגורות.
כמו כן הורה באותה ישיבה כי צבע הרקע של סמל העיר חיפה, שהיה צהוב עד אותה עת, ישונה לכחול.
לדבריו, הצבע הצהוב מסמל את הגטאות ואילו הצבע הכחול מסמל את הקוממיות הישראלית.
בישיבת הנהלת העירייה שנערכה ב-31 באוקטובר 1951 הציע אבא חושי (בעקבות רעיון של אשתו, חנה חושי):
אגדה אורבנית בחיפה מספרת שיום האם נקבע ביום השני של חנוכה משום שזהו יום הולדת של ליבה, אימו של אבא חושי.
על אף דרישות המפלגות הדתיות בחיפה לשמירת השבת ולהפסקת התחבורה הציבורית בשבת, ועל אף העובדה שחושי הכיר בחשיבות מתן שירותי הדת על ידי העירייה לאוכלוסייה הדתית, הוא התעקש כי אין לפגוע באורח חייהם של תושבי העיר החילונים בגין כפייה דתית.
בלחצו של חושי הגיעו המפלגות השונות במועצת העיר לפשרה, לפיה חלק מקווי התחבורה הציבורית (הנוסעים לחופי הרחצה) ימשיכו לפעול בשבתות.
בדיון בשאלת פתיחת תחנות דלק בחיפה, הוסכם כי התחנה המצויה בשטח שבו מתגוררת אוכלוסייה דתית תישאר סגורה, ואילו יתרת התחנות יפעלו (ויתופעלו על ידי עובדים לא יהודים).
מאבקים רבים בנושאי דת התקיימו בתקופתו.
סגנו מטעם מפלגת פא"י ח"כ יעקב כ"ץ קיים הפגנות רבות בעיר למען סגירת הכרמלית לתנועה בשבת.
אולם למרות החיכוכים הרבים בינו לבין המפלגות הדתיות דאג תמיד לשמור על קשר עם המיעוט הדתי בחיפה.
בשנותיה הראשונות של המדינה ביקשו גורמים בעיריית חיפה להתיר מכירת בשר חזיר בחיפה.
משלחת רבנים בראשות הרב יהושע חנן טורצ'ין נפגשה עם אבא חושי שטען שאומנם גם אביו התנזר מבשר דבר אחר, יש לאפשר לתושבים הלא יהודיים לקנות את מה שהם רוצים, ובפרט שחבריו למפלגה דורשים ממנו להתיר זאת.
הרב טורצ'ין הצליח לשכנע את אבא חושי כי חובות האדם למקום קודמים לחובותיו לחברה כמאמר הפסוק "והייתם נקיים מה' ומישראל" ובעקבות כך הסיר אבא חושי את ההצעה מסדר היום.
הבאת אנשי רוח, סופרים, משוררים ואמנים לחיפה
אחת ההצעות שהעלה אבא חושי בפני הנהלת העירייה הייתה למשוך אנשי רוח, סופרים, משוררים ואמנים לבוא ולחיות בחיפה.
חושי היה סבור שתפקיד העירייה ותפקידו של העומד בראשה הוא לא רק לדאוג לניקיון הרחובות ולגינון, אלא גם לחיי החברה והתרבות של תושבי העיר.
מקורו של הרעיון בפגישה שערך עם המשורר ש.
שלום, שסיפר לו שסופרים ומשוררים מגיעים לעיתים עד פת לחם ואף מתקשים במציאת מקום מגורים ראוי.
שלום עצמו אמר כי יעבור לגור בחיפה אם יעמידו לרשותו דירת חדר.
חושי העביר במועצת העירייה תקציב עבור רכישת דירת חדר עבור המשורר.
בהמשך יצר קשר עם אגודות הסופרים, וב-22 ביולי 1953 נערכה הנחת אבן הפינה של "בית הסופרים", שנועד להכיל דירות מגורים עבור סופרים.
מאחר שסופרים רבים רצו להתגורר בבית זה, ורבים פנו ו"המליצו" על סופרים (בין היתר נשלחו אליו מכתבים מאשת נשיא המדינה רחל ינאית בן-צבי, אשר פנתה אליו בבקשה לשכן את אחד הסופרים), החליט חושי להקים ועדה במסגרת מחלקת התרבות של העירייה, אשר תיקבע מי ישוכן בבית הסופרים ומי ישוכן בדירות אחרות.
העיקרון המרכזי שעמד בבסיס חלוקת הדירות היה שסופרים ומשוררים במצב כלכלי קשה, ושאינם בעלי דירה אחרת, יוכלו לקבל דירה.
בין הסופרים שקיבלו דירה היו יעקב אורלנד, גרשון שופמן, יהודה בורלא, אברהם קריב, ש.
בית הסופרים היה ברחוב חנה סנש בחיפה.
בשנת 1965 התרשם אבא חושי מיצירתו של הצייר צבי ברגר, יליד העיר, הזמינו לחזור לחיפה והעמיד לרשותו סטודיו בקרבת מקום מגוריו.
אבא חושי האמין כי עיר בלי תזמורת כלי נשיפה אינה יכולה לקרוא לעצמה עיר – וזאת אולי משום שאף בעיירה בה נולד, טורקה, הייתה תזמורת כלי נשיפה.
עם כניסתו לתפקיד יזם את הקמת תזמורת הנוער העירונית.
ב-1959 כללה כ-700 בני נוער והייתה לתזמורת הנוער הגדולה ביותר בארץ – התזמורת העירונית יכלה להפעיל בו זמנית 5 תזמורות מלאות ו-15 הרכבים.
עם בחירתו לראש עיר החליט אבא חושי להקים בעיר אוניברסיטה.
היעדרה של אוניברסיטה בעיר הייתה בעיניו נושא של אפליה על בסיס סוציו-אקונומי – עשירי העיר היו יכולים לממן לבניהם מגורים בירושלים ולימודים ב, ואילו לעניי העיר לא הייתה אפשרות לממן לילדיהם השכלה גבוהה.
מועצת העיר התנגדה להקמת אוניברסיטה בעיר משיקולים תקציביים וסברה שדי באוניברסיטה העברית בירושלים ובקיומו של הטכניון בחיפה.
חושי החליט כי מימון הקמת האוניברסיטה יעשה על ידי איסוף תרומות בחו"ל ופעל לאסוף תרומות אלה.
הוא איתר שטח נרחב על הר הכרמל עבור האוניברסיטה והחליט כי האדריכל שיבנה אותה יהיה אוסקר נימאייר, שגלה מברזיל לפריז.
נימאייר הסכים ותכנן את המבנה הראשי של האוניברסיטה (על אף מורת רוחם של אדריכלים ישראליים, שהתנגדו לתכנון המבנה על ידי אדריכל זר).
ב-21 באוקטובר 1965 נערך טקס הנחת אבן הפינה של האוניברסיטה וחושי נאם בפני הנוכחים:
ההחלטה על הקמת תיאטרון עירוני התקבלה עוד בתקופת המנדט הבריטי, ביוזמת ראש העירייה שבתי לוי.
אבא חושי התעקש שהתיאטרון העירוני צריך להיות באזור שבו נמצאו מרבית תושבי חיפה באותה עת – אזור הדר הכרמל.
הוא התנגד לתוכניות לבנות את מבנה התיאטרון באזור מרכז הכרמל, או באזורים מרוחקים יותר ואמר: "אינני רוצה לבנות אקרופוליס, אני רוצה שאזרח יצא מדירתו וילך לתיאטרון ברגל".
ביוני 1961 החל לפעול התיאטרון העירוני.
במסגרת הסטטוס קוו הדתי שבעיר הוסכם כי התיאטרון לא יציג בשבת.
המפלגות הדתיות דרשו שלא ימכרו כרטיסים בשבת ואבא חושי הסכים רק שלא ימכרו כרטיסים בבניין התיאטרון עצמו בשבת.
בשנות ה-50 היו לעיר חיפה שלושה מרכזים: העיר התחתית, ששימשה מרכז העסקים; הדר הכרמל, ששימש אזור התרבות וההשכלה (הטכניון); ומרכז הכרמל, שהיה אזור המגורים העיקרי.
הקמת הרכבת התחתית נועדה לקשר בין מרכזים אלה.
ב-12 בפברואר 1956 אישרה מועצת העיר את הקמת הרכבת התחתית באמצעות החברה הצרפתית "דונקירקואז".
טקס הנחת אבן הפינה נערך ב-13 ביולי 1956 בכיכר חמרה (בעקבות עבודת הקמת הכרמלית שונה שמה ל"כיכר פריז" לכבוד החברה הצרפתית).
בשל קשיים טכניים התעכבו העבודות, אולם לאחר חציבה של 51,000 מטרים מעוקבים הושלמה הקמת הקו, וב-6 באוקטובר 1959 החלה הכרמלית לנסוע, בשעה 5:30 בבוקר, בלא טקס פתיחה רשמי, על מנת לאפשר לפועלים לנסוע לעבודתם כבר ביום ההפעלה הראשון.
אבא חושי נפטר מהתקף לב ביום שני, ה' בניסן תשכ"ט, 24 במרץ 1969, לאחר כמה ימים שבהם היה מאושפז בבית החולים רוטשילד שבחיפה.
בהלווייתו נכחו נשיא המדינה זלמן שזר, ראש הממשלה גולדה מאיר, רוב חברי הממשלה ובהם שר הביטחון משה דיין, הרמטכ"ל וראשי חילות צה"ל וראשי ההסתדרות.
אבא חושי נקבר בחוף הכרמל בחיפה.
כמו כן נכחו בהלוויה האלמנות מרים אשכול ורחל ינאית בן-צבי, וכן דוד בן-גוריון.
עמרם מצנע, שכיהן גם הוא ראש עיריית חיפה, כתב על אבא חושי:
אבא חושי השאיר אחריו את אשתו חנה, בתו רות לין (אשתו של אמנון לין, לימים חבר הכנסת) ובנו דן, וכן שישה נכדים: פרופ' שי לין, ד"ר רן לין, עו"ד ארנה לין, דפנה חושי-סביר תמר חושי-הדר ובן חושי.
כבר בשנת האבל נקרא על שמו רחוב בחיפה.
אַבָּא גָּנוּב 2 הוא הסרט השני בטרילוגיית סרטים ישראליים בכיכוב השחקן יהודה בארקן אשר יצא לאקרנים בשנת 1989. שני הסרטים הנוספים בטרילוגיה הם: "אבא גנוב" (1987) ו"אבא גנוב 3" (1991).
צ'יקו הטברייני ובן בן ה-10 עוברים לגור ביפו.
