tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף לסיפור יציאת מצרים, עוסקת ההגדה גם בסיפורם של המספרים ביציאת מצרים - סיפורם של התנאים "שהיו מסובין בבני ברק והיו מספרים ביציאת מצרים כל אותו הלילה, עד שבאו תלמידיהם ואמרו להם: רבותינו, הגיע זמן קריאת שמע של שחרית".
אמירת ההגדה פותחת בשאלות, ולכן מתוארים ארבעה טיפוסים של בנים השואלים שאלות והתשובות אליהם.
אמירת ההגדה מבוססת על הכלל "מתחיל בגנות ומסיים בשבח", כאשר הפתיחה בגנות היא שבהתחלה "עבדים היינו" (שעבוד לאומי), וגם שאבות אבותינו היו "עובדי עבודה זרה" (שעבוד רוחני), והשבח הוא שקרבנו הקב"ה לעבודתו, והוציאנו מעבדות לחירות.
לאמירת ההגדה מצורפים ההודאה וההלל שגם בהם יש מסיפור נפלאות יציאת מצרים ותקוות גאולת העתיד.
משה רבנו, גיבור בולט של סיפור יציאת מצרים בספר שמות, אינו מופיע בהגדה (למעט פעם אחת בעקיפין, לעיתים הוא מופיע באיורים לה).
בהגדה הגיבור היחיד הוא אלוהים, שהוציא את עם ישראל ממצרים, "לא על ידי מלאך ולא על ידי שרף ולא על ידי שליח".
מסביב לעולם עורכות תנועות שונות לילות סדר לישראלים השוהים בישראל ומחוצה לה.
המרכזית היא תנועת חב"ד, אשר מארגנת לילות סדר במקומות רבים על פני תבל.
מספר המשתתפים בסדרים הללו מגיע לאלפים רבים, כאשר ההמוניים ביותר מתקיימים במזרח הרחוק - כגון בקטמנדו שבנפאל, בניהולו של הרב חזקי ליפשיץ, ובבנגקוק שבתאילנד בניהולו של הרב נחמיה וילהלם.
כמו כן, בבתי מלון רבים בישראל ובעולם נערכים סדרי ליל סדר.
אחד מסדרים אלו, שנערך במלון פארק בנתניה בשנת 2002 נקטע בפיגוע התאבדות בו נרצחו 30 אורחים.
הפיגוע הרצחני, שנודע גם כפיגוע במלון פארק ו"טבח ליל הסדר", הביא לפתיחת מבצע חומת מגן.
ישנם קיבוצים הבוחרים לחגוג את ליל הסדר בצורה קהילתית עם כל חברי הקיבוץ ומשפחותיהם.
ליל סדר קיבוצי מתנהל בעיקר בקיבוצים שלא עברו הפרטה ושעדיין מנהלים אורח חיים משותף.
אלו יהיו קיבוצים מבוססים כלכלית וחברתית שיכולים להרשות לעצמם להקים אירוע שכזה מבחינת כמות האורחים וההשקעה בחלק האמנותי.
קבוצת אנשים שהוגדרה מראש אחראית על הטקס וקריאת ההגדה.
הם מקריאים ומברכים וכאשר מגיעים לקטע שירה - כל הקהל, האורחים, מצטרפים ושרים ביחד.
ברוב המקרים, כל קיבוץ שעורך את ליל הסדר בצורה כלל קהילתית, יוצר לעצמו הגדה ששייכת רק לאותו קיבוץ.
תוכן ההגדה והסדר עשוי להיות שונה, ולחני השירים מקבלים פן אישי לכל קיבוץ.
החלק האמנותי של הערב מונהג על ידי ראש ועדת חגים של הקיבוץ, ועל השירים אחראית המקהלה הקיבוצית.
המקהלה נמצאת על הבמה לאורך כל הערב, מלווה את קריאת הברכות בשירים ונעימות.
הסדר הקיבוצי נערך בקיבוצים רבים ברחבי הארץ.
אירועים אלה מגיעים לכמות אורחים של כ-1000 איש.
ברוב המקרים, נערך ליל הסדר הקיבוצי בחדר האוכל מפני שזה המקום היחידי בקיבוץ שיכול לאכלס כמות כזו גדולה של אורחים.
ליל הסכינים הארוכות הוא כינוי למסע רציחות שערך אדולף היטלר נגד בכירי ארגון האס אה ב-30 ביוני 1934, אירוע שמערכת התעמולה הנאצית כינתה "הפוטש של רהם" (Röhm-Putsch).
עלייתו של אדולף היטלר לשלטון בגרמניה ב-30 בינואר 1933 התאפשרה הודות לברית של הנאצים עם בעלי אינטרסים ועם השמרנים, בראשות פרנץ פון פאפן, ונשיא המדינה פאול פון הינדנבורג.
השניים סברו כי יצליחו לרסן את "ה הבוהמי", כפי שכינה הינדנבורג את היטלר, ולשמור בידם נתח מהשלטון.
אומנם, עם שריפת הרייכסטאג כמה חודשים לאחר מכן וקבלת "חוק ההסמכה", ניתנו להיטלר סמכויות דיקטטוריות למעשה, אך בה בעת נותרו עדיין באותה תקופה מספר גורמי כוח עצמאיים ובלתי-תלויים בהיטלר.
גורם הכוח הראשון היה הצבא הגרמני, בראשותו עמד הגנרל ורנר פון בלומברג.
חרף המגבלות החמורות שהוטלו על הצבא הגרמני בחוזה ורסאי, עדיין היה הצבא בעל עוצמה שיכולה הייתה להתחרות בעוצמתה של המפלגה הנאצית, ובשל ההיסטוריה הגרמנית והתרבות הגרמנית, היה בעל מעמד שלא ניתן לערערו.
הצבא נטה באותה העת לטובת השמרנים, בשל ההערכה שרחשו ראשיו לאישיותו של הנשיא הינדנבורג, ובשל העובדה כי רבים מאנשי הצבא באו משורות האצולה ובעלי האחוזות הגדולות, שעדיין לא ראו בהיטלר את נציגם.
הצבא לא ראה בעין יפה את עליית האס אה, ואת הפיכתו לכוח החמוש הגדול במדינה.
האס-אה, בראשותו של ארנסט רהם, היה גורם הכוח השני שניסה להכתיב מדיניות עצמאית.
האס-אה, שהיה מורכב ברובו מבעלי אגרוף, פושעים זעירים ובריונים למיניהם, נטה שמאלה, ולא ראה בעין יפה את בריתו של היטלר עם השמרנים, שייצגו את בעלי ההון, התעשיינים והצבא.
אנשי האס-אה סברו כי לאחר עשר שנים של מאבק, אלים ברובו, הגיע הזמן לממש את חזונם באשר לגרמניה, חזון שכלל את סילוק השמרנים מעמדות הכוח שלהם, השתלטות על גרמניה והפיכתה למדינת אס-אה, במה שכונה על ידי רהם "המהפכה השנייה".
ארנסט רהם היה האדם היחיד ברייך השלישי שהרגיש שווה-ערך להיטלר, והיה יכול לקרוא לו בגוף שני, "אתה" (du), במקום הפנייה המנומסת "הוא" (sie).
עתה היה רהם על מסלול התנגשות ישיר עם היטלר.
החזון של היטלר באשר לצבא היה שונה לחלוטין מזה של רהם.
היטלר רצה להפוך את הצבא למכונת לחימה מודרנית ויעילה, ולא מיליציה של בריונים ומכי יהודים כפי שהתנהל האס-אה, הן באופן פעולתו והן במעמדם החברתי הנמוך של האנשים שהרכיבו אותו.
השמרנים, מצדם, הבינו כי תוכניתם לשלוט בגרמניה באמצעות היטלר כעושה דברם נדונה לכישלון, עקב האמביציה נטולת הרסן והנטיות הדיקטטוריות של היטלר.
פון פאפן, שעדיין היה סגנו של היטלר, מצא עוז בנפשו, ונשא נאום פומבי באמצע יוני, שבו ביקר את היטלר על האופי הטוטליטרי והדיקטטורי של משטרו.
פון פאפן, שהיה אדם זהיר וערמומי, ידע כי מאחוריו עומדים בעלי ההון הגדול, התעשיינים, ובמובן מסוים אף חלק מאנשי הצבא.
אלו התמרמרו על הדרישות למהפכה נוספת, על התנהגותם הברברית של אנשי האס-אה, על המעצרים הרבים, ואף על רדיפות היהודים.
על כל אלו נוספה בריאותו הרופפת של הינדנבורג, שכבר היה ברור כי ימיו ספורים.
הדבר הכניס אלמנט של דחיפות לקונפליקט, שבו בחשו כבר ידיים רבות.
הקאנצלר לשעבר, הגנרל קורט פון שלייכר, החל לנהל מגעים עם אישים בכירים במטרה לחזור לשלטון.
רייכסמרשל הרמן גרינג ורייכספיהרר אס אס היינריך הימלר (ראש האס אס, שעדיין היה כפוף לכאורה לרהם ולאס-אה), החלו בפעולות שמטרתן הייתה למצב את עצמם טוב יותר מול האס-אה, וגייסו כוח מזוין של כמה אלפי אנשים, שהועמד בכוננות בבית הספר לקצינים "ליכטרפלדה" שבפאתי ברלין.
היטלר חשש כי בדמדומי גסיסתו יורה הינדנבורג על שלטון צבאי בראשות אחד ממתחריו, מה שיכול היה להביא את הקץ לקריירה הפוליטית של היטלר.
ב-21 ביוני 1934 נפגש היטלר עם בלומברג והינדנבורג בנוידאק, אחוזתו הפרוסית של הנשיא.
שניים אלו הבהירו לו כי אם לא יושם קץ למצב המתיחות, יכריז הינדנבורג על שלטון צבאי וימסור את הנהגת המדינה לידי הצבא.
במצב זה הורה היטלר לרהם לאסור על כל פעילות פומבית של האס-אה במהלך חודש יולי.
רהם קיבל את הפקודה, וכינס את אנשיו לדיונים ולמנוחה באתר נופש ליד מינכן בשם באד ויסזה.
עם זאת, לגרינג, להימלר, ואף ליוזף גבלס, היה סדר יום שונה.
היה ברור כי הצבא דורש את חיסולה הפיסי של הנהגת האס-אה, אך אין זה נאה לצבא לבצע זאת בעצמו.
גרינג והימלר עמדו מתוקף תפקידם בראש מליציות מזוינות - הימלר כראש האס אס, וגרינג כשר הפנים הפרוסי והממונה על הגסטפו.
