tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההיסטוריון הנרי לואי גייטס ג'וניור היה חבר של היילי, אבל שנים לאחר מותו של היילי, גייטס ביטא ספקות אודות טענות המחבר בספר:"Most of us feel it's highly unlikely that Alex actually found the village whence his ancestors sprang.
שורשים עובד למיני-סדרת טלוויזיה אשר שודרה במשך שמונה לילות רצופים בינואר 1977. מנהלי רשת ABC בחרו "להפיל" את סדרה לתוך מחרוזת שידורים במקום להכניס אותה ללוח השידורים הרגיל, מכיוון שהם לא היו בטוחים כיצד יקבל הציבור את התכנים השנויים במחלוקת בסדרה, ובהם מתח גזעי, אלימות גזענית, אונס, ועוד.
הסדרה זכתה לרייטינג עצום, והפך להצלחה בן לילה.
כ-130 מיליון אמריקאים צפו בשידורי הסדרה, שדורגה כשידור השלישי הנצפה ביותר של כל הזמנים על ידי חברת נילסן.
הקאסט כלל את לוואר ברטון בתפקיד קונטה קינטה, לזלי אגאמז בתפקיד קיזי, ובן ורין בתפקיד צ'יקן ג'ורג'.
סדרת המשך בשם Roots: The Next Generations, שודר ב-1979, ובה השתתפו השחקנים האפרו-אמריקאים המובילים של התקופה.
בדצמבר 1988, שידרה ABC סרט טלוויזיה: Roots: The Gift, המבוסס על דמויות מהספר.
בסרט כיכב לוואר ברטון בתפקיד קונטה קינטה לצד אייברי ברוקס, קייט מלגרו, וטים ראס (כל ארבעת השחקנים הפכו מאוחר יותר לשחקנים מובילים בזיכיון "מסע בין כוכבים").
במאי 2007, BBC אמריקה פורסם את "שורשים" כספר מוקלט מסופר על ידי אייברי ברוקס.
האודיובוק יצא בתיאום עם מהדורה חדשה של הספר, אשר יצא מדפוס בשנת 2004, וכן עם DVD באריזה מיוחדת מטעם וורנר, לכבוד יום השנה ה-30 של המיני-סדרה.
ב-30 במאי 2016, יצאה חידוש מטעם ערוץ ההיסטוריה למיני-סדרה המקורית.
הסדרה החדשה הייתה בת שמונה שעות וכללה אלמנטים מן הסדרה המקורית ומן הספר.
בין המשתתפים בסדרה – שזכתה לתשבחות הקהל והמבקרים: פורסט ויטאקר, אנה פקווין, לורנס פישבורן, מלאכי קירבי, ג'ונתן ריס מאיירס ועוד.
בלו ריי של הסדרה המקורית יצא ב-30 במאי 2016, בתיאום עם יציאת החידוש לסדרה.
שורת המקהלה הוא סרט דרמה מוזיקלי אמריקאי משנת 1985 בבימויו של ריצ'רד אטנבורו, בכיכובו של מייקל דאגלס.
התסריט של ארנולד שולמן מבוסס על הלברית של מחזמר באותו השם, זוכה פרס טוני משנת 1975, מאת ג'יימס קירקווד ג'וניור וניקולס דנטה.
השירים נכתבו על ידי מרווין האמליש ואדוארד קלבן.
הסרט יצא ב-13 בדצמבר 1985 על ידי סרטי קולומביה.
הסרט קיבל ביקורות שליליות מצד מבקרי הקולנוע והיה לכישלון מסחרי בקופות הכרטיסים לאחר שהופק בתקציב של 25 מיליון דולר אך הכניס רק 14 מיליון דולר.
קבוצת רקדנים מתכנסת על במה של אולם תיאטרון בברודוויי לאודישן להפקת מחזמר חדש של הכוריאוגרף זאק (מייקל דאגלס).
לאחר מספר ניפויים ראשוניים, נותרים 8 רקדנים ו-8 רקדניות, המקווים להתקבל.
אל האודישן מגיעה באיחור קאסי (אליסון ריד), רקדנית ראשית לשעבר, ואשר הייתה בעבר במערכת יחסים רומנטית וסוערת עם זאק, אבל עזבה אותו לטובת עבודה בהוליווד.
היא מגיעה אל האודישן לאחר שלא עבדה מזה יותר משנה, והיא נואשת מספיק למצוא עבודה, אפילו אם זה רק להיות רקדנית כחלק משורת מקהלה.
קאסי חוששת שמא זאק לא יהיה מסוגל להתגבר על הרגשות האישיים שלו כלפיה.
ככל שהעלילה מתקדמת, סיפורי הרקע של כל אחד משאר הרקדנים מתגלה גם כן.
בין אם סיפורם מצחיק, אירוני או שובר לב - לכולם יש דבר אחד במשותף: תשוקה לרקוד.
בעקבות ההצלחה של הפקת ברודוויי של המחזמר 'שורת המקהלה', מפיקים בהוליווד הביעו עניין בגרסה קולנועית של המחזמר.
במאים רבים דחו את הפרויקט, בטענה שהמחזמר אהוד מדי, וכי לא ניתן לעבד באופן מוצלח את ההצלחה הבימתית למסך הקולנוע.
אפילו מייקל בנט, הבמאי והכוריאוגרף של הפקת המחזמר המקורית של ברודוויי, סירב להשתתף בהפקה, כאשר נדחתה הצעתו שהעיבוד הקולנועי לא יהיה "תרגום מילולי" של המחזמר לסרט, אלא שבמקום זאת עלילת הסרט תציג אודישן של שחקנים לסרט מוזיקלי ולא למחזמר.
כאשר אטנבורו קיבל על עצמו את תפקיד הבמאי, היה חשש לגבי אופן הטיפול שהבמאי הבריטי יעניק לסיפור האמריקאי.
בחודש פברואר 1984, על פי אטנבורו, הזמרת מדונה נבחנה בתיאטרון רויאל שבברודוויי לתפקיד ריקוד בסרט, תחת שם משפחתה המקורי - צ'יקוני.
ההחלטה לבצע שינויים בשירים המקוריים אכזבה מעריצים רבים של המחזמר.
השיר המצליח ביותר של המחזמר, "What I Did for Love", בוצע במקור על ידי דמותה של דיאנה, כשיר תהילה למסירותם של הרקדנים, אבל בגרסת הסרט השיר הופך לשיר תקווה שקאסי מבצעת בפני זאק כשהיא יורדת מהבמה.
המחזמר בגרסתו התיאטרונית היה לאחד הראשונים שהתייחסו לשחקנים הומואים בתיאטרון.
לעומת זאת, בעיבוד הקולנועי בחרו להפוך את הסרט ליותר "ידידותי למשפחה" בכך שצמצמו באופן משמעותי את ההתמודדויות עם החוויות של שחקנים הומוסקסואליים.
את הכוריאוגרפיה של קטעי הריקוד בסרט חיבר ג'פרי הורנדאי.
אודרי לאנדרס, המגלמת את דמותה של ואל, לוהקה לסרט למרות היעדר הכשרה רשמית בריקוד ואף על פי שאיננה רקדנית מיומנת כמו שאר השחקנים.
על כן, היא נעדרת מהמסך בכמה מקטעי הריקוד הקשים ביותר מבחינה כוריאוגרפית.
לאחר צאתו לאקרנים, הסרט קיבל בעיקר ביקורות שליליות.
בסקירתו ב"ניו יורק טיימס", ציין וינסנט קנבי כי "אף על פי שהוסכם כי לא ניתן לעבד את 'שיער' לסרט, מילוש פורמן הפך אותו לאחת היצירות המקוריות ביותר של הקולנוע המוזיקלי של 20 השנים האחרונות.
גם על 'שורת המקהלה' אמרו שלא ניתן לעשות זאת - והפעם הם צדקו ...
אטנבורו בחר לעשות עיבוד די ישיר [של מחזמר לסרט], בחוסר התלהבות ניכר".
בוראייטי נכתב כי "'שורת המקהלה' נראה לעיתים קרובות סטאטי ומוגבל, ורק לעיתים רחוקות מעז להתעלות מעבר לכך.
הבמאי אטנבורו בסך הכל הסריט את הגרסה הבימתית כמיטב יכולתו, ובכל זאת, הוא והצלם רוני טיילור עשו עבודה מצוינת לאור הנסיבות, תוך שימוש בכל טריק שיכלו לחשוב עליו על מנת שהעלילה תזרום ...
וחשוב יותר, יש להם צוות שחקנים מעולה, מוזיקה טובה ומחזמר נהדר ופופולרי לעבוד איתו.
ואם כל מה שהם עשו זה להסריט [את המחזמר] לסרט, זה לא כל כך נורא".
בטיים אאוט לונדון נכתב כי "כוח הסבל והדחף הקיים במקור מתפוגגים לתוך ראוותנות מזויפת וריקנית ...
זה נדוש מדי ולא אמין".
קלי בישוף, שגילמה את דמותה של שילה במחזמר המקורי, הגיבה באומרה כי "זה היה מזעזע כאשר הבמאי ריצ'רד אטנבורו הופיע בתוכנית אירוח ואמר שהסרט מספר על ילדים המנסים לפרוץ לעסקי השעשועים.
כמעט שזרקתי את הטלוויזיה שלי מהחלון, כלומר, איזה אידיוט, זה על רקדנים ותיקים שמנסים להשיג עבודה אחת אחרונה לפני שיהיו מבוגרים מדי כדי לרקוד, לא פלא שהסרט היה גרוע!"
נכון לאוגוסט 2017, לסרט דירוג של 39% באתר האינרטנט Rotten Tomatoes.
שנה טקס הפרס קטגוריה מועמדות תוצאה 1986 פרס אוסקר פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר מרווין האמליש (מילים), אדוארד קלבאן (לחן) עבור השיר "Surprise, Surprise" פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר ג'ון בלום פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר דונלד או.
מיטשל, מיכאל מינקלר, גרי האמפריס, כריס ניומן פרס גלובוס הזהב פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע פרס באפט"א לקולנוע פרס באפט"א לעריכה הטובה ביותר פרס באפט"א לסאונד הטוב ביותר
שורת המקהלה שוחרר למכירה על גבי DVD על ידי MGM Home Entertainment ב-15 באפריל 2003 ומאוחר יותר שוב ב-14 בינואר 2014. גרסת Blu-ray הושקה גם כן, באותו התאריך.
