tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הניסיון הראשון מסוג זה נמצא במשוואת סוויין-סקוט שפותחה ב-1953:
יחס האנרגיה החופשית הזה מקשר את קבוע קצב התגובה מסדר פסיאודו ראשון (במים ב-25°C), k, של התגובה, מנורמל לקצב התגובה, k, של תגובה סטנדרטית עם מים כנוקלאופיל, לקבוע הנוקלאופילי n עבור נוקלאופיל נתון וקבוע סובסטרט s שתלוי ברגישות של הסובסטרט להתקפה נוקלאופילית (מוגדר כ-1 עבור מתיל ברומיד).
טיפול זה נותן את הערכים הבאים עבור אניונים טיפוסיים: אצטט 2.7, כלוריד 3.0, אזיד 4.0, הידרוקסיד 4.2, אנילין 4.5, יודיד 5.0 ותיו-סולפט 6.4 .
קבועי סובסטרט טיפוסיים הם 0.66 עבור אתיל תוזילאט, 0.77 עבור β-פרופיולקטון, 1.00 עבור 3-2-אפוקסי-פרופאנול, 0.87 עבור בנזיל כלוריד ו-1.43 עבור בנזואיל כלוריד.
המשוואה מנבאת שבהתמרה נוקלאופילית על בנזיל כלוריד, יון האזיד מגיב פי 3,000 יותר מהר מאשר מים.
משוואת ריצ'י, הנקראת על שם יוצרה, פותחה ב-1972, והיא יחס אנרגיה חופשית נוסף:
כאשר +N הוא הפרמטר שתלוי בנוקלאופיל ו-k0 הוא קבוע קצב התגובה של מים.
במשוואה זו אין פרמטר תלוי סובסטרט כמו הפרמטר s במשוואת סוויין-סקוט.
המשוואה מציינת ששני נוקלאופילים מגיבים עם אותה הֶגֶבִיוּת יחסית ללא קשר לטבעו של האלקטרופיל, מה שגורם להפרה של עקרון הגביות-סלקטיביות.
מסיבה זו המשוואה נקראת גם יחס הסלקטיביות הקבוע.
בפרסום הראשון המידע הושג מתגובה של נוקלאופילים נבחרים עם קרבוקטיונים אלקטרופיליים נבחרים כגון קטיוני טרופיליום:
או (אינם מוצגים) יונים המבוססים על אנילין ירוק.
במשך הזמן תוארו סוגים רבים של ריאקציות.
ערכי +N טיפוסיים (במתנול) הנובעים מהמשוואה הם: 0.5 עבור מתנול, 5.9 עבור האניון ציאניד, 7.5 עבור האניון מתוקסיד, 8.5 עבור האניון אזיד ו-10.7 עבור האניון תיו-פנול.
הערכים עבור הגביות קטיון יחסית הם 0.4- עבור הקטיון אנילין ירוק, 2.6+ עבור הקטיון בנזן-דיאזוניום ו-4.5 עבור הקטיון טרופיליום.
k, קבוע קצב התגובה מסדר שני ב-20°C עבור תגובה מסוימת, קשור לפרמטר הנוקלאופיליות N, פרמטר אלקטרופיליות E ופרמטר השיפוע s התלוי בנוקלאופיל.
הקבוע s מוגדר כ-1 במקרה של הנוקלאופיל 2-מתיל-1-פנטן.
רוב הקבועים נגזרו מתגובה של יוני בנזהידריליום כאשר הם תפקדו כאלקטרופילים:
ואוסף מגוון של נוקלאופילי- π:
ערכי E טיפוסיים הם 6.2 כאשר R הוא כלור, 5.9 עבור מימן, 0 עבור מתוקסי ו-7.02- עבור די-מתיל-אמין.
טווח הריאקציות האורגניות כולל גם ריאקציות SN2:
הנוקלאופיליות לכיוון המרכז של אורביטל sp2 או sp3 מתאימה לאותה תבנית.
במאמץ לאחד את המשוואות שתוארו לעיל, משוואת מייר-פץ משוכתבת כך:
כאשר sE הוא הפרמטר המשופע תלוי אלקטרופיליות ו- sN הוא הפרמטר המשופע שתלוי בנוקלאופיליות.
ניתן לשכתב משוואה זו במספר דרכים:
כאשר sE = 1 עבור קרבו-קטיונים, משוואה זו שקולה למשוואת מייר-פץ המקורית מ-1994.
כאשר sN = 0.6 עבור רוב ה-n נוקלאופילים המשוואה נכתבת בצורה הבאה:
או משוואת סוויין-סקוט המקורית שנכתבת כך:
כאשר sE = 1 עבור קרבו-קטיונים וגם sN = 0.6 המשוואה משוכתבת כך:
או משוואת ריצ'י המקורית שנכתבת כך:
המלכה נור (שמה המקורי: ליסה נג'יב חלבי, נולדה ב-23 באוגוסט 1951) היא אלמנתו של חוסיין מלך ירדן.
היא הייתה אשתו הרביעית והמלכה הרעיה של ירדן עד מותו ב-7 בפברואר 1999.
המלכה נור נולדה בארצות הברית בשם ליסה נג'יב חלבי לאב טייס ממוצא סורי ולאם ממוצא שוודי ואנגלי.
אביה שירת כטייס ניסוי בצי האמריקני, כמנהל חברת תעופה וכפקיד ממשל אמריקני בכיר.
בתקופת הנשיא הארי טרומן הוא שימש עוזר למזכיר ההגנה האמריקני.
קנדי הוא מונה לעמוד בראש רשות התעופה הפדרלית.
בין השנים 1969 ל-1972 הוא ניהל את חברת התעופה פאן אם.
סבא-רבא של נור, אליאס חלבי, היגר לארצות הברית בשנת 1891.
לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטת פרינסטון נור עבדה שנה באוסטרליה בתכנון ערים.
בשנת 1975 החלה לעבוד בחברת אדריכלות בריטית אשר עסקה בתכנון מרכז העיר טהראן באיראן, עד אשר המצב הפוליטי באיראן לא איפשר את המשך עבודתה שם.
התענינותה במתרחש במזרח התיכון הביאה אותה להגיש מועמדותה ללימודי תואר שני בעיתונות באוניברסיטת קולומביה ובינתיים קיבלה משרה זמנית במתקן מחקר תעופתי בעמאן.
היא עזבה משרה זו לאחר שמונתה למנהלת מחלקת תכנון מתקנים ועיצוב בחברת התעופה עאליה.
היא הכירה את המלך חוסיין עוד בשעה שהתאבל על מות אשתו, עאליה, מלכת ירדן.
נור, אשר הייתה נוצרייה עד לנישואיה למלך חוסיין, התאסלמה ושינתה את שמה ל"נור אל-חוסיין".
פירוש שמה (נור) בערבית הוא "אור".
ב-15 ביוני 1978 נישאה למלך חוסיין.
היא דוברת אנגלית, ערבית וצרפתית.
המלכה נור אינה אימו של המלך הנוכחי, עבדאללה, ולכן אינה נושאת בתואר המלכה האם.
עם זאת, גם אחרי מות המלך חוסיין הפנייה אליה היא "הוד מלכותה, המלכה נור".
לאחר מות המלך חוסיין היא מחלקת זמנה בין בתיה בעמאן, בלונדון ובוושינגטון די.
נור הוא אמצעי פירוטכני, המייצר אור בוהק או חום רב ללא פיצוץ.
נורים משמשים לאיתות, תאורה, או כאמצעי הגנה נגד טילים מתבייתי חום לשימושים צבאיים ואזרחיים.
ליבת הנור עשויה בדרך כלל מגנזיום ולעיתים מתכות נוספות לשינוי גון האור.
נורים תת-מימיים עשויים בדרך כלל מסידן.
הפעלתו של הנור נעשית באמצעות הצתה.
במהלך הבעירה של הנור הוא פולט את קרינת האור והחום.
חלק מהנורים משוגרים, מוצנחים או מוטלים מכלי טיס, נורים מאקדח נורים, תותח או מרגמה חלקם מוטלים ידנית וחלקם נייחים.
קיימים מספר סוגים של נורים המשמשים למטרות שונות בהן:
אחד השימושים הנפוצים של הנורים הוא לצורך איתות מצוקה.
ניתן להציתם על הקרקע או לירותם כאיתות אווירי מאקדח נורים.
כוחות צבא קרקעיים הנדרשים לתאורה מבקשים לרוב ירי ארטילרי של נורים מוצנחים מעל למטרות בשדה הקרב.
כוחות קרקע יכולים לירות נורים מאקדח נורים לאיתות לכוחות יבשה או כלי טיס כדי להראות את האזור עליו יש להטיל חימוש, להצניח צנחנים, או להנחית כלי טיס.
במלחמת העולם השנייה, מטוסי סיור היו מטילים נורים כדי לסמן מטרות עבור משימות הפצצה ועבור משימות הספקה.
נורים ימיים משמשים להארה של מטרות תת-מימיות כגון צוללות.
נורים ימיים משוגרים גם ממטוסים נגד כלי שיט ואינם זקוקים לחמצן חיצוני כי חומר מחמצן כגון פלואור נמצא בתוכם כחלק מהתערובת הכימית.
חומר הדלק הוא לעיתים קרובות מגנזיום או אלומיניום.
סוג מיוחד של נור משמש בתעופה צבאית בתור אמצעי-נגד הגנתי כנגד טילים מתבייתי חום כמו ה-AA-2 אטול או ה-AIM-9L סיידווינדר.
נורים אלו משוחררים כבודדים או במטח על ידי הטייס או אוטומטית על ידי אמצעי התרעה, ומלווים בתמרוני התחמקות חדים של הטייס.
כיוון שהם נועדו להטעות טילים המתבייתים על קרינת תת אדום, הנורים הללו מייצרים חום רב הגורם גם לפליטת אור הנראה לעין.
עם התגברות האיום של טילי כתף על התעופה האזרחית בשנים האחרונות, פותחו מערכות דומות גם עבור מטוסים אזרחיים.
2 אינץ' על 1 אינץ' כדוגמת ה-MJU-7
בחיל האוויר האמריקני ובחיל האוויר הישראלי משתמשים בנורים בעלי חתך מרובע ואורך של 8 אינץ'.
בצי האמריקני וגם ברוסיה ובסין משתמשים בנורים עגולים בקטרים שונים.
במשך השנים פותחו טילים עם יכולות הבחנה בין נורים לכלי טיס המתבססים על מאפיינים שונים בספקטרום הפליטה שלהם או בתנועה שלהם.
