tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוקטובר 2019 עלה לראשונה בהרכב הפותח במשחק המחזור ה-13 נגד רוסטוב שהייתה ההופעה ה-12 במדי זניט והראשונה מאז הוחזר לסגל זניט.
בעונת 2020/2021 בליגת העל הרוסית בכדורגל הפך לשוער המרכזי בזניט סנקט פטרבורג, בעקבות פציעתו של אנדריי לוניוב ולאחר עזיבתו של האחרון לבאייר לברקוזן, המשיך לעמוד על הקווים כשוערה המרכזי של הקבוצה גם בפתח עונת 2021/2022.
הוריו הם אנטולי רפאילוביץ', כדורגלן לשעבר ששיחק במועדון מהליגה השנייה "חימיק דזרז'ינסק" ואמו טטיאנה וניאמינובנה.
אחיו הגדול אלכסנדר קרז'אקוב, היה גם הוא שחקן כדורגל מקצועי והוכתר כמלך השערים של נבחרת רוסיה בכדורגל.
מיכאיל רודיונוביץ' מאטבייב היה מוציא להורג בכיר במשטרה החשאית הסובייטית (נ.ק.ו.ד.), שנשלח לבצע את הירי ההמוני בסנדארמוך שבקארליה בסוף שנות השלושים.
לאחר שסיים שנתיים של חינוך בבית ספר בכפר, עבר מאטבייב הצעיר לסנקט פטרבורג שם מילא עיסוקים שונים: למשל, הוא היה שוער בבית מגורים לפני שהפך בשנת 1913 לעוזר עובד מתכת במפעלי וולקן.
בעקבות מהפכת פברואר 1917 הצטרף לבולשביקים ובמהרה שימש כמוציא להורג של הצ'קה.
בשנת 1923 הוא התרחק לכמה שנים מעיסוקו החדש.
משנת 1927 ואילך חזר מאטבייב לארגוני הביטחון הסובייטים, תחילה באוגפא"ו ולאחר מכן בקומיסריון הפנים העממי, בתור מוציא להורג בפרברי לנינגרד.
ב-28 בנובמבר 1936, יחד עם שני מוציאים להורג נוספים (א.
שלגין) ווסילי בלוחין הידוע לשמצה - קיבל קפטן מאטבייב את עיטור הדגל האדום על "מאבקו להבטיח את המערכת הסוציאליסטית", והשלושה פעלו כמוציאים להורג של המשטר.
מאטבייב היה מעורב באופן אישי בירי באסירי "השילוח הסולובקי האבוד" בין 27 באוקטובר ל-3 בנובמבר 1937, שכלל רבים מחברי האינטליגנציה באוקראינה.
שדה ההרג של סנדארמוך נמצא רק ביולי 1997 לאחר חיפושים ממושכים ובתחילה לא היה ידוע כמה אלפים נורו ונקברו במקום.
זהותם של 1,111 האסירים שהובאו מבית הסוהר המיוחד של סולובקי בים הלבן, נקבעה לראשונה בקיץ 1996.
לאחר מותם נמשכו במהלך 13 החודשים הבאים על ידי עוד כ-3,500 תושבים בקארליה ו-4,500 עובדי תעלת הים הלבן, שהובילו לסך הכל 9,500 הרוגים, כאשר הגופות נקברו ב-236 בורות.
ההוצאות להורג היו חלק מהטיהור הגדול שנמשך בין השנים 1936 ל-1938.
ב-20 בדצמבר 1937 הוענק לקפטן מיכאיל מאטבייב מתנה, רדיוגרמה ומערכת תקליטי גרמופון, על "עבודתו הבלתי אנוכית במאבק במתנגדי המהפכה", כלומר עבודתו בסנדארמוך בין 27 באוקטובר ל-10 בנובמבר באותה השנה.
ב-11 במרץ 1939 הוא עצמו נעצר בהוראת ראשו החדש של הנ.ק.ו.ד., לברנטי בריה ונידון לעשר שנים במחנה עבודה לתיקון.
(כששמעו את החדשות האלה, חברו אלכסנדר פוליקרפוב התאבד בירייה) ממאטבייב לא נשללו הפרסים והמדליות שלו, עם זאת, ועד מהרה הופחת עונשו לשלוש שנים, אותם הוא ריצה במחנה באזור וולוגדה.
הוא שוחרר מוקדם כאשר גרמניה פלשה לברית המועצות בשנת 1941, במהלך מצור לנינגרד, מאטבייב הועלה לדרגת מפקד (המוציא להורג הראשי) של הכלא הפנימי של המשטרה החשאית בעיר.
בהמשך הוא קיבל את הפרס הסובייטי הגבוה ביותר, מסדר לנין, על עבודתו באותן שנים.
הוא פרש משירותו בדצמבר 1949.
חלק מהמעורבים בבחירת, ליווי ואז בביצוע טרנספורט סולובקי נחקרו לאחר מותו של סטלין כחלק מתהליך הדה-סטליניזציה ושיקום הקורבנות.
בדומה למאטבייב, גם רס"ן פיוטר ראייבסקי (1892–1967) נעצר בשנת 1939. הוא הואשם כי היה "ממנהיגי ארגון מתנגד למהפכה וחומרי התקוממות בקרב הנאשמים בסולובקי" ונידון בשנת 1941 ל-8 שנים במחנות העבודה.
שם הועסק כראש יחידת הכליאה.
הוא שוחרר בשנת 1947, בשנת 1957 הוא שוקם והוחזר לשורות המפלגה הקומוניסטית.
בראשית שנות השישים הוא היה נתון למשמעת מפלגתית על חלקו הפעיל בהוצאות להורג של אסירי סולובקי.
שום חקירה שכזו לא הטרידה את שנותיו המאוחרות של מאטבייב, והוא מת, כגמלאי המדינה, בשנת 1971, מבלי שהוענש על חלקו בטיהור הגדול של סטלין.
מיכאיל יורייביץ' קוז'וחוב הוא עיתונאי ומנחה טלוויזיה רוסי.
שימש כדובר ראש ממשלת רוסיה בשנים 1999–2000. נוהג להנחות תוכניות טיולים ומסעות.
קוז'וחוב הנחה את תוכנית הטלוויזיה "בחיפוש הרפתקאות" של רשת VGTRK, עבור התכנית קיבל את פרס TEFI בשנת 2004 הוענק לו גם מסדר הכוכב האדום.
קוז'וחוב סיים את לימודיו במכון המוסקבאי לשפות זרות בשנת 1979 ולמד ספרדית, פורטוגזית ואנגלית והוא מעיד שהוא מבין איטלקית.
בשנים 1985–1989 עבד ככתב של קומסומולסקאיה פראבדה באפגניסטן וכתב את הספר כוכבים זרים מעל קאבול (Над Кабулом чужие звезды).
בשנים 1989–1994 עבד בעיתון איזבסטיה ככתב באמריקה הלטינית ובשנת 1993 היה מהכתבים הרוסיים הראשונים לראיין את רודן צ'ילה אוגוסטו פינושה ובשנת 1996 החל לעבוד בחברת הטלוויזיה VID.
קוז'וחוב היה מחבר ומנחה התוכנית "עשה צעד" ברשת TVS הרוסית.
בשנים 1999–2000 שימש קוז'וחוב כמזכיר העיתונות של ולדימיר פוטין ודובר ראש ממשלת רוסיה.
לאחר עבודתו ב עבר לערוץ הראשון להגיש בה תוכניות שונות ולהפיק תוכניות שונות.
בשנת 2005 עבר לערוץ רוסיה-1 של החברה הממשלתית לרדיו וטלוויזיה.
מיכאיל קוזנצוב הוא פוליטיקאי רוסי, שכיהן בתפקיד מושל מחוז פסקוב.
בשנים 1984–1985 הוא למד בפנימיה למתמטיקה ולאחר סיומה החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה אותה סיים בשנת 1991.
מיכאיל קוזנצוב עבד במערכת הבנקאיות הרוסית והתקדם ליושב ראש מנהלים של אחד הבנקים.
בשנת 1995 הוא נבחר לדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית כנציג של המפלגה הליברל-דמוקרטית של רוסיה.
פעילותו בדומה התרכזה בנושאים פיננסיים.
בבחירות שנערכו בשנת 1999 הוא לא הצליח להיבחר.
בשנת 2002 הוא היה ראש רשימה מקומית למועצת מחוז פסקוב ונבחר למועצה.
בשנת 2004, בבחירות למושל הוא ניצח את המושל המכהן ובדצמבר 2004 נכנס לתפקיד.
זמן קצר אחרי זה הוא התפקד למפלגה השולטת במדינה רוסיה המאוחדת.
בבחירות לדומה שנערכו בשנת 2007 הוא עמד בראש הרשימה המפלגתית במחוז.
בשנת 2009 מיכאיל קוזנצוב עזב את תפקיד המושל ובמקומו מונה אנדריי טורצ'אק.
מיכאיל קוזנצוב חזר לסיביר ועוסק בתחום ייצור החשמל.
בשנים 2013–2018 הוא היה יושב ראש של חברת ייצור חשמל באזור.
מיכאיל קוזנצוב ספורטאי פעיל בתחום צניחה חופשית.
בשנים 2003–2010 הוא היה חבר נבחרת רוסיה והשתתף באליפויות העולם.
פעמיים הוא זכה במדליות באליפויות העולם וזאת בנוסף לאליפויות רוסיה ואירופה.
מיכאיל מִיחָקוֹ צֶרֵתֵּלִי (בגאורגית: მიხეილ მიხაკო წერეთელი) ( 23 בדצמבר 1878, נפת צ'יאתורה - 2 במרץ 1965, מינכן) היה היסטוריון ודיפלומט גאורגי.
צרתלי נולד בכפר צחרוּקווֵתי שבנפת צ'יאתורה באימפריה הרוסית, למשפחת נסיך גאורגי צרתלי.
לאחר סיום בית הספר בכותאיסי, הוא עבר לצרפת והחל לימודים בסורבון.
בשנת 1913 הוא קיבל תואר דוקטור בהיסטוריה תוך התמחות באשורולוגיה מאוניברסיטת היידלברג.
בשנים 1914–1918 הוא עבד באוניברסיטת ברלין ובמקביל היה פעיל באוגדות גאורגיות שדגלו בעצמאות המדינה.
בשנים 1918–1919 מיכאיל צרתלי היה שגריר של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בשוודיה ונורווגיה.
בשנת 1919 הוא חזר לטביליסי ומונה לפרופסור באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי
בשנת 1921 הרפובליקה הגאורגית הפסיקה להתקיים ושטחה סופח לרוסיה הסובייטית.
