tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוסא בן נֻצַיר היה מושל ומצביא ערבי בתקופת שלטון ח'ליף בית אומיה וליד הראשון.
מוסא בן נציר שלט על המחוזות המוסלמיים באיפריקיה וניהל את הכיבוש המוסלמי של הממלכה הוויזיגותית בחצי האי האיברי.
הועלו השערות שונות באשר למוצאו: יש הטוענים שאביו היה שייך לשבט בנו לח'ם שבט נוודי בחלקו, שחי מזרחית לנהר פרת והיה וסאל של האימפריה הסאסאנית, ואילו אחרים טענו שהוא השתייך לשבט בנו בכר .
מוסא הילאל (נולד ב-1961) הוא ערבי סודאני המשמש כאחד ממנהיגי מלציית הג'נג'וויד וכיועץ לשר הסודאני לענייני פנים.
הילאל הוא המנהיג של החמולה הערבית מחמיד, המשתייכת לשבט ריזגט, אחד השבטים המשמעותיים בדארפור.
הילאל היה אחראי לניהול מערכה צבאית נגד אזרחים בדארפור ב-2003, כחלק מהמאבק הצבאי בהתקוממות של קבוצות המורדים הדארפוריות.
ב-21 בינואר 2008, הממשלה הפדרלית של סודאן הכריזה על מינויי של הילאל ליועץ בכיר לשר הסודאני לעניינים פדרליים.
התפקיד מאפשר להילאל לתאם עם המנהיגים האזוריים המקיפים את דארפור, כמו גם עם קבוצות שבטים ערביות, את היחס למשטר הצבאי.
בנוסף, תפקיד פוליטי זה מעניק למנהיג הצבאי השפעה על החלטות המתקבלות בח'רטום העוסקות בגיוס למיליציית הג'נג'וויד.
הילאל הודה בתפקידו בגיוס אנשים למילציית הג'נג'וויד אך הכחיש בעקביות שהוא חלק משרשרת הפיקוד הצבאית של הג'נג'וויד.
בראיונות טען הילאל שהוא בסך הכל שייח' משפיע באזור.
בריאיון למשמר זכויות האדם ב-27 בספטמבר 2004 אמר: "...
אם יש תלונה קונקרטית ותיפתח חקירה נגדי, אני יכול ללכת לבית משפט - אף אחד אינו מעל החוק - אבל לא בגלל האשמות שנעשו בידי עלי אל חאג' וחליל איברהים, שהם מנהיגי מורדים, שממציאים מידע אפל ומעבירים לאו"ם, והם הכניסו את שמי לרשימה".
בנוסף טען הילאל כי פעולות הג'נג'וויד מאורגנות ומנוהלות בידי המשטר הפדרלי בח'רטום, תחת הנשיא הסודאני עומר אל-בשיר.
בראיון ווידאו עם משמר זכויות האדם, מוסא הילאל הצהיר שהפקודות להתקפות המיליציה ניתנו ישירות מהממשלה הסודאנית והעיר ש"כל האנשים בתחום מונהגים בידי מפקדי צבא מעולים...
האנשים האלה מקבלים את הפקודות ישירות ממרכז הפיקוד המערבי ומחרטום".
לפי אלכס דה ואל, מלומד בולט החוקר בין היתר את ענייני סודאן, "טענתו של מר הילאל שאין לו שליטה על שום מיליציה לא תעמוד בחקירה...
במכתביו לעובדי ציבור ממשלתיים ולמנהיגים שבטיים אחרים, שייח' מוסא הילאל חזר ואמר שלוחמיו מחויבים לג'יהאד, או מלחמת קודש, ולא יתפרקו מנשקם אפילו אם המדינה תדרוש זאת.
"אנחנו לא ניסוג," הוא כתב באחד ממכתביו ב-2004 למנהיגים בחרטום, "אנחנו נמשיך בדרך הג'יהאד".
עוד כתב הילאל שניסיון לפרוק את אנשיו מנשקם יהיה מעשה "פחדני" שיתגלה כבלתי אפשרי מבחינת אכיפה.
הודעה נוספת ממטהו של שייח' הילאל ב-2004 דרשה מהמיליציות "ישנו את הדמוגרפיה של דארפור וירוקנו אותה משבטים אפריקאיים".
מוסא הילאל הואשם בהסתות לקונפליקטים אתניים בכמה אזורים בדארפור.
בשנות ה-90 הוא נאסר בשל האשמות בפשיעה, אשר כללו רצח של 17 אנשים ממוצא אפריקני ושוד הבנק המרכזי של ניאלה.
ב-2003 נשלח הילאל לכלא בפורט סודאן בידי מושל צפון סודאן, אבל שוחרר באפריל 2003, כביכול בשל הוראותיו של סגן הנשיא, וניתנה לו הסמכות לגייס ולפקד על כוחות מיליציה.
לאחר שחרורו התיישב הילאל באזור קאבקאביה (Kabkabiya) בצפון דארפור, שם לכאורה ארגן פגישה כדי לגייס אנשי שבטים ערבים מאוולד ראשיד (Awlad Rashid), אירקוואט (Ireqat) ואום ג'אלול (Um Jalul).
הוא המנהיג של שבט אום ג'אלול, אשר ממלא תפקיד עיקרי בתקיפות בדארפור.
קורבנות, עדים להתקפות וחברים בכוחות המזוינים נקבו בשמו כשני בפיקוד במיליציות הג'נג'וויד, "בריגדת מודיעין הגבול" במיסטריה (Misteriya).
דווח שהוא נפגש פעמים רבות מספור עם מנהיגי מיליציה כדי לתאם תקיפות כפרים אחרים.
מוסא הילאל גם נאשם בחטיפת נשים וכליאתן במערב מיסטריה.
ב-2006, האו"ם הטיל איסור יציאה מסודאן והקפאת נכסים על הילאל.
מוסא הילאל צוטט לכאורה באמירה "איסור המסע - זו השפלה.
השם שלי מגיע לפני הכול".
ב-27 בפברואר 2008 דיווח מר ריבס על הרס 30 כפרים, רציחתם של מעל ל-200 אנשים, אינוסן של מעל 200 נערות ונשים וחטיפתם של 150 נשים ו-200 ילדים.
מעשים אלו, טען ריבס, נעשו בידי מליציות הג'נג'וויד תחת פיקודו הישיר של מנהיג המיליציה, מוסא הילאל.
הלחץ הבינלאומי שנוצר כנגד ממשלת סודאן לטפל בתקיפות כנגד אזרחים עלול להכריח את ממשלת סודאן להסגיר את מוסא הילאל לרשויות הבינלאומיות.
נטען כי למוסא הילאל מידע מספיק כדי להוות איום עבור ממשלת סודאן במקרה שזו תפנה נגדו.
כך, ממשלת סודאן ביטלה פעמים רבות ביקורת בינלאומית בנוגע להחלטתה לקדם את מוסא הילאל לתפקיד היועץ לשר לעניינים פדרליים.
נשיא סודאן אל-באשיר צוטט כאילו אמר, "(מוסא הילאל) תרם רבות לייצוב ולביטחון האזור".
ב- 11 במרץ 2021 משוחרר מוסא הילאל, מנהיג הג'נג'וויד, אנשי המיליציה הערבית שהואשמו בביצוע מעשי זוועה בדרפור קיבלו חנינה.
חנינה הוענקה על ידי המועצה הריבונית, המוסד האחראי על המעבר בסודאן.
מוסא הילאל נותר תחת סנקציות של האו"ם והואשם בפשעים חמורים בדרפור.
בדצמבר 2011 דווח כי בתו של הילאל התארסה לנשיא צ'אד, אידריס דבי ב-21 בינואר 2012 נישאה הבת לאידריס דבי.
מוסא דאג (בטורקית: Musa Dağı, בארמנית: Մուսա լեռ Musa leṛ; בעברית: הר משה) הוא הר בקצה הדרומי של רכס הרי אמנוס, בחוף הים-תיכוני בדרום טורקיה, בחבל האטיי, קרוב לגבול הבינלאומי עם סוריה.
ההר ממוקם מערבית לאנטקיה (היא אנטיוכיה העתיקה), ודרומית לעיר הנמל איסכנדרון (היא אלכסנדרטה).
בשנת 1915 היה הר מוסא דאג מוקד להתנגדות הירואית של ארמנים שהתקוממו כנגד פקודת גירוש שהוציא נגדם השלטון העות'מאני.
על כל תושבי האזור גזרה הממשלה הטורקית להתפנות לאלתר בשיירה לכוון המדבר הסורי.
זאת, כחלק מרצף פעולות של השלטון העות'מאני נגד הקהילה הארמנית, ששיאן היה רצח העם שבוצע בהם.
הכפריים הארמנים, מהיותם מודעים לסכנת החיים שריחפה מעליהם, על פי עדויות מניצולי שיירות גירוש באזורים אחרים, התבצרו על מורדות הר מוסא דאג ("הר משה"), והצליחו להדוף תקיפות חוזרות ונשנות של הכוחות העות'מאניים במשך יותר מחודש ימים; (התקופה המדויקת שנויה במחלוקת, ראו בהמשך).
ספינות מלחמה של מדינות ההסכמה, בפיקוד אדמירל הצי הצרפתי, חילצו את כל אלפי הנצורים והעבירו אותם לחוף מבטחים בפורט סעיד שבמצרים.
זהו אירוע מכונן בהיסטוריה המודרנית הארמנית, שמתאר את גבורת הכפריים הארמנים שהתבצרו על הר משה ("מוסה דאג"), ויכלו להתקפות החיילים הטורקים.
הסיפור הפך לסמל המאבק של העם הארמני לעצמאות, תחת הדיכוי העות'מאני.
בשנת 301 לספירה היו הארמנים הראשונים שקיבלו על עצמם, באופן קולקטיבי כישות אתנית, את הנצרות כדתם הרשמית.
מאז הכנסייה הארמנית לקחה חלק חשוב בהישרדות הארמנים, שבמשך שנים רבות חיו תחת שלטון של זרים.
בתחילת המאה ה-16 מרבית האוכלוסייה הארמנית הייתה כפופה לשלטון העות'מאני, תחתיו הם ניהלו חיים יחסית אוטונומיים מבחינה תרבותית, דתית וחברתית.
במשך הזמן התיישבו ארמנים רבים בעיר הבירה, איסטנבול.
הם עסקו במסחר, בנקאות, מלאכה.
