tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על מנת לסלק את הצלבנים ולמנוע מהם נקודות אחיזה בארץ ישראל, פקד ביברס, סולטאן מצרים, להרוס באופן שיטתי כמעט את כל המבצרים הצלבניים שהצליח לכבוש.
בהיעדר מקומות אחיזה שניתן היה לבנות בהם ראשי גשר להתרחבות, נמנעו הצלבנים מפלישה נוספת.
המשטר בממלכה היה מבוסס על השיטה הפיאודלית המקובלת באירופה המערבית.
אך למרות קווי הדמיון הרבים, היו במדינות הצלבניות מאפיינים משטריים אחדים שבלטו בשונותם על פני המקובל במרבית אזורי אירופה המערבית.
כך למשל, כדי למשוך אבירים מאירופה, הורשו נשים בממלכה לרשת את הוריהן.
כך היו בממלכה נשים בעלות נחלות או שצפויות לרשת נחלות, שברית נישואים איתן הייתה אטרקטיבית לאצילים אירופאים רבים.
בראש המדינה עמד המלך, ומתחתיו האריסטוקרטים הבכירים.
החלטות חשובות התקבלו בבית הדין-העליון, אספת החצר של הממלכה.
המוני פשוטי העם היו חסרי כוח פוליטי ממשי, והיו יכולים להשפיע רק דרך פנייה לאציל רם מעלה שייצג את עניינם.
בתחילה היה כוחו של הכתר רב והשלטון היה ריכוזי וחזק, אך עם הזמן חלה דעיכה בכוחו של הכתר, והאצילים השונים קיבלו כוח רב יותר.
המשבר התחיל עוד באמצע המאה ה-12, החריף לקראת סוף המאה, והתפתח לממדי ענק לאחר התבוסה בקרב חיטין.
הממלכה התרסקה, ויחד איתה אבד הכוח המלכותי.
ריצ'רד לב הארי, שהשתתף במסע הצלב וניסה לכונן מחדש את הממלכה אחרי תבוסתה לצלאח א-דין, לא התחשב בדעתו של מלך ירושלים המובס, גי דה ליזיניאן.
אחרי תככים רבים וסכינאות רבה, קיבל אדם אחר את הכתר במקומו של גי.
המצב המשיך להתדרדר, והכתר עבר בירושה לנשים שנישאו לאצילים רמי מעלה, שחלקם אפילו לא היו תושבי ממלכת ירושלים.
כך קיבל את הכתר קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
במצב החדש שנוצר, שבו אין בירושלים מלך בעל סמכות חזקה, איבד הכתר את שאריות יוקרתו וכוחו.
הכוח עבר מן המלך אל האריסטוקרטים הבכירים ואל המסדרים הצבאיים.
עם ההפסד בקרב הירביה, ותחילת ההתקפה הממלוכית על הממלכה במחצית השנייה של המאה ה-13, החל להצטמק שטחה של הממלכה, ויישוב אחר יישוב נפל לידי הממלוכים.
במצב זה נוצר תוהו ובוהו מוחלט, והשלטון המרכזי חדל מלתפקד.
מלך תקופת מלוכה שליט בפועל גוטפריד מבויון (מגן הקבר הקדוש) 1099–1100 בלדווין הראשון 1100–1118 בלדווין השני 1118–1131 אסטאס גרנייה 1123גיום מביר 1123–1124 מליסנדה ופולק מאנז'ו 1131–1153 פולק איבד את השפעתו לאחר 1136 ומת ב-1143, ומליסנדה המשיכה ומלכה בלדווין השלישי 1143–1162, הוכתר כשליט במשותף ויורשה של מליסנדה.
שורשי המחלוקת הפוליטית בממלכה נעוצים באופי התקופה ובאירועים שהביאו להקמתה.
מסע הצלב הראשון לא נהנה מהנהגה מסודרת, ומשתתפיו סרו לפקודותיהם של אריסטוקרטים בכירים אחדים, כל אחד מהם ניצב בראש מחנה משלו.
אריסטוקרטים אלה נאבקו בינם לבין עצמם על זהותו של שליט הממלכה החדשה.
חלק ממשתתפי המסע, ובמיוחד שליח האפיפיור, טענו שיש לכונן ממלכה דתית ששליטה ימונה בידי האפיפיור.
מחלוקות אלו הסתיימו בבחירתו של גוטפריד מבויון לשליט שנשא תואר לא מקובל בתקופה ההיא: מגן הקבר הקדוש.
גוטפריד נפטר שנה לאחר שקיבל את התואר, ושליט חדש, בלדווין הראשון, הצליח להכריע את הסוגיה והוכתר למלך.
בתחילה היה השלטון המרכזי חזק ויציב, אך תוך שנים לא רבות נוצרו בקיעים במבנה המשטר.
בדומה לנעשה באירופה המערבית, אריסטוקרטים בכירים ניסו לזכות באוטונומיה בתחומי נחלתם.
היה זה מאבק פוליטי תמידי בין המלך ותומכיו לבין האריסטוקרטים ששאפו להשיג את עצמאותם מהמלוכה.
המאבק ידע עליות ומורדות, אך מפלת הצלבנים בקרב קרני חיטין (1187) טרפה את הקלפים.
המלך נותר ללא נחלתו, והנוצרים חזרו לשלוט בארץ רק הודות לסיוע-חוץ מידיהם של משתתפי מסע הצלב השלישי.
המלוכה לא הצליחה להתאושש מהפגיעה הקשה ביוקרתה, ואף שהממלכה לא החליפה באופן רשמי את משטרה ועדיין עמד בראש, לפחות להלכה, מלך, הרי שהשפעתם של האריסטוקרטים גָדְלה מאוד.
המצב הוחרף כאשר הכתר עבר לשליטי האימפריה הרומית הקדושה, כתוצאה מנישואיו של קונרד למלכת ירושלים בשנות ה-20 של המאה ה-13. אביו, פרידריך, הגיע לארץ ישראל בכבודו ובעצמו כדי להסדיר את ענייניו של בנו, אך נאלץ לחזור לאירופה.
קונרד לא הראה התעניינות מיוחדת במתרחש בממלכה, והשלטון עבר למעשה לנציגו של הקיסר שנשא בתואר "ביילי".
האריסטוקרטיה המקומית לא קיבלה את הסידור הזה, והתעורר מאבק חריף שגלש לעיתים קרובות לעימות מזוין.
לבסוף משכו הקיסרים את ידם מהנעשה בארץ, והיא שקעה לתוך מחלוקת בין האריסטוקרטים על הבכורה.
גם התנאים המיוחדים שהיו בארץ ישראל תרמו להחמרת המצב.
המסדרים הצבאיים שנוצרו בה בתחילת המאה ה-12 התחזקו מאוד, ועם אובדן מרבית השטחים אחרי מפלת חיטין הם היו לכוח הצבאי העיקרי בממלכה, שאביריה לא היו יכולים לחמש את עצמם בהיעדר מקורות פרנסה.
בעקבות תהליך זה הפכו האבירים באופן מעשי לנותני הטון בפוליטיקה, בעיקר אחרי מסע הצלב השלישי, אף שלהלכה היו ראשי המסדרים כפופים לאפיפיור ולא לממלכה.
בדומה למשטר הממלכתי, גם הממשל המקומי בממלכה היה מבוסס על הדגם הפאודלי.
למלך הייתה נחלה משלו, ולצידו עוד ארבע סניוריות גדולות וכמה קטנות.
הסניוריות היו כפופות בעקיפין למשטר המרכזי.
מלבד הממשל המלכותי וממשל הסניורים, התקיימו גם איים של אוטונומיה מקומית.
אוטונומיה מקומית ניתנה למסדרים הצבאיים באזורי הספר, וכן לסוחרים של הרפובליקות האיטלקיות כתשלום על עזרתם בכיבוש ערי החוף.
שטחי הכתר כללו בעיקר את אזורי ירושלים ואת ההר.
הסניוריות העיקריות היו (מלבד הנחלה המלכותית):
עם תבוסת הממלכה בקרב קרני חיטין (1187) אבד מרבית שטחה למוסלמים, ומסע הצלב השלישי, שיצא להשיב את ירושלים לידיים פרנקיות, הצליח רק באופן חלקי.
מרבית הסניוריות הפכו לתארים נבובים, שמאחוריהם לא עמדה בעלות על הקרקע.
האוטונומיה המקומית גדלה, ובמאה ה-13 נהנו רוב שטחיה המצומצמים של הממלכה מאוטונומיה מקומית.
תהליך זה התרחש בעיקר עקב היחלשות המלוכה והאצולה, שלא היה בכוחן לשאת בהוצאות הכבדות של אחזקת מוצבי החוץ, ולכן המוצבים נמסרו למסדרים.
הסוחרים האיטלקים, מצידם, הצליחו לקנות את שטחיהם על ידי מתן שירותים שונים לממלכה.
הם אומנם זכו לאוטונומיה מקומית כבר במאה ה-12 בתמורה לשירותים דומים, אך במאה ה-13 התרחבה התופעה לממדים גדולים במיוחד.
אף שאחד המניעים העיקריים ליציאת מסע הצלב הראשון היה דתי, הממלכה התאפיינה בשלטון חילוני ולדת היה תפקיד משני.
המערכת הדתית בממלכה התבססה על שלושה מרכיבים עיקריים.
הדת השלטת בממלכה הייתה הנצרות הקתולית, שהביאו איתם הכובשים הפרנקים.
הפטריארך הלטיני עמד בראש כנסייה זו, והיא נהנתה מבכורה ומהקלות שונות במיסוי.
בניגוד לנעשה באירופה המערבית, הכנסייה הייתה חייבת בתשלום מסוים – היא נדרשה לספק חיילים לצבא הממלכה.
לצד הנצרות הקתולית, הייתה נפוצה גם הנצרות האורתודוקסית.
כנסייה זו הייתה קשורה באופן הדוק לאימפריה הביזנטית, ומרבית הנוצרים שגרו במזרח התיכון לפני בוא הצלבנים השתייכו לזרם זה בנצרות.
הנוצרים האורתודוקסים נהנו ממספר הטבות על פני האוכלוסיות הלא נוצריות, כגון האיסור למכור אותם לעבדות, אך הופלו לרעה יחסית לנוצרים הקתולים.
החלק החשוב השלישי היה מורכב ממוסלמים.
לפי עדות משלהי המאה ה-10 הייתה מרבית האוכלוסייה המוסלמית סונית, למעט בכמה אזורים בצפון-מזרח ארץ ישראל.
