tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מנהיגם שהוביל את המהפכה מחליט לקרוא להם "גווה" שפירושו בשפתם "הכח להתגבר".
מכיוון שלא השכילו לנצל את המשאבים שלהם כראוי הכוכב שלהם על סף קריסה.
הם מחפשים אחר כוכב שיכולו לנצל את משאביו הם מוצאים את כדור הארץ כמתאים אך אינם יודעים אם יוכלו לגבור על בני האדם ולקחת מהם את המשאבים.
על מנת לבדוק אם הם יוכלו לנצח את בני האדם שולחים הגווה משלחת שעורכת ניסויים באורך למעלה מחמישים שנה (אורך חייהם מגיע ל-1000 שנה).
מכיוון ש שולחים את תודעתם דרך כדורים כסף בגודל כדור טניס תחילת המשלחת הוקמה בשנת 1945 על ידי שליחת מטאוריט מכוכב הלכת שלהם לקוטב הצפוני בכדור הארץ.
המטאוריט הכיל מספר גדול של כדורי כסף המכילים את תודעתם של אנשי הגווה.
ותודעתם הועברה לאנשים שהתפתו לקחת את הכדורים.
אנשים אלו נטמעו בחברת בני האדם ועם הזמן השתכללה השיטה ואנשי הגווה יצרו גופות של בני אדם (שאותן הם מכנים "קליפות") בעזרת הנדסה גנטית שאליהם הכניסו את תודעת הגווה.
בקליפה יש חסרונות ויתרונות לעומת השתלטות תודעת איש גווה על אדם קיים.
הקליפה מיועדת למשימות הגווה (ניסויים בבני אדם).
על מנת למנוע את חשיפתם מתמוססת גופת ה"קליפה" בקול רחש.
מצד שני כל עוד איש הגווה לא נהרג גופו מתרפא במהירות דבר שמקל על חשיפתם על ידי מי שמודע לפרט זה.
עם הזמן מגלה קייד פוסטר, את נקודות התורפה ודרכי הזיהוי הבאות של הגווה:
מלח משפיע עליהם מיידית והופך אותם לסהרוריים.
הם בזים לגזע האנושי לכן לעיתים הם עושים טעויות כשהם לא לוקחים בחשבון את ה"רוח האנושית".
הם בעלי יכולת ריפוי מהירה פצע קטן מתרפא תוך שניות דבר המקל על זיהוי הגווה (אם כי קרה והגווה הצליחו לייצר "קליפה" שמתרפאת לאט יותר ובכך חושפת פחות את זיהוים).
הסדרה מוצגת כביכול מתוך יומניו של פוסטר כאשר הבסיס לכל פרק הוא משפט מתוך נבואת נוסטרדמוס שמטרת הפרק היא הבנת המשפט.
(למעט פרקים בודדים) בסוף כל פרק מוצגת תובנה של פוסטר בעקבות הבנת המשפט והמסקנה המתבקשת.
הסדרה למעשה היא ביקורת על החברה האנושית.
בחלק מהפרקים אומר פוסטר שאינו בטוח בכך שהגזע האנושי ראוי שיצילו אותו ומאבד את האמון באנושות.
כמעט בכל פרק מוצג ניסוי נוסף של הגווה שמבוטל בעקבות התערבות של פוסטר.
בין היתר הניסויים מושווים לניסויים בבעלי חיים (מבחינת הגווה מתייחסים לפוסטר כמספר ("נבחן 117") ולא כאל אדם) כאשר הדבר נועד גם לביקורת על החברה האנושית ואזהרתה מפני התדרדרות מוסרית בעקבות רדיפה אחר הישגים מדעיים.
בסדרה מוצגת גם אהדה לכוחות ותכונות נפש על פני כח פיזי והמסר שמועבר בעיקר הוא שהניצחון של בני האדם על הגווה מתבטא רק בכוח הרוחני (על ידי אהבה, נחישות, אמונה וכו') ולא בכוח פיזי.
קייד פוסטר – סבסטיאן ספאנס
ג'ושוע / קיין – רוג'ר קרוס
הגל השלישי של הפמיניזם הוא מושג המזוהה עם מגוון זרמים של פעילות וכתיבה פמיניסטית החל משנות ה-90 המוקדמות.
הגל השלישי של הפמיניזם התעורר כתגובה למה שנתפס ככישלונות של הגל השני, וכן כתגובה לתגובת הנגד שהתעוררה אל מול היוזמות והתנועות שנוצרו על ידי הגל השני.
הגל השלישי של הפמיניזם מנסה לאתגר ולהימנע מההגדרות המהותניות של הגל השני לנשיות.
הגדרות אלו, לפי הגל השלישי, מניחות לרוב זהות נשית אוניברסלית אחידה ומדגישות יתר על המידה את חווייתה של האישה הלבנה במעמד הבינוני-גבוה.
פרשנות פוסט-סטרוקטורליסטית של מגדר ומיניות היא מרכזית ברוב האידאולוגיה של הגל השלישי.
תאוריות של הגל השלישי מקיפות בדרך כלל תאוריות קוויריות, מודעות של נשים שחורות, תאוריות פוסט קולוניאליות, תאוריות של ביקורת, תאוריות חוצות לאומים (transnationalism), פמיניזם אקולוגי וחשיבה פמיניסטית חדשה.
הגל השלישי של הפמיניזם מתמקד בצורות ביטוי וייצוג מגדריות שהן פחות פוליטיות מקודמיו.
הגל השלישי מערער על הפרדיגמות של הגל השני לגבי מה טוב, או לא טוב, לנשים.
ב-1991, אניטה היל האשימה את קלרנס תומאס, מועמד לבית המשפט העליון של ארצות הברית, בהטרדה מינית שקרתה לכאורה עשור לפני כן, כאשר עבדה כעוזרת שלו במחלקה לחינוך של ארצות הברית.
תומאס דחה את ההאשמות ואחרי דיון נרחב, הסנאט הצביע 52-48 בעדו.
בתגובה למקרה הזה, פרסמה רבקה ווקר כתבה בגיליון של Ms.
תחת הכותרת "להפוך לגל השלישי" היא הצהירה כי "אני לא פמיניסטית פוסט-פמיניסטית.
אני הגל השלישי." המקרה של היל ותומס מיקד את תשומת הלב בתופעה המתמשכת של הטרדה מינית במקומות עבודה והעמיד על טעותם אנשים רבים שהניחו כי הטרדה מינית במקומות העבודה ובעיות נוספות שבהן עסק הגל השני נפתרו.
שורשי הגל השלישי החלו, למרות זאת, באמצע שנות ה-80. מנהיגות פמיניסטיות כגון צ'רי מורגה, צ'לה סנדובל, בל הוקס, גלוריה אנזלדואה, מקסין הונג קינגסטון (Maxine Hong Kingston) ואודרי לורד, ששורשיהן בגל השני, ופמיניסטיות אפרו אמריקאיות רבות, קראו לסובייקטיביות חדשה בקול הפמיניסטי.
הן ביקשו לשאת ולתת על מקום במחשבה הפמיניסטית לדעות סובייקטיביות הקשורות לגזע.
התמקדות זו בצומת שבין גזע למגדר נשארה בולטת במהלך כל ההליך המשפטי של מקרה היל-תומאס.
פמיניסטיות של הגל השלישי מגיעות ממגוון רקעים.
הן מגיעות מתרבויות, מעמדות, הגדרות מגדריות ומיניות רבים ושונים.
חלקן מעדיפות לא לקרוא לעצמן פמיניסטיות משום שלמילה זו יש אינטרפרטציות מוטעות רבות כקבוצה אקסקלוסיבית אליטיסטית או לחלופין כשונאות גברים.
הפמיניזם של הגל השלישי מבקש לאתגר כל הגדרה אוניברסלית של נשיות.
הגל השלישי מתעסק בנושאים שנראה כי מגבילים או מדכאים נשים.
פעילות להגברת המודעות ופעילות חינוכית נרחבת הן פעמים רבות הצעד הראשון שפמיניסטיות נוקטות לעבר שינוי חברתי.
בספרן "המניפסט: נשים צעירות, פמיניזם והעתיד" (Manifesta: Young Women, Feminism and the Future) ג'ניפר באומגרדנר ואמי ריצ'רדס (Jennifer Baumgardner and Amy Richards) כותבות: "מודעות בקרב נשים היא שיצרה את השינוי, והמודעות, היכולת של האדם להיפתח לעובדה שלשליטה גברית יש השפעה על נשים בנות דורנו, היא מה שאנו צריכות...
הנוכחות של פמיניזם בחיינו נלקחת כמובן מאליו.
לדור שלנו, פמיניזם הוא כמו פלואוריד.
אנחנו בקושי שמים לב שיש לנו את זה - זה פשוט במים."
אקטיביזם והאג'נדה של הגל השלישי
נושאים המעסיקים את הגל השלישי של הפמיניזם
נושאים מרכזיים שבהם עוסק הגל השלישי של הפמיניזם הם גזע, מעמדות ומיניות.
אקטיביזם והתוצרים של הגל השלישי
טרנספורמציה היא תוצר של שיתוף פעולה ומודעות.
כאשר יש עלייה בתודעה, אקטיביזם הוא הכרחי לפמיניזם.
ישנו שפע של תנועות שורשיות- התארגנויות חברתיות הפועלות מחוץ למרכזי כוח פוליטי ושל קואליציות הפועלות לשנות את העולם שנשים חיות בו.
לדוגמה Dress for Success, ארגון האוסף חליפות דרך תרומות ואירועי התרמה ונותן אותן לנשים החיות מקצבת רווחה כדי ליצור בהן ביטחון במראן כאשר הן ניגשות לראיון עבודה.
אולם, פמיניסטיות של הדור השלישי טוענות שאדם לא חייב להצטרף לארגון קיים על מנת ליצור שינוי משמעותי בקהילה בה הוא חי.
כל אדם עם אסטרטגיה וכוונה יכול להיות אקטיביסט אם הוא מממש את המקורות שלאל ידו.
הצגת סיפורים היא דרך פרודוקטיבית שאומצה על ידי נשות הגל השלישי להעלאת מודעות והפשטת דוגמאות של דיכוי.
"לעיתים קרובות, נשים יבינו שחוויה שעברו היא תוצאה של סקסיזם רק אם הן שומעות אישה או נשים אחרות מדברות...
קריאה על חוויות אמיתיות של נשים בספרים ומגזינים יכולה לספק את "הנפילה של האסימון" להכרה של האישה."
