tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטפיל החד-תאי Toxoplasma gondii מדביק בעלי חיים רבים (ובהם גם בני אדם), אך מסוגל להתרבות רק בפונדקאים סופיים שהם ממשפחת החתוליים.
מספר מחקרים הראו כי מכרסמים (לדוגמה חולדות) שנדבקו בטפיל זה משנים את התנהגותם באופן שמעלה את הסיכוי שייטרפו בידי חתולים.
בין היתר נמצא כי בעוד חולדות בריאות נוטות להירתע ולהתרחק מריח של שתן חתולים, חולדות שנדבקו בטפיל כבר אינן נרתעות מריח זה, דבר שמגביר את החשיפה שלהן לטריפה.
Microphallus piriformes היא תולעת שטוחה שנטפלת לחילזון Littorina saxatilis כפונדקאי ביניים, ולשחף צפוני כפונדקאי סופי.
חלזונות ממין זה חיים על גבי סלעים בקו החוף.
באופן טיפוסי הם שוהים מתחת למים או צמוד לקו המים, ואינם נמצאים במעלה הסלעים לאורך זמן, בין היתר כדי להימנע מהתייבשות.
לעומת זאת, חלזונות שנדבקו בטפיל משנים את דפוסי התנועה שלהם ונעים יותר כלפי מעלה, בפרט סביב זמן שיא הגאות.
מפני שהחלזונות המוטפלים מבלים יותר זמן כשהם מחוץ למים ובמעלה הסלעים, נראה כי הם חשופים יותר לטריפה בידי שחפים.
מעבר לכך, דפוסי ההתנהגות הללו נצפו רק בחלזונות שאצלם ההדבקה בידי התולעים הגיעה לשלב מתקדם, שבו הן כבר בשלות לעבור לפונדקאי הסופי ולהתרבות.
כאשר לטפיל יש מסלול חיים פשוט, עם פונדקאי סופי בלבד, דרך אחת לקדם את הישרדותו ורבייתו של הטפיל היא דרך מגע בין פרטים שונים בתוך אוכלוסיית הפונדקאי.
בטפילים שיכולים לעבור בין פונדקאים דרך רוק - בהקשר זה מדובר לרוב בנגיפים - אחת האסטרטגיות של הטפיל להגדיל את תפוצתו היא באמצעות עידוד התנהגות אגרסיבית ותוקפנית של הפונדקאי כלפי בני מינו.
בצורה זו, הטפיל יכול להפיץ את עצמו באוכלוסייה דרך פצעי נשיכה.
הדוגמה המוכרת ביותר לכך היא נגיפי הכלבת.
למעשה לנגיפים אלה אין פונדקאי ספציפי אחד, שכן הם מותאמים להדבקת מנעד רחב של יונקים.
הדבקה של בעלי חיים שונים בכלבת מלווה פעמים רבות בשינויים התנהגותיים בולטים, וביניהם התנהגות תוקפנית.
כך, הפרופיל ההתנהגותי של כלבת מגביר את הפצת הנגיף בתוך ובין אוכלוסיות של יונקים, למשל בהדבקה דרך נשיכה מכלב לכלב או מכלב לאדם.
אם הטפיל מדבק במגע מיני, אסטרטגיה הגיונית נוספת היא עידוד רבייה והתנהגות מינית בין פרטים.
קיימים מחקרים המתעדים עלייה בפעילות מינית של בעל חיים עקב הדבקה בטפיל, אם כי הם נדירים יחסית בספרות.
אפיון השפעתם של טפילים על התנהגות מינית הוא מעט מורכב, בין היתר כי התנהגויות מחלה, שמבטאות תגובה חיסונית של בעלי חיים להדבקות וזיהומים, כוללות לרוב ירידה ברמת הפעילות בכלל והפעילות המינית בפרט.
לפיכך, באופן תאורטי לפחות, ה"מניפולציה" ההתנהגותית מצד הטפיל עשויה להתבטא דווקא בדפוס התנהגותי שדומה לזה של פרטים בריאים.
בשנת 2017 הועלתה השערה, שלפיה גם התנהגות אלטרואיסטית של פונדקאים עשויה לשקף מניפולציות התנהגותיות המסייעות לחיידקים להתפשט באוכלוסייה.
עבור טפילים שמחזור החיים שלהם כולל שלב עצמאי, שבו הם אינם מקושרים לפונדקאי, אחד משינויי ההתנהגות שעשויים להועיל לטפיל הוא הובלת הפונדקאי לסביבה חיצונית ספציפית, כזו שהיא מיטבית לצורכי המחיה והרבייה של הטפיל העצמאי.
לאחר שהתולעת מתפתחת וגדלה בתוך גוף הצרצר, היא משפיעה על התנהגותו בצורה שמובילה את הצרצר לקפוץ לתוך מים, צעד "התאבדותי" שעלול להסתיים בטביעה.
בשלב זה, התולעת נוטשת את הפונדקאי ויכולה לעבור לחלק העצמאי במחזור החיים שלה, שבו היא חיה ומתרבה בתוך הסביבה המימית.
אחת הדוגמאות יוצאות הדופן לשינויי התנהגות בפונדקאים היא אסטרטגיה המכונה "מניפולציית שומר הראש".
מדובר בתופעה שנצפתה בטפילים שהם חרקים פרזיטואידים, שבה הטפיל "מגייס" את הפונדקאי שלו לשמור ולהגן על צאצאיו.
צרעות פרזיטואידיות מהסוג Glyptapanteles נטפלות לזחלים של מספר מיני עשים.
הצרעות מטילות ביצים בגוף הזחל, ולאחר תקופה שבה הן מתפתחות וניזונות בתוכו, פגיות של הצרעה מגיחות מהזחל המאכסן וטוות לעצמן פקעות בסמוך אליו.
בשלב זה, הזחל חווה שינוי משמעותי בהתנהגות.
הוא מפסיק לזוז כמעט לחלוטין ונותר צמוד לגלמי הצרעות, אך כאשר מתקרב טורף כלשהו הוא מתחיל להניע את פלג גופו העליון באופן דרמטי מצד לצד.
כך, הזחל הודף טורפים ומונע פגיעה בגלמי הצרעה הטפילה.
התנהגותם של בעלי חיים נשלטת על ידי מערכת העצבים שלהם.
לפיכך, על מנת שטפיל ישנה את התנהגות בעל החיים שמאכסן אותו עליו להשפיע על תפקוד מערכת העצבים.
עם זאת, לא קיימים מקרים רבים שבהם הודגם כי הטפיל משפיע באופן ישיר על מערכת העצבים של הפונדקאי.
דבר זה נובע גם מקשיים בזיהוי המנגנון הפיזיולוגי המדויק שמוביל לשינוי ההתנהגותי.
אך מעבר לקושי המחקרי, ההערכה היא כי במרבית המקרים התהליך מתרחש דרך מנגנון עקיף, שבו ההשפעה הישירה של הטפיל היא על מערכת פיזיולוגית מסוימת, והשינוי במערכת זו הוא שמוביל לבסוף לשינויים בתפקוד מערכת העצבים.
דפוס חוזר שתואר בטפילים משני-התנהגות רבים הוא מנגנון השפעה שמתווך דרך אינטראקציות בין הטפיל למערכת החיסון של הפונדקאי.
הסבר אחד לכך הוא שבאופן כללי, הישרדותם של טפילים תלויה מאוד בקשרים עם מערכת זו ובעריכת מניפולציות עליה.
לכן, נראה כי מבחינת ההסתגלות של הטפיל, הרחבה של מניפולציה חיסונית קיימת כך שתשפיע גם על התנהגות הפונדקאי היא צעד אבולוציוני "קטן" ומתבקש.
לאורך השנים הועלו סימני שאלה בדבר הלגיטימיות של מדינת ישראל מצד מדינות וגורמים שונים.
בפרט עלתה השאלה האם מדינת ישראל צריכה להתקבל כישות פוליטית לגיטימית והאם יש לה זכות קיום.
ישראל הוקמה על בסיס החלטת החלוקה של ארגון האומות המאוחדות, והיא חברה בארגון מאז ה-11 במאי 1949, אך 28 מהמדינות החברות באו"ם אינן מכירות בישראל.
בנוסף לכך מספר מנהיגים ערבים ובפרט פלסטינים ניהלו לאורך השנים קמפיין לדה-לגיטימציה של ישראל, הקורא למדינות אחרות לחדול לתמוך בלגיטימיות של ישראל או בזכות קיומה.
נורמליזציה דיפלומטית והלגיטימיות של הישות המדינית
מנקודת מבט בינלאומית, ישראל עומדת בסטנדרטים הבסיסיים ללגיטימציה כמדינה.
אף על פי כן 23 מדינות החברות באו"ם לא מכירות בה, כולל 15 מתוך 21 המדינות אשר חברות בליגה הערבית.
מצד שני, ישנן חברות בליגה הערבית שכן מכירות בישראל: מצרים, ירדן, מרוקו, איחוד האמירויות הערביות, בחריין, מאוריטניה והרשות הפלסטינית.
בנוסף לכך, רוב חברות הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי מכירות בישראל.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 תנועות מוסלמיות ותנועות שמאל בירדן תקפו את הלגיטימציה של הסכם השלום בין ישראל לירדן.
קבוצות מסוימות בירדן דורשות את ביטול הנורמליזציה של היחסים הדיפלומטיים עם ישראל.
בשנת 2002 אימצה הליגה הערבית בפה אחד את יוזמת השלום הערבית בפסגת ביירות.
יוזמת השלום הערבית קראה לנורמליזציה מלאה של יחסי ישראל-ערב בתמורה לנסיגה ישראלית מלאה מהשטחים שנכבשו ביוני 1967. חבר משפחת המלוכה הסעודית תורכי אל-פייסל כי במסגרת התוכנית מדינות ערב יכירו בלגיטימציה של ישראל באזור ויכוננו נורמליזציה מלאה עמה, וישימו קץ לסכסוך הישראלי-ערבי.
בעקבות הסכם אוסלו א' הכירו ישראל והרשות הפלסטינית בזכות של כל אחד מהם לשלוט על אזורים מסוימים.
הדבר חיזק את סמכותה המשפטית של ישראל ואת הלגיטימיות שלה בעולם.
החמאס, לעומת זאת, אינו מכיר בלגיטימיות של מדינת ישראל וכפועל יוצא גם לא בלגיטימיות של הסכמי אוסלו.