היא חוקרת תרבות ישראל, מרצה בתחום הפילוסופיה של החינוך וההיסטוריה של החינוך העברי בארץ ישראל מראשית ההתיישבות הציונית.
השלימה תואר ראשון בשנת 1975 באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים היסטוריה כללית ומקרא ותולדות עם ישראל.
ב-1980 קיבלה תעודת הוראה בהיסטוריה.
השלימה בשנת 1989 בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב את התואר השני במגמה "היבטים היסטוריים ופילוסופיים של החינוך".
עבודת המאסטר שלה הייתה בנושא "השפעת מאורעות 36–39 על מטרות החינוך העברי בארץ-ישראל" בהדרכת שמעון רשף ואריה כרמון.
בשנת 1995 השלימה את עבודת הדוקטורט, בבית הספר למדעי היהדות של אוניברסיטת תל אביב.
נושא העבודה היה "חינוך ברוח המולדת – התוכנית החינוכית של מועצת המורים למען הקק"ל", בהדרכת יעקב שביט.
בשנים 2007–2010 למדה במכון מופ"ת בתל אביב קורס גישור והתמחות בניהול אקדמי.
בשנים 1985–2007 שימשה מרצה בבית הספר לחינוך ובחוג ל-BA כללי באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1998–2015 שימשה מרצה במכללת לוינסקי לחינוך בתל אביב.
הרצתה במכללה להוראת טכנולוגיה בתל אביב בשנים 1998–2008, ובמכללת סמינר הקיבוצים בתוכנית לתואר שני "אוריינות חזותית בחינוך" ובתוכנית לתואר ראשון בבית הספר לאמנויות בשנים 2009–2015.
תחום המחקר העיקרי של שוש סיטון הוא תולדות החינוך והתרבות הציונית בתקופת היישוב ולאחר הקמתה של מדינת ישראל.
היא התמקדה בפעילותם הוולונטרית של נשים וגברים בעלי אג'נדה חברתית ופוליטית בתחום החינוך והתרבות, והשפעתם על גיבוש התודעה הלאומית והתרבותית הישראלית מחד, ועל הממסד החינוכי בישראל מאידך.
בשנת 1998 פרסמה סיטון עיבוד לספר של עבודת הדוקטור: "חינוך ברוח המולדת – התוכנית החינוכית של מועצת המורים למען הקק"ל (1953-1925)".
הספר עוסק בפעילותה של קבוצת מורים שהייתה לה השפעה עמוקה הן על עיצוב דיוקנה של מערכת החינוך של היישוב היהודי בארץ ישראל ואחר כך גם על מערכת החינוך של מדינת ישראל.
בשנים 2007–2011 שימשה שוש סיטון מנהלת מכללת לוינסקי באילת.
כיו"ר ועדת אתיקה במכללת לוינסקי לחינוך עמדה בראש צוות אשר ניסח מחדש את הקוד האתי של המכללה.
שימשה גם ראש החוג לחינוך בפקולטה לחינוך במכללת לוינסקי.
"חינוך ברוח המולדת – התוכנית החינוכית של מועצת המורים למען הקק"ל (1953-1925)", הוצאת דור לדור, אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ט.
סנפיר מ., סיטון ש., רוסו-צימט ג, "מאה שנות גן הילדים בארץ ישראל", הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2012.
(עורכים), "כותבים חינוך, על הקשר שבין התאוריה למעשה החינוכי בתהליך הכשרת מורים", הוצאת פרדס, חיפה, 2017.
"אחידות מול פיצול: השפעתה של קבוצת מורים וולונטרית על החינוך בישראל", עיונים בחינוך, כרך 3, חוברת 2, אוניברסיטת חיפה, תשנ"ח.
"תמורות בתמונת העבר היהודי, שינויים בתוכנית לימודי ההיסטוריה של מועצת המורים למען הקק"ל", יהדות זמננו, ציונות, מדינת ישראל והתפוצות, כרך 11–12, מאגנס, ירושלים, תשנ"ח.
"בין פמיניזם לציונות: מאבקן של הגננות העבריות להכרה מקצועית", זמנים, רבעון להיסטוריה, מס' 61, אוניברסיטת תל אביב, 1997/8.
"מועצת המורים למען הקרן הקימת לישראל כמעצבת תרבות לאומית עממית", דור לדור, ט"ז, אוניברסיטת תל אביב, תש"ס.
(עורכות), מורות בישראל: מבט פמיניסטי, אדום, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002.
סיטון ש., בן פשט מ., "בין מזרח למערב בתרבות העממית בישראל: ביטויי דת ואמונה בתחנה המרכזית החדשה בתל אביב", איגוד, ספר הקונגרס העולמי הארבע-עשרה למדעי היהדות, האוניברסיטה העברית, ירושלים, תשס"ח.
בן פשט מ., סיטון ש., "גבולות השוליים האמנותיים בתחנה המרכזית החדשה בתל אביב" מותר, מס' 16, אוניברסיטת תל אביב, עמ'19–29, 2010.
"הוראת האומנויות: תאוריה, הקול האישי של המורה ומה שביניהם", בתוך: ליבמן צ.
(עורכת), "ללמוד, להבין, לדעת, מסע בנתיבי ההוראה הקונסטרוקטיביסטית", מופ"ת, הקיבוץ המאוחד, 2013.
שׁוֹרָשִׁים: מְגַלִּים הִיסְטוֹרְיָה היא סדרת ספרי לימוד בהיסטוריה, לבית הספר הממלכתי־דתי בישראל.
הסדרה אושרה ללימוד על ידי משרד החינוך, על־פי תוכנית הלימודים החדשה בהיסטוריה לבית הספר הממלכתי־דתי.
החל משנת 2020 הסדרה מחליפה בהדרגה את הסדרה הוותיקה "מדור לדור", שנלמדה בבית הספר הממלכתי־דתי עוד משנת תשנ"א.
הסדרה יוצאת לאור בהוצאת מכון הר ברכה.
לסדרה מספר עקרונות מנחים הייחודיים בשדה הכתיבה ההיסטורית לתלמידים.
בסדרה מושם דגש על הרצף הסיפורי של ההיסטוריה, ועל ההיכרות עם ההיסטוריה כסיפור.
לפיכך אין בסדרה כניסה לפרטים העשויים לייגע את הקורא או לפגוע בהבנתו את הרצף; פרטים נוספים, העמקה ודיון מוכנסים במסגרות, ואינם חלק מהשדרה המרכזית של הטקסט.
בהתאם לזאת, במבוא לספר הראשון ההיסטוריה מוצגת כסיפור שאין לו סוף:
השדרה המרכזית של הטקסט מורכבת מטקסט מצומצם, אם כי במשלב לשוני מעט גבוה מהמקובל בכתיבה לתלמידים, מתוך תפיסת מקצועות רבי המלל כהזדמנות להעשרה אוריינית של התלמידים.
מסיבה זו כמעט שאין בסדרה הסברי מילים בסוגריים, בכל מקום שבו התלמיד יוכל להבין את הטקסט מהקשרו הטבעי (כדרך הרכישה הטבעית של שפה ומילים חדשות).
מקומו של ציר הזמן בספר
ציר הזמן ממוקם על כל דפי הספר, לאורך שוליה השמאליים של הכפולה, כדי ליצור רצף היסטורי ותפיסת זמן היסטורית אצל התלמיד.
הציר מאויר באופן מינימלי, ללא כיתוב או מספרים, כסרגל זמן עם סמלילים המייצגים את התקופות השונות.
בכל פרק מודגשת התקופה הרלוונטית, וכך בדפדוף בספר ישנה המחשה ויזואלית של המעבר בין התקופות.
בפתח כל חטיבה ישנו פירוט של ציר הזמן, עם אירועים מרכזיים לתקופה שבה עוסקת החטיבה.
הסדרה מתייחדת בשימת דגש על ההיבט הוויזואלי.
שני הספרים הראשונים בסדרה נערכו בסטודיו דוב אברמסון, המתמחה ביצירה עכשווית ישראלית המשלבת בין מקורות היהדות העתיקים לעיצוב עכשווי ועדכני.
מעצבות הספר, מירית אפי, נילי דביר ונועה אמבר, יצרו שפה עיצובית צעירה ורעננה המנגישה לתלמידים את המאורעות ההיסטוריים באופן זורם ונעים לעין.
הספר השלישי בסדרה נערך על ידי המעצבת הגרפית פדות ליברמן.
איוריהם של אלעד ליפשיץ וספיר וינר מוסיפים קריצה של הומור עכשווי למאורעות, מעניקים מבנה ומסגרת לסיפור ההיסטורי, מעוררים עניין ומובילים לדיון עכשווי על רקע התהליכים ההיסטוריים.
מתוך תפיסת ההיבט הוויזואלי כחלק בלתי נפרד מהטקסט, חלק מהתוכן מועבר באמצעים ויזואליים - באמצעות תמונות של שרידים היסטוריים מהתקופה, או איורים שמשלימים את התוכן הכתוב.
כך למשל שני עמודים בספר הראשון מעבירים תוכן באופן גרפי בלבד, כמעט ללא טקסט: תרשים המציג את זמ"ן נק"ט, ותרשים המציג מילים ארמיות שהשתרשו בשפה העברית.
מתוך תפישת המשחקיוּת כחלק אינטגרלי מתהליך הלמידה ומהחוויה האנושית, משולבים בספר משחקים שונים, כמשחקי התאמה, התקדמות במסלול, ועוד.
חלק מההצעות למשחק בספר מבוססים על משחקים המקובלים בשכבת הגיל, אך עם התאמה לחומר הלימודי - באופן שיעשיר הן את המשחק והן את הלימוד.
כך למשל מוצע לתלמידים לשחק במשחק המוכר ארץ עיר - אך במילים שנטמעו בשפה העברית המדוברת היום מיוונית ומארמית, כחלק מהלימוד על השפעות התרבות הכללית על העברית.
גם ב"מדריך למורה" ישנן הצעות לשילוב משחקים בלימוד.
לדוגמה, במדריך למורה לספר "ניצני גאולה" מובאות המלצות למשימות סיכום ו/או הערכה המבוססות על שחקים לסיכום מושגים ומשחקי מחשבה ודיון.
המלצות אלו ניתן ליישם בכל חומר לימוד בהיסטוריה.
כחלק מהחוויה המשחקית מופיעות גם חידות בספר, עם סמליל מיוחד.
החידות מאתגרות במיוחד, ומטרתן ליצור חוויה של תחרותיות בריאה ומשחק, כחלק מהלמידה.