הם שוכרים בית ערבי עתיק ומוזנח סמוך לחוף הים וחוברים לגליה ואפרת ביתה.
איש עסקים אמריקאי המתכנן פרויקט פיתוח בנמל, חובר לעורך הדין קוגלר, אך לאחר מכן עובר להיות מיוצג על ידי גליה עורכת הדין .כנקמה על כך, עורך הדין קוגלר, ויד ימינו, שרמן, מנסים להוביל לכך שבן יוצא מחזקתו של אביו בטענה של הזנחה מתמשכת של הילד.
לשם כך מנסה קוגלר להוביל לכך שבן יועבר לפנימיה ולאחר מכן יועבר לרשות אמו בארצות הברית.
יחסיהם של צ'יקו וגליה ממשיכים להתקדם אך צ'יקו מסרב להתחתן.
הוא מסכים להפגש עם הוריה של גליה שהגיעו מחו"ל.
סוניה מטבריה ושכנו ניסים ("הדוקטור") עמו הוא מתיידד, מוצגים בפני הוריה כהוריו של צ'יקו המנסה להרשים את הוריה של גליה.
חוסר הבנה בה צ'יקו חושב כי גליה בוגדת בו עם איש העסקים, מביא אותו להפליג עם בנו לאי היווני נקסוס, שם הם רבים מאחר שצ'יקו פוחד להודות שהוא אכן אוהב את גליה.
כשצ'יקו מבלה בטברנה מקומית, בן משחרר את הספינה ויוצא להפליג.
צ'יקו מגלה שבן נעלם עם הספינה, והוא מוצא אותו בסופו של דבר דרך מסוק משטרתי.
המסוק מגיע אל מעל הספינה, וצ'יקו קורא לבן לעצור את הספינה, אך לשווא.
צ'יקו קופץ מהמסוק, נפצע קלות בראש ושובר את הרגל.
בן, בשיתוף פעולה עם בבר, מתמרן את העניינים כך שאבא שלו יתחתן עם גליה ולא ייקחו אותו למוסד לילדים חוסים.
בסופו של דבר, צ'יקו מגיע אל אולם השמחות, על קביים.
כשברקע נשמע השיר "נשבע" של חיים משה, הוא וגליה עומדים תחת החופה ומתחתנים.
כשצ'יקו פותח את בקבוק השמפניה, הוא מעיף את הפקק על העוגה של קוגלר ומלכלך לו את החליפה.
קוגלר אומר בתדהמה "אני לא מאמין".
פסקול הסרט כולל מגוון שירים בביצועו של חיים משה, מהשיר "קום בן אדם" בפתיחת הסרט, ועד השיר "נשבע" המופיע בסצנת החתונה בסיום הסרט.
בעקבות הסרט התפרסם השיר "נשבע", והוא משמש כשיר כניסה לחופה בחתונות רבות, ובטקסי השבעה בצבא, כאחד מלהיטיו הגדולים של חיים משה.
יהודה בארקן - יצחק (צ'יקו) בן-דוד
אלונה קמחי - גליה רשף
בן ציון - בן בן-דוד
אריה אליאס - ניסים ("דוקטור")
אורי שמיר - עו"ד נתן קוגלר
יהודה אפרוני - בנימין לפיד
מרים גבריאלי - טובה לפיד
אילנה ברקוביץ' - אפרת רשף
איציק וייס - צביקה אברמורף
אלברט אילוז - שחקן סנוקר
קרן מור - מגי וויינברג
אַבָּא גָּנוּב 3 הוא השלישי בטרילוגיית סרטים ישראליים בכיכובו של השחקן יהודה ברקן, אשר יצא לאקרנים בשנת 1991. שני קודמיו בטרילוגיה הם: "אבא גנוב" (1987) ו"אבא גנוב 2" (1989).
צ'יקו הטברייני ובן בן ה-12 גרים כעת באילת עם גליה ובתה אפרת.
סאם ויינברג בן זוגה של מגי אימו של בן, קנה שטחים בעיר, חתם על חוזה, והשקיע מיליוני דולרים במיזם לבניית קניון באזור הנמל, שעלול לפגוע בפרנסה של עובדי הנמל ולזרוק עשרות משפחות לרחוב.
את ויינברג מייצג ברונו, עוזרו של עורך הדין קוגלר.
גליה היא היועצת המשפטית של ראש עיריית אילת, הופמן.
מצב זה יוצר מתח בינה ובין צ'יקו.
בעת הפגנת הדייגים מול בניין ראש העירייה, בן מדבר ללבו של ראש העיר, אך קוגלר לא מתרכך, מאחר שלטענתו החוזה חתום והכל חוקי.
צ'יקו שורף את השלט המכריז על הקמתו הקרובה של הקניון, ומעודד את עובדי הנמל לצאת ולהילחם נגד התוכנית הפוגעת בדייגים.
גליה מתפטרת מתפקידה כיועצתו המשפטית של ראש העיר, צ'יקו סולח לה, והיא זוכה בחיבתם ובאמונם של עובדי הנמל.
היא מבטיחה להם לטוס לבאר שבע ולהשיג שם בבית המשפט המחוזי צו מניעה זמני כדי שלא ינסו לחדש את בניית הקניון.
היא אומרת להם שיש להם סיכוי טוב לקבל אותו.
אחרי שצ'יקו מגלה ששרפו לו את הבית שהיה בבנייה, הוא מתפרץ לתוך הדיסקו "שיבא" שבמלון המלך שלמה עם העוגה לכבוד יום הולדתו של בן.
הוא מכה את ברונו ומטיח את פרצופו של קוגלר בעוגה, וכתוצאה מכך נעצר.
מגי ובעלה סאם מגיעים במטוס לאילת.
מגי הולכת לתחנת המשטרה לראות את צ'יקו.
היא מציעה לו שבן יטוס איתה לאמריקה לשלושה שבועות לחופשת פסח, ובתמורה היא תשכנע את בעלה להזיז את הקניון 500 מ' צפונית מהנמל ולבנות לצ'יקו בית חדש ואת ברונו לבטל את התלונה נגדו.
צ'יקו לא כל כך מאמין לה.
מגי נפגשת עם גליה, ואומרת לה שהיא מרגישה אשמה על שהיא לא הייתה לצדו של בן ולא ראתה אותו גדל.
מגי מבקשת מגליה שתנסה לשכנע את צ'יקו לקבל את ההצעה שלה.
אפרת ובן מגיעים ושומעים במקרה את השיחה ביניהן.
גליה מבינה אותה כאמא, אך לא כעורכת דין.
גליה אומרת למגי שכדאי שתשאל לדעתו של בן.
גליה מדברת על זה עם צ'יקו בתאו בתחנת המשטרה.
בן אומר לאביו שהוא רוצה לנסוע עם אמו לאמריקה לשלושה שבועות לחופשת פסח, למורת רוחו של צ'יקו.
צ'יקו לא יודע אם מגי תיתן לו לחזור, ובן אומר לו בביטחון רב שאין לו לאן לחזור ושהוא מעדיף אמא באמריקה מאשר אבא בבית סוהר.
בן נפרד מאביו בתא המעצר ומשאיר לו מכתב.
צ'יקו קורא את המכתב ומגלה את ההקרבה שבנו מקריב עבורו: בן לא רצה לנסוע לאמריקה, ואם הוא עושה זאת, זה כדי שאביו ייצא מהכלא ושהדייגים לא יאבדו את מקור הפרנסה שלהם.
הסמל דורך על השעון שלו ושובר אותו, משחרר את צ'יקו כמה דקות לפני השעה אחת בצהריים, בניגוד למה שקוגלר אמר לו.
צ'יקו רץ לשדה התעופה, בן יוצא מהמטוס, ושניהם נפרדים בחיבוק חם ומרגש.
בסוף צ'יקו נותן לבן לטוס, ובן מבטיח לחזור לאחר חופשת הפסח.
חופשה קצרה אצל אימו מגי, ובן זוגה סאם.
יהודה ברקן - יצחק (צ'יקו) בן-דוד
עירית שלג - גליה בן-דוד
חלי גולדנברג - מגי ויינברג
לני רביץ - סאם ויינברג
יגאל עדיקא - השוטר דלומי
מישה גל - אלכסנדר ברונו
הסרט "אבא גנוב 3" היה הסרט היחיד שצולם בישראל בזמן מלחמת המפרץ, דבר שגרם לשינוי העלילה המקורית בכך שהשחקניות הראשיות, אלונה קמחי וקרן מור, הוחלפו בעירית שלג (גליה) וחלי גולדנברג (מגי) עקב המלחמה.
בתחילה פורסם שבסרט משתתפת הזמרת עדנה לב, אך לבסוף לב לא השתתפה בסרט, אלא בשיר "תדליק אותי", שכתב יהונתן גפן והלחין יאיר קלינגר.
שירה של לב לא הוקלט במקור לפסקול הסרט, אלא לאלבומה, "הדרך אלי", מ-1989, והושמע בסצנת הפתיחה, לצד שירה של ריקי גל, "ילד אסור ילד מותר".
אַבָּא גָּנוּב הוא הראשון בטרילוגיית סרטים ישראליים בכיכובו של השחקן יהודה ברקן.
הסרט יצא לאקרנים בדצמבר 1987 ומכר 350,000 כרטיסים בישראל.
החלק הרביעי יצא בספר בלבד ונקרא "אבא גנוב 4 – החילוץ מניו יורק".
יצחק בן-דוד (יהודה ברקן), המוכר בכינוי "צ'יקו", הוא דייג ומפעיל ספינת תיירים על הכנרת, הוא גר בספינה בטבריה ומגדל לבדו את בן (בן ציון), בנו בן השמונה לאחר שהתגרש מאשתו מגי (קרן מור), אשר עברה לגור בארצות הברית, כשבן היה בן שלוש.
מגי התחתנה מחדש עם מיליונר אמריקאי בשם סאם.
כעבור חמש שנים מגיעה מגי לארץ בלוויית בעלה במטרה להשיג חזקה על הילד.
היא נעזרת לשם כך בעורך הדין נתן קוגלר (אורי שמיר).
קוגלר שולח את עורכת הדין גליה רשף (אלונה קמחי) העובדת במשרדו לאסוף מידע על צ'יקו.
הוא גם שולח עובדת סוציאלית שתבחן את אופן גידולו של הבן על שפת הכנרת.
בין צ'יקו לבין גליה נוצר קשר רומנטי, ובן מתחבר עם בתה של גליה, אפרת (אילנה ברקוביץ).
קוגלר מזמן דיון נוסף בבית המשפט על מנת שיקבע כי האם תקבל משמורת על הילד.
