tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה תקופה, היה מקובל להעתיק או לשמר דגמים מוכרים מארצות המוצא לצורך פרנסה ושמירה על המסורת המשפחתית.
בתקופה זו הוקם גם איגוד יצרני האריג בהתאחדות בעלי התעשייה, אשר ניהל את הקשר עם המנדט הבריטי, שהתיר יבוא טקסטיל לארץ ישראל.
בזמן מלחמת העולם השנייה פחת מאוד ייבוא הבדים לארץ ישראל, ומפעלי הטקסטיל המקומיים שעסקו כטוויה, בצביעה, באריגה ובסריגה פעלו במסגרת "המשק המלחמתי".
ביקוש מקומי גובר וייצור מדים לחיילים כחלק מהתמיכה במאמץ המלחמתי הגבירו את תפוקת הייצור ואת הרווחיות.
בשנת 1947, עם הקמת "דורינא", אורגנה תצוגת אופנה במנשייה ביפו, ובה הוצגו מדים לנשות ארגון ההגנה מתוצרת המפעל, בשנת 1949 ארגן המפעל את תצוגת האופנה הראשונה במדינת ישראל במלון המלך דוד בירושלים.
בשנת 1948, עם פרוץ מלחמת העצמאות, סרגו במפעל סוודרים ואפודות לחיילים.
בזמן המלחמה הופצץ המפעל, יעקב לסינגר גויס לצבא והציוד ותהליך תפירת הסריגים עברו לביתם הפרטי של הזוג בתל אביב.
בתום מלחמת העצמאות נפתח המפעל מחדש ברחוב בר יוחאי, בגבול יפו תל אביב.
בראשית שנות החמישים של המאה העשרים התמקד שיווק הסריגים בשוק המקומי, ובהמשך כוון העיצוב והיצור גם ליצוא.
בשנת 1956, נערכה ב"קפה לילית", תצוגת האופנה המסחרית הראשונה של "דורינא", לקהל לקוחות תל אביבי.
בשנת 1957 הועתק המפעל לרחוב אבא הלל 25 ברמת גן, תוך שיפוץ המקום, ותוך רכישה ושכלול של מכונות ושל אמצעים ייעודיים לייצור פריטי לבוש אופנתיים סרוגים מעוצבים לייצוא.
בשנת 1959 נפטר שמואל הוכמן, טכנולוג המפעל, ומשפחת לסינגר התלכדה סביב ניהול המפעל.
בין שנות השישים לשנות השמונים של המאה העשרים, שגשגה "דורינא" בניהול הדור הצעיר במשפחה, בעוד המייסדים יעקב ולאה לסינגר שימשו כיועצים.
בשנת 1984 נפטרה ורדה צ'רבוניץ' (לסינגר), ובשנת 1985, נפטר אביה יעקב לסינגר.
לאחר מות השניים "דורינא" המשיכה לפעול עד שנת 2003, אז נסגר המפעל עקב קשיי ייצור וקשיים כלכליים.
סגנון הניהול של יעקב לסינגר הייתה כריזמטי ושאפתני.
לסינגר יצר שיתופי פעולה עם אנשי שיווק ועבד עם משרדי פרסום ויחסי ציבור, ועם צלמים מקצועיים.
בנוסף נשלחו דגמים של "דורינא" לדמויות מוכרות באותה תקופה, כגון השחקנית מרלן דטריך ואף ראש הממשלה דוד בן-גוריון ורעייתו פולה.
באותן שנים הייתה תחרות בין מפעלי הטקסטיל בארץ.
דויד צרבוניץ' התמקד בהיבטים הכלכליים של ניהול המפעל, הרחיב את העבודה עם גופי יחסי ציבור שונים, ויצר תוכן שיווקי ייחודי לדורינא.
במסגרת זו עוצבה גם קולקציה חדשה המיועדת לקהל צעיר, שנקראה 'zoom'.
יעקב לסינגר - נולד בשנת 1912 בהונגריה למשפחה אמידה שעסקה במסחר.
על רקע עליית האנטישמיות באירופה, עלה לסינגר לארץ ישראל בשנת 1933 ללא משאבים כלכליים.
עבודתו הראשונה בארץ הייתה ניהול חשבונות בחברת הטקסטיל "אילקה השמלה", ובהמשך התמנה למנהל החברה שם עבד במשך 13 שנה.
שמואל הוכמן - היה מאיסטר (מומחה טכנולוגי), בתחום הסריגה.
הגיע לארץ מווינה, ולימים הפך לשותף בדורינא.
הכיר את יעקב לסינגר במהלך עבודתם המשותפת במפעל 'אילקה השמלה'.
לאה לסינגר - נולדה בגרמניה בשנת 1921, למשפחה אמידה שסחרה ביינות.
בשנת 1937 היגרה עם משפחתה לארץ ישראל.
בני הזוג לסינגר נפגשו בעבודתם במפעל 'אילקה השמלה', שם החלה לאה לעסוק גם בתחום האופנה.
עם הקמת "דורינא", השתלמה לאה בעיר שטוטגרט שבגרמניה בצד הטכני של מכונות סריגה ותפירה, ותוך זמן קצר הפכה להיות המעצבת הראשית של "דורינא".
גדעון לסינגר (בנם של יעקב ולאה לסינגר) נולד בשנת 1944 והמפעל המשפחתי, היה חלק בלתי נפרד מילדותו.
למד בבית הספר התיכון "שנקר", שהיה אז בית ספר מקצועי להכשרת בעלי ידע טכנולוגי לתעשיית הטקסטיל.
לאחר לימודי התיכון נסע ללמוד סריגה ב-Uttwil שבשווייץ.
התמחה בתפעול מכונות הסריגה, ובקליטה של מכונות סריגה חדשות למפעל.
ורדה לסינגר (בתם של יעקב ולאה לסינגר) - נולדה בשנת 1946 ופנתה ללמוד ספרות ומדעי המדינה.
במסגרת הלימודים הכירה את בעלה דויד צ'רבוניץ, שלמד כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה.
בשנת 1968 נכנס דויד צ'רבוניץ' לתחומי הכספים והנהלת החשבונות ב"דורינא", לאחר מכן הצטרפה ורדה למחלקת העיצוב במפעל.
בהמשך התמנו דויד וורדה (לסינגר) צ'רבוניץ', למנהלים של המפעל.
מראשית פעילות המפעל, לאה לסינגר ובתה ורדה לסינגר צ'רבוניץ' עסקו בעיצוב.
על מנת להתעדכן במגמות האופנה וחידושי תעשיית הטקסטיל (ובכלל זאת צבע, חוטים וגזרות), הייתה לאה לסינגר טסה פעמיים בשנה לחו"ל.
בשנות השמונים של המאה העשרים נכנסו לתחום העיצוב במפעל מעצבות שאינן בנות משפחה, וחל שינוי בקו העיצובי שלו.
המפעל עבד עם מעצבות האופנה הבולטות של ישראל הצעירה, כגון פיני לייטרסדורף ותמרה יובל-ג'ונס.
למרות שרוב התוצרת הופנתה לייצוא, נמכרו סריגי דורינא גם בחנויות יוקרה ברחוב דיזנגוף בתל אביב, כגון "איווניר" ו"מצקין", וכן בירושלים ובחיפה.
העיצוב ב"דורינא" הותאם למוטו של יעקוב לסינגר: "Knitwear of Timeless Elegance".
הטכנולוג שמואל הוכמן השתמש בטכניקות סריגת סינגל (Single) שנסרגו עם חוטים דקים במכונות עם מחטי סריגה עדינות (gage 12).
טכניקות אלה היו מוכרות באירופה כבר משנות הארבעים והחמישים של המאה העשרים.
עד סוף שנות החמישים התמקדה התוצרת בסריגה בסיסית של חלקים עליונים סרוגים, כמו אפודות, קרדיגנים וסוודרים, לנשים ולגברים.
בתחילת שנות השישים של המאה העשרים, מתוך מודעות למגמות אופנה בינלאומיות, עוצבו ויוצרו בדורינא גם חליפות סרוגות, שכללו חצאיות וסריג עליון.
באותה תקופה, טכנולוגיית הסריגה הייתה בראשית דרכה, וטכניקות הסריגה היו מוגבלות ובסיסיות.
כתוצאה מכך, בחרה חברת דורינא להתמקד תחילה בעיצוב גזרות עדכני, לקהל אמיד כמו "החליפה המחוייטת" מבדי סריג (jersey).
בהמשך, עם התפתחות טכנולוגיות סריגה חדשות שאומצו גם בדורינא, יצרו קולקציות של חליפות סרוגות, בגזרה מורכבת ומתוחכמת, שנסרגו במפעל ושנתפרו על ידי חייטים שנשלחו להתמחות בחו"ל.
כמו כן, ייצרו בדורינא מגוון פריטי לבוש מעוצבים המתאימים לפעילות גופנית: בין היתר, בגדי סקי, מכנסי רכיבה ובגדי טניס.
בנוסף עסק המפעל בעיצוב ובייצור שמלות כלה.
פרטי הלבוש עברו תהליך התפתחות, ומהגזרה השמרנית של חצאית התפתחו גזרות אופנתיות ומגוונות של חצאיות: מקסי, מידי, מיני וטרפז.
ב"דורינא" השתמשו בחוטים שונים, ביניהם בלט חוט מסולסל, מסוג בוקלה (חוט שזור עם קשרים ולולאות, העשוי מצמר או מתערובת סיבים).
לעיתים שולבו דוגמאות צבעוניות בתוך הסריגה, אך רוב הסריגים היו חלקים, או בעלי טקסטורה שנוצרה כתוצאה של שימוש מתוחכם בטכניקות סריגה.
המוטיב העיצובי הרווח בסריגים של שנות השישים של המאה העשרים היה הפסים, ברוחב ובמקצב משתנים.
באותן שנים, עם התפתחות המכונות, ניתן היה לייצר סריגים דמויי אריג, כגון דגם 'אידרת הדג' (herringbone) ופפיטה (Pepita).
כך נוצר סריג יציב ועבה, עם חוט אריגה שהושחל בין לולאות מחטי הסריגה.
כמו כן עוצבו דוגמאות נוספות דמויות רקמה ותחרה, אז'ור וז'קארד, שעוצבו כפסי קישוט בהתאמה לבגד.
אלמנטים מורכבים כמו תוספות של רקמת חרוזים ועבודות יד, רוכסנים וכפתורים נוספו כאלמנט שמעניק לפריט אלגנטיות ואקסקלוסיביות.
