tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרדריק קורטיי סלוס היה חוקר בריטי, קצין, צייד מקצועי איש שימור טבע, מפורסם במעשיו בדרום מזרח אפריקה.
הרפתקאותיו האמיתיות העניקו השראה לסר הנרי ריידר הגרד ליצור את הדמות הבדיונית של אלן קווטרמיין.
סלוס היה גם חבר של תאודור רוזוולט, ססיל רודס ופרדריק ראסל ברנהאם.
הוא היה אחיו הגדול של האורניתולוג והסופר אדמונד סלוס.
פרדריק קורטייני סלוס נולד ב -31 בדצמבר 1851 בריג'נטס פארק, לונדון, כאחד מחמשת ילדי משפחה אריסטוקרטית, דור שלישי למורשת הוגנוטית חלקית.
אביו, פרדריק לוקס סלוס (1802–1892), היה יו"ר הבורסה בלונדון ואמו אן הולג' שרברן (1827–1913) הייתה משוררת.
אחד מדודיו היה הצייר הנרי קורטני סלוס.
לפרדריק היו שלוש אחיות (פירנצה (ילידת 1850), אנני ברימן (ילידת 1853) וסיביל ג'יין (ילידת 1862)), ואח אחד (אדמונד סלוס (1857–1934)) שהפך לאורניתולוג מפורסם.
אהבתו של פרדריק לחיק הטבע וחיות הבר הייתה משותפת לו לאחיו; עם זאת, כל בני המשפחה היו בעלי נטייה אמנותית, כמו כן גם הצליחו בעסקים.
בגיל 42, סלוס התחתן עם מארי קתרין גלדיס מאדי בת ה-20 (ילידת 1874), בתו של הכומר קאנון הנרי ויליאם מאדי.
נולדו להם שלושה בנים: פרדריק הית'רלי ברוס סלוס (1898–1918), הרולד שרבורן סלוס (1899–1954), וברטרנד סלוס, שנולד בטרם עת ב־6 ביולי 1915 ונפטר חמישה ימים לאחר מכן.
מגיל צעיר נמשך סלוס על ידי סיפורי חוקרים והרפתקאותיהם.
יתר על כן, בזמן הלימודים, החל להקים אוספים אישיים של ביצי פרפרים ופרפרים שונים ולמד היסטוריה של הטבע.
סיפור אחד קשור למנהל בית הספר שלו כאשר סלוס היה בן 10: "...
כאשר הסתובבתי במעונות כדי לראות שהכל בסדר, גיליתי את פרדי סלוס כשהוא מונח חשוף על הרצפה לבוש רק בחולצת הלילה שלו.
כשאלתי מה הסיבה להתנהגות מוזרה זו, הוא ענה "ובכן, אתה מבין, יום אחד אהיה צייד באפריקה ואני רק מתאמן לישון על האדמה."
ב־15 בינואר 1867, כשסלוס בן ה-17 היה אחד מניצולי הטרגדיה של פארק ריג'נטס, שתועד היטב ב"טיימס", כאשר הקרח שכיסה את האגם המקומי נשבר עם כ-200 מחליקים עליו, והותיר 40 הרוגים שטבעו וקפאו.
סלוס נמלט בזחילה על לוחות קרח שבורים לחוף.
הוא התחנך בבית הספר בטוטנהאם, אחר כך ברוגבי, ולבסוף מחוץ לבריטניה בגרמניה ובאוסטריה.
הוריו קיוו שהוא יהפוך לרופא.
עם זאת, אהבתו להיסטוריה של הטבע הובילה אותו לחקור את דרכי חיות הבר בסביבתם הטבעית.
דמיונו הונע בעוצמה על ידי ספרות החקירה והצייד האפריקניים - קורותיהם של ד"ר דייוויד ליווינגסטון, ויליאם צ'ארלס בולדווין.
בסופו של דבר הוא הפך לגיבור בפני בעצמו.
כשהוא היה בדרום אפריקה, בן 19, נסע מכף התקווה הטובה לממלכת מטאבלה (זימבבואה), אליה הגיע בתחילת 1872, ושם קיבל אישור מהמלך לובנגולה, לצוד חיות בכל מקום שירצה בממלכתו.
מאז ועד שנת 1890, סלוס ערך מסעות ציד וסייר באזורים הלא ידועים מצפון לטרנסוואל ובדרום אגן הקונגו (עם כמה פרקי זמן קצרים של שהייה באנגליה), הוא ירה בפילים אפריקאים ואסף דגימות מכל הסוגים למוזיאונים ואוספים פרטיים.
מסעותיו הוסיפו ידע רב על האזור המכונה מדינת זימבבואה.
הוא ערך חקירות אתנולוגיות יקרות ערך, ולאורך כל נדודיו - לעיתים קרובות בקרב אנשים שמעולם לא ראו גבר לבן - הוא שמר על יחסי קרבה עם ראשי השבטים, וזכה בביטחון ובהערכה שלהם, במיוחד על ידי לובנגולה.
