tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את התסריט כתב לינץ' יחד עם התסריטאי בארי גיפורד.
גיפורד הוא גם הסופר שכתב את הספר "לב פראי", שעל בסיסו ביים לינץ' ב-1990 סרט באותו השם.
בסרט מופיעים בתפקידים הראשיים השחקנים ביל פולמן, פטרישה ארקט ובלת'זר גטי.
זהו גם הסרט האחרון בו הופיע השחקן ההוליוודי הוותיק רוברט בלייק.
סרט זה הוא גם שיתוף הפעולה הראשון של לינץ' עם צלם הקולנוע פיטר דמינג, שצילם לאחר מכן גם את סרטו של לינץ' מלהולנד דרייב ואת העונה השלישית של סדרת הטלוויזיה טווין פיקס (2017).
את פסקול הסרט הפיק טרנט רזנור, סולן להקת Nine Inch Nails, והוא כולל שירים של דייוויד בואי, מרילין מנסון, לו ריד וכן מוזיקה מקורית של המלחין הקבוע של לינץ' אנג'לו בדלמנטי.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-21 בפברואר 1997 ובישראל ב-7 במרץ 1997, ועל אף שנכשל בקופות הפך ברבות השנים לסרט פולחן, במיוחד בקרב מעריציו של דייוויד לינץ'.
זהו הראשון מבין טרילוגיית סרטים של לינץ' העוסקים בצד האפל של לוס אנג'לס ותעשיית הסרטים שבה.
השניים האחרים הם מלהולנד דרייב ואינלנד אמפייר, אך בניגוד לשניים האחרים סרט זה נוגע דווקא בתעשיית הפורנו האמריקנית, בעוד השניים האחרים עוסקים וגם תוקפים את הוליווד ישירות.
המשותף הנוסף לכל שלושת הסרטים הוא שבמרכזם עומדת דמות אשר אישיותה ונפשה הולכת ונעלמת לעולם של פנטזיות וחלומות אשר הופכים לסיוט הזוי שבסופו מתפרקת הפנטזיה והדמות המרכזית מתה.
הסרט עוקב אחר דמותו של נגן הסקסופון פרד מדיסון (ביל פולמן), הנאשם ברצח אשתו ונידון למוות.
בתא הנידונים למוות מתחלפת דמותו בזו של מכונאי צעיר (בלת'זר גטי) המתאהב באהובתו היפהפייה של גנגסטר כוחני (רוברט לוג'יה) המתגלה בהמשך כמפיק של סרטי פורנו.
עלילת הסרט נסבה סביב דמותו של פרד מדיסון (ביל פולמן), נגן סקסופון מצליח החי בבית גדול ומרווח בלוס אנג'לס יחד עם אשתו המסתורית ושחורת השיער רנה (פטרישה ארקט).
מערכת היחסים בין השניים מעורערת והשניים בקושי מתקשרים זה עם זו.
בוקר אחד מצלצל האינטרקום בביתו של פרד.
הוא עונה וקול גברי אומר לו מבחוץ "דיק לורנט מת".
פרד נבהל ורץ אל חלון הבית כדי לראות מי שם אך לא רואה איש.
פרד מתחיל לחשוד שרנה בוגדת בו.
הם מקבלים מספר קלטות וידאו מסתוריות לביתם שבהן מצולמים השניים ללא ידיעתם בזמן שהם ישנים.
לאחר ביקור במסיבת בית גדולה אצל מכר של רנה, נזכר פרד שראה אותה מסתודדת עם אותו איש.
בהתקף פסיכוטי הוא רוצח אותה באכזריות.
בית המשפט גוזר עליו עונש מוות והוא נכלא באגף הנידונים למוות.
באחד הלילות, לאחר שסובל מכאבי ראש בלתי מוסברים, נעלם פרד מן התא ובמקומו מופיע בחור צעיר בשם פיט (בלת'זר גטי) שאיש בכלא אינו מכיר, ואף לו אין מושג איך הגיע לשם.
לאחר שהוריו של פיט לוקחים אותו לביתו הוא עובר תקופה קצרה של החלמה מאירוע קשה שאותו הוא לא מצליח לזכור.
כעבור זמן קצר, מגיע למוסך שבו פיט עובד מיסטר אדי (רוברט לוג'יה), גנגסטר אימתני, יחד עם שומרי ראשו.
מיסטר אדי מבקש מפיט שיבדוק עבורו את המנוע מכוניתו ולרגע קצר מבחין פיט ביפהפייה בלונדינית היושבת במכוניתו של מיסטר אדי.
בערב מגיעה היפהפייה ומציגה את עצמה בפני פיט.
שמה הוא אליס (פטרישה ארקט בתפקיד כפול).
השניים מחליטים לוותר על ארוחת הערב וקופצים ישר למיטה.
לאחר מספר מפגשים לוהטים אליס מספרת לו כי היא מפחדת שמיסטר אדי חושד בהם.
ואכן, לילה אחד מתקבל טלפון בביתו של פיט.
מן העבר השני נמצא מיסטר אדי והוא שואל בציניות את פיט מספר פעמים לשלומו.
אחר כך הוא מעביר את הטלפון לאיש מסתורי בעל פנים חיוורות כשל רוח רפאים והלה מספר לפיט על שיטת הוצאה להורג הנהוגה במזרח הרחוק.
פיט מבוהל ומבין כי מיסטר אדי אכן עלה על הרומן שלו עם אליס.
בחדר מלון מספרת אליס לפיט על הדרך שבה פגשה את מיסטר אדי וכי היא עובדת בשבילו כשחקנית בסרטי הפורנו שהוא מפיק.
היא אומרת לפיט, המקנא לה, כי היא תבין אם יעזוב אותה.
אך הוא מחליט להישאר לצידה והיא מספרת לו על תוכנית שהגתה כדי שיוכלו לברוח יחדיו.
היא מורה לו להגיע לבית מסוים בלוס אנג'לס ושם היא תחכה לו.
בשעה הייעודה היא תשלח למטה את בעל הבית אנדי (מייקל מאסי) ויחדיו הם ישדדו אותו ויברחו.
פיט מגיע לבית הגדול ונכנס פנימה בשקט.
על מסך גדול ליד החלון הוא רואה קטע מסרט פורנו שבו מופיעה אליס מקיימת יחסי מין.
הוא מתחבא מאחורי הבר וכשאנדי מגיע פיט מכה בראשו עם פסלון אבן קטן.
אליס מופיעה במורד המדרגות חצי עירומה ומגישה לפיט את אקדחו של אנדי.
לפתע אנדי מפתיע אותם בצרחה כשהוא קופץ באוויר לכיוונו של פיט.
זה מסיט אותו ממסלולו ואנדי עף ישירות עם ראשו אל פינת שולחן הזכוכית ונהרג.
אליס מתלבשת והם נמלטים יחדיו במכונית של אנדי.
השניים נוסעים אל המדבר שמחוץ ללוס אנג'לס באמצע הלילה.
פיט שואל אותה בחרדה לאן הם נוסעים והיא אומרת לו שהם צריכים לעבור אצל החלפן, אדם החי בבקתה במדבר שייתן להם כסף מזומן בתמורה לכל הזהב והתכשיטים ששדדו מהבית של אנדי.
השניים מגיעים אל הבקתה אך החלפן איננו שם.
הם מחליטים לחכות לו ובינתיים שוכבים כשהם עירומים על החול במדבר.
אחרי שהם מסיימים עולה אליס אל הבקתה כשהיא עירומה לגמרי ונעלמת בתוכה.
פיט מתרומם ולאור פנסי המכונית אנו רואים שהוא חזר והפך לפרד מדיסון, נגן הסקסופון.
הוא מתלבש במהירות ועולה אל הבקתה.
בבקתה מחכה לו החלפן (רוברט בלייק), שהוא בעצם האיש דמוי רוח הרפאים שאיים על פיט בטלפון.
החלפן, המחזיק מצלמת וידאו בידו, עומד ומצלם אותו בהיכנסו.
פרד שואל אותו איפה אליס והחלפן עונה לו ששמה הוא רנה ושאם היא אמרה לו ששמה הוא אליס סימן ששיקרה לו.
החלפן שואל אותו לשמו ופרד לא יודע מה לענות.
החלפן מתחיל להתקרב אל פרד באופן מאיים וזה בורח למטה אל המכונית.
הוא מתניע את המכונית ונוסע משם במהירות.
פרד שוכר חדר במלון קטן באמצע המדבר שנקרא "מלון הכביש האבוד".
שם הוא עוקב אחרי אשתו רנה שבאותו זמן שוכבת שם באחד החדרים עם מיסטר אדי.
לאחר שהיא הולכת מיסטר אדי מתלבש ולפתע פרד פורץ לחדרו ותחת איומי אקדח מכניס אותו אל תא המטען של המכונית.
הוא בורח איתו שוב אל המדבר הפתוח.
שם פורץ החוצה מיסטר אדי מהתא ומתפתחת קטטה ביניהם.
משום מקום מוגשת לידו של פרד סכין והוא משסף את גרונו של מיסטר אדי.
מי שנתן לו את הסכין הוא החלפן המסתורי.
זה לוחש משהו לאוזנו של פרד והלה יורה במיסטר אדי למוות.
פרד מגיע במכוניתו לביתו שלו ועולה אט אט במדרגות הכניסה.
הוא לוחץ על האינטרקום וכשנשמע מענה הוא אומר את המשפט "דיק לורנט מת".
הוא מפנה את ראשו ורואה שני שוטרים הבאים במהירות לעוצרו.
הוא רץ אל המכונית ובורח משם, השוטרים בעקבותיו.
על רקע השמש השוקעת, אנו רואים את מכוניתו של פרד נמלטת במהירות משורה ארוכה של ניידות משטרה.
בתוך מכוניתו נדמה שהוא מתחשמל ומתעוות ומפיו יוצאת זעקה גדולה המהדהדת אל המדבר.
"כביש אבוד" הוקרן בבכורה ב-18 בפברואר 1997 בלוס אנג'לס והופץ בארצות הברית (בהפצה מוגבלת) על ידי חברת ההפצה "אוקטובר פילמס".
הסרט נתקבל בביקורות מעורבות שרובן היו שליליות.
מבקר הסרטים רוג'ר איברט כתב כי הסרט הוא לא יותר מתרגיל בצורה וסגנון וכי העלילה נראית כאילו צורפה מחלקי רעיונות שלא הצליחו ממש לחבר ביניהם.
מבקר הסרטים הישראלי יהודה סתיו כתב כי הסרט יומרני ונפוח.
