tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יושבי כוכב הלכת מניחים לפורשים לנפשם בגלל הסכם סחר שלפיו הם מספקים מחצב נדיר שקיים על פני הכוכב לפלנטה, אך מלבד ספינות המסחר, מעבר אנשים בין הכוכב לירח אסור בהחלט.
הגיבור הראשי, שֶבֵק, הוא פיזיקאי מבריק שגדל בירח האנרכיסטי ומנסה לפתח תאוריה מדעית שתאפשר תקשורת מהירה ממהירות האור.
מאחר שהוא העביר את מחקריו לכוכב הלכת על פני ספינות המשא, הוא יצר לעצמו שם בקהילה המדעית בכוכב הלכת, ואוניברסיטה נחשבת מכוכב הלכת מציעה לו להתארח אצלם.
בעקבות כך מחליט שבק לצאת למסע אל כוכב הלכת המקורי, יוראס, משתי סיבות: הראשונה היא למצוא מתמטיקאים ופיזיקאים אחרים אשר יעזרו לו להשלים את התאוריה, והשנייה היא לגלות את שורשי המהפכה של החברה האנרכיסטית, שהוא חושש שקפאה על שמריה.
זוהי הפעם הראשונה שבה מבקר אדם מהירח האנרכיסטי בכוכב המקורי, הדומה במידת מה לכדור הארץ של המאה העשרים – קפיטליסטי ברובו ומורכב ממדינות לאום.
העלילה נפרשת בשני קווי זמן עוקבים: הפרקים האי-זוגיים עוסקים במסעו לכוכב יוראס, כשהפרק הראשון עוסק ביציאתו למסע, בעוד הפרקים הזוגיים מתארים את התבגרותו וחייו בכוכב האנרכיסטי עד לנקודה שבה הוא יוצא למסע.
הספר חוקר גם את היפותזת ספיר-וורף: השפה והתרבות האנארסית אינה מכירה במושג הבעלות.
דוגמה לכך ניתנת כאשר ילדה קטנה אומרת לשבק: "אתה יכול לחלוק איתי את הממחטה שאני משתמשת בה", במקום להגיד "אתה יכול לשאול ממני את הממחטה שלי".
הקונספט של כלא, שיטור, רכוש ועבודה שכירה קיימים אצלם רק כמושגים תאורטיים, והם משתמשים עבורם במילים זרות, בשפת כוכב הלכת, ומשמשים רק לתיאור העולם שפרשו ממנו.
"המנושל" מספק נקודות ביקורת רבות גם על החברה הקפיטליסטית וגם על זו האנרכיסטית.
הרומן נחשב על ידי רבים מהאנרכיסטים לתיאור מהימן של המנגנון שיפותח על ידי חברה אנרכו-סינדיקליסטית, אך גם של הסכנות הטמונות בריכוזיות ובבירוקרטיה, שבנקל יכולות להשתלט על חברה כזו ללא ההמשכיות של אידאולוגיה מהפכנית.
חלק מכוחו של הרומן הוא בכך שמתוארות בו מגוון רחב של דמויות מפותחות היטב, אשר מתארות טיפוסי אישיות שונים, שכולן חונכו בסביבה שמודדת את האדם לא על פי מעמדו החומרי, אלא על פי כישוריו המקצועיים והחברתיים.
הדוגמה הטובה ביותר לכך היא ככל הנראה דמותה של טאקבר, שותפתו לחיים של הגיבור, אשר מבטאת מעלות רבות: נאמנות, אהבת החיים ואהבת-אדם, אידיאליזם נחוש ותשוקה לשותפות אמיתית עם אדם אחר.
פסגת הביקורת על החברה האנרכיסטית מתבטאת בהתנגדות שלה לתקשורת עם העולם הקפיטליסטי, פחד ששבק מפרש כחולשה ואי אמון בהמשכיות המהפכה, ומסיבה זו הוא יוצא למסעו - כדי לחדש את רעיון המהפכה באמצעות חקר שורשיה.
לעיתים נאמר כי היצירה מייצגת את החייאתו מחדש של הז'אנר האוטופי, אף על פי שאחד מהנושאים המרכזיים של היצירה הוא האמביוולנטיות של נקודות מבט שונות על האוטופיה.
ב-1974 פרסמה לה-גווין סיפור קצר בשם זה (The Day Before the Revolution) המהווה למעשה כעין הקדמה לעלילת "המנושל".
הסיפור מתרחש ביוראס בשנים שטרם ההתיישבות האודוניסטית באנארס, ועוקב אחר יום בחייה של לאיאה אודו, מייסדת תורת האודוניזם, מנקודת מבטה.
הסיפור זכה בפרסי נבולה ולוקאס לסיפור קצר.
בהקדמה לסיפור כתבה לה גווין: "אודוניזם הוא אנרכיזם.
לא נשיאת פצצות בכיסים, שזה טרור, לא משנה באיזה שם הוא מכנה את עצמו.
ולא הדרוויזניזם-החברתי הכלכלי, 'ליברטריאניזם', של הימין הקיצוני; אלא אנרכיזם, כפי שהוא משתקף בכתבים טאואיסטים מוקדמים וכפי שפותח על ידי שלי וקרופוטקין, גולדמן וגודמן.
האנרכיזם תוקף את המדינה הסמכותנית (קפיטליסטית או סוציאליסטית).
העיקרון המוסרי-מעשי שלו הוא שיתוף פעולה (סולידריות ועזרה הדדית).
זו האידיאליסטית, והמעניינת ביותר בעיניי מכל התאוריות הפוליטיות.
על מנת לשלב אותה ברומן, דבר שלא נעשה קודם לכן, נדרשה עבודה ארוכה וקשה עבורי שחייבה השתקעות טוטלית במשך חודשים ארוכים.
כשסיימתי, חשתי אבודה בגלות – עקורה.
לפיכך, הייתי מלאת תודה כשאודו עלתה מן הצללים ומשטף האפשרויות, ורצתה שייכתב סיפור, לא על העולם שייסדה, אלה עליה עצמה".
א-סלאם אל-אמירי הוא ההמנון הלאומי של קטר.
הוא נכתב על ידי שייח' מובארכ בין סייף אאל ת'אני.
תרגום לעברית תעתיק אנגלי-פונטי ערבית:נשבעים במי שיצר את השמיים
נשבעים במי שהפיץ את האור
מתעלה על ידי הנשמות הכנות
קטר היא אפוס של תהילה וכבוד
קטר היא ארץ הגברים הראשונים
מהווים יונים בהגיע עת שלום
והופכים ללוחמים בהגיע עת ההקרבהqasaman biman rafa' as-sama'
הרפובליקה המאוחדת הוא השם של ההמנון הלאומי של תימן.
ההמנון נכתב על ידי עבדאללה אל-ווהאב נעמאן והולחן על ידי איוב טארש.
ההמנון היה בתחילה שייך לדרום תימן.
בשנת 1990, כשחל המיזוג בין הצפון לדרום, הפך ההמנון להמנון הלאומי של תימן המאוחדת.
הוי עולם, חזור אחר שירי.
זכור באמצעות צהלתי כל קדוש מעונה.
עטוף אותו בזוהר הפסטיבל שלנו.
הוי ארצי, אנו בנים ונכדים של גבריך.
אנו נגן על הוד מלכותך בידינו.
אורך יהיה נצחי בכל מקום
כל סלע בהריך, כל אטום באדמתך
הם שם עבור משאלותינו והם זכותנו.
הם הגיעו מתהילת העבר שלך.
אחדותי, הוי שיר נפלא מלאני
אומתי, תני לי כוח, הוי מקור של כוח
באמונה ובאהבה אני חלק מהאנושות.
ליבי פועם בסינכרון עם תימן.
לא תראה את העולם על אדמתי כשומר.
פלנג צאט ("เพลงชาติ") (בעברית: "המנון לאומי") הוא ההמנון הלאומי של תאילנד.
הוא אומץ ב-10 בדצמבר 1939. המנגינה הולחנה על ידי פטר פייט, בנו של מהגר גרמני ויועץ מלכותי לענייני מוזיקה.
המילים נכתבו על ידי לואנג סרנופראפהאן.
ההמנון חובר מספר ימים בלבד לאחר ההפיכה של 1932. הוא שודר לראשונה ביולי של אותה שנה.
המילים המקוריות היו של קהון ויכהיטמאטרה.
בשנת 1939, כאשר השם של המדינה שונה מסיאם לתאילנד, נערכה תחרות לכתיבת מילים חדשות להמנון.
באותה תחרות ניצח לואנג סרנופראפהאן.
ראש הממשלה דאז פיבוסונגרם הורה לנגן את ההמנון הלאומי בכל יום בשעות 8:00 ו-18:00. התושבים הצטוו לעמוד כמחווה של כבוד לאומה.
תרגוםמילים בתאיתתאילנד מאחדת את גופם של התאילנדים
באומת העם השייכת לתאילנדים בכל מובן
משום שהתאילנדים מחפשים ואוהבים אחדות
אך חסרי מורא בעת משבר
כי נחושים הם להקריב כל טיפת דם עבור האומה
הללו את האומה של תאילנד, נצחי יהיה הניצחון.ประเทศไทยรวมเลือดเนื้อชาติเชื้อไทย
מזמור שווייץ הוא ההמנון הלאומי של שווייץ.
משנכתב, שרו אותו תדיר בעת אירועים פטריוטיים.
עד 1981, השיר לא התקבל על ידי המועצה הפדרלית השווייצרית כהמנון הרשמי, משום שהמועצה הייתה מעוניינת לאפשר לעם לקבוע את השיר שישמש כהמנון הלאומי.
בשנת 1961, החליף ההמנון את השיר "רופסט דו מיין פאטרלנד" ("כשתקראי לי ארץ אבות") אשר נכתב על ידי יוהאן רודולף ויס למנגינת "אלוהים, נצור את המלכה", השינוי אמור היה להיות לתקופה מוגבלת.
לבסוף, בשנת 1981, הוכרז השיר כהמנון הלאומי הרשמי של שווייצריה.
ב-2013 הכריז גוף לא-ממשלתי בשם "החברה לתועלת הציבור בשווייץ" (Schweizerische Gemeinnützige Gesellschaft) על תחרות לבחירת המנון חדש לשווייץ, שהשיר הזוכה בה יוגש לאישור הממשלה.
ההתנגדות למילות "מזמור שווייץ" נובעת מכך שבהיותו מזמור דת-נוצרי, הערכים שהוא מבטא אינם מקובלים כיום על כלל החברה השווייצרית ועל שווייץ כאומה.
