tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, הבטון של סכר הובר אינו נתון לתגובת אלקלי-סיליקה , שכן בוני הסכר השתמשו, במקרה, באגרגט שלא מייצר תגובה כימית עם הבטון, בניגוד לסכר פארקר שבמורד הנהר, שבו תגובת אלקלי-סיליקה גרמה להידרדרות חוזק מבני הניתן למדידה.
עם השלמת רוב הבנייה והעבודה על הסכר עצמו (תחנת הכוח לא הושלמה), נקבע טקס חנוכה רשמי ל-30 בספטמבר 1935, ששולב בביקורו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, במערב ארצות הברית.
בבוקר טקס החנוכה הוא הוקדם ב-3 שעות מ-14:00 ל-11:00 שעון החוף המערבי; הדחייה נגרמה עקב כך שמזכיר הפנים של ארצות הברית, הרולד איקס הזמין שידור רדיו לנאום הנשיא לשעה 14:00, אך המארגנים במערב לא הבינו עד יום הטקס שהשידור הוא בשעה 14:00 לפי שעון החוף המזרחי.
למרות השינוי בזמן הטקס וטמפרטורה של 39 מעלות צלזיוס, 10,000 איש נכחו בנאומו של הנשיא, שבו הוא נמנע מלהזכיר את שמו של הנשיא לשעבר, הובר, שלא הוזמן לטקס.
לרגל המאורע, הונפק בול של שלושה סנט על ידי מחלקת הדואר של ארצות הברית.
הבול נושא את השם "סכר בולדר", שמו הרשמי של הסכר בין השנים 1933 ל-1947. לאחר הטקס, ערך רוזוולט את הביקור הראשון של נשיא אמריקאי כלשהו בלאס וגאס.
רוב העבודות הסתיימו בטרם טקס החנוכה, ו"שש חברות בע"מ" ניהלו משא ומתן עם הממשל בתקופה שבין סוף שנת 1935 לתחילת שנת 1936, כדי ליישב את כל התביעות ולמסור באופן רשמי את הסכר לממשל הפדרלי.
הצדדים הגיעו להסכמה, וב-1 במרץ 1936 המזכיר איקס קיבל את הסכר באופן רשמי בשם הממשל.
הממשל הסכים לוותר ל"שש חברות בע"מ" על האחריות לפרויקט הגדול היחיד שעדיין לא הושלם - בניית פקק בטון לאחת ממנהרות ההסטה - שכן המנהרה המשיכה לשמש לקליטת מי השקיה עד להפעלת תחנת הכוח.
בזמן העבודות על הסכר, דווחו 112 מקרי מוות הקשורים בבנייתו.
הראשון היה עובד שירות הטיוב, הרולד קונלי (Connelly), שמת ב-15 במאי 1921, לאחר שנפל מדוברה בזמן שסקר את נהר הקולורדו כדי למצוא מקום אידיאלי לסכר.
השני היה המודד ג'ון גרגורי טירני (Tierney), שטבע ב-20 בדצמבר 1922, בשיטפון בזק, בעודו מחפש מקום אידיאלי לסכר.
מקרה המוות האחרון ברשימה הרשמית התרחש ב-20 בדצמבר 1935, כאשר פטריק טירני, עוזרו של חשמלאי ובנו של המודד ג'ון גרגורי טירני, נפל מאחד משני מגדלי היניקה בצד של אריזונה.
ברשימת ההרוגים נכללים שלושה פועלים שנטלו את חייהם בידם במקום, אחד ב-1932 ושניים ב-1933. מתוך 112 ההרוגים, 91 היו עובדי "שש חברות בע"מ", 3 עובדי לשכת הטיוב, ומבקר אחד באתר.
השאר היו עובדים של קבלני משנה שונים.
96 ממקרי המוות התרחשו במהלך הבנייה באתר.
לא נכללו במספר ההרוגים הרשמי מקרי מוות שתועדו כדלקת ריאות.
עובדים טענו כי אבחנה זו היא כיסוי למוות מהרעלת פחמן חד-חמצני (שנגרמה כתוצאה משימוש בכלי רכב מונעי בנזין במנהרות ההטיה), וסיווג ששימש את "שש חברות" כדי להימנע מתשלום פיצויים.
הטמפרטורה במנהרות ההטיה שבאתר הגיעה לעיתים קרובות ל-60 מעלות צלזיוס, והן היו מלאות בעשן סמיך של גזי פליטה של כלי רכב.
בסך הכל 42 עובדים נרשמו כמי שמתו מדלקת ריאות ולא נכללו ברשימת המתים הרשמית.
אף אחד מהם לא נרשם כמי שמת מהרעלת פחמן חד-חמצני.
במהלך תקופת הבנייה, לא נרשמו בבולדר סיטי מקרי מוות מדלקת ריאות של אזרחים שלא היו מועסקים באתר הבנייה.
התוכניות הראשוניות לחזית הסכר, תחנת הכוח, מנהרות המוצא והעיטורים לא עלו בקנה אחד עם המראה המודרני של סכר קשת-כבידה.
לשכת הטיוב, שדאגה יותר לתפקודו של הסכר, עיטרה אותו בראשו במעקה בהשראה גותית ובפסלי נשרים.
עיצוב זה ספג ביקורת על פשוטותו וחוסר ייחודיותו, שאינה הולמת פרויקט בקנה מידה כה כביר.
בעקבות הביקורת, הגיע האדריכל גורדון קאופמן מלוס אנג'לס, שהיה האדריכל-יועץ של לשכת הטיוב, על מנת לתכנן מחדש את המראה החיצוני של הסכר.
קאופמן ייעל מאוד את התכנון והעיצוב והחיל את סגנון האר דקו האלגנטי על הפרויקט כולו.
הוא עיצב צריחים מפוסלים העולים בצורה חלקה מפני הסכר, ולוחות שעון על מגדלי היניקה, משני צידי הנהר בנבאדה ובאריזונה - שתי המדינות נמצאות באזורי זמן שונים, אך מכיוון שאריזונה אינה מיישמת שעון קיץ, השעונים מציגים את אותה שעה במשך יותר ממחצית השנה.
לבקשת קאופמן, האמן אלן טאפר טרו מדנבר נשכר למלאכת עיצוב ועיטור הקירות והרצפות של הסכר החדש.
העיצוב של טרו שילב מוטיבים של שבטי הנאוואחו והפואבלו שחיים באזור.
אף על פי שחלק מהאמונים על פרויקט הסכר התנגדו בתחילה לעיצובים הללו, טרו קיבל את האישור ומונה רשמית לאמן-יועץ בפרויקט.
בסיוע המעבדה הלאומית לאנתרופולוגיה, חקר טרו מוטיבים דקורטיביים אותנטיים מציורי חול, טקסטיל, סלים וקרמיקה אינדיאנים.
התמונות והצבעים מבוססים על חזיונות אינדיאנים של גשם, ברקים, מים, עננים ובעלי חיים מקומיים - לטאות, נחשים, ציפורים - ועל הנוף הדרום-מערבי של הרי השולחן.
בעבודות אלו, המשולבות במעברים ובאולמות הפנימיים של הסכר, שיקף טרו גם את המיכון הפועל בסכר, וגרם לדוגמאות הסמליות להיראות עתיקות ומודרניות כאחד.
בהסכמת קאופמן והמהנדסים, טרו גם הגה עבור הצינורות והמכונות קידוד צבע חדשני שיושם לאחר מכן בכל פרויקטי לשכת הטיוב בארצות הברית.
עבודת הייעוץ העיצובי של טרו נמשכה עד 1942. החוזה שלו הוארך כדי שיוכל להשלים את עבודת התכנון על סכר פארקר, סכר שסטה וסכר גרנד קולי, כולל תחנות הכוח שלהם.
עבודתו של טרו על סכר הובר זכתה לשיר הומוריסטי שפורסם ב"ניו יורקר", שבחלקו נכתב "נטוש את הניצוץ והצדק את החלום; אבל ראויה לציון גם ערכת הצבעים".
הפסל אוסקר הנסן עיצב רבים מהפסלים על הסכר ובסביבתו.
עבודותיו כוללות את האנדרטה ברחבת חנוכת הסכר, לוח להנצחת הפועלים שנהרגו ותבליטים על מגדלי המעליות.
לדבריו, הנסן רצה שעבודתו תבטא את "הרוגע הבלתי ניתן לשינוי של הנחישות האינטלקטואלית, ואת החוסן הכביר של העוצמה הפיזית המאומנת, השווה לתהלוכת הניצחון של ההישג המדעי", כי "מבנה סכר הובר שייך לסיפורי תעוזה".
ברחבת החנוכה של הנסן ניצב פסל של שתי דמויות מכונפות לצד תורן.
מסביב לבסיס הפסל, רצפת טרצו משובצת ב"מפת כוכבים".
המפה מתארת את שמי חצי הכדור הצפוני ביום בו חנך הנשיא רוזוולט את הסכר.
המפה נועדה לעזור לאסטרונומים העתידיים לחשב, במידת הצורך, את תאריך החנוכה המדויק.
דמויות הברונזה בגובה 9.1 מטרים, שכונו "הדמויות המכונפות של הרפובליקה", נוצרו שתיהן ביציקה אחת מתמשכת.
כדי להניח פסל ברונזה כה גדול במקומו מבלי לפגוע במשטח הברונזה המלוטש עליו הוא ניצב, הפסל הונח על קרח והגיע למקומו הסופי כשכל הקרח נמס.
התבליט של הנסן על מגדל המעלית בנבאדה מתאר את היתרונות של הסכר: בקרת שיטפונות, ניווט, השקיה, אגירת מים והספק הידרו-אלקטרי.
התבליט על מגדל המעלית באריזונה מתאר, במילותיו, את "הפנים של אותם שבטים אינדיאנים שאכלסו את ההרים והמישורים שנים ארוכות".
החפירה עבור תחנת הכוח בוצעה במקביל לחפירת יסוד הסכר ונקודת המשען שלו לקירות הקניון.
כדי להפוך את גג תחנת הכוח לעמיד בפני פצצות, הוא נבנה משכבות של בטון, סלע ופלדה בעובי כולל של כ-1.1 מטרים, ומעליהם שכבות של חול וזפת.
במחצית השנייה של 1936, מפלס המים באגם מיד היה גבוה דיו כדי לאפשר ייצור חשמל, ושלוש הטורבינות-גנרטורים, כולם בצד של נבדה, החלו לפעול.
