tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל חייו לא שכח גרשון את השנים בהן למד בבית ספר גרמני-נוצרי שם הרגיש על בשרו מהו חוסר-שוויון אזרחי.
ביוני 1940, כשהמשפחה התגוררה כבר בפלשתינה, מלאו שבע-עשרה שנה לאחיו התאומים, חנה ומאיר וגרשון חיבר עבורם מכתב ברכה בו הוא מתאר את השבר הנפשי שעבר עליו כילד בבי"ס בגרמניה, כדי שישמחו שהחוויה הקשה שלו אינה מנת חלקם: "בבי"ס גרמני-נוצרי, כל אדם שווה לרעהו.
והנה מזדמן ביניהם תלמיד יהודי, ולא רק שהוא יהודי אלא הוא אף רוסי, ולא כל זה בלבד, אלא שהוא דתי גם-כן".
כך הביע את שאט נפשו ממשטר שאינו מכבד זכויות אדם.
כמתבגר שחווה אי-שוויון אזרחי בבי"ס נוצרי-גרמני, גרשון הבין עד כמה פוגענית יכולה להיות הסביבה.
כמי שפרק חייו כמתבגר עיצב את תודעתו, גרשון ידע שעליו לעזור לחלשים, להגן על זכויות המוקנות לאדם באשר הוא.
אדם משכיל שואב את ערכיו ממגוון מקורות, ואוי לו למי שאין ידו משגת לרכוש לעצמו השכלה ראויה.
גרשון ראה עצמו כמשרת ציבור בכל רמ"ח אבריו.
הוא לחם בעוולות השלטון כנגד האזרח, והגיע אף אל פתחו של בית המשפט העליון בכארבעים ערעורים פליליים ועתירות לבג"ץ בין השנים 1948–1954, כדי לעמוד לימינם של מי שפנו אליו בגין התעמרות השלטון בזכויות האדם והאזרח שלהם.
גרשון חינך גם את ילדיו ברוח זאת ובחר עבורם את הטוב ביותר בתחום ההשכלה כשרשם את שלושתם לבית הספר הריאלי העברי בחיפה.
בני משפחתו המורחבת, ידידיו וחבריו הטובים, ליוו את גרשון כפרקליט על בסיס יום-יומי.
הם חוו והפנימו את מאבקו על דמותה של ישראל כדמוקרטיה ליברלית, המעניקה שוויון זכויות וחירות לאזרחיה.
הרב גרשון שטרן (מוכר בכינוי ה"ילקוט הגרשוני" על שם חיבורו המפורסם; א' בשבט ה'תרכ"א – ט"ז באייר ה'תרצ"ו; 1861–1936) היה רב בעיירה לודאש (לודוש) והעיירות הסמוכות לה בחבל מארוש הסמוך לקלויזנבורג שבהונגריה (כיום רומניה).
נולד בעיר מאד שבאימפריה האוסטרית (בתחומי הונגריה של ימינו).
נחשב מבחירי תלמידי מהר"ם שיק – תלמידו המובהק של החתם סופר.
כמו כן היה תלמידם של אחרים מגדולי דורו, בהם הרבנים שמואל ארנפלד (ה"חתן סופר") וחמיו לעתיד רבי עמרם בלום אבד"ק ברטאויפאלו מחבר שו"ת בית שערים.
בשנת תרמ"ב נישא למרים, בתו של רבו רבי עמרם בלום.
מרים הייתה נינתו של רבי יהודה כהנא הלר בעל "קונטרס הספיקות", ומצאצאי בעל התוספות יום טוב.
בשנת תרנ"ב נפטרה מרים והשאירה ארבעה ילדים קטנים.
לאחר פטירתה נישא לגיטל, בתו של הרב יהודה פוקס בן הרב וולף פוקס, אב"ד סרד.
בשנת תרמ"ה, בגיל 24, נבחר לרבה של קהילת מארוש לודאש וגלילותיה, וברבנות זו שימש במשך 51 שנה עד לפטירתו.
בלודאש אף הקים ישיבה גדולה שם לימד מאות תלמידים.
במשך 29 שנים עמד בראשות ישיבתו עד לשנת תרע"ד (1914) שבה נלקחו תלמידיו לעבודות כפייה במלחמת העולם הראשונה ובשל כך נאלץ לסגור את שערי הישיבה.
מעמד הישיבות ותלמידיהן במדינה, העסיקו מאוד את רבי גרשון ופרסם בנושא זה סדרת מאמרים בעיתון של המחנה האורטודוכסי (כינס את המאמרים והדפיסם כספר בשנת תרס"ב).
נודע כבעל יכולת מרשימה בדיבורו וכדרשן בעל שם.
נשא דרשות בפני קהל רב ברחבי הונגריה.
ידוע בשל פניותיו לגורמים אירופים למען איסוף כספים לטובת עניי ארץ ישראל ושומרי השמיטה בארץ.
במסגרת כך אף עמד בראש שיירה שביקרה בארץ ישראל בשנת תר"ע והעבירה סכומי עתק לעניים ומוסדות תורה.
את מסעו זה הנציח בספר מיוחד הנקרא "מסעי בני ישראל".
בליל שישי ט"ז אייר תרצ"ו, נפטר הרב והלווייתו נקבעה ליום המחרת.
את ארון קבורתו בנו משולחן הלימוד שלמד עליו במשך חמישים ואחת שנים.
בהלווייתו השתתפו גדולי הרבנים ראשי הישיבות ואלפים מתושבי האזור.
מקום קבורתו בבית העלמין היהודי בלודאש (לודוש, כיום ברומניה).
את הנוסח שעל גבי המצבה כתב הוא בעצמו בצוואתו תוך שימוש בשמו הפרטי בלבד אפילו ללא התואר "הרב".
ארכיונו האישי של גרשון שטרן שמור במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
משנת תרנ"ב ועד לשנת תרס"ח הוציא לאור תשעה חלקים מספרו ילקוט הגרשוני.
במקביל לעיסוקו בחיבורים, פרסם ספרים נוספים וחידושי תורה בגיליון "תל תלפיות" במשך עשרים ושבע שנים.
בעקבות חיבוריו בא במשא ומתן של תורה והלכה עם רבים מגדולי הרבנים גם מחוץ להונגריה וטרנסילבניה.
הוא נזכר פעמים רבות בספר רב הכרכים "שדי חמד".
בחיבוריו מצויות הסכמותיהם של גדולי הרבנים בדורו בהם רבי שלום מרדכי שבדרון מברעזן ורבי שמעון סופר מערלוי בן ה"כתב סופר".
רשימת ספריו לפי סדר הוצאתם
ילקוט הגרשוני – ג' חלקים – קובץ אגדתא חידושים וביאורים המסודרים לפי אותיות א' ב' (המוכר גם בשם ילקוט הגרשוני על אותיות)
ילקוט הגרשוני – ב' חלקים – על תורה נביאים וכתובים וחמש מגילות
ילקוט הגרשוני – ב' חלקים – על שולחן ערוך יו"ד
ילקוט הגרשוני – ג' חלקים – על אגדות וסוגיות הש"ס.
פני המלך – חידושים וביאורים על הרמב"ם.
רבים מחיבוריו יצאו לאור בפורמטים שונים במהלך השנים לאחר מלחמת העולם השנייה ועד היום, בהם פני המלך וילקוט הגרשוני על שולחן ערוך שהוציא לראשונה לאור נכדו הרב שמואל ישראל שטרן, מתוך כתבי יד שהגיעו לרשותו.
גרשון קופי הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הקשר.
קופי החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של רוט-וייס אקרה, קבוצת הבית של רוט-וייס אסן הגרמנית.
בגיל 15 חתם באינטרנסיונל אליס מליגת העל הגנאית, במדיה כבש 28 שערים.
בסוף עונת יצא למבחנים בהאמרבי מליגת העל השוודית, אך שבר את רגלו ושוחרר.
בשנת חתם בוונקובר וייטקאפס, כאשר שיחק בליגה השנייה של ארצות הברית בכדורגל.
ב-5 בספטמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד פוארטו ריקו איסלנדרס.
ב-9 בפברואר 2011 חתם על חוזה חדש בקבוצה, לאחר שזו עברה לשחק ב-MLS.
ב-7 באוגוסט 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2–4 נגד שיקגו פייר.
ב-11 בפברואר 2016 חתם בניו אינגלנד רבולושן.
ב-15 בינואר 2017 חתם לשלוש שנים בהמארבי, בה נבחן בעבר.
ב-9 באפריל ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד קלמאר.
במאי חזר לניו אינגלנד רבולושן כשחקן מושאל.
ב-1 ביוני 2018 שוחרר מהאמרבי.
בקיץ חתם באל-פאהאחיל מליגת העל הכוותית.
ב-26 באוגוסט 2019 חתם בהפועל כפר סבא מליגת העל.
ב-30 בינואר 2021 חזר לארצות הברית וחתם באינדי אילבן מה-USL.
ב-25 בינואר 2022 חתם בהפועל רעננה, אך כעבור חודש חתם בסאנדציה מהליגה הפולנית השנייה.
ב-10 ביוני 2022 חזר לישראל וחתם בעירוני טבריה.ב-1 בדצמבר 2023 שוחרר מהמועדון.
ב-6 בפברואר 2024 חתם במכבי הרצליה.
לזכותו 11 הופעות בנבחרת גאנה עד גיל 20.
גרשון (גרי) עמל (נולד ב-1956) הוא מנכ"ל עיריית ערד לשעבר.
שירת כקצין צה"ל במילואים ופיקד על חטיבה 5.
עמל, בנם של זאב ורות, הגיע עם משפחתו לערד ב-1964. הוא למד ביסודי ובתיכון בעיר.
שירת בצה"ל בחטיבת גולני והשתחרר בדרגת סגן.
בשירות המילואים שירת בחטיבה 5, פיקד על פלוגה, על גדוד וכיהן כמפקד החטיבה במשך שש שנים, כולל בתחילת האינתיפאדה השנייה.
עמל עבד במשך 28 שנים בקריה למחקר גרעיני – נגב, שם שימש כממונה על הביטחון וכסמנכ"ל למשאבי אנוש ולארגון עד 2008. לאחר מכן שימש סמנכ"ל ארגון ומנהל במקורות, ומנכ"ל רשות ניקוז ים המלח.