מיכאיל צרתלי עזב את גבולות גאורגיה, הגיע לבריסל והחל לעבוד באוניברסיטה החופשית של בריסל.
בשנים 1933–1945 הוא היה פרופסור באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
לאחר 1945 הוא התגורר במינכן.
מיכאיל צרתלי התמחה בהיסטוריה של גאורגיה.
בשנת 1912 הוא פרסם תוצאות מחקר השוואתי של השפה הגאורגית ושומרית.
בשנת 1925 הוא פרסם תרגום לגאורגית של "עלילות גילגמש".
בשנת 1955 מיכאיל צרתלי פרסם תרגום לגרמנית של "עוטה עור הנמר".
בסך הכל מיכאיל צרתלי פרסם כ-80 ספרים בנושא היסטוריה של גאורגיה ואזור הקווקז.
בשנים 1925–1954 הוא היה בין הפעילים הבולטים של "תתרי גיאורגי" - ארגון של גאורגים גולים באירופה.
בשנת 2013 למיכאיל צרתלי הוענק עיטור "הגיבור הלאומי של גאורגיה" .
מיכאיל רימסקי-קורסקוב היה אנטומולוג רוסי-סובייטי, פרופסור באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
מיכאיל רימסקי-קורסקוב נולד בסנקט פטרבורג למשפחת המלחין ניקולאי רימסקי-קורסקוב.
הוא קיבל חינוך ביתי וסיים גימנסיה בשנת 1891 עם קבלת מדליית כסף.
הוא התחיל לימודים באוניברסיטת סנקט פטרבורג וסיים אותה בשנת 1895. לאחר הלימודים הוא עבר לאזור חרסון בה חקר מזיקים לחקלאות.
בשנת 1901 רימסקי-קורסקוב החל ללמד באוניברסיטה ובשנת 1913 סיים את עבודת הדוקטורט.
בשנת 1919 ביוזמתו הוקמה באוניברסיטה קתדרה לאנטומולוגיה והוא מונה לפרופסור וראש הקתדרה.
הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1930. בהמשך עבר למכון לחקר היערות.
תחום התמחותו של רימסקי-קורסקוב היה חקר פרוקי-רגליים ובמיוחד חרקים.
בהנחייתו סיימו מספר מדענים צעירים לרבות גריגורי אוסמולובסקי עבודת הדוקטורט.
בשנת 1935 הוא פרסם ספר על החי והצומח ביערות רוסיה.
ספר זה פורסם בשלוש מהדורות נוספות.
על תרומתו לקידום המחקרים השונים הוענק לרימסקי-קורסקוב פעמיים עיטור לנין.
מיכאיל קלודט היה צייר רוסי אימפריאלי ריאליסטי.
מיכאיל קלודט נולד למשפחה האמנותית של הברונים קלודט פון יורגנבורג, אביו קונסטנטין קלודט היה חרט העץ הרוסי הראשון, דודו פיטר קלודט פון יורגנבורג היה פסל רוסי מפורסם.
הוא למד ציור בסנט פטרבורג, ולאחר מכן באקדמיה הקיסרית לאמנויות (1851–1858).
לאחר שקיבל מדליית זהב גדולה הוא קיבל מלגה לשלוש שנים ללימודי ציור בצרפת, שווייץ ואיטליה אך נטש אותם תוך שנה.
הוא התלונן שהנופים הזרים לא עוררו בו השראה ושאסכולת הציור הצרפתית והאיטלקית נחותה מהרוסית.
לאחר חזרתו קיבל קלודט רשות להשתמש בשאר כספי המלגה למסעות ברוסיה.
בשנת 1863 קיבל קלודט הכרה על ציורו "דרך בסתו".
מבקרים ציינו את התמסרותו לנוף הרוסי, תשומת הלב לפרטים קטנים ולפרספקטיבה הטובה.
מנגד, מבקר האמנות ולדימיר סטאסוב ציין את הנטורליזם הקטנוני ואת "המעקב האובססיבי אחרי המציאות" ביצירות רבות של קלודט.
כדוגמה לאובססיה כזו הוא ציין את הציור "פרות שותות" (1879).
בהתמסרותו לנוף הרוסי והן בנטורליזם קלודט היה כנראה הושפע מהצייר איוואן שישקין.
בשנת 1871 קלודט התחיל ללמד באקדמיה לאמנות ובשנת 1873 מונה לפרופסור.
בין תלמידיו היה מיכאילו ברקוס וציירים נוספים.
מיכאיל קלודט היה חבר מייסד של תנועת הנודדים (פרדוויז'ניקי), אך הם לא ראו בו לחלוטין אחד מהם.
הפער נבע בחלקו מהביקורות הנוקבות מצד קלודט ובחלקו בגלל שהוא שמר על פרופסורה באקדמיה הקיסרית לאמנויות (1871–1886).
לאחר הביקורת הנוקבת במיוחד של קלודט על ארכיפ קוינג'י, קלודט נאלץ להיפרד מהנוודים.
עד מהרה פרש גם מהאקדמיה.
קלודט לא צייר שום דבר בעל ערך לאחר שנות ה-70. הוא היה חצי עיוור ושבור כלכלית, ומת ב-1902.
מִיכָאִיל אַלֶכְּסֵיֶוִיץ' קוּזְמִין היה משורר, מוזיקאי וסופר רוסי, תורם בולט לתור הכסף בשירה הרוסית.
קוזמין נולד למשפחת אצולה בירוסלבל, גדל בסנקט פטרבורג ולמד מוזיקה בקונסרבטוריון סנקט פטרבורג בהדרכת ניקולאי רימסקי-קורסקוב.
אולם הוא לא סיים את לימודיו, ובהמשך הסביר את שינוי הכיוון שלו לעבר השירה כך: "זה קל ופשוט יותר.
השירה נופלת מן השמים מוכנה, כמו המן לפיות בני ישראל במדבר".
אבל הוא לא ויתר על מוזיקה; הוא הלחין את המוזיקה להפקתו המפורסמת של וסבולוד מיירהולד משנת 1906 למחזהו של אלכסנדר בלוק "באלאגנצ'יק" (Балаганчик), ושיריו היו פופולריים בקרב האליטה הפטרבורגית: "הוא שר אותם, מלווה את עצמו בפסנתר, תחילה בסלונים שונים, כולל ה"מגדל" של , ואחר כך ב.
קוזמין אהב לומר על היצירות שלו ש'זו רק מוזיקה קטנה, אבל יש לה את הרעל שלה'".
אחד מחבריו הקרובים והשפעה גדולה עליו בצעירותו היה האריסטוקרט הגרמנופיל הפוליגלוט גאורגי צ'יצ'רין (שנכנס מאוחר יותר לשירות הדיפלומטי ולאחר מהפכת אוקטובר הפך לקומיסר העם לענייני חוץ), תומך נלהב של ריכרד וגנר ופרידריך ניטשה.
השפעה חזקה נוספת היו מסעותיו, תחילה למצרים ולאיטליה ולאחר מכן לצפון רוסיה, שם התרשם עמוקות מאדוקי האמונה הישנה.
הוא התיישב בסנקט פטרבורג והתקרב למעגל סביב מיר איסקוסטבה (Мир искусства, עולם האמנות).
ב-1908 הופיע קובץ השירה הראשון שלו, סטי (Сети, רשתות), שגם הוא זכה להערכה רבה.
במילותיה של רוברטה רידר (Roberta Reeder), "שירתו מלומדת והנושאים נעים בין יוון העתיקה ואלכסנדריה לפטרבורג של ימינו."
ב-1908 התגורר עם סרגיי סודייקין ואשתו הראשונה אולגה גלבובה (Ольги Глебовой), שאיתה התחתן רק שנה קודם לכן; כשאולגה גילתה שבעלה מנהל רומן עם קוזמין, היא התעקשה שקוזמין יעזוב.
"אבל למרות תקלה זו, קוזמין, סודייקין וגלבובה המשיכו לשמור על מערכת יחסים פרודוקטיבית ומקצועית, ושיתפו פעולה במיזמים רבים - מחזות, ערבים מוזיקליים, הצהרות שירה - במיוחד בקברטים של סנקט פטרבורג".
קוזמין היה גם אחד המשוררים האהובים על אשתו השנייה של סודייקין, , והאלבום שלה שפורסם מכיל כמה משיריו בכתב היד.
קוזמין פגש את המשורר בשנת 1913. שני הגברים חיו יחד עם אימו של יורקון, ואשתו של יורקון, אולגה ארבנינה (Ольга Арбе́нина), הצטרפה אליהם, לזמן קצר.
מערכת היחסים של קוזמין ויורקון נמשכה עד מותו של קוזמין.
קוזמין מת ב-1936 מדלקת ריאות, שנתיים לפני שיורקון וסופרים רבים אחרים נעצרו תחת המשטר הסטליניסטי והוצאו להורג ביריה.
הקשר של קוזמין עם הסימבוליסטים מעולם לא היה סופי, ובשנת 1910 הוא עזר להקים את התנועה האקמאיסטית עם חיבורו "О прекрасной ясности" (על בהירות יפה), בו תקף "מלכודות קוסמיות לא מובנות ואפלות" והפציר בסופרים להיות "הגיוניים בתפיסה, בבניית היצירה, בתחביר...
תאהבו את המילה, כמו פלובר, היו חסכוניים באמצעים וקמצנים במילים, מדויקים ואמיתיים - ותגלו את סודו של דבר מדהים - בהירות יפה - שהייתי קורא לה קליריזם".
(בשנים מאוחרות יותר שמרה אחמטובה טינה לקוזמין, כנראה בגלל ביקורת משנת 1923 שבו הוא הצטייר בעיניה כמתנשא, והיא הפכה אותו לאב טיפוס של אחד הנבלים ב"שיר ללא גיבור").
כרך השירה האחרון שפרסם קוזמין במהלך חייו היה ""הטרוטה שוברת את הקרח" (Форель разбивает лёд, 1929), מחזור של שירה אפית.
בשנות ה-20 וה-30 קוזמין התפרנס בעיקר כמתרגם ספרותי, בעיקר של מחזותיו של ויליאם שייקספיר.
המשורר והמבקר בן זמננו חושב שהמסורת ה"טראגית" הגלויה, בעלת אוריינטציה חברתית, של הספרות הרוסית מוצתה והיא הייתה צריכה לכוון את עצמה מחדש לאורך המסורת האישית והאמנותית יותר כפי שהדגימו קוזמין וולדימיר נבוקוב.
