tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על המונולוג בן חמש עשרה דקות ב"קוורטט" עבד יומיים על עיצוב התאורה, בעוד מחווה של יד אחת ארכה קרוב לשלוש שעות.
תשומת הלב הזו לפרטים מבטאת את אמונתו בכך ש"אור הוא השחקן החשוב ביותר על הבמה".
עניינו של וילסון בעיצוב מגיע לאביזרי במה בהפקותיו, אותם הוא מתכנן ולעיתים משתתף בבנייתם.
בין אם זה רהיט, נורה, או תנין ענק, וילסון מתייחס לכל אחד מהם כיצירת אמנות משל עצמה.
הוא דורש דגם בגודל מלא של כל אחד מהאביזרים אותו הוא בונה לפני שמסיימים לבנות אותו, על מנת "לבדוק פרופורציות, איזון וקשרים חזותיים"
ברגע שהוא מאשר את הדגם, הצוות בונה את האביזר, ווילסון "ידוע בכך שהוא שולח אותם שוב ושוב עד שהוא שבע רצון".
הוא כה מחמיר בהקפדתו על הפרטים שכשג'ף מוסקובין, המנהל הטכני של "קוורטט" הציע שהם ישתמשו בכיסא אלומיניום עם כיסוי מעץ במקום כיסא העשוי כולו מעץ, וילסון השיב לו:
"לא ג'ף, אני רוצה כיסאות עץ.
אם נעשה אותם מאלומיניום, הם לא יישמעו נכון כשהם יפלו ויפגעו ברצפה.
הם יישמעו כמו מתכת, לא עץ.
רק תוודא שתשיג עץ חזק.
תשומת לב כזאת לפרטים ושאיפה לשלמות מסתכמים לבסוף באוסף יקר של אביזרים.
וילסון הוא נושאו של הסרט התיעודי בבימויה של קתרינה אוטו-ברנשטיין, "וילסון המוחלט" (Absolute Wilson, 2006).
רוברט זילר היה צלם וצלם קולנוע אמריקאים ממוצא יהודי-גרמני.
עבד באולפני "אוּפא" (UFA) בברלין עם חשובי הקולנוענים האקספרסיוניסטים של שנות ה-30. עלה לארץ ישראל בשנת 1934 וצילם סרטים דוקומנטריים עבור הקרן הקיימת לישראל.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים החל לשמש כעוזר-צלם באולפני "אוּפא" (UFA) בברלין, שם עבד עם חשובי הקולנוענים האקספרסיוניסטים של התקופה, ביניהם הבַּמָּאִים האוסטרים פריץ לאנג, גיאורג וילהלם פאבסט (Pabst), האנס שוורץ (Schwartz), צלם הקולנוע היהודי-גרמני אויגן שיפטן (Schüfftan), ועם אנשי קולנוע אחרים.
בתצלומיו של זילר מראשית שנות ה-30 ניכרת השפעת הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני של התקופה וכן השפעות האסתטיקה האוונגרדית של תנועות "הראייה החדשה" (New Vision) ו"האובייקטיביות החדשה" (New Objectivity), הבאות לידי ביטוי בהדגשת איכויותיו האמנותיות העצמאיות של הצילום כמדיום טכנולוגי-מודרני.
בן עשרים היה זילר כשהגיע לארץ ובראשית דרכו בה עבד כחקלאי.
בהמשך חזר לעיסוקו המקצועי ועבד כצלם עיתונות.
במהלך שנות ה-40 שב לעבודה קולנועית וצילם גם סרטים דוקומנטריים עבור הקרן הקיימת לישראל.
בין היתר, עבד עם הלמר לרסקי על הסרט "אדמה" (הסרט הראשון באורך מלא שצולם בארץ ישראל), על סרטיו "ילדי השמש", "מנגינה עברית" ו"קופת חולים", עם הבמאי הרברט קליין על סרטו "בית אבי" וכן עם הצלם פלויד קרוסבי (Crosby).
בזמן מלחמת העולם השנייה הצטרף לחיל האוויר המלכותי הבריטי ושירת כצלם צבאי באפריקה, איטליה, צרפת, אנגליה וגרמניה.
בשנת 1947 היגר לאנגליה והתגורר בלונדון, שם עסק בעיקר בקולנוע דוקומנטרי, ובשנת 1951 עבר לארצות הברית והתיישב בניו-יורק.
צילם לאלפרד היצ'קוק את הסצנות האירופאיות לסרטו "המסך הקרוע" (Torn Curtain) ועבד משך שנים רבות כצלם עבור האו"ם; במסעותיו ברחבי העולם מטעם האו"ם הרבה בצילום סרטים וסטילס.
זילר נפטר בליצ'פילד, קוֹנֶטִיקֵט (Litchfield, Connecticut) בארצות הברית ביולי 2010.
הסרטים שצילם בארץ שמורים בארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג; כיוון שֶׁהִרְבָּה בנסיעות ובנדודים בין ארצות, עותקים מתצלומיו נדירים ואף התשלילים - במיוחד אלה של תצלומיו המוקדמים - אבדו.
רוברט סולומון ויסטריך היה סופר והיסטוריון, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים ותקופה מסוימת גם בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, מנהל המרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות ע"ש וידאל ששון באוניברסיטה העברית, עורך ביטאונו, Antisemitism International, ומחשובי חוקרי האנטישמיות בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.
היה חבר בוועדה הבינלאומית ההיסטורית שמונתה על ידי הוותיקן ב-1999 לחקור את מעשיו של האפיפיור פיוס ה-12 בזמן מלחמת העולם השנייה, הפיק סרט תיעודי על האנטישמיות המוסלמית, נאם בפני חברי הפרלמנט הבריטי בנושא האנטישמיות והיה דובר מרכזי בכנסים בינלאומיים בנושא.
כתב וערך מעל לשלושים ספרים, אשר רובם תורגמו לשפות רבות אחרות (לפחות 18 שפות) ואשר עסקו בדרך כלל בחקר האנטישמיות לסוגיה.
חלק מספריו אף זכו לפרסים אקדמאיים ובינלאומיים שונים.
אחד מספריו, Antisemitism, the Longest Hatred, משנת 1992, היה הבסיס לסרט דוקומנטרי של רשת הטלוויזיה הציבורית האמריקאית PBS, ופרופסור ויסטריך היה גם התסריטאי שלו.
ויסטריך נולד ב-1945 בלנגר שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית, להורים יהודים, אנשי שמאל, שברחו מפולין ללבוב ב-1940. ב-1942 עברו לקזחסטן.
משפחת ויסטריך שבה לפולין לאחר שנולד בנם, אך עקב האנטישמיות, שלא נעלמה ממדינה זו גם לאחר השואה, עזבה המשפחה לצרפת ומשם עברה לבריטניה.
במדינה זו הם השתקעו ובה ויסטריך גדל.
הוא למד בקילבורן, צפון מערב לונדון, בבית ספר, שבו כשליש מהתלמידים היו יהודים, אבל כדבריו, כ-90% מהמורים היו אנטישמים, חלקם סמויים וחלקם גלויים.
ויסטריך היה התלמיד המצטיין בכיתתו וקפטן נבחרת הקריקט הבית ספרית.
בן 17 הוא קיבל מלגה לקווינס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג', למד בה וסיים ב-1966 תואר ראשון בהיסטוריה, בהצטיינות, ולאחריו ב-1969 גם תואר שני.
בתקופת לימודיו לתואר השני ייסד וערך (בשנים 1966–1969) עם שותף, מגזין אמנויות וספרות שנקרא Circuit.
בתקופה זו גם החל מהפך הדרגתי בדעותיו הפוליטיות.
הוא החל את דרכו כאיש שמאל, בדומה להוריו ובמאי 1968 אף השתתף במרד הסטודנטים של פריז, אולם באותה שנה הוא נסע מפריז לצ'כוסלובקיה של אלכסנדר דובצ'ק והפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, באוגוסט, חוללה לדבריו את התחלתו של השינוי בדעותיו, כנגד השמאל.
עם סיום לימודי התואר השני, נסע ויסטריך לישראל, גר בה במשך כשנה (1969–1970) ואחר כך חזר לבריטניה.
בשנת שהותו בישראל עבד כעורך ספרותי בירחון New Outlook התל אביבי, ירחון מפ"ם של אז.
ב-1974 השלים את הדוקטורט שלו בהיסטוריה, באוניברסיטת לונדון.
נושא עבודת הדוקטורט היה - "יחסו של השמאל ליהודים במאה ה-19".
לאחר מכן עבד במשך שש שנים כמנהל המחקר של המוסד הוותיק ביותר באירופה לחקר השואה, The Wiener Library for the Study of the Holocaust & Genocide וכן כעורך ביטאונו.
בתקופה זו כבר הספיק לכתוב את שני הספרים הראשונים שלו, וב-1980 התקבל גם כעמית מחקר באקדמיה הבריטית.
ב-1982 עלה לישראל והפך למרצה מן המניין באוניברסיטה העברית, ופרופסור החל מ-1985, משרה בה החזיק עד מותו, תוך שהוא מתקדם בהדרגה בסולם הדרגות האקדמאי.
במקביל גם כיהן כמרצה להיסטוריה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, בשנים 1991–1995.
נפטר ברומא כתוצאה מהתקף לב, זמן קצר לפני שהיה אמור לשאת נאום בפני הסנאט האיטלקי על התגברות האנטישמיות באירופה בעת האחרונה.
מומחה לחקר האנטישמיות, מרצה, סופר, עורך, ותסריטאי
ויסטריך היה התסריטאי של לפחות שני סרטי טלוויזיה דוקומנטריים: תסריט אחד הוא כתב לסרט טלוויזיה של רשת PBS האמריקאית, על פי ספרו Antisemitism, the Longest Hatred.
ותסריט שני הוא כתב ב-1993, לסרט הדוקומנטרי של ערוץ 4 של ה-BBC, Good Morning, Mr.
הוא גם כתב כמה דרמות ביוגרפיות לרדיו BBC ול"קול ישראל" והיה היועץ ההיסטורי והאקדמאי לסרטי טלוויזיה דוקומנטריים נוספים, של ה-BBC.
ב-1999 מינה הוותיקן ועדה היסטורית בינלאומית, קתולית - יהודית, בת שישה חברים, שלושה יהודים ושלושה קתולים, לחקירת מעשיו של האפיפיור פיוס ה-12, לקראת ולצורך הפיכתו לקדוש.