בתפקיד זה היה מחושפי פרשת ישראל ביתנו, לאחר שראש המועצה האזורית תמר, דב ליטבינוף, מסר לו כי העברת תקציבים לרשות מותנת בהעברת חלק מהם כ"עמלה" לטובת רמי כהן, פאינה קירשנבאום ועד קצה הפירמידה.
עמל סירב, התפטר מתפקידו והגיש תלונה למשטרה, על כך קיבל את אות איכות השלטון מנשיא המדינה, יצחק (בוז'י) הרצוג.
ב-2014 מונה למנכ"ל החברה הכלכלית חבל ים המלח.
ב-2015 מונה למנכ"ל עיריית ערד וב-2024 סיים את תפקידו ופרש לגימלאות.
עמל נשוי לחביבה ואב לשלושה.
הוא בעל תואר שני במנהל ציבורי מאוניברסיטת תל אביב ובעל תואר ראשון במשפטים.
גרשון ציפר (Gershon Zipper; 1868–1921) היה משפטן ומוציא לאור, ממנהיגי התנועה הציונית וחבר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בגליציה.
נולד במונסטרישץ', גליציה, שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום באוקראינה.
למד בגימנסיה בטרנופול וב־1883 עבר ללמוד בסטרי, בשנותיו שם התכתב עם מרדכי אהרנפרייז, יצחק פלד (מחבר ההמנון העממי "שם במקום ארזים") ואברהם קורקיס וארגן פעילות יהודית לאומית.
בגימנסיה בסטרי לא היה מורה ליהדות ותלמידים יהודים קיבלו פטור מלימודי דת, בניגוד לחוק.
ציפר ארגן את התלמידים והוריהם ובעקבותיהם את ראשי הקהילה, שפנו למועצה הלאומית לחינוך, ופעלו למינויו של הסופר יצחק אהרון ברנפלד (אחיו של שמעון ברנפלד) כמורה ליהדות בגימנסיה.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה עבר ב-1890 לאוניברסיטת לבוב, ללימודי משפטים.
הקים תנועה ציונית בשם "ציון" יחד עם אברהם קורקיס, אדולף שטאנד, מרדכי זאב ברוידא ויהושע טהון.
כבר מתחילת דרכו נחשב נואם מבריק הסוחף את שומעיו בלהט לתנועה הציונית.
בשנים 1891–1892 השתתף בוועדה לאיחוד כל האגודות הציוניות של חיבת ציון בגליציה לתנועה אחת, ובשנים 1893–1894 נערכו שתי ועידות של התנועה הציונית.
בשנת 1892 לקח חלק בהוצאה לאור של כתב העת הציוני הראשון בשפה הפולנית, "Przyszłość" ("עתיד") שערך אדולף שטנד.
פרסם יחד עם אברהם קורקיס עלון בפולנית "משימתו של הנוער היהודי".
היה מועמד מטעם התנועה הציונית לבחירות לפרלמנט בשנת 1907 ולבחירות בשנת 1909 שנערכו עקב פטירת הנציג המכהן.
בשנת 1911 היה ציפר נציג התנועה הציונית, לבחירות לפרלמנט של החלק האוסטרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
זכות הבחירה הכללית לגברים הוענקה רק בשנת 1907 (עד אז היו זכאים להצביע רק בעלי קרקעות).
בעקבות בחירות 1907 יוצגו בפרלמנט כ-30 שברי מפלגות.
הרשויות שרצו בניצחונו של לוונטשיין לא בחלו במניפולציות למניעת הצבעתם של תומכי ציפר.
ביום הבחירות 19 ביוני 1911, הופנו לקלפי אחת מעל 8,000 איש, בפתח הקלפי הוצבו שוטרים שהחליטו מי רשאי להצביע ומי לא, והעדיפו בבירור את תומכי לוונשטיין.
בוצעו גם זיופי קולות באמצעות הוספת פתקי הצבעה לתוך הקלפי.
באזור הקלפי פרצו הפגנות, ובהמשך גם מהומות שכללו ניפוץ חלונות ראווה של בתי עסק סמוכים.
הרשויות הזרימו לאזור כוחות צבא מפשמישל.
הבחירות נתפסו כאירוע חגיגי ובעלי זכות הבחירה נכחו במקום עם משפחותיהם.
החיילים ירו בהמון, פגעו ללא הבחנה בנשים, ילדים וקשישים.
26 אנשים נהרגו באירוע, רבים נפצעו.
הבחירות הופסקו, אך תוצאותיהן הוכרזו.
לוונשטיין זכה בבחירות בפער גדול ושימר את מקומו בפרלמנט.
הזעם הציבורי עורר חקירה שהוכיחה כי רבים נורו בגבם, כשניסו לברוח מזירת ההתפרעות.
שר הפנים והביטחון הודה כי הירי על ידי הצבא היה טעות.
בהמשך 1911 ביקר ציפר בארץ ישראל, את רשמיו האוהדים על החלוצים במושבות פרסם בכתבה עם שובו לגליציה.
בארץ נפגש גם עם ידידו מגליציה, שלמה שילר, אשר היה מנהלה הראשון של הגימנסיה העברית רחביה בירושלים.
שילר ביקש את עזרתו של ציפר בגיוס כספים להקמת מבנה קבע לגימנסיה.
עם חזרתו לגליציה ארגן ציפר מסעות לגיוס תרומות שנמשכו כשנתיים, בין השאר באמצעות הקמת ארגוני נוער "אגודת תיאודור הרצל" ו"אגודת האור" ב-1913 בישר לקונגרס הציוני ה-11 כי עלה בידו לגייס את הסכום הנדרש.
ציפר היה פעיל גם בקרן קיימת לישראל.
במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא האוסטרו-הונגרי.
לאחר המלחמה חזר לפעילות ציונית בלבוב ולאחר שמרבית המנהיגים הציונים נאסרו בעקבות הפוגרום בלבוב (1918), עמד ציפר בראש המאבק לזכויות היהודים בפולין.
עסק רבות בפעילות למען נפגעי המלחמה והפוגרום ושבויי המלחמה.
בתחילת 1919 יסד עם אברהם קורקיס את היומון הציוני חווילה ("Chwila" מפולנית: "רגע"), אשר יצא לאור בשפה הפולנית באזור גליציה המזרחית.
נפטר בשנת 1921 בגיל 53. היה נשוי למרים (נפטרה בירושלים בשנת 1951), בתו ד"ר הלנה ציפר-פפלבאום ביקרה ב-1924 בארץ ישראל, ונערכה לכבודה קבלת פנים בגימנסיה רחביה.
בגימנסיה רחביה הוצב לוח לזכרו לאחר מותו.
ב-1933 ביקרה משלחת ציונית מגליציה בלשכתו של מאיר דיזנגוף והציגה עצומה לקריאת רחובות בתל אביב על שם אישים מיהדות גליציה, ביניהם גרשון ציפר.
ב-1965 נחנכה מצבת זיכרון ליהדות גליציה בכיכר מוריה (צומת הירקון-מוריה) בחיפה.
המצבה מורכבת מארבעה תבליטים, אחד מהם מתאר ישיבת מערכת של העיתון Chwila, עם דמותו של גרשון ציפר, מייסד העיתון.
בשנת 1967 נקרא על שמו רחוב בחיפה, בקריית חיים מזרחית.
האתר "Jewish Lviv: 100 addresses" מציג על גבי מפת לבוב את כתובותיהם של 100 אישים יהודים שחיו בעיר, ביניהם גרשון ציפר.
גרשון קוריצקי (נולד ב-29 באוקטובר 1952) הוא פיזיקאי ישראלי ופרופסור אמריטוס בפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע, מומחה לאופטיקה קוונטית, לתרמודינמיקה ולמערכות קוונטיות פתוחות.
גרשון קוריצקי נולד בווילנה שבליטא (אז ברית המועצות), בנם של זינה ושמעון קוריצקי, רופאה ומהנדס.
עלה לישראל עם משפחתו ב-1960 וגדל בתל אביב.
ב-1970 הצטרף למסלול העתודה האקדמית ולמד לתואר ראשון בפיזיקה בטכניון.
ב-1976 החל את לימודיו לתואר שני בפיזיקה, גם כן בטכניון.
עבודת המאסטר שלו, בהנחיית פרופ' ישראל סיניצקי, עסקה באנליזה של מתנד אנהרמוני מאולץ ויישומיו למערכות מולקולריות המצומדות ללייזר.
ב-1980 עבר לארצות הברית ולמד לתואר שלישי בפיזיקה באוניברסיטת ניו מקסיקו שבארצות הברית.
עבודת הדוקטורט שלו בהנחיית מרלן סקאלי וג'ון מק'איבר עסקה בחלקיקים טעונים מהירים במערכות גבישיות.
עם שובו לישראל ב-1983 מונה למרצה בבית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב וכעבור שנתיים עבר למכון ויצמן בדרגת מדען, שם מונה ב-1987 מונה למדען בכיר וב-1991 לפרופסור חבר.
ב-1997 היה לפרופסור מן המניין וב-2020 יצא לגמלאות, אך ממשיך במחקר פעיל.
קוריצקי החזיק בקתדרה ע"ש מ' ראסל-האס בשנים 1988–1991 ובקתדרה ע"ש פרופ' ג'ורג' ו' דאן בשנים 1996–2024. כמו כן, היה פרופסור אורח באוניברסיטאות אורהוס בדנמרק, היידלברג ואולם בגרמניה ושאנגחאי בסין.
קוריצקי נשוי לציפי ׁׁ(לבית זמישלני) ואב לשניים, מתגורר בתל אביב.
אפקטי אנטי-זנון וזנון הקוונטיים ובקרת דעיכה ואובדן קוהרנטיות
תופעות קוונטיות צפויות למלא תפקיד הולך וגובר בטכנולוגיות חישה ומידע ובראשן מחשוב קוונטי.
אך המכשול המרכזי למימוש טכנולוגיות אלו הוא אובדן קוהרנטיות ורעש במערכות קוונטיות עקב צימודן לסביבתן החיצונית, המתוארת כאמבט חום והגורמת לדעיכה והרס של מצבי המערכת הקוונטית.
קוריצקי וקבוצתו גיבשו תאוריה כוללת של השפעות הסביבה על מערכות קוונטיות ושליטה אופטימלית בהשפעות אלו באמצעות שני אפקטים אוניברסליים: אפקט זנון, שמהותו האטת הדעיכה על ידי הפחתת צימוד המערכת לאמבט, והיפוכו, אפקט אנטי-זנון שאותו גילו, המביא להאצת הדעיכה על ידי הגברת הצימוד לאמבט.
