tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנשיא דחה את בקשתה, ואלזה אהריך הוצאה להורג ב-26 באוקטובר 1948 בכלא לובלין.
אלזה סאליבן לנצ'סטר הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה אנגלייה זוכת פרס גלובוס הזהב ומועמדת פעמיים לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1949 על תפקידה בסרט " בוא לאורווה" ולשנת 1957 על הופעתה בסרט "עד התביעה".
לנצ'סטר נולדה בשכונת לואישהאם שברובע לואישהאם, דרום מזרח לונדון.
בתם של אדית' לנצ'סטר וג'יימס סאליבן, למדה ריקוד בפריז אצל הרקדנית איזדורה דאנקן.
לאחר שחזרה לאנגליה היא לימדה בגיל צעיר מאוד ריקוד והופיעה כשחקנית חובבת במועדוני לילה.
באותם מועדונים התגלתה לנצ'סטר בין היתר על ידי המחזאי ארנולד בנט.
לנצ'סטר החלה את דרכה כשחקנית בסרטים אילמים בשנות ה-20. בשנות ה-30 פרצה לתודעה לאחר ששיחקה לצד בעלה, כוכב הקולנוע האנגלי צ'ארלס לוטון.
לשניים הייתה שותפות מקצועית הדוקה ומוצלחת.
הם הופיעו יחד בבריטניה בדרמות ההיסטוריות של אלכסנדר קורדה, "חייו הפרטיים של הנרי השמיני" - שם לנצ'סטר הופיעה בתפקיד אן מקליווס, אשתו הרביעית של המלך הנרי השמיני (לוטון) - ו"רמברנדט", על חייו של הצייר ההולנדי רמברנדט הרמנזון ואן ריין.
לאחר ההצלחה לה זכו, נסעו לנצ'סטר ולוטון לארצות הברית בכוונה להצליח כשחקנים גם בהוליווד.
לנצ'סטר זכתה להכרה ראשונית מצד מבקרי הקולנוע בארצות הברית בשנת 1935 בה הופיעה בדרמה "מריאטה השובבה" בתפקיד מאדאם דא'נרד ובסרט האימה של ג'יימס וייל "כלתו של פרנקנשטיין" בו הופיעה בתפקיד הראשי.
בשנות ה-40 שיחקה לנצ'סטר בדרמה "נשים בגמלאות" בתור אמילי, אחותה של אלן קריד (אידה לופינו), בעיבוד הקולנועי לספר "לאסי שובי הביתה" בתפקיד אמו של הילד ג'ו קרקלו (רודי מקדואל) בסרט האפל "בסחור המעלות (1946) ובמותחן הפשע של ג'ון פרוו "השעון הגדול".
בשנת 1949 הופיעה לנצ'סטר בדרמה של הנרי קוסטר "Come to the Stable" בתור הציירת אמליה פוטס, תפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, כן הופיעה באותה שנה בסרט "המפקח הכללי" לצידו של דני קיי.
לנצ'סטר זכתה בשנת 1957 בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בתפקיד גברת פלימסול, האחות הפרטית של סר ווילפרד רוברטס, בדרמה של בילי ויילדר "עד התביעה".
לנצ'סטר קיבלה מועמדות לפרס האוסקר בפעם השנייה והפסידה לאלמונית היפנית מיושי אומקי.
ב-1958 השתתפה בקומדיה "כישופי אהבה" (Bell, Book, Candle) בתפקיד קוויני, דודתה של ג'יליאן הולרוייד (קים נובאק).
בשנות ה-60 שיחקה לנצ'סטר תחת הבמאי רוברט סטיבנסון בפנטזיה המוזיקלית הקלאסית "מרי פופינס", בתפקיד קטי ננה האומנת של משפחת בנקס, ובמותחן הקומי "הבלש בעל רגלי הקטיפה" בתפקיד גברת מק'דוגאל.
בפנטזיה "תעתועי שחור הזקן" הופיעה בתור אמלי סטווקרופט.
בשנת 1969 הופיעה בדרמה הקומית "אני, נטלי" בתפקיד בעלת הדירה מיס דניסון.
את תפקידיה האחרונים על מסך הקולנוע עשתה לנצ'סטר בשנות ה-70 בקומדיית המסתורין "חמישה בלשים לקינוח" בתור ג'סיקה מרבלס ובסרט האימה "ווילארד " בתור הנרייטה אמו של ווילארד סטילס (ברוס דוויסון).
לנצ'סטר התחתנה עם השחקן האנגלי המצליח צ'ארלס לוטון בשנת 1929, הם שיתפו פעולה ב-12 סרטים והיא נשארה נשואה לו במשך למעלה מ-30 שנה עד למותו בסוף 1962. לזוג לא נולדו ילדים.
לאחר מותו של לוטון טענה לנצ'סטר שלוטון היה הומו ונישואיהם היה למעשה סיפור כיסוי.
בנוסף חשפה שבמהלך חייה עברה שתי הפלות.
לנצ'סטר סבלה בשנותיה האחרונות מסיבוכים רפואיים שכללו שני מקרי שבץ, היא נפטרה בשכונת וודלנד הילס שבלוס אנג'לס ב-26 בדצמבר 1986 כשהיא בת 84. גופתה נשרפה ואפרה פוזר באוקיינוס השקט.
חייו הפרטיים של הנרי השמיני (1933)
בן הזעם: סיפורו בנג'מין בלייק (1942)
כישופי אהבה (Bell, Book, Candle; בתרגום מילולי פעמון, ספר ונר) (1958)
בא בקלות הולך בקלות (1967)
אלזה ברג (בפולנית: Else Berg; 19 בפברואר 1877 – 19 בנובמבר 1942) הייתה ציירת ממוצא יהודי, ילידת שלזיה שחיה ופעלה בעיקר בברלין ובהולנד.
הרבתה ליצור עם בעלה, מומי שוורץ.
נולדה בעיר רטיבור שבשלזיה למשפחה חילונית בת 6 ילדים.
לאבי המשפחה היה בית חרושת לסיגרים ומצבה הכלכלי היה טוב.
כבר בגיל צעיר יצאה ברג לבדה ללימודים בברלין, אך לא למדה שם במוסד רשמי, משום שאקדמיות לאמנות בעיר לא נפתחו לנשים עד 1919. בשנת 1905 הגיע לברלין בעקבות עניינו באקספרסיוניזם, מומי שוורץ, צייר יהודי מהולנד.
השניים נפגשו ומאז היו לזוג (הם נישאו רק ב-1920).
ב-1911 השתקעו השניים בעיירה שורל (Schoorl) שבצפון הולנד וחברו ללאו גסטל וחבורת אמנים שנודעו כ"אסכולת ברגן", שינקה הן מהאקספרסיוניזם הגרמני והן מן הקוביזם.
ב-1920 עזבו ברג ושוורץ לאמסטרדם והרבו לצאת למסעות, בהם לטורקיה, הבלקן, ספרד ומיורקה.
ב-1924 קיבלה ברג אזרחות הולנדית.
לאחר כיבוש הולנד על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה (קיץ 1940), סירבו ברג ושוורץ להסתתר או לענוד טלאי צהוב.
הם נתפסו על ידי הגסטפו ב-12 בנובמבר 1942, הובלו למחנה וסטרבורק ומשם לאושוויץ, שם נרצחו מיד עם הגיעם ב-19 בנובמבר.
סגנונה של ברג מגוון ומושפע מאסכולות שונות באמנות המודרנית של התקופה, אך עם גישה אישית שלה.
בין יצירותיה נמצאת השפעות קוביסטיות, אקספרסיוניסטיות, פוסט אימפרסיוניסטיות, לומיניסטיות (גישה קרובה לאימפרסיוניזם של ציור נופים מוצפי-אור, לרוב נופי-ים) ועוד.
בניגוד לבעלה, יצירותיה אינן מהוות דוגמה מובהקת ל"אסכולת ברגן".
אלזה אורי הייתה סופרת ילדים יהודייה-גרמנייה.
היא החלה לפרסם ספרי ילדים בשנת 1905 וזכתה לתהילה בימי רפובליקת ויימאר.
הדמות הידועה ביותר שיצרה היא אנמרי בראון, בת הזקונים של רופא אמיד, שאת תולדותיה מילדות עד זקנה סיפרה בסדרה בת עשרה כרכים ששמה Nesthäkchen ("בת זקונים").
בינואר 1943 נשלחה על ידי הנאצים למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצחה ביום הגיעה.
נולדה בברלין בשם "יוהנה אלזה" למשפחה יהודית-ליברלית מתבוללת בת ארבעה ילדים.
ילדותה המאושרת בחיק משפחתה המורחבה (שכללה גם את משפחת היימן) בסמוך לאלכסנדרפלאץ ובית הכנסת הישן סיפקה לה סביבה תומכת והשראה לכתיבת ספריה.
המשפחה האמידה המתוארת על ידי אורי בסדרת "בת הזקונים", עם טבחית, אומנת, חדרנית, ושוער, היא שיקוף ישיר של חייה בברלין, במיוחד אחרי שעברה המשפחה ב-1905 לשרלוטנבורג האמידה.
אביה של אורי, אמיל (1835–1920), היה יצרן סיגריות מצליח, ואמה, פרנציסקה לבית שלזינגר (1847–1940), השתייכה למעמד הבינוני המשכיל, והעבירה לילדיה את ההתעניינות בספרות קלאסית ומודרנית, במוזיקה, ובשאר האמנויות.
אחיה של אורי ניהלו קריירות מצליחות במעמד הבינוני: לודוויג (1870–1963) היה עורך דין, הנס (1873–1937) היה רופא, וקתה (1881–1944) למדה בסמינר למורות.
נישאה לאחר סיום לימודיה להוגו היימן והקימה משפחה.
אלזה סיימה את לימודיה התיכוניים בהצלחה בליצאום לבנות ב-1894, אולם תעודת הסיום שם לא אפשרה לה להמשיך בלימודים אקדמיים, אלא רק בלימודים בסמינר למורות.
תחת שם עט פרסמה רשימות בעיתון Vossische Zeitung שיצא בברלין.
בשנת 1905 ראה אור ספרה הראשון, Was das Sonntagskind Erlauscht (מה שהילד הממוזל שמע), ובו 38 סיפורי מוסר שעיקרם ערכים כגון נאמנות, אמירת אמת, והוגנות.
