tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השמועה עוררה התרגשות רבתי בקרב יהודי תימן, ורבים מכרו בחופזה את מטלטליהם ורכושם כדי לזכות ולעלות לארץ הקודש.
הם כינו את עלייתם אעלה בתמר.
בשנת 1904 נתקבל פירמאן (זיכיון) מהשלטון העות'מאני לבניית בית מלון במקום, אולם גם יוזמה זו לא התממשה.
בשנים 1910–1914 נעשה ניסיון נוסף להחיות את האגודה ולרכוש קרקעות נוספות בעזרת ד"ר יצחק לוי ובמימון אפ"ק, אולם עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נעזבו הקרקעות, ובגלל רישום מעורפל של המקרקעין אבד חלק מרכוש האגודה.
בשנת 1921, שבה חברת "נחלת ישראל - רמה" לפעול, נרשמה ברשם האגודות השיתופיות בשם 'נחלת ישראל - רמה' כ"חברה קואופרטיבית לקנית קרקעות בארץ ישראל" ופעלה לגייס כספים לשם הקמת יישוב במקום.
בכספים שגייסה רכשה בית בכפר בית איכסא הסמוך לנבי סמואל.
בנובמבר 1922 הודיע חברת "נחלת ישראל -רמה" כי 7 משפחות מירושלים יבואו להתיישב בבית שרכשה ולשתי משפחות נוספות תקים החברה "בתי פח".
לנוכח העובדה שקרקעות האגודה לא היו ממוקמות ברצף אלא היו בשני ריכוזים עיקריים, האחד בשטח 500 דונם על גבול היישובים ג'יב ונבי סמואל, ואילו השני היה על אדמות טרשים ובחלקו בבעלות משותפת עם ערבים, נמצא קושי בתכנון היישוב.
לאחר דיונים ארוכים בין חברי האגודה, הוסכם כי יירכש אתר מרכזי נוסף לתחילת התיישבות חברי האגודה, תוך ניסיון להמשיך ולרכוש את רצף החלקות המצויות באזור החלקות שבבעלות האגודה.
המקום שנרכש הוא אל בורג', בו היה כבר היה מבנה קיים (שרידי מבצר צלבני).
בראשית 1924 הוכשר הבית למגורים, והתיישבו 15 חברי האגודה (תימנים ואשכנזים).
החברים קיבלו נשק להגנה עצמית, והאגודה המשיכה ורכשה עוד כ-1,500 דונם במקום.
לא ברור אם הנקודה ננטשה לאחר חצי שנה, עקב בעיות נגישות, לא הייתה דרך סלולה מירושלים וניתן היה להגיע למקום רק על גבי חמורים או בשנת 1929, בעקבות פרעות תרפ"ט.
הערבים הרסו את הבתים וסילקו את אבני הגבול.
בשנת 1943 פנה ועד האגודה אל הקק"ל בבקשה כי תעזור לו ליישב את המקום.
בתמורה הציע ועד האגודה להסכם עם הקק"ל, כי ימכור לה 500 דונם באזור נבי סמואל תוך שהקק"ל מתחייבת להקים במקום יישוב דתי תוך שנתיים וחצי.
הקק"ל לא הקימה את היישוב, והאגודה תבעה את הקק"ל בדין תורה, אולם הקק"ל סירבה להתדיין בדין תורה עם האגודה.
בשנת 1948 נכללו קרקעות האגודה בשטח שנכבש על ידי ממלכת ירדן ושוחררו על ידי ישראל בשנת 1967.
חלק מקרקעותיה של האגודה, שסופחו לאחר מלחמת ששת הימים לתחום שיפוט העיר ירושלים, הופקעו והיוו הבסיס להקמת שכונות רמות אלון ורמות פולין.
חלקם האחר, שנותר מחוץ לירושלים המאוחדת, הפך בהגדרה זמנית לרכוש ממשלתי, עד לחתימת הסכם שלום שיגדיר את מעמדם הסופי של הקרקעות.
האגודה וחברי האגודה שקרקעותיה היו רשומים על שמם ניסו לבטל הכרזה זו, ואף זכו בתביעות שנוהלו בעניין המקרקעין בבתי דין במינהל האזרחי, אולם פסקי הדין נפסלו על ידי בג"ץ שקבע כי על-מנת לשמור על הסדר הציבורי ביהודה ושומרון, אין בשלב זה, להחזיר הקרקעות לאגודה וחבריה.
על קרקעות האגודה שמחוץ לירושלים הוקמו היישובים מחנה גבעון (שצורף לגבעת זאב) וגבעון החדשה.
[[קובץ:12 staemme israels heb.svg|שמאל|ממוזער|250px|מפת חלוקת הארץ לשבטים – נחלת שבט דן: בירוק כהה ליד חוף הים בדרום]]נַחֲלַת שֵׁבֶט דָּן היא החלק מארץ ישראל שנקבע בהגרלת נחלתם של שבטי ישראל כנחלתו של שבט דן.
ההגרלה עצמה נערכה בטקס פומבי על ידי יהושע בן נון, לאחר סיום הכיבוש של ארץ כנען.
הנחלה המוצגת בספר יהושע לא עמדה בפועל לרשות שבט דן.
העם האמורי, שחי בארץ כנען לא איפשר לשבט דן לנחול את עריו.
יהודה אליצור ויהודה קיל בספרם אטלס דעת מקרא מגדירים את הנחלה "בגדר חזון...
ומעשה (ולמעשה) נאחזו (רק) בקרן זווית בחֵבֶל צרעה ואשתאול".
בשירת דבורה, נטען כלפי שבט דן: "וְדָן, לָמָּה יָגוּר אֳנִיּוֹת" () – מכאן שהיה לשבט דן מוצא לים תיכון.
מרכזו של השבט היה בשפלה המרכזית, מולדתו של שמשון הגיבור אשר מתוארת כך: "וַתָּחֶל רוּחַ ה', לְפַעֲמוֹ בְּמַחֲנֵה דָן, בֵּין צָרְעָה, וּבֵין אֶשְׁתָּאֹל" () – דהיינו מחנה דן היה בין צרעה לאשתאל שהיו במחנה יהודה.
משפחת מנוח אבי שמשון הייתה בין המשפחות שגרו ב"צָרְעָה וְאֶשְׁתָּאוֹל".
עוד מספר הכתוב בספר יהושע כי הם עלו לצפון וכבשו את "לְלֶשֶׁם דָּן" ().
יוצא מכאן שנחלת שבט דן הייתה מורכבת מהחלקים הבאים:
מחנה דן בין צרעה לבין אשתאול שבנחלת יהודה.
גוש דן בהווה, מנחל הירקון עד נחל שורק.
תל דן ליד מקורות נהר הירדן.
נחלת שבט דן המקורית היא הנחלה שזכתה לתקומה בעת חידוש היישוב היהודי בארץ ישראל.
יפו הייתה הנמל המרכזי אליו הגיעו יהדות התפוצות וסביבה הוקמו ה"מושבות הראשונות", העיר העברית הראשונה תל אביב וגוש דן – המטרופולין של תל אביב.
נחלת שבט דן לפי ספר יהושע היא כדלקמן
כך הוקמה השלוחה הצפונית של השבט.
הגבול הצפוני - הוא דרומית לנחל הירקון ולתוואי המערבי של נחל קנה.
היום ניתן לראות את הגבול בקרבת התוואי של כביש חוצה שומרון, החל בכביש 5 (חוצה שומרון) הנמצא מדרום לנחל הירקון, וכלה בכביש 505 (חוצה שומרון הישן) הנמצא מדרום לנחל קנה.
המשכו המזרחי של התוואי הוא בכביש הישן לירושלים (לשעבר "כביש 1"), דרך גזר ועד בית חורון תחתון.
הגבול המזרחי - הוא בתוואי הנוכחי של כביש האורך, כביש 4, העובר ליד מחלף מסובים - היא בני ברק עד לצפון מפתח תקווה - נחל הירקון ומשם לים תיכון.
הגבול המזרחי של מחנה דן נושק לנחלת שבט בנימין ולנחלת שבט יהודה לאורך כביש 38 מצומת בית חורון דרומה לבית שמש.
הגבול הדרומי - נושק לגבול לנחלת שבט יהודה.
"מבוא חמת" מזוכרת בתור הקצה הצפוני אליו הגיעו המרגלים בימי משה, כפי שנאמר בספר במדבר: "וַיַּעֲלוּ, וַיָּתֻרוּ אֶת-הָאָרֶץ, מִמִּדְבַּר-צִן עַד רְחֹב, לְבֹא חֲמָת" (מקור:י"ד, כ"א).
מכל מקום, יוצא כי הגבול העתידי למושב שבט דן הוא מהמדבר הסורי עד שפת הים.
אם נקבל נהר או נחל בתור גבול, ואכן זה המצב במקרים רבים, הרי הגבול הוא נחל פרת, התואם את גבולות ההבטחה.
הרב אליהו מאלי מציין כי במקביל למושבו של שבט דן ברצועת הרוחב הצפונית, יחד עמו התיישבו גם שאר השבטים שנמנו על "מחנה דן" במדבר סיני ואף הם חלקו עמו את צפון ארץ ישראל.
נַחֲלַת שֵׁבֶט אֶפְרָיִם היא האזור שבו התנחלו בני שבט אפרים לאחר כיבוש הארץ.
על גבולות הנחלה, ניתן ללמוד מהכתוב על נחלת שבט אפרים וכן מהכתוב על גבולות נחלות השבטים הצמודות: מנשה – מצפון ובנימין – מדרום.
גבולות הנחלה על פי המקרא
לאחר כיבוש הארץ, בהיות יהושע בן נון "זָקֵן בָּא בַּיָּמִים" ה' מצווה עליו לחלק את הנחלות לשבטי ישראל, על פי הגורל והכתוב מתייחס לנחלת שבט אפרים, בשני מקומות.
ומיד לאחר מכן, הכתוב מתייחס רק לגבולות נחלת שבט אפרים:
בפסוק הבא, נכתב שבנוסף, היו לאפרים ערים מסוימות, בתוך נחלת שבט מנשה: והכתוב חוזר ומזכיר זאת בתיאור נחלת שבט מנשה:
בספר דברי הימים מוזכרים רק חלק מהמקומות:
הגבול הדרומי של נחלת שבט מנשה – שמצפון לשבט אפרים
מתיאור הגבול הדרומי של נחלת מנשה, ניתן ללמוד כי:
גבול נחלת שבט מנשה עבר "על פני שכם" ולא כלל את העיר עצמה.
שכם היא עיר של אפרים, בתוך נחלת מנשה.
אזור תפוח היה לשבט מנשה, אך העיר תפוח עצמה הייתה לאפרים.
