tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהוראת האגרונומים של הברון נעקרו הכרמים הנגועים והוחלפו בזנים אירופאים מורכבים על כנות אמריקאיות שעמידות לתופעות הלוואי של הכנימה בזכות הפרשה מהירה של שעם שמכסה את מקום הפצע.
כיום מזיק זה אינו נפוץ אולם לא מקובל לגדל גידול מסחרי על בסיס גפנים הגדלות על שורשיהם (כנות "מתוקות").
כיום רוב מוחלט זני הגפן הגדלים בארץ הם זנים מיובאים מארצות אחרות ובעיקר מצרפת.
בשנים האחרונות החלו לחקור זני גפן עתיקים שהיו נפוצים בארץ, לצורך כך נאספו כ-150 זני גפן נדירים שנמצאו בארץ.
לאחר סריקה גנטית, התברר כי 70% מהזנים הם זנים אותנטיים שגדלו בארץ מאז ומתמיד.
המחקר טרם נסתיים, ומזנים אלו נלקחו עלים והופק DNA לצורך אנליזת מיקרו-סטליטים לזיהוי זהות-קרבה לזנים אחרים.
זהו ענבה, פרי לא קלימקטרי בעל זג (קליפה) דק ועשיר בצבענים וציפה מימית, שבתוכה 0–4 חרצנים.
צבע הענב משתנה בתלות זן הגפן, והוא יכול להיות שחור, סגול, אדום, ורוד או ירוק.
הענבים יכולים להצרך כפי שהם, או בצורת יין, צימוקים, ריבה, ג'לי, חומץ, תמצית זרעי ענבים, שמן זרעי ענבים או דבשה.
זנים עיקריים של גפן היין
קברנה סוביניון – זן צרפתי עתיק מבורדו, נחשב לאציל הזנים האדומים.
נותן יין בעל צבע ארגמני עז וטעם ייחודי.
מרלו – זן צרפתי מאזור בורדו, נחשב שני בחשיבותו בבורדו.
נותן יין עדין בעל צבע חזק.
קריניאן – זן ספרדי, יכול לתת יבולים גבוהים.
סירה (שיראז) – זן צרפתי מעמק הרון, מצטיין בצבע חזק מאוד.
דוריף – זן צרפתי, בקליפורניה הוא נקרא פטיט סירה.
קברנה פרנק – זן צרפתי, משמש בדרך כלל כתוספת ביינות מזנים אחרים.
סנג'ובזה – זן איטלקי, יינותיו מצטיינים בריחם העז.
פינו נואר – זן צרפתי, משמש גם לשמפניה.
ארגמן – זן ישראלי, זן מכלוא של קריניאן וסוזאו.
זינפנדל – זן איטלקי, ידוע גם כ"פרימיטיבו".
גרנאש – זן צרפתי מעמק הרון, מהווה לרוב בסיס לבלנדים.
משמש גם לייצור יין רוזה.
מורבדה – זן ספרדי הנפוץ גם בעמק הרון ובאוסטרליה, מקובל בשימוש בבלנד GSM (גרנאש-סירה-מורבדה).
שרדונה – זן צרפתי, אציל הזנים הלבנים.
סוביניון בלאן – זן צרפתי מאזור בורדו.
שנין בלאן (פינו דה לואר) – זן צרפתי מעמק הלואר.
ריזלינג לבן – זן גרמני.
מוסקט לבן – זן צרפתי, האיכותי מזני המוסקט.
מוסקט אלכסנדרוני – זן אפריקני, משמש בעיקר ליינות מתוקים.
אמרלד ריזלינג – זן קליפורני, מכלוא של ריזלינג, איכות יינותיו בינונית.
קולומבר – זן צרפתי, משמש בעיקר לזיקוק קוניאק, ולעיתים ביינות בתערובת עם זנים אחרים (בישראל זכה לכינוי "פרנץ' קולומבר").
זני ענבי מאכל נפוצים הם: סופריור, תומפסון סידלס (סולטאנינה), פרלט, ארלי סוויט, זיני, רד-גלוב, אדומיניק, אוטם בלק.
איזבלה – זן ענבי מאכל עמיד ביותר בעל ענבים סגולים המכילים גרעינים.
קונקורד – זן תרבות של ענבי שועל המשמש לייצור יינות כשרים וסקרמנטלים.
הגפן נזכרת במקרא מעל שלוש מאות פעם בשמות: גפן, ענב (ים), צמקים, כרם, תירוש ויין.
היא מאפיינת בעיקר את נחלת שבט יהודה (בראשית מט יא; במדבר יג כג) וגדלה גם במצרים (תהילים קה לג).
היא משמשת סמל (תהילים פ טו), ומשל (שופטים ט יג; הושע יד ח ועוד).
יש לצמח מסורת זיהוי רציפה.
הוא היה מגידולי היסוד של ארץ ישראל בעת העתיקה, כולל תקופת ימי הביניים.
ביותו היה כנראה במזרח הקרוב, ושרידיו נמצאו באתרים רבים בארץ החל מתקופת הברונזה התיכונה, ומעידים על גידולו האינטנסיבי.
קיימים גם שרידים רבים של גתות יין קדומות ברחבי הארץ, החל מתקופת הברונזה ואילך.
הגפן היא אחת משבעת המינים בהם השתבחה ארץ ישראל (דברים ח ח).
היא מופיעה פעמים רבות בתורה, נביאים וכתובים.
בגפן קיימת גם מתנת עניים, עוללות, הייחודית לצמח זה.
מילים רבות קיימות המיוחדות לגפן ולטיפול בה בשפה העברית.
זמורות הוא שמם של הענפים המרכזיים של הגפן וישנם שמות שונים לגפן בהתאם לאופן גידולה.
רוגלית היא גפן השרועה בגובה הקרקע על אבן נמוכה או מוט עץ בגובה הרגל.
דלית היא גפן התלויה על עמוד ועריס תיקרא גפן בסוכת גפנים.
כמו כן, פרי הגפן הוא היחיד אשר לו ברכה מיוחדת באכילתו.
שיטות ריבוי או החלפה של גפנים ותיקות בתקופת המשנה לא נזכרות בתקופת המקרא.
בספרות החקלאית הרומית דווקא כן מופיעות.
השיטה נקראת "הברכה" ובשם זה היא מופיעה בספרות חז"ל.
הגפן הוותיקה נקראת "אם" והצעירה נקראת "ילדה".
במסכת כלאים פרק שביעי מופיעות שתי משניות העוסקות בהיבט ההלכתי מנקודת ראות של החקלאי בעל הכרם.
מוצרים שונים של הגפן שימשו לרפואה לאורך ההיסטוריה.
מיץ ענבים שימש בסיס לתרופות רבות בבבל העתיקה.
מוצרים אחרים כגון חומץ, יין וצימוקים שימשו גם הם לרפואה.
הרופאים הקלאסיים השתמשו בגפן לשיפור התיאבון, להרגעת כאבי בטן, לטיפול בדיזנטריה ולהורדת חום.
גם בימי הביניים שימשו מוצרי הגפן מרכיבים חשובים בתרופות לתחלואים דומים.
ברפואה העממית בימינו משמש חומץ הענבים לחיזוק כללי של הגוף ולהקלת גירודים.
חליטה של עלי גפן עשויה להוריד רמות סוכר בדם אצל אנשים סוכרתיים.
עמוס הדס, "הגפן והיין בארכאולוגיה של ארץ-ישראל", קרוננברג הוצאה לאור.
גֻּפְנַן הַמִּדְבָּר (שם מדעי: Cordia sinensis, מכונה גם עֲרַף הַמִּדְבָּר) צמח סודני, ממשפחת הזיפניים הגדל בקרקעות שאינן מלוחות.
זהו צמח שאוהב חום בעיקר נאות מדבר כמו בקעת ים המלח, הוא גדל בבתי גידול טבעיים בלבד.
כצמח בר, הוא מוכר בשני אתרים בלבד בארץ-ישראל: נחל צאלים ושמורת עין גדי.
בפתח נחל צאלים ישנם שני פרטים.
בשמורת עין גדי הוא גדל כצמח בר במדרון עין-גדי, וכן הוא נזרע ונשתל כצמח גנני בעין גדי ובאתרים נוספים בבקעת ים המלח.
הוא מיטיב לגדול באדמה לחה, אך יכול לחיות גם באדמה הררית או מלוחה.
הוא נפוץ על ידי זריעה, שתילה וייחור.
גפנן המדבר הוא צמח מוגן בישראל.
ברפואה עממית השורשים של הצמח מנוצלים לתרופה במקרים של כאבי בטן אצל ילדים ומבוגרים.
גֶצֶל אליקים קרֶסֶל (Gezel Kressel; ט"ז בסיוון תרע"א, 12 ביוני 1911, גליציה המזרחית – ל' באב (א' דר"ח אלול) תשמ"ו, 4 בספטמבר 1986, ישראל) היה ביבליוגרף, סופר, היסטוריון וחוקר ישראלי.
היה מחלוצי הביבליוגרפיה הארצישראלית בעת החדשה, ומתעד העיתונות העברית המוקדמת.
חקר וכתב על תולדות היישוב בארץ, בעיקר כמשתקף מהספרות העממית והעיתונות.
קרסל פיתח את הענף העברי של הביו-ביבליוגרפיה, צעד נוסף מספריהם של החיד"א ור' חיים מיכל.
הוא טען כי התרבות העברית היא ביתו הטבעי של הביו-ביבליוגרפיה, כיוון שיהודי זכור לדורות על-שם ספריו (כדוגמת המחבר, החפץ חיים וכדומה).
גצל קרסל נולד בט"ז בסיוון תרע"א (1911) ליחיאל-מיכל ולפייגה בת אברהם וייס בזבלוטוב שבגליציה המזרחית (באימפריה האוסטרו-הונגרית).
בתרע"ו (1916) במהלך מלחמת העולם הראשונה נפטר אביו.
מפאת הלחימה נאלצו אמו וילדיה לעזוב את העיירה ועברו לכפר בבוהמיה, שם נותרו עד תום המלחמה ולאחריה שבו לזבלוטוב.
עוד בילדותו למד לקרוא ספרות עברית מאחיו.
שלושת אחיו עלו לארץ ישראל.
אחיו הבכור, אברהם, אחותו אסתר, שנישאה לאלחנן בלוישטיין והשתקעה בכפר הס, ואחותו, רחל שנישאה לגדליה ליכטיגשטיין והשתקעה בחולון.
לראשונה נדפסו דבריו בשבועון "גלים" שהופיע בווילנה.