על פי תאוריה זו, ניתן לשמר מצבים קוונטיים לצורכי עיבוד מידע קוונטי על ידי מדידות תכופות או בקרה קוהרנטית מהירה הגורמות לדינמיקת זנון.
לעומת זאת, קירור המערכת ואתחולה ברמת היסוד דורשים את הגברת הצימוד לאמבט בהתאם לדינמיקת אנטי-זנון.
התאוריה אושרה בניסויים במערכות שונות והשפיעה על אסטרטגיות השליטה בעיבוד מידע קוונטי ובתהליכים תרמודינמיים קוונטיים.
רעש כמקור למידע בחישה קוונטית
באופן מסורתי, חישה שואפת למקסם את היחס בין תפוקת המידע השימושי (האות) על האובייקט הנמדד לבין הרעש שנגרם על ידי הסביבה של ונחשב לחסר תועלת.
קוריצקי וקבוצתו הפכו את רעיון החישה המסורתית, בכך שהחלו להתייחס לרעש בתחום הקוונטי כבעל עניין וחקרו את המידע המועיל שהוא נושא בחובו על אודות תהליכים פיזיקליים, כימיים וביולוגיים כאשר מופעלת בקרה דינמית על האובייקט.
הם הראו כי מדידות תכופות או בקרה דינמית הגורמות לאפקטי זנון או אנטי-זנון עבור ספין המשמש כמד חישה קוונטי, מאפשרת לגלות קורלציות רעש שמקורן בדינמיקה האקראית של התהליך ועל-פיהן לאבחן את מאפייניו.
גילויים אלה הביאו את קבוצת קוריצקי בשיתוף פעולה עם קבוצות ניסיוניות (במכון ויצמן, באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת דורטמונד בגרמניה) לפתח שיטות חישה חדשות בתחום התהודה המגנטית הגרעינית הביו-רפואית שמבוססות על בקרה דינמית, ואשר מטרתן למקסם את המידע על ספקטרום הרעש של הסביבה ובכך לשפר את אבחון התהליך הפיזיולוגי המחולל רעש זה.
שיטת חישה המבוססת על אפקטי זנון ואנטי זנון במדידות רעש של קיטוב פוטונים המאפשרת אבחון תהליכים פיזיולוגיים הוצעה על ידי קבוצת קוריצקי בשיתוף עם קבוצות מאוניברסיטאות טורינו שבאיטליה ואולומואוץ שבצ'כיה.
בפרויקט משותף של קבוצת קוריצקי עם אוניברסיטת שטוטגרט, הם השתמשו במדידות ספין אלקטרוני הגורמות לאפקט אנטי-זנון כדי להפוך את סביבת הספין האלקטרוני שמורכבת מספינים גרעיניים מרובים להרבה פחות רועשת (עד פי 10,000).
כיוון חדשני בתחום החישה הקוונטית של קבוצת קוריצקי בשיתוף עם הקבוצה מאולומוץ הוא פיתוח שיטות להגברת הרגישות במיקרוסקופיה קוונטית, על ידי סינון של רעש קוונטי בתווך לא ליניארי.
המהוד מקל על העברת המידע בין החלקים, מה שמאפשר את ניצול היתרונות של כל רכיב תוך פיצוי על חסרונותיהם.
כך, בעוד שקיוביטים על-מוליכים יכולים לבצע חישובים מהירים של שערים לוגיים קוונטיים, הם רגישים להפרעות הנובעות מאובדן קוהרנטיות.
לעומתם, אטומים קרים או ספינים של פגמים במוצקים מציעים יתרון באחסון המידע לאורך זמן.
כדי לשפר את הביצועים הכוללים של המערכות ההיברידיות, הציעה קבוצת קוריצקי בקרה דינמית שממקסמת את אמינות ההעברה של מצבים קוונטיים מקיוביט "רועש" לקיוביט "שקט".
קבוצתו של קוריצקי הייתה חלוצה בגילוי הקשר בין תכונות תרמודינמיות של מערכות קוונטיות כגון טמפרטורה למדידות תכופות שלהן: קירור כשהמדידות גורמות לאפקט אנטי-זנון וחימום כשהן מביאות לאפקט זנון.
הם גם הציעו מדידות של מתנד הרמוני כבסיס למכונות חום קוונטיות.
קבוצת קוריצקי הציעה לראשונה את המכונות התרמיות המינימליות והפשוטות ביותר בתחום הקוונטי.
אלה בנויות מקיוביט בודד שמצומד לשני אמבטי חום בעלי ספקטרום לא שטוח המצויים בטמפרטורות שונות, ומ"בוכנה" קוונטית שהיא מתנד הרמוני המחוברת לקיוביט זה.
הם גם הראו כי ניתן להפעיל מכונת חום כזו כמנוע חום קוונטי או כמקרר קוונטי באופן אוטונומי, ללא צורך בבקרה חיצונית, על-ידי בחירת הפרמטרים המתאימים.
בתחום מושג-היסוד של תרמודינמיקה קוונטית מצא קוריצקי כי ניתן ליצור מנועים קוונטיים שאינם מצייתים לחוק השני של התרמודינמיקה ממנו נובע גבול נצילות העבודה של קרנו: אם המנועים ניזונים מאמבט לא תרמי המספק למנוע עבודה וחום, נצילותם עשויה לחרוג מגבול קרנו.
לאחרונה הם הציעו בשיתוף עם קבוצת אולומואוץ מכונות חום המבוססות על עקרון פעולה השונה מהותית מזה של כל מכונות החום מאז קרנו: במקום שאיבת חום מאמבט על ידי תווך הנתון לחיכוך על ידי האמבט, המכונות המוצעות מערבבות מצבים חמים וקרים בממשקים לא ליניאריים.
אי-הליניאריות מאפשרת ריכוז אנרגיה בצורה קוהרנטית באפיק שנבחר, תוך הפיכת החום לעבודה, שהיא אנרגיה מסודרת.
מדידת משתנים קוונטיים רציפים והשזירה שלהם
קבוצתו של קוריצקי הייתה חלוצה בפיתוח פרוטוקולים למדידת משתנים קוונטיים רציפים והשזירה שלהם.
פרוטוקולים אלה עוסקים במשתנים קוונטיים רציפים המצייתים להשערת דה ברויי לגבי גלי חומר, גלים אלקטרומגנטיים ושדות בוזוניים נוספים.
שליטה בתכונות קוונטיות של אטומים קרים על ידי לייזר
קבוצתו של קוריצקי הייתה חלוצה בניבוי תופעות קוונטיות קולקטיביות בגזים אולטרה-קרים באמצעות לייזרים.
בין התופעות שהם נבאו וזכו לחקירה נסיונית במערכות אלה בולטת אינטראקציה דמוית כבידה ועירורים קולקטיביים הדומים לאלה שבעל-נוזלים (רוטונים).
לאורך השנים היה קוריצקי שותף לכתיבתם של כ-470 מאמרים שפורסמו בכתבי עת מובילים, וכן כתב שני ספרים.
קוריצקי שימש כרכז ברשת ההכשרה של האיחוד האירופי בנושא מערכות קוונטיות מורכבות וכן ברשת שעסקה בהתערבות מקרוסקופית בהתקני גלים וחומר מעובה.
כמו כן, הוביל את מרכז המצוינות בנושא גלים לא ליניאריים של הקרן הלאומית למדע.
עם תלמידיו ברבות השנים שהשתלבו בקהילה האקדמית בישראל נמנים פרופ' גורן גורדון ופרופ' אסף טל מאוניברסיטת תל אביב, פרופ' ניר בר-גיל מהאוניברסיטה העברית, ד"ר דוד גלבווסר-קלימובסקי מהטכניון, ד"ר אפרים שחמון ממכון ויצמן וד"ר יונתן יפה מאוניברסיטת בן-גוריון.
עם משתלמים שהנחה בעבר ושהתבלטו באוניברסיטאות בעולם נמנים פרופ' דוד פטרוסיאן במרכז המחקר FORT שבכרתים, פרופ' תומאס אופטרני באוניברסיטת אולומואוץ שבצ'כיה, ופרופ' דנקן או'דל באוניברסיטת מקמסטר שבקנדה.
עמית החברה האמריקאית לאופטיקה (1999)
עמית החברה האמריקאית לפיזיקה (2002)
עמית המכון הבריטי לפיזיקה (2008)
פרס לם בתחום פיזיקת לייזר ואופטיקה קוונטית (2008)
פרס הומבולדט מייטנר בפיזיקה אטומית ומולקולרית, מטעם ממשלת גרמניה (2009)
גֶּשֶׁם או מָטָר הוא משקע הנופל מהעננים כטיפות מים.
גשם נוצר מהתעבות אדי מים לטיפות מים מיקרוסקופיות ולאחר מכן התלכדותן לטיפות גדולות יותר, הכבדות מספיק כדי ליפול ארצה.
הגשם ממלא תפקיד בסיסי במחזור המים, שבו לחות מתאדה מן האוקיינוסים, הימים והיבשות, מתעבה ויוצרת עננים, נופלת חזרה כמשקעים, וחלקה חוזר לאוקיינוסים ולימים דרך נהרות ונחלים, ומתחילה את המחזור מחדש.
הגשם מאפשר את החיים המוכרים לנו על היבשה: יצירת עמקי נחלים, סלעי משקע וסחיפת חומרי הזנה לים.
הגשם הוא אחד התופעות הבסיסיות שיוצרות את העולם המוכר לנו.
הגורם העיקרי ליצירת גשם הוא אוויר לח שנע בכיוון מעלה ומתקרר עקב ירידת הלחץ בעת העלייה.
כאשר האוויר מתקרר מספיק מתחילה התעבות על גרעיני התעבות (גרגרים קטנים הדומים לאבק), גבישי מלח שנוצרים מטיפות מים מהים וזיהום אוויר ממקורות שונים.
אם הטיפות גדלות מספיק הן מתחברות, וגדלות מספיק וכתוצאה מכך ייווצר גשם.
תהליך חליפי הוא גידול של גבישי קרח על גרעיני קפיאה כאשר הטמפרטורה היא מתחת ל-0, כך נוצר המשקע הקרוי שלג.
אם פתית השלג גדול מספיק ונופל דרך אוויר שהטמפרטורה שלו היא מעל ל-0 מעלות, פתיתי השלג יפשירו ויהפכו לגשם.
גשם חזק יורד מעננים ערמתיים (כאלה עם זרמים אנכיים חזקים), כמו קומולונימבוס.
