tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספר מאגד מאמרים החושפים דפוסים מגוונים של מנהיגויות מִשנה וסמכויות חלופיות בחברה החרדית בת זמננו.
ישנו פירוט על אופני צמיחת דפוסים אלו ועל מקומן של מנהיגויות אלו בחברה החרדית ובתודעתה.
החוקרים בספר בוחנים את המפגש בינן לבין המנהיגות הממסדית של חברה זו, ואת המשמעויות הנגזרות ממנו.
בשנת 2012 פורסם הספר מהישרדות להתבססות: תמורות בחברה החרדית בישראל ובחקרה (בהוצאת מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד).
המחקרים המכונסים בספר מלמדים כי בניגוד לרטוריקה החרדית הרשמית, שמוסיפה לשדר תודעת איום קיומי, מדובר במעבר מחברה שנאבקה על הישרדותה לחברה המקרינה חוסן פנימי וביטחון עצמי קולקטיבי.
המעבר מהישרדות להתבססות מלווה בלבטים ומתחים פנימיים, ויש לו השלכות מכריעות על אופני ההתבוננות בחברה זו, על חִקרה, על הבנתה ועל כמה שיקולים שרלוונטיים לכל דיון במדיניות חברתית ארוכת טווח שנוגעת לחברה החרדית בפרט ולחברה בישראל בכלל.
הספר עוסק בתחייתם של טקסים במקומות קדושים המתבצעים סביב נשים קדושות בהקשר של מתחים פוליטיים, דתיים ואתנו-לאומיים באזור המכונה ארץ הקודש.
בהתבסס על מחקר אתנוגרפי מקיף שנערך בין השנים 2003–2017, הספר מתאר כיצד קבוצות מיעוט דתיות, שאינן זוכות לביטוי במרחב הציבורי הרשמי, מבטאות תביעות טריטוריאליות באמצעות טקסים אלו.
הטקסים נבחנים בארבעה ממדים מרכזיים: הגוף בתנועה, החומריות הנשית, המקום, והאופן שבו הם מתגשמים בנוף המקומי.
ניתוחם חושף כי הפולחן לאם הקדושה מהווה כלי לחיזוק הקשר בין המאמינים למקום, לאדמה, ולטריטוריה, תוך יצירת מרחב אלטרנטיבי לביטוי חברתי ופוליטי.
הספר משלב תיאוריות על טקסי גוף, טקסי אדמה ומרחב, ומדגים כיצד פולחנים אלו משמשים קול חתרני מול ההגמוניה התרבותית והפוליטית באזור.
ההיבט הפלאי והפוליטי של מקומות קדושים בהתהוות
הפרויקט על מקומות קדושים בישראל נעשה בשיתוף עם ד"ר נמרוד לוז מהמכללה האקדמית גליל מערבי, ובמימון של האקדמיה הלאומית למדעים.
בפרויקט זה משתתפים יחד חוקרים מישראל, גרמניה, קנדה ואנגליה, נוצרים, מוסלמים ויהודים, החוקרים יחד זירות קדושות מגוונות.
הפרויקט מתמקד במקומות קדושים בתהליכי צמיחה ראשונית או תחייה מחודשת, הממוקמים בשוליים המרחביים או החברתיים במרחב ישראל / פלסטין.
מטרת המחקר היא לנתח באופן השוואתי תופעות דתיות, חברתיות, תרבותיות ופוליטיות במקומות הנמצאים בתהליכי התפתחות ולבחון את השפעותיהם על החברה והתרבות.
במרכז הפרויקט נבחנים מקומות קדושים בתהליך הצמיחה שלהם (בשלב הכריזמטי) ונשאלות שאלות לגבי הדרכים בהן אתרים אלו מעוצבים, מתעצבים ונכתבים מחדש אל תוך נופי התרבות הנוכחיים.
תפיסה זו נשענת על ההנחה כי מקומות מצויים תמיד בתהליך של היווצרות ושינוי.
ניתוח התופעות בשלבים דינמיים מאפשר לחשוף וללמוד את האופנים שבמסגרתם משמעויות, אמונות, וטקסים מקבלים ביטוי ממשי במרחב ובאמונה.
במסגרת הפרויקט נחקרים אתרים שונים, למשל: המסגד החדש באבו גוש, מסגד אל-לבבידי בעכו, קבר רחל, קבר מרים, קבר רחל אשת רבי עקיבא, מזבח מרים בוארדי באעבלין, קבר מרים הכובסת (מרים מזרחי) בירושלים, ועוד רבים אחרים.
מחקר השוואתי זה נועד לאפשר הבנה טובה יותר של היבטים של דתיות, לאומיות, זהות ואתניות בישראל.
המחקר הוא חלק ממגמה של תחייה עולמית של מקומות קדושים וטקסים המוקדשים לנשים (מקומות כמו לורד, גוואדלופ, פטימה ועוד).
שטדלר מתמקדת בפולחנים המוקדשים לנשים קדושות, כגון: קבר מרים, קבר רחל אמנו, קבר רחל אשת רבי עקיבא, המזבח של מרים בוארדי, קבר מרים הכובסת, מעיין מרים בעין כרם, האיקונה של מרים על החומה בבית לחם ועוד אתרים המוקדשים לנשים.
במחקר זה שטדלר בוחנת את השאלה מדוע יש תחייה של פולחן מסוג זה, ומהי ההשפעה של הטקסים בזירות אלו על המרחב והפוליטיקה המקומית.
ההסבר התאורטי של שטדלר עוסק בשלושה כיוונים:
טקסי נשים (מרים, רחל ואחרות) הם גם טקסי אדמה, הקשורים במידה רבה לתביעות טריטוריאליות, טריטוריאליזם (Land claiming).
הייחוד של טקסים כאלו במרחב הישראלי/פלשתינאי הוא בכך שתביעות אלו מתחזקות לאור העובדה שגבולות המדינה אינם ברורים והם נמצאים במשא ומתן ממושך וסוער.
בהקשר כזה, טקסי נשים מהווים ערוץ נוסף (לצד החוק, הפוליטיקה, התרבות אשר בדרך כלל סגורים בפני קבוצות רבות) לתביעות של אדמה וטריטוריה.
פולחן נשים קדושות מאתגר את הנוף ומשנה אותו.
תמות נשיות שהן מרכזיות בטקסים הללו, כגון פריון, אימהות הרואית וחמלה נשית, מתקשרות לנושאים פוליטיים וטריטוריאליים, המאתגרים את החברה הישראלית.
לטענתה, החיזוק של טקסי נשים מלמד על מגמה ייחודית.
כך למשל, מרים אם ישו, בהקשר של מדינות נוצריות בעולם היא דמות של "אם לאומית" (פולין, מקסיקו, צרפת ועוד).
במקרה הישראלי מרים היא "אם המיעוטים", כלומר, דווקא בירושלים, בה דמותה הקנונית צמחה, מרים מהווה ייצוג של המיעוט הקתולי ואורתודוקסי.
במחקריה שטדלר מראה כיצד הדמות הלאומית האוניברסלית של מרים אם ישו, הופכת בישראל לייצוג של מיעוטים אתניים-דתיים, וכיצד הפולחן והדמות שלה מייצגים קבוצה הנמצאת במצב של מתח, אובדן זהות, וגיבוש מחדש של זהות דתית ואתנית מול המדינה היהודית והרוב המוסלמי באזור.
לעומת מרים אם ישו, רחל המקראית הופכת לדמות יהודית ישראלית, כזו המסמלת את השיבה מהגלות, הקמת מדינה יהודית וזהות יהודית אימהית הרואית.
ככל שמתחזקים אלמנטים אלו, כך מתחזקים גם ההיבטים הלאומיים של רחל והיא הופכת להיות מזוהה עם המדינה, האזרחות היהודית והלאום.
בשנת 2023 זכתה במענק מחקר מטעם הקרן הלאומית למדע, יחד עם האדריכלית שלומית פלינט אשרי מהמחלקה לגאוגרפיה וסביבה באוניברסיטת בר-אילן, עבור מחקרן העוסק בנושא: "ארכיטיפים מקודשים וארכיטקטורה של טקסיות: אנתרופולוגיה ארכיטקטונית של מקדשי קבר רחם בארץ הקודש".
על מדונות, קדושות וגבולות מדינתיים
בפרויקט זה שטדלר בוחנת שאלות של דתיות הנוצרת ומתגבשת בגבול בין מדינות.
בשיתוף עם פרופסור ולנטינה נפוליטנו מאוניברסיטת טורונטו, הפרויקט בוחן זירות דתיות והתגבשותן על רקע של גבול בין מדינות, פוליטיקה וסכסוכי גבולות.
שני המקרים העיקריים בהם מתמקד הפרויקט הוא הגבול בין ארצות הברית/מקסיקו, ובין ישראל/פלסטין.
המחקר מראה כי במעברים אלו, היוצרים זירות של חוסר ודאות, חרדה וסכסוך, מתחזקות הזירות הדתיות, כלומר סוכנים דתיים מעצבים מרחבים אלו, בונים ויוצרים דתיות מגוונת במעברי הגבול השונים.
דתיות זו היא ביטוי למתח הפוליטי, והיא באה לידי ביטוי בחדשנות דתית: יצירה של איקונוגרפיה חדשה, ארכיטקטורה, פולחן, וביטויים של שירה ומוזיקה המלווים את זירות המתח וממסדים אותו.
פרויקט זה מבקש לפתח גישה השוואתית תוך בחינה והתבוננות בדתיות הנרקמת ומתארגנת באזורי סכסוך וגבול אחרים בעולם, כמו בין בוסניה והרצגובינה לקרואטיה, בין סוריה לעיראק ועוד.
בפרויקט זה בשיתוף עם תלמידתה אליזה פרינצ'י מאוניברסיטת בולוניה, שטדלר חוקרת את מהות הקדושה בגילומה בטבע תוך התמקדות במקדשים הפזורים ביערות בולוניה בצפון איטליה.
המחקר בוחן את האופן בו הדברים המרכיבים את הטבע כגון: צמחים, נהרות, הרים, מערות, אבנים וכדומה מואנשים, מקודשים ומונפשים.
הפרויקט מתמקד במספר מקדשים הפזורים ביערות בהם הייתה התגלות של הבתולה מרים למשל: Santuario della Madonna dell'Acero ו-Santuario della Madonna del Faggio.