חוקר ממלכת הצלבנים יהושע פראוור מניח שעם הכיבוש המצרי של ארץ ישראל תחת הנהגה שיעית, התפשטה השיעה גם לחלקים המערביים של ארץ ישראל.
מרבית החקלאים ותושבים הכפרים היו מוסלמים, ואלה היו השכבה המדוכאת ביותר באוכלוסייה.
הלוחם והמלומד המוסלמי (1095–1188), בן לשושלת בַּ֫נו מונקד', מתאר בזיכרונותיו את מערכת היחסים שנרקמה בין הכובש הנוצרי לנכבש המוסלמי:
לצד שלוש קבוצות גדולות אלה היו גם קבוצות קטנות יותר דוגמת היהודים והדרוזים, אך שיעורם היה נמוך.
חגיה של ממלכת ירושלים היו דתיים באופיים, והיו בין התמריצים העיקריים להגעת צליינים לארץ.
כאן יכלו המאמינים לחזות במקום שבו התרחשו האירועים המתוארים בספרי הקודש, דבר שהוסיף פן חשוב לחווייתם.
התהלוכות, שהיו מקובלות מאוד בימי הביניים, יצאו על פי רוב מכנסיית הקבר והמשיכו למקומות שונים הקשורים לחג.
במהלך התהלוכה היו מופעי ראווה מרשימים, שלא היו בהכרח בעלי משמעות דתית.
מרבית חגי הממלכה היו משותפים לעולם הנוצרי הקתולי, מלבד שניים: חגיגת כיבוש ירושלים וחנוכת כנסיית הקבר.
מדי שנה ב-15 ביולי, חגגה הממלכה את כיבוש ירושלים בידי הצלבנים בשנת 1099, ובשנת 1149, שנת היובל לקום המדינה, נוספה חגיגה לציון חנוכת כנסיית הקבר.
שחרור העיר נחגג בתהלוכה מפוארת, לפי מיטב המסורת של ימי הביניים, שבראשה צעד ראש הכנסייה הלטינית, הפטריארך הלטיני.
התהלוכה יצאה מכנסיית הקבר וצעדה אל "מקדש האדון" (הכינוי הצלבני לכיפת הסלע), שם נעצרה התהלוכה ונערכו תפילות המוניות.
לאחר התפילה המשיכה התהלוכה מזרחה אל מחוץ לחומות העיר, לעבר בית קברות שבו היו קבורים חללי הצלבנים שנהרגו בכיבוש העיר.
לאחר מעבר על פני הקברים המשיכה התהלוכה צפונה לעבר צלב גדול שסימן את המקום שבו פרצו הצלבנים את חומות העיר.
תפילת הודיה ודרשת הפטריארך סיימו את אירועי החג.
מקום מיוחד בפריסת היישובים היהודיים שקיומם מתועד במאה ה-12 שמור לגליל ובמרכזו טבריה וצפת שתפסה מקום מרכזי במחצית השנייה של המאה ה-13. היישוב היהודי בכפרים, שהתייחס לשרידי היהדות הגלילית ששרדה לאחר הטבח שערכו בהם הקיסרים הביזנטים יוסטיניאנוס והרקליוס, התרכז בעיקר בגוש ההררי של הגליל העליון, בין עלמה לצפת.
עכו הייתה החשובה בקהילות היהודיות בארץ ישראל של המאה ה-13 אחות לקהילות יהודיות לאורכה של רצועת החוף החל בביירות, צידון ועבור בצור, קיסריה ואשקלון.
הייתה למרכז רוחני ומקום מפגש בין חכמי שלושת מרכזי התרבות היהודיים: הצרפתי-אשכנזי, הספרדי והמזרחי, מפגש שתוצאותיו ניכרות בספרות העברית בימי הביניים.
ממנה התפתחה התפיסה של חידוש יישוב הארץ כמסקנה מכישלון הצלבנים והכובשים שקדמו להם ליישבה בבחינת הוכחת ההבטחה הקדומה, "ושממו אויביה עליה" ויצאה קריאתו של הרמב"ן לעלייה והתיישבות, כמצוות עשה בכל עת, כתנאי לגאולת עם ישראל וארץ ישראל.
הנוסע בנימין מטודילה שביקר בארץ ישראל ב-1170 לערך מצא בכל הארץ למעלה מ-1,000 משפחות יהודיות, על פי הפירוט בטבלה:
בשנת 1180 לערך ביקר בארץ הנוסע פתחיה מרגנסבורג והוא מנה כ-300 משפחות יהודיות.
עליית בעלי התוספות במהלך המאה ה-12 אוששה מעט את היישוב היהודי המדולדל ואת רמתו התורנית.
מעמדם החוקי של היהודים בממלכה היה דומה לזה של יתר התושבים הלא-פרנקים.
כל גבר יהודי בן 15 ומעלה היה חייב בתשלום מס גולגולת.
החוק הפרנקי אסר על יהודים להחזיק ברכוש קרקעי בשטחי הממלכה, והם היו כפופים לבתי הדין הפרנקיים בעניינים שנגעו לבני קבוצות אתניות שונות.
בחלק מן הקהילות פעלו בתי דין רבניים שעסקו בעניינים פנים-קהילתיים.
מכתבים מן הגניזה מעידים על כך שחיי היהודים בעת השלטון הפרנקי לא היו נוחים.
ממלכת יהודה הייתה הממלכה הדרומית מבין שתי הממלכות העבריות שהתקיימו בארץ ישראל במהלך תקופת הברזל השנייה, החל מהשליש האחרון של המאה ה-10 לפנה"ס ועד לחורבן בית המקדש הראשון על ידי האימפריה הנאו-בבלית בשנת 586 לפני הספירה.
לפי הכרונולוגיה היהודית המסורתית התקיימה ממלכה זו בין השנים ב'תתקס"ד – ג'של"ח (796–422 לפנה"ס), במשך כ-374 שנים.
על פי המקרא, הוקמה הממלכה לאחר התפרקות ממלכת ישראל המאוחדת לממלכת ישראל בצפון, וממלכת יהודה בדרום.
ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שבמהלך תקופת הברזל הראשונה (מאות 12–10 לפנה"ס) החלו להיווצר באזור מקומות יישוב, ובמהלך תקופת הברזל השנייה התגבשה ממלכת יהודה.
ממלכת יהודה לעיתים מוזכרת כממלכה הדרומית כדי להבחינה מהממלכה הצפונית (היא ממלכת ישראל).
על פי המקרא, מלכי ממלכת יהודה השתייכו כולם (למעט עתליה) לשושלת בית דוד, אם כי יש חוקרים הסבורים כי חלק מהמלכים היו משושלות ישראליות.
בירתה של ממלכת יהודה הייתה ירושלים, בה ניצב בית המקדש.
"יהודה" הוא שמו של השבט המקראי, על שם יהודה, בנו הרביעי של יעקב, אשר כל בני השבט הם צאצאיו ועל פי המקרא הם רובה של האוכלוסייה של ממלכת יהודה והעניקו לה את שמה, בעיקר משום שהממלכה התבססה על מלכות שושלת בית דוד שמשבט יהודה.
חלק מהחוקרים סבורים שמעיקרו לא היה השם "יהודה" אלא כינוי גאוגרפי לחבל ההר שסביבו צמחה הממלכה.
תושבי אותה ממלכה כונו הן במקרא (החל מימי אחז) והן במקורות חיצוניים (לדוגמה: "מנסרת סנחריב") בשם "יהודים", ובמחקר המודרני הם מכונים "יהודאים".
לאחר חורבן ממלכת ישראל, נטמעו תושביה שלא גלו עם עשרת השבטים, בממלכת יהודה השכנה.
כתוצאה מכך הורחב מאז ואילך המונח "יהודי" והוא כולל את כל צאצאי העברים.
על פי המקרא ממלכת יהודה נוסדה בעקבות פילוגה של ממלכת ישראל המאוחדת, עם מותו של שלמה המלך ועליית בנו רחבעם למלכות, בשנת 928 לפנה"ס לערך.
לפי המסופר, הפילוג התרחש בשכם בעקבות סירוב המלך רחבעם להקל את נטל המיסים.
כתוצאה מכך מרדו ברחבעם כל שבטי הממלכה למעט שבטי יהודה, שמעון ובנימין אשר נותרו נאמנים לבית דוד יחד עם בני שבט לוי (שעברו לממלכה מממלכת ישראל בגלל מינוי כהנים שלא בני לוי).
ירושלים הפכה לבירתה של הממלכה החדשה, שנקראה "ממלכת יהודה".
מסופר כי ביהודה שלט בית דוד רוב הזמן למעט זמן מלכותה של עתליה המלכה (842 עד 836 לפנה"ס), בניגוד לממלכת ישראל שם התחלפו מספר שושלות מלכים.
במשך שישים השנים שלאחר הפילוג עוד ניסו מלכי יהודה להשליט עצמם מחדש על הממלכה של עשרת השבטים הנותרים, כך שהתקיים מצב של לוחמה מתמשכת בין שתי הממלכות.
במשך 80 השנים הבאות לא הייתה מלחמה ביניהן, אך אז הכריז אמציה מלך יהודה מלחמה על יואש מלך ישראל.
יואש הביס את ממלכת יהודה, פרץ את חומות ירושלים ובזז את בית המקדש, ולפי חלק מהחוקרים הפכה יהודה בעקבות זאת לממלכת חסות של ישראל למשך למעלה ממאה שנה.
עם זאת, בתקופות מסוימות היו הממלכות בנות ברית ידידותיות, ושיתפו פעולה נגד אויביהן המשותפים, בעיקר נגד דמשק.
תהליך היווסדותה של ממלכת יהודה כרוך במחלוקת לגבי שאלת קיומה של הממלכה המאוחדת.
עד לשנות התשעים מקובל היה בקרב רוב החוקרים התיאור המקראי לראשית ההתנחלות הישראלית ולקיומה של ממלכת ישראל המאוחדת, שממנה התפצלה ממלכת יהודה.
משום כך, טען בנימין מזר שהמעבר בין השלב הראשון של תקופת הברזל, תקופת הברזל 1, המאופיינת ביישובים כפריים קטנים ותרבות חומרית דלה, לשלב השני, תקופת הברזל 2א', בה התפתחו העיור והתרבות החומרית, חל בסביבות שנת 1000 לפני הספירה – שנים ספורות לאחר עליית דוד לשלטון, לפי הכרונולוגיה המקראית.
החל משנות ה-90, בעקבות נגישות למידע ארכאולוגי חדש, החלו ארכאולוגים שונים להטיל ספק בקיומה.
