tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ורה אִיצְ'קוֹבָה פָּאסֶבָה (בבולגרית: Вера Ичкова-Пасева) הייתה חסידת אומות העולם בולגרייה מסופיה, בירת ממלכת בולגריה, בזכות סיועה למשפחת לוי - האב אברהם, ובנו נסים בן השבע.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה בולגריה בעלת ברית של גרמניה הנאצית וחברה במדינות הציר.
לאחר החלת החוק להגנת האומה החלו גברים מקרב יהודי סופיה להישלח למחנות לעבודות כפייה.
בתקופה השואה בין 1942 ל-1944 נתנה איצ'קובה מחסה בביתה לאברהם לוי ובנו נסים בן השבע, לאחר שאברהם קיבל צו להתייצב לעבודת כפייה.
לאחר שאזל כספם של בני משפחת לוי, סיפקה להם איצ'קובה את כל צורכיהם, למרות שהיא עצמה נתונה הייתה במצב כלכלי קשה.
לאחר שהחלו הפצצות בעלות הברית על סופיה, מילטה איצ'קובה את משפחת לוי מהעיר, וביחד עברו להתגורר באחד הכפרים הסמוכים.
איצ'קובה דאגה להמצאת מסמכים מזויפים למשפחת לוי, והם עברו לעיירה פשטרה.
לאחר תום המלחמה המשיכה איצ'קובה לטפל בנסים לוי ולדאוג למחסורו.
ב-1949 עלו בני משפחת לוי במסגרת העלייה ההמונית לישראל, ולאורך השנים שמרו על קשר עם ורה.
היא נישאה, אך לא הביאה ילדים לעולם.
לאחר מות האב אברהם, בנו נסים תמך כלכלית במשפחתה של ורה איצ'קובה.
ב-4 במרץ 1987 הכיר יד ושם בוורה איצ'קובה כחסידת אומות העולם.
ורדית גרוס (נולדה ב-6 ביולי 1973) היא אוצרת ומנהלת אמנותית, אוצרת מרכז האמנות "ארטפורט".
גרוס היא בתם של עורך הדין פרופ' יוסי גרוס וצביה גרוס, לשעבר היועצת המשפטית של משרד הביטחון.
היא גדלה בתל אביב, סיימה תיכון עירוני א' בעיר, בעלת תואר ראשון בפילוסופיה ובמשפטים באוניברסיטת ת"א ותואר שני בתקשורת אינטראקטיבית באוניברסיטת ניו-יורק.
בנעוריה הפיקה את להקת "זקני צפת", שעם חבריה למדה בתיכון.
בשנים 1994–1998 כתבה ביקורות מוזיקה בעיתון מעריב.
החל משנת 1998 כתבה בעיתון ידיעות אחרונות בנושאי תרבות ובין השנים 2008–2013 הייתה מבקרת האמנות של העיתון.
בנוסף, כתבה על אמנות ותרבות בעיתונים שונים בהם "העיר", "ArtReview" ו-"Flash Art International".
גרוס החלה את עבודתה כאוצרת ומפיקת אמנות בארגון האמנות Creative Time בניו יורק.
הארגון פועל להתערבות אמנותית במרחב הציבורי.
במסגרת זו עבדה עם אמנים בהם לורי אנדרסון, רודולף סטינגל, ג'ני הולצר, קים סוג'ה, ז'אנג חואן, דייוויד ביירן ועוד.
בשנת 2007 הצטרפה לארגון "ארטיס" בשלבי הקמתו, וניהלה אותו במשותף עם יעל ריינהרץ (מנהלת סניף ארטיס בניו יורק) במשך כחמש שנים.
במסגרת זו, הביאה אוצרים ועיתונאים בינלאומיים לסיורי אמנות בישראל.
לאחר שובה לישראל עבדה כאוצרת עצמאית, ואצרה את פרויקט "השקט שלפני הסערה" - תערוכת וידאו-ארט של אמנים ישראלים שהוצגה במרכז ווינזאבוד לאמנות, מוסקבה ואת "משחקים אינסופיים"- תערוכת יחיד של סיגלית לנדאו בגלריית סוליינקה.
בשנים 2013–2016 יזמה גרוס ואצרה את "פלסטר" - תערוכת מכירה שנתית לארגון רופאים לזכויות אדם בישראל יחד עם כרמית גלילי.
החל משנת 2013 היא מנהלת את מרכז האמנות ותוכנית הרזידנסי ארטפורט, שהוקם על ידי הקרן המשפחתית על ידי הקרן ע"ש תד אריסון.
במסגרת זו יזמה את יריד ספרי האמן הראשון בישראל (החל משנת 2015) ואת הסדנה לכתיבת ערכי נשים בוויקיפדיה מדי שנה ביום האישה הבינלאומי (החל משנת 2017).
גרוס אוצרת בארטפורט תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות, לצד ליווי קרוב של אמני תוכנית הרזידנסי בשנת פעילותם.
גרוס מתגוררת בתל אביב ונשואה לשאול אולמרט בנו של ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט, ולהם שלושה ילדים.
לגרוס שני אחים: ד"ר רז גרוס פסיכיאטר בשיבא, ואייל גרוס, פרופ' למשפטים באוניברסיטת תל אביב ובלונדון.
מסע במקום, פאטמה שנאן, ארטפורט, 2025
Welcome Home, הלל רומן, ארטפורט, 2025
שטח ירוק, רון עמיר, ארטפורט, 2025
מלאכת התרגום, עידו מיכאלי, ארטפורט, 2024
בית חכם בגוף טיפש, גיא גולדשטיין, בית הנסן, ירושלים, 2023
ערד, נטליה זורבובה, ארטפורט 2023
צבא של מאה שרירים, אפי ואמיר, ארטפורט 2022
טעויות העתיד וכיבוד קל, גיא גולדשטיין, ארטפורט 2022
פני מזרח מאדימין, הינדה וייס, ארטפורט 2022
יללות זהובות, פרויקט סאונד ומציאות רבודה של גל נסים בגני יהושע, פארק הירקון, ארטפורט 2021
סמיכות, תערוכות יחיד למריה סאלח מחאמיד ואורלי סבר, 2021
חוץ ממני, תערוכה זוגית לנעמה ערד ותכלת רם, 2020
אמא בשלי לי מיץ גנבים, תערוכה קבוצתית בהשתתפות אלה ליטביץ, יעל פרנק, רות פתיר, גיל יפמן, דור זליכה-לוי ומרב קמל וחליל בלבין, ארטפורט 2019
ברוכים הבאים ליפו, תערוכה קבוצתית לאמנים ותיקים בהשתתפות אורי אליעז, סופי יונגרייז ונחום ענבר, 2020
גבי קריכלי לא מאמין, גבי קריכלי, ארטפורט, 2019
ידי זהב, דוד עדיקא והילה טוני נבוק, ארטפורט, 2016
תנאי חיים, תערוכה קבוצתית בנושא עשרים שנות אמנות מעורבת חברתית, באוצרות משותפת עם סיגל ברניר ויעל מוריה קליין, 2013
נונפיניטו, תערוכה קבוצתית שנתית עם סיום שנת הרזידנסי בארטפורט, 2013 - 2024
Infinite Games, תערוכת יחיד לסיגלית לנדאו, גלריית סוליינקה, מוסקבה, 2012
השקט שלפני הסערה - תערוכת וידאו ישראלי, מרכז ויזבוד לאמנות עכשווית, מוסקבה, 2010
ורה אלטרס (קצ'קש) (בהונגרית: Vera Altaras (Kecskés); 1914 – 29 באפריל 2006) הייתה חסידת אומות העולם הונגרייה, שהצילה במהלך מלחמת העולם השנייה את היהודי יעקב אלטרס ממוות בשואה.
ורה התגוררה בעיר סנטה שם פגשה את יעקב אלטרס, יהודי מסרייבו, עובד ציבור מטעם צבא יוגוסלביה.
ב-1941 בעקבות הפלישה הגרמנית ליוגוסלביה יעקב ניסה לחזור לסרייבו, אך נאלץ לחזור לסנטה כשברשותו מסמכים מזויפים המעידים על היותו אזרח זר, שקיבל מחברו הכומר אנטון פאריץ ואישור מעבר שהצליח להשיג מקצינים גרמנים שעמם התיידד במהלך מסעו.
ב-1944 יעקב נעצר על ידי הרשות המרכזית לשליטה בזרים (KEOKH) והועבר למחנה המעצר קיסטרצ'ה ליד בודפשט.
בעקבות מעצרו ורה עזבה את בית הוריה בסנטה ועברה לבודפשט על מנת לדאוג ליעקב .
ורה עבדה כמלצרית ובמשך חודשים רבים התחזתה לארוסתו של יעקב על מנת שתוכל להביא לו בגדים ואוכל מדי שבוע.
הודות למסמכים המזויפים שהיו ברשותו לא הועבר לאושוויץ.
כשהאסירים האחרים וצות המחנה החלו לחשוד בו שהוא יהודי ורה שיחדה את רופא המחנה כדי שיכתוב אישור המצהיר שלמרות שיעקב נימול הוא אינו יהודי אלא מוסלמי וכך מנעה את שילוחו למחנה השמדה.
בנובמבר 1944 יעקב ברח ממחנה המעצר והגיע אל דירתה של ורה שם היא הסתירה אותו לזמן קצר עד ששוערת הבניין החלה לחשוד בה שהיא מחביאה יהודי, ולכן ורה דאגה להעבירו לדירת מסתור אחרת בה החביאה אותו עד שחרור בודפשט בפברואר 1945.
לאחר המלחמה ורה התחתנה עם יעקב ונולדה להם בת, יהודית.
הם עלו לישראל בדצמבר 1948 והתגוררו בירושלים.
ורה נפטרה ב-29 באפריל 2006 בתל אביב בגיל 92. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של.
ורה ואותר קברה בבית הקברות בקרית שאול בחלקת חסידי אומות העולם.
ב-6 בספטמבר 1998 ורה אלטרס הוכרה כחסידת אומות העולם ונערך לכבודה טקס ב-22 באוקטובר 1998. היא הונצחה בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם שביד ושם.
ורדנבורג היא עיירה הממוקמת בפרובינציית הכף המערבי בדרום אפריקה.
העיירה הוקמה בשנת 1875 כקהילה של הכנסייה הרפורמית ההולנדית בכדי להעניק שירותי דת לתושבי האזור.