הוא נעזר בטענה שמגי ובעלה מתכוונים להשתקע בישראל, ושלאור מצבה הכלכלי המשופר ביחס למצבו של צ'יקו, הילד יזכה לתנאי גידול טובים יותר.
גליה רשף מתוודה בפני צ'יקו שהיא מועסקת על ידי קוגלר.
צ'יקו עוזב את ביתה, בו הוא שהה בלילה הקודם למשפט, כשהגיע עם בנו לתל אביב.
שופט בית המשפט פוסק כי הילד יועבר למשמורת של אמו.
צ'יקו עוזב את בית המשפט בזעם, ובן מתלווה אליו, כאשר בן לא מבין את ההחלטה כי לא יהיה ברשות אביו.
צ'יקו גונב את הרכב היוקרתי של עורך הדין קוגלר, לאחר ויכוח בין השניים בחניית בית המשפט, ונעצר כעבור זמן קצר על ידי המשטרה.
גליה מבטיחה לסייע לצ'יקו במאבקו ובערעור שיגיש, ובינתיים שוהה בן במלון עם אמו.
לאחר ויכוח בין בן לאמו הוא בורח אל אביו לטבריה, בעזרתה של גליה.
בעודו שוהה עמה מקבלת גליה שיחת טלפון מטינה, מזכירה במשרדו של קוגלר המתוסכלת ממנו.
טינה מיידעת אותה שבכוונת מגי ובעלה לטוס לארצות הברית עם בן.
גליה, צ'יקו ואפרת נוסעים במהירות אל נמל התעופה, עם צו עיכוב יציאה מהארץ שהוציאו, חתום על ידי שופט.
רגע לפני שמגי, סאם בעלה ובן עולים למטוס, צ'יקו צועק בשמו של בן כאשר הוא מגיע אל שדה התעופה.
בן שומע אותו, ובורח מידי מגי אימו ורץ אל אביו, והשניים מתרגשים ומתחבקים, וברקע מושמע שירו של בועז שרעבי "לתת".
יהודה ברקן – יצחק (צ'יקו) בן-דוד
אלונה קמחי – גליה רשף
בן ציון – בן בן-דוד
קרן מור – מגי ויינברג
אורי שמיר – עו"ד נתן קוגלר
אילנה ברקוביץ' – אפרת רשף
לני רביץ – סאם ויינברג
יעל עמית – שולה (העובדת סוציאלית)
בפרק הראשון של העונה הרביעית של הסדרה הקומית "צומת מילר" אמא של רותם מגי (ענת מגן-שבו) מגיעה מחוץ לארץ ורוצה לגדל את רותם (עדי חבשוש) ולפצות אותה על כל הזמן שלא היו ביחד.
הפרק הזה, שנקרא "אבא גנוב", היה מחווה לסרט "אבא גנוב" וכלל משפטים ומוטבים מהסרט המקורי.
בגרסה הישראלית ל"נשואים פלוס" מצא ערן קלדרון (שלומי קוריאט) תחפושת של צ'יקו בחנות מין, שכללה גם קביים מהסרט השני.
בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "הקלמרים" קפטה ובורמן ניסו לשדכך בין ילד וילדה.
קפטה צפה בסצנה של הסרט "אבא גנוב" ואז היה לו רעיון לנסות מה שצ'יקו עשה ב"אבא גנוב" כשרצה להתחיל עם גליה ושלח שני חברים שלו להציק לה ואז בא והציל אותה מהם.
בסדרת הטלוויזיה "היהודים באים" הייתה סצנה פארודית על דמותם של צ'יקו, גליה, וקוגלר על עבודת צילומי הסרט "אבא גנוב".
במערכון השתתפו יוסי מרשק, עידו מוסרי, יעל שרוני, ומעיין בלום.
מֵאִיר אַבָּא לייבוביץ' גוֹרְדִין (בכתיב יידי: גאָרדין; ברוסית; Аба Лейбович Гордин; 1887 מיכלישקי, ליד וילנה, ליטא – 23 באוגוסט 1964, רמת גן) היה מחנך, סופר יידי, משורר, מתרגם, פעיל אנרכיסטי רוסי ומראשוני האנרכיסטים בישראל.
נולד למשפחת מתנגדים בעיירה מִיכַלִישׁקי שליד וילנה באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) בשנת 1887, וגדל בעיירת המתנגדים, אוגוסטוב, שם שימש אביו, יהודה ליב גורדין, יליד רציצה, רב העיירה.
כשהיה כבן 10, עברה המשפחה בעקבות האב לעיירה אוסטרוב מזובייצקה, בעלת הרוב החסידי, בה מונה האב לרב העיירה במסגרת הסכם בין שתי הקהילות (המתנגדת והחסידית).
באוסטרוב למד בחינוך דתי מסורתי, ואף השלים לימודיו בישיבה גבוהה, על אף ש"התפקר" ואיבד את אמונתו כבר בגיל 14. את "ההתפקרות" ייחס לאותו מעבר בין אוגוסטוב הליטאית לאוסטרוב החסידית, מעבר שיצר אצלו ריאקציה וניכור לסביבתו החדשה.
בצורה אוטודידקטית החל ללמד את עצמו דקדוק עברי, שפות ומדעים ולקרוא ספרות יפה.
בעקבות פרעות קישינב ב-1903 נתפס לפעילות ציונית, וארגן עם אחיו ואחיותיו חוגים עיוניים ציוניים, בכללם חוג דוברי עברית בהגייה הספרדית.
בנוסף הקימו האחים ספרייה עברית והפיצו בולי קק"ל ושקלים.
בעת ההיא שלל גורדין את גישת הציונות הרוחנית של אחד העם, ותמך בציונות המדינית של בנימין זאב הרצל ומקס נורדאו.
כמו־כן, הוא החל אז להחטיא את הרבים – חבריו לישיבה – בפרסום של ספרי מין בקרב צעירי העיירה ובהטפה לציונות.
עם המשך פעילותם הציונית של האחים אבא וזאב וולף גורדין, גדל הקרע עם הוריהם ומשפחתם, והם עזבו את הבית.
בחייהם העצמאיים החלו להתעמק בזרמים הפוליטיים השונים באימפריה הרוסית, ונתפסו גם לפעילות סוציאליסטית.
באותה תקופה הפך אבא לפעיל בתנועת "צעירי ציון" בדווינסק.
עם פרוץ מהפכת 1905 עשה את דרכו למוסקבה, והפך לפעיל בתנועה להשתחררות מעול הצאר.
הוא הקריב את חייו האישיים על מזבח המהפכנות, ויתר על חיי אהבה ומשפחה, ושילם מחיר ברעב, במאסר ובמצוקה.
באותה עת מהפכנית אימץ אורח חיים צמחוני, נטש את הפעילות ב"צעירי ציון" ובתנועה הציונית, והחליט כי יש להיאבק על זכויות היהודים ברוסיה עצמה, לצד מאבק בלתי מתפשר במשטר העריץ של הצאר.
הוא ואחיו זאב התקרבו לתנועה האנרכיסטית והושפעו מספרו של מקס שטירנר, "האגו ועצמו", ומכתביהם של האנרכיסטים פייר-ז'וזף פרודון, מיכאיל באקונין, לב טולסטוי ופיוטר קרופוטקין.
בשנת 1908 פתחו צמד האחים גורדין בית ספר עברי ראשון בסמורגון בשם "עבריה", בהשראת "יאסניה פוליאנה" של לב טולסטוי.
בבית ספר זה הנהיגו האחים שיטות לימוד חדשניות, כמו עברית בעברית ורעיונות של קדמה חברתית.
למוסד ולאחים גורדין יצא שם טוב ברחבי "תחום המושב", מה שהוביל לסיקור נרחב ולביקורים תכופים מצד רבים מקרב הקהילה היהודית.
שיטתם הפדגוגית כבשה את לבם של מחנכים עבריים מרכזיים כשמואל לייב גורדון, יצחק אלטרמן ויצחק אפשטיין.
באותן שנים כתב גורדין, יחד עם אחיו וגם בנפרד, ספרי ילדים, ספרי הדרכה וחינוך ("גן תאטרוני"), ספרי הגות ("ספר הגולה – מגילה ליהודים בגלות") וספרי שירים, שאליהם נלוו תווי הנגינה והשירה שלהם.
לאחר מספר שנים עזבו האחים את בית הספר שהקימו מאחוריהם, ובפרוץ מלחמת העולם הראשונה נדדו ברחבי אוקראינה, מעיר לעיר לאורכו של הדנייפר, ועסקו למחייתם במתן שיעורים פרטיים.
בשנת 1917 הגיע אבא גורדין למוסקבה והצטרף למהפכני רוסיה, נכלא על סירובו לשרת בצבא הצאר במלחמה, ומתוך הכלא, עשה תעמולה לתורה האנרכיסטית בקרב חבריו האסירים.
מנגד, הצטרף אחיו למהפכנים בפטרוגרד.
לאחר הדחת הצאר ניקולאי השני ושחרורו מהכלא, פעל אבא להפצת והגשמת התורה האנרכיסטית, הוא ערך והוציא לאור במוסקבה עיתון יומי בשם "אנרכיה", שזכה לתפוצה של כ-50 עד 70 אלף איש, בעוד אחיו פרסם את דבריו בעיתון אנרכיסטי דומה בפטרוגרד תחת השם "בורעוועסטקניק" ("מבשר הסער") ().
בנוסף, ארגן אבא כינוסים והרצאות, ונאם ברחבי מוסקבה, ברחובות ובמועדונים, בבתי החרושת ובמחנות הצבא.
באותה העת הסיסמה "בתי החרושת לפועלים" החלה לכבוש את לבם של רבים, והסיסמה "דירות לעם" הוגשמה על ידי אבא וחבריו האנרכיסטים ללא אלימות, כששיכנו אלפי משפחות עניות בווילות המפוארות של מוסקבה.
באותה עת פעל אבא מתוך "בית האנרכיה", מרכז אגודת האנרכיסטים במוסקבה, שעליו התנוסס הדגל השחור האנרכיסטי, ועל הגנתו הופקד "המשמר השחור" () החמוש.
האנרכיסטים באותה עת חתרו לסיום מלחמת העולם ולהמשך המהפכה עד לביטול המדינה, על מוסדותיה וארגוניה הדכאניים, תוך הבטחת חופש וצדק ליחיד ולקולקטיב.
הם התנגדו בחריפות למשטרו של אלכסנדר קרנסקי שעלה בעקבות הדחת הצאר ופסח על שתי הסעיפים, המשיך במלחמה והוציא להורג עריקים מהחזית, כמו גם ערך פעולות תגמול נגד איכרים חסרי אדמה.
