tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
(להפעלת מוקש נגד אדם דרוש לחץ של 2 ק"ג.
להפעלת מנגנון של מוקש נגד רכב דרושים 120 ק"ג).
השימוש בסנדלי חבלה נהוג בצה"ל עד היום, והם מהווים אמל"ח תקני בכל יחידות חיל ההנדסה.
צפע חי"ר היא מערכת לפריצת שדות מוקשים המאפשרת ללוחמים לחצות שדות מוקשים בצורה בטוחה.
המערכת קלה יחסית ונישאת על ידי שני חיילים בלבד.
החיסכון במשקל נבע מהעיקרון שאין צורך ליצור שביל פנוי ממוקשים לכל אורכו ורוחבו של השביל.
במשקל חומר נפץ מופחת ניתן לפוצץ את המוקשים על ידי יצירת "צלחות" נקיות ממוקשים, במרחקים קבועים, ובכך לאפשר ללוחמים לצלוח את שדה המוקשים באופן בטוח.
מכל מתכתי המכיל שרשרת כדורים מלאים בחומר נפץ יצוק, ומחוברים אחד לשני בפתיל רועם.
אורכה של השרשרת 50 מטרים.
מנוע רקטי מותקן בראש השרשרת מושך אותה אל תוך השד"מ (שדה המוקשים) מתחילתו ועד קצהו הרחוק.
פיצוך כדורי חומר הנפץ גורם להשמדת המוקשים לאורך השרשרת ויוצר מעבר בטוח למעבר לוחמים.
"נדל" היא מערכת לפריצת שדות מוקשים נ"ט (נגד טנקים) למעבר רק"מ (רכב קרבי משוריין).
ייחודה של המערכת בכך שהיא נדחפת לתוך שדה המוקשים ואינה מסכנת את הרק"מ.
ה"נדל" מורכב מפרקים באורך 1.5 מ' כל פרק, המתחברים אחד לשני, ויוצרים יחידה אחת באורך שבעים מטרים.
שלושה צינורות פלדה ממולאים בחומר נפץ המורכבים בצורת משולש שווה-שוקיים.
מבנה גאומטרי זה בתוספת שלוש מוטות פלדה שמתוחים לאורך כל המערכת, בכוח של שלושה טון, מקנים ל"נדל" חוזק וגמישות.
בראש ה"נדל" זוג גלגלי מרכוב המקלים עליו להתגבר על מכשולי קרקע.
בתחתית שני הצינורות שבאים במגע עם הקרקע, מגלשיים המחלקים את משקל המערכת על שטח גדול ובכך מפעילים לחץ קטן שאינו מספיק להפעיל מונ"ר (מוקש נגד רכב).
משקל חומר הנפץ 7 ק"ג למטר אורך, ובסה"כ בכל המערכת טון ורבע.
פיצוץ המטען יוצר בשד"מ מעבר בטוח לרק"מ ברוחב 8–12 מטרים.
"עגלה 34" היא מערכת פריצת שד"מ (שדות מוקשים) נ"ט (נגד טנקים).
הפעלת המערכת יצרה נתיב בטוח למעבר רק"מ (רכב קרבי משוריין) באורך של 100 מטר וברוחב של כ-12 מטר.
מבנה המערכת: המערכת עשויה משתי שורות של צינורות מלאים בחומר נפץ.
כל אחת מהשורות הורכבה מ-21 צינורות ("חוליות"), שחוברו זה לזה באמצעות מחבר "משקפיים".
כל שורה השתרעה על פני 100 מטר, כאשר השורות עצמן נפרשו במקביל זו לזה, במרחק של שני מטר האחת מהשנייה.
הפעלת המערכת: בשלב ראשון הורכבה המערכת על גבי עגלה רתומה לטנק גורר.
לצורך הגרירה נעזר הטנק ב"נכרי" או "מגוב אישי" שהורכבו בחזיתו.
עם הגעת הטנק לגדר השד"מ, הוא התנתק מהעגלה, והחל לפרוש את המערכת לאורך השד"מ באמצעות וו-גרירה.
לאחר פרישתה של המערכת לאורך 100 מטר, ניתנה פקודת פיצוץ, שכאמור יצרה נתיב בטוח ברוחב כ-12 מטרים למעבר רק"מ.
צפע שריון (צפ"ש) היא מערכת לפריצת שדות מוקשים לרק"מ (רכב קרבי משוריין).
פיצוץ המערכת יצר בשד"מ מעבר בטוח לרק"מ באורך כ-80 מטרים וברוחב 6–8 מטרים.
מבנה המערכת: הצפ"ש היה בנויה ממכל בצורת גליל, שהזכיר בצורתו טיל.
הוא הכיל שרשרת מטעני חנ"מ (חומר נפץ), במשקל כולל של כ-600 ק"ג, מנוע רקטי בקוטר 240 מ"מ וארבע כנפי ייצוב.
בנוסף, המערכת כללה גם מצנח שתפקידו היה לבלום את מעוף הטיל, ולשחרר את המכסה האחורי שלו.
עם שחרור המכסה, שרשרת המטענים נפרשה באוויר ונחתה על השד"מ.
הפעלת המערכת: הצפ"ש נורה ממשגר שנגרר על ידי טנק לוחם.
לצורך שיגור שני צפ"שים במקביל, יפת"ח פיתחה גם משגר דו-קני שנגרר על ידי זחל"מ.
המשגר היה בנוי מפלדת שריון, במטרה להגן על הטילים מפגיעה ישירה או רסיסים.
בראש המשגר הותקן מכסה קפיצי שנפתח לפני שיגור הטילים.
הצפ"ש נורה במרחק של 170 מטרים מתחילתו של השד"מ (שדה המוקשים).
הפעלת המטענים הייתה חשמלית ונעשתה מתא הנהג.
אמצעי הגישור שקיבל צה"ל בירושה מאת הצבא הבריטי היה גשר ביילי, שבנייתו נעשתה בתהליך ארוך ומורכב.
לצורך ייעול התהליך פיתח לסקוב את "גשר הכלובים" שנועד להחליף את גשר הביילי, ולאפשר צליחה מהירה של לוחמים ורק"מ על מכשולים יבשים (דוגמת תעלות נגד טנקים) ורטובים (דוגמת נהר הירדן ונחל הדן).
לצורך הפרויקט החליט לסקוב לפתח מסגרות חלולות שחוברו זו לזו בדומה למבנה לגו.
המסגרות הונחו על קרקעית המכשול, ויצרו במהירות גשר קל ויציב שאפשר מעבר של לוחמים, רק"מ ולוגיסטיקה.
בסוף שנות החמישים, לאחר סדרת בחינות, אושר "גשר כלובים" כאמצעי תקני בצה"ל.
שימוש מבצעי ב"גשר כלובים" נעשה בשנת 1960, במבצע "חלוץ", במהלכו נפרש מעל הדן גשר באורך 40 מטרים.
לאחר מלחמת ששת-הימים, כשהתרבו תקריות אש בין ארגוני המחבלים ששהו בירדן, יוצרו גשרי כלובים רבים כאמצעי ייעודי לצליחת נהר הירדן.
שניים מגשרים אלו נפרשו מעל הנחל בשנת 1968 במהלך מבצע "כרמה".
"גשר הגלילים" הוא גשר נייד, שתוכנן ופותח על ידי יחידת יפת"ח בפיקודו של תא"ל דוד לסקוב, לשם צליחתה של תעלת סואץ.
על פיתוח הגשר הוענק לטל וללסקוב פרס ביטחון ישראל לשנת 1972. הגשר היה אחד הגשרים ששימש את צה"ל במלחמת יום הכיפורים במבצע "אבירי לב".
הגשר הורכב מגלילי מתכת ממולאים בקצף על מנת למנוע את טיבועם במקרה וייפגעו מפגז או נשק קל.
הגלילים שימשו גם כגלגלי הגשר בעת שהוא נגרר על ידי טנקים.
על הגלילים נמצא מיסעת הגשר.
השקת הגשר נעשית על ידי טנקים וטנקי דחפור ללא צורך בהתערבות חיילים שייצאו מחוץ לכלים הממוגנים.
גשר חי"ר (חיל רגלים) פותח כדי לאפשר לכוח רגלי לוחם לצלוח במהירות ובבטחה מכשולי מים.
הגשר היה בנוי ממלבנים עשויים מחומר מוקצף קל (פוליאוריטן) בעל כושר ציפה.
לצורך הגנת המלבנים הם צופו בחומר דוחה נוזלים.
על כל אחד מהם הותקנו מחברים, שאפשרו לחברם למלבנים נוספים ובכך ליצור משטח מוארך (גשר) רציף.
אורכו הפוטנציאלי של הגשר היה בלתי מוגבל, שכן כל לוחם צויד במלבן ציפה, אותו ניתן היה לחבר לגשר במהירות ובקלות.
גשרי חי"ר נקלטו כאמל"ח תקני בצה"ל ומאות יחידות מסוגו יוצרו על ידי יפת"ח.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הגה דוד לסקוב את הרעיון של בניית עמדות ירי, עמדות נשק, תצפית ובונקרים שונים מקוביות, בדומה למבנה לגו.
אלו הביצורים המודולארים הראשונים שפותחו בצה"ל.
לסקוב וצוות עוזריו פתחו קוביות מפח בעובי 2 מ"מ, בגובה של 40 ס"מ, ובגדלים שונים, במכפלות של 36 ס"מ.
הקוביות נבנו מ-4 "קירות" ללא תחתית.
קורות מאותם אלמנטים עם תחתית שימשו לבניית גג למבנה.
הרעיון היה לנצל את העפר שנחפר והוצא מהמכתש במקום בו תוכנן לבנות את העמדה/בונקר, ולמלא את הקוביות בקרקע זו.
את הרעיון להקים ביצורים ועמדות מבוצרות אחרות בעזרת קוביות עשויות פח בעובי 2 מ"מ הגה דוד לסקוב בשנת 1965.
באמצעות "קוביות לסקוב" נבנו עמדות תצפית, ירי, ופיקוד בגבול הצפון, לפני מלחמת ששת הימים.
אחרי מלחמת יום הכפורים, נבנה מוצב בהר "חרמונית", ובכפר קוק בלבנון.
במלחמת ההתשה נבנו ממוצבים לאורך תעלת סואץ, בקו בר-לב, ומוצבים אחרים בבקעת הירדן.
"מערכת כיתוש" פותחה באמצע שנות השישים כדי לאפשר ללוחם בודד להתחפר במהירות בשדה הקרב.