שמה של העיירה שונה פעמיים לאחר מחלוקות על המים בין חקלאי האזור, ורק לאחר שהמחלוקות נפתרו, הוסכם לשנות את שם העיירה לוורדנבורג.
ורדנבורג נמצאת במערב פרובינציית הכף המערבי ומרוחקת כ־10 קילומטרים מחופי האוקיינוס האטלנטי.
העיירה ממוקמת על חצי אי קטן אשר מצפון לו נמצא מפרץ סנט הלנה ומדרום לו נמצא מפרץ סלדנהה .
בנוסף, העיירה מרוחקת כ־120 קילומטרים מבירת פרובינציית הכף המערבי ואחת משלוש ערי הבירה של דרום אפריקה, קייפטאון.
נכון לשנת 2011, בוורדנבורג מתגוררים 38,382 תושבים.
העיירה מחלוקת לארבע שכונות מגורים.
56% מתושבי העיירה הם צבעוניים, 29% הם שחורים, 14% לבנים, והשאר, כאחוז אחד, הם אחרים.
כ־70% מתושבי העיר מדברים באפריקאנס, כ־20% מהם מדברים בקוסה וכ־5% מדברים אנגלית.
כלכלת ורדנבורג מתבססת על תיירות ועיבוד דגים.
עם זאת, בעיירה שוכן אזור תעשייה (המשמש בעיקר את תעשיות הרכב והמכונאות) וקניון.
כ־5 קילומטרים מדרום מערב לעיר נמצאים מחסנים לאחסון המינרלים הכבדים (כמו טיטניום דו־חמצני, זירקון ורוטיל) הנכרים במכרות הנמצאים בצפון פרובינציית הכף הצפוני.
באזור העיירה שוכן גם פארק מאובנים.
העיר מחוברת לרשת הכבישים הלאומית ולקו ראשי של רכבות, אך הוא משמש בעיקר רכבות משא.
ורה דנש (במקור גרוסמן, בהונגרית: Dénes Vera; בודפשט, 12 במרץ 1915 – בודפשט, 16 במרץ 1970) הייתה נגנית צ'לו עטורת פרסים ומורה למוזיקה יהודייה-הונגרייה, אשתו של המנצח והכנר פרידייש שאנדור.
ורה גרוסמן נולדה במשפחה יהודית חובבת מוזיקה.
בחירת כלי הנגינה שלה מקורה למעשה בחוויית ילדות מבית האופרה של בודפשט, סולו המיתרים של הפתיח לאופרה של רוסיני וילהלם טל.
היא החלה ללמוד מוזיקה בכוחות עצמה, וב-1925 נכנסה לאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
היא הייתה תלמידתם של אדולף שיפר (צ'לו), לאו ויינר (מוזיקה קאמרית), אימרה ולדבאואר וינה קרפיי (רביעיית מיתרים).
בשנת 1935 קיבלה הסמכת אמן (תואר באקדמיה) ובשנת 1937 הסמכה כמורה עם תעודת הוראה.
בשנת סיום לימודיה היא הייתה פינליסטית בתחרות הצ'לו הבינלאומית בווינה.
דנש נתנה קונצרטים כבר בהיותה סטודנטית באקדמיה ולימדה תלמידים.
משנת 1936 הפכה לנגנית המובילה של התזמורת הקאמרית לנשים של בודפשט.
בשנים שלאחר מכן ניגנה גם בלהקות קמריות וסיירה איתן.
בשנות מלחמת העולם השנייה לא יכלה להופיע בפני קהל לא יהודי בשל יהדותה, לכן ב-1939 הפכה לסולנית בלהקת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך שהופעותיה היו על פי רוב בתיאטרון גולדמארק.
שם הכירה את בעלה, לו נישאה ב-1940. בנוסף להופעות, היא לימדה גם בבית הספר היהודי למוזיקה וקיבלה על עצמה תלמידים פרטיים.
ב-1944 נכלאה בתקופת שלטון מפלגת צלב החץ, אך הצליחה להימלט והסתתרה ביחד עם בעלה פרידייש שאנדור באמצעות מסמכים מזויפים עד תום המלחמה והשחרור על ידי כוחות הצבא האדום.
ב-1945 הצטרפה מיד לחיים המוזיקליים.
היא ניגנה לראשונה בהרכב מזדמן בשם "תזמורת האמנים" (Művész Zenekar), ולאחר מכן בתזמורת הפילהרמונית הלאומית (Nemzeti Filharmonikus Zenekar) שהוקמה באותה התקופה.
היא נשארה בקבוצה זו גם לאחר שינוי השם (התזמורת הממלכתית ההונגרית), וב-1952 קיבלה את התואר "סולנית צ'לו", אותו שמרה עד מותה.
הוא גם הפכה לסולנית המובילה של התזמורת הקאמרית ההונגרית, שהוקמה ב-1957.
דנש לא הזניחה אף לרגע את המוזיקה הקאמרית.
כבר בשנת 1946 הייתה חברה מייסדת של רביעיית המיתרים טאטראי.
ב-1951 תפסה את מקומו של הצ'לן אדה בנדה ברביעייה.
היא קיבלה הזדמנות חדשה כמורה לצ'לו ב-1949. במערכת החינוך המוזיקלי ההחדשה בבודפשט הפכה למפקחת המקצועית של הבירה על כלי הצ'לו.
עשר שנים מאוחר יותר הפכה כבר למורה מקצועית באקדמיה למוזיקה, ומשנת 1964 למורה באוניברסיטה.
היא גידלה דור שלם של נגני צ'לו בהונגריה.
כסולנית, הרפרטואר שלה כיסה את כל ספרות הצ'לו.
היא הציגה גם את הקונצ'רטו לצ'לו של המלחין אנדראש מיהאי (במקור מאוטנר) שהיה ניצול שואה לאחר שחרורו ממחנה הריכוז בוכנוואלד, וגם את הקונצ'רטו של טיבור שאראי וקטעים קאמריים.
ב-1953 ערכה הקלטת רדיו של סונטת הסולו לצ'לו של ג'רג' ליגטי, שלא שודרה לבסוף עקב הצנזורה של המפלגה הקומוניסטית, סונטה שהוזמנה בחלקה על ידי ורה דנש.
למרות העובדה שבמבנה גופה לא הייתה צ'לנית אידיאלית, בחריצותו ובחתירתו לשלמות, זכתה להכרה גדולה בתחום הזה שהיה תחום חזק ביותר בהונגריה.
המבקרים הדגישו את נגינתו האקספרסיבית ואת הגוון היפה ביותר שלה.
מתוקף חינוכה עוד מבית היא השתייכה לאסכולה הגרמנית כאמנית וכמורה.
בתה, אנה שאנדור (1950–2022), הייתה נגנית העוגב של התזמורת הקאמרית פרנץ ליסט.
תעודה של תחרות הצ'לו הבינלאומית של וינה (1937)
מסדר ההצטיינות של נשים בולגריות דרג 3 (1948)
עבור עבודה יוצאת מן הכלל (1950)
ורה אוג'ניה אנדרוס, באנגלית: Vera Eugenia Andrus (1896–1979) הייתה אמנית ויוצרת הדפסים אמריקאית.
ורה אנדרוס נולדה בפלימות', ויסקונסין.
היא התחנכה באוניברסיטת מינסוטה, בית הספר לאמנות סנט פול, מכון מיניאפוליס לאמנות, וזכתה במלגה לליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק.
היא למדה שם עם בורדמן רובינסון, ג'ורג' גרוז ויוג'ין פיטש.
היא הפכה לחברה לכל החיים של אמנית אחרת ממינסוטה, וונדה גאג (1893–1946), שהליטוגרפיות שלה שיקפו לפעמים את אותם נושאים.
היא הדפיסה את הליטוגרפיות שלה במהדורות קטנות, לעיתים מ-20 עד 50 העתקים, מה שהפך אותן לקשות יותר לקניה ככל שעבר הזמן.
היא אמנם הפיקה גם ציורים בצבעי מים, ציורי שמן ואיורי ספרים, אבל הליתוגרפיה הייתה עיקר אמנותה כל החיים.
"בפעם הראשונה שציירתי על אבן ליטוגרפיה," היא אמרה פעם, "הרגשתי כאילו מצאתי משהו שחיפשתי כל חיי." עד 1970 היא יצרה כ-76 ליטוגרפיות, כשהיא מסתמכת לאורך הקריירה שלה על כישרונותיהם של המדפיס ג'ורג' סי מילר ובנו בור.
מ-1931 עד 1957, היא הייתה חברת צוות במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, כשהיא נוסעת ממעבורת דובס בעמק נהר ההדסון, שם השתקע ענף בולט ועשיר של משפחת אנדרוס.
בשנות ה-30 נסעה לחצי האי גאספ ולנובה סקוטיה שבקנדה, ובשנות ה-50 נסעה לצרפת.
שני המסעות נתנו לה השראה לכמה מהתמונות המפורסמות שלה.
באחרית חייה, היא הלכה לגור ולעבוד ברוקפורט, מסצ'וסטס, שם הייתה לה גלריה בה מכרה את עבודותיה, נפטרה שם בגיל 83.
היא הייתה חברה במספר רב של איגודי אמנות, כולל קבוצת האמנים האמריקאית, איגוד האמנות של רוקפורט ואיגוד האמנות של עמק ההדסון.
בשנת 1950 היא נבחרה כעמית של החברה המלכותית לאמנות, לונדון.
המסמכים שלה מוחזקים בארכיון לאמנות אמריקאית.
היא מתה ברוקפורט, מסצ'וסטס ב-1979.
ורה היא סדרת טלוויזיה בריטית מסוג דרמת פשע אשר עלתה לשידור במקור בערוץ ITV ב-1 במאי 2011. הסדרה מבוססת על סדרת הרומנים "ורה סטנהופ" מאת אן קליבס וממוקדת בחקירותיה של הבלשית ורה סטנהופ, אותה מגלמת ברנדה בלתין.
עלילת הסדרה מתמקדת בבלשית ורה סטנהופ אשר עובדת במשטרת נורת'מברלנד.
ורה נחושה תמיד לפתור את התיקים המורכבים ביותר.
כל פרק בסדרה מתמקדת בחקירת מקרה רצח חדש ובמהלכו ורה והצוות שלה מצליחים בכל פעם לפענח את כל הרמזים המורכבים לאורך הדרך במטרה לחשוף את האמת.
ורה סטנהופ (מגולמת על ידי ברנדה בלת'ין) - הגיבורה הראשית.
