tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם מתקפה זו מעולם לא התרחשה.בשנת 1782, עם פתיחת פעולות האיבה מחדש באיי הודו המזרחית, הוא הסתער על טרינקומלי כמה ימים לפני שהגיעה השייטת של סיפרן לאזור.
במשך השנה שלאחר מכן, המים ההודיים הללו היו הזירה של אחד מהמסעות הימיים המפורסמים ביותר.
סיפרן היה אולי המפקד הימי המוכשר ביותר שצרפת טיפחה אי פעם, אבל הכפופים לו היו תככנים וחסרי מיומנות; יוז לעומת זאת, שהיכולת שלו הייתה כזו שנולדה מניסיון ארוך ולא מגאונות, נתמכה היטב.
לא פחות מחמישה קרבות עזים התקיימו שני הציים, ואף אחד מהם לא השיג יתרון מכריע.
בסופו של דבר, יוז עמד על שלו.
לאחר השלום, הוא חזר לאנגליה, ולמרות שהגיעו אליו הצעות קידום נוסף, הוא לא הניף שוב את דגלו.
הוא צבר עושר רב במהלך שירותו ההודי, שאת רובו העניק לצדקה באופן חשאי.
הוא מת בביתו בלוקסבורו באסקס בשנת 1794.
אשתו השנייה רות מתה בשנת 1800. הונו של יוז הלך לאדוארד יוז בול יוז (בערך 1798–1863), נכדה מנישואים קודמים, שהפך לגנדרן וכונה בבוז "כדור הזהב".
האונייה הבריטית של חברת הודו המזרחית "סר אדוארד יוז" שהושקה ב-1784, נקראה על שמו.
אדוארד לידסקאלנין (בלטבית: Edvards Liedskalniņš; 12 בינואר 1887 – 7 בדצמבר 1951) היה מהגר לטבי בארצות הברית ומהנדס אוטודידקט, שבנה לבדו את "טירת האלמוגים" בפלורידה.
הטירה נוספה לרשימה של המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-1984.
אדוארד לידסקאלנין נולד ב-12 בינואר 1887 בפאריש סטמריינה (Stāmeriena Parish), לטביה.
הוא היה בנם החמישי של מינה ואנדרייס לידסקאלניש, שהתפרנסו כחקלאים באדמה שכורה.
מעט מה ידוע על ילדותו בלטביה: הוריו לא היו אמידים והוא קיבל השכלה פורמלית עד כיתה ד'.
בילדותו אדוארד היה נער חולני שלעיתים קרובות בילה זמן בקריאה.
בגיל 26, לידסקאלנין החליט להגר לארצות הברית.
ב-7 באפריל 1912 הגיע לידסקאלנין לעיר ניו יורק.
ב-5 ביוני 1917, בהיותו באורגון (Oregon), מילא את טיוטת הרישום שלו לפיה הוא עצמאי ועוסק בייצור ידיות לגרזנים.
לפי נתוני מפקד האוכלוסין של 1920 הוא התגורר ברידספורט, אורגון.
בחורף 1922–1923, לאחר שלכאורה חלה בשחפת, לידסקאלנין היגר לאקלים החם יותר של פלורידה, שם רכש חלקת אדמה לא מפותחת בעיר פלורידה.
ב-27 בפברואר 1923 פרסם העיתון "הומסטד אנטרפרייז" הודעה לפיה "א.
לידסקאלנין, רכש דונם מאחוזת R.
Moser והוא מתכנן לבנות שם בית בקרוב".
בעשרים השנים הבאות, לידסקאלנין יבנה את מה שהוא כינה "שער הסלע" ולימים יזכר כ-"טירת האלמוגים": בית חצוב ומפוסל מכ-997,903 ק"ג של אבן גיר אוליט.
עד היום לא ברור איך הוא לבדו הצליח לסיים את המבנה ולסדר את החלקיו ה בעלי משקל גדול במקום.
לידסקאלנין עצמו טען שהוא ניצל אותם השיטות ששימשו את המצרים הקדומים לבניית הפירמידות.
אדוארד לוון הוא כדורגלן גרמני המשחק כקשר בסנט לואיס סיטי מליגת ה-MLS.
לוון שיחק בקבוצות הנוער של הוטנבך, קייזרסלאוטרן וזארבריקן לפני שעבר ב-2016 לנירנברג.
בהכנה לעונת 2016/17 התאמן עם הקבוצה הבוגרת ושיחק במספר משחקי ידידות.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה השנייה במרץ 2017. עם נירנברג העפיל בסוף אותה עונה לבונדסליגה.
בפברואר 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בבונדסליגה בהפסד 1–2 לפורטונה דיסלדורף.
לאחר ירידת הליגה עם נירנברג, חתם לוון בהרטה ברלין לקראת עונת 2019/2020. הוא שותף רק ב-7 משחקי ליגה והושאל בינואר 2020 לאאוגסבורג עד סוף העונה.
באאוגסבורג רשם 16 הופעות ליגה והבקיע 2 שערים.
בעונת 2020/2021 הושאל לוון לבוכום מהבונדסליגה.
הוא שותף ב-26 משחקי ליגה והבקיע פעמיים.
ביולי 2022 חתם לוון בסנט לואיס סיטי מה-MLS ל-4 וחצי שנים.
לוון שיחק בנבחרות הצעירות של גרמניה ואף זומן לסגל הנבחרת האולימפית לאולימפיאדת טוקיו 2020.
אדוארד טלפייר היה אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-19 בשנים 1786–1787, ושוב בשנים 1789–1793. הוא היה חבר הקונגרס הקונטיננטלי ואחד החותמים על תקנון הקונפדרציה.
אדוארד טלפייר נולד בטורון הד (Toron Head), אחוזת משפחתו שבמערב סקוטלנד.
הוא סיים את בית הספר היסודי בקורקוברי (Kirkcudbright) לפני שרכש הכשרה במסחר.
ב-1758 הוא היגר לאמריקה כסוכן של בית עסק, והתיישב במושבת וירג'יניה.
לאחר מכן הוא עבר להליפקס שבפרובינציית קרוליינה הצפונית, ולבסוף התיישב ב-1766 בסוואנה שבפרובינציית ג'ורג'יה, בעקבות אחיו ויליאם שהיגר לשם קודם לכן, שם הוא הקים חברה לסחר בעבדים בשותפות עם בזיל קאופר.
ב-1774 נשא טלפייר לאישה את שרה גיבונס בת ה-16 באחוזת אמה, אחוזת שרון, ממערב לסוואנה.
טלפייר היה בעל עבדים וייעץ לאחרים בנושאים הקשורים לעבדות.
בית העסק שלו עסק בין השאר בסחר עבדים, והתכתבויות שלו מהתקופה כללו דיונים על סוגיות הקשורות להחזקת עבדים, רכישתם ומכירתם, עבדים נמלטים, שיעור התמותה של עבדים שנולדו באחוזות המטעים, הקשיים במכירת עבדים בעלי משפחות, והיחסים בין הלבנים לבין השחורים החופשיים.
בשנים 1775–1776 היה טלפייר חבר ועדת הביטחון ונציג בקונגרס הפרובינציאלי של ג'ורג'יה שהתכנס ב-1776 בסוואנה.
באותה שנה הוא היה חבר בוועדת המודיעין של ג'ורג'יה.
הוא היה אחד מחותמי תקנון הקונפדרציה.
ב-1783, במהלך מלחמות האמריקאים-צ'רוקי, היה טלפייר מעורב בהסכם עם שבטי הצ'יקמאוגה של הצ'רוקי.
הוא היה נציג ג'ורג'יה בשיחות שמטרתם הייתה להסדיר את סכסוך הגבול עם קרוליינה הדרומית בפברואר 1783. שטח האדמה השנוי במחלוקת היה באופן כללי שטחם של האינדיאנים משבטי המוסקוגי, כך שהצ'רוקי חתמו על ההסכם ללא כל בעיה, לעומת המוסקוגי שסירבו.
אף על פי שתושבי מחוז פרנקלין התחננו בפניו לתגובה, מזכיר המלחמה של ארצות הברית, הנרי נוקס, הורה לטלפייר לא לנקום במוסקוגי.
טלפייר כיהן כמושל ג'ורג'יה בשנים 1786–1787, ושוב בשנים 1789–1793. במהלך תקופת כהונתו השנייה, הוא העניק באופן בלתי חוקי קרקעות בשטח של אלפי אקרים לספסרי קרקעות כחלק משערוריית הקרקעות של יאזו .
טלפייר היה אחד מ-12 האנשים שקיבלו קולות של חבר האלקטורים בבחירות הראשונות לנשיאות ארצות הברית ב-1789, כאשר קיבל את קולו של אחד הנציגים ממדינתו, ג'ורג'יה.
אדוארד טלפייר נפטר בסוואנה ב-17 בספטמבר 1807. בתחילה הוא נטמן בחלקת הקבר של המשפחה באחוזת שרון.
מאוחר יותר במאה ה-19, הועברה גופתו לבית הקברות בונוונטור שבסוואנה.
שלושה חודשים לאחר מותו, קראה ג'ורג'יה לאחד ממחוזותיה על שמו.
מאוחר יותר, במהלך המאה ה-19, נקראה כיכר סנט ג'יימס שבסוואנה על שמו ועל שם משפחתו.
אחד מבניו של טלפייר, תומאס טלפייר, היה נציג ג'ורג'יה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הבכורה מבין בנותיו של טלפייר, מרי טלפייר, האריכה ימים אחרי כל אחיה ואחיותיה, והייתה לנדבנית שתמכה במוזיאון הציבורי הראשון לאומנות בדרום ארצות הברית שכיום הוא מכלול של שלושה בניינים שקרוי המוזיאונים של טלפייר בסוואנה.
לאחר מותה ב-1875 היא הורישה בצוואתה כספים להקמת בית חולים לנשים, שכיום ידוע בשם בית החולים לנשים על שם מרי טלפייר.
אדוארד ווהן לונג היה סנאטור ממיזורי וחבר במפלגה הדמוקרטית.
