tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברם, ב-1995 הייתה הלהקה שוב בדרכים וכן הוציאו את האלבום הרגוע ביותר שלהם עד כה בסגנון MTV Unplugged שנקרא "Comfort Y Musica Para Volar" (שולבו בו גם רצועות שלא הוקלטו אנפלאגד).
חילוקי דעות אישיים בין חברי הלהקה העיבו על הרמוניה היצירתית וההרכב שכבר היה קיים 15 שנה יצא בהצהרה משותפת על פירוק בסוף שנת 1997.
סיבוב פרידה אחרון נערך במקסיקו, ונצואלה, צ'ילה ולבסוף בארגנטינה.
ב-20 בספטמבר 1997 "סודה סטריאו" הופיעו בפעם האחרונה מול 65,000 איש באצטדיון "ריבר פלייט" בבואנוס איירס בהופעה שגם הוקלטה לאלבום כפול, שניקרא "El Ultimo Concierto A y B".
לאחר ארבע שנים בתרדמת, גוסטבו סראטי מת מדום נשימה כתוצאה מנזק במוח בבוקר ב-4 בספטמבר 2014 בשעה תשע בבוקר בזמן שהוא נותר על תמיכת חיים בClinica ALCLA בבואנוס איירס, ארגנטינה.
מייד לאחר מותו, הרופא של גוסטבו סראטי אמר לתקשורת "גוסטבו מת בכבוד ללא כל כאב, ללא כל פצע".
גופתו נקברה בבית הקברות La Chacarita בבואנוס איירס.
סודה לשתייה (נתרן מימן פחמתי, סודיום ביקרבונט) היא מלח נפוץ.
נוסחתו היא: NaHCO3. בסודה לשתייה נעשים שימושים שונים במשק הבית (בישול, אפייה, ניקיון ועוד) ובתעשייה.
סודה לשתייה היא חומר מוצק גבישי לבן, בדרך כלל בצורה של אבקה דקה.
טמפרטורות התכה ורתיחה: אין (מתפרק בחום)
נתרן פחמתי יכול להתקבל בתגובה בין נתרן הידרוקסיד (NaOH) ופחמן דו-חמצני (CO2) לפי הנוסחה: 2NaOH + CO2 -> Na2CO3 + H2O.
לאחר מכן מתרחשת תגובה בין הנתרן הפחמתי, המים ופחמן דו-חמצני:
תוצר התגובה הוא סודה לשתייה (NaHCO3).
במים מתפרקת סודה לשתייה לקטיון נתרן (+Na) ואניון של מימן פחמתי (-HCO3).
מימן פחמתי הוא בסיסי ויגיב במים תוך שחרור הידרוקסיד: HCO3^- + H2O -> H2CO3 + OH^-.
סודה לשתייה תגיב עם חומצות ותנטרל אותן, התגובה תייצר מלחים שונים.
כך למשל תגיב סודה לשתייה עם חומצה הידרוכלורית (HCl):
המלח המתקבל הוא נתרן כלורי (מלח בישול).
בטמפרטורה גבוהה מ-60°C תתפרק הסודה לשתייה ותפלוט הרבה פחמן דו-חמצני.
בגלל תכונה זו משתמשים בה בתוך חומר מתפיח באפייה ובמטפים לכיבוי אש.
חימום נוסף, לטמפרטורה שמעל 850°C, יהפוך את הנתרן הפחמתי לנתרן חמצני וישחרר עוד פחמן דו-חמצני לפי התגובה: Na_2CO_3 -> CO_2 + Na_2O
התהליך התעשייתי הראשי להפקת סודה לשתייה נקרא תהליך סולווה (Solvay process) על שם התעשיין הבלגי ארנסט סולווה שפיתח את השיטה ובנה מתקן ייצור ראשון בשנת 1864. בתהליך זה מעבירים פחמן דו-חמצני CO2 דרך תמיסה מרוכזת של מלח בישול NaCl ואמוניה NH3. התגובה להפקת סודה לשתייה:
במפעל תמיסת מלח מועברת דרך שני מגדלים, בראשון מבעבעים לתוכה אמוניה המתמוססת בה ובמגדל השני מבעבעים את ה־CO2. האמוניה נחוצה משום שהיא יוצרת pH בסיסי ובסביבה בסיסית סודה לשתייה מסיסה פחות מ־NaCl ולכן תשקע כמוצק.
בלי אמוניה התמיסה תהיה חומצית ואי אפשר יהיה להפריד סודה לשתייה מהתמיסה.
האמוניה שנצרכה בשלב (1) ממוחזרת בשלב מאוחר יותר ומוחזרת לתחילת התהליך.
מקור חלופי הוא כרייה של החומר: בארצות הברית נכרה המינרל Trona שהוא תערובת סודה לשתייה ונתרן פחמתי ממכרות בוויומינג.
מספר E של סודה לשתייה הוא E500ii.
סודה לשתייה משמשת באפייה בתור חומר מתפיח והיא מתחילה לעבוד מיד במגע עם מים ולכן כאשר משתמשים בסודה לשתייה מוסיפים אותה לבצק סמוך ככל הניתן לזמן האפייה.
כתוספת לרוטב עגבניות לנטרול החומציות של מיץ העגבניות, או לעוגת דבש לנטרול חומציותו של הדבש.
סודה לשתייה משמשת לריכוך בשר.
השריית קטניות יבשות כמו שעועית וחמצה (חומוס) בתמיסת סודה לשתייה מקצרת את פרק הזמן הנדרש לריכוכן, ומפחיתה את נטייתם לגרום נפיחות.
לטיפול במקרה חירום של שפיכת חומצה.
הוספה לחומרים שונים על מנת להביא אותם ל-pH רצוי.
מוסיפים סודה לשתייה לשליטה על חומציות ביוב במכלים לפירוק ביולוגי של החומר האורגני.
נתרן ביקרבונט מופרש מהלבלב אל התריסריון ובשל כך, מנטרל את החומציות שמגיעה מן הקיבה, ומגן על המעיים.
משמש כדאודורנט למניעת ריח זיעה בבית השחי על ידי ערבוב עם מעט מים או עם קרם כלשהו ליצירת מרקם משחתי
הקלה על צרבת על ידי ניטרול חומצות הקיבה במערכת העיכול בעזרת שתיית תמיסת סודה לשתייה (ומכאן שמה העממי "סודה לשתייה").
תמיסת סודה לשתייה משמשת לריכוך שעוות אוזניים להקלה על ניקוי האוזן.
תוסף למשחות שיניים (חומר שחיקה).
תמיסת סודה לשתייה מוזרקת תוך ורידית במקרים של חמצת מטבולית, למשל לאחר החייאה.
למעשה, חמצת מטבולית מאובחנת כאשר קיימת ירידה ברמת הביקרבונט בדם.
נמצא כי תמיסת סודה לשתייה יכולה לשמש כחומר יעיל לטיפול בפטרת העור (דרמטופיטוזיס הנגרם על ידי פטריות מסוג Trichophyton) ופטרת עומק (הנגרמת על ידי פטריות מהסוג Candida, Aspergillus ו-Trichosporon).
שימוש בסודה לשתייה כחומר ניקוי מקטין את החשיפה לכימיקלים, מקטין את המלחת הקרקעות כתוצאה משימוש במלחי ניקוי תעשייתיים.
ניתן לעשות כביסה ביד או במכונה עם סודה לשתייה במקום אבקות כביסה למיניהן (במיוחד לניקוי כתמי אלומיניום כלורוהידראט).
תמיסה חמה של סודה לשתייה במים תנקה ציפוי שחור מכסף (כשכלי הכסף במגע עם רדיד אלומיניום).
תמיסת סודה לשתייה במים יעילה לניקוי עדשות מגע (יש לשטוף היטב אחרי הניקוי).
יעילה לניקוי כתמי יין, מיץ וקפה.
יעילה לניקוי מברשות שיער ומסרקים.
משתמשים בהתזה בלחץ באמצעות אוויר דחוס של אבקת סודה לשתייה לניקוי משטחים.
סודה לשתייה היא חומר שחיקה עדין מחול כיוון שהגרגרים מתפוררים בפגיעה במשטח המנוקה.
אחד היישומים הראשונים של טכניקה זו היה בניקוי פסל החירות ב-1980. משתמשים בהתזת סודה להסרת לכות, צבעים או חלודה: בניקוי קירות מגרפיטי, רצפות פרקט, לניקוי מכשור תעשייתי, כלי שיט ושחזור מכוניות עתיקות.
ישנם המשתמשים בסודה לשתייה כדי לייצר גרסה ניתנת לעישון של קוקאין, קראק.
סודה לשתייה נמצאת במטפים לכיבוי אש בשל תכונת ההתפרקות שלה בחום.
סודה לשתייה הוא אחד המרכיבים העיקריים של תגובת הבעירה "נחש פרעה" ("נחש שחור ענק").
בפולקלור ידוע החומר כמדכא יצר מיני, הסיפור מופיע כשמועה על הוספת סודה לשתייה למזון חיילים כדי שהאנרגיות שלהם יופנו לאפיקים מועילים.
הוספת סודה לשתייה למזונם של אסירים לאותו צורך בגרמניה בשנות ה-20 של המאה ה-20 מוזכרת בספרו של ליון פויכטוונגר, ניצחון: המיתוס חסר ביסוס.
סודו של סיסרא - מסע בעקבות גויי הים ושירת דבורה, הוא ספרו של הארכאולוג אדם זרטל, פרופסור באוניברסיטת חיפה.
זרטל טוען בספר שאחד משבטי גויי הים - השרדנה, מוצאו באי סרדיניה.
לפי סברה זו, המתבססת על ממצאים ארכאולוגיים בשומרון, במצרים העליונה ובסרדיניה, המצביא סיסרא היה בן סרדיניה שנקרא על ידי יבין מלך כנען כדי שילחם בישראל.
בספר מתואר גילוי האתר אל-אחוואט ב-1992, מציאת הקשר בין מאפייני הבנייה במקום לבין אתרים דומים בסרדיניה והמסקנות אליהן הגיע המחבר.
הספר כולל עשרים ואחד פרקים והוא ראה אור בהוצאת דביר ב-2010.
גויי הים הם שבטים קדומים שפלשו לאזור מזרח הים התיכון בתקופת התנחלות השבטים, מוצאם של השבטים אינו ידוע אולם השפעתם באזור הייתה רבה - הם מוטטו את הסדר השלטוני הקיים ויסדו תחתיו מערכת רופפת של ערי מדינה, ערים עצמאיות ששלטו באזור קטן הסובב אותן וקיימו ביניהן קשרים תרבותיים וצבאיים.