באותה תקופה התוצרת של "דורינא" יועדה בעיקר לייצוא, לדרום אמריקה, ליפן, לאירופה ועוד.
בין המוצרים היו גם שמלות ערב אלגנטיות סרוגות בתוספות של חוטי לורקס וחטים מבריקים.
בסוף שנות השישים נולד "הקו הישראלי", שפותח על ידי המעצבת ריקי בן ארי.
דגם אחד מקולקציה זו התפרסם במגזין הבינלאומי vouge בשנת 1969. בשנים אלה הייתה למוצרי החברה הצלחה רבה בשוק האמריקאי בזכות השימוש בטכניקות סריגה עשירות ובחוטי פוליאסטר.
השילוב בין החומרים, איכות הסריגים וסגנון העיצוב של "הקו הישראלי", שהיה ייחודי לקולקציה, שבה את ליבם של האמריקאים, אשר רכשו את הסריגים למרות מחירם הגבוה.
בעקבות ההצלחה, נמכרו סריגי "דורינא" בחנויות וברשתות גדולות: Macy's, B.
בשנות השבעים של המאה העשרים המשיך מפעל "דורינא" בפיתוח "הקו הישראלי", שכלל שילוב של דיגום בסריגה ועבודת טלאים, ואף הדפסה על סריגים.
גם בגזרות חל שינוי, והן נהיו יותר חופשיות ועדכניות: לדוגמה, שולבו גזרות א-סימטריות בסריגה, גזרת טרפז (A-Shape) וגזרת מקסי לחצאית או לשמלה ארוכה.
לאורך השנים, נשמר החיבור של "דורינא" לאופנה הבינלאומית, תוך שמירה על איכות הסריגה.
בנוסף, עוצבה מחדש גם חליפה המורכבת משלושה חלקים - דגם שהיה נפוץ מאוד בשוק המקומי ובשוק הבינלאומי.
חליפות מדגם זה התאימו לכל עונות השנה.
המפעל ייצר גם קולקציה ספורטיבית של חליפות אלה.
בעוד "הקו הישראלי" הססגוני והמקושט של "דורינא" הצליח בחו"ל, החברה הישראלית המקומית העדיפה דווקא את הקולקציות הקלאסיות שיוצרו במפעל בסגנון בינלאומי.
החל משלהי שנות השמונים, ובעיקר בשנות התשעים, של המאה העשרים, חלו שינויים חברתיים וכלכליים שהשפיעו על תעשיית הטקסטיל בישראל: היצור המקומי התייקר, הסכמי סחר חופשי והסכמי QIZ אפשרו יצור ללא מכס בארצות שכנות וייבוא זול מארצות המזרח.
על מנת להוזיל את העלויות, חזרה "דורינא" לייצר דגמים קלאסיים, בסריגה פחות מורכבת ובצמצום הצבעים.
למרות זאת, נסגר המפעל בשנת 2003.
במיתולוגיה היוונית, דוריס (ביוונית עתיקה: Δωρίς, 'שפע'), הייתה אלת ים.
היא הייתה אחת מ-3,000 האוקיינידים, בניהם ובנותיהם של הטיטאנים אוקיינוס וטתיס.
השם דוריס נגזר משם העצם δῶρον (תעתיק: "דורון"), מתנה, מפרוטו-הודו-אירופי *déh₃rom בעל אותה משמעות.
מחוץ להקשר האלוהי, דוריס ייצגה את פוריות האוקיינוס, בפרט את שפע הדיג בשפכי נהרות, שבהם התערבבו מים מתוקים ומלוחים.
היותה אוקיינידית פירושה שהיא הייתה אחות של הפוטמוי.
על ידי בעלה נראוס, דוריס הייתה אמו של נריטס ואמא לחמישים הנראידות, כולל תטיס, אמפיטריטה וגלתיאה.
מפרץ דוריס באנטארקטיקה והאסטרואיד 48 דוריס נקרא על שמה.
דוריד לידאווי הוא שחקן קולנוע ותיאטרון ערבי-ישראלי.
לידאווי נולד בבית חולים העמק ב-1984 וגדל בנצרת.
הוא החל את קריירת המשחק בתיאטרון מקומי בנצרת.
ב-2006 החל לשחק בתיאטרון הקאמרי בהצגה "גפן בלאדי" ולאחר מכן בהצגה "פלונטר".
מאז הוא שיחק בהצגות רבות, בסרטים ובסדרות טלוויזיה כמו מתים לרגע, פאודה ועוד.
הוא ביים והנחה את הסדרה "מדבר ערבית" בערוץ מכאן העוסק במעמדה ובמצבה של השפה הערבית בקרב ערביי ישראל.
גפן בלאדי, בימוי - רמי דנון ואמנון לוי, הקאמרי, 2007
פלונטר, בימוי - יעל רונן, הקאמרי, 2006
הזמן שנותר, 2009, בתפקיד חייל
כלת הים, 2009, בכיכובה של דאנה איבגי
החלמה, 2010, סרט קצר בתפקיד רופא
להישאר בחיים (זייתון), 2012, בתפקיד חייל סורי
סרט עם קתרין דוב, 2015, נאסר
עניינים אישיים, 2016 בתפקיד טארק לצד מאיסה עבד אלהאדי
מסתור, 2017, בתפקיד נעים קוואסם
In His Place, 2018, סרט קצר בתפקיד הראשי - עומאר
ויהי בוקר, 2021, בתפקיד נביל
האמת העירומה, 2008, בתפקיד נימר
החברים של נאור, 2011, בתפקיד אורח - נעים קאלילי
בני ערובה, 2016, בתפקיד אבו באשיר
מתים לרגע, 2017, בתפקיד ד"ר איאד אלג'רושי - האקס של אסמא (מאיסה עבד אלהאדי) שחוזר לחייה.
אלשוסמו (המה שמו), 2022, תוכנית סאטירה המשודרת ב'מכאן 33'
מדרסה, 2023, בתפקיד אבא של מנאר
ד֫וּרִיס הוא כפר לבנוני שהוקם כשלושה קילומטרים דרומית-מערבית לעיר בעלבכ בעמק הבקאע, אך עקב ההתרחבות האורבנית, בתי הכפר נושקים לבתי העיר.
בסמוך ליישוב נמצא אתר קדוש למוסלמים שנקרא מקדש דוריס או: כיפת דוריס.
לא ברור במדויק מה מקור השם.
הדעה הפופולרית היא שהאתר הקדוש הוא קברו של קדוש בשם דוריס ועל שמו נקרא גם הכפר.
יש הסוברים שהמקום נקרא לזכר מלך שנקרא "דריוס" או לנסיכה "דוריס".
בשנת 1957 התגלה אתר ארכאולוגי מהתקופה הנאוליתית, אשר נמצא כקילומטר דרומית-מערבית לדוריס.
הממצאים דומים לאלו, שנמצאו באתר , הממוקם כעשרה קילומטרים מצפון לדוריס.
בשנת 1966 הארכאולוגית לוריין קופלנד גילתה באתר שלוש אבנים מסותתות בשיטת לוולואה.
בתקופת הברונזה התיכונה היה יישוב ב"תל דוריס".
רוב כלי החרס שנמצאו יוצרו במקום, אך היו גם כלים שהגיעו מאזורים אחרים כגון חומס ואבלה, וכן מדרום לבנון.
במקום נמצאו שרידי נקרופוליס מהתקופה הרומית.
בסמוך לכפר נמצא אתר קדוש למוסלמים שנבנה, ככל הנראה, ב-1243, בתקופה האיובית, כאחוזת קבר של קדוש בשם דוריס.
באתר עומדים 8 חצאי עמודי גרניט, וממזרח להם נמצא סרקופג ללא כיסוי, שהועבר ממקומו כדי לשמש כמחראב, המסייע לכוון את התפילה לעבר מכה.
העמודים הוסרו, ככל הנראה, מהריסות שבאתר בעלבכ, והורכבו באופן אקראי, אחד מהם הפוך.
הכפר קיבל מעמד של יישוב ב-1936.
מספר הרשומים כתושבי הכפר עומד על כ-5,200 איש, אך בפועל גרים רק כמחצים והיתר היגרו.
רוב התושבים הם שיעים, אך יש בכפר גם נוצרים וכמה כנסיות.
תושבי הכפר התפרנסו בעבר בעיקר מחקלאות, אך עם תהליך האורבניזציה רבים עובדים כשכירים במגזר הציבורי והפרטי, במסחר, בתעשייה ובמקצועות חופשיים – בדוריס עצמה וגם בעיר הסמוכה.
עקב קרבתו של הכפר לבעלבכ, מוסדות שונים עברו מהעיר אל דוריס – בתי חולים, המרכז האזורי להגנה אזרחית, מועדוני ספורט, בתי משרדים ועוד.
דוריטה רוסטקייר-אדלשטיין (נולדה ב-18 בינואר 1966) היא מטאורולוגית, פרופסור חבר עמית במכון פרדי ונדין הרמן למדעי כדור הארץ של האוניברסיטה העברית בירושלים, ופרופסור חבר ב-HIT מכון טכנולוגי חולון.
ברוב שנות ילדותה גדלה בכפר אומבואס דה לאוואיה .
בהתבגרותה חייתה במונטווידאו, למדה בבית ספר העברי-אורוגוואי "אריאל", והייתה חניכה, מדריכה ובעלת תפקידים בתנועות הנוער הציוניות "דרור" ו"הנוער הציוני".
התאמנה בשחייה, התעמלות קרקע והתעמלות אומנותית.
למדה שנה וחצי בפקולטה לכימיה במונטווידאו.
ב-1985, עלתה לקיבוץ עין השלושה כבוגרת "הנוער הציוני", בו הייתה חברה במשך 14 שנים.
בשנת 1989 סיימה את התואר הראשון שלה בהצטיינות מטעם המחלקה לכימיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1992 סיימה את התואר השני שלה בהצטיינות יתרה באותה אוניברסיטה.
בשנת 1999 קיבלה תואר דוקטור מבית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב.
המחקר המטאורולוגי של רוסטקייר-אדלשטיין משתרע מקנה מידה סינופטי ועד אורבני, והכלים שלה הם מודלים מטאורולוגיים, אלגוריתמים סטטיסטיים ומדידות.
