tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתפקידו זה הוכיח תבונה, שיקול דעת וכושר עמידה בדרישות מפקדים חזקים ותרם רבות להתנהלות נאותה של חיל הים.
ביוני 1985 סיים הוד את תפקידו בלשכת מפקד חיל הים ונשלח לקורס פיקוד ומטה במכללת המלחמה של הצי האמריקאי בניופורט, רוד איילנד שבארצות הברית.
במסגרת זו השתתפו עשרים ושניים קצינים מרחבי העולם, כולל שבעה ממדינות עוינות לישראל.
למרות עובדה זאת בני ורעייתו ענת זכו לחברים רבים מרחבי העולם, איתם הם בקשר עד היום.
הוד סיים את הקורס בארצות הברית בהצטיינות.
עם חזרתו ארצה קיבל את הפיקוד על אח"י עליה, נושאת מסוק.
כספינת פיקוד נושאת מסוק ימי, הייתה זו תקופה אינטנסיבית של מבצעים והרחבת יכולות נחיתה והמראה של מסוק על גבי משטח הנחיתה הקטן.
והסמכת הפלגה והטייסת לביצוע פעילות אוויר ים במצבי ים גבוהים.
באוגוסט 1986 מונה הוד לתפקיד מפקד יחידת השליטה הימית של חיל הים והועלה לדרגת סא"ל.
התקופה הייתה שזורה במבצעים רבים ומורכבים כגון "מבצע כחול וחום", מבצע "הצגת תכלית" - חיסול המחבל אבו ג'יהאד ואחרים, חלקם נשארו עלומים.
פיקודו של הוד על יחידת השליטה הימית נקטע מכיוון שרעייתו, ענת הוד, נדרשה לטיפולים תכופים ולשמירת היריון בבית חולים רמב"ם בחיפה.
ראש מספן הים, תא"ל מיכה רם, הציע להוד לקחת חופשה על חשבון חיל הים.
הוד התנגד לחופשה ונמצא לו תפקיד כמפל"ג הדרכה בבה"ד חיל הים.
תפקיד אותו ביצע משך כחצי שנה.
עם לידתו של בנם יובל חזר הוד לפקד על יחידת השליטה הימית ופיקד עליה עד אוגוסט 1989.
באוגוסט 1989 מונה הוד למפל"ג 31 בבסיס אשדוד.
תחת פיקודו היו חמש ספינות טילים: אח"י תרשיש (סער 4), אח"י קוממיות, אח"י כידון (סער 4), אח"י חנית (סער 3) ואח"י סער.
במאי 1990 עקב מחלתו של חברו הטוב סא"ל אברהם ישראל, החליפו בני כמפל"ג 33 בבסיס חיפה.
ולצד מבצעים רבים, כולל מלחמת המפרץ הראשונה, המשיך לפתח את שיתוף הפעולה עם טייסת 193 בהפעלת המסוקים הימיים מהספינות.
ב-1 באוגוסט 1991 מונה הוד לקצין מבצעי של פרויקט סער 5 והוא ומשפחתו עברו למוביל (אלבמה) בארצות הברית.
ביוני 1993 מונה למפקד הפרויקט והועלה לדרגת אלוף-משנה.
בזמן פיקודו, לאחר ארבע שנות תכנון, נבנו והוכנו להפלגה שלוש ספינות סער 5: אח"י אילת (סער 5), אח"י להב ואח"י חנית.
הפרויקט הושלם בהצלחה ושלוש הספינות הפליגו לדרכם והגיעו בשלום לישראל.
הוד הפליג כ עם אח"י להב בפיקודו של סא"ל עידו שבח.
ההפלגה הייתה מרתקת תוך התגברות על ים סוער.
עם חזרתו לישראל מונה הוד למפקד בה"ד חיל הים.
במהלך התפקיד יזם וביצע שינוי ארגוני מעמיק בבה"ד.
סגירת מסגרות לימודים טכניים והפעלה, כפי שהיו שנים קודם לכן ופתיחת מסגרות ייעודיות: לסטי"לים, לכלי שיט בט"ש, טכנאי חוף.
דבר שבין השאר תיקן את העיוות במבנה הקודם בו מנוענים וטכנאים לא נחשבו ללוחמים דרג א'.
תחת פיקודו של הוד זכה הבסיס בתעודת הוקרה מטעם הרמטכ"ל כבה"ד מצטיין.
את התפקיד ביצע עד נובמבר 1997.
הוד למד תואר ראשון במדע המדינה וגאוגרפיה באוניברסיטת חיפה אותו סיים בהצטיינות.
לאחר סיום התפקיד בבה"ד חיל הים יצא הוד ללימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון, עד שחרורו מצה"ל, במאי 1998.
בשנת 1998 מיד לאחר השחרור מצה"ל יזם הוד עם שני חבריו עסק לאיחוד ומתן שירותים לעסקים קטנים.
הוד רכש את חלק חבריו שינה שמו ל"במיו גלובל" בע"מ.
ונותן ייעוץ ימי, בעיקר בתחום מערכות הגנת חוף.
חינוך - משנת 1999 ועד 2000 ניהל הוד את בית הספר התיכון ע"ש חיים גרינברג, בקריית טבעון.
שיווק ביטחוני - בשנת 2001 הצטרף הוד לחברת על"מ ליעם, העוסקת בייעוץ ביטחוני, בראשות תא"ל דימ' עמירם רפאל ואל"ם דימ' ליאור מרגולין.
הוא נקלט מטעמם כיועץ מבצעי שיווקי לחברת אלתא מערכות בע"מ.
במסגרת תפקידו בחברה היה אחראי על אפיון ומתן פתרונות למערכות הגנת חופים, מבוססי מכ"ם חופי אלתא ELM-2226 "ליבה" ושיווקם ברחבי העולם.
במהלך 20 שנה פעל כיועץ מבצעי, מקצועי ושיווקי עבור אלתא, באמצע שנת 2020, בעקבות משבר הקורונה, החליט לסיים את תפקידו.
הוד היה שותף לפיתוח פתרונות משולבים, קידום מערכת שליטה ובקרה ושיווקם ברחבי הגלובוס.
כולל השתתפות בפיתוח מכ"ם חוף חדש, קטן, קומפקטי וקל להתקנה ותחזוקה.
פועל על עיקרון מכ"ם גל רציף בשידור ועיצוב אלומה בקליטה.
מכ"מים כאלו נמכרו למשמר המכס האיטלקי (GDF).
בתקופה בה היה הוד אחראי על השיווק נמכרו למעלה מ-120 מכ"מים בדגמים שונים, ללקוחות ברחבי העולם.
שש מערכות משולבות למדינות כגון טרינידד וטובגו, ברבדוס, איטליה, קפריסין ועוד וכן 12 מכ"מי חוף חדשניים.
צבר ההזמנות בהם היה הוד שותף מוביל, הגיע במהלך השנים, לערך של למעלה מ-300 מיליון דולר אמריקני.
שליטה ימית - במהלך עשר השנים נקרא הוד לשירות מילואים פעיל ביחידת השליטה הימית כמפקד מוצב שליטה רב משימתי והשתתף באימונים שיטתיים ומבצעים שנשלטו מאותו מוקד.
בקורת בצה"ל - בשנת 1998 המשיך הוד בשירות מילואים כמבקר בבסיסי הדרכה בצה"ל במסגרת אג"ם בו"מ ובהמשך כחלק מצוות הביקורת על יחידות חיל הים, ביחידת מבקר צה"ל.
באפריל 2020 לאחר 47 שנה, מהם 25 שנה בשירות קבע ו-22 שירות מילואים, פרש הוד סופית מצה"ל.
בשנת 1996 הוד יזם והקים יחד עם חברים את אנדרטת הסירה לזכרו של אברהם ישראל (כושי).
לזכרו של חברו הטוב, שהיה בין השאר מפקד ספינת טילים, ונפטר ממחלה במהלך שירותו בחיל הים.
בשנת 2006 יזמה ותכננה, מעין הוד בתו של בנימין, הקמת אנדרטה לזכרו של בן זוגה יעקב מרוויצה בזכרון יעקב.
יעקב היה חייל בודד שנפל באסון הנגמ"שים, בעזה במאי 2004. הוד נרתם לביצוע וביחד עמה הקימו את האנדרטה.
"שביל בים" - בשנת 1221 ביצע בני את פרויקט " שביל בים" .
הפלגה בחסקה לאורך כל חופי הארץ, מראש הנקרה ועד רצועת עזה בים התיכון.
ומטאבה ועד מוצב צביה בים סוף.
הכוונה לסלול דרך לסוג של ספורט ימי לסירות חתירה קטנות (חסקה, סאפ ואחרות) שיחבר בן ים ויבשה ויסלול את הדרך למטיילים נוספים, משהו בסגנון שביל ישראל, אבל בים.
את שביל בים ניתן יהיה לבצע באופן רציף, תוך כדי לינה בשטח, או במקטעים נפרדים, כאשר תנאי הים והשטח מכתיבים את הקצב והמקטע אותו מבצעים.
פתיחת השביל הייתה לזכרו של אביו, עוזי הוד ז"ל, שהיה ימאי בנפשו וחותר חסקה מנוסה, ממנו ירש בני את אהבתו לים ולחסקה.
מטרות השביל הן: לעודד ספורט ימי, לקרב את האוכלוסייה לים, לקדם שמירה על ערכי הטבע הימי ואוצרותיו, לחבר בין אנשים הנוגעים בחוף ובים, לעודד ספורט לא מזהם, ולקדם אנרגיה ירוקה.
"נתיב בים המלח" - הפלגה בחסקה לאורך חופי ים המלח משפך הירדן בצפון ועד הנהר הנסתר בדרום הים.
המטרה של המשט הייתה להעלות את המודעות למצבו העגום והמתדרדר של ים המלח ולרתום תומכים בשיקומו.
המשט לווה ונתמך על ידי ג'קי בן זקן ואשתו אורית מ"נופי מלח" שעשו מעל ומעבר להצלחת המשט.
הלג הראשון משפך הירדן ועד חוף קליה בוצע בליווי של 180 משתתפים בחסקה, סאפים, קיאקים, סירות ליווי ושחיינים והוא זכה להד תקשורתי מרשים.
הפלגה בחסקה לאורך כל חופי הכנרת.
מסע זה גם הוא נעשה תחת הכותרת של הצלת ים המלח כי אחד הפתרונות המובילים להצלת ים המלח הוא מילוי הכנרת במים מותפלים והזרמתם לים המלך דרך סכר דגניה והירדן.
