tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן כדי לוודא שפסילה מתבצעת רק במקרים חריגים וקיצוניים, ולפי רף הוכחה מחמיר מאוד.
בית המשפט העליון נדרש להכריע בערעורים על החלטות ועדת הבחירות המרכזית, להפעיל את הסעיף או להימנע מהפעלתו, וברוב מוחלט של המקרים נמנע מהפעלתו.
הרשימות היחידות שאושרה סופית פסילתן בבחירות בשל סעיף זה היו רשימות כ"ך וכהנא חי בבחירות לכנסת ה-12 ובבחירות לכנסת ה-13 (1992).
מאז 1992 בית המשפט העליון לא אישר את פסילות הוועדה המרכזית (בל"ד ב-2003 וב-2009, רע"ם-תע"ל ב-2009), וכן דחה ערעורים שהוגשו לו בדרישה לפסול את הרשימה המתקדמת לשלום (1988).
זאת בנימוק שהפסילות לא עמדו בקריטריונים הראייתיים המחמירים הנדרשים.
מיכאל בן-ארי עצמו נבחר בשנת 2012 ל, ולא נפסל למרות עברו בתנועת כ"ך.
אולם בשנת 2017 תוקן הסעיף (תיקון 46 לחוק יסוד: הכנסת) ונקבע כי פסילת רשימה או מועמד תתאפשר גם לפי התבטאויות בלבד.
התיקון הוצע על ידי חברי ישראל ביתנו כדי לאפשר את פסילת חברי מפלגת בל"ד, ובפרט חנין זועבי.
זועבי ושאר חברי בל"ד פרשו לפני הבחירות לכנסת ה-21, והוחלפו בנציגים אחרים.
לעומת זאת, מיכאל בן-ארי ואיתמר בן-גביר מעוצמה יהודית התמודדו ברשימת איחוד מפלגות הימין.
החלטות ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-21
ב-3 במרץ 2019 החליטה ועדת הבחירות המרכזית לפסול את מועמדותו עופר כסיף, ברוב של 15 קולות אל מול 10 קולות.
באותו היום הצביעה הוועדה על פסילת המועמדים מיכאל בן-ארי ואיתמר בן-גביר, שהתמודדו מטעם איחוד מפלגות הימין, ואושרה התמודדותם בבחירות.
חברי הוועדה אישרו את התמודדותו של בן ארי ברוב של 16 לעומת 15. הבקשה לפסילתם נומקה בכמה טענות.
אורי בכור ציין כי איחוד מפלגות הימין הוא רשימה שנוצרה רק לצורך יום הבחירות, ומיד לאחריה הן צפויות להיפרד.
לדבריו מדובר בפגיעה בשיטת בחירות ועקרון השוויון בבחירות, משום עקיפה מלאכותית של אחוז החסימה.
לאחר מכן עלתה עו"ד אורלי ארז-לחובסקי, בשם המרכז הרפורמי לדת ומדינה ופורום תג מאיר.
נימוקיה היו כי השניים היו פעילים ב'כך'.
לגבי בן ארי היא ציטטה את דבריו בזכות הטרנספר לאוכלוסייה הערבית.
לאחר מכן זומן ענר הלמן כדי להציג את עמדת היועמ"ש לממשלה לפיה יש לפסול את בן ארי.
פסילתו של מועמד מובאת לאישורו של בית המשפט העליון, ועל יתר החלטות הוועדה ניתן לערער לבית המשפט העליון (לפי ).
בהתאם לכך, כל החלטותיה של ועדת הבחירות הובאו לדיון בבית המשפט העליון.
פסק הדין של בית המשפט העליון קבע כי פסילתו של עופר כסיף תבוטל.
בניגוד לכך, מיכאל בן-ארי נפסל מההתמודדות בבחירות ואיתמר בן-גביר אושר להתמודדות.
עקב לוח הזמנים הקצר עד לבחירות פורסם פסק הדין בשלושה שלבים: ב-17 במרץ ניתנה ההחלטה המעשית – מי אושר ומי נפסל.
ב-21 במרץ פורסמה תמצית הנימוקים להחלטה.
ב-18 ביולי ניתן פסק הדין המלא.
ד"ר מיכאל בן-ארי התמודד בבחירות לכנסת ה-21 כמועמד החמישי ברשימת איחוד מפלגות הימין.
ברוב של שמונה מתוך תשעה שופטים החליט בית המשפט העליון לפסול את מועמדותו.
בפסק הדין פורט כי שופטי הרוב אימצו את חוות דעתו של היועץ המשפטי לממשלה לפיה יש במעשיו והתבטאויותיו של ד"ר בן ארי משום הסתה לגזענות כמטרה מרכזית במשנתו.
שופטי הרוב הסכימו כי בעניינו של ד"ר בן ארי הוצגה "מסה קריטית של ראיות" משכנעות ומבוססות הכוללות התבטאויות קשות החוזרות על עצמן לאורך השנים.
בנוסף, קבעו השופטים כי התבטאויותיו של ד"ר בן ארי התעצמו בשנתיים האחרונות, וכדוגמה הובא עמוד הפייסבוק של בן ארי ובו התבטאויות גזעניות כלפי ערביי ישראל.
לגבי ד"ר כסיף אימץ בית המשפט העליון את עמדתו של היועץ המשפטי לפיה לא הושג הסף הראייתי הנדרש כדי לפסול אותו בטענה שהוא שולל את מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, או שהוא תומך במאבק מזוין כנגד ישראל.
השופט דוד מינץ סבר כי לצד מניעת השתתפות ד"ר בן ארי יש לפסול את השתתפותם של ד"ר כסיף.
בניגוד לעמדת הרוב סבר מינץ כי התבטאויותיו של ד"ר כסיף הן חמורות, קיצוניות, חד משמעיות ומתייחסות למאפיינים דומיננטיים גרעיניים ומרכזיים במשנתו.
לדעת מינץ התבטאויות אלו נכנסות לגדר עילת הפסילה בגין פסילת מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית וגם לתמיכה במאבק מזוין כנגד ישראל.
השופט נעם סולברג סבר בדעת מיעוט שאין למנוע את השתתפותם של מי מהמועמדים או הרשימות.
זאת משום שעל הפרק זכויות יסוד מן המעלה הראשונה.
לדעת סולברג שלילת הזכות להיבחר היא מכה אנושה שמשמעה מניעת מימוש זכות יסודית.
לדעתו, יש להכיר בכך שהעם, שהוא הריבון, זכאי לבחור מי ייצג אותו בכנסת; הדמוקרטיה הישראלית אמנם זקוקה להגנה, אך היא עדיין חזקה דיה להכיל בקרבה גם את מיכאל בן ארי כחבר כנסת.
עם הפרסום הראשוני על ההחלטה, עוד בטרם פורסמו הנימוקים המלאים, החל דיון ציבורי סביב ההחלטה.
מיד לאחר פרסום פסק הדין, הוחלט כי הקמפיין של איחוד מפלגות הימין יהיה ממוקד בהקטנת הכוח של בג"ץ.
פרופ' מרדכי קרמניצר תמך בהחלטה לפסול את בן ארי.
לעומתו, ד"ר יהודה יפרח מתח ביקורת על ביטול החלטת ועדת הבחירות שהכשירה את מיכאל בן ארי, לעומת ביטול החלטת ועדת הבחירות שפסלה את עופר כסיף, בטענה שהדבר מהווה "יישום מפלה ופוגעני במיוחד של הוראות החוק".
utahensis באנגלית: Utah juniper) הוא מין שיח או עץ מחטני ירוק-עד קטן בגובה 3–6 מטרים (לעיתים רחוקות עד 9 מטרים), השייך לסוג ערער ממשפחת הברושיים.
הוא גדל באופן טבעי בדרום-מערב ארצות הברית במדינות יוטה, נבדה, אריזונה, מערב ניו מקסיקו, מערב קולורדו, ויומינג, דרום מונטנה, דרום איידהו ומזרח קליפורניה.
הוא גדל בגבהים בינוניים בין 1,300 ל-2,600 מטרים על קרקעות יבשות, לרוב יחד עם אורן חד-מחטי (Pinus monophylla).
ערער יוטה הוא שיח בגובה של עד 3 מטרים או עץ מחטני ירוק עד קטן בגובה עד 6 מטרים (לעיתים רחוקות עד 9 מטרים), וקוטר בגובה חזה בין 60 ל-75 סנטימטרים.
הגזע מתפצל לעיתים קרובות ועץ מרובה גזעים הוא תופעה שכיחה.
צמרת העץ מעוגלת ופתוחה ומורכבת מענפים הפונים כלפי מעלה.
יש גם דיווחים על פרטים שצומחים ישר כמו ברוש.
בתנאים קשים העץ מחזיק מעמד, אבל מקבל צורה מעוותת (קרומהולץ).
העץ יכול לחיות עד 650 שנים.
לערער יוטה יש שורש שיפודי החודר עמוק לקרקע (עד 4.5 מטרים), ושורשים אופקיים שיכולים להגיע עד למרחק 30 מטרים מהעץ, כמה סנטימטרים מתחת לפני הקרקע.
רוב הביומסה של מערכת השורשים מרוכזת בעומק עד חצי מטר ובמרחק של פחות ממטר מבסיסו.
על מנת להתמודד עם קרקעות דלות העץ מפתח רשתות נרחבות של שורשים דקים בבסיס העץ ובקצה של השורשים האופקיים.
יכולת זאת מאפשר לעץ להתחרות בהצלחה על הלחות בקרקע כנגד השיחים הגדלים בצלו.
קליפת הגזע והענפים המכוסים קשקשים היא בגוון חום אדמדם, אבל גם אפור עד אפור אפר בשל בליה.
הקליפה של הגזע מתקלפת ברצועות חום-אפור, בעוד שהקליפה של הענפים חלקה.
העצה רכה יחסית ועמידה בפני ריקבון.
היא פחות ריחנית ממיני ערער אחרים.
עצת הירך רחבה וגונה לבן ועצת הגלעין חומה צהבהבה.
הנצרים עבים יחסית בהשוואה למרבית מיני הערער בקוטר 1.5–2 מילימטרים.
העלים מאורגנים בזוגות שכל אחד ניצב ב-90 מעלות לזוג מתחתיו או בדורים של שלושה.
העלים בעץ בוגר הם דמויי קשקשים בצורת מעוינון עד סגלגלים בגוון צהוב-ירוק באורך 1–2 מילימטרים (עד 5 מילימטרים בנצרים מובילים) וברוחב 1–1.5 מילימטרים.