בחודש סיון תר"ץ (1930) עלה לארץ ישראל כחלק מהעלייה החמישית, בעקבות הזמנתו של ראש כפר גנים, שמשון היבנר.
בתחילת דרכו בארץ ישראל, עסק בפרדסנות אצל היבנר אולם בעקבות המשבר בענף עזב את התחום.
קרסל סיפר כי באחד מן הימים שבהם בא לעבוד בפרדס, עלה לאוטובוס כבכל יום, והבחין באיש מחזיק עיתון יהודי-גרמני שבו כתבה על יום-טוב ליפמן צונץ, אבי תנועת "חכמת ישראל".
הוא תהה כיצד לא נכתב עד אז שום מאמר בעברית על צונץ, על אף שחלפו חמישים שנה מאז פטירתו, והחליט לכתוב מאמר כזה בעצמו.
הוא עבד על המאמר במשך הלילה, ובבוקר שלמחרת נתן אותו למערכת העיתון "דבר".
פרסום המאמר גרם להפיכתו של דב סדן למנטור של קרסל והיווה אבן דרך חשובה בקריירה הספרותית של קרסל.
הקשר בין דב סדן לקרסל התהדק עם השנים ומוצאו הגליצאי של קרסל תרם לכך.
ניתן לראות דוגמה לכך במכתב שסדן שלח לקרסל ביוני 1936, בו הוא כותב: .
קרסל כתב למעלה מ-60 ספרים, 20 מבואות, ערך 37 מבואות, וכתב למעלה מ-3,000 כתבות בעיתונים וערכים באנציקלופדיות בנושא עיתונות עברית, ציונות, יישובי חומה ומגדל וביקורת המקרא.
בשנת 1974 מכר את האוסף המונומנטלי שאסף במשך ארבעה עשורים, המכיל בין היתר כ-400,000 גזירי עיתונים ועשרות אלפי ספרים, לאוניברסיטת אוקספורד.
על יסוד האוסף נוסדה הספרייה של מרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות, בעיירה יארנטון שבמחוז אוקספורד.
(ב-1991 הצטרף אליה האוסף של גדליה אלקושי, שנמכר לאחר מותו.) הארכיון האישי גצל קרסל, הכולל מכתבים וגלויות שנשלחו אליו וכן העתקי מכתבים שנשלחו לנמענים אחרים והעתקי מכתבי התשובה שלו, שמור בספרייה הלאומית, שם הופקד על ידי אלמנתו בשנת 1995.
קרסל היה סופר, היסטוריון וביבליוגרף מוערך וקיבל מכתבי תודה מאישים מוכרים ומוערכים אחרים כמו דוד בן-גוריון, גרשם שלום, יצחק בן-צבי, ש"י עגנון, זלמן שזר ועוד.
אחת מיצירותיו המפורסמות יותר של קרסל, "לכסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים", שיצא לאור בשני חלקים, זכה להערכה עצומה, אף הגדולה ביותר מבין יצירותיו וכתביו של קרסל.
הוא אף זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל על כתיבת ספר זה בשנת 1968.
ב-30 בספטמבר 1963 (י"ב בתשרי תשכ"ד) זכה בפרס אוסישקין על חיבוריו בתחום חקר הציונות ובשנת 1973 זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים על הספר "פרנץ אופנהיימר ומרחביה בתקופת הקואופרציה".
גצל קרסל נפטר בקיץ 1986 בביתו, לאחר מחלה.
הותיר אישה, הסופרת איזבלה (איזה) פרליס, שלה היה נשוי מקיץ 1954, ובן, עידו.רחוב בקריית בן-גוריון בדרום חולון, עיר מגוריו, קרוי על שמו.
המשוררת תמי כץ פרסמה שיר לזכרו.
עיר ומתים: זבלוטוב המלאה והחרבה, בשיתוף עם אברהם קיש, מאיר הניש ואחרים, בהוצאת יוצאי זבלוטוב בארץ-ישראל ובאמריקה, 1949.
מגילת האדמה - ספר ראשון: קורות, הוצאת הקרן הקיימת לישראל, תשי"א.
תולדות העיתונות העברית בארץ ישראל, תשכ"ד, בהוצאת הספרייה הציונית.
לכסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים א-ב, הוצאת ספרית פועלים, 1965–1967.
אבי היישוב - הברון אדמונד דה רוטשילד.
לכסיקון לתודעה יהודית - אישים וספרים, הוצאת מסדה, תשל"א /1971.
רמת השרון - תרפ"ב-תשכ"ב, הוצאת המועצה המקומית, תשכ"ד, 1963.
פראנץ אופנהיימר, הוצאת יהושע אורנשטיין - הוצאת יבנה, תשל"ב, 1972.
אם המושבות פתח-תקווה תרל"ח - תשי"ג בהוצאת עיריית פתח-תקווה, 1953.
אם המושבות פתח-תקווה בגבורות [עשור למדינת ישראל] (תשי"ח).
ראשית התעשייה בא"י, הפועל הצעיר, תש"ג.
אברהם שפירא - ותיק ההגנה והשמירה, תשט"ו.
ארץ ישראל ותולדותיה - מדריך ביבליוגרפי; תש"ג- הוצאת עם-עובד, סדרת "יד למעיין".
בסופו נספח: "ידיעת ארץ-ישראל- מהותה, יחסינו אליה ודרכי החוקרים" -סקירה על חקר ידיעת הארץ.
יצא-לאור שוב בתשמ"א, בהוצאת מכון מזכרת, (ללא הנספח הנ"ל.
"הלבנון" ו"החבצלת", הוצאת ראובן מס, תש"ג.
חול ורוח: מאסף בהוצאת עיריית חולון, 1964.סתרי ספר וסופר, (מחקרים ומסות), צפת: הוצאת מוזיאון אמנות הדפוס, תשל"ה-1975.
פותחי התקוה: מירושלים לפתח תקווה / ביכורי הניסיונות, תקצ"ט - תרי"ד (1854-1839), הוצאת יד בן צבי, תשל"ו.
פותחי התקוה: מירושלים לפתח-תקוה ; תשועה כללית ופרטית, הוצאת רשפים, תל אביב, 1992.
ברובם הוסיף מבואות והערות היסטוריים מקוריים, המהווים חיבור חשוב בפני עצמם:דוד גורדון, מבחר מאמריו, בעריכת ג' קרסל, תל אביב תש"ב (בו כתב מבוא היסטורי).
קורות העתים לר' מנחם מנדל מקמניץ, מבוא והערות: ג' קרסל, הוצאת מוסד הרב קוק תש"ו-1946.חזיוני מדינה -אסופה בנושא אוטופיות יהודיות.
כולל את הרומן 'חזות העתיד' מאת אדמונד מנחם אייזלר, 'מסע לארץ ישראל בשנת ת"ת' מאת אלחנן ליב לוינסקי, 'אנטיגויות בציון' מאת יעקב בכר ו'שני דמיונות' ליצחק פרנהוף, תל אביב: מ' ניומן, תשי"ד.
מבחר כתבי ישראל דב פרומקין, הוצאת מוסד הרב קוק תשי"ד, בו כתב מבוא היסטורי.
יהודה וירושלים - עיתונו של ר' יואל משה שאלאמאן תרל"ז - תרל"ח (בו כתב מבוא היסטורי), הוצאת מוסד הרב קוק, תשט"ו.
על אדמת ביסראביה: דברי מחקר, זכרונות, רשימות, תעודות ודברי ספרות לקביעת הדמות של יהדותה (תל אביב: איחוד הארגונים של יוצאי ביסראביה, תשי"ט - תשכ"ג) שלושה כרכים (כרך ג' בעריכת ג' קרסל).הצופה לבית ישראל, הספרייה הציונית, ערך: ג' קרסל, ירושלים, תשכ"א.
ספר קוסוב (גליציה המזרחית), הוצא לאור על ידי ארגון יוצאי קוסוב והסביבה בישראל ; בעריכת ג' קרסל, ל' אליצקי, תל אביב: המנורה, תשכ"ד (מהדורה שנייה, תשנ"ח).
נתיבות ציון וירושלים מבחר מאמרי אברהם משה לונץ, בו כתב מבוא היסטורי, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"א-1970.
י' בריל, יסוד המעלה, בעריכת ג' קרסל (מהדורה מצולמת), ירושלים, תשל"ח.
נחום סוקולוב, ספר זיכרון לסופרי ישראל החיים עמנו היום (ורשה תרמ"ט), ד"צ מכון מזכרת, תל אביב, תש"מ, בצירוף מבוא ומפתחות.
האחים שולזינגר - הדפוס וההוצאה, ירושלים: תשמ"ו.
אפיקי נהריים: מסות ומחקרים, כתב: משה שטארקמן, אסוף וערך: ג.
קרסל, מסת מבוא: דב סדן, הוצאת אחיאסף, תל אביב, 1989.
גפן רקורדס היא חברת תקליטים אמריקאית בבעלות יוניברסל מיוזיק גרופ (UMG).
גפן רקורדס נוסדה ב-1980 על ידי דייוויד גפן, איש עסקים אמריקאי-יהודי.
האמנית הראשונה שהוחתמה בחברה הייתה כוכבת הדיסקו דונה סאמר, ואלבום הזהב שלה, "The Wanderer", היה התקליט הראשון שהוציאה החברה.
עוד באותה שנה החברה הוציאה את האלבום המשותף של הזוג ג'ון לנון ויוקו אונו, "Double Fantasy".
זה היה התקליט הראשון של לנון מאז שנת 1975 וגם האחרון שיצא בעודו בחיים, מכיוון שזמן קצר לאחר שהתקליט יצא נרצח לנון בפתח ביתו בניו יורק בתאריך 8 בדצמבר 1980.
גפן מכר את החברה ל-MCA Music Entertainment (לימים Universal Music Group) ב-1990 תמורת 550 מיליון דולר במניות MCA, שהיו 12% ממניות החברה, והפך לבעל המניות הגדול ביותר ב-MCA.
בין היתר, היו קשורים לעלייתה של שושלת טָאנְג בסין (618).
האימפריה הגקטורקית השתרעה בשיא כוחה בין הים הכספי למנצ'וריה והייתה המדינה הראשונה בהיסטוריה של מדינות העמים הנודדים במרכז אסיה שניתן לזהות את שפתה הרשמית (טורקית עתיקה) ואת הכתב שלה באמצעות הכיתובים שנמצאו על מצבות שליטיה, .
הם גם העם הראשון אליו יש התייחסות כ"טורקי", או "tūjué", מילה שמשמעותה "חזקים".