אין מידע רב על השבטים ואף מספרם המדויק אינו ידוע, למעט מכתב אחד בו נמנים תשעה שבטים שונים.
אחד משבטים אלו מוזכר במכתבי אל-עמארנה בשם שרדנה, מוצאו של השבט עלום כמו גם אזור מחייתם במזרח התיכון.
בספרו מקשר אדם זרטל בין שבט זה לבין ממצאים שהתגלו בחפירות ארכאולוגיות.
אתר אל-אחוואט התגלה במסגרת סקר הר מנשה בנובמבר 1992, ליד היישוב קציר בצפון מערב השומרון.
במקום נמצאו חרסים שתוארכו לשתי תקופות נפרדות שבהן לכאורה הייתה העיר מיושבת - תקופת הברזל הראשונה (1250 עד 1000 לפנה"ס) והתקופות הרומית המאוחרת והביזנטית (המאות הרביעית והחמישית).
שטחה של העיר כשלושים דונמים, היא מוקפת חומה חריגה ברוחבה לעומת ערים אחרות באותה תקופה והיא מחולקת לארבעה רבעים ששימשו לצרכים שונים.
שיטת הבנייה התבררה כשונה לחלוטין מערים בצורות כדוגמת מגידו או חצור, במיוחד לאור העובדה שהמקום נבנה תוך תכנון קפדני מראש ובאזור בו לא שכן אף ישוב קודם לכן.
הקשר לתרבות הנוראגית ולתרבות הטוראנית
בתחילה סברו החוקרים כי בוני העיר היו ישראלים, אולם שרידי עצמות חזיר בר וממצאים רבים אחרים הכוללים כור לעיבוד ברזל שלא מאפיין את האזור בתקופה בה היה האתר מיושב, שללו אפשרות זו כמו גם את האפשרות שהיו אלה בני עם מקומי והעלו תמיהות בקרב החוקרים באשר למוצאם.
רק ב-1995 הציג ההיסטוריון פרופסור מיכאל הלצר מאוניברסיטת חיפה את הקשר האפשרי בין הארכיטקטורה במקום לתרבות הנוראגית, ששלטה בסרדיניה בין המאה ה-18 לפנה"ס למאה השנייה לספירה.
בספטמבר 1995 ביקר אדם זרטל בסרדיניה על מנת לבדוק את הקשר בין סגנון הבניה של הנוראגים באתרים הפזורים באי לסגנון הבניה באל-אחוואט.
הוא גילה כי סגנון הבניה דומה מאוד, ואף מצא קווי דמיון בין עיצובם של עיטורים על כלי חרס שנמצאו באל-אחוואט לעיטורים שהיו מקובלים בסרדיניה באותה תקופה.
ביולי 2004 ביקר זרטל בקורסיקה ומצא שיטות בניה זהות בין המבנים שאוכלסו לכאורה על ידי בני השרדנה לבין מבנים שהוקמו באי בתקופת התרבות הטוראנית שהתקיימה במחצית השנייה של האלף ה-2 לפנה"ס.
השרדנה הוא אחד משבטי גויי הים.
לא הרבה ידוע על קיומו והמקורות העיקריים שמספקים עליו מידע הם תבליטי קיר במדינת האבו שבמצרים העליונה, בהם מסופר ששבט זה היה חלק מקואליציית השבטים שתקפה את המזרח הקדום.
לאחר שנחלו תבוסה מידי המצרים הפנו השרדנה עורף לבעלי בריתם והחלו לשתף פעולה עם המצרים.
סיפור זה מתקשר עם ממצאים מצריים רבים שהתגלו באל-אחוואט ומהווים עדות לקשר שהיה בין יושבי המקום לבין מצרים.
בעבר הועלתה השערה כי השרדנים התיישבו באזור עמק עכו אולם השערה זו נשללה ועלתה השאלה היכן ישבו בני השבט.
במהלך החפירות באל-אחוואט בסוף שנות התשעים התגלה קשר בין המקום ובין שלושה אתרים נוספים המרוחקים כעשרים קילומטרים דרומית לשם, סמוך לכרם מהר"ל.
התברר כי ארבעת המקומות השתייכו לאותה תרבות והיו נושבים באותה תקופה.
ההשערה הייתה שיישובים אלה תוחמים טריטוריה שנשלטה על ידי בני השרדנה.
השערה נוספת שמעלה זרטל בספר, היא האפשרות שמוצאו של סיסרא שר צבא יבין היה בסרדיניה ומשם גם הגיע שמו.
חוקרים רבים תהו באשר למקור שמו, הבלתי שמי בעליל, של סיסרא, וזרטל מציע ששורש השם הוא באזור סאסארי שבצפון מערב סרדיניה.
סימוכין לכך הוא מוצא בשמות דומים שהתגלו במושבות שרדניות בכרתים ובאוגרית.
חרושת הגויים והקרב בין ישראל לכנען
בספר מציע זרטל את העיר שהתגלתה באל-אחוואט כמיקומה של העיר התנ"כית חרושת הגויים.
אין מסורת לגבי מיקומה של העיר וחוקרים הציעו מקומות שונים שייתכן ושם הייתה העיר, אולם אף אחד מהאתרים המוצעים לא אומת.
זרטל מעלה טיעונים הקושרים את חרושת הגויים עם גויי הים, ובפרט עם שבט השרדנה, והיות שלדעתו ישנן הוכחות שהשרדנה ישבו באזור של אל-אחוואט הרי שאפשר לקבוע ששם הייתה חרושת הגויים.
זרטל מציע כי הקרב המתואר בספר שופטים בין שבטי ישראל בפיקוד ברק בן אבינעם לכנענים בפיקוד סיסרא התרחש לא הרחק מאל-אחוואט.
לפי סברה זו, בסיסו של צבא סיסרא היה באל-אחוואט, משם הם התקדמו לעבר הישראלים שנעו מכיוון הר תבור, נלחמו באזור נחל קישון, ניגפו ונסוגו בחזרה לעירם.
בזמן נסיגת הכנענים ברח סיסרא, רגלית, לאוהלה של יעל אשת חבר הקיני שנמצא כשני קילומטרים מזרחית למקום הקרב, שם מצא את מותו.
סודות אל איי הוא סרט פשע אמריקאי משנת 1997 המבוסס על ספר באותו שם מאת ג'יימס אלרוי.
את הסרט ביים קרטיס הנסון, ומככבים בו ראסל קרואו, קווין ספייסי, גאי פירס וקים בייסינגר, שזכתה בפרס האוסקר לשחקנית המשנה על תפקידה.
הסרט מגולל פרשיית שחיתות ורצח במשטרת לוס אנג'לס בשנות ה-50.
באפריל 2024 דורג הסרט במקום הראשון ברשימת "300 הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים" שפרסם האתר Rotten Tomatoes.
הסרט נפתח בתיאור כליאתו של הגנגסטר המוביל בלוס אנג'לס בראשית שנות ה-50, ובשאלה מי ימלא את מקומו.
לאחר תקרית אלימה בתחנת המשטרה שבה מעורבים וינסנס ווייט בעת שאקסלי היה מפקד המשמרת, אקסלי מלשין על וייט ועל שותפו דיק סטנסלנד על מעורבותם באירוע ובכך מביא להשעייתם ומקודם לדרגת בלש.
קפטן המשטרה דאדלי סמית (ג'יימס קרומוול) מחזיר את וייט לשירות בשל הערכתו כלפיו והוא ואקסלי הופכים לאויבים בנפש.
מאוחר יותר מתגלה מקרה רצח המוני במסעדה, שבו אחד הקורבנות הוא דיק סטנסלנד.
המפקד סמית לוקח על עצמו את החקירה, וממנה את אקסלי לסגנו.
במקביל חוקר וייט את רצח חברו לבד, ופוגש את לין בראקן (קים בייסינגר), זונה הנראית ככפילה של השחקנית ורוניקה לייק.
הוא מתאהב בה ומגיע דרכה למיליונר האקסצנטרי פירס פאצ'ט (דייוויד סטראתיירן), המפעיל רשת של זונות ושחקניות פורנו הנראות ככוכבות קולנוע מהעבר.
חקירת הרצח הרשמית נמשכת, ואקסלי תופס שלושה שחורים המתאימים לתיאור הרוצחים, והמרדף אחריהם מסתיים במותם.
הוא זוכה לכבוד רב והתיק נסגר, אך הוא מרגיש שהתיק נתפר להם, והרוצח האמיתי עדיין חופשי.
בינתיים יוזמים וינסנס והאדג'נס מפגשים שבהם עלולים להתרחש מקרי פשע, האדג'נס מצלם אותם ווינסנס זוכה במעצר ובתהילה.
הם רוקחים פגישה של פוליטיקאי מקומי אליס לואו (רון ריפקין) ושחקן קולנוע צעיר מאט רנולדס (סיימון בייקר), אך וינסנס מגלה שהשחקן נרצח, ומחליט לחקור את המקרה לבדו.
וייט ממשיך לחקור גם הוא באופן עצמאי, ומגלה ששותפו שנרצח היה חברה של זונה מהרשת של פאצ'ט, שנרצחה אף היא במסעדה.
בבית אימה של הזונה הוא מוצא את גופתו של באז מיקס, שוטר לשעבר שהפך למאפיונר.
בינתיים אקסלי ווינסנס מאחדים כוחות ומבטיחים אחד לשני לסייע בפתירת התיקים שלהם.
כאשר וינסנס הולך לביתו של המפקד סמית כדי להתייעץ עמו לגבי המצב החדש ולקבל מידע לגבי מיקס, סמית הורג אותו.
לאחר מכן הוא דואג לפיתויו של אקסלי על ידי לין בראקן ובשיתוף פעולה עם האדג'נס מצלם את המפגש ודואג לכך שווייט יראה את התמונות ובזעמו יבקש להרוג את אקסלי.
ומאוחר יותר, סמית רוצח את האדג'נס ואת פאצ'ט.
אקסלי מגלה שמפקד המשטרה סמית היה חברם של סטנסלנד ומיקס כאשר וייט פורץ לתחנה ומתחיל להכות את אקסלי, אבל אקסלי מצליח לשכנע אותו להקשיב לו.
השניים מבינים שלמרות חילוקי הדעות ביניהם הם יאלצו לעבוד ביחד לפתרון המקרה.
הם מגלים שסמית עמד מאחורי הרציחות, בניסיון להשתלט על עולם הפשע של לוס אנג'לס.