הוא כיהן בסנאט של ארצות הברית מ-1960 עד 1968. אחד מהישגיו הבולטים ביותר כסנאטור היה כתיבת הטיוטה הסופית של חוק חופש המידע (FOIA), שהתקבל בשנת 1966 לאחר 11 שנות מחקר, פיתוח ומאבק שהובל על ידי "אבי חוק חופש המידע", חבר הקונגרס ג'ון מוס מסקרמנטו שבקליפורניה.
לונג נולד ב-18 ביולי 1908 במחוז לינקולן, מיזורי ליד וייטסייד.
הוא התחנך בקולג' קלבר-סטוקטון ובאוניברסיטת מיזורי.
לאחר שכיהן בתפקידים מקומיים שונים בבאולינג גרין ובמחוז פייק, נבחר לונג אל הסנאט של מיזורי, שם כיהן מ-1945 עד 1955. הוא נבחר למנהיג הרוב ב-1952 ולנשיא הזמני ב-1955.
בהתמודדותו הראשונה לתפקיד מדינתי במיזורי, נבחר לונג לסגן מושל מיזורי בשנת 1956, וכיהן משנת 1957 ועד מינויו לסנאט בשנת 1960 על ידי המושל ג'יימס ת.
בנובמבר 1962 נבחר לתקופת כהונה מלאה בסנאט, אך ב-1968 הפסיד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לתומאס איגלטון.
ב-27 בדצמבר של אותה שנה התפטר מתפקידו ושב לעסוק בעריכת דין במיזורי.
לונג הצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1964 ו-1968, חוק זכויות ההצבעה משנת 1965, ובעד אישור מינויו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-6 בנובמבר 1972 נפטר לונג באוליה שבמיזורי, בגיל 64. חמישה חודשים לאחר מכן, מזכירתו האישית אמרה לתובעים בקלרקסוויל כי אמר לה שהוא מאמין שהורעל באמצעות ממתקים שנשלחו אליו בדואר, אם כי לא נמצאה לאחר מותו קופסת ממתקים בבית מגוריו, שנפרץ יומיים לאחר מותו.
מעולם לא הוגשו אישומים על רקע מותו של לונג.
אלמנתו של לונג הגישה תביעה בסך 3.25 מיליון דולר נגד המזכירה באותו יום של הדיווח למשטרה.
לונג קבור בפארק הקבורה גרנד וויו שבהאניבל, מיזורי.
אדוארד יו סימפסון היה מפענח צפנים, סטטיסטיקאי ועובד ציבור בריטי.
הוא נודע בעיקר בזכות תיאורו של פרדוקס סימפסון בשנת 1951, וכן בזכות תרומותיו למדד סימפסון ולפיתוח שיטות פענוח צפנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
סימפסון נחשף לראשונה לעקרונות הסטטיסטיקה מתמטית בעת ששירת כמפענח צפנים בבלצ'לי פארק (1942–1945).
את המאמר "The Interpretation of Interaction in Contingency Tables" כתב כסטודנט לתארים מתקדמים באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1946, בהנחיית מוריס ברטלט.
המאמר פורסם בשנת 1951 בכתב העת Journal of the Royal Statistical Society לבקשתו של ברטלט, שרצה לצטט אותו.
המאמר דן בתופעה שלימים נודעה בשם פרדוקס סימפסון או אפקט יול–סימפסון.
פרדוקס זה משמש בהוראת סטטיסטיקה כדי להמחיש את הזהירות הנדרשת בעת פרשנות סטטיסטית של נתונים.
הפרדוקס הוזכר בפרק ששודר בשנת 2009 בסדרת הפשע האמריקאית מספ7ים, וכן – באופן אירוני – בפרק של סדרת האנימציה משפחת סימפסון.
תובנה מועילה שהציע סימפסון לגבי התנהגות מצטברת של שכר מורים כונתה בשם "ההיסט" של סימפסון (Simpson's Drift).
סימפסון נולד בצפון אירלנד וגדל בעיירה בלימנה שבמחוז אנטרים.
הוא למד ב-Coleraine Academical Institution ולאחר מכן השלים תואר ראשון במתמטיקה בהצטיינות באוניברסיטת המלכה בבלפסט בשנת 1942, בגיל 19.
בסתיו 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, גויס סימפסון לבלצ'לי פארק, שם עבד כמפענח צפנים במחלקה הימית האיטלקית.
לאחר ההתקדמות בזירה האיטלקית ב-1943, מונה לראש צוות JN-25, שעסק בניתוח תקשורת מוצפנת של הצי הקיסרי היפני.
עבודתו של סימפסון תרמה למאמץ בעלות הברית – ובפרט לצי ארצות הברית – בפיצוח צופן JN-25, והיוותה חלק מהמאמץ המודיעיני בזירת האוקיינוס השקט.
לאחר המלחמה, בין השנים 1945–1947, למד לדוקטורט בסטטיסטיקה מתמטית בקולג' כריסט, קיימברידג', בהנחיית מוריס ברטלט.
בשנת 1947 הצטרף לשירות המדינה הבריטי, תחילה במשרד החינוך, ובהמשך עבד גם באוצר, ביחידת הקשר לחינוך של חבר העמים הבריטי, וכמזכיר אישי ללורד היילשם בתפקידיו כלורד נשיא המועצה והלורד שומר החותם.
בין השנים 1973–1982 כיהן כסגן מזכיר במשרד החינוך והמדע.
בשנת 1976 הוענק לו תואר חבר במסדר האמבט (CB) כהוקרה על תרומתו לשירות הציבורי.
לאחר פרישתו ב-1982, המשיך לעסוק בתחום החינוך, בין היתר כיושב ראש הפאנל הלאומי להערכת תוכניות לימודים (1983–1995), כחבר במועצות המנהלים של אוניברסיטת ברמינגהאם ואוניברסיטת ווריק, וכיושב ראש מועצת המנהלים של Dixon's City Technology College שבברדפורד (1989–1999).
בשנת 1949 פרסם סימפסון מאמר בכתב העת Nature על מדידת גיוון, שהוביל לפיתוח מדד סימפסון – מדד סטטיסטי המשמש באקולוגיה, כלכלה וגנטיקה למדידת גיוון או ריכוז.
פרדוקס זה מדגים כיצד מגמות סטטיסטיות בתוך תתי-קבוצות עלולות להתהפך כאשר מאחדים את הנתונים, והוא משמש ככלי חשוב בהוראת סטטיסטיקה וחשיבה ביקורתית.
בשנותיו המאוחרות, בגיל 95, תרם שני פרקים לספר The Turing Guide (2017), שעסקו בתהליך Banburismus – שיטה שפיתח אלן טיורינג לפענוח צפנים במהלך המלחמה.
בשנת 1947 נישא לרבקה גיבסון, שעבדה אף היא במחלקה הימית האיטלקית ב-GCHQ במהלך המלחמה.
לשניים נולדו בן ובת, ולימים היו להם ארבעה נכדים.
רבקה נפטרה בשנת 2012, וסימפסון נפטר באנגליה בשנת 2019, בגיל 96.
אדוארד לרבי בארנס ; 22 באפריל 1915 - 22 בספטמבר 2004) היה אדריכל מודרניסט אמריקאי.
עבודתו התאפיינה ב"מיזוג של מודרניזם עם אדריכלות עממית ועיצוב מאופק".
בארנס נודע בעיקר בזכות דבקותו בגאומטריה קפדנית, צורות מונוליטיות פשוטות ותשומת לב לפרטים חומריים.
בין הפרויקטים הידועים ביותר שלו נמנים, מוזיאון קרנגי לאמנות, מוזיאון האמנות של דאלאס (DMA), מרכז האמנות ווקר, בניין בית המשפט הפדרלי ע"ש ת'ורגוד מרשל (TMFJB) ועוד.
בארנס נולד בשיקגו, אילינוי, סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1938 שם למד אנגלית, תולדות האמנות, ולאחר מכן תולדות האדריכלות.
לאחר מכן לימד אנגלית ומקצועות נוספים באקדמיית מילטון, שם למד בעברו.
בהמשך חזר להרווארד ללימודי תואר שני באדריכלות (.M.Arch) אצל ולטר גרופיוס ומרסל ברויאר.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר לעיצוב של הרווארד בשנת 1942 ושירת בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה עבד בארנס עבור הנרי דרייפוס בלוס אנג'לס.
בשנת 1949 ייסד בארנס את משרדו במנהטן.
יחד עם אשתו מרי בארנס שהייתה מעצבת פנים, תכנן בנייני משרדים, מוזיאונים, גנים בוטניים, בתים פרטיים, כנסיות, בתי ספר, מחנות, מכללות, ותוכניות אב לקמפוסים ומגורים.
במהלך השנים, לימד בארנס באוניברסיטת הרווארד, במכון פראט ובאוניברסיטת וירג'יניה, כיהן כחבר במועצה לעיצוב עירוני של ניו יורק וכסגן נשיא האקדמיה האמריקאית ברומא.
הוא נבחר לעמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 1978. בשנת 2007, זכה לאחר מותו במדליית הזהב, הפרס הגבוה ביותר של המכון האמריקאי לאדריכלים.
בנוסף קיבל גם את מדליית תומאס ג'פרסון באדריכלות, את מדליית 350 שנה לאוניברסיטת הרווארד, וכארבעים פרסים נוספים.
בשנת 1993 הודיע בארנס על פרישה, אך המשיך לעבוד כיועץ עבור משרדיהם של שותפיו לשעבר, בעיקר בפרויקטים שהחלו תחתיו.
בארנס נפטר בשנת 2004 בקופרטינו, קליפורניה.
ארכיונו נמצא בספריית פרנסס לוב באוניברסיטת הרווארד.