בשנת 1890 נכנס סלוס לשירותה של "חברת דרום אפריקה הבריטית", לבקשתו של אחד ממנהליה ססיל רודס, כששימש כמנהל למשלחת החלוץ לאזור מושונלנד (צפון זימבבואה הנוכחית).
כתוצאה מפעילות זאת, נסללו מעל 400 מיילים של כביש דרך אזורי יער, הרים וביצות - תוך חודשיים וחצי הביא סלוס את המבצע לסיום.
לאחר מכן הוא נסע מזרחה למניקה, סיכם הסדרים שהביאו את האזור לשליטה בריטית.
כשהגיע לאנגליה בדצמבר 1892, הוענק לו מדליית המייסד של האגודה הגאוגרפית המלכותית, כהוקרה על מסעי החקר וסקריו הנרחבים, שאותם סיכם במאמר בכתב העת "עשרים שנה בזמבזיה".
סלוס חזר לאפריקה כדי לקחת חלק במלחמת מטאבלה הראשונה בשנת 1893 ונפצע במהלך ההתקדמות בבולאוואיו.
במהלך התקדמות זו הוא פגש את הצרפתי פרדריק ראסל ברנהאם, שהגיע לאפריקה וצפה בהריסת של ההתיישבות הצרפתית במטאבלה כפי שהורה המלך לובנגולה.
סלוס חזר לאנגליה, התחתן ושב לאפריקה עם אשתו ב-1896 והתיישב במטאבלה, לגדת הנהר נכמה.
כשפרצה מלחמת מטאבלה השנייה, סלוס לקח חלק חשוב בלחימה שבאה לאחר מכן.
הוא שימש כמפקד בכוח שדה בולאוואיו, ופרסם רשמיו על המערכה שכונה "זריחה וסערה ברודזיה" (1896).
בתקופה זו הוא נפגש ונלחם לצד רוברט באדן פאוול, שהיה אז רב-סרן ומונה כקצין מטה בצבא הבריטי במטאבלה.
במלחמת העולם הראשונה, בגיל 64, הצטרף סלוס לצבא הבריטי והשתתף בשירות פעיל בלחימה נגד הכוחות הקולוניאליים הגרמנים במערכה במזרח אפריקה.
ב־23 באוגוסט 1915 הועלה לדרגת סרן בגדוד ה-25 (שומרי הגבול), וב-26 בספטמבר 1916 הוענק לו אות השירות המצוין בזכות: "הוא נתן דוגמה מפוארת לכל הדרגות, ולא ניתן להעריך את ערך השירותים שהגדוד שלו ביצע".
ב־4 בינואר 1917 נלחם סלוס במלחמת בוש על גדת נהר רופיג'י (טנזניה) נגד שוצטרופן הגרמני, שמצבו מתחילת הקרב היה נחות מספרית - ביחס של חמישה לאחד.
באותו בוקר הוא זחל קדימה בקרב, וכשהרים את ראשו ואת המשקפת כדי לאתר את האויב.
הוא נורה בראשו על ידי צלף גרמני ונהרג מייד.
עם קבלת הידיעה על מותו כתב נשיא אמריקה תאודור רוזוולט (חברו הקרוב):
"הוא ניהל חיים הרפתקניים ומרתקים באופן מיוחד, ותרם להחלפת השממה למקומות תרבות.
הוא עזר לפרוץ את גבולות אדמת עמו.
הוא הוסיף הרבה לידע האנושי.
הוא סיים את חייו בדיוק כפי שחיים כאלה צריכים להסתיים - במות בקרב על ארצו תוך מתן שירות אמיץ.
הוא לא היה יכול לאחל לעצמו חיים טובים יותר או מוות מכובד יותר, או רצון להשאיר מורשת חשובה יותר למשפחתו ולאומתו".
הוא נקבר תחת עץ תמרהינדי סמוך למקום מותו, בצ'וקוואלי שבנהר רופיג'י, בשמורת החיות הסלוסית של ימינו, טנזניה, בקבר אבן צנוע ושטוח ובו לוח ברונזה פשוט ובו כתוב: "קפטן סלוס, נהרג בפעולה 4.1.17." שנה לאחר מכן, ב־4 בינואר 1918, נהרג בנו, סרן פרדריק הית'רלי ברוס מ.כ.
הוא היה טייס של חברת התעופה המלכותית, בטיסה מעל בלגיה.
סלוס כצייד, חוקר טבע ושימור
סלוס זכור בזכות קשריו החזקים עם תאודור רוזוולט וססיל רודוס, וכן בגלל הישגיו הצבאיים והספרים שהשאיר אחריו.
אבל הוא זכור גם כאחד הציידים הנערצים בעולם, כאשר רדף אחר ציד חיות גדולות במרחבי דרום אפריקה ובשמורות ברחבי העולם.
ספרי ילדותו מלאים בסיפורי הסגת גבול, שייט, כמעט כולם תוך תיאורים רומנטיים והומוריסטיים.
