tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מנואלה ורגס וחואקין קורטס: בלנקה, העוזרת של ליאו, ובנה אנטוניו.
שני שחקנים אלה הם רקדני פלמנקו נודעים, וכישוריהם באים לידי ביטוי במופע פלמנקו הנכלל בסרט.
מקורו של שם הסרט מתברר לצופה בדיאלוג בין ליאו לאנחל, כאשר היא מתעוררת בבוקר בביתו, לאחר שבייאושה השתכרה בפאב.
"בטח שתיתי ודיברתי יותר מדי אתמול", אומרת ליאו.
"כן", מגיב אנחל, "ובין היתר גילית לי את 'פרח הסוד שלך', כפי שאמנדה גריס הייתה אומרת".
מוטיב זה מופיע בסרט שלפנינו, שבו הסבתא חוזרת לכפר, ולזמן קצר גם בתהּ, ליאו, מצטרפת אליה ונהנית מהשלווה והפשטות של חיי הכפר.
לאחר שובן לכפר מסבירה חסינתה לליאו:
אנו, הנשים, כאשר הבעל עוזב אותנו, או משום שמת או שהלך עם אחרת, זה אותו הדבר, אנחנו חייבות לחזור למקום הולדתנו, לבקר בכנסייה המקומית, לשבת בחוץ עם השכנות, להתפלל איתן יחד, גם אם את לא מאמינה, אחרת אנחנו אבודות, כמו פרה בלי פעמון.
מוטיב דומה מופיע בסרט "מה עשיתי שזה מגיע לי?", שם הסבתא חוזרת לכפר בסיומו של הסרט, ואליה מצטרף נכדהּ.
"שום פוליטיקה", קובע החוזה של אמנדה גריס, שבו נכלל מפרט של הספרים שהתחייבה לכתוב בסדרה "אהבת אמת".
תנאי זה אינו חל על אלמודובר, ששילב במלודרמה זו שני מסרים פוליטיים:
הפגנת הסטודנטים לרפואה נגד ממשלתו של פליפה גונסאלס, שבה הם שרים: "את מחלת הגריפה ירפא פליפה", משקפת הפגנות שהתרחשו במציאות.
מחאתה של ליאו על הצטרפותו של פאקו לכוח השלום של נאט"ו, אף שהיא מחאה אישית, על רקע הקשיים בחיי הנישואים שלהם, משקפת את הוויכוח הציבורי בספרד על הצטרפותה של ספרד לנאט"ו (בשנת 1982) ועל פעילותה במסגרת זו.
רבים מגיבוריו של אלמודובר נזכרים בסרטי קולנוע שבהם צפו, כהקבלה לחייהם.
בסרט "פרח הסוד שלי" קורה הדבר שלוש פעמים:
אנחל מציע לליאו לבלות אתו, והיא מסרבת בנימוק שבעלה חוזר מחו"ל, ומוסיפה: "זה מזכיר לי את הסרט 'הדירה' של בילי ויילדר", ואנחל עונה: "כן, גם לי.
לאחר הצפייה ברסיטל הפלמנקו, ליאו ואנחל הולכים ברחוב, ואנחל שואל את ליאו: "זוכרת את "קזבלנקה", הפעם הראשונה שאינגריד ברגמן נכנסת לבית הקפה?".
הסרט "פרח הסוד שלי" רומז לשני סרטים עתידיים של אלמודובר:
התרגול בשכנוע לתרום איברים, המופיע בפתח הסרט, מופיע גם בפתח הסרט "הכל אודות אמא", ובהמשכו הופך לממשות, כאשר מנואלה, אם חד-הורית שגילמה את אשת הנפטר בתרגול, מתבקשת לתרום את איבריו של בנה בן ה-17, שנהרג בתאונת דרכים.
השלד של הרומן "חדר קירור", כפי שמתארת אותו אליסיה בשיחתה עם ליאו, הוא למעשה הגרעין של הסרט "לחזור", שהופק 11 שנה לאחר "פרח הסוד שלי".
פרח חד-מיני הוא פרח הנושא איברים נקביים (עלי) או איברים זכריים (אבקנים) בלבד.
האיברים הנקביים מופיעים בפרחים מסוימים והזכריים בפרחים אחרים.
בניגוד אליו, בפרח דו-מיני האיברים הזכריים והנקביים נמצאים באותו פרח.
פרחים חד-מיניים נחלקים לשני סוגים:
כאשר שני סוגי הפרחים - הזכריים והנקביים - מופיעים על אותו פרט, הוא מכונה צמח חד-ביתי (דוגמה: תירס).
כאשר פרחי הנקבה מופיעים על עצי הנקבה ופרחי הזכר מופיעים על עצי זכר, הפרח מכונה צמח דו-ביתי (דוגמה: חרוב, תאנה).
פרח קצונה או פרח חובלים הוא צוער או קצין מן הדרגה הנמוכה ביותר בצי המלכותי הבריטי, בצי של ארצות הברית ובציי המלחמה של רבות ממדינות חבר העמים הבריטי.
מִידְשִׁיפְּמֶן במאה ה-17 הייתה דרגת חוגר של מלח מנוסה.
המילה גזורה מ-Midships, בעברית: "אמצעית" – אמצע גוף האונייה (להבדיל מן החרטום או הירכתיים), על שם המקום באונייה בו עשה את משמרותיו או התגורר.
במאה ה-18 השתנתה המשמעות של "מידשיפמן" מדירוּג של מלח מנוסה לדירוג של מועמד לקצונה.
מהתקופה הנפוליאונית (1793–1815) ואילך מידשיפמן היה קצין מתלמד (Apprentice officer), ששירת קודם לכן משך שלוש שנים לפחות כנער הקפטן (Captain's servant), כשוחר (Volunteer), או כמלח כשיר .
דרגתו והאחריות שהוטלה עליו הקבילו פחות או יותר לאלו של תת-קצין או סמל של ימינו.
לאחר שלוש שנות שירות לפחות כמידשיפמן או כעוזר נווט הוא היה רשאי לגשת לבחינה לדרגת לוטננט.
הקידום לתפקיד לוטננט לא היה אוטומטי, ומידשיפמנים רבים מילאו תפקידי עוזר נווט כדי להגדיל את שכרם ואת היקף אחריותם באונייה.
פרחי-קצונה בצי האמריקני הוכשרו ושירתו בדומה לפרחי הקצונה בצי המלכותי הבריטי, אך בהבדל אחד – עד 1912 "מידשיפמן" הייתה דרגת קצין-משנה .
במהלך המאה ה-19 חלו שינויים בדרכי הכשרתם של קצינים ימיים הן בצי המלכותי הן בצי האמריקני, וההתמחות המעשית באוניות הוחלפה בלימודים פורמליים בקולג' ימי.
מאז ואילך קיבלה המילה "מידשיפמן" משמעות של קדט הלומד במכללה ימית.
הקדטים שהו כארבע שנים במכללה וכשנתיים בים, ורק אחר כך קיבלו את דרגת הקצין.
מאמצע המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20 פחתה בהדרגה תקופת הוותק בים (הפז"ם) לפחות משנה, מאחר שגיל ההצטרפות לצי הועלה מ-12 ל-18.
דרגות מקבילות למידשיפמן קיימות בציי מלחמה רבים.
אם נשתמש כבסיס להשוואה במידשיפמן האמריקני או במידשיפמן הבריטי לפני בחינת ההסמכה, הדרגה המקבילה תהיה קדט ימי בתקופת הכשרתו לקצין זוטר.
אם נשתמש במידשיפמן הבריטי לאחר בחינת ההסמכה, תהיה זו דרגת הקצין הזוטר הנמוכה ביותר בסולם הדרגות, הדומה לדרגת Ensign בצי האמריקני מבחינת התפקיד והאחריות.
בשפות רומאניות רבות משתמשים במונח שתרגומו המילולי הוא "נוֹטֵר של הצי".
דרגות אלו נהוגות כיום רק בצי המלחמתי, אך בעבר נקראו בשם "נוטרים" צעירים שנבחרו על ידי המלך והוכשרו בעיקר כחיילים בצבא היבשה.
בחיל הים הישראלי לא קיימת דרגה מקבילה למידשיפמן.
חניכי קורס חובלים הם חוגרים לכל דבר.
בסיום הקורס, המשלב כיום לימודים לתואר אקדמי, מוענקת להם דרגת סגן.
בעבר הוענקה למסיימי הקורס דרגת סגן-משנה.
דרגת המידשיפמן נוצרה באנגליה בתקופת בית טיודור ובית סטיוארט.
נשא אותה מלח מנוסה, שעלה והתקדם מבין המלחים הפשוטים וביצע את משמרותיו בסיפון בין התורן הראשי לתורן האחורי.
אחריותו הייתה גדולה משל מלח פשוט, אך הוא לא מילא תפקיד פיקודי ולא היה קצין בהכשרתו.
השם "מידשיפמן" מופיע לראשונה בכתובים ב-1662, והוא נגזר מן Midships, "אמצעית" (אמצע גוף האונייה) ומתייחס למקום באונייה בו עשו המידשיפמנים את משמרותיהם, או למקום באונייה בו התגוררו.
בתחילת המאה ה-18 היו קיימים ארבעה סוגי מידשיפמנים: מידשיפמן (דרגת החוגר המקורית של מלח מנוסה), מידשיפמן שלא מן המניין , מידשיפמן (קצין מתלמד) ומידשיפמן מן המניין .
אחדים מן המידשיפמנים היו אנשים מבוגרים, ורובם מועמדים לקצונה שנכשלו בבחינות ההסמכה ללפטננט או שקידומם נעצר; אחדים מנושאי הדרגה המקורית שרתו, עד 1822 לכל המאוחר, יחד עם שוליות קצינים מבלי שהם עצמם ישאפו לקצונה.
ב-1794 בוטלה הדרגה המקורית, ומאז נחשבו כל המידשיפמנים למועמדים לקצונה.
נערים ששאפו להיות קצינים ימיים צוידו מאז 1661 על ידי משפחותיהם ב"מכתב שירות" (Letter of service) מאת הכתר, וקיבלו לאחר הצטרפותם לצי שכר שווה לזה של מידשיפמן.
המכתב הורה לאדמירלים ולקפטנים להעניק לנושא המכתב "יחס הראוי לג'נטלמן, הן בבחירת מקום מגוריו באונייה הן בסיוע להתקדמותו".
דרגתם הרשמית הייתה "מתנדב על פי צו" , אך הם נודעו לעיתים קרובות יותר בשם "נערי צו המלך" (King's letter boys), על מנת להבדיל את מעמדם החברתי הגבוה יותר מהדרגה המקורית של מידשיפמן.