לאחר מהפכת אוקטובר, המשיך אבא להפיץ הגות אנרכיסטית, וביקר בעיתונו ובעל פה את סיסמאותיהם ושיטותיהם של הבולשביקים תאבי השררה, שהחליפו לדידו את שלטון הדיכוי הישן בשלטון דיכוי של "המעמד החדש" ("הדיקטטורה של הפרולטריון"): המפלגה, המנגנון, הרודנות.
עם פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה, נטל בה אבא חלק, לצד הכוחות האנרכיסטיים והצבא השחור, שנתנו את הטון בפדרציות בערי התעשייה הגדולות: מוסקבה, פטרוגרד, דווינסק, כמו גם בקרב החיילים והמלחים בקרונשטאדט.
הוא עצמו נפצע בקרבות, וגם האחות שטיפלה בפציעתו נהרגה מרסיס של רימון.
בעיתונו, המשיך לתאר בהתרגשות את ניצחונותיהם של האנרכיסטים במקומות רבים ברוסיה, בתארו את העם המביע את מורת רוחו מסיאובה ומסילופה של ההתקוממות העממית נגד השעבוד על ידי שלטון הבולשביקים הרודני.
גם אחרי ניצחונם של הבולשביקים, הוא האמין כי האנרכיזם עוד ישוב וינצח, וכי הוא העתיד של רוסיה.
בזמן זה כתב עשרות כרכים (ביידיש, באנגלית ובעברית) במדעי החברה והמוסר, שבהם הביע את שלילת הקפיטליזם והמרקסיזם, לאור הוגים אנרכיסטיים שהשפיעו על כתיבתו, כגון פרודון, קרופוטקין, באקונין, טולסטוי, אריקו מלטסטה, אליזה רקליו.
ניצחון אוקטובר והשתלטות הבולשביקים לא גרם באופן מיידי למשטר הרודנות, והבולשביקים טרם העזו ליטול לעצמם מונופול על ההמונים, ועדיין אפשרו את השתתפותם של הסוציאליסטים המהפכנים בשלטון, ואת פעילותם של האנרכיסטים ברחוב, כשרבים עדיין נמנו על אוהדיהם.
עם זאת, בהדרגה, הלכה וגברה ההתנכלות אליהם מצד השלטונות.
לפי צו המפלגה שעשתה את הקריירה הפוליטית שלה על גבי צעקותיה נגד גזר דין מוות".
משטר הרודנות הבולשביקי, יחד עם הסוציאליסטים המהפכניים, פירק את נשקו של "המשמר השחור" האנרכיסטי, אסר אלפי פעילים אנרכיסטים ברחבי רוסיה, וסגר את מועדוניהם.
פעילות אנרכיסטית בברית המועצות של הבולשביקים
גם לאחר צעדי הדיכוי ההולכים וגדלים, האנרכיסטים, וגורדין בתוכם, המשיכו לתבוע את קיום הבטחותיה של מהפכת אוקטובר: שלום, לחם, חופש, אדמה לאיכרים ועצמאות אמת.
בעיני הבולשביקים היו הם "זעיר בורגנים" שאין להם תקנה, הבולשביקים לא האמינו כי ניתן לקיים אוכלוסייה ללא מדינה ושלטון ריכוזי, על בסיס התאגדות חופשית, תוך הבטחת שוויון, חירות וסולידריות חברתית, על בסיס התאוריה האנרכיסטית.
וככל שגבר הדיכוי השלטוני, כך החריפה תגובת האנרכיסטים, ובעיתונו של גורדין התפרסמו מאמרים בלשון חריפה וללא פשרות, "לא אין אתם מסוגלים לדבר אמת, אתם המכנים את ביטאון מפלגתם "אמת" ("פראבדה"), כל מדיניותכם מושתתת על שקר, על הבטחות שאין בדעתכם לקיימן.
ואפילו אותנו, תנועה סמוכה לכם במערכות הדמים של אוקטובר, רימיתם, באורח שפל, בערמת בגידה.
המהפכה הסוציאלית - הרי זו הייתה למילה שהתרוקנה מתוכנה...ריקה אפילו יותר מהמילה חופש על שפתי הרמייה שלכם....זאת מכנים אתם דיקטטורה של הפרולטריון?
לא, אדונים, זו הדיקטטורה של הביורוקרט.
זו היא שרירותו הפרועה של רודן פורע פרעות.
ופרעות - זו מלאכתם של אנשי המאה השחורה.
פועלים, פקחו עיניכם וראו הנעשה בשמכם, שכורי יין השלטון אתם!...אכן, מוגרה הקונטר-רבולוציה, אולם היא חיה, וקן בנתה לעצמה בתוך המהפכה.
גם אלת המהפכה נטעה בגנה שני עצים: עץ החירות ועץ השלטון.
ותצווה: מכל עצי הגן אכל תאכלו, ואך מעץ השלטון לא תאכל שביום אכלכם ממנו מות תמותו וגרש תגורשו.
עם צמצום חופש העיתונות, הגברת הצנזורה הבולשביקית ואיסור הופעתם של עיתונים רבים, ניסה גורדין להילחם על "חופש הביטוי", על זכותו לפרסם את ספריו, מחקריו ושיריו.
גורדין הבין שמחנה האנרכיסטים נחל תבוסה, והוכרע בידי כוח אלים, ובוגדני לשיטתו.
והבין כי מעתה אין דרך אלא לנסות ולהסתגל למצב, ולנצל את סדקי חופש הביטוי היחסי עד תום, לצורכי הפצת האנרכיזם.
רבים מהאנרכיסטים, כמו גם אחיו זאב וולף, חלקו על דעתו, ירדו למחתרת, והמשיכו בלחימתם במשטר, גם עם נשק בידם.
לצד ניסיונותיו להסתגל למצב, המשיכו הרדיפות אחר מתנגדי המשטר, ובבית הסוהר נפגשו האחים גורדין מחדש.
באותה עת, ניסח אבא הצהרה על מטרות האנרכיזם בתנאים הקיימים בברית המועצות, והביע בה את האמונה שהמרקסיזם ימגר את הקפיטליזם, ואילו האנרכיזם יירש לבסוף את המרקסיזם באופן דטרמיניסטי, ומכאן שאין לו עניין מיוחד במיגור בכוח של השלטון הבולשביקי.
הוא שלל הן שיתוף פעולה עם הדיקטטורה הבולשביקית והן פעולות מחתרת כנגדה.
עם זאת, באותה עת נבחר כאנרכיסט לסובייט המוסקבאי.
בשעת הבחירות וההצבעה לסובייט זה נכחו באותה עת גם אנרכיסטים ידועי שם שגורשו מאמריקה - אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן.
ב-1922 המשיך גורדין להיאסר באופן תדיר, ופגש בבתי הסוהר גם את הסוציאליסטים המהפכניים, שגם אותם החלו כבר לרדוף.
מחוץ לכלא, המשיכה הפעילות האנרכיסטית, כשחבריו של גורדין מארגנים הרצאות, ומקימים מועדון, ירחון ותיאטרון.
עלייתו של סטלין, נטישת ברית המועצות והשתקעותו בסין ובארצות הברית
לאחר מותו של לנין, ועלייתו של סטלין, הבין גורדין שביטחונו האישי בסכנה גדולה אף יותר מבעבר.
בזיכרונותיו הוא מספר כי כשהחליט לצאת את ברית המועצות, פנה לידידו ומגנו בסובייט המוסקבאי, לב קמנייב, שטח בפניו את תחושותיו, ביקש רישיון יציאה, והזמין אותו להצטרף אליו.
קמנייב, שהיה באותה עת יושב ראש הסובייט המוסקבאי, יושב ראש המועצה לעבודה ולהגנה, ובעל תפקיד בכיר בסובנארקום, סירב, כמצופה, להצעתו של גורדין.
שנים מספר לאחר מכן סיים את חייו בהוצאה להורג בתקופת "הטיהורים הגדולים".
משלא קיבל אישור יציאה, ברח גורדין ממוסקבה ב-1924, תחילה לסמרה, אז לאירקוטסק, שם קיבל המלצה מרב המקום על מישהו שיכול להבריח אותו מברית המועצות, ואז, בהסגת גבול, מצא את עצמו בחרבין שבסין.
לאחר התיישב בשאנגחאי, הרצה והסביר בה את המתרחש ברוסיה מנקודת מבט אנרכיסטית, וניסה למשוך אנשים נוספים לאמץ את ההשקפה האנרכיסטית.
ב-1926 הגיע לארצות הברית והשתקע בניו יורק, בה ארגן חוגים אנרכיסטים, ופרסם את שירתו ביידיש, את כתביו האנרכיסטים, ושני כרכי אוטוביוגרפיה על רקע פעילותו המהפכנית ברוסיה בשם "זכרונות וחשבונות".
בארצות הברית חזר בתשובה, ונמנה עם מייסדי "החברה המוסרית היהודית", שמטרתה המוצהרת הייתה "לבצר את יסודותיה של תורת המידות שביהדות, ולהפיץ השכלה וחינוך מוסריים בהמוני העם" ו"לחשוף את היהדות שביהודי...לעצבו כאדם נאמן ליושר האוניברסלי ולצדק הכלל אנושי".
הוא הפך לעורך ומוציא לאור של ביטאונה - "יידישע שריפטן" (בעברית: כתבים יהודים), תפקיד אותו מילא בין השנים 1936–1957.
חזרתו בתשובה לא גרמה לו להתנער מאמונותיו האנרכיסטיות, וב"יידישע שריפטן" ביטא אמונה בערכו הנצחי של מוסר היהדות כעוגן הצלה לעולם כולו.
בכתב העת פורסמו מאמרים כנגד המרקסיזם, ה"אפיקורסיות" ודוקטרינות שונות באנרכיזם, לצד ציטוטים מ"הקפיטל" של קרל מרקס ומ"חובות הלבבות" של רבי בחיי אבן פקודה.
כמו כן, באותה תקופה, פרסם מאמרים בכתב העת היידי לספרות "היימיש".
באוקטובר 1958 היגר לישראל וחי ברמת גן.
בארץ הקים אגודה אנרכיסטית בשם "אגודת שוחרי חופש" (אשו"ח), בה היו, לפי ההערכות, כ-150 חברים ואוהדים שהגיעו להרצאות ולימי עיון שארגנה האגודה.
בספריית האגודה רוכזה ספרות אנרכיסטית בשלוש לשונות: יידיש, עברית ופולנית.