כלים אלו מאפשרים לה, מצד אחד, לחקור מנגנונים דינמיים ופיזיקליים השולטים בתופעות מטאורולוגיות בעלות עניין (למשל, זרימה בשטח מורכב ופן, בריזת ים-יבשה, זרימה עירונית ואי חום עירוני, ציקלונים אקסטרה-טרופיים ומשקעים, פרופיל שכבת גבול, אבק אטמוספירי); ומצד שני, לפתח שיטות חדשניות לחזות מזג אוויר ואקלים ברזולוציה זמנית ומרחבית גבוהה.
רוסטקייר-אדלשטיין היא מומחית במטאורולוגיה ומידול אטמוספירי בקנה מידה בינוני (mesoscale) ובשכבת הגבול האטמוספירית, בחיזוי מזג אוויר נומרי, מידול עירוני ובהטמעת תצפיות במודלים ברזולוציה גבוהה.
היא פיתחה שיטות הקטנת קנה מידה סטטיסטיות לתחזיות עונתיות ותחזיות אקלים.
כיום היא מפתחת שיטות חיזוי מזג אוויר ואקלים באמצעות למידת מכונה.
זאת ועוד, רוסטקייר-אדלשטיין מצאה מוטיבציה בסיווג הסינופטי של מזג אוויר בארץ שפותח על ידי פרופ' פנחס אלפרט.
היא הרחיבה את הסיווג לכלי לחיזוי עונתי של משקעים באמצעות ירידה סטטיסטית בקנה המידה הסינופטי לקנה המידה הלוקלי, ובכך פיתחה תחזיות עונתיות של משקעים לפי אגני היקוות בארץ.
בתחום הדינמיקה בקנה מידה בינוני (mesoscale) בטופוגרפיה מורכבת, רוסטקייר-אדלשטיין ביחד עם פנחס אלפרט ותלמידם, דוקטור פבל קונין, גילו וחקרו את תופעת הפן (fohen) הייחודית המתפתחת בהרי יהודה באזור ים המלח בעונת הקיץ.
נשואה לסרגיו אדלשטיין, ראש מחלקת "נוער חלוץ ודור המשך" בהסתדרות הציונית העולמית, ולהם שני ילדים.
דורין מרגלית (נולדה ב-8 ביולי 1955) היא מוזיקאית, סופרת/משוררת,מבקרת ספרות, ציירת ויוצרת רב-תחומית ישראלית.
דורין מרגלית נולדה בתל אביב.
אביה, הרץ, נולד בעיר וילנה.
אימה, טרודה (רות), נולדה בצ'כוסלובקיה בעיירה ליד ברטיסלבה.
הם נישאו במחנה בקפריסין והגיעו לישראל באניית מעפילים ב-1948.
מרגלית החלה ללמוד גיטרה בגיל שבע, אצל המורים: שבח מאירוביץ, מישה אפלבאום והמאסטרו מנשה בקיש, אשר הקים את המחלקה לגיטרה ב"אקדמיה למוסיקה" באוניברסיטת ת"א, לימים אף נישאו.
קומפוזיציה למדה אצל פרופסור אנדרי היידו והמלחין סרז'יו נטרא.
דורין מרגלית סיימה בהצטיינות תואר מוסמך ב"ספרות משווה ומוזיקולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, אשר בה לימדה מספר שנים, תחת מלגות הצטיינות.
במהלך השנים היא לימדה ב"קונסרבטוריון הישראלי", בשטריקר, ת"א ובקונסרבטוריון פתח-תקווה והדריכה לרסיטלי בגרות.
במהלך שנים אלו, הופיעה מרגלית בלחניה עם זמרת הסופרן, ורד וולקוביץ, בליווי גיטרה ונגנים שונים, ביניהם הצ'לן יובל מסנר.
הלחנים נכתבו למילותיהם של זלדה, יוכבד בת מרים, ישראל נג'ארה, ה"רומנסה מליסלדה", יצחק רגלסון ופסוקים מתוך ספר יצירה, מזמורי תהילים והזוהר.
ההרכב הורחב להרכב גדול יותר בעל אופי אתני, אשר מנה שלוש זמרות, בעלות אופי וסגנון שירה שונה, קלאסי, פיוט וג'אז, וכלי נגינה אתניים, כמו סיטאר, עוד, גיטרה, קונטרבס וכלי הקשה.
במהלך ההופעות ותוכניות הרדיו הוציאה מרגלית עם ההרכב תקליטור בשם "תקרא לי סיהרא", בסיוע תרומתו של ד"ר צבי מסנר.
בשנת 2017 הוציאה תקליטור נוסף: "ואולי משהו יתחבר", עם עיבודים שלה ושל המפיק הטכני והמוזיקלי אורל תמוז.
הטקסטים בתקליטור זה הם בעיקר של מרגלית עצמה.
השירים בוצעו על ידי זמרים שונים, כמו מיקה שדה, שירה כרמל, אורי שדה, ורד וולקוביץ, רות דנון ונתי רוזנטל.
התקליטור יצא בחסות אקו"ם וקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
ב-2017 יצא לאור ספרה "סנפלינג על כחול הזקן: שלושים פרלודים", בהוצאת גוונים.
על הספר נכתבו שני מאמרי ניתוח: ב"עתון 77" על ידי המרצה לספרות אנגלית ד"ר אילן פאר (הוא הסופר יואב בר חים), ועל ידי המשוררת יהודית אוריה, בכתב העת לספרות גג של איגוד הכללי של סופרים ישראלים.
בשנים 2018–2021 ערכה ושידרה תוכנית בתחנת "הרדיו החברתי הראשון", תחת הכותרת "שירת המוסות ומה שביניהן", בה אירחה יוצרים בולטים מתחום הספרות, הגות יהודית, אמנות וכוריאוגרפיה.
יצירות 1."המודרניזם לאור יצירותיהם של בודליר, מאהלר ורודן".
ספרית אוניברסיטת בר-אילן, ספרית המחלקה ל"ספרות משווה/מוזיקולוגיה", חשון, תשנ"ד.
2. "שיו פנסו אוהבת לאהוב", חלק א' (פרוזה).
"מכתב להילדה/ החלום הוונציאני" (פואמה).
עורך אשר רייך, אוגוסט 1998.
עורך אשר רייך, פברואר 2, יוני 1999.
עורך אשר רייך, יולי 2001.
עורך עזריאל קאופמן, אוקטובר 2002.
אמא סיאנסית" (פואמה), גיליון 31. עורך עזי שביט.
תורמה אף לאנגלית בידי ד"ר אילן פאר (הוא הסופר יואב בר-חיים).
עורך עזי שביט, 2017. 15. "פרקים מחלום וונציאני" (נובלה שירית).
עורך גבריאל מוקד, אביב 2005.
"פורטריט של אציל לשעבר" (פרלוד).
"גג", ביטאון של איגוד כללי של סופרים בישראל", גיליון מס' 40. עורך ד"ר חיים נגיד 2018.
"רושם היזכרות מתערוכת פיסול של ג'אורג' סגל" (ארבעה שירים).
דורין מרגלית, "סנפלינג על כחול הזקן/ שלושים פרלודים".
יואב בר-חיים, "אגרטלים משברי זכוכית", על ספרה של דורין מרגלית "סנפלינג על כחול הזקן", פרלוד מס' 27. "עתון 77", גיליון 402, ספטמבר 2018.
"אור חזק כקול צווחה; על ספר הפרלודים של דורין מרגלית.
"גג", "ביטאון איגוד כללי של סופרים בישראל", גיליון מס' 44. עורך ד"ר חיים נגיד, 2018.
דוריס לסינג הייתה סופרת בריטית, כלת פרס נובל לספרות לשנת 2007.
דוריס לסינג נולדה בשם דוריס מיי טיילור בעיר כרמאנשאה בפרס (כיום איראן), להורים בריטים.
ב-1925 עברה עם משפחתה לגור בקולוניה הבריטית בדרום רודזיה (כיום זימבבואה).
היא התחנכה במנזר קתולי בסולסברי, כיום הארארה, בגיל 14 עזבה את בית הספר והתחילה לעבוד כמטפלת, כמרכזנית וכפקידה.
על אף שילדותה הייתה קשה ואומללה, יחסה של לסינג בכתביה על אפריקה מלא רגשות חמלה גם על חיי הבריטים הקולוניאליסטים וגם על הילידים האפריקאים.
מגיל 18 עבדה לסינג בפרלמנט הרודזי ועזרה בהקמת מפלגת שמאל אנטי-גזענית.
ב-1938 נישאה לפרנק ויזדום, וילדה שני ילדים.
נישואיה באו לקיצם ב-1943, אז עזבה את משפחתה והצטרפה לקבוצה של קומוניסטים.
זמן קצר אחרי כן התחתנה עם גוטפריד לסינג, משפטן בעל שורשים יהודיים, שהיה פעיל מרכזי בקבוצה, וילדה לו בן.
בשנים שאחרי מלחמת העולם השנייה חזרה בה לסינג מתמיכתה בתנועה הקומוניסטית.
גם נישואיה השניים לא עלו יפה, ובשנת 1949 עברה יחד עם בנה הצעיר לגור באנגליה.
שם החלה לכתוב רומנים וסיפורים, ב-1949 פורסם בלונדון הרומן הראשון שלה, "העשב פוזם" (The Grass Is Singing).
בשנת 1964 התוודעה לסופיות דרך כתביו של אידריס שאה והיכרותה איתו.
התורה הסופית המשיכה לעניין אותה בשנות ה-1960 ובשנות ה-1970 כפי שמצא ביטוי הדבר בכתיבתה.
נפטרה ב-17 בנובמבר 2013 בביתה בלונדון בגיל 94. הורישה את ספרייתה לזימבבואה
יצירתה של לסינג מתחלקת לשלושה שלבים נפרדים:
שלב המוטיב הקומוניסטי - בשנים 1944 עד 1956, שבהן כתבה על נושאים חברתיים.
שלב המוטיב הסופי, שאותו חקרה בסדרת הספרים "קאנופוס בארגוס" (Canopus in Argos).
אחרי נושא ה"סופיות" עבדה לסינג על שלושת הנושאים גם יחד.
הספרים מסדרת "ילדי האלימות" הם אוטוביוגרפיים למחצה, ומספרים על דמות בשם "מרתה קווסט" הגדלה ברודזיה הדרומית ואחר כך משתקעת באנגליה.
"מחברת הזהב", ספרה הידוע ביותר של לסינג, ראה אור בשנת 1962 ותורגם לשפות רבות.
בשנת 1976 זכה בצרפת בפרס מדיסיס לסופר זר.
זהו רומן מקיף ורב-רבדים המגולל פרק בחייה של סופרת המתמודדת עם שלל בעיות: בעיות בחייה הפרטיים, ביחסיה עם גברים ונשים, בגיבוש השקפת עולמה המוסרית והפוליטית.
