tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1942 החלה סדרת סרטים בו כל הדמויות היו גרסאות שונות של דמותו של גופי.
הראשון בסדרה זו הייתה "כיצד לשחק כדור בסיס" (How to Play Baseball).
בשנת 1944 שב קולוויג לעבוד עם דיסני, והדמות שבה לדבר בסרטים.
בשנות ה-50, בעקבות הלך הרוח בארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה, מתוארת דמותו של גופי כאיש משפחה הנאבק בקשיי היומיום - הוא מנסה לעשות דיאטה, לוותר על עישון, ולגדל את ילדיו.
הרעיון להציג את גופי כאיש משפחה היה רעיון של וולט דיסני שניסה לשנות את אפיון דמותו של גופי, מדמות של כפרי טיפש, לדמותו של אמריקאי ממוצע תושב הפרוורים.
שמה של הדמות בתקופה זו לא היה "גופי" אלא "ג'ורג' גיף" (George Geef), וכאשר הדמות הופיעה כמספר דמויות בסרט, לכל אחת מהדמויות ניתן שם שונה.
בהתאם לשינוי התדמיתי, שונה גם אופן ציור הדמות - העיניים והגבות קטנו על מנת לתת לגופי מראה יותר אינטליגנטי, וכל גופו נצבע בצבע גוף ולא בשחור ולבן.
בעקבות הסרט משנת 1965 צרותיו של גופי בכביש המהיר (Goofy's Freeway Troubles) בו כיכבה הדמות, הופיעה הדמות בדמות אורח במספר סרטים, אך במשך זמן רב לא כיכבה.
הדמות הופיע במי הפליל את רוג'ר ראביט ובגופי: שיגעון הכדורגל אשר היה אמור לצאת לאקרנים ב-1984 אולם לבסוף הוקרן בטלוויזיה רק בשנת 1987. לאחר מותו של קולוויג, מספר שחקנים דיבבו את גופו, עד שביל פארמר היה למדבב הרשמי של הדמות.
הדמות שבה לככב בסדרות וסרטים בשנות ה-90 עת החלה הקרנת סדרת הטלוויזיה השכונה של גופי.
בשנת 1995 יצא לאקרנים הסרט גופי: הסרט ובשנת 2000 יצא ישירות לצפייה ביתית הסרט גופי הולך לקולג'.
גופי השתתף בסדרות בית העכבר (House of Mouse) ומועדון החברים של מיקי מאוס, ובסרט מלך האריות 3.
גופי השתתף בסדרה מיקי מאוס: מכוניות המירוץ.
גופי השתתף בסדרות מיקי מאוס: כייף של בית וגופי בכיצד להישאר בבית.
3. 1940 - מפוצץ המזוודות (Baggage Buster)
6. 1942 - כיצד משחקים בייסבול (How to Play Baseball)
10. 1942 - אל גאוצ'ו גופי (El Gaucho Goofy) (במקור נקרא הסרט בשם "סלודוס אמיגוס" (Saludos Amigos))
14. 1944 - כיצד לשחק כדורגל אמריקאי (How to Play Football)
17. 1945 - פשיטת רגל קליפורנית (Californy'er Bust)
24. 1949 - התעמלות קרקע של גופי (Goofy Gymnastics)
במקור הופיעה בסרט "הדרקון העקש"
33. 1951 - כיצד להתעשר במהירות (Get Rich Quick)
50. 1965 - בעיותיו של גופי בכביש המהיר (Goofy's Freeway Troubles)
57. 2007 - כיצד לחבר את מערכת הקולנוע הביתי שלך (How to Hook Up Your Home Theater)
דמות אורח בסרטי דונלד דק
בנוסף על השתתפותו בסרטים כדמות מרכזית, וכדמות אורח בסרטים בהם מיקי מאוס היה הדמות המרכזית, השתתף גופי כדמות ראשית לצידו של דונלד דק בסדרה של סרטונים קצרים:
גם דמותו של גופי שהופיע בקומיקס נקראה בראשיתה "דיפי דואוג" (Dippy Dawg) אבל במהרה, בשנת 1936, שונה שם הדמות ל"גופי".
בשנים הראשונות, על פי הקומיקס, לא אהדו יתר הדמויות את גופי וראו בו כדמות טרחנית המתערבת שלא לצורך, אולם עם השנים תיאר הקומיקס יחסים של חיבה בין הדמויות.
הקומיקס שצוירו על ידי פלויד דוטפרדסון עבור דיסני עקבו אחרי עלילת הסרטים, ובקומיקס כיכבו דונלד וגופי כדמויות משנה לצד מיקי מאוס, אולם במהרה זכה דונלד דאק לפופולריות רבה, ולסדרת קומיקס בה כיכב לבדו, נותר גופי כדמות משנה לצד מיקי.
בשנות ה-90 פורסמה מחדש סדרה קומיקס בה מככב גופי בשם "הרפתקאות גופי", אולם הסדרה לא זכתה להצלחה כלכלית, ולאחר 17 חוברות היא הופסקה.
יורם יוספסברג (2007- עד היום)
גוף שני יחיד הוא ספרו השלישי של העיתונאי סייד קשוע.
הספר יצא בשנת 2010 בהוצאת כתר.
על ספר זה הוענק לקשוע פרס ברנשטיין לרומן עברי מקורי לשנת 2011.
הספר מורכב משני סיפורים הנראים כנפרדים זה מזה, אולם בפרקו האחרון של הספר הם משתלבים זה בזה.
הסיפור הראשון הוא של עורך דין ערבי עשיר ומחושב, שמצוין בסיפור אך ורק כ"עורך הדין".
יום אחד, לאחר ארוחת ערב עם חברים הנמנים גם הם עם האליטה של החברה הערבית, הוא מגלה פתק הממוען לגבר בכתב ידה של אשתו, בספר שרכש, הגורם לו לחשוד שאשתו בוגדת בו.
לאחר הזעם הראשוני, בגללו הוא נאחז טירוף, הוא מבצע פעולות חקירה שונות בניסיון לגלות מיהו אותו גבר ששמו, יונתן, כתוב בראש הספרים שרכש.
הסיפור השני מביא את סיפור חייו של סטודנט ערבי צעיר, אשר עד מהרה מוצא עבודה בהשגחה בשעות הלילה על צעיר משותק, יונתן שמו, אשר אינו יכול אף לדבר.
הסטודנט הערבי, שסיפורו נכתב בגוף ראשון ושמו נחשף רק בשלב מאוחר בסיפור, רוקם קשר רגשי עם אמו של יונתן, ואט אט לובש את זהותו של בנה.
הוא נרשם ללימודי צילום בבצלאל בשמו של יונתן, ועד מהרה עושה חיל בתחום.
כשהסיפור מתפתח, נחשפת ילדותו הקשה של הסטודנט, אמיר שמו, וכך העובדה שהוא יתום ושאימו והוא נחשפו להטרדות מצד משפחתם והחברה.
בספר זה חוזר קשוע לעסוק בנושא עליו כתב לא אחת בטוריו השונים ובו גם עסק בסדרת הטלוויזיה שיצר, "עבודה ערבית".
הנושא המרכזי הוא המציאות המורכבת של ערבי-ישראלי ומשבר הזהות הנגזר ממציאות זו במדינת ישראל, אשר לעיתים בגינו נראה כי מתנסחת השאיפה להפוך ליהודי.
באחד הפרקים הוא אף כותב את מחשבתו של הסטודנט הערבי ביחס לסטודנטים היהודים: "אני רוצה להיות כמוהם".
כמו כן, הספר עוסק בפערים בתוך החברה הערבית עצמה, ומדובר בו רבות על ההבדלים בין הערבים תושבי המשולש לבין אלה המגיעים ממזרח ירושלים או מהגליל.
על הספר גוף שני יחיד זכה קשוע בפרס ברנשטיין לרומן עברי מקורי לשנת 2011. "ספרו של קשוע מציע מבט סאטירי מרתק על הישראליות ובמיוחד על התודעה הערבית-ישראלית, נושא שלא זכה כמעט לייצוג בספרות העברית", כתבו חברי ועדת הפרס מיכאל גלוזמן, גבריאל צורן ואבידב ליפסקר.
"ההופעה של גוף שני יחיד היא רגע חשוב במסורת מתהווה של כתיבה ערבית בעברית.
כתיבה המאתגרת את גבולות השיח של הספרות העברית ומציעה התבוננות מורכבת ומאתגרת בחברה הישראלית כחברה רב-תרבותית".
גוף שני הוא רומן הביכורים של עפר שלח, המגולל את סיפורו האישי כלוחם וקצין בצנחנים בסדיר ובמילואים בשנים 1977–1981, בטרם פרצה מלחמת לבנון הראשונה, בהן שירת כלוחם וקצין בגדוד 202 של הצנחנים וכסמ"פ פלחה"ן צנחנים, ובמהלכה, הפעם כקצין מילואים.
הספר מסתיים בשירות מילואים נוסף שעושה שלח ב-1983 בלבנון, כמפקד פלוגה בחטיבת צנחנים מובחרת במילואים, בו נפצע קשה ממטען צד ואיבד את עינו.
את הספר כתב שלח כאשר למד בשנים 1986–1988 באוניברסיטת ניו יורק תואר שני בספרות אנגלית וכתיבה.
לימים סיפר שלח כי כתב את הספר משום ש"רציתי להיות אדם שכותב".
גופי: הסרט הוא סרט הנפשה משנת 1995, שנוצר על ידי חברת וולט דיסני, Walt Disney Animation France ו-Walt Disney Animation Australia (מאוחר יותר אולפני דיסניטון).
הוא עלה לאקרנים בבתי הקולנוע ב-7 באפריל 1995 על ידי Walt Disney Pictures.
בסרט, אשר משמש המשך לסדרת הטלוויזיה של דיסני – השכונה של גופי, מופיעות הדמויות מאותה סדרה.
העלילה של הסרט סובבת סביב מערכת היחסים בין "אב ובנו", גופי ומקס, כשגופי מרגיש כי הוא מאבד את מקס.
סרט ההמשך גופי הולך לקולג' יצא ישירות לווידאו בשנת 2000.
מקס הוא בנו היחיד של גופי וקיימים ביניהם יחסים מתוחים.
ביום האחרון של מקס בבית הספר, הוא וחבריו הטובים ביותר פיט-בן ובובי, מתפרצים אל במת האודיטוריום באמצע נאומו של המנהל, מייזור.