החידות נכתבו גם כבסיס להעמקה ולדיון נוסף בעקבותיהן.
במדריך למורה מוסברות החידות וכן הדרך להפוך אותן לבסיס לאתגר כיתתי, וכן למוקד לדיון בעקבות הפתרון שיוצג בפני התלמידים בכיתה.
המאבק על הרוח: לאום, מקדש וספר
הספר הראשון בסדרה נקרא המאבק על הרוח: לאום, מקדש וספר.
הוא עוסק בתולדות ישראל והעמים החל מעליית האימפריה הפרסית והכרזת כורש, ועד להתגבשות התורה שבעל־פה, בחתימת התלמוד הבבלי.
לפי תוכנית הלימודים החדשה של לימודי ההיסטוריה לבית הספר הממלכתי־דתי, הפרק הראשון בספר מהווה מעין מבוא מקיף (יחסית לגיל) ללימודי ההיסטוריה.
זו תוספת חדשה ללימודי ההיסטוריה בכיתה ו', כשנה הראשונה ללימוד תחום דעת זה.
הפרק עוסק במושגי יסוד בהיסטוריה, ביניהם ציר הזמן, מקור ראשוני ומקור משני, ביקורתיות בלימודי ההיסטוריה, ועוד.
הספר זכה לייעוץ וליווי מקצועי של פרופ' זאב ספראי, הרב אליעזר מלמד, הרב זאב סולטנוביץ', הרב יונדב זר, פרופ' לילך רוזנברג־פרידמן, ד"ר חגי משגב, ועוד.
גלויות ותגליות: מימי הביניים לעת החדשה.
הספר השני בסדרה נקרא גלויות ותגליות: מימי הביניים לעת החדשה.
הייעוץ והליווי המקצועי נעשה על ידי פרופ' דניאל רייזר, הרב ד"ר עמינדב יצחקי, ד"ר אביחי קלרמן, הרב אליעזר מלמד, הרב זאב סולטנוביץ', הרב יונדב זר, פרופ' לילך רוזנברג-פרידמן ועוד.
ניצני גאולה: פרקים בתולדות ישראל והעמים בעת החדשה
הספר השלישי בסדרה נקרא ניצני גאולה: פרקים בתולדות ישראל והעמים בעת החדשה.
הוא עוסק בתולדות ישראל והעמים בעת החדשה, מאז המאה השמונה עשרה ועד אמצע המאה העשרים.
הספר סוקר את ההתפתחויות ההיסטוריות במגוון תחומים: המדיני, התרבותי, הכלכלי והחברתי, התפתחויות שיצרו את העולם כפי שהוא מוכר לנו.
הייעוץ והליווי המקצועי של הספר נעשה על ידי הרב ד"ר עמינדב יצחקי, הרב יונדב זר, הרב אליעזר מלמד, הרב זאב סולטנוביץ' ומיכל דבורה שיוביץ.
שורשי עץ הוא ציור בצבעי שמן של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך, שנוצר בשנת 1890 באובר-סור-אואז שבצרפת.
זוהי היצירה האחרונה שואן גוך יצר.
ואן גוך התגורר בעיירה אובר-סור-אואז אשר צפונית לפריז במשך כמה חודשים לפני מותו ולאחר שעזב את המוסד לבריאות הנפש בסן רמי במאי 1890. ואן גוך השתמש בקנבס שבו הרוחב כפול פי שניים מהאורך.
הוא השתמש בסגנון הזה לכמה מיצירותיו האחרונות.
ביצירה ניתן לזהות את שורשי וגזעי העצים, אך קשה להבין מהו הנושא של היצירה.
כבר ב-1882, כאשר הצייר התגורר בהאג, הוא יצר רישום ל-"שורשי עץ" בתקופה שבה הוא השלים גרסה אבודה ליצירה, "צער".
במכתב לאחיו תיאו, ואן גוך כתב כי הוא רצה להמחיש באמצעות הרישום את קשיי החיים.
לא ברור אם גם היצירה משנת 1890 בעלת אותה משמעות כמו לרישום, אך סביר להניח שאין קשר לתחושה זו מפני הצבעים הבהירים בציור שאפיינו יצירות יותר אופטימיות של הצייר.
בשנת 2020, חוקרים ממוזיאון ואן גוך גילו את המקום המדויק שבו נמצאים שורשי העץ המוצגים ביצירה.
הם התבססו על גלויה היסטורית של אזור אובר-סור-אואז.
המיקום הוא כ-150 מטר מאכסניית ראבו, היכן שהתגורר ואן גוך בחודשים האחרונים לחייו.
שורת מקהלה היא קבוצה גדולה של רקדניות שמבצעות יחד תנועות מסונכרנות, בדרך כלל במחזמר.
רקדני שורת מקהלה בתיאטראות ברודוויי וברביואים זכו לכינוי מונחי סלנג כמו ponies, gypsies ו-twirlies.
נערת מקהלה היא פרפורמרית בשורת מקהלה (כלומר המקהלה של הפקה תיאטרלית, בניגוד למקהלה).
שורת המקהלה (1975) - מחזמר שמתרכז באודישן של שורת מקהלה בברודוויי
שורת המקהלה (1985) - סרט שמבוסס על המחזמר באותו השם
בנות גייטי (התחילה באנגליה בשנות ה-90 של המאה ה-19)
The Rockettes (מעשה ארצות הברית נוסד בשנת 1925)
בנות טילר (הופעה בינלאומית החל משנות ה-90 של המאה ה-19)
רקדניות שהתחילו לרקוד בשורות מקהלה כוללות:
שורת המיליארדרים היא מערך גורדי שחקים יוקרתיים במיוחד למגורים, שנבנו או נמצאים בתכנון, וממוקמים לאורך הקצה הדרומי של סנטרל פארק במנהטן, ניו יורק.
כמה מבניינים אלה הם בקטגוריית "גורדי שחקים סופר גבוהים", כלומר בין 300 ל-599 מטר (984 ל-1,965 רגל) והם בין הבניינים הגבוהים בעולם.
מכיוון שרוב המגדלים בנויים או מוצעים ברחוב 57, המונח שימש גם כשם חלופי לרחוב עצמו.
נכון לשנת 2025, מגדל סנטרל פארק הוא בניין המגורים הגבוה ביותר בעולם.
מגדל סטיינווי (111 מערב, רחוב 57), שלו יחס דקיקות של 24:1, הוא מגדל העיפרון הדק בעולם.
גורד השחקים העיקום הגדול נמצא בשלבי תכנון ראשוניים.
בשכונת המגורים ישנם כמה מהבתים היקרים בעולם.
שתי הקומות העליונות של One57 נמכרו למייקל דל תמורת 100.47 מיליון דולר בשנת 2015, וקבעו שיא לדירה היקרה ביותר שנמכרה אי פעם בניו יורק.
דירה דו-קומתית נוספת בבניין נרכשה על ידי מנהל קרן הגידור ביל אקמן תמורת 91.5 מיליון דולר.
פרויקטים אלה הדגישו את התנאים הכלכליים השנויים במחלוקת ואת מדיניות התכנון והבנייה שעודדו בניינים אלה, והועלו חששות לגבי השפעתם על השכונות הסובבות והצללים שהם מטילים על סנטרל פארק.
נכון לאוגוסט 2021, כ-44% מיחידות הדיור בשבעה בניינים הנחשבים חלק משורת המיליארדרים עדיין לא נמכרו.
אחד הגורמים העומדים בבסיס הפריחה הוא השקעות זרות, לרוב בצורה של בריחת הון.
חלק מהקונים הללו הזרימו כסף לנדל"ן יוקרתי בניו יורק כדי להתחמק מתשלום מסים, להלבין הון או להעביר עושר לתחום שיפוט שבו קל יותר לאבד אותו.
רבות מהדירות מאוכלסות באופן ספורדי, ומתפקדות ככספות או "כספות" לחפצי ערך.
פריחת הבנייה היוקרתית במיוחד באזור קדמה למונח "שורת המיליארדרים".
מרכז דויטשה בנק, שנבנה בשנת 2003, נמצא בפינה הדרום-מערבית של סנטרל פארק.
רוב הדיירים בו קנו את דירותיהם בעילום שם (דרך חברות קש ונאמנויות); לפחות 17 מהם זוהו כמיליארדרים.
הבניין ברחוב סנטרל פארק וסט 15 (15 CPW), שני רחובות מזרחה, מכיל יחידות דיור שנרכשו על ידי המיליארדרים שרה בלייקלי, לויד בלנקפיין, אומיד קורדסטנאי, דניאל לוב, דניאל אוך, אייל עופר, פאן שיי, סנדי וייל, ג'רי יאנג וג'אנג שין.
לפני מכירת הפנטהאוז בשווי 100 מיליון דולר ב-One57, שיא המכירה לדירה בניו יורק היה 88 מיליון דולר ששולם על ידי דמיטרי ריבולובלב עבור פנטהאוז בסנטרל פארק וסט 15.
בשנת 2016, הודיעה מחלקת האוצר של ארצות הברית (USDT) כי תתחיל לזהות ולעקוב אחר רכישות של יחידות דיור בשווי מיליוני דולרים, במיוחד אלו ששולמו במזומן או באמצעות חברות קש, כדי לצמצם את הלבנת ההון.
חוקים חדשים בסין המגבילים את זרימת ההון החוצה יושמו גם כן, ומחירי נפט נמוכים יותר השפיעו על קונים פוטנציאליים מהמזרח התיכון.
אי הוודאות לגבי הברקזיט מילאה גם היא תפקיד.
מצב זה החליש את שוק יחידות הדיור היוקרתיות, כאשר חלקם הכריזו כי "פריחה של שמונה ספרות" בשורת המיליארדרים הסתיימה.
לנוכח שוק חלש זה, לפחות פרויקט אחד באזור (פארק ליין 1) הוקפא.
הבניין הסופר גבוה הראשון שנבנה בשכונה היה One57, בניין דירות בגובה 306 מטרים בין השדרה השישית לשביעית, שהושלם בשנת 2014. עד אז, כמה גורדי שחקים גבוהים אף יותר הוצעו או היו בבנייה לאורך קטע רחוב 57, התואם בערך לקצה הדרומי של סנטרל פארק.
בשל המחירים שוברי השיאים לעיתים קרובות שנקבעו עבור הדירות בבניינים אלה, העיתונות כינתה את הקטע הזה של רחוב 57 "שורת המיליארדרים".