תרגום לעברית גרמנית בית 1
התפללו, שווייצרים חופשיים, שאו תפילה!
על אלוהים, אדוננו, במולדת הנשגבה
אותך, שאין לחקור בו, הנצחי!
אתה, המושל הכל יכול, המציל!
על אלוהים, אדוננו, במולדת הנשגבה בית 1
ההמנון הלאומי של רואנדה, רואנדה היפה, אומץ ב-1 בינואר 2002, עם סיומה של מלחמת האזרחים במדינה.
בכך הוחלף ההמנון הקודם שהיה בשימוש מאז קבלת העצמאות ב-1962.
בשפת קיניַרואנדה - אחת משלוש השפות הרשמיות במדינה
השיר אלוהי כל היצורים הוא ההמנון הלאומי של קניה.
תרגום לעברית של המילים בסוואהילית
אחווה, שלום וחירות ישררו בקרבנו,
ולו נכיר תודה מדי יום ויום.
תרגום לעברית של המילים באנגלית
ברך את האדמה הזו ואת האומה אשר עליה.
לו נתגורר באחדות חירות ושלום.
הבה ניעור כולנו כאחד בלב של אמת וחוזק.
נשרת את מולדתנו ארצנו האהובה קניה,
ערש הזוהר אשר על משמרה נעמוד בצורים.
המנחה המוזיקלית, רי"ב 1079 (במקור הגרמני: Musikalisches Opfer או Das Musikalische Opfer) היא יצירה שהולחנה על ידי יוהאן סבסטיאן באך והוקדשה לפרידריך השני, מלך פרוסיה.
היצירה מורכבת מריצ'רקרים, קאנונים וטריו סונאטה, אשר כולם מבוססים על נושא מאת המלך פרידריך השני.
באך, שהיה כבר מלחין מבוגר ובעל מוניטין רב, ביקר בארמון המלך פרידריך הגדול בפוטסדאם באביב 1747. המלך, שהיה מוזיקאי חובב ונגן חליל מוכשר, הציג בפני באך נושא מלודי מאתגר וביקש ממנו לאלתר עליו פוגה.
באך, שהתפרסם ביכולתו האלתורית, ביצע במקום פוגה בשלושה קולות, אך לאחר מכן חזר לביתו בלייפציג וכתב עיבוד רחב היקף על אותו נושא.
התוצאה הייתה "המנחה המוזיקלית", יצירה שכוללת פוגות, קאנונים ויצירה בסגנון סונאטה טריו.
המנחה המוזיקלית מורכבת ממספר חלקים, שכל אחד מהם מתבסס על אותו נושא מלודי שהציע פרידריך הגדול:
ריצ'רקאר בשלושה קולות – פוגה חופשית יחסית עם שלושה קולות.
ריצ'רקאר בשישה קולות – פוגה מורכבת יותר, הנחשבת לאחת מהיצירות הקונטרפונקטיות המרשימות ביותר של באך.
עשרה קאנונים – קטעים קצרים של מוזיקה קונטרפונקטית מורכבת, חלקם כוללים פתרונות חידות שעל הנגן להבין כיצד לבצע.
טריו-סונאטה לחליל, כינור ובאסו קונטינואו – יצירה אינסטרומנטלית בסגנון הבארוק האיטלקי, שנועדה בין היתר להחמיא לחלילו של המלך.
המנחה המוזיקלית היא דוגמה מופתית לשימוש של באך בקונטרפונקט:
פוגות מורכבות – שילוב של נושא מלודי באופן שמרכיב מבנים הרמוניים עשירים.
קאנונים חידתיים – קטעים מוזיקליים בהם הביצוע המדויק תלוי בפרשנות המבצע, לעיתים תוך שימוש בטכניקות כמו הפיכת הנושא, הגדלה או הקטנה של הריתמוס.
חדשנות צורנית – באך משלב בין מבנים שונים, מקאנונים קפדניים ועד סונאטה קלילה יותר.
"המנחה המוזיקלית" נחשבת לאחת מיצירות המופת של באך, המדגימה לא רק את שליטתו במבנים מוזיקליים מתמטיים, אלא גם את יכולתו להביע רגש ועומק מוזיקלי.
היצירה מציבה אתגרים אדירים בפני מבצעיה, בעיקר בשל המורכבות הקונטרפונקטית והצורך בפרשנות יצירתית בקאנונים.
היצירה הודפסה בחייו של באך אך לא זכתה לפרסום נרחב באותה תקופה.
כיום היא מוערכת מאוד הן מבחינה מוזיקלית והן מבחינה תאורטית, ונחשבת לאחת מהדוגמאות המובהקות ביותר לאומנות הפוגה והקאנון בתקופת הבארוק.
המנון תנועת האספרנטו הוא La Espero (לָה אֶסְפֶּרוֹ, באספרנטו: "התקווה").
השיר, שחובר על ידי ד"ר אליעזר זמנהוף, נקרא בפי דוברי אספרנטו גם בשם La Himno ("ההמנון").
הוא מושך את משפחת האדם: Ĝi la homan tiras familion: לְתֵבֵל אֲפוּפַת מִלְחָמוֹת מֵעוֹלָם לַעולם שלנצח נלחם al la mond' eterne militanta הוּא מַבְטִיחַ הַרְמוֹנְיָה קְדוֹשָׁה לְעוֹלָם.
מתאספים לוחמי שלום, Kolektiĝas pacaj batalantoj, וְחִישׁ צָץ הָרַעְיוֹן וְגָדֵל וּמְגֻדָּשׁ, ובמהרה צומח העניין Kaj rapide kreskas la afero שֶׁהֵן אֶת לֵב הַמְּקַוִּים רָכַשׁ.
בְּאֵיתָן, עַתִּיקוֹת, עוֹד עוֹמְדוֹת הַחוֹמוֹת בעוצמה עומדות חומות בנות אלפי שנים Forte staras muroj de miljaroj הַחוֹצוֹת לְאֻמִּים, מַפְרִידוֹת בֵּין אֻמּוֹת.
בין העמים המחולקים; Inter la popoloj dividitaj; אַךְ נַפֵּץ תְּנַפְּצֵן הַקְּדוֹשָׁה בָּאֲהָבוֹת אבל יתנפצו המכשולים העקשנים, Sed dissaltos la obstinaj baroj, וּבִנְפֹץ, וְנָפְלוּ הַמְחִיצוֹת הֶעָבוֹת.
באמצעות האהבה הקדושה, מוכים לכל עבר.
וּמְבִינִים אִישׁ אָחִיו וְרֵעֵהוּ לָעַד, על יסוד לשוני נייטרלי, Sur neŭtrala lingva fundamento, עֵת לָשׁוֹן נֵיטְרָלִית מְקַשַּׁרְתָּם לְחַד, בהבינם אחד את האחר, Komprenante unu la alian, יֵאוֹתוּ עַמִּים בִּקְהָלָם כִּי יֵחַד העמים יעשו בהסכמה La popoloj faros en konsento חוּג מִשׁפָּחָה גָּדוֹל וְאֶחָד.
לְמוּדֵי־חֲרִיצוּת חֲבֵרֵינוּ הִנָּם; עמיתינו השקדנים Nia diligenta kolegaro בְּעָבְדָם לַשָׁלוֹם לֹא יִיעָפוּ חִנָּם, מעבודת השלום לא יתעייפו, En laboro paca ne laciĝos, כִּי אִם עַד חֲלוֹם־אֱנוֹשׁוּת מְרוֹמָם עד שהחלום היפה של האנושות Ĝis la bela sonĝo de l' homaro לְבִרְכַּת־נְצָחִים הִתְגַּשֵּׁם יִתְגַּשָּׁם!
מספר אספרנטיסטים הלחינו את השיר.
הלחן המקורי (1891) היה של הסופר והפוליטיקאי השוודי קלס אדולף אָדֶלשֶלד (Claes Adolf Adelsköld).
בכנס העולמי הראשון (1905) בוצע לצד הלחן המקורי גם הלחן של הברון הצרפתי פליסיאן מני דה מניל (Félicien Menu de Ménil).
לחן זה הוא המקובל, ולפיו שרים את La Espero בכל אירוע אספרנטיסטי מרכזי.
מנזר פונטנה הוא מנזר ציסטרציאני הממוקם בקומונת מונבאר (Montbard) במחוז קוט-ד'אור (Côte-d'Or) בצרפת.
המנזר נוסד על ידי ברנרד מקלרבו ב-1118, מספר שנים אחרי שעזב את מנזר סיטו (Cîteaux Abbey) כדי לייסד את מנזר קלרבו (Abbaye Clairvaux).
המנזר ממוקם בעמק מיוער כ-60 ק"מ צפון-מערבית לדיז'ון.
המנזר שגשג במאות ה-12 וה-13. פונטנה זכה להגנה של מלכי צרפת אך נבזז במהלך מלחמת מאה השנים ומלחמת הדתות.
מאוחר יותר, ההון שלו ירד, וחדר האוכל נהרס בידי הנזירים ב-1745. המנזר נסגר במהלך המהפכה הצרפתית ונהפך למפעל לייצור נייר עד 1902 שהיה רוב הזמן בבעלות משפחת מונגולפיה (Montgolfier).
המנזר נרכש ב-1905 על ידי אדוארד אנאר (Édouard Aynard) ושוחזר.
מלבד חדר האוכל ההרוס, הוא שמר על כל הבניינים המקורים: הכנסייה, המעונות, הקלויסטר, אולם האספות (האולם הקפיטולרי), חדר החימום, הקולומבריום (בניין בו משוכנות יונים) והנפחייה - כולם בנויים בסגנון רומנסקי.
תוספות מאוחרות יותר ששרדו כוללת את מגורי אב המנזר ובית החולים.
מנזר זה הוא אחד מהמנזרים הציסטרציאניים העתיקים והשלמים ביותר באירופה וב-1981 הפך לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
כנסיית המנזר נבנתה בשנים 1139–1147 ונחנכה בידי האפיפיור אאוגניוס השלישי ב-1147. תוכנן בצורת כצלב לטיני עם ספינה ראשית באורך 66 מטר ורוחב 8 מטר, ושתי ספינות משניות, עם בית רוחב באורך 19 מטר.
ממדי הקלויסטר (חצר מרובעת המוקפת בארקדות) הם 36 על 38 מטר.
בית המועצה מקורה בקמרונות בעלי צלעות כבדות.
חדר המעונות הגדול מקורה בגג מעץ Chestnut מהמאה ה-15.
"התעורר, רומני!" (ברומנית: "Deşteaptă-te, române"), הוא ההמנון הלאומי של רומניה החל משנת 1989, לאחר המהפכה הרומנית.