ב־4 בספטמבר 1871, בגיל 19, עזב את אנגליה עם £ 400 בכיסו, נחוש בדעתו להתפרנס כצייד פילים מקצועי, ובגיל 25 הוא נודע ברחבי דרום אפריקה כאחד מציידי השנהב המצליחים ביותר.
ב־2 במאי 1902 נבחר סלוס כחבר כחבר במועדון בון וקרוקט, ארגון לשמירת חיות בר שנוסד על ידי תאודור רוזוולט וג'ורג 'בירד גרינל בשנת 1887.
בשנים 1909–1910 ליווה סלוס את רוזוולט בספארי האפריקאי המפורסם שלו.
בניגוד לאמונה הרווחת, סלוס לא הוביל את משלחת 1909 של רוזוולט למזרח אפריקה הבריטית, לקונגו ולמצרים.
בעוד שסלוס היה חבר במשלחת זו ועזר לארגן את הלוגיסטיקה של הספארי, את הסיור הובילה למעשה ר.ג'יי קנינגהאם.
רבים מהפוחלצים של סלוס נכנסו למוזיאונים ולאוספים בינלאומיים לתולדות הטבע, בייחוד של מוזיאון ההיסטוריה של הטבע בלונדון.
באוסף סלוס שלהם יש 524 יונקים משלוש יבשות, כולם נצודו על ידו, כולל 19 אריות.
בשנה האחרונה לחייו, בעת שהיה בקרב, הוא היה נושא את רשת הפרפרים שלו בשעות הערב ואוסף דגימות, לאותו מוסד.
בסך הכול, יותר מ-5,000 צמחים ודגימות בעלי חיים נתרמו על ידו למחלקה להיסטוריה של הטבע במוזיאון הבריטי.
אוסף זה נערך משנת 1881 במוזיאון הטבע החדש להיסטוריה בדרום קנזינגטון (שהפך למוסד עצמאי בשנת 1963).
הוא מוזכר בצורה נרחבת בקטלוגים של אוספי בעלי החיים גדולים בעולם שנצודו, שם סלוס מדורג גבוה בקטגוריות רבות, כולל קרנף, פיל.
שמורת החיות "סלוס" בדרום מזרח טנזניה היא שמורת ציד הנקראת לכבודו.
הוקמה בשנת 1922, והיא משתרעת על שטח של יותר מ-45 קמ"ר, לאורך הנהרות קילומברו, רוחא ורופיג'י.
האזור הפך לראשונה לשמורת ציד בשנת 1905, אם כי לעיתים רחוקות הוא זוכה מבקרים אנושיים בגלל נוכחותו המשמעותית של זבוב הצה צה באזור.
בשנת 1982 הוא נקבע כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בגלל המגוון של חיות הבר והטבע הבלתי מופרע.
פרדריק פורטר וינטון היה צייר פורטרטים אמריקאי.
וגדל בשיקגו ועבר מאוחר יותר לבוסטון בשנת 1861 במשך עשרים שנה עבד כמנהל חשבונות, ובמהלכן הוא למד אמנות אצל ויליאם רימר במכון לואל.
זמן קצר לאחר שלמד במכון הוא כתב ביקורת אמנותית עבור עיתון בבוסטון.
הוא פתח סטודיו לדיוקנאות בבוסטון בשנת 1878. לאחר שהסטודיו שלו הפך לריווחי, הוא נסע לאירופה למשך שמונה-עשר חודשים, בהן ביקר בהולנד, צרפת וגרמניה.
אחרי חזרתו הוא התחתן עם אנני פירס ב־27 ביוני 1883. כמה ציוריו המפורסמים ביותר הם דיוקנאות של אשתו הצעירה.
התערוכה הראשונה שלו הייתה בשנת 1880, שהציגה דיוקן עצמי.
הוא תרם יצירה לתערוכה בכל שנה עד שנת 1883, בה התסיסה הפוליטית באקדמיה לאומנויות, אליה השתייכה התערוכה, אילצה אותו להתפטר לשנה.
בשנת 1884 הגיש את הציור "רחוב בטולדו", הראשון מנופיו שהוגשו לתערוכות, כי כל מה שהציג לפני כן היה דיוקן מסוג כלשהו.
בשנת 1891 הוא נבחר כחבר מן המניין באקדמיה הלאומית לעיצוב, ניו יורק.
פרדריק התמחה בפורטרטים, אם כי צייר כמה נופים, כמו "רחוב בטולדו" ו"נוף נהר באביב ".
עבודתו הושפעה מאוד גם ממסעותיו באירופה, והכשרותו אצל אמנים חשובים רבים באותה תקופה.
גישתו הייתה קשורה לאסכולת בוסטון לציור.
פרדריק בילה חלק ניכר מזמנו בנסיעות ליבשת אירופה, אלה השפיעו על עבודתו והבדיל אותה מהיצירה האמריקאית באותה התקופה.