הם שמחו לקחת את העניין לידיהם.
פקפוקיו של היטלר, שעדיין היסס בשלב זה לפעול נגד ידידו וחברו למאבק במשך תריסר השנים האחרונות, ארנסט רהם, לא מצאו נתיב לליבם.
הם הבינו כי יש לפעול, ואחת היא אם רהם אכן מתכנן פוטש או אם בכוונתו לנוח ולהרגע באתר נופש.
מבחינתם היה זה חלון הזדמנויות שבו האינטרס של הצבא תאם את האינטרס האישי שלהם - להיפטר מכמה מאויביהם הגדולים מימין (השמרנים) ומשמאל (הנהגת האס-אה), תוך כדי כריתת ברית עם הצבא.
חלון הזדמנויות זה ייסגר עם מותו של הינדנבורג, אם לא תהיה עד אז אחדות דעים בקרב ההנהגה, ויתחיל מאבק ירושה.
ביום 28 ביוני 1934 יצא היטלר להשתתף בחתונה בעיר אסן.
ולאחר מכן לן במלון בעיר גודסברג.
אל המלון הגיעו גרינג, גבלס והימלר, כשבפיהם ידיעות על כך שרהם הורה לאס-אה לפתוח במרד.
היטלר החליט לדכא את המרידה, שכפי הנראה הייתה פרי דמיונם של גרינג והימלר.
בלילה שבין 29 ביוני ו-30 ביוני יצא היטלר, בתחילה במטוס ולאחר מכן בשיירת מכוניות, אל ריכוז אנשי האס-אה בבאד ויסזה.
כשאקדח בידו נכנס היטלר עצמו לחדרו של רהם במלון האנזלבאואר (היום לדרר), העיר אותו משנתו, ומסר לו כי הוא במעצר.
הייתה זו אך תחילתו של מרחץ דמים.
כל הנהגת האס-אה נעצרה, והיטלר הורה על גל של הוצאות להורג ללא משפט.
בזה אחר זה הובאו המנהיגים אל הקיר שלפני בית הספר לקצינים בליכטרפלדה (Lichterfelde, Berlin), ונורו בידי כיתות יורים של האס אס והגסטאפו.
בסך הכול נהרגו בלילה זה למעלה מ-200 פעילים, ביניהם גם קארל ארנסט מנהיג האס אה בברלין, שנישא בצהרי יום הוצאתו להורג.
רהם עצמו שרד יום אחד נוסף.
על שולחנו הונח אקדח וכן עיתון בו מתואר המרד של האס-אה, וכיצד דיכא אותו היטלר.
רהם סירב להתאבד - סוהריו ירו בו דרך צוהר תא הכלא והרגוהו.
בינתיים ניצלו גרינג והימלר את האירוע לחיסול חשבונות כללי ברחבי גרמניה.
במסע רצח מאורגן נרצחו דמויות כקאנצלר לשעבר קורט פון שלייכר, שר ההגנה לשעבר פרדיננד פון ברדוב, המנהיג הנאצי לשעבר גרגור שטראסר, ומדכא הפוטש במרתף הבירה ומנהיגה לשעבר של מדינת בוואריה, גוסטב פון קאהר.
כן נורו רבים ממנהיגי השמרנים.
פון פאפן הושאר בחיים בשל יחסו המיוחד של הינדנבורג אליו, והחשש להכעיס את הנשיא הזקן.
בסך הכול נרצחו למעלה מ-200 איש משורות הנהגת האס-אה והנהגת השמרנים גם יחד.
בשבוע שלאחר ה"פוטש" בירכו את היטלר על פעולתו הנשיא הינדנבורג, שרבים מאנשיו נרצחו במסע הרציחות, והגנרל בלומברג, אשר ידידו פון שלייכר, חבר מרכזי בכת הקצינים, היה בין הנרצחים.
היטלר הצדיק את פעולתו בנאום בפני הרייכסטאג, בו האשים את רהם בבגידה ובניהול ארגון מושחת, תוך האשמתו בשחיתות מינית.
אמנם רהם היה הומוסקסואל ידוע, ונטייה זו הייתה רווחת בקרב הנהגת האס-אה, אך הדבר לא הפריע להיטלר עד אז.
בעקבות הסרת האיום של החלפת הצבא הגרמני הסדיר באס-אה (כפי שרצה רהם), גברה התמיכה בהיטלר בשורות הצבא והגנרלים הגרמנים, מה גם שהיטלר הבטיח שלצבא יהיה מונופול על הכוח המזוין בגרמניה.
בנוסף, ירד כוחו של האס-אה, שהפך לארגון חסר חשיבות, והוחלף בידי האס אס שהיה לזרוע הצבאית הראשית של המפלגה הנאצית.
כמו כן, היו נקמות דם אחדות ברחבי גרמניה של אנשי אס-אה באנשי אס-אס שהשתתפו בהריגת עמיתיהם.
בסך הכל, נרצחו לפחות 85 אנשים ב"ליל הסכינים הארוכות".
תיאור אמנותי מרשים של "ליל הסכינים הארוכות" מצוי בסרטו של לוקינו ויסקונטי "הארורים" (1969).
אירועי המחזה עקומים (1979) מתרחשים על רקע "ליל הסכינים הארוכות".
תיאור אחר נמצא ב"רועת העץ" מאת ריצ'רד יוז (עברית: הוצאת זמורה, 1994).
בבריטניה הודבק הכינוי "ליל הסכינים הארוכות" לשני סבבי תיקים שנעשו בשנות השישים והתשעים, ובמסגרתם פוטרו שורה של שרים בכירים בממשלותיהם של הרולד מקמילן וג'ון מייג'ור.
בשיר "the last day of June 1934" של אל סטיוארט מוזכר האירוע, וספציפית מותו של ארנסט רהם
"ליל העשרים" הוא מחזה מאת יהושע סובול, שנכתב בתחילת שנות ה-70 על פי יומני חברי קבוצת ביתניה עילית של השומר הצעיר, במהלך עבודה משותפת עם שחקני תיאטרון חיפה בבימוי נולה צ'לטון.
המחזה מתרחש בתקופת העלייה השלישית, שבה עלו לארץ ישראל כ-35,000 עולים חדשים, רבים מהם בוגרי תנועות נוער אשר חיפשו בארץ מקום להגשמת חלומותיהם.
בוגרי תנועת השומר הצעיר, שבהם עוסק המחזה, הושפעו רבות מרעיונות החיבור של האדם לטבע, ממשנתו של א.ד.
גורדון, מהגותו של גוסטב לנדאוור ומרוחן של תנועות הנוער הגרמניות.
העלילה מבוססת ברובה על הקובץ "קהליתנו", שאת חלקו כתבו אנשי ביתניה עילית, חלוצי העלייה השלישית, זמן קצר לאחר שנסתיימה עבודתם במקום ולאחר שהצטרפו לקבוצת גדוד שומריה, שעסקה בסלילת כביש חיפה-ג'דה.
הקובץ נערך על ידי נתן ביסטריצקי ויצא לאור ב-1922 על ידי "קיבוץ א' של השומר הצעיר - כביש חיפה ג'דה" - אנשי ביתניה עילית, שחברו לקיבוץ ב'- אנשי גדוד שומריה.
מאוחר יותר באותה השנה הקימו חברים משתי הקבוצות, בצוותא, את קיבוץ בית אלפא.
סיפור המחזה מתאר את המתרחש בקבוצת ביתניה עילית, המונהגת בידי מאיר יערי.
המחזה מגולל את השאלות המוסריות, הקשיים והלבטים איתם נתקלים החלוצים ערב עלייתם לקרקע עלילת המחזה עוסקת בלילה האחרון של הקבוצה בביתניה, בה הם מקיימים שיחת-קבוצה סוערת.
חברי הקבוצה חושפים איש איש את נפשו, ובעצם מתארים את התנגשותן של האידיאות המופשטות במציאות הארץ-ישראלית דאז.
יהושע סובול בוחר לשקף את דעותיהן של הדמויות כדי להראות את הדעות הרווחות אז בקרב מגשימי הציונות, אולם בעשותו כן, הוא חושף את הקוראים לוויכוח אידיאליסטי-רוחני, של דמותו של החלוץ בארץ ישראל, הקשיים העומדים לפניו ונכונותו להתמודד איתם.
הדמויות במחזה מבוססות בחלקן על אנשים אמיתיים שחיו בקבוצה.
לפי דברי יהושוע סובול בריאיון עם אלי אשד, דמותו של משה במחזה מבוססת על מאיר יערי, ואילו דמותו של אפרים, על דוד הורוביץ.
שיפרה היא אנדה יערי, לימים אשתו של מאיר יערי.
נחמה עזבה את הארץ לטובת גדוד העבודה ברוסיה אחרי ביתניה, ומרים גם היא מבוססת על דמות אמיתית שסובול איננו חושף.
נפתלי הוא דמות בדיונית, וגם עקיבא ככל הנראה איננו מבוסס על דמות מסוימת.
בשנת 1976 המחזה הועלה לראשונה על ידי שחקני תיאטרון חיפה, בבימוייה של נולה צ'לטון.
בשנת 1990 הועלה המחזה בתיאטרון הבימה, בבימוייה של אופירה הניג.
בשנת 2008 עלה המחזה בבית הספר למשחק של סופי מוסקוביץ' לכבוד חגיגות 60 השנה למדינת ישראל.
בשנת 2016 הועלה המחזה פעם נוספת בתיאטרון חיפה, כשבפעם זאת, העיבוד והבימוי נעשו בידי נועה רבן.
המחזה עובד לסרט טלוויזיה בבימוי אנטואן סאלח שהוקרן לראשונה בטלוויזיה הישראלית ב-1 במאי 1979.
מלבד זאת, המחזה מועלה לעיתים בתיאטרוני חובבים ותיאטרוני פרינג' ישראלים, כגון בתיאטרון הטכניון (בשנת 2004).
במערכון "קבוצת חלוצים" של החמישייה הקאמרית משנות ה-90, מלגלגים על הקומונות בתקופת העלייה השנייה והשלישית, ועל השיח הקבוצתי הפולשני והחושפני של הדמויות במחזה.
ליל המיקרופונים הוא כינוי שניתן על ידי התקשורת לכינוס מרכז מפלגת הליכוד ב-12 בפברואר 1990 שבמהלכו הודיע אריאל שרון על התפטרותו מכהונתו כשר התעשייה והמסחר בממשלת ישראל בראשותו של יצחק שמיר, ועל ידי השתלטות על מערכת ההגברה במקום סיכל את ההצבעה על תוכנית מדינית שהובאה בפני חברי המרכז באותה עת.