ספרה השני, Goldblondchen ("ילדונת בלונדית-זהב", משנת 1908), זכה לציון לשבח מצד ועדת הביקורת לספרות ילדים ונוער (Jugendschriftenwarte) בדו"ח השנתי שלה, וציון לשבח זה הוא הכיבוד הרשמי היחיד בו זכתה אורי בחייה.
בעקבות הצלחת הספר, פרסמה חמישה ספרים נוספים.
במלחמת העולם הראשונה שירת אחיה, הנס, כרופא צבאי והיא התנדבה בשירות הנשים הלאומי.
סיפורים שכתבה במהלך המלחמה נושאים אופי פטריוטי-גרמני.
בין השנים 1918 ו-1925 פרסמה את סדרת "בת הזקונים", אשר זכתה להצלחה רבה והפכה אותה לסופרת מפורסמת.
אביה נפטר ב-1920 והיא המשיכה להתגורר עם אמה ואחיה, הנס, (שנותר רווק) בשרלוטנבורג.
הצלחתה אף הפכה אותה לעשירה, על אף השפל הכלכלי הקשה בגרמניה באותה עת.
מיליונים רכשו את ספריה, נכחו בהרצאותיה, וקראו את טוריה בעיתונות.
אורי רכשה בכוחות עצמה בית נופש בקרומהיבל באזור "הרי הענקים" ברכס הסודטים (בדרום פולין כיום), וכינתה את הבית "בית נסטהאקכן" על שם מקור עושרה ("נסטהאקכן" הוא כינוי חיבה, מילולית "גוזלית", לבת זקונים).
בתקופת רפובליקת ויימאר, הייתה אורי בשיא תהילתה.
המו"ל שלה (Meidinger Jugendschriftenverlag) ערך לכבוד יום הולדתה ה-50, ב-1 בנובמבר 1927, קבלת פנים במלון אדלון המפורסם בעיר.
הרומן האחרון שכתבה, "נוער קדימה" (Jugend Voraus) פורסם ב-1933 ופסקת הסיום מציינת לטובה את עלייתו של היטלר לשלטון.
אחיינה, קלאוס (בנה של קטה) התנגד לפסקה זו, אולם אלזה הסבירה לו שרק כך יכול הרומן להסתיים.
במרץ 1935 היא הודחה מאגודת הסופרים, על רקע יהדותה, מה שלא אפשר לה להמשיך לפרסם את יצירותיה בגרמניה.
ב-1936 היגר קלאוס ללונדון לצורך לימודים, כיוון שבגרמניה נאסר עליו ללמוד.
אחיה, הנס, שסבל בעבר מדיכאונות, התאבד בבליעת גלולות שינה בקיץ 1937.
אורי ביקרה את אחייניה בלונדון ב-1938, אולם שבה לגרמניה לטפל באמה שהייתה בת למעלה מ-80 וסיעודית באותה עת.
בנקאי שטיפל בחסכונותיה יעץ לה להגר מגרמני אולם היא סירבה וטענה בפניו ש"אם בני דתי עדיין לא מוכנים לעזוב, מתוך אומץ, אופי ונחישות, אחלוק עמם את גורלם".
בעקבות פוגרום ליל הבדולח בסתיו 1938 היגרה קטה ובעלה לבתם באמסטרדם.
האח, לודוויג, היגר ללונדון, לבנו, פריץ, שהיגר לשם כבר ב-1934.
באביב 1939 נאלצה אלזה לעבור עם אמה לבית היהודים בשכונת מואביט בעיר.
הדירה שלהן, אותה נאלצו לפנות, נרשמה על שמו של גרמני (אריזציה).
בית הנופש שלה הוחרם בידי הרשויות (ראש עיריית קרומהיבל דרש מנציג משרד האוצר לקבל את הנכס ללא תמורה).
אלזה הותירה צוואה בספטמבר 1942, שבה הורישה את כל רכושה לאחיינה, קלאוס.
אלזה אורי גורשה לאושוויץ ב-12 בינואר 1943. שם נרצחה בתא גזים עם הגיעה, ביום המחרת.
היא נמנתה על 873 בני אדם בטרנספורט בן 1000 איש אשר נמצאו בלתי-כשירים לעבודה ונשלחו היישר להשמדה, בלי להירשם בפנקסי המחנה.
כמעט איש בגרמניה לא ידע בזמן אמת שאחת הסופרות האהובות ביותר נרצחה.
אחותה, קטה ובעלה, בתם ובעלה והנכד בן ה-6 גורשו בידי הנאצים לאושוויץ גם הם ונרצחו שם.
אחיינה, קלאוס, הגיע עם הצבא הבריטי לגרמניה ודרש את זכויותיו כיורשה היחיד של אורי.
לאחר המלחמה, שבו לפרסם את ספריה של אורי במערב גרמניה, בלי התייחסות לגורלה.
בשנת 1952 יצאה מחדש כל סדרת "בת הזקונים", פרט לכרך הרביעי, "בת הזקונים ומלחמת העולם" (שעסק במלחמת העולם הראשונה), אשר לא נדפס מחדש, משום שנכתב בטון פטריוטי לוהט מדי בראייה לאחור.
בגרמניה המזרחית נאסרו ספריה של אורי בטענה שהם מתארים אורח חיים מנוון.
בשנת 1983, הפיקה חברת השידור הציבורית הגרמנית ZDF תוכנית טלוויזיה לחג המולד על בסיס שלושת הכרכים הראשונים של הסדרה, וקיבעה את "בת הזקונים" בתודעה של דור חדש של ילדים גרמנים.
מעטים ידעו על גורלה של אורי במשך עשורים.
בשנת 1992, פרסמה מריאנה ברנצל ביוגרפיה של אורי תחת הכותרת "בת הזקונים מגיעה למחנה הריכוז", וזעזעה את עולם הספרות הגרמני.
ברנצל המשיכה באיסוף חומר ביוגרפי על אורי ופרסמה את הביוגרפיה "שום דבר לא יוכל לקרות לי".
אורי מונצחת במקומות הבאים בברלין ובאזור בית הנופש שלה:
מקטע רחוב בשרלוטנבורג (Else Ury Bogen)
לוח זיכרון בבית המשפחה בשרלוטנבורג (סביניפלאץ)
אבן נגף במואביט, במקום בו עמד בית היהודים (בינתיים נהרס)
קנוטאף (מצבה ללא קבר) על שמה עומדת בבית הקברות היהודי בווייסנזה בברלין.
המזוודה עמה הגיעה אורי לאושוויץ, בצבע לבן ועליו שמה "אלזה שרה אורי, ברלין" נמצאה ב-1995 ומוצגת כיום במוזיאון שם.
אלזה הוכהיים-בייץ , הייתה אשת חינוך, אשתו של ברתולד בייץ וחסידת אומות העולם מגרמניה.
בייץ הייתה בתם של שני פעילי איגודים מקצועיים גרמניים.
היא סיימה את לימודיה התיכוניים בשנת 1936 והחלה לעבוד בחברת של בהמבורג.
בשנת 1938 הכירה את ברתולד בייץ בעת לימודי טניס ולאחר שנה נישאה לו.
בייץ הגיעה ביולי 1941 לעיר בוריסלב שבגליציה המזרחית עם בעלה, ברתולד, שהיה מנהל מסחרי בחברה להפקת נפט בשם "Kontinentale Öl" .
היא הייתה שותפה לפעילותו של ברתולד להצלת יהודים על ידי הכרזתם כפועלים חסרי תחליף למשק המלחמה הגרמני.
היא ובעלה הסתירו יהודים בביתם והיו נתונים לביקורות של הגסטפו אך שרדו את המלחמה, אם כי במרס 1944 גויס ברתולד לצבא הגרמני.
לאחר כניעת גרמניה נשבה בעלה של בייץ על ידי הצבא האדום עד אוגוסט 1946 ובייץ עצמה ברחה עם אחותה הגדולה לאזור גרמניה המערבית.
לאחר שילדיה גדלו ועזבו את הבית, השלימה בייץ לימודי הוראה.
היא הגישה תזה בנושא "השכלה והכשרה מקצועית במפעלים גדולים במאה ה-19 עד מלחמת העולם הראשונה".
בשנת 2006 הכיר יד ושם בבייץ כחסידת אומות העולם.
בשנותיה האחרונות סבלה בייץ משיטיון.
המלכה אלזה מארנדל היא דמות בדיונית המופיעה בסרט ההנפשה ה-53 של אולפני ההנפשה של וולט דיסני, "לשבור את הקרח".
את אלזה מדבבת באנגלית שחקנית הברודוויי והזמרת אידינה מנזל.
את אלזה יצרו הבמאים כריס באק וג'ניפר לי, והיא מבוססת באופן רופף על דמותה הראשית של "מלכת השלג", מעשייה דנית מאת הנס כריסטיאן אנדרסן.
בעיבוד הקולנועי של דיסני מוצגת אלזה כנסיכתה של ממלכת ארנדל, יורשת העצר ואחותה הבכורה של הנסיכה אנה (קריסטן בל).
לאלזה היכולת המיוחדת ליצור קרח ושלג ולשלוט בהם.
בתחילת הסרט מכניסה אלזה בטעות את ארנדל לתוך חורף נצחי בערב הכתרתה.
במהלך הסרט, היא נאבקת לראשונה עם שליטה בכוחותיה ולאחר מכן עם השתחררות מפחדיה לפגוע באחרים, ובפרט באחותה הצעירה.
דמותה של מלכת השלג הייתה נייטרלית אך קרת לב במעשייה המקורית, ושימשה כנבלית בעיבודים שונים של הדמות.
מנהלי קולנוע שונים, ביניהם וולט דיסני, ניסו לגבש דמות המבוססת על אופייה, אך התוכניות נגנזו מאחר שלא הצליחו לעבד את הדמות.
כריס באק והבמאית המשנית ג'ניפר לי הצליחו בסופו של דבר לפתור את הדילמה בכך שתיארו את אלזה ואת אנה כאחיות.
ככל שהמאבק של אנה היה חיצוני, לאלזה היה מאבק פנימי, מה שהוביל לשכתובה המדורג של דמותה לכדי יצירת דמות סימפתטית שאינה מובנת נכונה.
דמותה של אלזה זכתה לקבלות חיוביות רבות ממבקרי קולנוע, ששיבחו את אפיונה ואת פגיעותה המורכבים.
כמו כן, גם אידינה מנזל זכתה לשבחים רבים על ביצועה הקולי בדמותה של אלזה, ובפרט על רקע ביצועה לשיר "Let It Go", ולעיתים קרובות כונתה "פאוור-האוס" בקרב מבקרים.
