tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדבריה, היא הושפעה בתקופה זו, מבחינה מוזיקלית, מאלביס פרסלי ובילי הולידיי ומבחינת הופעה בימתית מהזמרת מרי ווייס .
האווירה המוזיקלית בבית השפיעה גם על אחיה הבכור של סוזי, מייקל קוואטרו (יליד 1943), שעסק אף בכתיבת מוזיקה ובהופעות.
ב-1964 הוזמנה סוזי, על ידי אחותה פטי קוואטרו, להצטרף ללהקת בנות שזה עתה הוקמה, "הפלז'ר סיקרז" .
בלהקה היו חברות, בנוסף לסוזי ואחותה פטי, גם אחות נוספת, ארלן, וכן שתי חברות של פטי.
סוזי שימשה כזמרת ונגנית גיטרת הבס והלהקה הופיעה בבארים ומועדונים בדטרויט כשהבנות לבושות בצורה פרובוקטיבית ואף צברה קהל מעריצים בעיר.
האח מייקל קוואטרו לקח על עצמו את התפקיד של ניהול הלהקה.
הלהקה פעלה תחת השם "הפלז'ר סיקרז" עד 1968 ובתקופה זו הקליטה 3 סינגלים כשרק שניים מהם יצאו לאור:
ב-1969 שינתה הלהקה את שמה ל"קריידל" (Cradle) ובמקביל עזבה ארלן קוואטרו את הלהקה ואחות אחרת (ננסי קוואטרו) הצטרפה במקומה.
בהרכב זה המשיכה הלהקה להופיע אך לא הקליטה חומרים חדשים ועד 1971 התפרקה.
בתקופת ההופעות של סוזי, במסגרת להקת "קריידל", נכח באחת מהופעות המפיק המוזיקלי הבריטי מיקי מוסט שהתרשם במיוחד מסוזי.
מוסט, שפתח באותה תקופה חברת הקלטות בשם ראק רקורדז , חיפש להחתים כוכבים חדשים לחברתו.
מוסט שיכנע את סוזי לפתח את יכולותיה כזמרת סולו וב-1971 היא עברה לאנגליה שם החלה לשפר את יכולותיה בנגינה ושירה.
מ-1972 החל מוסט לפרסם סינגלים שכתבה ושרה סוזי ובמקביל פעלו השניים לבנות להקת ליווי להופעותיה.
באותה שנה עלתה סוזי על הבמה כחימום למסע ההופעות של להקת ת'ין ליזי ושל להקת סלייד.
ב-1973 הוציאה סוזי סינגל שהכיל את השיר "כן דה כן" .
שיר זה זכה להצלחה ברבות ממדינות אירופה והעולם ובחלקן אף הגיע לראשות מצעדי הפזמונים (אוסטרליה, גרמניה, שווייץ, בריטניה) ואף זכה ב"סינגל כסף" בבריטניה.
בהמשך אותה שנה הוציאה סוזי עוד מספר סינגלים מצליחים.
בשלהי 1973 הוציאה סוזי את אלבום האולפן הראשון שלה "Suzi Quatro" שכלל מספר להיטים שהוצאו מוקדם יותר באותה שנה.
האלבום ספג ביקורת צוננת וזכה לפופולריות רק באוסטרליה.
ב-1974 הוציאה סוזי את אלבומה השני "Quatro" שגם הוא זכה להצלחה בעיקר באוסטרליה.
ב-1975 יצא האלבום השלישי "Your Mamma Won't Like Me" שגם הוא לא זכה להצלחה רבה.
בתחילת 1977 הוציאה סוזי את אלבומה הרביעי "Aggro-Phobia" שדישדש גם הוא במצעדים.
לאחר סדרת האלבומים שלא הצליחו הוציאה סוזי לאוויר מספר סינגלים מוצלחים כשהידוע והמוצלח שבהם היה דואט בשם "Stumblin' In" שביצעה סוזי עם הזמר כריס נורמן.
הסינגל הגיע לעשיריה הראשונה במצעדים במדינות רבות (כולל ארצות הברית).
שירים אלו נכללו באלבומה החמישי של סוזי "If You Knew Suzi..." שיצא ב-1978 אך גם אלבום זה זכה להצלחה פושרת.
ב-1979 הוציאה סוזי את אלבומה השישי "Suzi ...
ב-1980 הסתיים החוזה של סוזי עם מיקי מוסט והיא חתמה על חוזה חדש עם מייק צ'פמן בעל חברת ההקלטות Dreamland records.
בשלהי אותה שנה הוציאה סוזי את אלבומה השביעי "Rock Hard" שזכה להצלחה רק באוסטרליה.
עם זאת, שימשו שירי אלבום זה כפסקול הסרט "טיימז סקוור" שיצא לשוק באותה שנה.
באותה שנה הוציאה חברת התקליטים אלבום אוסף של סוזי "Suzi Quatro's Greatest Hits" שזכה להצלחה בבריטניה והגיע למקום 4.
ב-1981 התפרקה חברת ההקלטות Dreamland records בה הייתה סוזי חתומה והיא יצאה לדרך עצמאית והחלה להוציא סינגלים של שירים שכתבה בעצמה.
ב-1982 הוציאה את אלבומה התשיעי "Main Attraction" שהתקבל בקרירות בקרב הקהל ולא הגיע למצעדים.
בשנים שלאחר מכן שיתפה סוזי פעולה עם זמרים ולהקות שונים וביניהם ברונסקי ביט, הקינקס, אדי וההוט רודז ואחרים והופיעה במופעים שונים (וביניהם מופעי צדקה).
ב-1986 השתתפה סוזי בהקלטת אלבום מיוזיקל "Annie Get Your Gun" שהיה וריאציה למחזמר מ-1946 "אנני אוקלי אשת לפידות".
בהפקה זו שיחקה סוזי את התפקיד הראשי "אנני אוקלי".
על אף שורת הכישלונות המסחריים המשיכה סוזי ליצור שירים ולהפיק אלבומים במהלך שנות ה-90 ולאחריהן.
בנוסף לצוות הנגנים הקבוע שלה עבדה סוזי בתקופה זו עם נגנים ומלווים מוזיקליים נוספים.
ב-1990 הוציאה את אלבומה העשירי "Oh, Suzi Q." .
ב-1998 יצא אלבומה ה-12 "Unreleased Emotion" שכלל שירים חדשים כמו גם מספר שירים שהוקלטו בשנות ה-80. ב-1999 הוציאה סוזי את אלבומה ה-13 "Free the Butterfly" בשיתוף פעולה עם התרפיסטית שירלי רודן (Shirlie Roden).
אלבום זה התאפיין במוזיקה שקטה ו"רוחנית" יותר ושיקף את נטייתה של סוזי, באותה תקופה, לעולמות הרוחניים.
לאחר התקופה הפוריה של שנות ה-90 עשתה סוזי הפסקה עד 2006 אז יצא האלבום ה-14 שלה "Back to the Drive" בו חזרה סוזי אל הרוק הכבד.
ב-2011 הוציאה סוזי את אלבומה ה-15 "In the Spotlight" בו שילבה שירים חדשים וביצועים חדשים לשירים ותיקים.
ב-2017 הוציאה את אלבומה ה-16 "Quatro, Scott & Powell" בו שיתפה סוזי פעולה עם אנדי סקוט (מלהקת "ד'ה סוויט" ) ודון פאוול (מלהקת סלייד).
"ימים מאושרים": בשנים 1977 עד 1979 הופיעה סוזי בתפקיד משנה בקומדיית המצבים "האפי דייז" (בעונות החמישית והשישית).
בסדרה זו גילמה תפקיד של רוקרית ואחותה של אחת מגיבורות הסדרה.
מפיק התוכנית, גארי מרשל, התלהב ממנה וקיבל אותה ללא מבחני קבלה ובעקבות הפופולריות של הדמות אף הציע לה סדרת ספין אוף משלה שנדחתה על ידי הכוכבת.
"מיינדר": ב-1982 הופיעה בתפקיד מוזיקאית בסדרה הבריטית "מיינדר" .
"דמפסי ומייקפיס": ב-1985 הופיעה סוזי בעונה השנייה של הסדרה "דמפסי ומייקפיס".
"אנני אוקלי": ב-1986 הופיעה בתפקיד הראשי של אנני אוקלי בהצגה "אנני אוקלי אשת לפידות" בלונדון.
"טלולה בנקהד": ב-1991 הופיעה בתפקיד ראשי במוזיקל, שהייתה שותפה לכתיבתו, על חייה של השחקנית האמריקאית טלולה בנקהד .
"פשוט נהדרת": ב-1994 שיחקה כאחות רפואית בסדרת הקומדיית המצבים הבריטית פשוט נהדרת.
"BBC": החל מ-2005 הנחתה תוכניות רדיו של ה־BBC שעסקו ברוק אנד רול בשם "רוקינג עם סוזי ק." ו"עורי סוזי הקטנה" (Wake Up Little Suzi).
"בוב הבנאי": ב-2006 תרמה סוזי את קולה לסרט האנימציה בוב הבנאי.
"רוק סקול'''": ב-2006 הופיעה בתפקיד אורח, כמדריכת נגינה בגיטרה, בסדרה הבריטית "רוק סקול" בכיכובו של ג'ין סימונס.
ב-1976 נישאה סוזי למוזיקאי הבריטי לן טאקי שהיה בין המלווים המוזיקליים שלה.
לזוג נולדו 2 ילדים (לאורה וליאונרד).
ב-1993 נישאה בשנית למקדם המכירות הגרמני ריינר האאס (Rainer Haas).
אחייניתה (הבת של אחותה ארלן) היא השחקנית שרילין פן.
סוזי קוואטרודייב ניל, לן טאקי, מייק דיאקוןאלבום אולפן1979Suzi ...
ב-2011 נבחרה להיכל התהילה של הרוק אנד רול של מישיגן.
ב-2012 נבחרה להיכל התהילה של הרוק אנד רול של דטרויט.
ב-2016 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד במוזיקה מטעם אוניברסיטת "אנגליה רסקין" .
ב-2019 יצא לאקרנים באוסטרליה סרט בשם "Suzi Q" על חייה המוזיקליים של סוזי.
בין 1973 ל-1980 נבחרה 6 פעמים לאחד משלושת המקומות הראשונים, בתחום המוזיקה הנשית, על ידי מגזין "בראבו" והוענק לה פרס "בראבו אוטו" .
