tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, נוצר צורך ביצירת חוק ישראלי ברור ונהיר, שכן פקודת סדר הדין הפלילי (מעצר וחיפוש) [נוסח חדש], תשכ"ט–1969, בהיותה "פקודה" הייתה למעשה מורשת מנדטורית מתורגמת, אשר חלק מסעיפיה היה ארכאי ולא תמיד ברור.
הפסיקה הענפה שנוצרה משך כמעט יובל שנים, יצרה דוגמה ישראלית לחקיקה שיפוטית, שיצקה משמעות מובנת ללשון הפקודה, תוך שהיא נדרשת לא אחת למקור האנגלי ולמשפט האנגלי המקובל וחקיקה שיפוטית זו נוצקה והובנתה לחוק.
החוק נתן העדפה ברורה לשימוש בסמכות העיכוב, טרם פנייה לסמכות המעצר.
הוקנתה סמכות חיפוש ותפיסה כנלווית לסמכות העיכוב.
משך העיכוב נתחם בזמן קצוב.
סמכות זו, שקודם לחוק הייתה מסורה לשוטר בלבד, ניתנה במצבים מסוימים גם לאדם פרטי.
הוענקה סמכות הדומה לזו הנהוגה במשטרת ניו יורק, כששילוב סמכות העיכוב והחיפוש () משמש כאמצעי למניעת עבירות טרם התרחשותן, ולא רק גילוין לאחר שכבר נעברו.
מעצר לפני הבאה בפני שופט
נקבעו עילות מעצר ונוהלי ביצוע מעצר ברורים ומפורטים מכפי שהיו טרם חקיקת החוק.
השינוי הבולט ביותר בחוק על פני הפקודה שקדמה לו, הוא קיצור זמן החזקת עצור במעצר מ-48 שעות ל-24 שעות.
החוק קבע מסמרות באשר לשיקולי בתי המשפט בדיוני הארכת מעצר, כשהועדפה באופן בולט עשיית שימוש בחלופות מעצר, כגון מעצר בית, על פני מעצר בבתי מעצר.
נקבעו תקופות מקסימום להחזקה במעצר לפני הגשת כתב אישום.
חוק סחר העבדים משנת 1807 , הידוע גם כחוק לביטול סחר העבדים, היה חוק של הפרלמנט של הממלכה המאוחדת שאסר את סחר העבדים האטלנטי בתחומי האימפריה הבריטית.
אף שהחוק לא שחרר אוטומטית את העבדים שכבר היו משועבדים באותה עת, הוא עודד את בריטניה לפעול בזירה הבין־לאומית וללחוץ על מדינות אחרות לבטל גם הן את סחר העבדים שלהן.
החוק נכנס לתוקף ב־1 במאי 1807, לאחר 18 שנות ניסיונות להעביר חוק לביטול סחר העבדים מצד התנועה לביטול העבדות.
רבים מתומכי החוק סברו כי הוא יוביל גם לביטול העבדות עצמה.
העבדות על אדמת אנגליה לא זכתה לגיבוי במשפט האנגלי, ועמדה זו אושרה בפסק הדין המפורסם פרשת סומרסט משנת 1772, אולם העבדות נותרה חוקית ברוב שטחי האימפריה הבריטית עד לחקיקת חוק ביטול העבדות משנת 1833 שביטל את העבדות ברוב שטחי האימפריה הבריטית (במיוחד בקריביים ובהודו).
עם זאת, רק בשנת 1937 הוצאה העבדות אל מחוץ לחוק בכל רחבי האימפריה הבריטית, כאשר ניגריה ובחריין היו הטריטוריות הבריטיות האחרונות שבהן בוטלה העבדות.
בזירה הבינלאומית, החוק הפך את בריטניה למובילה במאבק נגד סחר העבדים: היא קידמה אמנות בינלאומיות (בהן החלטות קונגרס וינה ב-1815), הפעילה לחץ דיפלומטי על מעצמות ומדינות אחרות וחתמה איתן על אמנות איסור סחר, ואכפה את האיסור באמצעות הצי המלכותי.
צעדים אלה הקשו על המשך הסחר האטלנטי, ערערו את הלגיטימיות שלו, ותרמו ליצירת אקלים בינלאומי עוין לעבדות גם במדינות שבהן היא טרם בוטלה.
סחר העבדים האטלנטי היה מערכת רחבת־היקף של אלימות, כפייה ותמותה, שהתקיימה על מאז המאה ה-16 ועבירה עבדים בכפייה לדרום אמריקה, האיים הקרייביים וצפון אמריקה.
ההערכות המקובלות במחקר מצביעות על כך שכ־12–12.5 מיליון אפריקאים הועברו בפועל לאמריקות, אך מספר הנלכדים הכולל היה גבוה יותר, כ־15–20 מיליון בני אדם.
שיעורי תמותה גבוהים נרשמו בכל שלבי התהליך: כ־%20 - 30% מתו כבר באפריקה במהלך פשיטות השיבוד, מלחמות שבי, צעדות מוות וכליאת העבדים; כ־10–15% מתו במהלך המסע הימי ("מעבר הביניים") עקב מחלות, רעב, צפיפות ואלימות.
תנאים אלו גרמו לעיתים למקרי התאבדות על ידי הרעבה עצמית או קפיצה לים; מיליונים נוספים מתו בשנים הראשונות לאחר ההגעה, בעיקר במטעים בקריביים ובברזיל, בשל עבודה קיצונית, תזונה ירודה, מחלות טרופיות וענישה אלימה.
באזורים רבים אוכלוסיית העבדים לא הצליחה להתרבות באופן טבעי, מה שחייב יבוא מתמשך של עבדים חדשים והעמיק את מעגל התמותה.
מרטין מרדית' קובע כי "בעשור שבין 1791 ל־1800 אוניות בריטיות ביצעו כ-1,340 מסעות לרוחב האוקיינוס האטלנטי, והביאו איתן כמעט 400,000 עבדים.
סחר העבדים האטלנטי נותר אחד העסקים הרווחיים ביותר של בריטניה." לפי הערכות נוספות, בין 1662 לבין 1807 אוניות השייכות לבריטניה ולקולוניות שלה רכשו כ-3.4 מיליון עבדים אפריקאים.
מתוכם כ-2.9 מיליון שרדו את "מסע הביניים" ונמכרו לעבדות במדינות אמריקה הדרומית והצפונית.
הקמת האגודה לביטול סחר העבדים
ב-1783, 300 קווייקרים מאזור לונדון הגישו לפרלמנט הבריטי עצומה חתומה נגד סחר בעבדים.
הקווקרים ראו זה מכבר את העבדות כפעולה בלתי מוסרית, והיו כוח מניע חזק בתנועה לביטול העבדות הן בבריטניה והן בצפון אמריקה.
עם זאת הקווקרים היו מוגבלים ביכולתם להיבחר לפרלמנט.
הוא קרא כל מאמר שיכל למצוא בנושא, כולל עבודותיו של המורה הקווקרי אנתוני בנזט], וכן תאורים מגוף ראשון של סחר העבדים האפריקאי כמו מסעותיו של הגאוגרף פרנסיס מור על תוך חלקיה הפנימיים של אפריקה.
אלו כללו אנשים בעלי השפעה כמו James Ramsay ו־Granville Sharp, קווייקרים רבים ופעילים נוספים.
ב-1783 החל לפעול גם אולאודה אקוויאנו שהיה היה עבד משוחרר שחור שקנה בכספו את חירותו.
אקוויאנו יידע פעילי ביטול עבדות כגון גראנוויל שארפ (Sharp) על סחר בעבדים.
התביעה חשפה כיצד בעלי ספינות זרקו למים עבדים כדי לזכות בכספי ביטוח.
James Oglethorpe שהיה נדבן, איש פרלמנט ופעיל החברתי בבריטניה, היה בין הראשונים שניסחו טיעונים בשם הנאורות נגד העבדות.
הוא גם עודד את חבריו Granville Sharp והאנה מור לתמוך במאבק זה.
ב-22 במאי 1787 קמה בלונדון "האגודה לביטול סחר העבדים" האגודה כללה את Granville Sharp שכיהן יושב ראש, תתומאס קלארקסון, ואת ג'וזאיה ודג'ווד.
האגודה הוקמה ידי קבוצה של פרוטסטנטים אנגלים אוונגליסטים שהיו קשורים בקוויקרים, כדי להתאחד בהתנגדותם המשותפת לעבדות ולסחר העבדים.
החברה שלא הייתה בעלת צביון דתי וחבריה היו אנגליקנים שניסו להשפיע ישירות על הפרלמנט.
קלארקסון גם פנה אל ויליאם וילברפורס שהיה אנקליגן וחבר פרלמנט מקושר.
איסוף נתונים והנגשת חיי העבדים וסחר העבדים הימי
קלארקסון לקח על עצמו תפקיד של איסוף עובדות, במשך השנתיים הבאות הוא רכב ברחבי אנגליה כדי לאסוף עובדות נגד הסחר בעבדים.
אולאודה אקוויאנו המשיך להתיידד ולקבל תמיכה מפעילי ביטול עבדות, ורבים מהם עודדו אותו לכתוב ולפרסם את סיפור חייו.
על ידי החוקים נגד עבדות בשנת 1793, ביטל הפרלמנט של קנדה העליונה בצפון אמריקה הבריטית את סחר העבדים.
בשנת 1805 הגביל החוק הבריטי את יבוא העבדים למושבות שנכבשו מצרפת והולנד.
עד שנת 1807 הצטבר כוח פוליטי לקבוצות המתנגדות לעבדות, שיצרו סיעה גדולה מאוד של חברים בעלי דעות דומות בפרלמנט הבריטי.
בשיאם, היה להם רב של 35–40 מושבים.
הם היו ידועים בכינוי "הקדושים".
הוביל את הברית הזאת נגד סחר העבדים, ויליאם וילברפורס, שלקח על עצמו את המטרה לביטול העבדות בשנת 1787, לאחר שקרא את הראיות נגד הסחר.
חברי פרלמנט אלה קיבלו גישה לג'יימס סטיבן, גיסו של וילברפורס.
לעיתים קרובות הם ראו במאבקם האישי נגד העבדות כמסע צלב רשמי.
ביום ראשון, 28 באוקטובר 1787, כתב וילברפורס ביומנו: "הקב"ה הציב לפני שני נושאים גדולים, דיכוי סחר העבדים ורפורמציה של נימוסים."
כוחם הפוליטי גדל בעקבות עמדתה הרעועה של הממשלה בראשות לורד גרנוויל, שתקופת כהונתו כראש ממשלה הייתה קצרה.