ויסטריך היה אחד משלושת החברים היהודים בוועדה.
ב-2001 פיזרה הוועדה את עצמה לאחר שפרסמה רק דו"ח ביניים שכלל שאלות ולא מסקנות בהקשר לנושא חקירתה.
חלק מחבריה טענו אז, שהתפטרותה נובעת מהעובדה שהוותיקן איפשר לה לבחון רק מסמכים מסוימים שאושרו על ידו ולא את כל המסמכים והארכיונים שלו מתקופת השואה, כפי שביקשה.
ויסטריך זכה לפחות חמש פעמים בתואר מחנך מצטיין, מטעם האוניברסיטה העברית.
ב-2008 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קלוז', שברומניה וב-2011 קיבל מאת עורכי הירחון הניו יורקי Journal for the Study of Antisemitism פרס מפעל חיים, על מאבקו באנטישמיות.
בנוסף לכהונתו כעורך ראשי ב-Circuit arts magazine, וב-The Wiener Library Bulletin, ו- Antisemitism International, שימש עד מותו גם כאחד העורכים במספר ירחונים וכתבי עת מקצועיים נוספים ובהם: European Judaism,
רוברט ויסטריך, יהודים במהפכה, הוצאת ספריית הפועלים, 1987
רוברט ויסטריך ודוד אוחנה (עורכים), מיתוס וזיכרון: גלגוליה של התודעה הישראלית, הוצאת מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד, ירושלים, 2005
רוברט ויסטריך, תרגום: יעל ענבר, מעבדה להרס העולם, גרמנים ויהודים במרכז אירופה, הוצאת כרמל, 2006
Oxford University Press, 1982 (הספר זכה ב-1985 בפרס משותף מטעם המרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות ע"ש וידאל ששון והוועד היהודי-אמריקני).
Weidenfeld and Nicholson, 1982, MacMillan, 1984, Routledge, 1995. (הספר תורגם לשפות רבות, לרבות גרמנית, צ'כית, פולנית, יפנית ועוד)
Oxford University Press, 1989 (הספר זכה בפרס המדינה האוסטרי, בהיסטוריה) (תורגם גם לגרמנית, איטלקית ועוד).
(כמו כן, הספר היה הבסיס לסרט טלוויזיה בן שלוש שעות של רשת הטלוויזיה האמריקאית PBS.
ויסטריך היה גם התסריטאי והעורך של הסרט).
Weidenfeld and Nicolson, 2001, Random House, 2001 (תורגם ל-18 שפות לפחות, לרבות: גרמנית, ספרדית, פורטוגזית, איטלקית, צרפתית, סלובקית, פולנית, קוריאנית, יפנית ועוד).
Princeton, 2002 (עורך, יחד עם יעקב גולומב).
(ספר בכמה כרכים, בן 1,185 עמודים!) (הספר זכה בפרס "ספר השנה - 2010", של הירחון הניו יורקי Journal for the Study of Antisemitism)
"פניה המשתנות של שנאת היהודים", 27 באפריל 2014, באתר "מידה"
"השדים האירופאים שעוררה מלחמת העולם הראשונה", 6 במרץ 2014, באתר "מידה"
"מצרים שלאחר עידן מובארק: הצד האפל של אוטופיה מוסלמית", 19 בינואר 2012, באתר "הפורום לתאום המאבק באנטישמיות"
"השטן, היהודים ושנאת האחר", הרצאה מ-1995, באתר "יד ושם"
סר רוברט הנרי ויניארד היה פקיד קולוניאלי בריטי שפעל בניו זילנד וכיהן שם במגוון של תפקידים, כסגן המושל של מחוז ניו אלסטר, כמנהלן של הממשלה וכמפקח של מחוז אוקלנד.
רוברט הנרי ויניארד נולד בטירת וינדזור שבאנגליה.
הוא היה בנם הצעיר של קולונל ויליאם ויניארד, מרגימנט הרגלים החמישי ושליש למלך ג'ורג' השלישי ושל רעייתו, ג'יין גלדווין, שהייתה בת הלוויה (lady-in-waiting) של המלכה שרלוט, רעייתו של המלך ג'ורג' השלישי.
לאחר שהתחנך בבית ספר בדנמאו שבמחוז אסקס, הוא המשיך את המסורת המשפחתית ופנה לקריירה צבאית.
בפברואר 1819 הוא קיבל דרגת סגן משנה (ensign) ברגימנט ה-85 וב-1826 הוא הועבר לרגימנט ה-58. למרות שהוא שירת במשך כמה שנים באנגליה, הוא נשא במלטה ב-12 באוגוסט 1826 לאישה את קתרין מקדונל, בתו של יו מקדונל, הקונסול הבריטי באלג'יר.
בין השנים 1828–1841 שירת ויניארד באירלנד ובסיום שירותו שם הוא קודם לדרגת מייג'ור.
ב-1842 הוא שב לאנגליה ומונה לפקד על הרגימנט ה-58 בדרגת לוטננט קולונל.
ב-1844 נשלח הרגימנט בפיקודו לסידני, אוסטרליה, אך זמן קצר לאחר הגעתו לשם נשלח ויניארד בראש כוח של 200 חיילים לניו זילנד כדי לתגבר את הכוח שהיה מוצב במפרץ האיים (Bay of Islands).
ויניארד היה חלק מהכוח שהסתער ב-11 בינואר 1846 על רופקפקה.
בדצמבר 1846 הוא שב לניו סאות' ויילס, אך ב-1847 הוא הוצב שוב בניו זילנד.
פיט, הוא מונה לפקד על הכוחות המזוינים של ניו זילנד, שמנו 1,000 חיילים סדירים וכ-500 מתנדבים.
הוא החזיק בתפקיד זה עד 1858 כשב-1854 הוא קודם לדרגת קולונל.
החל מ-26 באפריל 1851 ועד 7 במרץ 1853 שימש ויניארד בתפקיד סגן המושל של ניו אלסטר, שהיה מחוז של ניו זילנד שהקיף את רובו של האי הצפוני.
משרה זו בוטלה לאחר שניו זילנד חולקה למחוזות קטנים יותר במסגרת חוקת 1852. ויניארד מונה לתפקיד זה על ידי המושל ג'ורג' גריי שהגביל את סמכויותיו בתפקיד, אך הוא הצליח ליצור את הרשות המקומית הראשונה, אוקלנד.
בסיועם של הבישוף ג'ורג' סלווין ושל השופט העליון ויליאם מרטין, הוא הצליח להשיג את הסכמתם של המנהיגים המאורים לכריית זהב שכתוצאה ממנה חלה התפתחות כלכלית משמעותית של המחוז.
החל מ-12 ביולי 1853 ועד 5 בינואר 1855 שימש ויניארד כמפקח של מחוז אוקלנד, ששטחו כלל את המחצית הצפונית של האי הצפוני.
במשך שתי תקופות: 3 בינואר 1854 עד 6 בספטמבר 1855 ומ-3 באוקטובר 1861 ועד דצמבר 1861, שימש ויניארד בתפקיד מנהלן הממשלה (Administrator of the Government).
שתי התקופות הללו היו בין כהונת מושל אחד למשנהו.
ב-24 במאי 1854 פתח ויניארד את הפרלמנט הראשון של ניו זילנד.
עד מהרה הוא התעמת מול הדרישות של חברי הפרלמנט החדש כדי שתוקם ממשלה עצמאית באופן מידי.
ב-2 ביוני אותה שנה העביר בית הנבחרים החלטה ברוח זו.
ויניארד סירב למלא אחר ההחלטה בציינו שמשרד המושבות לא העביר שום הנחיות בנוגע להקמתה של ממשלה.
המועצה המנהלת של המושבה יעצה לוויניארד שלא להקים ממשלה ובינתיים הוא שלח שדר ללונדון עם בקשה להבהרת הסוגיה.
לאחר מכן הוצע לו לצרף מספר חברי פרלמנט למועצה המנהלת והוא מינה את ג'יימס פיצג'רלד, את הנרי סיוול ואת פרדריק ולד.
הפשרה פעלה במשך כמה שבועות, אך ב-1 באוגוסט דרש הפרלמנט לקבל את הסמכות המלאה למנות שרים.
ויניארד סירב לדרישה וכל שלושת חברי הפרלמנט שצורפו למועצה המנהלת התפטרות מחברותם בה.
בתגובה, השעה ויניארד את ישיבות הפרלמנט למשך שבועיים.
ב-31 באוגוסט הוא מינה את תומאס פורסיית, ג'רינגהם וייקפילד וג'יימס מקאנדרו כחברים במועצה המנהלת, אך הפרלמנט הצביע הצבעת אי אמון בחברים הללו.
ב-8 באוגוסט 1855 התכנס הפרלמנט שוב ובמועד זה כבר היו בידיו של ויניארד הנחיות ממשרד המושבות להקים ממשלה.
למזלו של ויניארד, ב-6 בספטמבר הגיע המושל החדש, תומאס גור בראון, ששחרר את ויניארד מתפקידיו.
הוא המשיך בקריירה הצבאית שלו במסגרת הרגימנט ה-58. ב-28 בינואר 1858 הוא מונה להיות חבר במועצה המחוקקת של ניו זילנד, אך ב-3 בנובמבר אותה שנה הוא התפטר, שכן הרגימנט ה-58 נקרא בחזרה לאנגליה.
תקופת כהונתו השנייה של ויניארד כמנהלן הממשלה הייתה פחות רצופת מאורעות.
כשהוא מכהן בתפקיד לאחר סיום כהונתו של המושל גור בראון ולפני שג'ורג' גריי החל לכהן כמושל בפעם השנייה, הוא משל על ניו זילנד לתקופה קצרה כשהוא נועץ בשרי הממשלה בראשות של ויליאם פוקס.
בשתי תקופות בין השנים 1859–1862 הוא כיהן כמושל בפועל של מושבת הכף.
רוברט ויניארד מת בבאת' שבאנגליה ב-1864.
רוברט ויליאם המילטון היה ארכאולוג בריטי.
בשנים 1938–1948 שימש כמנהל מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
כיהן עד לפרישתו כאוצר מחלקת העתיקות של מוזיאון אשמוליאן באוקספורד.
רוברט המילטון התחנך בקולג' וינצ'סטר והשתלם בלימודים קלאסיים במודלין קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
הוא החל את דרכו כארכאולוג במשלחת המשותפת של אוניברסיטת ייל ושל בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים לחפירות ג'רש בעבר הירדן.
