tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הארכיטקטורה של ציורי הקיר המתמקדים-במרים משקפת באופן יוצא דופן את יחסי הגומלין בין התרבויות הנוצריות-אורתודוקסיות והמוסלמיות, והמחלוקות סביב נושאים איקונוגרפיים, למשל, סיפור הבריאה או מסרים פרוטו-אוונגליסטים.
קריטריון 4: מנזר העלייה לשמיים בסביאז'סק ממחיש במיקומו, ובסגנון הבנייה האדריכלי שלו את התוכנית הפוליטית והמיסיונרית, שפותחה על ידי הצאר איבן הרביעי כדי להרחיב את מדינת מוסקבה מאדמות אירופיות אל אדמות אשר היו קודם לכן תחת שליטה איסלאמית של אורדת הזהב.
הארכיטקטורה של המנזר מגלמת את הסינתזה של ארכיטקטורה מסורתית של פסקוב העתיקה, אמנות הבנייה המונומנטלית של מוסקבה, ומסורות בנייה של אזור הוולגה.
ציורי הקיר של המנזר הם בין הדוגמאות הנדירות ביותר לציורי קיר של הנצרות האורתודוקסית.
התוכנית האיקונוגרפית של המנזר משקפת מגמות חדשות לחלוטין בתפיסה הלאומית והתאולוגית של צאר איוון הרביעי.
מנזר דנילוב הוא המנזר העתיק ביותר במוסקבה.
משמש כמושבו של פטריארך מוסקבה ורוס כולה.
המנזר הוקם בשנת 1282 ושימש שנים רבות כאמצעי הגנה על העיר מפני פלישת אויבים.
תהפוכות רבות עברו על המנזר לאורך השנים ופעמים רבות הוא שימש מקום מקלט לנרדפים שונים (ילדים, כמרים, סופרים).
כיום הוא משמש כאתר דתי לכל דבר.
את המנזר קל לזהות לפי צבעיו: הוא צבוע כולו בלבן וכיפתו צבועה בירוק.
מנזר טינטרן הוא חורבות מנזר ציסטרציאני מהמאה ה-12 השוכן סמוך לכפר טינטרן שבמחוז מונמות'שייר בוויילס שבדרום-מערב האי הבריטי.
המנזר שוכן בסמוך לגדה המערבית של הנהר וואי (River Wye), שבנקודה זו מהווה את הגבול בין מונמת'שייר בוויילס לגלוסטרשייר באנגליה.
זהו המנזר הציסטרציאני השני שהוקם בבריטניה (אחרי מנזר וייברלי (Waverley Abbey)), והראשון בוויילס.
הוא הוקם ב-9 במאי 1131 ביוזמת ולטר דה קלר (Walter de Clare) הלורד של צ'פסטו.
המנזר הלך ונחרב לאחר פירוק המנזרים באנגליה במאה ה-16. שרידיו היוו השראה למספר רב של משוררים וציירים לכתיבת שירה ולציור החל מהמאה ה-18.
ב-1984 נטל Cadw אחריות על האתר וכיום מבקרים באתר כ-70,000 איש כל שנה.
במהלך השנים ייסד מנזר טינטרן שני מנזרי אחות, מנזר קינגסווד (Kingswood Abbey) בגלוסטרשייר (1139) וטינטרן פארווה (Tintern Parva), מערבית לווקספורד בדרום-מזרח אירלנד (1203).
הנזירים הציסטרציאניים, המכונים "הנזירים הלבנים" שחיו בטינטרן התנהלו על פי תקנון בנדיקטוס.
"אמנת הצדקה" (Carta Caritatis) פרשה את העקרונות הבסיסיים של ציות, עוני ופרישות, דומיה, תפילה ועבודה.
על אף אורח חיים חמור היה המסדר הציסטרציאני אחד המסדרים החזקים ביותר במאות ה-12 וה-13. אדמות המנזר חולקו ליחידות חקלאיות, שאותן עיבדו התושבים המקומיים, שאף סיפקו שירותים כדוגמת נפחים למנזר.
המנזר קיבל תרומות רבות כשטחי קרקע משני עברי הנהר ויי.
השרידים של טינטרן של ימינו הם תערובת של מפעלי בנייה בתקופה של 400 שנה בין 1136 ל-1536. מעט מאוד נשאר מהבניינים הראשונים; כמה קטעי קיר שולבו בבניינים מאוחרים יותר, ושתי גומחות לספרים ממזרח לקלויסטר הם מתקופה זו.
הכנסייה של אותה תקופה הייתה קטנה יותר מהבניין הנוכחי והייתה מעט יותר צפונה.
במאה ה-13 נבנה המנזר כמעט מחדש לגמרי.
תחילה הקלויסטר והמגורים, ולבסוף הכנסייה הגדולה בין 1269 ו-1301. המיסה הראשונה התקיימה בשנת 1288, והבניין הוקדש בשנת 1301, אם כי עבודות הבנייה נמשכו כמה עשורים נוספים.
רוג'ר ביגוד, הרוזן החמישי של נורפוק (Roger Bigod, 5th Earl of Norfolk), שהיה אז הלורד של צ'פסטו היה תומך נדיב.
מפעל חייו היה לבנות מחדש את הכנסייה.
כתודה הציב המנזר את שלט האצולה שלו בזכוכית החלון המזרחי שלו.
זוהי הכנסייה הגדולה של המנזר כפי ששרידיה נמצאים כיום.
הכנסייה מתוכננת בצורת צלב עם ספינה שמצדיה ספינות משנה.
שתי קפלות בכל טרנספט ובית מקהלה שהסתיים בחלק מרובע.
הכנסייה בנויה בסגנון אדריכלות גותית אנגלית מקושט ומייצגת את ההתפתחויות האדריכליות של תקופתה.
המנזר בנוי מאבן חול אדומה (Old Red Sandstone), שצבעיה נעים מסגול לצהוב חום ואפור.
אורכה ממזרח למערב הוא 70 מטרים, בעוד שאורך הטרנספט הוא 46 מטרים.
ב-1326 ישן אדוארד השני, מלך אנגליה בטינטרן במשך שני לילות.
ב-1349 התפשטת מגפת המוות השחור בארץ, וכמעט שלא ניתן היה למשוך מגויסים חדשים שיצטרפו למנזר כאחים חילוניים.
השינויים בדרך שבה הושכרו חלקות הקרקע במקום שיעובדו על ידי האחים החילוניים מעידים שהיה מחסור בכוח אדם בטינטרן.
בתחילת המאה ה-15 היה מחסור בכסף בטינטרן, בחלקו בשל ההשפעה של המרד הוולשי בראשות אווין גלינדור כנגד מלכי אנגליה, כאשר נכסים של המנזר נהרסו על ידי המורדים הוולשים.
בתקופת שלטונו של הנרי השמיני, מלך אנגליה הסתיימה הנזורה באנגליה, ויילס ואירלנד בעקבות החלטת המלך על פירוק המנזרים.
ב-3 בספטמבר 1536 העביר אב המנזר של טינטרן את המנזר וכל רכושו למפקחים מטעם המלך, ובכך הסתיים אורח חיים שנמשך כ-400 שנים.
חפצי ערך מהמנזר נשלחו לאוצר המלכותי ואב המנזר קיבל קצבה ליתרת חייו.
המבנה הוענק ללורד של צ'פסטו באותה התקופה הנרי סאמרסט, הרוזן השני של ווסטר (Henry Somerset, 2nd Earl of Worcester).
העופרת מהגג נמכרה והחל החורבן של הבניינים.
בשתי המאות הבאות, היה עניין מועט אם בכלל בהיסטוריה של האתר.
במאות ה-17 וה-18, התיישבו בהריסות עובדים במפעלי עיבוד מתכות.
עם זאת, באמצע המאה ה-18 החלה אופנה של ביקורים בחלקים ה"פראיים" של המדינה.
עמק ויי בפרט היה ידוע בזכות תכונותיו הרומנטיות והציוריות, והמנזר המכוסה בקיסוס הפך אתר תיירות פופולרי.
אחד הדפסים הראשונים של המנזר היה בסדרה של תחריטים של אתרים היסטוריים שנעשו בשנת 1732 על ידי סמיואל ונתניאל באק (Samuel and Nathaniel Buck).
מספר המבקרים גדל משמעותית לאחר פרסום הספר "תצפיות על הנהר ויי" מאת הכומר ויליאם גילפין (William Gilpin) לאחר הסיור שערך במקום ב-1770, עובדה שהעדויות לה הן המספר הרב של תיאורים פואטיים והציורים של האתר מאותה תקופה.
מכתב הקדשה בתחילת ספרו של גילפין מופנה למשורר ויליאם מייסון (William Mason), ומזכיר סיור דומה שנעשה בשנת 1771 על ידי המשורר תומאס גריי (Thomas Gray).
אף אחד מהם לא הקדיש שיר למנזר, אבל הוא הופיע ביצירותיהם של כמה אחרים, כולל הפואמה הארוכה שכתב הכומר ד"ר סיינד דייוויס (Dr.
תיאור זה הופיע בשני מדריכי טיולים, שהפופולרי בהם היה "תיאור היסטורי של המצב העתיק והנוכחי של מנזר טינטרן", מאת צ'ארלס הית (Charles Heath) שזכה לכמה מהדורות מ-1793 ואילך.
במקום זאת, הוא נזכר בביקור מוקדם יותר חמש שנים קודם לכן ומעיר על ההפנמה המועילה של זיכרון זה.
בעקבות סיור רגלי דומה עם חבריו הקדיש רוברט בלומפילד (Robert Bloomfield) פואמה ארוכה ל"גדות הנהר ויי" (The Banks of the Wye, 1811) שבה המנזר מוזכר בקצרה כאחד מהאתרים הרבים שבדרך.
ב-1825 פרסם אדוארד קולינס (Edward Collins) פואמה ארוכה נוספת העוסקת באזור, מוערת ובארבעה ספרים.
התיאור הלירי הקצר שכתב המשורר אדוארד ג'רנינגהם (Edward Jerningham), "מנזר טינטרן", שנכתב ב-1796, נכתב בעקבות ספרו של גילפין, שאותו הוא מצוטט, כשהוא מעיר על השיעור העגום שנלמד מהעבר.
שתי פואמות שנכתבו באותו זמן הפיקו לקחים גם הם מביקור בחורבות.