המילים נכתבו על ידי אנדרי מורשאנו (1816–1863).
הלחן מיוחס למוזיקאי ולסופר אנטון פאן והוא כנראה ממקור טורקי או יווני.
ההמנון נכתב ופורסם בזמן מהפכת 1848, בשם "קול מהדהד" ("Un răsunet") והותאם ללחן על ידי תלמידו של אנטון פאן, גאורגה אוצ'נסקו.
המועד 29 ביולי ברומניה נחשב "יום ההמנון הלאומי".
המנון זה שימש גם כהמנון של מולדובה במשך כמה שנים, עד שהוחלף ב-1994.
להמנון הלאומי של רומניה יש אחד עשר בתים.
עתה או לעולם לא, התווה לך גורל אחר
שגם אויביך האכזרים ישתחוו לו
עתה או לעולם לא, נוכיח לעולם
שבזרועותינו דם הרומאים עודו זורם
של מצביא מנצח, השם של טראיאן
הרם את מצחך הרחב והבט סביבך
כמו ברושים בהר ניצבים מאות אלפי גיבורים
ממתינים לקריאה, להשתער כמו זאבים על מכלאות הצאן
קשישים, גברים, צעירים ונערים, מההרים ומהמישורים
ראו, צללים דגולים, מיכאי, שטפן וקורבין
עם נשק בידם ואש בוורידים
"חיי חירות או מוות", הם קוראים
הובסתם על ידי רשעות קנאתכם.
והמחלוקת העיוורת, על מילקוב והקרפטים
אבל אנו, שנשמותינו נחדרו על ידי החירות הקדושה,
נשבעים להצטרף לאחוות אחים לתמיד.
אמהות אלמנות מהזמן של מיכאל הדרשן הגדול
קללות סילוק, עם דמעות בעיניה, כל אחד,
בסכנה כה גדולה, יהפוך לבוגד.
ברעם וגופרית הם אמורים להכחד
אלו שהבריחו את מאמצנו המרהיב
כשארצנו, אימנו עם בכי בליבה,
תשאל אותנו לחצות דרך חרבות ואש בוערת.
האם לא היה לנו מספיק מהיאטגן של הסהר הברברי
שפצעיו הגורליים מרוגשים עד היום?
עכשיו הקנוט (שוט מרוסיה) מתפרץ לבתינו התורשתיים,
אבל אנו נותנים עדות לפני האל החיי, אנו לא מקבלים זאת.
האם לא היה לנו מספיק עריציות עיוורת
של מי העול, כמו בקר, שאנו סוחבים כבר מאות שנים?
כעת הווה ניתן לאכזריים לנסות, בגאוותנותם העיוורת,
לקחת לנו את שפתנו, אבל אנו ניתן אותה רק מתים!
רומנים מארבע הפינות, עכשיו או לעולם לא,
הכריזו לכל העולם שהדנובה גנובה
דרך קנוניה, ומזימה ערמומית .
המוטו שלנו הוא חירות ומטרתו קדושה,
טוב למות בקרב, בתהילה מלאה,
מאשר שוב להיות עבדים בארצנו העתיקה!
המנזר הבנדיקטיני של יוחנן הקדוש במיסטר (גרמנית Benediktinerkloster St.
Johann; איטלקית Monastero di San Giovanni a Müstair; רומאנש Clostra Son Jon a Müstair) הוא מנזר בכפר מוסטר שבקנטון גראובינדן, בפינה הדרום-מזרחית של שווייץ.
בהיותו דוגמה טובה לאדריכלות נוצרית מהתקופה הקרולינגית, הוכרז המנזר בשנת 1983 כאתר מורשת עולמית, והוא נחשב לאתר התיירותי החשוב ביותר במוסטר ובסביבותיה.
כיום מתגוררות בקלויסטר של המנזר תשע נזירות, שעוסקות, בין היתר, בהארחה, בגידול הדרים וירקות, בהפעלת גן ילדים ובניהול מוזיאון וחנות המנזר.
המנזר נוסד לאחר שנת 775 על ידי הבישוף של העיר כור, כיום בירת גראובינדן, בפקודתו של קרל הגדול.
מאז תחילת המאה ה-9 נודע המקום שהוקדש ליוחנן המטביל כמנזר בנדיקטיני לגברים, ושימש כמעוז שלטוני של האימפריה הקרולינגית, כאכסניה לעוברי דרך, כמרכז מנהלי של הבישוף מכור וכמקום פולחן.
המקום נקרא בפשטות "מונסטריום" (Monasterium - מנזר בלטינית), ומשם זה התפתח שמו של הכפר מיסטר (Müstair) שאימץ את המנזר כסמלו.
בשנת 1163 הפך המקום למנזר נשים, ובמהלך שנות קיומו עוצב מחדש באופן מקיף לפחות שמונה פעמים - בניינים נהרסו ואחרים קמו תחתם.
הסרת התקרה הגותית של הכנסייה בשנים 1908–1909 וקילוף הקירות בין 1947 ל-1951 חשפו פרסקאות מהתקופה הרומנסקית (בערך 1150-1170) וחשוב מכך, מתקופת קרל הגדול.
זוהי סדרת הציורים החשובה ביותר המתוארכת לתחילת המאה ה-9, והיא עוסקת בסצנות מהתנ"ך ומהברית החדשה.
ציורים אלה סייעו להבנת התפתחות תיאורם של נושאים דתיים נוצריים כמו הסעודה האחרונה.
הציורים נאטמו מאחורי הקירות והתקרה במאה ה-15, התגלו במאה ה-19, ונחשפו, כאמור, במאה ה-20, כשחלק מהם הוסרו ממוקם והועברו לתצוגה במוזיאון הלאומי השווייצרי בציריך.
השיר המלכד הוא ההמנון הלאומי הרפובליקה של קמרון.
הוא נמצא בשימוש באופן לא-רשמי כבר מראשית 1948, טרם קבלת העצמאות, והוכר כהמנון הלאומי בשנת 1957. דז'אם אפאמה (Djam Afame) הלחין את המילים שכתב יחד עם סמואל מינקיו במבה (Samuel Minkio Bamba) ומואיז ניאט נקואו (Moïse Nyatte Nko'o).
המנזר הכחול (בגאורגית: ლურჯი მონასტერი, לוּרג'י מוֹנָסטֶריָה) הוא מנזר על הגדה הימנית של נהר הקורה בטביליסי גאורגיה.
שם המנזר ניתן לו בעקבות גגותיו הכחולים.
כנסיית יוחנן כותב הבשורה היא הקדומה שבהם, ועל פי האגדה היא נוסדה במאה ה-7. כנסיית אנדריה הקדוש נוסדה על ידי הארכ-אפיסקופ הקודם בזיל בשנת 1180. כנסייה זו נהרסה בידי הפרסים במאה ה-16 ושוחזרה מאוחר יותר.
לאחר סיפוח גאורגיה על ידי האימפריה הרוסית בשנת 1801 ניזוק המנזר קשות, בעקבות הפיכתו למחסן נשק.
בעקבות כך בוטלו הטקסים הדתיים במנזר.
בשנת 1858 הוחלט להטיל על הארכי-כומר, גריגול צ'רלאשווילי והמהנדס-טכנולוג, פון ביהולד, לבדוק מה נדרש לעשות כדי להביא לחידוש הטקסים הדתיים במנזר.
בשנת 1860 הם הגישו את מסקנותיהם וציינו שדרושים תיקונים קטנים בלבד כדי לחדש את הטקסים במנזר.
אולם רק בשנת 1871 פינה הצבא את מתחם המנזר, והעבודות לחידוש המנזר החלו זמן קצר לאחר מכן בהנהגת הארכיבישוף יואנה בסחרוב ועל פי תכנונו של ארכיטקט האיפרכיה, אל צ'יז'וב.
גגות המנזר נבנו בסגנון אדריכלי של בצל המאפיין את הסגנון האדריכלי שבו בנויות הכנסיות הרוסיות, שלא התאימה לסגנון האדריכלי הגאורגי וחייבה שינוי מוחלט של פני המנזר.
בשנת 1873 חודשו הטקסים הדתיים במנזר.
בתקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה, בשנות ה-50 של המאה ה-20, נפתחה מנסרה במנזר, ומאוחר יותר מוזיאון להיסטוריה של הרפואה.
בשנת 1990 שופץ המנזר שוב והגגות בסגנון הבצל הוחלפו בגגות בצורת אוהל.
המנזר המלכותי של סנטה מריה דה גואדלופה (ספרדית: Real Monasterio de Nuestra Señora de Guadalupe) הוא מתחם מנזרי השוכן ברשות המוניציפלית גואדלופה שבנפת קסרס, הנמצאת בקהילה האוטונומית הספרדית אקסטרמדורה.
המנזר היה אחד מהחשובים ביותר בספרד במשך כארבע מאות שנים, ובשנת 1993 הוא הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
מקורו של המנזר הוא בשלהי המאה ה-13, לאחר שרועה צאן מקסרס גילה על גדת נהר הגואדלופה פסל של המדונה, שככל הנראה הוחבא על ידי התושבים המקומיים מפני הפולשים המורים בשנת 714. באתר שבו התגלה הפסל נבנתה קפלה.
הקפלה הפכה לכנסייה מספר שנים לאחר הקמתה, והיא הורחבה פעם נוספת על ידי המלך אלפונסו ה-11, שביקר בקפלה מספר פעמים.
אלפונסו עשה זאת כהוקרה על ניצחונו בקרב ריו סלדו, אותו ייחס להתערבותה של המדונה.
הוא הכריז על הכנסייה בגואדלופה כאתר קדוש מלכותי, והחל לבצע את תוכניתו לבנות את המקום מחדש.
הנזירים ההיירונימיטים תפסו את השליטה על המנזר ב-1389 והפכו אותו לאתר המרכזי של פעילותם.
עבודות הבנייה נמשכו תחת חסותו של ראש המסדר הראשון, וב-1474 נקבר במקום אנריקה הרביעי לצד אמו.
אקסטרמדורה הייתה המקום הראשון שאליו כריסטופר קולומבוס עלה לרגל כדי להודות לאלוהים על שגילה את יבשת אמריקה.
המנזר מכיל חפצים רבים הקשורים לעולם החדש, ומבנים רבים הוקמו שם לכבוד הבתולה מגואדלופה, בהם בזיליקת גואדלופה המקסיקנית.
החסות המלכותית נותרה על כנה גם לאחר שנזירים מגואדלופה הקימו את מנזר אל אסקוריאל המפורסם, שהיה קרוב יותר לעיר הבירה המלכותית מדריד.