בנובמבר 1988 נבחר ג'ורג' בוש האב לנשיאה החדש של ארצות הברית.
הממשל החדש בארצות הברית, אשר נכנס לתפקידו במקביל לתחילת פעולת ממשלת שמיר השלישית, הונהג על ידי מזכיר המדינה הפעלתן ג'יימס בייקר שהכריז כי יש לשאת ולתת עם אש"ף וכי "על ישראל לוותר על החזון הלא מציאותי של ארץ ישראל הגדולה".
במאי 1989, לאחר ששב שמיר מפגישה עם ראשי הממשל בוושינגטון אישרה הממשלה תוכנית בת ארבעה שלבים שנקראה "תוכנית שמיר רבין", שכללה את הנקודות הבאות:
כינון שלום בין ישראל לשאר מדינות ערב.
קיום בחירות בשטחים לבחירת נציגות פלסטינית, שתנהל עם ישראל משא ומתן על האוטונומיה.
עמדת "הליכוד" הייתה כי ערביי מזרח ירושלים לא יוכלו להשתתף בבחירות בשטחים ובתהליך המדיני.
גישתו הבסיסית של שמיר הייתה מנוגדת לכל הסדר שיביא לפשרה טריטוריאלית, אך באותה העת קמה לו בתוך מפלגתו התנגדות מימין.
"החישוקאים" דוד לוי, יצחק מודעי ואריאל שרון חברו נגדו, וטענו שתוכנית זאת מנוגדת למצע המפלגה ותוביל בסופו של דבר להקמת מדינה פלסטינית בשטחי יהודה ושומרון וחבל עזה.
הם דרשו להציב, כתנאי מקדים לתוכנית, את חיסול הטרור, וקבעו קווים אדומים למשא ומתן, אותם אין על שמיר לעבור.
ב-12 בפברואר 1990 התכנס מרכז הליכוד לוועידה שהייתה אמורה להיות דיון על התוכנית המדינית, העלאת הצעות מדיניות שונות על ידי ראשי המפלגה והצבעה חשאית בקלפי על ההצעות הנ"ל.
שרון חשש ששמיר יבצע הצבעת מחטף בוועידה וכיושב ראש המרכז, בסיועו של עוזרו אורי שני, ארגן את הכינוס באופן שימנע משמיר לעשות כן, הם השתלטו על מערכת ההגברה במקום ומילאו את השורות הראשונות באולם באנשי שלומם.
הכינוס נפתח בשעה היעודה ובתחילתו הסביר שרון את סדר יומו.
כשסיים לעשות כן ביקש מחברי המרכז להקריא הודעה אישית:
את התדהמה והדממה שחלפה בקהל החליפה במהרה מהומה רבתי כשמאות תומכים ואוהדים החלו לצעוק "אריק, אריק".
כשסיים שרון את דבריו ביקש מראש הממשלה לשאת את דבריו.
שמיר, כמו חבריו ה"חישוקאים" של שרון, היה מופתע ממהלך זה של שרון, אך התחמק מעימות ישיר מול שרון ואמר כי "טרם קיבלתי את מכתב ההתפטרות, ורק לאחר שאקבל אותו אגיב" ומיד לאחר הצהרה זו פנה להקראת נאומו שהוכן מראש.
בסיומו של נאום זה ביקש לערוך הצבעה ספונטנית, כפי שחשש שרון, וביקש מכל מי שתומך בו ובתוכניתו המדינית להרים את ידו, "הציבור צריך לדעת מי מייצג את הליכוד - אני או משמיצי.
אני פונה לחברי בבקשה ובשאלה: האם הם מקבלים את הצעתי להבעת אמון?".
זו הייתה יריית הפתיחה להתגוששות ביו השניים, אורי שני ששלט על מערכת ההגברה השתיק כמעט לגמרי את המיקרופון של שמיר והגביר את המיקרופון של שרון, שרון קם ושאג "אני שואל את חברי המרכז.
מי בעד חיסול הטרור, שירים את ידו.
מי נגד שיתוף מגורשים, שירים ידו.
מי נגד שיתוף ערביי מזרח ירושלים, ירים ידו".
שמיר הנבוך ניסה ללא הצלחה להשיב את ההצבעה לכנה וקרא "מי בעדי, מי בעדי".
במהומה שנוצרה במקום לא ניתן היה לדעת בעבור מי הידיים מורמות.
שמיר נעל את הכינוס לאחר שהצהיר כי הצבעתו התקבלה ברוב מאסיבי והודה לחברי המרכז על האמון והתמיכה בו.
פיצוץ הכינוס בסופו של דבר הועיל לשמיר כיוון שאי קבלת הכרעה כלשהי אפשרה לו להמשיך בתוכניתו המדינית.
אירוע זה נתפס בעיני רבים מהציבור הישראלי כאחד המעמדים המבישים ביותר בפוליטיקה הישראלית, ונשמעו התבטאויות רבות של שאט נפש מהתנהגות הפוליטיקאים בכלל וחברי הליכוד בפרט.
ליל העפרונות (בספרדית: Noche de los Lápices) הוא כינוי לסדרת חטיפות והיעלמויות שלוו בעינויים של מספר תלמידים בני עשרה בידי המשטרה הארגנטינאית בתקופת המשטר הצבאי, בעיר לה פלאטה.
החטיפות בוצעו בידי משטרת פרובינציית בואנוס איירס בחודש ספטמבר 1976, ברובן בלילה שבין 16 ל-17 בספטמבר.
הקורבנות היו 10 תלמידים, שהיו פעילים באותו הזמן, או קודם לכן, באיגוד תלמידי בתי הספר התיכוניים בעיר לה פלאטה, אשר דרשו סובסידיה על נסיעות באוטובוסים.
דרישה זו נחשבה כחתרנית בידי הדיקטטורה.
במחאה עצמה השתתפו תלמידים נוספים, חלקם נעצרו גם הם אולם שוחררו הודות לגילם הצעיר.
החטופים היו שישה בנים וארבע בנות שגיליהם נעו בין 16 ל-18 שנים.
התלמידים הוחזקו ועונו משך מספר חודשים במרכזי מעצר סודיים ובלתי חוקיים.
שישה מבין העצורים נרצחו, וארבעת הנותרים, שני בנים ושתי בנות, שוחררו במועדים שונים בין 1978 ל-1980.
האירוע זכה לפרסום, תחילה בעיר לה פלאטה.
הוועדה הלאומית על היעלמותם של אנשים (Comisión Nacional sobre la Desaparición de Personas), שחקרה את עומק הדיכוי במהלך המלחמה המלוכלכת ואת גורלם של הנעדרים, בחרה בסיפור זה על מנת להמחיש ולהדגים את גורלם של נערים ונערות בני עשרה.
עם תרגום הדוח "לעולם לא עוד" (Nunca Más) לשפות נוספות, זכה המקרה לפרסום נרחב.
בשנת 1986 הופק סרט עלילתי בשם זה, המבוסס על האירועים כפי שתוארו על ידי אחרון המשוחררים, פאבלו דיאז.
הסרט בוים על ידי הבמאי הארגנטינאי יליד 1931 הקטור אוליברה, והיה לאחד הסרטים הראשונים לאחר החזרה לדמוקרטיה שעסקו בשנות הדיקטטורה.
ליל המסכות היא סדרת סרטי אימה אשר הראשון בהם, בבימויו של ג'ון קרפנטר, שהיה סרט עצמאי יצא לאקרנים בשנת 1978. הסרט הפך במהרה לסרט פולחן וסחף אחריו מעריצים רבים, כמו כן הוביל לשבעה סרטי המשך ובנוסף לעיבוד מחודש-פריקוול לסרט המקורי.
הסדרה זכתה למעמד דומה לאלו של סדרת "סיוט ברחוב אלם" ו"יום שישי ה-13" בקרב מעריצי סוגת האימה, והסרט "ליל המסכות" אף נכנס ב-2006 לספריית הקונגרס תחת הנימוק "חשוב מבחינה תרבותית, היסטורית ואסתטית".
למרות שקרפנטר הכחיש כל קשר, הבחנות אלה בדבר מוסריותן של הדמויות וסיכויהן לשרוד את הסרט נהפכו למוטיב שולט בסרטי הסלאשרים למיניהם.
כל הסדרה, בהבדל מ"ליל המסכות 3: עונת המכשפה", מציגה את דמותו של מייקל מאיירס כאיש הרע ואת דוקטור לומיס בתור הרופא שרודף אחריו.
במקור היה אמור להיות סיפור שונה בכל אחד מסרטי הסדרה, אך בשל הפופולריות לה זכתה דמותו של מאיירס בעקבות הופעתה בסרט הראשון בסדרה הוחלט להמשיך את עלילותיו בשאר סרטי הסדרה (מלבד הסרט השלישי).
במהלך השנים מאיירס נהפך לאחת מהדמויות האייקוניות ביותר של ז'אנר האימה, יחד עם ג'ייסון וורהיס (יום שישי ה-13) ופרדי קרוגר (סיוט ברחוב אלם), ומאפייניו הבולטים הם הליכתו המדודה, המסכה חסרת ההבעה וכלי הרצח המועדף עליו - סכין מטבח ענקית.
את סדרת הסרטים מאפיינת בנוסף מנגינת הפסנתר הידועה, המשתמשת בעיקר בטונים נמוכים ומשרה אווירת מתח וצמרמורת לצופיה.
בהיותו בן 6 בלבד, רצח מייקל מאיירס את אחותו הגדולה והחבר שלה בערב ליל כל הקדושים, כשהוא לבוש בבגדי ליצן ואוחז סכין גדולה בידו.
בעקבות מעשה זה, אושפז מאיירס בבית חולים לחולי נפש, ובהמשך טופל בידי פסיכיאטר הילדים ד"ר לומיס, אך ללא הועיל כיוון שאישיותו הייתה רעה מיסודה וללא כל מרפא.
לאחר 15 שנה מאיירס בורח מהמוסד וחוזר לרדוף את תושבי העיירה הדונפילד, בעודו חמוש בסכין אימתנית וזהותו מוסתרת במסכה לבנה.
הצופים מתוודעים לראשונה לדמותה של לורי סטרוד, שמצליחה לשרוד את התקפותיו הרצחניות של מייקל מאיירס.
הסרט יצא לאקרנים ב-1978 בבימויו של ג'ון קרפנטר, ומככבים בו דונלד פלזנס כד"ר לומיס, ג'יימי לי קרטיס כלורי סטרוד, ננסי קייס כאנני בראקט ופי.
ג'יי סולקס כלינדה ואן דר קלוק.