כבר בשנת 1937 ניסה וולט דיסני לעבד את "מלכת השלג" של הנס כריסטיאן אנדרסן לסרט קולנוע.
המעשייה מתמקדת בשני ילדים; גרדה, מקור ההשראה לנסיכה אנה, וקאי, שקולל בקללת "הראייה המנופצת" לאחר שנדקר משבר זכוכית ממראה קסומה ולימים נחטף על ידי מלכת השלג.
עם זאת, דיסני התקשה ליצור עיבוד אמין ורב-ממדי לדמותה הראשית של האגדה, שנועדה להיות נבלית.
בסופו של דבר ננטשו הניסיונות להפקת הסרט.
לימים ביצעו מנהלי קולנוע רבים מאמצים להתאים את האגדה לסרט, ביניהם פול וגָאֶטן בריזי, דיק זונדג, גלן קיין ודייב גץ.
בשנת 2011 החל הבמאי כריס באק לעבוד על ניסיון נוסף ונתקל גם הוא באותם האתגרים עם דמותה של מלכת השלג.
המפיק פיטר דל וצ'ו הסביר שהיה זה בעיקר משום שהדמות היא מבודדת מדי וחסרת קשרים אישיים.
כתוצאה מכך התקשו השניים להסביר את המניעים שלה.
לאחר שהוצעו מספר שינויים הציע אחד מחברי הצוות להפוך את המלכה לאחותה של אנה.
מדל וצ'ו נמסר: "ברגע שהבנו שהדמויות האלה יכולות להיות אחיות ובעלות מערכת יחסים, הכל השתנה".
מלכת השלג, שקיבלה את השם אלזה, המשיכה לשמש כנבלית, ובמאי 2013 פרסמה דיסני את תקצירו של "לשבור את הקרח":
תסריטים קודמים הכילו מעשים עוינים יותר מצד אלזה, כגון קילול ארנדל בכוונה תחילה בעזרת חורף נצחי.
בנוסף מוצג שהיא יוצרת צבא של אנשי שלג, בדומה לצבא פתיתי השלג של מלכת השלג המקורית; דמותו הקומית של אולף הייתה אז של איש שלג קטן יותר שגורש על ידי אלזה עקב כך שלא היה די מאיים.
עם זאת, במשך שני חודשים נערכו התסריטים על מנת להבליט את חוסר השליטה של אלזה בכוחותיה.
אולף נהפך לאיש השלג היחיד שיצרה אלזה, ובמקום זאת הוא משמש כתזכורת לידידות של האחיות בילדותן.
בגרסה הסופית יוצרת אלזה יצור שלג אחד אדיר-ממדים שאותו מכנה אולף "מרשמלו", המשמש כשומרה לאחר שסומנה כ"מפלצת" בשל כוחותיה.
לדברי הבמאית ג'ניפר לי נהפכה הדמות למעין הכלאה בין קאי לבין מלכת השלג, מה ששיפר את יצוגה שהלך ונהיה יותר ויותר סימפתי.
דל וצ'ו הוסיף כי "ישנם רגעים שבהם אלזה עושה מעשים רעים, אבל מאחר שמבינים מאין הם מגיעים, מהרצון להגן על עצמה, תמיד ניתן להתחבר אליה".
אווה בלה וספנסר ייסי גנוס לוהקו לדיבובה של אלזה כילדה וכנערה, בהתאמה.
השחקנית והזמרת מייגן מולאלי לוהקה במקור לדבב את אלזה המבוגרת, אך הוחלפה על ידי אידינה מנזל, שחקנית וזמרת ברודוויי הידועה בעיקר בזכות ביצועיה כאלפבה ב"מרשעת".
אידינה כבר הכירה את קריסטן בל, שדיבבה את אנה, ונבחנה בעבר לתפקיד הראשי בסרט "פלונטר".
היא אמנם לא לוהקה לתפקיד, אבל המלהקת שמרה את ההקלטה שלה, ולימים השמיעה אותה לבמאי הסרט "לשבור את הקרח".
מנזל הופתעה כשהתבקשה לעשות אודישן לסרט, והיא קיבלה את התפקיד לאחר קריאת התסריט בקול רם.
בראיונות הודתה מנזל בדמיון בין אלזה לבין אלפבה, ואמרה ש"שתיהן נשים חזקות במיוחד שאינן מובנות".
מנזל הוסיפה שהיא התחברה לשתי הדמויות בעיקר בגלל שאיפותיהן להסתיר את כישרונותיהן מאחרים, כשאצלה (מנזל) זה התבטא בהסתרת כישרון השירה שלה מן חבריה לספסל הלימודים, והסבירה כי היא "לא רוצה להרגיז אף אחד":
הבמאי כריס באק האמין כי השירה של מנזל יעזור בהצגת הדמות, ואמר:
מנזל לא הורגלה לעבוד עם סרטי אנימציה והדרישה להציג את רגשותיה של דמותה רק עם קולה בלבד, אם כי היא לא מצאה את זה מאתגר במיוחד.
בעודה מקליטה, מנזל הצליחה "לשחק" עם קולה, ולנסות גוונים שונים כדי לקבוע את הטווחים ברגשותיה של אלזה.
לדוגמה, מנזל רצתה לעשות הבדל בין הדרכים שהיא נשמעה כשהייתה נועזת לבין כשהייתה כועסת.
מנזל גם הגבילה את ידיה באופן פיזי כדי לבדוק עד כמה דמותה "מפחדת לזוז ולהרגיש משהו שיפגע באנשים".
במהלך ההפקה, מנזל וג'ונתן גרוף, שמגלם את קריסטוף, הלכו לאולפן האנימציה על מנת להסביר לאנימטורים איך הם התקרבו אל הדמויות שלהם.
האנימטורים שאלו את מנזל שאלות על השירה שלה, וזאת האחרונה ציינה איך היא נושמת כשהיא שרה בלייב; או אז, האנימטורים ציירו את אנימציית הנשימה של אלזה מותאם לשל מנזל, על מנת להוסיף לדמות ריאליזם נוסף.
קולה של מנזל סיפק את ההשראה לשיר הבולט ביותר של אלזה, "Let It Go".
לדברי המלחין, רוברט לופז, המנעד הקולי של מנזל היה מסוגל להעביר צד "נמוך, פגיע ושברירי" בקולה של אלזה בבירור וכן את כוח הגשמה העצמי שלה.
באק ולי גם הופתעו מהתאימות בין קולה של מנזל לקולה של בל.
בשלב מסוים במהלך ההקראה, הם שרו בלדה ("רוח מתחת לכנפיים שלי") במנעד קולי וסנטימנטלי שהשאיר את כולם עם דמעות בעיניים.
בהמשך, לי רצתה שמנזל ובל ינכחו באותו החדר כשהן מקליטות את הקטעים הרגשיים החשובים של הסרט.
בעקבות ליהוקה של אידינה מנזל לתפקיד, דמותה של אלזה עברה שינויים רבים.
לדבריה של מנזל, אלזה הוצגה בתסריט המקורי כאנטגוניסטית חד־ממדית אבל עוצבה בהדרגה כדמות פגיעה יותר ורבת ממדים.
בנוסף, מנזל תיארה את הדמות שלה כ"משימה מאוד מורכבת ולא מובנת".
הבמאית ג'ניפר לי ציינה כי לאורך כל הסרט אלזה מונעת בעיקר על ידי הפחד שלה, בעוד שמנזל הוסיפה כי היא גם נאבקת בפוטנציאל שלה להיות "אישה חזקה ויוצאת דופן".
מנהל האנימטורים, ג'ון לאסיטר, הפך ל"מגינה של אלזה", והיה נחוש בדעתו להציג את דמותה באור חיובי יותר, סימפתי.
התסריטאית והבמאית ג'ניפר לי הצהירה בטוויטר כי שפת הגוף של אלזה וגינוניה כוונו בכוונה להראות חרדה ודיכאון.
ביולי 2013, אולפני דיסני פרסמו תמונות של הדמויות הראשיות של הסרט יחד עם קווי מתאר של תפקידם בסיפור.
אלזה קיבלה את התיאור הבא:
האנימטור של אלזה היה וויין אונטן, שביקש את התפקיד מכיוון שהוקסם ממורכבותה של הדמות.
אונטן פיתח הבעות פניה של אלזה בקפידה על מנת להביא את הפחד שלה כמנוגד לשל אנה.
עבור עבודתם על עיצוב האנימציה של אלזה, אונטן ושלושה אנימטורים אחרים דיסני אנימציה אחרים זכו בפרס על "יצירת דמות האנימציה המצטיין בקולנוע מונפש" בטקס "Visual Effects Society Awards 2013".
המפיקים זיהו את הסצנה שבה אלזה שרה את "Let It Go" כהנקודה המרכזית בפיתוח הדמות.
הסצנה מתארת את בחירתה "להרפות" מפחדיה באמצעות כוחותיה.
מפקח עיצוב הדמויות, ביל שוואב, אמר:
אנימטורים תכננו את מלתחתה של אלזה בצורה כזו שתשקף את המטמורפוזה שלה; בהתחלה, היא מוצגת בעיקר בבגדים כובלים ומגבילים.
מנזל ציינה כי לאחר שקיבלה את יכולותיה, המראה של אלזה הופך ל"מאולתר מאוד" וכי בריאיון שהתקיים בינואר 2014 עם ג'ון אוגוסט ואלין ברוש מק'קנה, לי גילתה כי לאסטר עזר באופן אישי עם שינוייה הפיזי של אלזה.
מראה החיצוני של אלזה היה גם נקודת מפתח בהתפתחות אופייה, ותוכנן בתחילה לתאר אותה כרעה.
רוברט לופז, שהלחין את השיר עם אשתו, קריסטן אנדרסון-לופז, הסביר:
הזוג רצה להשתמש בשיר כדרך להשיג הבנה טובה יותר של הדמות ומה היא תהיה אם היא כבר לא חיה בפחד, אשר בסופו של דבר הפך את זהותה להרבה יותר מורכבות.
יכולתה של מנזל להיות כל כך שברירית ופגיעה ואז לפרוץ בקול בתחנת הכוח שסיפק השיר, הפך את העלילה סביב אלזה כדמות "טובה".
אלזה בתחילה מנסה לדכא את כוחותיה על מנת למנוע פגיעה בזולת, ובמיוחד אנה, וכשהיא כבר לא מסוגלת לעשות זאת, היא מגרשת את עצמה מהממלכה על מנת להגן על הסובבים אותה.
התסריטאי פול בריגס אמר כי אנה היא מה שאלזה הכי זקוקה לו כאשר הסוד שלה נחשף.