האימפריה הגקטורקית הגדולה התפצלה למזרח ולמערב לאחר מלחמת אזרחים שנגרמה עקב משבר ירושה.
בסוף שנות החמישים של המאה השביעית לספירה האימפריה התפרקה עקב כיבוש המזרח בידי שושלת טאנג ופירוק המערב עקב מספר רב של בעיות.
אימפריה שנייה נוצרה במזרח אחרי 30 שנה אך היא לא החזיקה מעמד לאורך זמן רב.
בשנת 542 מרד בומין ח'אן ב, ח'אנות מונגולית במקורה שהייתה המדינה השלטת ב ובמרכז אסיה.
בשנת 552 הוא גבר על ח'אנות רוראן ו נוסדה תחת בומין ח'אן.
בשנת 555 ח'אנות רוראן נפלה והח'אנות הטורקית הראשונה ירשה אותה כאימפריה השלטת ברמה המונגולית ולאחר מכן התרחבה גם למרכז אסיה.
בשנת 581 פרצה מלחמת אזרחים באימפריה, .
בשנת 603, כתוצאה ממלחמת האזרחים, הח'אנות התפצלה לשתי ח'אנויות נפרדות: ו.
בשנת 657, שושלת טאנג הסינית שהביאה לסין את תור הזהב, כבשה את הח'אנות הטורקית המערבית והפכה אותה לווסאלית שלה.
במהלך השנים, שושלת טאנג נלחמה באימפריה הטיבטית על שטחים במרכז אסיה ועל שליטה בח'אנויות הגקטורקיות.
הח'אנות הטורקית המערבית נותרה וסאלית של שושלת טאנג עד נפילתה של הח'אנות ב-742. הח'אנות הטורקית המזרחית פגשה גורל דומה.
בשנת 630 היא נכבשה על ידי שושלת טאנג.
בשנת 682 הוקמה ה על ידי השבט הגקטורקי .
היא נחשבת לישות יורשת של הח'אנות הטורקית המזרחית שלאחר מכן נשלטה על ידי שושלת טאנג.
הח'אנות הטורקית השנייה נפלה בשנת 744, לאחר שנכבשה על ידי ברית של תשעה שבטים טורקיים שהפכו מאוחר יותר לאימפריה האויגורית.
גצל זליקוביץ (נהגה זליקוביץ'; נכתב גם גציל; בכתיב יידי: געצל זעליקאָוויץ, גם זעליקאָוויטש; באנגלית: George (Getzel) Selikovitsch; חג השבועות, ו' בסיוון תרכ"ה, 23 במאי 1855 – כ"ב בכסלו תרפ"ז, 27 בנובמבר 1926) היה יהודי עילוי, אגיפטולוג, מתורגמן לערבית, מחבר רומנים רומנטיים ביידיש, כתב ועורך בעיתונות יידיש בארצות הברית.
גצל זליקוביץ נולד בשנת 1855 בעיירה ריטובה (בליטאית: Rietavas) שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית, בתחום המושב (באזור ליטא).
בעיירה חיו באותה תקופה כמאתים משפחות יהודיות.
אמו נהלה חנות עורות ופרנסה את המשפחה, בעוד אביו היה "פרוש" בעיירות הסמוכות ואחר עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
את השכלתו התורנית רכש בתלמודי תורה ובישיבות, בגיל ארבע עשרה למד זמן אחד בישיבת הגבירה חיה לוריה בקרלין-פינסק וייתכן שלמד גם בישיבת מיר.
את ראשית השכלתו הכללית רכש מאמו, שלימדה אותו את האלפבית בגרמנית וברוסית ואת הקריאה ביידיש.
הוא המשיך לרכוש השכלה בעצמו בעזרת ספרים ומילונים שמצא.
בשנים 1875–1878 שהה זליקוביץ באלג'יריה, תוניסיה ומרוקו, שם עבד כמזכיר בחברת מכרות ופקיד במשרד עורכי דין.
בצפון אפריקה למד ערבית וכן לדבר עברית בהגייה ספרדית.
בשנת 1878 הגיע לפריז וגר בביתו של זקַן משכילי פריז דאז, בֶּר גולדברג.
לפרנסתו עבד כמורה לעברית לילדיו של מיכאל ארלנגר, רב ומשכיל שהיה מהדמויות הדומיננטיות בקהילת פריז ושליחו של הברון רוטשילד למושבות בארץ ישראל.
זליקוביץ החל להכין את עצמו ללימודים באוניברסיטה.
בשנתו הראשונה בפריז סיים את מבחני הבגרות, ובמקביל שמע קורסים במדעי היהדות שהעביר פרופ' יוסף דרנבורג.
בסורבון למד שפות שמיות עתיקות ואגיפטולוגיה.
לאחר סיום לימודיו עבד כספרן המחלקה האוריינטלית של הספרייה הלאומית בפריז, וייתכן שגם לימד את כתב החרטומים באוניברסיטה.
צעדים ראשונים בעיתונות בעברית ובצרפתית
בשנת 1879 החל זליקוביץ לשלוח מאמרים לעיתון העברי "המגיד".
מאמריו הראשוניים הם מאמרים למדניים קצרים, הבאים להסביר מילה או ביטוי קשה במקורות.
הם כתובים בסגנון מאמרי חכמת ישראל שהתפרסמו במדור 'מגיד משנה' בעיתון באותן שנים.
במקביל פרסם ב"המגיד" כתבות שבהן תיאר את קשייו של המהגר היהודי, שלא למד מקצוע, להתפרנס ולמצוא את מקומו בערי המערב.
לצד כתיבתו בעברית פרסם זליקוביץ מאמרים בירחון היהודי צרפתי L'Israelite Univers, שבהם הביע את דעותיו כנגד היהודים הרפורמים ומשבח את תרומתם של חכמי ימי הביניים היהודים להתפתחותה של השפה העברית.
בבִטאונה של החברה האוריינטלית הצרפתית L'Athenee Oriental פרסם זליקוביץ שני מאמרים בנושאים מדעיים, האחד עוסק ב'מושג השאול אצל העברים' והשני 'תפיסת הזמן אצל המצרים הקדומים'.
מחייה נשכח של השפה העברית
בשנת 1879 פגש אליעזר בן-יהודה את גצל זליקוביץ בפריז.
לטענתו של בן-יהודה, שיחותיו עם זלקוביץ בעברית בהגייה ספרדית הביאו אותו להכרה שעברית יכולה להיות שפת דיבור.
במאמרו "החלום ושברו" כותב בן-יהודה:
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 התחוללה מרידה בסודאן, שהייתה נתונה תחת שלטון מצרי ותחת השפעה של המעצמות האירופיות ובמיוחד בריטניה.
המנהיג הכריזמטי מוחמד אחמד אבן סייד עבדאללה, שהכריז על עצמו "מהדי" (ערבית: "הגואל"), הצליח לאחד את השבטים בסודאן בלהט של קנאות אסלאמית, ובשנת 1884 שלט כמעט ברוב מחוזות המדינה.
הממלכה הבריטית שלחה בראשית 1884 את הגנרל עטור התהילה צ'ארלס גורדון, שכבר שירת בעברו בסודאן, כדי לעמוד בקרוב על המתרחש וכדי להסיג את הגייסות המצריים ששהו תחת התקפות המורדים בח'רטום.
גורדון הגיע לחרטום והבין שלא יוכל לסגת.
הוא פנה בבקשת עזרה לממשלה הבריטית.
העזרה התמהמה לבוא, ורק בספטמבר 1884 החלה להתארגן משלחת הצלה בראשותו של הלורד וולסלי (Wolseley).
לאחר עיכובים רבים בדרך הגיע כוח החלוץ של המשלחת לחרטום ב-28 בינואר 1885, יומיים לאחר נפילת העיר והירצחם של גורדון וחייליו.
גצל זליקוביץ השתתף כמתורגמן לערבית במשלחת הבריטית שיצאה לחלץ את גנרל גורדון.
זליקוביץ תיאר את חוויותיו מהמלחמה הקשה בסודאן בסדרת כתבות בעיתונים העבריים "המגיד" ו"המליץ".
בשנת 1910 כינס כתבות אלו לספר בשם "ציורי מסע".
בראשית 1884 יצא העיתונאי הצרפתי אוליביה פן (Olivier Pain) לסודאן בניסיון להגיע למחנה המהדי.
בעיתון הצרפתי L'Intransigeant שהוציא לאור אנרי רושפור, שהיה מקורב לחוגים הלאומיים הרדיקליים בצרפת, הופיעה בתחילת יולי ידיעה שהתקבלה ממצרים, ובא נמסר כי פן נרצח על ידי הבריטים במצרים בשעה שחזר ממחנה המהדי, וכי הצבא הבריטי חיסל אותו משום שהיו באמתחתו דיווחים על נפילת חרטום שסתרו את הדיווחים של הקצינים הבריטים.
הידיעה הסעירה את החוגים הלאומניים בפריז, שדרשו לפתוח מיד בחקירה.
בתחילת אוגוסט נרגעו מעט הרוחות, אך כשבועיים לאחר מכן הוצתה האש במלוא עוזה: ב-17 באוגוסט 1885 פרסם ה-L'Intransigeant מכתב שבו טען גצל זליקוביץ כי שהה במחנה הבריטי בזמן הירצחו של פן.
במכתב הוא אישר כי הרצח נעשה בידיעתה של ממשלת בריטניה ובפיקוחו הישיר של הלורד קיצ'נר, שליש המשלחת (שלימים יתמנה לשר המלחמה הבריטי).
מכתבו של זליקוביץ עורר מיד הדים נרחבים בצרפת; הלאומנים הצרפתים כנסו אסיפות מחאה בהשתתפות אלפים, והעניין הובא לבירור במשרדי החוץ של צרפת ואנגליה ובוועדה לבוררות בינלאומית.
הקצונה הבריטית הכחישה מכל וכל את טענותיו של זליקוביץ, כשהיא מסתייעת במידע שמסר האב בונומי שהצליח לברוח ממחנה המהדי.
בונומי סיפר כי פן אכן הצליח להגיע למחנה המהדי אך לא הצליח לשרוד בתנאי המדבר הקשים במסע לאומדורמן, ומת בסתיו 1884 מחום ומדיזנטריה.
בראשית ספטמבר 1885 ירדה הפרשה מסדר היום הציבורי.
בשנת 1892 השתחררו משבי המהדי הכומר הגרמני יוזף אורוולדר ואיתו רדולף סלטין, מי שהיה אחד ממושלי המחוזות בסודן.