לפיתוח המערכת אימץ לסקוב את "שיטת הבצל", שאפשרה ליצור בקרקע חלל לתוכו דחסו כשני ק"ג TNT פתיתים.
פיצוץ חומר הנפץ גרם להיווצרות מכתש בעומק כמטר, ובקוטר כשניים וחצי מטרים.
את המכתש שנוצר התאימו לעמדת רובאי, עמדת מרגמה או עמדות אחרות.
המערכת כללה מספר אלמנטים בניהם צינור חלול, מוט פלדה, ו"סנדל" מתכלה בצורת חרוט.
לצורך הפעלת המערכת היה צורך בשני חיילים.
חייל אחד הלם בעזרת פטיש על מוט הפלדה, ושני אחז בצינור החלול.
ה"סנדל" פילס את הדרך להחדרת הצינור והמוט.
כאשר כל המוט חדר לקרקע הוא נשלף, ודרך הצינור החיצוני הוחדר מאיץ.
פיצוץ המאיץ גרם לקרקע להידחס, ולהיווצרות "בצל" לתוכו שפכו את חומר הנפץ, שכאמור גרם ליצירת המכתש.
"מערכת כיתוש" נקלטה כמערכת תקנית להתחפרות, ואלפי מערכות מסוגה שימשו את כל יחידות החי"ר וחה"נ.
בפריצת שדה מוקשים לרק"מ, אחת הבעיות הקשות הניצבות בפני נהג ומפקד הטנק היא לאתר, באור יום ובעיקר בחשכה, את ה"שביל הבטוח" (הפרצה) ממוקשים שניקתה מערכת הפריצה.
התקדמות הטנקים נעשית בדרך כלל בלילה וזיהוי השביל כמעט ולא ניתן להבחנה.
ביפת"ח פותחה מערכת "נחום תקום" שנותנת מענה לבעיה.
המערכת מורכבת על זחל"מ/נגמ"ש הנדסי שנע בראש הכוח ומסמנן את מרכז ה"שביל הבטוח".
המערכת מורכבת מחצאי כדור ממולאים בפלדה, ממנו מזדקרים עמודי סימון ובראשם יחידות תאורה.
תוך כדי נסיעת הנגמ"ש בפרצה משתחררים עמודי הסימון בכל מספר מטרים, ולאורך כ-100 מטרים.
הסימונים הזוהרים מכונים את הרק"מ למרכז הפרצה.
מעוזים ובונקרים צה"ליים שהיו פרושים במהלך מלחמת ההתשה לאורך תעלת סואץ היו חשופים להפגזות חוזרות ונשנות של הצבא המצרי.
לצורך הגנתם הציע לסקוב להגן עליהם בשתי שכבות מגן שכונו שכפ"צ (שכבת פיצוץ), ושכב"ל (שכבת בלימה).
לשיטתו של לסקוב לא חשוב היה מאילו חומרים בנוי הבונקר, בין שמדובר במבנה מברזל או מבטון, כל זמן שהוא יכול לשאת את השכפ"צ והשכב"ל, שהקנו לחיילים הגנה מלאה.
תפקידו של השכפ"צ היה לבלום את חדירת הפגזים ולהיעצר על השכב"ל שספג את ההדף והרסיסים.
ביצורים שכללו שכפ"צ ושכב"ל נבנו בכל המוצבים, פעלו בהצלחה רבה, ומנעו נפגעים רבים בנפש.
שכפ"ץ (שִׁכְבַת-פִּיצּוּץ) – שכבת הגנה שנועדה למניעת חדירת טילים למבנה מבוצר.
היא עשויה מאבנים, בטון או לוחות מתכת.
השכפ"ץ מונח על השכב"ל (שִׁכְבַת-בְּלִימָה) שהיא שכבה של עפר, חוץ או חצץ לבלימת הדף הטילים המתפוצצים בשכבת הפיצוץ.
מערכת כבש פריק נועדה לאפשר פריקה מהירה ויעילה של טנקים מקרונות רכבת.
הרעיון היה לנצל את רשת מסילות הברזל לצורך שינוע של טנקים אל שדה הקרב חייב למצוא דרך להעמיס ולפרוק אותם בתחנות קבועות או מזדמנות לאורך מסילת הברזל.
לצורך זה פתחו לסקוב ואנשיו כבש העמסה פריק, שהיה עשוי מאלמנטים קלים, אותם ניתן היה להרכיב במהירות ובכל נקודה לאורך המסילה.
ארבע מערכות כבשים מסוג זה נמצאו בכוננות בתחנות הרכבת של לוד, אשקלון, קריית גת ודימונה.
הן היו בשימוש בצה"ל עד שנות ה-70 של המאה ה-20.
אמצעי שמאפשר נסיעה מבצעית על-גבי דיונות.
לצורך העניין פיתחה יפת"ח שטיח בד ברזנט מצופה גומי שחצץ בין גלגלי הרכב, והחול שנמצא מתחתיו.
השטיח חולק לכול אורכו לתאים ובתוכם מגשים מבד.
כך נוצר מעין שטיח מתקפל, שניתן היה לפרוס על-גבי מסלול הנסיעה.
על מנת לאפשר את התקדמות הרכב המבצעי על-גבי החול, היה צריך לשלוף את המגשים מהמנגנון, ולערום עליהם חול מהדיונה ולהכניסם לתאים.
באופן כזה נוצר חיץ בין הדיונה ובין גלגלי הרכב.
בתום חציית הדיונה המגשים רוקנו מהחול, הוחזרו לתוך השטיח, והרכב המשיך בנסיעה רגילה עד שיתקל במכשול הבא.
ב-2023 נחשפו בכתבה מספר אמצעי תקיפה עבור רחפנים אשר פותחו ביחידה, בהם "קרנף" (מטול רימונים מרחפן, כולל מערכת טעינה אוטומטית) ו"יד חזקה" (מערכת אשר מטילה רש"קים מרחפנים).
מטרת מערכת "אור יקרות" הייתה לפגוע בניסיון כוחות הצבא המצרי לצלוח את תעלת סואץ, על ידי יצירת חומת אש ועשן סמיך מעל התעלה.
יפת"ח פיתחה עמדת נשק בשלט רחוק המתפעלת רובה צלפים.
יחידת יפת"ח, יחד עם מפעל יפה-נוף של התעשייה הצבאית, פיתחה חליפת מיגון לדחפורי קטרפילר די-7 וקטרפילר די-9. ב-1986 פיתחה היחידה, יחד עם מפעל יפה-נוף של התעשייה הצבאית, את המיגון הסדיר לדחפורי ה-D9L שבשירות צה"ל.
המיגון כלל תא מפעיל משוריין עם חלונות מזכוכית משוריינת, זחלים משוריינים ולוחות שריון על המערכות המכניות של הכלי.
על בסיס מיגון זה פותחו דורות מתקדמים יותר של המיגון שיושמו על דחפורי ה-D9N וה-D9R שבשירות צה"ל.
חליפות המיגון של ה-D9 הצה"לי נחלו הצלחה גדולה והקנו ל-D9 עמידות גבוהה נגד כמעט כל האיומים המופנים נגדו.
מיגון אקטיבי לטנקים ורכב קרבי משוריין
באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 החלה יחידת יפת"ח בפיתוח מערכת הגנה אקטיבית לטנקים ורכב קרבי משוריין, בעקבות הטראומה של מלחמת יום הכיפורים.
המערכת הראשונה שתכננה יפת"ח נקראה "סרטן" ונועדה להגן על עמדות הירי והטנקים שבהם מפגזי טנקים (כולל חודרן קינטי ופגז "חלולן") וטילי נ"ט.
המערכת הורכבה מחגורת קסטות עם מטענים חלולים על גבי עמדת הירי של הטנק ביחד עם מכ"ם דופלר ומחשב.
כאשר המכ"ם היה מזהה איום שנורה לעבר הטנק, הוא היה מפעיל מטען חלול שמשמיד את האיום.
המערכת עברה מספר ניסויי היתכנות בהצלחה, אך במפח"ש ומפא"ת הוחלט לא להצטיידה בה והיא מעולם לא הפכה למבצעית.
המערכת השנייה שתכננה יפת"ח נקראה "עקרבוט" ונועדה להגן על הטנקים והנגמ"שים מרקטות וטילי נ"ט בעלי מטען חלול.
המערכת הורכבה מקסטות נפץ, מכ"ם ומחשב שהותקנו על הרק"ם והיו אמורים להשמיד איומים הנורים עליו.
בוצעו מספר ניסויי התכנות אך מפח"ש החליטה לא להמשיך בפיתוח המערכת עקב פתרונות מיגון פסיבי שהתבטאו בשריון של טנק המרכבה ונגמ"ש ה"אכזרית".
בשנות ה-80 של המאה ה-20 פיתחה יפת"ח מערכת שלישית שמותקנת על גבי הטנק.
היא כללה מכ"ם, מחשב ומערכת קסטות נפץ שהורכבה על הטנק.
למערכת היו שתי גרסאות: גרסה שבה הקסטות שיגרו רסס כנגד האיום וגרסה שבה הקסטות הפעילו חומר נפץ מרסק (חנ"מ) כנגד האיום.
במשרד הביטחון החליטו שחברת רפא"ל תיקח אחריות על הפיתוח ותשתף פעולה עם יפת"ח.
יחידת יפת"ח העבירה את כל החומר והמידע שברשותה לרפא"ל אך האחרונה לא שיתפה בסוף פעולה עם יפת"ח.
מאחר שהאלוף ישראל טל, ראש תוכנית המרכבה, העדיף מיגון פסיבי, פיתוח המערכת הוקפא וננטש.
בסופו של דבר פיתחה רפאל - מערכות לחימה מתקדמות את "מעיל רוח" - מערכת הגנה אקטיבית שדומה בעיקרון פעולתה למערכות שתכננו ביפת"ח.
מערכת "מעיל רוח" הפכה למבצעית ב-2009 ורשמה יירוט בכורה ב-2011. המערכת הנ"ל הוכחה בקרב ונחשבת להצלחה גדולה.
גם התעשייה הצבאית פיתחה מערכת הגנה אקטיבית – "חץ דורבן", וב-2019 החליט צה"ל להצטייד בה ולהתקינה על נגמ"שי האיתן ודחפורי ה-D9 המשוריינים.
יחידת הפשיטה 5307 היה כוח קומנדו חטיבתי של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה שפעל בין השנים 1943–1944.