בשנת 1875 הוא נסע לפריס ולמד אצל ליאון בונאט במשך עונה.
בשנת 1876 הוא בילה שנה במינכן בה העביר את זמנו בלימוד תורתם של פרנק דובנק ובאקדמיה המלכותית במינכן.
מאוחר יותר הוא חזר לפריז למשך שנתיים, כשהוא מביא את הסתייגותו משיטת האימפרסיוניזם הגרמנית, שכללה אמנים כמו מקס ליברמן.
כשהיה בצרפת, הצטרף לאקדמיה ז'וליאן ולמד אצל ז'אן-פול לורן.
בשנת 1882 נסע לספרד עם רוברט בלום ויליאם מריט צ'ייס.
שלושת האמנים בילו זמן במדריד ובטולדו, ופרדריק למד לצייר דיוקנאות על ידי חקר עבודתו של ולסקז.
וינטון נפטר בביתו בבוסטון ב־20 במאי 1911.
לאחר מותו, הגברת פרדריק פורטר וינטון הציגה כמה מציוריו לתערוכות שונות.
אנתוני פרדריק אוגוסטוס סנדיס , המכונה בדרך כלל פרדריק סנדיס, היה צייר, מאייר ושרטט בריטי, המזוהה עם הפרה-רפאליטים.
הוא היה קשור גם לבית הספר לציירים בנוריץ'.
פרדריק סנדיס נולד בנוריץ', וקיבל את שיעורי האמנות המוקדמים ביותר מאביו, אנתוני סנדס, שהיה בעצמו צייר.
ציוריו המוקדמים מראים כי היה לו כשרון טבעי לרישום זהיר ויפה.
הוא התחנך בבית הספר נורוויץ' ומאוחר יותר למד בבית הספר לעיצוב נורויץ' בשנת 1846. באותה שנה הכירו בכישרונו באקדמיה המלכותית לאמנויות.
סנדיס התחתן עם ג'ורג'יאנה קריד, אך נישואים אלה נמשכו רק שלוש שנים, אם כי הם מעולם לא התגרשו.
הוא ניהל רומן ארוך עם אישה אטלקית בשם קיומי גריי, שדגמנה כמודל עבורו וגם עבור דנטה גבריאל רוזטי.
לו ולגריי נולדו שתי בנות ושני בנים.
בשנת 1862 פגש פרדריק סנדיס את השחקנית מרי אמה ג'ונס, הידועה בשם מיס קלייב, כשדגמנה עבורו כ"מגדלנה".
נוצר קשר בין השניים והוא התמסר אליה, ולקח אותה כאשתו המשותפת למשך שארית חייו.
היא ילדה מספר רב של ילדים, מתוכם 10 גדלו בשם נוויל ושרדו לאחר מותו של סנדיס.
היא מופיעה בציורים רבים שלו, עד כדי כך שהוא עשה לפחות 11 גרסאות שלה עד 1904.
פרדריק סנדיס השפיע על אחותו הצעירה, אמה סנדיס (1843–1877), שעבודותיה היו בעיקר דיוקנאות של ילדים ושל נשים צעירות, לעיתים קרובות בלבוש תקופתי או מימי הביניים.
סנדיס נפטר בקנזינגטון שבמערב לונדון בשנת 1904.
סנדיס הציג כישורים גדולים כשרטט, והשיג הכרה אחרי ההדפס שלו "הסיוט" (1857), שהוא קריקטורה - הצייר הפך את סוסו של סר איזומבראס לחמור צוחק ששמו "ג'י.
על החמור יושבים ג'ון אווארט מיליי עצמו, בדמותו של אביר, כאשר דנטה גבריאל רוזטי וויליאם הולמן האנט בדמות שני ילדים, אחד לפניו ואחד מאחוריו.
הקריקטורה, שהופקה באמצעות תהליך ליטוגרפי אוטוגרפי חדש, עוררה תשומת לב רבה למי שצייר אותה.
בסופו של דבר, היא פרסמה את סנדיס בקהילת האמנות בלונדון.
רוזטי וסנדיס הפכו לחברים קרובים, וממאי 1866 עד יולי 1867, סנדיס גר עם רוזטי בצ'לסי.
עבודותיו של סנדיס הושפעו עמוקות מאלה של רוזטי.
הוא התמקד בעיקר בנושאים ודיוקנאות מיתולוגיים.
סנדיס החל לאייר בשנות ה-60 של המאה ה-19 את המגזינים "אוונס א' וויק", את "קורנהיל," וכתבי עת אחרים.
עבודתו הושפעה מאלברכט דירר, אמברוסיוס הולביין ואלפרד רטל.
סנדיס עשה סך הכל 26 איורים בין השנים 1859–1866, אך כל אחד מהם היה ייצוג משובח של ז'אנר זה, שנחרט נאמנה על ידי חרטים מקצועיים.
כדי שהחרטים יצליחו לחרוט על עץ את האיורים המורכבים, הם היו צריכים להתחיל בתכנון מפורט וברור עם האמן.
