tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיוון שהצי של אוקראינה קטן וחלש בהרבה מהצי של רוסיה, אוקראינה פיתחה אמצעים ושיטות להילחם בצי הרוסי - בין השאר באמצעות הרבה כשב"מים קטנים יחסית, שהופעלו בקבוצות גדולות ובמקביל לכטב"מים, מה שאיפשר לאוקראינה להטביע חלק לא מבוטל מהצי הרוסי (נכון למאי 2025).
מצב עניינים זה הוביל את הרוסים לפנות את האוניות שלהם מחצי האי קרים לנמל נובורוסיסק שנמצא מזרחית לחצי האי קרים.
ב-2 במאי 2025 הפעילה אוקראינה מבצע משולב של כ-100 כלי טיס לא מאוישים, כמה עשרות טילי שיוט וכמה עשרות כשב"מים - רובם מסוג "מגורה".
חלק מהכשב"מים צוידו בטילי אוויר-אוויר מתבייתי חום, מטע"ד אלקטרואופטי כלל כיווני ותקשורת נתונים דרך רשת "סטארלינק".
גרסה V5 של ה"מגורה", צוידה בטילי חום רוסיים מסוג AA-11.
פונקציות הזיהוי עמית-טורף, הווידוא שהטיל אכן עוקב אחרי המטרה טרם השיגור - ככל הנראה, בוצעו על בסיס תקשורת רחבת פס ועם השהיות מזעריות שהתאפשרה על בסיס רשת "סטארלינק".
בסוף מאי 2025 האוקראינים פרסמו תמונות של "מגורה גרסה 7" הכוללת שני טילי חום אמריקאים מסוג "סיידווינדר".
כלי שמלאכתו להיתר הוא כלי מלאכה המשמש למלאכות שמותרות לעשייה בשבת אך עדיין אינו מותר לגמרי בטלטול מגזירת חכמים המכונה גזירת כלים.
מלבד כלים אלו שאר הכלים נותרו תחת הגזירה ולהלכה נפסק שמותר לטלטל כלי שמלאכתו להיתר "מחמה לצל" כלומר, לטלטל על מנת למנוע נזק.
לפי הנפסק להלכה שיש חילוק בין טלטול שלא לצורך בכלל, לבין טלטול שאינו לצורך האדם אלא לצורך הכלי, נאמרו שני חילוקים בראשונים המייצגים שתי גישות שונות.
הגישה המובאת בהשלמה שכתב כלומר הסיבה להתיר טלטול כלי שמלאכתו להיתר, היא מחמת שהטלטול מצורך שבת הוא, שהרי עשוי להשתמש בו בשבת, וכן כתב האור זרוע.
מדברי הגמרא נראה שהצורך שהותר לטלטל כלי שמלאכתו להיתר, הוא כשיש צורך לכלי בטלטול זה, אך שלא לצורך כלל אין היתר, וכן כתבו הרמב"ם והרשב"א וכן פסק בשולחן ערוך, וכן פסקו בזמננו הראשון לציון הרב עובדיה יוסף והרב יצחק יוסף
לעומתם דעת הרא"ה שמותר לטלטל אף שלא לצורך כלל, וההיתר לטלטל מחמה לצל פירושו שהכלי הותר, ולא חלה עליו גזירת כלים.
ישנם מקרי ביניים שאינם נקראים צורך במובן הפשוט,אך האחרונים חידשו כי גם הם מוגדרים צורך:
כשמתענג מעצם הטלטול: בערוך השולחן חידש שכל שמתענג מעצם הטלטול מעשה זה נחשב צורך ומותר לטלטל בשבת, כן פסק בשמירת שבת כהלכתה.
ואילו הבן איש חי כתב ששימוש בכלי להעסיק את הידיים אינו נחשב צורך ואסור לטלטל לצורך זה, וכן פסק בחוט שני.
לצורך סידור הבית: במקרה שרוצה לעשות סדר בביתו ורוצה לטלטל את הכלי ולהניחו במקומו הראוי לו אף שצורך זה אינו צורך הכלי כיון שיש בו צורך לאדם כתב הבן איש חי שמותר לטלטלו בשבת.
להלכה פסק המשנה ברורה שכלי אכילה אינם נכללים בגזירה מהטעמים המנויים לעיל, אך המשנה ברורה מדייק בדעת הרמב"ם שאף כלי אכילה דינם ככלי שמלאכתו להיתר לעניין גזירת כלים, וכן פסק בחזון עובדיה למנהג הספרדים.
שכלים בעלי בית קיבול הם בכלל הגזרה, ואסורים בטלטול שלא לצורך.
"כלי עם שבבים" הוא שמו של כד שנוצר על ידי האמנית הישראלית עירית אבא בשנת 2013.
"כלי עם שבבים" הוא כד עשוי פורצלן שיצרה עירית אבא בשנת 2013, כחלק מסדרת כדים בשם "ואזות על שולחן".
הכד, העשוי בעירוב של טכניקות, הוא בגובה של 50 ס"מ וקוטרו 30 ס"מ.
גוף הכד, העשוי בטכניקה מסורתית של קדרות באובניים, מחולק לשלוש רצועות (רגיסטרים), זו על גבה של זו.
הן נבדלות זו מזו בדגם העיטורי שלהן ובשימוש שלהן בזיגוג אדמדם.
מעליהן הוסיפה האמנית חלק נוסף, העשוי בטכניקה של הזלפה של פסטה מצרית בצבע בורדו שבה משובצים משבבים של פורצלן.
הכד שייך לקבוצת כלי פורצלן שאבא החלה ליצור בשנות ה-2000, הבוחנים את מבנה הכד ואת עיטורו.
הדגמים אותן משרטטת אבא נוצרים בעזרת טכניקה של גריעה וחריצה של פני הכד.
למרות האופי הגס של השרטוט, אלו הם דגמים גאומטריים, השואבים השראה מתולדות האמנות.
חיבורן אל החלק העליון בוחנים מחדש את מבנהו המסורתי של הכד, ומבקשים לערער את התפיסה המסורתית שלו.
הכד הוצג בתערוכה "חברים חדשים" (2013) בבית האמנים בירושלים ובתערוכה "החומר הלבן" (2015) במוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח.
צה"ל מפעיל מספר רב של דגמי רכבים מסוגים שונים.
כלי רכב נמצאים בשימוש בכל הזרועות, הים, האוויר והיבשה.
ג'יפים ורכבי שטח נמצאים בשימוש בחילות השדה, משאיות טקטיות משמשים את כלל הכוחות להספקה ולוגיסטיקה, מובילי הטנקים משמשים להובלת טנקים, תומ"תים, נגמ"שים, כלים הנדסים כבדים וכו'.
דגמי רכבים ששימשו או משמשים כרכבים צמודים עבור קציני צה"ל לא נסקרים בערך זה.
דגם כינוי בצה"ל ארץ יצור שנות שירות זחל"ם M3 1948–2000 Bandvagn 206 BV
דגם כינוי בצה"ל ארץ יצור שנות שירות שברולט סוואנה מרצדס ספרינטר אמבולנס 2019 עד היום
טנדר קל (משקל נשיאה עד 3.5 טון) וטנדר בינוני (משקל נשיאה עד 5 טון)
דגם כינוי בצה"ל ארץ יצור שנות שירות Matchless G3/L תומקאר הרלי-דייווידסון פיאג'ו אפה ריקשה Honda BIG-RED 300 ATV יאגי M-626/G דזרט ריידר גארדיום "שותף נאמן" אוונגרד MVRS מבוסס פולריס RZR סבל חי"ר Bombardier Ski-Doo 800
כלי קיבול הוא כל מעטפת בעלת נפח או מארז להחזקת מוצרים למטרות אחסון, אריזה, שינוע או מיגון.
מוצרים שונים או חומרי גלם שנשמרים בתוך כלי קיבול מוגנים מכמה צדדים בתוך כלי הקיבול.
המונח "כלי קיבול" מתייחס לרוב לכלים העשויים מחומרים עמידים, בעלי קשיחות חלקית או מלאה.
ככלי קיבול יכול להיחשב גם כל כלי בסיסי, העשוי מכל חומר, המהווה חלל סגור חלקית או לחלוטין שניתן להשתמש בו כדי להכיל, לאחסן ולהוביל חפצים או חומרים שונים.
בני אדם משתמשים בכלי קיבול לפחות 100,000 שנים, ואולי במשך מיליוני שנים.
כלי הקיבול הראשונים שמשו ככל הנראה לאחסון מזון.
הם אפשרו לבני האדם הקדמונים לשמור יותר ממזונם למשך יותר זמן, לשאת אותו בקלות, וגם להגן עליו מפני בעלי חיים.
הפיתוח של כלי קיבול לאחסון מזון היה בעל חשיבות עצומה לאוכלוסיות האנושיות המתפתחות.
פיתוח כלי הקיבול היה חדשני לחלוטין, ולא נראה אצל פרימטים אחרים.
כלי הקיבול המוקדמים ביותר היו ככל הנראה חפצים שנמצאו בטבע כמו דלעות חלולות, מהם נמצאו דוגמאות פרימיטיביות בתרבויות כמו אלו של הת'ארו , והילידים מהוואי .
כלי קיבול מאוחרים יותר היו סלים קלועים, עץ מגולף וכלי חרס.
יחד עם ההתקדמות הטכנולוגית, המשיכו כלי הקיבול להתפתח במקביל לפיתוח חומרים חדשים ואמצעי ייצור חדשים.
בקבוקי הזכוכית המוקדמים יוצרו על ידי הפיניקים; דגימות של בקבוקי זכוכית פיניקים שקופים נמצאו בקפריסין וברודוס, בדרך כלל באורך של 7–15 ס"מ.
הדוגמאות הפיניקיות הללו מהאלף הראשון לפני הספירה ששימשו להחזקת בשמים.
הרומאים למדו מהפיניקים את ייצור כלי הזכוכית ויצרו דוגמאות רבות של בקבוקי זכוכית משובחים, רובם קטנים יחסית.
בתחילת המאה השמונה עשרה, הגדלים של בקבוקי הזכוכית הקמעונאיים הפכו לסטנדרטיים עבור השווקים.
שינוע סחורות בקנה מידה גדול יותר, ייצור כלי קיבול גדולים או מכולות גדולות נותרו בעיה, שכן פקידי המכס שבדקו מוצרי יבוא נאלצו להתמודד עם חוסר סטנדרטיזציה בתחום.
