tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכנסיית האל הכל-יכול, ביבליה מתקבלת ככתבי הקדוש עבור עידן החוק ועידן החסד, אף שהם טוענים כי "נרשמה על ידי בני אדם, היא מכילה הודעות מאלוהים וכמה תובנות אמת, אשר מועילים לדעת את עבודת האלוהים בעידן החוק ובעידן החסד, אך היא נושאת גם טעויות אנושיות רבות ".
בימינו, הכנסייה מאמינה כי אנו מוצאים מדריך בטוח יותר בהיגוי האל הכל-יכול, אשר נרשם בספר המסיבי "המילה מופיעה בבשר", המורכב מיותר ממיליון מילים, תוך התייחסות למספר שאלות של היסטוריה קדושה, תאולוגיה, אתיקה ורוחניות, ונחשב לנורמטיבי על ידי התנועה.
כנסיית האל הכל-יכול מלמדת צורה של מילניאליזם.
עידן הממלכה אינו מבולבל עם עידן המילניום, זמן עתידי בעקבות האסונות האפוקליפטיים המתנבאים בביבליה, כאשר המסר של האל הכל-יכול יתקבל בכל הארצות, טבעו החוטא של האדם ישתנה, ובני האדם מטוהרים על ידי עבודת אלוהים יחיו לנצח על פני האדמה.
לדברי הכנסייה, לאחר שאל הכל-יכול המתגלם (אשר, לדעתם, לא מיועד לחיות לנצח על פני כדור הארץ) ישלים את עבודת אל על כדור הארץ בימים האחרונים, קטסטרופות נבואות ב-"ספר ההתגלות" של ביבלייה יבוא, בצורה של רעב, רעידות אדמה ומלחמות.
עם זאת, "כדור הארץ לא יושמד, ומי שטוהר על ידי אל יישמר בקטקליסמים של הימים האחרונים, ויחיה על פני האדמה לנצח".
לדברי חוקר אמריקאית הולי פולק (Holly Folk), "החלוקה של ההיסטוריה למספר תקופות משקף את השפעתם של "אחיו של פלימות' "(:en:Plymouth Brethren) ומיסיונרים אוונגליסטים אחרים בסין.
דיספנסציונליזם, שיטה של פרשנות של ביבליה התומכת בתפיסה קוסמית של ההיסטוריה הכוללת את ימים האחרונים, פותחה במאה התשע-עשרה על ידי ג'ון נלסון דארבי (John Nelson Darby), "אף על פי שיש גם הבדלים בין דארבי לבין "כנסיית האל הכל-יכול".
"כנסיית האל הכל-יכול" מאמינה כי אל הכל-יכול הוא חזרתו של ישוע בימינו ונולד בסין, מדינה, על פי הכנסייה, מייצגת באותו זמן את המקום שבו הדרקון האדום האדיר הרשע של ספר ההתגלות מתגלם במפלגה הקומוניסטית הסינית והיכן מגיע גם ביאתו השנייה של ישוע המשיח.
כפי שציינה אמילי דאן, התאולוגיה שמזהה את הדרקון האדום האדיר עם כוח פוליטי הרודף את הנוצרים לא הומצאה על ידי כנסיית האל הכל יכול, אבל יש מסורת ארוכה בקרב הנוצרים הסינים, כולל הצעקנים.
כנסיית האל הכל-יכול מאמינה כי הסקרמנטים (טקסים נוצריים), כולל הטבילה, היו נוהלי עידן החסד ואין להם מקום בעידן הממלכה.
לפיכך, אין טבילה בכנסיית האל הכל-יכול, ובן אדם הופך לחבר של הכנסייה על ידי הודה כי האל הכל-יכול הוא הביאה השנייה של ישו הנביא והופעה היחידה של אל אמיתי בימים האחרונים, מוכנות להתפלל בשם האל הכל-יכול, ויכולת להבין ולקבל את האמונות של כנסיית האל הכל-יכול.
חוסר של הסקרמנטים אינו אומר כי התכנסות יחד, תפילה וסגוד לאל אינו חשוב עבור חברי הכנסייה של אל הכל-יכול.
הם "מתקיימים" באופן קבוע על ידי מפגש ודיון בכתבי הקודש שלהם, דרשות שמיעה, מזמורי שיר, שיתוף עדויות; החוקר האיטלקי מסימו אינטרוביין (Massimo Introvigne) מציין כי במובן זה "עוצמת החיים הדתיים מנוגדת לסגנון מינימליסטי של פולחן".
האשמות על פשעים חמורים נגד כנסיית האל הכל יכול, אשר מופיעות לעיתים קרובות בתקשורת, באות משני מקורות: המפלגה הקומוניסטית של סין וכנסיות נוצריות אחרות.
הממשלה הסינית ותקשורת מאשימים מדי פעם את כנסיית האל הכל יכול בפשעים.
ההאשמות השכיחות ביותר עוסקות בארבע תקריות מרכזיות: רצח פולחן במקדונלד'ס בזאויואן בשנת 2014, משיכת עיניו של ילד צעיר ב-2013 בשאנסי, חטיפת מנהיגים נוצריים ב-2002, והפרעות הקשורות להודעות סוף העולם שאמור להתרחש בשנת 2012.
מקורות רשמיים סיניים מזכירים לעיתים גם האשמות אחרות.
בשנת 2017 חוקרים ממערב, כולל מאסימו אינטרוביג (Massimo Introvigne) 'והולי פולק (Holly Folk), שעשו מחקרים על הכנסייה, הוזמנו לחנאן (Henan) על ידי "האגודה הרשמית נגד הפולחן של סין" לכנס על כתות מסוכנות ו-"כנסיית האל הכל-יכול".
כנס שני אורגן על ידי אותה "האגודה הרשמית נגד הפולחן של סין" מאוחר יותר, בשנת 2017, בהונג קונג, והחוקרים קיבלו מאנשי אכיפת החוק הסינים מידע ומסמכים על הפשעים האחרונים המתייחסים ל"כנסיית האל הכל-יכול" ואשמתה.
לטענתם, ההאשמות הנוספות מופיעות לעיתים רחוקות ופחות נתמכות על ידי מסמכים ביחס להאשמות בנוגע לארבע התקריות המרכזיות.
ב -28 במאי 2014, שישה "מיסיונרים" שטענו כי הם מייצגים את "האל הכל-יכול" עוררו זעקה לאומית כאשר הם תקפו והרגו אישה במסעדת מקדונלד'ס בזאוויאן (Zhaoyuan), עיר במחוז שנדונג בסין.
חמישה מהמיסיונרים (השישי היה קטין) נשפטו והורשעו ב-10 באוקטובר.
שניים מהם נידונו למוות והוצאו להורג ב-2015, אחד למאסר עולם, והשנים אחרים ל-7 ול-10 שנות מאסר.
רצח מקדונלד'ס נחקר מאוחר יותר על ידי חוקרים של תנועות דתיות חדשות כגון אמילי דאן (Emily Dunn), דוד ברומלי ומאסימו אינטראווין.
הם הגיעו למסקנות שונות ביחס לדו"חות קודמים של רוב התקשורת הסינית והמערבית, וטענו שהמתנקשים הם חלק מפולחן קטן ועצמאי שאינו קשור ל"ברק המזרחי", שהשתמשו במילים "האל הכל-יכול " בשל לציין את "אליל כפול"- שתי מנהיגות התנועה.
ג'אנג פאן (בתו של המתנקש הראשי, ג'אנג לידונג, הוצאה להורג עם אביה ב-2015) ולואי יינגצ'ון (Lü Yingchun).
במשפט, הנאשמים ציינו במפורש כי אף על פי ששניהם השתמשו בשם "אל הכל-יכול", הקבוצה שלהם ו"כנסיית האל הכל-יכול" בראשות ז'או וויישן הם שני ארגונים שונים.
אחת המנהיגות, לואי יינגצ'ון, הצהירה, "המדינה מסווגת את "כנסיית האל הכל-יכול" המזויפת של ג'או וויישאן ככת רעה, ואנו מכנים אותם "רוחות רעות".
יכולנו לייצג את הכנסייה האמיתית של האל הכל-יכול.
ג'אנג פאן ואני הן הדוברות הייחודיות של אל הכל-יכול.
הממשלה מתנפצת על האל הכול-יכול שז'או ויישן מאמין בו, לא על 'אל הכל-יכול' שאנו מזכירים.
הם "אל הכל-יכול" מזויף, אך אנחנו "אל הכל-יכול" אמיתי.
התקשורת הסינית פרסמה לאחר מכן את הודאות המאסר של שתיים מחברי הקבוצה שנמצאות בכלא, לואי יינגצ'ון וג'אנג פאן, ואומרות כי הן "מחונכות מחדש".
הם טוענים כי מנהיגי הקבוצה קראו ספרות של "כנסיית האל הכל יכול", אבל תומכים בזה שהם תנועה אחרת עם אמונות הליבה השונות.
ב -24 באוגוסט 2013, אישה הוציאה את עיניו של ילד בשם גואו שיאובין (Guo Xiaobin) בשאנסי.
מאוחר יותר הילד התפרסם בעולם עבור ניתוח מוצלח של תותבת העין שבוצעה בשנזן.
לאחר רצח פולחן במקדונלד'ס בזאוויאן, חלק מהתקשורת הסינית ייחסה את הפשע לחברי "כנסיית האל הכל-יכול".
מחקר של חוקרת אמריקאית הולי פולק, שנכתב לאחר השתתפותה בשני כנסים של הארגון האנטי-פולחני בסין ב-2017, הבחין כי המשטרה הסינית סגרה את התיק בחודש ספטמבר 2013 במסקנה כי הפשע בוצע על ידי דודתו של גואו צ'יאובין, ולא היה שום קשר עם "כנסיית האל הכל-יכול".
רק לאחר הרצח של מקדונלד'ס בשנת 2014 החלו כמה מתנגדי פולחנות סיניים להזכיר את "כנסיית האל הכל יכול" בקשר לאירוע.
פולק גם ציינה כי ההאשמות בהוצאת עיניים של קורבנות סינים היה נושא נפוץ בתעמולה האנטי-נוצרית הסינית מאז המאה ה-19 לפחות.
כמה מנהיגים של כנסיות נוצריות אחרות האשימו את "כנסיית האל הכל יכול" ב- "כפירה" של "גנבת" קהל מתפללים באמצעות אסטרטגיות ערמומיות.