העלים הצעירים (על נבטים צעירים בלבד) הם דמויי מחט באורך 2–3 מילימטרים.
ערער יוטה הוא בדרך כלל (כ-90%) עץ חד ביתי, כאשר כ-10% מהפרטים הם דו-ביתיים, כלומר העץ מכיל אצטרובלים זכריים או נקביים בלבד.
העץ צומח לאט ומתחיל להתרבות בגיל 30. תקופת הפריחה מתמשכת משלהי מרץ עד תחילת אפריל.
האצטרובל הנקבי הוא מעוגל בין 6 ל-12 מילימטרים בקצה של ענפים קצרים.
גונו חום עד אדום-כחלחל ויש בו שישה קשקשי זרעים מחודדים.
בכל קשקש של זרע יש בין ביצית אחת לשתי ביציות.
אורך הפרחים הזכריים בין 2 ל-4 מילימטרים יש בהם בין 18 ל-24 אבקנים.
לאחר ההאבקה הופכים קשקשי הזרעים של הפרחים הנקביים לבשרניים וגדלים לענבה כדורית בדרך כלל בגודל 8–9 מילימטרים (במקרי הקיצון בין 6 ל-13 מילימטרים).
הענבות מבשילות בספטמבר שנה אחרי ההאבקה.
הן מוצקות, בגוון כחול-אפרפר, לעיתים קרובות חום-אדמדם עם ציפוי שעווה דק בגוון כחול-אפרפר.
לפרי היבש יש ריח עז, טעמו מתוק ויש בו תעלות שרף.
הענבה מכילה זרע אחד ולעיתים נדירות שנים.
הזרעים סגלגלים בעלי קליפה קשה בעלי קצה חד בצד אחד ובסיס מעוגל.
אלף זרעים שוקלים סביב 91 גרם.
את הזרעים מפיצים בעיקר יונקים ועופות.
יונקים כוללים ארנבות (בעיקר ארנבת שחורת-זנב), מכרסמים ובמידה פחותה יותר על ידי זאב ערבות.
בין העופות המפיצים את הזרעים בולט מין הקיכלי Myadestes townsendi (באנגלית Townsend's Solitaire).
העץ מצמיח עפצים לעיתים קרובות כתגובה להתפתחות הרימות של הזבובון Oligotrophus betheli.
אלו הם מקבצים של 5 עד 20 עפצים בולטים בגוון ורוד-סגול.
כל עפץ הוא בקוטר 1–2 סנטימטרים שעליו קשקשים באורך 6–10 מילימטרים וברוחב 2–3 מילימטרים.
תחום התפוצה הטבעי של ערער יוטה משתרע מההרים בדרום-מערב ויומינג, בדרום-מזרח איידהו, ביוטה, בנבדה, במערב קולורדו עד המדרונות המזרחיים של רכס סיירה נבדה והרי פראמינט בקליפורניה וברמות של צפון אריזונה ומרכזה.
ניתן למצוא חורשות קטנות יותר בדרום מונטנה ובמערב ניו מקסיקו.
מוקד ההפצה נמצא באגן הגדול, בו המין הוא מין העצים הנפוץ ביותר.
הוא מין הערער השולט ביוטה.
במקומות רבים במדבריות למחצה של דרום-מערב אמריקה הצפונית, מייצג ערער יוטה את מין העצים היחיד או הדומיננטי.
ערער יוטה הוא מין עצים עמיד לקיפאון באקלים צחיח למחצה עם משקעים שנתיים של לפחות 200 מילימטרים.
הוא גדל על מדרונות שבהם הקרקע יבשה וסלעית בגובה של 900 עד 2,400 מטרים (בספרו מציין RP Adams 1,300 עד 2,600 מטר).
אפילו במקומות חשופים שורד המין סופות חול, חום גבוה ותקופות ארוכות של בצורת.
יחד עם אורן פיניון (בדרך כלל מהמין אורן חד-מחטי) הוא יוצר את חברת הצומח "חורשות פיניון-ערער" .
ערער יוטה מסווג בתוך הסוג ערער (Juniperus) תחת תת-הסוג Sabina ועל-המין Pachyphlaeoides.
חוקרים אחרים מתייחסים לתת-הסוג Sabina כלעל-המין Sabina.
פירוש הסיומת של השם המדעי osteosperm הוא "זרע מעצם", כלומר "זרע קשה".
ערער יוטה יוצר רביית כלאיים עם ערער מערבי (Juniperus occidentalis) בצפון-מערב נבדה.
ערער יוטה אינו תחת איום ממשי מצד חרקים או פטריות מזיקות.
הדבקות בתת-מין של הדבקון Phoradendron juniperinum (באנגלית juniper mistletoe) הטפיל למחצה, ממשפחת הסנטליים, נפוצות, מה שמחליש בצורה ניכרת את הצמח המארח.
מין הפטרייה Phomopsis juniperovora גורם לנקרוזה של הקליפה וגורם להכחדה של הנצרים.
הזחלים של מין העש Cudonigera houstonana אוכלים את העלווה של העץ.
העצה משמשת להסקה ולייצור של עמודים לגדרות.
אפשר להפיק מהעץ שמן, המשמש כמקור לריח בקוסמטיקה וכן כשמן שבו משקיעים דגימה לבחינה מיקרוסקופיות.
בזמנים פרהיסטוריים ייצרו מהקליפה חבלים, שקים, סנדלים ומחצלות.
האינדיאנים השתמשו בעץ כקורת גג.
הענבה אכילה כשהיא טרייה או שאפשר לייבשה לטחון אותה לאבקה ואז להוסיפה לעוגות.
האינדיאנים השתמשו בעלים ובענבה למטרות ריפוי שונות כמו מחלות כליות, מחלות בשלפוחית השתן ובעצירות.
ערן שיינזינגר (נולד ב-3 בדצמבר 1976) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער בליגת העל ובנבחרת ישראל.
שיינזינגר החל את הקריירה בקבוצת הפועל כפר סבא.
הוא שיחק במחלקת הנוער של הקבוצה, ובגיל 18, בעונת 1994/5, עלה לקבוצה הבוגרת.
באותן שנים, סבלה הקבוצה מחוסר יציבות בעמדת השוער, כאשר מדי עונה מוחלף השוער, דבר אשר פגע ביציבות ההגנה.
בעונה הקודמת (1993/4), הקבוצה, תחת הדרכתו של המאמן אברהם מרצ'ינסקי, סבלה מהגנה רעועה, ספגה 64 שערים, וירדה לליגה הארצית (אז הליגה השנייה).
בעקבות הירידה, פוטר מרצ'ינסקי, ואת מקומו תפס המאמן הצעיר וכוכב העבר אלי יאני.
יאני החליט להמר על השוער הצעיר, וכבר בעונתו הראשונה בבוגרים החליט לתת לו את המפתחות להרכב הראשון.
כבר בעונתו הראשונה, סייע שייזינגר לקבוצה לעלות בחזרה לליגה הלאומית (אז הליגה העליונה), תוך שהוא סופג 32 שערים בלבד.
בתום ארבע עונות בקבוצה (שלוש מתוכן בליגה הראשונה), החליט שיינזינגר לעבור למכבי נתניה, שבנתה קבוצה שאפתנית בליגה השנייה, מתוך מטרה לעלות בחזרה לליגה הראשונה.
בעונתו הראשונה בנתניה סייע שינזינגר לקבוצה להעפיל לליגה הראשונה תוך שהוא סופג 20 שערים בלבד.
יכולתו הטובה של שיינזינגר לא נעלמה מעיניו של מאמן הנבחרת דאז, שלמה שרף, והוא החליט לזמן את שייזינגר לשער הנבחרת.
הישג נדיר יחסית לשחקן המשחק בליגת המשנה.
בסך הכול רשם שיינזינגר שלושה משחקים בשער הנבחרת.
לאחר עונה נוספת בליגה הראשונה בנתניה, עבר שיינזינגר לצפרירים חולון, ועונה אחר כך חזר להפועל כפר סבא.
שיבה זו סימנה את תחילת דעיכת הקריירה של שיינזינגר, כאשר אחרי שתי עונות במועדון, החל מסע נדודים בליגות הנמוכות.
תחילה במקסים לוד, לאחר מכן עירוני טבריה, מ.כ.
כרמיאל/צפת, ולבסוף, בגיל 36, פרש שיינזגר ממשחק פעיל במועדון ספורט בועיינה אחמד.
בישראל, ערעור מנהלי הוא הליך משפטי המתקיים בבית משפט מחוזי בשבתו כבית משפט לעניינים מנהליים, ובו מתבקש בית המשפט לבטל החלטה מנהלית שהתקבלה על ידי גורם ציבורי.
בדברי ההסבר להצעת החוק, נכתב כי הוא נועד להפחית את העומס שהיה מוטל עד אותה עת על בית המשפט העליון:
במסגרת העברת הסמכויות מבית המשפט העליון לבתי המשפט המחוזיים, נקבעה סמכותו של בית המשפט לעניינים מנהליים לדון בערעור מנהלי, עתירה מנהלית ותובענה מנהלית.
כמו כן נקבע בחוק כי שופטי בית המשפט לעניינים מנהליים הם נשיא בית המשפט המחוזי ושופטים אחרים של בית המשפט המחוזי, שיקבע נשיא בית המשפט המחוזי.
דיון בבית המשפט ייעשה בהרכב של שופט יחיד, למעט אם קבע נשיא בית המשפט המחוזי או סגן הנשיא כי עניין מסוים יבוא לדיון בפני שלושה שופטים.
העניינים שבגינם ניתן להגיש ערעור מנהלי
ערעור מנהלי מוגש כנגד החלטה של רשות ציבורית המנויה בתוספת השנייה בחוק בתי משפט לעניינים מינהליים.
מדובר ברשימה סגורה הכוללת את העניינים הבאים בלבד (מעודכן לפי תיקון מס' 126 לחוק בתי משפט לעניינים מנהליים מיום 17 בדצמבר 2020):
ערעור מנהלי נועד לתקוף החלטה מנהלית של גורם ציבורי, כלומר לא מדובר בסכסוך בין שני גופים פרטיים שבגינם ניתן להגיש תביעה אזרחית, או בעבירה פלילית שמטופלת במסגרת המשפט הפלילי, אלא במחלוקת שבין גורם פרטי ובין גוף ציבורי אשר קיבל את ההחלטה.