מכיוון שעד המאה העשרים נעשה שימוש במכולות מעץ שהיו מועדות לדלוף או להישבר.
מכולות השינוע הסטנדרטיות העשויות מפלדה פותחו רק בשנות ה-50 של המאה העשרים והן הפכו במהירות לכלי הקיבול הסטנדרטי לשינוע של סחורות בקנה מידה גדול.
לקראת סוף המאה העשרים, עם כניסתה של טכנולוגיה לעיצוב ממוחשב נתאפשר לעצב מכולות וסידורי מכולות מיוחדים וגם לייצר תוויות מותאמות למכלים בעלי צורות יוצאות דופן.
כלים עתיקים, כולל אמפורות, כדים גדולים וענקיים, קנקנים
כלים בתבנית ריבועית ישרה הכוללים:
קופסאות פח, פלסטיק, עץ וכדומה
תיקים, כגון שקיות קניות, שקי דואר
מכולות בין-מודאליות, המכונות מכולת ימיות או מכולת מטען בגדלים של 20 רגל או 42 רגל
בכלי נשק אוטומטיים חוזרת קיימת אפשרות לירי ב"בודדת" אך מדובר בהגבלת מנגנון הפעולה האוטומטי על כל המשתמע מכך מבחינה מיכאנית ומעשית.
כלי נשק בעל מנגנון ירי-בודד היו כלי הנשק החמים הראשונים בשימוש במהלך ההיסטוריה של כלי הירי ושימוש דורות רבים של כלי נשק שונים עד להופעת כלי נשק בעלי טעינה חוזרת.
אף על פי שמתחילת המאה העשרים רוב כלי הנשק בשימוש צבאי משטרתי ואזרחי הם כלי נשק אוטומטיים וחצי אוטומטיים קיים ביקוש וייצור של כלי בעלי מנגנון ירייה בודדת לשימושים ומטרות מיוחדות וזאת לאור היתרונות הייחודיים של המגנון.
בהשוואה לכלי ירייה בעלי מנגנון טעינה חוזרת כלי נשק בעלי מנגנון ירייה בודדת הם פשוטים מאוד לתכנון, ייצור ושימוש.
הם בעלי מספר קטן מאד של חלקים מיכאניים נעים וכתוצאה מכך אמינים מאד בשימוש, מדויקים מאד ובעלי יכולת להשתמש בתחמושת מיוחדת ובעלת עוצמה רבה.
מאידך כלי נשק בעלי מנגנון ירייה בודדת מסוגלים לקצב אש איטי ביחס לכלי נשק נטענים.
פשטות הייצור מביאה לכך שמנגנון זה משמש לעיתים לייצור כלי ירייה מאולתרים, הקומפקטיות של המנגנון מביאה לשימוש בייצור כלי ירייה קומפקטיים כגון אקדחי כיס הדיוק הרב והיכולת להשתמש בתחמושת מיוחדת מביאה לשימוש במנגנון בכלי נשק המשמשים לירי ספורטיבי ולרובי צלפים וכן רובי ציד.
כלי הנשק החם הראשונים שהופיעו בשדות הקרב היו בעיקרם קנה אליו הוכנס מטען הודף וקליע הירי נעשה על ידי הצתת המטען באמצעות פתיל, כלי ירי אלו הופיעו תחילה בסין ולאחר מכן התפשט השימוש בהם במזרח התיכון ולאחר מכן באירופה ובשאר העולם.
המנגנון הותיר את שתי הידיים חופשיות לאחוז בכלי הירי, והיורה יכול היה לרכז את מבטו במטרה.
מצת הפתיל היה בנוי מזרוע מעוקלת על ציר שנקראה "סרפנטינה".
"לחיצה על ההדק" סובבה את הסרפנטינה וקרבה את הקצה הבוער של הפתיל אל אגן ההצתה; אבק השריפה באגן התלקח, והאש התפשטה דרך קדח פנימי אל מטען אבק השריפה הראשי בתוך הקנה והציתה אותו.
מנגנון ירי זה נותר בשימוש עד המצאת מצת החלמיש שנכנס לשימוש במאה ה-17 במקביל לשינויים במנגנון ההדק הופסק השימוש ברובי ארקבוז ורובי מוסקט נכנסו לשימוש.
השלב הבא באבולוציה של כלי הנשק הגיע במעבר בין רובה מיני והמערכת המשופרת רובה טבטייר שסימן את השימוש ברובים בעלי מנגנון ירי המבוסס על טעינה של התחמושת דרך בית בליעה הנמצא בחלקו האחורי של הקנה.
אקדחים נטענים הפכו לנשק אישי פופולרי מאוד מאז ייצורם והפצתם לשימוש צבאי, משטרתי ואזרחי בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. רובים נטענים נכנסו לשימוש נרחב במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
התפתחות נוספת חלה עם המצאתם וכניסתם לשימוש של אקדחים ורובים נטענים בעל מנגנון טעינה חצי-אוטומטי במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19, נכנסו לשימוש נרחב בתחילת המאה ה-20. במחצית השנייה של המאה העשרים ואחת נמצאים בשימוש כלי נשק נטענים הן בעלי מנגנון טעינה חוזרת מיכאני-ידני והן בעלי מנגנון טעינה חוזרת אוטומטי.
במקביל נמשך השימוש והייצוא בכלי נשק ירי-בודד לשימושים מיוחדים בהם יתרונות הנשק הן באמינות והן ברמת דיוק גבוה כגון כלי נשק המשמשים בתחרויות ספורט שונים וכן רובי-צלפים.
מנגנון שבירה הוא הנגנון הנפוץ ביותר לכלי נשק לירי-בודד וגם הפשוט ביותר מבחינה מיכאנית.
פעולת שבירה היא המנגנון המשמש באופן בלעדי רובי-ציד מסורתיים בעלי קנה בודד או קנה כפול, ורובי -קומבינציה בהם יש מספר קנים נפקדים חלקם חלקי-קדח וקנה אחד או יותר עם קנה מחורק.
המנגנון משמש גם אקדחים ליריה בודדת בעלי קנה בודד או מרובה קנים.
המנגון משמש כלי ירייה מיוחדים כגון רובי זיקוקים, משגרי רימונים, רובי אוויר.
מנגנון שבירה שימש בעבר כלי נשק בעלי מנגנון טעינה חוזרת ידני כגון אקדח תופי כדוגמת אקדחי ובלי ששימשו את משטרת ישראל וצה"ל במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20.
למנגנון שבירה מספר חסרונות מהותיים.
הבלאי במנגנון מתמקד באזור המגע הקטן של התפס בין גוף הרובה לקנים וקשה לאטום את הבריח כראוי ברגע שהתפס נשחק.
המנגנון עצמו לא מאפשר אטימה טובה של בית הבליעה והסגירה של הבריח נסמכת בדרך כלל על ידי פין נעילה בודד הממוקם בדרך כלל מתחת לקנה ונושא אל כל הכוחות המופעלים על כלי הנשק העת הירי ומחייב שימוש בתחמושת היוצרת לחצים נמוכים.
מנגנון ירי המבוסס על בלוק מתגלגל משתמש במחסום דהיינו "בלוק" המסתובב על ציר על מנת לסגור את בית הבליעה בעת הירי.
הבלוק מעוצב כמו קטע של עיגול וננעל במקומו על ידי תנועת הפטיש בעת הירי ובכך מונע מהתרמיל לנוע אחורה ברגע הירי.
על ידי הפעלת הפטיש למצב דרוך ניתן לפתוח את בית הבליעה ולטעון את הנשק.
מנגונון זה פותח והיה בשימוש נרחב בכלי נשק מתוצרת רמינגטון החל מסוף המאה ה-19 בפעולת רמינגטון הפטיש משמש לנעילת בית הבליעה ברגע הירי, והבלוק מונע מהפטיש ליפול כשבית הבליעה פתוח.
במנגנון "נופל", כאשר הבלוק נמצא במצב סגור (עליון), הוא אוטם את בית הבליעה מהלחצים הגבוהים שנוצרים כאשר הקליע נורה.
כאשר הבלוק נמצא במצב פתוח (התחתון), הקצה האחורי של בית הבליעה פתוח כדי לאפשר פליטה או חילוץ של התרמיל הריק טעינה מחדש של תחמיש מוכן לירי.
מנגנון זה או עמיד לתקלות ונזקים ומסוגל לעמוד בלחצים חזקים וקצב אש גבוה.
כאשר בית הבליעה סגור, מנגנון הירי הופך למעשה ליחידה אחת ולכן סוג זה של מנגנון נעילה משמש בארטילריה כבדה וכן בנשק קל.
יתרון נוסף הוא נתיב הטעינה ללא הפרעה, שאינו מטיל הגבלה על אורך הכדור שנית להתאים לכלי הנשק.
כלי צלילה בלתי מאויש (בראשי תיבות: כצב"ם) הוא כלי צלילה קטן המשמש לרוב למטרות צבאיות או מחקריות, שעליו מולבשות יכולות ניווט, תקשורת ותקיפה או לחלופין עצמאי מחקר.
הכלי נע מתחת למים, ומונחה על-ידי הפעלה מרחוק או לחלופין מקבל הנחיות מראש מראש.
הכצב"ם הצבאי לרוב נושא חימוש טורפדו קטן שעליו מולבשות יכולות ניווט, תקשורת ותקיפה, או משמש בעצמו כחימוש משוטט, ובכוחו להסב נזק רב למטרה בה הוגדר לפגוע.
עקב עלותו הנמוכה וקלות התפעול שלו, זה משמש גם ארגוני טרור כמו מקבילו הכטב"ם.
כצב"ם מסוג זה הוא אמצעי לחימה חדש יחסית ונהפך להיות נפוץ רק בשנות ה-90 הודות להתקדמות הטכנולוגיה בתחומים שונים הוזלת העלויות.
לצד כצב"ם צבאי חמוש ניתן למצוא גם כצב"מים לצורכי ביון וסייבר.
כצב"ם המשמש לצורך מחקר נפוץ החל משנות השישים, כאשר השימוש בו היה מועט מהסיבות שפורטו.
כצב"ם מחקר משמש בדרך כלל לצורכי איתור, הצלה או מחקר, והציוד שלו יהיה בהתאם למשימה.
כמו כן ניתן למצוא סוג זה של כצב"ם גם בשירות אזרחי, ולפעמים גם צבאי.