מאז הורחב המונח לבנייני יוקרה גבוהים אחרים הפונים לדרום סנטרל פארק, ולאו דווקא לרחוב 57.
פרויקטים (מתוכננים, או שהושלמו) כחלק מ"שורת המיליארדרים":
שם הבניין (כתובת רחוב) יזם נדל"ן אדריכל הבנייה החלה תאריך סיום גובה אדריכלי תמונה One57 (157 מערב, רחוב 57) אקסטל דוולופמנט קופני כריסטיאן דה פורטזמפארק אפריל 2009 2014 306 מטרים שדרת פארק 432 CIM Group והארי ב.
שורת מחץ או פאנץ' ליין (מאנגלית: punch line) היא צירוף, מילה או משפט המופיעים בסוף קטע כגון כתבה, שיר או בדיחה ומהווים את הפואנטה שלו, השיא או ההפתעה, על פי רוב בצורה הומוריסטית.
שורת מחץ ידועה לרוב כמרכיב השלישי בבדיחה האופיינית, לאחר הפתיחה והנרטיב.
מבנה הבדיחה ותפקיד שורת המחץ
הצורה האופיינית והנפוצה של בדיחה מורכבת משלושה חלקים, המכונים לעיתים AAB.
לרוב, שני חלקיה הראשונים של בדיחה מצורת AAB יחלקו מכנה משותף כלשהו, כאשר הראשון יהיה פתיח לבדיחה בו יוצגו הדמויות (אם הן קיימות) או האירועים, מעין אקספוזיציה, ואילו השני יציג נרטיב קבוע אשר במהלכו הפרטים שנחשפו בפתיח יקדמו עלילה מסוימת.
חלקה השלישי של הבדיחה יהיה שורת המחץ, כאשר תתבצע סטייה מהמכנה המשותף של חלקים א' וב', מה שיגרום להפתעה בקרב המאזינים ובכך ייצור הומור.
השם AAB ניתן משום ששני החלקים הראשונים, הזהים, נקראים בשם המשתנה A ולעומת זאת שורת המחץ, המסתייגת מהעלילה של חלקים אחד ושתיים, תסומן במשתנה B.
להלן דוגמה לבדיחה בעלת מבנה AAB:
A – מדען אחד רצה לבדוק אם עכביש יכול לקפוץ גם בלי רגליים.
הוא הוריד לעכביש את כל הרגליים ואמר לו: "קפוץ!".
A – המדען אמר לו שוב "קפוץ!".
B – אז המדען רשם במסקנות: עכביש בלי רגליים אינו שומע.
שלבי ה-A מקדמים נרטיב חוזר במהלכו המדען מצווה על העכביש לקפוץ ללא רגליים.
בהתאם לנאמר בחלק A הראשון, המסקנה המתגבשת היא שעכביש ללא רגליים לא מסוגל לקפוץ, אלא שאז חלק ה-B, שורת המחץ, סוטה מכך ומביא מסקנה לא צפויה, ומכאן ההומור.
קיימות גם בדיחות AB או AAAB, אך הן פחות נפוצות.
גם בבדיחות מצורות אחרות שורת המחץ תמיד תקיים את תנאי הסתירה שמובילה אל ההפתעה שיוצרת הומור.
ישנן בדיחות שלא כוללות שורת מחץ בכוונה תחילה.
לעיתים קרובות בדיחות מסוג זה יהיו חלק מעלילה מתמשכת, כמו במערכונים לצורך העניין, בהם ההומור הוא חלק מבנייה (Builld-up) מתמשכת, ולכן ההומור לא נוצר מתוך סטייה אלא כחלק מקו העלילה.
לעיתים בדיחות ללא שורת מחץ יפצו על חסרונה באמצעות מבוכה שגורמת לצחוק.
צורה זו של בדיחות שחיכה בקומדיות מצבים הבנויות על סיטואציות מביכות היוצרות הומור.
סוג אחר של בדיחה ללא שורת מחץ היא הבדיחה השטותית, שבה אין שורת מחץ מכיוון שכל הבדיחה, מתחילתה ועד סופה, לא כוללת נרטיב אחיד ולכן אין אלמנט של סטייה או שינוי.
ניתן לראות בבדיחות מסוג זה כבדיחות ABB, כאשר ה-A הוא האקספוזיציה ושני חלקי ה-B הם הנרטיב המשתנה והלא מאורגן.
שוש מרציאנו (נולדה ב-4 באוקטובר 1955) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה, קולנוע ומדבבת ישראלית.
נולדה בשם שושנה מרציאנו בבנימינה.
ההופעה הראשונה שלה על הבמה הייתה בהצגת הסיום של כיתה א' כששיחקה בתפקיד שלגייה.
במהלך שירותה הצבאי בירושלים למדה בקורס למשחק של בנימין צמח, ולאחר שהשתחררה התקבלה ללימודים ב"בית צבי", אך פרשה מהמסלול לאחר שנה וחצי מכיוון שעדיין לא הייתה בטוחה שהיא מעוניינת בקריירת משחק.
מסיבה עם החבובות - הצגת ילדים עם שירים מאת אבי קורן ויאיר רוזנבלום (תיאטרון ההפתעות, 1978)
ערוץ 2 - מחזה סאטירי של ב.
מיכאל ואפרים סידון בבימויו של מוטי קירשנבאום, ובהשתתפות טוביה צפיר, ספי ריבלין, אפי בן ישראל ונתן נתנזון (תיאטרון אורות, 1979)
ידידי טינטן - הצגת ילדים המבוססת על שיריה של מרים ילן-שטקליס שהלחינה יעל גרמן בבימויו של מוטי סנדק (תיאטרון הזמן, 1979)
כפיים - הצגת ילדים מאת עדה בן-נחום בבימוי ציפי פינס (התיאטרון לילדים ולנוער, 1981)
לילה במאי - מחזה מאת א"ב יהושע המתרחש בתקופת ההמתנה למלחמת ששת הימים, בבימויו של עמית גזית ולצד זאב רווח, לאורה ריבלין ועמי ויינברג (תיאטרון חיפה, 1981)
סיפורו של סוס - עיבוד מוזיקלי של מארק רוזובסקי לסיפור מאת טולסטוי (תיאטרון חיפה, 1982)
פטפוטים על הנילוס - מחזה על פי סיפוריו של נגיב מחפוז.
כהכנה להצגה יצאה מרציאנו עם שאר חברי ההפקה לסיור במצרים, בתמיכתה של האגודה להבנה ישראלית-מצרית.
העוזר - מחזה מאת ברנרד מלמוד בבימויו של חנן שניר ובהשתתפות מיכל בת אדם, רמי דנון ועוד (תיאטרון חיפה, 1983)
נעורי אדם - מחזה מאת פרדריק רפאל בבימוי מייקל מיצ'אם ובהשתתפות ספי ריבלין, דליה שימקו, גדעון שמר ואחרים (תיאטרון חיפה, 1983)
נטושים - מחזה מאת הלל מיטלפונקט ובבימויו, לצד מנחם עיני, דליק ווליניץ ואחרים (בית ליסין, 1986)
המשחק המכור - תפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה שביים מיקי בהגן.
סופרים מספרים - שחקנית אורחת בסדרה בה הומחזו קטעים מספריהם של סופרים שהתראיינו באולפן (1980)
ברקיע השביעי - סרט טלוויזיה על שישה אנשים המבלים שישה ימים במלון בחיפוש אחר בן/ת זוג, לצד אילן בן שחר, שלמה בראבא, רמי דנון ואחרים (1981)
רחוב סומסום - שחקנית קבועה בעונה הראשונה של הגרסה העברית של התכנית, כשותפתה של מיקי קם לדירה הממוקמת בדיוק מעל המחילה של קיפי בן קיפוד, ודיבוב של מספר בובות מקטעי המעבר בתוכנית (1983 -1984)
המתופפת הקטנה - תפקיד משני בסרטו של ג'ורג' רוי היל על פי הרומן מאת ג'ון לה קארה (1984)
The Beast of War - סרט מלחמה אמריקני על מלחמת אפגניסטן (1988)
איראן - מיני סדרה אמריקנית על נפילת השאה הפרסי ועליית משטרו של חומייני, לצד יונתן צ'רצ'י, דן תורג'מן ואלברט אילוז (1990)
שמשה קדמית - סרט קצר המורכב ממחוות ל-13 קלאסיקות קולנועיות בבימויו של ענר פרמינגר ובהשתתפות ישראל גוריון, אלון אבוטבול, גבי שושן ואחרים.
הסרט הוקרן במסגרת פסטיבל ירושלים (1990)
Iran: Days of Crisis - סרט טלוויזיה אמריקני על משבר בני הערובה באיראן ב-1979 (1991)
Tropical Heat - סדרת אקשן קנדית שעונתה השנייה צולמה בישראל (1992)
ערב בלי נעמה - סרטו של משה צימרמן, בהשתתפות מיכה שרפשטיין, ערן איוניר ולימור גולדשטיין (1992)
במבי - דיבוב הגרסה העברית (1993)
שאלתיאל קוואק - דיבוב דמויותיהן של וויני ולולי הצעירה
הפוני הקטן - דיבוב דמויות שונות
מרציאנו הייתה נשואה לשחקן עמי ויינברג.
ב-1984 נולדה בתם, המעצבת דניאל ויינברג, שנקראה על שם דודהּ שנפל במלחמת יום כיפור.
מרציאנו חזרה בתשובה וחזרה לשמה המקורי שושנה.
היא פעילה בעמותת "האומה" הפועלת לקירוב בין חילוניים לדתיים על פי משנתו החברתית של הרב אשלג.
שושלת בלתה הייתה אחת משושלות המלוכה הראשונות של השבטים הגרמאנים.
תקופת שלטונה של השושלת היא בערך בין השנים 395 ו-531. מייסד השושלת, אלאריק, היה בן למשפחת אצולה ויזיגותית בשם "בלתה".
יורשיו של אלאריק שלטו בשיא כוחה של השושלת על רוב שטחי ספרד ודרום צרפת של היום (הממלכה הוויזיגותית - שטחי גאליה נרבונסיס, אקוויטניה, טרקוננסיס, לואיסיטניה ובאיטיקה).
שושנה (שוש) עטרי (24 בנובמבר 1949 – 1 באפריל 2008) הייתה קריינית ושדרנית רדיו, מנחת טלוויזיה ושחקנית ישראלית.
אחותן של יונה וגלי עטרי.
שושנה עטרי נולדה וגדלה בשכונת שעריים שבעיר רחובות.