תקופה מסוימת השתתף בחפירות תל מגידו במשלחת המכון המזרחני של אוניברסיטת שיקגו.
ב-1930–1931 היה עוזרו של רג'ינלד תומפסון בחפירותיו בנינווה.
ב-1931 מונה המילטון למפקח עתיקות ראשי במחלקת העתיקות המנדטורית בארץ ישראל, ובשנים 1938–1948 כיהן כמנהל המחלקה, והיה בין היתר מבוני התצוגה המתמדת של מוזיאון רוקפלר בירושלים.
המילטון חפר בתל אבו הוואם במפרץ חיפה, אך עיקר עניינו היה בתקופות מוסלמיות.
הוא עסק בבדיקה ובחקר מסגד אל-אקצא בהר הבית וניהל חפירות שונות בח'רבת אל-מפג'ר ליד יריחו.
דוחותיו פורסמו ב-QDAP (כתב העת של מחלקת העתיקות).
יצוינו במיוחד חיבורו על מסגד אל-אקצא (1949), שנכתב על יסוד המידע שריכז בשנים 1938–1942, וחיבורו המונומנטלי ח'רבת אל-מפג'ר (1959).
אל ח'רבת מפג'ר חזר כמה פעמים בשנות ה-50 של המאה ה-20 לצורך עיונים נוספים, ובניגוד להשגותיו של החופר הקודם באתר, דימיטרי בראמכי, ייחס את בניית הארמון לח'ליף האומיי חובב העינוגים, אל-וַליד השני, אחיינו של הִשׁאם.
בצד אלה חיבר המילטון מדריכים לאתר סמריה-סבסטיה בשומרון (1944) ולכנסיית המולד בבית לחם (1947).
ב-1948, בתום המנדט הבריטי, פרש המילטון מתפקידו במחלקת העתיקות והצטרף למשלחת החפירות של בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק, שבה פעל גם כמנהלן וכספרן.
בתוך כך סייע במשך כמה עונות בחפירותיו של מקס מלוואן בתל נמרוד.
מ-1949 ועד 1956 שימש המילטון כמרצה בכיר במחלקה ללימודי המזרח הקדום במודלין קולג', אוקספורד, ובשנים 1959–1962 כיהן כעמית בקולג' זה.
משנת 1959 ועד לפרישתו ב-1972 פעל כאוצר מחלקת העתיקות של מוזיאון אשמוליאן.
בד בבד, החל מ-1962, כיהן כאוצר הראשי של המוזיאון ויזם הקמת שתי מחלקות חדשות בו – למטבעות ולאמנות המזרח.
ב-1960 נבחר לחבר האקדמיה הבריטית (FBA).
בערוב ימיו תיאר המילטון את פועלו אחרי 1949 בספרו "מכתבים מהמזרח התיכון מאת ארכאולוג מזדמן" (1992).
ד"ר רוברט ויליאם פלקין היה רופא-מיסיונר ומגלה ארצות, אדם שהתעסק במאגיה טקסית וחבר במסדר השחר המוזהב.
כמחבר פורה של ספרים רבים בנושאי אוגנדה ומרכז אפריקה וכאנתרופולוג מוקדם הוא גילה עניין ברפואה מסורתית ובמחלות טרופיות.
כמו כן, הוא היה בוגר הקולג' המלכותי למנתחים ובוגר הקולג' המלכותי לרופאים.
פלקין היה גם בעל תואר הכבוד עמית של החברה המלכותית של אדינבורו.
התיאור המקיף ביותר של חייו נמצא בספר "אדם מרחיק - נדוד" (A Wayfaring Man), ביוגרפיה בדויה שחוברה על ידי אשתו השנייה הארייט ואשר פורסמה בסדרה בהמשכים בין השנים 1936 - 1949.
רוברט ויליאם פלקין נולד בביסטון, נוטינגהאמשייר, בנו של רוברט פלקין (1828 - 1899), יצרן תחרה ואדם נון-קונפורמיסט מבחינת אמונתו הדתית.
סבו, ויליאם פלקין (1795 - 1874), בנו של כומר בפטיסטי, נשאר עדיין כאחד מן השמות הידועים ביותר בקרב תעשיית הרקמה הוויקטוריאנית ואף כיהן כראש עיריית נוטינגהאם בשנת 1851, כאשר בשנה זו השתתף בתערוכה הגדולה (Great Exhibition).
אולם הוא הגיע אל מעבר לקצה גבול יכולותיו העסקיות, והעסק נכשל באופן מחפיר ב-1864 כשפלקין הסב פרש כדי לכתוב חיבורים מקצועיים על המסחר ברקמה ולבנים.
בנו ושותפו רוברט פלקין סניור השתקע בוולברהמפטון כדי לשמש בתפקיד המנהל של מחלקת הבית בחברת האחים מאנדר, יצרנים בתעשיית הלכות והברשת נעליים.
רוברט ג'וניור חונך בבית הספר היסודי של וולברהמפטון שם הוא פגש בחוקר הארצות הידוע דייוויד ליווינגסטון, אשר העניק לו השראה להיות בעצמו רופא ומיסיונר.
פלקין עבד לזמן מה בחמניץ, גרמניה, מיד לאחר תום לימודיו, היכן שהתגורר דודו הנרי פלקין ובעקבות זאת נהיה דובר גרמנית שוטפת.
בשנת 1876 בערך הוא החל ללמוד רפואה באוניברסיטת אדינבורו.
ב-1878, כשהוא עדיין ללא רישיון עבודה מתאים, הוא הצטרף למיסיון שנשלח מטעם החברה המיסיונרית הכנסייתית, למרכז אפריקה.
הוא טייל לכל אורך מעלה נהר הנילוס, בדרך לח'רטום, שם פגש בגנרל גורדון, ומשם המשיך בדרכו לאזור פראי שעדיין לא מופה, לאזור האגמים הגדולים של אפריקה.
בסופו של דבר, הוא בילה שנתיים באפריקה ואף נהיה רופאו האישי של המלך מ'טסה, אשר ניסה קודם לכן להורגו.
בזנזיבר, הוא לקח חלק פעיל במאבק כנגד הסחר בעבדים.
הוא פרסם מספר מאמרים על רפואה טרופית ולידות במסגרת מגזינים רפואיים.
הוא אף כתב את הספרים "אוגנדה וסודאן המצרית" (1882, עם הכומר סי.
וילסון), "מצרים, הווה ומה שעתיד לבוא" (1885), "אוגנדה" (1886) ועבודות נוספות בנושאי אפריקה.
ב-1881, הוא שב לאדינבורו (כשבריאותו מעורערת קמעה), כדי להשלים את לימודי הרפואה שלו (LRCP, LRCS, Ed, 1884).
כשהוא עדיין סטודנט לרפואה, הוא הצטרף לארגונים הבאים: עמית החברה המלכותית של אדינבורו, עמית החברה המלכותית לגאוגרפיה, חבר במכון האנתרופולוגי של בריטניה הגדולה ועמית מקביל בחברה האנתרופולוגית של ברלין.
ב-1882, פלקין נישא לאשתו הראשונה, מרי ("פולי"), בתו של סמואל סמול מאנדר מוולברהמפטון, מעסיקו של אביו, אשר נשאר חברו מאז ילדותם.
הוא אף נהיה שותף לפלקין הן בעבודתו האזוטרית הן בעבודתו למען רווחת ילדים.
לימים היא תפרסם ספרים על מורשתו של מסדר השחר המוזהב תחת שם העט "את'ל פלקין".
ב-1884, הוא התקדם בלימודיו, בעיר מרבורג, כשהוא מקבל שם את התואר השני שלו, בשנת 1885. לאחר מכן, הוא עבד כרופא באדינבורו במשך מספר שנים, לא לפני שהוא מחליט לשוב לאפריקה, בנוסעו תדיר עם אשתו בכל רחבי אירופה.
נראה שמרי ורוברט נחשפו לאזוטריקה דרך קבוצה ללימוד תנ"ך אליה הצטרפו באדינבורו; נלמדו גם כתבי קודש נוספים, כולל ה-טאו טה צ'ינג וה-בהגווד גיטא וכמה חברים בקבוצה אף היו תיאוסופיסטים.
רוברט ומרי הצטרפו לאגודה התאוסופית באדינבורו, ב-1886, אך גילו שהיא איננה מקיימת טקסי כישוף.
בסופו של דבר בם הצטרפו לסניף מקדש אמן - רה שהיה בראשותו של ג'ון ויליאם ברודי - אינס.
סניף זה השתייך למסדר השחר המוזהב ותאריך הצטרפותם הוא ה-12 במרץ 1894.
ב-1903, נפטרה אשתו מרי ורוברט החליט להגביר את מעורבותו הדתית הן במסגרת הנצרות האנגליקנית הן בשורות מסדרי הכישוף למיניהם.
הוא פרש לנוח במנזר שנוהל על ידי כמרי העיירה מירפילד, אנגליה, "קהילת תחיית המתים", תוך שהוא מתלבט האם להצטרף למסדר זה.
לכמה מכמרי העיירה היה עניין במיסטיקה נוצרית וכמו כן ברוזיקרוציאניזם ובמסדר השחר המוזהב.
הם החשיבו את פלקין כדמות רמת מעלה בהקשר למסורת זו.
אחד מהכמרים הללו, האב פיצג'רלד, ימלא מאוחר יותר תפקיד מרכזי במעברו של פלקין לניו זילנד.
באותה שנה, ב-1903, אירע פילוג בשורות מסדר השחר המוזהב, כשפלקין וברודי - אינס, התפצלו מארתור אדוארד ווייט כדי לייסד את מסדר הכשפים "כוכב הבוקר" (Stella Matutina).
המשורר ויליאם בטלר ייטס הצטרף למסדר הזה והיה חבר בו למשך 20 שנה.
סניף המקדש הראשי אליו השתייך פלקין ושהיה ממוקם בלונדון, היה קרוי בשם אמון (Amoun).
מאותו פרק זמן שבו פלקין החל להנהיג את מסדר "כוכב הבוקר", הוא נהיה נתון להשפעתם ההולכת וגוברת של "אדוני השמש", אדוני המסדר האגדיים ועוד ישויות בכירות במישור האסטרלי (Astral Plane) לכאורה.