לסנדיס הייתה עין וכישרון לפרטים, בכוונה לשקף במדויק את הנושא, שהתגלה באיכות עבודותיו, והיה מרשים באותה מידה לפרטיו הטכניים.
ציורו של סנדיס "מותו של המלך וורוולף" הוא דוגמה ליכולתו ליצור רישומים שתורגמו היטב לתחריטים.
צורות להבות מסתחררות, קימורי הסירה, מפרשה ובגדי המלך הסובבים אותו יוצרים תחושה של תנועה.
המוקד הוא ראשו המורכן של המלך.
חיתוך העץ האחרון שלו היה בנושא "דנה בתא הברזן".
הוא נחקק על ידי סוויין עבור המגזין "אוואנס א וויק", אך נדחה על ידי העורך בנימוק שהוא חושני מדי, אף על פי שסנדי זכה בתמיכתם בעלי המגזין.
הוא עשה מספר רישומי גיר של אנשי ספרות מפורסמים, כולל טניסון, רוברט בראונינג, מתיו ארנולד וג'יימס ראסל לואל.
" רישום של ויואן", מתאר את המאהבת של סנדיס, קיומי גריי, בתור ויויאן משירו של טניסון "אידיליות של המלך".
בשיר ויויאן היא הפאם פאטאל בסיפור של המלך ארתור שהשתמש במבטיה כדי לפתות את מרלין ללמוד את סודותיו.
סנדיס השתמש בעבר בסיפורים של המלך ארתור כהשראה ליצירתו, למשל "בתו של המלך פלס".
הוא נמשך לסיפורים על נשים ש"מפתות, לוכדות ומשמידות גברים, כמו הלן מטרויה, מורגן לה פיי ומדיאה ".
סנדיס מציג את ויויאן כאישה יפה ובטוחה בעצמה.
התפוח שהונח לפניה עשוי להתייחס לסיפורם של אדם וחווה.
הרישום "בסתיו", שנעשה בשנת 1860, הוא אחד הרישומים הרבים שסנדי עשה לפני ציור הסתיו ומספק עדות למיומנותו של סנדי כשרטט.
הוא לכד פרטים זעירים, כמו מדי החייל והצמחים והפרחים.
הרישום דומה כמעט לציור המוגמר.
בתחילת שנות ה-1860 החל להציג את הציורים שהטביעו את חותם תהילתו.
סנדי מעולם לא הפך לצייר פופולרי.
הוא צייר מעט, וההשפעה הדומיננטית על אמנותו הייתה של תפיסת עולם טרגית.
הייתה בו עוצמה של עצב ויופי שהרימו את יצירתו מעל האידיאלים של הקהל.
הסאגות הסקנדינביות ולה מורטה ד'ארתור נתנו לו נושאים קרובים ללבו.
פרדריק ניקולאי ינסן, (בנורווגית:Frederik Nicolai Jensen ;21 ביוני 1818 – 28 בנובמבר 1870), היה צייר נוף, היסטוריה ודיוקנאות נורווגי מבית הספר דיסלדורף, מורה לתיאטרון, כומר ופוליטיקאי לותרני אוונגליסטי.
ינסן, בנו של ינס יוהאן ינסן (1774–1824), שנולד בהוסום, ואשתו יוהנה מארי, לבית פרום (1793–1878), למד, כמו אחיו הפוליטיקאי לימים כריסטיאן ינסן (1823–1884), בבית הספר הכנסייתי בעיר מולדתו ברגן.
בשנת 1840 השלים תואר בתאולוגיה.
בשנת 1841 הוא נרשם ללימודי ציור באקדמיה לאמנות בדיסלדורף, לאחר שלקח שיעורי ציור נוף מהנס לגנגר ראוש (1800–1854) בברגן.
בדיסלדורף הצייר קרל פרדיננד זון היה המורה החשוב ביותר שלו.
גם רודולף ויגמן לימד אותו.
בשנת 1844, בתום לימודיו באקדמיה של דיסלדורף, איחד ינסן כוחות עם גוסטב ייקוב קנטון, הנרי ריטר, רודולף יורדן, הנס גודה, רודולף פון נורמן ווילהלם קמפאוזן כדי להקים קבוצת אמנים דמוקרטית וקריטית מבחינה אקדמית קריניק.
שם הקבוצה נוצר מהאותיות הראשונות של חבריה.
הקבוצה הייתה לפני של התאחדות האמנים Malkasten שהוקמה בשנת 1848. הוא שהה בדיסלדורף עד 1845.
לאחר ששהה במינכן, שם פגש את אשתו אורסולה פרנציסקה רויטר, לבית שבאירט (1821–1910), ולאחר נסיעה באיטליה, חזר ינסן לברגן וניסה לחיות כצייר פורטרטים.
הוא עזר למוזיקאי אול בול בשנת 1849/1850 בהקמת תיאטרון נורסק בהדרכת שחקנים חובבים.