תפוח היא עיר של אפרים, בתוך נחלת מנשה
ערוץ נחל קנה היה הגבול: מצפון – מנשה, ומדרום – אפרים.
על פי המפרשים השונים, פירוש המלה הוא "לכיוון מערב" ולא עד הים עצמו.
בתיאור נחלת שבט מנשה מוזכר הים – במפורש.
אין תיאור כזה לא מוזכר בנחלת אפרים ומכאן ניתן להבין שנחלת אפרים לא הגיעה עד לחוף הים.
הגבול הצפוני של נחלת שבט בנימין – שמדרום לנחלת אפרים
מתיאור הגבול הצפוני של נחלת בנימין, ניתן ללמוד כי:
אצל אפרים כתוב "יריחו" ובתיאור הגבול של בנימין כתוב רק: "כתף יריחו".
מבקעת הירדן לכיוון בית אל, הקו עבר דרך "מדבר בית אָוֶן".
(במקרה של מספר אפשרויות, הן מוזכרות זו ליד זו)
בֵּית אָוֶן – האזור שממזרח להר בית אל.
בית אל – במקום בו נמצא כיום הכפר ביתין.
בית חורון עליון – מזוהה עם הכפר בית עור א-פוקה, ליד כביש 443. לידו נבנתה ההתנחלות בית חורון.
בית חורון תחתון – מזוהה עם הכפר בית עור א-תחתה, ליד כביש 443. כשני ק"מ מערבית לבית עור א-פוקה.
ינוחה – אזור כפר יאנון, כשני ק"מ צפונית לעקרבה.
כֶּתֶף יְרִיחוֹ – רכס הקרנטל שממערב ליריחו.
ח'רבת מח'נה, מדרום לשכם, בין כפר קליל, לעווארתא.
ח'רבת אבן נד'יר (נצר), כק"מ מצפון מזרח לרוג'יב, שמדרום מזרח לשכם.
נחל קנה – נקרא כך גם היום.
יובל של הירקון מכיוון הר גריזים.
לוז – בית אל עצמה, או מקום ליד בית אל.
כתף לוז – הר בעל חצור.
נערה, (או נערת) – כפר נועימה, כשני ק"מ מצפון ליריחו.
תל שיח' א-דיאב, ממזרח ובצמוד למושב פצאל,
תל א-צמאדי, באזור ג'יפתליק, כשני ק"מ צפונית למשואה.
עטרות אדר – מיקום לא ידוע
שכם – העיר שכם הקדומה.
תל שילה ליד היישוב שילה,
ח'רבת טנא אל-פוקה, מזרחית לשכם, לכיוון הירדן, כשני ק"מ דרומית לבית דג'ן.
תפוח – תל שייח' אבו זרד, שבקרבתו הוקם כפר תפוח.
קו הגבול המזרחי – הירדן.
מאזור פצאל, או הג'יפתליק בצפון ועד לאזור יריחו בדרום
קו הגבול הצפוני – מהירדן, באזור פצאל או הג'יפתליק, מערבה (צפון מערבה) לכיוון שכם ומשם דרומה לכיוון תפוח ומשם מערבה ולאורך נחל קנה.
קו הגבול הדרומי – מיריחו, הקרנטל, לכיוון צפון מזרח לבית אל, הר בעל חצור ומשם דרום מערבה לבית חורון ומערבה לעבר גזר (הגבול הדרומי אינו מגיע אל הים).
קו הגבול המערבי – לא ידוע
ניסיון בית יוסף להרחיב את גבולות הנחלה
אפרים ומנשה – "בני יוסף" מנסים לערער על גודל נחלתם ומבקשים נחלה גדולה יותר:
יהושע מסרב ושולח אותם להפיק יותר מהשטח שקִבּלו:
עם זאת, יהושע לא נענה לבקשתם וחותם את הוויכוח בתשובתו:
יהודה אליצור ויהודה קיל בספרם אטלס דעת מקרא מביאים את הפירוש הקדמון המיוחס לתלמיד רב סעדיה גאון בספר דברי הימים.
לפיו, כיבושי שבט מנשה בעבר הירדן המזרחי, בגלעד ובבשן הן "ספורות לשעבר" – כלומר המקרא מספר דברים מן העבר, מימי שֶבֶת בית יוסף בארץ מצרים.
מכיר בן מנשה, המכונה "איש מלחמה" ולימים יקרא בית מכיר "אבי גלעד" על שם אחוזתו בעבר.
לכן, לפי הסבר זה, משה לא בא בטענות לשבט מנשה על בקשתם להתנחל בעבר הירדן המזרחי (הוא בא בטענות רק נגד שבט ראובן ושבט גד).
תימוכין לסיפור זה אפשר למצוא בספר דברי הימים א', שם ניתן להבין שלשבט אפרים ולשבט מנשה, היו נחלות בארץ ישראל, עוד לפני כיבוש הארץ.
נַחֲלַת שֵׁבֶט נַפְתָּלִי או כפי שהיא מכונה "ארץ נפתלי", נמצאת בצפון-מזרח ארץ ישראל.
הנחלה עלתה בגורל השישי לאחר נחלת שבט יהודה ונחלאות "בית יוסף".
היא השתרעה מהגבול הצפוני של ארץ ישראל - קו חצביה - צידון לאורך נהר הליטני עד לנחל יששכר בדרום, במזרח היא גובלת בנהר הירדן, ימת החולה וים כנרת ובמערב עם נחלת שבט אשר ונחלת שבט זבולון.
סביבת הר תבור היא נקודת המפגש לשלושת השבטים.
ארץ נפתלי נחשבה לחבל ארץ גדול.
בתור שכזו היא אחד מהאזורים הנכללים בתיאור הארץ מפי משה כאשר הוא עולה על הר נבו, לפני פטירתו.
וכל מתואר בספר דברים: .
בספר יהושע מובא תיאור הנחלה בפירוט: .
במסכת מגילה שבתלמוד הירושלמי זיהו חז"ל הרבה מן הערים הנזכרות בספר יהושע בנחלת שבט נפתלי עם עיירות בנות זמנם, רובן באזור בקעת יבנאל והכנרת.
יהודה אליצור ויהודה קיל באטלס דעת מקרא מעירים כי השבטים דן, אשר ונפתלי היו כלולים במחנה אחד במסע שבטי ישראל במדבר סיני המתואר בספר במדבר.
הם נמנו על "מחנה דן" שהיה "מאסף לכל המחנות" (מקור:י',כ"ה).
לימים, שבטים אלו יתנחלו בצפון הארץ, המגן על הארץ.
תפקידם זה מסביר את האמור בספר יהושע כי בין ערי נפתלי היו 19 "ערי מבצר".
בין השאר, הם סבורים כי ביניהן היו: "בית ענת" המזוהה עם "הינה" דרומית לדמשק, "בית שמש", שהיא אולי "מג'דל א-שמס" לרגלי הר החרמון, שנאמר עליהן בספר שופטים: "נַפְתָּלִי, לֹא-הוֹרִישׁ אֶת יֹשְׁבֵי בֵית שֶׁמֶשׁ וְאֶת יֹשְׁבֵי בֵית-עֲנָת" (מקור: א', ל"ג) וכן שורה ארוכה של ערים ממערב לנהר הירדן ולים כנרת.
[[קובץ:12 staemme israels heb.svg|שמאל|ממוזער|250px|מפת חלוקת הארץ לשבטים - נחלת שבט מנשה: בצהוב-ירוק -במרכז הארץ]]נחלת שבט מנשה עלתה בגורל "בית יוסף", לאחר נחלת שבט אפרים.
נחלת שבט מנשה נחשבת לגדולה שבנחלאות השבטים.
לשבט מנשה שתי נחלות: האחת בעבר הירדן המזרחי והשנייה בעבר הירדן המערבי.
מושב בני השבט משתרע מהים התיכון עד הגלעד והר החרמון.
הגורל, אשר לפיו חולקו הנחלות, היה מבוסס, בין השאר, על היכולת הכלכלית של חבל הארץ לפרנס את האוכלוסייה אותה הוא יישא.
יהושע בן נון מציין מדוע דווקא השבטים לבית יוסף נחלו את השומרון.
בתחומי השבטים אלה, על פני שטח רחב, עדיין ישבו עמים זרים: הַפְּרִזִּי, הָרְפָאִים והַכְּנַעֲנִי, אלה היו עמים חזקים שרק שבטים חזקים יכולים להתמודד עימם.
כמו כן, היו בהר אפרים ובהר מנשה שטחי יערות, שאינם מאפשרים לעבד את האדמה.
רק שבט חזק יכול לברות את היערות.
העובדה כי מדובר באזורים בעלי פוטנציאל כלכלי נמוך באה לידי ביטוי בדלילות האוכלוסייה בהם.
בכתבי אל-עמארנה, המתארים את שמות הערים שנכבשו בארץ ישראל, לא מופיעות ערים מהר שומרון למעט שכם.
מיעוט האוכלוסייה באזור אפשר ל"שְׁכֶם בֶּן חֲמוֹר, הַחִוִּי נְשִׂיא הָאָרֶץ" לומר לבני יעקב, בבואו לבקש את דינה לבנו: "וְהָאָרֶץ הִנֵּה רַחֲבַת-יָדַיִם, לִפְנֵיהֶם".
ואכן בני יעקב מוצאים את המרחב נוח למרעה ורועים בו את צאנם בשכם:"וַיֹּאמֶר יִשְׂרָאֵל אֶל-יוֹסֵף, הֲלוֹא אַחֶיךָ רֹעִים בִּשְׁכֶם".
גם הממצאים הארכאולוגיים בסקר ארכאולוגי בשנת תשכ"ח שנערך בשומרון אחרי מלחמת ששת הימים, הראו כי מעט שרידים ארכאולוגיים התגלו מהתקופות שקדמו לתקופת התנחלות בני ישראל.
מסתבר כי בשטח הרחב שניתן לשבטי בית יוסף היה עליהם להתגבר על העמים הזרים ועל היערות בהרים.
תיאור נחלת שבט מנשה בעבר הירדן המערבי לפי ספר יהושע הוא קצר במיוחד, כדלקמן:
בתיאור בולטים האזורים החריגים: "תפוח" בתחום מנשה אך שייכת לאפרים.
ואילו לשבט מנשה יש "מובלעות" בנחלות של השבטים יששכר ואשר.
הגבול הדרומי של השבט מקביל לגבול הצפוני בנחלת שבט אפרים.
נקודת המוצא היא מכמתת מזרחית לעיר שכם, עד עין תפוח, כולל ארץ תפוח, אבל לא את העיר תפוח.
הגבול יורד בנחל קנה עד הים התיכון.
