tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר הוונדלים והממלכה הברברית של דורסייל שוב נקלעו לעימות, הואמר ספג תבוסה מכרעת על ידי הברברים בראשות גואנפן ובנו אנטלס.
בעקבות כך הוביל הפלג האריאני בתוך משפחת המלוכה מרד, ובן דודו של הואמר גלימר (530–534) הפך למלך.
הילדריק, הואמר וקרוביהם הושלכו לכלא.
בשנת 533, הילדריק הוצא להורג כאשר הצבא הביזנטי התקרב לקרתגו.
הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון הכריז מלחמה, מתוך כוונה מוצהרת להחזיר את הילדריק לכסאו במקום הונדל.
בעוד המשלחת הייתה בדרך, אחיו של ג'לימר, צאזו, הוביל חלק גדול מצבא הוונדלים והצי לסרדיניה כדי להתמודד עם מרד של האציל הגותי גודאס.
זה אפשר לצבאות האימפריה הביזנטית, בפיקודו של בליסאריוס, לנחות ללא התנגדות מקרתגו.
גלימר אסף במהירות צבא ופגש את בליסאריוס בקרב אד דצימום.
הוונדלים ניצחו עד שאחיו של גלימר אמטאס ואחיינו גיבמונד נפלו בקרב.
לאחר מכן איבד גלימר את הלב ונמלט.
בליסאריוס כבש במהירות את קרתגו כשהוונדלים ששרדו נלחמו.
ב-15 בדצמבר 533, גלימר ובליסאריוס התעמתו שוב בקרב טריקמארום, כ- מקרתגו.
שוב, הוונדלים נלחמו היטב אך נשברו, הפעם כאשר צאזו נפל בקרב.
בליסאריוס התקדם במהירות להיפו, העיר השנייה של ממלכת הוונדלים.
בשנת 534 גלימר, שהיה נצור בהר פפואה על ידי הגנרל ההרוליאני פאראס, נכנע לביזנטים, ובכך נסתם הגולל על ממלכת הוונדלים ונסללה הדרך לצפון אפריקה הביזנטית.
שטחם של הוונדלים בצפון אפריקה (שהיום היא צפון תוניסיה ומזרח אלג'יריה) הפך למחוז ביזנטי.
הלוחמים הוונדלים הטובים ביותר הוצבו בחמישה רגימנטים פרשים, הידועים בשם ונדאלי יוסטיניאני, והוצבו על הגבול הפרסי.
חלקם הצטרפו לבוקלאריוס של בליסאריוס.
ג'לימר עצמו זכה לכבוד והוענק לו אחוזות גדולות בגלטיה, שם חי את שארית חייו.
הוצעה לו גם דרגת פטריקי אך סירב לה כי לא היה מוכן להמיר דתו מהאריאניזם לנצרות ניקנית.
במילותיו של ההיסטוריון רוג'ר קולינס: "הוונדלים הנותרים נשלחו לאחר מכן בחזרה לקונסטנטינופול כדי להיקלט בצבא הקיסרי," כיחידה אתנית מובהקת הם נעלמו, אם על ידי בריחה לספרד או על ידי קליטה באוכלוסייה של צפון אפריקה.
מאז פלישתם לצפון אפריקה בשנת 429 ואילך, הוונדלים, שהיו בעיקר חסידי האריאניזם, רדפו את הנוצרים הניקאים.
רדיפה זו החלה באלימות הבלתי מוגבלת שהופעלה נגד הכנסייה במהלך פלישתו של גאיזריק, אך, עם מתן הלגיטימציה לממלכת הוונדלים, הדיכוי השתרש ב"מדיניות דתית קוהרנטית יותר".
"ההיסטוריה של הרדיפה הוונדלית" של ויקטור מוויטה מפרטת את "האכזריות המרושעת" שנגרמה נגד רכוש הכנסייה והתקפות נגד "הרבה...
בישופים מכובדים וכמרים אצילים" בשנים הראשונות של הכיבוש; באופן דומה, כותב הבישוף הונראטוס ש"לנגד עינינו גברים נרצחים, נשים נאנסות ואנחנו בעצמנו מתמוטטים תחת עינויים".
בציטוט מקורות אלו ואחרים המאששים, מרילס טען כי יש "ספק קטן" שהפלישה הראשונית הייתה "אלימה באכזריות".
הוא גם טען יחד עם ריצ'רד מיילס כי הוונדלים התמקדו בתחילה בכנסיית ניקנה מסיבות כלכליות ולא דתיות, וביקשו לשדוד ממנה את עושרה.
לאחר שגאיזריק הבטיח את אחיזתו בנומידיה ומאוריטניה בהסכם משנת 435, הוא פעל "להרוס את כוחה של הכנסייה של ניקאה בטריטוריות החדשות שלו על ידי השתלטות על הבזיליקות של שלושה מהבישופים הבלתי מתפשרים ביותר וגירושם מעריהם".
מדיניות דומה נמשכה עם כיבוש קרתגו בשנת 439, כאשר המלך הוונדלי עשה מאמצים לקדם בו-זמנית את הכנסייה האריאנית ולדכא את שיטות הנצרות הניקאית.
הת'ר מציינת כי ארבע כנסיות מרכזיות בתוך חומות העיר הוחרמו עבור האריאנים, והוטל איסור על כל טקס ניקאי באזורים שבהם התיישבו ונדלים; גאיזריק גם הגלה את קווודוולטדיאוס, בישוף קרתגו, ורבים מאנשי הדת שלו מאפריקה וסירב "לאפשר להסמיך מחליפים...
כך שמספר הבישופים הניקאים בממלכת הוונדלים סבל מירידה".
כמרים הודרו מתפקידם ולעיתים קרובות סבלו מהחרמת רכושם.
עם זאת, שיקולים דיפלומטיים קיבלו עדיפות על פני מדיניות דתית.
בשנת 454, לבקשת ולנטיניאנוס השלישי, גאיזריק מינה את דאוגראטיוס כבישוף החדש של קרתגו, תפקיד שנותר ריק מאז עזיבתו של קוודבולדיאוס.
הת'ר טוען שהצטרפות זו נועדה לשפר את יחסי הוונדלים עם רומא, שכן גאיזריק ניהל משא ומתן על נישואי בנו הונריק לנסיכה אודוקיה.
עם זאת, לאחר שוולנטיניאנוס נהרג ויחסי הוונדלים עם רומא וקונסטנטינופול החמירו, חידש גאיזריק את מדיניות הדת המדכאת שלו, והותיר את הבישופות שוב ריקה כאשר דאוגרטיוס מת ב-457.
הת'ר טוען שלקידום הכנסייה האריאנית של גאיזריק, עם הרדיפה הנלווית של הכנסייה של ניקאה, היו מניעים פוליטיים.
הוא מציין "הבחנה מרכזית" בין "הדמות האנטי-ניקאית" של פעולותיו של גאיזריק ב-Proconsularis לבין שאר ממלכתו; הרדיפה הייתה עזה ביותר כשהיא הייתה בקרבת חסידיו האריאנים.
הת'ר מציעה שהאריאניזם היה אמצעי עבור גאיזריק לשמור על חסידיו מאוחדים ותחת שליטה; בכל מקום שבו אנשיו יצרו אינטראקציה עם הניקאים, האסטרטגיה הזו הייתה מאוימת.
עם זאת, הת'ר גם מציין כי "האמונה האישית בוודאי מילאה גם תפקיד מהותי בקבלת ההחלטות של גאיזריק".
הונריק, בנו ויורשו של גאיזריק, המשיך והעצים את הדיכוי של הכנסייה הניקאית וניסה להפוך את האריאניזם לדת העיקרית בצפון אפריקה; ואכן, חלק ניכר מהנרטיב של ויקטור מויטה מתמקד בזוועות וברדיפות שבוצעו בתקופת שלטונו של הונריק.
על כמרים נאסר לקיים את הליטורגיה, ספרים הושמדו, וכמעט 5,000 אנשי דת הוגלו למדבר.
האלימות נמשכה עם "גברים ונשים...
נתונים לסדרה של ייסורים כולל קרקוף, עבודת כפייה והוצאה להורג בחרב ואש".
בשנת 483, הונריק הוציא צו מלכותי שציווה על כל הבישופים הכלקדונים באפריקה להשתתף בוויכוח עם נציגי האריאנים.
לאחר ועידה זו, הוא אסר על הכמורה של ניקאה להתאסף או לבצע טבילות או סמיכות והורה לסגור את כל הכנסיות של ניקאה ולהחרים את הרכוש של ניקאה.
הכנסיות הללו נמסרו לאחר מכן עבור הפיסק המלכותי או לשימוש פקידים אריאנים.
בעוד שמקורות ראשוניים חושפים מעט על מדיניותו הדתית של גונת'מונד, עדויות קיימות אכן מצביעות על כך שהמלך החדש "בדרך כלל היה נוטה יותר לאמונה הכלקדונית מאשר קודמו [הונריק] היה" ושמר על תקופה של סובלנות.
גונת'מונד סיים את הגלות המדברית של בישוף בשם אוגניוס וגם שיקם את מקדש ניקנה של אגילוס הקדוש בקרתגו.
תרסמונד סיים את מדיניות הסובלנות של אחיו המנוח כאשר עלה לכס המלכות בשנת 496. הוא הציג מחדש "צעדים קשים נגד ההיררכיה הכנסייתית הקתולית", אך "פעל לשמירה על יחסים חיוביים עם האליטה הרומאנית-אפריקאית", כוונתו הייתה לפצל את הנאמנויות של שתי הקבוצות.
פרט להילדריק, רוב המלכים הוונדלים רדפו את הניקאים (כמו גם את הדונאטיסטים) במידה רבה או פחותה, ואסרו על המרת דת עבור ונדלים ובישופים גולים.
הממשל של ממלכת הוונדלים דמה מאוד למינהל הפרובינציאלי הרומי של אפריקה.
בעוד שהוא אויש על ידי אפריקאים מקומיים, מערכת המטבעות והמיסוי היו התאמה יצירתית של מודלים רומיים והיו דומים לאלה שנוהלו על ידי הרומאים.
גם כוחות ונדלים עוצבו בדומה לדגם הרומי.
הכוח והעושר במדינת הוונדלים הונהגו על ידי אצולה צבאית בעלת אדמות, והאליטה הפוליטית החליפה והפקיעה את האצולה הסנאטורית שנעדרה ברובה.
מקורות הכנסה עיקריים נוספים כללו את השתלטותה על אזור יצוא התבואה והשמן העיקרי של הרומאים, שהיה עד כה מקור המזון של העיר הגדולה רומא.