ב-2009 בחר בה ה-BBC לאחת מ-12 "מלכות הפופ" האנגליות.
סוזי (סוזאן) אופנהיימר היא פוליטיקאית יהודייה-אמריקאית מניו יורק, ששירתה בין השנים 1985–2012 כחברת הסנאט של מדינת ניו יורק מטעם המפלגה הדמוקרטית.
קודם לכן (1977–1984) הייתה ראש עיריית ממרנק במחוז וסטצ'סטר שבמדינת ניו יורק.
סוזן ברברה קאלן-וורד הייתה אוסטרלית אשר נישאה ללקה הראשון, נסיך הכתר של אלבניה.
סוזן נולדה בסידני ב-28 ביולי 1941 לאלן רוברט קאלן-וורד ופאיליס דורותיאה מורי-פריור.
היא נינה של הפוליטיקאי תומאס לודג' מורי-פריור.
היא למדה במכללת הנשים הפרסביטריאנית באורנג' ולאחר מכן בקולג' הטכני של סידני.
ב-1965 נישאה לריצ'רד ויליאמס והתגרשה ממנו ב-1970. ב-1975 היא פגשה במהלך מסיבה בסידני את הנסיך לקה בנם של זוגו הראשון, מלך אלבניה והרוזנת ג'ראלדין מאפוני.
באוקטובר של אותה שנה הם נישאו בטקס אזרחי בביאריץ שבצרפת, ומאוחר יותר נישאו בטקס דתי במדריד.
סוזן דרשה מהרשויות האוסטרליות להכיר בה כמלכה, אולם סורבה.
בסופו של דבר הצליחה להשיג פשרה על פיה הונפק עבורה דרכון מיוחד שבו נכתב "סוזן קאלן-וורד, הידועה בשם המלכה סוזן".
ב-2002 הם חזרו לגור באלבניה.
סוזן נפטרה בטירנה ב-17 ביולי 2004.
סוזן אדל גרינפילד, הברונית גרינפילד CBE,FRCP היא מדענית בריטית, סופרת, מרצה וחברת בית הלורדים (מאז 2001).
המחקר שלה התמקד בטיפול במחלת פרקינסון ובמחלת אלצהיימר.
גרינפילד מתעניינת גם במדעי המוח של התודעה ובהשפעת הטכנולוגיה על המוח.
גרינפילד הוא עמיתת מחקר בכירה במכללת לינקולן, אוקספורד והייתה פרופסור לפרמקולוגיה סינפטית.
אימה של גרינפילד, דוריס (לבית ת'ורפ), הייתה רקדנית נוצריה, ואביה, רג'ינלד מאייר גרינפילד, היה חשמלאי, בנו של מהגר יהודי דובר יידיש מאוסטריה.
סבתותיה מעולם לא דיברו ביניהן והיא אמרה עליהן, "הדעה הקדומה הייתה קולנית באותה מידה משני הצדדים".
בילדותה נהגה לענוד על צווארה שרשרת ועליה צלב ומגן דוד.
גרינפילד למדה בבית הספר גודולפין ולטימר, שם למדה לטינית, יוונית, היסטוריה של העת העתיקה, ומתמטיקה ברמה הגבוהה ביותר.
הראשונה במשפחתה הקרובה שלמדה באוניברסיטה.
היא התקבלה בתחילה למכללת סנט הילדה כדי ללמוד פילוסופיה ופסיכולוגיה, אך שינתה מסלול וסיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה ניסויית.
כחוקרת בכירה בסנט יו קולג', אוקספורד.
היא השלימה את תואר ה-DPhil שלה בשנת 1977 תחת פיקוחו של אנתוני דייוויד סמית', על מקורות האצטילכולין אסטראז בנוזל השדרה.
לאחר מכן, קיבלה מלגת מחקר זוטר בגרין קולג', אוקספורד, בין השנים 1981 ל-1984.
גרינפילד הייתה נשואה לפרופסור פיטר אטקינס מאוניברסיטת אוקספורד משנת 1991 ועד גירושיהם בשנת 2005.
מחקרה של גרינפילד מתמקד בפיזיולוגיה של המוח, במיוחד במנגנוני המוח של מחלות פרקינסון ואלצהיימר.
היא ידועה גם בתפקידה בהפיכת המדע לפופולרי.
גרינפילד כתבה מספר ספרים על המוח, נותנת הרצאות פומביות באופן קבוע ומופיעה ברדיו ובטלוויזיה.
מאז 1976, פרסמה גרינפילד כ-200 מאמרים ב-peer-reviewed journals, כולל מחקרים על מנגנוני מוח המעורבים בהתמכרות ותגמול, הקשורים למערכות דופמין ונוירו כימיקלים אחרים.
היא חקרה את מנגנוני המוח העומדים בבסיס הפרעת קשב וריכוז (ADHD) וכן את ההשפעה של העשרה סביבתית.
בשנת 1994, הייתה האישה הראשונה שהרצתה ב-Royal Institution Christmas Lectures, אז בחסות ה-BBC.
הרצאותיה נקראו "מסע למרכז המוח".
היא האישה הראשונה שמונתה למנהלת "המוסד המלכותי" (Royal Institution of Great Britain) בשנת 1998. בשנת 2010 בוטל התפקיד.
"המוסד המלכותי" נקלע למשבר פיננסי בעקבות תוכנית פיתוח של 22 מיליון ליש"ט בראשות גרינפילד והדירקטוריון.
הפרויקט הסתיים בחובות של 3 מיליון ליש"ט.
בהמשך, הודיעה גרינפילד שהיא תיקח את מעסיקיה לבית דין לעבודה ותביעתה תכלול אפליה.
שני התפקידים העיקריים של גרינפילד באוקספורד היו עמיתת הדרכה ברפואה, בלינקולן קולג' אוקספורד, ופרופסור לפרמקולוגיה סינפטית.
בין 1995 ל-1999, היא נתנה הרצאות פומביות כפרופסור של גרשם לפיזיקה בלונדון.
גרינפילד הייתה ההוגה במעון (Thinker in Residence) בעיר אדלייד, אוסטרליה, בשנים 2004 ו-2005. כתוצאה מהמלצותיה, ראש ממשלת דרום אוסטרליה, מייק רן, התחייב למימון גדול, בגיבוי של ממשלות המדינה והממשלות הפדרליות והמגזר הפרטי, להקים את המוסד המלכותי של אוסטרליה ואת מרכז מדיה המדע האוסטרלי באדלייד.
בין השנים 2005 ל-2013 הייתה קנצלרית אוניברסיטת Heriot-Watt באדינבורו.
גרינפלד חקרה את הרלוונטיות של ידע במדעי המוח לחינוך והשתמשה בביטוי "שינוי תודעתי", מונח גג הדומה ל"שינויי אקלים", המקיף נושאים מגוונים המעורבים בהשפעה של הסביבה של המאה ה-21 על המוח.
כיום, גרינפילד היא פרופ' אמריטוס של אוניברסיטת אוקספורד.
גרינפלד השיקה שלוש חברות סטארט-אפ אקדמיות, בשם Synaptica, BrainBoost ו-Neurodiagnostics, כולן עוסקות בהיבטים של מחלת אלצהיימר.
בשנת 2013 היא הקימה את חברת הביוטק Neuro-bio Ltd, בה היא משמשת מנכ"לית.
החברה מפתחת בדיקות אבחון ותרופות לטיפול במחלת אלצהיימר.
החברה מצאה שניתן לבקע את קצה ה-C של אצטילכולין אסטראז וכי הפפטיד שנוצר יכול להרוג נוירונים; החברה גם גילתה שאנלוג פפטיד מחזורי יכול למנוע את המוות הנוירוני הזה.
החברה גייסה כ-4 מיליון דולר בשנת 2017.
ב-1969 הייתה גרינפלד חלק מפרויקט הנקרא "הגשר בבריטניה" שהוציא את המשתתפים בו לישראל לחצי שנה.
בסיום הדוקטורט נסעה לישראל, עבדה חצי שנה בקיבוץ גשר הזיו ולמדה עברית.
בראיון בשנת 2003, בעת בקורה בארץ אמרה: "אני מרגישה יהודייה וגאה על כך".
וגם "אני רואה את עצמי כיהודייה חילונית, אפילו אם במונחים דתיים אינני יהודייה כלל".
וגם "אני רואה את עצמי כיהודייה חילונית, אפילו אם במונחים דתיים אינני יהודייה כלל".גרינפלד נשארה בקשר עם ישראל לאורך השנים, ועבדה עם מדענים ישראלים.
הייתה בדירקטוריון הבינלאומי של מכון ויצמן.
פעלה במסגרת המאבק בחרם האקדמי.
בשנת 2002, כתבה מאמר חזק מאוד ב"טיימס", כמה טיפשי היה החרם, איך אף אחד לא ניצח ואיך זה בעצם מעכב את המדע ואולי לכן גם הצלת חיים.
בתמורה, הוענק לה תואר של כבוד מהאוניברסיטה העברית וגם מאוניברסיטת חיפה.בתחילת שנות ה-2000 ניהלה גרינפילד שיחות בדאבוס עם פרס ואבו עלא על שיתוף פעולה מדעי ישראלי-פלסטיני, ובכנס שהתקיים באספן שוחחה עם המלך עבדאללה על שיתוף פעולה מדעי ישראלי-ירדני.
גרינפילד יושבת בפרלמנט של הממלכה המאוחדת, בבית הלורדים, כחברת מפלגה עצמאית, ללא זיקה פוליטית רשמית.
תיעוד של פעילותה בבית הלורדים מצביע על הימנעות במגוון נושאים.
היא דיברה על מגוון נושאים, כולל חינוך, סמים והעצמה כלכלית לנשים.
ב-2013 פרסמה גרינפילד רומן מדע בדיוני דיסטופי, "2121: סיפור מהמאה הבאה", המספר את סיפורם של נהנתני משחקי וידאו והקונפליקט שלהם עם "נאו-פוריטנים".
בשנת 2014 פרסמה גרינפילד ספר מדע פופולרי בשם: שינוי מחשבתי: איך טכנולוגיות דיגיטליות משאירות את חותמן על המוח שלנו" (Mind Change: How (Digital Technologies are Leaving their Mark on our Brains, המתאר את רעיונותיה לגבי השפעת הטכנולוגיה הדיגיטלית.