גרנוויל עצמו הוביל את המאבק להעברת הצעת החוק בבית הלורדים, ואילו בקונגרס הוביל את הצעת החוק על ידי שר החוץ, לורד האוויק (צ'ארלס גריי, לימים ארל גריי).
אירועים אחרים שיחקו גם הם תפקיד: האיחוד בין אירלנד ובריטניה בשנת 1800 הכניסו 100 נציגים איריים לפרלמנט, שרובם תמכו בביטול העבדות.
הצעת החוק הוצגה לראשונה בפני הפרלמנט בינואר 1807. היא הועברה לבית הנבחרים ב־10 בפברואר 1807. ב־23 בפברואר 1807, עשרים שנה לאחר שהחל לראשונה במסע הצלב שלו, וילברפורס וצוותו זכו בניצחון.
לאחר דיון שנמשך עשר שעות, הסכים הבית לקריאה שנייה של הצעת החוק לביטול סחר העבדים האטלנטי בשיעור של 283 קולות ל-16. הצעת החוק קיבלה אישור מלכותי ב־25 במרץ 1807.
עם זאת, בעוד שמעשה זה ביטל את סחר העבדים באימפריה הבריטית, העבדות עצמה נמשכה הלאה.
רק לאחר שהחוק ביטל את העבדות ב־1833, בוטלה העבדות עצמה בסופו של דבר.
לאחר אימוץ חוק ה-1807, האימפריה הבריטית השתמשה בהשפעתה כמעצמה כלכלית וצבאית ובכוחו של הצי הבריטי הכדי ללחוץ על מדינות אחרות לסיים את סחר העבדים שלהן.
כנו כן בריטניה הפעילה לחץ על צרפת ובהמשך גם ארצות הברית להצטרף למאמצי האכיפה נגד אוניות שהובילו עבדים במסגרת סחר העבדים האטלנטי.
בריטניה החלה לקדם שורת אמנות מול מעצמות מערביות אחרות ובהמשך מול מדינות קטנות יותר.
ארצות הברית אימצה את החוק שלה לאיסור יבוא עבדים ב־2 במרץ 1807, באותו חודש ובשנה שבה ננקטה הפעולה הבריטית.
הדבר ייצב את ביטול סחר העבדים האטלנטי אך לא שינה את הסחר הפנימי בעבדים.
סעיף 1, סעיף 9, לחוקת ארצות הברית, אסר על ביטול סחר העבדים במשך עשרים שנה, עד 1808. החוק המתוכנן התקבל שנה קודם לכן, ועם התמריצים הכלכליים, סחר העבדים הגיע לסופו.
בשנת 1808 חיל הים המלכותי, ששלט אז בימי העולם, הקים את פלגת מערב אפריקה כדי לסייר בחופי מערב אפריקה, ובין 1808 ל־1860 הם תפסו כ-1,600 אוניות עבדים ושחררו כ-150,000 אפריקאים שהיו על סיפונן.
בהמשך גם מדינות אחרות הגדירו את הסחר הימי בעבדים כמעשה פיראטי.
בשנות ה-60 של המאה ה-19, דיווחי דייוויד ליווינגסטון על מעשי הזוועה שלסחר העבדים הערבי באפריקה והדבר עורר את דעת הקהל של הציבור הבריטי וחיזקו את התנועה לביטול העבדות הבריטית.
לאורך שנות ה-70 של המאה ה-19 הצי המלכותי הבריטי ניסה לדכא את "המסחר המזרחי המתועב הזה", בפרט בזנזיבר.
בשנת 1890 מסרה בריטניה את השליטה לגרמניה על אי בים הצפוני בתמורה לשליטה בזנזיבר, בין השאר כדי לסייע באכיפת האיסור על סחר בעבדים.
חוק נתוני אשראי, התשע"ו-2016 הוא חוק ישראלי, שמטרתו להסדיר פתיחת מערכת נתוני אשראי, שמנוהלת על ידי בנק ישראל.
החוק מגדיר את המידע הפיננסי שנאסף על לקוחות של גופים פיננסיים ואת דרכי הפצתו, ומסדיר דרך לשיתוף בנתוני אשראי של הגופים הפיננסיים השונים.
החוק נועד לקבוע הסדר לענייני האיסוף, הניהול והשימוש בנתוני האשראי.
החוק החליף את חוק שירות נתוני אשראי, התשס"ב-2002.
מערכת נתוני אשראי היא מאגר נתונים הכולל את תמונת האשראי המורחבת לאדם ומרכז את נתוניו ממרבית הגופים הפיננסיים.
מטרותיו של מאגר נתוני האשראי הן:
מסירת נתוני אשראי ללשכות האשראי לגבי לקוח מסוים לשם עריכת דוח אשראי, ובכלל זה לשם מתן שירותים המתבססים על נתוני אשראי, או מתן חיווי אשראי לגבי לקוח מסוים.
יצירת בסיס מידע לא מזוהה שישמש את בנק ישראל לשם ביצוע תפקידיו.
יצירת בסיס מידע לא מזוהה שישמש את לשכות האשראי לשם פיתוח מודלים סטטיסטיים למתן חיווי אשראי ושירותים המתבססים על נתוני אשראי.
מנגד טענו תומכי החוק כי יאפשר לקבל אשראי זול יותר ויאפשר להתגונן ביתר יעילות נגד סרבני תשלום.
גורם מרכזי בפעילות לחקיקת החוק הייתה משפחת פריצקר, שהייתה בעלת לשכת נתוני אשראי בארצות הברית וביקשה להקים לה סניף בישראל.
החוק שנחקק לבסוף יצר רשימה שחורה רק של לווים בעייתיים.
בעיקר אנשים שחשבונותיהם הבנקאיים מוגבלים לאחר שלא פרעו את חובותיהם באופן שיטתי.
לרשימה היה אפשר להכניס רק נתונים שליליים, כך שהמידע התייחס רק לחלק קטן מאוד מהאוכלוסייה ולא הביא לתחרות גדולה יותר בשוק האשראי.
החוק נכנס לתוקף ב-1 באוגוסט 2004. בעקבות חקיקת החוק הוקמו שתי לשכות נתוני אשראי, המופעלות על ידי חברות פרטיות: BDI (באמצעות מיזם משותף עם חברת טרנס יוניון שבבעלות משפחת פריצקר) ודן אנד ברדסטריט.
החוק נחקק במהלך כהונת הכנסת העשרים, ביוזמת שר האוצר משה כחלון ושרת המשפטים איילת שקד, והחליף את החוק מ-2002. הכנסת אישרה את הצעת חוק בקריאה ראשונה באוקטובר 2015.
על פי הצעת החוק החדשה יוקם מאגר נתוני אשראי מרכזי, תחת אחריותו של בנק ישראל, אשר יכיל נתונים על משקי בית ועסקים קטנים.
את הנתונים למאגר יספקו הגופים הפיננסיים וגופים ציבוריים כגון לשכת ההוצאה לפועל, כונס הנכסים הרשמי, ומערכת בתי המשפט.
במטרה לפתח את שוק האשראי ולהביא לכך שדירוג אשראי של לקוחות יהווה פלטפורמה למתן אשראי זול יותר ולשיפור תנאי האשראי הניתן לאדם.
בניגוד לחוק מ-2002 יאסף גם מידע חיובי, מידע הכולל נתונים על הלוואות שנלקחו ונפרעו על ידי משקי בית ועסקים קטנים ויקיף את כל אזרחי ישראל.
מידע גולמי זה ימסר ללשכות נתוני האשראי, שיקמו מערכת לקביעת דירוג האשראי.
בנוסף לשתי לשכות נתוני האשראי הקיימות, קיבלו שלוש חברות נוספת אישור עקרוני להפעיל לשכת אשראי.
חוק משכן הכנסת, רחבתו ומשמר הכנסת, תשכ"ח–1968 הוא חוק של הכנסת, המעגן את חסינותה הפיזית של הכנסת וכן מסדיר את הסמכות לתת הוראות בנוגע לשמירת הסדר והביטחון במשכן הכנסת ובסביבתו ואת דרכי האכיפה של הוראות אלו.
החוק התקבל בשנת 1968 ושמו המקורי היה חוק משכן הכנסת ורחבתו.
הוא ביטל חוק מוגבל יותר שנהג לפניו - חוק חסינות בנייני הכנסת, תשי"ב–1952. הוא תוקן מספר רב של פעמים וכולל כיום (2020) 48 סעיפים.
חוק משכן הכנסת, רחבתו ומשמר הכנסת מיועד בראש ובראשונה להגן על עצמאותה של הכנסת כמוסד מפני הפרעה פיזית לפעילותה על ידי הציבור - וגם על ידי הרשות המבצעת.
הוא מיועד למנוע אפשרות שמפגינים או עובדי הממשלה ינסו להפריע בכוח לכנסת לפעול או לכפות על הכנסת וחבריה פעולה מסוימת.
לשם מימוש מטרה זו מסמיך החוק את יושב ראש הכנסת לתת כל הוראה ולנקוט כל אמצעי הנראים לו דרושים לקיום הסדר והביטחון במשכן הכנסת וברחבה - כלומר בשטח שסביב משכן הכנסת אשר הוגדר על פי החוק ככלול בתחום החסינות (סעיף 2).
שטח זה כולל כיום את הגן שסביב בנייני הכנסת, את הכביש שלפני שערי הכנסת ואת הכביש העולה אל השערים.
בהוראה משלימה מורה החוק כי "כל אדם או גוף הממלא תפקיד על פי דין (בסעיף זה – עובד הציבור) אינו רשאי לעשות במשכן הכנסת או ברחבה כל פעולה שהוא חייב או רשאי לבצעה במילוי תפקידו, אלא בהיתר מאת יושב־ראש הכנסת..." (סעיף 6).
הוראה זו מפקיעה למעשה את הסמכות של שוטרי משטרת ישראל לפעול במשכן וסביבו ומתנה את הפעלתה באישורו של יושב ראש הכנסת.
על כן, יושב הראש רשאי להתיר לשוטרים להיכנס למשכן הכנסת ורחבתו ולהסתייע בהם שם, אך איננו חייב לעשות זאת.
בצד הפקעת סמכות האכיפה של המשטרה במשכן הכנסת ובסביבתו מספק החוק (לאחר שתוקן) בסיס חוקי לקיומו של כוח השיטור הייעודי והעצמאי של הכנסת - משמר הכנסת.