במסגרת המערכה על בורמה הוטל על הגנרל פרנק מריל להקים את יחידת הפשיטה 5307, יחידת קומנדו בסדר גודל חטיבתי שהורכבה ממגויסים מצבא ארצות הברית שנענו לקריאתו של הנשיא רוזוולט להתנדב ליחידה מיוחדת.
היחידה הוקמה בינואר 1944 כרגימנט המתמחה בסיור, לוחמת ג'ונגל ופשיטה ארוכת טווח.
הרגימנט, תחת שם הקוד "גלאהד" (Galahad), יועד לפעול במשימות חדירה ארוכות-טווח בג'ונגלים של בורמה, בעומק הקווים היפנים, בדומה לפעולותיהם של הצ'ינדיטים של הגנרל אורד צ'ארלס וינגייט.
בפברואר 1944 נכנסו שלושה גדודים של פושטים לבורמה והרגו כ-800 יפנים בקרבת ולאואובום.
ב-17 במאי, כבש כוח שכלל שני גדודים של חיילים סינים, יחידה של הפושטים של מריל ולוחמי גרילה מקומיים, את שדה התעופה שבעיירה מיצ'ינה.
אולם, סטילוול לא תגבר את העיירה, וב-3 באוגוסט, היא נפלה שוב לידיים יפניות לאחר מצור ממושך.
בשל הפעילות האינטנסיבית כמו גם בשל פגעי הג'ונגל, ובהן מחלות טפילים, סבלו הפושטים של מריל משיעור נפגעים גבוה ובאוגוסט 1944 פורק הכוח ואוחד עם רגימנט החי"ר ה-475.
היחידה נחשבת לחלק ממורשת הקרב של רגימנט הריינג'רס ה-75 אשר מספרו נבחר בשל שתי הספרות האחרונות של רגימנט החי"ר ה-475 שבשורותיו לחמו אנשי היחידה בשלהי המלחמה.
היחידה הונצחה, בין היתר, בסרט "הפושטים של מריל" משנת 1962.
ב-2020 עוטרה היחידה במדליית הזהב של הקונגרס.
יחידת השתלטות היא יחידה מיוחדת ללוחמה בטרור, המתמחה בתגובה למצבי קיצון בתנאי שטח סבוכים, כגון פיגועי מיקוח, ובפרט בחילוץ בני ערובה המתרחשים במבנה סטטי, מטוס, רכבת, אוטובוס, אונייה וכדומה.
ובנוסף לכך, לצוות ההשתלטות מיומנות יוצאת דופן ב'תורת ההפתעה'.
בהתאם לכך, יחידת ההשתלטות מוכשרת בפריצה חמה ומתוחכמת, המכונה 'התגנבות', למתחם בו שוהים בני הערובה, ואמונה על שחרורם כדבעי ובנטרול המחבלים בכוח.
לרוב, יחידות השתלטות מופעלות על ידי המשטרה, הצבא, השירות חשאי או הז'נדרמריה (משטרה צבאית למחצה).
יחידות ההשתלטות הן לרוב יחידות עילית המורכבות מיחידות משטרה טקטיות מיוחדות של המשטרה או הז'נדרמריה, או מכוחות מיוחדים של הצבא.
מבנה יחידת ההשתלטות כולל צוות לוחמים רב-היקפי בתפקידיו:
לוחמי חוד, לוחמי פשיטה ולוחמי פריצה: לוחמים המתמחים בקרב מגע ומיומנות גבוהה בכלי נשק קצרים חמים וקרים, כגון אקדחים וסכינים.
"קופים": לוחמי טג"ח המתמחים בטיפוס, גלישת חבלים וסנפלינג.
צלפים: לוחמים המומחים בירי מדויק ביותר מכל הטווחים.
מטרתם לנטרל חמושים מרחוק במינימום סיכון.
לעיתים קרובות הם מבצעים גם משימות של תצפיתן, והם בעלי הכשרה ענפה בעריכת תצפית מבצעית.
חבלנים: מומחים בחבלה התקפית, פריצה חמה, חבלה וסילוק פצצות.
כלבנים: לוחמים המומחים בהפעלת כלבי משטרה וכלבי תקיפה.
לוחמי יחידות ההשתלטות חמושים ברובה סער קרבין בתור רובה שירות, ובאקדח שירות, אותו הם נושאים גם מחוץ לפעילות ו"על אזרחי".
רוב יחידות ההשתלטות מפעילות צלפים החמושים במערכת נשק צלפים הכוללת רובה צלפים, כוונת טלסקופית, משתיק קול, דורגל או חצובה, ותחמושת צליפה.
יחידות השתלטות מצוידות ברימוני יד, בעיקר ברימוני הלם ורימוני גז שמטרתם להמם ולנטרל את החשודים ולא להרגם, אך לעיתים גם ברימוני רסס, שהם נשק קטלני לכל דבר ועניין.
/: הימ"מ - יחידת ההשתלטות הבכירה של משטרת ישראל, מוגדרת כיחידת ההשתלטות וחילוץ בני ערובה הלאומית של ישראל.
/: סיירת מטכ"ל - יחידת ההשתלטות הבכירה של צה"ל, תחת פיקוד אגף המודיעין.
/: שייטת 13 - יחידת ההשתלטות הימית הבכירה של צה"ל, תחת פיקוד חיל הים הישראלי.
/: לוט"ר אילת - יחידת השתלטות במילואים של צה"ל שנועדה לתת מענה לאזור אילת והערבה.
/: יחידת מצדה - יחידת ההשתלטות של שירות בתי הסוהר, נועדה לתת מענה בעיקר למצבי בני ערובה בכלא.
הכשרה ופעילות מבצעית במדינת ישראל
בישראל ישנה הבחנה ברורה בהכשרה ובפעילות המבצעית, בין צוות התערבות לצוות השתלטות ביחידת הלוט"ר, בית הספר ללוחמה בטרור, המהווה את הגוף הצה"לי האמון על גיבוש תורות הלחימה והכשרת היחידות הצה"ליות להשתלטות.
יחידת השתלטות, משמשת במעגל הפנימי של זירת האירוע והיא יחידה שמוסמכת לגבש תוכנית פעולה ולבצע חילוץ של בני ערובה על ידי פריצה וביצוע פעולות התקפיות.
בעוד שיחידת התערבות, משמשת במעגל החיצוני של זירת האירוע והיא מוסמכת רק לבודד את הזירה, "להקפיא את המצב", ופורצת רק כאשר אין ברירה ולעיתים רחוקות מאוד.
ישנה אינטראקציה בין המעגלים, ובמקרים רבים קיימים מעגלים נוספים, זה תלוי במודל המבצעי ובאופי האירוע.
היחידות אשר עוברות הכשרה של צוות השתלטות בצה"ל במהלך השירות הסדיר הן סיירת מטכ"ל, ושייטת 13 בלבד.
יחידת עוקץ, עוברת הכשרה אינטגרטיבית הכוללת רכיבים של לוחמים בצוות השתלטות והתערבות.
שאר היחידות המיוחדות, עוברות בעיקר הכשרה של צוות התערבות במהלך השירות הסדיר.
יחידות השתלטות נוספות בישראל, עוברות את הכשרתן תחת חסותם של גופי האם שלהן בהתאם.
בעבר סיירת מטכ"ל הייתה יחידת ההשתלטות הלאומית של ישראל ולזכותה נזקפים מספר מבצעים הירואיים של חילוץ בני ערובה: מבצע סבנה, מבצע אנטבה והפיגוע במשגב עם.
בעקבות ניסיון חילוץ כושל שהפך לאסון מעלות (1974) הוחלט על הקמת יחידת השתלטות משטרתית, שתתמחה בהתמודדות עם פיגועי מיקוח ומצבים של בני ערובה, על רקע לאומני ופלילי.
את היחידה הוחלט להקים במסגרת משמר הגבול, כוח המשלב בין רמת קרביות צבאית לתפישת פעולה משטרתית בסביבה אזרחית.
ואכן, בהמשך שנת 1974 נוסדה יחידה מרכזית מיוחדת ללוחמה בטרור, שידועה בראשי התיבות של שמה: ימ"מ.
עם זאת, גם אחרי הקמתה המשיכה סיירת מטכ"ל לבצע פעולות השתלטות וטיפול בפיגועי מיקוח, ובין שתי היחידות שררה תחרות מי תהיה יחידת ההשתלטות הבכירה של ישראל וכן מאבקים מאחורי הקלעים כל פעם שהיה פיגוע מיקוח מי תוזנק לטפל בו.
בעקבות רצף פעולות השתלטות מוצלחות של הימ"מ (כגון אוטובוס האמהות) ויירוטם (חיסולם או מעצרם) של מאות מחבלים במהלך האינתיפאדה השנייה, המוניטין שלה עלה והיא זכתה ליוקרה בקרב מקבלי ההחלטות.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 המשיך מעמדה של הימ"מ להשתפר ובשנת 2022 הוגדרה כיחידת ההשתלטות הלאומית (והבכירה) של ישראל.
במהלך טבח שבעה באוקטובר 2023 ומלחמת חרבות ברזל ביצעה הימ"מ מספר פעולות חילוץ בני ערובה מוצלחות, בשתיים מהן - מבצע יד זהב ומבצע ארנון - חילצה הימ"מ (ביחד עם היחידה המבצעית של השב"כ) בני ערובה וחטופים שהוחזקו בעומק רצועת עזה.
בעקבות מספר פיגועים בדרום הערבה וחבל אילות, אזור מרוחק ומבודד יחסית משאר חלקי ישראל, הוחלט על הקמת יחידת התערבות במילואים שתיתן מענה ראשוני לפיגועי מיקוח, עד שיחידת השתלטות ממרכז הארץ תגיע לזירה.
בשנת 1974 הוקמה לוט"ר אילת ומאוחר יותר סופחה לצה"ל.
בעקבות התערבות מוצלחת של היחידה בפיגוע מיקוח בקיבוץ לוטן בשנת 1989 היא הוסמכה גם כיחידת השתלטות.
כתוצאה מהעלייה במספר העצורים הפלסטיניים בתחילת שנות ה-90 נוצר צורך בהקמת מתקני כליאה נוספים, ובעקבות כך עלה הצורך בתגובה מהירה ומקצועית למקרי קיצון בבתי הכלא הצבאיים והוקמה יחידת כוח 100. בשנת 2005 הוחלט להעביר את כל מתקני הכליאה הביטחוניים של צה"ל לידי השב"ס, וכתוצאה מכך בשנת 2006 פורקה היחידה.