על פי פרסום של צה"ל, נעשה שימוש בכצב"ם ברצועת עזה נגד חיל הים הישראלי, שפיתח טכנולוגיות לזיהויו ולהתמודדות עם האיום הנשקף ממנו, בשילוב של מודיעין מקדים המסייע לאתר את הכצב"ם ולפעול לסיכולו.
ב-2023 ערכה התעשייה האווירית תרגיל משותף עם צבאות נאט"ו בו הופעל הכצב"ם של אלתא - קיסרון.
רוסיה פיתחה כצב"ם בשם פוסידון , שהוא כצב"ם דמוי טורפדו.
משימתו העיקרית היא נשיאת ראשי נפץ גרעיניים לחופי אויב והבטחת נזק בלתי הפיך לערי החוף של המדינה על ידי יצירת אזורי ענק של זיהום רדיואקטיבי, צונאמי ותוצאות הרסניות אחרות של פיצוץ גרעיני רב עוצמה.
עם התקדמות הטכנולוגיה החל מהמאה ה-21 בתחומים הסובבים את נושא הכצב"ם ולאור חשיבותו הצבאים בסכסוכים עתידיים מדינות רבות בעלות כושר תעשייתי החלו מקדמות תחום זה שעתיד לעלות בחשיבות.
ובין המדינות המובילות ניתן לציין את: דרום קוריאה, סין, רוסיה, גרמניה.
איטליה, צרפת, בריטניה, שוודיה וארצות הברית.
סין השקיעה רבות בפיתוח כצב"מים.
ב-2019 הציגה את הכצב"ם HSU001. הכצב"מים הסינים נועדו בעיקר לשם הנחת מוקשים ימיים ואיתור מוקשים.
כלי נשק חלקי־קנה הם כלי ירייה שבהם קנה הנשק חלק מבפנים ואינו כולל חריקה לוליינית (rifling).
בניגוד לקנה מחורק, שגורם לסיבוב הקליע וייצובו במהלך מעופו, קנה חלק מאפשר תנועה ללא מניפולציה של הקליע בקנה.
משום כך טווח הירי ודיוק הפגיעה שלו מוגבלים יותר.
חרף מגבלות אלה, כלי נשק חלקי קנה היו בשימוש מהמצאת אבק השרפה ועד למאה ה־19, והם ממשיכים לשמש גם בעת החדשה בתחומים מסוימים, בראשם תותחי טנקים, מרגמות מטול רימונים, ורובה ציידים לכלי נשק חלקי קנה יש יתרון בעת ירי של תחמושת כמו קלע אשכול, ותחמישים בעלי יכולת ייצוב עצמאית.
במאות ה־14 עד ה־17, כמעט כל תותחי היד ותותחי השדה ובהמשך כל הרובים והאקדחים היו חלקי-קנה.
היו אלה כלי ירייה פשוטים, שהיו קלים יותר לייצור ולתחזוקה מכלי הנשק בעלי קנה מחורק.
התחמושת הכדורית התאימה לקנים חלקים והייתה קלה יותר לטעינה.
למרות העליונות של רובים מחורקים, בתחום התותחנות במיוחד תותחי טנקים חזר השימוש בקנים חלקים כגון בתותח 120 מ"מ של טנק לאופרד 2 הגרמני או טנק מרכבה סימן 3 וטנק מרכבה סימן 4 .
תותחים אלה מותאמים לירי חודרנים קינטיים שאינם זקוקים לייצוב סיבובי.
כלי נשק חלקי קנה מודרניים
בניגוד לתותחי טנקים של מלחמות העולם (מלחמת העולם הראשונה ובעיקר מלחמת העולם השנייה) שהיו מחורקים, החל מהמחצית השנייה של המאה ה־20 חל שינוי מהותי ועתה הטנקים המתקדמים מיוצרים עם תותחים חלקי קנה.
לתותחים אלו מספר יתרונות בולטים:
שיגור תחמושת חודרת שריון מסוג חודרן קינטי שבנויה כמוט דק וארוך שמתייצב באמצעות כנפונים אחוריים.
קנה חלק מאפשר לחודרן להישאר יציב, בלי הפרעה מסחרור שעלול לפגוע בחדירה ובדיוק בטווח ארוך.
קנה חלק מאפשר ירי של טילים מונחים, כגון טיל להט מתוצרת הישראל המיועד לשיגור גם מתותח המרכבה.
הוא מאוחסן בתוך הטנק כמו כל פגז אחר, והטיפול בו נעשה כמו בשאר סוגי התחמושת של הטנק.
או טיל 9M119 סביר מתוצרת רוסיה שמיועד לשיגור מתותחי 125 מ"מ חלקי-קדח של טנקים סובייטיים.
טילים אלו מוזנים לתותח כמו פגז רגיל.
קנה חלק עמיד יותר בפני שחיקה בחלקיו הפנימיים, ומקל על תחזוקה.
אין בו חריצים עדינים שיכולים להיפגע מפגיעת אבק שריפה או חיכוך מתכתי והיעדר תהליך חריקה מסובך מקל על ייצור סדרתי של קנים גדולים באיכות אחידה.
המעבר לקנים חלקים התאפשר לאחר סדרת שיפורים בתחום הבליסטיקה הפנימית והחיצונית וכן שיפורים בתחום מערכות בקרת ירי מודרניות המפצות על היעדר סחרור באמצעות מכ"ם, מד טווח לייזר ומחשב ירי.
מרגמות הן דוגמה מובהקת לכלי ירי חלקי קנה שנמצא בשימוש רצוף בצבאות העולם.
מאפיינה של המרגמה נובע בראש וראשונה מאופי התחמושת שהן יורות, הטעינה מתבצעת מלוע המרגמה ופגזים מייצבים את עצמם במעופם תוך שימוש בכנפונים הקבועים בזנב הפגז ולכן אין צורך בחריקה לוליינית.
המרגמה נועדה לירי קשתי תלול מסלול לטווחים קצרים עד בינוניים, ולכן הדיוק הסיבובי פחות קריטי.
הקנה החלק תורם לפשטות המכנית של המרגמה, מאפשר תפעול מהיר והוזלה של הייצור.
סוג נוסף של רובה בעל קנה חלק הוא השוטגאן שהוא רובה היורה תחמושת שבה כל תרמיל מכיל כדוריות עופרת רבות, בצירוף אבק השריפה.
מטולי רקטות שימוש נרחב בקנים חלקים.
להבדיל מרוב הרובים והתותחים, שבהם התחמושת מואצת על ידי גזים בלחץ בתוך הקנה, רקטות כוללות יחידת הנעה עצמאית המניע את התחמושת אל מחוץ לקנה ומעבר לו.
לכן, אין צורך ביצירת סיבוב באמצעות חריצים בקנה, והמבנה הפנימי של הקנה יכול להיות חלק לחלוטין.
יתרון זה מאפשר לפשט את תכנון הכלי, להקל על הייצור, להפחית משקל ולשפר ניידות.
דוגמאות לכך הן מטולי הרקטות הנישאים כמו הRPG-7 הרוסי, במטולי רקטות, היציבות במעוף מושגת לרוב באמצעות כנפונים נפתחים או גופי ייצוב אחרים המתחברים לזנב הרקטה, ולא באמצעות סיבוב פנימי מהקנה.
בחלק מהדגמים כגון RPG-29 משולב מנגנון ייצוב סיבובי המבוסס על סליל מתכת או כנפונים ספירליים.
כלי נשק אלו נועדו לפגיעה במטרות משוריינות, בניינים או כוחות חי"ר, ומשתמשים בראשי קרב מסוג מטען חלול המחייב למעשה שימוש בקנה החלק, שכן סיבוב קליע עלול לפגוע ביעילותו של מטען חלול.
מבחינת הבליסטיקה חיצונית זו מושפעת בייצוב באמצעות כנפונים שמייצרים יציבות סיבובית כדי לשמור על נתיב יציב במהלך המעוף.
בשל היעדר סיבוב משמעותי, ההשפעה של רוח ומעברים זרימת אוויר הם בעלי השפעה משמעותית על המסלול בליסטי של התחמושת.
אקדחי זיקוקים וכלי ירי לגז מדמיע
אקדחי נורים ורובים לירי גז מדמיע הם דוגמאות בולטות לשימוש אזרחי־משטרתי בנשק חלק קנה.
כלי ירייה אלו נועדו לירי תחמושת שאינה דורשת סיבוב לצורך ייצוב – כגון פצצות גז, רימוני הלם, זיקוקים או קליעים לא־קטלניים – ולכן אינם מצריכים קנה מחורק.
השימוש בקנה חלק מפשט את המבנה המכני, מפחית את הבלאי ומוזיל את עלויות הייצור והתחזוקה.
ברוב המקרים, רובים ואקדחים כאלה פועלים במנגנון פשוט מאוד של ירי בודד, ומיוצרים בקליברים גדולים יחסית כגון 37 מ"מ או 40 מ"מ, על מנת לאפשר ירי של תחמושת בעלת נפח גדול אך מהירות נמוכה.
הנשק מיועד בעיקר לפיזור הפגנות, לירי גז מדמיע, או לסימון והארה.
התחמושת היציבה באוויר לרוב באמצעות זנב או כנפונים, ולעיתים אף אינה מצריכה ייצוב כלל.
כלים אלו נפוצים בשימוש כוחות ביטחון ומשטרה במדינות רבות, וכן בקרב אזרחים במצבים של הצלה, אותות מצוקה.
שימוש נוסף לקנים חלקי קדח הם כלי ירייה או ערכות הסבה לצורך ירי של תחמושת לא קטלנית כמו כדורי גומי או כדורי ספוג.
כלי נשק טעינה אחורית או נטען מכנס הוא כלי נשק חם שבו תהליך הטעינה מתבצע דרך בית הבליעה שנמצא בחלק האחורי של הקנה, בניגוד לכלי נשק נטעני לוע , שבהם הטעינה מתבצעת דרך קצה הקנה הקדמי.
המעבר לשימוש בטעינה אחורית מהווה פריצת דרך טכנולוגית משמעותית בתולדות כלי הנשק, שכן אפשרה קצב אש גבוה יותר, שיפור נוחות השימוש ובטיחות היורה, וכן שיפרה את יכולות התפעול בשדה קרב.
כלי נשק נטענים אחורית כוללים מגוון רחב של כלי ירייה החל מרובים, אקדחים, תותחים וכלי ירייה אחרים.
בתחילת השימוש בכלי נשק חמים, טעינה אחורית לא הייתה אפשרית בשל קשיים טכניים בהבטחת אטימות טובה בין הבריח לקנה, וחוסר יכולת וידע טכנולוגי ליצור מערכת עמידה בלחצים גבוהים הנוצרים בעת הירי.