העושר שצברו מנהיגי הוונדלים הוצא על בתי עיר מפוארים ומבני דת, על פי מקורות ספרותיים וארכאולוגיה.
רוב האנשים שחיו בממלכת הוונדלים לפני הגעת הוונדלים ראו את עצמם לרוב כרומאים.
קשה להעריך את מצב הכלכלה באופן כללי.
הוונדלים לא הטביעו מטבעות זהב, אבל המיסים הוגדלו כדי לשלם בעיקר על הרחבת הצבא.
המסחר אכן נמשך עם ייצוא חרס אך ברמות נמוכות יותר.
לא ידוע אם משלוחי התבואה לרומא נמשכו.
במאה ה-5 חלה ירידה בסחר גם ברחבי הים התיכון.
בהגיעם לאפריקה החרימו הוונדלים אדמות שהחזיקו סנאטורים ונתנו את האדמה לעצמם.
אלה שהחרימו את אדמתם שמרו בסופו של דבר על זכויותיהם.
אלה שחיו בשטח הקודם והיו עשירים שמרו על עושרם וכוחם.
ממלכת הלומברדים , הידועה גם בשם הממלכה הלומברדית ומאוחר יותר כממלכת איטליה כולה , הייתה מדינה מראשית ימי הביניים שהוקמה על ידי הלומברדים, עם גרמני, בחצי האי האיטלקי בסוף המאה ה-6. המלך נבחר באופן מסורתי על ידי האריסטוקרטים בעלי הדרגה הגבוהה ביותר, הדוכסים, מכיוון שכמה ניסיונות להקים שושלת תורשתית נכשלו.
הממלכה חולקה למספר משתנה של דוכסויות, שנשלטו על ידי דוכסים אוטונומיים למחצה, שבתורם חולקו לגסטלדטים ברמה המוניציפלית.
בירת הממלכה והמרכז הפוליטי הייתה פאביה שבאזור לומברדיה בצפון איטליה המודרנית.
אל מול הפלישה הלומברדית לאיטליה התנגדה האימפריה הביזנטית, ששמרה על השליטה ברוב חצי האי עד אמצע המאה ה-8. במשך רוב ההיסטוריה של הממלכה, הפרידה האקסרכיה של רוונה ודוכסות רומא שבשליטת הביזנטים בין דוכסויות לומברדיה הצפונית, הידועות ביחד בשם לומברדיה הגדולה, משתי הדוכסויות הדרומיות הגדולות ספולטו ובנוונטו, שהיוו את לומברדיה הקטנה.
בגלל חלוקה זו, הדוכסויות הדרומיות היו אוטונומיות במידה ניכרת מהדוכסויות הצפוניות הקטנות יותר.
עם הזמן, הלומברדים אימצו בהדרגה תארים, שמות ומסורות רומיות.
בזמן שפאולוס הדיאקון כתב בסוף המאה ה-8, השפה הלומברדית, הלבוש והתסרוקות הלומברדים נעלמו לחלוטין.
בתחילה היו הלומברדים נוצרים אריאנים או עובדי אלילים, מה שהעמיד אותם בסתירה לאוכלוסייה הרומית, כמו גם לאימפריה הביזנטית והאפיפיור.
עם זאת, עד סוף המאה ה-7, המרת דתם לקתוליות הייתה כמעט מוחלטת.
אף על פי כן, הסכסוך שלהם עם האפיפיור נמשך והיה אחראי לאובדן הדרגתי של כוחם לפרנקים, שכבשו את הממלכה ב-774. קרל הגדול, מלך הפרנקים, אימץ את התואר "מלך הלומברדים", למרות שמעולם לא הצליח להשתלט על בנוונטו, הדוכסות הלומברדית הדרומית ביותר.
ממלכת הלומברדים בעת פירוקה הייתה הממלכה הגרמאנית הקטנה האחרונה באירופה.
אזורים מסוימים מעולם לא היו תחת שליטה לומברדית, כולל לאטיום, סרדיניה, סיציליה, קלבריה, נאפולי, ונציה ודרום אפוליה.
Regnum Italiae מצומצמת, מורשת של הלומברדים, המשיכה להתקיים במשך מאות שנים כאחת הממלכות המרכיבות את האימפריה הרומית הקדושה, והייתה מקבילה בערך לשטחה של לומבברדיה הגדולה לשעבר.
מה שנקרא כתר הברזל של לומברדיה, אחד מהסמלים המלכותיים העתיקים ביותר של הנצרות, מקורו אולי באיטליה הלומברדית כבר במאה ה-7 והוא המשיך לשמש להכתרת מלכי איטליה עד נפוליאון בונפרטה בתחילת המאה ה-19.
קוד החוק הלומברדי המוקדם ביותר, Edictum Rothari, עשוי לרמוז על השימוש בטבעות חותם, אך רק בתקופת שלטונו של ראצ'יס הן הפכו לחלק בלתי נפרד מהממשל המלכותי, כאשר המלך דרש את השימוש בהן בדרכונים.
העדויות היחידות לשימוש בהן ברמה הדוכסית מגיעות מדוכסות בנוונטו, שבה שתי אמנות פרטיות מכילות בקשות לדוכס לאשר אותן בחותמו.
קיומן של טבעות חותם "מעיד על עקשנותן של מסורות השלטון הרומיות".
במאה ה-6 ניסה הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס לבסס מחדש את הסמכות האימפריאלית בשטחי האימפריה הרומית המערבית.
במלחמה הגותית שפרצה (535–554) שנוהלה נגד הממלכה האוסטרוגותית, התקוות הביזנטית לניצחון מוקדם וקל התפתחו למלחמת התשה ארוכה שהביאה לעקירה המונית של אוכלוסייה והרס רכוש.
הבעיות הוחרפו עוד יותר על ידי החורף הוולקני (536), שגרם לרעב נרחב (538–542) ולמגפה הרסנית (541–542).
למרות שהאימפריה הביזנטית ניצחה בסופו של דבר, הניצחון התברר כניצחון פירוס, שכן כל הגורמים הללו גרמו לאוכלוסיית חצי האי האיטלקי להתדלדל, והותירו את השטחים שנכבשו חסרי אוכלוסין ועניים.
למרות שניסיון פלישה של הפרנקים, אז בעלי בריתם של האוסטרוגותים, נהדף בהצלחה בסוף המלחמה, נוצרה הגירה גדולה של הלומברדים, עם גרמני שהיה בעבר בברית עם האימפריה הביזנטית.
באביב 568 עברו הלומברדים, בראשות המלך אלבוין, מפאנוניה והכריעו במהירות את הצבא הביזנטי הקטן שהשאיר נרסס כדי לשמור על איטליה.
הגעת הלומברדים שברה את האחדות הפוליטית של חצי האי האיטלקי לראשונה מאז הכיבוש הרומי (בין המאה ה-3 למאה ה-2 לפנה"ס).
חצי האי נקרע כעת בין טריטוריות שנשלטו על ידי הלומברדים והביזנטים, עם גבולות שהשתנו עם הזמן.
הלומברדים שזה עתה הגיעו נחלקו לשני אזורים עיקריים באיטליה: לומברדיה הגדולה, שכללה את צפון איטליה סביב בירת הממלכה הלומברדית, טיקינום (העיר של ימינו פאביה באזור לומברדיה האיטלקית); ולומברדיה הקטנה, שכללה את הדוכסויות הלומברדיות ספולטו ובנוונטו בדרום איטליה.
השטחים שנותרו בשליטה ביזנטית כונו "רומניה" (האזור האיטלקי של היום רומאניה) בצפון מזרח איטליה והיוו את מעוזם באקסרכיה של רוונה.
בהגיעו לאיטליה, המלך אלבוין העניק את השליטה באלפים המזרחיים לאחד מהסגנים המהימנים ביותר שלו, גיסולף, שהפך לדוכס פריולי הראשון בשנת 568. הדוכסות, שהוקמה בעיירה הרומית פורום יולי (צ'יווידאלה דל פריולי של ימינו), נלחמה ללא הרף עם האוכלוסייה הסלאבית מעבר לגבול גוריציה.
מוצדקת על ידי צרכיה הצבאיים יוצאי הדופן, לדוכסות פריולי הייתה אפוא אוטונומיה גדולה יותר בהשוואה לדוכסויות אחרות של לומברדיה הגדולה עד לתקופת שלטונו של ליותפראנד (712–744).
עם הזמן הוקמו דוכסות לומברדיות אחרות בערים הגדולות של הממלכה.
הדבר הוכתב בעיקר על ידי צרכים צבאיים מיידיים שכן הדוכסים היו בעיקר מפקדים צבאיים, שהוטל עליהם להבטיח את השליטה בשטח ולשמור עליו מפני התקפות נגד אפשריות.
עם זאת, אוסף הדוכסויות שנוצר תרם גם לפיצול פוליטי וזרע את זרעי החולשה המבנית של מעצמת המלוכה הלומברדית.
בשנת 572, לאחר הכניעה של פאביה והפיכתה לבירת המלוכה, נרצח המלך אלבוין במרד בוורונה שזממו אשתו רוזמונד ומאהבה, האציל הלמיצ'יס, בשיתוף עם כמה לוחמים גפידים ולומברדים.
אולם ניסיונם של הלמיצ'יס ורוזמונד לתפוס את השלטון במקום אלבוין שנרצח זכה לתמיכה מועטה מדוכסויות לומברדיות, והם נאלצו לברוח יחד לשטח הביזנטי לפני שהתחתנו ברוונה.
מאוחר יותר בשנת 572, שלושים וחמישה הדוכסים התאספו בפאביה כדי לברך את המלך קלף.
המלך החדש הרחיב את גבולות הממלכה, השלים את כיבוש טוסיה והטיל מצור על רוונה.
קלף ניסה להמשיך את מדיניותו של אלבוין בעקביות, שמטרתה לשבור את המוסדות המשפטיים-מנהליים שהוקמו היטב במהלך השלטון האוסטרוגותי והביזנטי.
הוא השיג זאת על ידי חיסול חלק ניכר מהאצולה הלטינית, באמצעות כיבוש אדמותיהם ורכישת נכסיהם.
עם זאת, גם הוא נפל קורבן לרצח בשנת 574, והוא נהרג על ידי אדם בפמלייתו שאולי שיתף פעולה עם הביזנטים.
בעקבות רציחתו של קלף לא מונה מלך אחר, ובמשך עשור שלטו דוכסים כמונרכים מוחלטים בדוכסויות שלהם.