ואולם, מרבית האוכלוסייה הארמנית עסקה בחקלאות והתגוררה בשישה מחוזות עות'מאניים עיקריים, במזרח טורקיה, באזור הידוע כרמת ארמניה: סיוואס, הרפוט, ואן ודיארבקיר, ארזורום וביטליס.
למרות השתלבותם בחברה העות'מאנית, הארמנים היוו מיעוט אפילו באזורים שנחשבו כמקום מושבם המובהק, וזאת בשל הגירה מתמדת, המרת דת כפויה לאסלאם, ושינויים תכופים בגבולות האזורים.
הארמנים דוכאו והוגבלו בתחומים רבים תחת השלטון העות'מאני.
הם חויבו במיסים מיוחדים שלא כמו שאר האוכלוסייה, נאלצו ללבוש בגדים וכיסויי ראש ייחודיים, ולא יכלו לשאת נשק או להתחמש.
לעיתים קרובות עדותם נפסלה בבתי משפט, ונמנע מהם להשתלב בתפקידים בכירים באדמיניסטרציה ובצבא.
חרף הגבלות אלה, בחלקן משפילות, חיו הארמנים באוטונומיה חלקית ולא סבלו מדיכוי אלים ומכוון מצד השלטון העות'מאני.
מצבם השתנה בתחילת המאה ה-19 כשהחלו לנשוב רוחות של שינוי באירופה: במהלך אביב העמים התעוררו תנועות לאומיות ברחבי היבשת, וקבוצות של מיעוטים החלו לדרוש הגדרה עצמית.
רעיונות מהפכניים וכמיהות לחופש חדרו גם לאימפריה העות'מאנית, וקבוצות אתניות רבות - ביניהן הארמנים, החלו לתבוע לעצמן זכויות לאוטונומיה וניהול עצמי.
העות'מאנים הסתייגו משאיפות הארמנים, וראו בהן סכנה של החלשת השלטון המרכזי באימפריה.
החל מסוף המאה ה-19 ולאורך ראשית המאה ה-20 גברה מעורבות מעצמות אירופה בענייני הפנים של האימפריה העות'מאנית היורדת מנכסיה, במיוחד ביחסים המתוחים שבין המיעוט הארמני הנוצרי לשלטון המרכזי.
ככל שהאימפריה הלכה ונחלשה מדינית, לוותה שקיעתה בעליית הלאומנות הטורקית.
בשלהי המאה ה-19 התעוררו גם הרגשות הלאומיים של הארמנים.
צירוף כל אותן נסיבות הוביל להתנכלויות ולרדיפות מצד השלטון הטורקי, שהתגלגלו בסופו של דבר לרצח העם הארמני.
מדינות אירופה - ובראשן רוסיה, שחלקה גבול משותף איתה - הבינו שהחלשת האימפריה העות'מאנית תואץ על ידי עידוד ותמיכה בהתעוררות המיעוטים באימפריה.
העות'מאנים היו ערים לתשומת הלב שמשכה הקהילה הנוצרית הארמנית אצל האירופים, והבינו שהמעצמות המגלות מעורבות גוברת בחיי המיעוט הארמני, שואפות להחליש בכך את האימפריה ולפלג אותה.
כדי להדק שליטתו על נתיניו, על רקע ההתערבות הזרה, החליט הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני להסית את בני המיעוט הכורדי, שחיו עד אז בשכנות טובה עם הארמנים, לקום כנגדם.
הסולטאן גם העלה דרסטית את גובה המיסים בהם חויבו הארמנים, וכך סבלו הארמנים גם מהכבדת נטל המיסים, בנוסף להתנכלויות תכופות מצד הכורדים.
מצב עניינים זה הוביל להתמרדות ארמנית .
בשנות התשעים של המאה ה-19 קמו ארגונים פוליטיים לאומיים ארמנים שדרשו השגת עצמאות לקהילה הארמנית; שאיפתם הייתה ליצור מדינה נוצרית במסגרת האימפריה שדתה הרשמית מוסלמית.
הארגון הדומיננטי מביניהם היה "הפדרציה המהפכנית הארמנית", שנקרא "דשנאקסוטיון" .
תגובת העות'מאנים לאותה התעוררות לאומית שהייתה מלווה לעיתים באלימות, הייתה גם היא אלימה וחריפה.
החלו מרידות של הארמנים כנגד התנכלויות הכורדים ועול המיסים, ובתגובה - נשלחו יחידות צבא טורקיות לכפרים לדיכוי ההתקוממויות.
הצבא דיכא את המרד תוך כדי ביזה, הצתה ועריכת טבח בכפרים הארמנים.
התערבות מעצמות אירופה סייעה אז לסיים את מעשי הטבח, אך לאחר הפוגה של כמה שנים הם התחדשו ב-1915.
בתחילת המאה ה-20 חשו הארמנים שמצבם שופר תחת השלטון החדש של "הוועד לאחדות וקדמה" (שנודע בשם "הטורקים הצעירים"), אשר נראה כמתקדם וליברלי יותר.
ואולם, פריצת מלחמת העולם הראשונה טרפה את הקלפים מחדש.
גרמניה הכריזה מלחמה על רוסיה אותה ראו העות'מאנים כאויב המסורתי של האימפריה, ולכן הם תמכו - תחילה בחשאי ובהמשך בגלוי - בגרמניה.
משמעות המלחמה בין רוסיה לטורקיה הייתה הפיכת רמת ארמניה לשדה קרב בין המעצמות.
ב-1914 פתח הצבא העות'מאני במתקפה כושלת כנגד הרוסים, ובקרב המכריע בסאריקאמיש נחלו הטורקים כישלון ואיבדו שטחים וחיילים רבים.
הארמנים הואשמו בתבוסה בשל בגידתם, כביכול, במולדת העות'מאנית.
עד 1915 לא השתנה מהותית המצב בשדה הקרב, לא כן התסיסה וערעור ביטחון הפנים.
זאת ביחד עם סגירת הנציגויות של הרוסים, הבריטים והצרפתים, הכשירו את הקרקע לחידוש מעשי הטבח.
כשהתחילה המלחמה גויסו כ-250,000 ארמנים לצבא העות'מאני, אך בהוראת אנור פאשא הם לא לחמו ביחידות הקרביות אלא הועברו ל"פלוגות עבודה", שם הועבדו בפרך בתנאי עבדות, ונרצחו בשיטתיות.
בליל גירוש האינטלקטואלים הארמנים, ה-23 באפריל 1915, עצרה משטרת איסטנבול 235 מאנשי ההנהגה הארמנית, בהם פוליטיקאים, אנשי דת, אקדמאים ובעלי מקצועות חופשיים והם גורשו מהמדינה.
כחודש לאחר מכן החליטה הממשלה העות'מאנית על גירוש כל התושבים הארמנים מאזורים ומשטחים בהם הצבא פועל, בכל רחבי המדינה.
בעקבות הוראה זו הוכרחו מאות אלפי ארמנים לעזוב את בתיהם, כשהגירוש לווה בטבח אזרחים ארמנים, גם על ידי יחידות הצבא העות'מאני, וגם על ידי הכורדים - שהיו מעוניינים לבוז את רכושם ולרשת את שטחיהם של הארמנים.
את הגירוש וההשמדה ביצעו המשטרה ו"יחידות מיוחדות" (שהוקמו על ידי משרד המשפטים ומשרד הפנים.
אנשי יחידות אלה היו עטים על כפרים ועיירות ארמניים תוך מתן אתרעה קצרה לארוז את חפציהם.
בדרך כלל הגברים והנערים נטבחו עוד בטרם היציאה, ומי שנותר נידון לצעדה ארוכה שכללה התעללות, אונס וטבח.
כורדים וערבים היו תוקפים את השיירות בדרכן, ומעטים שרדו את המסע המפרך שסופו היה במדבר דיר א-זור בסוריה.
הניצולים שהגיעו לשם נכלאו במחנות, הורעבו וחלו במחלות.
ב-1915 החלו הטורקים, כאמור, להוציא צווי פינוי ו"יישוב מחדש" לתושבים הארמנים, כשהכוונה הייתה להגלייה המונית שלהם למדבר הסורי.
הארמנים שחיו בשישה כפרים למרגלות הר משה (מוסא דאג) חשדו שבכוונת השלטונות לבצע את צווי הפינוי בברוטאליות רצחנית, והחליטו למען ביטחונם וביטחון משפחותיהם להימלט לאזור מורדות ההר ולהתבצר שם.
מספר הכפריים הארמנים באזור מוסא-דאג היה כ-5,500 איש, מתוכם 1,556 גברים מעל גיל 14. כלי הנשק שהיו בידיהם כללו 50 רובים תקניים ועוד 250 רובים יוונים ישנים, מוסלקים מתחת לאדמה לשעת חירום.
הארמנים התחלקו לשלוש קבוצות: הגברים הלוחמים שמספרם עמד על 860, עוד 1,100 גברים ככוח עתודה ללוחמים, ולבסוף קבוצה של 300 ילדים.
בין אנשי מוסא דאג היו 60 עריקים ארמניים מהצבא העות'מאני לצד לוחמים ותיקים בוגרי , ואלה היקנו לכפריים מושגי יסוד בהגנה וירי.
לארמנים היה די זמן להתכונן לבוא החיילים הטורקים, ועד אז כולם השתתפו בעבודות הביצורים, בחפירת תעלות הגנה, אגירת מזון ומים ופינוי שדות.
הארמנים התכוננו ככל יכולתם לבואו של הצבא העות'מאני.
הכפריים הארמנים שעלו להר עם מעט הנשק והתחמושת שהייתה להם ידעו שמבחינת כוחות ואספקה - הטורקים עולים עליהם.
בכל זאת החליטו להתבצר, להתנגד וללחום בעוז מול הטורקים, שמספר פעמים ניסו ללא הצלחה לעלות על ההר ולשבור את ההתנגדות.
הארמנים היו חסרי ציפיות כשטיפסו על ההר מתחילה, לכן לא אגרו מספיק מזון לתקופה ארוכה, ולאחר חודש של הישרדות החל לאזול מזונם.
תקוותם היחידה להינצל הייתה מילוט בסיוע ספינות של בנות הברית שסיירו בים, בקרבת מקום.
כאשר הארמנים על ההר ראו ספינת קרב צרפתית, הריצו אליה שליחים בשחייה, כדי להסביר את מצבם הנואש ולבקש עזרה וחילוץ.