הגבול הצפוני מתואר רק באמצעות תחומי נחלת שבט יששכר ונחלת שבט אשר, כולל חמש ערים ו"בנותיהם".
שבט מנשה קיבל נחלה גם בעבר הירדן המזרחי קודם הכניסה לארץ, וזאת אף שהכתוב לא ציין שהשבט ביקש זאת עם השבטים ראובן וגד.
נחמה דוּאֶק (נולדה ב-25 באוגוסט 1950) היא עיתונאית ומגישת טלוויזיה ישראלית.
אביה, נסים דואק, שעלה לארץ ישראל מחלב שבסוריה, בשנת 1929, נמנה עם מייסדי העיר וקיבל את תואר "יקיר העיר", בשנת 1989. אמה, שושנה (לבית כהן-ארזי), הייתה דור שביעי בישראל.
בטרם החלה לעבוד כעיתונאית עסקה בפיזיותרפיה, מקצוע שלמדה במסגרת העתודה האקדמית בבית הספר לפיזיותרפיה, שבמכון וינגייט.
עם סיום לימודי העתודה, שובצה לשירות בצבא במקצוע שרכשה לעצמה.
בריאיון בשנת 2016, ציינה שהשיבוץ לתפקידה היה כה מיידי שאף לא עברה טירונות וכך, באופן חריג, מעולם לא אחזה בנשק.
לדואק תואר ראשון בפילוסופיה ובהיסטוריה של ארץ ישראל מאוניברסיטת תל אביב, וכן תואר שני במדעי המדינה ותקשורת, גם הוא מאוניברסיטת תל אביב.
את הקריירה העיתונאית החלה דואק ב-1980 בעיתון "העיר", שם נמנתה עם צוות ההקמה.
היא שימשה תחילה ככתבת לענייני תל אביב, ולאחר מכן כתבת לענייני עבודה ותעשייה, כתבת כלכלית ראשית בירושלים, שם סיקרה את משרד האוצר ואת בנק ישראל, וכן כתבת ופרשנית פוליטית במשך 15 שנים.
באוקטובר 2005 חדלה מלשמש ככתבת שטח והחלה לכתוב במוסף המדיני-פוליטי של העיתון, "המוסף לשבת".
במהלך כל שנות עבודתה ב"ידיעות אחרונות" כתבה גם במוסף 7 ימים.
בנוסף לעבודתה ב"ידיעות אחרונות", דואק מגישה בערוץ הכנסת את תוכנית הטלוויזיה השבועית "חיידק פוליטי".
בעבר הגישה תוכניות אקטואליה ברדיו ללא הפסקה.
בנוסף, הגישה את תוכנית האקטואליה השבועית "המושכים בחוטים" ברדיו תל אביב, ובתחנת רדיו זאת, גם הגישה תוכנית כלכלית יומית במשך שנה.
דואק משמשת פאנליסטית קבועה בתוכנית "שיחת היום" ברשת מדיה.
משנת 1999 היא מנחה את אירוע "שבתרבות" בתיאטרון חולון, שמתקיים מדי חודש, ומארח דמויות פוליטיות וציבוריות מובילות.
לאורך השנים, כיהנה דואק כדירקטורית במספר חברות, בהן "תשואה 10" שנכנסה להסדר נושים ופורקה, "אפסילון קופות גמל", "I.S.E ייעוץ והכוונה" (בשנים 2007-2002), "רום גבס חיפוי וקירוי", "אחוזות החוף" (מ-2015-2004) ו"א.
היא חברת מועצת הנאמנים של התיאטרון הקאמרי מדצמבר 2015. בשנת 2022 החלה לשמש כפובליציסטית במדור הדעות של עיתון "ישראל היום".
דואק הייתה בת-זוגו של אלוף במיל' יוסי בן-חנן.
בתם המשותפת היא העיתונאית עמליה דואק.
נחלת שבעה הוא ספרו של רבי שמואל בן דוד הלוי בן המאה ה-17, הכולל את מרבית נוסחי השטרות הנהוגים בעם ישראל בצירוף הלכות העוסקות בכתיבת שטרות ובדיניהם.
נולד במזריטש בפולין, למד בבית מדרשו של רבי דוד הלוי סגל, בעל ה"טורי זהב" (הט"ז) ושימש כרב בכמה ערים באשכנז.
נפטר בשנת תמ"א (1681) בקליינשטיינאך.
בספר "קיצור שני לוחות הברית" מאת הרב יחיאל מיכל אפשטיין הובא נוסח לבית נוסף לפיוט "מעוז צור" המיוחס לרבי שמואל הלוי.
ב-69 פרקי הספר נכללו נוסחי השטרות כפי שבירר אותם המחבר "מפי סופרים וספריהם", בהם שטרי תנאים, כתובות, גיטין, חליצה, שטרי חוב ומכירה ועוד.
מלבד הנוסחאות המדויקות, דן המחבר בכל פרק בשאלות הנוגעות לשטר המסוים, לנוסחו, לכתיבתו ולמסירתו.
בנוסף צורפו כמה פרקים העוסקים בסדר כתיבת השטר, דינים הנוגעים לסופר, לעדים וכו'.
בפתיחת הספר מונה המחבר שבעה טעמים לשם "נחלת שבעה".
בין הטעמים ציין כי ספרו זה הוא הנחלה אותה הוא מוריש לבניו ולאחרים וכי "שבעה" בגימטריה עולה כשמו הפרטי - שמואל.
מקור הביטוי "נחלת שבעה" בספרי דברים (יח, ב).
הספר הודפס לראשונה באמסטרדם בשנת תכ"ז (1667).
בשער הספר תוארה מעלתו וחשיבותו של הספר "יקר הערך" אשר "לא היה לעולמים מימים קדמונים".
תוספת לספר הכוללת שטרות נוספים ותשובות להשגות שונות שהתעוררו בעקבות הוצאת המהדורה הראשונה הודפסה על ידי המחבר סמוך לפטירתו בפרנקפורט בשנת תמ"א (1681) בשם "נחלת שבעה - מהדורא בתרא".
הספר זכה למהדורות נוספות ונעשה לספר נפוץ ושימושי בארצות אשכנז ופולין עבור סופרים, דיינים וכותבי שטרות.
מהדורה מורחבת בת 3 כרכים בצירוף מקורות והערות יצאה ב-2006 על ידי מכון אוצר הפוסקים בעריכת הרב יחזקאל אהרן שוורץ.
הרב אשר אנשיל גרינוולד (נפטר ב-1944) שוחט בעיר אונגוואר הוציא ספר בשם "קיצור נחלת שבעה" המבוסס על ספרו של הלוי.
גם ספרו זכה למהדורות נוספות.
על תפוצתו הרחבה של הספר כתב הרב אשר אנשיל גרינוולד בהקדמת "קיצור נחלת שבעה" כי ספרו של רבי שמואל הלוי "נתקבל בכל תפוצות ישראל, ובפרט כותבי כתובות ותנאים אי אפשר להן בלעדיו והכל צריכים אליו".
פרופ' אשר גולאק כתב כי קובץ זה הוא "קובץ השטרות החשוב ביותר בדורות האחרונים".
מלבד המהדורות הרבות של הספר, הודפסו בשנים מאוחרות יותר קובצי שטרות רבים המבוססים על נוסחאותיו של הספר "נחלת שבעה".
תשובות שונות של המחבר הודפסו בשנת תנ"ב (1692) בפיורדא על ידי בנו, רבי אברהם, בשם "נחלת שבעה - חלק שני".
בוגרת המחזור הראשון של בית הספר הדרמטי של תיאטרון "הבימה", ה-Neighborhood playhouse ואולפן השחקנים בניו יורק.
בין מוריה היו הבמאים שמעון פינקל, מנחם גנסין, איליה קאזאן ולי שטרסברג.
בשנת 1962 פרשה מן הבמה.
נולדה בשם נחמה סטוקלין למלכה ודוד סטוקלין בתל אביב.
למדה בבית הספר "לדוגמה" בתל אביב ולאחר מכן בסמינר לוינסקי.
על פי דרישת הסמינר, עיברתה את שם משפחתה ל"דוידית" (על שם אביה).
כמורה צעירה, נבחנה והתקבלה בשנת 1945 למחזור הראשון של בית הספר הדרמטי שליד תיאטרון הבימה, בניהולו של הבמאי, השחקן והמורה למשחק צבי פרידלנד.
בין השנים 1947–1950 השתתפה דוידית כתלמידה וכשחקנית מן המניין בהצגות "הבימה", ביניהן: "המשרת והלורד", "אהבת ציון" (אברהם מאפו), "משפחת היינה" (סמי גרונמן), "המבול" (של המחזאי השוודי הנינג ברגר), "יום ולילה" (שלמה אנסקי), "בני ערובה" (עמנואל רובלס), "בערבות הנגב" (יגאל מוסינזון), "שאול" (מקס צוויג) ו"חליל הכשפים" (רוברט מק-אנרו).
הבמאי האמריקני הרולד קלורמן (Harold Clurman), שהוזמן לארץ ישראל בשנת 1947 לביים ב"הבימה", התרשם מכישרונה של דוידית והציע לה מלגה להמשך לימודי משחק בארצות הברית.
בשנת 1950 נסעה דוידית לארצות הברית ולמדה בניו יורק ב-Neighborhood playhouse.
לאחר מכן המשיכה את לימודיה בActor's studio של הבמאי איליה קאזאן ובאולפנים למשחק של המורים לי שטרסברג וסטלה אדלר (אשתו של קלורמן).
בין חבריה לספסל הלימודים היה גם השחקן הצעיר מרלון ברנדו.
בניו יורק החלה לעסוק בבימוי במחנות נוער לילדים דוברי עברית, "מסד", "מנורה" ואחרים, נישאה וילדה תאומות.
בסוף 1951 שבה לישראל עם משפחתה.
עם חזרתה, עבדה עם שחקנים חובבים וביימה מחזות של תלמידים.
בשנת 1955 היא חתמה על חוזה עם תיאטרון האוהל שתואר במעריב:
"ללא תקדים בהיסטוריה התיאטרלית שלנו הם התנאים בהם הסכימה להצטרף ל"אוהל" מי שהייתה שחקנית הבימה נחמה דוידית.
השחקנית הצעירה שעשתה לה שם בתפקיד שוש בערבות הנגב ושהתה לאחר מכן כמה שנים בארצות הברית, תקבל משכורת מיוחדת, תשתתף רק בתפקידים שייראו לה, לא תיאלץ להופיע בהצגות ישנות המחודשות מדי פעם ואף תקבל חוזה חתום."
בראשית 1956 היא גלמה את התפקיד הראשי בהצגה "ג'וני בלינדה" בתיאטרון האוהל.