טקסטים עתיקים שנמצאו מתייחסים בנפרד לממלכת ישראל וממלכת יהודה ולא נמצאו כתובות אשר מתייחסות לממלכה אחת גדולה או למלכים שאול או שלמה.
בשנת 1996 הציע ישראל פינקלשטיין את 'הכרונולוגיה הנמוכה', לפיה המעבר בין שלביה של תקופת הברזל אירע לאחר מסע שישק לארץ בשנת 925 לפנה"ס לערך (מל"א י"ד 25), לאחר התקופה בה לפי המקרא התקיימה הממלכה המאוחדת.
אסכולות שונות במחקר מעריכות שממלכת יהודה נוסדה – בדומה לממלכות נוספות באזור כמו מואב ואדום – כמה עשרות שנים לאחר התפתחותן של ממלכות צפוניות יותר, ביניהן ממלכת ישראל.
לפיכך נוצרת התמונה לפיה ממלכת יהודה יכלה להתחזק מבחינת עושרה ומעמדה המדיני רק לאחר שהשתלטה על שטחי השפלה ועין גדי, דבר אשר קורה רק בשלב מאוחר יותר.
הכרונולוגיה הנמוכה לא התקבלה, בפרט בתחילה, על ידי רוב החוקרים, בעיקר משום משמעותה – שכבות היישוב המפוארות של ארץ-ישראל נותקו משלמה ותוארכו כ-80 שנה לאחר מכן, לימי בית-עמרי בישראל.
כפתרון פשרה אפשרי למחלוקת, הרצוג וזינגר-אביץ הציעו על בסיס ניתוח כלי החרס של התקופות השונות למקם את המעבר בין שלביה של תקופת הברזל לאמצע המאה העשירית לפסה"נ, ובהתאמה להצעה זו הוצעה 'הכרונולוגיה המעודכנת' בידי עמיחי מזר, לפיה אירע המעבר בשליש הראשון של אותה המאה.
בדיקות תיארוך פחמן-14, היכולות לתארך שכבות ארכאולוגיות לפי בדיקות כימיות, תמכו בכרונולוגיה הנמוכה.
ואולם סער גנור, יחד עם יוסי גרפינקל, פרסמו בדיקת פחמן 14 שסותרת את שיטתו של פינקלשטיין, ותומכת בתיארוך המסורתי.
לדבריו, הממלכה הראשונה שנוסדה היא ממלכת ישראל הצפונית, ורק לאחר חורבנה של זו הופכת ממלכת יהודה למשמעותית באזור.
ואולם יש המערערים על מסקנותיו, וטוענים שהעדר ממצאים ניתן לתלות בגורמים שונים ואיננו מהווה ראיה, ובפרט בנוגע לדוד ושלמה, שהמקום הטבעי לממצאים מתקופתם הוא באתר בעייתי, עיר דוד, עליו פעלו כוחות סחף חזקים והיה חשוף לתהליכי חציבה, בנייה והרס במשך אלפי שנים – תהליכים שמחקו שרידים ועקבות של תקופות קדומות.
ד"ר אילת מזר רואה בממצאים החדשים – מבנה האבן הגדול בעיר דוד שהתגלה בשנת 2005 ומזר העריכה כי הוא ארמון דוד וחומות ירושלים משנת 2010 המיוחסות לשלמה – ערעור על טענת פינקלשטיין לחוסר ממצאים.
אמנון בן-תור הסתמך על שלושת השערים הזהים באופן בנייתם שנמצאו בתל חצור (הגלילית), בגזר (בשפלת יהודה) ובמגידו (בצפון השומרון) כאסמכתא לכתוב במקרא (מלכים א ט' ט"ו) ששלמה בנה "את חצור ואת מגידו ואת גזר", כלומר שלט על שטח ניכר מארץ ישראל.
בן-תור תיארך את השערים לפי בחינה ישירה של הרצף הסטרטיגרפי באתר והגיע למסקנה שיש לתארך את השער בחצור למאה העשירית, תוך הפרכה של התיארוך המאוחר של פינקלשטיין.
לדברי גרפינקל, גם הממצאים שנחשפו במבצר האלה מספקים הוכחה קדומה לקיומה של ממלכה ביהודה ולקיומו של מלך חזק וממשל ריכוזי בירושלים בתקופת דוד המלך.
בשנת 2023 פרסם גרפינקל מאמר בו הגדיר את גבולותיה של ממלכת דוד לאור הממצאים הארכאולוגיים: מחורבת קייאפה ובית שמש בקצה המערבי עד תל א-נצבה בקצה הצפוני וח'רבת דווארה בקצה הצפון-מזרחי.
לפי המחקר, ממלכת יהודה התרחבה בשלהי המאה העשירית לפנה"ס, תקופה המתקשרת למלך רחבעם, וכללה מרכזים עירוניים נוספים, חלקם בגב ההר וחלקם בצפון ומרכז השפלה, כגון לכיש שהייתה העיר השנייה בחשיבותה בממלכת יהודה.
שינוי גדול מתרחש בשנים 845–841 לפני הספירה באזור הלבנט בכלל, וכתוצאה מכך בממלכת יהודה בפרט.
בעקבות שינויים פנימיים בממלכת ארם דמשק, מתפרקת ברית מקומית שהובילו ישראל ודמשק, ופורצות סדרה של מלחמות אזוריות, בהן מובסים צבאות יהודה וישראל, וכתוצאה מהן נחלשת משמעותית ממלכת ישראל, ומתמוטטת ממלכת גת הפלשתית, שהעיר גת שבמרכזה הייתה דומיננטית ביותר באזור שממערב ליהודה עד לאותה עת.
ממלכת יהודה נכנעת לארמים, ובהמשך מנצלת את היחלשות שכנותיה ומרחיבה את גבולותיה מערבה ודרומה, ומרחיבה את השפעתו התרבותית של אזור ירושלים.
התפתחויות אלו, המתוארות במקרא וכן בכתובות אשוריות, מקבלות חיזוק גם מהממצאים הארכאולוגיים.
לאחר חורבנה של ממלכת ישראל בשנת 722 לפנה"ס בידי האשורים היגרו חלק מתושביה לממלכת יהודה ונטמעו בה.
לאחר היחלשות אשור השתלטה יהודה על שטחים נרחבים מצפון, שהשתייכו בעבר לממלכת ישראל, מגמה שהסתיימה עם התחזקות כוחו של סרגון השני מלך אשור שבימיו חזרה ממלכת יהודה להשתעבד לאשור.
בשנת 705 לפנה"ס נפל סרגון השני בקרב מול שבטי הקימריים, דבר שעורר את כלל הממלכות המשועבדות לאשור למרוד בה ובהן גם ממלכת יהודה תחת המלך חזקיהו.
העמים שמרדו בסרגון השני עשו זאת משתי סיבות עיקריות: א.
הם ראו באשור עונש (שוט ובעברית מקראית: "שבט") בו מענישים האלים את העמים הסוררים כפי שניתן למצוא בספר ישעיהו למשל: "הוי אשור, שבט אפי".
מותו של סרגון סימן בעיני רבים סימן אלוהי להפסקת עונש השעבוד לאימפריה האשורית ולמאיסת האלים בה.
מבחינה פוליטית מותו של מלך בשדה הקרב מעורר כאוס, זאת משום שלא מונה יורש עצר באופן מסודר ונפתחה מלחמת ירושה בין האחים הטוענים לכתר, מה שהחליש את אשור ואת אחיזתה בממלכות המשועבדות לה.
בסופו של דבר תפס סנחריב, אחד מבניו של סרגון השני, את השלטון ובשנת 701 לפנה"ס יצא למסע עונשין נגד ממלכת יהודה.
המלך חזקיהו שילם מס כבד לסנחריב לא לפני שהשאיר את ממלכת יהודה חרבה, כבש את העיר השנייה בגודלה, לכיש, והגלה את תושביה.
ברם, לא עלה בידו של סנחריב להכניע את ירושלים או לשבות את המלך המורד חזקיהו.
נפילתה הסופית של ממלכת יהודה הייתה בחורבן בית המקדש הראשון (586 לפנה"ס) על ידי נבוזראדן, מי שהיה מפקד שומרי הראש של נבוכדנצר השני.
מלך יהודה האחרון היה צדקיהו.
ממלכת ישראל הוא שמה של ממלכה שהתקיימה בחלקים מארץ ישראל בתחילת האלף הראשון לפני הספירה, במשך כמאתיים שנים (מ-928 לפנה"ס ועד 722 לפנה"ס) לפי הכרונולוגיה המקובלת.
ממלכת ישראל הייתה הצפונית מבין שתי הממלכות העבריות שהתקיימו בימי בית ראשון.
על-פי המקרא, תושבי ממלכת ישראל היו בעיקר מבני עשרת השבטים.
בתנ"ך מוזכרת ממלכת ישראל בשמות שומרון ואפרים.
השם "שומרון" לממלכה נפוץ גם בתעודות חוץ מקראיות, ומשקף כנראה את הנוהג לקרוא ממלכה על שם בירתה.
בתעודות מאשור מכונה הממלכה בית עמרי, לפי הנוהג לקרוא לממלכות על שם האב המייסד שלהן, גם לאחר ששושלת בית עמרי נפלה.
כממלכות עתיקות רבות, גבולותיה של ממלכת ישראל השתנו בתדירות גבוהה, ולכן נכון יותר להגדיר את גבולות הממלכה על פי אזורים שהיו בשליטתה ועל פי ממלכות שכנות.
גבולה המערבי של ממלכת ישראל היה הים התיכון.
מצפון מערב שכנה ממלכת צור בה ישבו הפיניקים.
מצפון מזרח שכנה ארם, עמה היה סכסוך מתמשך על השליטה בחבל הגלעד.
מדרום לגלעד שכנו ממלכות עמון ומואב, ממלכות קטנות אשר תקופות מסוימות נשלטו על ידי ממלכת ישראל.
גם ממלכת אדום שמדרום להן נשלטה לסירוגין, ככל הנראה, על ידי ממלכת ישראל.
מדרום לממלכת ישראל שכנה ממלכת יהודה שהייתה באופן יחסי קטנה וענייה ממנה.
לישראל וליהודה היה הרבה מן המשותף, והן חלקו שפה ואמונות דומות מאוד.
מדרום מערב לממלכת ישראל שכנו פלשתים.
האזורים העיקריים עליהם שלטה ממלכת ישראל היו הגליל, עמק החולה, הגלעד, עמק יזרעאל, השומרון והשרון.
בשיא כוחה (בימי ירבעם השני) שלטה כאמור על ממלכות עמון, מואב ואדום.
