tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלהי כהונתה של הכנסת ה-16 בשנת 2005 הצליח הארגון, לאחר חמש שנות מאבק, להביא להעברת תיקון לחוק המועצה להשכלה גבוהה בתמיכתם של ח"כ עמיר פרץ, ענבל גבריאלי ואחרים.
התיקון קבע שינוי בהרכב המועצה להשכלה גבוהה, והכיר ביושב ראש הארגון כנציג הסטודנטים במכללות בדיוניה של המועצה להשכלה גבוהה.
הארגון שם לו למטרה להגביר את מעורבות הסטודנט הישראלי בעניינים שעל סדר היום במדינה.
בין היתר זכה הארגון בבג"ץ נגד משרד התחבורה לשוויון בהנחות לסטודנטים מן המכללות.
לאחר מלחמת לבנון השנייה, הצטרף הארגון למחאת חיילי המילואים בתביעה להקמת ועדת חקירה ממלכתית לחקירת התנהלות הדרגים המדיני והצבאי במלחמה.
הצטרפות הסטודנטים הרחיבה את המאבק אך העלתה גם התנגדויות בקרב הסטודנטים על התעסקות הארגון בנושאים שאינם קשורים לסטודנטים.
ב-2009, לאחר עשור של פעילות נפרדת, פעמים רבות ללא שיתוף פעולה, ארגון הסטודנטים בישראל חדל לפעול כגוף נפרד ואגודות הסטודנטים שהיו חברות בו הצטרפו להתאחדות הסטודנטים בישראל.
הארגון המטאורולוגי העולמי הוא ארגון בין-ממשלתי של מדינות ובו 193 חברות (187 מדינות ו-6 טריטוריות) המסונף לאומות המאוחדות.
תחילתו של הארגון ב, אשר נוסד בשנת 1873. WMO נוסד בשנת 1950 והפך ל של האומות המאוחדות בתחום המטאורולוגיה, הידרולוגיה ומדעי כדור הארץ.
מטה הארגון נמצא בז'נבה, שווייץ.
נשיאו הנוכחי של הארגון הוא והמזכירה הכללית היא , אשר נבחרו בקונגרס המטאורולוגי העולמי ה-19 שהתקיים בשנת 2023. ישראל הצטרפה כחברה לארגון המטאורולוגי העולמי ב-30 בספטמבר 1949.
מטרותיו של הארגון המטאורולוגי העולמי הן:
לעודד שיתוף פעולה בינלאומי ביצירת רשתות של תחנות ניטור מטאורולוגי והידרולוגי וכן איסוף נתונים גאופיזיים אחרים הקשורים למטאורולוגיה, וכן לקדם יסוד וקיום מרכזים האחראים למתן שירותים מטאורולוגיים ושירותים נילווים;
לקדם יסוד והפעלת מערכות לשיתוף מידע מהיר של נתונים מטאורולוגיים ומידע נילווה;
קידום תקנים אחידים לתצפיות מטאורולוגיות ופרסום אחיד של תצפיות ונתונים סטטיסטיים;
קידום יישום הידע המטאורולוגי בתחומי התעופה, ספנות, בעיות מיום, חקלאות ותחומי פעילות אנושיים אחרים;
קידום פעילויות בהידרולוגיה תפעולית וקידום שיתוף פעולה בין שירותים מטאורולוגים לשירותים הידרולוגיים;
עידוד מחקר ותוכניות הכשרה במטאורולוגיה וכן, ככל שהדבר מתאים, בתחומים נלווים, וכן עזרה בתיאום היבטים בינלאומיים של מחקר ותוכניות הכשרה.
המדינות החברות בארגון WMO מקיימות ועדה למערכות בסיסיות (Commission for Basic Systems) המתכנסת מדי שנתיים ובה מועלות המלצות לאימוץ תקנים חדשים, המלצות באשר לפרוטוקולי תקשורת, וכן עדכון טבלאות לראשי תיבות מקובלים.
לאחר שאושרו בוועדה, שינויים אלה מפורסמים בספר התקנים של ה-WMO.
אחד התפקידים המפורסמים יותר של ארגון ה-WMO הוא קביעת שמותיהן של סופות טרופיות.
הארגון המטאורולוגי העולמי אחראי להקמת הפנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים (IPCC) וכן להקמת מערכת "" (GAW).
יום המטאורולוגיה העולמי מצוין מדי שנה ב-23 במרץ.
ארגון המטאורים הבין-לאומי (IMO) נוסד בשנת 1988 ויש לו כמה מאות חברים.
הארגון נוסד כדי לענות על צורך גובר והולך לשיתוף פעולה בין-לאומי בתצפיות ומחקר מטאורים על ידי חובבים.
מאגר נתוני התצפיות של הארגון מכיל כמות גדולה של נתונים משיטות תצפית שונות וממקומות שונים ברחבי העולם.
ריכוז מידע זה מבטיח יעילות רבה יותר במחקר על מטרי מטאורים ועל הקשר ביניהם לשביטים ואבק במערכת השמש.
הארגון מפרסם עיתון דו-חודשי בשם WGN וכן מקיים בספטמבר את כנס המטאורים הבין-לאומי, בדרך כלל בכפר באחת ממדינות אירופה.
ארגון הפיקוח על הפסקת אש של האומות המאוחדות הוא כוח שמירת שלום רב-לאומי של האומות המאוחדות אשר נוסד ב-29 במאי 1948 לצורך שמירת הפסקת אש במזרח התיכון.
משימתו העיקרית של הארגון הייתה לספק מסגרת לפיקוד הצבאי של כוחות שמירת הפסקת האש במזרח התיכון, זאת כדי לאפשר למשקיפים לבצע את עבודתם וככל שהדבר נחוץ, לאפשר לצדדים להסכם הפסקת האש לפקח על יישום ההסכם.
מבנה הפיקוד של ה-UNTSO נשמר כמסגרת לארגונים שנוסדו מאוחר יותר: אונדו"ף ויוניפי"ל.
במסגרת תפקידם בארץ ישראל המשיכו המשקיפים ללבוש את מדי שומרי האו"ם ופיקחו על הפסקת האש בעת ההפוגה הראשונה.
משקיפי הארגון היו אזרחי בלגיה, צרפת וארצות הברית.
ב-6 ביולי 1948 נהרג לראשונה משקיף UNTSO מצרפת; הוא נפצע בסמוך לעפולה ומאוחר יותר מת מפצעיו בבית החולים בעיר, זאת בשעה שחקר ידיעה על הפרת שביתת הנשק על ידי כוחות ישראלים.
לאורך שישים שנות פעילותו במזרח התיכון אבדו לארגון 49 משקיפים ועובדים אזרחים.
עם תום ההפוגה הפסיקו המשקיפים את תפקידם ושבו לפקח על הפסקת האש רק עם תחילת ההפוגה השנייה.
עם כניסתה לתוקף מנה הארגון כ־300 משקיפים.
לאחר שנחתמו הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, הסכמים ששימשו בסיס ליחסים שבין ישראל לשנים ארוכות, נותרו משקיפי הארגון במזרח התיכון לפקח על יישומם של הסכמים אלה.
ב-11 באוגוסט 1949 החליטה מועצת הביטחון כי הסתיים תפקידו של המתווך מטעם האו"ם למזרח התיכון וניהולו של ארגון ה-UNTSO עבר למפקד הכח.
יום הקמת הארגון מצוין כיום הבין-לאומי של כוחות שמירת השלום של האו"ם.
המטה הראשון של הארגון שכן בקהיר.
זמן קצר לאחר היווסדו, כבר בחודש יוני 1948, הועבר המטה לחיפה.
המטה בחיפה פונה ב-9 ביולי 1948, עם חידוש הקרבות במלחמת העצמאות.
עם שובו של הארגון לפעול, ב-7 באוקטובר 1948, הוזז המטה פעם נוספת לירושלים לבניין ארמון הנציב, משכנו הנוכחי.
ל-UNTSO משרדים גם בביירות ובדמשק.
על המדינות התורמות כח אדם לארגון ה-UNTSO נמנות ארגנטינה, אוסטרליה, אוסטריה, איטליה, אירלנד, אסטוניה, ארצות הברית, בלגיה, דנמרק, הולנד, מלאווי, נורווגיה, ניו זילנד, נפאל, סין, סלובניה, סלובקיה, פינלנד, צ'ילה, צרפת, קנדה, רוסיה, שוודיה ושווייץ.
באוקטובר 2017 מונתה להיות מפקדת כוח המשקיפים מייג'ור ג'נרל קריסטין לאנד [Kristin Land] מנורווגיה.
נכון ליולי 2019 חברים בכוח המשקיפים 153 משקיפים צבאיים הנתמכים בצוות אזרחי של 21 עובדים בינלאומיים וכן 153 עובדים מקומיים; תקציב הארגון עמד על סך 70.29 מיליון דולר אשר באו מתקציב האו"ם.
ארגון הפרטיזנים המאוחד (ביידיש: פֿאַראײַניקטע פאַרטיזאַנער אָרגאַניזאַציע; בראשי תיבות: פֿ-פ-אָ, FPO) היה ארגון מחתרת יהודי אנטי-גרמני שפעל בגטו וילנה.
הארגון איחד בתוכו יהודים קומוניסטים, בונדיסטים וציונים.
רקע: יהודי וילנה במלחמת העולם השנייה
ביולי 1940 צורפה ליטא לברית המועצות.
פעילות הארגונים וכלי התקשורת הליטאים – ובכללם היהודיים – נאסרה (פרט לפעילות ארגונים וביטאונים קומוניסטיים).
על כן נאלצו תנועות הנוער הציוניות לרדת למחתרת.
ב-24 ביוני 1941 כבשו הגרמנים את וילנה (במסגרת "מבצע ברברוסה").
לאחר כיבוש העיר בידי הגרמנים החלה חטיפת יהודים לעבודות כפייה, והוטלו הגבלות על יהודי העיר (נשיאת טלאי צהוב, עוצר לילה).
בחודש יולי קובצו 5,000 גברים יהודים בידי יחידת האיינזצקומנדו 9 ונורו בפונאר, בעוד ליהודי וילנה לא נודע גורלם.
בראשית ספטמבר 1941 בוצעה האקציה הגדולה הראשונה, בעקבות אירוע שכונה "הפרובוקציה הגדולה": לאחר אירוע שבו כוונה אש לעבר קבוצת חיילים גרמנים, הופצה הודעה שלפיה "גרמני נורה בידי יהודי".
האקציה בפונאר הוצגה כפעולת תגמול על היריות.