דיור סטודנטים בבנינגטון קולג', בנינגטון, ורמונט 1966
תוכנית האב של מרכז קראון, קנזס סיטי, מיזורי, שנות ה-70
מרכז האמנות ווקר, מיניאפוליס, מינסוטה, 1971
גן הפסלים של מיניאפוליס, מיניאפוליס, מינסוטה, 1971
מוזיאון סמארט לאמנות, שיקגו, 1974
מוזיאון קרנגי לאמנות, פיטסבורג, פנסילבניה, 1974
המרכז לאמנויות חזותיות במכללת באודוין, ברונסוויק, מיין, 1975
מרכז סיטיגרופ, ניו יורק, 1977 (עם יו סטאבינס)
קתדרלת ההתעברות הטהורה, ברלינגטון, ורמונט, 1977
בניין אגודת אסיה, ניו יורק, 1980
מוזיאון האמנות ע"ש נורה אקלס הריסון, אוניברסיטת יוטה סטייט, לוגן, יוטה, 1982
מוזיאון האמנות של דאלאס, דאלאס, טקסס, 1984
רחוב מיין דרום 121, פרובידנס, רוד איילנד, 1984
מוזיאון האמנות פורט לודרדייל, פורט לודרדייל, פלורידה 1986
שדרת לקסינגטון 599, ניו יורק סיטי, 1986
מרכז אקסא, ניו יורק, 1986 (בניין אקוויטאבל)
אוסף הייד, גלנס פולס, ניו יורק, 1989 (הרחבה)
מוזיאון האמר, לוס אנג'לס, קליפורניה, 1990
מוזיאון האמנות של נוקסוויל, נוקסוויל, טנסי, 1990
בניין בית המשפט הפדרלי ע"ש ת'ורגוד מרשל, וושינגטון די.סי., 1992
מוזיאון האמנות של ברמינגהם, ברמינגהם, אלבמה, 1993 (הרחבה)
האוניברסיטה הלאומית של סינגפור, תוכנית אב 2, שנות ה-90
המרכז הרפואי של אוניברסיטת טקסס סאות'ווסטרן בדאלאס
אדוארד לויד החמישי היה פוליטיקאי אמריקאי ובעל עבדים.
הוא כיהן כמושל מרילנד ה־13 בשנים 1809–1811, וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מרילנד בין 1819 ל־1826. קודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השביעי של מרילנד בשנים 1807–1809.
העבד המשוחרר והאקטיביסט פרדריק דאגלס תיאר בספרו את חייהם של העבדים שנאלצו לעבוד במטעיו של לויד.
לויד נולד ב-22 ביולי 1779 באחוזת "Wye House" שבמחוז טלבוט, מרילנד.
הוא השתייך למשפחת "לוידס מווַוי", משפחה בולטת בחוף המזרחי של מרילנד שהתגוררה במחוז מאז המאה ה-17. אביו, , היה חבר הקונגרס הקונטיננטלי, ואמו, אליזבת טיילו, הייתה בתו של ג'ון טיילו השני, בעל האחוזה Mount Airy.
את חינוכו המוקדם קיבל ממורים פרטיים.
בין 1800 ל־1805 כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד.
בשנת 1806 נבחר לכהן בבית הנבחרים של ארצות הברית במהלך הקונגרס התשיעי במקומו של ג'וזף הופר ניקולסון שהתפטר, ונבחר מחדש לקונגרס העשירי.
במהלך כהונתו כמושל, החליף לויד איל מרינו תמורת כלב מסוג ניופאונדלנד בשם "סיילור", שהתפרסם ביכולותיו המרשימות בציד ברווזים במים.
הכלב הורבע עם כלבי ציד אחרים באחוזתו של לויד, וממנו התפתח קו הכלבים הידוע כיום כ־Chesapeake Bay Retriever.
בהמשך מונה לדרגת לוטננט קולונל ברגימנט התשיעי של מיליציית מרילנד, וכיהן גם כחבר הסנאט של מרילנד בשנים 1811–1815. בשנת 1819 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית (ולאחר מכן השתייך לזרמים פוליטיים שונים – הרפובליקנים של קרופורד ולאחר מכן ג'קסוניאנים).
הוא נבחר מחדש בשנת 1825 וכיהן מ־4 במרץ 1819 ועד שהתפטר ב־14 בינואר 1826. בתקופת כהונתו היה יו"ר ועדת מחוז קולומביה (בקונגרסים ה־18 וה־19).
לאחר התפטרותו מהסנאט חזר לבית הנבחרים של מרילנד, וכיהן שם בשנים 1826–1831, כולל כנשיא הסנאט המדינתי בשנת 1826. לויד נפטר באנאפוליס ב־2 ביוני 1834, ונקבר בחלקת המשפחה ב־Wye House ליד העיר איסטון.
לויד היה בעל עבדים מרכזי ותומך נלהב במוסד העבדות לאורך כל הקריירה הפוליטית שלו.
בשנת 1832 החזיק ברשותו 468 עבדים.
פרדריק דאגלס, מנהיג אפרו־אמריקאי ומראשי תנועת ביטול העבדות, אשר גדל כעבד באחת מאחוזותיו של לויד, כתב עליו בספרו האוטוביוגרפי משנת 1845, "פרדריק דאגלס, עבד אמריקני, סיפור חייו".
בספר תיאר את מעשי האכזריות שביצעו המפקחים של לויד, וכן את יחסו העריצי של לויד עצמו לעבדיו.
אדוארד לורנס לייהי היה עורך דין אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת רוד איילנד וכשופט פדרלי בבית המשפט המחוזי הפדרלי במחוז רוד איילנד.
לייהי נולד ב-9 בפברואר 1886 בבריסטול שברוד איילנד.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים ובשנים 1904–1905 למד באוניברסיטת בראון.
בשנת 1908 קיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של ג'ורג'טאון והתקבל ללשכת עורכי הדין של רוד איילנד באותה שנה.
מאז 1908 עסק בעריכת דין במשרד עורכי דין פרטי בבריסטול.
הוא כיהן כשופט בית המשפט לענייני ירושה בבריסטול בין השנים 1910–1939. בשנת 1913 נבחר לוועדת בתי הספר של בריסטול.
בשנים 1911–1913 כיהן כחבר בבית הנבחרים של רוד איילנד.
בנוסף שימש כמוסמך לענייני יושר בבית המשפט העליון של רוד איילנד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא ארצות הברית כלוטננט במחלקת הפרקליטות הצבאית.
משנת 1919 עד 1948 שימש כמנהל רשות המיסים של מדינת רוד איילנד.
בשנת 1939 מונה למנהל מחלקת ההכנסות והרגולציה של המדינה.
בין השנים 1942–1946 היה חבר ומנהל הכספים של ועדת קרן הפירעון של רוד איילנד, ובאותן שנים גם חבר במועצת הפנסיה של המדינה.
בשנים 1948–1949 היה יועץ למחלקת האוצר של מדינת רוד איילנד.
לייהי מונה ב־24 באוגוסט 1949 לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, כדי למלא את מקומו של הסנאטור ג' הווארד מק'גראת' שהתפטר.
הוא כיהן מ־24 באוגוסט 1949 עד 18 בדצמבר 1950, אז החליפו ג'ון פסטור שנבחר בבחירות.
הוא עצמו לא התמודד בבחירות למושב.
ב־21 בדצמבר 1950 מינה אותו הנשיא הארי טרומן לתפקיד שופט בבית המשפט המחוזי הפדרלי במחוז רוד איילנד, במקומו של השופט ג'ון פטריק הרטיגן שפרש.
הסנאט אישר את מינויו ב־2 בינואר 1951 והוא קיבל את כתב המינוי ב־3 בינואר 1951. כהונתו הסתיימה עם מותו ב־22 ביולי 1953 בבריסטול.
הוא נטמן בבית העלמין נורת' סימהטֶרי.
אדוארד ר' (רוסקו) מורו היה עיתונאי אמריקני, מחלוצי העיתונאות ברדיו ובטלוויזיה.
נודע במיוחד בשל שידורי הרדיו שלו מבריטניה ומאירופה בעת מלחמת העולם השנייה, ובשל חלקו בנפילתו של הסנטור ג'וזף מקארתי.
מורו נולד ב-1908 בשם אגברט רוסקו מורו, באזור כפרי סמוך לגרינסבורו בצפון קרוליינה.
הוא היה הבן הצעיר של משפחה קווייקרית.
בגיל חמש עברה משפחתו לצפון מדינת וושינגטון.
בתיכון הוא הצטיין הן בנבחרת הוויכוחים של בית הספר, והן בנבחרת הכדורסל ונבחר לנשיא מועצת התלמידים.
באותה תקופה קיצר את שמו מ"אגברט" ל"אד".
ב-1926 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של וושינגטון בפולמן, והתמחה בלימודי הנאום.
הוא היה מעורב בפוליטיקה הסטודנטיאלית, וב-1929, בעקבות נאום אותו נשא בוועידה של התאחדות הסטודנטים האמריקנית הלאומית ובו קרא לסטודנטים לגלות יותר מעורבות בענייני המדינה והעולם, נבחר לנשיא ההתאחדות, ועבר לניו יורק.
בשנים 1932–1935 היה עוזר למנהל המכון לחינוך בינלאומי (IIE) ב-1934 נישא לג'אנט הנטינגטון ברוסטר.
ב-1935 הצטרף מורו לרשת CBS, שבה עבד במשך כל הקריירה העיתונאית שלו.
באותה תקופה לא הייתה ל-CBS מערכת חדשות, ומורו היה אחראי על תוכניות האומר והחינוך.
ב-1937 הוצב מורו בלונדון ומונה לראש משרד הרשת באירופה.
שם הוא פגש את ויליאם שיירר וגייס אותו לעבודה ברשת.
עם הזמן השניים הפכו למייסדי העיתונות המשודרת.
בשנים הבאות מורו המשיך לגייס עיתונאים, חסרי ניסיון רדיופוני אבל עם ידע נרחב, שכונו "נערי מורו", ובכך בנה את מערכת החדשות של CBS.
ב-13 במרץ 1938, בעת האנשלוס של אוסטריה, מורו ושיירר ארגננו לראשונה משדר שכלל דיווחים (באמצעות שימוש במשדרים של גלים קצרים) של כתבים מרחבי אירופה, כאשר מורו עצמו שידר מווינה.
בעת המשבר סביב חבל הסודטים בצ'כוסלובקיה, מורו שידר מפראג.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה שיירר בברלין, שם שהה עד דצמבר 1940, אז חזר לארצות הברית, שימש כפרשן של CBS, וכתב את ספרו "יומן ברלין".
לעומתו מורו הוצב שוב בלונדון ממנה דיווח בשידורים ישירים בשיאו של הבליץ, כששידוריו נפתחו במילים "This is London".
הוא דיווח גם (בשידור מוקלט) ממטוסי בעלות הברית שטסו מעל אירופה.