לאחר בקשת העזרה הגיעו חמש ספינות קרב צרפתיות אשר פינו את כל הארמנים מההר, גברים, נשים וילדים, סך הכל מעל ארבעת אלפים איש.
מתחילת המרד ועד סופו החזיקו הארמנים מעמד על הר מוסא דאג 53 יום, מ-21 ביולי עד ל-12 בספטמבר 1915. לאחר שהועברו לספינות הם פונו למחנות פליטים בפורט סעיד שבמצרים, עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
בתום המלחמה חזרו מרבית הפליטים לביתם, כאשר אזור הר מוסא דאג נותר תחת מנדט צרפתי עד שנת 1939. עם החזרת השליטה באזור לטורקים עזבו שוב רוב הארמנים את ביתם פעם נוספת, הפעם - באופן סופי.
רוב המהגרים עברו לעיר ענג'ר בלבנון, מתוכם חלק עזבו את ענג'ר והיגרו ב-1940 לארמניה שבברית המועצות.
אירועי מוסא דאג הפכו לסמל המאבק הארמני לעצמאות והכרה.
הארמנים שהתבצרו על הר משה לחמו וגילו התנגדות עיקשת כנגד חיילי הצבא הסדיר הטורקי, שעלו עליהם במספרם, בכוחם ובציודם.
הם לא ציפו בתחילה לשרוד במאבק, אך בסופו של דבר היו לסיפור גבורה, וכל מי שנותר על ההר ניצל על ידי בנות הברית.
סיפור הגבורה במוסא דאג התפרסם הודות לרומן שמבוסס על האירועים הללו: "ארבעים הימים של מוסא דאג", מאת הסופר-מחזאי היהודי-אוסטרי פרנץ ורפל.
הסיפור בדיוני, אך חשיבותו רבה בשל העובדה שהוא הביא להכרה עולמית את אתוס הגבורה על "הר משה".
הספר יצא לאור ב-1933 בגרמניה וזכה להצלחה עולמית; הוא הפנה תשומת לב עולמית לזוועות שעברו הארמנים בשנות מלחמת העולם הראשונה מידי הטורקים, שעד אז לא נודעו.
פרנץ ורפל נחשב לגיבור לאומי אצל הארמנים, וישנם המוצאים בכתביו גם רמזים נבואיים לגבי שואת היהודים שעתידה הייתה להתרחש מאוחר יותר.
מוסא דומבייה הוא כדורגלן מאלי המשחק בעמדת הקשר החיצוני בסושו.
דומבייה התחיל באקדמיית הספורט של ז'אן מארק גיו שבמאלי.
לאחר מכן הוא שיחק 2 עונות בריאל במקו וזכה איתה במקום שני בעונת 2012/13. כמו כן הוא שיחק בליגת האלופות האפריקאית והגיע עם ריאל עד לשמינית הגמר.
ב-26 ביוני 2014 מוסא חתם חוזה ל-4 שנים ברוסטוב.
ב-18 ביולי 2015 הוא הבקיע שער בכורה במועדון מול טרק גרוזני.
ב-25 בפברואר 2017 חתם בארסנל טולה.
ב-27 ביוני 2018 חתם מוסא בסטאד ריימס.
ב-29 ביוני 2014 דומבייה ערך הופעת בכורה בנבחרת מאלי בניצחון 1:3 על נבחרת סין.
באוקטובר 2016 בעת משחק של נבחרתו נגד נבחרת חוף השנהב עלה לכדור גובה ונחת לא טוב, איבד את הכרתו ולשונו חסמה את נתיבי האוויר.
שחקנה של חוף השנהב סרז' אורייה שם לב לכך ושחרר את לשונו עד שצוותי הרפואה הוזעקו.
מקום שני בליגת העל המאלית: 2012/13
מוסא דמבלה הוא כדורגלן צרפתי ממוצא מאלי המשחק בעמדת החלוץ באל-אטיפאק.
דמבלה החל לשחק במחלקת הנוער של US סרז'י קלו, ובשנת 2004 עבר למחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן.
בשנת 2012 עבר למחלקת הנוער של פולהאם מהפרמייר ליג.
ב-30 בנובמבר 2013 ערך דמבלה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את קיירן ריצ'רדסון בדקה ה-83 בהפסד 0–3 לוסטהאם יונייטד במסגרת המחזור ה-13 בליגה.
דמבלה ערך הופעת ליגה אחת נוספת בעונה זו, שהסתיימה בירידתה של פולהאם לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-28 באוקטובר 2014 הבקיע דמבלה את שערי הבכורה שלו במועדון, צמד שערים בהפסד 2–5 לדרבי קאונטי בגביע הפוטבול ליג.
בליגה ערך דמבלה 11 הופעות.
ב-13 בספטמבר 2015 הבקיע דמבלה את שער הבכורה שלו בליגה, שער בדקה ה-30 בניצחון 1–2 על בלקברן רוברס במסגרת המחזור השישי.
בעונת , שהייתה עונת השיא שלו במועדון, ערך דמבלה 43 הופעות ליגה והבקיע 15 שערים.
ב-28 ביוני 2016 חתם דמבלה בסלטיק מליגת העל הסקוטית על חוזה ל-4 שנים.
ב-7 באוגוסט ערך דמבלה את הופעת הבכורה שלו בליגה, כששיחק 90 דקות בניצחון 1–2 על הארט אוף מידלות'יאן במסגרת המחזור הראשון.
ב-10 באוגוסט הבקיע דמבלה צמד שערים בניצחון 0–5 על מאת'רוול במסגרת גביע הליגה הסקוטית.
ב-17 באוגוסט הבקיע דמבלה שער בדקה ה-73 בניצחון 2–5 על הפועל באר שבע במסגרת פלייאוף ההעפלה לליגת האלופות.
ב-10 בספטמבר הבקיע דמבלה את שעריו הראשונים בליגה, שלושער בניצחון 1–5 על גלאזגו ריינג'רס במסגרת המחזור החמישי.
ב-13 בספטמבר ערך דמבלה את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כששיחק 90 דקות ואף החטיא פנדל בהפסד 0–7 לברצלונה במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים.
ב-28 בספטמבר הבקיע דמבלה צמד שערים בתיקו 3-3 נגד מנצ'סטר סיטי במסגרת המחזור השני בשלב הבתים של ליגת האלופות, ארבעה ימים לאחר שהבקיע צמד בליגה בניצחון 1–6 על קילמרנוק במסגרת המחזור השביעי.
ב-31 באוגוסט 2018 חתם דמבלה לחמש שנים באולימפיק ליון.
ב-15 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 2-2 מול קן.
ב-26 בספטמבר כבש צמד שערי בכורה בניצחון 0–3 על דיז'ון.
בעונת 2021/2022 שבר את שיא השערים שלו לעונה אחת, כשכבש 21 שערי ליגה וסיים במקום השלישי בטבלת כובשי השערים.
ב-13 בינואר 2021 הושאל דמבלה לאתלטיקו מדריד לעונה אחת, עמה זכה באליפות ספרד בעונת 2020/2021.
ב-26 ביולי 2023 חתם דמבלה באל-אטיפאק מליגת העל הסעודית לארבע שנים.
מוסא סולימאן א-תעמרי הוא כדורגלן ירדני המשחק בסטאד רן הצרפתית בעמדת הקיצוני.
א-תעמרי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של שבאב אל-אורדון .
בעונת הצטרף לקבוצה הבוגרת ורשם 5 שערים ב-19 משחקי ליגה.
בקיץ הושטל לאל ג'זירה עד לסיום העונה.
ביולי חתם באפואל ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית.
ב-5 באוקטובר 2020, א-תעמרי חתם לשלוש שנים בלוון מליגת העל הבלגית תמורת מיליון אירו.
ב-11 במאי 2023 חתם במונפלייה מליגת העל הצרפתית.
בפברואר 2025 עבר לקבוצת סטאד רן מליגת העל הצרפתית, שם חתם חוזה ל-3 שנים.
ב-31 באוגוסט 2016 א-תעמרי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ירדן בתיקו 1-1 נגד .
ב-23 במרץ 2017 א-תעמרי הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–4 נגד .
בנוסף, שיחק א-תעמרי בנבחרת ירדן בכדורגל עד גיל 23.
נכלל בסגל נבחרת ירדן לטורניר גביע אסיה 2023, בו הגיעה ירדן לגמר בו הפסידה ל שנחשב להיגש השיא של הנבחרת.
ב-2022, במהלך מבצע עלות השחר, לאחר סיום המשחק של קבוצתו ליובן בליגה הבלגית, עלה א-תעמרי עם חולצה עליה הכיתוב "להפסיק את המלחמה בעזה".
מיד לאחר טבח שבעה באוקטובר, בתקופה בה שיחק בליגת העל הצרפתית בכדורגל, הביע א-תעמרי סולידריות ותמיכה בפלסטינים כשכתב "אין טוב בנו אם לא נאמר זאת, ואין טוב בכם אם לא תקבלו זאת...
היו סבלניים, תושבי פלסטין, כי ההבטחה שלכם היא גן עדן".
ב-13 באוקטובר 2023 העלה סדרת סטוריז חריפים לחשבון האינסטגרם שלו ובהם תקף את ישראל.
מוסא שיתף זאת וכתב ביקורת על המדינה בה הוא משחק "צרפת: חמש שנות מאסר לכל מי שמזדהה עם עזה".
ב-5 בדצמבר 2023 העלה מוסא לחשבון הפייסבוק שלו פוסט ובו כתב: "שישי שמח, אנשים חופשיים של העולם באשר לרשלנים ועבדי רצונותיהם, לא תבורכו".
ומתחת את ההאשטאג "#עזה_תנצח", ואת אמוג'י החץ האדום כלפי מטה הידוע כסמל של ארגון הטרור חמאס עם תמונה של פלסטינים מ-7 באוקטובר שהשתלטו על טנק ישראלי.
דבריו מביעים תמיכה מלאה בארגון הטרור הרצחני חמאס, וקריאה מפורשת להשמדת ישראל.
בנוסף הצטלם א-תעמרי מספר פעמים עם סמלים פלסטינים כמו כאפייה, הדגל הפלסטיני, ואף עם צעיף בו כתוב "מהנהר עד לים – פלסטין".
באחד מראיונותיו חשף כי "הוא לא יפסיק לתמוך בפלסטין גם אם זה יעלה לו בקריירה באירופה" והביע סולידריות עם הפלסטינים.
