tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-25 בפברואר 2022 בפרק של התוכנית סמאקדאון, לי ניצחה את נטליה.
ב-10 ביוני, לי הפסידה ללייסי אוואנס בקרב העפלה לקרב הכסף בבנק של הנשים באירוע כסף בבנק.
ולדים ולדימירוביץ' קזנצב , הידוע יותר בשם הבמה זאזה נאפולי (רוסית: Заза Наполи), הוא דמות דראג, זמר, שחקן ואמן פופ רוסי.
ולדים קזנצב נולד ב-14 באפריל 1973 בירובייה, מחוז אלטאי.
בשנת 1991 סיים את לימודיו במכללה וקיבל תעודת מורה עבור בית ספר יסודי.
לאחר שעבד כשנה אחת בתור מורה, עזב ונכנס למכון התרבותי הממלכתי של מזרח סיביר במחלקה לאמנות תיאטרון בהתמחות בתיאטרון וקולנוע.
לפני שהחל במעברו לבירה, התגורר באולן-אודה ועבד בחברת השידור הממלכתית הכל-רוסית לרדיו וטלוויזיה (VGTRK) המקומית, ניגן בתיאטרון ואירח קונצרטים רשמיים.
בשנת 1998 הקים את תיאטרון הקרוס-דרסינג, "Paradise Birds" (ציפורי גן עדן).
ב-2002 שיחק בסרט הפשע "עידן הקרח".
בשנת 2006, השתתף בתור שם הבמה זאזה נאפולי בסדרה "אל תיוולד יפה" ושיחק גם במותחן "גן עדן ארור", הקומדיה "מלכי המשחק", ועוד.
בשנת 2007, הפך למגיש הטלוויזיה של התוכנית "Bitch-Love" בערוץ "NTV".
ב-2017 הוציא את אלבום אולפן הבכורה שלו בשם "...Для тебя" שכלל כ-22 רצועות והקליט קליפים לשירים מתוכו "Бабушки", "Давайте выпьем" ו-"Подруга".
באותה שנה הוציא את אלבומו השני, "...Это можно", אשר כלל כ-12 רצועות.
בשנת 2020 הוציא לאור את אלבומו השלישי, "Бархатный рай".
באותה שנה היה למנחה תוכנית היוטיוב, "מאחורי זכוכית מגדלת".
שנה לאחר מכן, הוציא את אלבומו הרביעי, "!Улыбнись".
שנהשםפורמט2017"...Для тебя" פורמט: הורדה דיגיטלית, CD
חברת תקליטים: "SuperMegaHit.com"2017"...Это можно" פורמט: הורדה דיגיטלית, CD
חברת תקליטים: "SuperMegaHit.com"2020"Бархатный рай" פורמט: הורדה דיגיטלית, CD
חברת תקליטים: "Perpetuum Music"2021"!Улыбнись" פורמט: הורדה דיגיטלית, CD
זאיד סולטאן אחמד ג'אסם אבראהים א-זעאבי הוא כדורגלן אמירתי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת אל-ג'זירה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת איחוד האמירויות הערביות.
סולטאן גדל במחלקת הנוער של אל-ג'זירה, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 2020 במסגרת ליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
סולטאן נכלל בסגל נבחרת איחוד האמירויות הערביות עד גיל 23 לטורניר גביע אסיה עד גיל 23 בשנת 2022, וערך שתי הופעות בטורניר.
ב-12 באוקטובר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איחוד האמירויות הערביות, בניצחון 1-0 על נבחרת כווית במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת איחוד האמירויות הערביות לטורניר גביע אסיה 2023.
אליפות איחוד האמירויות הערביות (1): 2020/2021
זאזא קאנדלקי (בגאורגית: ზაზა კანდელაკი) הוא דיפלומט גאורגי, המשמש כשגריר גאורגיה בישראל.
קאנדלקי נולד ב-28 ינואר, 1958 בטביליסי בירת גאורגיה.
קאנדלקי נולד למשפחה שהיא נצר למשפחת נסיכים גאורגית מצד אימו.
הסבא Galaktion Kandelaki מצד אביו, היה בן אצולה גאורגי.
לקאנדלקי תואר דוקטור Ph.D בהיסטוריה מהאוניברסיטה הממלכתית של טביליסי.
בין השנים 1981 - 1987 הוא שימש כחוקר זוטר, במוזיאון הלאומי הגאורגי.
ב-1987 קודם לדרגת חוקר בכיר שם, ובין השנים 1989 - 1991 מונה לשמש כראש חטיבה במוזיאון.
בשנת 1991 החל קאנדלקי בקריירה ממשלתית ודיפלומטית.
הוא מונה להיות מזכיר שני של המחלקה המדינית במשרד החוץ של גאורגיה, ועוד באותה שנה קודם להיות המזכיר הראשון של המחלקה.
בשנת 1992 מונה להיות ראש המחלקה האירופית הראשונה, וסגן מנהל המחלקה המדינית, במשרד החוץ של גאורגיה.
1992 - 1993 - יועץ מדיני לראש המדינה בנושאים של ביטחון לאומי.
1993 - 1994 - קצין העיתונות ויועץ התקשורת לראש המדינה.
1994 - 1995 - המזכיר הבינלאומי של מפלגת השלטון "איחוד האזרחים של גאורגיה" .
1995 - 1999 - חבר בפרלמנט של גאורגיה, ומתאם המשלחות הפרלמנטריות.
2013 - 2018 - שגריר בכיר ומיוחד בהונגריה, ושגריר לא תושב בקרואטיה ומונטנגרו.
2018 - 2024 - שגריר בכיר ומיוחד בממלכת ירדן, ושגריר לא תושב בעיראק ובלבנון.
2024 - היום - שגריר בכיר ומיוחד בישראל.
במהלך שירותו בהונגריה, התבטא בכל הקשור למערכת היחסים עם רוסיה, וטען לאיזון מולה בזכות ארצות הברית.
לדבריו, רוסיה מתעקשת להכיר בשטחים הכבושים מגאורגיה כמדינות עצמאיות, דבר שהעם הגאורגי לא יכול להתפשר בנושא הזה, ושזה קו אדום עבורם.
קאנדלקי הגיש את כתב האמנתו להוד מלכותו המלך עבדאללה השני בשנת 2018 .
בעת שירותו כשגריר בירדן, זכה קנדלאקי להישג ראוי לציון.
בסיוע המלך עבדאללה, הנסיך גאזי בין מוחמד והפטריארך היווני אורתודוקסי של ירושלים, תיאופולוס השלישי, העניקו לגאורגיה 4,000 מ"ר אדמה על גדת נהר הירדן, בסמוך לאתר הטבילה של ישו המקודש לנוצרים, לצורך בניית מרכז תרבות גאורגית.
מדובר באירוע היסטורי חשוב לגאורגיה.
בדברי תודתו, הודה ראש ממשלת גאורגיה לשגריר וצוותו על המאמצים שהשקיעו בעניין זה, וקאנדלקי סקר בפני ראש הממשלה את השטח שהוקצה למדינה.
בחודש מרץ 2024, החל קאנדלקי את תפקידו כשגריר גאורגיה בישראל.
כבר באותו חודש, השתתף קאנדלקי בטקס ממלכתי לציון 50 שנה לעליית יהודי גיאורגיה בישראל בבית הנשיא.
בביקור שקיים בחודש אוגוסט אותה שנה במשרד לשיתוף פעולה אזורי, סוכם לשאוף לשיתוף פעולה בין שתי המדינות בתחום המים, התמודדות משותפת עם משברי האקלים, חינוך וחדשנות.
בנובמבר 2024, קיבל קאנדלקי משלחת של אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל לציון תחילת שיתוף הפעולה בין אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל לבין ארגון הסופרים בגיאורגיה.
תוך כדי מבצע עם כלביא, ביקר קאנדלקי במוקדי פגיעות הטילים בבת ים, והביע "אמפתיה, סולידריות ותמיכה בתקופה קשה".
לאורך הביקור, השגריר פגש עולים יוצאי גיאורגיה המתגוררים בבת ים, ושוחח עימם.
מאוחר יותר הצטרף לביקור במלון לאונרדו ברמת החייל, בו שוכנו מפונים מהעיר.
הרפובליקה של זאיר הייתה מדינה ריבונית במרכז אפריקה.
המדינה הוקמה בעקבות שינוי שמה של הרפובליקה של קונגו (לאופולדוויל), לאחר שג'וזף דזירה מובוטו, ששמו שונה למובוטו ססה סקו ב-1972, מפקד הצבא הלאומי, השתלט על המדינה.
היא הפכה שוב לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ב-1997.
שמה של המדינה, זאיר, נגזר משמו של נהר קונגו, הנקרא לפעמים זאיר בפורטוגזית, אשר בתורו נגזר מהמילה Kikongo nzere או nzadi ('נהר שבולע את כל הנהרות').
נראה שהשימוש בקונגו החליף את זאיר בהדרגה בשימוש באנגלית במהלך המאה ה-18 וקונגו היה השם האנגלי המועדף בספרות של המאה ה-19, אם כי נותקו התייחסויות לזהיר או זאיר, שכן השם בשימוש האוכלוסייה המקומית (כלומר נגזר מהשימוש בפורטוגזית) נשאר נפוץ.
בעזרת הסיוע האמריקני הצליחה הממשלה החדשה להשתלט על שני המחוזות הפורשים, אך עד שנת 1965 המשיכה האנדרלמוסיה במדינה.
לאחר חמש שנים של חוסר יציבות קיצונית ותסיסה אזרחית, מפקד הצבא ג'וזף-דזירה מובוטו, שהיה בדרגת לוטננט גנרל, הפיל את קסא-וובו בהפיכה שנתמכה על ידי ה-CIA ב-1965. הייתה לו את תמיכת ארצות הברית בשל התנגדותו הנחרצת לקומוניזם, וכוחו לחסום פעילות קומוניסטית באפריקה.
מובוטו הכריז על עצמו כנשיא לחמש שנים ועד מהרה ריכז את הכוח בידיו.
הוא דיכא התקוממות נגדו ב-1967 ונבחר לנשיא בשנית בשנת 1970.
בעקבות קמפיין אנטי אירופי לחיזוק הזהות האפריקאית, שינה מובוטו את שמה של מדינתו לזאיר באוקטובר 1971. אזרחי המדינה האפריקאים נצטוו לשנות את שמותיהם הנוצריים לשמות אפריקאיים והכמרים הוזהרו כי עונש מאסר של 5 שנים צפוי למי שיטביל ילד זאירי בשם נוצרי.