במרץ 1937, החל לפעול גנרטור אחד נוסף בצד של נבדה והגנרטור הראשון של אריזונה החל לפעול באוגוסט באותה השנה.
עד ספטמבר 1939 נכנסו לפעולה עוד 4 גנרטורים, ותחנת הכוח של הסכר הפכה למתקן ההידרואלקטרי הגדול בעולם.
הגנרטור האחרון הוכנס לשימוש ב-1961, מה שהביא את כושר הייצור המקסימלי ל-1,345 מגה-ואט באותה תקופה.
התוכניות המקוריות היו ל-16 גנרטורים גדולים, שמונה מכל צד של הנהר, אך בפועל הותקנו 17 גנרטורים בעקבות החלטה על התקנת 2 גנרטורים קטנים יותר במקום אחד גדול בצד אריזונה.
השימוש בגנרטורים הקטנים יותר נועד בכדי לשרת קהילות קטנות יחסית בתקופה שבה התפוקה של כל גנרטור הוקדשה לעירייה אחת, לפני שתפוקת הכוח הכוללת של הסכר חוברה לרשת והפכה לניתנת לחלוקה שרירותית.
לפני שהמים מאגם מיד מגיעים אל הטורבינות, הם נכנסים למגדלי היניקה ולאחר מכן מוזרמים בארבעה צינורות בקוטר הולך וקטן בהדרגה אשר מזרימים את המים לכיוון תחנת הכוח.
הכונסים מספקים עומד מים הידראולי מרבי של 180 מטרים והמים מגיעים למהירות של כ-140 קילומטר לשעה.
בדרך כלל, כל הזרימה של נהר הקולורדו עוברת דרך הטורבינות.
השימוש במברצים ושפיכת המים העודפים דרך שערי זרימת סילון נעשה רק לעיתים רחוקות.
שערי זרימת הסילון, הממוקמים במבני בטון כ-55 מטרים מעל הנהר, ופתחי מנהרות ההטיה הפנימיות, שבמפלס הנהר, עשויים לשמש להפניית מים מסביב לסכר בתנאי חירום או שיטפון, אך מעולם לא עשו זאת, ובפועל הם משמשים רק לניקוז מים לצורך תחזוקה.
בעקבות פרויקט שדרוג שנמשך מ-1986 ועד 1993, גדלה יכולת ההספק החשמלי הכוללת של הסכר, כולל 2 טורבינות-גנרטורים של 2.4 מגה-ואט המגבירים את הפעילות של סכר הובר עצמו, ל-2,080 מגה-ואט.
הייצור השנתי של סכר הובר משתנה.
כמות החשמל שמופקת באמצעות סכר הובר הולכת ופוחתת יחד עם ירידת מפלס המים באגם מיד, עקב הבצורת הממושכת מאז שנת 2000 והביקוש הרב למים של נהר הקולורדו.
עד 2014 כושר הייצור שלו ירד ב-23% ל-1592 מגה-ואט והוא סיפק חשמל רק בתקופות של שיא הביקוש.
ב-1 ביולי 2016 ירד מפלס אגם מיד לשיא נמוך חדש של 326.63 מטרים, לפני שהחל להתאושש באיטיות.
לפי התכנון המקורי שלו, הסכר לא יכול לייצר חשמל ברגע שמפלס המים יורד מתחת ל-320 מטרים, מה שעלול היה להתרחש ב-2017 לולא נאכפו מגבלות המים.
כדי שהסכר יוכל לעבוד במפלס בגובה 290–320 מטרים, הותקנו חמש טורבינות רחבות ראש, שתוכננו לעבוד ביעילות במצב של זרימה נמוכה.
בשנים 2018–2019 מפלס המים עמד על למעלה מ-328 מטרים, אך הוא ירד לשפל חדש של 326.61 מטרים ב-10 ביוני 2021 והוסיף לרדת ל-325.01 מטרים עד סוף 2021. ב-12 בינואר 2022 הוציאה לשכת הטיוב של ארצות הברית תחזית ל-24 חודשים הקרובים עם צפי ירידת המפלס לגובה של 315.49 מטרים.
למרות ירידת המפלס באגם, נכון לחודש מאי 2022 סכר הובר עדיין מסוגל לייצר חשמל הידרואלקטרי למרות שגובה מפלס המים הוא 320 מטר.
תחזיות חדשות מצפות לירידה של כשבעה מטרים נוספים במהלך השנים 2023 - 2024.
שליטה במים הייתה השיקול העיקרי בבניית הסכר.
ייצור החשמל אפשר לפרויקט הסכר להיות בר-קיימא מבחינה כלכלית: ההכנסות ממכירת החשמל החזירו את הלוואות הבנייה ל-50 שנה.
הכנסות אלו גם מממנות את תקציב התחזוקה העומד על מיליוני דולרים בשנה.
הכוח מופק במקביל ורק עם שחרור המים בתגובה לדרישות האספקה במורד הזרם.
מי אגם מיד ומים שמשוחררים דרך הסכר במורד הזרם משמשים גם לאספקת מים עירונית ולהשקיה.
מים המשתחררים מסכר הובר מגיעים בסופו של דבר למספר תעלות.
מוביל המים של נהר הקולורדו ומיזם מרכז אריזונה מסתעפים מאגם הוואסו , בעוד שהתעלה הכול-אמריקנית מוזנת מסכר אימפריאל.
בסך הכל, המים מאגם מיד משרתים 18 מיליון בני אדם באריזונה, נבאדה וקליפורניה ומספקים השקיה ליותר מ-400,000 דונם של אדמות חקלאיות.
בשנת 2018, הציעה מחלקת המים והאנרגיה של לוס אנג'לס (LADWP) להשקיע 3 מיליארד דולר בפרויקט אחסון של אגירה שאובה - מעין "סוללה" - שיופעל באנרגיה סולרית ואנרגיית רוח כדי להזרים מים בחזרה לאגם מיד מתחנת שאיבה הנמצאת במרחק 32 ק"מ במורד הנהר.
בשנת 2011, חוקק הקונגרס חוק שהאריך את החוזים הנוכחיים עד 2067, לאחר שהפריש 5% מהכוח של סכר הובר למכירה לשבטים אינדיאנים, קואופרטיבים חשמליים וגופים אחרים.
ההסדר החדש החל ב-1 באוקטובר 2017.
לשכת הטיוב של ארצות הברית דיווחה כי האנרגיה שהופקה במסגרת החוזים שהסתיימו ב-2017 הוקצתה באופן הבא:
הסכר מוגן מפני הצפות על ידי שני מברצים.
כניסות המברצים ממוקמות מאחורי כל אחת מנקודות משען הסכר לקירות הסלעיים של הקניון, והם עוברים במקביל להם.
צורת הכניסה למברץ יוצרת משפך זרימה צדדית קלאסית כאשר כל מברץ מכיל 4 שערי-תוף מפלדה באורך 30 מטרים וברוחב של 4.9 מטרים.
כל שער שוקל 2,300 טון וניתן להפעילו באופן ידני או אוטומטי.
השערים מועלים ומורדים בהתאם למפלס המים במאגר ולתנאי ההצפה.
השערים אינם יכולים למנוע לחלוטין כניסת מים למברצים, אך יכולים לשמור על גובה של 4.9 מטרים נוספים במפלס האגם.
המים הזורמים במברצים נופלים באופן דרמטי לתוך מנהרות שפכים באורך 180 מטרים וברוחב 15 מטרים, לפני שהם מגיעים למנהרות ההטיה החיצוניות, ונכנסים שוב לערוץ הנהר הראשי שמתחת לסכר.
הכניסה המורכבת הזו למברצים בשילוב עם מפל הגובה המשוער של 210 מטרים מראש מאגר המים אל הנהר שמתחתיו היוו בעיה הנדסית קשה והציבו אתגרים תכנוניים רבים.
הקיבולת המתוכננת של כל שפך היא 5,700 מ"ק לשנייה והיא אומתה באופן ניסיוני בבדיקות שנערכו לאחר הבנייה ב-1941.
מנהרות המברצים הגדולות נכנסו לשימוש רק פעמיים במהלך חיי הסכר, לבדיקות הניסיוניות ב-1941 ובהצפה של שנת 1983. בשתי הפעמים, כשבדקו את המנהרות לאחר השימוש במברצים, מצאו המהנדסים נזק גדול בשכבות הבטון ובסלע התחתון.
הנזק של 1941 יוחס לליקוי בנייה קל של תחתית המנהרה, שגרם לקוויטציה, תופעה בנוזלים שזורמים במהירות, בה בועות אדים קורסות בקול נפץ.
בתגובה לממצא זה שוקמו המנהרות בבטון כבד מיוחד ושטח הפנים של הבטון לוטש בצורה חלקה כמראה.
המברצים שונו והותאמו בשנת 1947 על ידי הוספת דליים מתהפכים, אשר מאטים את המים ומקטינים את הקיבולת האפקטיבית של השפך, בניסיון לבטל את התנאים שנחשבו כמי שתרמו לנזק של 1941. בעקבות הנזק של 1983, גם הוא עקב קוויטציה, הותקנו וסתי ספיקה במברצים.
בדיקות בסכר גרנד קולי הראו שהטכניקה עובדת, באופן עקרוני.
בחלקו העליון של הסכר סלול כביש בעל שני נתיבים לתנועת מכוניות, שבעבר שימש כמעבר מעל נהר הקולורדו אל כביש 93 של ארצות הברית.
בעקבות התקפות הטרור ב-11 בספטמבר, הרשויות הביעו דאגות ביטחוניות ופרויקט עוקף סכר הובר הואץ.
עד להשלמת המעקף, הותרה תנועה מוגבלת מעל סכר הובר.
עם פתיחת המעקף, הועברה כל תנועת כלי רכב אליו והתנועה על סכר הובר אינה מותרת עוד.
יוצאים מן הכלל הם מבקרי הסכר הרשאים להשתמש בכביש הקיים כדי להתקרב לצד של נבאדה ולעבור לחניונים ומתקנים אחרים בצד של אריזונה.
סכר הובר נפתח לסיורים ב-1937, לאחר השלמתו, אך בעקבות המתקפה של יפן על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, הוא נסגר לציבור עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, ובמהלכה הותרה עליו רק תנועה מורשית בשיירות.
לאחר המלחמה, הוא נפתח מחדש ב-2 בספטמבר 1945, ועד שנת 1953 עלה מספר המבקרים השנתי ל-448,081 איש.