הם יוצרים מופע קטן שבו מקס עולה לבמה בתלבושת של זמר הפופ פאוורליין.
המופע מצליח להפוך את מקס לילד מקובל בבית הספר, ואף הוא מרשים את רוקסן, שנערה שבה הוא מאוהב (והיא בו בסתר).
עם זאת, מקס נשלח למשרדו של מייזור אשר מזהיר את גופי כי מעשיו של מקס עשויים להביא אותו לעונשים כבדים.
רוקסן מדברת עם מקס ומסכימה ללכת איתו להופעה של פאוורליין שתשודר בשידור חי.
גופי המודאג מחליט לקחת את מקס למסע דיג באגם דסטיני אשר באיידהו, והם נוסעים בעקבות מפת המסלול למקום אליו אביו של גופי לקח אותו בילדותו.
מקס מנסה לספר לאביו על המסיבה אשר הוא ורוקסן מתכננים ללכת אליה, אבל גופי מסרב לשתף פעולה ודוחף אותו הישר אל תוך המכונית.
מקס עוצר ליד ביתה של רוקסן על מנת לבטל את פגישתם, אבל כאשר רוקסן אומרת שהיא פשוט תלך עם מישהו אחר, מקס בודה סיפור שאביו מכיר את פאוורליין, וכי הם יהיו איתו על הבמה בהופעה.
גופי מתכנן את הטיול שלו, למרות חוסר שביעות רצונו של מקס.
לאחר שמקס מושפל בשוגג ב"פארק האופוסום של לסטר", הוא פוגע ברגשותיו של גופי.
הם נתקלים בפיט ופיט-בן, אשר יצאו לטיול מחנאות.
בעקבות עצתו של פיט להחזיק קצר את מקס, גופי לוקח את בנו לדוג ומבצע את טכניקת הדייג המושלמת ושלא בכוונה הם מפתים את ביגפוט למחנה שלהם.
פיט ופיט-בן עפים מהמקום ומשאירים מאחור את גופי ומקס לבלות את הלילה עם ביגפוט.
בלילה, בעוד גופי עדיין ישן, מקס משנה את מסלולם במפת הדרך ללוס אנג'לס, שם ההופעה תתקיים.
למחרת בבוקר גופי מחליט לתת למקס לנווט את נסיעתם משום שהוא רוצה ללכת למקומות שיספקו את שניהם.
הם נעצרים במוטל שם הם פוגשים שוב את פיט ופיט-בן.
כאשר פיט שומע שיחה בין מקס ופיט-בן, הוא מגלה לגופי שמקס מרמה אותו כדי להגיע ללוס אנג'לס.
למחרת, גופי ומקס מגיעים לצומת שבה כביש אחד מוביל לאיידהו, והשני לקליפורניה.
מקס בוחר את הדרך לקליפורניה.
הדבר גורם לגופי לעצור את המכונית בזעם ולצאת ממנה בסערת רגשות.
המכונית מתחילה לנסוע בכוחות עצמה לאחר שמקס נשען עליה; מקס וגופי מתווכחים בזמן שהם מנסים להשיג את המכונית עד שבסופו של דבר, לאחר שנפלו לנהר, הם מצליחים להצית מחדש את מערכת היחסים שלהם.
גופי מבין כי מקס הבטיח לרוקסן ללכת איתה לצפות בהופעה של פווארליין, ומחליט לקחת אותו ללוס אנג'לס.
עם זאת, השניים כמעט צונחים במורד מפל מים אך מקס מציל את גופי באמצעות "השלכת החכה המושלמת".
מקס וגופי מגיעים ללוס אנג'לס ובסופו של דבר הם באמת עולים אל הבמה ורוקדים עם פאוורליין, ונצפים על ידי פיט, פיט-בן, ורוקסן בטלוויזיות נפרדות.
מקס וגופי חוזרים במכוניתם לבית של רוקסן.
מקס אומר את האמת לרוקסן אבל היא מקבלת אותו ומודה שתמיד היו לה רגשות כלפיו.
גופי מתעופף לאוויר לאחר שמכוניתו מתפוצצת, אך הוא נוחת בבטחה דרך מרפסת ביתה של רוקסן, ומקס מציג את אביו בפניה.
במשחק "ממלכת הקסם", שזה יישומון של תכנון פארק.
כשפיט מופיע בפעם הראשונה במשחק, הוא מופיע עם הקרוון שבו הוא נראה בסרט.
גוף תת-כוכבי (לעיתים: תת-כוכב) הוא גרם שמים שמסתו קטנה מהמסה המינימלית הנדרשת מכדי ליצור היתוך גרעיני.
מסה זו מוערכת בכ-0.08 ממסת שמש.
הגדרה זו כוללת ננסים חומים וכוכבי לכת.
למרות שמסתו נמוכה מכדי לאפשר התכה גרעינית, לעיתים הגוף התת-כוכבי יהיה מסוגל לגרום להתכת דאוטריום, ולהפיק אנרגיה במשך מיליוני שנים.
גופיף אשוף הוא קשריר המתפתח ברקמת הלב בעת קדחת שיגרונית כתוצאה מדלקת בשריר הלב.
גופיפי אשוף נתגלו באופן בלתי תלוי על ידי לודוויג אשוף בשנת 1904, ושנה לאחר מכן על ידי פאול רודולף גייפל.
הקשרירים הם ביטוי לדלקת ברקמת החיבור והמשתית של הלב.
צורתם עגולה או דמוית כישור וגודלם מגיע לכ-1–2 מ"מ, כך שניתן לעיתים לראותם בעין בלתי מזוינת.
הם נמצאים בעיקר בקרבת כלי דם קטנים בשריר הלב ופנים הלב, ולפעמים גם במסב הלב ואף בגלימה החיצונית של אבי העורקים העולה.
במבט היסטולוגי, גופיפי אשוף אשר התפתחו במלואם הם מבנים גרנולומטוטיים המכילים שינויים פיבריניים, הסננה לימופציטרית, לעיתים תאי פלזמה ומקרופאגים לא תקינים הסובבים את המרכזים הנקרוטיים.
מקרופגים אלה יכולים להתאחות לתאי ענק, בעוד אחרים יכולים להפוך לתאי אניצ'קוב, או "תאי זחל", כפי שהם נקראים בשל מראה הכרומטין בהם.
גופיפי אשוף מתפתחים בשלושה שלבים, ובעת התבוננות בדגימה היסטולוגית כל אחד מן השלבים יכול להופיע.
השלב הראשון הוא שלב תפליטי או ניווני, אשר ניכר עד לשבוע הרביעי של מחלת הקדחת השיגרונית, ומתאפיין בבצקת של רקמת החיבור ועלייה במוקופוליסכריד חומצי בחומר היסוד.
הדבר מביא להיפרדות של הקולגן אשר נראה בצביעה נראה כפיברין.
בשלב השני, השלב השגשוגי או הגרעינומתי, שמתרחש 4–13 שבועות מתחילת המחלה, והוא השלב הפתוגנומוני למחלה, השינויים הפיברינואידיים מוחלפים בהסננה של לימפוציטים T, תאי פלזמה, נויטרופילים ותאים היסטיוציטיים אופייניים ללב הנקראים תאי אניצ'קוב בשולי הנגע.
השלב השלישי, שלב הפיברוזיס, הוא שלב הריפוי, לאחר 12–16 שבועות, ובו הקשריר הופך לעגול או דמוי כישור וגודלו 0.2×0.6 מ"מ.
בחלוף הזמן הקשרירים הופכים פחות תאיים ותכולת הקולגן בהם עולה.
לבסוף הרקמה מוחלפת ברקמה צלקתית הממוקמת בסמוך לכלי הדם.
בישראל ובמדינות ערב מיוחסת חשיבות להבאת חללים לקבורה.
פעמים אחדות הוחזקו גופות של חללי צה"ל בידי ארגוני טרור כקלפי מיקוח לשם שחרור אסירים שבידי ישראל.
מדינת ישראל נוהגת בדרך כלל למסור לקבורה גופות מחבלים שנותרו בידיה, אך לעיתים מוחזקות גופות כקלפי מיקוח, בעיקר לשם משא ומתן על החזרת גופות של הרוגים ישראליים המוחזקים בידי ארגוני טרור.
פעמים אחדות אכן נערכו עסקאות חילופי שבויים בין ישראל לארגוני טרור שכללו, בנוסף לחילופי שבויים חיים, גם חילופי גופות.
בעסקאות מעטות קיבלה ישראל רק גופות.
גופות של חללי אויב (מצבאות סדירים ומארגוני טרור) המוחזקות בישראל נקברות בדרך כלל בבתי הקברות לחללי אויב.
לעיתים מעוכבת הקבורה עקב עתירת משפחות ההרוגים לקבלת הגופות.
בין 1991 ל-2008 הוחזרו כ-400 גופות בעסקאות חליפין בין ישראל לארגונים פלסטיניים וחזבאללה.
נכון לשנת 2020, על פי הערכת בצלם וארגונים נוספים, ישראל מחזיקה בכמה מאות גופות של פלסטינים, בהם אסירים שמתו בכלא.
חלק מהגופות נקברו ואחרות מוחזקות בהקפאה.
חלק מהגופות הוחזרו בהסכם חמאס–ישראל (ינואר 2025).
ב-13 בינואר 1955 התאבד בשבי הסורי חייל צה"ל, אורי אילן.
עוד באותו יום הועברה גופתו לקבורה בישראל.
לאחר הוצאתו להורג של אלי כהן בסוריה ב-1965 ביקשה ישראל פעמים אחדות להביאו לקבורה בישראל, אך הסורים לא נענו לבקשה.
במאי 2007 טען מונזר מוסלי, ראש לשכתו של נשיא סוריה באותה תקופה, אמין אל-חאפז, כי כהן נקבר ברובע אל-מאזה בדמשק, אך לא ניתן לאתר את קברו כיוון שנבנו עליו מאז בניינים ורחובות.
מאיר מקס בינט, איש מודיעין ישראלי, נעצר במצרים במסגרת "העסק הביש" והתאבד בתא המעצר ב-21 בדצמבר 1954. רק כעבור חמש שנים הועברה גופתו לקבורה בישראל.
משה מרזוק ושמואל עזר, שהוצאו להורג ב-31 בינואר 1955, נטמנו בבית העלמין היהודי בקהיר, וכעבור 22 שנה, בשנת 1977, הובאו ארונותיהם לקבורה בישראל.