האשמות כוללות את הטענה כי, בשנת 2002, כנסיית האל הכל-יכול חטפה שלושים וארבעה מנהיגים של "אגודת גוספל סין" (CGF) כדי להמיר אותם.
מספר נוצרים במערב מצאו את ההאשמות אמונות.
תחזית יום הדין בשנת 2012 הייתה מפורסמת מאוד בסין, איפה שסרט "2012" היה פופולרי ומספר יזמים עשו הון מבנייה ומכרת "ארונות" כדי לשרוד את האפוקליפסה המשוערת.
במסגרת הגלובלית של תופעת 2012, המבוססת על נבואות המיוחסות לציוויליזציה של המאיה, נאשמה "כנסיית האל הכל-יכול" בחיזוי סוף העולם בשנת 2012, מה שגרם לפורעות ואף לפשעים ברחבי סין.
מיד לפני תאריך "מאיה" של יום הדין 21 בדצמבר 2012, הממשלה הסינית עצרה 400 חברי "כנסיית האל הכל-יכול" במרכז סין, וכ־1000 אחרים ממחוזות שונים של סין.
אינטראווין ציין כי עמדתם של חברי כנסיית האל הכל-יכול שקיבלו והפיצו את הנבואות על סוף העולם בשנת 2012, גורשו מהכנסייה חלקם, "לא היה עקבים עם התאולוגיה של הכנסייה.
האל הכל-יכול אינו מכריז על קץ העולם, אלא על טרנספורמציה.
וזה לא יקרה לפני שעבודת האל הכל-יכול על כדור הארץ תושלם", כלומר, לפני שהאישה שהוכרה כאל הכל-יכול תמות, אך היא הייתה חיה ובריאה בשנת 2012.
במיוחד לאחר סנקציות בעקבות רצח מקדונלד'ס ב-2014, אלפי חברי "כנסיית האל הכל-יכול" נמלטו לדרום קוריאה, ארצות הברית, קנדה, יפן, איטליה, צרפת, אוסטרליה ומדינות אחרות, עם בקשה למעמד של פליטים.
רשויות במדינות מסוימות טוענות כי אין מספיק ראיות לכך שמבקשי מקלט נרדפו, מומחים בינלאומיים אחדים טוענים כי עדות לכך ש"כנסיית האל הכל יכול" נרדפת כתנועה מספיקה כדי לתמוך במסקנה שחברי הכנסייה יהיו בסיכון רציני אם הם צריכים לחזור לסין, והחלטות שליליות למבקשים אינן מוצדקות.
כנסיית האל הכל-יכול טוענת כי היא קורבן של מסעות פרסום מזויפים שהונחו על ידי המפלגה הקומוניסטית של סין.
היא מתעקשת שכמה עלוני פרסומת וכרזות המתוארים באתרי אינטרנט סיניים ומערביים כראיות לנביאות של 2012 היו למעשה מפוברקות עם פוטושופ וטכניקות אחרות או נגזרות מחומרים קיימים של "כנסיית האל הכל-יכול".
כמה חוקרים אכן למדו מסעות סינים מסוימים נגד הכנסייה כדוגמה קלאסית של חדשות מזויפות.
הכנסייה גם הוקיעה את קיומה בבריטניה של אתר אינטרנט מזויף "כנסיית האל הכל-יכול בבריטניה".
ניסיונותיה של כנסיית האל הכל-יכול להסירו עד כה נכשלו, אף על פי שחוקרים קובעים כי עובדה שאתר האינטרנט אינו מייצג את עמדות ותאולוגיוה של כנסיית האל הכול-יכול, צריכה להיות ברורה לכל מי שמכיר אותם.
"הצהרה על אתרי אינטרנט מחקים את כנסיית האל הכל-יכול " הוצא על ידי הכנסייה מגנה מפני האירוע.
כנסיית הגואל שוכנת מדרום לכפר זאקרו (Sacrow), ששולב בשנת 1939 בפוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה.
היא מפורסמת בזכות האיטלקית שלה עם מגדל פעמונים נפרד ובמיקומה בנוף.
היא נבנתה בשנת 1844. העיצוב התבסס על רישומים של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה.
הבניין תוכנן על ידי לודוויג פרזיוס, האדריכל החביב על המלך.
המבנה הוא חלק בקבוצה של אתרים היסטוריים אדריכליים, אמנותיים ותרבותיים מהמחצית הראשונה של המאה ה-19, המכונה "המכלול התרבותי של הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין".
קבוצה ראשונה של אתרים מהמכלול הוכרזה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990, ובשנת 1992 נוספו לו שני אתרים בכפר זאקרו, כנסיית הגואל וארמון ופארק זאקרו.
מעט ידוע על הכנסייה הראשונה בזאקרו.
הכנסייה הראשונה עמדה באמצע הכפר ונבנתה מסלעים.
ככל הנראה היא קרסה במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648).
התיאור הכתוב הראשון נמצא בכרוניקה משנת 1661, כאשר כומר מפרבר פאהרלנד (Fahrland) הסמוך הפך לאחראי על הקהילה.
בשנת 1694 הוקמה באותו מקום כנסיית מבולי עץ מעל קשתות הקריפטה של הבניין הקודם.
יוהאן אנדרס מוריץ (Johann Andres Moritz), הכומר מפאהרלנד בשנים 1774–1794, כתב ביומנו תיאור מפורט של החיים בכפר ושל הבעלים המשתנים של בית האחוזה שנבנה בשנת 1774. הסופר תאודור פונטנה שילב חלקים מרישומים אלה בספר המסע שלו "טיולים דרך מארק ברנדנבורג" (Wanderungen durch die Mark Brandenburg).
כפי שצוטט על ידי פונטנה, הביע האב מוריץ בשנת 1790 את סלידתו מהטיפול בקהילה הנידחת.
לאחר שנפטר האב מוריץ בשנת 1794 הועברה קהילת זאקרו לאחריות כנסיית ניקולס הקדוש בפוטסדאם.
לאחר 1808 היא הוחזרה לפאהרלנד.
הכנסייה הקטנה מבולי העץ לא הייתה שמישה לאחר 1813 והיה הכרח להרוס אותה בשנת 1822 משום שהייתה בסכנת התמוטטות.
הקהילה קבעה להיפגש בחדר תפילה בבית ליד האחוזה של זאקרו.
מצב עניינים זה נמשך עד שבניית כנסיית הגואל הסתיימה בשנת 1844.
במשך מאות שנים החליפו הכפר זאקרו והאחוזה שלו ידיים פעמים רבות.
באוקטובר 1840 רכש פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, את האחוזה תמורת 60,000 טאלרים והוסיף אותה לאדמותיו בפוטסדאם כעבור חודש.
זמן רב לפני הרכישה שרטט המלך בניין כנסייה לזאקרו.
הבניין החדש התאים למפרצון, נמל בו דייגים על נהר ההאבל יכלו לחפש מחסה עם סירותיהם בעת סערות.
עבור המלך, המיקום היה סמלי למדי: הוא ראה את הספינה כמגן נגד סופות החיים.
חותמת הכנסייה רומזת על כך עם הכיתוב הלטיני שלה: "S.
לודוויג פרזיוס, אדריכל החצר, הפך את רישומי המלך לתוכנית בניין ומינה את עמיתו, פרדיננד פון ארנים, כמנהל הבנייה.
הכנסייה משתרעת עד המים ומעניקה רושם של ספינה ממשית שעוגנת ליד שפת האגם.
תכנון זה עלה שליש מעלות הבנייה הכוללת בפועל של 45,234 טאלרים ו-27 גרוש כסף.
אחוזת זאקרו שימשה כבית המגורים של הכומר של הכנסייה.
הבנייה החלה בשנת 1841, וההקדשה החגיגית של הכנסייה התקיימה שלוש שנים מאוחר יותר ב-21 ביולי 1844.
החל משנת 1842 תכנן אדריכל הנוף פטר יוזף לנה את השטחים מסביב לכנסייה, המפרצון, פארק אחוזת זאקרו ובית שכור בסגנון איטלקי (1843–44) מאת פרזיוס בשם "לדוקטור פאוסטוס" (Zum Doctor Faustus), שניצב רחוק יותר מזרחה.
בסגנון האופייני שלו תכנן לנה שבילי הליכה רחבים ונוף רחב אל הפארקים של גליניקה ובבלסברג, של הגן החדש והעיר פוטסדאם עצמה.
לאחר ההקדשה ב-21 ביולי 1844 הייתה קהילת זאקרו קהילה עצמאית במשך ארבע שנים בלבד, ואז היא הפכה לחלק מהקהילה של כנסיית השלום בסנסוסי, ואחרי 1859 היא סופחה לקהילת בורנשדט.
השינוי הסופי חל בשנת 1870, כאשר קהילת כנסיית הגואל מוזגה עם הקהילות קליין-גליניקה (לימים חלק מנאובבלסברג) ומחוז שטולפה (Stolpe, כיום ברלין-ואנזה) וכנסיית פטרוס ופאולוס בניקולסקוי (St.
Peter und Paul auf Nikolskoe), והקימו ביחד את הקהילה האוונגלית של נאובבלסברג.
ב-22 בדצמבר 1941 קראה הרשמית בעלת האידאולוגית האנטישמית לפעולה הולמת על ידי כל בגרמניה כדי להוציא את כל מי שאינו בן הגזע הארי שנטבלו לנצרות מכל תחומי חיי הכנסייה הפרוטסטנטיים.
קהילות רבות שנשלטו על ידי נוצרים מתנועת יישמו מדיניות זו.
עם זאת, הקהילה האוונגלית של נאובבלסברג הגישה מחאה שנחתמה על ידי בני הקהילה במחאה נגד הרחקת הפרוטסטנטים ממוצא יהודי.
בניית חומת ברלין באוגוסט 1961 הובילה במהלך העשורים הבאים לנזקים כבדים לכנסיית הגואל.
המחסום לאורך הגבול בין הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית לבין ברלין המערבית נבנה היישר בשטח נכסי הכנסייה ומגדל הפעמונים שימש כחלק מקיר המגן של הבטון.
הכנסייה שכנה בין החומה לגבול.
למרות הנסיבות הללו, עדיין התקיימו טקסי דת סדירים בכנסייה עד ערב חג המולד 1961. כעבור כמה ימים, טומא פנים הכנסייה, שעמד באזור שנשלט בקפדנות על ידי חיילי משמר הגבול של גרמניה המזרחית, כמעט בוודאות על ידי חיילים אלו.
בדרך זו הפכה הכנסייה למקום שלא ניתן לערוך בו טקסי דת.