לאחר האקציה רוכזו יהודי וילנה בשני גטאות: לגטו 1 הועברו משפחות שאחד מראשיהן (האב או האם) החזיק באישור עבודה, ולגטו 2 – משפחות שבהן לא החזיק אף אחד מראשי המשפחה באישור עבודה.
הגטו השני חוסל עד דצמבר 1941.
תנועות הנוער המשיכו את פעילותן במחתרת גם תחת הכיבוש הנאצי.
בראשית הכיבוש התמקדו התנועות בהצלת החברים מפני אקציות רבות ההשמדה שנערכו בווילנה.
עד 1941 התקיימה מחלוקת בין הקבוצות בשאלה האם להמשיך לפעול בגטו וילנה, לעבור לביאליסטוק או לוורשה (שבהן חיו היהודים בשקט יחסי לעומת וילנה, ואחדים סברו שסיכויי המרד להצלחה גבוהים בהן יותר), או להילחם ביערות.
בסופו של דבר הסכימו כל התנועות, פרט לקבוצת אנשי 'החלוץ הצעיר – דרור' בראשות מרדכי טננבוים, להמשיך לפעול במחתרת בגטו וילנה.
ב-31 בדצמבר 1941 הוקרא לראשונה הכרוז "אל נלך כצאן לטבח" מאת אבא קובנר, הקורא למאבק חמוש מול הגרמנים:
נציגי תנועות הנוער הציוניות – יצחק ויטנברג נציג הקומוניסטים, אבא קובנר מ'השומר הצעיר', ניסן רזניק מ'הנוער הציוני' ויוסף גלזמן מבית"ר – התכנסו בגטו, והוחלט על הקמת הארגון המאוחד.
ויטברג נבחר למפקד הארגון, מתוך תקווה שהקשרים של הקומוניסטים עם גורמים מחוץ לגטו יסייעו בהשגת נשק.
צעירי הבונד הצטרפו לארגון באביב 1942. אנשי 'החלוץ הצעיר – דרור' יחד עם רבים מאנשי בית"ר הקימו קבוצת מחתרת נפרדת: 'קבוצת המאבק של יחיאל', בראשות יחיאל שיינבוים.
בשנת 1942 עסק פ-פ-או בעיקר בהשגת נשק ובניסיונות להעביר מידע על השמדת היהודים בליטא.
חברי פ-פ-או אורגנו לפי מקומות מגוריהם בגטו ב"חמישיות" מחתרתיות; שלוש חמישיות היו מחלקה, ושש-שמונה מחלקות היו גדוד.
במטה הארגון היו נציגים של כל המפלגות ותנועות הנוער שהתאחדו לפעילות המחתרתית.
בתוך הגטו יוצרו רימונים ובקבוקי מולוטוב.
רובים וכלי נשק נוספים נקנו מהאוכלוסייה המקומית.
הארגון שלח שליחים לגטאות גרודנו, ורשה וביאלוסטוק כדי ליידע אותם על ההשמדה בווילנה.
בתקופה זו של פעילות הארגון לא התקיימו חיכוכים בינו לבין מנהלת הגטו.
יושב ראש הגטו, יעקב גנס, ידע על קיומה ושמר על קשר איתה, ולא התנגד לה כל עוד לא נאבקה במנהלת הגטו או פגעה בפרודוקטיביות של הגטו.
תקופת "השקט היחסי" בין גנס לבין פ-פ-או הסתיימה באביב 1943. קבוצות אחדות של צעירים יצאו ליערות, ושליחי הפרטיזנים הגיעו לגטו.
האס דה (שירות הביטחון הנאצי) הזהיר אז את גנס מהשלכות פעילות המחתרות בגטו.
גנס, שראה בהמשך הפעילות סכנה לקיום הגטו, החל בפעילות נגד המחתרת היהודית.
במאי 1943 דרשו הגרמנים להעביר 50 עובדים לעבודות כפייה בפוניבז'.
גנס ביקש לשלוח פעילים מרכזיים מפ-פ-או במטרה להרחיקם מווילנה.
הפעילים הסתתרו, והנהלת הגטו ויתרה על שליחתם.
באביב 1943 גברו המגעים בין אנשי פ-פ-או לבין הפרטיזנים הסובייטיים ביערות האזור.
ביולי 1943 נדרש גנס להסגיר לידי הנאצים את יצחק ויטנברג.
ב-15 ביולי זימן את חברי פ-פ-או לשיחה בביתו ואסר את ויטנברג, שבהמשך שוחרר במבצע של חברי פ-פ-או.
גנס הפיץ את הידיעה שאי-הסגרתו של ויטנברג תגרום לחיסול הגטו כולו.
תושבי הגטו הסתערו על המחתרת, ובלחצם החליט ויטנברג להסגיר את עצמו ב-16 ביולי 1943, ונמצא מת יום לאחר מכן.
בעקבות מאסרו והסגרתו של ויטנברג, הוחלט בפ-פ-או להיערך גם ליציאה אל היער.
לאחר הסגרת ויטנברג מונה אבא קובנר למפקד הארגון.
ב-24 ביולי יצאה קבוצה ראשונה – "קבוצת ליאון", ככינויו המחתרתי של ויטנברג – בראשות יוסף גלאזמן ליערות נארוץ' שממזרח לווילנה.
בשלהי יולי 1943 החלו הגרמנים בביצוע אקציות בתגובה על בריחת קבוצת ליאון, והזהירו כי בכוונתם להרוג את בני משפחתו של כל צעיר שיברח ליער.
באוגוסט 1943 החלו הגירושים מווילנה וסביבתה לאסטוניה.
באקציה שהתבצעה ב-1 בספטמבר אותה שנה, הוציא פ-פ-או פקודת גיוס לכל יחידות הארגון, שנערכו בשני גדודים לקראת התנגשות מזוינת בכוחות הגרמנים.
בעקבות הלשנה חיסלו הכוחות הגרמנים והאסטונים את הגדוד השני, שמנה 100 איש.
באותו היום פרסם פ-פ-או כרוז הקורא להתנגד לגירושים בכוח.
תושבי הגטו האמינו שמדובר בגירוש לעבודה ולא להשמדה, לכן לא נענו לקריאה להתנגדות.
בעקבות הגירושים לאסטוניה והימנעות תושבי הגטו מהתנגדות לגרמנים, הגביר פ-פ-או את הסיוע לצעירים שבחרו לצאת להילחם ביערות.
בתחילת ספטמבר הגיעה קבוצה בת 70 איש, חברי "קבוצת המאבק של יחיאל" ליערות רודניקי.
ב-23 בספטמבר 1943 – יום חיסול גטו וילנה – יצאה את הגטו דרך הביוב קבוצת אנשים פ-פ-או בהובלת אבא קובנר, שהצטרפה לאנשי "קבוצת המאבק" ביערות רודניקי.
חלק מצעירי הגטו הצטרפו לקבוצת המילוט מהגטו על אף שקובנר סירב לכך מחשש שקבוצה גדולה מידי עלולה להיתפס.
בעת הלחימה ביערות גדל במהירות מספר הלוחמים היהודים.
מחנה הפרטיזנים היהודי חולק לארבעה גדודים: "הנוקם", "לניצחון", "מוות לפאשיזם" ו"במאבק".
ביוני 1944 הצטרפו הפרטיזנים היהודים מיערות רודניקי לקרב על שחרור וילנה.
ב-13 ביולי שוחררה וילנה בידי הצבא האדום – הפרטיזנים היהודים צעדו אל העיר יחד עם כוחות הצבא האדום.
ארגון הסופרים הבין-לאומי הוא אגודה בין-לאומית של סופרים, שנוסדה במטרה לקדם קשרי ידידות ושיתוף פעולה אינטלקטואלי בין סופרים מרחבי העולם.
ראשי התיבות באנגלית של הארגון לקוחים מרשימת המקצועות: משוררים, מסאים, ונובליסטים.
כיום כולל הארגון כותבים של כל סוגה ספרותית, כמו גם עיתונאים והיסטוריונים.
הארגון נוסד בלונדון בשנת 1921 על ידי הסופרים האנגלים וג'ון גלסוורת'י, אשר היה לאחר מכן לנשיאו הראשון של הארגון.
בין נשיאי העבר של פא"ן נמנים אלברטו מורביה, היינריך בל, ארתור מילר, מריו ורגס יוסה.
הסופרת המקסיקנית ילידת ארצות הברית , הייתה האישה הראשונה בתפקיד נשיאת הארגון מאז ייסודו (2015–2021).
הנשיא הנוכחי הוא , אשר נבחר בקונגרס השנתי בשנת 2021 (נושא הקונגרס היה: "מאה שנים של ויכוח אינטלקטואלי ואקטיביזם על חופש הביטוי והספרות").
מטהו של הארגון שוכן בלונדון.
הארגון כולל 145 מרכזים אוטונומיים הנמצאים ב-104 מדינות בעולם.
כל מרכז פתוח בפני סופרים, עיתונאים, מתרגמים, היסטוריונים ובעלי עיסוקים אחרים המעורבים באורח פעיל בכל אחד מענפי הספרות, ללא תלות במוצאם הלאומי, גזעם, דתם או צבע עורם.
מרכז פא"ן הישראלי נוסד ב-1930. כמזכירי הסניף הישראלי כיהנו, בין השאר:
אשר ברש מייסד ומזכיר הכבוד של קלוב פא"ן.
ארגון העיתונאים והעיתונאיות בישראל, שעד מרץ 2022 נקרא ארגון העיתונאים בישראל, נוסד בשנת 2012 כארגון עובדים ענפי, ששם לו למטרה לאגד עיתונאים העובדים כשכירים או כפרילאנסרים באמצעי התקשורת בישראל.
הארגון הוקם על מנת להגן על מעמד העיתונאי ולשפרו - גם מבחינה תעסוקתית וגם מבחינה מקצועית.
עוד מלפני קום המדינה פעל "איגוד עיתונאי ארץ ישראל", אשר הוקם במרץ 1946, ולאחר קום המדינה שינה את שמו ל"איגוד הארצי של עיתונאי ישראל" במרץ 1949. האיגוד הארצי איגד את שלוש אגודות העיתונאים האזוריות, אגודת העיתונאים בתל אביב, אגודת העיתונאים ירושלים ו"אגודת העיתונאים חיפה והצפון".
האגודה החזקה והפעילה ביותר הייתה אגודת העיתונאים בתל אביב, אשר הוקמה ב-1935.