יש חוקרים שאף מעריכים כי בשלב מסוים הייתה יהודה ממלכה וסאלית של ממלכת ישראל.
על פי המסופר במקרא הגיעה שליטתה של ממלכת ישראל בצפון התקופה זו עד לבוא חמת.
ממלכת ישראל התקיימה על חלק משני נתיבי סחר חשובים ביותר בעולם העתיק: הנתיב בין מסופוטמיה למצרים העתיקה, ודרך הבשמים שבין חצי האי ערב לים התיכון.
מיקומה זה הציב אותה לאורך כל שנות קיומה ב"עין הסערה" של המזרח הקדום, נקודת התנגשות האינטרסים של האימפריות ששכנו במצרים ובמסופוטמיה.
בירת ממלכת ישראל השתנתה מספר פעמים.
בירתה הראשונה הייתה שכם, לאחר מכן עברה הבירה לתקופה מסוימת לתרצה ובימי בית עמרי עברה הבירה לשומרון, כאשר יזרעאל שימשה כבירת קיץ.
דן ובית אל היו מרכזים פולחניים חשובים.
ערים חשובות נוספות היו מגידו אשר שימשה כמרכז צבאי ומנהלי, וחצור.
לפי מחקרם של גולן שלוי ואיילת גלבוע באתר ייצור הארגמן בתל שקמונה, האתר הוא היחיד והגדול מסוגו בכל הלבנט שהתגלה עד כה.
לדבריהם האתר היה בשליטת ממלכת ישראל, והוא מסביר את עוצמתן הכלכלית של שושלות בית עמרי והשושלת הנמשית יורשתו, שהובילו כיבושים נרחבים בצפון הארץ בין אמצע המאה התשיעית לאמצע המאה השמינית לפני הספירה.
לפי המחקר, בראשית תקופת הברזל, במאה ה-11 לפני הספירה, מתיישבים פיניקים הקימו אתר קטן להפקת ארגמן.
בתקופה זו התרבות החומרית היתה פניקית בלבד ומתקיימת באתר הפקת ארגמן מקומית בהיקף מצומצם.
באמצע המאה ה-9 לפני הספירה, במקביל לזמן עלייתו של אחאב לכס המלוכה בממלכת ישראל מעל חורבות הכפר שניטש ואולי נהרס נבנה מתחם חדש, מבוצר בחומת סוגרים בסגנון המאפיין אתרים מבוצרים רבים בממלכת ישראל בתקופה זו כולל בית ארבעת המרחבים.
ממצאי הקרמיקה, כולל כלי יום יום רבים, וממצא אחר כגון חותמות מתחילים לכלול מאפיינים ישראליים לצד אלה הפיניקים וישנן גם עדויות להגברת קצב ייצור הארגמן.
מכפר פניקי קטן המפיק ארגמן – למפעל מבוצר ומתוכנן, בשליטה ישראלית.
מכיוון ששליית הארגמונים והפקת הארגמן היו מיומנויות אשר דרשו הכרות עמוקה עם הים, סביר להניח שההפקה נשארה בידי עובדים פניקים אשר עבדו תחת הרגולציה של ממלכת ישראל.
מסקנות אלו יכולות להסביר את השילוב יוצא הדופן בין התרבות החומרית הישראלית והפיניקית באותן השכבות,,,.
חלקים מההיסטוריה של ממלכת ישראל נזכרים בתעודות שנמצאו אצל תרבויות שכנות וכן בספרי מלכים ודברי הימים.
על פי השערת התעודות, נכתבו ספרים אלו על ידי אנשי ממלכת יהודה.
מסיבה זו, ביקורת המקרא בוחנת את הכתוב בספרים אלו מתוך נקודת הנחה שהכותבים שואפים לפאר את ממלכת יהודה על חשבון ממלכת ישראל, ויוצרים הטיה לעומת האמת ההיסטורית.
מסיבה זו מנסים חוקרי התקופה להצליב את המידע הכתוב במקרא עם תעודות חיצוניות או ממצאים ארכאולוגיים, ולעיתים מתגלים פערים בין הכתוב במקרא לבין המקורות האחרים.
תאריך יסודה של הממלכה ואופן היווצרותה אינו ידוע, ובין החוקרים קיימות תאוריות רבות בעניין.
קיימים ממצאים ארכאולוגיים מהמאה ה-9 לפנה"ס המאזכרים את שמה של הממלכה ואת שמות מלכיה מבית עמרי, במצבת מישע שבמואב ב באשור ובכתובת תל דן.
בתקופת קיומה, התקיימה הממלכה בשכנות לממלכה הדרומית, ממלכת יהודה, כאשר שתי הממלכות ידעו תקופות של יריבויות לצד תקופות של שלום.
ממלכת ישראל הייתה הגדולה והעשירה יותר מביניהן.
לפי המסופר במקרא, פילוג ממלכת ישראל המאוחדת התרחש לאחר מות שלמה המלך כאשר עלה בנו רחבעם לכיסא המלוכה.
בני ישראל ביקשו הקלה מעול המיסים הכבד ששרר בתקופת אביו כתמורה להכרתם במלכותו, אך בניגוד לעצת יועציו הזקנים שדגלו בהפחתת המיסים כרצון העם, דחה רחבעם את בקשתם.
הדבר נתן את האות למתנגדי בית דוד ובראשם ירבעם בן נבט, למרוד במלכות רחבעם.
בעקבות זאת, בסביבות שנת 928 לפנה"ס התפלגה הממלכה לשתיים - ממלכת ישראל וממלכת יהודה.
ממלכת ישראל הורכבה מבני עשרת השבטים - אפרים, זבולון, יששכר, אשר, נפתלי, דן, מנשה, ראובן, גד, (ובני שבט לוי אשר התפזרו בין שאר השבטים עברו לממלכת יהודה ע"פ ספר דברי הימים בגלל מינוי כהנים שלא מבני לוי)
הממלכה סבלה מחוסר יציבות שלטונית, כאשר בתי מלוכה החליפו אלו את אלו במהפכות עקובות מדם; ובמשך 200 שנות קיום שלטו בממלכה לא פחות מתשעה בתי מלוכה.
הנביאים שפעלו בממלכת ישראל היו אליהו התשבי, אלישע בן שפט, הושע בן בארי, עמוס מתקוע, מיכיהו בן ימלה, יונה בן אמיתי ואחרים.
שלטון בית עמרי הביא לקץ המלחמה בין שתי הממלכות ולשגשוגן המשותף, אך המלחמה ביניהן שבה לאחר נפילתו.
תקופת בית עמרי (882–842 לפנה"ס) היוותה פרק חדש בתולדות ממלכת ישראל.
תקופה זו עמדה בסימן של יחסי שלום עם ממלכת יהודה, שחוזקו בקשרי נישואין בין בתי המלוכה, ושיתוף פעולה בין השתיים, שהתבטא בסיוע צבאי של יהודה לישראל במלחמות נגד ארם ומואב, ובניסיון כושל להקמת צי משותף.
ממלכת ישראל נכנסה לברית שלום עם ממלכת הצידונים, ברית שחוזקה על ידי קשרי נישואין בין חצרות המלוכה (אחאב בן עמרי עם איזבל בת אתבעל מלך צידונים).
ממלכת ישראל הייתה בדרך כלל עשירה יותר ובעלת חשיבות כלכלית ומדינית גדולה מזו של שכנתה הדרומית.
יחסי השלום עם יהודה וממלכת צידון איפשרו לממלכת ישראל להרחיב את אחיזתה בעבר הירדן המזרחי, וכל אלו יחד הביאו לידי שגשוג כלכלי בממלכה ובה בעת חלחלה השפעה דתית מפיניקיה, שעוררה התנגדות עזה מצד הנביאים.
המלך עמרי בנה את שומרון כעיר בירתו שש שנים לאחר שעלה לשלטון, והיא נשארה בירת ממלכת ישראל עד חורבנה, כעבור מאה וחמישים שנה.
גם האימפריה האשורית החדשה החלה להתפשט מערבה ודרומה.
בימי אחאב, בנו של עמרי, התרחשה ההתנגשות הצבאית הראשונה בין צבא אשור לבין צבאות קואליציה של ממלכות, וביניהן ישראל, בקרב קרקר ב-853 לפנה"ס.
הקרב סימן את ראשיתו של תהליך השתלטות האימפריה הצפונית על ממלכת ישראל והפיכתה של ממלכת יהודה לממלכת חסות של אשור.
בשנת 842 לפנה"ס, בימי שלטונו של יורם בן אחאב, עלה לשלטון המלך יהוא, אשר השתלט בכח על הממלכה וחיסל את כל בית אחאב.
על פי המסופר במקרא נשלח יהוא על ידי אלישע הנביא על מנת לסיים את שלטון בית אחאב שהחדיר לממלכה את פולחן הבעל.
בימי יהואחז בן יהוא הגיעה הממלכה לשפל החמור בתולדותיה בשל כיבושיו של חזאל מלך ארם, אך בימי יואש בנו החלה הממלכה להתאושש עד שהגיעה לשיא עוצמתה בימיו של ירבעם השני בן יואש, והמקרא מתאר שהוא הכניע את ארם והביא לשלטון ישראלי "מלבוא חמת עד ים הערבה" ().
בימי ירבעם חזר גם שיתוף הפעולה בין ממלכת ישראל לאחותה מדרום, בה שלט באותה העת המלך עוזיהו.
ב-747 לפנה"ס, שנה לאחר מותו של ירבעם השני, נרצח בנו ויורשו זכריה ובית יהוא נפל.
בתקופה זו שבה האימפריה האשורית למעורבותה באזור, לאחר הפוגה ארוכה שאפשרה את התעצמות ישראל ויהודה בימי ירבעם.
מתעודות אשוריות עולה שב-738 תגלת פלאסר השלישי, מלך אשור, הביס קואליציית מלכים מארצות סוריה והחוף שבראשה עמד עזריהו מלך יהודה.
מלך ישראל באותה העת, מנחם בן גדי, שילם את מסיו לאשור.
מאוחר יותר הנהיג פקח בן רמליהו מדיניות אנטי אשורית.
פקח כרת ברית עם רצין מלך ארם, והשניים פלשו לממלכת יהודה.
לפי המסופר בספר ישעיהו תכננו השניים להפיל את מלכה אחז ולהמליך תחתיו את בן טבאל כדי לצרף את יהודה לבריתם נגד אשור.
אחז פנה בבקשת עזרה לתגלת פלאסר ונראה שהחיש את יציאתו למסע נוסף באזור.