רשות הגבולות יצרה אפוא סיבה לאטום לחלוטין את הכנסייה, על מנת למנוע כל בריחה בחלק זה של הגבול.
מחוץ להישג ידם של חברי הקהילה, הלכה הכנסייה התדרדרה משנה לשנה.
בסוף שנות השבעים התברר מצד מערב ברלין של ההאבל כי הבניין נמצא בסכנה משמעותית.
משטח הבדיל של הגג הפך מקוטע.
על כמה מפינות הספינה גדלו צמחים.
כמה אנשים במערב ברלין פתחו במסע לעצור את ריקבון הכנסייה.
חלק גדול מהקרדיט על ביצוע שימור הבניין מגיע לריכרד פון וייצזקר, באותה תקופה ראש עיריית ברלין.
באמצעות משא ומתן ממושך עם גוף הכנסייה הפרוטסטנטי האחראי, הכנסייה האוונגליסטית בברלין-ברנדנבורג (Evangelische Kirche Berlin-Brandenburg) ועם רשויות גרמניה המזרחית, ובאמצעות ההבטחה לחלוק את העלויות, הוא קיבל את הסכמת המחלקה המזרח-גרמנית של הכנסייה הפרוטסטנטית של ברלין-ברנדנבורג לארגן את שיקום החלק החיצוני של הבניין.
בתחילת העבודות בשנת 1984 נשמרו ואוחסנו פסליהם של שנים עשר השליחים.
ריהוט עץ אחר, כמו שנים עשר הזיזים והגלריה, שהיו עדיין קיימים בתמונות שצולמו בשנת 1981, אבדו.
בנובמבר 1989 נפל מסך הברזל, ובערב חג המולד 1989 נערך שוב טקס דתי בכנסיית הגואל, לאחר כמעט שלושה עשורים.
פנים הכנסייה היה עדיין חרב.
בשנת 1992, נוספו הכנסייה יחד עם הפארק ואחוזת זאקרו לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו כחלק מהאתר "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין".
הבניין שוחזר בהרחבה בשנים 1993–1995. המחקר המקדים החל בשנת 1990. האדריכלים שהוקצו לנושא שיתפו פעולה עם ועדת המונומנטים ורשות בניין הכנסיות.
הם השתמשו ברישומים ישנים ובתמונות בשחור-לבן כדי לשחזר חלקי מבנה אבודים.
עם זאת, הבסיסים לפסלוני השליחים מעוצבים באופן חופשי על בסיס המקורות ההיסטוריים מחוץ לגרמניה.
הפסלונים הוצבו ללא ידיעה היכן הוצבו במקור.
שמונים דונם משטח הגן שתכנן לנה נהרסו כליל במהלך ביצור הגבול ופארק אחוזת זאקרו ניזוק על ידי בניית מוסכים ומלונות לכלבים, כמו גם ממשק הגבול האופייני להכשרת כלבי מכס.
בית הכומר פורק בשנת 1977. מכאן שקהילת זאקרו כיום היא חלק מקהילת פפינגשטגמיינדה (Pfingstgemeinde) הפרוטסטנטית בפוטסדאם.
מאז שיקום הכנסייה זאקרו בשנת 1995, זהו אתר התפילה הקבוע שוב.
נערכים שם גם קונצרטים קבועים.
כמו כנסיית השלום המאוחרת יותר בפארק סנסוסי, גם כנסיית הגואל השתמשה במבנים נוצריים קדומים, כמו גם בשווקים ובפורומים הרומיים, כהשראה לעיצוב הסופי.
הבניין בסגנון הקדום-נוצרי היה עבור פרידריך ויליאם הרביעי זיכרון אדריכלי מהנצרות הקדומה, שקהילת המאמינים המאוחדת עוררה בו השראה.
חלק מהסגנון הים תיכוני הזה היה הגג בעל השיפוע המתון, בניגוד לגגות התלולים הרבה יותר של כנסיות הכפר הגרמניות הרגילות.
בניין הכנסייה שגובהו מעל 9 מטר, אורכו 18 מטר ורוחבו 8 מטר, כולל האפסיס המזרחי שלו, מוקף בארקדה מקורה.
מבחוץ הכנסייה יוצרת את הרושם החזותי של בזיליקה בת שלוש ספינות.
מכיוון שהארקדה בולטת על רציף חצי מעגלי בנהר ההאבל, נראית הכנסייה לצופים מהנהר או בגדה הנגדית בוואנזה-ברלין כמו ספינה ישנה העוגנת ליד הגדה.
כשמגדל הפעמונים נראה מרחוק כמו ארובה של אוניית קיטור מנהר המיסיסיפי, רושם המתחזק מההשתקפות של המבנה במים.
בעמודים המחורצים יש טבעת (עיטור בצורת עלה תמר מסוגנן) של אבץ יצוק במקום כותרות.
בכניסה הקדמית יש חריגה משורת העמודים האחידים בדמות שני עמודים רחבים של אבן חול.
עליהם חקוקים פסוקים מהברית החדשה: הבשורה על פי יוחנן פסוקים 1–16 והאיגרת הראשונה אל הקורינתים פרק 13. האור נכנס אל פנים הכנסייה דרך החלון המקושת והעגול שבקומת התאורה וחלון רוזטה על הגמלון המערבי.
הקירות החיצוניים, עם הלבנים הוורודות-צהובות, היו מפוספסים בלכה כחולה.
הכנסייה דומה למקדש יווני מהתקופות הקדם נוצריות עם הגג משופע בכל הכיוונים.
אולם הכנסייה הפשוט נשלט על ידי ציורי קיר בסגנון ביזנטי באפסיס.
בכיפה המצופה זהב מזוגג יושב ישו על כס המלכות אוחז בספר החיים, מוקף בארבעת השליחים, מתי, מרקוס המבשר, לוקאס ויוחנן כותב הבשורה עם סמליהם: האריה, העיט, האדם והשור.
מלאכים צפים בחצי עיגול מעל ראשם.
בשיא חצי המעגל נמצאת היונה המייצגת את רוח הקודש.
אדולף אייבל (Adolph Eybel) הכין את הציור בשנת 1845, וביסס את עבודתו על סקיצה של הצייר הרומנטי הגרמני קרל יוזף בגאס (Carl Joseph Begas).
בחצי המעגל של הבימה חוזר רצף הצבעים של אולם הכנסייה, כוכבי זהב על רקע כחול.
שולחן המזבח המקורי מעץ ארז, נהרס בכוונה בשנת 1961. מכיוון שלא ניתן היה לשחזר אותו בגלל חוסר תיעוד, עומד כעת במקומו מזבח בסגנון דומה.
לספינה יש תקרה מחולקת לפנלים תוך שימוש במסגרת עץ מאובטחת.
הפנלים הייחודיים מכוסים בבד כחול וכוכבים צבועים בתכלת.
בין חלונות המסדרון ניצבים פסלים של שנים עשר השליחים העשויים מעץ טיליה.
הם גולפו בין השנים 1840 עד 1844 על ידי יאקוב אלברטי (Jakob Alberty).
הוא השתמש בפסלי השליחים שהכין פטר וישר (Peter Vischer) לקבר סבאלדוס ב בנירנברג (סביב שנת 1500) ובמודלים הגמורים של כריסטיאן דניאל ראוך לקתדרלת ברלין.
במקור הוצבו הספסלים במקביל לקירות הארוכים, אך הם מסודרים כעת בבלוקים של ארבעה לכיוון האפסיס.
הגב הגבוה מאוד של הספסלים והדלתות הגבוהות באותה מידה בין שורות ספסלים מונעים הסחת דעת ושומרים על מבטם של בני הקהילה לשלושת החלקים של הפולחן: המזבח, המקום המקודש והסטנדר.
הכניסה היחידה לכנסייה היא בצד המערבי.
בעוגב המקורי של שנת 1844 היו רק חמישה רגיסטרים עם דוושה צמודה.
הוא הורחב בשנת 1907 עם צינורות נוספים, שהוסיפו לו שישה רגיסטרים ידניים ואחד המופעל על ידי דוושות.
הוא הושמד על ידי ונדלים בשנת 1961. בזמן השיקום הכללי של הפנים בשנת 1990, הקהילה לא יכלה להרשות לעצמה עוגב חדש.
המכשיר החדש הותקן ביוני 2009. הוא מצויד בשתי מערכות קלידים, דוושה ו-14 רגיסטרים.
על חצר קדמית מלבנית עם אכסדרה בצד הצר, ניצבת הקמפנילה הגבוהה מעל ל-20 מטר (מלטינית campana = פעמון).
במגדל אותה תערובת של לבנים ואריחים כמו שאר הכנסייה.
בקומות יש חלונות מקושתים שבקומה האחרונה יש בלוודרה פתוחה.
המגדל מקורה בגג ששיפועו מתון עם כדור ועליו צלב.
מגדל הפעמונים של כנסיית הגואל מכיל פעמון ברונזה בן 600 שנה.
תאריך היציקה המסורתי שלו הוא 1406, אם כי אי אפשר להוכיח זאת.
הוא הוזכר לראשונה בשנת 1661. ככל הנראה הפעמון מגיע מכנסיית האבן העתיקה.
פעמון שני הוחרם לייצור כלי נשק בשנת 1917 ומחליפו זכה לאותו גורל בשנת 1944.
בקיץ 1897 שימש מגדל הפעמונים את הפיזיקאים אדולף סלאבי (Adolf Slaby) וגאורג פון ארקו (Georg Graf von Arco) כדי לנסות לשכלל את טכנולוגיית הרדיו של גוליילמו מרקוני.
זה היה האתר של האנטנה הגרמנית הראשונה לטלגרף אלחוטי.
ב-27 באוגוסט, הגיעה תשדורת האותות שלהם לתחנת חיל הים הקיסרי קונגסנאס (Kongsnaes) בצד הנגדי של יונגפרנזה בסמטת הברבורים בפוטסדאם, 1.6 קילומטרים משם.
לוח זיכרון שהוצב בשנת 1928 על ידי הרמן הוזאוס (Hermann Hosaeus) מעל דלת הכניסה לקמפנילה מרמז לאירוע זה.
באמצע הלוח, שעשוי דולומיט ירוק, נמצא אטלס התומך בכדור הארץ, מוקף ברק וכתובת הנצחה: "במקום זה בשנת 1897 הקימו פרופ.
אדולף סלבי וגראף פון ארקו את האנטנה הגרמנית הראשונה לתקשורת אלחוטית."