דוגמה אחת לערעור מנהלי היא של נהג מונית שהגיש בקשה לוועדת המוניות בעניין מתן רישיון להפעלת מונית לפי פקודת התעבורה, אך בקשתו נדחתה.
דוגמה נוספת היא של מפעילת מעון יום שהגישה בקשה לקבל רישיון להפעלת מעון לפי חוק הפיקוח על מעונות יום לפעוטות, אך בקשתה סורבה על ידי מנהל האגף למעונות יום, והערר שהגישה על ההחלטה נדחה גם הוא.
דוגמה שלישית היא של טייס שרישיון הטיס שלו בוטל בהחלטת מנהל רשות התעופה האזרחית לפי חוק הטיס.
על אף סמכותו של בית המשפט לעניינים מנהליים להתערב בהחלטה של גוף מנהלי, נקבע בפסיקה כי הוא לא יתערב בדרך כלל ולא יפגע בסמכותו לקבל החלטות מקצועיות, אלא אם כן יימצא כי הרשות לא השתמשה בשיקול דעתה כדין.
בית המשפט יעשה כן, למשל, מקום שהרשות לא שקלה את כל השיקולים הענייניים או לא נתנה להם את המשקל הראוי.
במקרה שבו הכריע בית המשפט שהערעור המנהלי מוצדק, הוא רשאי לפסול את ההחלטה שלגביה הוגש הערעור, להורות לרשות הציבורית לדון שוב בסוגיה שבמחלוקת ולרפא את הפגם שנפל בהחלטה הקודמת, או לקבל במקומה את ההחלטה.
סעיף 22 לתקנות בתי משפט לעניינים מינהליים (סדרי דין), תשס"א-2000 קובע כי ערעור מנהלי יוגש לבית המשפט שבאזור שיפוטו מצוי מקום מושבו של בית הדין שעל החלטתו מוגש הערעור.
הערעור יוגש בתוך 60 ימים ממועד קבלת ההחלטה שעליה מערערים, אלא אם קבוע מועד אחר בדין מיוחד.תקנה 23 לתקנות בתי משפט לעניינים מינהליים (סדרי דין), תשס"א-2000
לכתב ערעור מינהלי יצורף העתק צילומי של ההחלטה נושא הערעור, ויפורטו בכתב הערעור כל הפרטים הבאים:
שם המערער, מספר זהותו, מענו ופרטי התקשרותו, ואם הוא מיוצג – שם עורך דינו, לרבות מספר רישיונו, מענו ופרטי התקשרותו;
אם המערער הוא פסול דין או קטין, כמשמעותם בחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות – ציון עובדה זו, או אם המערער הוא תאגיד – ציון עובדה זו ודרך התאגדותו;
שם בית הדין שעל החלטתו מוגש הערעור ומספר התיק שבו ניתנה ההחלטה;
פירוט מקור הסמכות העניינית והמקומית של בית משפט לעניינים מינהליים לדון בערעור, לרבות הוראות החיקוק המסמיך שלפיו התקבלה החלטת הרשות שנגדה הוגש הערעור, והפרט שבתוספת השנייה לחוק שלפיו מוסמך בית המשפט לעניינים מינהליים לדון בעניין זה;
תיאור ההחלטה נושא הערעור, מועד מתן ההחלטה או המועד שבו הומצאה למערער, לפי העניין;
פירוט הנימוקים שבעובדה ושבחוק שעליהם מתבסס הערעור;
סכום אגרת בית המשפט שיש לשלם בהפניה לפרט בתוספת לתקנות האגרות שלפיו יש לגבות אגרה; אם המערער פטור מאגרה, יפנה לתקנה הפוטרת אותו מתשלומה לפי תקנות האגרות;
דבר קיומו של הליך נוסף בבית משפט או בבית דין בקשר לאותה מסכת עובדתית.
המשיב בערעור מינהלי יהיה כל מי שהיה בעל דין להליך לפני בית הדין, למעט המערער.
מכיוון שהערעור מוגש כנגד החלטה קיימת, לא נדרש המשיב להגיש כתב תשובה (בניגוד לעתירה מנהלית, שבה המשיב רשאי להגיש כתב תשובה).
בית המשפט רשאי לקיים דיון מקדמי בערעור המנהלי לצורך הכנת הדיון בערעור ובמגמה לייעלו, ולשם כך הוא רשאי לתת כל החלטה הנדרשת לעניין זה.
כמו כן רשאי בית המשפט לבחון אפשרות של סיום הערעור בהסדר מוסכם בין הצדדים, ולתת תוקף של פסק דין להסדר שהושג בין הצדדים.
על פסק דין של בית משפט לעניינים מנהליים בעניין ערעור מנהלי אין זכות ערעור, אך ניתן לבקש רשות ערעור מאת שופט של בית המשפט העליון שנשיא בית המשפט העליון קבע לכך.
בקשת רשות לערער תוגש בתוך 60 ימים ממועד פסק הדין, ככל ולא נקבע מועד אחר בדין מיוחד.תקנה 33 תקנות בתי משפט לעניינים מינהליים (סדרי דין), תשס"א-2000 אם ניתנה הרשות לערער, יידון הערעור בהתאם לנימוקים שהוגשו לבקשת הרשות.
כאמור, קיימים ערעורים מנהליים מיוחדים שלהם קבוע מועד שונה להגשת בקשת רשות ערעור, ערעור על ועדת שחרורים לדוגמה, במסגרתו תוגש בקשת רשות ערעור בתוך 30 ימים.
תקנה 21יב לתקנות בתי משפט לעניינים מינהליים (סדרי דין), תשס"א-2000
ערן שמש (נולד ב-21 בפברואר 1971) הוא שחיין פאראלימפי לשעבר, זוכה שתי מדליות ארד פאראלימפיות.
בתקופת שירותו בסיירת גולני נפצע במהלך פעילות מבצעית ברצועת הביטחון בשנת 1990 דרך על מוקש ושם חוסם עורקים לעצמו לאחר שרגלו נקטעה.
הוא נכה צה"ל קטוע רגל מתחת לברך ולאחר הפציעה החל באימונים בבית הלוחם בחיפה.
ב זכה בשתי מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר גב (דרגת נכות S10) בתוצאה של 1:10.19 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם חנוך בודין, שלום אייגר ושלמה פינטו בתוצאה של 4:19.38 דקות.
הוא סיים במקום שישי במשחה ל-50 מטר חופשי (דרגת נכות S10) בתוצאה של 28.24 שניות ובמקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם חנוך בודין, שלמה פינטו ורון בולוטין בתוצאה של 4:57.77 דקות.
נוסף לכך, הוא שחה במשחה ל-100 מטר חופשי (דרגת נכות S10) בתוצאה של 1:03.09 דקות ולא העפיל למשחה הגמר.
ב סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב (דרגת נכות S10) בתוצאה של 1:08.50 דקות, פעמיים במקום שמיני במשחה ל-50 מטר חופשי (דרגת נכות S10) בתוצאה של 27.79 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי (דרגת נכות S10) בתוצאה של 1:01.13 דקות.
נוסף לכך, סיים במקום שישי במשחה שליחים 4x100 בסגנון חופשי ביחד עם שלום אייגר, חנוך בודין ורון בולוטין ואוריאל מוזס בתוצאה של 4:17.69 דקות.
ב סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב (דרגת נכות S10) בתוצאה של 1:11.54 דקות.
שמש עובד בבנק לאומי לישראל.
ערן צדקיהו (נולד ב-17 בנובמבר 1980) הוא חוקר, מדריך ויועץ גאופוליטי ישראלי המתמחה בסכסוך הישראלי-פלסטיני, לאומיות דתית, ויחסי יהודים-ערבים במרחב הישראלי-פלסטיני כולו, עם דגש על ירושלים.
מחקריו עוסקים בהשפעות הדדיות בין דת וזהות לאומית כמו גם בסוגיות הנוגעות לאתרים קדושים במזרח התיכון.
צדקיהו מפרסם מעת לעת מאמרים אקדמיים ופובליציסטיים בנושאי הסכסוך הישראלי-פלסטיני ומשמש כפרשן בנושאים אלו בכלי תקשורת בישראל ובעולם.
צדקיהו נולד בירושלים וגדל בשכונת תלפיות מזרח.
מצד אביו, אילן (ששון) צדקיהו, הוא צאצא למשפחת סוחרים יהודים-כורדים אשר היגרה לירושלים בשלהי שנות העשרים של המאה ה-20 מזאכו שבכורדיסטן העיראקית והתיישבה בשכונת שבת צדק (שכונת הפחים), סמוך לשוק מחנה יהודה.
משפחת צדקיהו הייתה מבין הראשונות לרכוש חנויות קבע בשוק.
מגיל צעיר נחשף צדקיהו לערביי ירושלים ולשפה הערבית, כשבילה שעות רבות בחנות של אביו בשוק לצד הפועלים הערבים או בשכונת ילדותו במזרח ירושלים, הממוקמת בין הכפרים הפלסטינים צור באהר וג'בל מוכאבר.
סיים 12 שנות לימוד בתיכון לאמנויות בירושלים ללא תעודת בגרות.
שירת בצבא כלוחם ומפקד בגדוד 50 של חטיבת הנח"ל.
לימים השלים את תעודת הבגרות, סיים תואר ראשון ושני מהחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים, ודוקטורט במכון למדע המדינה בפריז.
צדקיהו כתב את הדוקטורט שלו בסוציולוגיה פוליטית השוואתית במכון למדע המדינה פריז (Sciences Po) בנושא הלאומיות הדתית בסכסוך הישראלי-פלסטיני מנקודת מבט השוואתית.
בין השנים 2022–2024 במסגרת מלגת פוסט-דוקטורט באוניברסיטה העברית, צדקיהו חקר את המאבק היהודי-מוסלמי בהר הבית ומסגד אל-אקצא.
באותן שנים הוא לימד קורס אקדמי בנושא הסכסוך על ההר הקדוש בחוג למדע המדינה באוניברסיטה העברית.
צדקיהו הוא עמית מחקר בפורום לחשיבה אזורית, שם הוא כותב על קונפליקטים דתיים ולאומיים, יחסי יהודים-ערבים בישראל, ובמיוחד במזרח ירושלים.