הטלת החסינות על השטח הסמוך לכנסת מגבילה את האפשרות של הציבור לקיים בקרבתה הפגנות בנוגע לנושאים העומדים על סדר היום.
בעניין זה הביעו חברי כנסת הסתייגויות כבר בעת הדיונים על חקיקת חוק החסינות המקורי בשנת 1952.
החוק מוסר את סמכות האכיפה במשכן הכנסת ומימושה בידי יושב הראש, בידי אנשי משמר הכנסת ובידי סדרני הכנסת.
החוק קובע הוראות מפורטות בנוגע לסמכויות האכיפה ולהפעלתן.
התרת והגבלת כניסה למשכן הכנסת ורחבתו בכלל ולאולם המליאה בפרט.
איסור על הכנסת חפצים מסוימים למשכן ולרחבה.
הגבלות על קיום פעילויות מסוימות - אספות ותהלוכות - במשכן וברחבה.
אכיפת הוראות ההתנהגות במשכן וברחבה.
סמכויות לדרישת הזדהות, עיכוב, מעצר, הרחקה, שימוש בכוח, חיפוש ותפיסת חפצים.
פיקוח על תנועת כלי רכב וחנייתם ברחבה, לרבות הטלת קנסות וגרירה.
ענידת תגי זיהוי והזדהות על ידי אנשי משמר הכנסת והסדרנים.
בנושאים אלו זהות סמכויות אנשי משמר הכנסת ומעמדם במידה רבה לאלו של שוטרי משטרת ישראל, אך אם עצר איש משמר הכנסת אדם, עליו למוסרו לידי שוטר בהקדם האפשרי ותוך ארבע שעות לכל היותר.
החוק פוטר את נשיא המדינה ואת חברי הכנסת מרוב המגבלות שקובע החוק, וזאת על מנת שיוכלו למלא את תפקידיהם הרשמיים ללא הפרעה.
עם זאת החוק מכפיף גם את חברי הכנסת להוראות ההתנהגות במשכן וברחבה, כדי למנוע מהם להפריע לפעילות הכנסת.
החוק קובע הוראות המאפשרות קיום ישיבה של הכנסת או של אחת מוועדותיה או קיום אירוע מטעם הכנסת במתחם נוסף, שהוא אתר הנמצא מחוץ למשכן הכנסת והרחבה.
הוראה זו מיועדת לאפשר לכנסת ולוועדותיה לקיים את פעילותם לפי הצורך באתר שאיננו המשכן.
לשם כך מוסמך יושב ראש הכנסת לתת הוראות מתאימות וזאת בהתייעצות עם המשטרה, שירות הביטחון הכללי וצה"ל.
במתחם נוסף יחולו בעת הישיבה או הפעילות בו רוב הוראות ההתנהגות וסמכויות האכיפה הנתונים על פי החוק ליושב ראש הכנסת, לאנשי משמר הכנסת ולסדרנים.
עם זאת, הפקעת סמכות האכיפה של משטרת ישראל ועובדי ציבור בכלל איננה חלה במתחם נוסף.
החוק קובע הוראות גם בנושאים הבאים:
מעמדם וזכויותיהם של אנשי משמר הכנסת לרבות שיפוט משמעתי, גמלאות ותגמולים.
פטור מאחריות פלילית או אזרחית לאנשי משמר הכנסת ולסדרנים על פעולה שעשו בתום לב ובאופן סביר במסגרת תפקידם ולשם מילויו.
קביעת עברות פליליות ועונשים בקשר למעשים שנאסרו על פי החוק.
בקשר לכך החוק מתנה הגשת תביעה פלילית או עיכוב הליכים על ידי היועץ המשפטי לממשלה בהסכמת יושב ראש הכנסת.
העבירות הקבועות בחוק אינן חלות על חברי הכנסת שהפרו את כללי ההתנהגות שהם חייבים בהם על פי החוק במשכן וברחבה.
במקום זאת מסמיך החוק את ועדת הכנסת להורות על הרחקת חבר הכנסת מישיבותיה (למעט לצורך הצבעה) למשך פרק זמן של עד חודש.
חוק סך הלקיחות הוא כלל אצבע להכרזה בברידג'.
החוק מגדיר עד לאיזה גובה להכריז במכרז תחרותי.
הכלל נכתב במקור על ידי הצרפתי Jean-René Vernes בשנת 1950 ככלל אצבע.
על הכלל נכתב באנגלית בשנת 1966. מאוחר יותר הפכו אותו מרטי ברגן ולארי כהן לכלל פופולרי בברידג' בארצות הברית ובעולם כלו.
למעשה מדובר בטכניקה להערכת יד.
חוק סך הלקיחות, באנגלית Total Number of Tricks, המוגדר כמספר הקלפים בסדרת השליט של צפון-דרום בתוספת מספר הקלפים בסדרת השליט של מזרח-מערב.
כך למשל, כאשר לצד אחד יש 10 קלפים בסדרת ה- ולצד שני יש 9 קלפים בסדרת ה-, סך הלקיחות הוא 19. ההנחה מאחורי הכלל היא שבידיים חלוקתיות יותר חשוב האורך בסדרת השליט מאשר מספר הנקודות הגבוהות.
חשוב לשים לב שהחוק אינו אומר בכמה לקיחות יזכה כל צד.
זה תלוי במספר הנקודות ובגורמים אחרים, כגון: הצלחה או כישלון של עקיפה.
עיקרון סך קלפי השליט, באנגלית Total Trumps Principle מבוסס על חוק סך הלקיחות.
יש כאלה המכנים עיקרון זה בשם חוק סך הלקיחות.
עיקרון זה הוא קירוב על פיו מוצע להכריז עד לגובה המתאים לסך קלפי השליט שיש לשותפות.
על פי העיקרון יש להכריז עד לגובה שבו מספר הלקיחות הנדרש לביצוע החוזה שווה למספר הקלפים שיש לשותפות בסדרת השליט.
אין להכריז בגובה גבוה יותר.
כך למשל, אם יש לשותפים שמונה קלפים בסדרת ה-, עליהם להכריז עד לגובה של 2, כלומר: 2.
אם יש לשותפים תשעה קלפים בסדרת ה-, עליהם להכריז עד לגובה של 3, כלומר: 3.
אם יש לשותפים עשרה קלפים בסדרת ה-, עליהם להכריז עד לגובה של 4, כלומר: 4.
העיקרון מיושם במצב תחרותי, למשל: מצב בו הנקודות מחולקות הערך שווה וצד אחד מכריז את סדרת ה- וצד שני את סדרת ה.
הוא מיושם גם במוסכמות שלא במצב תחרותי למשל בקונבנציית Bergen raises.ובמוסכמות כמו Weak two bid ו-Preemptive bid.
שני המצבים בהם מיישמים את חוק סך הלקיחות
אפשר ליישם את החוק במצבים שבהם מנסים לבצע את החוזה ואפשר ליישם את החוק במצבים בהם מנסים להקריב, כלומר: מניחים שגם אם יוכפל החוזה התוצאה תהיה עדיפה על ביצוע משחק מלא על ידי היריבים.
מעריך ששותפו יבצע את החוזה
צפון הכריז 1. מזרח הכריז 2. דרום הכריז 4. סביר להניח שדרום מעריך ששותפו יבצע את החוזה.
לולו היה מעריך זאת, היה כנראה מכריז 2 על מנת להתחרות על משחק חלקי.
צפון הכריז 1. מזרח הכריז 2. דרום הכריז 2. מערב הכריז 3. זוהי הכרזת Direct cue bid המראה התאמה בסדרת ה- וכוח.
מערב 4. דרום הכריז 4. דרום מעריך שהיריבים יכולים לבצע חוזה של 4 ולקבל 600 נקודות.
הוא מעריך שהשותף שלו ייכשל בביצוע חוזה של 4 אבל מעריך, שגם אם היריבים יכפילו את החוזה, השותף יבצע 7 לקיחות לפחות והיריבים יקבלו לכל היותר 500 נקודות.
החוק הוא קירוב ואינו חוק מדויק.
בין מומחים קיימת מחלוקת: האם להשתמש בו תמיד, כפי שממליץ למשל לארי כהן או לחרוג מהכלל בחלק מהמקרים?
במשחק בפועל משפיעים גורמים כגון מיומנות השחקנים על התוצאה.
השוני בין הקירוב על פי החוק לבין התוצאה הוא דו-כיווני.
בחלק מהמקרים מבצע הכרוז לקיחה עודפת או לקיחות עודפות ובחלק מהמקרים הוא מבצע פחות לקיחות.
ניתן לשפר את הקירוב באמצעות נוסחה מורכבת יותר המתחשבת בשלושה גורמים:
התאמה בסדרה צדדית מגדילה את ההסתברות לביצוע מספר הלקיחות על פי החוק.
מספר הקלפים הנכבדים בסדרת השליט
מספר גדול יותר של נכבדים בסדרת השליט מגדיל את ההסתברות לביצוע מספר הלקיחות על פי החוק.
חלוקת הקלפים בסדרות שאינן סדרת השליט
התאמה כפולה בשתי סדרות הוא מקרה ספציפי בעל השפעה של גורם זה.
מקרים אחרים של חלוקת קלפים בסדרות אחרות משפיעים אף הם על מספר הלקיחות אבל השפעתם קטנה, אם כי לא זניחה.
חוק סמכויות מיוחדות להתמודדות עם נגיף הקורונה החדש (הוראת שעה), התש"ף-2020, המכונה "חוק הקורונה הגדול" היה חוק שהעניק לממשלת ישראל כלים למאבק בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל, במקום תקנות שעת חירום ששימשו לכך קודם לכן.
החוק החליף את חוק הקורונה הזמני.
הוא הסדיר גם את חלקה של הכנסת בפיקוח על החלטות הממשלה העוסקות בהתמודדות עם מגפת הקורונה.
בתיקון מ-17 אוגוסט 2020 נוספו לו פרקים בנוגע לבידוד במקום לבידוד מטעם המדינה (מקום המיועד לבידוד שהוא בית מלון או אכסניה שנקבעו בידי המדינה ובמימונה), צווי סגירה מנהליים, וייעול עבודת הממשלה מול הכנסת.
בתיקון נוסף ב-30 בספטמבר 2020, ניתנה סמכות לממשלה להכריז על מצב חירום מיוחד מחלת נגיף קורונה 2019.
בעוד תיקון ב-11 בנובמבר 2020, ניתנה לסמכות לממשלה להכריז על אזור תירות מיוחד על אזור העיר אילת או אזור עין בוקק-חמי זוהר.