לצורך הכנת התפקיד המורכב של בלינדה, הנערה החירשת-אילמת, הרבתה דוידית לבקר בגן הילדים לחרשים-אילמים בקריה ובערבים בילתה שעות רבות בחברת חרשים-אילמים מבוגרים, חברי אגודת "אח"א.
על עבודת ההכנה לתפקיד, ספרה נחמה:
"הייתי מזועזעת, אך לאחר מכן נוכחתי לדעת כי מוכי-גורל אלה מסתגלים לחיים נורמליים, ואפילו שמחים לפי דרכם.
בלינדה שותקת כל הזמן, בעוד שהאחרים מדברים.
קבלתי ממשפחתי חופשה מוחלטת כדי להתמסר אך ורק לבלינדה.
לעיתים היא יושבת בצד ואיש אינו נותן דעתו עליה, אך עליה לשחק ולהרגיש כל העת.
ניסיתי לתאר לעצמי מה חושבת בלינדה ברגעי שתיקתה הארוכים, וכתבתי טקסטים ארוכים, שאינם אלא הרהורים של נערה כעין דיאלוגים בלי מילים...".
מבקרי התיאטרון שבחו את משחקה, אשר לדבריהם "התעלה על למשחקה של ג'יין ויימן בסרט ההוליוודי" ו"כי בכישרונה המקורי היא מהווה תרומה חשובה לתיאטרון העברי".
הצלחתה הובילה להשתתפותה בהצגות נוספות ביניהן: "קערת העץ" לצדם של יהודה שחורי ואברהם רונאי, "כוכב השחר" ,"נערה לרוח", "החייל טנקה" לצד אילן דר ו"תרגיל בחמש אצבעות" לצדם של יהודה גבאי ואילן דר.
בשנת 1957 נסעה לתקופת השתלמות במשחק בפריז, במהלכה עבדה עם השחקן ז'אן לואי בארו ונכחה בחזרות ה"קומדי פראנסז".
בראשית 1960, בגלל קשיים כלכליים, עבר תיאטרון האהל לשלם לשכיריו לפי הצגה במקום משכורות קבועות ובעקבות זאת פרשו רבים מהשכירים הוותיקים, ובהם גם דוידית.
דוידית עשתה קורס דיילות של משרד התיירות והחלה לעבוד במלון דן תל אביב כמארחת.
בראשית 1961 היא סירבה להצעת "אהל" לשוב לעונה נוספת של "תרגיל בחמש אצבעות".
במקום זאת, עברה לעבוד כמנהלת מלון שדה התעופה לוד שסיפק את הארוחות לכל הטיסות של אל על.
בהמשך שבה לעבוד כמנהלת יחסי ציבור של מלון השרון.
בשנת 1966 הופיעה בסרט פרסומת להעלאת המודעות לסרטן השד.
במקביל, החלה דוידית לצייר ואף הציגה מיצירותיה במספר תערוכות שנערכו בגרמניה ובארצות הברית.
ב-1973 למדה ציור בבית הספר לאמנות "בצלאל" בירושלים.
לאחר שהשלימה תואר שני בריפוי באמנויות ב-Leslie College בבוסטון, לימדה בין השנים 1981–2004 הוראה מתקנת בשילוב אמנויות בבתי ספר יהודיים בארצות הברית.
התגוררה ברעננה והמשיכה לעסוק בציור.
הלכה לעולמה ב-10 ביוני 2015 ונטמנה בבית העלמין החדש כפר נחמן.
המשרת והלורד (12 בינואר 1947) - מיס פישר
נחמה גולן (נולדה ב-28 באפריל 1947) היא אמנית ישראלית בתחומי הפיסול, מיצב, וידאו ארט וצילום, המעלה ביצירותיה נושאים העוסקים במקומה של האישה בעולם הדתי.
נולדה בתל אביב בשנת 1947. למדה במכון אבני בתל אביב בין השנים 1978–1980. לאחר לימודיה החלה בתהליך של חזרה בתשובה.
נישאה לדני גולן (פטשניק), חבר ב"צמד דרום", אשר בעקבותיה חזר אף הוא בתשובה.
גולן מתגוררת ברמת גן ויוצרת בסטודיו בתל אביב.
כאמנית שהייתה בעבר חילונית וחזרה בתשובה, היא בוחנת את מקומה של האישה בעולם הדתי.
יצירותיה עוסקות בנושאים טעונים, כגון פמיניזם דתי, מערכת היחסים המורכבת שבין נשיות ודתיות, והגדרת תפקידיה של האישה בעולם הדתי.
ביצירתה עושה גולן שימוש בטקסטים ובמילה הכתובה תוך הצגתם ומחיקתם, מתוך נקודת מוצא של הטקסט היהודי.
לטקסט היהודי ההלכתי משמעות רבה בעיצוב התרבות היהודית, ומתוך כך הוא משמש גם לקיבוע מעמדה של האישה בחברה הדתית.
גולן משתמשת ביצירתה במגוון רחב של חומרים החל מרדי מייד, זכוכית, בד, קרמיקה וכלה בצילום ובפוטושופ.
כמו כן היא עוסקת גם באוצרות.
ספר נשים, 2000, צילום מטופל במחשב.
גולם, 2009, פרט מתוך מיצב בתערוכה "מוזיאון הטבע", אוצרת: רויטל בן-אשר פרץ, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, צילום יגאל פרדו.
שתלכי בדרכים טובות, 2012, פרט מתוך הצבה בתערוכה מטרוניתא, אוצרים דבורה ליס ודוד שפרבר.
נחלת צדוק היא שכונה קטנה בירושלים, הממוקמת בדרום גוש הנחלאות בין שכונת שערי חסד לשכונת נחלת אחים.
גבולה הדרומי הוא רחוב הגר"א, וגבולה הצפוני רחוב ישראלס.
רחובה הראשי הוא רחוב נחלת צדוק.
השכונה נוסדה בשנת 1906 ביוזמת חברת יק"א ומנהלה בירושלים אברהם אלברט ענתבי, ונבנתה החל מ-1908 בעזרת חברת כי"ח של יהדות צרפת והברון רוטשילד.
השכונה נקראה על שם הרב צדוק כהן, הרב הראשי של יהדות צרפת ומראשי תנועת חיבת ציון, שהלך לעולמו חודשים ספורים טרם ייסוד השכונה.
התוכנית המקורית הייתה להקים 40 בתים בשכונה עבור פועלים ובעלי מלאכה עניים מעובדי מוסדות כי"ח, על שטח של 30,000 אמות מרובעות.
את יתרת החלקות שלא נמכרו למשתכנים מכרה יק"א לאחר שנים אחדות לאגודת נווה בצלאל, שהקימה בסמוך שכונה שנועדה לאמנים ואנשי בצלאל.
הבתים נבנו כבתים טוריים בני שני חדרים כל אחד, כשבחזית כל בית חצר לגידול עופות או לנוי.
בחצר גם היו המטבח והשירותים.
משתכני נחלת צדוק כללו מורים, פקידים, בעלי מלאכה וסוחרים, שהגיעו מהשכונות החדשות שמחוץ לעיר העתיקה, ובניגוד לתוכנית המקורית, היו אמידים יחסית.
נחלת צדוק התפתחה כשכונה חילונית, בשכנות צמודה לשערי חסד הסמוכה שהייתה חרדית ומתיישביה היו אנשי היישוב הישן.
נחלת צדוק גדלה בתקופת המנדט, ובמפקד אוכלוסין בשנת 1939 נמנו בה 265 תושבים.
החל מ-1939 התאחדו ועדי השכונות נחלת צדוק ונווה בצלאל, כדי להתמודד במשותף עם קשיים ביטחוניים ומנהליים, והפכו בפועל לשכונה אחת.
בעת מאורעות מלחמת העצמאות עמדו נחלת צדוק ושערי חסד בקו החזית מול התקפות מהכפר שייח' באדר הסמוך.
הבית המערבי ביותר בנחלת צדוק שימש כעמדה של ההגנה.
לקראת סוף המאה ה-20 חל בשכונה תהליך התחרדות.
בדומה לשערי חסד הסמוכה, נרכשו נכסים בנחלת צדוק בידי עולים חרדים מארצות הרווחה, והבתים שופצו והורחבו.
כיום אופי השכונה הוא של שכונת רווחה חרדית.
נחמה טק (15 במאי 1931 - 3 באוגוסט 2023) הייתה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת קונטיקט.
היא קיבלה את הדוקטורט מאוניברסיטת קולומביה, שם גם עבדה עם הסוציולוג דניאל בל.
היא עוסקת בחקר השואה והתמחתה בנושא.
נחמה טק היא חברה בוועדה המייעצת של מרכז בראון ללימודי שואה של הארגון נגד השמצה של "בני ברית".
היא חיברה מעל לשלושים מאמרים בכתבי עת כגון "סוציולוגיה עכשיו", "כתב העת לנישואים ומשפחה", "כתב העת למדעי החברה והרפואה" ועוד.
טק זכתה בפרסים רבים על פועלה, כולל מועמדות לפרס פוליצר, פרס כריסטופר, פרס מיוחד בינלאומי על שם אנה פרנק ופרס הספר הלאומי להנצחת השואה.
טק מונתה לחברת מועצה במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה, ושימשה בשנת 1995 כחוקרת במכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם בישראל.
טק היא היחידה שערכה מחקר סוציולוגי לאפיון המסתירים הפולנים "הרוב המכריע של המחקרים שבדקה (שישים ושלושה מתוך שישים וחמישה) מראה כי המצילים הללו היו בעלי "שוליות חברתית" (social marginality).
הכוונה לכך שהאנשים הללו היו מיוחדים בסביבתם החברתית ושונים מהמקובל בה".
נחמה טק נולדה כנחמה באוניק בלובלין, פולין למשפחה של יהודים פולנים, בתם של רומן ואסתר בווניק ואחות לגיזה.
אביה היה בעליו של מפעל כימי, שבו יצרו בין השאר נרות.
ימי הילדות נקטעו עם פרוץ המלחמה וכיבושה של פולין בשנת 1939 היא הייתה בת 8.
עוד בימי הכיבוש הראשונים נסע אביה לעיר קובל, בשטח הסובייטי, מתוך כוונה לבדוק את האפשרות של הגירת המשפחה לשם.
האם אסתר, נשארה מאחור עם שתי בנותיה וניהלה את המפעל בהיעדר בעלה.
באחד הימים כשהגיעה למפעל היא מצאה שלט ובו הודעה בגרמנית על החרמת המפעל לידיהם של הנאצים.
בשלט היה כתוב בפירוש שאסור לבעלים היהודים להיכנס לתוך שטח המפעל, למרות האיסור אסתר נכנסה לפתוח מחדש את המפעל, לצרכיהם.