לבוש מערבי ועניבות נאסרו, ועל הגברים היה ללבוש חולצה בסגנון מאו שנקראה "אבאקוסט".
בשנת 1972 שינה מובוטו את שמו ל"מובוטו ססה סקו קוקו נגבנדו ווה זה בנגה" ("הלוחם רב העוצמה אשר הודות לחוסנו ורצונו הבלתי מתפשר לנצח צועד מניצחון לניצחון ומותיר אש בנתיבו"), ובקיצור: מובוטו ססה סקו.
שלטונו של מובוטו התאפיין תחילה בהלאמה של נכסי חברות זרות וגירוש משקיעים ואנשי עסקים אירופים ממדינתו.
נכסים אלו נמסרו על פי רוב לבני משפחתו ושאר גורמים אשר מובוטו חפץ ביקרם והביאו להתעשרותם המהירה.
לעומת זאת, המדינה שקעה בהאטה כלכלית עד כדי כך שב-1977 נאלץ מובוטו לפנות למשקיעים זרים בתחינה שישקיעו בזאיר.
הוא גם חפץ בעזרה בלגית כנגד מתקפות מורדי הקטנגה מאנגולה.
למרות המצב הכלכלי הקשה הוא נבחר שוב לנשיא ב-1977, אף מועמד אחר לא התמודד לתפקיד.
הונו האישי המשיך לגדול ונאמד בשנת 1984 בכחמישה מיליארד דולרים, רובם היו מופקדים בבנקים שווייצריים.
סכום זה היה כמעט שווה לחובה של המדינה, שנאלצה ללוות ב-1989 כספים מבלגיה להחזרת חובותיה.
מובוטו ססה סקו נהג באורח חיים מנקר עיניים והחזיק צי של מכוניות מרצדס מפוארות, שבהן נסע בין ארמונותיו המרובים, בעוד בני עמו רעבים למזון.
התשתית במדינה התמוטטה כליל ורבים מעובדי המדינה לא קיבלו משכורות במשך חודשים ארוכים.
כמעט כל הכסף שעבר בזאיר הגיע לידי מובוטו, משפחתו ומנהיגי הצבא והפוליטיקה.
רק המשמר הנשיאותי קיבל את שכרו באופן עקבי.
האינפלציה החמורה שגרמה מדיניותו הכלכלית הביאה לשחיקה מהירה בכוח הקנייה של משכורות העובדים, ולביסוס תרבות של שוחד ושחיתות בשירות הציבורי.
שלטונו של מובוטו זכה למוניטין המפוקפקים של נפוטיזם מן הבולטים בעולם.
הוא גם נהנה מפולחן אישיות בלתי מבוטל בניצוחו של שר התקשורת שלו, דומיניק סקומבי אינונגו.
כל מהדורה של חדשות הערב נפתחה בדמותו של מובוטו יורד מן השמיים דרך עננים, כרזות בדמותו נתלו במקומות ציבוריים ופקידי ציבור ענדו מדליונים עם דמותו.
עם זאת, משטרים מערביים כזה של ארצות הברית וארגונים כקרן המטבע הבינלאומית תמכו בו ובמשטרו במתן הלוואות נוחות בשל עמידתו העקבית כנגד הקומוניזם.
אמונה רווחת הייתה כי המצב בזאיר הוא "מובוטו או כאוס"; משמע, בלעדי משטרו העריץ, זאיר תתדרדר למלחמת אזרחים ומהומות אתניות.
מיקומה האסטרטגי של זאיר במרכז היבשת ומרבצי המחצבים העשירים שלה היו סיבות נוספות לרצון בייצוב המדינה.
מדיניותו של מובוטו הייתה פרו-מערבית ואנטי-קומוניסטית.
יחסיו עם ברית המועצות היו מתוחים, אם כי הוא התיר לה להקים שגרירות ב-1968. מובוטו תמך באינטרסים של ארצות הברית באפריקה ובקבוצות גרילה אנטי-קומוניסטיות כ-FNLA ו-UNITA באנגולה.
עם זאת, היו לו יחסים לבביים עם כמה מדינות קומוניסטיות ומנהיגיהן כצ'אושסקו מרומניה, הרפובליקה העממית של סין וקוריאה הצפונית.
זאיר הייתה חברה בארגון המדינות הבלתי-מזדהות, ובאופן רשמי מובוטו טען כי הוא אינו נוטה לצד אף גוש, על אף שבפועל הוא צידד במערב ברוב המקרים.
במאי 1990, בעקבות בעיות כלכליות ואי שקט במדינה, הסכים מובוטו להסיר את האיסור על קיום מפלגות ומינה ממשלת מעבר שתוביל לקראת בחירות.
מהומות של חיילים שלא קיבלו את משכורתם בקינשאסה זירזו את כניסתם של גורמי אופוזיציה לממשלה, אך מובוטו עדיין שימר בידיו את השליטה על מנגנוני הביטחון והמשרדים הראשיים בממשלה.
מאבקי כוח בממשלה פיצלו אותה ב-1993 לשני פלגים, אחד תומך במובוטו ואחד מתנגד לו.
המצב הכלכלי המשיך להיות גרוע ביותר ושני הפלגים התאחדו חזרה ב-1994. מובוטו מינה את קנגו ווה דונדו, תומך ידוע של כלכלה חופשית, לראש ממשלה.
מצבו הבריאותי של מובוטו החל מידרדר, ובאחת מהפעמים בהן נעדר מהמדינה לצורך קבלת טיפולים רפואיים באירופה, השתלטו בני הטוטסי על מרבית מזרח זאיר.
מובוטו הודח מהשלטון במהלך מלחמת קונגו הראשונה.
בני הטוטסי התנגדו לו בשל תמיכתו בבני ההוטו ברואנדה, שהיו אחראים לרצח העם שם ב-1994. ממשלתו של מובוטו פרסמה בנובמבר 1996 צו האוסר הימצאות בני טוטסי בזאיר ומטיל עונש מוות על טוטסי שיימצא בה, דבר שהביא להתקוממות נרחבת שהחלה במזרח זאיר, בתמיכתו של פול קגמה, שלימים היה נשיא רואנדה.
הטוטסי החלו במרד נרחב, גייסו גם קונגולזים שהתנגדו למובוטו, וצעדו לעבר הבירה קינשאסה.
הצבא התמוטט בפניהם, שכן לא היה מאומן כלל להגנת המדינה, אלא עסק בעיקר ברדיפת מתנגדי משטר.
ב-16 במאי 1997, לאחר כישלון שיחות שלום, נתפסה קינשאסה בידי הטוטסי.
זאיר שינתה שמה לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ומובוטו יצא לגלות בטוגו ולאחר מכן במרוקו.
זאכרי טיילור היה נשיאה ה־12 של ארצות הברית, החל ממרץ 1849 ועד למותו ביולי 1850.
לפני נשיאותו היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית.
נחשב לגיבור לאומי לאחר ניצחונותיו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו ובשל כך נבחר, למרות דעותיו הפוליטיות המעורפלות, לתפקיד נשיא ארצות הברית.
מחויבותו הראשית כנשיא הייתה שימור האיחוד לנוכח המחלוקת בנושא העבדות, אך הוא מת בטרם הספיק לעשות הרבה בסוגיה זו.
הצלחתו של טיילור במלחמת הסמינול השנייה הובילה לכך שמשך תשומת לב לאומית וב-1845, כשהחל סיפוחה של רפובליקת טקסס, שלח אותו הנשיא ג'יימס פולק אל אזור הריו גראנדה, כשהוא מצפה לקרב מול מקסיקו בגבול בין המדינות.
מלחמת ארצות הברית–מקסיקו אכן פרצה וטיילור ניצח את הצבא המקסיקני והצליח להסיג את כוחותיו מטקסס ואף נכנס עם צבאו למקסיקו, וניצח גם שם את הצבא המקסיקני.
אלא שטיילור הפר פקודות כשהמשיך לצעוד עם חייליו דרומה, ולפיכך הועברו מפיקודו מרבית כוחותיו.
למרות זאת, הוא המשיך להיות אהוד ולהיחשב לגיבור לאומי.
המפלגה הוויגית שכנעה את טיילור להסכים לעמוד בראשה, אף שהוא לא התעניין בפוליטיקה והוא אכן ניצח בבחירות 1848.
במהלך כהונתו הקצרה כנשיא, גבר העימות בנוגע למעמד העבדות בטריטוריות שהושגו במלחמה והדבר הוביל לאיומי פרישה מצד הדרום.
אף שהיה דרומי ובעל עבדים, טיילור לא רצה בהרחבת העבדות.
הוא דחף את המתיישבים בניו מקסיקו ובקליפורניה לכונן חוקות שיהפכו אותן למדינות, והכין את הקרקע לקראת פשרת 1850 בין הצפון לדרום, סביב מעמדה של העבדות.
הוא מת מבעיות קיבה ביולי 1850, ולכן לא השפיע על החלוקה האזורית שהובילה, עשור לאחר מכן, למלחמת האזרחים האמריקנית.
טיילור נולד ב-24 בנובמבר 1784, במטע במחוז אורנג', וירג'יניה למשפחת בעלי מטעים נודעת מרקע נוצרי-אנגלי.
הוא היה השלישי מבין חמישה בנים במשפחתו (בן שישי מת בינקותו) והיו לו שלוש אחיות קטנות.
אמו הייתה שרה דבני (סטרוטר) טיילור.
אביו, ריצ'רד טיילור, היה לוטננט קולונל במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית.
טיילור היה צאצא של ויליאם ברוסטר, מתיישב צליין שהנהיג את מושבת פלימות', מהגר שהגיע על סיפונה של המייפלאואר ומחותמי אמנת המייפלאואר.
הוא היה בן דוד מדרגה שנייה של ג'יימס מדיסון, הנשיא הרביעי של ארצות הברית.
כמו כן, היה טיילור בן דוד מדרגה שלישית של רוברט אדוארד לי, לימים גנרל ומראשי ההנהגה הצבאית של קונפדרציית המדינות של אמריקה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
משפחתו של טיילור היגרה מערבה והתיישבה קרוב לשטח שהפך ללואיוויל, קנטקי, ליד נהר אוהיו.
טיילור גדל בבקתה קטנה מעץ לפני שמשפחתו עברה לבית לבנים.