כנסיית גבירתנו של הבשורה היא כנסייה נוצרית קתולית, השוכנת בעיר עמאן בירת ירדן.
הכנסייה ממוקמת באזור ג'בל וובדא במרכזה של העיר.
היא נפתחה בשנת 1962. מבנה הכנסייה הוא מלבני ובעל גג רעפים ומגדל נושא צלב צמוד אליו בקצהו המזרחי.
הכנסייה משתייכת לפטריארכיה הלטינית של ירושלים.
קהילת הכנסייה ציינה ב-2012 מלאת 50 שנים להיווסדה.
לרגל המאורע שופצה הכנסייה במימון הפטריארכיה.
כנסיית הקבר (נקראת גם כנסיית הקבר הקדוש - בלטינית: Sanctum Sepulchrum; או כנסיית התחייה - ביוונית: Ναός της Αναστάσεως, בערבית: كنيسة القيامة) היא כנסייה גדולה, הניצבת במקום אותו רואות מרבית המסורות הנוצריות כמקום צליבתו, קבורתו ותחייתו של ישו.
היא נקראת על שם קברו הריק של ישו.
הכנסייה שוכנת ברובע הנוצרי של העיר העתיקה בירושלים, בסוף "ויה דולורוזה", הדרך שבה עבר ישו עד מותו.
בתוך הכנסייה נמצאת גבעת הגולגולתא הנזכרת בברית החדשה: .
מאז המאה ה-4 משמשת הכנסייה, הנחשבת כקדושה ביותר בעולם הנוצרי, כמוקד עלייה לרגל לצליינים מכל רחבי העולם.
על פי המסורת הנוצרית שימש אתר הכנסייה כמקום התרחשותם של כמה מהאירועים האחרונים בחיי ישו.
ראשית, הנצרות זיהתה מקום זה עם הגבעה עליה נצלב ישו, שהברית החדשה מכנה בשם "גולגולתא":
לאחר הורדת גופתו של ישו מן הצלב היא נטמנה בקבר חצוב בסלע בחלקת הקבורה של יוסף הרמתי.
הקבורה בקבר של אדם זר נדרשה מחמת איסור הלנת המת בהלכה היהודית.
שלושה ימים לאחר הקבורה הגיעו לקבר מרים, אם ישו ומרים המגדלית ומצאוהו פתוח וריק.
באוויר היה ניחוח ורדים, ומעל המקום ריחף מלאך שבישר להן על קימתו של ישו לתחייה.
הברית החדשה אינה מספקת תיאור ברור של מקום הצליבה.
זיהוי מקום הצליבה והקבורה המשוער, כמקובל עד ימינו, מיוחס להלנה, אם הקיסר הרומי קונסטנטינוס, אשר ביקרה בירושלים ב-326, שלוש מאות שנה לאחר מות ישו.
מורה דרך מקומי הוביל את הלנה למקום הקבורה שהיה מוסכם על המאמינים אז, וכן הצביע בפניה על שרידים של הצלב האמיתי - לפי המסורת באותה עת.
בעקבות כך קידשה הלנה את המקום, וכעבור זמן הורה הקיסר להקים כנסייה לציון אתר הקבר הקדוש - היא 'כנסיית הקבר'.
גילוי שרידי הצלב נתפש כעדות לאדיקותו הדתית של הקיסר קונסטנטינוס.
אות לכך אפשר למצוא במכתב ששלח ב-351 קירילוס מירושלים אל קונסטנטיוס השני, בנו של קונסטנטינוס הגדול:
המצדדים כיום בזיהוי האתר כמקום הצליבה נסמכים על מחקר היסטורי ועל ממצאים ארכאולוגיים, על פיהם במקום זה הייתה מחצבה נטושה, המתוארכת למאות ה-8 וה-9 לפנה"ס.
המקום כולו השתרע מחוץ לחומה השנייה של העיר, בשנות העשרים והשלושים של המאה הראשונה לספירה - זמן צליבתו המשוער של ישו.
ייתכן כי איכותו הירודה של הסלע בגבעת הגולגולתא לצורך בנייה הייתה הסיבה לנטישת המחצבה, ולשימוש בה כאתר צליבה - וכך השתמר המקום.
גם זיהויו כאתר הקבורה מתקבל על הדעת, כיוון שנמצאו במקום עוד כוכי קבורה יהודיים, חצובים בסלע, מתקופת בית שני.
בימינו, לא כל הנוצרים מקבלים את זיהוי המקום הזה כאתר הקבורה.
מספר זרמים פרוטסטנטיים גורסים שכנסיית הקבר אינה מתאימה למסופר בברית החדשה, שם מתוארים גבעה וגן.
לכן הפרוטסטנטים מזהים את גבעת הגולגולתא עם "גן הקבר" - מערת קבורה חצובה השוכנת כקילומטר מצפון לכנסיית הקבר, מחוץ לחומות העיר העתיקה.
גרסה זו לגבי מקום הגולגולתא חדשה יחסית, והתקבעה בשלהי המאה ה-19. יצוין כי מחקר מודרני שנערך בשנות ה-70 של המאה ה-20 תיארך את הקברים שבגן הקבר לתקופת בית ראשון, היינו - מאות שנים לפני תקופתו של ישו.
לפי המחקר הארכאולוגי, באזור בו עומדת כיום כנסיית הקבר פעלה כנראה עד תקופת הבית השני מחצבה.
קונראד שיק מציין במחקרו הראשוני על הכנסייה את הימצאותה של מערת קבורה חצובה בסמוך לקיר הדרומי של הכנסייה, המתוארכת לתקופת הבית הראשון.
מערה זו כללה חלל שבקירותיו נחצבו מדפי קבורה.
החלל נהרס כנראה בשלהי המאה ה-19, תוך כדי בניית בור מים במקום.
שטח זה שכן, כאמור לעיל, מחוץ לחומות העיר ירושלים.
בתקופה הרומית, לאחר בניית החומה השלישית, הוכלל השטח בתוך תחומי העיר.
כחלק מבנייתה המחודשת של ירושלים כ"איליה קפיטולינה", הוקם בשטח זה ה"פורום" העירוני, ובו מקדש לאלה אפרודיטי.
על פי המסורת הנוצרית נהרס המקדש לאחר ביקורה של הלנה, אם הקיסר קונסטנטינוס, אחרי שהיא "גילתה את שרידי הצלב האמיתי" עליו נצלב ישו.
אליבא דקואנון (Coüasnon), מבנה הבזיליקה של העיר שעמד בפורום זה, פורק ונבנה מחדש כבזיליקה של הכנסייה - (ה"מרטיריון") - בסמוך לסלע הצליבה, ולמבנה הקבר.
הגם שאין הוכחות לטענה זו, היא התקבלה כסבירה על דעתם של חוקרים שונים.
עדות הקשורה לתקופה קודמת לבניית הכנסייה, התגלתה בחפירה ארכאולוגית בקפלת וארטן (St.
Vartan): על אבן באורך 61 ס"מ, שנמצאה על קירותיו של מבנה רומי הקבור מתחת ליסודות הבזיליקה הקונסטנטינית (המרטיריון), משורטט רישום או "גרפיטי" של ספינת מסחר רומית, בפרופיל.
מתחת לספינה מופיעה כתובת לטינית: "DOMINE IVIMUS" ("אלוהים, הלכנו" או "באנו").
בתחילת התקופה הביזנטית בארץ ישראל הוחל בבניית כנסייה לציון מקום צליבתו, קבורתו וקימתו לתחייה של ישו.
מפעל בנייה נרחב זה החל בעקבות בקשתו של בישוף ירושלים מהקיסר בוועידת הכנסייה בניקאה, ב-325, לחשוף את קבר ישו.
אדריכל הכנסייה, שנבנתה בין השנים 326–335, היה אמן ממוצא סורי או ארצישראלי, בשם זנוביוס.
הכנסייה מוקמה על תוואי רחוב ה"קארדו", הנמתח משער שכם אל שער ציון.
שורת מדרגות הובילו דרך שלושה פתחים לאטריום מלבני ממנו נכנסו המבקרים אל בזיליקה גדולה בעלת חמישה סטווים, גדולה כפליים מהכנסייה הנוכחית, בה נערכו טקסי הליטורגיה וטקסים אחרים.
בצדה המערבי של הבזיליקה ניצב אפסיס גדול, מכוון מערבה אל מערת הקבר, ובו עמדו 12 עמודים, כמניין שנים-עשר השליחים של ישו.
מהבזיליקה נכנסו המבקרים לחצר קטורה (ללא גג), שהייתה מוקפת בסטווים של עמודים, המכונה "הגן הקדוש", ובפינתה הדרום-מזרחית התנשא סלע הגולגולתא, שעוצב בעבודת חציבה.
גבעה זו הייתה מקושטת ועמד עליה צלב מעוטר (Crux gemmata), תרומתו של הקיסר תיאודוסיוס השני.
מן החצר נכנסו המבקרים ל"אנסטאזיס" - אולם גדול ועגול הבנוי בצורת רוטונדה, במרכזו ניצב הקבר בתוך אדיקולה (היכלית).
חלק זה נבנה, ככל הנראה, בשני שלבים: בתחילה היה קטור (חסר גג), ובשלב מאוחר יותר נוספה לו כיפה גדולה.
אוסביוס מקיסריה, שהיה מקורב לקיסר קונסטנטינוס, תיאר בחיבורו "חיי קונסטנטינוס" את בניית הכנסייה על ידי הקיסר:
חפירה שנערכה בשטח הפטריארכיה הקופטית ב-1997, באזור שמצפון לכנסייה הנוכחית, חשפה שרידי מבנה ריבועי באורך 16 מטר העשוי מאבני גזית.
המבנה תוארך למאות 4–5 לספירה והארכאולוגים מעריכים כי שימש כאחד ממבני הספח של הכנסייה, כגון בפטיסטריום, עליו היה ידוע מכתבי הצליינים.
לאורך התקופה הביזנטית שופץ המבנה מספר פעמים; את השיפוץ הנרחב ביותר ערך, כנראה, יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, במחצית השנייה של המאה ה-6. מבנה זה היה ללא ספק המבנה החשוב והמרכזי ביותר בירושלים באותה תקופה.
עדות לכך ניתן למצוא ב"מפת מידבא" המתוארכת למאות 6–7 לספירה, שבה מוצגת כנסיית הקבר במרכז ירושלים.