סמית שולח אותם למוטל ישן ושם מנסה לחסל אותם, אך בקרב היריות שמתנהל בינם לבין אנשיו הוא מוצא את מותו.
מפקדי אכיפת החוק בלוס אנג'לס בוחרים להציג את מותו של סמית כמות גיבורים כדי לא להכתים את תדמית המשטרה, ואקסלי זוכה לעיטור כבוד שני בתמורה לשתיקתו.
וייט זוכה להתאחד מחדש עם לין בראקן, והשניים עוזבים יחד את לוס אנג'לס ונוסעים לאריזונה.
סודהסטרים אינטרנשיונל בע"מ (בקיצור: סודהסטרים; באנגלית: SodaStream) היא חברה ישראלית המייצרת מכשירים ביתיים להכנת משקאות מוגזים, וכן סירופים להעשרת הטעם של המשקה.
החברה צמחה מחברה בריטית באותו השם שהוקמה בתחילת המאה ה-20, עד שחברת הבת בלעה לימים את חברת האם.
מכשיר הסודהסטרים הומצא בלונדון ב-1903, אז היה המותג בבעלותה של יצרנית האלכוהול W & A Gilbey.
הוא תויג תחילה כמוצר יוקרתי ונמכר לאוכלוסייה העשירה יותר במדינה.
המוצר נמכר לראשונה בבריטניה, ובהמשך שווק ברחבי העולם, לרבות אוסטרליה, ניו זילנד וגרמניה.
בשנות ה-20 שווקו לראשונה סירופים בטעמים, כמו סירופ בטעם דובדבן.
ב-1955 שיווקה לראשונה החברה מכשירים להכנת משקאות מוגזים המיועדים לשימוש ביתי.
בבריטניה, בה הומצא המכשיר, הוא נחשב מוצר נוסטלגי המזוהה עם שנות ה-70 וה-80.
ב-1985 הפכה החברה לחברת בת של Cadbury Schweppes.
מכשיר הסודה סטרים הובא לישראל ב-1979, על ידי חברת "סודה פופ" של היזם היהודי-בריטי פיטר וייסברג.
תוך שלוש שנים מכרה החברה בישראל כ-200,000 מכשירים ועד 1989, עת הופסק השיווק בגלל התחרות העזה בישראל, נמכרו 450,000 מכשירים.
לאחר סכסוך של הזכיין הישראלי עם היצרנית האנגלית הוקם ב-1991 המותג המקומי "סודה קלאב", על ידי פיטר וייסברג וקונרד מוריס, גם הוא יזם יהודי-בריטי והוחל בייצור המוצר בישראל.
"סודה קלאב" התחרתה במותג הבריטי "סודהסטרים" ופעלה בשוק הבינלאומי, כאשר בין 1992 ל-1995 הגיעה גם לדרום אפריקה, שווייץ, אוסטריה וגרמניה.
ב-1998 רכשה "סודה קלאב" את המותג הבריטי "סודהסטרים", תמורת 15.5 מיליון לירות שטרלינג, לאחר שהיצרנית באנגליה נקלעה לקשיים כלכליים.
ב-2006 המוצר דעך והחברה הועמדה למכירה.
השליטה בה נרכשה במרץ 2007 על ידי קרן "פורטיסימו קפיטל" שבניהולו של יובל כהן.
דניאל בירנבאום מונה למנכ"ל החברה.
בעקבות הרכישה חלו שינויים משמעותיים במבנה הפעילות של החברה ובצוות ההנהלה שלה.
החברה עברה מיתוג מחדש, והמכשיר תויג כמוצר "ירוק", יוקרתי ובריא לסביבה.
המוצר צבר פופולריות ברחבי העולם, לרבות בארצות הברית, בה היווה המוצר חידוש, ואף קודם על ידי דמויות ציבוריות כגון סוזן סרנדון, פריס הילטון וטורי ספלינג, בין היתר בשל תרומתו לאיכות הסביבה.
החברה התאפיינה בצמיחה מהירה בשנים 2010–2011 והונפקה בנאסד"ק בשווי של 370 מיליון דולר.
לאחר מיתוגה מחדש חזרה לפעול בשוק הישראלי.
בדצמבר 2015 נרשמה סודהסטרים לבורסה לניירות ערך בתל אביב כמניה דואלית, וצורפה למדד תל אביב 125. בפברואר 2017 צורפה למדד תל אביב 35.
בפברואר 2017 הכריזה הנציבות האמריקאית לבטיחות המוצרים לצרכן על ריקול (החזרת המוצר תמורת פיצוי כספי מטעם החברה המנפיקה אותו) לבקבוקי סודהסטרים בצבע כחול בהיר, ופקק ותחתית בכחול כהה, מחשש להתפוצצותם.
הנציבות ציינה כי החברה מכרה כ-51,000 יחידות ממוצר זה.
בספטמבר 2019 החליף אייל שוחט את דניאל בירנבאום כמנכ"ל החברה.
בדצמבר 2021 הוגש נגד בירנבאום כתב אישום על שימוש במידע פנים בעת שהיה מנכ"ל החברה, ובאוקטובר 2023 הוא הורשע ונדון לחודשיים מאסר בפועל וקנס בגובה 50 אלף ש"ח.
בעקבות חנינה שהעניק לו נשיא המדינה, שוחרר בירנבאום מהכלא לאחר 23 ימי מאסר.
ב-20 באוגוסט 2018 הודיעה פפסיקו כי היא רוכשת את סודהסטרים ב-3.2 מיליארד דולר.
לאחר דעיכת מגפת הקורונה, באוקטובר 2021 עד מאי 2023 ערכה החברה שלושה סבבי פיטורים שבהם פוטרו כ-500 עובדים.
ב-2013 החל חרם צרכנים בקנדה נגד סודהסטרים, בשל העובדה שאחד ממפעלי החברה נמצא במישור אדומים שמעבר לקו הירוק.
ב-2014 נבחרה השחקנית סקרלט ג'והנסון לפרזנטורית של המותג לקראת משחק הסופרבול.
עובדה זו גרמה למסע לחצים כבד על ג'והנסון, בעיקר מכיוון ארגון זכויות האדם אוקספם שהייתה שגרירה שלו, לבטל את החוזה.
ג'והנסון נשארה נאמנה לסודהסטרים, בעיקר מטעמים של איכות הסביבה, ואף עזבה את ארגון אוקספם.
למרות זאת, בסוף שנת 2014 הודיעה החברה כי תעביר את פעילות הייצור שלה משני מפעליה באלון תבור ובמישור אדומים למפעלה החדש ליד רהט.
בנובמבר 2016 התאגדו עובדי החברה בישראל בהסתדרות החדשה, ואף ניהלו משא ומתן לחתימת הסכם קיבוצי מול ההנהלה.
במאי 2017 הופסק המשא ומתן על ידי ההנהלה באופן חד צדדי בטענה כי ארגון העובדים אינו יציג.
מאז טענה ההסתדרות כי הנהלת החברה פוגעת בהתאגדות העובדים בניגוד לחוק, ומתעמרת במוביליה.
על רקע זה תבעה ההסתדרות את הנהלת החברה על סך 15 מיליון ש"ח אך הפסידה וחויבה בתשלום הוצאות בסך 300,000 ש"ח.
הג'ינגל "Get Busy With The Fizzy", שהופיע לראשונה בפרסומת ב-1979, הפך סיסמה פופולרית והיה מזוהה עם החברה, שהחליטה אף לאמצו כחלק מהלוגו שלה.
ב-1996 החליטה לזנוח את הסיסמה ולא להשתמש בה יותר.
ב-2010 נעשה בסודהסטרים בריטניה שימוש מחודש בסיסמת פרסום זו, כחלק ממסע שיווק חדש בבריטניה.
החברה פועלת ב-42 מדינות ברחבי העולם, בקרב כ-10 מיליון צרכנים.
שווי השוק שלה הגיע במהלך 2011 לרמה של מעל מיליארד דולר.
בישראל מפיצה "סודהסטרים" גם את מכשירי סינון המים "בריטה".
כיום, המכשירים של החברה מיוצרים במפעל באזור התעשייה עידן הנגב והסירופים במפעל באשקלון.
בשנת 2020 ולאור התפרצות נגיף הקורונה והצורך המתמשך במכונות הנשמה אשר יסופקו לחולים, פיתחה חברת סודהסטרים את מכונת ה-StreamO2 המקלה על נשימה, ונכון לחודש יולי היא בהתנסות עם חולים אשר מתקשים בנשימה, לאו דווקא עקב הידבקות בקורונה.
מטעם החברה נמסר כי אם השימוש במכונה יתחיל להיות נפוץ הם יתחילו בייצור המוני.
סודאן השתתפה לראשונה ב בארנהם (1980), ומאז השתתפה פעם אחת בלבד, ב.
במשחקי החורף לא נטלה סודאן חלק מעולם.
אל המשחקים הפאראלימפים שנערכו בארנהם בשנת 1980 שלחה סודאן משלחת שכללה 11 ספורטאים (8 גברים ו-3 נשים).
המשלחת חזרה עם מדליה פאראלימפית אחת, כשמוחמד אחמד עיסאם זכה במדליית הזהב בהדיפת כדור ברזל (קטגוריה 1B) תוך שהוא קובע שיא פאראלימפי עם 7.05 מטרים.
אחרי 24 שנים בהן לא שלחה סודאן משלחת למשחקים הפאראלימפיים, חזרה המדינה ושלחה משלחת למשחקים שנערכו באתונה בשנת 2004. המשלחת כללה שני ספורטאים (גבר ואישה) שלא הצליחו לזכות במדליה.
סודאן הצרפתית היה שמה של מושבה צרפתית, שהוקמה בשטח הנוכחי של מאלי בשנים 1891–1904 ובשנים 1920–1946 (בין שתי תקופות אלה נכללה הטריטוריה ב"מושבת סנגל עלית וניז'ר" - colonie du Haut-Sénégal et Niger), כחלק מאפריקה המערבית הצרפתית.
שמות המושבה1880–1890הנהר העילי1890–1899סודאן הצרפתי1899–1902חלוקה בין שני אזורים מנהליים: ניז'ר האמצעי וסנגל העילי1902–1904סנגמביה וניז'ר1904–1921סנגל עילית וניז'ר1921–1958 סודאן הצרפתי1958–1960הרפובליקה הסודאנית1960עצמאות כפדרציית מאלי (יוני-ספטמבר ), רפובליקת מאלי (אחרי 22 בספטמבר)
במחצית השנייה של המאה ה-19 התקדמה ההתפשטות הקולוניאלית הצרפתית בעמק הנהר סנגל, בפיקודו של הקולונל לואי פדרב.