הגדילה המהירה של לואיוויל סייעה לאביו של טיילור להחזיק בארבעים קילומטרים רבועים של קרקעות ברחבי קנטקי.
היו לו עשרים ושישה עבדים.
כיוון שלא היו בתי ספר רשמיים, טיילור לא למד חינוך פורמלי.
הוא למד מאמו לקרוא ולכתוב ומכתביו הראשונים מראים שהתקשה בכתיבה, איות ודקדוק.
היה זה רק מאוחר יותר שנרשם לבית ספר שנוהל בידי המחנך אלישה אייר, אשר תיאר את טיילור בתור סבלני ולמדן מהיר.
בהמשך נרשם לאקדמיית מידלטאון אם כי למרות לימודיו, נותר בעל כתב יד קשה לקריאה לאורח כל שנות חייו.
עוד בהיותו ילד ראה טיילור את דרכו בקריירה צבאית, אשר הייתה תחלופה מכובדת בם בימים ללימודי משפטים ומנהל.
ביוני 1810, התחתן טיילור עם מרגרט מאקאל סמית', אותה פגש בסתיו הקודם בלואיוויל.
"פגי" סמית' הייתה ממשפחה עשירה של בעלי מטעים ממרילנד.
היא הייתה בתו של חייל במלחמת העצמאות.
אן טיילור (1811–1875), שנישאה לרוברט ווד, מנתח מהצבא האמריקני שפגשה כשגרה בפורט סנלינג, ב-1829.
שרה נוקס "נוקסי" טיילור (1814–1835), שנישאה לג'פרסון דייוויס ב-1835, אותו פגשה בעזרת אביה בסוף המלחמות מול האינדיאנים.
מעט לאחר נישואיה, מתה בגיל עשרים ואחת ממחלת המלריה.
אוקטביה פאנל טיילור (1816–1820), מתה בילדותה.
מרגרט סמית' טיילור (1819–1820), מתה בינקותה עם אוקטביה במהלך מחלה משפחתית.
ריצ'רד סקוט "דיק" טיילור (1826–1879), גנרל בצבא הקונפדרציה, נישא ללואיז מארי מיירטה ברינגייר ב-1851.
בשנת 1820, במותן של אוקטביה פאנל טיילור ומרגרט סמית' טיילור בילדותן, אבל כבד נפל על משפחת טיילור.
מרגרט מאקאל סמית' נותרה מנקודה זאת והלאה באבל ממושך עד לפטירתה.
ב-3 במאי 1808, הצטרף טיילור לצבא ארצות הברית, והוצב כלוטננט ראשון בגדוד חיל הרגלים השביעי.
הוא היה בין הקצינים החדשים שהוצבו באזור כתגובה לתקרית צ'ספיק-ליאופרד, במהלכה פשט צוות ספינת מלחמה בריטית על פריגטה אמריקנית.
את רוב 1809 בילה טיילור במחנות הרעועים בניו אורלינס.
הוא קודם לדרגת קפטן בנובמבר 1810. סמכויותיו היו מוגבלות יחסית והוא ניהל את עסקיו.
במהלך השנים הבאות, רכש עבדים ומניות בבנק בלואיוויל.
הוא קנה מטע בלואיוויל ושמונים ושלושה עבדים תמורת 95,000 דולרים, ולאחר עוד כמה רכישות, מספר העבדים שלו גדל למאתיים.
ביולי 1811, הוצב בטריטוריית אינדיאנה, והשתלט על מוצב פורט נוקס לאחר שהמפקד שם עזב.
בתוך שבועות מעטים הצליח להחזיר את הסדר למקום, וקיבל שבחים מהמושל ויליאם הנרי הריסון.
עוד מהקריירה הצבאית המוקדמת שלו היה טיילור פטריוט אמריקאי.
במהלך מלחמת 1812, שבמהלכה נלחמו הכוחות האמריקנים מול האימפריה הבריטית ובעלי בריתה האינדיאנים, הגן טיילור בהצלחה על מוצב פורט הריסון בטריטוריית אינדיאנה מפני התקפה של צ'יף שבט השוני, טקומסה.
טיילור קיבל הכרה וקודם באופן זמני לדרגת מייג'ור.
מאוחר יותר באותה השנה סייע להשלטת הסדר בטריטוריית אילינוי ונסוג באזור נהר הטיפקאנו.
טיילור העביר את משפחתו אל פורט נוקס לאחר שוך הקרבות.
במהלך המלחמה הגיע לראשונה שמו של טיילור לכותרות בתור אישיות ביטחונית אמריקאית.
הוא נודע בעיקר על ההגנה פורט הריסון באינדיאנה, אשר הותקף בידי אנשי הקואליציה האינדיאנית בראשותו של טקומסה.
במהלך הקרב על המעוז הבעירו הכוחות האינדיאנים את מחסן התחמושת והיה חשש שכל המעוז יעלה באש.
טיילור העביר את רוב כוחותיו להתמודד עם השריפה ומנע את המשך ההתקדמות האינדיאנית לתוך אינדיאנה הודות לבלימת כוחותיהם במהלך הקרב.
עם זאת הכוחות האמריקאים לא היו מסוגלים להשתמש במצב הנתון כפרצה להתחיל במתקפת נגד ונעצרו על גדות נהר האילינוי.
באוקטובר, הוא סייע לשיפוץ מוצב פורט ג'ונסון, המוצב האחרון של הצבא האמריקני בעמק נהר מיסיסיפי העליון.
לאחר מות מפקדו, ציוו על טיילור לנטוש את המוצב ולסגת לסנט לואיס.
לאחר סיום המלחמה ב-1815, חזר לדרגת הקפטן והתפטר מהצבא זמן קצר מאוחר יותר.
הוא שב לבית הוריו ועסק בחקלאות, שם גידל בעיקר תירס וטבק.
לאחר שקודם לתפקיד מייג'ור מאוחר יותר באותה השנה, חזר לצבא.
במשך שנתיים, פיקד טיילור על מוצב פורט האוורד באזור גרין ביי.
באותה התקופה רוב אוכלוסיית האזור הייתה בעלת מורשת צרפתים ונודעו נישואי תערובת רבים בין אינדיאנים לבעלי מורשת אירופאית.
לאחר מכן חזר אל לואיוויל ואל משפחתו.
באפריל 1819 קודם לדרגת לוטננט קולונל וסעד עם הנשיא ג'יימס מונרו ועם אנדרו ג'קסון, לימים הנשיא השביעי של ארצות הברית.
בסוף 1821, הוביל טיילור את הגדוד השביעי אל אזור לואיזיאנה.
מטרתם הייתה למצוא עמדה חדשה להתיישבות ולפקח על בנייתה של דרך ג'קסון, שנועדה לשפר תשתיות התנועה האזרחיות באזור.
במרץ, ביסס טיילור את מוצב פורט ג'אסופ.
באותו נובמבר הועבר אל מוצב פורט רוברטסון בבאטון רוז', ונשאר שם עד פברואר 1824. את שנותיו הבאות בילה בגיוס אזרחים.
בסוף 1826 נקרא אל וושינגטון, אל ועדת הצבא, כדי לשפר את הארגון הצבאי.
הוא רכש את המטע הראשון שלו בלואיזיאנה ועבר עם משפחתו אל באטון רוז'.
במאי 1828, נקרא טיילור שוב לקרב, ופיקד על המוצב פורט סנלינג במישיגן במשך שנה.
לאחר חופשה קצרה, שבה הגדיל את נכסיו, קודם טיילור לדרגת קולונל, ופיקד על גדוד חיל הרגלים הראשון באפריל 1832. באותה התקופה, החלה מלחמת נץ שחור במערב.
טיילור לחם במהלך הקיץ מול כוחותיו של הצ'יף "נץ שחור", אשר פתח במלחמה במטרה להשיב נחלות לאינדיאנים ולנקום ב"אדם הלבן" אשר ראה כאויב המר ביותר של האוכלוסייה האינדיאנית.
סוף המלחמה באוגוסט 1832 סימל את סופה של ההתנגדות האינדיאנית להתרחבות אמריקנית באזור, והשנים הבאות היו שקטות יחסית.
בסופה של המלחמה טיילור אישית פגש ב"נץ שחור" וקיבל את כניעתו בפני הכוחות האמריקאים.
במהלך המלחמה היה אברהם לינקולן, לימים נשיאה ה-16 של ארצות הברית, מעורב תחת פיקודו של הגנרל טיילור במהלך אותה התקופה, התנגד טיילור לשידוך של בתו בת השבע עשרה, שרה נוקס טיילור, אל לוטננט ג'פרסון דייוויס, נשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה לעתיד.
הוא כיבד את דייוויס אולם לא רצה שבתו תהפוך לאשתו של איש צבא, כיוון שהחיים הללו היו קשים.
הזוג התחתן ביוני 1835, אולם שרה מתה כעבור שלושה חודשים ממלריה שנדבקה בה בקיץ במהלך ביקור אצל אחותו של דייוויס.
ב-1837, החלה מלחמת הסמינול השנייה וטיילור נשלח לפלורידה.
הוא ניצח את שבט הסמינול בחג המולד, באחד מהקרבות הגדולים ביותר מול האינדיאנים במאה התשע עשרה.
בעקבות הצלחתו, קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
במאי 1838, הפך למפקד כל הכוחות האמריקנים בפלורידה, וכיהן בתפקיד במשך שנתיים.
המוניטין שלו כמנהיג צבאי התגבר.
טיילור ספג ביקורת מפני שהשתמש בכלבי גישוש כדי לאתר את האינדיאנים.
לאחר שקיבל חופשת שחרור מהצבא, בילה שנה בטיול ברחבי המדינה עם משפחתו, במהלכה נפגש עם מנהיגים צבאיים.
באותה התקופה החל להתעניין בפוליטיקה, והתכתב עם הנשיא ויליאם הנרי הריסון.
הוא הפך למפקד המחלקה השנייה של המחלקה המערבית של הצבא במאי 1841. הטריטוריה השתרעה מנהר מיסיסיפי מערבה.
הוא הוצב בארקנסו למשך כמה שנים ללא אירועים מיוחדים, כשהוא רוכש אדמות רבות.
נכון לשנת 1845 השיג טיילור אהדה ציבורית לראשונה דרך השתתפותו במלחמות האינדיאנים.
נכונותו של טיילור לחלוק את תלאות הפעילות בשטח עם אנשיו ולא לעמוד מנגד הודות להיותו קצין, הקנתה לו את כינוי החיבה "ישן מחוספס ומוכן".