כששב האב, רומן, ללובלין הוא הצליח ליצור קשר עם הקומיסר שהיה אחראי על המפעל וזה הציע לו לעבוד בשבילו כדי לנצל את כישוריו.
אסתר הצליחה למצוא עבודה כעוזרת בית בביתו של קצין נאצי – כך הצליחה המשפחה לשרוד את השנים הראשונות של המלחמה.
במרץ 1942 נודע לאסתר, דרך מעבידיה, על תחילת הגירוש של יהודי לובלין למחנה בלז'ץ.
רומן פנה אל הקומיסר וביקש ממנו עזרה: הקומיסר נעתר לבקשה ועזר לבני המשפחה.
הוא אפשר להם להתגורר בתוך תחומי המפעל.
המשפחה הצליחה למצוא מחסה והגנה בעוד רוב יהודי לובלין גורשו אל מותם בתאי הגזים של מחנה ההשמדה בלז'ץ.
בנובמבר 1942 כשהכריזו הנאצים על העיר לובלין כ"יודנריין" נקייה מיהודים, חש הקומיסר שבנסיבות החדשות אין ביכולתו להגן עוד על המשפחה.
הוא פנה אל בן-דודו, בולק, שהיה בעל קשרים עם הגרמנים, וזה הסכים להמשיך ולסייע למשפחה היהודית.
בולק השיג בעבורם מסמכים אריים מזויפים ומצא בשבילם מקום מסתור.
בהמשך נעצר בולק בגלל הסיוע שהגיש לבני המשפחה.
הוא התאבד בתא מעצרו כדי שלא לחשוף את שמות האנשים הנוספים שסיועו במבצע ההצלה.
נחמה ואחותה גיזה קיבלו עתה שמות חדשים: קריסיה ודנוטה בלוך.
תחילה הסתתרו שתי האחיות לבדן בעיר אוטבוצק ואחר כך הצטרפו למקום מחבוא ההורים בעיר קיילצה שם הסתתרה המשפחה בביתם של טדק וזיוטקה הומר.
בעוד האחיות יכלו לנוע בחופשיות בזכות התעודות המזויפות, נאלצו ההורים להישאר בתוך מקום המסתור.
תחילה התגוררה המשפחה בתוך דירתם של הזוג הומר ואחר כך עברו להתגורר בצריף סמוך שהיה בבעלות הזוג הומר.
האב רומן, בנה מקום מסתור מיוחד מתחת לרצפה לעתות חירום וקנה כלב שיוכל בבוא הצורך להזהיר את המשפחה מפני סכנה אורבת.
עם שחרור העיר קילצה ביקשו בני הזוג הומר מבני המשפחה לעזוב במהירות את המקום.
הם חששו מתגובת שכניהם שעלולים עתה לגלות שהם הסתירו משפחה יהודית במשך שנות הכיבוש.
נחמה ובני משפחתה חזרו אל עירם – לובלין.
אבל שם גילו שדירתם נהרסה בעת ההפצצות.
לאחר שאוימו על ידי קבוצת פולנים קיצונית, נמלטו גיזה ונחמה לעיר לודז' ומשם לגרמניה, למחנה עקורים.
בשנת 1950 היא נישאה ללאון טק, פסיכיאטר ילדים, והם הגרו יחד לארצות הברית ב-1952 שם נולדו להם שני ילדים, ליאורה ורולנד.
היא למדה לתואר ראשון, שני ודוקטורט בסוציולוגיה באוניברסיטת קולומביה.
בעלה, ד"ר ליאון טק, היה פסיכיאטר ילדים נודע ומחבר הספרים "פחד מהצלחה" ושל האוטוביוגרפיה "הרפתקאות וגורל".
בנה, הוא הבמאי רונלד טק, ובתה, היא ליאורה טק, עורכת דין שפעלה ביחידה ללכידת נאצים של משרד המשפטים (הידוע גם כמשרד לחקירות מיוחדות).
טק נחושה להתייחס לשתיקות ולאי דיוקים האופפים את סיפורי השואה, ולחשוף את הסיפורים שלא סופרו - של צדקה והצלה, כל זאת מנקודת מבט של פרופסור יהודית ואמריקאית.
טק מביאה לסיפורי השואה את הכשרתה כסוציולוגית ותובנותיה כניצולת שואה.
הניסיון שלה מעניק למחקר אודות מצילי יהודים נוצרים בתקופת מלחמת העולם השנייה מימד חדש של גבורה.
העניין של נחמה טק בהצלה ובהתנגדות לנאצים נובע מחוויותיה כילדה יהודייה, שהסתתרה באירופה הכבושה על ידי הגרמנים.
בשנת 1975 זיכרונותיה של טק מהמלחמה צפו והיא החלה לכתוב אותם.
התוצאה הייתה הספר דמעות כבושות: סיפורה של ילדות אבודה, שיצא לאור ב-1982 ומתאר את חייה של טק בפולין בין השנים 1939 ו-1945. הספר מייצג את נקודת המפנה בקריירה של טק.
על ידי אזכור הנוצרים שהגנו עליה, טק העלתה שאלות לגבי הצלה והשרדות.
כלומר, מדוע עזרו פולנים נוצרים מסוימים להציל יהודים ומה היו חוויותיהם של יהודים אחרים שדרך המסתור שרדו?
הספר הבא של טק, כאשר האור פילח את החשיכה (1986) הוא חקירה שיטתית של סוגיות אלו בהתבסס על חומר מארכיונים וראיונות עומק אישיים עם מצילים וניצולים.
הספר בוחן יהודים שהיו תחת הגנה נוצרית, ואת הרקע והמניעים של חסידי אומות העולם.
טק חלקה על התאוריות הקודמות שמאפיינות הצלה בהתנהגות בלתי מוסברת, דפוסי ידידות או השתייכות פוליטית ודתית.
במקום זאת, היא מסבירה הצלה אלטרואיסטית על ידי התקיימות של כמה מאפיינים: האינדיבדואליות, העצמאות לפעול לפי אמונה אישית למרות לחצים חיצוניים, מחויבות לסיוע לחסר האונים, התפיסה של הצלה כתגובה הכרחית לנסיבות ולא מעשה גבורה, תכנון של הצלה ומבט אוניברסלי על יהודים כבני אדם נזקקים המסתמכים על סיוע של אחרים.
הספר התנגדות: ביילסקי והפרטיזנים (1993) תורם תרומה חשובה כשהוא מציג יהודים כמצילים וניצולים גם יחד.
הספר מציג את סיפורו של טוביה ביילסקי, יהודי בלארוסי שארגן חבורת פרטיזנים שעזרו להציל מעל 1200 חיי אדם.
במספר פעולות הרואיות של לוחמי ביילסקי, טק מנסה לתקן את ההשקפה על יהודים כקורבנות פסיביים של רדיפות נאצים ומוכיחה כי אלטרואיזם יהודי, אומץ והתנגדות עזרו להציל גם כן חיי יהודים.
על בסיס ספר זה הופק הסרט התנגדות.
נחמה טק בתחילה התקשתה לקבל את השינויים שנעשו בהתאמת ספרה לסרט התנגדות.
הפרטיזנים של ביילסקי, למשל, מעולם לא באמת יצאו לקרב נגד טנקים גרמנים.
עם זאת, לאחר שצפתה בסרט מספר פעמים היא אהבה אותו יותר ויותר, לדבריה.
כאשר הגיעה יחד עם בנה, רולנד טק בהקרנה של הסרט בינואר 2011, היא הכחישה שאי פעם לא הייתה מרוצה מהסרט, ושניהם הסכימו כי השינויים הוסיפו לאפקט הדרמה ולא שינו את המסר המרכזי ומהות הסיפור.
פרופ' נחמה טק, מכירה היום בעיוות שנגרם על שפועלם של המצילים היהודים לא זכה לחשיפה.
באחד ממאמריה מעלה פרופ' טק תהיות לגבי ההתעלמות מתופעת ההצלה היהודית: "אף שהיו יהודים שהצילו יהודים מתוך הקרבה עצמית, הם לא זכו להכרה כנושא למחקר..." והיא מלינה על עצמה: "למה התעלמתי מהצלת יהודים על ידי יהודים?
האם סברתי שיצר הקיום, כדחף בסיסי, יגבור על כל דבר אחר?
לאורך ההיסטוריה, יהודים נתפסו כקורבנות ולא כמצילים, לא כגיבורים.
האם אני הפנמתי תפישות אלה באופן בלתי מודע?
האם אני סברתי שתפקידים של קורבן ומציל אינם מתיישבים"?
ספרה בגוב האריות, (2000) פרשת חייו של אוסוולד רופאייזן.
סיפור חייו מתחיל בראשית המלחמה עת ניסה להימלט דרך וילנה.
לאחר כיבושה בידי הגרמנים נתפס, נמלט ממאסר ובחיפושיו אחר מסתור, לאחר שהתחזה לפולני, הגיע לעיר מיר שבביילורוסיה.
הודות לשליטתו המעולה בשפה הגרמנית מונה לעוזרו של המפקד הגרמני המקומי.
תוך שהוא משתלב במערך הפיקוד המקומי, ניצל אוסוולד את מעמדו המיוחד והצליח להציל מאות יהודים של מיר ותושבים ביילורוסים רבים.
ספר נוסף, נשים וגברים בצל השואה, (2003) מתמודד עם הסוגיה המורכבת של מגדר בשואה באמצעות מאות ראיונות בגוף ראשון אשר נמשכו לסירוגין עשר שנים ומתארים את החוויות השונות של נשים וגברים במלחמת העולם השנייה.
ספרה "נשים וגברים בצל השואה" מתאר כיצד פיתחו נשים וגברים דרכי התמודדות שונות עם המאורעות ומעלה על נס חמלה, עזרה הדדית וסולידריות, שותפות וחלוקה בנטל כערכים שהיה בהם כדי לחזק את היהודים הנרדפים ולעיתים אף לשפר את סיכוייהם לשרוד בשואה.
תוך כדי שמיעת עדויותיהם, למדה נחמה טק כי גברים נראו מושפלים, שבורים בגלל אי-יכולתם לפרנס את משפחותיהם.
הנסיבות הנוראיות שעמן נאלצו להתמודד הותירו אותם מדוכאים ואפתיים.
אימהות או קרובות משפחה אחרות עוררו ככלל הערצה בחוסר האנוכיות שבו עזרו למשפחותיהן ולאחרים.
כשלא עלה בידם של בעלים ואבות למלא את תפקידיהם נענו לאתגר נשים בוגרות וילדיהן המתבגרים, בני שני המינים, ועזרו למשפחותיהם, לחבריהם ולקהילותיהם.