"חוזקו של הקשר המשפחתי הוא מה שהופך את הסיפור הזה לכל כך חזק", הוא הסביר, "כי זאת אחותה שמוכנה להסתכל מעבר לכוחותיה ולעמוד בינה לבין העולם אם זה מה שנדרש".
מראה החיצוני של אלזה עובר בהדרגה משל אנטגוניסטית לשל גיבורה.
במקור, אלזה עוצבה בסגנון דומה לנבלי דיסני אחרים, עם עור כחול ושיער שחור וקוצני.
מספר חודשים לאחר יציאת הסרט לאקרנים, אמנית הפיתוח הוויזואלי, קלייר קין, פרסמה שרטוט מוקדם של אלזה, שם נחשף שתסרוקתה קיבל השראה מהזמרת איימי ויינהאוס.
באותו הזמן, אלזה הייתה בעלת שיער כחול ונפוח שיער המשתנה בהתאם לקולה ומצבי הרוח הדרמטיים שלה.
הדיווחים של לאסטר השפיעו על יצירת המראה הסופי וההרבה יותר רך של הדמות, במיוחד שיערה הפלטינה-בלונדיני העבה שלה, שאנימטורים התקשו לעצב.
המנהל האמנותי, מיכאל גיאימו, אמר כי בעוד שמספר אסטרטגיות הוצעו לשיערה של אלזה, לאסטר דחף את הצוות להמשיך לבצע שיפורים.
במהלך מחקר, המפיקים מצאו כי בנורווגיה הרבה נשים עם צמות; אז הם שכרו סטייליסט מניו יורק בשם "דנילו" שעזר ליצור סגנון שישקף זאת, אך בעוד שעדיין שישמור במקצת על היותו "קצת שונה".
אלזה מציגה את כוחותיה החל מגיל צעיר מאוד.
האנימטורים רצו לתת הצצה הראשונה לכוחותיה כדי לשקף את תמימותה הילדותית של אלזה, ודבר זה התבטא בעיצוב פשוט של פתיתי שלג.
דפוסי השלג וקרח של אלזה הולכים ונהיים יותר ויותר מסובכים ומורכבים ככל שדמותה מתבגרת.
מפקח העיצוב באפקטים, מרלון ווסט פירט ש"כאשר אלזה מרפה ובאמת מתחילה לשלוט בכוחותיה, רצינו שהקרח והשלג יעבירו את הרעיון כי אלזה גדלה להיות אישה יפה ואלגנטית, שבטוחה עצמה".
טירת הקרח שלה, שאלזה יוצרת תוך כדי השיר "Let It Go", נועד להמחיש את הבשלת כוחותיה וכן "ביטוי של רגשותיה לעולם".
בתחילה, הארמון מוצג כיפהפייה; אך עם זאת, לאחר שאלזה נעשית מודעת להרס שהיא גרמה בשוגג, ובעודה מושמצת ונרדפת על ידי הנסיך הנס, הארמון הופך להיות אפל ומעוות יותר, עם נטיפי קרח משוננים שיורדים מן הקירות.
צוות העיצוב של הסרט לא היה בטוח איך הארמון צריך להיראות וחיפש עיצובים עבור טירות קרח שונות מלאות שלג.
לאסטר הציע לעגן את המבנה בדפוסים של פתיתי שלג.
לדוגמה, פתית שלג עצום ישמש כבסיס המבנה, והארמון יהיה בצורת משושה.
לאסטר גם רצה שדפוסי פתיתי השלג ישפיעו על האופן שבו אלזה יוצרת את הארמון.
"פתיתי שלג הם גבישי קרח קטנטנים הנוצרים באוויר, וכאשר יש שינויי טמפרטורה ולחות, פתיתי השלג האלו מתחילים לגדול בדפוס שנקרא הסתעפות וציפוי", הסביר מפקח העיצוב באפקטים, דייל מיידה.
"[לאסטר] אמר 'אתה יודע, כאשר אלזה בונה את ארמון הקרח שלה, זה יהיה כל כך מדהים אם על כל צעד ושעל הארמון הזה ייווצר מתוך האוויר; הסתעפות וציפוי לאורך כל הדרך".
חמישים אנימטורים עבדו על הסצנה שבה הארמון נבנה.
מאוחר יותר, האנימטורים עבדו על בגדיה של אלזה.
בעוד שהדפסי הפרחים על העץ הנוברגיים המסורתיים שימשו כהשראה לתלבושות שלה בתחילת הסרט, שמלת הקרח שלה תוכננה בדומה לארמונה, עם פתיתי שלג המשפיעים על הסגנון.
הגלימה עצמה היא פתית שלג גדול.
אלזה, נסיכת ארנדל ויורשת העצר, נולדה עם היכולת ליצור קרח ושלג.
כילדה, היא משתמשת ביכולותיה ליצור ארץ פלאות חורפית, שם אלזה משחקת עם אחותה הצעירה, הנסיכה אנה.
לילה אחד, אלזה פוגעת בטעות באנה עם הכוחות שלה.
מלך ומלכת ארנדל לוקחים בחיפזון את אנה לשבט של טרולים כדי להירפא.
בעודם מרפאים את אנה, הטרולים מיידעי את המלך והמלכה שיכולותיה של אלזה יגדלו, ויהפכו ליפים מאוד, אך גם למסוכנים מאוד, ולכן, על אלזה ללמוד לשלוט בכוחותיה.
בעוד טרולים מוחקים את זיכרונותיה של אנה לגבי האירוע וכוחותיה של אלזה בכלל, זאת האחרונה מקבלת מכך טראומה.
המלך והמלכה נוקטים בצעדים כדי לשלוט ולהסתיר כוחות הקרח של אלזה: שערי הטירה ננעלים.
אלזה מסתגרת בחדר השינה שלה רוב הזמן, מקבלת כפפות כדי לעזור לדכא את כוחותיה ומוזהרת פעם אחר פעם לשמור את רגשותיה בפנים.
למרות כל אמצעי הזהירות, כוחותיה של אלזה ממשיכים להתחזק.
בינתיים, אנה מבולבלת נוכח אובדן ההתקשרות עם אחותה הגדולה ומנסה, ללא הצלחה, להוציא אותה מחדרה.
כאשר האחיות גודלות, הספינה שבה המלך והמלכה שטים מתהפכת בסערה וטובעת, ואנה ואלזה מרגישות עוד יותר בודדות.
שלוש שנים חולפות, ואלזה, המבוגרת כעת, עומדת לפני הכתרתה למלכת ארנדל.
אף על פי שהיא מפחדת לפתוח את הטירה אל הקהל הגדול, טקס ההכתרה עובר בשלום יחסית.
עם זאת, במסיבה, אנה מבקשת את ברכתה של אלזה לאירוסיה עם הנסיך הנס מאיי הדרום, שאנה פגשה מוקדם יותר באותו הערב.
אלזה מסרבת לברך את השניים; בטענה שאנה אינה יכולה להינשא לאדם שהיא בקושי מכירה, מה שגורם לוויכוח בין השתיים.
בהיותה כל כך כועסת על אלזה, אנה מגלה את סודה בטעות.
לאחר שאורחיה ונתיניה המבוהלים מאשימים אותה בכישוף ומכנים אותה מפלצת, אלזה בורחת אל ההרים קפואים.
תוך כדי כך, רגשותיה משחררים חורף "נצחי" ברחבי ארנדל.
בזמן שהותה בהרים, אלזה מחליטה לאמץ, סוף סוף, את כל כוחותיה ובונה ארמון קרח עצום, שם היא מאמינה שהיא תוכל לחיות בחופשיות בלא חשש לפגוע באחרים.
בנוסף, אלזה בונה איש שלג מילדותה בשם אולף, ומביאה אותו לחיים.
אנה, נחושה בדעתה למצוא את אלזה ולהחזירה לממלכה, עוברת דרך ההרים, שם היא נתקלת באולף ובאיש איילים בשם קריסטוף.
השלושה, יחד עם סוון, איילו הנאמן של קריסטוף מגיעים לארמון הקרח של אלזה, שם אנה מנסה לשכנע אותה לחזור הביתה ולתקן את מערכת היחסים שלהן.
כאשר אלזה מתנגדת, אנה מספרת לה על ארנדל.
מבועתת, אלזה שולחת בטעות חזיזי קרח, שאחד מהם פוגע בטעות בליבה של אנה.
מזועזעת אפילו יותר, אלזה מאלצת את אנה, קריסטוף ואולף להסתלק על ידי יצירת איש שלג ענקי (שאולף מכנה אותו "מרשמלו"), שמסמל את רצונה להיות לבד על מנת להיות מסוגלת להשתמש בכוחותיה מבלי לפגוע באף אחד.
בהדרגה, טירת הקרח שלה כנראה הופכת ליותר אפלה וגרוטסקית, מה שמשקף את ייסוריה ופחדיה שמוצתים מחדש.
בינתיים, אנה נלקחת על ידי קריסטוף אל הטרולים, שמגלים לשניים כי רק "מעשה אהבת אמת" יוכל להציל את חייה.
בינתיים, הנס וקבוצת חיילים תוקפים את ארמון הקרח.
אלזה מכניעה שני חיילים המנסים לרצוח אותה, אך הנס משכנע אותה לחוס על חייהם על מנת להוכיח שהיא אינה מפלצת, כשלמעשה הוא מסיח את דעתה ומעלף אותה, ולאחר מכן כולא אותה בצינוק הארמון של ארנדל.
בצינוק, הנס מבקר אותה ומבקש ממנה לסיים את החורף אך היא מודה כי אין לה מושג איך.
לאחר שהוא עוזב, אלזה משתחררת מהכבלים על ידי הקפאתם אותם ובורחת מהתא, למרות פחדיה לעורר סופת שלגים מאסיבית.
במקביל, אנה חוזרת לארמון, מתוך אמונה כי נשיקתו של הנס תהיה "מעשה אהבת אמת".
במקום זאת, הוא מודיע לה כי הצעת הנישואים הייתה הצעד הראשון של מזימתו לקחת בכוח את כס המלוכה של ארנדל.
אולף, שמתגנב לחדר לאחר שהנס נעל שם את אנה, מספר לה כי קריסטוף מאוהב בה וזאת האחרונה מאמינה כי הנשיקה שלו תרפא אותה.
השניים ממהרים למצוא את קריסטוף.
באותו הזמן, הנס מתעמת מול אלזה ו"חושף" בפניה שמעשיה הרגו את אנה.