התיקון גם האריך את תוקף החוק עד סוף 2022. בשל הקדמת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, נדחתה אוטומטית פקיעת החוק ל-15 בפברואר 2023, עת מלאו שלושה חודשים לכהונת הכנסת העשרים וחמש.
ב-29 בינואר 2023 החליטה הממשלה החדשה להודיע לכנסת על רצונה להחיל דין רציפות על הצעת חוק להארכה נוספת.
ב-14 בפברואר הוארך החוק עד 15 בפברואר 2024. לצד ההארכה ביטלה הכנסת את הסעיפים שאיפשרו מגבלות על פעילויות שונות ואת הדרישה לתו ירוק.
עד לתאריך זה לא האריכה עוד הכנסת את תוקפו של החוק פעם נוספת, והחוק פקע.
היסטוריה חקיקתית עד לחקיקת החוק
בסוף פברואר 2020 החלה התפרצות נגיף הקורונה בישראל, כחלק ממגפת הקורונה העולמית.
עד 17 במאי כיהנה ממשלת מעבר, ממשלת ישראל השלושים וארבע.
היו ועדות כנסת זמניות שפיקחו על התנהלות הממשלה והייתה תקופה שבה הוועדות לא פעלו.
אחרי תקופה זו, הוקמו מחדש ועדות והוקמה ועדה מיוחדת להתמודדות המדינה עם משבר הקורונה.
הרכבן הקבוע נוצר אחרי הקמת ממשלת ישראל השלושים וחמש.
בשלבים הראשונים של המגפה נעשתה ההתמודדות עימה במסגרת הסמכויות הרגילות שבחקיקה, כגון הוראות מנהליות לאיסור כניסת תיירים והמלצות לא מחייבות לציבור.
בהמשך הוציא מנכ"ל משרד הבריאות צווים מכוח פקודת בריאות העם.
עם התפשטות המגפה עברה הממשלה להתקנת תקנות שעת חירום שבשונה מהצווים – בכוחן לשנות מיידית את מרבית החוקים (ללא צורך בהליך החקיקה הארוך המאפיין שינוי שגרתי של חוק), להפקיע זמנית את תוקפם או לקבוע בהם תנאים.
בכך הן מעניקות תוקף משפטי מחייב למגבלות שנקבעו בהן אף אם הן סותרות חקיקה ראשית כלשהי.
במקביל לשטף של התקנת תקנות שעת חירום נמשכה ההתמודדות בהוראות שעה שבמסגרת הסמכויות הרגילות שבחקיקה.
נגד התקנות המסמיכות את השב"כ והמשטרה להשתמש בנתוני מיקום לשם איתור אנשים ששהו בקרבת חולים ואנשים שנדרשו לבידוד בית הוגשו עתירות לבג"ץ, בטענה שהן מהוות פגיעה קשה בזכויות האדם.
בדיון הראשוני בעתירות ציין בג"ץ שהן מעלות את השאלות העקרוניות הבאות:
בדיון ראשוני בעתירות התיר בג"ץ את הפעלת התקנות המאפשרות איתור של מי ששהו בסביבת חולים במחלת נגיף קורונה 2019, אך התנה זאת בהקמת ועדה של הכנסת שתפקח עליהן.
ב-16 באפריל 2020 הועבר הדיון בבג"ץ בשידור חי.
בתחילת אפריל 2020 העביר היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, חוות דעת לראש הממשלה, לשר המשפטים ולמזכיר הממשלה, לפיה יש להעדיף חקיקה רגילה בכנסת על פני התקנת תקנות שעת חירום.
לדברי מנדלבליט, קיומו של צורך חיוני ומיידי, שלא מאפשר המתנה להשלמת הליך חקיקה, עשוי להצדיק התקנת תקנות שעת חירום, שיחד אתה יש להמשיך בקידומה של חקיקה רגילה בכנסת.
בנוסף, על-פי סעיף 39(ו) לחוק יסוד: הממשלה, תוקפן של תקנות לשעת חירום שמתקינה הממשלה, פוקע לכל המאוחר כעבור שלושה חודשים מיום התקנתן, אלא אם כן מחוקקת הכנסת חוק המאריך את תוקפן.
בעקבות הנחיות היועץ המשפטי לממשלה ופסיקת בג"ץ בעניין החלפת תקנות שעת חירום בהקדם האפשרי בחקיקה ראשית, וכן בשל פקיעת תוקפן המתקרב של תקנות שעת החירום, ב-28 במאי 2020 הפיץ משרד ראש הממשלה תזכיר חוק שנועד להקנות לממשלה סמכויות מפורשות מכוח חקיקה ראשית במקום תקנות שעת חירום.
ב-22 ביוני, עם פקיעת תוקף התקנות להגבלת פעילות בחלוף שלושה חודשים מהתקנתן, חודש תוקפן של חלק מהתקנות באמצעות חוק של הכנסת, ומועד פקיעת תוקפן החדש נקבע ל-6 באוגוסט.
באופן דומה, בסמוך למועדי פקיעות תוקפן של תקנות שעת חירום נוספות שהותקנו בשל המגפה, חודש תוקפן בחוקים שחוקקה הכנסת.
בתחילת יולי נחקק חוק הקורונה הזמני שהוחלף ב"חוק הקורונה הגדול".
ב-14 בפברואר 2023 אושרה בכנסת הארכת תקופת החוק עד 15 בפברואר 2024, שמעניקה לממשלה סמכות להכריז על מצב בריאותי מיוחד אך לא על מצב חירום.
כן הוחלט לבטל את הסמכויות לקבוע בתקנות הגבלות לעניין פעילות במרחב הפרטי והציבורי, פתיחת עסקים, אירועים, מוסדות רווחה וחינוך, דרישה ל"תו ירוק" ועוד.
הממשלה תוסמך להכריז על מצב חירום בשל מחלת נגיף קורונה 2019 - אם "קיים סיכון ממשי להתפשטות רחבה נגיף הקורונה ולפגיעה משמעותית בבריאות הציבור".
הכנסת רשאית לבטל את ההכרזה על מצב החירום אחרי קבלת 30 חתימות של חברי הכנסת והמלצה של ועדת החוקה, חוק ומשפט.
הממשלה תוכל להתקין תקנות בזמן הכרזה על מצב חירום המגבילות את התנהלות הפרט כולל בבית מגוריו, ברכבו הפרטי ובמרחב הציבורי.
תוקפן של התקנות לא יעלה על 28 ימים.
תוקפן של תקנות הגבלת הפעילות במרחב הפרטי והציבורי לא יעלה על 14 ימים עם אפשרות הארכה.
פירוט עונשין וסמכויות פיקוח ואכיפה.
הממשלה תוסמך להכריז על מצב חירום מיוחד בשל מחלת נגיף קורונה 2019 אם " כי יש התפשטות רחבה של נגיף הקורונה הגורמת לפגיעה חמורה בבריאות הציבור " האפשרות להכרזה זו מחייבת סגר מלא כדי להכריזה.
בזמן מצב חירום מיוחד בשל מחלת נגיף קורונה 2019 רשאית הממשלה להתקין תקנות המגבילות את יציאה של אדם להפגנה והשתתפות בה.
סעיף זה בוטל בינואר 2022.
בזמן מצב חירום מיוחד בשל מחלת נגיף קורונה 2019 רשאית הממשלה לקבוע הגבלה על התקהלות בהפגנה, בתפילה או בטקס דתי.
מרגע שאישרה הממשלה את ההגבלות, לוועדה של הכנסת היה למשך 24 שעות סמכות (בשונה מתקנות אחרות) לאשרר את החלטותיה או לבטלן או לאשרר חלקית או לשנות את תקופת תוקפן, אלא אם מדובר במקרים דחופים, אז לממשלה תהיה אפשרות לאשר מיידית את ההגבלות ולקבל אישור בדיעבד מהכנסת.
בנוסח שאושר לא נקבעה הגדרה למקרים דחופים.
אם אחת מוועדות הכנסת לא קיבלה החלטה בתום 24 שעות, התקנות ייכנסו לתוקף, והיא תוכל לאשר או לבטל אותן או לאשר חלקית או לשנות את זמן תוקפן בפרק זמן של שבוע או שבועיים בהתאם לסוג ההגבלות.
אם גם אחרי תקופת זמן זו הוועדה לא קיבלה החלטה, התקנות יובאו לאישור הכנסת.
ב"מצב בריאותי מיוחד"- הפיקוח הפרלמנטרי דומה יותר למקובל בפיקוח על תקנות "רגילות" שמביאה הממשלה- התקנות מובאות לוועדה 5 ימים לפני מועד הכניסה לתוקף ונכנסות לתוקף רק אם מתקבלות אישור פרלמנטרי מראש.
ב"מצב החירום"- הפיקוח הפרלמנטרי דומה לזה שהיה עד עתה כך שתקנות שתתקין הממשלה מכוח החוק יוכלו להיכנס לתוקף גם בלא אישור ועדה מראש, וניתן יהיה לאשרן בדיעבד בוועדה או במליאה, אך פרק הזמן שיהיה נתון לוועדה לדון בתקנות בטרם ייכנסו לתוקף יוארך מ-24 ל-48 שעות.
ארבע מוועדות הכנסת שמוסמכות לדון בתקנות הן: ועדת החוקה, חוק ומשפט, ועדת הכלכלה, ועדת החינוך, התרבות והספורט וועדת העבודה, הרווחה והבריאות.
הוועדה שמוסמכת לדון בתקנות היא הוועדה שרוב התקנות נוגעות לתחום תפקודה אלא אם ועדת הכנסת החליטה שוועדה אחרת תדון בתקנות, לפי בקשה של יו"ר הוועדה האחרת.
החוק מסמיך את ועדת שרים להגדרת "אזור מוגבל" במסגרת הטיפול בנגיף הקורונה החדש להכריז על אזור כאזור מוגבל, ועדת החוקה, חוק ומשפט מוסמכת לבטל את הכרזה.
תקנות שהותקנו מכוח החוק עברו שינויים תכופים, לשם התאמתן לנסיבות המשתנות עקב המגפה, כגון שינויים בהיקף התחלואה, היווצרות וריאנטים חדשים לנגיף וכדומה.
נגד אחדות מהתקנות שהותקנו בכוח החוק הוגשו עתירות לבג"ץ, בדרישה לפסול אותן כלא חוקתיות, בעיקר מחמת פגיעתן בזכויות האדם.
