tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרובינציית אלקי מאופיינת באקלים ים תיכוני צחיח, עם גשמים חורפיים, טמפרטורות מתונות ולחות יחסית גבוהה באזורי החוף.
על פי מפקד האוכלוסין של 2017 על ידי המכון הלאומי לסטטיסטיקה (INE), הפרובינציה משתרעת על שטח של והייתה בה אוכלוסייה של 496.337 תושבים, מהם 443,484 באזורים עירוניים ו-52,853 באזורים כפריים.
נכון ל-2017 צפיפות האוכלוסין בה היא 29.03 תושבים לקילומטר מרובע.
כפרובינציה, אלקי היא מחוז מנהלי ברמה השנייה של צ'ילה, המחולק לשש קומונות (בספרדית: comunas).
הפרובינציה מנוהלת על ידי מושל שממונה ישירות על ידי נשיא צ'ילה ונשאר בתפקיד כל עוד הוא נהנה מאמונו.
מבוסס על נתוני מפקד האוכלוסין של 2017
אלקטרז הוא אי קטן, במרחק של כ-1.25 מייל מהחוף של סן פרנסיסקו במפרץ סן פרנסיסקו שבקליפורניה, ליד מצר שער הזהב.
האי פותח באמצע המאה ה-19 וכלל מתקנים למגדלור, ביצור צבאי ובית כלא צבאי.
האי נכלל בספר השיאים של גינס בתור "הכלא השמור ביותר בעולם" בשל כלא אלקטרז שהוקם עליו.
אין סולים מקומיים בחוף האוקיינוס השקט, מה שהופך את השימוש הספרדי הישן יותר לסביר יותר.
האי ירבה בואנה סומן במפת מפרץ סן פרנסיסקו של איילה משנת 1775 כ"אי אלקטרז".
השם הוחלף מאוחר יותר לסלע המכונה כיום אי אלקטרז על ידי קפטן פרדריק וו.
ביצ'י, קצין ימי וחוקר אנגלי.
במהלך השנים, הגרסה הספרדית "אלקטרז" הפכה פופולרית וכיום נמצאת בשימוש נרחב.
השקנאי החום מקליפורניה (Pelecanus occidentalis californicus) אינו מוכר כמין המקנן באי כיום.
הספרדים בנו כמה מבנים קטנים באי.
בשנת 1934 הוסב האי לשמש כבית הכלא הפדרלי אלקטרז.
זרמי הגאות והשפל החזקים סביב האי וטמפרטורות המים הנמוכות מאוד הפכו את הבריחה לכמעט בלתי אפשרית, מה שהעניק לכלא את המוניטין הידוע לשמצה ביותר מסוגו בהיסטוריה האמריקאית.
הכלא נסגר ב-21 במרץ 1963, והאי הפך לשמש כאטרקציה תיירותית מרכזית.
היא הוכרזה כאתר היסטורי לאומי בשנת 1986.
כיום, מתקני האי מנוהלים על ידי שירות הפארקים הלאומיים כחלק מאזור הנופש הלאומי גולדן גייט.
מבקרים יכולים להגיע לאי באמצעות שיט במעבורת מרציף 33, הממוקם בין בניין המעבורות של סן פרנסיסקו לרציף הדייגים.
חברת Hornblower Cruises, הפועלת תחת השם Alcatraz Cruises, היא ספקית המעבורות הרשמית אל האי וממנו.
המגדלור של אלקטרז הוא המגדלור הפעיל העתיק ביותר בחוף המערבי של ארצות הברית.
באי מצויות בריכות סלע ומושבת של עופות ים (בעיקר שחפים מערביים, קורמורנים ואנפות).
על פי סרט תיעודי משנת 1971 על ההיסטוריה של אלקטרז, האי משתרע על פני על וגובהו בנקודה הגבוהה ביותר במהלך הגאות הממוצעת.
שטח האי הכולל מדווח כ .
באי מצויים תאי הפנאי הראשיים, אולם האוכל, המגדלור, חורבות בית המנהל ואולם החברות, מגרשי המצעד, בניין 64, מגדל המים, בניין התעשיות החדש, בניין התעשיות לדוגמה וחצר הבילוי.
האלקי היו צמד אחים שנסגדו על ידי קבוצות מסוימות בקרב השבטים גרמאניים כחלק מהמיתולוגיה הגרמאנית, ומוזכרים בחיבורו גרמאניה של ההיסטוריון הרומי טקיטוס.
שמם של האלקי ככל הנראה שאול משמו הלועזי של האייל הקורא, "Alces alces".
האלקי מזוהים עם דמויות של אחים אחרים שפולחנם היה נפוץ בקרב עמים הודו-אירופיים בכלל, ומגיע ככל הנראה מהמיתולוגיה הפרוטו-הודו-אירופית.
עם הדמויות המקבילות לאלה של האלקי במיתולוגיות השונות נמנות קסטור ופולוקס מהמיתולוגיה היוונית, האשווינים מהמיתולוגיה ההינדואית והנגיסט והורסה מהמיתולוגיה הגרמאנית.
אֶלְקָנָה היא התנחלות, מועצה מקומית ויישוב קהילתי בשומרון.
אלקנה ממוקמת צפונית לכביש 5 בין שערי תקוה (ממזרח) לעץ אפרים (מדרום מערב), שאוחדו ליישוב שער השומרון.
אלקנה נמצאת בין שני נחלים – נחל קנה מצפון ונחל רבה מדרום – המתנקזים בהמשך דרכם לנחל הירקון.
נחל קנה היווה בעבר גבול בין נחלות השבטים, נחלת שבט מנשה שכנה מצפון לו ונחלת שבט אפרים שכנה מדרום לו.
אלקנה נמצאת בתחומי נחלת שבט אפרים.
בקרבת היישוב נמצאת מערת נטיפים גדולה, וכקילומטר ממערב לו נמצאת ח'רבת סריסיה, חורבת יישוב מהתקופה הרומית.
אלקנה הוקמה על ידי חברי גרעין "מערב שומרון", שהתארגן החל מאביב 1973, ביוזמתו של הלל ויס, במטרה להקים יישוב באזור מערב השומרון סמוך לגוש דן.
חברי הגרעין כללו בעיקר תושבי אזור המרכז וקבוצה של צעירי המפד"ל.
הגרעין ביקש להתיישב בגבעה סמוך לכפר מסחה בה היה מחנה צבא ירדני ותחנת משטרה, שהוגדרו כרכוש ממשלתי נטוש ועברו לרשות צה"ל.
ניסיון ההתנחלות הראשון במקום בוצע ב-5 באוקטובר 1974, שיירה של 30 כלי רכב בה כ-200 איש נעצרה בדרכה למקום על ידי כוחות צה"ל.
חברי הגרעין פנו לממשלה, ומצאו אוזן קשבת אצל השר ישראל גלילי, יושב ראש ועדת השרים להתיישבות.
בנוסף פנו ליחיאל אדמוני, מנהל המחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית בבקשת סיוע.
גלילי ואדמוני שכנעו את ראש הממשלה יצחק רבין לתמוך ברעיון להקמת יישוב במערב השומרון, מאחר שיש חשיבות מדינית בהזזת "הקו הירוק" כמה קילומטרים מזרחה עד הקו המכונה "אין כפרים", והוסכם כי על מיקום היישוב למנוע מהכרח לצרף כפרים פלסטיניים לשטחה של מדינת ישראל.
נימוק נוסף היה חשיבותה של השליטה הישראלית על מאגר המים התת-קרקעי של אקוויפר ההר באזור זה.
בדצמבר 1974, החלה ועדה ממשלתית באיתור שטח ותכנון היישוב.
בשנת 1975 ביקשו חברי הגרעין להקים יישוב בג'בל מוקטם, שליד העיירה בית ליקיא, החולש על דרך בית חורון, במסגרת תוכנית לעיבוי ירושלים והדרכים המובילות אליה מגוש דן.
ההתנחלות לבסוף לא הוקמה, מאחר שרוב הקרקעות באזור היו בבעלות פרטית של תושבי הכפר והיו רשומות בטאבו.
בין מקימי הגרעין היה אליקים רובינשטיין מי שעתיד היה להיות היועץ המשפטי לממשלה ושופט בית המשפט העליון.
רובינשטיין היה חבר מזכירות הגרעין וניסח תזכיר ב-1975 בו נקבע מפורשות כי: "יודגש כי בכל פעולותיו עמד
הגרעין עד כה על תיאום עם הממשלה, ולא עסק בהתנחלות בלתי חוקית שאינה מאושרת...כל השרים והמשרדים עמהם באה המזכירות במגע הביעו למעשה אהדה לרעיון הגרעין ומיקומו".
כך שהגרעין ביקש להתנחל רק באישור הממשלה וב-29 ביוני 1976 הגיש עצומה לוועדת השרים לענייני התיישבות לאשר את ההתיישבות במסחה.
ב-4 בפברואר 1977, חברי הגרעין חיברו עצומה נוספת והחתימו 64 חברי כנסת על בקשת מתן אישור לעלייה חוקית לקרקע.
במהלך 1976 הצטרף לגרעין "מערב שומרון" גרעין של עולים חדשים מברית המועצות, "מעוז עלייה", שכלל אסירי ציון ואקדמיים.
ב-26 בפברואר 1977, נכנסו שוב אנשי הגרעין לבניין משטרת מסחה, אך התפנו מהמקום תוך מספר שעות, לאחר שהשר ישראל גלילי הבטיח להם שהקמת התנחלות במקום תעלה לאישור בוועדת השרים להתיישבות בהקדם.
אישור ועדת השרים התקבל כעבור יומיים, ב-1 במרץ 1977. לשם הקמת היישוב נתפסו כ-116 דונם של אדמות בבעלות פרטית של תושבי מסחה, בצו תפיסה לצרכים צבאיים.
לכן תחילה עלו לשטח קבוצה של חיילי נח"ל, שעסקה בהכשרת השטח לקראת הקמת ההתנחלות.
ב-10 במאי עלו 15 המשפחות הראשונות להתנחלות, הם נכנסו לבתים טרומיים שנבנו סביב תחנת המשטרה בקצה המערבי של הכפר מסחה.
המתיישבים הראשונים ביישוב היו 15 משפחות בני "גרעין מסחה" שהתגוררו במבני אשקוביות שהובאו לגבעה.
אליהן הצטרפו עוד 2 משפחות, ביניהן משפחתו של שאול מופז, לימים רמטכ"ל ושר, ומשפחת שפורן שאול ומירי, אשר התגוררו בתוך מבנה המשטרה הירדנית.