אף על פי שהוא נלחם באינדיאנים במספר רב של התכתשויות, חלק נרחב משירותו הוקדש להגנה על אדמותיהם של מתיישבים לבנים מפני מתקפה של אינדיאנים.
נראה כי במהלך כהונתו טיילור הבין אם כי לא הזדהה עם מצוקת האינדיאנים, והוא העריץ את טקטיקת לוחמת הגרילה בה הם נעזרו במאבקם באמריקאים.
לעיתים קרובות הוא התלונן על חוסר יכולתם של כוחות המגויסים האזרחים לצבא האמריקאי עליהן פיקד בהשוואה למשמעת ואחדות של אויביו האינדיאנים.
מבחינת טיילור, הפתרון הטוב ביותר למלחמות התשה דרש נוכחות צבאית חזקה לעמוד בין המתיישבים האמריקאים במערב לבין האינדיאנים.
הוא ראה בכל אסטרטגיה צבאית שדרשה פחות מכך מן הצבא כנידונה לכישלון.
בציפייה לסיפוח רפובליקת טקסס, שהפכה לעצמאית ב-1836, נשלח טיילור באפריל 1844 למוצב בלואיזיאנה.
הוא הונחה לשמור על המקום מפני כל ניסיון מקסיקני להשיג את הטריטוריה.
הוא שירת שם עד ליולי 1845, כשטקסס סופחה, והנשיא ג'יימס פולק ביקש ממנו להגיע אל הטריטוריה השנויה במחלוקת בטקסס, קרוב לגדות נהר הריו גראנדה.
טיילור התמקם ליד קורפוס כריסטי, והצבא שלו חנה שם עד לאביב הבא, בציפייה למתקפה מקסיקנית.
נכון לאותה הנקודה מקסיקו נשלטה בידי דיקטטורה צבאית אוליגרכית בראשותו של אנטוניו לופס דה סנטה אנה, שמזה מספר פעמים עלה וירד מהנשיאות.
מוסדות המדינה המקסיקנים כוונו לחזק את הסמכות של הדיקטטורה הצבאית והאוליגרכיה ולמנוע ייצוב של קול הציבור בהנהגה.
דוגמה לכך הוא חוק אשר וידא כי רק לבעלי משכורת שנתית העולה מעל כ-200,000 דולר (נכון ל-2021), יינתן לאזרחים להתמודד למשרות של מושלי מחוזות.
אנשיו של טיילור התקדמו אל הריו גראנדה במרץ 1846. רפובליקת טקסס, עם היווסדה מתוך המהפכה הטקסנית, טענה לשליטה של שטחים בתוך מקסיקו שהיו פי 2 מגודלה בפועל.
עם סיפוחה השטחים המסוכסכים שנטענו לבעלות בידי טקסס נטענו לבעלות בידי הממשלה האמריקאית.
ניסיונותיו של פולק לנהל משא ומתן עם מקסיקו נכשלו, והמלחמה נראתה בלתי נמנעת.
במקור, ההנהגה הדמוקרטית תמכה בפרוץ המלחמה במטרה לספח כמה שיותר שטחים מידי מקסיקו ולהפוך את כל תושביה הלא לבנים בשטחים המסופחים לעבדים.
האלימות פרצה לאחר כמה שבועות, כשחיילים אמריקנים הותקפו בידי מקסיקנים מצפון לנהר.
לאחר ששמע פולק על התקרית, הודיע במאי לקונגרס שהחלה מלחמה מול מקסיקו, מלחמה שהובילה להתרעמות מצד המפלגה הוויגית של ארצות הברית.
באותו החודש, פיקד טיילור על כוחות אמריקנים בקרבות בפאלו אלטו ובראסקה דה לה פלמה.
אף על פי שהיה בנחיתות מספרית, הצליח הצבא האמריקני לנצח את הצבא המקסיקני בפיקודו של הגנרל מריאנו אריסטה, והכריח אותם לחזור אל מעבר לריו גראנדה.
הניצחונות הפכו אותו לגיבור לאומי, ובתוך כמה שבועות קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
העיתונות השוותה אותו לג'ורג' וושינגטון ולאנדרו ג'קסון, הגנרלים שהפכו לנשיאים, אולם טיילור סירב לנסות לרוץ.
במכתב טען שלעולם לא חשב על כך, ושרק אדם לא שפוי ינסה לרוץ לנשיאות.
במהלך המלחמה לחם תחת פיקודו של טיילור יוליסס ס.
גרנט, לימים הנשיא ה-18 של ארצות הברית.
בהמשך הביע גרנט את דעתו לגבי ההנהגה הצבאית של טיילור:
בספטמבר, לאחר חציית הריו גראנדה, פגע טיילור אנושות בצבא המקסיקני בקרב מונטריי עם צבא שמנה 6,500 חיילים.
העיר נחשבה לבלתי חדירה, אולם טיילור כבש אותה תוך שלושה ימים והכריח את צבא מקסיקו לסגת.
להלן הדיווח הרשמי של טיילור על מהלך הקרב:
טיילור ספג ביקורת מפני שחתם על הסכם הפסקת אש ולא ניסה ללחוץ על כניעה.
הקרע בין פולק לטיילור שסבב בעיקר על נושאים פוליטיים התרחב עוד יותר כאשר וושינגטון החליטה בסוף השנה לפתוח מערכה חדשה בדרום, בפיקודו של וינפילד סקוט.
נצטווה על טיילור להשתלט על מוצבי הגנה מקסיקנים ולהעמיד חלק גדול מצבאו תחת פיקודו של סקוט בציפייה לנחיתה אמפיבית על וראקרוס, טיילור סירב להידחות לתפקיד משני.
בניגוד לפקודות של סקוט וגם לפקודות מטעם משרד המלחמה, טיילור הורה על כוחותיו לנוע דרומה ונתקל בצבא המקסיקני בבואנה ויסטה, מדרום לסלטילו.
צבאו של טיילור היה בעמדת מגננה מפני כמה מתקפות רגלים מקסיקניות ב-22 וב-23 בפברואר.
אף על פי ששני הצדדים טענו לניצחון, הקרב הסתיים במבוי סתום.
עם זאת, צבא הכיבוש של טיילור נותר בשליטה איתנה בצפון מקסיקו, והקרב הוכרז כניצחון גדול על ידי העיתונות האמריקאית.
הגנרל המקסיקני אנטוניו לופס דה סנטה אנה גילה בעזרת מכתב שיירט, שטיילור תרם את כל חייליו למערכה בוראקרוס (לאחר לחץ מצד הממשל) פרט ל-6,000. הכוח שנותר לו הכיל רק כמה מאות חיילי צבא קבע, וסנטה אנה החליט לנסות לנצל זאת.
סנטה אנה תקף את טיילור עם צבא של 20,000 איש בקרב על בואנה ויסטה בפברואר 1847, והרג או פצע 700 אמריקנים במחיר של מעל 1,500 מקסיקנים.
הכוחות המקסיקנים נסוגו, והבטיחו ניצחון אמריקני.
הכוחות האמריקאים נשענו על הארטילריה תחת פיקודו של ברקסטון בראג אשר הפגיזה את החי"ר המקסיקני בעת התקדמות כוחותיהם בשטח פתוח.
טיילור נשאר במונטריי עד נובמבר 1847, ואז הפליג הביתה.
את השנה הבאה בילה כשפיקד על המחלקה המערבית של הצבא, אולם הקריירה הצבאית שלו נגמרה.
בדצמבר חזר אל ניו אורלינס ואל באטון רוז' כגיבור, והאהדה כלפיו הכינה את הקרקע לקראת הבחירות של 1848. טיילור היה לאדם הראשון (והיחיד עד כה) שעוטר שלוש פעמים במדליית הזהב של הקונגרס על פועלו במלחמה.
בסופה של המלחמה הגיע המשבר הפוליטי בין הצפון לדרום בארצות הברית לכדי פשרה בנוגע לחלוקת השטחים הכבושים.
תרם נקבע מעמדם של שאר השטחים שסופחו מידי מקסיקו (ניו מקסיקו ואריזונה) כמו גם גבולותיה המערביים של טקסס, אשר ניסתה לשמור על טענתה לשליטה על כל השטחים עד הריו גראנדה.
הגבול האמריקאי-מקסיקני שנקבע בהסכם גואדלופה אידלגו למעשה הוגדר בתור פשרה בין שני החוגים הפוליטיים המרכזיים במטרה למנוע מארצות הברית להתגלגל במדרון לעבר מלחמת אזרחים על עניין העבדות.
טיילור לא היה משויך מפלגתית ואף לא ניצל את זכותו להצביע בבחירות קודמות, ואפילו לא במערכת הבחירות בה התמודד.
הוא ראה את עצמו כעצמאי, הוא האמין במערכת בנקאות חזקה ויציבה, וחשב שהנשיא אנדרו ג'קסון לא היה צריך לבטל את הבנק השני של ארצות הברית.
הוא האמין שזה לא מעשי להרחיב את העבדות אל מערב המדינה, כיוון שאי אפשר היה לגדל שם, לדעתו, כותנה וסוכר (גידולים מרכזיים בדרום).
הוא היה מתנגד תקיף לפרישת הדרום.
טיילור, אף על פי שלא הסכים עם מכסי מגן גבוהים ומימון לפרויקטים של שיפור פנימי, התחבר למפלגה הוויגית עם כמה עקרונות משותפים: הנשיא לא יכול להטיל וטו על חוק שאינו מנוגד לחוקה, אסור לו להתערב בפעולת הקונגרס, ושכוח הקבינט צריך להיות חזק.
טיילור זכה לתמיכה רחבה לנשיאות, כולל מצד הדמוקרטים.
הוא טען שיהיה דמות על-מפלגתית.
הוא הכריז לקראת הוועידה הוויגית שתמיד היה וויגי, אולם שהחשיב את עצמו כדמוקרט מהסוג של תומאס ג'פרסון.
דרומיים רבים האמינו שטיילור תומך בהרחבת העבדות, וכעסו כשטיילור טען שלא יבטל את הצעת וילמוט, שהתנגדה להרחבת העבדות.
למרות זאת, הצפון שהתנגד לעבדות לא היה מוכן לתמוך בו אלא אם יכריז על תמיכה בהצעת וילמוט.
רוב מתנגדי העבדות לא תמכו בו כיוון שהיה בעל עבדים.
הדרום הבין שטיילור תמך בזכויות המדינות והתנגד למכסי מגן ולמימון ממשלתי לפרויקטים.