בשלב זה, עיסוקם של הדוכסים היה פשוט ראשי הפארא (המשפחות) השונות של העם הלומברדי.
הם עדיין לא נקשרו היטב לערים, הם פשוט פעלו באופן עצמאי, גם מכיוון שהם היו תחת לחץ מהלוחמים שהיו נתונים בסמכותם לאפשר להם לבזוז.
מצב לא יציב זה, שנמשך לאורך זמן, הביא לקריסתו הסופית של המבנה הפוליטי-מנהלי הרומאי-ניטוני, שכמעט נשמר עד הפלישה, כך שאותה אצולה רומית-איטלקית שמרה על האחריות על המינהל האזרחי (כפי שהודגם על ידי אנשים כמו קסיודורוס).
באיטליה, הלומברדים הטילו את עצמם תחילה כקאסטה הדומיננטית במקום השושלות לשעבר, שלאחר מכן נכחדו או הוגלו.
הקרקעות הוקצו לנתינים הרומאים שעיבדו אותה, והעניקו ללומברדים שליש (טרטיה) מהיבולים.
ההכנסות לא ניתנו ליחידים אלא למשפחה, שניהלה אותם ב"האלים" (מונח שעדיין נעשה בו שימוש בטופונימיה האיטלקית).
המערכת הכלכלית של שלהי העת העתיקה, שהתמקדה באחוזות גדולות שעובדו על ידי איכרים בתנאים צבאיים למחצה, לא עברה מהפכה, אלא שונתה רק לטובת השליטים החדשים.
השתקעות סופית: אוטרי, אגילולף ותאודלינדה
לאחר עשר שנים של אינטררגנום, הצורך במונרכיה ריכוזית חזקה היה ברור אפילו לבלתי תלויים ביותר מבין הדוכסים; הפרנקים והביזנטים לחצו והלומברדים כבר לא יכלו להרשות לעצמם מבנה שלטון נזיל כל כך, שהיה שימושי רק כדי לערוך גיחות בחיפוש אחר ביזה.
בשנת 584 הסכימו הדוכסים להכתיר את בנו של המלך קלף, אוטארי, ומסרו למלך החדש מחצית מרכושם (שאותו כנראה ישלימו עם תקיפה חדשה נגד הנחלות הרומיות ששרדו).
אוטארי הצליח לארגן מחדש את הלומברדים ולייצב את יישובם באיטליה.
הוא נטל, כמו המלכים האוסטרוגותים, את התואר פלביו, שבאמצעותו התכוון להכריז על עצמו גם כמגן של כל הרומאים בטריטוריה הלומברדית: זו הייתה קריאה ברורה, עם גוון אנטי-ביזנטי, למורשת האימפריה הרומית המערבית.
מנקודת מבט צבאית, אוטארי הביס את הביזנטים וגם את הפרנקים ושבר את הקואליציה נגדו, ובכך מילא את המנדט שהעניקו לו הדוכסים בעת בחירתו.
בשנת 585 הוא הדף את הפרנקים לפיימונטה המודרנית והוביל את הביזנטים לבקש, בפעם הראשונה מאז שהלומברדים נכנסו לאיטליה, הפסקת אש.
בסוף הוא כבש את המעוז הביזנטי האחרון בצפון איטליה: איזולה קומאצ'ינה באגם קומו.
כדי להבטיח שלום יציב עם הפרנקים, ניסה אוטארי להתחתן עם נסיכה פרנקית, אך הצעד נכשל.
ואז המלך, בצעד שישפיע על גורל הממלכה במשך יותר ממאה שנה, פנה לאויבים המסורתיים של הפרנקים, הבווארים, כדי להתחתן עם נסיכה, תיאודלינדה, משושלת הלטינגים.
זה אפשר למלוכה להתחקות אחר קו מוצא מוואצ'ו, מלך הלומברדים בין השנים 510 ל-540, דמות מוקפת בהילה של אגדה, וחבר בשושלת מלכותית מכובדת.
הברית עם הבווארים הובילה להתקרבות בין הפרנקים לביזנטים, אך אוטארי הצליח (ב-588 ושוב, למרות כמה כישלונות מוקדמים קשים, בשנות ה-590) להדוף את ההתקפות הפרנקיות כלפי הלומברדים.
תקופת אוטארי סימנה, על פי פאולוס הדיאקון, את השגת היציבות הפנימית הראשונה בממלכה הלומברדית:
אוטארי מת בשנת 590, ככל הנראה עקב הרעלה במהלך התנקשות, ולפי האגדה שתיעד פאולוס הדיאקון, הוחלט על הירושה לכס המלכות באופן חדשני.
האלמנה הצעירה תיאודלינדה הייתה זו שבחרה את יורש העצר ואת בעלה החדש: הדוכס מטורינו, אגילולף.
בשנה שלאחר מכן (591) קיבל אגילולף את הדיווח הרשמי מאספת הלומברדים, שהתקיימה במילאנו.
השפעתה של המלכה על מדיניותו של אגילולף הייתה יוצאת דופן ולשניהם מיוחסות החלטות מרכזיות.
לאחר מרד של כמה דוכסים ב-594, פיתחו אגילולף ותיאודלינדה מדיניות של חיזוק אחיזתם בשטח איטליה, תוך הבטחת גבולותיהם באמצעות הסכמי שלום עם הפרנקים והאווארים.
שביתת הנשק עם הביזנטים הופרה באופן שיטתי והעשור עד 603 היה בסימן התאוששות ניכרת של התקדמות הלומברדית.
בצפון איטליה אגילולף כבש, בין השאר, את פארמה, פיאצ'נצה, פדובה, מונסליצה, אסטה, קרמונה ומנטובה, אך גם מדרום את דוכסויות ספולטו ובנוונטו, שהרחיבו את תחומי הלומברדים.
איסטריה הותקפה ונפלשה על ידי הלומברדים במספר הזדמנויות, אם כי לא ברורה מידת הכיבוש שלהם בחצי האי וכפיפותו למלכים הלומברדים.
אפילו כשאיסטריה הייתה חלק מהאקסרכיה של רוונה, הלומברדי, גולפריס, עלה לשלטון באזור, והכתיר את עצמו כדוקס איסטריה.
התחזקות שלטון המלוכה, שהתחילה על ידי אוטארי והמשיכה על ידי אגילולף, סימנה גם את המעבר לתפיסה חדשה המבוססת על חלוקה טריטוריאלית יציבה של הממלכה לדוכסויות.
כל דוכסות הונהגה על ידי דוכס, לא רק ראש פארה אלא גם פקיד מלכותי, מפקיד סמכויות הציבור.
מיקומי הדוכסויות הוקמו במרכזים חשובים מבחינה אסטרטגית, ובכך עודדו את הפיתוח של מרכזים עירוניים רבים הממוקמים לאורך נתיבי התקשורת העיקריים של אותה תקופה (Cividale del Friuli: טרוויזו, טרנטו, Turin, ורונה, ברגמו, ברשה, איווריאה ולוקה).
בניהול השלטון הציבורי הצטרפו לדוכסים פקידים קטינים, אלה הסקולדהים והגאסטלדים.
ארגון הכוח החדש, פחות קשור ליחסי גזע וחמולות ויותר לניהול קרקעות, סימן אבן דרך בגיבוש הממלכה הלומברדית באיטליה, שאיבדה בהדרגה אופי של כיבוש צבאי טהור והתקרבה למודל מדינה ראוי יותר.
שילובם של המפסידים (הרומאים) היה צעד בלתי נמנע, ואגילולף עשה כמה בחירות סמליות שמטרתן במקביל לחזק את כוחו ולזכות בקרדיט עם אנשים ממוצא לטיני.
טקס העלייה לכס המלכות של בנו אדאלולד בשנת 604, נערך בעקבות טקס ביזנטי.
הוא בחר שלא להמשיך להשתמש בפאביה כבירה, אלא בעיר הרומית העתיקה מילאנו עם מונצה כמעון קיץ.
הוא זיהה את עצמו, בכתר מנחה, , "בחסדי אלוהים מלך איטליה כולה", ולא רק , "מלך הלומברדים".
מהלכים בכיוון זה כללו גם לחץ חזק, במיוחד מצד תיאודלינדה, להמיר את הלומברדים, שעד אז עדיין היו ברובם פגאניים או אריאנים, לקתוליות.
השליטים גם התאמצו לאחד את הפילוג של שלוש המועצות (שם ניתק הפטריארך של אקוויליה את הקשר עם רומא), שמרו על קשר ישיר עם גרגוריוס הגדול (שנשמר בהתכתבות בינו לבין תיאודלינדה) ולקדם הקמת מנזרים, כמו זה שנוסד על ידי קולומבנוס הקדוש בבוביו.
אפילו האמנות נהנתה, תחת אגילולף ותיאודלינדה, מפריחה.
בארכיטקטורה ייסדה תיאודלינדה את בזיליקת סנט יוחנן (הידועה גם בשם הדואומו של מונצה) ואת הארמון המלכותי של מונצה, בעוד כמה יצירות מופת בזהב נוצרו כמו צלב אגילולף, התרנגולת עם שבעה אפרוחים, הבשורות של תיאודלינדה כתר הברזל המפורסם (כולם שוכנים באוצר הדואומו של מונצה).
לאחר מותו של אגילולף בשנת 616, עבר כס המלכות לבנו אדאלולד, קטין.
העוצרות (שנמשכה גם לאחר שהמלך הגיע לבגרות) הוחזקה על ידי המלכה האם, תיאודלינדה, שנתנה את הפיקוד על הצבא לדוכס סונדריט.
תיאודלינדה המשיכה במדיניות הפרו-קתולית של אגילולף ושמרה על השלום עם הביזנטים, מה שיצר התנגדות חזקה יותר מהלוחמים והאריאניים בקרב הלומברדים.
מלחמת אזרחים פרצה בשנת 624, בראשות אריואלד, דוכס טורינו וגיסו של אדאלולד (באמצעות נישואיו לאחותו של אדאלולד, גונדפרגה).
אדאלולד הודח בשנת 625 ואריאלד הפך למלך.
הפיכה זו נגד השושלת הבווארית של אדאלולד ותיאודלינדה העצימה את היריבות בין הפלגים האריאניים והקתוליים.
לסכסוך היו סממנים פוליטיים, שכן האריאניים התנגדו גם לשלום עם ביזנטיון והאפיפיור ולשילוב עם הרומאים, ובחרו במקום זאת במדיניות אגרסיבית ומתרחבת יותר.