בעזרת הסכמים קיבוציים עם ארגון המו"לים, הצליחה האיגוד לשמור על תנאי העבודה של העיתונאים.
עם עלייתם של כלי תקשורת חדשים נוספים, עיתונים מקומיים, הטלוויזיה המסחרית והכבלים ותחנות הרדיו האזוריות, כולם החתימו את עובדיהם על חוזי העסקה אישיים.
בשנות ה-90 החלו גם כלי התקשורת הוותיקים יותר לאמץ את שיטת החוזים האישיים, והאגודות נחלשו אף יותר.
הארגון נוסד בשנת 2012. עד שנת 2020 פעל במסגרת הסתדרות העובדים הכללית החדשה, והחל מ-2020 הוא פועל כעמותה עצמאית.
עם העיתונאים שיזמו וייסדו את הארגון נמנים אסף ליברמן, דרור פויר, חיים הר-זהב, יאיר טרצ'יצקי, יואב ריבק, מיקי פלד, נורית קנטי, נטע אחיטוב, עינת פישביין, רוני לינדר-גנץ, תני גולדשטיין ושי ניב.
בבחירות שנערכו ב-2016 נבחר יאיר טרצ'יצקי כיושב ראש הארגון.
בתחילת שנת 2020 מונה אלי גרשנקרוין למנכ"ל ארגון העיתונאים.
ביוני2021 נערכו בחירות נוספות, בהן נבחרה נורית קנטי לתפקיד יושבת ראש הארגון.
ביולי 2024 נבחר אלירן חיאט למ"מ יו"ר הארגון לאחר שקנטי הודיעה על יציאתה לשנת לימודים בארצות הברית.
ביולי 2025 נבחר חיים הר-זהב ליו"ר הארגון..
ביולי 2012 הודיעה מועצת העיתונות בישראל על קבלתו של ארגון העיתונאים בישראל כחבר במועצה.
במקביל להקמת ארגון העיתונאים פרשו ועדי עובדים מאגודת העיתונאים בתל אביב, הוועד האחרון שיוצג על ידה, עיתונאי קול ישראל, הודיע על פרישה בנובמבר 2015. ואילו אגודת העיתונאים חיפה חדלה לפעול לגמרי.
בספטמבר 2017 הארגון מנה כ-3500 חברים, והוא ארגון העובדים היציג בכ-25 כלי תקשורת, שבהם גם הוקמו ועדי עובדים, בהם: חברת החדשות, חדשות 10, תאגיד השידור הישראלי, "ידיעות אחרונות", מעריב, גלובס, ynet, רדיו קול חי, Time Out תל אביב, מוטו תקשורת.
הארגון פועל למען חופש העיתונות וחירות הביטוי בישראל.
באוגוסט 2016 הביע הארגון תמיכה בשרון שפורר לאחר שהוגשה נגדה תביעת דיבה בסך 1.68 מיליון שקלים, שלדברי הארגון היא תביעת השתקה.
הארגון גייס כספים עבור הגנתה באמצעות מימון המונים.
בשנת 2017 עתר הארגון לבג"ץ נגד התיקון לחוק השידור הישראלי, המפצל לשניים את תאגיד השידור הישראלי "כאן", ונגד הגבלות שהטילה משטרת ישראל על חופש הסיקור העיתונאי בירושלים.
החל משנת 2021 מעניק הארגון, בשיתוף עם הקרן על שם רחל ואורי אבנרי, את פרס אורי אבנרי לעיתונות אמיצה.
בנוסף החל משנת 2021 גם החל לרכז דיווחים על מקרי אלימות נגד עיתונאים ואנשי תקשורת, הן מצד כוחות הביטחון והן מצד אזרחים ומסוקרים.
בינואר 2022, בעקבות מינויו של נשיא מועצת העיתונות, השופט בדימוס חנן מלצר, ליו"ר מגדל חברה לביטוח, ביקש הארגון לכנס דיון דחוף של המועצה, מחשש שבכפל התפקידים של הנשיא גלום ניגוד עניינים פוטנציאלי".
חודש אחר כך רוב חברי מועצת העיתונות הצביעו בעד המשך כהונתו של מלצר, בעקבות האישור החליט ארגון העיתונאים לפרוש ולהקים מסגרת חלופית למועצה.
ביולי 2024 עתר הארגון לבג"ץ בעקבות מינויה של יוליה שמאלוב-ברקוביץ' למנכ"לית חדשות 13 בטענה כי מדובר במינוי פוליטי הנגוע בשיקולים זרים.
בספטמבר 2024, בעקבות סגירת משרדי אל ג'זירה ברמאללה מתח הארגון ביקורת על "סגירת כלי תקשורת בצו צבאי".
במסגרת ההודעה צוין כי "הסגירה נעשתה תחת צו אלוף, בכפוף לחוות דעת חסויה ולא ניתן לדעת מה עומד מאחורי ההחלטה לסגור את המשרדים".
בתגובה להודעה זו הודיע חבר הוועד המנהל של הארגון, העיתונאי יאיר קראוס, על התפטרותו מהוועד המנהל.
קראוס ציין בהודעתו כי "זו תקופה ארוכה שארגון העיתונאים מתעסק בנושאים שבינם לבין הגנה על העיתונות ועל עיתונאי ישראל אין קשר".
ארגון הפועלות של הפועל המזרחי הוקם בשנת 1935 כדי להוות מסגרת לנשים בתוך תנועת הפועל המזרחי.
בשנת 1959, לאחר האיחוד בין המזרחי והפועל המזרחי להקמת המפד"ל, התאחד ארגון הפועלות עם ארגון אומן של נשי המזרחי, להקמת תנועת האישה הדתית לאומית, שלימים נקראה אמונה.
עד הקמת ארגון הפועלות, השתלבו נשים בתנועת הפועל המזרחי, אולם בגלל מיעוט המשאבים של הפועל המזרחי, שהופנה ראשית כל לגברים, מצב הפועלות היה יותר קשה והן נאלצו לעבוד בעיקר בעבודות משק בית.
בשנת 1934 שלח משה שפירא את רחל ברקמן להקים מועצת פועלות לסניף תל אביב של הפועל המזרחי.
בין החברות שהצטרפו למועצה היו טובה סנהדראי ,מרים אליאש וטובה קוצ'ינסקי (רובין).
הן הפעילו מזכירה שהתחילה לטפל בחלוצות דתיות רווקות שהגיעו לתל אביב.
כן החלו לארגן כינוס ארצי של חברות הפועל המזרחי.
ב-5 בינואר 1935 קיימו כינוס יסוד של ארגון הפועלות של הפועל המזרחי, בו נבחרה הנהלה הארצית שכללה את מרים אליאש, רחל ברקמן וטובה סנהדראי.
בשנת 1949 קיים הארגון את ועידתו הראשונה.
בוועידה השתתפו 149 צירות, 105 שנבחרו לקראת הוועידה, 10 חברות המזכירות ו-34 חברות המועצה הארצית.
כבר בוועידה הראשונה עלה הרעיון של איחוד עם נשות המזרחי, אולם אז הרעיון נשלל על ידי הרוב.
הוועידה קיבלה את הצעת המזכירות השוללת גיוס נשים לצה"ל אך תומכת בשירות לאומי חובה ושוללת הבדלה בין הבת הדתית לבת החילונית.
הארגון היה חלוצי-סוציאליסטי, דבר שעורר לעיתים חילוקי דעות עם ארגון הנשים הדתיות "נשות המזרחי באמריקה" (לימים נשי אמי"ת), שהיה ארגון נשים בורגני ופילנתרופי במהותו.
בכינוסן הראשון בשנת 1935 נקבע מנגנון הפעולה של הארגון שכלל מועצה ארצית, מזכירות וסניפים מקומיים ברחבי ארץ ישראל שנציגותיהם נפגשו באספות כלליות.
בנוסף נקבעה גם מטרת הארגון: "לשפר את מצב הפועלת הדתית מבחינה חומרית ורוחנית ולאפשר את שילובה בתנועת 'הפועל המזרחי'".
החברות החלו דרכן ללא משאבים חומריים וללא ניסיון בעבודה ארגונית.
הן הקפידו על שותפות מלאה של הפועלות בתנועה הכללית של הפועל המזרחי, וניתובן לתפקידים נשיים מסורתיים בה, כדוגמת מעשי חסד וחינוך, לצד שותפות נשית פעילה במשימות הלאומיות.
בניגוד לארגון נשי מזרחי הארצי, שפנה לכלל הציבור הדתי, ארגון הפועלות של הפועל המזרחי היה ארגון סקטוריאלי שקלט אליו חברות שתמכו בתפיסותיו הסוציאליסטיות, במעמד הפועלים ובעבודה חלוצית.
בתחילה מנה הארגון כ-800 חברות, ובשנת 1948 היו חברות בו כ-6,000 נשים.
מנהיגות הארגון היו מהפכניות, במובן זה שנקטו יוזמה ופעלו בתחומים שנחשבו לעד כה לתחומים שהיו שייכים לגברים.
הן עסקו בפעילות ציבורית תוך שהן שומרות על אורח חיים דתי.
התנהגות זו הייתה חדשנית במגזר הדתי בכלל, ובקרב נשים דתיות בפרט.
טובה סנהדראי, שעמדה בראש 'ארגון הפועלות', סיפרה: "לא קיבלו אותנו כתנועת נשים בלבד, אלא כתנועה לוחמת, בעלת עקרונות.
עשינו הכול כדי שהתנועה החדשה תהיה פועלת, מגשימת הרעיון הציוני ועומדת על זכויות אישה ככלל וזכויות האישה הדתית בפרט.
לחמנו לא רק לשחרור האישה הדתית אלא גם נגד הדעות הקדומות על מקומה של האישה הדתית במטבח או בפעולות צדקה...".
ארגון הפועלות נתמך מבחינה כלכלית לחלוטין על ידי תנועת הפועל המזרחי, ובמובן זה היה כפוף לו, אולם הוא הוביל קו רעיוני חדש ועצמאי, וביטא בזה את עצמאותו.
לקראת הבחירות לכנסת הראשונה, החליטה קבוצה של חברות שעמדו בראש הארגון להריץ את רשימת הפועלת והאשה הדתית בנפרד מהחזית הדתית המאוחדת, בגלל שכחלק מהאיחוד הוסכם שלא תהיינה נשים ברשימה של החזית.
תחום הפעילות העיקרי של הארגון היה סיוע לחלוצות לעלות לארץ ישראל ודאגה לקליטתן בה, באמצעות הקמת בתי חלוצות, סידור עבודה, קורסים להכשרה מקצועית ופיתוח פעילות תרבותית.