לעומתם, מבקר הסרטים האוסטרלי אדריאן מרטין כתב כי "כביש אבוד" הוא האירוע הקולנועי של שנת 1997 וכי הוא הסרט הנועז ביותר בתוכנו ובסגנונו הנסיוני שנעשה עד אז בקולנוע הפופולרי של שנות ה-90.
בקרב מעריצי לינץ' הסרט נתקבל בחמימות גדולה יותר ולאורך השנים נחשב לאחד מסרטיו הטובים ביותר והפך למעין סרט פולחן.
רוב המבקרים והמעריצים מסכימים ביניהם כי כאשר מדובר בסגנונו המיוחד של לינץ', זהו כנראה סרטו האפל, המטריד והקיצוני ביותר.
הסרט נכשל בקופות ולעומת תקציב הפקה שעמד על כ-15 מיליון דולר הוא הכניס קצת פחות מ-4 מיליון דולר.
נכון להיום מקובל על רוב המבקרים והפרשנים כי הסרט, על שני חלקיו, הוא למעשה תמונה פנימית המביטה אל נפשו המסוכסכת והנוירוטית של גיבורו, וכי בסרט יש אכן גיבור אחד המגולם על ידי שני ייצוגים - האחד ייצוגו במציאות והשני ייצוגו בפנטזיה.
גם חלקו הראשון של הסרט, בו אנו רואים את עולמו של הגיבור, הוא למעשה תמונה פנימית שאינה משקפת בהכרח את המציאות כפי שהיא בחיים עצמם.
באחת מסצנות המפתח בסרט, כאשר נשאל הגיבור פרד על ידי שוטר מדוע הוא אינו אוהב מצלמות וידאו, עונה פרד שהוא אוהב לזכור את הדברים כרצונו ולאו דווקא כפי שהתרחשו במציאות.
על פי היגיון זה, הסרט כלל איננו מתרחש במרחב המציאות האובייקטיבית אלא כבר מתחילתו נמצא למעשה במרחב הנפשי של גיבורו, ממנו הוא למעשה לעולם אינו יוצא.
אלמנט זה הופך את הסרט כולו לסרט מסוג זרם תודעה, אשר עלילתו מציגה הפשטות של רגשות והתרשמויות מן החיים עצמם כפי שבאים לידי ביטוי בדמיונו של הגיבור.
הסרט מתחיל ונגמר במשפט "דיק לורנט מת", אותו שומע בהתחלה הגיבור מדבר אליו מתוך האינטרקום, ובסוף הסרט אנו רואים את הגיבור אומר את המשפט לתוך האינטרקום בעצמו, כאשר מן העבר השני אנו כבר יודעים שמי ששומע את המשפט זה הוא עצמו.
עלילת הסרט לכודה בתוך מעין טבעת מביוס המובילה את הגיבור מנקודת ההתחלה אל נקודת הסוף, כאשר הסוף הוא למעשה מן העבר השני של אותה נקודה ראשונית.
רבות דובר גם על דמותו של איש המסתורין (או החלפן) המגולם על ידי השחקן רוברט בלייק.
בלייק עצמו צוטט לא פעם כאומר שהוא כלל לא הבין הבין מה תפקידו בסרט ושהוא פשוט בא, הצטלם והלך הביתה.
אך הפרשנות הפסיכולוגית של הסרט מציבה אותו כמעין המנוע הנפשי של הגיבור פרד.
הוא מגלם בדמותו הפיזית את הפחד, החרדה, התשוקה והטירוף האוחזים בפרד כשהוא מנסה להבין כיצד יוכל להתקרב אל אשתו מצד אחד וכן ברגע שהוא מחליט לרצוח אותה מצד שני.
פרשנות נוספת היא שפרד פשוט סובל מאין אונות ואיננו מסוגל לספק מינית את אשתו.
אין האונות הזו מתניעה בפרד את החרדות המיניות הגבריות הקמאיות שלו ואשתו נראית לו פתאום כיצור זר ומאיים.
ההשפלה בעקבות חוסר כוח הגברא שלו מניעה אותו לדמיין שאשתו בוגדת בו וזה מה שמביא אותו לרצוח אותה.
בפנטזיה שלו על עצמו כמכונאי צעיר ומושך הוא נראה כמי שחי חיי מין מלאים ואין לו בעיה לספק את הנשים בחייו.
הוא גם נוהג על אופנוע, סמל פאלי מובהק.
"כביש אבוד" הוא סרט אפל פוסט מודרני.
הוא מתכתב עם ז'אנר הסרט האפל הקלאסי כמעט בכל פרמטר.
כמו בז'אנר האפל הקלאסי, גם כביש אבוד מתרחש בעולם לא מוסרי, עולם של סטיות מיניות, פשע, וסודות חבויים מתחת לארשת של מהוגנות.
אשתו של הגיבור היא פאם פאטאל קלאסית ובמראה שלה מזכירה את ברברה סטנוויק בתפקידה הראשי בסרטו של בילי ווילדר ביטוח חיים כפול.
התספורת, האיפור והלבוש שלה נראים כולם כאילו נלקחו מסרטים הוליוודיים של תור הזהב, אך דווקא צבע שיערה השחור מעיד על כך שהיא האישה הרעה, הפתיינית, זו שהגבר מבקש לכבוש אך לא יכול.
כך היא במציאות של הגיבור, בעולמו הגברי האומלל וחסר האונים.
ואילו בפנטזיה היא הופכת לבלונדינית, צבע שיער אשר בקוד ההוליוודי מסמל את הנשיות הטובה, האימהית, האוהבת והמתמסרת לגבר.
כך הוא היה רוצה שאשתו תהיה, אך במציאות זה לעולם לא יקרה.
הדואליות של השחרחורת/בלונדינית המגולמת על ידי אותה שחקנית היא גם הד לסרטו הקלאסי של אלפרד היצ'קוק ורטיגו.
הפילוסוף הסלובני סלבוי ז'יז'ק הוא ממעריצי הסרט ואף כתב ספרון פרשנות שלם אודותיו.
כביש A6 הוא כביש ראשי הממוקם באנגליה ומחבר בין לוטון (צפונית ללונדון) לקרלייל בצפון-מערב אנגליה סמוך לגבול עם סקוטלנד.
הכביש הוא אחד מצירי התנועה ההיסטוריים החשובים בבריטניה אשר חיבר בין דרום לצפון אנגליה, במקביל לכביש ה-A1 המזרחי יותר שהגיע עד לאדינבורו.
ה-A6 הוא הכביש הממוספר הרביעי באורכו בממלכה המאוחדת, אחרי ה-A1, A38 וה-A31. כאשר קיבל את מספורו ב-1922 נקודת התחלתו הייתה ברנט בלונדון אז היה לכביש השני באורכו, אך עם הקמת ה-M25 בשנת 1986, נקודת התחלתו הוזזה ללוטון כ-27 ק"מ צפונה.
כביש ה-A6 מתחיל במעגל תנועה על כביש ה-A505 שבעצמו מתחבר מערבית משם לכביש ה-A5 והכביש המהיר M1 כחלק מכביש הטבעת של לוטון.
משם הכביש ממשיך צפונה ועובר את כביש הטבעת החיצוני של לוטון (B655), משם עובר את נהר הפליט וממשיך לאורך מחוז בדפורדשייר כשהוא עובר במרכז העיר בדפורד.
הכביש עוקף את ראשדן ממערב וחוצה את נהר הנין אל תוך מחוז נורת'האמפטונשייר, דרומית לקיטרינג הוא מתחבר ל-A14 שמחליף אותו בציר התנועה עוקף קיטרינג, כשני קילומטרים צפון-מערבית לעיר הוא שוב יוצא ממחלף מה-A14 סמוך לרודרינג.
משם הוא ממשיך ועובר את מרקט הרבורו ממזרח ומגיע אל תוך העיר לסטר, הוא מתחבר לכביש הטבעת הפנימי של העיר (A594) סמוך לתחנת הרכבת המרכזית, כאשר נתיב הכביש הופך לרחובות גרנבי, גלוטרי גייט וצ'רץ' גייט החוצים את מרכז העיר ובצד השני של כביש הטבעת הכביש הופך לדרך סינט מרגרט.
צפונית למרכז העיר לסטר ה-A6 עובר במחלף את ה-A563 (כביש הטבעת החיצוני) וה-A46 כהוא ממשיך צפונה לאורך נתיב נהר הסור.
הכביש חוצה את חלקו הדרומי של הפארק הלאומי, עובר את בקסטון ומשם לסטוקפורט וללב העיר מנצ'סטר, נתיבו חוצה את מרכז העיר במספר רחובות בהם רחוב פיקדילי וצ'אפל, הוא יוצא מצידו השני של כביש הטבעת הפנימי סמוך לתחנת הרכבת סלפורד וממשיך לכיוון מערב אל מחוץ לעיר.
כשמונה קילומטרים משם הוא חוצה את מחלף החיבור של ה-M60 וה-M61, אך לא מתחבר אליהם באופן ישיר אלא באמצעות ה-A580. נתיבו ממשיך מערבה במקביל לכביש ה-M61 כאשר הם מתעקלים לכיוון צפון, הוא עובר דרך צ'ורלי וממשיך מספר קילומטרים צפונה במקביל ל-M61 וה-M6 כאשר השלושה מתחברים עם ה-M56 דרומית לבמבר ברידג'.
משם ממשיך ה-A6 צפונה, חוצה את נהר הריבל ונכנס לפרסטון, הוא ממשיך בנתיבו צפונה במקביל ל-M6 ועובר במרכז לנקסטר.
כביש E 11 הוא כביש מהיר באיחוד האמירויות הערביות, הנחשב לארוך ביותר באמירויות.
תוואי הכביש מתחיל במעבר הגבול בין ערב הסעודית לאיחוד האמירויות, עובר דרך אמירויות אבו דאבי ודובאי, ומגיע עד למעבר הגבול בין עומאן לאיחוד האמירויות, הממוקם באמירות ראס אל-חיימה.
מקטע זה של הכביש הוא העורק הראשי של דובאי.
אורכו 55 קילומטרים והוא עובר במקביל לקו החוף מכיכר הסחר ועד לגבול עם האמירות אבו דאבי, באזור ג'בל עלי.
הכביש נודע בעבר כדרך ההגנה.
ובאותו זמן שונה שם הכביש.
שייח' מכתום בן ראשיד אל מכתום, שליט דובאי באותה תקופה, קרא לכביש על שם נשיא איחוד האמירויות הערביות דאז, שייח' זייד בן סולטן אל נהיאן.