בעקבות כך פותחו נורים מתקדמים המחקים טוב יותר את מאפייני כלי הטיס.
הנורים פחות יעילים כנגד טילים בעלי ראשי ביות דימותיים כדוגמת הפיתון 5 וה-AIM-9X סידווינדר.
בטילים אלו מופקת תמונה ממשית המאפשרת להבדיל בין חלקי המטרה השונים – כמו גם להבדיל בין כתם אור שיוצר נור הטעיה לבין זה של מנוע המטרה.
לשיבוש טילים מונחי מכ"ם הפועלים בחלק אחר של הספקטרום האלקטרומגנטי משתמשים במוץ.
מחמוד אבן עמאד א-דין זנגי (פברואר 1118 – 15 במאי 1174) מכונה לרוב נור א-דין זנגי או נור א-דין , היה שליט סלג'וקי, ממשיך דרכו של אביו זנגי, שאיחד את הנסיכויות הסוריות ואת צפונה של עיראק לכדי מדינה מוסלמית גדולה.
נודע באדיקותו באמונה ומכאן תוארו הנפוץ "נור א-דין" – "מאור הדת".
מדינתו, שהתקיימה (1146–1174) במידה רבה על הכריזמה האישית שלו ועל התפשטות מתמדת, חדלה מלהתקיים זמן קצר לאחר מותו ואוחדה מחדש (1185) על ידי ממשיך דרכו, צלאח א-דין, שקרע אותה מבניו של נור א-דין.
נור א-דין הפך לאות ולמופת לשליט סוני בהיסטוריוגרפיה המוסלמית של ימי הביניים אחרי מותו.
מעלותיו הדתיות והערכיות הודגשו במיוחד, והוא זכה לכבוד גדול יותר אפילו מצלאח א-דין, כובש ירושלים מידי הצלבנים.
ההערכה התהפכה בעת החדשה עם חידוש מלחמת האסלאם הקיצוני בארצות המערב ונור א-דין איבד שוב את הבכורה לצלאח א-דין הכובש המהולל.
נור א-דין היה בנו השני של עמאד א-דין זנגי, האטבג הטורקי של הערים חלב (בסוריה) ומוסול (בעיראק) אשר היה אויבם המושבע של הנוצרים ולחם משך כל תקופת שלטונו למיגור הנוכחות הצלבנית בסוריה ובצפון ארץ ישראל.
לאחר הירצחו (1146) של זנגי ירשו אותו שני בניו, אשר חילקו ביניהם את הממלכה: נור א-דין קיבל לידיו את חלב ואילו הבן הבכור, סיף א-דין, הפך לשליט מוסול.
הגבול בין נחלות הבנים נקבע על נהר החבור, מיובליו של הפרת.
זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון תקף נור א-דין את נסיכות אנטיוכיה, הטיל מספר פעמים מצור על מבצרי הנסיכות, וכן מנע ניסיון לחדש שלטון צלבני ברוזנות אדסה, אשר אביו כבשה בשנת 1144. כתגובה על עזרת התושבים הארמנים הנוצרים של אדסה לצלבנים, היגלה נור א-דין את כל הנוצרים מהעיר ומסביבתה.
נור א-דין חתר להשגת הסכם שיאחד את ממלכות המוסלמים בסוריה וצפון עיראק נגד הנוצרים.
הזדמנות פז נקרתה בדרכו כאשר בשנת 1147 הציע מושל הערים בוסרה וסְוַלְחָה בחורן, ארמני שהתאסלם בשם אלטונטש, להעביר את החורן לידי הצלבנים אם יכירו בסמכותו; הצלבנים נענו לו, ומועין א-דין אונור, הווזיר הסלג'וקי של דמשק, הבין היטב שהחורן יכול לשמש כקרש קפיצה לנוצרים להשתלט על דמשק.
בשל כך כרת ברית מאולצת עם נור א-דין, אותו החשיב לפני כן כאיום הגדול יותר, ובמסגרתה גם נשא נור א-דין את בתו של מועין א-דין לאישה.
אחרי חתימת ההסכם יצאו נור א-דין ומועין א-דין אונור להדוף את הצלבנים שהתקדמו אל בוסרה בפיקוד מלכם הצעיר בלדווין השלישי, מלך ירושלים, והנחילו להם תבוסה מרה.
אולם מועין א-דין השתדל להימנע מלנקוט עמדה נגד מדינות הצלבנים, משום שלא סמך על נור א-דין - בלבו קינן חשש תמידי כי מטרתו של החתן החדש היא כיבוש דמשק עירו, בדומה לשאיפותיו של אביו.
אי לכך רצה מועין א-דין באפשרות עתידית של חידוש הסכם השלום שהיה לו קודם לכן עם ממלכת ירושלים, אשר נכרת בזמנו כדי למנוע מאביו של נור א-דין, זנגי, לכבוש את דמשק, ולכן לא רצה לרמוס את ממלכת ירושלים.
נור א-דין הבחין בעוינותו של חותנו, מיהר לעזוב את דמשק, ושב לתקוף לבדו את מבצרי הצלבנים בנסיכות אנטיוכיה.
בשנת 1148 הגיע לאזור מסע הצלב השני, שגויס כתגובה על כיבוש רוזנות אדסה בידי זנגי, ואותו הובילו לואי השביעי מלך צרפת וקונרד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר הנחיתה בעכו, החליטו מנהיגי המסע יחד עם בלדווין השלישי מלך ירושלים, לתקוף את דמשק, חרף הברית שהייתה בין ממלכת ירושלים ודמשק.
על אף שמטרת המסע הייתה החזרת אדסה לידיים נוצריות, ההחלטה לתקוף דווקא את דמשק התקבלה משום שהצלבנים העריכו כי אין ביכולתם להתמודד מול נור א-דין.
מיד עם הטלת המצור על עירו, שיגר מועין א-דין אונור מסר בהול לנור א-דין, וזה הגיע לפאתי דמשק בראש צבאו כעבור ארבעה ימים.
לאחר שהביס את הצרים על דמשק, ניצל נור א-דין את מצבם העגום של הצלבנים והוביל מתקפה נוספת על המבצרים של אנטיוכיה.
בשנת 1149 הוא כבש מהצלבנים שטחים בגדה המזרחית של נהר הארנת, ובהמשך הטיל מצור על טירת עינבּ.
שליט אנטיוכיה ריימונד יצא בראש צבאו כדי לסייע לנצורים.
בקרב שהתפתח במקום נחלו הצלבנים תבוסה ניצחת, ומנהיגם נהרג.
ראשו של ריימונד ההרוג נשלח אל נור א-דין, וזה מצידו העבירו הלאה לח'ליף של בגדאד.
לאחר כיבוש מרבית שטחי הנסיכות, ערך נור א-דין מסע הניצחון עד לחופו של הים התיכון והתרחץ בים.
הדבר אמור היה לסמל את שלטונו על סוריה.
על אף שכבש וסיפח את רוב שטחי הנסיכות הנוצרית, נמנע נור א-דין מלתקוף את העיר אנטיוכיה גופא, והשאיר בידי שליטיה הנוצריים רצועת חוף קטנה ומספר נחלות בסביבות העיר המבוצרת.
זמן קצר לאחר מכן נשלטו שרידי הנסיכות אלה על ידי ביזנטיון.
בשנת 1150 ערך ז'וסלין השני רוזן אדסה עוד ניסיון החזרתה של הרוזנות האבודה.
בשיתוף פעולה עם סולטנות רום הסלג'וקית שבטורקיה של היום, הביס נור א-דין באופן מוחלט את כוחות הצלבנים באדסה והביא חורבן סופי על נסיכות זו.
ז'וסלין השני נתפס בידי המוסלמים, עיניו נוקרו והוא מת בשבי בחלב בשנת 1159.
בשנת 1149 מת אחיו של נור א-דין, סיף א-דין, והוריש את השליטה במוסול לאחיהם הצעיר של השניים, כותבּ א-דין.
האח הצעיר הכיר בעליונותו של נור א-דין אחיו והסכים לראות בו שליט-על גם במוסול.
כך אוחדו למעשה הממלכות של מוסול ושל חלב תחת ידו של נור א-דין, ודמשק בלבד נותרה לפליטה בין הנסיכויות שבסוריה.
לאחר מותו בשנת 1149 עלה לשלטון בנו, מוג'יר א-דין, שהמשיך בדרך אביו וביכר את הברית עם הנוצרים על פני השעבוד לנור א-דין.
בשנים 1150 ו-1151 נור א-דין צר על דמשק, אולם ללא כל הצלחה.
בשנת 1153 כבשו הצלבנים את אשקלון, אך מוג'יר א-דין לא אפשר לנור א-דין לעבור עם צבאו בשטחי דמשק לעזרת המוסלמים המצרים הנטבחים בידי הנוצרים.
אולם, מוג'יר א-דין היה שליט חלש בהרבה לעומת קודמו, ועד מהרה הוא נאלץ להעלות מס לשליטי ממלכת ירושלים תמורת ההגנה מפני נור א-דין, מס אשר נחשב למשפיל ובלתי נסבל מצד תושבי דמשק המוסלמים.
כוחו של מוג'יר א-דין החל מתדרדר במהרה, ובשנת 1154 עלה בידי נור א-דין להדיחו מכיסאו ולהשתלט על דמשק שסופחה לנחלת בית זנגי.
לאחר כיבוש דמשק נמנע נור א-דין מלצאת מיד למלחמה בצלבנים של ממלכת ירושלים, ואף המשיך להעלות לה מס אותו שילם מוג'יר א-דין המודח.
בשנת 1157 הטיל נור א-דין מצור על מבצר האבירים ההוספיטלרים בבניאס, אלא שמחלה פתאומית שתקפה אותו מנעה נפילת העיר והמבצר.
בשנת 1159 הגיע לאנטיוכיה מנואל הראשון, קיסר ביזנטיון, ועורר תקוות בקרב הצלבנים בעיר, אשר קיוו כי מנואל ילחם נגד נור א-דין ויכבוש את חלב.
אלא שנור א-דין מיהר לכרות ברית עם השליט הביזנטי נגד הטורקים הסלג'וקים, למורת רוחם של הצלבנים.
בשנת 1160 תקף נור א-דין, יחד עם הטורקים הדנשמנדים ממזרח אנטוליה, את הסלג'וקים מצידה המזרחי של סולטנותם בעוד הקיסר הביזנטי תוקף ממערב.