עדות נוספת למרכזיותה של הכנסייה משתקפת בקביעת תאריך חג חנוכת הכנסייה ב-14 בספטמבר; תאריך החג הזה, שנחוג לראשונה ב-335, מציין גם את יום חנוכת מקדש יופיטר על גבעת הקפיטולין ברומא, וזה גם התאריך בו נחוג חג מציאת הצלב.
בחירת התאריך ביום זה מסמל את ניצחונה של הנצרות על הפגניות.
גם ייצוגים אמנותיים שונים מהתקופה מעידים על חשיבותה הדתית של הכנסייה: ייצוג כזה מופיע על גבי מכלי שמן קדוש (אמפולות) ששימשו את עולי הרגל, ומצויים אף במבנים ממשיים, כדוגמת מבנה כנסיית סנטו סטפאנו רוטונדו (Santo Stefano Rotondo) ברומא, בהם הפך המבנה המרכזי המעוגל של הרוטונדה לאלמנט דתי סימבולי.
עם כיבוש ירושלים בידי הפרסים ב-614 נהרסה הכנסייה כמעט כליל, ונשארו ממנה רק שרידים דלים.
הפרסים שהו בירושלים שנים ספורות, ועם שוב הביזנטים לירושלים ב-628 בראשותו של הקיסר הרקליוס עברה הכנסייה סדרת שיפוצים שלא הושלמו, שכן ב-638 כבשו המוסלמים את הארץ ופעולות הביזנטים בירושלים הוגבלו.
עם זאת, המוסלמים לא נגעו לרעה בכנסייה, כחלק ממדיניות הסובלנות הכללית בה נהגו כלפי בני דתות אחרות שכבשו, במיוחד כלפי עמי הספר.
מסופר אף כי כובש הארץ המוסלמי עומר בן אל-ח'טאב, סר לכנסייה לאחר כיבושה והתפלל בכבוד רב מול פתחה - ולא בתוכה, כדי שהכנסייה לא תהפוך לקדושה למוסלמים וייווצרו מריבות על שטחה.
לפי סיפור זה, במקום בו התפלל עומר נבנה מסגד עומר, השוכן עד היום ליד כנסיית הקבר.
סובלנות דומה לא אפיינה שליטים מוסלמים אחרים, ובשנת 1009 ציווה הח'ליפה הקנאי אל-חאכם באמר אללה להרוס את הכנסייה.
לפי עדותו של אולריך (Ulrich), בישוף העיר אורליאן על טקס "שבת האור", עדות המתוארכת בין השנים 1025–1028, בתקופה זו שוקם לכל הפחות מבנה האדיקולה.
ב-1033 פקדה רעידת אדמה חזקה את ירושלים, בעטיה נהרסו מבנים רבים בעיר, ובהם מבנה כנסיית הקבר.
בעקבות כך התירו הפאטימים (שליטי הארץ המוסלמים) לנוצרים לשקם את כנסייתם.
הקיסר הביזנטי מונומכוס (Constantine IX Monomachos) ניצל היתר זה, ואחרי 1042 עברה הכנסייה שיפוץ יסודי ביוזמתו ובמימונו.
בדיווח מ-1047 של מטייל פרסי בשם נאצר ח'וסרו , מתוארת הכנסייה כמבנה מפואר "המסוגל להכיל קהל של 8,000 אנשים ...
אשר נבנה במיומנות גבוהה ביותר, [בעזרת] שיש צבעוני, [מעוטר] באורנמנטיקה ופסלים...".
מתקופתו של מונומכוס נותרו שרידים בכנסייה.
כנראה כבר בתקופתו נבנו שלוש הקפלות ממערב לחצר הכנסייה.
אלה שייכות בשנות האלפיים ליוונים.
בקשתות הבתולה ישנם עמודים מתקופתו, ובמספר מקומות מצויים שרידים של בנייה ביזנטית אופיינית לתקופה: לבנים דקות ובינן מילוי (למשל בקפלת אדם, או בכניסה לקתוליקון מהצד החיצוני).
למעשה, המקום היחיד בו יש קפלה שהיא חיקוי של בניית מונומכוס - הוא הקפלה היוונית בדיר אברהם (המנזר היווני ממזרח לחצר הכנסייה).
ב-1099 כבשו הצלבנים את ירושלים לתקופה של 88 שנים, במהלכה הם שיפצו את הכנסייה, פיארו אותה אף יותר ממונומכוס, ולמעשה מבנה הכנסייה היום מושתת רובו ככולו על הבנייה הצלבנית מאז.
הצליין האנגלו-סקסי זייוולף, שביקר בארץ ישראל בשנים 1102–1103, זמן קצר אחרי כיבוש ירושלים במסע הצלב הראשון, מתאר בזיכרונותיו את הכנסייה: הרוטונדה, על פי תיאורו, הייתה בעלת גג פתוח או פתוח למחצה.
זייוולף מציין בחיבורו מסורות שונות שנוצרו במשך מאות השנים על אודות חלל הכנסייה והאתרים בתוכה המאזכרים אירועים שונים מחיי ישו, בהם, לדוגמה, תא המאסר של ישו, העמוד אליו נקשר ועונה, ועוד.
את הכנסייה המחודשת חנכה המלכה הצלבנית מליסנדה, בתו של בלדווין השני, ב-1149 - שנת היובל לכיבוש העיר בידי הצלבנים.
כתובת שנחצבה בקשת באזור הגולגולתא מציינת את חנוכת הכנסייה ב-15 ביולי 1149: "מקום זה הוא קדוש, מקודש על ידי דמו של ישו.
באמצעות הקידוש שלנו [את המקום] איננו מוסיפים דבר לקדושתו.
אולם המבנה, אשר נבנה מסביב ומעל למקום קדוש זה, נוצר ביום החמישה עשר ביולי, בנוכחותם של אבות הכנסייה [ושל] הפטריארך פולקר (Fulcher), אשר היה אז בשנה הרביעית לכהונתו, השנה החמישים לכיבוש העיר, אשר אז קרנה כזהב טהור.
מ[זמן] לידת אדוננו נספרו אלף מאה וארבעים ותשע שנים."
כנסיית הקבר הצלבנית הייתה קטנה בהרבה, וכללה בשטחה רק את חצר הגולגולתא ואת הרוטונדה.
הצלבנים ויתרו למעשה על הבזיליקה הגדולה, אך קירו את הכנסייה כולה.
גם כיוון הכניסה השתנה, ובמקום להיכנס ממזרח - החלו המבקרים להשתמש בכניסה חדשה מדרום, דרך חצר חיצונית.
עם זאת, נוכחותו של שער כניסה צלבני ברחוב הנוצרים מעיד על כניסה לכנסייה ממערב שהתקיימה לפחות בין כיבוש ירושלים לבין חנוכת הכנסייה.
צידו הפנימי של שער זה (המכונה גם "קשת מרים") נמצא באזור שבשליטת הפרנציסקנים.
משמאל לפתח הכניסה הוקם מגדל פעמונים ששרד רק בחלקו התחתון, ואילו מצד ימין נבנו מדרגות אל הגולגולתא.
סביב האדיקולה הוקמה רוטונדה חדשה, בעלת אמבולטוריום המופרד בעזרת 18 עמודים מהחלל שמסביב הקבר.
תיאור הכנסייה מופיע בכתבי יד שונים מן התקופה כמו מפת קמבריי, כשלצידה מכלול המסדר ההוספיטלרי.
ב־2 באוקטובר 1187, לאחר 88 שנות שליטה צלבנית, כבשו המוסלמים בראשות צלאח א-דין את ירושלים.
צלאח א-דין החליט להותיר על כנה את כנסיית הקבר, כדי למנוע פריצה של מסעי צלב נוספים, ולהתיר התיישבות נוצרים בעיר, למרות הטבח שבוצע בתושביה המוסלמים (והיהודים) של העיר בעת הכיבוש הצלבני.
הוא הפקיד את מפתחות הכנסייה בידי משפחת ג'ודה, כאשר משפחת נוסייבה אחראית עד היום על פתיחת הכנסייה וסגירתה.
בתקופה הממלוכית הוגבל חופש הפולחן הנוצרי והיהודי באופן כללי, וזאת על ידי איסור בנייה ושיפוץ של מבני תפילה קיימים ("חוקי עומר").
בעקבות כך לא יכלו הנוצרים לשפץ את כנסיית הקבר.
בתקופה העות'מאנית התירו שליטי העיר לנוצרים לבצע תיקונים וחיזוקים קלים במבנה הכנסייה, אך מאידך הפקידו את מפתחות הכנסייה בידי משפחת ג'ודה המוסלמית.
במשך תקופות ארוכות גבו בשל כך המוסלמים "דמי כניסה" מהמבקרים בכנסייה, ובימים שבהם גבר המתח בין הנוצרים והמוסלמים בירושלים, הם סירבו לפתוח את דלתות הכנסייה למשך ימים ולעיתים שבועות.
נזירים שהתגוררו בתוך הכנסייה "נכלאו" למעשה בשל כך, ולולא חבריהם מבחוץ שהגניבו להם אוכל ומים דרך חלון, היו בוודאי גוועים ברעב.
תיאורי עולי רגל רבים מן המאה ה-19 מספרים על ההזנחה של המבנה תחת השלטון העות'מאני.
הסופר האמריקאי הרמן מלוויל ביקר בכנסייה בשנת 1857 ותיאר את ההזנחה ששררה בסביבתה.
על פי זיכרונותיו "לגלוג ובוז צורב וחוסר אמונה מושלים בכנסיית-הקבר, והרפש מציף בסרחון כל קרן ופינה, ונחיל רוכלים חמוש באלף תחבולות מוכר לך צלבים ומזכרות זולות".
דברים בסגנון דומה אפשר למצוא בזיכרונותיהם של מבקרים אחרים מאותה תקופה ובהם מארק טוויין, בנג'מין דיזראלי ואחרים.
ברעידת האדמה בינואר 1546 קרסה הכיפה של הכנסייה.
בשנת 1808 פרצה בכנסייה שרפה משמעותית ביותר שפגעה בה קשות.
על פי טענתו של קוסט (Cust), שכתב את הדו"ח על הסטטוס קוו במקומות הקדושים, החלה השרפה בגלריה הארמנית של הכנסייה (מדרום לקבר הקדוש), ונגרמה על ידי נזיר שיכור שאף ניסה לכבות אותה בשיכר (כיוון שחשב שמדובר במים).
בעקבות השרפה קרסה תקרת הרוטונדה והרסה את העיטורים החיצוניים של האדיקולה.