חסקה בירקון - הפלגה בחסקה לאורך הירקון משפך הנחל ועד שבע תחנות וחזרה למען שמירת ניקיון ואיכות מי הנחל .
בשנת 1980 נישא הוד לענת, לבית פישר מנהריה, בהמשך להיכרותם בזירת ים סוף, שם שירתו יחדיו בפלגת הסטי"לים.
לזוג שלושה ילדים ושלושה נכדים.
בני דלנוקי (במקור בנימין זינגר, בהונגרית: Dalnoki Béni; סובוטיצה, 3 במאי 1838 – בודפשט, 28 בינואר 1914) היה זמר אופרה (טנור) יהודי-הונגרי.
בעלה של זמרת האופרה פאני קונטי.
שניהם היו בין הזמרים המייסדים של בית האופרה המלכותית ההונגרית ב-1984 (שמה היום בית האופרה של בודפשט).
בנם היה ד"ר ויקטור דלנוקי, זמר אופרה (בריטון), במאי, רופא שיניים.
בנימין (ברנאט) זינגר נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל זינגר ושל רוזליה זינגר.
הוא היה זמר במקהילה כאשר השחקן והזמר מיהאי הווי, התארח בעיר הולדתו, החתים אותו ללהקתו בשנת 1857 לשלושה חודשים של הופעה בחינם.
הוא הצטרף ללהקת אישטוואן רסלר ב-1860, ובפעם הראשונה תחת ניהולו שר את התפקיד הראשי הראשון שלו, את ליונל באופרה מרתה של פרידריך פון פלוטו.
בשנת 1861 אצל ריכרד לוי בווינה הוא פיתח את "קול הטנור הנרחב" שלו.
קרל טראומן רצה להחתים אותו, אבל ב-1862 דלנוקי העדיף לקבל את הצעתו של יאנוש פולינוס , מנהל להקה בקולוז'וואר.
שם הוא למד כמאה תפקידים בעזרת דיולה קאלדי - אז במאי אופרה ומנצח.
בשיא הקריירה שלו רצה מוריס סטראקוש לקחת אותו לחו"ל, אבל אז הוא התחתן עם פרנציסקה קונטי (שהתגיירה לשם כך) ולא רצה לעזוב את משפחתו.
מעונת 1867/1866 עבד עם אשתו בארד, מ-25 בספטמבר 1870 בדברצן, לימים באוראדיה ובקושיצה.
בין 1876 לבין 1878 שיחק שוב בקולוז'וואר.
ב-17 באפריל 1879, שוב בתור ליונל, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון הלאומי של בודפשט.
דלנוקי קיבל שם חוזה שנה לאחר מכן, משם הצטרף עם אשתו לזמרים המייסדים הראשונים של בית האופרה של בודפשט, שנפתח ב-1884, כזמר טנור בולט.
אשתו קיבלה תפקיד רק כחברת מקהלה.
בשנת 1904 הוענק לו התואר "חבר כבוד" של האופרה בתום חמישים שנות פעילותו על הבמה.
ב-9 במרץ 1907 ערך את הופעת הפרידה שלו, באופרה הקומית בת המערכה האחת של אדולף אדם "בובת נירנברג", בה שר את יונתן ולאחר מכן את סיפורי הופמן של אופנבך.
באופרה זו הוא גם שיחק בתפקיד משרתו של פרנסיס.
הוא נפטר משיתוק מוחין ב-1914.
במחצית הראשונה של הקריירה שלו, הוא שר תפקידי טנור ליריים, עבר לדמויות בופו בגיל מבוגר.
"הוא מעולם לא התפטר מתפקידו בקריירה האמנותית שלו".
כדי שיזכה באזרחות ההונגרית, הוא אימץ בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה את הטנור הצ'כי, קרל בוריאן , שהתמחה באופרות של וגנר שהשתמש לאחר מכן גם בשם קארוי בוריאן-דלנוקי.
אדולף אדם : בובת נירנברג - יונתן
בליני : לה סונמבולה (הסהרורית) - אלווינו
פרנץ ארקל : לאסלו הוניאדי - המלך לאסלו החמישי
פרנץ ארקל: באנק באן - אוטו
פון פלוטו : מרתה - ליונל
גונו : פאוסט - תפקיד ראשי
אופנבך : סיפורי הופמן - פרנץ
רוסיני : הספר מסביליה - הרוזן אלמוויווה
דור נולד ב-1963 ברמת גן, בן לנחמה ויוסף.
בשנת 1983 התגייס לחיל התותחנים לאחר לימודים במסגרת העתודה האקדמית.
הוסמך כקצין שלישות בשנת 1984 ושירת בין היתר כקצין כח אדם של עוצבת געש וכראש לשכתו האלוף יורם יאיר בתקופתו כראש אכ"א.
במבצע ענבי זעם שימש דור כקצין השלישות האוגדתי של עוצבת המפץ בפיקוד הצפון, בדרגת סגן אלוף, ועם פתיחת המבצע היה אחראי על פינוי תושבי העיר קריית שמונה.
במהלך שהות צה"ל ברצועת הביטחון בלבנון שימש דור בתפקידים שונים בפיקוד הצפון, וביציאת צה"ל מלבנון בשנת 2000 שימש קצין השלישות האוגדתי של עוצבת געש.
בספטמבר 2001 הועלה דור לדרגת אלוף-משנה ומונה לתפקיד קצין השלישות הפיקודי של פיקוד העורף.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית וכחלק מההיערכות למלחמת המפרץ השנייה הוביל דור את קליטתן של אלפי נשים לשירות מילואים ביחידות פיקוד העורף.
במהלך מלחמת המפרץ השנייה הוציא דור לפועל לראשונה את גיוסן של מאות חיילות מילואים בגיוס חירום (צו 8).
בחודש יולי 2003 מונה דור לתפקיד מפקד בסיס הקליטה והמיון (בקו"ם).
תחת פיקודו של דור זכה הבקו"ם פעמיים במקום הראשון בתחרות פרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות.
הוא שימש בתפקיד זה עד שנת 2005, עת סיים את שירות הקבע (לאחר מכן הוקמה יחידת מיטב, שאיחדה תחתיה את מנהל הגיוס ואת הבקו"ם).
במלחמת "חרבות ברזל" גויס דור למרכז השליטה שהוקם במחנה "שורה" למשימת הטיפול בזיהוי וקבורת חללי טבח שבעה באוקטובר.
עם סיום שירותו הצבאי שימש דור בתפקיד סמנכ"ל משאבי אנוש בחברות שעסקו בחידוש כריית הנחושת במכרות תמנע.
דור הוא בוגר אוניברסיטת בר-אילן בלוגיסטיקה וכלכלה, לימודים אותם סיים כמצטיין דיקאן, ומוסמך במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
בנוסף, דור הוא בוגר בהצטיינות של הקריה האקדמית אונו במשפטים ומוסמך בהצטיינות במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
בני הדודים משבדיה (בשוודית: Mina svenska kusiner) הוא ספר ילדים, בסדרת "ילדי העולם".
התמונות בספר צולמו על ידי הצלמת חנה ריבקין-בריק ועלילת הספר נכתבה על ידי הסופרת אסטריד לינדגרן.
הספר יצא לאור בשוודיה ב-1959. הוא תורגם לעברית על ידי אביבה אגמון ויצא לאור בישראל בהוצאת אור-עם ב-1959.
ביורן גר בפראסגורדן בחבל דלרנה בשוודיה יחד עם סבתו.
ביורן הולך כל יום לתיבת המכתבים עם סבתא ומחכה למכתבים של ששת בני דודיו אשר גרים באזורים שונים בשוודיה (שבדיה בתרגום המקורי לעברית).
ששת בני הדודים של ביורן מבקרים את הסבתא בקיץ.
הילדים משחקים ביחד, הם אוכלים כדורי בשר ועוגות תפוחים וחוגגים יחד את חג אמצע הקיץ המסורתי.
בני הדודים חוזרים לבתיהם ואז כותבים לסבתא מכתבים.
בתחילת הספר ביורן מאמין שדלרנה היא כל שוודיה אך דרך בני דודיו הרבים הוא לומד ששוודיה גדולה הרבה יותר ומגוונת יותר ממה שהוא חושב.
האחים מריה ואנדרס גרים בסקונה, בשפלה של שוודיה באזור חקלאי עם בעלי חיים.
מריה כותבת לסבתא שקשה לה לשבת בשקט בלימודים, אנדרס בא לאסוף אותה בתום הלימודים והם חוזרים הביתה ונוהגים על הטרקטור של לארסון השכן ורוכבים על סוסתו.
סיגריד גרה בכפר דייגים בחוף המערבי ליד הים שלצידו צוקים.
היא כותבת לסבתה על טיול בית הספר שלה לגטבורג.
בגטבורג היא ראתה אניה גדולה יותר מבית שמפליגה לאמריקה.
בכפר שלה, לעומת זאת, יש סירות דיגים קטנות, על אחת מהן היא מגיעה לבית הספר שנמצא על אי.
בדרך חזרה מבית הספר היא עושה שיעורי בית על הסירה.
האחים יוהאן ואווה גרים בבירת שוודיה סטוקהולם.
יוהאן מספר לסבתא על החתול פיאו, שהיא נתנה לאווה.
הוא מספר לה שאחותו אווה הראתה את העיר הגדולה לפיאו, הם נוסעים ברכבת התחתית, מראים לחתול את ארמון המלך ואת משמר המלך ואווה משוחחת עם חיל המשמר.
לאחר מכן הם מטיילים בעיר העתיקה פיאו בורח לשוק הדייגים ושם מישהו נותן לו דג.
לבסוף הילדים והחתול רואים את בית העירייה וחוזרים הביתה.
גונאר גר בכפר הררי בנורלנד.
יש בנורלנד הרים, יערות ואגמים.
בקיץ השמש אינה שוקעת ובחורף יש הרבה שלג.
גונאר הולך בשלג להביא לאבא את האוכל ששכח, ועושה סקי עד לאבא, אז שניהם חוזרים הביתה במזחלת.
כשבני הדודים שלו עוזבים את דלרנה ביורן עצוב, אבל סבתו מנחמת אותו.
בני הדודים שלו יחזרו בעוד שנה לביקור נוסף.
הספר מסדרת "ילדי העולם" הכוללת בים השאר את: "אלה-קרי הילדה מלפלנד" שנכתב על ידי אלי יאנס ו"נוריקו-סאן הילדה מיפן" ו"סיאה הילדה מאפריקה" שעלילתם נכתבה על ידי אסטריד לינדגרן.