הוא מצטט את שאמר שחשוב להימנע מהחיבוק העיקש של ה'כמו כולם'" וכותב: "דווקא שירתם של אננסקי וקוזמין עשתה בראשית המאה העשרים את הצעד הראשון והמכריע.
מה"כמו כולם" הזה - לכיוון הפרטים המתפרשים פסיכולוגית והמילה היומיומית, לכיוון האינטונציה החיה - צעד שיש להשוות, אולי, רק למהפכת פושקין.
כל השירה הלירית הרוסית שבהמשך היא בלתי נתפסת בלעדיו".
אוסיפ מנדלשטם בסקירה שלו מ-1916 "על שירה בת זמננו" כתב:
ובחיבורו "מכתב על שירה רוסית" (1922), הוא אמר "קוזמין הביא שירי דיסידנטים מחופי הוולגה, קומדיה איטלקית ממולדתו, רומא, ואת כל ההיסטוריה של התרבות האירופית אם היא הפכה למוזיקה - מ"הקונצרט" של ג'ורג'ונה בארמון פיטי ועד לשירי הטונים העדכניים ביותר של דביסי.
הרומן "כנפיים" תורגם לעברית על ידי פטר קריקסונוב, הוצאת קדימה, 2016.
מיכאיל פסקוב היה צייר היסטוריה וז'אנר וליטוגרף רוסי.
הוא נולד למשפחה איש צבא, שהוצב בסיביר.
מ-1850 עד 1855, הוא עבד במשרד ממשלת המחוז של אירקוטסק.
הוא עזב כדי להירשם לאקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם למד אצל אלכסיי מרקוב.
בשנים 1859 ו-1860, יצירתו זכתה במספר מדליות כסף.
בשנת 1861, הוא קיבל מדליית זהב על ציורו "פנייה לאזרחי ניז'ני נובגורוד על ידי מינין" שנרכש ב-1,000 רובל על ידי האספן ואסילי קוקורב.
הוא זכה במדליית זהב נוספת ב-1862 עבור "קרב אגרוף עם איוון האיום" .
ב-1863, הוא הצטרף ל"מרד הארבעה עשר", קבוצת סטודנטים שהעדיפה את הריאליזם ומחו על התעקשותה של האקדמיה לקדם את הסגנון הקלאסי.
יחד עם האחרים, הוא סירב להגיש ציור בנושא הנדרש ופרש מהאקדמיה, וקיבל את התואר "אמן סוג ב'".
זמן קצר לאחר מכן, הוא לקח חלק בארגון קולקטיב "ארטל האמנים", סוג של קומונה שחלקה סדנאות ומרחב מחיה.
בשנת 1864, בעצת הרופא שלו, הוא נסע לחצי האי קרים, כתרופה לשחפת שלו.
חבריו בקולקטיב תרמו אוסף ציורים ומכרו כדי לתמוך בהחלמתו שם, אך הוא מת, בן שלושים בלבד.
מִיכַאִיל נִיקִיפוֹרוֹבִיץ' קַטְקוֹב היה עיתונאי רוסי שמרן בעל השפעה בתקופת שלטונו של הצאר אלכסנדר השלישי.
הוא היה חסיד של ה, דמות חשובה ביצירת הרגשה של זהות ותכלית לאומית.
לאחר מלחמת קרים (1856) והמרד הפולני של 1863, נטש קטקוב את דעותיו האנגלופיליות הליברליות ודחה את הרפורמות המוקדמות של הצאר אלכסנדר השני.
במקום זאת הוא קידם את רעיון המדינה הרוסית החזקה הנתמכת על ידי עם רוסי נלהב בעל השקפה לאומית מאוחדת.
רעיונותיו התבססו על רעיונות מערביים (בניגוד לרעיונות סלאבופיליים).
כתב העת הספרותי שלו "Ру́сский ве́стник" (רוסקי וסטניק, "השליח הרוסי") והעיתון "Моско́вские ве́домости" (מוסקובסקי ודומוסטי, "חדשות מוסקבה") היו כלי תקשורת מצליחים ומשפיעים בקידום דעותיו.
קטקוב היה בנם של פקיד ממשלתי רוסי ואצילה גאורגית.
עם סיום לימודיו באוניברסיטת מוסקבה, התמסר קטקוב לספרות ופילוסופיה.
בשנים 1845–1850 לימד פילוסופיה באוניברסיטת מוסקבה.
בתקופת שלטונו של הצאר ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, הוא לא היה פעיל פוליטית ולכן לא התנגש עם השלטונות.
בתחילה ובמשך זמן מה, הוא אהד את ותנועת הרפורמה שהתחזקו בשנים המוקדמות של שלטונו של אלכסנדר השני (1855–1881).
הוא תמך בחום בהכנסת מוסדות ליברליים מהסוג הבריטי, אך כאשר קלט כי התסיסה קיבלה גוון סוציאליסטי וניהיליסטי, ושחלקים מהמחנה הליברלי הפגינו תמיכה בשאיפות הלאומיות הפולניות, הוא שינה בהדרגה את גישתו עד שנחשב בעיני הליברלים הרוסים כבוגד.
בתחילת 1863 הוא קיבל על עצמו את הניהול והעריכה של העיתון "", והוא מילא תפקיד זה עד מותו בשנת 1887. בשנה הראשונה לעריכתו, הייתה ל"חדשות מוסקבה" תפוצה של 6,000 גיליונות.
עד 1866, התפוצה עלתה ל-12,000. במהלך 24 שנות העריכה, הוא הפעיל השפעה ניכרת על דעת הקהל ואפילו על הממשלה, בכך שייצג ביכולת רבה את הרוח השמרנית המתונה של מוסקבה בניגוד לרוח האולטרה-ליברלית והקוסמופוליטית של סנקט פטרבורג.
עם הסלאבופילים, הוא הסכים לתמוך בהרחבת ההשפעה הרוסית בחבל הבלקן, אך הוא התרחק מהם בזהירות וגינה את רגשנותם.
במהלך בין 1877 ל-1878, שבו הואשמו 193 סטודנטים באוניברסיטאות בבגידה בשל מחאה בעד חוקה לאומית, צידד קטקוב בקונסטנטין פובדונוסצב בדרישה מאלכסנדר השלישי להחמיר בעונשים ולנקוט בקו ריאקציונרי ושמרני יותר.
קטקוב גינה את הפוגרומים שנעשו כנגד היהודים באוקראינה, המכונים הסופות בנגב בשנים 1881–1882, ואת האנטישמיות.
אף על פי שבדרך כלל היה מתון בדעותיו, הוא היה חריף ביותר ולעיתים קרובות אלים בדרכי הביטוי שלהם, ולכן עשה לו אויבים רבים, ולפעמים ספג את מורת רוחם של הצנזור של העיתונות והשרים, שכנגדם הוא נהנה לא פעם מההגנה של הצאר אלכסנדר השלישי בהתחשב בהסברה המוכשרת שלו לאינטרסים לאומיים.
הוא זכור בעיקר כמתנגד נמרץ לשאיפות הלאומיות הפולניות, לליברליזם, לשיטת ההוראה הציבורית המבוססת על מדעי הטבע ולהשפעה הפוליטית הגרמנית.
כמתנגד להשפעה הפוליטית הגרמנית, הוא סייע להכין את הדרך לברית הצרפתית-רוסית.
לאחר מותו של קטקוב, את מקומו בראשות השמרנים תפסו קונסטנטין פובדונוסצב ואלכסיי סובורין.
מיכאיל פטרוביץ' קולסניקוב היה גנרל רוסי אשר שימש כראש המטה הכללי הרוסי בין 1992–1996.
קולסניקוב נולד ב-30 ביוני 1939 בעיר ייסק שבחבל קרסנודאר.
באוגוסט 1956 הוא התגייס לצבא האדום.
הוא שרת בתחילה כטכנאי, וביוני 1967 מונה למפקד פלוגה.
בנובמבר 1970 הוא מונה למפקד גדוד.
ב-1983 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-31. ביולי 1984 הוא הועבר לפקד על ארמיית המשמר המשולבת ה-7. בפברואר 1987 הוא מונה לסגן מפקד המחוז הצבאי הסיבירי.
ביוני 1988 מונה לאותו תפקיד בפיקוד הדרומי.
באוקטובר 1990 הוא מונה לסגן מפקד זרוע היבשה.
באוגוסט 1991, בעקבות הפיכת ינאייב, שימש לזמן קצר כמפקד בפועל של כוחות היבשה.
בספטמבר של אותה שנה הוא מונה לראש אגף הגיוס.
ביוני 1992 הוא מונה לסגן ראש המטה הכללי.
בעקבות מותו של ראש המטה הכללי ויקטור דובינין בנובמבר 1992, מונה קולסניקוב לראש המטה הכללי במקומו.
הוא הוביל את הצבא הרוסי במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
בין יוני ליולי 1996, הוא שימש במקביל גם כשר ההגנה.
הוא המשיך לשרת בצבא עד ספטמבר 1999 אז פרש בשל מגבלת גיל.
מיכאיל קוסטאראקוס היה קצין צבא יווני.
קוסטאראקוס נולד בסלוניקי בפברואר 1956. הוא היה בנו של הגנרל דימיטריוס קוסטרקוס, שלחם במלחמת האזרחים היוונית ובמלחמת קוריאה.
ב-1974 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית היוונית, וב-1978 סיים את לימודיו והחל לשרת כלוטננט בחיל התותחנים.
הוא פיקד על הפיקוד העליון ה-96 של המשמר הלאומי בכיוס, על פיקוד המבצעים של המטה הכללי, על הדיוויזיה הממוכנת ה-12, ולבסוף על הקורפוס ה-3, לפני שב-1 בנובמבר 2011 הועלה לדרגת סטרטגוס ומונה לראש המטה הכללי של ההגנה הלאומית (מקביל לרמטכ"ל).
הוא כיהן בתפקיד עד 13 בנובמבר 2014. ב-6 בנובמבר 2015 הוא מונה ליושב ראש הוועדה הצבאית של האיחוד האירופי.
הוא כיהן בתפקיד עד 6 בנובמבר 2018.
הוא נפטר בסלוניקי ב-2 ביוני 2023.
מיכאיל פדרוביץ' קוזלב (בבלארוסית: Міхаіл Фёдаравіч Казлоў, נולד ב-1 בינואר 1946) הוא גנרל בלארוסי בדימוס, אשר כיהן כראש המטה הכללי הבלארוסי בין השנים 1996–2001.
קוזלב נולד ב-1 בינואר 1946 למשפחת איכרים.