על דרך שייח זאיד ניצבים רוב גורדי השחקים בדובאי, כולל מגדלי האמירויות.
היא גם מתחברת לפיתוחים חדשים כמו איי הדקלים והמרינה של דובאי.
הקו האדום של המטרו של דובאי עובר לצידו של הכביש.
בדובאי עצמה בחלק גדול מהכביש המהיר יש שבעה עד שמונה נתיבים לכל כיוון.
מתחם דובאי אינטרנט סיטי ממוקם בקרבת הכביש.
בשנים האחרונות בנתה הממשלה את תעלת המים של דובאי, במסגרת הפרויקט הוסר קטע מהכביש ונבנה גשר.
בניינים לאורך דרך שייח' זאיד
לכביש שייח זאיד מספר מחלפים כדי לאפשר לתנועה לצאת מהכביש המהיר.
מחלפים אלו בדרך כלל מובילים לכיכרות כדי לאפשר לתנועה לצאת או לעבור לצד השני של הכביש.
כיכר מרכז הסחר העולמי: לכיוון בית האיחוד, בורג'ומן, פארק זביל.
מחלף 1: מחלף רחוב Financial Center לכיוון מרכז העיר דובאי, בורג' ח'ליפה וקניון דובאי.
מחלף 2: לכיוון רחוב האדיקה, פארק סאפא וג'ומיירה במערב; ו-Meydan Rd לכיוון מידן במזרח.
מחלף 3: לכיוון אל קווז דרך רחוב מנרה במזרח.
מחלף 4: לכיוון קניון האמירויות, פארק הזהב והיהלומים, מדינה ג'ומיירה, בורג' אל ערב, פארק המים ווילד וואדי, מלון חוף ג'ומיירה דרך Umm Sukaim Rd.
מחלף 5: לכיוון המרינה של דובאי, האמירויות הילס, דובאי מדיה סיטי ודובאי אינטרנט סיטי.
ב-12 במרץ 2008, התרחשה בכביש אחת מתאונות הדרכים הגדולות בתולדות איחוד האמירויות כאשר כ-200 כלי רכב התנפצו זה בזה לפני שעלו בלהבות.
לפי משטרת אבו דאבי, 3 בני אדם נהרגו ו-277 נפצעו, 15 מהם נפצעו באורח אנוש.
ערפל סמיך וראות ירודה תרמו לתאונה הקטלנית.
כביש הרכב הפדרלי M4 "דון" הוא כביש מהיר מרכזי ברוסיה המקשר בין מוסקבה, וורונז', רוסטוב על הדון וקרסנודאר.
הדרך, ששודרגה והורחבה בעשורים בעשור הראשון והשני של המאה ה-21 לכביש מהיר, היא עורק תחבורתי המחבר בין מוסקבה לדרום רוסיה.
בחודשי הקיץ סובל הכביש מעומסי תנועה כבדים הנגרמים על ידי נופשים הנוסעים לאתרי הנופש של הים השחור, כמו סוצ'י, ועל ידי משאיות המעבירות פירות מהדרום לאזורים המאוכלסים יותר של צפון ומרכז רוסיה.
נכון ל-2023, M4 הוא הכביש המהיר הארצי היחיד ברוסיה.
המסלול מתחיל בכביש הטבעת של מוסקבה ועובר דרומה, עובר ממערב לווידנויה, ממזרח לדומודדובו וממערב לקאשירה ולסטופינו.
הכביש המהיר ממשיך באובלסטי טולה וליפצק, עובר דרך יילץ וזדונסק ולאחר מכן על פני מחוז וורונז'.
לאחר חציית נהר הדון ליד רוסטוב ממשיכה הדרך דרומה לקרסנודאר ומסתיימת בנובורוסיסק.
קטע מוסקבה-קרסנודאר הוא חלק מהכביש האירופי E115, במקביל לכביש האירופי E119 ממוסקבה לקאשירה.
קטע מוסקבה-קאשירה הוא גם חלק מ-AH8 (חלק מרשת הכבישים המהירים האסיאתית), הקטע ברוסטוב על הדון הוא חלק מכביש E50, קטע דז'ובגה-נובורוסיסק הוא חלק מכביש E97 וקטע קרסנודאר-דז'ובגה הוא חלק מהכביש האירופי E592.
במהלך מרד קבוצת וגנר ביוני 2023 שימש כביש ה-M4 את כוחות קבוצת וגנר בניסיונם לנוע מרוסטוב על הדון למוסקבה.
השליטה בכביש המהיר הייתה שנויה במחלוקת בין קבוצת וגנר לבין הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, ודיווחים לא מאושרים סיפרו על מסוקי קרב רוסים שירו על שיירות צבאיות של כוח וגנר.
כביש הרכב הפדרלי M9 "בלטייה" הוא כביש פדרלי ברוסיה בכיוון מוסקבה-וולוקולמסק עד גבול המדינה עם לטביה, ואז הוא עובר לכביש המהיר הלטבי A12. הוא חלק ממסלול האירופי E 22. אורך המסלול כ-597 ק"מ.
במחוז מוסקבה, זהו היעד השני הפופולרי והיוקרתי ביותר, אחרי רובליובקה, בקרב רוכשי דאצ'ות, חלקות קרקע ומשקי בית פרטיים, שם נבנו באופן פעיל מה שנקרא "כפרי קוטג' יוקרתיים" ליד מוסקבה מאז תחילת המאה ה-21.
בתקשורת הרוסית, בקרב קונים ומוכרים של נדל"ן בפרברי מוסקבה, הכביש המהיר נקרא בסלנג כ "ריגה החדשה" או "נובוריגה".
כביש 9977 הוא כביש אזורי בצפון ישראל, המחבר בין את עמק החולה ליד כפר גלעדי עם רכס רמים.
הכביש תוכנן בשנת 1950 כדי לחבר את יישובי רכס רמים, משגב עם ומנרה, עם אדמותיהם בעמק החולה באזור קריית שמונה.
העבודות החלו בשנת 1951 וכללו עבודות של חציבה בסלע בצלע ההר.
בדצמבר 1954 הושלם פריצת הכביש כדרך עפר ועברו עליו משאיות עם עפרות ברזל ממכרות מנרה.
העבודות להשלמת הכביש נמשכו בשנת 1955. הכביש צוין על ידי מע"ץ בשנת 1955 כאחד הכבישים החשובים ביותר שנסללו על ידו בגלל המורכבות ההנדסית של חציבת הכביש בתוך צלע ההר.
באוקטובר 1956 הוסכם שקו האוטובוסים למשגב עם, מנרה ומרגליות יעבור על כביש 9977. בשנות ה-50 השימוש התיירותי בכביש היה מועט.
כביש 978 הוא כביש אורך ברמת הגולן, בצפון ישראל.
הוא מקשר בין צומת השריון שעל כביש 91 במרכזה של הרמה, לבין צומת יער אודם שעל כביש 98, הנמצאת בתוך העיירה הדרוזית מסעדה.
בחלקו הצפוני של הכביש, הוא חוצה את יער אודם.
אורכו הכולל של הכביש 21 ק"מ.
הכביש עובר בעיקר בשטחים מישוריים.
הכביש מחבר את צפון הרמה אל מרכזה, את אזור מג'דל שמס לאזור קצרין, מבלי צורך לעבור דרך כביש 98, ולכן מהווה את הכביש האורך הראשי של צפון הרמה.
בנוסף, ממנו יוצאים כבישי הגישה היחידים אל שעל ואודם.
בנוסף, הכביש מהווה את הגישה למספר אתרים נוספים, כגון הג'ובה הגדולה ביער אודם, חורבת קלע, ארמון האמיר פעור, מחנה קלע, מחנה יואב ומאגר עורבים.
שני צדדיו של הכביש שטחי אש כמעט לכל אורכו, והכניסה אליהם דורשת תיאום עם צבא הגנה לישראל.
בין 1948 ל-1967, כשהייתה רמת הגולן תחת שלטון סוריה, סומן הכביש במספר 511, ורק 12 קילומטרים ממנו היו סלולים באספלט.
במלחמת ששת הימים נהרס הכביש במידה רבה, ולאחריה שוקם ונסלל מחדש לאורכו הנוכחי על ידי ישראל, שכבשה את הרמה.
במפת הקוד רענן של צה"ל, אשר שימשה בין מלחמת ששת הימים למלחמת יום הכיפורים, נקרא הכביש "ציר פלא".
במהלך המלחמה התנהל בקרבת הציר הקרב על נפח.
קילומטריםשםסוגמיקוםדרכים מצטלבותכביש 978 מדרום לצפון0צומת השריוןחורבות כפר נפח6.5צומת שעלשעל9צומת האמירפארק עורבים14.5צומת גוב געשאל רום18צומת אודםאודם21צומת יער אודםמסעדה
הכביש המהיר M6 הוא הכביש המהיר הארוך ביותר בממלכה המאוחדת ומקשר את אזור מערב המידלנדס, צפון-מערב אנגליה והגבול עם סקוטלנד; בין העיר רגבי ובירמינגהאם לקרלייל.
ה-M6 הוא הכביש המהיר הארוך והעמוס בבריטניה, המכונה לעיתים "עמוד השדרה של בריטניה", ומשתרע על פני 370 ק"מ מצפון לדרום.
הכביש מהווה עורק תחבורה מרכזי במערב אנגליה כשממנו מסתעפים מספר רב של כבישי רוחב מהירים והוא עובר במרכזי האוכלוסין הגדולים של כל האזור המערבי של אנגליה ומחבר אותם על הציר (המערבי) שבין סקוטלנד ללונדן.
ראשיתו של כביש ה-M6 בפרויקט המהפכני "מעקף פרסטון" שנחנך בדצמבר 1958, זה היה מקטע המהיר הראשון בבריטניה וסנונית ראשונה של רשת הכבישים המהירים בבריטניה.
בשנים שלאחר מכן נבנו קטעים נוספים: מעקף לנקסטר (1960), מעקף סטפורד (1962), ומקטעים מהירים נוספים שנשלמו עד 1971 ויצרו כביש רציף בין מחוז ווריקשייר בדרום לאזור קרלייל בצפון.
קטעים מורכבים בולטים כוללים את מחלף גריוולי היל ("צומת הספגטי") המפורסם בברמינגהאם שנחנך במאי 1972, והגשר הארוך ביותר בבריטניה ויאדוקט ברומפורד באורך 5.6 ק"מ.
ב-2003 נפתח קטע כביש אגרה הראשון בממלכה המאוחדת ה-M6 אגרה (M6 Toll), קטע העוקף את בירמינגהאם ממזרח ומצפון (למול ה-M6 הרגיל שעבר ממערב לעיר) ונבנה כדי להקל על עומסי תנועה בהצטלבויות הראשיות של המערב התעשייתי.