המחקר מראה כי פולחן זה הוא חלק מהתחזקות של המאפיינים העממיים של פולחני מרים בעולם, תחייתם של מקומות קדושים באיטליה מול הדת הממוסדת, והשינוי ביחסי טבע ודת באיטליה.
בשנת 2022 ערכה יחד עם האנתרופולוג ג'ון איד קובץ מאמרים שהתפרסם במסגרת גיליון של כתב העת Religion, State and Society, העוסק בצליינות וקדושה מנקודת המבט של התיאוריה הפוסט-הומניסטית, המתמקדת ביחסים הנרקמים בין האנושי והלא אנושי.
בהתבסס על התיאוריה הזאת, מנסה הקובץ לענות על השאלות: האם ניתן להבין מקומות קדושים בלי להתייחס למקומות עצמם כחלק מהפולחן?
האם ניתן להבין עליות לרגל בלי להתייחס לצמחים ובעלי החיים שמשמשים בפולחן?
כיצד ניתן להבין דתות בכלל בלי להתייחס לישות שהן לא אנושיות כגון מים, רוחות וחפצים שונים?
בקובץ מובא גם מאמר מבואי משותף של שטדלר ואיד, העוסק בסקירת הגישה הפוסט-הומאנית וביחסי האנושי והלא אנושי, אל מול הגישות שקדמו לתיאוריה זו באנתרופולוגיה של הדת.
נורית שטדלר, קודש וחול בתפישת העבודה: המקרה של האורתודוקסיה בישראל, 2001, עבודת דוקטורט בהנחיית פרופ' ראובן כהנא, האוניברסיטה העברית בירושלים.
ליאור חן, עומר הקר ושטדלר נורית, מקומות קדושים בארץ הקודש: מבט אתנוגרפי, האוניברסיטה הפתוחה, 2021.
2003. "להתפרנס או לחכות לנס: המלכוד החרדי ביחסי תורה ועבודה" בתוך: חרדים ישראלים השתלבות בלא טמיעה?
עמנואל סיון וקימי קפלן עורכים.
הוצאת הקיבוץ המאוחד ומכון ון ליר .
2009. תמורות במנהיגות החרדית בישראל ובמקורות סמכותה.
בתוך: מנהיגות וסמכות בחברה החרדית בישראל: אתגרים וחלופות, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ומכון ון ליר בירושלים.
2005. חלום, פנטזיה ויצר הרע: הצבא בעיני החרדים, סוציולוגיה ישראלית, 1 : 69-90
נורית קורן (נולדה ב-24 בפברואר 1960) היא חברת הכנסת לשעבר מטעם מפלגת הליכוד, ששימשה יו"ר הוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן.
קורן (לבית מנצורה) נולדה בשכונת מחניים בירושלים, להורים יוצאי תימן.
אביה היה פועל, נהג משאית ונהג מונית.
המשפחה הייתה מסורתית וקורן עצמה למדה בבית ספר חרדי מרשת בית יעקב.
בשנת 1971 עברה משפחתה לקריית ארבע, ובתיכון למדה בפנימיית גבעת ושינגטון.
בגיל 38 נרשמה ללימודי תואר ראשון במדעי החברה והרוח באוניברסיטה הפתוחה, וסיימה אותם לאחר חמש שנים, בהצטיינות.
לאחר מכן סיימה תואר ראשון ושני במשפטים, מטעם הקריה האקדמית אונו ואוניברסיטת בר-אילן בהתאמה וקיבלה רישיון עריכת דין.
קורן הייתה מנהלת לשכתו של גלעד ארדן בשנים 2010–2012, בעת כהונתו כשר להגנת הסביבה.
הייתה ממייסדות עמותת אחל"ה (איכות חיים לתושבי השרון) ופעילה חברתית למען אוכלוסיות חלשות ואנשים עם מוגבלות..
ניסתה לרוץ לכנסת ה-18 וה-19 ברשימת הליכוד אך נבחרה למקום לא ראלי ולא נכנסה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים נבחרה בשלישית ברשימת הליכוד, הפעם במקום ה-28, המוקצה לנציג מחוז מישור החוף, ונכנסה לכנסת העשרים לאחר שהמפלגה קיבלה 30 מנדטים.
לאחר בחירתה לכנסת נבחרה לשמש כסגנית יו"ר הכנסת עד ל-1 ביוני 2016. שימשה כחברת הוועדה לבחירת שופטים וכמו כן כחברה בחמש ועדות כנסת נוספות.
קורן פעלה למען הרכב מגוון יותר של בית המשפט העליון בדגש למינוי נשים ומזרחים מהזרם השמרני והימני.
בנוסף, קורן הייתה יושבת-ראש הוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, מזרח והבלקן וממובילות המאבק בכנסת.
כן יזמה יזמה הקמת מאגר גנטי של דנ"א של משפחות ומאומצים בשיתוף פעולה של חברת MyHeritage, ונכון לינואר 2017 המאגר מונה למעלה מ-600 דגימות.
בשנת 2017 לאחר הקמת מאגר דגימות ה-DNA, מצא יהודה קנטור את משפחתו.
דגימות ה-DNA שלו נמצאו מתאימות לבני משפחה תימנית שדגימותיהם היו אף הן במאגר שהוקם, אם כי בדיעבד נתברר שנמסר לאימוץ על ידי אימו.
החל מפברואר 2017 שימשה קורן יושבת ראש הוועדה הפרלמנטרית המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן מזרח והבלקן.
בנוסף קורן כיהנה כיושבת-ראש השדולה למען זכויות אנשים עם מוגבלויות, יושבת-ראש השדולה לקידום העלייה והקליטה של עולים מצרפת, יושבת-ראש השדולה להליכי גבייה הוגנים בהוצאה לפועל.
בבחירות לכנסת ה-21 שובצה במקום ה-43 ברשימת הליכוד (לאחר האיחוד עם מפלגת כולנו הוזזה למקום ה-45 בבחירות לכנסת ה-22 ו-23) ולא נכנסה לכנסת.
קורן מוקמה במקום ה-44 ברשימת הליכוד לכנסת ה-24 ולא נכנסה לכנסת.
בגיל 17 נישאה לאלי קורן, ועברה איתו להתגורר בהרצליה, שם לימדה בתיכון הראשונים, עד שפרשה ממנו לאחר שהרתה.
גרה בהרצליה עד היום ואם לארבעה ילדים.
נורית שני (נולדה ב-21 בנובמבר 1938) היא מייסדת רשת בתי הקולנוע והפצת הסרטים "לב".
זכתה לתואר אביר מסדר האמנויות והספרות לשנת 2009 מטעם ממשלת צרפת.
זכתה לצד בעלה בפרס מפעל חיים בפסטיבל הקולנוע ירושלים ה-26.
נורית שני נולדה בתל אביב ליצחק חזון (מראשי עורכי הדין בתל אביב) ומאשה (לבית לרמן).
סבה צבי הירש היה מראשוני תושבי תל אביב, ובעל מפעל הגזוז "מעיינות".
בשנת 1956 הייתה בין מסיימי המחזור הראשון של בית הספר תיכון עירוני ה' בתל אביב, ומיד לאחר מכן התגייסה לצה"ל ושירתה כמש"קית הסברה בקצין חינוך ראשי.
במהלך לימודי התואר השני בחוג לספרות ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב פגשה נורית את יצחק (איז'ו) שני, איש עסקים ומפיק סרטים.
בשנות ה-70 עסקה נורית בחינוך, בהוראת תיאטרון, ספרות ומקרא בתיכון העירוני המקיף של הרצליה.
כמורה הייתה מהראשונים ששילבו מתודיקה של דרמה ותיאטרון בהוראה.
בסוף שנות ה-80 יזמה יחד עם מבקרי הקולנוע גידי אורשר, יהודה סתיו ונסים דיין את הפרויקט "יום ארוך" – צפייה מודרכת בסרטים לבני נוער.
הפרויקט החל בסינמטק תל אביב, והונהג לאחר מכן בבתי-ספר ברחבי הארץ.
בשנת 1981 ייסדו איז'ו ונורית שני את בית קולנוע לב בדיזנגוף סנטר בתל אביב.
לצד תפעול האולמות הקימו נורית ואיז'ו חברת הפצת סרטים המתמחה בקולנוע עולמי עצמאי ואיכותי.
שמו של הקולנוע, לב, נבחר בין היתר כהתרסה כלפי הקניון בו הוא ממקום, הדיזנגוף סנטר, שהצליל הלועזי לשמו, עורר התנגדויות בזמנו.
ב-1985 הייתה המפיקה של סרטו של השחקן-במאי, עודד קוטלר, "רומן בהמשכים", על פי ספרו של יצחק בן נר ובכיכובו של חיים טופול.
בשנות ה-90 עבר איז'ו לעסקי הנדל"ן.
נורית כהנה בתפקיד המנכ"ל עד פרישתה בשנת 2009. כיום היא משמשת בתפקיד יו"ר קולנוע לב.
בתפקיד המנכ"ל החליף אותה בנה גיא.
בשנת 2009 זכתה לתואר אביר מסדר האמנויות והספרות מטעם ממשלת צרפת.
כמו כן, זכתה בפרס מפעל חיים מטעם עיריית ירושלים ופסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 2018 הוענק לה תואר יקירת העיר תל אביב-יפו.
נורמן אלן "נורם" ואן ליר השלישי היה כדורסלן אמריקאי ששיחק במשך 10 עונות בליגת ה-NBA בעמדת הרכז.
ממוצעיו לאורך הקריירה הם 11.8 נקודות, 4.8 ריבאונדים, 7.0 אסיסטים ו-1.8 חטיפות למשחק.
ואן ליר נולד בעיר מזרח ליברפול שבאוהיו, וגדל במידלנד, פנסילבניה.
בשנת 1965 הוביל את קבוצת הכדורסל של "תיכון מידלנד" לאליפות התיכונים של פנסילבניה, לאחר שניצחה את כל 28 משחקיה באותה עונה.
בין השנים 1966–1969 למד באוניברסיטת סנט פרנסיס, ושיחק עבור קבוצת הכדורסל שלה לצד הרכז קווין פורטר.
ואן ליר נבחר על ידי קבוצת שיקגו בולס בבחירה ה-34 של דראפט ה-NBA לשנת 1969, והועבר לפני תחילת העונה לסינסינטי רויאלס.
בעונת הרוקי שלו שיתף פעולה בקו האחורי עם אוסקר רוברטסון, שעזב בסיום אותה עונה והוחלף ברכז הצעיר נייט ארצ'יבלד.