השידורים חשמלו את קהל המאזינים שהורגל לדיווחי מלחמה רק בעיתונות הכתובה, ולחדשות ברדיו שהוקראו על ידי קריין באולפן.
יכולותיו לאלתר תיאורים מילוליים חיים של תמונות חזותיות, שהתבססו בין השאר על לימודי הנאום שלו באוניברסיטה, תרמו לאפקטיביות של שידורי הרדיו שלו.
הדיווח של מורו משחרור מחנה הריכוז בוכנוואלד מדגים את סגנונו העיתונאי הבלתי מתפשר, שהיה שנוי במחלוקת והביא לו מבקרים ואויבים לא מעטים.
הוא תיאר את התשישות של האסירים ששרדו, הזכיר "שורות של גופות המוטלות כמו בולי עץ", וסירב להתנצל על הטון הקשה של דבריו:
שידוריו בימי המלחמה הפכו אותו לכוכב בארצות הברית, ועם חזרתו לשם, מונה ב-1946 לסגן נשיא CBS על ידי בעלי החברה, ויליאם ס.
פיילי, אותו הכיר בשירותו הצבאי.
תחת אחריותו היו תוכניות החדשות והאקטואליה.
תפקיד זה עלה לו ביחסיו עם שיירר.
הסכסוך ביניהם התחיל כאשר בעל חברת קצף גילוח ביטל את החסות שלו על תוכנית החדשות של שיירר.
CBS לא מצאה נותן חסות חליפי והתוכנית שודרה ללא חסות, מה שהוביל לירידה בשכרו של המגיש.
שיירר טען שהרשת לא תמכה בו בשל הערותיו כנגד דוקטרינת טרומן, ועזב את הרשת.
הפרשה גרמה למורו להתפטר מתפקידו הניהולי ולחזור לשדר.
מורו שידר תוכנית חדשות יומית, ובמקביל עבד יחד עם המפיק פרד פרנדלי על סדרת תקליטים דוקומנטריים שנקראה "I Can Hear It Now", שבה שולבו הקלטות של נאומים, כתבות ותיאורי אירועים היסטוריים מהשנים 1933–1945, בצירוף קריינות של מורו.
סדרת התקליטים שיצאה לאור בשנת 1948 זכתה להצלחה מסחרית גדולה, והשניים החליטו להשתמש בפורמט ליצירת תוכנית רדיו שבועית דוקמנטרית חדשה שנקראה "Hear It Now" ששילבה הקלטות ופרשנות.
בתחילה היה מורו חשדני כלפי המדיום החדש של הטלוויזיה.
הוא חשש מהדגש שהמדיום נותן לתמונות על חשבון רעיונות, ואף נשמע אומר ש"הלוואי שהטלוויזיה הארורה מעולם לא הייתה מומצאת".
אולם פרנדלי היה נלהב לבחון את אפשרויות המדיום החדש, והם החליטו להעביר את הפורמט של "Hear It Now" לטלוויזיה.
לתוכנית החדשה, שהייתה חלוצת תוכניות הטלוויזיה הדוקומנטרית בארצות הברית הם קראו "See It Now".
התוכנית הראשונה שודרה ב-18 בנובמבר 1951. מורו פתח את התוכנית כשאמר "זהו צוות ותיק שלומד עיסוק חדש".
את התוכנית, בת חצי שעה בדרך כלל, הגיש מורו מהאולפן בניו יורק.
בתחילה היא שודרה בשעות אחר הצהרים של יום ראשון (זמן שנחשב כ"גטו האינטלקטואלי" של הטלוויזיה), אולם בעונה השלישית שלה היא כבר עברה ליום שלישי ב-22:30 – מועד שידור שהבטיח קהל רב יותר.
התוכנית כללה כתבות שטח שצולמו במיוחד לתוכנית, במקום הסתמכות על חומר מצולם שנקנה מחברות הפקת יומנים – חידוש באותם ימים.
חידושים נוספים שהם הנהיגו היו ביטול הנוהג של חזרות לפני ראיונות, ואי שימוש במוזיקת רקע לליווי הכתבות.
הייתה זו גם פעם ראשונה שתוכנית חדשות יצרה לה מערכת אוטונומית.
ב-28 בדצמבר 1952 צוות התוכנית שידר מקוריאה ספיישל מיוחד בן שעה בשם "חג המולד בקוריאה", שבו ניתן תיאור מהשטח של חיי היום יום של החיילים האמריקנים במלחמת קוריאה.
התוכנית, כמו גם כתבות דומות במהלך התוכניות הרגילות של "See It Now", השפיעה רבות על צורת סיקור המלחמות בטלוויזיה.
בד בבד היה מורו חלוץ של פורמט טלוויזיוני נוסף – תוכנית הראיונות האישית עם סלבריטאים – בתוכנית "Person to Person", ששידורה החל ב-1953, ובה הוא ראיין מהאולפן אישים שונים שצולמו בביתם.
תוכנית זו תרמה לפופולריות של מורו בציבור הרחב, אך עוררה ביקורת נגדו הן מצד מבקרי טלוויזיה רציניים שהתלוננו על העיסוק בנושאים לא רציניים מספיק לטעמם, והן בקרב עמיתיו של מורו בתוכניות החדשות הרציניות שלו, שראו בתוכנית בזבוז זמן מצידו.
שיא התהילה וההשפעה של מורו בא מההתעמתות שלו במסגרת "See It Now" עם הסנטור ג'וזף מקארתי.
ההתעמתות החלה עם המקרה של מילו רדולוביץ', קצין מטאורולוגיה במילואים בחיל האוויר האמריקני, שהודח מהשירות משום שאחותו ואביו, מהגר מסרביה, נחשדו באהדה לקומוניזם, על סמך עיתונים בסרבית שאותם האב נהג לקרוא.
בפני רדולוביץ' הועמדה האפשרות להתכחש להם פומבית, אך הוא סירב, ויצא למאבק משפטי.
כאשר מורו וצוותו שמעו על המקרה, הם כבר חיפשו דרך לטפל בתופעת המקרתיזם, והחליטו להשתמש בו לצורך זה.
מורו והכתב ג'ו ורשבה הכינו כתבה, בה רואיינו רדולוביץ' ומשפחתו, ששודרה ב-20 באוקטובר 1953. את הפרסום המוקדם לתוכנית זו מורו ופרנדלי מימנו בעצמם.
בעקבות השידור הוחזר רדולוביץ' לשירות.
העימות החזיתי עם הסנטור מקארתי הגיע ב-8 במרץ 1954. מורו ואנשי צוותו הקדישו את כל חצי השעה ל"דו"ח על הסנטור ג'וזף ר' מקארתי" שבו חשפו את שיטותיו של מקארתי בעיקר בעזרת הקלטות שלו עצמו.
רק בסוף התוכנית פנה מורו לצופים ישירות לצאת נגד מקארתי ושיטותיו:
בתחילת התוכנית הוא הזמין את הסנטור מקארתי להגיב, ואכן ניתנה לו תוכנית שלמה, שבועות ספורים אחר כך, לשם כך.
חוסר הניסיון הטלוויזיוני של מקארתי גרם לכך שהתגובה המתלהמת שלו, שבה תקף את מורו כ"מנהיג עדת תנים", רק העצימה את הנזק שנגרם למעמדו הציבורי, והיוותה את אחד השלבים בנפילתו האישית ובסוף המקרתיזם.
התוכנית על מקארתי הפכה לנקודת ציון בהיסטוריה של הטלוויזיה, ומבקר הטלוויזיה של הניו יורק טיימס אף כתב עליה: "השבוע שעבר עשוי להיזכר כשבוע שבו השידור מצא מחדש את נשמתו".
גם הציבור הגיב בחיוב, ומערכת התוכנית הוצפה במכתבים, רובם הגדול מכתבי תמיכה.
בסופו של דבר, העימות עם מקארתי תרם לא רק לנפילתו של מקארתי, אלא פגע גם במורו עצמו.
הוא הפך לדמות יותר מדי שנויה במחלוקת עבור הרשת, ומנהליה חששו שהוא מהווה עבורה נטל.
מגמה זו רק הוחרפה כאשר הטלוויזיה החלה לגלות את הצד היותר קל שלה (דבר שבא לידי ביטוי בעליית גל החידונים הטלוויזיוניים).
ב-1955, אחרי עוד כמה תוכניות על נושאים רגישים, החליטה נותנת החסות של התוכנית להסיר את חסותה, והרשת החליטה להפוך את התוכנית משבועית, לסדרה של ספיישלים ששודרו מדי פעם עד 1958.
הסכסוכים בין מורו להנהלת CBS, ובראשה ויליאם ס.
ההנהלה כעסה על המחלוקות הציבוריות ש"See It Now" הכניסה אותה אליהן, ואילו מורו התרעם על כך שהרשת העניקה זכות תגובה נדיבה לנשואי כתבות בלי להתייעץ עם מערכת התוכנית.
לבסוף התוכנית בוטלה לחלוטין ב-1958.
זמן קצר אחר כך, חשף מורו את חילוקי הדעות בפומבי, בנאום שנשא בוועידת "איגוד מנהלי החדשות ברדיו ובטלוויזיה" (RTNDA)
, שבו תקף בחריפות את הרשתות המסחריות על כך שהן נותנות לשיקולים מסחריים לרדד את שידוריהן, המסכים נשטפים בתוכניות בידור אסקפיסטיות ואילו תוכניות החדשות הרציניות נדחקות לשוליים:
הנאום דירדר עוד יותר את היחסים בין מורו לפיילי, שהרגיש שמורו נושך את היד שמאכילה אותו.
באותה שנה החל מורו להנחות תוכנית דיונים חדשה עם פוליטיקאים בשם "עולם קטן" ("Small World"), והמשיך בהנחיית "Person to Person" ותוכניות ספיישל תיעודיות.
אולם הרשת הפרידה בינו לבין פרנדלי, ומורו מצא בה פחות ופחות את מקומו.
התוכנית החשובה האחרונה שלו ברשת הייתה תוכנית תעודה בשם "קציר הבושה" ("Harvest of Shame"), על תנאי המחיה הקשים של עובדים חקלאיים נודדים בפלורידה, וניצולם.
התוכנית שודרה במתכוון מיד אחרי חג ההודיה ב-1960, וזעזעה את הציבור האמריקני .