המנזר נחשב לאחד הקלויסטרים החשובים ביותר בספרד עד לחילון המנזרים ב-1835. בעקבות חילון המנזרים הועבר המנזר לבעלותה של ארכידיוקסיית טולדו, שהעבירה אותו ב-1908 לבעלותו של המסדר הפרנציסקני.
במהלך המאה ה-20 שוקם המנזר על ידי המסדר, והאפיפיור פיוס ה-12 העניק לו מעמד של "בזיליקה אפיפיורית קטנה" ב-1955.
מחוץ למנזר, במזרקה שבמורד המדרגות, הוטבל לנצרות אברהם שניור קורונל, שר האוצר של המלכים הקתולים בשנת 1492, אחיו ושלושה יהודים נוספים.
הסנדקים בטקס היו המלכים הקתולים.
הכנסייה הראשית (Templo mayor), שנבנתה על ידי אלפונסו ה-11 ויורשיו במאה ה-14 והמאה ה-15, היא המבנה הבולט ביותר בכנסייה, שהאדריכלות שלה השתנתה והתפתחה לאורך השנים.
הכנסייה ידועה בזכות דלתותיה, המקושטות באלמנטי ברונזה מהמאה ה-14. פנים הכנסייה כולל ספינה ושביל מזבח עם קמרונות.
הקפלה המרובעת של קטלינה הקדושה (Santa Catalina)
מתוארכת אף היא למאה ה-15, והיא ידועה בשל קבוצת קברים מקושטים מהמאה ה-16. קפלת השרידים הקדושים מהמאה ה-16 מחברת את קפלת קטלינה עם חדר תשמישי הקדושה (1638–1647), המקושט בציורים רבים מאת פרנסיסקו דה סורבראן.
מאחורי הבזיליקה נמצא הקמרין דה לה וירחן (Camarin de la Virgen), שהוא מבנה בארוק מתומן שנבנה בין 1687 ל-1696 עם חדר הבתולה הסטוקואי, ותשעה ציורים של הצייר לוקה ג'ורדנו.
האלמנט החשוב ביותר בחדר זה הוא כס המלכות שעליו נמצא פסל המדונה, שעל שמו נקרא המנזר.
מבנים ידועים נוספים כוללים את הקלויסטר בסגנון מודחאר, שנבנה בין 1389 ל-1405, הידוע בזכות השער הפלטרסקי שלו; הקלויסטר הגותי, שנבנה בין 1531 ל-1533, והכנסייה החדשה, שנבנתה ב-1730 לפי הוראה של אחד מצאצאי קולומבוס וכוללת שלוש ספינות.
בשנת 1856 נהרס הארמון של איזבלה הראשונה מקסטיליה, שנבנה בין 1487 ל-1491.
ההמנונים ההומריים (יוונית עתיקה: Ὁμηρικοὶ Ὕμνοι, Homērikoi Hymnoi) הם אוסף של 33 המנונים ביוונית עתיקה שחוברו ככל הנראה במקומות שונים, בתקופות שונות, על ידי מחברים שונים, עבור אירועים שונים.
הקדומים שבהם הם כנראה מהמאה השביעית לפני הספירה, אולי אף השמינית.
ההמנון המאוחר הוא מן התקופה ההלניסטית, ככל הנראה מהמאה השנייה לפני הספירה, וישנם חוקרים המייחסים שניים מההמנונים לתקופה הרומית.
בשם המנון (ςυμνο,hymnos) כינו היוונים שיר תהילה לכבוד אחד האלים.
כינוים של ההמנונים "הומריים" נשמר להם משום שהם כתובים בסגנון המושפע מהאיליאדה והאודיסיאה, המיוחסים להומרוס, והם כתובים במשקל ההקסמטר דקטילי, האופייני לאפוסים ההומריים.
מבחינת התוכן, משלימים ההמנונים את הפער הנראטיבי בין המסופר ב"תאוגוניה" להסיודוס אודות היווצרות העולם והולדת האלים, לבין האפוסים של דור הגיבורים, ובהם מלחמת טרויה המסופרת באיליאדה ושיבתו של אודיסאוס ממלחמה זו כמסופר באודיסיאה.
ההמנונים ההומריים כוללים שלוש יחידות ספרותיות: פתיחה, גוף ההמנון ובו מידע רב על האלים ומעלליהם, ויחידת סיום.
נהוג להבחין בין ארבעה המנונים הומריים ארוכים לבין שאר ההמנונים, הנחשבים כקצרים.
ההמנון הארוך ביותר, לאפולו, מכיל 595 שורות, ואילו הקצר ביותר, לדמטר ולפרספונה, מכיל שלוש שורות.
כל אחד מההמנונים הוקדש למעללים ולאירועים מכוננים של אל, או אלה, או לבני זאוס הרקולס, והדיוסקורים הנחשבים כגיבורים או אלים-למחצה.
שלושה המנונים הוקדשו ליותר מדמות אחת, המקיימות ביניהן זיקה הדוקה, כגון הדיוסקורים, שהם אחים תאומים, או דמטר ובתה פרספונה, ואפולו והמוזות.
עדות פנימית מתוכן ההמנונים מעידה שלפחות המנון אחד חובר לתחרות (ההמנון הארוך לאפרודיטה), המנון אחר חובר לחג שנתי שנערך לרגל חגיגות היין (ההמנון הקצר לדיוניסוס).
בהמנון הארוך לאפולו ישנה התייחסות לחגיגות שנערכו לאפולו בדלוס, ואולי גם בדלפי.
וישנם חוקרים הטוענים שבהמנון משתקף חג בו איחד פוליקראטס את הפסטיבל בדלפי עם זה שבדלוס, חוקרים אחרים סבורים שההמנון משקף את חידוש הפולחן בדלוס ובדלפי על ידי פייסיסטראטוס, לאחר מיגור הפרסים מיוון.
בין האלים המרכזיים במיתולוגיה היוונית הזוכים לשבחים ושירי ההלל: אפרודיטה, אפולו, ארס, אסקלפיוס, ארטמיס, אתנה, דיוניסוס, דמטר, קסטור ופולוקס, גאיה, הליוס, הרה, הרקולס, הרמס, הפייסטוס, הסטיה, פאן, פוסידון, אפולו הפיתוני, סלנה וזאוס.
המנזר הבנדיקטיני באבו גוש הוא מנזר בנדיקטיני מהזרם האוליביטי השוכן במרכז הכפר אבו גוש, וידוע בעיקר בזכות "כנסיית מריה הקדושה של התחייה" הצלבנית שבו, ובה שרידי פרסקאות מהמאה ה-12. הכנסייה הוקמה מעל מעיין הנובע עד היום בקריפטה שלה.
מאוחר יותר נוסד במקום גם מנזר, שפעל עד סוף המאה ה-15. בתחילת המאה ה-20 חודש היישוב הבנדיקטיני במקום, הכנסייה שופצה, והוקמו מבני המנזר.
בצמוד למנזר שוכן המסגד העתיק שהיה המרכזי בכפר עד חנוכת מסגד אחמד חאג'י קדירוב בשנת 2014. בראש המנזר מונף דגל צרפת ועל פי הכתוב בשלט המוצב על קיר הכניסה: "המנזר נמצא תחת הקוֹנְגְרֶגַצְיָה של מונט-אוליבט והוא שטח לאומי של צרפת".
על השלט נמצא גם סמל הקונסוליה הצרפתית בירושלים.
תל קריית יערים, המכונה בערבית בשם "דיר אל-אזהאר", זוהה החל בתקופה הביזנטית עם קריית יערים העתיקה, אליה הובא ארון הברית לאחר ששוחרר משבי הפלשתים:
במקום נצבה כנסייה כבר בתקופה הביזנטית, אך היא נהרסה באופן סופי בראשית המאה ה-12 ונשכחה (מאז 1924 ניצבת כנסיית גבירתנו של ארון הברית על התל).
סמוך לאחר מכן, החל נוהג זיהויו של המעיין שנובע כיום מתחת לכנסייה עם אמאוס בה נגלה ישו לשניים משליחיו לאחר שקם לתחייה:
המסורת הנוצרית מזהה את אחד התלמידים כ"קליאופס", בעלה של מרים, אחת מאלו שנכחו בצליבה (הבשורה על-פי יוחנן פרק 29 פסוק 25), ואת התלמיד השני כ"שמעון" בנו של קליאופס ואחד משבעים התלמידים של ישו.
ב-1141, עבר האזור לידי ההוספיטלרים, ואלה הקימו את הכנסייה הצלבנית שבמנזר במרחק של כ-400 מטר ממזרח לתל קריית יערים.
הם השתמשו בה עד תבוסתם לסלאח א-דין ב-1187. מקובל שבשנת 1392 או בסמוך לה, התחדש היישוב הנוצרי במקום, והפרנציסקנים הקימו מנזר סביב הכנסייה.
הנוכחות הנוצרית במקום פסקה בסוף המאה ה-15. לפי אחת הגרסאות פרעו תושבי הכפר המוסלמיים בנזירים והרסו את המנזר, אך קיים ספק באשר לאמיתותה של גרסה זו.
ברי עם זאת שהיישוב הנזירי באבו גוש אכן פסק, והמבנים המשיכו ושימשו אך ורק כתחנת מעבר לצליינים בדרכם לירושלים.
החל במאה ה-16 החל נוהג זיהויו של אבו גוש עם ענתות, עיר הולדתו של ירמיהו, והכנסייה כונתה על שמו.
מסורת זו שדחקה את גרסת אמאוס, נדחתה בתורה באופן סופי במאה ה-19, וכיום מקובל זיהויו של אבו גוש עם קריית יערים המקראית.
משך מאות שנים, תוארה הכנסייה על ידי נוסעים אירופים כמבנה מונומנטלי איתן, אם כי מוזנח, שלעיתים חולל ושימש כאורווה או כמחסן מלח.
בעקבות מאמציו של הרוזן שרל דה ווג, שגריר צרפת באיסטנבול, העניק הסולטאן העות'מאני אבדילאזיז את הכנסייה לממשלת צרפת ב-19 בפברואר 1873. דה ווג הכיר את הכנסייה מביקורו בארץ ישראל בשנים 1853–1854, ובחיבורו "הכנסיות של ארץ הקודש" התייחס אליה בקובעו כי מדובר ב"אחד המונומנטים היותר מעניינים של האומנות הפרנקית" בארץ ישראל.
עוד קרא דה ווג לעשות כל מאמץ לשימור המבנה.