ב-1677 התקין הצי המלכותי תקנות, המחייבות צבירת ותק מסוים בים כתנאי לקידום לדרגת מידשיפמן ושירות כמידשיפמן כתנאי לקידום לדרגת לפטננט.
עד המלחמות הנפוליאוניות היה הוותק הנדרש שלוש שנות שירות כמידשיפמן או כחובל (Master's mate) וכן וֶתֶק ימי (Sea time) כולל של שש שנים.
הוותק הימי נצבר בדרכים שונות, ורוב הנערים שרתו את פרק הזמן הזה בים בדרגה נמוכה כלשהי, בין אם כנער (servant) של אחד מקציני האונייה, כשוחר (volunteer) או כמלח.
בעשור של 1730 בוטלה דרגת "מתנדב על פי צו" והוחלפה בשיטה לפיה שירתו המידשיפמנים לעתיד כנערים של קצינים.
לדוגמה, קפטן רשאי היה להחזיק ארבעה נערים על כל 100 אנשי צוות באונייתו; רבים מבין הנערים הללו היו צעירים שיועדו לקצונה.
ב-1729 נוסדה האקדמיה הימית המלכותית בפורטסמות', אשר שמה הוחלף ב-1806 למכללה הימית המלכותית .
היא נועדה ל-40 חניכים בגילאים 13 עד 16, שנדרשו להשלים קורס של שלוש שנות לימוד ולצבור שנתיים של התנסות מעשית בים קודם שהוסמכו לקצונה.
דרגת המידשיפמן על פי צו, או מידשיפמן מן המניין, שימשה במיוחד עבור בוגרי המכללה הימית המלכותית, כדי להבחין בינם לבין מידשיפמנים ששירתו באונייה ואשר שכרם היה גבוה יותר.
בית הספר לא זכה לאהדה בצי, מאחר שקצינים נהנו מן הפריבילגיה שבהחזקת נערים ועל כן העדיפו כי קצינים יוכשרו לתפקידם בשיטה המסורתית של חניכות (Apprenticeship).
ב-1794 בוטלה הדרגה "נערי קצינים" ובמקומה נוצר סוג חדש של שוחרים עבור נערים בגילאי 11–13 שנקראו "שוחרים מדרגה ראשונה" ("Volunteer Class I"); הם נחשבו מידשיפמנים לעתיד, והתגוררו באוניית קו במס הקצינים הזוטרים (gunroom) ובפריגטות וספינות מלחמה קטנות יחד עם המידשיפמנים.
שוחרים השתכרו 6 ליש"ט לשנה.
ב-1816 בוטלה דרגת מידשיפמן מן המניין, וכל שוליות הקצינים דורגו כמידשיפמנים.
הדרגה והמעמד באוניות הצי המלכותי במאה ה-18 נקבעו על פי שתי היררכיות, סולם הדרגות הרשמי והחלוקה החברתית המקובלת לג'נטלמנים ולאלו שאינם ג'נטלמנים.
נערים ששאפו להיות קצינים נקראו לעיתים קרובות "ג'נטלמנים צעירים" במקום בשם דרגתם, כדי לציין שמעמדם החברתי גבוה מזה של המלחים הפשוטים.
ברוב אוניות המלחמה התגוררו המלחים הפשוטים בסיפוני התותחים, ומגורי הקצינים היו בירכתיים.
לעיתים קרובות היו מציבים מידשיפמן באונייה כשדרגתו הרשמית בניירות האונייה נמוכה יותר, כמו מלח כשיר, אבל הוא התגורר ואכל את ארוחותיו בקיטון פרחי הקצונה עם השווים לו במעמדם החברתי.
כ-50 אחוזים מן המידשיפמנים היו בניהם של בעלי מקצוע, ובהם בנים לקצינים בצי המלחמתי ולמשפחות עם עבר ימי מפואר כמו משפחות סומרז, הוד ופארקר.
קשרי המשפחה סייעו רבות לקידום ולהעלאה בדרגה של הקצינים לעתיד.
בני משפחות אצולת התואר (Peerage) ואצולת הקרקע (Landed gentry) היוו את הקבוצה השנייה בגודלה, כ-27 אחוזים מן הקצינים.
מספקם היה קטן, אך קשריהם המשפחתיים היו מנוף מצוין לקידום, והשפעתם על הצי המלכותי הייתה רבה.
קצין מפורסם שהשתייך לקבוצה זו היה הנסיך ויליאם, לימים ויליאם הרביעי, ששירת כמידשיפמן מ-1780 עד 1785. השאר היו בני מעמד הפועלים או הסוחרים, שסיכוייהם להתקדם לדרגת לפטננט היו קלושים.
מאחר שרוב המידשיפמנים היו מהג'נטרי או בני משפחות שעיסוקן בספנות, ניצלו רבים מהם את קשריהם כדי ששמם יירשם בספרי האונייה.
השיטה, שנודעה בשפת הדיבור בשם "התפקדות מדומה" ("False muster"), הייתה נפוצה ביותר על אף שמבחינה טכנית נחשבה בלתי חוקית ולא נראתה בעין יפה.
היא איפשרה לנערים להתקדם לדרגת מידשיפמן, או במקרים אחדים לדרגת לפטננט, מבלי שהשלימו את פרק הזמן הימי הדרוש.
דוגמה מפורסמת היא תומאס קוקרן, שדודו צירף אותו לצי בגיל חמש; שמו היה רשום באוניות שונות עד אשר בגיל 18 קיבל את הסמכתו לקצונה.
עם הנהגת מדים בצי המלכותי ב-1748, לבשו המידשיפמנים בתחילה את אותם המדים כמו קציני הפיקוד (Commissioned officers).
אז גם החלו עונדים את סמל הדרגה המסורתי שלהם, פיסת בד לבן עם כפתור מוזהב ולולאת חבל לבנה בכל אחד מצדי צווארון המקטורן.
המדים הדגישו את היות המידשיפמנים ג'נטלמנים וקצינים מתלמדים.
המידשיפמנים באונייה נדרשו ללמוד נווטות וימאות בנוסף לעבודתם.
הם אמורים היו לדעת כבר, כמלחים כשירים או כשוחרים, כיצד לטפל בחיבל ובמפרשים, להחזיק משמרת, להעביר פקודות מסיפון אחד לשני, לפקח על סוללת תותחים, לפקד על סירת שירות של האונייה ועל תת-מחלקה של צוות האונייה בפיקוחו של אחד הלפטננטים.
באוניות קטנות רכשו המידשיפמנים את ידיעותיהם העיוניות מפיו של חוֹבֵל ותיק, שהיה לעיתים קרובות מידשיפמן שעבר את בחינת ההסמכה לקצונה , והוא לימד אותם מתמטיקה, נווטות ומסורת ימית.
באוניות גדולות כלל הצוות מורה (Schoolmaster), על פי רוב אזרח, כמו הכומר של האונייה.
המידשיפמנים נדרשו לנהל יומן ניווט מפורט, אותו הציגו למפקד האונייה כדי שיראה את התקדמותם.
לפני שקודם לדרגת לפטננט נדרש מועמד לקצין-פיקוד בצי המלכותי לעבור בחינה פורמלית.
רשמית, לפטננט לעתיד צריך היה להיות בן 19 לפחות, ונדרש להציג הוכחות לשירותו הקודם, כמו אישורי הסמכה שקיבל ממפקדיו הקודמים ויומנים שניהל בהיותו מידשיפמן.
עם זאת, רוב המידשיפמנים שאפו לגשת לבחינה ללפטננט בגיל 17 או 18, וגיל המידשיפמנים היה בין 15 ל-22. המועמד התייצב בפני ועדה של שלושה קפטנים ונבחן בעל-פה בימאות, נווטות ומשמעת בים.
חברי הוועדה היו שואלים אותו שאלות כגון: "אויב נראה באופק; מסור פקודות לתפיסת עמדות קרב, וערוך את כל ההכנות הדרושות ללחימה.
הוועדה עצמה התכנסה אַד הוֹק לשם הבחינה, וגם שאלות הבחינה לא היו אחידות וכל אחד מהקפטנים הציג שאלות כרצונו.
בימאות נדרש המועמד להוכיח כי הוא יודע לעשות קליעות בחבל, לצמצם מפרש, להשיט אוניית מפרשים ולחשב את שינויי הגאות והשפל.
בנווטות הוא נדרש להראות כי הוא יודע לחשב את מיקום האונייה בשיטת הניווט המקורב, להשתמש במפות מרקטור, לבצע תצפיות שמש וכוכבים כדי למצוא את מיקום האונייה בשיטת הניווט האסטרונומי, ולהבין את שגיאות המצפן.
כמו כן נדרש להיות בקי ומוסמך בתפקידיהם של מלח כשיר ומידשיפמן.
אם נכשל, יכול היה לגשת לבחינה חוזרת רק לאחר שישה חודשי שירות בים.
היו מידשיפמנים שמעולם לא עברו את הבחינה.
מידשיפמן שעמד בהצלחה במבחן נעשה "מידשיפמן מוסמך" (Passed midshipman).
מהמאה ה-18 עד המחצית השנייה של המאה ה-19, מידשיפמן בצי המלכותי שעבר את הבחינה ללפטננט לא קיבל פיקוד באופן אוטומטי.
מידשיפמנים בעלי קשרים פוליטיים קודמו ראשונים, והאחרים צריכים היו להמתין בסבלנות לתורם.
בעיתות מלחמה, אז האבידות באוניות ובאנשים היו רבות, קודמו רוב המידשיפמנים המוסמכים בתוך שנה-שנתיים, אך בימות השלום ההמתנה יכלה להימשך זמן רב, ולא אחת קרה שהמידשיפמן כבר היה מבוגר מדי ואבדו סיכוייו לקבל פיקוד.
מידשיפמנים מוסמכים שהמתינו לקידומם מונו לעיתים קרובות על ידי הקפטן לתפקיד עוזר רב-חובלים (חובל), תת-קצין בכיר שסייע לרב החובלים, היה סגנו של הלפטננט במהלך המשמרת ופיקד על אחת מסירות השירות הקטנות של האונייה.
שכרו של מידשיפמן שמונה לעוזר רב-חובלים גדל מ-2 ליש"ט ו-5 שילינג ל-3 ליש"ט ו-16 שילינג לחודש, אך סיכוייו לקבל פיקוד לא היו גבוהים בתחילה, כי עוזרי רב-החובלים ורבי-החובלים היו מרקע חברתי נמוך של מעמד הפועלים.