הסונטה "מנזר טינטרן" של ריצ'רד מונקטון מילנס (Richard Monckton Milnes) מתוארכת ל-1840.ידוע גם שהפואמה "דמעות, דמעות בטלות" (Tears, Idle Tears, 1847) של המשורר אלפרד טניסון חוברה בביקור במקום, אבל המנזר אינו מוזכר בשיר והפואמה מתייחסת לרגשות אישיים.
ב-1816 היה מנזר הרקע לרומן האימה הגותי בן שלושת הכרכים "היתום של מנזר טינטרן" (The Orphan of Tintern Abbey) מאת סופיה זיגנהירט (Sophia F.
Ziegenhirt), שכתב העת "The Monthly Review" התייחס אליו בביטול כ"הסוג הרגיל ביותר, שבו בניית המשפטים ובניית הסיפור מבולבלים באותה מידה".
ברומן מצליח הרבה יותר שפורסם שנתיים קודם לכן תיארה ג'יין אוסטן את הקישוטים של חדר ההסבה של פאני פרייס במנספילד פארק הכוללים שלושה שקפים אופנתיים, שאחד מהם מציג את המנזר.
הספר של גילפין על נהר הוויי לא עסק רק בציוריות כאיכות ציורית אלא עם התוספת המושכת של ההקשרים הגותיים, כמו במקרה של מנזר טינטרן.
הציירים שביקרו במקום פרנסיס טאון (Francis Towne, 1777), תומאס גיינסבורו (1782), תומאס גירטין (Thomas Girtin, 1793), וויליאם טרנר בסדרה שצייר בשנים 1794–1795, כיום בגלריית טייט והמוזיאון הבריטי, תיארו פרטים של תחרת חלונות של המנזר.
כך גם עשו סמיואל פלמר (Samuel Palmer) ותומאס קרסיק (Thomas Creswick) במאה ה-19.
צ'ארלס הית במדריך הטיולים שכתב ב-1793, ציין את האיכות הציורית של האור והאפקט "המיוחד במינו" של "ירח הקציר" (כינוי לירח המלא בחודשים ספטמבר אוקטובר) הזורח דרך החלון המרכזי.
ברגע שהרכבת הגיעה ב-1876, אורגנו סיורים לאתר בשנות ה-80 של המאה ה-19 עד לתחנת הרכבת של טינטרן בעונה זו על מנת לצפות בירח דרך חלון הרוזטה.
עשרות שנים אחר-כך הציור של פיטר ואן לרברח (Peter van Lerberghe) של פנים המנזר ב-1812, יחד עם מדריכי התיירים הנושאים לפידים בוערים, הראה את המנזר מואר באמצעות הלפידים ואור הירח .
השטח הסמוך למנזר עבר תיעוש החל מאמצע המאה ה-16 עם הקמת מפעלי התיילים הראשונים של חברת עיבוד המתכת Company of Mineral and Battery Works, והרחבה מאוחרת יותר של מפעלים וכבשנים במעלה עמק אנג'ידי (Angidy valley).
פחם עץ הוכן ביערות כדי להזין את המפעלים האלה.
בנוסף, בגבעות מעל המנזר היו מחצבות להכנת סיד בכבשן שפעלו ברצף במשך כמאתיים שנה, ובחורבות עצמן גרו עובדים במפעלים.
הסופר והצייר ג'ון תומאס ברבר (John Thomas Barber Beaumont) ציין למשל ש"עברנו ליד מפעלי יציקת הברזל ושרשרת הבקתות העלובות שהוקמו בתחומי המנזר".
עד המאה ה-19, הדרכים המקומיות היו משובשות ומסוכנות, והגישה הקלה ביותר לאתר הייתה בסירה.
המשורר סמואל טיילור קולרידג' כמעט שנפל לתהום בעת שרכב על סוסו לאחר שהלך לאיבוד בחושך בעת שניסה להגיע לטינטרן מצ'פסטו לסיור עם חברים ב-1795. רק ב-1829 הושלם כביש האגרה החדש (Wye Valley turnpike) שעבר דרך חצרות המנזר.
ב-1876 התחילה לפעול תחנת רכבת בטינטרן על מסילת הברזל של עמק ויי (Wye Valley Railway).
אף שמסילת הברזל חצתה את הנהר לפני שהגיעה לכפר נבנתה שלוחה שהובילה אל מפעלי המתכת, החוסמת את הנוף של המנזר מכביש הגישה מצפון.
עם זאת, לא כל התיירים היו מזועזעים מפלישת התעשייה.
בעת סיורם באזור ב-1795 יצאו המו"ל ג'וזף קוטל (Joseph Cottle) והמשורר רוברט סותי (Robert Southey) לצפות במפעלי עיבוד הברזל בשעת חצות, כשאחרים ציירו או איירו אותם במהלך השנים אחר-כך.
הדפס של המנזר מ-1799 מאת הצייר אדוארד דאייס (Edward Dayes) כולל את המזח לסירות בסמוך לחורבות וחלק מבקתות המגורים שפלשו לתחומי המנזר.
ברקע מעל מופיעים הצוקים של מחצבת הסיד והעשן המיתמר מהכבשן .
אף שציורו של פיליפ ג'יימס דה לאותרבורג (Philip James de Loutherbourg) של החורבות מ-1805 אינו כולל את הבקתות שפלשו למנזר שתוארו על ידי אחרים, הוא מעמיד במרכז הציור את יושביהם ובעלי החיים שלהם.
אפילו בפנורמה שצייר ויליאם האוול (William Havell) של העמק מדרום מצויר עשן מיתמר במרחק, בדומה למה שציין וורדסוורת' חמש שנים קודם לכן בתיאורו את הסצנה: "עלעלי עשן מיתמרים בדומיה בינות לעצים" (שורות 18–19).
במאה ה-20 הפכו חורבות מנזרים למוקד עניין לחוקרים, ונערכו בהם מחקרים אדריכליים וארכאולוגיים.
ב-1901 קנתה הממשלה את חורבות מנזר טינטרן מדוכס בופורט (Duke of Beaufort) במחיר של 15,000 ליש"ט.
החורבות הוכרו כמונומנט בעל חשיבות לאומית והחלו להתבצע עבודות שיפוצים ותחזוקה.
ב-1914 הועברה האחריות על החורבות למשרד העבודות (Office of Works), והתבצעו תיקוני מבנה גדולים ושחזור חלקי.
הקיסוס, שהתיירים הראשונים כה העריכו כרומנטי, הוסר.
האחריות הועברה מאוחר יותר ל"משרד העבודות והבניינים הציבוריים" (Ministry of Public Buildings and Works), ואז ב-1971 למחלקת הסביבה (Department of the Environment), ולבסוף ב-1984 נטל ה-Cadw אחריות על האתר שמ-29 בספטמבר 2000 הוא בניין רשום מדרגה ראשונה.
קשת ווטרגייט (Watergate, "שער המים") של המנזר, שהובילה מהמנזר לנהר ויי, עדיין קיימת כחלק מפונדק העוגן (Anchor Inn) הסמוך.
גם קשת ווטרגייט היא בניין רשום מדרגה II מ-29 בספטמבר 2000. ב-2021 גילו פועלים באקראי מנהרה שנבנתה כנראה במאה ה-14 המובילה מהנהר אל המנזר.
המשורר האמריקני אלן גינסברג היה בטריפ של LSD שעה ששהה במנזר טינטרן ב-18 ביולי 1967, וכתב בעקבות החוויה את הפואמה "ביקור בוויילס" (Wales Visitation).
הרומן ההיסטורי "הסודות של מנזר טינטרן" (The Secrets of Tintern Abbey) מאת גורדון מסטרס (Gordon Masters) שיצא לאור ב-2008 ממחיז את ההיסטוריה הסוערת בת 400 שנים של קהיליית הנזירים הציסטרציאניים במנזר.
מנזר דונסקוי הוא מנזר גדול מדרום למרכז מוסקבה.
המנזר הוקם ב-1591. נודע כמקום קבורה לאנשי שם.
המנזר הוקם בנקודה בה שכנה כנסייה בימי בוריס גודונוב, שהכילה את האיקונה "גבירתנו של נהר הדון" (Донская икона Божией Матери) מאת תאופנוס היווני.
לפי האגדה לקח דמיטרי דונסקוי את האיקונה איתו לקרב קרב קוליקובו עם אורדת הזהב בשנת 1380 וניצח בעזרתה בקרב.
המנזר שימש כמוצב צבאי שהגן על הדרך הראשית מן הקרמלין דרומה.
כך למשל ב-1618 נהדפה הסתערות כוחות קוזאקים אוקראינים למרגלות חומות המנזר.
ב--1683 הועלה ראש המנזר לרמת ארכימנדריט, והמנזר זכה לעצמאות ולנחלות.
ב-1711 הוקמה הקתדרלה הגדולה ובה נקברו הצארים משושלת בגרטיוני ודוכסי מינגרליה מבית דאדיאני.
ב-1812 תקף צבא נפוליאון את המנזר, אך אוצרותיו (בראשם האיקונה גבירתנו של נהר הדון) הועברו לוולוגדה מבעוד מועד וניצלו.
בעת מהפכת אוקטובר 1917 שהו במנזר 48 נזירים.
טיכון, פטריארך מוסקבה ורוס כולה, נכלא במזנר בשנת 1922 על ידי שלטונות ברית המועצות ולא יצא ממנו עד מותו שלוש שנים לאחר מכן.
הוא גם נקבר במנזר בקבר לא מסומן שהתגלה רק ב-1992.
ב-1924 השתמשו השלטונות במקום כמושבת עונשין.
כן אוחסנו במקום שרידים ממנזרים וכנסיות שהרסו הקומוניסטים ברחבי מוסקבה (בהם קתדרלת ישו המושיע, מגדל סוחארב ועוד).
משפחות אצולה רבות בחרו לקבור את מתיהן בכנסיות ובקפלות בתחומי הממנזר.
בית הקברות הישן (Некрополь Донского монастыря) ממוקם בדרום-מזרח המתחם ובמהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 נקברו בו מדינאים והיסטוריונים, סופרים ומשוררים, מדענים ופילוסופים, ציירים וארכיטקטים.
בהם ניקולאי רפנין, אוסיפ בובה, וסילי פרוב, ניקולאי ז'וקובסקיו ועוד.
לאחר התפרקות ברית המועצות נקברו במקום עצמותיהם של רוסים שנמלטו מברית המועצות ומתו בגלות, בהם הגנרלים ולדימיר קאפל ואנטון דניקין וכן הסופרים אלכסנדר סולז'ניצין ואיוואן שמליוב.