הוויגים קיוו שיצליח לשמור על אחדות המדינה.
טיילור קיבל את מינוי המפלגה הוויגית לנשיאות ב־1848, כסגנו נבחר מילרד פילמור, וויגי מניו יורק.
היה זה ניסיון לפצות את הוויגים הצפוניים, שכעסו על כך שדרומי בעל עבדים היה המועמד.
יריבו הדמוקרטי היה לואיס קאס, שבסוגיה השנויה במחלוקת של התרת העבדות בטריטוריות (שלא קיבלו עדיין מעמד של מדינה), סבר שתושבי כל טריטוריה רשאים להחליט בעצמם האם הם מעוניינים בהתרת עבדות.
לאור עמדה זו, ולאור העובדה שטיילור היה בעל עבדים בעצמו, מצאו עצמם צפוניים רבים, שהתנגדו להתרת עבדות בטריטוריות, ללא מועמד שייצג את עמדותיהם.
בעקבות כך הקימו מפלגה חדשה: "מפלגת הארץ החופשית", ומינו את הנשיא לשעבר מרטין ואן ביורן לעמוד בראשם.
הפיצול במחנה מתנגדי העבדות פגע בסיכוייו של קאס, והבטיח את בחירתו של טיילור בבחירות הצמודות, למרות יתרונם המספרי של אנשי הצפון שהתנגדו לעבדות.
כנשיא הנבחר, טיילור התרחק מוושינגטון.
לקראת השבעתו הוא תכנן את הקבינט שלו בדיסקרטיות, לכעסם של הוויגים.
הוא התנגד למשחקים פוליטיים, ולניסיון של פוליטיקאים לזכות בתפקידים בממשלו.
טיילור לא מינה דמוקרטים, אולם רצה קבינט מגוון, אז מינה מועמדים לפי שיוך גאוגרפי.
הוא לא בחר בוויגים בולטים כהנרי קליי.
בסוף ינואר, טיילור יצא אל וושינגטון, ונפגש עם הנשיא פולק.
הנשיא היוצא לא חיבב את הנשיא החדש, ללא תובנות פוליטיות.
כמו כן פגש טיילור לפני השבעתו את דולי מדיסון, רעייתו של הנשיא הרביעי המנוח.
במהלך פגישה זאת טבע טיילור את המונח הגברת הראשונה של ארצות הברית בכוונתו לדולי מדיסון.
טיילור בהמשך נפגש עם האליטות הפוליטיות.
יום השבעתו המיועד של טיילור, 4 במרץ 1849, היה יום ראשון, וטיילור סירב להישבע לתפקיד ביום זה.
סגנו, מילרד פילמור, הושבע גם הוא לתפקידו רק למחרת.
עובדה זו הובילה אנשים מסוימים לטעון כי נשיא הסנאט הקודם, דייוויד רייס אטצ'יסון, היה נשיא בפועל באותו היום, והוא למעשה הנשיא ה־12, אבל עמדה זו אינה מקובלת כמעט על אף אחד ממפרשי החוקה, כיוון שהשבעתו המאוחרת של טיילור לא מנעה את כניסתו לתפקיד.
בנאום השבעתו, טיילור טען שהוא מעדיף שהמדינות יפתרו את בעיותיהן בעצמן.
במהלך קיץ 1849, ערך טיול ברחבי צפון מזרח ארצות הברית כדי להכיר את המקום שאותו לא הכיר.
ברוב הטיול חלה בבטנו וחזר לוושינגטון בספטמבר.
הנשיא טיילור נודע בכך שנהג לצאת להליכות ארוכות ברחבי וושינגטון הבירה ללא כל שמירה.
באוגוסט 1849 פרצה בוושינגטון הבירה מגפת כולרה קטלנית אשר עשתה דרכה לפנסילבניה ובהמשך הושקטה.
כשטיילור נכנס לתפקיד, הקונגרס דן בטריטוריות שנכבשו ממקסיקו: קליפורניה, ניו מקסיקו ויוטה.
לא היה ברור מי מהן תהפוך למדינה ומי תישאר טריטוריה, ומעמד העבדות בהן פילג את הקונגרס.
טיילור לא היה מחויב לדרום שדרש את התרת העבדות.
הוא רצה שלום אזורי, ושמירת האיחוד.
ככל שהדרום איים לפרוש, הוא התחיל לתמוך במתנגדי העבדות וטען שיחתום על הצעת וילמוט.
במקביל עלתה התסיסה מקרב תומכי העבדות והתפתח הארגון הרדיקלי "מסדר אבירי העיגול המוזהב".
ארגון פוליטי זה פעל להביא למלחמה נוספת נגד מקסיקו, לכבוש את כל מקסיקו ואמריקה המרכזית ולהעביד את אוכלוסייתה הלא-לבנה.
בהמשך תכנן לכבוש את קובה, שעד אותו הזמן הייתה מושבה של האימפריה הספרדית, ולהעביד מחדש גם את אוכלוסייתה שלה.
הרעיון היה שבכך תקום אימפריה אמריקאית שתתבסס על כלכלת עבדים ובכך יוכפל מעמדן של המדינות תומכות העבדות בסנאט, בקונגרס ובהצבעה האזרחית לנשיאות.
לדעת טיילור, קליפורניה נועדה להיות מדינה.
באותה תקופה החלה הבהלה לזהב, ואוכלוסיית קליפורניה עלתה.
היה ברור שהתושבים יאמצו חוקה כנגד העבדות.
באוקטובר 1849 התנהלה ישיבה ממשלתית אודות מעמדה העתידי של קליפורניה, שבמהלכה רוב חברי הוועדה תמכו בהפיכת קליפורניה למדינה חופשית מעבדים.
ב-23 בינואר נאם טיילור בפני הקונגרס בנוגע לשטחים שסופחו ממקסיקו והביע את תמיכתו בהפיכתן של קליפורניה וניו מקסיקו למדינות.
כשטיילור נכנס לתפקיד, היו סכסוכי גבולות בין ניו מקסיקו וטקסס.
הטקסנים דרשו שטחים אשר כללו יתרה ממחצית מניו מקסיקו, אולם טיילור תמך בטענתה של ניו מקסיקו לשטחים.
הוא רצה לשמור עליה כטריטוריה, אולם לאחר מכן הסכים לאמץ אותה כמדינה כדי למנוע ויכוחים על העבדות בקונגרס.
תנועת הקדושים המאוחרים התיישבה ביוטה.
טיילור שקל לאחד אותם עם קליפורניה, אולם לאחר מכן הסכים לארגן שם את הטריטוריה.
בגלל דאגות המורמונים לגבי חופש הדת, טיילור הבטיח שתישמר עצמאות הטריטוריה מהקונגרס.
במקביל, תנועת "דסרט" בשטחים המסופחים ממקסיקו קראה להקמתה של מדינת יוטה אשר תהיה גם כן חופשייה מפעילות עבדות.
נאום מצב האומה של טיילור היה בדצמבר 1849. הוא הציע תיקונים למכסי המגן, אולם המשבר האזורי העיב על הכל.
הוא דיווח על כך שקליפורניה וניו מקסיקו יהפכו למדינות.
הדרום כעס על צירוף שתי מדינות ללא עבדות.
במקביל הייתה ארצות הברית בקשיים כלכליים.
המדינה נדרשה לשלם שישים מיליון דולר של חובות מחברות סחר מרכזיות שלה.
כסף זה אשר נערם מהלוואות היה נדרש בשביל הממשל במהלך מלחמת ארצות הברית - מקסיקו ובמהלך רכישת המערב ממקסיקו (היה זה במסגרת הסכם גואדלופה אידלגו).
טיילור תמך בהוצאת תקציב שנתי אשר ידאג לשימור מצבם של חברות התעשייה הגדולות ויתמוך בהקמת תשתית של מסילת ברזל מרכזית שתחבר את כל ארצות הברית מהאוקיינוס האטלנטי ועד לשקט.
במקביל, מסילת הברזל נועדה לקשר גם את אורגון, אשר נכון לאותה העת הייתה טריטוריה אמריקאית שסופחה לאחר חלוקת שטחים בין ארצות הברית וקולומביה הבריטית, מושבה של האימפריה הבריטית אשר לימים הפכה לחלק מקנדה.
דיוני העבדות בקונגרס התרחבו, והנרי קליי נכנס לעניינים.
טיילור הקפיד להתרחק מקליי למרות תיאום מסוים בין עמדותיהם.
קליי הצליח להגיע לפשרת 1850. הפשרה אישרה את צירופה של קליפורניה כמדינה חופשית, ושאר הטריטוריות נשארו תחת שיפוט פדרלי, כולל החלקים של ניו מקסיקו שטקסס דרשה, ותפוצה עליהם.
העבדות תישאר בתוך מחוז קולומביה, אבל יוטל איסור על סחר עבדים.
בינתיים, יקבע חוק העבד הנמלט, כדי שהדרומיים יוכלו להשיג את העבדים הנמלטים שלהם.
הוויכוח היה חריף והדרום איים לפרוש.
טיילור הודיע כי הוא בעצמו ינהיג את הצבא נגד ניסיונות פרישה מהאיחוד, אם יידרש לכך, וכן שיתלה את מי שישתתף במרד נגד האיחוד, "בפחות הסתייגות משהייתה לו כשתלה עריקים ומרגלים במקסיקו".
החוק לא עבר, בגלל התנגדות הצפון ודרישתם של הדרומיים לחוקים חריפים יותר בנוגע להשבת עבדים נמלטים.
אף פשרה לא הגיעה אל שולחנו של טיילור במהלך נשיאותו.
במקום זאת, ימיו האחרונים בתפקיד עסקו ב"תקרית גאלפין".
לפני שהצטרף לקבינט, היה מזכיר המלחמה של טיילור, ג'ורג' קרופורד, עורך דין.
הוא היה מעורב בתיק בן חמש עשרה שנים בו ייצג את צאצאיו של גאלפין, סוחר במושבות שבשל המהפכה לא קיבל תשלום על שירותו את הכתר הבריטי.
הממשלה שלמה את החוב, אולם צאצאיו של גאלפין לא יכלו לקבל ריבית מממשל פולק.
מזכיר האוצר של טיילור, ויליאם מרידית', חתם על התשלום באפריל 1850. התשלום פיצה את קרופורד בהוצאות משפט של 100,000 דולר: חבר קבינט העביר נתח נכבד מהתקציב לחבר קבינט אחר.