הסכר נסגר ב-25 בנובמבר 1963 וב-31 במרץ 1969, עקב ימי אבל לזכר הנשיאים קנדי ואייזנהאואר.
ב-1995 נבנה מרכז מבקרים חדש, ובשנה שלאחר מכן עלה, לראשונה, מספר המבקרים ליותר ממיליון איש.
הסכר נסגר שוב לציבור ב-11 בספטמבר 2001; סיורים שבוטלו, חודשו רק בדצמבר ו"סיור גילוי" חדש נוסף בשנה שלאחר מכן.
כיום, משתתפים כמיליון מבקרים בשנה בסיורים של לשכת הטיוב בסכר.
שיקולים ביטחוניים מוגברים מצד הממשל הביאו לכך שרוב המבנה הפנימי אינו נגיש לתיירים.
כתוצאה מכך, רק חלק מועט מהעיטורים של טרו גלויים כעת למבקרים.
רכישת הכרטיסים על ידי המבקרים מתבצעת רק במקום ויש אפשרויות של סיור מודרך בכל המתקן או רק באזור תחנת הכוח.
האפשרות היחידה לסיור עצמי היא במרכז המבקרים עצמו, בו המבקרים יכולים לצפות בתערוכות שונות וליהנות מתצפית של 360 מעלות על הסכר.
השינויים שחלו במשטר זרימת המים בנהר, שנגרמו כתוצאה מהבנייה, התפעול והשימוש בסכר הובר, השפיעו באופן ניכר על הדלתה של הקולורדו.
בניית הסכר גרמה באופן ישיר לירידה של המערכת האקולוגית בשפך הנהר.
במשך שש השנים שלאחר בניית הסכר, בעוד אגם מיד מתמלא, כמעט ולא הגיעו מים לשפך הנהר.
שפך הדלתא, שבעבר היה לו אזור ערבוב מים מתוקים עם מים מלוחים, הנמתח לאורך 64 ק"מ דרומית לשפך הנהר, הפך לשפך הפוך שבו רמת המליחות הייתה גבוהה יותר קרוב לשפך הנהר.
נהר הקולורדו יצר הצפות טבעיות לפני בניית סכר הובר.
הסכר ביטל את ההצפות הטבעיות, ואיים על מינים רבים שהותאמו להצפה, כולל צמחים ובעלי חיים כאחד.
בניית הסכר הרסה את אוכלוסיות הדגים המקומיים בנהר ובמורד הסכר.
ארבעה מינים של דגים שמקורם בנהר הקולורדו, ה-Bonytail chub, קרפיון זאב קולורדו, Humpback chub וה-Razorback sucker רשומים כמינים בסכנת הכחדה.
במהלך שנות השדלנות, שהובילו לחקיקה המאשרת את הסכר ב-1928, העיתונות התייחסה, בדרך כלל, לסכר כ"סכר בולדר" או כ"סכר קניון בולדר", אף על פי שהאתר המוצע כבר עבר לקניון השחור.
בחוק "פרויקט קניון בולדר" משנת 1928 (BCPA) מעולם לא הוזכר שם או תואר מוצע לסכר.
החוק מאפשר לממשל "להקים, להפעיל, לתחזק את הסכר ולבצע בו עבודות משניות בזרם העיקרי של נהר הקולורדו, בקניון השחור או קניון בולדר".
כשמזכיר הפנים של ארצות הברית, ריי ליימן וילבור, נאם ב-17 בספטמבר 1930, בטקס לתחילת עבודות הנחת מסילת הברזל המחברת בין לאס וגאס לאתר בניית הסכר, הוא כינה את הסכר "סכר הובר", מתוך מסורת של קריאת סכרים על שם נשיאים, אף על פי שאף נשיא לא זכה לכבוד זה בעודו מכהן.
וילבר נימק את בחירתו בטענה שהובר היה "המהנדס הגדול שחזונו והתמדתו...
עשו כל כך הרבה כדי להפוך [את הסכר] לאפשרי".
כתב אחד הגיב לדברים כי "המהנדס הגדול ייבש, חפר וחסם את הארץ".
לאחר תבוסתו של הובר בבחירות 1932 ועליית ממשל רוזוולט, הורה השר אייקס ב-13 במאי 1933 כי הסכר ייקרא סכר בולדר.
אייקס הצהיר כי וילבור לא היה זהיר בקריאת הסכר על שם נשיא מכהן, שהקונגרס מעולם לא אישר את השם, וכי הוא מכונה זה מכבר סכר בולדר.
התובע הכללי, הומר סטיל קאמינגס, יידע את אייקס כי הקונגרס אכן השתמש בשם "סכר הובר" בחמש הצעות חוק שונות המעניקות כסף לבניית הסכר, אך פרט זה לא היה ידוע לציבור.
ב-12 בדצמבר 1930, חבר הקונגרס אדוארד תומאס טיילור מקולורדו ציין בנאומו בבית הנבחרים שהשם "סכר הובר" קיבל מעמד רשמי בחקיקה של הקונגרס.
מספר חוקים עם השם "סכר הובר" עברו בשנים 1931–1933, אך אייקס בחר להתעלם מכך.
ב-30 בספטמבר 1935, כשאייקס נאם בטקס חנוכת הסכר, הוא היה נחוש בדעתו, כפי שרשם ביומנו, "לנסות למסמר אחת לתמיד את השם סכר בולדר".
בשלב מסוים בנאום, הוא אמר את המילים "סכר בולדר" חמש פעמים תוך שלושים שניות.
יתר על כן, הוא הציע שאם הסכר ייקרא על שמו של אדם, זה צריך להיות על-שם הסנאטור מקליפורניה, היירם ג'ונסון, נותן החסות הראשי של החקיקה המאשרת.
רוזוולט גם כינה את הסכר כסכר בולדר, והלוס אנג'לס טיימס, בעל הנטייה הרפובליקנית, הפיץ באותה תקופה קריקטורה המציגה את אייקס מנסה להוריד, בחוסר יעילות, את השלט העצום "סכר הובר" ("HOOVER DAM").
קריקטורה נוספת, שהופצה לאחר מכן, הציגה את רוזוולט מחזק את אייקס, גם כן ללא הצלחה.
בשנים הבאות, השם "סכר בולדר" לא הצליח להשתלב במלואו, כאשר אמריקאים רבים השתמשו בשני השמות לסירוגין ויצרני המפות נחלקו לגבי השם שצריך להדפיס.
הזכרונות מהשפל הגדול דעכו, והרברט הובר שיקם במידה מסוימת את תדמיתו, הודות לפעולות שנקט במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה, כגון הקמת ועדה שהעניקה תמיכה הומניטרית לפולנים שנפגעו מהכיבוש הנאצי ועמידתו בראש ועדה שהעניקה סיוע למורעבים באירופה אחרי המלחמה.
ב-1947 עברה הצעת חוק בשני בתי הקונגרס פה אחד, שהחזירה את השם "סכר הובר".
אייקס, שהיה כבר אזרח פרטי, התנגד לשינוי וקבע: "לא ידעתי שהובר הוא אדם כזה קטן כדי לקחת קרדיט על משהו שאין לו שום קשר אליו".
סכר הובר הוכר כנקודת ציון לאומית להנדסה אזרחית בשנת 1984. הוא נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1981, והוגדר כנקודת ציון היסטורית לאומית בשנת 1985 בזכות החידושים ההנדסיים שלו.
סכר קבן (בטורקית: Keban Barajı) הוא סכר על נהר פרת כ-7 ק"מ מדרום למקום מפגשו עם נהר ובסמוך לעיר אלזי בדרום-מזרח טורקיה.
הבניה החלה בשנת 1965 והסכר נחנך בשנת 1974 כחלק מפרויקט דרום-מזרח אנטוליה הכולל, בין היתר, את הקמתם של 22 סכרים, והיה הראשון בין הסכרים הגדולים שהוקמו במסגרת הפרויקט.
גובהו של הסכר 210 מטר מיסודותיו ו-163 מטר מקרקעית העמק בו הוא ניצב.
הסכר הביא להצפת שטח של 675 קמ"ר ויצר אגם שנפח מימיו 31 קמ"ק בעמקי הנהרות פרת ומורט.
תחנת הכוח ההידרואלקטרית שבסכר מסוגלת לייצר חשמל בהיקף של 1,350 מגה-ואט, ותפוקת האנרגיה השנתית היא 6 מיליארד קוט"ש.
סכר המלך טלאל הוא סכר גדול בצפון ירדן, על נחל יבוק (נחל זרקא).
הסכר אוגר את מימיו של הנחל, בצירוף מי גשמים ושיטפונות, במאגר המכיל עד 86 מיליון מ"ק.
ממשלת ירדן החלה לבנות את הסכר ב-1971 וסיימה את בנייתו ב-1977. ב-1984 נעשו עבודות להרחבת הסכר, בשל הגידול בצריכת המים בירדן.
פרויקט זה הסתיים בשנת 1988 בעלות של 90 מיליון דולר.
היבוק מנקז את השטח המאוכלס ביותר במדינה ומימיו מזוהמים במידה שאינה מאפשרת שימוש בהם לצורכי שתייה.
בסמוך לסכר הוקמו כמה מפעלי טיהור מים, המטהרים את המים כך שיוכלו לשמש כמי קולחין להשקיה.
לאחר הטיהור מספקים מי המאגר את צורכי החקלאות וכמקור מים עיקרי בעמק הירדן הירדני.
בסכר מותקנת תחנת כוח הידרואלקטרית קטנה ובה שתי טורבינות, בעלת כושר ייצור חשמל של 4 מגוואט.
הסכר קרוי על שמו של המלך טלאל, סבו של המלך הנוכחי עבדאללה השני.
סכר קניון גלן הוא סכר קשת על נהר הקולורדו בצפון מדינת אריזונה בארצות הברית, בסמוך לעיירה פייג'.
הסכר נבנה כדי לשמש תחנת כוח הידרואלקטרית ולווסת את זרימת נהר הקולורדו מאגן הקולורדו העליון לאגן התחתון.
מאגר המים שמאחורי הסכר קרוי אגם פאוול, האגם המלאכותי השני בגודלו בארצות הברית, והוא מתמשך הרחק לתוך מדינת יוטה.
הסכר קרוי על שם קניון גלן (Glen Canyon), סדרה של נקיקים צבעוניים, שרובם מצויים כיום מתחת למי המאגר.