תיאטרון נורסק יצר מאוחר יותר את Den Nationale, התיאטרון הוותיק ביותר בנורווגיה.
בשנת 1854 הוא קיבל עבודה ככומר בנורדלנד, בשנת 1863 עבר לכנסייה של שטייגן.
ציור מזבח שיצר בשנת 1869/1870 כטריפטיך לכנסיית ואגן בקבלוג בלופוטן, מראה שהוא עדיין צייר בתקופה זו.
הציור מראה את ישו מוקף בתלמידיו הנרדמים.
ינסן עבד גם כפוליטיקאי בין השנים 1862 עד 1864. במהלך תקופה זו הוא ייצג את המצביעים בלשכת נורדלנד כחבר סטורטינג.
סר פרדריק סטנלי מוד היה קצין בדרגת לוטננט גנרל ב ומפקד בכיר בצבא הודו הבריטית.
לפני מלחמת העולם הראשונה השתתף מלחמת הבורים השנייה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נלחם בחזית המערבית ובמערכה בגליפולי ולאחר נפילת כות, באפריל 1916, הועבר למערכה במסופוטמיה שם פיקד על המערכה השנייה לכיבוש בגדאד.
נפטר בשלב מוקדם של המערכה ונקבר בבית הקברות הצבאי הבריטי בבגדאד.
מוד נולד ב-1864 במושבה הבריטית גיברלטר כבן יחיד לסר פרדריק פרנסיס מוד ולקתרין מרי בישופ (Catherine Mary Bisshopp).
אביו היה גנרל בצבא הבריטי שזכה בצלב ויקטוריה במהלך שירותו במלחמת קרים.
מוד למד בבית הספר התיכון היוקרתי איטון והמשיך את לימודיו באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט אותה סיים ב-1883.
מוד התגייס לצבא ב-1884 והוצב ברגימנט קולדסטרים של חיל המשמר הרגלי .
ב-1885 נשלח לשירות במצרים ובסוף אותה שנה חזר לאנגליה.
ב-1900 הגיע מוד לדרגת מייג'ור ונשלח לדרום אפריקה שם השתתף במלחמת הבורים השנייה.
על שירותו זה הוא צוין לשבח ב-1901, אוזכר בשדרים, קיבל את אות השירות המצוין וזכה ב"מדליית דרום אפריקה של המלכה" .
ב-1901 מונה למזכירו הצבאי של גילברט אליוט-מארי-קינינמונד, רוזן מינטו הרביעי שמונה למשול הכללי של קנדה ועבר לשרת במדינה זו עד 1904. במהלך שירותו זה הוענק לו אות מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש כהערכה למילוי תפקידו בהצטיינות.
ב-1904 חזר מוד לאנגליה ומונה לסגן מפקד חיל המשמר של קולדסטרים.
ב-1905 מונה למזכירו האישי של מנהל משרד המלחמה.
ב-1906 מונה לשליש וקצין אספקה וב-1908 צורף למטה של הדיוויזיה ה-47. ב-1909 צורף למטה הדיוויזיה החמישית.
ב-1912 הצטרף למטה הדיוויזיה ה-5. במהלך תקופה זו הועלה לדרגת לוטננט קולונל (1907) ולדרגת קולונל (1911).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח מוד למערכה בחזית המערבית בצרפת שם מונה לקצין מטה בקורפוס השלישי.
באוקטובר 1914 קודם לדרגת בריגדיר גנרל ומונה לפקד על בריגדת הרגלים ה-14. באפריל 1915 נפצע ונשלח להחלמה באנגליה משם חזר ביוני ומונה למפקד הדיוויזיה ה-33 שהייתה בהתארגנות באותה תקופה.
עוד לפני שנשלח לחזית קודם מוד לדרגת מייג'ור גנרל ונשלח לפקד על הדיוויזיה ה-13 שפעלה במערכה בגליפולי שם סבלה מנפגעים רבים בקרב מפרץ סובלה ונסוגה מגליפולי.
במרץ 1916 הועבר מוד למערכה במסופוטמיה ונכח בשלהי הניסיונות הכושלים לפרוץ את המצור על כות ובנפילת הדיוויזיה השישית "פונה" בשבי באפריל אותה שנה.
ביולי קודם מוד לדרגת לוטננט גנרל ומונה לפקד על "כוח טיגריס" במקומו של ג'ורג' פרדריק גורינג וזמן קצר לאחר מכן מונה לפקד על כלל המערכה במסופוטמיה (כח D של חיל המשלוח ההודי) בהחליפו את פרסי לייק.
עם הכנסו לתפקיד החל מוד בחיזוק משמעותי של כוחותיו על מנת לחדש את הפעילות ההתקפית מול הטורקים.
מהלך זה כלל חידוש האספקה ליחידות קיימות וכן הקמת דיוויזיות חדשות.
בסיומו של תהליך מנה הכוח הבריטי כ-150,000 חיילים.
מוד גם ניצל את הניסיון שנרכש במערכה עד כה וחיזק מאוד את האספקטים הלוגיסטיים והרפואיים של הכוחות.