היא הייתה בת שישית במשפחה, אשר מנתה לבסוף שבעה ילדים: שני אחים וחמש אחיות, ובהן יונה וגלי עטרי.
אביה, שלום עטרי, היה תלמיד-חכם ובעל דוכן ירקות בשוק.
אמה נעמי הייתה אחראית על פרנסתה של המשפחה, לאחר שאביה נפטר והמשפחה עברה לתל אביב.
מאוחר יותר, בנערותה, נשלחו היא ואחותה גלי מהבית כל אחת לפנימייה נפרדת, שוש לפנימיית עיינות וגלי לפנימיית הדסים.
לנוכח התנגדותן של השתיים להפרדה ביניהן לאחר ששוש ביקרה את גלי, הועברה לבסוף גם שוש לפנימיית הדסים, ושם גם החלה לקריין רדיו במסגרת תחנת השידור, שהקים בן מחזורה ד"ר שמעון ברק.
במהלך שנות ה-70, עטרי הייתה בזוגיות עם שאול ויצמן, בנו של נשיא המדינה עזר ויצמן.
ב-1990 עטרי נישאה לשחקן עמי אושפיץ, והשניים התגרשו ב-25 ביולי 1990 כחמישה חודשים בלבד לאחר שהתחתנו.
ב-1999 לקתה עטרי באי-ספיקת כליות סופנית.
בנובמבר 2000 עברה השתלת כליה, וכשלוש שנים לאחר מכן חזרה לשדר ברדיו.
את שירותה הצבאי עשתה עטרי כקריינית בגלי צה"ל.
לאחר שחרורה הצטרפה לקול ישראל, שם השתלבה בתחילה כקריינית, ועורכת ומגישת מוזיקה.
עם הקמת רשת ג' בשנת 1976, ולאורך כל שנות השמונים, הייתה עטרי מזוהה כאחת מהכוכבות הגדולות של התחנה.
בין תוכניות המוזיקה הבולטות שהגישה לאורך השנים: "דיסקו", "חדש חדיש ומחודש" (בעריכת טוני פיין) ו"לוהט", תוכנית אישית, שאותה החלה להגיש בתחילת שנות ה-90, ובמסגרתה גם אירחה וראיינה אמנים באולפן.
במסגרת לוח שידורי הקיץ של התחנה, בימי החופש הגדול, שידרה עטרי את התוכנית "שלושה בגיגית" יחד עם דודו דותן (סטלה טמפרטורה) ורויטל עמית (בפינות ההומור, סבתא אטה אישטנם ונכדתה צחית).
מלבד תפקידה כשדרנית ברשת ג', הגישה עטרי את קטעי המעבר המוזיקליים בתוכנית הספורט "שירים ושערים" ששודרה ברשת ב' (על כך, זכתה גם לאזכור במערכון, שכתב יוסי בנאי, על התוכנית לשלישיית "הגשש החיוור").
בנוסף, עבדה כתקליטנית, בעיקר בערבי דיסקו, במועדונים ובדיסקוטקים, והייתה מוכרת כתקליטנית הישראלית הראשונה.
בקיץ 1996, לאחר כ-20 שנות עבודה בקול ישראל, עזבה עטרי את רשת ג' ויחד עם גדעון לב ארי הייתה מבין מקימי תחנת הרדיו האזורי "רדיו לב המדינה", שם שימשה האחראית על השדרים ומנהלת התוכניות, וכן שימשה מגישה בכירה והגישה תוכנית יומית בת שעתיים.
ב-2003 חזרה עטרי לשדר ברשת ג'.
לאחר כשנה התפטרה בשל שכרה הנמוך, וחזרה לרדיו לב המדינה לשדר תוכנית יומית בשם "עכשיו שוש".
במקביל לעבודתה ברדיו, עטרי הנחתה את שעשועון הטלוויזיה "פיצוחים" ששודר בטלוויזיה החינוכית.
ב-2000 השתתפה בהצגה "יש לי כנרת" בתיאטרון באר שבע.
ב־2007 שיחקה בעונה הראשונה של הסדרה "הכל דבש" בערוץ 2 בתפקיד נילי, אם המשפחה ואשתו של פולי, שכיכב בתפקיד עצמו.
עטרי כתבה שלושה שירים, שהתפרסמו באלבומיה של גלי, אחותה, איתה היו לה יחסים קרובים במיוחד: השיר "בוא היום", מתוך האלבום "נסיך החלומות" (1978), והשירים "פני בובה" ו"למה לך", מתוך האלבום "קח אותי הביתה" (1981).
ב־2004 יצא לאור ספרה "סודות ושקרים" בהוצאת ידיעות אחרונות.
ב־1 באפריל 2008 עטרי נפטרה בדירתה בשכונת בבלי בתל אביב לאחר שלקתה בהתקף לב.
אחיותיה יונה וגלי הן שמצאו אותה ללא רוח חיים כמה שעות לאחר מכן כשבאו לחפשה בדירתה אחרי שלא השיבה לטלפון.
למחרת, 2 באפריל 2008, היא הובאה למנוחות בבית העלמין ירקון.
בשנת 2012 פורסם כי איברים מגופתה נשמרו במכון לרפואה משפטית באבו כביר ללא ידיעת משפחתה, דבר שהציב את שמה בין המקרים שנכרכו בפרשת שמירת האיברים שזכתה להד ציבורי רחב.
ב-2009, במלאת שנה למותה, נחנך חדר קריינים חדש ב"קול ישראל" על שמה.
ב-11 באוקטובר 2012 נחנך בנתניה רחוב על שמה.
בשנת 2020, במסגרת העונה הרביעית של תוכנית הסאטירה, "היהודים באים", גילם יניב ביטון את שוש עטרי במערכון על שעשועון הטלוויזיה, "פיצוחים".
שנתיים לאחר מכן, במסגרת העונה החמישית של התוכנית (2022), המשיך ביטון לגלם את דמותה של שוש עטרי במערכון על תוכנית הרדיו, "חדש, חדיש ומחודש".
שושלת היא סדרת דרמה המשכית אמריקנית מסוגת אופרת סבון, אשר שודרה בין השנים 1981 עד 1989.
הסדרה נוצרה על ידי אסתר וריצ'רד שפירו, והופקה על ידי אהרון ספלינג עבור רשת הטלוויזיה האמריקנית ABC.
הסדרה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בשנים 1981–1986 בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר בטלוויזיה, וזכתה בפרס בשנת 1984. בשנת 1985 הגיעה למקום הראשון במדרוג הסדרות בארצות הברית.
בשנת 2017 עלתה לשידור סדרה בשם זהה, המבוססת על סדרה זו.
הסדרה "שושלת" מגוללת לאורך תשע עונות את סיפורם של בני משפחת קרינגטון, משפחת אילי-נפט מיליונרים מדנוור, קולורדו.
העונה הראשונה נפתחת בהכנות לנישואי בלייק קרינגטון (המגולם על ידי ג'ון פורסיית'), בעל חברת הנפט "דנוור קרינגטון", לקריסטל גראנט ג'נינגס (לינדה אוונס) שעבדה כמזכירה אצלו.
בלייק הוא איש עסקים מחוספס וממולח, בעוד קריסטל היפה, התמימה וטובת הלב היא צעירה ממנו ורגישה.
הכניסה לעולמם של הקרינגטונים לא קלה עבורה, והיא נאבקת בקושי רב על מקומה כגברת האחוזה ומנסה להתגבר על "קשיי קליטה" רבים.
לבלייק קרינגטון שני ילדים מנישואיו הראשונים: סטיבן (אל קורלי, שמוחלף בהמשך הסדרה בשחקן ג'ק קולמן) ההומוסקסואל, ופאלון (פמלה סו-מרטין, שמוחלפת בהמשך הסדרה על ידי השחקנית אמה סאמס), ילדת שמנת מפונקת ומשועממת שמתקשה להסתיר את קנאתה בנישואיו החדשים של אביה.
פאלון מנהלת רומן סודי עם מייקל, נהג המשפחה.
במקביל, על מנת להציל את אביה ממשבר כלכלי, היא מבטיחה ליריבו העסקי של בלייק, נשיא חברת "קולביקו" ססיל קולבי (לויד בוכנר), כי תינשא לאחיינו, ג'ף קולבי (ג'ון ג'יימס), בתנאי שססיל יסייע כלכלית לאביה.
בהמשך הסדרה מתגלה, כיאה לאופרת סבון, כי לבלייק שני ילדים נוספים, אמנדה (קתרין אוקסנברג) ואדם (גורדון תומפסון), וכן אחות למחצה בשם דומיניק דוורו (דיאן קארול).
בנוסף, העונה הראשונה מציגה את סיפור משפחת בלייזדל: מת'יו בלייזדל (בו הופקינס), מאהבה הראשון של קריסטל, שעובד כגאולוג אצל בלייק בחברת "דנוור קרינגטון", אשתו קלודיה (פמלה בלווד), שהשתחררה מבית חולים פסיכיאטרי, ובתם לינזי (קטי קורצמן), שסובלת מהנישואים העגומים של הוריה.
במהלך העונה הראשונה חושד בלייק כי אשתו הטרייה קריסטל מנהלת רומן עם מת'יו בלייזדל.
כמו כן, בלייק מוטרד מפרשיית האהבים של בנו סטיבן, ובסערת רגשות הוא הורג את מאהבו של סטיבן, ובעקבות זאת מועמד לדין.
במשפט הרצח חושפת קלודיה בלייזדל את העובדה שניהלה רומן עם סטיבן.
בתגובה, לוקח בעלה מת'יו את בתם לינזי ועוזב את דנוור.
בעונה השנייה מתברר כי השניים נהרגו בתאונת דרכים (מת'יו "קם לתחייה" בעונה מאוחרת יותר כאשר הוא חוזר לדנוור על מנת לחטוף את קריסטל אהובתו.
הוא מחזיק את בני משפחת קרינגטון כבני ערובה - ובסוף נדקר למוות על ידי סטיבן).
בפרק האחרון של העונה הראשונה נכנסת אישה מסתורית עם כובע ענק ומשקפי שמש לבית המשפט להעיד נגד בלייק במשפט הרצח.
מתברר שמדובר באלקסיס קרינגטון (ג'ואן קולינס), אשתו הראשונה של בלייק, ערמומית, אלגנטית ונחשקת, ששבה לדנוור על מנת לנקום בבלייק על שגירש אותה מהעיר, התגרש ממנה והרחיק אותה מילדיה האהובים.
