tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנהפרסקטגוריהעבודהתוצאהסימוכין2022פרסי המוזיקה הלטינית של בילבורדתגלית השנההאמן המקסיקני האזורי של השנה, סולוהאלבום המקסיקני האזורי של השנהAlma Vacía2024פרס המוזיקה האמריקאית הלטיניתאמן אזורי מקסיקני אהוב2025פרס המוזיקה הלטינית של בילבורדהאמן המקסיקני האזורי של השנה, סולואלבום השנה המקסיקני האזוריMiradaפרס גראמי הלטיניאלבום המוזיקה המקסיקנית העכשווית הטוב ביותר
איוונה אנדרס סאנז (בספרדית: Ivana Andrés Sanz; נולדה ב-13 ביולי 1994) היא כדורגלנית ספרדייה המשחקת בעמדת הבלמית באינטר מילאנו.
אנדרס הייתה קפטנית הנבחרת כשזו זכתה בגביע העולמי שנערך ב-2023.
אנדרס החלה את הקריירה שלה במועדון המקומי של עיר הולדתה, איילו דה מלפריט.
בגיל 12 היא עברה לקבוצת הנוער של קולגיו אלמאן, ששיחקה בבירת המחוז - ולנסיה.
בשנת 2008 היא עלתה לסגל הקבוצה הבוגרת, שבאותם ימים שיחקה בליגה הראשונה.
אחרי שנתיים, קבוצת הנשים קיבלה את החסות של מועדון הכדורגל ולנסיה, והחלה לשחק תחת שמו.
אנדרס שיחקה עוד תשע שנים בקבוצה, במהלכן הגיעה ולנסיה פעם אחת לגמר הגביע הספרדי ופעם אחת למקום השלישי בליגה (הישג השיא שלה בכל הזמנים).
ב-2018, לאחר ששימשה כקפטנית הקבוצה בעונות האחרונות, עברה אנדרס במפתיע ליריבה העירונית - לבאנטה.
היא שיחקה בקבוצה במשך שתי עונות, ובשתיהן סיימה איתה במקום השלישי בליגה, אחרי ברצלונה ואתלטיקו מדריד.
עם זאת, המעבר שלה לריאל מדריד ב-2020 סימן נקודת מפנה משמעותית בקריירה שלה.
בהיותה אחת מהחברות המייסדות של קבוצת הנשים החדשה שהוקמה, אנדרס נבחרה לקפטנית הראשונה של המועדון.
המנהיגות שלה הייתה מכרעת במהלך העונות הראשונות של הקבוצה, ותחת הדרכתה, ריאל מדריד הפכה במהירות לכוח משמעותי בליגה הספרדית.
בגילאי הנוער, אנדרס הייתה חלק מסגל נבחרת ספרד שזכתה באליפות אירופה עד גיל 17 שנערכה ב-2010 בשווייץ.
בעקבות הזכייה, ספרד העפילה לגביע העולם עד גיל 17 שנערך מספר חודשים לאחר מכן, ובו סיימו הספרדיות במקום השלישי.
אנדרס פתחה בהרכב הראשון בכל ששת משחקי הטורניר.
שנה אחר כך, היא שיחקה שוב באליפות אירופה עד גיל 17, וגם בה זכו הספרדיות (ניצחו 0-1 בגמר את צרפת).
עם הנבחרת עד גיל 19 היא הגיעה לגמר אליפות אירופה ב-2012, שם הפסידה בגמר לאחר הארכה לשוודיה.
את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת ערכה אנדרס ב-11 בפברואר 2015, במשחק ידידות נגד בלגיה.
באותה שנה היא אף נכללה בסגל לגביע העולם, אך לא שיחקה אף דקה במהלכו.
היא זכתה בתואר הראשון שלה עם הנבחרת הבוגרת ב-2017, כשספרד גברה 0-1 על קנדה בגמר גביע אלגארבה.
את אליפות אירופה, שהתקיימה זמן קצר לאחר מכן, היא נאלצה להחמיץ בגלל שבר בעצם הבריח.
ב-2019 היא הייתה חלק מסגל נבחרת ספרד לגביע העולם שנערך בצרפת, אך כמו בגביע העולם הקודם - גם פה היא לא שותפה באף משחק.
שנתיים אחר כך, ב-21 באוקטובר 2021, אנדרס מונתה לקפטנית הנבחרת בפעם הראשונה, במשחק ידידות נגד מרוקו.
למרות זאת, היא המשיכה לשבת על הספסל גם בטורניר הגדול הבא - אליפות אירופה 2022 באנגליה, ובה הודחה ספרד ברבע הגמר.
הטורניר הראשון בו פתחה אנדרס בהרכב הראשון היה גביע העולם 2023 שהתקיים באוסטרליה וניו זילנד.
היא שיחקה בשני המשחקים הראשונים של ספרד בשלב הבתים (נגד קוסטה ריקה וזמביה), ולאחר מכן איבדה את מקומה בהרכב.
היא נכנסה כמחליפה בדקה ה-73 בגמר הטורניר נגד אנגליה, בו ניצחו הספרדיות 0-1 וזכו בגביע העולמי לראשונה בתולדותיהן.
איוון רייטמן היה במאי ומפיק קולנוע יהודי-קנדי.
רייטמן נולד בסלובקיה להורים יהודים הונגרים, אמו הייתה באושוויץ, בהיותו בן ארבע הגיע משפחתו לקנדה כפליטים, הוא סיים תואר במוזיקה באוניברסיטת מקמסטר, בהיותו באוניברסיטה ביים והפיק מספר סרטים קצרים.
סרטיו העלילתיים הראשונים בקולנוע היו "ליידי פוקסי" (1971) ו"בנות קניבל" (1973).
עבודת ההפקה הראשונה שלו הייתה בתחנת הטלוויזיה "CITY-DT" שבטורונטו, ב-1973 הפיק בטורונטו מופע לתיאטרון בשם "Spellbound".
הוא שימש כמפיק לשניים מסרטיו של הבמאי דייוויד קרוננברג "Shivers" ו-"Rabid".
פריצתו הייתה כשהפיק את הסרט בית החיות ב-1978 וביים ב-1979 את הסרט "Meatballs" (קציצות).
ב-1981 הפיק את סרט ההנפשה "Heavy Metal".
ב-2001 ביים את סרט המדע הבדיוני אבולוציה.
בשנת 1996 הפיק את סרט ההנפשה המצליח ספייס ג'אם, בכיכובו של מייקל ג'ורדן.
בשנת 2011 ביים את הקומדיה "קשר לא מחייב", בכיכובם של נטלי פורטמן ואשטון קוצ'ר.
רייטמן נישא ולו שלושה ילדים.
שניים מילדיו הם השחקן והבמאי ג'ייסון רייטמן והשחקנית קתרין רייטמן.
איוואנה אנטולייבנה סחנו (באוקראינית: Іванна Анатоліївна Сахно; נולדה ב-14 בנובמבר 1997) היא שחקנית ופעילה אמריקאית ילידית אוקראינה.
סחנו נולדה בקייב, אוקראינה, ב-14 בנובמבר 1997 למשפחה של יוצרי קולנוע מקומיים.
אמה אלינה קוביבצ'ק סחנו היא במאית ואביה אנטולי סחנו צלם קולנוע.
החלום שלה לשחק החל ב-2004 כשצפתה בסרט הצרפתי "אמלי".
בגיל 13, סחנו עזבה את אוקראינה כדי ללמוד אנגלית בוונקובר.
שם היא התגלתה על ידי ג'נט הירשנסון וג'יין ג'נקינס בסדנת ליהוק.
סחנו עברה לארצות הברית ב-2013, והתמקמה בהוליווד כדי להמשיך בקריירת המשחק שלה.
היא למדה בבית הספר התיכון בבוורלי הילס ולאחר מכן במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע.
הופעתה הראשונה בטלוויזיה של סחנו הייתה ב-2005 באוקראינה בסדרה "Lesya + Roma".
תפקידה הראשונה בקולנוע היה ב-2013 בסרט היה בתפקיד מילקה בסרט האוקראיני "Ivan the Powerful".
תפקידה ההוליוודי הגדול הראשון היה בסרט המותחן של תומאס דאן מ-2016 "The Body Tree".
ב-2018 השתתפה בשני סרטים עתירי תקציב: "פסיפיק רים: המרד" ו"המרגל שזרק אותי" בכיכובן של מילה קוניס וקייט מקינון.
בשנת 2019, סחנו הייתה חברה בחבר השופטים של תוכנית התחרות הבינלאומית של פסטיבל הסרטים הבינלאומי העשירי באודסה.
באוגוסט 2020, היא הייתה חברה בחבר המושבעים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-49 בקייב "מולודיסט".
בשנת 2020, היא הופיעה לראשונה בסדרת טלוויזיה אמריקאית יחד עם זואי קרביץ בסדרש של הולו "נאמנות גבוהה" .
באותה שנה שיחקה בסרט המתח "תן לשלג לרדת" , בבימויו של הקולנוען האוקראיני סטניסלב קפרלוב.
בנובמבר 2021, היא לוהקה לסדרה של דיסני+ "אסוקה", שהיא חלק מהזיכיון של מלחמת הכוכבים.
בפסטיבל קאן 2015, סחנו הביעה את תמיכתה באסירים פוליטיים אוקראינים המוחזקים על ידי השלטונות הרוסיים.
לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-24 בפברואר 2022, סחנו גינתה בפומבי את פעולותיה של רוסיה ותמכה במדינתה.
בפברואר 2023 היא נאמה באנדרטת לינקולן בוושינגטון הבירה בתמיכה באוקראינה.
באפריל, סחנו דנה במלחמת רוסיה-אוקראינה ב- "Morning Joe" תוכנית הבוקר של ג'ו סקרבורו על כיצד האמריקאים יכולים לעזור לאוקראינים שנפגעו.
היא גם השתתפה באירוע גיוס התרומות של אמנים למען אוקראינה שהציג אמנות אוקראינית לטובת ילדים אוקראינים שנעקרו בעקבות המלחמה.
ב-2024 הצהירה שהיא נמנעת מלשחק דמויות רוסיות.
ב-2020 במהלך תקופת הסגרים של נגיף הקורונה, היא הפרה חוזה עם נטפליקס שדרש ממנה לגלם אישה עם רקע רוסיה הסובייטי.