לימים נקבע מילוי תפקיד עוזר רב-חובלים כשלב רגיל בדרך לקבלת פיקוד; הדבר גרם לבלבול מסוים בשלהי המאה ה-18, משום ששני בעלי-תפקידים באונייה – עוזרי רב-החובלים, שרצו להתקדם לדרגת רב-חובלים, והמידשיפמנים לשעבר ששאפו לקבל פיקוד על אונייה – החזיקו באותו שם-דרגה ותחומי אחריותם היו זהים.
בתחילת המאה ה-19 שימש שם הדרגה mate, ללא התחילית master's, לציון מידשיפמן מוסמך, על מנת להבדיל בינו לבין עוזרי רב החובלים שלא שירתו קודם לכן כמידשיפמנים.
ב-1824 הוחלף שם הדרגה Master's mate ב-Master's assistant, ושם-הדרגה Mate הוסיף להתייחס באופן לא רשמי למידשיפמנים מוסמכים.
שינויים אלה סייעו לסילוק הבלבול שנוצר.
ועדה מלכותית שהתכנסה ב-1838 בראשותו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, המליצה לקבוע את הדרגה Mate כשלב רשמי בין מידשיפמן ולפטננט.
ב-1861 בטלה דרגת ה-Mate ובמקומה הונהגה דרגת תת-לפטננט (סגן משנה).
חוק ההתחמשות הימית, שאושר על ידי הקונגרס ב-1794 והורה על הקמתו של הצי של ארצות הברית, קבע בין שאר דברים כי מידשיפמנים יימנו עם קציני-המשנה ומינויים ייעשה על ידי נשיא ארצות הברית.
תפקידי המידשיפמן היו זהים לאלו שבצי המלכותי הבריטי, וגילם של המידשיפמנים השואפים לקצונה היה מ-14 עד 22. "פרח קצונה מוסמך" הייתה דרגה רשמית בצי האמריקאי מ-1819.
בתקופת השלום הארוכה שבין 1815 ל-1846 היו למידשיפמנים הזדמנויות מעטות לקידום, והם השיגו את הפיקוד המיוחל בסיועו של פטרון .
הכשרתם הלקויה של קציני הצי האמריקני נחשפה לאחר "פרשת סומרז" , מרד לכאורה שפרץ באונייה "סומרז", שהסתיים בתלייתו של המידשיפמן פיליפ ספנסר .
ספנסר קיבל את התפקיד והדרגה באונייה בהשפעת אביו, ג'ון קנפילד ספנסר, מזכיר המלחמה של ארצות הברית.
המכללה הימית המלכותית המקורית נסגרה ב-1837, ומאז התבצעה הכשרת מידשיפמנים באוניות הצי בלבד.
ב-1844 נקבעה דרגה חדשה – קדט של הצי המלחמתי (Naval cadet), וכדי לקבל הסמכה למידשיפמן נדרש המועמד להיות בן 14, לעבור בהצלחה בחינה של האדמירליות ולשרת שנתיים כקדט של הצי או שלוש שנים כחוגר בצי.
בשל המחסור בקצינים מוסמכים הורתה מפקדת הצי כי מעתה ואילך יוכשרו כל הקדטים באוניית לימודים עוגנת.
הלימודים וההכשרה החלו ב-1857 באה"מ "אילוסטריוס", שהוחלפה ב-1859 על ידי אה"מ "בריטניה".
ב-1862 הועברה "בריטניה" אל נמל פורטלנד, וב-1863 אל דרטמות', למקום בו נמצאת כיום "המכללה הימית המלכותית בריטניה" .
משנות ה-40 של המאה ה-19 היה גיל הקבלה של קדטים בין 12 ל-13, וההכשרה כללה שתי שנות לימודים עיוניים, במהלכן נשאו החניכים דרגות קדטים של הצי.
אלו מביניהם שהצטיינו בלימודים, בימאות ובהתנהגות יכלו לזכות לאחר הבחינה הסופית בפטור עד שנה מן הוותק הימי הנדרש, ובנוסף לזאת לקבל דרגת מידשיפמן מיד עם סיום לימודיהם במכללה.
בסיום הלימודים במכללה שירתו הקדטים שנה אחת באוניית לימודים מיוחדת.
אחר כך הוענקה להם דרגת מידשיפמן, והם הוצבו לשירות של שנתיים נוספות באחת מאוניות הצי.
מגורי המידשיפמנים היו במס הקצינים הזוטרים (gunroom), הם עשו משמרות והשיטו את סירות השירות של האונייה.
מדי יום השתתפו בשיעורי נווטות.
אחרי חמש שנות הכשרה בסך הכל ובהגיעם לגיל 19 רשאים היו המידשיפמנים לגשת לבחינה ללפטננט.
מידשיפמן שעבר את הבחינה קיבל דרגת תת-לפטננט ועבר ללמוד במכללה הימית המלכותית בגריניץ', שנפתחה ב-1873 כ"אוניברסיטה של הצי המלחמתי".
ב-1903, על פי תוכנית סלבורן-פישר שיזם אדמירל ג'ון פישר, אוחדה ההכשרה של המועמדים לקציני סיפון ושל המועמדים לקציני מכונה.
קודם לכן הוכשרו קדטי המכונה בנפרד במכללה המלכותית להנדסה ימית בקִייֶם שבדבון, אשר נסגרה ב-1910. ב-1903 נפתחה מכללה ימית מלכותית באוסבורן .
תוכנית ההכשרה המשותפת כללה שתי שנות לימוד באוסבורן ושנתיים נוספות במכללה הימית המלכותית בדרטמות'.
אחר כך שונתה התוכנית וכללה ארבע שנות לימוד בדרטמות' ושלוש שנות שירות בים כמידשיפמנים, שבסיומן הוענקה להם דרגת תת-לפטננט.
ב-1905 הושלמה בניית "המכללה הימית בריטניה", שהחליפה את אוניית הלימודים אה"מ "בריטניה".
ב-1913, עקב הדרישה הגוברת לקצינים, החלו לגייס נערים בני 18 בוגרי בתי ספר פרטיים.
גיוס זה נקרא "גיוס מיוחד" (Special Entry), והוא התנהל בנפרד מגיוס הקדטים של תוכנית סלבורן-פישר, שנקרא "גיוס רגיל" (Common Entry).
קדטים מן הגיוס המיוחד קיבלו הכשרה של כ-6 חודשים ואחר כך צורפו לאוניות כמידשיפמנים.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה ב-1914 גויסו מיד כל הקדטים בדרטמות' לצי המילואים כמידשיפמנים.
לשניים מהם, ג'ורג' דְרוּרִי ווילפרד מלסון, הוענק עיטור צלב ויקטוריה, הגבוה בעיטורי הגבורה של חבר העמים הבריטי, על אומץ לבם במהלך הנחיתה בכף הלס.
ההתנגדות לתוכנית סלבורן-פישר הובילה אחרי המלחמה להפרדה כמקודם של הכשרות קציני הסיפון וקציני המכונה, אך הגיוס המשותף והגיוס המיוחד הוסיפו להתקיים.
אחרי מלחמת העולם השנייה בוצעו רפורמות נוספות להעלאת איכות הקצינים בצי המלכותי.
הן נעשו על פי הלקחים שנלמדו מתוכנית הגיוס המיוחד בכל הנוגע לרמת הקצינים ועל פי ניסיונן של מדינות אחרות בהכשרת מועמדים לקצונה במתכונת אוניברסיטאית.
ב-1949 הועלה גיל הגיוס למועמדים לקצונה ל-16 וב-1955 ל-18, והם נדרשו להיות בעלי השכלה הכוללת שני מקצועות לפחות ברמה מתקדמת (A level).
אחרי 1957 לא שירתו יותר מידשיפמנים בצי.
ב-1972, עם ביטול דרגת הקדט, נעשו כל הקדטים למידשיפמנים.
הקונגרס הורה על הקמת האקדמיה הצבאית של ארצות הברית ב-1802, אך חלפו קרוב ל-50 שנים עד שאושרה הקמת אקדמיה להכשרת קציני הצי המלחמתי.
אחת הסיבות לעיכוב הייתה העדפת ראשי הצי את שיטת החניכות (apprenticeship), והם הביאו כדוגמה קצינים ידועי שם כמו נלסון והקפטנים של מלחמת 1812 שלא למדו לימודים פורמליים בבית ספר ימי.
רק אחרי פרשת סומרז הבין פיקוד הצי כי יש צורך לשנות את שיטת ההכשרה של הקצינים ולשפר אותה.
ג'ורג' בנקרופט, שמונה למזכיר הצי המלחמתי ב-1845, החליט לפעול מבלי להזדקק לאישור הקונגרס, והורה על הקמת אקדמיה חדשה לקצינים.
הוא הקים מועצה בראשות קומודור פרי, שתפקידה לנסח תוכנית חדשה להכשרת קצינים ולהפוך את פורט סברן הישן באנאפוליס למוסד חדש שייקרא "האקדמיה הימית של ארצות הברית".
מידשיפמנים למדו באקדמיה ארבע שנים, ובכל קיץ התאמנו באוניות.
מזמן זה ואילך מידשיפמן משמעו היה "מידשיפמן מוסמך" (Passed midshipman), וחניך באקדמיה הימית נקרא מידשיפמן-קדט (Cadet midshipman).
דרגת סגן משנה (Ensign) נוצרה ב-1862, ומידשיפמנים מוסמכים הועלו לדרגת סגן-משנה כאשר התפנו תפקידים עבורם.
ב-1865 הוקמה באקדמיה מגמת מכונות קיטור, ובפעם הראשונה התקבלו אליה קדטים שיועדו לשרת כקציני מכונות באוניות.
ב-1874 ערך הקונגרס שינויים בתוכנית הלימודים, והיא כללה מאז ארבע שנות לימודים עיוניים ושנתיים נוספות של שירות בים באחת מאוניות הצי כמידשיפמן זוטר (Warrant midshipman), לפני שהתייצב לבחינות ההסמכה.
ב-1882 ביטל הקונגרס את ההכשרה הנפרדת של קדטי מכונה וסיפון, וקבע כי מעתה ייקראו כולם בשם קדטים ימיים (naval cadets); ב-1902 חזרו להשתמש בשם "מידשיפמנים".
ב-1903 אישר הקונגרס חוק, לפיו מותר לכל סנטור, חבר בית הנבחרים וציר בקונגרס למנות שני מידשיפמנים, שניים מטעם מחוז קולומביה וחמישה בכל שנה משאר המדינות.