לאחר השרפה עברה הכנסייה שיפוצים נרחבים.
את הכנסייה שיפץ הארכיטקט היווני קומינוס (Komminos) ממיטילנה ששיפץ גם את האדיקולה בסגנון הבארוק העות'מאני של אותה עת בתרומת הצאר הרוסי אלכסנדר הראשון.
נוסעים נוצרים לארץ ישראל במאה ה-17 דיווחו כי אסור על יהודים להיראות ברחבת הכנסייה.
גם נוסעים במאה ה-19 דיווחו כי בשל שנאת הנוצרים בירושלים, יהודים אינם מעזים אפילו לעבור ליד הכנסייה.
הקונסול הבריטי בירושלים באמצע המאה-19, ג'יימס פין, דיווח כי "מנהג העיר" התיר את המעבר ברחבה שלפני הכנסייה לנוצרים בלבד.
עם זאת, הנוצרים לא העזו למנוע ממוסלמים לעבור שם.
ב-1847 התנפל קהל של צליינים נוצרים על יהודי שעבר בקצה הרחבה וכמעט והרג אותו.
היהודי הגיע זמן מה לפני כן מאירופה ולא ידע על המנהג.
אנשי הכנסייה היוונים טענו בפני הקונסול כי יש בידם פירמן עתיק הקובע את כופר-הדמים שיצטרכו לשלם (כמחצית פני אנגלי) במקרה וייהרג יהודי כלשהו לאחר שהוכה בשל הימצאותו באזור הרחבה.
לאחר שפנה הקונסול לשלטונות באיסטנבול, נתברר כי מעולם לא ניתן פירמן כזה.
ב-1853 פרצה מלחמת קרים, בין היתר בשל המחלוקת על השליטה בכנסיית הקבר ובשאר המקומות הקדושים בארץ ישראל.
ב-26 באפריל 1856, בשבת הקדושה שלפני הפסחא היוונית, פרצה בכנסייה קטטה גדולה בין הארמנים והיוונים על חלוקת "האש השמיימית המקודשת".
בהדפס משנת 1861 המתאר את הרוטונדה, שיצר האדמירל הצרפתי פרנסואה אדמונד פאריי, ניתן לראות בד גדול בצבע כחול ועליו כוכבים לבנים שנתלה מעל מבנה הקבר.
תפקידו של בד זה, שהוסר בסוף המאה ה-19, היה לשפר את האקוסטיקה בחלל.
כמו כן, נראים בתיאור תאים בין העמודים שמסביב לרוטונדה.
כיפת המבנה הייתה עשויה מעץ שעבר טיוח ופאריי מציין כי שיפוצים שהיו נדרשים בה לא בוצעו עקב חילוקי הדעות בין הכנסיות השונות המחזיקות בכנסייה.
במהלך המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 החלה חקירה שיטתית של מבנה הכנסייה על ידי חוקרים וארכאולוגים, ובהם טיטוס טובלר, קונרד שיק, לואי-איג ונסאן ופליקס-מארי אבל.
מדידותיו של שיק שימשו אף כבסיס לחלוקת שטח המבנה בין הכנסיות השונות.
וירג'יליו קורבו מבית הספר הפרנציסקני למקרא ערך בכנסייה מחקר ארכאולוגי בשנות ה-60 של המאה ה-19.
תקופת המנדט הבריטי וממלכת ירדן
ביולי 1927 נפגעה הכנסייה בצורה משמעותית ברעידת אדמה, שפגעה במבנה המוזנח.
הבריטים ניסו לגרום לשלוש העדות הגדולות להגיע להסכמה באשר לשיפוץ כולל של הכנסייה אולם ללא הצלחה.
עם זאת, עד שנת 1935 שופצו והוחלפו, בניהולו של האדריכל הבריטי ויליאם הארווי (William Harvey), כיפת הקתוליקון, הפסיפסים בקפלת הגולגולתא וכן הוסרו משקופי השיש המגולפים של הכנסייה, שהועברו לטיפול ושימור במוזיאון רוקפלר, שם הם מוצגים עד היום.
עם זאת, את השיפוץ המשמעותי של הכנסייה החלו רק בשנות השישים, תחת השלטון הירדני, והשיפוץ נמשך למעשה עד סוף המאה העשרים.
במרץ 1947 הותקנו סביב האדיקולה תומכות מתכת ועץ שנועדו למנוע את התמוטטותה.
בשל מחלוקת על אופיו של השיפוץ, התומכות ניצבו במקום עד לשיפוץ המקיף של מבנה הקבר בשנים 2016–2017. המחלוקת נסבה סביב רצונם של היוונים לשפץ ולחזק את המבנה הקיים מול שאיפתם של הקתולים להחזירו למצבו כפי שהיה בתקופה הצלבנית.
בסוף שנות השמונים של המאה ה-20 הושלם שחזור סלע הצליבה בידי ארכיטקט מטעם הכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
ב-15 במאי 2009 התארח האפיפיור בנדיקטוס ה-16 בכנסייה, כחלק מביקורו בישראל.
בנדיקטוס ביקר בכנסייה כאורח הכנסיות היוונית-אורתודוקסית והארמנית.
לאחר טקס וסיור בכנסייה קיים האפיפיור תפילה פרטית בקפלה של הגולגולתא.
ב-24 באפריל 2010 ניסה תייר מאירלנד לדקור מתפללים בכנסייה.
כוחות הביטחון ירו בו בטרם הספיק לפגוע במתפללים.
בשנת 2016 החל שיפוץ מקיף של מתחם מבנה הקבר, לאחר שהושג הסכם בין שלושת הגופים העיקריים שלהם חלק בכנסיית הקבר על פי הסטטוס קוו: הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית, משמורת ארץ הקודש (הפרנציסקנית) והפטריארכיה הארמנית.
במסגרת השיפוץ הוסרו אבני השיש מעל קבר ישו לראשונה מאז המאה ה-16.
בפברואר 2018 הורו הגורמים המנהלים את הכנסייה על סגירת הכנסייה לצליינים במחאה על כוונת עיריית ירושלים לגבות ארנונה על מבנים ואזורים מסחריים שבבעלות הכנסיות ועל הצעת חוק פרטית שנועדה להלאים קרקעות שהכנסייה מכרה ליזמים פרטיים.
לאחר שלושה ימים נפתח המתחם לאחר התערבות ראש ממשלת ישראל
החל משנת 2022 עוברת רצפת הכנסייה שיפוץ נרחב בראשות חוקרים מהספיאנצה.
השיפוצים גם חושפים עדויות שונות למתאר כנסיית הקבר בתקופה הביזנטית והצלבנית.
כמו כן נחשפה כמות גדולה של אדמת גן חומה, התואמת את התיאור בבשורת יוחנן (יט 41) שצליבת ישו וקבורתו היו ב"גן"
כמו כן ניתן למצוא בכנסייה אתרים חשובים כמו אבן המשיחה, שעליה טיהרו את גופתו; מערת גילוי הצלב; מקום קבורת אדם הראשון; וקברים חצובים מימי בית שני.
הכנסייה כוללת גם מספר רב של קפלות וחדרים שונים, המוחזקים בידי העדות הנוצריות השונות.
חצר הכניסה לכנסייה מכונה "פרוויס" (Parvis – "חצר" בלטינית).
החצר עצמה והמנזרים סביבה מהווים חלק אינטגרלי מהכנסייה.
בחצר, השייכת לשלוש העדות הגדולות המחזיקות בכנסיית הקבר: הלטינים, הארמנים והיוונים, מתקיימת פעילות ליטורגית, בעיקר בתקופת הפסחא.
לדוגמה, ביום חמישי הקדוש מתקיימת בחצר רחיצת הרגליים על ידי הפטריארך האורתודוקסי לזכר רחיצת רגלי התלמידים על ידי ישו בעת הסעודה האחרונה.
לכנסייה שער בן שני פתחים, ובכך תכנון הכניסה לכנסייה מתכתב עם "שער הזהב" (שער הרחמים) דרכו נכנס ישו לירושלים.
הפתח הימני נאטם בסוף המאה ה-12 או תחילת המאה ה-13, בעבר היו מעל הפתחים ציורי פסיפס שנשרו עם השנים אולם תיאורם מצוי בכתבי נוסעים בני התקופה.
משקופי השערים, העשויים שיש ומתארים סצנות הקשורות לשבוע האחרון בחיי ישו (מעל הפתח המערבי) ומוטיבים צמחיים וסצנות מיתולוגיות (מעל הפתח המזרחי) הוסרו על ידי מחלקת העתיקות של המנדט הבריטי והועברו בשנת 1935 למוזיאון רוקפלר.
סביב החצר כנסיות ומנזרים השייכים ברובם ליוונים אורתודוקסים.
מימין לכניסה דלת המובילה לכנסיית מיכאל הקדוש, הנמצאת בבעלות הקופטים אולם למעשה בידי האתיופים.
ממנה ניתן לעלות לכנסייה העליונה (גם היא בבעלות הקופטים דה יורה אולם בידי האתיופים דה פקטו), כנסיית ארבע החיות.
בכנסייה העליונה ניתן לראות תמונה של מלכת שבא המגיעה לביקור אצל שלמה המלך.
על פי המסורת האתיופית, למלכת שבא ולמלך שלמה היה בן, מנליק הראשון, שנחשב למייסד השושלת המלכותית האתיופית.
ליד תמונת מלכת שבא ישנה תמונה המייצגת את השילוש הקדוש.
מכנסייה זו ניתן לצאת לגג הכנסייה המכונה "דיר אל סולטאן" המצוי בבעלות אתיופית ומכונה כך על שמו של שלמה המלך.
מדרום (מימין) לכנסיית מיכאל הקדוש מנזר המוקדש ליוחנן השייך לארמנים.
מדרום לכנסיית יעקב מנזר דיר אברהם השייך ליוונים אורתודוקסים וכולל את משרדי הנהלת כנסיית הקבר.
במנזר צומח עץ זית המזוהה על ידי היוונים כעץ בו נלכד האיל בעת עקדת יצחק.
משום כך מכונה המקום "דיר אברהם".
מתחת למנזר, ולמעשה מתחת לרחבת הכניסה כולה, משתרע בור מים ענק, שהכניסה אליו היא ממרתפו של המנזר, בו נמצא גם חדר אוכל לנזירים, שמקורו צלבני וקירותיו מעוטרים בציורי קיר המשמש כמחסן.
מול כנסיית הקבר (בדרום המתחם) נמצא מנזר יווני המכונה גת שמנים מטוכיון.