לאחר טבח שבעה באוקטובר עלה מחדש הצורך והיחידה נפתחה מחדש כיחידת השתלטות מיוחדת כחלק ממערך הכוחות המיוחדים של צה"ל, משמשת בעיקר לטיפול במצבי קיצון בבתי כלא הצבאיים בהם מוחזקים מחבלים.
בשנת 2003, בעקבות התגברות אירועי הקיצון האלימים בבתי הכלא, הקים שירות בתי הסוהר את יחידת מצדה.
בשנת 2006 הוסמכה היחידה כיחידת השתלטות מטכ"לית המוסמכת לבצע פעולות השתלטות גם מחוץ לבתי הסוהר ואף בבתי כלא צבאיים.
: FBI (סוכני לוט"ר), יחידת חילוץ בני הערובה של ה-FBI (HRT), יחידת ה-SWAT של ה-FBI, שירות המרשל האווירי הפדרלי, כוח דלתא, אריות הים (צוות 6 של אריות הים), יחידות SWAT משטרתיות מקומיות
: פיקוד הלוחמה בטרור , SAS (שירות האוויר המיוחד)
: כוח אלפא, וימפל, אומו"ן, GRU
: יחידת הקומנדו נמרי השלג , יחידת ה-SWAT של בייג'ינג
: היחידה ללוחמה בטרור, פורס ואן, Kerala Thunderbolts
: המשטרה הפדרלית של אוסטרליה, יחידת PTG , SASR (רגימנט שירות האוויר המיוחד)
: יחידת משימות מיוחדות , יחידת אבטחת נמל התעופה הונג קונג
: מחלקת מבצעים משטרתיים מיוחדים, פיקוד הכוחות המיוחדים (טורקיה)
: יחידה 777 , כוח הצלת בני ערובה (HRF, מצרים)
יחידת חילוץ "מגילות ים המלח" היא יחידת מתנדבים של משטרת ישראל הפועלת במרחב צפון מדבר יהודה במתן סיוע למטיילים אשר נקלעו לצרה, נפצעו או שאיבדו את דרכם.
היחידה היא אחת מבין שתים עשרה יחידות הפועלות ברחבי הארץ מהצפון ועד אילת.
אנשי היחידה הם מתנדבים הפועלים להושיט עזרה ולפעול למען הצלת חיים.
היחידה הוקמה בשנת 1994 על ידי מחלקת הביטחון במועצה האזורית "מגילות ים המלח".
בתחילה דרכה הושתתה היחידה על בסיס מתנדבי מגן דוד אדום וכיבוי אש שהיו חלק ממערך הביטחון והחירום באזור, היחידה פעלה במתכונת זו במשך מספר שנים ונתנה מענה לאירועי חילוץ שונים במדבר יהודה ובאזור ים המלח.
יחידת חילוץ "מגילות ים המלח" פועלת בשטח השיפוט ובתמיכתה של המועצה אזורית "מגילות ים המלח".
היחידה, כמו שאר יחידות החילוץ בישראל, משתייכת לאגף המבצעים במשטרת ישראל.
מעבר לתרומתה של המשטרה בתחום התקציבי, בעת אירוע הופכים מתנדבי היחידה למתנדבי משטרה מן המניין ופועלים כשוטרים מתנדבים לכל דבר.
יחידת החילוץ "מגילות ים המלח" כוללת למעלה משבעים מתנדבים מיישובי צפון ים המלח והסביבה שפועלים בהתנדבות מלאה.
יחידת החילוץ מחולקת לצוותי עבודה מקצועיים בהתאם לתחומי ההתמחות שונים: איתור נעדרים, חילוץ מדברי, חילוץ ימי, חילוץ בחללים מוקפים, חילוץ ממים זורמים, צוות רפואה, ואף צוות שעוסק בחילוץ מהריסות שהוכשר ואומן לכך על ידי פיקוד העורף כחלק מהערכות מדינת ישראל לרעידות אדמה.
בנוסף על כל אלו אחראית היחידה על ארבעת האמבולנסים של המועצה שמופעלים גם הם על ידי מתנדבי היחידה.
פעולות ההצלה המגוונת, מחייבת ציוד והכשרה של המתנדבים ברמות גבוהות.
יחידת חילוץ "מגילות ים המלח" היא חלק מחלצ – החטיבה הישראלית הלאומית לאיתור חילוץ והצלה (בעבר פ.י.ר.ס.ט, היחידה הישראלית להחשת פעולות הצלה - F.I.R.S.T).
עמותה המאגדת את רוב יחידות החילוץ בארץ.
העמותה פועלת לקידום הכשרות מקצועיות בתחומים שונים ובגיוס תרומות המיועדות לקידום צורכי היחידות ואחזקת הציוד הקיים.
האופי הטופוגרפי המורכב של שטח מועצת "מגילות ים המלח" הכולל את אזור מדבר יהודה, בקע ים המלח ומצוק ההעתקים והנחלים המסתתרים ביניהם, צופן בחובו יופי ייחודי ומסלולים אתגריים המושכים מטיילים רבים.
מסלולים אלו דורשים מיומנות אישית מעל הממוצע ובחלק מהנחלים אף מצריך ציוד ייעודי לגלישת צוקים.
בשל כך, היחידה נזקקת להושיט עזרה לעיתים תכופות למטיילים שנקלעו למצוקה או איבדו את דרכם במדבר, בים, בנחלים וכיוצא בזה.
שטחה של המועצה האזורית 'מגילות ים המלח' כולל את מדבר יהודה.
גבולה המזרחי של המועצה היינו ים המלח וגבולה המערבי נמצא במרכז רמת המדבר (בקעת הורקניה ודרומה עד להר ישי).
גבולה הצפוני הוא נחל פרת (ואדי קלט) והשוליים המזרחיים של המועצות האזוריות "מטה בנימין" ו"בקעת הירדן".
גבולה הדרומי של המועצה הוא באזור עין גדי.
יחידת החילוץ "מגילות" פועלת בשיתוף פעולה הדוק עם יחידת חילוץ "עין גדי" וישנה מעורבות ומתן עזרה הדדית בתחומי האחריות השונים.
יחידת חילוץ בני הערובה של ה-FBI (שם רשמי באנגלית: Hostage Rescue Team) היא יחידה מיוחדת ב-FBI שבין תפקידיה תגובה לאירועי לקיחת בני ערובה, לוחמה בטרור ופעולות מיוחדות נוספות לאכיפת החוק הפדרלי של ארצות הברית.
היחידה פועלת גם ברחבי העולם בשיתוף עם פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים של הכוחות המזוינים.
היחידה הוקמה ב-1983 במסגרת ההכנות לקראת אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), כחלק מהלקחים של אירוע טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-1972. משום שנאסר על יחידה צבאית לפעול בתוך גבולות ארצות הברית ללא אישור מראש של הנשיא או החוק, נדרשה הקמה של מסגרת פדרלית לפעולות לוחמה בטרור.
מאז הקמתה נבחרו לשרת בה כ-300 סוכנים בלבד.
הם עוברים הכשרות מיוחדות הכוללות בין השאר השתלשלות ממסוקים, צניחה עם ציוד משימה מלא, צלילה, צליפה, שימוש בחומרי נפץ ולוחמה במתחמים סגורים.
יחידת הקומנדו הימי של חיל הים הרוסי (רשמית: כוחות ואמצעים חתרניים תת-ימיים; ברוסית: «Подводные диверсионные силы и средства»; בראשי תיבות: «ПДСС», PDSS) הוא יחידת ספצנאז של הצי הרוסי הכפופה מבצעית למינהל המודיעין הראשי.
הכוחות המיוחדים של שירות הביטחון הפדרלי קבוצת אלפא וקבוצת וימפל מחזיקים גם הם ביחידות קומנדו ימי משל עצמן.
לוחמי היחידה מכונים בשם "צוללנים לוחמים" וזו המקבילה הרוסית לשייטת 13.
היחידה פועלת בכפוף למינהל הביון של המטה הכללי של הצי הרוסי (Разведывательное управление Главного штаба ВМФ РФ), גוף המודיעין הימי של רוסיה.
ב-22 באוקטובר 1938, במהלך משחקי מלחמה בין יחידות של צי האוקיינוס השקט הרוסי בוולדיווסטוק, יצאה קבוצה של צוללנים צבאיים סובייטים מצוללת Shch-112 דרך צינור טורפדו, נכנסה לבסיס הימי והשלימה מעשי חבלה מסוימים.
צוללנים קרביים אלה היו מצוידים בריפודי חמצן, חליפות יבשות, אקדחים ורימונים .
מבצע זה לא הוביל להקמת יחידת צוללנים קבועה, אך זו הייתה ראשית ההיסטוריה של צוללנים קרביים בצי הרוסי.
ברית המועצות החלה במבצעי קומנדו ימי במהלך מלחמת העולם השנייה.
היחידה הראשונה של צוללנים קרביים (או צוות RON), הוקמה בלנינגרד בשנת 1941. הבולט מבין המגויסים החדשים הללו היה ויקטור לאונוב, שהצטרף לצי הסובייטי בשנת 1937. הוא הוקצה לאימוני צוללות ואז הועבר לתחנת תיקון צוללות בצי הצפוני בפוליארני.
לאונוב התאמן כצוללן והצטרף לגדוד ההתנדבות המיוחד, שם הוכיח את כושרו הנועז ומנהיגותו בביצוע פעולות חשאיות רבות וזכה פעמיים בתואר גיבור ברית המועצות.
צוללני הצי היו מוצלחים למדי במהלך מלחמת העולם השנייה.
הם ביצעו מגוון משימות המונות למעלה מ-200 פעולות.
פעולות אלה כללו יותר מסתם פעולות קרב והריסה.
היו משימות הצלה רבות שכללו גם צוללות שהחרימו נשק וציוד צבאי אחר מספינות משא שקועות.
פעולות אחרות כללו גם תיקונים קלים של ספינות שהוצפו על פני המים ופינוי גישות למתקני רציף באתרים מעבר לנהר וולגה.
היו גם פעולות שכללו חילוץ גופות מתים שנמצאו באוניות שקועות או בנהר וולגה.
בשנת 1953, על פי הנחיות המטה הראשי של חיל הים של ברית המועצות, הוחלט להקים נקודות סיור ימיות סודיות לחלוטין (OMRP).
בהתחלה הם נקראו מחלקות הסיור הימי של המודיעין המיוחד, המיועדים לפעולות מיוחדות בסיכון גבוה.