לאחר התקרית ברפיח העלה מוסא לחשבון הפייסבוק שלו תמונת AI של בית דחוס ושרוף ואישה עם כיסוי החיג'אב וילדים בוכים, וכתב מתחתיו "זהו עוול שאינו משמח!, רחם על חולשתנו, על השפלתנו ועל חוסר יכולתנו.
אנו מתנערים מהזנחה הזו, מחוסר היכולת ומחוסר האמצעים.
די לנו במגן הטוב ביותר"
בנוסף על כך באותו הזמן עלה לשחק בקבוצתו מונפלייה ועל גבו עטוף בדגל פלסטין.
ב-24 בספטמבר 2024 לאחר התמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל, העלה לחשבון הפייסבוק שלו פוסט בו כתב "הו מי יתן, תהיה עם פלסטין, לבנון, סוריה, סודן, תימן ועיראק, והגן על מדינות מוסלמיות בכל מקום, ריבונו של עולם".
לאחר מתקפת המורדים הסורים בדצמבר 2024, א-תעמרי בירך על הנעשה בסוריה בחשבון האינסטגרם שלו המונה מעל מיליון עוקבים, והוסיף "מי יתן ועזה וכל פלסטין".
מוסא ואגה הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת המגן הימני באנורתוסיס פמגוסטה ובנבחרת סנגל.
ייצג את נבחרתו במונדיאל 2018.
בצעירותו התאמן והתפתח ואגה באקדמיית אספייר שבקטר, לפני שהצטרף לאויפן הבלגית בנובמבר 2016. ב-21 בינואר 2017 ערך ואגה את הופעת הבכורה המקצועית שלו, בהפסד 1–0 לגנק.
ב-18 בפברואר כבש את שערו הראשון בקריירה, השער היחיד בניצחון 1–0 על קורטרייק.
עד סוף עונת 2016/2017 ערך הופעות בודדות נוספות בליגה ובפלייאוף ההעפלה לליגה האירופית.
בעונת 2017/2018 זכה ליותר דקות משחק, והוא ערך 26 הופעות בליגה הסדירה ובפלייאוף ההעפלה לליגה האירופית.
באוגוסט 2018 עבר ואגה מיופן לברצלונה, מהקבוצות הבכירות בכדורגל בספרד, בתמורה לסכום העברה של 5 מיליון אירו.
תחילה שובץ ואגה בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של המועדון ששיחקה באותה עת בליגה השלישית בספרד.
ב-13 בינואר 2019 הבקיע שער ראשון במדי ברצלונה ב', בניצחון 2–0 על אלקויאנו.
במקביל, לאחר שסודרו האישורים הביורוקרטיים לגבי רישומו בקבוצה הבוגרת של המועדון, החל להתאמן עם הקבוצה הבוגרת ואף להיכלל בסגל הקבוצה לחלק ממשחקיה.
ב-6 במרץ ערך את הופעת הבכורה הלא-רשמית במועדון, כששיחק במסגרת הסופר קאפ הקטלאני נגד ז'ירונה.
ב-13 באפריל ערך את הופעת הבכורה בלה ליגה כשפתח בהרכב במשחק נגד וסקה.
במהלך הקיץ קודם ואגה לקבוצה הבכירה של ברצלונה.
ואגה מיעט לקבל הזדמנויות בקבוצה ולכן הושאל ב-31 בינואר 2020 לניס עד לסיום העונה עם אופציית רכישה.
ב-22 בספטמבר 2020 הושאל ואגה לפאוק סלוניקי.
ב-19 ביולי 2022 חתם ואגה בHNK גוריצה הקרואטית.
ב-28 ביוני 2023 חתם באנורתוסיס פמגוסטה הקפריסאית.
ואגה היה חלק מנבחרת סנגל הצעירה שהגיעה למקום הרביעי בגביע העולם לנוער 2015.
ב-23 במרץ 2017 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת סנגל הבוגרת, במשחק ידידות נגד שהסתיים בתיקו 1–1. ואגה ייצג את נבחרתו במונדיאל 2018 שנערך ברוסיה.
ב-24 ביוני, במשחק שלב הבתים נגד שהסתיים בתיקו 2–2, הבקיע ואגה שער וכך הפך לשחקן האפריקאי הצעיר ביותר שמבקיע בתולדות המונדיאל.
ואגה פתח בשני המשחקים הראשונים בשלב הבתים ונכנס כמחליף בשלישי, אך נבחרתו סיימה את שלב הבתים במקום השלישי והודחה מהטורניר.
מוסא בגאיוקו הוא כדורגלן מאלי, המשחק בעמדת הקשר האחורי בקראבובו.
בגאיוקו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל "בלאק סטארס" המקומית.
בקיץ , בגאיוקו חתם באלאזיספור מהליגה הטורקית הראשונה.
בעונתו הראשונה, שיחק בקבוצה הצעירה של המועדון, בה רשם 17 שערים ב-24 משחקים.
ב-11 באוגוסט 2018, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד אדנאספור.
ב-22 בספטמבר 2018, בגאיוקו הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–4 נגד קראבוקספור.
ב-18 בינואר 2019, בגאיוקו חתם באדנאספור.
10 ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 לאומראנייספור.
ב-2 באוקטובר 2020, בגאיוקו חתם במ.ס.
ב-1 בנובמבר ערך את הופעתו הבכורה בהפסד 0–1 לבני יהודה.
ב-1 בספטמבר 2021 הושאל באגיוקו להפועל כפר סבא מהליגה הלאומית לעונה אחת.
ב-19 בפברואר 2023 הצטרף לקראבובו מליגת העל הוונצואלית.
מוסא דיאבי הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקיצוני באל-איתיחאד ובנבחרת צרפת.
דיאבי גדל במחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן.
הוא הצטרף למועדון כשהיה בן 13 והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון ב-2017. זכה ב-2016 בתחרות טיטי ד'אור בתור השחקן הכי מתפתח וכישרוני באקדמיה של פריז סן-ז'רמן.
דיאבי הושאל לקרוטונה לחצי העונה השנייה בסרייה א' בעונת 2017/2018. ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים ב-14 באפריל 2018 במשחק ליגה מול גנואה.
ב-14 בספטמבר 2018 החליף במחצית את לסאנה דיארה, וכבש בדקה ה-86 עבור פריז סן-ז'רמן במשחק בו ניצחה 0–4 את סנט אטיין.
דיאבי הפך לשחקן האקדמיה ה-124 ששיחק גם בקבוצה הבוגרת.
דיאבי ערך 25 הופעות בליגת העל הצרפתית בעונת 2018/2019, כבש ארבעה שערים בכל המסגרות ובישל בממוצע כל 190 דקות משחק.
ב-14 ביוני 2019 חתם בבאייר לברקוזן לחמש שנים.
כבש את שער הבכורה שלו בבונדסליגה ב-23 בנובמבר 2019 במשחק ליגה שהסתיים בתוצאה 1–1 מול פרייבורג.
דיאבי כבש את השער השלישי בתוספת הזמן שקבע ניצחון מול אוניון ברלין ברבע גמר הגביע הגרמני ב-4 במרץ 2020. בחצי הגמר ב-9 ביוני 2020, כבש את השער הראשון של קבוצתו בדרך לניצחון 0–3 מול סארברוקן מהליגה הרביעית בגרמניה, שהבטיח את מקומם בגמר הגביע הגרמני.
דיאבי שיחק בכל הנבחרות הצעירות של צרפת ונכלל בסגל נבחרת צרפת עד גיל 21.
ב-1 בספטמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת, כשהחליף את קיליאן אמבפה בדקה ה-90 בתיקו 1-1 נגד נבחרת בוסניה והרצגובינה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
מוסא בארו הוא כדורגלן גמביאני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת א-תעאון מליגת העל הסעודית ובנבחרת גמביה.
בשנת 2016 הצטרף בארו למחלקת הנוער של אטאלנטה מהסרייה א'.
ב-30 בינואר 2018 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–1 ליובנטוס במסגרת הקופה איטליה.
ב-10 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בתיקו 1-1 נגד קרוטונה.
ב-18 בספטמבר 2019 ערך בארו את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 0–4 לדינמו זאגרב במסגרת שלב הבתים לעונת 2019/2020.
ב-17 בינואר 2020 הושאל בארו למשך עונה וחצי לבולוניה 1909 מהסרייה א'.
ב-2 ביולי 2021 חתם בארו בבולוניה 1909 באופן קבוע.
ב-4 בספטמבר 2023 חתם בארו על חוזה ל-3 שנים בא-תעאון מליגת העל הסעודית.
ב-8 בספטמבר 2018 ערך בארו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גמביה, בתיקו 1–1 נגד נבחרת אלג'יריה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2019. ב-12 ביוני 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1–0 על נבחרת מרוקו במשחק ידידות.
הרב מוסא בן דוד וחיון (אוחיון, בן חיון) (סביב ה'תק"כ, 1760 – כ"ד באב ה'תקע"ז, 6 באוגוסט 1817) היה פוסק הלכה, מקובל, ראש ישיבה ודיין במרקש שבמרוקו בראשית המאה ה-19.
נולד במרקש לאביו רבי יהודה שהיה מדייני העיר.
שם המשפחה 'דוד וחיון' הוא עתיק, וידוע כבר מהמאה הארבע העשרה.
למד אצל חכמי עירו והתפרסם בשל היותו שקדן ומתמיד.
לימים התמנה לראשות הישיבה, שאז מנתה כשלש מאות תלמידים.
בין תלמידיו נמנו רבי משה רוזיליו ורבי יהודה אלמליח.
סמוך לשנת ה'תקס"ב התמנה לדיין בבית הדין של העיר בראשות רבי אברהם פינטו ורבי שלמה אסבאג, יחד עם רבי יעקב פינטו השני, רבי יהודה הצרפתי, רבי משה אסבאג ורבי שלמה אוזנקוט.
בית הדין נשא ונתן בענייני הלכה עם יתר חכמי מרוקו, כדוגמת רבי רפאל בירדוגו רבה של מקנס.
כמו כן עמד רבי מוסא בקשר הלכתי עם שד"רים שונים.
וכן היווה כתובת לשאלות בנושאי קבלה בקרב חכמי מרקש.
הספידוהו רבי רפאל מסעוד אבן מוחא, ותלמידו רבי משה רוזיליו.
נזכר בפיוטי 'שוכני מערה' של מראכש.