בעקבות הבחירות ברשות הפלסטינית ב-2006 וההשתלטות של החמאס על רצועת עזה המונח "דה-לגיטימציה" הפך נפוץ ברטוריקה סביב הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
כנגד העיסוק בסוגיית הדה-לגיטימציה של מדינת ישראל כישות מדינית נטען למוסר כפול אשר מבדיל בין הלגיטימיות של ישראל ליתר מדינות העולם.
לטענת ראש הסוכנות היהודית נתן שרנסקי כאשר זכות היסוד של ישראל להתקיים נשללת - לבד בין כל העמים בעולם - גם זו אנטישמיות".
דורי גולד, נשיא המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, סבור שה"קמפיין לדה-לגיטימציה של ישראל" מבוסס על שלושה עקרונות - "שלילת זכותה של ישראל לביטחון", "תיאורה של ישראל כמדינה פלילית" ו"הכחשת ההיסטוריה היהודית".
אלן דרשוביץ ציין טיעונים מרכזיים בנרטיב של הדה-לגיטימציה אשר כוללים טענות על כך שישראל היא ישות "קולוניאלית", האמונה שהפיכתה של ישראל למדינה הייתה לא חוקית, השוואה בין ישראל לאפרטהייד, והצורך ביישום של פתרון המדינה האחת.
לטענת המשפטן הקנדי ארוין קוטלר מספר ההחלטות האנטי-ישראליות שהועברו על ידי האו"ם לאורך השנים מהווים דוגמה לניסיונות דה לגיטימציה של ישראל מצד מדינות שונות.
שר החוץ הקנדי לשעבר, , אפיין את הדה-לגיטימציה של ישראל כאנטישמיות החדשה.
פוליטיקאים רבים קראו באופן מפורש או מרומז להשמדת מדינת ישראל כישות פוליטית, באמצעות פעולה צבאית או פעילות דיפלומטית.
מטרה זו היא חלק מהאידאולוגיה של ארגוני טרור פלסטיני וטרור אסלאמיסטי, בהם חמאס, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, חזבאללה ואל-קאעדה.
ההיסטוריה של הקריאות להשמדת ישראל נעוצה עוד לפני הקמתה.
מנהיגי הליגה הערבית, בהם עזאם פאשה, איימו ב"מלחמת השמדה" במקרה שתקום מדינה יהודית.
בסוף 1947, מלך ערב הסעודית אבן סעוד כתב לנשיא ארצות הברית הארי טרומן:
ב-1967, ערב מלחמת ששת הימים, קראו רוב מנהיגי מדינות ערב להשמדה צבאית של מדינת ישראל.
נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר חזר על הקריאות לביטול קיומה של ישראל לקראת המלחמה.
תוצאות מלחמת ששת הימים הגבירו את הקריאה להשמדת ישראל בקרב הפלסטינים, וזו נתפסה כקריאה לגיטימית וכחלק ממאבק התנועה הלאומית הפלסטינית.
ביולי 1968 בוצעו תיקונים באמנה הלאומית הפלסטינית.
סעיף 15 של האמנה באותה תקופה קבע: "שחרור פלסטין...
סעיף 22 קבע כי "שחרור פלסטין יהרוס את הנוכחות הציונית והאימפריאליסטית ויתרום לכינון השלום במזרח התיכון".
הארגון לשחרור פלסטין פעל לביטול הלגיטימציה של ישראל עד שנת 1993, אך סעיף זה באמנת הארגון בוטל עם ההכרה בישראל במהלך תהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
חמאס, ארגון טרור אסלאמיסטי ברצועת עזה, תמך בעקביות בהשמדת ישראל ובהקמת מדינה אסלאמית בכל שטחה של ישראל.
אמנת חמאס משנת 1988 אופיינה כאנטישמית ורצחנית.
מנהיג חמאס אחמד יאסין התנבא כי ישראל תושמד עד שנת 2027, תוך שימוש בתפיסה האסלאמית המסורתית של מחזור היסטורי בן 40 שנה.
על פי יאסין, המחזור הראשון החל ב-1947 עם תוכנית החלוקה והסתיים באינתיפאדה הראשונה, והמחזור השני צפוי להגיע לשיאו בהשמדת ישראל.
במהלך מלחמת חמאס-ישראל ב-2023, הכריז ראזי חמד, חבר הלשכה המדינית של חמאס, כי טבח שבעה באוקטובר הוא רק השלב הראשוני בסדרה של תקיפות.
חמד הביע את נכונותו של הארגון לסבול את ההשלכות, והדגיש את נחישותו להתמיד בהתקפות הללו עד להשמדה מוחלטת של ישראל.
גם ארגוני טרור נוספים, בהם הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, חזבאללה, אל-קאעדה ותנועת החות'ים שואפים להשמדת מדינת ישראל.
לאחר המהפכה האיראנית קראו רבים ממנהיגי איראן להשמדת ישראל, בהם עלי ח'אמנאי ומחמוד אחמדינז'אד.
השיח האנטי-ישראלי באיראן כולל גם דמוניזציה של היהודים, שימוש במונחים אנטישמיים והכחשת השואה.
דוקטרינת מדיניות החוץ של הרפובליקה האסלאמית של איראן כוללת קריאה להשמדת ישראל כמדינה יהודית.
עמדה זו צמחה מתוך המהפכה האסלאמית של 1979, שהפכה את יחסי איראן-ישראל משותפות קרובה בתקופת שושלת פהלווי ליריבות אידאולוגית עיקרית.
אייתוללה רוחאללה ח'ומייני, מייסד הרפובליקה האסלאמית, הוקיע את ישראל כ"משטר ציוני" לא לגיטימי וניתק את היחסים הדיפלומטיים עמה.
מאז, עמדה זו הוטמעה ברטוריקה הרשמית, בתוכניות צבאיות, בחינוך הממלכתי ובאירועים סמליים כגון "יום קודס".
הדחייה של לגיטימיות ישראל נותרה עקבית הן בקרב ההנהגה האיראנית הקיצונית והן בקרב המתונה.
המנהיגים העליונים רוחאללה ח'ומייני ועלי ח'אמנאי התייחסו שניהם שוב ושוב לישראל כאל "גידול סרטני" וקראו בפומבי לחיסולה.
אפילו מנהיגים רפורמיסטים ואנשי דת מתונים תמכו בעמדה זו.
בעוד שהמשטר האיראני טוען כי התנגדותו מופנית כלפי הציונות ולא כלפי יהודים או יהדות, התעמולה הרשמית טשטשה לעיתים קרובות הבחנה זו, תוך שהיא משלבת לעיתים הכחשת שואה ושימוש במוטיבים אנטישמיים.
מדיניותה האנטי-ישראלית של איראן מיושמת באמצעות מסגרת מוסדית ריכוזית בהובלת לשכת המנהיג העליון ומשמרות המהפכה האסלאמית.
פעילויות מבצעיות מבוצעות במידה רבה באמצעות רשת של שחקנים לא-מדינתיים, הכוללת את חזבאללה בלבנון, החות'ים בתימן, חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ביהודה ושומרון וחבל עזה וקבוצות קשורות אחרות.
ארגונים אלו זוכים לתמיכה איראנית מתמשכת בצורה של מימון, נשק ואימונים, ומכונים באופן קולקטיבי על ידי גורמים איראניים רשמיים בשם "ציר ההתנגדות".
רשת פרוקסים (שלוחים) זו מאפשרת לאיראן להפעיל השפעה במספר חזיתות תוך הצבת איום קיומי על ישראל באמצעות עימות א-סימטרי.
בנוסף, הצהרות של בכירים ועוינות המשטר כלפי ישראל הובילו משקיפים רבים לראות בשאיפות הגרעין של איראן חלק מאסטרטגיה רחבה יותר להשמדת ישראל.
באיראן, הקריאות "מוות לישראל" (Marg bar Esrāʾil) הן חלק בלתי נפרד מהפרוטוקול החינוכי הרשמי.
סגלי ההנהלה בבתי הספר ובאוניברסיטאות מונחים להוביל קריאות אלו כחלק מטקסי הבוקר ואירועים אידאולוגיים, במטרה להטמיע את ערכי המהפכה האסלאמית בקרב הדור הצעיר.
תוכניות הלימודים מציגות את ישראל כישות עוינת שיש להשמידה, תוך שילוב תכנים אלו בספרי הלימוד ובתעמולה ויזואלית המוצגת במוסדות החינוך.
צוותי ההוראה משמשים כזרוע ביצועית של המשטר לאכיפת נרטיב זה.
עם זאת, דוחות ותיעודים מהשטח מעידים על התנגדות גוברת מצד צעירים איראנים, אשר במקרים רבים מסרבים להשתתף בקריאות אלו, או מגיבים בבוז כלפי ניסיונות ההסתה של סגל המוסד, כחלק ממחאה רחבה יותר נגד המשטר.
טפולצה (בהונגרית: Tapolca) היא עיר על גדות אגם בלטון הנמצאת במחוז וספרם, שבצפון-מערב הונגריה.
עד שנת 1950 הייתה העיר תחת מחוז זאלה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בטפולצה מספר התושבים נמצא בירידה.
יהודי אחד התיישב בטפולצה בשנת 1703 והיה חוכר משק ובית מרזח וכמה משפחות יהודיות הורשו להתיישב במקום באמצע המאה ה-18, אך בתנאי שלא יולידו בנים.
היישוב היהודי החל לגדול עם הסרת ההגבלות על התיישבות יהודים בערי הונגריה באמצע המאה ה-19, אז התארגנה במקום קהילה יהודית.
רוב היהודים התפרנסו מסחר יינות ומהתעשייה הנלווית ובידי היהודים היו גם רוב החנויות ומפעלי התעשייה במקום.
לקהילה היו חברה קדישא, מוסדות צדקה, בית כנסת ובית ספר.
בשנת 1869 הצטרפה הקהילה לזרם הנאולוגי.
בשנים 1919–1921, תקופת "הטרור הלבן" נכלאו כמה יהודים במחנה זאלאגרסג, ויהודים נוספים נרצחו בידי כנופיית פורעים ובית הכנסת נרגם באבנים.
בשנת 1939 הופקעו רישיונותיהם של סוחרי היין היהודים בטפולצה.
ורק בזכות נוצרים, שהסכימו לתת את שמם לעסקי היהודים, לא איבדו יהודי טפולצה את כל מקורות פרנסתם.