מבחינה התקפית, עונת הייתה עונת השיא של ואן ליר, כשרשם שיאי קריירה של 16.0 נקודות ו-7.1 ריבאונדים בממוצע למשחק, וכן הוביל את ה-NBA עם 10.1 אסיסטים למשחק.
במהלך עונתו השלישית נשלח בטרייד לשיקגו בולס, במדיה שיחק עד סיום עונת , והפך לאחד משחקניה האהודים ביותר.
ואן ליר והקלע ג'רי סלואן הרכיבו קו אחורי הגנתי וקשוח במיוחד, ולצד הפורוורדים בוב לאב וצ'ט ווקר הפכו את הבולס לאחת הקבוצות המובילות ב-NBA לאורך שנות ה-70. אחת הפעולות האופייניות לואן ליר הייתה סחיטת עבירות תוקף, כשהתייצב בזריזות לפני שחקני ההתקפה עליהם שמר.
בתקופתו של ואן ליר בשיקגו הגיעה הקבוצה 5 פעמים לשלב הפלייאוף, והעפילה פעמיים לסדרת גמר המערב (ב- ו-).
לקראת עונת חתם בקבוצת מילווקי באקס, ושוחרר ממנה ב-22 בינואר, לאחר 38 משחקים בלבד.
בסיום אותה עונה הודיע על פרישה ממשחק, בגיל 32.
בין השנים 1971–1978 נבחר ואן ליר 8 פעמים ברציפות לאחת מחמישיות ההגנה של העונה, והשתתף בשלושה משחקי אולסטאר.
בעת פרישתו דורג שמיני בתולדות ה-NBA וראשון בתולדות הבולס הן באסיסטים (5,217) והן בחטיפות (767) לאורך הקריירה.
ב-26 בפברואר 2009 נפטר ואן ליר בביתו שבשיקגו, בגיל 61. מאוחר יותר באותו יום נפטר גם מאמן העבר של שיקגו בולס ופיניקס סאנס, ג'וני "רד" קר.
נורית שני (נולדה ב-22 בפברואר 1956, י' באדר תשט"ז) היא ציירת ואמנית ישראלית רב-תחומית.
נורית שני נולדה לסופר יוסל בירשטיין ורעייתו מרגנית (1956) בקיבוץ גבת.
בגיל חמש עברה עם הוריה ואחותה לקריית טבעון ולמדה בבית הספר היסודי "רימונים" (1961–1969) ובבית ספר תיכון עיוני ע"ש חיים גרינברג (1970–1974) בקרית טבעון.
בגיל 18 התגייסה לצבא ושירתה כמורה חיילת בבית-ספר שדה שדה-בוקר בניהולם של הפסל עזרא אוריון ושלום אורן.
שני נישאה בגיל 24 לאהוד שני ונולדו להם שתי בנות.
למדה באקדמיה בצלאל בירושלים לתואר BFA (1980-1976); למדה בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית; תרפיה באמנות בסמינר דוד ילין; כמו כן השתלמה בדמיון מודרך אצל קולט מוסקט ובתיאטרון תמונע (1992- 1989), בשנים אלה התגוררה במושב בית זית ובכפר הערבי אבו גוש.
משנת 1997 עד שנת 2010 התגוררה בצור הדסה, ובשנים אלה ציירה אנשים במרחב הציבורי.
בשנת 2004, בעידודו של הצייר יוסל ברגנר פתחה סטודיו לציור, יצרה את הסדרות: 'חלונות ראווה', אשר נרכשה על ידי אולפני הבירה ירושלים.
בהשראת מאורעות האינתיפאדה יצרה את הסדרה 'אינתיפאדה' שהוצגה בשנת 2002 בגלריה הישראלית בניו יורק.
את הסדרה 'קיץ ישראלי' הכוללת נוף הרי יהודה והגליל והגדלות של אצטרובלים פרחי בר ופרחי שקד, שהוצגה בתל אביב בשנת 2010, באוצרות של נורית טל טנא.
בשנת 1993 החלה דרכה כשחקנית ומספרת סיפורים למבוגרים יחד עם אביה הסופר ומספר הסיפורים יוסל בירשטיין.
בשנת 2004, בעידודו של הצייר יוסל ברגנר פתחה סטודיו לציור, וב-2010 עברה לתל אביב, שם הקימה סטודיו עצמאי בו יצרה סדרת נופים של חופי תל אביב ומכרה ציורים דרך גלריה מונטפיורי.
ציורים מסדרה זו נמצאים באוספים כגון אוסף עזריאל, שץ, שלוש ואחרים.
שני הציגה במשך השנים בתערוכות שונות, בישראל, ניו-יורק והבסבורג וציוריה נמכרים לאספנים ישראליים, מטעם גלריות ובבתי המכירות הפומביות.
בשנים האחרונות היא יוצרת סדרות חדשות העוסקות במציאויות מקבילות ושינוי פרדיגמה.
שני הציגה במשך השנים בתערוכות שונות, בישראל, ארצות הברית וגרמניה.
ציוריה נמכרים לאספנים ישראליים, בגלריות ובבתי המכירות תירוש ומונטפיורי.
שני מציירת ציורים פיגורטיביים, בטכניקה של שמן על בד.
הדימויים נלקחים מהמרחב הציבורי וההוויה הישראלית.
בסדרת 'קיץ ישראלי' האורנים האלונים, ופרחי השקד המאפיינים את עונות השנה, בסדרה "חופים" תושבי תל אביב ונופשים על חוף הים.
בסדרה החדשה 'שינוי פרדיגמה' ('Partadigm shift), שני יוצרת דימויים של ערים ידועות בעולם בהם התרחשו אירועי טרור ואפשר לצפות בהם משתי נקודות מבט כשהציור ניצב או הפוך.
בסדרה 'מציאות בין הדימוי להשתקפות' The reality between its image and its reflection סצנות מהמרחב הציבורי משתקפות ומגלות טפח ממרחב מדומיין בציורים עם שתי נקודות מבט ניצב והפוך.
בסדרות העכשוויות שני עוסקת במציאויות מקבילות ושינוי פרדיגמה.
שני מעוררת מחשבה על ההוויה האנושית המתקיימת במרחבי פיזי ומנטלי המורכב מריבוי מציאויות.
גלריה פרימה רויאל, הירקון תל אביב
גלריה מונטפיורי, גורדון 36 בתל אביב
סלון יפו לאמנות, נמל יפו תל אביב
גלריה E&D נמל יפו תל אביב
גלריה של שי פלד בנוה צדק תל אביב
תערוכה קבוצתית בית האמנים, ירושלים.
'נופי מדבר'- מדרשת שדה בוקר.
'ארכיון האמנית'- מושב חגור, ישראל.
'מצבים בשחור לבן'- בית האמנים, ירושלים.
מיצג ביער ירושלים מטעם קק"ל.
'דמויות מהרחוב הישראלי', צור הדסה, הגלריה ב- YMCA ירושלים.
'עקבות', מרכז מורשה רוממה ירושלים.
בתערוכה ניידת ומפגשי אמן, מטעם אמנות לעם בבתי ספר ומתנ"סים שונים בארץ.
'דמויות', גלריית אורט בראנדה, כרמיאל, אוצרת יהודית ברוידה.
'אינטיפאדה', הגלריה הישראלית בניויורק, ניו יורק 2000
מייצג בגלריה 'הסוס הכחול' הבסבורג, גרמניה.
'חלונות ראווה'- אוסף של 30 יצירות ברשות משרדי אולפני הבירה ירושלים (JCS)
'עיטורים'- גלריית האמנים בעין הוד 2004
'מחיצות' – הגלריה בתיאטרון ירושלים 2004
'צקרות' – הגלריה בבית הקפה הקומקום בירושלים.
'שלוש דתות'- הגלריה של בית מלון פרימה רויאל בירושלים.
'צל על הקיר' – גלריית אלקרה בדלית אל-כרמל.
'אדמה'- הגלריה של אוניברסיטת בר-אילן, אוצר: גיא עולמי.
'עציצים'- בנימינה, אוצרת: דורית טלמון.
'שירת העשבים'- גלריה לאונרדו, תל אביב, אוצרת: מרים ביטמן.
'קיץ ישראלי' – הגלריה של מלון פרימה תל אביב, אוצרת: נורית טל טנא, 2010-2009
'עצים'- מרכז אבניו, שדה התעופה בלוד 2010
'ים תל אביב בדימונה'- תיאטרון דימונה, אוצר עדי יקוטיאלי 2010
תערוכה קבוצתית- גלריה מונטפיורי, תל אביב.
נופים- תערוכה עומדת כאמנית הגלריה סלון יפו לאמנות, נמל יפו 2011–2012
"הצבעים של הים" - גלריה מונטיפיורי, 2014
נורם מקדונלד היה קומיקאי, סופר, שחקן, סטנדאפיסט ומפיק קולנוע קנדי.
מקדונלד נולד בקוויבק, לפרסי ופרן מקדונלד יש לו אח בשם ניל מקדונלד שהוא עיתונאי ברשת החדשות CBS.
הופעותיו הראשונות היו במופעי סטנד-אפ במועדונים באוטווה וב-1987 הופיע בפסטיבל "Just for Laughs".
ב-1993 הוא לוהק לתוכנית "סאטרדיי נייט לייב" ושם ביצע חיקויים של דמויות שונות במשך 5 עונות, עד שפוטר ב-1998. באותה שנה כיכב בסרט "עבודה מלוכלכת" של בוב סאגט.
בשנת 1992 הצטרף מקדונלד לצוות הכותבים של התוכנית רוזאן והופיע בהופעת אורח בתוכניות "המופע של דרו קארי" ו-"news Radio".
ב-1999 יצר את הסדרה בכיכובו "המופע של נורם".
ב-2000 השתתף בשעשועון "מי רוצה להיות מיליונר", וזכה בחצי מיליון דולר שאותם תרם לצדקה.
ב-2003 לוהק לתפקיד הראשי בקומדיית המצבים "A Minute with Stan Hooper" של רשת פוקס שבוטלה אחרי שישה פרקים.
ב-2010 לוהק לסדרה "מקום טוב באמצע" כאחיו של אב המשפחה.
בקולנוע הוא דיבב בין היתר בשני סרטים בסדרת "ד"ר דוליטל" ובסרט "הצד הגס של הפינגווינים" מ-2007.
מקדונלד בין היתר ידוע גם בהופעות אורח שלו בסרטי אדם סנדלר: "אנשים מצחיקים", "ג'ק וג'יל", "מגודלים", "בילי מדיסון, ו-"the ridiculous 6".