כמו כן, נשות הארגון פעלו בשיתוף עם נשות מזרחי בעשייה ציבורית בתחומי סעד, סיוע לנזקקים ועולים ועוד.
בית חלוצות ראשון, בית צעירות מזרחי בתל אביב, נחנך בשנת 1938. אולם במהלך מלחמת העולם השנייה העלייה הייתה מצומצמת, ורוב הבניין הוסב לבית ספר מקצועי.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקם בית חלוצות ראשון של הפועל המזרחי בפתח תקווה.
באוגוסט 1947 הונח אבן פינה לבית חלוצות שני, בחיפה.
ב-1 במאי 1948 הונח אבן פינה לבית חלוצות בבני ברק.
עד 1949 הארגון הקים שישה בתי חלוצות.
אלו כללו בתי חלוצות ברמת גן (בית החלוצות (רמת גן)), בחיפה, ביפו, ובירושלים.
בשנת 1951 הונחה בתל אביב אבן פינה לבית החלוצות השמיני בסיוע כספי של נשי מזרחי מקנדה.
כבר בשנת 1935 הקימו נשות הארגון גן ילדים ראשון.
מעון ראשון הוקם בשנת תש"א ומוסד סגור ראשון הוקם בשנת תש"ג.
המוסדות הוקמו בחלקן בשיתוף פעולה עם נשות המזרחי.
בשנת 1945 הפעילו כ-100 עובדות הארגון 27 מוסדות חינוך לילדים בגילאי 1–6 בהם שהו כ-1000 ילדים.
לצורך אחזקת המוסדות קיים הארגון מגבית תחת הכותרת "למען ילדינו", ששימשה מגביות שונות למטרות דומות.
בשנת 1948 הגיעה מספר הילדים במוסדות לכ-1200.
הארגון עודד את חברותיו להכשיר עצמן להיות גננות ועובדות סוציאליות.
ארגון הספורט של החרשים בישראל (אס"ח) הוא עמותה המפעילה מסגרות ספורט תחרותיות ועממיות לקהילת החירשים וכבדי השמיעה בישראל.
הארגון הוקם בשנת 1953 על ידי קבוצת אנשים חירשים – ותיקים ועולים, אשר היו מעורבים בפעילויות ספורט ייחודי עבור חירשים בישראל ובאירופה.
אס"ח מקיים פעילות למגוון רחב של אוכלוסיות – יהודים, ערבים, ותיקים ועולים בכל הגילים.
חירש מוגדר כמי שנמצא במנעד שבין מי שאינו שומע לחלוטין ועד כבד שמיעה בדרגת 55 דציבל.
לרוב הספורטאים החירשים ישנו קושי משמעותי להשתתף בפעילויות הספורט המתקיימות במועדוני הספורט הרגילים, בשל בעיות השמיעה והשפה.
לדוגמה, חירש המשתתף במרבית ענפי הכדור אינו יכול לעקוב אחרי דברי המאמן, לשמוע את עמיתיו לקבוצה ולשמוע את שריקות השופטים.
ארגון הספורט של החירשים נוסד ב-4 במאי 1949, בשם "אגודת החרשים היהודים בתל אביב – מחלקת הספורט".
ב-9 במאי 1953 הכריזו העולים החירשים באספה מיוחדת שמחלקת הספורט תהיה גוף נפרד בחסות אגודת החרשים התל אביבית.
מרדכי סולוביציק שהיה בין היוזמים, נעשה היו"ר הראשון.
ב-1953 השתתף החבר ישראל סביר, חירש ישראלי, בקונגרס CISS (שם קודם של ICSD , ועדה בינלאומית של ספורט לחירשים) במילאנו, איטליה.
זו הייתה הפעם הראשונה שישראלי השתתף בקונגרס CISS (הוא מימן בעצמו את הנסיעה).
במפגש הוא הציע את צירוף ישראל כחברה ב-CISS והדבר התקבל.
ב-26 בדצמבר 1953 נערכה אספה מיוחדת בה ארגון הספורט נפרד מאגודת החירשים בישראל ונעשה עצמאי.
שמו נקבע כ"ארגון הספורט של החרשים", והוא נרשם כמוסד ללא מטרות רווח.
ב-1957 השתתפה ישראל לראשונה ב"משחקי החרשים העולמיים" (שמה הקודם של אולימפיאדת החירשים) במילאנו.
ישראל יוצגה על ידי קבוצת כדורסל שלה.
ב-23 במאי 1964 הצביעה האספה הכללית של החרשים שארגון הספורט של החרשים ייעשה גוף לאומי.
כך נוספה לשמו המילה "ישראל".
ב-1987 נעשה ארגון הספורט של החרשים (אס"ח) גוף עצמאי לחלוטין, לאחר שהתקנון שלו שוכתב ואושר.
ב-1988 בקונגרס EDSO בטריר, גרמניה, התקבלה ישראל כחברה בארגון.
ישראל גם אירחה אליפויות אירופיות שונות כמו אליפות אירופה החמישית בכדורסל לחירשים במאי 1992, אליפות אירופה בטניס שולחן ב-1995, טורניר מוקדמות אליפות אירופה קטרגל ב-2014 ו-2017, וטורניר מוקדמות אליפות אירופה כדורסל ב-2016.
ב-13 במרץ 2020 הודיע הארגון על הקפאת פעילותו עד להודעה חדשה, עקב התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
ענפי ספורט פעילים: אופניים הרים, אופניים כביש, טניס, כדורגל אולמות (קטרגל), כדורסל (גברים, נשים, עתודה), כדורעף, כדורעף חופים, כדורשת נשים, קליעה, קרטה.
ענפי ספורט בעבר: אתלטיקה, באולינג, בדמינגטון, ג'ודו, היאבקות, טניס שולחן, כדורגל, ניווט, שחייה.
1977 – היאבקות – באולימפיאדת החירשים בבוקרשט, רומניה, מתאבק יוסף עזרא הגיע למקום רביעי בקטגוריית משקל עד 57 ק"ג.
1993 – כדורסל – באולימפיאדת החירשים בסופיה, בולגריה, נבחרת ישראל זכתה במקום שלישי ובמדליית ארד.
2001 – קרטה – באליפות העולם בקרטה ברומא, איטליה, קרטיסט אבי בוקלר זכה במקום ראשון אלוף עולם ובמדליית זהב בקרבות משקל פתוח.
זכה גם במקום שני ובמדליית כסף בקרבות במשקל 65–70 ק"ג.
2002 – שחייה – באליפות אירופה בשחייה באמסטרדם, הולנד, שחיין אופיר רוזנפלד הגיע למקום רביעי בגמר משחה 1,500 מטר עם תוצאה של 18.59.7 דקות.
2004 – קרטה – באליפות העולם בקרטה במוסקבה, רוסיה, קרטיסט אבי בוקלר זכה במקום ראשון אלוף עולם ובמדליית זהב בקרבות משקל 70 ק"ג.
זכה גם במקום שני ובמדליית כסף בקרבות משקל פתוח.
בנוסף לנ"ל זכה במקום שלישי ובמדליית ארד בתחרות קרטה.
2008 – קרטה – באליפות העולם בקרטה בטולוז, צרפת, קרטיסט אבי בוקלר זכה במקום ראשון אלוף עולם ובמדליית זהב בקרבות משקל 75 ק"ג.
2009 – כדורסל – באולימפיאדת החירשים בטאיפי, טאיוואן, הגיעה נבחרת ישראל למקום רביעי בעולם.
2010 – כדורסל U21 (צעירים) – באליפות העולם בלובין, פולין, נבחרת ישראל הגיעה למקום רביעי בעולם.
2014 – כדורסל U21 – באליפות העולם בסמסון, טורקיה, נבחרת ישראל זכתה במקום שלישי ובמדליית ארד.
2015 – טניס נוער – באליפות העולם בטניס נוער בנוטינגהאם, אנגליה, טניסאית רתם אשכנזי זכתה במקום ראשון אלופת עולם ובמדליית זהב בתחרויות טניס בודדות.
זכתה גם במקום ראשון אלופת עולם ובמדליית זהב בתחרויות זוגות מעורב.
2015 – קרטה – באליפות אירופה בקרטה בירוואן, ארמניה, קרטיסט אבי בוקלר זכה במקום שלישי ובמדליית ארד בקרבות משקל 75 ק"ג.
2016 – טניס נוער – באליפות אירופה בטניס נוער בפורטורוז', סלובניה, טניסאי גבי לוצקי זכה במקום שני ובמדליית כסף בתחרויות טניס בודדים.
טניסאית רתם אשכנזי זכתה במקום שלישי ובמדליית ארד בתחרויות טניס בודדות.
גבי לוצקי ורתם אשכנזי זכו במקום שני ובמדליית כסף בתחרות טניס זוגות מעורב.
2016 – קליעה – באליפות העולם בקליעה בקאזאן, רוסיה, קלע סער ינקו הגיע למקום רביעי בגמר 50 מטר רובה טוטו עם 159.4 נק'.
במוקדמות השיג שיא עולמי חדש כשזכה במקום הראשון עם 603.1 נק'.
2017 – קליעה – ב-Deaflympics בסמסון, טורקיה, קלע סער ינקו זכה במקום השלישי ומדליה ארד בקטגוריה 50 מטר רובה טוטו.
2017 – כדורגל אולמות – בנובמבר התקיים בישראל טורניר מוקדמות לאליפות אירופה בקטרגל, והתוצאות היו: ישראל–בולגריה 2:4, ישראל–סקוטלנד 3:10 וישראל–הולנד 4:2.
2019 - טניס - אליפות עולם בטניס נוער אנטליה, טורקיה, טניסאי גבי לוצקי זכה במקום שלישי ובמדליית ארד בתחרויות טניס נוער בודדים.
2019 – כדורגל אולמות – אליפות עולם בווינטרטור, שווייץ, נבחרת ישראל זכתה במקום החמישי.
2019 – שחמט – ב-Winter Deaflympics באיטליה, שחמטאי יהודה גרינפלד זכה במקום הראשון ומדליה זהב בתחרות בליץ.
2021 - כדורסל - באליפות אירופה בכדורסל בפסקרה, איטליה, נבחרת ישראל זכתה במקום השלישי ובמדליית ארד.
2021 - שחמט - באליפות אירופה בשחמט, אמסטרדם, הולנד, שחמטאי יהודה גרינפלד זכה במקום הראשון ומדליה זהב בתחרות יחידים.