רק במאה ה-19, עם התפתחות חומרים וטכנולוגיות מדויקות יותר, הצליחו לייצר מנגנוני טעינה אחורית אמינים ובטוחים, שהובילו להחלפת הנשק הנטען לוע במערכות טעינה אחורית.
מעבר לשיפור הטכני, נשק טעינה אחורית השפיע על הטקטיקות הצבאיות ודרכי הלחימה, כשהוא מאפשר ירי מהיר יותר, טעינה בתנאי מחסה, ויעילות גדולה יותר בשדה הקרב.
בכלי נשק נטעני לוע, היה צורך לדחוף את הקליע ואת אבק השריפה במורד הקנה לאחר כל ירייה, תהליך איטי ומסורבל, במיוחד בעמידה או בתנועה.
טעינת התחמושת מהחלק האחורי של הקנה, לעומת זאת, אפשרה לטעון את כלי הנשק במהירות ובנוחות רבה יותר, בשכיבה או מאחורי מחסה, מה שהעניק יתרון טקטי משמעותי בשדה הקרב.
בנוסף, טעינת התחמושת מהחלק האחורי של.
קנה אפשרה שימוש בתחמושת מאוחדת – תרמיל המכיל קליע ופיקה שייעלה עוד יותר את תהליך הטעינה.
המונח כלי נשק טעינה אחורית רווח במיוחד במאה ה-19, בתקופה שבה הומרו בהדרגה כלי נשק נטעני־לוע במנגנוני טעינה מהבריח.
עם זאת, השימוש המפורש במונח זה מצומצם יותר, והוא מתייחס בעיקר לכלי נשק שבהם המפעיל טוען את התחמושת ידנית לתוך הבריח – כמו תותחים או כלי ירייה מסוג break-action כגון רובי ציד ואקדחים עם מנגנון פתיחה על ציר.
לעומת זאת, ברוב כלי נשק המודרניים כגון רובים בריחיים, חצי-אוטומטיים ואוטומטיים העובדים המונח פחות מצוי, שכן הטעינה האחורית מובנית במנגנון ומהווה חלק ממנו אך כולל פעולות מיכאניות נוספות כמו איסוף הכדור מהמחסנית, נעילת הבריח ירי ומערכות נצירה.
השימוש בנשק זה הפך לנפוץ במיוחד במאה ה-19 וה-20, ומאז הוא מנגנון הטעינה הנפוץ ביותר בשימוש כלי הנשק הקלים והכבדים המודרניים.
הדוגמאות הראשונות הידועות לכלי ירייה נטענים מאחור היו תותחים מסוג תותח סובב אלו היו תותחי ברזל קטנים שהותקנו בדרך כלל על ספינות, אבל שימשו גם בביצורים.
תותחים סובבים פותחו ונעשה בהם שימוש משנת 1364 ואילך.
התותחים נטענו ב"פגזים" ארוזים מראש ונטענו במכלים בצורת ספל, לאחר מכן המכל הונח בתא פתוח שמקומו היה בחלק האחורי של הקנה ותנועתו ננעלה על ידי מחסום באמצעות טריז.
מכיוון שהטעינה בוצעה מראש ובנפרד, תותחי סובב היה בעלי קצב ירי מהיר לתקופתם.
תחילת הייצור של תותח סובב והסיבה העיקרת לטעינת התותח מפתח בחלק האחורי נבע ממגבלות טכנולוגיות משמעותיות שעמדו בפני חרשי הנשק האירופאיים בימי הביניים המאוחרים התותחים נבנו מלוחות ברזל מאחר שברונזה הייתה קשה לייצור ויקרה מאד.
מכיוון שיציקות ברזל מורכבות היו בלתי אפשריות לביצוע מבחינה טכנולוגית עבור האירופאים, האפשרות היחידה הייתה להשתמש במוטות ברזל יצוק המחוברים יחד ומוחזקים באמצעות חישוקים כמו קני תותח.
בשיטה זו, עיצוב מקשה אחת היה קשה מאוד, ואז נבחר מבנה של "צינור" עם תא וקנה מופרדים.
בסביבות שנת 1500, האירופאים למדו כיצד ליצוק ברזל, והעבירו את ייצור התותחים שלהם לתותחי ברזל מקשה אחת.
סין החלה לאמץ שימוש בתותח סובב אירופאיים משנת 1500 ואילך.
כלי נשק נטענים מאחור ידועים מהמאה ה-16. למלך האנגלי הנרי השמיני היה רובה שככל הנראה השתמש בו לירי בציפורים ומוצג במוזיאון מצודת לונדון.
כמו כל כלי הנשק המוקדמים מסוג זה דליפת גז היוותה מגבלה וסכנה במנגנון הנשק.
כלי נשק נוספים הנטענים אחורית יוצרו בתחילת המאה ה-18. רובה אחד כזה, הידוע כשייך לפיליפ החמישי מספרד, ויוצר בסביבות 1715, כנראה במדריד.
קפיצת דרך משמעותית היה רובה פרגוסון שפותח בשנת 1772 מדובר ברובה במנגנון ירי מסוג מצת חלמיש ומנגנון טעינה מהפכני של טעינה אחורית.
המנגנון מבוסס על "פקק" שמשמש כבריח בקצה הקנה, פקק זה נסגר ונפתח באמצעות סיבוב של שמורת ההדק (trigger guard), בפעולה אחת בלבד.
התא שמשמש כבית בליעה כולל חריצים לאיסוף פיח ולשיפור האטימה, וכן הברגה קונית שהופכת את האטימה ליעילה המערכת אפשרה טעינה מהירה – עד 6–7 כדורים בדקה – גם בשכיבה ובתנאי לחות.
רובה פרגוסון נחשב לניסיון פורץ דרך של צבא בריטניה לאמץ רובה נטען מאחור, אך למרות יתרונותיו, ייצורו והפצתו נותרו מוגבלים.
כמאתיים רובים יוצרו ונעשה בהם שימוש בקרב ברנדיוויין , במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, אך זמן קצר לאחר מכן הם הוצאו משימוש והוחלפו במוסקט בראון בס הסטנדרטי.
אף על פי שהשימוש במנגנון הופסק לאחר זמן קצר, רובה פרגוסון נתפס בידי היסטוריונים צבאיים כשלב חשוב בנתיב המעבר מטעינה מלוע הקנה לטעינה אחורית.
בשנת 1819 אימץ צבא ארצות הברית את רובה M1819 הוא רובה נטען מאחור מתוצרת אמריקאית, שנחשב לראשון מסוגו שמיוצר בכמויות משמעותיות לשימוש צבאי.
מנגנון הירי היה בתחילה מסוג מצת חלמיש, ובהמשך הוסב למנגנון הצתה באמצעות כיפת הקשה.
הרובה השתמש במנגנון טעינה אחורית מסוג "pivoting chamber" תא אחורי שהורם כלפי מעלה באמצעות ציר בקצה הקנה.
ופתח את חלל הקנה לטעינה ישירה של אבק שריפה וכדור.
התא היה חלק אינטגרלי מגוף הרובה, עשוי ממתכת עבה יותר, וננעל במקומו באמצעות מנוף פשוט.
החידוש איפשר לטעון את הרובה בעמידה או בשכיבה, ללא צורך לדחוף מטען דרך הקנה כמו ברוב הרובים הנטענים מהלוע.
הרובה עוצב על ידי ג'ון הנקוק הול ויוצר בין שנות ה־1820 ל־1840 בסה"כ יוצרו כ-20,000 רובים במספר קליברים, כולל דגם משופר M1843. רובה M1819 Hall נחשב לאבן דרך בהתפתחות כלי הירייה המודרניים, לא רק בשל מנגנון הטעינה האחורית החדשני שלו, אלא גם בזכות תרומתו לפיתוח שיטות ייצור תעשייתיות מתקדמות.
הרובה היה בין כלי הנשק הראשונים שיוצרו תוך הקפדה על חלקים ניתנים להחלפה ושימוש בשיטות של ייצור סדרתי שבהם מכונות ייצרו חלקים לפי תבניות מדויקות.
עיקרון שהפך ליסוד בתעשייה הצבאית והאזרחית כאחת.
תהליך ייצור זה איפשר לראשונה הרכבה, תיקון והחלפה של רכיבים בלא צורך בהתאמה ידנית פרטנית.
העיקרון אומץ מאוחר יותר על ידי סמואל קולט.
למרות החדשנות, הרובה סבל מחולשות מבניות – האטימה הלא מושלמת בין תא הירי לקנה גרמה לדליפת גזים ואובדן מהירות לוע.
השלב הבא בהתפתחות כלי הנשק הנטענים מאחור היה רובה "מחט" דרייזה רובה שנכנס לשימוש הצבא המלכותי הפרוסי בשנות ה-40 של המאה ה-19 ושימש כנשק העיקרי של חיל הרגלים הפרוסי בסדרת העימותים הצבאיים שהובילו לאיחוד גרמניה.
הרובה הוא פרי פיתוח של חרש הנשק הגרמני יוהאן ניקולאוס פון דרייזה שפיתח את הנשק החל משנת 1824 ועד לשנת 1836, שמו של הרובה מורכב משמו של הממציא והשם שניתן למנגנון הירי שהיה מורכב מנוקר בצורת "מחט" שהכה דרך תרמיל נייר של כדור הרובה ופגע בפיקה שהוצמדה לבסיס המנעל.
מדובר בדגם מהפכני של רובה הנטען דרך החלק האחורי של הקנה באמצעות בריח ששימש לפתיחה וסגירה של בית הבליעה בנגוד לרובי המוסקט שקדמו לו שנטענו דרך החלק הקדמי של הקנה והשתמשו במנגנון ירי שהתבסס על פתיל בוער או מצת חלמיש.
רובה מהפכני נוסף היה רובה טרי וקלישר פרי פיתוחם של ויליאם טרי וברטרם קלישר, שקיבלו פטנט ב־1856 לרובה עם בריח קוני ונעילה כפולה.
כ-700–1,000 יחידות הוזמנו בצו ממשל בריטי ויוצרו בבירמינגהם.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, לפחות תשעה עשר סוגים של רובים נטענים מאחור היו בשימוש, עדות להתמעה המהירה והפופולריות של כלי הנשק לטעינה אחורית.