לאחר שסיים את לימודיו, הוא עבד כנהג טרקטור בקומסומול במשך שנתיים.
ב-1965 הוא התגייס לצבא האדום.
הוא למד בבית הספר לפיקוד שריון, וסיים את לימודיו ב-1970. לאחר מכן למד באקדמיה לכוחות השריון עד 1977. בין השנים 1979–1981, השתתף בלחימה באפגניסטן.
בין השנים 1988–1992 הוצב בגרמניה המזרחית.
לאחר פירוק ברית המועצות, קוזלב חזר למולדתו, בלארוס, ומונה למפקד ארמיית הטנקים ה-7. ב-1996 הוא מונה לראש המטה הכללי הבלארוסי.
הוא כיהן בתפקיד עד 2001.
מיכאיל שווייצר היה במאי קולנוע ותסריטאי סובייטי ממוצא יהודי.
מיכאיל (מויסיי) שוויצר נולד בשנת 1920 בפרם למשפחה יהודית.
בשנת 1943 שווייצר סיים לימודי בימוי במכון לקולנוע תחת סרגיי אייזנשטיין.
הוא עבד כעוזר במאי באלמטי.
בשנת 1943 חזר למוסקבה והחל לעבוד באולפני "מוספילם".
הוא היה עוזר של מיכאיל רום בסרטו שצולם בשנת 1944.
בעקבות המאבק נגד קוסמופוליטיות שווייצר פוטר מעבודה ועבר לסברדלובסק בה פעל בתחום סרטי תעודה.
בשנת 1956 הוא ביים ב"לנפילם" סרט חדש.
על סרטו "קשר עדוקה" משנת 1957 נמתחה ביקורת קשה מצד השלטונות והקרנתו לא אושרה.
הם דרשו לשנות באופן מהותי את תוכנו וסרט יצא להקרנות בשם אחר.
רק בשנת 1988 בתקופת פרסטרויקה שווייצר הצליח לשחזר חלקית את הסרט המקורי.
בשנת 1968 שווייצר ביים סרט "עגל הזהב" על פי רומן באותו שם עם סרגיי יורסקי בתפקיד ראשי של אוסטפ בנדר.
בהמשך שווייצר ביים מספר סרטים על בסיס יצירות קלסיות של אלכסנדר פושקין, אנטון צ'כוב, ניקולאי גוגול ולב טולסטוי.
הוא היה שותף לכתיבת תסריטים ובחלק סרטיו גם אשתו סופיה מילקינה הייתה שותפה לכתיבת תסריט.
בסך הכול הוא ביים כ-20 סרטים.
על פעילותו בתחום הקולנוע שווייצר קיבל פרס ברית המועצות (1977) ומספר עיטורים.
בשת 2000 הוא זכה בפרס ניקה, על מכלול פעלותו על סרטו שהוקרן באותה שנה הוא קיבל פרסים קינוטאבר בשנת 1992
שוויצר נפטר בשנת 2000 במוסקבה ונטמן בבית העלמין ווסטריאקובסקויה לצד אשתו ובנו שנפטר בגיל 3
מיכֵאיל גוראמיס דזה קַאוֶולָאשווילי (בגאורגית: მიხეილ გურამის ძე ყაველაშვილი; נולד ב-22 ביולי 1971) הוא פוליטיקאי וכדורגלן עבר גאורגי, ממייסדי מפלגת כוח העם בגאורגיה, המכהן כנשיא גאורגיה מטעם מפלגת החלום הגאורגי .
הוא החל את קריירת המשחק במדי לוקומוטיב טביליסי ולאחר מכן עבר לדינמו טביליסי, איתה זכה באליפות גאורגיה שש פעמים (1990–1995).
ב־1995 עבר למועדון הרוסי ספרטק ולדיקווקז, איתה זכה באליפות רוסיה.
לאחר שהמועדון ירד ליגה, הושאל קאבלשווילי לגראסהופר השווייצרית, כיוון שלא שיחק מספיק משחקים בליגה כדי לקבל אישור לשחק בליגת המשנה.
בעשר השנים הבאות שיחק במועדונים שונים בשווייץ.
במחצית השנייה של 2004, הוא הושאל לאלניה ולדיקווקז למשך שישה חודשים ולבסוף פרש ממשחק לאחר ששיחק זמן קצר בשווייץ לאחר מכן.
הוא שיחק 46 משחקים בנבחרת גאורגיה, כבש 9 שערים.
לאחר פרישתו ממשחק, הצטרף לפוליטיקה.
ב-2016 נבחר לפרלמנט מטעם מפלגת החלום הגאורגי, עזב אותה בשנת 2022 והקים תנועה פוליטית בשם כוח העם המחזיקה בעמדות אנטי-מערביות .
קאוולשווילי שיתף פעולה עם מפלגת השלטון בניסוח "חוק הסוכנים הזרים" , המחייב ארגונים המקבלים יותר מ-20% מהמימון שלהם מחו"ל להירשם כסוכנים זרים.
החוק עבר ב-2024 למרות מחאות נרחבות שהביעו חשש מפני ניצולו לרדיפת מתנגדי השלטון.
בדצמבר 2024 הוא נבחר לנשיא גאורגיה בהצבעה של חברי מפלגת השלטון ותומכיה בפרלמנט, בעוד שהאופוזיציה החרימה את ההליך בשל סירובה לקבל את תוצאות הבחירות לפרלמנט שנערכו באוקטובר.
מיכאיל קולצוב הוא שם עט של מויסיי (משה) חיימוביץ' פרידלנד - עיתונאי וסופר יהודי - סובייטי.
הוא כיהן כעורך הראשי של המגזין הסאטירי קרוקודיל.
נולד בקייב, אז חלק מהאימפריה הרוסית, לחיים מובשביץ' פרידליאנד, סנדלר יהודי ולרחל (לבית הוכמן).
הוא היה אחיו של הקריקטוריסט בוריס יפימוב.
קולצוב השתתף במהפכת אוקטובר, ובשנת 1918 הצטרף למפלגה הבולשביקית.
בהמשך התגייס לצבא האדום והיה לכתב צבאי במהלך במלחמת האזרחים ברוסיה.
במהלך הקריירה העיתונאית שלו, ייסד וערך מספר כתבי עת סובייטיים פופולריים, בהם קרוקודיל, צ'ודאק, סובטסקויה פוטו ו-אוגוניוק.
בנוסף, שימש כחבר מערכת בעיתון פראבדה.
בשנות ה-30 נשלח קולצוב לספרד מטעם פראבדה כדי לסקר את מלחמת האזרחים.
במקביל לעבודתו העיתונאית פעל גם כסוכן של הנ.ק.ו.ד., ולפי מקורות שונים שימש גם כיועץ לכוחות הרפובליקניים.
בזמנו נחשב לדמות מקורבת לסטלין, ואף נטען כי היה לו קו תקשורת ישיר עם הקרמלין ממקום שהותו בספרד.
העיתונאי הקומוניסט הבריטי קלוד קוקברן, שפגש את קולצוב בספרד, תיאר אותו כדמות צבעונית, הרפתקנית ולעיתים חסרת זהירות.
ג'ורג' אורוול האשים את קוקברן בשיתוף פעולה עם קולצוב בפרסום מידע שגוי לטובת ברית המועצות, טענה שהופיעה בספרו מחווה לקטלוניה (1938).
קולצוב עצמו תיאר את חוויותיו במלחמה בספרו היומן הספרדי, שיצא לאור באותה שנה.
הסופר ארנסט המינגוויי תיאר דמות המבוססת עליו ברומן למי צלצלו הפעמונים.
לאחר שובו לברית המועצות בנובמבר 1937, התקרב קולצוב ליבגניה יז'ובה, רעייתו של ראש הנ.ק.ו.ד.
בדצמבר 1937 פרסם מאמר ביקורתי על פרקטיקות מסוימות של הטיהורים הגדולים, בו התריע מפני הפללת חפים מפשע והפציר ברשויות לנקוט משנה זהירות.
ב-14 בדצמבר 1938 נעצר קולצוב, זמן קצר לאחר התאבדותה של יבגניה יז'ובה ולימים ספורים לאחר הדחתו של ניקולאי יז'וב.
בהמשך העיד יז'וב כי אשתו וקולצוב היו במערכת יחסים וכי פעלו למען מודיעין זר.
בינואר 1940 נכלל קולצוב ברשימת "אויבי העם" שהגיש לברנטי בריה לפוליטביורו, שכללה מאות אישים, בהם גם הסופר איסאק באבל.
קולצוב הוצא להורג בירייה ב־2 בפברואר 1940. רעייתו, מריה אוסטן, נידונה אף היא למוות והוצאה להורג.
מיכאיל קזיניק הוא מרצה למוזיקה, מוזיקולוג, כינורן ופסנתרן, מנחה טלוויזיה ורדיו וסופר רוסי-שוודי, הפועל בעיקר בשוודיה.
קזיניק ידוע כמי שמקרב את המוזיקה הקלאסית לקהל רחב באמצעות קונצרטים־הרצאות, תוכניות רדיו וטלוויזיה וספרים פופולריים על תרבות ומוזיקה.
קזיניק נולד בלנינגרד שבברית המועצות (כיום סנקט פטרבורג) במשפחה יהודית.
בשנת 1953 עברה משפחתו לעיר ויטבסק שבבלארוס, ושם החל ללמוד כינור ופסנתר בגיל שש.
בשנת 1958 התקבל לבית הספר למוזיקה לילדים מס' 1 בויטבסק, וב-1968 המשיך ללימודים בבית הספר למוזיקה בעיר.
בשנים 1970–1975 למד בקונסרבטוריון הממלכתי של בלארוס במינסק, אותו סיים בהצטיינות.
לאחר סיום לימודיו היה סולן, מרצה ומוזיקולוג בפילהרמונית הממלכתית של בלארוס, ונתן קונצרטים־הרצאות בערים רבות ברחבי ברית המועצות.
לאחר אירועי אוגוסט 1991 החליט לעבור לשוודיה, השתקע בסטוקהולם וקיבל אזרחות שוודית.
בשוודיה שיתף פעולה עם הבמאי יורי לדרמן ותיאטרון "Teaterstudio Lederman", והשתתף בין היתר בהפקת המחזה "מוצרט נגד סליירי".
במקביל הוזמן להרצות במוסדות אקדמיים שונים, והמשיך לשלב פעילות כמבצע וכמרצה.