המבנה חולק בעזרת מחיצות וקירות ושימש באותם חודשים ראשונים כמקום מגורים, בית כנסת, גן ילדים, בית ספר, מכולת, מקום כינוס ועוד.
לאחר מכן הכריזה מדינת ישראל על 1,300 דונם סביב אלקנה כ"אדמות מדינה" והן סופחו לשטח היישוב.
היישוב זכה לכינויים ולמספר שמות בטרם נקבע שמו הנוכחי.
בתחילה נקרא בפי התושבים "פארים", כשם יישוב קדמון המוזכר בחרסי השומרון, אך ועדת השמות הממשלתית לא אישרה שם זה, שכן היישוב העתיק שכן מזרחה משם.
שמות אחרים שהוצעו היו: "מסך", "קרנות ישועה", "אלעדה" ואף "שומרונה".
לבסוף, כחודשיים אחרי העלייה לקרקע, הוכרז היישוב בשמו "אלקנה", על שם קרבתו לנחל קנה ועל שם אביו של שמואל הנביא – אלקנה בן ירוחם אשר התגורר בהר אפרים.
בשנת 1979 כבר מנה היישוב כ-100 משפחות שהתגוררו כולן במבני אשקוביות, אך פרץ סכסוך בין חברי גרעין "מעוז עלייה" "הרוסי" לחברי גרעין "מערב השומרון", ושתי הקבוצות התגוררו בשכונות נפרדות ביישוב.
אלקנה הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1981. שכונת הקבע הראשונה באלקנה נבנתה בשנת 1983 מעברו הדרומי של כביש 5 (לימים כביש 505) "כביש חוצה שומרון".
השכונה קרויה על פי מספר הבתים המצויים בה: "שכונת ה-220", ובהתאם לכך נקראו גם שתי השכונות שהוקמו בשנים הבאות: "שכונת ה-165" ו"שכונת ה-80".
בהמשך נוספו גם שכונת "בני אלקנה" ("שכונת ה-34"), השכונה הצפונית, שבה יש כ-130 משפחות ושכונת משה"ב (10 יח"ד).
באוגוסט 2002 אישרה ממשלת ישראל את הקמתה של גדר ההפרדה סמוך לאלקנה.
הגדר חוצצת בין אלקנה לכפר מסחה וחסמה את המעבר על כביש 505 בין שני היישובים.
באוגוסט 2003 החלה בניית גדר בפועל.
בית אחד שהיה הקרוב ביותר לאלקנה, ביתו של האני עמאר המכונה "הבית של האני", הופרד מכפרו מסחה על ידי חומה, הוא כלוא בין מכשול ההפרדה לבין גדר ההתנחלות, ואנשי הכפר מנועים מלבקר אותו.
בשנת 2012 אוכלסה אף שכונת דונה המכילה כ-42 יח"ד ("שכונת המדורגים").
ב-2007 אישר מינהל מקרקעי ישראל הקמת שכונה נוספת של מעל 300 יחידות-דיור.
כיום משמשות האשקוביות הראשונות כמבני מגורים לתושבים בשכונת הארעי.
אלקנה מונה כיום מעל 800 משפחות וכ-4,000 תושבים.
רבים מצעירי אלקנה חוזרים כדי להקים את הדור השני ביישוב.
ב-3 ביוני 2025 פורסמה החלטת ועדה מטעם משרד הפנים, הממליצה על איחוד המועצות המקומיות אלקנה ושער שומרון.
ב-16 ביולי הודיע שר הפנים משה ארבל על ביצוע האיחוד.
ביישוב מתגוררים רבנים ואישי ציבור, ביניהם ניתן למנות את הרב יהודה פליקס, הרב הושע רבינוביץ, ניסן סלומינסקי, שאול יהלום, חגי הוברמן, שמואל חיימוביץ', הלל וייס ואלעזר טויטו.
לפי הלמ"ס, אלקנה היא היישוב עם אחוז בעלי התואר האקדמי הגבוה בישראל (74%).
בין מסגרות החינוך ביישוב: מעונות, גנים, סניף של תנועת הנוער בני עקיבא, מועדון נוער בשם 'פרהסיה', בית ספר אזורי, אולפנת השומרון לבנות, וישיבה תיכונית לבנים הנקראת 'ישיבת מערב השומרון' (בראשי התיבות 'ימ"ה') שבראשה עומד הרב אהוד סט.
בעבר גם האולפנה וגם הישיבה היו שייכים לרשת בני עקיבא אך ב-2020 עברו לרשת אורט.
ביישוב אלקנה נמצאת מכללת אורות ישראל המכשירה לתואר בהוראה.
מכללה זו מעניקה תארים בחינוך – תואר ראשון ותואר שני – במגוון רחב של התמחויות.
קמפוס המכללה משתרע על עשרות דונמים, לומדות בו נשים לתואר ראשון, ונשים וגברים (בכיתות נפרדות) לתואר שני.
כמו כן קיימים מעונות לסטודנטים, בריכת שחייה ומתקנים נוספים.
באלקנה שירותי דת, מחלקה לשירותים חברתיים ושירותי חינוך מגיל שלושה חודשים ועד 18 שנים.
כמו כן קיימים ספרייה, בריכה מקורה (שעות שחיה נפרדות לגברים ולנשים), מתנ"ס, שני מקוואות – לגברים ולנשים, שירותי רפואה וקופות חולים, חוגים תורניים, מסגרות ללימוד תורני והרצאות ובית חב"ד.
מקומות התעסוקה ביישוב מצויים במוסדות החינוך, במרכז המסחרי בו מספר עסקים כלכליים, באזור התעשייה הכולל מוסך, נגרייה ומפעלים שונים, במסגרת החוגים ופעילויות המתנ"ס ובמשרדי המועצה.
בנוסף קיים באלקנה מוקד קשרי לקוחות של קופת חולים כללית של מחוז דן-פתח תקווה.
המוקד מהווה מקור תעסוקה לסטודנטים הגרים באלקנה וביישובים הסמוכים לה.
לאלקנה קבוצת כדורסל בשם אליצור "רלף קליין" אלקנה, שבשיאה (בעונת 2011) שיחקה בליגה הארצית.
חתן פרס ישראל רלף קליין אימן אותה עד לפטירתו בשנת 2008, ומאז הקבוצה נקראה על שמו.
באלקנה פעל בעבר מועדון שחמט מצליח ובו תשע קבוצות ייצוגיות הפועלות בשם "אליצור אלקנה".
הקבוצה הראשונה נקראת על-שם הרב הלל שחור והיא העפילה מליגה ד' (1990) ועד הליגה הארצית שם היא משחקת בשנה זו (2011).
המועדון התפרסם כאשר זכה שש פעמים באליפות ישראל לבתי ספר.
גדול הישגיו הוא הזכייה באליפות העולם לבתי ספר יסודיים בשנת 2000.
ביישוב הוקמה עמותת גיל הזהב בשנת 2011 בשם 'מועדון 50 פלוס', העוסקת בהצלחה בשעות הפנאי של הציבור המבוגר ביישוב.
מבנה המשטרה הירדני עבר שימור ושיפוץ ומשמש כיום כמבנה המועצה המקומית אלקנה.
סמל היישוב עוצב על ידי מרדכי צונץ, אחד מראשוני המתיישבים, ובו נראה מבנה המשטרה בראש הגבעה כשבחזיתו ניצב עץ זית.
הסמל מסמל את המלחמה והשלום, את ההווה והעתיד, את הישן והחדש, את הקשר של היישוב לטבע הסובב אותו ואת המראה שנשקף לעיניהם של ראשוני המתיישבים: מבנה אבן מרשים ועצי זית.
שמות הרחובות קרויים על פי רעיון שהגה פרופסור הלל וייס, תושב אלקנה, על פי מוטיבים וביטויים הלקוחים מתוך שיר השירים.
עם התווספותן של שתי שכונות קבע חדשות: "הצפונית" וה-"מדורגים", הוקמה מחדש ועדת השמות הרשותית והיא החליטה להמשיך את קריאת שמות הרחובות משיר השירים.
אַלקֵנים (באנגלית ביחיד: Alkene) הם קבוצה פונקציונלית של תרכובות אורגניות, בעלת הנוסחה CnH2n.
בעבר כונו גם אוֹלֵפִינִים (Olefins), אך כיום שם זה נמצא בשימוש בעיקר בהקשר של תעשיית הנפט (ממנו מופקים כמה אלקנים).
האלקנים הם פחמימנים המאופיינים בקשר קוולנטי כפול אחד לפחות בין שני אטומי פחמן.
הנוסחה הכללית של אלקנים היא CnH2n; נוסחה זו דומה לזו של ציקלואלקאנים אך אינה זהה.
הנוסחה מתייחסת לאלקנים פשוטים, בעלי קשר כפול בודד וללא מתמירים שונים (כגון אטומי כלור, קבוצות אלקיל וכדומה).
כיוון שהאלקנים מכילים קשר כפול ו"נקודות הקישור" של אטומי הפחמן שלהם אינן תפוסות כולן (רוויות), הם מכונים לא-רוויים (או בלתי-רוויים; Unsaturated).
הקשר הכפול נוטה להישבר ואז מסוגלת המולקולה לקלוט שני אטומים נוספים (על כל קשר כפול שנשבר); תגובה מסוג זה נקראת תגובת סיפוח (Addition).
אלקאנים, בהיותם פחמימנים רוויים, אינם מסוגלים לעבור תגובות סיפוח; האלקנים, לפיכך, פעילים כימית יותר מאלקאנים.
אתן (או אתילן, C2H4), האלקן הפשוט ביותר והתרכובת האורגנית הפשוטה ביותר בה קיים קשר כפול, משמש כהורמון בצמחים.
הפרשתו על ידי תאי הצמח מעודד פירות להבשיל.
אתן הוא התרכובת האורגנית המיוצרת בכמות הגדולה ביותר באופן תעשייתי.
הוא משמש כחומר מוצא לכוהלים, אלדהידים, חומצות קרבוקסיליות ומאות חומרים אחרים, והוא מיוצר בכמות של כ-25 מיליון טון בשנה בארצות הברית לבדה.
פרופן (או פרופילן, C3H6) משמש כחומר גלם לייצור פלסטיקים.
אחרי אתן, פרופן הוא התרכובת האורגנית המיוצרת בכמות הגדולה ביותר באופן תעשייתי.