כתוצאה, מגזינים פמיניסטיים כ - Bitch, Bust, Off Our Backs, Ms.
הצליחו בהעברת מסרים בעניינים הקשורים בנשים וסיפורים אישיים של נשים הקשורות לתנועה הפמיניסטית.
ספרים כמו "מונולוגים מהווגינה" של איב אנסלר (Eve Ensler), "הקשיבו!
קולות מהדור הבא של הפמיניזם." בעריכת ברברה פינדלן (Barbara Findlen) ו Bitchfest בעריכת ליסה ג'רויס ואנדי זיסלר (Lisa Jervis and Andi Zeisler) פעלו את אותה פעולה כמו גם ועידות וכנסים בהם נשים מתכנסות ומהוות השראה אחת לשנייה.
זכויות רבייה הן נושא בו עוסקות פמיניסטיות של הגל השלישי מכיוון שחייהן של נשים והכבוד לגופן הם מהנושאים המרכזיים של הפמיניזם.
ההצבעה בבית המשפט העליון של ארצות הברית התומכת באיסור פדרלי על הפלות נתפסת כהגבלה מחמירה של זכויות אזרחיות וזכויות רבייה של נשים.
הגבלות על החלטת בית המשפט העליון מ-1973 בפסק דין רו נגד וייד שהפכה את ההפלות בארצות הברית לחוקיות, הופכות להיות יותר ויותר נפוצות במדינות שונות בארצות הברית.
הגבלות אלו כוללות חקיקה של פרקי זמן של המתנה, חוקים הקשורים להסכמה הורית והסכמה של בן הזוג.
בנוסף, מתנגדים לשימוש באמצעי מניעה ולשיעורי חינוך מיני מנסים להעביר חוקים המאפשרים לרוקחים למנוע מאנשים קניית אמצעי מניעה על בסיס עמדות מוסריות, חוקים שיביאו להפסקת מימון לתוכניות ציבוריות של תכנון משפחה וללימוד תלמידים בחינוך הציבורי שהימנעות מקיום יחסי מין לפני החתונה היא ההתנהגות הראויה היחידה.
בנוסף, אלימות והפרעות במרפאות לתכנון משפחה ומרפאות להפלה ממשיכות להוות מכשול בפני טיפול רפואי בנשים בנושאי רבייה.
ההשפעה של הגל השלישי בישראל מאופיינת בהרחבת השיח הליברלי לשיח של פמיניזם רב תרבותי ופמיניזם פוסטקולוניאלי.
הפמיניזם הישראלי, לפי הפמיניזם המזרחי, הוא בעל מאפיינים של פמיניזם ליברלי - מקדם זכויות אדם לכל הנשים במבט אוניברסלי ולא רואה את הנשים המשתייכות למסגרות תרבותיות אחרות, עניות.
הפמיניזם המזרחי שואף לפעול למען העצמתן של נשים מזרחיות כנשים שיש להן היסטוריה חיצונית שבאה מתוך ארצות שונות ותרבויות שונות, היסטוריה פנימית כמזרחיות בישראל, נשים שיש להן משותף עם גברים מזרחיים, נשים תחת דיכוי רב ממדי המודחקות לשולי השוליים של מדינת ישראל.
ויקי שירן, אחת ההוגות המרכזיות של הפמיניזם המזרחי, כותבת במאמרה "לפענח את הכוח, לברוא עולם חדש":
שאלה אחת לגבי התקפות של הגל השלישי היא: איך הוא יכול להיות נקודת ציון על הציר המתמשך של פמיניזם בלי מטרה מרכזית?
הגל הראשון נלחם למען זכות ההצבעה לנשים והשיג אותה.
הגל השני השיג את הגישה לכוח העבודה ואת שוויון ההזדמנויות של נשים בו ואת סיום האפליה המינית החוקית.
לגל השלישי אין אף מטרה מוצהרת שיכולה להיות מיוחסת אליו בלבד.
בשל כך, פעמים רבות הוא נראה כהמשך של הגל השני.
כמו כן אין בנמצא אף הגדרה של הגל השלישי היכולה להבדיל אותו מהגל השני.
כינוי מדויק יותר לגל השלישי יכול להיות "הגל השני, חלק שני".
שאלה נוספת העולה מהופעתו של הגל השלישי קשורה לחפיפה בין הדורות של הפמיניזם.
דור שלם של נשים הפריד בין הגל הראשון והשני.
הגל השני והשלישי מתקיימים אחד על השני.
הגל השלישי עוד לא נפרד מטביעות הרגל הפוליטיות והחברתיות של הגל השני.
אמי ריצ'רדס (Amy Richards), אקטיביסטית וכותבת בולטת של הגל השלישי עונה לביקורת זו ומגדירה "התרבות הפמיניסטית של דור זה כגל שלישי משום שהיא ביטוי של התבגרות עם הפמיניזם" (Rowe-Finkbeiner 95).
הפמיניסטיות של הגל השני גדלו כשהפוליטיקה הייתה התרבות, עם מאורעות כגון "רצח קנדי, מלחמת וייטנאם, זכויות אזרח וזכויות נשים; בעוד שהגל השלישי הנץ מתרבות שכללה פאנק-רוק, היפ-הופ, צרכנות ואינטרנט." (Richards 130).
זהו הבדל גדול בין הגל השני והשלישי.
הפמיניסטיות של הדור השלישי למדו והבינו תוך כדי התבגרותן רעיונות פמיניסטיים שהגיעו אליהם בזכות התרבות הפוליטית ואקטיביזם של הגל השני.
תחת גל גדול בסמוך לקאנאגאווה (ביפנית: 神奈川沖浪裏 - "קאנאגאווה אוקי נאמי אורה") הידוע גם בשם "הגל הגדול".
היא יצירה של חיתוך עץ, דיו על נייר, מעשה ידי האמן היפני קצושיקה הוקוסאי.
היצירה פורסמה בתקופת אדו, בין השנים 1830 ל-1833. זו היצירה הראשונה בסדרת ההדפסים "36 מבטים על הר פוג'י".
בהדפס מתוארות שלוש סירות שכמעט נטרפות על ידי גל גדול, בים סוער, בסמוך למפרץ קאנאגאווה.
באופק ניתן לראות את פסגתו של הר פוג'י.
שלוש הספינות המתוארות ביצירה נקראות אושיוקורי-בונה.
אלו הן ספינות משא מהירות, שיועדו להעברת דגים, טריים או יבשים, אך שימשו גם להעברת מוצרים כמו אורז, ירקות, פחם ועץ.
הספינות הפליגו מנמל הבית למסעות שארכו כעשרה ימים, כשבכל ספינה שמונה אנשי צוות, שישבו בחלקה האחורי של הספינה, ושני נוסעים נוספים בחלקה הקדמי.
במישור הקדמי של היצירה מתוארות שתי סירות המוסתרות למחצה על ידי גל גבוה.
בסירה הממוקמת בצד ימין ניתן לראות שמונה דייגים כפופים וצפופים ואזכור מרומז לראשם של שני הנוסעים הקדמיים.
בסירה משמאלה ניתן לראות רק את שני הנוסעים הנוספים בקדמת הספינה.
במישור האחורי, מימין, נראית הספינה השלישית כאשר היא חשופה לגמרי וניתן למנות בבירור על סיפונה עשר דמויות.
הדמויות לבושות בבגד כחול כהה הנקרא סמואה ובכיסוי ראש לבן (מגבת או פיסת בד).
בגדים אלה הם בגדי העבודה של הדייגים באותה תקופה, שנלבשו בעיקר בעונות האביב ולפעמים בסתיו.
הייחוס לעונות השנה מהווה אלמנט חשוב באמנות היפנית.
ברקע ניתן לראות את פסגתו המושלגת של הר פוג'י.
הר זה נחשב לקדוש בתרבות היפנית ויש לו משמעות לאומית ואייקונית גדולה.
היצירה של "הגל הגדול" היא למעשה חלק מרצף יצירות שסוקרות נקודות מבט שונות, בזמנים שונים ובעונות שונות, של הר פוג'י.
הצבע הכהה שסובב את ההר, מרמז על שעת בוקר מוקדמת, כאשר השמש זורחת בגב הצופה ומאירה במקצת את פסגת ההר המושלג.
מכך, ניתן להסיק כי ההר נמצא בצד מערב בעוד השמש זורחת ממזרח, בגב הצופה.
מעל ההר ניתן לראות רמז לענן סערה שתואם את מצבו הסוער של הים.
הגל הגדול בהדפס, מגיע מכיוון שמאל, מהדרום.
מכיוון שכיוון הקריאה של הכתב היפני המאונך הוא מימין לשמאל, כך נהוג גם לקרוא יצירות אומנותיות.
לכן, רוב הדברים שקורים במפתיע ביצירות אומנות יפניות מגיעים מצד שמאל.
הגל מגיע לשיאו וניתן לראות את הקצף בראשו כאשר הוא נשבר ועומד לטרוף את ספינת המשא שנמצאת בבסיסו.
יש המאמינים כי גל זה הוא למעשה צונאמי.
לעומתם יש הטוענים כי במתאם לגובהו וצורתו, זהו למעשה גל סערה רגיל, שנקרא גל פרא.
זהו גל שנוצר על פני הים וצובר תאוצה בהתאם לרוחות ולזרמים.
לעומת זאת, צונאמי הוא גל שנוצר כתוצאה מתזוזה של המים לרוב עקב רעידת אדמה.
בשנת 1829 נחלץ הוקוסאי לעזרת נכדו בניסיון לסייע לו כלכלית.
ככל הנראה, עזרה זו הביאה גם את הוקוסאי עצמו למשבר כלכלי.
בתקופה זו, כשהיה כבן 70, יצר את סדרת הדפסי העץ "36 מבטים על הר פוג'י", הכוללת 46 הדפסי עץ שמתארים את ההר במרחקים שונים ובעונות שונות ובתנאי מזג אוויר שונים.
הוקוסאי עבד על סדרה זו במשך שנים ועשה כמה גרסאות לציורים שונים מתוכה.
הוקוסאי יצר שתי גרסאות שנחשבות ליצירות המקדימות של "הגל הגדול".
הוקוסאי צייר יצירה הזו בשנת 1803. בציור ניתן לראות שתי סירות מפרש, בסמוך לשורת מצוקים, כאשר אחת רוכבת על הגל שמגיע מימין והשנייה נמצאת תחתיו.
נראה כאילו הגל עומד להתנפץ על המצוק ולבלוע את הספינה בתהליך.