הצרפתים נתקלו בהתנגדות המנהיגים המקומיים, כגון ראש הטוקולורים, אל חאג' עומר טאל, במצור על המבצר מדינה ב-1857, ושל סאמורי טורה.
האזור נשלט על ידי הצרפתים תחת שמות שונים בין 1960-1880.מ-1880 ועד 18 באוגוסט 1890 הוא נקרא "הנהר העילי".
בעקבות צו מ-18 באוגוסט 1890 הקולוניה נקראה "סודאן הצרפתית" והחלה מ-27 באוגוסט 1892 בראשה עמד מושל.
בהתחלה בירתה הייתה העיר קאייס .
אחרי 16 ביוני 1895 היא נכללה באפריקה המערבית הצרפתית.
כיבוש סיקאסו ב-1 במאי 1898 ותפיסתו של סמורי טורה בספטמבר באותה שנה ציינו את סיום ההתנגדות להתבססות הקולוניאליזם הצרפתי באזור.
בצו מ-10 באוקטובר 1899 הופרדו מסודאן הצרפתית אחד-עשר מחוזות דרומיים שהפכו לחלק מהקולוניות שבחוף האוקיינוס האטלנטי - גינאה הצרפתית, חוף השנהב ודהומיי, בעוד שאר המושבה התחלקה לשניים:ניז'ר אמצעית'' וסנגל עילית.''' ב-1900 שני מחוזות לשעבר סופחו אליה מחדש.
בשנת 1902 שטחי המושבה שלא אורגנו כמחוזות צבאיים אוחדו תחת השם סנגמביה וניז'ר (Sénégambie et Niger), שהחל משנת 1904 שינה את שמו לסנגל עילית וניז'ר (Haut Sénégal et Niger).
ב-1924 הושלמה בניית מסילת הברזל בין דקר ובין ניז'ר, שנועדה להוביל סחורות אל נמל דקר.
בשנת 1920 הוצאה וולטה עילית (בורקינה פאסו של ימינו) ממסגרת המושבה "סנגל עלית וניז'ר".
השטח שנשאר חזר בשנים 1946-1920 לשהיקרא "סודאן הצרפתית" עם במקו כעיר בירה.
תפקיד חשוב מילא בניהול המושבה אנרי טראסון דה פוז'ר, שכיהן בשנים 1921-1920 כמושל זמני, וב 26 בפברואר 1924 ל-1931 כמושל קבוע של סודאן הצרפתית.
מקום מושבו היה בארמון קולובה בבמקו.
בשנת 1933 פורקה המושבה וולטה עילית וחלקים ממנה הועברו לסודאן הצרפתית.
עם זאת וולטה עילית הוקמה מחדש ב-1947.
לאחר מלחמת העולם השנייה הועלו דרישות לקבלת עצמאות.
בשנת 1945 נבחר פילי דאבו סיסוקו כחבר בפרלמנט הצרפתי.
בשנת 1946 נוסדה בבמקו השלוחה הסודאנית של מפלגת "ההתכנסות הדמוקרטית האפריקאית" (Rassemblement démocratique africain) בראשותם של ממאדו קונאטה ומודיבו קייטה.
במשאל העם שנערך ב-28 בספטמבר 1958 הצביעו 97% מהבוחרים בסודאן הצרפתית בעד הקמת הרפובליקה הסודאנית.
לאחר שצרפת אימצה חוקה חדשה ב-4 באוקטובר 1958 הצטרפה הרפובליקה הסודאנית לקהילייה הצרפתית תחת השם סודאן הצרפתית וזכתה בניהול עצמי מלא ב-25 בנובמבר 1958.
ב-4 באפריל 1959 יצרה סודאן הצרפתית ברית פדרלית עם סנגל על מנת להקים ישות משותפת: הפדרציה של מאלי.
היא הפכה לעצמאית במסגרת הקהילייה הצרפתית ב-20 ביוני 1960. בעקבות התפרקותה המהירה של הפדרציה של מאלי, הכריז מודיבו קייטה ב-22 בספטמבר 1960 על עצמאות הרפובליקה הסודאנית תחת השם רפובליקת מאלי, שעזבה לאחר מכן את הקהילייה הצרפתית.
בסביבות 1895 חולקה סודאן הצרפתית לשישה מחוזות או "מעגלים" (circles):קאייס, בפולאבה, קיטה, סיגירי, במקו, ניורו
כדי לבסס את שליטתו, קיים הקולוניאליזם הצרפתי במושבות מנגנון ריכוזי מאוד שהשתמש במידה רבה בראשי הקנטונים שהתמנו מקרב ראשי השבטים.
החלוקה המנהלית כללה מחוזות או "מעגלים", נפות וקנטונים המורכבים מכפרים.
עד 1911 הוקמו 17 מחוזות או "מעגלים":קאיס, בפולאבה, קיטה, במקו, ניורו, גומבו, סוקולו, סטדוגו, סיקאסו, סגו, קוטיאלה, סאן, ג'נה, מופטי, איסא-בר או ניאפונקה, בנדיאגארה, וטומבוקטו
בראש המחוזות עמדו מפקדים אזרחיים או צבאיים.
הם היו כפופים למושל המשנה של סודאן הצרפתית שישב בבמקו.
ראשי הנפות היו מנהלים אזרחים אזרחים לרוב.
ראשי הקנטונים היו ילידים ונבחרו מקרב מנהיגי הכפרים שבקנטון.
הילידים גויסו מקרב החיילים האפריקאים ששירתו בצבא הצרפתי.
הם נודעו לשמצה באימה שהטילו על האוכלוסייה.
תוצר חקלאי בסודאן הצרפתית בשנים 1928 ו-1959:
הצרפתים תכננו לפתח גידולים בעזרת השקיה שיספקו מוצרים לצרפת.
בשנים 1928–1939 רוכזו עיקר ההשקעות על ידי "הרשות של ניז'ר" שהגיעו בתקופה זו לכ-4 מיליארד פרנק.
מדיניות זו אפשרה את העלאת הייצוא.
סודוקו אפור לבן הוא תשבץ מספרים על בסיס לוח הסודוקו, שבו מבדילים באמצעות שינוי הרקע של המשבצות בין המשבצות המיועדות לספרות זוגיות ובין המשבצות המיועדות לספרות לא זוגיות.
באותה צורה אפשר להבדיל בין מספרים קטנים ובין מספרים גדולים יותר
במקום הרקע האפור הבהיר אפשר להשתמש ברקע צבעוני בהיר אחר, צהוב, תכלת, ורוד וכדומה, שיבליט את הכתיב הכהה.
יש גם סודוקו אפור לבן חלקי, כשרק חלק מהלוח מופרד למשבצות בעלות גוון שונה ויתר הלוח לא מופרד.
קיימות גם גרסאות כלאיים, של סודוקו אפור לבן עם סודוקו אלכסונים או של סודוקו אפור לבן חלקית עם סודוקות עם סיכומים בצד.
גם תשבצי היפר סודוקו, בהם יש שימוש בצבע רקע נוסף עבור 4 ריבועי המשנה הנוספים, יכול להיחשב לסודוקו אפור לבן.
סודו של וילהלם סטוריץ הוא ספר פנטזיה מאת ז'ול ורן.
הספר עוסק בגרמני אשר יורש מאביו האלכימאי סוד המאפשר לו להפוך לרואה ואינו נראה.
אנרי וידאל, רווק צרפתי בן 33, מקבל מכתב מאחיו מרק וידאל בן ה-28 העובד כצייר בהונגריה (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית).
מרק השתדך עם מריה רודריך היפהפייה, בתו של ד"ר רודריך ההונגרי, והוא מזמין את אחיו להשתתף בחתונתו.
מסעו של אנרי להונגריה כולל תיאור אזורים וערים שהוא רואה בדרכו, וכאשר הוא מגיע להונגריה הוא זוכה לקבלת פנים חמה אצל משפחת רודריך, ומתוודע לאחיה של מריה, האראלאן.
גרמני צעיר בשם וילהלם סטוריץ, אשר בזמנו חיזר אחר מריה, מגיע שוב כד לבקש את ידה, ומשנענה בסירוב מאיים על המשפחה.
סטוריץ הוא בנו של האלכימאי אוטו סטוריץ אשר סופרו בו נפלאות.
על פי מסורת עתיקה בעיר, הולכים מרק ומריה אל המושל כדי לבקש את אישורו לנישואים.
הטקס משובש בידי קול מסתורי אשר שר שיר שנאה בגרמנית.
חוזה הנישואים נמצא קרוע לגזרים, וזר פרחים מתרומם באוויר וגורם לבהלה בקרב המוזמנים.
מפקד המשטרה היינריך סטיפארק חושד בסטוריץ, אולם חיפוש שנערך בביתו לא מעלה ממצאים חשודים פרט לנוזל צהוב מסתורי.
כמה ימים לאחר מכן, לאחר שקיבלו את אישור המושל, מוכנים מרק ומריה להינשא, אולם גם הפעם הורס את הטקס הקול המסתורי.
ההמון הזועם בעיר מצית את ביתו של סטוריץ, חרף מאמצי המשטרה למנוע את המעשה.
מאוחר יותר, במהלך טיול, שומעים אנרי וסטיפארק שיחה בין סטוריץ למשרתו הרמן.
מהשיחה הם מבינים שסטוריץ ירש מאביו סוד להכנת נוזל ההופך אותו לרואה ואינו נראה, ובאמצעות נוזל זה הרס סטוריץ את החתונה.
הם מנסים לתפוס את סטוריץ, אך הוא נעלם.
כאשר הם חוזרים לבית משפחת רודריך, הם מגלים שמריה נעלמה.
על בסיס מידע שנאסף מהשיחה ששמעו, הולכים אנרי וחבריו אל ביתו של סטוריץ, ואחיה של מריה הארלאן מנהל דו-קרב נגד סטוריץ הבלתי נראה.
אנרי מנסה למנוע ממנו להרוג את סטוריץ כדי שיוכלו לשמוע ממנו היכן מריה, אולם נכשל בכך.
סטוריץ נהרג, וגופתו הופכת שוב לנראית.
כאשר הם חוזרים הביתה, הם מגלים שמריה כלל לא נחטפה.
היא הושארה במיטתה אולם סטוריץ הפך אותה לבלתי נראית.
מריה ומרק משלימים עם המצב, ונישאים חרף העובדה שמריה אינה נראית.