כבעל קשרים מעין אלו הוא חיזק את עמדתו כמנהיגו של המסדר.
בסביבות 1908 הוא אף העלה טענה שהוא תקשר עם "מדריך ערבי", המכונה "ארה בן שמש" (Ara Ben Shemesh, האריה בן השמש), אחד משבט "בני האש" החיים במקדש מזרח תיכוני הנמצא אי שם במדבר.
ארה בן שמש זה, לטענתו של פלקין, קיבל היתר מיוחד ליצור קשר ולהדריך סטודנטים מן המערב.
על התקשור הראשון שלו לכאורה עם "ארה בן שמש", מסופר כנראה ב"אדם מרחיק - נדוד" (A Wayfaring Man), אשר מתאר שיחה בין פלקין ל-ארתור אדוארד ווייט, שנקטעה על ידי הופעתה של "ישות בעלת צללית".
פלקין מיד קרא לאשתו הארייט אשר הייתה מגדת עתידות והיא חזתה ב.
לכאורה, דמות זו המכונה בדיווח זה "הכשדית", תרה אחרי מישהו שיפעל לאחד בין הלימוד הרוחני, הן של תרבות המזרח, הן של תרבות המערב.
כשהם למדו ש"ארה בן שמש" האמין ב"אדון, ישו הנוצרי", פלקין ווייט הסכימו לשתף עמו פעולה.
מורה רוחני אחר שהיה בעל השפעה על פלקין, היה שרי פרננדה (Sri Parananda), אותו פלקין פגש לראשונה, לטענתו, עוטה דמות בשר ודם, העולה כביכול מתוך אדי מעיינות באד פירמונט (Bad Pyrmont) שבגרמניה.
ההתגלות הגשמית הזו, המתוארת כ"אדם מזרחי כהה עור, עם זקן ועיניים שחורות גדולות, עטויה גלימה שופעת וכובע חרוטי יוצא דופן", סיכמה להיפגש עם פלקין, בדיוק אחרי חודש, בלובי של מלון קרלטון שבלונדון.
לפי פלקין, פגישתם העוקבת, פנים אל פנים היוותה את תחילתה של סדרת "מפגשים" שנמשכו על פני כמה שנים.
הבונים החופשיים והרוזיקרוציאניזם (מסדר צלב הוורד)
פלקין התקבל למסדר הבונים החופשיים בסניף מרי צ'אפל, אדינבורו ב-8 בינואר 1907, התקדם לדרגת "עמית אומן" ב-12 בפברואר והועלה לדרגת "בונה בכיר" ב-26 בפברואר.
ב-11 באפריל, אותה שנה, הוא צורף לאגודת צלב הוורד שבאנגליה (Societas Rosicruciana in Anglia, SRIA), מטרופוליטן קולג', אשר אליו צורפו רק אנשים בדרגה של פלקין, "בונה בכיר".
מנהל טקס הקבלה הרשמי היה דוקטור ויליאם ווין ווסטקוט, ה"קוסם העליון" של אגודה זו ומייסד - שותף של השחר המוזהב.
אלווד, בזמן שפלקין ביקר לראשונה בניו זילנד, בשנת 1912, הוא כבר היה בדרגת "32° בונה חופשי", אחת מהדרגות הבכירות ביותר במסדר, שהעניקה לו את היכולת לבקר ולבצע משימות מטעם החברים במסדר במדינה כה רחוקה.
אדני, אשר השתייך לסניף ה-SRIA המקומי שבניו זילנד, התעניינותו של פלקין בבונים החופשיים הייתה כנראה מועטה; הוא מעולם לא שימש בתור מנהל סניף ואף לא היה חבר בשורות "הקשת הקדושה המלכותית" (Holy Royal Arch) ולכן זה בלתי סביר שהוא היה חבר בכיר בארגונים כאלו ואחרים שהיו קשורים בבונים החופשיים.
המניע שלו שהביא אותו להצטרף למסדרים הללו, הוא כנראה רצונו לבנות יחסי אמון בינו לבין מיסטיקנים אירופאים וליצור קשר עם חבריו של מסדר צלב הוורד המקורי.
אנה שפרנגל, שהייתה חברה במסדר אגדי גרמני זה, שתקשר עם ישויות בכירות מעין אלוהיות, תמכה לכאורה בהקמתו של מסדר השחר המוזהב.
פלקין היה בטוח שהיא והמסדר אליו השתייכה עדיין פעלו תחת מעטה חשאיות, לצד אמונתו בהימצאות קברו של כריסטיאן רוזנקרויץ, אי שם בגרמניה.
בחיפושיו אחרי קבוצה זו, הוא והארייט נסעו לאירופה ב-1906, 1910 ו-1914, ובמהלך אחד מהביקורים הללו הוא נפגש עם רודולף שטיינר והוא אף טען שקיים מפגשים עם כמה מחברי מסדר צלב הוורד.
פלקין החשיב את שטיינר, כחבר מסדר בכיר ביותר ולאחר פגישתם שילב אלמנטים הלקוחים מ-האנתרופוסופיה במסגרת עיסוקו המקצועי כרופא, כולל הומאופתיה.
כשהזוג פלקין ביקר בגרמניה במהלך 1914, הם הושמו תחת בידוד, בזמן שבריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה ב-4 באוגוסט.
הסיפור הבדוי על חייו, אותו חיברה הארייט, מציע שהוא נשלח לגרמניה למטרת משימה דחופה על ידי "אדון השמש" ארה בן שמש, למרות כל האזהרות לגבי מלחמה ממשמשת ובאה.
הם הצליחו להתחמק ממעצר ונמלטו מהמדינה דרך הולנד הנייטרלית בעזרתם של בונים חופשיים גרמנים.
ב-1912, פלקין, ביחד עם הארייט ואת'לווין, ביקרו בהאבלוק נורת' (Havelock North), ניו זילנד, בהזמנתה של "אגודת הצלב הדרומי" (Southern Cross Society).
קבוצה זו, הייתה חבורה של אנשים שהתכנסו כדי לקיים תפילות ומדיטציה, לצד ייסודה של "תנועת העבודה של האבלוק" (Havelock Work).
עקרונות תנועה אמנותית ורוחנית זו, אומצו על ידי בני כל העיירה.
רג'ינלד ורות גרדינר, זוג שהתגורר בהארולד לארג', מייסדי שתי התנועות המוזכרות לעיל, האמינו ששיטות התרגול הרוחני של המזרח, כמו למשל התיאוסופיה, היו לא מותאמות עבור מערביים.
יחד עם זאת, הם חשו שהכנסייה איבדה והייתה חסרה את הלימוד האזוטרי של ישו ותלמידיו.
הם היו נחושים בדעתם לעבור תהליך של אימון קפדני, כדי להיות ראויים ללמוד את החומר העיוני ה"סודי" הזה.
שלושה אישים אלו, הזוג גרדינר ופלקין התחילו לתרגל יחד מדיטציה יומית ועד מהרה הצטרפו הגברת מ.
מקליין ואחותו של רג'ינלד, הגברת רוז גרדינר.
רג'ינלד גרדינר ייעד את "קבוצת העבודה של האבלוק", לשמש בתור אגודה תרבותית "הבנויה סביב תחנת הכוח השקטה הזו".
קבוצת המדיטציה גדלה והחלה לשלב טקסים פשוטים במהותם, תוך שהיא מכנה את עצמה "אגודת הצלב הדרומי".
ב-1910, כמרי העיירה מירפילד שלחו משלחת של עזרה והצלה לניו זילנד, תוך שהם מטיפים ומקיימים חיי פרישות.
הגברת מקליין אשר נפגשה עם האב פיצג'רלד בבריטניה, סידרה עבורו מפגש עם חברי קבוצת התפילה של האבלוק, והוא הסכים להעביר את מרכז העבודה הרוחנית מבריטניה לניו זילנד.
הוא הדריך אותם בגישה אזוטרית באשר ללימוד הנצרות.
אבל, זמן קצר לאחר מכן הם החליטו שהם הגיעו לשלב שבו הוראה אישית היא הכרחית להמשך ההתקדמות, והוא המליץ על דוקטור פלקין כאדם הראוי לבצע משימה זו.
בתוך שבוע, הקבוצה אספה 300£ עבור מימון הנסיעה, שנתרמו על ידי מוריס צ'יימברס, אביו, מייסון, ודודו ג'ון כדי לאפשר לפלקין, הארייט ואת'לווין לשהות בניו זילנד למשך 3 חודשים.
במהלך שהיה זו, ב-1912, ד"ר פלקין ייסד את "מקדש סמאראגדום ת'אלאסס" שהיווה למעשה סניף של מסדר "כוכב הבוקר" (Stella Matutina).
המסדר הניו זילנדי הפך להיות ידוע בשם המאורי "ווארה רה (Whare Ra או "בית השמש" בעברית).
יסודות הבניין שבו שכן המסדר הונחו על ידי האדריכל צ'פמן - טיילור, אשר מאוחר יותר הצטרף הן למסדר השחר המוזהב והן למסדר השולחן העגול , מסדר אבירי נאו-ארתוריאני שהתעסק במאגיה, ואשר גם אותו פלקין הביא לניו זילנד.
בשובו לאנגליה בשנת 1916, מונה פלקין למפקח הכללי של המכללות שבמושבות הבריטיות, מטעם ה-SRIA, למרות שכנראה הוא כלל לא כיהן בתפקיד זה.
באותה שנה, הוא גם ייסד עוד שלושה "מקדשים" של "כוכב הבוקר", ולצד מסדר שולי נוסף אותו ייסד הכריז על הקמת "גילדת הקדוש רפאל".
הוא אף פרסם מאמרים בנושא "רפואה רוזיקרוציאנית".
בשיאן של התקפות ה-U Boat, הצוללות הגרמניות על הצי הימי הבריטי, היגר עם משפחתו לניו זילנד כדי לגור שם באורח קבע, כשבריאותו מתערערת, תוך שהוא סובל מהתפרצות חוזרת ונשנית של מלריה ומחלות טרופיות אחרות.
שנה אחת מאוחר יותר, בספטמבר 1917, פלקין כתב לוויליאם ווסטקוט, אחד משני מייסדיו העיקריים של השחר המוזהב, כי ב-"מקדש סמאראגדום ת'אלאסס" היו מיוחס מאמר חברים עשרים איש במסדר השני, שלושים וארבעה במסדר הראשון ועשרה אנשים מחכים להצטרף.