הוא מתרחש על רקע המאורעות המסעירים של שנות הארבעים והחמישים.
הרומן נחשב בעיני חוקרים רבים לספר פמיניסטי קלאסי, אבל לא בעיני הסופרת עצמה, שלא רצתה להיות מוגדרת כסופרת פמיניסטית.
לאחר פרסום הספר הייתה לסינג מועמדת לפרס נובל לספרות אך ספרי מדע בדיוני שכתבה מאוחר יותר ערערו כנראה את מעמדה, ושמה הוסר מרשימת המועמדים.
אף על פי כן, ב-2007 הוענק לה הפרס "על כתיבתה האפית אודות חוויה נשית, אשר בסקפטיות, להט וחזון העמידה חברה משוסעת לבחינה מדוקדקת".
כשהתראיינה מחוץ לביתה, לאחר שהודיעו לה העיתונאים שזכתה בפרס נובל, היא אמרה שהיא כבר זכתה בכל פרס ספרותי "ארור" באירופה, וכנראה הגיע העת של פרס נובל.
היא הסבירה את חוסר התרגשותה ושמחתה בכך, שהיא תמיד ראתה את הממסד הספרותי כצר אופקים.
"אני בת 89, ומאוד זקנה" היא הוסיפה, "והייתי מועמדת מזה שנים לפרס נובל ולא קיבלתי.
כנראה שהם החליטו שזמני למות קרב, והחליטו להעניק לי אותו" אמרה לקול צחוקם של העיתונאים.
כשנשאלה איזה מספריה היא מעריכה כחשובים ביותר, בחרה בסדרת "קנופוס מארגוס".
ספרים שמבוססים בחלקם על רעיון ה"סופיות", שלסינג למדה מ"חברי ומורי" אידריס שאה.
מיצירותיה המוקדמת יותר, הספרים "תדריך ליורד שאול" ו"זיכרונותיו של ניצול" מבוססים אף הם על אותו נושא.
המבקרים הספרותיים התעלמו מהם עד שלסינג חשפה שהיא המחברת.
בנוסף כתבה גם מספר סיפורים קצרים על בעלי החיים החביבים עליה - חתולים.
פרס אוסטריה לספרות אירופית (1981)
פרס לזכר ג'יימס טייט בלק (1995)
פרס נסיך אסטוריאס לספרות (2001)
מסדר הזהב של מפונגובווה (2008)
העשב פוזם (1949) הופיע בעברית בהוצאת זב"מ 1984, תרגמה נורית פלד
מחזור של חמישה רומנים ילדי האלימות (1951 - 1959)
מרתה קווסט הופיע בעברית בהוצאת זב"מ, 1987, תרגמה מרים יחיל-וקס
נישואים כהלכה הופיע בעברית בהוצאת זב"מ, 1986, תרגמה ניצה בן-ארי
ארבעה שערים לעיר, הופיע בעברית בהוצאת זב"מ, 1993, תרגם רפאל צ'צ'יק-אלגד
אדווה מן הסערה הופיע בעברית בהוצאת זב"מ, 1988, תרגם רפאל אלגד
מוקף יבשה הופיע בעברית בהוצאת זב"מ 1994, תרגם רפאל צ'צ'יק-אלגד
קיץ בטרם חשכה הופיע בעברית בהוצאת זב"מ 1980, תרגמה רונית לנטין
בעקבות האנגלים (1960) הופיע בעברית בהוצאת כנרת 1987, תרגמה כרמית גיא
מחברת הזהב (1962) הופיע בעברית בהוצאת עם עובד, 1962, תרגמה ג.
שיקאסטה הופיע בעברית בהוצאת עם עובד (1984), תרגמה ג.
הטרוריסטית הטובה (1985) הופיע בעברית בהוצאת מעריב 1987, תרגמה נעמי כרמל
הילד החמישי (1988), הופיע בעברית בהוצאת 1994 תרגמה דורית לנדס
שוב, אהבה (1996), הופיע בעברית בהוצאת זמורה-ביתן, 2001, תרגמה מרים יחיל-וקס
בן, בעולם (2000), הופיע בעברית בהוצאת עם עובד, 2000, תרגמה דורית לנדס
הסבתות - ארבעה סיפורים (2007).
עובד לסרט קולנוע בשם "אימהות מושלמות".
האישה האחרת הופיע בעברית בהוצאת כנרת, 1984, תרגמה עמשי לוין
דורית דבורה בֶּינִיש (נולדה ב-28 בפברואר 1942) היא משפטנית ישראלית.
הייתה פרקליטת המדינה בשנים 1989–1995, שופטת בבית המשפט העליון משנת 1995, ונשיאת בית המשפט העליון החל מ-17 בספטמבר 2006 ועד לפרישתה משיפוט ב-28 בפברואר 2012. החל ממאי 2013, מכהנת כנגידת האוניברסיטה הפתוחה.
ביניש היא האישה הראשונה בישראל שכיהנה כפרקליטת המדינה, ולאחר מכן האישה הראשונה שכיהנה כנשיאת בית המשפט העליון.
דורית ביניש נולדה ב-28 בפברואר 1942 בתל אביב, בת הזקונים של חוה ואהרן וֶרבָּה, שעלו מהעיר קובל שבפולין ב-1933, ולה אחות מבוגרת ממנה בכ-12 שנה.
אביה, אהרן ורבה (נפטר ב-1981), היה בכיר בלשכת המס המרכזית של ההסתדרות ועסקן במפא"י.
אמה, חוה ורבה לבית סֶיר, הייתה גננת, סופרת ילדים ועורכת, ממעצבי דמותו של החינוך לגיל הרך בישראל.
ביניש גדלה בתל אביב בילדותה למדה בבית הספר "בית חינוך" על-שם טשרניחובסקי, וסיימה את לימודיה התיכוניים בתיכון חדש.
את שירותה הצבאי עשתה במחלקת ארגון באגף כוח אדם במטכ"ל והשתחררה בדרגת סגן ב-1962.
למדה משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, וקיבלה תואר ראשון ב-1967 ותואר שני בהצטיינות ב-1971.
את התמחותה ביצעה במחלקת החקיקה של משרד המשפטים ובלשכה הראשית של פרקליטות המדינה.
עד 1969 כיהנה כעוזרת לפרקליט מחוז ירושלים.
ב-1970 החלה לעבוד בפרקליטות המדינה.
בתפקידה הראשון שם, כסגן פרקליט המדינה, ייצגה ביניש את המדינה בעיקר בתיקים פליליים.
ב-1976 מונתה לתפקיד מנהלת מחלקת הבג"ץ בפרקליטות המדינה.
כחלק מתפקידה זה עסקה בסוגיית ההתנחלויות והגירושים שאירעו בסוף שנות ה-70.
בשנת 1982 נתמנתה למשנה לפרקליט המדינה ומיד מונתה כראש צוות אוספי החומר ליד ועדת כהן לחקירת אירועי טבח סברה ושתילה והייתה כפופה במשך חצי שנה (אוקטובר 1982 - פברואר 1983) ישירות לוועדה.
ביניש הייתה התובעת במשפטי המחתרת היהודית ומילאה תפקיד מרכזי בהעמדתם לדין.
במהלך המשפט ספגה איומים על חייה.
כן עמדה בראש צוות מיוחד שהכין את כתב האישום נגד מרדכי ואנונו.
לביניש היה תפקיד מרכזי בחקירת פרשת קו 300, כשעמדה לצד היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, בדרישה לחקור עד תום את אנשי השב"כ המעורבים בפרשה, לאחר שנתגלה לפרקליטות שהם הרגו מחבלים כפותים, שיקרו בחקירתם בנוגע לכך ושיבשו ראיות.
זמיר וביניש התעמתו גם עם הממשלה, שהתנגדה להעמדת אנשי השב"כ לדין.
בנוסף, ייצגה את המדינה בכל הקשור לפסילת מפלגתו של מאיר כהנא, וייצגה את המדינה בענייני האינתיפאדה שאך פרצה.
בראשית שנת 1989 מונתה לתפקיד פרקליטת המדינה, על ידי שר המשפטים דן מרידור, והייתה לאשה הראשונה בתפקיד זה.
בין האירועים המרכזיים שליוו את תקופת כהונתה כפרקליטת המדינה, ניתן למנות את העמדתו לדין של אריה דרעי באשמת קבלת שוחד.
לאחר הגשת כתב האישום גרסה ביניש שעל דרעי להתפטר מכהונתו בממשלה, עמדה שנתקבלה על ידי חמשת שופטי בג"ץ שדנו בנושא ובניגוד לעמדתו של ראש הממשלה יצחק רבין שרצה בהשארותו בממשלה כל עוד לא הורשע.
בשתי פרשות ציבוריות נחקקה דמותה הציבורית של ביניש כמי שאינה מתפשרת על עמדותיה אף כנגד הממונים עליה, ואף הבכירים ביותר.
בעת גירוש פעילי החמאס ללבנון התנגדה ביניש נחרצות למהלך וסירבה לייצג את המדינה בסוגיה בפני בית המשפט הגבוה לצדק ולאחר משבר מניות הבנקים בשנת 1983 דרשה להעמיד את ראשי הבנקים לדין על ויסות מניותיהם.
בשתי פרשות אלו יצאה ישירות כנגד עמדתו של היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש.
כפרקליטת המדינה בתקופת האינתיפאדה נקלעה לא אחת לעימותים עם שר הביטחון יצחק רבין על הוראות פתיחה באש, טיפול בחיילים חריגים, ירי ברעולי פנים ומאסר של פלסטינים ללא משפט.
במהלך כהונתה כפרקליטת המדינה אשרה, כמקובל בהפעלת סוכן, לסגור לאבישי רביב תיקים פליליים שנפתחו נגדו.
בשנת 1999 התפרסם פרוטוקול, שכונה מסמך רביב, של אחת הישיבות עם השב"כ בו נכתב: "הוא [אבישי רביב] היה צריך להסיר מעליו חשדות.
בדיון אצל דורית ביניש, היא נתנה אישור שיעשה פעילות על יד אוניברסיטת בר-אילן, ויחשיד אדם אחר כדי שייתפס".
בעקבות פרסום הפרוטוקול נשמעו קולות בימין שעל ביניש להשעות עצמה מכס השיפוט, וחבר הכנסת אמנון רובינשטיין כינס את ועדת חוקה, חוק ומשפט בכנסת לדון בנושא.