ב-1961, עם כניסתו של ג'ון קנדי לכהונתו כנשיא, הוא מינה את מורו לתפקיד ראש "סוכנות המידע של ארצות הברית" (שהייתה אחראית בין השאר על קול אמריקה).
למרבה האירוניה, בתפקיד זה מורו ניסה למנוע את שידור תוכניתו "קציר הבושה" על ידי ה-BBC בבריטניה, אחרי שברית המועצות השתמשה בה כדי לנגח את "עוולות הקפיטליזם".
ב-1965 זכה במדליית החירות הנשיאותית מידי הנשיא לינדון ג'ונסון.
מורו היה מעשן כבד, והופיע בדרך כלל בשידור עם סיגריה בפיו.
הוא אף הקדיש פרק ב"See It Now" לבחינת הקשר שבין העישון לסרטן.
ואכן הוא חלה בסרטן הריאה, שגרם לפרישתו מתפקידו בסוכנות המידע ב-1964, ולבסוף למותו בגיל 57 ב-1965.
אדוארד מורו נחשב למי שלא רק הניח את היסודות של העיתונות המשודרת, אלא גם הציב את הסטנדרטים המקצועיים לה.
אף על פי שהוא עצמו נדחק החוצה מ-CBS, הוא גידל דור שלם של אנשי חדשות שהמשיכו את דרכו, והפך לדמות מופת לעיתונאים.
אחת מהתוכניות המיוחדות של מורו צולמה בישראל בחודש פברואר בשנת 1956, בתקופת המתיחות הצבאית בחודשים שלפני מלחמת סיני.
התוכנית נקראה "זוהי ישראל", ועסקה בעימות הישראלי-מצרי.
לצורך צילום התוכנית הגיע מורו עצמו לארץ.
בכתבה במעריב (2 בפברואר 56') תוארה הגעתו דרך 'שער מנדלבאום' בירושלים בהתרגשות ובהערכה.
הצילומים החלו מיד עם חציית מעבר הגבול, והכתב, ד.
אבידור ציין שעלות ההפקה תגיע לכרבע מיליון דולר, וכי עומדים לצפות בו 40 מיליון צופים בארצות הברית בלבד.
על מורו הוא כתב כי הוא נולד למשפחה ענייה וכי היום הוא משתכר כרבע מיליון דולר לשנה.
"עבודתו הביאה לו חמישים פרסים" והוא איננו הולך לישון "לפני שתיים בלילה", ישן ביממה לכל היותר שש שעות ו"מעשן 60 סיגריות ליום".
"בדרך כלל הוא לובש מעיל מרופט על בגדיו המהודרים".
מורו ראיין בארץ את אנשי השלטון ובהם דוד בן-גוריון וגולדה מאיר, את גיבור מלחמת השחרור ולעת הזאת חבר הכנסת יגאל אלון, ואת מפקדי צה"ל ובהם הרמטכ"ל משה דיין ואל"ם עזר ויצמן מפקד בסיס חיל האוויר ברמת דוד.
כן צילם מורו קטעים מחיי הקיבוץ (הצילומים נעשו בגנוסר ובעין גב) והעיר בישראל.
כמו כן צולמו לסרט מנהיגים מצריים ביניהם נאצר.
במכתב ששיגר מארצות הברית לאשתו רות, שם היה בזמן שהסרט שודר לראשונה (מרץ 56'), היצר אלון על כי מנהיגי מצרים בחרו ב"תוקפנות" כהגדרתו.
אלון שיבח את הופעתו בסרט של עזר ויצמן ושל דוד בן-גוריון, הגם שדיבר באופן "פילוסופי" מדי כהגדרתו.
מאחר שהתוכנית נגעה הן לישראל והן למצב הביטחוני האקטואלי באותה עת, היא הוצגה בארץ בבתי הקולנוע כסרט קולנוע לכל דבר, שניתן לו השם "בן-גוריון נגד עבדול נאצר".
הסרט התקבל בארץ בהתלהבות רבה והיה לשובר קופות במשך תקופה ארוכה.
בין היתר זכה עזר ויצמן בסרט זה לחשיפתו הפומבית הראשונה, ודמותו הגבוהה כשהוא צועד יחד עם המראיין ליד שורת מטוסי קרב ונותן הסבר ביטחוני באנגלית רהוטה, הייתה אחת מנקודות השיא של הסרט.
מורו מופיע בפרק הסיום של הסדרה מרפי בראון, שבו היא פוגשת אותו בגן עדן.
דמותו הוכנסה לתוכנית בעריכת מחשב.
פליטווד מק כללו בתקליטם "Say You Will" שיצא ב-2003 שיר בשם "מורו מתהפך בקברו".
ב-2005 יצא לאקרנים הסרט "לילה טוב ובהצלחה" ("Good Night, and Good Luck") שביים ג'ורג' קלוני, שהוקדש לעימות בין מורו לסנטור מקארתי.
שם הסרט לקוח מהשורה בה סיים מורו תמיד את שידוריו, והפכה לסמלו.
בסרט, דייוויד סטראתיירן משחק את מורו, קלוני מגלם את דמותו של פרד פרנדלי, ואילו מקארתי מוצג רק בעזרת קטעי ארכיון שלו עצמו, ששולבו בסרט (שצולם בשחור לבן).
הסרט זכה בפרס השחקן הטוב ביותר והתסריט הטוב ביותר בפסטיבל ונציה בשנת 2005, והיה מועמד לשישה פרסי אוסקר.
הסרט הוצג בישראל החל ממרץ 2006.
אדוארד האריסון נורטון הוא שחקן וקולנוען אמריקאי.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת ייל ב-1991 עם תואר ראשון בהיסטוריה, הוא עבד כמה חודשים ביפן לפני שעבר למנהטן כדי להתמקד בקריירת משחק.
הוא זכה להכרה מיידית ולשבחי המבקרים על הופעת הבכורה שלו בסרט "פחד ראשוני" (1996), שזיכה אותו בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר ובמועמדות לפרס אוסקר.
תפקידו כנאו-נאצי בסרט "אמריקה X" (1998) זיכה אותו במועמדות לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר.
הוא גם שיחק בסרטו של דייוויד פינצ'ר "מועדון קרב" (1999), שזכה למעמד של סרט פולחן.
נורטון הקים את חברת ההפקות 'Class 5 Films' בשנת 2003, וביים ואו הפיק את הסרטים "לשמור אמונים" (2000), "בלב העמק" (2005) ו"הצעיף הצבעוני" (2006).
הוא המשיך לזכות לשבחי הביקורות על תפקידי המשחק שלו בסרטים כמו "הפריצה" ,(2001) "השעה ה-25" (2002) של ספייק לי, "אמן האשליות" (2006), ובסרטיו של וס אנדרסון "ממלכת אור הירח" (2012) ו"מלון גרנד בודפשט" (2014).
ההצלחות המסחריות הגדולות ביותר שלו היו בסרטים "דרקון האדום" (2002), בסרטו של רידלי סקוט "ממלכת גן עדן" (2005), "הענק הירוק" (2008) ו"זהות גנובה" (2012).
על תפקידו בקומדיה השחורה של אלחנדרו גונסלס איניאריטו "בירדמן" (2014), זכה נורטון במועמדות נוספת לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בהמשך, ביים ושיחק בסרט הפשע "עיר יתומה" (2019), וכיכב בסרטו של ריאן ג'ונסון "רצח כתוב היטב: תעלומה יוונית" (2022).
נורטון נולד בבוסטון, מסצ'וסטס והוא גדל בקולומביה, מרילנד.
אמו, רובין רוז', שעסקה בהוראת אנגלית, נפטרה מסרטן המוח בשנת 1997. אביו, אדוארד ג'יימס נורטון, הוא עורך דין הפועל למען צדק סביבתי באסיה, בצעירותו אביו שירת כלוחם מרינס בדרגת סגן במלחמת וייטנאם.
לנורטון שני אחים הצעירים ממנו, מולי וג'ים, שעמם שיתף פעולה במקצועו.
נורטון הוא צאצא של הנסיכה האינדיאנית פוקהונטס, הוא צאצא ישיר דור 12 שלה.
נורטון סיים את לימודיו בתיכון "Wilde Lake" שבקולמביה ב-1987. הוא למד באוניברסיטת ייל, שם הופיע בהפקות של האוניברסיטה לצד פול ג'יאמטי ורון ליווינגסטון, ב-1991 סיים שם את לימודיו עם תואר ראשון בהיסטוריה.
לאחר מכן עבד נורטון באוסקה, שביפן, כיועץ בחברה של סבו.
נורטון עבר לניו יורק והחל את קריירת המשחק שלו בהצגות אוף ברודוויי.
בשנת 1996 התפרסם לראשונה עקב תפקיד המשחק הראשון שלו בסרט "פחד ראשוני", עליו קיבל ביקורות מעורבות.
חרף זאת זכה בפרס גלובוס הזהב והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1998 שיחק נורטון בסרט "אמריקה X" בתפקיד דרק ויניארד הנאו-נאצי.
תפקיד זה נחשב לאחד התפקידים הטובים של נורטון, ועל תפקידו בסרט היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
באותה שנה שיחק גם בסרט "ההימור האחרון" לצד השחקן מאט דיימון.
ב-1999 כיכב בסרט "מועדון קרב" של דייוויד פינצ'ר, המבוסס על רומן באותו השם של צ'אק פלאניוק.
עבור תפקידו בסרט, לקח נורטון שיעורים באגרוף, טאקוונדו והיאבקות.
"מועדון קרב" הוקרן בהופעת בכורה בפסטיבל הסרטים של ונציה.
נורטון, במהלך קידום הסרט אמר: "אני מרגיש ש'מועדון קרב' באמת, במובן מסוים...
בחן את הייאוש והשיתוק שאנשים מרגישים לנוכח מערכת הערכים הזאת שענף הפרסום הוריש לנו".
בשנת 2000 התנסה גם בהפקה ובבימוי, בקומדיה הרומנטית "לשמור אמונים".
בשנת 2002 כיכב בסרטו של ברט ראטנר "דרקון אדום", בסרטה של ג'ולי טיימור "פרידה", ובסרטו של ספייק לי "השעה ה-25".