הרוסה מ"בשורתו" של הנס, אלזה מתמוטטת והסופה מפסיקה להשתולל.
הנס מתקרב בהנפת חרב מתוך כוונה להרוג אותה, אבל אנה, שרואה את הנס ואלזה, ממהרת אליהם במקום אל קריסטוף, ורגע לפני שהנס מכה, אנה קופאת ומצילה את אלזה.
אבלה על מות אחותה, אלזה מחבקת את אנה הקפואה, אך מגלה שאנה חוזרת להפשיר, מכיוון שבחרה להציל את אחותה אף על פי שהייתה יכולה להציל את עצמה.
אלזה מבינה שאהבה היא המפתח לשליטה בכוחותיה ולסיום החורף הנצחי על ארנדל.
בעודה מחזירה את הקיץ לארנדל, אלזה חוזרת לכס המלוכה, וכעת יש לה את היכולת להשתמש ולשלוט בכוחותיה בבטחה, בזמן שהיא משקמת את הקשר שלה עם אחותה.
המלך אגנאר מארנדל מספר לבנותיו הקטנות אלזה ואנה, כי סבא שלהם המלך רונארד, כרת ברית עם שבט נורתולדרה, ובמסגרתה בנה אצלם ביער הקסום סכר.
ואולם בקרב שפרץ בין שני השבטים, נהרג המלך רונארד.
הקרב מעורר את רוחות היסוד של האדמה, המים, האוויר והאש של היער.
לאחר מכן הרוחות מכתרות את היער בקיר ערפל שאי אפשר לעבור דרכו.
בנו של המלך רונארד, הנסיך אגנאר (אבא של אלזה ואנה) מצליח להימלט משם בעזרת מושיע לא ידוע.
שלוש שנים לאחר הכתרתה, המלכה אלזה מארנדל חוגגת את הסתיו בממלכה עם אחותה הצעירה הנסיכה אנה, אולף איש השלג, קריסטוף, והאייל סוון.
כאשר אלזה שומעת קול מסתורי קורא לה, היא עוקבת אחריו ומעירה בלי כוונה את רוחות היסוד, מה שמאלץ את כל הממלכה להתפנות, כי כל העיר מזדעזעת.
גרנד פאבי ומושבת הטרולים, מודעים למצב, הם מגיעים לארנדל ופאבי מודיע להם שעליהם לתקן את הדברים על ידי גילוי האמת על עברה של הממלכה.
אלזה, אנה, אולף, קריסטוף וסוון יוצאים למסע ליער הקסום, בעקבות הקול המסתורי.
לאחר המפגש הראשון עם חלקי הערפל במגע של אלזה, מופיעה רוח האוויר, בצורת טורנדו, וסוחפת את כולם במערבולת שלה.
אלזה עוצרת את זה על ידי ירי נחלי שלג ויוצרת פסלי-קרח.
הפסלים הם תמונות מעברו של אביהם.
אז מתברר שאמם, המלכה אידונה, הייתה משבט נורתולדרה, והיא זו שהצילה את אגנאר.
הם נתקלים בצפון נורתולדרה בשתי כיתות חיילים משבט ארנדל ומשבט נורתולדרה, שעדיין נמצאים בסכסוך זה עם זה.
כשרוח האש מופיעה, אלזה מגלה שהיא סלמנדרה קסומה נסערת והיא מרגיעה אותה.
אלזה ואנה יוצרות הפסקת אש בין החיילים משני השבטים.
מאחר שהם מסבירים כי אמם הייתה בת שבט נורתולדרה, ואביהם בא מארנדל, כי זה החיבור באהבה בין היריבים.
לימים אלזה לומדת את קיומה של רוח חמישית והיא זו שתאחד בין האנשים לבין הקסם שבטבע.
אלזה ממשיכה לנסוע צפונה עם אנה ואולף.
הם מוצאים את הספינה הטרופה של הוריהם ומפה עם מסלול לאתהאלן, נהר מיתולוגי שאמור להכיל את כל הסברי העבר של אמם ואביהם.
אלזה מרגישה אשמה בכך שהוריה אבדו בים בחיפוש אחר תשובות לכוחותיה הקסומים.
אלזה מחליטה לנסוע לבד ושולחת את אנה ואולף למקום מבטחים.
אלזה נתקלת בנוק, רוח המים, הלובשת צורה של סוס.
אלזה שרה ושהיא מגיעה לסוף קרחון רוח המים מגלה לאלזה כי הקול ששמעה היה קריאתה של אמה, והסיבה שהיא נולדה עם כוחות היא בגלל המעשה הנעלה של אידונה להציל את אגנאר, שהפך את אלזה לרוח החמישית.
אלזה לומדת שהסכר נבנה כדי לצמצם את משאבי נורתולדרה וכי סבה רונארד הוא זה שיצר את הסכסוך האלים, על ידי הריגת המנהיג הלא-חמוש של נורתולדרה.
אלזה שולחת את המידע הזה לאנה ואז קופאת ומתה.
אנה מקבלת את המסר של אלזה ומגיעה למסקנה שיש להשמיד את הסכר כדי להחזיר את השלום בין השבטים.
היא שרה שיר ומתאבלת על אחותה ועל אולף, שהיתפוגג לאוויר, ואז מחליטה לעשות מה שצריך כדי לכפר על חטאי העבר.
היא מוצאת ומעירה את רוחות האדמה הענקיות הישנות ומפתה אותם לרדוף אחריה לעבר הסכר, שנהרס על ידי סלעים שמשליכים הענקים.
אלזה חוזרת לחיים ורוכבת בדהירה על סוס הים, ומצליחה ברגע האחרון מצילה את ארנדל מפני נחשול המים הענק מהסכר ההרוס.
כשחומת הערפל נעלמת מהיער, אלזה נפגשת מחדש עם אנה ומחייה את אולף.
אנה מבינה שאלזה היא הרוח החמישית ושתפקידה לגשר בין העולם האנושי לעולם הקסם.
אנה הופכת למלכת ארנדל, ואילו אלזה הופכת למלכה של היער הקסום, ומבקרת בקביעות בארנדל אשר חיה בשלום עם שכנתה.
בסצנה שלאחר כל הקרדיטים הארוכים, אולף מבקר בארמון הקרח של אלזה ומספר בחוש ההומור שלו למרשמלו ולאנשי השלג הקטנים על האירועים שחווה.
כמעט שנה לאחר אירועי הסרט הראשון, אלזה מנסה להפוך את מסיבת יום הולדת ה-19 של אנה למושלמת ככל האפשר, על מנת לפצות על השנים שהן בילו בנפרד.
לשם כך, היא עובדת בצמוד עם קריסטוף, סוון ואולף כדי להגשים זאת.
בעודה מוודאת כי מסיבת ההפתעה בחצר הארמון מוכנה, היא משאירה קריסטוף אחראי בזמן שהיא הולכת להעיר את אנה.
בעוד היא מובילה את אנה במסע אחר מתנות יום ההולדת באמצעות חוט שמתפתל סביב הממלכה, אלזה חוטפת צינון, ושלא ביודעין מייצרת קבוצה של אנשי שלג קטנים עם כל עיטוש.
אנשי השלג הקטנים מתחילים לפרק את הקישוטים של מסיבת יום ההולדת בזמן שקריסטוף מנסה לעצור אותם.
בעוד אלזה מובילה את אנה ברחבי הממלכה, קריסטוף, סוון, ואולף מנסים להשתלט על אנשי השלג הקטנים ולתקן את הקישוטים בדיוק בזמן לחזרתן של אנה ואלזה.
אנה, כשמבחינה בצינון ההולך ומחמיר של אלזה, מנסה לשווא לגרום לאלזה להפסיק עם המסע.
הצינון של אלזה משפיע עליה וגורם לה להיות עייפה מאוד ולהתנהג לכאורה כשיכורה.
לאחר שאלזה כמעט נופלת ממגדל השעון, אנה משכנעת אותה לקחת מנוחה, והשתיים חוזרות לארמון.
בארמון, בעוד אנה מופתעת מהמסיבה שארגנו לכבודה, אלזה מתעטשת ויוצרת כדור שלג ענק דרך שופר ענקי, שפוגע בהנס המרצה את עונשו בבית הכלא.
או אז אלזה נשכבת במיטתה תחת השגחתה וטיפולה של אנה, שמציינת כי זו מתנת יום ההולדת הטובה ביותר שלאלזה נתנה לה: היכולת לטפל בה ולדאוג לה.
אלזה הייתה אחת מנסיכות דיסני שהופיעו בסרט.
אלזה מופיעה כדמות חוזרת במחציתה הראשונה של עונתה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "עד עצם היום הזה", בה היא מגולמת על ידי ג'ורג'ינה הייג.
בפרק סיום העונה השלישית, "אין כמו בבית", אמה סוואן (בתם של שלגיה והנסיך צ'ארמינג) וקפטן הוק מחזירים איתם בטעות כד מסתורי מן הכספת של עוץ לי גוץ לי.
הכד משחרר נוזל כחול המשתנה לדמותה של אלזה.
אלזה מסירה את כפפותיה והורסת את הכד עם משב רוח קפוא.
היא צועדת אל מחוץ לאסם, ומותירה אחריה שובל של אדמה קפואה.
בבכורת העונה הרביעית, "מעשייה בשתי אחיות", סיפורה של אלזה וכן פלאשבקים המתרחשים חמש שנים לאחר אירועי הסרט מוצגים.
בעבר, אלזה מגלה כי הוריהן לא יצאו לשליחות דיפלומטית, אלא למיסטהייבן - היער המכושף - משם רוב תושבי סטוריברוק באו -כדי לגלות עוד על כוחותיה של אלזה, ואנה מחליטה לנסוע למיסטהייבן על מנת לברר פרטים נוספים על מסעם של הוריהן.
בהווה, אלזה נבהלת מהחשיפה הפתאומית שלה לעולמנו ולסטוריברוק, ויוצרת מחדש את "מרשמלו" בתור הגנה, אותו רג'ינה (המלכה הרעה) משמידה.
אלזה מגלה שברשותו של מר גולד (עוץ לי גוץ לי) נמצאת שרשרת, אותה היא נתנה לאנה לפני חתונתה (שכלל לא התקיימה) עם קריסטוף ומחליטה ללמוד מה קרה לאחותה.
בהמשך העונה, אלזה מתיידדת עם אמה סוואן ושאר הקבוצה, שמנסים למצוא פתרון לבעייתה של אלזה למצוא את אנה.