אלפא-פּינֵן (α-Pinene) הוא ציקלואלקן המהווה את המרכיב העיקרי בממס האורגני טרפנטין.
בטא-קרוטן (β-Carotene) הוא אלקן המכיל 11 קשרים כפולים מצומדים.
מבנה זה גורם לסידור אלקטרונים מיוחד במולקולה ולצבע כתום עז (סידור האלקטרונים משפיע על אורך גלי האור המוחזרים אל עין הצופה).
בטא-קרוטן ונגזרותיו הם טרפנים - מכילים ארבע יחידות של איזופרן הקשורות האחת לשנייה.
בטא-קרוטן הוא הצבען (פיגמנט) הנותן לפירות ולירקות רבים את צבעם.
הוא נמצא בכמויות גדולות בגזר; בגוף הוא הופך לויטמין A (הכוהל רטינול), אשר בתורו הופך לאלדהיד רטינל, המסייע בראייה.
על מתן שמות לאלקנים, ראו מונחון IUPAC.
שמו של אלקן מורכב מתחילית המציינת את מספר אטומי הפחמן במולקולה, ומהסופית -אֵן.
האלקן הפשוט ביותר הוא אֶתֵן (Ethene), והוא מכיל שני אטומי פחמן הקשורים ביניהם בקשר כפול.
במקרה של אלקנים המכילים למעלה מ-3 אטומי פחמן, מופיעה ספרה בתחילת השם לציון המיקום של הקשר הכפול; הספרה תמיד תהיה הנמוכה ביותר האפשרית, כלומר: כדי לקבוע את מיקומו של הקשר הכפול יש לספור מהקצה הקרוב אליו.
כך, למשל, קיים 2-הֶפְטֵן (אלקן בעל 7 פחמנים, בו הקשר הכפול נמצא בין הפחמנים השני והשלישי), אך לא קיים 6-הֶפְטֵן (זהו אותו החומר, למעשה, אך השם השני שגוי).
לאלקנים הפשוטים קיימים שמות טריוויאליים, בהם משתמשים בדרך-כלל ביום-יום; שמות אלו מורכבים גם הם מתחילית המציינת את מספר אטומי הפחמן במולקולה; ההבדל הוא בסופית: -אילֵן.
כך, למשל, האלקן הפשוט ביותר, אתן, ידוע יותר כאֶתִילֵן; הבאים בסדרה הם פרופילֵן, בוטילֵן וכן הלאה.
אלקנים המכילים שני קשרים כפולים נקראים דיאֵנים (Dienes).
כך, למשל, 4,1-פּנְטָאדִיאֵן הוא אלקן בעל חמישה אטומי פחמן ושני קשרים כפולים בקצות המולקולה.
אלקנים המכילים שלושה קשרים כפולים נקראים טריאֵנים (Trienes).
דיאנים וטריאנים בהם קיים לאורך השרשרת הפחמנית קשר כפול / קשר יחיד לסירוגין נקראים דיאנים או טריאנים מצומדים (Conjugated).
מבנה מיוחד זה גורם לקשרים הקוולנטיים להראות מאפיינים של קשר בודד ושל קשר כפול כאחד, כשהם נעים במהירות ובאופן תמידי בין שני סוגי הקשרים.
תופעה זו, הנקראת תהודה (רזוננס), קיימת גם בתרכובות ארומטיות, והיא מקנה תכונות מיוחדות לחומר (יציבות מוגברת, למשל).
כשאלקן נסגר לטבעת מתקבל ציקלואלקן (אלקן טבעתי).
במתן שמות לציקלואלקנים אין צורך בספרה המציינת את מיקום הקשר הכפול.
אלקן שניטל ממנו אטום מימן אחד נקרא ויניל.
כשבמקום אטום המימן מתווספת קבוצת הידרוקסיל (OH), מתקבל אנול, שהוא בעצם שילוב בין כוהל ואלקן.
בהפטן (אלקן בעל שבעה פחמנים), למשל, הקשר הכפול עשוי להופיע בשלושה מקומות שונים לאורך השרשרת; מתקבלים שלושה איזומרים שונים: 1-הפטן, 2-הפטן ו-3-הפטן.
כל אחד מהם הוא חומר נפרד, השונה מהאחרים בתכונותיו הכימיות והפיזיקליות.
חומרים אלו מוגדרים כאיזומרים מבניים: נוסחתם המולקולרית (מספר האטומים מכל סוג) זהה, אך סידור האטומים והקשרים בהם שונה.
קשר קוולנטי כפול, בניגוד לקשר בודד, הוא קשיח, ואינו מאפשר תנועה סיבובית של האטומים המשתתפים בו.
אי לכך, במצב בו קיימים אטומים שונים הקשורים לפחמנים המשתתפים בקשר הכפול, הרי שבמולקולות מסוימות ייתכן סידור מסוים של האטומים השונים (לדוגמה: שני אטומים מסוימים נמצאים מאותו הצד של הקשר הכפול), ואילו במולקולות אחרות ייתכן סידור אחר (שני האטומים נמצאים בצדדים מנוגדים של הקשר הכפול).
כיוון שהקשר הכפול, כאמור, קשיח, לא ניתן לעבור באופן ספונטני ממצב אחד לשני.
שני המצבים שתוארו אף הם איזומרים, ומהווים שני חומרים נפרדים, בעלי תכונות שונות.
הפעם מוגדרים שני האיזומרים כאיזומרים מרחביים: סידור האטומים בהם זהה, אך התצורה המרחבית שונה.
באופן ספציפי מוגדרים האיזומרים הללו כדיאסטריאומרים: איזומרים מרחביים שאינם תמונת ראי זה של זה.
האלקנים הדיאסטריאומרים מקבלים את הקידומת ציס (Cis) או טרנס (Trans) לפני שמם.
ציס מציין שני מתמירים שנמצאים מאותו הצד של הקשר הכפול, וטראנס - שני מתמירים הנמצאים בצדדים מנוגדים של הקשר הכפול.
כפי שצוין, לא ניתן לעבור באופן ספונטני ממולקולת ציס למולקולות טרנס.
כדי לעבור ממצב אחד למשנהו ניתן להשתמש בחומצה חזקה כזרז.
אם מערבבים, למשל, ציס-2-בוטן, טרנס-2-בוטן וחומצה חזקה ומחכים זמן מה להשגת שיווי משקל, מבחינים כי כמות איזומר הטרנס גדולה פי 3 מכמות איזומר הציס (75% לעומת 25%).
הסיבה לכך היא שאיזומר הציס יציב הרבה פחות מאיזומר הטרנס (ולכן הוא נוטה להיווצר פחות), והסיבה לחוסר יציבות זו היא ששני המתמירים (במקרה זה: קבוצות מתיל) נמצאים באיזומר הציס באותו הצד של הקשר הכפול, דבר הגורם לדחייה חשמלית ביניהם, מה שמערער את יציבות המולקולה.
ניתן לראות בנוסחת המבנה בצד שמאל את הקרבה הרבה בין שני המתמירים באיזומר הציס.
אלימינציה (תגובת החסרה) היא תגובה בה אטום אחד או יותר נפלטים ממולקולה.
אלימינציה של אלקאן, בה נפלטת מולקולה דו-אטומית של מימן, מביאה ליצירת אלקן, כמו בדוגמה הבאה, בה הופך אתאן לאתן:
גם הלואלקאנים עוברים אלימינציה; בתגובה הבאה נפלט מימן כלורי ממולקולת 1-כלורופרופאן ומתקבל פרופן:
כאשר מדובר על אלימינציה של הלואלקאנים, מתרחשת התגובה לפי הכלל המנוגד לכלל מרקובניקוב , הידוע בשם כלל זייצב.
לפי כלל זה, באלימינציה של מימן ואטום אחר ממולקולה פחמימנית, המימן עוזב את הפחמן שאליו קשור המספר הקטן ביותר של מימנים.
אטום ההלוגן עוזב את הפחמן שאליו הוא קשור.
תגובת סיפוח היא תגובה בה אטום אחד או יותר מתווספים למולקולה.
סיפוח של מולקולה דו-אטומית של מימן לאלקין מביא ליצירת אלקן, כמו בתגובה הבאה, בה אציטלן (אתין) הופך לאתן:
תגובת התמרה היא תגובה בה אטום אחד או יותר מחליפים אטומים במולקולה (כלומר, נקשרים אל המולקולה וגורמים לפליטתם של האטומים שהיו קשורים באותו המקום).
התמרה של הלואלקן מתרחשת כשהלה מגיב עם מולקולה דו-אטומית של מימן.
אחד מאטומי המימן מחליף את אטום ההלוגן לקבלת אלקן ומימן-הלוגן
אוזון (O3) מגיב עם אלקנים ומפרק אותם לאלדהידים ולקטונים.
תחילה ניתק הקשר הכפול שבמולקולת האלקן; לאחר מכן נוצר קשר כפול בין כל אחד משני אטומי הפחמן שנותרו לא-קשורים ובין אטום חמצן מהאוזון.
הידרציה (מִיוּם, סיפוח מולקולת מים) של אַלקֵן בקטליזה חומצית (כלומר, בנוכחות חומצה חזקה המזרזת את התגובה) נותנת כוהל.
סיפוח מולקולת מים לאלקן מתרחש לפי כלל מרקובניקוב, דהיינו, אטום המימן מסתפח לאטום הפחמן אליו קשורים אטומי מימן רבים יותר, מבין אטומי הפחמן הקשורים בקשר הכפול, ואילו קבוצת ההידרוקסיל מסתפחת אל אטום הפחמן השני, הקשור למספר קטן יותר של אטומי מימן.
לדוגמה, בתגובה הבאה מסופחת מולקולת מים לפרופן.
הקשר הכפול נשבר, מולקולת המים מסתפחת לפי כלל מרקובניקוב ומתקבל 2-פרופאנול:
הידרוגנציה (סיפוח מימן) של אלקנים גורמת אף היא לפירוק הקשר הכפול וליצירת אלקאנים.
התגובה מתרחשת בנוכחות זרז מתכתי, כגון פלטינה או פלדיום.
בתגובה הבאה מגיב בּוּטֵן עם מולקולה דו-אטומית של מימן, לקבלת בּוּטאן:
אלקנים עוברים סיפוח אלקטרופילי של מולקולת מימן-הלוגן (לדוגמה, מימן ברומי).
מימן-הלוגן משמש כאלקטרופיל, חומר הנמשך לאלקטרונים.