ורה היא אישה מתבודדת בגיל העמידה אשר ידועה בזכות השיטות הלא שגרתיות שלה לפתור תיקים מורכבים ובאופיה העיקש.
ג'ו אשוורת' (מגולם על ידי דייוויד ליאון) (בעונות 1–4, 13–הווה) - יד ימינה של ורה.
ג'ו הוא איש משפחה אשר חולק מערכת יחסים קרובה, כמעט אימהית, עם ורה.
איידן הילי (מגולם על ידי קני דוטי) (בעונות 5–12) - המחליף של ג'ו.
איידן מתקשה בהתחלה להסתגל לסגנון התובעני של ורה אבל בסופו של דבר הופך לשותף נאמן.
קני לוקהארט (מגולם על ידי ג'ון מוריסון) - בלש ותיק ומנוסה שמסייע לעיתים רבות לורה ולצוות שלה.
מארק אדוארדס (מגולם על ידי ריילי ג'ונס) (בעונות 3–הווה, ובתפקידי אורח בעונות 1–2) - חבר צעיר יותר בצוות של ורה.
מארק נוטה להיות נלהב, ולעיתים רבות מספק תובנות חדשות לגבי מקרים.
ג'קלין ויליאמס (מגולם על ידי איבינבו ג'ק) (בעונות 8–12) - פסיכולוגית המסייעת בחקירות.
הסדרה מצולמת בתחומי העיר ניוקאסל על הטיין וברחבי מחוז נורת'מברלנד, מחוז דורהאם וצפון יורקשייר אשר בחלק הצפון מזרחי של אנגליה.
מיקומים בולטים כוללים בין היתר את גייטסהד, סאות' שילדס, נורת' שילדס, וויטלי ביי, אמבל, ווארקוורת', אלנמאות', באמבורג, והולי איילנד.
בית החווה המשמש לצילומי חזית ביתה של ורה ממוקם בסנוק (Snook) אשר הוא חלק מהולי איילנד.
בינואר 2024 הוכרז שהעונה ה-14 של הסדרה, אשר תשודר ב-2025, תהיה האחרונה של הסדרה.
ורה (צ'ואש) ארנג'לוביץ (בסרבית: Vera (Čoaš) Aranđelović; 7 בדצמבר 1914 - ?) הייתה חסידת אומות העולם סרבית שהצילה ילד יהודי במהלך מלחמת העולם השנייה.
באפריל 1943, כבשו הגרמנים את יוגוסלביה.
בהגיעם לפירוט, עיר מגוריהם של ורה ארנג'לוביץ ושכניה, בני משפחת אברמוביץ.
הגרמנים הורו לגרש את כל היהודים מהעיר.
הבולגרים, משתפי פעולה עם הנאצים שכבשו את מקדוניה ואת פירוט, עברו מבית לבית לאסוף יהודים על מנת להעביר אותם לאזורים תחת שליטה גרמנית.
לפתע שמעה ורה דפיקה בדלת, וכשפתחה אותה ראתה את נורה וייס, אימו של ברוך אברמוביץ בן ה-5 עם ברוך בידיה, ומזוודה.
היא ביקשה מורה לדאוג להעביר את ברוך לדודתה, מליטה וייס (Melita weiss), שהתגוררה בעיירה קוצ'אני שבמקדוניה כ-250 ק"מ דרומית לפירוט .
ורה לקחה את ברוך תחת חסותה ללא היסוס, למרות הסכנה.
היא סיפרה בריאיון שנערך עימה לעיתון יוגוסלבי ב-1989 כי שמעה דפיקה בדלת שכניה, וכשפתחה את הדלת הייתה נורה עם מזוודה וברוך.
היא הושיטה לה את ברוך וביקשה ממנה שתיקח אותו לאחותה ומיד יצאה מהחדר.
ורה סיפרה כי היא חיבקה את ברוך.
ברוך היה חסר אונים והיא אהבה אותו.
כעבור כמה ימים, גילו הבולגרים כי ברוך נעדר.
נורה חזרה לביתה של ורה בליווי קצין נאצי שם הם מצאו את ברוך, אך ורה הכחישה שנמסר לה על ידי נורה ועל כן לא יכלו לאשש את זהותו.
ברוך חיבק את ורה בחוזקה, ובדמעות צעק כי הוא לא רוצה להפרד ממנה.
ורה וברוך הגיעו ברכבת לבית דודתה של נורה.
בזמן הנסיעה ברכבת העמוסה בגרמנים ובולגרים, ורה חששה מאוד שברוך עלול לספר דבר מה על אימו, ולכן סיפרה שהוא הבן של דודתה.
כשחזרה לפירוט, הבולגרים חקרו אותה ושאלו מדוע היא שמרה על ברוך.
היא אמרה שאין לה ילדים משלה, ושלקחה אותו לדודתו.
מאז שמרה על קשר עם ברוך ודודתה של אימו לכל אורך המלחמה.
ברוך ודודתו, שרדו את המלחמה ועלו לישראל.
ברוך שמר על קשר עם ורה, שהמשיכה לגור ביוגוסלביה עד פטירתה.
ב-20 במרץ 1991, הוכרה ורה כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם, וב-24 באפריל 1991 קיבלה את תעודת ההוקרה.
שמה חרוט על קיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים .
ורה גוטקינה (9 בפברואר 1953 – 22 בדצמבר 2022) הייתה ציירת, משוררת, סופרת ואקטיביסטית רוסייה-ישראלית.
ורה גוטקינה נולדה במוסקבה למשפחה של מדענים.
אביה, אברם גוטקין, אשר שירת בצבא האדום במלחמת העולם השנייה, היה פרופסור לפיזיקה במכון להנדסת חשמל של מוסקבה.
אימה, פאינה ציזיניה, הייתה מהנדסת, ואחיה, יבגני גוטקין, היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת דרום קליפורניה ובאוניברסיטת ניקולאס קופרניקוס בטורון.
ורה גוטקינה ואביה היו במשך שנים מסורבי עליה.
גוטקינה השלימה תואר שני בהנדסה ב-1977, אך היא מעולם לא עסקה במקצוע זה.
היא הקדישה את כל חייה לציור ולכתיבה.
הצייר הרוסי ולדימיר שטראניך, תלמידו של הצייר האימפרסיוניסטי הרוסי הנודע קונסטנטין קורובין, קיבל את גוטקינה כתלמידה בגיל 21, והיא למדה תחתיו במשך מספר שנים.
גוטקינה היגרה לישראל ב-1982 והשתקעה בירושלים.
עבודותיה הוצגו בתערוכות קבע בגלריה נורה, גלריה אלה, בית האמנים בירושלים, וגלריה הוראס ריכטר ביפו, וכן בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות שונות בתל אביב, טורונטו, אוטווה, ניו-יורק, פירנצה ופאריס.
בשנת 1988 זכתה גוטקינה במלגה מטעם משרד החינוך והתרבות לצייר ב-Cité Internationale des Arts בפאריס.
במהלך חייה היא שבה פעמים רבות למוסד זה ועבדה בו על כמה מסדרות הציורים העיקריות שלה.
גוטקינה זכתה במספר פרסים וביניהם פרס גלבר זייל (1982), פרס יוסף קולקובסקי (1985) ופרס שושנה איש-שלום (2013), שהוענק על ידי בית האמנים בירושלים.
יצירותיה המוקדמות של גוטקינה בברה"מ מתאפיינות בגוונים כהים.
בישראל הפכו עבודותיה צבעוניות יותר ואקספרסיביות יותר.
לדבריה של האוצרת והעיתונאית רחל עזוז, ייתכן שאיכות האור בישראל חוללה שינוי בסגנונה של גוטקינה.
מבקרת האמנות טלי תמיר תיארה את גוטקינה כאמנית אשר "הגיעה לרמה של חופש אישי ועוצמה צבעונית שיוצרים איכות ציורית המצדיקה את עצמה." בסרט הדוקומנטרי "Brushwork" העירה גוטקינה, "צבע הוא שפת-האם שלי."
גוטקינה חקרה ביצירותיה את ירושלים, פריז וונציה, זן בודהיזם, והקדישה סדרות נרחבות לציורי מלאכים וציפורים.
בכל תקופת יצירתה המשיכה גוטקינה לצייר פורטרטים, דיוקנאות עצמיים, נופים וטבע דומם.
אחד מהפורטרטים הידועים ביותר שציירה הוא דיוקנו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, רבה האשכנזי הראשון של ארץ ישראל.
הציור מוצג בתערוכת קבע בבית הרב קוק בירושלים.
גדעון עפרת, מומחה בתולדות האמנות הישראלית, זיהה ביצירתה של גוטקינה "יכולת מופלאה למזג ידע ציורי, הכרה מודרניסטית מתונה, ורגישות אנושית עמוקה".
לדעת עפרת, גוטקינה "המשיכה את המסורת המודרניסטית הרוסית של רוברט פלק, האמן אשר גישר בין הפוסט-סזאניות הפריסאית לבין הקוביזם הרוסי."
ועדת הפרס ע"ש שושנה איש-שלום, אשר העניקה לגוטקינה את הפרס ב-2013, ציינה בהחלטתה: "הדימויים הנעים בין הרוחני לארצי צפים בציוריה של ורה גוטקינה ומתעתעים כמעין פטה-מורגנה בצופה.
[...] שילוב זה של דימוי נע על הציר הדק בין הפיגורטיבי למופשט מצד אחד וטכניקה רישומית אך מושקעת מצד שני, מעניק לעבודות מורכבות גבוהה ומראה אסתטי מסקרן".
השופטים אף ציינו כי "בחירתה בהצגת הבדים כמעין שטחי קיר לא ממוסגרים מאזכרת הקשרים דתיים-נוצריים של איקונות מכנסיות נידחות, חשוכות ומאובקות, וממזגת בין מסורות האמנות הדתית לאמנות חילונית".
בשנת 1994 הובילה גוטקינה מאבק חברתי ומשפטי לצדק ולפיצויים עבור קורבנות הונאת כספים שבוצעה על ידי העמותה 'ישראסוב'.
אנשי העמותה, אשר במסווה של עזרה ליהודי רוסיה וסיוע בהעברת רכושם לישראל, גנבו 18 מיליון דולר מ-600 משפחות עולים.
בין הקורבנות הייתה גם אמה של גוטקינה.
גוטקינה הקימה את עמותת "סוד", שאיגדה את קורבנות ההונאה ונעזרה בייצוגו המשפטי של עורך הדין יעקב חסדאי.