הללו אישרו את הידיעות על מותו של אוליביה פן במחנה המהדי בסתיו 1884. מהאמור לעיל עולה שהידיעות שמסר זליקוביץ על מותו של פן היו ידיעות שקריות.
בשנת 1886 הופיע בצרפת ספרו של העיתונאי והסופר האנטישמי אדואר דרימון "צרפת היהודית" (La France juive).
הספר זכה לפופולריות עצומה, ובצרפת לבדהּ נמכרו בשנת 1886 למעלה ממאה אלף עותקים.
בין האישים שבחר דרימון 'לטפל' בהם היה גם גצל זליקוביץ.
טענותיו של דרימון נגד זליקוביץ נסובו סביב השאלה כיצד הצליח יהודי ארור אחד לדעת את סוד גורלו של אוליביה פן וכיצד הצליח לבדו לחולל בצרפת מהומה גדולה כל כך סביב הנושא.
זליקוביץ לא חש בנוח בפריז בעקבות פרשת אוליביה פן, וייתכן אף שנרמז לו מצד השלטונות הצרפתיים שיטיב לעשות אם יעזוב את המדינה.
בסוף 1885 הוא עשה את דרכו לאיסטנבול, כאשר הוא התעכב בדרך לזמן קצר בווינה, בודפשט, בוקרשט ובעיר הנמל הבולגרית ורונה.
לאחר מספר חודשים בטורקיה הוא שב לפריז, בבקרו בדרך בסלוניקי, איזמיר ואתונה.
זליקוביץ דיווח ב"המגיד" על מצב היהודים בערים שבהן ביקר.
נושא שהעסיק אותו במיוחד הוא מצבם המוסרי הירוד של האשכנזים בקהילות המזרח ופרנסתם מעסקי זנות.
עורך וכתב בעיתונות יידיש בארצות הברית
בסוף נובמבר 1886 היגר זליקוביץ לארצות הברית, והתיישב בפילדלפיה.
בארצות הברית הוא נקרא בדרך כלל פרופ' גצל זליקוביץ.
ניסיונו לקבל משרת מרצה לאגיפטולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה לא עלה יפה.
משנת 1887 ועד מותו בשנת 1926 עבד זליקוביץ ככתב וכעורך בעיתונות היידיש בארצות הברית.
כשהחל זליקוביץ לעבוד בעיתונות היידית בארצות הברית נמצאה עיתונות זו רק בראשית דרכה.
בכל ארצות הברית היה רק יומון יידי אחד ושלושה שבועונים.
את צעדיו הראשונים בעיתונות היידיש באמריקה עשה זליקוביץ בשבועון הסוציאליסטי "די ניו יארקער יודישע פאלקס צייטונג".
בשנת 1888 הוציא במשך כמה חודשים עם אברהם גולדפדן את העיתון "אילוסטרירטע צייטונג".
בסוף אותה שנה היה זליקוביץ לעורך ושוּתף בעיתון "פאלקסאדוואקאט".
עבודתו בעיתון הופסקה לאחר יותר משנה, ומשנת 1890 הוא ערך את היומון "אידישעס טאגעבלאט" ואת מוספו השבועי "יודישע גאזעטן" – עיתונים בעלי אוריינטציה אורתודוקסית שהוציא כתריאל צבי שרהזון ומשפחתו.
במקביל השתתף בשנים 1890–1891 בעיתון הסוציאליסטי "ארבייטער צייטונג".
בין השנים 1893–1898 ערך זליקוביץ עיתוני יידיש בבוסטון ובשיקגו.
בשנת 1898 חזר לניו יורק והוציא את העיתון "נייע אידישע פרעסע".
הוצאת העיתון הופסקה לאחר כמה חודשים, ובתחילת 1899 החל זליקוביץ לעבוד ב"אבענד פאסט" – עיתון יומי שהוציא יעקב ספירשטיין, שכלל גם הוצאה שבועית שנקראה "אידישער זשורנאל".
בעיתון זה עבד זליקוביץ כשנתיים, ובראשית 1901 חזר לכתוב ב"אידישעס טאגעבלאט", שבו הוסיף לעבוד עד מותו בשנת 1926.
כשהחל זליקוביץ לכתוב בעיתונות ביידיש הייתה עיתונות זו כתובה ביידיש מגורמנת.
גצל זליקוביץ היה הראשון שהחל לכתוב בעיתונות יידיש בארצות הברית ביידיש "נקייה" ללא גרמניזמים.
מראשית דרכו באמריקה הוא טען שאין מה להתבייש ביידיש ושהיא אינה נחותה משפות אחרות.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 לא הייתה כמעט עיתונות ביידיש בעולם.
במזרח אירופה פעלה עיתונות דלילה בתנאי צנזורה חמורים.
גל ההגירה היהודי לארצות הברית הביא לפריחת העיתונות ביידיש דווקא בארץ זו.
גצל זליקוביץ הוא ממניחי היסוד לעיתונות ביידיש בארצות הברית.
בראשית דרכה הייתה עיתונות יידיש עיתונות שבה יצרו מעט כותבים את כל החומר בעיתון.
זליקוביץ כתב בעיתונים ביידיש את המאמרים הראשיים, עיבד ליידיש כתבות מעיתונות זרה, כתב מדורים סאטיריים-פיליטוניים, כתב את הרומן בהמשכים, מאמרי השכלה כללית, ביקורת לספרי יראים, כתבות סנסציוניות, מדורים לאישה ולגבר ועוד.
בגיליונות רבים ניתן למצוא מספר מאמרים שלו בתחומים שונים.
כרבים מהיוצרים ביידיש בארצות הברית, כתב גם זליקוביץ רומני "שוּנד" (בשם העט "ליטווישען פילאָזאָף" – 'פילוסוף ליטאי').
המניע לכתיבה היה בראש ובראשונה מניע כלכלי.
בדרך כלל פורסמו הרומנים בהמשכים בעיתון, ורק אחר כך הופיעו במהדורת ספר.
לימים ניסה זליקוביץ להתנער מספרים אלו, וטען שכתב אותם רק לבקשת המו"לים.
עיון ברומנים אלו מלמד שזליקוביץ ניסה להחדיר באמצעותם גם ידע והשכלה.
זליקוביץ מיאן לעבור לכתוב בסגנון עברי חדש וללשון הנוסח המערבבת רבדים שונים של השפה העברית.
לדעתו, ספרות בעברית – עליה להיכתב בלשון מקראית.
סגנונו העברי התנ"כי זכה לשבחים מסופרים עבריים כמו מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, ראובן בריינין ואחרים.
מלבד כתבות בעיתונות העברית פרסם זליקוביץ שני ספרים בעברית: ציורי מסע (1910), שבו כינס את תיאוריו מהמלחמה בסודאן, ותורת בודהא (1921), שבו תרגם (לטענתו מסנסקריט) את האפוס של חיי בודהה.
ב-1918 פרסם זליקוביץ' ספר לימוד ערבית, ביידיש שמועד ל"ליגיונרים היהודיים בציון" (חיילי הגדודים העבריים).
דיא נקמה פון א בר-מנן: א ראָמאן, ניו יורק: סאפירשטיין, 1893. (רומן שונד)
מאדאם יצר-הרע: א ראָמאן פון ליעבע, ליידענשאפט ראכע און מאָרד, ניו יורק: ווערבעלאָווסקי, 1900. (רומן שונד)
יאקים בעמבע, אָדער, געהיימניס פון א פערדישע אלמנה: אונד נאָך הומאָריסטישע ערצעהלונגען, ניו יורק: ווערבעלאָווסקי, תר"ס.
די ביטערע נקבה, אָדער, דיא פירסטין אָלגא אגינסקי: ...
ראָמאָן, ניו יורק: [חמו"ל, תר"ס לערך].
דער בערויבטער קבר, אָדער, איך ווייס ניט אויב איך בין איך: א וואהרע ערצעהלונג פון אידישען לעבען אין נויאָרק; פון ליטווישען פילאזאף [=גצל זליקוביץ]; מיט א ביילאגע פון געקליבענע ליטערארישע בריעפע פון פראפ' ג' זעליקאוויץ, ניו יורק: היברו פאבלישינג קאָמפאני, תרס"א.
ליטערארישע בריעף, ניו יורק: היברו פאבלישינג קאָמפאנ, 1909. ('מכתבים ספרותיים': ספר לימוד השפה באמצעות דוגמאות מכתבים)
ציורי מסע: רשימות מסע במדבר ארץ כוש; עם תמונות המחבר כתובות בידי עצמו ותמונתו, ורשה: תושיה ('ביבליותיקה גדולה'), תר"ע.
(סיפור המסע לסודן ורשימות אוטוביוגרפיות)
געקליבענע שריפטען: מיט זיין ביאָגראפיע און בילד, ניוארק: זעליקאָוויץ יובילעאום קאָמיטע, 1913. (כתביו המקובצים, בהוצאת ועד היובל) (התוכן: 1: סקיצען און ערצעהלונגען; 2: פאָעזיען און דעקלאמאציען; 3: רעפעראטען)
אראביש-אידישער לעהרער: וועג ווייזער פאר די אידישע לעגיאָנערען אין ציון, ניו יורק: ש' דרוקערמאן; אידישעס טאגעבלאט, 1918. (מדריך יידי ללימוד ערבית, עבור החיילים היהודים (הבריטיים) בארץ ישראל)
[http://www.hebrewbooks.org/pdfpager.aspx?req=41367&st=&pgnum=1&hiliteדער אידיש-אמעריקאנער רעדנער]: א בוך פון 517 רעדעס אין אידיש, ענגליש און העברעאיש; פערפאסט פון די גרעסטע אידישע רעדנער און שריפטשטעללער; רעדאָקטירט פון ג.
זעליקאוויץ, ניו יורק: היברו פאבלישינג קאָמפאני, 1907. (נאומים לכל אירוע) (שני הקבצים הופיעו במספר מהדורות נוספות)
א זאמלונג פון פערשיעדענע בר מצווה רעדעס אין אידיש און העברעאיש מיט ענגלישער איבערזעטצונג; פערפאסט פון ...
אידישע רעדנער און שריפטשטעלער; רעדאקטירט פון ג.
זעליקאוויץ, ניו יורק: היברו פאבלישינג קאָמפאני, 1908. (חלק ב: דרשות לבר מצווה)
אראבישער יידישער לעהרער: וועג ווייזער פאר די אידישע לעגיאַנערען אין ציון" (המורה הערבי יידישאי - מורה דרך לליגיונרים היהודיים בציון), ניו יורק, 1918
קאָנסטיטושאן פון דיא פעראייניגטע שטאאטען ...