בשנת 1940 הובאו לטפולצה פלוגות עבודה של יהודים שעבדו בשדה התעופה המקומי.
ב-17 במאי 1944, רוכזו יהודי טפולצה בגטו באזור בית הכנסת.
וב-18 ביוני 1944 הועברו לגטו זאלאגרסג ולמחרת שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לטפולצה 60 ניצולים ובעזרת ארגון הג'וינט ארגנו את הקהילה מחדש.
הם שיפצו את בניין בית הכנסת ואת בית העלמין והקימו אנדרטה לזכר הנספים בשואה.
אחר כך עזבו רוב היהודים את העיירה, מקצתם עלו לארץ ישראל, מקצתם עברו לבודפשט או היגרו לארצות אחרות.
שאנדור דישקאי (במקור: קליין 1883 – 1953) היה צלם וצייר מקצועי יהודי-הונגרי.
יוז'ף גרוף (1892 – מאוטהאוזן, 1944) היה מעצב גרפי יהודי-הונגרי, מעצב פנים, מעצב בולים, מעצב רהיטים.
מנו לסנר (1884 – 1944) היה מהנדס אזרחי ואדריכל יהודי-הונגרי שנספה בשואה.
טפוטפואטאה מראי (בצרפתית Marae de Taputapuātea) הוא מתחם (אתרי פולחן פולינזים) גדול ליד היישוב אופואה (Opoa) השייך לקומונה טפוטפואטאה, בחוף הדרומי-מזרחי של האי בפולינזיה הצרפתית.
האתר כולל מספר מראיות ומבני אבן אחרים ונחשב בעבר למקדש המרכזי ולמרכז הדתי של מזרח פולינזיה.
בשנת 2017 הוכרז אזור טפוטפואטאה אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כאשר המראי של טפוטפואטאה, מרכז פוליטי, טקסי ואתר קבורה, תואר כליבה של האתר.
האזור הקדוש של כף מטאהירה-אי-טא-ראאי (Matahira-i-te-ra'i) נקרא טה פו (Te Po), "שם שוכנים האלים".
המראי המקורי הוקדש ל, אל הבריאה במיתולוגיה של טהיטי.
בסופו של דבר הוא הפך לאתר פולחן של , אל החיים והמוות.
על פי האגדה, בנה הירו, צאצא של 'אורו, את המראי, והעניק לו את השם טפוטפואטאה, "קורבנות מרחוק".
התוף טאימואנה (Ta'imoana) שימש במהלך הקורבנות האנושיים.
הסלע הלבן טה פפטה-או-רואה (Te Papatea-o-Ru'ea) בחוף הסמוך שימש להכתיר את הצ'יפים של רייאטאה עם חגורת הנוצות האדומה מארו-'אורה (maro 'ura).
פסל האל בגובה מטר נקראה 'אורו-מארו-'אורה, אורו של חגורת הנוצות האדומה.
טפוטפואטאה הפכה למרכז של רשת מסעות עם התפשטות פולחן 'אורו.
המראי כבר היה קיים בשנת 1000 לספירה עם התרחבות משמעותית לאחר תקופה זו.
המראי היה אתר למידה שבו התאספו כוהנים ונווטים מכל רחבי האוקיינוס השקט כדי להקריב קורבנות לאלים ולשתף את הידע שלהם על אילן היוחסין של היקום, וניווט במרחבי האוקיינוס.
ברית המכונה טי'אהואוטאה (Ti'ahuauatea) הוקמה עם האיים שמסביב תוחמים את אלה שממערב לרייאטאה, טה אוטאה (Te Aotea), ואלה ממזרח, טה אורי (Te Aouri).
ברית זו כללה את איי קוק, איי אוסטרל, קפוקאפקאה בהוואי וטפוטפואטאה בניו זילנד.
מראי חדשה הוקמה על כל אחד מהאיים הללו כאשר סלע נלקח מטפוטפואטאה, רייאטאה, כדי לשמש כזיקה רוחנית.
כוהני 'אורו מהאיים התכנסו כאן מעת לעת והשתתפו בהקרבת קורבנות אנושיים ל'אורו.
עם זאת הברית נשברה לבסוף כשפרצה לחימה בכינוס ושני הכוהנים הגדולים המובילים המייצגים את הברית נהרגו.
אנשי אאו-טאה (Ao-tea) נמלטו מהאי, ועזבו דרך המעבר בשונית של טה אווא-רואה (Te Ava-rua) ולא דרך המעבר הקדוש של טה אווא-מו'אה (Te Ava-mo'a), שנחשב סימן רע.
בשנת 1995 נעשה ניסיון לרפא את עוול זה.
בסביבות 1763, תקפו לוחמים מבורה בורה את האי, הביסו את הכוהן , ובזזו את האי.
זה כלל הרס של בתי האל בטפוטפואטאה, הרס הרציף וכריתת העצים המוגנים.
ג'יימס קוק, ג'וזף בנקס, וטופאיה הגיעו על סיפון אה"מ אנדוור ב-20 ביולי 1769, כדי להשתלט על רייאטאה, , הואהינה (Huahine) ובורה בורה בשם ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
נראה היה שזה היה שיאה של נבואה שחזה הכוהן המכשף ווייטה לפיו יגיע עם חדש שלא על סירת שלחים וישתלט על האיים.
כשטה רנגי הירואה ביקר בטפוטפואטאה בשנת 1929, גברו רגשותיו בשל המצב השומם והנטוש שבו מצא את המראי הגדול הזה והוא כתב:
השרידים הארכאולוגיים של טפוטפואטאה מראי שוחזרו בשנת 1994 והעבודה לשימור האתר נמשכת.
האגודה Na Papa E Va'u Raiatea היא עמותה תרבותית שהוקמה על ידי אנשי אופואה הפועלים לשימור טפוטפואטאה מראי.
בזכות עבודתה, טפוטפואטאה מראי נוספה לרשימת אתרי המורשת העולמית מאז 9 ביולי 2017. העמותה יוצרת ומחייה קשרים בין קהילות המשולש הפולינזי ברחבי אזור האוקיינוס השקט.
אתר המורשת העולמית שטפוטפואטאה מראי במרכזו משתרע על שטח של 21.24 קילומטרים רבועים הכוללים שני עמקים מיוערים, חלק מהלגונה ושונית אלמוגים ורצועת אוקיינוס פתוח.
שטח זה מוקף באזור חיץ של 33.63 קילומטרים רבועים.
טפוסיריס מגנה היא עיר שהוקמה במצרים על ידי המלך ההלניסטי תלמי השני פילדלפוס בין השנים 280 ל-270 לפנה"ס.
פירוש שמה הוא "הקבר הגדול של אוסיריס" (אל המוות במיתולוגיה המצרית).
פלוטרכוס (תחילת המאה ה-2) מזהה את המקום עם מקדש מצרי בעיר.
לאחר שאלכסנדר הגדול כבש את מצרים בשנת 332 לפני הספירה והקים את העיר אלכסנדריה, הפכה העיר טפוסיריס מגנה למרכז לפסטיבל לאל אוסיריס ולסוקר אל בדמות נץ או בז שהיה האל של הנקרופוליס של ממפיס, והתקיים בחודש כיחך החודש הרביעי בלוח השנה של מצרים העתיקה.
לאחר כיבוש מצרים הוקמה הממלכה התלמית כמדינה הלניסטית, שהמשיכה להתקיים עד מותה של המלכה קלאופטרה בשנת 30 לפני הספירה.
בעקבות כיבוש מצרים בידי נפוליאון בשנת 1798, ערכו מדענים צרפתים סקר של האדריכלות בעיר אלכסנדריה שפורסם ב-"Description de l'Égypte" .
במאה העשרים החלו חפירות של האתר בניהולו של האגיפטולוג האיטלקי אווריסטו ברוציה .
ההיסטוריון היווני קליסתנס ציין שאלכסנדר הגדול ביקר בעיר בדרכו לנווה מדבר סיווה, מה שמחזק את ההנחה שהייתה שם עיירה בתקופה ההלניסטית.
העיר ניצבה על הזרוע של אגם מריוט העתיק שהתייבש עם השנים.
גודלו של האגם מעלה את האפשרות שהנמל מילא תפקיד בסחר בין מצרים ללוב.
סוחרים מהמערב יכלו להשתמש באגם כנתיב שיט לנמל ולהמשיך לנסוע במסלולי שיירות.
באופן דומה, סחר מלוב יכול להישלח על גבי סירות לטפוסיריס ומשם להעביר את מוצרי הסחר לערים פנימיות של מצרים, היין שיוצר בחלק זה של מצרים, היה מפורסם בתקופה עתיקה זו.
על גבי רכס טאניה, נמצא מחשוף של אבן גיר המפרידה בין הים לאגם מריוט, ניצבים שני מונומנטים עתיקים ששוקמו בחלקם בשנות ה-30 של המאה ה-20. האחד הוא מגדל ששימש מדריך בשחזור המגדלור של אלכסנדריה והשני הוא שרידי מקדש של אוזיריס שלפי הערכה הוא מקום קבורתה של קלאופטרה.
במחקר על המגדל שנערך עד שנת 1974, הגיעו למסקנה ש"מגדל אבוסיר" לא היה מגדלור ואפילו לא מגדל שמירה.
הוא כנראה נבנה בתקופת שלטון תלמי לאחר בניית המגדלור באלכסנדריה, והיה רק אנדרטה לקבורה.
באתר נמצאו מבנים פרטיים וציבוריים יחד עם בורות מים וכנסיות.
הנקרופוליס מציג מגוון סגנונות קבורה מסרקופגים או פירמידות ועד עמודים או פילסטרים.
יישוב קדום זה היה מאוכלס מהמאה השנייה לפני הספירה ועד המאה השביעית לספירה.
בשנת 2022 התגלתה מנהרה מתחת למקדש מצרי עתיק זה בעומק של 20 מטרים.
גובה המנהרה 2 מטרים ואורכה 1,305 מטרים והיא הובילה מים לאלפי אנשים.
זהו העתק מדויק של המנהרה של אופלינוס ביוון באי סאמוס שהובילה גם מים.
ארכאולוגים שונים עובדים באתר מאז 1998. בשנת 2010 גילו ארכאולוגים פסל גרניט ענק של מלך תלמי שהיה חסר ראש, ואת השער המקורי למקדש המוקדש לאל אוזיריס.
הפסל נוצר בהתאם למסורת העתיקה של פיסול מלך מצרי לבוש צווארון וקילט.