תקנות סמכויות מיוחדות להתמודדות עם נגיף הקורונה החדש (הוראת שעה) (הגבלות על הפעלת שדות תעופה וטיסות), התש"ף-2020, קבעו הגבלות שונות על היציאה מישראל והכניסה אליה, בניגוד לסעיף 6 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
נגד התקנות הוגשו עתירות אחדות, על ידי אזרחי ישראל שנפגעו מהן ועל ידי התנועה למען איכות השלטון בישראל.
במרץ 2021, בג"ץ פסק שאחת מהתקנות אינה מידתית, ולכן לא עמדה בדרישותיה של פסקת ההגבלה, ולפיכך אין להאריכה מעבר למועד שנקבע בה לפקיעתה, 20 במרץ 2021.
חוק סיוע לקטינים נפגעי עבירות מין או אלימות, התשס"ח–2008, הוא חוק הקובע את הזכויות של כל קטין שעבר מקרה של תקיפה מינית או אלימות.
מטרת החוק היא לתת סיוע, מחסה, והגנה לכל האזרחים הקטינים בישראל, ללא אפליה על רקע עדתי, כלכלי וכיוצא בכך.
על פי החוק, כל קטין שנפגע זכאי לאבחון וטיפול במקרים רפואיים ונפשיים כאחד, מילוי צרכיו הגופניים וזכאות לפגישה עם חוקר ילדים, עובד סוציאלי או גורם מוסמך אחר בנוסף לקבלת שירותי סיוע (גם מגורמים לא ממשלתיים).
המשמעות המעשית של החוק היא שכל קטין שנפגע מינית או נתקף פיזית זכאי לסיוע חינם מטעם המדינה, בנוסף, מרכזי הסיוע המוזכרים בחוק ימומנו מתקציב המדינה, ושר הרווחה והשירותים הציבוריים המכהן יהיה אחראי לקביעת הכללים והתקנות לחוק זה.
כמו כן, החוק מחייב בניית מרכזי סיוע נוספים במדינת ישראל, והעברת תקציבים אליהם.
בנוסף, החוק מצהיר כי הניהול הממשלתי של מרכזי הרווחה ינוהל על ידי משרד הרווחה והשירותים הציבוריים.
החוק הונח על שולחן הדיונים לראשונה על ידי ח"כ לשעבר מיכאל מלכיאור בשנת 2006, ועבר ברוב קולות בקריאה השלישית בשנת 2008, החוק התפתח בעיקר בישיבות הוועדה לזכויות הילד.
החוק היה משאלת ליבו של מלכיאור, והוא ניסה להעלות אותו על שולחן הדיונים כבר מספר שנים לפני הקריאה הראשונה, החוק היה למעשה היחיד שמלכיאור ניסה להעביר ללא הצלחה.
בקריאתו הראשונה של החוק, שר האוצר היה היחיד שהתנגד לו, ואף הוגש ערעור על החוק ממשרדו.
לאחר שהערעור לא התקבל, בהצבעה השלישית ההסתייגות הוסרה מהחוק והוא התקבל ברוב קולות.
החוק פורסם לראשונה ברשומות בחודש אפריל של שנת 2008, בספר החוקים 2149.
לפי דוח מבקר המדינה של שנת 2014, הוקמו רק 5 מרכזי סיוע, בעוד שבתכנון של שנת 2013 תוכננו כ-8.
חוק זה מוזכר גם בתיקון מספר תשע לחוק זכויות החולה מאז שנת 2016.
בנוסף, חוק הזכויות לנפגעי עבירה משלים חוק זה ונלקחו ממנו סעיפים מסוימים כדי לוודא שהחוק תקף רק במקרים להם כוון הסיוע.
חוק נכי רדיפות הנאצים, תשי"ז-1957 אושר בכנסת ב-9 באפריל 1957, וקובע כי נכה יהא זכאי לתגמולים, לפיצויים ולהטבות שונות בגין נזקי בריאות שנגרמו לו כתוצאה מרדיפות הנאצים.
הפיצוי ניתן כקצבה חודשית ותלוי באחוזי הנכות שנגרמו לשורד השואה ובמצבו הבריאותי.
הקצבה עצמה כוללת הטבות, טיפולים רפואיים, הנחות והקלות מס.
על מנת להיות זכאי לפיצוי, אדם צריך לענות על מספר תנאים.
על האדם ללקות בנכות שנגרמה על ידי הנאצים, ולא להיות זכאי לפיצוי כלשהו ממדינה שאינה מדינת ישראל.
על שורד השואה לקבל אישור מוועדה רפואית המעידה שדרגת נכותו של היא לפחות 25%.
שורד שואה יהיה זכאי לפיצוי רק אם עלה לישראל לפני 1 באוקטובר 1953 ואם הוא בעל אזרחות ותושבות ישראלית רציפה החל מ-1 באפריל 1957. נוסף על כך, צריך הניצול לצרף מסמכים רפואיים לצורך הוכחת נכות.
אם קיים אפוטרופוס, יש לצרף צו למינוי אפוטרופוס ואם התביעה מוגשת על ידי עורך דין, יש לצרף ייפוי כוח.
במסגרת החוק ניתן לזכאים תגמול חודשי שסכומו נקבע לפי דרגת הנכות שנקבעה לזכאי.
כל אחוז נכות שווה כ-50 שקלים, כך שהתגמול נע בין 2,453 שקלים לאדם עם 25% אחוזי נכות ועד 4,997.92 שקלים לאדם עם 100% נכות.
כמו כן, הזכאי יכול לבקש תגמול מוגדל למעוטי הכנסה שסכומו נקבע לפי דרגת הנכות, תוך ניכוי ההכנסות האחרות.
הזכאים על פי החוק יקבלו פטור מלא מתשלום על תרופות מרשם הכלולות בסל שירותי הבריאות.
ההטבה ניתנת באופן אוטומטי בבית המרקחת.
בנוסף, הזכאי על פי החוק יוכל לקבל מימון של טיפול רפואי בנכויות שבגללן הוכר כנכה מלחמה, למשל טיפול פיזיותרפי, רכישת מכשירים וציוד רפואי ואורתופדי, ועוד.
נכי מלחמה בעלי נכות של הרגליים עשויים להיות זכאים לדמי נסיעה או לדמי ניידות, וכן להלוואות ומענקים לרכב רפואי במקרים המתאימים.
החוק אושר בכנסת ב-9 באפריל 1957, ומאז ועד סוף שנת 2020 תוקן 22 פעמים.
ב-9 ביוני 2014 אישרה הכנסת התשע עשרה תיקון לחוק, שקבע כי התנאים אשר ניתנים ליוצאי מחנות וגטאות שעלו לישראל לאחר 1 באוקטובר 1959 יהיו שווים לתנאים ולזכויות אשר ניתנים לניצולי שואה המוכרים על ידי חוק נכי רדיפות הנאצים.
בשנת 2015 נושא שכר טרחה עלה בבג"ץ.
חוק סל הקליטה, תשנ"ה 1994 הוא חוק ישראלי, הקובע שכל עולה זכאי לקבל סכום כסף מהמדינה.
יוזם החוק הוא אפרים גור והממונה על החוק הוא השר לקליטה ועלייה, חוק זה נחקק למטרת המגורים והמחייה של העולים כדי שיהיה להם קל יותר להשתלב כלכלית.
טרם חקיקת החוק מצב ההסתגלות הכלכלית לעולים ארצה היה קשה ומאתגר.
מצב זה נובע מהקשיים השונים של עולים אלו - כגון: אי ידיעת השפה המדוברת ומחסור במקור פרנסה, לכן החוק חוקק לראשונה כדי לסייע לעולים חדשים מתן תמיכה כלכלית ראשונית, ובכך לאפשר להם את האפשרות להשיג מקור פרנסה ולנהל חיים עצמאיים.
חוק סל הקליטה, הוא חוק שמטרתו העיקרית היא להבטיח את קבלת מענק סל הקליטה לעולים החדשים המגיעים למדינת ישראל ובכך לספק לעולים אלו תמיכה כלכלית מהמדינה ולאפשר להם התפתחות וצמיחה כלכלית בעתידם כאזרחים.
חוק סל הקליטה נחקק לראשונה ב-28 בדצמבר בשנת 1994, בקריאה שלישית בכנסת ה-13.
החוק שונה לראשונה ב-תשנ"ט 1999
השינוי הראשון שחל בחוק היה ב-15 בפברואר בשנת 1999, בקריאה שלישית בכנסת ה-14, השינוי בחוק היה שינוי התאריך בו יוחלט אם לשנות את גודל סל הקליטה מתאריך קבוע לתאריך משתנה בהתאם למדד המחירים לצרכן שמפרסמת הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
השינוי השני שחל על החוק היה ב-16 ביוני בשנת 2002, בקריאה שלישית בכנסת ה-15, השינוי בחוק היה בעיקרו שינויים מזעריים בניסוח החוק.
חוק משק החשמל, תשנ"ו-1996 אושר בכנסת ב-11 במרץ 1996, לשם הסדרת משק החשמל בישראל.
מטרת החוק מוצגת בסעיף הראשון שלו: "להסדיר את הפעילות במשק החשמל לטובת הציבור, וזאת תוך הבטחת אמינות, זמינות, איכות, יעילות והתייעלות אנרגטית, והכל תוך יצירת תנאים לתחרות ומיזעור עלויות", ועיקרו היה מתן אפשרות לגורמים פרטיים להקים תחנות כוח פרטיות לייצור חשמל ולמכור אותו לחברת החשמל.
טרם חקיקת החוק עמד זיכיון חברת החשמל לפוג והיה צורך להאריך את תוקפו.
כדי לבחון אם דרושים תיקונים לחוק הזיכיון ואילו תיקונים נדרשים, העבירה הכנסת את הנושא לוועדת הכספים בראשות חבר הכנסת גדליה גל.
הוועדה נעזרה בעצתם של שלושה מומחים: פרופ' דניאל צ'מנסקי מהטכניון, הכלכלן ד"ר אילן מעוז, ומנכ"ל משרד האנרגיה לשעבר ד"ר יוסי ורדי, אשר יעצו לוועדה בהתנדבות.
הוועדה גרסה שאין די בתיקון אשר יתיר לגורמים פרטיים לייצר חשמל ולמכור אותו לחברת החשמל אלא שכדי לייצור תחרות שתכריח את חברת החשמל להתייעל יש לאפשר לגורמים הפרטיים גם למכור את החשמל ישירות לצרכנים, כאשר הובלת החשמל תיעשה ברשת הארצית של חברת החשמל.