גשם יורד גם בכוכבי לכת אחרים, והוא עשוי להיות מורכב מחומרים כמו מתאן, ניאון, חומצה גופרתית, ואפילו ברזל.
לגשם ריח אופייני המכונה בשם פטריכור.
ריח זה מקורו בחומר המופרש מצמחים בתקופות יובש ומתפזר לאוויר על ידי טיפות הגשם.
שלב האידוי - שכבות האוויר הקרובות לקרקע מתמלאות אדי מים שמקורם, בין היתר, בים וביערות.
שלב העילוי – שכבות האוויר רוויות הלחות עולות מעלה עד שכבת האינוורסיה.
שלב העיבוי – כתוצאה מעליית האוויר מעלה, והתלכדות הטיפות עם גרעיני התעבות, האוויר מתקרר - דבר שגורם לעיבוי אדי המים וליצירת עננים.
שלב האיחוי – אוויר זז בתוך ענן וגורם לטיפות מים קטנטנות להתלכד אל טיפות אחרות עד אשר טיפות המים נעשות גדולות וכבדות מספיק כדי שיוכלו לרדת מן הענן ואז נוצר הגשם.
כדי שטיפת מים תעזוב את הענן ויתחיל לרדת גשם, הטיפה צריכה להיות בגודל מינימלי של כ-1 מ"מ.
מהירות נפילת הטיפות יכולה להגיע עד ל-7.6 מטר לשנייה.
בהתחלה הטיפות גדלות על ידי איסוף הלחות עד שהן מגיעות לגודל של כ-20 אלפיות המילימטר, אך אין זו הדרך היחידה שבה נוצרת הטיפה.
אילו היה זה התהליך היחיד, היו עוברים ימים עד שתיווצר טיפה אחת.
כאשר טיפות מזעריות נוצרות, הן מתנגשות בינן לבין עצמן בענן ויוצרות טיפה גדולה יותר.
הטיפה הזו מתחילה ליפול כלפי מטה והיא "אוספת" טיפות נוספות, וכך נוצרת טיפה גדולה יותר ויותר.
גודל טיפות הענן תלוי במהירות הזרמים האנכיים בענן.
ככל שהזרמים מהירים יותר, כך הטיפות גדולות יותר, שכן ישנן יותר התנגשויות עם טיפות מזעריות.
כשגודל טיפות המים מתגבר על עוצמת הרוחות האנכיות, הן מתחילות ליפול אל הקרקע.
ענני ערימה מורידים לרוב גשמים חזקים המורכבים מטיפות בגודל של מילימטר עד חמישה מילימטרים.
זאת בניגוד לגשמים חלשים, הבאים מעננים שכבתיים שגודל הטיפות בהם הוא קטן.
בעננים שכבתיים הזרמים האנכיים חלשים יחסית, ולכן הטיפות קטנות ונופלות לאט.
לעיתים, טיפות גשם הנוצרות בענן אינן פוגעות בקרקע.
כאשר הלחות היחסית מתחת לענן היא נמוכה, הטיפות הנוצרות ומתחילות ליפול מתאדות מיד, קצב הנפילה שלהן מואט ולבסוף הן אינן מגיעות אל הקרקע.
מתחת לעננים האלה ניתן לפעמים לראות פסי גשם כהים, אשר אינם מגיעים אל הקרקע.
תופעת הווירגה מתרחשת גם בענני צירוס הגבוהים: טיפות המים והקרח מתחילות ליפול, אך הן מתאדות לפני הגיען לקרקע.
בציורים רבים ניתן לראות טיפות גשם בצורת דמעה, אך בדרך כלל טיפות קטנות של גשם הן כדוריות או אליפטיות לחלוטין.
טיפות גדולות יותר מקבלות צורה שטוחה יותר.
עננים חמים הם עננים שמכילים מים נוזליים בלבד, עננים קרים מכילים גם קרח.
גשם נוצר על ידי שני סוגים העננים.
בעננים קרים, הגשם בדרך כלל יורד כשלג ומפשיר במהלך רדתו ארצה (את תהליך היווצרות המשקעים בעננים קרים ניתן לראות בערך שלג)
את כמות הגשם שיורדת במקום מסוים מודדים באמצעות מד גשם והיא מצוינת באמצעות גובה המים שהתאספו במכל שטוח במילימטרים.
את כמויות הגשם ניתן לאמוד באמצעות מכ"ם מזג אוויר.
ממוצע המשקעים השנתי ביבשות הוא 715 מ"מ, אך בכל כדור הארץ הוא 990 מ"מ.
שיטות סיווג מערכות האקלים, כמו שיטת קפן, משתמשות בממוצע משקעים שנתי כדי להבדיל בין אזורים אקלימיים שונים.
במקרה זה מצב הצבירה של המים לאורך כל התהליך הוא נוזלי, ללא קיפאון.
נפוץ בעיקר באזורים טרופיים ומעל לאוקיינוסים.
גידול על ידי הדיפוזיה - חוק פיק: .
D – מקדם הדיפוזיה של המים, ρ– צפיפות אדי המים מסביב לטיפה הנוצרת.
אי אפשר להגיע לגשם רק על ידי התעבות.
בתחילת התהליך לדיפוזיה יש חלק משמעותי בגידול הטיפה, אולם לאחר גדילתה, בגלל יחס שטח פנים לנפח, תרומתה קטנה (כך למשל, יחלפו 44 שעות עד ליצירתה של טיפה בקוטר של 0.1 מ"מ).
יש צורך בהתנגשויות בין טיפות המים והתלכדות ביניהן – תהליך זה משמעותי יותר לאחר עשרות דקות.
מידת ההתנגשות (Collisions and coalescence) תלויה במהירות של הטיפה.
לשם כך מחשבים את הכוח שמפעילה הטיפה, לפי חוק ארכימדס.
מהירות נפילת הטיפות תלויה ברדיוס, ובחלקיקים מוצקים, מהירות הנפילה תלויה בשורש הרדיוס.
כאשר טיפונות המים מתחת לטיפת המים המתגבשת קטנות מדי, הן לא מתאחדות עם הטיפה אלא עוקפות עם האוויר, מחמת תנע נמוך.
אם הטיפות באותו גודל, הן במהירות דומה ולכן אין התנגשות.
עם עליית ערך היחס r/R יעילות ההתנגשות גוברת, עד ל-0.6. לאחר מכן, הבדלי המהירות קטנים מדי.
בעת עליית חבילת האוויר מתרחשים שני תהליכים מנוגדים.
מחד, עם התקררותה, יש גידול בשיעור העל רוויה, ומאידך, תהליך ההתעבות דרך הדיפוזיה מביא להקטנה בשיעור העל רוויה.
בחלקו התחתון של הענן יש עלייה מהירה בעל רוויה עד הגעה למקסימום, עדיין בחלק התחתון של הענן.
לאחר מכן יש ירידה עד התייצבות של ערך מסוים ללא תלות משמעותית בגובה.
מעל היבשות כמות האירוסולים גדולה משמעותית מאשר בימים ובאוקיינוסים, 300 - 500 ל-cc, לעומת 1,000 - 2,000 ל-cc.
עקב הריכוז הגבוה של האירוסולים באזורים היבשתיים, נוצרות טיפות רבות, אך הן קטנות מאוד, ולכן לוקח זמן רב יותר עד שגשם יורד (תהליך ההתנגשות יעיל פחות, וזמן החיים של העננים גדול יותר), והעל רוויה נשארת זמן רב יותר.
מעל האוקיינוס הטיפות גדולות יותר, וגשם מתחיל לרדת מהר יותר.
מספר הטיפות אינו שווה למספר גרעיני ההתעבות.
ראשית, לא כל גרעין התעבות עובר אקטיבציה, ושנית, התנגשויות בין טיפות שונות גורמות להימצאותם של מספר גרעיני על התעבות בטיפה אחת.
במהלך תהליך ההתנגשות-התלכדות בעננים ימיים, הרוויה קבועה תחילה מכיוון שיש עדיין טיפות בריכוז מספיק בענן, ואז עם הירידה בריכוז הטיפות יש "קפיצה" בעל הרוויה, כי אין טיפות שייקחו את האדים באמצעות דיפוזיה.
שבירת טיפות במהלך נפילה – כתוצאה ממערבולות וזרמי אוויר באטמוספירה, טיפות העולות בגודלן על 2 מ"מ תישברנה.
הגבלה כזו אינה קיימת כשמדובר בברד.
במהלך נפילתן, טיפות גשם עלולות להישבר בצורות שונות, ואז תהליך ההתאחדות מתחיל מחדש.
פיזור מרשל פלמר (Marshall-Palmer Distribution of Raindrop)– מתאר יחס אקספוננציאלי (בקירוב) בין קוטר הטיפה ובין מספר הטיפות ליחידות הנפח של גשם (כאשר מודדים בקרקע).
יש מעט טיפות גדולות, והרבה קטנות.
העקומות השונות מתארות את קצבי הגשם השונים.
משתנה עם סוג הגשם (מענן שכבתי או ערמתי) ועם עוצמת הגשם לפי הקשר
כאשר R עוצמת הגשם ביחידות של mm/hr.
הפרמטר אינו תלוי ברמת הגשם.
אחד ההסברים ל-DCD, ולפיזור האקספוננציאלי, הוא שבירת הטיפות הגדולות.
לרוב לא רואים טיפות הגדולות משישה מ"מ.
טיפות גדולות יותר ("טיפות ענק" יכולות להגיע לגודל של יותר מ-8 מ"מ) יורדות בדרך כלל בתחילת הממטר, בריכוז נמוך, ומקורן בהפשרת ברד, גראופל ושלג.
ההסתברות לשבירת טיפות ספונטנית עולה עבור טיפות הגדולות מ-3 מ"מ, מחמת זרמים פנימיים הנוצרים על ידי כוחות אווירודינמיים.
טיפות שגודלן עולה על 5 מ"מ נהיות בלתי יציבות ונשברות בהכרח.
הסיבה העיקרית להגבלת גודלן של הטיפות הוא שבירתן עם רדת.
זריעת עננים היא שיטה מלאכותית להגברת ירידת גשמים והיא חלק מפעולות שינוי מזג אוויר (הנדסת מזג אוויר).
הדבר נעשה על ידי פיזור באמצעות תנורים או מטוסי ריסוס של החומרים יודיד הכסף (תרכובת של כסף ויוד) הגורם לזירוז תהליך הקיפאון או אירוסולים המזרזים את יצירת טיפות המים.