שנה סרט תפקיד הערות הפניות 2013Ivan the Powerful מילס סרט אוקראיני 2016The Body Tree הלן 2017Can't Take It Back מורגן רוז2018 פסיפיק רים: המרד הצוער ויקטוריה המרגל שזרק אותי נאדג'ה 2020 תן לשלג לרדת מיה 2025 מייגן 2.0
שנה קליפ אמן תפקידים הפניות 2023 "Eat Your Young" הוזייר האישה
איוור ארמסטרונג ריצ'רדס היה מבקר ספרות ורטוריקן אנגלי.
ספריו, במיוחד משמעות המשמעות, Practical Criticism, Principles of Literary Criticism, ו-The Philosophy of Rhetoric, היו מהספרים המכוננים של אסכולת הביקורת החדשה (הנחשבת לתחילת ביקורת הספרות האנגלית המודרנית), ורוב הדמויות המשפיעות באסכולה זו נמנו עם תלמידיו.
כתוצאה מן הדבקות בעיון יסודי בטקסט ובמרכיביו, כגון המשפט, הניבים והמילים, ביטא ריצ'רדס בספרו "הפילוסופיה של הריטוריקה" עיון מעמיק במרכיבי הכתיבה והמטפורה האנגליים.
במקום שני מרכיבי המטפורה - מילת היסוד (הפיגורה) והמשמעות המושאלת - שנידונו ברטוריקה הקלאסית, הציע ריצ'רדס את המונחים vehicle, tenor, & focus:
ה-vehicle הוא הכלי או המילה הפשוטה המובילה על גבה את המשמעות המושאלת.
הטנור ("רוכב", מושאל מתחום המוזיקה) הוא מקביל ל-vehicle אך בא מתחום אחר ועדיין אין הוא נותן את המשמעות המלאה של הפיגורה.
יחסי ה-vehicle והטנור הם אנלוגיים ועל כן מצויה לפחות תכונה אחת (לעיתים יותר) המשותפת להם.
המילים "רכב" ו"רוכב" מרמזות על תנועת העברה (טרנספר) בין שני המרכיבים, גם אם התכונה אינה משותפת במרכיבים לכתחילה.
מאוחר יותר טענו חוקרים כוולפגנע קייזר שהעברה זו היא מהותית והדדית בין שני המרכיבים הראשיים של הביטוי המטפורי.
התכונה המשותפת ממיינת את מילת ה-vehicle ואת מילת הטנור הבאות מתחומים רחוקים זו מזו לקטגוריה אחת.
מיון זה דומה לדרכי המיון של המיתוס או של החלום, המצרפים זה לזה תכנים מתחומים שונים ורחוקים זה מזה.
הפוקוס (ground) היא התכונה המשותפת היוצרת את המיון של המילים ל-vehicle וטנור.
כונתה על ידי ריצ'רדס בשם "גראונד" ובמילונו של שיפלי (Shipley) בשם "פוקוס" (מוקד) המפגיש בין תוכן ה-vehicle לתוכן הטנור.
לכל אחד משלושת המרכיבים יש גם תכונות עצמיות וגם משמעויות משניות, ואלה זוכות לגילוי ולהבלטה על ידי האנליזה של הפיגורה הלשונית למרכיביה.
כך מתקבלת מטפורה רב-גונית ורב-משמעית, המעניקה לשיר או לטקסט את עושרו הרב-משמעי.
על יסוד זה טענו חוקרים מאוחרים יותר, שהמונחים של ראצ'רדס כבר רומזים לכך, שהאנליזה של המטפורה משמשת כיסוד פרשני עיקרי בפירוש השירה הלירית.
אַיוֹלוֹס הוא שמן של שלוש דמויות שונות במיתולוגיה היוונית.
בשל זהות השם קשה לעיתים להבדיל ביניהן, ואף המיתוגרפים הקדמונים עצמם לא ידעו לומר בוודאות מי הוא מי מבין שלושת האיאולים.
דיודורוס סיקולוס, ההיסטוריון היווני בן המאה ה-1 לפנה"ס, ניסה גם הוא להבחין ביניהם, ואף שהוא עצמו התבלבל, גרסתו משמשת כאן כבסיס.
איולוס הראשון, בן הֶלֶן, הוא אבי שבט האַיוֹלִים; איולוס השני היה בן הִיפּוֹטֵס; איולוס השלישי, בן פוסידון, נזכר באודיסאה כשליט הרוחות אשר העניק לאודיסאוס שק ובו כלואות כל הרוחות זולת זֶפִירוֹס, רוח המערב, כדי שיוכל להפליג בבטחה חזרה אל ביתו באִיתַקָה.
כל שלושת האיולים היו שארי בשר זה לזה, אם כי קרבתם המדויקת שנויה במחלוקת.
איולוס זה היה בנם של הֶלֶן והנימפה אוֹרְסֵייס, ואח לדוֹרוֹס, קְסוּתוֹס ואַמְפּיקְטִיאוֹן.
הוא מתואר כמלכה של אַיוֹלִיָה (שמה הקדום של תסליה) ומוחזק כאבי שבט האיולים.
איולוס נשא לאישה את אַנָרְטֵה, בת דֵיימַכוֹס (דמות לא ידועה), ולשניים נולדו כמה ילדים, שמספרם המדויק ושמותיהם שונים ממקור קדום אחד למשנהו.
מרחביה הגדולים של ארץ האיולים והרצון של כל אחד מענפי השבט להתהדר בשלשלת יוחסין המגיעה עד אחד מצאצאי איולוס, הם שהובילו כנראה להבדלים בציון מספר ילדיו.
חוקרים אחדים מסתפקים בסיפור העתיק והמקורי ביותר הידוע לנו, שהכיר רק ארבעה בנים, אשר ייצגו את ארבעת ענפי השבט האיולי – סיזיפוס, אתאמס, קְרֵתֶאוּס וסַלְמוֹנֶאוּס.
בנים נוספים היו דֵיאוֹנֵאוּס, פֶּרִיאֵרֵס, קרקפאס ואולי גם מַגְנֵס (המוכר בדרך כלל כאחיהם של מַקֶדְנוֹס ואַייתְלִיוֹס).
בן אחר בשם מִימַס הוא החוליה המקשרת את איולוס בן הלן לאיולוס בן היפוטוס.
קַלִיקֵה, פֵּייסִידִיקֵה, פֶּרִימֵדֵה ואַלְקיאוֹנֵה נמנות עם בנותיו של איולוס מנישואיו לאֶנַרֵטֵה.
לאותו איולוס הייתה גם בת מחוץ לנישואים ושמה אַרְנֵה, שנולדה למֶלַאנִיפֵּה, בת הקנטאור כַיירוֹן.
ארנה הייתה אמו של איולוס השלישי, מזרעו של האל פוסידון.
קשה לעיתים להבחין בין איולוס השני והשלישי, שכן דמויותיהם נתערבבו זו בזו כבר בכתביהם של הסופרים הקדמונים.
במקום אחד בספרו כותב דיודורוס, כי איולוס השני היה בנם של היפוטס ומלאניפה, נכד למימס (בנו של איולוס הראשון), ובתו ארנה היא אמו של איולוס השלישי, בן פוסידון.
בפסקה אחרת בחיבורו הוא קורא לאיולוס השלישי בן היפוטס.
על פי גרסאות אחדות, כאמור, היה איולוס זה בנם של פוסידון וארנה, בת איולוס השני.
ארנה התוודתה בפני אביה, כי הרתה לפוסידון, אך הוא לא האמין לה ומסרה למֶטַפּוֹנְטוֹס, מלך אִיקַארִיָה.
ארנה ילדה תאומים, את איולוס ואת בּוֹיאוֹטוֹס, אשר גדלו בביתו של מטפונטוס חשוך-הבנים.
לכשבגרו השתלטו בכוח על הממלכה.
אולם כאשר פרץ סכסוך בין אמם ארנה לבין אימם החורגת, אַוּטוֹלִיטֵה אשת מטפונטוס, הרגוה השניים ונמלטו עם ארנה מן העיר.
בויאוטוס הגיע עם ארנה אל דרום תסליה, שם ייסד את ממלכת בויוטיה; איולוס הפליג אל קבוצת איים בים הטירני, הנקראים על שמו – האיים האיוליים, ולדברי דיודורוס בנה את העיר ליפארה.
הוא היה מלך נדיב ורב-חסד, ששלט בנתיניו בנועם, ולימד אותם כיצד לרתום את הרוח למפרשי ספינותיהם ואיך ניתן לדעת על ידי התבוננות באש איזו רוח עומדת לנשוב.
משום כך, כותב דיודורוס, מתואר איולוס כשליט הרוחות, אליו סר אודיסאוס במסעו רב התלאות חזרה לאיתקה.
על פי המסופר באודיסאה, הגיעו אודיסאוס ואנשיו במסעם בים אל האי איוליה, ביתו של איולוס.
הוא אירח אותם חודש ימים, ולקראת צאתם חזרה לאיתקה נתן לאודיסאוס שק עור, בו כלא את כל רוחות השמיים זולת זפירוס, רוח המערב, כדי שזו תסיע אותם במהירות למחוז חפצם.
לרוע המזל פתחו אנשיו של אודיסאוס את השק ללא ידיעתו, והרוחות שהשתחררו ממנו דחפו את ספינתם חזרה אל איוליה.
איולוס, בכעסו, סירב לסייע להם שוב.
סופרים המאוחרים להומרוס החשיבו את איולוס לאל ולא לשומר-רוחות פשוט ובן-תמותה.
באינאיס לוורגיליוס מציעה יונו לאיולוס את הנימפה דייאופאה לאישה אם יסכים לשחרר את הרוחות כדי שיפזרו את ספינותיו של אייניאס.
לאיולוס היו שישה בנים ושש בנות, והמשפחה חייתה יחד באושר עד שיום אחד נודע לאיולוס כי אחד מבניו, מַקַרֶאוּס, שכב עם אחותו קַנַקֵה.
איולוס בזעמו גירש את מקראוס, השליך לכלבים את הוולד, פרי הבטן האסור, ושלח לבתו חרב כדי שתשים קץ לחייה.
על פי גרסאות אחרות של הסיפור ילדה קנקה בת בשם אַמְפִיסָה, שחייה ניצלו ולימים התאהב בה האל אפולו.
איולים היו אחד מהשבטים הקדומים ביוון העתיקה.