הקשר הכפול של האלקן הוא עתיר אלקטרונים, ולכן התגובה מתאפשרת.
הקשר הכפול נשבר, אטום ההלוגן ואטום המימן משתלבים במולקולה לקבלת הלואלקאן:
כאשר מדובר על סיפוח של מולקולת מימן-הלוגן, התגובה מתרחשת ברוב המקרים בהתאם לכלל מרקובניקוב.
כלל זה אומר שכאשר מספחים לאלקן מולקולת מימן-הלוגן, אטום המימן מסתפח אל הפחמן שאליו קשור המספר הגדול ביותר של מימנים; אטום ההלוגן מסתפח אל הפחמן הסמוך לו.
הסיבה לכך היא יציבותו העדיפה של הקרבוקטיון הנוצר במהלך כזה: הקשר הכפול מספח יון מימן אל הפחמן המותמר פחות (בעל מספר המימנים הגדול ביותר), בעוד הקרבוקטיון שנוצר מפירוק הקשר הכפול מתמקם על הפחמן המותמר יותר, ולכן היציב יותר.
אלקמן היה המשורר הלירי הראשון ביוון העתיקה.
פועלו מתוארך למאה השביעית לפנה"ס.
מוצאו של אלקמן אינו ברור אך משוער שהיה במקורו לידי מהעיר סרדיס שבמערב אסיה הקטנה, הוא הובא לספרטה כעבד אך שוחרר כעבור זמן על ידי משפחה שרכשה אותו בשל כישוריו ואיכויותיו הליריות.
אלקמן הוא הנציג הקדום ביותר של הקאנון האלכסנדרוני, שבו מככבים תשעה משוררים ליריים מובילים, ובכללם סאפפו, אנאקראון, פינדארוס ועוד.
במחצית המאה ה-19 נחשף פפירוס באחת הפירמידות המצריות ובו 100 טורי יצירה לירית משל אלקמן בשם "פרתניאון", כלומר שיר שבוצע על ידי מקהלה של נשים בתולות ("פרתנוס" ביוונית פירושו בתולה).
שירים מהסוג הזה הושרו בחגיגות דתיות, ובכללם מרומזים יחסים לסביים בין הנערות של ספרטה.
פרסום השירים מסוג זה די מפתיע נוכח השמרנות הספרטאית.
פרט לפפירוס שנמצא במאה התשע עשרה, מבין יצירותיו של אלקמן נותרו 6 חיבורים ליריים, והללו מכילים בין חמישים לשישים המנונים, אך גם אלה אבדו בתקופת ימי הביניים, ומה שידוע לנו על אלקמן מתמצה בציטוטי יצירתו המשובצים אצל מחברים אחרים.
המלחין יחזקאל בראון חיבר את אלקמן, יצירה למקהלת גברים א-קאפלה על פי פרגמנטים של אלקמן.
אַלְקָלוֹאִידים (באנגלית ביחיד: Alkaloid) הם קבוצה של תרכובות אורגניות המכילות בסיס חנקני.
משפחת האלקלואידים כוללת למעלה מ-15,000 תרכובות שונות.
רוב האלקלואידים מיוצרים כמטבוליטים משניים בצמחים, אך גם יצורים מממלכות אחרות מייצרים אלקלואידים.
לאלקלואידים רבים השפעות פיזיולוגיות ולעיתים קרובות פסיכואקטיביות על בני אדם ובעלי חיים; חלק גדול מהם אף רעילים.
אלקלואידים כאלה מהווים בדרך-כלל אגוניסטים או אנטגוניסטים של קולטן או משפחת קולטנים מסוג ספציפי, והאינטראקציה שלהם עם הקולטן היא העומדת בבסיס המנגנון שמביא בסופו של דבר לתגובה הפיזיולוגית הנצפית.
כל האלקלואידים מכילים אטום חנקן אחד לפחות.
בדרך כלל מהווה החנקן חלק מטבעת הטרוציקלית - טבעת המורכבת ממספר אטומי פחמן ומאטום אחר אחד לפחות.
אלקלואידים רבים מכילים מספר טבעות; אלקלואידים אחרים מכילים קבוצות לא-חנקניות, כגון טרפנים ופחמימות.
בעבר הוגדרו האלקלואידים כתרכובות בסיסיות (ולכן שמן נגזר מן המונח אלקלי), חנקניות, בעלות השפעות פיזיולוגיות על בעלי חיים ואשר מקורן בצמחים.
מהגדרה זו נותר כיום רק נוכחות החנקן; במשך השנים התגלו אלקלואידים שמקורם אינו בצמחים, חסרי השפעה פיזיולוגית ובעלי תכונות חומציות או נייטרליות.
כחמישית מכל הצמחים הווסקולריים מסנתזים אלקלואידים.
מקורם של כמעט כל אלפי האלקלואידים בחמש חומצות אמינו: טריפטופן, טירוזין, פנילאלנין, ליזין ואורניתין.
במקרים רבים מאבדת חומצת האמינו את קבוצת הקרבוקסיל שלה (COOH) כצעד ראשון בדרך לסינתזת האלקלואיד.
במשך שנים רבות לא היה ידוע תפקידם של האלקלואידים בצמחים; אט אט התברר כי הם משמשים כחומרי הגנה נגד בעלי חיים.
לאלקלואידים רבים טעם מר המרתיע בעלי חיים מלאכול את הצמח; אלקלואידים אחרים רעילים וגורמים לנזק בריאותי ואף למוות.
אלקלואידים מסווגים על ידי המבנה המולקולרי הכללי שלהם, לפי המגיבים שמהם הם מופקים.
בעבר, כאשר לא היה ידוע הרבה על הדרך בה מסנתזים אלקלואידים, היה נהוג לתת להם שמות של תרכובות מוכרות, אפילו כאלה שאינן מכילות חנקן (מכיוון שהמבנה הסופי של האלקלואידים הכיל קבוצות של המולקולות הללו), או לפי הצמח או בעל החיים שמהם הם הופקו.
כאשר נודע יותר על אלקלואיד השתנה הסיווג כדי לשקף את הידע החדש, בדרך כלל על ידי מתן שם הקשור לחומצת אמינו ידועה אשר קשורה בתהליך הפקת האלקלואיד.
דוגמאות לאלקלואידים ומשפחות אלקלואידים (ישנם חומרים השייכים לשתי משפחות או יותר):
פירידין: פיפרין, קוניאין, טריגונלין, ארקאידין, קובקין, פילוקרפין, ציטיזין, ניקוטין, ספרטאין, פלטירין.
טרופאן: אטרופין, קוקאין, אקגונין, סקופולאמין.
קווינולין: קווינין, קווינידין, דיהידרוקווינין, דיהידרוקווינידין, סטריכנין, ברוכין, ורטרין, קוואדין.
איסוקווינולין: האלקלואידים האופיאטים: מורפין, קודאין, הרואין (דיאצטילמורפין), תבאין, פפאברין, נרקוטין, נרקאין.
פנטילאמין: אמפטמין, מתאמפטמין, אפדרין, "אקסטזי" (מתילנדיאוקסימתאמפטמין), אדרנלין.
טריפטאמינים: די-אמ-טי, אן-אם-טי, פסילוסיבין, סרטונין, מלטונין.
ארגולין: ארדין, ארגוטמין, החומצות הליסרגיות, LSD.
אלקנטרה (בפורטוגזית Alcântara) היא עיר בברזיל במדינת מרניאו.
בעיר אוכלוסייה של 22,000 נפשות, והיא מרוחקת 30 ק"מ מסאו לואיס, עיר הבירה של מרניאו.
העיר הוקמה על ידי חוקרים צרפתיים במאה ה-16 ונכבשה מאוחר יותר על ידי הפורטוגזים, אשר השתמשו בכפר הקטן כתחנה בדרך לכיבוש סאו לואיס מידי ההולנדים ב-1646.
העיר מוכרזת על ידי הממשל הברזילאי כמורשת היסטורית לאומית.
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על תיירות ודייג.
סוכנות החלל הברזילאית מתחזקת את מרכז החלל אלקנטרה.
ב-22 באוגוסט 2003, התרחשה תאונה כאשר הרקטה VLS-1 התפוצצה ו-21 טכנאים ברזילאים נהרגו.
אלקנת הצבעים (שם מדעי: Alkanna tinctoria) היא מין בסוג אלקנה שבמשפחת הזיפניים, עשבוני רב שנתי.
שורשה של אלקנת הצבעים מעוצה, ותחת קליפתו הוא אדום.
גבעוליו הרכים שרועים וגובהו הכללי נע בין 10 ל-40 ס"מ.
חלקי הצמח ירוקים מכוסים שערות רכות שבבסיסן נקודה בהירה.
העלים מוארכים – התחתונים מחודדים בצידם המחובר לגבעול והעליונים חובקים אותו מעט.
הפריחה בסוף החורף – תחילת האביב.
התפרחת מתארכת, הפרחים יוצאים מחיק חפים ירוקים הגדולים מגביעו של הפרח.
הפרחים צינוריים, אורכם כ-10 מ"מ, רוחבם כ-8 מ"מ, צבעם כחול עז או לעיתים רחוקות לבן, ובתחתיתם כתם זהוב.
הפרי הוא אגוזית כהה, צרה בחלקה התחתון, מעוגלת ומגובששת בחלקה העליון.
אלקנת הצבעים נפוצה באזור הים תיכוני.
בארץ היא צומחת על חולות יציבים באזור החוף, או על אדמות חול-חמרה.
שמו העברי והמדעי, אלקנה, הוא שיבוש של שמו הערבי אל-חנא – על שם הצבע האדום המשמש לחינה שהיו מייצרים משורשיו האדומים.
מן הצמח מופקים כיום חומרים המשמשים כחומרי צבע בתעשיית המזון והקוסמטיקה.
ברפואה הקלאסית שימשו שורשי הצמח לריפוי כוויות, כיבים מודלקים, צרכת ובעיות בטחול ובמערכת השתן.
כן שימשו השורשים מרכיב בתכשיר להפלת עוברים.
ברפואה העממית בימינו משמש השורש לריפוי בעיות במערכת העיכול, להורדת נפיחויות ולשיכוך כאבי פרקים ודלקות.
לעיתים השורש משמש גם להכנת פתיליות לריפוי דלקות ברחם.
בשל צבעו האדום משמש גם לצביעה ולייצור ממתקים.
אלקמאון מקרוטון היה פילוסוף יווני הנחשב לאחד מאבות האנטומיה.