גרינפילד הביעה דאגה ששימוש באינטרנט עשוי לשנות את מבני המוח של צעירים.
היא ציינה שבריאות הציבור באנגליה קשרה רשתות חברתיות ומשחקים מקוונים מרובי משתתפים ל"רמות נמוכות יותר של רווחה", והאמינה שהראיות מצביעות על קשר של "תגובת מינון", "כאשר כל שעה נוספת של צפייה מגדילה את הסבירות לחוות בעיות רגשיות-חברתיות".
היא מאמינה שהנושא מעלה שאלות לגבי היכן למתוח את הגבולות בין שימוש מועיל למזיק בטכנולוגיה כזו, ואמרה כי "יהיה מפתיע אם שעות רבות ביום של פעילות מסך לא ישפיעו על הנוירופלסטיות הזו".
נכון לשנת 2016, לגרינפילד 32 תארים של כבוד.
היא זכתה בפרסים כולל פרס מייקל פאראדיי של החברה המלכותית.
היא נבחרה למלגת כבוד של הקולג' המלכותי לרופאים ומוזיאון המדע של לונדון.
בשנת 2006 היא הוכתרה לעמיתת כבוד של איגוד המדע הבריטי והייתה לאוסטרלית הכבוד של השנה.
בינואר 2000, קיבלה גרינפילד מינוי למסדר האימפריה הבריטית (CBE),
על תרומתה לציבור בנושא הבנת המדע.
מאוחר יותר באותה שנה, היא זכתה בתואר אשת השנה על ידי השבועון אובסרבר (The Observer).
ב-2001, היא קיבלה מהוועדה למינוי בית הלורדים, את התואר הברונית גרינפילד של מ-אוט מור (Ot Moor), אוקספורדשייר.
בשנת 2003, היא מונתה לאבירת לגיון הכבוד על ידי ממשלת צרפת.
בשנת 2010 הוענקה לה מדליית החברה האוסטרלית למחקר רפואי.
היא קיבלה את פרס ההשראה הבריטית למדע וטכנולוגיה בשנת 2010. גרינפלד הוכתרה כאחת מ-50 הנשים החשובות בבריטניה והוצבה במקום ה-14 בעולם בדירוג הנשים המעניקות השראה.
היא פטרונית של "מחקר האלצהיימר בבריטניה" (Alzheimer's Research UK) ושל "מוות בכבוד" (Dignity in Dying).
היא מייסדת ונאמנה של ארגון הצדקה "מדע לאנושות" (Science for Humanity), רשת של מדענים, חוקרים וטכנולוגים המשתפת פעולה עם ארגונים ללא מטרות רווח כדי ליצור פתרונות מעשיים לבעיות היומיומיות של קהילות מתפתחות.
מסע למרכזי הנפש: לקראת מדע התודעה.
המוח האנושי: סיור מודרך (סדרת מאסטרים במדע).
אנשי המחר: כיצד הטכנולוגיה של המאה ה-21 משנה את הדרך בה אנו חושבים ומרגישים.
מזהה: החיפוש אחר זהות במאה ה-21. לונדון, בריטניה: שרביט.
אתה ואני: מדעי המוח של זהות.
לונדון, בריטניה: מהדורות נוטינג היל.
שינוי מחשבתי: איך טכנולוגיית המאה ה-21 משאירה את חותמה על המוח.
יום בחיי המוח: מדעי המוח של התודעה משחר ועד בין ערביים.
סוזי גלמן היא פעילה ופילנתרופית אמריקאית שכיהנה כראש פורום המדיניות הישראלית .
גלמן היא הנשיאה לשעבר של הפדרציה היהודית של וושינגטון.
גלמן נולדה בשם סוזן גולדמן, בתם של רודה (לבית האס) וריצ'רד גולדמן.
יש לה שלושה אחים: ג'ון ד' גולדמן, דאגלס א' גולדמן וריצ'רד וו.
האס, הנשיא והבעלים של לוי שטראוס ושות'.
גלמן היא בוגרת אוניברסיטת הרווארד והמרכז המשפטי של אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
היא כיהנה במשך שלוש קדנציות כנשיאת הפדרציה היהודית של וושינגטון וכובדה בחברות לכל החיים במועצת המנהלים שלה.
גלמן עמדה בראש פלטפורמת הביטויים הדתיים בישראל של הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה, אשר מקדמת את חופש הבחירה בנישואין בישראל.
כיהנה כיושבת ראש וחברת דירקטוריון של קרן תגלית ישראל ויושבת ראש משותפת של הקהילות היהודיות המאוחדות ישראל (כיום הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה).
עמדה בראש האספה הכללית של הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה בירושלים בשנים 2003 ו-2013
בשנת 2016 נבחרה ליושבת ראש מועצת המנהלים של הפורום הישראלי למדיניות, ארגון יהודי אמריקאי שבסיסו בניו יורק, הפועל למען פתרון שתי מדינות במשא ומתן של הסכסוך הישראלי-פלסטיני באמצעות הסברה, חינוך ומחקר.
גלמן חברה בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית.
זכתה במלגת כבוד באוניברסיטת ברנדייס.
גלמן כיהנה במשך 12 שנים במועצת הנאמנים של בית הספר ג'ורג'טאון, כולל שנתיים כנשיאת הדירקטוריון; מכהנת כנשיא מועצת המנהלים של הקרן לאיכות הסביבה גולדמן; וכיהנה בוועד המנהלים של קהילת אדס ישראל.
ב-2012, נסגרה קרן ריצ'רד ורודה גולדמן ונכסיה בסך 280 מיליון דולר חולקו בין שלושת האחים.
סוזי ובעלה מפעילים את פעילות הצדקה שלהם דרך קרן מורנינגסטאר.
במשך השנים תרמה גלמן עשרות מיליוני דולרים לפדרציות היהודיות בארצות הברית, לארגון תגלית, לאוניברסיטה העברית ולגופים נוספים.
ב-2024 דווח כי גלמן תרמה כ-3.5 מיליון דולר לקרן שהקימה בתה רייצ'ל גלמן, קרן אשר העבירה מאות אלפי דולרים לארגונים פרו-פלסטינים שארגנו את המחאות נגד ישראל באוניברסיטאות בארצות הברית.
היא מבקרת את הרפורמה המשפטית בישראל, וכן התבטאה נגד המינויים של השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר ושר האוצר בצלאל סמוטריץ' וכן נאמה בעצרת נגד ביקורו בארצות הברית.
ב-2023 עלה שמה כמועמדת לשגרירת ארצות הברית בישראל.
היא נשואה למיכאל גלמן ולהם שלושה ילדים, בן ושתי בנות.
בעלה היה שותף מייסד של פירמת רואי החשבון גלמן, רוזנברג ופרידמן.
היא הכירה את בעלה בזמן שהם היו בתוכנית המנהיגות הצעירה של UJA (כיום JFNA), הם התארסו בקיבוץ איילת השחר במהלך שליחות הפדרציה לישראל.
סוזמה (בטורקית: Süzme; בערבית: سوزما) היא גבינה טורקית, המיוצרת מחלב פרה ונפוצה במדינות הקווקז ומרכז אסיה.
הגבינה מורכבת מיוגורט, חלב וחמאה המותססים, מוכנסים לבד ונתלים למשך 5 שעות לצורך ניקוז.
נהוג לאכול את הגבינה באירועים חגיגיים וגם באופן יומיומי ולהשתמש בה כמנת פתיחה, מילוי לבורקס או פשטידות, וכממרח על לחם.
תהליך הגיבון כולל מספר שלבים עיקריים:
התססה: יוגורט או חלב חמוץ מותססים בטמפרטורת החדר עד לקבלת מרקם סמיך.
הסרת נוזלים: החלק המותסס מועבר לבד גזה או מסננת דקה ונתלה לניקוז הנוזלים למשך מספר שעות עד ימים, בהתאם לרמת הסמיכות הרצויה.
אריזה ואחסון: הגבינה המנוקזת מוכנסת לכלי סגור ומאוחסנת בקירור וניתן להוסיף לה מלח לשימור ולשיפור הטעם.
סוזי בום היא דמות דראג קווין המגולמת על ידי האמן ליאור ישראלוב.
הוא מאפר ואמן דראג ישראלי.
נולד למשפחה דתית ממוצא בוכרי בדרום תל אביב, הצעיר מתוך ארבעה ילדים.
אחותו היא חן אריזונה, הטרנסג'נדרית הראשונה שהתחתנה בישראל, שבעבר הופיעה בדראג (כ"סוזי בום" אף היא) וחשפה את ישראלוב לתחום.
בגיל שבע עשרה החל להתעסק באמנות הדראג, לאחר שהתחפש לאישה בפורים.
עד הגיוס למד בישיבה בתל אביב, ובהמשך במכינה קדם צבאית בראש פינה.
באותה תקופה החל להופיע בדראג.
לאחר הצבא למד תואר ראשון בספרות ערבית ותואר שני בתקשורת ומדע המדינה.
לאחר הלימודים החל לעבוד בתור מורה לערבית.
עם זאת, לאחר תקופה קצרה כמורה עבר ללמודי משחק ביורם לוינשטיין.
ישראלוב מופיע בדראג בפני עסקים פרטיים, מסיבות רווקות ואירועים נוספים.
בנוסף, שיתף פעולה עם מלכות ישראליות כמו קיי לונג וגלינה פור דה ברה, לצד מלכות בינלאומיות כמו שאנג'לה ואליסה אדוורדס.
בנוסף, מופיע במופע סולו שהוא שילוב של הרצאה על סיפור חייו ומופע דראג, בשם "מאחורי הדראג", איתו הופיע בחיפה, הוד השרון וערים נוספות.
ב-2021 הופיע בדראג בדובאי, הישראלי הראשון לעשות זאת.
בשנת 2022, אורגנה הפגנה כנגד הופעתו מחוץ למתחם בו הופיע במסגרת אירועי הגאווה של הטכניון.
ההפגנה אורגנה על ידי ארגון "בוחרים במשפחה", שאף ניסה לבטל את האירוע.
בנוסף להופעות, תחת הדמות של סוזי בום לישראלוב יש גם חברת קוסמטיקה בשם "סוזי בום קוסמטיקס" ומרצ'נדייז.
לצד זאת, מנהל ערוץ יוטיוב שלו יותר מעשרת אלפים עוקבים, ונחשב לערוץ היוטיוב הגדול ביותר בישראל שעוסק בדראג.