בפרקליטות נטען שדבריה של ביניש לא הוצגו נכונה בפרוטוקול.
לאחר שנבחרה לבית המשפט העליון, המחליפה שלה בתפקיד פרקליטת המדינה, עדנה ארבל, הואשמה על ידי חבר הכנסת מיכאל איתן כי חיפתה על מעורבותה של ביניש בהפעלה לא ראויה של אבישי רביב, בשל ידידותן.
במסגרת "פרשת החשבוניות הפיקטיביות בליכוד" מ-1988, הגישה הפרקליטות בראשות ביניש ב-1991 כתבי אישום נגד בכירים בליכוד.
בשנת 1993, בזמן כהונתה כפרקליטת המדינה, נשקל מינויה של ביניש כשופטת בבית המשפט העליון, בוועדה לבחירת שופטים בראשותו של שר המשפטים, דוד ליבאי.
נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר התנגד למינוי, ומועמדותה נדחתה בהצבעה על חודו של קול, ברוב של חמישה (שלושת השופטים בראשות שמגר, ושני נציגי לשכת עורכי הדין) נגד ארבעה (הפוליטיקאים).
לקראת סוף שנת 1995 הועלתה בשנית מועמדותה של ביניש בפני הוועדה.
כעת עמד בראש בית המשפט העליון אהרן ברק שהחליף את שמגר והוא פעל לקידום מינויה.
הוועדה הצביעה פה אחד בעד מינויה כשופטת בבית המשפט העליון, וב-25 בדצמבר 1995 היא נכנסה לתפקידה.
ביניש כיהנה כיו"ר ועדת הבחירות לכנסת השבע עשרה.
בבחירות אלה לא קיבלה ועדת הבחירות החלטה בדבר פסילת רשימות לכנסת, ולכן עיקר פעילותה התמקדה בתעמולת הבחירות.
הדרך לנשיאות בית המשפט העליון
עם פרישתו של השופט מישאל חשין, ב-16 בפברואר 2006, התפנה כיסאו של המשנה לנשיא בית המשפט העליון.
בגלל הוותק שלה, ביניש אמורה הייתה לקבל את התפקיד, אולם הוועדה לבחירת שופטים לא כונסה במשך חודשים רבים ומשרת המשנה לא אוישה, עד מינויה של ביניש לתפקיד נשיאת בית המשפט העליון.
בכך היא הייתה הראשונה להחזיק בתפקיד נשיא בית המשפט העליון מבלי לכהן קודם כמשנה לנשיא.
מינויה הצפוי לנשיאת בית המשפט העליון לא עבר בצורה חלקה, שכן חיים רמון שהתמנה לשר המשפטים בתחילת מאי 2006 הודיע שהוא לא מקבל את שיטת הסניוריטי, אף על פי שהוא עצמו רואה את ביניש כמועמדת הראויה לתפקיד.
אולם לאחר שרמון נאלץ להתפטר והוחלף על ידי מאיר שטרית, הודיע האחרון שהוא דבק בשיטת הסניוריטי.
וכך, למרות התנגדות מסוימת לשיטת הסניוריטי מצד מספר אישים, בהם אמנון רובינשטיין וראובן ריבלין, החליטה הוועדה לבחירת שופטים פה אחד ב-7 בספטמבר 2006 על אישור מינויה לנשיאות בית המשפט העליון והיא נכנסה לתפקיד ב-17 בספטמבר 2006, עם פרישתו של הנשיא הקודם, אהרן ברק.
לקראת מינויה לתפקיד נשיאת בית המשפט העליון ביקשה ביניש מחיים רמון לסיים את כהונתו של מנהל בתי המשפט השופט בעז אוקון, על פי סיכום שהיה לה לטענתה עם אהרן ברק שאוקון לא ימשיך לכהן כאשר היא תהיה לנשיאה.
רמון סירב למלא את בקשתה של ביניש, אולם אוקון הודיע מיוזמתו על התפטרותו.
דורית ביניש היא האישה הראשונה (וגם ילידת הארץ הראשונה) בתפקיד נשיאת בית המשפט העליון, אותו מילאה במשך 6 שנים, עד הגיעה לגיל הפרישה לשופטים לפי החוק.
בשנה הראשונה לנשיאותה, נקלעה לעימות עם שר המשפטים, דניאל פרידמן, שהחל בשורה של רפורמות במערכת המשפט.
ביניש הביעה התנגדות לשינויים המוצעים.
בכנס של העמותה למשפט ציבורי בקיסריה אמרה: "החקיקה המוצעת כיום על ידי שר המשפטים היא שטחית, ללא קיום הליך ציבורי ודיון מקיף ומעמיק, ומתעלמת מהיעדרה של מגילת זכויות שלמה".
בכנס של הפורום למשפט ולחברה של מכללת נתניה אמרה על עימות זה: "כל יום אנחנו קוראים כותרות בעיתונים שמציגות מאבק ביני לבין פרידמן.
כאילו אנחנו קוראים פרק באיזו טלנובלה".
ב-2007 הקימה ביניש את ועדת השתיים, ועדה מייעצת חשאית ובלתי רשמית הכוללת שופטים בדימוס, שתפקידה לאסוף מידע ולגבש המלצות על מועמדים לבתי המשפט המחוזיים, לקראת דיונים בוועדה לבחירת שופטים.
המידע וההמלצות מועברים לנשיאת בית המשפט העליון, וממנה לשופטים החברים בוועדה לבחירת שופטים.
קיומה של הוועדה לא היה גלוי לציבור והתפרסם רק ב-2015, אז התעוררה ביקורת על חוסר השקיפות בפעולתה ועל העברת המידע לשופטים בלבד מקרב חברי הוועדה, והשפעתה על תהליך בחירת השופטים.
אחד משיאי העימות היה בספטמבר 2008 כאשר בניגוד לדעתו של היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, התנגדה ביניש לכינוסה של הוועדה לבחירת שופטים בטענה כי לוועדה אין סמכויות בזמן ממשלת מעבר.
כל חברי הוועדה למעט נציגי בית המשפט העליון התנגדו למהלך זה.
בתגובה הזכיר פרידמן כי ביניש עצמה מונתה לבית המשפט העליון בזמן ממשלת מעבר שהתקיימה לאחר רצח יצחק רבין.
בסופו של דבר מרבית הרפורמות שתכנן פרידמן במהלך כהונתו לא יצאו אל הפועל לאחר שאהוד אולמרט התפטר והממשלה הוחלפה, מה גם שהוועדה לא בחרה שופטים חדשים עד מינויה של הממשלה ה-32.
בינואר 2010, במהלך דיון בבית המשפט העליון, נפגעה ביניש בפניה לאחר שאדם שנכח באולם השליך לעברה זוג נעליים בשל כעסיו על מערכת המשפט ועל פסיקות בסכסוך בינו לבין אשתו.
ביניש, שנחבלה קלות בפניה, טופלה וחזרה לאחר שעה קלה לאולם המשפט, כדי להמשיך בדיון.
הקהל הרב שהיה באולם קם על רגליו והריע לה ממושכות, דבר שאינו חיזיון רגיל באולם בית המשפט העליון.
זורק הנעל הורשע בגרימת חבלה חמורה, בהיזק בזדון וזילות בית המשפט ונידון לשלוש שנות מאסר; עונשו קוצר בערעור בהסכמת המדינה לשנתיים מאסר.
פסקי דין עיקריים כשופטת בבית המשפט העליון
בעניין פלונית קבעה כי זכויות ההורים בחברה הישראלית לגדל ולחנך את ילדיהם אינן זכויות מוחלטות.
ולכן, ענישה גופנית כלפי ילדים, או השפלתם וביזוי כבודם כשיטת־חינוך מצד הוריהם אסורה.
בפסק דינה כתבה ביניש כי שיטות אלה הן שריד לתפיסה חברתית־חינוכית שאבד עליה הכלח.
פסק־הדין נתפס בקהילה המשפטית כאחד מהשנויים ביותר במחלוקת שנתנה ביניש, בהיותו מאפשר, למעשה, הרשעתם בפלילים של הורים המכים את ילדיהם מכה קלה ואף הביא, בין השאר, לכתיבת הספר הורים טובים מדי: לדעת לחבק, לדעת לדרוש מאת פסיכיאטרית־הילדים ד"ר שולמית בלנק והפסיכולוגית הקלינית אורלי פוקס־שבתאי.
בבג"ץ ארגון מגדלי העופות בישראל ציינה כי על הכנסת לצמצם את השימוש במנגנון החקיקה של חוק ההסדרים בשל הבעייתיות הרבה הכרוכה בהליכי חקיקתו, הפוגעים בהליך הדמוקרטי התקין.
בעניין התנועה לאיכות השלטון אשר עסק בפרשת צחי הנגבי שנגדו התנהלה חקירה פלילית בהיותו השר לביטחון-פנים פסקה כי חקירות פליליות שנסגרו ללא אישום עשויות למנוע מאדם מינוי לשר לביטחון פנים; חקירה נמשכת מחייבת שלא יכהן כשר לביטחון פנים למשך כמה שנים.
בעניין רודריגז קבעה כי ניתן להכיר ב"גיורי קפיצה" כעלייה לישראל לצורך חוק השבות.
בעניין עדאלה קבעה (בהסכמה עם הנשיא אהרן ברק) כי הוראות "נוהל שכן" פגומות וגורמות להפרה בוטה של המשפט הבינלאומי.
היא הייתה שותפה להרכב השופטים אשר פסל את ההוראות בשל אי חוקיות.
בעניין יששכרוב קבעה כי ניתן לפסול ראיה שהושגה "שלא כדין" ובמקרה הספציפי אף קבעה כי יש לפסול את ההודאה מחמת הפגיעה בזכות החוקתית להיוועץ בעורך דין.
פסקי דין בולטים בתקופת כהונתה כנשיאה
בג"ץ 5277/07 מרזל נ' מפקד משטרת מחוז ירושלים
בפסק הדין קבעה ביניש כי על המשטרה לנקוט בכל האמצעים הסבירים העומדים לרשותה כדי לאפשר לחברי הקהילה הלהט"בית לקיים את מצעד הגאווה בירושלים, על בסיס זכותם לחופש ביטוי.
בפסק הדין נקבע כי תוואי גדר ההפרדה באזור בילעין אינו מידתי מן הטעם שפגיעתו בתושבים הפלסטינים ואדמותיהם עולה על התועלת הביטחונית המתקבלת ממנו, ועל כן התבקשה המדינה לשקול מחדש חלופה פוגענית פחות לתוואי.