בסופו של דבר, הקבוצה מגלה כי אישה בשם אינגריד, המכונה בשם "מלכת השלג", ולה יכולות דומות לשל אלזה, אחראית באופן כלשהו ללכידתה של אלזה בכד.
במהלך החקירה, אלזה והקבוצה מגלים כי אינגריד היא דודתה של אלזה, אשר נשכחה מארנדל, כשאמן של אלזה ואנה, גרדה, ביקשה מפאבי הגדול למחוק מתושבי הממלכה את זיכרונם ממנה, מפני שאינגריד הרגה בטעות את אחותן האמצעית.
לאחר מכן, אינגריד מגלה נבואה האומרת שיבוא יום שבו היא תקבל את אהבתן של אחיותיה, אך מכיוון ששתי אחיותיה מתות, אינגריד מסיקה שהיא תיאלץ ליצור אחיות חדשות.
לשם כך, היא בוחרת באמה ואלזה.
אינגריד עוקבת אחר אמה במשך כל חייה כהכנת הנבואה, בזמן שהיא מפעילה מניפולציות על אירועים בארנדל שיביאו את אלזה אליה.
כשהיא משוכנעת שתוכל להרוויח את אהבתן של אלזה ואמה אליה רק בהיותן היחידות שנשארו, אינגריד מקבלת מראה המסוגלת לשקף ולהוציא את הגרוע ביותר אצל בני האדם (פרט הלקוח ישירות מן האגדה המקורית): אם שבר מראה ייכנס לעיני האדם, הוא לא יוכל לראות דבר חוץ משנאה ורוע בעולם.
אינגריד משתמש בקללת "הראייה המנופצת" על כולם בסטוריברוק, ובכך מכריחה את כל תושביה להרוג אחד את השני בזמן שהיא, אמה, ואלזה חסינות.
בעבר, מתגלה כי אינגריד השתמשה בכך על אנה, מה שאילץ אותה למלכד את אלזה בכד.
חזרה בארנדל, אנה וקריסטוף מתעוררים מהכישוף שאינגריד הטילה עליהם לפני שעזבה, ומנסים לעלות על עקבותיו של אבן המכונה כוכב המשאלות, אשר לו יש את הכוח להביא אותם אל אלזה; רק כשאותו האבן שובץ בשרשרת שאלזה נתנה לאנה, הנמצא כעת בסטוריברוק.
אלזה משתמשת באבן על מנת להביא אנה וקריסטוף לסטוריברוק.
עם זאת, קללת "הראייה המנופצת" כבר החלה והיחידים החסינים בפניה הם אלזה, אמה, ואנה.
אנה, אלזה ואמה מוצאות מכתב שגרדה כתבה לבנותיה, אלזה ואנה, ממש לפני מותה.
השלוש מביאות את המכתב לאינגריד, שקוראת ומבינה שגרדה סלחה לאינגריד על כל מה שהתרחש ועדיין אוהבת אותה, אינגריד מבינה שעל זאת הנבואה שנובאה לה דיברה, ומבינה כי אין טעם להרוג את העיירה כעת, ומתאבדת באמצעות המראה.
בעזרת עוץ לי גוץ לי, אלזה, אנה וקריסטוף מוצאים דלת המובילה אותם חזרה אל ארנדל, אף על פי שהם לא יוכלו לחזור מפני שהדלת תיעלם לאחר השימוש בו.
אנה וקריסטוף עוזבים, ולאחר מכן גם אלזה, לא לפני שהיא ואמה נפרדות בדמעות.
בארנדל, אנה וקריסטוף סוף סוף חוגגים את נישואיהם המיוחלים.
אלזה מוזכרת שוב על ידי אריאל, שמציינת כי זו האחרונה לכדה אותה בטעות עם הספינה בתוך הבקבוק בזמן שגירשה את שחור הזקן.
עם כניסתם של דמויות "לשבור את הקרח", העונה הרביעית של "עד עצם היום הזה" רשמה עלייה של 31 אחוז ברייטינג מן עונת הסתיו של 2013 (9.3 מיליון צופים), סימון הדירוג הגבוה ביותר שלה מזה שנים.
אלזה הופיעה בסרט על תקופת החגים באורך 21 דקות לצד אנה, קריסטוף, סוון ואולף, שהוקרן לראשונה בבתי קולנוע יחד עם הסרט "קוקו" של דיסני ופיקסאר ב-22 בנובמבר 2017.
אלזה הופיעה בסרט הקצר שאורכו כ-8 דקות, והוא מציג את נקודת המבט של אולף במהלך המתרחש בסרט הראשון בזיכיון.
אלזה הופיעה בתפקיד קמע בתור אחת הדמויות שייצגו את סרטי הקולנוע המונפשים על רקע כתוביות הסיום של הסרט.
בדצמבר 2013, חברת דיסני החלה לפרסם את "בובות הקסם המוזיקליות של אלזה ואנה", אשר ניגנו שירים המופיעים בסרט.
גרסאות רבות ואחרות של אלזה הוצעו לרכישה, לרבות בובות אופנה, וקטיפה.
התחפושות בדמותה של אלזה הופצו בגרסת שמלת הקרח שלה יחד עם כפפות דומות לאלו שהיא לובשת בסרט.
יחד עם אנה, דמותה של אלזה הודפסה על חפצים שונים שנמכרו במהדורת "לשבור את הקרח", כגון צלחות או ספלי קפה.
בנוסף, גרסאות מופשטות של הסרט הותאמו לילדים קטנים, כולל ספר מוקלט.
יתרה מזאת, אלזה ואנה הן דמויות שניתן לשחק ב"אינפיניטי דיסני" באמצעות בובות קטנות שנתן לקנותן בחנויות.
בתחילת 2014, מוצרי "לשבור את הקרח", כולל בובות ושמלות, נמכרו כמעט בכל מקום, כולל ברשתות שונות של חנויות דיסני ופארקי השעשועים.
בתחילת נובמבר 2014, חברת דיסני הודיעה כי מכרה יותר משלושה מיליון תלבושות במהדורת "לשבור את הקרח" בצפון אמריקה לבדה, מתוכם אלזה הייתה במקום הראשון ברשימת תחפושות דיסני הנמכרים ביותר של כל הזמנים, ואחריה אנה במקום השני.
בחודש נובמבר, יציאת הסרט לאקרנים, החלו דמויותיהן של אלזה ושל אנה להופיע בפארקים ובאתרי הבידור של וולט דיסני בפלורידה ובקליפורניה.
בדיסניוורלד נורווגיה הוקם ביתן "לשבור את הקרח" הוקם בהשראת היסודות התרבותיים של סקנדינביה שהושקעו בתכנון הסרט.
בדיסנילנד הוקם בית חורף שעל גגו מוצב פסל בדמותו של אולף.
בנוסף הוכנסו אלזה, אנה ואולף למופע "דיסני על הקרח" בדיסנילנד פריז.
ב-20 באפריל 2014 הופיעו אנה ואלזה ב"היכל אגדות הנסיכות" בממלכת הקסם, כשנספר כי זמן ההמתנה שהומתן כדי לראות את הדמויות הסתכם בכשלוש שעות, לעומת 15 דקות המתנה לסינדרלה ולרפונזל.
ביצועה של אלזה לשיר "Let It Go" הפך למאפיין המרכזי בקטע "הרפתקאות חורף החלומות", שנמשך כ-30 דקות והיה נושאו החורפי של המופע הלילי "עולם של צבעים", המציג סצנות מתוך סרטים של דיסני.
המופע "חלומות דיסני!" המוצג בדיסנילד פריז הוסיף גם הוא את ביצועה של אלזה לשיר לאטרקציות המוצגות בו.
ב-16 במאי 2014 הוכרזה הצגת בכורה של מצעד "לשבור את הקרח" בדיסנילנד, שבו הופיעו אלזה, אנה, ואולף.
המצעד הועלה לראשונה ב-13 ביוני 2014, והיה המופע המקדים של המצעד "Mickey's Soundsational".
מ-5 ביולי עד ל-1 בספטמבר 2014, כחלק מתצוגת "כיף של קיץ עם 'לשבור את הקרח'" שהוצג בבית אולפני הוליווד של דיסני, הופיעו אנה ואלזה על מזחלת רתומה העושה את דרכה לאורך השדרות של הוליווד, לצד קריסטוף וגולשים נוספים.
האחיות הופיעו גם בחגיגת "For the First Time in Forever: A Frozen Sing-Along", שם הן עוזרות כביכול להיסטוריוני משפחת המלוכה לספר את ההיסטוריה של ממלכת ארנדל, ובמופע זיקוקים לצד קריסטוף ואולף.
בתגובה לביקוש גבוה הודיעו הפארקים של דיסני ב-7 באוגוסט על הארכת התצוגה "כיף של קיץ עם 'לשבור את הקרח'" עד ל-28 בספטמבר.
ב-19 באוגוסט 2014 הוכרז בתחילה כי "הבוטיק של אלזה ושל אנה" (שיחליף את "סטודיו דיסני 365") יפתח באמצע ספטמבר בדאונטאון דיסני.
תאריך הפתיחה שונה ל-6 באוקטובר 2014, ושם החנות שונה ל"הבוטיק של אנה ושל אלזה".
המיקום מכיל מוצרים בהשראת אנה, אלזה ואולף.
החל מ-22 במאי 2015 מציג דיסנילנד מצעד לילה חדש בשם "צבעי הלילה", בו מעורבים אנה, אלזה ואולף, כחלק מחגיגות יום העצמאות ה-60 של הפארק.
דמותה של אלזה זכתה לפופולריות רבה בקהילת הקוספליי.
הקוספליירית ידועה בשל גילומה של אלזה באירועי צדקה, בכנסי קומיקס ובאירועים אחרים.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיימה קשסינסקה במקום 12 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.65 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברן, שווייץ 1954 זכתה קשסינסקה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.83 מטר, אחרי ג'ין פיקרינג (6.04 מטר) ואלכסנדרה צ'ודינה מברית המועצות (5.93 מטר).
בתחרות שנערכה בבודפשט, הונגריה ב-20 באוגוסט 1956 קבעה קשסינסקה בקפיצה לרוחק שיא עולם חדש של 6.35 מטר, שיפור לשיא העולם בן השנה של גלינה וינוגרדובה מברית המועצות שעמד על 6.31 מטר.
חודשיים לאחר מכן, באולימפיאדת מלבורן (1956) היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק לאחר שהשוותה את שיאה (6.35 מטר), לפני ווילי וייט מארצות הברית (6.09 מטר) ונדז'נה פבלובנה חניקינה מברית המועצות (6.07 מטר).