בנוסף, מציע שירות מייקאובר במסגרתו מאפר ומלביש אנשים כמלכות דראג.
בשנת 2018 השתתף בתוכנית "Upload" של כאן 11, שבוימה על ידי ברק הימן.
מחומרי הצילום של הסדרה גם הופק סרט קצר, "בתוך העיניים שלכם".
הסרט הופיע בפסטיבלי קולנוע באוסטרליה, ארצות הברית, פולין, הודו וישראל.
השתתף בעונה השנייה של גוט טאלנט ישראל ועבר את האודישן, אך לא העפיל לחצי הגמר.
בשנת 2022 הופיע בקליפ בשורות טובות.
סוזן סאמרול וַיילס (; נולדה ב-14 במאי 1957) היא יועצת פוליטית אמריקאית המכהנת כראש הסגל ה-32 של הבית הלבן.
קודם לכן שימשה כיושבת ראש משותפת בקמפיין הבחירות הנשיאותי של דונלד טראמפ במסגרת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2024, לאחר שעבדה בעבר בקמפיין שלו במסגרת הבחירות ב-2016, וכן בקמפיין הבחירות לנשיאות ב-1980 של הנשיא רונלד רייגן.
היא האישה הראשונה שמכהנת בתפקיד זה.
סוזן סאמרול, שנולדה וגדלה בניו ג'רזי, הייתה אחת משלושת ילדיהם של פט סאמרול ואשתו קתי סאמרול.
פט שיחק בליגת הפוטבול הלאומית, ה-NFL, ומאוחר יותר הפך לשדרן ספורט מצליח, ושידר שיא של 16 משחקי סופר בול.
ויילס סיימה את לימודיה באוניברסיטת מרילנד עם תואר ראשון בשפה האנגלית.
בשנת 1979 נשכרה ויילס כעוזרת של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ק קמפ.
ב-1980 היא הצטרפה לקמפיין הבחירות של רונלד רייגן ב-1980 כמתאמת קמפיין.
בשנות ה-90 היא שימשה כראש המטה של ג'ון דילייני , ששימש אז כראש עיריית ג'קסונוויל.
ויילס עבדה גם עבור חברת בית הנבחרים טילי פאולר .
מ-2004 עד 2009, היא ייעצה לראש עיריית ג'קסונוויל, ג'ון פייטון .
בבחירות למושל פלורידה ב-2010 קיבלה ויילס קרדיט על הסיוע בבחירתו של איש העסקים ריק סקוט.
לסקוט, שנחשב אז ל"אאוטסיידר", היו בעבר מעט קשרים עם המפלגה הרפובליקנית של פלורידה.
בינואר 2011 התקבלה ויילס לעבודה כמנהלת קמפיין עבור מסע הבחירות לנשיאות של מושל יוטה לשעבר, ג'ון האנטסמן ג'וניור.
ויילס עזבה את הקמפיין ביולי 2011.
ויילס ניהלה במשך קרוב לעשור את חברת הלובינג באלארד פרטנרס, שבסיסה בטלהסי בירת פלורידה, אך עזבה בספטמבר 2019, עקב "בעיה בריאותית מציקה".
בשנת 2020, לאחר פתיחת משפט נתניהו ולפני פיזור הכנסת העשרים ושלוש, הגיעה ויילס לישראל יחד עם שני יועצים נוספים, כדי לספק לנתניהו ייעוץ פוליטי לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע.
בקמפיין לנשיאות 2016 ניהלה ויילס את פעולות הקמפיין של טראמפ בפלורידה.
במהלך הבחירות למושל פלורידה ב-2018, על פי הדיווחים, שכנע טראמפ את ויילס לסייע בקמפיין המצליח של הרפובליקני רון דה-סנטיס לתפקיד המושל.
בנאום הניצחון שלו, תיאר דה-סנטיס את ויילס כ"הכי טובה בעסק".
עם זאת, "המתח הגובר בין הצמד" הוביל לפיטוריה כיועצת בכירה לדה-סנטיס בשנת 2019. על פי הדיווח של "פוליטיקו", הקשר עם ויילס, ש"מילאה תפקיד מפתח ב...
2016", נחתך "על פי דרישתו של מושל פלורידה רון דה-סנטיס" כדי לאפשר לו "לשבץ את בעלי בריתו בסניף [פלורידה] של המפלגה", ופיטוריה של ויילס היו מהלך "שנחשב בעיני רבים כמכשול למסע הבחירות מחדש של הנשיא" באותה מדינה חשובה.
היא תיארה את העבודה עם דה-סנטיס כ"טעות הגדולה ביותר" בכל הקריירה שלה.
במרץ 2021 נבחרה ויילס למנכ"לית Save America של טראמפ.
באפריל 2021, תיאר אתר "פוליטיקו" את ויילס כ"הונצ'ו החדש בראש טראמפוורלד", וציין שהיא תחזיק בסמכות על מנהל הקמפיין לשעבר ב-2020 ביל סטפיאן והעוזר המרכזי ג'סטין קלארק .
תחת הנהגתה, Save America PAC כיסתה הוצאות משפט לכמה עובדי טראמפ בהווה ובעבר, המעורבים בהליכים המשפטיים הרבים נגדו.
באוגוסט 2022, היא תוארה למעשה כראש המטה הכללי של טראמפ לקראת בחירות אמצע הקדנציה ב-2022 וההכרזה שלו על הקמפיין לבחירות 2024.
בחודשים האחרונים של מסע הבחירות לנשיאות ב-2024, חזר טראמפ והדגיש כי ויילס וכריס לצ'וויטה היו שני האנשים שניהלו את הקמפיין לאחר עזיבת יועץ טראמפ קורי לבנדובסקי .
בשנת 2024 דיווחו "פוליטיקו" ו"הגרדיאן" כי ויילס מתארת את עצמה כרפובליקנית "מתונה".
יומיים לאחר ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ב-2024, הודיע הנשיא הנבחר על מינויה של ויילס לראש הסגל החדש שלו בבית הלבן.
עם השבעתו השנייה של דונלד טראמפ לנשיאות, החלה ויילס את כהונתה כראשת סגל הבית הלבן.
ויילס הייתה נשואה ללאני ויילס, יועץ רפובליקני, שאיתו עברה לפונטה ודרה ביץ' שבפרוורי ג'קסונוויל, בשנת 1985. בני הזוג התגרשו בשנת 2017. לוויילס שתי בנות.
סוזוקי קיטסו (ביפנית: 鈴木其) (1796-1858) היה צייר יפני מאסכולת רינפה, אסכולה המדגישה עקרונות אסתטיים כגון שימוש בצבעים עזים ודוגמאות דקורטיביות.
כתלמידו של הצייר המפורסם סאקאי הויטסו (1761–1828), הוא נחשב במשך זמן רב לחבר זוטר באסכולה, בשנים האחרונות עבודתו הוערכה מחדש וזכתה להכרה, מה שהוביל לסדרה של תערוכות גדולות של אמנותו בשנים 2016–2017 בטוקיו, היוגו וקיוטו.
קיטסו ידוע בעיקר בזכות מסכי הקיפול, הביובו שהרבה לצייר, לעיתים קרובות הם היו פרשנות מחודשת למסכים של אמני רינפה אחרים, כמו טוואראיה סוטאצו, אוגטה קורין, והויטסו.
אבל הוא זכה לשבחים רבים בזכות ציוריו המקוריים, להלן.
קיטסו גם לימד תלמידים רבים.
למרות שלא היה יורשו הרשמי של בית הספר של הויטסו, הוא הכשיר בעצמו רבים מאמני רינפה.
זוג מסכי ביובו מתקפלים בעלי שישה פאנלים, יוצרו על ידי קיטסו באמצעות דיו וצבע על נייר מצופה זהב.
הציור מתאר סצנה של נחלי הרים הזורמים דרך חורשות ברוש, המודגשות על ידי חבצלות ועץ דובדבן עם כמה עלי סתיו אדומים.
האפקט של המסכים תואר כ"באופן מוזר לא מציאותי" ו"בעל תחושה של כמעט היפר-ריאליזם".
הציור הוגדר כנכס תרבותי חשוב של יפן, ומוצג במוזיאון נזו.
הציור מצוין רבות בהקשר של יצירת המופת האירוסים מאת קורין מכיוו שהם חולקים את "התחושה הקצבית של המוטיבים והזוהר של הכחולים והירוקים על רקע הזהב".
זוג של ארבע דלתות הזזה עשויות צבע על משי.
היצירה עוקבת אחר מסורת רינפה של העתקה ועיבוד מחדש של המסך המקורי של סוטאצו של אל הרוח ואל הרעם.
בנוסף לקיטסו, גם קורין וגם הויטסו יצרו גרסאות בולטות של היצירה.
כל הגרסאות הקודמות של היצירה משתמשות בפורמט של שני מסכים מקופלים, מה שהופך את השימוש של קיטסו בשמונה דלתות הזזה ליוצא דופן.
מידות הדלתות הן 168.0 על 115.5 סנטימטרים כל אחת, והן שייכות למוזיאון האמנות פוג'י בטוקיו .
זוג של שתי דלתות הזזה עשויות צבע על משי.
היצירה מתארת סצנת טבע עם שיח תלתן וירח מופשט.
הוא דומה בסגנון ובצבע לדלתות אל הרוח ואל הרעם.
מידות הדלתות הן 168.8 על 68.5 סנטימטרים כל אחת.
הן שייכות למוזיאון האמנות פוג'י בטוקיו, ומוצגות לעיתים במוזיאון לאמנות עכשווית של המאה ה-21 בקנאזאווה.
זוג מסכים מתקפלים בעלי שישה פאנלים, עשויים דיו, צבע ועלי זהב על נייר.
קיטסו התמקד בריבוי הפרחים והעלים תוך השמטת כל אינדיקציה למרחב או להקשר.
הקומפוזיציה מתוזמרת בקפידה לשתי תנועות: הפרחים מימין עולים מהאדמה, בעוד שאלה משמאל צונחים מטה כאילו נתמכים על ידי סורג בלתי נראה.
הציור נמצא ברשות מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
סוזי מנקס היא עיתונאית בריטית.
מנקס נולדה בבקינגהאמשייר, בנעוריה עברה לפריז ושם למדה תפירת שמלות בבית ספר פרטי לאופנה.