המשימה של הספצנאז של חיל הים הייתה לנהל את מה שהסובייטים מכנים סיור מיוחד (Spetsialnaya Razvedka).
במהלך המלחמה הקרה, לכל צי בצי הסובייטי הייתה חטיבה של "חלוצי תקיפה ימיים" שהכילה 1,300 לוחמים והייתה מסוגלת לפרוס כמאה צוותים.
הכוחות המיוחדים של חיל הים היו מאורגנים לחטיבות מיוחדות המורכבות מחמישה גדודים, פלוגת איתות, יחידות תמיכה ומטה הכוללים חיילים מקצועיים מיומנים מאוד האחראים על ביצוע סיורים, חיסולים, חטיפות ומגע עם סוכנים מאחורי קווי האויב.
ארגון החטיבות של הים משקף את הדגש על הסתננות בים, עם עד שלושה גדודי קומנדו ימי, גדוד צניחה אחד, פלוגת איתות, מפקדת מטה וגורמי תמיכה.
בשנת 1967 החלו הכוחות והאמצעים נגד חתרנות, שנודעו בראשי תיבות 'PDSS', להתפתח במסגרת צי הים השחור הסובייטי.
PDSS הוא קומפלקס של אמצעים מיוחדים שפותח על ידי חיל הים הסובייטי כדי להתמודד עם התקפות אפשריות של אנשי קומנדו ימיים של צבאות האויב.
PDSS כולל יחידות (צוותים) מאומנות במיוחד של חיל הים הסובייטי, אימוני צלילה ושימוש בכלי נשק וטקטיקות מיוחדות.
על פי כמה היסטוריונים, מפקדי חיל הים הסובייטי החליטו להקים את PDSS לאחר תקרית ליונל קראב.
ליונל קראב היה צוללן בריטי שנעלם במהלך משימה על אונייה סובייטית.
מרבית יחידות הספצנאז של חיל הים הסובייטי הועברו לחיל הים הרוסי שזה עתה הוקם ואז הצטמצמו לאחר מכן.
לפחות יחידה אחת, חטיבה 17 למטרה מיוחדת של חיל הים, הועברה לאחריות חיל הים האוקראיני ושובצה מחדש כנקודת הסיור הימי 1464. זמן קצר לאחר מכן, יחידת 1464 שוב התארגנה מחדש, הפעם כבריגדה מיוחדת 7 של חיל הים האוקראיני, לאחר שכשני שלישים מאנשי היחידה נשבעו אמונים לאוקראינה.
בשנת 2003 הפכה היחידה למרכז הצי הימי ה-73 לפעולות מיוחדות.
הספצנאז הימי הרוסי, פחות נראו בעקבות פירוק ברית המועצות.
בסוף שנות התשעים הייתה באוצ'ארקוב שעל הים השחור רק חטיבת ספצנאז ימית אחת.
עם זאת, בשנת 1998 אישר מפקד חיל הים הרוסי, האדמירל ולדימיר קורויידוב, כי היחידות המיוחדות למבצעים ימיים שנותרו מוקצות לציי הים הבלטי, הצפוני, האוקיינוס השקט והים השחור.
בנובמבר 2020 נחשף כי אנשי היחידה פועלים גם בבסיס הצי הרוסי בטרטוס שבסוריה.
רובי סער לתקיפה תת-ימית, כדוגמת AS Val ורובה APS
צוללן סיור () היא מונח ברוסית ללוחמי ספצנאז ימי - .
שחיין לוחם () הוא מונח רוסי שמשמעותו לוחם ביחידות צוללנים נגד חבלה למטרה מיוחדת.
כלי התקשורת הציבוריים ואחרים שאינם משרתים בספנאז הימי הרוסי או הסובייטי, משתמשים לעיתים במונח זה באופן לא רשמי.
איש הספצנאז הימי () הוא מונח רוסי לא רשמי.
יחידת "ויטאז" , היא אחד מהכוחות המיוחדים ("ספצנאז") של המשמר הלאומי של רוסיה (קודם לכן היה כפוף למשרד הפנים של הפדרציה הרוסית).
ויטאז השתייך לכוחות הפנים של רוסיה, כוח הז'נדרמריה של משרד הפנים והוטל עליו ספציפית תפקידי מלחמה בטרור, עם תפקידים נוספים כמו התמודדות עם אי שקט אזרחי, מרד אסירים והתקוממויות של יחידות הצבא הסדיר.
ב-1 בספטמבר 2008 היחידה מוזגה עם רוס ליצירת מרכז המבצעים המיוחדים מספר 604. ב-5 באפריל 2016, המרכז הפך לחלק מהמשמר הלאומי של רוסיה בעקבות פירוק כוחות הפנים והעברת הפיקוד עליהם מהמשטרה לידי המשמר החדש.
השם ולוגו היחידה הישן משמשים כיום חברת אבטחה פרטית.
עם זאת, ויטיאז הוקמה שוב כחלק מיחידת הכוחות המיוחדים של המשמר הלאומי.
ויטיאז נוצרה ב-5 במאי 1991, הוקמה על בסיס פלוגה 6 של שירותי ביטחון הפנים ואורגנה במסגרת כוחות הפנים.
היחידה הייתה מעורבת במגוון פעולות ואירועים בברית המועצות עד שנות השמונים, לרוב בשיתוף פעולה עם קבוצת אלפא של הק.ג.ב.
בנובמבר 1991, בעקבות הקונגרס הכל-לאומי הבדלני של העם הצ'צ'ני ברפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה על מבני ממשל בצ'צ'ניה, הייתה ויטאז חלק מהכוחות שנשלחו להחזיר את שליטת הקרמלין על עיר הבירה גרוזני.
פריסתם נחסמה על ידי חיילי המשמר הלאומי הצ'צ'ני מיד לאחר שהונחתו שם כאשר היחידה נסוגה לאחור.
בשנים 1992–1993 הוא נשלח לאזור הסכסוך במזרח פריגורודני כדי להילחם במיליציות אינגושטיות אתניות.
ב-3 באוקטובר 1993, במהלך המשבר החוקתי ברוסיה, אנשי ויטיאז בכלי רכב משוריינים הואשמו בהריגה ללא הבחנה של קהל של המפגינים נגד ילצין (רובם לא חמושים) וצופים במרכז הטלוויזיה באוסטנקינו במוסקבה.
התקשורת דיווחה על לפחות 46 הרוגים, בהם רורי פק ושלושה עיתונאים נוספים.
הירי התחיל בתגובה להמון שירה RPG-7. כפי שלוחם הוויטיאז לשעבר גנאדי טרנובסקי סיפר בזיכרונותיו 'כומתות הארגמן', כמעט בלתי אפשרי לירות בטעות RPG-7 וחברי יחידת ויטאז פתחו באש בהתאם לחוקים שהיו בתוקף באותה תקופה בנושא שימוש בכוח קטלני.
מפקד היחידה, אל"ם סרגיי ליסיוק, זכה בעיטור גיבור הפדרציה הרוסית על מעשיו באוסטנקינו, אשר בזכותם ניצל שלטונו של ילצין מהאופוזיציה".
משנת 1994 ויטיאז פעלה במלחמת צ'צ'ניה הראשונה, ונטלה חלק במתקפת הכוחות הפדרליים באזור ארגון וגודרמס וכן נגד המורדים בצפון הקווקז.
ייתכן שלוחמי ויטיאז נכחו במהלך הטבח בסמאשקי בצ'צ'ניה בשנת 1995. היחידה השתתפה גם במשבר בני הערובה בקיזליאר-פרבומאיסקויה בשנת 1996 ובמשבר הערובה בתיאטרון במוסקבה בשנת 2002.
ב-1 בספטמבר 2008, היחידות ויטיאז ורוס הושבתו באופן רשמי ומוזגו לתוך יחידה אחת, מרכז המבצעים המיוחדים 604, תחת יחידת ODON.
ב-5 באפריל 2016, הוקם המשמר הלאומי של רוסיה, מה שהביא לפירוק כוחות הפנים של רוסיה והעברת הפיקוד של מרבית הכוחות המיוחדים של המשטרה למשמר הלאומי.
השם ולוגו היחידה הישן משמשים חברת אבטחה פרטית ומרכז הכשרה שהקים המפקד לשעבר של היחידה, סרגיי ליסיוק.
יחידת הפשע הלאומית הייתה ארגון משטרה בריטי, שעסק במאבק בפשע מאורגן ורב-לאומי.
היא הוקמה באפריל 1998 לאחר איחודן של שש יחידות פשע אזוריות לשעבר, היא התקיימה שמונה שנים עד שהתמזגה עם יחידות של שירות המכס המלכותי ושירות המודיעין הפלילי הלאומי ב-1 באפריל 2006 ליצירת הסוכנות לפשע מאורגן חמור.
לאחר חוק הרפורמה במשטרה משנת 2002, דיווחה רשות השירות של יחידת הפשע הלאומית ישירות למשרד הפנים והייתה לה סמכות שיפוט ארצית ובינלאומית.
היא לא טיפלה בענייני ביטחון לאומי והפנתה עניינים כאלה לשירות הביטחון המתאים.
NCS עסקה בעיקר בפשע מאורגן, סחר בסמים גדול, רציחות מוזמנות, סחר בנשק, סחר בבני אדם, פשעי מחשבים והיי-טק, זיוף והלבנת כספים, סחיטה, חטיפה ורצח הקשורים לכל אחד מהאמור לעיל.
לבסוף, היא הגדילה ותמכה בכוחות שיטור אזוריים ברחבי בריטניה.
קציני הארגון הופעלו מתוך כוחות המשטרה מאנגליה ומוויילס, נתמכו על ידי אזרחים ואנשי משטרה מומחים שגויסו ישירות.
בראש הארגון עמד מנהל כללי והייתה לו סמכות נרחבת.
המנכ"ל הראשון היה רוי פנרוז ועם פרישתו בשנת 2001, וויליאם יוז, מונה למנכ"ל לפני שעבר להקים את הסוכנות לפשע מאורגן חמור כמנכ"ל מייסד שלה.
טרבור פירס, בעבר סגן המנכ"ל נכנס לתפקיד המנכ"ל השלישי לפני שהפך בהמשך למנכ"ל הסוכנות לפשע מאורגן חמור.
מטה NCS היה בפימליקו לונדון, עם שלוש יחידות פיקוד אזוריות: צפון, מזרח ומערב.
יחידות אחרות היו היחידה לפשע פיננסי, היחידה לפדופיליה, היחידה הלאומית לפשעי היי-טק וצוות פשעי ההגירה.