פלקין נהיה מעורב בדת הבהאית, דרך פגישתו בלונדון עם עבד אל-בהאא', בשנת 1911, בבית ההארחה של הליידי בלומפילד.
פלקין חשף את מוריס צ'יימברס לדת החדשה ואף הראה לו שתי טבעות אבן בהאיות אשר עבדול בהאא' העניק לו במתנה.
לפלקין מיוחס מאמר שכתב על הדת הבהאית שפורסם בעיתון ניו זילנדי מקומי.
אמנם ידוע על מאמר מוקדם יותר שפורסם על ידי הבריטית-בהאית אליס באקטון, בשנת 1909 בערך, בעיתון מקומי אחר שבאזור האבלוק, עיתון בשם ה"מבשר" (The Forerunner).
פלקין בילה את שארית חייו בניו זילנד, שם הוא המשיך לעסוק ברפואה יועצת, כמו גם במאגיה, תוך שהוא עובר משברים של בריאות לקויה.
אישיותו החזקה וחריפותו השכלית, בשילוב עם אופי נעים ונדיב, הביאו לפתחו מטופלים ממקומות מרוחקים, כולל אוסטרליה.
ב-28 בדצמבר 1926, הוא נפטר בהאבלוק נורת' ונקבר בבית העלמין המקומי תוך שהוא צופה על בניין המסדר אותו ייסד ("ווארה רה, "בית השמש"), לבוש בגלימתו ובצלב הסגול של "אביר מסדר השולחן העגול".
הוא הותיר אחריו את אשתו השנייה הארייט, בתו את'לווין ואת שני בניו; מאוחר יותר נקברו לצדו גם אשתו ובתו, הארייט ואת'לווין, כל אחת.
רוברט ויליאם בויל היה פיזיקאי קנדי, ואחד מממציאי הסונאר.
בויל נולד בשנת 1883 בעיירה קארבוניר בניופאונדלנד שבקנדה.
מניופאונדלנד עבר בויל למונטריאול (בקוויבק) ולמד שם באוניברסיטת מקגיל בהדרכתו של סר ארנסט רתרפורד (מגלה מבנה האטום).
בויל למד את תחום הרדיואקטיביות, שהיה אז תחום מחקר חדש.
הוא קיבל תואר דוקטור בשנת 1909, ועבר לאנגליה כדי להמשיך את עבודתו באוניברסיטת מנצ'סטר.
ב-1912 חזר לקנדה לבקשת הנרי מרשל טורי, כדי לכהן כראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת אלברטה.
בזמן זה החל לחקור את תחום האולטרה סאונד (או אולטרסוניקה).
במלחמת העולם הראשונה נידב בויל את המומחיות שלו לצבא הבריטי יחד עם ארנסט רתרפורד.
הוא הצטרף למחלקה להמצאות ולמחקרים ועבד עם הפיזיקאי הבריטי אלברט בומונט ווד, שהיה גם הוא תלמיד של רתרפורד.
לפני 1917 עבדו צוותים מדעיים מאמריקה בנפרד, אך לאחר מכן הם איחדו כוחות עם החוקרים הצרפתים.
בשלב זה ייצר בויל אב טיפוס של הסונאר הראשון, שהבריטים כינו בשם "ASDIC".
גרסאות מוקדמות של הטכנולוגיה הותקנו בספינות מלחמה של הצי המלכותי כשהמלחמה הגיעה לסיומה.
בשנת 1919 חזר בויל לאלברטה וזמן קצר אחר כך התמנה לדיקן הפקולטה למדע יישומי.
הוא החזיק בתפקיד זה עד 1929. באותה שנה הוא הצטרף למועצה הלאומית למחקר של קנדה כמנהל תחום הפיזיקה, ופיקח על מחקר ששימש לפיתוח הרדאר במלחמת העולם השנייה.
הוא המשיך לעבוד בבית המועצה הלאומית למחקר עד לפרישתו בשנת 1948. לאחר פרישתו הוא חזר לאנגליה.
הוא נבחר לחברה המלכותית של קנדה בשנת 1921, ובשנת 1940 קיבל את מדליית פלאוול הניתנת מאת החברה המלכותית הבריטית על תרומה יוצאת דופן למחקר הביולוגי.
הוא מת בלונדון, אנגליה, בן 71.
רוברט מוריס ליפסון וינסטון, הברון וינסטון הוא רופא, מדען, מנחה טלוויזיה ופוליטיקאי, יהודי-בריטי יליד-אנגליה, חבר מפלגת הלייבור הבריטית, פרופסור לרפואה.
בשנת 1995 הוענק לו תואר לורד גשמי לימי חייו.
נולד בלונדון, אנגליה, למשפחה יהודית-אורתודוקסית.
אמו הייתה ראש העיר לשעבר של סאות'גייט (כיום שכונה בצפון לונדון).
אביו נפטר כאשר וינסטון היה בן תשע, כתוצאה מטיפול רפואי שגוי וזיהוי מאוחר של שפעת.
בשנת 1973 התחתן וינסטון עם לירה הלן פייגנבאום (כיום הליידי וינסטון).
יש להם שלושה ילדים, ג'ואל, טניה ובן שהוא מפיק ובמאי קולנוע וטלוויזיה.
הוא אוהד מועדון הכדורגל של ארסנל ועמית של החברה המלכותית לאמנויות וחבר במועדון גאריק, ב- MCC ובמועדון אתנאיום בלונדון.
וינסטון נכח לראשונה בבית הספר המכינה של סלקומב עד גיל שבע, ואחריו בית הספר של קולט ובית הספר סנט פול.
בשנת 1964 סיים את לימודיו בבית הספר להוראת רפואה של אוניברסיטת לונדון.
לאחר סיום לימודיו עבר להתמחות בבעיות פוריות.
וינסטון היה חבר מועצה בקרן המחקר לסרטן בסרטן ובמחקר סרטן בבריטניה, ועד שנת 2013 היה חבר במועצה לחקר הנדסה ומדעי הגוף, שם גם שימש כיו"ר פאנל סוגיות החברה.
הוא נותן הרצאות ציבוריות רבות בשנה בנושאים מדעיים.
תוך זמן קצר ויתר על הרפואה הקלינית ועבד כמפיק תיאטרון, וזכה בפרס המפיק הלאומי בפסטיבל אדינבורו לשנת 1969. בשובו לרפואה האקדמית, פיתח מיקרוסקופיה של הצינור וטכניקות שונות בניתוחי הרבייה, כולל היפוך עיקור.
הוא ביצע את השתלת החצוצרות הראשונה בעולם בשנת 1979, אך טכנולוגיה זו הוחלפה לאחר מכן בהפריה חוץ גופית.
לורד וינסטון מתנגד להפרדת הדת והמדינה, והצהיר שמעמד הכנסייה האנגליקנית בממלכה המאוחדת הוא "אחת הסיבות שאני גאה להיות בריטי."
רוברט ויטאקר (נולד ב-1952) הוא עיתונאי ומחבר ספרי עיון אמריקני, הכותב בעיקר על רפואה ועל פסיכיאטריה.
ויטאקר היה כתב לנושאי רפואה בעיתון "אלבני טיימס יוניון" במדינת ניו יורק מ-1989 עד 1994. ב-1992 התקבל לתוכנית המלגות המיוחדת לעיתונאים מומחים לצורך העמקת מחקרם במסגרת המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
לאחר מכן הפך לאחראי על פרסומי בית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1994 ייסד חברת הוצאה לאור סנטר-ווטש שסקרה את שדה הניסויים הקליניים.
החברה נרכשה על ידי תאגיד תומסון בשנת 1998.
ב-2001 כתב את ספרו הראשון Mad in America על מחקרים פסיכיאטריים ועל תרופות.
ב-2002 פרסם ב-USA Today את המאמר "תרופות פסיכיאטריות עלולות לחבל בהחלמה".
ב-2004 פרסם מאמר בכתב העת Medical Hypotheses שכותרתו "המקרה של תרופות אנטי-פסיכוטיות: 50 שנה של פגיעה העולה על התועלת".
ב-2005 פרסם בכתב העת Ethical Human Psychology and Psychiatry את מחקרו "אנטומיה של מגפה: תרופות פסיכיאטריות ועלייתן המפליאה של מחלות הנפש באמריקה".
ב-2010 הוציא לאור את ספרו אנטומיה של מגפה.
הספר זכה בפרס יוקרתי לעיתונאות חוקרת לשנת 2010. הספר חוקר מדוע מספר חולי הנפש באמריקה עולה בהתמדה חרף מה שמכונה המהפכה הפסיכו-פרמקולוגית.
התזה העיקרית של ויטאקר היא כי התרופות הפסיכיאטריות גורמות במקרים רבים בשימוש ממושך להחרפת הפגיעה: לנזקים בריאותיים, להתכווצות נפח המוח ולרגישות יתר להתקפים נוספים.
למרות תוצאות אלה בכמה מחקרים בולטים בשנות ה-70 וה-80 החלו חברות התרופות כגון אלי לילי, יחד עם האיגוד הפסיכיאטר האמריקני לקדם תרופות אלה באופן אגרסיבי יותר.
פסיכיאטרים אקדמיים בולטים רבים פעלו כמובילי דעה מרכזיים בחברות התרופות וקיבלו מיליוני דולרים.
מייסד אתר האינטרנט Mad in America.
האקטיביסטית הישראלית דליה וירצברג-רופא פרסמה באתר זה שני מאמרים עד כה.
רוברט ליאון וילקי הוא עורך דין ואיש ממשל אמריקאי, שכיהן כמזכיר לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית.
קודם לכן, כיהן כעוזרו של מזכיר ההגנה לענייני משאבי אנוש ומוכנות, יועץ המשפטי הראשי של מזכיר ההגנה ועוזר מזכיר ההגנה למשאבי אנוש.
קצין מודיעין (במיל') בצי ארצות הברית.
וילקי נולד בפרנקפורט שבגרמניה, למד בית ספר יסודי פרטי במחוז וילטשייר באנגליה, ובבית ספר תיכון בארצות הברית.
הוא בנו של קצין ארטילריה בצבא ארצות הברית בדרגת לוטננט קולונל.
וילקי גדל בבסיס הצבאי פורט בראג בקרוליינה הצפונית.