בעבר, שימש כיועץ לרבנות הראשית, ראשי הכנסיות בארץ הקודש והמשרד לענייני הקדשים ברשות הפלסטינית במסגרת מועצת המוסדות הדתיים בארץ הקודש (CRIHL).
בתפקידו במועצה צדקיהו סייע למנהיגים דתיים להשתלב במשא ומתן במסגרת יוזמת השלום של מזכיר המדינה האמריקאי דאז, ג'ון קרי.
כמו כן, ניהל את תחום ירושלים והמקומות הקדושים בארגון "Search for Common Ground" ופעל לקידום קוד אתי אוניברסלי לאתרים קדושים.
בשנים 2023-2024 הוביל ד"ר צדקיהו את שתי העונות הראשונות של הפודקאסט "כאן זה שאם", העוסק בחקר המזרח התיכון, כפרויקט משותף של מכון ון ליר בירושלים, הפורום לחשיבה אזורית והאגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם (אילמ"א).
צדקיהו חוקר את הסכסוך הישראלי פלסטיני מתוך הגישה השואפת להעמיד את שני הצדדים לקונפלינקט תחת אותן אמות מידה מחקריות.
כתלמיד של ההיסטוריון הלל כהן, צדקיהו נאמן לעקרון של מורו:
לאור שאיפה זו לאובייקטיביות מחקרית, זאת על אף היותו גבר ישראלי ויהודי, צדקיהו כתב את עבודת הדוקטורט שלו מחוץ לישראל.
עיקר העבודה היא השוואה בין החתירה להגמוניה של הלאומיות הדתית היהודית בישראל והמוסלמית הפלסטינית.
בעבודתו התחקה צדקיהו אחר עלייתן של החמאס ושל הציונות הדתית להגמוניה, כמו גם את עלייתו של הכהניזם ככוח מוביל בציונות הדתית ובפוליטיקה הישראלית, מתוך התמקדות בגבול שבין השוליים למרכז בציונות הדתית.
בעת היותו מתמחה במכון ירושלים למחקרי מדיניות (בשנת 2009) החל צדקיהו להתעמק בגאופוליטיקה של מזרח ירושלים.
לפיכך, למרות התמקדותו הקודמת בהיסטוריה אסלאמית של הלבנט ושל ירושלים בימי הביניים, החליט לכתוב כתזה מחקרית לתואר שני את הביוגרפיה הפוליטית של המנהיג הפלסטיני המנוח פייסל חוסייני, שהוביל את המנהיגות הפלסטינית במזרח ירושלים, מחזיק תיק ירושלים באש"ף ומי שהקים את מטה הארגון באוריינט האוס שבשכונת שייח' ג'ראח בעיר.
העבודה, שכותרתה "נסיך ירושלים" נכתבה בהנחיה משותפת של הלל כהן ואלי פודה.
הסכסוך היהודי-מוסלמי על הר הבית ומסגד אל-אקצא
צדקיהו חוקר את הסכסוך הישראלי פלסטיני על הר הבית ומסגד אל-אקצא, תוך כדי שימת דגש על יחסי הגומלין שבין יהודים ומוסלמים על ההר הקדוש וסביבותיו הפיזיות והרעיוניות.
עבודתו המחקרית מבוססת במידה רבה על היותו מדריך הנוכח בשטח.
בהתאם, במחקריו נוקט צדקיהו במתודולוגיה של תצפית משתתפת ונטמע במושא המחקר.
כך בשנת 2017 סיים צדקיהו את קורס המדריכים הראשון של "הקרן למורשת הר הבית והמקדש" (כיום בידינו - למען הר הבית) בהובלת פעיל המקדש ארנון סגל.
צדקיהו טוען שההר הקדוש עומד, פיזית ורעיונית, בלב ההתנגשות היהודית-מוסלמית בארץ הקדוש ובלב הסכסוך הישראלי פלסטיני בארץ הקודש.
לדבריו, פולחן יהודי בהר הבית יהיה מקובל על הפלסטינים אך ורק בתוך הקשר של הסכם מדיני כולל המבטיח שוויון זכויות לפלסטינים, מימד של ריבונות פלסטינית בירושלים ובמסגד אל-אקצא ומתוך תהליך של פיוס הכולל בתוכו הכרה בעוולות ושיח בינדתי.
צדקיהו הוא מחבר שותף של מסמך המדיניות "היום שעכשיו: חלופות למדיניות ישראלית שוחרת שלום", אשר פורסם בינואר 2025 מטעם מכון ון ליר והפורום לחשיבה אזורית.
מסמך זה בוחן את הדרך שהובילה לטבח שבעה באוקטובר ולמלחמת חרבות ברזל, כולל ניתוח של דינמיקות אזוריות ומקומיות והמלצות על הדרוש להשגת פיוס היסטורי בין ישראלים לפלסטינים.
המסמך נכתב מנקודת מבט ישראלית ביקורתית וזכה לאימוץ מצד יותר מ-120 חוקרים במוסדות להשכלה גבוהה בישראל, לרבות מתחום ההיסטוריה של המזרח התיכון והסכסוך הישראלי-פלסטיני, והדבר מבסס אותו כמסמך הניתוח והמדיניות שזכה להסכמה הפומבית הרחבה ביותר עד כה בקרב הקהילה האקדמית הישראלית.
צדקיהו החל להדריך סיורים בשנת 2005, תחילה במערכת החינוך הישראלית במסגרת בית הספר ללימודי ירושלים של יד יצחק בן צבי, ובהמשך באמצעות סיורים גאופוליטיים בישראל ובגדה המערבית תוך התמקדות במזרח ירושלים.
בסיוריו הוא חושף גורמי מקצוע שונים כמו גם את הציבור הישראלי והבינלאומי למורכבות הסכסוך הישראלי-פלסטיני בשטח, תוך התמקדות במציאות בשטח, במפגשים אנושיים ובהדגשת פערים חברתיים ופוליטיים ובאפשרויות למפגש ולשיתוף פעולה.
בסיוריו מדגיש צדקיהו את המתח בין הנרטיבים השונים ואת החשיבות של הכרה בירושלים כמרחב משותף.
צדקיהו עוסק גם בתחום המיניות האינטגרטיבית, המתמקדת בקשר בין הגוף, הנפש והרגש ובמיניות כשער לאינטימיות כממד של רווחה והעצמה אישית.
במסגרת זו הוא כותב, מייעץ ומרצה על תפישות של מיניות בריאה ויחסי כוח מגדריים ומציע פרשנות ביקורתית לשיח החברתי סביב מיניות, חופש ואינטימיות.
עבודתו משלבת ידע תיאורטי עם התבוננות על מערכות יחסים והשלכותיהם על איכות החיים של האדם.
צדקיהו מתגורר עם משפחתו בירושלים.
בשנת 2024 עבר לדרום צרפת במסגרת שבתון אקדמי דו-שנתי של בת זוגו.
הוא דובר עברית, ערבית, אנגלית וצרפתית.
ערן שני (נולד ב-1971) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף במילואים שפיקד על חטיבת תכנון ומנהל כח האדם ויחידת מיטב.
שני התגייס לצה"ל בשנת 1989 לקורס טיס.
לאחר שהשתתפותו בקורס הופסקה, עבר לחיל התותחנים שם סיים את הכשרתו כלוחם.
את מסלול שרותו ביצע בתפקידים מגוונים ביחידות השדה ובמטה בתחום כוח האדם.
בשנת 2014 מונה למפקד יחידת מיטב, ושירת בתפקיד זה עד שנת 2016.
ב-7 באוגוסט 2016 מונה לראש חטיבת תכנון ומנהל כח האדם, ושירת בתפקיד זה עד יולי 2019. במסגרת תפקידו הוביל רפורמה במיוני היחידות המיוחדות בצה"", הקים את מנהלת גיוס החרדים אשר עסקה בגיוס חרדים לצה"ל והיה נציג הצבא בוועדה שיזם שר הביטחון, אביגדור ליברמן, לקידום חוק גיוס חרדים חדש.
בזמן תקופת הפרישה שלו מצה"ל ננזף פיקודית עקב זיוף נתוני גיוס חרדים לצה"ל.
אחרי שחרורו מצה"ל באוגוסט 2020 מונה למשנה למנכ"ל של חברת ישראל קנדה.
כיום משמש כמנכ"ל של שתי חברות בנות בקבוצת ישראל קנדה.
שני גרוש ואב לשלוש בנות וגר בגדרה.
ערן רודנאי (נולד בשנת 2005) הוא מתעמל אקרובטי ישראלי.
רודנאי מתאמן באגודת הפועל "בגין" חולון תחת המאמן לידר דנה.
באליפות אירופה שנערכה בלוקסמבורג שבלוקסמבורג סיים בתחרות לרביעיית גברים במקום שישי בגמר תרגיל שיווי המשקל בתוצאה של 24.890 נקודות, ובמקום שביעי במוקדמות התרגיל הדינמי בתוצאה של 25.800 נקודות, יחד עם יבגני פינצ'וקוב, ליעד מדר ולירן כהן.
ערער היא עיר בצפון ערב הסעודית ובירת אל-חודוד א-שמאליה.
העיר מרוחקת כ-60 קילומטרים מגבול עיראק, וכ-900 ק"מ צפון-מערבית לבירה ריאד.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של ערב הסעודית משנת 2022, התגוררו בעיר 199,247 בני אדם.
סביב לערער אדמות מרעה פוריות, ובהתאם, כלכלת העיר מבוססת על של רעיית כבשים וגמלים.
בנוסף משמשת העיר תחנה חשובה ומרכזית לנוסעים בכביש 85, הכביש הצפוני הערבי.
העיר קרויה על שם צמח שדה הנפט "שדה RR", בו היא ממוקמת.
ערער נוסדה בשנת 1951, לאחר השלמת צינור הנפט הטרנס-ערבי.
בתחילה היה המקום תחנת , עם מרכז בריאות ומגורי עובדים.
העובדים הגיעו בעיקר מאזורי , , ינבוע ו.
שמה של העיר מגיע משמו של שדה הנפט עליו היא יושבת, שהביא להקמתה, "שדה RR" (בתעתיק: שדה אר-אר), שלימים הפך שמו בפי המקומיים ל"שדה ערער".
בנוסף, פירוש שמה של העיר הוא שם הצמח ערער.
בשנת 1968 נחשפו שרידיה של עיר עתיקה במרחק 30 קילומטרים מהעיר ערער.
באתר ארכאולוגי זה נמצאו פסלים רבים של דגים, צבים ובעלי חיים ימיים אחרים.