הקמת הסכר הוצעה בשנות ה-50 של המאה ה-20 כחלק ממיזם אגירת מי נהר הקולורדו (Colorado River Storage Project), מפעל מים של לשכת הטיוב של ארצות הברית (U.S.
Bureau of Reclamation, בראשי תיבות USBR), סוכנות פדרלית הפועלת במסגרת מחלקת הפנים של ארצות הברית.
המיזם נועד לפתח מאגרי מים בחלקו העליון של נהר הקולורדו ובכמה מיובליו.
מטרתו העיקרית של המיזם הייתה ליישם את חלוקת מי הנהר עבור המדינות באגן העליון של הנהר כפי שנקבע ב"הסכם נהר הקולורדו" - הסכם בין שבע מדינות בארצות הברית שנחתם ב-1922 וקבע את חלוקת מי הנהר בין המדינות שבהן הוא זורם.
מטרה נוספת הייתה לאגור מים על מנת להבטיח כמות מים מספקת עבור האגן התחתון בשנים שחונות.
המיקום הראשוני שהוצע על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית להקמת הסכר היה בקניון "פארק אקו" (Echo Park) ביוטה.
אולם לאחר התנגדות של ארגוני איכות הסביבה, כדוגמת מועדון סיירה, שפנו לבתי המשפט במטרה לעצור את המיזם, החליטה הסוכנות לבנות את הסכר בקניון גלן.
בניית סכר קניון גלן החלה ב-1956 והסתיימה ב-1966. כאשר המאגר התמלא, החל הסכר לשמש לוויסות זרימת המים במורד הנהר ולאספקת חשמל לתושבי האזור.
ב-1983 כמעט גרמו שיטפונות גדולים להתמוטטות הסכר, אך האסון נמנע ברגע האחרון.
באמצעות ריסון שיטפונות וגורמים נוספים שאפיינו בעבר את הקולורדו, גרם הסכר לשינויים פיזיים ואקולוגיים במורד הנהר.
ההשפעות החיוביות והשליליות של הסכר שנויות במחלוקת, ומאמרים רבים נכתבו בזכותו ובגנותו.
ב-1922 חתמו שש ממדינות ארצות הברית על "הסכם נהר הקולורדו" (Colorado River Compact) שבו הסכימו על חלוקת מימי נהר הקולורדו ויובליו.
ב-1944 נחתם הסכם בין ארצות הברית למקסיקו שבו הוקצו למקסיקו 1.850234 מיליארד מ"ק מדי שנה ממי הנהר.
המדינה השלישית באגן התחתון של הנהר, אריזונה, לא אשררה את ההסכם עד לשנת 1944 משום שחששה שקליפורניה תנסה להשתמש בחלק ממה שיועד לאריזונה לפני שאריזונה תוכל להתחיל להשתמש במים.
בנוסף, הסחף הרב שנישא בנהר הקולורדו הקשה על השקיית שדות החקלאים בחלקו התחתון של עמק נהר הקולורדו, שהיו בין המשתמשים העיקריים במי הנהר.
בין תושבי אגן נהר הקולורדו ובין פקידי הממשל הייתה הסכמה כללית שיש לבנות סכר גבוה על נהר הקולורדו במטרה למנוע שיטפונות ולאגור מים לתקופות שחונות.
במשך שנים דנו באתרים אפשריים, ולמעשה המחקר הראשון על הקמת סכר בקניון גלן בוצע על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית ב-1924, בנוסף למחקרים על אתרים בקניון השחור (Black Canyon) ובקניון בולדר (Boulder Canyon), שניהם מערבית לאתר בקניון גלן מעבר לגרנד קניון.
ב-1936 הוגשמה הדרישה המקורית להקמת מאגר מים כאשר הושלמה הקמת סכר הובר בקניון השחור, וסימלה בכך את הפעם הראשונה שבה שלט האדם על נהר הקולורדו.
עם זאת, מספר גורמים הביאו לחשיבה על הקמת סכר נוסף:
גם הקיבולת הענקית של אגם מיד, שמאחורי סכר הובר, לא הייתה מסוגלת להתמודד עם השיטפונות הקשים או עם שנים שחונות, והוא החל להתמלא בסחף בקצב שהיה גורם לו להיות חסר ערך תוך כמה מאות שנים.
אבל חשוב מכל, סכר הובר שלט רק על חלקו התחתון של הנהר, ובחלקו העליון, שבו זרמו הנהרות באופן חופשי, לא ניתן היה להבטיח שניתן להקצות את כמות המים המובטחת בשנים שחונות בשל המחסור במאגר מתאים.
למדינת אריזונה היו ספקות לגבי האתר שנבחר לסכר הובר.
הוא הוקם באתר שהגישה אליו קשה יחסית בפינה הצפון-מערבית של המדינה והיה רחוק מכדי לספק מים לעמק אגם גילה (Gila River Valley), מרכז האוכלוסייה הראשי שלה.
לעומת זאת, סכר שיוקם בקניון גלן, בקרבה לליז פרי, יהיה כולו בתחומי המדינה ויוכל לספק חשמל על מנת להוביל מים מנהר הקולורדו לערים טוסון ופיניקס.
גורמים אלו הובילו להחלטה להקים מיזם שנקרא אחר-כך מיזם אגירת מי נהר הקולורדו (Colorado River Storage Project).
בקווים כלליים נקבע כי במסגרת המיזם יוקם סכר על נהר הקולורדו בקניון גלן, וכמה סכרים נוספים ביובלי הקולורדו: גניסון (Gunnison), סן חואן (San Juan) וצמד סכרים על הנהר גרין, היובל העיקרי של חלקו העליון של הקולורדו: ב"פארק אקו" (Echo Park) ובהר ספליט (Split Mountain).
צעד זה היה לצנינים בעיני שוחרי איכות הסביבה שלא רצו לחוות שוב את המחלוקת שפרצה ב-1924 סביב סכר אושונסי (O'Shaughnessy Dam), כאשר סכר נבנה בעמק נופי בתחומי הפארק הלאומי יוסמיטי.
ב-1955 הסכימה לשכת הטיוב של ארצות הברית שלא לבנות את שני הסכרים בפארק אקו והאתר הושמט מחוק מיזם אגירת מי נהר הקולורדו כפי שאושר ב-1956. ההחלטה התקבלה כניצחון גדול לתנועה לאיכות הסביבה האמריקנית, ומועדון סיירה בהנהגת ברואר קיבל את מרבית הקרדיט להצלחה זו.
מיזם אגירת נהר הקולורדו אושר באפריל 1956, ואבן הפינה של סכר קניון גלן הונחה באוקטובר של אותה שנה.
דעה מוטעית נפוצה היא שלשוחרי איכות הסביבה ניתנה זכות הבחירה בין הקמת הסכר בפארק אקו או בקניון גלן.
לאמיתו של דבר לשכת הטיוב של ארצות הברית "תכננה תמיד לבנות סכר בקניון גלן, בלא קשר לתוצאות של הוויכוח על פארק אקו".
ברואר, שלא טייל בקניון גלן קודם להסכם הפשרה, התחרט אחרי שביקר במקום כשעבודות הקמת הסכר כבר עמדו להסתיים ו"הבין ברגע שהגיע לשם שלא היה זה מקום למאגר".
אמירה זו לא הייתה מדויקת, שכן לא מעט מטיילים ושייטים (ובהם ג'ון וסלי פאוול שעל שמו המאגר, מנהיג משלחת המחקר הגאוגרפי של 1869 שהגיעה לראשונה למקום) חקרו את הקניון בטרם הקמת הסכר, וברואר שוחח עם חלק מהם.
כפי שאמר לברואר הסופר וולאס סטגנר (Wallace Earle Stegner; 1993-1909), שהיה בקניון ב-1947, "אקו אינו מגיע לקרסוליים של גלן" ("Echo doesn't hold a candle to Glen").
שנים אחר-כך תיאר ברואר את הסכמתו לבניית סכר קניון גלן "כשגיאה הגרועה ביותר של הקריירה שלי" ו"החטא הגדול ביותר שביצעתי".
התכנון של סכר קניון גלן היה מבוסס באופן כללי על זה של סכר הובר: מבנה בטון מסיבי קשתי המעוגן לסלע המוצק, בתוספת כמה שינויים.
המהנדסים רצו שהסכר יסתמך בעיקר על צורתו הקשתית על מנת שיסיט את הלחץ העצום של המים הכלואים על דפנות הקניון בחזרה, כפי שנעשה בסכר הובר.
עם זאת, מרבית המסלע באתר מורכב מאבן חול נאוואחו הנקבובית והחלשה, יחסית לסלע המוצק באתר סכר הובר.
עובדה זו חייבה להיצמד לתכנון שמרני יותר על ידי הרחבה ניכרת של הבסיסים, ובכך להגדיל את שטח הפנים שבו משקל הסכר והמאגר יושלך על הסלע ולהקל את הלחץ על הצוקים השבירים מאוד.
המתכנן הראשי והמפקח על הבנייה היה המהנדס הוותיק לם פ.
"lem" Wylie; 1984-1906), שעבד גם על פרויקט סכר הובר והיה המהנדס הראשי של שישה סכרים אחרים של לשכת הטיוב של ארצות הברית.
לפני שבנתה את הסכר, איתרה הסוכנות שני מקומות אפשריים, שניהם שוכנים במבואות הצרים שבמורד קניון גלן, במרחק קצר במעלה הנהר מליז פרי.
הראשון, 6.5 קילומטרים במעלה הנהר, נחשב תחילה לאתר המועדף, אבל ההחלטה הסופית הייתה לבנות את הסכר 26 קילומטרים במעלה הנהר בשל הסלע החזק יותר והגישה הקלה יותר לאתר כריית החצץ במפגש ערוץ ואוויפ (Wahweap Creek) עם נהר הקולורדו.
אתר הסכר שכן באזור מרוחק ומבותר של רמת קולורדו, יותר מ-50 קילומטרים מהכביש הסלול הקרוב ביותר (U.S.
היה צריך לסלול כביש חדש, שהתפצל מכביש 89, צפונית לפלאגסטאף שבאריזונה, ושהמשיך דרך אתר הסכר לנקודת הקצה שלו בקנאב שביוטה.
קטע כביש זה הפך לחלק מכביש 89 וקטע הכביש הקודם שחצה את הקולורדו בסמוך לליז פרי קרוי מאז כביש 89A.
בשל המיקום המבודד, לא היה קשה לרכוש את הקרקע באזור המיועד לסכר ובאתר המאגר, אבל עדיין פרצו עימותים עם החוואים והכורים באזור (רבים מהם מבני שבט הנאוואחו).