באותה שנה שיחק בחידוש של אוף ברודוויי למחזה "שרוף את זה" (אנ') פרי עיטו של לנפורד וילסון (אנ') שעלה לראשונה ב-1987.
בשנת 2005 זכה לביקורות נלהבות על משחקו בסרט "ממלכת גן עדן".
בסרט גילם את בלדווין הרביעי, מלך ירושלים החולה בצרעת.
ב-2006 כיכב בסרט העצמאי "אמן האשליות", שהוקרן לראשונה בפסטיבל סאנדנס.
באותה שנה כיכב בתפקיד ראשי בסרט הצעיף הצבעוני לפי ספרו של סומרסט מוהם.
ב-2008 גילם נורטון את דמותו של ברוס באנר, האלטר אגו לגיבור-העל הענק הירוק של מארוול קומיקס, בסרט "הענק הירוק".
בשנת 2012 שיחק בתפקיד ראשי בקומדיה הרומנטית "ממלכת אור הירח" בבימויו של וס אנדרסון.
בשנת 2014 השתתף נורטון בקומדיה השחורה "בירדמן" בבימויו של אלחנדרו גונסלס איניאריטו בתפקיד שחקן התיאטרון מייק שיינר.
על משחקו בסרט קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב ולפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בנוסף באותה השנה השתתף נורטון בדרמה הקומית "מלון גרנד בודפשט" בבימויו של וס אנדרסון, בתפקיד הנקלס מפקח המשטרה.
בשנת 2016 גילם את וויט יארדשם בסרט הדרמה והפנטזיה "יופי נסתר" לצד ויל סמית'.
בשנת 2019 ביים וכיכב בעיבוד הקולנועי "עיר יתומה", המבוסס על רומן משנת 1999 באותו שם מאת ג'ונתן לת'ם.
נורטון ידוע בשל הסתייגותו ממעמד הסלבריטי, ואף אמר: "אם אי פעם אצטרך להפסיק לקחת את הרכבת התחתית, אני אקבל התקף לב".
הוא הצהיר בראיונותיו שהוא מעריץ של בולטימור אוריולס, ואף היה מעורב רבות בפעילויות הפרישה של קאל ריפקן ג'וניור.
יצא עם הזמרת קורטני לאב בשנים 1999-1996, ועם השחקנית סלמה הייק בשנים 2003-1999. הוא ביטל אירוסין עם שתיהן.
אחרי ארבע שנים של מערכת יחסים התארס ב-2011 למפיקת הסרטים הקנדית שונה רוברטסון (אנ'), והם נישאו ב-29 בנובמבר 2012. לזוג בן אחד, אטלס נורטון, שנולד במרץ 2013, לזוג נולדה גם בת בשם לידיה נורטון.
שנה סרט תפקיד הערות 1996 פחד ראשוני אהרון סטמפלר פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע
מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר
מועמד פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה
מועמד פרס סאטורן לשחקן המשנה הטוב ביותר כולם אומרים אני אוהב אותך הולדן ספנס לארי פלינט: האיש והסקנדל אלן אייזקמן 1998 ההימור האחרון לסטר מרפי אמריקה X דרק ויניארד מועמד פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר
מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע
מועמד פרס גילדת שחקני המסך לשחקן המשנה הטוב ביותר
מועמד פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר 2016 מסיבת נקניקיות סמי בייגל ג'וניור דיבוביופי נסתרוויט יארדשםהאחים השומריםיו לידיבוב 2018אי הכלביםרקסדיבובגוטימפיק בפועל2019אליטה: מלאך קרבנובהעיר יתומהליונלגם במאי, תסריטאי ומפיק2021הכרוניקה הצרפתיתהחוטף2022רצח כתוב היטב: תעלומה יווניתמיילס ברון2023אסטרואיד סיטיקונרד ארפ2024אנונימי לגמריפיט סיגר מקום שלישי בפרס איגוד המבקרים האמריקני בשחקן המשנה הטוב ביותר
מועמד פרס סטלייט לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה
+שנהסדרהתפקידהערות2000, 2013משפחת סימפסוןדבון בראדלי / אלייז'ה הופרדיבוב; 2 פרקים2009משפחה מודרניתאיזי לאפונטןפרק: "Great Expectations"אובמה: מאחורי הקלעים (אנ')סרט טלוויזיה תיעודי של HBO; מפיק
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לספיישל דוקומנטרי יוצא מן הכלל (אנ') (2010)2013סאטרדיי נייט לייבאוון וילסוןפרק: "Edward Norton/Janelle Monáe"2018שאלו את היסטוריבוטס (אנ')גאריפרק: "What Is Electricity?"
מועמד פרס אמי לבידור בשעות היום לשחקן יוצא מן הכלל בסדרת ילדים (אנ') (2019)2023אקסטרפולציות (אנ')ג'ונתן צ'ופין2 פרקים2024–הווהמסיבת נקניקיות: פודטופיה (אנ')סמי בייגל ג'וניורדיבוב; 16 פרקים
אדוארד מריקה (גרמנית: Eduard Mörike; 8 בספטמבר 1804, לודוויגסבורג, באדן-וירטמברג - 4 ביוני 1875, שטוטגרט), משורר גרמני מן האסכולה השוואבית, סופר ומתרגם, וכן איש כמורה.
מריקה נולד כילדו השביעי של קרל פרידריך מריקה, יועץ רפואי.
היו לו שנים עשר אחים ואחיות.
בשנת 1818 התחיל בלימודי תאולוגיה לפי רצון משפחתו, תחילה ב-Urach ואחר כך בטיבינגן בשנים 1822 עד 1826. בשנים 1834 עד 1843 נשא בתפקידי כמורה שונים ברחבי וירטמברג.
אימו ואחותו התגוררו איתו בבית הכומר שלו.
ניסיונו משנת 1828 להתקיים כסופר עצמאי נכשל.
בתקופה זו נכתבו שיריו הראשונים כמו "בוקר ספטמבר" ו"Er ist's" ("זה הוא ולא אחר"), שיר בן תשע שורות המבשר על האביב והוא אחד מן השירים הגרמניים המצוטטים ביותר.
בשנת 1832 ראה אור הרומן "Maler Nolten" ("הצייר נולטן"), אחד מרומאני החניכה החשובים של הספרות הגרמנית, שזכה לפופולריות אדירה.
מותה של אימו בשנת 1841 הביא למשבר קשה בחייו.
בשל מצבו הבריאותי הרופף פרש ממשרת הכמורה בשנת 1843 והתיישב ב-Bad Mergenthein שבצפון מזרח וירטמברג, כשהוא גמלאי בן 39. בשנת 1851 נשא לאישה את מרגרטה פון שפאט ואחר כך לימד ספרות במוסדות של הכנסייה בשטוטגרט ובלורך.
בשנת 1852 העניקה לו אוניברסיטת טיבינגן תואר דוקטור של כבוד.
עד 1855 פרסם את יצירותיו החשובות בפרוזה, ולא שב לכתיבת שירה, למעט כמה חריגים זניחים, עד למותו.
בשנים 1867–1873 החליף את מקום מגוריו לעיתים תכופות.
העיר פלבאך שבה התגורר מעניקה עד היום את "פרס מריקה" על שמו.
במשך כל חייו נהג לאסוף פריטים יומיומיים שונים.
במיוחד נהג לאסוף מאובנים, ואף קרא ספרות מקצועית רבה בנושא.
חיבה זו למאובנים מצאה ביטוי אף בשיריו.
מריקה נחשב במשך שנים ארוכות כנציג מובהק של זרם הבידרמאייר בספרות הגרמנית, זרם פוסט-רומנטי המקביל בקירוב מבחינה כרונולוגית לזרם Vormärz שלפני אביב העמים, ואשר הירבה להפליג בשבחיה של המולדת הגרמנית.
כיום מיטיבים לעמוד על זרמי המעמקים בשירתו של מריקה ולהבחין במודרניות של המנוסה-מן-העולם שבה.
ליצירתו מקום מרכזי בספרות הגרמנית של המאה ה-19. שיריו ניחנו בשפה טבעית ופשוטה ובסגנון חינני ומקורי.
רבים משיריו (לידר) הולחנו בידי הוגו וולף.
אחֶי הגשם (אופרה, הולחנה בידי איגנץ לאכנר, 1839)
"אנתולוגיה קלאסית" (תרגומים מן השירה הקלאסית 1840)
הצייר נולטן (רומאן חניכה, 1832)
מוצרט במסעו לפראג (נובלה הומוריסטית-למחצה, 1856)
אדוארד ליר היה אמן, מאייר וסופר.
ליר ידוע במיוחד בשירת האיגיון שלו ובחמשירים שכתב וקידם אותם לסוגה פופולרית.
ליר נולד בהייגייט, פרבר של לונדון.
הוא היה הבן ה-20 של הוריו (רוב האחרים מתו בינקותם) וגודל על ידי אחותו אן שהייתה מבוגרת ממנו ב-21 שנים.
כשהיה בן 15 נאלצו הוא ואחותו לעזוב את שאר המשפחה וגרו יחדיו.
בריאותו הייתה רופפת: מגיל 7 ועד מותו סבל מהתקפי אפילפסיה תכופים, מאסתמה, מברונכיטיס ובערוב ימיו מעיוורון חלקי.
ליר החל לעבוד כמאייר וב-1830, בהיותו בן 19, פורסמה עבודתו הראשונה, "איורים של משפחת תוכים".
האיורים זכו לביקורות טובות: הוא הושווה לג'ון ג'יימס אודובון - אורניתולוג אמריקאי-צרפתי מפורסם שצייר את ציפורי אמריקה הצפונית.
ליר המשיך לצייר כל חייו.
שאיפתו הייתה לאייר את כל הפואמות של טניסון.
לפני מותו ראה אור ספר ובו מספר איורים פרי עטו, אך חזונו לאייר את כולן לא יצא אל הפועל.
ב-1837 עבר ליר לרומא והתגורר בה במשך 10 שנים שבמהלכן טייל באיטליה וגם הפליג לארצות אחרות.
ב-1846 פרסם ליר את "ספר איגיון" - אוסף חמשירים.
הספר הודפס בשלוש מהדורות ועזר להפוך את סוגת האיגיון לפופולרית.