גורדין כתב, ערך והוציא לאור את הירחון האנרכיסטי של "אגודת שוחרי חופש", "פרובלימות: ירחון לבעיות החברה והתרבות" ("פראבלעמען: חודש-שריפט פאר געזעלשאפט און קולטור-פראגעס"), שהיה דו-לשוני (ביידיש ובעברית), בין השנים 1959–1964. הוא האמין באנרכיזם כתורת המשך לנבואה ולחסידות, וכדרך יהודית מקורית לתיקון עולם.
ברוח זו ערך את כתב העת והטיף למאזיניו.
בתקופת ישיבתו בארץ חיבר גורדין סדרת חוברות לנוער על גדולי ישראל, ובהם רש"י, המהר"ל מפראג והאר"י.
גורדין פרסם ביידיש למעלה משלושים כרכים של הגות, שירה, מסות, תורת האנרכיה ומאמרים שונים.
לעברית תורגמו אחדים מהם, וכן נתפרסמו תרגומיו מרוסית לעברית.
אבא גורדין נפטר בבית החולים תל השומר שברמת גן ב-1964, בגיל 77, ונטמן בבית הקברות קריית שאול.
גורדין היה בנו של הרב יהודה לייב גורדין.
הוא עצמו לא נישא מעולם ולא היו לו ילדים.
אחת מאחיותיו הייתה מאשה רגנשברג, אשתו של רבי חיים-דוד רגנשברג, ר"מ ה"בית מדרש לתורה" בשיקגו ולאחר מכן ראש ה-"Hebrew Theological College" בסקוקי.
אחות אחרת הייתה בלומה רזיאל (1914-1884), שבין ילדיה, אחייניו, היו מפקד האצ"ל, דוד רזיאל וחברת הכנסת מטעם חרות, אסתר רזיאל-נאור.
אבא גאָרדין, גרונטפרינציפן פון אידישקייט, ניו יורק: קאאפעראטיוון פארלאג פון דער יידיש עטישער קולטור געזעלשאפט, 1938.
אבא גאָרדין, די פרוי און די ביבל, ניו יורק: ארויסגעגעבן פון קאאפעראטיוון פארלאג פון דער יידיש עטישער קולטור געזעלשאפט, 1939.
אבא גאָרדין, יידישער וועלט באנעם, ניו יורק: ארויסגעגעבן פון קאאפעראטיוון פארלאג פון דער יידיש עטישער קולטור געזעלשאפט, 1939.
אבא גאָרדין, מאראל אין יידישן לעבן, ניו יורק: ארויסגעגעבן פון קאאפעראטיוון פארלאג פון דער יידיש עטישער געזעלשאפט, 1940.
אבא גאָרדין, סאציאלע אבערגלויבעריי און קריטיק, ניו יורק: יידיש-עטישער געזעלשאפט, 1941.
אבא גאָרדין, דענקער און דיכטער: עסייען, ניו יורק: איקופ, 1949.
אבא גאָרדין, אין געראנגל פאר פרייהייט, בואנוס איירס: בוכגעמיינשאפט ביי דער יידישער ראציאנאליסטישער געזעלשאפט, 1956.
אבא גאָרדין, זכרונות און חשבונות: מעמוארן פון דער רוסישער רעוואלוציע, בואנוס איירס: בוכגעמיינשאפט ביי דער יידישער ראציאנאליסטישער געזעלשאפט, 1955–1957.
אבא גאָרדין, דרייסיק יאר אין ליטע און פוילן: אויטאביאגראפיע [שלושים שנה בליטא ופולין: אוטוביוגרפיה], בואנוס איירס: בוכגעמיינשאפט ביי דער יידישער ראציאנאליסטישער געזעלשאפט, 1958.
אבא גאָרדין, משה: מיין לעבן און לערע, תל אביב: מנורה, תשכ"ב-1962.
אבא גורדין, בעיות החברה, לוס אנג'לס: ש.
ינובסקי ועד לתרבות על ידי קרפוטקין-ברענטש, תשי"ט-1958.
אבא גורדין, האר"י: ר' יצחק בן שלמה אשכנזי, רמת גן, מסדה, 1960.
אבא גורדין, המהר"ל מפראג: ר' יהודה ליווא בן ר' בצלאל, רמת גן, מסדה, 1960.
אבא גורדין, רש"י: רבנו שלמה יצחקי, רמת גן, מסדה, 1961.
אבא גורדין, פזמונות, רמת גן, שמ"י (שוחרי מוסר ישראל), תשכ"ג-1963.
אבא גורדין, מוסר היהדות: אגולוגיה ואגוסופיה (תורגם מיידיש לעברית בידי המחבר), [תל אביב]: הוועדה להוצאת כתבי אבא גורדין ז"ל, תשכ"ה-1965 (נדפס במקור ביידיש בניו יורק בשנת 1937).
פיוטר קרופוטקין, הפילוסופיה של האנרכיה (תרגום מרוסית: אבא גורדין), לוס אנג'לס: ש.
ינובסקי וועד לתרבות על ידי קרפוטקין-ברענטש 1957.
פיוטר קרופוטקין, דבר אל הדור הצעיר (תרגום מרוסית, עם הקדמה: אבא גורדין), לוס אנג'לס 1958.
פיוטר קרופוטקין, המוסר של האנרכיה (תרגום מרוסית: אבא גורדין), לוס אנג'לס: ש.
אטיין דה לה בואטי, עבדות מתוך רצון חופשי, לוס אנג'לס 1959.
הרב אַבָּא הִלֵּל סִילְבֶר (Abba Hillel Silver; 28 בינואר 1893, ולדיסלבוב, פלך וילנה, האימפריה הרוסית (ליטא) – 28 בנובמבר 1963, קליבלנד, אוהיו) היה רב רפורמי ומדינאי יהודי, מראשי התנועה הציונית בארצות הברית, אשר פעל רבות במישור הדיפלומטי למען הקמת מדינת ישראל.
אבא הלל סילבר נולד בולדיסלבוב שבפלך וילנה של האימפריה הרוסית (בתחומי ליטא של ימינו) בשנת 1893, בנם של הרב משה ודינה סילבר.
מנעוריו, עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, היה ציוני פעיל בניו יורק, שבה השתקעו הוריו כשהיה בן עשר שנים.
נמנה עם חבורת עסקנים ציוניים שהתלכדו סביב השופט לואי ברנדייס.
משנת 1917, ועד לפטירתו בשנת 1963, כיהן כרב בקהילה רפורמית בבית הכנסת תפארת ישראל (ביצ'ווד) בקליבלנד שבמדינת אוהיו ונודע כנואם חוצב להבות.
בקהילתו פעל רבות למען מטרות דתיות וחברתיות, זאת בלי להזניח, כדרכם של רבים מעמיתיו מהזרם הרפורמי באותם ימים, את הדגשת הלאומיות היהודית בתוך כור ההיתוך האמריקני.
בניגוד לנטייה המסורתית של עמיתיו בקרב המנהיגים של יהדות ארצות הברית לתמוך במפלגה הדמוקרטית, הרב סילבר היה חבר המפלגה הרפובליקנית, מתוך שיקול מפוכח ומתוך השקפת עולם גם יחד.
בעשר השנים שבין 1938–1948 מילא תפקידים מרכזיים בחיים הקהילתיים ובזירה הציונית.
היה יושב ראש ארגון ציוני אמריקה, המגבית היהודית המאוחדת, ועידת הרבנים ומוסדות אחרים.
הוא התנגד בתקיפות למדיניות ההבלגה, תמך בתנועות המחתרת בארץ ישראל, האצ"ל והלח"י, והאמין בזקיפות קומה אישית וציבורית.
הוא תבע באופן בלתי מתפשר את פירוק המנדט הבריטי והקמת מדינה עברית לאלתר.
עמדותיו אלו הביאוהו לעימות חריף עם סטפן וייז שדגל במדיניות אחרת.
במסגרת תפקידיו הציבוריים נטל הרב סילבר חלק במאבק היהודי-אמריקני להצלת יהודי אירופה בתקופת השואה.
עם תום המלחמה הפעיל לחצים רבים על ממשל טרומן ועל הנשיא טרומן עצמו כדי שיקבלו את העמדות הציוניות ויתנו את הסכמתם להקמת מדינה יהודית.
דעותיו אלו הביאו אותו לעיתים לידי פולמוס סוער עם עמיתים מתונים יותר ואקטיביים פחות בתנועה הציונית, ופעמים אף פרש במחאה מרת-נפש.
הרב אבא הלל סילבר דגל עוד בזמן מלחמת העולם השנייה בהעתקת מרכז הכובד של הפעילות המדינית מלונדון לניו יורק, כשם שגם הוכיחה את עצמה תפיסתו שיש לגייס את כל המשאבים של מיליוני יהודים אמריקאים ואת כל כובד משקלם לניצול שעת הכושר המלהיבה והחד-פעמית להגשמת חזונו של הרצל.
הרגע הדרמטי ביותר בחיי הדיפלומט בא ביום 8 במאי 1947, כאשר התייצב כיושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית בניו יורק בפני האומות המאוחדות, בשם העם היהודי כולו.
אולם, בהופעתו זו לפני הפורום הבינלאומי לא ראה סוף פסוק, ועיקר המאמץ עוד היה לפניו.
לקראת הכרעת כ"ט בנובמבר נטל על עצמו את האחריות הכבדה לניהול המערכה עם שתי הסיעות בקונגרס האמריקני, עם הממשל, עם ההססנים בתוך המחנה היהודי ובפרוזדורי האו"ם.
על תוצאות המתקפה המדינית המשולבת הזאת פסק ידידו ד"ר עמנואל ניומן:
בשנת 1947 קיבל הרב סילבר אזרחות כבוד ברמת גן, אירוע שהונצח ביומן כרמל.
במדינת ישראל רחובות רבים נקראים על שמו,למשל, רחוב בשכונת רמות בירושלים; בשכונת נווה שאנן שבעיר חיפה; ברמת גן; בפתח תקווה; בנתניה; בראשון לציון; בלוד; וב באר יעקב .
ליד אשקלון יש צומת על שמו ובקרבתו כפר נוער פנימייתי לילדי האזור ולעולים חדשים בשם "כפר סילבר" על שמו.
כמו כן, תחנת הרכבת הקלה "אבא הלל" ברמת גן, נושאת את שמו, שכן היא מציינת את רחוב אבא הלל סילבר, הסמוך.
ב-17 במרס 1981, השירות הבולאי הנפיק בול דאר שעליו מופיע דיוקנו של סילבר.
במשך שמונה חודשי הופעת הבול נמכרו 819,000 בולים.
האמן אד ואן אויין עיצב את הבול.