במקרים שבהם נפלו גופות של חיילים ישראלים בידי חזבאללה וחמאס הקפידו ארגונים אלה שלא למסור מידע על גורל החיילים, ובחרו להשאיר עמימות בנושא זה, עמימות שאפשרה להם לדרוש תמורה, בדמות שחרור אסירים, על מסירת מידע.
בנסיבות אלה נאלצה ישראל להגיע בכוחות עצמה להחלטה האם בידי ארגוני טרור אלה יש חיילים חיים או הרוגים, וידיעה ודאית הושגה רק כאשר הגופות הוחזרו לישראל בתום משא ומתן על החזרתן.
הדיון בישראל בסוגיית החזקת גופות של מחבלים בא בתגובה למדיניות זו של חזבאללה וחמאס.
בשנת 2004 הגיש היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז חוות דעת שלפיה אין להחזיק גופות מחבלים בהתבסס על צורך ערטילאי של שמירת "קלפי מיקוח" לצורכי משא-ומתן עתידי; ואולם אין לשלול אפשרות כזו ככל שיש טעמים מיוחדים להחזקת הגופות, ובכללן עסקה קונקרטית לחילופי גופות עם גורמי אויב.
בסוף 2016 החליט הקבינט המדיני-ביטחוני לעדכן את מדיניות ישראל בעניין השבת גופות מחבלים למשפחותיהם.
בהחלטה ("מדיניות אחידה בטיפול בגופות מחבלים") נקבעה לראשונה מדיניות ברורה המסדירה את נושא החזקת גופות מחבלים בידי המדינה לצורכי משא-ומתן.
מדיניות זו קובעת כי ככלל, גופות מחבלים תוחזרנה למשפחותיהם בתנאים מגבילים שיבטיחו את שמירת הסדר הציבורי.
ואולם, לכלל האמור נקבעו שני חריגים, אשר בהתקיימם גופות המחבלים לא תוחזרנה למשפחות אלא תוחזקנה בידי מדינת ישראל בדרך של קבורה ארעית.
החריג הראשון עניינו במחבלים אשר משתייכים לארגון חמאס.
החריג השני עניינו בגופות של מחבלים אשר ביצעו אירוע טרור המוגדר כ"חריג במיוחד".
הקבינט המדיני-ביטחוני סבר כי יש הצדקה להמשיך ולהחזיק דווקא בגופות אלה, משום שהן עשויות להיות בעלות "הקשר סמלי מיוחד", וקיימת אפשרות שהחזקתן תסייע למדינת ישראל בהשגת הסכם לחילופי גופות ושבויים עם גורמי אויב.
ההחלטה התקבלה על רקע החזקת חמאס בגופותיהם של החיילים אורון שאול והדר גולדין מאז מבצע צוק איתן שנערך ביולי 2014. בתיקון להחלטה זו נקבע שיש למנוע החזרת
גופות מחבלים, ללא קשר לשיוכן הארגוני, זאת, אם המחבלים רצחו או פצעו אדם, או נשאו אמצעי לחימה (קר או חם).
החלטת הקבינט נקבעה כהחלטת מדיניות כללית, בעוד שביצוע המדיניות הוטל על המפקד הצבאי בהתאם לסמכות שנתונה לו בדין, בתקנה 133(3) לתקנות ההגנה (שעת חירום), להורות על מקום ושעת קבורתם של מתים.
בפברואר 2020 אסף דחפור של צה"ל גופת מחבל שנהרג לאחר שהניח מטען נפץ סמוך לגדר המערכת של רצועת עזה, תוך שצה"ל מונע מהפלסטינים לאסוף את הגופה.
שר הביטחון, נפתלי בנט, אמר שהדבר נעשה על-פי הנחייתו, מרצון להגיע לעסקה של חילופי גופות.
לאחר טבח שבעה באוקטובר החזיק חמאס בעשרות גופות של ישראלים שנהרגו במתקפה זו.
במלחמת חרבות ברזל אותרו מספר גופות בפעילות צה"ל והובאו לקבורה בישראל, אך מרבית הגופות הוחזרו במסגרת הסכמי הפסקת אש בין חמאס לישראל.
הגופות האחרונות הושבו בהסכם חמאס–ישראל (אוקטובר 2025).
בשנת 2024 נמנעה ישראל מלמסור לקבורה את גופתו של וליד דקה, מחבל ערבי-ישראלי שמת בכלא, ונימקה זאת ברצון שגופתו תשמש קלף מיקוח לצורך עסקת חטופים עם חמאס.
פעמים אחדות הוגשו לבג"ץ עתירות בדרישה למסירת גופות המוחזקות בידי המדינה לקרובי ההרוגים, לשם הבאתן לקבורה.
הטענה המרכזית בעתירות היא שהחזקת גופות המחבלים בידי מדינת ישראל נעשית בהיעדר סמכות.
העותרים טוענים כי אין בדין הישראלי או הבינלאומי הסדר כלשהו אשר מסמיך את המפקד הצבאי להחזיק גופות של מחבלים לצורכי משא-ומתן, בדרך של קבורה ארעית או בכל דרך אחרת.
לצד טענה מרכזית זו, העותרים מוסיפים וטוענים כי החזקת גופות המחבלים לצורכי משא-ומתן היא פרקטיקה אשר פוגעת באופן בלתי מידתי בכבודם של המתים ובכבודם של בני משפחותיהם המבקשים להביאם לקבורה, ואשר מהווה ענישה קולקטיבית נגד בני משפחותיהם של המחבלים על לא עוול בכפם.
בדצמבר 2017 פסק השופטים יורם דנציגר וג'ורג' קרא (מול דעת מיעוט של השופט ניל הנדל), כי למדינה אין סמכות להחזיק בגופות מחבלים לצורכי משא ומתן, והקציבו שישה חודשים לחקיקת חוק שיעניק סמכות זו.
בפסק דינו ציין השופט דנציגר:
השופט ניל הנדל סבר בדעת מיעוט שלמדינה יש סמכות להחזיק בגופות מחבלים לצורכי משא ומתן על שחרור גופות חיילי צה"ל, בהתאם לתקנות ההגנה המסמיכות את המפקד הצבאי להורות על מקום ואופן קבורתו של כל אדם וכן להורות מי יקבור אותו, משיקולים ביטחוניים.
לדעת הנדל החזקת הגופות כאמצעי לשחרור אזרחים וגופות חיילי צה"ל המוחזקים בידי חמאס נחשבת לשיקול ביטחוני.
בחוות דעתו הרחיב על חשיבות פדיון השבויים, כולל גופות החיילים.
על פסק הדין נמתחה ביקורת על ידי השרים נפתלי בנט, איילת שקד, יריב לוין ואביגדור ליברמן.
ב-29 בדצמבר הגישה המדינה בקשה לדיון נוסף ובקשה לעיכוב ביצוע של פסק הדין.
בספטמבר 2024 פסק בג"ץ בעתירה על החזקת גופתו של וליד דקה, מחבל שהיה אזרח ישראל, כי מדובר בהחלטה סבירה ומידתית, ושלמפקד הצבאי נתונה סמכות להורות על החזקת גופות מחבלים לצורכי משא ומתן, לרבות גופות של מחבלים שהם אזרחי ישראל.
עסקאות חילופי שבויים בין ישראל לארגוני טרור כללו, בנוסף לחילופי שבויים חיים, גם חילופי גופות.
ב-17 בפברואר 1986 שני חיילי חטיבת גבעתי, , נשבו בקרב לאחר שמחבלי חזבאללה הניחו מארב לסיור של צה"ל.
במרוצת השנים הגיע לישראל מידע לא ברור על גורל החיילים.
לאחר חטיפת עבד אל-כרים עובייד ב-1989 נודע מפיו כי שני החיילים כנראה אינם בין החיים.
דבר מותם התברר סופית רק ב-19 בספטמבר 1991, בסיוע של שליח מטעם האו"ם.
היה זה לאחר שישראל הסכימה במשא ומתן לשחרר 91 מחבלים מכלא אל-חיאם תמורת קבלת ידיעה על גורלם.
לאחר שנים נוספות של משא ומתן, ב-21 ביולי 1996, הוחזרו גופות שני החיילים לישראל, במסגרת עסקה בתיווך גרמני, בה העבירה ישראל לחזבאללה 40 עצירים לבנונים מכלא אל-חיאם (מחצית העצירים שוחררו בתמורה לשחרור 19 אנשי צבא דרום לבנון, שנחטפו על ידי חזבאללה) ואת גופותיהם של 123 מחבלים שבהן החזיקה.
במבצע נוף פראי, שבוצע על ידי יחידת אגוז ב-12 בספטמבר 1997 בדרום לבנון, הובאו לישראל גופותיהם של שני מחבלי חזבאללה שנהרגו בקרב.
התברר שאחת הגופות היא של האדי נסראללה, בנו של מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, שהיה לוחם בכוח המיוחד של חזבאללה.
גופתו, ביחד עם גופות לוחמי חזבאללה אחרות, הוחזרה ללבנון בתמורה לחלקי גופתו של לוחם שייטת 13 איתמר אליה, שנהרג באסון השייטת.
ב-7 באוקטובר 2000 חטף ארגון חזבאללה שלושה חיילי צה"ל: בני אברהם, עדי אביטן ועומר סואעד, בעת שערכו סיור לאורך גדר המערכת באזור הר דב.
ב-29 באוקטובר 2001 הודיע ראש אכ"א, האלוף גיל רגב, כי על סמך המידע שברשות צה"ל החיילים אינם בין החיים.
בעקבות הפרסום שלל נסראללה את המידע וטען כי "הכרזת ישראל על החיילים כמתים היא משחק שלא נשתתף בו.
הודעתם כי הם ימשיכו עמנו במשא ומתן על בסיס ההנחה שבידינו גופות ולא אנשים חיים היא עניין שלהם".
ב-29 בינואר 2004, לאחר משא ומתן ארוך, בוצעה עסקת חילופי שבויים.
ב-12 ביולי 2006, נחטפו חיילי צה"ל אהוד גולדווסר ואלדד רגב, באירוע שהתחיל את מלחמת לבנון השנייה.
כשנתיים לאחר מכן, ב-16 ביולי 2008, נערכה עסקה בין ישראל לחזבאללה, שבה שחררה ישראל את הרוצח סמיר קונטאר, 4 אסירים נוספים וכ-197 גופות של מחבלי חזבאללה שנקברו ארעית בישראל.