התקציב של הסרט היה מאוד נמוך ועמד בין 300 ל-325 אלף דולר אבל למרות זאת הסרט זכה לשבחים רבים ונחשב לאחד הסרטים המשפיעים ביותר ואף גרף בקופות 70 מיליון דולר.
בשנת 2011 פורסמה הקלטה אותנטית של תגובות צופים מבוהלים לקראת סוף הסרט, בסצנה שבה מייקל מתיישב מאחורי גבה של לורי, אחרי שחשבה שהצליחה לשתק אותו.
לאחר אירועי הסרט הקודם, לורי סטרוד מאושפזת בבית החולים בעוד מייקל מחפש אחריה.
כתוצאה מסדרת פלאשבקים, לורי נזכרת שלאחר אימוצה בידי משפחת סטרוד, הם נהגו לבקר תכופות נער בבית חולים פסיכיאטרי.
ד"ר לומיס והאחות מריון ווידינגטון מגלים כי לורי היא אחותו הביולוגית של מייקל, ויחד עם שריף העיירה נוסע לבית החולים שבו היא מאושפזת.
בינתיים, מאיירס הורג את אנשי צוות בית החולים בחיפושים אחרי אחותו, ולבסוף הורג גם את השריף, לבסוף לורי וד"ר לומיס מצליחים לפתוח את בלוני החמצן שבחדר הניתוח לורי בורחת וד"ר לומיס מפוצץ את שניהם.
הסרט יצא לאקרנים ב-1981 בבימויו של ריק רוזנטל, ומככבים בו דונלד פלזנס כד"ר לומיס וג'יימי לי קרטיס כלורי סטרוד.
הסרט השני נעשה בתקציב גדול יותר מקודמו - 2.5 מיליון דולר, והכניס גם הרבה פחות ממנו - 25 וחצי מיליון דולר.
מוסטפא אקאד, המפיק בפועל של הסרט המקורי, מכר את הזכויות לדינו דה לורנטיס, אך עדיין שימש כמפיק בסדרת הסרטים.
קרפנטר הסתפק הפעם בכתיבת התסריט, לאחר שהתאכזב מהתוצאה הסופית, שהייתה פחות מפחידה מהסרט המקורי.
הסרט השני גם היה שונה מקודמו בכמות האלימות שהצטיירה על המסך.
הסרט זכה לביקורות מעורבות אבל למרות זאת הסרט עדיין נחשב להצלחה.
הסרט השלישי הוא הסרט היחידי שאינו עוקב אחר עלילתו של מייקל מאיירס, ומביא את סיפור חקירתם של ד"ר דניאל צ'אליס ואלי גרימבריג' אחר פעולותיו של קונאל קוקראן המסתורי, בעליה של חברת צעצועים המוכרת מסכות לליל כל הקדושים.
הסרט יצא לאקרנים ב-1982 בבימויו של טומי לי וואלאס, ומככבים בו טום אטקינס כד"ר דניאל צ'אליס, סטייסי נלקין כאלי גרימבריג' ודן או'הרליהי כקונאל קוקראן.
הסרט הפך לכישלון בשביל המעריצים והמבקרים ונחשב לאחד הסרטים הגרועים בסדרה.
ליל המסכות 4: שובו של מייקל מאיירס (1988)
עשר שנים לאחר הרציחות בהדונפילד, מייקל מאיירס מתעורר בחדר מתים ומגלה שאחותו לורי נהרגה בתאונת דרכים.
בנוסף, הוא מגלה כי בתה של לורי, ג'יימי לויד, חיה בהדונפילד יחד עם משפחת קארוטרס, ובשל כך הוא הורג את האנשים שאיתו באמבולנס ובורח בחזרה להדונפילד.
ד"ר לומיס, שגם התגלה כחי, יוצא בעקבותיו יחד עם שריף העיירה החדש, אך מאיירס מחסל את כוחות המשטרה אחד אחרי השני.
לבסוף, מייקל נלכד במכרה נטוש שאותו המשטרה מפוצצת בעזרת חומר נפץ.
בסוף הסרט מתגלה כי ג'יימי נהייתה אחוזת דיבוק בעקבות מעשיו הרצחניים של מייקל, והיא דוקרת את אימה החורגת עם מספריים (אך בסרט הבא מתברר כי היא אינה מתה).
הצופים חוזרים לסצנה שדומה מאוד לזו המופיעה בתחילת הסרט הראשון, שבה ג'יימי לבושה בבגדי ליצן מגואלים בדם ואוחזת זוג מספריים בידה ולומיס, אביה החורג, ואחותה החורגת, רייצ'ל, מביטים בה באימה.
הסרט יצא לאקרנים ב-1988 בבימויו של דווייט ה.
ליטל, ומככבים בו דונלד פלזנס כד"ר לומיס, אלי קורנל כרייצ'ל קארוטרס ודניאל האריס כג'יימי לויד.
הסרט זכה לביקורות מעורבות, אבל הצליח להחזיר את ההצלחה של הסרטים הראשונים למרות זאת הסרט אינו עוקב אחרי העלילה של הסרטים הראשונים.
ליל המסכות 5: הנקמה של מייקל מאיירס (1989)
לאחר ששרד את הנפילה לתוך המכרה הנטוש, מייקל מאיירס מצליח להגיע לצריף רעוע ליד נהר, שם הוא מתמוטט ונכנס לתרדמת.
לאחר שנה הוא מתעורר שוב וחוזר להטריד את תושבי הדונפילד ואת אחייניתו, ג'יימי.
ד"ר לומיס מגלה כי ג'יימי ומייקל חולקים בקשר טלפתי ומבקש ממנה לעזור בחיסולו הסופי של מאיירס.
בעזרתה הוא מושך את מייקל לבית משפחת מאיירס, שם ניתנת למייקל הזדמנות להרוג את ג'יימי בעליית הגג.
אולם כאשר ג'יימי פונה אל מייקל בייאוש אחרון בשם "דוד", הוא עוצר מלכת ומוריד את מסכתו, אך נתקף שוב בטירופו.
ד"ר לומיס מצליח לארוב לו, לירות בו חיצי הרדמה וללוכדו, והשניים לוקחים את מייקל למשרד השריף.
בסוף הסרט, פיצוץ מסתורי הנגרם על ידי איש לבוש שחורים מחריד את המקום ומותיר את כולם מתים, ומתגלה כי אין זכר למייקל מאיירס.
הסרט יצא לאקרנים ב-1989 בבימויו של דומיניק גירארד, ומככבים בו דונלד פלזנס כד"ר לומיס, אלי קורנל כרייצ'ל קארוטרס ודניאל האריס כג'יימי לויד.
הסרט לא הצליח כמו הקודם וקבל ביקורות שליליות.
ליל המסכות: הקללה של מייקל מאיירס (1995)
הסרט השישי מתקיים שש שנים אחרי הסרט הקודם, מתגלה לצופים כי האיש לבוש השחורים חטף את ג'יימי והכניסהּ להריון.
כאשר התינוק נולד בליל כל הקדושים, ג'יימי בורחת עם התינוק אך נתפסת על ידי מייקל ונרצחת, לא לפני שהיא מצליחה להחביא את התינוק מפניו.
בינתיים, קרובי משפחתה של לורי סטרוד מגיעים להתגורר בבית המשפחה בהדונפילד, וטומי דויל (הילד שלורי עשתה לו שמרטפות מהסרט הראשון), שנעשה אובססיבי לגבי מייקל מאיירס, מוצא את התינוק ומגן עליו.
טומי מגלה שמייקל סומן בקללה דרואידית עתיקה שגורמת לבחור צעיר להרוג את בני ביתו לטובת האנושות.
האדם לבוש השחורים חוזר ומגלה כי הוא ערך ניסויים ברוע המוחלט, שאותם שמר בבית חולים לחולי נפש.
טומי וד"ר לומיס, יחד עם בת דודתה של לורי, קארה, הולכים אחריו לבית החולים, שם הם מתעמתים עם מאיירס ומנצחים.
לבסוף, כולם נמלטים מהמקום חוץ מד"ר לומיס, שנשאר מאחור כדי לוודא שמייקל אכן מת.
אך כאשר לומיס מתקרב, מייקל מתגלה כחי ורוצח אותו מחוץ למסך.
הסרט יצא לאקרנים ב-1995 בבימויו של ג'ו שאפל, ומככבים בו דונלד פלזנס כד"ר לומיס, פול רוד כטומי דויל ומריאן האגן כקארה סטרוד.
סרט זה מבטל ומתעלם מכל הסרטים שיצאו לאחר הסרט השני.
20 שנה לאחר אירועי שני הסרטים הראשונים, לורי סטרוד זייפה את מותה במטרה להתחבא מאחיה מייקל, וכיום עובדת בתור מנהלת פנימייה יוקרתית בצפון קליפורניה, תחת השם קרי טייט ויש לה בן, ג'ון.
לורי ממשיכה לחיות אך למרות זאת, היא עדיין חיה בפחד שאחיה יחזור.
פחדיה של לורי מתממשים כשמייקל מופיע בבית ספרה ומתחיל במסע רציחות מחודש שבמהלכו נרצחים מספר תלמידים ואנשי צוות.
לורי מצליחה להציל את בנה וחברתו, מולי, מסכנה, אך מחליטה לשוב לבית הספר להתמודד פעם אחת ולתמיד עם אחיה.
לבסוף, לורי מצליחה להביס את מייקל, אך לא נרגעת עד שבטוחה שהוא באמת מת.
בסוף הסרט, לורי גונבת את גופתו של מייקל אשר מתגלה כחי ועקב תאונת דרכים הוא נלכד במכונית ואילו לורי יצאה ללא פגע.
מייקל הלכוד מושיט את ידו לכיוונה של לורי, כנראה מבקש סליחה על הכול ולורי גם מנסה להגיע אליו.
אך היא מתחרטת ועורפת לו את הראש.
הסרט יצא לאקרנים ב-1998 בבימויו של סטיב מיינר, ומככבים בו ג'יימי לי קרטיס כלורי סטרוד, אדם ארקין כויל ברנאן, מישל ויליאמס כמולי, ג'וש הארטנט כג'ון טייט, ג'ודי לין או'קיף כשרה, אל אל קול ג'יי כרוני וג'נט לי כנורמה.
הסרט זכה לביקורות מעורבות אבל הצליח בעיני המעריצים שהסרט עוקב אחרי הסרטים הראשונים.
ליל המסכות: תחיית המתים (2002)
שלוש שנים לאחר אירועי הסרט הקודם, הצופים מגלים שמייקל החליף בגדים עם אח בית חולים, מחץ את בית הקול שלו-וזה בעצם האדם שהיא הרגה בסוף הסרט הקודם.