ועדית פסגה בין המלך סעוד, מלך ערב הסעודית, לבין המלך חוסיין, מלך ירדן, התקיימה בערער.
ב-25 בדצמבר 1986 ריסקו חוטפים מארגון חזבאללה את טיסה 163 של עיראקי איירווייז ליד נמל התעופה של ערער.
דאעש תכנן לתקוף את העיר כחלק המתקפה שלהם בעיראק בשנת 2014. ב-5 בינואר 2015 רצחו מחבלי ארגון הטרור שני שומרי גבול סעודים בפיגוע התאבדות ב.
לאחר מכן דאעש נחלש צבאית, עקב אירועים אחרים במקומות אחרים, ולא יכל להמשיך בהתקפות נוספות על העיר.
העיר ממוקמת על צומת כבישי 85, כביש הצפון הערבי, ו-80. כבישים אלו מקשרים את העיר מזרחה לכיוון המפרץ הפרסי, צפונה לכיוון עיראק, מזרחה לכיוון טורייף וממלכת ירדן, ודרומה אל חצי האי ערב.
ענף התעופה בערער כולל את נמל התעופה ערער, נמל תעופה מקומי המקשר את העיר עם שאר חלקי ערב הסעודית.
לכיוון צפון, ממשיך כביש 80, מהעיר מרחק של כ-50 קילומטרים עד גבול עיראק.
בנקודה זו נמצא בין ערב הסעודית לעיראק.
ערער ממוקמת בצפון ערב הסעודית, בלב מישור אבן גיר עצום, במרחק של כ-1,100 מריאד, ו-60 ק"מ מגבול עיראק.
לפי שיטת קפן, האקלים של ערער כמדברי-חם.
רוחות נושבות בדרך כלל אל העיר ממזרח או ממערב, ולעיתים רחוקות מדרום.
כמות הגשמים באזור ירדה בהדרגה בשנים האחרונות.
עשוי לרדת גם שלג בעיר, ואירוע שכזה קורה בממוצע פעם בשנתיים-שלוש.
ערנה הוא כפר בדרום מערב סוריה, בנפת קטנא שבמחוז ריף דמשק.
על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של סוריה (CBS), אוכלוסיית ערנה מנתה 3,146 תושבים במפקד האוכלוסין של 2004. תושביה הם בעיקר דרוזים ונוצרים.
בשנת 1838, ציין עלי סמית שאוכלוסיית ערנה מורכבת מדרוזים ונוצרים יוונים מאנטיוכיה.
עַרְפִּיחַ הוא זיהום אוויר אביך הנוצר כתוצאה משילוב בין ערפל ופיח.
הערפיח מופיע לרוב באזורים עירוניים צפופים בהם מתרחשת פליטת מזהמים רבים, לרוב כתוצאה מכלי רכב רבים או מפעלי תעשייה.
המזהמים בערפיח הם חלקיקי עשן ואבק, פחמן חד-חמצני ותרכובות חנקן, ואלה גורמים לתגובות כימיות באוויר (ערפיח פוטוכימי) היוצרות מזהמים נוספים כמו האוזון ותרחיפים אורגניים רעילים.
כאשר טיפות הערפל סופחות אליהן את חלקיקי המזהמים נוצר ערפל בגוון צהוב, הוא הערפיח.
בתנאים רגילים הוא מתפזר במרומי האטמוספירה אולם, בתנאים הפוכים כאשר הלחץ הברומטרי נמוך דווקא בשכבות התחתונות וגבוה בשכבות העליונות, אין הערפיח מתפזר ובמקומות בהם הזיהום גדול במיוחד, הוא אף נעשה קבוע כבערים גדולות בעולם (לוס אנג'לס ולונדון, למשל).
בשל הרכבו הכימי עלול הערפיח להיות גורם קטלני, ומדי שנה בשנה הוא גובה מיליוני קורבנות, במיוחד קשישים או אלה הסובלים מקשיי נשימה.
כן הוא גורם למחלות ריאה והתקפות אלרגיה שונות.
כיום ישנן מספר דרכים שביכולתן לצמצם את תופעת הערפיח או למנוע אותה כליל.
דרכים אלו מסתכמות בעיקר בצמצום מזהמים על ידי הגבלות על תנועה ברכב באזורים עירוניים או מעבר לצריכת דלק יעילה יותר ופחות מזהמת.
בנוסף על השפעותיו הרעילות, הערפיח מוריד את הראות האטמוספירית.
ערפד הוא יצור מיתולוגי מהפולקלור, אל-מת ודמוי אדם שניזון מהמהות החיונית (בדרך כלל בצורת דם) של בני אדם או בעלי חיים.
הערפד ניחן בכוחות על-אנושים ועל-טבעיים.
יכולותיהם המיוחדות ואפיוניהם של הערפדים משתנים במסורות שונות על פי פולקלור, סרטים וספרות בדיונית, אך ברוב רובן של המסורות הם מוצגים כיצורי לילה הרגישים לאור השמש, מאופיינים בניבים ארוכים וחדים ובשינוי צורה (לרוב הפיכה לעטלף, עורב, זאב או ערפל).
בפולקלור האירופי, ערפדים הם יצורים אל-מתים שלעיתים קרובות ביקרו את יקיריהם וגרמו לשובבות או למוות בשכונות שבהן חיו בעודם בחיים.
הם לבשו תכריכים ולעיתים קרובות תוארו כנפוחים ובעלי פנים אדמדמות או כהות, בשונה מהערפד הכחוש והחיוור של ימינו, שראשיתו בתחילת המאה ה-19.
ישויות ערפדיות תועדו ברוב התרבויות; המונח ערפד זכה לפופולריות במערב אירופה לאחר דיווחים על היסטריה המונית מהמאה ה-18 של אמונה עממית הקיימת בחבל הבלקן ובמזרח אירופה, שבמקרים מסוימים הביאה לכך שגופות הועמדו על השערים ואנשים הואשמו בערפדות.
גרסאות מקומיות במזרח אירופה היו ידועות גם בשמות שונים, כמו שטריגה באלבניה, וריקולקס ביוון וסטריגוי ברומניה.
הערפד הפך מאז לדמות דומיננטית בז'אנר האימה והפנטזיה (בעיקר פנטזיה אפלה).
קיימים מיתוסים שונים לגבי ההפיכה לערפד.
לעיתים מסופר כי בן אנוש שנכנס למערכת הדם שלו דם של ערפד ומת בסמוך לכך, יחזור לתחייה כערפד צמא דם.
במיתוסים אחרים נטען כי נשיכה של ערפד מספיקה כדי להפוך בן אנוש לערפד.
בסדרות של ג'וס וידון ובמדיות נוספות נוסף על כך הקרבן צריך מיד לאחר מכן לשתות מדם הערפד.
בסרט דרקולה: ההתחלה הספיק לערפד הקדמון לטעום קודם מהדם של ולאד לפני שולאד שתה את דמו.
מיתוסים של ערפדות (vampirism) קיימים כבר אלפי שנים, וכמעט בכל תרבות שהייתה (ועדיין) קיימת.
הופעתם משתנה מתרבות לתרבות, ממפלצת אדומת עיניים ושיער ירוק או ורוד בסין, עד ללאמיה היוונית המוצגת כבעלת פלג גוף עליון של אשה ותחתון של נחש מכונף; משועלים ואמפיריים ביפן לראש עם קרביים trailing הידוע כ"פנאנגאלאנג" (Penanggalang) במלזיה.
באודיסיאה של הומרוס, למשל, רוחות השדים שאודיסאוס פוגש במסעו לעולם השאול של האדס תאבות לדמם של איילים שזה עתה הוקרבו לעולה, עובדה שאודיסאוס מנצל לטובתו על מנת לזמן את רוחו של טירסיאס.
יצור נוסף במיתולוגיה היוונית המזכיר ערפד הוא האמפוזה - במקור המדובר בבתה של הקטה, אשר פיתתה גברים בשנתם ואז סעדה את ליבה על דמם ובשרם.
אך הערפדים המוכרים כיום מבוססים על מיתוסים מזרח אירופאיים.
המקור למיתוסי הערפד של אירופה במזרח הרחוק, והועבר ממקומות כמו סין, טיבט והודו עם שיירות המסחר שעברו בדרך המשי לאגן הים התיכון.
הם התפזרו לאורך חופי הים השחור עד הגיעם ליוון, הבלקנים ולהרים הקארפאטיים (Carpathian mountains), כולל הונגריה וטרנסילבניה.
עמים סלאבים מסוימים האמינו בערפדים כבר במאה ה-4, כאשר על פי המיתולוגיה, הערפד שותה דם, פוחד מכסף, וניתן היה להשמידו על ידי כריתת ראשו ושריפת גופתו או על ידי הנחת ראשו הכרות בין רגלי גופתו, או על ידי נעיצת יתד כסף בליבו.
נוכחותם של מיתוסים ואמפיריים סלאביים הם תוצאה למאבק בין האמונה הפאגאנית הטרום-נוצרית לנצרות.
הנצרות ניצחה בעוד ואמפירים ואמונות פגאניות אחרות נותרו כחלק מהפולקלור.
על פי המיתוסים הסלאבים הגורמים להיווצרותו של ערפד הם: לידה עם עטיפת העובר, שיניים וזנב, התעברות בימים מסוימים, מוות לא טבעי, טקסי קבורה לא נאותים, ונשיכת ערפד.
"הוכחות" לפעילותו של ערפד היו: מוות לא מוסבר של בקר, צאן, קרובי משפחה ושכנים, גופות שהוצאו מקברן ונשמרו עדיין במראן האנושי וציפורניהן ושיער ראשיהן המשיכו לצמוח גם לאחר הקבורה, הימצאות כתם דם על הפה וגוון פנים סמוק.
כמו-כן, בקרב העמים הסלאבים רווחה האמונה שואמפירים ומכשפות פעילים במיוחד בערב "יום ג'ורג' הקדוש" (22 לאפריל לפי הלוח היוליאני, 4 במאי לפי הלוח הג'ורג'יאני), לילה אשר בו מתעוררות כל צורות הרוע.
באירופה עדיין חוגגים את "יום ג'ורג' הקדוש".
לפי הסדרה בלייד ערפדים בעצם מתים ולכן זקוקים להיזון מחדש בהמוגלובין- לכן שותים דם.