במסגרת חוק זה הוקמה רשות החשמל האחראית לקביעת תעריפים, הסדרה ופיקוח במשק החשמל בישראל.
אישור החוק, שהיה מהפכני לזמנו, היה מלווה במאבק מול ועד עובדי חברת החשמל שבאותו זמן היה בעל כוח פוליטי רב והשפעה רבה על נבחרי הציבור.
החוק אושר בכנסת ב-11 במרץ 1996, ונקבע בו שתחילתו למפרע מ-4 במרץ 1996 (המועד שבו פג תוקף הזיכיון של חברת החשמל לישראל), למעט פרק העבירות והעונשין שבו, שתחילתו עם פרסום החוק (ב-21 במרץ).
במהלך השנים חלו התפתחויות ושינויים בחוק עד הרפורמה בחברת החשמל, שיצאה לדרך בתיקון מס' 16 לחוק, שאושר בכנסת ב-19 ביולי 2018.
פרק ב' – רישוי קובע שפעילות של ייצור, ניהול המערכת, הולכה, אגירה, חלוקה, הספקה או סחר בחשמל מצריכים רישיון שיינתן על ידי רשות החשמל.
הפרק מפרט את סוגי הרישיונות ואת התנאים לקבלתם.
פרק ג' – בעל רישיון ספק שירות חיוני עוסק במי שהוא בעל רישיון לניהול המערכת, להולכה או לחלוקה של חשמל, וקובע שגורם כזה:
(1) ייתן שירות לכלל הציבור בלא הפליה, בהתאם לאמות המידה שקבעה רשות החשמל, באמינות וביעילות;
(2) ירכוש חשמל מבעלי רישיון ייצור, מבעלי רישיון אגירה או ממי שמייצרים או מבצעים אגירה של חשמל הפטורים מחובת רישיון, כולם או חלקם, וייתן שירותי תשתית ושירותי גיבוי;
(3) ייתן שירותי גיבוי לבעל רישיון ייצור עצמי, לפי בקשתו;
(4) יפעל להבטחת מתן מלוא שירותיו במשך כל תקופת רישיונו.
פרק ד' – רשות החשמל מורה על הקמתה של רשות החשמל במשרד האנרגיה, שתפעל בהתאם למטרותיו של חוק זה ותפקח על מילוי הוראותיו.
פרק ה' – סמכות להיכנס למקרקעין לביצוע עבודות מסמיך בעל רישיון אם קיבל לכך את הסכמת בעל המקרקעין, להיכנס למקרקעין, בין מקרקעין ציבוריים ובין מקרקעין פרטיים ולבצע בהם פעולות הנחוצות לשם מימוש רישיונו, כגון הקמה והעברה של רשתות חשמל במקרקעין וחפירה של תעלות, מנהרות ומעברים על־קרקעיים ותת־קרקעיים.
פרק ו' – עבירות ועונשין מונה עבירות הפוגעות באספקת החשמל ומציין את עונשיהן.
כך, למשל, מי שמפריע, מונע או מעכב הולכה, חלוקה או אספקת חשמל דינו – מאסר שלוש שנים.
פרק ז' – הוראות שונות קובע את יצירתה של משרת מנהל מינהל חשמל ברשות החשמל, שלו ניתנו סמכויות שונות בחוק זה.
עוד קובע הפרק את סמכויותיו של שר האנרגיה לקביעת מדיניות בתחום משק החשמל.
פרק ז'1 – תוכנית רב־שנתית וועדה בין־משרדית לעניין ייצור חשמל מאנרגיה מתחדשת – הוראת שעה: פרק זה הוא הוראת שעה שתוקפה עד סוף שנת 2030, ועניינו גיבוש תוכנית עבודה רב־שנתית לעניין ייצור חשמל מאנרגיה מתחדשת.
חוק עובדים זרים, תשנ"א-1991 הוא החוק המסדיר את העסקתם של עובדים זרים בישראל.
החוק אושר בכנסת השתים עשרה ב-12 במרץ 1991 ומאז עבר שינויים רבים שהרחיבו במידה ניכרת את הוראותיו.
עובד זר, לעניין חוק זה, הוא עובד שאינו אזרח ישראל או תושב בה.
פרק ב': תנאים להעסקה קובע תנאי עבודה שעל המעסיק לעובד הזר כתנאי להעסקתו.
קבלת אישור רפואי המעיד שהעובד אינו חולה באחת מהמחלות שחפת, דלקת כבד, עגבת, זיבה, איידס.
התקשרות של המעסיק עם העובד הזר בחוזה עבודה בכתב, בשפה שהעובד הזר מבין.
הסדרת ביטוח רפואי לעובד הזר.
העמדת מגורים הולמים לעובד הזר.
פרק ג': חיוביו של מעסיק כלפי הרשויות קובע בחובותיו של מעסיק של עובד זר כלפי רשויות המדינה.
הפקדת ערובה לטובת המדינה להבטחת מילוי חובותיו של המעסיק כלפי העובד הזר.
חובה זו חלה רק על מעסיק של עובדים זרים בענף הבניין, בהתאם לתקנות עובדים זרים (ערובה) (הוראת שעה), התשע"ח–2018.
דיווח לממונה על זכויות עובדים זרים במשרד הכלכלה והתעשייה.
תשלום אגרת בקשה להעסקת עובד זר ודמי היתר להעסקת עובד זר.
פרק ד': הפקדת כספים לטובת העובד הזר ולהבטחת יציאתו מישראל קובע חובה של המעסיק להפקיד מדי חודש פיקדון בעד כל עובד זר שהועסק על ידו באותו חודש.
פיקדון זה יימסר לעובד הזר עם עזיבתו את ישראל בתום תקופת ההיתר להעסקתו.
בהתאם לתקנות עובדים זרים (פיקדון לעובדים זרים), התשע"ו–2016, אם העובד הזר לא יעזוב את ישראל בזמן, ינוכה מהפיקדון סכום ההולך וגדל ככל שהעיכוב ביציאה מתארך, וכן ינוכו מהפיקדון הוצאות ההרחקה החלות על העובד.
כללים מיוחדים חלים על פיקדון לעובד זר שהוא מסתנן.
פרק ד'1: היתר להעסקת עובד זר מחייב את המעוניין להעסיק עובד זר לקבל היתר להעסקת עובד זר אצלו.
פרק ד'2: עובדים מהאזור ומשטחי עזה ויריחו מסדיר את העסקתם בישראל של פלסטינים תושבי יהודה ושומרון ורצועת עזה.
פרק ד'3: ממונה על זכויות עובדים זרים בעבודה קובע את מינוי של עובד במשרד הכלכלה והתעשייה שיהיה ממונה על זכויות עובדים זרים בתחום דיני העבודה, שתפקידיו:
לטפח תודעה ציבורית לעניינים שבתחומי תפקידו, באמצעות חינוך, הדרכה והסברה;
לשתף פעולה בתחומי תפקידו, עם אנשים או גופים אחרים, ובכלל זה מעסיקים ועובדים;
להתערב בהליכים משפטיים בעניינים שבתחומי תפקידו, ברשות בית הדין לעבודה או בית משפט מוסמך אחר שההליך מתנהל בפניו;
לטפל בתלונות מטעם עובדים זרים נגד מעסיקים, מעסיקים בפועל, מתווכי כוח אדם, וקבלני כוח אדם, בתחומי תפקידו.
פרק ה': עבירות, עונשין ופיקוח קובע ענישה (מאסר או קנס) למי שעובר על הוראות חוק זה.
הצעת החוק הוגשה כהצעת חוק פרטית של חברי הכנסת יעקב שמאי ואלי דיין.
התופעה של העסקת עובדים זרים ללא היתר הולכת מתפשטת ופוגעת קשה במאמצים להקטין את ממדי האבטלה בארץ.
עובדים זרים המועסקים ללא היתר לפי חוק הכניסה לישראל וללא היתר משירות התעסוקה מועסקים בתנאי שכר משפילים, ללא תנאים סוציאליים ולעיתים רבות בתנאי תעסוקה בלתי אנושיים.
הצעת החוק נועדה להתמודד עם התופעה הזו על ידי קביעת עונשים מרתיעים לגבי המעסיקים עובדים זרים שלא כדין לרבות קבלני כוח אדם ומתווכי עבודה למיניהם ומצד שני לחזק את העבודה המאורגנת בישראל.
בהוראת שעה שאושרה בכנסת במרץ 1994 נקבע קנס למעסיק למתווך כוח אדם שהעמיד ביודעין מקום לינה לרשותו של עובד זר, שנכנס לישראל שלא כדין, או שיושב בה שלא כדין, או שעובד בישראל ללא רישיון.
לאחר שפג תוקפה של הוראת שעה זו נחקק חוק שהייה שלא כדין (איסור סיוע) (תיקוני חקיקה), תשנ"ו-1996, שבו נקבע שנית קנס זה.
חוק זה נחקק כהוראת שעה שתוקפה הוארך פעמים אחדות, עד שבשנת 2012 הפך לחוק קבוע.
בתיקון עקיף במסגרת חוק ההסדרים לשנת 1999 חויב המעסיק לרכוש ערכת מגן לעובד הזר.
בחוק ההסדרים לשנת 2000 נוספו לחוק פרקים אחדים העוסקים בתנאי עבודתם של העובדים הזרים, ובהתאם לכך שונה שם החוק לחוק עובדים זרים (איסור העסקה שלא כדין והבטחת תנאים הוגנים), התשנ"א-1991. דברי ההסבר להצעת החוק הציגו את הצורך בתיקון זה:
במקרים רבים תנאי המחיה של העובדים הזרים אינם הולמים מדינה נאורה.
העובדים הזרים ובני משפחותיהם מתגוררים בצפיפות, לעיתים במכולות שאינן ראויות למגורי אדם כאשר הם נעדרי זכויות וגישה לשירותים הרפואיים שהמדינה מספקת לאזרחיה.
נוסף על כך, רבים מהעובדים הזרים אינם זוכים לתנאי שכר הוגנים ולזכויות סוציאליות.
במציאות כזו יש כדי לפגוע בתדמיתה של המדינה במדינת חוק.
ההסדר המוצע מתחייב לנוכח קשייו האובייקטיביים של העובד הנובעים בעיקר מאי ידיעת השפה ומחוסר הכרת המערכת ותנאי הארץ.
בחוק ההסדרים לשנת 2003 נוספו לחוק פרק ד'1: היתר להעסקת עובד זר ופרק ד'2: עובדים מהאזור ומשטחי עזה ויריחו.