ניתן לראות רמיזה קטנה לאדם אחד על הספינה.
סירות חתירה בגלים ליד אושיוקורי
יצירה זו מתוארכת לשנת 1805. גם כאן, ניתן לראות תיאור של גל גדול הבא משמאל.
הפעם, הוא עומד לטרוף סירת חתירה שעליה ניתן לראות בבירור מספר דמויות.
מלבד הסירה הממוקמת בבסיס הגל יש עוד שתי ספינות - האחת רוכבת על הגל והשנייה רוכבת על גל נוסף במרחק.
ברקע ניתן לראות רכס הרים מרוחקים.
התפתחות היצירות המוקדמות ל"גל הגדול"
בשתי הגרסאות הקודמות, הגלים המתוארים הם גלים קעורים שנראים כאילו לא נוצרו עד הסוף.
הם נראים כבדים ולא כמאיימים לטרוף לגמרי את הספינות.
לעומת זאת, ב"גל הגדול" ניתן לראות גל שהגיע לגובהו המרבי, נפער ועומד לטרוף את הספינה שבבסיסו בכל רגע.
ביצירות הקודמות ניתן לראות מספר ציפורים עפות בשמיים נקיים בעוד שב"גל הגדול" אין שום ציפור בשמיים ואף ניתן לראות אזכור מרומז לענני סערה.
בדומה ליצירות יפניות ישנות יותר, שתי היצירות מתארות את המאורע ממבט גבוה ("מבט מעוף הציפור") המאפשר לעין לראות בבירור את הרקע וקו החוף.
לעומת זאת, ב"גל הגדול" נקודת המבט תואמת יותר ליצירות בעלות השפעה מערבית, כאשר הצופה נמצא בקו עין ישיר עם הגל ואף מרגיש כאילו הגל עומד לטרוף גם אותו.
בגלל נקודת המבט של הצופה וגובה הגלים, לא ניתן לראות את קו האופק באופן ברור, אלא רק את פסגתו המושלגת של הר פוג'י ומעט מבסיסו.
מתוך אלפי העותקים שהודפסו על גלופת העץ המקורית, שרדו רק כ-200 עותקים.
ניתן למצוא מספר העתקים של היצירה בעולם, ביניהם במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בעיר ניו יורק, במוזיאון הבריטי בלונדון (3 עותקים), בביתו של קלוד מונה בז'יברני שבצרפת ובמוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בחיפה.
"הגל הגדול" של הוקוסאי נחשבת לאחת היצירות המפורסמות ביותר של אמנים יפנים בעולם.
בחודש מרץ 2023 נמכר עותק של היצירה בבית המכירות הפומביות כריסטי'ס בסכום שיא של 2.76 מיליון דולר.
עד לאותה עת, נמכרו עותקים של היצירה הזו בסכומים של עד מיליון וחצי דולר.
את מחירו הגבוה במיוחד מייחסים מומחים למצב הפיסי של העותק הספציפי שמאפשר צפייה בפרטים שנשחקו ונעלמו בהדפסות אחרות.
בשל פרסומה ובשל הדרמטיות העזה שבה, ניתן למצוא פרודיות רבות של היצירה הכוללות נושאים שונים.
למשל, ניתן למצוא אילוסטרציה של "הגל הגדול" כ"עוגי פלצת"- דמות טלוויזיונית מודרנית שמקוטלגת כ"מפלצת שטורפת עוגיות".
זו היא הקבלה לגל שעומד לטרוף את הספינה.
כמו כן, ניתן למצוא גם הקבלות ליצירות אומנות מפורסמות כמו שילוב יצירתו של ואן גוך "ליל כוכבים" עם "הגל הגדול".
אות הגלובוס הירוק, המוגדר גם "פרס האוסקר הירוק" של ישראל, הוענק ברציפות מדי שנה משנת 2003 ועד 2016 לאנשים או ארגונים על מצוינות בפעילות למען איכות הסביבה ובריאות הציבור.
את מפעל הגלובוס הירוק הוביל "חיים וסביבה" - ארגון הגג של ארגוני הסביבה בישראל, הכולל כ-130 ארגונים.
הגלובוס הירוק הוענק בחודש יוני, סביב יום איכות הסביבה העולמי שחל ב-5 ביוני.
הגלובוס הירוק אינו מוענק כפרס כספי אלא ניתן בצורת פסלון.
הפרס מחולק במספר קטגוריות בסיסיות, אך ועדת השופטים רשאית להוסיף או לגרוע קטגוריות.
אותות הגלובוס הירוק מוענקים במספר קטגוריות: לארגון ולמאבק סביבתי מקומי שהגיעו להישגים בולטים במיוחד; לפעיל מתנדב ולעובד ציבור שבלטו בהישגיהם בקידום הסביבה; קיימות עירונית; פעילות סביבתית במגזר העסקי; חינוך סביבתי; לאישיות ציבורית על פעילות משמעותית ומחויבות לסביבה לאורך זמן; תחבורה בת-קיימא; ומפעל חיים או תרומה מיוחדת לסביבה בישראל.
החל משנת 2014 התקיים טקס הגלובוס הירוק במשכן הכנסת, כחלק מיום הסביבה הרשמי שמציינת הכנסת.
יום זה כולל, מעבר לטקס, דיונים מיוחדים בוועדות הקבועות, כינוס חגיגי של השדולה הסביבתית-חברתית ודיון מיוחד במליאה במסגרתו מקודמות הצעות חוק סביבתיות.
מאז 2017 הפסיקו ארגוני הסביבה להעניק את האות, והחל משנת 2020 מעניק העיתונאי אביב לביא את הכותרת "גלובוס ירוק/שחור" באתר זמן ישראל לחברות, ארגונים ואישים בהתאם לפועלם והשפעתם בתחום הסביבתי.
הזוכים באותות הגלובוס הירוק במהלך השנים
התוכנית להקמת פארק אריאל שרון (חיריה)
שר התחבורה מאיר שטרית, על תוכנית הפיתוח של רכבת ישראל
ראש עיריית עכו שמעון לנקרי
הקואליציה לבריאות הציבור בחיפה והצפון
סטלה אבידן, פעילת סביבה מתל אביב
חברי כנסת הפועלים למען הסביבה
השר להגנת הסביבה גדעון עזרא, על סגירת תחנת הכוח רדינג
פרויקט הביו-גז של חברת "אופיס טקסטיל"
ראש עיריית חולון מוטי ששון
הפעיל הסביבתי ד"ר אבי כהן
יו"ר הוועדה המחוזית דרום דודו כהן
ראש העיר ירושלים אורי לופוליאנסקי
עמותת אזרחים למען הסביבה בגליל
אבי ברנמילר – מנכ"ל חברת סולל
הרב יהודה גנוט – ארגון "חרדים לסביבה"
אורית רייך – העמותה למען איכות הסביבה והחיים בנהריה
ח"כ יוסף תמיר – מפעל חיים
יותם אביזוהר – ישראל בשביל אופניים
איגוד ערים דן לביוב (השפד"ן)
מוריס קאהן – מפעל חיים
הפורום לקידום חוק אוויר נקי לישראל
בי"ס אקולוגי "אפק" - ראש העין
עיריית דימונה - דימונה בת קיימא
ארנון גורן ופרויקט "אגנים ירוקים"
חברת מג'יק TECH יצרנית חסכמים
ואלרי ברכיה - סמנכ"לית בכירה למדיניות ותכנון במשרד להגנת הסביבה
דיים שירלי פורטר - תרומה מיוחדת לסביבה
הוועד הציבורי להגנת הסביבה - כפר כנא, הושעיה, משהד
שרון נסים - מנכ"ל רשות נחל הקישון
השר להגנת הסביבה – גלעד ארדן
פעיל סביבתי: עמיעד לפידות – חזון של איש אחד הופך למציאות במדינה שלמה
המגזר העסקי: יוקי גיל – חברת שורש – שילוב של מחויבות לסביבה ולחברה בעסקים
ארגון מקומי: מטה המאבק להצלת עמק ססגון – תושבים נאבקים לשמירת הטבע בבקעת תמנע
חינוך סביבתי: פרויקט חינוך סביבתי של החברה להגנת הטבע במגזר הבדואי בנגב
קיימות מקומית: היחידה הסביבתית האזורית רעננה כפר סבא
אישיות ציבורית: יורם שפר – יו"ר ועדת איכות הסביבה באשקלון – מנהיגות סביבתית בשלטון המקומי
הגלובוס הירוק: המרכז הסביבתי בסח'נין
אישיות ציבורית: ח"כ דב חנין
פרויקט עירוני: פרויקט האופניים של עיריית תל אביב
פעיל מתנדב: אביחי שלי, נתיבות
חינוך סביבתי: בתי"ס "אלזהראא" בכפר קאסם וקלנסווה
מזון מקיים: הארגון לחקלאות אורגנית
מפעל חיים: ד"ר מרטין וייל
הגלובוס הירוק: המטה לתכנון אחראי
קיימות מקומית: ועדת איכות הסביבה של מרכז השלטון המקומי בישראל בראשות גיל ליבנה
מאבק מקומי: העמותה לשימור קסמי טבע ונוף בקריית שמונה
המגזר העסקי: קבוצת שיכון ובינוי
חינוך סביבתי: אקולוגיה וסביבה - כתב עת למדע ולמדיניות הסביבה
הגלובוס הירוק – כנסת ירוקה
אישיות ציבורית – מיקי חיימוביץ
חינוך סביבתי – בית הספר לבניה ירוקה
קיימות עירונית – פרויקט טבע עירוני בירושלים
מאבק מקומי – פארק קריית ספר בתל אביב בהובלת מיכל ברז"ל כהן
מתנדב סביבתי – פרופ' עדי וולפסון
המגזר העסקי – שירותי בריאות כללית
תחבורה בת-קיימא – פרויקט המטרונית
עובד ציבור – ברוך קומפנו
ארגון מקומי – הפורום היהודי-ערבי בבקעת בית הכרם
אות הוקרה מיוחד – עזריה אלון
הגלובוס הירוק - בשביל עדולם, מטה המאבק נגד קידוחי הנפט בחבל עדולם
אישיות ציבורית - חברת הכנסת תמר זנדברג
חינוך סביבתי - המועצה המקומית ג'וליס
קיימות מקומית - ראש עיריית באר שבע רוביק דנילוביץ'
אקטיביזם ירוק - המטה לעצירת קידוחי הנפט בגולן
מתנדב סביבתי - יעקב לקס, פעיל סביבה ותיק מערד
תחבורה בת קיימא - מיזם שבוס להפעלת תחבורה שיתופית בירושלים בסופי שבוע
המגזר העסקי - דיזנגוף סנטר
עובדי ציבור - מטי צרפתי הרכבי, עמיר ריטוב ואוריאל בן חיים, מרכז המועצות האזוריות
אישיות ציבורית – מיטל להבי, סגנית ר' עיריית תל אביב יפו, יו"ר מרצ תל אביב יפו ופעילה סביבתית וחברתית
הישג סביבתי - חברי מטה מאבק הגז הפועל לשמירת זכויות הציבור בגז כמשאב לאומי
קיימות עירונית - פורום 15 הערים העצמאיות בישראל
אקטיביזם ירוק - המאבק על איכות האוויר והחיים במפרץ חיפה והמאבק על שימור הרי ירושלים
מתנדב סביבתי – דנית קליין-גואטה וחסן ג'יוסי, המקדמים יוזמות לחינוך ומעורבות קהילתית מתוך יחסי שכנות טובים בין המגזרים
אנרגיה – יוסף אברמוביץ', יזם חברתי מוביל
המגזר העסקי – חברת Greeneye, מהחלוצות שעודדו חברות מסחריות לדווח ל-CDP
מפעל חיים – פרופ' דני רבינוביץ, ראש בי"ס פורטר ללימודי הסביבה באוניברסיטת תל אביב
באירוע הוענק מדי שנה גם ציון לגנאי, בצורת אות "הגלובוס השחור".