בין 2014–2018 השתתף מקדונלד בסדרה המצוירת "Mike Tyson mysterys".
ב-2013 התחיל מקדונלד פודקאסט ביוטיוב "Norm Macdonald live".
שבו הוא מראיין מפורסמים במשך שעה.
ב-2017 נטפליקס רכשה את הזכויות לפודקאסט וחדשה את התוכנית בשם norm Macdonald has a show שעלתה ב-2018 ל-10 פרקים.
ב-2016 דיבב דמות של חוצן ג'לטיני בעונה הראשונה של "האורוויל", סדרת דרמה קומית מדע בדיונית אמריקאית שנוצרה על ידי סת' מקפרלן, ועלתה לשידור ברשת פוקס בעונת 2017–2018.
מקדולנד נפטר ב-14 בספטמבר 2021, בגיל 61, בתום תשע שנים בהן נאבק במחלת הלוקמיה.
הוא הקפיד על פרטיותו, ולא גילה את דבר המחלה למשפחתו, חבריו ומעריציו.
נורית יעקבס צדרבוים (נולדה בשנת 1949 ברמת גן) היא אמנית חזותית ישראלית, משוררת, סופרת, חוקרת, אוצרת ומרצה ישראלית.
צדרבוים נולדה בישראל בשנת 1949, ילדותה ונעוריה עברו עליה בשכונת נווה שאנן שבחיפה.
שירתה בנח"ל, במחנה שמונים ובקיבוץ בארות יצחק, נישאה לבן משק והייתה חברה בקיבוץ מספר שנים.
מנישואים אלה נולדו ילדיה ברק וחלי.
בעלה, , נהרג במלחמת יום הכיפורים כסרן בסיירת שריון.
נישאה בשנית לעו"ד עזריאל צדרבוים, נולדו להם שני ילדים, מושי ונועם.
בשנים 1976–2018 התגוררה בקריות, ופעלה בחיפה ובגליל המערבי.
בשנת 2018 העתיקה את מגוריה לנתניה, והקימה סטודיו לאמנות בתל אביב ב'מקרר'.
תוך כדי גידול משפחה רכשה השכלה בתחומי האמנות, ספרות, חינוך, מנהל, מזואולוגיה – אוצרות, הנחיית קבוצות ואימון NLP.
עבודת הדוקטור בינתחומית (אמנות פסיכולוגיה ופילוסופיה) באוניברסיטת אנגליה רסקין .
פעלה ופועלת כאמנית פלסטית, כמרצה, כאוצרת כחוקרת ויועצת אמנות וכמשוררת.
פיתחה תוכניות לימוד, עסקה באוצרות, הקימה וניהלה את המרכז הבינתחומי ללימודי אמנות במכללת הגליל המערבי, ניהלה פרויקטים חברתיים, לקחה חלק בוועדות שונות, הובילה פרויקטים באמנות בישראל ומחוצה לה, הציגה בכחמישים תערוכות יחיד וקבוצתיות.
פרסמה ספרי שירה והגות ומאמרים בספרים וכתבי עת.
הקימה מרכזי אמנות במוסדות חינוך.
חברה באגודות יוצרים (איגוד האמנים הפלאסטיים, אגודת הסופרים העבריים, האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית).
במסגרת תפקידיה הנוכחיים משמשת כעיתונאית במגזין לאמנות 'כאן – מציאות ישראלית באמנות'.
אוצרת התערוכות של כתב העת 'בגלל' (בִּגְלַלֶרְיָה), חברה בוועד המנהל של 'שלומי תיאטרון על הגבול', חברה בוועדת הקבלה של אגודת הסופרים העבריים, חברה במועצה האקדמית של המכללה האקדמית ASA.
עם סיום לימודיה בשנות השמונים התקבלה לאגודת הציירים והפסלים בחיפה, שימשה בוועדת תערוכות, השתתפה בתערוכות קבוצתיות והציגה תערוכות יחיד.
ביצעה ציורי קיר, תפאורות במה, השתתפה בפרויקטים אמנותיים סביבתיים וחברתיים, הייתה בין מקימי עמותת 'סדנא 24' בבית היוצר אשר פעלה בחיפה בניהולו של גרשון קניספל.
כתבה מספר תוכניות לימוד באמנות אותן הדריכה בהשתלמויות מורים בסמינרים ומרכזיות פדגוגיות.
באותן שנים לימדה במוסדות חינוך, מרכזיות פדגוגיות, מכללת תל–חי, מכללת שאנן, בית ספר למחוננים בשלומי, סמינר גורדון ועוד, ופעלה כאמנית בסטודיו הפרטי.
בשנות ה–90 השלימה את לימודי המוזיאולוגיה באוניברסיטת חיפה ועשתה תואר שני במדעי ההתנהגות ואמנות.
בשנים אלה פיתחה את תחום האמנות בקהילה במכללת הגליל המערבי ופעלה עם סטודנטים בפרויקטים אמנותיים סביבתיים חברתיים ותרבותיים (פסטיבל רנסאנס במבצר יחיעם, אבן בגליל) בהם שימשה לסירוגין כחברה בוועדות היגוי, כמובילת סטודנטים או כאמנית פעילה יוצרת ומציגה.
משנות ה-2000 ואילך – השלימה את עבודת הדוקטור, במהלכה פרשה מתפקידה במכללת הגליל המערבי, שימשה כיועצת אקדמית בבית הספר הניסויי ושם גם כראש תחום האמנות – בישיבה תיכונית בקריית אתא, פיתחה את התחום 'בית מדרש יוצר'.
כיום, מרצה בכירה במכללה האקדמית לחברה ואמנויות, מרצה במסלול הכשרה הוליסטי למטפלים באמנות ותנועה במכללת וינגייט.
כותבת במגזין כאן – מציאות ישראלית באמנות, אוצרת של כתב העת ב'גלל'.
1987 – 'סביבתי ואני', בית האמנים ע"ש שאגאל – חיפה
1990 – 'מקיר לשיר', במה 2 ואדי סאליב – תיאטרון חיפה
1990 – 'כן-לא-שחור-לבן' -בית האמנים ע"ש שאגאל
1991 – 'משיר לקיר', בית האמנים – ירושלים
1994 – 'מיצר – מיצב מצויר', הגלריה ע"ש אליזבט סודברג- מכללת הגליל המערבי (במסגרת אירועי ארט – פוקוס)
1996 – 'אבן מה עשו הבונים', מיצב, גלריה לאמנויות ע"ש ברר, מעלות (במסגרת סימפוזיון 'אבן בגליל')
1998 – 'אבן על בד' – מיצב סביבתי, אגם המונפורט – מעלות (בתוך סימפוזיון 'אבן בגליל')
2012 – 'על הגדר' (סביבתי ואני – בסביבה אחרת), במתנ"ס שלומי בחצר-במסגרת פסטיבל 'מה שלומי על הגבול' יחד עם 'שלומי תיאטרון על הגבול'
2013 – 'דיוקן או – בייקט' אוניברסיטה ת"א – מתחם הפקולטה לחינוך
2014 – 'וכפיה תמכו פלך', סטודיו /גלריה – נוריתארט
2016 – 'צפופים לרווחה' מיצב תלוי מקום – סטודיו /גלריה – נוריתארט
2017 – 'כתב תפר – רטרוספקטיבה של אמצע הדרך', מוזיאון עוקשי לאמנות עכשווית, עכו
2018 – השקת הסטודיו בתל – אביב', ותערוכת יחיד זוטא – 'חוטי כפירה'.
2020 – תערוכה בינלאומית 'השראה' בסימן 'שינוי
1989 – ציור קיר בריבוע (קבוצתי) – חיפה ישן עם חדש.
במסגרת 'חוצות יוצרים – רחבת תיאטרון חיפה, בשיתוף אגודת האמנים ועיריית חיפה
1990 – ציור קיר (אישי) – תרבות על הקיר (80 מ"ר) בהיכל התרבות בנהריה
1994 – בתערוכה "עמדה בעימות" (במסגרת אירועי ארט פוקוס) – 'תחילת נעילה' (מיצג ומיצב) תערוכה שהוצגה בבית האמנים בירושלים נגרסה אחרי ארבע שנים.
המיצב מורכב מהבקבוקים שבהם החומר הגרוס, ספר אובייקט וארוך.
תהליך הגריסה תועד וממנו הופק סרטון וידאו ארט.
כל כמה שנים המיצב עובר טרנספורמציה ומוצג שוב בווריאציה נוספת ואחרת – כך עד ההתכלות הסופית שלו.
1995 – הים מצייר לי (מיצג – פרויקט אישי בתוך פרויקט קבוצתי).
מרצים וסטודנטים ממכללת הגליל המערבי בשיתוף האגף לתרבות בעיריית חיפה
1996-2001 – פעילות רציפה באירועי "החג של החגים" בוואדי ניסנאס וגלריה בית הגפן.
עבודות אישיות בתוך מסגרת קבוצתית: הפרש הכחול, סוס עץ או שורשי הצורה האמנותית, לפתוח בית, בית ספר, מלכת הלבבות מבקרת בבית של עמי ותמי, כלה מתכלה (מיצבים, אובייקטים, ציורי קיר, ועבודות קיר)
2006 – כנס יצירה רב תחומי ובינלאומי 'יצחק' (עבודה אישית בתוך תערוכה קבוצתית).
אוהל שרה – לעת בלותי הייתה לי עדנה (מיצב).
אולמות האבירים בעכו, היכל העירייה דייטון – אוהיו, ותערוכה נודדת במערב ארצות הברית.
במסגרת פעילות של הסוכנות היהודית בפרויקט'שותפות 2000'.
בפרויקט זה שימשה גם בתפקיד המנהלת אמנותית.
2012 – "האש מפצחת תמונות בדממה"– עבודה אישית בשיתוף האנסמבל של 'שלומי תיאטרון על הגבול' במסגרת פסטיבל 'מה שלומי על הגבול'.
עבודות נבחרות מתוך תערוכת היחיד הראשונה 'סביבתי ואני' (1987) – שינו סביבה ואחר עבור טרנספורמציה בריטואל פולחני של שרפה.
שירים על העבודות נכתבו על ידי המשוררת אילנה היילי.
החברים בלבוש לבן קראו שירה תוך כדי העלייה למוקד של כל עבודה בנפרד.