בתום המשפט הורשע לאוניד רויטמן שעמד בראש העמותה, והוא נידון לעשר שנות מאסר.
המדינה שילמה לקורבנות 75% מסכום הכסף שנגנב מהם.
באותה תקופה גוטקינה ציירה סדרה של יצירות בעלות תוכן פוליטי בשם "מטחנת בשר" אשר הוצגה כתערוכת יחיד בבית האמנים בירושלים בשנת 2002.
גוטקינה פרסמה שלושה ספרים ברוסית.
בית שימוש עם תנינים (2000) - ממואר המתעד את חוויותיה במהלך המאבק ב"ישראסוב".
בטקס פתיחת התערוכה: באוויר הפתוח (2001) - קובץ מחזות שחיברה יחד עם אניקה טוגארב.
בשנת 1983, גוטקינה נישאה לאברשה רצ'קובסקי, ניצול שואה שהיגר לישראל מברה"מ (ליטא).
השניים התגרשו ב-1995. לזוג שתי בנות, אביבה רוט ותמר רצ'קובסקי.
ב-2015 יצא הסרט התיעודי "פרצוף רוסי" של תמר רצ'קובסקי, בתה של גוטקינה.
הסרט מתעד את פועלה של גוטקינה ודן ביחס שבין אמהות ואמנות.
גוטקינה נפטרה בשנת 2022 ונקברה בהר הזיתים בירושלים.
ורה צ'סלבסקה (בצ'כית: Věra Čáslavská; 3 במאי 1942 – 30 באוגוסט 2016) הייתה מתעמלת צ'כוסלובקית.
היא אלופה אולימפית בעלת 11 מדליות מהן 7 זהב, אלופת עולם ואלופת אירופה בהתעמלות.
צ'סלבסקה זכתה לפרסום עולמי ב-1968, במהלך אולימפיאדת מקסיקו, לאחר שזכתה בשש מדליות מהן 4 זהב, הספורטאית המעוטרת ביותר במדליות זהב במשחקים אלו ולפופולריות בקרב הקהל המערבי בעקבות תמיכתה הפומבית ב"אביב של פראג".
צ'סלבסקה נולדה בפראג והחלה את הקריירה שלה בהחלקה אמנותית.
במהרה עברה להתחרות בהתעמלות מכשירים וב-1958 זכתה להישג בינלאומי ראשון כשזכתה במדליית כסף בתחרות הקבוצתית באליפות העולם.
באולימפיאדת רומא, ב-1960, זכתה שוב במדליית כסף כחלק מהקבוצה הצ'כוסלובקית.
באליפות העולם של 1962 זכתה במדליית זהב בתרגיל הקרקע ובמדליית כסף בקרב-רב כשמקדימה אותה המתעמלת הסובייטית המפורסמת לאריסה לטינינה.
באולימפיאדת טוקיו, ב-1964, זכתה כבר בשלוש מדליות זהב.
ב-1966 זכתה הקבוצה הצ'כוסלובקית, יחד עם צ'סלבסקה, להישג גדול כשניצחה בתחרות הקבוצתית באליפות העולם את הנבחרת הסובייטית שהייתה באותן שנים בעלת ההגמוניה הברורה בהתעמלות הנשים.
בתחילת אוגוסט 1968 חתמה צ'סלבסקה על מנשר 2000 המילים, שכתב הסופר לודביק ואצוליק, כנגד ההתערבות הסובייטית בענייניה הפנימיים של צ'כוסלובקיה.
החתימה על המנשר, שהייתה עוד ביטוי ל"אביב של פראג" וחתמו עליו 40,000 איש, העמידה את צ'סלבסקה מחדש באור הזרקורים כיוון שהיא הייתה דמות ידועה ופופולרית בארצה.
בזמן הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, שהתרחשה ב-20 באוגוסט, שהתה צ'סלבסקה במחנה אימון והוברחה לכפר קטן בהרים מחשש שהיא תיאסר.
לא היה באפשרותה להתאמן כראוי באותו מקום והיא הגיעה למקסיקו זמן קצר בלבד לפני תחילת המשחקים האולימפיים שנערכו באוקטובר.
באולימפיאדת מקסיקו הייתה צ'סלבסקה בשיאה.
היא זכתה בארבע מדליות זהב אישיות בקרב-רב, בתרגיל הקרקע, במקבילים מדורגים ובסוס הקפיצות ובשתי מדליות כסף, בקורה ובתחרות הקבוצתית.
היא זכתה לאהדת הקהל המקסיקני כשביצעה את תרגיל הקרקע שלה לצלילי שיר מקסיקני.
ניצחונותיה האישיים של צ'סלבסקה על המתעמלות הסובייטיות סימלו בעיני רבים את ניצחון האומה הצ'כוסלובקית על ברית המועצות הגדולה.
צ'סלבסקה שתמכה, כאמור, באופן גלוי באלכסנדר דובצ'ק, מנהיגה המודח של צ'כוסלובקיה, הרכינה את ראשה במחאה, בעת נגינת ההמנון הסובייטי בשעה שזכתה במדליית זהב במשותף עם המתעמלת הסובייטית פטריק.
מיד בתום המשחקים האולימפיים, עדיין במקסיקו, לעיני אלפי צופים מריעים, נישאה צ'סלבסקה לאתלט בן ארצה יוזף אודלודזיל.
לאחר שובה לארצה נמנע ממנה להמשיך ולהופיע בתחרויות מחוץ לצ'כוסלובקיה והיא הפכה לאישיות בלתי רצויה על ידי השלטון הקומוניסטי המחודש.
לאחר "מהפכת הקטיפה" ב-1989, קיבלה צ'סלבסקה מינוי כיועצת לענייני בריאות, זכויות האדם, חינוך גופני וספורט של נשיא צ'כוסלובקיה החדש - ואצלב האוול.
היא גם שימשה כחברה וכנשיאת הוועד האולימפי הצ'כי.
אירועים קשים במשפחתה הביאו לכניסתה לדיכאון בעקבותיו קיבלה ב-1998 טיפול פסיכיאטרי.
מאז, פרשה מתפקידיה הציבוריים והתגוררה בפראג.
ב-2015 אובחן כי חלתה בסרטן הלבלב וב-30 באוגוסט 2016 נפטרה צ'סלבסקה כתוצאה ממחלתה.
סך המדליות בהם זכתה צ'סלבסקה
משחקים אולימפיים: 7 מדליות זהב ו-4 מדליות כסף.
אליפות העולם בהתעמלות: 4 מדליות זהב, 5 מדליות כסף ו-1 מדליית ארד.
אליפות אירופה בהתעמלות: 11 מדליות זהב, 1 מדליית כסף ו-2 מדליות ארד.
ורוד הוא הכינוי לצבע המתקבל מערבוב של הצבעים אדום ולבן ולעיתים מתואר גם כגוון בהיר של אדום.
ככל שהוא מכיל יותר אדום, יתקבל צבע ורוד חם יותר, בעוד עירובו עם מינון גבוה של לבן יבהיר אותו וייצור גוון קר יותר.
בעברית, המילה "ורוד" נגזרה משם הפרח ורד.
הדבר נכון גם לערבית, שבה נקרא הצבע وَرْدِي (וַרְדִי), לצרפתית (Rose), לגרמנית, רוסית, אורדו ושפות רבות אחרות.
באנגלית מקובל לקרוא לצבע זה Pink, אם כי מילה נרדפת למקובלת היא Rose.
בשפות אחדות משמעות שם הצבע היא "אדום בהיר", כך למשל בדנית – Lyserød.
המילה העברית לצבע קיימת רק בעברית מודרנית.
ב-1898 הציע דוד יודילוביץ בעיתון "הצבי" את השם "ורד", כשם הפרח, עבור הצבע המכונה Rose בצרפתית.
אליעזר בן-יהודה חידש את המילה "ורוד" המתאימה למשקל האופייני לצבעים.
ורוד הוא צבע המסמל השקפת עולם חיובית.
ורוד הוא צבע נפוץ בפריטים המיועדים לתינוקות ממין נקבה.
הצבע הוורוד מקושר עם הומוסקסואליות, לעיתים קרובות בצורת משולש ורוד.
השימוש הסמלי הזה בא מהסימול של הנאצים לאסירים הומוסקסואלים במחנות הריכוז.
בישראל הצבע ורוד משמש גם כצבע מחאה בארגון "החזית הוורודה" הפועל למען עתיד ורוד לכולם ולחיזוק הדמוקרטיה הישראלית.
הצבע הוורוד מקושר במערב עם נשיות, כמו שהצבע הכחול מקושר עם גבריות.
בהתאם לכך, מקצוע של "צווארון ורוד" הוא מקצוע שמרבית המועסקים בו הם נשים.
הקישור הזה חדש יחסית מבחינה היסטורית, ומקורו במחצית הראשונה של המאה העשרים.
עד אז נחשב לעיתים דווקא הכחול לצבע "נשי".
כך, למשל, מציין כתב העת לנשים Ladies Home Journal בשנת 1918 כי יש דעות שונות בעניין התאמת צבע לבגדי ילדים אך "מקובל בדרך כלל שוורוד מיועד לבנים וכחול לבנות.
הסיבה היא שוורוד הוא צבע חזק והחלטי ומתאים יותר לילד בעוד הכחול שהוא עדין יותר מתאים לילדות".
יצירות אמנות שנוצרו עד למאה העשרים מציגות פעמים רבות ילדות לבושות כחול וילדים בנים בוורוד.
ייתכן כי השימוש הנרחב בכחול (שהיה הצבע הזול ביותר) למדי מלחים ולתלבושת אחידה בפנימיות, הוא שהביא בסופו של דבר לזיהוי שלו עם "בנים" והשאיר את הוורוד לבנות.
הביולוגית אניה הרלברט (Anya Hurlbert) פרסמה מחקר המבקש להוכיח כי המוסכמה החברתית אינה שרירותית אלא נובעת מהבדל ביולוגי בין המינים ויסודה בדרישות שונות שהעמידה האבולוציה בפני יכולת זיהוי הצבעים של גברים ונשים.
הרלברט ושותפה יאז'ו לינג בקשו מנחקרים לבחור במהירות, באמצעות עכבר המחשב, בין שני ריבועי צבע שהוקרנו מולם.
כך, סודרו הגוונים לפי מידת ההעדפה שגילו כלפיהם הנחקרים.