2022 - קרטה - ב-Deaflympics בברזיל, קרטיסטי אבי בוקלר זכה במקום השלישי ומדליה ארד בקטגוריית קומיטה -75 ק"ג.
2024 - באליפות העולם בשחמט בבלגרד, סרביה, זכה רב-אמן יהודה גרינפלד במקום הראשון ובמדליית זהב בשחמט בליץ.
1993 – מיקי דהן, כדורגל; מוטי אלשוור, כדורסל; דניאל אשכנזי, כדורגל; יוסי עג'מי, טניס שולחן.
2004 – אבי בוקלר, קרטה; סגן: יוני ברוך, כדורגל אולמות.
2005 – יעל רז, שחייה; סגן: אדוארד כצמן, ניווט.
2006 – יוני ברוך, כדורגל אולמות.
2007 – יניב סמידוברסקי, כדורסל; סגנים: שלומי וקנין, כדורסל, ורועי בירנבאום, כדורגל אולמות.
2008 – אבי בוקלר, קרטה; סגן: משה שרקה, כדורגל אולמות.
2018 - מוחמד עליאן, כדורגל אולמות.
ארגון הפליטים הבין-לאומי הוא ארגון אשר הוקם ב-1946, כדי לטפל בבעיית הפליטים שנוצרה בעקבות מלחמת העולם השנייה.
התפקיד העיקרי של הארגון היה ליישב מחדש אנשים שמסיבות חוקיות אינם יכולים לחזור למדינת מוצאם.
בשנת 1952 הופסקה פעילות הארגון.
את מקומו תפסה נציבות האו"ם לפליטים האחראית על פליטים מכל העולם, למעט הפליטים הפלסטינים, המטופלים על ידי אונר"א.
26 מדינות היו חברות בארגון הפליטים הבין-לאומי: אוסטרליה, איטליה, איסלנד, ארגנטינה, ארצות הברית, בלגיה, ברזיל, בריטניה, גואטמלה, דנמרק, הולנד, הונדורס, הפיליפינים, הרפובליקה הדומיניקית, סין, ונצואלה, לוקסמבורג, ליבריה, נורווגיה, ניו זילנד, פנמה, פרו, צרפת, קנדה ושווייץ.
במהלך שנות פעילות הארגון שוקמו בין 5 ל-10 מיליון פליטים בשיתוף פעולה עם כ-60 סוכנויות מקומיות ובין-לאומיות.
הארגון הוקם ב-20 בפברואר 1946, בעקבות המלצת החלק הראשון של העצרת הכללית, המועצה הכלכלית והחברתית, אשר ניתנה ב-16 בפברואר 1946. הוועדה המליצה על הקמת גוף בינלאומי שיהיה אחראי על הגדרת מיהם האנשים הזכאים לסיוע והגנה ודיווח על מספר הפליטים ומיקומם.
בישיבה השנייה הוועדה החליטה להקים ועדת כספים של ארגון הפליטים הבינלאומי.
דו"ח הוועדה וטיוטת החוקה נקראו שוב בישיבה השלישית והועברו לאספה הכללית כדי לקבל החלטה בקשר לנושאים שהועלו בישיבה זו.
חוקת הארגון נחתמה בפלאשינג מדו, ניו יורק, ב-15 בדצמבר 1946. על פי החוקה, פליט הוא אדם אשר נאלץ לעזוב את מדינתו בשל חשש מסוים מרדיפות על רקע גזע, דת, לאום, השתייכות לקבוצה או דעה פוליטית מסוימת.
החוקה ציינה את שדה הפעולה של הארגון, ועיגנה את האמירה שנויה במחלוקת ביחס לכך שטיפול בפליטים ממוצא אתני גרמני שגורשו או יגורשו מארץ לידתם לגרמניה, אינו באחריות הארגון.
החוקה שיקפה חודשים רבים של ניסיונות לשילוב כמה נקודות מבט מנוגדות בנוגע למטרות הארגון.
בזמן שההיבט ההומניטרי של הארגון הודגש על ידי כולם, הייתה אי הסכמה חדה לגבי התקציבים והסדרים כספיים, מדיניות ושיטות הארגון.
המדינות המערביות (ארצות הברית, אירופה ובריטניה) העדיפו לנקוט במדיניות פתוחה של הגדרה רחבה יותר של עקורים ופליטים, בניגוד למדינות המוצא (כולל ברית המועצות), שהעדיפו מדיניות של יישוב מחדש והגדרה קפדנית.
כנופיית טמבוב או ארגון הפשע טמבוב היא כנופיית פשע מאורגן גדולה בסנקט פטרבורג, שברוסיה.
על פי ההאשמות הרווחות, היא אורגנה בשנת 1988 על ידי שני גברים ממחוז טמבוב, ולדימיר קומארין וואלרי לדובסקיך.
החבורה נקראת על שם אזור מוצאם.
למרות ההאשמות, קומארין ממשיך להכחיש את מעורבותו.
במקור הגנגסטרים גויסו מאנשים ממוצא טמבוב וספורטאים ועסקו בגביית דמי חסות.
הארגון התפרסם בעיר לאחר סיקור מאת אלכסנדר נבזורוב בתוכנית הטלוויזיה שלו "600 שניות".
בשנת 1989 התנגשה החבורה עם כנופיית מאלישב, קבוצה פלילית נוספת שמושבה בסנקט פטרבורג, בסכסוך מזוין עקוב מדם.
בשנת 1990 נכלאו כמה מחברי הכנופיה כולל קומארין בשל סחיטה, אך קומארין שוחרר מהכלא בשנת 1993. בהמשך הוא כרת ברית בקצרה עם מאלישב כדי להילחם בכנופיית קאזאן הטטרית.
בשנים 1993–1995 התפתחה מלחמה פנימית בין קבוצות בתוך כנופיית טמבוב.
ב-1 ביוני 1994 שרד קומארין ניסיון רצח ברכבו אך נפצע קשה ואיבד את זרועו.
הוא המשיך בהתאוששותו בדיסלדורף (גרמניה) ובשווייץ.
עד 1995 הוא המשיך לשלוט על פעילות הכנופיה.
באותה תקופה הכנופיה שילבה כמה אנשי עסקים והתעניינה בהשקעות ובסחר בדלקים והתפתחה ביעילות לכדי מאפיה של ממש, מה שעזר בארגון כמה חברות אבטחה פרטיות.
על פי החשד, חלק מחבריה הפכו לחברי הדומה הממלכתית וחברים באספה המחוקקת של סנקט פטרבורג, כמו גם סקטור שנפתח בסידני, אוסטרליה שנוהל על ידי מיכאיל קלפנוב.
אפילו יו"ר האספה ויקטור נובוסיולוב העניק לה את תמיכתו ושמר על קשרים הדוקים עם קומארין.
בשנת 1998 הפך קומארין לסגן נשיא חברת הנפט הפטרבורגית (PTK), הנחשבת לחברת הנפט המובילה בעיר.
משנת 1994, PTK הייתה בבעלות העירייה.
בסתיו 1999 החל מעמדה של הכנופיה להידרדר.
ויקטור נובוסיולוב נהרג מפיצוץ במכוניתו ב-20 באוקטובר.
בנוסף נכלאו או נהרגו כמה מחבריה החשובים ביותר.
קומארין עזב את תפקידו כסגן נשיא PTK.
כנופיית טמבוב כוללת כיום כמה מאות חברים פעילים.
באוגוסט 2001 אמר שר הפנים של רוסיה בוריס גריזלוב כי כנופיית טמבוב שלטה על 100 מפעלים תעשייתיים בסנקט פטרבורג, כולל PTK, מפעילת קמעונאות הדלק המובילה בעיר וכן ארבעה נמלי ים מרכזיים בצפון מערב רוסיה, סנקט פטרבורג, קלינינגרד, ארכנגלסק ומורמנסק.
ב-16 בינואר 2007 הודיע התובע הכללי של רוסיה יורי צ'ייקה כי כנופיית טמבוב השתלטה לאחרונה בכוח על 13 מפעלים גדולים בסנקט פטרבורג ונתונה לחקירת רשויות אכיפת החוק הפדרליות שעצרו כ-30 חברים בארגון.
ב-13 ביוני 2008 עצרה המשטרה הספרדית 20 מחברי הארגון.
בקשר לפשיטה, הפוליטיקאי הרוסי ולדיסלב רזניק נחקר.
אלכסנדר מאלישב, ככל הנראה לאחר שפתר את הסכסוך שלו עם הכנופיה, הצטרף אליהם במקום ועבר לספרד להמשיך במבצע לאחר מספר ניסיונות התנקשות בחייו בסנקט פטרבורג.
גם גנאדי פטרוב, מקורב ושכן לאחותו של המלך חואן קרלוס, נעצר.
במהלך המבצע המשטרתי נתפס קוד שנקרא מבצע טרויקה, 307,000 דולר במזומן ועשרים ושלוש מכוניות יוקרה.
חשבונות בנק בהיקף של 12 מיליון יורו הוקפאו.
מעצרים בוצעו גם בברלין, שם היה חבר בארגון, מייקל רבו, מעורב בהלבנת ההכנסות מסחר בסמים ופעילות בלתי חוקית אחרת.
החקירה הפלילית של 2008 הובילה למעצרים נוספים ונחשפה תוכנית הלבנת הון של מאפיה רוסית גדולה (כנופיית טמבוב).
לטענת התובע הבולגרי מכובסים יותר ממיליארד יורו (1.4 מיליארד דולר) של כסף רוסי מלוכלך באמצעות שורה של עסקאות פיננסיות בבולגריה ובאסטוניה.
הכסף המכובס היה, על פי הטענות, חלק מהכנסות הכנופיה הידועות לשמצה של סנקט פטרבורג, טמבוב, מסחר בסמים, זנות וגביית דמי חסות.
את פעולת הלבנת הכספים של כנופיית טמבוב ניהלו על ידי אליזבת ילנה פון מסינג וסבטוזר מילטר.
על פי המקורות, כמיליארד יורו של כסף רוסי מלוכלך הועבר לראשונה לחברת שירותי נדל"ן ושירותים פיננסיים בבולגריה, המכונה אופטימה קיי.
אז חברה זו חיברה מחצית מהכסף לבית הפיננסי האסטוני א.ס.
טוויד, שהחזיר את המזומנים לרוסיה.
שאר הכסף הועבר לחשבונות בקפריסין, דובאי, הונג קונג ומדינות אחרות, כך לפי עיתון בולגרי.
החקירה, שהתנהלה בבולגריה, הייתה חשאית.