הגלובוס השחור הוענק לגוף, ארגון או אישיות, שלטענת הארגון פגעו באופן ישיר או עקיף בסביבה או בבריאות הציבור או באינטרס הציבורי הסביבתי הכללי, בין אם באמצעות פעולה ובין אם במחדל.
2004 - התוכנית להקמת תחנת כוח פחמית נוספת באשקלון
2005 - בתי הזיקוק בחיפה
2007 - תאגיד איסוף מכלי משקה בע"מ – איכות למען הסביבה (אל"ה)
2008 - ועדה למתקנים ביטחוניים (ולמ"ב)
2009 - ממשלת ישראל - על הכישלון בטיפול במשבר המים וב בנושא חוק הפיקדון
2010 - ראש הממשלה בנימין נתניהו - על הרפורמה במערכת התכנון
2011 – המיזם להפקת נפט מפצלי שמן בחבל עדולם
2012 - הרפורמה בחוק התכנון והבניה
2013 - שר התחבורה, ישראל כץ - על פרויקט הרכבת לאילת
2014 - החטיבה להתיישבות בהסתדרות הציונית - על תוכנית "עשרת היישובים" בבקעת ערד
2015 - חברת קצא"א - על דליפת הנפט בשמורת עברונה
2016 - משרד התשתיות הלאומיות האנרגיה והמים - בגין התנגדותו לצמצום השימוש בפחם, ומעבר לאנרגיה חלופית
"הגלגול" היא נובלה מאת הסופר היהודי-צ'כי פרנץ קפקא.
הנובלה חוברה בסוף שנת 1912 ופורסמה בשנת 1915.
הנובלה שייכת לז'אנר הסיפור הפנטסטי.
מוצגת בה תופעה בלתי טבעית – אדם, גרגור סמסא שמו, עובר גלגול ונהפך לחרק.
אירוע זה מסופר בטון קר ונייטרלי כוודאי.
האירוע קוטע שגרת חיים בנאלית ויומיומית ומפתיע את הגיבור ואת כל האנשים שסביבו.
פרט לאירוע הפנטסטי, כל יתר האירועים תואמים מציאות חיים יומיומית ושגרתית של משפחה עירונית ממעמד בינוני-נמוך, אשר ממשיכה באורח חייה השגרתי.
בכל פרק מופיע ניסיון של גרגור, לאחר שהפך לחרק, לצאת מהחדר שבו הוא נמצא, ומסתיים בגירושו בחזרה לתוכו.
בפרק הראשון יוצא גרגור מהחדר כאשר פקיד החברה שבה הוא עובד מגיע כדי לבדוק מדוע הוא מאחר לעבודה, פוגש בגרגור בצורתו כחרק ומנסה לברוח מהבית.
גרגור מנסה לעצור את בריחתו והאב מניס אותו חזרה בעזרת מקל ועיתון וטורק את הדלת.
בפרק השני גרגור יוצא מהחדר כדי לראות מה מצבה של אמו המעולפת, כשאחותו מטפלת בה בחדר סמוך.
התעלפות האם אירעה למראהו של גרגור שנצמד לתמונה של אישה התלויה בחדרה בניסיון נואש לעצור את האם והבת מלרוקן את חדרו מכל הרהיטים האהובים עליו.
הגירוש במקרה זה אלים יותר מהגירוש הקודם: האב מניס את גרגור חזרה לחדרו כשהוא זורק עליו תפוחים ופוצע אותו באופן קשה, וכתוצאה מכך הוא מת כעבור כחודש.
בניסיון האחרון, המופיע בפרק השלישי, מתגנב גרגור לחדר המגורים כדי לשמוע את נגינת אחותו, אך למראה תגובותיהם של שלושה דיירים שהוריו השכירו להם את אחד החדרים, הוא חוזר בכוחותיו האחרונים לחדרו.
הפעם ננעלת עליו הדלת על בריח, וגרגור, שיודע שאין לו מוצא אלא להיעלם, נופח את נשמתו ומת, ומשחרר את משפחתו מעולו.
הסיפור פותח בתדהמה שלאחר היקיצה מחלומות טרופים:
הגלגול המחריד פורץ במפתיע אל מציאות חייו של גרגור, סוכן-נוסע המתמיד מזה חמש שנים יום יום בעבודתו, בצורה המוחשית והברורה ביותר.
המספר מדגיש: "זה לא היה חלום".
גרגור סמסא מגלה שהפך לחרק.
לאחר התדהמה הראשונית מנסה גרגור להתעלם ממה שקרה ולברוח אל השינה, אלא שאז מתעוררת לו בעיית נתוניו הפיזיים החדשים - ובהם שריון מעוגל, רגלי חרק וחיספוס דוחה - ואלה מונעים ממנו לחזור אל השינה, ומחייבים אותו להתמודד עם התמורה המביכה שבמצבו.
בתחילה נראה שהוא מקבל את מצבו כמצב זמני, עד שמגיע סגן המנהל במפעל בו הוא עובד.
האחות שקוראת לגרגור בראשונה לצאת מחדרו בשל הגעת המנהל, נענית בלא כלום.
גם ניסיונותיהם של האב והאם מבוזבזים לריק, ושאר השאלות נענות ב"כן" או "לא" בלשון רפה, משום שהברות פיו נשמעות כזמזום קשה להבנה.
תוך כדי שיחת המשפחה עם המנהל נבנה סיפור בהסכמה פנימית בין הנפשות הפועלות, כי גרגור חולה ולכן לא התעורר לעבודה.
הרי גרגור היה מן המתמידים בעבודתו ולא תיתכן סיבה אחרת שתגרום להיעדרותו ממנה.
גרגור, שכל הזמן הזה שוכב על גבו במיטה ואינו מצליח להתהפך, מנסה שוב לצאת מהמיטה ונופל ארצה בקול רעש גדול.
סגן המנהל, ששמע קול זה, ממהר להודיע לכל המשפחה על שהתרחש, ובעקבות כך המשפחה נלחצת ומפצירה בגרגור לפתוח את הדלת שעד כה הייתה נעולה ומנעה קשר ישיר בין המשפחה והמנהל ובין גרגור.
בעוד הדלת נעולה, החליט גרגור לענות לסגן המנהל והחל מתחנן לפניו שהוא מצטער על כך שלא התעורר, ומבקש הזדמנות נוספת לתקן את שנעשה, על אף העובדה שהוא יודע כי כעת הוא חרק.
המשפחה וסגן המנהל לא נוטים להבין את דבריו מפאת דיבורו המחוספס והחרקי.
סגן המנהל מתחיל לחשוד בגרגור שמא הוא משטה בו, אך דברים אלו נהדפים על ידי האם במחי יד.
לאחר שמיעת מספר שיעולים מוזרים מתוך חדרו של גרגור, מחליטה המשפחה לקרוא לרופא ולמסגר כדי לפרוץ את הדלת ולטפל בגרגור.
אך מיד כשגרגור שומע על כך הוא מנסה לפתוח את הדלת תוך כדי דרבונה של אחותו לא להפסיק לנסות עד ההצלחה.
לבסוף מצליח גרגור לפתוח את הדלת.
אך תגובת המשפחה וסגן המנהל, שכה רצו לראות אותו, עברה שינוי חד:
תגובות המשפחה לא התבררו לגרגור כראוי, ועל כן הוא מתחיל לתכנן כיצד הוא חוזר לעבודה וכיצד הוא מסדר חיש מהר את חייו מחדש על אף הפיכתו לחרק.
האם והאב, הרואים אותו פותח את לסתותיו בניסיון לפנות אליהם, מתחלחלים.
סגן המנהל נס על נפשו, האם מתעלפת בשנית, והאב לוקח את מקל ההליכה שהשאיר סגן המנהל ומנסה לחבוט בגרגור כדי להניסו אל חדרו.
גרגור מנסה לעבור מבעד לדלת ולהיכנס לחדרו, אך בשל אי התאמתו ותפיסתו את גופו ואת אופן ההילוך בו, הוא לא מצליח לחדור מבעד לדלת.
האב שהמשיך להפציר בגרגור להיכנס לחדרו תוך כדי צעקות והנפת המקל, מכניס את גרגור ללחץ ולשכרון חושים כללי, וגרגור דוחק את עצמו דרך הדלת בחזקה ומצליח לבסוף להיכנס לחדר לאחר פציעות רציניות של גופו החרקי החדש.
גרגור מתעורר משנתו ומיד מריח "ריחו של דבר מאכל", אך המאכלים לא ערבים לחכו.
אחותו שזיהתה את ההבדל המהותי שעבר חוש הטעם של גרגור עם הפיכותו לחרק פרסה לפניו מאכלים שונים (ובהם פסולת מאכל וירקות רקובים) אותם גרגור אהב.
המשפחה מתחילה לערוך סידור חשבונות פנימיים.
גרגור עובד זה שנים בעבודה השנואה עליו מתוך מחויבות כלפי משפחתו, לאחר שאביו פשט את הרגל ונשאר חייב סכומים נכבדים למעבידו של גרגור.