ה-NCS כלל 1,656 עובדים במשרה מלאה, כולל 5 דירקטורים, 1,169 שוטרים ו-280 אנשי משטרה אזרחיים.
ה-NCS הופיעה בסדרת הטלוויזיה NCS: Manhunt, וב-Burnside, ספין-אוף של The Bill.
בתכנון ערים, יחידת השכנות היא דיאגרמה או מודל של תכנון עבור פיתוח אזורי מגורים באזורי מטרופולין.
המושג התגבש מתוך גישות סוציולוגיות ואינטלקטואליות נפוצות של תחילת המאה ה-20 על ידי מתכנן הערים האמריקני קלרנס פרי .
המודל פותח על ידי פרי על-מנת לשמש כמסגרת עבודה עבור מתכנני ערים המנסים לתכנן שכונות פונקציונליות, עצמאיות ונחשקות בתחילת המאה ה-20 בערים תעשייתיות.
המושג השתרש והתרחב כאמצעי לסידור וארגון קהילות מגורים חדשות באופן שישביע את הרצון העכשווי עבור "הדרישות החברתיות, המנהלתיות והשירותיות עבור קיום עירוני מספק".
השתרשות המושג התרחשה גם בישראל, בעיקר בעקבות "תוכנית שרון" משנת 1951, אשר הגדירה "ערים חדשות" כמבוססות על עקרונות התכנון של יחידת השכנות.
רעיון יחידת השכנות, אותו הגה מתכנן הערים האמריקני קלרנס פרי, התפתח מתוך רצון מוקדם שלו לספק "נוסחת תכנון" עבור הסידור והחלוקה של מגרשי משחקים בניו-יורק.
הצורך בנוסחה כזאת מיוחס לעליית השימוש ברכב הפרטי בתחילת המאה ה-20. בתקופה זו "תחושת כביש" לא הייתה במודעות תכנונית וחברתית ורבים מהאמצעים העירוניים אשר משמשים אותנו כיום כחלק מההתנהלות השוטפת אל מול איום תנועת הרכבים, לא היו קיימים או לא היו נפוצים (כמו מעברי חצייה, צמתים מרומזים ותמרורים).
כך, ערים כמו ניו-יורק התפתחו ואימצו את הרכבים אך סבלו מתמותה משמעותית בכבישים שהגיעה לכמויות של עד ילד ביום.
קלרנס פרי ראה בשכונות באותה העת "איים" המוקפים בים של תנועת כלי רכב – מכשול מסוכן שמונע מילדים (וגם ממבוגרים) הליכה בטוחה לגני משחקים או שירותים אחרים.
רעיון יחידת השכנות של פרי החל כאמצעי להתגבר על המכשול הזה.
בסופו של דבר, הרעיון התפתח למטרה רחבה יותר, של יצירת זהות מובחנת לרעיון של "שכונה" והצעה למתכננים מסגרת עבודה עבור התרחבות העיר לאזורי משנה קטנים.
רעיון יחידת השכנות הוצג כבר ב-1923, בכנס משותף של הארגון הלאומי של המרכזים הקהילתיים (National Community Center Association) והאגודה האמריקאית לסוציולוגיה בוושינגטון די סי, אך פרסום המאמר של קלרנס פרי בשנת 1929 הביא לקידום יחידת השכנות ככלי תכנוני.
המאמר של קלרנס פרי, שכותרתו "יחידת השכנות, תוכנית לארגון קהילה של חיי משפחה" (The Neighborhood Unit, a Scheme for Arrangement for the Family-Life Community), הציע תנאים ממשיים בדמות מודל דיאגרמה עבור תוכנית אידיאלית לשכונה בגודל אוכלוסייה מסוים.
המודל הציע קווים מנחים עבור חלוקה מרחבית של מגורים, שירותים קהילתיים, רחובות ועסקים.
פרי השתמש במגוון עקרונות תכנון מוסדיים, חברתיים ופיזיים, שהושפעו מתפיסות עולם פופולריות בשנות ה-20 של המאה ה-20 כמו הפרדה של תנועת כלי רכב ותנועת הולכי רגל, וגבולות עורקיים התוחמים את תא השכונה, ממקדים אותה כלפי פנים ומפרידים אותה מהתנועה העירונית.
טבעה של יחידת השכנות כ"תא בודד" איפשר להשתמש בה כאבן בניין בתכנון של מערכי שכונות, דבר שהביא לשימוש בה כיחידה מודולארית שלמה בתקופה של התרחבות מהירה של אזורי מגורים בערים רבות מסביב לעולם וגם בישראל.
בעוד ששמו של פרי קשור לרוב למושג יחידת השכנות הרעיון עצמו של "הגדרה ותכנון מחדש של העיר כבסיס עבור שכונות" לא היה של פרי לבדו.
במאמר על "יחידות השכנות", לואיס ממפורד התייחס לשכונה כפי שהיא נחווית באופן אורגני כמו גם להשפעות – התאורטיות והפרקטיות – שהביאו את פרי ליצירת המודל של יחידת השכנות כמכניזם של תכנון עירוני.
ממפורד הכיר בפרי כמי ש"הראה כיצד באמצעות עיצוב מתוכנן השכונה יכולה להפוך ליחידת שכנות, המקבילה המודרנית לרובע או קהילה מימי הביניים: יחידה שתתקיים כעת, לא רק על בסיס ספונטני או אינסטינקטיבי".
התכנית של דראמונד דגלה ברעיון כי יחידת השכנות תהיה הבסיס המארגן עבור כל העיר, ו"תיחשב כיחידה במבנה החברתי והפוליטי של העיר".
התחרות הזו, במידה רבה באה כתגובה לתנאי החיים הלא הבריאים של הסביבה העירונית בחלקה הראשון של המאה העשרים שכללו מגורים סביב מפעלים וחשיפה לרעש וזיהומים.
היא הייתה חלק מעידן פרוגרסיבי ורפורמיסטי בפוליטיקה האמריקאית.
פרוגרסיביים ראו בשכונות העוני, הסלאמס, תוצאה של שחיתות וניצול.
הם האמינו כי יוכלו להתגבר עליהם באמצעות אקטיביזם בפוליטיקה המקומית.
דראמונד הושפע מהסוציולוג צ'ארלס קולי ומאמירתו כי "בארגון החברתי והפוליטי של העיר [השכונה] היא היחידה המקומית הקטנה ביותר".
יסודות חברתיים ופוליטיים אלה מעניינים כאשר הם נשקלים אל מול מגוון היישומים וההיקפים של תכנון שכונות.
יחידת השכנות נחשבת לכלי של תכנון פיזי, המשמש ל"עיצוב שכונות מגורים עצמאיות בלתי תלויות אשר מקדמות אורח חיים הדוגל בקהילה במרכז, רחוק מהרעש של הרכבות, מעבר לטווח של הריח העשן והכיעור של המפעלים" המסמלים את העיר ניו יורק המתועשת של תחילת המאה ה-19.
המאפיינים הפיזיים של עקרונות היסוד של יחידת השכנות של קלרנס פרי:
יחידת השכנות תיבנה סביב בית ספר.
מיקום בתי הספר במרכז השכונה על מנת שההליכה של הילדים לבית הספר תהיה באורך של כ-400 מטר ולא יותר מ-800 מטר ותוכל להיות מושגת מבלי לחצות כבישים ראשיים גדולים.
במבנה בית-הספר ובסביבתו יהיו שאר המבנים הקהילתיים אשר ישמשו למפגש ולפעילות כמו שטחי משחק, ספריה ציבורית, מבני דת ומבנים בתכלית דומה המשמשים את אוכלוסיית השכונה.
גודל השכונה נועד לתמוך בבית ספר, עבור בין 5000 ל-9000 תושבים, בערך בגודל של כ-650 דונם.
בצפיפות של 2.5 יחידות לדונם בממוצע.
במרכז השכונה יהיו בתים פרטים, ודו משפחתיים בקצוות השכונה בניינים נמוכים בעלי 2–3 קומות.
כבישים ראשיים לאורך ההיקף או ככניסה ראשית לשכונה.
על ידי יישום עיקרון זה ניתן להשיג מניעה של כניסת מכוניות לתוך שכונה ולאלץ עיקוף של תנועת הרכבים של מי שאינו תושב השכונה ומגיע לצורכי מסחר.
עיצוב כבישים פנימיים באמצעות היררכיה שעוזרת להבדיל בקלות בין כבישים מקומיים לכבישים ראשיים.
המטרה להשתמש בעיצוב הכבישים על-מנת למנוע תנועה לא רצויה דרך השכונה ולהעצים את בטיחות הולכי הרגל.
שימוש בעיצוב כביש מעגלי משיקולי בטיחות ואסתטיקה.
הרחקת אזורי הקניות להיקף או לכניסה הראשית לשכונה.
עיקרון זה ימנע תנועה של תושבים מקומיים לעבר האזורים המסחריים והם לא יכנסו לתוך השכונה.
יש להקדיש לפחות 10 אחוז מתוך קרקע של השכונה לפארק ולשטחים פתוחים על-מנת ליצור מקומות למשחק ואינטראקציה של הקהילה.
רעיון יחידת השכנות אומץ בארצות שונות בגלל האידיאליזציה של הקהילתיות וכן בהיותו רעיון קל יחסית ליישום בערים מתפתחות.
באנגליה מהווה יחידת השכנות חלק בלתי נפרד מצורת התכנון והעיצוב של "העיר החדשה" (New Town Movement).
תנועה זו התפתחה על בסיס יחידת השכנות כמו גם על גישת עיר הגנים, של אבנעזר הווארד כמענה לבעיות שמהן סבלו ערי בריטניה לאחר המהפכה התעשייתי כמו צפיפות, זיהום אוויר, תנאי תברואה ירודים, פערים ומתח חברתי.
בברית המועצות ותחת משטרו של סטלין יחידת השכנות נתפסה כרעיון רע אשר מבזבז שטח ו"בורגני באופיו".
למרות הביקורת, רעיון ה"מיקרו-מחוז" שהוצע על ידי מתכננים סובייטים בשנות ה-50 היה דומה בסכימה שלו לרעיון יחידת השכנות.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, שבהן הגה פרי את רעיון יחידת השכנות, סגרגציה הייתה דבר מקובל בארצות הברית עם רחובות נפרדים לשחורים וללבנים.
גם מבחינה כלכלית, ניתנו משכנתאות ותנאים בנקאיים ללבנים בלבד שיכלו לשפר דיור אל הפרבר ולהשתתף בפרויקטים של התחדשות עירונית שהתקיימו לאורך קוי הסגרגציה.