בחוק ההסדרים לשנת 2005 הורחב החוק פעם נוספת, ושמו תוקן לשמו הנוכחי, חוק עובדים זרים, התשנ"א-1991.
בתיקון ממרץ 2010 נוסף לחוק פרק ד'3: ממונה על זכויות עובדים זרים בעבודה.
סעיף 1יא1 לחוק, שנוסף לו בתיקון עקיף במסגרת חוק למניעת הסתננות ולהבטחת יציאתם של מסתננים מישראל (תיקוני חקיקה והוראות שעה), התשע"ה-2014, קבע מאז מאי 2017 חובת פיקדון למסתננים, המורכב מ-20% משכרו של המסתנן המנוכים ממנו ועוד 16% מגובה השכר על חשבון המעסיק.
חוק סיוע למשפחות שבראשן הורה עצמאי, התשנ"ב-1992, אושר בכנסת ב-17 במרץ 1992, והוא מעניק הטבות אחדות להורה במשפחה חד-הורית, שהוא אדם העומד לבדו בראש משפחה, משום שנפרד מבן זוגו או שבן זוגו נפטר.
הצעת חוק משפחות חד-הוריות הוגשה לכנסת בשנת 1989 על ידי חברת הכנסת אורה נמיר, ואושרה, בשם חוק משפחות חד-הוריות, התשנ"ב-1992, בכנסת השתים עשרה ב-17 במרץ 1992. דברי ההסבר להצעת החוק הציגו את המניע לחקיקתו:
בעיות הקיום היום־יומיות בפניהן ניצב ההורה במשפחה החד־הורית, קשות לאין שיעור מאלה הניצבות בפני משפחה שבה שני הורים.
בהיעדר בן זוג היכול לסייע להורה היחיד בניהול משק הבית ובתפקיד חינוך וגידול הילדים, הוא מתקשה מחד במציאת מקום עבודה שיאפשר לו הכנסה ברמה הנדרשת לקיום ילדיו ומאידך הוא גם המפרנס היחיד של משפחתו.
החוק כולל הטבות אחרות המפורטות בו, וכן הטבות שניתנו בתיקונים עקיפים במסגרתו לחוק הבטחת הכנסה ולחוק הביטוח הלאומי.
בתיקון ראשון לחוק, שאושר ב-8 במרץ 1994, הורחבה ההגדרה של "הורה יחיד", כך שתכלול מצבים נוספים המזכים בהטבות שבחוק.
התיקון מס' 3 לחוק, משנת 2001, הוסיף להגדרת "הורה יחיד" אישה ששהתה במקלט לנשים מוכות.
תיקון מס' 4 לחוק, משנת 2014, נעשה משיקולים של תקינות פוליטית, והחליף את המושג "הורה יחיד" במושג "הורה עצמאי", ושינה בהתאם את שם החוק ל"חוק סיוע למשפחות שבראשן הורה עצמאי".
דברי ההסבר להצעת החוק, שהוגשה על ידי חבר הכנסת מאיר שטרית, נימקו את הצורך בשינוי:
השימוש במונחים אלה יש בו כדי להשפיע על השיח המשפטי והציבורי כלפי הורותו של אחד ההורים, על פי רוב האב, הן מצד האם והילד, הן מצד הרשויות ומוסדות החינוך, והן מצד החברה בכללותה.
ילד לעניין חוק זה הוא ילד שטרם מלאו לו 18 שנים, לרבות ילד חורג וילד מאומץ ולמעט נער ונערה נשואים.
זכאות לקדימות בקבלת ילדיו למעון יום ולהקלה בגובה דמי האחזקה במעון.
זכאות להלוואה מוגדלת מאת המדינה או מטעמה לצורכי דיור.
בתיקון עקיף לחוק הבטחת הכנסה נקבעה להורה עצמאי זכאות לגמלת הבטחת הכנסה מוגדלת.
בתיקון עקיף לחוק הביטוח הלאומי נקבעה זכאותו של הורה עצמאי למענק לימודים המשולם בתחילתה של שנת לימודים, בעד ילד שלפני 31 בדצמבר של אותה שנת לימודים מלאו לו 6 שנים ולא מלאו לו 18 שנים.
חוק סדרי השלטון והמשפט (ביטול החלת המשפט, השיפוט והמינהל), התשנ"ט-1999, שזכה לכינוי "חוק שריון רמת הגולן", אושר בכנסת ב-25 בינואר 1999, ונקבע בו שהחלטת ממשלה לפיה המשפט השיפוט והמינהל של מדינת ישראל לא יחולו עוד על שטח מחייבת אישור של רוב חברי הכנסת ואישור במשאל עם.
הצעת החוק הוגשה לכנסת הארבע עשרה על ידי חברי הכנסת יהודה הראל, עמנואל זיסמן ואלכס לובוצקי, על רקע שיחות בין ישראל לסוריה, שהתקיימו בשנות ה-90 של המאה ה-20, על הסכם שלום בין המדינות, שכללו גם דיון בהחזרת רמת הגולן לשליטת סוריה.
ב-12 במרץ 2014 אישרה הכנסת את חוק יסוד: משאל עם.
לב החוק הוא סעיף 1א שלו הקובע:
יתר סעיפי החוק מסדירים את אופן האישור בכנסת ואופן עריכתו של משאל העם.
מאז חקיקתו של חוק זה לא התקבלה כל החלטה על ביטול החלת השיפוט והמינהל של מדינת ישראל על שטח כלשהו, כך שנדרשה הפעלה של המנגנונים שנקבעו בחוק (אישור הכנסת ומשאל עם).
חוק סדר הדין הפלילי (חקירת חשודים), התשס"ב–2002 מסדיר את אופן חקירתם של חשודים במהלך חקירה משטרתית.
בין השאר קובע החוק שהחקירה תיערך בשפתו של החשוד, ואת אופן תיעודה של החקירה.
הצעת החוק, שכללה רק הוספת סעיף לפקודת הראיות המחייב הקלטת וידאו של הודאת נאשם כי עבר עבירה שעונשה מאסר עשר שנים או יותר, הוגשה על ידי חבר הכנסת אמנון רובינשטיין.
בדברי ההסבר להצעת החוק נומק הצורך בתיקון זה:
במשפטים פליליים רבים עולה שאלת קבילות הודאתו של הנאשם במלוא חריפותה, ותשובה לה, ברוב המקרים, היא זו החורצת את דינו לזיכוי או להרשעה.
בתי המשפט, ברצותם לעמוד על טיבה של הודאת הנאשם, פיתחו, בפסיקה ענפה, מערכת של כללים והגבלות שתכליתם לוודא כי ההודאה ניתנה "חופשית ומרצון".
בהכרעות דין רבות דנים השופטים בנימוקים לקבלה או לפסילה של ההודאה, ובכולם מתמקד הדיון בשאלת מפתח שהיא שאלה עובדתית, וענינה נסיבות מסירת ההודאה.
התיקון המוצע יאפשר לבית המשפט להתרשם, בדרך הקרובה ביותר להתרשמות בלתי אמצעית, מאופן ונסיבות מסירת הודאת הנאשם, ובכך תתאפשר הן הגנה טובה יותר על זכויותיו של הנאשם, והן יעילות רבה יותר בבחינת ההוכחות המובאות לפני בתי המשפט, שמשמעה שיפור ביכולתו של בית המשפט להגיע לחקר האמת, ואף חיסכון בזמן ובמשאבים.
כמו כן יאפשר התיקון המוצע לבית המשפט לגלות ולדעת איזה חלק מההודאה נאמר על ידי הנאשם מרצונו החופשי וביוזמתו, ומה נמסר לחוקרים מפיו בתגובה לשאלותיהם.
כיצד נאמרו הדברים ומה חזות החשוד בעת מסירת ההודאה.
בית המשפט יוכל גם לשפוט אם הנאשם "הובל על ידי שאלות החוקרים לענות מה שענה או שנשאל שאלות הבהרה בלבד, וכן ניתן יהיה להתרשם ממצבו ומצורת דיבורו של הנאשם לגבי צלילות דעתו והבנתו את שאלות חוקריו.
צילום ההודאה ימנע מצב שבו רושם החוקר תשובה שגויה בשל אי הבנה והחשוד חותם על הודאתו בלי שהבינה או בלי שהוקראה לו.
בדיון בהצעת החוק בוועדת החוקה, חוק ומשפט הוחלט למזגה עם הצעת חוק של חברת הכנסת יהודית נאות, שבה הוצע להקליט בווידאו את מלוא חקירת משטרה בעבירות שעונשן מעל חמש שנות מאסר.
המלצה לביצוע הקלטה כזו נכללה בהמלצות של ועדת גולדברג משנת 1994. במהלך הדיון בוועדה הורחבה ההצעה להצעת חוק סדר הדין הפלילי (חקירת חשודים), וזו הוצגה לכנסת לקריאה שנייה ושלישית ואושרה ברוב של 51 חברי הכנסת וללא מתנגדים.
החוק אושר בכנסת החמש עשרה ב-26 ביוני 2002, ונקבע בו שתחילתו שנה מיום פרסומו, כלומר ב-4 ביולי 2003.
מאז אישורו תוקן החוק שמונה פעמים.
שינוי עיקרי עוסק בקביעה (בסעיף 17) שהחובה לתעד חקירת חשוד בתיעוד חזותי או בתיעוד קולי לא תחול על חקירת חשוד בעבירת ביטחון.
בגרסה הראשונה של החוק נקבעה הוראת שעה לפיה פטור זה יחול במשך חמש שנים.
בתיקון מס' 4 לחוק, שאושר סמוך לתום תקופה זו, הוארכה תקופת הפטור לתשע שנים.
בתיקון מס' 7 הוארך הפטור עד 4 בינואר 2017, ובתיקון מס' 8 הפכה הוראת השעה להוראה קבועה, שאינה מוגבלת בזמן, תוך יצירת מנגנון פיקוח שבא להבטיח שהפטור לא ינוצל לרעה.
חקירת חשוד תתנהל בשפתו או בשפה שהחשוד מבין ודובר אותה, לרבות שפת סימנים.
חקירת חשוד תתנהל בתחנת משטרה, אלא אם כן סבר השוטר כי לא ניתן לנהלה בתחנה או שיש צורך ענייני לנהלה בדחיפות מחוץ לתחנה, או אם סבר הקצין הממונה כי קיים צורך ענייני בחקירת החשוד מחוץ לתחנה.