עכשיו מתברר לגרגור שלאביו נותרו חסכונות, אותם הסתיר מגרגור.
לו ידע על חסכונות אלה ייתכן שלא היה צריך לעמול כעבד שנים כה רבות.
כעבור כחודש, שבו המשפחה לא ראתה את גרגור באופן ישיר, החלה האם לרצות לראות את הבן אך שאר המשפחה מנעה ממנה מלעשות כן על אף צווחותיה קורעות הלב "תנו לי כבר להיכנס אל גרגור, הרי הוא בני האומלל!
אתם לא מבינים שאני מוכרחה להיכנס אליו?"
בעקבות כך, גרגור מתחיל לשנות את כיוון החשיבה של ההסתגרות ומצפה לראות את משפחתו ולצאת ביום מן הימים מחדרו.
אך עם זאת, גרגור לא משנה את כיוון תפישׁתו את עצמו בתור חרק.
לאחר זמן מה, החליטה האחות - שכעת משמשת כמנקה והאחראית בבית כולו - להתיר לאם להיכנס עמה לחדרו של גרגור, אך גרגור מעדיף לכסות את פניו בסדין ואף לא מציץ כדי לראות אותן.
בעקבות הביקור מתפתח שיג-ושיח בין האם לאחות בעניין השינוי המהותי שצריך לעבור בחדרו של גרגור כאשר האם תומכת בהוצאת הארון הגדול וסידור הרהיטים בצורה אחרת, אך האחות מתנגדת בעיקר בגלל שהאם נוקטת עמדה כלפי גרגור ובעצם פולשת למרחב שהיה עד כה ברשותה הבלעדית.
גרגור גילה שהוא מסוגל, ואף אוהב, ללכת על הקירות ועל התקרה.
הוא מוצא עצמו משתוקק לסילוק החפצים הכבדים מחדרו, ומצד שני – הוא חש קשור לחפצים אלה.
הוא מסרב להכיר ברצונן של הנשים לסלק את כל החפצים ובמיוחד – תמונת האישה בפרווה התלויה על הקיר.
בחלק הראשון הוזכר שגרגור עצמו בנה את מסגרת התמונה.
הוא יוצא ממקום מחבואו, מתחת למיטתו, מטפס על התמונה ומסרב לאפשר לנשים לסלקה.
האם והאחות, שנבהלו למראה זה נרתעו אחורה והאם אף התעלפה בעקבות כך בקריאות "אלהים!
בעקבות ההתעלפות, רצים גרגור ואחותו לחדר הסמוך, שבו נמצאת התמצית המעוררת למצבים שכאלו.
אך בדיוק באותו הזמן פורץ האב מבעד לדלת ורואה את גרגור רץ אחרי הנשים.
למרות העובדה שגרגור לא מנסה לפגוע בנשים, "דעתו של האב לא הייתה פנויה להבחין בדקויות שכאלה" ועל כן הוא מנסה להכות את גרגור ולהבריחו את תוך חדרו.
משלא הצליחה שיטה זו, החל האב להפגיז את גרגור בתפוחים שהיו מונחים על השולחן.
אך הם לא גרמו לנזק מהותי.
"ואולם זה שעף מיד אחריו נתקע ממש בתוך גבו".
גרגור המתפתל מכאבים רואה את הכל מסתובב סביבו ועם יציאתן של בנות הבית מחדרו, הוא תופס בו את מקומן.
החלק נפתח בתיאור פציעתו הקשה של גרגור - שבה אף אחד לא בא לטפל.
ובמילות המספר המתארות את כל החלק האחרון כולו:
הפרק כולו מאופיין במחשבותיו של גרגור על הוריו, על אחותו ועל העתיד המוזיקלי הצפון לה, עליו עצמו ועל מה שהפסיד בחיים הקצרים שנותרו לו עם פציעתו וזיהומה הפושטים בו מיום ליום.
אך עם כל זאת, לא מעלה גרגור אף לא לרגע תהייה קטנה ככל שתהיה על עצם העובדה שהוא עבר שינוי כה דרסטי בגופו.
האם, שמחליטה יום אחד לסדר את חדרו של גרגור - ועושה זאת בהצלחה, נתקלת בזעיפותה של האחות על המעשה המחוצף של האם שבעצם חורגת מגבולות הסמכות שהקנתה לה האחות מתחילת הגלגול של גרגור.
האם חדלה ממעשיה ומכאן כמעט שלא נוהגת בצורה אופרטיבית כלפי גרגור.
חיי השגרה של המשפחה משתנים בהדרגה.
שלושת בני המשפחה מוצאים מקורות פרנסה: האב עובד כשומר בבנק, האחות כזבנית בחנות בגדים והאם – תופרת.
אם בעבר הוצגו בני המשפחה כמי שאינם מסוגלים לעבוד, עכשיו מסתבר שהם מסוגלים לכך.
שלושת בני המשפחה מתקרבים מאוד זה לזה וגרגור נשאר מחוץ לשלישייה המלוכדת.
כמקור פרנסה נוסף משכירה המשפחה חדר לשלושה אדונים.
בני המשפחה משרתים אותם ומתרפסים בפניהם.
באחד הערבים, בעת ארוחת הערב, מבקשים האדונים לשמוע את נגינתה של האחות, גרטה, בכינור.
היא מוציאה את כינורה ומנגנת.
האדונים אמנם מאבדים את סבלנותם במהירה אך גרגור, המוקסם מנגינת אחותו, מציץ מחדרו ומבלי משים זוחל לתוך חדר האוכל.
כאשר נוכחותו בחדר מתגלה לאדונים הם זועקים ומתלוננים ומודיעים שיעזבו את הבית מיד, ואף יסרבו לשלם את שכר הדירה עבור שהותם בו עד עתה (עם זאת הם חוזרים לחדרם).
האב מגרש את גרגור לחדרו, והאחות מבריחה עליו את הדלת.
לאחר אירוע זה מכריזה האחות: לא ייתכן שזהו גרגור.
אילו היה זה גרגור היה יודע כי אין אנו יכולים לחיות איתו בבית אחד.
זאת הפעם הראשונה שמישהו מפקפק בכך שהשרץ הוא גרגור.
בזאת, בעצם, גוזרת האחות על גרגור את מותו.
בינתיים גרגור, ששמע את הדברים, החל חש בקהות חושיו ובהדלדלות גופו עד כדי רפיון מוחלט, עד הסוף המר:
בבוקרו של אותו היום מגלה המנקה את פגרו של גרגור ומודיעה למשפחה על מותו, ובהמשך מודיעה בצחוק כי נפטרה מגופתו, כלשונה:
היא רוגזת על כך שאינם מעוניינים לשמוע את פרטי המעשה ועוזבת את הדירה בכעס, והאב מכריז שהיא תפוטר.
שלושת הדיירים, שמופיעים ומצפים לארוחת הבוקר בניגוד להודעתם הקודמת, מגורשים על ידי האב.
כך נשארים האב, האם והאחות בודדים בביתם.
במקום להצר על מה שקרה מחליטה המשפחה לצאת לטיול משפחתי - דבר שלא עשו מזה שנים.
כשהם מגיעים אל מחוז חפצם ומתמקמים בנוחות בחיק הטבע.
לראשונה מזה זמן רב שהם מתכננים תוכניות לעתיד: לעבור לדירה חדשה, ולמצוא בעל מתאים לגרטה.
דמותו של האב מתאפיינת בניגוד בין תדמית חיצונית הגונה מנומסת ומאופקת ובין קוצר רוח ותוקפנות רגוזה.
בנוכחותם של זרים מנסה האב להפגין את התדמית החיצונית שלו.
הצד האחר שבו מגולם על ידי דחיפתו את גרגור לחדרו עם פריצתו מחוץ לחדרו לאחר הגלגול.
למרות התנהגותו הנוקשה לבנו, קשה לראות באב אדם רע משום שמעצם מהותו מוטבעת חולשה והיא לובשת פנים רבות בהתאם לנסיבות המתגלמות באותו הרגע.
גינוני הנימוס וההתרפסות הם צורה אחת של חולשה.
התוקפנות והרגזנות הם תגובה המשקפת חוסר יכולת להתמודד עם מצבים חריגים וקיצוניים, שפלשו במפתיע לשגרת החיים.
חולשת האב ניכרת גם בתבוסתנות שלו לאחר הסתבכותו בענייני כספים בחיים שאינם מתוארים בסיפור.
הוא אינו מנסה לשקם את עצמו ומניח לבן ליטול על עצמו את האחריות לפרנסת המשפחה, כאשר גרגור עובד כסוכן-נוסע.
בחסות אותה חולשה יכול האב ליהנות מיתרונות של קצב חיים איטי והנאות ביתיות קטנות שמזומנות למי שאינו חייב לטול חלק במלחמת הקיום ומעמדו כראש המשפחה עדיין נתון לו.
בגלל גלגולו המחריד של גרגור, אנוס האב להיפרד מהשלווה הביתית ולקבל על עצמו משרה של שרת.
תפנית זו יכולה הייתה להיות מעבר ממצב של חולשה למצב של כוח.
רושם זה נוצר על ידי מאפייני השינוי בצורה החיצונית של האב שבתחילה הייתה נקייה ומסודרת ולבסוף דבקו בה כתמי זוהמה.
דמותו של האב לאחר הגלגול מעידה על התמכרות לחולשה, רחמים עצמיים ובעיקר על עמדה של כוח המושגת דווקא על ידי החולשה.
בעקבות נקודות אלו, ניתן למצוא הסבר למיידיות ולתוקפנות בתגובות האב על גלגולו של הבן.
חולשת הבן אילצה את האב לחזור לעמדה של כוח, אבל החולשה המנטלית של האב לא אפשרה זאת.
דמותה של האם מתאפיינת בעיקר בצורות התנהגותה במהלך הסיפור ובתגובותיה הפיזיות למהלך הגלגול.
ההתנהגות הרגשנית של האם, שלעיתים גובלת בהיסטריה, יוצרת רושם של דמות חיוורת, מוגבלת בהשגתה וברגשותיה אשר נוטה אחר מגינות לבה בכל שעה.
חולשה זו מובלטת על רקע הניגוד לתוקפנות הסמכותית של האב, שמונעת ממנה לגשת אל גרגור בראשונה ולהחלטיות המעשית של האחות שמונעת ממנה את הגישה לטיפול בגרגור.
אבל כשם שהחולשה והכוח של האב והאחות אינם ניתנים לתיאור חד משמעי, כך הוא ביחס לאם.