משמעות המילה "מטוכיון" היא משכן או מקום.
מכאן מתחילים היוונים את תהלוכת מרים, אם ישו, המסתיימת בקברה של מרים בסוף חודש אוגוסט בלילה לכבוד חגה של מרים שנמשך אצל היוונים מספר ימים.
ממערב למתחם שלוש קפלות שנבנו כנראה עוד לפני התקופה הצלבנית, על ידי קונסטנטינוס מונומכוס ושופצו מחדש על ידי הצלבנים.
הקפלה הדרומית ביותר מוקדשת ליעקב הקדוש, אחי ישו.
יעקב היה גם בישופה הראשון של ירושלים.
הקפלה הזו משמשת את הקהילה האורתודוקסית הערבית של ירושלים.
במרכז קפלה המוקדשת למרים המגדלית.
האתר המרכזי, הנראה כמו באר, מסמן את המקום בו, על פי המסורת, עמדה מרים המגדלית בעת הצליבה.
בחלק הצפוני ביותר, מתחת למגדל הפעמונים, קפלה המוקדשת לארבעים המרטירים של סבסטיה (בארמניה).
על אחד מהם גרפיטי של צליין מוונציה שביקר בכנסייה במאה ה-14 והשאיר את שמו, Piero Vendramini, את תאריך ביקורו המדויק ואת סמלו.
על העמוד האמצעי סדק, שעליו מסופר כי הוא מתקשר לקונפליקט בין הארמנים לבין היוונים במאה ה-16, אז איבדו היוונים לתקופה קצרה את זכותם לבצע את טקס האש הקדושה, וכאשר הפטריארך הארמני ביצע את הטקס בעצמו האש לא ירדה, כהרגלה מדי שנה, בתוך האדיקולה של הקבר.
במקום זאת, כנראה לאות מחאה על אי הצדק כלפי היוונים, פרצה האש הקדושה מהעמוד בכניסה ולכן מראים שם סדק מפויח.
הצליינים נוהגים להשאיר בסדק הזה פתקים בדומה לפתקים שמשאירים בכותל המערבי.
מימין (ממזרח) לכניסה, מתחת ללוח עץ, נמצא קברו של צלבן אנגלי, פיליפ ד'אוביניי (Philip d'Aubigny), שהיה מורה של הנרי השלישי, מלך אנגליה, והיה מאנשי האצולה שהכריחו את המלך ג'ון בלי ארץ לחתום על המגנה כרטה בשנת 1215.
קפלת הפרנקים היא התחנה העשירית בוויה דולורוזה.
בתקופה הצלבנית ניתן היה לעלות לגולגולתא דרך המדרגות החיצוניות המובילות לקפלה, שהייתה מחוברת ישירות עם הגולגולתא.
בעשור השני של המאה ה-21, לא ניתן להיכנס לקפלה ללא אישור, והמעבר ממנה לתחנה האחת-עשרה על הגולגולתא סגור.
בין שתי התחנות מחבר חלון מסורג דרכו ניתן להתבונן מהגולגולתא על הקפלה הקטנה.
הקפלה והמדרגות המובילות אליה שייכת לקתולים.
בקפלה ניתן לראות שרידי פסיפס צלבני ושלושה עמודים צלבניים מקוריים משני הצדדים.
במשקוף בפינה מתוארים אשכולות ענבים המסמלים את דמו של ישו שנשפך בגולגולתא.
הקפלה מכונה גם "קפלת צער מרים".
מתחת לקפלה זו מצויה קפלת מרים המצרית השייכת ליוונים אורתודוקסים.
מרים המצרית הייתה אישה חוטאת שהגיעה מאלכסנדריה באונייה, וכשניסתה להיכנס לכנסיית הקבר, דחפה אותה הרוח החוצה והדלתות נסגרו עליה.
משהבינה כי איננה יכולה להיכנס למקום הקדוש בגלל חטאיה, חזרה בתשובה והפכה למודל של אישה סגפנית.
סלע הגולגולתא עליו נצלב ישו מוקף כיום במבנה משוכלל בן שתי קומות – המרפסת התלויה של הגולגולתא, והקיר הצמוד למדרגות המודרניות שהוקמו אחרי השרפה.
המדרגות מדרום (שדרכן עולים למעלה) שייכות ללטינים והמדרגות מצפון (שדרכן יורדים) שייכות ליוונים האורתודוקסים.
לעיתים רחוקות הפטריארך משנה את כיוון העלייה ואז יש לכך משמעות ליטורגית.
למשל, ביום שישי הקדוש של הפסחא, כאשר סדרי העולם משתנים, עולה הפטריארך מהכיוון ההפוך לגולגולתא.
המבנה מכיל כמה תחנות של "ויה דולורוזה":
"קפלת המסמור לצלב" או מקום הצליבה הלטיני - המזבח מציין את התחנה ה-11 ב"ויה דולורוזה".
הבשורה על-פי לוקאס, פרק כ"ג 33–34 מתארת את צליבתו של ישו: "כשבאו אל המקום הנקרא גלגתא צלבו אותו שם עם הפושעים, אחד מימינו ואחד משמאלו.
אמר ישוע: "אבי, סלח להם, כי אינם יודעים מה שהם עושים."המזבח הנוכחי נתרם ב-1588 על ידי פרדיננדו הראשון מבית מדיצ'י מפירנצה.
הסצנות על המזבח קשורות לצליבה: המסמור לצלב, העלאת הצלב, הפייטה וההנחה בתוך הקבר.
בקצה הצפוני של המזבח סמלה של משפחת מדיצ'י.
הקפלה על עיטוריה עוצבה בצורתה הנוכחית ב-1937 ושופצה על ידי אנטוניו ברלוצי.
בין היתר שוחזר הריצוף בדגם קוסמאטי והקירות כוסו בלוחות גרניט שהובאו במיוחד מאסואן.
פסיפסי התקרה באזור הקתולי: הפסיפסים על התקרה עוצבו על ידי פייטרו ד'אקיארדי (Pietro D'Achiardi) בשנת 1842. הם התכסו בשכבות של פיח שחור בשל מנורות השמן הרבות שעטרו את התקרה, ולא נראו כמעט לעין, עד שבדצמבר 2017 עברה התקרה ניקוי מוקפד והפסיפסים חזרו לחיים.
כלומר, חלק זה של התקרה מתאר רצף של הברית הישנה מבראשית ועד לנביאים (יונה ודניאל נחשבים לנביאים בקרב הנוצרים).
בעיגולים הגדולים בתקרה מתוארים דוד, זכריה, ישעיהו ודניאל ובמרכז רוח הקודש.
בין שני חלקי הגולגולתא השייכים ללטינים (מערב ומזרח) בתקרה מחברת המנדורלה הצלבנית המתוארת את ישוע העולה לשמים (הפסיפס היחיד על תקרה שנשמר מהתקופה הצלבנית בארץ), בהמשך עוד שני סיפורים מהתנ"ך: דניאל בגוב האריות ויונה הנביא הנשלף מהדג.
לאחר מכן במרכז כריסטוגרמה (האותיות היווניות כי ורו - תחילת המילה היוונית כריסטוס, משיח) ומשני צדדיה מתוארות הדמויות של הברית החדשה: פטרוס ופאולוס ובקצוות ארבעת האוונגליסטים.
כל הדמויות המתוארות לעיל מהברית הישנה ומהברית החדשה מובילות לשיא: לצלב וסביבו 12 היונים המסמלות את 12 השליחים והכתובת salvus mundi: גואל העולם.
למעשה התקרה מתארת את סיפור הגאולה של האנושות מהחטא שהחל עם אדם וחוה, דרך הברית הישנה, הנביאים, הברית החדשה ולבסוף באמצעות הצלב.
פסיפסי הקירות: שלושת הפסיפסים על הקירות בוצעו על ידי לואיג'י טריפוליו (Luigi Trifoglio).
הפסיפס המרכזי מתאר את צליבתו של ישוע: חייל רומאי יושב בצד, מרים, אם ישו עומדת מעל לצלב ומרים המגדלית בתנוחת כריעה לצד רגלי ישו הצלוב.הפסיפסים על הקיר הדרומי מתארים, האחד: את הנשים ואת יוחנן התלמיד האהוב שנכחו בצליבה, השני - את עקדת יצחק.
עקדת יצחק נתפסת על ידי המסורת הנוצרית כהטרמה וכסמל לקורבנו של ישו.
כפי שאברהם היה צריך להקריב את בנו יחידו (אם כי בסופו של דבר יצחק לא הוקרב) למען האלוהים, כך מקריב האלוהים את בנו יחידו למען האנושות.
"מזבח הצליבה" או מקום הצליבה היווני - המזבח, שבשליטת הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, מציין את המקום שבו הועמד עמוד צליבתו של ישו והוא נחשב לתחנה ה-12 בוויה דולורוזה.
מתחת למזבח דסקית כסף שבמרכזה מגרעת המסמלת את "המקום המדויק" שבו עמד הצלב עליו נצלב ישו.
בכל אחד מצדי המזבח לוח שיש שחור המצביע על מקום הצלבים של השודדים שנצלבו עם ישו.
הצליינים עומדים בתור ארוך כדי לגעת בסלע המקורי של הגולגולתא דרך המגרעת בדסקית הכסף.
סלע הגולגולתא סדוק בהתאם למסופר בברית החדשה על רעידת האדמה שהתרחשה עם מותו של ישו.
לצד המזבח הוקמה ויטרינה עשויה זכוכית דרכה אפשר לראות את סלע הגולגולתא.
מאחורי המזבח מתואר ישו הצלוב, מימינו תלמידו האהוב המזוהה עם יוחנן כותב הבשורה, ומשמאלו אמו מרים.
בין המזבח לישו מנורת שבעה קנים המסמלת את התפיסה הנוצרית על פיה כנסיית הקבר מהווה את התחליף לבית המקדש.
לפני המנורה טברנקולום בצורת פירמידה.
ללטינים ולארמנים יש זכות שימוש במזבח האורתודוקסי, ופעם בשנה - גם לקופטים ולסורים.
על המזבח כיתוב ביוונית: ציטוט מהכתיבה הליטורגית של אבות הכנסייה מהמזרח: "אלוהים ששופך את הדם מרוקן את האדון המשיח".
המוות של ישו הוא התרוקנות מוחלטת של האל למען בני האדם.
משמאל למזבח המרכזי מזבח נוסף עם עמודים קטנים כיוון שכאשר האורתודוקסים חוגגים את המיסה הם זקוקים למזבח נוסף בצד כדי להכין קודם את לחם הקודש.