אריואלד (שלט 626–636), שהחזיר את הבירה לפאביה, היה מוטרד מהעימותים הללו, כמו גם מאיומים חיצוניים; המלך היה מסוגל לעמוד בהתקפה של האווארים בפריולי, אך לא יכול היה להגביל את ההשפעה הגוברת של הפרנקים בממלכה.
במותו, האגדה מספרת שבאמצעות אותו נוהל כמו זה שאחריה אמו תאודלינדה, למלכה גונדפרגה הייתה הזכות לבחור את בעלה ומלך החדשים.
הבחירה נפלה על רותארי, הדוכס מברשה ואריאני.
רותארי שלט בין 636 ל-652 והוביל מסעות צבאיים רבים, שהכפיפו כמעט את כל צפון איטליה לשלטון הממלכה הלומברדית.
הוא כבש את ליגוריה (643), כולל הבירה גנואה, לוני ואודרזו; עם זאת, אפילו לא ניצחון מוחלט על האקסרך הביזנטי של רוונה, שהובס והרוג יחד עם שמונת אלפים אנשיו בנהר פנארו, לא הצליח לאלץ את האקסרכיה להיכנע ללומברדים.
מבחינה פנימית חיזק רותארי את הכוח המרכזי על חשבון הדוכסות של לומברדיה הגדולה, בעוד שבדרום הכיר גם הדוכס מבנוונטו, ארצ'י הראשון (אשר בתורו הרחיב את תחומי לומברדיה), בסמכותו של מלך פאביה.
זכרו של רותארי קשור לצו המפורסם שלו, שהוכרז ב-643 בפאביה על ידי גיירת'ינקס, אספת הצבא, ונכתב בלטינית.
הצו איחד ועיבד כללים ומנהגים גרמניים, אך גם הציג חידושים משמעותיים, סימן להתקדמות ההשפעה הלטינית על הלומברדים.
הצו ניסה להרתיע את הפיוד (נקמה פרטית) על ידי הגדלת ה- Wergild (פיצוי כספי) על פציעות/רציחות וכן הכיל הגבלות דרסטיות על השימוש בעונש מוות.
לאחר שלטונו הקצר של בנו של רותארי ובנו רודולד (652–653), בחרו הדוכסים באריפרט הראשון, דוכס אסטי ונכדה של תיאודולנדה, למלך החדש.
השושלת הבווארית חזרה לכס המלכות, ואריפרט הקתולי דיכא את האריאניזם בכוח.
עם מותו של אריפרט בשנת 661, צוואתו חילקה את הממלכה בין שני בניו, פרקטריט וגודפרט.
שיטת ירושה זו הייתה ידועה מהרומאים והפרנקים, אך הייתה מקרה ייחודי בקרב הלומברדים.
אולי בגלל זה, פרץ סכסוך בין פרקטריט, שבסיסו היה במילאנו, לבין גודפרט, שנשאר בפאביה.
הדוכס מבנוונטו, גרימואלד, התערב עם כוח צבאי משמעותי כדי לתמוך בגודפרט, אך ברגע שהגיע לפאביה, הוא הרג את גודפרט ותפס את מקומו.
פרקטריט, שהיה בבירור בסכנה, נמלט לאווארים.
גרימואלד נתמך על ידי האצילים הלומברדים, אך עדיין נאלץ להתמודד עם הפלג הלגיטימי, שניסה בריתות בינלאומיות להחזיר את כס המלוכה לפרקטריט.
אולם גרימואלד שכנע את האווארים להחזיר את השליט המודח.
פרקטריט, ברגע שחזר לאיטליה, נאלץ לבצע מעשה כניעה לגזלן לפני שיוכל להימלט אל הפרנקים של נויסטריה, שתקפו את גרימואלד ב-663. המלך החדש, שנוא על ידי נוסטריה בגלל שהיה בעל ברית עם הפרנקים של אוסטרזיה, הדף אותם ברפרנקורה, ליד אסטי.
גרימואלד, שב-663 הביס גם ניסיון לכבוש מחדש את איטליה על ידי הקיסר הביזנטי קונסטנס השני, מימש את סמכויותיו הריבוניות במלואן שמעולם לא השיגו קודמיו.
הוא הפקיד את דוכסות בנוונטו בידי בנו רומאולד, והבטיח את נאמנותן של הדוכסות ספולטו ופריולי, על ידי מינוי הדוכסים שלהם.
הוא העדיף את שילובם של מרכיבי הממלכה השונים, והציג דמות של קודמו רוטרי - מחוקק חכם בהוספת חוקים חדשים לצו, פטרון (בניית כנסייה בפאביה המוקדשת לקדוש אמברוזיוס) ולוחם אמיץ.
עם מותו של גרימואלד בשנת 671, בנו הקטין גריבלד תפס את כס המלוכה, אך פרקטריט חזר מהגלות והדיח אותו במהירות.
הוא הגיע מיד להסכם עם בנו הנוסף של גרימואלד, רומואלדו הראשון מבנוונטו, שהתחייב לנאמנות בתמורה להכרה באוטונומיה של הדוכסות שלו.
פרקטריט פיתח מדיניות בהתאם למסורת השושלת שלו ותמך בכנסייה הקתולית נגד האריאניזם והמועצות שהוחרמו בפולמוס שלוש המועצות.
הוא חיפש והשיג שלום עם הביזנטים, שהכירו בריבונות לומברדית על רוב איטליה, ודיכא את המרד של דוכס טרנטו, אלאהיס, אם כי במחיר ויתורים טריטוריאליים קשים לאלאהיס (כולל דוכסות ברשיה).
אלאהיס מרד שוב מאוחר יותר, והצטרף למתנגדים הפוליטיים למדיניות הבווארית הפרו-קתולית במותו של פרקטריט ב-688. בנו ויורשו קוניפרט הובס תחילה ונאלץ לתפוס מקלט באיסולה קומצ'ינה - רק בשנת 689 הצליח לדכא את המרד, להביס ולהרוג את אלאהיס בקרב קורונאט באדה.
המשבר נבע מההתבדלות בין שני האזורים של לומברדיה הגדולה: נוסטריה, ממערב, הייתה נאמנה לשליטי בוואריה, פרו-קתולים ותומכים במדיניות הפיוס עם רומא וביזנטיון; מצד שני, אוסטריה, ממזרח, הזדהתה עם הדבקות הלומברדית המסורתית בפגאניזם ובאריאניזם, והעדיפה מדיניות מלחמתית יותר.
הדוכסים של אוסטריה קראו תיגר על ה"לטיניזציה" ההולכת וגוברת של מנהגים, שיטות משפט, חוק ודת, שלדעתם האיץ את ההתפוררות ואובדן הזהות הגרמאנית של העם הלומברדי.
הניצחון אפשר לקוניפרטו, שכבר זוהה זמן רב עם אביו לכס המלכות, להמשיך במלאכת הרגעת הממלכה, תמיד במבטא פרו-קתולי.
סינוד שהתכנס בפאביה בשנת 698 אישר את שילובן מחדש של שלוש המועצות המנומנמות לקתוליות.
מותו של קוניפרט בשנת 700 סימן את תחילתו של משבר שושלתי.
הירושה של בנו הקטין של קוניפרט, ליוטפרט, אותגרה מיד על ידי הדוכס מטורינו, רג'ינפרט, הבולט ביותר בשושלת הבווארית.
רג'ינפרט הביס את תומכיו של ליוטפרט (החונך שלו אנספרנד, דוכס אסטי והדוכס מברגמו, רוטריט) בנוברה, ובתחילת שנת 701 תפס את כס המלכות.
עם זאת, הוא מת לאחר שמונה חודשים בלבד, והותיר את כס המלוכה לבנו אריפרט השני.
אנספרנד ורוטריט הגיבו מיד וכלאו את אריפרט, והחזירו את כס המלכות לליוטפרט.
אריפרט, בתורו, הצליח להימלט ולהתעמת עם תומכי יריבו.
ב-702 הוא הביס אותם בפאביה, כלא את ליוטפרט וכבש את כס המלכות.
זמן קצר לאחר מכן, הוא הביס לבסוף את המתנגדים: הוא הרג את רוטריט, דיכא את הדוכסות שלו והטביע את ליוטפרט.
רק אנספרנד הצליח להימלט ומצא מקלט בבוואריה.
לאחר מכן, אריפרט ריסק מרד חדש, זה של הדוכס מפריולי, קורבולוס, ואימץ מדיניות פרו-קתולית בתוקף.
בשנת 712 חזר אנספרנד לאיטליה עם צבא שהוקם בבוואריה, והתנגש עם אריפרט; הקרב לא היה ברור, אבל המלך התנהג בפחדנות וננטש על ידי תומכיו.
הוא מת בעת שניסה להימלט לממלכת הפרנקים, וטבע בטיצ'ינו, נגרר לקרקעית במשקל הזהב שהביא עמו.
איתו הסתיים שלטון השושלת הבווארית בממלכה הלומברדית.
אנספרנד מת לאחר שלושה חודשי שלטונו בלבד, והותיר את כס המלכות לבנו ליותפראנד.
שלטונו, הארוך מכל המלכים הלומברדים, התאפיין בהערצה כמעט דתית שהעניקו למלך עמו, שזיהו בו תעוזה, אומץ וחזון פוליטי.
בזכות התכונות הללו שרד ליוטפרנד שני ניסיונות להתנקשות בחייו (אחד מאורגן על ידי אחד מקרוביו, רוטרי), והוא לא הפגין תכונות נחותות בניהול המלחמות הרבות של שלטונו הארוך.
ערכים אלו אופייניים לליותפראנד: מוצא גרמני, מלך של אומה שכעת הייתה קתולית ברובה, ואליהם הצטרפו אלה של פייסימוס רקס ("מלך אוהב") (למרות שניסה מספר פעמים להשתלט על רומא).
בשתי הזדמנויות, בסרדיניה ובאזור ארל (לשם הוא נקרא על ידי בעל בריתו קרל מרטל) הוא נלחם בהצלחה בשודדי ים סרצנים, והעצים את המוניטין שלו כמלך נוצרי.
הברית שלו עם הפרנקים, שהוכתרה באימוץ סמלי של פפין הגוץ הצעיר, ועם האווארים, בגבולות המזרח, אפשרה לו לשמור את ידו חופשית יחסית בזירה האיטלקית, אך עד מהרה הוא הסתכסך עם הביזנטים ועם האפיפיור.
ניסיון ראשון לנצל מתקפה ערבית נגד קונסטנטינופול בשנת 717 השיג תוצאות מועטות.