עם הידיעה שהרגה איש חף מפשע ושאחיה עדיין משוטט חופשי, לורי סוגרת את עצמה בבית חולים לחולי נפש.
מייקל מופיע בבית החולים לחולי נפש והורג שומר ומטופל אחר, אך לורי מצליחה ללכוד אותו.
פחדה לעשות את אותה הטעות מכריח את לורי להוריד את מסכתו של מייקל, אך לפני שהיא מצליחה הוא משנה את מאזן הכוחות ורוצח אותה.
מייקל חוזר לבית משפחתו בהדונפילד, אך מגלה שקבוצת תלמידים מצלמים תוכנית ריאליטי, כדי לגלות מה גרם למייקל לרצוח אנשים.
מייקל רוצח את כולם, עד שהוא מתחשמל למוות על ידי התלמידה היחידה ששרדה, שרה, ומפיק התוכנית, פרדי האריס.
הסרט יצא לאקרנים ב-2002 בבימויו של ריק רוזנטל, ומככבים בו ג'יימי לי קרטיס כלורי סטרוד, באסטה ריימס כפרדי האריס וביאנקה קגליץ' כשרה מוייר.
הסרט הפך לכישלון חרוץ ונחשב לרוב לסרט הכי גרוע בסדרה.
סרט זה הוא רימייק לסרט הראשון המתחיל כאשר מייקל היה עוד ילד קטן.
בליל כל הקדושים, מייקל רוצח ארבעה אנשים (ביניהם אחותו הגדולה ג'ודית') ונשלח להתאשפז בבית חולים לחולי נפש, שם מייקל נסגר מהאנשים ומהעולם.
17 שנים אחר כך, מייקל בורח מבית החולים והולך בחזרה להדונפילד כשבעקבותיו הפסיכיאטר שלו, ד"ר לומיס.
מייקל מוצא את אחותו שגרה כעת עם משפחת סטרוד ונקראת בשם לורי.
לאחר שהרג את משפחתה וחבריה, מייקל חוטף את לורי ומנסה להסביר לה שהוא אחיה, על ידי הצגת תמונה שהוא שמר, שבה הוא מחזיק אותה כתינוקת.
לורי לא מצליחה להבין ונלחמת נגדו.
לאחר מאבק, לורי משתמשת באקדחו של ד"ר לומיס ויורה בראשו של מייקל.
הסרט הוא עיבוד מחודש/פריקוול לסרט הראשון בסדרה.
הסרט נעשה בתקציב של 15 מיליון דולר, וזכה להצלחה כספית עצומה, אך לביקורות נמוכות מצד המבקרים.
הסרט הכניס כ-30 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו.
נכון להיום, הסרט הכניס 80 מיליון דולר שהופך אותו לסרט הכי רווחי בסדרה.
את הסרט ביים רוב זומבי, ומככבים בו מלקולם מקדואל כד"ר לומיס, טיילר מיין כמייקל מאיירס, סקאוט טיילור-קומפטון כלורי סטרוד, דניאל האריס כאנני בראקט ובראד דוריף כשריף בראקט.
סרט ההמשך לעיבוד המחודש משנת 2007. שנתיים לאחר האירועים המחרידים שקרו, מייקל מתגלה כחי ויוצא בחזרה להדונפילד לחפש את לורי, אשר כעת גרה עם אנני ואביה השריף וחווה סיוטים חוזרים ושבים על מייקל.
הסרט יצא לאקרנים ב-2009 בבימויו של רוב זומבי, ומככבים בו מלקולם מקדואל כד"ר לומיס, טיילר מיין כמייקל מאיירס וסקאוט טיילור-קומפטון כלורי סטרוד.
סרט זה הוא המשך לסדרת הסרטים של "ליל המסכות".
סרט זה מציג מציאות שבה, מייקל מייארס בורח וחוזר להדונפילד לאחר שנלכד ונכלא כארבעים שנה במוסד לחולי נפש.
לורי סטרוד, כעת אמא וסבתא, התכוננה במשך ארבעים שנה לחזרתו של מייקל.
וכאשר מגלה על בריחתו תעשה הכול על מנת להגן על משפחתה.
הסרט יצא לאקרנים באוקטובר 2018 בבימויו של דייוויד גורדון גרין.
ומככבים בו ג'יימי לי קרטיס כלורי סטרוד, ג'ודי גריר כקארן סטרוד, אנדי מאטיצ'אק כאליסון סטרוד, ויל פטון כדוקטור הוקינס וניק קאסל כמייקל מאיירס.
לסדרת הסרטים הזו קיימים מספר צירי זמן שונים המתארים המשכיות שונה.
שני צירי הזמן המרכזיים (מכונים "ציר הזמן של ג'יימי" ו"ציר הזמן של לורי") מתחילים שניהם בשני הסרטים הראשונים.
אך הסרט השלישי בכל ציר זמן משנה את היקום של הסדרה.
במקור סדרת "ליל המסכות" תוכננה להיות סדרת אנתולוגיה וכל סרט היה אמור להתמקד בסיפור נפרד ולכן בסוף הסרט השני מייקל מאיירס וכן סם לומיס נהרגו בפיצוץ של בית החולים.
אחרי הכישלון של הסרט השלישי שלא עוסק בכלל בדמותו של מייקל מאיירס הוחלט להחזיר את מייק לחיים בסרט הרביעי.
הצופים לומדים שמייקל ולומיס הצליחו להנצל מהפיצוץ אך מייקל נכנס לתרדמת.
בזמן שמייקל היה בתרדמת לורי נכנסה להריון וילדה את ג'יימי אך היא מתה זמן קצר לאחר מכן בתאונת דרכים.
הסרט הרביעי עד השישי עסקו בדמותה של ג'יימי ובניסיונות שלה לשרוד את התקיפות החוזרות והנשנות של מייקל.
הסרט השישי מכניס אלמנטים על טבעיים ליקום של הסרטים ובמרכזם עומדת כת מסתורית שבגללה מייקל הפך לטיפוס הרצחני שהוא היום.
הסרט השישי הורג את דמויותיהם של ג'יימי ולומיס ושם את חייו של מייקל בסימן שאלה.
עלילת הכת והאלמנטים העל טבעיים לא התקבלו בעין יפה אצל הצופים והכישלון של הסרט השישי גרם למוות זמני של הסרטים.
הסרט השביעי הוא המשך ישיר לסרט השני ולכן הוא מתעלם מכל האירועים שקרו לאחר סרט זה, ולמעשה מתחיל ציר זמן חדש.
לורי לא מתה אך זייפה את מותה ושינתה את זהותה ולה יש בן (ואילו ביתה, ג'יימי, אינה קיימת בהמשכיות זו).
סרט זה התקבל באהבה רבה אצל הצופים שכן הוא מעין חזרה לשורשים.
סרט זה תוכנן להיות האחרון בסדרה ואכן בסופו לורי מצליחה להרוג את מייקל.
למרות ההצלחה של הסרט השביעי, הסרט השמיני (האחרון בהמשכיות זו) היה כישלון.
סרט זה (שוב) מחזיר את מייקל לחיים בהסבר על כך שהוא התחלף עם אדם אחר ממש לפני שלורי הרגה אותו.
בתחילת הסרט מייקל הורג את לורי ואז מגלה שהתחילו לצלם תוכנית ריאליטי בביתו.
למרות שזה המשך ישיר לסרט הקודם, אין כל התייחסות לדברים שקרו בסרט הקודם, הסרט הזה מרגיש לא קשור בכלל לסדרת הסרטים והעלילה הריקנית שלו.
וכמובן שסרט זה הורס את הסיום הקליימטי של הסרט הקודם שבאמת נתן תחושה של סיום טרילוגיה.
כישלון הסרט הזה הביא למוות זמני נוסף של סדרת הסרטים.
בשנת 2007 יצא הרימייק של רוב זומבי.
הרימייק התחיל המשכיות חדשה המתעלמת לחלוטין מכל הסרטים הקודמים.
בשנת 2009 יצא הסרט השני בהמשכיות הזו.
עקב הכישלון של הסרט הזה, הסרט השלישי בציר הזמן של הרימייק בוטל.
באוקטובר 2018 ייצא סרט נוסף אשר מתחיל המשכיות נוספת ואמור להיות הסרט האחרון בהחלט.
סרט זה הוא המשך של הסרט הראשון משנת 1978 והוא מתעלם לחלוטין מכל הסרטים שבאו לאחר מכן.
ללורי יש בת בשם קארן (ואילו ג'יימי מציר הזמן הראשון וג'ון מציר הזמן השני אינם קיימים) ואילו מייקל נתפס ונכלא למשך ארבעים שנה לאחר סיום הסרט הראשון.
בסך הכול קיימים ארבעה צירי זמן שונים:
ציר הזמן של ג'יימי: ליל המסכות, ליל המסכות 2, ליל המסכות 4: שובו של מייקל מאיירס, ליל המסכות 5: הנקמה של מייקל מאיירס, ליל המסכות: הקללה של מייקל מאיירס.
ציר הזמן של לורי: ליל המסכות, ליל המסכות 2, ליל המסכות: 20 שנה אחרי, ליל המסכות: תחיית המתים.
ציר הזמן הסופי: ליל המסכות, ליל המסכות 2018.
ליל המסכות 3: עונת המכשפה הוא סרט נפרד שאינו קשור בכלל לסדרת הסרטים הראשית.
סרט תאריך יציאה תקציב סכום הכנסות הערות ארצות הברית
|3. "ליל המסכות 3: עונת המכשפה"
|4. "ליל המסכות 4: שובו של מייקל מאיירס"
|5. "ליל המסכות 5: הנקמה של מייקל מאיירס"
|6. "ליל המסכות: הקללה של מייקל מאיירס"
|8. "ליל המסכות: תחיית המתים"
ליל המשטרות או בשמו המקורי, מבצע פולים (או מבצע פוליס), נערך בלילה שבין 21 ו-22 בפברואר 1946 (כ"א באדר א' ה'תש"ו), על ידי תנועת המרי העברי, נגד תחנות משטרה בריטיות שבהן היו בסיסים של יחידות המשטרה הניידת.
המבצע בוצע על ידי יחידות פלמ"ח שתוגברו בחלק מהמקרים באנשי "ההגנה".
הפעולה נחלה הצלחה חלקית ובהתקלות שהייתה בין הכוח הפושט ובין כוחות המשטרה בתחנת המשטרה בשרונה (כיום הקריה בתל אביב) נהרגו ארבעה אנשי "ההגנה".