גילה המתקדם של האם ומחלת האסתמה בה היא לוקה, המעמד המשני במשפחה והנטייה לרגשנות גורמים לכך שהאם מאבדת את שליטתה העצמית במצבים קריטיים.
המצב הגופני של האם המעולפת המתקשה בנשימה, מגביר את המהומה בבית ויחד אתה את התגובה העוינת כלפי גרגור בשל חיפושיו בבית אחר המרקחת המעוררת.
וכך שלא מרצונה ולא מדעתה הופכת האם לגורם העקרי ליחס האיבה כלפי גרגור.
מצב זה מנוגד למניע העיקרי בהתנהגות האם כתגובה לגלגול והוא הרצון לגונן על הבן עד כמה שניתן.
יחסה של האם כלפי מצבו החדש של גרגור עובר מספר תמורות במהלך הסיפור: בתחילה היא נבעתת עד מאוד, צורחת, מתעלפת, לאחר מכן היא נלחמת על חייו, רוצה לטפל בו.
בהמשך היא מגלה רגישות גוברת לעניינו ולבסוף היא נרדמת בשלווה בנוכחותו.
עם תחילת העלילה וגלגולו של גרגור מופיעה האחות (גרטה) כבת ברית של גרגור, המתעניינת בהרגשתו ודואגת לצרכיו וזאת בהתאמה לאהבתו של גרגור כלפיה שהתבטאה בתכנונו להפתיעה בשעורי נגינה בקונסרבטוריון.
מיקומה של האחות בחדר צדדי בבית המשותף והפרדתה מההורים במעמד הפתיחה מחזקים את הציפייה ליחס מיוחד מצד האחות לגלגולו של גרגור.
בהמשך העלילה האחות נוטלת על עצמה את תפקיד האחראית, והיא היחידה שמעזה ואף רוצה להיכנס לחדרו של גרגור על מנת לדאוג לצרכיו האלמנטריים.
מכל בני המשפחה היא היחידה המעניקה לגרגור תשומת לב ויחס לאחר גלגולו לחרק.
היא מביאה אוכל לחדרו ועוקבת האם אכל אם לאו.
גם גרגור מגלה רגישות כלפיה, המתבטאת ברצונו להסתתר תחת הספה ולהתכסות בסדין בכל פעם שהיא נכנסת, כדי שלא לזעזעה.
פעם אחת אף דימה לראות הכרת תודה בפניה על רצונו הטוב.
עם דאגתה להוציא את הרהיטים מחדרו, אמנם בכוונה טובה כדי לאפשר לו לזחול ביתר קלות, היא משנה את יחסה אליו.
ביקוריה נעשים פחות ופחות שכיחים.
היא מתחילה להזניח אותו עם שהיא תובעת אחריות בלעדית על הטיפול בו ולא מאפשרת לאם לגשת אליו או לעזור בטיפול בו.
לקראת סוף הסיפור, היא יוצאת נגד גרגור ומכחישה את זהותו כגרגור ובכך מוציאה אותו מתוך חוג המשפחה.
לאחר פריצתו מחדרו בפעם השלישית, היא מפטירה כלפי ההורים כי עליהם להיפטר ממנו אחת ולתמיד.
גרגור תלה את תקוותו האחרונה באחותו שהייתה לו בעבר לסעד ולמשען, אך היא מאכזבת אותו.
הגלגול הוא המחשה של דימוי עצמי שלילי ולכן מקורו בהרגשה סובייקטיבית של הגיבור.
הסיפור מבוסס על יסודות אוטוביוגרפים של קפקא אבל מתפתח למשמעות אוניברסלית רחבה.
הגיבור העומד מול העולם ומבקש בלי הרף לאשר את קיומו שלו, בעוד העולם מבקש לבטלו ולהכחידו.
מכאן העימות בין הגיבור והעולם ובין הגיבור לעצמו.
הגיבור הקפקאי מייצג את מצבו הקיומי של האדם האבסורדי, שמגשים את חירותו על ידי התמודדות עם הסתירה בין השאיפה למודעות בהירה של עצמו ומקומו בעולם ובין ההכרה ששאיפה זו אינה ניתנת למימוש.
ביצירה זו מגולמת הסיוטיות של עולם חסר ערכים, שהתמורה העיקרית שבו מסתמנת בדפורמציה (שינוי הצורה) ובדה-הומניזציה (שלילת האנושיות) הגוזרות על האדם ייסורים של השפלה ובדידות.
יצירה שבה אי-הוודאות היא הוודאות היחידה.
הגלגול הוא חלום החושף את העימות הטראגי בין תשוקתו של גרגור לאחותו - תשוקה שיש בה גילוי עריות - ובין רתיעתו מאותה תשוקה וניסיונו לבטל אותה.
המטמורפוזה מגלה את המציאות הטראגית של האדם אשר חדל למלא את תפקידו כלפי החברה ובצורה זו הוא הופך למעין חרק בעיניה, שיש להיפטר ממנו.
העיצוב המיוחד באווירת החלום בסיפור מתקשר למערכת הזיקות שבין הריאלי והפנטסטי.
היצירה מציגה את השעבוד להורים או לממסד והמרי האילם וחסר האונים כנגד שעבוד זה.
משבר ההומניזם והתערערות האמון בטכנולוגיה בעקבות המהפכה התעשייתית, התפרקות החברה הכפרית, משפחתית, והשתלטות החברה האורבאנית המתבטאת בסיפור בדמותו של סגן מנהל המפעל ובעזותו כלפי גרגור בגלל איחור לעבודה בפעם הראשונה מזה 5 שנים, ובדמותם של האב, האם והאחות הבוגדים בשותפם למשפחה ומעדיפים בסופו של דבר את החיים בלעדיו.
לדעת החוקרים את יצירות קפקא ישנו קשר הדוק בין דמות האב, האם והאחות בנובלה לדמותם האמיתית של אביו, אמו ואחותו של קפקא.
קפקא מתאר את הגועל והרגש השלילי שלו כלפי עצמו בכך שהוא מדמה את גיבור הסיפור למקק שאף אחד לא רוצה בקרבו.
רבים אומרים כי קפקא הרגיש כך מכוון ש-"הסתיר את נטייתו המינית מפני הוריו" וכי אם יגלה להם, ירגיש כמתואר בסיפור
גרסת במה לנובלה הועלתה על ידי סטיבן ברקוף בשנת 1969. גרסת במה נוספת הועלתה בשנת 2006 על ידי החברה האיסלנדית "וסטורפורט", ב"לייריק האמרסמיט'", לונדון.
אותה גרסה אמורה לעלות בתיאטרון האיסלנדי בשנת 2008. גרסת במה נוספת הועלתה בדאקה שבבנגלדש בשנת 2005 על ידי המרכז לתיאטרון אסייתי.
הנובלה עובדה על ידי הקומיקסאי האמריקני פיטר קופר לרומן גרפי שיצא לאור בהוצאת "קראון" בשנת 2003. בתחילת 2011 יצא לאור תרגום לעברית של הספר.
בשנת 2008 הייתה הפרמיירה של האופרה "הגלגול" מאת רון וידברג שהוצגה בישראל בהשתתפות מוזיקאים ישראלים.
"הגלגול" הוא אחד מהסיפורים והנובלות של קפקא ("התבוננות", "גזר הדין", "במושבת העונשין", "רופא כפרי" ו"אמן צום") שתורגמו ופורסמו על ידי הוצאות הספרים העבריות באופן תדיר בקובץ אחיד:
"סיפורים ופרקי התבוננות", הוצאת שוקן, 1967.
"סיפורים ופרקי התבוננות", משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשל"ה.
"סיפורים ופרוזה קטנה" (בתרגום אברהם כרמל), שוקן, 1993.
"רופא כפרי" (בתרגום אילנה המרמן), עם עובד, 2000.
כמו כן, הסיפור בתרגום ישורון קשת יצא בנפרד בספריית תרמיל במרץ 1975 (ניסן תשל"ה) - נלקח מתוך הקובץ "סיפורים ופרקי התבוננות" בהוצאת שוקן; על הכריכה הופיע ציור של יוסל ברגנר (תמונת הספר מוצגת בתחילת ערך זה).
הגל השקט הוא כינוי לערוץ רדיו ששידוריו פורצים את הדממה רק במקרה של אזעקת אמת.
כל ערב, המעבר מהתוכניות הרגילות לגל השקט צוין בהשמעת השיר "בובה זהבה", של להקת החלונות הגבוהים.
יוזם הפעלת "הגל השקט" היה תא"ל שלמה וקס, קצין הקשר הראשי ב-1991.
עם התקדמות ימי המלחמה, הורחב השימוש ב"גל השקט" גם לשבתות, על מנת לאפשר לציבור שומרי השבת לקבל עדכונים ביטחוניים בעת השמע אזעקה, וזאת ללא הצורך להדליק את מקלט הרדיו בשבת, אלא להשאירו מופעל לכל משך השבת.
בתחנת הרדיו שורר שקט מוחלט בכל שעות היממה (24/7) והוא משדר רק כאשר נקלעים לשעת מצוקה.
במלחמת חרבות ברזל נעשה לראשונה שימוש בגל שקט בטלוויזיה.
בהנחיית הרבנות הראשית ופיקוד העורף, במהלך השבת ערוץ עכשיו 14 החל להסב את שידוריו למתכונת של הצגת התראות פיקוד העורף בשקופיות טקסט.
הרבנים הראשיים לישראל הנחו את הציבור המעוניין בכך להשאיר את הערוץ דלוק מלפני כניסת השבת.
הגל הצ'כוסלובקי החדש (בצ'כית: Československá nová vlna; נקרא גם הגל הצ'כי החדש, בצ'כית: Česká nová vlna) הייתה תנועה קולנועית אומנותית שהתקיימה בשנות ה־60 של המאה ה־20 בצ'כיה, והקדימה את האביב של פראג.
המונח מתייחס לסרטים שבוימו על ידי במאים צ'כים וסלובקים צעירים.
הסרטים נעשו באיכות יוצאת דופן, גילו פתיחות ואף הכילו אלגוריות פוליטיות בוטות, בניגוד לעמדתו של המשטר הקומוניסטי בצ'כיה של אותם ימים.
הגל הצ'כוסלובקי החדש היה תנועה ארטיסטית אמנותית שעסקה בקולנוע והתפתחה מתנועת הדוייט־סיל, שקמה בשנות ה־20 של המאה ה־20, וחבריה היו אמנים צ'כים שהתעסקו בנושאים חדשניים ואוונגארדיים.