מאוחר יותר באותה שנה לכד נור א-דין את רנו משטיון, נסיך אנטיוכיה, אשר נשאר בכלא בחלב במשך 16 השנים הבאות.
בשנת 1162, לאחר שאנטיוכיה הפכה למעשה למדינה צמיתה של ביזנטיון ולאור חולשתן היחסית של שאר מדינות הצלבנים, יצא נור א-דין למסע עלייה לרגל למכה.
עם שובו לסוריה הגיעה לאוזניו השמועה על מותו של בלדווין השלישי, מלך ירושלים.
ההיסטוריון הצלבני ויליאם מצור טוען כי נור א-דין רחש כבוד והערכה לאויב הנוצרי המנוח, ושם בפיו של נור א-דין את הדברים הבאים: "עלינו להוקיר ולכבד את אבלם ולחוס עליהם ברחמים, יען כי איבדו נסיך אשר אין כדוגמתו בעולמנו".
באוקטובר 1164, כשהוא מציוד בכוחות מחודשים, ומנצל את הלחימה של אלמריך הראשון ורוב צבאו בפאטמים אשר במצרים, הפנה נור א-דין את תשומת לבו לגבולה הצפוני של ממלכת ירושלים.
ראשית כבש את הבניאס, שנפלה לאחר מצור קצר-ימים.
על הפרנקים שבגליל הורה לשלם לו מס שנתי ולתת לו חלק מרווחי העיר טבריה.
שלוש שנים לאחר מכן הרס את מצודת הונין אשר בגליל העליון.
השליט הסלג'וקי אמנם לא הספיק בחייו לכבוש את ירושלים עצמה, אך מטרה זאת עמדה בראש שאיפתיו בחלקים המאוחרים של השלטון שלו.
דוגמה לכך הוא הוראותו לבניית מינבר מרהיב ביופיו שאותו ייעד לשים במסגד אל-אקצא לאחר כיבוש ירושלים.
לאחר שירושלים נכבשה בידי בן-חסותו סלאח-א-דין בשנת 1168 הועבר המינבר לאל-אקצא, ושם שכן עד הריסתו בהצתה בשנת 1969.
ממלכתו של נור א-דין השתרעה מדמשק במערב עד מוסול במזרח וכללה, למעשה, את החלק הצפון מערבי של הסהר הפורה.
כיום משתייך שטח זה לצפון עיראק ולסוריה.
זהו מרחב גאוגרפי שגבולו הטבעי הוא רכסי האנטי טאורוס בצפון מערב שמפרידים בין עיראק – סוריה המודרניות לאסיה הקטנה שהייתה מורכבת בתקופה זו מפסיפס של מדינות טורקיות והאימפריה הביזנטית.
הים התיכון במערב, שם גבלה מדינתו של נור א-דין עם הצלבנים, מדבריות בדרום, ונהרות הפרת והחידקל במזרח, שם גבלה מדינתו עם שטחיו של החליף העבסי של בגדאד.
מימי החידקל, הנהר בעל אספקת מים החשוב במרחב זה, באים מהפשרות השלגים בהרים וגורמים להצפות קשות.
בגלל הזרימה המהירה של החידקל נהוגה עליו מערכת סכרים כפולה – סכר אחד מאפשר בלימה ראשונית של המים, ואחריו סכר אגירה נוסף מווסת את המים לאפיקי משנה.
החבור הוא היובל האחרון של הפרת.
אחרי ירידה מן ההרים הפרת הולך ומאבד מים ללא יובלים מזינים.
שני נהרות אלה אפשרו חקלאות מפותחת ואופיינית למזרח התיכון בימי הביניים, באזור שהמים בו דלים.
הגידולים העיקריים היו חיטה ודגנים אחרים, פירות וירקות.
ככל שמצפינים להרים, שבהם טמפרטורה יורדת במעלה אחת לכל 100 מטר בממוצע, האקלים משתנה ודומה יותר לאירופאי.
בגובה של 1,500 מטר שורר בהרים מזג אוויר הדומה לאירופה וגידולים המאפיינים אותה – תפוחים, אגסים וכו'.
לצד חקלאים יושבי הקבע, היו במדינתו של נור א-דין נוודים רבים, בעיקר באזורי עיראק ודרום סוריה של היום שהתקיימו מרעיית צאן בשולי האזורים המושקים סמוך לגבול המדבר.
הנוודים היו הערבים-הבדואים שפלשו לאזור באמצע המאה ה-7, הטורקמנים שפלשו אליו באמצע המאה ה-11, וחלק מהכורדים.
הכורדים, הגרים במעלה החידקל צפונית למוסול, קבלו את האסלם הסוני אחרי הכיבוש הערבי.
השפה הכורדית משתייכת לקבוצת השפות האיראניות.
הם חלקם חקלאים וחלקם רועי צאן נוודים למחצה.
את החורף נהגו לבלות למטה בשפלה, ובקיץ, אחרי הפשרת השלגים, היו עולים במעלה ההר בחיפוש אחר מקורות מים ומספוא לבהמות.
חלק אחר מהחברה הכורדית שלא נטה אחר אורח החיים הנוודי בחר למצוא את פרנסתו בשירות צבאי בתור שכירי חרב.
מנהיגיהם שבטיים השכירו את עצמם ואת אנשיהם במספרים של כמה מאות איש לשירותו של כל שליט מקומי המרבה במחיר.
קבוצה חשובה אחרת במדינתו של נור א-דין היוו תושבי הערים הגדולות כגון חלב ודמשק.
הייתה זו חברה עירונית הנסמכת על עורף חקלאי מפותח, שמקרבה באה הפקידות הגבוהה, שכבת המשכילים, קציני הצבא ועלית החברתית אחרת.
כלכלית החברה העירונית התבססה על מסחר וייצור: בדים, כלי מטבח ושולחן, כלי נשק, שמן (שהיה מיוצר גם בכפר), סבון, נייר, סוכר.
יכולות הגביה של המדינה היו גבוהות.
המיסים מהחקלאות היו נגבים פעם בשנה בעונת הקציר בסביבת (אפריל – מאי – יוני).
מפעל שעבד כל השנה שילם מיסים על בסיס שבועי.
חנות שילמה מיסים על בסיס חודשי.
מסי העיר היו מגיעים לאורך כל השנה ומכאן יתרונם.
לכן, שליטה על המרחב העירוני הייתה בעלת חשיבות רבה.
קל היה לרושש כלכלה עירונית על ידי דרישת מיסים בלתי סבירים.
בתחום זה זכה נור א-דין לשבחים על התנהגות פיסקאלית נבונה ומאוזנת ועל כך שהיה מבטל מפעם לפעם מיסים בתחום העירוני.
מקורות כח אדם צבאי בתחומי מדינתו של נור א-דין היו גדולים ומגוונים.
צבאו הסתמך בעיקר על חיל פרשים טוב, אך כוחותיו הרגליים היו עלובים למדי ושיתוף הפעולה ההדוק, שהיה מאפיין בולט של צבא ממלכת ירושלים לא היה קיים בצבאו.
חיל הרגלים בצבאו עסק בעיקר בתפקידי משמר בערים ובהטלת מצור בשעת הצורך.
את הפיקוד על חיילים אלה מסרו לקצינים כאשר כל אחד מהם היה צריך להעמיד קבוצה מסוימת של חיילים (10 - אם כי שרי עשרה כמעט שלא קיבלו נחלות היות שדרגתם הייתה זוטרה, 40 או 100).
מימון צבא הקבע נעשה על ידי מערכת של נחלות שחולקו לחיילים לשימוש בימי חייהם (בלי מעבר ליורשיהם) שנקראים "אקטאע".
אם לא הייתה בנמצא נחלת אדמה פנויה, היה מקבל הקצין קצבה בגובה זה או הכנסה אחרת כמו זכויות מיסוי וכיוצא באלה.
אף שהשיטה הייתה יעילה מבחינת השלטון, היות שהנחלות נשארו בראשות המדינה ולא עברו בירושה, סבלה האוכלוסייה הפלאחית כי הקצין היה נוהג לסחוט אותה עד תום היות שלא היה לו עניין ברווחתה.
חובותיו הצבאיים המוטלות על קצין היו מוגדרות היטב.
למשל שר 40 מימן מלבדו 3 קצינים זוטרים ו-37 לוחמים.
כמו כן, היה מפורט סוג החימוש שעליו לספק לאנשיו.
בצבאו של נור א-דין היה קיים תפקיד של אחראי על המסדר הסוקר את החיילים ובודק את איכות החיילים והציוד.
הפיקוח על מוסד האקטאעות התקיים בידי משרד ששמו דיוואן על-אקטאע.
משרד זה היה אחראי על רישום מספר האקטאעות, שוויין, למי ניתנו ותמורת מה.
חלק נוסף בצבאו היו שכירי החרב והמשמר האזרחי של הערים שבדרך כלל לא יצא למערכות מחוץ לגבולות העיר.
חוזקה של ממלכתו של נור א-דין בסוריה, הרתיע את הצלבנים מלתקוף אותו.
לצלבנים, שחיפשו בכל זאת דרך להרחבת ממלכתם, נותרה ברירה יחידה - התפשטות דרומה, על חשבון הממלכה המצרית.
כיבוש אשקלון היה הצעד הראשון שביצעו הצלבנים כנגד מצרים, שהייתה מדינה חלשה יחסית וששליטיה הפאטימים היו צעירים ובלתי מנוסים.
בשנת 1163 שלט במצרים הסולטאן הצעיר אל-אדיד, אולם השלטון בפועל נמצא בידיו של הווזיר שאוואר, שלא האריך ימים במשרתו והודח בידי איש חצר בשם דירג'אם.
זמן קצר לאחר הדחתו של שוואר פלש מלך ירושלים אמלריך הראשון, בטענה כי המצרים מפרים הסכם לפיו הם מחויבים לשלם מס הגנה לממלכת ירושלים, הסכם אשר נחתם עוד בתקופת כהונתו של בלדווין השלישי.
מסעו של אמלריך לא צלח והוא נאלץ לשוב לירושלים, אולם בעקבות היעדרותו הממושכת של המלך מהבירה, ניצל נור א-דין את ההזדמנות והחל תוקף בשנית את חזית הצפון הצלבנית.
להתקפה זו היו שתי סיבות עיקריות: הראשונה - ניצול היעדרות צבא ירושלים החזק להשגת הישגים טריטוריאליים, והשנייה - משיכת תשומת לבם של הצלבנים ממצרים מתוך רצון להגן על הטריטוריה המוסלמית אשר נמצאת בסכנה.