בראשית העונה השנייה מעידה אלקסיס נגד בלייק.
היא עוברת לגור בסטודיו שבבעלותה בתוך אחוזת קרינגטון ומתחתנת עם ססיל קולבי על מנת להתנקם בבלייק.
לאחר מותו של ססיל (בזמן חתונתם בבית החולים) הופכת אלקסיס לאשת עסקים שכל יעדה להפיל את בלייק ואת האימפריה הכלכלית שבנה.
מאז ועד סוף הסדרה ממררת אלקסיס את חייו של בלייק, מתקוטטת עם קריסטל ומתחתנת עם מספר לא מבוטל של גברים.
המשולש בלייק-קריסטל-אלקסיס הפך לאייקון טלוויזיוני.
ג'ון פורסיית' בתפקיד בלייק קרינגטון - איל נפט עשיר והפטריארך של משפחת קרינגטון.
בלייק הוא הבעלים של תאגיד דנבר-קרינגטון.
לינדה אוונס בתפקיד קריסטל קרינגטון - אשתו השנייה האלגנטית וטובת הלב של בלייק.
ג'ואן קולינס בתפקיד אלקסיס קולבי - גרושתו הערמומית והנקמנית של בלייק.
אלקסיס היא אשת עסקים שאפתנית בעלת דחף בלתי פוסק לצבירת כוח ובעלת יצר נקמה עז.
הת'ר לוקליר בתפקיד סאמי ג'ו קרינגטון - אחייניתה השאפתנית והמניפולטיבית של קריסטל אשר נישאת לסטיבן קרינגטון.
גורדון תומפסון בתפקיד אדם קרינגטון - בנם הבכור האבוד של בלייק ואלקסיס.
אדם נחטף כתינוק וגדל עם משפחה אחרת.
פמלה סו-מרטין/אמה סאמס בתפקיד פאלון קרינגטון - בתם הזוהרת של בלייק ואלקסיס.
אל קורלי/ג'ק קולמן בתפקיד סטיבן קרינגטון - בנו המופנם וההומוסקסואל של בלייק אשר לו יחסים מתוחים עם אביו.
מייקל נאדר בתפקיד דקס דקסטר - איש עסקים כריזמטי ומושא האהבה של אלקסיס אשר הופך מעורב במזימות השונות שלה.
קתרין אוקסנברג/קארן צ'ליני בתפקיד אמנדה קרינגטון - בתם הצעירה של בלייק ואלקסיס.
דיאן קארול בתפקיד דומיניק דוורו - זמרת ואשת עסקים עשירה אשר בהמשך מתגלה שהיא למעשה אחותו למחצה של בלייק קרינגטון שנולדה מרומן שניהל אביו מחוץ לנישואיו.
קתלין בלר בתפקיד קירבי אנדרס - בתו של המשרת של בני הזוג קרינגטון, אשר מעורבת במערכות יחסים רומנטיות עם חלק מהדמויות המרכזיות בסדרה.
פמלה בלווד בתפקיד קלודיה בלייזדל - אשתו השברירית של מתיו בלייזדל.
לויד בוכנר בתפקיד ססיל קולבי - איש עסקים רב עוצמה ויריבו הוותיק של בלייק, שמאוחר יותר מתחתן עם אלקסיס.
בו הופקינס בתפקיד מת'יו בלייזדל - גאולוג והמאהב לשעבר של קריסטל, שנוכחותו יוצרת מתח בנישואיה עם בלייק.
ג'ון ג'יימס בתפקיד ג'ף קולבי - אחיינו העשיר של ססיל קולבי, שמנהל רומן סוער עם פאלון.
טד מק'גינלי בתפקיד קליי פאלמונט - עורך דין ומושא האהבה של אמנדה קרינגטון.
טרי גרבר בתפקיד לסלי קרינגטון - קרובת משפחה רחוקה של משפחת קרינגטון עם עבר מורכב.
ליאן האנלי בתפקיד דיינה וורינג קרינגטון - מזכירה שהופכת להיות המאהבת של אדם קרינגטון ובהמשך מתחתנת איתו.
קאסי ייטס בתפקיד שרה קרטיס - אם אבלה.
דבורה אדייר בתפקיד טרייסי קנדל - מנהלת יחסי ציבור ויריבה של קריסטל.
לי ברג'ר בתפקיד ג'וזף אנדרס - המשרת המסור של בני הזוג קרינגטון ואביה של קירבי אנדרס.
כריסטופר קזנוב בתפקיד בן קרינגטון - אחיו הצעיר, המנוכר והממורמר של בלייק.
הסדרה שודרה בישראל בשנות השמונים בערוץ 1 בימי ראשון בשעה 21:30: שש העונות הראשונות שודרו מיולי 1986 ועד קיץ 1989, ברצף; בדומה לסדרה שעמה התחרתה בארצות הברית, "דאלאס", ואשר קדמה לה באותה רצועת שידור, גם את "שושלת" ביקשו קברניטי רשות השידור לגדוע באיבה.
ואולם, בניגוד ל"דאלאס", הפעם מחאת הציבור (ואחוזי הצפייה העצומים, אשר רוקנו את הרחובות בזמן שידורה), החזירו מקץ חודשים ספורים את הסדרה לאקרנים, ויתר עונותיה שודרו עד מאי 1991. בהמשך שודרה גם המיני-סדרה "שושלת: האיחוד".
שידורים חוזרים של עונותיה הראשונות נצפו בראשית ימיה של זכיינית ערוץ 2 שידורי קשת בשעות הבוקר, ובאמצעות ערוץ הלווין STAR PLUS בסופי שבוע.
מ-2013, היא שודרה בישראל שוב בערוץ CBS Drama במשך שני סבבי הקרנה מלאים, אותם החליפה החל מ-אוגוסט 2014 הסדרה הבת, "משפחת קולבי", שעד כה לא הוקרנה מעולם רשמית בישראל, וניתן היה לצפות בה רק בערוץ הלווין RTL PLUS בראשית שנות ה-90'.
שושה (באזרית: Şuşa, בארמנית: Շուշի שושי) היא עיר באזור המחלוקת נגורנו קרבאך, כיום בשליטת אזרבייג'ן.
היא הייתה העיר השנייה בגודלה בנגורנו קרבאך, ואוכלסה בעיקר בתושבים אזרים לאחר שתושביה הארמנים נטבחו בסוף מלחמת העולם הראשונה.
ממוקמת 1,400–1,800 מטר מעל פני הים על הרכסים של הרי קרבאך.
שושה הייתה מקום-נופש פופולרי במשך שנות קיומה של ברית המועצות.
שושה הייתה אחד ממרכזי התרבות של אזרבייג'ן.
היא הייתה ביתם של אינטלקטואלים אזרים רבים, משוררים, סופרים ובמיוחד, מוזיקאים.
ב-1977 היא הוכרזה כשמורה של אדריכלות והיסטוריה של אזרבייג'ן.
היא גם בעלת חשיבות דתית היסטורית ואסטרטגית גבוהה לארמנים.
לפי מפקד האוכלוסייה האחרון ב-1989, העיר שושה הייתה בעלת אוכלוסייה של 17,000 והמחוז של שושה היה בעל אוכלוסייה של 23,000. 91.7% מהאוכלוסייה של מחוז שושה ו-98% מהעיר שושה היו אזרים, כאמור לאחר שרוב תושביה הארמנים שהיו לרוב בעיר נטבחו או גורשו בתום מלחמת העולם הראשונה.
הדמוגרפיה האתנית של העיר השתנתה מתקופה לתקופה.
מסוף המאה ה-17 ועד אמצע המאה ה-19 הייתה בעלת רוב אזרי.
מהחצי השני של המאה ה-19 עד 1920 היוו הארמנים כ-55% מהאוכלוסייה.
לאחר טבח שושה בשנת 1920 ועד שנת 1992 היה בעיר רוב אזרי.
בעקבות השתלטות הארמנים על העיר במסגרת מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה, נטשו את העיר התושבים האזרים ונותרו בה תושבים ארמנים בלבד.
במלחמת נגורנו קרבאך ב-2020 נכבשה העיר בידי כוחות אזרים לאחר קרב בן שלושה ימים.
בהסכם הפסקת האש שנחתם בעקבות המלחמה נקבע כי העיר תישאר תחת שליטה אזרית.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה זכו ארמניה ואזרבייג'ן בעצמאות.
בשנת 1918 פרצה מלחמת ארמניה-אזרבייג'ן.
במרץ 1920 נכבשה שושה על ידי האזרים.
בין 22 ל-26 במרץ 1920 התרחש בעיר טבח המוני של האוכלוסייה הארמנית.
בין 20,000 ל-30,000 ארמנים נרצחו על ידי כוחות מצבא אזרבייג'ן בשיתוף תושבי העיר האזרים, והחלק הארמני של העיר נהרס לחלוטין.
האוכלוסייה הארמנית בעיר הושמדה כליל.
במהלך המלחמה נשרפו חלקים גדולים מהעיר ואוכלוסייתה ירדה לכ-5,000 תושבים, כולם אזרים.
ב-1992 בעקבות מלחמת נגורנו קרבאך נטשה את העיר האוכלוסייה האזרית המוסלמית שהיוותה 98 אחוזים מתושבי העיר, על אף שנותרו בעיר מעט ארמנים ואף היגרו אליה פליטים ארמנים ממקומות אחרים העיר ברובה נטושה ומאכלסת בהווה פחות משלשת אלפי איש.
בעיקר פליטים מחלקים אחרים של אזרבייג'ן ומספר מהגרים מארמניה ומהפזורה הארמנית.
ב-8 בנובמבר 2020 נערך קרב על העיר, והעיר נכבשה בידי צבא אזרבייג'ן.
קרב זה הוביל לסיום מלחמת נגורנו קרבאך השנייה.
בתחילה הכחישו הארמנים שהעיר נכבשה, אך בהמשך הודו בכך.
שושנה (שושיק) שני-לביא (במקור: שפרונג; נולדה ב-2 במרץ 1935) היא שחקנית, זמרת וקומיקאית ישראלית.
נולדה בשם שושנה שפרונג בתל אביב.
בילדותה גילתה כישרון לריקוד וכישרון מוזיקלי, ואף הקליטה תסכיתי רדיו רבים.
בגיל 14 הופיעה לראשונה במחזה "חייט כי ימלוך" בתיאטרון הילדים "במתנו" שהוצג במשך שנתיים.
לאחר מכן למדה משחק באולפן שפתח התיאטרון הקאמרי, ובתור נערה כבר הופיעה על במת התיאטרון.