סטודנטים מבית הספר לקולנוע וטלוויזיה של האקדמיה לאומנויות בפראג ("FAMU") היו מתוסכלים מהשלטון הקומוניסטי ששלט בצ'כוסלובקיה החל מ־1948 והפכו לקבוצת מתנגדי שלטון.
מטרתם ביצירת סרטים הייתה לגרום לאזרחים הצ'כים להיות מודעים לכך שהם משתתפים במערכת אכזרית וחסרת יכולת, שעשתה נזק לכל מי שחבר בה.
מאפייני סרטי הגל החדש הם דיאלוגים ארוכים נטולי תסריט מתוכנן, הומור אפל ואבסורדי, וליהוק שחקנים לא מקצועיים.
תקופת הגל הצ'כוסלובקי החדש הייתה מקבילה לתקופת הגל הצרפתי החדש (שניהם מתייחסים לתקופת שנות ה-60 המוקדמות) אך השוני ביניהם הוא שסרטי הגל הצ'כוסלובקי החדש החזיקו לרוב עלילה חזקה יותר, והייתה להם גישה רבה יותר לאולפנים ולמימון המדינה בעוד שבצרפת הסרטים הופקו בתקציבים מצומצמים והשתמשו בעזרי צילום מאולתרים.
בנוסף, במאי הגל החדש הצ'כוסלובקי נטו להשתמש ביצירות שנלקחו מהספרות הצ'כית, ביניהן הפירוש של הבמאי ירומיל יירש לנובלה האנטי-קומוניסטית - הבדיחה של הסופר מילן קונדרה.
קונדרה עצמו תיאר בקונגרס הרביעי של איגוד הסופרים הצ'כוסלובקים את חשיבותו הרבה של הגל החדש בקולנוע הצ'כוסלובקי, ואת תרומתו להיסטוריה של הספרות הצ'כוסלובקית.
תקופת הגל החדש הצ'כוסלובקי הגיע אל סופה הפתאומי בתקופת האביב של פראג (1968), תקופה שבה הפוליטיקאי אלכסנדר דובצ'ק חבר במפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית, החל לצבור כוח במפלגתו ותכנן להציג רפורמה ליברלית פוליטית, שאליה התייחס כ"סוציאליזם עם פנים אנושיות".
הוא נתקל בהתנגדות מצד ברית המועצות שראתה ברפורמה איום על עליונותה המדינית במדינות מזרח אירופה, ופלשה לצ'כוסלובקיה מלווה בבעלות הברית של הסכם וורשה.
הבמאים מילוש פורמן, איוון פאסר, ווייטך יסני ויאן ניימץ נמלטו מן המדינה בעוד שאלה שנשארו בה התמודדו עם צנזורה על עבודתם.
בין הבמאים הצ'כוסלובקים שפעלו במסגרת הגל החדש נמנים: מילוש פורמן, ויירה חיטילובה, איוון פאסר, יוריי הרץ, יוריי יקוביסקו, יאן ניימץ, יז'י מנצל, ירוסלב פפושק, ירומיל יירש, יאן שמידט, וייטך יסני, שטפן אוהר, יאן קדר, אלו האווטה, פאבל יוראצ'ק, אנטונין מאשה ועוד.
"משהו שונה" של ויירה חיטילובה (1963).
"הפרש החמישי הוא פחד" של זביניק בריניש (1964).
"אהבותיה של בלונדינית" של מילוש פורמן (1965).
"החנות ברחוב הראשי" של יאן קדר ואלמר קלוס (1966).
"רכבות שמורות היטב" של יז'י מנזל (1966).
"חרציות" של ויירה חיטילובה (1966).
"נשף הכבאים" של מילוש פורמן (1967).
"עריקים וצליינים" (נקרא גם "העריק והנווד) של יוריי יקוביסקו (1968).
"הנשף בגן הבוטני" של אלו האווטה (1969).
"ציפורים, יתומים ושוטים" של יוריי יקוביסקו (1969).
"Behold Homolka" של ירוסלב פפושק (1969).
"מקרה לתליין המתחיל" של פאבל יוראצ'ק (1970).
"ואלרי ושבוע הנפלאות" של ירומיל יירש (1971).
רוב הסרטים שצולמו בתקופת הגל החדש היו בשפה הצ'כית.
רוב הבמאים הגיעו מ-FAMU היוקרתית שנמצאת בפראג, ועבדו באולפני ברנדוב שממוקמים בפרברי העיר.
הבמאים הבולטים של התקופה הם מילוש פורמן שביים את נשף הכבאים, פטר השחור ואהבותיה של בלונדינית, ויירה חיטילובה הידועה בסרטה חרציות, ויז'י מנדל שביים את רכבות שמורות היטב וזכה בפרס האקדמיה לסרט הזר הטוב ביותר.
הגל השלישי היה ניסוי ידוע שנועד להדגים את פגיעותן של חברות דמוקרטיות לפשיזם.
את הניסוי ביצע רון ג'ונס, מורה אמריקאי להיסטוריה, על תלמידי כיתה י' שהשתתפו בשיעורי ההיסטוריה שלו כחלק מלימודים אודות גרמניה הנאצית.
הניסוי נערך בבית הספר התיכון "Cubberley" בפאלו אלטו, קליפורניה, במהלך השבוע הראשון של אפריל 1967. ג'ונס, שלא הצליח להסביר לתלמידיו כיצד האוכלוסייה הגרמנית טענה לבורות בכל הנוגע להשמדת היהודים בתקופת השלטון הנאצי בארצם, החליט להדגים להם זאת.
הוא הקים תנועה פיקטיבית בשם "הגל השלישי", ואמר לתלמידיו שמטרת התנועה היא לבטל את הדמוקרטיה.
הטענה לפיה הדמוקרטיה מעדיפה את האינדיבידואליזם על פני החברה נחשבה כנקודת תורפה של הדמוקרטיה, וג'ונס הדגיש נושא זה בניסוח המוטו של התנועה שלו:
הניסוי לא תועד היטב בזמן אמת.
מבין המקורות בני התקופה, הניסוי הוזכר בקצרה רק בשני גליונות של עיתון התלמידים של בית הספר, "The Cubberley Catamount".
גיליון נוסף של העיתון מכיל מאמר ארוך יותר על הניסוי, לאחר שזה הסתיים.
ג'ונס עצמו כתב תיאור מפורט של הניסוי לאחר כתשע שנים,
ואחר כך הופיעו מאמרים נוספים, חלקם כוללים ראיונות עם ג'ונס ועם כמה מהתלמידים.
ג'ונס כתב שהוא התחיל את היום הראשון של הניסוי בהוראות פשוטות, כגון ישיבה ראויה.
הוא תרגל את התלמידים עד שהם הצליחו להיכנס לכיתה ולהתיישב בצורה ראויה תוך 30 שניות ובשקט מופתי.
לאחר מכן התקדם לאכיפת משמעת נוקשה בכיתה, על ידי גילום דמות סמכותנית ושיפור דרמטי של יעילות התנהלות הכיתה.
היום הראשון לניסוי הסתיים עם מספר מועט של כללים, שכן הניסוי אמור היה להימשך יום אחד בלבד.
התלמידים נדרשו לשבת לפני הצלצול השני, נדרשו לעמוד על מנת לשאול שאלה או על מנת לענות לשאלת המורה.
כל פנייה למורה הייתה צריכה להתחיל ב"מר ג'ונס", והפנייה צריכה הייתה להיות מנוסחת בשלוש מילים או פחות.
במהלך היום השני לניסוי, ג'ונס הצליח לעצב את הכיתה לכדי קבוצה מגובשת בעלת תחושת קהילתיות ומשמעת חזקה.
ג'ונס קרא לתנועה "הגל השלישי", בהתייחס למיתוס לפיו הגל השלישי בסדרת גלים באוקיינוס הוא האחרון והחזק ביותר.
ג'ונס המציא הצדעה, הדומה להצדעה הנאצית, והורה לתלמידיו להצדיע זה לזה אף מחוץ לכיתה.
כל התלמידים צייתו להוראה זו.
נראה שהניסוי החל להתנהל מעצמו, כאשר תלמידים מכיתות אחרות החלו להצטרף לתנועה.
ביום השלישי לניסוי, כיתת ההיסטוריה גדלה מ-30 תלמידים במקור ל-43. כל התלמידים הראו שיפור משמעותי ביכולות הלימודיות ומוטיבציה גבוהה.
כל תלמיד בתנועה קיבל "כרטיס חבר" וכל חבר קיבל משימה מיוחדת (לדוגמה, עיצוב כרזת הגל השלישי, מניעת לא-חברים מכניסה לכיתה).
ג'ונס הנחה את התלמידים כיצד לגייס תלמידים חדשים, ועד סוף היום היו בתנועה מעל 200 חברים.
ג'ונס הופתע כאשר חלק מהתלמידים החלו לדווח לו כאשר תלמידים אחרים עברו על הכללים שלו.
ביום חמישי, היום הרביעי לניסוי, ג'ונס החליט לבטל את התנועה מאחר שהרגיש שהוא מאבד עליה שליטה.
התלמידים הפכו יותר ויותר מעורבים בתנועה, והמשמעת והנאמנות שהפגינו היו יוצאים מגדר הרגיל.
ג'ונס הודיע למשתתפים שהתנועה היא חלק מתנועה עולמית, ושלמחרת מנהיגה ייחשף.
הוא הורה לתלמידים להשתתף בעצרת בצהרי יום שישי על מנת לצפות בהודעה.
במקום נאום טלוויזיוני של המנהיג כביכול, התלמידים צפו במסך טלוויזיה עם רעש לבן.
לאחר מספר דקות המתנה, ג'ונס הודיע לתלמידים שהם לקחו חלק בניסוי בפאשיזם, ושהם יצרו במודע את תחושת העליונות שחשו אזרחים גרמנים בתקופה הנאצית.
אז הוא הציג סרט על אודות המשטר הנאצי, על מנת לסיים את הניסוי.
שנתיים לאחר ניסוי זה, ג'ונס פוטר מבית הספר.
הניסוי לא צוין כסיבה לפיטורין, אך בית הספר גם לא הכחיש שהניסוי הוא סיבה.
ג'ונס מסר תיאור מלא של הניסוי במהדורת 1980 של "The Next Whole Earth Catalog" (עמ' 374–377).