לא ידוע בוודאות מתי חי אלקמאון, אך נאמר עליו שהיה מתלמידיו של פיתגורס, ואם כך הדבר הרי שהוא חי בסוף המאה ה-6 לפנה"ס ובתחילת המאה ה-5 לפנה"ס.
הוא נולד בעיר קרוטונה שבדרום איטליה של היום.
לא ידוע אם אלקמאון היה רופא ואם ביצע ניתוחים בעצמו.
רוב ספריו של אלקמאון עוסקים ברפואה, בפילוסופיה ובנושאים קרובים.
הוא עסק בין השאר בהתפתחות העובר, בשינה, במחלות, במוות, בשאלת נצחיות הנשמה, ובנושאים נוספים מתחומי הפסיכולוגיה והאפיסטמולוגיה.
כתביו של אלקמאון בנושאי רפואה התבלטו במחשבה מקורית.
כך למשל, הוא היה הראשון שהבין כי המוח הוא האיבר שאחראי להכרה ולהבנה, והוא היה הראשון שהבדיל בין תפיסה והבנה.
כמו כן, אלקמאון הבין שצריך להיות קשר בין החושים למוח.
אלקמאון עסק בספריו גם באסטרונומיה ובקוסמולוגיה.
אֶלְקָנָה בן יְרֹחָם, מרמתיים צופים, דמות מקראית מתקופת השופטים, אביו של שמואל הנביא ונשוי לשתי נשים - חנה ופנינה.
על-פי ספר דברי הימים, אלקנה היה מצאצאי קֹרַח.
סיפורו של אלקנה מופיע בתחילת ספר שמואל.
אלקנה נהג לעלות לרגל למשכן שילה בעת שכיהנו שם עלי הכהן ובניו חפני ופנחס.
על פי חז"ל, באותה תקופה רבים לא היו עולים לרגל, בגלל התנהגותם של בני עלי, שהיו מרעים לעולי הרגל; אולם אלקנה היה מקפיד לעלות לרגל, ובכל פעם היה עושה זאת בדרך אחרת – כל זאת על מנת לסחוף עוד אנשים לעלות לרגל לעבודת ה', ככתוב במדרש:
במדרש נאמר, שאלקנה היה עולה לרגל ארבע פעמים בשנה, שלוש מהתורה ואחת שקיבל על עצמו.
בספר דברי הימים מוזכרת שושלתו של אלקנה, הוא משבט לוי, מצאצאי קורח.
בנו של אלקנה הוא שמואל הנביא.
אלקנה היה נשוי לשתי נשים, חנה ופנינה.
לפנינה היו ילדים (על פי אגדה, עשרה), ואילו חנה עקרה.
פנינה הייתה מקניטה את חנה על היותה עקרה, אלקנה כתגובה ניסה לנחם את חנה.
לימים זכתה חנה להיפקד בשמואל אותו נידבה לעבודת המשכן, ולאחר מכן נפקדה גם בילדים נוספים.
אלקסי בנואה סואייה היה שף צרפתי שהתפרסם מאוד באנגליה הוויקטוריאנית.
הוא גם ניסה לצמצם את הסבל של רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד, ולשפר את המזון שסופק לחיילים הבריטיים במלחמת קרים.
אלקסי בנואה סואייה נולד במו אן ברי, צרפת.
אביו עבד במספר עבודות, אחת מהן חנווני.
ב-1821 הוא גורש מבית הספר והלך לחיות עם אחיו המבוגר פיליפ בפריז.
הוא נעשה טבח חניך במסעדת G Rignon בפריז.
אחרי-כן עבר למסעדת Maison Douix, שם הפך לשף הראשי.
ביוני 1830, סואייה היה הטבח השני של הנסיך פוליניאק במשרד החוץ הצרפתי.
במהלך מהפכת "שלושת ימי התהילה" ב-1830 עבר סואייה לאנגליה והצטרף למשק ביתו של הנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג' בלונדון, שם שימש אחיו פיליפ כשף הראשי.
אחרי-כן עבד עבור אישים אנגלים ידועים נוספים, בכללם הדוכס מסאת'רלנד, המרקיז מווטרפורד, ויליאם לויד מאסטון הול (Aston Hall) והמרקיז של איילסה, הבית של סנט מרגרט.
אשתו, אליזבט אמה ג'ונס, זכתה לפופולריות רבה כציירת, במיוחד של דיוקנאות.
היא הייתה אחד מהאנשים הצעירים ביותר שהציגו ב, בהיותה בת 10 היא התקבלה לthe Watercress Woman ב-1823. הדיוקן של סואייה שציירה נחרט בידי הנרי בריאן הול.
היא נפטרה ב-1842 עקב סיבוכים מהם סבלה בשל לידה בטרם עת של ילדם בעת סופת רעמים.
מוכה יגון, הקים סואייה אנדרטה לזכרה בKensal Green Cemetery.
סואייה הלך לעולמו ב-5 באוגוסט 1858. באותה עת הוא שקד על תכנונה של עגלת בישול ניידת עבור הצבא.
ב-1837, נעשה סואייה שף מועדון רפורם בלונדון.
הוא תכנן את המטבחים ביחד עם צ'ארלס בארי במועדון שנבנה זה לא מכבר.
הוא יזם חידושים רבים, בכללם בישול בעזרת גז, מקררים המקוררים בעזרת מים קרים, ותנורים עם טמפרטורה מתכווננת.
מטבחיו היה כה מפורסמים עד שהם נפתחו לטיולים מאורגנים.
כשהמלכה ויקטוריה הוכתרה ב-28 ביוני 1838, הוא הכין ארוחת בוקר עבור 2,000 אנשים במועדון.
משכורתו הייתה למעלה מ-1,000 פאונד בשנה.
קציצות הטלה שהגיש במועדון רפורם עדיין נמצאות בתפריט של המועדון.
במהלך רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד באפריל 1847, הוא הקים בית תמחוי והתבקש בידי הממשלה לנסוע לאירלנד על מנת ליישם את הרעיון.
הוא יישם אותו בדבלין ו"מרק הרעב" שלו שירת אלפי עניים בחינם.
בעודו באירלנד כתב סואייה את הספר Soyer's Charitable Cookery.
הוא תרם את הכנסות הספר למטרות צדקה שונות.
הוא גם ייסד גלריה לאמנות בלונדון, ותרם את דמי הכניסה למזון לעניים.
ב-1849 סואייה החל לשווק את "כירת הקסמים" שלו שאפשרה לאנשים לבשל אוכל בכל מקום בו היו.
היא תוכננה להיות מונחת על גבי שולחן.
סואייה התפטר ממועדון רפורם במאי 1850. בשנה שלאחר מכן, הוא השיק את "הכנס העולמי של כל האומות" מול שערי התערוכה הגדולה בהייד פארק, באתר שניצב עליו היום אלברט הול.
הוא נאלץ לסגור את המיזם אחרי שהפסיד 7,000 פאונד.
סואייה כתב מספר ספרי בישול, כנראה עם עוזרים.
ספרו מ-1854 A Shilling Cookery for the People היה ספר מתכונים לאנשים רגילים שלא יכלו להרשות לעצמם כלי מטבח משוכללים או להשקיע סכום רב לרכישתם של חומרי גלם אקזוטיים.
במהלך מלחמת קרים, הצטרף סואייה לכוחות הלוחמים על חשבונו על מנת לייעץ לצבא כיצד לבשל.
אחרי כן שילמו לו את הוצאותיו ונתנו לו משכורת שהייתה שוות ערך לבריגדיר גנרל.
הוא ארגן מחדש את מלאי המזון של בתי החולים הצבאיים.
הוא תכנן תנורי שדה, "תנור סואייה" (Soyer Stove) והכשיר והקים בכל רגימנט "טבח רגימנטי" כדי שהחיילים יוכלו לקבל ארוחה מספקת ולא יסבלו מתת-תזונה או ימותו מהרעלת מזון.
הוא כתב את הספר A Culinary Campaign שתיעד את פועלו בחצי האי קרים.
אמות המידה של שירותי ההסעדה בצבא הבריטי נותרו לא עקביים, והם לא אורגנו לכלל חיל מזון צבאי (Catering Corps) עד 1945. התנור שלו נותר בשירות הצבא הבריטי עד לשלהי המאה העשרים.
סואייה שב ללונדון ב-3 במאי 1857. ב-18 במרץ 1858 הוא הרצה במכון לשירות המאוחד אודות בישול צבאי.
הוא גם בנה מטבח לדוגמה בקסטרקטני ולינגטון בלונדון.
הרטמן נולד ב-1956 בתל אביב, בן לפרופסור ישראל הרטמן, פרופסור למיקרוביולוגיה שעמד במשך 16 שנים בראש המכון למחקר ביולוגי בישראל בנס ציונה.
הרטמן התגורר בתל אביב, והיה נשוי ואב לשלושה ילדים.
למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר שסיים בהצטיינות את לימודיו החל להתמחות במשרד "ש.
כעבור חמש שנים התקבל כשותף.
בשנים 2001–2003 לימד אתיקה מקצועית של עורכי דין באוניברסיטה העברית בירושלים ובמכללה למינהל.
מאז שנת 2006 העביר את קורס "אמנות הליטיגציה" באוניברסיטת תל אביב.
מספר מדריכים בינלאומיים (European Legal Experts, Chambers, European Legal 500, Which Lawyer) ציינו את הרטמן כאחד מהליטיגטורים המובילים בישראל.
תחומי התמחותו הם: משפט מסחרי, בוררות וליטיגציה מסחרית.
ייצג חברות מקומיות וזרות, בנקים ישראליים רבים, חברות ומוסדות פיננסיים בינלאומיים, בתי השקעות, חברות רב-לאומיות, חברות ביטוח גדולות בישראל ובעולם ועוד.
בשנים 2002–2009 שימש ככונס נכסים על מניותיו של גד זאבי בחברת "בזק".
במסגרת הליכי הכינוס, חילק הרטמן כ-4.5 מיליארד ש"ח לנושים ולבעלי החברה וקיבל שכר טרחה בסך 36 מיליון ש"ח.
בשנת 2009 מונה לבורר על ידי מדינת ישראל בהליך שהתנהל בינה לבין מפעלי ים המלח הנוגע לתמלוגים שהמדינה תבעה.
בשנת 2016 מונה הרטמן כבורר מטעם המדינה בהליך בוררות בינלאומי המתנהל בינה לבין חברת הנפט הלאומית של איראן.
נפטר ב-16 במרץ 2024 ממחלה קשה, והובא לקבורה בבית הקברות קריית שאול.