אונד דיא דעקלעריישאן אף אינדיפענדענס; איבערזעצט ...
פון ליטוועשען פילאָזאָף [=גצל זליקוביץ], ניו יורק: Sarasohn and Son, 1892. (תרגום ליידיש של חוקת ארצות הברית והכרזת העצמאות של ארצות הברית)
קאָלאָנעל ראָבערט אינגערסאָל, א וועלט אָהן טהרערען; בעארבייטעט אין אידיש פאָן ג' זעליקאָוויטץ, ברוקלין, ניו יורק: דיא היברו פאבלישינג קא., (הקד' תר"ס).
ראָבערט אינגערסאָל, א וועלט פון פרייד; בעארבייטעט דורך ג' זעליקאָוויטץ, ורשה: פראָגרעס (דפוס עדלשטין), תרס"ו.
גקטורק (בטורקית: Göktürk) הוא לוויין לחישה מרחוק של כדור הארץ, המפותח עבור טורקיה על ידי חברת טלספאציו האיטלקית.
הלוויין מיועד לצלם את כדור הארץ באיכות גבוהה ברזולוציה הקטנה ממטר, ולשמש את צבא טורקיה.
עסקה למכירת לוויין ישראלי מסוג אופק כמעט שהושלמה, אך הטורקים ביטלוה בשל רצונה של ישראל למנוע מהם לצלמה.
גפנית מחומשת (שם מדעי: Parthenocissus quinquefolia) היא צמח מטפס נשיר מהסוג גפנית שבמשפחת הגפניים שמוצאו מיבשת אמריקה.
הגפנית המחומשת יכולה להגיע עד לגבהים של 20–30 מטר בטבע, באמצעות רפידות דבק חזק בגודל 5 מ"מ הנמצאות על קצות קנוקנותיה.
פרחיה קטנים וירוקים וגדלים באשכולות באביב, והופכים עד סוף הקיץ או תחילת הסתיו לפירות בצבע סגול-שחרחר, בקוטר 5–7 מ"מ.
הפירות מכילים חומצה אוקסלית בכמות שרעילה ליונקים, אך הם אינם רעילים לציפורים, ומשמשים כמקור מזון חשוב בחורף למינים רבים של ציפורים.
הגפנית משמשת כצמח נוי והיא מפורסמת בעיקר בזכות הגוונים העזים אשר מקבלים עליה בשלכת.
הגפנית משמשת גם כהצללה למבנים וקירות מתוך מטרה לסייע לוויסות הטמפרטורה במבנה.
גֶּקּוֹ (שם מדעי: Gekko) הוא סוג של לטאה ממשפחת השממיתיים.
סוג זה מגוון מאוד והשממיות המשתייכות אליו נוטות להיות צבעוניות.
הסוג מתאפיין גם בקריאות "פרסום" (קריאות חיזור) של הזכרים, שהמפורסמת שבהן היא קריאתו של זכר הגקו הענק (Gekko gekko), הנשמעת כ"גק-או" ומכאן שמו של המין ושל הסוג.
בעוד שכמה מינים בסוג זה, כגון הגקו הענק, הן נפוצים ביותר, ישנם גם מינים בסכנת הכחדה.
הגקו חי על עצים ומקומות גבוהים אחרים בדרום-מזרח אסיה; חלק מהמינים משתכנים גם במגורי האדם.
אורכם של מיני הגקו קצר מ-30 ס"מ, מלבד הגקו הענק, שיכול להגיע לאורך 35 ס"מ.
תזונתו של הגקו כוללת בעיקר חרקים, אך הוא אוכל גם זוחלים קטנים ויונקים קטנים.
לגקו, כמו לרוב השממיות, 5 אצבעות בכל רגל עם כריות הצמדה, העוזרות לגקו לטפס על משטחים חלקים כמו זכוכית.
כל מיני הגקו מטילים ביצים.
גץ פרידריך היה במאי אופרה ותיאטרון גרמני.
היה המפיק ראשי של האופרה הממלכתית של המבורג בשנים 1972–1981, של בית האופרה קובנט גארדן בלונדון בשנים 1977 - 1981 והמנהל כללי של הדויטשה אופר ברלין מ-1981 ועד מותו בשנת 2000.
גץ פרידריך נולד בנאומבורג שבמדינת סקסוניה-אנהלט, כבן לעורך דין ונוטריון.
גדל בייושב פרייבורג (אונשטוט) ובשנת 1949 סיים את לימודיו בגימנסיית דום (Dom Gymnasium) שבעיר הולדתו, נאומבורג.
עקב מוצאו ה"בורגני" נבצר ממנו ללמוד משפטים כמו אביו ולכן בחר ללמוד בשנים 1949 - 1953 לימודי תיאטרון במכון לתיאטרון בוויימאר.
מאוחר יותר הפך פרידריך לתלמידו ועוזרו של ולטר פלזנשטיין ב"אופרה הקומית" במזרח ברלין.
כיהן שם תחילה כדרמטורג ועוזר במאי.
את הקריירה שלו כבמאי אופרה התחיל ב-1958 עם כך עושות כולן בוויימאר ואחר כך בוהמה (1959) של פוצ'יני בברלין.
ב-1972 בביירוית עורר הדים בכל עולם האופרה על ידי הפקה שנויה במחלוקת של טנהויזר מאת וגנר .
מאוחר יותר באותה שנה עקר למערב, יחד עם אשתו השנייה, בעת שעבד על הפקת "ינופה" מאת ינאצ'ק בסטוקהולם.
בשנים 1972–1981 היה מנהל האופרה הממלכתית של המבורג.
במקביל כיהן כמנהל הפקות בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, כשביים הצגות ראשונות בבריטניה של הגרסה השלמה בשלוש מערכות של האופרה "לולו" מאת אלבן ברג.
בשנת 1981 התמנה לתפקיד המנהל הכללי של הדויטשה אופר ברלין, בה פעל עד מותו בשנת 2000. לאורך השנים ביים שם הפקות רבות.
פרידריך הטביע את חותמו כמנהל של האופרה הגרמנית בברלין על ידי חיזוק הלהקה, לרבות בתחום האופרטות והנהיג הצגות מיוחדות של אופרות במתכונת קמרית.
גץ פרידריך נודע במיוחד בזכות הפקות של יצירותיו של ריכרד וגנר, לרבות "טבעת הניבלונגים" שהוצגה בקובנט גרדן בשנים 1973 - 1976 תחת שרביטו של קולין דייוויס.
התפאורה של יוזף סבובודה התרכזה על פלטפורמה הידראולית מסתובבת.
בשנות ה-80 ביים הפקה חדשה של ה"טבעת" עבור האופרה הגרמנית בברלין שכונתה "טבעת "מנהרת הזמן"".
קובנט גרדן ייבאה הפקה זו על מנת להחליף את זו שתוכננה על ידי יורי ליובימוב אך נעזבה אחרי הפקת "זהב הריין".
על ההפקה השנייה של ה"טבעת הניבלונגים" ניצח בשנת 1992 ברנרד הייטינק.
היא הוצגה גם בוושינגטון וביפן.
בשנים 1984 - 1993 ניהל פרידריך גם את ה"תיאטר דס וסטנס" ("תיאטרון המערב") בברלין והחל משנת 1993 פעל גם כבמאי אורח של האופרה של סטוקהולם.
בשנת 1976 ביים פרידריך את הבכורה העולמית במינכן של האופרה "הניסיון" מאת יוסף טל.
כמו כן ביים את הבכורות העולמיות של "המלך מקשיב" מאת לוצ'אנו בריו, "מחזה חלום" מאת אינגבר לידהולם ו"רפסודת מדוזה" מאת הנס ורנר הנצה.
מיוזמתו של גץ פרידריך קמה בשנת 1986 קרן האופרה ברלין-אמריקה (ABOF) שמושבה בניו יורק.
גץ פרידריך נפטר בשנת 2000 והובא לקבורה בבית הקברות צהלנדורף בברלין.
בנובמבר 2010 קברו הוכרז כמורשת ברלין.
פרידריך היה נשוי שלוש פעמים: לשחקנית התיאטרון רות מריה קוביצ'ק, ממנה נולד בנו הראשון- אלכסנדר, לרקדנית סיגהילט פאהל, איתה לא היו לו ילדים, ולזמרת קרן ארמסטרונג, שילדה את בנו השני, יוהנס.
מספר הפקות של פרידריך ראו אור על גבי הוצאת DVD:
"סלומה" (1974), אופרה מאת ריכרד שטראוס, בהשתתפות תרזה סטרטאס ואסטריד ורניי, בניצוחו של קרל בהם
"פלסטף" (1979), אופרה מאת ג'וזפה ורדי, בהשתתפות קרן ארמסטרונג, בניצוחו של גאורג שולטי
"אלקטרה " (1981), אופרה מאת שטראוס, בהשתתפות ליאוני ריזאנק ואסטריד ורניי, בניצוחו של קרל בהם
"האישה בלי צל" (1992), אופרה מאת שטראוס, הופעה חיה מפסטיבל זלצבורג, בהשתתפות שריל סטודר ואווה מרטון, בניצוחו של גיאורג שולטי
"לוהנגרין" (1982), אופרה מאת ריכרד וגנר, הופעה חיה מפסטיבל ביירוית, בהשתתפות פטר הופמן וקרן ארמסטרונג, בניצוחו של וולדמר נלסון
1969 - 1973 היה חבר לא מן המניין של האקדמיה לאמנויות של מזרח ברלין.
הוצא משורותיה עקב עקירתו למערב
1982 - חבר באקדמיה לאמנויות בברלין (מערב ברלין)
1990 - סנטור כבוד של אוניברסיטת המבורג
1995 הפרס "הדב הברלינאי" לתרבות
חבר באקדמיה לאמנויות של המבורג
חבר האקדמיה הממלכתית השוודית למוזיקה
עיטור הצלב להצטיינות של גרמניה
עיטור כוכב הצפון של שוודיה, בדרגת מפקד
עיטור האריה של פינלנד, דרגה I
גַּפְנִיִּים (שם מדעי: Vitaceae) היא משפחה של צמחים דו-פסיגיים קדומים הכוללת 700 מינים המחולקים ל-17 סוגים שברובם הגדול מטפסים,שיחים ואפילו עצים הנפוצים בעיקר באזוריים תת-טרופיים וטרופיים.
זו המשפחה היחידה בסדרת הגפנאים והיא התפתחה לפני 90 מיליון שנים בתקופת הקרטיקון עליון.
המין המוכר ביותר במשפחה זו הוא גפן היין אשר מוציא ענבים מהם מייצרים את היין.