וילקי קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת וייק פורסט בקרוליינה הצפונית, ותואר במשפטים (ׂJD) מאוניברסיטת לויולה שבלואיזיאנה, ובנוסף השלים תואר שני במשפט בינלאומי והשוואתי (LLM) מאוניברסיטת ג'ורג'טאון.
רוברט וילקי החל את הקריירה המקצועית שלו בקונגרס, כיועץ לסנאטור השמרן ג'סי הלמס, ולאחר מכן כיועץ משפטי לאחד מחברי הקונגרס.
עבד גם בשתי ועדות של בית הנבחרים (ועדת יחסי החוץ וועדת לענייני אירופה).
בשנת 1997 החל לייעץ למנהיג ברוב בסנאט, טרנט לוט, בענייני ביטחון גלובלי.
לאחר מכן, היה יועץ מיוחד נשיא לענייני ביטחון לאומי, ויועץ מדיניות לקונדוליזה רייס ולסטיבן הדלי (שניהם היו היועצים לביטחון לאומי).
בעבודתו שם פיתח תכנון אסטרטגי ליישום כמה מתוכניות הממשל (ברית מוסקבה, והתרחבות נאט"ו, למשל).
ב-20 ביוני 2006 מינה אותו הנשיא ג'ורג' ווקר בוש לתפקיד היועץ המשפטי למזכיר ההגנה, ומינוי אושר בסנאט ב-30 בספטמבר אותה שנה.
בכהונתו בתפקיד, חיבר וילקי תזכיר ובו הנחיות שקבעו שהעדות בקונגרס של אנשי מחלקת ההגנה תהיה מותרת רק לבעלי תפקידים שמונו בידי הנשיא ולקצינים בכירים.
הנחיות אלו עוררו ביקורת, בהיותן מקשות על חקירה יסודית של מלחמת עיראק, ונטען כי לפנטגון לא הייתה הסמכות להוציא הנחיות כאלה.
אחרי כמה שנים, החל לשמש יועץ בכיר לסנאטור טום טיליס מקרוליינה הצפונית.
ב-25 ביולי 2017, מינה אותו הנשיא דונלד טראמפ לתפקיד עוזר מזכיר ההגנה לענייני משאבי אנוש ומוכנות, ולכן עזב את משרדו של הסנאטור טיליס.
הוא נכנס לתפקידו זה ב-30 בנובמבר באותה שנה.
לאחר פיטורי דייוויד שולקין מתפקיד המזכיר לענייני חיילים משוחררים, הודיע הנשיא שווילקי ישמש כמזכיר בפועל.
לאחר שמועמד הנשיא למזכיר קבוע, רופאו האישי רוני ג'קסון, הסיר מועמדותו, הודיע טראמפ ב-18 במאי 2018 שווילקי הוא מועמדו החדש לתפקיד זה.
ב-23 ביולי באותה שנה, אושר מינויו לתפקיד זה, ברוב של 9–86. ב-30 ביולי הושבע לתפקיד והחל את כהונתו.
רוברט ווקר היה שחקן קולנוע אמריקאי.
ווקר נולד בסולט לייק סיטי במדינת יוטה.
הוא למד באקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה בניו יורק שם למד בשנים 1937–1939.
באותן שנים הכיר שם את השחקנית פיליס איילי ששינתה לאחר מכן את שמה לג'ניפר ג'ונס.
הם נישאו בטלסה, אוקלהומה ב-1939 ונולדו להם שני בנים, ביניהם השחקן רוברט ווקר הבן .
ב-1941 פגשה פיליס את המפיק דייוויד או.
סלזניק ששינה את שמה לג'ניפר ג'ונס והזניק את הקריירה שלה.
היא הפכה לפילגשו ולאחר גירושיה מווקר ב-1945, הפכה לאשתו.
סלזניק עזר לווקר לקבל חוזה ב-מטרו גולדווין מאייר.
ווקר השתתף בדרמת המלחמה "באטאן" (1943) ובסרט "מאדאם קירי".
ב-1944 השתתף בסרט "מאז שהלכת" לצידן של שירלי טמפל, ג'ניפר ג'ונס וקלודט קולברט, שנכתב והופק על ידי סלזניק.
באותה שנה השתתף בסרט "שלושים שניות מעל טוקיו" על הפשיטה של דוליטל לצידו של ספנסר טרייסי שגילם את דמותו של גנרל ג'יימס דוליטל.
ב-1946 השתתף בתפקיד ראשי של ג'רום קרן בסרט עוד תעלה תזרח השמש, על חייו של קרן.
ב-1947 השתתף בסרט "שיר אהבה" על חיי רוברט שומאן ואשתו קלרה שומאן, בתפקיד יוהנס ברהמס.
תפקידו הבולט ביותר היה בסרט זרים ברכבת בבימויו של אלפרד היצ'קוק (1951) בו שיחק תפקיד של אדם הנטפל לאדם אחר ברכבת ומנסה לשכנע אותו לבצע רצח.
ווקר סבל שנים רבות מבעיות פסיכיאטריות ומהתמכרות לברביטורטים ואלכוהול דבר שהביא למותו ב-1951 בגיל 32.
רוברט וילפורט הוא שחקן ולשי.
הוא הופיע בתפקידים שונים בטלוויזיה הבריטית בהן בסדרה "רוז ומלוני", "MI High", ו"קורוניישן סטריט".
תפקיד הידוע ביותר הוא בדמות ג'ייסון וסט בסדרה "גאווין וסטייסי".
וילפורט נולד בפורת'קאול שבוויילס ב-2 ביוני 1977.
בקולנוע שיחק וילפורט בתפקיד ד"ר סיימון גריפית' בסרטו של מייק לי "הכל או לא כלום" (2002), וגילם את הצלם של ריטה סקיטר בסרט "הארי פוטר וגביע האש" (2005).
עוד הופיע בתפקיד קטן בסרט "ליברטין" (2004), ושיחק בסרט "דייט בהפתעה" (2015).
וילפורט היה שותף לכתיבה התסריט של "Lemmings" משנת 2001 יחד עם דניאל רוברטס.
הסרט מקביל לחיי הצמד כשהם גדלים בפורת'קאול, עיר חוף קטנה בדרום ויילס.
ב-2007 שיחק וילפורט בתפקיד מורה להיסטוריה, טום ברקלי, בסדרת הדרמה "סקינס" של ערוץ E4. ב-2012 הופיע בתפקיד מר פישר בסיטקום "White Van Man" של ה-BBC.
בסדרה זוכת הבאפט"א "גאווין וסטייסי" הופיע וילפורט בתפקיד קבוע בדמות ג'ייסון וסט.
ב-2013 שיחק בתפקיד ריקי בונס בסרט הקולנוע "הפרש הבודד".
ב-2008 השתתף וילפורט בפרסומות טלוויזיה שונות, בהן פרסומת לדגני "Crunchy Nut", קמפיין המיחזור בלונדון, ולחברת כרטיסי האשראי Barclaycard.
ב-2015 החל וילפורט לדבב את הקטר שמשון (במקור סמסון) בסדרת הילדים הבריטית "תומס הקטר וחברים".
עוד ב-2015 גילם את ג'ורג' קוונדיש בעיבוד הטלוויזיוני של ה-BBC לרומן של הילרי מנטל "וולף הול".
בשנים 2015 ו-2016 שיחק וילפורט בתפקיד בוב קרצ'יט בדרמה "עלילות דיקנס" של ה-BBC.
ב-2018 הופיע וילפורט בתפקיד לורד ליברפול בסרטו של מייק לי "פיטרלו".
שנה שם תפקיד הערות 2013 Assassin's Creed IV: Black Flag שחקנים נוספים קולות
רוברט ויליאם וונו היה צייר אימפרסיוניסטי אמריקאי, שנודע בזכות דיוקנאותיו ונופיו.
הוא נסע רבות בין ארצות הברית למושבת אמנים בצרפת.
רוברט ויליאם וונו נולד ב-17 בספטמבר 1858 בהרטפורד, קונטיקט.
הוא למד בבוסטון בבית הספר לאמנות של מסצ'וסטס ואז נסע לפריז ללמוד באקדמיה ז'וליאן אצל גוסטב בולנגר וג'ול ג'וזף לפבר.
הוא לימד בבית הספר לאמנות במסצ'וסטס (1879-1881), בבית הספר לאמנות של קוולס בבוסטון (1884–1885), בבית הספר של המוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון (1883–1887).
בבית הספר של האקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה (1891–1896).
וונו הפך לחבר באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1906.
יצירתו הידועה ביותר ב"שדה פלנדריה" צוירה בשנת 1890 בשדות מושבת האמנים במרכז צרפת - גרז-סור-לואי.
זהו ציור שמן גדול על בד, בו השתמש במשיכות מכחול אקטיביות ואקספרסיביות כדי לעורר את האדום הקדמיום הלוהט של הפרגים, נושא שהיה פופולרי באותה תקופה בקרב ציירים רבים.
צעירה כורעת בחזית הציור - מתיישבת לקטוף פרגים בשדה, וברקע ישנן דמויות נוספות.
אף על פי שזו נחשבה ליצירה השאפתנית ביותר של וונו, וזכתה לשבחים גדולים בירידים ותערוכות, הציור לא נמכר.
רק בשנת 1919 נרכש ישירות על ידי ג'וזף ג.
באטלר, מייסד מכון באטלר לאמנות אמריקאית.
הציור הוא חלק מהאוסף הקבוע ביאנגסטאון, אוהיו.
תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיו הוצגה בגלריה בשיקגו ובמכון באטלר, בין 1 במרץ עד 9 באפריל 2010 ו -2 במאי עד 27 ביוני 2010 בהתאמה.
התערוכה כללה צילומים של מושבת האמנים בגרז-סור-לואי לצד תמונות נלוות של האמן וכן תבליט ברונזה שנעשתה על ידי אשתו, הפסלת בסי פוטר וונו (1872–1955).
ציוריו שייכים לאוספים במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, האקדמיה לאמנויות פנסילבניה, מוזיאון האמנות אינדיאנפוליס, מכון האמנות בשיקגו ועוד רבים אחרים.
אמנם וונו מעולם לא הפך לשם מפורסם, אך הוא מוזכר בסגנונו בין אנשי האימפרסיוניזם האמריקאי.
וונו נפטר ב-28 בדצמבר 1933 ונקבר לצד אשתו בבית העלמין של נהר הדוק בקונטיקט.
רוברט לי ויליאמס השלישי הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת פורטלנד טרייל בלייזרס מליגת ה-NBA, בעמדת הסנטר.