נור א-דין יצא בהתקפה על רוזנות טריפולי אולם ההתקפה נכשלה, וזמן קצר לאחר שוך הקרבות התייצב בארמונו הווזיר המצרי המודח שאוואר והתחנן בפניו להשיבו לשלטון במצרים בכח הזרוע.
נור א-דין, שחשש מהמסע הארוך ומעימות צפוי עם צבא ירושלים החזק, סירב בתחילה להענות לבקשתו של שאוואר, אולם בהמלצת מצביאו הכורדי שירכוה, החל במסע לעבר מצרים, אליה הגיע בשנת 1164.
בשומעו על הצבא המתקרב פנה דירג'אם, הוזיר החדש של מצרים, אל המלך אמלריך וביקש את הגנתו מפני צבאו של נור א-דין.
אולם הצבא הצלבני לא הצליח להדביק את כוחותיו של נור א-דין, ואלה פלשו למצרים, הרגו את דירג'אם והשיבו את שאוואר למשרת הווזיר במדינה.
עם שובו של שואואר למשרת הווזיר הוא גירש את שירכּוה מאדמתו וכרת ברית הגנה עם אמלריך, אשר יצא מירושלים במטרה לתקוף את כוחותיו של שירכּוה.
שירכּוה נסוג ממצרים, אולם לא הגיע לכדי קרב מול צבאו של אמלריך, משום שהאחרון נאלץ לשוב לירושלים ולצאת צפונה כדי לעצור את התקפתו של נור א-דין על צבאות אנטיוכיה וטריפולי.
במהלך מתקפה זו תקפו המוסלמים מספר מבצרים צלבנים בצפון סוריה, אולם נמנעו מלתקוף את אנטיוכיה עצמה, בעיקר כדי לא להכעיס את הקיסר הביזנטי.
לאחר הקרבות בצפון סוריה פנה נור א-דין לצור על העיר הצלבנית בניאס ולאחר כיבושה ערך פשיטות לאורך גבולותיהן של המדינות הצלבניות.
בשנת 1167 שלח נור א-דין את שירכּוה להתקפה נוספת על מצרים.
המלך אמלריך יצא מירושלים כדי להקדים את הצבא הסורי, ובהגיעו לקהיר חתם על הסכם רשמי מול שאוואר, הסכם עליו חתם גם הח'ליף אל אדיל.
הצלבנים התיישבו באלכסנדריה וקהיר, והפכו את מצרים למדינה צמיתה לממלכת ירושלים, בתמורה להגנה מפני צבאו של נור א-דין.
על אף רצונו להישאר במצרים, היה מוכרח אמלריך לעזוב את המקום ולחזור לירושלים, בגלל התקפותיו החוזרות ונשנות של נור א-דין על צפונה של הממלכה.
כך שבה מצרים והפכה למדינה עצמאית.
בשנת 1168 כרת אמלריך ברית עם הקיסר הביזנטי מנואל הראשון, ברית שהבטיחה השתתפות ביזנטית בקרבות מול המוסלמים בסוריה, וכך השיג את ההפוגה הנדרשת כדי לצאת דרומה פעם נוספת לכיבוש מצרים.
הפעם פנו המצרים בהנהגת בנו של שאוואר, ח'ליל, והח'ליף אל-אדיל אל נור א-דין, בבקשה לקבלת הגנה מפני הצבא הצלבני.
צבאו של שירכּוה הגיע למצרים בתחילת 1169 והכריח את הצלבנים לסגת.
לאחר שמנע מהצלבנים לכבוש את מצרים, השתלט עליה נור א-דין בעצמו, הוציא להורג את שאוואר הבוגדני ומינה למשרת הווזיר את אחיינו של שירכּוה, צלאח א-דין.
לאחר השתלטותו של נור א-דין על מצרים ניסו הנוצרים להנהיג התקפה משותפת של צבא ביזנטיון וממלכת ירושלים על מצרים, אולם התקפה זו לא הייתה מאורגנת, ונכשלה עד מהרה.
מיד לאחר מינויו של צלאח א-דין כשליט בפועל במצרים, שב נור א-דין לסוריה ויצא למלחמה בטורקים האורתוכידים.
בשנת 1170 הוא נקרא ליישב סכסוך ירושה שפרץ בין אחייניו לאחר שאחיו, סיף א-דין, מת.
נור א-דין ראה בכיבוש מצרים הגשמה סופית של שאיפתו העליונה לאיחוד הממלכות הערביות, הגשמה שזיכתה אותו ברוב נחת.
אולם חזון המדינה המוסלמית הגדולה לא החזיק מעמד זמן רב, ומיד לאחר שובו של נור א-דין לסוריה החל צלאח א-דין להימנע מלמלא את הוראותיו ואף לצאת נגדן במפגיע.
צלאח א-דין סירב להנהיג את צבא מצרים בהתקפות המשולבות שתכנן והוביל נור א-דין כנגד ממלכת ירושלים בשנים 1171 ו-1173, מתוך רצון לשמור על קיומה של ממלכת ירושלים שחצצה בינו לבין נור א-דין בסוריה.
נור א-דין הבין כי הוא למעשה יצר אויב מסוכן ביותר במצרים, ולאחר ההתקפה על הממלכה הצלבנית החלו צבאו של נור א-דין וצבאו של צלאח א-דין להתכונן למלחמה שנדמתה כבלתי נמנעת.
אולם, ערב הפלישה למצרים תקפה את נור א-דין מחלת הקדחת, ככל הנראה מסיבוך של דלקת גרון.
הוא מת כעבור זמן קצר בגיל 59. בנו של נור א-דין, א-צאליח איסמאעיל אל-מליכ ירש את כיסאו, ואף זכה לכך שצלאח א-דין הכריז על עצמו וסל של אל מליכ, וזאת חרף רצונו לכבוש את סוריה ולאחד את מצרים וסוריה תחת שלטונו.
חזון איחוד הממלכה המוסלמית הגיע למימושו לבסוף כאשר צלאח א-דין נשא לאישה את אלמנתו של נור א-דין, והשתלט על השלטון בסוריה בשנת 1185.
ויליאם מצור כתב על נור א-דין כי על אף היותו "רודף מושבע של הנוצרים ואמונתם", הוא היה "נסיך הגון, אמיץ וערום, ובהתאם למוצאו גם אדם מאמין".
אמונתו העמוקה של נור א-דין התחזקה לאחר שעלה לרגל למכה.
הוא ראה בצלבנים זרים על אדמה מוסלמית, שבאו אל המזרח התיכון כדי לבזוז את הארץ ולחלל את המקומות הקדושים בה.
על אף השקפת עולם זו, הוא נהג בסובלנות כלפי נתיניו הנוצרים, למעט אלו הארמנים באדסה.
בניגוד להתנהלותו המכובדת של נור א-דין לאחר מותו של בלדווין השלישי, אמלריך מלך ירושלים ניצל את מותו של המנהיג הסורי ויצא לצור על בניאס, תוך סחיטה של ממון רב מאלמנתו של נור א-דין בתמורה להימנעות מיציאה למסע כיבושים בסוריה.
נור א-דין, שהיה איש צבא וכובש שבילה את רוב זמנו בראש צבאו מחוץ לארמונו, הקדיש משאבים רבים לחינוך של נתיניו.
הוא דאג להקמתו של מסגד בכל עיר שהייתה תחת שלטונו, ואף ייסד מספר אוניברסיטאות, שעיקר פעילותן היה בתחום לימודי הקוראן והחדית'.
נור א-דין החזיק במקריא מקצועי שיקריא לו את פרקי החדית', ואף זכה לתעודת הוקרה המציינת את איכות קריאתו הטקסית של טקסטים דתיים אלו.
הוא הקים מערכת בריאות חופשית מתשלום ברחבי ממלכתו כמו גם רשת של חאנים לטובת תיירים ועולי רגל.
הא שימש כאב בית הדין בבית דין שייסד ואשר התכנס מספר פעמים בשבוע כדי לשמוע את טענות האזרחים הפשוטים כנגד מצביאיו, שריו ופקידי הממשל שלו אשר סרחו או מעלו בתפקידם.
ברחבי העולם המוסלמי נתפס נור א-דין גם כיום כשליט נערץ, אדם אמיץ, צנוע ואדוק.
ד"ר נור א-דין מוסטפא אל-אתאסי היה רופא ומדינאי סורי, אשר כיהן כנשיא סוריה מפברואר 1966 עד נובמבר 1970.
אתאסי, קרוב משפחתו של האשם אל אתאסי (מדינאי ונשיא סוריה), למד רפואה באוניברסיטת דמשק, והצטרף למפלגת הבעת' הסורית בראשותם של מישל עפלק וסלאח א-דין אל-ביטאר.
הוא נמנה עם תומכיה העיקריים של אידאולוגיית הפאן ערביות והנאצריזם הרדיקלי.
בשנת 1951, בנצלו את עמדתו כראש אגודת הסטודנטים באוניברסיטת דמשק, אתאסי פעל יחד עם מפלגת הבעת' כנגד הדיקטטורה הצבאית של הנשיא אדיב א-שישכלי.
במאי 1952 הוא נאסר וגורש לכלא תדמור.
שנה מאוחר יותר הועבר לכלא אל מאזה, שם פתח בשביתת רעב שהביאה לשחרורו חודש מאוחר יותר.
ב-1954, בעקבות פרוץ מלחמת אלג'יריה, נסע לאלג'יר שם שימש כרופאו של מפקד ההתנגדות האלג'יראית, הווארי בומדיין.
עם תום המהפכה בשנת 1962, אתאסי שב לסוריה וגיבש את זהותו הפאן-ערבית.
בשנת 1963 תפסה מפלגת הבעת' את השלטון בסוריה, והנשיא אמין אל-חאפז מינה את אתאסי לשר הפנים בממשלתו של סלאח א-דין אל-ביטאר.
אתאסי נכנס לתפקיד באוגוסט ונותר לכהן עד מאי 1964. מאוקטובר אותה שנה עד ספטמבר 1965 שימש כסגנו של ראש הממשלה ביטאר והיה חבר במועצת הפיקוד המהפכני של מפלגת הבעת'.
אתאסי זכה לתמיכתם הפוליטית של רבים מחברי מפלגת הבעת', בין היתר הודות למוצאו המיוחס, לרפורמות הכלכליות-סוציאליסטיות שהוביל ולתמיכתו בתנועות התנגדות עממיות ברחבי העולם הערבי.
עד שנת 1965 חבר לפלג הצבאי של מפלגת הבעת', שהתנגד לפלג האזרחי שכלל את מישל עפלק, סלאח אל ביטאר ואמין אל חאפז.