מקור שמם הוא מהעובדה שבני-שבט זה נחשבו לפי האגדות לצאצאיו של איולוס (שאביו הלנוס הוא האב הקדמון המיתולוגי של כל היוונים).
מקור השבט הוא בתסליה, אבל האיולים עברו למקומם הסופי אחרי ששבט הדורים התקיף את האכאים ואז נטש את רוב השטחים שכבש.
האיולים השתלטו על חלק מהשטחים הנטושים ובנה בהן מספר ערים, ביניהם דלפי.
בני השבט אף עזרו לאחיהם האיונים לבנות את העיר אתונה.
הם החלו לבנות את עריהם בצורה טובה יותר רק אחרי שהמיקנים הובסו, והחלו להפיץ את שפתם - הניב האיולי.
אִיוֵורֵיאַה (באיטלקית: Ivrea) היא עיר בפרובינציה טורינו שבמחוז פיימונטה, בצפון-מערב איטליה.
העיר שוכנת על גדת נהר דורה בלטאה, על הדרך לואלה ד'אאוסטה שהיא חלק מדרך ימי הביניים "פרנסיגנה" (Via Francigena), ונחשבת למרכז אזור "קנווסה" (Canavese).
איווריאה מוקפת אגמים קטנים, שריד לאגם פרהיסטורי גדול.
ב-2018 העיר הוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשל עברה התעשייתי הענף במאה ה-20 והאדריכלות שנבעה ממנו.
איווריאה מוזכרת בהיסטוריה כבר משנת 100 לפנה"ס.
היא שימשה כתחנת דרכים בדרך בין צפון איטליה לארצות שמעבר להרי האלפים.
שם העיר בלטינית היה Eporedia שמשמעותו "מקום בו מחליפים סוסים".
כינוי זה דבק בתושבי העיר הנקראים עד היום "אפורידייאסי" (Eporediesi).
לאחר נפילת האימפריה הרומית הקדושה, הייתה איווריאה למושב הדוכס אלסנדרו מנצוני תחת שלטון הלומברדים.
במאה ה-9 עברה העיר לשלטון הפרנקים.
במאה ה-11 הייתה לעיר עצמאית, אך ב-1238 חזרה לשליטת פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
השליטה בעיר הייתה נושא למחלוקת בין המרקיז של מונפראטו לבין בית סבויה ובשנת 1356 נרכשה העיר על ידי אמדאו ה-4 מבית סבויה.
ב-26 במאי 1800 כבש נפוליאון בונפרטה את העיר ושלט בה עד לנפילתו בשנת 1814.
במאה ה-20 התבסס מוניטין העיר על מפעל אוליבטי לייצור מכונות כתיבה, מכונות חישוב ומאוחר יותר מחשבים.
החברה אינה קיימת עוד, אם כי חברות אחרות עושות שימוש בסימנה המסחרי.
בשנת 1970 הועסקו במפעלי החברה 90,000 עובדים, כולל רבים מדרום איטליה, ובעקבות סגירת מפעליה הצטמצמה אוכלוסיית העיר ב-70%.
המצודה, אשר נבנתה מלבנים בשנת 1357 על ידי אמדאו ה-4 מבית סבויה.
שטח המצודה רבוע וארבעה מגדלים מתנשאים בפינותיה.
אחד המגדלים, אשר שימש מחסן תחמושת, התפוצץ בשנת 1676 ולא שוחזר מאז.
מוזיאון פייר אלסנדרו גרדה (Museum Pier Alessandro Garda), כולל תצוגה של ממצאים ארכאולוגיים ואוסף חפצי אומנות יפנית
המוזיאון הפתוח לאדריכלות מודרנית, אשר נחנך בשנת 2001 בבניין אשר הוקם על ידי חברת אוליווטי בשנת 1950
שרידים מתיאטרון רומי מהמאה ה-1 אשר נועד להכיל עד 10,000 צופים
גשר עתיק מהמאה ה-1, אשר במקור נבנה מעץ ונבנה מחדש מאבן בשנת 1716
בניין העירייה שנבנה בשנת 1758 הכולל מגדל פעמונים מהמאה ה-11
באיווריאה מתקיים קרנבל המבוסס על "קרב תפוזים".
אלפי התושבים נחלקים לתשע קבוצות, המטילות תפוזים זו על זו בעוצמה רבה.
הקרנבל נמשך שלושה ימים במהלך חודש פברואר ובסופו מתקיימת תהלוכת "אבל" חגיגית שבסופה מברך מושל העיר את המשתתפים בברכה מסורתית: "להתראות בשנה הבאה בשעה אחת אחר חצות".
מקור מסורת הקרנבל באגדה על כלה, בת הטוחן, (Mugnaia) אשר חוללה מהומה ומרד כאשר סרבה לשהות במחיצת הדוכס בליל הכלולות כמקובל באותם הימים, וכרתה את ראשו.
הכרכרות העוברות בעיר בזמן הקרנבל מסמלות את משמרות השליט והתפוזים הנזרקים עליהן מסמלים את ראשו הכרות של הדוכס ומבטאים את זעם המורדים.
הצופים ב"קרב" אינם רשאים לזרוק תפוזים, אלא אם בחרו להשתייך לאחת הקבוצות.
משתתף החובש כובע אדום נחשב ל"מורד" ואינו סופג תפוזים ברקתו.
נראה כי בגרסתו המקורית של הקרנבל נעשה שימוש בתפוחים.
המעבר לשימוש בתפוזים תמוה, שכן אינם גדלים באזור אלא מובאים מסיציליה הרחוקה.
לקראת הקרנבל בשנת 1994 הובאו לעיר 265,000 ק"ג תפוזים, רובם שאריות מיבול החורף.
איוור סילט (באסטונית: Ivar Sild; נולד ב-24 במרץ 1977) הוא משורר ומבקר ספרות אסטוני.
בשנת (2007) הופיע רומאן ראשון מפרי עטו, "העיר המחוללת".
סילט, העורך אתר ספרות ברשת האינטרנט וכותב בלוג משלו, מתגורר בכפר פיהקילה שבנפת סווה (מחוז האריו), כעשרים קילומטרים מערבה מבירת אסטוניה.
איוטהאיה (בתאית: อยุธยา) ובשמה המלא פהרה נאקהון סי איוטהאיה (เทศบาลนครพระนครศรีอยุธยา) היא עיר הבירה של מחוז איוטהאיה, ושוכנת כ-70 ק"מ מצפון לבנגקוק במרכזה של תאילנד.
העיר נוסדה בשנת 1351 על ידי או-טונג והייתה לעיר החזקה במדינה ולבירתה.
לשיאה הגיעה העיר במאה ה-16 ובמאה ה-17 אך חרבה בשנת 1767 לאחר שצבאות בורמה כבשוה והחריבוה.
מרכזה העתיק של העיר שוכן על אי במקום מפגשם של שלושה נהרות - מאה נאם צ'או פראיה (הממשיך וזורם דרומה דרך בנגקוק אל מפרץ תאילנד), מאה נאם פאסאק ולופבורי.
אורכו של האי ממזרח למערב כ-4.2 ק"מ ורוחבו כ-2 ק"מ.
האי והאזור הסמוך לו הוא פארק היסטורי מאז 1967 וחלק ממנו מוכרז כאתר מורשת עולמית מאז שנת 1991. העיר המודרנית משתרעת ממזרח למרכז ההיסטורי, ובשנת 2006 התגוררו בה 54,888 איש.
העיר מקושרת בכביש מהיר ("פאהוניות'ין"), במסילת רכבת ובנתיב השיט שבנהר אל הבירה בנגקוק.
באיוטהאיה יש מוזיאון המציג את הממצאים המיטלטלים שנמצאו בהריסות הפארק ההיסטורי.
ביניהם יש גם מטבעות זהב מרובעים בעובי של עלה.
העיר נוסדה בשנת 1351 על ידי או-טונג אשר היה מנהיגה של מדינה וסאלית של ממלכת סוקוטהאי.
באמצע המאה ה-14 כבש או-טונג את אזור איוטהאיה ויסד את העיר על האי בין שלושת הנהרות, במקום בו ניצב יישוב קמרי קודם.
הוא הכתיר את עצמו למלך ונטל את השם רמאטהיבודי הראשון.
העיר התפתחה והתחזקה, וב-1412 פלש צבאה בראשות המלך רמאטהיבודי השני לאנגקור וכבש אותה.
ב-1438 גברה איוטהאיה על סוקוטהאי, היוצרות התהפכו והאחרונה הייתה למדינה ואסלית של איוטהאיה.
במאה ה-16 באו לסיומן שנים ארוכות של יריבות בין איוטהאיה לממלכת צ'יאנג מאי בצפון תאילנד, ובכך הונח היסוד לעליונותה של איוטהאיה ברחבי המדינה.
העיר נהנתה מתקופת פריחה ועמדה בקשרי מסחר עם כל מדינות דרום-מזרח אסיה וכן עם יפן ומעצמות אירופה.
חברות מסחריות הקימו תחנות סחר סמוך לגבולות העיר, והמסחר נשען על נתיב השייט בנהר מאה נאם צ'או פראיה שהיה קצר מהיום, שכן חופיו של מפרץ תאילנד היו קרובים יותר אל העיר.
אוכלוסיית העיר הייתה קוסמופליטית וסינים, יפנים, אירופים והודים התגוררו בגבולותיה ובסמוך לה.
בני לאומים זרים הורשו לתפוס עמדות מפתח, והמלך התיר חופש פעולה למיסיון הנוצרי שהקים בעיר את כנסיית יוסף הקדוש הניצבת בה עד היום.
עם זאת, שאיפות ההתפשטות של הבורמזים מצפון-מערב איימו על העיר החל באמצע המאה ה-16. התקפה של צבא בורמה על איוטהאיה נכשלה ב-1549 אך שני עשורים לאחר מכן העיר נכבשה בידיהם, חלק מתושביה הוגלו ומלכה נלקח בשבי.
ב-1584 הצליחה איוטהאיה להשיב לעצמה את עצמאותה, אך לאחר מצור בן 15 חודשים, כבשו אותה הבורמזים באופן סופי ב-7 באפריל 1767, החריבו ובזזו אותה, והיגלו חלק גדול מתושביה.
בסוף המאה ה-18 גורשו הבורמזים מתחומי תאילנד, אך הבירה החדשה קמה בטהונבורי ליד בנגקוק, ואיוטהאיה נותרה בהריסותיה.