אנרי חוזר לצרפת, ושם עולה בו המחשבה שאולי דם הוא התרופה להיעלמות, ולכן גופתו של סטוריץ חזרה להיות נראית לאחר שאיבדה הרבה דם.
כאשר הוא שומע שמריה בהריון ועומדת ללדת, הוא דואג שבלידה יצא יותר דם מהרגיל, וכך מריה חוזרת להיות נראית.
סודו של הרבי הוא ספר עיון ביוגרפי על רבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד שכתב ד"ר יחיאל הררי, בהוצאת ידיעות ספרים ב-2013.
הספר נמכר בכ-20 אלף עותקים, הגיע למקום הראשון בקטגוריית "עיון" במוסף "ספרים" של "הארץ" ושהה מספר שבועות בשלושת המקומות הראשונים ברשימות רבי המכר.
המחבר מגדיר את מטרת הספר "לחשוף מי הוא הרבי בעיני מאמיניו, ומי היה באמת".
הררי מציג בספר את הביוגרפיה של הרבי והשפעתו, וכן את תורתו במגוון תחומים.
הספר מוערך על ידי חסידי חב"ד כאותנטי ואף נמכר ביריד החסידות של ארגון מעיינותיך.
סודובה מריאמפולה (בליטאית: Futbolo Klubas Sūduva) הוא מועדון כדורגל ליטאי מהעיר מריאמפולה.
המועדון זכה 3 פעמים באליפות המדינה בעונות 2017, 2018, 2019 זכה פעמיים בגביע הלאומי בעונות 2006 ו-2009 ופעם אחת בסופרקאפ הליטאי (2009).
מאז 2003, המועדון שוב משחק בליגה הבכירה תוך שהוא הופך עד סוף העשור הראשון של המאה ה-21, לאחד ממועדוני הכדורגל המובילים בליטא.
מאז 2005 "סודובה" שמרה על מקומה בחלקה העליון של טבלת האליפות וזכתה גם בגביע הלאומי.
בשנים האחרונות, "סודובה" משתתפת קבועה במפעלים האירופיים, אך עדיין לא מצליחה להתגבר על המשוכה של שלבי המוקדמות.
בעונת 2017 זכתה לראשונה בתולדותיה באליפות ליגת העל הליטאית ושחזרה את ההישג בשנת 2018 ו-2019.
הישגים לפי עונה (מאז 2003)
מקום ראשון מקום שני מקום שלישי
סודאן משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער סודאני לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער הסודאנים היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של סודאן למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שמונה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט.
ספורטאי המשלחת הגיעו להישגים בענף האתלטיקה וסיימו במקום הרביעי בריצת 400 מטר נערים ובמקום החמישי בריצת 2000 מטר מכשולים נערים ומקום תשיעי בגמר ריצת 1000 מטר נערים.
בענף החתירה ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים וסיימו במקומות האחרונים.
המשלחת מנתה חמישה ספורטאים שהתחרו בענף האתלטיקה.
סודה בנת זמעה הייתה אחת מנשותיו של הנביא מוחמד.
סודה בנת זמעה הייתה אחת הנשים הראשונות שהיגרו לחבש למען האסלאם.
היסטוריונים מוסלמים מתארים אותה כאישה גבוהה בעלת עור כהה.
על פי המסורת האסלאמית, היגרה סודה עם בעלה לחבש בעת ההג'רה, ולאחר חזרתם למכה נפטר בעלה, ומוחמד הציעה לה נישואים דרך שליח.
השליח הגיע אליה ושאל אותה "סוד, את רוצה לקבל את ברכתו הגדולה של אללה?", והיא שאלה "מה זה?" והוא אמר "שליח האלוהים מציע לך נישואים".
היא אמרה לו שתשמח, והפנתה אותו לאביה כדי לבקש רשות.
האב הסכים, והחתונה התקיימה בחודש הרמדאן, מספר חודשים לאחר פטירתה של ח'דיג'ה.
סודאן האנגלו-מצרית הייתה מדינת חסות משותפת של הממלכה המאוחדת ומצרים בצפון אפריקה בין השנים 1899–1956, אך בפועל מדינת החסות הייתה בשליטה בריטית מלאה ומצרים קיבלה השפעה במקרים ספציפיים.
סודאן האנגלו-מצרית קיבלה עצמאות ב-1956, משנת 2011 פוצלה סודאן לסודאן ולדרום סודאן.
בין השנים 1914–1922, הסולטנות מצרים וסודאן, היו רשמית חלק מהאימפריה הבריטית.
לאחר עצמאות מצרים בשנת 1922, בריטניה קיבלה בהדרגה שליטה רבה יותר במדינת החסות המשותפת, והוציאה את מצרים מסודאן כמעט לחלוטין עד שנת 1924. חוסר שביעות הרצון הגובר של מצרים מהסדר זה הגיע לשיאו לאחר מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952.
ב-1 בינואר 1956, מצרים ובריטניה ויתרו על סודאן והעניקו לה את עצמאותה.
בשנת 1820, צבאו של מוחמד עלי, בפיקודו של בנו אסמאעיל, כבש את סודאן.
לסודאן היה קשרים לשוניים, תרבותיים, דתיים וכלכליים עם מצרים, והייתה תחת אותה ממשלה בתקופות שונות ולסירוגין מאז תקופת הפרעונים.
מוחמד עלי נקט באגרסיביות של הרחבת כוחו בניסיון להחליף את האימפריה העות'מאנית.
עם פתיחת תעלת סואץ בשנת 1869, חשיבותה הכלכלית והאסטרטגית של סודאן גדלה, ומשכה את תשומת הלב של הממלכה המאוחדת.
עשר שנים מאוחר יותר בשנת 1879, כתוצאה מהחוב שצברה ממשלת מצרים לממלכה המאוחדת התפטר איסמעיל פאשא והוחלף על ידי בנו תאופיק פאשא.
אופן עלייתו של תאופיק הכעיסה מאוד את המצרים ואת הסודאנים אשר בסופו של דבר הגיע למרד העוראבי.
עם ניצחונו במרד, פנה תאופיק בבקשה לסיוע בריטי.
בשנת 1882, על פי בקשתו של תאופיק, הפציצו הבריטים את אלכסנדריה, נמל הים העיקרי של מצרים וסודאן, ופלשו לאחר מכן למצרים.
הסכמתו של תאופיק לכיבוש הבריטי כמחיר להבטחת השלטון נתעבה עמוקות על ידי רבים ברחבי מצרים וסודאן.
הנוכחות הצבאית הבריטית בסודאן הייתה מוגבלת יחסית ובסופו של דבר פרץ מרד.
המרד היה בראשות המנהיג הדתי הסודאני מוחמד אחמד.
מוחמד רצה לא רק לגרש את הבריטים, אלא להפיל את המלוכה, שנראתה כחילונית ונטייה מערבית, ולהחליפה בממשלה איסלאמית.
המרד הגיע לשיאו בנפילת ח'רטום ובמותו שלהגנרל הבריטי צ'ארלס גורדון בשנת 1885. כוחותיו של תאופיק וכוחות בריטניה נסוגו כמעט מכל סודאן, בעוד מוחמד הקים מדינה תיאוקרטית בסודאן.
ממשלתו הדתית של מוחמד הטילה חוקים אסלאמיים מסורתיים על סודאן והדגישה את הצורך להמשיך במאבק החמוש עד שהבריטים גורשו לחלוטין מהמדינה.
מוחמד נפטר שישה חודשים לאחר נפילתה של חרטום, יורשו עבדאללהי אבן מוחמד, פלש לאתיופיה בשנת 1887 וחדר עד העיר גונדר.
פלישה זו הופסקה על ידי כוחותיו של תאופיק, ואחריה הובלה נסיגה מאתיופיה.
בשנים 1885–1898, קרסה אוכלוסיית סודאן משמונה לשלושה מיליון איש בגלל מלחמות, רעב, מחלות ורדיפות.
לאחר סדרה של תבוסות הבריטים החליטו לחדש את השליטה בסודאן.
בהנהגת כוח מצרי-בריטי משותף, אשר הוביל הוריישו קיצ'נר.
לאחר הקרבות הושג הסכם בשנת 1899 הקובע את השלטון האנגלי-מצרי, לפיו סודאן אמורה להיות מנוהלת על ידי מושל כללי שמונה על ידי מצרים בהסכמת בריטניה.
בעקבות מדיניות של הפרד ומשול, החלו הבריטים לחתור תחת שלטונו של מוחמד עלי.
הבריטים היו נחושים להחמיר את ההבדלים והחיכוכים בין הקבוצות האתניות השונות הרבות בסודאן באמצעות מדיניות הפרד ומשול.
משנת 1924 ואילך, חילקו הבריטים את סודאן לשתי טריטוריות: אזור צפון, אשר שם נמצאו דוברי ערבית ומאמינים מוסלמים, ואזור דרום ששם היו בעיקר מאמינים נוצריים.
גם כאשר הבריטים סיימו את כיבוש מצרים בשנת 1936 (למעט תעלת סואץ), הם שמרו על כוחותיהם בסודאן.
ממשלת מצרים, הכריזה שוב ושוב על ביטול ההסכם, והכריזו כי הנוכחות הבריטית בסודאן היא בלתי חוקית, והתעקשו על הכרה בריטית מלאה על המלך פארוק כ"מלך מצרים וסודאן".
מהפכת הקצינים החופשיים היא זו שהניעה את סדרת האירועים שתסיים בסופו של דבר את הכיבוש הבריטי והמצרי בסודאן.
לאחר שבוטלה המלוכה במצרים בשנת 1953, מנהיגי מצרים החדשים, מוחמד נגיב וגמאל עבד אל נאצר, האמינו שהדרך היחידה לשים קץ לשליטה הבריטית בסודאן היא שמצרים עצמה תנטוש רשמית את ריבונותה על סודאן, מכיוון שתביעתם של הבריטים לשליטה בסודאן הייתה תלויה בריבונות מצרית, המהפכנים ידעו שזה יחייב את בריטניה לסגת.
בשנת 1943 הוקמה מועצה מייעצת בצפון סודאן שהביאה רמת שלטון עצמי למחוזות הצפוניים של סודאן.
בכנס שהתקיים בג'ובה בשנת 1947 הוחלט לשלב את הנהלת המחוזות הדרומיות עם אלה של הצפון.
בפברואר 1953 הושג הסכם בין מצרים, הממלכה המאוחדת ונציגים פוליטיים סודאנים למעבר משלטון משותף לשלטון עצמי.