התוצאה הייתה שהמטרופולין נחצה לשניים ונוצרה חלוקה כלכלית, מעמדית וגזעית.
שחורים עניים משולי החברה גרו בצפיפות במרכז העיר, לעומת לבנים אמידים מהאליטה החברתית שעזבו לפרברים.
לתוך המציאות הזאת נכנס רעיון יחידת השכנות.
פרי ראה ביחידת השכנות פתרון לצרכים סוציאליים רבים.
לא רק על מנת לנתק את שכונת המגורים מתנועת המכוניות אשר גזלה חיי אדם, אלא גם להשיג קהילתיות ואינטראקציה בין אינדיבידואלים ומשפחות.
צורת המגורים בעיר באותה תקופה אופיינה בסידור סביב מפעל ייצרני: מחיה בתנאים לא טובים וחשיפה לרעש וזיהום.
מצד שני, המגורים בפרברים הצריכו שימוש נרחב בתחבורה על מנת להגיע לעיר לעבודה ולצריכת שירותים.
נקודת המוצא לתכנון של קלרנס פרי הייתה להרחיק את האנשים מהמגורים במפעלים וכפתרון פרי הציע למקם את בית ספר כמרכז השכונה כגרעין שסביבו השכונה נבנית.
פרי הבין את חשיבתו של בית-הספר כמבנה עם פונקציה מסדרת ובונת קהילה, שבכוחו לאחד בין תושבים מקומיים וזרים, לייצר מיזוג אתני ולממש דמוקרטיה אמיתית.
למרות חזון זה ליחידת השכנות תפקיד מרכזי בשימור וחיזוק הסגרגציה.
יחידת השכנות שהכילה בית ספר במרכזה הפכה לקונספט מועדף על האליטות האינטלקטואליות, אשר היה להן כוח כלכלי לגור בשכונה מסוג זה, והן השאירו בחוץ את מי שלא יכלו, דבר שהחריף את הסגרגציה והפערים.
בנוסף, בתוך יחידות שכונות פעלו ועדים וארגוני שכונה אשר השתמשו בתקנות והגבלות על-מנת למנוע כניסת "זרים" אל השכונה ושימוש במתקנים שהם על פניו ציבוריים.
נקודת ביקורת אחת מני רבות, הועלתה כבר בשנות ה-40 על ידי רג'ינלד אייזק (Reginald Isaac), מנהל התכנון של בית החולים "מייקל ריס" בשיקגו.
טענתו הייתה כי יחידת השכנות קיבלה תמיכה מוגזמת ומוטעית כ"תרופה לכל המחלות של העיר" ושחסידיה הנלהבים מייחסים לה כוחות מיסטיים תחת שיח קנאי.
טענתו העיקרית של אייזק הייתה כלפי השימוש ביחידות השכנות ככלי להפרדה קבוצות גזעיות, אתניות דתיות או כלכליות על ידי יזמים וקבלנים פרטיים, אשר רואים בהפרדה כמשרתת תועלת כלכלית עבורם.
כדי להוכיח את טענתו אייזק מציג חומרי פרסום עבור שכונה בבנייה, כמו גם ציטוטים מחוקרי סוציולוגיה ודו"חות תכנון ממשלתיים, המראים כולם כי יחידת השכנות היא מעוז לאדונים המשאירה את תנועת הרכבים בחוץ, אך גם את הלא רצויים.
טיעוניו של אייזק היוו את הבסיס לתנועת האופוזיציה ליחידת השכנות, ומתכננים החלו לתהות בנוגע להשפעותיה הבלתי צפויות של השימוש התכוף בה, אופייה המפריד חברתית והדגש של הסביבה הפיזית כאינדיקטור היחיד לחיים טובים.
בארצות מתפתחות ברחבי העולם (וישראל בניהן) פיזור המערכות העירוניות והשימוש הלא יעיל בשטח אשר אומץ על-מנת לייצר אורח חיים קהילתי "כפרי" סינתטי החלו להיתפס ככאלה אשר פוגעים ביצירת עירוניות בת קיימא.
חולשתו של הטיעון הביקורתי היה היעדר הצעת אלטרנטיבה עבור תכנון קהילתי.
גם נכון לשנת 2009 גופים פרטיים וציבוריים ממשיכים לפתח ולעשות שימוש ברעיון המודולארי של יחידת השכנות כשמתכננים עבור קהילות חדשות.
עם זאת, זה נהיה בלתי אפשרי לטשטש את הבעיות הקשורות להמשך השימוש ברעיון הנפוץ הזה על חלופותיו השונות, כאשר פרבור היא אחת התוצאות המוכחות לשימוש ברעיון זה בערים מפותחות רבות.
בשלב זה, נהיה ברור כי יש צורך בחשיבה והתייחסות חדשה לגישה ההטרו-נורמטיבית של תכנון קהילות חדשות בשולי העיר, או בפיתוח מחדש של שכונות קיימות על-מנת להשיג את הצפיפות הנדרשת לגדילה בת קיימא.
יחידת השכנות בישראל – 'תוכנית שרון' והערים החדשות
הקונספט של יחידת השכנות השתרש בתכנון הישראלי בעקבות 'תוכנית שרון'.
תוכנית שרון פורסמה בשנת 1951 כתוכנית אב הארצית המקיפה הראשונה וכונתה על שם האדריכל אריה שרון שעמד בראש הצוות התכנון.
כחלק מהתכנית הוגדרה טיפולוגיה של ערים חדשות עבור 14 יישובים.
למרות שם זה גם ערים קיימות עם גרעין אוכלוסייה קטן כמו באר-שבע או צפת נכללו תחת תוכנית זו.
הטיפולוגיה של הערים הללו מתוארת במסמך "תכנון פיסי בישראל" כמבוססת על יחידת השכנות.
שרון מבקר את הגישות הישנות לבניית עיר, מכנה אותן שמרניות ומציג את תפיסת תכנון העיר על בסיס יחידת השכנות כרעיון הנכון והמודרני לאותה תקופה.
שרון מתאר את יחידת השכנות בדומה לרעיון שמופיע אצל קלרנס פרי: עיר המחולקת למספר יחידות שכנות המתפקדות כל אחת כיחידה עצמאית.
תכנון השכונה צריך להיות כזה שמטרתו "למנוע תנועה מסוכנת מיותרת בגבולות יחידות השכנות ולאפשר גישה ברגל אל השירותים החיוניים לתושבי היחידה".
שרון קובע גודל רצוי לכל יחידת שכנות (6000-10,000 תושבים) וכן מרחקי הליכה לשירותים חיוניים (עד 750 מ') ומדגיש את החשיבות של יצירת דרכים בטוחות לילדים על ידי יצירת שבילי הליכה לילדי גן והרחקת הדרכים הראשיות מבית-הספר.
כלל יחידות השכונות יוקמו מסביב למרכז עירוני ובו עיקר המסחר ושירותי הציבור.
מעבר להגדרה המילולית התכנית מציעה טיפולוגיות תכנון לכל אחת מ-14 הערים החדשות מקריית שמונה ועד אילת.
הטיפולוגיות במידה רבה זהות זו לזו – אזורי מגורים (יחידות שכנות) בצפיפות נמוכה מופרדים אלו מאלו ברצועות ירק.
בכל שכונה מרכז ציבורי, והשכונות מתכנסות מסביב לאזור מרכז עיר.
הכבישים מעוקלים על-מנת האט את התנועה, ואזור התעשייה נמצא בשטח אחר בנפרד.
גרעין העיר הקיימת אינו משתלב בעיר החדשה, כחלק מנקודת מבט המתעלמת מהקיים ותופסת את הקיים כ"שממה".
לאחר פרסום "תוכנית שרון" רעיון יחידת השכנות השתרש בתוך תכנון הערים בישראל.
כמו במקומות אחרים בעולם, אפשרות בניית העיר בשלבים ברורים העלה את קרנו את הרעיון, במיוחד עבור פיתוח של מדינה חדשה.
זיקת התכנון הישראלי לזה האנגלי, כהשלכות של המנדט, וייבוא הרעיון תחת תנועות "העיר החדשה" ו"עיר גנים" יצרו גם הם כר נוח להשתרשות הרעיון באסכולת התכנון.
כמו כן, בניית הערים המותאמות עבור קליטת עולים יצרה סיטואציה בה "צרכן השירות" הסופי הוא בגדר נעלם, והקמת יישובים חדשים הם כדף חלק.
בכך יחידת השכנות היוותה מודל נייטרלי שמתאים, לפחות על הנייר לכולם ולאף-אחד.
בנוסף למרכיב הפרקטי של הפיתוח, רעיון יחידת השכנות תאם את האידאות הציונית שהיו רווחות בעת הקמת המדינה.
חלק משמעותי ברעיון הציוני היה יישוב האדמה דרך חקלאות והעדפת הכפר על העיר.
רעיון זה בא לידי ביטוי גם בתיאור הכללי של 'תוכנית שרון' הרואה בכפר את אבן הבניין העיקרית ובריכוזי האוכלוסייה ברצף אורבני כ"בעיה" שיש לפתור.
אולם למעשה, תכנון יחידות השכנות מנע את הרצף האורבני ויצר איים בצפיפות ובבנייה נמוכה המתפרסות על פני שטחים רחבים ובכך ראה היישוב היהודי יתרון בצורת התכנון שתאם את אידאולוגיית ההתיישבות.
נרטיב יחידת השכנות שוכפל ברחבי כל הארץ, בעיקר בשנות ה-50. לא רק בערים החדשות כמו באר-שבע או קריית שמונה כי אם גם בשכונות חדשות של ערים קיימות כמו רמת-אביב א' (1954) או רמת-יוסף בבת-ים (1958).
בין אם בערים חדשות או וותיקות, הפכה יחידת השכנות למזוהה עם המודל של "השיכון".
מקרה בוחן – באר שבע
באר שבע היא אחת מהערים שהוגדרו ב-1951 כעיר חדשה ב"תוכנית שרון" כאשר התכנון המנחה את בנייתה הוא עקרון יחידת השכנות.
תוכנית הבנייה מגדירה חמש שכונות חדשות, מתחם של מרכז מסחרי ואזורי תעשייה.
השכונות והמרכזים החדשים מתוכננים בנפרד מהשטח הבנוי הקיים שנבנה ב-1900 על ידי העות'מאנים וגדל תחת המנדט הבריטי.