בשנות ה-2000 יצר והנחה קזיניק את סדרת הטלוויזיה Ad Libitum או בטיסה חופשית, סדרת תוכניות מוזיקליות־עיתונאיות שבהן הציג יצירות של מלחינים שונים וניסה להראות כי המוזיקה הקלאסית יכולה להיות חלק מחיי היום־יום.
התוכנית שודרה בערוצי הטלוויזיה הרוסיים TV Center ו־TVCI, וחלק מפרקיה שודרו גם בערוץ השוודי Axess TV.
ב-2007 השתתף בסרט התיעודי של איגור שאדחן טיסה מעל ויטבסק, המוקדש לעיר הולדתו וליצירתו של מארק שאגאל, שבו הופיע כמדריך וכמספר.
מאז 2007 הוא מחבר ומנחה התוכנית מוזיקה שחזרה בתחנת הרדיו הרוסית "אורפאוס".
בשנים 2009–2012 ושוב ב-2016 היה מחבר ומנחה התוכנית סימנים סודיים של תרבות בתחנת הרדיו "סילבר ריין".
מ-2011 הוא מגיש את סדרת המיני־תוכניות התווים שהחליפו את העולם בערוץ "דוז'ד".
בסדרה זו הוא משלב ביצוע מוזיקלי עם הסבר על חיי המלחינים ודרכי ההאזנה למוזיקה קלאסית.
קזיניק מרבה להופיע בקונצרטים־הרצאות וערבי תרבות ברוסיה, בבלארוס, באוקראינה, בלטביה, במדינות סקנדינביה, בגרמניה, בהולנד, בארצות הברית ובמדינות נוספות.
במפגשים אלה הוא משלב ביצועים בכינור ובפסנתר עם סיפורים על היסטוריית האמנות והמוזיקה, ומשתדל לרתום את קהל השומעים להתלהבותו מן המוזיקה הקלאסית.
חלק ניכר מפעילותו מוקדש לקונצרטים לילדים, שבהם הוא מבקש להפיג את הפחד ממוזיקה קלאסית ולהציג אותה כחוויה חיה ומשחקית.
מאז 2011 הוא מקיים מדי שנה בריגה (לטביה), יחד עם מפיקת הפסטיבל גלינה פולטורק, את פסטיבל המוזיקה הבין־לאומי "ימי קזיניק" .
במסגרת הפסטיבל נערך בין השאר תחרות בין־לאומית לנגנים ולזמרים צעירים בשם "כוכבים עולים" .
קזיניק מרבה לעסוק בשאלות של חינוך ותרבות בית־ספרית, וטוען כי בית הספר המודרני, ברוסיה ובעולם, מטפח אצל הילדים "חשיבה קליפית" וידע מקוטע שאינו יוצר תמונה שלמה של העולם.
לדבריו, מערכת החינוך "ממלאת את ראשי הילדים כמו שק קש, במידע רב שרובו לא ישמש אותם לעולם, אך אינה מפתחת בהם צמא לידיעה ויכולת לראות את הקשרים בין תחומים שונים באמצעות תרבות, אמנות ומתמטיקה".
את השקפתו הוא מנסה ליישם בבתי ספר אחדים, ובהם בית הספר הפרטי "7 מפתחות" בצ'ליאבינסק, שבו פותחו שיעורים אינטגרטיביים שהוא מכנה "שיעורים גליים־מורכבים", וכן ניסויים חינוכיים בעיר ויקסה.
באוקטובר 2017 נפתחה בטיומן "קולטורה.
בית הספר של העתיד" – מסגרת חינוכית הפועלת לפי שיטתו של קזיניק.
קזיניק מצהיר על עצמו כמבקר חריף של המשטר הקומוניסטי הסובייטי, וסבור כי המשטר השמיד את "מיטב בני ארצו" במחנות גולאג, גם אם נוצרו באותה תקופה מיתוסים ואידיאלים תרבותיים חשובים.
הוא מבקר את מושג הדמוקרטיה המודרנית, וטוען כי "דמוקרטיה אמיתית" צריכה להעניק כוח והשפעה לאנשים בעלי השכלה רחבה וראייה ארוכת טווח, ולא ל"אוכלוס" חסר השכלה.
אביו, סמיון מיכאילוביץ' קזיניק, היה מהנדס מכרות שמוצאו מהעיירה צ'רייה במחוז צ'אשניקי שבבלארוס.
אמו, בלה גריגורייבנה לוינה, עבדה במפעל לגרביים ולסריגים בויטבסק, ומוצאה מעיר צ'שניקי.
רעייתו טטיאנה, ולזוג בן, הכנר בוריס קזיניק, הפועל אף הוא בשוודיה.
"Тайны гениев" – ספר פופולרי על יצירתם של גאוני תרבות ומוזיקה (מהדורות אחדות מאז 2010).
"Буравчик в стране Света" – ספר לילדים על תרבות ומוזיקה (2015).
מיכאל אבי-יונה (בּוּכְשׁטַבּ; 26 בספטמבר 1904, תרס"ה, לבוב – 26 במרץ 1974, ירושלים) היה ארכאולוג, גאוגרף וחוקר התרבות והאמנות הקלאסית בארץ ישראל.
מיכאל אבי יונה היה בן יחיד לשלמה ותמר בוכשטאב מלבוב.
אביו היה ד"ר ועורך דין מצליח.
אבי יונה עלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1919. בתחילה למד בגימנסיה העברית בירושלים, ולאחר מכן נסע לאנגליה ולמד ארכאולוגיה קלאסית והיסטוריה באוניברסיטת לונדון, שם סיים תואר ראשון בהצטיינות יתרה.
כאשר חזר לארץ ישראל החל ללמוד בבית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים.
חפירותיו הראשונות, במסגרת בית הספר, היו בתל אל-עג'ול ובירושלים (חפירות העופל).
כאשר סיים את לימודיו, התקבל למחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי ועבד כספרן, עוזרו של הספרן הראשי הרטלי, כארכיונאי וכעורך כתב-העת של מחלקת העתיקות.
בשנת תרצ"ג הוא חפר, מטעם המחלקה, בית כנסת עתיק בעספיא.
בשנת 1941 ליווה חפירת קברים ליד נהריה.
בשנת 1946 השתתף בחפירות בתל בית ירח.
ב-1943 קיבל תואר מוסמך מאוניברסיטת לונדון בה למד.
לאחר קום המדינה עבד כמזכיר המדעי של מחלקת העתיקות.
אבי-יונה פרסם מאמרים רבים בנושאים מגוונים ולא הרבה לערוך חפירות ארכאולוגיות, והחשיב עצמו כ"ארכאולוג כורסה".
עם זאת נזקפות לזכותו כמה תגליות.
בשנת 1949 ערך חפירות בגבעת רם (שייח' באדר) שבירושלים, במקום שבו נבנו בנייני האומה, והיה הראשון לגלות את בית המלאכה ללבנים ורעפים של הלגיון הרומי העשירי.
השתתף בסקר הראשון שנערך במצדה, שקדם בשנים אחדות לחפירות, וערך חפירה מצומצמת בצפונה של קיסריה, מקום שנתגלו שרידים של בית כנסת קדום.
בשנת 1958 פיקח מטעם מחלקת העתיקות על העבודות בעבדת.
לאחר מבצע קדש היה בין הארכאולוגים שירדו לסיני לסקור את הממצאים הארכאולוגיים בה, ואף פרסם כתבי יד עתיקים ממנזר סנטה קתרינה.
מאוחר יותר החל בקריירה אקדמית.
ב-1953 מונה כמרצה בכיר בחוגים לארכאולוגיה ולתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
במסגרת זו כתב ספרים רבים שהפכו לנכס צאן ברזל של התרבות המדעית בישראל.
בנוסף, ערך את כתב העת "Israel Exploration Journal", הביטאון המדעי המרכזי של הארכאולוגיה הארצישראלית.
ב-1958 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לונדון.
אבי-יונה היה בין הראשונים שהנהיגו את ההצגה החזותית של החומר ההיסטורי, הארכאולוגי והגאוגרפי.
בנוסף מילא מספר תפקידים ציבוריים, בהם חבר "הוועדה הגאוגרפית" לקביעת שמות בנגב, ועדת השמות הממשלתית וחבר הוועד המנהל של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
אבי-יונה נמנה עם כותבי ערכים של האנציקלופדיה העברית.
הוא כתב בנושאי טופוגרפיה וגאוגרפיה של ארץ ישראל, ארכאולוגיה כללית וארץ ישראלית, היסטוריה, מסחר, דרכים בארץ ישראל מימי קדם עד ההתיישבות החדשה, המקומות הקדושים וחקירת ארץ ישראל.
זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תשט"ו על ספרו "קדמוניות ארצנו" ובפרס בן-צבי לשנת תשל"א.
אבי-יונה התגורר בשכונת רחביה בירושלים.
בתו היא הציירת יעל אבי-יונה.
דגם ירושלים בימי בית שני
פרופ' אבי-יונה הנחה את בניית דגם ירושלים בסוף ימי בית שני שנבנה במלון "הולילנד" ונחנך בשנת 1966, לאחר שלוש שנות עבודה מאומצות.
בעבודתו הסתמך אבי יונה על מקורות ספרותיים, מעט ממצאים ארכאולוגיים מארץ ישראל, ומקבילות מן העולם הקלאסי.
במסגרת מחקרו להקמת הדגם ביקר בטורקיה וביוון כדי לעמוד מקרוב על צורת הבנייה במבנים ואתרים מקבילים מאותה תקופה.
לצידו סייעה רעייתו חווה, שהייתה אמנית ותיעדה בדקדקנות רבה באיורים ובתרשימים את פרטי המבנים הקלאסיים שהיוו בסיס למבני הדגם.
הדגם הועבר בשנת 2006 לקריית מוזיאון ישראל בגבעת רם.
הכביש המוביל אל מתחם הולילנד קרוי כיום על שמו.
בימי רומא וביזנטיון, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ב, 1952 (מהדורות נוספות)
מסות ומחקרים בידיעת הארץ, ירושלים: מ.
גאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל, ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ד, 1984
קדמוניות ארצנו (עם שמואל ייבין ומשה שטקליס) הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1955;
תולדות האומנות הקלאסית, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ל, 1969
פסיפסים עתיקים, ירושלים: הוצאת כתר, 1978
מגילות וכתבי יד, ירושלים: הוצאת כתר, 1978
מבוא לארכאולוגיה, ירושלים: הוצאת כתר, 1979
אנציקלופדיה של העולם הקלאסי (יחד עם ישראל שצמן; ראה אור לאחר מותו), תל אביב: ספרית מעריב, 1981
אטלס כרטא לתקופת בית שני, המשנה והתלמוד (יחד עם שמואל ספראי), ירושלים: כרטא, 1966~
ארכיונו של אבי-יונה שמור בספרייה הלאומית.