בשיאה היו באיוטהאיה שלושה ארמונות מלכותיים ו-375 מקדשים.
חומה נבנתה תחילה מאדמה וב-1550 הוחלפו בחומת לבנים, בה נקבעו 94 שערים ו-29 מצודות ומעוזים הגנו עליה.
התרבות, האדריכלות האמנות בעיר מחולקים לארבעה שלבים שונים - הראשון מהקמת העיר ועד לסיפוח הסופי של סוקוטהאי ב-1438; השני בתקופת המלחמות עד 1628, השלישי בתקופת ההתפתחות והפתיחות כלפי המערב עד 1733, והאחרון בתקופת השיא ועד לחורבן ב-1767.
בתחילה הושפעו האמנות והאדריכלות בעיר מאלה של סוקוטהאי, אך החל במאה ה-15 התפתח סגנון מקומי ייחודי שהכתיב את הטון ברחבי תאילנד כולה.
בעיר הוקם ה"פארנג", מגדל פולחן שלא היה קיים בסוקוטהאי והמקדשים שנבנו בה הגיעו לממדים עצומים.
עוד מאפיין של האומנות המקומית הוא השימוש הנרחב בציורי קיר.
השפעת הסגנון של איוטהאיה המשיכה גם לאחר חורבנה וארמון המלך הנוכחי בבנגקוק נבנה לפי עקרונות התכנון של המתחם המלכותי בעיר.
איום דמוגרפי (או פצצה דמוגרפית) הוא ביטוי בשיח הפוליטי המתאר גידול באוכלוסייה של קבוצת מיעוט אתנית או דתית הנתפס כמאיים על הרוב האתני או הדתי, או על הזהות הלאומית.
החשש מאיום דמוגרפי מבוסס על הנחה שהמגמה הדמוגרפית בעבר ובהווה תימשך באופן דומה גם בעתיד, ובהתאם לכך ניתן לצפות את השפעתה המצטברת.
הביטוי "האיום הדמוגרפי" (או "הפצצה הדמוגרפית" או "השד הדמוגרפי") משמש בחברה הישראלית לתיאור איום דמוגרפי (אמיתי או מדומה) הקורא תיגר על יעודה ועתידה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ועל המוטו והיעד הציוני של רוב יהודי בין הירדן לים.
עיקרו של האיום בנתוני הדמוגרפיה של ישראל ובמיוחד, הריבוי הטבעי הגבוה יותר של הערבים החיים בין הירדן לים בהשוואה לריבוי הטבעי של פלח האוכלוסייה היהודי.
יש לציין שהפער הולך ומצטמצם – בשנים 1996–2000 היה שיעור הריבוי הטבעי של ערביי ישראל 3.6%, בשנת 2011 הוא ירד ל-2.4% ונכון לשנת 2021 הוא ירד ל־2.1%, זאת לעומת קצב גידול אוכלוסייה של 1.7% בקרב היהודים (ריבוי טבעי בתוספת עלייה והחסרת ירידה).
מצטמצם הדיון באיום לישראל בגבולות הקו הירוק ולעיתים הוא מתרחב וכולל גם את חבלי יהודה ושומרון ורצועת עזה ממנה התנתקה מדינת ישראל ב-2005.
פרופ' און וינקלר חוקר היסטוריה דמוגרפית וכלכלית של המזרח התיכון המודרני, סבור כי 'הפצצה הדמוגרפית' המתקתקת בישראל אינה קשורה ביחס המספרי בין יהודים וערבים, אלא בהיבטים של הריבוד החברתי-כלכלי.
וינקלר מצא כי אף שישראל ניצבה בשנת 2003 במקום ה-23 בעולם במדד הפיתוח האנושי של האו"ם, עדין קיימים בה "איים גדולים עם מאפיינים דמוגרפיים-חברתיים-כלכליים של חברה מתפתחת".
לטענתו, למצב זה השלכה שלילית על המשך התפתחותה של ישראל בעידן הגלובליזציה.
האיום הדמוגרפי היה לנתון מרכזי בעיצוב מדיניות הביטחון הלאומי ערב הקמת המדינה ובמדינת ישראל לאורך כל שנותיה.
ימי 'האיום הדמוגרפי' כימי הציונות.
כבר ב–1898 חזה ההיסטוריון שמעון דובנוב, שגם בעוד מאה שנה לא יהיו בארץ ישראל יותר מחצי מיליון יהודים.
הצעתו למנהיגים היתה: התמקדו בהשגת אוטונומיה יהודית באירופה.
ב-1943 הטיף פרופ' רוברטו בקי, לימים מייסד הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, למדיניות פרו נטאלית בשל המצב הדמוגרפי החמור בארץ ישראל "...ונוסף על זה נתונות תפוצותינו בגולה לאיום מתמיד של השמדה והתבוללות".
ערב הקמת המדינה התייצב בקי בראש חוזי השחורות שריפו את ידי השואפים לעצמאות באמצעות תחזית דמוגרפית אפוקליפטית שהניח על שולחנו של בן-גוריון.
עיקרה: לא צפויה "מאסה קריטית יהודית" — היינו, רוב יהודי — בארץ ישראל.
ולעומת זאת הייתה האסכולה שהאמינה בציונות כתנועה להגשמת חזון, כזו המשנה מציאות נתונה, לכאורה, בין אם בהטלת ספק בפוקדי ומפקדי האוכלוסין ובין בנקיטת מדיניות ציבורית - עידוד ילודה, חוק השבות, חוק האזרחות והכניסה לישראל - לשינוי מגמות דמוגרפיות.
כך הגיש בן-גוריון לוועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל מסמך של ישראל טריווש תחת הכותרת "אין רוב ערבי בארץ".
המסמך שפך אור על שגיאות שורשיות במפקדי האוכלוסין הבריטים מ-1922 ו-1931 עליהם נסמך סקר כפרים 1945 שהוכן על ידי ממשלת המנדט ובו נעזרו חברי הוועדה לצורך החלטותיהם, (וכן בנתוני סקר פלשתינה A survey of Palestine, שהוכן בדצמבר 1945 - ינואר 1946) – שנועדו להרתיע את הציונות המדינית.
לדוגמה, טופסי המפקד מולאו על ידי ראשי חמולות שראו בניפוח נתונים דמוגרפים מכשיר לשדרוג מעמדם הפוליטי, הכלכלי והחברתי; טופסי ההתפקדות הערבית עברו בדיקה חפוזה, ומספרי המתפקדים הבדווים נופח בשיטתיות.
הדיווח על פטירות במגזר הערבי היה מצומצם ביותר ורבים מהמהגרים הערבים מהכפר אל העיר נספרו פעמיים, כולל תושבי חו"ל ערבים שנכללו במפקד האוכלוסין.
ימים אחדים לאחר אישורה של תוכנית החלוקה, שהותירה ערבים רבים בשטח שיועד למדינה היהודית, שבו נכללו 520,000 יהודים לעומת 350,000 ערבים, התייחס לכך דוד בן-גוריון בדברים שאמר בישיבת מרכז מפא"י: "יש לראות עובדה זו בכל בהירותה וחריפותה.
בהרכב כזה אין אפילו ביטחון מוחלט שהשלטון יתקיים בידי רוב יהודי.
אין מדינה יציבה ושרירה כל עוד יש בה רוב יהודי של 60 אחוזים בלבד".
תוצאותיה של מלחמת העצמאות, שבסיומה נותרו בתחומי מדינת ישראל כ-150,000 ערבים אל מול אוכלוסייה יהודית של למעלה ממיליון נפש בראשית שנות ה-50, הקהו את האיום הדמוגרפי המיידי, אך הוא המשיך לעורר דאגה בקרב ההנהגה היהודית בהסתכלות לטווח רחוק.
עם סיומה של מלחמת ששת הימים ערכה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה את מפקד אוכלוסין 1967 בשטחים המוחזקים על ידי צה"ל לבקשת הממשלה ("...אנחנו מחפשים דרכים שהם לא יהפכו אותנו למיעוט", אמר ראש הממשלה לוי אשכול ב-15 ביוני 1967) שניסתה לגבש מדיניות בנושא התושבים ברמת הגולן, רצועת עזה, צפון סיני ויהודה ושומרון.
בכל השטחים המוחזקים, ללא מזרח ירושלים, נפקדו כמיליון נפש על פי החלוקה הבאה: ברמת הגולן 6,400 איש; בצפון סיני 33 אלף (לא כולל בדויים), ומתוכם 30 אלף התגוררו באל עריש; בעזה 356,000 איש, מתוכם כחצי במחנות פליטים.
ביהודה ושומרון נספרו 600 אלף נפש בקירוב.
הגידול הדמוגרפי בקרב האוכלוסייה הערבית בישראל והיותם הרוב בשני אזורים בישראל - באזור הגליל ובאזור המשולש - הביא לכך שפוליטיקאים ישראלים העלו חלופות להפחתת האיום הדמוגרפי, כגון חילופי שטחים שיבטיחו את המשך קיומו של הרוב היהודי במדינת ישראל.
האיום הדמוגרפי על אופייה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית הוא אחד הנימוקים העיקריים של אלה הדורשים את הפסקת שליטתה של ישראל ביהודה ושומרון.
מאז הסכמי אוסלו עת הופקדה מלאכת ספירתם של הלא יהודים מעבר לקו הירוק בידי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה שוררת אי הסכמה בין החוקרים הישראלים לגבי מספרם המדויק של הערבים בתחומי ישראל, יהודה ושומרון ורצועת עזה.
בשנת 2003 עסק בנושא שר האוצר, בנימין נתניהו, שציין כי אם אחוז האזרחים הערבים יעלה מעל לרמה הנוכחית של כ-20 אחוזים, ישראל לא תוכל לשמור על רוב יהודי דמוגרפי אשר מהווה את הבסיס להגדרת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
דברי נתניהו ספגו ביקורת מצד חברי כנסת ערבים ועל ידי האגודה לזכויות האזרח בישראל שטענו שדברים אלה הם בעלי אופי גזעני, וראש הממשלה, אריאל שרון, הסתייג מהם.
מנביאי אסכולת ה'איום הדמוגרפי', הגאוגרפי ארנון סופר, מעיד שהיה מי שהעלה בפני ראש הממשלה, אריאל שרון, את סוגיית הריבוי הטבעי העודף של הערבים על פני זה של היהודים - את התחזית לקץ החלום הציוני לרוב יהודי בין הירדן לים, ומכאן את ההכרח בהתנתקות.