חלק נכבד מהקרקע שנרכשה היה בעסקאות של חילופי שטחים עם הנאוואחו, שבהן ויתרו בני השבט על מנסון מסה (Manson Mesa), דרומית לאתר הסכר, עבור קרקע בשטח זהה בניו מקסיקו, שהנאוואחו רצו בה מזמן.
כיוון שהיה ברור שנדרש כביש להובלת מטענים, שיחצה את הקניון ויחבר בין שני קצות הסכר, היה גם ברור שחייבים לבנות גשר כמה מאות מטרים במורד הסכר, שמסוגל לא רק לשאת את הפועלים, אלא גם חומרי בנייה כבדים.
הגשר הראשון באתר נבנה מסורגי מתכת עטופים ברשת ויועד להולכי רגל ולא התאים לצרכים.
החוזה לבניית הגשר הוענק לחברות Peter Kiewit Sons ו-Judson Pacific Murphy Co תמורת 4 מיליון דולר.
הבנייה החלה ב-14 בפברואר 1956, והושלמה ב-14 באוגוסט 1957. הגשר נחנך רשמית ב-20 בפברואר 1959. עם השלמתו היה גשר קניון גלן בעצמו פלא הנדסי.
הגשר, באורך 387 מטרים ובגובה של 210 מטרים מעל הנהר, היה הגשר הגבוה מסוגו בארצות הברית ואחד הגבוהים בעולם.
עובדים רבים הגיעו לאתר הסכר בשלהי שנות ה-50, ומחנה הבנייה שהוקם עבורם החל כמחנה קרוונים בלתי מאורגן שגדל ככל שגדל כוח העבודה.
במהלך בניית גשר קניון גלן, החלה לשכת הטיוב לתכנן עיירה לשכן בה את העובדים.
הייתה זו תחילת העיירה פייג' שנקראה על שמו של מנהל הסוכנות לשעבר ג'ון ק.
בהגיע 1959 הייתה פייג' מקבץ של מבנים זמניים, ובית ספר קטן שבו למדו ילדי העובדים.
ככל שהעיירה גדלה, כך נוספו לה מבנים פונקציונליים, כולל מספר חנויות, בית חולים ואפילו צורף.
העיירה תוכננה לשרת אוכלוסייה מרבית של שמונת אלפים, הכוללת את משפחות העובדים.
מספר העובדים באתר הגיע לשיא של 2,500 בשיא הבנייה.
העבודה החלה ב-1956 בחפירת שתי מנהרות שנועדו להסיט את מי הנהר מאתר הסכר.
כל אחת מהמנהרות הייתה באורך של 820 מטרים ובקוטר של 12 מטרים, וביחד הן יכלו להוביל 5,700 מ"ק מים בשנייה.
המנהרה שבימין הנהר נועדה להוביל את מי הנהר בתקופות של זרימה רגילה, בעוד שהמנהרה בשמאל הסכר, בגובה 10 מטרים מעל פני המים, נועדה לשימוש רק במקרה של שיטפונות.
חלקן התחתון של המנהרות נועד לשמש מאוחר יותר כחלקם התחתון של מברצי הגלישה של הסכר.
ב-15 באוקטובר 1956 לחץ דווייט אייזנהאור, נשיא ארצות הברית, על כפתור שעל מכתבתו בבירה וושינגטון, ושלח בכך איתות טלגרפי שהפעיל את פיצוץ מטען הדינמיט בכניסה למנהרת ההסטה הימנית.
חפירת המנהרות באבן חול נאוואחו הנקבובית, שעליה עתיד היה הסכר להיסמך, הציבה קשיים כבדים בפני צוותי החפירה של חברת הבנייה מאונטיין סטייטס (Mountain States Construction Company), שזכתה בחוזה לחפירת מנהרות ההסטה ב-1956.
הסעת עובדים והובלת ציוד לתחתית הקניון הייתה קשה מאוד.
בתחילה בוצעה ההובלה על ידי רפסודה מאתר כריית החצץ במפגש ערוץ ואוויפ (Wahweap Creek) עם נהר קולורדו, מרחק קצר במעלה הזרם, אך שיטה זו הייתה מסוכנת והוחלפה במעלית כבל, לאחר שהרפסודה טבעה תוך אובדן טונות של ציוד.
בהמשך נחפרה מנהרת שירות באורך מעל ל-3 קילומטרים שהחלה מהרמה שמעל האתר והסתיימה למרגלות הסכר המיועד.
מנהרה זו משמשת גם כיום להובלת ציוד ואספקה.
גם הגאולוגיה של האתר הציבה קשיים.
במהלך החפירה נשבר הסלע לעיתים קרובות והתמוטט לתוך המנהרות, ונדרש לחזק את הסלע באמצעות בורגי פלדה שנקדחו לתוכו.
באירוע הגדול ביותר מסוג זה, שהתרחש ב-5 באוגוסט 1958, התמוטטו 4,000 מ"ק של סלעים לתוך פתח הכניסה העליון של מנהרת ההסטה השמאלית.
סלעים ועפר שהוצאו מחפירת מנהרות ההסטה, ממנהרת השירות ומהחפירות להקמת בסיסי הגשר, שימשו להקמת שני סכרי עצירה.
האחד, הגדול יותר, הוקם במעלה הנהר ונועד לתעל את מי הנהר למנהרות ההסטה, והשני הוקם במורד הנהר ונועד למנוע זרימת מים בחזרה אל אתר הסכר.
מטרת הסכרים הייתה לשמור את אזור הסכר יבש במהלך בניית הסכר עצמו.
האחרון שבהם הושלם בפברואר 1960. גובהו של הסכר שנבנה במעלה הנהר היה 51 מטרים, והוא לבדו היה מסוגל לאגור מאחוריו כמה מיליוני מ"ק של מים על מנת להגן על אתר הסכר מהצפה למקרה שספיקת המים תעלה על קיבולת המים של מנהרות ההסטה.
המנהרה הימנית הושלמה ב-11 בפברואר 1959 והחלה להוביל את מי הקולורדו.
המנהרה השמאלית הושלמה שלושה חודשים אחר-כך, ב-19 במאי 1959, עיכוב קל מול לוח הזמנים המתוכנן.
מרגע שהאתר שיועד לבניית הסכר התייבש, אפשר היה להתחיל לבנות את גוף הסכר.
חוזה הבנייה הוענק לחברת מריט-צ'פמן וסקוט (Merritt-Chapman & Scott) תמורת הסכום הנמוך להפליא של 107,955,552 דולרים.
לרוע המזל, ממש לפני התחלת הבנייה פתחו 750 עובדים בשביתה, עקב הפחתת השכר לאור השלמת המבנים הציבוריים בפייג'.
בשלהי 1959 הועלו המשכורות ב-4 דולר ליום, והשביתה הסתיימה.
יציקת הבטון החלה ב-16 ביוני 1960, והתחילה בקצב איטי שהלך והתגבר.
ב-1962 הגיעה מצבת העובדים בסכר לשיא של 2,500. הבנייה עלתה בסופו של דבר בחייהם של שמונה עשר עובדים ורבים נוספים נפצעו, אבל בניגוד לאגדה האורבנית, אף אחד מהעובדים לא נקבר חי בבטון.
את הצמנט שנדרש ליצירת הבטון עבור הסכר יצרה חברת מלט פיניקס (Phoenix Cement Company), חברת בת של חברת המלט האמריקנית (American Cement Corporation) שהוקמה במיוחד למטרה זו.
החברה הקימה לצורך זה מפעל בסמוך לעיירה קלארקדייל (Clarkdale) באריזונה, דרומית לעיר פלאגסטאף.
נכון ל-2013 המפעל עדיין פעיל (אם כי בבעלות שונה).
באתר הוקם מפעל בטון ענק המסוגל לייצר 1,450 טון בשעה, ולרוחב הקניון נמתח זוג כבלים שעליהם נעו על גלגיליות שני מנופים, האחד עם כושר מעמס של 50 טון והשני עם כושר מעמס של 25 טון.
המנופים הסיעו מכלי בטון במשקל של 12 טון למיקום הסופי על ראש הסכר ההולך ומתרומם.
את הבטון יצקו לתוך תבניות הבנויות מלוחות עץ בגובה 2.3 מטרים.
התבנית הגדולה ביותר הייתה בגודל של 18 על 64 מטרים.
לצורך בניית הסכר נדרשו יותר מ-3,000 תבניות כאלו.
לאחר שהבטון התייבש הוסרו פיגומי העץ והועלו כלפי מעלה על מנת לקלוט את מטען הבטון הבא.
כוח האדם באתר פחת בהדרגה משום שהבנייה התייעלה כשהחלו ליישם שיטות חדישות של הובלה ויציקה, כולל מסועים ושליטה מרחוק על הפעלת מכלי הבטון.
בשלהי 1962 יצקו בטון לתוך הסכר בקצב של 6,100 מ"ק בטון ליום, אף שמצבת כוח האדם ירדה ל-1,500 עובדים.
בתחילת 1963 היה הסכר גבוה מספיק על מנת להתחיל לאגור מים מאחוריו.
ב-2 בינואר נאטמו פתחי מנהרות ההסטה באמצעות שערי פלדה ענקיים, ואגם פאוול החל להתמלא.
באותו יום ביקר דייוויד ברואר, מנהל מועדון סיירה, בחדר הסגלגל שבבית הלבן בניסיון אחרון להציל את קניון גלן מהצפה - אבל נכשל בניסיונו לשכנע את נשיא ארצות הברית, ג'ון קנדי.
הבנייה נמשכה, וב-13 בספטמבר 1963 הגיע הסכר לגובה המתוכנן.
מנהרות ה נחצבו משני צדי בסיסי הסכר וצנחו בתלילות משערי הבקרה באגם פאוול על מנת להתמזג עם החלק התחתון של מנהרות ההסטה.
שיטה זו חסכה עלות, אבל יצרה נקודת חולשה במברצים - בנקודה שבה נפגשו המברצים עם מנהרות ההסטה היה שינוי כיוון חד של 55 מעלות.
חלקן העליון של מנהרות ההסטה נאטם בבטון.
הפעם הראשונה שבה הופק חשמל מהסכר הייתה ב-4 בספטמבר 1964, כאשר החשמל נשלח לרשת החשמל האזורית באמצעות זוג קווי מתח גבוה ארוכים.
עד 1966 הותקנו והופעלו כל שמונת הגנרטורים המתוכננים.