למרות הציפיות, השימוש בכביש האגרה היה נמוך מהתחזית בשל עלויותיו, אך חלק מהעומסים הוסטו מה-M6 הוותיק.
בשנים האחרונות בוצעו שדרוגים מרכזיים, בהם הרחבות קטעי דרך מרכזיים, הקמת שירותי דרך חדשים, והתאמות בטיחות על פי תקנים עדכניים.
כביש M6 ממשיך לשמש עורק לאומי אסטרטגי, וממחיש את השינויים שחלו במפת התחבורה הבריטית מהמאה ה-20 ועד העידן המודרני.
כביש A55 הוא כביש ראשי הממוקם באנגליה וויילס ומחבר בין צ'סטר להוליהד לאורך החוף של צפון ויילס.
הכביש משמש ציר תחבורה עיקרי וחשוב המשרת את מרכזי האוכלוסייה של צפון ויילס ומחבר אותה למרכזי האוכלוסייה של מערב המידלנדס ורשת הכבישים המהירים של בריטניה.
ייחודו של ה-A55 הוא בכך שהוא כולל מאפיינים רבים של כביש מהיר, אך אינו מוגדר רשמית ככזה, משום כך הוא מכונה כביש צפון ויילס המהיר (North Wales Expressway).
ראשית התפתחותו של ציר התחבורה שלאורך חופה של צפון ויילס נעוצה בראשית המאה ה-19, כאשר המהנדס תומאס טלפורד הופקד על שדרוג דרך החוף, לרבות הקמת גשרי התלייה ההיסטוריים מעל שפך נהר קונוויי ומצר מנאי.
במחצית המאה ה-19 נסללה לאורך אותו מסדרון מסילת הרכבת צ'סטר–הוליהד, בתכנונו של רוברט סטיבנסון, אשר לקחה את רוב תנועת הדואר, הנוסעים והמטען לאירלנד וממנה, ודחקה את דרך החוף לתפקיד משני.
רק לאחר הקמת משרד ויילס בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוכר ציר A55 כנתיב התחבורה הראשי לצפון ויילס.
במקביל להתקדמות סלילת כביש M4 בדרום ויילס, הוחלט על שדרוג כולל של הדרך מצ'סטר לבנגור והפיכתה לדרך מהירה דו-נתיבית.
התנאים הטופוגרפיים המאתגרים של קו החוף הצפוני, בהם מצוקים, שפכי נהרות, לשונות סלע ואזורי נוף מוגנים, הציבו אתגר הנדסי רב בפיתוח נתיב התחבורה.
בעיות תנועה חמורות בערים קולווין ביי, קונווי ול'אנדידנו הובילו להקמת צוות בדיקה ממשלתי בשנת 1966. הדו"ח שפורסם ב-1968 המליץ על סלילת כביש מהיר מזרח–מערב שיעקוף את המרכזים העירוניים.
ההחלטה על הכפלת הדרך מצ'סטר לבנגור אושרה רשמית ב-1967, אם כי קדמו לה מספר מעקפים ושיפורים מקומיים.
שיקולים מעשיים הכתיבו את סדר העבודות, כאשר קטעים במזרח נסללו תחילה במקביל לתכנון קטעים מורכבים יותר במערב קלויד וגוויניד'.
בפיתוח נתיב ה-A55 שולבו פתרונות חדשניים רבים, בהם מנהרות, מעקפים חופיים, קטעי חציבה עמוקים ומבנים מיוחדים, שנועדו להתמודד עם גאולוגיה מורכבת, שרידי כריית עופרת עתיקה ומסדרונות תפוסים על ידי דרך טלפורד ומסילת הרכבת.
אף שהכביש מתפקד כציר מהיר בדומה ל-M4, הוא אינו מוגדר ככביש מהיר (motorway), בין היתר בשל היעדר חלופות לרכב שאינו מורשה לנסיעה בכביש מהיר.
שיאו ההנדסי והסמלי של הפרויקט היה חציית שפך נהר קונווי, שנפתחה לתנועה באוקטובר 1991. לאחר בחינה ממושכת בוטלה תוכנית לגשר סמוך לטירת קונווי, ובמקומה נבחר פתרון יקר אך רגיש יותר לסביבה; מנהרה תת-ימית בשיטת אלמנטים שקועים, הראשונה מסוגה בבריטניה.
פתרון זה הסיר צוואר בקבוק תחבורתי והמחיש את היכולת לשלב שיקולים סביבתיים, היסטוריים והנדסיים בפרויקט תשתית לאומי רחב היקף.
ה-A55 מתחיל בצידו המערבי בהוליהד, בכיכר סמוכה לתחנת הרכבת הוליהד למסוף המעבורות ונמל הוליהד.
משם הוא ממשיך לכיוון מזרח, עובר בגשר את מצר קמרן, מאגף מדרום את העיירה ואלי, ובקצה המזרחי של האי אנגלסי הוא עוקף את ל'אנוויירפול'גוונגיל' מצפון ועובר את מצר מנאי על גבי גשר בריטניה.
בנקודת הקילומטר ה-35.5 שלו, הוא מתחבר במחלף (9) עם כביש ה-A487 ואז במחלף (10) עם כביש ה-A4087, שניהם מדרום-מערב לעיר בנגור; אלו מחברים אתו לבנגור ולקרנרבון (כ-9 ק"מ דרום-מערבית משם).
בנקודת הקילומטר ה-40.5 שלו, הוא חוצה במחלף (11) את כביש ה-A5 (החוצה את צפון ויילס), משם הוא ממשיך מזרחה לאורך החוף ועובר את ל'אנוויירפרכן סביב הקילומטר ה-49 שלו.
בנקודת הקילומטר ה-60.7 שלו, מתחבר ה-A55 במחלף (17) עם ה-A457 צפונית לקונווי ומיד לאחר מכן הוא עובר במנהרה באורך כקילומטר ("מנהרת קונווי") מתחת לנהר הקונווי, משם הוא עובר מדרום לצומת ל'נדידנו ומחבר במחלף (19) לכביש ה-A470 המחבר אותו צפונה לל'נדידנו ודרומה לאורך נהר הקונווי לכיוון בטווס-אי-קוייד ודולגל'אי.
משם הוא עובר דרך קולווין ביי, כאשר סמוך לנקודת הקילומטר ה-80 שלו צפונית לאברגלה, מתרחק הכביש מהחוף וממשיך לכיוון סנט אסאף (מחלף 27, במפגש עם ה-A525).
משם ממשיך הכביש לכיוון מזרח ומתעקל לכיוון דרום-מזרח כשהוא מלווה את שפך נהר הדי, עובר את הוליוול ואת פלינט מדרום ואת מולד ובאקלי מצפון; סמוך לאוולו בקילומטר ה-120.5 שלו, הוא מתחבר במחלף (34) עם ה-A494 הממשיך צפונה לכיוון ליברפול.
בחלקו האחרון (לאורך כ-12 קילומטר) ה-A55 מאגף את פאתי העיר צ'סטר מדרום ומדרום-מזרח, כשהוא עובר את ה-A483 במחלף (38) בקילומטר ה-132.2 שלו, מתחבר לתחילת ה-A41 (כביש הטבעת של צ'סטר), עובר את נהר הדי ואת ה-A51 במחלף (40) לפני שהוא הופך לכביש המהיר M51, הממשיך לעלות צפונה לכיוון ליברפול.
כביש 899, הידוע ככביש הצפון, הוא כביש רוחב בצפון מדינת ישראל, העובר ברובו לאורך גבול הצפון, קו הגבול הבינלאומי בין ישראל ולבנון.
הכביש נסלל בשנת 1937 במסגרת הניסיונות לדכא את המרד הערבי הגדול.
לאחר סלילת הכביש, נפרסה לאורך תוואי הכביש גדר שכונתה "גדר הצפון" (שהעבודה עליה הסתיימה ביולי 1938), גדר שהמשיכה לאחר מכן דרומה, מאזור מצודת כ"ח אל הכנרת.
לאורך הכביש הוקמו מצודות טגארט, המצויות כיום ביערה, שומרה, סאסא, אביבים ומצודת כ"ח.
16 פילבוקסים הוצבו בצידי הכביש בין המצודות.
בתקופת המנדט הבריטי לא היה המעבר בכביש חופשי, והצריך רישיון מיוחד.
תוואי הכביש החל ליד הכפר באסה, כיום המושב בצת והעיירה שלומי, והסתיים בנקודה הסמוכה למצודת כ"ח, תוך שהוא עובר בסמוך ליישובים הערבים הגדולים בסביבה.
הכביש נסלל במרחק של מספר קילומטרים מן הגבול.
גדר הצפון פורקה בשנת 1942, אך המצודות והפילבוקסים נותרו לאורך הכביש.
באוקטובר 1949 הוכללו חלקים נכבדים של הכביש באזור ביטחון שהתנועה בו נאסרה ללא היתר.
בשנות ה-50 היה הכביש במצב ירוד, ובשנת 1960 הוחל בתיקונו באזור מושב גורן.
בינואר 1964 נפתח הכביש מחדש לתנועה לאחר ששופץ באופן שאיפשר לשוב ולהשתמש בו.
בשנת 1972 שופץ הכביש בין סאסא ומרגליות.
תוואי הכביש כיום מקביל ברובו לתוואי הכביש המנדטורי, אך הוא סוטה ממנו במספר קטעים.
לאורך השנים עבר הכביש שיפוצים ושיפורים רבים.
במספר מקומות בכביש מפנים שלטים ל"כביש הצפון הישן", לקטעים של קילומטרים ספורים בתוואי הכביש ההיסטורי, העוברים במסלול צפוני מעט מזה של הכביש הראשי הסלול כיום, ושבים ומתחברים אליו.
החברה הלאומית לדרכים מכשירה מדי פעם קטעים חדשים העוברים בעורפם של יישובי הצפון, ובכך מרחיקה את הכביש מקו הגבול, ומאפשרת כניסה אל היישובים מכיוון פנים הארץ.
מספרו של "כביש הצפון" ברשת הארצית הוא כביש 899, והוא מתחיל במערב בצומת בצת שבגליל המערבי, בסמוך לחוף הים בין ראש הנקרה לאכזיב, מקום בו הוא נפגש עם כביש 4. כביש הצפון מטפס דרך בקעת שפע, חוצה את נחל בצת ליד יערה, וחולף מדרום ליישובים אבן מנחם ונטועה.