לרשות הצרפתים הועבר שטח של חמישה דונמים ואלה רכשו שטחים נוספים מתושבי הכפר, אשר הצטרפו כדי 22.5 דונם בסך הכול.
במקום נערך סקר ארכאולוגי שכלל גם את פינוי החול שסתם את הקריפטה.
אולם מיקומו של המבנה בלב כפר מוסלמי, הביא לכך שעד מהרה שב לשמש כאורווה.
מסיבות פוליטיות עמדה ממשלת צרפת על כך שהמקום יימסר אך ורק לרשותו של מסדר נוצרי צרפתי, והדבר מנע מהפרנציסקנים המקומיים ומהפטריארכיה הלטינית ליישב את המקום.
בסוף המאה ה-19 הגיע לארץ הכומר הצרפתי אדולף מורו (Adolphe Moreau), ולאחר שובו לצרפת החל לפעול למען הענקת הכנסייה לחברי מנזר "פייר קי ויר" (Pierre qui Vire - "אבן מתגלגלת") הבנדיקטיני השוכן בעיר מגוריו.
מחלוקות וסכסוכים שונים עיכבו את התקדמות התוכנית, ורק ב-1899 הגיעו לירושלים שני נזירים מהמסדר, מצוידים בסכום של 50,000 פרנק צרפתי שנועד לשיפוץ המבנים, לרכישת שטחי קרקע נוספים ולהקמת הקהילה.
סכסוכים נוספים אפשרו את התיישבות הנזירים הבנדיקטינים באבו גוש רק באמצע 1901. הם ניקו ופינו את הקריפטה וחשפו את נביעת המעיין מתחתיה.
הוקמה חומה סביב הנכס ונערכו סקרים וחפירות ארכאולוגיים.
בית מגורים קטן הוקם מצפון לכנסייה ומבנה המנזר הוקם החל משנת 1903 בצמוד לחזיתה המזרחית של הכנסייה שהייתה רעועה במיוחד.
הרוזן אמדה דה פיילה (Amadee de Piellat) שיפץ את הפרסקאות המוזנחים שנותרו בכנסייה, ופרסם ב-1905 אלבום שתיעד אותם.
הכנסייה שופצה וחודשה באופן נאמן ככל הניתן למקור.
רק דלת הכניסה והמזבח שהוצב באפסיס ואשר הוקם מאבן בית לחם לבנה, אינם מקוריים.
העבודות נשלמו בשנת 1907 וב-2 בדצמבר אותה שנה נערך טקס חנוכת הכנסייה.
המנזר הבנדיקטיני במקום החל לתפקד, וחבריו עסקו בעיקר בפעילות חקלאית ועיבדו את קרקעות המסדר.
המסדר רכש קרקעות נוספות, ושטח נחלתו הגיע ל-150 דונמים לאחר שנים ספורות, כ-30 מהם משתרעים סביב הכנסייה והמנזר עצמם.
הנזירים גידלו גפנים וייצרו יין ושמן.
מאוחר יותר התחלפו הנזירים הבנדיקטינים במקום בנזירי מסדר הלזריטים, וב-1976 היה המנזר שוב למנזר בנדיקטיני של המסדר האולביטני.
במימון ממשלת צרפת שוב חודשו הפרסקאות בכנסייה בשנת 2000, ובתחילת שנת 2009 נערך שיפוץ מקיף נוסף במבנה.
נכון למרץ 2025 מתגוררים במנזר 7 נזירים ו-14 נזירות מגרמניה, צרפת, קונגו, וקנדה, תוך הקפדה על ההפרדה הנדרשת.
כמקובל במסדר הבנדיקטיני הם עוסקים בעבודת כפיים, בעיקר חקלאית, אך הם גם נוטלים חלק בעבודות הבינוי, השיפוץ והתחזוקה של המקום ומנסים לקיים משק אוטארקי ככל הניתן.
עוד פועלים במקום בתי מלאכה לקרמיקה ולייצור נרות.
כנסיית התחייה מוקדשת להתגלותו של ישו בפני שני שליחיו באמאוס, לאחר שקם לתחייה.
היא שוכנת בליבו של מתחם המנזר, והכניסה אליה היא דרך דלת ברזל בחזיתה הצפונית.
במבנה שלוש ספינות, והאמצעית שבהן גבוהה יותר ומסתיימת באפסיס בצידה המזרחי.
באפסיס חלון אחד, וניצב בו מזבח עשוי אבן לבנה שהובאה מבית לחם.
מספר חלונות קבועים בחלקה העליון של הספינה האמצעית, ופתחים ממוסכים קבועים בקירות הספינות הצדדיות.
אופיים של החלונות ומספרם הקטן גורמים לכך שחלל הכנסייה חשוך למדי.
תקרת הספינה האמצעית עשויה בצורת קמרון צולב.
עוביים של קירות הכנסייה נע בין 2.5 ל-3.5 מטרים.
האפסיס, הקירות והעמודים מעוטרים בפרסקאות, שעל אף שהוזמנו על ידי הצלבנים הקתולים, הם צוירו בידי אומנים יווניים בסגנון נוצרי-אורתודוקסי ביזנטי.
למרות עבודות השימור והשיפוץ שלהם, השתמרו הפרסקאות רק בחלקם, ולעיתים באיכות ירודה.
פניהן של הדמויות נמחקו במזיד, ככל הנראה בידי מוסלמים.
המנזר באבו גוש הוא המנזר היחיד מהתקופה הצלבנית בארץ ישראל שבו השתמרו ציורי הקיר, גם אם לא במלואם.
בכנסייה מתקיימים קונצרטים במסגרת פסטיבל אבו גוש.
חלל הקריפטה גדול למדי, ובו מספר מזבחים ופינות תפילה נפרדות.
תקרת המבנה עשויה קמרון צולב, וקשתותיה נשענות על עמודים מסיביים.
עוביים של הקירות מגיע עד שלושה וחצי מטרים במקומות מסוימים.
בצידה המערבי של הקריפטה שוכנת בריכת המעיין שמתחת לכנסייה, ויש המשליכים אליה מטבעות.
מספר גרמי מדרגות מוליכים מהבריכה אל חלל הקריפטה שסביב לה, וכן אל אולם הכנסייה עצמו.
מי המעיין משמשים להשקיית הגינה של המנזר בקיץ.
על יד הכניסה לקריפטה, נמצאת בקיר החיצוני אבן כחלק מהקיר ובה כתובת של הלגיון הרומאי:
הלגיון העשירי פרטנסיס היה לגיון שהובא לארץ בשנת 66 כדי לדכא את המרד הגדול, ולאחר מכן נותר בירושלים ובסביבתה.
האבן נלקחה מאתר אחר ושובצה בקיר במהלך הבנייה.
המנזר הפרנציסקני הוא מבנה השוכן במתחם בזיליקת הבשורה בנצרת, ביו הבזיליקה שמדרום לו לכנסיית יוסף הקדוש שמצפון לו.
המנזר הוקם על ידי הפרנציסקנים בשנת 1620 באישורו של פחר א-דין השני.
המקום שימש גם כאכסניה עבור צליינים עד הקמת האכסניה החדשה במאה ה-19 , וגם נפוליאון שהה בו לאחר שכבש את עמק יזרעאל.
המבנה נהרס ב-1930 ובמקומו הוקם המבנה הנוכחי, המשכן גם את בית הדין הדתי של העדה הקתולית בעיר, את בית הספר "טרה סנטה" ואת המוזיאון הקטן בקומת המרתף, העוסק בתולדות הבזיליקה הסמוכה ובנצרת הקדומה.
במנזר עצמו מתגוררים בין 20 ל-30 נזירים.
אורכו של המבנה כמעט מאה מטרים, יש בו שלוש קומות והוא נושא גג רעפים אדום.
במרכז חזיתו המזרחית אגף נוסף המשווה לו את צורת האות T.
סמוך ממערב למנזר ולבזיליקה שוכן בניין האכסניה הפרנציסקנית, המכונה "קאזה נובה" (בית חדש).
המבנה הוקם בראשית מאה ה-19 ושימש כאכסניית צליינים במקום מבנה המנזר.
בשנת 1929המבנה שופץ על ידי בלה שניטלנדר שהתבקש לתכנן שיפוצים.
אחיו של בלה לואיס, שהיה אף הוא מהנדס וחי בברלין באותו זמן, בא לארץ ישראל לסייע לו בפרויקט.
המבנה שופץ מספר פעמים והוא ממשיך ופועל כאכסניה.
מולדתנו האהובה (בקרואטית: Lijepa naša domovino) הוא ההמנון הלאומי של קרואטיה.
השיר היה ההמנון של הרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה, שהיוותה חלק מיוגוסלביה, ונקבע ההמנון הרשמי של קרואטיה העצמאית לאחר הכרזת העצמאות של קרואטיה ב-1991.
המילים המקוריות נכתבו בידי אנטון מיחנוביץ' ופורסמו לראשונה תחת השם "המולדת הקרואטית" ("Horvatska domovina") בשנת 1835. הלחן נכתב בידי יוסיפ רוניאנין ב-1846.
העיבוד וההרמוניה המלאה כפי שהיא מוכרת כיום בוצעה בידי וטרוסלאב ליכטנגר בשנת 1891, וכבר באותה שנה השיר בוצע כהמנון הקרואטי תחת השם "האהובה שלנו" ("Lijepa naša").
מאז השיר מוכר כהמנון הקרואטי, כשבוצעו בו מספר שינויים בשם השיר ובמילותיו.
בין השנים 1918 עד 1941 חלקים מההמנון הקרואטי נלקחו להמנון של ממלכת יוגוסלביה.
תרגום לעברית קרואטית מולדתנו האהובה
גם אתה, הדנובה, לא תאבד מכוחך
ים כחול עמוק, ספר לעולם
כשהרוח הסוערת מצליפה בעצי האלון
הרפובליקה שלי (בסרבית: Моја Република) הוא ההמנון הלאומי של רפובליקה סרפסקה, ישות בתוך בוסניה והרצגובינה.
ההמנון הקודם של רפובליקה סרפסקה היה אלוהים של צדק (Боже правде), לחן של דבורין ינקו (Даворин Јенко), מילים של יובן ג'ורג'ביץ' (Јован Ђорђевић), משנת 1872.
המנורה (לעיתים: מנורה; ביידיש: פארלאג מנורה/המנורה) הייתה הוצאת ספרים פרטית מיסודו של מרדכי זונשיין, שפעלה בישראל מסוף שנות ה-50 ועד סוף שנות ה-70. הייתה זו הוצאת הספרים היידית השנייה בארץ.