מדרום למנזר, בסמוך אך מחוץ לחומותיו, נפתח ב-1910 בית קברות נוסף, שכונה "בית הקברות החדש" (Новое Донское кладбище).
בית קברות זה הפסיק לקלוט נפטרים בסוף שנות השמונים.
בין היתר נקברו במקום מריה, בתו של אלכסנדר פושקין, רודולף אבל, פאינה רנייבסקיה, פאבל סודופלאטוב ואחרים.
בתקופת הטיהורים הגדולים של סטלין, נקברו במקום קרבנות הוצאה להורג בקברי אחים.
בין היתר נקברו במקום ככל הנראה שרידיהם של וסילי בליוכר, סטניסלב קוסיאור, מיכאיל טוכאצ'בסקי, ניקולאי יז'וב, וסבולוד מיירהולד, איסאק באבל, אולג פנקובסקי, גריגורי קוליק, אלכסנדר יגורוב וכן פיוטר קרסנוב, שהוצא להורג בעוון שיתוף פעולה עם הנאצים ב-1947.
בין 1927 לאמצע שנות השבעים פעל במקום קרמטוריום (משרפת גופות), היחיד במוסקבה.
מנזר השילוש הקדוש , או המתחם לכבוד האבות הקדושים, הוא מנזר אורתודוקסי רוסי, חצר המשימה הרוחנית הרוסית בירושלים של הפטריארכיה במוסקבה בעיר חברון, הממוקם 3 ק"מ צפונית מערבית למערת המכפלה, ביהודה ושומרון, בגזרה H1 שבשליטת הרשות הפלסטינית.
על שטח המנזר נמצא אשל אברהם, שמתחתיו, על פי האגדה, אירח אברהם שלושה מלאכים שהגיעו אליו.
בעבר, באתר זה היה מקדש מהתקופה הביזנטית, שנבנה על ידי המלכה הלנה.
בשנת 1868 רכש, ראש המשימה הרוחנית הרוסית בירושלים, הארכימנדריט אנטונין (קפוסטין), חלקת אדמה עליה גדלו אלוני ממרא.
ב-22 במאי 1871 הוגשה לראשונה הליטורגיה האלוהית בעץ אלון.
לא הרחק מהמקדש הקדום בשנת 1874, באמצעות מאמציו של האב אנטונין, נבנה בית אבן בן שתי קומות לעולי רגל.
המקום החל למשוך אליו צליינים רוסים ולאט לאט התרחב אזור הרכוש של המשימה הרוחנית הרוסית.
בשל המצב הקשה בעיר, בה התגוררו בעיקר מוסלמים, שאלת הקמת כנסייה הועלתה רק בשנת 1904 על ידי ראש המשימה הרוחנית הרוסית, הארכימנדריט לאוניד (סנצוב).
בשנים 1906–1914 ניסתה המשימה להשיג פירמאן טורקי לבניית כנסייה.
בשנת 1914 נבנתה כאן כנסיית אבות הקודש - הכנסייה הרוסית האחרונה בארץ הקודש, שהוקמה לפני ההפיכה של 1917.
בראשית שנות העשרים, לאחר שהופסק הקשר עם הכנסייה הרוסית, האתר עם כל הבניינים (יחד עם המשימה הרוחנית הרוסית) הועבר לסמכותה של הכנסייה הרוסית בגולה.
ב-31 במאי 1925, הפטריארך של ירושלים דמיאן חנך את כנסיית המנזר על שם שלושת האבות, הקפלה הצדדית הדרומית על שם השילוש הקדוש והקפלה הצדדית הצפונית בשם ניקולאי הקדוש.
בסמוך לכנסייה נבנה בית בן שתי קומות לעולי רגל.
ב-5 ביוני 1997 הועבר המנזר בסיועו של יאסר ערפאת לידי הפטריארכיה במוסקבה.
מנזר "זאוורה" או "זאווארא" , המוכר גם בשם מנזר הנזירות הכרמליתיות הישן או "בית האבן" בבית החולים רמב"ם), הוא מבנה הנמצא ברחוב העלייה השנייה 8 בשכונת בת גלים בחיפה, והיה בעבר מנזר, וכיום משמש למשרדים בבית החולים רמב"ם.
השם "א-זאווארא" נגזר מהמילה זיארה , שפירושה "מקום עולי הרגל".
הקרקע עליה עומד מנזר "זאווארא" נרכשה בשנת 1882 על ידי זוג אחיות ממנזר "כרמל" באקולי הסמוכה לליון, במקום שבו הייתה בעבר העיירה "חיפה אל-עתיקה" (חיפה העתיקה).
בשנת 1882 תכננה את המבנה האדריכלית הצרפתייה, מרי דה סקרהקר.
אולם התחלת הבנייה התעכבה במשך שש שנים בשל ביורוקרטיה מצד הממשל העות'מאני, שעיכב את מתן רישיון הבנייה למנזר.
לדברי ד"ר צבי בן-ישי, היה זה הפטריארך הארמני מירושלים שתיווך בין הנזירות לבין השלטון.
בשנת 1888 החלה בניית מבנה לנזירות הכרמליתיות המשתייכות למסדר תרזה מאבילה, שהוקם בשנת 1568 בספרד.
הבנייה הושלמה בשנת 1894. המבנה כולו עשוי רק אבנים, ללא מוטות ברזל.
המבנה כלל שלושה נדבכים: מרתף לאיגום מים שתקרתו נתמכת בקשתות אבן גדולות, קומת קרקע לחדרי אכילה, חדר לביקור אורחים וקתדרלה לצורכי תפילה.
בקומה העליונה היו חדרי הנזירות, חדר ה"דיבור" (פרלור) ומרפסות.
המבנה כולו ערוך סביב חצר פנימית וסטואה, כנהוג במבנים מהתקופה הביזנטית ואילך, וסביבו ניטע גן על שטח של 30 דונם.
הנזירות, שהגיעו בשנת 1892, גורשו מן הארץ בשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
באותה התקופה שימש המנזר את הצבא העות'מאני כבית חולים צבאי.
לאחר המלחמה, שבו הנזירות למנזר ב-1919 ושהו בו עד שנת 1933, עת העתיקו את מקומן למנזר "גבירתנו שעל הכרמל" ברחוב טשרניחובסקי 2 בכרמל צרפתי, לאור בניית הנמל ובית החולים הממשלתי.
בשנת 1934 תכננה ממשלת המנדט הבריטי להפוך את המנזר לבית חולים, אך התוכנית נזנחה ובית החולים החדש נבנה בסמוך, אולם אוסטין הריסון, מנהל מחלקת העבודות הציבוריות של המנדט הבריטי בארץ ישראל, התנגד להסבת המבנה לבית חולים.
בשנים שלאחר מכן פעל במבנה בית ספר לאחיות שליד בית החולים רמב"ם.
כיום משמש המבנה למשרדים של בית החולים רמב"ם.
המרתף משמש כארכיון לאחסון מסמכים ובחצר הפנימית נותרו שני עצים שניטעו עוד עם הקמת המנזר.
מנזר וורונץ (ברומנית: Mănăstirea Voroneț) הוא מנזר מימי הביניים בכפר הרומני וורונץ, כיום חלק מהעיר גורה הומורולוי.
הוא אחד המנזרים המצוירים המפורסמים של צפון מולדובה, השוכנים במחוז סוצ'אבה שבדרום בוקובינה.
המנזר נבנה בשנת 1488 על ידי השליט שטפאן הגדול לזכר ניצחונו על הטורקים העות'מאנים בקרב וסלוי.
ציורי הפרסקו בוורונץ נצבעו בגוון כהה של כחול הידוע ברומניה כ"כחול של וורונץ", המבוסס בעיקר על לפיס לזולי המעניק לו עמידות.
המנזר נמצא בדרומה של גורה הומורולוי בעמק הנחל וורונץ.
האגדה על יוזמת בניית המנזר מתייחסת לשתי דמויות חשובות במסורת ההיסטורית של העם הרומני: מייסד המנזר, שליט הנסיכות מולדובה, שטפאן הגדול (1457–1504) והאב הראשון של המנזר, דניאיל המתבודד, קדוש של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית.
קברו של דניאל נמצא בתוך המנזר.
הכנסייה היא אחת מהכנסיות המצוירות של מולדובה שנבחרו ברשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
המנזר וורונץ נבנה במקום שבו פעלה בעבר כנסייה מעץ.
אגדה המופיעה בספרו של הכרוניקן יון נקולצ'ה O samă de cuvinte ("שורה של דברים", מבוא ל"כרוניקת ארץ מולדובה")
מספרת כי בעת משבר במהלך מלחמתו בעות'מאנים, ביקר השליט שטפאן הגדול אצל הנזיר המתבודד דניאל בכוך שלו ("סקיט") בוורונץ וביקש את עצתו.
דניאל עודד אותו ויעץ לו לא להרים ידיים.
אחרי שינצח יהיה על שטפאן לבנות מנזר המוקדש לגאורגיוס הקדוש.
בנרתקס של כנסיית המנזר נמצא שריד של הכניסה לכנסייה המקורית ומעליה כתובת בה ניתן לקרוא:
עוד לפני סיום עבודות הבנייה העניק שטפאן הגדול למנזר את אחוזת שטילביקאן (Ştilbicani).
בהמשך העניק השליט למנזר תרומות רבות - אחוזות, ספרים כולל ספר ארבע הבשורות ("טטראוונגליון") משנת 1490, בגדים וכלי קודש, מזון ( שמן, דגן, יין, פירות ים), קטורת, שעווה, וגם כסף.
כך עשו גם שליטים אחרים אחריו כמו בוגדאן השלישי, פטרו רארש ואלכסנדרו לפושניאנו.
לעיתים קרובות הוענקו התרומות לרגל חג הקדשת הכנסייה וחגים אחרים.
בין היתר נשמרו תעודות המעידות על תרומות של השליטים ירמיה מובילה ב-27 במרץ 1598 ו-3 באפריל 1602, שטפאן טומשה השני ב-21 באפריל 1614 או קונסטנטין מברוקורדט ב-7 בנובמבר 1733
בפנקס האזכרות ("פומלניק") של המנזר נרשמו לצורך אזכרה בויארים בכירים ביותר ובני משפחותיהם.
הכנסייה נבנתה לפי תוכנית תלת אפסידיאלית (טריקונכית) עם קנצלה, ספינה עם צריח ואכסדרה.
בשנת 1547 בנה המיטרופוליט גריגוריה רושקה אקסונרתקס (פורטיקו או פרידבור) בקצה המערבי של הכנסייה והוסיף ציורים על הקירות החיצוניים.