במה נבדלת היהדות: מחקר על אופייה של היהדות (תרגם מאנגלית בהשגחת המחבר: ברוך קרוא), תל אביב: מסדה, תשכ"א
בפני כס משפט העולם, ירושלים: הספרייה הציונית, תשכ"ז
במערכה למדינה יהודית: אוסף נאומים ומאמרים עם רשימה ביוגרפית מאת ה' מנסון (תרגם: חיים שקט; ליקט והביא לדפוס משה שרף), ירושלים: הספרייה הציונית, תשכ"ח
אַבָּא בֶּרְדִיצֶ'ב (25 באפריל 1920 – 26 בינואר 1945) היה מצנחני היישוב מעבר לקווי האויב, באירופה הכבושה במלחמת העולם השנייה.
אבא ברדיצ'ב נולד בעיר גאלאץ שברומניה לסוזי ומרדכי ברדיצ'ב, משפחה חסידית ידועה, וכבר מילדותו ספג ציונות ואהבת ישראל.
כנער היה חבר בתנועת הנוער הציוני ברומניה, ובהמשך הצטרף לחוות הכשרה חקלאית לקראת עלייה לארץ ישראל.
הוא עלה ארצה באניית המעפילים "דריאן 2" במסע שארך כארבעה וחצי חודשים.
בהתקרבה לחופי הארץ לכדו הבריטים את האנייה וכלאו את נוסעיה מעל שנה וחצי במחנות המעצר מזרעה שליד עכו ועתלית.
בנובמבר 1943 התנדב ברדיצ'ב לקבוצת צנחנים במסגרת הצבא הבריטי, שנועדו לצנוח על אדמת אירופה במסגרת המאבק בגרמניה הנאצית.
לאחר הכשרה ב"הגנה" סיים קורס צניחה של הצבא הבריטי בבסיס רמת דוד ועבר אימונים נוספים.
לקראת השליחות קיבל זהות בדויה תחת השם "סרג'נט רוברט ויליס".
ב-15 במרץ 1944 הוצנח ביוגוסלביה יחד עם חנה סנש, ראובן דפני ויונה רוזן.
על ברדיצ'ב הוטלה על ידי ההגנה משימת חדירה לרומניה מולדתו וסיוע ליהודים במאבק על קיומם.
הבריטים הטילו עליו משימות של איסוף מודיעין וחילוץ צוותי אוויר של בנות הברית שהופלו או צנחו ברומניה ונלקחו בשבי.
כיון שלא הצליח להגיע לרומניה, הוא חזר לבארי שבאיטליה, ממנה יצא למשימה.
באוגוסט 1944 יצא למשימה נוספת בסלובקיה, במסגרת משלחת בריטית - אמריקאית.
בדרכם להונגריה הם נתקלו במארב נאצי, ואנשי הקבוצה נמלטו להרים.
הגרמנים פתחו במצוד אחריהם ולכדו אותם כעבור חודשיים.
בדצמבר 1944 הועבר אבא ברדיצ'ב למאוטהאוזן ביחד עם שבויים נוספים, שם נחקר באכזריות.
הוא הוצא להורג בידי הנאצים בי"ב בשבט ה'תש"ה, 26 בינואר 1945. בצוואתו למשפחה כתב: "לכולכם בבקשה – אל תבכו.
אני מאושר כי נפל בחלקי להיות בחיר היישוב, להביא את דברו, עידודו ועזרתו לגולה".
לזכרו הוקם קבר ריק ומעליו מצבה בחלקת יד לצנחני היישוב בארץ שנפלו באירופה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
חבריו מגרעין הנוער הציוני שינו את שם היישוב שהקימו, "המאבק", לאלוני אבא, על שם חברם שנהרג.
זכרו מונצח ברחוב בשכונת הגבעה הצרפתית בירושלים, בפתח תקווה, ברמת גן ובבת ים.
אַבָּא חִלְקִיָּה מופיע בתלמוד הבבלי כבן בנו של חוני המעגל, שהתפרסם בחסידותו, ובדומה לזקנו – חכמי ישראל היו פונים אליו בשעת בצורת, ועל ידי תפילתו היו יורדים גשמים.
חז"ל דרשו עליו את הפסוק "פועל צדק () – כגון אבא חלקיה".
מסופר עליו, שפעם אחת שלחו אליו שני חכמים בכדי שיבקש על הגשמים.
התלמידים מצאו אותו בזמן עבודתו כשכיר בשדה, ולכן הוא לא התייחס אליהם עד גמר מלאכתו, אז עשו דרכם יחד לביתו בעוד הם רואים אצלו כמה הנהגות משונות.
אבא חלקיה, שהבין מעצמו את מטרת בואם של השניים, לא הסכים בענוותנותו לשמוע מה רצונם ממנו, ומיד בבואו לבית עלה עם אשתו לעליית הגג שם הם התפללו ונענו מיד – ענני גשם הופיעו מהכיוון שאליו התפללה אשתו, וגשם החל לרדת.
אבא חלקיה חזר לאורחיו ובהיתממות שאלם לרצונם.
התלמידים לא נפלו בפח והבינו שבזכותו ירד הגשם.
הם שאלוהו על הנהגותיו המשונות שראו בדרך, וכן לסיבה שהגשם הגיע מהכיוון אליו פנתה אשתו ולא הוא.
אבא חלקיה השיב להם על כל שאלותיהם, והסביר כי הסיבה שהיא נענתה קודם היא משום שזכותה גדולה בכך שהיא נותנת לעניים המתדפקים בדלת אוכל מוכן, בעוד הוא רק נותן להם כסף, ועליהם לטרוח כדי לקנות את האוכל.
סיפור זה מופיע אף בתלמוד הירושלמי, אך שם הוא מסופר על חסידא דכפר אימי, "החסיד מכפר אימי".
הרמח"ל מביא במסילת ישרים את התנהגותו של אבא חלקיה, שלא התבטל מהעבודה שנשכר אליה, כמופת להימנעות מגזל:
אַבָּא חוֹרֵג, אִמָּא חוֹרֶגֶת היא קומדיית מצבים אמריקאית מצליחה ששודרה בשנים 1991–1998 ברשת ABC, ובמהלך העונה האחרונה ברשת CBS.
הסדרה הופקה תחילה על ידי חברת לורימר, ולאחר מכן על ידי חברת האחים וורנר.
בסה"כ הופקו ושודרו 160 פרקים בשבע עונות.
בישראל הסדרה שודרה לאורך השנים בערוץ 3, ערוץ הילדים, ערוץ 2 ובערוץ המזרח התיכון.
פרנק למברט (פטריק דאפי) הוא קבלן בניין ושיפוצים, גרוש ואב לשלושה ילדים, וקרול פוסטר (סוזאן סאמרס), מעצבת שיער, היא אלמנה ואם לשלושה ילדים.
שתי המשפחות מנהלות חיים נפרדים בוויסקונסין, עד שפרנק וקרול נפגשים במהלך שיט בג'מייקה, מתאהבים ומחליטים להינשא במהרה - להפתעת ילדיהם שאינם מגלים התלהבות.
בעקבות הנישואין, פרנק ושלושת ילדיו עוברים להתגורר בבית משפחת פוסטר בעיירה פורט וושינגטון.
העלילה מגוללת את סיפורה של משפחת למברט-פוסטר, תוך הדגשת הניגודים בין בני משפחת למברט לבני משפחת פוסטר.
לפרנק שני בנים ובת: ג'ון תומאס המכונה ג'יי.
(ברנדון קול), מתבגר עצלן; אל (קריסטין לקין), "טום בוי"; וברנדון (ג'וש בראיין).
לקרול שתי בנות ובן: דיינה (סטייסי קנאן), חכמה ופרפקציוניסטית; קארן (אנג'לה ווטסון), יפה ופופולרית; ומרק (כריסטופר קסטיל), תלמיד חרשן ורכרוכי.
ששת הילדים מתבגרים על מסך הטלוויזיה לאורך שבע שנותיה של הסדרה.
דמות נוספת המופיעה כמעט לאורך כל שידורי הסדרה היא דמותו של קודי למברט (סשה מיטשל), אחיינו הטיפש וטוב הלב של פרנק, המתגורר במכונית מסחרית בחצר ביתה של המשפחה.
בסוף העונה הרביעית הצטרפה ילדה נוספת למשפחה, לילי, בתם המשותפת של פרנק וקרול שזה עתה נולדה.
שם הסדרה במקור (Step by Step) הוא משחק מילים.
הפירוש הרגיל של הביטוי הוא "צעד אחר צעד", אבל המילה Step משמעה גם "חורג" בהקשר משפחה.
בישראל השם שנבחר לסדרה הוא בהתאם: "אבא חורג, אמא חורגת".
גם בארצות אחרות שונה השם המקורי: בגרמניה נקראה הסדרה "Eine starke Familie" – "משפחה חזקה", בצרפת נקראה הסדרה "Notre belle famille" – "המשפחה היפה שלנו" או "המשפחה המחותנת שלנו", גם כן משחק מילים.
באיטליה נקראה הסדרה "Una bionda per papà" – "בלונדינית בשביל אבא".
אַבָּא יוּדָן היה חכם מחכמי ארץ ישראל בדור הראשון של האמוראים, משמשיו של רבי יהודה הנשיא.
במדרש רבה הוא נקרא אבא יודן, ובתלמודים הבבלי והירושלמי הוא מכונה "אַבְדָּן" (אַבְּדָן), ומסביר התוספות שמדובר באותו אדם, אלא שאבדן זו "לישנא קלילא", לשון קלה.
התלמוד מספר כי לאבא יודן קרו כמה צרות ביום אחד.
הוא נצטרע - לקה בצרעת (בדומה למרים הנביאה).
שתי כלותיו מיאנו - (התאלמנו לפני שנולדו להם ילדים ולא הסכימו להתחתן עם האחים של בעליהן).
התלמוד מספר כי אבא יודן העליב את רבי ישמעאל בן רבי יוסי, כשזה בא ללמוד תורה, בבית מדרשו של רבי יהודה הנשיא, ועל כן נענש ובאו עליו הצרות הללו.
פסקיו והנהגותיו של אבא יודן
פסקיו של אבא יודן הובאו תמיד בשם רבו, רבי:
תפילת מוצאי שבת בשבת על ידי הציבור – מספר התלמוד בשם "אבידן" (אבא יודן): "בשבת אחת, התכסו השמים בעננים, הציבור חשב שכבר חשכה ונכנס לבית הכנסת להתפלל ערבית.
כשהתבהרו השמים וזרחה השמש שנית, הסתבר שעדיין יום.