בתמורה קיבלה ישראל מחזבאללה את הגופות של רגב וגולדווסר, אם כי עד לרגע ביצוע ההסכם עצמו, לא קיבלה ישראל מידע מפורש האם הם חיים או מתים, ולא הייתה ודאות גמורה שהם אינם בחיים.
העסקה המוצעת עוררה ויכוח נוקב בישראל בנוגע למחיר ששולם וזאת לאור העובדה כי חזבאללה, בתמורה, החזיר לישראל גופות ולא חיילים חיים.
מחד, נשמעה הדעה כי למרות המחיר ואף על פי שישראל קיבלה גופות, יש לצדד בעסקה וזאת כדי למנוע הישנות מקרה נוסף במתכונת מקרה רון ארד, על פיו חיילים ישראלים 'נעלמים' בשבי ארגוני טרור ללא שיש קשר עמם.
מעבר לכך, המצדדים בעסקת החילופים טענו כי זוהי חובתה המוסרית של ישראל לחייליה וישראל צריכה לשלם את המחיר, הגם שאינו שיווני.
מאידך נשמעה טענה כי במסגרת העסקה ישראל מאותתת ומשדרת מסר חמור, שעל פיו היא מוכנה לשלם באסירים ורוצחים חיים תמורת גופות של חייליה, תוך שבירת העיקרון של "חיים תמורת חיים ומתים תמורת מתים".
שבירת עיקרון זה, כך נטען, תשמוט את המוטיבציה של ארגוני הטרור לשמור על חייהם של הישראלים החטופים המוחזקים בידם בהווה או בעתיד.
על פי מרכז המידע הפלסטיני, ב-20 בפברואר 2025 החזיקה ישראל ב-665 גופות של פלסטינים.
מספר זה אינו כולל כ-450 גופות שנוספו במלחמת חרבות ברזל.
במסגרת הסכם חמאס–ישראל (ינואר 2025) הוחזרו מעל ל-300 גופות לרצועת עזה.
גופיל G4 הוא טנדר חשמלי (מכנים את הדגם גם "משאית חשמלית זעירה"), אשר מיוצר במספר תצורות על ידי Goupil הצרפתית שנרכשה על ידי "Polaris Industries" .
דגם ה"גופיל G4" מיוצר משנת 2016 ועד היום.
בדגם החשמלי מורכבת סוללת ליתיום-יון.
טעינה על ידי שקע ביתי - 220 וולט.
משטח הטענה - בגובה 80 ס"מ.
דגמי ה-"גופיל G4" יכול לסייע באיסוף פסולת ועלים, לנקות רחובות בלחץ מים, להוביל מזון בקירור
אפשרי לחבר מנוף להרמת משאות שמשקלם עד 200 ק"ג.
הדגם נרכש על ידי עיריות פריז, אמסטרדם, ציריך, ליסבון.
גופיל הוקמה בדרום מערב צרפת בשנת 1996, במטרה לייצר רכבים המבוססים על הנעה חשמלית.
בשנת 2011 ייצרו את הרכב החשמלי הראשון, ובשנת 2016 נרכשה החברה על ידי "Polaris Industries"
החברה ייצרה כ-20,000 רכבים חשמליים המשווקים ב-35 מדינות.
בישראל מייבאת את דגם ה"גופיל G4": ד.ל.ב מוטוספורט.
גופי הולך לקולג' הוא סרט הנפשה אמריקאי לכל המשפחה, מסוגת קומדיית התבגרות, אשר משמש כהמשכון ל"גופי: הסרט" המבוסס על סדרת הטלוויזיה "השכונה של גופי" שנוצרה על ידי רוברט טיילור ומיכאל פראסה.
הסרט בוים על ידי דגלאס מקקרת'י, נכתב על ידי סקוט גורדן, הופק על ידי ליני סאות'רלנד והולחן על ידי סטיב בארטק.
הסרט הופץ לצפייה ביתית ברחבי העולם על גבי בלו-ריי ו-DVD על ידי Walt Disney Home Video.
הסרט הופץ לראשונה בארצות הברית ב-29 בפברואר 2000, ובישראל הסרט הופץ באותה שנה בדיבוב עברי.
אורך הסרט הוא כ-79 דקות.
בפברואר 2000 צעצועים המבוססים על הסרט נוספו לארוחת ילדים במקדונלד'ס.
בטקס פרסי אנני ה-28 הסרט זכה בפרס אנני להפקת האנימציה הטובה ביותר לבידור ביתי, כמו כן, ביל פרמר, המדבב המקורי של גופי, היה מועמד על תפקידו בסרט באותו טקס לפרס אנני לדיבוב הטוב ביותר, אך הפסיד לטים אלן שזכה בפרס על דיבבו של באז שנות-אור בסרט "צעצוע של סיפור 2".
לאחר האירועים המתרחשים ב"גופי: הסרט", מקס גוף הולך לקולג' עם חבריו פיט-בן ובובי זימרוסקי, ואביו, גופי, מתרגש מאוד מהמאורע.
ההתרגשות משפיעה יותר מדי על גופי, דבר הגורם לו לעשות תאונה במפעל הצעצועים בו הוא עובד ולהיות מפוטר מעבודתו.
כשהוא הולך לחפש עבודה חדשה בלשכת האבטלה, אומרים לגופי שהוא צריך תואר אקדמי כדי לקבל עבודה חדשה, דבר לו אין, לכן הוא מתחיל ללמוד בקולג' בו לומד בנו מקס.
בקולג', מקס וחבריו פוגשים את בראד, ראש הכנופיה של הקולג', אשר מתרשם מכישרון הסקייטבורד של מקס ומזמין אותו להצטרף למשחקי X של הקולג'.
מקס מסרב להצעה מפני שהוא לא יכול שחבריו יהיו יחד איתו, דבר הגורם לו להיכנס ליריבות עם הכנופיה.
כמו כן, כדי שאביו של מקס לא יפריע לו ויעשה לו פדיחות, הוא מכיר לו את ספרנית הקולג', סילביה, איתה לאביו יש הרבה במשותף והם מתחילים לצאת לדייט.
במהלך הסרט רואים כיצד מקס וחבריו מסתדרים בקולג', וכיצד הוא ואביו לומדים פעם נוספת להסתדר.
הסרט, בשונה מהסרט הקודם, ללא קטעים מוזיקליים בהן הדמויות שרות, אך עדיין מופיעים בו שירים רבים שאינם מקוריים.
מקס גוף – בנו בן ה-18 של גופי שמתחיל ללמוד בקולג'.
גופי – אביו של מקס, אשר עקב פיטוריו מתחיל ללמוד בקולג' על מנת להשיג תואר אקדמי ולמצוא עבודה חדשה.
בראד – ראש הכנופיה של הקולג', אשר יעשה הכל כדי להישאר במעמד הזה.
פיט – אביו של פיט-בן ושכן של גופי.
ברטית – שחקנית תיאטרון שלומדת בקולג'.
סילביה – ספרנית הקולג', אשר מתחילה לצאת עם גופי לאחר שמתגלה ששניהם אוהבים תרבות אמריקאית משנות ה-70.
פיט-בן – בנו של פיט וחברו הטוב ביותר של מקס.
בובי זימרוסקי – חברו השני הטוב ביותר של מקס.
משמש כדמות הקומית של הסרט.
טנק – חבר בכנופיה של הקולג'.
נער גדול לעומת דמויות הסרט.
הדיבוב העברי בוים והופק על ידי שפרירה זכאי.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתמקס גוףג'ייסון מרסדןדורון בן-עמיגופיביל פרמרעמי מנדלמןבראדג'ף בנטחן חגימזכירה במשרד אבטלהשפרירה זכאיצ'אק השדרןמיכה אוזין סליאןקן הכתבאוהד שחרמנהל המפעלג'ים קאמינגספיטשמעון כהןמורהשמוליק טנאברטיתויקי לואיסלימור שפיראסילביהביבי ניווירת'שרה וינו-אלעדפיט-בןרוב פאולסןיונתן מנדלמןבובי זימרוסקיפולי שוראלון אופירטנקבראד גארטמומי לוי
בנוסף דיבבו בדיבוב האנגלי של הסרט פאדי אדוארדס (הסרט יצא לאחר מותה), קת' סוסי, ג'נה פון אוי (דיבבה בסרט הראשון את סטייסי) וקרי סאמר, ואילו בדיבוב העברי דיבבה גם רמה מסינגר דמויות נשיות.
הסרט, בשונה מהסרט הקודם, ללא קטעים מוזיקליים בהם הדמויות שרות, אך עדיין מופיעים בו שירים רבים שאינם מקוריים.
השירים נכללים בפסקול הסרט שנקרא !Disney's An Extremely Goofy Movie Dance Party, אשר יצא לאור על ידי וולט דיסני רקורדס צמוד להפצת הסרט, בפברואר 2000.
הסרט קיבל מאתר "Rotten Tomatoes" דירוג של 63% על סמך שמונה ביקורות, מה שהופך אותו לאחד מסרטי ההמשך הבודדים של חברת וולט דיסני שדורג גבוה יותר מקודמו.
הביקורות החיוביות על הסרט מציינות שהוא "חביב", "כיפי", "מצחיק" ו"שאפתני ומפתיע לטובה", ואילו הביקורות הפחות חיוביות מציינות שהוא גרסה חלשה של הסרט "חזרה לנעורים" בכיכובו של רודני דיינג'רפילד משנת 1986.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, הסצנה שבה גופי מציל את מקס וטנק מתחת למבנה הלוגו הבוהר של משחקי X הוסרה משידורי הטלוויזיה של הסרט, מפני שהיא נחשבה לא מתאימה.
עם זאת, הסצנה נשארה בשאר גרסאות ההפצה של הסרט - במהדורות הביתית, בנטפליקס ובדיסני+.
גופי: שיגעון הכדורגל הוא סרט הנפשה קומי אמריקאי, ששודר ברשת הטלוויזיה NBC, בשנת 1987.
יואי, דואי ולואי בקשו מדוד קמצוץ לתת להם 1.49 דולר כדי לקנות גביע אלופים נבחרת הכדורגל החדשה שלהם.
סקרוג' נותן להם גביע עתיק אשר חושב שהוא חסר תועלת, אולם הנערים פוגשים אוצֵר של מוזיאון תל ברווז, אשר רואה בגביע ששווה מיליון דולר.