לאחר מכן התגייסה, והצטרפה ללהקת הנח"ל, לאחר שחרורה שבה אל התיאטרון הקאמרי.
במסגרת התיאטרון הקאמרי שיחקה למעלה משלושה עשורים בהצגות רבות, ביניהן "הנפש הטובה מסצ'ואן", "הוא הלך בשדות", "לעולם אין לדעת", "אלוף הבונים" ומחזות נוספים.
אחת ההצגות הבולטות ביותר בכיכובה הייתה המחזמר לילדים "עוץ לי גוץ לי" שכתב אברהם שלונסקי ושביים יוסי יזרעאלי.
המחזמר היה הצלחת ענק שהקרינה על שני, ששיחקה את בת הטוחן.
בשנת 1970 שיחקה את איבון במחזה "הנסיכה איבון" בבימויו של יוסף מילוא.
שני נישאה בינואר 1957 לזמר אריק לביא, שהתה עמו ארבע שנים בניו יורק ולמדה שם משחק אצל אוטה האגן.
לאחר שובם לישראל ב-1963 העלתה עמו תוכנית בידור מצליחה על חיי זוג נשוי בשם "הוא והיא" שכתב אפרים קישון.
היא העלתה עם לביא ערב משירי ברטולט ברכט והקליטה את תקליטי הילדים "טפשוני רוני", "שושיק שני שרה ומספרת: יעל מטיילת", "סיפורים שענת אוהבת במיוחד" ו"החתול שמיל".
חלק מהשירים בתקליטים אלו, כמו "מיכאל" (מילים: מרים ילן-שטקליס / לחן: נעמי שמר) ו"מה עושים העצים" (מילים: ע.
הלל / לחן: נעמי שמר) התפרסמו מאוד והפכו אותה לזמרת ידועה לילדים.
לאחר שהייה בארצות הברית בתחילת שנות השבעים, שם הופיעה עם לביא במחזמר "לחיות עוד קיץ ולעבור עוד חורף", השתתפה יחד עמו בהצגה "הו, הו יוליה" בתיאטרון הבימה מאת אפרים קישון, סאטירה שהתבססה על סיפור המחזה רומיאו ויוליה.
עם תוכנית זו הופיעו בארץ וגם בכל רחבי גרמניה.
ב-1971 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "חדווה ושלומיק".
ב-1981 השתתפה שני בשירוויזיון עם השיר "אושתי הבובה" שזכה במקום השמיני.
החל משנות התשעים החלה ללמד משחק ולעסוק בהדרכת דיבור כמורה להיגוי בבית הספר בית צבי ובמוסדות נוספים.
במקביל, עסקה בהנחיית סדנאות תיאטרון במסגרות קהילתיות, כגון בית הכלא נווה תרצה.
שני דיבבה את דמותה של המלכה הרעה בסרט הראשון של דיסני: "שלגיה ושבעת הגמדים",
וכן דיבבה את דמותה של הקסה מכשפת הים בסדרה המצוירת "בת הים הקטנה".
ב-1995 השתתפה שני בקלטת הילדים "דגדוגים" בתפקיד הסבתא של אפרים שכתבה דתיה בן דור, וביים אריה בן ציון.
ב-2013 השתתפה בתפקידים קטנים בסרטים "הבן של אלוהים" ו"לצוד פילים".
ב-2015 גילמה את הניה בודנהיימר בסדרה "שנות ה-80" של הזכיינית רשת.
באותה שנה גילמה את חביבה הפרטיזנית בסדרה "בנות הזהב" בערוץ 10. ב-2018 גילמה את דרורה שר-שלום בסדרה "סטוקהולם" בערוץ כאן 11. בשנת 2020 שיחקה בסדרה "אבא מטפלת".
בשנת 2022 שיחקה בסדרה "שנות הירח" ב-HOT 3.
לשני שתי בנות: נועה לביא, שחקנית בעברה וכיום פרופסור לסוציולוגיה, וחוקרת טלוויזיה במכללה האקדמית תל אביב-יפו; ויעל לביא, שעוסקת בעיתונות, בימוי ודוקומנטציה.
בשנת 2017 ביימה יעל לביא, סרט תיעודי על חייו של אביה בשם "למה לא אמרת לי?".
שני תופסת בסרט מקום נכבד גם היא.
2022 – אות יקירת העיר תל אביב
שושיק שני, שושיק שני ואריק לביא, אני אשיר לך, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012 (מצורף תקליטור של שירי אריק לביא).
שושה הוא מחוז באזרבייג'ן, הנמצא באזור נגורנו קרבאך.
המחוז מקיף את העיר שושה וחיים בו בעיקר ארמנים.
בעקבות מלחמת נגורנו קרבאך המחוז סופח דה פקטו על ידי ארמניה.
בעקבות מלחמת נגורנו קרבאך השנייה, חזר חלקו הדרומי של המחוז כולל בירתו שושה לשליטה אזרית.
שושלת בַּגרַטִיוֹנִי (בגאורגית: ბაგრატიონთა დინასტია, מילולית: בַּגרַטִיוֹנתַה דִינַסטִיָה או בקיצור בגרטיוני, בגאורגית: ბაგრატიონი) הייתה שושלת מלוכה ששלטה בגאורגיה בתקופה שנמשכה מימי הביניים ועד לתחילת המאה ה-19. בין שושלות המלוכה הנוצריות הקדומות ביותר בעולם.
לעיתים עבר שמה של השושלת הלניזציה, והם נקראים "הבגרטים הגאורגים" או "בַּגרַטוֹנִים".
חלק מהחוקרים מסכימים על כך שמוצאם משותף לשושלת בַּגרַטוּנִי הארמנית .
הרשומות הגאורגיות מציינות את תחילת כרונולגיית שושלת בגרטיוני במאה ה-6, ומתארת אותה כשושלת המלוכה המוקדמת ביותר.
עם זאת, חוקרים מערביים בני זמננו גורסים כי נסיך משושלת בַּגרַטוּנִי הארמנית נישא לבת מהשושלת החוסרואית שליטי נסיכות איבריה בסוף המאה השמינית.
בשנת 888 החזיר נסיך נסיכות איבריה, אַדַארנַאסֶה , את המלוכה לגאורגיה.
השליטים הגאורגיים השונים אוחדו לממלכה הגאורגית, שהתקיימה בין המאות ה-11 עד ה-13. בתקופה זו, במיוחד בתקופת שלטונם של דוד הבנאי (1089–1125) ונינתו תמר המלכה (1184–1213), היוו את תור הזהב בגאורגיה .
לאחר התפוררות ממלכת גאורגיה בסוף המאה ה-15, ענפים של משפחת בגרטיוני שלטו בשלוש הממלכות המתפצלות: ממלכת כארתלי, ממלכת קאחתי, וממלכת אימרתי.
שלטון זה נמשך עד לסיפוח הממלכות על ידי האימפריה הרוסית בתחילת המאה ה-19. אף על פי שחוזה גאורגייבסק משנת 1783 הבטיח לבגרטיונים את הריבונות על גאורגיה ואת נוכחותם המתמשכת על הכס הגאורגי, הפר הצאר הרוסי את ההסכם מדינת החסות, והשליטה הרוסית הייתה לסיפוח בפועל.
אחרי הסיפוח, הצטרפה השושלת לאצולה הבכירה של האימפריה הרוסית עד למהפכת פברואר ב-1917. כינון המשטר הסובייטי בגאורגיה, בשנת 1921, הכריחה רבים מחברי המשפחה להשלים עם הפגיעה במעמדם ואובדן רכושם בגאורגיה.
חברי משפחה אחרים היגרו למערב אירופה.
חלק מהם שבו למולדתם לאחר הכרזת העצמאות של גאורגיה בשנת 1991.
שמות השושלת בתחילת דרכה היו בַּגרַטוֹנִיאַנִי (ბაგრატონიანი), בַּגרַטוּנִיאַנִי (ბაგრატუნიანი) ובַּגרַטוֹבַאנִי (ბაგრატოვანი) והשתנה לאחר מכן לבַּגרַטִיוֹנִי.
שמות אלה, כמו גם בַּגרַטוּנִי הארמני והשם המודרני בגרטיד, משמעותם "הילד של בַּגרַט" או "בית בַּגרַט" או "הבית שהוקם על יד בַּגרַט".
על פי האמור ברשומות הגאורגיות, בחיבורו של סומבאט דוויתיס-דזה - "ההיסטוריה של הבגרטידים".
עליה חזר מאוחר יותר וחושטי (1696-1757), טענה השושלת כי היא נצר למלך ממלכת ישראל, דוד והגיע מאזור ארץ ישראל בסביבות 530. על פי המסורת זו היו שבעה אחים, פליטים מבית דוד.
שלושה מהם התיישבו בארמניה ויתר הארבעה הגיעו לכארתלי (ידועה גם בשם איבריה).
שם הם נישאו בנישואי תערובת עם בית המלוכה המקומי וקיבלו חלק מהאדמות בירושה.
אחד מארבעת האחים, גואראם שנפטר בשנת 532, הקים את שושלת בגרטיוני שנקראה על שם בנו בגרט.
באותו זמן הייתה נסיכות איבריה מדינת חסות של הביזנטים, ובשנת 575 השלטון הביזנטי מינה את גואראם, יורשו של בגרט, כנסיך השליט בנסיכות, וניתן לו אף התואר הביזנטי "קורופלאטס" , תואר שבתקופת יוסטיניאנוס היה שמור בדרך כלל לחברי המשפחה האימפריאלית.
תדירות הענקת התואר לחברי השושלות הגאורגיות והארמניות הדגישו את חשיבותן בפוליטיקה של אותם ימים.
כך, על פי מסורת זו, החלה שושלתה הבגרטידים, ששלטו עד שנת 1801.
האמור ברשומות הגאורגיות מאת וחושטי היה מקובל על החוקרים עד תחילת המאה העשרים.
אולם החוקרים החלו להתייחס בספקנות לטענה למוצא יהודי ובמיוחד לעניין המוצא משושלת המלוכה התנ"כית של בית דוד.
ההיסטוריון סיריל טומאנוב שחקר את הנושא, הסיק כי הבגרטידים הגאורגים הם ענף של הבגרטידים הארמנים שהסתעף בידי אַדַארנַאסֶה , שאביו ואסאק, היה בנו של אשוט השלישי , הנסיך השליט של ארמניה בין השנים 732 עד 748. אַדַארנַאסֶה חצה בשנת 775 לכארתלי בניסיון מרד כושל כנגד השלטון הערבי.