בעלי בריתו העיקריים בשלב זה היו שני קציני צבא בכירים ממוצא עלווי: סלאח ג'דיד ומפקד חיל האוויר הסורי, חאפז אל-אסד.
תמיכתו בפלג הצבאי השתלמה כאשר בפברואר 1966 הובילו אסד וג'דיד הפיכה צבאית (הידועה כהפיכת הנאו-בעת'), במהלכה גורשו עפלק, ביטאר ואל-חאפז מסוריה.
ג'דיד, אשר סלד מאור הזרקורים והעדיף לשלוט בסוריה מאחרי הקלעים, מינה את אתאסי לנשיא הרפובליקה ולמזכ"ל מפלגת הבעת'.
אסד היה לשר ההגנה, שעה שג'דיד בחר בעמדה חשופה פחות לעין הציבור, זו של סגן מזכ"ל המפלגה.
אתאסי מינה שני רופאים כמוהו לעמדות מפתח במדינה: איברהים מח'וס היה לשר החוץ ויוסוף אל-זועיין - ראש הממשלה (שלושתם התנדבו לשמש כרופאים באלג'יריה בעת ההתקוממות האנטי-צרפתית שם).
העיתון הלבנוני "ל'וריין" כתב בתגובה לשרשרת המינויים כי "סוריה נשלטת בידי שלושה רופאים.
מובן שהיא חולה." בסופו של דבר, הברית בין אתאסי, ג'דיד ואסד החלה להתמוסס, בעיקר נוכח התנגדותו של אסד למדיניות הנוקשה שהובילו אתאסי וג'דיד בתחומים רבים.
בספטמבר 1966 דיכא אתאסי מרד בהר הבשן בראשותו של קצין מפלגת הבעת', סלים חאטום.
אתאסי פיטר רבים ממקורביו של חאטום ובכך עורר תרעומת במגזר הדרוזי.
בביקור הפיוס שערך בעיר סוודייה נעצר על ידי חאטום ואנשיו.
אסד שלח בתגובה מטוסי קרב להר הבשן ואיים להפגיזו אם לא ישוחרר הנשיא הסורי.
כך הצליח לשמר את ממשלת הנאו-בעת' בארבע השנים הבאות.
לקיצוניותו האידאולוגית של אתאסי היה חלק בלתי מבוטל בדינמיקה שהובילה לפרוץ מעשי האיבה בין סוריה וישראל ביוני 1967 .
התבוסה במלחמה זו, שהמיטה זעזוע כבד על המערכת הפוליטית בסוריה, קרעה קרע משמעותי בהנהגה הסורית, כשאסד מחד וג'דיד ואתאסי מאידך מחליפים ביניהם האשמות בדבר האחריות לתבוסה במלחמה.
ב-18 באוקטובר 1970 דווח בירדן ולבנון על הדחתו של אתאסי, אך לאחר מספר ימים דווח שאתאסי חזר בו מהתפטרותו.
ב-13 בנובמבר 1970, ביצע אסד הפיכה צבאית משל עצמו ("מהפכת התיקונים"), במהלכה נעצרו ג'דיד ואתאסי.
אתאסי צפה הפיכה זו ותכנן לפטר את אסד ומקורבו, רמטכ"ל הצבא הסורי מוסטפא טלאס, אולם אסד פעל ראשון.
אסד הציע לאתאסי לחבור אליו, אך אתאסי סירב.
בעקבות זאת הושב אתאסי למעצר, ממעצר הבית בו בו הוחזק.
בפברואר 1971 הוכרז על כוונה להעמיד את אתאסי לדין.
אתאסי נותר בכלא מאזה בין השנים 1970–1980. בשנת 1992 שוחרר בעקבות בריאות לקויה ונשלח לטיפול בפריז במימון ממשלת צרפת, אולם הוא מת זמן קצר לאחר מכן.
בפיזיקה גרעינית, נוקליאוסינתזה (מילולית: הרכבת-גרעינים) היא תאוריה מדעית המסבירה תהליכים ראשוניים שבהם נוצרים גרעיני אטומים חדשים, הן מנוקליאונים קיימים, בעיקר פרוטונים ונייטרונים, והן מגרעיני אטומים אחרים.
גרעיני האטומים הראשונים נוצרו כשלוש דקות לאחר המפץ הגדול בתהליך שנקרא נוקליאוסינתזה של המפץ הגדול.
היו אלה גרעיני מימן והליום שמהם הורכבו הכוכבים הקדמונים הראשוניים, וקבעו לפיכך את היחס הידוע בין שכיחויותיהם של מימן ושל הליום ביקום המוכר היום.
גרעינים כבדים יותר נוצרו מגרעיני מימן והליום, בדרך של נוקליאוסינתזה כוכבית, בתוככי כוכבים שכבר התגבשו ונוצרו.
תהליך זה נמשך גם עתה, במחזורים של "לידה", "חיים" ו"מוות".
חלק מיסודות כבדים אלה, ובפרט אלה הקלים מברזל, ממשיכים להגיע לתווך הבין-כוכבי, כתוצאה מכך שכוכבים בעלי מסה הקטנה משמונה מסות שמש מעיפים החוצה את המעטפת החיצונית שלהם לפני שהם קורסים והופכים לננסים לבנים.
שאריות החומר שהושלך החוצה יוצרות את הערפיליות המופיעות במקומות רבים ברחבי הגלקסיות, כולל בגלקסיית שביל החלב שבה נמצא כדור הארץ.
תהליכי נוקליאוסינתזה של סופרנובה בתוך כוכבים מתפוצצים אחראים לתפוצתם של יסודות כבדים יותר, ממגנזיום (מספר אטומי 12) ועד ניקל (מספר אטומי 28).
קיימת דעה לפיה נוקליאוסינתזה של סופרנובה גורמת גם ליצירת יסודות הכבדים מברזל ומניקל בשניות הספורות האחרונות של אירוע סופרנובה מסוג II.
תהליך התרכבותם של יסודות כבדים אלה הוא קולט-אנרגיה (אנדותרמי), הבא על-חשבון האנרגיה המשתחררת במהלך התפוצצותה של הסופרנובה.
חלק מיסודות אלה נוצר כתוצאה מבליעת כמה נייטרונים בפרק זמן של מספר שניות במהלך ההתפוצצות.
היסודות הנוצרים באירוע סופרנובה כוללים את היסודות הכבדים ביותר בטבלה המחזורית, דוגמת אורניום ותוריום, שהם רדיונוקלידים (כלומר, פולטי חלקיקים) קדומים וארוכי-חיים במיוחד.
תהליכי התזה על ידי קרניים קוסמיות מתרחשים כאשר קרניים קוסמיות פוגעות בחלקיקי החומר המרכיב את התווך הבין-כוכבי ומפרקות את גרעיניהם של האטומים הגדולים.
פירוק זה מהווה מקור משמעותי לגרעינים קלים יותר, בפרט הליום, בריליום ובור, אשר אינם נוצרים בתהליכי נוקליאוסינתזה כוכביים (חלק מהם מתרחש בכוכבים מאסיביים דיים, וחלק מהם מתחולל רק בכוכבים מאסיביים ביותר המגיעים לשלב סופרנובה).
תהליכי מיזוג אחראים לשכיחותם הגדלה והמתחדשת של יסודות ביקום כולו, אך בנוסף להם ישנם תהליכים טבעיים מינוריים יותר הממשיכים ביצירת כמויות קטנות של נוקלידים חדשים המופיעים על-פני כדור-הארץ וכוכבי לכת אחרים.
נוקלידים אלה תורמים אמנם בצורה מזערית לתפוצתם של גרעינים קיימים, אך הם כוללים גם גרעינים ייחודיים חדשים לגמרי.
נוקלידים אלה נוצרים כתוצאה מתהליכי פליטה גרעיניים (התפרקות גרעינית) דוגמת אורניום ותוריום.
נוקלידים אחרים, נדירים וקצרי-חיים, נוצרים מיסודות הקיימים על-פני כדור-הארץ כתוצאה מפגיעתן של קרניים-קוסמיות, ומכונים נוקלידים קוסמוגניים.
התהוות גרעיני היסודות על ציר הזמן
הדעה הרווחת בקרב פיזיקאים היא כי הנוקליאונים הבראשיתיים נבראו מפלזמת קווארק-גלואון במהלכו של המפץ הגדול, בעת שזה התקרר אל מתחת לשני מיליארד מעלות.
מספר דקות לאחר מכן, כאשר הרכב היקום בשלב זה כלל פרוטונים ונייטרונים בלבד, נוצרו הגרעינים הקלים עד ליתיום ובריליום (שניהם בעלי מספר מסה 7), עם שכיחות קטנה והולכת בצורה חדה של יסודות אחרים שמסתם האטומית גדולה יותר.
היווצרותם של גרעיני בור בשלב זה הייתה אולי אפשרית, אך תהליך זה פסק בטרם יכול היה להיווצר פחמן במידה מספקת, שכן יצירת פחמן דורשת תנאים של צפיפות גבוהה בהרבה של הליום, ופרק זמן ממושך יותר משהיה זמין במהלך התרחשותה של הנוקליאוסינתזה של המפץ הגדול.
תהליך מיזוג זה חדל למעשה להתקיים כעבור כ-20 דקות מתחילת המפץ, בשל ירידת הטמפרטורה והצפיפות עם התפשטותו הנמשכת של היקום.
תהליך בראשיתי זה, המכונה נוקליאוסינתזה של המפץ הגדול, הוא למעשה המנגנון הראשון של יצירת-נוקליאונים (nucleogenesis) חדשים שהופיע ביקום.
המנגנון הבא של סינתזת-נוקליאונים, בו נבראו יסודות כבדים יותר, מחייב תנאים של טמפרטורות ולחצים קיצוניים, דוגמת אלה השוררים בכוכבים ובסופרנובות.
תהליכים אלה החלו כאשר מימן והליום שמקורם במפץ הגדול יצרו ריכוזים שהתגבשו תחת הכבידה העצמית של עצמם, ובהדרגה בנו את הכוכבים הראשונים אשר הופיעו כעבור כ-500 מיליון שנה.
כוכבים ממשיכים להיווצר בגלקסיות השונות כל העת ובאופן רציף ומתחדש.
לדוגמה, היסודות המצויים בכדור-הארץ, המכונים יסודות בראשיתיים, נוצרו עוד בטרם התהווה כדור-הארץ, באמצעות מנגנונים הקרויים נוקליאוסינתזה כוכבית ונוקליאוסינתזה של סופרנובה.