כדי לזכות מחדש בגביע, קמצוץ החליט להיות נותן החסות של נבחרת הכדורסל של אחייניו, ואז לעזרתם מתגייס גופי אשר הפך למאמן הקבוצה אשר נקראת הירוקים.
הקבוצה הפכה ליותר בעייתית, אולם כולם היו מאוחדים הודות לשיטת האימונים של "ספורט גופי".
לרוע המזל, האחים ביגל יודעים שהגביע יקר ערך והם נכנסים לטורניר הכדורגל, אף על פי שהם לא יודעים שום דבר על כדורגל, לכן הם חטפו את גופי.
במשחק עצמו האחים ביגל רימו במשחק ועשו הכל כדי לנצח וסיימו את המחצית הראשונה 0–10 לטובתם.
לאחר מכן גופי שחרר את עצמו מהביגלים ומיהר למגרש, ונתן ביטחון עצמי לקמצוץ ולקבוצת הירוקים.
במחצית השנייה, קבוצת הירוקים, בעזרתו של גופי, הגיעה לשוויון 10-10 ולאחר שקמצוץ מראה לשופט שהביגלים מרמים, השופט הכריז על רמאויות מצד הביגלים.
בשובר השוויון, הביגלים החביאו פצצה בתוך הכדור וגופי עמד לבעוט, אולם הביגל המשיך ללחוץ על הכפתור הירוק מרוב טיפשותו וגופי קיבל בעיטת עונשין והצליח לקלוע בעיטת ניצחון לשער וכך קבוצת הירוקים ניצחה 10–11 לטובת הירוקים.
כל תל ברווז הריעה להם מלבד האחים ביגל שכעסו על הקפטן שלחץ על הכפתור האדום והכדור התפוצץ ושלח את האחים ביגל לניידת המשטרה.
עכשיו שקמצוץ קיבל את הגביע בחזרה, הוא החליט לתרום אותו למוזיאון תל ברווז, והצטרף אל הירוקים של מקדאק לתמונת הניצחון.
טוני פופ - ספורט גופי
וויל ריאן - הדוד קמצוץ מקדאק / האחים ביגל / ג'יירו גירלוס
ראסי טיילור - יואי, דואי ולואי דאק / סבתא דאק
את גרסת הדיבוב לעברית ביימה והפיקה שפרירה זכאי
עמי מנדלמן - ספורט גופי
יהויכין פרידלנדר - הדוד קמצוץ מק'דאק
יונת מתן - יואי, דואי ולואי דאק
יורם יוספסברג - מנהיג האחים ביגל / אוצר מוזיאון
מיכה אוזין סליאן - שדרן / אח ביגל / ג'יירו
עפרון אטקין - אח ביגל / שופט
גיל זמק - אח ביגל
שפרירה זכאי - סבתא דאק
גוף שנתת בי הוא ספר שירה מאת אלחנן ניר בעריכת לאה שניר, שיצא לאור בעברית בשנת 2019, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר כולל מגוון שירים העוסקים ברגשות ובהתמודדויות של אדם דתי; בהם שירים העוסקים בנושאיים אמוניים דוגמת "איש האמונה אף פעם לא בודד", שירים העוסקים בהתמודדויות זוגיות דוגמת "נָאר תֵּירֶע" ושירים העוסקים ברווקות מאוחרת דוגמת "טליה אמרה לו שלא".
על השירים הבולטים בספר נמנים גם "הגוף הזה לך" ו"על הפסטרמה והחמוצים".
מרבית השירים כוללים מילים מהמקורות היהודיים, לעיתים תוך שינוי מהמשמעות המקורית או תוך עימות ישיר מול מושכלת יסוד.
כך למשל השיר "איש האמונה אף פעם לא בודד" ששמו מהדהד את שם הספר "איש האמונה הבודד" של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק נפתח בשורה
אלי הירש מתאר את חשיבותו התרבותית הייחודית של הספר:
יותם ראובני עמד על זווית נוספת של הספר:יותם ראובני מסכם את הספר: .
גופה בחולות הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 1999 בבימויו של ריקי שלח, עם ששי סעד, ישראל פוליאקוב, אברהם סלקטר, עזרא דגן, שמואל אדלמן ורחל דיין בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה "מסיבת פרידה לאקדוחן" של דינה לימון ואסי הנגבי (1981) שנכתב בהשראת הוצאתו להורג של אליהו גלעדי שהיה ממנהיגי לח"י על ידי אנשי המחתרת בעקבות חילוקי דעות חריפים ביותר בינו ולבין יצחק שמיר ופעילי לח"י אחרים.
המחזה והסרט הסרט מתארים עימות דמיוני של מפקד מחתרת (בהשראת יצחק שמיר) ופקודיו עם העבר בעת שהוא מתמנה לתפקיד שר החוץ.
בביתו של יוסף מגידו (אליקים בשמו המחתרתי) (ששי סעד) שהיה מפקד מחתרת בזמן המנדט הבריטי, מתכנסים לוחמיו לשעבר כדי לחגוג את מינויו לשר החוץ של ישראל.
הם מרימים כוסית ושרים את המנון המחתרת (מילים של דרור שוורץ).
בין החוגגים גם אשתו נעמי (רחל דיין) ובנם דניאל.
את השמחה משבית אורח לא קרוא (ישראל פוליאקוב) שמבקש לשוחח עם יוסף אישית.
הוא לא מזדהה בשמו ומראה ליוסף צילומים שצילם את יוסף הורג את אחד המפקדים הבכירים של המחתרת, דניאל בק המכונה "בנקו".
יוסף לא מכחיש אך טוען כי זה היה הכרחי להצלת המחתרת וכי בנקו התנהג בצורה בלתי אחראית שסיכנה את המחתרת.
האורח מזהיר אותו כי אם לא יוותר על המינוי לשר החוץ, הוא יפיץ את דבר הרצח בתקשורת.
יוסף מזמן לחדר הספרייה שלו, שלושה ממפקדי המחתרת שאישרו את ההחלטה להוציא להורג את בנקו אך לא ידעו שבעת ההתייעצות היה כבר בנקו הרוג מיריות של יוסף.
שלושת המפקדים הם - ישראל (שמואל אדלמן), יעקב (עזרא דגן) ונתן (אברהם סלקטר).
לשלושתם היו סיבות טובות לתמוך בחיסולו של בנקו.
ישראל השתתף בפעולת החרמת כסף בבנק שבו השתתף בנקו ולוחם נוסף.
הוא היה נהג מכונית המילוט אך ברח מתוך פחד.
הלוחם נהרג ובנקו הצליח לברוח וביקש לנקום בו.
לנתן היה חשבון עם בנקו שהיה רודף נשים וכפה את עצמו על חברתו גאולה.
יעקב סייע לחברו פלש שהיה מודיע של הבריטים, להימלט מידו הנוקמת של בנקו כי פלש הציל אותו בשואה.
בנקו ביקש לנקום בו אך חוסל לפני כן.
ליוסף הייתה נגד בנקו גם טינה אישית - בנקו כפה את עצמו על נעמי והוא אביו הביולוגי של בנם דניאל אך פרט להם, זה לא ידוע לאיש...
כולם מסכימים כי יש לחסל את האלמוני המאיים.
יוסף נפגש עם האלמוני שמציג הפעם את עצמו כתבורי שהיה המקשר של בנקו.
הוא היה מעריץ של בנקו והזהיר אותו לא להגיע לפגישה עם יוסף.
הוא עקב אחריו, צילם את יוסף רוצח אותו ואחר כך את שלושת המפקדים קוברים אותו.
הוא מסר את התמונות לבריטים שהבריחו אותו לבריטניה לאחר שגילה להם פרטים על המחתרת, שם עבר ניתוחים לשינוי פנים וכולם חשבו כי הוא מת בכלא.
כעת הוא חוזר על דרישתו מיוסף לא להתמנות לשר החוץ.
יוסף הורג אותו, שם את גופתו בתא המטען, חוזר לביתו ומודיע לשלושת המפקדים על כך.
לבסוף מושבע יוסף בכנסת כשר החוץ בשעה ששלושת המפקדים חופרים קבר לתבורי בגשם שוטף.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותששי סעדיוסף (אליקים) מגידומפקד מחתרת לשעבררחל דייןנעמי מגידואשתו של יוסףישראל פוליאקובתבורילוחם מחתרת לשעבראברהם סלקטרנתןמפקד במחתרת לשעברעזרא דגןיעקבמפקד במחתרת לשעברשמואל אדלמןישראלמפקד במחתרת לשעבר
גופי בכיצד להישאר בבית היא סדרת טלוויזיה אמריקאית קומית בעלת שלושה פרקים, כאשר כל פרק הוא סרט קצר מונפש בכיכובו של גופי שנאלץ להישאר בביתו עקב מגפת הקורונה, בהשראת סרטים בסגנון "כיצד משחקים בייסבול", "כיצד דגים" ו"כיצד לחבר את מערכת הקולנוע הביתי שלך".
הסדרה נוצרה, נכתבה ובוימה על ידי אריק גולדברג, הופקה על ידי דורותי מק'קים והופקה בפועל על ידי ג'ניפר לי.
אולפני ההנפשה של וולט דיסני הפיקו את הסדרה, כאשר היא הופצה על ידי Disney Media Distribution בשירות הסטרימינג דיסני+.
במקור הסדרה עלתה לשירות ב-11 באוגוסט 2021, ובישראל היא הופיעה בשירות בדיבוב עברי עם הגעתו לארץ ב-16 ביוני 2022.
כל פרק בסדרה, שהוא בהשראת הסרטים הקצרים המונפשים בסגנון "כיצד משחקים בייסבול", "כיצד דגים" ו"כיצד לחבר את מערכת הקולנוע הביתי שלך", עוקב אחר חייו של גופי בביתו במהלך מגפת הקורונה.
הדיבוב העברי של הסדרה בוים על ידי אפרת קרצמן, והופק על ידי עדי וולוצקי.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתגופיביל פרמריורם יוספסברגקרייןקוריי בורטוןיואב כהן
לי וספנסר הרגישו שדמותו של גופי מייצגת "כל אדם" והיא מושלמת כדי להציג את החיים הרגילים במהלך המגפה.
הסדרה הוכרזה ב-26 ביולי 2021, כאשר נאמר שגולדברג ביים אותה ודורותי מק'קים הפיקה אותה, כמו כן שביל פרמר וקוריי בורטון חזרו לתפקידם בתור גופי והקריין.