הוא נפגש עם כביש 89 בצומת חירם ליד סאסא, ולאחר מכן עובר בתוואי של נחל דישון.
לאחר מלכיה יורד הכביש לבקעת קדש ונפרד מקו הגבול הבינלאומי עם לבנון.
לאחר מצודת כ"ח יורד הכביש בתלילות אל עמק החולה ומסתיים בצומת כ"ח, מקום בו הוא נפגש עם כביש 90.
לאורכו של הכביש מצויים יישובים רבים, מרביתם מושבים, קיבוצים ומצפים.
הכביש עובר בסמוך ליישובי המועצות האזוריות מטה אשר ומעלה יוסף במערב, והגליל העליון, מרום הגליל ומבואות החרמון במזרח.
בנוסף, מצויים בסמוך לו בסיסים ומוצבים רבים של צה"ל.
עד לשנת 2014, כל הכביש היה בתחום עוצבת ברעם, שמפקדתה ממוקמת בשומרה במצודה שהייתה חלק מגדר הצפון.
החל מ-2014, תחום האחריות של העוצבה צומצם עד לאביבים.
הפלוגה שהייתה במלכיה פורקה, וצורפה לעוצבת חירם, ולכן העוצבה אחראית על הקטע הזה של הכביש.
במהלך מלחמת לבנון השנייה נגרמו נזקים לקטעים שונים בכביש, עקב נסיעת טנקים וכלים כבדים של צה"ל על תוואי הכביש.
לאחר המלחמה נעשה ריבוד ותיקון הכביש, ונסלל ברובו מחדש.
כביש הנפט הוא כביש אספלט אורכי משובש ברמת הגולן בבעלות פרטית באורך של 47 ק"מ, הנמשך מהגבול הסורי סמוך להר פרס במזרח הגולן המרכזי, ועד גבול לבנון בצפונו של הגולן, סמוך לע'ג'ר.
שמו של הכביש נגזר מקו צינור הנפט "טראנס־אראביאן פייפליין" (Trans-Arabian Pipeline Company, "צינור הנפט הטרנס־ערבי") שלאורכו הוקם.
כביש זה הוא חלק קטן מציר רצוף המלווה את צינור הנפט לכל אורכו.
צינור הנפט הטרנס־ערבי הוקם במסגרת יוזמה משותפת של מספר חברות אמריקאיות, והוא נמתח לאורך 1,214 ק"מ מקייסוימה שבערב הסעודית ועד נמל צידון בלבנון.
במלחמת ששת הימים השתלטה ישראל על קטע באורך של 47 ק"מ מהצינור, אך אפשרה את המשך פעולתו.
עם זאת, בשל בעיות שונות הצינור יצא מכלל שימוש.
במאי 1969 חדרו מחבלים מלבנון ופוצצו את הצינור באזור הכפר ע'ג'ר.
8,000 טון נפט נשפכו לנחל שיאון ומשם זרמו דרך הבניאס והירדן לכנרת.
בעקבות זאת נסללה וגודרה דרך העפר שלאורך הצינור.
בספטמבר 1969 פגע טרקטור של מקורות בצינור באזור קיבוץ שמיר.
ב־1976 הופסקה הפעלתו של הצינור ברמת הגולן.
כיום נעשה שימוש בצינור כדי להעביר מים מקידוחים שונים בגולן.
כביש הנפט נסלל ככביש שירות לאורכו של הצינור.
אורכו של הכביש המלווה את צינור הנפט בתחומי ישראל הוא 45 ק"מ.
2 הק"מ בקצהו הדרומי נהרסו בהקמת מערכת הקו הראשון בגבול עם סוריה.
בנוסף, קטע בן 4 ק"מ בקצהו הצפוני של הכביש אינו נחשב בדרך כלל כחלק מ"כביש הנפט", והוא מוכר כחלק מכביש 999 (כביש הר דב).
מאחר שציר הנפט הוא כביש פרטי שאינו מתוחזק על ידי החברה הלאומית לדרכים בישראל, לא הוצמד לו מספר.
במפת הקוד רענן של צה"ל, אשר שימשה במלחמת יום הכיפורים, נקרא הכביש "ציר מחזה".
הקטע שבין צומת קשת וצומת רוויה עובר בשטח אש ולכן יש לתאם עם רשויות הצבא טרם הנסיעה בו.
בשנת 2015 הסתיימו עבודות שיפוץ הכביש על ידי רשות הטבע והגנים.
קטע הכביש שבין צומת רוויה לצומת בניאס שופץ והוא היה בטוח לנסיעה לכל סוגי הרכבים.
במסגרת העבודות הוקמו ארבעה מצפורים לאורך הקטע.
כמו כן הוסרו גדרות בחלק מן התוואי כדי לפתוח מסדרון אקולוגי לאורך הגולן.
קילומטריםשםסוגמיקוםדרכים מצטלבות כביש הנפט (מדרום לצפון) 0 צומת אורחה יונתן כביש 98 8 צומת קשת קשת כביש 87 17 צומת נפח אורטל כביש 91 26 צומת רוויה קלע אלון כביש 959 41 צומת בניאס בניאס כביש 99 45 גבול לבנון ע'ג'ר גבול לבנון
בית ספר שדה קשת יהונתן
מצפה גולני (תל פאחר) – לזכר קרב תל פאחר שנהלה חטיבת גולני לכיבוש התל.
"כביש הגבורה", שכונה בראשיתו "דרך הגבורה", הוא כביש עוקף לטרון שנסלל במלחמת העצמאות כדי לאפשר תנועת כלי רכב בין ירושלים לשפלה ומישור החוף, לאחר שהכביש הראשי לירושלים נחסם באזור לטרון שנשלט על ידי הלגיון הערבי.
השם "כביש הגבורה" ניתן בטקס הפתיחה הרשמי של הכביש בדצמבר 1948. בעת נתינתו הוא ציין את הדרך ממזכרת בתיה ועד הקסטל דרך כביש 411, קטע קצר מכביש 3, כביש 44 וכביש 395. עד אז, ניתנו לכביש כינויים שונים כמו דרך בורמה החדשה וכביש מאלאיה.
בפועל, מכיוון שהתנועה לירושלים עברה דרך שער הגיא במזרח ובכביש 44 מצומת נחשון לרמלה במערב, הצטמצם השימוש בשם "כביש הגבורה" לציון הקטע מצומת חולדה עד "צומת שמשון".
כביש 395 כונה במעריב "כביש מאלאיה" המחבר את הקאסטל עם כביש הגבורה.
השם "כביש הגבורה" הודבק גם לקטע מרמלה לצומת נחשון.
עד מלחמת העצמאות עברה הדרך הראשית לירושלים מרמלה הערבית ללטרון בכביש 424. עם פרוץ מלחמת העצמאות, נחסם המעבר ברמלה ליהודים והתנועה לירושלים הוסטה דרך רחובות וחולדה.
אולם מלטרון עד קריית ענבים לא הייתה דרך חלופית והתנועה עברה מחולדה לירושלים בשיירות.
בסוף חודש מרץ 1948 אירע קרב שיירת חולדה, ובעקבותיה פתחה ההגנה במבצע נחשון.
לאחריה התקיימו מבצע הראל ומבצע מכבי שנועדו להבטיח את הדרך לירושלים.
אך עד שהצליחו כוחות ההגנה לפתוח את החלק המזרחי של הדרך, משער הגיא מזרחה, נכנס הלגיון הערבי ללטרון ב-18 במאי 1948 וחסם את הכביש הראשי לירושלים.
ניסיון לכבוש את לטרון במבצע בן נון א' כשל והדרך נותרה חסומה.
לאחר שניסיונות חטיבת הראל לכבוש מחדש את לטרון במבצע דני במהלך קרבות עשרת הימים (9 עד ה-18 ביולי 1948) נכשלו, נעשו ניסיונות לאפשר מעבר אזרחים בשיירות דרך לטרון.
אולם הניסיון הראשון להעביר שיירה אזרחית ב-12 באוגוסט 1948 כשל ואז פורסמה הכוונה לסלול כביש קבוע במקביל לדרך בורמה בתוואי דרומי ממנו (כיום כביש 44) באזור המוסתר מעיני הלגיון, מדרום לרכס המפריד בין עמק איילון לכביש הר טוב.
הכביש נסלל מ-4 בספטמבר 1948 עד 30 באוקטובר 1948 במשך קרוב לשמונה שבועות.
פקודת המבצע הייתה לסיים את סלילת הכביש לפני בוא הגשמים וחיל ההנדסה עמד במשימה.
אורך הכביש הוא 40.5 קילומטר והוא נסלל בקצב של 5 קילומטר לשבוע.
רוחב הכביש היה ברוב המקומות 5 מטר, רוחב שנחשב אז סביר לתנועה דו כיוונית.
הסלילה החפוזה לא לקחה בחשבון את הצורך בניקוז והכביש התקלקל ברובו בגשמי החורף.
בקיץ של 1949 נסלל הכביש מחדש והוספו לו תעלות ניקוז.
באמצע שנת 1949 הוחל בסלילת כביש שיחבר את צומת נחשון לרמלה ויחסוך את המעבר דרך חולדה ורחובות.
קטע זה של הכביש, באורך 12.5 קילומטר ורוחב 6.5 מטר, מתוכם 5 מטר מכוסים באספלט, נפתח לתנועה בספטמבר 1950. כביש זה כונה לעיתים גם הוא "כביש הגבורה".
התנועה לירושלים בחלקו המרכזי של כביש הגבורה (כביש 44 מצומת נחשון עד צומת שמשון) נמשכה עד למלחמת ששת הימים.
לאחר המלחמה חודשה התנועה בכביש 424 ועיקר התנועה לירושלים עבר בכביש זה, עד פתיחת כביש 1.
טקס חנוכת הכביש והנחת אבן הפנה לאנדרטה נערך ב-7 בדצמבר 1948 במעמד ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, הרמטכ"ל רא"ל יעקב דורי, ובהשתתפות הלוחמים על הדרך והעובדים שסללו את הכביש.
על אם הדרך, עיצב הפסל משה ציפר את אנדרטת כביש הגבורה לציון הבקעת הדרך לירושלים במלחמת העצמאות.
האנדרטה ממוקמת בסמוך למשמר דוד.
לקראת יום הזיכרון ה'תש"ם (1980) הנפיק השירות הבולאי בול ועליו תמונת האנדרטה.
לאורך כביש הגבורה מוצבים פסלים בדמות לוחמי תש"ח.
במספר ערים בארץ נקראו רחובות על שם "דרך הגבורה".