במנזר נמצאים קברותיהם של דניאל המתבודד, גריגוריה רושקה וכמרים ואצילים אחרים.
כבר בימי שטפאן הגדול הפך המנזר למרכז דתי חשוב.
דניאל המתבודד הגיע לכאן ממנזר פוטנה והפך לרוח החיה של המקום.
ב-1490 הוקמה במנזר סדנה להעתקת ספרי הדת הדרושים.
נזיר מקומי בשם פחומיה העתיק בשנת 1490 את הספר ה"טטראאוונגליון"( ארבעת האוונגליונים).
יש סבורים שהוקם במנזר בית ספר לשפה סלאבית כנסייתית שבו למדו, כמו במנזרים אחרים ילדי אצילים ופרחי כמורה, כתבנים ומעתיקי ספרים, פקידי ממשל, מורים בבתי הספר ובכנסיות.
בבית הספר למדו גם קליגרפיה, קריאה, כתיבה ותרגום של טקסטים דתיים.
בשנת 1871 נתגלה קודקס וורונץ וב-1882 ספר התהלים (פסלטריון) מוורונץ.
פריטים אלה נשמרים עד היום באקדמיה הרומנית.
המנזר ידע פריחה בתקופתו של האגומן מקאריה (1756–1782); נבנו תאים חדשים, הכנסייה עברה שיפוצים שכללו גם שיפוץ של נכסי המנזר, נרכשו ספרים ומספר הנזירים גדל.
בשנת 1775 נערך קודקס נכסי המנזר (תורגם ושופר על ידי ברתולומיי מאיריאנו).
אחרי סיפוחה של בוקובינה לאימפריה ההבסבורגית הקתולית בשנת 1774, איבדו המנזרים והכנסיות האורתודקסיות הרומניות באזור את הפריבילגיות שלהם.
ב-13 בנובמבר 1782 התכנסו אבות שבעת המנזרים שנפגעו מכך ובחרו בשני נציגים כדי להציג את בקשותיהם בפני הקיסר יוזף השני וכן בפני הבישוף האורתודוקסי של צ'רנוביץ.
בסופו של דבר הושגה פשרה, לפיה הוסכם על צמצום מספר הנזירים, סגירת המנזרים הקטנים (ה-"סקיטים") והקמת קרן כנסייתית שתפקח על הכנסות הכנסיות והמנזרים.
אדמות המנזרים, כולל של מנזר וונורץ, הופקעו.
החל מ-1785 מנזר וורונץ הפסיק להתקיים כמנזר גברים למשך 206 שנה.
פעילות כנסיית גאורגיוס הקדוש (גאורגה) נמשכה ככנסייה פרוכית.
רוב השרידים הקדושים שבה הועברו למנזרים דרגומירנה, סוצ'ביצה ופוטנה.
בשנת 1918 בוקובינה חזרה לשלטון רומניה במסגרת ממלכת רומניה הגדולה (1918–1940).
המנזר וורונץ לשעבר הוכרז כמונומנט היסטורי של רומניה ב-1918, מעמד אותו הוא שומר עד היום.
בתקופת השלטון הקומוניסטי ברומניה (1947–1989) נערכו באתר חפירות ארכאולוגיות ומספר שיפוצים.
בעקבות הדחת המשטר הקומוניסטי, ב-1991 הוקם מחדש מנזר וורונץ כמנזר נשים.
הצו לשם כך נחתם ב-14 במרץ 1991 על ידי פימן, הארכיבישוף הרומני של סוצ'אבה ורדאוץ.
בהמשך נבנו מגורים לנזירות, קפלה חדשה, בארות, אורוות ואסמים וכמו כן אכסניה לעולי רגל.
הקתוליקון - הכנסייה המרכזית - על שם גאורגיוס (גאורגה) הקדוש בוורונץ היא אחת הכנסיות המפורסמות ברומניה.
נודעה בעולם הודות לציורי הקירות החיצוניים - פרסקואות בצבעים בוהקים עם מאות תמונות של דמויות, שנשמרו היטב, על רקע כחול.
חלונותיה הקטנים, עם מסגרות מלבניות ממוטות צלובים, וקשתותיהם הנסוגות המחודדות או הכתפיות של המשקופים הפנימיים נוצרו בסגנון גותי.
לדלתות הצפוניות והדרומיות של האקסונרתקס משנת 1547 מסגרות מלבניות, כמין מעבר בין סגנון גותי לסגנון רנסאנס.
על כל קיר יש חלון גבוה עם קשת גותית מצועצעת.
החזית המערבית נעדרת פתחים כלשהם, מה שמעיד על כוונת המיטרופוליט רושקה בזמנו לשמור אותה עבור ציורי הקיר.
בחזית הצפונית עדיין נראה הקישוט המקורי של הכנסייה, שורות דיסקים מקרמיקה מצופה אמאיל בצבעים צהוב, חום וירוק, והמעוטרים בתבליטים.
הקישוט כולל מוטיבים הרלדיים כמו אריה מתפרע וראש ביזון (סמל מולדובה) ויצורים בהשראת ספרות ימי הביניים מערבית כמו בתולות ים דו זנביות.
המגדל מעוטר באחת עשרה גומחות, ארבע מהן עם חלונות.
מעליהן שורת נישות קטנות המקיפות את המגדל.
הגג המקוטע נבנה, ככל הנראה, לפי הגג המקורי.
הציורים הפנימיים של הכנסייה נוצרו רובם בשנת 1496 בימי שטפאן הגדול.
בתמונות המזבח והספינה שאף האמן להעביר את המשמעות התאולוגית של הסצנות, תוך יצירת מכלול מהודר, בעל צביון מונומנטלי.
במזבח בולטות מיוחד תמונות "הסעודה האחרונה", "הקומוניון של השליחים", "רחיצת הרגליים" ובספינה - "מחזור הייסורים" ותמונתו של השליט שטפאן הגדול.
הציורים על הקירות החיצוניים של הכנסייה, הם מימי שלטונו של פטרו רארש וימי כהונתו של המיטרופוליט גריגורה רושקה, ונחשבים לפסגה של האמנות המולדובית בימי הביניים.
הדמויות מכתבי הקודש נראות ריאליות, טבעיות.
ציורי הקיר מתאפיינים בצבע בוהק, קרוב לזה של הטבע מסביב ושולטים בהם הצבעים ירוק וכחול.
בחזית המערבית נראית סצנה מרשימה של יום הדין המורכבת מארבעה מרכיבים: סביב ציר המרכזי נראה השילוש הקדוש של הנצרות, אלהים האב, ישו ורוח הקודש.
בחלק העילי מתחת לקרניז נראה אלהים האב, הבד של הזמן, ארבעה מלאכים והארכימלאכים מיכאל וגבריאל וסימני המזלות המסמלים חלית הזמן.
במרכז החלק השני נראית תמונת ה"דאיסיס" (Cinul) שבה יושב על כיסא מלכות ישו "שליט העולם" כשופט החיים והמתים, כשמצדיו אמו מרים ויוחנן המטביל.
הוא מחזיק בידו את "מאזני הצדק" מסביבו שליחים היושבים על ספסלים בסגנון עממי רומני.
מרגלי ישו יוצא נהר של אש שבו מתענים החוטאים.
במרכז המרכיב השלישי של הציור נראים אדם וחוה המשתחווים בפני ה"הטימסיה" (ה"הכנה") של רוח הקודש, אותה מסמלת יונה, עם "אוונגליון הקדוש" המבשרים את חזרתו של ישו כמשיח רואים בצד גם "האבות הקדמונים של האומה הרומנית".
בכיוון צפון - מתוארת קבוצת מאמינים בהדרכת השליח פאולוס ההולכים אל גן עדן ובכיוון הדרומי - קבוצות של כופרים כולל טטרים, טורקים, יהודים, ארמנים הננזפים על ידי משה בדרך אל הגיהנום.
במרכיב הרביעי - באמצע נראים המאזניים השוקלים את המעשים הטובים והרעים, והמאבק בין המלאכים לשדים על הנשמות, בכיוון צפון - גן העדן ובכיוון דרום - הגיהנום.
הציירים הכניסו ביצירות יסודות מההווי הרומני, למשל כשמציגים את הארכימלאכים (ארכאנגלים) צופרים בבוצ'ום, כלי נשיפה אופייני לרועי הצאן בהרי רומניה.
בפנים הכנסייה בולטים הכיסאות ועמדות המוזיקה עם מדפי הספרים (ה"קלירוס" או ה"סטראנה") מהמאה ה-16 וכן כורסה מלכותית, מלאכת מחשבת של הפיסול בעץ.
ניתן לראות גם את קברו של המטרופוליט גריגוריה רושקה בפורטיקו ("פרידבור") ואת קברו של דניאל המתבודד בפרונאוס.
(מישלן - המדריך הירוק של רומניה, תרגום מצרפתית לרומנית מאת Eugen Damian, Irina Ohanisian)
מנזר טקצאנג (בדזונגקה: སྤ་གྲོ་སྟག་ཚང་, בתרגום לעברית: קן הנמר), הוא אתר בודהיסטי קדוש הממוקם על צלע הצוק של עמק פארו העליון בבהוטן.
האתר נחשב לידוע מבין שלוש עשרה מערות קן הנמר בטיבט ההיסטורית שבהן פדמאסמבהאבה (יוגי ורב-אמן טנטרה, אשר הביא את הבודהיזם הטנטרי לטיבט) תרגל ולימד את וג'ריאנה (זרם בודהיסטי נפוץ).
במאה התשיעית לספירה האתר היה מערה, בה נהג פדמאסמבהאבה לעשות מדיטציה ולהתאמן עם תלמידיו.
המנזר נבנה מאוחר יותר, בשנת 1692, סביב המערה.
לפדמאסמבהאבה מיוחסת הכנסת בודהיזם וג'ריאנה לבהוטן, שהייתה אז חלק מטיבט.
בשל כך, המנזר מוקדש לפדמאסמבהאבה, וידוע גם בשם "מקדש הגורו בעל שמונה השמות" המתייחס אליו.
עם השנים נהפך המנזר לאייקון התרבותי של בהוטן.
פסטיבל פופולרי דתי בבהוטן, המכונה צ'שו, הנערך לכבוד פדמאסמבהאבה, נחגג בקרבתו.
על פי אגדה אחת, פדמאסמבהאבה (הגורו) ריחף אל האתר כשהוא רכוב על גבה של נמרה.