בשנת 733 לפנה"ס עלה תגלת פלאסר השלישי, מלך אשור, על ארץ ישראל עם צבאו.
תחילה החריב את הערים הגדולות - חצור ומגידו, לאחר מכן כבש את הגליל, מישור החוף ועבר הירדן המזרחי, וקרע אותם משלטון ישראל.
על פי האנאלים של תגלת פלאסר השלישי, הוא הגלה מן הגליל 13,250 נפש, כאשר נתון זה אינו כולל את מניין הגולים מעבר הירדן המזרחי.
על פי המסופר בספר מלכים, הוא הגלה את תושבי הגליל לאשור.
תגלת פלאסר כתב באנאלים האשוריים כי בשנים 732–733 "סיפחתי לאשור את [...] הערים גלעד ואבל השיטים שבגבול ארץ בית עמרי (כינויה של ממלכת ישראל בפי מלכי אשור)".
לאחר שאשור כבשה את רוב שטחי ממלכת ישראל, חולקה הארץ על ידה לשלוש פחוות אשוריות: מגידו (הגליל ועמק יזרעאל), דאר (השרון ורצועת החוף) והגלעד, וכתוצאה מכך צומצם שלטונה של ישראל לאזור הר אפרים בלבד.
תגלת פלאסר כתב שלאחר שפקח נהרג, הוא המליך את הושע במקומו.
המלך הושע לא השלים עם שלטון האשורים, ובשעה של חילופי מלכים באשור והסתמכות על הבטחת סוא מלך מצרים לבוא לעזרתו, ניצל את ההזדמנות והפסיק את תשלום המיסים לאשורים, צעד המהווה מרד מיסים.
בתגובה לכך אסר שלמנאסר ה-5, יורשו של תגלת פלאסר השלישי, את הושע בבית הכלא, והצבא האשורי כבש את שארית שטחי הממלכה.
המצור על שומרון, בירת ישראל, נמשך כשלוש שנים, שבמהלכן תפס סרגון השני את השלטון, ובשנת 722 לפנה"ס הצליח לכבוש את העיר; רבים מתושבי הממלכה הוגלו למחוזות רחוקים באימפריה האשורית.
באנאלים שנמצאו באשור מתפאר מלך אשור בניצחונו על ממלכת ישראל ואף מתפאר כי תפס 50 מרכבות מצבא ישראל וצירפם לצבאו שלו.
בכך בא הקץ על ממלכת ישראל ובמקומה הוקמה פחווה אשורית בשם "שומרון".
הגליית תושבי ממלכת ישראל לאשור מתוארת במקרא בספר מלכים: , ושוב בדברי הימים.
בכתובת שנמצאה, אשר מפרטת את מסעות סרגון מלך אשור, מצוין כי בעקבות המלחמה נשבו 27,290 תושבים.
בהנחה שנתון זה הוא אמין וממצה, המסקנה העולה ממנו היא שבפועל מרבית תושבי ישראל לא הוגלו, ונשארו במקומם.
גם במקרא ישנן אסמכתאות רבות לכך שההגליה האחרונה, בדומה לאלו שקדמו לה, הייתה חלקית בלבד, ורבים מתושבי הממלכה או צאצאיהם נספחו לממלכת יהודה, או לגולים ממנה לאחר חורבנה.
ייתכן גם שחלק מצאצאי עשרת השבטים נטמעו בשומרונים, אף שלפי התנ"ך הם צאצאי הגויים שיושבו בשומרון במקום הגולים.
גם לפי מסורת השומרונים הם מצאצאי שבטי אפרים ומנשה, אם כי לפי מסורתם הפילוג בינם ובין שאר השבטים חל כמה מאות שנים מוקדם יותר בימי עלי הכהן, על רקע המחלוקת לגבי מקום המשכן.
ככל הנראה חלה גם הגירה המונית של תושבי ממלכה זו לממלכת יהודה השכנה שכן, לדעתו של פרופסור ישראל פינקלשטיין, מראים ממצאים ארכאולוגיים שבתקופה שלאחר חורבן ממלכת ישראל הצפונית גדלה אוכלוסיית העיר ירושלים פי חמישה, מה שיכול להיות מוסבר בהגירה המונית של שרידי הממלכה לעיר.
להערכת פינקלשטיין, הייתה ממלכת ישראל ממלכה בת כ-350,000- 400,000 תושבים בשיאה, כך שבחישוב של סך הגולים שמתארות הכתובות האשוריות עולה כי רוב האוכלוסייה המקומית נשארה במקומה.
מקובל גם שלא היה לאשורים אינטרס שיתר האוכלוסייה מממלכה זו תוגלה שכן רובם היו חקלאים שהאשורים היו זקוקים לכך שימשיכו לעבד את אדמתם ולהפיק את תוצריהם כדי שהרווח הכלכלי מהאזור הכבוש הזה יישמר.
מכל מקום, הדעה הרווחת כיום היא כי מרבית האוכלוסייה של ממלכת ישראל נשארה במקומה תחת תשלום מס גולגולת כבד לאשורים ואילו רק האליטה החברתית שהיוו איום במרי כנגד השלטון האשורי החדש במקום הוגלתה לאשור.
לפי השערה זו, פירש יהודה קיל שעיקר הגולים היו יושבי העיר שומרון ובנותיה - הן הן "ערי שומרון" עליהן נכתב "לָכַד מֶלֶךְ אַשּׁוּר אֶת שֹׁמְרוֹן וַיֶּגֶל אֶת יִשְׂרָאֵל אַשּׁוּרָה", וב שיושבו בהן גויים תחת בני ישראל,.
מאידך, דעת ישראל פינקלשטיין היא שהמקרא, בדגש על ספר מלכים ב', מציג את חורבן ממלכת ישראל ככזה שבו הוגלתה כל האוכלוסייה, ונראה שהסיבה לכך היא עמדה אישית-דתית של המחבר היהודאי שדגל בתפיסה שממלכת ישראל נענשה בגלות בשל חטאיה הדתיים ועזיבת ה' לטובת הפולחן הכנעני.
לכן היה חשוב למחבר להבליט את חומרת החטא הדתי בכך שיצור מצג שווא שבו כל אוכלוסיית הממלכה מוגלת לאשור, בעוד ממלכת יהודה שנשארה נאמנה לה', שרדה את התקפת האשורים ונשארה במקומה עד לחורבן בית ראשון.
על בולה שנתגלתה בעיר דוד הופיעה הכתובת "לאחיאב בן מנחם", שמזכירה שמות פרטיים של שניים ממלכי ישראל (אחאב ומנחם).
הארכאולוגים אורטל כלף וד"ר ג'ו עוזיאל ראו בכך עדות כי לאחר גלות שבטי ישראל, הגיעו לירושלים פליטים מהממלכה הצפונית ומונו שם לתפקידי מנהל בכירים.
לאחר החורבן הוגלו רבים מתושבי ממלכת ישראל לאזורים אחרים בממלכה האשורית (ככל הנראה מאזור בבל וצפון הממלכה האשורית) ובמקומם הובאו תושבים מבבל, כות, חמת, ספרוים ועווה כדי שיעבדו את הארץ.
חילופי אוכלוסיות היו חלק ממדיניות ענישה של האימפריה האשורית.
הם פנו בבקשה למלך אשור שישלח להם אדם שילמד אותם כיצד לעבוד את אלוהי ישראל, והוא שלח אליהם כהן שהוגלה מממלכת ישראל, אשר לימד אותם את התורה.
אך עם זאת המשיכו לעבוד את אליליהם לצד עבודת אלוהי ישראל, ועל כך מספרים הפסוקים שלפיהם המתיישבים המשיכו לעבוד את אלילי ארצות מוצאם.
המתיישבים אשר הובאו אל שטחי ממלכת ישראל במקום תושבי הממלכה המקוריים מכונים בשם: "כותים" על שם העיר כות שבדרום עיראק ממנה הובאו.
בתקופת שיבת ציון מגלות בבל התגלעו בעיות רבות בין השומרונים לבין שבי ציון.
בספר דברי הימים מסופר על אסא מלך יהודה כמחדש המזבח לאלוהים בימים שבהם לא היה לממלכת ישראל "אלוהים או תורה", וכי אנשים משבט אפרים, משבט מנשה ומשבט שמעון והגרים שהיו איתם התקבצו אליו כאשר ראו כי אלוהים עמו, כלומר האנשים הללו עזבו את ממלכת ישראל והצטרפו לממלכת יהודה.
מסופר על שליחיו של חזקיהו העוברים בנחלות שבטי אפרים, מנשה וזבולון, וזוכים ליחס מעליב ומזלזל מצד תושבי ממלכת ישראל שלא הוגלו; עם זאת מתוארים חלק מהאנשים משבט אשר, משבט מנשה, משבט זבולון ומשבט יששכר והגרים ממלכת ישראל כמסכימים לבקשתו של חזקיה ועולים לירושלים לקראת הסעודה.
קאסוטו והרטום טענו בפירושיהם למקרא כי חזקיהו סיפח את השטחים שבהם נותרו תושבי ממלכת ישראל לשטחי ממלכתו.
לאחר הקורבן שארגן חזקיהו וסעודת הפסח מסופר על תושבים מממלכת ישראל, הנמצאים בירושלים העוברים ברחבי ארץ יהודה, ובנחלות שבטי בנימין, אפרים ומנשה, שבהן נותצו סממני עבודת האלילים: "המצבות", "האשרים", "הבמות" ו"המזבחות" ששימשו לעבודת אלילים, ולאחר מכן מתוארים בני השבטים כחוזרים לבתיהם ולעריהם שבשטחי ממלכת ישראל.
"חבור" מזוהה עם נהר הח'אבור שבשטחי סוריה שהוא גם אחד מיובלי נהר הפרת.
"נהר גוזן" מזוהה עם תל חלאף שבסוריה המודרנית שאכן יושבת על נהר, וידוע שבעבר היה שמה "גוזאנה".
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום נמצאו לוחות שבהם מתוארים אנשים בעלי שמות ישראליים לכאורה.
"ערי מדי" הם כנראה בשטח של ממלכת מדי העתיקה שנכבשה בידי אשור בעבר.
בספרו משנת 1980 מציע אליה שמואל הרטום בפירושו למקומות ההגליה כי ייתכן ו"הרא" המוזכרת ב היא למעשה חרן.
אחת התעודות שנמצאו בגוזן (תעודה 111) מתייחסת להתיישבות הישראלית במקום.
תעודה זאת מהמאה ה-7 לפנה"ס עוסקת בפדיון שבויה ששמה "דינה".