חומרי הצילום הפכו ללבודות וידאו ארט לפרויקט אחר שנעשה בשיתוף עם קבוצת 'או – וואה' ועם דן כנר.
נורית נטלה חלק בכל המופעים ועסקה במהלך המופע ברישום – ציור – צילום ולאחר מכן הפיקה תערוכות ועבודות וידאו ארט.
אחת התערוכות 'בקשת אילון','בחזות הקול'.
משתתפים יוצרים קבועים: משה פרלמן, אריה יאס, נורית צדרבוים.
2013 – או וואה, זה קורה (מיצג), (4 משתתפים – אריה יאס, משה פרלמן, גלעד ממן, נורית צדרבוים).
במסגרת שער – פסטיבל השירה הבינלאומי בית הגפן יחד עם אירועי ה'חג של החגים'.
2015 – או וואה, זה קורה (מיצג), (5 משתתפים – אריה יאס, משה פרלמן, דן כנר, מיקי מירו, נורית צדרבוים) בית האמנים ע"ש שאגאל בחיפה – במסגרת אירוע חידוש הבית
(5 משתתפים – אריה יאס, משה פרלמן, דן כנר, מיקי מירו, נורית צדרבוים) מוזיאון עוקשי לאמנות עכשווית בעכו.
במסגרת פסטיבל עכו לתיאטרון אחר
שמאל ימין (מיצג) – גלגול הנשמות של יצירה (וידאוארט) בפסטיבל היהודי בקרקוב, ובמוזיאון למורשת יהודית גליציה בקרקוב משתתפים – אריה יאס, משה פרלמן, איילה לוי קלוסקי, אביבה שמר, נורית צדרבוים)
2017 – מפגש יוצרים רב תחומי 'צפופים לרווחה' – מפגש יוצרים בהשראת המיצב 'צפופים לרווחה' (תלוי מקום).
המפגש התקיים במשך שנה פעם בחודש, בכל פעם הוזמנה קבוצה אחרת.
מפגשי היצירה היו בנושאים – קו תפר, שפה – זיכרון – זהות, מלאכת נשים, מלאכת נשים על חבל הטבור, על ציר הניגודים.
שאון של חול מתקתק בשקט, הוצאת חדרים, תל אביב (2014)
דיוקן בשירת אגם, הוצאת נורית ארט, ספרי ניב, הרצליה (2014)
כאן ציור, הוצאת נורית ארט, ספרי ניב, הרצליה (2016)
כולם היו פניי, הוצאת נורית ארט, ספרי ניב, הרצליה (2017)
שלושה בפרדס היצירה, הוצאת ארגמן מיטב (2019)
מעשה באשה נעלה נעלה נעלה, הוצאת נוריתארט, ספרי ניב (2020)
מגילת הסתר, הוצאת נורית ארט, ספרי ניב (2020)
הנשים הסמויות - מאין .
נורמן אלרד "נורם" ניקסון הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1977–1989. זכה בשתי אליפויות NBA כשחקן לוס אנג'לס לייקרס, בעונות ו-, וממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 15.7 נקודות, 2.6 ריבאונדים ו-8.3 אסיסטים למשחק.
ניקסון נולד וגדל בעיר מייקון שבג'ורג'יה, וכתלמיד תיכון הצטיין כשחקן כדורסל ופוטבול, בעמדות המגן האחורי והרץ האחורי.
בשנתו האחרונה בתיכון הוביל את קבוצת הכדורסל של "תיכון סאות'ווסט" לזכייה באליפות ג'ורג'יה, וכמו כן זכה באליפות המדינה בקפיצה לגובה כשקפץ לגובה של 1.96 מטר.
בשנת 1973 החל ללמוד באוניברסיטת דוקיין שבפיטסבורג, וב-4 שנותיו כשחקן קבוצת הכדורסל שלה רשם ממוצעים של 17.4 נקודות ו-6.0 אסיסטים בממוצע למשחק.
בינואר 2001 הפרישה קבוצת האוניברסיטה את גופייתו של ניקסון, עם המספר 10, כהוקרה על תרומתו.
ניקסון נבחר על ידי לוס אנג'לס לייקרס בבחירה ה-22 של דראפט ה-NBA לשנת 1977. בעונתו הראשונה בקבוצה הציג יכולת טובה כשהוצב בעמדת הרכז הפותח, ובעונה העוקבת כבר היה אחד הרכזים המצטיינים בליגה בעת שרשם ממוצעים של 9.0 אסיסטים (שלישי בליגה) ו-2.5 חטיפות (שני בליגה), בנוסף ל-17.1 נקודות למשחק.
בסיום עונת , בה הובסה לוס אנג'לס מול פילדלפיה בגמר ה-NBA בתוצאה 0–4, נשלח ניקסון בטרייד לסן דייגו קליפרס (שהפכה בעונה העוקבת ל"לוס אנג'לס קליפרס") בתמורה לביירון סקוט.
ב-6 עונותיו עם הלייקרס העמיד ניקסון ממוצעים של 16.4 נקודות ו-7.9 אסיסטים למשחק, והשתתף פעם אחת במשחק האולסטאר (בעונת ).
בעונתו הראשונה עם הקליפרס נבחר בפעם השנייה בקריירה להשתתף במשחק האולסטאר, לאחר שרשם ממוצעים של 11.1 אסיסטים (שני בליגה) ו-17.0 נקודות למשחק.
בשנתיים הבאות המשיך להציג יכולת גבוהה, עד שסבל מפציעות קשות בברכו השמאלית ובקרסולו הימני אשר השביתו אותו ממשחק לכל עונות ו-.
בעונת חזר לשחק עבור הקליפרס, אך הוא התקשה לתרום לקבוצה והחליט לפרוש מה-NBA בסיום העונה.
בתקופתו כשחקן הקליפרס (מלבד העונות שהחמיץ) רשמה הקבוצה מאזן כולל של 114 ניצחונות לעומת 214 הפסדים (34.8%), ולא העפילה לשלב הפלייאוף.
בסיום עונת 1988/1989 שיחק במשך כחודשיים בקבוצת סקאבוליני פזארו מליגת העל האיטלקית, ולאחר מכן פרש באופן סופי ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו עבד במשך תקופה קצרה כסוכן שחקנים ומפיק מחזות זמר, ובהמשך הפך לפרשן טלוויזיה של משחקי לוס אנג'לס לייקרס.
נורם בעיר הגדולה הוא סרט הנפשה ממוחשבת אמריקאי-הודי-אירי מסוגת הרפתקאות וקומדיה משנת 2016. הסרט בוים על ידי טרוור וול, ונכתב על ידי דניאל אלטייר, סטיבן אלטייר ומלקולם גולדמן.
הסרט מספר על נורם, דוב קוטב אשר יכול לדבר עם בני אדם היוצא להציל את ביתו בניו יורק.
הסרט הופץ ברחבי העולם ב-15 בינואר 2016, ובישראל הסרט הוקרן לראשונה בדיבוב לעברית ב-28 ביולי 2016. הסרט הרוויח 30 מיליון דולר מתקציב של 18 מיליון דולר, וזכה לביקורות חיוביות בזכות האנימציה, הדמויות, העלילה וההומור.
אורך הסרט הוא כ-88 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
בשנת 2018, הופץ לסרט סרט המשך בשם "נורם בעיר הגדולה 2".
הסרט מספר על נורם, דוב קוטב היכול לדבר עם בני אדם.
אשר ורה, מנהלת שיווק נדל"ן מגיעה לאזור המחיה של נורם כדי לצלם פרסומת למכירת בתי יוקרה באזור, נורם יודע שהוא צריך לעשות משהו כדי להציל את ביתו מידיו של הבוס שלה, מר גרין.
בעידוד השחף סוקרטס, נורם עוזב את משפחתו ויוצא בספינה לניו יורק יחד עם שלושה מכרסמים כבעלי ברית נאמנים.
במנהטן, תושבי העיר מניחים שנורם הוא שחקן בחליפת דוב קוטב, דבר ההופך את נורם לסלבריטאי בתוך לילה.
במהלך הסרט, בעזרת בתה של ורה, נורם יוצר מזימה שתחבל בתוכניות של מר גרין ותיישב את האזור הארקטי בו הוא גר.
במאית הדיבוב של הסרט בעברית הייתה נינה אמיר, ומפיקי הדיבוב היו אמי בכר, יעל אללוף ודן שצברג.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתנורםרוב שניידראורי זלצמןמר גריןקן ג'יונגאלדד פריבסורההת'ר גראהםשירלי לילוסוקרטסביל ניייהויכין פרידלנדרסבאקולם מיניצביקה שוורצברגאולימפיהמאיה קייאיילה פלדמןנייג'לדן גורדוןגדי לוידב מלךמתי אטלסלורנסמיכאל מקלהטוןעמי מנדלמןג'נטג'נט וארניאן קונופניאליזבתקייט היגינסלורן סבירסטאןגבריאל איגלסיאסגילן שחףנורם הנערזקרי גורדוןעומר שטיינברגטאמיסיהלורטה דוויןאורנה כץקלובקסלומה ינסנועה לזר קינןפבלוגבריאל איגלסיאסצביקה פורמן
בנוסף דיבבו בדיבוב העברי דן שצברג, נינה אמיר, מאיה געש ודניאל שופוב.
נורם בעיר הגדולה 2 הוא סרט הנפשה ממוחשבת אמריקאי-הודי מסוגת הרפתקאות וקומדיה משנת 2018. הסרט בוים על ידי טים מלטבי וריצ'רד פין, ונכתב על ידי דרק צ'אן.
הסרט משמש כסרט המשך לסרט "נורם בעיר הגדולה", והוא מספר על נורם שמנסה לטהר את שמו בניו יורק לאחר שהפך למבוקש שם, וכיצד הוא מציל את הקוטב מחברת מים.
בדצמבר 2017, הסרט הודלף באינטרנט בארצות הברית.
הקרנת הבכורה של הסרט בארצות הברית נעשתה ב-11 בינואר 2019 לזמן מוגבל, ולאחר מכן ב-12 בפברואר באותה שנה הסרט הופץ להקנה ביתית.
בישראל הסרט הוקרן לראשונה בדיבוב לעברית ב-9 באוגוסט 2018. אורך הסרט הוא כ-91 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
בשנת 2019, הופץ לסרט סרט המשך בשם "נורם בעיר הגדולה 3".
הסרט מספר על נורם, דוב קוטב אשר הופך למלך החדש.