התוצאות הראו כי הגברים מחבבים את הקצה הכחול של הספקטרום (אורך גל קצר) והחיבה שמעוררים בהם הצבעים הולכת ויורדת ככל שמתקדמים לאורכי גל ארוכים יותר: מהכחול לירוק וממנו לצהוב, לכתום ולבסוף האדום.
לעומתם העדפות הנשים היו מוסטות במידה ניכרת לכיוון הגוונים החמים: צהוב ואדום.
ההבדל בין הנשים לגברים מופיע בעיקר כשהם נדרשים לבחור בטווח שבין הירוק לאדום.
נשים מעדיפות במובהק את האדום ואילו לגברים נטייה קלה לטובת הירוק.
ההבחנה ירוק–אדום צעירה יחסית מבחינה אבולוציונית ומייחדת את קבוצת הקופים צרי האף (קופי העולם הישן) משאר היונקים.
השערה רווחת היא כי היכולת הזו מקלה על הקופים להבחין בפירות צהובים, כתומים ואדומים על רקע חופת עלים ירוקה.
הרלברט משערת כי יכולת כזו חשובה יותר לנשים המלקטות מאשר לגברים ציידים.
גם ההסבר האלטרנטיבי לראיית הצבע המשוכללת – הבחנה בין גוני עור – מתיישבת, לפי הרלברט, עם תפקידה המסורתי של האישה כמטפלת בתינוקות שצריכה להתמקד בחלקו האדום של הספקטרום כדי לקבל מידע על מצבו של הילד.
פרשנות התוצאות כמבטאות שוני ביולוגי ספגה ביקורת מצד חוקרים אחרים.
הוורוד הוא אדום מעורב בלבן כלומר בעל טוהר ספקטרלי נמוך, מחקר שבדק את מיקוד הראיה של פעוטות בכתמי צבע הראה כי בגיל הרך אין כלל יכולת הבחנה בין צבעי פסטל כוורוד או תכלת לבין סתם לבן והילדים מעדיפים צבעים "חזקים" כאדום או כחול.
עוד מתברר כי אין הבדל בין בנים לבנות בנכונותם להתמקד בצבעים שונים.
גם הבנים וגם הבנות מגלים העדפה ברורה לכחול, במקום השני נמצא הסגול ואחר כך האדום.
הירוק והצהוב זוכים לפופולריות הנמוכה ביותר בקרב הפעוטות ללא קשר למין.
החוקרת שרה טורגון (Sarah M.
Turgeon) בדקה את ההבדלים בהעדפות הצבעים על פי ציורים "חופשיים" של ילדים בגילים שונים.
עד גיל 6 אין הבדל לא במספר הצבעים ולא בסוג הצבעים בהם בוחרים ילדים לצייר.
רק בציורים של ילדי כיתות ב' ו-ג' מתחיל להסתמן שוני, בנות משתמשות ביותר צבעים (שמונה גוונים בממוצע בציור לעומת שישה אצל הבנים), מגלות העדפה לצבעים "חמים" (אדום, כתום וצהוב וכו') ומפתחות העדפה לוורוד.
המחקר בדק גם את הקשר בין היחס בין אורך האצבע לאורך הקמיצה (2D:4D ratio) המבטא את מידת החשיפה של העובר להורמוני מין למידת השימוש בצבע הוורוד.
הורמוני המין אליהם חשוף העובר קובעים את היחס שבין אורכי האצבעות: ככל שהעובר חווה סביבה הורמונלית "נשית" יותר תהיה האצבע ארוכה יותר ביחס לקמיצה.
בנות בעלות יחס 2D:4D נמוך נוטות להפגין (בממוצע) התנהגות יותר נערית ("טום-בוי") ואילו אצל בעלות יחס 2D:4D גבוה (אצבע ארוכה וקמיצה קצרה) סיכוי רב יותר להתנהגות נשית סטריאוטיפית.
הנחת החוקרת הייתה שההבדל הביולוגי הזה שמקורו עוד ברחם יתבטא כבר בגיל בו מתחילים לשרבט ציורים אבל מתאם בין אורכי אצבעות לחיבה לצבע הוורוד התגלה בציורי הילדות רק מגיל 7.
ורה לין הייתה זמרת בריטית.
לין נולדה בלונדון, אנגליה בשם ורה מרגרט וולש, ומאוחר יותר אימצה את שם המשפחה הקודם של אמה - לין, כשם הבמה שלה.
בתחילת הקריירה המוזיקלית שלה עבדה ברדיו והופיעה כחלק מלהקה בתוכניות שונות.
היא נישאה בשנת 1941 לנגן הקלרינט והסקסופון הארי לואיס.
בזמן מלחמת העולם השנייה הנחתה תוכנית רדיו שהעבירה מסרים מהמשפחות לחיילים בחזית ולהפך.
בשנת 1939 הקליטה את שירה We'll Meet Again (אנו עוד נפגש), שהפך לשיר תקווה לחיילים בחזית שחלמו לחזור בחיים הביתה.
שיר תקווה מאותה תקופה הוא "הצוקים הלבנים של דובר" (The white cliffs of Dover).
במהלך המלחמה הצטרפה להתאחדות שירות לאומי לבידור (ENSA) והופיעה בפני חיילים בריטיים במצרים, בהודו ובבורמה.
אחרי המלחמה הוציאה לין אלבום שהיה לאלבום הבריטי הראשון שתפס את צמרת המצעד בארצות הברית.
בשנות החמישים עוד הייתה לין זמרת מובילה בבריטניה.
נודעה כשומרת אדוקה על גבולות הדמוקרטיה.
בשנת 1976 חלתה בסרטן אך המשיכה בקריירה מוזיקלית שכללה הופעות באירועים מיוחדים, כולל שירה מחאתית מחוץ לארמון בקינגהאם בחגיגות "יום הניצחון באירופה" (VE day) בשנת 1995. מאותה שנה היא מנהלת את ארגון הצדקה SOS.
בשנת 2005 הופיעה בחגיגות "יום הניצחון" כשחברה למקהלה ששרה את להיטה "We will meet again".
לאחר המופע נאמה בפני הקהל וקראה לשמר את הזיכרון על מנת למנוע מלחמות בעתיד.
ב-13 בספטמבר 2009 הגיע אלבום האוסף של ורה לין We'll Meet Again: The Very Best of Vera Lynn למקום הראשון במצעד הפזמונים הבריטי ובכך הייתה לזמרת המבוגרת ביותר אשר הובילה במהלך חייה את המצעד הבריטי.
באלבום "החומה" של להקת פינק פלויד, הוזכרה לין בשיר Vera, שמילותיו "האם מישהו כאן זוכר את ורה לין?
זוכרים איך היא אמרה שנפגש שנית ביום שטוף שמש אחד?
ורה – מה עלה בגורלך?
האם מישהו אחר כאן מרגיש כמוני?" (תרגום חופשי).
בסרטו האנטי-מלחמתי של סטנלי קובריק "דוקטור סטריינג'לאב – איך הפסקתי לפחד ולמדתי לאהוב את הפצצה" מסתיים במונטאז' של פיצוצים גרעיניים על רקע השיר "We'll Meet Again".
במשחק המחשב "Call of Duty 3" נקראים שני ג'יפּים "ורה" ו"לין".
היא מוזכרת גם בשיר של גארי ניומן, "War songs", ובשיר של להקת טרוויס, "U16 girls".
ורה איגנטייבנה מוחינה (נכתב גם מוכינה; רוסית: Вера Игнатьевна Мухина; 1 ביולי 1889 – 6 באוקטובר 1953) הייתה פסלת סובייטית רוסייה, אחת היוצרות הבולטות בסגנון הריאליזם הסוציאליסטי.
מוחינה נולדה בעיר ריגה במשפחת סוחרים והתגוררה בחייה הבוגרים במוסקבה.
למדה אמנות ופיסול במוסדות פרטיים: בשנים 1909–1911 אצל קונסטנטין יואון (Константин Юон), בשנים 1911–1912 אצל איליה מאשקוב (Илья Машков) ובשנים 1912–1914 בכמה בתי ספר לאמנויות בפריז, בהם האקדמיה גראנד שומיאר, שם קיבלה שיעורים מהפסל אנטואן בורדל (Antoine Bourdelle).
לאחר מכן למדה אמנות רנסאנס באיטליה.
עד סוף שנות ה-20 עבדה בתיאטראות במוסקבה כמעצבת תפאורה, תלבושות וכרזות.
מ-1919 החלה להתרכז בפיסול ושאבה השראה בעיקר ממהפכת אוקטובר ומהתנועה הסוציאליסטית הסובייטית.
עבודותיה עסקו בעיקר באישים המזוהים עם המהפכה – ולדימיר איליץ' לנין, יעקב סברדלוב, מקסים גורקי, ובדמויות המזוהות עם מעמד הפועלים ועם סמלים סוציאליסטיים.
סגנונה היה ריאליסטי בעיקרו והתאפיין בהבעה של כוח רצון ושאיפה להתפרץ ולהצליח.
עבודתה הידועה ביותר - פסל הפועל ואשת הקולחוז, פסל פלדה בגובה 25 מטר ומשקל 80 טון, שבו פועל ואשת קולחוז נראים מתפרצים קדימה כשבידיהם כלי עבודה שמסמלים את הקומוניזם: הפטיש והמגל.
הפסל נוצר תחילה עבור הביתן הסובייטי של התערוכה העולמית של פריז (1937) ולאחר מכן הועבר לכניסה הראשית של מרכז התערוכה של כל רוסיה במוסקבה (ВСХВ, לאחר מכן נקרא ВДНХ ו-ВВЦ).
עם הזמן הפך הפסל גם לסמלו של אולפן הסרטים מוספילם ולאחד הסמלים הלא-רשמיים של מוסקבה בכלל.
על הפסל הזה זכתה מוחינה בפרס סטלין.
רבות מעבודותיה נשארו רק סקיצות, בהן פסל גדול של ולדימיר לנין, "מזרקת אחוות העמים", ועיצוב של גשרים במוסקבה בנושאים של עמל סוציאליסטי.
בין עבודותיה הבולטות שכן הגיעו לכדי השלמה - פסל של המלחין פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי במוסקבה ושל הסופר מקסים גורקי בעיר ניז'ני נובגורוד (שנקראה על שם גורקי בתקופה הסובייטית).
בנוסף לפיסול, מוחינה עסקה גם בציור דיוקנאות ובעבודות זכוכית.
ורה מוחינה נפטרה באוקטובר 1953 מאנגינה ונקברה בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה, שם קבורים אישים בעלי שם.