בתרבות המערבית הפופולרית, הערפדים מתוארים כיצורים שאינם מזדקנים, הניחנים בתבונה רבה וכוחות על-טבעיים מגוונים.
לערפד הטיפוסי יש מגוון של תכונות הראויות לציון.
ביניהן מצויים כוח עצום, חסינות מיוחדת מפני פגיעות גופניות הנגרמות באמצעים רגילים כגון פציעה קלה או דקירת סכין (אך יש יוצאי דופן מסוימים).
על אף שלערפד יש הופעה טיפוסית כגון: הופעה בבגדי ערב וכובעים מהודרים, והיכולת להפוך לעטלף, התווספו, בתקופה המודרנית, מאפיינים נוספים, כגון: היכולת לשנות צורה ולהיעלם בתוך ענן גז דמוי ערפל, או להפוך לזאב גדול כאמצעי הסוואה.
ערפדים מסוימים מסוגלים גם לשלוט במחשבותיהם של אחרים ולכפות עליהם להתנהג כמו שהם רוצים.
בנוסף, יש לערפדים ניבים נשלפים ארוכים במיוחד, המשמשים אותם לנשיכת קורבנם.
ולפי חלק מהמקורות בשעות היום הם ישנים בארונות קבורה כאילו הם מתים.
לפי האמונה הרווחת, ערפדים אינם מטילים צל וכן אין להם השתקפות בראי, שכן המראות נחשבות במיתולוגיה כראי לנפש הטובה, בעוד שליצורים מרושעים אין נשמה, וצל זה פוטנציאל הרוע שקיים אצל בני האדם אבל אצל הערפדים הוא בא לידי ביטוי.
אמצעי המניעה שננקטו כנגד ערפדים כללו הנחת צלב בארון הקבורה, בלוקים מתחת ללחי המת על מנת למנוע ממנו לאכול את התכריכים, מסמור הבגדים לארון הקבורה מאותה הסיבה, והנחת זרעי דוחן או פרג בקבר מתוך האמונה שערפדים מוקסמים מפעולה של ספירה, וספירת הגרגרים מרתקת אותו למקומו כל הלילה במקום לשחר לטרף.
סימנים אלו נעלמו כולם מהספרות והקולנוע המודרניים העוסקים במיתוס הערפד.
הספרות הבדיונית הציגה את הערפדים כסולדים ממש ממראות, כפי שמתואר ברומנו של ברם סטוקר, "דרקולה" - הערפד משליך את מראת הגילוח של הארקר אל מחוץ לחלון.
הסברה הרווחת היא מכיוון שהם חסרי נשמה, אולם בבאפי ציידת הערפדים גם לערפדים בעלי נשמה אין השתקפות.
שם מוסבר שמכיוון שערפד הוא בעצם רוח שד קדמוני שהשתלט על גוף אדם הגוף לא משתקף.
מספר סרטים גם מראים את הערפדים כשקופים בצילומיהם - כאשר ניסו לצלמם, הערפדים "נעלמו" מהתמונה.
במקורות אחרים מוזכר שניתן לצלם ערפדים, אבל התמונה המתקבלת היא מטושטשת ולא ברורה.
לפי "שוליית הערפד", הסיבה לכך היא המבנה המולקולרי השונה שלהם.
על מנת להשתנות לערפד, מקובל להאמין כי צריך להינשך על ידי ערפד אחר ולהיות קורבנו.
דמו של הערפד מתערבב בדמו של האדם הקורבן עד שכעבור כמה ימים של חולי והתענות בכאב, קהות חושים מוזרה, הקאות והתעלפויות, האדם מתחיל לחוש השתנות.
מובן שרצף פעולות זה אינו מחייב את הערפד הנושך, והוא מסוגל להורגו גם על ידי שתיית דם קורבנו עד תום.
אפשרות אחרת היא להיוולד להורים ערפדיים, אם כי בחלק מהמיתוסים האפשרות הזאת לא קיימת הואיל וגופן של נקבות ערפדיות "קפוא במצב" בו הן נתונות, כלומר מצב של מוות שבו הרחם אינו פעיל יותר, וכך גופן אינו יכול להשתנות וברחמן לא יכול להתפתח עובר.
בסרט "ואן הלסינג", דרקולה ניסה להכניס חיים בצאצאיו באמצעות זרם חשמל.
תיאור מוצלח של ערפדים הנוהגים בצורה זו ניתן למצוא בספר "ריאיון עם ערפד" מאת אן רייס, ובסרט שנעשה עליו בשנת 1994 בכיכובם של טום קרוז ובראד פיט.
על פי הסדרה "יומני הערפד" וסדרת הטלוויזיה בלייד, כדי להפוך לערפד יש לשתות את דמו של הערפד ואז למות.
לאחר מכן, יצור כזה יחזור לחיים ויהיה צריך לשתות דם בני אנוש אחרת ימות לעולמים (הדם כ"סם החיים" של הערפדים מקביל למים שהם "סם החיים" של בני אדם ובעלי חיים).
בסרט בלייד, אישה בחודש התשיעי להריונה הננשכת על ידי ערפד יולדת ערפד למחצה.
ערפד זה הוא בעל כוחות על-אנושיים וכמיהה לדם, אך הוא אינו רגיש לאור השמש ובמהלך היום מתנהג כבן אנוש לכל דבר ללא סימנים המעידים על היותו ערפד פרט לצורך לשתות דם.
בסדרת הספרים "דמדומים", אם ערפד זכר ואישה אנושית מקיימים יחסי מין, בתוך חודש וכמה ימים ייוולד להם ערפד למחצה ויגדל בצורה מהירה.
בסדרה "צ'יקה ומפירו" לערפד וערפדית יכולים להיוולד ילדים רגילים, וההורים יכולים לנשוך את ילדיהם כדי להפוך אותם לערפדים.
בסדרה "יומני הערפד" ערפדים לא יכולים להתרבות או ללכת בשמש אלא אם יש להם טבעת יום שנוצרה על ידי מכשפה.
יש להם אופציה לכבות את האנושיות שלהם ולהתנתק לגמרי מרגשות.
לרוב הערפדים קשה לשלוט בתאוות הדם שלהם, ושליטה בתאוות הדם דורשת איפוק רב.
הכוחות שלהם הם מהירות, כוח, שמיעה למרחקים ועוד.
ברגע שתוקעים בהם יתד העשויה מעץ, כורתים את ראשם, או עוקרים את ליבם, הם מתים ועוברים למקום הנקרא "הצד השני" ששם כל היצורים העל טבעיים נמצאים לאחר מותם.
גם "הצד השני" נוצר על ידי מכשפה ושם היצורים העל טבעיים סובלים מחשכה, בדידות וסבל נצחי.
על פי המיתולוגיות השונות, ניתן להשמיד ערפד מערבי (הכוונה לערפד כפי שמתואר בתרבות הפופולרית במערב) במספר שיטות, המשתנות בין "זני" ערפדים ובין המיתולוגיות השונות:
נעיצת יתד מכסף בליבו של ערפד.
במיתולוגיות שונות, היתד עשויה גם מאפר או משיח עזרד, ועל הערפד להיות משופד במכה אחת ויחידה ותו לא.
באגדות מסוימות, הייתה העדפה לברזל לוהט כדי שיגרום לערפד כאבים כה עזים.
בסיפורים מערביים ובסרטים רבים, שיפוד הערפד בליבו רק מחליש אותו ויש לנקוט באמצעים נוספים על מנת שהמוות יהיה סופי, שכן המפלצת עלולה להתאושש במהרה ברגע שהיתד יסולק, דבר שיגרום להמתקת הכאב העז בליבם.
ניתן לחסלה כליל באמצעות עריפת ראשה של הגופה וקבירתו בנפרד ממנה, על ידי שרפה, על ידי קבירת הגופה בצומת דרכים או הנחתה במקום בו תהיה חשופה לאור שמש; על פי המיתולוגיה הסלאבית, יש להניח את הראש הכרות של הערפד בין רגלי גופתו.
בסיפורים אחדים מופיעים ציידי ערפדים המשתמשים בחצים או קליעים העשויים מעץ, בניסיון לפגוע בלב הערפד מרחוק.
רעיון היתד בא מן העובדה שערפד מסוגל לרפא את פציעותיו, קשות ככל שיהיו, ומחזור הדם שלו מהיר ביותר, לכן יתד הננעצת בלבו ולא תוסר לא תיתן לפצעיו להתאחות, ומכיוון שליבו נפגע, הערפד לא יוכל לקבל דם וימות.
מוטיב זה משתנה מתרבות לתרבות.
ערפדים הפעילים משקיעת החמה ועד זריחתה בדרך כלל נמנעים מחשיפה לאור השמש מכיוון שהוא יכול להחלישם ואף להשמידם בגלל הסנוורים.
המוטיב של ערפד הפגיע לאור שמש התחיל בסרט נוספרטו משנת 1922, ומאז נתפס אור השמש כדרך הבטוחה ביותר להשמדת ערפד.
לפניו, יכלו ערפדים לצאת לאור היום כמו בספרו של ברם סטוקר דרקולה או ספרו של שרידן לה פנו כרמילה, אך בניגוד לכך ערפד יכול להיחשף לשמש אם יענוד טבעת זהב\כסף, הגורם בשמש הוא קרני UV.
ב"דמדומים", הערפדים אינם נשרפים בשמש, אלא זוהרים ובכך ניתן לזהותם.
בספרות מודרנית הערפדים נכווים בשמש בדומה ללבקנים, אך אינם נשרפים.
הוצאתם של איברים פנימיים חיוניים ושריפתם.
על ידי פציעה קשה מאוד של הערפד, מוציאים מתוך גופתו את האיברים החיוניים לו כגון לב או קיבה ושורפים אותם ללא זכר, כך שבלעדיהם הערפד לא יוכל לתפקד כראוי וימות תוך שניות ספורות.
שפיכת מים רותחים אל תוך בור על יד קברו של ערפד.
המים הנשפכים מחלחלים לתוך קבר הערפד וגורמים לערפד כוויות קשות הגורמות למותו.
גם שפיכת מים רותחים ישירות לגוף הערפד יכולה לגרום למותו.
חולשות טיפוסיות אחרות של הערפד כוללות:
שום או מים קדושים, אשר דוחים ערפדים.
על פי בלייד, מיץ שום שורף את עור הערפד ומאדה את דמו.
חפצי כסף, אשר מרחיקים ערפדים ויכולים לגרום להם נזק פיזי.