תיעוד חזותי או תיעוד קולי של חקירת חשוד יהיה בכל מהלכה של החקירה מראשיתה ועד סופה ויכלול את חילופי הדברים שנעשו בין חוקר לחשוד או בנוכחותו של החשוד, ובתיעוד חזותי, לרבות תגובות או תנועות גוף.
בעבירות שהעונש המרבי שנקבע להן הוא מאסר עשר שנים או יותר חובה לקיים תיעוד חזותי, אלא אם בשל תקלה טכנית או בשל צורך ענייני, קבע קצין ממונה שלא ניתן לתעד את חקירת החשוד בתיעוד חזותי.
תיעוד בכתב של חקירת חשוד יכלול את עיקר חילופי הדברים וכן התגובות או תנועות הגוף שהן תחליף לחילופי דברים, שנעשו בין חוקר לחשוד או בנוכחותו של חשוד, באופן שישקף נכונה את המתרחש בחקירה, מראשיתה ועד סופה; התיעוד בכתב ייערך בו זמנית עם חקירת החשוד או סמוך לה ככל האפשר.
התיעוד ייכתב בשפה שבה נערכה החקירה, אך אם לא ניתן לתעד בכתב חקירתו של חשוד בשפה שבה היא מתנהלת, תתועד החקירה בתיעוד חזותי או בתיעוד קולי.
אם התנהלה החקירה בשפת סימנים, תתועד בתיעוד חזותי בלבד.
היה לשוטר יסוד להניח שהחשוד אינו יודע קרוא וכתוב או שהוא אדם עם מוגבלות, המקשה עליו לאשר את נכונות תיעוד החקירה בכתב, תתועד החקירה בתיעוד חזותי או בתיעוד קולי.
חקירת חשוד מחוץ לתחנה תתועד בתיעוד חזותי, בתיעוד קולי או בתיעוד בכתב; ואולם שחזור של העבירה בידי החשוד יתועד בתיעוד חזותי בלבד.
נחקר חשוד מחוץ לתחנה בעבירה שעונשה חמור פחות והחקירה תועדה בכתב, יוצג התיעוד לחשוד במקום שבו נערכה החקירה והוא יתבקש לאשרו; לא אישר החשוד את התיעוד במקום החקירה, יוצג התיעוד לפני החשוד בתחנה, בהקדם האפשרי, והחשוד יתבקש לאשרו.
החובה לתעד חקירת חשוד בתיעוד חזותי או בתיעוד קולי לא תחול על חקירת חשוד בעבירת ביטחון, ואולם יבוצעו פיקוח ובקרה אקראיים על חקירות אלה.
הוראות חלק א' לפקודת העדות יחולו על חקירת חשוד בכפוף להוראות חוק זה.
שרת המשפטים והשר לביטחון הפנים פרסמו תקנות לגבי אופן התמלול של תיעוד חזותי או קולי.
המפרסם תיעוד חזותי או קולי של חקירה, כולו או חלקו, בלא רשות בית משפט, דינו – מאסר שנה.
חוק סמכויות המלחמה 1941 , שידוע גם בתור חוק סמכויות המלחמה הראשון, היה חוק חירום אמריקאי, שהגביר את הכוח הפדרלי במהלך מלחמת העולם השנייה.
החוק נחתם על ידי נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-18 בדצמבר 1941, פחות משבועיים לאחר המתקפה על פרל הארבור.
החוק העניק לנשיא סמכות רחבה על מנת לנהל את מלחמת העולם השנייה בצורה יעילה.
הנשיא הוסמך לארגן מחדש את הרשות המבצעת, סוכנויות ממשלתיות עצמאיות ותאגידים ממשלתיים למען מטרת המלחמה.
עם אישור החוק הורשה הנשיא לצנזר דואר וצורות תקשורת אחרות בין ארצות הברית למדינות זרות.
החוק וכל השינויים שבוצעו מכוחו היו אמורים להישאר על כנם עד שישה חודשים לאחר תום המלחמה.
שלושה חודשים לאחר העברת החוק ראשון התקבל חוק כוחות המלחמה השני ב-27 במרץ 1942. החוק חיזק עוד יותר את סמכויות הרשות המבצעת לקראת ניהול המלחמה.
חוק זה אפשר רכישת קרקע למטרות צבאיות או ימיות.
החוק ביטל גם את הסודיות של נתוני מפקד האוכלוסין ואפשרה ל-FBI להשתמש במידע זה כדי לכלוא יפנים בארצות הברית.
תת-מזכיר המלחמה של ארצות הברית רוברט פטרסון האציל רטרואקטיבית את סמכותו מהנשיא לפי חוק כוחות המלחמה הראשון ללסלי גרובס עבור פרויקט מנהטן.
הסמכות ניתנה בתזכיר לגרובס מיום 17 באפריל 1944.
חוק נטישת בעלי חיים (1960) (8 ו-9 אליז.2, בערך 43) היה חוק נגד נטישת בעלי חיים שהתקבל על ידי הפרלמנט הבריטי.
ב־2 ביוני 1960 החוק קיבל הסכמה מלכותית.
החוק הפך לעבירה פלילית לנטישת בעל חיים או להרשות נטישתו, "בנסיבות העלולות לגרום לבעל החיים סבל מיותר".
העבירה טופלה כ"אכזריות" במסגרת תנאי חוק הגנת בעלי חיים (1911), סעיף 1, סעיף קטן 1 , אשר, כפי שתוקן, קובע כיום קנס או עד שישה חודשי מאסר בהרשעה.
החוק חל על אנגליה, ויילס וסקוטלנד.
בשנת 2006 בוטל החוק באנגליה ובוויילס על ידי חוק רווחת בעלי חיים (2006) ובסקוטלנד על ידי חוק בריאות ורווחת בעלי חיים (סקוטלנד, 2006).
חוק נישואי האונס לאנוסתו מתאר דיני אונס הקובעים שאם גבר אונס אישה ולאחר מכן מתחתן איתה או מציע לה נישואים, הוא פטור מעונש ומהעמדה לדין.
חוקי נישואי האונס לאנוסתו היו קיימים בתרבויות רבות במהלך ההיסטוריה, והתופעה קיימת גם בימינו.
החוקים היו קיימים במערכת המשפט במדינות רבות עד שנות ה-70 של המאה ה-20, אך מאז הם בוטלו ברוב המדינות, בעיקר בעולם המערבי.
בדיני אונס נערה בהלכה היהודית נכללת האפשרות לנישואים בין האנס לנאנסת.
דינים אלה מתוארים, בין השאר, בספר נשים של הרמב"ם, בו מפורטת מצוות עשה "היא שציוונו לשאת האונס את אנוסתו".
חוק נישואי האונס לאנוסתו מבוסס על תפיסה, שנחשבת כיום למיושנת, לפיה אם אישה או נערה נאנסה, אז זה קרה באשמתה והיא גורמת בושה למשפחתה.
כתוצאה מכך, נשים רבות לא נהגו לדווח על אונס שעברו, כי הן חששו מבושה זו.
נישואים עם האנס היוו מעין פתרון למצב זה, המונע בושה למשפחה ושומר על שמה הטוב של האישה או הנערה.
אצל קורבנות אונס רבות מתפתחות בעיות נפשיות רבות, בהן הפרעת דחק פוסט-טראומטית, הפרעת חרדה, תסמונת טראומה בעקבות אונס והפרעות דיכאון.
קיימות הוכחות רבות לכך שהאשמת הקורבן מובילה לתחושת בושה, ללעג ולמצוקה נפשית, ובהתאם לכך בוטלו חוקי נישואי האונס לנאנסת ברוב מדינות העולם.
נכון לשנת 2025, רק בכ-20 מדינות עדיין קיימים חוקים מסוג זה, בעיקר במדינות העולם השלישי.
בעולם המערבי נתפסים חוקים מסוג זה כפגיעה בכבודן של נשים והשפלתן, בכך שהם מאפשרים לסחור בהן כרכוש בין משפחות, מתייחסים לאונס כאל פשע שאינו חמור, ומאשימים את הקורבן ולא את התוקף.
הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם, זייד בן רעד, אמר ב-2017 כי "ענישת קורבן אונס על ידי נישואים עם מי שביצע את הפשע הנורא נגדה - אין מקום בעולם של היום לחוקים נוראיים כאלה".
במסורות קדומות, נישואיהם של האנס והקורבן לאחר האונס נתפסו לעיתים קרובות כדרך הולמת לטפל במצב שנוצר.
בתרבויות עתיקות ייחסו חשיבות רבה לבתולים, ולאישה שנאנסה היה סיכוי קטן להינשא.
חוקים אלה נועדו לחלץ את האישה ממצב שבו פחתו סיכוייה להתחתן, וכמו כן אילצו את האנס לפרנס את קורבנו.
חוקים מסוג זה מופיעים בחוקי חמורבי והחוק האשורי.
חוקים דומים מתוארים גם במקרא, ב: .
על בסיס ספר דברים ופרשת כי תצא נקבעו בהלכה היהודית דיני אונס נערה.
לפי דינים אלו, אונס נערה בתולה נחשב לפשע.
האנס מחויב לשלם לאבי הנערה קנס של חמישים שקל כסף, ובחובתו לשאת את אנוסתו, אם זהו רצונה.
בחוק העונשין הצרפתי משנת 1810 ובחוקי האימפריה העות'מאנית מופיעים חוקים דומים, אם כי הם מתייחסים בעיקר לתופעה של חטיפת נשים.
אדם שחטף אישה ולאחר מכן היא נישאה לו, היה פטור מעונש.
עד תחילת המאה ה-20, בחברות מסורתיות האישה נחשבה לרכושו של אביה.
אם היא נאנסה, היא נחשבה ל"רכוש פגום" ואחת האפשרויות לטפל במצב שנוצר הייתה נישואי האנס לנאנסת.
אפשרות זו הייתה חוקית, בין השאר, במערכות החוקים של האימפריה הצרפתית, האימפריה הבריטית ומדינות אמריקה הלטינית, אם כי במקרים רבים נוסחו חוקים אלה בשפה עמומה, במכוון.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החל תהליך הדרגתי של ביטול חוקים מסוג זה בעולם המערבי, בד בבד עם ביטול החוקים המתירים אונס בנישואים, ולאחר מכן גם במדינות נוספות.
בשנות ה-90 בוטלו חוקים אלה במרבית מדינות אמריקה הלטינית, תהליך שנמשך עד 2014.
לאחר פרסום דו"ח של הבנק העולמי ותחקיר של רויטרס בשנת 2017, בוטלו חוקים אלה בירדן, לבנון, הרשות הפלסטינית ותוניסיה.