מרבית הספרים שהופיעו בה היו ספרי שירה ופרוזה ביידיש (ותרגומים לעברית מיידיש), וחלק ניכר מהספרים היו בנושא השואה.
מרדכי (מוֹטְל) זוֹנְשַיין (ביידיש: זאָנשיין) (1905–1980), יליד חמיילניק (Chmielnik) שבפולין, התגורר בבגרותו בסטאשוב.
הוא ואשתו לאה (1903–1965) שרדו את השואה, אך איבדו בה את בנם היחיד, ירחמיאל בן ה-13. זונשיין היה פעיל ציבור בקהילה היהודית לפני המלחמה, במהלכה ואחריה.
ב-1944 היה ממייסדי הוועד היהודי המרכזי של יהודי פולין, הגוף שדאג לשארית הפליטה מיהדות פולין עד 1950, ושימש כגזברו.
בהמשך עלה לישראל עם אשתו.
בארץ כיהן כיו"ר ארגון יוצאי חמיילניק.
בסוף שנות ה-50 ייסד את הוצאת "המנורה", שפעלה מביתו שברח' זנגביל 24 בתל אביב, ושימש כמנהלה ועורכה.
ההוצאה, כפי שנכתב בקטלוג הכללי של התאחדות הוצאות הספרים בישראל ב-1969, "שמה לה למטרה להוסיף נדבכים אחדים למפעל שיקום חורבנה של שפת יידיש וספרותה לאחר השואה".
הייתה זו הוצאת הספרים היידית השנייה שקמה בישראל, אחרי הוצאת י"ל פרץ (שנוסדה ב-1956).
במרוצת שני העשורים שפעלה בהם ראו בה אור כ-400 ספרים, מרביתם ביידיש.
ההוצאה הקפידה להוציא רק ספרי יידיש מובחרים, ורכשה לעצמה שם בעולם התרבות היידית.
חלק מכריע מהספרים שהוציאה הם בנושא השואה (ביידיש, בעברית ובאנגלית) ויהדות מזרח אירופה.
בנוסף, הוציאה "המנורה" ספרות יפה (שירה ופרוזה) מקורית ביידיש וכן תרגומים מיידיש לעברית.
בין הספרים החשובים שראו אור בהוצאת "המנורה":
מחקרו של אברהם יהושע השל על חסידות קוצק ("קאָצק אין געראנגל פאר אמתדיקייט", תשל"ג).
בשנת 1967 הפיקה ההוצאה מהדורה אלבומית תלת-לשונית (יידיש, עברית ואנגלית) של ספרו של ק.
צטניק (יחיאל די-נור) "כוכב האפר", עם ליטוגרפיות מאת גרשון קניספל (שזכתה בפרס לעיצוב המוצר מטעם משרד המסחר והתעשייה).
בשנת 1969 התפרסמו בהוצאה סיפוריו של ש"י עגנון בתרגום ליידיש מאת אליעזר רובינשטיין, עם איורים מאת יוסל ברגנר.
בשל מחלתו הקשה של המו"ל זונשיין, ההוצאה חדלה לתפקד כמעט לחלוטין בשנת 1977. היא פעלה במידה מועטה עד סוף שנות ה-70, ובשנות ה-80 המוקדמות ראו אור כותרים בודדים נוספים.
מגיני המולדת הוא ההמנון הלאומי של תוניסיה.
מילות השיר נכתבו על ידי מוסטפא סאדק א-ראפעי ואבו אל-קאסם א-שאבי.
מילות ההמנון נלקחו משיר שנכתב בשנות ה-30 על ידי המשורר המצרי מוסטפא סאדק א-ראפעי.
מקובלת הטענה כי המנגינה הולחנה על ידי מוחמד עבד אל-ווהאב, אך המוזיקולוג התוניסאי סלאח אל-מהדי סבור כי המשורר אחמד ח'יר א-דין הוא שהלחין את ההמנון.
בתיו האחרונים של ההמנון נכתבו על ידי אבו אל-קאסם א-שאבי.
על פי אל-מהדי, בתים אלו צורפו להמנון ביוני 1955 על ידי מונגי סלים.
ההמנון נקרא לעיתים מזמור המהפכה, והוא הושר במהלך הפגישות של מפלגת השלטון, "ניאו דסתור".
השיר החליף את סלאם אלביי כהמנון הלאומי, לאחר נפילת המשטר המלוכני בתוניסיה (ב-25 ביולי 1957).
הוא שימש באופן זמני כהמנון עד להחלפתו ב-20 במרץ 1958, אז התקבל אלא ח'לידי כהמנון הרשמי.
מאוחר יותר, עם ההפיכה שהעלתה לשלטון את זין אל-עאבדין בן עלי ב-12 בנובמבר 1987, חזר "מגיני המולדת" להיות ההמנון הלאומי.
מגני המולדת ,הו מגני המולדת!
קולותיה של רודזיה היה ההמנון הרשמי של רודזיה.
עלו, הו קולותיה של רודזיה,
אלוהים, חלוק איתנו מהשפע שלך.
הענק לנו כוח להתמודד עם כל סכנה,
ולהעז במקום בו עומד אתגר.
הנחה אותנו, אלוהים, להחלטה נכונה,
וכל זמן שברצונך חסד לתת,
הו, תן בליבנו לגבור תמיד באומץ
למען הארץ הזאת, תחת השגחתך.
אשר ברוב הדר מהדהדים דרך ההרים,
עולים מעלה אל השמיים שטופי השמש,
פרדוקס המנורה של תומסון הוא חידה פילוסופית שהיא וריאציה לפרדוקסים של זנון.
נהגתה ב-1954 על ידי הפילוסוף הבריטי ג'יימס פ.
תומסון, זאת על מנת לחקור את האפשרות של ביצוע סופר-משימה (אנ') - הרכבה של מספר אינסופי של משימות.
הפרדוקס מתייחס למנורה בעלת מתג אחד - לחיצה אחת על המתג תדליק את המנורה, השנייה מכבה אותו וכן הלאה.
האם המנורה כבויה או דולקת?
תומסון הסיק מכך שאפשרות הביצוע של סופר-משימות יוצרת סתירה:זה נראה בלתי אפשרי לענות על השאלה הזו.
לא ייתכן שהמנורה דולקת, כיוון שלעולם לא מדליקים את המנורה מבלי שנכבה אותה לאחר מכן.
והמנורה גם לא יכולה להיות כבויה, כיוון שלעולם לא מכבים את המנורה מבלי להדליק אותה לאחר מכן.
אבל המנורה בהכרח נמצאת באחד המצבים - דלוקה או כבויה.
השאלה קשורה להתנהגות טור גרנדי - כלומר הטור
הדמיון ברור כאשר מסתכלים על סדרת הסכומים החלקיים - עבור n זוגי נקבל ש ועבור n אי- זוגי נקבל ש , כלומר נקבל את הסדרה: - שכמובן לא מתכנסת.
אם נתייחס ל'1' כמנורה דולקת ול'0' כמנורה כבויה, נקבל בדיוק את סדרת המצבים של המנורה, ובדיוק באותו אופן נקבל שהיא "לא מתכנסת" - אין לדעת באיזה מצב יסתיים התהליך.
אפשר להתבונן בטור גם באופן אחר:
הפתרון למשוואה זו, בהנחה שהסכום מוגדר, הוא , ואכן קיימות שיטות סכימה שונות, המכלילות את הדרך המקובלת של גבול הסכומים חלקיים, כדוגמת סכומי צזארו, בהן הטור מתכנס לערך זה.
מובן שלפתרון זה אין ערך בפתרון הפרדוקס, שכן אין משמעות לנורה שהיא חצי דולקת וחצי כבויה, כיוון שחלק מהנחות הבסיס בפרדוקס היו שקיימת דיכוטומיה לגבי מצב המנורה - המנורה בכל רגע דולקת או כבויה.
ניסוח לא פרדוקסלי של הבעיה
במאמר של אירמן ונורטון (Earman and Norton) מ-1965 נטען כי הבעיה איננה פרדוקס כיוון שמהגדרת השאלה נגזרים קטעי זמן בהם המנורה דולקת ונגזרים קטעי זמן בהם המנורה כבויה.
בשאלה מתייחסים למנורה אידיאלית, לכן אפשר לטעון שהיא דולקת בדיוק ברגעים:
הנחת האידיאליות של המנורה באה לידי ביטוי בכך שאנחנו מניחים שהלחיצה משנה את המצב בו המנורה נמצאת בין רגע.
אם כך קיבלנו פונקציה המתארת בהינתן נקודת זמן את מצב המנורה בנקודת הזמן:
אם כך מניסוח השאלה לא מוגדר מה הערך של , כלומר תיאור הפרדוקס נותן מידע על מצב הנורה רק בקטע , וניתן להגדיר כרצוננו את , בכל אופן כבר אין סתירה, ושללנו את ההוכחה לאי-יכולת ביצוע של סופר-משימות.
ההמנון הלאומי של הרפובליקה הקירגיזית (בקירגיזית: Кыргыз Республикасынын Мамлекеттик Гимни) אומץ ב-18 בדצמבר 1992.
בהחלטת הפרלמנט הקירגיזי, הוא אומץ כהמנונה הלאומי של המדינה ב-18 בדצמבר 1992.
השיר מנוגן בדרך כלל בסולם לה מז'ור.
תרגום חופשי לעברית קירגיזיתהרים גבוהים, עמקים ושדות,
שווי ערך לנשמת בני עמינו.
ידידות ואחדות, מאבותינו ניתנו ומזמן בליבנו,
ברית של הרמוניה כרתנו בינינו,
אנשי עמינו בדגל החופש מנופפים,
נא למשך דורות, תן לנו לשמור על מורשתנו הקדושה.
נוקור ריטש (בקמרית: បទនគររាជ, בתרגום לעברית: מלכות מפוארת) הוא ההמנון הלאומי של ממלכת קמבודיה.
מילות השיר נכתבו על יד צ'ואון נאת' ומנגינתו מבוססת על לחן של שיר קמבודי עממי.
השיר אומץ לראשונה כהמנונה של קמבודיה ב-1941 ופעם שנייה ב-1947, לאחר קבלת עצמאותה מצרפת.
בשנת 1970, בוטלה המלוכה וכמו כן בוטל מעמדו של השיר כהמנון לאומי.
ב-1975, הוחלף ההמנון על ידי הקמר רוז' ב-"Dap Prampi Mesa Chokchey" (שבעה עשר באפריל המפואר).
ההמנון שוחזר לאחר ניצחון המפלגה הרויאליסטית FUNCINPEC בבחירות שהתקיימו במדינה ב-1993.