יחסים הדוקים יותר עם האפיפיור התקיימו רק לאחר התפרצות המתיחות שנגרמה מהחמרה של המס הביזנטי, והמשלחת ב-724 ששלח האקסרך של רוונה נגד האפיפיור גרגוריוס השני.
מאוחר יותר הוא ניצל את המחלוקות בין האפיפיור לקונסטנטינופול על איקונוקלאזם (לאחר צו של הקיסר לאון השלישי האיסאורי משנת 726) כדי להשתלט על ערים רבות של האקסרכיה ושל הפנטפוליס, והתחזה למגן הקתולים.
כדי לא להתנגד לאפיפיור, הוא ויתר על כיבוש הכפר סוטרי; עם זאת, ליותפראנד העניק את העיר לא לקיסר, אלא ל"שליחים פטרוס ופאולוס", כפי שסיפר פאולוס הדיאקון בספרו Historia Langobardorum.
תרומה זו, הידועה בשם "תרומת סוטרי", סיפקה את הבסיס המשפטי לייחוס כוח חילוני לאפיפיור, שיצרה לבסוף את מדינות האפיפיור.
בשנים הבאות כרת ליותפראנד ברית עם האקסרך נגד האפיפיור, מבלי לוותר על הברית הישנה עם האפיפיור נגד האקסרך; הוא הכתיר את המחזה הכפול הקלאסי הזה בהתקפה שהובילה להצבת הדוכסויות ספולטו ובנוונטו תחת סמכותו, ובסופו של דבר הגיע כדי לשאת ולתת על שלום בין האפיפיור לאקסרך המועיל ללומברדים.
אף מלך לומברדי לא השיג מעולם תוצאות דומות במלחמות עם מעצמות אחרות באיטליה.
בשנת 732 אחיינו הילדפרנד, שירש אותו על כס המלכות, השתלט לזמן קצר על רוונה, אך הוא גורש על ידי הוונציאנים, אשר כרתו ברית עם האפיפיור החדש, גרגוריוס השלישי.
ליותפראנד היה האחרון מבין המלכים הלומברדים ששלט על ממלכה מאוחדת; המלכים המאוחרים יותר התמודדו עם התנגדות פנימית משמעותית, שתרמה בסופו של דבר לנפילת הממלכה.
כוח שלטונו התבסס לא רק על כריזמה אישית, אלא גם על ארגון מחדש של הממלכה שלקח על עצמו מאז תחילת שלטונו.
הוא חיזק את הקנצלרייה של ארמון המלוכה בפאביה והגדיר בצורה אורגנית את היכולות הטריטוריאליות (משפטיות ומנהליות) של סקולדסקים, גסטלדים ודוכסים.
הוא גם היה פעיל מאוד בתחום החקיקה: שנים עשר כרכי החוקים שנחקקו על ידו הכניסו רפורמות משפטיות בהשראת המשפט הרומי, שיפרו את יעילות בתי המשפט, שינו את הוורגילד ובעיקר הגנו על המגזרים החלשים בחברה, כולל קטינים, נשים, בעלי חוב ועבדים.
המבנה החברתי-כלכלי של הממלכה השתנה בהדרגה מאז המאה ה-7. גידול האוכלוסייה הוביל לפיצול הכספים, שהגדיל את מספר הלומברדים שנפלו מתחת לקו העוני, כפי שמעידים החוקים שמטרתם להקל על קשייהם.
לעומת זאת, חלק מהרומאים החלו לעלות בסולם החברתי, והתעשרו באמצעות מסחר, מלאכה, מקצועות או רכישת אדמות שהלומברדים לא הצליחו לנהל ברווחיות.
ליותפראנד גם התערב בתהליך זה על ידי רפורמה במבנה המנהלי של הממלכה ושחרור הלומברדים העניים ביותר ממחויבויות צבאיות.
שלטונו של הילדפרנד נמשך חודשים ספורים בלבד, לפני שהודח על ידי הדוכס רצ'יס.
פרטי הפרק אינם ברורים, שכן העדות המכרעת של פאולוס הדיאקון הסתיימה בהספד על מותו של ליותפראנד.
הילדפרנד נמשח למלך בשנת 737, במהלך מחלה קשה ממנה סבל ליוטפרנד (שלא אהב כלל את בחירת המלך: " Non aequo animo accepit" כתב פאולוס הדיאקון, אם כי לאחר שהחלים, הוא קיבל את הבחירה).
המלך החדש, אם כן, לפחות בתחילה נהנה מתמיכת רוב בני האצולה, אם לא זו של המלך הגדול.
ראצ'יס, הדוכס מפריולי, בא ממשפחה בעלת מסורת ארוכה של מרד במלוכה ותחרות עם משפחת המלוכה, אך מצד שני, הוא היה חייב את חייו ואת התואר הדוכסי לליותפראנד, שסלח לו לאחר שגילה.
קונספירציה בראשות אביו, פמו מפריולי.
ראצ'יס היה שליט חלש: מצד אחד הוא נאלץ לוותר על חופש פעולה גדול יותר לדוכסים האחרים, בצד השני היה עליו לדאוג לא להחריף את היחסים עם הפרנקים ובעיקר את המאיורדומוס והמלך דה פקטו.
פפין הקצר, בנו המאומץ של המלך שאת אחיינו הוא הדיח.
מאחר שלא היה מסוגל לסמוך על מבני התמיכה המסורתיים במלוכה הלומברדית, הוא חיפש תמיכה בקרב הגאסנדיים, האדונים הקשורים למלך בהסכמי הגנה, ובמיוחד בקרב הרומאים, הנתינים הלא לומברדים.
אימוץ המנהגים העתיקים, יחד עם עמדות פומביות פרו-לטיניות - הוא נישא לאישה רומאית, טאסיה, לפי הטקס הרומי, ואימץ את התואר פרינקפס במקום הרקס לנגוברדורום המסורתי - הרחיק יותר ויותר את הבסיס הלומברדי, מה שאילץ אותו לאמץ מדיניות מנוגדת בתכלית, עם התקפה פתאומית על ערי הפנטפוליס.
אולם האפיפיור שכנע אותו לנטוש את המצור על פרוג'ה.
לאחר כישלון זה, קרסה יוקרתו של ראצ'יס והדוכסים בחרו למלך החדש את אחיו אייסטולף, שכבר ירש אותו כדוכס בציבידאלה וכעת, לאחר מאבק קצר, אילץ אותו לברוח לרומא ולבסוף להיות נזיר במונטה קאסינו.
איסטולף הביע את עמדתם התוקפנית יותר של הדוכסים, שסירבו לתפקיד פעיל בשלטון עבור האוכלוסייה הרומית.
עם זאת, למען מדיניות ההתפשטות שלו, הוא נאלץ לארגן מחדש את הצבא כדי לכלול, אם כי בעמדה הכפופה של חי"ר קל, את כל הקבוצות האתניות בממלכה.
כל האנשים החופשיים של הממלכה, הן אלה ממוצא רומי והן ממוצא לומברדי, היו מחויבים לשרת בצבא.
הסטנדרטים הצבאיים שפרסם אייסטולף מזכירים את הסוחרים מספר פעמים, סימן לאופן שבו המעמד הזה הפך לרלוונטי.
בתחילה, אייסטולף השיג כמה הצלחות בולטות, שהגיעו לשיא בכיבוש רוונה (751).
כאן הציג המלך, המתגורר בארמון המושל, וטבע כסף בסגנון ביזנטי, את תוכניתו: לאסוף תחת השלטון הלומברדי את כל הרומאים שהיו עד אז כפופים לקיסר, מבלי למזג אותם בהכרח עם הלומברדים.
האקסרכיה לא הוסבה לדוכסות, אך שמרה על הספציפיות שלה כ-sedes imperii; בדרך זו הכריז אייסטולף על עצמו כיורש בעיני הרומאים האיטלקיים הן של הקיסר הביזנטי והן של האקסרך, נציגו של הקיסר.
בדיוק כשנדמה היה שאייסטולף הצליח להביס כל התנגדות על אדמת איטליה, הצליח פפין הקצר, האויב הוותיק של עושקי השלטון ממשפחתו של ליותפראנד, להפיל את השושלת השושלת המרובינגית בגאליה, להדיח את כילדריך השלישי ולהיות המלך דה יורה וכן דה פאקטו.
התמיכה מהאפיפיור ממנה נהנה פפין הייתה מכרעת, אם כי בנוסף התנהל משא ומתן בין אייסטולף לאפיפיור (שעד מהרה נכשל), ונעשה ניסיון להחליש את פפין על ידי הפניית אחיו קרלומן נגדו.
בגלל האיום שייצג מהלך זה עבור מלך הפרנקים החדש, הסכם בין פפין לסטפנוס השני הוסדר, תמורת ההכתרה המלכותית הרשמית, כניסתם של הפרנקים לאיטליה.
בשנת 754, הצבא הלומברדי, שהוצב להגנת המעוזים בואל די סוסה, הובס על ידי הפרנקים.
אייסטולף, היושב בפאביה, נאלץ לקבל הסכם שדרש מסירת בני ערובה וויתורים טריטוריאליים, אך שנתיים לאחר מכן חידש את המלחמה נגד האפיפיור, שבתורו קרא לפרנקים.
אייסטולף, שהובס שוב, נאלץ לקבל תנאים קשים הרבה יותר: רוונה הוחזרה לא לביזנטים, אלא לאפיפיור, והגדילה את אזור הליבה של נחלת פטרוס הקדוש; אייסטולף נאלץ לקבל מעין חסות פרנקית, אובדן ההמשכיות הטריטוריאלית של נחלותיו ותשלום פיצויים משמעותיים.
הדוכסויות של ספולטו ובנוונטו מיהרו לחבור אל המנצחים.
אייסטולף מת בשנת 756, זמן קצר לאחר ההשפלה הקשה הזו.
אחיו של אייסטולף ראצ'יס עזב את המנזר וניסה, בתחילה בהצלחה מסוימת, לחזור לכס המלכות.
הוא התנגד לדזידריוס, אשר הופקד על דוכסות טוסיה על ידי אאיסטולף ובסיסו בלוקה; הוא לא השתייך לשושלת פריולי, שהאפיפיור והפרנקים זעמו עליו, והצליח לקבל את תמיכתם.
הלומברדים נכנעו לו כדי למנוע פלישה פרנקית נוספת, וראצ'יס שוכנע על ידי האפיפיור לחזור למונטה קאסינו.