המשטרה הבריטית הניידת (PMF) נחשבה כיחידה המובחרת ביותר של משטרת המנדט.
היא צוידה בשריוניות שחומשו בתותח 2 ליטראות ועיקר פעולותיה מול היישוב העברי היו בדיכוי פעולות המחתרות, דבר שהביא לכך שאנשי היישוב רחשו לה איבה רבה.
הנהגת תנועת המרי העברי חרגה, לראשונה, ממדיניותה הרגילה שבה בוצעו פעולות תקיפה כתגובה לפעולות הבריטים או שהפעולות הוגבלו ליעדים הקשורים ישירות לנושאי ההעפלה וההתיישבות.
מטרת המבצע הייתה צבאית גרידא והיא כוונה לפגוע במתקנים, בכלי רכב וביוקרתה של המשטרה הבריטית.
הפעולה בוצעה שלושה לילות לאחר פיצוץ תחנת הרדאר על הכרמל כדי להגביר את מרכיב ההפתעה, תחת הנחתם של מארגני הפעולה שהבריטים סוברים כי תנועת המרי לא מסוגלת להוציא אל הפועל מבצעים מורכבים בסמיכות רבה.
לקראת סוף 21 בפברואר 1946 יצאו ארבעה כוחות של הפלמ"ח וההגנה לתקוף ארבע תחנות משטרה בריטיות בהן חנו פלוגות המשטרה הניידת PMF.
תוכנן כי שעת הפתיחה של כל התקיפות תהיה 22:30, אולם היעדר מכשירי קשר אצל כוחות תנועת המרי מנע תיאום בין הכוחות וכך, כוחות שהתעכבו בגלל סיבות שונות מצאו בחלק המקרים את שוטרי המשטרות בכוננות לתקיפה, לאחר שידיעות על תקיפת המשטרות בשפרעם ובכפר ויתקין הגיעו אל שאר תחנות ובסיסי המשטרה הבריטיים.
תחנת המשטרה בשפרעם (מצודת טיגארט; בעבר המרכז ללימודי משטרה) – כוח מהגדוד הראשון של הפלמ"ח בפיקודו של עודד מסר פוצץ אגף במבנה תחנת המשטרה שכלל גם את המגדל, פגע בכלי רכב ונסוג לקיבוץ אלונים ללא נפגעים.
קצין משטרה בריטי נפצע וארבעה אזרחים בריטיים נפצעו כתוצאה מההדף.
תחנת המשטרה בכפר ויתקין – כוח מהגדוד הרביעי של הפלמ"ח בפיקודו של משה בן דרור פגע במחסן הדלק, בארבע משאיות צבאיות ובמספר שריוניות.
לטענת העיתון הערבי "א-דיפאע", הפעולה סוכלה על ידי שוטר ערבי בתחנה שגילה את התוקפים וירה לעברם.
תחנת המשטרה בג'נין (מצודת טיגארט) – כוח מהגדוד השלישי של הפלמ"ח בפיקודו של חיים אבינועם הגיע באיחור, נחשף ונסוג.
בשרונה – כוח מהגדוד השני של הפלמ"ח ומחי"ש תל אביב בפיקודו של דני מס.
כדי לא לסכן את הנשק בדרכים הוחלט כי את הנשק יספק סניף ההגנה המקומי.
הנשק הגיע באיחור ועיכב את יציאת הכוח.
הכוח נלכד במארב בריטי מתוכנן בתוככי המחנה, למרות האש הכבדה, ממנה נהרגו ארבעה לוחמים, הצליחו התוקפים לפוצץ מספר משוריינים.
זה היה הקרב הראשון של הפלמ"ח בו נפלו לוחמים במהלך לחימה.
על שמם רחוב הארבעה בתל אביב.
במישור הפוליטי המבצע נחל ניצחון מעצם סיקורו בתקשורת הבריטית .
בהיבט הצבאי, כוח עברי חמוש הצליח לחדור למחנה המרכזי של הבריטים בתל אביב, למרות הכוננות המבצעית, להסב נזק ולסגת תחת אש.
תוצאה אחרת הייתה השתוללות כתגובה של חיילים בריטים בתל אביב ובסביבתה.
בהשתוללות זו נפצעו עשרות אזרחים ונפגע רכוש יהודי.
לארבעת הנופלים נערכה לוויה המונית בה נכחו כ-50,000 איש.
הלוויה, שנערכה בבית העלמין בנחלת יצחק במזג אוויר סוער, הפכה למפגן תמיכה של תושבי תל אביב בפעולת המחתרות וביטא את התגייסותם למאבק בשלטון הבריטי.
ליל הצייד (באנגלית - The Night of the Hunter) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1955. הסרט, פנטזיית אימה גותית, הוא הסרט היחיד שביים השחקן הבריטי צ'ארלס לוטון.
בסרט מככבים רוברט מיצ'ם ושלי וינטרס.
הסרט מבוסס על ספר בשם "ליל הצייד" מאת הסופר האמריקאי דייוויס גראב שיצא לאור בשנת 1953, המספר את סיפורו של מטיף פסיכופת, רוצח נשים סדרתי, הרודף אחר אוצר המוחזק על ידי שני ילדים.
הספר, שעובד למסך הקולנוע על ידי התסריטאי ג'יימס אגי בשיתוף פעולה עם לוטון, מבוסס על מקרה אמיתי של אדם בשם הארי פאוארס שנתלה בשנת 1932 בשל רציחתן של שתי אלמנות ושלושה ילדים בעיירה קלרקסבורג שבווירג'יניה המערבית.
הסרט, שצולם בשחור לבן, הוא יצירה אקספרסיוניסטית ברוח הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני.
על אף שהסרט נחשב לסרט אפל, הוא שונה מאוד מיצירות אחרות של הקולנוע ההוליוודי בשנות ה-40 ובשנות ה-50. על אף שהסרט לא זכה להכרה ולהצלחה גדולה בזמן שיצא אל האקרנים, הוא השפיע על דורות של במאי קולנוע נודעים.
ב-1992 נבחר הסרט "ליל הצייד" לשימור על ידי ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית, לאחר שספריית הקונגרס הכריזה כי הוא "משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית".
הסרט נפתח בתמונתה של אישה בשנות השישים לחייה (מאוחר יותר יתברר ששמה רייצ'ל קופר, בגילומה של ליליאן גיש) המדברת בפני ילדים.
ראשה של האישה וראשיהם של הילדים נראים על רקע של חלל זרוּע כוכבים.
האישה מדברת על התמימות שבילדות, ועל הצורך להיזהר מאנשים המתנהגים כזאב בעור של כבש.
לאחר פתיחה זו מתחיל הסרט עצמו, המתרחש בווירג'יניה המערבית, לאורך נהר אוהיו בשנות ה-30, בתקופת השפל הגדול.
בבית אחוזה כפרי משחקים ילדים בתמימות במחבואים.
אחד מהם מנסה להתחבא במרתף, אך לזוועתו הוא מוצא שם גוויית אישה שנרצחה לפני זמן קצר.
הסרט ממשיך ומראה את האנטי-גיבור הארי פאואל (רוברט מיצ'ם), גבר צעיר, לבוש כמטיף - חולצה לבנה וחליפה שחורה, בעל כובע שחור, הנוהג במכונית תוך שהוא מדבר לעצמו על המשימה שהאל הטיל עליו, להעניש את הנשים החטאות, המכשילות את הגברים.
הוא נכנס למופע בורלסקה, ותוך שהוא צופה בריקודים המפתים אגרופו מתכווץ.
נראה כי על פרקי אצבעותיו מקועקעות המילים "אהבה" ו"שנאה".
הוא שולף סכין קפיצית מכיסו, אך לפתע פורצים שוטרים לאולם ועוצרים אותו בשל גנבת המכונית.
השופט אינו מאמין לדבריו כי הוא שליח האל, ושולח אותו למאסר.
בבית כפרי קטן משחקים ג'ון ופרל.
ג'ון הוא ילד כבן עשר, ופרל ילדה כבת חמש.
פרל משחקת בבובתה, כאשר אביהם, בן הרפר (פיטר גרייבס), פורץ למקום בריצה.
הוא מספר להם כי שדד בנק, והרג שוטרים, על מנת להשיג להם כסף למחייתם.
הוא נותן את הכסף לג'ון ומשביע אותו שלא לגלות לאיש לעולם היכן הכסף.
לאחר שהוא מוסר את הכסף לג'ון, מגיעים למקום שוטרים, ועוצרים אותו.
הרפר נדון למוות בתלייה, וחולק את תאו עם פאואל.
פאואל יודע שהכסף ששדד הרפר לא נמצא מעולם, והוא מנסה לפתות את הרפר לספר לו היכן חבוי הכסף.
אך הרפר אינו מוכן לספר.
בשנתו הוא ממלמל את הפסוק מספר ישעיהו, יא ו' - "ונער קטן נוהג בם".
בעיירה בה גרים ג'ון ופרל, לועגים להם הילדים על כך שאביהם נתלה.
הם שרים להם שירי לעג המספרים על התלייה, ומציירים בגיר אדם תלוי.
ג'ון עוזב את בית הספר עם אחותו פרל, והם משוטטים בעיירה עד שהם נפגשים עם אמם, וילה (שלי וינטרס), בחנות המכולת המקומית השייכת לזוג בשם ספון.
ג'ון מבקר גם את חברו, זקן מתבודד ותמהוני בשם בירדי, והם שטים בנהר בסירה.
באותו הלילה ג'ון מספר לפרל סיפור בחדר השינה שלהם, כאשר צל דמותו של פאואל, המטיף, מתגלה בחדרם.
פאואל הגיע באותו היום לעיירה, על מנת למצוא את הילדים ואת הכסף.
וילה מתאהבת בפאואל, המספר לה כי בעלה ביקש ממנה לדאוג לה ולילדיהם בטרם נתלה, ועושה רושם עז על אנשי העיירה.
הוא שר ללא הרף פזמון דתי "נשען על הזרועות הנצחיות" (Leaning on the Everlasting Arms), ומסביר לאנשי העיירה את משמעות הקעקוע על זרועותיו.
יד שמאל, עליה מקועקעת המילה "שנאה" היא היד בה הרג קין את הבל, והיא במאבק נצחי עם יד ימין עליה מקועקעת המילה "אהבה".
מסונוורת מאהבתה, נישאת וילה לפאואל.
בליל כלולותיהם מנסה וילה לפתות את פאואל, אך זה נמנע מיחסים גופניים עמה, ודורש ממנה "להיות טהורה".