מספרם האטומי של יסודות אלה נע מ-Z=6 (פחמן) ועד Z=64. יסודות אלה התהוו בשתי דרכים אפשריות.
האחת, היא תהליך של מיזוג גרעיני (הכולל גם את תהליכי לכידה מהירה ולכידה איטית של כמה נייטרונים), והשנייה, במידה פחותה יותר, באמצעות תהליך דו-שלבי של ביקוע גרעיני ודעיכת בטא.
יסודות כבדים יותר מופיעים בכוכבים בדרך של מיזוג של גרעינים קלים יותר המצויים בו, כמו מימן, דאוטריום (איזוטופ של מימן), בריליום, ליתיום ובור, שנבראו במפץ הגדול, והיוו מרכיבים ראשוניים של הכוכבים הקדמוניים.
מסיבה זו יורדת תפוצתם של יסודות קלים אלה בגז הבין-כוכבי, שכן מוצאם הוא בשלב בריאתם במהלך המפץ הגדול.
לכן, הדעה המקובלת היא כי הימצאותם של כמויות גדולות יותר של גרעינים קלים אלה ביקום המוכר היום והתחדשותם הן תוצאה של מיליארדי שנים שבהן הביאו קרניים קוסמיות (בעיקר פרוטונים אנרגטיים ביותר) לביקועם של גרעיני היסודות הכבדים בגז ובאבק הבין-כוכבי, וליצירתם של גרעיני-בת קלים נוספים.
הרעיונות הראשונים שקדמו לרעיון של נוקליאוסינתזה (הרכבת-גרעינים) התבטאו בתפיסה בסיסית פשוטה שלפיה היסודות הכימיים נבראו בראשית היקום כמות שהם, מבלי שתהיה לכך הצדקה פיזיקלית כלשהי המבססת זאת.
עם הזמן התברר כי תפוצתם של מימן והליום גדולה בהרבה בהשוואה לשאר היסודות הכבדים יותר.
כל היסודות מעבר למימן והליום, מהווים יחד פחות מ-2% ממסת מערכת השמש.
אז גם התברר כי חמצן ופחמן הם השכיחים ביותר אחרי מימן והליום, ובאופן כללי שכיחותם של יסודות קלים, בייחוד אלה המורכבים מכפולות שלמות של גרעיני הליום-4, גבוהה יותר ככל שקטן מספר המסה.
ב-1920 הציע לראשונה האסטרונום הבריטי ארתור סטנלי אדינגטון, כי האנרגיה של כוכבים מקורה בתהליכי מיזוג מימן היוצרים הליום.
רעיון זה לא התקבל אז על כולם, מאחר שהמנגנון הגרעיני טרם היה ידוע.
בשנים שקדמו ממש למלחמת העולם השנייה, הצליח הפיזיקאי הנס בתה להבהיר לראשונה את המנגנונים הגרעיניים באמצעותם מימן מתמזג להליום.
עם זאת, עבודות ראשונות אלה, שעסקו במקור הספק האנרגיה של כוכבים, עדיין לא יכלו להסביר מאין נובעים יסודות כבדים יותר מהליום.
עבודתו המקורית של פרד הויל על נוקליאוסינתזה של יסודות כבדים יותר בכוכבים, פורסמה סמוך לתום מלחמת העולם השנייה, והסבירה את אופן ייצורם של יסודות כבדים יותר, מעבר למימן.
בין היתר, הציע הויל כי מימן נברא בהתמדה ביקום מריק ומאנרגיה, גם מבלי להזדקק למקור התחלתי אוניברסלי (המפץ הגדול).
עבודתו זו של הויל הסבירה כיצד גדלה עם הזמן תפוצתם של יסודות ככל שמתבגרת גלקסיה, ובעקבותיה התרחבה תפיסתו הבסיסית של הויל במהלך שנות ה-60 באמצעות עבודותיהם של ויליאם א' פוֹלֶר, אלאסטייר ג' ר' קמרון ודונלד ד' קלייטון, ואחרים.
מאמר הסקירה (review) המקיף והיצירתי של מרגרט ברבידג', ג'פרי ברבידג', פולר והויל מ-1957 (להלן מאמר B2FH), מהווה סיכום עדכני ידוע בתחום זה.
מאמר זה דן גם בתהליכים, אשר תוארו בו לראשונה, בהם ביקוע של גרעין כבד לגרעיני-בת בתוככי כוכבים, תהליכים שתועדו באמצעות תצפיות אסטרונומיות.
רעיון המפץ הגדול עצמו הוצע הרבה לפני הויל, כבר ב-1931, על ידי ז'ורז' למטר, פיזיקאי בלגי וכומר קתולי, אשר הציע כי התמונה הברורה של התפשטות היקום עם הזמן, חייבת להתבטא ביקום מצטמצם והולך ככל שמסתכלים אחורה בזמן, עד שאינו יכול להתכווץ יותר.
משמעות הדבר היא כי מסת היקום כולו התרכזה בעבר בנקודה אחת, 'אטום היולי', מצב אשר לפניו לא היו קיימים זמן ומרחב.
הויל כינה מאוחר יותר את המודל של למטר בשם מפץ גדול, בטרם גילה את הפוטנציאל הגלום במודל של למטר מבחינת הסבר קיומם של דאוטריום ושל נוקלידים המצויים בין הליום לפחמן, וכן את קיומו של הליום בכל מקום ביקום בתפוצה גדולה, לא רק בכוכבים עצמם אלא גם בגז הבין-כוכבי.
שני המודלים של נוקליאוסינתזה, זה של למטר וזה של הויל, היוו את הבסיס הנחוץ להסבר מידת שכיחותם של היסודות ביקום, וההבדלים ביניהם.
מטרת פיתוחן של תאוריות נוקליאוסינתזה היא להבין מאין נובעים ההבדלים הגדולים בין שכיחויותיהם של יסודות שונים ושל האיזוטופים שלהם, מנקודת-מבט של תהליכים פיזיקליים טבעיים.
התפתחותה של תאוריה זו הונעה בעיקר מצורת הגרף המתאר את שכיחות היסודות בתלות במספר האטומי שלהם.
הגרף המתאר שכיחויות אלה כפונקציה של המספר האטומי, הוא במבנה של שיני-מסור משוננות ומתאר הבדלי המשתנה עד פי עשרה מיליון.
ישנם כמה תהליכים אסטרופיזיקליים האחראים, כך נראה, להתרכבות גרעינים.
רוב תהליכים אלה מתרחש בקליפות (shells) המרכיבות את פנים הכוכבים, ושרשרת תהליכי המיזוג הגרעיניים ידועים כ'שריפת' מימן (שרשרת פרוטון-פרוטון או מעגל CNO), שריפת הליום, שריפת פחמן, שריפת ניאון, שריפת חמצן ושריפת צורן.
תהליכים אלה יכולים ליצור יסודות עד וכולל ברזל וניקל.
זהו המרחב הנוקליאוסינתטי בו נוצרים האיזוטופים להם אנרגיית הקשר לנוקליאון הגבוהה ביותר.
יסודות כבדים יותר יכולים להתרכב בתוכם של כוכבים באמצעות תהליך לכידת נייטרון, הידוע כתהליך S, או בסביבות של התפוצצות, דוגמת סופרנובה, באמצעות מספר תהליכים אחרים.
תהליכים נוספים אלה כוללים את תהליך R, המערב לכידות מהירות של נייטרונים, תהליך RP, ותהליך P (הידוע לעיתים כתהליך גמא), בו קורה פוטודיסאינטרגציה (פירוק באמצעות אור, photodisintegration) של גרעינים קיימים.
תהליכי נוקליאוסינתזה של המפץ הגדול התרחשו במהלכן של שלוש הדקות הראשונות של ראשית היקום, והיא אחראית לשכיחותם של 1H (המכונה פרוטיום) ו-2H (דאוטריום, D), ושל 3He (הליום-3) ו-4He (הליום-4), ביקום.
על אף ש-4He ממשיך להיווצר באמצעות מיזוג בכוכבים ועל ידי דעיכות אלפא, וכמויות קטנות של 1H ממשיכות להתקבל על ידי התזה על ידי קרניים קוסמיות וסוגים מסוימים של דעיכה רדיואקטיבית, רובה של מסת האיזוטופים ביקום נוצרה, כך סבורים, במפץ הגדול.
גרעיניהם של יסודות אלה, יחד עם כמה מ-7Li ו-7Be, נוצרו במהלך 100 עד 300 שניות לאחר המפץ הגדול, כאשר פלזמת קווארק-גלואון הבראשיתית התגבשה ויצרה פרוטונים ונייטרונים.
בשל פרק הזמן הקצר עד מאוד בו התרחשה נוקליאוסינתזה, בטרם פסקה כתוצאה מהתפשטות היקום והתקררותו (כ-20 דקות), לא יכלו היו להיווצר יסודות כבדים מבריליום (או, אולי, בור).
יסודות שהתהוו בפרק זמן זה היו במצב של פלזמה, ולא התקררו למצב של אטומים נייטרליים, עד מאוחר הרבה יותר.
נוקליאוסינתזה כוכבית היא כינוי למנגנון הכולל מספר תהליכים גרעיניים בהם נוצרים גרעיני יסודות חדשים מיסודות קיימים.
תהליך זה מתחולל באופן טבעי במהלך מחזור חייהם של הכוכבים.
תהליך זה אחראי לנוכחותם של היסודות מפחמן לברזל ברחבי גלקסיות, ובכללן 'שביל-החלב', בו נעשו התצפיות המאשרות הראשונות.
כוכבים פועלים ככבשנים (מכאן המונח היתוך גרעיני הנרדף למיזוג גרעיני) תרמו-גרעיניים בהם מימן, ואחריו הליום, מתמזגים לגרעינים כבדים יותר, בטמפרטורות הולכות וגדלות המאפשרות זאת ככל שהרכב ליבת הכוכב מתפתח.
חשיבות מיוחדת נודעת לפחמן, מאחר שהיווצרותו מהליום מהווה צוואר בקבוק בתהליך כולו.
פחמן נוצר בתהליך אלפא-משולש בכל הכוכבים.
פחמן הוא גם היסוד העיקרי הגורם לשחרורם של נייטרונים חופשיים בתוך כוכבים, ומאפשר בכך את תהליך-S, בו בליעה איטית של נייטרונים ממירה ברזל ליסודות הכבדים מברזל וניקל.
תוצריהם של תהליכי נוקליאוסינתזה מתפזרים, בדרך-כלל, אל תוך הגז הבין-כוכבי תוך איבוד מסה.