קווי המתח הגיעו למרחקים עד פיניקס, בירת אריזונה ועד העיר פרמינגטון (Farmington) שבניו מקסיקו.
במהלך המחצית הראשונה של 1983 הצטברו מספר גורמים שיצרו תנאים מושלמים להתהוות שיטפון גדול: הצטברות כמויות שלג גדולות באזור מקורות נהר הקולורדו, גשמי אביב כבדים והתחממות מהירה שגרמה להפשרת שלגים מהירה.
תחזיות מזג אוויר שגויות עיכבו את ההחלטה לשחרור מים בחירום מהסכר על מנת להתכונן לשיטפון, וביוני זרמו מים לתוך אגם פאוול בקצב של 3,400 מ"ק לשנייה.
אפילו עם פתיחה מלאה של המגופים של הצינורות שהובילו מים באופן סדיר לתחנת הכוח, המשיך אגם פאוול להתרומם עד לנקודה שבה היה צריך לפתוח את המברצים.
מלבד ניסיונות חטופים ב-1980, הייתה זו הפעם הראשונה שהשתמשו במברצים.
בתחילת יוני פתחו מפעילי הסכר חלקית את מגופי המברץ השמאלי והמים החלו לזרום דרכו בקצב של 280 מ"ק לשנייה, כ-7.2% מקיבולת המברץ, לנהר שבמורד הסכר.
לאחר כמה ימים, החל כל הסכר לרעוד בעוצמה.
המברץ נסגר לבדיקה והעובדים גילו שזרם המים גרם לקוויטציה כבדה, התמוטטות נפיצה של בועות אדים במים הזורמים במהירות גבוהה עקב היווצרות תת-לחץ גבוה, אשר הזיקה לציפוי הבטון ושחקה את הסלע שמתחתיו.
המצב הוחמר משום שהמברצים תוכננו כך שהם התחברו לחלקן התחתון של מנהרות ההסטה מטעמי חיסכון.
מעלה מנהרות ההסטה שהובילו לתחתית המאגר היה פקוק בבטון, והבטון נהרס בהדרגה בשל הקוויטציה.
היה חשש שהפקק ייהרס ומי האגם יחדרו בעוצמה דרך מנהרות ההסטה, תוך סיכון יסודות הסכר.
בינתיים המשיך השלג בהרי הרוקי להפשיר ואגם פאוול המשיך להתרומם במהירות.
על מנת לדחות את השימוש במברצים התקינה הסוכנות וסתי-מפל, לוחות לבידים (שהוחלפו אחר-כך בפלדה) על גבי השערים על מנת לאפשר הגבהה של פני האגם.
אפילו קיבולת נוספת זו נוצלה, ספיקת המים במברץ השמאלי הגיעה ל-910 מ"ק בשנייה ומגופי המברץ הימני נפתחו אף הם.
ספיקת מי הנהר בליז פרי שבמורד הנהר הגיעה ל-2,760 מ"ק בשנייה, שהיה אז ועודנו הספיקה הגבוהה ביותר שנמדדה שם מאז תחילת בניית הסכר בתחילת 1958. ב-15 ביולי הגיעו פני המים באגם פאוול לרמה הגבוהה שנמדדה אי פעם.
ואז, כשנראה היה שהתמוטטות הסכר היא בלתי נמנעת, פחתה זרימת המים הנכנסים לאגם והסכר ניצל.
למרות זאת טוענת לשכת הטיוב שהסכר לא היה בשום מצב בסכנת התמוטטות.
בבדיקה התברר שהקוויטציה גרמה נזק שחיקה עצום לשני המברצים, והמים סחפו עמם אלפי טונות של בטון, מוטות חיזוק מפלדה וגושי סלע גדולים.
תיקונים למברצים החלו מיד כשניתן היה, והם נמשכו גם לתוך 1984. בתחתית כל מברץ הותקנו חריצי אוורור שנועדו לשבור ולספוג את ההלם מהבועות שנוצרות בקוויטציה.
ב-1984 יצר אגן נהר הקולורדו מי נגר בכמות גדולה יותר מאשר ב-1983, אבל הסוכנות שהתכוננה לאירוע זה רוקנה את המאגר מבעוד מועד, כך שהוא קלט את מרבית השיטפונות המוקדמים.
עם זאת אגם פאוול התקרב במהירות לקצה שערי המברצים ומאמצי הבנייה התמקדו עקב כך במברץ השמאלי במטרה להכינו לפעולה בזמן.
ב-12 באוגוסט נפתחו המגופים של המברץ השמאלי, תוך שחרור כמות מים בקצב של 1,400 מ"ק לשנייה.
המברץ לא ניזוק, והצדיק בכך את התכנון המחודש והבטיח שסכר קניון גלן יהיה מסוגל להתמודד עם שיטפונות עתידיים בקנה המידה של 1983.
מאז שנבנה סכר קניון גלן מתנהלים ויכוחים סוערים בין אלו המאמינים שיש להשאיר את הסכר לבין אלו החושבים שיש להורסו.
פלויד דומיני (Floyd Dominy) מנהל לשכת הטיוב לשעבר שהיה קשור לבניית סכר קניון גלן וסכרים גדולים אחרים שבנתה הסוכנות אמר: .
דעה הפוכה הביע דייוויד ברואר, שכינה את הסכר הטעות הגדולה ביותר שעשה ו"החטא הגדול ביותר שביצעתי" בשל הפשרה שארגונו הסכים לה בתמורה לביטול התוכניות לבנות סכר בפארק אקו.
ב-21 במרץ 1981 התרחשה אחת ההפגנות המעניינות יותר כנגד סכר קניון גלן.
מול עיני כמאה צופים גללו ארבעה מחברי ארגון איכות הסביבה "כדור הארץ תחילה!" (!Earth First), שעשה אז את צעדיו הראשונים, גיליון פלסטיק שחור דק באורך 90 מטרים במורד הסכר, וגרמו בכך לאשליה כאילו הופיע במבנה סדק ענק.
השלטונות לא הצליחו ללכוד את האחראים.
מתחילת המאה ה-21 יש בצורת נמשכת שגרמה למי אגם פאוול לרדת בצורה המסכנת את המשך הפעלת תחנת הכוח שבסכר.
ביוני 2022 החליטה לשכת הטיוב של ארצות הברית להזרים 1.2 מיליארד מטרים מעוקבים מתוך מאגרים שבמעלה הנהר.
כמות זו עתידה להעלות את מפלס האגם ב-4.8 מטרים, אבל חוקרים דוגמת פרופסור דניאל פרי פסימים לגבי עתיד המאגר.
סכר קניון גלן סוכר את מימי נהר הקולורדו כקילומטר וחצי צפונית מערבית לעיירה פייג' בנקיק צר במורד קניון גלן, כ-26 קילומטרים במעלה הזרם מליז פרי.
גובה הסכר מבסיסו ועד ראשו הוא 220 מטרים ואורך ראשו הוא 480 מטרים.
הנקודה הגבוהה ביותר מעל הנהר נמצאת בגובה 178 מטרים מעליו.
בסך הכול מסתמך הסכר על מבנהו הקשתי שיסיט את לחץ מי המאגר לקירות הקניון, אבל בשל גודל המבנה והסלע החלש יחסית של הקניון מגיע עוביו הממוצע של הסכר ל-91 מטר בנקודה הרחבה ביותר.
קצה הסכר נמצא בגובה של 1,132 מטרים מעל פני הים כשפני הנהר מתחת לסכר הם בגובה 955 מטרים מעל פני הים.
כנגד שיטפונות הותקנו שני מברצים וארבעה מתקני פליטה הפועלים בלחץ גבוה.
המברצים הם מנהרות מטויחות בבטון הממוקמות משני צדי הסכר במרחק קצר ממנו.
המנהרות יורדות בחדות דרך קירות הקניון הצמודים לסכר עד שהן נכנסות בזווית חדה לחלק התחתון של מנהרות ההסטה (המנהרות שנחפרו במקור להסיט את מי הנהר בזמן בניית הסכר).
הסיבה לשימוש משני זה במנהרות ההסטה הייתה חיסכון בעלויות של חפירת מנהרות חדשות.
כל אחד מהמברצים נשלט על ידי שאורכם 12 מטרים וגובהם 16 מטרים והם מסוגלים לאפשר מעבר של עד 3,900 מ"ק מים בשנייה ובסך הכול 7,800 מ"ק מים בשנייה.
מתקני הפליטה כוללים ארבעה צינורות בקוטר של 2.4 מטרים הנשלטים על ידי תריסים מסוג follower gate ושסתומי מחט מסוג hollow-jet valve שספיקתם 420 מ"ק לשנייה.
במברצים של סכר קניון גלן נעשה שימוש פעמיים, פעם ראשונה ב-1983 ואז נגרם נזק כבד למברצים שכמעט גרם להתמוטטות הסכר, ופעם נוספת ב-1984 שבה השיפורים שהוכנסו במברצים מנעו חזרה על נזקי השנה הקודמת .
תחנת הכוח בסכר קניון גלן שוכנת בתחתית המבנה ומכילה שמונה גנרטורים בהספק של 155,000 כוחות סוס כל אחד, והספק כולל של 1,296 מגה ואט.
כל גנרטור מופעל על ידי טורבינה המוזנת על ידי צינורות שקוטרם הראשוני 4.6 מטרים והם מוצרים לקוטר 4.3 מטרים בכניסה לטורבינה.
חמישה גנרטורים הם בהספק של 165 מגה ואט ושלושת הנותרים בהספק של 157 מגה ואט כל אחד.
לפני השיפור שנעשה בהם בשלהי המאה ה-20 היה ההספק של כל אחד מהגנרטורים 118.75 מגה ואט וסך כל ההספק היה 950 מגה ואט.
החשמל שמופק בקניון גלן מחולק על ידי מנהל החשמל של האזור המערבי (Western Area Power Administration), סוכנות ממשלתית במסגרת מחלקת האנרגיה של ארצות הברית, לחברות אנרגיה פרטיות.
אגם פאוול שמאחורי הסכר הוא האגם המלאכותי השני בגודלו בארצות הברית (אחרי אגם מיד שמאחורי סכר הובר).
קיבולתו המקסימלית היא 32.33 קילומטרים מעוקבים, אבל חלק מהקיבולת אבד בשל השקעת סחף.
כשהוא מלא מגיע אורך המאגר ל-229 קילומטרים עד פתח קניון קטרקט (Cataract Canyon), כשהוא מכסה שטח של 650 קילומטרים רבועים.