שני אנשים נחקרו בבולגריה ב-23 במאי 2008, במקרה זה - אליזבת ילנה פון מסינג וסברוזאר מילטר.
פון מסינג היא רוסייה בעל אזרחות פינית, שימשה כשליחה.
הדיונים בבית המשפט על חקירתם של שני הרוסים לא היו פתוחים לקהל.
ב-22 באוגוסט 2007 ולדימיר קומארין נעצר על ידי משטרת רוסיה ובנובמבר 2008 נידון ל-14 שנות מאסר והוטל עליו קנס בגובה מיליון רובל על פעילותו הפלילית.
בקיץ 2010 הוא עתר לבית הדין האירופי לזכויות אדם בטענה שזכויותיו הופרו על ידי הרשויות הרוסיות.
ביולי 2011 בית משפט מוסקבאי קיצר את עונשו ל-11.5 שנות מאסר והוא הועבר למאסר בכלא מטרוסקאיה טישינה במוסקבה.
במרץ 2012 מעצרו הוארך ובאוגוסט 2016 בית הדין גזר עליו 23 שנות מאסר בגין הקמת ארגון פשע, הזמנת רציחות וביצוע הונאות בקנה מידה גדול.
במרץ 2019 הוא נידון מחדש, הפעם ל-24 שנות מאסר.
ביוני 2009 נעצר בכיר בארגון טמבוב בשם מיכאיל גלושצ'נקו, הוא הואשם על ידי ועדת החקירות של רוסיה ברצח.
במרץ 2012 נידון לשמונה שנות מעצר והוטל עליו קנס בגובה 300 אלף רובל בגין הונאה.
ארגון הפשע אורחובסקאיה הייתה אחת מכנופיות הפשע המאורגן המרכזיות של מוסקבה בשנות ה-90, שהייתה יריבתם של כנופיות הפשע הקווקזיות.
ארגון הפשע אורחובסקאיה קיבלה את שמה משכונת מגורים אורוחובו-בוריסובו במוסקבה, בה התגוררו מרבית חבריה.
היא החלה לצוץ באמצע שנות השמונים והתארגנה סופית בשנת 1988. המבנה של ארגון פשע זה כלל ספורטאים רבים לשעבר אשר עקב חוסר הסיכויים בספורט המקצועי ואינם בעלי מקצוע אמיתי, קיוו להשיג כסף בתחום הפלילי.
באותה תקופה, כולם היו בני 18–25. הארגון החשיב את כשטחו לא רק את אזור אורוחובו-בוריסובו, אלא גם כמעט את כל הדרום והדרום-מערב של מוסקבה.
ראש ארגון הפשע אורחובסקאיה היה סרגיי טימופייב , נהג טרקטור לשעבר, ממחוז נובגורוד, יליד 1955, שקיבל את הכינוי "סילבסטר" על שריריו המרשימים (בדומה לסילבסטר סטאלון).
היו לו קשרים נרחבים בעולם הפלילי, בפרט, הוא התיידד עם גנבים בחוק מפורסמים רבים:
אנדריי ישייב , הידוע גם תחת הכינוי "רוספיס";
פאבל זכרוב , המכונה גם "פאשה צירול";
ויאצ'סלב איוואנקוב, הידוע גם תחת הכינוי "יפונצ'יק".
בזמן הקמת הארגון, טימופייב יצר קשרים עם ארגונים דומים, בפרט, עם ארגון הפשע סולנצבסקאיה ומנהיגה סרגיי מיכאילוב, שכונה "מיכאס".
הארגון קיבל את כספו הראשון באמצעות שוד משאיות שהובילו סחורה.
הארגון גם לקח תחת שליטתו כמעט את כל גנבי המכוניות ובית.
בסוף שנות השמונים, החל גם עידן הסחיטה.
בשליטת הארגון היו מספר קואופרטיבים, מסעדות, מפעלים.
כנופיית הפשע אורחובסקאיה הייתה אחת מארגוני הפשע הראשונים שניסו להשתלט על מארגני הקונצרטים של זמרי פופ.
העימותים הראשונים של הארגון החלו גם בסוף שנות השמונים.
מאז 1988 הם החלו להתנגש ברצינות עם ארגונים אתניים של אזרבייג'נים וצ'צ'נים עם מטרה להפסיק את חסותם על השוק בנמל הדרומי שהיה הגדול ביותר בברית המועצות.
בשנת 1989 נעצר סילבסטר וחלק מארגונו באשמת סחיטה ונידון לשלוש שנות מאסר.
לאחר שהשתחרר הוא חזר ארגון ועסק בעסקים חוקיים.
בשנת 1991 טימופייב וארגונו החלו לשים לב על עסקי הבנקאות.
כתוצאה מעבודה פעילה בכיוון זה החלה כנופיית אורוחובסקאיה לשלוט בכ־30 בנקים באזור המרכז ברוסיה.
בנוסף, סילבסטר עסק בכל מה שיכול רק לייצר הכנסה - ענף האבנים היקרות והמתכות היקרות, הנדל"ן, עסקי הרכב, עשה ניסיונות לתפוס פלח מסוים בשוק הנפט.
כסף מפעילות הארגון הועבר לבנקים זרים, וטימופייב עצמו התחתן ורכש אזרחות כפולה והפך לאזרח ישראלי סרגיי ז'לובינסקי.
כך, החל משנת 1993 עד 1994, ארגון אורחובסקאיה היה בין הארגונים הפליליים הראשונים שהתחילו להלבין את הונם.
לוחמי אורוחובסקאיה באותה תקופה היו מרוצים ממצב הדברים.
הם קיבלו הכנסה יציבה, והארגון למעשה לא סבל מהפסדים משמעותיים.
הכירו בטימופייב כמנהיג של כל כנופיות הפשע הסלאביות, אנטגוניסטים טבעיים של ארגוני הפשע הקווקזיים.
ב-13 בספטמבר 1994, המכונית של סילבסטר מרצדס 600SEC התפוצצה ברחוב טברסקאיה-ימסקאיה ה-3 .
על פי גרסה אחת, את הרצח ארגן "יפונצ'יק", וגרסה שנייה - מנהיגי ארגון הפשע קורגנסקאיה .
שעם שניהם לסילבסטר היה עימות בחודשים האחרונים בחייו.
מותו של מנהיג הארגון הייתה מכה איומה לארגון.
לאחר מותו של סילבסטר, מקורבים לשעבר החלו להילחם על מקומו.
ארגון פשע אורחובסקאיה שפעם התפרק לכ-15 קבוצות.
ארגון הפשע סלונובסקאיה (סלוני) הייתה כנופיית הפשע המאורגן הגדולה ביותר במחוז ריאזן ואחד מארגוני הפשע החזקים ביותר במדינות חבר העמים של שנות התשעים, הייתה קיימת עד 1996.
ארגון הפשע סלונובסקאיה הופיעה בריאזאן בשנת 1991. שמה הראשוני היה "פרזנת" (על שם מקום המפגש של הארגון במסעדת "פרזנת").
מנהיגיה היו נהג לשעבר של סגן תובע העיר ריאזאן ניקולאי איבנוביץ' מקסימוב, שכונה מקס ונהג המונית ויאצ'סלב יבגנביץ' ארמולוב, יליד 1962, שכונה "סלון" (פיל).
לכבוד האחרון קיבל הארגון לאחר מכן את שמו הסופי.
לאחר שצברו ניסיון בסחיטה, ארגון הפשע החדש החל לעסוק בעניינים חמורים.
כאשר החלה תקופת "בום המכוניות" שנקראה ברוסיה, השודדים החלו לעסוק בהונאה נגד קונים ומוכרי מכוניות, וכתוצאה מכך הם נשארו ללא כסף וללא מכוניות.
עם זאת, הארגון נעצר עד מהרה.
מקסימוב נטל על עצמו את האשמה בהונאה והורשע על תנאי, אך בפעולותיו של ארמולוב בית המשפט לא מצא עבירה.
בראשית שנות התשעים, מושאי הפעילות העיקריים עבור השודדים היו משתפי פעולה, אנשי עסקים, שאטלים, מהם סחטו כסף.
רווחים פליליים מסוג זה נקראו "סחיטה".
ההנהגה של מרבית החברות הריאזניות באותן שנים הפרה באופן שיטתי את החקיקה הכלכלית של רוסיה, ולכן יזמים העדיפו לשלם לשודדים מאשר לפנות למשטרה.
"סלוני" היו בין הראשונים שעסקו בסחיטה בריאזאן.
במקביל, הם סחטו כסף אפילו מחברות ללא כוונת רווח, ויתרה מכך - חברות לא רווחיות.
כל חבר חדש בארגון הפלילי המאורגן, כמבחן להתאמה מקצועית, היה צריך למצוא נקודה חדשה שאפשר יהיה לסחוט.
לבסוף, ההכנסה שקיבלו יזמים קטנים לא הספיקה עוד לשודדים.
הם התעניינו יותר בענף הייצור.
הניסיונות הראשונים נעשו לקחת מפעלים גדולים תחת שליטה פלילית.
לשם כך, נעשה שימוש מיומן בכספים שהתקבלו בסחיטה, שוד והונאה.
ארגון הפשע וליקולוקסקאיה הוא ארגון הפשע הגדול ביותר שפעל בסנט פטרסבורג בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, וניהל במשך כעשור את חייה הפליליים של העיר.
מנהיגי העתיד של הארגון הפלילי, האחים ניקולאי וויקטור גברילנקוב, נולדו בעיר וליקיי לוקי במחוז פסקוב.
בצעירותם עברו לסנט פטרבורג והחלו לעבוד בעסקי הבירה.
הם קיבלו משרה באחד ממפעלי השתייה היוקרתיים בלנינגרד - המסעדה "רוזה חוטור".
באמצע שנות ה-80 אספו האחים במסעדה, שבראשה עמדו גם בני העיר וליקיי לוקי, אנדריי סרגייב ואלכסיי קוסוב, צוות ספורטאים חזק.
עד מהרה, לקחו תחת חסותם חטיבת ספורטאים מהעיר טמבוב, ביניהם בלט ולדימיר קומארין.
עד מהרה הבינו האחים שהצוות החדש מייצר אפשרויות חדשות - כעת ניתן היה להתחיל להרוויח כסף לא על ידי מילוי בקבוקי בירה, אלא על ידי סחיטה.
"פרסטרויקה" פתחה אופקים חדשים לארגון הפלילי שזה עתה הוקם.