רבי מוסא הוליד לפחות שתי בנות.
באגרת ששלח לחכמי צפרו, ביקש תמיכה כלכלית להוצאת הנדוניה של שתי בנותיו, ודיווח על מצבו הכלכלי הירוד.
יש המשערים שרבי מוסא ביקש תמיכה כלכלית גם מיהודי מקנס.
מצאצאיו ידועים רבי ראובן פינטו, ורבי מסעוד קורקוס - מחכמי העיר.
חידושים על הטור – טרם נדפס.
חידושים על השולחן ערוך – על יורה דעה, אבן העזר וחושן משפט.
חלקם נדפסו בספר 'ביאור מהרא"ח' על חושן משפט.
שאלות ותשובות – מקבץ מתשובותיו יצא לאור בספר תשובות חכמי מראכש.
הגהות לספר כנסת הגדולה – טרם נדפס.
הגהות על כתבי האר"י אוצרות חיים וספר הכוונות – חלקם נדפסו בקובץ מן הגנזים.
מוסא דמבלה הוא אצן סנגלי, המתחרה בריצת משוכות.
דמבלה השתתף במשלחת הסנגלית לאולימפיאדת לונדון והתחרה בריצת 110 מטר משוכות, אך נפסל לאחר שנפל במשוכה השמינית.
הישג השיא שלו הוא מדליית ארד באליפות אפריקה באתלטיקה לנוער, שנערכה בעיר ואגאדוגו שבבורקינה פאסו בשנת 2007, לאחר שרץ 110 מטרים משוכות בזמן של 14.36.
דמבלה השתתף במירוץ השליחים בריצת משוכות כחלק מנבחרת סנגל באליפות העולם לנוער ב-2006 ובאליפות אפריקה 2014.
מוסא אנדיאייה הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת המגן השמאלי באנדרלכט.
אנדיאייה נולד בדקר, סנגל, והחל לשחק כדורגל באקדמיית אספייר סנגל.
בשנת 2020 החל לשחק בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה.
בשנת 2022 עבר לאנדרלכט הבלגית, והחל לשחק במקביל בקבוצת המילואים ובקבוצה הבכירה.
אנדיאייה שיחק בנבחרות הצעירות של סנגל.
הוא זומן לסגל נבחרת סנגל הבוגרת לטורניר מונדיאל 2022, לאחר פציעתו של סאדיו מאנה.
מוסא ביחי עבדי (בסומלית: Muuse Biixi Cabdi; בערבית: موسى بيحي عبدي; ) הוא פוליטיקאי ואיש צבא לשעבר מסומלילנד, שכיהן כנשיא סומלילנד בשנים 2017–2024. במהלך שנות ה-70 הוא שירת כטייס בחיל האוויר של סומליה בתקופת ממשלו של סיאד בארה.
ב-2010 הוא מונה כיושב ראש של מפלגת קולמיי ברפובליקת סומלילנד.
בנובמבר 2015 נבחר עבדי כמועמד המפלגה לנשיאות סומלילנד במהלך הוועידה המרכזית החמישית שלה.
ב-21 בנובמבר 2017 הוכרז עבדי כמנצח בבחירות הכלליות לנשיאות סומלילנד, וב-13 בדצמבר אותה שנה הוא הושבע כנשיא.
מוסא ביחי עבדי נולד באחד מפרברי הרגייסה, אז חלק מסומלילנד הבריטית.
ב-1970 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון.
ב-1970 התגייס עבדי לחיל האוויר של סומליה ועד 1973 קיבל הכשרה לקצונה בברית המועצות, שם הוא סיים לימודים לתואר בוגר אוניברסיטה באקדמיה לטיס בדושנבה (כיום בירת טג'יקיסטן).
עם השלמת הכשרתו הוא הוצב בבסיסי חיל האוויר הסומלי בבלדוגל ובידואה וכן בבסיס הראשי של החיל במוגדישו.
החל מ-1973 הוא שירת בתפקידים בכירים, כולל ראש מחלקת ההדרכה של חיל האוויר הסומלי וכנספח צבאי בשגרירות סומליה בוושינגטון.
בשנים 1981–1985 קיבל עבדי הכשרה צבאית נוספת בארצות הברית כולל בבסיס חיל האוויר רייט-פטרסון ליד דייטון, אוהיו בשנים 1981–1982 ובבסיס פורט לי בווירג'יניה בשנים 1983–1985.
ב-1985 ערק עבדי מהכוחות המזוינים של סומליה והצטרף לתנועת המורדים הלאומית (SNM) שבסופו של דבר הצליחה להפיל את משטר הרודנות הסומלי במהלך ב-1991.
בשנים 1985–1988 לקח עבדי חלק פעיל במלחמת גרילה שנוהלה על ידי ה-SNM במלחמת העצמאות נגד משטרו של סיאד בארה.
עד 1990 הוא שירת כמפקד בכוחות המורדים לפני שפנה לפוליטיקה.
לאחר הכרזת העצמאות של סומלילנד ב-1991 לקח עבדי חלק משמעותי בתהליך הפיוס של השבטים של סומלילנד.
ב-1993 הוא מונה כשר הפנים והביטחון הלאומי בממשלתו של הנשיא המנוח מוחמד חאג' איברהים איגל וכיהן בתפקיד עד 1995.
ב-2010 נבחר עבדי כיושב ראש מפלגת קולמיי , לאחר שהחל מ-2008 הוא כיהן כסגן נשיא המפלגה.
ב-2015 הוא נבחר על ידי הקונגרס של המפלגה כמועמד לקראת הבחירות לנשיאות של 2017. הבחירות הכלליות לנשיאות סומלילנד התקיימו ב-13 בנובמבר 2017 וב-21 בנובמבר הוא הוכרז כמנצח בבחירות.
ב-13 בדצמבר הושבע עבדי רשמית כנשיא סומלילנד החמישי בבירה הרגייסה בנוכחות נציגים מאתיופיה, ג'יבוטי, האיחוד האירופי והממלכה המאוחדת.
בבחירות לנשיאות סומלילנד ב-2024 נבחר במקומו כנשיא עבד א-רחמאן מוחמד עבדאללה, שזכה בכמעט 64% מהקולות, בעוד שעבדי קיבל 35% מהקולות.
עבדי נשוי לשתי נשים, שמהן נולדו לו שלושה בנים וארבע בנות.
מוסא מוחמד סלים דודין הוא חבר בלשכה המדינית של חמאס אשר פעל באזור חברון.
דודין נולד ב־12 ביוני 1972 בדורא שבנפת חברון.
דודין החל פעילותו בחמאס בעת היותו סטודנט באוניברסיטת א-נג'אח בשכם, אז גויס לזרוע הצבאית של הארגון על ידי סאלח אל-עארורי.
דודין קיבל בעבר עשרות אלפי דולר מאל-עארורי לצורך רכישת כלי נשק למטרות הארגון.
כלי נשק אלה שימשו את חברי החמאס לתקיפת חיילי צה"ל.
בשנת 1992 הוא נתפס ונכלא, למשך 19 שנה, על מעורבותו ברצח שני חיילי צה"ל.
תחום אחריותו של דודין הוא ניהול משא ומתן לשחרור מחבלי חמאס הנמצאים בבתי כלא בישראל וחללי הארגון.
דודין הופיע בציבור כדובר מטעם ארגון הטרור חמאס.
דודין עבד באופן ישיר עם יחיא סנוואר.
על דודין הוטלו סנקציות, כפעיל בארגון הטרור חמאס, על ידי המחלקה לפיקוח על נכסים זרים במשרד האוצר האמריקאי וכן על יד משרד האוצר של יפן.
חוקרי משרד האוצר האמריקאי מצאו כי דודין ניסה להסתיר את קשרי הבעלות שבין חמאס לחברת הנדל"ן הטורקית, Trend GYO, על ידי העברת הבעלות על החברה לגורמים אחרים.
דודין הוא חבר מייסד של גדודי עז א-דין אל-קסאם והיה מעורב בתכנון פיגועי התאבדות נגד ישראל.
בשנת 2011 דודין שוחרר מבית כלא בישראל במסגרת עסקת שליט ועבר להתגורר בקטר.
לאחר שחרורו המשיך דודין להביע תמיכה בפיגועי התאבדות.
בשנת 2017 גורש מקטר בלחץ בינלאומי והעתיק מגוריו ללבנון משם הוא ממשיך במגעים מול ישראל לשחרור אסירי החמאס.
במלאת עשור שנים לעסקת שליט קבע פרשן ידיעות אחרונות לענייני פלסטינים, אליאור לוי, כי דודין הוא אחד משבעה אסירים אשר שוחררו בעסקה ש"הם מחוללי הטרור העיקריים מול מדינת ישראל...
והפכו לחוד החנית של חמאס והזרוע הצבאית שלו."
מוסא דז'נפו הוא כדורגלן מאלי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אסתקלאל טהראן מליגת העל האיראנית ובנבחרת מאלי.
דז'נפו שיחק באקדמיית יילין אולימפיק במאלי.
ב-31 בינואר 2017 הושאל לסטנדרד לייז' בעסקה עם אפשרות רכישה, והחל לשחק במחלקת הנוער של המועדון.
ב-30 במאי הפעילה סטנדרד לייז' את סעיף הרכישה, והוא עבר אליה באופן קבוע.
ב-27 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-0 לקלאב ברוז' במסגרת המחזור החמישי בליגת העל הבלגית לעונת .
ב-11 במרץ 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-2 על אוסטנדה במסגרת המחזור ה-30 בליגה.
הוא ערך 49 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע תשעה שערים, וזכה עם המועדון בגביע הבלגי בעונת .
ב-13 ביוני 2019 חתם דז'נפו על חוזה לארבע שנים בסאות'המפטון מהפרמייר ליג.
ב-17 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לליברפול במסגרת המחזור השני בליגה לעונת 2019/2020. ב-24 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-0 על ברייטון אנד הוב אלביון במסגרת המחזור השלישי בליגה.
ב-5 בספטמבר 2023 חזר דז'נפו לסטנדרד לייז' וחתם על חוזה לשלוש שנים במועדון.
ב-12 ביולי 2024 הושאל לאנטליהספור הטורקית.
ב-22 באוגוסט 2025 חתם באסתקלאל טהראן.
ב-3 באוקטובר 2017 זומן דז'נפו לראשונה לסגל נבחרת מאלי.