בתעודה מופיעים שמות של שני פקידים בשירות אשור, ששמם "נריהו" ו"פלטיהו".
בנימין מייזלר העריך במאמרו ששני השמות מתייחסים לגולים מישראל.
בנוסף, מופיע בתעודה השם "חלבישו", עליו מצוין במפורש שהוא משומרון.
בתעודה נכתב שעל בלברך בן נני (ארמי) למסור את השבויה דינה ליד אדם בשם "הושע".
התעודה שאושרה על ידי הנציב מאשרת שאם בלברך לא ימסור את האישה הוא ישלם 3 מינות כסף.
בספרות היהודית נוצרו אגדות שלפיהן גולי אשור וצאצאיהם המשיכו לחיות חיי חופש ודרור במקום כלשהו מעבר לנהר הסמבטיון ("נהר השבת"), נהר זה מוזכר בתלמוד ירושלמי ומתואר כנהר אשר גועש ומשליך אבנים מתוכו כל השבוע אך נח ונרגע ביום השבת, ואין בני ממלכת ישראל חוצים אותו מפאת חילול השבת.
עם השנים, נוצרו ונשמרו מסורות שלפיהם חלק מהגולים בגלות אשור שמרו במשך תקופה מסוימת על זהותם הלאומית, עד שנטמעו בחברה הסובבת באזורים שאליהם הוגלו ונעלמו.
מסורות אלה כוללות את סיפור "עשרת השבטים האבודים", שהעסיקה חוקרים בני אומות שונות מאז העת העתיקה.
קהילות מקבוצות אתניות רבות מייחסות את מוצאן ל"עשרת השבטים" או גולי אשור, ואף עמים אחדים.
בשלהי המאה ה-20 הוצע לבדוק או לאשר זאת, באמצעות בדיקות גנטיות במטרה לאשר או לשלול את טענות הקבוצות השונות במוצאם הישראלי לכאורה.
בתיאור שיבת ציון בספר דברי הימים, מסופר על החוזרים לארץ ישראל בני השבטים: יהודה, בנימין, שבט לוי, ובנוסף גם אנשים מהשבטים: מנשה ואפרים, אשר הרכיבו את ממלכת ישראל במקור לאחר פילוג ממלכת ישראל המאוחדת.
חוקרי התנ"ך פרופ' משה דוד קאסוטו ופרופ' אליה שמואל הרטום מפרשים זאת כ"שרידי עשרת השבטים שהתיישבו בממלכת יהודה".
אולם בתיאור שיבת ציון שבספר עזרא, מוזכרים רק בני שבט יהודה, בנימין ולוי (כולל הכהנים), ללא אפרים ומנשה.
ממלכת ישראל המאוחדת הייתה, על פי התנ"ך, ממלכה שבה היו מאוגדים כל שבטי ישראל תחת שלטון אחד בארץ ישראל, והתקיימה במשך כמאה שנים, ממשיחת שאול למלך ועד להתפלגות הממלכה לאחר פטירת שלמה לשתי ממלכות נפרדות: ישראל ויהודה.
לפי הכרונולוגיה המסורתית היהודית התקיימה הממלכה המאוחדת בין השנים ב'תתפ"א – ב'תתקס"ד (879 לפנה"ס – 796 לפנה"ס).
ישנה מחלוקת בקרב ארכאולוגים באשר לאותנטיות ההיסטוריות שמאחורי התיאור המקראי של ממלכת ישראל המאוחדת.
חוקרים כדוגמת ישראל פינקלשטיין הטילו ספק בקיומה, עקב ראיות שלטענתם מצביעות על כך שאזור ירושלים לא היה מפותח מספיק בתקופה הרלוונטית, באופן שיאפשר שלטון מרכזי בשטח כה רחב.
לדעתם של מזר וגרפינקל, ושל חוקרים נוספים דוגמת אמנון בן-תור, ייתכן שממלכה זו היא ממלכת דוד או הממלכה המאוחדת, אולם יש ארכאולוגים אשר מטילים ספק בתארוכם של הממצאים או בשיוכם לתרבות היהודאית.
בשל סוגיית השנים החסרות, היוצרת פער בין התיארוך המסורתי לתיארוך הארכאולוגי, נוהגים הארכאולוגים וחוקרי המקרא הדוגלים בקיום הממלכה למקם אותה בין המאה ה-11 למאה ה-10 לפנה"ס.
תולדותיה של ממלכת ישראל המאוחדת מסופרות במקרא בספרי שמואל ומלכים ובגרסה נוספת בספר דברי הימים.
על פי המקרא, דרישת העם למלך "ככל הגויים" באה על רקע האכזבה משלטון השופטים, לאחר שבניו של שמואל הנביא לא הלכו בדרכיו, לקחו שוחד והיטו משפט, בדומה לבניו של השופט הקודם, עלי הכהן, שגם הם היו מושחתים.
זקני השבטים מציינים את רצונם להתאחד תחת מלך אשר ילחם למענם, כנראה מפני שבאותה תקופה החלו הפלשתים להתפשט לפנים הארץ וכבשו שטחים רבים מידי בני ישראל.
על פי הכתוב בספר שמואל, המלך הראשון שנבחר על ידי אלוהים למלוך על ישראל הוא שאול משבט בנימין.
הוא איחד את שבטי ישראל ולחם בפלשתים, בעמון, במואב, באדום ובמלכי צובה.
כמו כן היה הראשון שלחם בעמלק על מנת לקיים את מצוות מחיית זכר עמלק.
למרות תוארו המלכותי, שאול דמה מאוד לשופטי ישראל באורח חייו הפשוט.
העימות בינו לבין שמואל הנביא, שזעם על כך שלא שמע להוראותיו ובעיקר על שחס על אגג מלך עמלק, הוביל לחרטת האל על הבחירה ולנטילת המלוכה ממנו.
שאול היה עסוק במשך תקופה ארוכה במרדף אחרי דוד, שאותו זיהה כמאיים על כתרו, עד שנהרג ביחד עם שלושה מבניו בקרב נגד הפלשתים בגלבוע.
הביטוי "ארץ ישראל" מופיע לראשונה בימי שאול וחופף את תחומי ממלכתו.
מכיוון שגבולות ממלכתו חפפו את ההתיישבות הישראלית, ניתן להגדיר אותה "ממלכה לאומית", וזאת לעומת "ערי המדינה" הכנעניות לפני ההתנחלות הישראלית, ובשונה מממלכת דוד ושלמה, שכללה שטחים עם אוכלוסייה לא ישראלית.
לאחר מותו של שאול התפלגה הממלכה למשך שבע שנים, שבהן מלך דוד על שבט יהודה (ביושבו בעיר חברון) ובנו של שאול, אשבעל – המכונה במקרא בשם איש בושת – מלך על שאר שבטי ישראל.
שר הצבא בימי שאול ובנו היה אבנר בן נר.
דוד היה מצביא ומנהיג צבאי, וביחד עם בן אחותו שר הצבא יואב בן-צרויה הוביל את ממלכת ישראל לשיא גודלה (מנהר הפרת בצפון ועד לעציון גבר שבדרום) לאחר שכבשה ארבע ממלכות מצפון וממזרח: ארם דמשק, עמון, מואב ואדום.
לשיא השפעתה הגיעה הממלכה בימי שלמה, המלך שנודע בחוכמתו ("חכם מכל אדם").
שלמה, שתפס את המלוכה ברגע האחרון מידי הטוען לכתר, אחיו אדוניה.
ברשימת השרים בממשל שלמה, נוספו שלושה תפקידים שלא נזכרו ברשימת הפקידות המקבילה של דוד: "על הנציבים", "רֵעֶה המלך" ו"על הבית".
ייתכן ש"רעה המלך" היה קרוב משפחה ויועץ, ואולי היה מקביל לתואר האכדי שפירושו "קרוב/ידיד המלך".
שלמה ארגן את ממלכתו ב-12 נציבויות (מחוזות).
רשימת המחוזות המופיעה במקרא כוללת רק מחוזות בשטחי הנחלות של עשרת השבטים, ללא יהודה ושמעון, ובכך משמרת את החלוקה בין יהודה וישראל.
עם זאת, על פי נוסחי תרגום השבעים, יהודה נכללת ב-12 המחוזות, או לחלופין נזכרת כחטיבה מנהלית נפרדת.
גבולות החלוקה לא חפפו את גבולות נחלות השבטים, כביטוי למגמה של המלך להחליש את המבנה השבטי‐המסורתי ולחזק את שיטת הממשל הריכוזי.
יש חוקרים הסבורים כי הרשימה מבוססת על מסמך מקורי מתקופת הממלכה המאוחדת, ולדעת אחרים היא אינה אותנטית וחוברה הרבה יותר מאוחר.
שלמה כרת ברית שלום עם שכניו צידון ומצרים.
שלמה הצליח לאבטח את דרכי המסחר החשובות, במיוחד את דרך המלך שעברה ליד החוף והייתה דרך המסחר הראשית עם מצרים.
ממלכת שלמה השתתפה במסחר בין-לאומי: תוצרת חקלאית תמורת ארזי לבנון מחירם מלך צור; סחר מרכבות וסוסים, זהב, כסף וארזים; שיתוף פעולה עם הפיניקים במסחר ימי דרך נמל עציון גבר עם צי האוניות בים סוף; וכינון קשרים עם מלכת שבא.
שלמה נמנע ממלחמות, אך בזכות עושרו הרב נפלו ארצות אחדות תחת השפעתה של ממלכת ישראל המאוחדת, "שלום היה לו מכל עבריו מסביב".
שלמה יזם מפעלי בנייה רבים, ובנה בין היתר את בית המקדש הראשון (פרויקט שהקנה לירושלים מעמד מרכזי באזור) את חומת ירושלים ואת ערי המבצר חצור, מגידו וגזר.
המחיר לאותם מפעלי בנייה ענקיים היה מיסים כבדים ועבודות כפייה שהוטלו על העם, וגרמו למרמור רב בקרב השבטים, לניסיון למרד של ירבעם בן נבט בשלמה, ובסופו של דבר לפילוג הממלכה מיד עם מותו של שלמה.
על פי התנ"ך, הפילוג היה עונש לשלמה על חטאיו בכך שבנה מקדשים לאליליהן של נשותיו הנוכריות, כך גם עלייתם של הדד ורזון מאדום וארם שניסו למרוד בשלמה.