לפי אגדה נוספת, אשתו לשעבר של שליט אזורי נעשתה לתלמידה של הגורו בטיבט, הפכה עצמה לנמרה והובילה את הגורו על גבה מטיבט, ולאחר מכן נגלה הגורו בשמונה צורות התגלמות והפך את המקום לקדוש.
לאחר מכן, המקום זכה לכינוי "קן הנמר".
החל מהמאה ה-11, נזירים וטיבטים רבים אחרים הגיעו למנזר על מנת לעשות בו מדיטציה.
מהידועים שבהם הוא מילארפה (1040–1123), אחד המורים הרוחניים הבודהיסטים המפורסמים ביותר בבודהיזם הטיבטי.
בין המאות ה-12 ל-17, לאמות רבים שהגיעו מטיבט הקימו מנזרים בקרבתו.
המנזר נותר בסמכותם של לאמות קתוגפה במשך מאות שנים, עד אמצע המאה ה-17.
מהמאה ה-17 ועד היום: המנזר המודרני
במאה ה-17, מגלה ידוע בשם פמה לינגפה מבומטהאנג ייסד מנזרים רבים באזורים שונים בבהוטן.
עם הזמן, קיבל לינגפה סמכויות שלטוניות בבהוטן ונודע בכינוי "שבדרונג".
השבדרונג קיווה להקים מבנה קדוש בטקצאנג, וזאת בשל הזדהותו עם הזרם הבודהיסטי אותו הוביל פדמסבהאבה.
בין השנים 1644–1646 פלשה טיבט לבהוטן, אשר נבלמה על ידי בהוטן.
שבדרונג ביקש לבנות מקדש בטקצאנג כדי לחגוג את הניצחון, אותו ייחס לאלוהות שמקורה בטקצאנג.
לאחר מותו, יורשו היחיד של שבדרונג, נגוואנג נמגיאל, החליט להגשים את החזון האמור, בשעה שעמד במערה המשקיפה על עמק פארו.
בשנת 1962 הניח נמגיאל את היסודות לבניית המנזר הקיים כיום.
ב-19 באפריל 1998, פרצה שרפה במבנה הראשי של מתחם המנזר, שהכיל ציורים, חפצים ופסלים יקרי ערך.
ככל הנראה השריפה נגרמה מקצר חשמלי או מנורות שהאירו את השטיחים התלויים במנזר.
אחד הנזירים מת במהלך השרפה.
עבודות השיקום בוצעו בעלות מוערכת של 135 מיליון נגולטורם (המטבע הרשמי של בהוטן), השווים לכ-1.65 מיליון דולר אמריקאי.
ממשלת בהוטן ומלך בהוטן, ג'יגמה סינגייה ואנגצ'וק, פיקחו על שיקום המנזר הפגוע בשנת 2005.
המנזר ממוקם כ-10 קילומטרים מצפון לעיר פארו ותלוי על צוק רעוע בגובה 3,120 מטרים מעל פני הים, ו-900 מטרים מעל העמק.
מדרונות הסלע תלולים במיוחד (כמעט אנכיים) ומבני המנזר בנויים בתוך הסלע.
למתחם המנזר יש גישה מכמה כיוונים, ביניהם שביל צפון-מערבי דרך יער, ומצפון, מעל הרמה הסלעית.
מסלול פרדות המוביל אל המנזר עובר ביער אורנים המעוטר בצבעוניות ובדגלי תפילה.
ברבים מימות השנה, ניתן לחזות בעננים העוטפים את המנזר.
מבני המנזר מורכבים מארבעה מקדשים עיקריים וממעונות שהותאמו למדפי הסלע, למערות ולשטח הסלעי.
מיקומו המסוכן על צלע ההר, הביא לכך שנאמר עליו כי "הוא נצמד לצלע ההר כמו שממית".
הכניסה למערה הראשית במנזר היא דרך מעבר צר.
והיא מכילה תריסר תמונות של בודהיסטוות ומנורות המהבהבות מולן.
כלל המבנים במתחם מחוברים ביניהם באמצעות גרמי מדרגות החצובים בסלע, יחד עם מספר גשרי עץ רעועים.
כל מבנה כולל מרפסת, המביטה מלמעלה אל נופו הציורי של עמק פארו.
בסמוך למנזר נמצאת פסגת האורגיאן, בה מצוי גלגל תפילה קטן.
הגלגל מופעל על ידי נזיר ותיק, מהדהד בפעמונים הנשמעים מדי יום בשעה 4 לפנות בוקר.
בסמוך לו נמצא מקום מגוריו של לאמה מרכזי, קארמה תופדן צ'וקי נינצ'י.
מנזר המלאך גבריאל (מאנגלית: Latin Monastery of Archangel Gabriel) הוא מנזר קתולי השייך למסדר הפרנציסקני ושוכן בתחומה של העיר מגדל העמק.
המנזר נקרא על שם המלאך גבריאל.
המנזר הוא אחד משני מנזרים שנבנו בתחומי הכפר הערבי אל-מוג'ידל שהיה במקום לפני 1948 (המנזר השני שייך לכנסייה היונית האורתודוקסית).
המנזר נבנה על שטח של כ-10 דונם שרכשה הכנסייה הפרנציסקנית ב-1904 מידי השלטון העות'מאני ומבעלי אדמות בסביבה.
בשטח הוקם מבנה מגורים לנזירות וכן כיתות לימוד, מרפאה וכנסייה קטנה.
הנזירות עסקו בעיבוד חקלאי של השטח וכן לימוד בבית הספר שפעל במקום.
במלחמת העצמאות, עם כיבוש המקום במבצע דקל, כונסו תושבי אל-מוג'ידל בחצר המנזר ובהמשך הועברו לאזור נצרת.
עם קום המדינה הוחזר השטח לרשות הכנסייה ומ-1950 המקום תופעל על ידי צוות קטן מאנשי הכנסייה.
כיום משמש המקום לתנועה שנקראת "היהודים-נוצרים המשיחיים".
ב-20 באוגוסט 2023, בלילה, יידו אלמונים אבנים לחצר המנזר.
נציגי הקוסטודיה טרה סנטה פנו למפקד מחוז הצפון במשטרה בדרישה לחקור את האירוע.
בעקבות האירוע ביקרה במקום משלחת של ארגון תג מאיר לתמוך באנשי המקום.
מנזר הילריון הקדוש הוא אתר ארכאולוגי ברצועת עזה, השוכן בתל אום-עאמר בנוסייראת שבנפת דיר אל-בלח, כ-10 ק"מ דרומית-מערבית לעיר עזה.
המקום קרוי על שם הנזיר הנוצרי הילריון, אשר לפי המסורת נולד בקרבת מקום בשנת 291 והמנזר שהקים שכן באתר.
בהיותו המנזר הראשון שהוקם בארץ ישראל, המקום הוצע כאתר מורשת עולמית על ידי הרשות הפלסטינית, ומועמדותו התקבלה בוועדת המורשת העולמית שהתקיימה בחודש יולי 2024 בניו דלהי שבהודו, בהליך חירום על רקע השלכות מלחמת חרבות ברזל, ובנוסף הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית בסיכון.
היישוב הראשון באתר קם בתקופה הרומית סמוך לנחל הבשור ולחוף הים התיכון, והוא מופיע במפת מידבא בשם תבאתא (ΘΑΥΑΘΑ).
המנזר הוקם בשנת 340 לערך, 500 מטרים מחוף הים.
לפי המסורת פקדו את האתר מבקרים כה רבים, ובמיוחד נשים, עד שהילריון ביכר לברוח מן המקום.
המקום שימש כתחנה עבור סוחרים ועולי רגל החוצים את ארץ ישראל לאורכה של דרך הים, כפי שמעידים המבנים שבו.
האתר חרב בפלישת הסאסאנים לארץ ישראל בשנת 614. החפירות במקום נערכו בשנים 1995–2005 על ידי הארכאולוג הצרפתי .
המנזר המשתרע על פני שטח של 7.2 דונם, כמחצית משטח האתר כולו, נתגלו שרידים של כנסייה, קפלה, אתר קבורה, אולם טבילה, בית קברות ציבורי, אולם שימוע, בית מרחץ שבו פריג'ידריום, טפידריום (חדר הביניים, בריכה פושרת) וקלדריום, בית הארחה וחדרי אוכל ששימשו את עולי הרגל.
עוד מצויים במקום בורות מים, תנורים ותעלות ניקוז.
רצפת המבנה עשויה אבן גיר, שיש ופסיפסים המתארים מוטיבים מעולם הצומח והחי.
עוד נראית בפסיפס כתובת ביוונית מעוטרת במוטיבים מעגליים.
תאי הנזירים היו עשויים מחומרים מתכלים כגון לבנות בוץ וכפות תמרים ולא השתמרו.
מנזר וינהאוזן ליד צלה שבסקסוניה התחתונה, גרמניה, הוא מנזר לנזירות לותרניות אוונגליסטיות, שעד הרפורמציה היה מנזר לנזירות קתוליות ציסטרציאנית.
המנזר מחזיק ביצירות אמנות וחפצים משמעותיים, כולל אוסף שטיחי קיר ואת הדוגמה הקדומה ביותר ששרדה לסוג של משקפי ראייה.
המנזר הוקם בווינהאוזן, מהעיר צלה, על גדת נהר האלר, בשנת 1230 בערך על ידי אגנס פון לנדסברג, כלתו של היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה.
על פי כרוניקת העיירה וינהאוזן, מדובר היה בהעתקת מנזר שנוסד 10 שנים קודם לכן ב־Nienhagen במרחק מספר קילומטרים משם, מכיוון שנבנה על אדמת ביצות.
בשנת 1233 אושרה רשמית ייסוד המנזר על ידי קונרד השני מריזנברג, הבישוף של הילדסהיים, שהעביר למנזר החדש את כנסיית הארכי-דיקונין שעמדה בווינהאוזן מאמצע המאה ה-11, ואת המעשרות של מספר כפרים.
הנזירות חיו על פי התקנון הציסטרציאני אם כי לא ברור באיזו מידה הן אכן היוו אי פעם חלק מההיררכיה הציסטרציאנית.
בשנת 1469 נכנס המנזר תחת שלטונה של קהילת וינדסהיים הרפורמיסטית ונאלץ להדק את המסורת הציסטרציאנית שלו; תופעת לוואי של הרפורמה הייתה שאם המנזר דאז, קתרינה פון הויה, הועברה למנזר אחר.
במאה ה-16, הדוכס ארנסט מברונסוויק-לונבורג אכף את הרפורמציה בדוכסות שלו.