נורם משתמש בכישורי הקוטב שלו כדי להוכיח שהוא ראוי לכתר, אך הופך מגיבור למבוקש מספר אחת בניו יורק.
בזמן שנורם מנסה לטהר את שמו, הוא לא מודע לבעיות שמתרחשות בביתו בקוטב – חברת מים מינרלים מגיעה לשם ומחליטה להפוך את הקרח מהקטבים למים בבקבוקים.
במהלך הסרט רואים איך נורם מנסה לטהר את שמו, איך הוא מציל את הקוטב, ואיך הוא מוכיח שהוא ראוי להיות מלך.
במאית הדיבוב של הסרט בעברית הייתה ראיה מנור.
שם הדמות מדבב/ת באנגלית מדבב/ת בעבריתנורםאנדרו טות'אורי זלצמןקוויןקול הווארדגיא זיידמןבני וולאנובבריאן דובסוןאולימפיהמאיה קייאיילה פלדמןורהג'ניפר קמרוןשירלי לילופונגלי טוקאריורם יוספסברגסוקרטסג'ונתן הולמסיהויכין פרידלנדראליזבתליסה דורפטלורן סבירמריהלין כהןסטאןאלן מריוטגילן שחףצ'ייסג'ניפר קמרוןדן קיזלרסבאבריאן דובסוןגדי לויג'ים קריבומיקיבריאן דראמונדלאריצביקה פורמןראש ממשלת טקניקיסטןריקלי טוקארראש העיר פרימןבריאן דראמונדדדי זהרפועלסער בדישישדרניםדמויות שונותראיה מנור
נורית סירקיס בנק (נולדה ב-12 במאי 1964) היא מרצה, אוצרת תערוכות וחוקרת אמנות יהודית עכשווית ישראלית.
שימשה כעוזרת לאוצר הראשי במוזיאון ישראל במשך כ-15 שנה, כאוצרת במוזיאון לאמנות יהודית ע"ש וולפסון וכיהנה בתפקידים במוסדות תרבות ואמנות.
נורית סירקיס בנק נולדה ב-12 במאי 1964 בבוסטון שבארצות הברית לרפאל, קונסול כלכלי של ישראל בלוס אנג'לס; ורות סירקיס, מחברת ומוציאה לאור של ספרי בישול.
שירתה בצה"ל בין השנים 1982–1984, תחילה כמש"קית בחטיבת הצנחנים, אחר כך כקצינת החינוך של החטיבה, ובסיום השירות שימשה כסגנית מפקד קורס קציני חינוך, בבה"ד החינוך.
סירקיס היא בעלת תואר ראשון בפילוסופיה ותולדות האמנות ותואר שני בתולדות האומנות מהפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים ודוקטורט בתולדות האומנות בנושא "היבטים חזותיים של חתונות חסידיות עכשוויות בישראל", מהחוג הרב תחומי לאמנות יהודית, בפקולטה למדעי היהדות, באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1989 החלה לעבוד במוזיאון ישראל כעוזרת לאוצר הראשי.
בשנת 1995 יזמה את הקמת "מרכז המידע לאמנות ותרבות יהודית" במוזיאון ישראל.
במשך עשר שנים ניהלה את מרכז המידע, והפיקה תוכנה אינטראקטיבית בשם "מעגלי החיים היהודיים" באנגלית ובעברית, המתעדים מאות חפצים מאוסף מוזיאון ישראל.
בשנת 2010 מונתה לאוצרת מוזיאון לאמנות יהודית ע"ש וולפסון.
במסגרת תפקיד זה אצרה מעל 20 תערוכות, בהן "נשים יוצרות בהשראת טקסט", תערוכת "צמאה נפשי: ביטויים חזותיים להשתוקקות לקדושה באמנות היהודית העכשווית", ותערוכת "אמא עילאה": אמנות האמהות – שתי התערוכות האחרונות הוצגו במסגרת הביאנלה לאמנות יהודית עכשווית בירושלים, שיזם רם עוזרי.
החל מ-2014 סירקיס מלמדת בשלוחה החרדית של "בצלאל" קורס שנתי במסגרת לימודי הקודש, והחוג להיסטוריה ותאוריה.
בקורס נלמדים טקסטים יהודיים מהתורה, סידור התפילה, תהילים, ועוד בשילוב עם עידוד להשראה ליצירה אמנותית.
בשנת 2015 ייסדה את מיזם "השראה", לעידוד יצירה אמנותית מתוך השראת עולם התוכן היהודי.
המיזם כולל שילוב אמנויות המחול, התיאטרון, המוזיקה, הקולנוע והאמנות החזותית.
אצרה תערוכות בגלריית Art&Wine ביפו העתיקה, ובבית אות המוצר הירושלמי.
משתתפת החל משנת 2015 בשבוע המחול היהודי.
בשנים האחרונות היא שותפה במיזם קהילתי-חברתי-תרבותי "אמנות ואמונה: אמנויות ברוח יהודית" שהחזון שלו הוא תמיכה ועידוד יצירה ותצוגה אמנותית מגוונת ומקצועית בציבור החרדי: אמנות חזותית, תיאטרון, מחול, ספרות ועוד.
היא משמשת כראש התחום לאמנות חזותית ולמחקר (2015-2017).
סירקיס עוסקת באוצרות תערוכות קונספט קבוצתיות ותערוכות יחיד.
מרצה וחוקרת אמנות יהודית עכשווית.
בנוסף היא מלווה יוזמות מקומיות של אמנים חרדים, כגון במרכז לאמנות לציבור החרדי סטארט בבית שמש, ופורום אומניות בעיר החרדית אלעד.
לימדה במסגרת מסלול תקשורת חזותית סמינרים החרדיים "בנות אלישבע" ו"מעלות" בנושאי אמנות והיסטוריה יהודית, והיא מרצה ב"בית המורה שרנסקי" בבני ברק.
היא מקיימת שיתופי פעולה בימי עיון והרצאות במסגרת מכללת בית וגן, והמכון לחקר השואה בראשות הרבנית אסתר פרבשטין.
היא מוציאה מסעות של נשים לערש החסידות באוקראינה, תוך התמקדות בהוראת תורת הבעל שם טוב ותלמידיו.
בשנים האחרונות מלמדת באופן קבוע מתוך כתבי הבעל שם טוב, מתוך כתבי הרבי מסלונים בספרו "נתיבות שלום", ומתוך כתביו של האדמו"ר מביאלא-לוגנו "מבשר טוב".
סירקיס בנק פעילה בקידום וחיזוק נשים חד-הוריות, נשים מבוגרות ונשים שאינן נשואות מתוך מטרה לתת להן כלים להגיע לעצמאות ולשגשוג.
בשנת 2018 שמשה יו"ר ועדת השופטים לבחירת פרס שר החינוך לתרבות יהודית באמנות חזותית.
סירקיס מארחת בביתה קבוצות של נוער חילוני במסגרת מכינות קדם-צבאיות בשיתוף עם עמותת אל"י (לקידום שיח ישראלי-יהודי) וכן מארחת קבוצות קצינים בכירים בשיתוף עם עמותת דרכי אבות.
משתתפת החל משנת 2015 בשבוע המחול היהודי מיזם של בית הספר למחול "הללו" לקידום מחול יהודי נשי.
על פעילותה ההתנדבותית קיבלה סירקיס-בנק ביולי 2019 את "אות הנשיא למתנדב" כהוקרה להתנדבות בתחומי הרוח, התרבות והאמנות.
במאי 2020 השתתפה בסדרה 'עוד ניפגש' בכאן 11 בתור שליחה לחדש קשר שנותק, בין בחורה חילונית לאביה החרדי.
בשנת 1991, ביקרה סירקיס בתערוכה "החוויה היהודית במאה העשרים - משגאל עד קיטאי" באוצרותו של אברהם קמפף, שהוצגה בלונדון, במרכז האמנויות ברביקן, בהשפעת החוויה שעברה מול יצירות האומנות, החליטה לחזור בתשובה.
עם שובה לישראל, נרשמה ללימודי הדוקטורט והמשיכה את עבודתה במוזיאון ישראל, ובד בבד למדה שיעורים ביהדות מימימה אביטל, מהרב דניאל סטבסקי, מהרב יובל כהן אשרוב, ועוד.
בשנת 1992 הגיעה למדרשת "נתיב בינה" ברשותו של הרב שמואל דוד מרזל, שם למדה במשך ארבע שנים, לצד רמה בורשטין, עידית לימור, נועה ירון דיין ואלונה איינשטיין, במקביל למדה והושפעה רבות מהאדמו"ר מביאלא-לוגאנו, הרב בן ציון רבינוביץ.
החל משנת 2000 היא מעבירה שיעורי תורה באופן קבוע.
סירקיס בנק נשואה לד"ר מורי בנק, רופא שיניים יליד דרום אפריקה.
אחת מהם, אליאנה ברכה, נישאה לאברהם ישעיהו שטרנבוך, נכדו של ראש בד"ץ העדה החרדית, הרב משה שטרנבוך.
</div>ציורי הקיר של פומפיי, פורסם במוזיאון ארצות המקרא בירושלים
נורלאגוס (שם מדעי: Nuralagus) הוא סוג נכחד של יונק ממשפחת הארנביים אשר חי בצפון-מערב האי מנורקה שבאיים הבלאריים, בים התיכון בין סוף המיוקן לפליוקן.
המאובנים שלו התגלו בשנת 2011. במהלך האירוע המסיני שלפני 5 מיליון שנה, התפתח ארנב זה באיים מיורקה ומנורקה אליהם הגיע מספרד.
לאחר עליית מפלס הים והתבודדות הארנב התפתח לצד היעל הבלארי וכנראה נכחד עם נדידת האיים.
לא ברור מה קרבתו של ארנב זה לקרוביו החיים.
ככל הנראה התפתח הנורלאגוס מהסוג Alilepus או מהסוג Trischizolagus, שחיו בספרד לפני 3–6 מיליון שנה.
ככל הנראה הזכיר אורח חייו את המין ארנב אממי (Pentalagus furnessi) מהאיים אממי אושימה וטוקונושימה, שבאיי ריוקיו בדרום יפן שהתפתח גם כן בסביבה מבודדת מטורפים.
במראהו היה הנורלאגוס שונה מאוד מרוב הארנביים והיה, ככל הנראה, הארנב הגדול ביותר שהיה מעולם, כתוצאה מענקיות איים.
הוא הגיע לגובה חצי מטר ולמשקל 23 קילוגרם, פי שישה מהארנבון המצוי.