ורה מנצ'יק (בצ'כית: Věra Menčíková, נולדה ב-16 בפברואר 1906 במוסקבה ונהרגה בהפצצה בלונדון ב-27 ביוני 1944) הייתה שחמטאית בריטית-צ'כית ואלופת העולם הראשונה בשחמט לנשים.
ורה מנצ'יק נולדה במוסקבה לאב צ'כי ולאם בריטית.
אביה לימד אותה שחמט כשהייתה בת 9. משפחתה עברה לאנגליה בשנת 1921, ובאותה שנה זכתה מנצ'יק באליפות הבריטית לנערות.
אחותה הצעירה, אולגה, שהייתה אף היא שחמטאית, הייתה קרובה אליה.
בשנת 1922 החלה ללמוד עם גזה מארוצי, אחד מטובי השחמטאים בעולם בתחילת המאה ה-20, שלימד לאחר מכן גם את מקס אויבה, שהיה לאלוף העולם.
בשנת 1923 החלה לשחק בתחרויות בינלאומיות לגברים.
בינואר 1927 זכתה באליפות לונדון לנשים בתוצאה +5 -0 =0. אחותה אולגה סיימה במקום השני.
מנצ'יק הייתה ידועה בין כולם כנעימת מזג, מנומסת, טובת לב וחייכנית.
בין תחביביה היו טניס, לטייל בעולם.
בעוד בתחרויות הנשים היא שיחקה באופן יותר משוחרר ולא היססה להשתמש בטקטיקות\הקרבות לניצחונות מהירים, בתחרויות בה השתתפה בין הגברים, היא לרוב שיחקה משחק מאוד שמרני, ניסתה לפתות את יריביה לעשות את הטעויות על ידי איבוד סבלנותם.
אלוף העולם לשעבר, אליכין, הגדיר את אי רצונם של פיד"א לאפשר למנצ'יק להשתתף בחלק מהתחרויות רק לגברים כ"לא הוגן.
ברור לכולם שמנצ'יק היא רמה אחת מעל כל השחמטאיות וזה לא הוגן עבורה להתמודד מולן (בשל היותה יריבה ראויה לגברים)."
מנצ'יק זכתה באליפות העולם הראשונה לנשים בשנת 1927 בתוצאה (+10 –0 =1).
תחרות זו נערכה במקביל לאולימפיאדת השחמט שארגנה פיד"ה.
שש פעמים במהלך חייה הגנה בהצלחה על תוארה (באופן רשמי אלופת העולם 8 פעמים לפי פיד"ה).
בשנת 1930 ייצגה את צ'כיה באליפות העולם השנייה לנשים וזכתה בתוצאה (+6 –1 =1)
בשנת 1931 ייצגה את צ'כיה באליפות העולם השלישית לנשים וזכתה בתוצאה (+8 –0 =0)
בשנת 1933 ייצגה את צ'כיה באליפות העולם הרביעית לנשים וזכתה בתוצאה (+14 –0 =0)
בשנת 1935 ייצגה את צ'כיה באליפות העולם החמישית לנשים וזכתה בתוצאה (+9 –0 =0)
בשנת 1937 ייצגה את צ'כיה באליפות העולם השישית לנשים וזכתה בתוצאה (+14 –0 =0)
בשנת 1939 ייצגה את אנגליה באליפות העולם השביעית לנשים וזכתה בתוצאה (+17 –0 =2)
בשנת 1937 היא נישאה לרופוס הנרי סטיבנסון המבוגר ממנה ב-28 שנים.
סטיבנסון היה אחד מעורכי הביטאון הבריטי לשחמט British Chess Magazine, שהתמנה לאחר מכן למזכיר כבוד של איגוד השחמט הבריטי.
כאשר נרשמה מנצ'יק לתחרות קרלסבד בשנת 1929, , אמן וינאי, לעג לה והציע שכל שחקן שיפסיד לה בתחרות יקבל כניסה למועדון ורה מנצ'יק.
בקר הפך מיידית לחבר הראשון במועדון זה, אליו הצטרפו בהמשך אמנים ידועים כז'אק מיזס, פרדריק ייטס, , מקס אויבה, , שמואל רשבסקי, הארי גולומבק, אדגר קול ועוד רבים.
בשנת 1929, בתחרות רמסגייט, זכתה מנצ'יק במקום השני, לאחר חוזה ראול קפבלנקה.
בשנת 1934, בתחרות מריבור, זכתה במקום השלישי, אחרי ולאיוש שטיינר.
מנצ'יק השתתפה מספר פעמים בתחרות הייסטינגס.
גם אחותה הצעירה אולגה הייתה שחמטאית תחרותית.
ב־27 ביוני 1944, בעת שבריטניה הייתה בשנה השישית מאז כניסתה למלחמת העולם השנייה, וורה בת ה־38, אשר עדיין החזיקה בתואר אלופת העולם בשחמט לנשים, נהרגה יחד עם אחותה אולגה ואמה, כאשר רקטת V1 נחתה בביתם שברחוב גאודן 47 שבדרום לונדון.
הגביע לנבחרת הזוכה בתחרות הנשים באולימפיאדת השחמט קרוי על שמה.
לבן: ורה מנצ'יק שחור: חוסה ראול קפבלנקה הייסטינגס 1931
במשחק זה מנצ'יק מנסה לכפות תיקו על ידי החלפה של כלים רבים ככל האפשר.
קפבלנקה כלל לא מתנגד לכך, ובכל החלפת כלים משיג יתרון זעיר נוסף.
כאשר מרבית הכלים כבר אינם על הלוח היתרון העמדתי שצבר משמעותי דיו כדי לזכות ברגלי.
די בכך לאמן שלב הסיום לזכות במשחק.
ורה מנצ'יק - חוסה ראול קפבלנקה הייסטינגס 1931, יוטיוב
וָרווֹת הן שכבות 'ריבוד' עונתיות או שנתיות של סלעי משקע או משקע גאולוגי, אשר עוביין אינו עולה על מילימטרים ספורים.
השימוש בצורת הרבים מצביע על שכבות זוגיות האופייניות לריבוד זה.
מקור השם Varv בשוודית, ובין פירושיו השונים: "היקפי", "בשכבות" ו"עיגול".
כאשר נטבע הביטוי ב-1862 הוא שימש לתאר את השכבות השנתיות השונות במשקעי אגם קרחוני.
בקונגרס הגאולוגי שנערך בסטוקהולם בשנת 1910 הציע הגאולוג השוודי גרארד דה גיר כי השם ישמש לתיאור רשמי של כל מערכת שכבות עונתית-שנתית, לאחר שהבחין בדמיון שבין ריבוד משקעים לטבעות שנתיות בחתכי עצים.
עם זאת, הרעיון לפיו מתקיים קצב השקעה שנתי או עונתי היה מוכר לפחות מאתיים שנה קודם לכן.
ורוות נוצרות במגוון סביבות היווצרות ימיות ואגמיות ובשינויים שנתיים ועונתיים.
ורווה אופיינית לאגם קרחוני היא משקע בן שתי שכבות:
שכבה ראשונה – ריבוד קיצי בהיר המכיל משקע גס-גרגיר הנוצר כאשר מי הפשרת שלגים מסיעים סחף אל האגם.
שכבה שנייה – ריבוד חורפי וכהה המכיל משקע שחק זעיר-גרגיר (דטריטי) הנוצר כאשר פוחתת זרימת מים אל האגם ובעת קפיאת פני השטח שלו.
ורוות שנוצרו בקרקעית אגם מצביעות על גילו של האגם באמצעות מספר השכבות, ומספקות מידע על אירועים גאולוגיים שהשפיעו על התפתחותו.
בנוסף לשינויים עונתיים בתהליך ההשקעה וההרבדה, היווצרות ורוות תלויה בסביבה דלה בחמצן או כאשר מי הקרקעית מלוחים מאוד.
בסביבה כזו אוכלוסיית היצורים במים דלילה ולא מתקיימים תהליכי ערבול ביוגניים (bioturbation) המשנים את הריבוד העדין של המשקע.
דבר זה מאפשר את שימור הריבוד המקורי.
סלע מקומי שנוצר על ידי ורוות הוא חוואר הלשון האופייני לאזור דרום ים המלח.
חוואר הלשון נוצר בתקופת הפליסטוקן.
בתקופת הקיץ נוצרו שכבות דקיקות ובהירות של ארגוניט ואילו שכבות כהות יותר של חומר דטריטי (משקע זעיר-גרגיר שמקורו בשחק סלעים ביבשה) נוצרו בהשקעה חורפית על ידי סחף חרסיתי שהובא לאגם בחורף דרך הנחלים.
ורה אן פרמיגה היא שחקנית קולנוע אמריקאית, שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2009 על תפקידה בסרט "תלוי באוויר".
הופיעה בסרטים "השתולים", "הנער בפיג'מת הפסים", "כרוניקה של אקדח", "לזמן את הרוע", "לזמן את הרוע 2", "לזמן את הרוע 3" ו"היתומה".
בנוסף לכך, מגלמת פרמיגה את לוריין וורן במסגרת היקום הקולנועי של לזמן את הרוע.
פרמיגה נולדה בניו ג'רזי בעיר קליפטון ללובה ומייקלו פרמיגה, מהגרים אוקראינים.
היא גדלה בתוך קהילה אוקראינית-אמריקאית סגורה ועד גיל שש לא ידעה אנגלית.
היא למדה בבית ספר אוקראיני-קתולי, וב-1991 סיימה את לימודיה בהצלחה ב"תיכון סנטרל האנטרדון".
למדה אמנות חזותית ואמנות הבמה באוניברסיטת סירקיוז.
בשנת 1996 הופיעה על בימת ברודוויי במחזה "לקחת צד", מאוחר יותר באותה שנה הופיעה בתיאטרון הקונסרבטורי האמריקאי שבסן פרנסיסקו במחזה "הסערה" של ויליאם שייקספיר.
לאחר הופעותיה הראשונות בתחום התיאטרון שיחקה פרמיגה בסדרה האוסטרלית "רואר".
בהמשך שנות ה-90 הרבתה פרמיגה לשחק במחזות, וכן שיחקה בתפקיד קטן במותחן "בחזרה למלזיה" ב-1998 שהיה סרטה הראשון בתחום הקולנוע.
את תפקידה המשמעותי הראשון בקולנוע קיבלה פרמיגה בשנת 2000 בדרמה "סתיו בניו יורק".