נודע כחוסם מצטיין, הודות למוטת ידיים של כ-2.30 מטרים.
ויליאמס נולד בשריבפורט שבלואיזיאנה, וגדל בעיר ויוויאן הסמוכה.
בשנת 2016 החל ללמוד באוניברסיטת טקסס A&M, ובשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה (ה"אגיס") זכה בתואר "שחקן ההגנה של המחוז הדרום-מזרחי", לאחר שרשם ממוצעים כוללים של 11.1 נקודות, 8.7 ריבאונדים ו-2.5 חסימות למשחק.
בטורניר אליפות המכללות של עונת 2017/2018 סייע להאגיס להשוות את הישג השיא של המועדון – העפלה לשלב שמינית הגמר (NCAA Sweet Sixteen).
בסיום אותה עונה עזב את האוניברסיטה, לאחר שנתיים בלבד, לטובת התמודדות לבחירה בדראפט ה-NBA.
בדראפט ה-NBA 2018 נבחר ויליאמס על ידי בוסטון סלטיקס, בבחירה ה-27. לאורך עונת הרוקי שלו שותף ב-32 משחקים בלבד, ותרם 2.5 נקודות בממוצע למשחק, בעוד קבוצתו העפילה לחצי גמר האזור המזרחי בפלייאוף.
בפתיחת עונת הציג יכולת מעודדת כמחליפו מהספסל של דניאל תייס – כולל משחק שיא של 11 נקודות ו-6 חסימות מול סן אנטוניו ספרס – אולם פציעה בירך השביתה אותו מ-38 משחקים בין דצמבר 2019 למרץ 2020.
בספטמבר 2023 הועבר וויליאמס כחלק מעסקת טרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס
רוברט מקליי וידני היה עורך דין, שופט ומפתח מקרקעין אמריקאי, שתרם רבות לפיתוח העיר לוס אנג'לס, מייסד אוניברסיטת דרום קליפורניה.
וידני נולד בעיירה פיקווה שבמערב אוהיו למשפחה נוצרית מתודיסטית מרובת ילדים, בנם של ג'ון וילסון וידני וארבלה לבית מקליי.
הוא היה נער חווה עני, אך רכש השכלה וסיים את לימודיו בתיכון ב-1854. וידני הקדיש שנתיים לציד ומחנאות בהרי הרוקי וב-1856 התיישב במריסוויל שבצפון קליפורניה והחל לעבוד בעבודות שונות לשם פרנסתו.
ב-1858 החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת הפסיפיק שבקליפורניה (אז בסנטה קלרה), מוסד פרטי המשויך לכנסייה המתודיסטית.
הוא סיים תואר ראשון ושני ומונה לפרופסור למתמטיקה במוסד הלימודים.
וידני התקבל כחבר בלשכות עורכי הדין של קליפורניה ונבדה ב-1867 וב-1868 התיישב בלוס אנג'לס, אז עיירה קטנה ואפורה, יחד עם רעייתו הטרייה, מארי בארנס.
וידני התפרנס מנדל"ן והתפרנס היטב.
הוא פרסם ניוזלטר חודשי (Los Angeles Real Estate Advertiser) ובכובעו כעורך דין לענייני מקרקעין הרבה לעסוק בסכסוכים משפטיים ולייצג בעלי קרקעות.
לעיתים קיבל קרקעות כתחליף לשכר טרחה והשתמש בהן לפיתוח עסקיו.
ב-1871 וידני השתמש באקדח הקולט שלו כדי להגן על מהגרים סינים מפני אספסוף זועם שזרע הרס במקום מושבם בעיר על רקע גזעני.
וידני הצליח להציל כמה מהגרים.
בהמשך השנה מונה לשופט בבית המשפט שעסק בענייני המחוזות לוס אנג'לס וסן ברנרדינו.
ב-1873 ייסד את לשכת המסחר בלוס אנג'לס.
ב-1874 הקים וידני קו תחבורה ציבורית באורך 2.4 קילומטרים שלאורכו סוסים הובילו קרונות נוסעים.
קו זה היה הראשון מסוגו בלוס אנג'לס.
שאיפה חשובה שליוותה את וידני בשנות ה-70 של המאה ה-19, אם לא קודם, הייתה הקמת האוניברסיטה הראשונה בדרום קליפורניה.
וידני גייס למיזם שלושה אנשים חשובים בלוס אנג'לס של התקופה, אוזרו צ'יילדס, סוחר ובנקאי פרוטסטנטי, ג'ון דאוני, קתולי יליד אירלנד שהיה מושל קליפורניה בשנים 1860 – 1862 ואיסאייס וולף הלמן, בנקאי יהודי-גרמני.
השלושה תרמו קרקעות וכספים וב-1880 אוניברסיטת דרום קליפורניה פתחה את שעריה, תחילה ל-53 סטודנטים, אך האוניברסיטה צמחה יחד עם העיר לוס אנג'לס.
וידני, אשר בעצמו הרים תרומה נכבדה, כיהן כראש חבר הנאמנים הראשון של האוניברסיטה.
אחיו, ד"ר ג'וזף וידני, שהיה רופא, היסטוריון, מורה ומנהיג דתי, כיהן כנשיא השני של האוניברסיטה והקים בה בית ספר לרפואה.
וידני פרסם ספר בנושא דת ומדע (תוכנית הבריאה, ראה אור ב-1881) , הוא פרסם מאמרים בעיתונים ושימש כמגשר בסכסוכים משפטיים גם לאחר שירד מכס השופט.
הוא היה מעורב בשורה של יוזמות פיתוח.
ב-1914 פסל בדמותו הוצב לפני הכניסה לבניין הקרוי על שמו, היכל וידני, למעשה הבניין הראשון שנבנה באוניברסיטה.
הם גידלו בלוס אנג'לס את חמשת ילדיהם, ארבעה מהם הגיעו לגיל בגרות.
וידני הוא אחיינם של רוברט סמואל מקליי שהיה מיסיונר ושל צ'ארלס מקליי, לימים חבר בסנאט של מדינת קליפורניה ומייסד העיר סן פרננדו שבקליפורניה.
הוא נטמן בבית העלמין אנג'לוס רוזדייל שבלוס אנג'לס.
רוברט ג'ון ויין היה פוליטיקאי, דיפלומט, איש עסקים ועיתונאי אמריקאי, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנים 1904–1905 ולאחר מכן ועד 1910 כקונסול כללי בשגרירות ארצות הברית בממלכה המאוחדת.
רוברט ויין נולד בניו יורק.
אביו לחם במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
הוא התחנך בביתי הספר הציבוריים שבעיר, אך למד גם אצל כמה מורים פרטיים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים הוא היה בן 10. הוא ביקש להתגייס אך היה צעיר מדי.
אביו השתתף במלחמה, ורוברט הצעיר התלווה אליו לחזית והשתתף בכמה קרבות.
ב-1870 היה ויין למפעיל הטלגרף של העיתון סינסינטי גאזט, וחי בחלק מהזמן בוושינגטון די.
הוא נשכר לעבודה זו לבקשתו של הגנרל הנרי ו.
בוינטון, שהיה ראש הצוות של העיתון בבירה ורצה את מפעיל הטלגרף הטוב ביותר שהוא יכול היה למצוא.
בחלק מהזמן חי ויין גם בפילדלפיה, שם הוא עבד עבור איגוד העיתונאות האמריקאי.
הואם גם עבר עבור חברת הטלגרף האטלנטית והפסיפית והיה לטלגרפאי הראשי שלה.
בוינטון התרשם מאוד מעבודתו של ויין ככתב ועודד אותו לפרוש מהטלגרפיה ולהפוך לעיתונאי במשרה מלאה.
ב-1880 הצטרף ויין למערכת הגאזט בעיתונאעי במשרה מלאה.
הוא חיבר את עבודתו לרשת נרחבת של עיתונים, כולל סנט לואיס דמוקרט, שיקגו טריביון, פיטסבורג קומרשל ופילדלפיה אינקוויירר.
בפברואר 1893 היה ויין למזכירו האישי של מזכיר האוצר של ארצות הברית צ'ארלס פוסטר.
חודש לאחר מכן, לאחר כניסתו של הממשל הנשיאותי החדש, הוא המשיך בתפקידו תחת מזכיר האוצר החדש, ג'ון גריפין קרלייל, אך עזב את עבודתו בממשל באוגוסט אותה שנה.
הוא שב לעיסוקו בעיתונאות, הפעם בניו יורק פרס ובסינסינטי טריביון.
ב-1902 מינה הנשיא תאודור רוזוולט את ויין כעוזר הראשון למנהל הכללי של הדואר.
ויין לא היה בחירתו הראשונה של רוזוולט לתפקיד, אלא העיתונאי מאינדיאנפוליס הארי ניו, אך זה דחה את ההצעה.
ויין עצמו גם היסס אם לקבל על עצמו את התפקיד, אך הנשיא רוזוולט לחץ עליו והוא נעתר.
במסגרת תפקידו חשף ויין הונאה רחבת ממדים במחלקת הדואר.
בתחילה הוא חשד בפעילות בלתי חוקית עוד בהיותו עיתונאי, וחקירתו כעוזר הראשי למנהל הכללי של הדואר הובילה להתפטרויות רבות במחלקה ולכך שרבים נידונו למאסר.
ב-4 באוקטובר 1904 נפטר המנהל הכללי של הדואר שכיהן אז, הנרי קליי פיין, וויין נתמנה במקומו וכיהן בתפקיד עד מרץ 1905. עוד לפני תום כהונתו כמנהל הכללי של הדואר, הוא קיבל מינוי כקונסול הכללי של ארצות הברית בשגרירות ארצות הברית בממלכה המאוחדת.
במאי 1909 הוא התפטר מתפקידו ונשאר בלונדון במשך 19 חודשים, כדי לייצג מגוון של חברות עסקיות אמריקאיות.
בינואר 1910 הוא שהה בקרון רכבת בעת תאונה שאירעה ובה נהרגו שמונה אנשים, אך הוא לא נפגע.
עם שובו לחיים הפרטיים, מונה ויין כנשיא של "חברת ביטוח האש הלאומית הראשונה" ( First National Fire Insurance Company), כאשר זו הוקמה בפברואר 1912 באמצעות מיזוג של חברות הביטוח "קונטיננטל" ו"מונסי".