הסדרה זכתה להצלחה רבה ותורגמה למספר שפות.
עבור הספר "בני הדודים משבדיה" חנה ריבקין-בריק החליטה לצלם ילדים מאזורים שונים בשוודיה על מנת לתאר את האזורים השונים של המדינה.
היא פרסמה מודעה בעיתון בה היה רשום שהיא מחפשת ילדים להצטלם לספר.
הצילומים החלו ב־1958. הילדים הצטלמו כולם יחד בדלרנה שם מתגוררים הסבתא והנכד בסיפור ואז נסעה ריבקין-בריק לאזורי מגוריהם השונים על מנת לצלם בביתם.
מי שליווה את ריבקין- בריק בצילומים היה בעלה, דניאל בריק, היה זה הספר היחידי שבו התלווה אליה.
אסטריד לינדגרן לא פגשה את הילדים ורק כתבה את עלילת הספר.
בין משתתפי הספר האחים מריה ואנדרס לנסינג (ילידי 1951 ו-1952 בהתאמה) גדלו בכפר קילינגה במחוז סקונה.
אביהם שקרא את המודעה בעיתון נידב אותם לצילומים.
אנדרס הפך לרב חובל ומריה לאומנית ציור על ביצים שחיה שנים רבות עם בעלה ביוון.
הספר יצא לאור בשוודיה ב־1959 בהוצאת Rabén & Sjögren.
הוא תורגם לאנגלית ולגרמנית, הילד שנקרא ביורן בשוודית תורגם בגרמנית ללאסה והספר נקרא "לאסה בשוודיה".
מאוחר יותר תורגם גם לדנית.
לעברית תורגם הספר על ידי אביבה אגמון ויצא לאור בישראל ב-1959 בהוצאת אור-עם.
מהדורה נוספת יצאה לאור ב־1978. מכיוון שהספר לא יצא בהוצאת ספרית פועלים לא יצאה מהדורה חדשה שלו ב־2009 או ב-2015 אז יצאו מהדורות חדשות של שאר הספרים בסדרת "ילדי העולם".
בני הקופים והחזירים (או צאצאי הקופים והחזירים או אחי הקופים והחזירים או סתם הקופים והחזירים) הוא ביטוי וכינוי גנאי מוסלמי נפוץ ליהודים (ובמידה פחותה לנוצרים).
מקורו במספר פסוקים בקוראן, המתארים הפיכת קבוצת יהודים ספציפית שחטאה בעבר בחילול שבת, לקופים וחזירים.
אבל בימינו מוסלמים רבים בכל רחבי העולם משתמשים בביטוי "בני החזירים וקופים" כדי לתאר את כל היהודים, ובפרט יהודים ציוניים וישראלים.
במספר פסוקים בקוראן מסופר על קהילה יהודית שחיה ביישוב סמוך לים ועסקה בדיג, אך הדגים הופיעו על פני המים דווקא ביום שבת – מצב שנועד, על פי הקוראן, לשמש כמבחן מאללה: האם הדייגים ישמרו את קדושת השבת או יפרו אותה.
לפי הסיפור, חלק מתושבי היישוב לא עמדו בניסיון וחיללו את השבת, אף על פי שהוזהרו על כך מראש בידי אחרים מבני קהילתם.
כתוצאה מכך, נגזר עליהם עונש כבד: הם הוסבו ל"קופים מאוסים" (סורה 2, פסוק 65–66, וסורה 7, פסוק 163), ובמקום אחר אף מוזכרת הפיכה ל"קופים וחזירים" (סורה 5, פסוק 60).
סיפור כזה אינו מוכר מהמסורת היהודית או ממקורות היסטוריים אחרים.
אך יש מי שסוברים שההשראה אליו הגיעה אולי ממדרשים יהודיים על הפיכת חוטאים מדור הפלגה לקופים, ועל השתנות בני ישראל שאכלו מהשליו במדבר סיני.
פרשנים מוסלמים לאורך הדורות ניסו למלא את הפרטים החסרים בסיפור ההפיכה לקופים וחזירים בקוראן.
הם גם הוסיפו תיאורים ציוריים של אופן ההשתנות של החוטאים.
חלקם טענו גם כי סיפור זה מוכר ליהודים בני זמנם אך הם מסתירים אותו בגלל הבושה שיש בכך.
רוב הפרשנים המוסלמים הקלאסיים מיקמו את האירוע בתחומי ארץ ישראל (בערים אילת או טבריה) או לחופי חצי האי ערב או חצי האי סיני בים סוף.
רוב פרשני הקוראן הקלאסיים התייחסו לסיפור כפשוטו, דהיינו שאותם היהודים אכן השתנו באופן פיזי לקופים וחזירים.
נמצא רק פרשן אחד שטען כי מדובר במטאפורה וכי הכוונה שנשמתם נעשתה דומה לנשמתם של קופים.
בנוסף לקופים וחזירים טענו אנשי דת מוסלמים שונים שהיהודים השתנו גם לחיות אחרות, כגון עכברים, חולדות, לטאות, ברדלסים, צלופחים וטרמיטים.
חכמי הדת המוסלמים הקלאסיים נחלקו בשאלה האם אותם יהודים שהפכו לחיות השונות הללו הביאו לעולם צאצאים.
חלקם אמרו שלא ייתכן שמי שנענש על ידי האל יביא צאצאים לעולם, וחלקם אומרים שהקופים, הלטאות והעכברים בימינו הם צאצאי אותם יהודים.
ביטוי זה נפוץ כיום בקרב אנשי דת מוסלמים.
כך למשל מי שנחשב לדמות ההלכתית המובילה בעולם המוסלמי הסוני, השיח' הגדול של אל-אזהר מוחמד סייד טנטאווי, אמר בשנת 2002, בדרשה שנשא במצרים, שהיהודים הם "אויבי אללה, צאצאי קופים וחזירים".
באותה שנה אמר , האימאם הראשי של המסגד הראשי במכה, מסגד אל-חראם, בדרשה ששודרה בטלוויזיה הסעודית כי היהודים הם "העכברושים של העולם, [..] רוצחי הנביאים, צאצאים של חזירים וקופים".
הביטוי משמש גם מנהיגים פוליטיים.
בשנת 2001 סגן נשיא עיראק עיזת אבראהים כינה את היהודים בני הקופים והחזירים בכנס של אנשי דת.
באותה השנה אמר עבד אל-עזיז א-רנתיסי, אז דובר חמאס ולימים מנהיג חמאס בעזה: "ההנהגה הפוליטית [חמאס] שחררה את יד החטיבות לעשות כל מה שהם רוצים נגד האחים של הקופים וחזירים".
בשנת 2008, יו"ר ליגת המלומדים הפלסטינית, ומחוקק חמאס בעזה, , אמר "אנחנו נצורים [...] על ידי האחים של הקופים והחזירים." בשנת 2010 מוחמד מורסי, שכיהן באותה עת כדובר האחים המוסלמים במצרים, ולאחר מכן כיהן כנשיא מצרים, אמר כי "הציונים הם צאצאי הקופים והחזירים".
תיאור זה של היהודים מופיע גם בפי פקידים ואנשי דת של הרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון.
לדוגמה: בדרשה בשנת 1997 מאת עכרמה צברי, שהיה אז המופתי של ירושלים שמונה על ידי יאסר ערפאת; ובדרשה בשנת 2002 של מוחמד מוסטפא נג'ם (אשר בשנת 2024 הפך לשר לענייני דת של הרשות הפלסטינית).
בשנת 2012 בנאום בעצרת לציון 47 שנים לייסוד הפת"ח הכריז מוחמד חוסיין, המופתי של ירושלים שמונה על ידי מחמוד עבאס: "שעת תחיית המתים לא תגיע עד שהמוסלמים לא יחלו להילחם ביהודים ויהרגו את צאצאי הקופים והחזירים האלה".
ובשנת 2022, על ידי מחמוד אל-הבאש, היועץ לענייני דת של יו"ר הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, אשר אמר בדרשה בטלוויזיה של הרשות הפלסטינית כי אסור למוסלמים לנטוש את אל-אקצא ל"עדרי דמויי-אדם מלחכים" שאללה הפך אותם ל"קופים וחזירים".
כך למשל במאי 2023 כתב העיתונאי הפלסטיני ד"ר ע'סאן מוסטפא אל-שאמי בעיתון החצי-ממשלתי הירדני א-דוסתור כי "היהודים הציונים" הם "צאצאיהם של קופי אדם וחזירים".
בביטוי זה משתמשים גם במסגרות ותוכניות חינוכיות המיועדות לילדים.
לדוגמה, בשנת 2001 אמר ילד בן 11 בבית ספר בעזה בפני כיתתו: "אני אהפוך את גופי לפצצה שתפוצץ את בשרם של הציונים, בני החזירים והקופים".
ב־2002 שודר ריאיון בתחנת הטלוויזיה הסעודית , ובו התארחה ילדה כבת 3 שהצהירה כי היא שונאת יהודים משום שלפי הקוראן "הם קופים וחזירים".
מנחת התוכנית שיבחה את הילדה ואת הוריה על החינוך שקיבלה, והציגה זאת כדוגמה לחינוך ראוי.
בשנת 2013 נערה צעירה דיקלמה בטלוויזיה של הרשות הפלסטינית שיר ובו השורות "הו בני ציון, הו הרעים שבבריות, הו קופים ברברים, חזירים ארורים".
אותו דבר קרה ב-2014 בערוץ הטלוויזיה של חמאס הפעם עם ילד שדקלם את השיר.
ביטוי זה נפוץ גם בשיח של ארגוני טרור.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה־20 התחיל הביטוי "בנים/אחים של קופים וחזירים" ( להופיע ככינוי ליהודים בהודעות שפורסמו על ידי חמאס, הג'יהאד האיסלאמי הפלסטיני ואחר כך גם פת"ח בעזה.
למשל בציטוט זה מתוך עלון של חמאס משנת 1988: "הו ילדינו: היהודים - אחים לקופים, רוצחי נביאים, מוצצי דם, [..] רוצחים אתכם, [..].
רק האסלאם יכול לשבור את היהודים ולהרוס את חלומם".
החמאס השתמש במונח זה גם כדי לתאר את היהודים שנהרגו בפיגועים, למשל כאשר חמאס לקח אחריות על פיגוע ההתאבדות בבית ליד ב-1995, הוא אמר שהוא הרג "20 חזירים" ופצע "60 קופים".
כמו כן, בחלק מההודעות המוקלטות שהעבירו תוקפי מתאבדים פלסטינים לפני פעולתם הסופית, הם כינו את קורבנותיהם העתידיים "בני קופים וחזירים", ואמרו למשל: "אנחנו מבצעים את המבצע הזה כנקמה קשה נגד בני הקופים והחזירים".