ב-1912 אישר הקונגרס אישר את מינויים של מידשיפמנים לסגני-משנה (Ensigns) ביום סיום לימודיהם, וביטל את הדרישה הקודמת לשירות בים של שנתיים בסיום הלימודים כקציני משנה.
ב-1930 קיבלה האקדמיה הימית הכרה רשמית כמוסד ללימודים טכנולוגיים.
ב-1933 אושר חוק חדש שאיפשר לאקדמיות הימית, הצבאית וזו של משמר החופים להעניק תואר בוגר במדעים (MSc).
בוגרי מחזור 1933 הם הראשונים שקיבלו תואר זה.
ב-1937 ניתנה לנשיא האקדמיה הסמכות להעניק תואר בוגר במדעים לכל בוגרי האקדמיה שעודם בחיים.
במהלך המאה ה-20 הקימו הדומיניונים של האימפריה הבריטית ציי מלחמה משלהם, ומשום כך נפוץ השימוש בדרגת מידשיפמן גם למדינות נוספות.
כיום נמצאת דרגה זו בציי אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה, פקיסטן, הודו, סינגפור, סרי לנקה, בנגלדש וקניה.
עד 1968 היייתה הדרגה נהוגה גם בצי המלכותי הקנדי, אך בשנה זו אוחדו הצי, הצבא וחיל האוויר המלכותיים של קנדה, ודרגת המידשיפמן הוחלפה בדרגת קדט ימי.
מידשיפמן בצי המלכותי הבריטי מכונה לעיתים בלשון דיבור "סנוטי" (Snotty, זב חוטם).
על מקורו של הכינוי קיימות שתי גרסאות עממיות: האחת טוענת כי הכינוי נולד בשל חסרונן של ממחטות אצל המידשיפמנים, שנהגו על כן לנגב את אפם בשרוולי המעיל.
לעיתים קרובות מזכירים את הנסיך ויליאם, לימים המלך ויליאם הרביעי, כדוגמה המובהקת לנוהג נפסד זה.
גרסה אחרת טוענת כי שלושת הכפתורים, שהיו תפורים בימים עברו לשרווליות מעילי המידשיפמנים, נוספו כדי שלא ינגבו את חוטמם בשרוול המעיל.
מידשיפמנים בציי בריטניה וארצות הברית בימינו
דרגת "מידשיפמן" בצי המלכותי בימינו היא דרגת הקצונה הנמוכה ביותר; היא מקבילה ללפטננט שני (Second lieutenant, סגן משנה) בצבא הבריטי ולקצין טיס (Pilot officer, סגן משנה) בחיל האוויר המלכותי, וגבוהה מכל דרגות החוגרים והנגדים.
סימן הדרגה של מידשיפמן, שלא השתנה כמעט מאז ימי נפוליאון, נקרא "Turnback": פיסת בד לבן עם כפתור מוזהב וחצי לולאת חוט לבן שזור בכל אחד מצדי צווארון המעיל.
קצינים לעתיד חייבים לעבור חמש בחינות בגרות (GCSE) לפחות, כולל אנגלית ומתמטיקה, ובנוסף לכך לצבור 72 יחידות לימוד (UCAS) לפחות בשני מקצועות ברמה-A.
עליהם לעבור מבדקי קבלה הנמשכים יומיים וחצי ונקראים "ועדת קבלה של האדמירליות" (Admiralty Interview Board) ובדיקה רפואית.
נכון ל-2013, הן בעלי תואר אוניברסיטאי הן ללא תואר מקבלים דרגת מידשיפמן וממתינים יחד לקידומם לדרגת תת-לפטננט.
ההכשרה הכללית הבסיסית (Initial Officer Training) של קציני הצי המלכותי נעשית במכללה הימית המלכותית "בריטניה".
היא נמשכת עד שנה בהתאם למקצוע ההתמחות; כל המידשיפמנים לומדים לפחות שתי תקופות בנות 14 שבועות כל אחת.
לאחר שהשלימו את הכשרתם הבסיסית הם מקבלים דרגת קדט קצונה (Officer cadet).
במהלך שבעת השבועות הראשונים להכשרתם מתמקדים הלימודים בהכרת המערכת הצבאית, בכישורי מנהיגות ובעבודת צוות.
בשבעת השבועות הבאים רוכשים הקדטים כישורים ימיים חיוניים הכוללים נווטות והכרת הסביבה הימית, לוחמה ימית והישרדות בסיסית בים.
בשלב הלימודים השני רוכשים הקדטים ניסיון ימי התחלתי במשך עשרה שבועות באוניות הראשיות של הצי צוברים הקדטים עשרה שבועות של זמן ימי בסיסי כדירוגים זוטרים.
עם השלמת ההתנסות הימית הראשונית (Initial Fleet Time) שבים הקדטים אל דרטמות' לארבעה שבועות, במהלכם הם משלימים את החובה הסופית של "תרגיל מנהיגות ימית" (Maritime Leadership Exercise, MARL) ומבקרים במשך שבוע במתקנים שונים של הצי המלכותי.
לאחר השלמת אימוני הקצונה הבסיסיים, עוברים הקדטים בוגרי האוניברסיטאות וקדטי הקצונה במגמות מכונה, לוגיסטיקה וטיס אל שלב ההכשרה השני שלהם, המתבצע במקומות שונים בצי.
מידשיפמנים המתמחים בלוחמה נשארים במכללה ועוברים קורס קציני לוחמה בסיסי; הקורס מהווה חלק מלימודי התעודה במדעים ימיים (השקולים לשני שלישים של תואר בוגר אוניברסיטה).
הקצינים יכולים להשלים את התואר בלמידה מרחוק או באוניברסיטה הפתוחה, אך השגתו אינה חובה.
מידשיפמן בצי האמריקני בימינו נחשב לקצין מן השורה, אך סמכויות הפיקוד שלו מוגבלות בהתאם לרמת ההכשרה שעבר.
מבחינה פורמלית נחשבים המידשיפמנים לקצין מסוג מיוחד, המדורג בין קצין-משנה (Warrant Officer, W-1) והסוג הנמוך ביותר של קצין-משנה בכיר (Chief Warrant Officer, W-2).
חניכים באקדמיה הימית של ארצות הברית מתמנים למידשיפמנים בצי המלחמתי על ידי נשיא ארצות הברית.
חניכים בחיל ההדרכה לקציני מילואים ימיים (Naval Reserve Officer Training Corps, NROTC) מקבלים את מינויים למידשיפמנים ביחידת מילואי הצי או ביחידת מילואי חיל הנחתים מידי מזכיר הצי.
חניכים באקדמיה של הצי המסחרי האמריקני (USMMA) מתמנים למידשיפמנים ביחידת מילואי הצי המלחמתי.
יחידת החניכים באקדמיה הימית של הצי נקראת "בריגדת המידשיפמנים", ויחידת החניכים באקדמיה של הצי המסחרי נקראת "רגימנט המידשיפמנים".
"פרח נתתי לנורית" הוא ספר שירי ילדים של הסופרת מרים ילן-שטקליס, אשר ראה אור בהוצאת דביר, כנרת זמורה-ביתן באור יהודה בשנת 2005, כעשרים שנה לאחר פטירתה של ילן-שטקליס.
השירים לוקטו ונערכו על ידי יעל גובר, ולוו באיורים מעשה ידי דוד פולונסקי.
בספר מבחר מיצירותיה של ילן-שטקליס, המתארות מנעד מייצג של חוויות ילדות ורגשות עמוקים כמו: אהבה וגעגוע, עצב ובדידות, שמחה וחמלה.
שם הכותר: "פרח נתתי לנורית", נלקח משורה בשיר "דני גיבור", המובא ראשון.
"דָּנִי גִבּוֹר" - הילד דני מרגיש אכזבה ושיברון לב; לאחר שנתן לילדה נורית פרח ותפוח כמחווה לרגשותיו כלפיה, היא משתמשת במתנותיו אבל זונחת אותו, ופונה לשחק עם "ילד אחר".
השיר זכה להצלחה ולעיבודים שונים, בהם ביצוע של להקת שייגעצ הכולל עיבוד בסגנונה של הלהקה.
"הַדֹּב שֶׁל בֻּבָּתי" - הבובה זהבה מספרת לדוברת סיפורי אגדות על דוד בובה, על גמד שבא לבקר בלילה ואיתו הצרצר.
"עֲיֵפָה בֻּבה זֶהָבָה" - לעת ערב נחה הבובה זהבה, עם שאר צעצועיה של הילדה נורית: הדובון, הארנבת והכדור; וכאשר נורית קוראת להוריה לגרש את החושך, צוחקת זהבה ואומרת על החושך: "והרי הוא ילד טוב".
"הַדֹּב חוֹלֶה" - דב הצעצוע חולה וקרוביו מחפשים דרך להקל על סבלו: תחבושת, יוד, מים, משקפיים - הם העזרים שמוצעים לרפואתו על ידי הדוברים אשר נאנחים ובוכים איתו.
השפן הצעצוע מביא מדחום לדוב ומייד אחר כך הוא מבריא מחוליו.
"זאת הגְּבֶרֶת שפנפנית" - השפנפנית והשפן גרים בחיק הטבע, "בין עצי הזית, תחת כרוב מאוד מתוק" ולהם בנים "עשרת שפנפנים".
"אצו-רצו גַּמָּדִים" - הגמדים משחקים במחבואים; אחד קטן בשם טִמְפִּינְטָן "התחבא בתוך שבלול" ושם נרדם עד הבוקר.
"שיר-ערש לאֱלִישֶׁבַע" - הילדה הדוברת מספרת על בובתה ושמה אלישבע, אותה היא משכיבה לישון לעת ערב.
"אֱלִישֶׁבַע מה נֶחְמֶדֶת" - הדוברת הילדה שרה לבובתה אלישבע; היא מונה את חסרונתיה: חסרים לה רגל ושיער ואַפָּהּ עקום; הילדה אוהבת את בובתה, תופרת לה שמלה ואומרת לה: "את נחמדת, את יפה אהובתי ...".
"בֶּן-שְׁנָתָיִם דָּנִי" - שיר ערש לילד דני; הוא צמח ומלאו לו שנתיים; ואימו הדוברת מספרת על תוארו: עיניים בצבע כחול, אף "קטן, רחב" ושיער בצבע "זהב".
"שִׁיר לְחָתוּל שֶׁל רוּתִי" - הדוברת הילדה פונה אל חתלתול אפרפר הנמצא ברשותה, ושואלת את דעתו על הצמות החדשות שקלעה בשיער אִמָּהּ.