רחבעם, בנו הבכור של שלמה, לא הצליח לשמור על שלמות הממלכה, ועם עלייתו לשלטון היא התפרקה לשתי ממלכות עצמאיות, ממלכת יהודה שכללה את שבטי יהודה, שמעון, בנימין וחלק משבט לוי, וממלכת ישראל שכללה את עשרת השבטים הנותרים.
על פי המסופר בספר מלכים, הסיבה לפילוג הייתה טרוניות של העם כלפי מדיניות מיסוי מפלה בימי מלכות שלמה, שבמסגרתה בוצעו בין היתר עבודות בנייה ששבט יהודה, שבטו של שלמה, היה פטור מהן.
עבודות כפויות אלו ("סבל" בלשון המקרא) נכתבו בסגנון דומה לסגנון הסיפור על שעבוד מצרים.
עם המלכתו פנו ראשי השבטים אל רחבעם בבקשה להקל עליהם במיסים, כפי שהיה מקובל במזרח הקדום.
לאחר שנועץ בשתי קבוצות יועצים, בחר לשמוע לעצתם של בני דורו (שמכונים במקרא "הילדים") ולא בעצת הזקנים, ובחר לא להפגין חולשה, ולהודיע כי המיסים שהוא יטיל יהיו גבוהים יותר מהמסים שהטיל אביו, וזאת בלשון בוטה וחריפה.
החלטה זו הובילה למרד ספונטני של השבטים, ובהמשך להמלכתו של ירבעם בן נבט, שהיה בעבר האחראי על המס שהוטל על השבטים שנמנו על בית יוסף ("סבל בית יוסף") מטעם שלמה; ירבעם הכריז על הקמת ממלכה נפרדת בצפון.
ממלכת ישראל קיבלה את רוב השטחים הפוריים, ובכללם צפון ישראל, השומרון ומישור החוף, וכן את רוב התושבים.
בירתה הייתה תחילה בשכם, פנואל ותרצה ומאוחר יותר, החל מתקופת עמרי, נתקבעה בעיר שומרון.
עם זאת, התנקשויות, מרידות והפיכות חצר אפיינו את שנות קיומה של ממלכת ישראל, דבר שהוביל להתחלפות שושלת המלוכה באופן תדיר.
לעומתה ממלכת יהודה (שבה נבלע גם שבט בנימין) החזיקה בירושלים ובבית המקדש, אך נאלצה להסתפק בשטח הררי ומדברי ורוב שנותיה הייתה חסרת מוצא לים (מישור החוף הדרומי היה רוב הזמן תחת שליטה פלשתית).
במקרא, ממלכת יהודה מתוארת ככזו המאופיינת ביציבות שלטונית יוצאת דופן, כאשר לאורך כל שנות קיומה, כ-350 שנה, מרבית מלכיה היו משושלת בית דוד.
אחרי חורבנה של ממלכת ישראל בידי אשור ב-722/721 לפנה"ס, המשיכה ממלכת יהודה להתקיים.
לאחר מסע סנחריב הייתה לממלכה וסאלית של אשור, עד שנכבשה בשנת 586 לפנה"ס על ידי נבוכדנצר השני, מלך בבל, שהחריב אותה בעקבות מרד צדקיהו, אחרון מלכי יהודה.
לפי המקרא, ממלכת ישראל בימי שאול השתרעה מהנגב עד הגולן וכללה את רובו של מישור החוף (פרט לחלק הדרומי שהיה בידי הפלשתים), את ערי יהודה והשומרון (למעט ירושלים ובית שאן שנכבשו רק בתקופת דוד), ואזורים בעבר הירדן המזרחי שנמצאים בשטחה של ממלכת ירדן המודרנית.
בימי דוד ושלמה, התרחבה השפעתה של ממלכת ישראל והיא כללה את ממלכת ארם צובא מצפון ואת ממלכות עמון, מואב ואדום ממזרח, חלקן תחת שליטתה הישירה וחלקן כבנות חסות.
הגבול הצפוני של הממלכה עבר בעיר תפסח, השוכנת על הגדה המערבית של נהר הפרת בשטחה של סוריה המודרנית.
במקרא מוזכרים קשרי מסחר בין ממלכת דוד ושלמה לבין הממלכות הפיניקיות של צור וצידון, ארץ אופיר (שרוב החוקרים ממקמים במזרח אפריקה), תרשיש (שלא זוהתה אך ייתכן ששכנה באסיה הקטנה או בדרום ספרד) וממלכת שבא (ככל הנראה בשטחה של תימן המודרנית).
כמו כן התקיימו קשרי ברית עם ממלכות שכנות כגון גשור וחמת.
החל מימיו של יוליוס ולהאוזן בסוף המאה התשע עשרה התבססה במחקר התפיסה שמרבית הסיפורים מתקופת הממלכה המאוחדת משקפים חיבורים עתיקים הכוללים תיעוד היסטורי אמין בעיקרו, וכי הם נכתבו בסמוך לזמנם של המאורעות המסופרים בהם, גם אם עברו מאז אי אילו עריכות.
עד שנות ה-90 של המאה ה-20, התיאור המקראי של ראשית ההתנחלות הישראלית ושל קיומה של ממלכת ישראל המאוחדת היה מקובל על רוב החוקרים.
טכנולוגיות, כגון תיארוך פחמן-14, ואסכולות שהתפתחו בחקר המקרא החל משנות ה-70 וה-80 של המאה העשרים, ערערו על הקונצנזוס הישן לגבי מועד הכתיבה, ובהתאמה ערערו גם על המהימנות ההיסטורית של הפרטים.
בהדרגה התחדדה והפכה מקובלת בקרב חוקרי המקרא התפיסה שכתבי התנ"ך מאגדים יחד מגוון יצירות, שנכתבו בהדרגה ונערכו פעם אחר פעם בתקופות מאוחרות יותר, כמו תקופת יאשיהו, גלות בבל והתקופה הפרסית, וכפועל יוצא חלקים רבים נכתבו מאות שנים לאחר התקופה שהם שואפים לתאר.
מגמה זו הצטרפה למגמה מקבילה בארכאולוגיה, שקראה תיגר על התיאור המקראי של ממלכת ישראל המאוחדת.
מולן נותרו אסכולות אחרות שהמשיכו לתמוך בקיומה של ממלכה שמרכזה בירושלים, שהייתה גדולה, בעלת עוצמה והשפעה אזורית, אם כי לא במידה המתוארת בתנ"ך.
ישנה אסכולה בארכאולוגיה, שאיתה מזוהה למשל הארכאולוג ישראל פינקלשטיין, הטוענת שהממלכה המאוחדת לא התקיימה כפי שמסופר במקרא, זאת בעיקר עקב חוסר בממצאים ארכאולוגיים שיעידו על קיומה של ממלכה גדולה ומסודרת.
לטענת החוקרים באסכולה זו, הממצאים הדלים בשטח מצביעים על כך שבאותם הימים התקיימה ממלכה שבטית קטנה ומקומית בירושלים של אותה העת, שלא התאפיינה, למשל, במערכת ביורוקרטית מתקדמת הנדרשת לקיומן של ממלכות גדולות.
לפי אסכולה זאת, הממלכה הראשונה שנוסדה היא ממלכת ישראל הצפונית, ורק לאחר חורבנה של זו הפכה ממלכת יהודה למשמעותית באזור.
ישנם קולות במחקר שמציעים שהייתה ממלכה מאוחדת בעלת יחס הפוך – כך שבמקום ממלכה מאוחדת שמרכזה ביהודה, שעל פי הממצאים הארכאולוגיים הייתה הקטנה והענייה מבין השתיים, הייתה תקופה שבה ממלכת ישראל שלטה בפועל ביהודה, שהייתה ממלכת חסות של ממלכת ישראל.
הממסד הארכאולוגי המסורתי, במיוחד זה של האוניברסיטה העברית, אינו מקבל או דוחה באופן חד-משמעי את המסקנות הללו, והן רחוקות מלהפוך לקונצנזוס ארכאולוגי.
חוקר המקרא יגאל בן נון סבר כי מאפייני שושלת בית דוד כפי שאלו מתוארים במקרא אינם בעלי היתכנות מבחינה היסטורית.
בן נון סבור כי בטקסט המקראי יש עדויות לכך שמסורת זו עוצבה בדיעבד על ידי הסופרים הדויטרונומיסטים, באופן שיפאר את בית דוד.
חוקרים כדוגמת הארכאולוג עמיחי מזר טוענים כי תיאורה המקראי של הממלכה המאוחדת אכן משקף גרעין היסטורי אמיתי של ממלכה גדולה שמרכזה בירושלים.
אלו סבורים שהתפשטותה הטריטוריאלית של הממלכה הייתה מהירה במיוחד עקב הריק הגאו-פוליטי שנוצר במזרח הקדום במאות ה-13 וה-12 לפנה"ס, בעקבות הקריסה של תקופת הברונזה המאוחרת ובשל היחלשותן של המעצמות הגדולות של התקופה, מצרים ואשור.
הריק שנוצר איפשר למלכי ישראל להקים ממלכה גדולה שמרכזה ביהודה, אך ימיה של זו היו קצרים והיא לא הספיקה להותיר אחריה ממצא ארכאולוגי עשיר דיו, בדומה לאימפריה המונגולית, שגם בה נשלט האזור העשיר והמפותח יותר ממוקד כוח שמרכזו באזורי הספר.
בעשורים האחרונים נחפרו באזור יהודה אתרים המתוארכים לימי הממלכה המאוחדת, והתגלו ממצאים שלדעת החופרים מהווים ראיות לקיומה של ממלכה חזקה באותה התקופה, אשר מרכזה בירושלים.
בחפירות בעיר דוד שניהלה ד"ר אילת מזר נתגלו ממצאים שכוללים מבנה גדול שנבנה במהלך תקופת הברזל.
לדעתה של אילת מזר יש לתארכו למאה ה-11 לפנה"ס, והיא זיהתה אותו כארמונו של דוד המלך.
ארכאולוגים אחרים ביקרו זיהוי זה, שאינו מסתמך על ממצאים כלשהם.
בעשור האחרון התגלה במבצר האלה (חורבת קייאפה) אתר מראשית תקופת הברזל ב', המתוארך למחצית השנייה של המאה ה-11 לפנה"ס והשליש הראשון של המאה ה-10 לפנה"ס, המוקף בחומה מבוצרת, מהקדומות ביותר בתקופת הברזל.
בחפירות שניהל פרופסור יוסף גרפינקל התגלתה גם עדות לקיומו של הכתב העברי הקדום במאה ה-10 לפנה"ס: השם אשבעל בן בדע נחרט על אחד הכדים באתר.