חקירה זיכתה את קרופורד ממעשה פלילי, אולם ביטאה חוסר נוחות מכך שקיבל את התשלום.
טיילור רצה לארגן מחדש את הקבינט, וכעת גם שערורייה הייתה מעורבת בכך.
בפברואר 1850 שוחח הנשיא טיילור בפגישה עם מנהיגי הפלג הבדלני בדרום שקרא להקמת מדינה עצמאית מארצות הברית (לימים קונפדרציית המדינות של אמריקה).
טיילור צוטט כאשר אמר בפני מנהיגי הבדלנות כי אילולא יפתחו במרד נגד הממשל האמריקאי הוא יוודא אישית כי כל אחד מהם יתלה על חבל וכי הוא יעשה זאת בפחות הססנות מאשר שתלה חיילים שערקו במהלך המלחמה במקסיקו.
טיילור ומזכיר המדינה, ג'ון קלייטון, היו חסרים ניסיון דיפלומטי, ולא היו הרבה משברי חוץ באותה התקופה.
הם התנגדו לשלטון הסמכותני באירופה, ותמכו באביב העמים, בעיקר במרד ההונגרי של 1848 נגד שלטונה של האימפריה האוסטרית.
עלבון מהשגריר הצרפתי כמעט הוביל למשבר דיפלומטי עד שהשגריר הוחלף, וסכסוך עם פורטוגל גרם לגינוי חריף מצד טיילור.
מצד שני, הממשל הסכים לתת שתי ספינות לממלכה המאוחדת כדי לחפש את ג'ון פרנקלין.
הוויגים הדגישו את הסחר במזרח הרחוק כהכרח כלכלי, אולם ממשל טיילור לא טיפל בנושא.
במסגרת אביב העמים יצא הנשיא טיילור בהצהרה בפני הקונגרס אשר סימנה את עמדתו בנושא:
הממשל נשא ונתן עם נרקיסו לופז, שניסה לכבוש את קובה.
טיילור וקלייטון ראו בכך מעשה בלתי חוקי, וארגנו סגר ומעצר של לופז, שזוכה לבסוף.
הם התעמתו מול ספרד, שאסרה אמריקאים באשמת מעורבות בשוד ימי לחופי מושבותיה באיים הקריביים, אולם הספרדים שחררו את האסירים כדי לשמור על יחסים תקינים.
טיילור הצליח לחתום על הסכם עם בריטניה, שקבע הקמת תעלה במרכז אמריקה.
במהלך שנת 1850 התקיימה ישיבה בנוגע לבניית תעלה בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט דרך ניקרגואה שנדונה בוושינגטון על ידי נציגי ארצות הברית ובריטניה.
ההסכם גרם לפיתוח היחסים בין בריטניה ואמריקה.
הייתה זאת פעולתו האחרונה של טיילור כנשיא.
ב-4 ביולי 1850, שתה טיילור חלב קפוא ואכל דובדבנים במהלך חגיגות יום העצמאות.
במהלך הימים הבאים, החל לחלות בגלל דלקת הקיבה והמעיים, שהייתה מחלה נפוצה בתקופתו.
בעקבות השערה כי הורעל בארסן ונרצח, הוצאו ב-1991 שרידי גופתו מקברם, ועברו בדיקה במעבדה, בה נקבע שלא נמצאו שרידי רעל בכמות מספקת לגרום למותו.
ב־9 ביולי 1850 מת טיילור, ככל הנראה כתוצאה מסיבוכים של בעיות במערכת העיכול, בגיל שישים וחמש.
כך היה טיילור לנשיא השני שמת בעודו מכהן.
הוא נקבר בלואיוויל, קנטקי, וסגנו מילרד פילמור מונה לנשיא במקומו, עד 4 במרץ 1853. טיילור נחנט בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון, וארונו הוצג שם מ-13 ביולי 1850 עד ל-25 באוקטובר 1850. לאחר מכן הועבר אל אתר הקבורה של הוריו.
מורשתו של טיילור כנשיא אינה גדולה, בגלל הזמן הקצר במהלכו שירת כנשיא, ובגלל חוסר ניסיונו הפוליטי.
ההיסטוריונים מאמינים שהמדינה הייתה זקוקה לאדם שהיה בעל חושים פוליטיים חדים וקשר עם הפקידות הגבוהה.
למרות זאת, ההסכם שחתם עם בריטניה נחשב לצעד חשוב, שצמצם את מחויבות המדינה לרעיון הייעוד הגלוי.
טיילור נחשב לנשיא גרוע מאוד, אולם נחשב לנשיא המשפיע ביותר מבין כל הוויגים.
טיילור היה הנשיא האחרון שהיה בעל עבדים במהלך כהונתו.
הוא היה הנשיא הוויגי השלישי מבין ארבעה, והאחרון היה יורשו, פילמור.
זאכו (בכורדית: زاخۆ/Zaxo; בערבית: زاخو, תעתיק מדויק: זאח'ו; בטורקית: Zaho; בארמית חדשה: ܙܟܼܘ) היא עיר במחוז דהוכ שבכורדיסטן העיראקית.
זאכו נמצאת סמוך למעבר הגבול העיקרי בין עיראק לטורקיה.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2018 אוכלוסייתה מונה 211,964 בני אדם, רובם כורדים ואשורים.
אתר מפורסם בעיר הוא הגשר העתיק "דלאל" (שלא ידוע באיזו תקופה הוקם) על נהר חבור, יובל של החידקל.
נהר זה מזוהה לפי המסורת עם "חבור" התנ"כי - אחד המקומות בארץ אשור שאליהם הוגלו עשרת השבטים (מלכים ב' י"ז 6).
העיר ממוקמת בקצה כביש מס' 5 של רשת הכבישים הערבית הבינלאומית משריק.
על פי המסורת המזהה את הנהר המקומי עם "חבור" התנ"כי, הועלתה ההשערה שיהודי זאכו והקהילות השכנות הם מצאצאי עשרת השבטים.
אנשי קהילת זאכו, כמו קהילות יהודיות כורדיות נוספות, דיברו ניב של ארמית חדשה צפון-מזרחית.
הידיעות הראשונות על קיומה של קהילה יהודית בזאכו הגיעו לאחר ביקורו של רבי דוד דבית הלל שביקר בזאכו בשנת 1827 וכתב שמצא בעיר קהילה יהודית בת שש מאות משפחות חלקם עשירים גדולים בגלל מקניהם הרב וחלקם הגדול עסק במלאכות ואומניות כגון: אורגים וצורפים וסוחרים.
אף על פי שכורדיסטן הייתה ידועה בתור ארץ חקלאית שתושביה הם איכרים ורועי צאן, תושבי זאכו היו ברובם בעלי מלאכה אשר עסקו בעיקר בנגרות ובטוויה וסוחרים שנהנו משגשוג כלכלי.
בין רבניה הראשיים של העיר ניתן למצוא את הרב יעקב בבכא.
תקופת מלחמת העולם הראשונה היו על פי דוח של חברת כי"ח כ-2400 יהודים בזאכו.
ראשוני העולים עלו לארץ ישראל בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20, אולם עיקר הקהילה עלתה לישראל עם שאר יהודי עיראק בשנים 1950–1951 והתיישבה ברובה בירושלים ובמעוז ציון.
בין בני הקהילה שזכו לפרסום ניתן למנות את הבלשן יונה צבר שהקדיש את מחקריו לחקר ניב הקהילה.
בשנות ה-40 התאגדה בירושלים קבוצת עולים מזאכו בגרעין התיישבות בשם ארגון יעזק ראשי תיבות ליהודים עולי זאכו כורדיסטן.
לאחר מלחמת השחרור וסיום המצור על ירושלים ייסדו את מושב עזריה ראשי תיבות של השם "עולי זאכו ראו ישועת השם".
יהודי זאכו חיו בשכונות יהודיות מבודדות מרצונם החופשי והשתדלו שלא להיטמע בחברה הלא יהודית הסובבת אותם, כך שמרו יהודי זאכו הן על חוקי הדת והמצוות בחופש רב יותר, הן על חופש פעולה מצד הממשל.
בשנות פעילותה של הקהילה שררה שלווה יחסית בין הקהילה היהודית לאוכלוסייה המוסלמית באזור ולא התרחשו פרעות או מעשי זדון על ידי המוסלמים באזור.
בגלל ריחוקה של זאכו ממרכז כורדיסטן, בתקופות בהם הייתה יציבות שלטונית, השלטון לא הפריע לקהילה להתנהל ואף תמך בה ונתן לה חופש פעולה ודת.
למרות חוסר ההיטמעות של היהודים בחברה הכורדית נוצרה מערכת יחסים ייחודית בין יהודי זאכו לבין שכניהם הלא יהודים.
ראשי השבטים נתנו חופש פעולה ליהודי זאכו ויהודי זאכו התלבשו ככורדים מוסלמים מרצונם החופשי.
בתקופות החגים המוסלמים התכבדו לבקר בתים יהודים והשליטים המקומיים פעלו לשם קידום היחסים ההדדיים.
בשנת 1929 בעקבות המרד הערבי והתחזקות התנועה הציונית חלה התקררות ביחסים בין המוסלמים לקהילה היהודית בזאכו ונקבעו איסורים על היהודים בזאכו כגון:איסור על פעילות ציונית, הגבלות על כמות התיירים היהודים הרשאים לבקר בכורדיסטן, איסור לימוד עברית בבתי ספר יהודים ואיסור הדפסת ספרים ועיתונים בעברית.
זאכרי ג'ון קווינטו הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
מוכר בעיקר בתור סיילר בסדרת המדע-בדיוני "גיבורים" ובהמשך התפרסם תודות לתפקידו כספוק בסרטי "סטארטרק".
קווינטו נולד בפיטסבורג שבפנסילבניה וגדל ברובע גרין טרי בפרוורי פיטסבורג, למשפחה נוצרית-קתולית.
אביו, ספר במקצועו, מת מסרטן כאשר קווינטו היה בן שבע.
הסבא רבא שלו היה חבר במועצת העיר פיטסבורג, והסבא שלו היה חבר קונגרס מטעם המפלגה הדמוקרטית.
השתתף במחזות זמר וזכה בפרס על שם ג'ין קלי על משחקו בבית הספר התיכון הקתולי שבו למד ואותו סיים ב-1995.
ב-1999 סיים את לימודיו האקדמאים בבית הספר לדרמה באוניברסיטת קרנגי מלון בפנסילבניה.
הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה בשנת 2000 בסדרה האחרים בכיכובם של גבריאל מאכט וביל קובס.
לאחר מכן הופיע כשחקן אורח בסדרות טלוויזיה מצליחות: "מגע של מלאכים", "CSI", "מכושפות", "עמוק באדמה" ו"ליזי מקגוויר".
ב-2004 קיבל תפקיד מרכזי בעונה השלישית של הסדרה "24", בתפקיד אדם קאופמן, וב-2006 השתתף בקומדיית המצבים "עכשיו טורי" של ערוץ VH1, לצידה של טורי ספלינג, שהיא גם אחת מיוצרות הסדרה.
בין 2006–2010 שיחק בכל ארבע עונות הסדרה "גיבורים" בתפקיד הנבל סיילר (גבריאל גריי).
ב-2009 גילם את ספוק בסרט המדע הבדיוני "סטארטרק" ב-2013 וב-2016 שב לגלם אותו בסרטי ההמשך "האויב בתוכנו - סטארטרק" ו"סטארטרק: אל האינסוף".
בעת הפקת הסרט השלישי חתם על חוזה לגילום הדמות גם בסרט רביעי בסדרה.
ב-2010 גילם בהפקה מחודשת של המחזה "מלאכים באמריקה" בתפקיד לואיס איירונסון שהוצג באוף ברודוויי.
ב-2011 שיחק בסרט הדרמה של ג'יי.
צ'נדור "התמוטטות", בתפקיד פיטר סאליבן, ולקח חלק גם בהפקת הסרט וזכה בפרס אינדפנדנט ספיריט כחלק ממפיקי הסרט.
בהמשך 2011 הצטרף לקאסט של הסדרה האנתולוגית "אימה אמריקאית: בית הרצח", בתפקיד חוזר כצ'אד וורוויק, וב-2012 שיחק בתפקיד ראשי בעונה השנייה של "אימה אמריקאית: המוסד הסגור", בתפקיד הפסיכיאטר ד"ר אוליבר תרדסון, ועל תפקידו זה היה מועמד לפרס אמי לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה לשנת 2013.
ב-2013 השתתף בהעלאה המחודשת של ברודוויי למחזה "ביבר הזכוכית" לצדה של השחקנית שרי ג'ונס.
ב-2015 שיחק במותחן האקשן "היטמן: סוכן 47" בכיכובו של רופרט פרנד, המבוסס על סדרת משחקי המחשב Hitman.
ב-2016 שיחק בסרט המדע הבדיוני "סטארטרק: אל האינסוף" לצד כריס פיין, זואי סלדנה ואידריס אלבה.
באותה שנה שיחק בדרמה הביוגרפית של אוליבר סטון "המרגל סנודן" בו גילם את העיתונאי גלן גריוולד, לצד ג'וזף גורדון-לוויט.
בהמשך שיחק לצדה של אליוט פייג' בסרט הדרמה "טלולה" של הבמאית והסופרת שאן הדר.
בשנת 2017 עלתה הדרמה הביוגרפית "אני מייקל" בכיכובו של קווינטו, לצדם של ג'יימס פרנקו ואמה רוברטס.
בשנת 2019 גילם את אלי רובין בעונתה הרביעית של סדרת הטלוויזיה הקומית מבית נטפליקס, "קימי שמידט" בכיכובה של אלי קמפר, ודיבב בעונה השלישית של סדרת האנימציה "פה גדול".
בשנת 2020 שיחק בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "אמריקה הקטנה" של שירות הסטרימינג אפל TV פלוס.
ב-2022 שב לשחק באימה אמריקאית, הפעם בעונה ה-11 "אימה אמריקאית: ניו יורק" ושיחק את דמותו של סם, סוחר אומנות הומוסקסואל.
החל מספטמבר 2024, קווינטו מגלם את התפקיד הראשי בסדרה "Brilliant Minds", סדרת דרמה רפואית של NBC.
הוא מגלם את דמותו של ד"ר אוליבר וולף, נוירולוג אקסצנטרי שמטפל במטופלים עם מצבים נדירים של בריאות הנפש בבית חולים בברונקס.
הסדרה מבוססת על ד"ר אוליבר סאקס, נוירולוג וסופר.
באוקטובר 2011 קווינטו יצא מהארון.
לפני יציאתו, במשך זמן רב תמך קווינטו בזכויות להט"ב וארגונים למען הקהילה בין היתר בפרויקט טרוור.
מ-2010 עד 2013, קווינטו היה במערכת יחסים עם השחקן ג'ונתן גרוף.
בקיץ 2013 קווינטו החל לצאת עם הדוגמן מיילס מקמילן, הצעיר ממנו ב-12 שנים.
בתחילת 2015, בני הזוג עברו לדירה שרכשו יחד בשכונת נוהו, מנהטן.
השניים סיימו את מערכת היחסים שלהם בתחילת 2019.
+שנהסדרהתפקידהערות2000האחריםטוניפרק: "Unnamed"2001מגע של מלאכיםמייקפרק: "When Sunny Gets Blue"2002CSIמיטשל סאליבןפרק: "Anatomy of a Lye"על גבול השפיות (אנ')בחור מטושטשפרק: "Diddler on the Roof"ליזי מקגווירבמאיפרק: "Party Over Here"Hauntedפול קינגסליפרק: "Grievous Angels"סוכנות הביון (אנ')ג'יי למברטפרק: "Air Lex"2003עמוק באדמהסטודנטפרק: "The Eye Inside"מכושפותוורלוקפרק: "Cat House"Miraclesשליחפרק: "Battle at Shadow Ridge"2004-200324אדם קאופמן23 פרקים2004רשתות אל.
איי.הווארד סימספרק: "Frame of Mind"Hawaiiלומיספרק: "No Man Is an Island"ג'ואן מארקדיהקולנוען פלצניפרק: "P.O.V."2005Blind Justiceסקוט קולינספרק: "In Your Face"2006ג'ורדןלאו פלטון ג'וניורפרק: "Code of Ethics"Twinsג'ייסוןפרק: "When I Move, You Move"עכשיו טוריסאסאןתפקיד ראשי; 10 פרקים2010-2006גיבוריםסיילרתפקיד משני (עונה 1)
זאכרטורטה (או זאכר טורט; מגרמנית: Sachertorte) היא עוגת טורט שוקולד שהומצאה על ידי הקונדיטור האוסטרי פרנץ זַאכֶר בשנת 1832 עבור המדינאי האוסטרי הנסיך קלמנס ונצל פון מטרניך בווינה, אוסטריה.
עוגה זו מהווה חלק בלתי נפרד מהמטבח האוסטרי בכלל ומהמטבח הווינאי בפרט.
זאכרטורטה היא עוגה המורכבת משתי שכבות צפופות של תערובת שוקולד, מתוקות במידה, עם ריבת משמש ביניהן ומעליהן, ושכבה דקה של זיגוג שוקולד מריר עם חתיכות שוקולד מעליהן ובצדדים.
בדרך כלל העוגה מוגשת יחד עם קצפת, מכיוון שהעוגה יבשה מדי מכדי להיאכל כמו שהיא.
המתכון המקורי של העוגה נשמר סודי ונמצא נעול בתוך כספת במלון זאכר בווינה שם מוגשת העוגה לפי המתכון שבכספת.
המתכונים המופצים באינטרנט הם השערה.
הסימן הרשום על עוגת הזאכרטורטה המקורית נרשם על ידי מלון זאכר שהוקם בשנת 1876 על ידי בנו של פרנץ זאכר.
עד לשנת 1965 ניהל מלון זאכר מאבק ממושך עם קונדיטוריית דמל שפיתחה מוצר תחת השם הזהה, עוגת זאכר טורט מקורית.
ישנן מספר השערות לאופן שבו הצליחו ראשי קונדיטוריית דמל להשיג את המתכון לעוגת הזאכרטורטה.
מאפיית דמל שינתה את שם המוצר שלה לשם עוגת הזאכרטורטה של דמל ושינתה מעט את הרכבה בכך שהסירה את שכבת הריבה שבאמצע העוגה, כך שריבת המשמש ממוקמת בעוגה ישירות מתחת לזיגוג השוקולד.
כיום קיימות מספר גרסאות למתכונים המתיימרים להתקרב כמה שיותר אל המתכון המקורי לעוגת הזאכרטורטה שבמלון (אחדים מהם בקישורים שלהלן).
בעיבוד הישראלי לקומדיית המצבים "בנות הזהב" נוהגת הדמות של ריבה (המגולמת על ידי רבקה מיכאלי) לצעוק "זאכרטורטה!" בתור זעקת הקרב שנועדה להפחיד את הנאצים.
במהלך הסדרה היא מגלה שזהו שמה של העוגה האהובה עליה מילדותה בהונגריה.
העוגה וסיפורים אודותיה הם ציר מרכזי במספר פרקים בסדרה.
יצחק זכאי זאכי אלחדיף (25 בדצמבר 1892 - 29 באוקטובר 1938) היה ראש עיריית עיריית טבריה משנת 1923 עד הירצחו בשנת 1938 מספר שבועות לאחר הטבח בטבריה.
היה ראש העירייה היהודי הראשון בארץ ישראל.
זאכי אלחדיף היה מאנשי היישוב הישן, בן למשפחה ממגורשי ספרד, אשר השתקעה בשנת 1492 באי רודוס, ובשנת 1740 עלתה לטבריה יחד עם הרב חיים אבולעפיה ותלמידיו.
סבו הרב אהרן בכור אלחדיף היה רבה הראשי (חכם באשי) של טבריה.
אביו הרב חיים אהרן היה ראש ישיבת רבי מאיר בעל הנס, וראש הכוללים הספרדי בעיר.
אמו שמחה באה ממשפחה ספרדית מיוחסת.
אלחדיף למד בחדר ובישיבה של אביו וגם בבית הספר כי"ח בעיר.
אלחדיף החל לעסוק במסחר ב-1911 ועבר לשם כך לבית שאן שם החל בפעילותו הציבורית כראש ועד היהודים של הקהילה המקומית.
בשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר לטבריה ונרתם לפעילות ציבורית כשסייע לפליטים שגורשו מתל אביב וממושבות השפלה לטבריה על ידי השלטון העות'מאני.
בשנת 1923 מונה אלחדיף לממלא מקום ראש עיריית טבריה כשהוא מחליף את ראש העירייה הערבי האחרון קדרי חאפז אפנדי.