"נִתְפַּיֵּסָה" - בקשה להתפייסות המופנית על ידי הדוברת או הדובר; בשיר מוזכרים גם העז והגדי.
"סִיפּוּר לגּוּר" - הדובר או הדוברת פונה אל ילד בשם גור, ומפרטת את בעלי החיים שברשותו: תרנגול, חתלתול וכלבלב, ועל גור עצמו השותה כוס חלב.
"יְדִידִי טִנְטָן" - הילד דני מספר על חברו הזעיר והנסתר מעיני הבריות, ושמו טִנְטָן.
בין השניים נערכות שיחות; דני מייחס לטנטן גם מעשים שלא ייעשו, המיוחסים לו על ידי בני משפחתו.
ולבסוף, הוא מספר כי טנטן "נחבא בכף ידי".
"הַסַּבּוֹן בָּכָה מְאוֹד" - הדוברת מתארת את צערם וכעסם של הסבון, מברשת השיניים וברז המים על הילד דני, שבלעדיהם הוא מלוכלך, וספק אם חבריו בגן, כמו "הדסה הקטנה", יכירו אותו.
"הָאֳנִיָּה" - הילד דני מספר על מסכת אירועים: אימו קבלָה על מעשיו והוא בכה, אחר כך הוא בנה במרפסת הבית, בגְּזֻזְטְרָה, אונייה - שדומיינה בשולחן שבור, ושט בה על גבי הים - המחצלת.
הילד מדמיין רוח סערה במי הים ובהלה באונייה; והוא מודיע לנוסעים, נשים, גברים וילדים: אבל המחזה הדמיוני מסתיים עם בואו של אורח, דודו של דני, אשר רגליו "נכנסו אל תוך המים" ודרכו במחצלת.
"רוּחַ רוּחַ..." - הדובר פונה אל הרוח הסוערת ושואל אותו מספר שאלות על התנהלותו בשמיים ובגן.
"הֶעָנָן" - הדובר, הילד קורא לענן הלבן להיות חברו ולשחק עימו.
"לְבַדֵּי" - הילד הדובר מספר על תחושת בדידות; אימו יצאה את הבית והוא משוחח עם דוב הצעצוע על מה מותר ומה אסור לעשות כאשר עצובים, ולבסוף מתאר בצורת לשון שירית-ילדית:
"מִיכָאֵל" - הילדה הדוברת חיכתה לחברה הילד מיכאל שהבטיח לבוא; לכבודו לבשה שמלה וסינר "בו רקום פרח ורוד"; היא הסתובבה בבית: ישבה בחלון, עמדה בגזוזטרה וירדה לחצר; אולם מיכאל לא בא, לצערה הרב.
"מַעֲשֶׂה בְּיַלְדָּה בּוֹדְדָה" - הילדה הדוברת פונה אל הירח שספר לה סיפור, ואגב כך היא מספרת על עצמה: ההורים אינם בבית והיא הולכת למטבח, קוראת בספר, ואחר כך עוברת לעולם של דמיונות בו היא בת מלך הנוסעת במרכבה.
"חֲבֵרוּת" - הדוברת הילדה מירה מספרת על חברותיה: ריבה'לי, צביה ואמא שלה.
השתיים הראשונות מסרבות להצעותיה לשחק עימהן וגם לועגות לה, ואילו אימה מסכימה ברצון לספר לה סיפור וגם אומרת:
"הַשְּׂמָלוֹת שֶׁל אִמָא" (מאת ג' דמיקינה, תרגום מֵרוסית) - הדוברת מספרת על המלתחה של אימה, הכוללת שמלות רבות.
אבל היא מחבבת דווקא את החלוק המרופט של אימה:
"מַעֲשֶׂה בֶּחָתוּל וּבְשׁוֹטֵר" - הילדה הדוברת, מספרת טיול ופגישה עם חתול, שבמהלכו נשארה לבדה, ואז בא שוטר ולקח אותה אל אימה.
"גִ'ינְגִ'י" - הילד הדובר ששערו בצבע "זהב", מתרעם על הצבע המיוחד של שערו בגלל הכינוי שלו הוא זוכה" ג'ינג'י.
בשנתו בלילה הוא חולם על אליהו הנביא המוליך אותו "במרום" למפגש עם דוד המלך, והינה גם לו שיער אדמוני.
"פרח השכונות" הוא מחזמר להיטים שכתב קובי אוז וביים ניר ארז, המבוסס על שיריהם של קובי אוז ולהקת טיפקס, הועלה לראשונה בתיאטרון באר שבע בנובמבר 2012.
זהו המחזה הראשון שכתב קובי אוז.
בשנת 2010 פנה תיאטרון באר שבע לקובי אוז בהצעה לכתיבת מחזה קומי, המבוסס על שיריו, המתמקד בעיר דרומית, הסופגת טילים ונתונה באווירה מסורתית.
המחזה מדבר בצורה הומוריסטית ובשילוב שירים מוכרים, על היחס המזלזל והמנוכר של החברה הישראלית המתגוררת במרכז הארץ, אל העולים ממדינות ערב, שהתיישבו בפריפריה בדרום הארץ, אל המצב הכלכלי הקשה באזור, הקסאמים, ומתאר בהומור את החברה שרבנים שונים הפכו בה למפלט מקשיי היומיום.
המחזה מספר את סיפורה המצחיק-עצוב של משפחת בוזגלו המתגוררת בעיירת פיתוח בדרום הארץ.
רוב המערכות במחזה הן פלשבקים אל העבר, במהלך ימי השבעה, לאחר שאבי המשפחה, מסעוד בוזגלו, נהרג מפגיעה ישירה של קסאם; והמערכה האחרונה היא חתונתם של גיבורי המחזה.
שם המחזה לקוח מהשיר "פרח השכונות", בו מתואר בצורה אירונית סיפורה של נערה צעירה, שמפיק מנוסה מנסה לשכנעה לעבוד איתו כזמרת, ולאחר הצלחתה היא זורקת אותו.
פרחחי המעיין הייתה להקה ממדרשת עין פרת - המדרשה באלון, המוכרת בעיקר בזכות השיר "Dip Your Apple", שיר שביצעה לכבוד ראש השנה ה'תשע"ב (2011).
לפי אתר YouTube, זה היה הסרטון הנצפה ביותר בישראל באותה שנה.
ב-3 בדצמבר 2010 הלהקה העלתה ליוטיוב את הסרטון הראשון שלה, "I Gotta Feeling Hanukkah" (בתרגום חופשי לעברית: "יש לי תחושה של חנוכה").
הסרטון יצא לכבוד חנוכה והתבסס על הלהיט של בלאק אייד פיז, I Gotta Feeling.
בדצמבר 2012 עמד מספר הצפיות בסרטון על כ-270,000. נכון לאפריל 2014 עומד מספר הצפיות הכולל של ערוץ היוטיוב על כ-6 מיליון צפיות.
ב-4 מרץ 2011 הלהקה העלתה את הסרטון השני שלה, "Raise Your Mask" (בתרגום חופשי לעברית: "הרימו את המסכות שלכם") הסרטון יצא לכבוד פורים והתבסס על השיר "Raise Your Glass" של הזמרת האמריקאית פינק.
תקרית זוטא התרחשה כאשר, כשבועיים לאחר העלאת הסרטון של פרחחי המעיין, העלה גם הרכב הא-קפלה המכביטס את השיר "Purim Song" שהתבסס גם הוא על השיר של פינק והיה בעל מוטיבים דומים.
עם זאת, לאור הזמן הקצר שחלף בין שתי ההעלאות, ככל הנראה מדובר בצירוף מקרים בלבד.
ב-2 באפריל 2011 העלתה הלהקה סרטון נוסף, לכבוד חג הפסח, שנקרא "Dayenu, Coming Home" (בתרגום לעברית: "דיינו, חוזרים הביתה").
הסרטון התבסס על "Coming Home" של פאף דאדי ו-"Forget You" של סי-לו גרין.
ב-7 בספטמבר 2011 העלתה הלהקה את השיר "Dip Your Apple" (בתרגום חופשי לעברית: "טבלו את התפוח שלכם") השיר יצא לכבוד ראש השנה ה'תשע"ב והוא מתבסס על השיר "Waka waka" של שאקירה.
הסרטון מכיל מוטיבים מסרטונים וסרטים מפורסמים ומתופעות מפורסמות, כולל ממלך האריות, Charlie Bit My Finger, Angry Birds ופק-מן.
בתאריך 12 בדצמבר 2011, יוטיוב דיווח שזהו הווידאו הנצפה ביותר בישראל בשנה זו.
ב-11 בדצמבר 2011 העלתה הלהקה את השיר "Light up the Night" (בתרגום חופשי לעברית: "האירו את הלילה").
הסרטון יצא לכבוד חנוכה והמוטיב החוזר בו הוא ענייני חנוכה - חנוכיה, שמן זית, נרות, וסדרת סרטי מטריקס והדמויות בה - ניאו, טריניטי, הסוכן סמית' והסוכנים.
בנוסף, בסרטון מופיעים אזכורים להתפרצות כתוצאה מהתגרענות, הארי פוטר ותופעות מפורסמות.
בסרטון זה, בפעם הראשונה, פרחחי המעיין הפיקו שיר מקורי ולא התבססו על שיר קיים.
ב-12 בספטמבר 2012 העלתה הלהקה את השיר "Livin' in a Booth" (בתרגום חופשי לעברית: "חיים בסוכה").
השיר יצא לכבוד סוכות והתבסס על "Marry You" של ברונו מארס.
בסרטון מופיע ניר ברקת בהופעת אורח קצרה.
ב-6 בדצמבר 2012 העלתה הלהקה את השיר "iHanukkah - Apple Style" (בתרגום חופשי לעברית: "אני חנוכה - תפוח סטייל").
השיר יצא לכבוד חנוכה ושמו מרמז לשיר גנגנם סטייל.
בדומה לשיר "Light Up the Night", השיר הוא יצירה מוזיקלית חדשה ואינו מתבסס על שיר קיים.
נכון ל-21 בדצמבר 2012, מספר הצפיות בסרטון עומד על מעט יותר מ-20,000.
לכבוד פסח ה'תשע"ד 2014, הפיקו הלהקה והמדרשה סרטון אינטראקטיבי המאפשר לצופה לבחור תוך כדי צפייה את המשך הסרטון והאופי המוזקלי המבוצע.
הלהקה הופיעה בישראל וכן בקהילות יהודיות בצפון מזרח ארצות הברית.