קו החוף של המאגר מתפתל אז לאורך של 3,200 קילומטרים.
הקיבולת הפעילה היא 25.75 קילומטרים מעוקבים, והקיבולת הבלתי פעילה (הנפח הקטן ביותר בו עדיין ניתן להפיק חשמל) היא 4.9 קילומטרים מעוקבים.
אף שהסכר שוכן בצפון אריזונה, מרבית המאגר שוכנת בדרום יוטה.
לאגם יש שלוחות רבות, הארוכות ביותר הן אלו שנוצרו בערוץ ואוויפ (Wahweap Creek), ערוץ נאוואחו (Navajo Creek), ערוץ לסט צ'אנס ("ההזדמנות האחרונה") (Last Chance Creek), נהר סן חואן (San Juan River), נהר האסקלנטה (Escalante River), ערוץ הולס (Halls Creek) וערוץ בולפרוג (Bullfrog Creek).
מרבית המאגר שוכן בתחומי אזור הנופש הלאומי קניון גלן (Glen Canyon National Recreation Area).
המטרה העיקרית של סכר קניון גלן היא ליישם את הסכם נהר הקולורדו שבו התחייבו מדינות האגן העליון לאפשר לפחות ל-9.3 מיליארד מ"ק מים לזרום מדי שנה מעבר לליז פרי לשימושן של אריזונה, נבדה וקליפורניה.
כשהסכר נבנה לראשונה היה נפח המים השנתי ששוחרר מהסכר שווה לכמות שהעריכו שתאפשר זרם בר-קיימא מינימלי פחות הקצאת המים שיועדה לאגן העליון.
מחקרים שביצעה לשכת הטיוב העלו שבממוצע פעם בארבע שנים תהיה כמות המים הנשפכים למאגר במהלך שיטפונות האביב מהקולורדו ויובלים אחרים המזינים את המאגר, כדוגמת נהר סן חואן ונהר אסקלנטה, גדולה יותר מאשר ניתן לשחרר לתוך אפיק הקולורדו על מנת לקבל תפוקת חשמל מרבית.
לכן המאגר מתוכנן להגיע לשיא הנפח של כ-90% במהלך יולי, כאשר כמות המים המוזרמים לאפיק דרך תחנת הכוח מבוססת על תחזית השיטפונות.
השיטפונות של 1983 ו-1984 הוכיחו בצורה דרמטית שלא ניתן לחזות שיטפונות בצורה מדויקת תמיד.
מאז, אף שסכר קניון גלן לא נבנה למטרת בקרת שיטפונות, שמרה לשכת הטיוב נפח של כ-3 קילומטרים מעוקבים (כ-9% מקיבולת אגם פאוול) שתהיה זמינה ב-1 בינואר כל שנה.
במאה ה-21 גרמה בצורת ממושכת למפלס המים באגם פאוול לצנוח לשיא שלילי של 33% מקיבולת האגם ב-2005, כש-2011 הייתה השנה הגשומה הראשונה לאחר שמונה שנים רצופות של מפלס נמוך.
תחנת הכוח של הסכר הופעלה במטרה שההכנסות ממכירת החשמל שהיא מייצרת ישמשו לממן את עלות הבנייה המקורית ואת תחזוקת הסכר השוטפת וכן כמקור הכנסה ללשכת הטיוב.
המטרה העיקרית של הסכר היא יצירת חשמל, והוא מייצר יותר מ-75% של הקיבולת ההידרואלקטרית של מיזם אגירת מי נהר הקולורדו.
הסכר גם משמש כמקור ראשי לרשת החשמל למצבי צריכת שיא בחשמל, או כשצריך להתניע מחדש תחנות כוח שהושבתו עבור כל האזור הנרחב במערב ארצות הברית בין הרי הרוקי להרי סיירה נבדה המכונה באנגלית Intermountain West.
במצב הרגיל נעה זרימת המים באפיק מעבר לסכר ביממה בין ספיקה של 420 מ"ק לשנייה ל-620 מ"ק לשנייה, תלוי בביקוש לחשמל.
הספיקה יורדת עד 28 מ"ק בשנייה בדצמבר ועולה עד 890 מ"ק לשנייה ביוני וביולי (מקסימום קיבולת הפליטה של הטורבינות).
בשנה ממוצעת מנצלת תחנת הכוח רק קצת יותר משליש מהקיבולת המלאה שלה.
כשהיא מייצרת 3.454 מיליארד קילו ואט-שעה (KWh) מדי שנה.
תפוקת החשמל השנתית נעה בין 10.4 מיליארד KWh ב-1984 לפחות מ-2 מיליארד KWh ב-2002.
בשל ההשפעה האקולוגית הכבירה על נהר הקולורדו, עורר סכר קניון גלן מחלוקת עזה בקרב שוחרי איכות הסביבה.
כמות גדולה מאוד של מים אובדת מאגם פאוול, הן בשל התאדות באקלים המדברי שבו הוא נמצא והן בשל חלחול לתוך הסלעים הנקבוביים שבקירותיו ובקרקעיתו.
ההערכות של שוחרי איכות הסביבה הן שכמות המים האובדת מדי שנה בשל סיבות אלו נעה בין 0.833 ל-1.2 מיליארד מ"ק, ובממוצע 1.06 מיליארד מ"ק.
כמות זו שוות ערך ל-8-6% מהספיקה השנתית של נהר הקולורדו, כמות מים גדולה ויקרת ערך באזור הצחיח, הן עבור התושבים והן עבור הצמחים ובעלי החיים השוכנים באגן הנהר.
כמו כל סכר אחר, לוכד סכר קניון גלן סחף, אך כיוון שנהר הקולורדו עשיר במיוחד במשקעים, היו השלכות הקמת הסכר לקטע הנהר שבינו לבין אגם מיד (הגרנד קניון) גרועות הרבה יותר.
מאחורי הסכר נלכדים מדי שנה כ-100 מיליון טון של משקעים, כמות הצטברות יומית שהיא שוות ערך לתכולה של 30,000 משאיות עפר מדי יום.
בשל הסכר הולכים ומתמלאים בסחף קניון הקולורדו ויובליו שמעל לסכר, והתחזיות האופטימיות ביותר צופות לסכר אורך חיים שבין 300 ל-700 שנים.
אם לא תינקט שום פעולה, דוגמת שימוש באוניות מחפר, אזי בתוך כמה מאות שנים, יצטברו המשקעים למרגלות הסכר ויחסמו בהדרגה את פתחי היציאה שנועדו לזרימת מים.
כך שאם תהיה שנת בצורת בתקופה זו, לא יהיה הסכר מסוגל להזרים מים בשל חסימת פתחי היציאה אל הנהר וחסימת צינורות ההזנה של מחוללי הזרם.
זרם המים בקולורדו שבמורד הסכר יצטמצם לזרזיף, תוך כדי הכחדה חסרת תקדים של בעלי חיים בנהר.
בלא הסחף חסר לנהר קולורדו, בעוברו בגרנד קניון, המקור למשקעים הנחוצים לבניית שרטונות החול והאיים, ותצורות טבעיות אלו של הנהר בתוך הקניון סבלו מנזקי סחיפה חמורים.
השיטפונות, שבעבר שחקו את הקניון מדי שנה, נבלמים מאחורי הסכר למעט במקרי גבול.
ביטול השחיקה התקופתית אפשר פלישה של צמחייה שלא רק ששינתה באופן משמעותי את סביבת גדות הנהר אלא גם גרמה בעיות לתיירות, משום שמטיילים ברגל או שייטים ברפסודות מתקשים למצוא מקום נוח להקמת מחנה בשל הצמחייה העבותה.
הפיקוח על עוצמת הזרם גם מנע את היכולת של מי הנהר לשאת סלעים שנפלו לנהר במפולות סלעים הנפוצות לאורך הקניונים, ועקב כך נוצרו אשדות המסכנים הן את השייטים והן את הדגים.
לפני הקמת הסכר זרמו בקולורדו באביב יותר מ-2,500 מ"ק מים בשנייה, וזרם זה הצטמצם לכ-990 מ"ק מים בשנייה, למעט בשנים גשומות במיוחד.
קניון גלן, אותו הציף אגם פאוול, היה בפועל יותר עמק צר שמדרונותיו תלולים מאשר קניון, ותואר כ"לבו הביולוגי של הקולורדו" בשל הצמחייה השופעת על גדות הנהר ובית הגידול על מדרגות הנהר הנמוכות המרובות.
בקניון נמנו 79 מיני צמחים, 189 מיני עופות ו-34 מיני יונקים.
לדברי ניקולאי רמזי (Nikolai Ramsey) מקרן הגרנד קניון (Grand Canyon Trust) הפך הקולורדו במורד הסכר ל"אזור מוות לדגים המקומיים", כדוגמת Gila cypha (באנגלית humpback chub), דג אנדמי לקולורדו שאוכלוסייתו התמעטה לאחר הקמת הסכר והמוגדר במצב שימור פגיע.
טמפרטורת המים בנהר הקולורדו במורד הסכר קבועה במהלך כל השנה ועומדת על 8°C, בשל קיבול החום הגדולה של אגם פאוול.
מי האגם הם במקור מי הפשרת שלגים.
המים המוזרמים לאפיק הנהר דרך הסכר מגיעים מהשכבה התחתונה של מי האגם המבודדת מתנודות הטמפרטורה של פני האגם על ידי שכבת המים העבה שמעליה.
לפני שהוקם הסכר נעה הטמפרטורה של הנהר בין 27°C בשיא הקיץ ל-0°C בחורף.
בנוסף להשפעה שיש לכך על הדגה שבנהר, טוען מייקל גיגלירי (Michael P.
Ghiglieri), ביולוג ומדריך טיולים ותיק בנהר, כי רבים ממקרי הטביעה של שייטים בגרנד קניון נגרמו או הוחמרו בשל היפותרמיה או הלם היפותרמי שנגרמו בשל הקור העז של המים.
גיגלירי ציין כי בעת שעוצמת הזרימה בנהר הייתה בשיאה, בזמן השיטפון של 1983, היה רק מקרה אחד של מוות מתאונת שיט בקניון, עובדה שמעמידה בסימן שאלה את הטענה שהסכר מגביר את בטיחות השטים בנהר בכך שהוא מווסת את עוצמת הזרימה בנהר.