ואכן בשנות החמישים בעקבות תכנון זה נבנו בבאר-שבע חמש שכונות חדשות בעלות מאפיינים של יחידת השכנות, בצפיפות נמוכה של כ-2 יח"ד לדונם, ולא יותר מ-3.5 יח"ד לדונם.
שכונות אשר נבנו בתקופה שלאחר מכן, בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 נבנו בצפיפות גבוהה יותר של כ-5 יח"ד לדונם, בעקבות ההבנה כי העיר צריכה להצטופף יותר על מנת ליצור עירוניות טובה ובטוחה יותר.
אך, גם עם העלאת הצפיפות, העקרונות המנחים אשר מבוססים על תוואי הליכה משמעותיים יחד עם הוצאת תנועת הרכבים מהשכונה לא השתנו.
בניית "שכונה לדוגמה" – שכונה ה', המאופיינת באדריכלות ייחודית עם מבני שטיח בצפיפות גבוהה בין מבנים ארוכים (שיכון רבע הקילומטר) נותרה גם היא תחת סכימה תכנונית של יחידה עצמאית ומנותקת.
עם זאת, בעקבות העלאת הצפיפות ובנייה אדריכלית ייחודית, נראה שתפיסת יחידת השכנות מתחילה להתנתק מהפן האידאולוגי הציוני-כפרי.
במהלך שנות ה-70 בעקבות העלייה מברית-המועצות, השכונות החדשות בבאר-שבע קיבלו תפנית באופי תכנונן: שינוי התכנון מסממנים נוספים של "תוכנית שרון" בא לידי ביטוי בתוכנית האב שהתגבשה במהלך שנות ה-60 מתוך הצורך לתקן את מה שנתפס כטעויות תכנוניות.
עם זאת, גם לאחר פעולות אלו כמו הפיכת הדרכים ממתעגלות לגריד או ביטול ההפרדה הפיזית בין השכונות, נותרו השכונות כיחידת הבנייה העיקרית של העיר שמטרתן לתפקד באופן אוטונומי.
במקום על ידי שטחים ריקים הן הופרדו על ידי כבישים עורקיים אליהן הפנו השכונות את גבן.
המוסדות הקהילתיים נותרו בתוך השכונות לצד חצרות מדושאות ושבילי הולכי רגל, ואילו כלי רכב נותרו מחוץ לשכונה.
בשלב זה יחידת השכנות נשאה רק את שמה ו"נוקתה" מסממניה האידאולוגיים.
ההשתחררות המלאה התרחשה עם שינוי רעיוני בחברה הישראלית: עליית האינדיבידואליזם על-פני האידיאליזם בשנות ה-80, עם מגמה של פרו-עירוניות ועלייה בשימוש ברכב הפרטי.
ביקורת על יחידת השכנות בישראל
יחידות השכנות, כרעיונות מודרניים אחרים, יושמו בארץ באופן אחיד.
כך למשל באר-שבע המדברית תוכננה כמו קריית שמונה הצפונית.
הרקע של כלל התוכניות עבור כל הערים החדשות צבועות בתוכנית שרון בצבע ירוק, ללא התייחסות לאקלים השונה של כל אחת, וללא הבחנה והבנה האם ניתן להגשים את התכנון על ידי שתילת ה"ירוק" במקום.
ביצוע הרעיון זה לא הצליח למשל בבאר-שבע, שבה שטחי הירק המתוכננים הפכו לכתמי לס צהובים והצמחייה לא הצליחה להשריש שורשים בצורה מספקת והותירה שטחים הריקים בין הבתים.
השטחים שתוכננו כגנים, נותרו כאדמה ריקה ושימשו בפועל לזריקת פסולת.
בתחום הכלכלי: רעיון ההפרדה בין יחידות השכנות ויצירת כבישים עקלקלים לא משתלמים מנקודת מבט כלכלית.
יישום כבישים כאלו יקר, כיוון שהמרחקים הרבים יחד עם הצפיפות הנמוכה דורשים סלילת כבישים מרובה עבור משתמשים מעטים.
בתחום החברתי: על-פניו מדובר ברעיון שפונה לטובת התושב ומנסה לייצר עבורו מרחבים מוריקים, סביבה בטוחה, יחסי שכנות וקהילתיות.
אך לפי האדריכל ארתור גליקסון, שכיהן בשנים 1953–1957 כראש מחלקת תכנון באגף השיכון, עולה הטענה כי 'העמדת שטחי קרקע לרשות המשתכנים מתוך גישה של יד רחבה בלבד אינה לטובת התפתחות תנאי שכנות אופטימלית לעיר'.
יחידת השוטרות הייתה יחידה משטרתית, שהוקמה במחוז תל אביב של משטרת ישראל, כדי להתגבר על בעיות התנועה בדרכי העיר.
מקים היחידה היה מפקד המחוז, ניצב עמוס בן-גוריון, שחזר מביקור באנגליה, שם ראה שוטרות בריטיות בפעולה.
בשנת 1960 החליט המפקח הכללי של משטרת ישראל, יוסף נחמיאס, לאמץ את הצעתו של בן-גוריון, ולהתחיל לגייס נשים לתפקידים מבצעיים.
המניעים להחלטה היו הצורך בתוספת כוח-אדם למשטרה, כמו גם השאיפה לשפר את איכות המתגייסים אליה.
נחמיאס מינה את מפקח לאה גפני (אז לוי), שהייתה אז ראש לשכת ראש אגף המנהלה במשטרה, לגייס ולהכשיר את השוטרות הראשונות.
בין נובמבר 1960 למרץ 1961, פיקדה גפני על קורס השוטרות המבצעי הראשון, שנערך בבית הספר הארציע של משטרת ישראל, ליד קריית אתא.
את הקורס סיימו בהצלחה 24 בוגרות.
מאחר שגפני העדיפה לשוב לתפקידה במטה הארצי, ולא לפקד על השוטרות בשטח, פנתה המשטרה לחפש אחר קצינה מתאימה בצה"ל.
מנהל הסגל בצה"ל המליץ על נעמי שדמי, קצינה בחיל נשים, כמתאימה לפקד על יחידת השוטרות החדשה, והיא הסכימה לקבל את התפקיד.
שדמי התגייסה למשטרה וקבלה דרגת מפקח.
בתחילה שירתו השוטרות בזוגות בפיקוח על התנועה.
שדמי דאגה לצייד אותן במדים מתאימים, בהם כובע הולם ונעליים נשיות נוחות ותיקים נוחים לצורך מילוי תפקידן.
במשך הזמן הן הורשו לנוע בקטנועים ובניידות.
אחת משוטרות היחידה, יונה קוממי, נפלה ב-29 באוגוסט 1965 תוך מילוי תפקידה, כשרדפה אחרי רוצח חמוש ונרצחה על ידו.
על פועלה, עוטרה קוממי בעיטור הגבורה.
יחידת הקסדות הכחולות היא יחידת מתנדבים שנועדה לתת מענה בשעת חירום לאתרים ולנכסי מורשת תרבות בישראל בזמן רעידות אדמה, אסונות טבע ואסונות אחרים, כחלק מהיערכות מדינת ישראל לרעידות אדמה בהקשר של אתרי ונכסי מורשת תרבות.
היחידה מיועדת לביצוע פעולות שימור והצלה בנכסי מורשת תרבותית בישראל בחירום.
היחידה הוקמה כשיתוף פעולה בין ועדת ההיגוי להיערכות לרעידות אדמה, משרד התרבות, רשות הטבע והגנים, רשות העתיקות, המועצה לשימור אתרי מורשת, איקומוס ישראל ומשמרי המורשת הבנויה בישראל.
ייחודה של היחידה הוא בהיותה מורכבת ממשמרי המורשת הבנויה בישראל המוכרים בשימור נכסי מורשת תרבות לסוגיהם.
יחידת הקסדות הכחולות הוקמה כחלק מהיערכות מדינת ישראל לאירועי רעידות אדמה שהחלה בעקבות סדנה של אונסק"ו בנושא היערכות לסיכונים בנכסי מורשת תרבות.
רעיון הקמת היחידה התגבש במסגרת פרויקט פרומידה (PROMEDHE), של תוכנית HORIZON 2020 בהובלת ההגנה האזרחית האיטלקית (La Protezione Civile).
בשנת 2016 הוקם בישראל פורום פרומידה שכולל את מרבית הארגונים והגופים שעוסקים ואמונים על הגנה על נכסי המורשת התרבותית והמוזיאונים המרכזיים.
כנס היסוד של הקמת היחידה התקיים ב-14 בדצמבר 2022 במקווה ישראל.
היחידה הוקמה מתוך הבנה שבשעת חירום המשאבים הלאומיים לא יאפשרו טיפול בשלב הראשון באתרי ונכסי מורשת תרבותית.
אנשי יחידת הקסדות הכחולות עוברים הכשרות מקצועיות ומיועדים לערוך תרגילים שנתיים על מנת לשמור על מקצועיותה ויכולותיה.
היחידה הוקמה כיחידה עצמאית בחסות ועדת ההיגוי הבין משרדית להיערכות לרעידות אדמה ובשיתוף פעולה בין רשות הטבע והגנים, המועצה לשימור אתרים וקהילת משמרי המורשת הבנויה בישראל.
את היחידה מנהל מיכאל כהן והחל משנת 2024 היחידת נקלטה כיחידת מתנדבים בתוך רשות הטבע והגנים.
מטרתה של היחידה במצבי חירום ובפרט רעידת אדמה היא הצלת חיים בשלב המיידי, ובשלבים מאוחרים יותר לטפל בצורה ראויה בנכסי המורשת התרבותית, הטיפול כולל חיזוקים ותמיכות במבנים עתיקים ואתרים ארכאולוגיים, ובהמשך פינוי של ממצאים על פי מתודולוגיות של טיפול ראוי בנכסי מורשת (תיעוד, שימור ראשוני, אריזה ופינוי מותאמים).
אנשי היחידה הם משמרי המורשת הבנויה המוכרים בישראל.
היחידה החלה את הכשרתה בשנת 2023 ובשלב הראשון היא מנתה כ-30 איש.
ההכשרה כוללת קורס סע"ר מטעם פיקוד העורף; קורס פינוי ממצאים לאחר אסון על ידי אנשי פורום פרומידה וקורס ייצוב ותמיכות למבנים.
אימון יחידה נערך ב 17 ביולי 2025 בתרגול של ייצוב ותמיכה ראשונית של שרידי טחנת הקמח בנחל אורן.
המתודה מבוססת על מדריך STOP של יחידות הכבאות וההצלה האיטלקיים.