צימרמן, זייד וויז ממרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים שבאוניברסיטת בר-אילן, פרסמו בשנת 2006 (עדכון לדו"ח קודם שפורסם בשנת 2005) דו"ח שנקרא 'פער המיליון': האוכלוסייה הערבית בגדה המערבית וברצועת עזה'.
עיקרו של פרסום זה הוא הטלת ספק בנתונים שנאספו על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה הפלסטינית, וקביעה כי אוכלוסיית הערבים ביהודה והשומרון ורצועת עזה קטנה במיליון ורבע מהמדווח.
ארנון סופר התפלמס עם הדו"ח.
נייר עמדה 'מגמות דמוגרפיות בישראל' משנת 2008 של ד"ר עוזי רבהון וגלעד מלאך מלמד כי "התחזית ארוכת הטווח במגמות קיימות משמרת רוב יהודי יציב של 75% בקירוב מן האוכלוסייה.
במגמות קיימות, על פי התחזית ימשיך להיות בישראל מיעוט גדול, לאומי וזקוף של ערבים המשתמשים בכלים הדמוקרטיים כדי לייצג את ענייניהם, אולם אין תנועה בלתי נמנעת למדינה דו-לאומית".
ב-2018 הודה המנהל האזרחי, ש"מאז הסכמי הביניים ב-1995 הלמ"ס בישראל אינה עוסקת באוכלוסייה הפלסטינית, והרשות הפלסטינית מעבירה לנו את נתוניה".
אשר לסוגיית רוב יהודי בין הירדן לים נמסרו במאי 2018 לוועדת המשנה לתכנון לאומי של ועדת החוץ והביטחון של הכנסת התחזיות הבאות:
הלמ"ס הציג תחזית שערכו עבורו מומחים לדמוגרפיה על פיה ב-2065 יחיו בתחום הקו הירוק 20 מיליון נפש מהם יהודים ואחרים (נוצרים שאינם ערבים, בני דתות אחרות ואנשים ללא סיווג דת) יהוו 80.7% מכלל האוכלוסייה ואילו הערבים יהוו 19.3%.
פרופ' סרג'יו דלה-פרגולה, שיצק מים על ידיו של פרופ' רוברט בקי, הרחיב את מסגרת התחזית לשטח בין הירדן לים וחזה ב-2065 אוכלוסייה של 30 מיליון נפש.
המצב בתחום הקו הירוק ישמר באופן די דומה לתחזית הלמ"ס, 80% לעומת 20%.
בתוספת אוכלוסיית יהודה ושומרון יקטן הפער ל-60%-40%, ואם גם רצועת עזה תיכלל במאזן, הרי שבשנת 2065 בין הירדם לים יהיו 50% יהודים ו-50% ערבים.
התחזית אודות האוכלוסייה הערבית מעבר לקו הירוק נסמכת על נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה.
לפי דלה-פרגולה, הלשכה לסטטיסטיקה הפלסטינית פועלת במקצועיות ונתוניה נבחנים גם על ידי גורמים בינ"ל.
הודים רבים בני דת ההינדו רואים כיום במוסלמים כ"איום דמוגרפי", בשל שיעורי הפריון הגבוהים שלהם וכן בשל שיעורי ההגירה הבלתי חוקית הגבוהים מבנגלדש.
בעיה דמוגרפית מסוג אחר נוצרת בהודו כתוצאה מהמנהג של רצח תינוקות בנות או הפלה של עוברים ממין נקבה.
כתוצאה ממנהג זה, בקרב צעירים בגילים 15 עד 32 היו בשנת 2011 בהודו 939 נשים לכל אלף גברים, והתחזית היא שבשנת 2031 יהיו רק 898 נשים לכל אלף גברים.
ברוסיה קיים במשך שנים חשש מפני איום דמוגרפי פוטנציאלי אשר יתרחש כתוצאה מהגירה סינית רחבת היקף אל המזרח הרחוק הרוסי, שאוכלוסייתו דלילה.
הגירה המונית ממדינות ערב ושעורי הילודה הגבוהים בקרב המהגרים מתוארים על ידי שמרנים צרפתים רבים כאיום דמוגרפי על אירופה ובמיוחד על צרפת, כחלק מתאוריית האירוערביה.
שליש מההולנדים טוענים כי הם אינם חשים בטוחים בהולנד עקב העלייה החדה בשיעור המוסלמים במדינה.
שליש מההולנדים הסכימו, לאחר רצח הבמאי והסופר תאו ואן גוך שיש להקים מוסדות ל"חינוך מחדש" ברוח המערב לילדים מוסלמים.
במהלך המאה ה-20 היה קיים חשש רב בקרב הפרוטסטנטים בצפון אירלנד בשל שיעור הילודה הגבוה של הקהילה הקתולית המקומית.
בשנים האחרונות קיים חשש בארצות הברית מפני האיום הדמוגרפי אותם מהווים שיעורי ההגירה הבלתי חוקית הגדולים ממקסיקו על הזהות הלאומית.
בקנדה התקיימה במאה ה-19 ומאה ה-20 תחרות דמוגרפית בין המיעוט הקתולי הדובר צרפתית ובין הרוב הפרוטסטנטי הדובר אנגלית.
אַיוֹלִי (בצרפתית Aïoli; באוקסיטנית פרובנסלית: Alhòli) הוא רוטב המורכב משיני שום ושמן.שמן זית לרוב.
יש הנוהגים להוסיף לרוטב גם חלמון ביצה.
כמו כן עשוי הרוטב להכיל גם מחית חרדל, פלפל לבן ומיץ לימון.
מקור הרוטב הוא בחבל הארץ פרובאנס, והשם "איולי" מורכב מהמילים "שום" ו"שמן" בשפת המקום.
לרוטב מספר וריאציות, בהן רוטב האליולי.
קיים דמיון בין גרסות מסוימות של האיולי למיונז.
איולי עשוי משום ושמן זית שלעיתים מוסיפים לו חלמון, שמשמש כחומר מתחלב (מקשר בין מיצי השום לשמן) כדי ליצור אמולסיה אחידה.
כמו כן, רוטב איולי עשוי להכיל גם חרדל ומיץ לימון או חומץ - מרכיבים זהים לאלו של מיונז.
בתורת המשחקים, איום לא אמין מתייחס לאיום שמבצע שחקן במשחקים סדרתיים הידוע כשחקן רציונלי, שלא יהיה זה לטובתו האישית להוציא לפועל.
השחקן מבצע מהלך של איום מתוך תקווה שהאיום יילקח ברצינות, ואז לא יהיה צורך לבצעו.
על מנת שאיום יהיה אמין במסגרת שיווי משקל כלשהו, בכל פעם שבו מגיעים לקודקוד שבו איום אמור להיות ממומש - האיום ימומש.
שיווי משקל נאש יכול להסתמך על איומים לא אמינים, ואת אלו ניתן להסיר על ידי פעולה של אינדוקציה לאחור.
בשיטה זו מסתכלים תחילה על המהלך האחרון של המשחק וקובעים מה הפעולה שצריך השחקן שמשחק אחרון לעשות על מנת למקסם את התועלת שלו.
לאחר שנקבע מהלך זה, מסתכלים על המהלך הלפני אחרון וקובעים מהו המהלך שממקסם את התועלת עבור השחקן שמשחק אותו.
באופן דומה ממשיכים וקובעים מהלכים עד שמגיעים למהלך הראשון.
במהלך פעולה זו, מבטלים למעשה כל איום לא אמין של השחקנים, שכן פעולות לא אמינות אינן אופטימליות עבור אותו שחקן באותו תת-עץ.
שיווי המשקל שנותר לאחר הסרת האיומים הלא אמינים נקרא שיווי משקל תת-משחקי משוכלל.
לעומת איום לא אמין, איום אמין הוא איום שקרוב לוודאי יבוצע, כיוון שלשחקן הרציונלי יש בסיס סביר להוציאו לפועל למען טובתו האישית.
ניתן לבנות משחק עם איום לא אמין בתור משחק דו-שלבי באופן הבא: נניח כי ישנם שני שחקנים, ובשלב הראשון שחקן 1 מבצע איום לא אמין.
עתה, שחקן 2 יכול "להיכנע" לאיום, והוא יכול "לא להיכנע" לאיום.
אם שחקן 2 "לא נכנע", אזי באפשרות שחקן 1 "להסכים" או "לסרב" להצעה של שחקן 2. פונקציית התועלת של שני השחקנים נראית כך:
בעמודה הראשונה, אין משמעות לפעולה של שחקן 1, שכן במצב זה שחקן 2 ממילא נכנע לדרישתו המוקדמת של שחקן 1 והמשחק מסתיים.
בשלב השני, ניתן להיווכח שלשחקן 1 אין שום סיבה רציונלית להכריז כי הוא "מסרב" להצעה של שחקן 2, כי אז הוא פוגע בעצמו.
לכן האיום שאותו הצהיר בתחילת המשחק נתפס כאיום לא אמין.
אך אם שחקן 2 יודע כי שחקן 1 הוא שחקן הפועל באופן לא רציונלי, אזי יש לו סיבה להאמין ששחקן 1 יפעל באופן שיפגע בעצמו.
לכן במקרה זה שחקן 2 יכול לראות באיום זה כאיום אמין, ולהיכנע לדרישתו של שחקן 1.
איומים אמינים ולא אמינים בחברה ובפוליטיקה
ניתן למצוא איומים לא אמינים בהיבטים רבים של חיי היום יום.
אנשים נוהגים לאיים כלפי אנשים אחרים באופן לא אמין, על מנת לכפות על הזולת לבצע דבר מה.
כך, למשל, כאשר הורים מאיימים על ילד עם האמירה "אם לא תתנהג כמו שצריך, אנחנו נלך הביתה", איום זה יכול להיחשב כלא אמין כאשר ההורים מבלים עם הילד בדיסנילנד, למשל.
ההורה במקרה זה מקווה שהילד יחשוב שההורה אכן מסוגל להעניש את הילד בצורה כזו שפוגעת גם בהורה עצמו.
דוגמה נוספת לאיום לא אמין ניתן לראות בתיאור המשחק הבא, גרסה חברתית למשחק הצ'יקן: נניח כי שני עובדים בחברה ניגשים לבקש העלאה מהמנהל שלהם.