מיכאיל שישמן (בבולגרית: Михаил Шишман) או מיכאל אָסֶן השלישי (Михаил Асен III) היה קיסר האימפריה הבולגרית השנייה בין השנים 1323 ל-1330.
השם בו הוא מוכר בימינו, הוא שיבוש של שמו הנכון מהכתבים הבולגרים העתיקים: מיכאיל אסן השלישי, בנו של שישמן ולא מיכאיל שישמן.
מיכאיל שישמן היה בנם של הדספוט שישמן, משושלת אסן, ששלט בווידין ונכדתו של איוון אסן השני.
תאריך לידתו איננו ידוע במדויק, אך ידוע שהיה זה לאחר שנת 1280.
גאורגי טרטר השני שנפטר ב-1323 לא הותיר אחריו יורש, ואצילי בולגריה בחרו את מיכאיל כקיסר בולגריה.
הקיסר של האימפריה הביזנטית, אנדרוניקוס השלישי, ניצל את המצב באימפריה הבולגרית וכבש מספר ערים בדרום בולגריה.
מיכאיל שישמן אסף צבא גדול נגד הביזנטים שצרו על העיר פלובדיב.
אומנם הביזנטים הצליחו לכבוש את העיר, אבל מיכאיל שישמן שחרר את צפון תראקיה.
מיכאל שישמן חתם על חוזה שלום עם אנדרוניקוס השלישי, שבעקבותיו נשא לאישה את אחותו של הקיסר הביזנטי.
לשם כך התגרש מאשתו הראשונה, אחותו של קיסר סרביה.
בעקבות הגירושים הידרדרו יחסי בולגריה ודספוטט סרביה.
מיכאיל הלך לעולמו לאחר קרב נגד הסרבים.
הוא נפצע ונפל בשבי ב-28 ביולי 1330, ונפטר ארבעה ימים, מאוחר יותר.
המלאך מיכאל הוא מלאך המופיע בספר דניאל.
משמעות השם בעברית היא "מי כאל", כלומר שבח לאל שאין כמותו.
השם "מיכאל" בגרסותיו השונות (כדוגמת "מייקל" באנגלית, "מישל" בצרפתית, "מיגל" בספרדית או "מיכאיל" ברוסית) נפוץ מאוד בעולם כשם פרטי ואף כשם משפחה.
אישים ידועים הנושאים שם זה: סמי מיכאל, מייקל ג'ורדן, ג'ורג' מייקל, מישל פוקו, מיגל דה סרוואנטס, מיכאיל גורבצ'וב וכן רבים נוספים.
מיכאל הוא אחד מארבעת המלאכים גבריאל, מיכאל, רפאל ואוריאל, העומדים לפני כיסא הכבוד ותפקידם להשגיח ולשמור על ארבע כנפות הארץ.
בתנ"ך עצמו אין בדרך כלל אזכור מפורש של שמות המלאכים.
אולם מיכאל מוזכר שלוש פעמים בסוף ספר דניאל:
בזמנם של חז"ל, עלתה הטענה, למשל על ידי האמורא רבי שמעון בן לקיש, כי שמות המלאכים הם שמות באכדית ובבבלית, שהובאו לארץ עם חזרתם של גולי בבל.
חוקרים וארכאולוגים מודרניים נוטים להסכים לטענה זאת.
מתוך שבעת המלאכים העיקריים במיתולוגיה היהודית, רק שניים מוזכרים בתנ"ך בשמם: מיכאל וגבריאל.
חמשת המלאכים העיקריים הנוספים במיתולוגיה היהודית, (רפאל, אוריאל, רגואל, שריאל, ירחמיאל) מוזכרים החל מהמאה השנייה לספירה, בספר חנוך ב', וכן במדרשים, למשל מוזכר המלאך מיכאל במדרש אסתר רבה פרשה י' פסוק ט', לצד אליהו הנביא, שנדמה במדרש זה לסריסו של אחשוורוש, חרבונה:
כן מוזכר מיכאל כמי שמגן על עם ישראל מלמעלה ומלמד סניגוריא על עם ישראל מלמעלה, בזמן שהמן מלמד קטגוריא מלמטה, ככתוב במדרש אסתר רבה, פרשה ז':יב:
המלאך מיכאל נחשב כפטרונה של הנצרות בכלל והנצרות הקתולית בפרט.
בחזון יוחנן הוא מוזכר כמי שנלחם בחרבו כנגד הדרקון הרשע (סמל לשטן) ואף מצליח להורגו.
בנוסף לכך, ישנן מסורות הקושרות מקומות קדושים לנצרות, המוקדשים ברובם למלאך מיכאל, לאותה חרב מסתורית בדמות קווי ליי אשר משמשים את הקתולים האדוקים בדתם, לחיזוק אמונה זו.
בין קווי הליי שתומכי העידן החדש והמאמינים הקתולים מבליטים קיימים שני קווים: האחד בדרום אנגליה, והשני חוצה את מערב ודרום אירופה, שהמשותף ביניהם הוא מספר רב של אתרים הקשורים למלאך מיכאל.
אורכו של הקו בדרום אנגליה (St.
הוא מתחיל בקורנוול בקצה הדרום-מערבי של בריטניה והוא מסתיים ביישוב Hopton-on-Sea.
כיוונו צפון-מזרח, שהוא גם הכיוון של זריחת השמש ב-8 במאי שהוא גם יום החג של המלאך מיכאל על פי לוח חגי קדושים נוצרים.
הקו כולל את האתרים הבאים:
גבעת סנט מייקל – בפועל אי בזמן הגאות.
בעבר מנזר בת למנזר מון-סן-מישל, כיום משולבת כנסיית המנזר בטירה על האי.
דה הרלרס – מתחם נאוליתי הכולל שלושה מעגלי אבנים מהתקופה הנאוליתית
בורו ממפ – גבעה שבראשה כנסייה על שם סנט מייקל שבנייתה לא הושלמה
גלסטונברי טור – גבעה נישאה שבראשה מגדל שנותר מכנסיית סנט מייקל
גבעת סילברי – הגבעה המלאכותית הפרהיסטורית הגבוהה ביותר באירופה
ברי סנט אדמונדס – היה פעם אחד המנזרים החשובים ביותר באנגליה ומקדש לאחד מהקדושים המגנים על אנגליה.
הקו שחוצה מערב ודרום אירופה התחיל כציר מיכאל-אפולו (St.
Michael-Apollo Axis), משום ששניים מהאתרים על הקו מוקדשים לאל אפולו.
נוצרים אדוקים מעדיפים להתעלם מחלק הפגני בקו וקוראים לו "הקו המקודש של מיכאל המלאך הקדוש" (The Sacred Line of Saint Michael the Archangel).
כיוון הקו מצפון-מערב לדרום-מזרח והוא מתחיל בדרום אירלנד ומסתיים בצפון ישראל.
הוא כולל את האתרים הבאים:
סקליג מייקל – אי בדרום-מערב אירלנד ששימש כמרכז חשוב לנזירים אירים במשך מאות שנים הקרוי על שם המלאך מיכאל שעל פי האגדה עזר לפטריק הקדוש להיפטר מנחשים באירלנד
גבעת סנט מייקל – בפועל אי בזמן הגאות, הנקודה שבה קו מיכאל האנגלי נפגש בקו האירופאי
מון-סן-מישל – האח הגדול של גבעת סנט מייקל, עיירה ומנזר בראשה על אי בגאות, המוקדשת למלאך מיכאל.
מנזר סן מיקלה – מכלול דתי בהרים בפיימונטה בצפון איטליה, ששימש כנראה השראה לספר שם הוורד
סנטואריו די סן מיקלה ארקאנג'לו (santuario di San Michele Arcangelo) – שוכן בנפת פוג'ה בדרום-מזרח איטליה, המקדש העתיק ביותר במערב אירופה המוקדש למלאך מיכאל
דלפי – שוכן במרכז יוון, אחד האתרים החשובים ביותר לפולחן אפולו
דלוס – אי במזרח יוון שנחשב כמקום לידתו של האל אפולו
סימי – אי במזרח יוון שבו מנזר יווני-אורתודוקסי המוקדש למלאך מיכאל
מנזר סטלה מאריס – מנזר שהוא המרכז של המסדר הכרמליתי בשכונת סטלה מאריס בחיפה.
מיכאל נחשב כקדוש המגן של צנחנים בצבא ארצות הברית.
בסדרה "המלאך השומר שלי" מיכאל הוא מלאך ממין נקבה, פמיניסטי ועצמאי.
בסדרה לוציפר השחקן טום אליס משחק גם אותו וגם את לוציפר אחיו.
מיכאיל אברמוביץ' שַׁמְבַּדָל היה סופר, משורר, מתרגם ועיתונאי יהודי-סובייטי בשפות רוסית ויידיש.
שמבדל מוכר במיוחד הודות לתרגומיו לרוסית מהקלאסיקה היידית.
תרגומיו מתפרסמים עד ימינו ומשמשים להעלאת מחזות וסיפורים של שלום עליכם על במות התיאטראות ברוסיה.
בזכותו נחשפה הספרות ביידיש, ובפרט כתבי שלום עליכם, לציבורים רחבים בברית המועצות ובעולם.
הוא פעל לתחיית תרבות היידיש, בספרות ובתיאטרון, אל מול הדיכוי הסטליניסטי.
החל משנת 1911 פרסם סיפורים סאטיריים בעיתונים בווילנה ובמוסקבה תחת שם העט מיכאיל קמצ'דל.
אחרי שנת 1926 עבד ברדיו רוסיה.
בעת מלחמת העולם השנייה (בין אוקטובר 1941 לנובמבר 1943) פונה שמבדל לצ'יסטופול ברפובליקה האוטונומית הטטרית, שם עבד בתחנת הרדיו המקומית.
בתקופה זו פרסם בעיתונים כ-400 פיליטונים בחרוזים, על ענייני דיומא.
הוא התפרסם במיוחד בתרגומיו לרוסית משפות שונות – פולנית, בלארוסית, אוקראינית, מארי, עברית ובמיוחד מיידיש – מכתבי שלום עליכם, משירי פרץ מרקיש, דוד ברגלסון, מהרש סמולר ואחרים.
אחרי מלחמת העולם השנייה עבד בוועד היהודי האנטי-פשיסטי ובעיתונים היידיים "אייניקייט" ו"דער אמת".