בשנה שלאחר מכן השתתפה פרמיגה במותחן האקשן "15 דקות".
ב-2004 שיחקה בדרמת המסתורין המבוססת על הנובלה של ריצ'רד קונדון "המועמד ממנצ'וריה".
באותה שנה שיחקה דרמת הפשע האלימה "כרוניקה של אקדח", בו שיחקה את טרזה, אשתו של השוטר הסמוי העובד בשירות המאפיה הרוסית ג'ואי ג'אזל (פול ווקר).
בשנת 2008 הופיעה בדרמת המלחמה הבריטית "הילד בפיג'מת הפסים".
בסרט גילמה את אלסה אמו של גיבור הסרט ברונו ואשתו של קצין האס אס ראלף, שעוברת ממקום מגוריה בברלין לגור עמו באזור כפרי בסמוך ל"חווה" (מחנה השמדה) מני רבות; כשהיא מגלה מה בעלה מעולל ליהודים באזור, היא דורשת ממנו שהיא ושני ילדיה יעברו לגור רחוק ככל האפשר מהמחנה.
בשנת 2009 השתתפה בדרמה "תלוי באוויר" בתפקיד אלכס גורן, שמנהלת יחסים מורכבים עם עובד בחברה המתמחה בפיטורי עובדים, בשם ריאן בינגהאם (ג'ורג' קלוני).
על תפקידה בסרט קיבלה פרמיגה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
כמו כן שיחקה במותחן האימה המסתורי "היתומה", בסרט גילמה את קייט קולמן שחווה משבר בחיי הנישואים שלה עקב אובדן תינוקה במהלך הלידה, מאמצת עם בעלה יתומה רוסיה בת תשע, ומתחילה סדרת אירועים מדאיגים המובילים את קייט להאמין שמשהו לא בסדר עם הילדה אותה אימצה.
בשנת 2011 שיחקה בסרט המדע-בדיוני "קוד מקור".
בשנת 2013 לוהקה לסדרת הטלוויזיה "בייטס מוטל" בתפקיד נורמה בייטס.
בשנת 2021 שיחקה בסרט הפשע של אלן טיילור "הקדושים של ניוארק" המהווה פריקוול לסדרת הטלוויזיה המצליחה "הסופרנוס".
היא גילמה את ליוויה סופרנו, אימו של המאפיונר הצעיר טוני סופרנו.
בשנת 1997 נישאה פרמיגה לשחקן הצרפתי סבסטיאן רושה, אולם נישואיהם הסתיימו ב-2003 והזוג נפרד סופית בשנת 2005. בשנת 2008 התחתנה בשנית, עם רן הווקי, חבר להקת הרוק "Deadsy".
אחותה הקטנה ממנה ב-21 שנים, טאיסה פרמיגה, גם היא שחקנית.
ורה איוואנובנה זָסוּלִיץ' הייתה מהפכנית, מבקרת ספרות וסופרת רוסייה.
ורה זסוליץ' נולדה בכפר מיכאילובקה בגוברניית סמולנסק במשפחת קצין בגמלאות.
כאשר הייתה בת 3 נפטר אביה, והיא נשלחה לקרובי המשפחה.
בשנת 1864 החלה זסוליץ' ללמוד במוסקבה בבית ספר פרטי לבנות.
סיימה את לימודיה בשנת 1867 עם הסמכה למורה, ועבדה כשנה אצל שופט בעיר סֶרְפּוּחוֹב (Серпухов) (בסביבת מוסקבה), ובתחילת שנת 1868 עברה לסנקט פטרבורג.
בסנקט פטרבורג הכירה זסוליץ' נרודניקים מקבוצתו של סרגיי נצ'אייב.
בגל המעצרים נגד קבוצה זו במאי 1869 היא נעצרה, ושוחררה רק בשנת 1871 תוך הגליה מסנקט פטרבורג.
זסוליץ' התגוררה במספר ערי שדה ובשנת 1873 הגיעה לחרקוב והתחילה ללמוד בקורסים למיילדות.
לאחר סיום תקופת הגליה הורשתה זסוליץ' להישאר בחרקוב.
היא הייתה חברה בארגון נרודניקים מקומי, ובסתיו 1875 ירדה למחתרת.
בשנת 1877, לאחר שרוב חברי הארגון נעצרו על ידי המשטרה, עברה זסוליץ' לסנקט פטרבורג.
היא התחילה לעבוד בבית דפוס המחתרתי של זמליה אי ווליה, והפכה להיות חברה בארגון זה.
התנקשות בראש העיר סנקט פטרבורג
ב-24 בינואר 1878 ניסתה זסוליץ' להתנקש במושל העיר סנקט פטרבורג פיודור טְרֶפּוֹב (Трепов).
הסיבה לכך הייתה בפקודתו לתת עונש פיזי לאחד הנרודניקים שהיה במעצר (פקודה זו הייתה בניגוד לחוקי רוסיה).
זסוליץ' נכנסה לחדר העבודה של טרפוב וירתה בו.
מיד לאחר המעשה היא נעצרה.
האירוע קיבל תהודה גדולה בחברה הרוסית.
שר המשפטים החליט להעביר את המקרה לדיון במשפט של חבר מושבעים פתוח לציבור.
מספר סנגורים סירבו לייצג את המדינה במשפט, לאחר שלא הורשו להתייחס במסגרת המשפט להתנהגותו של טרפוב לפני האירוע.
לעומת זאת, בין עורכי הדין היה מאבק קשה על הזכות לייצג את ורה זסוליץ' במשפט.
שר המשפטים ראה שעשה טעות בהחלטתו על מתכונת המשפט, אך לא היה ניתן לשנות את ההחלטה.
הוא אף פנה לשופט עם בקשה להבטיח שזסוליץ' תואשם.
השופט אנטולי קוני סירב לבקשה, וענה שהכול יהיה בידי המושבעים.
המשפט החל במרץ 1878. פיודור טרפוב הבריא מפציעתו והיה מסוגל להיות נוכח במשפט.
במהלך המשפט הורגש שהשופט, בעל דעות ליברליות, אינו תומך בתביעה.
התביעה ביקשה תקופת מעצר ממושכת.
חבר המושבעים מצא את זסוליץ' לא אשמה.
לדרישת חבריה, היא עזבה את רוסיה מיד ונסעה לשווייץ; וכך, פקודת מעצר חדשה שהחליט הצאר להוציא, כבר לא הייתה ניתנת למימוש.
לאחר המשפט הועבר השופט מתפקידו; השלכות משפט זה הורגשו במהלך כל הקריירה שלו.
תוך מספר חודשים פוטר גם שר המשפטים.
בשנת 1879 שבה זסוליץ' לרוסיה באופן לא לגאלי, והצטרפה לארגון "החלוקה-מחדש השחורה" (Чёрный передел) בהנהגת גאורגי פלכנוב.
ארגון זה התנגד נמרצות לפעולות טרור, כך ששזסוליץ', שבעצמה הייתה טרוריסטית, התאכזבה מדרך פעולה זו ולא תמכה בפעילות של נרודניה ווליה.
בשנת 1880 עזבה זסוליץ' את רוסיה פעם נוספת.
באירופה היא הייתה פעילה בארגון שעזר למהפכנים הרוסים.
בשנת 1883 הפכה זסוליץ' למרקסיסטית, תרגמה את עבודות של קרל מרקס ופרידריך אנגלס לרוסית והתכתבה איתם.
היא הייתה בין מקימי ארגון "שחרור העמל" (Освобождение труда) – ארגון מרקסיסטי ראשון של מהפכנים רוסים.
זסוליץ' השתתפה באופן פעיל באינטרנציונל השני, והייתה נציגת הארגונים הרוסים בוועידות של 1896, 1900 ו-1904.
החל מתקופה זו היא הייתה תומכת נלהבת של קרל מרקס, והתנגדה לטרור בכל תוקף.
בשנת 1894 עברה זסוליץ' ללונדון, ושם החלה את פעילותהּ הספרותית.
זסוליץ' כתבה ספרים על ז'אן-ז'אק רוסו ווולטר, שאף פורסמו ברוסיה לאחר מספר שנים.
בנוסף לכך היא הייתה מבקרת ספרות פעילה מאוד.
בשנת 1899 ביקרה זסוליץ' ברוסיה עם דרכון בולגרי על שם וליקה דמיטרייבה.
בהיותה ברוסיה היא הכירה את הנהגת המהפכנים החדשה שצמחה ברוסיה, ובה ולדימיר איליץ' לנין.
בשנת 1900 היא התמנתה לאחת העורכות של עיתון "איסקרה" ("הניצוץ").
החל משנת 1903 הייתה זסוליץ' בין מנהיגי המנשביקים.
בשנת 1905, לאחר שקבלה רשות באופן רשמי, היא חזרה לרוסיה.
זסוליץ' הייתה בין תומכי הפסקת כל פעילות מחתרתית והקמת מפלגות לגאליות.
בהיותה ברוסיה התפרנסה מתרגומים של רומנים של ה"ג ולס.
ביחד עם גאורגי פלכנוב ולב דייטש תמכה בחתימת הסכם עם הממשלה החדשה והמשך השתתפות המדינה במלחמת העולם הראשונה.
במרץ 1917 היא הייתה בקבוצה שתמכה בהמשך השתתפות רוסיה במלחמת העולם הראשונה.
בקיץ 1917 תמכה בכל הפעולות של הממשלה הזמנית.
זסוליץ' ראתה במהפכת אוקטובר מעשה שמחזיר את רוסיה אחורה; היא טענה שהשלטון הבולשביקי דומה מאוד לשלטון הצאר.
לפעמים היא אף הציגה את עמדותיה בפומבי.
לנין מתח ביקורת קשה על עמדותיה, אך ציין שהיא מהפכנית בעלת זכויות גדולות.
בשיחות עם חבריה ציינה זסוליץ' שהחיים קשים ושהיא אינה רואה סיבה להמשיך.
נפטרה בשנת 1919 לאחר מחלה קשה.
ורוולף (שמו המלא בגרמנית: Führerhauptquartier Werwolf) היה שמו של מחנה מפקדה ליד העיר ויניצה שבאוקראינה, אשר שימש את שליט גרמניה הנאצית אדולף היטלר במהלך המלחמה בחזית המזרח במלחמת העולם השנייה.
היה זה אחד ממספר מחנות ואתרי מפקדה שהוקמו עבור היטלר לפני המלחמה ובמהלכה, והמזרחי ביותר מביניהם ששימש את היטלר בפועל.