בנוסף לשלושת הפרקים שיצאו, גולדברג הציג בפני לי רעיונות לפרקים נוספים בסדרה.
בניגוד לרוב ההפקות המודרניות של אולפני ההנפשה של וולט דיסני, סדרה זו נוצרה בהנפשה מסורתית שנעשתה ביד.
לכל פרק היה אנימטור מפקח אחר - גולדברג היה האנימטור המפקח של "כיצד לעטות מסכה", רנדי הייקוק של "ללמוד לבשל" ומארק הן של "צפיית בינג'".
גולדברג בחר לפקח על "כיצד לעטות מסכה", מפני שהיה בו הומור פיזי שהוא תמיד חיבב.
מק'קים הרכיבה צוות של עשרה אנשים לסדרה, כאשר עקב מגפת הקורונה בארצות הברית, הפרקים הופקו מרחוק, כשהמנהל הטכני ברנדון בלוך העביר סצנות באופן אישי לבתיהם של האנימטורים לאחר שקיבל אותם מביתו של גולדברג.
בסדרה מופיעים מספר צלילים שנוצרו במקור על ידי ג'ימי מקדונלד עבור הסרטים הקצרים המקוריים עליהם היא מבוססת.
הצלילים נבחרו לפי העדפתו של גולדברג, בעוד מק'קים השיגה את זכויות השימוש בהם.
הסדרה הופצה על ידי Disney Media Distribution בשירות הסטרימינג דיסני+, כאשר היא עלתה לראשונה לשירות ב-11 באוגוסט 2021. בישראל הסדרה הופיעה בשירות בדיבוב עברי עם הגעתו לארץ ב-16 ביוני 2022. כרזת הסדרה עוצבה בהשראת כרזת הסרט הקצר "התעמלות קרקע של גופי".
גופרית היא יסוד כימי שסמלו הכימי S ומספרו האטומי 16. האלוטרופ הנפוץ של הגופרית הוא מולקולה טבעתית המורכבת משמונה אטומי גופרית, והיא מסומלת כ-S8. אלוטרופים פחות נפוצים או יציבים הם למשל טבעות של S6, S7 או הפולימר (-S-S-)n
הגופרית היא מינרל חיוני בכל האורגניזמים חוץ מ- ו-.
גופרית היא אל-מתכת, מוצקה בטמפרטורת החדר וצבעה צהבהב.
נקודת ההיתוך שלה היא 115.21 מעלות צלזיוס ונקודת רתיחתה – 444.72 מעלות צלזיוס.
כאשר מחממים גופרית מותכת (גופרית אורתורומבית, גופרית מונוקלינית, נוזל חיוור-צהבהב) מעבר להיתוכה, מתקבל פולימר הבנוי משרשרת אטומי גופרית מקושרים בקשר קוולנטי.
מכיוון שמדובר בשרשראות רבות המתערבבות זו בזו נעשית גופרית זו לדביקה, ובזכות האטומים הלא-נורמליים שבקצות השרשרת (שכן הם מחוברים לאטום גופרית אחר רק בצידם האחד), היא מקבלת גוון אדום-כהה.
קירור מהיר של נוזל זה יוצר נוזל פלסטי הדומה לגומי.
מתיחת הגוף מסדרת את השרשראות הפולימריות זו במקביל לזו עד לגיבוש גופרית סיבית.
גופרית בצורתה החופשית ניתן למצוא במעיינות חמים ואזורים געשיים במקומות רבים בעולם, במיוחד לאורך "טבעת האש" של האוקיינוס השקט.
מרבץ משמעותי אחר של מלחי גופרית נמצא לאורך מפרץ מקסיקו.
גופרית נמצאת במקומות נוספים בסלעי משקע, למשל במזרח אירופה ובמערב אסיה.
מקור גופרית זו הוא בפעולה של חיידק אנארובי שחי על מינרלי גופרית, במיוחד גבס.
מרבצים אלו הם המקור העיקרי של גופרית לארצות כמו ארצות הברית, פולין, רוסיה, טורקמניסטן ואוקראינה.
תרכובות גופרית טבעיות כוללות סולפידים מתכתיים, כמו פיריט (ברזל גופרי, FeS2), צינובר (כספית גופרית, HgS), גלניט (עופרת גופרית, PbS), אבץ גופרי (ZnS), אנטימון גופרי (Sb2S3) ועוד.
מימן גופרי (H2S) הוא גז שאחראי על ריחן של ביצים סרוחות; הוא מופיע בפליטות וולקניות, הידרותרמיות וכתוצאה מפעולת חיידקים.
גופרית היא חומר חיוני לכל היצורים החיים: חומצות האמינו ציסטאין ומתיונין מכילות גופרית, ולפיכך כל הפוליפפטידים, החלבונים והאנזימים המכילים את חומצות האמינו הללו – מכילים אותה.
ל"גשרי גופרית" (קשרים דיסולפידיים בין שיירי ציסטאין) חשיבות רבה בעיצוב התלת-ממדי של חלבונים ובייצובם.
כמה סוגי חיידקים משתמשים במימן גופרתי (H2S) במקום מים בתור תורם פרוטונים בתהליך פרימיטיבי שמזכיר את הפוטוסינתזה.
בנוסף אחד הסוגים של הם, הם c, מכיל שני אטומים של גופרית.
גופרית נקלטת על ידי צמחים מהאדמה בצורת יוני גופרה (סולפט, SO42-).
בכימיה, ובמיוחד בכימיה אורגנית, משמשות שתי קידומות לציון גופרית:
הקבוצה הפונקציונלית סולפהידריל, אטום גופרית הקשור לאטום מימן, -SH
סוּלפיד, תרכובת גופרית פשוטה (למשל: מימן גופרי (סולפידי), H2S)
סוּלפָט (בעברית: גופרה), מלח או אסטר של חומצה גופרתית (למשל המלח סידן גופרתי (סולפטי), CaSO4) או האסטר טרימתיל-סולפט CH3SO4CH3
סוּלפיט (בעברית: גופריתי), מלח של חומצה גופריתית (למשל: סידן גופריתי (סולפיטי), CaSO3)
סולפוניום, תרכובת אורגנית המכילה אטום גופרית חיובי ושלוש קבוצות אלקיל (למשל: טרימתילסולפוניום יודי, CH3)3S+ I−))
סולפונט, מלח של חומצה סולפונית; תרכובת המכילה את היון HSO3-.
גופרית ידועה מימי קדם ואף מוזכרת בספר בראשית בהקשר של מהפכת סדום ועמורה.
הומרוס (מחבר האיליאדה והאודיסיאה) הזכיר בכתביו "גופרית מזיקה לצמחים".
התוספתא ושני התלמודים מספרים על שימושים ביתיים ותעשייתיים שונים שהיו לגופרית בימיהם, ואף על אופן כרייתה, ומעמיקים בסיבת ריחה החריף.
הרופא הירושלמי אלתמימי בן המאה העשירית מתאר מסחר בגופרית מים המלח בארץ ישראל.
במאה ה-12 הסינים המציאו את אבק השרפה, שהוא תערובת של אשלגן חנקתי (KNO3), פחמן וגופרית.
אלכימאים נתנו לגופרית סמל אלכימי מיוחד – צלב שבראשו משולש.
ב-1770 אנטואן לבואזיה שכנע את הקהילה המדעית שגופרית היא יסוד ולא תרכובת.
ב-1867 התגלתה גופרית במרבץ תת-קרקעי בלואיזיאנה.
בימי השלטון הבריטי בארץ ישראל
ויליאמס רישיון לניצול הגופרית מדרום-מזרח לעזה.
הוא יסד חברה אנגלית-ערבית בשם "החברה הארצישראלית למכרות גפרית בע"מ" (Palestine Sulphur Quarrie).
עומק המכרות הגיע ל-20 מטר וריכוז הגופרית הגיע ל-98%.
הגופרית נשלחה לשוקי מצרים, טורקיה, יוון ו-הודו.
מקצתה נמכרה גם בארץ-ישראל ובסוריה.
המחירים היו 20–40 לירה ארץ ישראלית לטונה.
בימי מלחמת העולם השנייה חלה ירידה בתפוקה עד כדי השבתת המכרות.
עם הגופרית במכרות נמצאה גם כמות קטנה של אלום.
התרכובת החשובה ביותר היא חומצה גופרתית (H2SO4) המכונה גם "סוס העבודה של התעשייה הכימית".
חומצה גופרתית מופקת בארצות הברית בכמויות גדולות יותר מכל כימיקל אחר.
לגופרית שימוש בייצור סוללות, דטרגנטים, גומי (הטיפול בגופרית נקרא גיפור), גפרורים, אבק שרפה, זיקוקים ודשני זרחן; היא משמשת כחומר משמר ביין, חומר קוטל פטריות, וחומר להלבנת נייר.
לנתרן או אמוניום תיוסולפט שימוש בתור חומר מקבע בצילום.
למלח אנגלי (מגנזיום גופרתי, MgSO4·7H2O) שימוש ברפואה בתור חומר משלשל וכתוסף דישון לצמחים.
שריפת פחם ונפט על ידי מפעלי תעשייה ותחנות כוח משחררת כמויות עצומות של גופרית דו-חמצנית (SO2).
חומר זה מגיב עם החמצן והמים שבאטמוספירה ויוצר חומצה גופרתית.
חומצה זו יוצרת גשם חומצי ולאחר מכן מורידה את רמת החומציות של האדמה ושל מקווי מים.
בדרך כלל בדלק תקני הגופרית מזוקקת מדלק המאובנים על-מנת למנוע תופעה זו.
CS2, H2S ו-SO2 מצריכים טיפול מיוחד.
אף על פי שגופרית דו-חמצנית בטוחה לשימוש בשימור מזון בכמויות קטנות, בריכוז גבוה היא מגיבה עם לחות ויוצרת חומצה גופריתית שבזמן שאיפה יכולה לגרום לנזק לריאות, לעיניים ולרקמות אחרות.
מימן גופרי הוא רעיל ביותר (יותר מציאניד); תחילה הוא מקהה את חוש הריח (כך קורבנות פוטנציאליים אינם מודעים לנוכחותו) ולאחר מכן פוגע.