היא למדה היסטוריה וספרות אנגלית במכללת ניונהאם, קיימברידג' (Newnham College, Cambridge), היא עבדה בעיתון הטיימס שם דיווחה בנושאי אופנה, בנוסף לכך היא כתבה מספר ספרים בנושא.
היא כתבה גם לעיתון דיילי אקספרס ואחרי כן חזרה לעבוד בטיימס.
היא ידועה בביקורות החדשות שלה, היא עוררה מחלוקת כשהכריזה שתם זמנו של תיק היד המרופד של שאנל, כתוצאה מכך מותג האופנה שאנל פרסם מודעה בעיתון "International Herald Tribune" המפריחה את טענתה.
היא הייתה שופטת אורחת בתוכנית "פרויקט מסלול".
היא התארחה בפרק של התוכנית "פשוט נהדרת" וגם בסרט המבוסס על הסדרה.
היק קיבלה את העיטור הצרפתי לגיון הכבוד ואת עיטור מסדר האימפריה הבריטית.
היא נישאה ונולדו לה שלושה בנים.
"סוזי תזוזי" הוא אלבום הבכורה של הזמר כפיר עטיה, אשר יצא בשנת 2002. האלבום כולל, בין היתר, את השירים "סוזי תזוזי", "אין לי שקל בכיסים", "נדלקתי על שוטרת" ו"תיקי תיקי".
שיר הפתיחה של האלבום, "סוזי תזוזי", החל לצבור תאוצה רק ב, עת הראפר דודו פארוק השתמש בשיר בסרטון קומי שהעלה לעמוד היוטיוב שלו, וביתר שאת ב-2025, לאחר שצבר תאוצה גם ברשת החברתית טיקטוק.
סוזן נדין וגה היא זמרת-יוצרת אמריקאית.
סגנונה מושפע בעיקר ממוזיקת פולק.
הקריירה המוזיקלית של וגה החלה בראשית שנות השמונים.
באמצע שנות השמונים והתשעים היא הוציאה ארבעה סינגלים שזכו להצלחה בין-לאומית ואף דורגו בארבעים העליונים במצעד הסינגלים הבריטי, "", "", "" ו-"No Cheap Thrill".
כמו כן, "Tom's Diner", שיצא במקור כהקלטת א-קפלה באלבום האולפן השני של וגה, (1987), קיבל רמיקס דאנס ב-1990 שנוצר על ידי הצמד האלקטרוני האנגלי DNA; הוא דורג בעשיריות הפותחות במספר מדינות כולל ארצות הברית.
הקלטת הא-קפלה המקורית של השיר שימשה כמבחן במהלך יצירת פורמט MP3. בעקבות תפקיד השיר בפיתוח דחיסת ה-MP3 כונתה וגה "האמא של ה-MP3".
וגה נולדה בסנטה מוניקה, קליפורניה, ובגיל שנה עברה עם אמה ואביה החורג לניו יורק.
בגיל תשע החלה לכתוב שירים ובגיל ארבע-עשרה הלחינה לראשונה אחד מהם.
היא למדה מחול מודרני בבית ספר לאמנויות הבמה, אך נמשכה יותר לתחום המוזיקה.
במהלך לימודיה לקראת תואר ראשון בספרות אנגלית הופיעה במקומות קטנים בגריניץ' וילג'.
ב-1984 חתמה על חוזה עם חברת תקליטים גדולה.
בשנת 1995 התחתנה וגה עם מיטשל פרום, מוזיקאי ומפיק מוזיקלי.
יש להם בת משותפת, רובי פרום, שנולדה ב-1994. וגה התגרשה מפרום בשנת 1998. בשנת 2006 היא נישאה לפול מילס עורך דין ומשורר, שהציע לה נישואין עשרים-ושתים שנים קודם לכן.
וגה מתרגלת Nichiren Buddhism, ענף בבודהיזם מהאיאנה, והיא חברה בסניף האמריקאי של האיגוד הבינלאומי, Soka Gakkai International.
אלבומה הראשון, Suzanne Vega, יצא ב-1985 וזכה לשבחי המבקרים.
ב-1987 יצא אלבומה המצליח Solitude Standing, שכלל את הלהיטים "Tom's Diner" ו-"Luka".
השיר "Luka" חרג מסגנון הכתיבה של שירי הפופ באותה תקופה, שכן נכתב מנקודת מבטו של ילד מוכה.
באותו אלבום הופיע גם השיר "Tom's Diner" בגרסת א-קפלה.
שיר זה היה השיר ששימש את מפתחי אלגוריתם MP3 לדחיסת קובצי מוזיקה בניסויים שביצעו שבתהליך הפיתוח.
באלבומה השלישי, Days of Open Hand, שיצא ב-1990, ניכר שינוי סגנון, המוזיקה הייתה בו נסיונית יותר, ומילותיו ביטאו רגשות עזים יותר.
באותה השנה יצאה גרסה קצבית של השיר "Tom's Diner" בידי שני די ג'יים המכונים DNA.
גרסה זו לא הייתה מורשית, אולם לאור הצלחתה רכשה חברת התקליטים בה הייתה וגה חתומה את הזכויות עליה, והיא הפכה ללהיט הגדול ביותר של הזמרת.
מאוחר יותר הוציאה החברה אלבום ובו גרסאות שביצעו אמנים שונים לשיר זה, ובהם אר.אי.אם..
ב-1992 הוציאה וגה את האלבום , ששילב מספר סגנונות, בהם פולק ודאנס, נשא אופי שמח יותר מקודמו ושיריו קצרים יותר.
אלבומה החמישי של וגה, Nine Objects of Desire, שיצא ב-1996, כלל בין היתר את שיר הנושא לסרט "על גברים, נשים וחיות אחרות".
אחריו יצא ב-2001 Songs in Red and Gray, שעסק בגירושיה מהמפיק מיטשל פרום.
ב-2003 הוציאה וגה אוסף משיריה שנקרא Retrospective: The Best of Suzanne Vega, ובשנת 2007 יצא אלבומה השביעי, Beauty & Crime, אשר הוקדש לעיר ניו יורק שבה התגוררה כל חייה.
בהופעה שהתקיימה ב-2002 לזכר אחיה טימותי וגה, החלו צילומיו של סרט תיעודי על חייה.
להקה בשם סול קופינג קראה לאלבום הבכורה שלה מ-1994 "רובי ורום" על שם בתה של וגה, רובי.
הלהקה ביקשה וקיבלה את הסכמתה של וגה לשימוש בשם, בשינוי קל.
וגה הופיעה בישראל חמש פעמים: לראשונה ב-13 וב-14 ביוני 1989, אז ערכה שתי הופעות בתיאטרון קיסריה.
ב-19 ביולי 2009 הופיעה וגה, פעמיים באותו היום, בהיכל התרבות בתל אביב.
במקור נקבעה אז לווגה הופעה אחת בלבד, אולם בשל הביקוש הרב הוסיפה וגה הופעה נוספת באותו היום.
ב-15 ביולי 2010 שבה וגה להופיע בתיאטרון קיסריה, ויום למחרת הופיעה בחוות רונית.
ההופעות האחרונות ב-2010 התקיימו חרף ניסיונות רבים להניא את וגה מלהופיע בישראל, ונוכח ביטולי הופעות של אמנים אחרים באותה התקופה, כגון אלביס קוסטלו ולהקת פיקסיז.
בהופעתה בחוות רונית אף ציינה וגה מעל לבמה כי קיבלה דואר שטנה רב עקב החלטתה להופיע בישראל.
וגה הופיעה בישראל בפעם החמישית ב-9 וב-10 ביוני 2015 בליווי התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
ההופעות התקיימו בהיכל התרבות בתל אביב.
ב-2014 הוציאה את אלבום האולפן השמיני Tales From the Realm of the Queen of Pentacles – "סיפורים מהממלכה של מלכת הכוכבים המחומשים" (פנטגרם).
שנהשם האלבוםהמצעד האמריקאיהמצעד הבלגיהמצעד הצרפתי 2010<div style="text-align: center;">
סוזן הייק ונטורה הייתה מוזיקולוגית, מלחינה, ונגנית עוגב.
ונטורה נולדה בפריז ב-1912 למהגרים יהודים מטורקיה.
ב-1931 החלה את לימודיה בקונסרבטואר של פריז, שם קיבלה ב-1934 פרס ראשון בהרמוניה, וב-1938 פרס ראשון בפוגה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היא ומשפחתה ברחו מפני הנאצים לדרום צרפת, שם החלה לעסוק במוזיקת טעמי המקרא שבספרי התנ"ך.
לאחר המלחמה עבדה עד 1966 כנגנית עוגב בבית כנסת בפריז, ובהמשך עבדה עד 1979 כנגנית בכנסייה בעיר.
ב-1976 פורסם בצרפתית ספרהּ "La musique de la Bible révélée" (מוזיקת המקרא נחשפת), וב-1991 יצאה גרסה אנגלית של הספר - "The Music of the Bible Revealed", בעריכת בתרגום דניס וובר ובעריכת ג'ונתן ויילר (יוחנן רכב).
ונטורה נפטרה בשנת 2000 בלוזאן, שווייץ, בגיל 88. בעלה נפטר ב-1976, ולא היו להם ילדים.
התאוריה מציעה פענוח שיטתי של טעמי המקרא (טעמים מסורתיים) המופיעים בתנ"ך, ומפרשת אותם כמערכת תיווי מוזיקלי עתיקה ומדויקת.
לפי הייק-ונטורה, סימנים אלה משמרים את המוזיקה הקדושה שבוצעה על ידי הלוויים בבית המקדש בירושלים, בהשראת דוד המלך ובאמצעות שיטת הניצוח שלו.
העיקרון הבסיסי בתאוריה הוא שהטעמים מסודרים באופן טונאלי:
הסימנים המופיעים מתחת למילים מייצגים את הדרגות הקבועות של סולם דיאטוני בן שבעה או שמונה צלילים, כאשר הסימן "סילוק" מייצג את צליל הטוניקה.
הסימנים המופיעים מעל למילים מייצגים צלילים נלווים יחסיים, כגון קישוטים מוזיקליים, קישוטים, השואבים את גובהם מהדרגה הבסיסית שקדמה להם.
התיווי מחולק לשתי מערכות משלימות:
המערכת הפרוזודית: משמשת את 21 ספרי הפרוזה (כמו תורה ונביאים).