למרות התנגדות הקהילה כולה, המנזר הומר מהכנסייה הקתולית לכנסייה הלותרנית עבור נשים אצילות רווקות (דמנסטיפט) בשנת 1531, לאחר שהדוכס גבר על התנגדות הקהילה על ידי הריסת הפרובוסט ורוב קפלות הכנסייה, והחרמת רכוש הפרובוסט, שהיוו חלק ניכר מהכנסות המנזר.
המבנים שנהרסו נבנו מחדש 19 שנים מאוחר יותר (בערך ב-1550) כמבני עץ בחלקם.
בשנת 1587 הוקם המנזר הפרוטסטנטי הרשמי הראשון, ובשנת 1616 הפסיקה הקהילה לעטות סממנים ציסטרציאניים, למרות שהיה לה מוניטין של נטיות חשאיות לקתוליות במשך שנים רבות לאחר מכן.
רוב המבנים ההיסטוריים, בסגנון המכונה Brick Gothic, השתמרו היטב.
מזרחית לכנסייה נמצאים טחנת מים ובניין החווה.
ישירות מצפון לכנסייה ובזווית ישרה אליה נמצאים שני מתחמי הבניינים הקונבנציאליים: האחד מתוארך לימי הביניים, ואילו המבנה המזרחי הוא מבנה עץ למחצה שלאחר הרפורמציה משנת 1550 לערך.
ביניהם נמצא קלויסטר בן שתי קומות, יצירת לבנים גותית מופתית.
הכנסייה מורכבת משני חלקים: הכנסייה הרומנסקית המקורית מהמאה ה-11, שהייתה שייכת לארכי-דיקוניה ששכנה כאן בעבר, ושקודמת להקמת המנזר.
במקור כללה הכנסייה מגדל שנהרס בהתאם לתקנון הציצסטריאני; וכנסייה גותית הבנויה על הקצה המערבי של המבנה הקודם, הכוללת את הקפלה הפרטית של הנזירות (Nonnenchor) בקומה העליונה ואת כנסיית הזרים או אולם הצליינים (Pilgersaal) בקומת הקרקע.
החלקים הרומנסקיים והגותיים של המבנה מופרדים היום בקיר מחיצה מעץ ומשמשים באופן עצמאי.
קפלת הנזירות, שהושלמה במאה ה-14, יוצאת דופן אפילו בקרב מקומות פולחן גותיים בשל העיטורים המורכבים שלה.
התקרה והקירות מכוסים לחלוטין בדימויים ובקישוטים תנ"כיים, אשר מתארים, בין היתר, את הבריאה ואת חייו, מותו ותחייתו של ישו, ושלטונו בירושלים החדשה.
מספר חפצים התגלו במהלך שיפוץ בשנת 1953, כולל משקפי המסמרות העתיקים ביותר שהשתמרו בעולם אשר מתוארכים למאה ה-14 או ה-15. חפצי אמנות אחרים כוללים תמונות דתיות קטנות על עץ או נייר, שכנראה שימשו לפולחן פרטי.
המנזר ידוע באוסף שטיחי הקיר הגותיים שלו מהמאות ה-14 וה-15. בכל שנה לאחר חג השבועות, השטיחים מוצגים לציבור.
הנושאים כוללים נושאים נוצריים וחילוניים כאחד, למשל האגדה על טריסטן ואיזולדה, מספר סיפורי קדושים (כולל הקדושים תומאס, אן ואליזבת), כמו גם "מראה הישועה האנושית".
מר סבא (מערבית: دير مار سابا, דַיְר מַאר סַאבַּא; ביוונית: Ἱερὰ Λαύρα τοῦ Ὁσίου Σάββα τοῦ Ἡγιασμένου, הלאורה הקדושה של סבאס הקדוש מירושלים) הוא מנזר נוצרי-יווני-אורתודוקסי הבנוי על צוק במדרון נחל קדרון שבצפון מדבר יהודה, בתחומי שטח C.
המנזר נקרא על שם מייסדו, הנזיר סבאס, ופעיל כמעט ברציפות זה כ-1,500 שנים.
סבאס, שפעל במשך כ-50 שנה להקמת מיסיונים ומנזרים בארץ ישראל, היה הדמות החשובה מבין נזירי המדבר של התקופה הביזנטית, והיה גם בעל השפעה רבה על הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון.
מנזר מר סבא ידוע בטיפיקון שלו, סידור הנחיות בדבר התפילות והטקסים של הכנסייה האורתודוקסית, שהוכר כטיפיקון הסטנדרטי הראשון.
טיפיקון זה ריכז את אורחות החיים, התפילה והמנהגים של הנזירים המוקדמים בארץ ישראל, במצרים ובאסיה הקטנה, והורחב ועודכן במאה ה-7 ובמאה ה-8. בשל קרבתו של המנזר לירושלים, כונה לעיתים טיפיקון המנזר בשם "טיפיקון ירושלים".
טיפיקון המנזר הגיע לקונסטנטינופול, ושימש כבסיס לגלגוליו הרבים של הטיפיקון האורתודוקסי עד ימינו.
הקמת המנזר ושנות פעילותו הראשונות קשורות בקשר אמיץ לתולדותיו של מייסדו, הנזיר סבאס.
סבאס נולד בשנת 439 בקפדוקיה שבמרכז טורקיה, בצעירותו למד במנזר, ובשנת 456 הגיע לירושלים.
הוא שהה בקוינוביון ובלאורה של תיאוקטיסטוס, בנחל אוג.
היה תלמידו של אותימיוס, וליווה אותו למסעות תענית במדבר.
סבאס נחשב לבן הדור השלישי של נזירי המדבר, אחרי דורותיהם של חריטון ואותימיוס.
לאחר מות אותימיוס, החל סבאס לחיות במערה במצוק נחל קדרון כמתבודד, ותוך שנים ספורות התקבצו סביבו נזירים נוספים שחיו במערות התבודדות.
את הביוגרפיה של סבאס כתב קירילוס מסקיתופוליס, שהיה תלמידו של סבאס.
המנזר החל את דרכו כלאורה ב 483-8 וב-501 נחנכה כנסית מריה תיאוטוקוס (מרים יולדת האל) על ידי הפטריארך אליאס.
עם השנים התפתח המנזר, ומספר נזיריו הגיע למאות.
בעזרת תרומות נדיבות וקשריו הטובים של סבאס נבנו מבנים נוספים עבור המנזר על מצוקו של נחל קדרון, מול המערות ששמשו את סבאס ומלוויו.
בשנות חייו האחרונות של סבאס אכלס המנזר מאות נזירים.
לפני מותו של סבאס בשנת 532 פקדו את המנזר אלפי נזירים.
ממות סבאס ועד המאה ה-19
בשנת 614, לאחר הפלישה הפרסית, נפגע המנזר קשות, אך בניגוד לרוב המנזרים בארץ לא חדל מלהתקיים, ובשנת 629 שוקם.
בשנת 796 הותקף המנזר בשנית ונבזז.
בתחילת המאה ה-9 שוקם ובוצר המנזר פעם נוספת, ככל הנראה כאות ידידות של הח'ליפה הארון א-רשיד לקרל הגדול.
באותה תקופה נזירי המנזר תרגמו עבודות של יצחק מנינוה ליוונית.
בתקופה הצלבנית עבר המנזר תנופת בנייה גדולה.
בין השאר נבנו בו חומה חיצונית ומגדל השמירה שבפתחו, על מנת להגן על יושביו מהתקפות השבטים באזורו.
בתקופה זו זכה המנזר לעזרה ולתרומות רבות מראשי השלטון הצלבני והועמדו לרשותו נחלות ורכוש רב.
על היחס אליו אפשר ללמוד ממעשיה של מליסנדה, מלכת ירושלים, שכמו אִמה, הורישה לנזירי המנזר את כל רכושה האישי.
בתקופה זו התגוררו במנזר כ-40 נזירים.
בתחילת המאה ה-12 ביקר במנזר הנזיר הרוסי דניאל, שתיאר אותו בספר המסע שלו בשפה הרוסית הקדומה.
לאחר שכבש את הארץ מידי הצלבנים, לא פגע צלאח א-דין במנזר.
ביברס, לעומת זאת, הורה להרוס את המנזר בשנת 1269 (לפי מקורות מוסלמים, הגיע מניין הנזירים באותה עת ל-300), אולם המנזר נבנה מחדש זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 1504 רכשה את המנזר קהילת נזירים סרבית ממנזר סנט מיכאל המלאך, עת עמד נטוש בגלל פשיטות בדואים.
הסרבים שלטו במנזר עד סוף 1630 וקיבלו תמיכה כספית משמעותית מהצאר הרוסי דבר שאפשר להם לנהל את המנזר באופן עצמאי למחצה מהפטריארך של ירושלים, שהיה אחראי על המנזר (למרבה הצער של הפטריארכיה).
שליטתם של הסרבים במר סבא אפשרה להם למלא תפקיד חשוב בפוליטיקה של הכנסייה האורתודוקסית בירושלים, ולעיתים קרובות צידדו בנוצרים הערבים נגד היוונים ששלטו בפטריארכיה.
השליטה הסרבית במנזר הסתיימה בסופו של דבר כאשר נקלע המנזר לחובות עצומים עקב תוכנית בנייה מסיבית במנזר והפסקת התמיכה הכספית מרוסיה.
הסרבים נאלצו למכור את המנזר חזרה לפטריארך ירושלים כדי לשלם את חובותיהם.
בימי שלטונו של אבראהים פאשא, במאה ה-19, נשלחו חיילים מצריים להגן על המנזר במהלך מרד הפלאחים.
רוב מבני המנזר כיום, לרבות כיפותיו וחומותיו החיצוניות, נבנו במהלך שיפוץ המנזר במאה ה-19. שיפוץ זה נעשה באמצעות כספי תרומות מרוסיה.
מטיילים רבים ביקרו במנזר במהלך המאה ה-19, ועדויות על חיי הנזירים ותיאורי המנזר מצויים ביומניהם.
בספרו של מארק טוויין "מסע תענוגות לארץ הקודש", שנכתב במהלך ביקורו של טוויין בארץ ישראל בשנת 1867, מופיע תיאור של המנזר:
מספר הנזירים ותפריטם מתוארים על ידי הנרי בייקר טריסטראם בספרו "מסע בארץ-ישראל 1863–1864" באופן שונה:
מארק טוויין אף מתאר את הכנסת האורחים של הנזירים באופן שונה מטריסטראם:
טריסטראם, שהיה כומר מוסמך מטעם הכנסייה האנגליקנית, מותח ביקורת על הנזירים:
המנזר אינו מחובר לאספקת מים, חשמל או לרשת הטלפונים.