בשנים 1996–2000 כיהן כחבר בדירקטוריון הארגון הבינלאומי לקס מונדי המאגד את משרדי עורכי הדין המובילים בעולם.
בשנת 2010 מונה כחבר ועדת התכנים של לקס מונדי.
בשנים 2002–2006 שימש כחבר הוועדה לבחירת היועץ המשפטי לממשלה.
בשנים 2004–2011 שימש כנשיא הארגון הבינלאומי של עורכי הדין והמשפטנים היהודיים, כשלפניו כיהנו בתפקיד זה שופט בית המשפט העליון חיים כהן והשופטת הדסה בן-עתו.
במסגרת זו, קידם הפורום את פתיחתם של הליכים משפטיים נגד גורמים התומכים בטרור, והגן על המדינה בפורומים משפטיים בינלאומיים שונים.
כמו כן בתקופת כהונתו הוקמו לארגון שלוחות בצ'ילה, בארגנטינה ובגרמניה.
הרטמן שימש בשנים 2009–2014 יו"ר הוועד המנהל של המרכז לאתיקה ואחריות מקצועית של עורכי דין ע"ש דייוויד וינר.
בשנים 1995–1999 שימש כיו"ר ועדת האתיקה של לשכת עורכי הדין במחוז ת"א והמרכז.
בשנים 1999–2003 שימש כיו"ר ועדת האתיקה ארצית וכיו"ר הוועדה לרביזיה בכללי האתיקה המקצועית של עורכי הדין.
במיתולוגיה היוונית אַלְקְמֵנֵה הייתה אימו של הרקולס.
אלקמנה היא בתם של אלקטריאון (מלך מיקנה ובנו של פרסאוס) ואנקסו .
נאמר שפניה ועיניה הכהות היו מקסימים כשל אפרודיטה והיא כיבדה את בעלה יותר מכל אישה לפניה.
הסיודוס מתאר אותה כבת התמותה הכי גבוהה, יפה וחכמה.
זאוס חשק באלקמנה ולכן התחזה לבעלה אמפיטריאון שחזר מוקדם מהמלחמה והכניס אותה להריון.
מאוחר יותר חזר אמפיטריאון מהמלחמה, והוא גם כן הכניס אותה להריון כך שהיא הייתה בהריון עם תאומים.
בלילה שבו עמדה אלקמנה ללדת, הרה, ששנאה את הרקלס מפני שהיה פרי בגידת זאוס, גרמה לזאוס להישבע שהילד שיוולד באותו לילה לשושלת פרסאוס יהפוך למלך.
זאוס נשבע והרה דאגה לעכב את לידת תאומי אלקמנה ודאגה שאמו של אוריסתאוס , שגם היה לשושלת פרסאוס, תלד מוקדם, כך שאוריסתאוס נהיה מלך.
לאחר מות אמפיטריאון התחתנה אלקמנה עם רדמנתיס בן זאוס ואירופה, וחיה איתו בגלות בבויוטיה.
יש שתי גרסאות באשר למות אלקמנה.
אנשי מגארה סיפרו, שאלקמנה הלכה מארגוס לתבאי שבבויוטיה ומתה במגארה.
הדעות נחלקו היכן לקבור אותה, חלק רצו להחזיר את גופתה לארגוס וחלק רצו לקבור אותה ליד בעלה לשעבר אמפיטריאון וילדי הרקלס.
לבסוף האורקל מדלפי קבע שהיא תיקבר במגארה.
על פי גרסה אחרת הפכה אלקמנה עם מותה לאבן.
האסטרואיד שהתגלה על ידי רוברט לות'ר נקרא על שמה.
בכימיה המונח אלקלי או אלקאלי (בערבית القلي, القالي) מתאר מלח בסיסי של מתכת אלקלית, כגון נתרן, או של מתכת אלקלית עפרורית, כגון סידן.
לעיתים קרובות נעשה שימוש במונח גם כדי לתאר באופן כללי חומרים בסיסיים המסיסים במים או חומרים בסיסיים בכלל.
זאת כיוון שמלחים אלקליים היו מהבסיסים המוכרים הראשונים וגם במאה ה-21 הם משמשים כבסיסים נפוצים.
המילה "אלקלי" מגיעה מערבית, ופירושה המילולי "האפר השרוף" (מהשורש ק־ל־י המשמש גם בעברית לציון חימום יבש – קלייה).
המילה מתייחסת לאופן ההפקה של חומרים אלקליים בשריפה.
תמצית מימית של אפר צמחים שרוף, הנקרא אשלג ומורכב בעיקר מאשלגן פחמתי, היא בסיס חלש.
אחרי חימום החומר עם סידן הידרוקסידי (נוסחתו Ca(OH)2), היה נוצר בסיס חזק בשם אשלג קאוסטי (אשלגן הידרוקסידי), שנעשה בו שימוש בעיקר בשילוב עם שומן מהחי ליצור סבונים רכים.
שם זה העניק את הסימן הכימי ליסוד אשלגן, K, מהשם הגרמני קליום שמקורו במילה אלקלי.
אלקלים הם כולם בסיסים חזקים, שנוטים ליצור יוני הידרוקסיד (-OH) כשמתמוססים במים.
תכונות נפוצות של תמיסות מימיות של אלקליים כוללות:
תמיסות בריכוז נמוך (מעל 0.001M) יהיו בעלות pH בערך 7.1 או גבוה יותר.
כלומר, בנוכחות פנולפתלאין צבע התמיסה ישתנה מחסר צבע לוורוד.
תמיסות בריכוז גבוה הן קאוסטיות, כלומר יגרמו לכוויות כימיות.
תמיסות אלקליות הן חלקלקות למגע, בשל הסיבון של חומצות השומן במגע עם העור.
אלקליים הם לרוב מסיסים במים, אף על פי שמיעוטן, כגון בריום פחמתי, מסיסים אך ורק בתגובות עם תמיסות מימיות של חומצות.
הבדל בין חומר אלקלי לבין חומר בסיסי
המושגים "בסיס" ו"אלקלי" לעיתים רבות משמשים בהתייחסות לאותו הדבר, בעיקר בקרב הדיוטות שאינם עוסקים בכימיה ובהנדסה כימית.
ישנם מספר פירושים למושג אלקלי.
חומרים אלקליים לעיתים מוגדרים כתת-סוג של בסיסים.
עם זאת, שתי הגדרות הן הנפוצות ביותר:
מלח בסיסי של מתכת אלקלית או מתכת אלקלית עפרורית.
כל בסיס שמסיס במים ויוצר יונים הידרוקסידים, או תמיסה של בסיס במים.
להלן מספר דוגמאות של מלחים אלקליים נפוצים:
נתרן הידרוקסידי, NaOH – נפוץ בשם סודה קאוסטית.
אשלגן הידרוקסידי, KOH – נקרא גם אשלג קאוסטי.
מגנזיום הידרוקסיד, Mg(OH)2 – אלקלי לא טיפוסי, שכן יש לו מסיסות נמוכה במים.
קרקעות עם ערכי pH הגבוהים מ-7.3 לרוב מוגדרות כאלקליות.
מצבים כאלו עלולים להתרחש באופן טבעי, בשל נוכחות של מלחים אלקליים.
אף על פי שישנם מספר צמחים שאכן מעדיפים קרקע בסיסית במעט (כגון כרוב הגינה וסוגי מספוא שונים), מרבית הצמחים מעדיפים קרקע חומצית במקצת (בתחום ערכי pH של 6.0 עד 6.8), ועל כן קרקע אלקלית נחשבת בעייתית.
אָלֶקְסִי קוֹפֵּיוֹ סַאנְצֶ'ס (בספרדית: Alexis Copello Sánchez; נולד ב-12 באוגוסט 1985) הוא אתלט קובני-אזרי, זוכה מדליית ארד באליפות העולם (ברלין 2009), אלוף המשחקים הפאן-אמריקאיים (גוודלחרה 2011) וסגן-אלוף אלוף אירופה (ברלין 2018) בקפיצה משולשת.
ההצלחה הבינלאומית של קופיו החלה במשחקי מרכז אמריקה והקריביים בשנת 2006, שם זכה במדליית כסף.
שנתיים מאוחר יותר זכה במדליית ארד באליפות מרכז אמריקה והקריביים באתלטיקה.
באולימפיאדת בייג'ינג סיים קופיו במקום 13 בקפיצה משולשת, כשקפץ למרחק של 17.09 מטר.
בשנת 2009 זכה באליפות מרכז אמריקה והקריביים באתלטיקה.
באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה בברלין, גרמניה באוגוסט 2009 זכה קופיו במדליית ארד בקפיצה משולשת עם תוצאה של 17.33 מטר, אחרי פיליפס אידוו מבריטניה (17.73 מטר) ונלסון אבורה מפורטוגל (17.55 מטר).
בשנת 2010 קבע קופיו את האישי שלו בקפיצה משולשת באולם, 17.24 מטר ובתחרות שנערכה באווילה, ספרד ב-17 ביולי 2011 קבע את שיאו האישי באצטדיון בקופצו למרחק של 17.68 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בספטמבר אותה שנה סיים קופיו במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.47 מטר.
באוקטובר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשחקים הפאן-אמריקאיים בגוודלחרה בתוצאה של 17.21 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באיסטנבול, טורקיה במרץ 2012 סיים קופיו במקום שביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.92 מטר.
תוצאה זהה קבע באולימפיאדת לונדון (2012), שם סיים במקום השמיני.
אלקמאר () היא עיר הולנדית עתיקה משובצת תעלות מים ובתים צבעוניים מהמאה ה-17.
פירוש השם "אלקמאר" הוא "אותו הים" והעיר קיבלה את שמה כנראה בשל קרבתה אל הים.
ראשיתה של העיר בכפר דייגים קטן שהתפתח בו מסחר, ובשנת 1254 הפך כפר הדייגים "אלקמאר" רשמית לעיר.
בשנת 1573 העיר עמדה בהצלחה במצור של כוחות ספרדיים בהנהגת של פרננדו אלווארז דה טולדו.
זו הייתה נקודה מפנה במלחמת שמונים השנים שניטשה בין הולנד לספרד, והולידה את ביטוי "הניצחון מתחיל באלקמאר" ("Bij Alkmaar begint de victorie").
האירוע עדיין נחגג מדי שנה באלקמאר ב-8 באוקטובר, ונקרא "יום המצור שהסתיים".