תוספת אמריקנית פופולרית לפולקלור היא רעיון עיצוב קליעים מכסף לשימושם של ציידי ערפדים שיחמשו בהם כלי ירייה כנגד הערפדים.
חשיפה ומגע בעצמים קטנים כמו אורז, זרעי פרג או מלח, אשר ניתן לפזרם בנתיבו של הערפד.
על פי מיתוסים רבים, חפצים אלו מאטים את הערפד ומסיחים את דעתו בכך שגורמים לו להתחיל לספור את כמות החפצים המפוזרים לפני שיוכל להמשיך בדרכו, ככל הנראה בשל הפרעה כפייתית אובססיבית.
תוצר משעשע אפשרי ממיתוס הזה הוא "מר סופר" מתוך תוכנית הטלוויזיה רחוב סומסום.
שביל מים זורמים אשר ערפדים אינם יכולים לחצות.
מוטיב זה משתנה במסורות שונות, אשר בחלקן הערפד יכול להתחמק על ידי כך שהוא פשוט נהפך לעטלף ומתעופף מעל למכשול הזה כאשר הוא נתקל בו.
צלבים וספרי תנ"ך, כלומר אביזרי ותשימישי קדושה דתיים, דוחים ערפדים.
יש להחזיק את החפץ אל מול הערפד, והוא מקפיד לשמור מרחק.
סיפורים אחדים גורסים כי כל חפץ או סמל דתי שימושי למטרה זו, רק אם הוא נמצא בשימוש על ידי מאמין אמיתי.
לדוגמה, בסיפורים מסוימים אדם יהודי יכול להשתמש במגן דוד או טלית על מנת לגרש ערפד, אולם בסיפורים רבים הערפד יכול להשתמש ביכולות השליטה המוחית שלו על מנת להכריח את אויבו להניח את החפץ או לזרוק אותו.
צורך בהזמנה כפיתוי להיכנס אל בית וליפול למלכודת.
מקובל להאמין כי ערפדים מערביים אינם מסוגלים לעבור את מפתנה של דלת אלמלא הוזמנו קודם לכן על ידי בעלי המשכן להיכנס פנימה.
לאחר שהוזמנו, הם יכולים להיכנס ולצאת כרצונם ובחופשיות.
בחלק מהמסורות, זעקה לעזרה מצד הקורבן יכולה להתפרש כהזמנה, אך גם כמלכודת לערפד וגם לקורבן שאינו מודע שבעצם הוא מזמין לעצמו את רציחתו ומותו.
על פי סדרת הספרים שוליית הערפד של דארן שאן, לא כל סוגי הדם טובים לערפד, ובכללם סוגים מסוימים של דם אנושי.
לדוגמה, דם החתולים הוא רעל לערפד, ולפעמים גם דם של אדם שכבר מת מחליש אותם (ריאיון עם ערפד).
לפי הסדרה אנג'ל, מהילת דם הקורבן בסם אורפיאוס גורם לקורבן ולערפד להיכנס להזיות משותפות המחלישות את הקורבן, אך יותר את הערפד.
על פי האמונה הנוצרית האורתודוקסית, הנשמה לא עוזבת את הגוף במשך 40 יום לאחר הקבורה.
במקומות מסוימים נהגו להוציא גופות מקברן לאחר 3–7 ימים מיום הקבורה ולבחון את מצב הגופה של הערפד.
אם לא היה סימן לריקבון, היו תוקעים יתד בליבה של הגווייה.
"סטריגוי" - הערפד הרומני מכונה "סטריגוי" (Strigoi).
שם כינוי זה מבוסס על המונח הלטיני-יווני strix עבור צווחת ינשוף, אשר בא גם לסמל שד או מכשפה.
מכאן ניתן להבין שהסטריגוי הוא למעשה ערפדית, מכשפה שלאחר מותה הופכת לערפדית.
הסטריגוי יכולות לשלח את נשמתן מתוך גופן, בלילה, על-מנת להיפגש עם מכשפות אחרות או עם סטריגוי-מורט, אשר הם למעשה ערפדים-מתים, גופות מתים אשר חזרו אל בין החיים במטרה לשתות את דם בני משפחותיהם, שכניהם ובעלי החיים.
המיתוס הרומני מציין את הדרכים להפוך לערפד כילוד אשר נולד עם עטיפת קרום העובר, עם זנב, מחוץ למסגרת הנישואים, או אדם שמת מוות לא טבעי, או מת לפני הטבילה, כמו-כן הילד השביעי במשפחה שילדיה מאותו מין, ילד שנולד לאשה שלא אכלה בהריונה מספיק מלח או שערפד או מכשפה התבוננו בה.
נשיכת הערפד ייעדה את הננשך לקיום של ואמפיר לאחר מותו.
באירופה המזרחית נחשב הערפד לבעל שתי נשמות או שני לבבות.
מכיוון שלב אחד או נשמה לעולם אינם מתים, נשאר הערפד בן אלמוות.
באופן כללי, עד לספרות המודרנית נחשבו הערפדים האירופאים למפלצות מבחילות שהוקמו מגופותיהם של איכרים ושל פועלים מהמעמד הנמוך.
גיבור הסיפור הקצר "הוומפיר" של ג'ון ויליאם פולידורי, לורד רות'בן, אשר דמותו התבססה על מעסיקו של פולידורי, המשורר הרומנטי המפורסם לורד ביירון, היה הערפד הראשון שתועד כבעל אינטליגנציה וקסם אישי על-טבעיים.
לכן, היה יכול לפעול גם בתוך החברה האנושית מבלי לעורר חשד, כל עוד הסתיר את חולשותיו.
מאוחר יותר, ב"דרקולה" המוצלח של ברם סטוקר, באה לידי ביטוי תפיסה חדשה זו של הערפד, כאשר דרקולה הוא רוזן עשיר.
במיתולוגיה האצטקית, היה הסיווטטאו סוג של ערפד שנוצר כאשר בן אצילים נפטר בזמן לידתו.
במיתולוגיה של ילידי צפון אמריקה, הוונדיגו הוא מפלצת אוכלת אדם.
ישנם מספר גרסאות שונות למיתוס הוונדיגו, לפי חלקן מקורו באדם שתאוות הבצע שלו גברה עליו, ולפי אחרות אדם הופך לוונדיגו בחורף כשהרעב גובר עליו הוא טועם דם אנושי.
במיתולוגיה האבוריג'ינית האוסטרלית, היארה-מה-יא-הו היה ערפד קטן ומרושע עם איברים מוצצי דם על אצבעותיו, והוא היה נוהג לארוב לקורבנותיו בעצי תאנה.
בפולקלור המלזי, הפננגלן היה ערפד שראשו יכול להיפרד מגופו, כשקרביו מיטלטלים מבסיס צווארו.
הפונטיאנק הייתה ערפדית נקבה שמצצה את דמם של תינוקות שזה עתה נולדו, ולפעמים גם את דמם של ילדיהן הצעירים של אמהות הרות הקרבות ללידה השנייה או השלישית וכן הלאה.
בפולקלור הפיליפיני, המננגל הייתה ערפדית נקבה, אשר הייתה מסוגלת להפריד את חלק גופה העליון מגופה התחתון, ויכלה לעוף בעזרת כנפיים דמויות כנפי עטלף.
היא מצצה את דם עובריה.
ערפדית נוספת, האסוואנג, נחשבה לבעלת יופי מהמם ביום, ובלילה הפכה ליצור מבעית ומכוער עד להתפקע.
היא חיה בבית, יכלה להינשא וללדת ילדים, והייתה אישה רגילה למראית עין בזמן היום.
בבולגריה, היה לערפד מראה מזוויע שכלל רק נחיר אחד, והוא ישן עם עינו השמאלית פקוחה ועם אגודליו שלובים זה בזה.
הוא גם נחשב האחראי למגפות בקר.
המסורת הרומאית בבלקן גרסה כי דווקא אבטיחים ודלעות, שהם למעשה פירות מאכל, עלולים להיהפך לערפדים בשרניים ולא אכילים (אין יחס מוכר במיתולוגיות השונות לאכילת גופותיהם של ערפדים או לאכילת איבריהם ובשרם).
באיים הקאריביים, ערפדים הידועים בשמות סוקויאנט בטרינידד וטובגו, אול' היג בג'מייקה ולוגארו בגרנדה, מחופשים לאישה זקנה ביום, ובלילה הם משילים את עורם כדי להפוך למעין כדורי אש מעופפים ובעלי מראה מבחיל, התרים אחר דם.
הם ידועים לשמצה בתור אובססיביים כפייתיים, וניתן להרחיקם על ידי פיזור מלח או אורז במפתני דלתות, בצמתי דרכים ועל יד מיטות.
הערפד אז היה חש מאולץ להרים כל גרגר וגרגר.
ניתן היה להורגם על ידי מריחת מלח על גבי העור שהשילו.
המלח היה שורף אותם למוות כשעטו מחדש את העור הרקוב טרם הזריחה.
בהודו, ובמיוחד במדינה הדרומית קרלה, ערפדיות הידועות בשם "יאקשיס", היו נשים יפהפיות שפיתו גברים באופן מיני על מנת להרוג או לאכול אותם.
נאמר כי יאקשיס סולדות מחפצי ברזל, כמו גם מסמלים דתיים שונים, וניתן להורגן על ידי החדרת מסמר מברזל אל תוך ראשן.
ניתן גם לכולאן בתוך עצים באמצעות חפצים מבורכים.
הודו היא גם ביתו של הוטאלה, ערפד הרפאים אשר יכול לעזוב גופו הפונדקאי על מנת לאכול בשר בני אנוש.
מאפיינים עממיים אחרים של הערפד:
לערפדים שמוצאם מברזיל היו כפות רגליים מכוסות קטיפה, כאמצעי למשיכה מינית שתגרום לקורבנות ליפול בידי הערפדים.
ערפדים מן המיתולוגיה הסינית שאבו את כוחם מן הירח, כך שככל שהירח היה מואר יותר - כך כוחם היה רב יותר.
ערפדים מקסיקנים היו קלים לזיהוי לפי הגולגולות חסרות הבשר שלהם שהובילו למראה מזוויע של פניהם.
תת זן הערפד מהרי הרוקי מצץ דם דרך אוזן קורבנו, בעזרת אפו המחודד שניקב את אוזני הקורבנות כדי שידממו, וכך יוכל למצוץ את הדם השותת מהן.
במסורת הנוצרית הערפדים הם יצורים חוטאים.