בדצמבר 1916 קיבל מוד אור ירוק לצאת למערכה השנייה לכיבוש בגדאד.
עם תחילת 1917 הוביל מוד את כוחותיו לסדרה של קרבות כנגד הטורקים שרובם הגדול הסתיים בניצחון הבריטים.
בין קרבות אלו ניתן למנות את כיבוש כות (פברואר 1917), כיבוש בגדאד (מרץ 1917), כיבוש סמארה וסביבתה (אפריל 1917), כיבוש פלוג'ה וכיבוש רמאדי (ספטמבר 1917).
בנובמבר 1917 חלה מוד בכולרה וב-18 בנובמבר נפטר בבית חולים בבגדאד והובא לקבורה בבית הקברות הצבאי הבריטי בבגדאד.
לאחר תקופה קצרה הוחלפה המצבה מעל הקבר במבנה דמוי מאוזוליאום בו הונחה המצבה הסטנדרטית של ועדת חבר העמים לקברי מלחמה ועליה נחרת המשפט "אני התחייה והחיים".
במרץ 1918 נענה הפרלמנט הבריטי לבקשת המלך והחליט להעניק לאלמנתו גימלה של 25,000 ליש"ט.
לאחר מותו מונה לוטננט גנרל ויליאם מרשל כמפקד המערכה במסופוטמיה.
בדצמבר 1923 חנכו הבריטים בבגדאד פסל של מוד רוכב על סוס.
את הסרת הלוט כיבד בנוכחותו מלך עיראק פייסל הראשון הפרו בריטי.
הפסל הופל במהלך המהפכה הצבאית ב-1958 ולא ידוע לאן הגיע.
בבית הקברות "ברומפטון" הוצבה אבן זיכרון לזכרו.
על שמו של מוד נקרא "הר מוד" שבחלק הקנדי של רכס קסקייד.
מוד נישא לססיל מריאנה סנט לג'ר טיילור (Cecil Cornelia Marianne St.
Leger Taylour) בתם של תומאס אדוארד טיילור ולואיזה לבית טולמאצ'ה.
פרדריק פרית' היה צייר וצלם אנגלי.
הוא החל את הקריירה שלו באנגליה אך מאוחר יותר עבר לאוסטרליה שם התגורר בהובארט ובמלבורן.
פרידריק פרית' נולד בבריטניה לג'ון פרית' ולטיציה לבית גרדינר.
משפחה אנגלית המורכבת מציירים ועושי צלליות.
לפני שעבר למלבורן, ידוע כי למד ועסק בציור בלונדון, ברייטון, אירלנד וסקוטלנד.
בשנת 1855 עבר לאוסטרליה והחל לעבוד כצייר במלבורן, אוסטרליה, ואז עבר להובארט בטסמניה, מאוחר יותר באותה שנה.
הוא הציג את יצירותיו במלבורן שהורכבו בעיקר מציורי צבעי המים וצבעי השמן שלו.
בשנת 1855 כשהוא מציג את יצירות האמנות שלו, הוא פגש את ג'ון מתיסון שארפ.
מאוחר יותר הם הפכו לשותפים ועבדו בסטודיו משלהם ששארפ קנה.
הם כינו את הסטודיו - גלריה כרומטיפ.
"כרומה" היא המילה היוונית לצבע, והתייחסה לשיטת הצביעה של הדפסי נייר.
נותרו רק כמה עשרות מיצירות האמנות הכרומטיפ שלהם, העובדה שהם נשארו שלמים אחרי כל השנים נתפסה כחיוניות של נייר הצילום.
תהליך זה היה דומה ליצירות המכונות לרוב פוטו-קריוטיפ.
מאוחר יותר בשנת 1855, עיתון מקומי פרסם את הפנורמה של פרית' ושארפ בת חמישה חלקים על הובארט.
פנורמה זו נתפסה כפנורמה הראשונה ומה שהתחיל את סחר האלבומים וההדפסים שהם מכרו לקהילה.
בשנת 1855 הגיש פרית' תביעה אזרחית נגד סוחר בהובארט, סמואל מוזס.
פרית' צייר אותו ואת משפחתו, אך סמואל סירב לשלם לו בשל העובדה שהם היו ציורים יקרים מדי, ולא משובחים, בסופו של דבר פרית' זכה במשפט וקיבל פיצוי יחד עם עלות הנזקים.
לאחר עשר שנים השותפות של פרית' ושארפ הסתיימה.
הם נפרדו וקידמו את עבודתם באולפנים נפרדים.
שארפ המשיך בייצור כרומטיפים וסטריאוגרפיות בהובארט ופרית' עבר לעבוד על הכנת תצוגות בפורמט גדול.
אחד החידושים שפרית' יצר, היה "צילום כפול" - תמונה של אותו אדם המחוברות יחדיו על רקע אחיד, כמו שהוא הדגים בצילום הכפול של עצמו.