קיסוסן (Cissus) - בו המין קיסוסן אנטארקטי
גפנית - בו המין גפנית מחומשת, והמין גפנית משולשת
גפן (Vitis) - בו המין גפן היין
גפני היא עיר בצפון קרוליינה הדרומית.
העיר משמשת כבירתו של מחוז צ'רוקי, ובשנת 2010 התגוררו בה כ-12,400 תושבים.
העיר ממתגת את עצמה כבירת האפרסקים של קרוליינה הדרומית.
בשנת 1804 הגיע למקום בו שוכנת כיום העיירה מהגר אירי בשם מייקל א.
גפני, והקים פונדק בשם "Gaffney's Cross Roads" ("צומת הדרכים של גפני").
המיקום נבחר בשל סמיכותו לשתי דרכים חשובות, האחת הובילה מהאזור ההררי של קרוליינה הצפונית לצ'ארלסטון והשנייה משארלוט למדינת ג'ורג'יה.
האזור סביב הפונדק התפתח, וב-1872 כבר נודע בשם גפני סיטי (Gaffney City).
במפקד האוכלוסין הראשון בו נכללה, ב-1880, התגוררו בה כ-400 תושבים.
ב-1897 הוקם מחוז צ'רוקי, וגפני הייתה לבירתו.
לאורך המאה ה-20 שימשה כמרכז לייצור טקסטיל, שהיה הענף המרכזי בדרום קרוליינה עד שנות ה-80. בנוסף, התפתח בסביבתה ענף גידול האפרסקים.
אף שאוכלוסיית העיר עצמה גדלה רק מעט, מיקומה המרכזי משך אליה בתי עסק רבים שקבעו בה את משכנם.
גפני נודעה גם בשל שני רוצחים סדרתיים שפעלו בה.
ב-1968 רצח לי רוי מרטין, שנודע בכינוי "החונק מגפני", ארבע נשים.
ב-2009 פעל בעיר פטריק טרייסי בוריס, שבמשך שישה ימים ירה למוות בחמישה קורבנות אקראיים.
בוריס עצמו מצא את מותו בחילופי יריות עם המשטרה.
ב-1981 נחנך בסמוך לגפני מגדל מים בגובה כ-45 מטרים.
פרנסי העיר שאפו להקים מבנה ייחודי, והוא נבנה בצורת אפרסק, המייצג את הענף החקלאי המוביל במחוז.
המגדל בעל המראה הלא שגרתי, שזכה לשם פיצ'ואיד (Peachoid), הפך למוקד משיכה לתיירים.
ב-2008 נפתח בעיר המוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של מחוז צ'רוקי, בבניין היסטורי ששימש כבית ספר.
גיבור סדרת הטלוויזיה "בית הקלפים", פרנק אנדרווד, הוא תושב העיר ונציג המחוז בבית הנבחרים של ארצות הברית.
אנדרווד מבקר בעיירה באחד הפרקים (אף שהסצנות צולמו בהאבר די גרייס שבמרילנד), וגם לפיצ'ואיד תפקיד מרכזי בעלילה, הגם שחלק מהדמויות מתייחסות אליו בגיחוך, ומשוות את מראהו לישבן גדול.
גץ היידאר עלי הוא היסטוריון גרמני ומומחה לתולדות המשטר הנאצי.
גץ עלי הוא צאצא רחוק לחייל עות'מאני בשם עלי (נפטר ב-9 בדצמבר 1716), אשר נפל בשבי במהלך המצור על בודה ב-1686, נטבל לנצרות בשם פרידריך כריסטיאן עלי והוענק כמשרת אישי לסופיה שרלוטה מהנובר, אשתו של פרידריך הראשון, מלך פרוסיה.
אביו של עלי היה חבר במפלגה הנאצית, ובעת מלחמת העולם השנייה עסק בארגון פינוי הילדים מהערים המופצצות בדרום-מערב גרמניה לחבל הסודטים.
גץ עמד בבחינות הסיום של בית-הספר התיכון ב-1967. בשנתיים הבאות השתלם כעיתונאי במינכן, ואז עבר ללמוד היסטוריה ומדע המדינה באוניברסיטה החופשית של ברלין.
הוא סיים את התואר ב-1971. עלי היה פעיל שמאל קיצוני וחבר בארגון "סעד אדום" (Rote Hilfe), שתמך בכנופיית באדר-מיינהוף.
בסמסטר הקיץ של שנתו האחרונה ארגן התפרעות באולם הרצאות ונעצר על ידי המשטרה.
הוא חויב בקנס של 750 מרק בגין התקרית והורשע בהפרעה לסדר הציבורי ובגרימת נזק לרכוש.
בין 1973 ל-1976 ניהל עלי מועדון לילדים ונוער בשפנדאו, אך פוטר לאחר שמעסיקיו גילו כי הסתיר מהם את הרשעתו.
הוא תבע את ההנהלה בבית-הדין לעבודה ופיטוריו בוטלו לאחר משפט שנמשך כשנה, אך לבסוף בחר לעזוב בכל זאת.
ב-1978 ניתן לו תואר דוקטור במדעי החברה; עבודת הדוקטורט שלו עסקה בניסיון שצבר כמנהל המועדון.
הוא פנה לקריירה בעיתונות: בין 1981 ל-1983 ושוב בין 1991 ל-1993 שימש כעורך המדור הפוליטי בעיתון "די טאגסצייטונג".
ב-1994 קיבל תואר של "מרצה בכיר" (Privatdozent; מקביל בערך לפרופסור זוטר) באוניברסיטה החופשית של ברלין, ובשנים הבאות שימש כפרופסור אורח באוניברסיטאות וינה וזלצבורג.
בין 1997 ל-2001 היה העורך הראשי של ה"ברלינר צייטונג".
בשנים בהן לא הועסק כעורך כתב טורים ב"די צייט", ב"דר שפיגל" ובעיתונים אחרים.
מ-2004 ועד 2006 היה פרופסור אורח במכון פריץ באואר לחקר השואה שבפרנקפורט.
באוגוסט 2006 מינה אותו נשיא גרמניה הורסט קלר לחבר ההנהלה של המוזיאון היהודי בברלין, תפקיד בו הוא עדיין מכהן.
ב-2011 הוחלט שלא להעניק לו דרגת פרופסור חבר באוניברסיטת ברלין.
החל מ-2012 הוא פרופסור אורח במכון להיסטוריה של אוניברסיטת וינה.
עלי זכה במספר פרסים על תרומתו המחקרית.
ב-2002 הוענק לו הפרס ע"ש היינריך מאן של האקדמיה לאומנויות בברלין, ב-2003 קיבל את פרס מריון סמואל, ב-2004 עוטר בדרגה הנמוכה ביותר של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה וב-2012 ניתן לו הפרס ע"ש לודוויג ברנה.
עלי הוא אחד ממייצגיה המובילים של האסכולה הפונקציונליסטית בחקר השואה.
ב-1991 יצא ספרו "הוגי ההשמדה" (Vordenker der Vernichtung), בו קישר בין הרצח ההמוני של היהודים לבין התוכניות הגרמניות לקולוניזציה של מזרח אירופה ולארגון של הכלכלה באזור באופן שישרת זאת.
בספרו "פתרון סופי" (Endlösung) מ-1995 מיקם את ההשמדה על רקע מדיניות היישוב-מחדש של בני המיעוטים הגרמניים ממרכז ומזרח אירופה (פולקסדויטשן) בשטחי הכיבוש בפולין.
ב-2005 יצא ספרו הידוע ביותר, שעורר סערה בדעת הקהל והצית דיון ציבורי נרחב, "מדינת העם של היטלר" (Hitlers Volkstaat).
בכרך זה הציג את מדיניות הרווחה הנאצית ואת האופן בו רכשה המפלגה תמיכה עממית ניכרת באמצעות חלוקה של רכוש יהודי מוחרם לכלל הציבור.
הוא התנגד לתפישה לפיה שלט המשטר באזרחים באמצעות הטלת אימה וכינון מדינת משטרה.
בעברית: במנהרה: חייה הקצרים של מריון סמואל (הוצאת יד ושם, 2006)
גוטפריד "גץ" פון ברליכינגן הידוע גם בכינוי "גץ בעל יד הברזל" היה אביר, לוחם, שודד, ושכיר חרב גרמני בן המאה ה-15.
המודעות הציבורית, ההיסטורית, והשפעתן התרבותית של פעולותיו של גץ פון ברליכינגן, התגברו בעיקר בהשפעת המחזה אודותיו פרי עטו של יוהאן וולפגנג פון גתה.
גץ פון ברליכינגן נולד למשפחת אצילים מברליכינגן שבווירטמברג.
בשנת 1480 החל לפעול בשירותו של פרידריך הראשון מברנדנבורג-אנסבאך.
בשנת 1498 נלחם בשורות צבאו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה באזור אלזס-לורן ובורגונדי ובמלחמה השוואבית.
בשנת 1500 פרש משירות הקיסר והקים צבא של שכירי חרב אשר פעלו בשירותם של אצילים שונים תמורת תשלום.
בשנת 1504 לחמו ברליכינגן ושכירי החרב שלו עבור אלברט הרביעי, דוכס בוואריה.
במהלך הקרב על העיר לנדסהוט איבד את ידו הימנית.
פרוטזת הברזל שהותקנה לו על מנת להחליף את היד שנקטעה, הייתה מכשיר משוכלל במיוחד יחסית לתקופה ואפשרה לו את המשך השימוש בחרב, אך גם כתיבה באמצעות עט נוצה.
למרות פציעתו המשיך ברליכינגן בפעילותו הצבאית ובמהלך השנים הבאות השתתף במספר פעולות לנקמת דם בשמו ובשם מעסיקיו וידידיו.
בשנת 1512 תקפו ברליכינגן ואנשיו ושדדו קבוצה של סוחרים מן העיר נירנברג שחזרו מן השוק בלייפציג.
המעשה נחשב פראי במיוחד, בתגובה לכך הוטל עליו חרם קיסרי, אשר על מנת להסירו נאלץ לשלם קנס גבוה במיוחד.
בשנת 1518 שוב הוטל עליו חרם קיסרי והפעם שוב בגין פעולה אלימה במיוחד, חטיפת אציל ודרישת כופר תמורת שחרורו.
בשנת 1519 החל לפעול בשירותו של דוכס וירטמברג כנגד הליגה השוואבית.
באחד הקרבות נאלץ להיכנע ונלקח בשבי.
הוא נמסר לידי תושבי אחת הערים ששדד בעבר אך שוחרר תמורת כופר והבטחה שלא לשוב ולהילחם כנגדם.