בשנת 2012 בעצרת לציון 47 שנים לייסוד הפת"ח הכריז הכרוז "המלחמה שלנו בצאצאי הקופים והחזירים היא מלחמת דת ואמונה.
יחי הפת"ח!" בשנת 2015, ראפאת אלאיין, דובר הפת"ח בירושלים, כינה את היהודים המסתובבים בעיר העתיקה בירושלים "בני הקופים והחזירים".
בשנת 1996 פרסם הירחון הלונדוני המזוהה עם חמאס, "פלסטין אל-מוסלמה", מאמר שטען כי הפיכתם של יהודים קדומים ל"קופים, חזירים, עכברים ולטאות" המוזכרת במסורת האסלאמית "היא ממשית" וכי היא "הותירה את חותמה בנפשם של היהודים שבאו אחריהם".
עוד נטען כי מכיוון שהיהודים חשו בושה בהיותם צאצאים של קופים הם החליטו לשכנע את כל בני האדם שכולם התפתחו עם הזמן מקוף לצורת אדם, וזו הסיבה שתורת האבולוציה הומצאה על ידי "הקוף היהודי דרווין".
הופיעו גם אילוסטרציות ויזואליות של ביטוי זה.
למשל בכרזות של חמאס, ובקריקטורות בעיתוני החמאס פלסטין וא-רסאלה, ובעיתון הלונדוני אלקודס אל-ערבי.
הביטוי "צאצאי הקופים והחזירים" משמש לעיתים גם כנגד נוצרים, לעיתים תוך ההבחנה שיהודים הם צאצאי הקופים והנוצרים צאצאי החזירים.
למרות זאת לעיתים ערבים נוצרים משתמשים גם כן בכינוי קופים כנגד היהודים.
אוסאמה אל-באז, יועצו הפוליטי של נשיא מצרים לשעבר, מתח ב־2002 ביקורת על השימוש בכינוי הגנאי 'קופים וחזירים',בהסבירו שדברי הקוראן בעניין שינוי צורה אין כוונתם כי לכל היהודים נענשו בעונש זה וכן אין לדעת בוודאות אם שינוי הצורה היה פיזי או רק מטאפורה ודימוי.
חבר המועצה המהפכנית של פת"ח, מוופק מטר אמר ב־2015 על הביטוי הזה כי הוא גזעני ולא צריך להיות חלק מ"ערכי המוסר שלנו".
לאחר שבמשך שנים רבות ספרי הלימוד הממשלתיים בסעודיה כינו את היהודים כקופים (ואת הנוצרים כחזירים), דווח ב־2023 כי בעקבות לחץ אמריקאי, ובמסגרת הרפורמות המערביות שמקדם יורש העצר בן סלמאן, ביטויים אלו הוסרו מספרי הלימוד הסעודיים.
בעקבות הנאום ב־2002 בו נשיא אוניברסיטת אל אזהר טאנטאווי כינה את היהודים "צאצאי הקופים והחזירים" הופעלו לחצים מדיניים על אוניברסיטת אל אזהר.
כתוצאה מכך הוציאה האוניברסיטה ב־2003 המלצה שלא להשתמש יותר בביטוי זה.
למרות זאת רבים מאנשי האוניברסיטה ממשיכים להשתמש בביטוי.
בְּנֵי יְהוּדָה הוא יישוב קהילתי בדרום רמת הגולן, מערבית לאלי-עד וצפונית-מזרחית לעין גב.
הוא שוכן בגובה של 345 מטרים מעל פני הים, על המדרון הפונה לכנרת, במרחק של כ-4 קילומטרים מחופה המזרחי (גובה היישוב מעל פני הכנרת - 550 מטרים, שגובהה הוא כ-209 מטרים מתחת לפני הים).
זהו היישוב השני בגודלו מבין יישובי המועצה האזורית גולן (אחרי חיספין).
היישוב מהווה מרכז אזורי עבור יישובי דרום רמת הגולן וממוקמים בו מרבית השירותים המוניציפליים כגון שירותי דואר, מרפאה, בית ספר, בריכה אזורית, בנק, ספריה ומרכז ותיקים.
ראשית ההתיישבות היהודית במקום הייתה בשנת 1891. על ידי אגודה שבה היו חברים בני היישוב הישן מצפת, שמטרתם הייתה שינוי אורח חייהם, מהתבססות על כספי החלוקה לפרנסה מעבודת אדמה.
הם התארגנו זמן קצר לאחר כישלון ההתיישבות הראשון בראש פינה, אספו כספים ובסיועו של לורנס אוליפנט רכשו חלקת אדמה בדרום הגולן.
אולם מספר אנשים ערערו על הרכישה בפני השלטון עות'מאני בטענה לבעלות על הקרקע והרכישה בוטלה.
בחורף תרמ"ח (1888) הצליחה האגודה לבסוף לרכוש מתושבי הכפר ביר א-שכום 3,500 דונם ולקבל אישור מהשלטונות להתיישב במקום.
הם פנו לנציגו של אוליפנט, בעקבות הבטחה שיעזור להם בהקמת היישוב, אולם אוליפנט חלה בדלקת ריאות ונפטר בלונדון בדצמבר 1888. במקום אוליפנט פנו בבקשת סיוע לנדבנים יהודים בגולה.
בשנת 1891 עלו לבסוף על הקרקע באמצעות כספים שגייסו בעצמם.
כמה שנים אחר כך רכש הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד כ-5,000 דונם באזור.
הם הועברו לאחר מכן לידי חברת פיק"א, ועם פרוקה בשנת 1957 הועברו לבעלות הקרן הקיימת לישראל.
קבוצה נוספת, אף היא בת עשר משפחות, הגיעה בשנת 1898. ארבע מהמשפחות נטשו תוך זמן קצר, וחמש משפחות נותרו במקום עד 1913. המשפחה האחרונה, משפחת ברנשטיין, נותרה לבדה במושבה.
במאורעות תר"פ רצחו פורעים את אם המשפחה ואת אחד הבנים.
עקב כך, עזבה גם משפחה זו את בני יהודה.
בעקבות מלחמת ששת הימים וכיבוש הגולן הוחלט לחדש את ההתיישבות במקום.
בני יהודה הוקמה כמרכז שירותים אזורי, שבמקביל הוקם בסמוך אזור תעשייה.
אכלוס הבתים הראשוניים החל באוגוסט 1972, התושבים הראשונים היו עובדי התעשייה האווירית לישראל, שהגיעו להקים את מפעל "תעשיות גולן".
המפעל נחנך בנובמבר 1972 והיה המפעל התעשייתי הראשון ברמת־הגולן, הוא הוקם כשותפות של התעשייה האווירית (45%) הסוכנות היהודית (45%) והמתיישבים (10%).
הוא נועד לשמש מפעל הרכבה עבור התעשייה האווירית.
אחר כך התמחה המפעל בין השאר גם בייצור מושבי מפלט למטוסי קרב.
בשנים הראשונות רוב תושבי היישוב היו עובדי התעשייה האווירית, למעט קבוצה קטנה של תושבים שעבדו באספקת שירותים מוניציפליים, במרכז הכפרי שהוקם ביישוב.
עם זאת הותר רק לעובדי התעשייה האווירית לחכור את הבתים שהוקמו עבורם.
הוא גם הוגדר כמושב עובדים למרות שלא תוכנן שהמתיישבים יעסקו בחקלאות.
בקיץ 1974 גרו ביישוב כ-30 משפחות.
התפתחות היישוב התעכבה מאחר שהוחלט להקים את קצרין כמרכז העירוני של הגולן, בנוסף חמשת ישובי "הגוש הדתי" (רמת מגשימים, נוב, אבני איתן, קשת ויהונתן), הקימו מרכז אזורי משלהם - חיספין.
ובגלל הקרבה לעמק הירדן העדיפו הקיבוצים והמושבים בסביבה לשלוח את ילדיהם ללמוד בבתי ספר בעמק ולא בבית הספר שהוקם ביישוב.
ביוני 1980 הושקה תוכנית להרחבת היישוב לכ-200 משפחות.
בדצמבר 1999 אושרה הרחבת היישוב ב-57 בתים צמודי קרקע על מגרשים בגודל חצי דונם, בשיטת בנה ביתך.
פרויקט ההרחבה החל בינואר 2002, בביצוע החברה הכלכלית גולן.
באוגוסט 2001 הסתיימה סלילתו של כביש 789 המחבר בין צומת כורסי ליד הכנרת לבני יהודה.
באזור התעשייה של בני יהודה פועלים מספר מפעלים, בנוסף למפעל "תעשיות גולן" שהיה הראשון שהוקם במקום.
ב-1999 הוקמה באזור התעשייה שלוחה של אולפני הבירה ירושלים (JCS) במבנה בו הוקמו אולפנים, חדרי עריכה והפקה.
ב-2010 הוקם מפעל של קהילת בית אל בזכרון יעקב, המייצר פתרונות מיכון עבור תעשיית המזון.
במאי 2008 נפתח בכניסה ליישוב המרכז המסחרי הראשון בדרום הרמה, על ידי חברת "טראס השקעות".
המרכז, שנקרא "נוף גולן", משתרע על פני שתי קומות ושטחו כ-3,000 מ"ר.
ביוני 2013 נמכר המרכז המסחרי תמורת 15.5 מיליון שקל.
ביישוב בית ספר אזורי, קניון, מרפאות מכבי וכללית, מד"א, מכבי אש, משטרה קהילתית, בריכה, מתנ"ס חוגים, ומגוון פארקים.
ביישוב פועלת תנועת הנוער בני המושבים.
על פי נתוני הלמ"ס 2020, מתגוררים ביישוב כ-1,120 תושבים.
היישוב מנוהל על ידי ועד מקומי נבחר שממנה מנהל קהילה.
בנימין (בני) טבק (נולד ב-7 ביוני 1956) הוא כדורגלן עבר ומאמן ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ עם המספר 15 על חולצתו, ונודע בכינויו "F-15" על שם מטוס הקרב F-15 איגל בזכות מהירותו הרבה.
הוא נחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים של מכבי תל אביב בכל הזמנים.
בני טבק נולד בנס ציונה שם שיחק במחלקת הנוער של קבוצת הפועל נס ציונה.
בגיל 14 עבר לקבוצת הנוער של מכבי תל אביב, ושנתיים מאוחר יותר עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון.