דזידריוס, עם מדיניות חכמה ודיסקרטית, החזיר בהדרגה את השליטה הלומברדית על השטח על ידי השגת שלום עם הרומאים שוב, ויצר רשת של מנזרים שנשלטו על ידי אריסטוקרטים לומברדים (בתו אנסלפרגה שימשה כאם המנזר של סן סלבטורה בברשה), תוך התמודדות עם האפיפיור.
יורשו של סטפנוס השני, האפיפיור פאולוס הראשון, והכרה בתחום הנומינלי באזורים רבים שבאמת בכוחו, כמו דוכסות דרומית שנכבשה מחדש.
הוא גם יישם מדיניות נישואים מזדמנת, חיתן את בתו ליוטפרגה לדוכס בוואריה, טסילו (763), היריב ההיסטורי של הפרנקים, ובמותו של פפין הקצר, חיתן את הבת האחרת דסידרטה (שהונצחה בשנת הטרגדיה אדלצ'י מאת אלסנדרו מנצוני בתפקיד ארמנגרדה) לקרל הגדול העתידי, ומציעה לו תמיכה מועילה במאבק נגד אחיו קרלומן.
למרות המזל המשתנה של הכוח הפוליטי המרכזי, המאה ה-8 שייצגה את סוף השלטון, הייתה גם תקופה של שגשוג כלכלי.
החברה העתיקה של לוחמים ונתינים הפכה לביטוי חי של מעמדות עם בעלי אדמות, אומנים, איכרים, סוחרים, עורכי דין; העידן ראה התפתחות גדולה, כולל מנזרים, בעיקר בנדיקטינים, והרחבה של הכלכלה המוניטרית, שהביאה ליצירת מעמד בנקאי.
לאחר תקופה ראשונית שבמהלכה חיקו מטבעות לומברדיה רק מטבעות ביזנטיים, טבעו מלכי פאביה מטבעות זהב וכסף עצמאים.
לדוכסות בנוונטו, העצמאית ביותר מבין הדוכסות, היה גם מטבע עצמאי משלה.
בשנת 771 הצליח דסידריוס לשכנע את האפיפיור החדש, סטפנוס השלישי, לקבל את הגנתו.
מותו של קרלומן הותיר את קרל הגדול, ששלט כעת על כס המלכות לאחר שדחה את בתו של דזידריוס, עם יד חופשית.
בשנה שלאחר מכן אפיפיור חדש, אדריאנוס הראשון, ממתנגדיו של דזידריוס, הפך את המשחק העדין של בריתות, ודרש את הכניעה של האזור שמעולם דסידריוס לא ויתר עליו ובכך גרם לו לחדש את המלחמה נגד ערי רומאניה.
קרל הגדול, למרות שזה עתה החל במסעו נגד הסקסונים, נחלץ לעזרתו של האפיפיור.
הוא חשש מלכידת רומא על ידי הלומברדים ומאובדן היוקרה שיבוא בעקבותיו.
שוב ההגנה על המעוזים לא הייתה יעילה, אשמתן של הפיצולים בקרב הלומברדים.
קרל הגדול, לאחר שניצח מול התנגדות קשה, כבש את בירת הממלכה, פאביה.
אדלגיס, בנו של דסידריוס, מצא מקלט אצל הביזנטים.
קרל כינה את עצמו אז Gratia Dei rex Francorum et Langobardorum ("בחסדי אלוהים מלך הפרנקים והלומברדים"), תוך שהוא מממש איחוד אישי של שתי הממלכות.
הוא שמר על ה-Leges Langobardorum, אך ארגן מחדש את הממלכה לפי הדגם הפרנקי, עם רוזנים במקום הדוכסים.
לאחר הכיבוש הפרנקי של לומברדיה הגדולה, רק הממלכה הלומברדית הדרומית נקראה לאנגברדהלנד (ארץ הלומברדים), כפי שהעידו באבני הרונס הנורדיות.
ציר זמן של ממלכת ירושלים ומדינות צלבניות שכנות 1095 האפיפיור אורבן השני מכריז על מסע הצלב.
1193מותו של צלאח א-דין 1204 מסע הצלב הרביעי מסתיים עם כיבוש קונסטנטינופול 1215 ועידת לטיראן מחייה את רעיון מסעי הצלב 1217–1221 מסע הצלב החמישי מכוון נגד מצרים 1228 מסע הצלב השישי 1229 ירושלים חוזרת לידיים פרנקיות.
1240 מסע הצלב של ריצ'רד מקורנוול.
1244 מפלת הצלבנים קרב הירביה; אובדן ירושלים 1248–1254 מסע הצלב השביעי 1250 הממלוכים עולים לשלטון במצרים 1260 קרב עין ג'אלות מסתיים במפלת המונגולים; ביברס עולה לשלטון במצרים 1270 מסע הצלב השמיני 1271–1272 מסע הצלב התשיעי 1291 נפילתה של עכו
ממלכת ירושלים הייתה מדינה צלבנית שהוקמה בתחומי ארץ ישראל בשנת 1099 לאחר כיבוש ירושלים מידי הפטימים במסע הצלב הראשון.
הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות אירופה המערבית בימי הביניים בה הוקמה ישות מדינית גדולה מחוץ ליבשת אירופה.
במקרה ראשון זה הצליחו האירופאים, שכונו באופן כולל "פרנקים", להקים לא רק התיישבות אלא מדינה שלמה, וזאת בלב אזור מוסלמי עוין.
המאבק בין המוסלמים לצלבנים על השליטה בארץ הקודש נמשך לאורך כל תקופת השלטון הצלבני בארץ, וממלכת הצלבנים התכווצה והתרחבה לסירוגין בזירה בלתי פוסקת של קרבות בין העולם הנוצרי למוסלמי.
ממלכת ירושלים הגיעה לקיצה עם כיבושה בידי צלאח א-דין באוקטובר 1187. ב-1192 הוקמה במסגרת הסכם עם המוסלמים ממלכת צלבנים שנייה שבירתה עכו.
היא חוסלה בסופו של דבר ב-1260 על ידי הממלוכים, אם כי המעוז האחרון, עכו, נכבש רק ב-1291 ומלך ירושלים גלה לקפריסין.
המשטר הפאודלי במדינה זו היה דומה לנהוג במדינות אירופה המערבית באותה תקופה.
בראש המדינה עמד מלך, ולצידו האריסטוקרטים הבכירים.
בערך באמצע המאה ה-12 החלה נסיגה איטית בכוחה של המלוכה, וסמכויות רבות עברו לידי האצולה הגבוהה.
200 שנות קיומה של הממלכה הטביעו חותם עמוק על אירופה, וגרמו לשינויים ניכרים ביבשת זו.
מסורת מסעי הצלב, שנפתחה עם מסע הצלב הראשון, המשיכה להתקיים מאות שנים אחרי נפילת ממלכת ירושלים.
המסדרים הצבאיים שנוסדו על אדמת ארץ ישראל ובהשראתה המשיכו להתקיים גם הם.
האירופאים אימצו מסורות רבות שלמדו במזרח התיכון, בכלל זה אדריכלות, קולינריה, והגברת האוריינות.
השפעת הממלכה על המזרח התיכון הייתה קטנה יותר, בעיקר בגלל האופי הבדלני של הצלבנים כלפי העולם המוסלמי והיתרון המוסלמי באוריינות.
ממלכת ירושלים הוקמה בידי הצלבנים בעקבות מסע הצלב הראשון.
הצבא הצלבני הגיע מביירות בצפון והתקדם לאורך החוף עד קיסריה.
ערי החוף מביירות ועד יפו לא הותקפו בשלב זה, אבל התושבים הערבים של יפו, רמלה ולוד ברחו מפחד הצלבנים.
מרמלה התקדם הצבא הצלבני לירושלים.
ירושלים נכבשה ביולי 1099. תושביה נטבחו או נמכרו לעבדות ואוצרות כיפת הסלע נבזזו.
הממלכה הצעירה הצליחה להתמודד עם האיום המוסלמי והרחיבה את גבולותיה בשיטתיות.
לאחר כיבוש ירושלים נכבשו יהודה, השומרון והגליל, שהיו אזורים כפריים ברובם, ללא התנגדות.
לאחר מכן נכבשו בהדרגה ערי החוף, כדי שהצבא הצלבני לא ינותק מבסיסיו באירופה ויוכל לקבל תגבורת ואספקה.
כיבוש ערי החוף נתקל בהתנגדות של השליטים הפאטימים.
עשר שנים התנהלו הקרבות על כיבוש ערי החוף.
חיפה, ארסוף, קיסריה ועכו נכבשו בין השנים 1100 ל-1110. אשקלון נכבשה רק ב-1153. בחיפה, שרוב מגיניה היו יהודים, נערך טבח לאחר כיבוש העיר.
גם בקיסריה ובעכו נערכו מעשי טבח גדולים.
ממלכת ירושלים הגיעה לשיא גודלה בשליש הראשון של המאה ה-12 ונהנתה משלטון מרכזי חזק.
בתקופה זו נוסד גם מסדר הטמפלרים שסלל את הדרך להופעתם של מסדרים צבאיים נוספים בארץ ישראל.
עזה, שתושביה ברחו, נמסרה למסדר הטמפלרים והצלבנים יישבוה מחדש.
למרות נחיתות מספרית, הנחיל הצבא הצלבני תבוסה למדינות המוסלמיות השכנות, ואף פלש למצרים והצליח להשתלט שם על כמה ערי מפתח לפרק זמן קצר.
במחצית המאה ה-12 החל שלטון הממלכה להתערער.
המוסלמים לא השלימו עם מפלתם, שהתאפשרה בשל הפיצול במחנה הערבי-מוסלמי, ולאחר איחודם תחת נור א-דין התאוששו בהדרגה ופתחו במלחמת ג'יהאד.
בשנת 1134 כבשו המוסלמים את הגליל והגיעו עד עכו.
באותה עת ממלכת הצלבנים כבר הייתה מכותרת על ידי נור א-דין שכבש את סוריה ואת מצרים.
נפילת רוזנות אדסה בשנת 1144 הביאה ליציאת מסע הצלב השני לארץ ישראל.
למרות המאמצים הרבים נדון המסע לכישלון, חלק גדול מן הצבא הושמד בקדמת אסיה, והחלק שהצליח להגיע לארץ ישראל נכשל במאמציו לכיבוש דמשק, עקב מחלוקות פנימיות שפרצו בין הצלבנים המקומיים לבין הצלבנים שמקרוב באו.