גּוֹפָן או פוֹנְט בלועזית (font), הוא סגנון עיצוב צורת האותיות, כפי שבא לידי ביטוי באמצעי תצוגה כלשהו, פיזי כמו דפוס, דיגיטלי כמו תוכנת מחשב או באמצעות פלטפורמות נוספות להעברה ולהצגה של מידע טקסטואלי.
תורת עיצוב הגופָנים היא תחום עצמאי בעיצוב גרפי.
תורת עיצוב גופנים הנעשית באופן ידני היא קליגרפיה.
לגופָנים תפקיד חשוב בתחום העיצוב הגרפי.
הם מאפשרים להעביר מידע חזותי בנוסף למלל עצמו.
ישנם גופָנים המקרינים רצינות, אחרים מרמזים על טקסט מודפס ואחרים משדרים קלילות או יצירתיות.
גופנים מעוצבים בדרך כלל לפי המדיה שאליה הם מיועדים, ישנם גופנים שהם מיטביים לדפוס וגופנים שמיטביים לתצוגה במחשב.
הבדל זה נובע מאיכות הצגים הירודה יחסית לעומת איכות המדיה המודפסת.
ולכן, סוגים מסוימים של גופנים לא יוצגו באיכות מקסימלית בצג.
עם זאת, בעקבות ההתקדמות הטכנולוגית באיכות הצגים, הבדל זה הולך ונעלם.
עד לשנות השמונים של המאה העשרים היה העיסוק בגופנים נחלתם הבלעדית של בעלי מקצוע בענפי הדפוס והעיצוב הגרפי.
תפוצתם הגדלה והולכת של מעבדי התמלילים הפכה נושא זה לנחלתו של הציבור הרחב, וכיום כל אדם יכול ליצור לעצמו פונט בכתב ידו גם ללא הכשרה מקצועית.
המילה גּוֹפָן מופיעה עוד בתלמוד הבבלי (), והייתה בשימוש מועט בספרות הרבנית.
כך, למשל, בצוואת החת"ם סופר, המבקש שבנותיו תקראנה ספרים הכותבים בגרמנית דווקא אם הם באותיות עבריות: "והבנות יעסקו בספרי אשכנז בגופן שלנו".
אולם היא קנתה לה אחיזה בעברית החדשה ובשפה המקצועית רק בשנות השישים של המאה העשרים, בעקבות קריאתו של הלשונאי והבלשן יצחק אבינרי לאמצה, במדורו "פנת הלשון" בתמוז תשט"ו–יולי 1955. עד אז השתמשו במילים אות, אותיות, אות דפוס או שריפט (מגרמנית).
בתחילה היו מילונאים שקבעו את המילה במלעיל (כלומר במשקל דופֶן), אולם כיום רק הצורה המלרעית שלטת.
אבינרי ציין כי העדיף את הצורה המלעילית בזכות דמיונה לשם אופֶן ובזכות צורת הרבים גְּפָנות (כמו דְּפָנוֹת; בשונה מגֶּפֶן־גְּפָנִים).
משערים שהמילה התלמודית חודשה בשינוי הגייה מיוונית: grapheion כתיבה.
כיום קיימת הפרדה ברורה בין המושגים אות וגופן: אות היא המושג המופשט והכללי של התווים או סימני הדפוס המייצגים צליל אחד או יותר בלשון, ואילו גופן הוא המימוש הגרפי של כל סימן דפוס, אשר לרוב אחיד בסוגו ובגודלו.
גופן מורכב מקבוצה של עצמים גרפיים (גליפים) שמייצגים את כל התווים הרלוונטיים.
בין התווים ניתן למנות את האותיות, הספרות, סימני הפיסוק וסימנים מיוחדים כגון "₪" (שקל חדש).
באלפבית העברי, ובמידה גדולה יותר באלפבית הלטיני, יש עשרות רבות של גופנים פרי עיצוב קפדני.
מרבית הגופנים משמשים למטרות עיצוב גרפי (עיצוב פרוספקטים, מודעות, כותרות וכו'), ורק חלק מהם משמשים להדפסת ספרים.
תכונה בסיסית של גופן להדפסת ספר היא קריאות גבוהה ומראה נעים לעין, הן לאות הבודדת והן לדף השלם.
הגופן הנפוץ ביותר בהדפסה עברית של טקסט הוא "פרנק־ריהל" שעוצב בשנת 1910, ומקובלות גם אותיות הגופנים "נרקיס", "דוד", "הדסה", שעוצבו בחצי השני של המאה העשרים (הגופנים העבריים קרויים בדרך כלל על־שם מעצביהם).
דוגמה בולטת לחשיבות הגופן בעיצובו של ספר ניתנת בתנ"ך קורן: הגופן "קורן", שעוצב במיוחד לשם הדפסתו, הפך לגופן המועדף להדפסת פסוקים מן התנ"ך.
מפורסם ותיק יותר הוא כתב רש"י, אחד הגופנים העתיקים ביותר בשפה העברית, ששימש באופן בלעדי כמעט להדפסת פירוש רש"י לתורה ולתלמוד, כמו גם פירושים אחרים.
לכל גופן מספר מאפיינים, המשייכים אותו לקבוצה זו או אחרת של גופנים.
להלן מספר מאפיינים המשמשים לסיווג הגופנים העבריים:
הכתב המרובע – הכתב הנפוץ ביותר, בעל צורות מרובעות.
התפתח מכתבי יד עבריים בעלי אופי רשמי או דתי, כגון ספרי תורה וכתבי קודש אחרים.
באופן מסורתי מזהים שני סגנונות של הכתב המרובע.
בסגנון האשכנזי הקווים האופקיים של האותיות עבים במיוחד, ואילו הקווים האנכיים דקים.
דוגמאות מובהקות של סגנון זה הן גופנים "דרוגולין", "וילנא" ו"ליבורנה".
לעומתו הסגנון הספרדי מתאפיין על ידי הבדל קטן בלבד בין עובי הקווים האנכיים והאופקיים.
דוגמאות לסגנון זה הן הגופנים "שוקן" ו"טולדו".
כתב מעוגל – כתב היד הנפוץ כיום (המאה ה־21) במדינת ישראל, שוטף ובעל צורות מעוגלות.
התפתח מכתב אשכנזי קורסיבי של ימי הביניים.
כתב רש"י – הכתב המשמש כיום כמעט בלעדית להדפסת פירושים לתנ"ך ולתלמוד.
התפתח מכתב ספרדי חצי קורסיבי של ימי הביניים, אשר שימש בכתבי יד בעלי אופי פרטי או בענייני חול.
כתב חצי קולמוס – כתב ספרדי
אפיון מסחרי של גופָנים עבריים
כיום נהוגות שיטות שונות להבחנה בין סוגי גופנים שונים על סמך התפקוד שלהן (כלומר, לאיזו מטרה וגודל אות נוצרו ולאילו מטרות יצלחו).
בשיטה זו אין משתמשים בשאר העולם היהודי (מחוץ לישראל), שבו עיקר השימוש באותיות עבריות הוא לצורכי קודש, ולכן אין צורך בגופנים עבריים לשימושים מסחריים.
לעיתים ישנן "משפחות גופנים" הכוללות משקלים שונים בטווחים שונים (למשל משקל רגיל לעימוד ספר או טקסט, ומשקל דקיק ושמן לצורך עימוד כותרות).
לרוב, מעוצבים הגופנים בצורה היברידית, כך שהם יכולים לשמש לכמה קטגוריות.
למשל – גופן "הדסה" של הנרי פרידלנדר יכול לשמש לעימוד ספר, טקסט, וכותרת.
ככל שרמת הגרפיוּת של האות עולה, וככל שרמת הקריאות יורדת, כך מתמעטות אפשרויות השימוש (ורסטיליוּת או "רב גוניוּת") בגופן.
כלומר, גופן מסוג "אות ראווה" אינו יכול לשמש כגופן לעימוד ספרים ("אות ספר"), וחלק מהגופנים מסוג זה יאבדו פרטים כאשר הם מודפסים במידות קטנות.
עם זאת גופן "אות ספר" יכול לשמש לכותרות ואפילו כאות בודדת, אך הפוטנציאל האסתטי והגרפי שלו נמוך מגופן מסוג "אות ראווה".
החלוקה הבאה מבוססת בחופשיות על חלק מן האפיונים של חברות הפונטים השונות:
אות ספר – גופן המתאים לעימוד גושי טקסט ארוכים לספרים או עיתונים במידות אות עד לכ־18 נקודות (מרבית הספרים מודפסים ב־10–12 נקודות, והעיתונים ב־8–10 נק').
עבודת המעצב/ת על גופן שכזה היא הכי קשה ומורכבת, מכיוון שעל האותיות להיות הרמוניות, ברורות, קריאות, ומובדלות אחת מהשנייה בצורתן (לדוגמה, ההבדל שבין האות כ' לב').
כאשר מעמדים טקסט עם גופן מסוג "אות ספר", השורות צריכות ליצור טקסטורה אחידה.
על האותיות להיות "שקופות" בעיצובן, כלומר, כדאי שהן לא ימשכו תשומת לב לצורתן אלא יאפשרו קריאה מהירה, קלה, וקולחת.
לעומת זאת, אין זה אומר שעל האותיות להיות מכוערות או משעממות, ואפשר בהחלט להשתמש בגופני "אות ספר" לעימוד כותרות, פוסטרים וכיוצא בזה.
הדגש באות ספר הוא על קלות הקריאה יותר מאשר על אסתטיקה.
גופנים לדוגמה: פרנק־ריהל, נרקיסים, דוד, הדסה, קורן.
אות טקסט – גופן המתאים לגושי טקסט קצרים ואינו מתאים לקריאה ממושכת.
אותיות אלה מתאימות למיתוג או לעימוד טקסט קצר כדוגמת קטלוגים.
יתרונן של אותיות אלו הוא בכך שהן לא מתעייפות מהר כמו אותיות ראווה.
כלומר, עיצוב האות אינו נישתי או מפורש וגרפי כמו "אות ראווה", אלא שומר על קריאות, הרמוניה, ועניין גרפי, מה שמאפשר לגופן לשמש למגוון שימושים.
ברוב המקרים מדובר ב"משפחות גופנים" בעלי משקלים מרובים, מה שפותר טווח אפשרויות גיוון בעימוד, מבלי שיאבד אותו ניחוח ייחודי של טיפוס האות שנבחר.