עם זאת, הייתה לו גולגולת קטנה והיה בעל עיניים ואוזניים קטנות בהרבה מרוב הארנבים.
היו לו רגליים ארוכות מאוד אך גם נוקשות כך שהיה מקפץ גרוע שהעדיף לנוע לאיטו.
הוא ניזון מעשבים ומשורשים שחפר באדמה.
נורם בעיר הגדולה 3 הוא סרט הנפשה ממוחשבת אמריקאי-הודי מסוגת הרפתקאות וקומדיה משנת 2019. הסרט בוים על ידי טים מלטבי וריצ'רד פין, ונכתב על ידי דרק צ'אן.
הסרט משמש כסרט המשך שני לסרט "נורם בעיר הגדולה", והוא מספר על נורם שיוצא להרפתקה בסין לאחר שקיבל מארכאולוג מפורסם פסל מיוחד.
ב-11 ביוני 2019 הסרט הופץ להקרנה ביתית בארצות הברית.
בישראל הסרט הוקרן לראשונה בדיבוב לעברית ב-10 באוקטובר 2019. אורך הסרט הוא כ-91 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
בשנת 2020, הופץ לסרט סרט המשך בשם "נורם יוצא לחופשה".
בסרט זה, נורם, דוב קוטב אשר הפך למלך החדש, פוגש ארכאולוג בשם ג'ין, ומגלה שדקסטר, שותפו המרושע לשעבר, גנב חפץ סיני יחיד במינו.
בעזרת חבריו הלמינגים, נורם יוצא למסע ברחבי העולם על מנת להשיב את החפץ למקומו הנכון.
באותו הזמן נורם וחבריו מתכוננים לחתונתו של סבו.
במהלך הסרט הוא מתמודד מול סכנות ומוצא את נכדו של ג'ן, פרופסור צ'ן, מרצה באוניברסיטת סין, ויחד הם מחזירים את החפץ למקום הטבעי ונורם מצליח לחזור לקוטב לקראת החתונה.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתנורםאנדרו טות'אורי זלצמןצ'ןוינסנט טונג גילן שחףסטןאלן מאריוטדקסטרמייקל דובסוןדן שצברגג'יןסיימון האיאמה גדי לויסבאבריאן דובסוןפונגלי טוקרקוויןקול הווארדגיא זיידמןאולימפיהמאיה קיימאיה לבניורהג'ניפר קמרוןשירלי לילומריהליסה דורופטלין כהןצ'ייסג'ניפר קמרוןדן קיזלרסוקרטסג'ונתן הולמסיהויכין פרידלנדר
נורית שילה-כהן (2 בנובמבר 1949 – 31 באוקטובר 2020) הייתה חוקרת ואוצרת אמנות רב-תחומית, יזמית, מחדשת ומובילת דרך בתחום החינוך לאמנות.
שימשה כאוצרת ומנהלת של אגף הנוער במוזיאון ישראל בירושלים, ואוצרת ראשית לאיור.
נורית שילה-כהן נולדה בשנת 1949 בתל אביב, למשה שילה (שלובסקי), ולמרים בת למשפחת גולדצוויג, שהיו ממקימי שכונת בית הכרם.
שכונה ירוקה בה גדלה וגרה רוב שנותיה.
בשנים 1959–1967 למדה בחטיבה ובתיכון ליד"ה.
בשנים 1967–1969 שירתה בנח"ל כחלק מגרעין הצופים שאייש את היאחזות נחל סיני.
בשנת 1972 סיימה תואר ראשון (B.A) בפילוסופיה יהודית ותולדות האמנות ב.
בשנת 1973 סיימה תואר ראשון (B.Sc.) בביולוגיה באוניברסיטה העברית, ירושלים.
בשנת 1974 השתתפה ב-Project Zero - סמסטר קיץ בבית הספר לחינוך באוניברסיטת הרווארד, בוסטון.
בשנת 1974 החלה לעבוד במוזיאון ישראל.
בשנת 1975 קיבלה תעודת הוראה בתולדות האמנות, האוניברסיטה העברית ירושלים 1975. בין השנים 1985–1990 הייתה אוצרת האמנות הראשית במוזיאון אילת לאמנות.
משנת 2005 ואילך הייתה חברת הוועד המנהל של Hands On!
Europe (הארגון הבינלאומי למוזיאונים לילדים ולתוכניות חינוך מוזיאליות) ושימשה כיועצת למוזיאונים שונים ברחבי העולם.
משנת 2012 ואילך הייתה חברת ועדת השיפוט של Children's Museum Awards.
הייתה נשואה לפרופ' יהודה כהן, אם לבת ושני בנים, סבתא לשני נכדים.
בין השנים 1974–1980 עבדה כעוזרת לאוצר האמנות הראשית, תחילה לצד אלישבע כהן, ובהמשך לצד יונה פישר.
סול לוויט: "קווים אדומים, כחולים וצהובים מהצדדים, הפינות והמרכז של הדף לנקודות של תשתית רשת", ספטמבר 1975
ז'אק קרלמן: "חפצים בלתי מצויים" 1976 - מיכאל גרוס; "עבודות בחלל פתוח ובחלל סגור" 1977-1976
יעקב בן-דב: "התפתחות היישוב היהודי בארץ-ישראל משנת 1907 ועד ראשית שנות השלושים" במבחר תצלומים מתוך ארכיון בן-דב במוזיאון ישראל, 1978
יגאל תומרקין: "חמש וריאציות על נושא האדמה", 1978
בין השנים 1980–1985 כיהנה כאוצרת התערוכות המיוחדות במוזיאון, לצד מרטין וייל.
"מתקשרים עם קדישמן", 1979. בתערוכה זו עבדה בצמוד לאמן מנשה קדישמן שנתן לאמנים אורחים פורמט אחיד, דף מוגדל מספר טלפונים, עליו יצרו את יצירתם.
הקמת הפסל של אלכסנדר קאלדר, "מחווה לירושלים", 1977. שילה-כהן עבדה על מיזם חשוב זה של פיסול חוצות בינלאומי בירושלים בצמוד לאמן אלכסנדר קאלדר, הייתה מעורבת בבחירת המיקום, בדיוק הגוון האדום שנבחר לסטביל, וביצירת Land mark עכשווי חשוב ובולט בנוף של ירושלים
בשנת 1982 אצרה שילה-כהן את תערוכת המחקר "בצלאל של שץ 1929-1906" שלוותה בספר מחקר בעריכתה.
לצדה היו מעורבים בכתיבה גדעון עפרת ויגאל צלמונה.
העבודה על תערוכה זו דרשה מחקר מעמיק וכן איסוף וקיטלוג של חפצי בצלאל.
מחקרה ההיסטורי סלל את הדרך להבנה מחודשת של האמנות הארצישראלית בתחילת המאה ה-20, וביסס את חשיבותו של הפרק של בצלאל של שץ להבנה של ראשית האמנות הישראלית.
לצורך המחקר ואיסוף הפריטים נסעה בעולם, יצרה קשר עם אספנים חשובים ועם צאצאי היוצרים עצמם, כדוגמת בלה לבינסון, אחייניתו של בוריס ש"ץ.
בין הפריטים החשובים שדאגה לאתר ולהביא היה כסא אליהו, פריט נדיר ורב ערך המוצג במוזיאון עד היום.
ספרה משמש מקור ראשון במעלה.
ומסמך היסטורי בעבור כל מי שמבקש לדעת על "בצלאל".
ברבות הימים הספר אזל מן השוק והפך לפריט לאספנים.
בשנים 1990–2005 שימשה כאוצרת הראשית של אגף הנוער ע"ש רות.
כמנהלת אגף הנוער ראתה בעבודתה שליחות כמחנכת לאמנות, ובאגף הנוער מקום בעל חשיבות עליונה, שנותן לדור הצעיר חשיפה ראשונה לאמנות, הן בעשייה וביצירה מעשית רב-תחומית, והן בלימוד ובהיכרות עם תולדות האמנות.
בהמשך לקחה את ניסיונה בחינוך לאמנות, בדרכים יצירתיות ומקוריות המעודדות חקר ולימוד, אל תפקידיה כמומחית –יועצת בינלאומית למוזיאוני ילדים בכל העולם.
אגף הנוער היה בין המקומות הראשונים בו הוקם, ב-1980, חדר יצירה למבקרים שנקרא "המיחזור", חדר ליצירה מחומרי פסולת שונים, מהלך חדשני, מהפכני ופורץ דרך בזמנו.
שילה כהן הניחה את היסוד והקימה את תוכניות הדגל של אגף הנוער, כמו: מרכז להשתלמויות מורים, "שישי במוזיאון" (תוכנית תרבות למבוגרים), "טריפתיכון" (תוכנית תלת שנתית ללימודי אמנות), "לגשר על הפער" (תוכנית משותפת ליהודים וערבים), "עלם" (תוכנית לנוער מנותק בכיכר ציון), הרבעון "משקפיים", ואחיו הצעיר "עיניים".
האגף עצמו עוצב מחדש בצבעוניות עזה, ויצירות של גדולי האמנים הודפסו על קירותיו בגודל ענק לשם השראה.
גישתה לצוות הייתה ניהול-על, תוך הכוונה לחלום, ליזום, לגדול במקום: "תחלמו בזהב אני כבר אדאג לכסף" נהגה לומר לצוות האגף.
ביוזמתה ובאישיותה הגיעה לליבם של גדולי התורמים שאגף הנוער הפך יקר לליבם, כדוגמת מרסלה ברנר (אלמנתו של מוריס לואיס), מרי רואר (בתו של קאלדר), באדי מאייר ועוד.
הם תרמו ייעודית להגשמת החלומות והיוזמות המבורכות והרעננות שצמחו באגף.
העבודה עם הילדים מאתיופיה מיד עם עלייתם לארץ במבצע שלמה 1991. הפרויקט לווה בספר Stork, Stork, How is Our Land?
מיזם של ילדים חולי סרטן מציירים בשיתוף עם בי"ח הדסה והוצאת הקיבוץ המאוחד (2002) The Black Colors Died and The Happy Colors Won
מספר ספרים שנכתבו ועוצבו עבור ילדים, כדי לעורר את סקרנותם להסתובב במוזיאון ולחקור, ספר שנכתב ככתב חידה על חיפש המגילות הגנוזות ועוד
בשנים 2005–2011 שימשה כאוצרת בכירה בין-תחומית, ואוצרת האיור, ויו"ר ועדת פרס בן-יצחק לאיור ספרי ילדים מטעם מוזיאון ישראל.
"פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן-יצחק", תשס"ו (2006).
במסגרת פרס זה, הוזמנו מאיירים בינלאומיים ידועי שם כגון שרה פאנלי, מיירה קאלמן, פיטר סיס, אנתוני בראון ועוד, להרצאות וסדנאות מעוררות השראה.
הפרס לווה בתערוכות איורים מקוריים של האמן הזוכה, שנערכה בספרית אגף הנוער, ספרייה שהייתה יקרה מאוד לליבה.
בנסיעותיה ברחבי העולם רכשה עבור הספרייה ספרי ילדים מאוירים יוצאי דופן, והעשירה את האוסף המיוחד.
שילה-כהן האמינה בחשיבותו הרבה של חומר מודפס.
תוצר בר קיימא המתעד עשייה תוך דיוק רב.
בין הספרים שיזמה ניתן לציין את ספר המאיירים הגדול, ספר שנתן במה בנימה אישית למאיירים שקיבלו הזדמנות לתעד את עבודתם כפי שהם מגדירים ורואים את עצמם, מאיירים שנשארים בדרך כלל לא מזוהים אישית, חשפו את פניהם והסיפור שמאחורי היצירה.
"הזוכים בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן-יצחק" לשנת תשס"ח 2008
"תלמידים מבצלאל וספרי ילדותם" 2008
"זוכי פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים" 2010
"שמוליק כץ - 60 שנות איור של ספרי ילדים" 2010
"שלושה אמנים, אוסף אחד" 2010
"מאיירים בינלאומיים - מבולוניה לירושלים", 2011
"פיטר סיס - השנים מאחורי מסך הברזל", 2011
"בארץ הפלאות - סשה גליצקי בעקבות גנדי קלינובסקי", 2012
תערוכות נוספות נשארו בשלבי הכנה.
אחת מהן היא "תערוכת המוות", כיצד לתווך את הנושא המורכב לילדים, דרך אמנות והמנהגים השונים והמרתקים הנהוגים במקומות שונים בעולם.
בשנת 2012 יזמה וערכה את הפקת הסרט "טדי, צריך להקים מוזיאון!" Teddy`s Museum בבימויו של גלעד טוקטלי, סרט שתיאר את הקמת מוזיאון ישראל.
בתהליך העבודה על הסרט יצרה קשר עם אנשים, דוגמת קרל כ"ץ, רלף גולדמן, פרופ' בצלאל נרקיס, מרטין וייל, מרים תדמור ועוד, שהיו מעורבים בשלבי התכנון וההקמה של המוזיאון.
בעקבות הראיונות שערכה עמם, בהם סיפרו על חלקם ותרומתם להקמתו של המוזיאון, נוצר מסמך היסטורי מרתק ומרגש על הקמתו של מוזיאון ישראל.
בצלאל של שץ בעריכת נורית שילה-כהן, מוזיאון ישראל, 1982.
ספר המאיירים הגדול זוכי פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים.
מוזיאון ישראל ועם עובד, 2005
נורית שרת (נולדה ב-1963) היא צלמת ואמנית וידאו ישראלית.
נורית שרת נולדה ליעקב ורנה שרת, נכדתו של משה שרת ונינתו של יעקב שרתוק.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 למדה צילום ב''קמרה אובסקורה'' והתגוררה בציריך שבשווייץ, למדה צילום בבי''ס אוטודידקטי לצילום ועבדה כצלמת עצמאית.
בשנות ה-90 עבדה כתאורנית בתיאטרון M.A.R.I.A .
בעשור הראשון של המאה ה-21 למדה במשך שנה אחת קולנוע ב"קמרה אובסקורה" ושם גילתה את הווידאו ארט.
עברה ל"מדרשה לאמנות" והתמקדה בלימודי צילום ווידאו ארט סיימה לימודי קולנוע ותקשורת לתואר B.E.D ב''סמינר הקיבוצים'' .
בעבודותיה בוחנת נורית שרת את מורכבות החיים בישראל, סוגיות פוליטיות וזהות.
ב-2006 הציגה נורית שרת בתערוכה "עם, ארץ, מדינה" באוצרותה של גלית אילת את עבודת הווידאו "זהות".
העבודה מחולקת לארבעה פרקים בהם היא מעלה סוגיות על זהות לאומית, עדתית, אתנית ומגדרית, דרך הסיפור האישי שלה.
נורית שרת מספרת את הסיפור שלה בליווי תעודת זהות, תעודת שחרור מצה"ל, דרכון שווייצרי ושטר כסף שעליו דמותו של סבה, משה שרת.
על עבודה זו כותבת גלית אילת אוצרת התערוכה: "באמצעות סיפורה האישי מדברת שרת על מערכת המוסכמות בחברה הישראלית, המצויה זה שלושה עשורים בתהליך של הריסת מבנים מושגיים, חברתיים, תרבותיים ופוליטיים ובניית מבנים חליפיים.
הבולטים במאבקים אלו הם המאבק הפמיניסטי, העדתי והפלסטיני.
בתוך כל אחד מהם נבנה נרטיב של קבוצה – נרטיב הפונה פנימה והחוצה – קבוצה היוצרת את המיתוס שלה וכותבת את ההיסטוריה מנקודת מבטה".
בעבודה "ירח בהר גריזים" הציגה האמנית סיכום של שמונה עשר חודשים בהם ליוותה נורית שרת את בני הקהילה השומרונית שחיים בחולון ובהר גריזים ליד שכם.
עבודת הווידאו הוצגה על שלושה מסכים סמוכים שמשדרים את אותה תמונה ולפעמים כל אחד מהם הופך לערוץ תקשורת עצמאי.
בעבודת הווידאו מתוארים החיים בקהילה חגים וימים רגילים.
האמנית מתבוננת מהצד ומתארת את המרחב התרבותי של השומרונים בסקרנות ובלי לספק תשובה.
היא מכירה בעובדה שהידע שלה חלקי: "730 איש, שש שמות משפחה, שלוש שפות ושתי שכונות" היא מסבירה בווידאו את הידע שאיתו הגיעה לפרויקט.
העבודה מעלה שאלות על הראיה והיכולת המוגבלת לפענח קודים תרבותיים.
נורית שרת לא מכנה את יצירתה תיעודית: "אני מתעדת אך אני לא עושה סרטים תיעודיים.
זוהי יצירה שלי עליהם (השומרונים) היה לי חשוב להראות שהם קיימים ולהראות דברים מסוימים על העדה.
התפקיד שלי אינו לתת רקע היסטורי או ללמד".
H2" הוא סרט שנעשה בעיר חברון בשנת 2010; במשך שנה נסעה שרת ללמד בנות פלסטיניות במרכז שהקים מיכאל ז'ופרנר עם שותף מקומי.
הסרט מתאר את החיים בחברון, המשפחות, הבתים, חתונה מקומית והחיילים, התיל והחומות.
בסרט מספרת נורית שרת את סיפורה של חברון דרך עיניה.
נורית שרת מספרת על העבודה: "הסרט משקף תמונת מצב.
הוא לא סרט דוקומנטרי שבא לתאר מקום כמו זבוב על הקיר, אין פה מסר לאומה.
זה תיעוד של החוויות שאני עוברת שם, שעובר את העיבוד האמנותי".
1981-1983 לימודי צילום – בית הספר "קמרה אובסקורה" תל אביב.
1990-1992 לימודי צילום - בית ספר "אוטו דידקטי" ציריך.
2000–2001 לימודי קולנוע – בית הספר "קמרה אובסקורה" תל אביב.
2001–2003 לימודי צילום ווידאו ארט – המדרשה לאמנות בבית ברל.
2002 – תערוכה קבוצתית "האמיני יום יבוא" גלריה פלונית בתל אביב והגלריה באום אל פאחם
2003 – תערוכת יחיד, מוזיאון הרצליה לאמנות מודרנית.
2005 – תערוכה קבוצתית "הלכות שכנים ג" המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, חולון.
2006 – 3 VIDEOZONE, הביאנלה הבינלאומית השלישית לווידאו-ארט בישראל.
2006 – הביאנלה לאמנות בסידני, אוסטרליה.
2006 - תערוכה קבוצתית "עם, ארץ, מדינה" המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, חולון.
2007 – תערוכה קבוצתית, "ההיסטוריה החלה משחקת בחיי", המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, חולון.
2009 – תערוכה קבוצתית, "ראייה מחודשת", גלריה דולינגר, תל אביב
2009 – תערוכה קבוצתית, "איסורי כלאיים", המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, חולון
2010 – תערוכה קבוצתית, "מנהיגים", מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2011 – תערוכה קבוצתית, Videobrasil17, סאו פאולו.
2012 – תערוכה קבוצתית, "Ambiguous Being", מוזיאון Houg-Gah, טייפה.
2012 – תערוכה קבוצתית, "לאן", המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, חולון.
2013 – תערוכה קבוצתית, Videobrasil18, סאו פאולו.
נורית קרלין (26 בדצמבר 1938 – 30 באפריל 2019) הייתה קריקטוריסטית, מאיירת וסופרת ילדים ישראלית.
נודעה בקריקטורות שפרסמה במגזין "הניו יורקר".
נורית קרלין נולדה בשנת 1938 בשכונת טלביה בירושלים, הצעירה מבין שלוש בנות, לאב בנקאי ואם עקרת בית.
שירתה בצה"ל ביחידת הקישור לאו"ם ואחר כך הייתה מ"כית בבסיס צריפין.
בשנים 1958–1961 למדה במחלקה לעיצוב גרפי ב"בצלאל", ולאחר מכן עבדה בתל אביב במשרד פרסום ובסטודיו "קרמן/קרמן"של אריק ודני קרמן.
בשנת 1964 נסעה ללמוד אנימציה ב- בניו יורק, והתגוררה בסנטרל פארק וסט במנהטן.
לאחר סיום לימודיה עבדה אצל המעצב הגרפי אלן פלטשר, ובמקביל עבדה כאנימטורית עצמאית עם מותגים ידועים, ובין השאר יצרה פרסומות עבור ועבור חברות נדל"ן והשקעות.
פרסמה קריקטורות ואיורים בכתבי עת בולטים, בהם "ניו יורק טיימס", "פלייבוי" ו"ניוזוויק".
בשנת 1974 הצטרפה לצוות "הניו יורקר" כקריקטוריסטית קבועה, ועסקה בכך במשך 14 שנים.