לאחר שיא דיכויהּ של תרבות היידיש בברית המועצות בין שנים 1948–1953, תרמו תרגומיו הקלסיים של שמבדל לחידוש הפצתה בציבור היהודי והלא-יהודי בברית המועצות.
מיכאל אבן-ארי (גם אבנארי; 9 באוקטובר 1904 – 15 באפריל 1989) היה בוטנאי ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים וחתן פרס ישראל (1987) על מפעל חיים בחקר המדבר.
אבן-ארי נולד בשם ואלטר שוורץ במץ שבגרמניה (כיום בצפון-מזרח צרפת) להוריו קרולינה ונפתלי.
בשנת 1926 סיים לימודי בוטניקה באוניברסיטת פרנקפורט.
לאחר סיום לימודיו, הורה באוניברסיטת פרנקפורט (1927–1928), באוניברסיטת קארל בפראג (1928–1931) ובאוניברסיטת דרמשטדט (1931–1933).
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה לארץ ישראל.
בשנת 1934 הצטרף לראשוני החוג לבוטניקה של האוניברסיטה העברית בירושלים כמורה מן החוץ.
בשנת 1935 עברת את שמו למיכאל אבן-ארי (לפי שם משפחת אמו, לובנשטיין).
מיד אחרי הגעתו לארץ ישראל, הצטרף אבן-ארי לארגון "ההגנה" ומילא בו תפקידי שמירה מספר פעמים בשבוע.
ב-1940 התנדב לצבא הבריטי ושירת בשורותיו חמש שנים וחצי, במהלכן אף מצא זמן למחקרים בוטניים-סיסטמטיים שערך באיטליה ובקפריסין.
בשנת 1951 קודם לדרגת פרופסור ובשנים 1953–1959 כיהן כסגן נשיא האוניברסיטה (תפקיד שבמסגרתו ניצח על הקמת קמפוס גבעת רם של האוניברסיטה).
בשנת 1959 הקים אבן-ארי, בראשות צוות מחקר של האוניברסיטה העברית, חוות ניסויים לחקלאות מדברית בהר הנגב.
בחווה, שהוקמה בשטח העיר העתיקה עבדת, שוחזרו מפעלים חקלאיים בשיטות עתיקות ונבדקה מידת הצלחתן בגידול צמחים.
מחקרים אלה קובצו בספר "הנגב – מלחמת קיום במדבר".
בין תרומות החווה לחקר החקלאות המדברית בולטת הטיית מי השיטפונות וניצולם להשקיה.
בשנת 1971 מונה למנהל מדעי של מדרשת שדה בוקר.
על פועלו בחקר המדבר זכה אבן-ארי בפרס ישראל לשנת 1987, במשותף עם תלמידו יואל דה-מלאך.
שנתיים לאחר מכן הלך לעולמו והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
לאחר מותו, הוחלט כי החווה בעבדת, אותה אבן ארי הקים, תקרא על שמו.
הרצאות בפיזיולוגיה של צמחים / מאת מ.
אבנארי (חלק א-ב), ירושלים: הסתדרות הסטודנטים, תרצ"ז–תרצ"ח.
המדבר מתעורר / מאת מיכאל אבן-ארי (תרגם מגרמנית: דב קווסטלר), ירושלים: פרסומי הר הצופים, תשמ"ח.
הנגב: מלחמת קיום במדבר / מאת מיכאל אבן-ארי, לסלי שנן ונפתלי תדמור; בעיבודו ובתרגומו של קפאי פינס, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"מ-1980.
חיי הצמח / מאת ק.
קוניס), עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תש"ב-1941–תש"ה.
צמח מערב הירדן: מפקד בקורת לצמחים אשר נאספו ומקצתם הוגדרו על ידי אהרן אהרנסון במשך מסעותיו (1904–1916) במערב הירדן, סוריה והלבנון; פקדו ובקרו: ה.ר.
אבן-ארי, בצירוף יומנים למסעי אהרון אהרנסון; הקדמה מאת פרנאנד שורה; ופתח דבר מאת רבקה אהרנסון, זכרון יעקב: קרן אהרנסון, 1956 – עיבוד עיזבונו המדעי של אהרן אהרנסון.
מיכאל (מישל) אביטבול (נולד ב-14 באפריל 1943 בקזבלנקה, מרוקו) הוא היסטוריון ומזרחן, פרופסור אמריטוס במכון ללימודי אסיה ואפריקה ובמכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא מתמחה בנושא ארצות צפון אפריקה וקהילותיהן היהודיות וביהדות צרפת.
בשנות ה-80 הוא העביר קורסים באוניברסיטת פריז VIII ובאוניברסיטת ייל.
בין השנים 1978–1981 ו-1987–1994 אביטבול עמד בראשות מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח והיה חבר בוועדת שנהר.
הוא כיהן כיו"ר המזכירות הפדגוגית בעת כהונתו של שר החינוך יוסי שריד.
בשנת 2000 הוא זכה בפרס האקדמיה הצרפתית להיסטוריה וסוציולוגיה.
הוא כתב ערכים באנציקלופדיה יודאיקה ושימש כיועץ מיוחד לאנציקלופדיית "זמן יהודי חדש".
כמו כן, אביטבול חבר במועצה של הקרן החדשה לישראל.
משפחת קורקוס וההיסטוריה של מארוקו בזמננו, הוצאת מכון בן-צבי, 1978.
יהודי צפון-אפריקה במלחמת העולם השניה, הוצאת מכון בן צבי, 1983.
הפזורה היהודית הספרדית אחרי הגירוש, הוצאת מרכז זלמן שזר, 1992.
מכרמיה לפטן: אנטישמיות באלג'יריה הקולוניאלית (1940-1870), הוצאת מרכז זלמן שזר, 1993.
תג'אר אל-סולטאן - עילית כלכלית יהודית במרוקו, הוצאת מכון בן-צבי, 1994.
יהדות צפון אפריקה במאות י"ט, כ' : עיונים בתולדותיה, בתרבותה ובחברתה, הוצאת מכון בן צבי, 1980.
(עורך) קהילות ישראל בדרום המגרב, יד יצחק בן-צבי, תשמ"ב.
מיכאל אביטבול ודניאל זיסנוין, צמיחת המדינות החדשות באפריקה: יחידה 6, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2003.
מיכאילובקה (באוקראינית: Михайлівка) היא עיירה השוכנת במחוז זפוריז'יה בדרום מזרח אוקראינה.
מיכאילובקה הייתה כפר הולדתו של שאול טשרניחובסקי.
האזור שבו שוכן הכפר היה מיושב בתקופות קדומות.
עדות לכך הן תלוליות עפר שנחפרו ונמצאו בהם ארונות קבורה מתקופת הברונזה המאוחרת (סוף האלף השני לפנה"ס ומתקופת הסקיתים (המאה ה-8 לפנה"ס).
בשנת 1807 הוקם במקום כפר על ידי קבוצה של עשר משפחות אריסים שברחו ממקומות שונים באוקראינה.
הקבוצה הקימה בתי עץ ליד האגם שבמקום והתפרנסה מחקלאות ומדיג.
בשנת 1810 הוקמה בכפר כנסייה מעץ וב-30 במאי של אותה שנה נערכה החנוכה החגיגית שלה ולכפר ניתן השם מיכאילובקה.
נהוג לראות מועד זה כראשיתו של הכפר וב-30 במאי 1910 נערכו חגיגות לציון מאה שנים לייסודו של הכפר.
במרוצת השנים, עם התרחבות הקהילה הצטרפו לכפר איכרים מפולטבה ומקורסק.
לאחר מכן הגיעו לכפר משפחות של טטרים, צוענים, יוונים ויהודים.
בשנת 1875 נולד בכפר המשורר שאול טשרניחובסקי.
הוא חי בכפר ב־15 שנותיו הראשונות עד שבשנת 1890 יצא ללימודים בעיר אודסה.
את ילדותו בכפר תיאר באוטוביוגרפיה קצרה שפרסם בשנת 1918 בכתב העת "השילוח", ובהרחבה בחיבורו "מעין אבטוביוגרפיה" שכתב בשנותיו האחרונות.
שירתו, על אהבת הטבע שבה, הושפעה רבות מחוויות ילדותו בכפר.
בשנת 1886 התגוררו בכפר 9,160 תושבים והיו בו 1,415 משקי בית, שלושה בתי ספר, סניף דואר, 18 חנויות, שלושה פונדקים, בית מרזח ותחנת רכבת.
בשנת 1888 נפתח בכפר בית חולים קטן.
בשנת 1915 שימש כבר הכפר כמרכז קניות גדול והייתה בו תעשייה זעירה שכללה מפעלים ליצור סבון וממתקים ושלוש טחנות קמח.
בכפר התנהל סחר של בשר בהיקף נרחב.
באותה עת התגוררו בכפר 26,657 תושבים והיו בו שלוש כנסיות, בית כנסת ושישה בתי ספר יסודיים.
לאחר המהפכה הרוסית הפך הכפר בשנת 1923 למרכז המחוז המנהלי (ראיון) של כפרי הסביבה.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 עברו על הכפר תלאות ואסונות; הרעב הגדול – ההולודומור, והכיבוש הנאצי בימי מלחמת העולם השנייה שבמהלכו הושמדו תושביו היהודים של הכפר ונרצחו רבים מתושביו האוקראינים.
לאחר המלחמה התפתח הכפר והתרחב מאוד ובשנת 1965 הוענק לו מעמד של עיירה.
מיכאילו מיכאילוביץ' ורביצקי (באוקראינית: Михайло Михайлович Вербицький, 4 במרץ 1815 יאבורניק רוסקי - 7 בדצמבר 1870 מליני) היה מלחין וכומר יווני-קתולי אוקראיני, אחד מראשוני המלחינים המקצועיים של גליציה.
ורביצקי הלחין מנגינה חלופית לשיר "תהילת אוקראינה לא אבדה", גרסה שהפכה מאוחר יותר
מיכאילו ורביצקי נולד באזור נאדסיאניה ("מעבר לנהר סן"), ולפי הסברה המקובלת ביותר, ביישוב יבורניק רוסקי, והוטבל בדת הנוצרית יוונית-קתולית 8 קילומטר משם, בכפר אולוץ' (24 קילומטר מרחק מסאנוק), בכנסייה מעץ "עלייתו של ישו השמימה" (ווזנסנסקי) בה שימש אביו ככומר.
שני היישובים המוזכרים הם היום חלק מהפרובינציה (וויבודות) של פודקרפצקיה של פולין.
באותן השנים היו חלק מפולין הקונגרסאית.