לפי ד"ר זאהי חוואס, הפסל המונומנטלי יכול לייצג את פרעה תלמי הרביעי, שבנה את מקדש טפוסיריס מגנה.
הארכאולוגים מצא גם אבני יסוד מאבן גיר שכנראה ציפו את הכניסה למקדש.
על אחת מהאבנים הללו יש עדויות המצביעות על כך שבכניסה ניצבו סדרה של פסלי ספינקס הדומים לאלו של התקופה הפרעונית.
מאחורי המקדש התגלה נקרופוליס המכיל מומיות רבות בסגנון יווני-רומי.
חוואס אמר שחקירות מוקדמות גילו שהמומיות הללו נקברו כשפניהן מופנות לכיוון המקדש, וציין שהדבר מצביע על כך שהמקדש מכיל ככל הנראה קבורה של אישיות מלכותית משמעותית, אולי קברה קלאופטרה.
המשלחת החלה בשנת 2002 כמשלחת במימון עצמי בראשות הארכאולוגית הדומיניקנית, קתלין מרטינז .
היא מצאה 27 קברים, 20 מהם בצורת סרקופגים מקומרים, חלקם מתחת לאדמה וחלקם מעל הקרקע.
שבעה הנותרים מורכבים מגרמי מדרגות המובילים לחדרי קבורה פשוטים.
בתוך הקברים הללו, הצוות שלה מצא בסך הכול 10 מומיות, 2 מהן מוזהבות.
גילוי בית הקברות הזה מצביע על כך שאדם חשוב, כנראה בעל מעמד מלכותי, יכול להיקבר בתוך המקדש.
סגנון הקברים החדשים שהתגלו מעיד שהם נבנו בתקופה היוונית-רומית.
לדברי מרטינז המשלחת חפרה מקדש בטפוסיריס מגנה המוקדש לאלה איזיס וגילתה מטבעות המתארים את פניו של אלכסנדר מוקדון.
הם מצאו מספר פירים עמוקים בתוך המקדש, שנראה ששלושה מהם שימשו לקבורה.
ייתכן שהפירים הללו היו קברים של אנשים חשובים.
להערכת החופרים קלאופטרה ובן זוגה מרקוס אנטוניוס יכלו להיקבר בפיר עמוק דומה לאלו שכבר התגלו בתוך המקדש.
מרטינז אמרה שהמשלחת מצאה פסל ראש יפהפה של קלאופטרה, יחד עם 22 מטבעות הנושאים את דמותה.
הפסל והמטבעות מראים אותה כיפהפייה, הסותר את הטענות שקלאופטרה לא הייתה יפה.
ממצאים אלה מטפוסיריס מדגימים אטרקטיביות מובהקת.
המאפיינים של הראש המפוסל שנמצא אינם מציגים מאפיינים המצביעים על מוצא שמדרום לסהרה.
הצוות מצא גם קמעות רבים, יחד עם פסל יפהפה חסר ראש המתוארך לתקופה התלמית.
נמצאה גם מסכה ייחודית המתארת אדם עם סנטר שסוע, שיש לה דמיון מסוים לפורטרטים ידועים של מרקוס אנטוניוס.
סקר מכ"ם של מקדש טפוסיריס מגנה, ממערב לאלכסנדריה, מצרים, הושלם מוקדם יותר בשנת 2002 כחלק מהחיפוש אחר קבר קלאופטרה ומרקוס אנטוניוס.
בראש משלחת המועצה העליונה לענייני עתיקות של מצרים שחפרה את המקדש וסביבתו, עמדו בראשם זאהי חוואס, אז המזכיר הכללי של המועצה, וקתלין מרטינז.
בשנת 2012, התגלה כי ההריסות הושפעו מהקרב השני באל עלמיין.
משלחת החפירות מצאה מספר פצצות שלא התפוצצו, ובתוך המנהרות נמצאו שרידים חרוכים של חיילים איטלקים וניו זילנדיים בשנת 2013, החפירה הופסקה בעקבות מהומות האביב הערבי, אך מאוחר יותר קיבל מרטינז אישור להמשיך בעבודתה באתר.
בסרט תיעודי בטלוויזיה משנת 2015 בשם "הקבר האבוד של קלאופטרה" (הוקרן באוקטובר, בערוץ 4 בבריטניה), מרטינז אמרה שהיא בטוחה שהם קרובים למצוא את הקבר באתר, אולי במקום שבו נמצאו שני קברים בעומק האדמה.
בסרט ציינו שהעבודה לחקירת הקברים תחל עם פתיחת עונת החפירה הרשמית ב-2016.
ב-21 ביוני 2020, ערוץ המדע האמריקאי , פרסם סרט תיעודי בן שעתיים בשם "קלאופטרה: סקס, שקרים וסודות" כדי לחשוף את התגליות האחרונות.
בינואר 2021, ארכאולוגים מצריים ודומיניקים בראשות קתלין מרטינז הכריזו על גילוי של קברים עתיקים בני 2,000 שנה עם לשונות זהב המתוארכות לתקופות ההלניסטית והרומית.
המשלחת מצאה גם קמיעות עלי זהב בצורת לשונות שהונחו בפה המומיות כדי לאפשר לדבר עם האל אוזיריס בחיים שלאחר המוות.
המומיות תוארו בצורות שונות: אחת חבשה כתר, מעוטרת בקרניו של האלוהות חתור ובדמותו של נחש הקוברה המייצג את האלוהות ואצת במצח המומיה; המומיה השנייה תוארה עם עיטורים מוזהבים המייצגים שרשרת רחבה.
בשנת 2022 דווח כי מנהרה להובלת מים באורך 1,305 מטר המתוארכת לתקופה התלמית נמצאה 20 מטר מתחת לפני הקרקע.
נהר הטף הוא נהר הזורם בדרום ויילס.
מוצא הנהר הוא ברכס הרי הברקון ביקונס, משם שני היובלים של הנהר "טף הקטן" (Taf Fechan) ו"טף הגדול" (Taf Fawr) יורדים דרומה ונפגשים בעיירה מרת'ר טידוויל לייצירת נהר הטף.
לאחר שהנהר עובר במסלולו את מרת'ר טידוויל, הוא ממשיך דרומה כ-17 קילומטרים ובעיירה אברקאנון נשפך אליו נהר הקאנון.
שבעה קילומטרים נוספים במורד הנהר נשפך לתוכו גם נהר הרונד'ה (החוצה את מחוז רונד'ה קינון טב) בעיירה פונטיפריד'.
משם הטף ממשיך בזרימתו דרומה ועובר במרכז העיר קארדיף ולבסוף נשפך לתעלת בריסטול במפרץ קארדיף.
טפיוג'רג'ה (בהונגרית: Tápiógyörgye) הוא כפר בהונגריה במחוז פשט, נפת נג'קאטה.
הכפר ממוקם כ-80 קילומטרים מבודפשט, חצי שעה נסיעה מסולנוק.
ניתן להגיע אליו מהכביש הראשי 311 המחבר את נג'קאטה עם צגלד, העובר גם הוא דרך Tápiószelé, בדרך Györgyei (כביש 3118), המסתעף בחלק הדרומי של מרכז היישוב האחרון; הדרך הזו עוברת כמעט בכל חלקה הפנימי של טפיוג'רג'ה, בערך בכיוון מערב-מזרח.
כביש צדדי 3121 המחבר את יאנושהידה עם Újszilvás עובר גם דרך טפיוג'רג'ה.
ניתן להגיע לכפר גם ברכבת, בקו בודפשט–אויסאס–סולנוק.
תחנת הרכבת של הכפר היא דרך מסתעפת מכביש 3118 דרומה ניתן להגיע אליה בכביש 321 (שמו ביישוב הוא Ady Endre út).
משנת 2005 זכה הכפר במספר מכרזים, ובוצעו שיפורים רציניים במענקים.
בשנת 1220, קיומו של הכפר הוזכר רשמית בפעם הראשונה ב-Váradi regestraum.
פלישת המונגולים לאירופה הרסה לחלוטין את הכפר, בגלל זה במאות ה-13 וה-14 הוא לא היה מיושב.
במאות ה-16-15 הוא החל להתאכלס שוב.
יישובו מחדש של הכפר החל בעיקר ב-1730. בתקופות אלה, הוא היה שייך לאחוזותיהם של יוז'ף הוסאר, יוזף בנצ'יק ומשפחת פרונאי.
בהשתדלותם עברו לכפר הונגרים הדוברים בניב פאלוצי ומספר קטן יותר של מתיישבים סלובקים.
האורבריום של היישוב אושר ב-1770. על פי מפקד האוכלוסין ההונגרי הראשון שנערך בתקופת שלטונו של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, התגוררו בטאפיוגיורגיה 316 משפחות, 1773 נפשות.
לפי דו"ח שנכתב בשנת 1851, 2,742 אנשים חיו בכפר באותה תקופה, וטחנת מים יקרת ערך פעלה בטאפיו.
הקהילה הקתולית הפכה לעצמאית ב-1780, ומאז נכתבו פנקסי הכנסיות.
בשנת 1860 נבנתה הכנסייה הקתולית, ואנה הקדושה נבחרה כקדושה הפטרונית שלה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גויסו לצבא 817 בני אדם מהכפר, מתוכם 142 נהרגו (מתוכם 14 חיילים יהודים גויסו, ו-7 מהם מתו).
בתחילת 1920, לרגל רפורמת הקרקעות, חולקו כ-10,000 דונם מגרשים.
יצוין כי באותה תקופה היו בטפיוג'רג'ה 6 נגרים, 5 סנדלרים, 2 טוחנים, 5 ספרים ופחח אחד.
מכונית הייתה ל-2 אנשים ומכונת דיש ל-13. בכפר הייתה גם טחנת קיטור ומים וכן בית חרושת ללבנים.
ארנולד באלוג, עד 1887 בלייר, בהונגרית: Balogh Arnold; 1870 – 1913) היה עורך דין יהודי-הונגרי, עיתונאי.
באזור פארק החוף עומדים לרשות אנשי הקמפינג 5 בתי אבן לשנים עשר אנשים.
מטיילים יכולים להשתתף בתוכניות שונות הקשורות לטבע.
זוהי חווה די נידחת בפאתי הכפר.
אומרים ששמו מגיע מהעובדה שהוא ממוקם ליד דרך המלח, שם הובא מלח לפשט מהמכרות בטרנסילבניה.
על פי הזיכרונות, פורעי החוק, בראשות שאנדור רוז'ה, המתינו לנוסעים באזור זה.