בה המקצב גמיש ועוקב אחר שטף הדיבור המילולי.
המערכת הפסלמודית: מיועדת לטקסטים השיריים של תהלים, משלי ואיוב.
במערכת זו הקצב מדוד יותר, כאשר להברות יש בדרך כלל ערך זמן שווה (מטר מדוד).
הייק-ונטורה אימתה את מפתח הפענוח שלה על ידי הצגת מתאם מושלם בין האטימולוגיה של השמות העתיקים של הטעמים (למשל ה"קיסרים": "סילוק" שמשמעותו סיום, ו"אתנחתא" שמשמעותה מנוחה) לבין התפקוד המוזיקלי הספציפי שהם מבצעים במערכת שלה.
היא טוענת כי המוזיקה הועברה במקורה באמצעות כירונומיה (Chironomy) – ניצוח באמצעות מחוות ידיים – וכי הסימנים הכתובים הם ייצוגים גרפיים של אותן תנועות ידיים.
המוזיקה שנחשפת מתוארת כאמנות מפותחת מאוד ה"נשואה לטקסט" ומעצימה את משמעותו הרוחנית והדוקטרינרית באמצעות מבנים טונאליים קדומים כמו המודוס הלידי ומודוס דורי.
הייק-ונטורה טוענת כי הפענוח שלה משחזר את שירת הלויים המקורית כפי שהתקיימה לפני חורבן הבית בשנת 70 לספירה.
היא מבחינה בין מוזיקה זו לבין הלחנים המסורתיים המוכרים בבתי הכנסת כיום, אותם היא מתארת כמסורות "עממיות" שאיבדו את הלוגיקה המוזיקלית המקצועית במהלך מאות שנות גלות.
באמצעות מערכת זו, היא מזהה את האישיות המוזיקלית הייחודית של מחברי המקרא, ומציעה שהלחנים משקפים את ההשראה הספציפית של דמויות כמו משה, דוד ושלמה.
אנתוני הייתה סופרג'יסטית, פעילה חברתית אמריקאית ופמיניסטית, שמילאה תפקיד מרכזי בתנועה למען זכות ההצבעה לנשים.
אנתוני נולדה למשפחה קווייקרית שהייתה מחויבת לשוויון חברתי בכלל ולביטול העבדות בפרט.
בגיל 17 הייתה פעילה בתנועה לביטול העבדות ובשנת 1856 הייתה נציגת האגודה אמריקאית לביטול העבדות (American Anti-Slavery Society) במדינת ניו יורק.
בשנת 1851 פגשה אנתוני את אליזבת קיידי סטנטון, שהפכה לחברתה ושותפתה להובלת מאבקים חברתיים, בעיקר למען זכויות נשים וביטול העבדות.
במהלך השנים הן הקימו איגודים וארגונים שונים לקידום נושאים אלו.
בשנת 1852, לאחר שלא אפשרו לאנתוני לנאום בכינוס של פעילים בעד חוק יובש בגלל היותה אישה, הן הקימו ארגון נשים שפעל בתחום זה.
בשנת 1863, הן הקימו את ליגת הנשים הלאומית הנאמנה לאיחוד (Women's Loyal National League).
הליגה הובילה מבצע איסוף חתימות בו נאספו 400,000 בקריאה לביטול העבדות.
בשנת 1868 החלו אנתוני וסטנטון להוציא לאור עיתון בנושא זכויות נשים בשם "המהפכה".
החל מ-1869 פעלה אנתוני במספר ארגונים וקבוצות למען זכות הבחירה לנשים.
בשנת 1872 נעצרה אנתוני בעקבות ניסיון להצביע בבחירות לנשיאות ארצות הברית באותה שנה, וזאת בניגוד לחוק באותה עת אשר לא אפשר לנשים להצביע.
אנתוני נשפטה, הורשעה ונגזר עליה קנס, אולם היא מעולם לא שילמה אותו.
אף על פי שסירבה לשלם את הקנס, הרשויות סירבו לעצור אותה בגלל היותה אישה.
במשפט טענה אנתוני כי היא בעלת זכות בחירה בהתאם לתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית שהתקבל זמן קצר לפני כן, אולם בית המשפט דחה את הטענה.
בשנת 1878, אנתוני וסטנטון הציגו את ההצעה לתיקון החוקה האמריקאית בנושא זכות ההצבעה לנשים, שהפכה כארבעים שנה מאוחר יותר לתיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
בשנת 1876 החלו אנתוני וסטנטון לעבוד עם מטילדה ג'וסלין גייג' על תיעוד ההיסטוריה של התנועה למען זכות ההצבעה לנשים.
כתב היד גדל לשישה כרכים.
אנתוני נסעה ברחבי ארצות הברית לקדם את נושא זכות ההצבעה לנשים.
היא נאמה בין 75 ל-100 נאומים בשנה, ולקחה חלק בפעילות הסברה ושתדלנות במדינות שונות בארצות הברית.
מעבר לפעילותה בארצות הברית, היא פעלה גם בזירה הבינלאומית למען זכויות נשים, כשהיא ממלאת תפקיד מפתח בכינון מועצת נשים בינלאומית, אשר עדיין פעילה.
אנתוני נפטרה ברוצ'סטר שבניו יורק, בבית משפחתה ברחוב מדיסון.
דיוקנה הופיע על מטבע בסכום של דולר ב-1979.
סוזן בראונל אנתוני נולדה ב-15 בפברואר 1820 לדניאל אנתוני ולוסי ריד באדמס מסצ'וסטס.
היא הייתה השנייה מבין שבעת ילדיהם.
במשך שנות ילדותה ונעוריה, נדדה המשפחה בעקבות פרנסה, בעיקר במדינת ניו יורק.
לבסוף הם השתקעו בפרוורי רוצ'סטר, שם רכשה המשפחה חווה.
המשפחה ארגנה במקום מושבה החדש מפגשים של הקהילה הקווייקרית המקומית, שם פגשה אנתוני את מי שיהיה חברה למאבק, פרדריק דאגלס, עבד משוחרר שהיה מנהיג מרכזי בתנועה לביטול העבדות.
בגיל 17 החלה אנתוני להיות פעילה בתנועה לביטול העבדות.
היא ארגנה כינוסים, החתימה עצומות והייתה חברה במסילת הרכבת המחתרתית.
אנתוני למדה בכוחות עצמה את הסוגיות החברתיות אותן ביקשה לקדם, ומצאה עניין ברעיונות רדיקליים של הוגים כמו ויליאם לויד גאריסון , ג'ורג תומפסון ואליזבת קיידי סטנטון.
היא בחרה להתלבש בשמלת Bloomer נפוחה באורך הברך (שתחתיה נלבשו מכנסים), שהייתה נוחה יותר מהשמלות הכבדות המסורתיות אשר נגררו על הקרקע, אך לאחר שנה חדלה מללבוש אותה מכיוון שהדבר נתן למתנגדיה ההזדמנות להתמקד בלבושה ולא ברעיונותיה.
השותפות עם אליזבת קיידי סטנטון בתנועה לזכויות האשה
פעילותה של אנתוני בתנועה למען זכויות נשים החלה בזמן שהתנועה כבר צברה תאוצה מסוימת.
ב-1851 פגשה אנתוני את אליזבת קיידי סטנטון, פעילה למען זכויות נשים ואחת ממארגנות ועידת סנקה פולס, הכינוס הראשון שעסק בזכויות נשים שנערך בשנת 1848. במפגש זה התוודעה אנתוני למחלוקת בין הקבוצות השונות הפועלות למען זכות הצבעה לנשים.
אנתוני וסטנטון הפכו במהרה לחברות קרובות ועמיתות לעבודה.
לאחר ועידת סנקה פולס התקיימו ועידות תקופתיות.
בשנת 1852 השתתפה אנתוני לראשונה בוועידה שהתקיימה בסירקיוז שבניו יורק, והייתה אחת ממזכירות הוועידה.
אחד המכשולים העיקריים עמם נשים התמודדו היה נגישות למימון.
לנשים מעטות באותה תקופה היה מקור הכנסה עצמאי וגם אלו שעבדו או היו בעלות הון נדרשו על פי חוק להעביר את שכרן לבעליהן.
ב-1848 נחקק חוק במדינת ניו יורק המכיר במספר זכויות של נשים נשואות, גם בזכות מאמצים של התנועה לזכויות האישה.
אנתוני בשיתוף פעולה עם כהן הדת האוניברסליזם האוניטריאני, ויליאם הנרי צ'אנינג, השיקו מסע הרצאות והחתמת עצומה לשיפור זכויות הקניין לנשים.
אנתוני נסעה בכל מדינת ניו יורק בסוס ועגלה גם בחורף המושלג.
כשאנתוני הציגה את העצומה החתומה בוועדת המשפט של הסנאט של מדינת ניו יורק, היא התקבלה בזלזול ובוז.
ב-1860 נחקק חוק שמאפשר לנשים נשואות להיות בעלים של רכוש, להתקשר באופן עצמאי בחוזים והאפוטרופסות על הילדים הפכה למשותפת.
החברות והאמונה המשותפת חיברו בין הנשים והיו לכוח משמעותי בתנועת הנשים.
מאז שמשפחתה של סטנטון עברה לניו יורק בשנת 1861, הוקצה לאנתוני חדר בכל בית בו התגוררו.
באחת הביוגרפיות שנכתבו על אנתוני צוין כי במהלך חייה סטנטון בילתה עם אנתוני זמן רב יותר מאשר עם כל מבוגר אחר כולל בעלה.
לשתי הנשים היו כישורים משלימים.
אנתוני הצטיינה בארגון, ואילו לסטנטון היה כישרון בתחומים אינטלקטואליים ובכתיבה.
אנתוני לא הייתה מרוצה מיכולת הכתיבה שלה וכתבה יחסית מעט קטעים לפרסום.
כאשר היסטוריונים באים להמחיש את מחשבותיה הם לרוב משתמשים בציטוטים מהנאומים שלה, מכתביה ומקטעי היומן שכתבה.
כאשר הן נפגשו, אנתוני הייתה בת 31 וסטנטון בת 36. סטנטון הייתה מרותקת לביתה בהיותה נשואה ואם לשבעה ילדים ואילו אנתוני הייתה רווקה החופשייה לנוע בדרכים.