שם המחנה נקבע בהשראת המלה Werwolf – הביטוי הגרמני לאדם זאב.
היטלר ציווה לכתוב אותו כ-Wehrwolf (בדומה לכתיב המלה Wehrmacht - שמו של צבא גרמניה הנאצית).
המחנה הוקם בתוך יער אורנים, כ-12 קילומטרים מצפון לוויניצה.
אפשר שבחירת המיקום למחנה הייתה קשורה לתוכנית הנאצית לבנות כביש מהיר ממערב אירופה לחצי האי קרים, אשר היה אמור לעבור ליד האתר.
בוויניצה שכנה המפקדה האזורית של הצבא הגרמני, ושדה תעופה גדול של הלופטוואפה שכן בקאלינובקה, כ-20 קילומטרים משם.
המחנה נבנה תחת מעטה סודיות כבד בין דצמבר 1941 ליוני 1942 על ידי עובדי כפייה ושבויי מלחמה שהובאו לשם על ידי ארגון טודט, בתוספת עובדים אוקראינים מקומיים.
משכנו של היטלר במחנה היה צריף עץ שנבנה סביב חצר פרטית, ובצמוד אליו בונקר בטון.
במחנה היו כעשרים צריפי עץ ושלושה בונקרים נוספים.
האתר הוקף על ידי גדר תיל ועל ידי עמדות הגנה, שהיו מקושרות ביניהן במנהרות.
שתי עמדות תצפית מוגבהות נבנו ביער המקיף את המחנה.
המחנה כלל גם מתקני שירותים שונים – בית תה, מספרה, בית מרחץ וסאונה, בית קולנוע ואפילו בריכת שחייה קטנה.
כן היה בו גן ירק גדול שנועד לספק מזון להיטלר (שתזונתו הייתה צמחונית רוב הזמן).
שתי בארות ארטזיות סיפקו מים למחנה והיו לו מתקני ייצור חשמל משלו.
מדי יום יצאה אל המחנה מברלין טיסה (בת 3 שעות), שנחתה בשדה התעופה הצבאי בקאלינובקה.
גם שירות רכבת יצא באופן סדיר מתחנת ברלין-שרלוטנבורג אל תחנה בקרבת המחנה (נסיעתה נמשכה 34 שעות).
במהלך המערכה במזרח שהה היטלר בעיקר במאורת הזאב, מטהו שבפרוסיה (כיום בפולין).
הוא שהה במחנה ורוולף שלוש פעמים, בתקופות אלו:
16 ביולי עד 30 באוקטובר 1942 – במהלך מתקפת הקיץ הגרמנית ברוסיה, שהובילה לקרב סטלינגרד;
19 בפברואר עד 13 במרץ 1943 – לאחר כניעת הארמייה הגרמנית הששית בסטלינגרד;
27 באוגוסט עד 15 בספטמבר 1943 – לאחר סיום קרב קורסק, המתקפה הגרמנית הגדולה האחרונה בחזית המזרח.
כאשר עזב היטלר את המחנה, במרץ 1943, הטמינו קצינים גרמנים שקשרו קשר נגדו פצצה במטוס שבו טס, אך היא לא התפוצצה.
הצבא הגרמני נסוג מן המחנה במרץ 1944 מפני הצבא האדום המתקרב.
לפני עזיבת המחנה הרסו אותו הגרמנים ומיקשו את הכניסות למתקנים התת-קרקעיים שבו.
אתר המחנה נסרק על ידי הכוחות הסובייטיים לפי פקודתו של סטלין, אך לא נמצאו בו מסמכים.
הרוסים חתמו את הכניסות לחלקיו התת-קרקעיים.
כיום האתר הוא קרחת יער, שבה נותרו שברי בטון ושרידי בריכת השחייה של המחנה.
האתר איננו מגודר ומשמש את האוכלוסייה המקומית לטיולים ונופש.
בקרבת האתר ניצבת אנדרטה לאלפי עובדי כפייה (שחלקם אף בנו את האתר עצמו) שנרצחו על ידי הגרמנים ונקברו בקברי המונים ליד הכפר סטריז'בקה הסמוך.
ורה וסילייבנה חולודנאיה הייתה שחקנית ראינוע רוסי, כוכבת-על של התקופה בקולנוע הרוסי שהצטלמה במעל 50 סרטים תוך מספר שנים.
נולדה בשם ורה לבצ'נקו בעיר פולטבה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, היום באוקראינה) לאב אוקראיני ואם רוסיה.
אביה עבד כמורה לספרות בבית ספר תיכון.
כאשר היא הייתה בת שנתיים המשפחה עברה להתגורר במוסקבה.
ורה למדה בבית הספר לבלט ליד תיאטרון בולשוי.
בשנת 1910 היא התחתנה עם משפטן ולדימיר חולודני.
מנישואין אלו היו לה שתי בנות.
ורה חולודנאיה עזבה את לימודי בלט והחלה להשתתף בהופעות של תיאטרון חובבים.
בשנת 1914 היא הצטלמה בתפקיד קטן בסרט "אנה קרנינה" לפי רומן של לב טולסטוי.
בשנת 1915 היא הצטלמה בסרטים נוספים, זכתה לפופולריות רבה וקיבלה תואר "מלכת המסך".
בתקופת 1915-1919 היא הצטלמה ביותר מ-50 סרטים שהוקרנו בכל רחבי המדינה גם במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
חולודנאיה גילמה בסרטיה אישה עצובה, יפה ונבגדת.
באפריל 1918 ביחד עם הבמאי שלה ושחקנים נוספים חולודנאיה עברה ממוסקבה אודסה.
היא המשיכה להצטלם בסרטים וגם השתתפה בהופעות בערי אוקראינה.
ורה חולודנאיה נפטרה ה-16 בפברואר 1919 בגיל 25 באודסה.
הייתה כוונה להעביר את שרידיה למוסקבה, אך הרעיון לא מומש ובשנת 1933 במהלך הריסת בית העלמין הקבר נעלם.
בנוסף לגרסה הרשמית לפיה השחקנית נפטרה משפעת הספרדית קיימת גרסה נוספת.
ידוע שמקרי פטירה ממחלה זו באודסה הסתיימו באוקטובר 1918 ולכן לא ברור איך השחקנית הייתה יכולה למות ממחלה זו.
בהתאם לגרסה הלא רשמית השחקנית שהייתה הידוע בתמיכתה לממשלה סובייטי הורעלה על ידי המודיעין של הצבא הלבן שעיר הייתה תחת שליטתו באותה תקופה.
השפעת ורה חולודניאה על מפקד חיל מצב הצרפתי בעיר הייתה גדולה והממשל חשש שחולודנאיה תשכנע אותו לעזוב את העיר ביחד עם חייליו.
בשנת 1924 הופסקו הקרנות של סרטי בברית המועצות ושמה לא הוזכר בתקשורת.
בשנות ה-70, בעקבות הסרט עבד לאהבה, שהוקדש לחייה, חודשה התעניינות בדמותה.
בשנת 1996 נקרא כיכר על שמה בעיר אודסה.
בשנת 2003 הוצבה אנדרטה לזכרה, בקרבת הכיכר על שמה.
ורה סמואילובנה קרפקינה-קלשניקובה הייתה אתלטית סובייטית-יהודייה.
הייתה אלופה אולימפית (רומא 1960) בקפיצה לרוחק, שיאנית עולם בריצה היוקרתית ביותר ל-100 מטר ושותפה לשיא העולם בריצת שליחות 4x100 מטר.
קרפינה נולדה בקוטלניץ' שבמחוז קירוב.
אביה היהודי גויס לצבא האדום בשנת 1941 ונהרג בקרבות.
היא התאמנה בוולוגדה ואחר כך עברה לקייב עם בעלה.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיימה קרפינה במקום רביעי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 46.3 שניות ובמקום 9 בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.9 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברן, שווייץ בשנת 1954 זכתה קרפקינה במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם רימה אוליסקינה, מריה איטקינה ואירינה טורובה בתוצאה של 45.8 שניות.
בתחרות שנערכה בקייב ב-27 ביולי 1956 קבעה קרפקינה בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם גלינה וינוגרדובה, סיניידה ספרונובה ומריה איטקינה, שיא עולם חדש של 45.2 שניות.
באולימפיאדת מלבורן (1956) היא סיימה במקום רביעי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 45.6 שניות ובמקום 9 בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.1 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה בשנת 1958 זכתה קרפקינה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 45.3 שניות ומדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.7 שניות, אחרי הית'ר ארמיטייג' מבריטניה (11.7 שניות).
שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות שנערכה בקייב ב-13 בספטמבר היא השוותה בריצת 100 מטר את שיא העולם של שירלי סטריקלנד מאוסטרליה בתוצאה של 11.3 שניות.
באולימפיאדת רומא (1960) זכתה קרפינה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא אולימפי חדש של 6.37 מטר, 3 ס"מ משיא העולם של הילדרון קלאוס מגרמניה, לפני האלופה האולימפית היוצאת אלז'בייטה קז'סינסקה מפולין (6.27 מטר) והילדרון קלאוס (6.21 מטר).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 45.2 שניות, בשלב המוקדמות הן קבעו תוצאה של 45.0 שניות ובמקום 12 בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.0 שניות.
ורהוביצה (בצ'כית: Vrahovice) הוא כפר במחוז אולומואוץ שבצ'כיה, שבשנת 1973 סופח לפרוסטיוב.
הכפר מהווה חלק מנהלי מפרוסטיוב.
בכפר ישנה כנסייה בשם סנט ברתולומיאו, משרד דואר וכמה פאבים.
ורה מיילס היא שחקנית אמריקאית, שעבדה בשיתוף פעולה הדוק עם הבמאי אלפרד היצ'קוק.
מוכרת בזכות תפקידה כלילה קריין ב"פסיכו" וב"פסיכו 2".
מיילס נולדה כורה ג'וּן רלסטון באוקלהומה סיטי לתומאס ובארניס ויריק־רלסטון.
היו לה שלושה אחים גדולים.
בתום לימודיה התיכוניים ב־1947, עבדה בין היתר כקלדנית.
ב־1948 הוכתרה כמיס קנזס וכסגנית שלישית למיס אמריקה.
ב־1950 עברה ללוס אנג'לס, השתתפה בתפקידים משניים בקולנוע ובטלוויזיה, ושנה לאחר מכן, ב־1951, הוחתמה על ידי חברת האחים וורנר.