ורביצקי נשאר יתום בגיל 10 וגודל על ידי אחי אביו, הבישוף איוואן סניהורסקי, מראשי הכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית בגליציה, שרובה היה חלק מהאימפריה האוסטרית.
הוא גר יחד עם אחיו וולודיסלב אצל הדוד בעיר פשמיסל.
סניהורסקי היה פעיל מאוד בקידום התרבות והשפה האוקראינית.
הוא הקים את בית הדפוס הראשון בעיר בשפה זו, פרסם קובצי פולקלור וספרי לימוד האוקראינית.
בשנת 1818 ייסד סניהורסקי בית ספר לזמרי כנסייה (קנטורים) ולמורים וכעבור עשור, מקהלה כנסייתית ובית ספר למוזיקה.
עם אחיו, למד ורביצקי בבתי ספר בפשמיסל, בגימנסיה ואחר כך בתיכון.
קיבל חינוך מוזיקלי בבית הספר לזמרי כנסייה ומורים מיסודו של הדוד,
היה לו קול ערב והצטיין בזמרה כסולן במקהלת הקתדרלה על שם יוחנן המטביל בפשמיסל.
דודו התרשם מכישוריו והביא לו מורה צ'כי בשם אלויז נאנקה שלימד אותו בעיקר הלחנה.
בגיל 18 בשנת 1833 נרשם ורביצקי לסמינר התאולוגי בלבוב.
התעניין במיוחד במוזיקה ולמד לנגן בגיטרה.
מאוחר יותר כתב ספר לימוד לכלי נגינה זה וכתב קטעי מוזיקה לגיטרה.
בגלל קשיים כספיים נאלץ פעמיים לעזוב את לימודיו אך לבסוף הצליח באיחור רב לסיים ולקבל הסמכה ככומר בסמינר בפשמיסל בשנת 1850. הוא שב לפשמיסל עוד ב-1846 והשתלם שם גם בתחום המוזיקה אצל מלחין צ'כי בשם פרנצישק לורנץ שהכיר לו יותר מקרוב את המוזיקה הקלאסית המערבית.
אחרי שכיהן ככומר במספר ערים, בשנת 1852 קיבל ורביצקי פרוכיה בכפר מליני בנפת יבורסקי, בו התגורר ועבד כל שאר חייו.
ורביצקי הקדיש הרבה מזמנו ומרצו להלחנת מוזיקה כנסייתית ויצירותיו נפוצו במהרה בכל רחבי גליציה.
ביניהן ניתן לציין "Єдинородний Сине" (או, בן יחיד), "Святий Боже" (או, אל קדוש)"Алилуя" (הללויה),תפילת "Отче наш" (אבינו) ו-"Хваліте Господа з небес" (שבחו לאל שבשמיים)
הוא תרם להנחת היסודות של המוזיקה האוקראינית המודרנית.
מנגינותיו היו פשוטות למדי, לעיתים קרובות, מחלקות בבתים, ובדרך כלל במודוס מינורי.
לעומת זאת מוזיקת הבמה שלו כמו "פרוסטצ'קה" (הטיפשון) (1870) קיבלו השראה מסוגה עממית שהתאפיינה בזרימה מלודית, הייתה נגישה, תאורית ומעוררת רגשית.
בתחום המוזיקה הכלית לא חיבר ורביצקי יותר מעיבודים פשוטים של מנגינות עממיות.
עם זאת השאיר גם 12 יצירות הקרויות "סימפוניות", למעשה מעין פתיחות שעל יסוד השישית שבהן הלחין סטניסלב ליודקביץ' קטע תזמורתי ושלישייה לפסנתר.
ורביצקי הלחין גם את היצירה "זפוביט" ("צוואה") על מילות שיר מאת טאראס שבצ'נקו לסולן זמר בס, מקהלה כפולה ותזמורת, וכן את האופרטה "פודגוריאנה" שהועלתה על במה בלבוב בשנת 1864. ורביצקי חבים גם יצירות מקהלתיות ושירים כנסייתיים וחילוניים.
הוא ידוע במיוחד כמלחין של השיר הפטריוטי "תהילת אוקראינה לא אבדה" (ש'צה נה וומרלה אוקראיני") שאומץ כהמנון אוקראינה על ידי הממשלה הרפובליקאית משנת 1917.
בשנת 2005 בנוכחות נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו ונציגי הממשלה הפולנית נחנכה קפלה-פנתאון על קברו של מיכאילו ורביצקי בכפר מליני בשטח פולין בטקס לכבוד יובל ה-140 של ההמנון האוקראיני ו-190 שנה להולדתו של המלחין.
הקפלה תוכננה על ידי האדריכל האוקראיני איוואן קובלנקו.
המוזיקולוגית אוליאנה פטרוס ערכה רשימה של 133 יצירות ידועות של מיכאילו ורביצקי.
30 יצירות מקהלתיות חילוניות בקנה מידה גדול,
10 עיבודים של שירי עם,
18 יצירות לתזמורת, כולל 9 סימפוניות,
מיכאיל פבלוביץ' שישקין הוא סופר, מתרגם וחוקר ספרות רוסי, המתגורר מאז 1995 בשווייץ.
שישקין זכה בהצלחה מסחרית והוא הסופר היחיד שזכה בכל שלושת הפרסים הספרותיים החשובים ברוסיה.
הגרדיאן כינה אותו ב-2013 "הסופר הרוסי החי הגדול ביותר".
במסגרת דברי ההסבר לפרסים הושוותה כתיבתו לכתיבתם של צ'כוב, נבוקוב, ג'ויס ובונין.
שישקין נולד במוסקבה ולמד אנגלית וגרמנית במכון הממשלתי הפדגוגי בעיר (Московский педагогический государственный университет).
לאחר סיום לימודיו עבד כפועל פשוט, מורה, מתרגם ועיתונאי.
בשנת 1993 פורסם לראשונה סיפור קצר פרי עטו בשם "שיעור בקליגרפיה" בירחון הספרותי זנמיה (Знамя).
מאז היה לתורם קבוע לירחון.
באותה שנה ראה אור הרומן הראשון פרי עטו, "הכל נצפה בלילה אחד" (Всех ожидает одна ночь).
בשנת 1995 עבר עם להתגורר עם רעייתו פרנצ'יסקה בשווייץ, כיוון שלטענתו סופר או משורר כמו הרצן או גוגול יכול להתגורר בכל מקום.
בשנת 1999 ראה אור ספרו "תפיסת ישמעאל" שזכה בפרס בוקר הרוסי.
בשנת 2000 פרסם ספר עיוני אותו כינה "מדריך ספרותי-היסטורי" על התפוצה הרוסית בשווייץ (Русская Швейцария), ספרו "יועזר" (Венерин Волос) משנת 2006 זכה בפרס הספר הגדול ובפרס רב המכר הלאומי ותורגם למספר שפות.
במאי 2015 ראה אור באנגלית תרגום קובץ סיפוריו הקצרים "Calligraphy Lesson".
פרס בוקר הרוסי על "תפיסת ישמעאל", 2000
פרס "הספר הגדול" (Большая книга) הרוסי על "יועזר", 2006
פרס רב המכר הלאומי על "יועזר", 2006
פרס בולשאיה קניגה על "פיסמובניק", 2011
שיעור בקליגרפיה, סיפורים קצרים (1993)
הכל נצפה בלילה אחד / Всех ожидает одна ночь, רומן (1993)
המוזיקאי העיוור / Слепой музыкант, נובלה (1994)
תפיסת ישמעאל / Взятие Измаила, רומן (1999)
פיסמובניק / Письмовник, רומן (2010)
שווייצריה הרוסית / Русская Швейцария, מדריך ספרותי-היסטורי (2000)
מונטרה-מיסולונגי-אסטפובו, בדרכי ביירון וטולסטוי / Montreux-Missolunghi-Astapowo, Auf den Spuren von Byron und Tolstoj, אסופת מסות בגרמנית (2002)
מיכאל בנימין אבולעפיה (נולד בשנת 1967) הוא פסיכיאטר לילדים ולנוער, מחבר ספרים, ראש מכון "אבולעפיה", המכללה ללימודי פסיכותרפיה יהודית מעשית.
מרצה לפסיכולוגיה יהודית ב"מכון מאיר" ובמכללות שונות ומלחין.
אבולעפיה נולד בצרפת ב-1967. בילדותו למד בבית ספר כללי והיה חבר בתנועת נוער של הצופים היהודים בצרפת.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים, אבולעפיה החל ללמוד רפואה בצרפת (בפקולטה סנט אנטואן, פריז).
במהלך לימודי הרפואה ובמסגרת תוכנית לחילופי סטודנטים, הגיע ארצה למשך שנתיים של לימודים והתמחות בבתי החולים שערי צדק, הדסה עין כרם ואיתנים.
בסוף אותן שנתיים חזר לצרפת כדי לסיים את שנת הלימודים האחרונה.
לאחר סיום לימודי רפואה כללית בצרפת, החל בשש שנים של התמחות בתחום בריאות הנפש.
כיום הוא דוקטור מומחה בפסיכיאטריה של הילד והמתבגר.
אבולעפיה התגייס לצבא הצרפתי והוצב כרופא בבית החולים הצרפתי סן לואי בירושלים, בתפקיד אחראי על המחלקה הפנימית.
אבולעפיה הוא בוגר מכון מאיר ומעביר בו שיעור שבועי.
אבולעפיה עומד בראש מכון אבולעפיה – המכללה לפסיכותרפיה יהודית (מרכז לטיפול והכשרת מטפלים מתוך אמונה).
מרצה במכללות שונות בירושלים כגון במכללת אפרתה, בתל אביב, במדרשת אוניברסיטת בר-אילן ובמקומות נוספים.
כתב טור קבוע במשך מספר שנים בעלון השבת "ראש יהודי" וכותב קבוע בעלון השבת "באהבה ובאמונה".
אבולעפיה הלחין ושר באלבום שירים שהוציא בשם 'הנגן והכלי'.
מעביר שיעור ושו"ת ברשת מורשת של קול ישראל.
הוא שותף להדרכות של "רב גן" של זאבי רוט שנערכות מדי שנה באוניברסיטת בר-אילן.
שימש חבר הנהלה בארגון עצת נפש.
בשנת תשע"ו פתח ועומד בראש רשת בתי ספר 'לב אל לב' ללימודי פסיכותרפיה אינטגרטיבית יהודית בירושלים, בתל אביב, בבית שאן, באריאל, באשקלון ובקרני שומרון.
מתגורר בשכונת ימין משה בירושלים.