עדי ארבל, כותב הטור "לא אקטואלי" בעיתון מקור ראשון, התייחס ללהקה בטורו כשכתב "אופנה חדשה שהולכת ותופסת תאוצה ברחבי הרשת היהודית היא יצירתם של קליפים אשר מתלבשים על להיטים עולמיים ומגיירים אותם לטובת השמעת הנרטיב היהודי מנקודת מבט חייכנית משהו.
קליפ אחד כזה הופק על ידי בוגרי מדרשת עין-פרת ומביא את סיפורה של מגילת אסתר ברוח פורימית כטוב בעיני המלך ובעיני עשרות אלפי הצופים אשר עיניהם לא חזתה כדבר הזה.
הצלחתו של הסרטון לא נעלמה גם מעיניהם של אנשי משרד החוץ אשר העלו אותו גם הם לערוץ ההסברה הישראלי." ארבל הוסיף כי הקליפ הוא גימיק "חביב".
פֶּרַח לֵב הַזָּהָב הוא סיפור ילדים עברי שהתפרסם לראשונה בשנת 1930 בקובץ "101 מעשיות, אגדות וסיפורי עם", מפרי עטו של סופר הילדים שלמה זלמן אריאל.
הסיפור כולל מוטיבים מסיפורי עם שונים ומאגדות הנס כריסטיאן אנדרסן.
במרכז הסיפור ילד שאמו נופלת למשכב ואיש אינו יודע כיצד לרפאה.
אולם רק רופא זקן מסביר לילד כי הדרך היחידה להצילה היא על ידי מציאת פרח אדום ולו לב זהב הנמצא בהרים הרחוקים.
לאחר שהאם תריח אותו, היא תבריא.
בגרסאות שונות של הסיפור, הילד הוא הקטן משלושה בנים, כאשר הם נדרשים לצאת למסע אחר הפרח, הגדול אינו יכול כיוון שעליו להישאר ולהאכיל את אמם, האמצעי אינו יכול כיוון שהוא נדרש להישאר ולנקות, וכך נותר הילד הצעיר שיוצא למסע.
במסעו אחר פרח לב הזהב הילד מגיע ליער ותועה בדרך ומתחיל לבכות.
תחילה שומע אותו עורב, ופונה אליו, הנער מספר לו את סיפורו והעורב מציע לסייע לו תמורת מעט מהאוכל שלקח לדרך.
הילד נותן לו את האוכל והעורב מראה לו את הדרך עד שהם מגיעים לקיר גבוה אותו הוא אינו מסוגל לעבור, והוא מתיישב ובוכה.
כבשה ששומעת את בכיו פונה אליו, והוא מספר לה את סיפורו, היא מציעה להראות לו היכן ישנו פתח בקיר בתמורה לכובע שלו, והוא נותן לה את הכובע וגם את המעיל והיא מראה לו את הדרך.
הילד ממשיך במסע ומגיע לנהר גדול אותו הוא לא יכול לעבור, והוא מתיישב ובוכה.
מגיעה אווזה (בחלק מהגרסאות: ברבור) והוא מספר לה את סיפורו, היא מציעה להעבירו לצדו השני של הנהר ובתמורה היא מבקשת שייתן לה את הנעליים שלו.
הילד נותן לה את נעליו וגרביו ויחד הם עוברים לצידו השני של הנהר.
על שפת הנהר הוא רואה את הפרח וממהר לקטוף אותו ולשוב הביתה.
הילד מגיע פצוע, יחף ורעב ומעניק לאמו את הפרח, לאחר שהאם מריחה אותו היא מיד מבריאה.
בסוף הסיפור האם מחבקת ומנשקת את הילד וכל פצעיו מתרפאים.
הסיפור זכה לגרסאות שונות, בהן משל אוריאל אופק, רפאל ספורטה, תלמה אליגון-רוז, בינה אופק, שלמה זלמן אריאל, יעקב מיטלמן ואפרים סידון.
בשנת 1993 הספר עובד למחזמר לילדים בהפקת לירן הפקות.
מהפקה קטנה שהציגה במתנ"סים ובאולמי תרבות ברחבי הארץ, ההצגה הפכה למחזמר שלם ואליו לוהקו מפורסמים רבים במהלך השנים (עד שנת 2005).
כגון דן תורג'מן, נתן נתנזון, אפי בן ישראל, רפי אמזלג ועוד.
עיבוד תיאטרוני נוסף לספר הועלה בהפקת בית צבי בחנוכה 2001. נכתב בידי סמדר שיר, נוהל מוזיקלית בידי טל פורר ובוים על ידי משה קפטן.
הוצג בעיקר בחג החנוכה עד לשנת 2009.
במהלך 1997 צולמה קלטת לילדים על סיפור זה בשילוב של הסברה על עשיית סרט בשם "עושים סרט: פרח לב הזהב", בכיכובה של ענת אלימלך.
פַרְחַה (פלורה) ששון Sassoon; 18 בנובמבר 1859 – 14 בינואר 1936) הייתה אשת עסקים יהודיה הודית-בריטית, בת למשפחת ששון ("הרוטשילדים של המזרח"), שמוצאה מבגדאד.
נודעה כפילנתרופית, רבנית מלומדת ופעילה ציונית.
פרחה (פלורה) גבאי נולדה בשנת 1859 במומבאי, הודו, בת לקהילה היהודית-בגדאדית בעיר.
אביה היה יחזקאל גבאי (1824–1896) סוחר ואיש עסקים עשיר שהגיע למומבאי מבגדאד, עיראק, ואמה הייתה עזיזה גבאי (1839–1897).
מצד אמה הייתה נכדתו של עבדאללה (אלברט) ששון (1818–1896) ונינתו של דוד ששון, אבי משפחת ששון, שזכתה לשם "הרוטשילדים של המזרח" בשל הונה המופלג.
המשפחה שלטה על חלק גדול מהמסחר הענף בין הודו לבריטניה.
פרחה הייתה הבכורה מבין 12 אחיה ואחיותיה.
בנעוריה קיבלה חינוך פרטי מרבנים שהגיעו למומבאי מבגדאד, ובמקביל רכשה השכלה כללית בבית ספר נוצרי יוקרתי במומבאי.
עד גיל 17 ידעה את השפות עברית, ארמית, ערבית-בגדאדית-יהודית, הינדוסטנית, אנגלית, צרפתית וגרמנית.
בשנת 1876 נישאה לסלימאן ששון, שנה לאחר שחזר למומבאי משהות ארוכה בסין לצורכי עסקים כדי לקבל על עצמו את השליטה על עסקי משפחת ששון.
לבני הזוג היו שלושה ילדים: דוד סלימאן ששון, רחל ששון (עזרא) (לימים ראש ההסתדרות הציונית בהודו) ומוזל (מזל-טוב) ששון.
בעזרת הונה המשפחתי מימנה יוזמות נדבנות וציבוריות שונות.
בין היתר תמכה במחקריו במומבאי של מרדכי זאב חבקין, מפתח החיסון כנגד כולרה, והשתתפה במאמציו להפיץ את החיסון בקרב האוכלוסייה המקומית.
היא גם הייתה פעילה ציבורית בתנועה המקומית בהודו כנגד מנהג הפורדה (בפרסית: پرده), שכלל סגרגציה מלאה בין נשים לגברים ולבישת כיסוי גוף ופנים מלא מצד נשים מקומיות בנוכחות גברים.
לאחר פטירתו של בעלה בשנת 1894 קיבלה לידיה את ניהול חברת דוד ששון ושות' (David Sassoon & Co.), חברת המסחר הבינלאומית הגדולה של המשפחה, וכך באופן יוצא דופן לתקופה אישה עמדה בראשות חברה כלכלית גדולה.
אין מידע רב על אופן ניהול החברה תחתיה, אך זו המשיכה להתקיים ולצמוח.
בשנת 1904 בתה מוזל לקתה במחלה, ועקב כך נסעו האם ובתה לאנגליה עבור טיפול רפואי מתקדם.
בלונדון בלטה פרחה (פלורה) בתור אשת חברה שאירחה בביתה אירועים חברתיים אליהם הגיעו מלומדים רבים ואנשי החברה הגבוהה האנגלית.
לצד זאת, שלא כמו הענף האנגלי של משפחת ששון שקשריו ליהדות התרופף, היא הקפידה להישאר נאמנה למסורת הדתית.
בנסיעותיה הרבות ליעדים שונים ברחבי אירופה, אסיה והמזרח התיכון במהלך השנים 1902–1935 היא אף דאגה להיות מלווה תמיד על ידי שוחט יהודי.
ששון הייתה תומכת גדולה של המפעל לתחיית העברית ובפעילות תרבותית עברית ככלל.
היא נאמה למען מטרות עבריות וציוניות מעל במות שונות בהודו ולאחר מכן בבריטניה.
על חנוכת האוניברסיטה העברית בירושלים אמרה שהייתה זו "השמחה היותר מתוקה" בחייה: .
בזכות חינוכה הפרטי מרבנים היא הייתה מלומדת היטב בכתבי הקודש היהודיים ויצא לה שם של אישה הבקיאה ברזי היהדות.
לאורך חייה פרסמה מספר מאמרים בכתבי עת יהודיים על סוגיות שונות בהיסטוריה והדת היהודית, כולל מאמר על הגותו של רש"י (1930).
בנה דוד היה אספן של כתבי יד יהודיים נדירים והיא נהגה לתמוך במאמציו וללמוד את כתבי היד.
מסופר שבאחת מנסיעותיה לבגדאד שהתה בעיר לאורך שלושה חודשים שמהלכם ניתן לה הכבוד לקרוא בתורה באופן קבוע בבית כנסת בעיר.
היא זכתה לשם התואר רבנית.
בשנת 1924 קיבלה את הכבוד להיות האישה הראשונה המשמשת כיושבת הראש של הכנס השנתי של בית המדרש לרבנים בלונדון (הידוע במאה ה-21 בשם London School of Jewish Studies), ונאמה את הנאום הפותח בכנס.
הנאום הודפס כנספח לספרו של הרב יואל לייב הלוי הרצוג "אמרי יואל (ויקרא)".
בנאום, שמתובל בדברי תורה ותלמוד, ציינה שהיא אסירת תודה על ההזדמנות שניתנה לה לנאום בפני הקהל המכובד, אך גם עסקה בזכויות נשים ונזפה בכך שרק שבעים שנה לאחר פתיחת המוסד ניתנה ההזדמנות לאישה לנהל את האספה השנתית.