בני טבק, שנחשב לאחד החלוצים הישראלים הטובים בכל הזמנים, כבש 127 שערים ב-412 הופעות בליגה הבכירה של ישראל, מתוכם 121 במדי מכבי תל אביב (בה שיחק 17 עונות), אשר הקנו לו את המקום השלישי ברשימת הכובשים הגדולים של המועדון בכל הזמנים.
בני טבק, שהוביל את התקפת הקבוצה בשנות השבעים לצד ויקי פרץ, נחשב גם לאחד מגדולי מבשלי השערים של מכבי תל אביב, עם 52 בישולים.
כמו כן נחשב לבועט פנדלים מצטיין (10 כיבושים).
טבק זכה עם מכבי תל אביב בשתי אליפויות (1977 ו-1979) ובשלושה גביעי מדינה (1977, 1987 ו-1988), ושיחק במדיה ברציפות עד שנת 1989 (למעט עונה אחת בה שיחק בקבוצת קנזס סיטי בארצות הברית).
בעונתו האחרונה במכבי תל אביב זכה בתואר מלך השערים של הליגה, עם 18 שערים.
כשפרש ממכבי תל אביב עבר לשחק במכבי יבנה, מכבי פתח תקווה והפועל כפר סבא, וכן שיחק זמן קצר במכבי יפו.
בשנת 1976 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת ישראל, מול נבחרת יוון.
כבר במשחק זה כבש את שער הניצחון של הנבחרת, 0:1, ובסך הכול כבש חמישה שערים ב-12 הופעות במדיה, כולל שלושער נגד נבחרת פורטוגל, בניצחון 1:4 במסגרת מוקדמות מונדיאל 1982.
בשנת 1983 ערכה נבחרת ישראל משחק ראווה נגד ליברפול.
בני טבק הבקיע את כל ארבעת השערים של הנבחרת (תוצאת הסיום הייתה 3:4 לטובת ישראל).
לאחר פרישתו מונה טבק למאמן נבחרת הנערים של ישראל, ובשנת 1996 הוביל אותה להישג שיא, מדליית ארד באליפות אירופה עד גיל 17, כשבמדי הנבחרת כיכב יוסי בניון.
כשנה לאחר מכן חווה את רגע השפל בקריירה הקצרה שלו כמאמן, כאשר הובס עם קבוצתו, הפועל באר שבע, על ידי קבוצת רודה ההולנדית 10:0 בגביע אופ"א, ונאלץ להתפטר מהקבוצה.
בעונת 2000/2001 העלה את עירוני קריית שמונה לליגה הארצית.
בשנת 2004 חזר לקבוצת נעוריו, מכבי תל אביב, ובה שימש כמנהל המקצועי של מחלקת הנוער.
ב-2007 מונה טבק למאמן של עירוני רמת השרון, ששיחקה אז במסגרת הליגה הלאומית.
באותה שנה עבר טבק שני אירועים מוחיים שמהם יצא בשלום.
בשנת 2008 פוטר מתפקידו ברמת השרון.
בשנת 2012 מונה למאמן הפועל רמת השרון, והוביל אותה עד לפלייאוף העליון של ליגת העל.
בשנת 2013 מונה למנהל קבוצת הבוגרים של מכבי תל אביב במקום אבנר טוויטו שפוטר.
בשנת 2017 הועבר למחלקת הסקאוטינג במועדון בעקבות מינויו של יואב זיו למנהל הקבוצה.
ביוני 2019 מונה למאמן הפועל הרצליה מליגה א'.
בספטמבר 2019, לאחר 3 מחזורים, פוטר מהקבוצה.
נכון ל-2023 משמש בתור ממנהל טכני בנבחרת ישראל הבוגרת.
אביו המנוח דוד טבק היה אלוף ישראל בריצות קצרות, שייצג את ישראל באולימפיאדת הלסינקי (1952).
אחותו אתי טבק, היא הייתה בעברה אצנית מצטיינת.
בני הרצליה היא קבוצת כדורסל ישראלית מהעיר הרצליה, המתמודדת בליגת העל.
הקבוצה נוסדה בשנת 1985 וצבעי הקבוצה הם כחול ולבן.
המועדון הוקם בשנת 1985 על ידי כדורסלן העבר טל ברודי וראש עריית הרצליה אלי לנדאו.
בסיום עונת 1991/92 העפילה הקבוצה, ששמה היה אז הפועל הרצליה, לראשונה בתולדותיה לליגה הראשונה.
בעונת הבכורה הדהימה את האלופה מכבי תל אביב בשלב רבע גמר גביע המדינה לאחר שני משחקים וניצחון ביד אליהו, בעונה בה הפסידה מכבי את האליפות.
למרות זאת לא ניצלה את המומנטום והודחה בשלב חצי הגמר על ידי הפועל גבעתיים.
בעונתה השנייה בליגת העל העפילה הקבוצה לפלייאוף העליון, אך הודחה בידי מכבי תל אביב.
בעונת 1994/95 חוללה הקבוצה הפתעה מרעישה כאשר ניצחה בחצי גמר גביע המדינה את מכבי תל אביב החזקה, וניצחה במשחק הגמר את הפועל חולון (77-88), וזכתה בגביע שהוא למעשה התואר ההיסטורי הראשון שלה אי פעם.
בסגל המנצח היו: פול תומפסון, ג'ון הדסון, אמיר כץ, רותם ארליך, קורן אמישה, דזי בארמור, אחיה מולכו, מנחם אטלס, פיני חוזז, סטיב שלכטר, אמיר דורון (שחיבר את סדרת הספרים "העשירייה הפותחת" וכונה 'הילד' בפי האוהדים) ומיקי הרמן.
סיום המשחק התרחש תוך מהומה אלימה שהתפתחה מיציעי האוהדים וגלשה אל תוך המגרש בין אנשי צוות שתי הקבוצות, ולמרות זאת, טקס הנפת הגביע התקיים.
הקבוצה המשיכה להיות קבוצת צמרת גם לאחר הזכייה בגביע.
עם חילופי השלטון המקומי בהרצליה ועליית יעל גרמן לראשות העיר, הצטמצמה תמיכת העירייה בקבוצה והיא הפכה מקבוצת צמרת לקבוצת אמצע טבלה ומטה.
בשנת 2002 נשרה הקבוצה לליגה השנייה.
באותו קיץ היא התאחדה עם מכבי עירוני רעננה והפכה לקבוצת "בני השרון".
בשנותיה הראשונות בליגה הייתה גופיית משחקי הבית של הקבוצה צבועה לבן וגופיית משחקי החוץ הייתה שחורה.
בהמשך שמרה הקבוצה על גופיית הבית הלבנה והמירה את גופיית החוץ לכחולה-כהה.
אוהדי הקבוצה מזוהים עם הצבע הלבן.
בכל שנותיה נודעה בני הרצליה גם בזכות קבוצת הנוער של הקבוצה שהצמיחה כישרונות כדורסל ושחקני נבחרת ישראל כמו הסנטר יניב גרין, הרכז טל בורשטיין והקלע אורי יצחקי.
תקופת האיחוד - "בני השרון"
רעיון האיחוד עלה על הפרק לאחר שמכבי רעננה עמדה בפני קשיים כספיים ולאחר שבני הרצליה ירדה בסיומה של עונת 2001/2002 לליגה הלאומית.
המהלך התקבל למרות התנגדותם העיקשת של אוהדי שתי הקבוצות ובהובלה בולטת של חוג אוהדי בני הרצליה.
התנגדות שלוותה בחרם ממושך שהסתיים בשנת 2014 עם חזרת הקבוצה להרצליה.
לקראת עונת החתימה הקבוצה את שחקן ה-NBA לי ניילון, המאמן אפי בירנבוים וכן שחקנים ישראלים בכירים במטרה לבסס את מעמדה בצמרת הליגה.
במהלך העונה הצליחה בני השרון להדיח את מכבי תל אביב בחצי גמר גביע המדינה, דבר שלא קרה מאז 1995. על אף התצוגה המרשימה בחצי הגמר הפסידה בני השרון בגמר הגביע להפועל ירושלים.
באותה עונה עלתה הקבוצה לפיינל פור להכרעת האליפות, אך הפסידה בשני משחקיה וסיימה במקום הרביעי.
בעונת המשיכה בני השרון להיות קבוצה מובילה בליגת העל.
שינויים לקרא העונה כללו החתמת שון מונסון ושחקנים נוספים.
בסיום העונה הפסידה למכבי תל אביב בחצי גמר הפיינל פור, וסיימה במקום השלישי.
את עונת החלה הקבוצה עם ציפיות גבוהות עקב החתמתו של המאמן משה ויינקרנץ שחזר לאחר תקופה ארוכה שלא אימן, אך סגל חסר עקב פציעות הביא ל-2 תבוסות בשני המחזורים הראשונים של העונה, וויינקרנץ התפטר.
המועדון מינה את אריאל בית הלחמי למאמן והתחזק בפאוור פורוורד אוגונה אוניקווה, שכבר שיחק במועדון בעבר.
ב-18 ביוני 2009, יום לאחר שאישרו עיריות רעננה והרצליה את האיחוד לשלוש שנים נוספות, הודיעה בני השרון על מינוי דן שמיר למאמן הקבוצה לשלוש השנים הבאות.
ארבעה ימים לאחר מכן מונה אורן אהרוני לעוזר המאמן ורגב פנאן למאמן הכושר של הקבוצה.
ב-4 ביולי 2011 הפסיקה רשמית עיריית רעננה את התמיכה הכלכלית בקבוצה שנקראת מאז בני השרון הרצליה.
לתפקיד המאמן מונה רועי חגאי (ששימש בעבר כעוזר מאמן הקבוצה) במקום דן שמיר שעבר להפועל חולון.
בעקבות השביתה ב-NBA החתימה הקבוצה את טרבור בוקר מהוושינגטון ויזארדס אך הוא נפצע במהלך ההכנה לעונה.
לאחר מכן החתימה הקבוצה את שחקן סקרמנטו קינגס ג'יי ג'יי היקסון אשר עזב את הקבוצה לאחר משחק אחד בעקבות קשיי קליטה.
אפיי יודו שחקן גולדן סטייט ווריורס חתם בקבוצה אך זה הספיק לשחק רק משחק אחד והוא עזב עקב סיום השביתה.
למרות כל ההחתמות החלה השרון את העונה במאזן 6:1 ובעקבות כך פוטר חגאי ובמקומו מונה עדי אזולאי.
ב-5 בינואר 2012 התפטר אזולאי מתפקידו ובמקומו מונה אריאל בית הלחמי לקדנציה שנייה בקבוצה.