בישראל בוצע פרויקט מחקר גדול בשם "ניסויי ישראל" בו גילו כי החומר יודיד הכסף הוא היעיל מכולם עבור ישראל לצורך השגת מטרה זו.
יודיד הכסף מסוגל לזרז את תהליך קפיאת הטיפות בטמפרטורות שליליות בזכות המבנה הקריסטלוגרפי שלו הדומה למבנה מולקולת הקרח.
במעלה ההרים הפונים לכיוון הרוח יורדות כמויות הגשם הגדולות ביותר.
במקומות אלה, אוויר לח מטפס על ההרים עד שהוא מגיע לגובה רם והופך לענן.
במורדות ההרים, הפונים בניגוד לכוון הרוח כמות הגשמים נמוכה.
לדוגמה, בהרי ההימליה, כאשר רוח נושבת צפונה מהאוקיינוס ההודי לכיוון ההרים, יורדים כ-10,000 מ"מ ואילו במורדות הצפוניים, שם לא מגיעה רוח מן הים, יורדים רק כ-1,000 מ"מ.
באזור ארץ ישראל קיימים הבדלים חדים בין מערב הרי הלבנון והחרמון (1,500 מ"מ) ביחס לאזורים המזרחיים להם - בבקעת הלבנון למשל, כמות הגשמים השנתית היא 600 מ"מ ובדמשק המזרחית ממנה כ-240 מ"מ בלבד.
דוגמה נוספת היא ירושלים, שבה כמות הגשמים השנתית עומדת על 600 מ"מ וביריחו, המזרחית ממנה רק בכ-30 ק"מ, כמות המשקעים השנתית היא 170 מ"מ.
לגשם השפעה רבה על רוב התרבויות בעולם.
בכל אזור שבו חיים אנשים, התפתחה תלות בגשם.
תלות זו עשויה להיות בעקבות מיעוט גשמים שכן בלי הגשם קשה להתקיים.
כמו כן, תלות האדם בגשם יכולה לבוא בעקבות גשמים רבים מדי שעלולים לגרום להצפות ולשיטפונות.
האדם ראה בגשם את הגורמים לנוף: צמחייה, נהרות, נחלים ועוד תופעות רבות.
הגשם מסמל וסימל בתרבויות רבות את תהליך ההפריה המינית ואת פוריות הטבע.
מושגים רבים הושאלו מהגשם המתארים רגשות אנושיים.
תלותו של האדם הגשם גרמה לתרבויות שונות, לכאורה, לשלוט באופן ירידת הגשמים.
כיום ידועים מיתוסים, אגדות וטקסים רבים כתוצאה מן הגשם.
שבט אבאלוייה במזרח קניה האמין שהאל ברא תרנגול אדום עצום ממדים.
כאשר התרנגול מנפנף בכנפיו זהו ברק, וכאשר הוא קורא, נוצר הרעם.
תפקיד הקשת בענן הוא לווסת את כמות הגשמים.
באיי פולינזיה האמינו כי בתחילתו של העולם השמיים והאדמה היו מחוברים זה לזה.
אך כאשר הזדווגו ונולדו להם בנים, הפרידו בין השמיים לארץ.
הגשם הוא דמעותיהם של אלי השמיים הבוכים על הפרידה.
שבטים רבים ניסו לחקות את קול הרעם ובכך לעודד את נפילת הגשמים.
את זאת עשו בקול תופת עז, רשרוש ברעשנים, דרדור אבנים ותקיעה בשופר.
שבט זוני בניו מקסיקו ביצע חיקוי של עננים שבוצע באמצעות פיזור נוצות וסיד באוויר.
כמו כן, הם לבשו בגדים שחורים ומעשים רבים אחרים אשר היו קשורים בשחור.
למשל: צביעת הפנים בשחור, הקרבת קורבנות של חיות בשחור ואוכל צבוע שחור.
המקור הראשון שמלמד על סירקולציית הגשם מופיע בתנ"ך בחומש בראשית פרק ב, פסוק ו,
לגשם השפעה רבה בתרבות, במקורות ובמסורת היהודית שכן תלותה של ארץ ישראל בגשם לצמיחת היבול נתנה להופעתו בזמן ובמידה הנדרשת חשיבות רבה.
בתנ"ך הודגש ההבדל בין מצב המים בארץ כנען ובין זה שבמצרים, .
מחמת התלות הטבעית במים בארץ ישראל, מהווים הגשמים שכר על שמירת מצוות האל, מידה כנגד מידה - ; ואילו מן הצד השני, היעדר גשם הוא עונש ממרום.
במשל הכרם אומר ישעיהו מה יעשה לכרמו, כלומר לישראל:
העונש של ציווי העננים "מהמטיר מטר" הוא עונש כבד, כיוון שלא יהיו מים לשתייה ולקיום משק חקלאי.
בחג הסוכות קובע ה' את דין המים בעונת הגשמים הבאה.
טקס ניסוך המים המתבצע בסוכות קשור גם הוא בהורדת הגשמים.
על פי רבי עקיבא אמר ה': "נסכו לפני מים בחג - כדי שיתברכו לכם גשמי השנה" ().
יש להודות לה' על הגשמים שהוא ממטיר לעמו, ובתפילת העמידה אומרים: ; על ירידת הגשמים נתקנה ברכת הגשמים, ברכת הודאה הנאמרת במקרה שבו הגשמים מביאים לשמחה מיוחדת.
גשם ברכה הוא גשם שירד בעונת הגשמים בין חודש מרחשוון לניסן - "יורה במרחשוון ומלקוש בניסן".
גשם קללה הוא גשם שיורד בעת בה הוא עלול להזיק או בעוצמה מופרזת.
גשמים בסוכות, למשל, הם גשמי קללה, שכן הם עלולים למנוע את מצוות הישיבה בסוכה.
כאשר מגיע שמיני עצרת ועד יום ראשון של פסח נזכרת בתפילה גבורות הגשם.
מז' בחשוון מתחילים להתפלל על הגשם: "ותן טל ומטר" ב"ברכת השנים" בתפילת העמידה.
תפילה זו מתחילה בז' בחשוון על מנת שהעולים לירושלים יספיקו לחזור לביתם לפני בוא הגשמים.
יהודי המזרח קיימו מנהגים שונים הקשורים לגשם, בעיקרם כדי למנוע בצורת ולעודד ירידת גשמים.
מנהגים אלה היו דומים למנהגי המוסלמים השכנים.
היהודים התהלכו יחד עם ספרי תורה בעודם מתפללים, תוקעים בשופר וצמים סביב קברי צדיקים.
כמו כן, חילקו בשר לעניים.
ב מסופר על חוני המעגל שהיה בכוח תפילתו כדי להוריד גשמים ולעצרם.
גְּשׁוּר הוא קיבוץ של תנועת הקיבוץ הארצי בדרום רמת הגולן, בגובה 345 מטרים מעל פני הים, בסמוך לנחל סמך.
הוא קרוי על שם הממלכה ההיסטורית ממלכת גשור, ששכנה באזור הגולן בתקופת המקרא.
היאחזות נח"ל גשור הוקמה ב-8 באפריל 1968 על ידי שני גרעינים של השומר הצעיר בצמוד להר פרס מדרומו ליד צומת רפיד, והיה אז נקודת היישוב המזרחית ביותר בישראל.
טקס רשמי לציון הקמת ההיאחזות התקיים לאחר חצי שנה באוקטובר 1968. ההיאחזות שכנה באופן ארעי בבסיס של חיל האספקה הסורי עד לסיום הקמת נקודת הקבע שלה.
במקום היו מבנה גדול ושני צריפים שהיוו את כל ההיאחזות.
במרץ 1970 כבר הייתה ההיאחזות בנקודת הקבע שלה במרחק של ק"מ מהמקום הקודם.
בינואר 1970 חוברה ההיאחזות לרשת הטלפון.
ההיאחזות סבלה מהפגזות ויריות מסוריה.
ביוני 1970 נהרגה אחת מחיילות ההיאחזות מהפגזה פתאומית שגם גרמה נזק כבד לבתי היישוב.
בעקבות ההפגזה נחפרו תעלות בתוך היישוב ונבנו מבנים חדשים במקום אלו שניזוקו קשות.
בפברואר 1971 עברה ההיאחזות למקום חדש במרחק 7 ק"מ מערבה, כדי להתרחק מהגבול ומההפגזות.
אזרוח היישוב נדחה על ידי תנועת הקיבוץ הארצי בגלל אי רצונה להקים יישובי קבע בשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
חברי הגרעין במקום התווכחו ביניהם האם ראוי לאזרח את המקום.
במרץ 1973 הוחלט לאזרח את היאחזות גשור ובמאי 1973 הוקצה שטח להקמת היישוב האזרחי במקומו הנוכחי, צפונית מזרחית לקיבוץ אפיק.
באוקטובר 1973 הבטיח שר השיכון שבניית מבני הקבע של היישוב תחל עוד באותה שנה תקציבית.
עם פרוץ המלחמה פונתה ההיאחזות ובחודשים שלאחר מכן שימשה את חיילי צה"ל שנערכו ברמה.
חיילי הנח"ל לא שבו אל ההיאחזות לאור הסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה, על פיה נכלל צומת רפיד בשטח המפורז.
אולם התוכניות להקים את יישוב הקבע גשור נמשכו.
ב-30 ביוני 1974 אישרה מועצת הקיבוץ הארצי להתיישב בגשור במיקומו החדש.
הגרעין של מקימי היישוב האזרחי גשור התיישב במחנה פיק ב־15 באפריל 1975, ועבר למקומו הנוכחי ב־22 בנובמבר 1976. בשנת 1979 יצא הקיבוץ למסע פרסום לגיוס חברים נוספים
כלכלת היישוב מבוססת על חקלאות שלחין (ענבים לייצור יין, זיתים עבור שמן זית, אבוקדו, תפוחים), כותנה וכן גידול בקר לבשר ולולי עופות לפיטום.
חלק מחברי הקיבוץ עובדים במפעל בת של טל-דור (בשיתוף עם קיבוץ עין דור) המייצר כבלי חשמל למטוסים.
במקום פועל בר מצליח בשם "פאס"(Fass).
הבר מושך אנשים הבאים אליו מכל אזור דרום רמת-הגולן, ועמוס בעיקר בימי חמישי ומוצאי שבת.