בניסיון למלא את החלל שנפער ניסו נשים לחרוג מתפקידי הטיפול והתמיכה ולקבל עליהן כמה מן התפקידים המסורתיים של הגברים.
בתיאורים שתיארו את הרחבת תחום חובותיהן שזרו הנשים לעיתים קרובות הצדקה זהירה, מרבית הנשים שקיבלו עליהן לפרנס את משפחתן ראו במאמצים האלה חובה טבעית שכפו עליהן כוחות חיצוניים.
רק מעטות מהן האשימו את הגברים.
המסורת הציבה את הנשים בעמדה של כפיפות, ועמדה זו תבעה מהן בעבר להתאים את עצמן לציפיות של בני זוגן החזקים יותר.
ייתכן כי למעמדה של האישה לפני המלחמה לא הייתה אלא השפעה מוגבלת על כישוריה להתמודד עם מציאות המלחמה משום שלמעמד היה קשר רופף בלבד ללב זהותה כאישה, ואילו מעמדו של גבר היה קשור בקשר סבוך לזהותו הגברית.
אין ספק שנשים סבלו כשנשללו מהן הפריווילגיות של מעמדן.
אבל הפגיעה בהן הייתה אנושה מהפגיעה שנפגעו הגברים, משום שלא חוו אותה כהתקפה על נשיותן.
השתייכותן המעמדית של נשים נקבעה מאז ומעולם בהתאם למעמדם של קרובי משפחתן הגברים – אבות ובעלים.
התנגדות יהודים ונוצרים שקראו תיגר על הטרור הנאצי, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2013.
מכתבים של תקווה וייאוש, הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 2007.
גברים ונשים, החוסן והאומץ בשואה, הוצאת אוניברסיטת ייל, 2003.
ילדים יהודים בין מגינים ורוצחים, המרכז ללימודי השואה המתקדמים, מוזיאון השואה, 2005.
התנגדות יהודית - עובדות, השמטות, עיוותים, מרכז מיילס לרמן למחקר התנגדות היהודית, 1997.
חוסר צדק היסטורי – המקרה של מאשה ברוסקינה, טק, נחמה, וייס, דניאל, לימודי שואה ורצח עם (כתב העת אוקספורד) 11 (3) 366-377, אפריל 2015
ספריה כאשר אור פלש אל האפלה, בגוב האריות, דמעות כבושות: סיפורה של ילדות אבודה זכו בפרס הצטיינות מטעם הליגה נגד השמצה של בני ברית.
מוסדות נחלת ישראל הם קבוצת מוסדות חינוך ברוח ציונית-חסידית במגדל העמק, הכוללים ישיבה גבוהה, כולל אברכים, ישיבה לצעירים, חטיבת ביניים ואולפנה לבנות.
ראשי המוסדות הם הרב שניאור קץ, הרב מאיר קץ והרב שמחה שטטנר.
מוסדות נחלת ישראל על שם הבעל שם טוב נוסדו על ידי הרב שניאור קץ בשנת תשס"ג (2003) כמסלול תורני בכפר הנוער הדתי בכפר חסידים.
עם הזמן הישיבה התיכונית גדלה והפכה למוסד עצמאי עם כ־190 תלמידים.
בשנת תשע"א (2011) הוקמה ישיבה גבוהה במקום, ולאחר סגירתה נפתחה מחדש בתשע"ט.
בשנת תשע"ד (2014) עברו המוסדות למגדל העמק, בסיועו של הרב יצחק דוד גרוסמן.
בשנת תשע"ו (2016) הוקמה אולפנת תפארת על מנת להנחיל את דרך המוסדות גם לבנות ועל מנת להקים אולפנה תורנית בצפון, דבר שהיה חסר.
לימוד הגמרא הוא בסגנון המקובל בישיבות.
בחורי הישיבה יוצאים מדי יום שישי (של שבתות ישיבה) למרכזים המסחריים בעיר ובסביבה כדי להניח תפילין ולחלק נרות שבת.
ב-י' אלול תשפ"ה הלך לבית עולמו ראש הישיבה והמייסד הרב שניאור קץ.
הישיבה נעזרת בהכוונת הרב שמואל אליהו, הרב דב ליאור והרב יצחק דוד גרוסמן.
חטיבת ביניים - לתלמידים מאזורי חיפה, הקריות ואזור הצפון בניהולו של מנשה מוסאי.
ישיבה תיכונית - כיתות ט'-י"ב ובהם כמאתיים תלמידים במסגרת פנימייתית, בראשות הרב מאיר קץ.
ישיבה גבוהה - עד שנת תשע"ז שימש בתפקיד ראש הישיבה הרב יעקב שרעבי.
אחריו שימש בתפקיד הרב מאיר קץ עד לסגירת הישיבה.
בשנת תשע"ט הוקמה הישיבה מחדש בראשות הרב שניאור קץ וכיום ראש הישיבה הוא הרב שמחה שטטנר, ובין רבני הישיבה הרב גור אריה ארגמן, הרב שמואל שילה, הרב נדב כהן והרב מאיר קץ.
בישיבה הגבוהה קיים מסלול "כולל הלכה" לאברכים ע"פ תוכנית הרבנות הראשית בהובלת הרב מאיר שקדי (רבו של כפר הרא"ה).
כולל אברכים - ובו 20 אברכים, בראשות הרב אלחנן דעי, רב קהילה בחיפה.
האברכים לומדים בחברותות עם חלק מבחורי הישיבה.
אולפנת תפארת - מסגרת פנימייתית ברוח תורת הרב קוק והחסידות.
הוקמה בשנת תשע"ו, בניהולה של סמדר קץ.
מכון אורות ישראל - ע"ש הרב קוק והבעל שם טוב, מוציא את שיעורי הרב שניאור קץ ושיעורים של רבנים נוספים בישיבה.
המכון מוציא גם חוברות על חגים ומועדים.
נחלת צבי היא שכונה בירושלים ליד מאה שערים שנבנתה על ידי יהודים מתימן.
השכונה הוקמה ביוזמתם של קבוצה מעולי תימן שהחליטו לחסוך מכספם לצורך קניית קרקע ובניית בתים.
הם הפקידו את הכסף שחסכו בידי נסים בכר, אשר בראותו את מאמציהם שכנע את הברון מוריס הירש להלוות להם את הכסף הנדרש להקמת השכונה והם נדרשו להשיב את ההלוואה בתשלומים שנפרשו על פני 12 שנים.
אבן פינה לשכונה הונחה ב-י"ב תשרי תר"ן (1889).
בשלב ראשון נבנו בשכונה 23 בתים והשכונה יועדה לכלל 35 בתים.
השכונה נקראה על שמו של הברון, "נחלת צבי".
בית הכנסת בשכונה, שנבנה בהשתדלותו של אברהם אלברט ענתבי, נחנך בסוכות 1903.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הייתה השכונה מהעניות ביותר בירושלים עם השכירות הזולה ביותר.
"שכונת נחלת צבי הייתה עד לפני שנים אחדות סמל הניקיון.
כל בית היה מסויד מבית ומחוץ בסיד כחול ולבן.
ויושבי הבתים (ששקעו אמות אחדות מתחת לפני הקרקע) — יוצאי תימן הראשונים — הצטיינו בזריזות כפיהם.
לא הרבה נשאר מפארה של השכונה התימנית הזאת שכן הנוער שבה יצא למרחב, קיצץ פיאותיו והיה לנוער מודרני, אם כי לא תמיד התמזג לחלוטין".
בשנת 1955 נכללה השכונה, יחד עם מאה שערים, בתוכנית המתאר של ירושלים כאזור הריסה.
נחמה בידרמן (18 במרץ 1939 – 9 באוגוסט 2017) הייתה חוקרת ומיקרוביולוגית.
בילדותה הציעה את התאריך שבו ייחגג "יום האם" בישראל, אשר נקבע בהתאם להצעתה.
נחמה בידרמן לבית עמית (פרנקל) נולדה בשנת 1939 בהרצליה כבת הבכורה משלוש בנותיהם של יחזקאל עמית (פרנקל) וגניה עמית לבית נוימן.
גניה הייתה אחותה של ההיסטוריונית והמשוררת הינדה הלנה ניימן גרין, שנספתה בשואה, והייתה נשואה לירחמיאל גרין.
הוריה, ילידי לודז' שבפולין, עלו לארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20 והתיישבו בהרצליה, שם ניהלו בית ציוני-חילוני.
לאחר סיום לימודיה בבית ספר התיכון, התגייסה לשירות בצה"ל, בחיל התותחנים, שם הכירה את חנן בידרמן.
השניים נישאו בשנת 1959 ולאחר שהות בלונדון ובהרצליה, קבעו מושבם בירושלים.
בידרמן למדה ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים והתמחתה במיקרוביולוגיה.
משנת 1965 עבדה בידרמן כלבורנטית במעבדה לאיכות הסביבה באוניברסיטה העברית בניהולו של פרופסור הלל שובל, והשתתפה במחקריו.
בשנת 1974 החלה בידרמן לעבוד כמיקרוביולוגית במעבדה לאיכות המים בעיריית ירושלים, לימים, חברת הגיחון.
היא קודמה לתפקיד מנהלת המעבדה בשנת 1999, ומילאה תפקיד זה עד ליציאתה לגמלאות בשנת 2004. בשנת 2007 עברה לגור בתל אביב.
בידרמן נפטרה ממחלת הסרטן באוגוסט 2017 בתל אביב.
לבקשתה נקברה בקבורה אזרחית בבית העלמין "מנוחת עולם" בנתניה.
בתאריך 31 באוקטובר 1951 פורסם בעיתון הילדים "הארץ שלנו" מאמר בשם "קרנפול אדום" בטור "פינת המורה".
במאמר זה תואר מנהג אמריקני של ענידת פרח ציפורן לציון יום האם בארצות הברית.
בסוף המאמר נשאלו הקוראים לגבי חגיגת יום האם בישראל, שעד אז לא נחגג באופן מסודר ברחבי הארץ.
בידרמן, אשר הייתה בת 12 באותו זמן, כתבה מכתב למערכת "הארץ שלנו", אשר פורסם בתאריך 14 בנובמבר 1951. במכתבה הציעה לחגוג את יום האם בישראל ביום פטירתה של הנרייטה סאלד, אשר נודעה כ"אם הנוער".
הצעתה התקבלה על ידי העיתון, אשר החל לציין את יום האם בתאריך ב' באדר.
יוזמה זו תפסה תאוצה לאורך השנים ומוסדה בשנות השבעים על ידי משרד החינוך, אשר קבע את יום האם באופן רשמי בתאריך מותה של סאלד, ל' בשבט, אף על פי שתאריך מותה המדויק הוא א' באדר, מכיוון שנפטרה לאחר שקיעת החמה.