ביולי 2012, כשנה לאחר עזיבת עיריית רעננה שונה שם הקבוצה בחזרה ל"בני הרצליה".
בנוסף שינתה הנהלת המועדון את צבעי המדים לצבע המקורי שלהם, כחול-לבן.
לאחר שעזבה עיריית רעננה, שונה שם הקבוצה חזרה ל"בני הרצליה", והמועדון יצא לדרך עצמאית בשיתוף עם עיריית הרצליה.
את עונת פתח אריאל בית הלחמי על הקווים.
לאחר 21 משחקים, בהם החזיק במאזן 8–13 שלילי, הוחלף על ידי מתן חרוש.
הקבוצה סיימה במקום ה-11 בליגה וניצלה מירידה לאחר שניצחה במחזור האחרון את היורדת באותה עונה, אליצור אשקלון.
בפתיחתה של עונת מונה אפי בירנבוים לקדנציה רביעית במועדון.
לאחר 21 משחקים, בהם ניצחה הקבוצה רק בשישה, הוחלף על ידי מולי קצורין, לו זו הייתה קדנציה שלישית במועדון.
הקבוצה שוב דישדשה בתחתית הליגה וסיימה במקום ה-11. בתום העונה נבחרו שחקני הקבוצה עוז בלייזר ואבירם זליקוביץ' ל"תגלית העונה" במשותף.
קצורין המשיך עם הקבוצה גם לעונת 2014/15, אך הוחלף לאחר 18 משחקים בהם ניצחה הקבוצה בשישה בלבד.
החליף אותו מיקי גורקה, שהיה עוזרו והביא עמו רוחות של שינוי למועדון.
תחת הדרכתו של גורקה הקבוצה סיימה במאזן 7-8 חיובי אך החמיצה את הפלייאוף וסיימה במקום התשיעי
את עונת 2015/16 פתח מיקי גורקה כמאמן.
העונה נחשבת כמוצלחת מבחינת המועדון והקבוצה הגיעה בפעם הראשונה לפלייאוף מאז שפורק האיחוד.
הקבוצה בילתה מרבית העונה בצמרת הליגה, אך לקראת סוף העונה שחקן המפתח ג'מאר סמואלס נפצע והקבוצה הפסידה את חמשת המשחקים האחרונים של העונה הסדירה, אותה סיימה לבסוף במקום השביעי, ולכן שיחקה בפלייאוף מול מכבי תל אביב, שסיימה במקום השני.
לאחר משחק צמוד במפגש הראשון, אשר הסתיים בתוצאה 76-75 לטובת מכבי תל אביב, הרצליה נחלה שתי תבוסות והודחה מהפלייאוף לאחר שלושה משחקים בסוויפ.
לאחר ההצלחה בשנתיים הקודמות, גורקה המשיך גם לעונת בקבוצה.
הרצליה חזרה להשתתף במפעל אירופאי - היורופקאפ - והודחה בשלב הבתים השני.
בזירה המקומית הרצליה רשמה הצלחה אדירה באופן יחסי.
הקבוצה ניצחה את כל קבוצות הליגה לפחות פעם אחת במהלך העונה, ואת מכבי תל אביב ניצחה בכל שלושת המפגשים שלהן בעונה הסדירה.
לאחר שהתמקמה במרבית העונה בצמרת הליגה, סבלה הקבוצה ממכת פציעות בסיבוב השלישי וסיימה את העונה הסדירה במקום החמישי.
בפלייאוף הודחה על ידי מכבי תל אביב בסיבוב הראשון.
במהלך העונה, זכה אולם "היובל" לכינוי "המבצר" - הקבוצה רשמה בו 76% הצלחה כשבעונה הסדירה המאזן עמד על 4 הפסדים ו-13 ניצחונות.
בתום העונה, זכה כרם משעור, קפטן הקבוצה, בתואר הישראלי המצטיין של הליגה ונבחר לחמישיית העונה, כשהוא רושם 14.5 נק' ו-10 ריב' בממוצע למשחק.
בספטמבר 2017, הצטרפה חברת "רב-בריח" כנותנת חסות ראשית לקבוצה ושם הקבוצה עודכן ל"בני רב-בריח הרצליה".
ב-12 באוקטובר 2017 העפילה למפעל היורופקאפ על אף שבניצחון 83–85 בפורטוגל לא הצליחה לנצח את פורטו ביותר מ-3 נקודות (ההפרש בו נצחה הקבוצה הפורטוגלית 65–68 בהרצליה), הקבוצה העפילה לשלב הבתים כ"לאקי לוזר" - הקבוצה מהשלב המקדים האחרון שההפרש בין הסלים שלה לאלה שספגה בשני המשחקים היה הקטן ביותר.
בליגה הסדירה, על אף הציפיות הגבוהות והבאת הישראלי הבכיר שון דאוסון, הקבוצה פתחה את העונה במאזן 6-2 שלילי שבעקבותו פוטר גורקה, והוחלף באריק שיבק.
הקבוצה סיימה את העונה במקום ה-10 ולא העפילה למשחקי הפלייאוף, ובאירופה הודחה בשלב הבתים הראשון.
את עונת המשחקים 2018/2019 פתחה הקבוצה עם מאזן 7-4 בסוף הסיבוב הראשון, אך הפסידה את כל משחקיה בסיבוב השני.
לאחר שלושה ניצחונות בסיבוב השלישי כולל אחד קריטי על יריבתה הישירה לתחתית עירוני נהריה, הפסידה הקבוצה את חמשת משחקיה הנותרים בעוד נהריה ניצחה שניים.
לאחר הפסד 74-73 להפועל אילת משלשת ניצחון של יהונתן שולדבראנד על הבאזר נקבע כי הרצליה תסיים את הליגה הסדירה במקום האחרון ותנשור לליגה השנייה לראשונה בתולדותיה, מחזור אחד לפני הסיום.
בעונת המשחקים 2019/2020 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה הלאומית לאחר שהופסקה במחזור ה-22 בעקבות מגפת הקורונה והעפילה יחד עם הפועל חיפה לליגת העל.
את עונת המשחקים 2020/2021 פתחה עם שבעה הפסדים רצופים, אך רשמה שבעה ניצחונות בעשרת המשחקים הבאים.
בסופו של דבר הקבוצה סיימה את העונה במקום ה-11 מתוך 13 עם מאזן 20-10 שלילי וניצלה מירידת ליגה.
בתאריך 17 בפברואר 2022, זכתה הקבוצה בגביע המדינה השני בתולדותייה לאחר שניצחה את הפועל תל אביב בתוצאה 87-82.
בעונת 2021-2022 הקבוצה סיימה את העונה הסדירה במקום השלישי.
בגמר הקבוצה הפסידה 2-0 בסדרה להפועל חולון וסיימה במקום השני, הגבוה בתולדותיה.
את עונת המשחקים 2022/2023 סיימה הקבוצה במקום השביעי.
בשלב רבע גמר הפלייאוף הפסידה הקבוצה 1:3 להפועל ירושלים.
את עונת 2023/24 פתחה הקבוצה במאזן 8-11 חיובי, אך הפסידה 9 משחקים רצופים וסיימה במקום העשירי במאזן 18-12 שלילי.
בעונת 2024/25 שהתה הקבוצה לאורך כלל העונה בחלק העליון של הטבלה וסיימה במקום הרביעי, לאחר הפסדים של הפועל חולון.
היא פגשה את אותה חולון ברבע הגמר ולאחר שהפסידה את שני המשחקים הראשונים, ניצחה את השניים הבאים וכפתה משחק חמישי, אותו הפסידה בשתי נקודות.
ישראלים - אמיר כץ, ליאור ארדיטי, מאיר טפירו, ארז כץ, משה מזרחי, אורי יצחקי, גיא פניני, ניצן חנוכי, איתי לב ובן אלטיט, עוז בלייזר, טל בורשטיין, רותם ארליך, אורן שמר, אבירם זליקוביץ'.
זרים - פול תומפסון, ג'ון הדסון, טרנס רנצ'ר, טרנס סטנסבורי, מרכוס נוריס, ג'רוד סטיבנסון, רוג'ר פרינגטון, לי מתיוס, הקטור רומרו, קוקי בלצ'ר, ג'ייסון ויליאמס, לי ניילון, עוסמאן סיסה, איבי נדודי, רוד גריזארד, פי.ג'יי טאקר, שון ג'יימס, אוגונה אוניקווה, ג'ף אדריאן, אפיי יודו, צ'ינאנו אונואקו.
בני וקנין (נולד ב-5 בדצמבר 1950) הוא איש ציבור שכיהן כחבר מועצת עיריית אשקלון, כראש עיריית אשקלון, וכיו"ר חברת פלאפון.
כלכלן ועורך דין במקצועו ובהכשרתו.
וקנין נולד במרקש שבמרוקו ועלה לישראל בשנת 1954 עם משפחתו, נשוי ואב ל-4 ילדים.
בעל תואר ראשון ותואר שני בכלכלה ובמשפטים והוא כלכלן ועורך דין במקצועו ובהכשרתו.
בשנות ה-70 חבר לאלי דיין והקים את תנועת "אשקלון בתנופה" אשר שלטה עד 2003 במועצת העיר.
כיהן כיושב ראש החברה הכלכלית לאשקלון.
דיין כיהן ראשון כראש העירייה, כאשר וקנין שימש כסגן וכממלא מקום במשך 12 שנים.
לאחר התפטרות דיין ב-1991 וקנין מונה לראשות העירייה.
בשנת 2003, לאחר 12 שנים בראשות העיר פרש מתפקידו לטובת כהונה כיו"ר חברת פלאפון.
לאחר התפטרותו מונה שבתאי צור לתפקיד ראש העירייה כממלא מקום.
ב-2005 מונה ליו"ר דירקטוריון חברת "נת"ע – נתיבי תחבורה עירוניים" שיוזמת פתרונות לקויי הרכבת בגוש דן.
בשנת 2008 נבחר שוב לראשות עיריית אשקלון בסיבוב שני כשהוא זוכה ל-52% אחוזים מקולות הבוחרים.
זוכה פרס מצוינות של קרן שלם לשנת 2010.
בבחירות לראשות העיר ב-2013 הפסיד למועמד איתמר שמעוני.
למרות זאת, הוא נשאר חבר במועצת העיר אשקלון במשך חמש שנים, ובבחירות המוניציפליות בשנת 2018, הוא פעל ותמך בבחירתו של תומר גלאם לתפקיד ראש העירייה.