רובה שארפס ההוא כלי נשק ליריה בודדת בעל מנגנון טעינה אחורית עם בריח הנועל בית בליעה שפותח בארצות הברית באמצע המאה ה-19. הרובה זכה לפרסום בזכות דיוקו, עמידותו, וקצב האש הגבוה שלו יחסית לרובים בני התקופה, והיה בשימוש נרחב הן בצבא והן בקרב אזרחים וציידים.
הרובה פותח בידי כריסטיאן שארפס והייצור המסחרי החל ב-1850 על ידי יצרנים שונים, בשנת 1851 הוקמה Sharps Rifle Manufacturing Company בהרטפורד, קונטיקט.
רובה שארפס השתמש במנגנון טעינה אחורית שבו בלוק נע יורד אנכית לפתיחת בית הבליעה ומאפשר הכנסת תחמושת בקלות.
הגוש הנע הופעל באמצעות ידית אחת, שנשלטה בקלות בידי היורה.
מנגנון ההצתה היה בתחילה מסוג כיפת הקשה ובהמשך הוסב לשימוש בתחמושת מתכתית מלאה בדגמים המאוחרים.
רובי שארפס שימשו במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, בעיקר בידי פרשי צבא האיחוד דיוקו הגבוה וקצב האש של 8–10 יריות לדקה העניקו לו יתרון משמעותי על פני רובים נטעני לוע.
רובי שארפס היו בין כלי הנשק שהוכיחו את עליונות מנגנון הטעינה האחורית על פני שיטות מסורתיות.
השיפורים בנעילת הכדור בבית הבליעה סימנו את סופם של רובים נטעני לוע כנשק בשימוש צבאי עם זאת מטעמי חיסכון וכדי לנצל את המספר הגדול של רובים משלל טכנולוגיות שאבד עליהן הקלח אומץ בשנת 1866 רובה ספרינגפילד מודל 1866 שכלל ערכת הסבה מרובה נטען לוע לרובה נטען מאחור.
הצבא הצרפתי הכניס לשירות את רובה שספו בשנת 1866, שהיה משופר בהרבה לעומת רובה המחט דרייזה, מכיוון שהיו לו פחות דליפות גז הודות למערכת האיטום.
כלי ארטילריה של ימי הביניים וימי הביניים המאוחרים היו בנויים עם חקנה חלק וטעינה מלוע הקנה.
לכלים אלו היו מספר רב של חסרונות החל מהפעל מגושמת מחזית הכלי שהאטה את קצב הירי וחשפה את המפעילים לפגיעה וכלה במגבלות משמעותיות על טווח ודיוק הירי כתוצאה משימוש בקנים חלקים ותחמושת פרימיטיבית.
לפתרון הבעיה פותחו 2 פתרונות הראשון היה נעילת בית הבליעה של התותח על ידי נעילה מוברגת והשני נעילת בית הבליעה על ידי סדן .
בזמן פיתוחם של תותחי הטעינה המודרניים הראשונים באמצע המאה ה-19, מטעני אבק שריפה לארטילריה נטענו בדרך כלל בשקי בד, אשר נשרפו לחלוטין בעת הירי.
לפיכך, בניגוד לתחמושת מתכת לרובה, מנגנון ה"סגירה" עצמו היה חייב להיות הפתרון לאטימה.
מנגנוני ה"בורג" המוקדמים לאיטום הסגירה כללו בלוקים שהוברגו היטב לתוך הקנה לאחר הטעינה, אך ההברגות עצמן לא הספיקו כדי לספק אטימה אטומה לגז.
מצב זה הסתבך עוד יותר בשל הצורך להבריג ולפתוח את הסגירה במהירות האפשרית; לצורך זה פותח בלוק הסגירה "עם הברגה מקוטעת", שבו היקף הבלוק היה מוכנס במלואו לקנה אבל הוברג חלקית כדי לנעול אותו.
לפיכך, היה צורך לסובב את הבלוק רק רבע סיבוב כדי לנעול אותו במקום מספר סיבובים.
הפשרה הייתה שרק חצי מהיקף הבלוק חסם את פתח הקנה, מה שהפחית את האבטחה בהתאם.
מנגנון הנעילה של תותח ארמסטרונג היה אחת מן הטכנולוגיות הראשונות שנעשו בהן שימוש מבצעי בטעינה אחורית של תותחים.
הוא פותח באמצע המאה ה-19 על ידי סר ויליאם ארמסטרונג (Sir William Armstrong), מהנדס בריטי שב־1859 פיתח את תותח ארמסטרונג הידוע, הראשון שהוזמן לשירות בצבא הבריטי עם טעינה אחורית מלאה.
המנגנון התבסס על בריח בורגי חלול (vent-piece) עם הברגה חיצונית, שנכנס לתוך החלק האחורי של הקנה.
מאחוריו הוברג מכסה נעילה (breech screw) שהצמיד את הבריח קדימה והבטיח אטימה בלחצים גבוהים.
כדי לאפשר טעינה יעילה מבלי לסובב את כל הבריח הכבד, כלל המנגנון גם הברגה מקוטעת.
המנגנון אומץ רשמית ב-1858 והופעל במלחמת האופיום השנייה, במהלך מלחמת בושין ביפן.
מערכת זו ייצגה פריצת דרך טכנולוגית, אך סבלה ממורכבות מכנית, בלאי גבוה ואטימה לא מושלמת בלחצים גבוהים במיוחד, דבר שהוביל בהמשך לחזרה לתותחים בטעינה קדמית, עד שהשכלולים הטכנולוגיים אפשרו פתרונות טובים יותר לטעינה אחורית .
עם זאת, מנגנון ארמסטרונג היה בעל השפעה היסטורית רבה: הוא היה בשימוש בצי הבריטי ובצבאות נוספים, וסימן את המעבר מתותחי ברזל חלקי־קדח לטעינה אחורית, חידוש דרמטי בתקופה שבה דיוק, קצב אש ובטיחות תפעולית החלו לתפוס מקום מרכזי.
טבעת ברודוול היא טבעת אטימה מתכתית קטנה, שנועדה למנוע פליטת גזים בדופן התותח בעת ירי, בעת השימוש וטעינת התותח ההתקן הושחל אל תוך הקנה בחלק האחורי של בית הבליעה של תותחים בחריץ מיוחד שנחרט במיוחד לצורך זה.
בעת הירי, הלחץ הגבוה היה דוחף את הטבעת כנגד דפנות הקנה וכך מבטיח אטימה מושלמת וכל עוצמת הגזהייתה מנותבת דרך הקנה בלבד.
לטבעת ניתן גישה נוחה להחלפה ותחזוקה מהירה, מה שהפך אותה לשימושית במיוחד.
הטבעת נכנסה לשימוש בשנות ה-60 של המאה ה-19. ההתקן היה כל כך יעיל שהוא הפך לסטנדרט עבור יצרנים רבים ובראשם תעשיות קרופ (Krupp) הגרמנית.
עם המעבר לאבק שרפה נטול עשן הטבעת הוחלפה בהדרגה באמצעות אטימות מסוג de Bange הטכנולוגיה לא נעלמה לגמרי: תותחי טנקים מודרניים כגון סדרת ה-L11 הבריטית ב-120 מ"מ וכמה תותחי 155 מ"מ בברית נאט"ו (כמו ה-FH70) עדיין משתמשים בטבעת ברודוול כחלק ממנגנון האטימה.
מנגנון האטימה של דה־באן בשנת 1872, והיווה פריצת דרך טכנולוגית בתחום האטימה של תותחים בעלי טעינה אחורית.
בניגוד למנגנונים מוקדמים כמו טבעת ברודוול, דה־באן פיתח מערכת אטימה אקטיבית יותר שהתבססה על דיסקה עשויה אסבסט ספוג בחומר שומני, אשר מוקמה בין שני חלקים נעים במערכת הבריח.
בעת הירי, לחץ הגזים דחף את החלק האחורי של הבריח (בצורת "פטרייה") קדימה, וכך הדיסקה נלחצה החוצה כנגד דפנות תא הירי.
פעולת הדחיסה הזו יוצרת אטימה הרמטית לגזים בלחץ גבוה, גם בתנאים של שימוש באבק חסר עשן.
המנגנון של דה־באן כלל בריח עם הברגה מקוטעת שמאפשר פתיחה וסגירה מהירה, דיסקת אטימה, וחלק אחורי בצורת חרוט שנלחץ קדימה על ידי הגזים עצמם.
המערכת לא רק שיפרה את אטימות הירי, אלא גם האריכה את חיי הקנה ומנעה בריחה מסוכנת של גזים אחורה, שהייתה אחת הבעיות המרכזיות במנגנוני טעינה אחורית מוקדמים.
בשל יתרונות אלו, אומצה המערכת במהרה בצבא הצרפתי ולאחר מכן בידי יצרנים וצבאות אירופאיים אחרים.
הצלחת המנגנון נבעה לא רק מיעילותו ההנדסית אלא גם מהפשטות היחסית של התחזוקה וההפעלה שלו.
גם לאחר כניסת תרמילי מתכת לשימוש בארטרילריה קלה, המשיך מנגנון דה־באן לשמש בתותחים כבדים, שבהם שימוש בשרוולים מתכתיים לא היה מעשי בשל גודלם ומשקלם.
למעשה, עקרונות מנגנון האטימה של דה־באן שימשו בסיס לפיתוחים רבים בתחום עד למאה ה-20, והם מהווים נדבך חשוב בהתפתחות הארטילריה המודרנית.
בלוק הבריח של וֶילין, שפותח בשנת 1889–1890, הווה חידוש משמעותי במיכאניקה של אטימת של תותחים כבדים.
במקום הברגה אחת עבה כמו במערכות מוקדמות, בלוק נעילה מסוג וֶילין נבנה על סדרה של "צעדים" של הברגה—כל אחד עם קוטר שונה—כך שה"ברגים" שהרכיבו את הבלוק האוטם הסתובבו רק ברבע סיבוב כדי לנעול או לשחרר את הבלוק מהקנה.
זה אפשר להגדיל את שטח המגע בין הבריח לאטימה, ואפשר שימוש במטענים חזקים יותר, בעוצמות גז גבוהות, מבלי להאריך את גודל הבריח ולסבך את השימוש בו.
בעקבות השיפור, נעשה הבריח של וֶילין לרב שימוש בציים ובצבאות-מתותחי הים הבריטיים והאמריקאים וארטילריה קרקעית מעל 114 מ"מ.
המנגנון אפשר הפעלה במרחב קטן, תוך סיבוב קצר ונעילה מהירה.