ראיות לאירועי אובדן מסה קיימות בצורת ערפיליות פלנטריות המתקבלות בסוף התפתחותם של כוכבים קטני-מסה, וגם בסיום חייהם של כוכבים בעלי מסה של יותר משמונה מסות שמש, סיום המאופיין באירועי התפוצצות אלימים במיוחד הקרויים סופרנובות.
ההוכחה הישירה הראשונה לעובדה כי נוקליאוסינתזה מתרחשת בכוכבים הייתה התצפית האסטרונומית לפיה גז בין-כוכבי נעשה יותר ויותר מועשר עם הזמן ביסודות כבדים.
כתוצאה מכך, כוכבים שנבראו ממנו מאוחר יותר בגלקסיה, נוצרו כשהחומר המרכיב אותם כולל יסודות כבדים בתפוצה רבה יותר בהשוואה לכוכבים מדורות קדומים יותר.
גילויו של היסוד טכנציום באטמוספירה של כוכב מטיפוס ענק אדום ב-1952 באמצעות ספקטרוסקופיה, סיפק את העדות הראשונה לפעילות גרעינית בקרבם של כוכבים.
בשל היותו רדיואקטיבי עם זמן מחצית-חיים קטן בהרבה מגילו של הכוכב, שכיחותו בזמן נתון מציינת מתי נוצר לאחרונה בכוכב זה.
עדות חזקה נוספת למקורם הכוכבי של יסודות כבדים, היא שכיחותם הגבוהה במיוחד של יסודות יציבים מסוימים אשר התגלו באטמוספירות הכוכביות של כוכבים השייכים לענף האסימפטוטי של ענקים.
העובדה שנצפות שכיחויות בריום גבוהות פי 20–50 בהשוואה לנמצא בכוכבים לא מפותחים (צעירים), מהווה עדות לקיומו של תהליך S בכוכבים מסוג זה.
הוכחות מודרניות רבות לתהליך נוקליאוסינתזה כוכבית מבוססות על הרכב האיזוטופים של אבק כוכבי, המורכב מחלקיקים מוצקים שהתגבשו מהגזים של כוכבים אשר מוצו מתכולתם של מטאוריטים.
אבק כוכבים מהווה מרכיב אחד של אבק קוסמי.
תהליכי נוקליאוסינתזה של סופרנובה מתחוללים רק בסביבות עתירות האנרגיה הייחודיות לכוכבים מאסיביים ביותר, בשלב הסופרנובה שלהם, ושבהם מתרכבים ונוצרים היסודות שבין צורן לניקל במצב דמוי-שיווי-משקל (כלומר, מצב של כמעט שיווי-משקל) המתפתח במהלכו של ביקוע מהיר.
ניתן לדמות מצב דמוי-שיווי-משקל למצב שהוא 'כמעט שיווי-משקל', מלבד עובדת הימצאותם בשכיחות גבוהה של גרעיני 28Si בתערובת הגרעינית הלוהטת.
מושג זה היה הגילוי החשוב ביותר בתאוריית הנוקליאוסינתזה של יסודות בעלי מסת-ביניים מאז מאמרו של הויל ב-1954, משום שהוא סיפק הבנה מלאה של אופן התהוותם של היסודות הכימיים השכיחים החשובים, בין צורן (A=28) לבין ניקל (A=60).
היווצרותם של נייטרונים באמצעות לכידת אלקטרון אפשרית במהלך הדחיסה המהירה של ליבת כוכב סופרנובה (כלומר, בשלב סופרנובה), יחד עם צבר של גרעיני-זרע עתירי-נייטרונים, הופכת את תהליך-R לתהליך ראשוני, אף בכוכבים המורכבים ממימן והליום בלבד.
תסריט זה, על אף היותו מבטיח בשל תמיכתם, בדרך-כלל, של חוקרים המתמחים בסופרנובות, עדיין זקוק לחישוב משביע-רצון לחלוטין, כזה התואם את השכיחויות המתקבלות בהסתמך על תהליך-R.
עובדת היותו של תהליך-R ראשוני אושרה בידי אסטרונומים אשר צפו בכוכבים זקנים שנולדו בשלב בו שיעור המתכתיות הגלקטית היה עדיין נמוך, והיא מלמדת על כך שמתכתיות נובעת מתהליך פנימי בקרביו של כוכב.
תהליך-R אחראי גם לקיומן של שרשראות טבעיות של יסודות רדיואקטיביים, דוגמת אורניום ותוריום, המסתיימות באיזוטופ יציב של עופרת, וכן לרוב האיזוטופים מרובי-הנייטרונים של כל יסוד כבד.
בתהליך-RP מתרחשת בליעה מהירה של פרוטונים ונייטרונים מהירים, אך עובדת קיומו של התהליך ותפקידו זקוקים עדיין לאישור ניסויי או תצפיתי.
נוקליאוסינתזה של סופרנובה (או התפוצצות) מתרחשת מהר מכדי שדעיכה רדיואקטיבית תספיק להקטין את מספר הנייטרונים, כך שאיזוטופים שכיחים רבים, גם אלה עם מספרי פרוטונים ונייטרונים שווים, וגם אלה עם מספרים שונים, מתרכבים בתהליך דמוי-שיווי-משקל של צורן.
בתהליך זה, בעירת חמצן וצורן גורמת למיזוג גרעינים להם מספרים שווים של פרוטונים ונייטרונים על-מנת ליצור נוקלידים הבנויים מכפולות שלמות של גרעיני הליום, עד לפי 15 (כפולה היוצרת את 60Ni).
נוקלידים כאלה, הבנויים מכפולות שלמות של חלקיקי-אלפא, הם יציבים לחלוטין עד ל-40Ca (מורכב מ-10 גרעיני הליום), אולם בגרעינים כבדים יותר, להם מספרים שווים של פרוטונים ושל נייטרונים, קיים אמנם קשר חזק בין הנוקליאונים, אך הם אינם יציבים.
המצב דמוי-שיווי-המשקל מייצר נוקלידים איזובריים רדיואקטיביים דוגמת 44Ti, 52Cr, 56Fe, ו-56Ni, הנוצרים בשפע (מלבד 44Ti), אך דועכים לאחר ההתפוצצות, כשהם מותירים את האיזוטופ היציב ביותר של היסוד המתאים עם אותו מספר מסה.
האיזוטופים השכיחים ביותר של יסודות הנוצרים בדרך זו הם 48Ti ,52Cr, ו-56Fe.
התפרקויות (דעיכות) אלה מלוות בפליטה של קרני גמא מתוך הגרעין המתפרק, אשר הקווים הספקטראליים שלו יכולים לשמש לזיהוי האיזוטופ הנוצר בתהליך ההתפרקות.
גילוי קווי פליטה אלה היה תוצר מוקדם חשוב של המחקר באסטרונומיית קרני-גמא.
תצפית זו של אסטרונומיה גרעינית נחזתה כבר ב-1969 והיוותה ציון-דרך באישורה של תאוריית נוקליאוסינתזה מטיפוס של התפוצצות של יסודות.
תחזית זו גם מילאה תפקיד חשוב בהחלטת נאס"א בבואה להקים את מצפה הכוכבים בקרני-גמא ע"ש קומפטון.
ראיות אחרות לנוקליאוסינתזה של התפוצצות מגיעות מחלקיקי אבק כוכבים אשר התגבשו בתוך סופרנובות כאשר אלה התפשטו והתקררו.
עם זאת, חלקיקי אבק כוכבים הם רק מרכיב אחד של אבק קוסמי.
בפרט, מדידות מלמדות כי 44Ti רדיואקטיבי נמצא בכמויות גדולות בקרב החלקיקים המרכיבים את אבק-הכוכבים בסופרנובה, בעת שאלה נדחסו במהלך התפשטותה של סופרנובה.
דבר זה אישר תחזית מ-1975 בדבר זיהויו של אבק-כוכבים שמקורו בסופרנובה, אשר הפכה לחלק ממגוון החלקיקים הקדם-שמשיים (כלומר, בטרם היות השמש).
יחסים לא-רגילים אחרים בין איזוטופים המצויים בחלקיקים אלה, חושפים היבטים ייחודיים של תהליכי נוקליאוסינתזה של התפוצצות.
קיימות השערות כי אירועי קילונובה הם האחראים הבלעדיים לקיומן של מתכות הכבדות יותר מברזל (כמו אורניום, זהב ופלטינה).
חלק לא זניח מהמסה, שהייתה מעורבת בקילונובה, תתפזר בעקבות הפיצוץ בצורת חומרים אלו ואחרים, והחלק הנותר יהפוך לחור שחור.
התזה (spallation) על ידי קרניים קוסמיות
תהליך התזה על ידי קרניים קוסמיות גורם להקטנת מספר המסה של חומר בין-כוכבי עקב פגיעתם של קרניים קוסמיות ויוצר כמה מבין היסודות הקלים ביותר המצויים ביקום (אם כי ללא כמות משמעותית של דאוטריום).
סבורים כי תהליך זה אחראי במיוחד ליצירת כמעט כל ה-3He, והיסודות ליתיום, בריליום ובור, אם כי חלק מ-Li-7 ו-Be-7, כך נראה, נוצרו במפץ הגדול.
תהליך ההתזה על ידי קרניים קוסמיות (לרוב, פרוטונים מהירים) מתרחש בתווך הבין-כוכבי.
פגיעות אלה מפרקות את גרעיניהם של פחמן, חנקן וחמצן שבדרכן.
כתוצאה מתהליך זה התהוו היסודות הקלים בריליום, בור וליתיום ביקום בתפוצה הגדולה בהרבה בהשוואה למצוי באטמוספירות של כוכבי-הלכת במערכת השמש.
גרעיני היסודות הקלים 1H ו-4He אינם תוצרים של תהליך התזה של קרניים קוסמיות, והם נפוצים ברחבי היקום בקירוב בשיעור תפוצתם הקדמונית.
בריליום ובור אינם נוצרים בכמויות ניכרות בתהליכי מיזוג כוכביים, בשל אי-יציבותו של כל 8Be הנוצר משני גרעיני 4He.
תאוריות בדבר תהליכי נוקליאוסינתזה נבחנות על ידי חישובן של שכיחויות של איזוטופים משיקולים תאורטיים, והשוואתן לתוצאות המתקבלות מתצפיות.
שכיחויות של איזוטופים מחושבות בדרך-כלל בהתבסס על קצבי המעבר בין איזוטופים במערכת התפרקות.