מושאי תשומת הלב היו סוחרים פרטיים שמכרו מוצרי צריכה זולים במסווה של מוצרים ממותגים, ענתיקות, אייקונים, נפחים, סוחרי מטבעות.
החישוב שלהם היה פשוט מאוד - הם סחטו כסף מאלה שלעולם לא היו הולכים להתלונן במשטרה, בידיעה היטב שהמשטרה קודם כל תתעניין בהם.
העסק החל לייצר רווח יציב.
בסוף שנות השמונים היה גל חדש של הגירה ברחבי ברית המועצות.
יהודים שעזבו למולדתם ההיסטורית לא עזבו את הארץ בידיים ריקות.
שעות ספורות לפני שהמטוס המריא, ביקרו אותם האחים עם חבריהם, לקחו מהם כסף וחפצי ערך.
וכאן החישוב שלהם היה מדויק מאוד - איש לא רצה להתלונן במשטרה כשכמעט עזבו את ברית המועצות.
הכל התנהל כרגיל, כאשר בשנת 1989 קרה הבלתי צפוי - חברי הארגון מהעיר טמבוב נעצרו כמעט כולם באשמת סחיטה.
בית המשפט גזר עליו 4 שנות מאסר.
לאחר ששוחרר, הגיע קומארין לאחים גברילנקוב בשנת 1991 בבקשה לעזור להם "לקום".
אך האחים לא סלחו וסירבו לו.
יחד עם קומארין עזבו כל חברי הארגון מהעיר טמבוב.
כך הוקם ארגון הפשע טמבוב.
באותה תקופה, הארגון הפללי וליקולוקסקאיה וטמבובסקאיה החלו לעבוד במקביל, מחלקים תחומי השפעה בסנט פטרסבורג ומנסים לא להתנגש זה עם זה.
אך דו קיום שליו לא נמשך זמן רב.
בשנת 1993, בסנט פטרסבורג החלה להתכונן למשחקי הרצון הטוב הקרובים.
בתנאים מועדפים נוצרו כספים רבים במטרה לרכוש ציוד ומזון מחו"ל הדרוש לחגיגות.
בפרט הוחלט להסדיר את אספקת היין המיובא באיכות גבוהה לעיר.
בהזדמנות זו פנה איש עסקים עברייני אחד לארגון טמבובסקאיה.
העסק פרח, ועד מהרה הופיע יין ספרדי אמיתי על מדפי מרבית חנויות העיר.
לשודדים היה דולר של רווח נקי מכל בקבוק ולא היו להם בעיות עד שארגון לוליקולוקסקאיה נודע על כך.
אנשי האחים גברילוב החרימו סחורה של כמעט מיליון דולר מאיש העסקים וסירבו לתת את הכסף.
איש העסקים התלונן בפני טמבובסקאיה, וקומארין עם האחים הגברילנקוב החליטו ליישב את הנושא, וקבעו "סטרלקה" (מפגש), כמו שאמרו באותן שנים.
מקומה של "הסטרלקה" היה המסעדה "קולוס" ליד קתדרלת קאזאן, בתעלת גריבוידוב.
בפגישה המליץ קומארין בצורה קשה על האחים להחזיר את הכסף.
ניקולאי גברילנקוב הבטיח לעשות זאת, אך עד מהרה נורה איש העסקים על ידי רוצחים עלומים ב-1 בספטמבר 1993 ליד ביתו.
כמו כן הוחלט לחסל את קומארין.
ב-1 ביוני 1994 תפס אחד מלוחמי וליקולוקסקאיה עמדה על גג הבית מספר 34 ברחוב טורקו, בו התגורר קומארין.
ברגע שיצא מהכניסה העביר הצופה פיקוד בווקי טוקי לחברו, שהתחפש לאישה התקרב למכוניתו של מנהיג "טמבובסקאיה" וירה במכונית עם מקלע.
השומר של קומארין נפטר, והוא עצמו נפצע קשה ואיבד זרוע.
הוא ניצל רק מכיוון שבאותו יום קומארין עצמו נהג במכונית.
זמן קצר לאחר שאת קומארין אסף האמבולנס, הגיע מספר גדול של חמושים מארגון טמבובסקאיה לבית החולים העירוני בסנט פטרסבורג, כדי לשמור על הבוס שלהם.
לשוטרים לקח כמה שעות לפזר אותם.
לאחר שהבינו כי הם לא יכלו להימנע כעת ממלחמה עם הטמבובסקאיה, האחים מיהרו לחדש את חטיבותיהם הדלילות למדי.
כמה עבריינים שהיו ברשימה המבוקשת הפדרלית הגיעו לחסותו של וליקי לוקסקאיה.
ביניהם בלטו במיוחד שני צעירים בשם "ולריקי" - ולרי רונוב ואלרי גבריסנקו.
התהילה על פעילותם המוצלחת בתחום הפלילי עברה בכל רחבי סנט פטרסבורג ואף הגיעה לתחומים פוליטיים גבוהים.
אז בראשית חורף 1994 פנה יו"ר המפלגה הרפובליקנית הלאומית הרוסית, יורי בלייב, לוולריקים בבקשה לסייע בהוצאת כסף ממשרד אחד.
גבריסנקו החזיר במהירות את החוב, אך לא התכוון לחלוק אותו עם בעליו.
ב-6 בדצמבר 1994, סמוך לבית מספר 18 ברחוב פיונסטרויאה בלייבה, ירה רוצח אלמוני ממקלע.
שניים משומריו נהרגו, וראש המפלגה עצמו נפצע קשה.
למרות המניעים הברורים לניסיון ההתנקשות, בלייב התעקש על שלו.
מבועת עד מוות, הפוליטיקאי הסית את החקירה מפושעים אמיתיים.
באמצע שנות התשעים הפך ניקולאי גברילנקוב לאליל חי של העולם הפלילי של סנט פטרסבורג.
סמכותו הייתה עצומה - כל שודדי סנט פטרסבורג פנו אליו באופן בלעדי, ברבים (вы) ומאחורי גבו "סטפנוביץ" בכבוד.
בחוגים רשמיים הוא כבר היה ידוע כאיש עסקים מכובד.
הכנסותיו היו יכולים להיות מושא לקנאה לאיזושהי מדינה קטנה - רשתות של חנויות ומסעדות, חברות נדל"ן, עסקי הימורים, כמעט כל המפעלים הרוסיים-פינים המשותפים, חברת דייגים וקונצרן הנפט Neste.
ארגון הנוער האספרנטיסטי הכלל-עולמי (אספרנטו: Tutmonda Esperantista Junulara Organizo - TEJO) הוא ארגון המוקדש לקידום שפת ותרבות האספרנטו בקרב צעירים ברחבי העולם עד גיל 35, ומהווה את המשמרת הצעירה של אגודת האספרנטו העולמית (UEA).
הארגון הוקם בשנת 1938, וכיום חברים בו כ-2000 צעירים ברחבי העולם.
ניתן להיות חברים ישירים בארגון או באחת מ-46 השלוחות הלאומיות שלו.
כמו כן מקיים הארגון קשרים עם 13 ארגוני נוער אספרנטיסטיים לאומיים נוספים שאינם חברים בו.
TEJO מארגן את קונגרס הנוער העולמי (Internacia Junulara Kongreso) שמתרחש מדי שנה במדינה אחרת, ונמשך על פי רוב שבוע בהשתתפות כמה מאות צעירים מרחבי העולם.
עוד מקיים הארגון מספר סמינרים בשנה בנושאין משתנים כגון זכויות אדם, גלובליזציה, קשייהם של דוברי שפות מיעוט, והשפעת האינטרנט על קידום הבנה הדדית.
הארגון מפרסם מגזין בשם TEJO tutmonde שחלקים מתוכנו מפורסמים גם במגזין Kontakto (קשר) לצעירים ולמתחילים בהוצאת UEA.
כמו כן במשך שנים רבות היה הארגון המוציא לאור של ספרי הכתובות השנתיים של פרויקט פספורטה סרבו - המסייע לאספרנטיסטים להתארח בחינם אצל אספרנטיסטים אחרים בחו"ל.
כיום מפעיל הארגון את הפרויקט באמצעות אתר אינטרנט.
לארגון גם ועדה לקשרי חוץ המקיימת קשרים עם ארגוני נוער וצעירים שאינם אספרנטיסטיים.
נשיאת הארגון כיום היא שרלוט שרפינג לארסון משוודיה והמזכירה הכללית היא קונסטנזה שונפלד (המכונה טושקה) מגרמניה.
משרדי הארגון ממוקמים בעיר רוטרדם שבהולנד.
ב-1938, שני מורים הולנדים, בני הזוג אליזבת וקורנליס יוסינוס ואן ויננדאל, ארגנו מפגש לילדים אספרנטיסים מ-10 מדינות בעיירה גרואט (Groet) בהולנד.
כך למעשה נולד 'ארגון הנוער העולמי' (TJO).
בשנה לאחר מכן השתתפו למעלה מ-800 ילדים מ-20 מדינות במפגש נוסף שאורגן בעיירה טרוורן (Tervuren) בבלגיה (ליד בריסל).
מלחמת העולם השנייה עצרה את התפתחות הארגון והוא שב לפעול רק ב-1945, כאשר החל לפרסם מחדש את המגזין 'החיים הצעירים' (La Juna Vivo).
קונגרס הנוער הבינלאומי הראשון נערך באיפסוויץ' שבבריטניה ב-1947.
בעוד בתחילתו הורכב הארגון בעיקר ממורים לאספרנטו, בניהולו של המורה פייטר קרייט מהולנד, עם הזמן הלך והפך לארגון צעירים וב-1951 הייתה הנהלתו מורכבת מצעירים בלבד.
ב-1952 שינה הארגון את שמו לשם הנוכחי.
בשנת 1956 התחבר ל-UEA והפך למשמרת הצעירה של הארגון הבוגר.
בשנת 1971 שולב המערך הכלכלי של הארגון לגמרי ב-UEA.
ב-1959 התקיים קונגרס הנוער האספרנטיסטי לראשונה במדינה קומוניסטית - בעיר גדנסק שבפולין.
ארגון הפיונרים על שם ארנסט תלמאן אשר כלל את הפיונרים הצעירים ואת הפיונרים של תלמאן, היה ארגון נוער עבור תלמידי בית ספר מגיל 6 עד 14 ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
הארגון נקרא על שם ארנסט תלמאן, מנהיג עבר של המפלגה הקומוניסטית הגרמנית אשר הוצא להורג במחנה הריכוז בוכנוולד.