האיקונה מתארת שוב את עקדת יצחק, כיוון שהקרבת הלחם בכנסייה נתפסת כהקרבה המוחלטת.
על התקרה מתוארים שמי מרום עם מלאכים וכוכבים והחושך שירד ברגע הצליבה למרות השעה המוקדמת.
בשנת 1842 עוטרו קירות ותקרת החלק האורתודוקסי של הגולגולתא בציורי-קיר המתארים את הפסיון של ישו.
הציורים, שהתכסו במשך השנים בפיח, נוקו ונחשפו מחדש ב-2019.
"גבירתנו הסובלת" - בין תחנה 11 (המיסמור לצלב) לבין תחנה 12 (הצליבה) בוויה דולורוזה.
היא מסומנת באמצעות מזבח המצוי ברשות הפרנציסקנים שמוקדש למרים הנקרא "גבירתנו הסובלת" Stabat Mater ולידו פסל המדונה שהובא לכאן מליסבון ב-1778. הפסל מתאר את מרים וחרב נעוצה בלבה המזכירה את הנבואה שנהגתה על ידי שמעון הצדיק בעת הצגתו של ישו במקדש.
הבשורה על-פי לוקאס, פרק ב' "ברכם שמעון ואמר אל מרים אמו: "הנה זה נוסד למכשול ולתקומה לרבים בישראל ולאות אשר יתנגדו לו - וגם בלבך את תעבר חרב - למען תגלינה מחשבות לב רבים." התחנה הבאה (13) משמרת את זיכרון הורדתו של ישו מהצלב.
כאן עמדה מרים וכאן נטלה את גופתו לזרועותיה.
הזיהוי של תחנה זו מאוחר יחסית.
בדורות הקודמים היה מקובל לקשור לעיתים את אירוע הורדה מהצלב גם ל"אבן המשיחה".
בכנסייה רק שני פסלים השייכים לכנסייה הקתולית, שניהם של נשים.
זה של מרים הסובלת בתחנה ה-12 וזה של הלנה עם הצלב במערת מציאת הצלב.
קפלת אדם הראשון - בקומה התחתונה, מתחת למזבח הצליבה ובקרבת אבן המשיחה, מצויה "קפלת אדם הראשון" השייכת ליוונים אורתודוקסים.
הקפלה הוקמה או שופצה על ידי מונומאכוס במאה ה-11 ויש בה את השילוב האופייני של לבני חרסים דקות וביניהן מילוי.
בעבר נקראה הקפלה בשם "קפלת הגולגולת" או "הגולגולת הקדושה".
הקפלה מציינת את מיקום קבורתו של אדם.
הקשר בין דמותו של אדם לבין דמותו של ישו הוא אחד הרעיונות המרכזיים בתאולוגיה של הנצרות.
על פי המסורת הנוצרית, בעקבות צליבת ישו נבקעה הגבעה וסדק נפער בה והגיע עד לגולגולתו של אדם.
דמו של ישו שנצלב כדי לכפר על חטאו של אדם נגע בגולגולת, הסיר את החטא הקדמון מהאנושות ואפשר את החסד האלוהי והדרך לגאולה.
עד לשרפה של 1808, מוקמו בכניסה לקפלה קבריהם של גוטפריד מבויון ובלדווין השני, מלך ירושלים.
קברים אלו נהרסו בעת השיפוץ שערכו היוונים לאחר השרפה.
כמו כן הוחלפו הפסיפסים שנפגעו בשרפה בציורי קיר.
מדרום לקפלת אדם יש דלת המובילה לקפלת מרים המצרית השייכת ליוונים אורתודוקסים.
כיום זהו משרד של האחראי על הכנסייה מטעם היוונים.
מחדרו ניתן לגשת לחדר הפנימי יותר המהווה סוג של רליקוואריום ענק, ובו שרידים רבים של קדושים ובמרכז שריד של הצלב האמיתי.
אבן המשיחה, הנמצאת בכניסה לכנסייה, היא האבן שעליה לפי המסורת הנוצרית הונחה גופתו של ישוע אחרי שהורדה מן הצלב ובטרם נטמנה בקבר.
מקום המשיחה (ולא אבן המשיחה) נזכר בכנסיית הקבר החל במאה השמינית, במיקומים שונים: בתוך קבר ישוע, באזור החצר של הכנסייה, ואחרי שיפוצה של הכנסייה על ידי הצלבנים והכנסת כל אתריה מתחת לקורת גג אחת - מקום המשיחה זוהה בלב אולם המשיחה, ליד הנקודה בה זוהה טבור העולם.
אבן במקום המשיחה נזכרת לראשונה בתיאוריהם של עולי רגל שביקרו בירושלים בשנות השלושים של המאה ה-14. בתיאוריהם האבן נזכרת במקומה הנוכחי, ומתוארת כלוח עשוי אבן פורפירי שצבעה ירוק או שחור.
כיום, האבן מכוסה בלוח שיש המגן עליה מפני עולי הרגל הרבים, שהותקן בשיפוץ שלאחר שנת 1810. על האנדרטה מופיע טקסט ביוונית המתאר את חשיבותה של האבן: "יוסף (הרמתי) המכובד הוריד את גופך הקדוש מן הצלב, ועטף אותו בתכריכי כותנה נקיים, משוחים במור, והניח אותו בקבר חדש".
הקיר שמאחורי האבן, החוצץ בין הכניסה לבין הקתוליקון נבנה אף הוא לאחר 1810 כקיר תמיכה זמני בקשת שעמידותה התערערה.
במהלך המאה העשרים הלך וגבה הקיר כיוון שהוא שייך בלעדית ליוונים אורתודוקסים.
השליטה על אזור זה מחולקת בין הכנסיות היוונית-אורתודוקסית, הפרנציסקנית, הקופטית והארמנית.
הדבר מתבטא במנורות השייכות לארבע העדות.
השטח הארמני מערבית לאבן המשיחה
השטח מערבית לאבן המשיחה (לכיוון הקבר) שייך לארמנים.
למטה נמצא פסיפס גדול, שבוצע בין השנים 1968–1982 על ידי אליעזר אנסקי, אביו של אלכס אנסקי, וישו שבפסיפס נעשה בדמותו של אלכס.
הפסיפס מתאר את צליבתו של ישו ומצדדיו מרים אמו ויוחנן התלמיד האהוב.
בפסיפס מתוארים גם הירח והשמש כחלק מהמערכת הקוסמית.
לפני הפסיפס אתר ארמני המסמל את מקום עמידת הנשים (שלוש המריות) בעת צליבתו של ישוע.
המונומנט נעשה בסגנון ארמני אופייני שחלקו העליון מעוצב בדמות הקתדרלה הארמנית באצ'מיאדזין והכתובת עליו מתייחסת לניצחונות האומה הארמנית.
מעל, בגלריות, שטח נוסף השייך לארמנים המכונה "הגולגולתא השנייה" הנמצא בין הגולגולתא לבין הקבר.
במקום פסיפס המתאר את לידתו של ישו במערה ואת ביקור האמגושים והרועים.
הפסיפס על הרצפה חדש ומעוצב על פי דגמים ארמניים אופייניים.
המזבח הקטן משמאל מוקדש לעמוד ההלקאה (חלקי עמוד ההלקאה מצויים בידי כל אחת משלוש העדות הגדולות, אם כי מדובר בעמודים מסלעים שונים).
הרוטונדה היא כנסייה הֶרכֶּזית, שבמרכזהּ הגאומטרי והפולחני מצוי קברו של ישו.
צורתה קונצנטרית לכנסיות הסמוכות והיא משמשת לכנסי זיכרון.
כשהגיעו המוסלמים לירושלים הם בנו את כיפת הסלע בדיוק בהיקפה של כיפת הרוטונדה של כנסיית הקבר, וגודל כיפת הקתוליקון זהה לזה של כיפת מסגד אל-אקצא.
חלקהּ הפנימי של הרוטונדה שייך לשלוש העדות ונציגיהן מנקים את הרצפה על פי סבב שבועי.
סביב הקבר עמודים ממוספרים השייכים לכל אחת מהעדות הגדולות.
החל מהמזרח העמודים 15–18 שייכים לארמנים, 12-14 ליוונים, 10-11 שייכים לארמנים (על אף שהחדרים עצמם באזור שייכים לקופטים), וגם העמודים 8–9 שייכים לארמנים אף שהחדר מאחוריהם, קפלת ניקודימוס, שייך (לכאורה) לסורים.
עמודים 5–8 שייכים ליוונים אורתודוקסים ו-1–4 ללטינים.
הכיפה החדשה של הרוטונדה נחנכה ב-1997 והיא פרי שיתוף הפעולה של שלוש העדות הגדולות לקראת המילניום הנוצרי.
בכיפה פתח המתקשר לתחייתו של ישו, מהפתח יוצאות 12 קרני אור (השליחים) ולכל קרן שלוש פינות המסמלות את השילוש הקדוש.
האדיקולה - מבנה האדיקולה (היכלית) כולל שני חללים - קפלת המלאך וקבר ישו.
מבנה האדיקולה עבר מספר שינויים במהלך השנים.
המבנה נחלק לשניים: חדר מבוא הידוע בשם קפלת המלאך וחדר נוסף בו נמצא הקבר עצמו.
האדיקולה הנוכחית הוקמה ב-1810 על ידי יוונים אורתודוקסים בתרומה של הצאר הרוסי, לאחר שהקודמת נהרסה בשרפה שפרצה בכנסייה ב-1808. מעל האדיקולה מתנוסס עיטור חרוטי גדול המסמל את הכתר הרוסי.
הקפלה מציינת את פגישת מרים, אם ישו, ומרים המגדלית עם המלאך שבישר להן על תחייתו של ישו.
במרכזו ניצב מזבח עשוי אבן.
על פי המסורת הנוצרית אבן זו היא אבן הגולל שסתמה את מערת הקבר המקורית.
לצדי הקפלה שני פתחים עגולים שנועדו להוצאת האש הקדושה לציבור בשבת האור של חג הפסחא האורתודוקסי.
מהחלון הצפוני מוציאים היוונים אורתודוקסים את האש הקדושה לקהלם, ומהחלון הדרומי מוציאים הארמנים את האש לארמנים ולסורים.
דלת נמוכה מובילה לחדר הקבר עצמו.
בחדר הקבורה המדופן ישנן 43 מנורות הבוערות יומם וליל.