נזיריו אינם קוראים עיתונים ואינם מאזינים לרדיו.
חל עליהם איסור להחזיק כסף, ורק נזירים שמתוקף תפקידם אחראים על רכש אספקה למנזר רשאים להשתמש בו.
סדר יומם של הנזירים מתחיל בחצות (בחורף ההשכמה מעט מאוחרת יותר) ובתפילה שאורכה בין 4 ל-5 שעות.
לאחריה שותה כל נזיר ספל קפה, אוכל פרוסת עוגה או לחם ומתחיל את עבודותיו (ניקיון המנזר, עבודה במטבח, שוער המנזר וכדומה).
הנזירים מתכנסים שוב בשעה עשר וחצי לאכול את ארוחתם היחידה ביום.
הארוחה כוללת לחם, אורז, ירקות מבושלים, מים ומעט יין.
הנזירים אוכלים בשתיקה, למעט אחד - נזיר שמקריא לשאר במהלך כל הארוחה סיפורים על קדושים נוצריים.
בחגים ובימי ראשון מוגשת גם ארוחת ערב קלה, ולתפריט הארוחה העיקרית מתווספת פרוסת דג.
מאוחר יותר, בשעת הצהריים, מתכנסים שוב הנזירים לתפילה של כשעתיים.
לאחר התפילה מתפזרים הנזירים והמשך הזמן מוקדש לתפילה, ללימוד, ולקריאה בכתבי הקודש.
בערבי החורף מתכנסים הנזירים בחדר אותו מחממים באמצעות שריפת פחם, ואב המנזר קורא להם מכתבי הקודש ומפרש סוגיות או חלקים הדורשים הסבר נוסף.
כיפות המנזר, שהיו במשך שנים ארוכות צבועות כחול, צופו לקראת שנת 2000.
המנזר עצמו נמצא בתחומי שטח C.
דרך הגישה הסלולה אליו מכיוון מערב עוברת בשטח A, בכפר הפלסטיני עובידייה.
דרך נוספת מכיוון מזרח, שאינה סלולה, מסתעפת מהכביש שבבקעת הורקניה.
המנזר ומסעות גופתו של סבאס
סבאס מת ב-5 בדצמבר 532 ונקבר במנזר.
על פי עדותו של קירילוס, ביום השנה החמישה עשר למותו של סבאס ירד קיריליוס לקברו וראה את גופתו והיא הייתה בלתי מושחתת.
ב-5 בינואר 1964, בעת ביקורו של האפיפיור פאולוס השישי בארץ הקודש, הוחזרה גופתו של סבאס מוונציה למנזר מר סבא ומאז היא נמצאת בו.
שני תאריכים אלו הם, למעשה, התאריכים היחידים בפרשת גופתו של סבאס שאין עליהם עוררין בקרב החוקרים, אנשי הכנסייה ונזירי המנזר עצמו.
השרידים הועברו לוונציה, הוטמנו בכנסיית אנטונינו הקדוש, והיו שם עד ביקור האפיפיור שהורה להחזירם למנזר מר סבא עצמו.
למרות גרסתה הרשמית של הכנסייה, אין לחוקרים ספק כי היא מופרכת.
תולדות המנזר בתקופת הפלישה הפרסית ואחריה תועדו במכתבו של אנטיוכוס מונכוס ומציגים תמונה שונה בתכלית.
לפי גרסה זו, הועברו שרידי גופתו של סבאס לעכו על ידי ונציאנים, ומאוחר יותר, בשנת 1256 (מחשש שהגופה תיפול לידיהם של בני ג'נובה), נשלחו השרידים לוונציה.
בדומה לגרסת הכנסייה, גם על פי גרסה זו לורנצו טייפולו היה זה ששלח את השרידים והם הונחו בכנסיית אנטונינו הקדוש.
גרסה אחרת טוענת שסוחר מוונציה בשם פייטרו ברבולנו קנטרניקו קנה את השרידים בקונסטנטינופול, וכבר בשנת 991 הגיעו העצמות לעירו.
לפי גרסה זו, הוקמה בשנת 1076 כנסייה לכבודו של סבאס בוונציה, אולם ברבות השנים כנסייה זו נשרפה, שוקמה ושמה הוחלף.
מנזרים שונים בקפריסין, וביוון מחזיקים עצמות בודדות שעל פי אמונתם שייכות לסבאס.
בסתירה לגרסאות אלו עומדת עדות משנת 1547 של נזיר בשם סופרוניוס, שעל פיה נלקחו עצמותיו של סבאס לוונציה רק בשנת 1540, לאחר שמנזר מר סבא עמד נטוש במשך כ-100 שנים.
עדות סותרת משנת 1481 של נוסע מהעיר סמירנה (לימים איזמיר) בשם פרדיאס, מציינת כי המנזר לא היה נטוש.
נזירי המנזר מאמינים כי מפאת קדושתו של סבאס לא ניזוקה גופתו מפגעי הזמן.
אמונה זו מופיעה כבר בכתביו של קירילוס, אך גם נזירים החיים כיום במנזר מחזיקים באמונה זו.
גופתו של סאבס מוצגת כיום בתוך ארון זכוכית באולם הראשי של המנזר.
אחד מחוקיו הנוקשים של המנזר, בדומה למנזרים אחרים מאותה תקופה, אוסר איסור מוחלט על כניסת נשים לתוכו, ואפילו אמו של סבאס לא הוכנסה כשבאה לבקרו.
איסור זה קיים מאז היווסדו של המנזר, והוא תקף גם בימינו.
נשים יכולות להיכנס למגדל הנשים שליד הכניסה הראשית ומשם לצפות במנזר.
תיאור אירוח במגדל זה ניתן למצוא בכתביו של ויליאם הנרי ברטלט, שסייר בארץ ישראל במחצית הראשונה של המאה ה-19:
האישה שמתאר ברטלט היא אידה פפייפר (Ida Pfeiffer), שהייתה עמו בקבוצה.
אל מנזר מר סבא הגיעה קבוצתם מירושלים לאחר מסע לילי בהרים, כדי להימנע מהתקלות בשודדי דרכים.
לאחר המסע המפרך, מתארת פפייפר את רגע הגעתם למנזר:
ברטלט מתאר בסיפורו שהכלל האוסר על אי כניסתן של נשים למנזר הופר:
לפי הנזירים, בשנת 1952 ניסתה תיירת אמריקאית להיכנס למנזר כשהיא מחופשת לגבר, אך ניסיון זה נכשל.
מנזר מר סבא הוא מהעתיקים בארץ ישראל.
חשיבותו ארוכת שנים ובידודו הגאוגרפי, אפשרו למנזר לאסוף במהלך השנים חפצי אמנות, כתבי יד נדירים ומגוונים ועוד.
בין כתבי היד שנמצאו בספריית המנזר עותקים נדירים של התנ"ך, הברית החדשה, איגרות שליחים מהמאות ה-7, ה-9, וה-12, ואפילו כתבי האיליאדה של הומרוס.
במהלך שנות השבעים הועברה רוב תכולת הספרייה של המנזר לפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית בירושלים.
מכתב מר סבא הוא איגרת המיוחסת לקלימנט מאלכסנדריה, שהתגלתה בשנת 1958 על ידי מורטון סמית מאוניברסיטת קולומביה, והיא העותק היחיד המכיל את הבשורה הסודית על-פי מרקוס, תוספות שאינן קאנוניות לבשורה על פי מרקוס.
בשנת 1973 פרסם סמית ספר ובו תמונות שחור לבן של אותו מכתב.
מאוחר יותר (1976) בחנו את המכתב ארבעה חוקרים נוספים ואף צילמו אותו צילומים צבעוניים, אך ביקורם וממצאיהם נשמרו בסוד עד שנת 2003. בשנת 1977, כשהועברה ספריית המנזר לירושלים הפריד הספרן את המכתב, צילם אותו ושמר אותו בנפרד.
צילומיו פורסמו בשנת 2000, אך ניסיונות נוספים מצדם של חוקרים לבחון את המכתב נכשלו בטענות שונות ובהן כי המכתב אבד.
בקרב חוקרים רבים קיים חשד כי מדובר בזיוף ואין מדובר במסמך אותנטי.
בשנת 1907 גילה החוקר הדני יוהאן לודוויג הייברג במנזר אגיה סופיה שבאיסטנבול קובץ תפילות שנכתב על גבי ספרים עתיקים של המלומד היווני ארכימדס.
הספר, הקרוי היום הפלימפססט של ארכימדס, נכתב ככל הנראה באזור ירושלים בשנת 1219 לספירה.
באותה תקופה מחירו של הקלף היה גבוה, וככל הנראה כומר אשר רצה לכתוב ספר תפילות ולא היה בידו קלף חדש, השתמש במגילות עתיקות שאותן הוא גרד על מנת למחוק את הכיתוב המקורי, חתך וכרך אותן מחדש בצורה של קודקס, שעל גביו כתב ספר תפילות.
ידוע שהספר שכן במשך מאות שנים במנזר מר סבא ובמהלך המאה ה-19 הועבר למנזר אגיה סופיה, שהיה גם הוא שייך לכנסייה היוונית אורתודוקסית.
הפלימפססט מכיל כתבים מקוריים רבים של ארכימדס אשר לא השתמרו מהם עותקים נוספים, כגון הספר "המתודה" אשר מכיל את הרעיונות של שאיפה לאין-סוף המהווים את הבסיס לחשבון האינפינטיסמלי אשר התגלה רק כ-2,000 שנה מאוחר יותר, וכן הספר "הסטומכיון" שעוסק בחידה מכנית (הדומה לחידת טנגרם), ומראה שארכימדס עסק גם בשעשועי מתמטיקה.
בכנסיית המולד במקום בו, לפי המסורת, נולד ישו הנוצרי, הוצב כוכב כסף על ידי הכנסייה הרומית.
כחלק ממאבקי דת ושליטה בכנסייה הוסר הכוכב בשנת 1847. על פי הערכות שונות היוונים היו אלו שהסירו את הכוכב.
ג'יימס פין, שהיה קונסול בריטניה בארץ ישראל, מציין כי ככל הנראה העבירו היוונים את הכוכב למנזר מר סבא המבודד.
עקבותיו של הכוכב אבדו והוא לא נמצא מעולם.
הסרת הכוכב הייתה אחת העילות לפרוץ מלחמת קרים.