הפטנט הבריטי נרכש על ידי חברת ויקרס ובמשך זמן רב הוא נחשב למערכת הבריח היעילה והאמינה ביותר על גבי תותחים כבדים.
רכב עמיד מוקשים ומוגן ממארבים הוא סוג של נגמ"ש שתוכנן במיוחד לעמידות בפני פיצוץ מוקשים, מתקפות מטען צד (IED) ומארבים במטרה להציל את חיי הלוחמים.
מרבית נגמ"שי חי"ר מודרניים כוללים גם הם רמה מסוימת של יכולות MRAP.
כלי רכב משוריינים קלים ייעודיים לעמידות בפני מוקשים הוצגו לראשונה בשנות ה־70 על ידי צבא רודזיה, ופיתוחם נמשך על ידי יצרנים בדרום אפריקה החל מ־1974 עם הנגמ"ש היפו.
הצעד הראשון של צבא דרום אפריקה היה דגם Bosvark, יונימוג עם מגן תחתון ייעודי להסטת הדף מוקשים על השלדה להגנת הצוות.
לאחר מכן הופיע הדור הראשון של כלים ייעודיים, בהם היפו וכלים קלים נוספים – למעשה גופים עם מכסה מנוע בצורת V משוריינים על שלדת משאיות.
הדור הבא הוצג על ידי Buffel, יונימוג עם תא נהג ותא לוחמים מוגני מוקשים.
הכלים הראשוניים העמיסו יתר על המידה על השלדות והיו מסורבלים בשטח.
כלי הרכב Casspir, רכב MRAP, פותח עבור צבא דרום אפריקה אחרי 1980; והוא שימש השראה לתוכנית MRAPV האמריקאית ובמדינות נוספות, ואף היווה בסיס לחלק מכלי הרכב של התוכנית.
לכלי רכב אלה ניידות שטח טובה ומיגון כנגד אש קלה, מטעני IED ומוקשים נגד אדם.
כלי הרכב המשוריינים הללו מאופיינים בדרך כלל במכסה מנוע בצורת V לשיפור ההגנה מפני מוקשים ובשלדת גלגלים.
נגמ"שי חי"ר עם יכולות MRAP
איווקו LMV – אלפי יחידות הוזמנו על ידי צבאות איטלקיים ואירופאים אחרים
אושקוש JLTV – נבחר לעמוד בדרישת JLTV של צבא ארצות הברית ב-25 באוגוסט 2015
כלי רב־תכליתי או מולטיטול , לפעמים משתמשים בשם המותג לדרמן כמילה נרדפת.
הוא כלי עבודה ידני, קומפקטי המשלב מספר כלים פונקציונליים שונים בגוף אחד, במטרה לאפשר ביצוע מגוון פעולות בסיסיות באמצעות כלי יחיד ונייד.
כלים רב־תכליתיים כוללים בדרך כלל שילוב של להב, פְּלָיֶר (בעברית: מֶלְקַחַת), מברג, מספריים, לעיתים מסור, פותחן בקבוקים וכלים נוספים, כאשר ההרכב המדויק משתנה בין דגמים ויצרנים שונים.
הרעיון של כלי רב־תכליתי מבוסס על עקרונות של חיסכון במקום, ניידות ושימושיות, והוא מיושם בהקשרים אזרחיים, צבאיים, תעשייתיים ויומיומיים.
במהלך המאה ה-20, ובייחוד מסוף שנות ה-80, הפכו כלים רב־תכליתיים למוצר צרכני נפוץ, בין היתר בזכות פיתוחים הנדסיים שאפשרו שילוב מנגנונים מורכבים בגוף קטן ועמיד.
ההתפתחות ההיסטורית של הכלי הרב־תכליתי קדמה בהרבה להופעתו כמוצר צרכני מודרני, והיא קשורה לצורך האנושי העתיק לשלב פונקציות שונות בכלי אחד נייד.
כבר בעת העתיקה ניתן לזהות חפצים אישיים שנשאו עמם יותר מתפקיד אחד, כגון סכינים ששימשו הן ככלי עבודה והן ככלי נשק, או כלים ששילבו להב עם מחט, פותחן או וו.
עם זאת, מדובר היה בשילובים פונקציונליים מוגבלים, ולא במערכת מתוכננת של כלים מתקפלים או משולבים.
במהלך העת החדשה המוקדמת, ובעיקר באירופה של המאות ה־17 וה־18, החלה להופיע תופעה של כלים משולבים בקרב בעלי מלאכה, ימאים וחיילים.
כלים אלה נועדו לתת מענה לצרכים מגוונים בתנאים של ניידות, מסעות ארוכים או שירות צבאי, וכללו לרוב סכין ולעיתים גם כלים פשוטים לתיקון ציוד.
ההתפתחות הטכנולוגית של ייצור פלדה, יחד עם שיפור ביכולת לייצר מנגנוני קיפול אמינים, אפשרה לראשונה יצירת כלים קומפקטיים יחסית שאינם מתפשרים לחלוטין על עמידות.
נקודת ציון מרכזית בהתפתחות הכלי הרב־תכליתי היא הופעת סכין הצבא השווייצרי בסוף המאה ה־19. סכין זו, שיוצרה במקור עבור חיילי צבא שווייץ, שילבה מספר כלים בגוף אחד מתקפל, ובהם להב, פותחן קופסאות, מברג ולעיתים גם מסור.
חשיבותה ההיסטורית אינה רק בהרכב הכלים עצמו, אלא בהפיכתה לדגם תעשייתי סטנדרטי המיוצר בכמויות גדולות, תוך שמירה על איכות, אמינות ותכנון מודולרי.
סכין הצבא השווייצרי עיצבה במידה רבה את התפיסה הציבורית של כלי רב־תכליתי, גם כאשר הכלים עצמם המשיכו להתפתח בכיוונים אחרים.
במהלך המאה ה־20 התרחבה התפיסה של כלי רב־תכליתי מעבר לסכין מתקפלת מרובת להבים.
פיתוחים תעשייתיים, במיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה, אפשרו שילוב של כלים מורכבים יותר, כלים שבהם המנגנון המרכזי אינו חיתוך אלא אחיזה, פיתול או הידוק ובראשם פלייר, בתוך גוף מתקפל.
מעבר זה סימן שינוי מהותי: הכלי הרב־תכליתי חדל להיות בעיקר כלי חיתוך מורחב, והפך לכלי עבודה קומפקטי המסוגל להתמודד גם עם פעולות מכניות פשוטות, כגון אחיזה, כיפוף, חיתוך חוטים ותיקונים בסיסיים.
שינוי זה שיקף את צורכיהם של טכנאים, חיילים, אנשי שטח ואנשי תחזוקה, ולא רק של משתמשים אזרחיים.
בסוף שנות ה־80 של המאה ה־20 חלה האצה משמעותית בפיתוח ובפופולריזציה של כלים רב־תכליתיים מודרניים, עם הופעתם של דגמים מבוססים על פלייר מתקפל כבסיס הכלי שתוכננו מראש כמערכת משולבת אחת.
כלים אלה שילבו מנגנוני נעילה מתקדמים, חומרים קלים וחזקים, וארגונומיה משופרת, והפכו למוצר עצמאי ולא רק וריאציה של סכין כיס.
בתקופה זו החלו כלים רב־תכליתיים להיתפס לא רק כציוד מקצועי או צבאי, אלא גם כאביזר יומיומי, המסמל מוכנות, עצמאות טכנית ויכולת אלתור.
בעשורים האחרונים המשיכה ההתפתחות ההיסטורית של הכלי הרב־תכליתי להתפצל למספר כיוונים מקבילים.
מצד אחד נוצרו כלים ייעודיים לקהלים מקצועיים מסוימים, כגון כוחות ההצלה, אנשי צבא, מכונאים ורוכבי אופניים.
מצד אחר התפתחו כלים קלים וקומפקטיים יותר, המיועדים לנשיאה יומיומית, תוך דגש על עיצוב, נוחות ושילוב פונקציות בסיסיות בלבד.
התפתחות זו משקפת את המעבר של הכלי הרב־תכליתי מאובייקט פונקציונלי גרידא למוצר תרבותי, הנמצא בצומת שבין טכנולוגיה, אורח חיים ותפיסות של שימושיות וניידות.
תכנון והנדסה של כלים רב־תכליתיים נבדלים באופן מהותי מתכנון של כלי עבודה ייעודיים, משום שהם נדרשים לשלב מספר פונקציות נפרדות בתוך גוף אחד, תוך שמירה על רמת שימושיות ובטיחות סבירה בכל אחת מהן.
מחקר היסטורי וטכני של כלי יד מראה כי השילוב אינו נובע משאיפה לאוניברסליות מוחלטת, אלא מהצורך לצמצם את מספר הכלים הנישאים או המוחזקים במהלך עבודה, מבלי לפגוע באופן קריטי ביכולת הביצוע של פעולות מרכזיות.
חוקרי כלי עבודה מציינים כי כלים רב־תכליתיים מוצלחים הם תוצאה של אופטימיזציה ולא של ריבוי פונקציות כשלעצמו.
אחד העקרונות ההנדסיים המרכזיים הוא ארכיטקטורת הכלי, כלומר האופן שבו הכלים השונים מאורגנים ביחס זה לזה.
בסכינים רב־כליתיים מסורתיים, הלהב משמש כמרכיב המרכזי שסביבו מתקפלים כלים משניים, כגון מברגים או פותחנים.
לעומת זאת, במולטיטול מודרני מבוסס פלייר, הפלייר עצמה מהווה את השלד המבני של הכלי, והיא זו שנושאת את העומסים המכניים העיקריים.
הבחנה זו, משקפת מעבר מתפיסה של כלי חיתוך מורחב לתפיסה של כלי עבודה קומפקטי רב־שימושי, שבו אין בהכרח פונקציה דומיננטית אחת.
מנגנוני קיפול ונעילה הם מרכיב הנדסי קריטי בכלים רב־תכליתיים מתקפלים.
בניגוד לכלי עבודה קבועים, שבהם החוזק המבני מושג באמצעות גוף רציף, כלים מתקפלים כוללים צירים, קפיצים ונעילות הנתונים לעומסים חוזרים ולשחיקה.
ספרות מקצועית העוסקת בכלי יד מצביעה על כך שמנגנון הנעילה אינו רק רכיב בטיחותי, אלא גם גורם המשפיע על תחושת היציבות של הכלי ועל נכונות המשתמש להפעיל כוח.