באוקטובר אותה שנה רכשה החברה את "הבניין הדרומי" (Southern Building) שבפינת רחוב 15 ורחוב H שבוושינגטון די.
החזקתו של נכס זה גרמה לחברה ולוויין קשיים פיננסיים רבים ובשל כך כמעט ועמדה החברה על סף פשיטת רגל.
לאחר תשע שנים של התנהלות מול החברה שהחזיקה בחלק השני של הבניין ותביעות משפטיות עלה בידו של ויין למנוע זאת ומעטים מבין בעלי המניות של החברה הפסידו את כספיהם.
ויין גם היה המייסד, סגן הנשיא והמנהל של Washington and Southern Bank, שהוקם באפריל 1912 והוא המשיך לעבוד בו עד אוגוסט 1913.
ויין היה נשוי למרי אלן מקקאב, בתו של קבלן בניין אמיד.
לזוג נולדו ארבעה בנים (מתוכם שניים נפטרו לפני אביהם) ושלוש בנות.
ב-1919 החלה בריאותו של ויין להתדרדר עקב בעיות לבביות.
רוברט ויין נפטר בביתו שבוושינגטון ב-11 במרץ 1922. כנוצרי קתולי הוא נטמן בבית הקברות מאונט אוליב שבבירה.
רוברט וולפול היה פוליטיקאי אנגלי, בנו של ראש ממשלת בריטניה הראשון רוברט וולפול ואחיו של הוראס וולפול.
וולפול נולד ב-1701 בלונדון, כבנו הבכור של רוברט וולפול, ראש ממשלתה הראשון של בריטניה.
בשנת 1722 הוענק לו תואר "ברון וולפול".
זמן קצר לאחר הולדת בנו הוא נפרד מאשתו.
בשנת 1736 הוא הכיר האנה נורסה, שחקנית תיאטרון ממוצא יהודי והיא עברה לגור איתו בבית המשפחה בנורפוק.
הודות להונה הם התגוררו באושר.
לנורסה היה בן עם אורפורד, יליד 1740, שמת ככל הנראה צעיר.
במהלך חייו כיהן במספר תפקידים במערכת הפיננסית של הממלכה.
במקביל לכך, בשנת 173 הוא מונה לנציג המלך בדבון.
בנו ג'ורג' היה פוליטיקאי אנגלי.
הוא מכר את אוסף הציורים של המשפחה ליקטרינה הגדולה והם מהווים עתה חלק של אוסף של ארמיטז'.
רוברט וינטרופ צ'אנלר היה אמן אמריקאי.
מעצב וצייר ציורי קיר, צ'אנלר קיבל חלק ניכר מהכשרת האמנות שלו בצרפת באקול דה ביו-ארטס, ושם הושלמה עבודתו המפורסמת ביותר, שכותרתה ג'ירפות, בשנת 1905 ואחר כך נרכשה על ידי ממשלת צרפת.
צ'אנלר נולד ב -22 בפברואר 1872 בניו יורק לג'ון וינטרופ צ'אנלר ממשפחת דאדלי – וינטרופ ולמרגרט אסטור וורד ממשפחת אסטור.
לרוברט היו עשרה אחים ואחיות, כולל הפוליטיקאים לואיס סטויבסנט צ'אנלר וויליאם אסטור צ'אנלר.
אחותו מרגרט ליווינגסטון צ'אנלר שימשה כאחות בצלב האדום האמריקאי במהלך מלחמת ספרד -אמריקה.
אחיו הבכור של רוברט, ג'ון ארמסטרונג צ'אנלר התחתן עם הסופרת אמלי ריבס טרובצקוי.
אחיו וינטרופ אסטור צ'אנלר שירת בקובה.
הוא ואחיו הפכו ליתומים לאחר מות אמם בשנת 1875 ואביהם בשנת 1877, שניהם כתוצאה מדלקת ריאות.
הילדים גדלו באחוזת רוקבי של הוריהם בבריטאון, ניו יורק.
צוואתו של ג'ון וינטרופ צ'אנלר נתנה 20,000 דולר בשנה לכל ילד לכל החיים (שווה ערך ל -470,563 דולר בשנת 2018), מספיק כדי לחיות בנוחות בסטנדרטים של התקופה.
כמה מציוריו של צ'אנלר עדיין מעטרים את האחוזה ברוקבי.
בדומה למאי רוג'רס קו ואברט שין, צ'אנלר שהה בפריז בשנות ה-90 של המאה ה-19 והתחבר לקהילת האמנות.
כשחזר לארצות הברית בתחילת המאה ה-20, רכש בית עירוני וקישט אותו ביצירותיו וכינה אותו "בית הפנטזיה" .
ביתו הפך למרכז חברתי לקהילת האמנות בניו יורק.
כמו שין, צ'אנלר היה אישיות ודמות בתקופתו.
צ'אנלר היה חבר האספה של מדינת ניו יורק בשנת 1904, אך לא התמודד לבחירה מחדש.
בשנת 1907, הוא נבחר לשריף של מחוז הולנצ'ס, ניו יורק, ונשאר במשרה זו שלוש שנים.
צ'אנלר התמחה בציור מסכים והיה חבר באגודה הלאומית לציורי קיר.
הוא היה גם חבר בליגה האדריכלים של ניו יורק.
הוא צייר תקרה במועדון קולוני, מועדון חברים פרטי הממוקם בפארק אווניו ורחוב 62 בניו יורק.
בשנת 1905 הציג צ'אנלר יצירה בשם "הג'ירפות" בסלון ד'אוטום בפריז.
זו הייתה התערוכה שגרמה למבקר לואי ווקסל לאפיין קבוצת ציירים בסגנון חדש שנקרא פוביזם.
יצירתו של צ'אנלר הוצגה בתערוכת הארמורי ב-1913 בניו יורק, והוא היה אחד האמנים האמריקאים המוערכים ביותר בתערוכה.
המסכים המצוירים שהכין הוצבו בסמוך לכניסה לתערוכה.
שם הם משכו את תשומת לב הציבור והמבקרים.
אחד המסכים של צ'אנלר שוחזר בניו יורק הרלד 15 בפברואר 1913.
מסך נוסף של צ'אנלר המתאר דורבנים נמצא באוסף המוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק.
על פי הקטלוגים של תערוכת הארמורי, צ'אנלר היה מיוצג על ידי תשעה מסכים בניו יורק ושמונה מסכים בתערוכה שעברה למכון לאמנות בשיקגו.
כמו נשים רבות מהמעמד שלה, מאי רוג'רס קו הייתה פטרונית של אמנים, ואהבה את יצירותיו הדקורטיביות של צ'אנלר.
הוא צייר ציורי קיר דקורטיביים בחדר השינה שלה (1921) ובחדר ארוחת הבוקר של המשפחה, חדר באפלו (1920).
בשנת 1918 הזמינה גרטרוד ונדרבילט ויטני את צ'אנלר ליצור סט של שבעה חלונות ויטראז' לסטודיו הפיסול שלה בגריניץ' וילג'.
היא ביקשה מצ'אנלר לקשט את כל החלל ובתוך חמש שנים הוא צייר את החלל מהרצפה עד התקרה.
הוא כיסה את כל התקרה בכוכבי גבס ואז יצר גם את החלונות.
צ'אנלר עיצב גם ציורי קיר לסטודיו של גרטרוד בגרינווייל, ניו יורק, כולל עולם הפנטזיה של הים בחדר האמבטיה.
הסטודיו קיים ונמצא בבעלות פרטית.
גרטרוד ונדרבילט ומאי רוג'רס קו היו אולי הפטרונים הגדולים ביותר של צ'אנלר, אך הוא קיבל עמלות ממשפחות עשירות אחרות עבור ציורי קיר.
בשנת 1920, כאשר השלים את ציורי הקיר בחדר באפלו, יצירתו של צ'אנלר הייתה ידועה היטב.
מאוחר יותר קיבל ביקורת חיובית במגזין עיצוב בתים, על ציורי הקיר שלו בחדר השינה של מאי קו (1921) ובמגזין הסטודיו הבינלאומי למסכים הצבועים שלו (1922).
בערך בתקופה זו, התעשיין ג'יימס דירינג משיקגו ביקש ממנו לצייר פרסקו "פנטזיה תת-ימית" על תקרת בריכת השחייה בווילה ויז'קאיה (1916–1925), בית החורף שלו במיאמי, פלורידה.
צ'אנלר היה חבר קרוב של הארווי וייט וחבר במושבת האמנים של וודסטוק בתחילת שנות העשרים.
לקראת סוף חייו, החזיק צ'אנלר בית בוודסטוק, שם הציג את עבודותיו בתערוכות מקומיות.
ב־12 באפריל 1893 נישא לג'וליה רמינגטון צ'מברלין, בתם של ויליאם צ'מברלין ומרי ברדהרסט רמינגטון.
אחותה הגדולה של ג'וליה, אליס הייתה אשתו הראשונה של אחיו הבכור של רוברט לואיס.
נולדו להם שתי בנות: דורותי צ'אנלר ב־24 בנובמבר 1898 וג'וליה צ'אנלר ב־25 במרץ 1905.
בני הזוג התגרשו ב־7 באוגוסט 1907. לאחר גירושיו מג'וליה, צ'אנלר ניהל רומן עם זמרת האופרה נטלינה קוואלירי.
הם התחתנו ב־18 ביוני 1910, אך נפרדו בסוף ירח הדבש, וגירושיהם הפכו סופיים ביוני 1912. לאחר הגירושין חזרה גרושתו לאירופה, שם הפכה לכוכבת בסנט פטרסבורג שלפני המהפכה הרוסית.
צ'אנלר מת ב -24 באוקטובר 1930, במושבת אמנות בוודסטוק, ניו יורק,
רוברט לי ויליאמס היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל אוקלהומה השלישי.
ויליאמס היה בעל תפקיד מרכזי בניסוח חוקת אוהיו, וכיהן כנשיא הראשון של בית המשפט העליון של המדינה.
הוא גם כיהן כשופט בבית המשפט הפדרלי של המחוז המזרחי של אוקלהומה וכשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב העשירי.
כמושל, פיקח ויליאמס על תגובתה של אוקלהומה על פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית נגד חוקי ג'ים קרואו ומעורבותה במלחמת העולם הראשונה.
הוא הקים את המועצה שדאגה לרכישה מרכזית של שירותים עבור סוכנויות הממשל המדינתי.