גופנים מסוג זה הם לעיתים קרובות גופנים נטולי עוקצים (בדומה לאותיות ה"סאנס־סריפיות" הלועזיות), ולעיתים קרובות בעלי צורה נקייה ומדויקת (אף על פי שאין הדבר מחייב).
אות כותרת – גופנים המתאימים לעימוד מילים בודדות כותרות במגזינים ולעיצוב שלטי חנויות, מיתוג ולוגו, מפאת צורתם המושכת.
כאן הדגש הוא פחות על קריאות ותפקוד בתוך ובתור טקסט, ויותר על אות שמעבירה מסר גרפי ברור ומושך.
אות ראווה – גופנים מסוג זה הם בעלי האופי הגרפי, המוחצן, והבומבסטי ביותר (כלומר הם נוצרו יותר על מנת ליצור עניין גרפי מאשר לשרת את מטרת הקריאות), ומתאימים לעימוד כותרות במגזינים ולעיצוב שלטי חנויות, ולוגו מפאת צורתם המושכת, האסתטית או הלא־אסתטית, הבולטת, או הקישוטית.
בקטגוריה זו ניתן למצוא את האותיות המוזרות, החופשיות, הפרועות, והמסוגננות ביותר (כגון אותיות "מלוכלכות", אותיות בסגנון גראנג', ואותיות בסגנון גרפי חופשי).
אות רהוטה – גופנים מסוג זה מנסים לחקות צורות שונות של כתב יד עברי, לעיתים מחובר, על מנת לשקף אופי אישי ולא ממסדי.
לעיתים כוללים גופנים אלה גם צורניות קליגרפית המושפעת מכתיבה רהוטה בעט נובע או בקולמוס.
"אות רהוטה" משתייכת לקטגוריית "אות ראווה", מכיוון שאין לאותיות אלה רמת קריאוּת טובה (הקורא העברי רגיל לאותיות הדפוס העבריות ה"מרובעות"), ולכן הן משמשות בעיקר לצרכים גרפיים ברמה של משפטים או מילים בודדות.
אות מקורות – גופן בעל אופי יהודי עתיק, המזכיר בצורותיו (או נוצר בהשראת) כתבים יהודים עתיקים או גופנים ישנים.
גופנים מסוג זה הם לעיתים קרובות בעלי סיגנוּן קליגרפי ועוקצים.
סיווג זה כולל את שאר הסיווגים, מכיוון שגופן יכול להיראות כ"אות מקורות", וגם להשתייך לשאר הסיווגים כגון אות ספר או אות טקסט וכיוצא בזה.
סיווג זה הוא כאמור סיווג מסחרי, והוא משקף את שינוי הסטנדרטים והסיווגים של הגופנים העבריים לאורך השנים.
גופן ששימש פעם לעימוד ספר (כמו "דרוגולין"), יכול להיות מסווג כיום כ"אות מקורות" מסוג "אות טקסט" (זאת מכיוון שהסטנדרטים לקריאוּת של גופן עברי השתנו עם הזמן).
גופנים לדוגמה: וילנא, דרוגולין, קורן, שלום.
ציורים – גופנים מסוג זה אינם מכילים בדרך כלל אותיות, אלא איורים וקטוריים (שנקראים בלועזית Dingbats).
גופנים אלה נמכרים לצורך קישוטי, והם ההמשך הדיגיטלי ל"ווינייטות" – איורים שנמכרו לבתי דפוס בלט על מנת לעטר את עיצובי הדפוס.
אות לועזית – כל גופן שאותיותיו בשפה שאינה עברית.
אות מותאמת לגופן לועזי – אות שעוצבה כדי לשמש כתרגום עיצובי עברי לגופן לועזי קיים.
אות משולבת או אות רב־שפתית – כינוי לגופנים שעוצבו במיוחד על מנת להכיל אותיות עבריות ולועזיות תואמות.
גופנים אלו הם תופעה חדשה יחסית, והם נותנים פתרון למצוקה חריפה בתחום העיצוב הגרפי העברי – עימוד טקסט הכולל שילובים של טקסט עברי ולועזי.
גופנים לדוגמה: אורון, רץ (של עודד עזר).
התגים (או "עוקצים") הם קווים קטנטנים המחוברים מהצד לקצה הקו העיקרי של האות.
התגים בגופנים העבריים התפתחו מצורה של משיכת מכחול קליגרפי, שבה הקווים העיקריים תמיד התחילו מתנועה מאונכת קצרה כדי למנוע מריחת דיו לכל הכיוונים.
זאת בניגוד לתגים בגופנים הלטיניים שמופיעים משני צדי הקו, ובמקור נועדו למנוע שבירת אבן בעת חקיקת אותיות עליה.
כיום התגים מעוצבים בצורות שונות ומגוונים ולעיתים אין קשר בין האות למקור הקליגרפי של התג, כך שהוא מתפקד כתוספת סגנונית.
גופנים עם תגים (serif) – (מכונים גם "גופנים עם עוקצים" או "גופנים סריפיים") מרבית הגופנים המשמשים להדפסת ספרים הם מסוג זה.
ישנה סברה כי גופנים עם תגים נוחים יותר לקריאה מפני שהתגים מסייעים לעין להתמצא בשטף הטקסט, ליצור קצב ולהאיץ את קצב הקריאה, כאשר התגים מתפקדים כמעין נקודות ה"דוחפות" את עין הקורא קדימה.
הכינוי "סריפי" לגופנים מסוג זה הוא עברוּת שגוי של המונח הלועזי Serif (תוספת לקווי היסוד של האות הלועזית, בעלי צורניות שונה שמקורה באותיות חקוקות) המצביע על הקרבה הרעיונית בין מושגי ה"עוקץ" וה"סריף".
כיום העוקצים מעוצבים בצורות שונות ומגוונים ולעיתים אין קשר בין האות למקור הקליגרפי של העוקץ, כך שהעוקץ מתפקד כתוספת סגנונית.
גופנים עם סלאב סריף – מושג השאול מעולם הטיפוגרפיה הלועזי, וכוונתו בעברית לאות בעלת עוקץ עברי בעל צורה מרובעת, המזכירה את סגנון ה־"Slab serif" או ה־"Egyptienne" הלועזיים.
גופנים לדוגמה: הדסה, "מוזאון" (ערך בכרך).
גופנים ללא תגים (sans serif), שנקראים לעיתים גם גרוטסקיים, החלו את דרכם בתחילת המאה העשרים.
גופנים אלה הם בדרך־כלל בעלי מראה גאומטרי מובהק, וצורות האותיות הן פשוטות.
הם משמשים בעיקר לכותרות ולהדפסת קטעי טקסט קצרים.
יש המעדיפים גופנים אלה להצגת מידע על צג.
גופנים מעוצבים – זו משפחה שניתן להגדיר בנוסף לסוגים העיקריים לעיל.
אלה הם גופנים בעלי צורות מורכבות וחופשיות ונושאים לעיתים אופי חזק שעוזר לבטא באמצעותם מסרים גרפיים ברורים.
משפחה זו זוכה לפריחה בתחום הוצאה לאור ממוחשבת, וניתן למצוא בה הן גופנים בעלי תגים, והן גופנים נטולי תגים.
בנוסף ניתן לאפיין כל גופן לפי קריטריונים נוספים: רוחב האות, סגנון, מגוון סימנים.
קריטריונים אלה באים לידי ביטוי בעת בחירת הגופן.
תג (סריף) עברי בגופן דוד
גובה האותיות נמדד ביחידת מידה הקרויה נקודה (point).
נקודה היא 1/72 של האינץ'.
12 נקודות הן פיקה (pica), כלומר באינץ' שש פיקות.
בצמוד להחלטה על גודל האות יש להחליט על המרחק בין שורה לשורה (leading).
שני גדלים אלה נרשמים יחדיו בצורה 10/12 למשל, שפרושה אות בגודל 10 נקודות, ומרחק של 12 נקודות בין שורה לשורה.
החלטה כפולה זו משפיעה במידה מכרעת על כמות הטקסט שתכנס בדף, אך כמות זו מושפעת גם מסוג האותיות.
באותיות שעוצבו צרות יחסית, ניתן להכניס יותר טקסט בדף מאשר באותיות רחבות יחסית.
גובה מקובל לאותיות רגילות, שבהן מודפס עיקר הטקסט, הוא 8 עד 12 נקודות (זהו גובהה של אות רגילה, שאינה חורגת אל מעל לשורה או מתחתיה – x‐height).
בגרסה קומפקטית זו צולם כל דף בהקטנה קווית של 50%, כך שנתאפשרה הדפסת ארבעה עמודים של המילון המקורי בעמוד אחד של הגרסה הקומפקטית.
באמצעות טכניקה זו, ותוך שימוש בנייר דק, נדחסו 13 הכרכים של המילון המקורי לשני כרכים בלבד.
עקב מידותיהן הזעירות של האותיות צורפה למילון גם זכוכית מגדלת.
גודלי אותיות שונים המשמשים בעיצובו של סידור התפילה יצרו שני ביטויים לתיאור גודלן של אותיות:
אותיות טל ומטר, שהן אותיות זעירות, הקרויות כך על שם המילים "ותן טל ומטר לברכה" הנוספות לתפילה רק בחלק מחודשי השנה, ולכן מודפסות בסידור באותיות קטנות מהרגיל.
אותיות קידוש לבנה, שהן אותיות גדולות מאוד, הקרויות כך על שם האותיות הגדולות שבהן מודפסת ברכת "קידוש לבנה", שקוראים אותה בדרך כלל לאור הירח.
בדומה לכך גם השימוש השגור בביטוי 'לקרוא את האותיות הקטנות' שמטרתו להקדיש תשומת לב ייחודית לפרטים הקטנים, נפוץ בשל מבנהו של חוזה או הסכם מכירה, שכן מנהגם של מוכרים להציג דווקא באותיות קטנות (פיזית, או מטפורית בשולי החוזה) את התנאים וההגבלות הבלתי אטרקטיביים לצד השני בעסקה.
שילוב גופנים להבחנה בין סוגי טקסט שונים
בדרך כלל מודפס ספר בגופן אחד (בעברית הגופן הנפוץ הוא פרנק־ריהל), אך לעיתים משמשים בספר גופנים אחדים, להבחנה בין סוגי טקסט שונים, בין אם החלפה בין דוברים, בין אם הבחנה בין הטקסט המסופר לבין טקסטים שנקראים על ידי הדמויות כמו מכתבים או קטעים שהם עצמם מטקסט שלכאורה מנותק מהעלילה.