באוניברסיאדה הראשונה שנערכה בטורינו, איטליה בשנת 1959 זכתה קשסינסקה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.94 מטר.
באולימפיאדת רומא (1960) זכתה קשסינסקה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.27 מטר, אחרי ורה קרפקינה מברית המועצות שקבעה שיא אולימפי חדש של 6.37 מטר ולפני הילדרון קלאוס מגרמניה (6.21 מטר) ובכך לא הצליחה להגן על תוארה.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, באותה העת יוגוסלביה 1962 זכתה קשסינסקה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.22 מטר, אחרי שיאנית העולם טטיאנה שלקנובה מברית המועצות (6.36 מטר) ולפני מרי ראנד מבריטניה (6.22 מטר).
בשנים 1981–2000 התגוררה קשסינסקה בארצות הברית ואחר כך חזרה למולדתה עד ליום מותה ב-29 בדצמבר 2015, לאחר תקופה ארוכה שבה הייתה חולה.
אלזי מוד טילני הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם, לאחר שעזרה להציל יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה.
טילני ומשפחתה התגוררו בשנת 1903 ברחוב יואנדן (Hughenden) מס' 23, נוריץ'.
טילני הצטרפה לקפלת סארי בפברואר 1903 בעודה בת עשר.
בשנת 1920, היא יצאה למשימה באלג'יריה ותוניסיה, שם עבדה במשך יותר מעשור.
בתקופת שהותה בצפון אפריקה כתבה טילני על כך שביקרה בבתי יהודים, ועל נסיונותיה לקרב אותם אל ישו.
בשנות ה-30, היא החליטה להשקיע את מאמציה ברווחתם של יהודים, בכך שהצטרפה למשלחת המבוססת היטב Mildmay.
היא התגוררה בג'רבה שבתוניסיה עד לאביב 1934, בו עברה לפריז על מנת "לעבוד יחד עם יהודים בפריז".
ב - 1936, היא עברה לגור בבית המשימה הצפון אפריקאית שבפריז.
ביולי 1939 נסעה טילני לתחנת הרכבת ווסטבנהוף שבוינה, אוסטריה, במטרה לאסוף ילדה קטנה.
שם, היא פגשה אישה יהודייה בשם ריטה, אשר מסרה לידיה את ילדתה בת השנה, רות בוכהולץ.
בנה של רות, פיליפ סנדס, ערך מחקר אודות המשפחה וחשף את מעשה ההצלה של טילני.
עד לכיבוש פריז על ידי גרמניה הנאצית ביוני 1940, טילני המשיכה לעבוד בעיר, בשיתוף פעולה עם המשימה הצפון אפריקאית.
במהלך שהותה שם, היא שמרה על קשר עם בני חסותה היהודים, ואף נפגשה עם חלקם כאשר עמדו להגר לארצות הברית.
כאשר כבשו הנאצים את פריז, היא נשלחה למחנה מעצר בויטל יחד עם מאות אזרחים זרים אחרים.
במחנה זה תהיה טילני כלואה במשך ארבע שנים.
המחנה היה ממוקם ליד העיירה ויטל באזור הווז' (Vosges) ליד ננסי (Nancy), בצפון מזרח צרפת.
המחנה הוקם ב-1940 ונכלאו בו אזרחי מדינות אויב ומדינות נייטרליות, שתמורתם ביקשו הגרמנים לקבל אזרחים שלהם הכלואים במדינות שלחמו נגדם.
שלא כשאר מחנות הנאצים, שהיו בנויים צריפים, היו במחנה ויטל מלונות פאר מיוחדים, בנויים בתוך פרק.
שלוש שורות של גדר תיל הקיפו את הפרק, ומשמרות של גרמנים שמרו על המקום.
בפברואר 1942, הבריטים והגרמנים ניסו להסכים על חילוף אסירים, אך בסופו של דבר התוכנית לא יצאה לפועל.
קפלת סארי שלחה לטילני שני פאונדים בשביל טיפול שיניים, ובתחילת שנת 1943 דיווחים אשר הגיעו לקפלה הצביעו על כך שהיא סובלת מתת-תזונה.
2,500 אנשים היו כלואים בעשרת בתי המלון שבמחנה.
רוב הנשים היו מבריטניה, קנדה וארצות הברית, אך באפריל 1943 הגיעה קבוצה של 400 יהודים.
רובם היו פולנים מגטו ורשה, אשר הורשו לצאת משום שהחזיקו דרכונים דרום אמריקאים.
הם הביאו איתם סיפורים מזעזעים על רצח והרג המוני.
טילני, אשר עבדה במשרד הראשי, עם ארכיונים ופרוטוקולים, למדה שהורו לאדם אשר היה אחראי על המחנה, המפקד לאנדהאוזר (Landhäuser), לקבץ את כל היהודים במחנה לשם שליחתם מזרחה.
נאמר כי הם אחזו בדרכונים מזויפים.
בינואר 1944, המפקד לאנדהאוזר העביר את כל היהודים למלון אחר, אשר היה מופרד משאר המחנה.
מהלך זה גרם להמולה רבה בתוך המחנה.
במרץ, קבוצה ראשונה של 169 יהודים מוורשה הועלו על רכבת שילוח לאושוויץ.
חלק מהיהודים התאבדו, על ידי קפיצה מגג המלון או על ידי לקיחת רעל.
יהודים אחרים ניסו לברוח, ביניהם פולני צעיר בשם סשה קראבץ (Sashe Krawec), אשר ביקש עזרה ממורתו לאנגלית, היא אלזי טילני.
טילני החביאה את קראבץ במשך יותר משישה חודשים, עד ל-18 בספטמבר 1944, כאשר חיילים אמריקאים הגיעו.
לאחר שמחנה ויטל שוחרר, טילני הייתה מהאחרונים לעזבו.
היא עבדה עבור הצבא האמריקאי, ולאחר מכן חזרה לפריז.
לאחר מכן נסעה לליסבון ועבדה יחד עם המשלחת השווייצרית בדרום אפריקה.
לאחר מכן עברה לגור בפלורידה, ארצות הברית, בסמוך לאחיה פרדריק.
מכתב שהוצג בעלון המשימה הצפון אפריקאית חשף את מעשיה של אלזי, ובו נכתב שהיא הסתירה במשך 16 שבועות יהודי צעיר שנידון להישלח למחנה השמדה בפולין.
במכתב נוסף נכתב שכשהגרמנים נטשו את המחנה בספטמבר, היא שוב סיכנה את עצמה בכך שהסתירה את רישומי המחנה ואת הניירות, כי היא הייתה ארכיונאית המחנה.
בנה של רות בוכהולץ, שניצלה בזכות טילני, פרופ' פיליפ סנדרס, עו"ד מלונדון שחקר את תולדות משפחתו, גילה את סיפור ההצלה של אמו על ידי אלזי והחל לחפש קרובי משפחה של טילני בנוריץ'.
טילני הוכרה ב-29 בספטמבר 2013 כחסידת אומות העולם בטקס שהתקיים בלונדון ושמה נחקק בקיר הכבוד ביד ושם.
בטקס, שגריר ישראל בבריטניה הוקיר מדליית הערכה לקרוב המשפחה הקרוב ביותר של טילני, ג'וזף שולץ (Joseph Schultz).
אלזה, דוכסית וירטמברג הייתה נסיכה גרמנית מבית וירטמברג.
אלזה נולדה ב-1 במרץ 1876 בשטוטגרט, ממלכת וירטמברג, והייתה הבת התאומה הבכירה של אויגן, דוכס וירטמברג, בנם של אויגן, דוכס וירטמברג ומתילדה, נסיכת שאומבורג-ליפה, וורה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג.
אחותה התאומה הצעירה הייתה אולגה, דוכסית וירטמברג.
ב-28 בינואר 1895 פרסם בית המלוכה הבריטי כי אלזה מיועדת להתחתן עם אלפרד, נסיך אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, בנם של אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסוניה-קובורג-גותה ומריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה ונכדה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, אולם הנישואים מעולם לא התרחשו.
ב-6 במאי 1897 התחתנה אלזה בשטוטגרט עם אלברכט, נסיך שאומבורג-ליפה, בנם של וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ובטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו, ממנו נולדו לה ארבעה ילדים.
בני הזוג התגוררו בפפאפשטט, וב-27 במאי 1936 מתה אלזה בביתה.
ב-6 במאי 1897 התחתנה אלזה בשטוטגרט עם אלברכט, נסיך שאומבורג-ליפה, בנם של וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ובטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו, ממנו נולדו לה ארבעה ילדים:
מקס, נסיך שאומבורג-ליפה (1898–1974), התחתן עם הלגה לי רודרבורג.
פרנץ יוזף, נסיך שאומבורג-ליפה (1899–1963), התחתן עם מריה תרזיה פשל.
בטילדיס, נסיכת שאומבורג-ליפה (1903–1983), התחתנה עם וולארד, נסיך שאומבורג-ליפה.
אלזי (בטורקית: Elâzığ; בכורדית: Xarpêt) היא נפה במחוז מזרח אנטוליה שבמזרח טורקיה, שטח הנפה 9,383 קמ"ר ובירתה היא העיר אלזי.
הנפה נחלקת ל-11 יחידות אדמיניסטרטיביות.
ב-24 בינואר 2020, רעידת אדמה התרחשה באזור.
מבחינה היסטורית ייצרה נפת אלזי כסף, שהופסק לכרות ב-1885. ממשלת טורקיה ניסתה לחדש את המכרות.
עם זאת, עלות הדלק והאנרגיה גרמה לסגירת המכרות.
בעבר, היה מוקש עשוי מכסף שיוצר ב-1903 בפאלו , כמו פחם.
בנוסף, הזהב, הפחם והמלח נמצאים באזורים אחרים בנפה.
אלטינובה היה אתר ארכאולוגי חשוב שנמצא בשנות ה-70 של המאה ה-20. האתר נהרס בעקבות בניית הסכר קבן.
אלזה זמפרלי היא מעצבת תלבושות אמריקאית.
אלזה זמפרלי נולדה בשם מרי יוהאנה אליזבת ונדה בוונקאמפ (Marie Johanna Elizabeth Vande Bovenkamp).
החלה את קריירת הקולנוע שלה במחלקת האמנות של צוותי קולנוע.
בשנים 1985 עד 1986 היא עבדה כעוזרת לארט דיירקטור באופרת הסבון "סנטה ברברה".
הצלחתה הגדולה הגיעה כאשר עיצבה את התלבושות לסרט "רוקד עם זאבים".