מי ייתן והמלאכים ישמרו על מלכנו,
אנחנו משרתיו מבקשים לחסות בשלמות שושלת השליטים, שנועדו לבנות מקדשים
ולשלוט על אדמת חמר המפוארת.
מקדשים של אבן חבויים ביער.
חשוב על הממלכה הגדולה מנצחת.
גזע חמר עומד מוצק כאבן.
אנחנו מתפללים לייעוד הטוב של קמבודיה,
בשביל האומה הגדולה של חמר.
ההמנון הלאומי של קיריבטי הקרוי בשם "עמדי קיריבטי" נכתב והולחן על ידי הפוליטיקאי הקיריביטי אוריאום טמוארה לוטבה (1910–1988).
ההמנון קיבל מעמד רשמי ב-12 ביולי 1979.
תרגום לעברית גילברטית עמדו, אנשי קיריבטי!
יושג כשכל לבבותינו יפעמו כאחד,
אנו מתחננים בפנייך, הו אלוהים,
דיר שאער או בית זאכאר המוכר בעיקר בתור "המנזר הרוסי"היה מנזר רוסי-אורתודוקסי ובית הארחה לצליינים שנבנה על הר בגובה של 954 מטרים (המכונה "ההר הרוסי"), ואחד המשלטים החשובים בגוש עציון במהלך הקרבות על הגוש במלחמת העצמאות.
במדרון הצפוני מערבי ישנה מנהרה תת-קרקעית באורך של כ־40 מטר.
חרסים נמצאו באחת המערות, מהתקופה הישראלית, מהתקופה ההלניסטית, מהתקופה הרומית, מהתקופה הביזנטית ומהעת המודרנית.
ב-1 במאי 1903 הגבעה נרכשה על ידי הכנסייה הרוסית, מתוך כוונה לבנות במקום בית הארחה לצליינים רוסים שעשו את דרכם מירושלים ובית לחם לחברון (בעיקר לאלוני ממרא), סמוך לח'אן שפעל בקרבת מקום עוד לפני כן.
תחילה, לא איפשרו השלטונות העות'מאניים והתושבים המוסלמים בסביבה לבנות בשטח, אך ב-1904 הוחל בבניית מתחם הארחה ומנזר בעבור הנזירים שהחזיקו את המקום, על חורבות הכנסייה הביזנטית.
המתחם כלל מבנה גדול ושלושה ביתנים קטנים, ונועד להכיל כאלף איש.
מסביבם טיפחו המאמינים ובראשם מנהל האתר הנזיר לאזאר (1852–1932) אחוזת עצי פרי פורייה, שתלו כרם והקימו יקב קטן.
לאזאר גם הרחיב את מערכת המערות כדי להקים מספר כנסיות ותאי מגורים לנזירים.
בניית המנזר ובית ההארחה נסתיימה בשנים 1913–1914.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוכרחו כל הנתינים הרוסית לעזוב את שטחי האימפריה העות'מאנית, והמנזר נעזב, אך בניגוד לנכסים אחרים של הכנסייה הרוסית, הוא לא נתפס על ידי השלטונות ונשאר בידי הכנסייה.
במהלך פרעות תרפ"ט, מצאו מקלט במנזר תושבי היישוב העברי הסמוך מגדל עדר (שננטש וחרב בפרעות), שם הגנו עליהם ערבים תושבי בית אומר.
בשנים 1932–1936 רכשה חברת "אל ההר" של שמואל צבי הולצמן שטחים בסמיכות להר הרוסי.
הולצמן השיג את אישורו של מושל ירושלים ג'יימס אדוארד פרנסיס קמפבל, ושל ראש הכמרים בכנסייה הרוסית, לחכור את המנזר ב-1934. קבוצת פועלים יהודים הגיעה למנזר והשתכנה בו, בעת שהכשירו את הקרקע לעליית קיבוץ כפר עציון לקרקע.
אנשי "אל ההר" גם טיפחו את גן עצי הפרי ששתלו הרוסים במקום, והקימו בו משתלה.
הקבוצה נטשה את המנזר במהלך מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט, וב-1938 פעלו בו חיילים בריטים.
בינואר 1948, השתלטו על המנזר הרוסי כוחות של הלגיון הערבי, וממנו תקפו את גוש עציון.
מפקד גוש עציון במלחמת העצמאות, עוזי נרקיס, חכר את המנזר וסביבותיו מהכנסייה הרוסית בירושלים, ולאחר מכן כבש את המקום והקים בו משלט.
המשלט חלש על כביש ירושלים-חברון, על כביש הגישה אל הגוש ועל עמק ברכה, ולכן היה בעל חשיבות עליונה בעבור מגיני הגוש, והוא היווה חלק משרשרת משלטים שנועדה לשמור על הגוש .
את הפיקוד על המשלט קיבל במרץ 1948 איש החי"ש המשורר צבי בן יוסף, שאף כתב שיר על המנזר.
המשלט הפך בסיס להתקפות על כלי רכב ערביים שנעו בכביש הראשי.
ב-12 באפריל 1948, בעקבות תקיפה של לוחמים גוש עציון על כלי רכב ערביים בכביש ירושלים חברון, פתח הלגיון הירדני בהפגזה ובהתקפה על המנזר הרוסי, ולוחמים כפריים מהאזור ניסו להסתער על המנזר, אך נהדפו.
הקרב המשמעותי הראשון על המנזר וסביבתו אירע בכ"ה בניסן, 4 במאי, כתגובה על ירי יהודי לעבר תחבורה ערבית בציר ירושלים-חברון.
עם שחר הופגז המתחם באש תותחים ומשוריינים (של הצבא הבריטי) שאליהם הצטרפו המוני כפריים מהסביבה, בשיתוף פעולה של הבריטים שטענו כי ברצונם להבטיח תנועה חופשית לירושלים לכשיעזבו.
לאחר שעות של לחימה עיקשת, עלה בידי התוקפים לכבוש את המנזר, אך עם רדת הערב שבו כוחות ההגנה והשתלטו על המנזר.
בסיכומו של הקרב נמנו לכוחות המגן 12 חללים, עשרה מתוכם בגזרת המנזר, וכ-25 פצועים.
על פי דיווחים בעיתונות העברית, לערבים נמנו 30 הרוגים ו-50 פצועים.
בהספד לחללי הקרב טבע מפקד גוש עציון, משה זילברשמידט ("מוש"), את הסיסמה שליוותה את המגינים בגוש, "תשובתנו נחושה נצח ירושלים!".
ב-12 במאי, (ג' באייר ה'תש"ח), הגיע מכיוון מזרח טור משוריינים ירדניים.
באותו הזמן, כוחות ההגנה בגוש הנצור היו דלים ומותשים, וסבלו ממחסור חמור באספקה ותחמושת.
המנזר הרוסי היה המשלט הראשון שקידם את פני התוקפים, והתנהל בו קרב עקוב מדם.
מפקד הגוש, "מוש", הגיע בעצמו להשתתף בהגנה על המנזר, והוא זה שהורה ללוחמים לסגת מהמנזר לכיוון כפר עציון.
במהלך הקרב והנסיגה נהרגו 19 לוחמים, בהם "מוש" ומפקד המשלט צבי בן יוסף.
נפילת המשלט פתחה את הפתח לנפילתו של כל הגוש ביום המחרת.
לאחר המלחמה ערכה משלחת בראשות הרב הראשי לצה"ל שלמה גורן מבצע לליקוט עצמות חללי המלחמה שנשארו מעבר לקווי האויב, ובהם החללים במנזר הרוסי.
הירדנים הרסו את המנזר לחלוטין, והקימו במקום בסיס צבאי.
כיום, נמצאים במקום שרידי מערות ששימשו למגורי הנזירים ושרידים ספורים נוספים.
לאחר מלחמת ששת הימים הוקמה במקום אנדרטה לזכר הלוחמים שנפלו במנזר ובסביבותיו.
הבסיס הצבאי הירדני הפך להיות משכנה של חטיבת עציון ומפקדת התיאום והקישור של בית לחם.
את האדמות החקלאיות מכרה הכנסייה לקרן קיימת לישראל, והיום הן משמשות את כרמי קיבוץ כפר עציון.
"יא בני אל-שהרא" הוא ההמנון הלאומי של רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית (חזית פוליסריו) של סהרה המערבית.
בשנת 1979 הפך השיר להמנון הלאומי של חזית פוליסריו.
מילות שיר בערבית (שפת מקור)
המניפסט הקומוניסטי הוא מנשר (מניפסט) שכולל את מצע "הליגה הקומוניסטית", שפעלה בין 1848–1852. על אף שפרידריך אנגלס מוזכר ככותב-שותף של המסמך, שורה של ראיות היסטוריות וטקסטואליות, ואף עדותו של אנגלס עצמו, הראו כי הטקסט נכתב בעיקרו בידי קרל מרקס.
המניפסט פורסם לראשונה בגרמנית ב-21 בפברואר 1848 בלונדון, ותורגם אחר כך לעשרות שפות נוספות.
הוא הפך לטקסט המכונן של הקומוניזם בעולם כולו, וזכה להשפעה עצומה על התיאוריה, האידאולוגיה והפוליטיקה הסוציאליסטית והקומוניסטית במאות ה-19 וה-20.
המניפסט מורכב מפסקת פתיחה ומארבעה פרקים.
שני הראשונים הם החשובים שבהם.
הפרק הראשון, שכותרתו "בורגנים ופרולטרים" הוא בעיקרו מבוא היסטורי.
בחלקו הראשון מתוארת עליית הקפיטליזם המתועש המודרני ומעמד בעלי ההון (הנקראים במניפסט "בורגנות" ו"בורגנים").
כפועל יוצא מהתפתחות הבורגנות נוצר מעמד העובדים השכירים, המכונה בידי מרקס "הפרולטריון".
לקראת סוף הפרק מתוארת התגבשותו העצמית של הפרולטריון, חתירתו להכרה-עצמית ולהתאגדות, ומאבקו בבורגנות, עד לשלב שבו יחולל הפרולטריון מהפכה פוליטית.
הפרק השני, הנקרא "פרולטרים וקומוניסטים", מציג את עקרונות הקומוניזם, בעיקר מתוך פולמוס עם טענות הבורגנות.
הפרק מציג את שאיפתם של הקומוניסטים לביטול הקניין הפרטי (באמצעי הייצור).
לקראת סוף הפרק מתוארים הצעדים המשוערים שבהם יאחז הפרולטריון לאחר המהפכה, על מנת להביא לביטול הדרגתי של הסדר הקפיטליסטי.