סודאן קיבלה שלטון עצמי במרץ 1953 ואסמאעיל אל-אזהרי הפך לשר הראשי בשנת 1954.
באוקטובר 1954 חתמו ממשלות מצרים ובריטניה על אמנה שתעניק עצמאות לסודאן ב-1 בינואר 1956. סודאן הפכה למדינה ריבונית עצמאית לאחר כמעט 136 שנה תחת שלטון מצרים ועוד 56 שנה תחת כיבוש בריטי.
סודאן האנגלו-מצרית חולקה לשמונה מחוזות, שמונה המחוזות היו: הנילוס הכחול, דארפור, אקווטוריה, קסלה, ח'רטום, כורדופן, הצפון והנילוס העליון הגדול.
בשנת 1948, מחוז בחר אל-ע'זאל התפצל ממחוז אקווטריה.
רשימת מושלי סודאן לפני עצמאות
סודות בית השמפניה הוא רומן היסטורי שנכתב על ידי קריסטין הרמל, הספר יצא לאור בספטמבר 2020 ב"הוצאת הכורסא".
הסיפור נע בין אמריקה בת זמננו לצרפת הכבושה בחבל שמפאן הציורי שבו בימים כתיקונם עסוקים בני המקום בייצור יינות מיוחדים.
הרומן בנוי כסיפור בתוך סיפור ומדבר על אהבה, חברות, נאמנות והקרבה עצמית ומלחמה.
העלילה מתרחשת כסיפור בתוך סיפור: הסיפור החיצוני מתרחש ב-2019. אוליביה קנט מניו יורק מגיעה לצרפת בעקבות סבתה הקשישה מיד לאחר שהתגרשה מבעלה.
הסיפור החיצוני מתאר את מסלולן של שתי הנשים מניו-יורק לפריז ומשם לעיירה ריימס שבצרפת ובמקביל מספר על התהליך הרגשי שעוברות השתיים עד להשלמה עצמית ולהבנה מה זו אהבה אמיתית.
הסיפור הפנימי מתרחש בשנים 1940–1945, תקופת מלחמת העולם השנייה: אינס ומישל שובו מגלים שהשנים הראשונות כזוג נשוי לא קלות הכלל, בעיקר בזמן שהגרמנים פולשים לצרפת.
מישל חובר לתנועת הרזיסטנס (תנועת ההתנגדות הצרפתית לממשל ולנאציזם בשנים אלו) ומשקיע בה את רוב זמנו.
במקביל הוא מנהל רומן עם סלין לורן, אשתו של השותף של מישל לעבודה והיינן הראשי שלו, תיאו לורן.
בעקבות רומן זה סלין נכנסת להריון ויולדת את בנם דוד.
יחסיה של אינס עם מישל הולכים ומתרופפים, ואינס מרגישה אבודה במסגרת המשפחתית.
בעקבות כך עושה טעויות שתצטער עליהן כל חייה.
היא הופכת להיות הפילגש של נציג גרמני חשוב בממשלה ומסכנת את חבריה בכך שתפלוט בטעות פרט על התנועה או על הזהות היהודית של סלין.
בהמשך מנסה לחפות על האחוזה שלהם ובעיקר על מישל, סלין ותיאו בכך שמצטרפת לתנועת ההתנגדות בדרום צרפת ומגדלת את בנם של סלין ומישל עד שמגיעה להשלמה עצמית.
אינס שובו: אשתו הטרייה של מישל שובו, פזיזה, חמומת מוח ולעיתים בעקבות הנסיבות מרגישה לבד בעולם ,אך בהמשך הספר מתגלה גם כבעלת לב טוב ורחמנית.
מישל שובו: בעלה הטרי של אינס שובו, בעל אחוזת שובו, חבר בארגון הרזיסטנס ומאהבה של סלין לורן.
המלחמה הפכה אותו לאדם מתבודד ופזיז
תיאו לורן: בעלה של סלין לורן, היינן הראשי באחוזת שובו
סלין לורן: אשתו של תיאו לורן, המאהבת של מישל שובו, סלין יהודייה והמצב שהיא נמצאת בו הופך אותה לבן אדם מאוד לחוץ ומפוחד, אבל מישל נותן לה רגעים של שלווה
אדית תיירי: חברתה הטובה של אינס שובו, חברה בארגון הרזיסטנס, אשתו של אדואר תיירי, אחראית ולוחמת אמיצה
אדואר תיירי: בעלה של אדית תיירי, בעל ה"בראסרי מולן", חבר בארגון הרזיסטנס
אוליביה קנט: נכדתה של אדית תיירי, מדוכאת בעקבות גירושיה מבעלה
ז'וליאן כהן: עורך הדין של אחוזת שובו, נכדו של סמואל כהן
סמואל כהן: סבו של ז'וליאן כהן, חברה הטוב של אדית תיירי
חלקו העיקרי של הספר עוסק במלחמת העולם השנייה בשנים 1940 עד 1945 בצרפת.
הרקע ההיסטורי של הספר הוא תקופת השואה בצפון צרפת בחבל שמפאן- ארדן ועל תנועת הרזיסטנס.
במאי 1940 נכנעה צרפת לגרמנים לאחר קרב מהיר וקצר, חודש לאחר מכן חולקה צרפת לשניים:
הצפון, "האזור הכבוש", היה נתון תחת שלטון צבאי גרמני
הדרום, "האזור החופשי", היה תחת שליטתה של ממשלת וישי (הממשלה הצרפתית ששיתפה פעולה עם המדינות שלחמו נגד בעלות הברית), ברשות המרשל פטן.
ההחרפה בחקיקה ובמדיניות האנטי-יהודית באה לידי ביטוי בצפון בעיקר ובכוונה תחילה כנגד יהודים זרים, אלה שאינם יזראליטים (יהודים שהוריהם אינם אזרחי צרפת).
בעקבות הידרדרות המצב באזור הכבוש, יהודים רבים ברחו לדרום.
כבר בשנת 1942 נעצרו וגורשו יהודים זרים וותיקים.
העדויות ומראות הזוועה של המעצרים והגירושים הגיעו לציבור הצרפתי והתקבלו בזעזוע, ותגובתו של הציבור אפשרה את הרחבת פעולות הרזיסטנס.
תנועת הרזיסטנס, תנועת ההתנגדות בצרפת, נולדה כתגובת נגד לכיבוש הגרמני בשנת 1940. היא הייתה קבוצה קטנה, אשר האמינה שיש להתנגד לכיבוש הגרמני.
בראשיתה, עיקר פעולתה של המחתרת הייתה הפצת עיתונים מחתרתיים.
משנת 1941 צמחה המחתרת בצרפת לממדים רחבים והפכה לתופעה.
היא תרמה רבות בשחרור צרפת מהנאצים.
הספר עוסק בחלק הצפוני של תנועת הרזיסטנס שנמצאת בחבל שמפאן שנמצא בצפון צרפת:
תנועת ההתנגדות בצפון – האזור הכבוש
התנועה המוכרת ביותר שגם הוכרה על ידי השלטון היא "רחוב מרלו" ע"ש הרחוב בו התאגדו חברי התנועה, תנועה זו פעלה בעיקר בהצלת והסתרת ילדים יהודים, מאמציה התרכזו בעזרה סוציאלית, במטבחי תמחוי ובמרפאות.
בקיץ 1943 הגיעו אנשי קבוצה יהודית קומוניסטית לחזק את המחתרת הקומוניסטית בצפון.
כמו בכל צרפת גם המחתרת בצפון סבלה מאבדות, ויהודים שהיו חברים בה גורשו למזרח אירופה.
מבקרי הספר כתבו שהספר מקסים.
הוא נכתב על פי מחקר אישי של הסופרת המבוסס על סיפורם האישי של תושבי חבל שמפאן בצרפת, הם הדגישו שהספר כתוב בצורה עדינה אך מדויקת על יחסי אהבה של זוגות צעירים בתקופת מלחמת העולם השנייה, ואיך ברגעי משבר תכונות כמו חברות ונאמנות עומדות במבחן.
כמו כן, הסופרת מתארת את האומץ של תושבי המקום לעמוד ולהילחם נגד הנאצים.
הקוראים אהבו במיוחד את ההשפעה של החלטה גורלית אחת פזיזה על העתיד של חיים שלמים של מספר אנשים, ולרוב הם סיכמו שהסיפור מטלטל ומרגש עם המון תקווה.
סודוקו אלכסונים, המכונה גם סודוקו X, הוא וריאנט של סודוקו, המתאפיין בכך שבנוסף לכללים הרגילים של סודוקו, שני האלכסונים הגדולים בלוח הסודוקו מסומנים וכוללים, כל אחד מהם לחוד, את כל הספרות מ-1 עד 9, כל אחת פעם אחת.
ניתן לסמן את האלכסונים בצורות שונות, עם צבע רקע שונה, כמו בתמונה או סימון מעובה של משבצות האלכסונים או קווים המסמנים אותם, אין חובה לסימון אחד מסוים.
חובת האלכסונים מכבידה על מחברי הסודוקו ומספקת רמזים נוספים לפותרים.
בדרך כלל בסודוקו אלכסונים, כדי לא להקל יותר מדי על הפותרים, קטן מספר הספרות הנתונות מראש, יחסית לסודוקו רגיל.
יש שילובים רבים של סודוקו אלכסונים עם וריאנטים אחרים של סודוקו, למשל: שילוב של סודוקו אפור לבן עם סודוקו אלכסונים או שילוב של היפר סודוקו עם סודוקו אלכסונים או שילוב של סודוקו מצולעים עם סודוקו אלכסונים ועוד.
סודוקו מצולעים הוא וריאנט של סודוקו, שבו החלוקה המשנית למתחמים בני תשע משבצות, אינה בהכרח בצורה ריבועית.
הצורה הכללית של הלוח בסודוקו מצולעים יכולה לשמור על סימטריה, אך לא חייבת.
את סודוקו מצולעים פותרים באותה דרך כמו סודוקו רגיל, תוך ניצול ההזדמנויות, שהצורות המיוחדות יוצרות.
אפשר לייצור ולפתור גם סודוקו מצולעים בלוחות קטנים או גדולים מהלוח הסטנדרטי של 9*9 משבצות.
אפשר לשלב סודוקו מצולעים עם סודוקו אלכסונים ולקבל סודוקו שעונה לכללים של שני סוגי הסודוקו.
סודוקו מצולעים עם סיכומים בצד
בסודוקו מצולעים עם סיכומים בצד הסיכומים הם סיכומי הספרות של אותה שורה או אותו טור, עד הקו המעובה הראשון.