על עבודתה הייתה מועמדת לפרס אוסקר בקטגוריית עיצוב התלבושות הטוב ביותר ב-1991. עם זאת, פרנקה סקוורצ'פינו קיבלה את הפרס על עבודתה בסרט "סיראנו דה ברז'ראק" .
בשנת 1992 עיצבה את לבוש השחקנים בסרט "המוהיקני האחרון".
עבור סרט זה היא קיבלה מועמדות לפרס באפט"א בשנת 1993 בקטגוריית עיצוב התלבושות הטוב ביותר, אך בפרס זכו קתרין מרטין ואנגוס סטראת'י עבור "Strickly Ballroom".
בשנים 1993–2013 עבדה כמעצבת התפאורה של אופרת הסבון "היפים והאמיצים".
בשל עבודתה עבור אופרת הסבון הייתה זמפרלי מועמדת 11 פעמים לפרס אמי לבידור בשעות היום, וזכתה בו שלוש פעמים (בשנים 1993, 1994 ו-2012).
1985–1986: סנטה ברברה (סדרת טלוויזיה, עוזרת מנהל אמנותי)
1993–2013: היפים והאמיצים (סדרות טלוויזיה, מעצבת תפאורה)
1995: אייס ונטורה: בלש פראי
אלזה הירש הייתה מורה יהודייה מהעיר בוכום, גרמניה, וחברה בתנועת ההתנגדות הגרמנית נגד הרייך השלישי.
היא ארגנה את העברתם של ילדים יהודים להולנד ואנגליה, והצילה אותם מגירוש למחנות הריכוז וההשמדה.
הירש נספתה בגטו ריגה בגיל 53 או 54.
נולדה בבוצוב, בדוכסות הגדולה מקלנבורג-שוורין, הירש הגיעה מברלין לבוכום בסוף 1926 והתגוררה עם אמה.
היא ניגשה לבחינת הגמר כדי להיות מוסמכת כמורה לתלמידים בגילאי העשרה, אך הייתה מובטלת לכן החלה ללמד בבית הספר היהודי.
בתחילה לא מרוצה מכך, אך עד מהרה התמקדה בעבודה.
בזמנה הפנוי עבדה הירש במועדון הנשים היהודי בבוכום והעבירה שיעורי עברית לבנות עד שהפעילות הופסקה על ידי הנאצים בסתיו 1933.
באוקטובר 1937 למדה קורס אנגלית מטעם הנציגות הארצית של יהודי גרמניה, בברלין כדי ללמד לשיעורי אנגלית למי שעשוי להיות מסוגל להגר.
היא נסעה לארץ ישראל ביוני 1938.
ב־11 בנובמבר 1938, בליל הבדולח, בית הכנסת בוכום נשרף.
בית הספר היהודי נהרס גם על ידי האס אה.
לאחר מכן גורשו כל הנציגים הרשמיים של הקהילה היהודית.
הירש נלחמה לפתיחת בית הספר מחדש, אך הוא נותר פתוח רק זמן קצר.
הירש החלה לארגן את העברתם של ילדים ובני נוער בתיאום עם הראשי הקהילה היהודית.
בין דצמבר 1938 לאוגוסט 1939 היא ארגנה את העברתם להולנד ואנגליה.
הירש דאגה לכל הכנות הנסיעה, מילאה את הטפסים הנדרשים, רשמה את הילדים, אספה מסמכים נדרשים, שיגרה ניירות ללונדון, שמירת מקומות ישיבה ברכבות, קניית הכרטיסים ושמירה על קשר הדוק עם ההורים.
היא נשארה עם התלמידים שנותרו כמורה היהודית היחידה עד לסגירת בית הספר בספטמבר 1941. הגירה ליהודים הייתה אסורה לאחר שנת 1941. בסוף ינואר 1942 גורשו הירש וכמה מתלמידיה לגטו ריגה.
תלמיד ששרד סיפר כי במשך תקופה קצרה היא המשיכה ללמד ילדים.
היא גם ארגנה ארוחות לאנשים חלשים ולקשישים.
בפעם האחרונה בה התלמיד ששרד ראה אותה, היא אספה סרפד ועלי שן הארי כדי לבשל מרק ירקות לקשישים.
רחובות בבוכום ובאד לוזיק נקראים על שמה.
בבוכום הוטבעה אבן נגף ברחוב הויס 28, שם לימדה בין השנים 1927 – 1941.
ארזבט אלזה ברנדייס (בהונגרית: Brandeisz Elza; 18 בספטמבר 1907 – 6 בינואר 2018) הייתה רקדנית ומורה הונגרייה ממוצא גרמני.
היא נחשבה לחלוצת המחול האקספרסיוניסטי בהונגריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היא הסתירה כמה יהודים בבית הקיץ של משפחתה בבלטונלמאדי, ביניהם את ג'ורג' סורוס בן ה-14. בשנת 1995 היא הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם.
ברנדייס נולדה ברוסט, בורגנלנד, אוסטריה ב-18 בספטמבר 1907. היא גדלה בבודפשט, הונגריה, במשפחה גרמנית שהשתייכה לכנסייה הלותרנית.
בילדותה הייתה עדה להכתרתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה בבודפשט.
בין השנים 1923–1928 למדה מחול בבית הספר של לילי קלליי.
בשנות ה-30 למדה מחול בווינה ובדרזדן תחת הדרכתה של מרי ויגמן.
ברנדייס הייתה רקדנית ומאוחר יותר מורה בבית ספר פרטי למחול מודרני בניהולה של בלנה לאגטאי, אישה יהודייה.
ברנדייס נחשבת "מחלוצי המחול האקספרסיוניסטי בהונגריה".
בתחרויות ריקוד עדיין מכנים תנועה קשה וסיבובית שהיא לימדה, "קפיצת ברנדייס".
במהלך מלחמת העולם השנייה, כדי להימנע מהשתלטות על ידי נאצים גרמנים, ברנדייס רשמה את בית הספר של לאגטאי על שמה.
כאשר לאגטאי הועברה בכוח לבנייני הטלאי הצהוב, ברנדייס הביאה לה מזון ועזרה לה להשיג מכתב הגנה משגרירות פורטוגל.
ברנדייס הסתירה גם את בוז'י סורוס ואת בנה ג'יורגי בן ה-14 בבית הקיץ של משפחתה בבלטונלמאדי.
לאחר שהיגר לאמריקה, שינה ג'יורגי את שמו לג'ורג' סורוס.
משפחת סורוס הוסתרה בדירתם, דירת חדר עם אביה הקשיש, אמה ואחותה של ברנדייס.
לאחר המלחמה, הממשלה הקומוניסטית החדשה לא ראתה בעין יפה את העיסוק במחול ואסרה על ברנדייס להופיע.
היא החלה ללמד התעמלות וספורט בבלטונאלמאדי.
בשנת 1963 פרשה ברנדייס והפכה למדריכה במוזיאונים בית סטורנו ובשופרון, שם עבדה עד 1978. היא סירבה להיתמך על ידי ג'ורג' סורוס, אך היא נעזרה באחיות סיעודיות ביוזמתו.
בשנת 1995 הוענק לה על ידי יד ושם אות חסיד אומות העולם.
בשנותיה האחרונות חיה בבדידות בשופרון.
ב-6 בינואר 2018, ברנדייס נפטרה והייתה לתושבת הוותיקה ביותר בעיר, בת 110.
אלזה סמושי (במקור ארז'בט סאמק, בהונגרית: Szamosi Elza; בודפשט, 10 במרץ 1881 – בודפשט, 14 ביולי 1924) הייתה זמרת אופרה יהודייה-הונגרייה (סופרן דרמטי).
היא החלה את דרכה כשחקנית בגרמניה.
רק בשנת 1903 הופיעה לראשונה בהונגריה כשפתחו את תיאטרון קיראי.
בהמשך חתמה חוזה ב"תיאטרון העם" , אך בשנת 1904 הפך כבר חברה בלהקת בית האופרה של בודפשט.
הופעת הבכורה שלה הייתה ב-20 בספטמבר ב"נערה מנווארה" בתפקיד אניטה.
במהלך עשר השנים שבילתה אלזה סמושי בבית האופרה של בודפשט, טיפסה רמתה האמנותית בצורה מתמדת וחשובה.
היו לה הרבה הצלחות גדולות במיוחד כגיבורת האופרות של פוצ'יני.
היא התארחה באמריקה ב-1906, אך שבה לבית האופרה של בודפשט לאחר שנה.
בשנת 1917 נפרדה סופית מבית האופרה ופתחה בית ספר לשירה בווינה.
היא חיה חיים שקטים ומבודדים ובשנים מאוחרות יותר לימדה שירה בעצמה, אך בתיאטרון היא נראתה רק באולם הצפייה, שם ביקרה לעיתים קרובות.
היא הייתה שם בכל מופעי האופרה הגדולים והשתתפה בקונצרטים לעיתים קרובות.
הוריה הם ז'אק סאמק, רופא ואֶאוּגניה גולדשטיין.
בעלה הראשון היה נאנדור שומלו, ממנו התגרשה.
ב-15 באוקטובר 1914 בבודפשט נישאה לזמר האופרה בלה קורנאי, שהיה חבר באופרה של וינה, ועבר לווינה (גם) בגלל אלזה סמושי.
הם התגרשו בשנת 1921, והיא התחתנה עם יוז'ף רייס, סיטונאי, עמו התגוררה עד מותה.
היא הובאה למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
יוג'ין ד'אלבר: לרגלי ההרים (מרתה)
אלזה מנדלשטם גדעוני הייתה אדריכלית ומעצבת פנים יהודייה גרמניה-ארץ ישראלית-אמריקנית.
פעלה בארץ בשנים 1938-1933 והייתה מתכננת מרכזית של מוסדות ויצו.
אלזה גדעוני מנדלשטם נולדה בריגה, לטביה, למשפחה יהודית מבוססת.
אביה פייבוש (פאבל) מנדלשטם היה רופא, אמה מינה הייתה פסנתרנית.
היא למדה באקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנט פטרסבורג בין השנים 1916–1917 ובאוניברסיטה הטכנית בברלין בתחילת שנות העשרים של המאה ה-20. אחותה הכנרת מרגריטה נישאה ב-1921 לכנר האמריקאי מקס סלינסקי ועברה ב-1922 לארצות הברית.
ב-1924 ביקרה גדעוני בניו יורק, שם הכירה את אלכסנדר גדעוני, עיתונאי, מבקר אמנות ומחזאי.