האירועים בניסוי שימשו בסיס לסרט טלוויזיה בשם "הנחשול" (1981) ולספר נעורים בשם "הגל" מאת טוד סטרסר (Todd Strasser), שפורסם בשם העט "מורטון רו".
ספר זה הומחז בקצרה במסגרת תוכנית הטלוויזיה "קריאת כיוון" של הטלוויזיה החינוכית בישראל.
הסרט הגרמני "Die Welle" (2008) העביר את ההתרחשות לגרמניה המודרנית, וזכה לביקורות חיוביות.
בשנת 2010 ביים ג'ונס מחזה מוזיקלי בשם "The Wave", אשר נכתב בשיתוף עם כמה מהתלמידים מהכיתה.
ב-10 באוקטובר 2010 הוצג בפסטיבל הסרטים "Mill Valley" הסרט הדוקומנטרי "Lesson Plan", אשר מתאר את סיפור הגל השלישי דרך ראיונות עם התלמידים והמורה.
הסרט הופק על ידי פיליפ ניל, אחד מתלמידיו של ג'ונס.
המחזה "The Wave" הוצג בניו דלהי, הודו בשנת 2012.
הגל הוא ספר לנוער שנכתב על ידי מורטון רו.
הספר מבוסס על מקרה אמיתי שקרה בבית ספר בקליפורניה – ניסוי הגל השלישי.
בעברית יצא הספר לאור בשנת 1984, בהוצאת עם עובד, בתרגומו של גיא עופר.
הספר נזכר בתוכנית הלימודים של בתי ספר רבים, בדרך כלל בהקשר של לימודי שואה.
על בסיס הספר, יצא הסרט "הנחשול", סרט טלוויזיה אמריקני מ-1981 שביים אלכסנדר גראסהוף, על פי תסריט של ג'וני דוקינס.
בשנת 2019 על בסיס הסרט צולם סרט נוסף "אנחנו הנחשול".
הסיפור מתרחש בתיכון גורדון, באביב 1969. הדמויות המרכזיות הן המורה להיסטוריה בן רוס ותלמידי התיכון שלו, והוא מנהל את הניסוי מתוך מטרה ללמדם על איך היו יכולים החיים להיראות בגרמניה הנאצית.
כשתלמידיו שאלו אותו מדוע אזרחי גרמניה אפשרו למפלגה הנאצית ולאדולף היטלר לעלות לשלטון, הוא לא ידע מה לענות.
מר רוס יזם ניסוי ("הגל") בתקווה שכך יצליח לענות על שאלותיהם, תוך שהוא פועל באופן עקבי ומונע על ידי ערכים שמקובלים מראש כמוסריים.
למחרת השיעור שבו נשאלו השאלות, רוס התחיל בניסוי: הוא התחיל להטמיע בקרב הכיתה את הסיסמה כוחנו במשמעת.
הכיתה הגיבה היטב לכך ונהנתה מתחושת העוצמה שהרגישה.
כתוצאה מכך, התלמידים המשיכו בהתנהגות הממושמעת שהם רכשו גם בשיעור הבא, דבר שהפתיע את רוס.
הוא החליט לקחת את הניסוי צעד נוסף וליצור קבוצה, לה קרא "הגל", כיוון שיש לו כוח וכיוון.
בשלב זה, הוא הוסיף עוד שתי סיסמאות – כוחנו באחדות וכוחנו בפעולה – מה שהוביל לכללים נוספים של התנהגות ומבנה ארגוני.
בן לא תכנן שהניסוי יגדל כל כך, אך תלמידיו הפיצו את הרעיון עד כי כמעט כל בית הספר השתתף בניסוי.
תלמידים בודדים הביעו מחאה על הרעיון, אך רובם פחדו להביע את דעתם בגלוי.
בסוף אותו שבוע, קבוצת הפוטבול של התיכון לא הצליחה לנצח את הקבוצה היריבה, כאשר רוח הקבוצה שנוצרה על ידי "הגל" לא פיצתה על חוסר הכשרה ותכנון ראויים.
לורי סונדרדוס, שעמדה בראש מערכת העיתון של בית הספר, הייתה מהבודדים שהתנגדו ל"גל", והיא הוציאה גיליון מיוחד של עיתון בית הספר, שהוקדש אך ורק ל"גל" ולהשפעה השלילית שיש לו על בית הספר.
חלק מהאנשים בבית הספר, במיוחד המורים והמנהל, הודו לה – בעוד חבריה של לורי כעסו עליה.
דייוויד, החבר של לורי, שהיה חבר ב"גל" מאז הקמתו, ניסה לגרום לה להפסיק להשמיץ אותו.
בסופו של דבר, הוא דחף אותה לקרקע בעודו צועק כי התנועה החדשה לא פוגעת באף אחד, דבר שגרם לו להבין עד כמה "הגל" מסוכן באמת.
בשלב זה, שניהם הסכימו ש"הגל" חייב להיעצר, והם הלכו לביתו של רוס כדי לשכנע אותו לסיים את הניסוי.
רוס הסכים, אבל אמר להם שהם יהיו חייבים לסמוך על מהלכיו ביום שלמחרת.
למחרת, בן סיפר לתלמידיו שתיכון גורדון הוא רק אחד מבתי ספר רבים במדינה המעורבים ב"גל", והזמין את כל חברי התנועה לכנס באודיטוריום, בו הם יצפו בנאום של המנהיג העליון של הארגון, שמטרתו ליצור מפלגת "גל" לאומית לנוער.
התלמידים התאספו באופן דומה לעצרות נאציות, מצוידים בדגלים וסרטי יד שמעוטרים בגל.
רוס יצר באולם אווירה מתוחה, וכשהגיע הרגע, הוא אמר לתלמידים "הנה הוא מנהיגכם!" – והציג בפני התלמידים תמונה של אדולף היטלר.
הוא הסביר להם שאין באמת תנועת "גל" לאומית עם מנהיג, אבל אם היה מנהיג, הוא היה האדם שבתמונה.
התלמידים ההמומים עזבו את רעיון "הגל", הבינו את הלקח ולמדו כיצד בעזרת תעמולה ואווירה חברתית הצליח היטלר לגייס את העם הגרמני לטובת הרעיון הנאצי.
הספר מדגים כיצד ניתן "לשלוט בהמונים".
התלמידים הפכו לממושמעים בין לילה, בעוד שהסברים של שעות על משמעת לא עזרו.
כל הניסיונות לעזור ל"מפסידן הכיתתי" לא צלחו עד שהוקמה תנועה שבה הוא הוגדר כשווה בה מלכתחילה.
כל מי שהיה חבר בתנועה הרגיש שווה ערך לכל חבריו, ונעלה על כל מי שלא היה חבר בתנועה.
כאשר לורי מצביעה על הבעיה, חבריה מתעלמים ממנה בטענה כי היא מקנאה בהם עכשיו שהם שווים.
הספר מדגים כמה קל לקחת קבוצה של אנשים נורמטיביים לגמרי ולהפוך אותם לתנועה אלימה, ומעודד חשיבה עצמאית.
הספר מתאר ניסוי אמיתי שכונה מאוחר יותר "הגל השלישי".
את הניסוי ערך רון ג'ונס, מורה אמריקאי להיסטוריה, על תלמידי כיתה י' בבית ספר בפאלו אלטו שבקליפורניה בשנת 1967.
הגל הראשון של הפמיניזם הוא כינויה של סדרת פעילויות ומחאות פמיניסטיות במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בעולם המערבי, באנגליה, בארצות הברית ובצרפת.
הפעילויות התמקדו בדרישות למתן שוויון לנשים בסוגיות משפטיות-חוקיות, המטרה העיקרית הייתה השגת זכות בחירה לנשים ונגע גם בסוגיות של בעלות על רכוש, עיקר המאבק נעשה באמצעות לובי פוליטי, חקיקה והפגנות.
הזרם הפמיניסטי הבולט בגל מחאות זה היה הפמיניזם הליברלי ובתוכו התנועה הסופרג'יסטית.
הרעיון של מתן שוויון חוקי לנשים לא התחיל בעת חדשה.
באי כרתים בתקופת התרבות המינואית נשים היו אזרחיות שוות זכויות והיו זכאיות להצביע.
אחת הנשים הידועות הראשונות שיצאה כנגד הדרת נשים ממוקדי כוח הייתה המשוררת תושבת ונציה מהמאה ה-15 קריסטין דה פיזאן, אשר בכתיבתה יצאה כנגד תפיסות רווחות של מיזוגניה, מגדר ותפקיד הנשים בתרבות של ימי הביניים.
היא כתבה מאות בלדות, שירים, הגות, מוסר, אודות המדינה וכן קטעי פרוזה.
קריסטין פרסמה למעלה מ-300 חיבורים בסוגות השונות, אשר המפורסם בהם הוא ספר עיר הגבירות (1406 בקירוב), אשר יוצא להגנת הנשים ומספר אודות נשים גדולות בהיסטוריה, בספר זה גם מעלה פיזאן את הטיעון המהפכני לאותה תקופה כי נשים הן בני אדם שלמים ולא יצורים ביולוגים המוגבלים מטבען הנשי.
בשנת 1832 ניסיה פלורסטה פרסמה את ספרה הראשון בנושא, וזה היה בין הפרסומים הראשונים בברזיל ובאמריקה הלטינית.
במאי 1836 הגיעה לארצות הברית ארנסטינה לואיזה פוטובסקי רוז והחלה לפעול למען קידום שוויון זכויות לנשים.
בהמשך ליוזמתו של השופט תומאס ברטל ניסתה, ביחד עם פאולינה קלוג רייט דייוויס, לארגן לובי ולאסוף חתימות לקידום חקיקת חוק לשוויון האשה בענייני ירושה ובעלות על רכוש.
מאוחר יותר, בסוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50, הצטרפו לכך גם מנהיגות פמיניסטיות נוספות, כמו סוזן ב.
ב-1849 הצליחה סטנטון להעביר את החוק אשר נחשב לאבן דרך בפעילות התנועה הפמיניסטית.
ביולי 1848, התקיימה ועידת סנקה פולס, שכונתה לאחר מכן "הכנס הפמיניסטי הראשון" אשר יצרו אליזבט קיידי סטנטון ולוקרישה מוט.
בוועידה התקבל מסמך שחובר על ידי סטנטון ואנטוני, ובו דרישה לתת לנשים זכות הצבעה ושוויון חברתי ככל האדם (דרישה שהתתממשה רק ב-1920).
סעד וסיוע – הקשרים כלכליים, חברתיים וגאוגרפיים