בין היתר, התכתבה פרחה עם הבן איש חי, הרב יצחק נסים והרב יעקב שאול אלישר, והם התייחסו אליה בכבוד רב.
הבן איש חי אף חיבר לכבודה מעין שיר-חידה שפתרונו הוא שמה, פרחה, אותו הוא פרסם באחד מספריו.
כמה משאלותיה לרב נסים התפרסמו בספרי השו"ת שלו.
שאלות נוספות ששאלה רבנים נוספים ותשובותיהם כונסו בספר "משפחת ששון".
באחת מנסיעותיה לדמשק נפגשה עם הרב הראשי (חכם באשי) של יהודי סוריה, הרב שלמה אליעזר אלפנדרי, ודנה עמו באריכות בענייני המסורת היהודית.
הרב יצחק נסים שמע אודות חילופי הדברים מהרב אלפנדרי, התלהב מלמדנותה של פרחה, ולאחר פטירתה אף רצה לפרסם את תוכן הדיונים מהפגישה בדמשק, אך כנראה לא עלה בידו לעשות כן.
לבד מרבנים פרחה התכתבה גם עם מלומדים כגון דוד ילין, אשר הקדיש לה את אחד ממאמריו, ופרופ' אברהם שלום יהודה, שאף חיבר לכבודה שיר.
היא המשיכה בפעילותה הפילנתרופית גם באנגליה, ונהגה להיענות לעתירות לתרומות אשר הגיעו אליה בדואר מיחידים וקהילות יהודיות שונות בעולם.
היא תרמה להקמת בית החולים היהודי הראשון בלונדון בשנת 1907 והייתה יושבת ראש הוועד המנהל שלו.
היא תרמה גם למטרות ציוניות בארץ ישראל.
בשנת 1925 אף הגיעה יחד עם בנה לביקור בירושלים.
כמו כן היא סייעה בקליטת פליטים יהודים שהגיעו לאנגליה ממזרח אירופה, ונהגה להעניק ערבונות אשר אפשרו את הישארותם במדינה.
פרחה ששון נפטרה בשנת 1936 בלונדון.
הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג הספיד אותה לאחר לכתה והכתיר אותה כ.
כעשור לאחר פטירתה, וחמש שנים לאחר מותו של בנה דוד סלימאן ששון, השניים הובאו למנוחות לירושלים ונקברו בהר הזיתים.
בסמפטמבר 2023 חנכה עיריית ירושלים כיכר על שמה ברחוב התקופה בשכונת גוננים.
פרח הקקטוס הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1969 בהשתתפות אינגריד ברגמן, גולדי הון ווולטר מתאו בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על מחזה בשם זה שהועלה בהצלחה בברודוויי ב-1968 בהשתתפות לורן באקאל וברנדה ואקרו.
מחזה זה מבוסס על מחזה צרפתי בשם Fleur de cactus.
ב-2011 הופק הסרט לזרום עם זה המבוסס על אותו מחזה, עם אדם סנדלר וג'ניפר אניסטון בתפקידים הראשיים.
המחזה "פרח הקקטוס" הועלה בישראל בתיאטרון זווית ב-1968 בבימויו של פיטר פריי עם עדנה פלידל ושמואל עצמון בתפקידים הראשיים.
זה היה תפקידה הגדול הראשון של גולדי הון ועליו הוענק לה פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1969. היא זכתה על תפקידה בסרט גם ב-פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
אינגריד ברגמן הייתה מועמדת על משחקה בסרט לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי לשנת 1969.
ד"ר ג'וליאן וינסטון (וולטר מתאו) הוא רופא שיניים מצליח בניו יורק.
חלק מהצלחתו נזקף לזכותה של מזכירתו סטפאני דיקינסון (אינגריד ברגמן), רווקה מבוגרת המנהלת את המרפאה וסדר יומו של הרופא.
ג'וליאן הוא רווק מבוגר מבוקש ונשים רבות, צעירות ומבוגרות נמשכות אליו אבל הוא רוצה להישאר חופשי ולא להתחייב לנישואין.
סטפאני מאוהבת בחשאי בדוקטור אבל אינה מסוגלת לבטא זאת.
הוא מצדו אינו רואה אותה כאובייקט מיני אלא כמזכירה יעילה אבל מבחינת אישה היא יבשה לדעתו כמו הקקטוס היבש והקוצני הנמצא על שולחנה במרפאה והיא מקפידה להשקותו מדי יום.
הם אינם פונים אחד לשנייה בשמותיהם הפרטיים.
בת זוגו הנוכחית של הדוקטור היא צעירה חיננית בת עשרים ואחת בשם טוני סימונס (גולדי הון).
היא רוצה למסד את הקשר ביניהם על ידי נישואין אבל הוא אומר לה שהוא נשוי ויש לו שלושה ילדים.
טוני מחליטה להתאבד בשאיפת גז אך שכן צעיר בשם איגור סאליבן (ריק לנץ) מציל אותה.
ג'וליאן מרגיש אשמה ומבטיח לטוני שייתגרש מאשתו ויישא אותה.
טוני מבקשת ממנו לפגוש את אשתו כדי לשוחח אתה ולהבהיר שאינה כזאת שמפרקת משפחות.
ג'וליאן מחליט לבקש ממזכירתו שתתחזה לאשתו.
הוא מזמין אותה למסעדה, היא נענית ברצון להזמנתו ומתחילה לספר לו שם על עצמה וכי שמה הפרטי הוא סטפאני.
כשג'וליאן מבקש ממנה שתתחזה לאשתו היא נעלבת ובורחת מהמסעדה.
לאחר זמן מה היא מחליטה בכל זאת לשתף פעולה.
ג'וליאן "משדך" לה אחד מחוליו ושני הזוגות נפגשים "במקרה" במועדון לילה.
סטפאני מחליטה לזרז את ההתחזות הזו.
בפעם השנייה היא מגיעה עם שמלה מהודרת ולאחר שתיית מספר כוסות היא נלהבת ורוקדת ביחד עם טוני כשג'וליאן מביט בהם וספק מתחיל לכרסם בו.
במקום המזכירה הקקטוסית היבשה הוא רואה אישה יפה ומושכת.
העניינים מסתבכים וסטפאני מחליטה להתפטר.
ג'וליאן מגיע לחדרה של טוני ומוצא שם את איגור.
רק אז הוא מבין כמה מגוחך הקשר אתה וכי האישה המתאימה לו היא סטפאני.
כשסטפאני חוזרת למרפאה לקחת את חפציה הוא ממתין לה ומגלה את רגשותיו.
הם מתחבקים ואז שמים לב שהקקטוס היבש הפריח פרח יפהפה בדיוק כמו שסטפאני "הקקטוס" פורחת, זה שם הסרט.
פרח המדבר הוא סרט ביוגרפי גרמני משנת 2009, בבימויה של שרי הורמן.
הסרט מספר את סיפורה של ואריס דירי, פליטה מסומליה שהפכה לדוגמנית צמרת באנגליה, ופעילה נגד השחתת איבר המין הנשי.
הסרט מבוסס על האוטוביוגרפיה של דירי, ומככבות בו ליה קבדה וסאלי הוקינס.
ואריס נולדה למשפחת נוודים בסומליה.
בגיל שלוש עברה השחתת איברי מינה, בתנאי שדה, ופיתחה בעקבות זאת זיהום, וחוותה כאבים עד שעברה ניתוח באנגליה בבגרותה.
בגיל 13, ברחה מנישואי כפייה, והגיעה למוגדישו, לסבתה מצד אימה.
הסבתא סידרה לה עבודה כמשרתת בביתו של השגריר הסומלי באנגליה, וואריס הגיעה יחד עם המשפחה ללונדון.
כשפרצה מלחמת האזרחים, כעבור שש שנים, ואריס עמדה בפני גירוש חזרה לסומליה, ובמקום זאת החליטה לברוח.
השנה היא 1987, ועם אנגלית מינימלית וחוסר מוחלט בכישורים חברתיים ואחרים, ואריס מסתובבת בלונדון, ופוגשת בחנות כלבו במרילין, רקדנית שעובדת שם כמוכרת.
מרילין מציעה לוואריס - נטולת התעודות או סטטוס רשמי - מקום לחיות וסיוע במציאת מקום עבודה במסעדת המבורגרים.
כשמגיע למסעדה הצלם הידוע טרי דונלדסון, הוא מציע לוואריס שתבוא להצטלם אצלו, וכל כך מתרשם ממנה שהוא מכיר לה את סוכנת הדוגמניות לוסינדה.
ואריס מוצאת הצלחה בתחום הדוגמנות, אך עדיין נמצאת תחת איום של גירוש, ונכנסת לנישואים פיקטיביים עם ניל, שרת בפנסיון בו היא מתגוררת עם מרילין, כדי לקבל אישור עבודה.
ניל בעצם מאוהב בוואריס, ומוציא עליה את האלימות הרגשית והפיזית שלו כשהיא לא מעוניינת ביחסים איתו.
למרות הצלחתה, ואריס ממשיכה לסבול פיזית ונפשית בשל המום שהוטל בה בילדותה.
במהלך ראיון מסוג "הנוודת שהפכה לדוגמנית צמרת", היא מחליטה לספר את סיפורה האמיתי למראיינת.
כשהסיפור מגיע לכותרות, ואריס ממשיכה לפעול נגד השחתת איבר המין הנשי.
בסיום הסרט, היא נושאת דברים בפני מליאת האו"ם, וחושפת את המציאות הקשה של נשים וילדות במקומות שהמנהג הזה קיים.
היא הייתה האישה הראשונה שדיברה על המנהג באופן גלוי, ובעקבות גילוייה, מזכ"ל האו"ם קופי ענאן בחר בה כשגרירת האו"ם בנושא, ובעקבות הפרסום והפעילות שבאה אחריו, מדינות רבות העבירו חוקים נגד השחתת איבר המין הנשי .
ליה קבדה - ואריס דירי
מירה סיאל - פושפה פאטל
אנתוני מאקי - הרולד ג'קסון
טימותי ספול - טרי דונלדסון
סוראיה עומר-סקגו - ואריס בגיל 12
תרזה צ'רצ'ר - האחות אן
מאט קאופמן - מנהל המסעדה
אמה קיי - קצינת ההגירה
ניק ראיו - נהג משאית
רוברט רובלינו - בעלי בית הקפה
כריס וילסון - פקיד השגרירות
פסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן 2009
פרח לאומי או פרח סמלי נבחר על ידי מספר מדינות בעולם כדי לייצג את האזור הגאוגרפי שבו שוכנת המדינה ולעיתים אף את תרבותה.