בשנות השמונים שונה שמו של יום האם ל"יום המשפחה", אך הוא עדיין נחגג באותו התאריך.
לאחר נישואיה של בידרמן, נוצר בדרך מקרה קשר משפחתי בינה לבין סאלד, אשר הייתה בת דודה של אמו של בעלה חנן.
תרומתה של בידרמן לקביעת חג בישראל נותרה עלומה לאורך שנים רבות, עד שזכתה להכרה ציבורית לאחר מספר ראיונות ומאמרים שפורסמו בתקשורת בשנת 2012. בראיונות אלה ציינה בידרמן שהכירה את יום האם מסיפוריה של אמה, שגדלה בפולין.
היא הוסיפה כי בחירת התאריך הושפעה מאחד מזיכרונות ילדותה הצלולים והעמוקים ביותר ובו הוצבה בגן הילדים בו הייתה בידרמן תמונתה של הנרייטה סאלד מעוטרת בסרט שחור לאחר פטירתה, כשש שנים לפני הצעתה.
מאז החשיפה התקשורתית לה זכתה בעשור השני של המאה ה-21, מצוינת בידרמן בתוכנית הלימודים הרשמית של משרד החינוך בנושא יום האם.
בשנת 2017 אף קיבלה מכתב מנשיא המדינה, ראובן ריבלין אשר בו הוא מכיר בפועלה ומודה לה על תרומתה למדינה:
נַחֲלַת שֵׁבֶט אָשֵׁר, היא החלק מארץ ישראל, שנקבע בהגרלת נחלתם של שבטי ישראל כנחלתו של שבט אשר.
הנחלה ממוקמת בצפון-מערב ארץ ישראל לאורך חופו של הים התיכון.
המקרא מתאר את גבול שבט אשר, מקטעי גבולות ומרשימות ערים, אשר חלק מהן, ערי גבול אשר מציינות את גבול השבט.
בתחום נחלת שבט אשר עמק עכו, צפונית לכרמל ונקודתו הצפונית ביותר בעיר צידון.
גבולו המזרחי של השבט אינו מוגדר, אך יש המשערים כי הוא ממשיך בגבול הגליל המערבי בקו כבול – קנה.
תחום גבולו נתחם בגבול נחלת שבט זבולון.
בתחום נחלת אשר נכללות ערי הכנעני: עכו, צידון, אחלב אכזיב, חלבה, אפק ורחוב.
שבט אשר לא הגיע להתגבשות הנחלה כגוש אחיד.
היאחזותו הייתה בקרקעות הפנויים בין ערי הכנענים ככתוב בספר שופטים א', ל"ב: "וַיֵּשֶׁב הָאָשֵׁרִי בְּקֶרֶב הַכְּנַעֲנִי יֹשְׁבֵי הָאָרֶץ כִּי לֹא הוֹרִישׁוֹ."
מיקום נחלת אשר יצר קושי כי היא נמצאה בדרומה של פיניקיה.
פיניקיה לא הייתה בשליטת ישראל אלא רק בתקופתו של דוד ובתחילת מלכות בנו שלמה, אשר נתן אותה לחירם מלך צור.
שמואל אחיטוב טוען כי ניתן לשער שלפני המחבר המקראי היה מסמך מימי הממלכה המאוחדת, אשר בו תיאור הנציבות התשיעית בממלכת שלמה, וזאת בדומה לכתוב המתאר את נחלת שבט דן () ולכן אין הכתוב מוסר מידע על גבול בין נחלות אשר וזבולון וזאת כי שני השבטים היו מאוחדים.
נחלת שבט יהודה נקבעה על ידי יהושע בן נון, לאחר סיום הכיבוש של ארץ כנען יחד עם קביעת שאר נחלות השבטים.
הגבול הדרומי של הנחלה, שהוא גבול הדרומי של שבטי ישראל כולל שמות ומונחים גאוגרפיים מתארים – כמו "הימה" או "נחל מצרים", אזורים – כמו "מדבר צין" ותחומים כמו: "גבול אדום".
נחלת השבט כוללת בתוכה גם את נחלת שבט שמעון.
בנחלת שבט יהודה נמנו 48 ערים, המספר הגדול ביותר של ערים, אשר ניתנו לשבט אחד.
תיאור התנחלות שבט יהודה מופיע בספר יהושע ונחלק לארבעה חלקים עיקריים: בתחילה מופיעה ההבטחה למתן נחלת השבט לכלב בן יפונה.
בהמשך מוסר הכתוב מידע על גבולות נחלת השבט, מכאן עובר הכתוב לתיאור כיבוש הר חברון ודביר, ולבסוף מוסר הכתוב את רשימת ערי יהודה שבתחום נחלת השבט.
ההבטחה למתן נחלה לשבט יהודה ניתנת לכלב בן יפונה.
פסוקים אלו משמשים כמצג לסיפור התנחלות שבט יהודה.
הרעיון המרכזי העומד בבסיסם של פסוקים אלה הוא לטעת בקורא את הידיעה: מהו השכר הבא על נאמנות לה'.
כלב בן יפונה זכה להתנחל ראשון בארץ כנען, בלא הגרלה כשאר השבטים ואף לפני אנשי שבטו.
ספר יהושע מעמיד את איש שבט יהודה הנזכר לראשונה בספר, עכן בן כרמי אשר חטא בחרם והוצא להורג, כנגד נאמנותו של בן שבט יהודה אחר כלב בן יפונה.
יש הטוענים כי תיאור התנחלות שבט יהודה, חובר בידי מחבר שני של ספר יהושע.
תיאור זה מופיע בתחילת תיאור ההתנחלות של שבטי עבר הירדן המערבי, וזאת כדי להדגיש את מעמדו הרם של שבט יהודה.
נחלת השבט השתרעה מים המלח עד הים התיכון, מירושלים ועד לקדש ברנע.
שטח נחלת שבט יהודה הוא הגדול ביותר מבין שטחם של שאר שבטי ישראל.
גבולו הדרומי של שבט יהודה זהה לכתוב המתואר כגבולה הדרומי של הארץ ב.
במזרח גובלים ים המלח ונהר הירדן עד ליישוב בית חגלה.
מערבה לבית חגלה ממשיך הגבול הצפוני של נחלת השבט.
בגבול המתאר באריכות יתר ממשיך ועולה לכיוון מעלה אדומים, משם לכיוון מזרחו של הר הזיתים, משם נפגש הגבול עם עין רוגל, במפגש עם נחל קדרון וגיא בן הינום, משם הגבול חוצה את הרי ירושלים ובכיוון מערב הר קסטל משם יורד הגבול עד לים דרך נחל שורק.
נחלת שבט בנימין נקבעה בגורל, לאחר סיום הכיבוש של ארץ כנען יחד עם קביעת שאר נחלות השבטים.
תיאור התיישבותו של שבט בנימין בנחלתו מופיע ב.
בתחילה מופיע תיאור גבולות הנחלה, ולאחר מכן מופיעה רשימת הערים בתחומי הנחלה.
נחלת שבט בנימין נמצאת בין נחלת שבט יהודה לנחלת שבט אפרים.
בדרום גובל שבט בנימין עם נחלת שבט יהודה וגבולו הצפוני נושק לשבטי אפרים ומנשה.
מערבה לנחלת השבט נמצא שבט דן.
גבולו המזרחי גובל עם נחלת שבט גד.
שטחה של הנחלה משתרע מירושלים עד סביבתה של בית אל ואזור גזר עד לנהר הירדן.
נחלתו של שבט של בנימין נמצאה בעיקר ממזרח לקו פרשת המים והשתרעה על שטח קטן מאוד, והתקיים בו יישוב דל בתקופת ההתנחלות שמנה כשנים עשר יישובים.
בימי שאול, מלכה הראשון של ממלכת ישראל, סופחו לנחלת בנימין ערי הגבעונים ואזור השוכן ליד העיר רמה אשר היה שייך לנחלת שבט אפרים.
שאול קבע את בירתו בעיר גבעה, שנודעה גם בשם גבעת שאול, ומזוהה היום עם תל אל-פול, בצפון ירושלים.
לאחר כיבוש ירושלים והמלכתו של דוד על ממלכת ישראל המאוחדת, נקבע גבולה של הממלכה מדרום לבירה תוך כדי חלוקה מחדש של השטח בין שבט יהודה לשבט בנימין.
בתקופת שלמה הנחלה הייתה לחלק מנציבות בנימין ובעת פילוג הממלכה המאוחדת סופחה הנחלה לממלכת יהודה.
נחלת שבט בנימין ממוקמת במרכז ארץ ישראל.
על-פי ספר יהושע, כיבוש הארץ בידי יהושע החל באזור שהפך בהמשך לתחום התיישבות שבט בנימין.
גלגל הנמצאת באזור זה היא העיר ממנה יצא יהושע למלחמותיו ואליה חזר עם צבאו.
רשימת ערי נחלת שבט בנימין
רשימת ערי השבט בתחום הנחלה נחלקת לשני חלקים שכל אחד מחלקי הסיפר אודות הרשימה מסתיים במספר ערי הנחלה.
חלק אחד ובו רשימת ערי אזור בקעת הירדן ודרום הר אפרים, וחלקה השני של הרשימה מקיף את אזור המערב, מהעיר ירושלים עד אזור קריית יערים.
חלק שלישי ובו רשימת ערים שלישית, ששכנה במרכז נחלת השבט, נשמט כנראה מנוסח המסורה ואף לא השתמר בתרגומי התנ"ך השונים.
יחזקאל קויפמן טוען כי הערים הרשומות החלק השני של רשימת הערים הן ערי הגבול של השבט.
ערי מזרח הנחלה - 12 ערים: יריחו, בית חגלה, עמק קציץ, בית הערבה, צמרים, בית אל, העוים, הפרה, עפרה, כפר העמני, עפני, וגבע (יהושע יח כא-כג).
ערי מערב הנחלה - 14 ערים: גבעון, רמה, בארות, מצפה, הכפירה, מוצה (מוצא), רקם, ירפאל, תראלה, צלע, האלף, יבוס היא (ירושלם), גבעת/גבעה (בנימין) וקריית יערים (יהושע יח כד-כז).
נחלת שבט יששכר נקבעה בגורל הרביעי, לאחר סיום הכיבוש של ארץ כנען יחד עם קביעת שאר נחלות השבטים.
תיאור התיישבותו של שבט יששכר בנחלתו מופיע ב.
נחלת השבט השתרעה מן הירדן עד אזור מגידו ומהתבור עד סביבות בית שאן.
תיאור הנחלה המופיע ב אינו נותן מענה דיו להבנת גבולו של השבט.