ב-1177, לאחר שאיחד את המדינות המוסלמיות תחת שליטתו, יצא השליט המוסלמי החדש, צלאח א-דין, לכיבוש ערי החוף של הארץ ואף הגיע עד רמלה ולוד, אבל בנובמבר 1177 הוא הובס בקרב גזר וצבאו הושמד.
באביב 1179 הוא פתח במתקפה חדשה שיעדה היה הגליל והגיע עד גשר בנות יעקב שם נחל ניצחון.
ב-1182, לאחר שנתיים של שביתת נשק, חידש צלאח א-דין את התקפתו ופרץ מעבר הירדן המזרחי לגליל ולעמק יזרעאל.
ב-1185 נחתמה שביתת נשק נוספת, אבל ב-1187 הוא הפר אותה, והביס את הצבא הצלבני בקרב קרני חיטין.
המוסלמים ניצלו את תבוסת הצלבנים בקרב, ושטפו את ארץ ישראל בגל כיבוש.
טבריה נכנעה, נצרת נכבשה, עכו וכל ערי החוף נכנעו.
ב-9 באוקטובר 1187 כבש צלאח א-דין את ירושלים ובזה בא הקץ לממלכת ירושלים.
פרט למבצרים שנותרו בהם כיסי התנגדות צלבניים שהחזיקו מעמד עד 1192, שלט צלאח א-דין על כל חלקי הארץ.
ב-1191 התקיים קרב נוסף בין הצלבנים לצלאח א-דין ליד ארסוף.
הצלבנים ניצחו והחזירו לעצמם את מישור החוף מיפו ועד צור וקבעו את בירתם בעכו.
בספטמבר 1192 נחתם הסכם בין הצדדים לשלוש שנים.
ממלכת הצלבנים השנייה, שבירתה עכו, השתרעה מעתה לאורך החוף עד יפו וכן הייתה מובלעת באזור רמלה-לוד.
ממלכת עכו הצלבנית עשתה כמה ניסיונות להחזיר לעצמה את השטחים שאבדו לה וניהלה עם יורשיו של צלאח א-דין, האיובים, מערכת יחסים שכללה מלחמות והסכמים זמניים.
מסע הצלב השלישי שיצא מאירופה במטרה להשיב את ארץ ישראל לידיים נוצריות הצליח לייצב את המצב, והחזיר לשליטת הממלכה חלק מהשטחים שאבדו לה.
המאבקים הפנימיים בין האיובים לבין עצמם והתפוררות המדינה המוסלמית המאוחדת נוצלו על ידי הצלבנים לשיקום הממלכה.
מסעי צלב חדשים ותרומה כספית גדולה של אירופה היוו סיוע נוסף.
ב-1226 הצליחו הצלבנים לכבוש את ירושלים.
ב-1241 נחתם הסכם שלפיו חזר הגליל לשלטון צלבני וב-1243 נחתם הסכם נוסף שהרחיב את השלטון הצלבני לרוב שטחי הארץ.
המאבק עם האיובים התחדש ב-1244 בקרב הירביה שבו נחלו הצלבנים תבוסה.
שוב עברו שטחים רבים לידיים מוסלמיות, והמדינה הצלבנית רותקה לאזור חוף צר.
אירופה איבדה עניין בנעשה בארץ הקודש, וזרם התרומות התחיל להצטמצם.
מסעי צלב חדשים לא הצליחו לאושש את המדינה.
ב-1250 השתלטו הממלוכים על מצרים והדיחו את האיובים.
ב-1260 בקרב עין חרוד הם הביסו את המונגולים שפשטו על הארץ.
ביברס, סולטאן מצרים, תקף את הערים שעוד נותרו בידיים פרנקיות בשנות ה-60 וראשית שנות ה-70 והצליח לצמצם את האחיזה הנוצרית לשלוש ערים בלבד: עכו, צור וצידון ועוד אי אלו מבצרים.
עכו נפלה ב-1291 והקיץ הקץ על הממלכה הצלבנית בארץ ישראל.
ממלכת הצלבנים הייתה חברה של כובשים ונכבשים.
מצד אחד הפרנקים ומצד שני האוכלוסייה שנמצאה בארץ בעת הכיבוש, שהייתה בעלת הרכב מגוון: נוצרים מזרחים (אורתודוקסים), מוסלמים, יהודים ושומרונים.
מרבית משתתפי מסעי הצלב שבו לארצותיהם, ובימיה הראשונים של הממלכה היה מספר הצלבנים שנותרו בה זעום, ולא עלה על אלפים אחדים.
לא קיימים נתונים מדויקים אודות מספר הפרנקים שהשתקעו בארץ.
משערים שלפני קרב קרני חיטין וכיבוש ירושלים (1187) עמד מספר הפרנקים על כ-100,000–120,000 נפש.
עם נפילת הממלכה עזבו אותה הנוצרים הקתולים, ורק קומץ ערים במישור החוף נותרו בידיים פרנקיות.
אוכלוסיית ערים אלו הייתה הומוגנית יותר, ורובה ככולה ממוצא אירופאי.
רוב הצלבנים ישבו בתוך ערים גדולות, בעיקר בירושלים, עכו וצור.
ירושלים הייתה נוצרית כולה ועל יהודים ומוסלמים נאסר לגור בה.
בתחילת הכיבוש התרוקנו ערי החוף מהתושבים הלא-פרנקים בעקבות מעשי טבח וגירוש, אבל לאחר התייצבות השלטון הייתה שיבה מסוימת.
ערי פנים הארץ נכנעו ולכן רוב התושבים המקומיים נשארו.
בני הארץ הופלו לרעה בערים, אולם באזורים הכפריים הם נהנו מאוטונומיה מסוימת והורשה להם להמשיך בחייהם הרגילים.
האוכלוסייה הכפרית, מורכבת ברובה מנוצרים-מזרחים וממוסלמים, הייתה האוכלוסייה הגדולה ביותר, ומנתה כ-250,000 נפש.
החוקרים חלוקים לגבי מספר הכפרים שהיו בארץ בתקופה הצלבנית, בין 200–300 ועד 1,000 כפרים.
הפרנקים לא הצליחו לשלב בממלכתם את הנוצרים המזרחים שחיו בארץ ישראל, זאת בשונה ממדינות צלבניות אחרות כגון אדסה וטריפולי שבהן התקיים שיתוף פעולה אדוק עם הארמנים והמרונים (בהתאמה), שמונו על ידי השליטים הפרנקים למשרות בכירות בשלטון והראשונים אף לחמו בצבאותיהם.
על אף שתחילה רבים מהם ראו בצלבנים כמשחררים, ובירכו על היציבות השלטונית שהם הביאו לאזור, זאת לאחר כשלושה עשורים של אנרכיה בארץ (לאור המאבקים בין הסלג'וקים לפאטימים על השליטה בה); במשך מרבית הזמן היו הנוצרים המזרחיים נייטרלים בין הצדדים, וגילו אדישות לגורל הממלכה ולזהות השליט.
כישלון הצלבנים ליצור רוב פרנקי היה בעוכריהם, וגרם בסופו של דבר לנפילת הממלכה.
לא הייתה שפה רשמית לממלכה, אך מרבית הפרנקים דיברו בעיקר צרפתית עתיקה ואילו הסוחרים האיטלקים דיברו איטלקית.
האוכלוסייה המקומית דיברה יוונית וערבית, ואילו הלטינית שימשה את הממלכה כגשר בינה לבין מדינות אחרות באירופה.
ליבה של הממלכה היה בארץ ישראל.
גבולותיה אינם דומים לגבולותיה הנוכחיים של מדינת ישראל – הנגב בדרום היה ברובו מחוץ לשליטה צלבנית, אך הצלבנים שלטו בעבר הירדן המזרחי ובלבנון ובחלקים מסוריה.
גבולות המדינות הצלבניות האחרות שנוסדו בעקבות מסע הצלב הראשון הגיעו עד טורקיה.
ממערב לממלכה שכן הים התיכון.
בתחילתה לא הייתה הממלכה אלא קומץ ערים שהיו בשליטת הפרנקים, עם מרכז גדול בירושלים, שהייתה בירת הממלכה, וכמה מבצרים פזורים.
הדרכים היו פרוצות, וחבורות שודדים הפילו את חיתתם על הצליינים שביקשו להתפלל במקומות הקדושים.
תנופת הכיבוש לא נעצרה עם ההשתלטות על גרעין ראשוני זה, ובזו אחר זו נפלו הערים המוסלמיות בידי הצלבנים.
צור נכבשה ב-1124, ואשקלון, המעוז המוסלמי האחרון בארץ ישראל, נכבשה ב-1153.
בשלב זה הגיעה הממלכה לשיא גודלה.
שטחה היה גדול בהרבה משטחה של מדינת ישראל המודרנית.
בתקופה זו שלטו הצלבנים על כל קו החוף, מגבול מצרים עד סוריה המודרנית.
כל אזורי השפלה, יהודה, השומרון, בקעת הירדן והגדה המזרחית של הירדן היו נתונות לשליטת הממלכה.
בצפון מזרח הגיע גבולה עד להרי הגולן, ובדרום שלטה הממלכה על מרבית הנגב, אם כי הוא לא היה מיושב על ידי הפרנקים, אלא על ידי הבדואים.
מפרץ אילת גם כן היה נתון לשליטתם לפרק זמן קצר.
עם מפלת צבאה בקרב קרני חיטין (1187) איבדה הממלכה את מרבית שטחיה, ואת ירושלים יחד איתם.
החזקותיה הצטמצמו למספר ערים ומבצרים, שהיו נתונים במצור מוסלמי.
מסע הצלב השלישי, שנועד לשקם את הממלכה ולהחזיר את ירושלים לידי הצלבנים, נחל הצלחה חלקית בלבד.
ריצ'רד לב הארי, מנהיג מסע הצלב שנותר בארץ עד סופו, הצליח להחזיר לידי הממלכה רק רצועת חוף צרה.
בירת הממלכה עברה מירושלים שהייתה בידיים מוסלמיות לעכו, שהייתה באותה תקופה עיר נמל חשובה.
פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הצליח להחזיר לידי הממלכה בשנות ה-20 של המאה ה-13 את ירושלים וחלק מהשטחים שאבדו לה.
למרות חזרת ירושלים לשליטת הפרנקים, הבירה נותרה בעכו, והיישוב הפרנקי בירושלים היה מצומצם.
מלאכתו של פרידריך ירדה לטמיון עם תבוסת הצלבנים בקרב הירביה (1244).
קרב זה סימל את תחילת הסוף של הממלכה, ועריה אבדו בזו אחר זו בסדרה של פלישות מוסלמיות, שסופן בחורבן הממלכה כולה.