גֵרְשׁׂם (גֶרְהַארְד) שָׁלוֹם (י' בכסלו תרנ"ח, 5 בדצמבר 1897, ברלין – כ"ח בשבט ה'תשמ"ב, 21 בפברואר 1982, ירושלים) היה מגדולי חוקרי הקבלה, ספרן, וכן אספן ספרי קבלה, חסידות ומיסטיקה.
בניגוד למשפחתו המתבוללת, נמשך ליהדות והיה חבר בארגון הציוני "יוּנג יוּדה".
למד עברית ותלמוד מגיל צעיר ובגיל 18 החל ללמוד את ספר הזוהר בכוחות עצמו.
את עבודת הדוקטורט שלו, על ספר הבהיר, עשה באוניברסיטת מינכן.
בשנת 1923 עלה לארץ ישראל וניהל את המחלקה ליהדות בבית הספרים הלאומי.
בין השנים 1925 ל-1964 היה מרצה לקבלה באוניברסיטה העברית.
במהלך הקריירה שלו הוזמן להרצות במוסדות אקדמיים יוקרתיים בכל העולם.
פעילותו הציבורית כללה, בין היתר, פרסום מאמרים בענייני השעה, חברות בתנועת "ברית שלום", ושליחות מטעם האוניברסיטה העברית לאירופה לשם הצלת ספרים שהוחרמו בתקופת השואה.
בנוסף, סייע בהקמת מספר מכוני מחקר ומוסדות אקדמיים ואף עמד בראש חלק מהם.
שלום הקדיש את חייו לחקר המיסטיקה היהודית והיה מהראשונים שחקרו את התחום באמצעות כלי מחקר אקדמיים.
הוא גילה והוציא לאור כתבי יד רבים בתחום הקבלה וחקר את כל ענפי תורת הסוד היהודית.
בהגיעו לגיל 80 מנתה הביבליוגרפיה שלו כ-600 מחקרים בתחום הקבלה.
ספריו הנודעים ביותר שיצאו לאור כוללים את סדרת הרצאותיו על הזרמים העיקריים של המיסטיקה היהודית (1938, באנגלית), ומחקרו על שבתי צבי והתנועה השבתאית בימי חייו (1957) – שניהם תורגמו לשפות רבות והקנו לו הכרה בין-לאומית.
על פועלו האקדמי הוא זכה בתוארי כבוד ובפרסים רבים בארץ ובמדינות שונות בעולם, אף על פי שכמה ממחקריו, בעיקר בתחום החסידות והשבתאות, עוררו בשעתו מחלוקות קשות.
השפעתה של תורתו חרגה מעבר לעולם האקדמיה ומדעי היהדות, והיא ממשיכה להשפיע על רבים גם לאחר מותו.
מדי שנה מתפרסמים קבצים המכנסים את מחקריו בנושאים שונים, וכן מתפרסמים יומניו האישיים ותכתובות שניהל עם חברו הקרוב ולטר בנימין ועם אחרים.
במקביל, מתפרסמים עשרות מחקרים על מחקריו, שחלקם באים להפריך חלק מהנחות היסוד שקבע.
לאחר מותו, בהתאם להוראות שהשאיר, הועברו לספרייה הלאומית ארכיונו וספרייתו בתורת הסוד, שהכילו כ-25,000 ספרים שקיבץ במשך חייו, מחציתם בתורת הסוד, והם כוללים את מרבית הפרסומים בדפוס בתחום זה.
כיום שוכן האוסף באולם קריאה בספרייה הלאומית, והוא קרוי על שמו, "ספריית גרשם שלום" או "אוסף שלום".
גרשם שלום נולד בשם גרהארד שלום, אך משעלה לישראל התעקש להיקרא בשם גרשם שלום בלבד.
שם משפחתו בעברית נכתב "שלום", אך מבוטא "שׁוֹלֶם", בהשפעת המבטא האשכנזי.
מקור השם הוא סב-סבו של שלום מצד אביו, שלום אליאס.
נראה כי אין אמת במסורת זו, שכן אליאס נפטר בשנת 1809, שלוש שנים לפני שנחקק החוק.
ההיסטוריון ד"ר דב ברילינג, לעומת זאת, מצא כי את שם המשפחה בחרה אלמנתו של אליאס, ציפורה, שביקשה להיקרא על שם בעלה המנוח.
משנולד סבו של שלום, ניתן לסב השם הפרטי, "שלום" (על שם סבו, שלום אליאס), אלא שפקיד הרישום סירב לרשום בתעודת הלידה את השם "שלום", הן כשם פרטי והן כשם משפחה, והשם שוּנה ל"סוֹלֶם".
מאוחר יותר שינה הסב את שמו הפרטי ל"זיגפריד".
על מצבתו של הסב נכתבו שני השמות, הן השם העברי "שלום שלום", והן השם הגרמני "זיגפריד שולם".
שלום היה הבן הרביעי של בטי וארתור, משפחה בורגנית מתבוללת בברלין, בירת הקיסרות הגרמנית.
משנת 1904 עד שנת 1915 למד בגימנסיה הריאלית בברלין.
אביו היה יהודי מתבולל, פטריוט גרמני ואדם אמיד שבבעלותו היה בית דפוס גדול.
בביתו של ארתור שלום חגגו את חג המולד והוא עצמו עבד ביום הכיפורים, אולם ראה בהתנצרות "אקט מתרפס וחסר עקרונות" והתנכר לקרוביו שהתנצרו או נישאו נישואי תערובת.
האב הקפיד אומנם לערוך לבנו שלום טקס בר מצווה ועלייה לתורה, בבית הכנסת הליברלי בברלין, אם כי קיים את הטקס רק בשבת האחרונה לפני שהגיע שלום לגיל 14 (ב־2 בדצמבר 1911), וזאת מאחר שסבר כי גיל שלוש עשרה אינו הגיל המתאים לאקט זה, המסמל בגרות.
מספר חודשים קודם לחגיגת בר המצווה קרא שלום את המהדורה העממית של תולדות היהודים מאת צבי גרץ והחליט בשל כך ללמוד עברית.
הוא החל בלימודי עברית אצל ד"ר בארול, מורו ללימודי דת, וכשפסקוּ המשיך ללמוד בכוחות עצמו.
לאחר חגיגת בר המצווה, מספר שעות לימודי העברית אף גדל.
בשנים 1913 עד 1915 למד עברית אצל מורים שונים במשך כחמש עשרה שעות מדי שבוע.
כמו כן, החל לבקר בבית הכנסת, בפרט בשבת.
באותו זמן גם החליט להפסיק את השתתפותו בחגיגת חג המולד שערכה משפחתו, והיה יוצא מהבית בזמן זה.
בריאיון שנערך עמו שנים רבות אחר כך, בשנת תשל"ד 1974, ציין שלום כי בחירתו להתעמק ביהדות מגיל צעיר הייתה, בין היתר, מרד והתרסה נגד בית אביו והתבוללותו, ונגד מה שראה כ"הונאה העצמית" של יהדות גרמניה.
אחיו הבכור של שלום, ריינהולד, היה לאומן גרמני, ששמר על דעותיו אלה גם כשנאלץ לצאת לגלות לאוסטרליה עקב עליית הנאציזם.
ריינהולד ואריך, אח נוסף של שלום, שירתו בצבא הגרמני בעת מלחמת העולם הראשונה, ומאוחר יותר החלו לעבוד עם אביהם בעסק המשפחתי.
בנובמבר 1919 הפכו לשותפים בעסק ולאחר מות אביהם ירשו אותו.
אח אחר, ורנר, שנרצח מאוחר יותר בבוכנוואלד על ידי הנאצים, היה קומוניסט ומאוחר יותר היה חבר הרייכסטאג מטעם המפלגה הקומוניסטית.
אומנם אף הוא גויס לצבא, לחם בשורותיו ואף נפצע במלחמת העולם הראשונה, אולם הוא התנגד נחרצות להשתתפות גרמניה במלחמה זו.
פעילותו האנטי-מלחמתית הובילה למאסרו והוא כמעט שהואשם בבגידה, משום שהוביל הפגנה ציבורית נגד המלחמה, כשהוא לבוש במדים.
שלום, לעומתם, חיפש כאמור "שורשים" ו"אותנטיות יהודית", נמשך לציונות ולמחשבת היהדות והצטרף לחוג "יוּנג יוּדה" (יהודה הצעיר), שפעיליו היו חברי התנועה הציונית.
נקודת המפנה בחייו ביחס ליהדות ומשיכתו אליה הייתה כשלמד לראשונה דף תלמוד ("מאימתי קורין את שמע בערבין") ופירוש רש"י עליו, באביב 1913. מאותו יום ובמשך ארבע השנים הבאות, החל ללמוד בקביעות תלמוד בכל יום ראשון.
מורו לתלמוד היה ד"ר אברהם יצחק בלייכרודה, שהיה נינו של רבי עקיבא איגר.
בכל זאת, השפיעו עליו גם דעותיו של האח ורנר, והובילו אותו להשתתף עמו בפעילות אנטי-מלחמתית, בין השאר בהדפסת עלונים אנטי-מלחמתיים בבית הדפוס של אביהם (ללא ידיעת האב).
בשל דעותיו האנטי-מלחמתיות הקיצוניות (ובעקבות הלשנה של תלמיד אחר), נאלץ שלום לעזוב את בית ספרו בשנת 1915, כשנה לפני סיום לימודיו.
הוא נאלץ לעבור את בחינות הבגרות בגימנסיה אחרת בברלין, לאחר שהתכונן אליהן בכוחות עצמו.
באותה שנה, שנת 1915, התקבל שלום ללימודים באוניברסיטת ברלין, שבה למד מתמטיקה למשך חמישה סמסטרים, בין השאר אצל הלוגיקן האלמוני דאז גוטלוב פרגה.
ביולי 1915 פגש לראשונה את ולטר בנימין, ונרקמה ביניהם חברות עמוקה (לפי שלום: "החשובה ביותר בימי חיי"), שנמשכה עד מותו של בנימין בשנת 1940. באותה שנה גם רכש את ספר הזוהר, והחל לראשונה לרשום רשימות על הקבלה.
כמו כן ערך עם חברו אריך בראואר את כתב העת "המשקפיים בכחול לבן" (Die Blauweisse Brille), ובו התייחסו למלחמת העולם הראשונה מזווית יהודית וציונית, אך קומית והיתולית.
כל אותו זמן המשיך להתגורר בבית הוריו.
אלא שב־14 בפברואר 1917, בעקבות מאסרו של אחיו ורנר, פרץ ויכוח חריף בין האב לשלום.