לעיתים קרובות ניתן לפשט חישובים אלה בהסתמך על קיומם של מספר קטן של תגובות עיקריות המווסתות את קצבן של תגובות אחרות.
ראו גם דיון בפרק העוסק בנוקליאוסינתזה כוכבית לעיל, בדבר המסקנות התצפיתיות הנזכרות שם בנוגע לטכנציום.
זוהי דוגמה מדעית מרשימה גם לסימביוזה שבין תאוריה וניסוי או תצפית.
נוקלידים מסוימים נוצרים בכמויות קטנות מאוד על כדור-הארץ, באמצעים מלאכותיים.
עם זאת, ישנם נוקלידים הנוצרים גם בכמה תהליכים טבעיים שנמשכו לאחר היווצרותם של יסודות קדמוניים.
אלה גורמים לעיתים קרובות ליצירתם של יסודות חדשים, ומאפשרים בכך לפתח שיטות לתיארוך סלעים ולגלות את המקור לתהליכים גאולוגיים.
על אף שתהליכים אלה יוצרים את הנוקלידים הללו בכמויות מזעריות, הם המקור הטבעי הבלעדי המספק נוקלידים אלה.
תהליך דעיכה רדיואקטיבית עשוי להניב נוקלידי-בת בדרך של פליטת חלקיקים גרעיניים.
דעיכתם הגרעינית של איזוטופים קדמוניים רבים, בפרט אורניום-235, אורניום-238 ותוריום-232, יוצרים נוקלידי-בת ביניים רבים, לפני שאלה דועכים לבסוף לאיזוטופים של עופרת.
המלאי הטבעי על כדור-הארץ של יסודות אלה, דוגמת רדון ופולוניום נוצר דרך מנגנון כזה.
גז ארגון-40 הנמצא באטמוספירה נובע ברובו הגדול מהדעיכה הרדיואקטיבית של אשלגן-40 במהלך הזמן שחלף מאז היווצרות כדור הארץ.
רק מעט מזעיר של הארגון האטמוספירי הוא קדום.
הליום-4 נוצר בתהליך דעיכת אלפא, ומשום כך גם רובו הגדול של ההליום הלכוד בקרום כדור-הארץ אינו קדום.
בתהליכי דעיכה רדיואקטיבית מסוגים אחרים, כמו דעיכת אשכול, נפלטים גרעינים גדולים יותר (למשל, ניאון-20), ואלה הופכים, בסופו של דבר, לאטומים יציבים שזה עתה נוצרו.
דעיכה רדיואקטיבית יכולה להוביל לביקוע ספונטני.
תהליך זה שונה מדעיכת אשכול, משום שתוצרי הביקוע עשויים להיות כמעט כל סוג של אטום.
אורניום-235 ואורניום-238 הם, שניהם, איזוטופים קדומים העוברים ביקוע ספונטני.
טכנציום טבעי ופרומתיום נוצרים באורח זה.
תהליכי תגובות גרעיניות מהווים מנגנון נוסף.
תגובות גרעיניות המתרחשות באופן טבעי המוּנעות על ידי דעיכה רדיואקטיבית יוצרות נוקלידים המכונים נוקליאוגניים.
תהליך זה מתרחש כאשר חלקיק אנרגטי שמקורו בדעיכה רדיואקטיבית, לעיתים קרובות חלקיק-אלפא, מגיב עם גרעינו של אטום אחר ומשנה אותו לנוקליד אחר.
תהליך זה עשוי גם לגרום ליצירתם של חלקיקים תת-אטומיים נוספים, דוגמת נייטרונים.
נייטרונים יכולים להיווצר גם בתהליכי ביקוע ספונטני ופליטת נייטרון.
נייטרונים אלה יכולים אז לגרום להיווצרותם של נוקלידים אחרים בדרך של ביקוע מושרה-נייטרון (להבדיל מספונטני, כלומר, המתקבל עקב בליעת נייטרון), או של לכידת נייטרון.
למשל, ישנם איזוטופים יציבים, כמו ניאון-21 וניאון-22, הנוצרים בכמה דרכים הנובעות בדרך נוקליאוגנית, כך שרק חלק משכיחותם בטבע מוסברת על ידי מקור קדמוני.
מנגנון נוסף הוא תגובות גרעיניות המתפתחות כתוצאה מפגיעתן של קרניים קוסמיות.
הוסכם לכנות תוצרי-תגובה אלה נוקלידים קוסמוגניים ולא נוקלידים נוקליאוגניים (בשל מקורם בקרניים קוסמיות).
קרניים קוסמיות ממשיכים ליצור יסודות חדשים על-פני כדור-הארץ באמצעות אותם תהליכים קוסמוגניים שהוזכרו קודם, היוצרים את הבריליום והבור הקדומים.
דוגמה שימושית חשובה במיוחד היא פחמן-14, הנוצר באטמוספירה הארצית מחנקן-14 עקב פגיעתן של קרניים קוסמיות.
נוקסוויל היא העיר השלישית בגודלה במדינת טנסי שבארצות הברית, אחרי הערים ממפיס ונשוויל ומשמשת כעיר מחוז נוקס (Knox), במזרח טנסי.
נוקסוויל היא הוותיקה מארבע הערים הגדולות בטנסי, ומעת הקמתה בשנת 1796 היא שימשה כעיר הבירה הראשונה של המדינה.
אחד מכינוייה של העיר הוא "עיר השיש" כיוון ששימשה כמרכז להפצת שיש בתחילת המאה העשרים.
העיר קרויה על שמו של מזכיר המלחמה הראשון של ממשלת ארצות הברית, הנרי נוקס.
בנוקסוויל שוכן הקמפוס המרכזי של אוניברסיטת טנסי, האוניברסיטה הגדולה בטנסי, הידועה בקבוצות הספורט שלה בתחום הפוטבול וכדורסל נשים.
תחילתה של ההתיישבות במקום היא במבצר צבאי בשם וייט'ס פורט (White's Fort), שנקרא על שם מקימו, ג'יימס וייט, בשנת 1786. בשנת 1791 נקבעה נוקסוויל כבירה, תחילה בירת הטריטוריה המערבית של צפון קרוליינה והחל משנת 1796, בירתה של המדינה הצעירה, טנסי.
נוקסוויל שימשה כבירת המדינה עד לשנת 1815.
בתקופת מלחמת האזרחים, בחודש נובמבר 1863, הטילו כוחות הקונפדרציה מצור על העיר במשך שבועיים.
המצור נכשל והעיר נותרה בשליטת צבא הצפון.
נוקסוויל, כמו גם סביבתה, בניגוד לשאר חלקי המדינה, הושפעו מאוד מערכי מדינות הצפון.
תופעות של עבדות כמעט ולא היו באזור ואהדת התושבים הייתה נתונה למדינות הצפון.
בשנת 1933, בתקופת השפל הגדול, שכן בעיר המטה של רשות עמק טנסי, אשר נועדה למצוא מקורות ליצור חשמל זול במדינה, תוך העסקת מובטלים.
בשנת 1982 התקיימה בעיר התערוכה העולמית.
בניין "כדור השמש" הבולט מעל קו הרקיע של העיר הוא שריד לאותה תערוכה.
בשנת 1999 נוסד בעיר היכל התהילה לכדורסל נשים.
מדרומה של העיר מתאחדים שני נהרות: נהר פרנץ' הרחב (שמקורו באשוויל, צפון קרוליינה) ונהר הולסטון (המגיע מקינגספורט בצפון), יחד הם יוצרים את ערוצו הרחב של נהר טנסי.
על נהר טנסי ניתן לשוט עד לעיר נוקסוויל החל מן השפך שלו לנהר המיסיסיפי.
את העיר חוצים שני כבישים בין-מדינתיים: I-40 שהוא ציר תנועה מזרחי-מערבי, ו- I-75 שהוא ציר תנועה צפוני-דרומי.
בשולי העיר שדה התעופה הגדול מקגי-טייסון (McGhee Tyson Airport).
העיר אף קשורה לרשת מסילות הברזל, אולם קיימת בה תנועת רכבות משא בלבד.
כלכלתה של נוקסוויל תלויה במידה רבה בארבעת המעסיקים הגדולים בעיר: אוניברסיטת טנסי, המעבדות הלאומיות באוק רידג', מרכז מחקר התחבורה הלאומי ורשות עמק טנסי.
בגלל מיקומה, על צירי תנועה מרכזיים בארצות הברית, קיימים בעיר ובשוליה מרכזי הפצה ומחסנים רבים של חברות ענק.
פסטיבל עצי הדוגווד נערך בעיר מדי שנה במחצית השנייה של חודש אפריל, בעת שאלפי עצים פורחים בצבעי לבן-ורוד ברחובות העיר.
בפסטיבל סיורים מודרכים כמו גם אירועי תרבות ואמנות.
משחקי הבית של קבוצת הפוטבול של נבחרת אוניברסיטת טנסי, שכינוייה ה- Vols.
המשחקים מתקיימים בימי ראשון, בחודשים ספטמבר עד נובמבר, באצטדיון האוניברסיטה ובו למעלה מ-107,000 מושבים, אחד הגדולים בארצות הברית.
כל אחד ממשחקי הבית של הקבוצה מלווה באירועים שונים משך כל סוף השבוע ומושך לעיר צופים מכל רחבי מזרח טנסי.
משחקי הבית של קבוצת כדורסל נשים של נבחרת אוניברסיטת טנסי, ה- Lady Vols, נערכים באולם סגור ובו 24,500 מושבים, הגדול ביותר מבין אוניברסיטאות ארצות הברית.
קבוצת כדורסל הנשים של אוניברסיטת טנסי זכתה מספר פעמים באליפות המכללות של ארצות הברית.
נוקסוויל מוזכרת בסרט ספרות זולה בתור יעד הבריחה של בוץ' מפני מרסלוס ואלאס.
נור-פה דה קאלה היה אחד מ-26 חבלי הארץ (régions) של צרפת על פי החלוקה המנהלית שנהגה בה עד לסוף שנת 2015. משנת 2016 החבל הוא חלק מהחבל החדש או-דה-פראנס.
החבל ממוקם בצפון הקיצוני של המדינה והיה מורכב משני מחוזות (départements) - נור ("צפון") ופה דה קאלה ("מצר קאלה", הוא מצר דובר).
עיר הנציבות שלו הייתה ליל, והוא גבל בבלגיה מצפון וממזרח, תעלת למאנש ממערב, ובמחוז פיקרדי בדרום.
עד סוף המאה ה-20 נשא את השם "נוֹר".