פסק אבא יודן בשם רבי כי שונה הדין בציבור ואין מטריחין אותו לחזור ולהתפלל.
תפילת ערב שבת – לגבי תפילת ערב שבת, מסופר בפסיקתא, כי רבי יהודה הנשיא, ציווה על אבא יודן, להכריז בציבור כי יש להתפלל ערבית של שבת, כל עוד עדיין יום, כדי להוסיף מן החול על הקודש.
תפילה מתוך דבר הלכה – בימיהם נהגו ללמוד הלכה אחת קודם התפילה.
אבא יודן ידע לבחור לשם כך הלכות קצרות ומיד קם והחל בתפילה.
סגולות - אישה אחת באה לפני רבי יהודה הנשיא והתלוננה שבכל פעם שהיא מקיימת יחסי אישות עם בעלה, היא מדממת ונאסרת עליו.
הלך אבא יודן, בעצת רבו, הפחיד אותה והתופעה חלפה.
המדרש מספר על רבי אליעזר ורבי יהושע ורבי עקיבא שהלכו לאסוף צדקה ופנו לאבא יודן שהיה גר בחולות אנטוכיה.
אולם, לא מדובר באבא יודן תלמידו של רבי, שכן הוא עדיין לא חי בתקופתם של תנאים אלו.
נולד ליהודה גולדפיין, בעיר בראדייק, שבמחוז קובנה שבליטא.
למד בתלמוד תורה מקומי, וכן בישיבת וולוז'ין, שם התקרב אל ראש הישיבה, רבי חיים סולובייצ'יק, ובישיבת סלבודקה.
הוא התפרסם בבחרותו בכינוי "העילוי מאוטיאן".
נשא לאשה את חנה, בתו של רבי יוסף רוזין, "הגאון מרוגוטשוב".
על שידוך זה מסופר, שפעם עבר דרך עירו של הרב רוזין, דווינסק, ושמע שיעור ממנו.
במהלך השיעור הקשה כמה קושיות חזקות.
לאחר השיעור הציע לו הרב רוזין את בתו.
לאחר נישואיו התמנה לרב של בית כנסת בדווינסק.
בתרע"ה עבר להתגורר במוסקבה, ולאחר זמן קצר נתמנה לרב העיר.
תלמידיו מעידים שהיה בקי בתלמוד בבלי ובתלמוד ירושלמי, וכן במשנה תורה לרמב"ם עם הפירוש משנה למלך, בעל פה.
מקצת חידושי התורה שכתב נדפסו בספר חותנו, "צפנת פענח" (חלק ראשון), בשם "קונטרס אחרון".
כמו כן נדפס ממנו קונטרס של חידושי תורה בארצות הברית, וכן תשובות בשו"ת "יחווה דעת" מהרב צבי מקובסקי (ירושלים ה'תרצ"ה).
שני כרכים בכתב יד של חידושיו על הרמב"ם בשם "פתח בית דוד" נמצאים בידי מכון ירושלים, וכרך נוסף בספריית חב"ד.
אַבָּא דְּמִן יָפוֹ, הידוע גם בתור אַדָּא דְּמִן יָפוֹ, היה אמורא ארצישראלי בדור השלישי, אשר חי ביפו.
נודע בעיקר בשל ההוראה שלו לקרוא את כל שמות בני המן בנשימה אחת בזמן קריאת מגילת אסתר בפורים.
בתלמוד הירושלמי מוזכר בנו רבי חייא, ובמדרש נאמר שהיה נכדו.
אַבָּא גֶּפֶן (31 במאי 1922 – 6 בספטמבר 2015) היה דיפלומט ישראלי שכיהן בשירות החוץ מעל 35 שנה, באיטליה, פרו, ארגנטינה, קנדה, וכשגריר ישראל ברומניה.
בתקופת השואה הסתתר שלוש שנים וכתב יומן אישי בעל ערך היסטורי, שהופיע בשש שפות.
לאחר מכן, עד עלייתו ארצה, היה פעיל בתנועת הבריחה.
אבא גפן נולד בשם אַבָּא וַיְנְשְׁטֵין ב-1922 במריאמפולה שבליטא, בנם הבכור של מאיר ויינשטיין, בעל חנות בדים, ורוחמה לבית רובינשטיין.
היו לו שלושה אחים, ומשפחתו התגוררה בעיירה סימנה (Simnas).
הוא למד בגימנסיון העברי במריאמפולה, ולאחר סיום לימודיו התיכוניים החל ללמוד הנדסה אזרחית באוניברסיטה בקובנה.
כשנכנסו הגרמנים לקובנה ביוני 1941, היה גפן בחופשה מהלימודים.
הוא הלך ברגל לסימנה להצטרף למשפחתו.
באוגוסט באותה שנה התחילו הגרמנים באקציות.
באקציה הראשונה נלקחו אביו, מאיר, ואחיו, בנימין, לעיר המחוז אליטא (ליטאית: Alytus), שם נרצחו.
ב-12 בספטמבר 1941 רצחו הגרמנים את מרבית יהודי העיירה, כולל את אמו של גפן ואחיו הצעיר, יהודה, בן ה-11. גפן ואחיו יוסף, בן ה-15, ברחו לכפרים והתחבאו כשלוש שנים בין בתי האיכרים.
במהלך שנים אלו עזר גפן ל-12 יהודים שברחו מגטו קובנה לשרוד, על ידי כך שמצא בשבילם מקומות מסתור וסיפק להם אוכל.
מתוך היהודים שלהם סייע, אחת נתפסה והשאר ניצלו.
גפן נדד בין בתי האיכרים בבקשו אוכל ומקומות מסתור זמניים ליהודים להם סייע.
גפן ניהל יומן בעברית עם רישום מדויק של הסיוע שקיבל מכל אחד מאיכרי הסביבה, ואלו הוכרזו לימים על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם.
היומן המקורי שוחזר ב"יד-ושם", ועותק שלו נמצא במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בוושינגטון.
ב-29 ביולי 1944 שוחררו גפן ואחיו על ידי חיילים סובייטים.
לאחר המלחמה נשאר גפן בליטא כשנה והצטרף לשירותי הביטחון הסובייטיים (NKVD) כדי לנקום במשתפי הפעולה הליטאים.
היו לו רשימות של האיכרים בסביבה שרדפו או רצחו יהודים, ובמהלך השנה הוא גרם לתפיסתם ולהגלייתם לסיביר.
לאחר שהצטברו תלונות מצד הליטאים, השלטונות הסובייטיים התכוונו לעוצרו.
רופא יהודי, רב-סרן ב-NKVD, הזהיר את גפן, והוא ואחיו ברחו מליטא והגיעו באמצעות תנועת הבריחה לאוסטריה.
גפן הצטרף באוסטריה לתנועת הבריחה ושימש מפקד פעילות הבריחה בזלצבורג במשך שנתיים.
בתקופה זו עברו דרך העיר כ-120,000 פליטים יהודים.
פעילות "הבריחה" בזלצבורג הייתה לקבל את משלוחי הפליטים היהודים שהגיעו מארצות מזרח אירופה ולשלוח אותם הלאה.
בפני הפליטים שהגיעו לזלצבורג עמדו שלוש אפשרויות: להישאר באחד ממחנות הפליטים באזורי הכיבוש באוסטריה, לעבור לאזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה, שם היו תנאים כלכליים טובים אבל סיכויים קלושים לעלייה לארץ ישראל, או להמשיך לאיטליה, שם היו תנאים כלכליים גרועים, אבל סיכויים להמשיך לארץ ישראל.
בפעילותו העיקרית של גפן בזלצבורג הוא נעזר בקשרים שיצר עם שלטונות הצבא האמריקני.
הוא הגיע איתם לשיתוף פעולה הדוק עד כדי כך שהם הפכו את "הבריחה" בזלצבורג, שהייתה ארגון בלתי חוקי, למוסד בעל מעמד רשמי.
גפן קיבל מהצבא תעודה שהוא יושב-ראש "ועד העזרה לפליטים יהודים" (CAJR – Committee for Assistance to Jewish Refugees), אשר פועל במסגרת הצבא האמריקני.
בתעודה שקיבל גפן הופיע תצלום שלו במדי צבא, והייתה לכך חשיבות עצומה.
הדבר היווה עבורו ועבור פעילי "בריחה" אחרים אישור ללבישת מדים.
כמו כן, הצבא העמיד לרשותו בניין מיוחד, שממנו נוהלה עבודת הפיקוח של "הבריחה" על מחנות הפליטים באזור הכיבוש האמריקני, ובדירתו הפרטית התקין הצבא קו טלפון צבאי, שאפשר קשר ישיר עם גרמניה ועם כל נקודה אחרת של "הבריחה" באירופה שבה חנה הצבא האמריקני.
הדבר היה חשוב במיוחד עבור עבודת "הבריחה", כי באותה עת היה הקשר הטלפוני מחוץ לאוסטריה בכי רע.
בין הפליטים שעברו דרך זלצבורג הייתה גם פרידה לבית שמולוביץ.
אבא ופרידה הכירו והתחתנו בזלצבורג ב-1947.
לאחר החלטת האו"ם על חלוקת ארץ ישראל ב-1947 עלו גפן ורעייתו ארצה בדרכונים מזויפים והשתקעו בחיפה.
גפן החל לעבוד בנמל חיפה כפקיד מטענים.
בשנת 1950 פנה אליו מי שהיה מפקדו בתנועת "הבריחה", אשר בן נתן, שהיה ראש המודיעין באירופה, וגייס אותו לשליחות ברומא מטעם המוסד.
גפן שהה באיטליה ארבע שנים, מהן שנתיים כיהן בראש המוסד באיטליה.
במסגרת תפקידו בתקופה זו היה מעורב בחשיפתו ובהחזרתו ארצה של הסוכן הכפול טד קרוס.
תוך כדי עבודתו ברומא למד גפן באוניברסיטה, והוענק לו התואר דוקטור על עבודת המחקר: "מדינת ישראל ומגילת העצמאות שלה".
ב-1954 חזר מהשליחות באיטליה ועבר לעבוד במשרד החוץ בירושלים.
בין השנים 1956–1958 שירת כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל בלימה בירת פרו.
בין השנים 1963–1967 שירת כיועץ מדיני וממלא מקום שגריר בשגרירות ישראל בבואנוס איירס.
בין השנים 1967–1971 שירת בטורונטו כקונסול כללי.
שליחותו האחרונה בחו"ל הייתה כשגריר ישראל ברומניה בין השנים 1977–1982.