הנשיאה ביניש קבעה כי בכפוף לקיום חובותיה ההומניטריות, לא מוטלת על מדינת ישראל חובה לאפשר העברת כמות בלתי מוגבלת של חשמל ודלק לרצועת עזה, בנסיבות בהן חלק ממוצרים אלה משמש בפועל את ארגוני הטרור למטרת פגיעה באזרחי ישראל.
בית המשפט קבע כי חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים, התשס"ב-2002 הוא חוקתי, בכפוף לפרשנות מצמצמת המפחיתה את הפגיעה בזכויות אדם.
כך למשל, נקבע כי החוק לא יחול על אזרחי ישראל ותושביה, אלא רק על גורמי חוץ המסכנים את ביטחון המדינה.
הנשיאה ביניש קבעה כי על רקע מגמת ההפרטה השוררת היום בשירות הציבורי בישראל, אין מניעה להחיל על עובדי כח אדם את עבירת השוחד.
בפסק הדין עוצבו גבולות הפרשנות התכליתית בדין הפלילי.
בג"ץ 4124/00 יקותיאלי ז"ל נ' השר לענייני דתות
הנשיאה ביניש קבעה כי יש לבטל סעיף תקציבי הקבוע מכוחו משולמת גמלת הבטחת הכנסה לאברכי כוללים, מן הטעם שהוא פוגע בעקרון השוויון באופן שאינו מידתי.
הנשיאה ביניש עמדה על תכונותיו הייחודיות של חוק התקציב השנתי, וקבעה כי בנסיבות מסוימות, הוראה בחוק התקציב שעומדת בסתירה להוראה בחוק יסודות התקציב, לא תוכל לעמוד.
הנשיאה ביניש קבעה כי שלילה אוטומטית של גמלת הבטחת הכנסה בהישען על אחזקה או שימוש ברכב, פוגעת באופן שאינו מידתי בזכות לקיום מינימלי בכבוד, והורתה על ביטול ההסדר החוקי שעיגן זאת.
בפסק דין זה הורה בית המשפט לראשונה על ביטול סעיף חוק בהישען על פגיעה בזכות חברתית-כלכלית, תוך דחיית טענות המדינה כי יש לבחון פגיעה בזכויות אלו באופן שונה מן הזכויות האזרחיות-פוליטיות המוכרות בשיטתנו.
הנשיאה ביניש קבעה כי מתן הטבות מס על בסיס רשימת שמות יישובים ללא קריטריונים ובאופן שרירותי, מנוגדת לעקרון השוויון החוקתי.
בכלל זה, הורתה הנשיאה על הוספת מספר יישובים מן המגזר הערבי והדרוזי לרשימת הזכאים להטבות המס.
הנשיאה ביניש קבעה כי חוק גיוס בחורי ישיבות הסדר (המוכר כ"חוק טל"), לא הגשים את תכליתו ואינו יכול לעמוד נוכח הפגיעה בעקרון השוויון בחלוקת הנטל הטמונה בו.
קביעה זו נתגבשה לאחר בחינה מקיפה של הנתונים שהגישה המדינה, מהם עלה כי במהלך מספר שנים בהן הופעל החוק לא ניתן היה להצביע על עלייה משמעותית בהיקף המתגייסים לצבא ולשירות האזרחי בקרב האוכלוסייה החרדית.
הנשיאה ביניש קבעה כי שוטר המבקש לערוך חיפוש על גופו של אדם ללא חשד סביר לביצוע עבירה, יכול לעשות כן רק בכפוף לקבלתה של הסכמה מדעת, היינו הבהרה מפורשת לאותו אדם כי נתונה לו הזכות לסרב לביצוע החיפוש וכי הסירוב לא ייזקף לחובתו.
בג"ץ 1758/11 אורית גורן נ' הום סנטר (עשה זאת בעצמך) בע"מ
בפסק הדין דנה הנשיאה ביניש בתביעה של עובדת ששכרה היה נמוך ב-35% משכרו של גבר שביצע אותה עבודה אצל אותו מעביד.
הנשיאה ביניש קבעה כי בנסיבות אלה קמה לעובדת עילת תביעה לפי חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, וכי העובדה שהעובדת ביקשה מלכתחילה מהמעביד שכר נמוך יותר אינה יכולה לשמש כהגנה מפני התביעה נוכח הפערים ביכולת המיקוח בין גברים לנשים, שאיתם נועד חוק שכר שווה להתמודד.
כמו כן, קבעה הנשיאה ביניש כי כאשר הצליחה העובדת להוכיח את עילת התביעה שלה לפי חוק שכר שווה עובר למעביד הנטל להוכיח כי הוא לא הפלה את העובדת מחמת מינה.
אם לא יעמוד המעביד בנטל זה, הוא עלול להיות חייב בפיצוי העובדת גם לפי חוק שוויון הזדמנויות בעבודה, שמאפשר לבית המשפט לפסוק פיצוי בשל הפליה מחמת מין ללא הוכחת נזק.
בג"ץ 3809/08 האגודה לזכויות האזרח נ' משטרת ישראל
זהו פסק הדין האחרון שהנשיאה בדימוס ביניש כתבה, שניתן ביום האחרון בו עוד הייתה יכולה לחתום על פסקי דין.
פסק הדין עסק בחוקתיות של חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - נתוני תקשורת).
ביניש קבעה שהחוק חוקתי, אם כי הורתה על פרשנות מצמצמת של כמה מההסדרים שיש בו.
ששת השופטים האחרים הצטרפו לעמדתה, למעט השופט חנן מלצר, שחלק על עמדתה בקשר לחסיון עיתונאי.
במאי 2013 מונתה לנגידת האוניברסיטה הפתוחה וראש מועצת האוניברסיטה.
בשנים 2012–2015 לימדה סמינר במסגרת המכון לביטחון ולמשפט בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק (NYU).
היא מלמדת קורס בנושא בית המשפט העליון בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2017 עמדה בראש ועדה ציבורית לבחינת חוק הבחירות לשם התאמת הפיקוח על תעמולת הבחירות לעידן האינטרנט.
בנובמבר 2021 הצטרפה לדירקטוריון של המכון למחקרי ביטחון לאומי.
ביוני 2010 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
במאי 2012 הוענקו לדורית ביניש תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר "עמית כבוד" מטעם המרכז הבינתחומי הרצליה.
בחודש נובמבר 2012 הוענקו לדורית ביניש תואר דוקטור לשם כבוד מטעם מכון ויצמן למדע ברחובות ותואר דוקטור לשם כבוד מטעם קמפוס היברו יוניון קולג' בירושלים.
ביניש נושאת בתואר קצינה בלגיון הכבוד הצרפתי, תואר שהוענק לה בדצמבר 2012.
במאי 2013 קבלה את עיטור "יקיר ירושלים" "על שנים רבות של קידום ערכי הצדק, על אבטחת אמונו של הציבור במערכת החוק והשיפוט ועל ביצור מעמדה של ירושלים כהיכל המשפט בישראל".
ב-13 ביוני 2013 הוענק לה אות "עמית כבוד" מטעם המכללה האקדמית תל אביב-יפו.
במאי 2015 הוענק לה תואר כבוד מטעם HIT מכון טכנולוגי חולון.
בשנת 2018 יצא לאור "ספר דורית ביניש" (בעריכת קרן אזולאי, איתי בר-סימן-טוב, אהרון ברק ושחר ליפשיץ) המאגד מאמרים בתחומי המשפט שביניש השפיעה על עיצובם במהלך הקריירה שלה.
כמו כן, באוגוסט 2021 יצא לאור הספר הביוגרפי של מיכל שקד על ביניש, "הראשונה".
במרץ 2023 הוענק לדורית ביניש תואר אזרחות כבוד של העיר תל אביב-יפו.
"ההליכים המשפטיים הקשורים לגירוש פעילי החמאס ללבנון בדצמבר 1992" שורשים במשפט 469 (דינה זילבר עורכת, 2020), הוצאת נבו
ביניש התחתנה עם יחזקאל ביניש, שהוא עורך דין עצמאי שלמד איתה באוניברסיטה.
לזוג שתי בנות, דניאלה ביניש, ד"ר למשפטים ומיכל ביניש, יזמית בתחום הפינטק.
אחותה, פנינה הררי (1930–2020), הייתה נשואה למייק הררי, איש "ההגנה", הפלמ"ח, השב"כ והמוסד (בנה דור היה בעלה של ללי שמר, בתה של הפזמונאית והמלחינה נעמי שמר).
דורית ויסמן (נולדה ב-24 באפריל 1950) היא משוררת, מתרגמת, סופרת, עורכת ובמאית סרטים ישראלית.
כלת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ופרס יהודה עמיחי לשירה.
דורית ויסמן גדלה וחונכה בכפר סבא.
בוגרת כיתת השירה של הליקון וממייסדי מקום לשירה ב"לב העיר" בירושלים, קבוצת משוררים העוסקת בהפצת השירה בשכונות ובפריפריה, בקרב בני נוער ומבוגרים.
מנחת סדנאות לכתיבה יוצרת ומפגשי שיר.
מ-2018 מתרגמת אחת לשבוע שיר - מאנגלית לעברית - ומפיצה אותו במסגרת הפרויקט "poem-of-the-week", וכן עורכת מדור שירה בטלוויזיה הקהילתית (ערוץ 98 ביס ובהוט), בו מתפרסמת תוכנית שירה חדשה אחת לחודש.
ויסמן זכתה בפרסים ספרותיים רבים, ביניהם פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול לשנת 2003, פרס יהודה עמיחי לשירה באותה שנה ופרס אקו"ם ליצירה המוגשת בעילום שם לשנת 2005. ב-2016 זכתה על שירתה בפרס ע"ש אלפונסו גאטו (Alfonso Gatto), סלרנו, איטליה.
ב-2018 זכתה על שירתה בפריז בפרס EASAL מטעם האקדמיה האירופאית למדעים, אמנויות וכתיבה, וכן בפרס אקו"ם 18–2017 ליצירה המוגשת בעילום שם על ספרה דראגה קלרי.
נשואה, אם לשלושה וסבתא לתשעה.