אלה רמזים המקילים על מציאת הספרות שיש להציב בכל משבצת.
סודוקו השוואתי הוא וריאנט סודוקו בו משתמשים בלוח הסודוקו הרגיל ובחוקי סודוקו הרגילים ובנוסף לכך מציבים בין כל שתי משבצות, במאונך ובמאוזן, חוץ מהמיקומים על הקווים המעובים, סימנים המצביעים איזה משני המספרים השכנים גדול יותר או קטן יותר.
הסימנים הם בצורת ראש חץ או משהו דומה, כשהחלק הרחב פונה אל הספרה הגדולה יותר והחלק הצר אל הספרה הקטנה יותר.
השוואת הגדלים מספקת רמזים חשובים לגבי המספרים, שיכולים לאכלס את המשבצות השונות, לכן זה מקל על הפותרים וכדי לא להקל יתר על המידה, מספקים פחות מספרים בלוח הנתון.
סודוקו סקוטי, המכונה גם סודוקו ארגייל, הוא סודוקו רגיל בתוספת רשת אלכסונים, שלא כוללת את שני האלכסונים הגדולים, בני ה-9 משבצות.
צורת רשת האלכסונים מזכירה את דוגמת הסריגה ארגייל, האופיינית לשבט קמפבל מארגייל שבמערב סקוטלנד ומכאן המקור לשמו של סודוקו זה.
בסודוקו סקוטי פועלים לפי כללי הסודוקו הרגיל ובנוסף להם על פני כל אחד מהאלכסונים המסומנים לא תיתכן חזרה על אותה ספרה.
סודוקו חלונות, הקרוי גם וינדוקו (בלועזית: windoku), הוא וריאנט של סודוקו, שבו, בנוסף לתשעת הריבועים הכוללים 9 משבצות כל אחד, יש תיחומים נוספים בני 9 משבצות, אחד או יותר, הנבדלים באמצעות צבע הרקע שלהם החופפים חלקית עם מתחמי המשנה האחרים.
חלון נוסף יכול לכלול שטח רציף של תשע משבצות, אך גם תשע משבצות נפרדות המאוחדות על ידי צבע רקע אחיד ונבדל.
בסודוקו חלונות תקפים חוקי הסודוקו הרגילים ובנוסף להם, גם בחלונות הנוספים צריכים להיות כל תשע הספרות, מ-1 עד 9, בכל חלון בנפרד ומבלי שספרה תחזור על עצמה.
סוג פופולרי במיוחד של סודוקו חלונות הומצא על ידי פיטר ריטמייסטר ונושא את השם היפר סודוקו.
היפר סודוקו מכיל ארבעה חלונות מרובעים הנבדלים באמצעות צבע רקע שונה, בדרך כלל אפור בהיר.
סודוקו שכנים הוא וריאנט של סודוקו המוסיף לעולם הסודוקו את אלמנט השכנות על ציר המספרים.
בסודוקו שכנים מסמנים על הלוח כל מקרה שבו יש שכנות בין ספרות סמוכות על ציר המספרים.
כל מספר, פרט למספרים 1 ו-9, יש לו שני שכנים על ציר המספרים, למשל, למספר 5 שכנים המספרים 4 ו-6 - למספרים 1 ו-9 יש רק שכן אחד לכל אחד מהם.
סימון השכנות על לוח הסודוקו נותן לפותרים רמזים נוספים וגם היעדרם של הסימונים מהווה רמז לאיזה מספרים לא באים בחשבון.
סודוקו ללא שכנים הוא וריאנט של סודוקו המבוסס על הכרת ציר המספרים ושימוש בו.
בסודוקו ללא שכנים, בנוסף לכללי הסודוקו הרגילים, יש איסור להציב במשבצות שכנות, במאוזן או במאונך, מספרים עוקבים על ציר המספרים.
במשבצות שכנות באלכסון אין איסור.
האיסור מהווה רמז רב חשיבות לגבי אפשרויות להצבת המספרים במשבצות השונות.
סודוקו תאומים סיאמיים או סודוקו רב לוחות הוא שילוב של כמה לוחות סודוקו, שניים, שלושה או יותר, בצורה כזאת שלכל לוח יש שטח משותף עם לפחות עוד לוח אחד.
ייתכנו גם מצבים של שטח משותף ליותר משני לוחות.
סודוקו סמוראי הוא סוג של סודוקו תאומים סיאמיים בן חמישה לוחות סודוקו מחוברים ביניהם.
תצורתו של סודוקו זה מזכירה ויזואלית את מראו של לוחם סמוראי לבוש מסורתית ומכאן שמו של הווריאנט.
גם בסודוקו סמוראי פועלים על פי חוקי סודוקו תאומים סיאמיים וגם בו יכולים להיות כל הלוחות מאותו סוג או מווריאנטים שונים.
כך, משנת 1885 שמרה ממשלת המהדיסטית על ריבונות ושליטה בשטחי סודאן עד שקיומה הופסק על ידי הכוחות האנגלו-מצריים ב-1898.
מוחמד אחמד אל-מהדי גייס את תושבי סודאן למה שהכריז על ג'יהאד נגד הממשל שבסיסו היה בח'רטום, שנשלט על ידי מצרים וטורקים.
ממשלת ח'רטום ביטלה בתחילה את המהפכה של המהדי; הוא הביס שתי משלחות שנשלחו ללכוד אותו במהלך אותה שנה.
כוחו של המהדי גבר, וקריאה שלו התפשטה ברחבי סודאן, כאשר תנועתו נודעה בשם האנצאר.
באותה תקופה פרץ במצרים מרד עוראבי, כאשר הבריטים כבשו את המדינה ב-1882. בריטניה מינתה את צ'ארלס גורדון לגנרל - מושל סודאן.
חודשים לאחר הגעתו לח'רטום ולאחר מספר קרבות עם המורדים המהדיים, כבשו כוחות המהדיסטים את חרטום, וגורדון נהרג בארמונו.
המהדי לא חי זמן רב לאחר הניצחון הזה, ויורשו עבדאללהי אבן מוחמד חיזק את המדינה החדשה, עם מערכות מנהליות ושפיטה המבוססות על פרשנותן של החוק האסלאמי.
הנוצרים הקופטים שהיוו חלק ניכר מאוכלוסיית המדינה, נאלצו להתאסלם.
כלכלתה של סודאן נהרסה במהלך המלחמה המהדית ורעב, מלחמה ומחלות הפחיתו את האוכלוסייה ביותר ממחצית.
מוחמד אחמד אל-מהדי הכריז על כל האנשים שלא קיבלו אותו בתור המהדי המיוחל ככופרים (כאפר), הורה להרוג אותם ולקחו את נשותיהם ורכושם.
הבריטים כבשו מחדש את סודאן ב-1898, ולאחר מכן שלטו בה באופן עקרוני כשלטון משותף עם מצרים אך בפועל כמושבה.
עם זאת, שרידי המדינה המהדיסטית החזיקו מעמד בדארפור עד 1909.
מתחילת המאה ה-19 החלה מצרים לכבוש את סודאן והכניעה אותה כמקור למשאבים אנושיים וחומריים.
תקופה זו נודעה מקומית בתור סודאן הטורקו-מצרית, כלומר השלטון ה"טורקי" על ידי איילט ואחר כך ח'דיוות מצרים.
השם היה מעט שגוי: המצרים גייסו סודאנים מקומיים לתפקידים רשמיים בהתחלה ברמה נמוכה, ואחר כך די בכירה.
השליטה המצרית שילבה את סודאן ברשתות מסחריות גלובליות, אבל הקשרים הטרנס-ים תיכוניים של מצרים הוכחו כחרב פיפיות.
ב-1869 נפתחה תעלת סואץ והפכה במהרה לחבל הצלה כלכלי מרכזי של האימפריה הבריטית בהודו ובמזרח הרחוק.
כדי להגן על נתיב המים הזה, בריטניה חיפשה תפקיד גדול יותר בענייני מצרים.
בשנת 1873 תמכה אפוא ממשלת בריטניה בתוכנית לפיה ועדת חוב אנגלו-צרפתית לקחה על עצמה את האחריות לניהול העניינים הפיסקאליים של מצרים.
כדי לפייס את הוועדה, אפשרו המצרים למיסיונרים נוצרים להסתובב ברחבי סודאן.
בינתיים, ח'דיו איסמעיל מינה את הבריטי צ'ארלס ג'ורג' גורדון כמושל הכללי של סודאן.
המחויבות של גורדון (והבריטים בכללית) לביטול העבדות התנגדה באופן מוחלט לכלכלה הסודאנית המסורתית, שעמדה במרכזה של סחר העבדים כעת, כאשר מקורות השנהב מוצו.
ועדת החוב אילצה בסופו של דבר את הח'דיו להתפטר בשנת 1877 עבור בנו המקובל יותר מבחינה פוליטית, תאופיק (שלט בין השנים 1877–1892).
בשנת 1879, מצרים נקלעה לתוהו ובוהו של מרד עוראבי, וזמן קצר לאחר מכן התפטר גורדון.
יורשיו איבדו שליטה מקהיר, וחוסר שביעות הרצון הסודאנית גדלה במהירות.
סחר העבדים הבלתי חוקי התחדש, אם כי לא מספיק כדי לספק את הסוחרים שגורדון גרם להם לפשוט את הרגל.
צבא סודאן סבל ממחסור במשאבים, וחיילים מובטלים מיחידות מפורקות הטרידו עיירות חיל מצב.
גובי מיסים הגדילו באופן שרירותי את המיסוי.
באווירה בעייתית זו, הגיח מוחמד אחמד אבן סייד עבדאללה, ששילב כריזמה אישית עם שליחות דתית ופוליטית, נחוש לגרש את הטורקים ולהחזיר את האסלאם לטהרתו המקורית.
בנו של בונה סירות מדונגולה, מוחמד אחמד הפך לתלמידו של מוחמד א-שריף, ראש המסדר הסופי של סמנייה.
מאוחר יותר, כשייח' מהמסדר, בילה מוחמד אחמד מספר שנים בהסתגרות וזכה למוניטין של מיסטיקן ומורה.
בשנת 1881, מוחמד אחמד הכריז על עצמו כמהדי ("הצפוי").
כמה מחסידיו המסורים ביותר ראו בו השראה ישירה מאללה.
הוא רצה שהמוסלמים יחזרו על הקוראן והחדית' כמקורות היסוד של האסלאם, ויצרו חברה צודקת.
בהתייחס ספציפית לסודאן, הוא טען שהעוני שלה הוא סגולה והוקיע את העושר והמותרות העולמיים.