בנו של אַדַארנַאסֶה, אשוֹט , הגיע לנסיכות כארתלי בשנת 813 וייסד את בית המלוכה האחרון של גאורגיה.
ומכאן נובע כי האגדה על מוצא השושלת הוא מבית דוד, הייתה התפתחות מאוחרת יותר של טענות מוקדמות של השושלת הארמנית על מוצא מבית דודו, כפי שנמסרו על ידי ההיסטוריון והכרוניקן הארמני משה מחורן.
ברגע שהבגרטידים הגאורגים נטמעו בסביבתם החדשה והניחו את היסוד לכוח המלכותי, המיתוס על מוצאם התנ"כי עזר ללגיטימיות שלהם כשליטים והמיתוס הפך לנדבך אידאולוגי מרכזי לשלטון הבגרטיונים רב השנים.
אף על פי שההיסטוריה המתועדת של הבגרטיונים החלה רק מסוף המאה ה-8, טען ההיסטוריון סיריל טומאנוב כי ייתכן וניתן להתחקות אחרי הענף הגאורגי של הבגרטידים כבר במאה השנייה.
הוזכר כי שלטו בנסיכות אודזרחה, שנמצאת כיום באזור דרום-גאורגיה.
הענף האוזדרחי, המוכר ברשומות הגאורגיות בשם "בִּיוורִיטִיאַנִים", המשיכו את שלטונם עד למאה החמישית.
עם זאת הם אינם יכולים להיחשב כאבותיהם הקדמונים של הבגרטידים שהחלו את המלוכה הגאורגית.
על פי ההיסטוריון הגאורגי ניקולוז בֵּרדזֵנִישווִילִי , מוצאו של בית בגרטיוני במחוז היסטורי עתיק של גאורגיה סְפֵּרִי.
באמצעות מדיניות גמישה ומרחיקת ראות הצליחו הבגרטיונים להשיג השפעה רבה בין המאות השישית עד השמינית.
אחד מענפי המשפחה עבר לארמניה והשני לאיבריה הקווקזית, ושניהם הצליחו להביא את עצמם לעמדה דומיננטית מבין שאר שליטי עבר הקווקז.
משפחת בגרטיוני צמחה באופן בולט בתקופת שבה המונרכיה הגאורגית (ממלכת איבריה) הובסה בידי האימפריה הסאסאנית במאה השישית.
שושלות הנסיכים המקומיים המובילות היו מותשות מהתקפות הערבים.
צמיחת שושלת חדשה התאפשרה עקב שני גורמים.
הכחדת שושלת גוּרַאמִיאַנִי והכחדה כמעט מלאה של שושלת צ'וסרויד - שתי שושלות גאורגיות מוקדמות, עמם נטמעו הבגרטידים באופן נרחב בנישואי תערובת .
הגורם השני שאפשר את צמיחתה של שושלת חדשה הוא שקיעת בית עבאס במלחמות פנימיות משלה ומאבקה באימפריה הביזנטית.
אף על פי שהשלטון הערבי אפשר להם להניח את כף רגלם בבירתם העתיקה אל-תפליס ומזרח כארתלי, הצליחו הבגרטידים להחיל את שליטתם בהצלחה בתחילה בקלארג'תי וסאמצחה והרחיבו את שלטונם, תחת חסות ביזנטית, דרומה לתוך צפון- מערב ארמניה.
הם הקימו את נסיכותם על אזור נרחב המוכר בימינו בשם טאו-קלארג'תי.
בשנת 813, השושלת החדשה השיגה, בהנהגת אשוט הראשון , את התואר אריסתווי של איבריה (כארתלי).
הקיסר הביזנטי צירף גם תואר ביזנטי - "קואורופלאטס" .
למרות הפחת רוח חיים מחודשת של המונרכיה הגאורגית, אדמות גאורגיה נותרו מחולקות בין ממלכות יריבות.
הבירה טביליסי נותרה בידי הערבים.
בניו של אשוט הראשון ונכדיו ייסדו שלושה ענפים נפרדים - ענף כארתלי, ענף טאו וענף קלארג'תי , שלעיתם התעמתו זה עם זה, ועם השליטים השכנים.
ענף כארתלי גבר על הענפים האחרים; בשנת 888, אַדַארנַאסֶה הראשון שחזר את המלוכה הגאורגית, שלא הייתה פעילה משנת 580. הצאצא שלו, בגרט השלישי איחד את הנסיכויות בגאורגיה לכדי ממלכת גאורגיה.
הוא חיזק את נחלותיו בטאו-קלארג'תי ובממלכת אבחזיה, כפועל יוצא מפעולות אביו, דוד השלישי , שכללו דיפלומטיה וכיבושים נמרצים.
במהלך המאה האחת עשרה שמרה הממלכה המאוחדת על עצמאותה השברירית מפני האימפריות של הביזנטים והסלג'וקים.
בתקופת שלטונו של דוד הבנאי (1089–1125) שגשגה הממלכה.
דוד הדף את התקפות הסלג'וקים והצליח בעקרו של דבר להשלים את איחוד גאורגיה על ידי כיבוש טביליסי מחדש בשנת 1122. עם נפילת האימפריה הביזנטית ופירוק האימפריה הסלג'וקית, הפכה גאורגיה למדינה בולטת מבין מדינות המזרח הנוצרי ולאימפריה פאן-קווקזית, שהשתרעה בשיאה מצפון הקווקז לצפון איראן ומזרחה לתוך אסיה הקטנה.
למרות מקרים חוזרים ונשנים של סכסוכים בין נציגי השושלת, המשיכה הממלכה לשגשג גם בימיו של דמטרה הראשון (1125–1156), גיאורגי השלישי (1156–1184), ובמיוחד בתקופת בתו תמר המלכה (1184–1213).
עם מותו של גיאורגי השלישי נקטע רצף הזכרים השליטים משושלת בגרטיוני והשושלת המשיכה דרך נישואיה של תמר המלכה עם הנסיך האלאני דוד סוסלן שנחשב לנסיך ממוצא הבגרטים.
פלישות הח'ווארזמים (מאזור הח'ווארזם) בשנת 1225 ושל המונגולים ב-1236 שמה קץ לתור הזהב של גאורגיה.
המאבק כנגד השלטון המונגולי יצר דיארכיה, עם ענף צדדי ושאפתני של שושלת בגרטיוני שהחזיק במערב גאורגיה (אימרתי).
במשך תקופה קצרה היה איחוד מחדש של גאורגיה בתקופתו של גאורגי החמישי המזהיר (1299–1302, 1314–1346), אולם שמונה התקפות של הכובש הטורקו-מונגולי טימור לנג, שנערכו בין השנים 1386–1403, הנחיתו מכה קשה על הממלכה הגאורגית.
כמאה שנה לאחר מכן, פורקה סופית אחדותה של גאורגיה בידי תוקפנותם של איחודי שבטי נוודים טורקיים יריבים: קארה קויונלו ואק קויונלו.
ב-1490/91 פוצלה המונרכיה החזקה לשלוש ממלכות עצמאיות כארתלי (מרכז ומזרח גאורגיה), קאחתי (מזרח גאורגיה) ואימרתי (מערב גאורגיה).
כל אחת מהממלכות הונהגה בידי ענפים יריבים של שושלת בגרטיוני, וחמש נסיכויות חצי עצמאיות: אודישי -סמגרלו , גוריה, אבחזיה, סוואנתי וסאמצחה שנשלטו על ידי האצילים הפאודליים המקומיים.
במשך שלוש המאות שבאו לאחר מכן, הצליחו השליטים הגאורגיים לשמור על האוטונומיה השברירית של ממלכותיהם תחת ההגמוניה של העות'מאנים, הספווים , האפשארים והקאג'ארים, אם כי לעיתים שימשו יותר כשליטי בובה בידי האימפריות השליטות.
כחלק מהתנאים להסמכתם לשליטים נאלצו שליטי גאורגיה להתאסלם ורבים מהם אכן עשו זאת.
הענף האימרתי הסתבך ללא הרף במלחמות אזרחים, ורציפות שליטת השושלת נקטעה לא פעם.
השליטים העות'מאנים לא היססו לפלוש לתחומה.
באופן דומה כארתלי וקאחתי היו כפופים לשליטיהם הפרסים, שמאמציהם להשמיד את הממלכות הווסליות המורדות, היו לשווא, ושתי הממלכות המזרח גאורגיות שרדו עד לאיחוד מחדש בשנת 1762, תחת שלטונו של ארקלה השני.
ארקלה איחד תחת שלטונו את שני הענפים הקאחתיים והכארתלים, ואת בית מוחראני משנת 1658.
בכך הפך לשליט הגאורגי הראשון ששלט פוליטית במזרח גאורגיה המאוחד מזה שלוש המאות האחרונות.
בערך באותו הזמן עלה כארים חאן זנאד לכס השלטון בפרס.
ארקלה השני הציע את נאמנותו לשליט הפרסי החדש, ובכך זכה בשלטון אוטונומי כל תקופת שלטונה של שושלת זאנד .
ארקלה השני הצליח להביא ליציבות מסוימת בממלכת כראתלי-קאחתי, וביסס הגמוניה פוליטית בעבר הקווקז.
בשנת 1783 הוא חתם על חוזה גאורגייבסק שהוא הציב את ממלכתו תחת חסותה של האימפריה הרוסית.
עם זאת נכשלה האימפריה הרוסית במתן סיוע בזמן כאשר השליט הפרסי, אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר, כבש, בזז והחריב את טביליסי בשנת 1795 במטרה לאלץ את הממלכה הגאורגית לנתק את הקשר שלה עם הרוסים, ובמטרה לבסס מחדש את ההגמוניה הפרסית על האזור.
לאחר מותו של ארקלה השני בשנת 1798, פנה בנו ויורשו גאורגי השנים עשר לקיסר הרוסי פאבל הראשון, וחידש את בקשת ההגנה מרוסיה.
בנוסף הוא קרא לו להתערב בסכסוך המריר בין הבנים והנכדים הרבים ארקלה השני.
פאבל הציע לשלב את ממלכת כארתלי-קאחתי לתוך האימפריה הרוסית, תוך שמירה המעמד השושלתי ומידה מסוימת של אוטונומיה פנימית, תוך כפיפות ישירה לקיסר הרוסי .
במקביל בשנת 1799 צעדו חיילי האימפריה הרוסית לטביליסי.