1993 - נמר שואג נגדי, ספרית פועלים
1998 - לא יודעת דרך ילדה בשמלה, הוצאת תמוז, זוכה פרס טשרניחובסקי של אגודת הסופרים
1999 - הימים שביקרתי בבית המשוגעים, ספרית פועלים, זוכה פרס יהודה עמיחי לשירה 2003, פרס קרן יוספה ולאוניד אולשוונג 2000, ופרס אוניברסיטת בן-גוריון 1998
2003 - ומה מסמנים עצי הבאובב, הוצאת אבן חושן, זוכה פרס לספרות יפה ע"ש זבולון המר מטעם עיריית ירושלים
2005 - לרקוד אתך צ'ארדאש, הוצאת אבן חושן
2006 - איפה פגשת את הסרטן, הוצאת כרמל, זוכה פרס אקו"ם בעילום שם 2005
תערוכת שירים שנכתבו תוך תהליך הריפוי ממחלת הסרטן, איפה פגשת את הסרטן, 2006, תיאטרון ירושלים
2008 - כתֹבת – שירים וסיפורים, ספר משותף עם חברי קבוצת "כתובת": שי דותן, דורית ויסמן, אריאל זינדר, יובל יבנה, גלעד מאירי, ליאור שטרנברג.
2011 - בשביל בין עשבי הים, הוצאת הים האדום, ספר-אמן בשיתוף עם הצייר עודד זידל
2017 - שקשוקה בעין כרם, הוצאת כהל
2023 - רכבת טרנס-מונגולית - מקום לשירה.
2010 - תוצאה חיובית, הוצאת כרמל.
הספר זכה במענק לתרגומו לאנגלית מהקרן לתרגום ספרות מקור בשנת 2012
2019 - דראגה קלרי, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר זכה בפרס אקו"ם ע"ש אהרן אשמן ליצירה המוגשת בעילום שם בתחום הספרות, 2018
2022 - לאחת והיחידה, כהל - סיפורים קצרים וצילומים
2024 - שותה וודקה על קבר בוקובסקי, כהל - ספר דיגיטלי בלבד.
מסעותי בלוס אנג'לס בעקבות צ'ארלס בוקובסקי.
2002 - עד שהאצבעות יתחילו לדמם, הוצאת כרמל, תרגומי שירים וסיפורים קצרים של צ'ארלס בוקובסקי - מבחר בעריכתה
2018 - מה יגידו השכנים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תרגומי שירים חדשים של צ'ארלס בוקובסקי – מבחר בעריכתה ובתרגומה
2013 - מלכה עירומה – אנתולוגיה של שירת מחאה חברתית נשית, הוצאת הקיבוץ המאוחד
2013 - מוחות - הצגת תיאטרון ומופע מוזיקלי של קבוצת התיאטרון הירושלמי בהשראת "מלכה עירומה", פסטיבל ישראל, ירושלים
2013 - מחאת כפים – שירת מחאה חברתית (עם ד"ר גלעד מאירי ונועה שקרג'י)
2019 - נפש - אנתולוגיה של שירים העוסקים בהתמודדות עם מצבי/מחלות נפש, הוצאת כרמל
2024 - כן - משוררות ארוטיקה - אנתולוגיה ארוטית של משוררות ישראליות.
2006 - מחפשת את בוסתן האפרסקים (תחקיר, צילום ובימוי): סרט מסע אישי של חיפושי משפחה בהונגריה
2007 - שכנים (תחקיר ובימוי): סרט המתאר את דו הקיום בין משפחה יהודית ומשפחה ערבית המתגוררות בשכנות בשכונת הגבעה הצרפתית בירושלים.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-24 בסינמטק ירושלים, במסגרת 'סינמה ירושלים' 2007
2011 - שירה בע"מ (תחקיר, תסריט ובימוי): תיעוד תחילתה של קבוצת המשוררים הירושלמית "כתובת" המובילה את מהפכת השירה בירושלים ובארץ בכלל, וכן סרט המציג שירה בצורה ויזואלית עשירה
2021 – המחזמר "קברט סרטן" שכתבה יחד עם חגית משורר עלה על בימת התיאטרון, בהפקה עצמאית, בספטמבר 2021, ארבע פעמים, וזכה להצלחה גדולה.
1998 - פרס טשרניחובסקי של אגודת הסופרים
1998 - פרס אוניברסיטת בן-גוריון
2000 - פרס קרן יוספה ולאוניד אולשוונג
2003 - פרס יהודה עמיחי לשירה
2003 - פרס לספרות יפה ע"ש זבולון המר מטעם עיריית ירושלים
2005 - פרס אקו"ם ליצירה המוגשת בעילום שם
2012 - מענק תרגום לאנגלית מהקרן לתרגום ספרות מקור
2016 - פרס לשירה ע"ש אלפונסו גאטו, סלרנו, איטליה
2018 - פרס אקו"ם ע"ש אהרן אשמן ליצירה המוגשת בעילום שם בתחום הספרות
2018 - פרס EASAL מטעם האקדמיה האירופאית למדעים, אמנויות וכתיבה
2018 - פרס אקו"ם ליצירה המוגשת בעילום שם על ספרה "דראגה קלרי"
דורית לב ארי (נולדה ב-12 במאי 1970) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלית.
בתו של שחקן התיאטרון שמעון לב-ארי.
מגיל צעיר רצתה לב ארי להיות שחקנית, ובגיל 10 השתתפה בהצגה "מחכים לגודו".
בשנת 1994 סיימה את לימודי המשחק בבית הספר למשחק ניסן נתיב.
תיאטרון הקאמרי: "בשם האהבה" (ניקי), "חברות הכי טובות" (תרצה הצעירה), "כטוב בעיניכם" (סיליה), "טובים השניים" (פקידת קבלה).
תיאטרון חיפה: "ציד המכשפות" (מרי וורן), "החתונה האחרונה" (הכלה), "בעלים ונשים".
תיאטרון גשר: "כפר" (דיצה העז), "טרטיף" (מריאן), "שלוש אחיות" (נטשה), "אדם בן כלב", "בשפל", "האידיוט", "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים".
תיאטרון הבימה: "אנה קארנינה" (דולי), "אוגוסט מחוז אוסייג'" (איווי/ברברה).
בשנת 1992 שיחקה בתפקיד משני בעונה הראשונה של "עניין של זמן" בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 1997 שיחקה בסרט "אין שמות על הדלתות".
בשנת 1998 השתתפה בסדרה "פלורנטין" ובתפקידי אורח בסדרות "20 פלוס", "פאזל", "אהבה זה כואב", "המכון" ו"הפוך".
בשנת 2002 שיחקה בסדרה בנות בראון בתפקיד הראשי "דפי" לצד ירדן בר-כוכבא, אסי דיין, עליזה רוזן, ליאור אשכנזי וגולן אזולאי ובשנת 2004, השתתפה בסדרה "מיכאלה" בתפקיד נוגה פלד.
הסדרה שודרה בערוץ 3 בכבלים.
ב-2008 שיחקה בעונה הראשונה של סדרת הדרמה "המקום", והשתתפה בסרט "הכל מתחיל בים".
ב-2010 השתתפה בסדרה "טקסי דרייבר" המשודרת ב-yes בתפקיד ענת, אשתו של הרצל (דני שטג), והשתתפה בעונה השנייה של הסדרה "פולישוק".
בשנת 2012 השתתפה בסדרה הקומית "יום האם" המשודרת בערוץ 2 בתור גננת.
בשנת 2018 החלה לשחק את שוני סטרטינר בסדרה "קופה ראשית" בטלוויזיה החינוכית ובהמשך בערוץ כאן 11. ב-2021 שיחקה בסדרה "מותק בול באמצע".
בשנת 2023 שיחקה את דמותה של גיטל בסדרת האימה העל טבעית "מלאך משחית".
באותה השנה שיחקה תפקיד אורח בסדרה "לבד בבית" בתפקיד השופטת.
בשנת 2024 שיחקה בסדרה "אליצורה" בתפקיד אימה של אלכס ובסרט "לא יום ולא לילה".
הייתה נשואה לשחקן עמי סמולרצ'יק במשך כשש שנים, עד שהתגרשו בשנת 2001. כיום היא נמצאת בזוגיות, ואם לשלושה ילדים.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024שחקנית משנה בסדרת דרמה קומית וקומדיית מצבים"קופה ראשית"
דורית (דוֹדוֹ) בר-אור (נולדה ב-19 במאי 1976) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ומעצבת אופנה ישראלית.
בר-אור למדה משחק בסורבון בפריז (1994).
בשנים 1996–2000 למדה בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, לימודים במהלכם השתתפה בהצגות כמו "מארה סאד" ו"אהבה ושרידי אנוש".
לאחר לימודיה אלו הופיעה במופע המערכונים של יהושע סובול בתיאטרון הרצליה.
כן הופיעה בהצגות "מירל'ה אפרת" ו"מילאנו" בתיאטרון הקאמרי.
בשנים 1999–2000 הופיעה בר-אור בקומדיית המצבים "שמש" בתור סיוון, ארוסתו של שמש, לצד צביקה הדר וגלית גיאת.
לאחר מכן הופיעה בדרמת הטלוויזיה "כן או לא" בערוץ הראשון לצד אסי דיין.
ב-2000 הופיעה בסדרת הטלוויזיה של איתן פוקס "פלורנטין".
ב-2004 שיחקה לצד דנה מודן ואסי כהן בסדרת הדרמה "אהבה זה כואב".
ב-2005 הופיעה בסרט הקולנוע של ג'ולי שלז "מוכרחים להיות שמח" לצד סיגלית פוקס וקרן מור.
ב-2006 החלה להנחות את תוכנית המציאות של זכיינית השידור קשת, "48 שעות", לצד עידו רוזנבלום והשתתפה בסדרת הטלוויזיה של רני בלייר "פרשת השבוע" לצד דני גבע.
ב-2008 שיחקה בסדרה "על קצות האצבעות" (שגם השתתפה ביצירתה) בערוץ 2. באותה שנה השתתפה בסדרה רד בנד.
כמו כן השתתפה בתוכנית הדוקו-ריאליטי "פעם בחיים" לצד יעל פוליאקוב.
ב-2009 כיכבה בסרטו של יגאל בורשטיין "אצבע אלוהים" לצד משה איבגי, ואלון אבוטבול.
בשנת 2010 השתתפה בסדרה "חסמבה דור 3".
בין השנים 2012–2017 גילמה את מלי אברהמי (המקבילה לפג באנדי) בגרסה הישראלית לסדרה "נשואים פלוס", לה צולמו שתי עונות.
ב-2019 הופיעה בסדרה "הנוכלות" לצד יעל פוליאקוב ואילן פלד.
במרץ 2011 נולדה בתם הבכורה.
בספטמבר 2013 נולדה בתם השנייה.