המנהל לא אוהב שמטרידים אותו, ועל כן אם שני האנשים יבקשו העלאה בעת ובעונה אחת, הוא יפטר את שניהם.
אך אם רק אחד מהם יבקש העלאה, הוא יקבל אותה והשני לא יקבל כלום.
אם שחקן 1 מאיים כי יבקש העלאה ויהי מה, הרי שטענה כזו יכולה להיחשב כאיום לא אמין - שחקן 2 מכיר את שחקן 1 ויודע שהוא אדם הגיוני ולא רוצה לאבד את עבודתו.
לעומת זאת, אם שחקן 1 יוכל לשכנע שהמטרה שלו היא לא רק לקבל העלאה, אלא גם (באופן לא רציונלי) שאף אחד אחר לא יקבל העלאה, אזי האיום שלו יכול להיחשב כאיום אמין.
במקרה כזה, שחקן 2, שפועל באופן רציונלי, לא יבקש העלאה, כדי לא לאבד את עבודתו.
בתחום הפוליטיקה והדיפלומטיה, נעשה גם כן שימוש באיומים אמינים ולא אמינים.
דוגמה טובה לכך היא האיום של ארצות הברית (ומדינות נאט"ו) לתקוף את ברית המועצות בנשק גרעיני בתקופת המלחמה הקרה, אם האחרונה תתקוף את מערב אירופה.
ניתן לראות במאבק זה משחק סדרתי של שני שחקנים, ארצות הברית וברית המועצות.
בפני ברית המועצות עמדה החלטה: להתחיל במתקפה או לא.
אם לא, אזי התגמול של שני השחקנים הוא (0,0) - אין שינוי במצב.
אם ברית המועצות תחליט לתקוף, אזי ארצות הברית תעמוד בפני החלטה: להגיב בנשק גרעיני או קונבנציונלי.
אם התגובה היא קונבנציונלית, אזי ברית המועצות עדיין זוכה בתגמול מסוים, נקרא לו 10, וארצות הברית זוכה בגמול שלילי, 10- (לתקיפה הסובייטית יש משמעות מבחינת מאזן הכוחות העולמי בין המעצמות).
אך אם ארצות הברית מגיבה בנשק לא קונבנציולי, אזי תגמול שני השחקנים הוא 100-, שכן קרוב לוודאי שתהיה הידרדרות שתגרור מלחמה גרעינית כוללת.
בברית המועצות רואים כי תגובה גרעינית אמריקאית תביא לאמריקאיים נזק רב.
לכן, הם יכולים במצב כזה להניח כי האמריקאיים לא יגיבו בנשק גרעיני (שכן פעולה כזו אינה לטובתם האישית של האמריקאים), ואז הרוסים בעצמם יכולים לממש את תקיפתם ולזכות בתגמול כלשהו.
עתה נניח כי ארצות הברית מכריזה מראש כי תגיב בנשק גרעיני.
מרגע שהכריזה ארצות הברית על איומה לבחור להגיב בנשק גרעיני, השתנה עץ המשחק: כעת אפשרויות התגמול של ברית המועצות הן או 0 (במקרה של היעדר פעולה) או 100- (במקרה של פעולה).
למעשה, איום זה נתפס כאיום אמין, על אף העובדה שמימושו הייתה מביאה לתגובת שרשרת גרעינית שככל הנראה הייתה פוגעת בכל הצדדים המעורבים.
איום ברצח הוא איום לרצוח אדם.
איומים ברצח מופיעים בהקשרים רבים, החל מהקשר של בני זוג, דרך איומים על פקחי חנייה, איומים על מעסיקים על רקע פיטורין, סחיטה עבריינית וכלה באיומים על רקע פוליטי.
בישראל, איום ברצח, ככל איום, הוא עבירה פלילית שדינה שלוש שנות מאסר, אם היא נועדה להפחיד או להקניט.
סעיף 192 לחוק העונשין קובע:
סעיף 307 לחוק העונשין מוסיף עונש חמור יותר למי שמעביר איום ברצח בכתב:
היקף ההגנה של חופש הביטוי על איומים נדון בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקרה של Brandenburg v.
Ohio בו נקבע שההגנה החוקתית על חופש הביטוי מונע איסור על קריאה לשימוש בכח או להפרת החוק למעט כאשר הקריאה מיועדת לגרום באופן מיידי להפרת חוק וסביר שהוא יגרום להפרת חוק כזאת.
UNITED STATES קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית שיש להבדיל בין איומים אמיתיים אשר אינם מוגנים על ידי חופש הביטוי לבין צורות התבטאות הומוריסטיות, המוגנות על ידי חופש הביטוי.
במקרה זה אמר מועמד לגיוס למלחמת ווייטנאם שהוא אינו מתכוון להתגייס ואם יכריחו אותו לשאת נשק הוא יפנה אותו כלפי הנשיא לינדון ג'ונסון.
לאחר שהוא הורשע על ידי בית המשפט והרשעתו אושרה על ידי בית המשפט לערעורים, ביטל בית המשפט העליון את ההרשעה.
עם זאת, בית המשפט קבע שאין חובה שהדובר אכן התכוון לממש את האיום שלו.
Black נקבע שאיום אמיתי הוא כזה אשר נותן למקבלו את הפחד מפגיעה.
על כן נקבע שחוק האוסר באופן גורף שריפת צלבים כמנהג הקו קלוקס קלאן אינו חוקתי, כיוון שיש לבדוק בכל מקרה האם אכן המעשה מיועד לאיים או שהוא מיועד לבטא רעיון, דבר המוגן על ידי חופש הביטוי.
איומים ברצח הם חלק משגרת החיים של פוליטיקאים רבים.
נשיא ארצות הברית מקבל כ-3,000 איומים ברצח בשנה, ובתקופה מסוימת ברק אובמה קיבל איומים בקצב של פי ארבעה כמעט.
עלתה הטענה שככל שמנהיג הוא יותר כריזמטי, שיעור האיומים כלפיו גובר.
דיווח של ה-FBI על איומים ברצח כלפי פוליטיקאים מעלה שרובם מגיעים מגברים בעלי נשק שעברו משבר אישי כמו מחלה או פיטורין, חלקם סובלים ממחלת נפש.
בהולנד המשטרה דיווחה על 428 איומים רציניים ברצח כלפי פוליטיקאים בשנת 2008, לעומת 264 איומים בשנת 2007. רוב האיומים בשנת 2008 הופנו כלפי חרט וילדרס בעל עמדות אנטי-איסלמיות.
על פי ההערכות, בין 20–40% של בני הזוג הסובלים מאלימות חוו איומים ברצח.
נושא פרסום קיומם של איומים ברצח כלפי אישי ציבור נתון לוויכוח ציבורי.
ישנם המתנגדים לפרסום האיומים בטענה שהפרסומים מלהיטים את הדיון הציבורי ומגבירים את הסיכוי שמישהו יממש את האיומים.
בארצות הברית, כאשר איום ברצח מובע לצד שלישי ולא לקרבן המיועד, אין חובה גורפת על הצד השלישי להזהיר את הקרבן.
אולם, בהחלטה תקדימית של בית המשפט העליון של קליפורניה נקבע שעל פסיכולוג חלה חובה להזהיר קרבן של איום ברצח.
בישראל, לעומת זאת, צד שלישי שאינו מזהיר את הקורבן או את רשיות החוק, עלול להיות מואשם בעברה של אי-מניעת פשע, כפי שקרה בעיניינה של מרגלית הר-שפי.
איווקו (באיטלקית: Iveco; ר"ת של Industrial Vehicle Corporation) היא יצרנית משאיות, אוטובוסים, צמ"ה, מנועים, וכלי רכב צבאיים איטלקית שמרכזה בטורינו.
החברה, שהוקמה בשנת 1975 כתוצאה מאיחוד של חמש חברות מאיטליה, צרפת וגרמניה.
החברה נמצאת בבעלות קבוצת .
בשנת 2008 הסתכמו הכנסות החברה ב-10.8 מיליארד אירו.
יבואנית איווקו בישראל היא סמלת - סוכנות מכוניות לים התיכון לשעבר, שהחליפה את נ.
כמות כלי הרכב "על הכביש" (Running Park) נכון לשנת 2011 מוערכת בכ-6,500 כלי רכב, המחולקים לשישה סגמנטים:
כלי רכב מסחריים ומשאיות קלות (Daily).
משאיות בינוניות, בעיקר משאיות חלוקה (Eurocargo).
משאיות שטח כבדות, בעיקר מערבלי בטון והובלות עפר (Trakker).
ג'יפים ורכבי שטח (למשל, Iveco LMV).
איווקו דיילי - מסחרית להובלה, מיוצרת בתצורות גוף של וואן וקבינה.
איווקו יורוקארגו - משאית קטנה בתצורת קבינה וקבינה גדולה כולל תא שינה, משווקת במגוון משקלים 10,12,15 ו 18 טון ובמגוון אורכי סרנים.
איווקו SWAY - משאיות סמי-טריילר המיועדים למגוון שימושים להובלת סחורות כבדות למרחקים גדולים, ומשווק במספר סוגי הנעה 6x2, 6x4.
איווקו XWAY - משאית סמי-טריילר 32 טון בהנעה של 8X4 המשווקת במגוון תצורות — רכינה, רמסע ומערבל בטון.
איווקו Magirus - רכבי כבאות מאובזרים הנמצאים בשימוש שרותי הכבאות בישראל
איולף הקטן (בנורווגית: Lille Eyolf) הוא מחזה בשלוש מערכות, פרי עטו של המחזאי הנורווגי הנריק איבסן.
המחזה הוצג לראשונה ב-12 בינואר 1895 בדויטשס תיאטר בברלין.
אלפרד אלמרס – בעל אדמות וסופר, מורה בעברו.
איולף – בנם בן התשע.
אסטה אלמרס – אחותו החורגת של אלפרד הצעירה ממנו.
"איולף הקטן" מגולל את סיפורה של משפחת אלמרס.
בראשית המחזה, האב, אלפרד, זה עתה שב מטיול בהרים.
בעודו שם, הוא החליט להתמקד מעתה ואילך בגידול בנו איולף, במקום להמשיך לעבוד על ספרו "האחריות האנושית".
למרות שאיולף מתואר כ"עיניו יפות ונבונות"
הוא סובל משיתוק באחת מרגליו, ולכן הוריו מגוננים עליו.