הארגון היה תת-מחלקה בנוער הגרמני החופשי, תנועת הנוער הרשמית של גרמניה המזרחית.
הארגון נוסד ב-13 בדצמבר 1948 והתפרק ב-1989, באיחוד גרמניה מחדש.
בשנות השישים והשבעים כמעט כל תלמידי בית הספר בגילאי 6 עד 14 אורגנו לתוך קבוצות של "פיונרים צעירים" או קבוצות "פיונרי תלמאן".
בארגון היו חברים "כמעט שני מיליון ילדים" עד 1975.
קבוצות הפיונרים היו מבוססות באופן רופף על תנועת הצופים, אבל אורגנו בצורה מיוחדת כדי לעשות אינדוקטרינציה לתלמידי בתי הספר בגילים 6–14 עם אידאולוגיה סוציאליסטית כדי להכינם עבור הנוער הגרמני החופשי.
אחרי הצהריים אשר בולו בקבוצות הפיונרים כללו שילוב של הרפתקאות, אינדוקטרינציה סוציאליסטית בצורה משולבת מיתוסים, וביצוע מסורות מהפכניות.
בקיץ, בדרך כלל החניכים נסעו למחנות הפיונרים, אשר דומים למחנות קיץ של הצופים.
היו גם מחנות פיונרים בין-לאומיים, אשר כיוונו לפתח חברויות בין ילדים בלאומים שונים.
בקונגרס ה-17 של המועצה המרכזית של הנוער הגרמני החופשי, "הפיונרים הצעירים" הוקמו באופן רשמי, ב-13 בדצמבר 1948. הארגון היה הארגון הפוליטי ההמוני הרשמי לילדים ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, אשר נוהל על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה דרך הנוער הגרמני החופשי.
מ-1949 יושב הראש של הארגון הייתה מרגוט פיסט, אשר נהייתה בעתיד גברת הונקר.
מ-1949 נוסד עיתון של הארגון אשר נקרא "הפיונר הצעיר" (דר יונגה פיונר) ולאחר מכן שמו שונה ל"התוף" (די טרומל).
ב-1952 הארגון נקרא על שם ארנסט תלמאן.
ב-1949 היו חברים בארגון 714,258 פיונרים צעירים (30% מכל הילדים בגילאי בית ספר בשטח הכיבוש הסובייטי של בגרמניה).
בסוף שנות החמישים מרבית הילדים בגילאי בית הספר בגרמניה המזרחית היו בארגון הפיונרים על שם תלמאן.
ב-1989 היו כבר בארגון קרוב ל-2 מיליון ילדים בגילאי בית ספר, או 98% מכל הילדים בגילאי בית ספר בגרמניה המזרחית.
לארגון היו פגישות מרכזיות פעם בכמה שנים, כל פעם בנושא שונה.
בנובמבר 1989, שרר אי שקט בערי הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, כמו "הפגנות יום שני" למשל, שהתרחשו בלייפציג.
בערב לפני יום העצמאות הארבעים לרפובליקה, מצעד הלפידים המסורתי של הנוער הגרמני החופשי לווה בזעקות "גורבי, גורבי!" (הכוונה למנהיג ברית המועצות באותה תקופה, מיכאיל גורבצ'וב).
יושב הראש של הפיונרים, וילפריד פוסנר, אשר הנהיג את הארגון בארבע השנים האחרונות הקודמות לאירוע, התפטר.
למחליפו, בריגיט גאפה, ניתן התפקיד לערוך רפורמות בתוך הארגון, והוא היה למנהיגו האחרון.
באוגוסט 1990, לאחר נפילת חומת ברלין ולפני איחוד גרמניה מחדש, ארגון הפיונרים על שם ארנסט תלמאן חדל להתקיים.
מאז, לא היו ארגוני פיונרים בגרמניה.
סיסמת הפיונרים הייתה "Für Frieden und Sozialismus seid bereit – Immer bereit" (לשלום וסוציאליזם היה מוכן - תמיד מוכן).
סיסמה זו קוצרה בדרך כלל ל"היה מוכן - תמיד מוכן".
סיסמה זו נקראה בעת הרמת הדגל.
אדם אחד היה אומר את החלק הראשון, "היה מוכן" אשר היה בדרך כלל מדריך הקבוצה של הפיונרים, מורה, או המנהיג של הקבוצה המקומית.
כל הפיונרים היו עונים "תמיד מוכן", עם הצדעה עם ידם הימנית, השמתה קרוב למצח עם האגודל פונה (ואיתו היד) לכיוון השמיים.
מדי הפיונרים הורכבה מחולצה לבנה אשר נרכשה על ידי הורי החניך, עם מכנסיים כחולים או חצאיות עד שנות השבעים ואחריהם רק באירועים מיוחדים.
לעיתים קרובות הדבר היחידי שנלבש שהיה הסמל הכי חשוב של סוציאליסט לעתיד, העניבה הכחולה.
במקור העניבה הייתה כחולה, אך מ-1973, ה"פיונרים של תלמאן" לבשו עניבה אדומה, כמו הפיונרים בברית המועצות, ו"הפיונרים הצעירים" המשיכו ללבוש את העניבה הכחולה.
הפיונרים לבשו את המדים שלהם באירועים פוליטיים וחגים רשמיים כמו צעדת האחד במאי, פסטיבלים בית ספריים, ואירועים של פיונרים.
חברות ב"פיונרים הצעירים" וב"פיונרים של תלמאן" הייתה התנדבותית - חברות לא הייתה דרושה.
עם זאת, החברות הייתה נראית כדבר המובן מאליו על ידי המדינה (ובתי הספר) וגם על ידי כמה הורים.
רוב הילדים הלכו אחרי ההמון, וכמעט כל הילדים בכל כיתת בית ספר הצטרפו, למרות זאת היו תמיד כמה אשר לא עשו כך, למשל מפני שהם היו דתיים או שפשוט לא רצו בכך.
דעות שונות מתווכחות על האם זה היה חיסרון לסרב להצטרף לארגון.
יש אנשים הטוענים שנמנעה כניסתם מאירועים מאורגנים, אך אחרים אומרים שהם היו מורשים להשתתף בכל אירוע אשר עניין אותם.
בכל מקרה, לפחות שנה אחת של חברות ב"פיונרים הצעירים" הייתה דרושה כדי להצטרף ל"פיונרים של תלמאן" וחברות ב"פיונרים של תלמאן" הייתה הכרחית כדי להצטרף לנוער הגרמני החופשי.
כמה אנשים אשר לא הצטרפו לנוער הגרמני החופשי אחר כך מצאו זאת קשה לקבל את קורסי האוניברסיטה אשר בחרו, או לטייל באופן חופשי כמו אחרים שכן היו בנוער.
ההרשמה כחבר בתנועה בדרך כלל התרחשה ב-13 בדצמבר, היום שבו הארגון נוסד בו ב-1948, בדרך כלל אלו שהצטרפו ל"פיונרים הצעירים" היו בגיל 6 ואלו שהצטרפו ל"פיונרים של תלמאן" היו בגיל 10.
שירי הפיונרים היו מושרים בכל אפשרות.
Wir tragen die Blaue Fahne - אנחנו סוחבים את הדגל הכחול
הפיונרים לקחו חלק במגוון רחב של פעילויות הכוללות התעמלות, טקסים, והופעות, פגישות ואספת מחזור למטרות שונות.
במדיהם, ועם ההתלהבות הילדותית שלהם, הם היו אביזר מושך לחגיגות העצמאות של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית ופסטיבלים שונים.
ב-1966, למשל, משלחת של פיונרים וחניכים של הנוער הגרמני החופשי הניחו זרים של צפרן אדום באופן סימבולי כדי לכבד את חגיגות ה-20 שנה למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
חוץ מייצוג של פנים צעירות וחיוביות של סוציאליזם לעולם מחוץ לגרמניה המזרחית, הפעילויות האלה עוצבו גם כדי להעביר את המסר לילדים שלסוציאליזם יש מוראל גבוה.
ב-1971, "פעולה סולידרית" התרחשה ובה ילדי התנועה אספו מיליון ורדים עבור אנג'לה דייוויס.
ב-1973 "הפסטיבל העולמי של הנוער והתלמידים" בברלין נשא את המוטו "בשביל סולידריות אנטי-אימפריאליסטית, שלום, וחברות".
פעילויות היו גם דרך לעשות אינדוקטרינציה לילדים עם ערכים סוציאליסטים, תנועת ה"קורס 80" ב-1978 כיוונה להכיר לפיונרים את הפוליטיקה של מפלגת הפועלים, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
באספת הנוער הלאומית הראשונה ב-1950 בשכונת "אוברשונוידה" במזרח ברלין, נפתח פארק אשר היה ידועה כ"רפובליקת הפיונרים של ארנסט תלמאן", לאחר מכן שונה שם הפארק ל"פארק הפיונרים".
כ-20 אלף ילדים נשארו שם עבור האספה.
ב-1952, וילהלם פיק, הנשיא של גרמניה המזרחית, פתח באופן טקסי "רפובליקת פיונרים" נוספת ב"ורבלינסה" בצפון מזרח ברלין.
היא הייתה מבוססת על מחנה פיונרים סובייטי, הארטק.
זאת הייתה נחשבת פריבילגיה להיבחר ללכת לאותו מחנה, כל שנה כ-1000 פיונרים נבחרו ללכת לשם.
השטח כרגע נמצא בתהליכי שיפוצים על ידי יזם מקרלסרוהה.
במשך חודשי הקיץ, ילדים נשלחו למחנות הקיץ הפיונריים בגרמניה המזרחית וחלקים סוציאליסטיים אחרים בעולם, למשל בדרזדן ב-1952. באירוע הזה ניתן לארגון את השם ארנסט תלמאן.
ה"אליטה" של הפיונרים הייתה בדרך כלל נשלחת למדינות מחוץ לגרמניה המזרחית, מדינות סוציאליסטיות בעיקר, כדי לטפח יחסים בין לאומיים והדגשת הטבע של הסוציאליזם לילדים.
ב-1967, "רכבת חברות" נסעה לברית המועצות ואיתה חניכי הנוער הגרמני החופשי ופיונרים.
ב-1972 הפיונרים שלחו יותר מ-מיליון "מסרים של חברות" למקביליהם בברית המועצות, אשר חגגו את יום השנה החמישים לתנועתם.
פיונרים צעירים גם הועסקו על ידי חובה לאסוף אשפה למיחזור, כמו נייר ומתכת, גרמניה המזרחית, הייתה ידועה בכך שהיו בה מעט אוצרות טבע.