דורית זילברמן (נולדה ב-2 בדצמבר 1956) היא סופרת, עורכת, חוקרת ספרות ועורכת דין ישראלית, זוכת פרס היצירה לסופרים עבריים.
זילברמן נולדה בחיפה כדורית גינזבורג.
אביה היה מאמן וכדורגלן הפועל חיפה, אברהם גינזבורג.
בגיל 20 כתבה את הספר הראשון שלה, "שיעור ראשון ברכיבה על סוסים", את כתב היד קרא המשורר רוני סומק, הוא התרשם ממנו וסייע לה להוציא אותו לאור.
בסך כל פרסמה 21 ספרים, בהם רומנים, נובלות וסיפורים קצרים.
הסרט "טאהרה" נעשה על פי ספרה "סירוס".
כמו כן חיברה עיונים ביצירתה של יונה וולך (שהם עיבוד של עבודת המאסטר שלה), ומאמר בנושא "מיסטיקה והיפנוזה ביצירת עמוס עוז".
בשנת 1990 קיבלה תואר דוקטור בספרות מאוניברסיטת בר-אילן.
עבודת הדוקטורט שלה הייתה בנושא "האני היהודי החצוי ביצירותיהם של פיליפ רות וא.ב.
יהושע: עיון משווה", בהנחיית פרופ' הלל ברזל.
הייתה עורכת כתב העת "מאזניים" של אגודת הסופרים בשנים 1995 עד 1997 ואחר כך יושבת ראש המערכת.
מאז שנת 2015, מכהנת כמ"מ יו"ר אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל.
בשנת 2001 החלה בלימודי משפטים ומאז סיומם בהצלחה משמשת כעורכת דין ומתמחה בדיני משפחה במשרד עם מישל חדד, איתו גם כתבה מספר ספרים.
בגיל 18 נישאה לטייס אמנון אלרום ולבני הזוג נולדה בת, אך כבור שנתיים התגרשו.
אחר כך נישאה לשחקן והבדרן מנחם זילברמן, ממנו התגרשה בשנת 1998. לשניים נולדו שני ילדים משותפים.
ב-1987 נפצעה קשה בתאונת דרכים בחופשה באיטליה.
בשנת 2001 זכתה בפרס קוגל לספרות.
בשנת 2017 זכתה בפרס היצירה מקרן ראש-הממשלה ע"ש לוי אשכול.
"שיעור ראשון ברכיבה על סוסים": סיפורים.
תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1981.
"אימשל", הוצאת מנחם זילברמן, ספריית מעריב-1982.
סירוס, 1985, הוצאת מנחם זילברמן.
אילת, הוצאת מנחם זילברמן וספריית מעריב, 1986.
"העברית היא אשה מתרחצת": 3 פרקים על שירת יונה וולך".
"אשה בתוך אשה בתוך אשה בתוך": רומן קצר.
תל אביב, תרמיל חדש - משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991.
"העברית היא אשה מתרחצת": 6 פרקים על שירת יונה וולך.
תל אביב, ספרית פועלים, 1993.
"מכשף השבט": עמוס עוז - היפנוזה ומיסטיקה ביצירותיו.
התופעה, הסימנים והפתרונות", ביחד עם מישל חדד, הוצאת מח הפקות 2000, 2002.
ידיעות ספרים, 2008. תורגם לאנגלית.
"הבלדה על דורית ומנחם", ידיעות ספרים, 2022.
"דיו לבנה דיו שחורה", הוצאת כתב (עורכת שותפה עם שלומית ליר), 2023.
דוריס דיי , שם הבמה של דוריס מרי אן קפלהוף הייתה שחקנית וזמרת אמריקאית.
התפרסמה בזכות כשרונותיה בזימרה, ריקוד ומשחק דרמטי וקומי.
כישוריה הרבים הפכוה לכוכבת קולנוע פופולרית בשנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20.
דיי נולדה בסינסינטי לזוג מהגרים גרמנים.
הוריה נתנו לה את שמה על שם השחקנית הנערצת על אמה, דוריס קניון.
בילדותה שאפה להיות רקדנית בלט, ואף התאמנה לתפקיד בלרינה, אך חלום זה נגדע בעקבות תאונת דרכים שגרמה לפציעתה.
במקום זאת החלה דיי לשיר בלהקה מקומית, ולפתח את כישרון הזמרה, שבזכותו תהפוך למפורסמת.
החל מנערותה ועד שנות השבעים היו חייה רצופים תהפוכות בחייה הפרטיים, לצד הצלחה רבה בקולנוע.
היא התחתנה לראשונה בגיל 16 עם נער שפגשה בעת מסע הופעות עם להקתה.
על אף שחלקה ילד עם בעלה זה, בני הזוג התגרשו במהרה, והוא התאבד ביום הולדתה ה-17. היא נישאה בשנית ב-1946, מעט לפני עלייתה בתחום הבידור.
גם נישואין אלו היו רעועים, והחזיקו, לטענת דיי באוטוביוגרפיה שפרסמה, כשמונה חודשים.
דיי נישאה בשלישית ב-1951 למרטי מלצ'ר, שהיה לסוכנה ולמפיק רבים מסרטיה.
מלצ'ר אימץ את בנה מנישואיה הראשונים, ונישואים אלו נראו מאושרים, ואכן החזיקו מעמד עד מותו ב-1968. למעשה לא כך היו פני הדברים, ובספרה חשפה דיי כי מלצ'ר נהג בפזרנות עם כספיה, השאירה עם חובות גדולים עם פטירתו, והיה מתעלל בבנה.
בתחילה פנתה דיי להופעות ברדיו, שם הופיעה בשירים וזכתה להצלחה רבה.
בעת הופעה מאולתרת במסיבת חברו של אמרגנה גילו אותה שני מפיקים אשר עבדו עבור אולפני האחים וורנר.
המפיקים הציעו ללהק את דיי לתפקיד הראשי בסרטם "רומן בלב ים" ( "Romance on the High Seas"), וכך הפכה לכוכבת בן לילה.
היא המשיכה להופיע בסרטים רבים ואף ביצעה את השיר אשר זכה בפרס האוסקר בקטגוריית שיר מקורי, בסרט המוזיקלי אודות קורותיה של קלמיטי ג'יין.
ב־1950 הופיעה בסרט "איש צעיר עם חצוצרה", לצידו של קירק דאגלס, ובסרט המוזיקלי "תה לשניים".
דיי המשיכה להופיע בסרטים רבים, ושמה הייתה למוקד משיכה בכל מקום שבו הוצגו סרטיה.
ב-1955 הופיעה בסרט אהביני או עזביני לצידו של ג'יימס קאגני.
הופעתה הזכורה ביותר הייתה כנראה בסרטו של אלפרד היצ'קוק "האיש שידע יותר מדי".
דיי, אשר הופיעה בגרסתו השנייה של היצ'קוק לסרט, זכורה במיוחד בזכות השיר "קה סרה סרה" (מספרדית בדקדוק לקוי - "מה שיהיה יהיה"), אשר זכה אף הוא באוסקר.
אחד מסרטיה המפורסמים היה "משחקי הפיג'מה" בו שיחקה בתפקיד הראשי.
ב-1958 הופיעה בסרט "מנהרת האהבה", לצידו של ריצ'רד וידמרק, בבימויו של ג'ין קלי.
לקראת שנות ה-60 שינתה דיי את רפרטואר התפקידים שלה והחלה להופיע בקומדיות רומנטיות, אשר זכו בהצלחה רבה גם כן.
ב - 1958 שיחקה בסרט חביב המורה לצידו של קלארק גייבל.
סרטה המצליח ביותר בתקופה זו היה "דו-שיח בחדר המיטות" (1959), שם זיכה אותה משחקה, לצידו של השחקן רוק הדסון, במועמדות לאוסקר, הפעם כשחקנית הטובה ביותר.
הקהל כה אהב את שיתוף הפעולה בין דיי להדסון עד אשר אלו חזרו לשתף פעולה בשני סרטים נוספים - "אהובי חזור אלי" ו"אל תשלח לי פרחים".
ב-1960 שיחקה ב"אל תאכל את המרגניות" לצידו של דייוויד ניבן ובסרט המתח "קולות בערפל" לצידו של רקס הריסון.
ב-1962 שיחקה בסרט "מגע של מינק" לצידו של קרי גרנט.
סרטה האחרון היה "מישהו במיטתה של אמא" לצידו של בריאן קית (1968).
לקראת סוף העשור חלה דעיכה בקריירה של דיי, שתדמיתה כ"הנערה השכנה" התמימה נראה בעיני רבים כמיושן, אך זו נתעוררה מחדש בזכות מספר שירים שזכו להצלחת-מה.
אך גם מצב זה היה עתיד להשתנות במהרה, עם מותו של בעלה, אשר השאיר את דיי בחובות כבדים ואילצה, לבסוף, להכריז על פשיטת רגל.
דיי זכתה להצלחה גדולה כזמרת ובין להיטיה ניתן למנות את 'מה שיהיה יהיה' ,'חביבה של המורה', 'בחור הוא בחור', 'אהבה סודית' ועוד.
דיי תבעה את שותפו לעסקים של בעלה לאחר שגילתה כי השניים בזבזו ונהגו בפזרנות ברווחיה שלה, ופוצתה ב-20 מיליון דולר בהכרעת בית המשפט.
היא החלה להופיע בתוכניות טלוויזיה, עליהן הוחתמה ללא ידיעתה בידי בעלה, וזכתה להצלחה מחודשת.
"המופע של דוריס דיי" שודר במשך 5 שנים, אך דמותה וגילה המתקדם של דיי הפכו את המופע, הלכה למעשה, לקץ קריירת המשחק שלה.
במקומה החלה דיי לפעול למען זכויות בעלי חיים והובילה לצד אישי בידור נוספים מספר מסעות יחסי ציבור בנושא.
דיי חזרה לתודעת הציבור בשנות ה-90 עם יציאת אלבום אוסף של להיטיה, אשר הפך לפופולרי במיוחד.
הוצאה הדרגתית של סרטיה בהוצאות מחודשות הגבירה את העניין בדיי, וההתעניינות בה הגיעה לשיאה עם שידורה של תוכנית אירוח בהגשתה.
בשידור הראשון של אותה תוכנית התארח שותפה לסרטים רוק הדסון, אשר נראה חלוש וחולני, בשונה לגמרי מתדמיתו בתקופת הזוהר.
לאחר שהתגלה כי הוא חלה באיידס, התייצבה דיי לצידו עד מותו.