בשנת 1525 עם פרוץ מרד האיכרים של אלזס הצטרף, בניגוד לדרכו בדרך כלל לפעול בשירותם של האצילים, לצד האיכרים המורדים, ואף הנהיג אותם למשך פרק זמן מסוים.
בשנת 1526 לאחר ניצחונו של הקיסר וסיום המרד נעצר ברליכינגן והפסיק את פעילותו.
הוא שוחרר בשנת 1530 לאחר שהתחייב שלא להתרחק מביתו.
בשנת 1540 שוחרר ברליכינגן מהתחייבותו על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והחל לפעול בשירותו.
בשנת 1542 נלחם עבור הקיסר במערכה נגד האימפריה העות'מאנית בהונגריה, ובשנת 1544 בפלישה הצרפתית.
בשנים שלאחר מכן שב ברליכינגן לביתו שבטירת הורנברג (Burg Hornberg) ופרש מפעילות צבאית.
גץ פון ברליכינגן הותיר אחריו אוטוביוגרפיה בכתב ידו שנערכה ופורסמה במספר מהדורות.
בשנת 1773 פרסם יוהאן וולפגנג פון גתה מחזה הנושא את שמו של ברליכינגן אשר התבסס על המהדורה משנת 1731 של האוטוביוגרפיה.
המדובר בדרמה היסטורית על רקע מרד האיכרים בגרמניה במאה ה-16. ביצירה עונה הגיבור, גץ פון ברליכינגן, לדרישתו של הבישוף מבמברג שייכנע: "הוא יכול לנשק לי בתחת" (Er kann mich im Arsche lecken).
בעקבות מחזהו של גתה, הפך הביטוי "כדברי גץ פון ברליכינגן" ללשון נקייה המרמזת לביטוי "שק לי בתחת".
באוסטריה שלאחר האנשלוס, הביטוי "היטלר יכול לנשק את ישבני" נעשה נפוץ עד כדי כך שהגסטאפו נאלצה לפתוח קוד דיווח בעבורו, ששמו היה "ציטטת גץ", המתייחס לביטוי שנזכר במחזהו של גתה.
בגרמניה הנאצית כונתה דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17, על שמו של ברליכינגן, בדומה לכינויים שניתנו גם לדיוויזיות אחרות, על שמות גיבורי מורשת ותרבות גרמנית מן העבר.
הפילוסוף הצרפתי סארטר כתב מחזה המציג את ברליכינגן כדמות אקזיסטנציאליסטית.
טירת הורנברג, שהחליפה בעלויות במשך השנים, משמשת כיום מוזיאון להנצחת פעילותו של ברליכינגן.
סמל העיר שנטאל (Schöntal) וכן של אחת משכונותיה, ברליכינגן (Berlichingen) מכילים בתוכם את איור פרוטזת הברזל של בן העיר המפורסם.
סמל העיר יאגזטהאוזן (Jagsthausen) כולל בחלקו העליון איור של פרוטזת הברזל של ברליכינגן, במטרה להזכיר את הקשר שבין העיר לבין הדמות ההיסטורית שעל פי מחזהו של גתה התגורר בנעוריו בטירה המקומית (Burg Jagsthausen).
גקהאן זאן (בטורקית: Gökhan Zan; נולד ב-7 בספטמבר 1981) הוא כדורגלן עבר טורקי ששיחק בעמדת הבלם.
זאן התחיל את הקריירה שלו בהאטייספור אך כעבור זמן קצר עבר לדרדנלספור, שם שהה שלוש עונות.
ב-2003 הצטרף לשורותיה של בשיקטש לתקופה של שש שנים, ובאחת מהעונות הושאל לגזיאנטפספור.
לאחר עונת 2008-09, זאן הודיע על מעברו לגלאטסראיי בחוזה לשנתיים וביוני 2011, הרחיב את שהייתו בקבוצה.
זאן הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בעונת 2010-11 בליגת העל הטורקית בתיקו אחת נגד קייסריספור.
בעונת 2011-12, זאן היה שותף ל-12 משחקי ליגה ואף זכה להבקיע פעמיים.
זאן נחשב לשחקן מפתח במוקדמות יורו 2008, כאשר שותף בשבעה משחקים על ידי המאמן דאז, פתיח טרים.
זאן הופיע בשני משחקי העפלה למונדיאל 2010.
גקהאן אינלר (בטורקית: Gökhan Inler; נולד ב-27 ביוני 1984) הוא כדורגלן עבר שווייצרי ממוצא טורקי ששיחק בעמדת הקשר מרכזי.
אינלר החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פ.צ.
בזל, לאחר שלא שותף בקבוצה הבוגרת הוא חתם באראו.
ב-20 במרץ 2005, הוא ערך את הופעת הבכורה בליגת העל השווייצרית בהפסד 2–3 נגד גראסהופרס ציריך.
ציריך איתה זכה באליפויות בעונות ו-.
ביולי חתם באודינזה לחמש שנים.
הוא הבקיע את שער הבכורה שלו באודינזה בניצחון 1–2 נגד טורינו.
בעונתו הראשונה באודינזה הוא הבקיע 2 שערים, בישל 2 נוספים וסיים עם המועדון במקום ה-7 שמוביל למוקדמות גביע אופ"א.
במשחק הפתיחה של עונת הוא הבקיע שער ובישל שנתיים לאנטוניו די נטאלה בניצחון 1–3 נגד פלרמו.
אינלר הבקיע בניצחון 0–2 נגד בורוסיה דורטמונד במסגרת מוקדמות גביע אופ"א, בתום 3–4 בדו-קרב בעיטות הכרעה, אודינזה עלתה לשלב הבתים, ואודינזה הגיעה עד לרבע הגמר של המפעל.
במאי הוא סיכם בנאפולי תמורת 13 מיליון אירו.
ב-11 ביולי הוא הוצג בדרך מקורית כאשר לבש מסכת אריה, כאשר זהותו נחשפה רק לאחר שהוריד אותה.
ב-10 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 1–3 נגד צ'זנה.
ב-7 בדצמבר 2011, אינלר הבקיע את שערו הראשון עבור המועדון בניצחון 0–2 נגד ויאריאל במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות, שהעניק לנאפולי עלייה לשמינית הגמר.
בסיום עונת הוא סיים במקום ה-4 בטבלת מלך הבישולים בסרייה א'.
ב-3 במאי 2014 הוא זכה עם המועדון בקופה איטליה לאחר ניצחון 1–3 נגד פיורנטינה, במשחק זה הוא גם הורחק בדקה ה-79 לאחר שקיבל כרטיס צהוב שני.
ב-19 באוגוסט 2015 חתם לשלוש שנים בלסטר סיטי מהפרמייר ליג.
לאחר שלא הצליח להשתלב בקבוצה ורשם חמש הופעות ליגה בלבד, עבר כעבור עונה לבשיקטש הטורקית.
ב-15 ביולי 2017 חתם באיסטנבול בשאקשהיר.
בצעירותו, שיחק אינלר בשתי הנבחרות הצעירות של שווייץ (ארץ הולדתו) וטורקיה (ארץ מוצאם של הוריו).
ב-2 בספטמבר 2006, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שווייץ, במשחק ידידות נגד .
אינלר נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2008. ב-16 ביוני 2010 אינלר ענד לראשונה את סרט הקפטן בניצחון 0–1 נגד במסגרת מונדיאל 2010. בשנת אלכסנדר פריי פרש מהנבחרת, ואינלר הפך לקפטן הנבחרת במקומו.
אינלר היה שותף להעפלה של הנבחרת לשמינית גמר מונדיאל 2014, בה הפסידה הנבחרת השווייצרית לארגנטינה 0–1.
נוקוגצינה אלסי מלופה, ידועה בעיקר בשם המקוצר גצינה היא מספרת סיפורים, משוררת, מחזאית, במאית תיאטרון, שחקנית תיאטרון, סופרת, ואקטיביסטית למען חירות ושוויון מדרום אפריקה.
עיקר פועלה בהופעות חיות, שמבקשות לשמר את אמנות סיפור הסיפורים כדרך לשמר היסטוריה ומסורת אפריקאית, וכדי לעודד ילדים לקרוא.
היא מספרת את סיפוריה בארבע שפות דרום אפריקאיות: אנגלית, זולו, קוסה, ואפריקאנס.
מלופה נולדה בשנת 1958 במדינת קוואזולו-נטאל בדרום אפריקה, לאם מבני הקוסה ולאב מבני הזולו.
משרתה הראשונה הייתה משרתת בית, ולאחר מכן עבדה כקריינית חדשות בשירות הרדיו של ה-BBC, ואחר כך ככתבת בכתב העת Learn and Teach, שנועד למי שרכשו אוריינות לא מזמן.
מלופה מייחסת את כשרונה לסיפור סיפורים לסבתה, אשר גידלה אותה בדרבן.
"סבתי לימדה אותי כל מה שיש לדעת על סיפור סיפורים.
כשהייתי ילדה, חצי הילדים בשכונה היו באים לבלות את הערב בבית שלנו, כדי שיוכלו להקשיב לסיפורים."
היא שהתה זמן מה בארצות הברית.
בשנת 1988 הופיעה כמספרת סיפורים בספרייה עירונית בשיקגו, בשכונה שרוב תושביה אפריקאים אמריקאים, וגילתה שהספרייה מבקשת להזמין אותה שוב ושוב, והקהל הלך וגדל מהופעה להופעה.
על אף זאת החלה לחשוב על סיפור סיפורים כקריירה רק לאחר מפגש עם אימבונגי (זמר מסורתי אפריקאי) ועידוד מצד מאני מאנים, בשעתו מנהל תיאטרון מארקט ביוהנסבורג.
מאז הופיעה מלופה בתיאטראות מסווטו ללונדון, ויצירתה הכתובה תורגמה לגרמנית, צרפתית, איטלקית, יפנית, וסוואהילי.
מלופה נוסעת ברחבי העולם ומעבירה סדנאות סיפור סיפורים.
היא משתפת פעולה עם תיאטרון מארקט ועם תוכנית לאומית של דרום אפריקה בשם READ, להקניית אוריינות.
בנוסף, פועלת מלופה להנגשת ספרים לקהילות כפריות ועניות בדרום אפריקה, באמצעות הקמת ספריות ציבוריות, ודאגה שיסופקו להן ספרים בעלי רלוונטיות מקומית ותרבותית.
The Bones of Memory (מופע סיפורים מדרום אפריקה הישנה והחדשה, 2002)
פרס אובי לשנת 1987 עבור Born in the RSA
פרס על שם ג'וזף ג'פרסון לשחקנית הטובה ביותר (שיקגו) עבור Have you seen Zandile?