הסוחרים בנתיב המלח נהגו לומר: "אם נעזוב את האזור הזה, הגיהנום יסתיים!".
כך דבק בחווה השם פוקולטאניה, כלומר מאורת הגיהנום.
טֶפִּידָרְיוּם היה חדר הרחצה מחומם לדרגת חום בינוני, במרחצאות הרומיים שחומם על ידי מערכת חימום תת-רצפתי.
הטפידריום היה חדר, או אולם שאליו נכנסו המתרחצים כהכנה ולפני שעברו לחדר החם - קלדריום, או לחדר הקר - פריג'ידריום.
שם החדר הגיע מהמלה tepidus שמשמעותה: חום בינוני, פושר.
לאחר ההזעה, עבד היה משפשף שמן זית לתוך עורו של הרוחץ, הוא היה חוזר לטפידריום ולאחר מכן עובר לפריג'ידריום כדי להתקרר.
השלב האחרון היה רחצה בבריכה הראשית, או שהיה באולם ציבורי ובתוך כך, גם להתרועע עם חבריו.
בפומפיי הטפידריום היה האולם המרכזי הגדול, שסביבו התקבצו כל שאר האולמות והוא היה מקושט בתבליטים, ציורי קיר ופסיפסים והאור נכנס מבעד לחלונות גבוהים שנקבעו בקירות.
הקיסר הרומי מרקוס אורליוס, תיאר טפידריום, באומרו: "מה זה רחצה כשאתה חושב על זה - שמן, זיעה, זוהמה, מים שמנוניים, הכל מתועב".
טַפֵּטִין או גובלן היא צורת אומנות טקסטיל, המבוססת על עקרון האריגה.
זוהי שיטת אריגה אמנותית, לרוב של שטיח, אשר נעשית באופן מסורתי בעבודת יד בעזרת נול.
באריגת טפטין, אשר לרוב מתבצעת באופן ידני, מכסים חוטי הערב בחיבורים שונים (בין היתר חיבור סומק), את חוטי השתי המתוחים על גבי נול אנכי או אופקי.
בשיטה זו ניתן לבחור ולשנות את צבעי הערב, בצורות וצבעים רבים, ומכאן מושם דגש על יצירת דוגמאות חזותיות עשירות, ובעיקר אריגה של דימויים שאינם חוזרים על עצמם, שהטכניקה מאפשרת, וזאת בניגוד לאריגת בדים רגילה, שבה חוטי השתי נותרים גלויים.
לעיתים מתייחס המונח טפטין גם לבד עבה רקום.
יצירות הטפטין נועדו הן למטרות קישוט והן לבידוד החדרים מהקירות הקרים, וכמובן גם להעברת תכנים היסטוריים, דתיים וחברתיים ומהוות עדות לשילוב שהתקיים בין מלאכת יד ואומנות לאורך ההיסטוריה.
בישראל מוצגים כמה טפטין מפורסמים בטרקלין שאגאל שבכנסת, אותם עיצב מארק שאגאל.
שיטות אריגה מוקדמות ומוטיבים דקורטיביים היו קיימים כבר בחברות עתיקות כמו המצרים (החל מהאלף הרביעי לפנה"ס), הבבליים (מהמאה ה-19 ועד למאה ה-16 לפנה"ס) והיוונים הקדומים (מהמאה ה-8 לפנה"ס).
באותם ימים, השימוש בטקסטיל לצרכים טקסיים ודקורטיביים היה נפוץ, כאשר הדוגמאות הראשונות נועדו להמחיש סמלים דתיים, פוליטיים וסיפורים מיתולוגיים.
אף על פי שהטכניקה הקדומה שונה במידה רבה מהשיטות המאוחרות, ניתן לראות בה את היסוד להבעה אמנותית באמצעות תמונה.
המעבר מהצגת מוטיבים פשוטים לעיצובים מורכבים נבע בעיקר מהצורך להמחיש נרטיבים עשירים ולעצב קירות ובתים במסגרת טקסית וחברתית רחבה יותר.
המצאת נול הז'קארד במאה ה-19 אפשרה ייצור מכני של אריגים עם דוגמאות מורכבות, וכתוצאה מכך הייצור הפך מהיר יותר והתלות בייצור הידני פחתה.
בימי הביניים, בעיקר בפלנדריה (בלגיה), בצרפת ובאיטליה, חלה התפתחות משמעותית בטכניקות האריגה, ויצירות הטפטין בתקופה זו אופיינו בציוריות עשירה, כאשר הסיפורים שעליהן נבנו כללו סצנות מהתנ"ך, מהאגדות המקומיות ומהמיתולוגיות הנוצרית והפגאנית.
אריגי טפטין שולבו בארמונות, טירות וקתדרלות, והפכו לסמל למעמד האצולה ולכוחם של בעלי השלטון.
שטיחי הקיר בתקופה זו היו בבעלות האליטות ושימשו לקישוט חללים פרטיים וציבוריים.
מלכים כמו הנרי השמיני נודעו כבעלי אוספים גדולים של שטיחי טפטין, שהעידו על עושרם ומעמדם.
הם שימשו לא רק כקישוט לקירות אלא גם ככלי להעברת מסרים פוליטיים ודתיים, כאשר בכל יצירה נבחרו דמויות ואירועים באופן מוקפד להעברת נרטיב אחיד וברור לצופה.
באותה תקופה, תהליכי הייצור של הטפטין הפכו למקצוע ייחודי שדרש ידע מיוחד וטכניקות מורכבות.
קבוצות של אומנים שהתמחו בכל אחד משלבי ההפקה – החל מהכנת הסיבים ועד לעיצוב הפרטים הקטנים – העבירו מסורת עשירה של יצירתיות ומיומנות.
השימוש הנפוץ יותר היה בחוטי צמר, אשר נצבעו בצבעים טבעיים שהופקו מצמחים שונים, אפשר להפיק גוונים עשירים ועומק חזותי מרשים, מה שהפך כל יצירה למופת של אמנות ומלאכת יד.
בתקופת הרנסאנס ניכרה התחדשות משמעותית בתחום אריגת טפטין.
האמנות האירופית כבר לא התמקדה רק בתכנים דתיים אלא כללה גם ביטויים חזותיים מתחומים נוספים בחייהם של האנשים.
לפיכך, אריגי/שטיחי טפטין מהתקופה הזו משלבים נושאים מיתולוגיים, היסטוריים ותיאורי טבע, כאשר המוקד עבר מהצגה סמלית גרידא להצגה ריאליסטית, עם דגש על פרספקטיבה ואור.
כמו כן, התפתחות טכניקות חדשות של צביעת חוטים, אריגה וכלים מתקדמים, שאפשרו את הגדלת הדיוק והמורכבות, כך שניתן היה להעביר באמצעות עיצוב דימויים הבעות פנים רגשות, תנועות ודינמיות של הסיפורים המצוירים.
השילוב בין המסורת לבין החידוש הטכנולוגי אפשר לאמנים לשבור את המוסכמות וליצור יצירות שמשקפות את השינוי התרבותי שחל באירופה.
שטיחי טפטין אלו, אשר הוזמנו על ידי המלוכה והאצולה, הפכו לסמלים של תרבות מתחדשת ומעמד גבוה.
הדיוק והעושר בפרטים בלטו עד כדי כך שהם זכו להערכה רבה גם בעת המודרנית, כאשר יצירות אלה מוצגות כיום בתערוכות בינלאומיות ובמוזיאונים מובילים ברחבי העולם.
במהלך תקופה זו נעשה שימוש נרחב בטכניקות מתקדמות, בהן שימוש בחוטי משי וצמר בצבעים טבעיים, ולעיתים גם בחוטי מתכת ליצירת הדגשים מיוחדים.
הקריקטורות, שהן עיצובי הבסיס לאריגת הטפטין, הפכו לכלי עבודה מרכזי שסייע לשחזור תבניות חוזרות ולשימור הסגנון האמנותי.
עם תחילת המהפכה התעשייתית במאה ה-19 נתקלו טכניקות הייצור המסורתיות של הטפטין בתחרות מול תהליכי ייצור תעשייתיים מהירים וזולים.
דבר זה הוביל להקטנה בקנה המידה של יצירת טפטינים מקוריים, ובמקרים רבים להחלפתם בחיקויים תעשייתיים.
אולם כבר בתחילת המאה ה-20, ועל רקע התנועה לאמנות עכשווית, חלו מאמצים מחודשים להחיות את המסורת ולחדש את טכניקות הייצור.
אומנים ומומחים בתחום התחילו לשלב בין שיטות אריגה עתיקות לטכנולוגיות מודרניות, כגון הדפסה דיגיטלית, במטרה ליצור יצירות שמשלבות את העבר עם הקצב המודרני.
תהליכים אלה לא רק החזירו את הערך האמנותי וההיסטורי של הטפטין, אלא גם תרמו להרחבת השימוש בו – הן בעיצוב פנים מודרני והן בהקשרים אקדמיים ומוזיאוניים.
התפתחות הטכניקות באריגת הטפטין מהווה חלק בלתי נפרד מההיסטוריה של אמנות הזו.
בתחילה נעשה שימוש בחוטי צמר בלבד, בשל עמידותו וקלות צביעתו, אך עם הזמן נכנסו לשימוש גם חוטי משי ופשתן, ושינוי זה אפשר מעבר מגוונים טבעיים בסיסיים לגוונים עשירים ומורכבים, הוספת פרטים עדינים וגם עומק.
תהליך ההפקה כלל הכנה מוקדמת של דגמים, אשר הועברו בין אומנים מדור לדור, תוך שמירה על סודות ייצור מסורתיים.
הדיוק בפרטים, השימוש במרקמים שונים והיכולת לשלב צבעים בצורה הרמונית הפכו את הטפטין לא רק למוצר אמנותי אלא גם לכלי להעברת ידע ומסרים תרבותיים.
בנוסף, תהליך האריגה כלל עבודה קבוצתית מתואמת, שבה כל אומן התמקצע בשלב מסוים – החל מעיצוב הדגם הראשוני, שצויר בהזמנה, על ידי אמנים, ונקרא קרטון (cartoon), ועד להשלמת הפרטים הקטנים.
שטיחי הקיר נוצרו על ידי אריגת חוטי ערב צבעוניים דרך חוטי שתי פשוטים שנמתחו על נול, כך שחוטי הערב כיסו את חוטי השתי ויצרו עיצוב ברור על שני צדי הבד.