הוא משתוקק יותר מכל דבר אחר להיות ילד רגיל, אולם אביו יודע שהדבר אינו אפשרי.
מכיוון שכך, אלפרד מעוניין לדחוף את איולף לעבר ייעוד אינטלקטואלי נעלה יותר.
מייד אחרי-כן מבקרת בבית משפחת אלמרס אשת העכברים, אישה המסוגלת לכשף עכברים, כך שהם הולכים בעקבותיה לים, שם הם טובעים.
היא עוזבת כשמודיעים לה ששירותיה אינם נחוצים, ואיולף הולך אחריה, בלי שמבחינים בכך אלפרד, אשתו ריטה ואחותו אסטה.
כשאיולף נעלם, אלפרד מספר לריטה על תוכניתו להיות אב טוב יותר לאיולף כדי לאפשר לו להיות מאושר.
בזמן שהוא מספר את סיפורו, מבקר את המשפחה בורגהיים, מהנדס, שמעוניין באסטה.
אסטה ובורגהיים יוצאים לטייל, אנו למדים על קנאותה של ריטה לאלפרד, בין השאר היא אומרת שהייתה מעדיפה שאיולף כלל לא היה נולד, מכיוון שהוא גוזל ממנה את תשומת לבו של אלפרד.
שיחתם של ריטה ואלפרד מופרעת בשל שובם של אסטה ובורגהיים, ואחר-כך על ידי קולות צעקות מהים, שמגלים שאיולף טבע כשהוא הלך אחרי אשת העכברים לים.
למטה בחוף הים, אלפרד מתאבל ואסטה מנחמת אותו.
במהלך השיחה ביניהם, ריטה אומרת שהיא צריכה את אלפרד רק לעצמה, בעוד אלפרד מגלה שהוא נשא את ריטה לאישה כדי להיטיב עם אסטה.
הם גם מאשימים זה את זה בפציעתו של איולף (כשהיה תינוק, הוא נפל מהשולחן כשהם התעלסו), כשאלפרד מאשים את ריטה באומרו:
ובכך היא הסיתה אותו מחובתו להשגיח על איולף.
בורגהיים ואסטה חוזרים, ובורגהיים מנסה שוב בחוסר הצלחה לשכנע את אסטה להתחתן איתו.
אולם, כשאלפרד וריטה מבקשים ממנה להישאר איתם כדי לתפוש את מקומו של איולף, ובכך להקל במידת מה את נקיפות המצפון והבעיות בנישואיהם, אסטה מחליטה להתחתן עם בורגהיים וללכת בעקבותיו לצפון.
כשאלפרד ממשיך להביע את מורת רוחו מלהיות הבעל שריטה מצפה ממנו שיהיה, היא משתפת אותו בתוכניתה החדשה לנסות ולהיטיב את חייהם של הילדים העניים ולחיות למטה ליד הים.
כאן אלפרד רואה משהו חיובי בריטה, והוא מחליט להישאר איתה, כך שיחדיו יוכלו לכפר על טעויותיהם.
הפקה של "איולף הקטן" נעשתה במסגרת סדרת האנתולוגיה של ה־BBC "מחזה החודש" ביולי 1982. כיכבו בה אנתוני הופקינס כאלפרד ודיאנה ריג כריטה.
המחזה "גברת אפלק" של סמואל אדמסון מעביר את זירת ההתרחשות לחופה של קנט בשנות החמישים.
הצגת הבכורה התקיימה בתיאטרון המלכותי הלאומי בינואר 2009 וזכתה לביקורות מעורבות
הסרט ג'אזיר, בבימויו של הבמאי ההודי גובינד נילאני (Govind Nihlani), הוא גרסה מודרנית המבוססת על המחזה.
בסרט ההודי משחקים כוכבים כמו רטנה פטאק, ראג'יט קאפור ומיטה ואשישט.
ואנראג' בהאטיה הלחין את הפסקול לסרט.
הסרט The Frost, בבימויו של הבמאי הקטלוני פראן אאודי, הוא גרסה מודרנית של הסיפור.
הנריק איבסן, איולף הקטן; רמת גן: בית צבי – בית הספר לאמנויות הבמה, 1984, 1991.
1. תיאטרון החאן, הצגת בכורה : דצמבר 1986
יוצרים – תרגום : גד קינר, בימוי : יוסי יזרעאלי, תפאורה ותלבושות : משה שטרנפלד, מוזיקה : יוסי מר חיים, תאורה : חני ורדי.
שחקנים - אלפרד אלמרס : יהודה אלמגור, ריטה אלמרס : אורה מאירסון, אסטה אלמרס : איילת שור, אילוף הקטן : תדהר אופיר / שרף אורן, המהנדס בורגהיים : שמואל פאטאן, אשת העכברוש : שולמית אדר.
2. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה : 24 בינואר 2009
יוצרים – תרגום : גד קינר, עיבוד ובימוי : חנן שניר, תפאורה : ענת שטרנשוס, מוזיקה : יוסי בן-נון, וידאו ארט : אורי גרשט, שפה ודיבור : יוני לוקאס, תלבושות : ילנה קלריך, תאורה : פליס רוס.
שחקנים - אלפרד אלמרס : יגאל שדה, ריטה אלמרס : יבגניה דודינה, אסטה אלמרס : ורד פלדמן, אילוף הקטן : אורן מגד, אדריאן מנדלסון, המהנדס בורגהיים : דוד קיגלר, אשת עכברוש : נעמי פולני.
איוורדון-לה-בן היא עיירה בת כ-29,000 תושבים, במחוז צפון ז'ורה וו בקנטון וו באזור דובר הצרפתית בשווייץ.
איוורדון נחשבת לעיר השנייה בחשיבותה בקנטון לאחר בירת הקנטון לוזאן, מפורסמת במעיינותיה החמים, ומהווה מרכז נופש וקניות לכל האזור.
בין השנים 1804-1824 פעלו בעיר בתי ספר בניהולו של יוהאן היינריך פסטלוצי
בתקופה הרומית העיר נקראה בשם אבורודונום (Eburodunum) או ''אברדונום (Ebredunum).
העיר שוכנת על גדות אגם נשאטל למרגלות הרי היורה.
לאיוורדון-לה-בן יש מספר ערים תאומות, והן:
איווניסקה (בפולנית: Iwaniska; ביידיש: איוונסק) הוא כפר במחוז אפטא שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, כ-50 ק"מ מזרחית לקילצה, בו שכנה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
בכפר כנסייה נאו-גותית מראשית המאה ה-20, בית קברות מהמאה ה-15 ובית קברות צבאי לחללי מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
תחילת היישוב במאה ה-13, ובשנת 1403 הוענקו לו זכויות עיר בידי משפחת האצולה זבירובסקי.
באמצע המאה ה-16 היה היישוב לאחד ממרכזי הקלוויניזם בפולין, ומפעם לפעם התכנסו בו לוועידותיהם.
בזכות מיקומו של היישוב, על הדרך הראשית שהוליכה מקרקוב לוורשה ועברה דרך אפטא וסנדומייז', הייתה התפתחותו מהירה, והוא הפך למרכז מסחרי חשוב באזור, בו נערכו ירידים שנתיים.
תקופת השגשוג באה לקצה באמצע במאה ה-17, עם פלישת השוודים לפולין, ועם פשיטות הקוזקים באזור בשליחותו של ג'רג' ראקוצי השני, אשר החריבו את המקום.
בין השנים 1815 ו-1915 נכלל היישוב בתחום פולין הקונגרסאית.
בשנת 1869 בוטל מעמדו העירוני, לאחר השתתפות תושביו במרד ינואר.
תחילתו של היישוב היהודי באיווניסקה היא במאה ה-18, כאשר ליהודים הותר לרכוש במקום מגרשים ולבנות בתים.
באמצע המאה ה-19 התארגנו יהודי היישוב לקהילה עצמאית, ובנו בית כנסת מעץ.
לקהילה השתייכו אז גם יהודי הכפרים הסמוכים.
בשנת 1899 הוזמן לכהן ברבנות הקהילה הרב יצחק דוד שפירא, ובין יהודי המקום היו אז חסידים מזרמים שונים.
בשנים 1907 עד 1914 ישב בכפר רבי יעקב, נכדו של הרב דוד בידרמן.
את מקומו מילא הרב יחיאל אלטר פרלגר.
באביב 1918 פרצה בכפר דליקה, ורוב בתיו, ובכלל זה בית הכנסת, עלו בלהבות.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם חיו יהודי הכפר בדחיקות, והתפרנסו בעיקר ממסחר זעיר וממלאכה.
החוג הציוני הראשון בכפר נוסד בשנת 1916, ובהמשך, פעלו במקום הנוער הציוני ובית"ר.
בשנת 1927 נוסד בכפר בית ספר מרשת בית יעקב, ובשנת 1930 נפתחה בו ספרייה יהודית.
בשנת 1924 עלה על כס הרבנות בכפר הרב יעקב יצחק וידמן.
ערב מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית במקום 1,663 נפש, למעלה ממחצית תושבי הכפר.
בראשית ספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים.
בתחילת ימי שלטונם, הוחל בשילוח קבוצות של צעירים יהודים למחנות עבודה מרוחקים, והוטלו במקום גזירות שונות.
בשנת 1941 הטילו הגרמנים על היהודים בכפר תשלומי כופר גבוהים.
באחד המקרים הצית פולני תושב הכפר את הבתים ברחוב היהודי של הכפר, ובד בבד מסר לגרמנים רשימה של עשרה יהודים שלטענתו ביצעו את המעשה.
אלו נאסרו על ידי הגרמנים, ותשעה מהם הוצאו להורג.
באותה תקופה הוטל על יהודי הכפר לענוד סרט עם מגן דוד על זרועם, ונאסר עליהם ללכת על מדרכות הכפר, ולקיים קשרי מסחר עם לא יהודים.
כמו כן, הוחרם רכוש היהודים.
ביום 27 במרץ 1941 הגיעה לכפר קבוצת יהודים שגורשו מווינה, והקהילה היהודית במקום התגייסה לעזרתם.
בסוף 1941 באו לכפר נציגים של ארגון טודט, והחלו בלקיחת צעירים יהודים למחנות עבודה.