מנזר כרמיזן הוא מנזר קתולי של המסדר הסלזיאני האיטלקי, הממוקם בצפון הר חברון, במדרון הדרומי של נחל גילה בגובה של כ-850 מטרים מעל פני הים, מצפון מערב לבית ג'אלא ומצפון ליישוב הר גילה.
המנזר נמצא בסמוך לגדר ההפרדה בצידה הירושלמי ובנייניו נראים היטב מבתיה המערביים של שכונת גילה.
המנזר הוקם על ידי נזירים סלזיאנים בשנת 1883 על חורבות מנזר ביזנטי מן המאה ה-7 לספירה.
נראה ששמו של המנזר בא מהמילה כרם שכן באזור ישנם כרמי ענבים וזיתים.
הנזירים עוסקים בגידול גפנים וזיתים.
במקום ישנו יקב, בית בד להפקת שמן זית, מוזיאון קטן לטבע, בית ספר מקצועי לבנים וסמינר תאולוגי לכמרים.
היקב במנזר מייצר החל משנת 1885 מספר רב של יינות, ברנדי, יין תוסס, חומץ ועוד.
רק אחוז קטן מן הגפנים גדלים על אדמות המנזר, רוב הגפנים מגיעים ממנזר בית ג'מל, מאזור בית לחם, מרחבי הרי יהודה ומשפלת יהודה.
מתקני הייצור ביקב חודשו בשנת 1997 והייצור מגיע כיום לכ-700 אלף ליטר בשנה.
המנזר מממן מהכנסותיו על מכירת מוצרי היקב בעיקר את בית הספר המקצועי בבית לחם, השייך גם הוא למסדר הסלזיאני.
בית הספר מונה מעל 200 תלמידים.
ב-22 באוקטובר 1984 נרצחו בסמוך למנזר שני סטודנטים ישראלים, רון לוי ורויטל סרי, בידי עיסא עבד רבו, שומר יום תושב מחנה הפליטים דהיישה.
לאחר שחרורו ב-2014, במסגרת שחרור מוקדם של אסירים פלסטיניים, בעקבות המשא ומתן המדיני בין ישראל לפלסטינים.
עבד רבו סיפר שהרצח היה במסגרת מבצע מתוכנן ומונחה לפגוע באוטובוס אזרחי, אך משזה לא יצא לפועל בחר להרוג את בני הזוג שנקלעו באקראי למקום.
הוא כפתם, חבש את ראשיהם והודיע להם שהוא דן אותם למוות, ואז רצח אותם בדם קר, בכדור אחד לראשם, ולאחר מכן הודיע לדודתו על הצלחת הפעולה כנקם על מות בנה.
מנזר נורתאנגר הוא רומן שנכתב על ידי הסופרת האנגלייה ג'יין אוסטן בשנת 1798 ויצא לאור בשנת 1818.
מנזר נורתאנגר היה הספר הראשון של אוסטן שהיה מוכן לפרסום, אך עם זאת פורסם רק בשנת 1818, לאחר מות הסופרת, יחד עם הספר האחרון שלה "הטיית לב".
כותרתם של שני הספרים נקבעה על ידי אחיה של ג'יין אוסטן - הנרי אוסטן.
שתי יצירות אחרות של הסופרת, אותם החלה לכתוב לאחר שסיימה את "מנזר נורתאנגר", פורסמו לפניו - גאווה ודעה קדומה ותבונה ורגישות.
הסיפור עוקב אחרי הגיבורה שלו, קתרין מורלנד וחברי משפחתה, מר וגברת אלן, כשהם מבקרים בעיר באת', שבאנגליה.
קתרין בת השבע-עשרה מנצלת את זמנה ברכישת חברים חדשים בעיר.
היא מבלה את זמנה בעיקר עם איזבלה ת'ורפ, איתה היא יוצאת לנשפים ורוקמת חברות המצטיירת כנאמנה מאוד.
קתרין מוצאת את עצמה מחוזרת על ידי שני גברים; האחד הוא ג'ון ת'ורפ, אחיה של איזבלה וחברו של ג'יימס, אחיה הגדול של קתרין, והשני הוא מר הנרי טילני, אדם צעיר ואמיד שקתרין מתיידדת עם אחותו הצעירה אלנור.
איזבלה מתארסת לג'יימס, אחיה של קתרין ומעודדת את ג'ון ת'ורפ לחזר אחר קתרין.
אך היה זה מר טילני שכבש את קתרין, עם השקפותיו על רומנים וידיעותיו בהיסטוריה ובגאוגרפיה.
ועד מהרה נענית קתרין להזמנתה של אלנור לבוא לאחוזה של אביה, מנזר נורתאנגר.
כרבות מבנות התקופה של אוסטן, גם קתרין מעריצה את הספרות הגותית, ובה את ספרה של הסופרת אן רדקליף - "התעלומה של אודולפו", ספר שהיה מאוד פופולרי באותו הזמן.
הספרות הגותית עוסקת בטירות עתיקות, מסתורין ואפלה, ולכן קתרין מצפה מ"מנזר נורתאנגר", להיות מקום מסתורי, בו תוכל למצוא תעלומות, בדיוק כמו בספריה האהובים.
היא מתחילה לחשוד כי הטירה מסתירה סודות אפלים ועבר מחריד ומשכנעת את עצמה כי אמם של הנרי ואלנור נרצחה על ידי בעלה, אביהם.
כאשר היא מגלה את חשדותיה להנרי, הוא מאוכזב מדמיונה הפורה וממחשבותיה.
במקביל לאירועים אלה, קתרין מתבשרת במכתב כי ג'יימס ואיזבלה ביטלו את אירוסיהם וזאת משום שאיזבלה הייתה בטוחה שהיא מתארסת לאדם עשיר אך גילתה כי משפחת מורלנד אינה משפחה עשירה וג'יימס אינו אדם בעל ממון.
זמן מה לאחר מכן שב אבי המשפחה מהיעדרות בת מספר ימים ומיד עם חזרתו שולח את אלנור להודיע לקתרין שעליה לעזוב את המקום מיד.
קתרין בטוחה שסילוקה ממנזר נורת'אנגר קשור לחשדותיה וכי הנרי וודאי כועס עליה וסיפר לאביו על כך.
אף על פי שהשעה הייתה מאוחרת, קתרין נשלחת מהמקום ללא ליווי מתאים ובמרכבה ציבורית.
התנהלות זו מסוכנת ואינה מקובלת לתקופה זו בעבור אישה צעירה ובודדה.
קתרין מצליחה להגיע לביתה בשלום אך שבורת לב ומלאת רגשות אשם מחוויותיה במנזר נורת'אנגר.
עם זאת, הנרי אמר לקתרין כי על אף התנגדות אביו הוא מעוניין לשאתה לאישה.
הספר מתאר את התפכחותה של קתרין מהאשליות ומהזיות הרומנטיקה הטמונות בספרים שנפוצו באותה תקופה.
מאחר שג'יין אוסטן הייתה סופרת רומנטית, ז'אנר שאינו מתיר סוף שאינו סוף טוב, אין ההתפכחות הזו מביאה אסון.
קתרין מורלנד - נערה צעירה בת שבע-עשרה האוהבת לקרוא רומנים גותיים.
קתרין רואה עצמה כגיבורה של רומן, היא חסרת ניסיון ותמימה, וממהרת להאמין לכל דבר שאומרים לה.
במהלך הספר היא מתגלה כאדם חביב וטוב לב, אך ההשפעה הרבה שיש עליה מקריאת הרומנים גורמת לה לבצע טעויות בתום לב.
אחת הבולטות שבהן היא תגובתה לגילוי כי אם המשפחה במנזר נורת'אנגר מתה - כאשר היא מתחילה לחשוד כי אבי המשפחה, גנרל טילני, הוא שרצח את אשתו.
הנרי טילני - כומר ואיש ספר בשנות העשרים לחייו.
הוא הצעיר מבני משפחת טילני העשירה.
הנרי הוא מושא חיבתה של קתרין לכל אורך הספר ובמהלכו הוא גם מחזיר לה חיבה.
הוא סרקסטי, משעשע, אינטואיטיבי, חכם וסימפתי, מה שמוביל אותו לחבב את הנאיביות והכנות של קתרין.
איזבלה ת'ורפ - נערה צעירה ומניפולטיבית הפועלת בהתאם למטרותיה האישיות, שמתמצות בחיפוש בעל עשיר או שאיפה לקרבה לאנשים עשירים.
בתקופתה של אוסטן, הדרך היחידה לאישה לבסס את מעמדה החברתי היה להינשא לבעל אמיד או להשתייך למשפחה מיוחסת.
איזבלה, שלה עצמה לא היה כל קשר משפחתי לעושר, עושה הכל כדי להבטיח זאת לעצמה.
כאשר היא מגלה שג'יימס הוא אחיה של קתרין (לו היא מייחסת עושר יותר ממה שאכן יש ברשותו), היא מתאמצת ליצור קשר בין שתי המשפחות, אך כשעושרו האמיתי של ג'יימס מתגלה לה היא מבטלת את האירוסים עמו ומחפשת לה מטרה אחרת.
ג'ון ת'ורפ - אחיה הגדול של איזבלה.
אדם שחצן ורברבן, שלאורך הספר חיזורו אחרי קתרין מתגלה בבירור כתפל.
גנרל טילני - גנרל בדימוס, אביהם של פרדריק, הנרי ואלנור (ההורה היחיד כיוון שאמם מתה).
גנרל טילני מתגלה בספר כאדם קשה בעל אופי קשוח ורציני.
אלנור טילני - אחותו של הנרי.
את אלנור פוגשת קתרין לזמן מועט בבאת', אך את רוב הזמן המשותף שלהן הן מבלות במנזר נורת'אנגר.
אלנור היא חברה נאמנה לקתרין ואחות טובה להנרי.
היא בת צייתנית, אך בודדה כנגד רודנותו של אביה.
פרדריק טילני - הבכור לבית טילני והיורש המשוער למנזר נורתאנגר.
פרדריק הוא קצין בצבא, שנהנה לנצל את זמנו בחיזור אחרי כל נערה המראה נכונות להיענות לו, אף על פי שלחיזורים אלו אין כל בסיס רציני.
מר אלן - חבר של משפחת מורלנד (משפחתה של קתרין) שמתואר כאדם חביב ביותר.
אפשר לזהות קווי דמיון בינו ובין הדמות של מר בנט מספר אחר של אוסטן - גאווה ודעה קדומה.