כביש הטבעת של מוסקבה (רוסית Московская кольцевая автомобильная дорога או МКАД) הוא כביש הטבעת החיצוני של העיר מוסקבה, בירת רוסיה.
אורכו 108.9 ק"מ והוא מוכר ככביש מהיר מאז שנת 2001.
הכביש נסלל החל בשנת 1956 וחלקו הראשון נפתח לתנועה ב-1960. ב-1962 הושלמה סלילתו של הכביש לכל אורכו.
בעבר, בשל תאורה מעטה, נודע הכביש בקרב נהגים בכינוי "הכביש אל המוות".
עד שנות ה-80 שימש כביש הטבעת כגבולהּ המוניציפלי של העיר מוסקבה.
מאז החל תהליך של סיפוח פרברים השוכנים מחוץ לכביש הטבעת אל העיר מוסקבה ותחנת רכבת תחתית ראשונה מחוץ לו נחנכה בשנת 2002. בשנות ה-90 הורחב הכביש מארבעה לעשרה נתיבים וכל הצמתים הוחלפו במחלפים.
מעל הכביש נבנו גשרים להולכי רגל ובמרכזו הוקמה גדר בטיחות מבטון.
בשנת 2001 נאסרה תנועת רכב איטי בכביש והוא הוכרז ככביש מהיר.
מהירות הנסיעה המקסימלית המותרת לאורך כביש הטבעת היא 100 קמ"ש.
להורדת העומס על הכביש נבנה כביש הטבעת המרכזי.
כביש הטבעת של בודפשט (הונגרית Budapestet körbevevő gyorsforgalmi út) הידוע גם כ-M0, הוא כביש מהיר בחלקו, המקיף את העיר בודפשט, בירת הונגריה.
הכביש מחבר את כל הכבישים המהירים והכבישים הארציים היוצאים מבודפשט לכל רחבי המדינה.
אורכו הכולל של הכביש צפוי להגיע ל-108 ק"מ, ועד שנת 2008 הושלם תוואי באורך של 78 ק"מ ממנו.
חלקו הדרום-מערבי של הכביש המשתרע לאורך 24 ק"מ, הוא הקטע שנסלל בשלב הראשון של הקמת הכביש, בין 1988 ו-1994 .
קטע זה מדורג ככביש בין-עירוני לא מהיר, והמהירות המקסימלית המותרת בו היא 80 קמ"ש.
עבודות לשדרוג קטע הכביש ולהרחבתו לשישה נתיבים צפויות להסתיים בין השנים 2010 ו-2012.
בשנת 2010 צפויה להסתיים גם סלילתו של קטע חדש באורך של 5 ק"מ, אשר יסלל מדרום לכביש הקיים, ויחבר בין כביש 51 לכביש מהיר M5 .
קטע זה יתחבר ישירות לחלקו הדרום-מזרחי של הכביש אשר הושלם בשנת 2005 ואורכו 12 ק"מ .
קטע זה מגיע עד כביש 4 וסמוך לנמל התעופה הבינלאומי בודפשט-פרנץ ליסט, והוא מדורג ככביש מהיר שהמהירות המותרת המקסימלית בו היא 110 קמ"ש.
חלקו המזרחי של הכביש באורך של 26 ק"מ (עד כביש M3) הושלם בשנת 2008 וגם הוא מסווג ככביש מהיר .
חלקו הצפוני של כביש הטבעת אינו כביש מהיר והוא היה מוכר ככביש 2B וככביש 2A .
אורכו של קטע זה הוא 7 ק"מ והוא מסתיים בגשר מג'יירי (Megyeri Bridge) החוצה את הדנובה .
הגשר שנחנך ב-30 בספטמבר 2008 נמתח לאורך כולל של 1,862 מטר.
במועד פתיחתו לתנועה של הגשר שונה גם סימונם של כבישים 2A ו-2B ל-M0, אך מקטעה זה טרם שודרג לכביש מהיר, והמהירות המקסימלית המותרת בו היא 80 קמ"ש.
חלקו של כביש הטבעת ממערב לדנובה (בודה) טרם נסלל והקמת 9 הק"מ הראשונים שלו מתוכננת להסתיים בשנת 2014 .
לסלילת יתר הכביש באורך כולל של 18 ק"מ טרם נקבע מועד, וספק אם הדבר צפוי להתרחש בשנים הקרובות, בשל כך שהכביש עובר דרך גבעות בודה .
דבר זה גורם לקשיים טופוגרפיים וסביבתיים.
כביש הטבעת של רומא (איטלקית Grande Raccordo Anulare או GRA) הוא כביש מהיר במרכז איטליה, המשמש ככביש הטבעת של הבירה, רומא.
מקור הכינוי GRA הוא למעשה בשמו של המהנדס אאוג'ניו גרא (Eugenio Gra) שהיה התומך העיקרי בהקמתו של הכביש.
כדי לשמר את הכינוי, הותאמו לו גם ראשי התיבות הנ"ל.
הכביש מסומן גם ככביש מהיר A90 וחלק ממנו שייך לכביש אירופי E80 המוביל מפורטוגל לטורקיה.
אורכו של כביש הטבעת הוא 68.223 ק"מ, ואלה נספרים עם כיוון השעון החל במחלף "ויה אורליה" (Via Aurelia) בצידו המערבי של הכביש.
בניגוד לרוב הכבישים המהירים באיטליה הכביש אינו מוגדר ככביש אגרה והנסיעה בו איננה כרוכה בתשלום.
לאורכו של הכביש 42 מחלפים וחמישה אזורי שירות
ככלל, המהירות המרבית המותרת בכביש היא 130 קמ"ש, כפי שמקובל בכבישים המהירים האחרים במדינה, והמהירות המינימלית היא של 60 או 90 קמ"ש.
נפח התנועה היומי בכביש מגיע לכ-160,000 כלי רכב או כמעט 60 מיליון בשנה.
נפח תנועה זה והמרחקים הקטנים בין המחלפים, העומדים בממוצע על 1.66 ק"מ, מביאים להיווצרות פקקים ועומסי תנועה כבדים לאורכו של הכביש, ובמיוחד ברבע הדרום-מזרחי שלו.
בנוסף, הכביש מדורג במקום החמישי בין הכבישים המהירים באיטליה מבחינת מספר התאונות ביחס לקילומטר כביש.
כביש הטבעת של רומא מנוהל ישירות על ידי "הרשות הלאומית האוטונומית לדרכים" (Azienda Nazionale Autonoma delle Strade או ANAS), המשקיעה בניהולו כ-11 מיליון אירו בשנה.
בשנת 1946 ועם סיומה של מלחמת העולם השנייה, הוקמה הרשות הלאומית האוטונומית לדרכים ואאוג'ניו גרא מונה לעמוד בראשה.
באותה עת הועלה לראשונה הרעיון לסלול כביש טבעת מהיר סביב רומא, אשר יחבר את כל הדרכים המובילות אליה וממנה.
תוואי הכביש שאומץ היה מרוחק מן העיר פי שלושה מהמרחק המשתרע ביניהם כיום, ועובדה זו אפשרה לאמץ תוכנית של כביש כמעט עגול, ולמקם את מרכזה הגאוגרפי של הטבעת בגרעין ההיסטורי של רומא.
למרות היתרונות הברורים הגלומים בסלילת הכביש, קמה לו התנגדות עזה, בעיקר בשל כך שהמיזם נתפס על ידי רבים כלא מתאים למצב הקשה של העיר בשנים שלאחר המלחמה, והיו אף שחלקו על הצורך בו כלל ועיקר.
הקמת הכביש החלה בשנת 1948, והוא נסלל ככביש רגיל ללא הפרדה בין המסלולים.
הקטע הראשון, בין ויה אפיה (Via Appia) לוויה אורליה (Via Aurelia) מדרום לעיר, נפתח לתנועה ב-7 באוגוסט 1951, ושנה לאחר מכן הושלם הקטע הצפון-מזרחי, בין ויה פלמיניה (Via Flaminia) לוויה טיבורטינה (Via Tiburtina).
בשנת 1955 הושלם הקטע שבין טיבורטינה לויה אפיה, ובשנת 1962 החלו עבודות ראשונות להרחבת קטעים לאורכו של הכביש ולביצוע הפרדה מסלולית.
למרות שכשלושה רבעים מתוואי הכביש הושלמו כבר באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20, הושלמה סלילת מלוא כביש הטבעת רק בשנת 1970, עם חיבורן של ויה אורליה וויה פלמיניה.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 נמשכו העבודות לביצוע הפרדה מפלסית בכביש הטבעת, ובשנת 1979 הוא סווג ככביש מהיר שבו שני נתיבים בכל מסלול.
בשנת 1983 החלה סלילתו של הנתיב השלישי, וזו מתוכננת להסתיים במהלך שנת 2009. עוד הוקמו לאורכו של הכביש מחלפים חדשים ומספר מנהרות.
האפשרות להנהיג גביית אגרה עבור השימוש בכביש הטבעת הועלתה במספר הזדמנויות, אולם דבר זה אינו סביר, בעיקר בשל הקשיים להתאים לכך את התשתיות, גם בשל חשש מהשפעה שלילית על מצב התנועה במטרופולין ובשל חוסר הפופולריות של הדבר.
בשנת 2005 ציין נשיא הרשות הלאומית האוטונומית לדרכים כי אגרה תגבה רק מכלי רכב המגיעים לכביש הטבעת מכבישים מהירים אחרים, אך בשנת 2007 נטען כי הכוונה נזנחה, לפחות בעתיד הקרוב.
בשנת 2008 הועלה רעיון חדש לפיו האגרה תגבה רק מכלי רכב מסחריים ותחושב על פי כמויות פליטת הזיהום של כלי רכב אלה.
העומסים לאורכו של כביש הטבעת, התרחבות האזור הבנוי של רומא אל מחוץ להיקפו של הכביש והמצב האקולוגי הקשה בסביבת העיר, הביאו להעלאת האפשרות של סלילת כביש טבעת נוסף לעיר.
סלילתו של כביש זה, המכונה בכינוי "תשתית היקפית חדשה" (Nuova infrastruttura anulare או NIA), הועלתה לראשונה ב-4 במרץ 2003, ושוב בפברואר 2006. הכביש אמור להקיף את כביש הטבעת הנוכחי ולהמתח לאורך של כ-120 ק"מ.
קוטר הטבעת יהיה כ-40 ק"מ, ו-27 מחלפים מתוכננים לקום לאורכה.
עלותו המשוערת של הפרויקט מגיעה ליותר מ-5 מיליארד אירו.