בסתיו 1942, כשנודע להנהגה היהודית בכפר המועד שקבעו הגרמנים לגירוש ממנו, הורה הרב המקומי רבינוביץ' לחסידיו לקבור את כל ספרי הקודש ותשמישי הקדושה שנותרו בבית הכנסת בבית העלמין היהודי שבכפר, והפציר בהם לעשות כל שביכולתם כדי להציל את נפשם.
רבים נענו לקריאתו, והחלה יציאת יהודים ליער בקבוצות קטנות.
ביום 15 באוקטובר 1942 הקיפו את הכפר אנשי גסטאפו וס"ס, ועמם שוטרים אוקראינים.
במועד זה כ-300 יהודים מהכפר כבר הספיקו להימלט אל הבונקרים שהוכנו ביער.
הנותרים, כ-1,600 איש, רוכזו בכיכר השוק.
הגרמנים ערכו חיפושים בבתי היהודים, וירו בכל יהודי שנתפס כשניסה להסתתר.
יהודי הכפר גורשו לגטו צ'מיילוב, ומשם הובלו תחת משמר כבד יחד עם יתר יהודי המקום לתחנת הרכבת באוסטרוב, ממנה שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
יהודי אחד מהכפר, ישראל זלצר, הצליח להימלט מטרבלינקה.
יהודי הכפר שברחו ליער התארגנו בקבוצות קטנות להגנה עצמית, והגרמנים ערכו אחריהן מצוד, במהלכו נתפסו רבים מהיהודים בשל הלשנות, והוצאו להורג.
בין הנתפסים היה גם הרב רבינוביץ', שהוצא להורג בנובמבר 1942. מבין יהודי הכפר שרדו בודדים.
איוונופיל (באוקראינית: Іванопіль; בפולנית: Januszpol) היא עיירה במחוז ז'יטומיר שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב נזכר לראשונה במאה ה-17, ובשנת 1793 נכלל בשטחי האימפריה הרוסית.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה נערכו בעיירה מספר פוגרומים, בהם נרצחו עשרות מיהודיה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,400 יהודים, כחמישית מתושביה, אך מספרם פחת במהלך התקופה הסובייטית, ובשנת 1929 סגרו השלטונות את בית הכנסת ביישוב.
ב-3 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו רצחו 32 יהודים בה.
לאחר מכן, רוכזו יהודי העיירה וכפרי הסביבה בגטו קטן שהוקם בה, בו חויבו בענידת טלאי צהוב והועסקו בעבודות כפייה, תוך שוד רכושם בידי השוטרים האוקראינים והגרמנים.
במאי 1942 שולחו כ-80 גברים יהודים מהגטו שבעיירה למחנה עבודה בברדיצ'ב, ושם נרצחו.
בסוף מאי 1942 נלקחו כל יהודי הגטו שבעיירה לחורשה בסמוך ליישוב, ושם נרצחו בבורות ירי.
איוונה מארי "איוונקה" טראמפ היא אשת עסקים, סופרת ודוגמנית עבר אמריקאית-יהודייה שהתגיירה.
היא בתם של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, ושל אשתו הראשונה, איוונה זלניצ'קובה.
הייתה סגנית נשיא בכירה לפיתוח ולרכישות באימפריית הנדל"ן ארגון טראמפ ("The Trump Organization") של אביה וממלאת מקומו בהיעדרו.
סייעה לאביה בקמפיין הבחירות שלו, ולאחר בחירתו שימשה יועצת שלו בבית הלבן.
טראמפ הייתה מעורבת בכל פעילות הפיתוח העסקי בנדל"ן ובמלונאות של הקבוצה, ובמקביל פיתחה גם "מותג אישי" בשם "תכשיטי איוונקה טראמפ", המשווק בשמים, הנעלה, תיקי יד, הלבשה עליונה ומשקפיים.
נשואה לאיש העסקים האמריקאי-יהודי ג'ארד קושנר, שאף משמש יועץ בכיר של אביה בבית הלבן.
לפני נישואיה התגיירה טראמפ בגיור אורתודוקסי-מודרני ובחרה לעצמה את השם העברי "יעל".
גיסתה היא הדוגמנית האמריקאית קרלי קלוס, אשת אחיו של ג'ארד קושנר, ג'ושוע קושנר, שהתגיירה אף היא.
איוונה מארי טראמפ נולדה במנהטן, ניו יורק שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-פרסביטריאנית.
אביה הוא איש העסקים האמריקאי דונלד טראמפ, נשיא ארצות הברית.
אמהּ איוונה זלינצ'קובה, אשתו הראשונה של אביה, היא אתלטית ודוגמנית עבר ילידת זלין שבצ'כוסלבקיה (כיום בצ'כיה).
הוריה התגרשו כשהייתה בת 10. אחיה משני הוריה הם דונלד ג'וניור ואריק.
יש לה גם אחות-למחצה בשם טיפאני, ואח-למחצה בשם בארון.
טראמפ למדה שנתיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון ועברה לבית הספר וורטון, השייך לאוניברסיטת פנסילבניה, שבו למד גם אביה.
בשנת 2004 סיימה את לימודיה בהצטיינות עם תואר ראשון בכלכלה.
לפני שהצטרפה לעסקי המשפחה עבדה טראמפ ב-"Forest City Enterprises" ולאחר מכן, ב-"Dynamic Diamond Corp", קבוצה העוסקת בסחר יהלומים, בה פיתחה והציגה קו תכשיטים, שהיה ספינת הדגל הראשונה בחנות התכשיטים בשדרת מדיסון במנהטן.
בהמשך הצטרפה לעסקי הנדל"ן המשפחתיים והיא חברה בדירקטוריון של קרן גידור הנותנת סיוע לנשים העוסקות בפיננסים.
ב-21 בדצמבר 2023, כחודשיים לאחר טבח שבעה באוקטובר, הגיעה טראמפ ביחד עם בעלה ג'ארד קושנר לביקור הזדהות עם קיבוצי העוטף.
תצלום השער הראשון שלה היה ב-1997, בגיל 15. מאז דגמנה בתחום האופנה עבור ורסצ'ה, מארק בוואר ות'יירי מגלר.
היא ערכה מסעות פרסום עבור טומי הילפיגר ומותג הג'ינס של וידאל ששון.
הופיעה על שערי שבועונים נחשבים שונים ובהם פורבס, גולף, Elle, הרפרס בזאר ועוד.
ב-2007 דורגה במקום ה-83 ברשימת 100 הנשים "הלוהטות" של מקסים.
ב-2007 החלה קשר זוגי עם איש הנדל"ן היהודי-אמריקאי ג'ארד קושנר.
ביולי 2009, לאחר שלמדה אצל הרב אלי וינסטוק מזרם האורתודוקסיה-המודרנית של ישיבת רמז באפר איסט סייד, התגיירה טראמפ בגיור אורתודקוסי-מודרני ובחרה לעצמה את השם העברי "יעל".
היא מעידה על עצמה שהיא שומרת כשרות, שבת וחגים.
הזוג נישא בטקס יהודי ב-25 באוקטובר 2009, ונולדו להם שלושה ילדים.
ב-2008 ביקרה בירושלים ובתל אביב, במסגרת הכנה לעסקה של אביה.
טראמפ חברה של צ'לסי קלינטון, בתה של הילרי קלינטון היריבה העיקרית של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, ושל בעלה מארק מזווינסקי.
צ'לסי קלינטון אמרה עליה בריאיון לווג ב-2015:
במשך השנים השתתפה לצד אביה בתוכניתו "המתמחה" ברשת NBC.
מבין ילדיו של טראמפ, איוונקה היא המוצגת ביותר בתקשורת באירועים ובראיונות.
במהלך המירוץ לנשיאות של אביה היא הציגה אותו בנאומים שנשא במדינות שונות, במקרים אחרים נאמה היא לבדה, היא פנתה לקהלים שטראמפ עצמו התקשה לפנות אליהם כנשים ומהגרים וניסתה להביא פן רגוע יותר שלו כאב וכאיש משפחה.
היועץ רוג'ר סטון אמר בריאיון כי איוונקה היא "הנכס היקר ביותר" של הקמפיין בכל הנוגע לקולות נשים ודובריו חזרו ואמרו כי "הוא סומך עליה בעיניים עצומות".
היא אף סייעה וייעצה לו והייתה מעורבת בבחירת היועצים ומנהלי הקמפיין ובאופי ובמסרי הקמפיין.
בעלה ג'ארד קושנר היה אף הוא מיועציו הבכירים והוביל את קמפיין המדיה הדיגיטלית במהלך קמפיין הבחירות.
לאחר שנבחר טראמפ לנשיאות, הוא המשיך במינויו של בעלה קושנר כאחד מאנשי המפתח שלו בבית הלבן.
בסוף מרץ 2017 מונתה באופן רשמי ליועצת הנשיא בבית הלבן, ללא שכר.
פרס הבחירות מדרגה ראשונה לאשת העסקים של השנה, 2012
איולורניס המכונה קונדור ענק (שם מדעי: Aiolornis; מילולית: "עוף מפלצתי מרהיב") הוא סוג נכחד של עוף דורס ממשפחת הטרטורניסים שהיה קרוב לקונדוריים המודרניים.
הוא חי בין סוף הפליוקן לתחילת הפליסטוקן באמריקה הצפונית.
בסוג זה היה מין אחד שקיבל את שמו מהחוקר הילדגרדה הווארד ב-1952.
עוף גדול זה היה בעל מוטת כנפיים של 5 מטר, ארוכה יותר ממוטת כנפי אלבטרוס נודד ולמשקל של 25 ק"ג, גדול יותר מכל מעופף מודרני.
הוא היה בעל מקור ענק מעוקל ששימש לקריעת בשר אך לא ברור אם היה צייד או אוכל נבלות.
הוא חי לצד קרובו הטרטורניס והיה גדול ממנו בכ-40%.
הוא עופף מעל דרום ארצות הברית ומרכז-מערב ארצות הברית הקדומה של הפליוקן עד לפליסטוקן המאוחר וניזון מבשר של בעלי חיים אחרים, חיים או מתים.
איווקו 380 יורוקלאס (באיטלקית: Iveco 380 Euroclass, קרוי גם: Iveco EuroClass) הוא אוטובוס בינעירוני אשר יוצר ב-2 גרסאות, מתוצרת יצרנית המשאיות, האוטובוסים, הצמ"ה, המנועים, וכלי רכב צבאיים איווקו חברת בת של פיאט אשר יוצר באיטליה בין השנים 1993–2006.