ב־6 באוקטובר 1924 מנה מושל מחוז הגליל את אלחדיף לראש העירייה הקבוע.
בתפקידו זה פעל לפיתוח העיר עם חיבורה לרשת החשמל וסלילת כבישים נרחבת.
כמו כן מסר את הזיכיון להפעלת חמי טבריה לחברה יהודית ויזם הקמת בתי מלון וכן את שכונת "קריית שמואל".
אלחדיף נבחר לראשות העירייה בבחירות ב־1927 ובשנית בבחירות ב־1934.
במאורעות תרפ"ט חתם על הסכם רגיעה עם מנהיגם של ערביי טבריה והסביבה, סעיד א-שיח' שהכריז: "כל עוד אני חי לא יעז ערבי להרים ידו על יהודי".
למרות שקיבל איומים על חייו, סירב להלך בלווית שומר ראש.
חיים ארלוזורוב כתב על אלחדיף: "שוחחנו על ענייני הערבים, שהוא בקי בהם בתכלית.
אני בטוח כי יוכל לסייע הרבה.
כשנגענו בשאלה מה יש לעשות - הביע, לדעתי, דעות נבונות, המעידות על שכל בריא".
ב־27 באוקטובר 1938, כשלושה שבועות לאחר הטבח בטבריה, נורה אלחדיף לאור היום, על ידי בנו של בעל מסעדה ערבי טברייני, שארב לו וירה בו מטווח קצר, בסמוך למסגד א-זידאני בעיר.
כעבור יומיים מת אלחדיף מפצעיו.
הוא נטמן בבית העלמין בעיר והותיר אחריו את רעייתו אסתר (מבית יהודה כהן), בן ובת.
בעקבות הרצח הודח מפקד "ההגנה" בטבריה, ומפקדת "ההגנה" החליטה על פעולה נגד כמה מהאחראים לפיגועים נגד יהודים בה חוסל אחד ושניים נפצעו קשה.
מאוחר יותר נתפס הרוצח, הועמד לדין והוצא להורג בכלא עכו.
זכרו של אלחדיף מונצח באחד מרחובותיה המרכזיים של טבריה (רחוב אלחדיף, המהווה חלק מכביש 77) וכן באנדרטה שהקימה קבוצת אמנים ביוזמת העירייה ביוני 2009 במקום בו נרצח, סמוך למסגד א-זידאני.
זאלַאֶגֶרסֶג (בהונגרית: Zalaegerszeg; בגרמנית: Egersee; בסלובנית: Jageršek) היא עיר במערב הונגריה, בסמוך לגבול עם סלובניה ואוסטריה, כ-220 ק"מ מבודפשט הבירה וכ-45 ק"מ מערבית לאגם בלטון.
העיר ממוקמת על גדות הנהר זאלה, ומשמשת גם כבירת מחוז בשם זהה (מחוז זאלה).
השם אֶגֶרסֶג מופיע בכתובים לראשונה ב-1293. ב-1266 בלה הרביעי, מלך הונגריה העניק את העיר לדיוקסיה של וספרם, והיא הפכה לנכס של הכנסייה הקתולית.
המרחק בין אגרסג לווספרם גרם לכך, שלעיתים קרובות, מסי העיר לא הגיעו לבעלים אלא לידי משפחות אצילים מקומיים.
במאה ה-14 הייתה אגרסג העיר הגדולה באזור.
בין 1368 ל-1389 היא שבה להיות עיר מלכותית לתקופה קצרה.
זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מעניק אותה למשפחת האצילים קניז'אי, שבעסקת חליפין מחזירים אותה לידי הדיוקסיה של וספרם, שתחזיק בה עד 1848. ב-1381 נבנתה בעיר כנסיית האבן הראשונה.
ב-1421 קיבלה מעמד של עיר שדה עם זכויות יתר.
כתוצאה מכך, האוכלוסייה בעיר גדלה בקצב מהיר ובמאה ה-16 היא הפכה למרכז מחוז זאלה דה פקטו.
בעלי האחוזות בסביבה, שניצלו את חולשתו של המלך, תקפו תכופות את העיר.
העות'מאנים החלו להשתלט על חלקים מהונגריה.
החל מ-1568 העיר בוצרה ונבנתה בה מצודה.
העות'מאנים החלו לתקוף את העיר החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-16 אך לא הצליחו לכובשה.
לאחר כיבושה של העיר קניז'ה בידי העות'מאנים, גדלה חשיבותה האסטרטגית של אגרסג, אך מצודתה נפגעה בשנת 1616 ואף נפלה לידי העו'תמאנים לתקופה קצרה ב-1664. אזרחי העיר סבלו לא רק מהקרבות אלא גם מנטל המיסים הכבד וממגפות.
למרות מיקומה של אגרסג בפריפריה של המחוז, היא הפכה לבירתה במאה ה-18 משתי סיבות: א) ישיבות המועצה כבר נערכו בה עקב חשיבותה בתקופה העות'מאנית, ב) בניגוד לערים אחרות במחוז זאלה היא לא הייתה שייכת לאציל מקומי.
בניין מועצת המחוז נבנה בין 1730 ל-1732 בסגנון בארוק, ובמשך תקופה ארוכה היה זה המבנה החשוב היחידי בעיר.
ב-1760 נבנו כנסייה גדולה וקסרקטין.
רוב אזרחי עדיין גרו בבתי עץ וטיט ועד 1826, בה החלו לבנות בתי מגורים מאבן, שריפות שפרצו מדי פעם כילו את בתי התושבים.
עד תחילת המאה ה-19 היו בעיר מעט מאוד סוחרים ובעלי מקצוע עקב משטר המיסים של הבישופות – בעלי העיר.
גם הגירה מסיבית של יהודים לעיר בשנות ה-30 של המאה לא הביאה להאצת התפתחותה הכלכלית.
מסיבה זו, למרות היותה העיר המרכזית מבחינה אדמיניסטרטיבית, לא הייתה לה חשיבות מבחינה כלכלית ותרבותית.
ב-1870 איבדה זאלאגרסג את מעמדה כעיר וזכתה בה שוב ב-31 במאי 1885. ב-1890 היא חוברה לרשת מסילות הברזל של המדינה.
ב-1895 נבנו בעיר מבני ציבור חדשים בתי ספר ובית חרושת ללבֵנים.
למרות זאת, העיר פיגרה בתחומים רבים בהשוואה לערי המחוז האחרות.
החל מ-1920 שוב הורגשה תנופת פיתוח בעיר.
נבנו תחנת הרכבת, בניין הדואר, בניין המשטרה ומבני ציבור נוספים.
מלחמת העולם השנייה לא פגעה קשות בעיר.
הפגיעה העיקרית הייתה סגירתם של 1,221 יהודי העיר בגטו ושליחתם לאחר מכן למחנה ההשמדה אושוויץ .
החל מ-1950 חלו שינויים משמעותיים בעיר.
היא קיבלה מאפיינים של עיר תעשייה עם בניית בתי חרושת חדשים וגילוי נפט באזור.
מחסור בדירות מגורים אילץ רבים מהעובדים שהגיעו לעיר להתגורר בכפרים הסמוכים.
החל מ-1960 חל גידול מואץ במספר התושבים.
הוקמו שכונות מגורים חדשות, ורבים מן הכפרים הסמוכים סופחו לעיר.
בניגוד לערים אחרות בהונגריה, השינויים במשטר ב-1990 לא השפיעו עליה לרעה והיא המשיכה להתפתח.
עד סיום מלחמת העולם הראשונה
היהודים הראשונים התיישבו בעיר בתחילת המאה ה-18. ב-1820 נפתח בית ספר יהודי וב-1868 הקהילה הצטרפה לזרם הנאולוגי.
ב-1904 נחנך בית כנסת גדול ומפואר בנוסף לבית הכנסת הישן.
אוכלוסיית היהודים גדלה מ-349 ב-1840 לשיא של 1,659 (כ-12.5% מכלל האוכלוסייה) ב-1920. בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויסו 205 מחברי הקהילה לחזית.
בהתקפות הטרור הלבן שפרצו בשנים 1919 עד 1921, נרצחו עשרה מיהודי העיר.
ביוני 1922, 215 מיהודי הקהילה כולל נשים וילדים, הוכנסו למחנה ריכוז והוחזקו בו בתנאים קשים.
למרות העזרה שהקהילה ניסתה לתת להם, רבים מהם סבלו מקור ורעב בחודשי החורף הקרים.
גם לאחר שהמחנה נסגר ב-1923, האווירה האנטישמית נמשכה בהנהגתו של הכומר המקומי יוז'ף מינדסנטי, שהפך לאחר מלחמת העולם השנייה לקרדינל ולארכיבישוף של הונגריה.
למרות זאת, היהודים השתלבו היטב בחיי הכלכלה והמסחר בעיר.
ב-1929 נמנו בעיר 188 סוחרים יהודים, 3 סיטונאים, 13 רופאים, 12 עורכי דין, 6 בעלי בתי חרושת, 3 מהנדסים, 41 פקידים, 17 פקידי ממשלה ובעלי מקצועות נוספים.
בין המפעלים בבעלות יהודית היו מפעל לצביעת בדים, בית חרושת ללבֵנים וטחנת קמח ממוכנת.
ב-1941 כל הגברים היהודים בגיל גיוס גויסו לשירות העבודה ונשלחו לעבודות כפייה בחזית האוקראינית בתנאים קשים ביותר.
חלק מהמגויסים נשלחו לבור שבסרביה ולמקומות נוספים.
במאי 1944, לאחר שהגרמנים פלשו להונגריה, כל יהודי זאלאגרסג יחד עם יהודי הסביבה רוכזו בגטו שהוקם ברובע הצוענים שבעיר בתנאי צפיפות קשים.
בחודש יוני, כל הגברים שהיו עדיין כשירים, גויסו לפלוגות העבודה ורק זקנים, נשים וילדים נותרו בגטו.
בין ה-15 ל-24 ביוני רוכזו 1,221 היהודים (375 משפחות) מהגטו בעיר יחד עם יהודי גטאות נוספים מהאזור בשני בתי חרושת ללבנים וב-5 ביולי הועלו כל 3,209 היהודים שרוכזו לרכבת ונשלחו לאושוויץ.
רק כ-100 יהודים ששרדו את מחנות ההשמדה ואת עבודות הכפייה שבו לעיר עם סיום המלחמה.
ב-1947 הוקמה מחדש החברה קדישא ובאותה שנה נחנכה גם אנדרטה לזכר הנספים בשואה.