בנוסף על תפקידיו בחו"ל, מילא גפן תפקידים מגוונים במשרד החוץ בישראל, בהם סגן מנהל המחלקה לקשרי תרבות החל מאפריל 1960, מנהל מחלקת קשרי תרבות ומדע (1972–1977) ויועץ לשר החוץ יצחק שמיר.
גם לאחר שיצא לגמלאות המשיך גפן לעבוד כגמלאי במשרד החוץ, כעורך הכללי של "שנתון המסמכים הרשמיים" של משרד החוץ בשנים 1993–1998. הוא שימש גם יושב ראש איגוד יוצאי ליטא בישראל בין השנים 1987–1992
הוא התגורר עם רעייתו בירושלים ונולדו להם שלושה ילדים.
גפן היה חבר מפלגת העבודה הישראלית, ובינואר 1974 הקים את החוג הרעיוני ע"ש דוד בן-גוריון במפלגה וכיהן כיו"ר שלו.
היה זה חוג נצי, שביקש להוביל את מפלגת העבודה בדרך שגפן כינה "ממלכתית אקטיביסטית" ולא בדרך היונית, לה קרא גפן "כיתתית תבוסתנית".
גפן קרא בעיתונות להקמת ממשלת אחדות לאומית ויצא נגד החוג הרעיוני לליבון בעיות חברה ומדינה, שקרא להפסקת ההתנחלויות והכרה באש"ף.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 תמך גפן בשמעון פרס לראשות הממשלה וראה בו מי שיחדש את תנופת ההתיישבות ביהודה ושומרון.
פעילותו של גפן הייתה בניגוד להוראת נציבות שירות המדינה, שקבעה שגפן, כעובד מדינה בכיר, אינו רשאי לעסוק בפעילות פוליטית.
לאחר יציאתו לגמלאות הקים תנועה פוליטית, מפלגת הגמלאים, והתמודד בבחירות לכנסת השתים-עשרה ב-1988, ובבחירות לכנסת השלוש עשרה ב-1992, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
במהלך השנים פרסם גפן מספר ספרים, הן בנושאים היסטוריים והן בנושאים פוליטיים.
פורצי המחסומים - תיאור של פעילות הבריחה באוסטריה אחרי מלחמת העולם השנייה (1961)
Unholy Alliance - העם היהודי מול כוחות האנטישמיות (1973)
ההכרעה בלתי נמנעת - יונים ונצים במדינת ישראל (1976)
הספר תורגם ל-5 שפות: אנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית ופורטוגזית.
אשנב למסך הברזל - תיאור שליחותו של אבא גפן כשגריר ישראל ברומניה בתקופת צ'אושסקו (1985)
חי יותר מדי - רומן - סיפור חייו של גמלאי (1990)
חשבון נפש - בדרך למדינה פלסטנאית - סיפור מאבקה של מדינת ישראל לאורך השנים (1999).
הספר יצא בתרגום לאנגלית בשנת 2001, בשם Israel at a Crossroads
רבי אַבְרָהָם אַבָּא חָסִיד (נפטר בשנת ה'תקל"א, 1771), ובפי העם אַבָּא קְרוּפְּנִיק או אַבָּא אֲרִיכָא, היה צדיק נסתר ולמדן מופלג, ידידו של הגאון מווילנה ודמות נערצת בקרב יהודי ליטא.
רבי אבא נדד בראשית חייו בין עיירותיה של ליטא, עד שקבע את מגוריו בעיירה קרוז' (קראז) שבפלך קובנה, שבה התפרנס כטוחן, באמצעות מטחנה ידנית שרכש.
בשל גובהו כונה "אבא דער הויכער" (אבא הגבוה) או בלשון נמלצת "אבא אריכא", על שמו של האמורא הנודע רב שנשא שם זה.
יש שכינוהו "אבא קְרוּפְּנִיק", על שם פרנסתו כטוחן שעורים, והיו מעטים שכינוהו "אבא חסיד", בדרך היתול, משום שנהג להתבודד ולהימנע ממגע עם אנשים, בדרך חסידות (נזירות).
לאחר שהתגלה כי הגאון מווילנה מתכתב עמו בסתר, החל ללמד תורה לתלמידים וביניהם גדולי תורה כמו רבי רפאל הכהן כ"ץ, אב"ד אה"ו.
בשנים שלאחר פטירתו היה קברו למוקד עלייה לרגל, ובקרב יהודי ליטא נפוצו סיפורים על נסים שקרו בעטיה של תפילה על קברו.
נכדו הקרוי על שמו, רבי אברהם אבלי (אבא'לי) רוזאניש, היה מגיד מישרים במינסק.
אַבָּא בַּר מָרְתָא, או אַבָּא בַּר מַנְיוּמִי, היה אמורא בבלי בדור הרביעי, תלמידו של רב יהודה.
יש המזהים אותו עם אמוראים נוספים המכונים אבא בריה דרב מנימין בר חייא ואבא בר בנימין.
על אף היותו תלמיד רב יהודה, שאל בהלכה גם את אביי, בן דורו.
בתלמוד מופיעות ידיעות אחדות אודותיו:
שני מקרים שבהם נחלץ מאנשי ריש גלותא שבאו להענישו בעטיו של חוב כספי: באחד מהם הורה ריש גלותא לאנשיו להניח לו לאחר שהוכיח כי הוא תלמיד חכם באמצעות מימרה שמסר בשם רבו, רב יהודה, ובשני נחלץ כששינה את מראהו באמצעות הוספת שעווה למבנה אפו.
שתי תקריות שבהן ביקר רבה (לפי גרסאות אחדות היה זה רבא) את התנהלותו בנושא שמיטת כספים ובנושא ניחום אבלים.
בתלמוד, להוציא מקרה אחד, מופיע אמורא זה בשני כינוייו: "אבא בר מרתא דהוא [=שהוא] אבא בר מניומי".
מהקדמת הכינוי בר מרתא, ומן העובדה שבמקום אחד הוא מוזכר בשם זה בלבד, נראה כי היה זה שמו העיקרי.
יש הסוברים שמרתא הייתה אמו ומניומי היה ואביו, ולדעתם הוא נקרא באופן חריג על שם אמו מרתא, מכיוון שזו הצילה את חייו כמתואר במסכת יומא.
יש שהעלו את האפשרות שהוא אבא בריה דרב מנימין בר חייא עליו מסופר ששאל שאלה את רב הונא בר חייא, ואולי הוא גם אבא בר בנימין שאירח את רבי אבהו בביתו שבארבל.
הזיהוי האחרון מכריח שאבא בר מניומי עלה לארץ ישראל בשלב מאוחר בחייו, כפי שאכן עולה מסיפור במסכת גיטין, אך כנראה לאחר מכן חזר לארץ ישראל.
זיהוי זה אינו מוסכם על הכל.
לפי זה יש שהסבירו שאבא בר מרתא נקרא על שם אמו כדי להבדילו משאר האמוראים בשם "אבא בר בנימין".
אבא גוריון איש צידן היה תנא בדור הרביעי או החמישי, בסביבות לספירה.
נשארו ממנו מאמרי אגדה שאמר בשם אבא שאול ורבן גמליאל.
שמו מוזכר במשנה פעם אחת בלבד, בה הוא מוסר מאמר אגדה בשם אבא גוריא:
מאמר זה מובא גם במסכת סופרים, שם הגרסה היא שאבא גוריון מסרו בשם "אבא גוריין".
על פי גרסת ההתלמוד הירושלמי אבא גוריון מסר מאמר זה בשם אבא שאול, והובא שם מאמר נוסף בסגנון דומה, שמסר בשם אבא שאול:
אחד המדרשים על מגילת אסתר נקרא מדרש אבא גוריון מפני שהוא פותח בחמישה דברים שאמר אבא גוריון איש ציידן (תרגום חופשי מארמית):
משרבו דייני שקר – רבו עדי שקר.
משרבו דלטורים – ממונם של הבריות נבזז.
משרבו חצופי פנים – ניטל הוד והדר ויקר מן הבריות.
משעה שאמר קטן לגדול "אני גדול ממך" – התקצרו שנותיהם של בני האדם (חלק זה אינו מובא באסתר רבה).
משעה שהכעיסו הבנים החביבים במעשיהם את אביהם שבשמים – העמיד עליהם מלך חנף, שהוא אחשוורוש.
באסתר רבה מובא מאמר זה ללא הדבר הרביעי, ושם אבא גוריון מוסר את המאמר בשם רבן גמליאל.
שמו השני "גוריון" נכתב במקורות ארץ ישראליים "אוריון" או "אוריין", והג' התחלפה בא' כפי שמצוי במבטא אנשי ירושלים.
שם מקומו השתבש בכמה צורות, בהן "ציידן", "צדיין", "ציידין".
יש אומרים שמדובר בעיר המפורסמת צידון, ויש הסוברים שמדובר בתל בית צידה, שנכתבה בלא וא"ו כדי להבדילה מצידון.
רבי אברהם בן הגר"א כתב שאולי שהוא אבא הדורש המוזכר בשמות רבה (מב, א) ובספרי דברים.
שמואל קליין זיהה אותו עם אבא יודן איש צידן.
אבא ובת הוא סרט מונפש הולנדי קצר משנת 2000 בבימויו של מייקל דודוק דה ויט .
זוכה פרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-73 לשנת 2001.
אב ובתו הקטנה רוכבים על אופניים ועוצרים בסמוך למקווה מים (אגם או ים).
האב מרים את בתו על זרועותיו, נפרד ממנה בנשיקה ובחיבוק, יורד אל גדת המים, נכנס לסירה, שט למרחקים ונעלם באופק.
בתו מבחינה בו מתרחק, זזה מצד לצד בתמיהה, ולבסוף כשאביה נעלם, היא עולה על אופניה ושבה על עקבותיה.
בהמשך, הסרט עוקב אחר הבת שעוברת רכובה על אופניה, במשך כל תקופות חייה, באזור בו אביה עזב אותה, ומסתכלת אל קו האופק בו אביה נעלם.
הסרט עוקב אחר התבגרותה של הבת (מילדה קטנה לנערה, לעלמה, לאישה נשואה צעירה, לאישה בגיל העמידה ולקשישה) באמצעות חילופי העונות.
עם הזמן, יבשו המים במקווה ובמקומם צמחו עשבים.
כשהבת קשישה, היא מחליטה לרדת אל גדות המקווה, ומתחילה ללכת לכיוון בו אביה שט בסירה.
לפתע היא מבחינה בסירתו של אביה, נטושה וקבורה חלקית באדמה.
היא מחליטה להיכנס אל הסירה ולשכב בתוכה (ככל הנראה כדי להירדם או למות בה).