ב-1865 ראה אור "ההיסטוריה של שבע המשפחות מאגם פיפל-פופל" וב-1867 התפרסמה יצירת האיגיון המפורסמת ביותר של ליר - "הינשוף והחתלתולה" (The Owl and the Pussycat), שכתב עבור ילדיו של פטרונו, אדוארד סטנלי, הרוזן ה-13 של דרבי.
אחריה פרסם עוד יצירות רבות אחרות.
אדוארד ליר הרבה במסעות, בהם הגיע ב-1849 גם למצרים ולסיני ובשנים 1873–1874 אף הרחיק עד להודו ולציילון.
לארץ ישראל הגיע לראשונה ב-1858 וערך רישומי עיפרון ושרטוטי דיו של אתרים ונופים.
הרישומים שימשו לו מקור לציורי צבעי המים ולכמה מציורי השמן שלו, שחלקם יצר רק לאחר שנים.
בשנת 1869 סייר ליר שנית בארץ בחברת ידידו ויליאם הולמן האנט וגם בביקור זה יצר רישומים שעיבד אחרי כן לציורים בצבע.
ציורי "ירושלים" ו"מצדה" היו בעיניו הנחשבים ביותר, ובהקשר זה הגדיר את עצמו כ"צייר של טופוגרפיה פואטית".
כתיבתו של ליר מצטיינת ביצירתיות מילולית ובמשחק בצלילי המילים - קיימות ומומצאות.
הקטע המפורסם ביותר שכתב ליר הוא שורות הסיום של "הינשוף והחתלתולה", בתרגום חופשי:
הם אכלו בשר כבוש ופלחים של חבוש
בימיו של ליר טרם התגבש הנוהג של סדרי הדפוס להציג את החמשירים בצורה האחידה של היום - חמש שורות נפרדות.
חמשירים הודפסו אז במגוון פורמטים, ונראה כי ליר כתב אותם כך שמילאו את כל המקום שנותר לכתיבה מתחת לאיוריו.
בשלוש המהדורות הראשונות סודרו החמשירים בשלוש, חמש ושלוש שורות (בהתאמה), ועל כריכת אחד מספריו סודר אחד החמשירים בשתי שורות בלבד.
ברוב החמשירים של ליר מסתיימות השורה הראשונה והשורה האחרונה במילה זהה, ולא בחרוז בלבד.
רובם הם יצירות איגיון אמיתיות, חסרות משמעות ופואנטה.
אין בהן הומור שנפוץ היום בחריזה ואין דרך "להבין" אותן.
מאפיין חוזר בחמשירים הוא התייחסות ל"הם" - אנשים חסרי שם, קשים וביקורתיים:
היֹה היה זקן אחד מאאוסטה,
שהייתה לו פרה גדולה, אך הוא איבד'תה.
אך הם אמרו, "אתה לא תופס,
בהשוואה לבן זמנו, לואיס קרול, אף הוא מיוצרי האיגיון המפורסמים ביותר, האיגיון של ליר הוא יותר "חוסר היגיון" מאשר "אנטי-היגיון" שביצירתו של קרול.
ליר משתמש בצלילן של המילים וסגנונו הוא שירה, בעוד שקרול משתמש במשמעות המילים, בפרוזה.
אדוארד מויברידג' היה צלם אמריקאי יליד בריטניה וממבשרי אמנות הקולנוע; הראשון שהצליח לצלם תנועה מהירה והראשון שעשה שימוש במספר רב של מצלמות סטילס במטרה ליצור אשליה של תנועה המבוססת על עקרון רציפות הראייה.
מויברידג' המציא במסגרת ניסוייו מתקן הקרנה של תמונות נעות (בשם זוּאוֹפְּרָקְסִיסְקוֹפּ), שהקדים בכמה שנים את מקרן סרטי הקולנוע הנמצא בשימוש עד היום.
הוא ידוע בעיקר בשל צילומי הסוס הדוהר שלו אשר הוכיחו כי בעת דהרה, קיים מצב בו ארבע פרסותיו של הסוס אינן נוגעות בקרקע כלל.
מויברידג' נולד כאדוארד ג'יימס מגרידג' (Edward James Muggeridge) בקינגסטון שעל התמזה באנגליה, בנם של ג'ון וסוזן מגרידג'.
הוא שינה את שמו כמה פעמים, למייגרידג' תחילה, ומאוחר יותר למויברידג', בעת שהיגר לארצות הברית בשנות החמישים של המאה ה-19. בשנת 1855 הגיע לסן פרנסיסקו והחל קריירה של סוכן ספרותי ומוכר ספרים.
הוא החל לגלות עניין בצילום בשנת 1860 בעת שהחלים מתאונת כרכרה שאירעה לו בטקסס, ובה כמעט ונהרג.
מויברידג' נסע לאנגליה כדי להשתקם ולהחלים, ושיטת הטיפול שלו, שהתבססה על "ריפוי טבעי" ותרפיה בעזרת פעילות בטבע, הביאה אותו לשקוע בלימוד ובתרגול של צילום טבע.
ב-1866 חזר מויברידג' לסן פרנסיסקו והצטרף לעסק צילום מקומי.
מויברידג' החל לבסס את שמו כצלם בשנת 1867, בסדרת תצלומים של הפארק הלאומי יוסמיטי, רובם תצלומים ששיחזרו דימויים של צלם הנופים האמריקאי הידוע קרלטון א.
מויברידג' זכה במהרה להצלחה כצלם נופים, ותצלומיו תיארו את ההוד וההדר האקספרסיביים של מראות המערב.
רוב תצלומיו צולמו בטכניקת לוח הצילום הרטוב, ובפורמט סטריאוסקופי.
מאחר שחומרי הצילום באותה תקופה היו רגישים לגלי אור כחולים יותר מאשר לגלים ירוקים (ואדומים), לא ניתן היה להגיע לחשיפה נכונה אחת, בה התקבלו פרטים גם בקרקע וגם בשמיים.
במרבית תצלומי הנוף, לפיכך, אזור השמיים נחשף בחשיפת יתר והפך למשטח אחיד ונטול פרטים.
מויברידג' פיתח שיטות צילום מיוחדות ומניפולטיביות, שאיפשרו לו ליצור שמיים דרמטיים ומלאי עננים, בעזרת תריס שחילק את חשיפת לוח הצילום לזמני חשיפה שונים.
לעיתים יצר שני נגטיבים מאותו מראה, אך בחשיפות שונות שהותאמו פעם לתאורת הקרקע ופעם לתאורת השמיים; משני הנגטיבים הללו יצר, לאחר מכן, הדפס אחד.
מויברידג' היה רגיל למניפולציות צילומיות ולמרבה ההפתעה, השתמש בהן גם בכמה מניסוייו המדעיים בצילום תנועה{{הערה|1=Anita Ventura Mozley, (1979).
את התצלומים פרסם תחת הפסבדונים "הליוס" (Helios).
בקיץ 1868 התמנה לצלם משלחות של צבא ארצות הברית לאזורים שנרכשו זה עתה באלסקה.
בשנת 1871 קבוצת "המחקר הגאולוגי של קליפורניה" הזמינה את מויברידג' לצלם מחקר בסיירה העילית.
באותה השנה התחתן הצלם עם פלורה סטון.
בשנים הבאות ערך עוד מספר מסעות כצלם מצליח.
בשנת 1873 חברת הרכבת המרכז-פסיפית התקדמה לתוך אזורים של העמים הילידים, וצבא ארצות הברית שכר את מויברידג' לצלם את מלחמת המדוק (Modoc War) בצפון קליפורניה, שהחלה בעקבות הפלישה.
בשנת 1872 שכר איש-העסקים לילנד סטנפורד, מושל מדינת קליפורניה לשעבר, נשיא חברת הרכבת המרכז-פסיפית ובעליו של מסלול למרוץ סוסים, את שירותיו של מויברידג' כצלם כדי לצלם את סוסיו.
במסגרת ניסיונותיו לפתח אורווה של סוסי המרוץ המשובחים ביותר בארצו, ניסה סטנפורד לפתור את החידה העתיקה בנוגע לתנועת סוסים: האם ישנו רגע בדהרת הסוס בו עוזבות כל פרסותיו את הקרקע והוא אינו נוגע באדמה.
סטנפורד תמך בסברה לפיה רגלי הסוס ניתקות מן הקרקע בעת הדהירה.
אגדה מספרת שהמושל לשעבר לא הסתפק רק במחקר האקדמי, אלא הוסיף גם התערבות על סכום עתק של 25,000 דולר לטובת טיעונו.
עם זאת, מעולם לא הוכח קיומה של ההתערבות.
סטנפורד ניסה לרשום את תנועת הסוס בעזרת מכשירים מכניים שונים, אך ללא הצלחה.
אי-לכך, פנה אל מויברידג', שהיה מהצלמים הידועים ביותר במערב ארצות-הברית, בהצעה שיפיק עבורו דימוי בודד בו יראה הסוס באוויר.
מויברידג' הופתע מההצעה הנועזת, שכן, כפי שציין בכתביו מאוחר יותר, באותה תקופה ניסיונות לצלם תנועה היו נדירים ונעשו רק על ידי הצלמים הבולטים ביותר, וגם אז הוגבלו לרישום של סצנות רחוב צפויות, שלא היו מהירות יותר מקצב הליכה רגיל.
מויברידג' הודיע לסטנפורד שניסיון כזה מעולם לא נעשה לפני כן, וכי הצילום עדיין לא הגיע לרמת תחכום שמאפשרת רישום של סוס בדהרה, אך סטנפורד השיב לו "חושבני שאם תיתן דעתך לנושא, תצליח לעשות זאת, ואני מבקש שתנסה".
מויברידג' אכן החל לנסות לפתור את החידה, והשתמש בכל הכלים שעמדו לרשותו, אך ניסיונותיו נקטעו לזמן מה בעת שעזב את המדינה בשל משפט הרצח בו היה מעורב.
בשנת 1874, בעודו בסן-פרנסיסקו, גילה מויברידג' שלאשתו, פלורה שלקרוס יש מאהב, מיג'ור הארי לרקינס (Larkyns), וב-17 באוקטובר אותה שנה רצח אותו ביריות אקדח.