ב-6 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 0-0 נגד נבחרת חוף השנהב במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. ב-23 במרץ 2019 הבקיע דז'נפו את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-0 על נבחרת דרום סודאן במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2019.
הוא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר גביע אפריקה לאומות 2019, בו ערך שלוש הופעות, ולטורניר גביע אפריקה לאומות 2021, גם בו ערך שלוש הופעות.
מוסא דיארה הוא כדורגלן מאלי-צרפתי המשחק בעמדות הבלם והמגן השמאלי בדפורטיבו אלאבס מהלה ליגה ובנבחרת מאלי.
דיארה נולד בסטן שבצרפת, וגדל במחלקת הנוער של טולוז.
ב-21 באפריל 2019, חתם דיארה על חוזה בקבוצה הבוגרת של טולוז ששיחקה בליג 1. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2–1 בגביע הליגה הצרפתי על שאמו ניורט ב-30 באוקטובר 2019.
ב-14 במאי 2023, סירב דיארה להשתתף במשחק ליג 1 נגד נאנט עקב היות המשחק חלק מקמפיין ליגה נגד הומופוביה.
הוא כבש את שערו הראשון ב-13 באפריל 2024, בניצחון חוץ 2–1 על סטאד רן.
ב-18 ביולי 2024, חתם דיארה על חוזה לארבע שנים באלאבס מהלה ליגה.
דיארה נולד בצרפת, והוא ממוצא מאלי.
הוא זומן לנבחרת מאלי הבוגרת לסדרת משחקי ידידות בספטמבר 2022.
מוסא כּאזם (באשה) אל-חוסייני היה פוליטיקאי ערבי פלסטיני, ראש עיריית ירושלים בשנים 1918–1920, ומנהיגה הראשון של התנועה הלאומית הפלסטינית, מ-1920 ועד מותו.
לדעת רבים היה האישיות הפלסטינית הבכירה בשנות ה-20.
מוסא כאזם אל-חוסייני נולד בירושלים בתקופה העות'מאנית.
הוא היה בן למשפחת חוסייני, בנו של סלים אל-חוסייני שכיהן כראש עיריית ירושלים בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19. אחיו חוסיין אל-חוסייני שימש כראש העיר לפניו.
הוא למד בבית הספר היסודי הדתי בירושלים, והתקבל ללימודים בבית הספר למנהל באיסטנבול.
הוא היה הבוגר השלישי מכל העולם הערבי של מוסד זה שהכשיר מושלים ופקידים בכירים לאימפריה העות'מאנית.
את הקריירה המנהלית החל במשרד הבריאות בירושלים ואחר כך כקאימקאם של יפו, תפקיד אליו התמנה לפני שמלאו לו 30. בהמשך שירת כמושל בצפת ואחר כך בשורה של מחוזות בתימן, באנטוליה, בחורן ובעיראק.
ב-1886 נתמנה לנשיא בית המשפט לעניינים פליליים בירושלים.
ערב מלחמת העולם הראשונה פרש ממשרתו.
במרץ 1918, לאחר מות אחיו הצעיר חוסיין אל-חוסייני, מינה אותו המושל הבריטי רונלד סטורס לראש עיריית ירושלים.
מנהיגי הערבים בארץ ישראל החליטו לנצל את המאורע הזה, ומשלחת של ראשי הציבור המוסלמי והנוצרי, בראשות אל-חוסייני, מסרה את מחאת האגודות הערביות נגד המדיניות הציונית למושל ירושלים, רונלד סטורס.
אל-חוסייני היה הנשיא הראשון של "האגודה המוסלמית-הנוצרית" בירושלים, אולם סטורס אסר עליו לעסוק בפוליטיקה, משום שהחזיק בתפקיד ציבורי, ובמקומו התמנה לנשיא האגודה בירושלים עארף א-דג'אני.
באוקטובר 1919 נפגש אל-חוסייני לשיחת היכרות עם מנחם אוסישקין, שהחליף את חיים ויצמן בראש ועד הצירים והגיע לארץ ישראל.
השיחה הייתה עוקצנית ונערכה בעזרת מתורגמן: אוסישקין דיבר עברית ואל-חוסייני ערבית.
אל-חוסייני לא השתתף בוועידה הפלסטינית הראשונה בינואר 1919, משום שהיה ראש עיר ואסור היה לו לקחת חלק בתעמולה למען אחדות סורית.
הוא סירב להכיר בשפה העברית כשפה רשמית בעיריית ירושלים, דבר שעורר מורת רוח בקרב "ועד העיר ליהודי ירושלים".
ב-8 במרץ 1920 פרצו הפגנות ברוב המרכזים העירוניים של ארץ ישראל.
בעת שעברו המפגינים בירושלים על פני בית העירייה, נאם לפניהם ראש העיר אל-חוסייני.
בעקבות נאומו, הודיע "ועד העיר ליהודי ירושלים", כי יהודי ירושלים, שמהווים את רוב תושבי העיר, אינם רואים בו יותר "בא כוחם".
ב-4 באפריל 1920 נערכו בירושלים חגיגות נבי מוסא.
בשעות הבוקר נאם אל-חוסייני מעל מרפסת העירייה מול כ-70 אלף איש שהתקהלו ברחבת העירייה.
הקהל צעק "עצמאות עצמאות" ושר "פלסטין ארצנו - היהודים כלבינו".
מתוך התקהלות זו פרצו מאורעות תר"פ בעיר.
באותו חודש פוטר אל-חוסייני על ידי מושל מחוז ירושלים, רונלד סטורס, ממשרת ראש עיריית ירושלים, בשל נאומו הפוליטי המסית, ובמקומו מונה ראע'ב נשאשיבי, איש משפחת נשאשיבי, יריבתם של החוסיינים.
בראשות התנועה הלאומית הפלסטינית 1920–1934
מוסא כאזם אל-חוסייני נחשב במשך שנים רבות ל"ראש המשפחה" והיה פעיל עד למותו בתנועה הלאומית הפלסטינית.
בפגישות משותפות בחודשים יולי–ספטמבר 1920 בין האגודה המוסלמית-הנוצרית, "המועדון הספרותי" ו"המועדון הערבי", הוחלט להפריד את התנועה הלאומית הפלסטינית מזו הסורית ולרכז את כל המאמצים בארץ ישראל.
במהלך הפגישות, פנו הארגונים לאל-חוסייני לקחת על עצמו את ההנהגה ואליו הצטרף עארף א-דג'אני, נשיא האגודה המוסלמית-הנוצרית בירושלים.
בהתייחסו לגירוש ממשלת פייסל מהממלכה הערבית של סוריה על ידי הצרפתים בחודש יולי, ולחזון פלסטין כאוטונומיה בחלקה הדרומי של "סוריה גדולה" עצמאית, אמר באוגוסט לחבריו בתנועה הלאומית: "עכשיו, אחרי האירועים האחרונים בדמשק, עלינו להנהיג שינוי יסודי בתוכניותינו פה.
[רעיון] סוריה הדרומית אינו קיים יותר.
אנחנו צריכים להגן על פלסטין".
בספטמבר נערכה בירושלים פגישה אליה הוזמנו נציגים מהמרכזים העירוניים האחרים בארץ, ובה נבחר אל-חוסייני לנשיא הארגון.
אל-חוסייני עלה לגדולה בקונגרס הערבי-פלסטיני השלישי שנערך בחיפה בדצמבר 1920. בקונגרס זה נבחר לנשיא הקונגרס והוועד הפועל הערבי, תפקיד בו נשא עד מותו.
הוא שימש כנשיא חמישה קונגרסים פלסטיניים שהתקיימו בתקופת המנדט.
אל-חוסייני השתתף בנסיעות רבות ברחבי העולם במסגרת משלחות פלסטיניות.
במרץ 1921 הוא עמד בראש משלחת למצרים כדי לפגוש את צ'רציל בוועידת קהיר.
מיד לאחר ביקורו במצרים, ביקר צ'רצ'יל בארץ באותו חודש, אז נועדה איתו משלחת בראשות אל-חוסייני, שתקף את הציונות, את הצהרת בלפור, את הרברט סמואל ואת היהודים בכלל: "היהודים היו ועודם בין הפעילים ביותר בהשחתת ארצות רבות...
התפוררותה של רוסיה, כידוע היטב, הייתה כולה או רובה מעשה ידי היהודים, ואותם אפשר להאשים בחלק ניכר של תבוסת גרמניה ואוסטריה".
הוא עמד בראשן של ארבע משלחות ללונדון לקידום הסוגיה הערבית-פלסטינית בבריטניה.
החל מאוגוסט 1921 שהתה המשלחת בראשות אל-חוסייני בלונדון, שם הוא ניסה להידבר עם פקידי משרד המושבות, שלא גילו נכונות למשא ומתן בסוגיית המנדט והצהרת בלפור.
בנובמבר 1921 נועדה המשלחת בראשותו עם חיים ויצמן בלונדון, והפגישה הסתיימה במחלוקת חריפה.
ב-17 ביוני 1922 כתב אל שר המושבות: "הטבע אינו מרשה היווצרות רוח של שיתוף פעולה בין שני עמים כה שונים זה מזה".
ניצחונם עורר תקוה שתהיה לו השפעה על שאלת ארץ ישראל, ובנובמבר נסע אל-חוסייני עם משלחת מטעם הוועד הפועל לאיסטנבול ולוועידת השלום בלוזאן, כדי להשיג את תמיכת הטורקים בתביעות הפלסטיניות.
מאמצי המשלחת נכשלו ובחודש מרץ היא שבה לארץ ישראל.
בסוף 1922, בעת שהותה של המשלחת בלוזאן, החל חיים מרגליות קלווריסקי, שעמד בראש המחלקה הערבית של ההנהלה הציונית בירושלים, להדק את קשריו עם חוסייני, כדי למתן את עמדתו כלפי הציונות.
לדבריו, חוסייני הבטיח לו כי כל זמן שהוא יהיה לצד הציונים, הוא יוודא כי ההחלטות הקיצוניות שנתקבלו באותה ועידה לא תוצאנה אל הפועל.
המשלחת השלישית ללונדון בראשותו של חוסייני, שחזרה באוגוסט 1925, נחלה אף היא כישלון, אך מוסא כאזם הצליח לשכנע את ועידת הקונגרס הערבי-פלסטיני החמישי כי ניתן לקוות להישגים מול הבריטים באמצעים דיפלומטים.