פאואל חוקר ללא הרף את הילדים על מיקומו של הכסף, לאחר שסיפר לכל אנשי העיירה ולווילה כי הרפר סיפר לו שהכסף נמצא בקרקעית הנהר.
פרל כמעט ומתפתה לגלות לו, אך ג'ון מזכיר לה את שבועתה שלא לגלות את מקומו של הכסף.
פרל לוקחת כמה שטרות וגוזרת מהן בובות נייר.
מסתבר שהכסף מוחבא בבובה אותה היא נושאת לכל מקום.
פאואל ווילה הופכים למטיפים, כאשר וילה מספרת כיצד תאוותה לתכשיטים ושמלות הביאה את בעלה להרוג אדם כדי לשדוד את הכסף.
לילה אחד שבה וילה הביתה במפתיע, ושומעת כיצד פאואל חוקר את ג'ון באלימות באשר למקומו של הכסף.
היא מבינה כי פאואל אינו רוצה בה ובקרבתה אלא בכסף.
היא אינה מתעמתת אתו, אלא עולה עמו לחדרה, כששניהם מבינים שהמסכה הוסרה.
היא נשכבת במיטה ובשלווה אומרת לפאואל שהאל שלח אותו אליה לטהר אותה מחטאיה.
הוא שולף את הסכין הקפיצית ורוצח אותה.
ג'ון מתעורר משנתו למשמע קול המכונית הנוסעת.
למחרת מספר פאואל לזוג ספון כי וילה נמלטה, כפי הנראה עם מאהב זר, מתופף שליווה אותם באסיפות התפילה.
אך בירדי, השט בסירה, רואה את גופתה של וילה בתוך המכונית על קרקעית הנהר.
הוא אינו מספר זאת לאיש מחשש שיואשם ברצח.
פאואל שב לבית, ומאיים על הילדים כי יגלו לו את מקומו של הכסף.
הם מפתים אותו לרדת למרתף, ושם הם נועלים אותו.
אך במהלך המאבק מבין פאואל שהכסף בתוך הבובה.
הילדים נמלטים, בתחילה לביתו של בירדי, אך לאחר שהם רואים שהוא שיכור וחסר אונים, הם לוקחים את הסירה ומתחילים לשוט במורד הנהר.
פאואל מגלה אותם, וכמעט ומצליח לתפוס אותם, אך הם מצליחים להימלט עם הסירה בטרם יאחז בה.
פאואל משאיר מאחוריו מכתב בו הוא מספר כי יצא עם הילדים לחווה של אחותו על מנת להימלט מהזכרונות הרעים הקשורים בבית.
הוא הורג חוואי וגונב את סוסו, ומתחיל לחפש אחר הילדים במורד הנהר.
הילדים שטים בסירה, ומתחבאים במחסנים ומתבנים לאורך הדרך.
הנוף הנגלה הוא נוף של עוני האופייני לארצות הברית בתקופת השפל הגדול, אך הבמאי לוטון מקפיד להראות גם את מראות הטבע לאורך נהר אוהיו.
לאורך מסעם של הילדים נראה צילו של פאואל העוקב אחריהם עם סוסו, כשהוא שר את שירו "נשען על הזרועות הנצחיות".
לבסוף מוצאים הילדים מקלט בחוותה של רייצ'ל קופר, אישה כבת שישים המגדלת ילדים בגילאים שונים, שאינם ילדיה.
היא רוחצת אותם, דואגת להם, ומצרפת אותם למשפחה.
היא מספרת להם את סיפורי התנ"ך, ומספרת על משה שנמצא בתיבה כשם שג'ון ופרל נמצאו בסירה.
הגדולה מבין הילדים, רובי, נערה מתבגרת, נוהגת ללכת לעיר באמתלה של שיעורי תפירה ולהיפגש שם עם גברים.
פאואל מוצא אותה, מפתה אותה, ומקבל ממנה מידע על מיקומם של הילדים.
היא מתוודה על העניין בפני רייצ'ל הממתינה לבואו של פאואל.
פאואל מגיע על סוסו לחווה, ודורש לקבל את הילדים בתואנה שהוא אביהם.
אך רייצ'ל מגלה את שקריו ודורשת שיעזוב.
הוא עוזב על סוסו ומבטיח כי יחזור.
באותו הלילה מספרת רייצ'ל לילדים את הסיפור על הורדוס שרצה להרוג את כל הילדים על מנת להרוג את ישו התינוק.
לאחר מכן היא ממתינה לפאואל כשרובה בידה.
כשהוא מגיע ושר את שירו "נשענים" היא עונה לו בשירה.
הוא עומד ומאיים עליה בסכינו כשהיא מאיימת עליו עם הרובה.
חתול המיילל בחשיכה מפחיד את שניהם, רייצ'ל יורה ופוגעת ברגלו של פאואל.
הוא מסתתר באסם, ורייצ'ל מתקשרת ומדווחת למשטרה.
עם בוקר מגיעים השוטרים ועוצרים את פאואל בחשד לרצח וילה הרפר.
ג'ון, הרואה את השוטרים עוצרים את פאואל, כשם שעצרו את אביו, נתקף ברגשות סוערים.
הוא צועק "לא, לא" ומכה בפאואל בבובה.
הבובה נקרעת, והכסף נשפך מתוכה.
בבית המשפט עומד פאואל לדין על רצח 25 אלמנות.
ג'ון, שנקרא להעיד, אינו מצליח להביא עצמו לזהות את פאואל כאיש שרצח את אמו.
הקהל הנזעם רוצה לערוך בפאואל לינץ', אך המשטרה מצליחה להבריח אותו מהמקום.
רובי בוכה שהיא רוצה את שחרורו כי היא עדיין מאוהבת בו.
הסרט מסתיים בחג המולד בבית רייצ'ל.
רייצ'ל וילדיה, ובהם ג'ון ופרל, מחלקים זה לזה מתנות.
רייצ'ל מביטה אל המצלמה ומספרת על כוח הסבל של הילדים.
סאלי ג'יין ברוס: פרל הארפר.
הסרט עוסק בנושאים רבים - האמונה הדתית, המאבק בין הטוב לרע, האישה כמפתה, תום הילדות.
דמותו של הארי פאואל כולה רוע צרוף, ואילו דמותה של רייצ'ל קופר היא הטוב בהתגלמותו.
הילדים לכודים בין שני הקטבים, ומנסים להגיע ממקום הרוע אל המקום בו שורר הטוב, באמצעות השיט בנהר, בו מודגש הטבע הפראי של נהר אוהיו.
המאבק בין הטוב לרע אינו רק חיצוני, אלא גם פנימי, ומסומל במילים המקועקעות על ידיו של פאואל.
הדימוי החזותי שנוצר מכך הוא כה חזק, עד ששוחזר בסרטים רבים לאחר מכן.
ברוס ספרינגסטין הזכיר דימוי זה בשירו "Cautious man".
במאי 2011, כאשר הגיע הבמאי לארס פון טרייר לפסטיבל קאן וחשף במסיבת עיתונאים את הערצתו להיטלר, חשף כי על פרקי אצבעותיו מקועקעת המילה Fuck בדומה לקעקועי גיבור "ליל הצייד".
סגנונו של הסרט קשה מאוד להגדרה.
רבים, ובהם אתר הסרטים IMDb, מגדירים אותו כ"סרט אפל", ואכן מבחינת הנושאים, הצילום, ומאפיינים רבים אחרים, מדובר בסרט אפל לכל דבר, שיצא בתקופת הזוהר של הז'אנר.
אחרים סבורים שבשל העובדה שהאלמנט המרכזי בסרט האפל, העמימות המוסרית, נעדר מהסרט שכל כולו מאבק של הטוב ברע, אין המדובר בסרט אפל.
מבחינה סגנונית הסרט הולך בעקבות הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני בצילום שחור-לבן, במשחק מוגזם, בתפאורה מלאכותית.
סצנות רבות נראות כאילו יצאו ישירות מגרמניה בשנות ה-20, כגון הסצנה בה מופיע לפתע צילו של המטיף הרצחני בחדרם של הילדים, או סצנת הרצח, המצולמת כולה בתפאורה בולטת, המזכירה כנסייה גותית, וכוללת משחקי אור וצל המשתלבים באווירה הכללית של הסרט ושל הסצנה.
מקור סגנוני נוסף ובולט הוא הקולנוען ד.
גריפית, כאשר ההומאז' מתבטא לא רק מבחינה קולנועית, במשחקי האור והצל שהיו אופייניים לגריפית', בסמליות, ובמעברים הארכאיים בין הסצנות האופייניים לגריפית', אלא גם בנוכחותה של ליליאן גיש, השחקנית המזוהה עם סרטיו של גריפית'.
לאווירה מוסיפה המוזיקה של ולטר שומן ששילב שירי ילדים והמנונים דתיים, המוסיפים אווירה מהפנטת וטעונה, כאשר שיר הנושא "נשען על הזרועות הנצחיות" חוזר לאורך כל הדרך.
הרוח החיה מאחורי הפקת הסרט היה המפיק פול גרגורי.
גרגורי פנה אל צ'ארלס לוטון בבקשה לביים את הסרט, לאחר שרכש את הזכויות לספרו של דייוויס גראב שיצא לאור כשנתיים לפני כן, והאמין כי לוטון הוא האיש שיכול לשמור על רוחו המיוחדת של הספר.
לוטון התנסה בבימוי בשנת 1948, כאשר לקח חלק בבימוי הסרט "האיש על מגדל אייפל" לצדו של ברג'ס מרדית', אך מרדית' הוא שקיבל את הקרדיט על בימוי הסרט.
כצלם נבחר סטנלי קורטז בעל הסגנון הייחודי, הידוע בשל צילום הסרט "האמברסונים המופלאים" בשנת 1942 בהדרכת הבמאי אורסון וולס.
אגי היה אלכוהוליסט, בשלבים אחרונים של דעיכה ממחלתו.
לוטון נטל חלק נכבד בכתיבת התסריט.
במשך שנים הייתה הסברה כי לוטון כתב מחדש את התסריט לאחר שהנוסח שאגי הוציא מתחת ידו היה בלתי ניתן לצילום, אך בשנת 2004 התגלה עותק הטיוטה הראשונה של אגי, שהיה כמעט זהה לסרט המוגמר.
לתפקיד הראשי נבחנה מועמדותם של מספר שחקנים, ובחירתו הראשונה של לוטון הייתה בגרי קופר, אך לבסוף נבחר מיצ'ם, שהעניק לתפקיד את אופיו המיוחד והפך אותו לאחד מתפקידי הנבלים הזכורים בהיסטוריה של הקולנוע האמריקאי.