עיתון מקומי הביא את סיפור הרצח:
מויברידג' נעצר בלא התנגדות והועמד למשפט באשמת רצח מדרגה ראשונה בפברואר 1875. הוא טען, באמצעות עורך דינו, שאינו אשם הודות לאי-שפיות, והביא את אירוע תאונת הכרכרה בה היה מעורב ב-1860 כגורם ל"אברציה מנטלית" (mental aberration) אצלו.
המוציא לאור של תצלומי מויברידג' מיוסמיטי העיד על אי-שפיותו של הצלם, שטיפס למקומות גבוהים ומסוכנים בעמק במטרה להשיג מראות יפים, ללא כל התחשבות בשלומו ובריאותו ובאופן שאף אדם שפוי לא היה מסתכן.
חבר המושבעים נתבקש לקבוע האם הרצח היה מוצדק או לא, ותריסר חבריו זיכו פה אחד את היורה על בסיס "רצח מוצדק" (justifiable homicide).
סטנפורד היה זה ששילם עבור הגנתו המשפטית של צלם הסוסים שלו.
מויברידג' חשד שלרקינס הוא למעשה האב של בנו היחיד והתכחש מאז לילד, אף על פי שכבוגר, דמה הבן באופן ניכר למויברידג'.
בנו פלורדו (פלודי) הליוס מויברידג' (1874–1944), נהרג בגיל 69 מפגיעת רכב, הוא עבד כל חייו כפועל קשה יום בחוות.
מקרה זה שימש כמקור השראה לאופרה "הצלם" של המלחין פיליפ גלאס, ובה משפטים מתוך מכתביו של מויברידג' לאשתו בעת המשפט.
עד שחזר מויברידג' לאחוזתו של סטנפורד ב-1877, הספיק האחרון להתוודע לניסוייו של הרופא והמדען הצרפתי אטיין-ז'ול מארה, שסבר אף הוא שישנו רגע בו הסוס מצוי כולו באוויר.
מארה חקר את תנועתן של חיות שונות, והשתמש במתקני הדמיה שונים בניסיון לרשום את רצף התנועה.
ניסוייו של מארה לא עלו עדיין יפה, אך הם הובילו את סטנפורד לרעיון ליצור סדרת תצלומים שירשמו את כל שלבי תנועת הסוס.
סטנפורד רכש מערך שלם של מצלמות סטילס בעלות עדשות "מהירות", ומויברידג' מיקם כתריסר מהן לאורך מסלול המרוץ של הסוס (במקום בו עומדת כיום אוניברסיטת סטנפורד), כשברקע כל תמונה קיר לבן ועליו מסומנים מספרים עוקבים במרחק 21 אינץ' זה מזה.
לתריסי המצלמות, שפותחו על ידי מהנדס הרכבות של סטנפורד, ג'ון ד.
Issacs) ופעלו, כך נטען, במהירות של 1/2000 של השנייה, הוצמדו חוטי כותנה מגולוונים, שנמתחו לרוחב מסלול הדהירה, כך שהסוס משך אותם בדרכו, ובכך הפעיל את המצלמות האחת אחרי השנייה.
במהלך יולי 1877 צילם מויברידג' תמונות של "אוקסידנט", סוסו של סטנפורד, בו נראה הסוס כשרגליו מנותקות לגמרי מן הקרקע.
באוגוסט אותה שנה פרסם את התמונה עם הכיתוב:
העיתונות קבלה את התמונה בהתרגשות והתייחסה אליה כאל "פלא בצילום"; מויברידג' זכה בגינה למדליה בתערוכה התעשייתית של סן פרנסיסקו.
בהתלהבות הכללית היה יוצא דופן אחד: ה"פוסט" של סן פרנסיסקו כתב ב-3 באוגוסט כי לדעתו הריטוש מוגזם.
כיום ידוע שהצדק היה עמו.
ה"תצלום" הוא למעשה רפרודוקציה מצולמת של ציור בו הפרט המצולם היחיד הוא ראשו של הרוכב, שהוצמד בקפידה לבד המצויר.
בתחילת יוני הצליח מויברידג' לייצר לראשונה, רצף תצלומים במהירות גבוהה.
ב-15 ביוני 1878 ערכו סטנפורד ומויברידג' תצוגה פומבית ראשונה של שיטת הצילום החדשה שפתחו, והצליחו להפיק סדרה מוצלחת של סוס בתנועה.
הניסוי נערך בנוכחות כתבים ועיתונאים והתשלילים פותחו במקום, כך שלא יועלו כל טענות על זיוף התמונות.
בתחילה צילם מויברידג' על גבי לוח צילום רטוב, שרגישותו הנמוכה יחסית לאור הגבילה את היכולת ללכוד פרטים בחשיפות המהירות להן נדרש.
אי-לכך, בתוצאות הראשונות נראה הסוס רק כצללית שחורה על רקע לבן.
למרות איכותן הטכנית הירודה, העובדה שדימויים אלו נוצרו במצלמה - מכשיר שנתפס כמספק רישום אמין ואובייקטיבי - זיכתה אותם בסמכות שאף רישום לא יכול היה לזכות בה, והם נתפסו כהוכחה ניצחת לכך שישנו רגע בו הפרסות אכן אינן נוגעות בקרקע כלל.
מויברידג' פרסם את גילוייו במגזיני מדע פופולריים; ב-19 באוקטובר 1878 פורסמו תמונות הסוס בשער ה-Scientific American; ב-14 בדצמבר אותה שנה התפרסמו התצלומים במגזין הצרפתי החשוב La Nature.
הפרסום עורר התרגשות רבה, משום שסתר את אופני הייצוג המסורתיים בהן תוארו סוסים בעת דהירה במשך שנים, הן במסקנותיו הביולוגיות והן במראה הצלליתי המוזר.
בעיתון California Spirit of the Time מה-22 ביוני 1878 נכתב על התמונות כי: "זהו עידן חדש בצילום, והמיידיות אינה עוד מונח לא מתאים [לצילום]".
בעקבות הפרסום במגזין הצרפתי פנה גם הפיזיולוג מארה לצילום כמדיום המיטבי לחקר התנועה, וכתב על תמונותיו של מויברידג' בהערכה:
מויברידג' המשיך בניסוייו, ואף הגדיל את מספר המצלמות ל-20 ואחר-כך ל-24. במספר מקרים הציב את המצלמות בזוויות שונות למצולם, במטרה לתפוס בו זמנית כמה נקודות מבט.
לשיטה זו, אותה ישכלל מויברידג' בעתיד, קרא "מחקרים באקצרה".
עם הזמן שכלל מויברידג' את שיטת הצילום שלו, ועבר להשתמש בלוח הצילום היבש, שהיה רגיש יותר לאור, ולכן הצליח לקלוט פרטים רבים יותר של החיה.
הוא החל לצלם חיות אחרות, כגון כלבים, איילים, חזירים ויונים, וב-1879 צילם לראשונה אתלטים.
גם את עצמו צילם, כשהוא חוטב עצים.
שכלול נוסף היה של ציוד הצילום; מויברידג' החל להשתמש במצלמות בעלות מנגנון דמוי שעון, בו ניתן היה ליצור חשיפות במרווחי זמן קבועים (ולא במרווחי מרחק קבועים) איתן ניתן היה לצלם חיות שתנועתן לא יכלה להפעיל את חוט הכותנה.
במהלך שני הקיצים בהם עבד בחוותו של סטנפורד צילם מויברידג' מעל ל-200 סדרות, שהורכבו מאלפיים תמונות בודדות.
הצעתו של מארה, לעשות סינתזה של תצלומיו האנליטיים של מויברידג' כדי ליצור "אנימציה ויזואלית", חזרה שוב במאמר בחודש אוקטובר ב-Scientific American ובמאמר ב-9 ביולי ב-The Art Interchange.
מויברידג' עצמו הכין ומכר מהדפסי תצלומיו רצועות זואטרופ (zoetrope, מתקן שהומצא במחצית הראשונה של המאה ה-19 ליצירת אשליה של תנועה).
במקביל, עבד מויברידג' בשלהי 1879 על פיתוח מקרן שיוכל להראות את תצלומיו בתנועה: המכונה שבנה הורכבה בבסיסה ממכשירים קיימים - סוגים של "צעצועים פילוסופיים" - בעיקרם הפנקיסטוסקופ ופנס קסם.
פנס הקסם שולב עם מנגנון של שני דיסקים שנעו בכיוונים מנוגדים.
דיסק אחד שקוף, עליו צוירו, ואחר-כך הודבקו, רצף תצלומי התנועה, ודיסק שני ממתכת, שחורץ בחריצים ששימשו לסירוגין כתריס שמעלים דימוי אחד וחושף את הבא אחריו, כך שנוצרה אשליית תנועה.
למכשיר שבנה קרא מויברידג' תחילה זואוגירוסקופ (Zoogyroscope), אך מאוחר יותר שינה את השם לזואופרקסיסקופ (zoopraxiscope), שזכה באחד מעיתוני התקופה לכינוי "פנס קסם שהשתגע".
מויברידג' יצר בחייו מאות "סרטונים" בני שניות אחדות, שכללו בעיקר צילומים של בעלי חיים ובני אדם בתנועה.
הזואופרקסיסקופ היה קרוב לוודאי המקרן הקולנועי הראשון בעולם ולבטח אחד המוקדמים, והפך לאחד ממקורות ההשראה של תומאס אדיסון בהמצאת הקינטוסקופ.
מצויד במכשיר ההקרנה שלו, החל מויברידג' לנסוע ברחבי העולם, לשאת הרצאות מאוירות על תנועת הסוס, ולחפש מימון להמשך מחקריו.
במהלך מסעותיו, בעת ששהה באנגליה ב-1882, שמע כי סטנפורד מימן ופרסם ספר יחד עם פיזיקאי בשם ג'יי.
סטילמן, The Horse in Motion as Shown by Instantaneous Photography (בהוצאת: Osgood & Co., 1882), ובו מופיעים רישומים ותחריטים שנעשו על-פי תצלומיו, מבלי לציין בהבלטה את שמו כיוצר התצלומים.
מלבד העלבון הצורב שספג, פגע הפרסום ביכולתו להשיג מימון למחקריו, והוא עזב את אירופה ושב לארצות-הברית כדי לתבוע את סטנפורד על הפרת זכויות יוצרים, משפט בו הפסיד.