בשנת 1799, חיל משלוח אנגלו-רוסי כבש את העיר, אך הובס לבסוף בקרב קסטריקום .
הניצחון הצרפתי הונצח על שער הניצחון בפריז כ-Alkmaer.
ב-1602 יהודים פורטוגזים מאמסטרדם קנו שטח אדמה קטן לבית קברות, בעיירה חרוט [Groet] הסמוכה לאלקמאר, המקום שימש לקבורה עד 1614. יהודים פורטוגזים מאמסטרדם ניסו להקים קהילה יהודית באלקמאר ב-1604, היות שבערים הגדולות לא אפשרו להם לנהל את חיי הדת באופן חופשי.
ב-10 במאי 1604 הם קבלו רישיון מראשי העיר לחיות חיי דת חופשיים.
זו הפעם הראשונה בהיסטוריה ההולנדית שהובטח ליהודים חופש דת כמו למאמיני הדתות האחרות.
אבל לא עברו לעיר יהודים רבים והם נעלמו משם.
ניסיון שני להתיישב באלקמאר היה ב-1655, עם הקמת תעשיית המשי אך הוא נכשל בגלל מגפה.
אברהם דה-וולף היה בין הרבנים האחרונים של הקהילה לפני שחבריה נספו בשואה.
במוזיאון העירוני מוצגות יצירות של סייזאר ואן אברדינגן שהתגורר בעיר.
שוק הגבינות באלקמאר אשר מתקיים בעיר משנת 1622, הוא אחת מהאטרקציות התיירותיות המרכזיות של העיר.
מתנדבים מקומיים מציגים בכיכר ואכפלין (Waagplein) שבמרכז העיר את תהליך מכירת הגבינות כפי שהתקיים במקום לפני מאות שנים.
המכירה מוצגת בחודשים אפריל עד ספטמבר מדי יום שישי בין השעות 10:00-12:30 בבוקר.
אלקמיונידים (ביוונית עתיקה: Ἀλκμαιωνίδαι) היו משפחה אצילה באתונה העתיקה שמקורם במשפחת הנלאידים בני נלאוס.
נלאוס טען שמוצאו היה מאלקמיון, הנודע מסיפורי המיתולוגיה היוונית, כנינו של נסטור, הזקן היועץ והנרגן, אשר הופיע באיליאדה של הומרוס.
החבר הידוע הראשון של משפחת האלקמיונידים היה מגאקלס, אשר היה הארכון של אתונה במאה ה-7 לפנה"ס.
מגאקלס היה האחראי להוצאתם להורג של קילון מאתונה ואחיו, בזמן ניסיון ההפיכה של קילון ב-632. הוצאה להורג זאת בוצעה ככל הנראה בזמן שקילון ואחיו היו תחת חסות דתית.
מאחר שמגאקלס הוביל את סקילתם של האחים, נתפס הדבר כחילול קודש, וכתוצאה ממעשיו מגאקלס ומשפחתו הפכו למושא של קללה מתמשכת והוגלו מהעיר.
הקללה הייתה כל כך משמעותית מבחינת האתונאים, עד שזמן מה לאחר גירושם מהעיר, גופותיהם של חברי משפחתו שנקברו בעבר בעיר, הוצאו מקברם ונלקחו מחוץ לגבולותיה ב-594 לפנה"ס בזמן שלטונו של סולון כארכון.
בזמן שלטון הטיראן פייסיסטראטוס, מגאקלס השיא את ביתו לפייסיסטראטוס, אולם משזה סירב להביא עימה ילדים לעולם, גירש אותו מגאקלס.
נולדו להם שני בנים, היפוקרטס וקלייסתנס, הרפורמטור הנודע של הממשל האתונאי.
ביתו של היפוקרטס, הייתה אימו של המצביא הנודע פריקלס.
החבר המפורסם האחרון של המשפחה היה אלקיביאדס אשר לקח תפקיד פעיל בחציה השני של מלחמת הפילופונוס.
לאחר התבוסה האתונאית במלחמה זו, ירדה המשפחה מגדולתה ונעלמה מהתיעוד ההיסטורי.
עץ המשפחה של שושלת האלקמיונידים.
אלקן נתן אדלר היה סופר, עורך דין, היסטוריון ואספן ספרים וכתבי יד יהודי בריטי.
קטלוג אדלר – כרטסת ובו רשימות על קטעים מגניזת קהיר וכתבי יד שראה בספריות בהם עבר, בעיקר בקיימברידג', אוקספורד, וספרייתו הפרטית – הוא אחד מהמקורות המרכזיים למידע על כתבי היד העבריים.
אביו של אדלר, נתן מרקוס אדלר, היה הרב הראשי של האימפריה הבריטית.
אדלר הרבה לנסוע ובנה ספרייה גדולה מאוד, במיוחד של תעודות יהודיות עתיקות.
אדלר היה בין הראשונים שחקרו את המסמכים שאוחסנו בגניזת קהיר.
למעשה הוא היה האירופאי הראשון שנכנס אליה.
בזמן ביקוריו בקהיר ב-1888 ו-1895 אסף אדלר והביא יותר מ-25,000 קטעי כתבי יד לאנגליה.
Adler בו הוא מתאר יותר מ-4,500 כתבי יד מהאוסף שלו.
אדלר אסף יותר מ-30,000 ספרים מודפסים בנושאי יודאיקה.
לרוע מזלו מעילה של שותף לעסקים הכריחה אותו למכור חלק ניכר מספרייתו, ביניהם את הגדת גרציאנו, לבית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק ולהיברו יוניון קולג' בסינסינטי ב-1923. יתר על כן, אדלר הסכים להוריש רכישות נוספות שלו לבית המדרש לרבנים באמריקה אחרי מותו.
בזמן ביקורו במצרים ב-1924 רכש אדלר כד, שהתגלה לא מכבר, שהכיל את הארכיון של שכיר החרב המצרי הורוס בנו של נחוטס (145–88 לפנה"ס) וכתב עליו בספר The Adler Papyri.
אדלר פרסם ספרים רבים על מסעותיו ועל האוספים הגדולים שלו.
וכן מאמרים על השומרונים ועל ההיסטוריה של היהודים במצרים ובפרס.
אלקן אדלר היה מאוד פעיל בענייני הקהילה היהודית-אנגלית, במיוחד בנושאי חינוך והיה ציוני נלהב.
הוא היה בין החברים הראשונים של חובבי ציון באנגליה.
ב-1891 הוא היה סגן נשיא הוועידה הבינלאומית לשאלת רוסיה-יהודי, שהתקיימה בברלין.
בספטמבר 1900 הוא סייע לדוד ילין בעניין רכישת האדמה להקמת "בית הספרים" שהיה הבסיס לספריה הלאומית ואף נתן לו שני כתבי יד נדירים לאוסף המתגבש.
אלקליניות או בעברית בסיסיות היא אמת המידה ליכולתה של תמיסה מימית לנטרל חומצה.
תכונה כימית זו משמשת סמן לקביעת יכולתם של גופי מים לנטרל זיהום ממקור אנושי, כמו למשל גשם חומצי או שפכים.
לריכוז יון המימן השפעה רבה על התפלגות המומסים נושאי המטען החשמלי בים, וכן על קצבי תהליכי שיקוע והמסה, ספיחה ושחרור כימי של מלחים בעמודת המים ובמי החללים של קרקעית הים.
המלחים המומסים הקובעים את ריכוז יון המימן בים ניתנים לסיווג על פי שייכותם לקבוצות של חומצות חזקות וחלשות ובסיסים חזקים וחלשים.
כאשר נפחית את סכום המטענים החשמליים של האניונים של החומצות החזקות (למשל Cl-, SO4-2,
NO3-, NO2-, PO4-3) מהמטענים החשמליים של הקטיונים של הבסיסים החזקים (למשל Na+, Ca+2, Mg+2, Mn+2), נקבל מטען חיובי עודף שמאוזן על ידי ההפרש בין סכום המטענים השליליים של האניונים של החומצות החלשות המומסות במי הים (למשל -OH-, HCO3) ובין ריכוז יון המימן החופשי (+H).
להפרש זה נהוג לקרוא הבסיסיות (אלקליניות) הכללית של מי הים (total alkalinity, AT).
זהו למעשה הסכום השקול של בסיסים בתמיסה שניתנים לטיטור עם חומצה חזקה.
במי-ים או במי תהום הבסיסיות (אלקליניות) הכללית תהיה שווה ל:
כאשר ערך T מייצג את הריכוז הנמדד של כל צורון כימי במשוואה.
בגופי מים טבעיים, כל היוניים חוץ מקרבונט (CO3−2) ומביקרבונט (−HCO3) נמצאים בריכוז זניח.
מכאן שהבסיסיות הכללית תהיה שווה בקירוב (1:1.1) לריכוז הפחמן האנאורגני במים.
הבסיסיות הכללית אינה מושפעת באופן ישיר מטמפרטורה, לחץ או pH.
מליחות, לעומת זאת, משנה את רמת הבסיסיות.
אידוי מוגבר מעלה את רמת המליחות, ריכוז היונים המומסים יגדל והבסיסיות הכללית תעלה.
בהתאמה, הוספת מים מתוקים תוריד את רמת הבסיסיות הכללית.
מדידת הבסיסיות הכללית נעשית על ידי מדידת כמות החומצה הדרושה כדי להביא את התמיסה לנקודת השקילות (הנקודה האקוויוולנטית) של קרבונט או של ביקרבונט.
בנקודה זו, בה ה־pH הוא בקירוב 4.5, כל הבסיסים עברו פרוטונציה לצורונים נייטרליים (בעלי ערכיות אפס), ולכן אין להם השפעה נוספת על האלקליניות.
במי-ים, בהוספת חומצה יתרחשו התגובות הבאות:
רוב הבסיסים המוזכרים לעיל צורכים יון מימן או פרוטון (+H) אחד כדי להפוך נייטרלים, ולכן מעלים את סך הבסיסיות באחד לאקוויוולנט מולארי (Eq).
בסיסיות לרוב מבוטאת ביחידות של mEq/L (מיליאקוויוולנט לליטר) או μmol CaCO3/Kg (מיקרומול סידן פחמתי לק"ג).
אחת השיטות הנפוצות לקביעת בסיסיות היא בעזרת טיטרציה בשיטת גראן (Gran).
תהליכים המשפיעים על אלקליניות מי הים
קיימים תהליכים שונים יוצרי בסיסיות באוקיינוסים.