הטמפרטורה של המים ב-1983 הייתה גבוהה באופן משמעותי מהטמפרטורה הרגילה, משום שחלק נכבד מהמים שזרמו אז באפיק הגיעו מעודפי המים שנשפכו למברצי הסכר משכבת המים העליונה החמימה יותר, בניגוד לזרימה הרגילה של מים קרים מאוד המגיעה ממעמקי האגם.
ב-26 במרץ 1996 נפתחו צינורות מי השימוש ושניים מצינורות מתקני הפליטה במלואם, תוך יצירת שיטפון שבשיאו הגיע לספיקה של 1,300 מ"ק לשנייה.
פעולה זו לא נעשתה עקב שיטפון ולא נגרמה מכשל טכני, אלא הייתה חלק מניסיון מבוקר לסייע בשיקום המערכת האקולוגית הפגועה של הנהר באמצעות חיקוי של שיטפונות האביב ששטפו בעבר מדי שנה את הקניונים.
הזרם שחק לגמרי כמה כיסי צמחייה פולשנית, נשא עמו גושי סלע ממפולות סלעים שהיוו סיכון לציבור השייטים, וייצר מחדש את שרטונות החול והחצץ לאורך הנהר, דבר שנראה תחילה כהצלחה אקולוגית מרשימה.
אולם, בניגוד לתוצאות הראשוניות, במהלך השנים שלאחר מכן התברר כי הצמחייה הפולשנית לא נעקרה בזרם כפי שחשבו תחילה, אלא רק נקברה תחת הסחף, ובתוך שישה חודשים התאוששה כמעט לגמרי.
שטח שרטונות החול גדל אמנם, אבל מרבית החומר ששימש לבנייתם נסחף דווקא מהחלקים השקועים מתחת למים של אותם שרטונות עצמם והושקע על גבי החלק הגלוי, ולא כפי שקיוו שהחומר קורצף מתחתית הנהר, וכתוצאה מכך הפכו השרטונות לבלתי יציבים.
לשכת הטיוב חזרה על הפעלת השיטפון היזום בשנים 2004, 2008 ו-2012.
עם זאת, יש לא מעט הממשיכים להאמין שהסכר גדול מדי והשפעתו על האקולוגיה של הנהר חמורה מדי מכדי שלניסיונות השיקום יהיה ערך ממשי.
אגם פאוול הוא אחד מהאתרים הפופולריים ביותר לספינות מגורים וסקי מים בארצות הברית.
לאזור הנופש הלאומי קניון גלן (Glen Canyon National Recreation Area), המקיף את המאגר מגיעים מדי שנה יותר משני מיליון תיירים.
כ-300,000 מתיירים אלו שטים בספינה למונומנט הלאומי ריינבו ברידג' (Rainbow Bridge National Monument) ביוטה, קשת טבעית, שבעבר הייתה הגישה אליה קשה, אבל מאז הקמת הסכר קל להגיע אליה משום שאחת משלוחות המאגר מגיעה קרוב אליה.
כאמור, אזור הנופש הלאומי קניון גלן מושך אליו תיירים רבים.
פעילות הנופש באזור כוללות שיט, דיג, סקי מים, שיט באופנוע ים וטיולים רגליים.
בכל מרינה קיים אתר קמפינג מסודר, אבל תיירים רבים בוחרים לשכור ספינת מגורים או להגיע עם ציוד קמפינג, למצוא פינה מבודדת במקום כלשהו באחד הקניונים ולהקים לעצמם מחנה זמני (אין הגבלות היכן מותר למבקרים ללון).
נכון ל-2013 מרבית המרינות אינן מצוידות בתחנות ניטור של מערכת זיהוי אוטומטי (AIS) המשדרות את מיקומי הספינות לאתרי ה-AIS לצורכי קהילת השייטים.
חלק גדול מכלי השיט על האגם לא מצוידים במשדרי AIS, לכן מוזהרים השייטים לנקוט באמצעי זהירות בהקשר לבטיחות השיט.
משום שמרבית האגם מוקף במדרונות אבן חול תלולים, מוגבלת הגישה אליו למספר מרינות מאורגנות.
הרומן "כנופיית המקלות בגלגלים" (The Monkey Wrench Gang) של הסופר אדוארד אבי (Edward Abbey) מתאר את הניסיונות הבדויים של קבוצה של שוחרי איכות הסביבה המפנטזים על פיצוץ הסכר.
הספר תורגם לעברית על ידי מתן קמינר.
ויצא לאור בהוצאת בבל, 2010.
ברומן הבלשי "המדבר הרטוב" (Wet Desert) מאת גארי הנסן (Gary Hansen) הורסים טרוריסטים אקולוגים את סכר קניון גלן.
הסכר שימש כאתר צילומים לאפיזודה "יום הירח" (Day of the Moon) בסדרת הטלוויזיה הבריטית "דוקטור הו".
הסכר שימש כאתר באפיזודה התשיעית בעונה הראשונה של סדרת הפולחן הטלוויזיונית Route 66 ששודרה ב-2 בדצמבר 1960.
סכר קשת או גם סכר קמרון הוא סכר מעוגל הבנוי בדרך כלל מבטון.
סכר קשת הוא מבנה המתוכנן כך שהקשת פונה במעלה הזרם (הפן המעלי) כך שלחץ המים כנגד הסכר, הלחץ ההידרוסטטי, דוחס ומחזק את המבנה כשהוא נלחץ אל יסודותיו ואל משענותיו.
הוזלה זו משמעותית במיוחד באזורים מרוחקים, אשר הובלת חומרי בנייה אליהם כרוכה בעלויות רבות.
הראשונים שפיתחו סכרי קשת היו הרומאים, במאה הראשונה לפני הספירה.
במאה ה-20, לאחר שפותחו כמה סכרים כאלו והשתפרו טכניקות הבנייה, נוצרה אחידות באופן בנייתם.
הסכר הידוע הראשון היה סכר גלנום המוכר גם כסכר ואלון דה בום (Vallon de Baume) שנבנה על ידי הרומאים בצרפת ומתוארך למאה הראשונה לפני הספירה.
אורך הסכר היה 18 מטרים וגובהו 12 מטרים.
רדיוס הסכר כ-14 מטרים והוא נבנה משתי חומות שאת הרווח ביניהן מלאו בעפר.
הרומאים בנו את הסכר על מנת לספק מים לעיר הסמוכה גלנום (כקילומטר דרומית לעיירה סן-רמי-דה-פרובנס של ימינו).
סכר מונטה נובו (Monte Novo) בפורטוגל הוא דוגמה נוספת לסכר קשת קדום שנבנה על ידי הרומאים ב-300 לספירה.
גובהו 5.7 מטרים, אורכו 52 מטרים ורדיוס הקשת הוא 19 מטרים.
הקצוות המעוגלים של הסכר התחברו לקירות תמך שלהם נוספו אחר כך שתי תומכות.
הסכר כלל שני מעברי מים שנועדו להפעיל תחנות במורד הזרם.
על פי תיאורו של ההיסטוריון פרוקופיוס, היה סכר דארה, כיום בדרום מזרח טורקיה, סכר קשת שנבנה על ידי הביזנטים סביב שנת 560 לספירה.
פרוקפיוס כתב על הסכר: .
עם זאת, בסוף שנות ה-80 מצא הארכאולוג הגרמני גינתר גרברכט (Günther Garbrecht) במקום שרידי סכר שממדיו תאמו לתיאוריו של פרוקופיוס למעט דבר אחד, הסכר היה ישר, מה שמעיד שהיה ככל הנראה סכר כבידה ולא סכר קשת.
גם המונגולים בנו סכרי קשת, באזור איראן של ימינו.
סכר הקשת המונגולי הקדום ביותר הוא סכר חבור שנבנה על נהר החבור, יובל של הפרת, סביב שנת 1300 לספירה.
אורכו היה 55 מטרים, גובהו 26 מטרים ורדיוס הקשת 35 מטרים.
סכר קשת נוסף שנבנה על ידי המונגולים ב-1350 הוא סכר קוריט במחוז דרום ח'וראסאן.
לאחר שהסכר הוגבה ב-4 מטרים ב-1850 הגיע גובהו ל-64 מטרים והוא היה הסכר הגבוה ביותר בעולם עד תחילת המאה ה-20. סכר קוריט נבנה משברי סלעים בתוך קניון צר מאוד.
הקניון היה כה צר שאורך קודקודו היה רק 44% מגובהו.
הסכר עדיין קיים, אם כי חלק ממנו, הפונה אל מורד הזרם, התמוטט.
סכר אלש באלש שבספרד הוא דוגמה לסכר קשת מהתקופה שלאחר ימי הביניים.
הסכר נבנה בשנת 1630 על ידי יואנס דל טמפלה (Joanes del Temple), והיה הסכר הראשון באירופה מאז תקופת האימפריה הרומית.
גובה הסכר היה 26 מטרים, אורכו 75 מטרים ורדיוס הקשת 62 מטרים.
גם סכר קשת זה נשען על קירות תמך ששימשו כמשענות.
סכר ערוץ סלמון (Salmon Creek Dam) הוא סכר הקשת בעל רדיוס משתנה הראשון בעולם.
הוא נבנה בתחילת המאה ה-20 בסמוך לג'ונו באלסקה.
סכר ערוץ סלמון נבנה כך שבמרכז פני הסכר שבמעלה הזרם (הפן המעלי) הייתה התעבות שהקלה את הלחץ על הקשתות שבסמוך למשענות.
החלק התחתון של הסכר במורד הזרם (באנגלית toe) היה ארוך יותר והקל בכך על הלחץ על החלק התחתון של הסכר במעלה הזרם (באנגלית heel).
תכנון מדויק זה חייב בנייה בבטון במקום בלבנים כמקובל עד אז.
הטכנולוגיה והיתרונות הכלכליים של סכר ערוץ סלמון אפשרו לתכנן סכרים ארוכים יותר וגבוהים יותר.
טכנולוגיית הבנייה של סכר זה הייתה מהפכנית בתקופתה, והיא אומצה על ידי בוני סכרים רבים מסביב לעולם, בייחוד על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית.
מתכנני סכרי קשת המשיכו לבדוק את הגבולות האפשריים ולנסות תכנונים חדשים, כדוגמת סכר בן שתי קשתות או סכר מרובה קשתות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 פיתחו המהנדס השווייצרי אלפרד סטוקי (Alfred Stucky) ולשכת הטיוב של ארצות הברית, שיטת בנייה חדשה לסכרי קשת של חלוקת עומס יעילה יותר.