ההכנה של שטיחי קיר גדולים במיוחד ארכה שנים, כאשר לעיתים מספר אורגים עבדו על נול אחד כדי לזרז את התהליך.
תהליך זה, שהשתמר לאורך מאות שנים, משקף את המחויבות וההשקעה של הקהילות האומנותיות בכל הנוגע לשימור המסורת ולחדשנות טכנולוגית בו זמנית.
המסורת הזו, המעבירה את טכניקות ההפקה והעקרונות העיצוביים, משמשת היום בסיס למחקרים רבים ולתערוכות המוקדשות לאמנות הטפטין.
מעבר להיותו מוצר אמנותי, הטפטין תמיד שיקף את רוח הזמן ואת השינויים החברתיים והתרבותיים שחלו בכל תקופה.
בימי הביניים, למשל, סיפורי הגבורה, האירועים הדתיים והמיתוסים המקומיים שעוצבו בטפטין סייעו לחיזוק הזהות הקולקטיבית של הקהילות.
באמצעות יצירות אלו, הועברו ערכים מוסריים, אמונות דתיות והיסטוריה שבנויה על מורשת עמוקה.
עם התקדמות הרנסאנס והמעבר לעידן החדש, החלה התבטאות שונה – נושאים של טבע, היומיום והאדם הפכו מרכזיים ביצירות.
שינוי זה לא רק העיד על התפתחות הטעמים האמנותיים אלא גם שיקף את המעבר למודרניזם, שבו האדם ומקומו בעולם עומדים במרכז הדיון התרבותי.
אמנים עכשוויים ממשיכים להסתכל אל עבר יצירות הטפטין כהשראה לשילוב בין מסורת לחדשנות, כאשר הם משלבים טכניקות עתיקות עם רעיונות מודרניים ומתייחסים לסוגיות חברתיות עכשוויות כמו זהות, גיוון וחופש הביטוי.
לעיתים קרובות שימש הטפטין כאלמנט מרכזי בעיצוב האדריכלי של מבנים היסטוריים.
בארמונות, בקתדרלות ובמבנים ציבוריים, הטפטין שימש לא רק לקישוט הקירות אלא שהיה לו גם תפקיד פונקציונלי – למשל, כמבודד תרמי או אקוסטי.
השימוש בטפטין במרחב הבנוי תרם ליצירת אווירה ייחודית, אשר חיברה בין האסתטיקה לבין הפונקציונליות של המבנה.
כך, גם כיום, כאשר יצירות טפטין מקוריות מוצגות במוזיאונים ובגלריות, ניתן לראות בהן עדות לא רק ליצירתיות האמנותית אלא גם ליכולתה של האמנות להשתלב באופן אורגני בסביבה האדריכלית.
טפט (המכונה גם "רקע שולחן העבודה" או "תמונת שולחן העבודה") הוא תמונה דיגיטלית (צילום או ציור), המשמשת כרקע דקורטיבי לממשק משתמש גרפי על מסך של מחשב, סמארטפון או מכשיר אלקטרוני אחר.
במחשב, הטפט משמש בדרך כלל כרקע של שולחן העבודה, בעוד שבטלפון נייד הוא משמש כרקע של מסך הבית.
אף על פי שמרבית המכשירים כוללים תמונת רקע ברירת מחדל, במכשירים מודרניים ניתן בדרך כלל לשנות את תמונת הרקע באופן ידני.
המונח "טפט" שימש במערכת ההפעלה Microsoft Windows לפני Windows XP (ב-Windows XP ואילך הוא נקרא "רקע שולחן העבודה").
במערכת ההפעלה macOS הוא מכונה "תמונת שולחן העבודה".
במערכות ישנות יותר, שבהן ניתן היה להגדיר תבניות קטנות החוזרות על עצמן כרקע, נעשה שימוש במונח "תבנית שולחן העבודה".
מערכת X Window System הייתה מהראשונות שכללו תמיכה בתמונה שרירותית כטפט באמצעות התוכנית xsetroot, אשר כבר בגרסת "X10R3" משנת 1985 יכלה לרצף את המסך בכל צבע אחיד או בקובץ תמונה בינארי מסוג X BitMap .
בשנת 1989 פורסמה תוכנת קוד פתוח בשם "xgifroot", שאיפשרה להשתמש בתמונת GIF צבעונית כרקע.
באותה שנה פורסמה גם התוכנה החופשית "xloadimage", שיכלה להציג מגוון פורמטים של תמונות (ובכלל זה תמונות צבע בפורמט Sun Rasterfile ) כרקע שולחן העבודה.
בהמשך יצאו תוכנות נוספות שהוסיפו תמיכה בפורמטים נוספים ובתכונות חדשות, כגון "xpmroot" (שיצאה בשנת 1993 כחלק ממנהל החלונות fvwm) והתוכנה "xv" (שיצאה בשנת 1994).
מערכת ההפעלה המקורית של מקינטוש איפשרה בתחילה להשתמש רק בתבניות חוזרות של תמונות בינאריות בגודל 8×8 פיקסלים.
האפשרות להשתמש בתבניות צבע קטנות נוספה ב-System 5 בשנת 1987.
הגרסה Mac OS 8 משנת 1997 הייתה הראשונה שאפשרה שימוש בתמונות רגילות כרקע שולחן העבודה, במקום בתבניות חוזרות קטנות.
מערכת Windows 3.0, שיצאה בשנת 1990, הייתה הגרסה הראשונה של Microsoft Windows שכללה אפשרות להתאמת טפטים, והשתמשה לראשונה במונח "טפט" ("wallpaper") לציון תכונה זו.
אף על פי ש-Windows 3.0 כללה רק שבע תבניות קטנות (שתי תבניות בשחור-לבן וחמש תבניות ב־16 צבעים), המשתמש יכול היה להשתמש גם בתמונות אחרות בפורמט BMP עם עומק צבע של עד 8 סיביות.
אמנם המערכת הייתה מסוגלת תאורטית לעבד תמונות בצבע של 24 סיביות, אך עשתה זאת באמצעות "דיטרינג" (המרת צבעים מדורגת) לפלטת צבעים של 8 סיביות בלבד.
כך ניתן היה להשיג אפקטים של טפטים מותאמים אישית שלא היו קיימים במערכות אחרות באותה תקופה.
תכונת טפטים דומה נוספה גם לגרסת בטא של OS/2 2.0 בשנת 1991.
בשל השימוש הנרחב במחשבים אישיים, חלק מהטפטים הפכו למוכרים מאוד וזכו למעמד תרבותי אייקוני.
התמונה בליס, שהייתה טפט ברירת המחדל של Windows XP, נחשבת לתצלום הנצפה ביותר בעשור ה־2000.
המונח רקע מונפש (לעיתים נקרא גם רקע חי או רקע דינמי ורקע זז) מתייחס לטפטים המציגים תמונה נעה או סצנה דו־ממדית/תלת־ממדית כרקע של מערכת ההפעלה, במקום תמונה סטטית.
לעיתים הכוונה גם לטפטים שמתחלפים ברצף (Playlist) עם אפקטי מעבר שונים.
חלק ממערכות ההפעלה, כמו אנדרואיד, כוללות תמיכה מובנית ברקעים מונפשים.
במערכות Windows היו לאורך השנים כמה דרכים שונות ליישם רקעים דינמיים.
Active Desktop — תכונה שנכללה ב־Windows 95 OSR 2.5 ועד Windows XP, שאיפשרה להפעיל יישומי אינטרנט כרקע שולחן העבודה ולהציג תכנים חיים.
Windows DreamScene — תכונה שהייתה זמינה רק בגרסת ה־Ultimate של Windows Vista, שאיפשרה להשתמש בסרטונים (בכל פורמט נתמך, כולל קובצי GIF מונפשים) כטפטים.
החל מ־Windows 7, מערכת ההפעלה מאפשרת להציג בתור רקע מצגת מתמונות הנמצאות בתיקייה, המתחלפות בפרקי זמן קבועים.
אמנם תכונה זו אינה תומכת ברקעים מונפשים, אך היא מאפשרת לתוכנות צד שלישי — כגון "Wallpaper Engine" — למלא את הפער.
רמת ההרחבה הזו ייחודית למערכת Windows.
טפטים חיים הוצגו לראשונה בגרסת Android 2.0 Eclair, והוסיפו תמיכה מובנית ברקעים מונפשים.
מבחינה טכנית, טפטים חיים הם יישומים תוכנתיים המספקים תמונת רקע נעה, ולעיתים מאפשרים גם אינטראקציה עם המשתמש או שימוש ברכיבי חומרה ותוכנה אחרים של המכשיר — כגון מד תאוצה (accelerometer), GPS, או גישה לרשת.
מערכת macOS כוללת תמיכה מובנית, דרך "לוח שולחן עבודה & שומר מסך" שבהעדפות המערכת (העדפות מערכת / הגדרות), להצגת אוסף תמונות מתיקייה בפרקי זמן קבועים, בעת ההפעלה או ביציאה ממצב שינה.
החל מ־macOS Mojave, המשתמש יכול לבחור גם ב־"Dynamic Desktop" — רקע דינמי המשתנה אוטומטית כך שיתאים לשעת היום מבחינה חזותית.
בנוסף, ל־macOS קיימת אפשרות מובנית להריץ שומר מסך כרקע שולחן העבודה; במצב זה שומר המסך מופיע מתחת לסמלי שולחן העבודה במקום תמונת הרקע הרגילה.
עם זאת, אין לכך ממשק גרפי מובנה במערכת — פעולה זו ניתנת לביצוע רק באמצעות פקודות Terminal או בעזרת יישומי צד שלישי.
רקעים מונפשים דינמית הוצגו גם במערכת iOS 7 ובגרסאות מאוחרות יותר, אך שם הם מוגבלים אך ורק לטפטים שסופקו על ידי אפל.
במכשירי iOS שנפרצו (Jailbroken) ניתן להוריד רקעים דינמיים נוספים.
מערכות לינוקס נוהגות בדרך כלל לכלול רקעי שולחן עבודה מקוריים משלהן.
Debian שמה רקעי שולחן עבודה חלופיים רבים בתיקייה /usr/share/backgrounds.
סביבת GNOME 2 מאפשרת להציג מצגת מתמונות שבתיקייה, המתחלפות בפרקי זמן קבועים — בדומה ל־Windows 7.
סביבת MATE מספקת מגוון טפטים, בדרך כלל בתיקייה /usr/share/backgrounds/mate.