אנתוני סייעה לסטנטון ושמרה על ילדיה בעוד סטנטון עסקה בכתיבה.
באחת מהביוגרפיות על אנתוני נכתב שבשנים הראשונות של החברות שלהן "סוזן הפכה לאחת מבני המשפחה והייתה כמעט אם שנייה לילדיה של גברת סטנטון".
על פי הביוגרפיה של סטנטון, בשנים הראשונות סיפקה סטנטון את הרעיונות, הרטוריקה, והאסטרטגיה ואילו אנתוני נשאה את הנאומים, הפיצה עצומות ושכרה אולמות.
בעלה של סטנטון אמר: "סוזן בחשה את הפודינג, אליזבת עוררה את סוזן, ולאחר מכן סוזן עוררה את העולם".
סטנטון עצמה אמרה: "אני חישלתי את הרעמים, היא ירתה אותם." לדברי אן ד.
גורדון, פרופסור להיסטוריה נשית, בשנת 1854 "אנתוני וסטנטון שיכללו את שיתוף הפעולה ביניהן באופן שהפך את התנועה בניו-יורק למתוחכמת ביותר בארצות הברית."
התנועה לריסון צריכת אלכוהול ומאבק דיבור נשים בפומבי
נושא נוסף שהיה על סדר יומה של אנתוני היה המאבק לריסון צריכת משקאות אלכוהוליים (Temperance).
המאבק בצריכת אלכוהול נגע לזכויות נשים שבאותה התקופה מאחר שהחוק נתן לגבר שליטה מוחלטת במשפחה ובממון.
אפשרויות הסעד ממערכת המשפט שהיו לאישה שבעלה היה אלכוהוליסט היו מעטות ביותר אפילו אם הבעל נטש את המשפחה, רושש אותה או התעלל באישה ובילדים.
אם אישה הייתה מקבלת גט, הבעל היה יכול לקבל בקלות אפוטרופסות על הילדים.
בזמן שלימדה ב שבמדינת ניו יורק, הצטרפה אנתוני לארגון the Daughters of Temperance ובשנת 1849 היא נשאה את הנאום הפומבי הראשון שלה באחת מפגישות הארגון.
ב-1852 היא נבחרה כנציגה למפגש ארצי של הארגון, אבל יו"ר הארגון מנע ממנה לדבר, בטענה כי נציגות נמצאות בוועידה רק כדי לשמוע וללמוד.
אנתוני ונשים אחרות שהיו שם עזבו מיד את המקום, הודיעו על פגישה משלהן, וארגנו ועידה משלהן.
בוועידה, שאורגנה בעיקר על ידי אנתוני התקיים ברוצ'סטר באפריל אותה שנה בהשתתפות כ-500 נשים, הוקם ארגון בשם Women's State Temperance Society, בו סטנטון נבחרה לנשיאה ואנתוני כנציגת המדינה.
אנתוני וחברותיה אספו חתימות 28,000 בדרישה למנוע מכירת אלכוהול במדינת ניו יורק.
היא ארגנה שימועים לחוק בפני מחוקקים מהמדינה, אלו היו השימועים הראשונים במדינה זו שאורגנו על ידי נשים.
עם זאת בכנס של הארגון בשנה לאחר מכן חברות שמרניות תקפו את הקו של סטנטון שטען כי לאשה שיש לה בעל אלכוהוליסט יש זכות לדרוש גט.
סטנטון הודחה מהנשיאות והיא ואנתוני פרשו מהארגון.
ב-1853, בעת הכינוס הבינלאומי למאבק במשקאות משכרים בניו יורק, דרשה אנתוני שייתנו לנשים זכות דיבור בכינוס.
הדיון על הזכות של נשים לשאת דברים בפומבי נמשך שלושה ימים ולא הביא לתוצאות הרצויות.
שנים לאחר מכן טענה אנתוני כי: .
לאחר תקופה זו התמקדה אנתוני במאבק לביטול העבדות ובזכיות לנשים.
ב-1856 אנתוני קיבלה על עצמה להיות הנציגה של האגודה אמריקאית לביטול העבדות בניו יורק.
שמה של אנתוני יצא לפניה כמי שאינה חוששת להתמודד עם המתנגדים לתנועה לביטול העבודות.
עם זאת, ערב מלחמת האזרחים האופוזיציה הייתה טורדנית מאוד והצליחה לבטל מפגשים רבים של התנועה והמשטרה נאלצה ללוות את אנתוני ודוברים אחרים למען ביטחונם.
בחזונה ראתה אנתוני חברה בה מתקיים שילוב בין-גזעי.
רעיון השילוב היה רדיקלי בימים בהם התנהל המאבק לביטול העבדות, ובין התומכים לא הייתה הסכמה מה יהיה מקומם של האפרו-אמריקאים בחברה החדשה.
בנאום מ-1861 קראה אנתוני: "בואו נפתח בפני האדם השחור את כל בתי הספר שלנו...
נזמין אותו לחדרי המכונות במפעלים שלנו, לחנויות, למשרדים, לעסקים המשגשגים שלנו...
תנו לשבת לידכם בכנסייה, לתפוס מקום טוב בתיאטרון...
העניקו לו את כל הזכויות האזרחיות".
התנועה לשחרור האישה הייתה קטנה ונסמכה על התנועה לשחרור העבדות, במיוחד על האגודה האמריקאית לביטול העבדות בראשות ויליאם לויד גאריסון.
היא הסתמכה על המשאבים של האגודה לביטול העבדות במימון פעילות ובפרסום מאמרים בעיתוני התנועה.
במהלך הזמן, נוצר מתח בין מנהיגות תנועת הנשים ולבין מנהיגי התנועה לביטול העבדות.
האחרונים חששו כי פעילות נמרצת למען נשים תפגע במערכה נגד עבדות.
חילוקי דעות משמעותיים נתגלעו ב-1860 בין התנועות בנוגע לפעילות להקלה בחוקי הגירושין במדינת ניו יורק.
הגברים בתנועה לביטול העבודות התנגדו בתוקף לקידום המהלך ופרסמו את התנגדותם בעיתון שלהם.
ליגת הנשים הלאומית הנאמנה לאיחוד
אנתוני וסטנטון ארגנו ב-1863 מסע לתיקון חוקת ארצות הברית לביטול העבדות.
ליגת הנשים הלאומית הנאמנה לאיחוד הייתה ארגון הנשים הפוליטי הראשון בארצות הברית שפעל ברמה הלאומית.
שמו של הארגון מרמז (השימוש במנוח לויאליסט - נאמן) כי הארגון תמך במדינות האיחוד ובביטול העבדות.
בקמפיין לשינוי החוקה נאספו 400,000 חתימות והוא היה הגדול ביותר בתקופתו.
אין ספק שהעצומה השפיעה על התיקון ה-13 לחוקה שהוביל לסיום העבדות.
אנתוני הייתה המארגנת הראשית של מאמץ זה, שכלל גיוס ותיאום בין כ-2,000 נשים שאספו חתימות.
הליגה שילבה בין המאבק נגד העבדות והמאבק למען זכויות הנשים.
בפעילותה היא הזכירה לציבור כי הכלי היחידי העומד ברשותן של נשים להשפיע על המרחב הציבורי הוא עצומות, משום שרק גברים הורשו להצביע.
בליגה היו רשומות 5,000 חברות, שמתוכן צמחה מנהיגות חדשה לתנועת הנשים, למשל אנה אליזבת דיקסון (Anna Elizabeth Dickinson), שהייתה האישה הראשונה שנאמה לפני הקונגרס של ארצות הברית.
הרשת הנרחבת של פעילות שלקחו חלק בפעילות הליגה, היו גם הבסיס לתנועת הרפורמה שפעלה לאחר מלחמת האזרחים גם בנושא זכות ההצבעה לנשים.
לליגה היה מבנה מאורגן ברור וזאת בניגוד לתנועת הנשים שעד אז הייתה מאורגנת באופן רופף.
הפעילות המוסדרת סייעה בהרחבת הפעילות עד מלחמת האזרחים.
כאשר נודע לאנתוני ולאחרות כי נוסח המוצע לתיקון חוקת ארצות הברית שיעניק זכויות אזרחיות לאפרו-אמריקאים, כולל את המילה זכר, הן התנגדו לו.
אנתוני, שהייתה פעילה לביטול העבדות, התנגדה לניסיון לקדם את מתן הזכויות לגברים אפרו-אמריקאים תוך פגיעה בזכויותיהן של נשים.
סטנטון העריכה שאם המילה זכר תכנס לחוקה "ייקח לנו לפחות מאה שנה להוציא אותה".
בכינוס של תנועת הנשים ב-1866 הן ייסדו את האגודה האמריקאית לשוויון זכויות, שמטרתה הייתה לפעול למען זכויות שוות לכל האזרחים.
באגודה היו חילוקי דעות בין שתי קבוצות בדבר דרך הפעולה להשגת זכויות לנשים ואפרו-אמריקאים: הראשונה, בהובלת לוסי סטון, הייתה נכונה שגברים אפרו-אמריקאים יקבלו זכויות ראשונים.
גישה זו זכתה בתמיכת המפלגה הרפובליקנית והתנועה לביטול העבדות.
ואילו הקבוצה השנייה, בהובלת אנתוני וסטנטון, טענה כי יש לפעול למען זכויות אפרו-אמריקאים ונשים ביחד.
המתח בין הקבוצות החריף עד כי האגודה התפצלה לשני ארגונים במאי 1869, כאשר אנתוני וסטנטון יסדו את האגודה הלאומית לזכות בחירה לנשים .
אנתוני וסטנטון פעלו להפיץ את רעיון זכות הבחירה לנשים ולכל גם באמצעות הוצאה של העיתון השבועי "המהפכה" (The Revolution), שיצא לאור בניו יורק בין ינואר 1868 לפברואר 1972. העיתון קידם את הדיון הציבורי ומיצב את מעמדן של סטנטון ואנתוני כדמויות משמעויות בשיח הציבורי בנושא זכויות נשים בכלל וזכות הבחירה בפרט.
סנסטון והכומר פרקר פילסברי (תומך במאבק לסיום העבודות ובזכויות נשים) היו אחראים על התוכן ואנתוני על הניהול העסקי.
The National Labor Union (NLU) היה ארגון הגג הראשון של איגודי העובדים בארצות הברית.