בתגובה להערה של שלום על דברי אביו, נתקף האב בחמת זעם והודיע כי קצה נפשו בשני בניו, האחד קומוניסט והשני ציוני, וראה בפעילותם חתירה נגד גרמניה ונגד המלחמה.
הוא הבהיר לשלום כי מאחר שהוא כבר בן עשרים, אין הוא מחויב לתמוך בו כלכלית.
למחרת היום שלח לו מכתב מנוסח ברשמיות, בדואר רשום, שבו הודיע לו שעליו לעזוב את הבית ב־1 במרץ, ושמלבד 100 מארק שיועברו לחשבונו הוא לא יראה עוד פרוטה מאביו.
כשלושה חודשים אחר כך, ב־12 במאי 1917, נענה האב לבקשת שלום לסיוע במימון לימודיו באוניברסיטה, אך התנה את עזרתו בהתחייבותו של שלום שלא לעסוק בפעילות ציונית.
שלום סירב לקבל תנאי זה וכתוצאה מכך נאלץ לחפש מקור פרנסה זמני.
מאוחר יותר התפייסו השניים, ואביו מימן את לימודיו ואת כל הוצאות מחייתו עד שעלה לארץ ישראל, אך התמיד בסירובו לקבלו חזרה לביתו.
בינתיים, ממרץ 1917 ועד יוני 1917, עבר שלום להתגורר בפנסיון שטרוק, שרבים מפוקדיו היו מהגרים יהודים מהמזרח שהיו בעלי נטיות סוציאליסטיות וציוניות.
שם פגש לראשונה את זלמן רובשוב (שז"ר), אשר עודדו ללמוד יידיש ואחר כך סייע לו במציאת עבודה כמתורגמן מיידיש לגרמנית, לשם מימון הוצאות מחייתו.
בשנת 1918 פורסם ספרו הראשון, תרגום של המהדורה השנייה והמתוקנת של ספר יזכור לחברי תנועת הפועלים הציונית שנפלו על משמרתם בארץ ישראל.
על אף העובדה שבספר נכללו מאמרים מאת דוד בן-גוריון, י"ח ברנר ור' בנימין, סירב שלום לחתום על הספר, ובמקום זאת חתם N.N.
(פלוני), מאחר שלא הסכים להיות מזוהה עם "משפטים אחדים בעלי צליל מילטריסטי" שהופיעו בספר.
בין השנים 1915–1921 פרסם שלום בגרמנית מספר מכתבים ורשימות כלליות בנושאי יהדות וציונות.
כמו כן, תרגם לגרמנית בשנים אלה יצירות נוספות, בהן הפיוט לחנוכה "מעוז צור" ויצירות משל חיים נחמן ביאליק ("הלכה ואגדה"), רבי מאיר בן ברוך מרוטנברג ("שאלי שרופה באש") וש"י עגנון ("מעשה רבי גדיאל התינוק").
באותה תקופה, בשנת 1920, פרסם את רשימתו הראשונה בנושא הקבלה.
בחודש יוני 1917 גויס שלום לצבא, אך לאחר שלושה חודשים בלבד שוחרר בתואנה של אי-שפיות.
לאחר שחרורו עבר ללמוד באוניברסיטת יינה, שם למד מתמטיקה ופילוסופיה.
שנה מאוחר יותר, במאי 1918, בהשפעתו של ולטר בנימין, עבר ללמוד באוניברסיטת ברן, שבה החל ללמוד שפות שמיות ופילוסופיה.
בתקופה זו החליט שלום להתחיל בלימודי מדעי היהדות במקום מתמטיקה.
לפיכך, החליט לחזור לגרמניה ובחר להמשיך את לימודיו באוניברסיטת מינכן, שבה היה האוסף הגדול ביותר בגרמניה של כתבי יד עבריים.
במינכן למד מספטמבר 1919 עד מרץ 1922 לימודי פילוסופיה, ושם כתב את הדיסרטציה על ספר הבהיר, שאותו תרגם לגרמנית ופירשו.
בשנת 1922 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת מינכן בהצטיינות יתרה.
שנה אחר כך פורסם ספרו Das Buch Bahir, המבוסס על עבודת הדוקטורט שלו.
על אף בחירתו בלימודי היהדות והעדפתם על פני לימודים אחרים, חש עצמו שלום כחילוני ובחר שלא לשמור מצוות.
עם זאת, לא היה אתאיסט.
הוא סבר כי עולם ללא אמונה באלוהים הוא עולם לא מוסרי, וכי יהדות ללא המסורת היהודית לא יכולה להתקיים לאורך זמן.
שלום עלה ארצה בספטמבר 1923 במסגרת העלייה השלישית, והשתלב עד מהרה בסגל ההוראה של האוניברסיטה העברית בירושלים, אז מוסד צעיר ויחיד מסוגו בארץ.
בין השנים 1923 עד 1927 ניהל את המחלקה ליודאיקה בספרייה הלאומית בירושלים.
במסגרת תפקידו פרסם, בשנת תרפ"ז, תוכנית למיון הספרים במקצועות מדעי היהדות, על בסיס השיטה העשרונית הבין-לאומית של דיואי, הידועה בשם "שיטת שלום".
באותן שנים פרסם את כל מאמריו בעברית בתחום הקבלה ברבעון לביבליוגרפיה של בית הספרים, "קריית ספר", והיה מכותביו הבולטים ביותר.
כמו כן, חיבר רשימה ביבליוגרפית של כל החיבורים בתורת הסוד היהודית, שהיו ידועים לו עד אותה עת.
ב־5 בדצמבר 1923 נשא לאישה את אֶשָה בורכרדט, שאותה פגש לראשונה בהמבורג חמש שנים קודם לכן.
השניים התגרשו בקיץ 1936. בדצמבר באותה שנה נשא שלום לאישה את פניה פרויד.
בספטמבר 1925 קיבל משרת מרצה במכון למדעי היהדות של האוניברסיטה העברית.
בעת המינוי הוזמן להרצות את הרצאת הפתיחה של המכון.
בהרצאתו, "האם חיבר ר' משה די לאון את ספר הזהר?", חלק על קביעותיו של צבי גרץ וניסה להוכיח כי לא די לאון הוא שחיבר את הזוהר.
מספר שנים אחר כך חזר בו מכך.
בספטמבר 1933 התמנה שלום לפרופסור.
בקיץ 1941 קיבל מינוי של דקאן.
בשנת 1945 נתמנה לפרופסור מן המניין.
תלמידיו בסמינריון האחרון שלו, בשנת תשכ"ה, היו יוסף בן שלמה, אפרים גוטליב, יוסף דן, דבורה דימנט, משה חלמיש, אהוד בן עזר, שלמה צוקר ואיתמר גרינוולד.
במקביל להוראה באוניברסיטה, החל שלום להרצות, משנות השלושים ואילך, על הזוהר, על הקבלה ועל החסידות, בפורומים שונים.
בין היתר, הרצה בתוכניות רדיו ברשת ב', במפגשים פתוחים מול קהל וכן במכון להשתלמות במדעי הרוח ובמדעי החברה ולשיפור הלשון בתל אביב (שהיה חלק ממרכז להשכלה לעם של האוניברסיטה העברית).
עוד קודם לכן, כבר בחורף הראשון שלאחר עלייתו לארץ ובמשך עשרים וחמש השנים הבאות, הרצה שלום על נושאים שונים בתורת הסוד היהודית גם בקיבוצים שונים.
הרצאתו הראשונה, על הקבלה בצפת, הייתה בקיבוץ בית אלפא, בהתאם להצעתו של הסופר יהודה יערי.
בשנת 1946 נשלח מטעם האוניברסיטה העברית, עם אברהם יערי, לאירופה (בעיקר לגרמניה, לאוסטריה ולצ'כוסלובקיה), בניסיון להציל את אוצרות התרבות היהודיים.
יחד הם סייעו בהצלתם ובהעברתם לישראל של כחצי מיליון ספרים, שהוחרמו על ידי הנאצים בתקופת השואה.
מעבר לצרכים אקדמיים, שלום פעל להעלאת הספרים ארצה, על מנת לסייע בבנייה מחדש של התרבות היהודית שנכחדה באירופה ולחזק את המשכיות האומה לאחר השואה בארץ ישראל.
במהלך שהותו, ביקר במחנות הריכוז וההשמדה, ונהג להרצות על ארץ ישראל בפני הניצולים, בניסיון לעודד את רוחם.
אשתו פניה העידה כי משחזר לארץ היה מדוכא ותשוש וסירב לעשות דבר.
הוא שכב רוב היום במיטתו ומיעט לדבר עם אנשים.
הוא סבר כי "עם ישראל נרצח" וחשש כי לא יהיה בכוחם של הנותרים בארץ לבנות חברה יהודית חדשה.
רק לאחר כשנה התאושש וחזר לעצמו.
משנת 1950 ועד מותו היה שלום חבר בוועדת המכון לתצלומי כתבי יד עבריים, שהוקמה על ידי דוד בן-גוריון במטרה לצלם את כל כתבי היד העבריים הקיימים בספריות ובמוזיאונים בעולם.
בשנת 1954 היה אחד ממייסדי מכון ליאו בק לחקר יהדות גרמניה והיה חבר במועצה המייעצת של המכון עד מותו.
החל מאוגוסט 1962 ועד אפריל 1966 היה חבר מערכת כתב העת "אמות", ופרסם בו מספר מאמרים.
בשנת 1960, עת החלה במכון ויצמן בניית המחשב שהחליף את ויצק, אז המחשב הראשון והיחיד בישראל, התקבלה הצעתו של שלום להחליף את שמו של המחשב מ"ויצק 2" ל"גולם" (על שם הגולם מפראג).
בשנת 1982 נפטר שלום בירושלים ונטמן בבית הקברות סנהדריה.
מוסדות אקדמיים בהם היה מרצה אורח
במהלך חייו האקדמיים, הוזמן שלום להרצות במוסדות אקדמיים רבים, מהיוקרתיים בעולם, ובהם:
ה"מכון היהודי ללימודי הדת", בניו יורק (Jewish Institute of Religion; שעד שנת 1950 היה מוסד נפרד מהיברו יוניון קולג'): שלום הרצה שם בחודשים פברואר עד ספטמבר 1938. ההרצאות התפרסמו שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1941, בספרו המונומנטלי: Major trends in Jewish mysticism.