החל מגרסה 4 של KDE ומעלה, קיימת תמיכה ברקעים דינמיים שונים — כולל מצגת תמונות ואפשרויות נוספות באמצעות תוספים, כגון רקעים פרקטליים ומפת כדור הארץ.
סביבת Enlightenment v17 תומכת ברצפי תמונות, ברקעים מונפשים ואף ברקעים אינטראקטיביים כבר בהגדרות ברירת המחדל שלה.
טפיל (ביפנית: 寄生獣; בתעתיק : Kiseijū; מילולית: חיות טפיליות; נכתב באנגלית: Parasyte) היא סדרת מאנגה יפנית מסוגת מדע בדיוני ואימה, שנכתבה ואוירה בידי .
המאנגה פורסמה תחילה בכתב העת "Morning Open Zōkan" בשנת 1989, ובהמשך בכתב העת "Monthly Afternoon" של הוצאת "קודאנשה" בין השנים 1989–1994. בצפון אמריקה יצאה הסדרה לאור תחילה בהוצאת "Tokyopop", לאחר מכן "Del Rey", ולבסוף "Kodansha USA".
העלילה עוקבת אחר שינאיצ'י איזומי, תלמיד תיכון, אשר נופל קורבן לניסיון כושל של אורגניזם טפילי להשתלט על מוחו.
הטפיל, המכונה מיגי, נכשל במשימתו ומשתלט במקום זאת על זרועו של שינאיצ'י.
השניים נאלצים לכרות ברית בלתי-שגרתית, שבמסגרתה הם נלחמים בטפילים אחרים המאיימים על האנושות.
נכון לאוגוסט 2022 נמכרו למעלה מ-25 מיליון עותקים של המאנגה, והיא נחשבת לאחת מסדרות המאנגה הנמכרות ביותר בכל הזמנים.
בשנת 1993 זכתה המאנגה בפרס "המאנגה של קודאנשה" ה-17 בקטגוריה הכללית, ובשנת 1996 קיבלה את פרס סייון ה-27 למאנגה הטובה ביותר.
העלילה מתמקדת בשינאיצ'י איזומי, תלמיד תיכון בן 17 המתגורר עם הוריו בשכונה שקטה בעיר פוקויאמה שבמחוז הירושימה, יפן.
לילה אחד פולשים לכדור הארץ יצורים חוץ-ארציים זעירים, דמויי-תולעת ובעלי ראשים דמויי-מקדח, המכונים "טפילים".
יצורים אלו משתלטים על מוחם של מארחיהם באמצעות חדירה לאוזניהם לאפם.
אחד הטפילים מנסה לחדור לגופו של שינאיצ'י בשנתו, אך נכשל לאחר שהוא מתעורר; במקום זאת, הטפיל משתלט על ידו הימנית ונקרא מיגי (ミギー; "ימין").
מאחר ששינאיצ'י מצליח למנוע ממיגי להתקדם אל מוחו, השניים שומרים על תודעה, אישיות ורצון עצמאיים.
במפגשיהם עם טפילים אחרים הם מנצלים את מצבם הייחודי, ובהדרגה מפתחים שותפות הדוקה לשם הישרדות.
עובדה זו מעניקה להם יתרון בעימותים מול טפילים אחרים, התוקפים אותם כאשר הם מגלים שמוחו של שינאיצ'י נותר אנושי.
שינאיצ'י חש מחויבות להילחם בטפילים, אשר ניזונים ממארחיהם, והוא נעזר במיגי לשם כך.
הסדרה עוסקת בשאלות פילוסופיות ופסיכולוגיות, ובהן משמעות האנושיות, יחסי האדם עם הסביבה ועם מינים אחרים, תפקידם של אינסטינקט ואהבה, והאנתרופוצנטריות המובנית בתפיסות מוסר.
חוויותיו של שינאיצ'י עם מיגי מובילות אותו להטיל ספק בזכותה של האנושות לטעון לעליונות מוסרית על פני הטפילים, בעוד שחוויותיו של מיגי עם בני אדם גורמות לו לאמץ בהדרגה תכונות אנושיות יותר, כגון אהבה והקרבה.
יוצר הסדרה, , בחר למקם את העלילה במסגרת של תיכון בעקבות סצנה מסוימת שעלה בדעתו.
לדבריו, כאשר שקל סצנה שבה מיגי משנה את צורתו לאיבר מין לעיני סטומי מוראנו, סבר כי היא תעבוד בצורה היעילה ביותר במסגרת עלילתית זו.
בצפון אמריקה נרכשו תחילה זכויות התרגום וההפצה באנגלית בידי "Tokyopop", אשר פרסמה את הסדרה ב-12 כרכים בין השנים 1998–2002. גרסה זו פורסמה גם במגזין "Mixxzine", ועמודים יומיים מתוכה הופיעו בשירות "Japanimation Station" של "America Online".
מהדורה זו יצאה מהדפוס ב-2 במאי 2005. בהמשך רכשה "Del Rey Manga" את הזכויות ופרסמה שמונה כרכים בהתאם למהדורת הקאנזנבן בין השנים 2007–2009. בין 2011 ל-2012 פרסמה "Kodansha USA" מהדורה נוספת בצפון אמריקה.
במרץ 2025 הכריזה "Kodansha USA" על מהדורת כריכה רכה חדשה בשחור-לבן, הכוללת תרגום מעודכן, שחזור של האיורים המקוריים, עיצוב פנימי מחודש ועטיפות חדשות.
הכרך הראשון יצא לאור ב-16 בדצמבר 2025.
פרויקט מחווה בשם "Neo Parasyte m" (ネオ寄生獣) – אוסף סיפורים קצרים מאת יוצרים שונים, שהתבססו על המאנגה המקורית לצורך קידום עיבוד האנימה – החל להתפרסם בכתב העת "Monthly Afternoon" ב-25 בספטמבר 2014. בין היוצרים המשתתפים נמנים אקירה היראמוטו, הירוקי אנדו, ריואג'י מינאגאווה, הירו מאשימה, מוטו האגיו ואחרים.
הסיפורים קובצו לכרך אחד שיצא לאור ב-22 ביולי 2016, ובצפון אמריקה פורסם ב-21 בנובמבר 2017.
פרויקט מחווה נוסף, "Neo Parasyte f" (ネオ寄生獣ｆ), החל להתפרסם בכתב העת "Aria" ב-27 בספטמבר 2014. הסיפורים קובצו לשני כרכים דיגיטליים שפורסמו באפריל 2015, ובצפון אמריקה יצאו לאור בכרך מאוחד ב-25 באוקטובר 2016.
סדרת ספין אוף נוספת, "Parasyte Reversi" (寄生獣リバーシ), החלה לצאת לאור באפליקציית "Comic Days" של "קודאנשה" ב-2 במרץ 2018. הסדרה נכתבה ואוירה בידי מוארה אוטה, הסתיימה ב-7 במאי 2021, וקובצה לשמונה כרכים.
"קודאנשה" פרסמה אותה באנגלית בשירות "K Manga", ובהמשך רכשה "Kodansha USA" את זכויות ההפצה הדיגיטליות; הכרך הראשון יצא לאור ב-8 באוקטובר 2024.
עיבוד האנימה,"" (寄生獣 セイの格率), שודר ביפן בערוץ "Nippon TV" בין 9 באוקטובר 2014 ל-26 במרץ 2015. הסדרה הופקה בידי "Madhouse" בשיתוף עם "Nippon Television", "VAP" ו-"Forecast Communications", ובוימה בידי קניצ'י שימיזו; שוג'י יונמורה שימש כעורך עלילתי ראשי, טדאשי הירמאצו עיצב את הדמויות, וקן אראי הלחין את הפסקול.
בכנס "Anime Expo 2015" הוכרז כי הסדרה תשודר בבלוק "Toonami" של ערוץ "Adult Swim" החל מ-4 באוקטובר 2015.
הסדרה שודרה במקביל מחוץ לאסיה באמצעות שירות הזרמת המדיה "קראנצ'ירול", ובדרום-מזרח ודרום אסיה באמצעות "Animax Asia".
חברת "Sentai Filmworks" רכשה את זכויות ההפצה בצפון אמריקה, דרום אמריקה, בריטניה, אוסטרליה וניו זילנד.
הדיבוב האנגלי הופץ ב-DVD ובבלו ריי בשני חלקים במהלך 2016.
בשנת 2005 רכשה "ניו ליין סינמה" את זכויות העיבוד הקולנועי למאנגה, אולם בעלותה על הזכויות פקעה בשנת 2013. בעקבות זאת זכתה חברת "טוהו" בזכויות, והחליטה לעבד את המאנגה לשני סרטי לייב-אקשן בבימוי טקאשי ימאזאקי.
הסרט הראשון, "Parasyte: Part 1", עלה לאקרנים בנובמבר 2014, והמשכו, "Parasyte: Part 2", באפריל 2015.
באוגוסט 2022 הכריזה "נטפליקס" על הפקת סדרת טלוויזיה דרום קוריאנית בשם "Parasyte: The Grey", בבימויו של יאון סאנג-הו ובהפקת "Climax Studio" ו-"Wow Point".
בסדרה מככבים ג'ון סו-ני, קו קיו-הוואן ולי ג'ונג-היון בתפקידים הראשיים.
כל ששת פרקיה עלו לשידור ברחבי העולם ב-5 באפריל 2024.
בשנת 1993 זכתה המאנגה בפרס "המאנגה של קודאנשה" ה-17 בקטגוריה הכללית.
בשנת 1996 קיבלה הסדרה גם את פרס סייון ה-27 בקטגוריית "המאנגה הטובה ביותר של השנה".
בסקר "Manga Sōsenkyo 2021" של "TV Asahi", שבו הצביעו כ-150,000 משתתפים לדירוג 100 סדרות המאנגה האהובות ביותר, דורגה המאנגה במקום ה-60.
נכון לנובמבר 2013 נמכרו למעלה מ-11 מיליון עותקים של המאנגה.
בדצמבר 2020 חצתה תפוצת הסדרה את רף 24 מיליון העותקים, ועד אוגוסט 2022 עמדה על למעלה מ-25 מיליון עותקים.
הסדרה זכתה לשבחים ולהמלצות מצד פרופסור נוריהירו קאטו מאוניברסיטת ואסדה, וכן מצד הפילוסוף שונסוקה צורומי.