לכביש זה קמו מתנגדים רבים החוששים לפגיעה בסביבה ובחמישה אזורי שימור דרכם הוא אמור להסלל.
כביש טבעת הוא כביש היקפי, פעמים רבות בעל מאפיינים של כביש מהיר, המקיף עיר או אזור עירוני בנוי.
כביש טבעת עשוי לעבור מחוץ לעיר או בתוכה, ולהקיף את כולה או את חלקה.
פעמים רבות מקיף כביש הטבעת רק את מרכזה של העיר.
בערים רבות בעולם כבישי הטבעת אינם יוצרים טבעת היקפית מלאה בשל מגבלות טופוגרפיות או תקציביות.
מטרת הקמתו של כביש טבעת היא למנוע מכלי רכב הנדרשים לחצות את העיר, מלעבור דרכה.
עוד מחבר כביש הטבעת את כל הדרכים המובילות אל העיר אלה עם אלה, ועם הדרכים המובילות ממנו אל מרכזה.
בדרך זו הוא מאפשר להגיע ביתר קלות לחלק מוגדר בעיר.
כבישי טבעת תורמים להפחתת עומסי התחבורה בעיר, וכפועל יוצא מכך להפחתה בזיהום האוויר והרעש, ולשיפור איכות החיים בעיר.
לעיתים כביש טבעת הוא צירוף של מספר כבישים בעלי איכויות שונות, אשר יוצרים יחדיו תוואי היקפי סביב העיר.
במקרה כזה אין הכרח שכל קטעי הכביש ישאו את אותו שם או סימון.
לעיתים נסלל כביש טבעת לפי תוכנית מושכלת ובמטרה לשמש עורק היקפי סביב העיר.
דוגמאות לכך ניתן לראות בכבישים ההיקפיים של פריז, רומא או ברלין.
בערים רבות קיימים מספר כבישי טבעת המקיפים את העיר במרחקים שונים ממרכזה.
התופעה נגרמת בשל חיבור עורקי תנועה הנמצאים במרחקים שונים ממרכז העיר למספר כבישי טבעת; או בשל התפשטות האזור העירוני הבנוי וסלילת כבישי טבעת חדשים בהתאם לכך.
בולוואר פריפריק וכביש A86 - פריז
כביש הטבעת המזרחי - ירושלים
כביש הטבעת של סנקט פטרבורג הוא כביש מהיר הסובב את העיר ומקשר עיירות במחוז לנינגרד אל העיר.
רעיון הכביש עלה לראשונה ב-1965, אולם התקדמות אמיתית ניכרה רק ב-1984 כאשר הסניף האזורי של המפלגה הקומוניסטית והנהלת העיר הסכימו על בניית כביש.
בשנת 1995 הכביש נכנס לתוכנית הלאומית לסלילת כבישים ברחבי רוסיה.
הלכה למעשה, הבנייה החלה רק ב-1998. בשנת 2011 הושלמה בנייתו של הכביש.
כביש הנפט או ציר הנפט הוא כביש רוחבי שנסלל בשנת 1941 בידי חברת הנפט העיראקית, ועל-כן זכה בשמו.
כיום מסומן הציר ככביש 224 בחלקו המערבי המחבר את צומת הנגב לירוחם, קטע קצר בכביש 204 בתווך, וכביש 225 בחלקו המזרחי, מירוחם למכתש הגדול.
לאלה מתווספת דרך עפר באורך של כשני קילומטרים בתוך המכתש הגדול.
אורכו הכולל של הכביש הוא כ-23 ק"מ, והוא מוליך מצומת הנגב אל אפיק נחל חתירה במרכזו של המכתש הגדול.
לפי התאוריות הגאולוגיות היו סיכויים טובים להימצאות מלכודת נפט הכלואה מעל מי התהום שברכס חתירה בו שוכן המכתש הגדול.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 החלה חברת IPC בחיפושי נפט במכתש הגדול, ולשם כך סללה את הכביש בשנת 1941, והקימה מחנה פועלים בהר אבנון שעל שפתו הצפונית של המכתש.
בפברואר 1973 נפתח קטע כביש 40 ממשאבי שדה לשדה בוקר והמעבר על כביש 224 בדרך למצפה רמון התייתר.
בעקבות זאת נסגר כביש הנפט והתנועה לירוחם עברה על הקטע הצפוני של כביש 204 הדבר האריך מאוד את הדרך מירוחם לנאות חובב, ופגע באפשרויות התעסוקה של תושבי העיירה.
בנובמבר 1980, לאחר לחצים רבים של ראשי ירוחם, הוחל בשיפוץ כביש 224 לצורך פתיחתו מחדש, אולם לאחר שנתיים פשט הקבלן את הרגל לאחר השלמת שני שלישים מהכביש.
בעקבות זאת, הכביש נפתח, למרות שלא הושלם, ואנשי ירוחם המשיכו לדרוש את השלמתו.
באפריל 1986 החליטה הממשלה להשלים את סלילת הכביש.
לקראת סוף שנת 2008 נסגר כביש 225 לתנועה מפני ליקויים בטיחותיים ומשום שהכביש לא תוחזק שנים רבות, אך נפתח שוב לתנועה נוכח פניה של החברה להגנת הטבע לשר התחבורה ישראל כץ בנימוק שהיות הכביש סגור לתנועה מונעת גישה לאחד הנופים היפים בארץ.
מחנה מחפשי נפט הר אבנון
הכביש המהיר M25 או בשמו כביש הטבעת של לונדון, הוא כביש טבעת (ברובו הגדול) מהיר המקיף את העיר לונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
ה-M25 הוא כביש מהיר מלבד כ-5 קילומטרים בצד המזרחי, היכן שנקודת ההתחלה וסיום הכביש מחוברים בעזרת כביש ה-A282 (כביש אגרה) המורכב מגשר המלכה אליזבת השנייה ומנהרת תנועה.
אורכו של ה-M25 הוא 188 קילומטרים והוא מרכז לתוכו כבישים וכבישים מהירים אשר נכנסים לתוך העיר לונדון, כמו גם כבישים היוצאים לשאר האי הבריטי (כמו ה-M3 וה-M4 שיוצאים דרום-מערבה וה-M40 וה-M1 שיוצאים צפונה למרכז אנגליה).
במקור נבנה הכביש עם שלושה נתיבים לכל כיוון, אך בחלקים רבים בכביש הורחבו מספר הנתיבים לכדי ארבעה, חמישה ואף בחלק קטן מהכביש ליד נמל התעופה הית'רו לכדי שישה נתיבים בכל כיוון.
רובו הגדול של הכביש מואר כדי להעלות את הבטיחות בנהיגה לאורכו.
בתחילת המאה ה-20 החלה להיווצר בעיית תחבורה אמיתית בעיר לונדון.
לאורך השנים הועלו מספר הצעות להתמודדות עם הבעיה, עד שבשנת 1938 פורסמו מסקנות לגבי פיתוח כבישים מהירים על ידי המהנדסים צ'ארלס ברסלי ואדוארד לוטיינס.
מספר שנים לאחר מכן פטריק אלברקרומבי, מעצב ערים ואדריכל, פרסם שני מחקרים (בין 1943–1944) לגבי הבעיות השונות של לונדון.
בין היתר הציע אלברקרומבי להקים מספר כבישי טבעת סביב מרכז העיר, כאשר כל אחד מהם רחוק ורחב יותר מקודמו.
תוכניות אלו לא מומשו בתקופה זו משום סיומה של מלחמת העולם השנייה והבעיות הכלכליות שבאו לאחריה.
בשנות ה-60 המועצה של לונדון הגדולה הגתה את תוכנית ארבעה כבישי הטבעת סביב העיר.
חלקים משתי הטבעות החיצוניות נבנו בתחילת שנות ה-70, אך שתי הטבעות הפנימיות שהיו עתידות להיבנות בתוך החלקים הפנימיים של העיר נתקלו בהתנגדות ורק קטעים בודדים נבנו ולבסוף התוכנית בוטלה בשנת 1973 לאור ההתנגדות הרבה.
בשנת 1975 שונו התוכניות המקוריות ושתי הטבעות החיצוניות אוחדו לכדי טבעת אחת שקיבלה את השם M25. כך, החל משנת 1975 ועד 1986 נבנה הכביש בקטעים נפרדים, כאשר כל חלק נבחן וקיבל היתרי בנייה בנפרד.
הכביש הגמור נפתח באופן רשמי במעמד ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר ב-29 באוקטובר 1986.
כביש חוצה הקוטב הדרומי הוא דרך על קרח מהודק באנטארקטיקה.
הדרך, שאורכה 1,601 קילומטרים, מקשרת בין תחנת מקמרדו, השוכנת בחלק הדרומי של האי רוס, על חוף מצר מקמרדו, והתחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט בקוטב הדרומי.
תחנת מקמרדו היא מקום המוצא של כל הציוד, המזון, הדלק ומתקני הבינוי המגיעים לתחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט בקוטב הדרומי.
היה צורך לתת מענה זול וחסין מפגעי מזג האוויר לכמויות הציוד הגדלות והולכות שנדרשו בתחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט.
לשם כך נסלל הכביש חוצה הקוטב הדרומי.
הכביש הוא בעצם דרך על קרח מהודק שחריצי הקרח בו מולאו בקרח מהודק.
צידי הכביש מסומנים בדגלים כדי שהטרקטורים לא יסטו מהדרך בתנאי ראות לקויה.
הציוד בין התחנות משונע בקיץ (דצמבר - פברואר) בלבד בידי טרקטורים זחליליים הגוררים מזחלות ענקיות.
התנועה נעשית בשיירות ומשך המסע בין התחנות כ-40 ימים.
בדרך חזרה, כשהטרקטורים לא טעונים, המסע מהיר בהרבה.
ב-27 בדצמבר 2013 הגיעה מריה לייג'רסטם לראשונה אל הקוטב הדרומי באופניים לאחר מסע אופניים שנמשך 10 ימים, 14 שעות ו-56 דקות על כביש חוצה הקוטב הדרומי.
היא הראשונה שהגיעה אל הקוטב הדרומי באופניים.
כביש הטבעת הפנימי של לונדון הוא ציר היקפי אשר מקיף את מרכז העיר לונדון ומורכב ממספר רחובות וכבישים.
הוא נחשב לכביש הטבעת הפנימי כדי להבדילו מכביש הטבעת האמצעי המקיף אותו וכביש הטבעת של לונדון (כביש M25) שנחשב לציר החיצוני ביותר המקיף את רוב העיר (באורך של 188 ק"מ).