בשנת 2020 קיבל תואר ד"ר מאוניברסיטת ליל בצרפת בשיתוף המכון האורבני של אוניברסיטת ניו יורק (N.Y.U), המחקר עוסק בפיתוח כלכלי אורבני בערים וכמודל המחקר שימשה העיר אשקלון עם מחקר השוואתי לערים בישראל ובעולם.
בני וירְצְברג (12 באוגוסט 1928 – 4 באוגוסט 1968) היה יערן ישראלי וניצול השואה, פרסם ספר אוטוביוגרפי – מגיא ההריגה לשער הגיא – שנכתב בעקבות משפט אייכמן, והיה מהראשונים שעסקו בנושא בישראל.
וירצברג נולד באלטונה, שבגרמניה, בן יחיד לגבריאל ורחל.
ביולי 1939 גורשה משפחתו לרובע היהודי של סוסנוביץ בפולין.
ב-1942 גורשו יהודי סוסנוביץ לגטו שרודולה (בפולנית: Środula).
ב-23 ביוני 1943, וירצברג והוריו לצד יהודים נוספים, שנלכדו לילה קודם לכן בבונקר שבו הסתתרו, נשלחו לאושוויץ.
אמו של וירצברג נרצחה מיד עם הגיעם למחנה.
וירצברג שימש כנער שליח בבלוק המרכזי של בית החולים במחנה וכמשרת של ד"ר יוזף מנגלה.
הרופא הגרמני שחרר את אביו מהסלקציה הראשונה.
בסלקציה אחרת ב-1944, שבה אמור היה האב להישלח להשמדה, נעתר לתחנוני וירצברג מנהל המחנה החדש פרנץ הסלר, ומסלקציה נוספת הציל וירצברג את אביו בסיוע "המפלצת" של אושוויץ, איש האס.אס אוסוולד קדוק.
בינואר 1945 השתתף וירצברג בצעדת מוות לצד אביו, שנורה לנגד עיניו בידי חייל אס אס.
לאחר השחרור מהמחנה שהה בעיירת הדייגים סנטה מריה באיטליה עד העלייה לארץ ישראל בנובמבר 1945. במסגרת עליית הנוער נקלט וירצברג בקיבוץ גבעת השלושה, ובו למד ועבד ועבר הכשרה לקראת השירות בפלמ"ח.
בנובמבר 1947 גויס לפלמ"ח והשתתף בקרבות מלחמת העצמאות.
וירצברג שירת בגדוד החמישי, פלוגה א', "המסייעת", שצוידה במכונות ירייה.
הוא השתתף בקרבות לשחרור ירושלים הנצורה במבצע הראל, בליווי שיירות משוריינים שהובילו אליה אספקה, ובקרבות בנגב, שבהם נפלו ארבעה מבני חבורתו.
לאחר שחרורו מהצבא נשא וירצברג לאישה לוחמת פלמ"ח ושמה רחל יששכר (שוכר), ילידת העיר רחובות ממוצא תימני.
וירצברג עבד בקרן קיימת לישראל, ובסוף ימיו היה ממונה על מחלקת המחקר באגף הייעור של אזור הדרום.
הוא המציא ופיתח את הלימנים בערבה בהשראת שיטות השקיה נבטיות.
ספרו שיצא לאור ב-1967 לא זכה להצלחה, ונבלע בגל הספרים שיצאו בעקבות מלחמת ששת הימים.
בספר כתב את קורותיהם של תשעה מחבריו שחוו עמו את תקופת השואה, את תהליך הקליטה בארץ ואת חוויות הלחימה במלחמת השחרור.
ההיסטוריון אביהו רונן כתב על הספר: "קראתי את הספר בנשימה עצורה.
זהו ספר מיוחד במינו שהקדים את זמנו, וכולל עדויות אותנטיות חשובות מאוד.
לסיפורו של וירצברג יש ייחוד חשוב מאין כמותו במגוון העדויות והסיפורים על השואה.
מבחינה אקדמית ספרו של וירצברג הוא נדבך בסיסי בהבנת חוויותיהם של ילדים בתקופת השואה, וקליטת הניצולים בישראל בשנים המעצבות של המדינה".
חוקרת השואה חנה יבלונקה כתבה על הספר: "'מגיא ההריגה לשער הגיא' הוא לדעתי הספר החשוב ביותר מסוגו שפורסם בישראל.
היה זה ספר הזיכרונות הראשון שנכתב בידי ניצול שכמחצית ממנו עוסקת במפגש עם הארץ ועם אנשיה.
וירצברג כתב סיפור עז-מבע על תהליך ההפיכה לארץ-ישראלי.
הסיפור עטה נופך מצמרר לאחר שוירצברג שלח יד בנפשו זמן קצר לאחר פרסום הספר".
ב־4 באוגוסט 1968, כשבוע לפני שמלאו לו 40, התאבד וירצברג ביריית אקדח בבית משפחתו כתוצאה ממחלת הדיכאון שממנה סבל.
הוא הותיר את אשתו רחל, את בנו, המוזיקאי אילן וירצברג, ואת בתו, דליה וירצברג.
על קברו אמר הרב אליהו קושלבסקי, רבהּ הראשי של באר שבע, עיר מגוריו: "אייכמן רצח אותו לפני עשרים וחמש שנים.
רק היום קיבלנו את גופתו".
ספרו של וירצברג היה יוצא דופן בתקופתו.
היה זה ספר העדוּת הראשון שכלל גם מפגש עם הארץ ועם אנשיה.
הניצולים האחרים - גם אלה שעסקו כל חייהם בכתיבה – בחרו לחכות.
שאול פרידלנדר פרסם את "עם בוא הזיכרון" בשנת 1980 וספרו של שלמה ברזניץ "בשדות הזיכרון" פורסם בשנת 1993.
וירצברג החליט לחשוף את עברו כפליט עקור חרף בחירתו המודעת בזהות ישראלית חדשה ובמחיקת שרידי הזהות הגלותית; לעדותו גרמה לו הכתיבה קשיים רגשיים גדולים.
בספרו הוא מתאר את החיים באושוויץ מנקודת מבטו של קטין, ומספק עדות לא שכיחה על ד"ר יוזף מנגלה ועל ניסוייו הרפואיים.
הנרטיב של וירצברג מערער על הנרטיב המקובל שבו הניצול כ"אבק אדם" מקבל בפסיביות את חסותם של המצילים הארצישראלים, אך הוא מערער גם על הנרטיבים החדשים יותר הרואים את הכפייה שבתהליך הקליטה.
וירצברג, לעומת זאת, בחר מרצונו להיות "יהודי חדש".
הוא ביקש קבלה לא רק כלוחם וכ"יהודי חדש", אלא גם כמי שמזדהה כ"יהודי ישן".
וירצברג ביקש להפריך בספרו את הדעה שרווחה אז כי היהודים הלכו כצאן לטבח.
עמוס עוז כתב בספרו "סיפור על אהבה וחושך" כי: "אנשי היישוב הוותיקים התייחסו לאודים המוצלים ברחמים ובסלידה".
הוא גם פירט את הנימוקים לקביעה זו.
וירצברג חתר לתיקון ההתייחסות הזאת מצד אנשי הארץ.
רבקה גורפיין מיטיבה לתאר את המחיצה שניצבה אז בין הניצולים לבין לשאר העם: "רצה הגורל המכבד נועזים ומגן על אמיצי לבב, כי אלה שהשלימו עם מותם והלכו לקראתו אלפי פעמים - נותרו כדגל מתנוסס על חורבות, כנושאי אגדה גדולה.
מה רב הצער כי לא תמה דרכם הקשה גם כיום, אחרי שהעפילו למקור כוחם למגדלורם, אשר לאורו נמשכו מכל המעמקים; שזורים בדמיהם זכרונות והדים שיהוו בשבילם גם מעמסה וגם נכס.
דרוש מאמץ רב, גם שלנו וגם שלהם, על מנת להפיל את המחיצה שהצמיח העבר, עברם המיוחד, אשר לנו אין חלק בו." באמצעות ספרו ניסה וירצברג להסיר את ה"מחיצה", אך הדבר לא עלה בידו.
הספר שיצא לאור בהוצאת מסדה ושנערך על ידי אידוב כהן לא זכה להצלחה.
שמחת הניצחון בעקבות מלחמת ששת הימים הותירה אותו הרחק מתשומת לב הציבור.
וירצברג, שכתב בהקדמה לספרו כי הוא רואה בספרו המשך לאחרון הצדיקים מאת אנדרה שוורץ-בארט, חווה מפח נפש וצלל אל העבר שהחיה בספרו.
הכתיבה שלא השיגה את מטרתה הפכה לאיום קיומי בדמות התקף דיכאון עמוק.
בדילמה של "הכתיבה או החיים" שניסח לימים חורחה סמפרון, ניצול מחנה בוכנוואלד, הכריעה הכתיבה את הכף.
בדצמבר 2008 הוציאה לאור בתו דליה וירצברג-רופא מהדורה חדשה של הספר, הכוללת מבוא, אחרית דבר ותמונות בהוצאת כרמל.
ב-18 במרץ 2019 הושקה מהדורה זו במוסד יד ושם בהשתתפות חנה יבלונקה ועמיה ליבליך.
מוטי אשכנזי נשא ברכה, ובתו דליה וירצברג נשאה את דבר המשפחה.
בטקס נכחו גם בנו, המוזיקאי אילן וירצברג, והנכד אורן וירצברג, מ"פ בטכני בחיפה, שבא מלווה ב-15 מפקודיו.
בני זאבי (18 באפריל 1931 – 14 בספטמבר 2005) היה איש קהילת המודיעין הישראלית, מפקד יחידה 504 וסגן ראש "המוסד", שהתפרסם כמי שפיקד על מבצע לכידת מרדכי ואנונו.
זאבי נולד ב-1931 בירושלים בשם בנימין פרקש למשפחה בת ארבעה אחים.
הוריו עלו כצעירים ציוניים-דתיים מטרנסילבניה ב-1924 והתגוררו בעיקר בשכונת זיכרון משה ובנחלאות.
בני למד בבית הספר היסודי חורב עם אחיו, דוד זאבי, שלימים יהיה מזכ"ל מצודת ביריה.
לאחר מכן המשיך את לימודיו בישיבת קול תורה.
עם פרוץ מלחמת השחרור ברח מהישיבה, זייף את תעודת הזהות שלו, הוסיף שנה לגילו והתגייס לצבא.
את שרותו הצבאי עשה בסדרה ארוכה של תפקידי מודיעין.