המשלחת הרביעית יצאה ללונדון וז'נבה בתחילת 1930. היא הביעה התנגדות לעליית יהודים ומכירת קרקעות ליהודים.
כן הובעה התנגדות למתן זיכיון לפתיחת מפעל האשלג בים המלח ולהקמת ועדת החקירה לגבי הכותל המערבי, שלטענתו הוא מוסלמי בלבד ואינו נושא לשלטונות המנדט.
בשובו אמר שלא כל בקשות המשלחת נדחו בידי הבריטים וכי יש לבחון את הספר הלבן ואת החוקה המוצעת על ידי הבריטים, לפני קביעת עמדה.
לאחר מאורעות תרפ"ט החלו להתגלע סכסוכים על המנהיגות הלאומית בין מוסא כאזם ובין המופתי של ירושלים וקרוב משפחתו, חג' אמין אל-חוסייני.
בתחילת 1930 אירעה התנגשות בין השניים, כאשר הוועד הפועל בחר ב-5 בינואר את אמין לנשיא המשלחת ללונדון באותה שנה.
מוסא כאזם התפטר בתגובה מהוועד הפועל הערבי, מה שהביא להתכנסות נוספת של הוועד ולהתפטרותו של אמין מנשיאות המשלחת לטובת בחירת מוסא כאזם לתפקיד.
זו הייתה הפעם הראשונה שנעשה ניסיון לשלול ממנו את תפקיד נשיא המשלחת ורק חזית משותפת עם אנשי האופוזיציה הנשאשיבית הבטיחה בסופו של דבר את בחירתו.
בתחילת שנות ה-30 יחסיו של מוסא כאזם עם אמין התערערו עוד יותר, לאחר שהאשים נשיא הוועד הפועל את המופתי במעילה בכספי המשפחה ובחלוקתם למקורביו.
בתקופה זו נוצרה התגבשות כוחות חדשה בציבור הפלסטיני: מוסא כאזם ואויבו לשעבר ראע'ב נשאשיבי, שהתבססו על הוועד הפועל וההנהגה המסורתית, מול חג' אמין, שמחנה תומכיו החל להזדהות עם דור חדש של צעירים רדיקליים.
קשריו של מוסא-כאזם עם הנשאשיבים התהדקו גם בשל מתינותם המדינית.
חזית זו של נשיא הוועד הפועל עם הנשאשיבים הביאה לביקורת חריפה מצד המחנה של המופתי וביטאונו על הוועד הפועל בשנים 1930 ו-1931. מוסא-כאזם הבין כי ההתקפות הללו מכוונות כלפיו ואיים בתגובה כי אם הן לא תיפסקנה, הוא יצטרף בגלוי אל האופוזיציה הנשאשיבית.
בכנס הארצי של הוועד הפועל בפברואר 1933, תמך מוסא-כאזם בתביעת הנשאשיבים לפיקוח ממשלתי הדוק יותר על כספי האוקאף ובתי הדין השרעיים ושלילת סמכותו המוחלטת של המופתי בתחומים הללו.
אל-חוסייני נזכר ברשימה שנערכה בתנועה הציונית ב-5 בינואר 1937, הכוללת עשרות נכבדים ערבים שמכרו קרקעות ליהודים.
הוא מכר ליהודים אדמות באזור מוצא וקריית ענבים.
ב-27 באוקטובר 1933 עמד אל-חוסייני בראש הפגנת מחאה בלתי חוקית שהתקיימה ביפו נגד מדיניות הממשלה הבריטית.
כ-10,000 מפגינים התכנסו באותו יום במסגד המחמודיה ויצאו ממנו בשני ראשים, כשבראש אחד הראשים אל-חוסייני הישיש.
כשהגיעו לרחבת מרכז העיר התפתח עימות אלים עם כוחות המשטרה והצבא שהתארגנו במקום.
כתוצאה מאש המשטרה נהרגו בהפגנה 26 מפגינים ושוטר אחד.
הופצו שמועות שכאזם עצמו נפצע, ולבקשת מושל ירושלים הכחיש אל-חוסייני את השמועות.
למוסא כאזם אל-חוסייני היו חמישה בנים מאשתו הראשונה: סאמי, פואד, ראפיק, עבד אל-קאדר ובן נוסף.
במות אשתו, נשא לאישה את אחותה.
בנובמבר 1933 חלה אל-חוסייני ובמרץ 1934 נפטר ממחלתו.
הוא נקבר על הר הבית לצד חוסיין בן עלי, באחוזת קבר בדאר אל-ח'טיב, מאחורי החומה המערבית של החרם א-שריף (מצפון לרחבת התפילה של הכותל המערבי), שם נקברו גם בנו, עבד אל-קאדר אל-חוסייני, ונכדו, פייסל חוסייני.
היו שטענו שהוא נפטר בגלל פציעתו בהפגנה ביפו.
אל חוסייני נחשב לגורם מתון יחסית, ממתנגדי הפאן-ערביות של מפלגת אל-איסתקלאל, ובדצמבר 1929 הודיע הנציב העליון כי מגעיו עם הוועד הערבי יעברו רק דרך אל-חוסייני וסגניו.
בקונגרס הערבי בחיפה בדצמבר 1920 ביקש מוסא כאזם למצב את הקונגרס כמייצג של תנועה לאומית פלסטינית השואפת לעצמאות כחלופה לחזון ההשתלבות בסוריה הגדולה כ"סוריה הדרומית" האוטונומית שקרס עם חדלונה של הממלכה הערבית של סוריה: "זה סיפורה של פלסטין, ארץ הניסים וערש הדתות..זה הקונגרס שנולד מתוך הסבל של פלסטין.
והוא הנציג והדובר של פלסטין".
הנאום היה ידידותי לבריטניה, הוזכרה התרומה של פלסטינים למלחמה באימפריה העות'מאנית והציונות הוצגה כגורם מסכסך בין בריטניה לפלסטינים.
בשנת 1924 טען אל-חוסייני שלא ניתן להגיע להסכם בין היהודים לערבים כל עוד המדיניות הציונית קיימת.
הוא הטיף לעצמאות בארץ ישראל שתשאב את שלטונה מהעם באמצעות בית נבחרים עם ייצוג יהודי, נוצרי ומוסלמי.
כן טען שהוא לא מתנגד להגירה אלא דורש שהיא תוגבל כמו שהיא הוגבלה בארצות הברית באותה שנה.
אל-חוסייני התבטא נגד פעילות אלימה.
בשנת 1928 במענה לשאלה: "מה יעשו הערבים אם דרישתם תדחה?" ענה: "הם יוסיפו לדרוש.
יתמידו במאמציהם בשלום אך ללא ליאות עד שישיגו את מטרתם."
בעקבות אכזבתו מההצעות הבריטיות שהוצגו למשלחת הרביעית בראשותו שיצאה ללונדון בשנת 1930, לאחר פרסום דו"ח ועדת שאו איבד את אמונו ביכולת הפלסטינים לשנות את מדיניות השלטונות בהידברות והחל במערכת תעמולה בעיתונות הערבית לגיוס הציבור הרחב נגד הציונות.
בפברואר 1934 דרש מכל ראשי הערים הערבים להתפטר מתפקידיהם, בגלל סירוב שלטונות המנדט לשנות את חוק העיריות לפי דרישותיו.
סירוב ראשי הערים להענות לדרישתו הביאה לקרע פנים ערבי.
במרץ 1934 אמר לעיתונאי אמריקאי: "היהודי זקוק תמיד למי שיגן עליו, אשר יוכל לחיות בצל חסותו [...] אין הערבים או מנהיגיהם שונאים את היהודים בתור יהודים.
להפך, בכל לב היו רוצים שיהיו היהודים במסגרת 'הפדרציה הערבית'...
אולם אין הערבים מסכימים בשום אופן כי מיעוט מהתושבים יקום ויאמר כי הוא בעל הארץ...
לדעתנו צריכים היהודים ליהנות מזכויותיהם המגיעות להם לפי יחסם המספרי בארץ."
היה קרוב משפחה (כנראה אחיין או בן דוד) של יאסר ערפאת ואחד ממייסדי הפת"ח.
ערפאת נולד ביפו בשנת 1940, ממנה גורשה משפחתו במלחמת השחרור, וגדל במחנות הפליטים בעזה.
עם הקמת הרשות הפלסטינית מונה כמפקד המודיעין הצבאי והמשטרה הצבאית של הרשות, שהיה כפוף למנגנון הביטחון הלאומי ומנה כ-600 איש.
ביולי 2004 מונה לראש המודיעין המסכל של הרשות הפלסטינית ברצועת עזה, על ידי בן-דודו יאסר ערפאת, יושב ראש הרשות הפלסטינית.
המינוי וייחוס השחיתות למשפחת ערפאת עודדו התפרצות של לחימה עזה בין לוחמי פת"ח הנאמנים למוסא לבין לוחמים מגדודי חללי אל-אקצא.
בעקבות המהומות, מינה ערפאת את עבד אל-ראזק אל-מג'יד לראש המודיעין המסכל בגדה המערבית וברצועה, והכפיף את מוסא תחת המינוי החדש.
באפריל 2005 מוסא הוסר מתפקידו, אך מונה ליועץ בעניינים צבאיים בדרגה של שר.
ב-7 בספטמבר 2005, בסביבות השעה 05:00, פרצו עשרות חמושים פלסטיניים רעולי פנים לביתו של ערפאת בעזה, חמושים ברובים ומטולי רקטות נגד טנקים.
לאחר קרב יריות, אחד מרעולי הפנים גרר את מוסא מביתו וירה בו.
ועדות ההתנגדות העממית נטלו אחריות על הרצח וטענו כי ההתנקשות בוצעה בעקבות השחיתות הרבה שהנהיג, שחיתות שבה מנגנוני הביטחון הפלסטיניים לא טיפלו.
מוסא סנוגו הוא כדורגלן מחוף השנהב המשחק בעמדת החלוץ.
סנוגו התחיל את דרכו במחלקת הנוער של אביג'אן הנחשבת לאחת מאקדמיות הכדורגל המובילות בחוף השנהב.
בשנת 2002 הוא עבר לליגה הבלגית ושם שיחק בעונת 2002/03 במועדון הספורט בוורן, מועדון כדורגל הידוע במספר הרב של שחקנים ילידי חוף השנהב המשחקים בו.
משם הוא עבר בעונת 2005 לקבוצת פ.צ.