פרס Fringe First בפסטיבל הפרינג' באדינבורו עבור Have you seen Zandile?
גפן ברקאי (נולד ב-7 בפברואר 1995) הוא שחקן ודוגמן ישראלי.
ברקאי נולד וגדל בהוד השרון ולמד בתיכון הדרים בעיר.
את שירותו הצבאי עשה בתיאטרון צה"ל.
חשיפתו הטלוויזיונית הראשונה הייתה בשנת 2012 כאשר שיחק בסדרת הנעורים "יומני החופש הגדול" ששודרה בערוץ דיסני לצופי Yes, בה שיחק בתפקיד הראשי את דמותו של גור, בן זוגה של תמר (ליהי קורנובסקי).
על תפקידו בסדרה היה מועמד לתואר שחקן השנה בטקס נבחרי הילדים לשנת 2012. ברקאי שיחק גם בעונה השנייה של הסדרה, בשנת 2013.
בשנת 2015 החל לגלם את דמותו של אריאל בעונה השנייה של סדרת הנוער "שוברי גלים" ששודרה בערוץ הילדים לצופי Yes.
בשנים 2015–2016 הנחה את "פסטיבל יותר" למתגייסים.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "ירח בבית 12" בבימויה של דורית חכים.
בדצמבר אותה שנה החל לגלם את מייקל רוזן בסדרת הנוער "Oboy" בערוץ הילדים לצופי Yes.
בשנת 2017 שיחק בסרט "פוקסטרוט".
בשנת 2014 החל לשמש כפרזנטור של חברת האופנה הישראלית "רנואר".
ביולי 2021 פורסם כי שיתוף הפעולה בין ברקאי לרנואר הגיע לסיומו.
בשנת 2019 החל לשחק בסדרת הנוער "התחנה", בתפקיד אדר אשכנזי.
באותה שנה שיחק בסדרת הקומדיה הרומנטית של קשת 12, "זה לא הגיל" בתפקיד ישי והשתתף במופע הפסטיגל השנתי, "play פסטיגל".
בשנים 2015־2016 ניהל מערכת יחסים עם השחקנית עמית פרקש.
בשנים 2017־2018 היה בזוגיות עם הדוגמנית והשחקנית הישראלית ניבר מדר.
מאפריל 2021 נמצא בזוגיות עם גל לוזון.
+שנהפרויקטדמותהערות2012–2013יומני החופש הגדולגור2015–2016שוברי גליםאריאל2016מלאך של אמאסלע גוטמן2016–2018Oboyמיכאל "מייקל" רוזן2019–2020התחנהאדר (שי)/אשכנזיזה לא הגילישי רחמים בן דוד
שנהפרסקטגוריהתוצאה 2012 טקס נבחרי הילדים שחקן השנה 2014 טקס פרסי האופנה דוגמן השנה 2017טקס נבחרי הילדים של פרוגיאינסטגרם השנה
גצל שוורצמן (בפולנית: Gecel Szwarcman; 1890בערך – 26 בספטמבר 1942) היה יושב ראש היודנראט ומנהיג מרד גטו טוצ'ין באוקראינה.
הסגיר את עצמו לידי הנאצים ונורה.
גצל שוורצמן נולד בעיר טוצ'ין (פולנית: Tuczyn, גרמנית: Tutschin, אוקראינית: Tyчин) שבאימפריה הרוסית (בתחומי אוקראינה של ימינו), ככל הנראה בשנת 1890.
הוא נולד למשפחה יהודית פולנית, אביו היה הרשל (צבי) שוורצמן ואימו בתיה שוורצמן לבית מלר.
הוא נישא לרבקה שוורצמן לבית ווירני ולהם נולדו חמישה ילדים: דוד, לייב אריה, לובה, מרים ובתיה.
גצל למד באוניברסיטה עריכת דין, אך לא עסק במקצוע זה בחייו.
הוא היה תעשיין ועבד כעצמאי בטוצ'ין.
הוא היה חבר בהסתדרות הציונית ותפקד כראש עיריית טוצ'ין (שרוב אזרחיה היו יהודים) בזמן מלחמת העולם השנייה בתפקיד שנקרא "סוליטס" וניהל את ענייני היהודים בעיר מול המשרדים הממשלתיים.
כשהגיעה הפקודה מראשי הממשל הנאצי להקים בטוצ'ין גטו, פנו הנאצים אל גצל בדרישה שיקים יודנראט שיפעל בראשותו.
תחילה, גצל חשש מאוד מהתפקיד אך הבין שאין לו ברירה בנושא זה.
כמו כן, יהודי העיר העריכו אותו כדמות סמכותית, טובת לב ועוזרת והפעילו עליו לחץ לקבל על עצמו את התפקיד.
לבסוף, הוא מונה להיות יושב ראש היודנראט ומינה את מאיר הימלפרב להיות סגנו ואנשים נוספים לכהן כחברים ביודנראט.
בזמן כהונתו כיושב ראש היודנראט, גצל ניהל קשרים טובים עם המפקדים הגרמנים ובעזרת כספי שוחד הצליח לדחות במספר חודשים את הקמת הגטו.
כשהבין גצל שהנאצים מתכננים לחסל את הגטו ואת תושביו היהודים, הוא החליט להנהיג את המרד הראשון של היהודים בנאצים שיצא לפועל והיווה הפתעה מוחלטת לכוחות הגרמנים.
גצל נרצח בידי הנאצים ב-26 בספטמבר 1942, א' סוכות, ט"ו בתשרי ה'תש"ג, לאחר שהסגיר את עצמו לידי הנאצים בסיום המרד.
כיושב ראש היודנראט, גצל הכיר את המנהיגים הנאצים ואת תוכניותיהם לגבי הגטו.
מספר אירועים רמזו לו על העתיד לקרות לגטו.
ראשית, הוא שמע מפי התושבים שחזרו מעבודות הכפייה שאסירים אוקראינים חופרים בורות להרג המוני מסביב לגטו.
כמו כן, מפקד הגסטפו רמז לגצל על תוכניות הנאצים כלפי הגטו, כשלחש באוזנו במהלך פגישתם: לפי סימנים אלה ועוד אחרים, הבין גצל כי הוא חייב לפעול מהר למען חייהם של יהודי הגטו.
הוא כינס בביתו ישיבה שבה נכחו כמה מצעירי הגטו ובה התחיל לתכנן עימם את המרד.
הוא מינה את בנו, דוד שוורצמן, לפקד על המרד.
כמו כן, הוא פקד על הצעירים להשיג ולקנות מספר רב ככל הניתן של כלי נשק, בכל מחיר, ואת רוב כלי הנשק הוא מימן מכספו האישי.
בנוסף, הוא הזמין כמות גדולה של נפט לגטו בחסות צרכיו של היודנראט.
באותו הערב שבו התקיימה הישיבה, גצל והצעירים תכננו את תוכנית הפעולה למרד.
ההסכם היה שלוחמי המרד יפזרו בין כל הבתים בגטו חביות נפט, ובעת הפעלת סימן שיוסכם מראש, ידעו תושבי הגטו כי עליהם להצית את בתיהם באמצעות הנפט, למצוא פרצות בגדרות הגטו ולברוח כמה שיותר מהר אל היערות.
בזמן זה, כ-60 לוחמי המרד שחולקו לארבע קבוצות לוחמות, יפתחו באש כנגד כוחות הנאצים.
בזמן תפילות יום הכיפורים שנערך ב-21 בספטמבר 1942, כל יהודי הגטו היו מכונסים בבית הכנסת וגצל ניצל את עיתוי זה על מנת לעדכן את כולם לגבי מהלך המרד הקרב ובא.
יומיים לאחר מכן, ב-23 בספטמבר 1942, הנאצים הכריזו מצור על הגטו וכוחותיהם החלו להתקבץ מסביבו.
גצל ידע שזהו סימן לסופו של הגטו והשמדתו, ולכן לאחר כמה שעות הפיץ את הסימן שהוסכם מראש.
בזמן המרד, הוא קרא לכל היהודים לנוס על נפשם ולברוח מהגטו, אך הוא נשאר במקומו ופיקד על הכוחות הלוחמים.
בניו של גצל, דוד ולובה, נהרגו במהלך הקרבות ואשתו רבקה נרצחה על ידי הנאצים בזמן שניסתה לברוח הגטו.
בנותיו של גצל, בתיה ומרים הצליחו לברוח ולהגיע לארץ ישראל.
בזמן המרד, גצל נשאר בגטו ופיקד על הכוחות הלוחמים, עד שב-26 בספטמבר 1942, א' סוכות של אותה השנה, כשרוב תושבי הגטו כבר נהרגו או הצליחו לברוח והלחימה הייתה קרובה לקיצה, יצא גצל אל הנאצים.
הוא נעמד מול ראשי הגסטפו ולקח אחריות על המרד כשנשאל מי היה אחראי לו.
המפקד הגרמני הוריד מעליו את שעון הזהב שלו ושאל אותו מהי בקשתו האחרונה לפני מותו.
גצל ביקש שירו בו בבית הקברות היהודי הסמוך, וכך היה.
הוא הובל אל בית הקברות ושם נורה על ידי הנאצים.
באינטרנט ניתן למצוא עדויות של השורדים מגטו טוצ'ין, כתבות שמספרות עליהם וסיפורים שונים על המקום.
כמו כן, ישנם ספרים המרכזים חומר רב ומנציחים את זכרם של הנספים.
לדוגמה, קיים ספר יזכור על יהודי טוצ'ין המספר את סיפוריהם של יהודים רבים בגטו.
כמו כן קיים ספר שנקרא "יהודי טוצ'ין וקריפה מול רוצחיהם" שמביא את עדותם של 24 השורדים מהגטו, וכן את עדותה של מרים קוץ שוורצמן, ביתו של גצל, שמספרת את סיפורו של אביה מנקודת מבטה של ילדה קטנה בגטו.
בנוסף על כך, קיימת אנדרטה לזכרם של יהודי טוצ'ין והורינגרוד שנרצחו בשואה, בבית העלמין בחולון וכן בכניסה לעיירה טוצ'ין באוקראינה.
גֶּפֶת זיתים היא שארית החומר הנוצר מתהליך הפקת שמן הזית, ולכן נחשבת לפסולת.
בתהליך יצירת הגפת נכתשים ונטחנים הזיתים לעיסה אשר ממנה מופרד השמן, לפיכך הגפת מורכבת מזיתים כתושים, שברי גלעיני הזית, מעט מים ושאריות שמן.