הארגון ביקש לגייס לשורותיו עובדי חקלאות, אפרו-אמריקאים ונשים מתוך כוונה להקים מפלגה פוליטית עם בסיס רחב.
אנתוני וסטנטון קדמו בברכה את היוזמה ואף לקחו חלק בהקמת איגוד נשים (עובדות), Working Women's Association ב-1868. הברית המשותפת לא החזיקה מעמד זמן רב כשאנתוני יצאה ביוזמה להכשיר נשים כצבעיות בעת שביתת הצבעים.
בשנת 1901 פנתה אליה אלייזה אן גריר, רופאה שחורה מג'ורגיה, בבקשה לסיוע כלכלי, ואנתוני פנתה בשמה למכללה ללימודי רפואה לנשים בפילדלפיה, אך למרות המאמצים גריר לא קיבלה את הסיוע לו ציפתה ונפטרה כעבור זמן קצר.
במאי 1868, אחרי הכינוס של האגודה האמריקאית לשוויון זכויות, אנתוני, סטנטון ואחרות הקימו את האגודה הלאומית למען זכות הבחירה לנשים (The National Woman Suffrage Association).
מאוחר יותר באותה השנה, הקימו ג'וליה וורד האו, לוסי סטון ואחרות ארגון נוסף בשם "האגודה האמריקנית לזכות הבחירה לנשים" (The American Woman Suffrage Association).
הגורם המידי לפילוג היה ההצעה לתיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, שאסר על אפליה במתן זכות הצבעה על רקע גזעי.
תומכי ההצעה טענו כי התיקון ישיג שתי מטרות; ראשית, זכות הצבעה שתינתן לשחורים תמוטט פוליטית את מרבית תומכי חוקי ג'ים קרואו ותמגר את מקרי הלינצ'ים בדרום (בעיה בוערת באותם זמנים).
שנית, "הקול השחור" יאפשר לפוליטיקאים אשר תמכו במתן זכות הצבעה לנשים להיבחר, ואלו יחוקקו תיקון נוסף (שלימים נודע בתור התיקון ה-19 לחוקה).
אך באחד מהמלכים השנויים ביותר במחלוקות שלה, הביעה אנתוני התנגדות להצעה לתיקון ה-15 ואף הוסיפה; "אכרות את יד ימני לפני שאתמוך במתן זכות הצבעה לשחורים ולא לנשים".
אנתוני וסטנטון סברו שמאבקן על זכויות אזרחיות שקול למאבק של האפרו-אמריקאים, אשר נאבקו לא רק למען זכויות אזרחיות, אלא למען זכויות אדם.
הן האמינו כי שחרור האפרו-אמריקאים לא צריך לבוא על חשבון הדרת נשים ושהתיקון עלול לייצר "אריסטוקרטיה מגדרית" על ידי מתן סמכות חוקתית לרעיון שגברים עדיפים על פני נשים.
התיקון ה-15 לחוקה כלל מתן זכות הצבעה לנשים אפרו-אמריקאיות, אך בפועל מדינות רבות בארצות הברית הערימו קשיים ולא אפשרו לנשים שחורות להצביע.
מעבר למחלוקת העקרונית, הארגונים פעלו בדרכים שונות וקידמו נושאים שונים למען נשים.
גם אחרי שהתיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית עבר ב-1870, היריבות בין שני הארגונים נותרה והמיזוג המתבקש התרחש רק ב-1890. הארגון החדש נקרא "האגודה האמריקאית הלאומית למען זכות ההצבעה לנשים".
סטנטון הייתה הנשיאה הראשונה וכשפרשה ב-1892, מונתה אנתוני כנשיאה.
האגודה האמריקאית הלאומית למען זכות הצבעה לנשים
האגודה האמריקאית הלאומית למען זכות הצבעה לנשים (National American Woman Suffrage Association) מיקדה את פעילותה ברמה הכלל ארצית.
זו הייתה הפעם הראשונה שהפעילות למען זכות הבחירה לנשים התרחשה בכול מדינות ארצות הברית.
זו הייתה זירת פעילות חדשה לאנתוני והיא הקדישה את כל זמנה לארגון החדש.
אנתוני וסטנטון יצאו, כל אחת בנפרד, לסבבי הרצאות.
ההרצאות שלהן גייסו נשים חדשות לתנועה הלאומית וחזקו את הארגונים המקומיים (ברמת המדינה) שפעלו למען זכות הצבעה לנשים.
הזדמנות מיוחדת התעוררה בשנת 1876, בשעה שארצות הברית חגגה 100 שנה לעצמאותה.
האגודה האמריקאית הלאומית למען זכות הצבעה לנשים (NWSA) ביקשה להציג את הצהרת זכויות לנשים בטקס רשמי בפילדלפיה, אך נענתה בשלילה.
במהלך הטקס, חמש נשים, בראשות אנתוני, הלכו אל בימת הנואמים ומסרו את ההצהרה לפקיד שניהל את סדר הדוברים וחלקו עותקים לקהל.
אנתוני הבחינה בבימת תזמורת פנויה מחוץ לאולם, וקראה משם את הצהרת זכויות הנשים בפני קהל רב.
היא הזמינה את הקהל לכנס NWSA בכנסייה הסמוכה, שם המתינו להן לוקרישה מוט ואליזבת קיידי סטנטון.
הפעילות הנמרצת של מגזרים שונים של התנועה למען זכות בחירה לנשים החלו לייצר תוצאות ברורות בשטח.
נשים זכו בזכות ההצבעה בוויומינג ב-1869 וביוטה בשנת 1870. הרצאותיה של אנתוני בוושינגטון ובארבע מדינות נוספות הובילו להזמנות לשאת דברים בפני חברי קונגרס מקומיים.
קבוצות לחץ מקומיות וכלל ארציות החלו לתמוך בסופרג'יסטיות.
מחויבותה של אנתוני לתנועה, אורח חייה הספרטני והעובדה שהיא לא התעשרה מפעילותה הציבורית, הפכו אותה למגייסת כספים יעילה ביותר.
כמו כן היא זכתה להערכה של רבים גם מקרב אלו שלא הסכימו עם מטרותיה.
כדי להבטיח המשכיות במנהיגות התנועה, הכשירה אנתוני קבוצת פעילות צעירות שנודעו בכינוי "אחייניות", שהחלו לקחת על עצמן תפקידי מנהיגות באגודה.
שתיים מהן, קארי צ'פמן קאט ואנה האוורד שו, כיהנו כנשיאות NAWSA אחרי שאנתוני פרשה.
ארצות הברית נגד סוזן ב.
בכנס האגודה האמריקאית הלאומית למען זכות הצבעה לנשים ב-1871, הוחלט לעורר את המודעות לזכות ההצבעה לנשים באמצעות פעילות אקטיבית.
האגודה עודדה נשים לנסות להצביע, ולאחר שיסורבו, להגיש תביעות בבתי משפט פדרליים בדרישה שתוכר זכותן להצביע.
הבסיס החוקי להגשת התביעה היה התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, שאומץ כמה שנים לפני כן, ב-1868. אחד הסעיפים בתיקון אסר למנוע זכות הצבעה מאזרחים (גברים בלבד).
אנתוני וחמישים נשים נוספות ניסו לממש את זכות הבחירה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1872. 15 נשים שכנעו את הפקידים בקלפיות לאפשר להן להצביע ואילו לאחרות לא התאפשר להצביע.
כשאנתוני ביקשה לבחור, בקשתה הפכה לסוגיה לאומית.
היא נעצרה ב-18 בנובמבר 1872 על ידי סגן מרשל בהאשמה להצבעה לא חוקית.
14 נשים נוספות נעצרו יחד איתה וכולן שוחררו עד למשפטה.
המשפט של אנתוני החל ב-17 ביוני 1873 וסוקר ברמה הכלל ארצית.
הניו יורק טיימס הדגיש כי הנאשמת היא אישה.
כללי המשפט המקובל של אותה תקופה מנעו מנאשמים פליליים להעיד בבתי משפט פדרליים.
השופט וורד האנט סירב לאפשר אנתוני לדבר, עד שהפסיקה נמסרה.
ביום השני של המשפט, לאחר ששני הצדדים הציגו את טיעוניהם, האנט הקריא את דעתו ולאחר מכן ביקש מהמושבעים לתת פסק דין בו הם קובעים כי אנתוני אשמה.
ביום השלישי למשפט, נשאלה אנתוני האם היא מבקשת לשאת דברים:
השופט האנט גזר של אנתוני קנס בסך 100$.
אנתוני הצהירה כי היא לא תשלם ולו דולר אחד על הפסיקה הבלתי הוגנת שקיבלה.
אם השופט האנט היה מורה לכלוא את אנתוני עד לתשלום הקנס, היא הייתה פונה לבית המשפט העליון.
בית המשפט העליון לא אישר אחרי 1875 לנשים לתבוע את זכות ההצבעה שלהן דרך בית המשפט.
תולדות מתן זכות ההצבעה לנשים
אנתוני וסטנטון יזמו פרויקט לכתיבת ההיסטוריה של התנועה למתן זכות ההצבעה לנשים בשנת 1876 - תולדות מתן זכות ההצבעה לנשים (History of Woman Suffrage).
אנתוני שמרה במשך שנים מכתבים, קטעי עיתונות, ומסמכים אחרים בעלי ערך היסטורי לתנועת הנשים.
בשנת 1876, היא עברה להתגורר עם משפחתה של סטנטון בניו ג'רזי והביאה יחד עמה כמה ארגזים ותיבות של חומרים.
הכוונה המקורית הייתה להדפיס פרסום צנוע שייצא לאור במהירות, אולם הספר כולל בסופו של דבר שישה כרכים שנכתבו על פני תקופה של 41 שנה.
שלושת הכרכים הראשונים, שמתארים את פעילות התנועה עד שנת 1885, יצאו לאור בין השנים 1881 ל-1886. הכרכים נכתבו ונערכו על ידי סטנטון, אנתוני ומטילדה ג'וסלין גייג'.
אנתוני פרסמה את הכרך הרביעי, שמכסה את התקופה בין השנים 1883 ל-1900, בשנת 1902, לאחר מותה של סטנטון.
הכרך יצא לאור בעזרתה של אידה הסטד הארפר (Ida Husted Harper).
שני הכרכים האחרונים, הסוקרים את הפעילות עד לשנת 1920, הושלמו בשנת 1922 על ידי הארפר לאחר מותה של אנתוני.