בין היתר התמנה לעוזר קמ"ן פיקוד צפון, קצין מודיעין של חטיבת גולני, וקצין מודיעין במבצע סיני.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 הוכשר בערבית ובהפעלת סוכנים, ועבר ליחידה 504. במסגרת תפקידו עסק בין היתר בלוחמת מודיעין ובהברחת יהודים מסוריה ומלבנון.
ב-1964 הושאל ל"מוסד", ונשלח להפעיל סוכנים בלונדון ובפריז.
כעבור שנה שוגר לכורדיסטן העיראקית כדי להקים קשר עם המורדים הכורדים נגד השלטון העיראקי.
ב-1968 חזר לצבא והתמנה למפקד יחידה 504. בתקופת פיקודו גדלה היחידה והכניסה תחת כנפיה את כלל יחידות המודיעין הצבאיות שתחום עיסוקן קשור ליומינט (מודיעין אנושי).
ב-1973, לאחר חציית התעלה במהלך מלחמת יום הכיפורים, התמנה למושל הטריטוריה המצרית שנכבשה על ידי צה"ל ממערב לתעלה ובתפקיד זה סייע לפתור את מצוקותיה היומיומיות של האוכלוסייה המצרית האזרחית שנפגעה במלחמה.
ב-1974 שב ל"מוסד" והיה שותף למרדף אחרי ראשי ארגוני הטרור באירופה לאחר טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
הוא שרת בתפקידים מגוונים ביחידות השונות: ראש מוקד אירופה של "צומת", האגף האחראי על גיוס והפעלת סוכנים; מפקד אגף המבצעים המיוחדים, "קשת"; ראש אגף הדרכה וראש אגף מינהל.
ב-1978 התמנה לתפקיד ראש אגף מבצעים וסגן ראש המוסד.
שימש כנציג ישראל בהודו לפני מיסוד יחסים דיפלומטיים בין המדינות.
ב-1990 פרש מ"המוסד" ועסק בשליחויות הקשורות לאיתור נעדרי צה"ל, וכן שימש שליח אישי של שר הביטחון משה ארנס לקשר עם הדרוזים ברמת הגולן.
הוא הותיר אחריו ארבעה ילדים.
כמה מהם המשיכו את דרכו ושרתו בקהילת המודיעין.
בנו הבכור הוא ההיסטוריון פרופסור דרור זאבי, מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בתו, אורית ברק, היא ממקימי היישוב הררית בגוש שגב.
בנו, נדב זאבי, שירת כקצין מודיעין, כאביו, ולאחר שחרורו עוסק בתקשורת וממייסדי חברת אירונאוטיקס.
בתו, אדר זאבי, היא עורכת בכירה בהוצאת כתר.
משימות שאותן ביצע זאבי נלמדות בקורסים של "המוסד".
בין היתר היה אחראי לקשר ממושך עם מקור מודיעיני, עליו נאמר כי היה המקור הטוב ביותר שהיה אי פעם לישראל.
חוליית אורי אילן - ב-1954 אימן ושיגר חוליית מודיעין שנלכדה על ידי הסורים.
בין חברי החוליה היה גם אורי אילן שהתאבד בכלא בדמשק.
יתר חברי החוליה הוחזקו בשבי עד ששוחררו.
הקשר עם הכורדים – ב-1965 הוטל עליו להקים את שלוחת "המוסד" בכורדיסטן וליצור את הקשר הראשון עם מוסטפא ברזאני, מנהיג הכורדים.
הוא נמנה עם אנשי "המוסד" שאימנו את אנשיו של ברזאני בלחימה מודרנית.
ניירובי – ב-1976 זאבי, יחד עם גדעון עזרא, ניהל מבצע של "המוסד" שבמסגרתו נעצרה חוליה של מחבלים פלסטינים וגרמנים אשר תכננו לפוצץ מטוס נוסעים ישראלי בניירובי שבקניה.
ואנונו – זאבי ארגן ופיקד את מבצע חטיפתו של מרדכי ואנונו ב-1986. בריאיון עיתונאי נדיר, שהעניק לנכדתו במסגרת קורס עיתונאות, סיפר איך אנשיו מצאו את ואנונו בלונדון, איך נשלחה אליו הסוכנת "סינדי", וכן פרטים ידועים אחרים על החטיפה.
הקשר עם הודו – בשלהי שנות ה-80 שימש כראש שלוחת "המוסד" בהודו.
הקשרים שטווה והפעילות שלו ושל אנשיו הובילו בסופו של דבר לכינון יחסים דיפלומטיים בין ישראל והודו, ולהעמקת הקשר הצבאי והמדיני בין שתי המדינות.
רונן ברגמן, "האיש שלכד את ואנונו", ידיעות אחרונות, המוסף לשבת, 8 באוקטובר 2005.
תפקיד ומעמד בן/בת הזוג של נשיא מדינת ישראל במדינת ישראל אינו מוסדר בחוק יסוד: נשיא המדינה, ולא בשום חוק אחר.
התפקיד ניתן לפרשנות אישית על ידי בן הזוג.
נכון לשנת 2025, אחת עשרה נשים היו רעיות של נשיאי המדינה כמניין מספר נשיאי ישראל שהיו.
רעיית הנשיא מלווה את בעלה בפעילותו הרשמית, בישראל ומחוצה לה.
רעיית הנשיא, בהתאם למקובל בכללי הטקס נלווית לנשיא בביקורים רשמיים בחו"ל, ומהווה מארחת רשמית של רעיותיהם של מנהיגים זרים המבקרים בישראל.
בנוסף, לאורך השנים התמקדו רעיותיהם של נשיאי המדינה בפעילות חברתית וציבורית למען אוכלוסיות מסוימות, כגון עמותות לעזרה לנזקקים או גיוס תשומת הלב הציבורית לנושאים שלא תמיד זוכים למענה רשמי מטעם מדינת ישראל.
מעמדה של רעיית הנשיא בחוק
תפקידה אינו מוגדר ומעוגן בחוק, אך התקנות מזכות את הנשיא במימון לשכה והוצאות שונות גם שבע שנים לאחר פרישתו, ואם נפטר בתוך תקופת הזכאות עוברות חלק מזכויות הפרישה שלו לאלמנתו וילדיו.
בישראל אין תואר "הגברת הראשונה" שעבר את ועדת הסמלים והטקסים.
עם זאת, הדבר הקרוב ביותר לזה היא בת הזוג של נשיא המדינה, כרעיה של מי שמבחינה חוקית הוא ראש המדינה.
בביקור סגן נשיא ארצות הברית מייק פנס ב-2018, באחד הטקסים הכרוז הודיע באנגלית על כניסת "הגברת הראשונה שרה נתניהו", מה שעורר מהומה תקשורתית מאוחר יותר.
רעיות נשיאי ישראל ופעילותן הציבורית
משנת 1949 בחרו רעיות הנשיאים לעסוק בתחומים חברתיים או בתחומי צדקה הקרובים ללבן.
מס'שם ותקופת חייםבעלתקופת כהונהפעילות ציבורית1ורה ויצמן
(1966–1881)חיים ויצמן17 בפברואר 1949 – 9 בנובמבר 1952עיצבה במידה רבה את התפקיד כשבחרה לעסוק בתחומים הקרובים ללבה, ולמקצועה כרופאה.
במלחמת השחרור טיפלה, בצו השעה, בפצועי הקרבות, ולאחריו הקימה את ארגון "נכי מלחמת השחרור" שהיווה את הבסיס לארגון נכי צה"ל.
היא סייעה בהתנדבות לארגונים ציבוריים כגון מגן דוד אדום, איל"ן ועוד.
לאחר מלחמת העצמאות הקימה שני מרכזים לשיקום חיילים, בית קיי בנהריה ומחלקת השיקום בבית החולים שיבא בתל השומר.
בחודשי הקיץ תרמה את אחוזת ויצמן עבור קייטנות לילדים פגועי שיתוק ילדים.2רחל ינאית בן-צבי
בני הזוג היו ידועים בצניעותם, ולכן כשהציעה הממשלה להעתיק את מגוריהם לבית שוקן המפואר שבלב שכונת רחביה במטרה להפכו לבית הנשיא, היא התנגדה והשניים ביכרו להישאר לגור בדירתם הפשוטה.
עם זאת, לצורך קבלות פנים דיפלומטיות, הקימה המדינה שני צריפים גדולים בסמוך למגורי הנשיא ורעייתו.
ינאית-בן-צבי פעלה בתחומי חינוך רבים, ובהם "קרן בית הנשיא" אותה ייסדה לצורך בניית ספריות ביישובי עולים, רעיונותיה והצעותיה להקמת פלוגות חקלאיות בקרב חיל הנשים בצה"ל, הובילו בסופו של דבר להקמת הנח"ל, והגרעינים החקלאיים של הצבא.
לאחר פטירת בעלה עסקה בהקמת מוסד יד יצחק בן-צבי להנצחת זכרו, ולתרומה לפעילות חינוכית ולחקר ארץ ישראל.3רחל כצנלסון-שזר
בשנות כהונתו המשיכה לעמוד בראש מערכת העיתון "דבר הפועלת".
כצנלסון פעלה גם לקירוב סופרים ואמנים לבית הנשיא, הידקה קשרים עם ארגוני נשים מחו"ל, וכן אימצה ארגוני נכים ומוגבלים.
בשנת 1958 זכתה בפרס ישראל על .4נינה קציר
(1986–1914)אפרים קציר24 במאי 1973 – 29 במאי 1978הייתה אשת חינוך ומורה לאנגלית, בהתאם לכך יזמה מפעל חינוכי בשיתוף נשות הסגל הדיפלומטי הזר השוהות בישראל, במסגרתו מאמצות נשים אלו בתי ספר ומציגות בפני תלמידיהן את אורחות החיים במדינותיהן.
מפעל זה ממשיך גם לאחר פטירתה בחסות "המרכז התרבותי הבינלאומי לנוער".
לאחר מלחמת יום הכיפורים חוללה סערה זוטא, כאשר יזמה חלוקה של אלפי גיליונות "פלייבוי" לחיילים שבחזית.5אופירה נבון
(1993–1936)יצחק נבון29 במאי 1978 – 5 במאי 1983במשך שנים עסקה בפעילות ציבורית ואימצה את אגודת איל"ן וארגון מיח"א לעזרה לילדים חרשים.
במהלך כהונתו של בעלה כנשיא חלתה נבון בסרטן השד, ועל אף הטיפולים הקשים וניתוח ההסרה החלקי אותו עברה עמדה לצד בעלה בטקס קבלת הפנים לנשיא מצרים, אנואר סאדאת.
נבון לא הסתירה את הקשיים ואת התמודדותה עם המחלה והפכה לסמל לאישה חזקה.