חוג "ארנוס" (Eranos), שהתכנס מדי שנה בשווייץ: שלום השתתף והרצה באופן קבוע בחוג, בין השנים 1949 עד 1979. חלק מההרצאות פורסמו גם בעברית, במספר ספרים של שלום, בין היתר: "פרקי יסוד בהבנת הקבלה וסמליה", "דברים בגו" ו"עוד דבר".
אוניברסיטת בראון: שלום שימש באוניברסיטה פרופסור-אורח, בשנת 1956.
אוניברסיטת קולומביה: שם הרצה שלום בפברואר ומרץ 1957, על "התנועות המשיחיות ביהדות במאות הי"ח והי"ט".
בית המדרש לרבנים באמריקה, בניו יורק: שלום נשא בבית המדרש סדרת הרצאות באפריל 1957. ההרצאות התפרסמו בספרו: "Jewish Gnosticisim, Merkabah Mysticism and Talmudic tradition".
אוניברסיטת אופסלה: באוקטובר 1959 נשא שלום הרצאה באוניברסיטה על "הבעש"ט ותורתו".
הקונגרס הבין-לאומי העשירי לדתות, בגרמניה: שלום הרצה בפני באי הקונגרס בספטמבר 1960. נושא ההרצאה (בגרמנית) היה: "צמיחת קרן בן דוד, מקור חדש מראשית ימיה של כת הדונמה בשאלוניקי".
היברו יוניון קולג': שלום הרצה שם בשנת 1965.
דארטמות' קולג': באוקטובר 1965, נשא שלום הרצאה בקולג', בנושא "יהדות וגנוסטיות".
ההרצאה ניתנה במסגרת סמינריון על דתות בתקופה העתיקה, והיא התפרסמה בספרו "עוד דבר".
אוניברסיטת ייל: בשנת 1966 הרצה שלום במקום על: "דת באספקלרית המדע והפילוסופיה".
אוניברסיטת פרינסטון: בשנת 1970 הרצה שלום בפרינסטון על "היסוד המשיחי בחסידות המוקדמת".
בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה: ההרצאה נישאה במאי 1979. נושא ההרצאה (בצרפתית): "".
המכון ללימודים מתקדמים בברלין: ההרצה ניתנה בשנת 1982. נושא ההרצאה (בגרמנית): "מעמד הקבלה בתולדות הרוח של אירופה".
שלום שאף להגיע להידברות עם הערבים.
האגודה חתרה להסדר חוקתי, שיבטיח שוויון זכויות לכל אזרחי המדינה, ועם זאת ראתה את עצמה רק כקבוצת עיון, שבמסגרתה יתקיימו דיונים בשאלה הערבית, ולא כמפלגה פוליטית.
על אף מאורעות תרפ"ט סירב שלום לוותר על שאיפתו לחיות בשלום עם ערביי ארץ ישראל, ובמאמר שכתב בגרמנית הזהיר כי אם יפסיקו אנשים בארץ להאמין בדו קיום, תיוותר דרכם האלימה של הרוויזיוניסטים בלבד.
האגודה התפרקה בשנת 1933, עקב חילוקי דעות בין חבריה, וכן משום שלא זכתה להכרה ולתמיכה של המוסדות הציוניים ושל היישוב היהודי בארץ.
בשנת תש"ט (1949) התפטר שלום מחברותו באגודת שוחרי האוניברסיטה העברית כמחאה על חוות דעת שהתקבלה באגודה כנגד פעילות פוליטית של מרצי האוניברסיטה.
במכתב ההתפטרות ששלח לאגודה הסביר שלום כי לכל אדם בכל מוסד ישנה הזכות להביע את דעתו הפוליטית, גם אם דעה זו מנוגדת לקו הפוליטי של המוסד שבו הוא עובד.
שלום התנגד לחזרתו של בן-גוריון לפוליטיקה במפלגת רפ"י, והיה בין החותמים על עצומת תמיכה ציבורית בלוי אשכול, שפורסמה ב־Jerusalem Post, בשנת 1965. מכתב נוסף שכתב בקשר לבן-גוריון התפרסם בעיתון הארץ ב־24 באפריל 1968, ונשא את הכותרת: "ענווה מפוקפקת".
כנגד דברים אלה של בן-גוריון כתב שלום כי הם מעוררים ספק לגבי הצורך בפרס זה, שהרי מרבית הזוכים בפרס זה זכו בו על פועלם אותו עשו במהלך מילוי חובתם.
בשנת 1967, חתם שלום על עצומת תמיכה ציבורית נוספת, שפורסמה בעיתון "הארץ", והקוראת שלא לספח את השטחים שעברו לשליטתה של מדינת ישראל במלחמת ששת הימים.
ב־15 בנובמבר 1973, בעקבות מלחמת יום הכיפורים, חתם יחד עם מספר פרופסורים מהאוניברסיטה העברית, על מכתב לעורך, שפורסם ב-New York Review of Books.
במכתב הם מאשימים את מדינות ערב ברצון להשמיד את מדינת ישראל ובחוסר נכונות לשלום, וקוראים לעולם ללחוץ על מדינות ערב לבחור בדרך השלום ולא המלחמה.
חלק ממשנתו הפוליטית, בעברית, פורסם במספר קובצי מאמרים: דברים בגו – פרקי מורשה ותחייה, עוד דבר – פרקי מורשה ותחייה (ב), וכן רציפות ומרד – גרשם שלום באומר ושיח.
בין יתר הדברים שפורסמו שם, הביע שלום תמיכה בהפרדה בין דת ומדינה בישראל, התנגד לחקיקת החוק המכיר בסמכות זרם אחד בלבד של היהדות, וטען כי ללא ציונות אין לעם ישראל קיום.
שלום עמד בקשרי ידידות ועבודה עם אישים גדולים רבים בתקופתו ונהג להתכתב עם רבים מהם.
מבין השמות הרבים ניתן למנות את חנה ארנדט, דוד בן-גוריון, חיים נחמן ביאליק, יצחק בער, שמואל הוגו ברגמן, י.
ברנר, שלמה דב גויטיין, לאה גולדברג, ארנסט יונגר, יהודה יערי ואחיו אברהם יערי, ברל כצנלסון, ישעיהו ליבוביץ, יהודה לייב מאגנס, דב סדן, אהרן צרויה (עליו חלק במספר נושאים), עקיבא ארנסט סימון, מורטון סמית, ש"י עגנון, פרנץ רוזנצוויג, ארתור רופין, זלמן שזר, ואף הרב קוק והרב יצחק נסים.
חברות הנפש ארוכת השנים עם וולטר בנימין הונצחה בספרו של שלום, ולטר בנימין – סיפורה של ידידות, ואת יחסו למרטין בובר, שעמו עמד בקשר רב, ולמרות ביקורתיות מסוימת, הושפע רבות מתורתו.
במהלך שנות השלושים נהג שלום להיפגש מדי שבת ולשוחח על עניינים ברומו של עולם, עם מספר מצומצם של חברים בביתו של ג'ורג' ליכטהיים, במה שנתפרסם כחוג פילג"ש, ע"ש שמותיהם של המשתתפים: יעקב פולוצקי, האנס יונאס, ה' לוי, ג'ורג' ליכטהיים, גרשם שלום, ושמואל סמבורסקי.
כאשר הגיע הסופר הארגנטיני המפורסם, חורחה לואיס בורחס, לירושלים בשנת 1971, לקבלת פרס ירושלים, משאלתו הייתה להיפגש עם שלום, שנענה לבקשתו והזמינו לביתו.
בורחס, ששילב ביצירותיו מוטיבים קבליים, טען כי הושפע מאוד מספריו של שלום, ובפרט מהספר Major trends in Jewish mysticism, שלדבריו הוא הטקסט הבהיר ביותר שנכתב על הקבלה.
דברי הערכה, תוארי כבוד, פרסים ומינויים
מפעלו של שלום במדעי היהדות בכלל ובחקר הקבלה בפרט זכה להערכה רבה, לא רק בישראל אלא בעולם כולו, ולמפעליו המחקרים השפעה ניכרת, אשר חרגה מעבר לתחומים אותם חקר.
פרופ' דניאל אברמס אמר עליו כי ופרופ' ליבס ציין כי .
ההערכה לה זכה שלום באה לידי ביטוי במספר הרב של הוועדות ומוסדות המחקר בהם היה חבר או ישב בגוף המנהל, וכן בפרסים ואותות הוקרה הרבים אותם קיבל, כדלקמן:
1949 – תואר דוקטור לשם כבוד מההיברו יוניון קולג'.
1950 ועד מותו ב-1982 – חבר בוועדת המכון לתצלומי כתבי יד עבריים.
1954 – ממייסדי מכון ליאו בק לחקר יהדות גרמניה, וחבר במועצה המייעצת עד מותו.
1955 – חבר הנהלת קרן היכל הספר.
מינוי מטעם ממשלת ישראל והאוניברסיטה העברית.
1957 – פרס ליב יפה מטעם קרן היסוד, על ספרו: "שבתי צבי והתנועה השבתאית בימי חייו".
1958 – חבר הקורטוריון של הוצאת הספרים מוסד ביאליק.
1958 – חתן פרס ישראל במדעי היהדות.
1959 – ממקימי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחבר בה.
1959–1982 – יושב ראש המערכת של מפעל הביבליוגרפיה העברית.
1960–1962 – יושב ראש החטיבה למדעי הרוח, באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
1962 – חתן פרס רוטשילד במדעי היהדות.
1962–1968 – סגן נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.1965–1982 – ראש ועדת מפעל הפליאוגרפיה העברית.
1968 – תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית.
1968–1974 – נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
1969 – חבר כבוד במכון ויצמן למדע ברחובות.
1969 – פרס רויכלין מטעם העיר פפורצהיים, בגרמניה.
1970 – חבר כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בבוסטון.
1970 – יושב ראש חברת מקיצי נרדמים.
1974 – פרס הארווי מטעם הטכניון בחיפה.
1974 – הפרס הספרותי של האקדמיה הבווארית לאמנויות, בגרמניה.
1977 – פרס ביאליק לחכמת ישראל על מפעל חייו בתחום מדעי היהדות.
1981 – חבר במסדר "פור לה מריט" בגרמניה.
החוקר יוסף דן, אשר היה תלמידו של שלום וכתב עליו ועל פועלו מחקרים רבים, כתב בשנת 2010:
לאור ההערכה לה זכה בחייו, הונצח שלום בדרכים רבות.
לאחר מותו נקראו על שמו רחובות במספר ערים בישראל.