האקלים בימי הביניים בארץ ישראל היה דומה לאקלים בתקופה המודרנית: גשום בחורף, חם ולח בקיץ.
פני השטח היו הרריים בגליל ובגולן, ומדבריים בדרום ובמזרח.
נסיכות אנטיוכיה ורוזנות אדסה נהנו משטחים פוריים יותר וממרעה נוח יותר, ולכן היה קל יותר לגדל בהן סוסים שהיו בשימוש הפרשים בצבאה של הממלכה.
אף על פי שלא היה שוני משמעותי באקלים, הנוף היה שונה במקצת מהנוכחי.
הארץ הייתה מיוערת יותר, ושימשה משכן לחיות בר רבות יותר.
ארץ ישראל הייתה משופעת במרכזים עירוניים משחר ההיסטוריה.
גם בתקופה הצלבנית היו בה ערים רבות, חלקן גדולות מאוד יחסית לתקופתן.
בניגוד למקובל באירופה בתקופה המקבילה, האצולה הצלבנית העדיפה להתגורר בערים ולא בכפרים ובעיירות קטנות.
האזור הכפרי היה מאוכלס רובו ככולו בפלחים מוסלמים.
אף שרשת הדרכים לא הייתה מפותחת במיוחד, היא סיפקה את צורכי הממלכה.
המסחר הרווחי בדרך הבשמים עבר בשטחי ממלכת ירושלים, בצד עוד כמה דרכי מסחר חשובות שהשתמרו עוד מהעת העתיקה והמשיכו לפעול כסדרן.
עליהן נוסף נתיב חשוב שעבר בחלקה הדרום-מזרחי של הממלכה, בעבר הירדן המזרחי.
דרך זו שימשה את עולי הרגל לחג' למכה.
הכלכלה בממלכה הייתה פיאודלית, אך בניגוד לאירופה המערבית בתקופה המקבילה, דגש רב ניתן למסחר ובעיקר לסחר ימי.
המטבע הנפוץ בממלכה היה הביזנטין, אך מטבעות נוספים היו נפוצים גם כן.
כלכלת הממלכה התבססה ברובה על חקלאות.
עיקר כוח העבודה הורכב מהפלחים המוסלמים שישבו בכפרים.
בדרך כלל לא התערבו הצלבנים בנעשה בתוך הכפרים, והסתפקו בתשלום מס בצורת תוצרת חקלאית.
ה"ראיס", מנהיג הקהילה, נחשב מעין וסאל של האציל שהיה בעל האדמה, אך מכיוון שהאצילים התגוררו בערים הייתה לקהילות רמה גבוהה של אוטונומיה.
הם גידלו תוצרת חקלאית עבור הצלבנים, אך לא היו חייבים בשירות צבאי עבורם כפי שנדרשו וסאלים באירופה.
גם בני ערי-המדינה האיטלקיות שישבו בערי הנמל בממלכה היו פטורים משרות צבאי.
בשל מדיניות גיוס זו היו צבאות הצלבנים קטנים, ורוב החיילים היו מהמשפחות הצרפתיות העירוניות.
עקב מיעוט הקרקע, רק אצילים מעטים שלטו על שטחים חקלאים ניכרים.
היות שהחיילים רכשו בעצמם את כלי נשקם, נאלצו אבירים רבים להסתמך על תשלום כספי שהועבר להם מהממלכה.
תשלום זה המוכר בשם "פאוד כספי" לא היה נהוג באירופה.
המדינה הצלבנית ישבה על צומת דרכים חשוב בימי הביניים, ותבלינים רבים זרמו דרכה לעבר סוחרים אירופאים, בעיקר בני איטליה הצפונית.
סוחרים אלו אף השתתפו בכיבוש חלק מערי החוף, וקיבלו רבעים פטורים ממס למסחר בתמורה לעזרתם הצבאית.
אל הממלכה הצלבנית יובאו גם סחורות מאירופה, כמו בדים מצפון היבשת.
ממלכת ירושלים ניהלה קשרים ענפים עם שכנותיה ועם אירופה המערבית.
כמקובל בתקופה, יחסים אלו התבססו בעיקר על החלפת איגרות ומשלחות רמות דרג.
הממלכה הייתה תלויה תלות מוחלטת באירופה המערבית, לרבות צבא, ציוד וגידול האוכלוסייה.
משפסק הסיוע האירופי הניכר באמצע המאה ה-13, שקעה המדינה וחרבה כעבור עשורים אחדים.
אירופה המערבית, מצידה, זכתה בעזרת ממלכת ירושלים וממלכות צלבניות אחרות באזור להשפעה תרבותית רבה ולדרכי מסחר חשובות.
לצד היחסים עם אירופה המערבית, התקיימו יחסים עם מדינות נוצריות אחרות במזרח התיכון, דוגמת האימפריה הביזנטית.
יחסים אלו ידעו עליות ומורדות.
פעמים שיתפו הצלבנים פעולה עם הביזנטים, ופעמים נלחמו נגדם.
למרות הקרבה הדתית, החזיקו שני הצדדים בגרסאות שונות של נצרות: הצלבנים היו קתולים, והביזנטים אורתודוקסים.
בנוסף, ראו הביזנטים בצלבנים כובשים האוחזים בשטחיהם ההיסטוריים.
יחסי הצלבנים עם שכניהם המוסלמים החלו בעוינות ובעימות מזוין בעת שכבשו הצלבנים את הארץ.
לאחר מכן נוצרו קשרי מסחר, ואף בריתות הגנה ותקיפה בין הצלבנים למוסלמים.
כך למשל פעלו הצלבנים בשיתוף פעולה עם דמשק בעת פלישותיהם למצרים בשנות ה-60 של המאה ה-12. לימים התאחדו המוסלמים עם הממלוכים, וסילקו את הצלבנים מארץ ישראל ומהמזרח התיכון כולו.
צבא השדה של הממלכה והמסדרים הצבאיים
הגנת הממלכה התבססה על שני יסודות חשובים: צבא השדה וביצורים.
הביצורים כללו מבצרים בגדלים שונים וערים בצורות.
צבא השדה לא עלה מעולם, אפילו בשיא כוחה של הממלכה, על 15,000 איש, ולכן הייתה חשיבות מכרעת לביצור הגבולות.
מבצרים קטנים הוקמו כמעט בכל צומת דרכים חשוב ולאורך דרכי מסחר עיקריות, ופטרולים רכובים סיירו לאורך הדרכים ושמרו על הצירים.
לצד המבצרים הקטנים נבנו מבצרי ענק עם חומות עבות וארוכות, שהיו יכולים לאכלס מאות ואף אלפי לוחמים.
מבצרים אלו הוקמו במקומות אסטרטגיים, ושימשו כבסיסים קדמיים ליציאה לפעולה צבאית.
הצבא שהגן על הממלכה הורכב משני גורמים עיקריים: צבא הממלכה וצבאות המסדרים.
במאה ה-11 היו שני מסדרים גדולים פעילים בממלכה – הטמפלרים וההוספיטלרים, ובמאה ה-12 נוסף אליהם גם המסדר הטבטוני.
לצד האבירים היו למסדרים פרשים קלים המוכרים בשם טורקופולים, ותפקידם היה לסייע לאבירים במלחמתם נגד הפרשים הקלים של המוסלמים.
אף שהמסדרים נשמעו הלכה למעשה לפקודות המלך, הם לא היו תחת פיקודו הישיר ולא היו חייבים בשירות צבאי למען הממלכה.
צבא הממלכה גויס בצורה דומה לגיוס צבאות אירופה באותה תקופה, וסיפק כמחצית מכלל האבירים ואת רוב חיל הרגלים.
אל צבא הממלכה נוספו חילות מצב שמומנו על ידי מלכים ואצילים רמי מעלה מאירופה המערבית.
גם האפיפיור נהג לממן ביד נדיבה את הגנתה של ממלכת ירושלים, וצליינים נוצרים רבים שעלו לרגל לירושלים חשו חובה להשתתף בלוחמה בכופרים.
נוסף לחילות מצב שנשלחו מטעמם של תקיפי אירופה, יצאו מסעות צלב אחדים למטרת סיוע צבאי לממלכה, ומימון אירופי איפשר הקמת מערך ביצורים רחב היקף.
אירופה העניקה גם סיוע דיפלומטי לממלכה, שאיפשר את חיזוק מעמדה.
מגבלת כוח האדם הביאה את הפרנקים לחזק את אחיזתם בממלכתם על ידי הקמת ביצורים.
בסך הכל הוקמו כ-80 מבצרים וערים בצורות, חלקם גדולים עם מקום למאות לוחמים, וחלקם קטנים לעשרות בודדות של לוחמים.
מבצרי הגבול לא נועדו להדוף פלישה רבתי, אלא לשמור על גבולות הארץ מפשיטות שוד וביזה, להגן על עיר נצורה עד בוא התגבורת, להרתיע ולעכב כוחות פולשים בדרך של ניתוק נתיבי אספקה, וכיוצא באלה תפקידים.
במקרים של פלישה גדולה, גויס צבא השדה ובא להגנת הגבולות.
המבצרים שימשו גם כבסיסי מוצא לפלישות הצלבניות לעומק השטח המוסלמי.
בצד החשש מפלישות חיצוניות, עמדו הפרנקים מול בעיה פנימית – הם היו מיעוט בארצם.
מרבית האוכלוסייה הייתה מוסלמית, והייתה סכנה מוחשית למרידה מצידה, במיוחד נוכח מעשי הטבח והזוועה שאפיינו את ראשית הכיבוש הצלבני.
מרידה זו לא התממשה מעולם בגלל סיבות רבות, שאחת מהן היא הביצורים הרבים שהקימו הצלבנים.
בימי הביניים שימש המבצר לא רק כבסיס צבאי, אלא גם כמרכז מנהלי וציבורי חשוב.
האציל שלט על נחלתו מתוך טירתו המבוצרת.
גם חיי המסחר, הדת והיבטים נוספים בחיי היום-יום התנהלו בצילו של המבצר.
כמו כן, ביצור טירתו אפשר לאריסטוקרט עמדת עצמאות וביטחון מול המלוכה.
במקרה של חילוקי דעות עם המלך, יכול היה האציל להתבצר בטירתו ורק במאמץ רב ניתן היה להכניעו אם לא הסכים להיכנע.
אחרי מפלת חיטין והירביה גדלה חשיבותם של המבצרים, וכסף רב הושקע בביצור הערים שנותרו בידיים פרנקיות.