הציר מהווה גם את גבולו של אזור אגרת גודש בלונדון, אשר הכניסה לתוכו מוגבלת ומותנית בתשלום אגרה, זאת כדי להגביל את כמות התנועה בכבישים המרכזיים והפנימיים של העיר.
למרות זאת, מיזם כביש הטבעת הפנימי יצא בכל זאת לפועל על ידי הרחבת מספר רחובות והגדרה רעיונית של ציר הטבעת.
כך גם היה לגבי רוב כביש הטבעת האמצעי, בעוד שכביש הטבעת החיצוני שקיבל את השם M25, אכן יצא לפועל ונבנה בין השנים 1975–1986.
הרחובות המרכיבים את כביש הטבעת
מהנקודה הצפונית ביותר ועם כיוון השעון:
רחוב ישן (חלק קטן של כ-200 מטרים)
רחוב איסטרן הגדול (לכל אורכו)
רחוב אלדגייט היי (חלק קטן של כ-250 מטרים)
דרך גשר מצודת לונדון ובמרכזו גשר מצודת לונדון (המעבר המזרחי על נהר התמזה)
דרך ניו קנט (לכל אורכו)
רחוב קנינגטון ליין (לכל אורכו)
כביש A202 וגשר ווקסהול אליו הוא מוביל (המעבר המערבי על נהר התמזה)
דרך גשר ווקסהול (לכל אורכו)
כביש A302 המתפצל לשני כבישים חד-סיטריים ליד תחנת ויקטוריה
רחוב גרובנור פלייס (לכל אורכו)
דרך אג'וור (חלקו הדרומי של הרחוב, כ-800 מטרים)
דרך יוסטון (לכל אורכו, מהווה המשך לדרך מרילבון ומתחבר לרחוב פנטונוויל)
כביש החוף הוא פזמון שנכתב, הולחן ובוצע על ידי צמד הזמרים סטטיק ובן-אל תבורי ויצא לאור בשנת 2016. השיר זכה להצלחה רבה ולמספר השמעות גבוה ברדיו.
כביש החוף הוא השיר השני שביצעו סטטיק ובן אל תבורי, לאחר השיר "ברבי".
כביש החוף הופיע במצעד 20 השירים המושמעים ביותר לשנת 2016 והגיע למקום ה-14.
נכון לספטמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-54 מיליון צפיות ביוטיוב.
בקליפ נראים הצמד נוסעים ברכב עם גג נפתח יחד עם נוסעים נוספים לאורך כביש בעיר נתניה הסמוך לים התיכון.
כביש הטבעת המזרחי (כביש 4370) נקרא גם הכביש האמריקאי הוא כביש וחלק ממיזם לבניית כביש טבעתי, אשר חוצה את ירושלים דרך שכונותיה המזרחיות, וכיוון נסיעתו הוא מצפון לדרום.
אורך הכביש במיזם הכולל הוא באורך של כ-15 קילומטר, אך נכון ל-2021 סלולים בו רק 3.7 קילומטר בצפון (מכביש 1 בין ענאתא לא-זעיים אל כביש 437 בסמוך למחנה ענתות ואבו דהוק).
ו-2.5 ק"מ בדרום (בין כביש נחל דרגה לג'בל מוכאבר).
קטע הכביש הצפוני נפתח ב-9 בינואר 2019, עם שני נתיבים המופרדים על ידי גדר המיועדים למעבר נפרד של ישראלים ופלסטינים.
הקטע הדרומי נפתח ב-20 ביולי 2021.
מפתיחתו, קטע הכביש הצפוני של הכביש סגור במהלך סופי השבוע, מפאת היעדר תקצוב לאבטחת הכביש בסוף השבוע.
ביוני 2023 ניתנה הבטחה על ידי השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר להקצאת תקציב ייעודי לנושא ולהעברת הכביש לפעילות מלאה, אך עם תחילת מלחמת חרבות ברזל פתיחה זו לא התממשה בשל חוסר במאבטחים לאיוש המעבר.
הכביש במקור היה אמור להיסלל במורדותיה המזרחיים של ירושלים מול מדבר יהודה ולחבר בין בית לחם לרמאללה, ולהביא להסטת תנועת כלי הרכב העומסים את מרכז ירושלים מזרחה.
תוואי הכביש היה אמור לעבור לאורך גבול השיפוט המזרחי של העיר, ובחלקו בשטחי יהודה ושומרון.
ראשיתו של הכביש הוא מצפון לשכונה הערבית עיסאוויה ממזרח להר הצופים שם הוא היה אמור להתחבר לכביש המהיר כביש 45 וכביש 60 לכיוון רמאללה, ומשם לעבור דרומה דרך השכונות א-טור, ראס אל עמוד, ואדי קדום, ערב א-סואחרה, ג'בל מוכאבר, אום ליסון וצור באהר, וסיומו בשכונה היהודית הר חומה.
לאורכו היו מתוכננים ארבעה צמתים: בא-טור, בערב א-סואחרה, בג'בל מוכאבר ובצור באהר, וכן מחלף אחד בהר הזיתים.
התוואי אף אמור היה לכלול שלוש מנהרות, האחת מתחת לשכונת אלעיזריה באורך של 1,200 מטר, וכן שלושה גשרים, שאחד מהם, באורך כ-600 מטר, שיעבור מעל נחל קדרון.
כבר בשנת 1940 הציעה ממשלת המנדט לסלול כביש טבעתי שיעקוף את אגן העיר העתיקה ממזרח ויקל על התנועה בעיר.
תוואי הכביש תוכנן לעבור סמוך לקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים והיא התבקשה להשתתף במימון סלילתו אך סלילת הכביש נדחתה.
בינואר 1968 החל לפעול "צוות תוכנית אב לתחבורה ירושלים", שאחד מתפקידיו היה לתכנן תוכנית אב ארוכת טווח לכבישים בירושלים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הכין הצוות תוכנית אב לכבישים שכללה שני כבישי אורך, החוצים את ירושלים מצפון לדרום, "כביש עירוני מספר 1" (שקיבל את השם שדרות בר-לב) ו"כביש עירוני מספר 4" (שקיבל את השם שדרות מנחם בגין), וכביש טבעת שחולק לשתי מקטעים, "כביש הטבעת המזרחי" ו"כביש הטבעת המערבי".
בין כבישים אלו תכננו מספר כבישי רוחב (ביניהם כביש עירוני מספר 9 וכביש עירוני מספר 20 בצפון ירושלים ו"כביש הרכבת" בדרום ירושלים).
תכנון זה בוצע בסיוע של חברת הייעוץ "קיימברידג' סיסטמטיקס".
התכנון המפורט של "כביש הטבעת המזרחי" נמשך כ-10 שנים על ידי: חברת "אמאב תחבורה ותנועה", "יורם גדיש-חברה להנדסה" ומשרד אדריכלים "רכס אשכול".
במהלך התכנון נערכו סקרים ארכאולוגיים, סקרים סביבתיים ונבחנו עשרות חלופות לתוואי הכביש.
התכנון המפורט של הכביש הושלם בשנת 1993 והחל תהליך אישור הכביש בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה בירושלים ובמקביל במועצת התכנון העליונה של המנהל האזרחי, מכיוון שחלק מתוואי הכביש עובר ביהודה ושומרון.
הכביש תוכנן ככביש מהיר בו שניים או שלושה נתיבי נסיעה לכל כיוון, שיעקוף את ירושלים ממזרח, חלקו במנהרות וגשרים.
עלותו המוערכת הייתה כ-1.2 מיליארד שקל.
ניהול וקידום הכביש כולו הייתה באחריות עיריית ירושלים, אך בשנת 1999 הועבר ניהול הפרויקט לידי מע"צ, בגלל חוסר תקציב של העירייה.
בשנת 2003, לאחר שמע"צ לא עשתה כמעט דבר לקידום התוכניות, חזרה האחריות לרוב קטעי הכביש לעיריית ירושלים.
במשרד התחבורה נקבע כי עיריית ירושלים, באמצעות "חברת מוריה", תהיה אחראית לסלילת קטע הכביש העובר בתחום המוניציפלי של העיר, ומע"צ תבצע את הקטעים האחרים.
שר התחבורה, אביגדור ליברמן, הנחה את אנשי משרדו להעביר 30 מיליון שקל מתקציב 2003 כדי לקדם את התוכניות לסלילת הכביש בקטע א-זעיים-ענתות.
אך ביולי 2003 קוצץ תקציב מע"ץ והפרויקט הוקפא.
תוכנית הכביש אושרה בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה של אזור ירושלים בשנת 2001. הוועדה החליטה להפקיד את התוכנית להתנגדויות הציבור.
לתוכנית הוגשו התנגדויות מטעם תושבי עיסאוויה, א-טור, אלעיזריה, אבו דיס וראס אל עמוד ועמותת במקום, מאחר שלצורך סלילת הכביש נדרשה הפקעה של כ-650 דונם מאדמותיהם והריסת כ-40 בתים לאורך התוואי, מרביתם בשכונת ג'בל מוכאבר.
לטענת עמותת במקום, הכביש תוכנן כערוץ תחבורה בלבד, מנותק תכנונית מהשכונות שלאורך התוואי שלו, כשהוא פוגע בעתודות הקרקע המעטות שנותרו בכמה מהשכונות, מנתק דרכי גישה לבתים ופוגע בשטחי חקלאות ומטעים.
במקביל החלה עיריית ירושלים להרוס בתים על התוואי המתוכנן של כביש, בשכונות אום טובא, ג'אבל מוכאבר, א-סוואחרה א-שרקייה, ווואדי קאדום.
באוגוסט 2003, עתרה קבוצה של מגישי ההתנגדויות לבית המשפט המחוזי בירושלים נגד הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה ירושלים, בדרישה לחייבה לקבל החלטה בעניין ההתנגדויות לתוכנית.
לטענת העותרים השיהוי בקבלת ההחלטה גורם להם וליתר המתנגדים לתוכנית המופקדת נזקים כבדים.
לעומת ההתנגדויות טענו מחייבי הכביש, שיש בו נחיצות ביטחונית ותחבורתית רבה, שהוא ישפיע מאוד על נפח התנועה במרכז העיר, ויפחית את העומס ברחובותיה המרכזיים.
הכביש גם יביא תועלת לתושבי מזרח ירושלים, כך שישמש עמוד שידרה לתכנון ופיתוח השכונות במזרח ירושלים הממוקמות בטופוגרפיה קשה המופרדות ביניהן פיזית בציר צפון דרום ולאפשר את חיזוק הזיקה ביניהן.
שינוי התוכנית בעקבות בניית גדר ההפרדה