עבור מוחמד אחמד, מצרים הייתה דוגמה לעושר שהוביל להתנהגות מרושעת.
קריאותיו של מוחמד אחמד להתקוממות מצאו משיכה רבה בקרב הקהילות העניות ביותר לאורך הנילוס, שכן הן שילבו אג'נדה לאומנית ואנטי-מצרית עם ודאות דתית פונדמנטליסטית.
גם לאחר שהמהדי הכריז על ג'יהאד, או מלחמת קודש, נגד המצרים, ח'רטום דחתה אותו כקנאי דתי.
ממשלת מצרים הקדישה יותר תשומת לב כאשר להטו הדתי פנה להוקעת גובי מיסים.
כדי להימנע ממעצר, המהדי וקבוצת חסידיו, האנצאר, ערכו צעדה ארוכה לכורדופן, שם הוא צבר מספר רב של מתגייסים, במיוחד מהבגארה.
ממקום מקלט באזור, הוא כתב פניות לשיח'ים של המסדרים הדתיים וזכה לתמיכה אקטיבית או הבטחות נייטרליות מכולם פרט לחתמיה הפרו-מצרית.
סוחרים ושבטים ערביים שהיו תלויים בסחר בעבדים הגיבו גם הם, יחד עם האנדואה בז'ה, שגויסו אל המהדי על ידי קפטן אנצאר, עות'מאן דיגנה.
המדיניות החדשה של אחמד תפקדה כמדינת ג'יהאד, המתנהלת כמו מחנה צבאי.
המהדייה השוותה את אזרחיה הגברים בסגפנות טוטליטרית, תוך שחייבה ג'יבה קהילתית; והדירו בתוקף נשים מכל המרחב הציבורי.
המהדי פיזר את כל הפיקה, והתעקש על המשמעות המילולית של הקוראן.
בתי המשפט השרעיים אכפו את החוק האסלאמי ואת מצוות המהדי, שהיו בעלות תוקף של חוק.
צופה בן התקופה מטעם מוחמד א-סאנוסי תיארה את הארץ כ"ארץ בוערת, גוססת וסוחפת מוות".
בתחילת 1882, האנצאר, חמושים בחניתות וחרבות, הכריעו כוח מצרי בפיקוד בריטי של 7,000 איש לא הרחק מאל עובייד ותפסו את רוביהם, תותחי השדה והתחמושת שלהם.
המהדי עקבו אחר הניצחון הזה על ידי הנחת מצור על אל עובייד והרעיב אותו לכניעה לאחר ארבעה חודשים.
האנסצאר, 30,000 איש, הביסו אז כוח סיוע מצרי בן 8,000 איש בשייקאן.
בפעולות אלה, האנצאר התגבר על סלידה מוקדמת יותר משימוש בכלי נשק אירופיים (רובים).
ממערב, המרד המהדיסטי הצליח לסמוך על תנועות ההתנגדות הקיימות.
השלטון הטורקי בדרפור התרעם על ידי המקומיים, וכמה מורדים כבר החלו במרידות.
מורדי באגרה בפיקודו של ראש ריזיגאט מדיבו (מדיבבו עלי) התחייבו בפני המהדי וצרו על המושל הכללי של דארפור, רודולף קרל פון זלאטין, אוסטרי בשירות הח'דיו, בדארה.
דת הד'ימי של סלאטין כבר דיכאה את המורל בקרב אנשיו, והסגן הראשי שלו התחתן עם קרוב משפחה עם המהדי.
זלאטין נלכד ב-1883, ובעקבות כך הצטרפו שבטים דארפורים נוספים למהפכנים.
עד מהרה השתלטו הכוחות המהדיסטיים על רוב שטחי דארפור.
בתחילה, החלפת המשטר הייתה פופולרית מאוד בדארפור.
ההצלחה הצבאית העקבית של המהדייה גם סייעה לבסס את כוחו של אחמד.
בעקבות הקרב בשייקאן, הוא הורה לכל הפקודות הסופית שבשליטתו להתפרק, פן יחלקו את האנצאר אידאולוגית.
התקדמות האנצאר וההאדנדובה במזרח סיכנה את התקשורת עם מצרים ואיימה לנתק כוחות מצב בח'רטום, קסאלה, סנאר וסואקין ובדרום.
כדי לא להיגרר להתערבות צבאית יקרה, ממשלת בריטניה הורתה על נסיגה מצרית מסודאן.
גורדון, שקיבל מינוי מחדש כמושל הכללי, דאג לפקח על פינוי החיילים והפקידים המצרים וכל הזרים מסודאן.
לאחר שהגיע לח'רטום בפברואר 1884, החליט גורדון עד מהרה שאינו יכול לחלץ את כוחות המצב, וקרא לתגבורת.
ממשלת בריטניה סירבה שוב ושוב לספק אותם, אך גורדון לא ציית לפקודות, התכונן למצור, ובסופו של דבר התמיכה העממית הבריטית אילצה את ראש הממשלה גלדסטון לגייס כוח סיוע בפיקודו של הלורד גרנט ג'וזף וולסלי.
הכוח הגיע מאוחר מדי: החיילים הראשונים בספינת קיטור הגיעו לח'רטום ב-28 בינואר 1885, וגילו שהעיירה נפלה יומיים קודם לכן.
האנצאר חיכו לשיטפון הנילוס לפני שתקפו בסירות את גישת הנהר המוגנת בצורה גרועה לחרטום, שחטו את חיל המצב, הרגו את גורדון ומסרו את ראשו לאוהל המהדי.
קאסלה וסנאר נפלו זמן קצר לאחר מכן, ועד סוף 1885, האנצאר החלו לנוע לאזור הדרומי.
בסודאן כולה נותרו בידיים אנגלו-מצריות רק סוואקין, מתוגברת בכוחות צבא הודו, וואדי חלפה בגבול הצפוני.
המהדיסטים הרסו את ח'רטום העות'מאנית, ובנו בירה חדשה מעבר לנהר באומדורמאן.
כל המבנים נהרסו ונבזזו; כאשר הבריטים בנו מחדש את העיירה 15 שנים מאוחר יותר, לא נותרה אדריכלות בסגנון עות'מאני.
העושר החדש שנתפס אולי חולל שינוי בסטנדרטים של התנהגות מהדיסטיים: לפי אויביו, "בפומבי [המהדי] המשיך לדרבן מתינות בחסידיו, אבל בפרטיות הוא התמכר לחושניות הטורקית".
ייתכן שחבריו התנהגו באופן דומה.
בהחלט, הממשל המהדיסטי הגיב לכספים החדשים שלו.
"בית אל-מל", או האוצר הציבורי, החל לחלק כספים לעניים, והפך לארגון שירותים חברתיים.
אותן נשים שנלכדו במצור, שלהן היו קרובי משפחה או בעלים זכרים ששרדו, שוחררו למשפחתם, אבל השבויות הרבים ללא אפוטרופוס גברי הוסיפו את האידיאל המהדיסטי של הסתגרות נשית.
המהדי קבע שהם צריכות "להתחתן", ובעצמו לקח שלוש נשים.
המהדי גם נאבק להאציל אחריות.
הצדק היה איטי, שכן החלטות בית המשפט דרשו את אישורו האישי; והוא המשיך לפקד על קציניו בשדה גם כשחלה.
שישה חודשים לאחר כיבוש ח'רטום מת המהדי, כנראה מטיפוס (22 ביוני 1885).
המשימה של הקמת ממשלה ותחזוקה נפלה על סגניו - שלושה ח'ליפים שנבחרו על ידי המהדי בחיקוי הנביא האסלאמי מוחמד.
יריבות בין השלושה החלה עוד לפני מותו של המהדי, כאשר הוא העדיף באופן חד משמעי את עבדאללהי בן מוחמד כווזיר שלו על פני בני שבטו.
אף על פי כן, שלושת הח'ליפים, כל אחד נתמך על ידי תושבי אזור מולדתו, המשיכו להתחרות עד 1891, כאשר עבדאללהי השיג עליונות בלתי מעורערת, בעזרתם בעיקר של ערביי בקארה.
שלטונו החדש של עבדאללהי דרש עקרון לגיטימי.
חלק מהכיבושים החדשים של המהדייה עדיין קיוו לחזרה של השלטון הטורקי; אחרים התנכרו במהירות על ידי האוטוקרטיה הגוברת; ועוד אחרים טענו לעצמם לנביאים חדשים בהשראה אלוהית.
עבדאללהי - המכונה כעת הח'ליפה (היורש) - לא יכול היה לאחד את חסידיו נגד זרים, שכן הזרים כבר הובסו וגורשו.
הח'ליפה לא ידע קרוא וכתוב מכדי להציג את עצמו כנביא נוסף; והאליטות בשבטים אחרים לא היו חייבות לו נאמנות אישית.
במהירות, הוא טיהר את המהדייה ממשפחתו של המהדי ורבים מתלמידיו הדתיים הראשונים.
אבל הוא נשאר זהיר, ואפילו הרמז הקל ביותר של חוסר נאמנות בשבט יכול לעורר פעולות תגמול של רצח עם.
הטבח של עבדאללהי בשבט ג'והאינה חוכר התבואה הקשה על אספקת המזון של סודאן, ואז בצורת של 1888 שברה אותה לחלוטין.
סודאן נקלעה לרעב, גם כשהיא המשיכה במלחמות כיבוש.
היחסים האזוריים נותרו מתוחים לאורך חלק ניכר מתקופת המהדייה, בעיקר בגלל מחויבותו של הח'ליפה להשתמש בג'יהאד כדי להרחיב את גרסתו לאסלאם ברחבי העולם.
לדוגמה, הח'ליפה דחה הצעת ברית נגד האירופים על ידי יוהנס הרביעי, קיסר אתיופיה (1871–1889).
בשנת 1887 פלש צבא אנצאר בן 60,000 איש לאתיופיה, חדר עד גונדר ותפס שבויים ושלל.
הח'ליפה סירבה אז להשלים שלום עם אתיופיה.
במרץ 1889, כוח אתיופי, בפיקודו של הקיסר, צעד על Metemma; עם זאת, לאחר שנפל יוהנס בקרב גלאבאט, האתיופים נסוגו.
בסך הכל, המלחמה עם אתיופיה בזבזה בעיקר את משאבי המהדיסטים.
עבד א-רחמן א-נוג'ומי, הגנרל הטוב ביותר של הח'ליפה, פלש למצרים בשנת 1889, אך כוחות מצרים בהנהגה בריטית הביסו את האנסאר בטושקה.