פיתוחם של מנגנוני נעילה אמינים היה תנאי הכרחי להפיכת המולטיטול מכלי חירום או הישרדות לכלי עבודה לגיטימי לשימוש מקצועי ולשימוש יומיומי.
בחירת החומרים בכלים רב־תכליתיים משקפת אף היא פשרות תכנוניות ייחודיות.
כלי כזה נדרש לשלב עמידות בפני חיתוך, כיפוף ולחיצה, לעיתים באותו רכיב עצמו.
מחקרים על כלי עבודה מצביעים על שימוש בפלדות אל־חלד ובמוצרים אחרים גם שימוש במתכות כגון טיטניום או אלומיניום המציעות איזון בין קשיות, גמישות ועמידות בפני קורוזיה.
ארגונומיה היא היבט בעייתי במיוחד בתכנון כלים רב־תכליתיים.
שילוב של מספר כלים בגוף אחד יוצר לעיתים צורות אחיזה שאינן אידיאליות לאף אחת מהפונקציות בנפרד.
מחקרי כלי עבודה מראים כי מהנדסים נדרשים להחליט אילו פעולות יבוצעו בתדירות גבוהה, ולתכנן את האחיזה בעיקר עבורן, גם במחיר פגיעה מסוימת בנוחות של פעולות אחרות.
בכלים מבוססי פלייר, לדוגמה, צורת הידיות וזוויתן משפיעות ישירות על העברת הכוח ועל עייפות המשתמש, בעוד שבכלים חד־יחידתיים נדרשת תשומת לב מיוחדת לשליטה ולמניעת החלקה.
כלים רב־תכליתיים חד־יחידתיים מייצגים גישה הנדסית שונה, המדגישה פשטות מבנית וצמצום נקודות כשל.
בהיעדר מנגנוני קיפול, הכלי כולו מיוצר כיחידה אחת, והפונקציות השונות מוטמעות בעיצוב הגאומטרי של הגוף.
ספרות מקצועית על כלי עבודה מציינת כי כלים מסוג זה מציעים אמינות גבוהה ותחזוקה מינימלית, אך מגבילים את מורכבות הפעולות שניתן לבצע.
השימוש בטכנולוגיות ייצור מדויקות, כגון עיבוד שבבי וחיתוך בלייזר, מאפשר שילוב של מספר פונקציות בסיסיות בכלי אחד, תוך שמירה על דיוק צורני.
בהקשר המקצועי, תכנון כלים רב־תכליתיים מושפע גם מדרישות תקינה ובטיחות.
כלים המשמשים חשמלאים, טכנאים ואנשי תחזוקה נדרשים לעמוד בתקנים מחמירים הנוגעים לבידוד, חוזק ודיוק.
ספרות טכנית ותקנית מצביעה על כך ששילוב פונקציות בכלי אחד מחייב תכנון קפדני במיוחד, שכן כשל באחת מהן עלול להשפיע על בטיחות העבודה כולה.
מסיבה זו, כלים רב־תכליתיים מקצועיים נוטים לשלב מספר מצומצם של פונקציות קרובות זו לזו, ולא מגוון רחב של שימושים כלליים.
בסיכומו של דבר, תכנון והנדסה של כלים רב־תכליתיים אינם עוסקים רק בשאלה כיצד לשלב כמה שיותר כלים בגוף אחד, אלא בשאלה אילו פונקציות ראוי לשלב, באיזו היררכיה, ובאילו פשרות ניתן לעמוד מבלי לפגוע באמינות, בבטיחות ובשימושיות.
הקשר בין כלים רב־תכליתיים לבין תרבות הנשיאה היומיומית נוצר מתוך תפיסה תרבותית ולא רק פונקציונלית של נשיאת כלי עבודה אישיים כחלק מהזהות היומיומית של המשתמש.
תרבות הציוד לנשיאה יומיומית התגבשה בעשורים האחרונים כזרם העוסק בבחירה מודעת של חפצים הנישאים דרך קבע על גוף האדם, כגון סכינים, כלים רב־תכליתיים, פנסים, כלי כתיבה וארנקים, לא רק מתוך צורך מעשי אלא גם כביטוי של מוכנות, עצמאות ושליטה בסביבה.
במסגרת זו, המולטיטול תופס מקום מרכזי כסמל של יעילות מרוכזת, המגלם את הרעיון שניתן להתמודד עם מגוון רחב של תקלות, משימות או מצבי חירום באמצעות חפץ יחיד, קומפקטי ונגיש.
בניגוד לכלי עבודה מקצועיים, שהשימוש בהם מתרחש במסגרת עבודה מוגדרת, המולטיטול בתרבות הציוד לנשיאה יומיומית נתפס ככלי כללי, שאינו מיועד בהכרח למשימה אחת ברורה אלא למצבים בלתי צפויים.
תפיסה זו מחזקת את ההבחנה התרבותית בין כלי עבודה לבין חפץ נישא, כאשר ערכו של הכלי אינו נמדד רק בביצועיו הטכניים אלא גם בנכונותו להיות נוכח תמיד.
חוקרים של תרבות חומרית מצביעים על כך שתרבות הציוד לנשיאה יומיומית מייצגת מעבר מתפיסה של שימושיות נקודתית לתפיסה של זמינות מתמדת, והמולטיטול מתאים לכך במיוחד בשל ריבוי הפונקציות שבו והיכולת לשאתו בכיס, בתיק או על החגורה.
בתרבות הנשיאה היומיומית, המולטיטול משמש גם כפריט גבולי בין כלי עבודה לכלי אישי, ולעיתים אף כפריט אספנות.
הדיון הקהילתי סביב מולטיטולים נוגע לא רק לשאלות של איכות חומרים או תכנון הנדסי, אלא גם לשאלות של זהות, טעם ואורח חיים.
הבחירה בדגם מסוים, במספר פונקציות מוגבל או רחב, ובשילוב בין להב, פלייר, מברגים או כלים ייעודיים אחרים, משקפת לעיתים תפיסת עולם של המשתמש ביחס למהות המוכנות היומיומית.
בהקשר זה, המולטיטול אינו רק כלי לפתרון בעיות אלא אמצעי לביטוי עצמי ולשייכות לקהילה תרבותית מובחנת.
עם זאת, הקשר בין מולטיטול לשימוש בקהילת הציוד לנשיאה יומיומית אינו חף ממתחים.
בקהילות שונות קיימת הבחנה ברורה בין ציוד לנשיאה יומיומית פונקציונלי לבין מה שנתפס כציוד תצוגתי או אספני, והמולטיטול נמצא לעיתים במוקד ויכוח זה.
יש הרואים בו כלי עבודה לגיטימי ונחוץ, בעוד אחרים טוענים כי ריבוי הפונקציות והגודל היחסי הופכים אותו לפחות מעשי מנשיאת כלי ייעודי פשוט, כגון סכין או מברג קטן.
ויכוח זה מדגיש את העובדה שציוד לנשיאה יומיומית אינו רק אוסף חפצים אלא מערכת של ערכים, שבהם נשקלים יעילות, פשטות, אסתטיקה וסמליות.
בסופו של דבר, המולטיטול בתרבות הנשיאה היומיומית מגלם מפגש בין טכנולוגיה, פרקטיקה יומיומית ותרבות חומרית.
הוא משמש כעדות לכך שכלי עבודה יכולים לחרוג מהקשרם המקצועי ולהפוך לחלק מאורח חיים, שבו המוכנות לפעולה והיכולת להתמודד עם הבלתי צפוי נתפסות כערכים בפני עצמם.
בהקשר זה, המולטיטול אינו רק אמצעי, אלא ייצוג מוחשי של אידיאל תרבותי עכשווי.
סוגים עיקריים של כלים רב־שימושיים
המונח כלי רב־שימושי מתייחס לקבוצה רחבה של כלים המשלבים מספר פונקציות בכלי אחד, אך בפועל מדובר במשפחה הטרוגנית של פתרונות תכנוניים, הנבדלים זה מזה במבנה, בייעוד ובאופן השימוש.
אחד הסוגים המוקדמים והנפוצים ביותר הוא כלים רב־שימושיים מבוססי להב, ובראשם סכיני כיס רב־להביים.
בכלים אלה הלהב משמש כמרכיב המרכזי, בעוד שהפונקציות הנוספות, כגון מברג, פותחן או מספריים, נתפסות כהרחבות משניות של כלי חיתוך בסיסי.
סוג זה נטוע במסורת ארוכה של נשיאת סכין אישית, והוא משלב בין שימושיות כללית לבין קומפקטיות וניידות, מבלי להחליף כלי עבודה ייעודיים.
לעומתם, התפתחו כלים רב־שימושיים שבהם הרכיב המרכזי אינו להב אלא מנגנון עבודה, כגון פלייר, מפתח או מנגנון אחיזה.
כלים אלה, המזוהים לרוב עם המונח multitool במובנו המודרני, מיועדים בראש ובראשונה לביצוע פעולות מכניות כגון אחיזה, פיתול, חיתוך חוטים או הידוק, והלהב, אם קיים, הוא אחד ממספר כלים משולבים ולא בהכרח החשוב שבהם.
ההבחנה בין שני סוגים אלה משקפת שינוי תפיסתי, ממסורת של סכין רב־כלית לכלי עבודה קומפקטי שנועד להחליף במידה מוגבלת מספר כלים ייעודיים.
קטגוריה נוספת היא כלים רב־שימושיים חד־גופיים, המכונים לעיתים single-piece multitool.
כלים אלה עשויים לרוב מגוש מתכת אחד, ללא צירים, מנגנונים או חלקים נעים, ומשלבים מספר פונקציות באמצעות פרופיל, חריצים או קצוות מעוצבים.
יתרונם טמון בעמידות גבוהה, בפשטות מכנית ובתחזוקה מינימלית, אך מגבלותיהם ברורות, שכן כל פונקציה מתבצעת באופן בסיסי בלבד.
סוג זה מדגיש גישה תכנונית של פשרה מודעת בין ריבוי שימושים לבין אמינות ופשטות.
בנוסף לכלים כלליים, קיימת קבוצה רחבה של כלים רב־שימושיים ייעודיים, המיועדים לשימוש מקצועי בתחום מסוים.
דוגמאות לכך הם כלים לחשמלאים המשלבים חיתוך, הפשטה ואחיזה של חוטי חשמל, או כלים לתחזוקה ותיקון המשלבים מספר פעולות הנדרשות ברצף עבודה מוגדר.
כלים אלה אינם נועדו לשימוש כללי או לנשיאה יומיומית רחבה, אלא לריבוי פונקציות בתוך הקשר מקצועי ספציפי.