לוטון בחר במיצ'ם בשל הבוז ששניהם רחשו הן לממסד הדתי, והן לממסד ההוליוודי.
לתפקידי הילדים נבחרו בילי צ'אפין בן ה-12 וסאלי ג'יין ברוס בת ה-7, ששניהם היו שחקנים מקצועיים.
וינטרס נבחרה לתפקיד בשל כך שלמדה בכיתת אומן שבה לימד לוטון.
הסרט צולם ב-36 ימים, ולוח הזמנים הואץ על מנת שמיצ'ם יוכל להמשיך ולשחק בסרט הבא לו התחייב, "לא כזר".
על אף שלוטון פיתח מערכת יחסים מעולה עם מיצ'ם, שלי וינטרס וליליאן גיש ששיחקו את תפקידי הבוגרים הראשיים, הרי שהוא פיתח תיעוב כלפי השחקנים הילדים, שעל אף גילם הצעיר היו שחקנים מקצועיים, לאחר שבילי צ'אפין התגאה בפניו בכך שזכה בפרס פסטיבל מבקרי הקולנוע של ניו יורק.
במהלך הסרט הדריך מיצ'ם את הילדים (צ'אפין וסאלי ג'יין ברוס ששיחקה את פרל), בעוד שלוטון נמנע ממגע עמם.
בזמן יציאתו לאקרנים כשל הסרט בקופות.
חלק מהכישלון ניתן לייחס לפרסום מוטעה, חלק לעובדה שהסרט צולם בשחור לבן והוקרן בפורמט רגיל בפני צופים המצפים לסינמסקופ.
ייתכן שהסרט פשוט הקדים את זמנו, וייתכן שצופי הקולנוע לא אהבו את מיצ'ם, הגברי והסימפתי, בתפקיד רוצח סדרתי פסיכופת.
מכל מקום, לוטון, שהאריך ימים עד שנת 1962, לא ביים עוד סרט נוסף.
הסרט התגלה על ידי דורות מאוחרים יותר של צופי קולנוע, וכיום הוא נחשב ליצירת מופת, ולאחד הסרטים הגדולים של הקולנוע האמריקני.
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט כתב כי "זהו אחד הסרטים המפחידים ביותר עם אחד הנבלים הבלתי נשכחים, ומחזיק מעמד בשתי הנקודות אלו גם אחרי ארבעה עשורים" פולין קייל כתבה, בשנת 1968 כי "זהו אחד הסרטים המפחידים ביותר שנעשו אי פעם".
הסרט השפיע על במאי קולנוע דגולים רבים ובהם מרטין סקורסזה, ג'ים ג'ארמוש, האחים כהן דייוויד לינץ', טרנס מאליק ורבים אחרים.
ליל המדענים והמדעניות האירופי (עד 2018 נקרא בישראל "ליל המדענים האירופי") הוא פסטיבל מדע שנתי המתקיים במוסדות מחקר ומדע באירופה ובישראל בתמיכת האיחוד האירופי.
"ליל המדענים והמדעניות האירופי" נוסד על ידי האיחוד האירופי בשנת 2005, והוא ממומן על ידי האיחוד האירופי במסגרת קרן מארי קירי של הנציבות האירופאית.
הוא מתקיים מדי שנה ביום שישי האחרון של חודש ספטמבר, במוסדות מחקר רבים באירופה.
באירוע משתתפים מוסדות מכ – 30 מדינות וממעל 300 ערים.
מיזמים וארגונים שיכולים לקבל מימון מטעם האיחוד האירופי לעריכת האירועים השונים הם פעילויות לעידוד מחקר מדעי בקרב אנשים צעירים בקהילה, אשר נוסדו במדינות האיחוד האירופי.
"ליל המדענים והמדעניות האירופי" מתקיים בישראל החל משנת 2007, ביוזמת ובמימון האיחוד האירופי, בתמיכת משרד המדע והטכנולוגיה.
במסגרת האירוע, למשך מספר שעות בשעות הערב של יום חמישי הקודם ליום שישי האחרון של ספטמבר, פותחים במקביל מוסדות מחקר ומדע ומוזיאוני המדע את שעריהם לקהל הרחב ללא תשלום.
המוסדות מציעים מפגשים עם מדענים ומדעניות, סיורים במעבדות, הרצאות, מופעים, הדגמות וסדנאות.
מטרת האירוע היא לאפשר לציבור הרחב להתוודע מקרוב אל הפעילות הנערכת במוסדות המחקר והמדע ולהנגיש המדע לציבור.
מדי שנה משתתפים קרוב ל-60,000 אנשים בפעילויות בכ-14 מוקדים ברחבי הארץ.
בישראל האירוע מתקיים בחסות משרד המדע והטכנולוגיה המקיים מדי שנה גם אירוע ארצי מאחד במוסדות, נוסף לפעילויות האחרות המתקיימות בכל מוסד:
בשנת 2011 השתתפו 4,207 אנשים בשחזור של ניסוי "הגָן הכימי" שביצע האסטרונאוט אילן רמון בחלל.
בכך קבעו שיא גינס בקטגוריה "שיעור הכימיה הגדול ביותר שנערך ב-13 מקומות במקביל".
בשנת 2012 הוקדש ליל המדענים לציון יום הולדתו המאה של אלן טיורינג והתקיים בו מבחן טיורינג בהשתתפות הקהל שבדק האם המחשב יכול לעבוד על בני אדם ולהתחזות לאדם.
בשנת 2013 עסק האירוע בנושא החלל, לרגל ציון עשור לאסון מעבורת החלל קולומביה STS-107, עליה היה האסטרונאוט הישראלי הראשון אילן רמון.
לרגל האירוע שלח ראש נאס"א צ'ארלס בולדן מסר מיוחד למשתתפי האירועים.
בשנת 2014 ליל המדענים התקיים בסימן מדעי הים וכלל, בין היתר, הרצאות אודות המדע העומד מאחורי הצלילה והשיט, האוצרות הארכאולוגים שבקרקעית הים התיכון, שונית האלמוגים והמערכת האקולוגית בימים וטכנולוגיות בתחומי הפקת מי שתייה.
לרגל האירוע נערך התרגיל הגדול בישראל בחוכמת ההמונים בשאלה - כמה מלח יש בים המלח.
בספטמבר 2015 התקיים ליל המדענים בנושא מדעי המוח.
בספטמבר 2016 התקיים ליל המדענים בנושא משחוק ומשחקים.
בספטמבר 2017 התקיים ליל המדענים בנושא "חקר העתיד: האנושות בשנת 2050".
במסגרת האירוע הוכנה קפסולת זמן אשר הוטמנה מתחת לבניין הספרייה הלאומית בירושלים.
בספטמבר 2018 התקיים ליל המדענים בסימן "70 שנה של חדשנות ישראלית" ועסק בין היתר בהתפתחויות טכנולוגיות ומדעיות מאז קום המדינה.
ב-19 בספטמבר 2019 התקיים ליל המדענים בישראל תחת הכותרת "Ideas Come True - מרעיון למציאות".
כמו כן התקבלה החלטה במשרד המדע להוסיף את המילה "והמדעניות" ושהוא יקרא "ליל המדענים והמדעניות האירופי בישראל".
בשנת 2020 בעקבות מגפת הקורונה התקיים ליל המדענים והמדעניות במוסדות רבים ב-3 בדצמבר בצורה מקוונת בלבד ולא במתכונתו הרגילה בחודש ספטמבר.
הנושא שנבחר לשנה זו הוא "מדע יוצר מציאות" (Science Creates Reality).
בשנת 2021 לא התקיים אירוע ליל המדענים והמדעניות בישראל בשל עלייה במספר החולים בקורונה ובהתאם להנחיות משרד הבריאות.
בשנים 2022 ו-2023 לא התקיים אירוע ליל המדענים והמדעניות בישראל במתכונתו הרגילה.
בשנת 2024 ליל המדענים והמדעניות התקיים במתכונת היברידית ביום חמישי 26.9.2024 בנושא Invest in the unknown.
בשנת 2025 ליל המדענים צפוי להתקיים ביום חמישי 18.9.2025 בנושא: חיים מלאי חדשנות - Innovate your life.
ליל המתים החיים הוא סרט אימה אמריקני משנת 1968 בבימויו של ג'ורג' רומרו.
ברברה (ג'ודית או'דאה) ואחיה ג'וני (ראסל סטריינר) מגיעים לביקור בבית הקברות בו נטמן אביהם המנוח.
ג'וני מזכיר לברברה כיצד נהג להפחיד אותה בילדותם בסיפורים אודות מפלצות ומנסה להפחידה כשאומר לה ש"הן באות לתפוס אותך" (השורה שנהייתה לסימן ההיכר של הסרט); הוא מצביע על אדם מוזר בעל הופעה מעוותת הנמצא בבית הקברות, ומתלוצץ כי אותו אדם הוא מפלצת שכזו.
לאחר מכן תוקף האדם את ברברה והיא צועקת לעזרה.
ג'וני נחלץ לעזרתה, ומתפתחת קטטה בה מפיל האיש את ג'וני ארצה; ראשו נחבט ממצבה והוא נהרג.
ברברה נמלטת לחווה הנמצאת בקרבת מקום, נועלת את הדלת, ומתחילה לסייר בבית.
במטבח היא מוצאת סכין להגנתה.
היא מנסה להזעיק עזרה דרך הטלפון, אך לשווא.
היא עולה לקומה השנייה של הבית, ומגלה גופת אישה שבשרה נרקב עד לגולגולתה.
ברברה מקיאה ומנסה להימלט מהבית.
אז מגיע בן (דוויין ג'ונס) ודוחף אותה פנימה בנימוס.
בן מבצר את הבית מחלקי רהיטים, והוא מבקש את עזרת ברברה במלאכתו.
הוא מספר לה כי גופות הקבורות באזור החלו לקום לתחייה, וכי הן ניזונות מבשרם של אנשים חיים, ולכן הוא תופס מחסה בבית החווה.
בן וברברה מגלים שני זוגות נוספים המסתתרים בבית: הארי קופר (קרל הארדמן) והלן קופר (מרילין איסטמן), וזוג צעיר נוסף – תום (קית' ויין) וג'ודי (ג'ודית ריילי).
בבית נמצאת גם קארן (קיירה שון), בתם של הארי והלן, אשר ננשכה בידי אחת מהגופות המהלכות וכתוצאה מכך היא לוקה במחלה קשה ונדירה המשתקת את ידיה ורגליה, והיא בקושי מזיזה את ראשה ומדברת.