ייתכן שמדובר בשמו של אדם שהגיש מנחה או מס וחרט את שמו על הכד, כחלק ממערכת גביית המיסים בממלכה.
השם 'אשבעל' מופיע במקרא כשם בנו של שאול, ויש המזהים אותו עם בנו של שאול איש בושת, שמלך אחרי מותו.
בשנת 2023 פרסם גרפינקל מאמר שבו הגדיר את גבולותיה של ממלכת דוד לאור הממצאים הארכאולוגיים: מחורבת קייאפה ובית שמש בקצה המערבי עד תל א-נצבה בקצה הצפוני וח'רבת דווארה בקצה הצפון-מזרחי.
יש חוקרי מקרא הטוענים שהתמונה של איחוד הממלכה הפוכה: שהייתה ממלכה מאוחדת שמרכזה בישראל, כלומר, שממלכת יהודה הייתה, מעשית, חלק מממלכת ישראל הגדולה, וייתכן אף שהייתה ממלכה וסאלית.
חוקרים אלו מנמקים את מסקנתם בעדויות טקסטואליות שונות מן המקרא ובהשוואות לתרבויות עתיקות אחרות.
חוקר המקרא יגאל בן-נון פירט חלק מעדויות אלו בספרו קיצור תולדות יהוה, והוא מתייחס בין היתר לנסיבות עלייתה של עתליה, בתו של מלך ישראלי, לשלטון ביהודה.
בנוסף, מצביע בן נון על מספר פרטים לגבי מנשה – כמו שמו, מוצא אשתו ומקום קבורתו – ככאלו המרמזים על היותו מלך ישראלי המולך ביהודה.
מקום הקבורה נותר זהה גם אצל אמון בנו של מנשה, ועל פי הצלבות מול תרגומים אחרים של התנ"ך, גם של יהויקים שמלך לפניהם.
על פי הניתוח של בן נון, שושלות ישראלית שלטו לסירוגין על יהודה בתקופות אלו, ואלו טושטשו בדיעבד על ידי הכותבים הדויטרונומיסטים כדי ליצור מראית עין של רציפות שושלת בית דוד.
חוקר המקרא והארכאולוג ישראל פינקלשטיין העריך מהממצאים הארכאולוגיים כי מספר התושבים בממלכת ישראל ערב חורבנה היה גדול בערך פי שלושה מאשר בממלכת יהודה, נתון המחזק לדעתו את הסבירות שהשלטון יהיה בישראל.
פינקלשטיין העריך כי יהודה הייתה נתונה לשלטון ישיר של ישראל בערך כמאה שנים.
חוקרים המצדדים באפשרות זו סוברים כי לאחר חורבן ישראל והכיבוש האשורי הפכו הסופרים היהודאים לאלו שכתבו את ההיסטוריה המקומית העדכנית, והם הציגו את הפרטים ההיסטוריים באופן שונה, כך שיציג את ממלכת יהודה כחשובה ומשמעותית יותר מכפי שהייתה בפועל.
פארק ממלכת הקסם הוא פארק נושא במתחם וולט דיסני וורלד ריזורט שממוקם בביי לייק, פלורידה, ארצות הברית, סמוך לערים אורלנדו וקיסימי.
הפארק מנוהל על ידי פארקים, חוויות ומוצרי דיסני, שלוחה של חברת וולט דיסני.
השם הרשמי של הפארק עבר מספר שינויים לאורך השנים, מ"ממלכת הקסם של וולט דיסני וורלד" (Walt Disney World Magic Kingdom) בשנים 1971–1994, ל"ממלכת הקסם" (The Magic Kingdom) בשנים 1994–2017, ולבסוף "פארק ממלכת הקסם" (Magic Kingdom Park).
הפארק נפתח ב-1 באוקטובר 1971 ביחד עם פתיחתו הרשמית של אתר הנופש דיסניוורלד כפארק יחיד במתחם.
פארק ממלכת הקסם נבנה בהשראת הפארק דיסנילנד שבאנהיים, קליפורניה אך בקנה מידה גדול יותר, ובהמשך נבנו פארקים על אותו הקונספט באתרי נופש נוספים של דיסני ברחבי העולם כמו פריז, טוקיו, הונג קונג ושנגחאי.
ממלכת הקסם הוא הפארק המפורסם והמבוקר ביותר בעולם כולו כבר בשנה ה-16 ברציפות, עם למעלה מ-17.13 מיליון מבקרים בשנת 2022. הפארק הפך לאייקון תרבותי וסמל בתרבות האמריקאית המודרנית.
מפאת הפופולריות שלה, ממלכת הקסם מתפרשת על פני 435 דונם, מה שהופך אותה לפארק הקטן ביותר באתר הנופש דיסניוורלד, מיד אחרי אולפני הוליווד של דיסני.
המבנה המפורסם בפארק הוא "טירת סינדרלה" הממוקמת בקצה הרחוב הראשי של ארצות הברית (Main Street USA) ומולה ממוקמת הרחבה הראשית (The Hub) אשר בה מתרחשות תהלוכות במשך היום.
ממלכת הקסם ידועה במופע הזיקוקים המפורסם שמוצג בה מדי ערב המושך קהל רחב לרחבה הראשית ולרחוב הראשי של ארצות הברית, לרקע טירת סינדרלה.
ממלכת הקסם מחולקת לחמישה אזורים שונים - "ארץ המחר" (Tomorrowland), "ארץ הפנטזיה" (Fantasyland), "כיכר החירות" (Liberty Square), "ארץ המערב הפרוע" (Frontierland) ו"ארץ ההרפתקאות" (Adventureland).
הפארק תוכנן כקילומטר וחצי מהחניון, מעבר ללגונת שבעת הימים (Seven Seas Lagoon) המלאכותית, ובכדי להגיע אליו צריך לקחת סירה או רכבת עילית (Monorail) וזאת על מנת להגביר את האשליה שממלכת הקסם מרוחקת מהעולם החיצון ומרגישה כמו עולם אחר.
על אף שוולט דיסני היה מעורב בתכנון דיסנילנד, החברה החלה לתכנן את ממלכת הקסם בשנת 1967, רק אחרי מותו של דיסני.
הפארק נבנה כגרסה משופרת של הדיסנילנד.
יש כמה סיפורים בנוגע לחלק מתכונות הפארק, על פי סיפור אחד, כשדיסני הסתובב בפארק הוא ראה קאובוי מארץ המערב הפרוע מסתובב בארץ המחר, הוא לא אהב את זה שהדמויות לא נמצאות באזורים שלהם, ורצה למנוע מצבים כאלה בפארק החדש.
לכן, ממלכת הקסם נבנתה על סדרת מנהרות בשם "Utilidors" (יוטילידורס), שהן מנהרות שמאפשרות לחברי צוות ואורחיVIP לעבור בהן מבלי ששאר האורחים ישימו לב.
בשל מפלס המים הגבוה בפלורידה, לא היה ניתן לבנות מנהרות תת-קרקעיות, לכן הן נבנו מעל פני הקרקע וכך בעצם העניקו לכל הפארק הגבהה של 33 מטרים.
רשת המנהרות נשארה כפי שנבנתה בתחילת הבניה ולא התרחבה עם התרחבות הפארק.
המנהרות תוכננו להיבנות בכל פארקי דיסני ברחבי העולם, אך בוטלו בעקבות אילוצים כלכליים.
בעולם העתיד ובאי ההנאה באפקוט ישנם מערכות קטנות יותר של מנהרות.
ממלכת הקסם נפתחה כחלקו הראשון של אתר הנופש וולט דיסניוורלד ב-1 באוקטובר 1971 יחד עם אתר הנופש הפולינזי של דיסני ואתר הנופש העכשווי של דיסני.
הפארק נפתח עם 23 מתקנים - שלושה ייחודיים לפארק ועוד 20 מועתקים מהדיסנילנד, שמחולקים לשש "ארצות", חמש שקיימות בדיסנילנד ועוד אחת ייחודית לפארק (כיכר החירות).
חברת וולט דיסני הבטיחה שייבנו עוד ארצות, מתקנים חדשים ואטרקציות ייחודיות.
הארץ הראשונה והיחידה שנוספה, נכון להיום, היא עיר ההנפשה של מיקי.
הארץ נפתחה תחת השם "עיר יום ההולדת של מיקי" (Mickey's Birthdayland) ונוספה בשנת 1988 לכבוד יום ההולדת ה-60 של מיקי מאוס.
לאחר מכן הארץ שופצה ושמה שונה ל"ארץ הכוכבים של מיקי" (Mickey's Starland), ובשנת 1996 שונה שמה בשנית לשמה העדכני.
הארץ כללה אטרקציות כמו הבית הכפרי של מיקי מאוס, הבית הכפרי של מיני מאוס, רכבת ההרים בחווה של גופי, הסירה של דונלד ועוד.
הארץ נסגרה ב-12 בפברואר 2011 ובמקומה נפתחה ארץ הפנטזיה החדשה.
תחנת הרכבת של וולט דיסני הייתה סגורה במשך כל תקופת הבניה.
בשנת 2012 הארץ נפתחה שוב כחלק מארץ הפנטזיה (כתת-ארץ בשם "קרקס סטוריבוק", שאליה מתקן דמבו הפיל המעופף הועבר).
רכבת ההרים של גופי נשמרה ושמה שונה ל"גופיני הגדול".
מאז יום הפתיחה, נסגר הפארק רק שש פעמים - חמש עקב הוריקנים (פלויד, פרנסס, צ'ארלי, ג'יני ווילמה) וב-11 בספטמבר 2001 נסגר מאמצע היום עד היום שלמחרת עקב פיגועי 11 בספטמבר.
"ממלכת הקסם" שימשה לעיתים קרובות ככינוי הלא רשמי לדיסנילנד לפני וולט דיסניוורלד.
הכינוי הרשמי של דיסנילנד הוא "המקום השמח ביותר על כדור הארץ" (The Happiest Place On Earth) והכינוי הרשמי של וולט דיסניוורלד הוא "המקום הקסום ביותר על פני כדור הארץ" (The Most Magical Place On Earth).
כדי להבדיל אותו מהדיסנילנד, בשנת 1994 שונה שמו של הפארק רשמית ל"ממלכת הקסם".
ברחבי הפארק עוברת הרכבת של וולט דיסני.
הרכבת עוצרת ברחוב הראשי של ארצות הברית, עולם המחר, ארץ המערב הפרוע וארץ הפנטזיה.
ביום פתיחתו של פארק השעשועים היו בו 23 אטרקציות - 20 מתוכן העתק של האטרקציות שהיו בדיסנילנד.