בהקשר זה, הרב־שימושיות מתבטאת בייעול תהליך עבודה ולא בהחלפת ערכת כלים שלמה.
הבחנה זו מאפשרת גם להגדיר את גבולות המושג כלי רב־שימושי.
ערכות כלים קומפקטיות, אביזרים מתחלפים או מערכות מודולריות אינן נחשבות בדרך כלל לכלים רב־שימושיים, משום שהן אינן משלבות פונקציות בכלי יחיד אלא מאגדות מספר כלים נפרדים.
כמו כן, לא כל כלי בעל יותר מפונקציה אחת נכלל בהכרח בקטגוריה זו, שכן השילוב חייב להיות אינטגרלי ולא אקראי.
מיפוי זה מדגיש כי כלי רב־שימושי אינו רק אוסף של פונקציות, אלא תוצר של תכנון המאזן בין ניידות, שימושיות, אמינות וייעוד.
אולר, סכין מתקפלת וסכין הצבא השווייצרי הם לא רק דוגמאות מוקדמות, אלא אבני יסוד מושגיות להבנת עצם היווצרות הקטגוריה של כלי רב־שימושי.
האולר והסכין המתקפלת ממלאים תפקיד מרכזי בהתפתחות ההיסטורית והמושגית של כלים רב־שימושיים.
האולר, במובנו הקלאסי, הוא סכין מתקפלת שנועדה לנשיאה יומיומית, ולעיתים כוללת להב יחיד ולעיתים מספר להבים או כלים נלווים.
עצם קיומו של מנגנון קיפול מאפשר שילוב של ניידות, בטיחות ונגישות, והפך את הסכין המתקפלת לכלי אישי נפוץ כבר מן המאה ה־18 וה־19. עם זאת, במרבית המקרים האולר נותר כלי חיתוך בראש ובראשונה, והפונקציות הנוספות שבו, אם קיימות, נתפסות כהרחבה מוגבלת ולא כהגדרה מחודשת של ייעוד הכלי.
סכין הצבא השווייצרי מייצגת שלב מתקדם יותר בהתפתחות זו, שבו ריבוי הפונקציות אינו תוספת משנית אלא עיקרון תכנוני מוצהר.
כלים אלה משלבים להבים עם מברגים, פותחנים, מסורים וכלים נוספים, תוך שמירה על מבנה קומפקטי ומנגנון קיפול אחיד.
בכך הם מהווים גשר מושגי בין סכין מתקפלת לבין כלי רב־שימושי, שכן הם עדיין מבוססי להב ונשיאה אישית, אך כבר מגלמים תפיסה של כלי אחד המיועד למגוון משימות.
חשיבותם אינה רק היסטורית, אלא גם טקסונומית, משום שהם מדגימים כיצד סכין יכולה לחרוג מתפקידה המקורי ולהפוך לפלטפורמה לשילוב פונקציות.
הבחנה זו מאפשרת להבדיל בין אולר וסכין מתקפלת לבין מולטיטול במובנו המודרני.
בעוד שהראשונים שומרים על זהות ברורה של סכין עם תוספות, הרי שבכלי רב־שימושי מודרני אין בהכרח פונקציה דומיננטית אחת, והלהב, אם הוא קיים, הוא חלק ממכלול שווה־ערך של כלים.
לפיכך, האולר וסכין הצבא השווייצרי אינם רק קטגוריות נפרדות, אלא שלבים מכוננים בהתפתחות הרעיון של כלי רב־שימושי, הממחישים את המעבר ההדרגתי מכלי חיתוך אישי לכלי עבודה משולב ורב־תכליתי.
לעומת זאת, כלי רב־תכליתי במובנו המודרני מתוכנן כיחידת עבודה משולבת, שבה אין בהכרח כלי דומיננטי אחד.
כלי רב־תכליתי חד־יחידתי הוא כלי עבודה המיוצר כיחידה רציפה אחת, ללא מנגנוני קיפול, פירוק או חלקים נעים, ובו משולבות מספר פונקציות שונות באמצעות עיצוב גאומטרי של גוף הכלי עצמו.
פונקציות אלה עשויות לכלול מברגים, מפתחות, פותחנים, מגרדים, סרגלים או כלי חיתוך בסיסיים, כאשר כל אחת מהן נוצרת מתוך קווי המתאר, החורים או הזוויות של הכלי.
המאפיין המגדיר של כלים אלה הוא היעדר היררכיה בין הכלים המשולבים: אין כלי "ראשי" אחד, אלא מכלול פונקציות שוות־מעמד, המתבססות על עקרונות של פשטות מבנית, עמידות גבוהה וצמצום נקודות כשל.
בעשורים האחרונים, ובמקביל להתפתחות הכלים הרב־תכליתיים המתקפלים, הופיע זרם תכנוני נוסף של כלים רב־תכליתיים חד־יחידתיים, המיוצרים מגוש חומר אחד.
כלים אלה אינם ממשיכים ישירים של סכין הכיס או של המולטיטול המבוסס פלייר, אלא מייצגים תפיסה שונה של רב־שימושיות: במקום ריבוי כלים נפרדים המאוחדים באמצעות מנגנון מכני, הפונקציות השונות נטמעות בגאומטריה של הכלי עצמו.
גישה זו התאפשרה בין היתר הודות לשימוש בטכנולוגיות ייצור מדויקות, כגון חיתוך בלייזר, CNC ויציקה מדויקת, וכן הודות לשימוש בחומרים חזקים וקלים דוגמת פלדת אל־חלד, טיטניום או סגסוגות אלומיניום.
הכלי החד־יחידתי מדגיש עמידות, אמינות ופשטות, ולעיתים אף נתפס כתגובה ביקורתית לריבוי המנגנונים והחלקים הנעים בכלים רב־תכליתיים מורכבים.
בעוד כלים רב־תכליתיים מתקפלים מבוססים על שילוב של מספר כלים נפרדים באמצעות מנגנוני קיפול או פלייר מרכזית, הכלי הרב־תכליתי החד־יחידתי מבוסס על אינטגרציה צורנית בלבד.
היעדרם של חלקים נעים מעניק לו יתרונות של עמידות ותחזוקה מינימלית, אך גם מגביל את מורכבות הפעולות שניתן לבצע באמצעותו.
בשל כך, כלים חד־יחידתיים משמשים לרוב כמשלימים לכלי עבודה אחרים, או כציוד נלווה לנשיאה יומיומית, ולא כתחליף מלא לערכת כלים.
כלים רב־תכליתיים המבוססים על פלייר
כלים רב־תכליתיים המבוססים על פלייר, או לעיתים מספריים, מהווים אחת הקטגוריות המרכזיות והמשפיעות בהתפתחות המולטיטול המודרני.
בניגוד לכלים רב־שימושיים מבוססי להב, שבהם החיתוך הוא הפונקציה הדומיננטית, בכלים אלה הצבת משמשת כמרכיב המרכזי שסביבו מאורגנות יתר הפונקציות.
מבנה זה מאפשר ביצוע פעולות מכניות מגוונות כגון אחיזה, כיפוף, חיתוך חוטים ופיתול, והופך את הכלי לשימושי במיוחד בהקשרים של תחזוקה, תיקון ועבודה טכנית כללית.
הבחירה בצבת כבסיס תכנוני משקפת תפיסה של הכלי כתחליף קומפקטי למספר כלי עבודה בסיסיים, ולא כהרחבה של סכין אישית.
מבחינה הנדסית, כלים רב־תכליתיים מבוססי פלייר מאופיינים במבנה מתקפל דו־זרועי, שבו שתי הידיות נפתחות לצורת צבת, ובמצב סגור משמשות כמארז לכלים נוספים כגון להבים, מברגים, מסורים או פצירות.
תכנון זה מחייב איזון מורכב בין חוזק מכני לבין קומפקטיות, שכן הצבת נדרשת לעמוד בעומסים גבוהים יחסית בעוד שהכלי כולו מיועד לנשיאה ניידת.
משום כך, דגמים רבים משלבים חומרים מחוזקים, מנגנוני נעילה לכלי המשנה, ולעיתים גם מנגנון קפיצי המקל על פתיחה וסגירה תכופות.
יתרון מרכזי של כלים אלה הוא היכולת לבצע רצף פעולות טכניות מבלי להחליף כלי, דבר בעל חשיבות רבה בעבודות שדה, תחזוקה קלה או מצבי חירום.
עם זאת, מגבלה מובנית היא שהצבת עצמה לרוב קטנה יותר ופחות ארגונומית מצבת ייעודית, והכוח שניתן להפעיל באמצעותה מוגבל בהתאם לאורך הידיות ולמבנה הקומפקטי.
מגבלה זו מחדדת את אופיים של כלים רב־תכליתיים מבוססי פלייר ככלי עבודה כלליים, ולא כתחליף מלא לכלי מקצועי ייעודי בעבודה מאומצת או ממושכת.
כלים רב־תכליתיים מבוססי פלייר מגלמים את אחד הביטויים המובהקים של הרב־שימושיות המודרנית: שילוב של יכולת מכנית, ניידות וריבוי פונקציות במסגרת כלי אחד.
בנוסף לכלים רב־תכליתיים המיועדים לנשיאה יומיומית או לשימוש יומיומי, קיימת קבוצה של כלי עבודה מקצועיים המשלבים מספר פונקציות ייעודיות במסגרת כלי אחד.
כלים רב־תכליתיים מקצועיים הם קבוצה של כלי עבודה המשלבים מספר פונקציות ייעודיות בתוך כלי אחד, מתוך מטרה לאפשר ביצוע רצף פעולות מקצועיות מוגדרות באופן יעיל, בטוח ומדויק.
בניגוד לכלים רב־תכליתיים כלליים, המיועדים לשימוש רחב ולא־מתמחה, כלים אלה מתוכננים מראש עבור תחום עיסוק מסוים, כגון עבודות חשמל, תחזוקה מכנית, התקנות תעשייתיות או שירות טכני.
הרב־תכליתיות שלהם אינה נובעת מריבוי שימושים אקראיים, אלא מהאינטגרציה של פונקציות קרובות מבחינה טכנית ותפעולית, הנדרשות כחלק שגרתי מתהליך עבודה מקצועי.
התפתחותם של כלים רב־תכליתיים מקצועיים קשורה ישירות להתמקצעות העבודה התעשייתית במאה ה־20 ולצורך בסטנדרטיזציה של תהליכי עבודה.