הפסקה החותמת את הפרק מתארת חזון עתידי של חברה נטולת מעמדות שבה "ההתפתחות החופשית של כל יחיד היא התנאי להתפתחות החופשית של הכלל".
טיוטות מוקדמות של המניפסט הקומוניסטי נוצרו החל מיוני 1847, כחלק מניסיון להגדיר את החברות ב'ברית הקומוניסטים' - התארגנות מחתרתית של בעלי מלאכה גרמנים גולים שחיפשו להיות חלק ממסגרת רעיונית רדיקלית.
מטרת הברית הייתה "הפלת הבורגנות, שלטון הפרולטריון, חיסול החברה הישנה המושתתת על ניגודי מעמדות, וייסוד חברה חדשה ללא מעמדות וללא קניין פרטי".
בוועידה השנייה של הברית, שנערכה בנובמבר-דצמבר 1847, התקבלו המטרות באופן רשמי, ומרקס ואנגלס, אשר מילאו תפקיד דומיננטי בדיונים, קיבלו על עצמם את המטלה לחבר מניפסט חדש שיבהיר את מטרות הברית ושאיפותיה.
אף שהשניים כתבו טיוטות שונות, והמסמך מייצג את השקפותיהם המשותפות, הרי שהמסמך הסופי נכתב כמעט בוודאות בידי מרקס, שהגיש אותו תחת לחץ "המועד האחרון" מצד הוועד הפועל של הברית, אחרי איחור ניכר.
המסמך הסופי נשא את השם "מניפסט המפלגה הקומוניסטית", ויצא לאור בפברואר 1848.
מזלה ההיסטורי של החוברת הצנועה בת העשרים ושלושה עמודים, היה, כי פחות משבועיים לפני פרוץ מהפכות 1848 היא כבר יצאה ממכבש הדפוס.
המהדורה הראשונה הופיעה בגרמנית בלבד, ולפיכך נפוצה בעיקר בערים הגרמניות בהן פרצה התקוממות.
בתוך כמה חודשים הודפסה המהדורה הראשונה עוד שלוש פעמים, ואף תוקנה במאי 1848. עם כישלון ניסיונות המהפכה, נעלמו עותקי המניפסט והפכו לנדירים ביותר, בד בבד עם הטלת האיסור על פעילות סוציאליסטית במדינות הגרמניות.
ב-1849, כאשר התיישב מרקס לגלותו הארוכה בלונדון, הוא הוציא מחדש את החלק השלישי של המניפסט בכתב העת שלו, שזכה באותו זמן לתפוצה שולית ביותר.
המניפסט הקומוניסטי נפתח (ובמהדורות אחרות גם מסתיים) בקריאת הקרב המגדירה את מטרתו העיקרית: "פועלי כל העולם, התאחדו!".
הקומוניזם, טוענים מרקס ואנגלס, הוא "רוח בלהות הרודפת את אירופה" - תנועה מהפכנית ללא ארץ ולאום שהוכרה כ"מעצמה" על ידי כל הכוחות הבולטים באירופה.
עתה (1848) סבורים הכותבים כי בשלה השעה לניצחונה.
"דברי־ימיה של החברה כולה עד כה", טוענים מרקס ואנגלס, "הם דברי־ימיה של מלחמת מעמדות".
מאז ומתמיד הייתה ההיסטוריה סיפורו של מאבק נצחי בין מדכאים למדוכאים, בין מנצלים למנוצלים, מאבק לחיים ולמוות המסתיים בכל פעם בתמורה מהפכנית בחברה - או בכליונם של הנאבקים.
החברה המודרנית, טוענים השניים, מורכבת משני מעמדות עיקריים הניצבים זה כנגד זה: הבורגנות והפרולטריון.
הבורגנות, ששורשיה בצמיתים ובזעיר-הבורגנים שבערים הראשונות, פיתחה את סחר החליפין בדרכי הים, ובסיועו צברה תנופה שלא נודעה כמותה.
במקביל פוררה הבורגנות את השיטה הפיאודלית ודחקה את רגלי אומני הגילדות.
בהמשך "השווקים המשיכו להתרחב בלי הרף, ובלי הרף גדל הביקוש", וכך נוצרו התעשייה המודרנית ועימה התעשיינים הגדולים - הבורגנים המודרניים.
קיומה של הבורגנות, לטענת מרקס ואנגלס, כרוך בגרימת שינויים ללא הרף ביחסי הייצור וביחסים החברתיים - קיומה הוא מהפכה מתמדת של החברה, אי יציבות תמידית, ותנועה מתמדת.
הצורך בשיווק גדל ומתרחב ובגללו נדחפת הבורגנות להרחבת הייצור והצריכה, כשהיא מנתצת אגב כך את ההיבדלות, את ההסתפקות במה שמספקת לעצמה כל מדינה ממשאביה-היא, ואת רעיון הלאום בכללותו.
פיתוח תמידי זה של אמצעי הייצור, והמהפכה המתמדת שהבורגנות מחוללת, מושכים "לתוך מעגל הציוויליזציה גם את האומות הברבריות ביותר.
המחירים הזולים של סחורותיה הם הארטילריה הכבדה המקעקעת את כל חומות-סין עד היסוד, שמכניעה את שנאת-הזרים העקשנית ביותר של הברברים"; המחירים הזולים גורמים לכך שחלק ניכר מהאוכלוסייה שחי ב"בערות של חיי הכפר" - נגאל ממנה.
אם אומות אלו אינן רוצות לעבור מן העולם, הם טוענים, חייבות אף הן לאמץ את הציוויליזציה ולהפוך לבורגניות.
היינו, הבורגנות "יוצרת לעצמה עולם בדמותה ובצלמה".
מרקס ואנגלס ראו בפועלה של הבורגנות סוג של "מעשה כשפים", ולסברתם באותה עת (כלומר באמצע המאה ה-19) הפכה הבורגנות למעין "אשף ששוב אינו יודע לשלוט בכוחות השאול שהעלה באוב".
משברי המסחר המתחוללים תדיר מעידים כי לאנושות יש "ציוויליזציה למעלה מן המידה, אמצעי-מחייה למעלה מן המידה, תעשייה למעלה מן המידה, מסחר למעלה מן המידה".
הבורגנות מצליחה להתגבר על בעיות אלו באמצעות "השמדתם ההכרחית של כוחות ייצור למכביר", ועל ידי כיבוש שווקים חדשים והגברת ניצול השווקים הישנים.
אלא שתוצאת אלו היא רק הכנת "משברים כוללים יותר ועצומים יותר" בהמשך, שכוחה לבולמם מתמעט.
שכר הפועל מצטמצם לכדי אמצעי המחיה הנחוץ לו לכלכלתו ולהעמדת צאצאיו, אך ככל שממשיכה התפתחות הבורגנות שכרו מתמעט ושעות עבודתו מתמשכות והופכות קשות יותר.
לפרולטריון זה, החי בדלות הולכת וגוברת, מצטרפות "שכבות הביניים הזעירות...
בעלי התעשייה הזעירים, הסוחרים החוכרים, האומנים והאיכרים — כל המעמדות הללו יורדים לשורות הפרולטריון", ומעצימים את שורותיו עוד ועוד.
גודלו ההולך ורב ועוניו ההולך ומתעצם של מעמד הפועלים - הפרולטריון, דוחפים אותו להילחם כדי לשרוד.
מלחמה זו מתחילה במאבק באמצעי הייצור עצמם: בסחורות הבאות מעבר לים, ובמכונות הייצור, בתקווה נואשת וכוזבת להשיב את "מעמד הפועל מימי הביניים לזה שאבד ואיננו עוד".
ברם, מאבקים אלה אין להם תוחלת, וגם אם הפרולטריון נוחל הצלחות בקרבות אלה, ניצחונותיהם דלים וארעיים.
יחד עם זה, תוצאה חשובה וארוכת טווח יותר שלהם, היא התגבשותו ההדרגתית של הפרולטריון למעמד, לכוח פוליטי ולמפלגה.
בכך הוא מסתייע כל הזמן בבורגנות עצמה, "שלשם השגת מטרותיה הפוליטיות, היא אנוסה ועדיין מסוגלת להניע את הפרולטריון".
הבורגנות מגייסת את הפרולטריון ומבקשת את עזרתו במאבקה באויביה - בעלי הקרקעות, שרידי המלוכנים, בורגנים שאינם תעשיינים ובורגנים זעירים - ובכך "היא עצמה נותנת אפוא בידי הפרולטריון את יסודות השכלתה שלה, כלומר - נשק נגד עצמה."
בשלב האחרון, כאשר מלחמת המעמדות מתקרבת לשלב ההכרעה, ישנה התפוררות בתוך המעמד השליט וחלק קטן ממנו מצטרף למעמד המהפכני, כשבולטים בתוכו "האידאולוגים הבורגנים, שהגיעו לכדי הבנת התאוריה של כל התנועה ההיסטורית", אליבא דמרקס, אנגלס ובני בריתם.
המעמדות האחרים מלבד הפרולטריון, טוענים מרקס ואנגלס, אינם מהפכניים באמת ואין לצפות מהם לתרומה למהפכה.
איש המעמד הבינוני, בעל התעשייה הזעירה, הסוחר הקטן, בעל המלאכה והאיכר - נלחמים בבורגנות כדי לשמר עצמם מכיליון, ולכן הם שמרנים וריאקציוניים מטבעם.
ה"לומפנפרוליטריון" ("פרולטריון האשפתות") נקלע לעיתים למאבק פרולטרי אך מטבעו הוא "נוטה יותר למכור עצמו לנכלים ריאקציוניים".
רק מן הפרולטריון עצמו, האמיתי, יש תקווה למהפכה.
כדי להבטיח עצמו מגורלם המר של כל המעמדות הקודמים, שאחרי כיבוש השלטון ניסו להבטיח את מעמדם על ידי שעבוד כל החברה למתווה "יחסי הייצור" שלהם, על הפרולטריון לחסל את יחסי הייצור ואופן הרכישה הקיים.
כלומר, להשמיד את הבורגנות ולחסל את הקניין הפרטי.
פעולה זו, לגרסת הכותבים, אינה רק נדרשת, היא גם הכרחית: התקדמות התעשייה הבורגנית מובילה ל"אביונות גדלה ומתפשטת" באוכלוסייה, ויוצרת מעגלי קסמים של משברים חוזרים ונשנים ועוני גדל - המובילים לצמיחת התודעה הפרולטרית ולהתקדמות לעבר המהפכה.
סיכומו של דבר, לטענתם, הוא כי "כליונה של הבורגנות וניצחונו של הפרולטריון - משניהם כאחד אין מפלט."