אחד התהליכים המרכזיים הוא המסת סידן פחמתי (CaCO3), רכיב מרכזי בשלדי יצורים ימיים, ליצירת יוני סידן (Ca+2) וקרבונט (CO3-2).
לקרבונט יש יכולת לקלוט שני פרוטונים, ולכן הוא גורם לעליה ברמת האלקליניות.
לתהליכי פירוק אנאירוביים, כמו דניטריפיקציה וחיזור סולפט, יש השפעה גדולה עוד יותר על רמת הבסיסיות.
תהליכים אלו מתרחשים בים העמוק באזורים נטולי חמצן, צורכים פרוטונים ומשחררים גזים (N2 ו־H2S) לאטמוספירה.
מעריכים כי 60% מסך הבסיסיות באוקיינוסים נוצר בתהליכי פירוק אנאירוביים.
תהליכי פירוק אירוביים, בניגוד לאנאירוביים, גורמים לירידה בבסיסיות הכללית.
גם תהליכי ביומינרליזציה או תהליכי שיקוע של שלד גירני מורידים את רמת הבסיסיות.
תהליכים אנאורגניים גלובאליים שעשויים לגרום לירידה בבסיסיות הם ריבוי משקעים או המסת קרחונים.
אלקסי סלאב (בבולגרית: Алексий Слав, ביוונית: Ἀλέξιος Σθλαῦος; אלקסיוס סתלאבוס, בלטינית: Alexius Slav, לפעמים מוזכר בכרוניקות מערביות כ-Esclas; שלהי המאה ה-12 - המחצית הראשונה של המאה ה-13) היה בויאר (אציל) בולגרי, בן למשפחת המלוכה אסן, אחיין של שלושת האחים אסן - פטר, איוואן אסן הראשון וקאלויאן.
בשנים 1230-1207 שלט כדספוט באזור מערב ומרכז רודופי ופירין.
אלקסי סלאב נולד בסוף המאה ה-12 כבנה של נסיכה ממשפחת אסן, אחות הצאר איוואן קאלויאן, אחיין של האחים אסן, פטר אסן וקאלויאן.
שמו הוזכר לראשונה כאחד הבויארים שהתנגדו לעליית בוריל אסן לכס האימפריה הבולגרית אחרי מותו האלים של קאלויאן ליד חומות סלוניקי באוקטובר 1207. בוריל נשא לאישה את אלמנתו של קאלויאן ושלח את הילדים הקטינים של הצאר איוואן אסן הראשון - איוואן אסן השני ואלכסנדר - לגליציה הרחוקה.
הנסיך סטרז, שטען גם הוא לכתר, פנה לחסותו של הקניאז הסרבי של ראשקה, סטפאן נמאניץ'פרבובנצ'ני.
אלקסי סלאב מצא עצמו בראש המתנגדים לצאר בוריל וכנראה גייס תמיכה בקרב תושבי רודופי ומנהיגיהם שחששו מפני השלטון המרכזי.
בנובמבר 1208 נשא לאישה בת בלתי חוקית של הנריק מפלנדריה, קיסר האימפריה הלטינית הצלבנית שלקחה את מקום הקיסרות הביזנטית בקונסטנטינופול.
כטוען לכתר בולגריה, נאלץ אלקסי לעזוב את וליקו טרנובו, בירת בולגריה דאז, וכונן ישות מדינית משלו במערב ובמרכז האזור של הרי הרודופים.
לדעתם של היסטוריונים מודרניים גנב הצאר בוריל גנב בדרך הונאה ובגידה את זכויות הירושה של אלקסי סלאב ועל כן חיפש אלקסי בני ברית זרים כנגדו.
בוריל נחל בהמשך שורה של כישלונות צבאיים.
במאי 1208 על יד בורוי (סטרה זגורה של ימינו) הובס על ידי הצלבנים בראשות הקיסר הלטיני הנריק מפלנדריה, אחיו של בלדובין שמת בשבי אצל הבולגרים.
שני הצבאות נסוגו, ללא ניצחון מכריע.
כעבור חודשיים בליל 1 באוגוסט 1208 נחל בוריל על יד פלובדיב (פיליפופול) תבוסה קשה.
הלטינים חיפשו נקמת דם אחרי תבוסתם באדריאנופול ב-1205 מידי הצאר קאוליאן המנוח.
הפעם הם כבשו כל מערב תרקיה.
אלקסי סלאב נראה באותם הימים במחנה של הנריק.
הקיסר הנריק הבטיח לאלקסי שהיה לחתנו לתמוך בטענותיו לכתר בולגריה והעניק לו את התואר דספוט.
אלקסי קבע את מושבו ביישוב צפינה במערב הרודופים, על יד הכפר דורקובו של ימינו.
בשנת 1211, בברית עם הדספוט של אפירוס, נאבק אלקסי סלאב בבוריל, הצליח להרחיב את אחיזתו ולכבוש את המבצר מלניק שהפכה החל משנת 1215 לבירתו.
במלניק החזיק אלקסי חצר מלכותית משל עצמו, בה התארחו פרט לבויארים בולגרים גם אצולה "פרנקית" (צלבנית).
(כתובת אחת מציינת נוכחותו במקום של "סבסטוס" פרנקי).
מות אשתו הלטינית ב-1213 החליש את חיבורו לאימפריה הלטינית.
הוא התקרב עוד יותר לדספוט של איפורס, תאודורוס קומנניס דוקאס והתחתן עם קרובת משפחה של זה.
בשנת 1220 ציווה אלקסי תרומה נדיבה באדמות למנזר "מרים הקדושה ספליוטיסה" ("מן המערה") (Света Богородица Спилеотиса).
הוא בנה גם את הכנסייה "מרים הקדושה פאנתאנסה".
בתעודת התרומה לכנסייה הראשונה שמר אלקסי לעצמו את התארים "דספוט" ואפילו "צאר".
בשנת 1230 החליט תאודורוס קומננוס דוקאס, שבינתיים הכתיר את עצמו קיסר בשנת 1224, כי בולגריה היא המכשול האחרון לפני כיבוש קונסטנטינופול והחזרת העיר הזאת לידי היוונים.
במרץ 1230 הוא ניתק את הברית עם הבולגרים ופלש לארץ זו בראש צבא גדול.
לאיוואן אסן השני שהופתע, לא נשאר הרבה זמן לגייס חיילים.
אף על פי כן בקרב המכריע שהתנהל ב-9 במרץ 1230 על יד הכפר קלוקוטניצה הצבא האפיריוטי נחל תבוסה קשה.
רק חלק ממנו בפיקודו של אחיו של תאודורוס, מנואילוס, שרד ונמלט.
שמו של אלקסי אינו מוזכר עוד במקורות היסטוריים אחרי דצמבר 1228. לא יודעים מה עלה בגורלו אחרי תאריך זה.
מדינתו סופחה לממלכה הבולגרית של איוואן אסן השני - או בדרך צבאית או ייתכן כי אלקסי הסגיר את עצמו וקיבל תפקיד בחצר הצאר.
לפי ההיסטוריון זלטרסקי, אין לשלול גם האפשרות שהוא נשאר כמנהיג מקומי במלניק בחסות הצאר החדש.
היו חוקרים שזיהו אותו עם סטולניק בשם סלאב שצוין על כתובת מאוחרת יותר החרוטה על טבעת שנתגלתה בטרנובו, אולם ההיסטוריון איוואן בוז'ילוב אינו רואה בסיס מוצק לסברה זו.
אלקסי סלאב היה נשוי פעמיים:
לראשונה - לבת בלתי חוקית של הקיסר הנריק מפלנדריה.
היא נפטרה בערך בשנת 1213.
פעם שנייה -ב-1213 לבת של פטראליפס, גיס של תאודורוס קומנינוס דוקאס, הדספוט של אפירוס (ואחרי 1225 - קיסר תסלוניקי) (אולי הסבסטוקרטור יואניס פטראליפס)
לא ידוע אם היו לו ילדים.
Slav Point (נקודת סלאב) על חוף אוסקר II בארץ גרהאם באנטארקטיקה נקראה לזכרו.
אלקסיוס פרידריך כריסטיאן, דוכס אנהלט-ברנבורג , היה נסיך גרמני מבית אסקניה, אשר שלט באנהלט-ברנבורג בין השנים 1796–1834.
אלקסיוס פרידריך כריסטיאן נולד ב-12 ביוני 1767 בבאלנשטדט, והיה הבן היחיד של פרידריך אלברכט, נסיך אנהלט-ברנבורג ולואיזה אלברטינה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-פלן, בתו של פרידריך קרל, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-פלן.
הוא ואחותו פאולינה קיבלו חינוך מעולה.
לאחר מותו של אביו בשנת 1796, אלקסיוס פרידריך כריסטיאן ירש את אנהלט-ברנבורג.
שנה מאוחר יותר, בשנת 1797 התווספו לאנהלט-ברנבורג היו חלק משטחי אנהלט-צרבסט, שכללו את הערים של קוזוויג ומיהלינגן, אשר היוו כשליש מהנסיכות שחולקה.
בשנת 1812 עם הכחדה של בית אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, ירש אלקסיוס את הוים וכמה מובלעות פרוסיות.
אלקסיוס שיפר את החינוך עם בניין והרחבה של הרבה כנסיות ובתי ספר.
הוא הפגין עניין מיוחד בהרחבת רשת הכבישים, ובמיוחד באזורים שהצטרפו לנסיכות לאחרונה.
כמו כן, הוא התעניין בכריית מתכות לתעשייה, ואף יזם כמה פרויקטים של בנייה, כגון זאלבריקה בברנבורג, שנהרס מאוחר יותר.
בשנת 1807 הועלה אלקסיוס פרידריך כריסטיאן למעמד דוכס, על ידי פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בעקבות פירוק האימפריה הרומית הקדושה, יחד עם דודניו, הדוכסים של אנהלט-דסאו ואנהלט-קתן, ולאחר מכן הצטרף לקונפדרציה של הריין.
חלק מחייליו נלחמו לצד נפוליאון בטירול, ספרד, רוסיה, גדנסק וקולם.
ב-13 בדצמבר 1813 הוא פרש מהקונפדרציה של הריין, ובשנים 1814 ו-1815 שלח את חייליו להילחם בבלגיה ובצרפת לצד בעלות הברית.
ב-8 ביוני 1815 הוא הצטרף אל הקונפדרציה הגרמנית.
בענייני דת, הוא היה סובלני ונאור; בשנת 1820 הוא הכריז על הלותרניזם כדת רשמית של המדינה.