בחלק ממדינות העולם, בנוסף לפרח הלאומי, קיימים אף פרחים המסמלים אזורים בתוך המדינה.
פרחים לאומיים של מדינות נבחרים בהליכים שונים, חלקם על ידי גופים ממשלתיים ובמקומות אחרים נערכות הצבעות ציבוריות לא רשמיות.
מדינהשםשם מדעיתמונההערותשיטה כחלחלהAcacia pycnanthaגרדניה טהיטיתGardenia taitensisMedinilla waterhouseiסופורהSophoraזהו הפרח המקובל אף שלא הוכרז רשמיתGarcinia sessilis
פרחובה (ברומנית: Prahova) הוא נהר הנובע מהרי קלבוצ'ט, שבהרי הקרפטים באזור פרדאל, בחבל מונטניה, שברומניה ונשפך לנהר יאלומיצה.
המישורים דרכם עובר הנהר יוצרים את עמק הפרחובה, אזור קיט ונופש במרחק כמאה קילומטרים מבוקרשט.
אורך הנהר הוא 183 קילומטרים ובדרכו עובר בשלושה מחוזות, 6 קילומטרים במחוז ברשוב, 161 קילומטרים במחוז פרחובה ו-16 קילומטרים במחוז אילפוב.
ספיקת הנחל היא 27,3 מטר קוב לשנייה ואגן הניקוז בגודל 3,740 קילומטרים רבועים.
פרח העטלף (שם מדעי: Tacca chantrieri) הוא צמח ממשפחת הטמוסיים, אחד מסוגי פרחי הטאקה.
מקורו של הפרח באזורים טרופיים כגון דרום אמריקה, אפריקה, אוסטרליה, דרום מזרח אסיה ואיי אוקיינוסים שונים.
צבעו חום כהה - סגול - בורדו, צורתו דמוית עטלף, ומעלי הכותרת שלו יוצאים פתילים דמויי שפם.
לצמח שלושה זנים, שקיבלו את שמם על פי מראם: פרח העטלף, שפם חתול ולשון השטן.
פרח העטלף שייך למשפחת הטמוסיים מסוג הטאקה.
הפרח ידוע בעיקר בזכות צורת התפרחת הייחודית שלו וצבעה.
הוא פרח רב שנתי עשבוני הפריחה היא פעמיים-שלוש בשנה הצמח דק בעל גבעולים ארוכים הצמח יכול להגיע לגובה שבין 80–110 סנטימטרים צבע עליי כותרת שלו נע בין חום סגול ובורדו או בזן מסוים גם לבן.
יש לו בסיסי עלים עם פטוטורות ארוכות באורכים של 10–30 סנטימטרים ו-20–50 סנטימטרים הוא בנוי ממעין ארבעה עלי כותרת גודלים שבתוכן ממוקמים עד 18 פרחונים.
פרח העטלף רגיש לקור וזקוק ללחות גבוהה.
פרח העטלף מתרבה באמצעות זרעים וקני שורש.
פרח העטלף מאובק על ידי מגוון חרקים הניזונים משפע האבקה שבפרחים.
מקורו של פרח העטלף בדרום מזרח אסיה בפרובינציות סיניות, הודו, בנגלדש, תאילנד, לאוס, סרי לנקה ועוד, באזור עם לחות גבוהה ואדמה לחה.
הפרח גדל ביערות לאורך נהרות בגובה 200–1500 מטר מעל פני הקרקע.
הוא מעדיף מקומות לחים מקומות חצי מוצלים עם טמפרטורות גבוהות.
בתרבות המערב הפרח נתפס כמאיים ואפל.
בתרבות הסינית, ובכלל בתרבות מזרח הרחוק, עטלפים נתפסים כסימן למזל טוב ולכן גם הפרח.
פרח העטלף הנמכר כצמח בית הגדל בעציץ, הצמח דורש תנאי חום ולחות כגון מעט הצללה.
בתוך הבית, יש לגדל אותו במקום מאוורר מואר, אך לא מאור ישיר.
בחוץ, הוא צומח במקום מוצל.
בארץ ישראל הוא גדל לראשונה בחממה טרופית.
טעמו מריר ודומה במקצת לתפוח אדמה.
ניתן להפיק קארי מעלי הפרח.
שורש הצמח משמש לרפואה התאית המסורתית.
קרדית העכביש עלולה לפגוע בו.
פרח העכביש (או באשן קוצני, באנגלית: spiny spiderflower; שם מדעי: Cleome spinosa) הוא מין פרח מהסוג באשן הצומח בעונות הקיץ והאביב.
הפרח לא עמיד בפני קור ולכן צומח רק בעונות החמות יותר.
בשיא צמיחתו גובהו יכול להגיע עד כמטר והעובי שלו יכול להגיע עד כחצי מטר.
הוא מואבק על ידי עטלפים.
הפרח נפוץ בעיקר בארגנטינה, פרגוואי, אורוגוואי ודרום ברזיל.
בארץ ישראל מצויים שלושה סוגים של באשנים, אך באשן קוצני אינו אחד מהם.
פרח העכביש מתייחס לצמחים מסוג באשן (Cleome) ובנוסף מסוג Grevillea:
ישנם 6 סוגים שונים של צמחי ה-Grevillea:
פרח העכביש הלבן הידוע בשמו Grevillea albiflora.
פרח העכביש האפור הידוע בשמו Grevillea buxifolia.
פרח העכביש הירוק הידוע בשמו Grevillea mucronulata.
פרח העכביש האדום הידוע בשמו Grevillea oleoides.
פרח העכביש נוסף אשר גם הוא אדום ידוע בשמו Grevillea speciosa.
פרח העכביש הוורוד הידוע בשמו Grevillea sericea.
"פרח השכונות" הוא שיר שכתב והלחין קובי אוז וביצעו להקת טיפקס ועלמה זק.
יצא לאור כסינגל בשנת 2006.
השיר נכלל באלבום "רדיו/מוסיקה/עברית" שיצא לאור בשנת 2006, ועסק בביקורת על תעשיית המוזיקה.
הוא עוסק באמרגן, המגולם על ידי קובי אוז, המגלה מלצרית תמימה שאינה מצויה בעולם הבידור (עלמה זק).
האמרגן מבטיח לעשות אותה לזמרת כוכבת, ומחתים אותה על חוזה.
הזמרת הופכת לכוכבת, אך לאחר שהגיעה למעמד זה זונחת את האמרגן שהחתים אותה.
בסוף המקורי של השיר, האמרגן מחפש זמרת חדשה, ואומר לה "יש לך לוק אה...
טרנסג'נדרי כזה", אך לכבוד חודש הגאווה ב-2021 וכדי להימנע מטרנספוביה, אוז שינה את המילים ל"אינטרקונטיננטלי כזה".
ב-2012 הועלה המחזמר "פרח השכונות" שכתב קובי אוז, ועוסק במתרחש בעיר בדרום ישראל.
שם המחזמר נלקח מן השיר "פרח השכונות".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ לשנת תשס"ו (2006) הגיע השיר למקום ה-20, ובמצעד רשת ג' דורג השיר במקום ה-27.
פראת מקי עבאס היה פוליטיקאי אלג'יראי ממוצא קבילי, מראשי המאבק לעצמאות של אלג'יריה.
ייסד את האיחוד העממי האלג'יראי UPA ואת האיחוד הדמוקרטי של המניפסט האלג'יראי UDMA שהצטרף ל FLN בימי מלחמת העצמאות.
בשנים 1958–1961 כיהן עבאס כראש הממשלה הזמנית של הרפובליקה האלג'יראית GPRA.
אחרי הכרזת העצמאות, נבחר ליושב ראש האספה הלאומית החוקתית של אלג'יריה, תפקיד שבו כיהן בשנים 1962–1963. בתוקף תפקיד זה היה פרחאת עבאס ראש המדינה הראשון של אלג'יריה, לפני הנשיא הראשון אחמד בן בלה.
פרחאת עבאס נולד בקיץ 1899 כבנם השביעי מתוך שלושה עשר ילדיהם של הקאיד סעיד בן אחמד עבאס ושל אשורה בנת עלי לבית מאזה.
מקום הולדתו היה בואפרון, כיום בוואג'אנה, יישוב שהוא חלק מהכפר המעורב טאהר שבמחוז ג'יג'ל.
האב היה הקאיד של הכפר שאהנה וזכה לאות שליון הכבוד של צרפת בדרגת מפקד.
משפחתם הייתה משפחה כפרית ממוצא קבילי שנאלצה לנטוש בשנת 1871 את קביליה הקטנה אחרי תבוסת המרד של מוחמד אל מוקראני.
הסב גורש מאדמותיו על ידי השלטון הצרפתי והורד למעמד של פלאח.
הוא ירד מהרמות הגבוהות ויצא להתיישב באזור החוף.
מגיל 10 למד עבאס בבית ספר יסודי צרפתי בעיר ג'יג'ל ומכיוון שהיה תלמיד טוב בגיל 15 נשלח עם מלגה ללמוד בתיכון בסקיקדה שכונתה אז פיליפוויל, במחוז קונסטנטין.
אחרי סיום מבחני הבגרות שירת בשנים 1921–1924 בצבא בחיל הרפואה הצרפתי ועלה תוך כדי כך לדרגת סמל.
באותה תקופה התחיל לכתוב מאמרים בעיתונים בשמות-עט שונים, אחד מהם "כאמל אבנסראז'".
בתום השירות הצבאי למשך תקופה הארוכה בשנים 1924–1933 למד רוקחות באוניברסיטת אלג'ר, תקופת הלימודים נמשכה שמונה שנים, יותר משש השנים הדרושות, מכיוון שעבאס התעניין יותר בפוליטיקה ובספרות מאשר במדעי החיים וכימיה.
באותן השנים קרא את ספרי ויקטור הוגו, את סופוקלס, את הצהרת זכויות האדם והאזרח, פרסם ב"אל תקאדון" ("הקדמה") וב-"Le Trait d'Union" (מקף) מאמרים ביקורתיים כלפי הקולוניאליזם.
בעת לימודיו נעשה פעיל ב"אחוות הסטודנטים המוסלמים של צפון אפריקה" (AEMAN) (משנת 1931 – איגוד).
הוא נבחר ליושב ראש שלה בשנים 1926–1927 וליושב ראש בשנים 1927–1931. בקונגרס האיגוד הלאומי של הסטודנטים ב-1930 נבחר לסגן יושב ראש האיחוד הלאומי של הסטודנטים בצרפת.