המאנגקאית מאצ'יקו סאטונאקה שיבחה את היצירה ותיארה אותה כ"יצירת מופת המעוררת מחשבה על בעיות יסודיות ומגבירה את המודעות לעיצוב הזהות".
קוני ג'אנג מאתר "Mania.com" העניקה לכרך הראשון את הציון A−.
בביקורתה ציינה כי מוקד הסדרה הוא הדינמיקה בין שינאיצ'י למיגי והדיונים ביניהם על טבע האדם.
לדבריה, העיסוק הפילוסופי הלא-כבד הוא שהופך את "Parasyte" למאנגה אינטלקטואלית, וככל שהטפילים מסתגלים לחיים האנושיים ומשכללים את יכולות ההסוואה שלהם, שינאיצ'י נקלע לסכנות הולכות וגוברות.
היא סיכמה כי אין מדובר רק בסיפור על נער המציל את העולם, אלא גם על נער על סף בגרות וזרועו הימנית הצינית והמרדנית – והמליצה על הסדרה בחום.
עיבוד האנימה בהפקת "Madhouse" התקבל באהדה הן בקרב מבקרים והן בקרב הקהל, וזכה לשבחים על איכות האנימציה, עיצוב הדמויות, קצב העלילה והפסקול.
בנובמבר 2019 כללה "קראנצ'ירול" את " ברשימת "100 סדרות האנימה הטובות של שנות ה-2010", ו-"IGN" דירג אותה בין סדרות האנימה הבולטות של אותו עשור.
ב־12 ביוני 2015 פרסם משרד התרבות של סין רשימה של 38 כותרי אנימה ומאנגה שנאסרו להפצה ב, ובהם "Parasyte".
עם זאת, עיבוד הלייב-אקשן הקולנועי של הסדרה הופץ בבתי קולנוע ברחבי סין בגרסה מיוחדת באורך 125 דקות, אשר איחדה וערכה מחדש חלקים מן הסרטים הראשון והשני.
טפואי הוא תצורה של הר מסוג הרי שולחן המצויה בצפונה של אמריקה הדרומית, במיוחד בוונצואלה, מערב גיאנה וצפון ברזיל.
פירוש המילה טפואי הוא "בית האלים" בשפת האם של הפמון, העם הילידי המאכלס את הגראן סבנה.
הרי טפואי נוטים להופיע כהר מבודד ולא כחלק מרכס הרים מחוברים, מה שהופך אותם למארחים ייחודיים של מיני צמחים ובעלי חיים אנדמיים.
טפואים בולטים כוללים את אויאנטפוי, אוטנה, נבלינה והר רוריימה.
הם מורכבים בדרך כלל מגושים תלולים של אבן חול, ארניט, קוורץ, פרקמברית העולה בפתאומיות מהג'ונגל.
אויאנטפוי הוא ההר עליו זורם מפל אנחל, המפל הגבוה בעולם.
ההשערה לפיה בעלי חיים וצמחייה אנדמיים בטפואי מייצגים שרידים של מינים קדומים היוותה השראה לרומן "העולם שאבד" (1912) מאת ארתור קונאן דויל, שהתרחש בטפואי.
בסרט "ארכנופוביה" משנת 1990, מין חדש של עכביש בעל ארס חזק וקטלני ביותר, החי במושבות חברתיות ומשמש כטורף-העל של סביבתו, מתגלה בבולען המוקף בטפואי ביערות הגשם בוונצואלה, ורומז גם הוא על התנאים האקולוגיים הייחודיים של הטפואי.
חלק ניכר מסיפורי סרטו של פיקסאר – דיסני משנת 2009, "Up", מתרחש בין הרי הטפואי.
הסרט כולל גם תיאורים של תצורות הסלע הרבות ומפל דמוי מפלי אנחל בשם "מפלי גן עדן".
סטיב בקשאל היה חלק מהמשלחת הראשונה שטיפסה בהצלחה על הר אופויגמה.
המשלחת הייתה חלק מהתוכנית "הארץ האבודה של היגואר" ב-BBC One בשנת 2008. בפסגה הם גילו מין אנדמי של צפרדע ועכבר, וגם עקבות של יונק לא מזוהה.
ברומן "ההכחדה השישית" (2014) מאת ג'יימס רולינס, טפואי בצפון ברזיל הוצג כמאורה סודית עבור הנבל ד"ר קאטר אלווס.
הבולענים סימה מרטל וסימה המבולדט, שאותרו בסריסרינאמה, הוזכרו בשיווק הוויראלי של הסרט גודזילה (סרט משנת 2014).
הזנת שם כל אחד מהבולענים באתר השיווק תניב את הקריאה "זוהו חתימות תאומות".
עקב גילוי הבולענים בשנת 1961, ההנחה היא שהקריאה היא בדיחה המתייחסת לסרט מות'רה (סרט משנת 1961).
טפטי (בסנסקריט: तपती) היא אלה במיתולוגיה ההינדואית.
הנהר טפטי בהודו קרוי על שמה.
האטימולוגיה של טפיטי שאולה, ככל הנראה, מפועל בפרוטו-הודו-אירופית שמשמעותו היא "לבעור", כך שניתן לתרגם את שמה כ"הבוערת".
זאת, בדומה לאלוהויות אש אחרות שנפוצו בקרב עמים הודו-אירופיים, כגון וסטה מהמיתולוגיה הרומית והסטיה מהמיתולוגיה היוונית, ששמן אף הוא שאול מהפועל המקומי שמשמעותו "לבעור".
אצל הסקיתים רווחה אמונה באלוהות אש בעלת שם דומה לזה של טפטי, כך שייתכן ששתי האלות חולקות מקור משותף זו עם זו.
לפי הוודות, כתבי הקודש של ההינדואיזם, טפטי היא בתו של סוריה, אל השמש ההינדואי.
טפוטיניב היא תרופה אנטי-סרטנית ממוקדת, השייכת למשפחת מעכבי טירוזין קינאז (TKI).
התרופה משמשת לטיפול בחולים עם סרטן ריאות מסוג תאים לא קטנים (NSCLC) מתקדם או גרורתי, המציג שינויים גנטיים ספציפיים מסוג "השמטת אקסון 14" בגן MET.
טפוטיניב פועלת כמעכב בררני של הרצפטור MET (הידוע גם כ-Hepatocyte growth factor receptor או בקיצור -c-Met).
מוטציית METex14 גורמת לאובדן אתר הקישור לחלבון יוביקוויטין ליגאז, מה שמונע את פירוק הרצפטור וגורם להפעלת יתר של מסלולי גדילה והישרדות תאיים.
טפוטיניב נקשרת באופן תחרותי לאתר הקישור של ה-ATP ברצפטור, ובכך חוסמת את הפוספורילציה שלו ושל מסלולים במורד הזרם (כמו MAPK ו-PI3K/Akt), מה שמוביל לעצירת צמיחת הגידול ולמוות תאי (אפופטוזיס).
הזמינות הביולוגית של טפוטיניב (כאשר היא ניטלת עם מזון) היא כ-72%.
נתון זה חשוב מאוד, כי נטילה ללא אוכל מורידה משמעותית את הספיגה שלה.
התרופה עוברת מטבוליזם בעיקר בכבד.
האנזים המרכזי האחראי על הפירוק שלה הוא CYP3A4 (וחלק קטן על ידי CYP2C8).
התרופה מאושרת לטיפול בקו ראשון או קווים מתקדמים עבור חולים מבוגרים עם סרטן ריאות מסוג NSCLC גרורתי עם מוטציית MET exon 14 skipping.
האבחון מתבצע באמצעות בדיקות גנטיות מתקדמות (NGS) מרקמת הגידול או מביופסיה נוזלית.
התרופה נכנסה לסל הבריאות בישראל בשנת 2022.
על פי מחקרים בבעלי חיים, טפוטיניב עלולה לגרום לנזק לעובר.
לכן, היא אסורה לשימוש בהיריון.
נשים בגיל הפוריות וגברים עם פרטנריות בגיל הפוריות צריכים להשתמש באמצעי מניעה יעילים בזמן הטיפול ולמשך שבוע לפחות לאחר המנה האחרונה.
מומלץ לא להניק בזמן הטיפול ובמשך שבוע לאחריו.
מינון סטנדרטי: המינון המקובל הוא 450 מ"ג (שתי טבליות של 225 מ"ג) פעם ביום.
הוראות נטילה: חובה ליטול את התרופה יחד עם מזון.
הערה למטופל: אם המטופל מקיא לאחר נטילת המנה, אין ליטול מנה נוספת, אלא לחכות למנה של יום המחרת.
תופעת הלוואי הנפוצה ביותר היא בצקת היקפית (Peripheral edema), המופיעה אצל חלק גדול מהמטופלים.
תופעות נוספות כוללות בחילות, שלשולים, עייפות ועלייה ברמות הקריאטינין בדם.
במקרים נדירים עלולה להתפתח מחלת ריאות אינטרסטיציאלית (ILD) המחייבת הפסקת טיפול.
החל משנת 2022, טפוטיניב נכללת בסל הבריאות בישראל.
היא מאושרת לטיפול בחולי סרטן ריאה מסוג NSCLC גרורתי המבטאים מוטציה מסוג MET exon 14 skipping, בין אם כקו טיפול ראשון ובין אם כקו טיפול מתקדם.
מתן התרופה מותנה במרשם של רופא מומחה באונקולוגיה או בהמטולוגיה.
טפידריום הוא ציור היסטורי משנת 1853 מאת האמן הצרפתי תאודור שאסריאו.
היצירה מתארת טפידריום בפומפיי בתקופת האימפריה הרומית.
שאסריאו הציב במפורש את הסצנה בעת העתיקה הרומית, והעיטור האדריכלי נשען על מרחצאות ונוס גניטריקס שנחשפו בפומפיי.
האמן, שביקר בשרידי האתר, ביקש להחיות אוכלוסייה קדומה שאת עקבותיה תיאר כיוצאי דופן וכואבים.
הציור הוצג בסלון של 1853, שם זכה להצלחה רבה, ושוב בתערוכה העולמית של 1855. הוא נרכש בשנת 1853 ומצוי כיום באוסף מוזיאון ד'אורסה.
הקומפוזיציה בנויה משתי קבוצות סימטריות של נשים, הערוכות בפרספקטיבה נסוגה ומודגשת.
הדמויות מתוארות במנחים נינוחים, וגופן מוצג בשלמות חלקה ופנינית תוך שליטה מוקפדת ברישום.