לכן הם נרתעים למראה של צלב או נכווים כשהם באים במגע איתו.
הערפד הוא מחלל-השם אשר אינו זקוק לישו כדי לזכות בחיי נצח, הוא אינו זקוק לכנסייה ולטקסיה על-מנת לחוות, דרך טקס מסתורין הדם, התמזגות עם רמה אחרת של קיום.
מאחר שהערפדים אינם כפופים לשום מרות או חוק חוץ מאלה שלהם עצמם, הם נחשבו לחסרי-אמונה, תפיסה שהתחזקה עם התנהגותם המופקרת: חיפוש מתמיד אחר קורבנות/שותפים והשגת חיי נצח דרך טקסי האקסטזה הפרטיים שהם מנהלים.
המיתוסים השונים מציגים את הערפדים כיצורים של הלילה, את מעשיהם הם עושים בלילה, וכך הם מסמלים את צידה האפל של נשמה אבודה.
אור התקשר, באופן מסורתי, עם רוחניות, היגיון, נצרות (המיסה הנוצרית, "המקבילה" הדתית והטהורה של טקס שתיית הדם נערכת בשעות הבוקר) וגבריות, בעוד חשיכה התקשרה עם רוע, כאוס, אינטואיציה, תת-מודע ונשיות.
כך נוצר טיפוס ערפדי חדש - האישה הערפדית.
על פי תפיסה זו, שאפיינה את התרבות של "מפנה סוף המאה" (fin de siecle) ויצרה את מיתוס הפאם-פאטאל, נשים, כמו ערפדים, הן יצורים חסרי היגיון, מסתוריים, שכוחותיהם מתעצמים בלילה.
הן מקבלות את המושג "ואמפ", נשים ערפדיות השואבות מגברים, לא רק את דמם אלא את האנרגיות שלהם, ופעילותן זו נעשית בשעות הלילה בחדר השינה.
תופעות טבעיות המסייעות לתפוצת מיתוס הערפד
ישנן מספר תופעות בריאותיות ואחרות הדומות למתוארות במיתוס הערפדות, ויש חוקרים אשר חושדים שהן המקור לחלקים שונים מהמיתוס.
מחלת הפורפיריה - מחלה נדירה הנקראת פורפיריה משבשת את ייצורו של פיגמנט ה"הם" (Heme).
הלוקים במקרים קיצוניים של מחלה זו עלולים להיות רגישים מאוד לאור השמש עד כדי כך שכוויית שמש עלולות לפקוד אותם אפילו בזמן שמעטה כבד של עננים מכסה את השמים, מה שמוביל אותם להיות פעילים בלילה ולהימנע מאור שמש.
הלוקים בפורפיריה עשויים להיות בעלי עיניים ושיניים אדומות, המקבלות את צבען מפורפירין, פיגמנט אדום (שהוא חומר הנפוץ בעיקר בגופן של חולדות ומופרש לעיתים רבות מעיניהן).
כלבת - ידוע כי אגדת הערפדות התקיימה במזרח אירופה במאה ה-19, בזמן שהתרחשו בה התפרצויות רבות של כלבת.
כלבת היא מחלה מידבקת ביותר, גורמת לחום גבוה, לאובדן תיאבון ולעייפות כסימפטומים ראשוניים.
בשלבים מאוחרים יותר, החולים מנסים להימנע מאור שמש ומעדיפים לפעול בלילה.
אור חזק ומראות יכולים לגרום להתקפים המאופיינים על ידי התנהגות אלימה ודמוי-חייתית ונטייה לתקוף אנשים ולנשוך אותם בלי הכרה.
עוויתות פנים תכופות עלולות לעוות את מראה החולה.
בצורתה החמורה של הכלבת, חולים עלולים לחוות דחיפות מוגברת ומיותרת בניגוד לרצונם לפעילות מינית, או מדי פעם להקיא דם.
תופעה נוספת שתרמה לאגדות על ערפדים היא יציאת דם מנקבים בגופת המת.
לאחר המוות, המזון שבקיבה תוסס ונרקב.
כתוצאה מכך נוצרים גזים רבים הנאגרים בבטן, ולחץ קטן ביותר יכול לגרום בקלות לאותם גזים או לנוזלים אחרים לפרוץ החוצה מחורים בגופה ואפילו מהפה ומהאף.
מחזה כזה עשוי היה לתרום להנחה שהגופה קמה לתחיה וניזונה מדם.
אחת הסיבות למחשבה שהגופה היא ערפד, היא תופעה שבה הציפורניים, השיער והשיניים כביכול גדלים.
מדובר בתופעה מוכרת שלאחר המוות: העור והחניכיים מאבדים נוזלים, מתכווצים ונסוגים וחושפים את שורשי השיער, הציפורניים ואת בסיסי השיניים וכן שיניים שהיו כלואות בלסת, והדבר גרם למחשבה שהנ"ל גדלו משום שהגופה ניזונה.
התייחסויות עממיות כמעט תמיד מציגות את הערפד כבעל עור אדמדם או כהה, לא העור החיוור המתואר בספרות ובקולנוע.
בעבר אנשים רבים היו במצב של תת-תזונה, אנורקסיה או בולימיה, ולכן רזים בחייהם.
גופות מתנפחות כשגזים הנוצרים מריקבון נאגרים באזור הבטן.
המסקנה הייתה שהגופה אינה מורעבת, מכיוון שלפעמים היו מוצאים דם בזויות הפה של המת וכך הניחו שה"ערפד" נהג לשתות דם.
תהליכים טבעיים של ריקבון ואי שימור גופות נוהגים להכהות את עורה של גווייה, ולכן לערפד הפולקלורי הגוון השחור, הכחול או האדום.
נהגו גם לחשוב, שמקורם של הערפדים הוא במחלה גנטית המונעת ייצור תאי דם אדומים, המובילות חמצן.
לכן, הערפדים שתו את דם קורבנותיהם והשתמשו בכדוריות של קורבנותיהם כתחליף לחמצן או כחמצן בפני עצמו.
לחלופין, הערפדות נגרמה מחוסר פלזמה והערפדים שתו דם כדי לקבל פלזמה חסרה.
שלושת המינים של ערפדים מתקיימים בארצות הברית, ואין שום ראיה המצביעה על כך שהיו להם קרובים במקומות אחרים בעולם.
מסיבה זו לא נראה כי הערפד שבפולקלור העממי מייצג זיכרון עמום של העטלף.
עטלפים אלו נקראו על שם הערפד העממי ולא להפך.
אולם, אחר שעטלפי הערפד נעשו מוכרים בתרבות המערבית, קיומם בהחלט חיזק ועיצב את אגדת הערפד.
כיום נהוג לתאר ערפדים כבעלי תכונות עטלף, וכן כבעלי יכולת לשנות צורה לעטלף כרצונם.
המיתוסים המזרח אירופאים על ערפדים חלחלו גם לתרבות האנגלית.
למעשה, המילה "ערפד" (Vampire) הופיעה לראשונה בשפה האנגלית ב־1732, וגם אז רק דרך תרגום מגרמנית של דו"ח שנכתב על ארנולד פאולה (Arnold Paole), ובו מתוארת ערפד בסרביה.
המלומדים מהמערב התייחסו, בתחילה, אל סיפורי "ואמפיריזם" וקיומם של ערפדים, כאל אמונות תפלות.
שני מאורעות הביאו להתעוררות המיתוס "הערפדי": של פטר פלוגוג'וויץ (Peter Plogojowitz) ושל ארנולד פאול (Arnold Paole).
פטר פלוגוג'וויץ כפרי ממוצא סרבי אשר מת בגיל 62, חזר מספר פעמים מן המתים וביקש מבנו אוכל.
כאשר הבן סירב, הוא נמצא למחרת ללא רוח חיים.
פלוגוג'וויץ חזר פעם נוספת ותקף חלק משכניו אשר מתו ממחסור בדם.
האגדה מספרת כי תקף והרג תשעה משכניו.
מקרה מפורסם אחר היה זה של פאול, חייל סרבי לשעבר אשר הפך לאיכר והותקף על-ידי ערפד מספר שנים קודם לכן, ומת בעודו מכין את המספוא.
לאחר מותו אנשים החלו למות ורווחה האמונה שפאול חזר מהמתים על-מנת לטרוף את שכניו.
שני אירועים אלו תועדו היטב.
פקידי ממשלה בדקו את המקרים ואת הגופות, כתבו דו"חות על-בסיס בדיקותיהם, נכתבו ספרים על המקרה של פאול, אשר הודפסו ותורגמו לשפות שונות ברחבי אירופה.
הנושא כה השתרש בקרב האנשים והפחד מהתקפות ערפדים הלך וגבר, שהחלה תופעה של פתיחת קברי מתים.
ב־1746, דון אוגוסטין קלמה (Don Augustine Calmet), תאולוג ומלומד צרפתי בעל שם, פרסם מאמר אשר על-פיו ערפדים אינם קיימים.
לבסוף, הקיסרית האוסטרית מארי תרזה (Marie Theresa) שלחה את רופאה האישי לחקור בסוגיית הערפד.
בעקבות מסקנתו ערפדים אינם קיימים חוקקה והקיסרית חוקקה חוקים האוסרים פתיחת קברים והשחתת גופות.
המיתוס של הערפד חוזר ומופיע בספרות ובשירה האירופאים של המאות ה-18 וה-19, ביצירותיהם של לורד ביירון, אדגר אלן פו, ד.ה.
לורנס וגוסטב פלובר, אם כי אצל שלושת האחרונים הערפד הוא למעשה דמות נשית, פאם-פאטאל ערפדית.
המשורר לורד ביירון החדיר אלמנטים חדשים רבים אל מיתוס הערפד המערבי בשירו האפי "הכופר" (The Giaour 1813).
בין יסודות אלו נמצא השילוב בין אימה ותשוקה האופף את הערפד, ורעיון האלמוות המעביר את מורשתו לאלו החיים:
באורח אירוני, חייו הפרועים של ביירון בעצמו נעשו המודל ללורד רות'בן, גיבור רומן הערפדים הראשון, "הוומפיר" (The Vampyre, 1819), שכתב ג'ון ויליאם פולידורי.
ספר המשך לא מורשה לרומן זה נכתב ב-1820 על ידי סיפריאן ברארד, ואומץ על ידי צ'ארלס נודייר כבסיס למלודרמת הערפדים הראשונה על בימות התיאטרון.