ניתן להבין את גבולו לפי תיאור נחלת שבט מנשה אשר לו גבול עם נחלת יששכר הפוגע בתבור מצידה המזרחי של הנחלה ואז פוגש הגבול מערבית את הערים דברת וכסולת שם ימשיך הגבול דרומה ויעבור באזור שריד בתחומי נחלת שבט זבולון (שריד מזוהה עם תל שדוד).
והעיר שונם בתחומי הנחלה ומשם ליזרעאל.
מיזרעאל ממשיך הגבול מזרחה לעבר עמק חרוד עד שהוא נפגש עם הירדן.
בתיאור בתיאור גבולות הנחלה נזכרו בספר יהושע 16 ערים:
שני פרקים מאוחר יותר נזכרו 4 ערים אשר ניתנו ללוויים, מתוך נחלת שבט יששכר:
בספר דברי הימים א' נזכרו 2 מבין הערים - בשם שונה:
לעומת יזרעאל ושונם, שנזכרות הרבה במקרא, רוב הערים נזכרות רק במקורות אלו.
עם זאת, אנחרת וחפרים נזכרות ברשימה מצרית קדומה.
יש המזהים את אנחרת עם הכפר נאעורה.
החוקר הגרמני אלברכט אלט גרס כי שורה של אירועים מקומיים קשרה את התנחלות יששכר בחורבנה של שונם המקראית.
שונם נחרבה בידי מלך שכם, כפי שמתואר במכתבי אל-עמארנה.
שליט שכם שיתף פעולה עם מנהיגי ערים אחרות והחריב ערים נוספות בסביבה, וכך נוצרה הזדמנות להתיישבות השבט.
לפי הכתוב במכתבי אל עמארנה ולפי מה שניתן לשער מברכת יעקב "יִשָּׂשכָר, חֲמֹר גָּרֶם--רֹבֵץ, בֵּין הַמִּשְׁפְּתָיִם.
במכתבי אל עאמרנה נכתב כי מלך מגידו עבר בעזרת פקידי המס בנחלות באזור שונם לאחר חורבנה.
אלט הגיע למסקנה כי לשבט יששכר לא היה קיום עצמאי והוא נתלה בקיומו בשבט מנשה.
חז"ל הקנו לברכת יעקב גם משמעות גאוגרפית: "יששכר חמור גרם- מדובר בארצו.
מה חמור זה נמוך מכאן ונמוך מכאן וגבוה באמצע- כך (נחלת יששכר): בקעה מכאן ובקעה מכאן והר באמצע.
רובץ בין המשפתים- אלו שתי בקעות: בקעת אכסלו ובקעת יזרעאל..." לפי פירוש זה, גבעת התבור הוא גבו של החמור הרובץ, ואילו עמק חרוד מצד דרום ובקעת איכסל מצד צפון מערב הם השקים הנמוכים מגב החמור.
זאב וילנאי משער שהיה שיתוף פעולה הדוק בין יששכר לבין זבולון; הוא מסתמך בעיקר על אגדה של חז"ל, שזה עניינה.
המידע אודות התנחלות שבט גד מופיע ב.
נחלת שבט גד שכנה בצד המזרחי של הירדן.
שבט גד היה אחד משניים וחצי השבטים, ראובן ומנשה שנחלתם שכנה בעבר הירדן המזרחי .
נחלת השבט כללה את הגלעד, באזור צפון עבר הירדן, והיא גבלה בדרומה בנחלת נחלת שבט ראובן, בצפונה בנחלת חצי המנשה, במערבה בנהר הירדן ובמזרח בבני-עמון.
המידע אודות התנחלות שבט גד מופיע ב והוקדשו לו ארבעה פסוקים:
המחבר המקראי מתאר את גבול נחלת השבט בתחילה בכלליות ומוסיף כי גבולה הוא עם סביבותיה של יעזר בגלעד.
צפונית מערבית וצפונה נפגש הגבול עם "מַּחֲנַיִם, עַד-גְּבוּל לִדְבִר" גבולה הדרום מערבי של הנחלה נפגש עם ערי העמק: "וּבָעֵמֶק בֵּית הָרָם וּבֵית נִמְרָה וְסֻכּוֹת וְצָפוֹן"..
המחבר מסיים בתיאור כללי שגבולה של הנחלה משתרע מהגלעד ועד הכנרת.
בתיאור גבולות הנחלה נמנו שמונה ערים.
ייתכן ששמות הערים האלה מופיעים ברשימה המקורית של ערי הנחלה שלא נשתמרה.
מקורות מקראיים וחוץ מקראיים מעידים על כך, שבני שבט גד לא התנחלו רק בתחומי הנחלה כפי שמופיעים ביהושע י"ג.
כמו כן, בתחומי הנחלה התיישבו עוד שבטים.
שבט גד התיישב אף בדרום עבר הירדן.
עדות לכך מופיעה במצבת מישע.
משפחות מכיר משבט מנשה התיישבו בתחומי נחלת שבט גד.
ייתכן כי בתחומי הנחלה ישבו גם בני עמון באזור שנקרא "אֶרֶץ בְּנֵי עַמּוֹן".
יש הסוברים כי נחלת שבט גד הייתה אזור מנהלתי שכללה את חבלי הנחלה שגבולתיה נקבעו ב.
ייתכן כי הנחלה יושבה על ידי כנענים בתקופת הברונזה המאוחרת.
יש הטוענים כי התיאור ב משקף את צורת ההתנחלות בימי ממלכת ישראל המאוחדת.
תיאור האזור המנהלי המתואר ביהושע י"ג דומה לתיאור המחוז השביעי בממלכת שלמה כפי שמתואר ב.
נחלת שבט ראובן היא נחלת שבט ראובן כפי שהוגדרה ב.
הכתוב מציין שנחלת השבט חולקה על ידי משה, והנחלה לא חולקה בגורל, כמו אצל שבטים אחרים.
הנחלה מקיפה את חבלי הדרום של עבר הירדן של ארץ ישראל.
לפי הכתוב ביהושע י"ג מקיפה הנחלה את חבליה הדרומיים של עבר הירדן.
גבולה מסומן מנחל ארנון עד ואדי חיסבאן אשר נפגש עם עמון ומנהר הירדן באזור ים המלח ועד המדבר השוכן במזרח.
התיאור בספר יהושע שונה מתיאורה של הנחלה המופיע ב.
בתיאור זה הערים ערוער, דיבון ועטרות שופן הנכללות בתיאור בנחלה ביהושע נמצאות בתחומי נחלת שבט גד.
דיבון אודותיה נכתב בספר יהושע נקראת בספר במדבר דיבון גד.
זאת עדות להתנחלות שבט גד בדיבון שבתחומי נחלת ראובן.
שבט גד מוזכר במצבת מישע: "ואיש גד ישב בארץ עטרות מעולם".
מידע זה מלמד שבנחלת השבט התיישבו שבטים נוספים.
ייתכן כי תחום הנחלה המוצג בפרק הוא אזור מנהלי הכולל את נחלת ראובן שתיאור גבולה מופיע בספר במדבר.
יש הסוברים כי באזור התיישבו אף מואבים, וזאת מערכת מנהלתית מאורגנת מימי ממלכת ישראל המאוחדת.
האזור המנהלי המופיע ביהושע דומה בתיאורו לתיאור המחוז השנים עשר של ממלכת שלמה כפי שמתואר ב.
מכתוב זה עולה כי צורת המגורים האופיינית לשבטים נודדים הייתה באוהלים.
מהפסוק בדברי הימים א', ה י', ניתן לשער כי התנחלות שבט ראובן טרם הושלמה בימי שאול.
נחמה היא סדרת דרמה קומית ישראלית.
הסדרה נוצרה על ידי תומר שני ורשף לוי שגם משחק בתפקיד הראשי.
נחמה עלתה לשידור ב-27 ביוני 2019 בחברת HOT.
הפרק הראשון עלה לשירות ה-VOD ב-24 ביוני 2019.
הסדרה מתמקדת בסיפורו של אב לחמישה ילדים, המאבד את אשתו בתאונה ונאלץ להתמודד בנוסף לאבל הפרטי שלו גם עם גידול ילדיו ועם החלום שדווקא עכשיו הוא מבקש להגשים - לכבוש את עולם הסטנד-אפ.
נחמה הוא גבר שזנח את השאיפות הקומיות שהיו לו בצעירותו לטובת פרנסה יציבה יותר.
חוץ מבני משפחתו כולם מכנים אותו בשם משפחתו ("נחמה").
הוא חי עם רעייתו תמר (לירון וייסמן) וחמשת ילדיהם, הבכורה בת 16 והקטן בן שנה וחצי.
נחמה מגדיר את עצמו במהלך הסדרה כ"אבא לחמישה ילדים, מפרנס יחיד".
עובד כסמנכ"ל במשרה מלאה בחברה בתחום ההיי-טק.
לבוס שלו, אריק צ'רני (ערן זרחוביץ') ולו יש מריבות על בסיס קבוע.
בעודו עובד במשרה מלאה נחמה מתבונן בקנאה על שותפו לשעבר אסי דבורה (יובל סגל) שהיה פעם חברו הטוב אך בניגוד אליו החליט לא לזנוח את חלום הבמה וכיום הוא קומיקאי מצליח.
בדיוק כשנחמה מחליט לחזור ולנסות להגשים את חלומו הישן ולנסות לחזור לבמה לעבוד כסטנדאפיסט, אירוע טראגי משנה את כל עולמו: אשתו תמר נהרגת בתאונת דרכים ומותירה את המשפחה חד הורית ואת נחמה אב יחיד שלא מבחירה לחמישה ילדים, אותם הוא צריך ללמוד לפרנס ולגדל לבדו.
בסדרה מופיעים גם סיפורים קצרים פרי דמיונו של נחמה.
באפריל 2019 זכה רשף לוי בפרס השחקן המצטיין בפסטיבל CANNESERIES שבצרפת על תפקידו בסדרה.
נחמה הייתה הסדרה הישראלית היחידה שהוצגה בפסטיבל זה בשנת 2019. הסדרה הייתה מועמדת בפסטיבל גם לפרסי הסדרה הטובה ביותר, אנסמבל השחקנים הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר והמוזיקה הטובה ביותר.
הסדרה קיבלה עשר מועמדויות בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2019. בטקס שנערך באפריל 2020 זכתה הסדרה בשני פרסים: פרס הסדרה הקומית הטובה ביותר ופרס התסריט בסדרה קומית, לרשף לוי ותומר שני.
גיא נחמה (רשף לוי) - אלמן טרי, אב לחמישה ילדים שמחליט להחיות קריירת סטנדאפ שזנח 20 שנה קודם לכן.