בינואר 2007, במהלך עונת 2006/07 חתם סנוגו בקבוצת מכבי נתניה אך אכזב מבחינה מקצועית ולכן שוחרר בסוף אותה העונה.
לאחר מכן חזר לשחק בפ.צ.
בריסל, ושיחק שנתיים בקבוצת מונס, גם היא בבלגיה.
בשנת 2012 עבר לשחק בווייטנאם.
מוסאשי גאנדו (מאנגלית: Musashi Gundoh, מיפנית: MUSASHI -GUN道) היא סדרת אנימציה יפנית (אנימה) שמבוססת על מאנגה של היוצר מאנקי פאנץ' שאחראי גם לסדרה הפופולרית לופן השלישי.
הסדרה החלה ב- 9 באפריל 2006, וגם משודרת בכל יפן בתחנת הטלוויזיה המתמחה בסדרות מסוג זה אנימקס (Animax).
מלבד זאת, הסדרה מופצת דרך רשת האינטרנט החל ממאי 2006.
במאי הסדרה אף הצהיר שיש תוכניות למכור ולהפיץ את הסדרה במערב.
הסדרה זכתה לפרסום שלילי במיוחד בשל השימוש באנימציה ברמה ירודה ביותר, תמונות רקע שאינן משתנות כלל ושימוש באפקטי קול.
המאפיינים הללו הביאו להערצה מיוחדת בקרב תרבויות האינטרנט (גם במערב) והסדרה זכתה לפופולריות רבה בשל האיכות הירודה שלה.
כיום ביפן הסדרה נחשבת לפופולרית ותופץ בקלטות DVD בקרוב.
הסדרה הסתיימה לאחר עשרים ושישה פרקים.
העלילה מתרחשת בתקופה בדיונית ביפן.
השליט של יפן באותה התקופה הוא טויוטומי.
הסדרה עוקבת אחרי סיפורו של מוסאשי, לוחם בטכניקה מיוחדת וייחודית לתקופה הבדיונית בשם "גאנדו".
באמנות הלחימה הזו, הלוחם משתמש באקדחים למען מטרות הלחימה, בניגוד לרוב הגדול של אמנויות הלחימה המקובלות כיום שאין בהם שימוש בנשק חם.
מוסאשי נלחם נגד קבוצה של שדים ומפלצות הנקראת אייקשי ומונהגת על ידי אייקשי הנקרא יאשה.
מוסאשי מיאמוטו (מיפנית: ミヤモト ムサシ) (דאיסקה נאמיקווה): מוסאשי הוא הדמות הראשית בסדרה.
הוא נלחם נגד האייקשי בעזרת טכניקת הגאנדו.
הדמות של מוסאשי מבוססת על סמוראי ידוע מאוד ביפן, מיאמוטו מוסאשי.
בפרק השני של הסדרה, מוסאשי צועק לפתע "או, זה מסנוור!" (Oh, It's dazzling), ללא כל קשר למתרחש בסדרה באותו הרגע.
המשפט הזה הפך לפולחני, ומוזכר כמעט בכל אזכור של הסדרה ברשת.
הסיבה שבגללה מוסאשי אמר את צירוף המילים הזה בסדרה עדיין אינה ידועה.
רונין (מיפנית: ロウニン) (ג'ין הוריקאווה): מתמחה בלחימה בחרבות.
הוא בעליה של שתי חרבות מיוחדות הנקראות "ננקן" ו- "מיירטסו-קן" (לשמות האלו אין משמעות).
טארו (מיפנית: ニンジャ太郎) (יו קובאיישי): לוחם נינג'ה שמכנה את עצמו לתלמידו הראשון של מוסאשי.
הוא נוטה להופיע בפתאומיות במהלך קרבות בסדרה.
הכומר טקואן (מיפנית: タクアン和尚) (סויצ'ירו טנאקה): הוא כומר שמתמחה באמנות הלחימה גאנדו.
הוא לוחם מאוד חזק בטכניקת לחימה זו, שיכול להילחם בעודו באוויר.
הדמות שלו מבוססת על מורו של מיאמוטו מוסאשי, טקואן שוהו.
דספרדו (מיפנית: デスペラード,) (מאיומי ינאגיסאווה): היא אישה זרה, שמחפשת לנקום במוסאשי על כך שרצח את אביה.
על אף טענה זו, מוסאשי מכחיש כי הוא קשור למעשה הרצח של אביה.
קאגויה (מיפנית: カグヤ) (שיהו קאוורגי): היא הבת החורגת של שליט יפן, טויוטומי, והנסיכה של העיר אוסקה.
היא אישה חזקה באופן יוצא דופן, שמסוגלת להילחם נגד שדי האייקשי ללא כלי נשק כלל.
על פי השמועה בסדרה, היא הגורם לכך שהסדרה מתקיימת בתקופה בדיונית ואינה מדויקת היסטורית על פי ההיסטוריה המתועדת ביפן.
ככל הנראה, השם שלה מבוסס על הנסיכה קאגויה, במקור מאגדה יפנית מפורסמת.
דאבי-נו-ג'י (מיפנית: 荼毘の字) (קוסיי הירוטה): הוא אדם מבוגר המתמחה ביצירת בובות, והוא בעל חנות לחפצים מכניים.
בין שאר מוצריו, הוא מוכר כדור מיוחד בשם "אונמיו-דאן", כדורים מיוחדים שמסוגלים לפגוע באייקשי.
הוא דובר מעט מהשפה האנגלית, כפי שניתן להבין מהפגישה הראשונה שלו עם דספרדו.
הכינוי שלו הוא דאבי-נו-ג'י, אולם שמו האמיתי הוא לאונרדו דה וינצ'י (מבוסס על האמן האיטלקי המפורסם בעל אותו השם).
סאסקה סרוטובי (מיפנית: 猿飛佐助,) (יו קובאיישי): נינג'ה, שהוא למעשה קוף, שמגדל דאבי-נו-ג'י.
הזהות האמיתית שלו היא זו של סאסקה סרוטובי, נינג'ה מפורסמת ביפן.
הסיבה שבגללה הוא הפך לקוף היא כיוון שידע יותר מדי אודות תוכניותיהם של האייקשי, ויאשה הפכה אותו לקוף.
היכולות שלו, על אף הפוטנציאל שלו, משתוות אך ורק לאלו של טארו.
הסוס: קאגויה רוכבת על סוס, שנראה כאילו הוא תמיד רגוע ומאומן היטב.
הסוס תמיד מביט קדימה, ישר אל המצלמה.
הסוס הוא, ככל הנראה, הדמות הפופולרית ביותר בסדרה.
יאשה (מיפנית: ヤシャ,) ( ריי איגרשי): הוא יצור האייקשי הגבוה ביותר בהיררכיה.
הוא יודע את ההיסטוריה ה"אמיתית" (הנכונה להיסטוריה של העולם שלנו).
יאשה נותן את הכוח שלו לריוגן.
לא ידועים עליו הרבה פרטים, כולל מינו.
ריוגן (מיפנית: リョウゲン,) (שירו סאיטו): אייקשי שהוא, למעשה, שליט יפן טוקגאווה.
יאשה מעניק לו את כוחו בעזרת זה שהוא מספר לו את ההיסטוריה ה"אמיתית".
על פי ההיסטוריה האמיתית, הוא שליט יפן, ולכן מנסה להשתמש בכוחות האייקשי כדי לזכות במלכות גם בהיסטוריה האלטרנטיבית.
ג'יג'ודה (מיפנית: ジジョウダ): אייקשי שתוקף את מוסאשי בסיפור השני בסדרה.
הוא בגודל של בן אדם ובעל 2–3 קרניים, ובעל כנפיים הדומות לאלו של עטלף על הגב.
כאשר הוא מנופף בכנפיו, פורץ משב רוח, שיכול להחזיר כדורים הנורים אל כיוונו.
נקודת החולשה שלו הייתה העיניים שלו, וככה הובס על ידי טקואן.
גאנדאדארן (מיפנית: ガンダダーン) (קייקו נמוטו): אייקשי מסוג עכביש שתוקף את מוסאשי וטקואן בין הסיפורים השלישי והחמישי.
הוא בעל רגליים של עכביש, ולמרות זאת, בעל פנים של בן אדם.
הוא יכול לשלוט בבני אדם באמצעות חוטי עכביש חזקים במיוחד היוצאים מפיו.
הוא הובס בסופו של דבר בעזרת הכדור המיוחד, "אונמיו דאן" שנורה אליו ממוסאשי.
זוהי אמנות לחימה מיוחדת, שנעשה בה שימוש באקדח, שמשתמשים בה בסדרה מוסאשי וטקואן.
בטכניקה זו, יד אחת אוחזת באקדח, כאשר היד השנייה אוחזת בחרב.
למרות זאת, מוסאשי פיתח שיטה מיוחדת של גאנדו לעצמו, בה הוא משתמש באקדח בשתי הידיים.
הוא מכונה בשל כך "סמוראי הגאנדו בעל שני האקדחים".
בגאנדו, אין נורמה בנוגע לסוג האקדח בו משתמשים, ואפשר להשתמש באיזה סוג של אקדח שהמשתמש חפץ בו.
טקואן הוא האדם אשר הפיץ את הטכניקה ברחבי יפן.
למרות זאת, ממציא השיטה אינו ידוע.
רוב מתאמני הגאנדו למדו את השיטה ממנו.
מוסא מוחמד כוסא הוא פוליטיקאי ומדינאי שכיהן כשר החוץ של לוב תחת הנהגתו של מועמר קדאפי.
נחשב לאחד האנשים המשפיעים והקרובים ביותר לקדאפי.
עם גבור המאבק בשלטונו של קדאפי ברח מארצו.
נוסף להיותו שר החוץ, כיהן כראש המודיעין הלובי מ-1994 ועד 2009.
כוסא הגיע ממשפחה ידועה במעמד הביניים בטריפולי.
הוא בעל תואר שני בסוציולוגיה מטעם אוניברסיטת מישיגן בארצות הברית, תואר שקיבל ב-1978. את הקריירה שלו החל בקהילת המודיעין הלובית כמנהל הביטחון של שגרירויות לוב בצפון אירופה.
תפנית חשובה בקריירה שלו אירעה כאשר מונה ב-1980 כשגריר ארצו בלונדון, אך הוא לא נשאר זמן רב בתפקיד.
הבריטים שילחו אותו חזרה באותה שנה עקב ידיעות כי הוא פועל נגד לובים ממוצא אנגלי על אדמת אירופה.