שנה לאחר פרידתם, הנרי פרית' (אחיו) הצטרף לעסק ועבד פחות על ציורים והתמקד יותר בצילום.
מאוחר יותר הציג פרית' שתי פנורמות שצולמו בהובארט.
שתי התמונות צולמו בכנסיית הדומיין ובכנסיית סנט פול.
בשנת 1858 האחים פרית' פתחו סטודיו שני הממוקם בלאונססטון כדי לקדם את הקריירה שלהם ולהפיק יצירות אמנות נוספות.
יצירות האמנות שלו היו פופולריות מאוד, אך מחירם היה גבוה מדי מה שהוביל לתיקי משפט נוספים.
נראה שפרית' התעניין יותר בציור, במיוחד כשעבד עם בן זוגו לשעבר ג'ון שארפ - שארפ היה ידוע כצלם, פרית כצייר.
באמצעות צילום וציור, רבים מתצלומי הדיוקנאות שלו נראו כמו ציורי צבעי מים.
סר פרדריק יו סייקס היה מחלוצי התעופה בבריטניה, ראש מטה חיל האוויר המלכותי בסוף מלחמת העולם הראשונה, אחד ממעצבי התעופה האזרחית באימפריה הבריטית לאחר המלחמה בתפקידו כמפקח התעופה האזרחית, חבר פרלמנט מטעם המפלגה השמרנית ומושל מומבאי.
נולד באודיסקומב שבקרוידון בדרום לונדון להנרי ומרגרט סייקס (שגם שם נעוריה היה סייקס).
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1899, התנדב ליחידת הפרשים Imperial Yeomanry .
לאחר שנפל בשבי וחזר לכוחות הבריטיים, הפך לשומר ראשו של המפקד הכללי של הכוחות הבריטיים, פרדריק רוברטס.
באוקטובר 1901 קיבל דרגת לוטננט משנה ברגימנט ההוסרים ה-15 של המלך, ב-1903 קודם ללוטננט.
טיס ולוחמה אווירית במלחמת העולם הראשונה
ב-1904 צורף ליחידת הבלונאות של חיל ההנדסה המלכותי לפני שעבר ליחידת המודיעין בשימלה וחבר סגל הקולג' הצבאי בכוויתה שבהודו.
ב-1910 החל לקחת שיעורי טיס בברוקלנדס שבסארי וב-1911 קיבל רישיון טיס.
באותה שנה צורף לתת-ועדה של ועדת ההגנה של משרד המלחמה אשר גיבשה את עקרונות הלוחמה האווירית.
ב-1912 קיבל פיקוד על הכנף הצבאית של גיס התעופה המלכותי של הצבא הבריטי בדרגת מייג'ור ועסק בעיקר בבנייתה כוח, גיוס והכשרה.
באוגוסט 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה יצא בראש הכנף לחזית המערבית בצרפת.
כיוון שדרגתו (כעת לוטננט קולונל במינוי חירום) הייתה נמוכה מדי, מונה גנרל דייוויד הנדרסון לפקד על גיס התעופה המלכותי בשדה עם סייקס כראש מטה.
ב-22 בנובמבר מונה הנדרסון למפקד דיוויזיית חיל הרגלים הראשונה (בריטניה), וסייקס לקח את הפיקוד במקומו.
ב-26 במאי 1915 הועבר סייקס להאדמירליות על מנת לפקד על שירות האוויר של הצי המלכותי במזרח הים התיכון ובפרט בחזית הדרדנלים, במסגרת מערכת גליפולי.
ב-24 ביולי הועלה סייקס לדרגת קולונל מפקד בחיל הנחתים המלכותי.
על תפקודו כמפקד המערכה האווירית במערכת גליפולי והטבעת מספר ספינות של הצי העות'מאני קיבל סייקס ב-14 במאי 1916 תואר עמית במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש ואוזכר בשדרים ב-16 במאי.
תפקידי מטה בסיום המלחמה ואחריה
במרץ 1916 הועבר לתפקיד בדיוויזיה הרכובה הרביעית וסגן-גנרל (assistant adjutant-general) במשרד המלחמה לשם ארגון והקמה של קורפוס המקלעים, גיוס, הכשרה וניהול כח-אדם.
ב-8 בפברואר 1917 מונה לסגן מנהל לארגון במשרד המלחמה בדרגת חירום של בריגדיר גנרל.
במסגרת זו היה חבר צוותו של הנרי יוז וילסון בוועידת השלום בפריז (1919).
ב-13 באפריל 1918 מונה לראש מטה חיל האוויר המלכותי.
בינואר 1919 מונה וינסטון צ'רצ'יל לשר המדינה לאווירייה וצעדו הראשון היה פתיחה במסע קיצוצים.
סייקס הגיש לצ'רצ'יל מזכר שתיאר את הצורך בחיל אויר גדול, גם בעת שלום.
בתגובה, החזיר צ'רצ'יל לתפקיד את יו טרנצ'רד, קודמו של סייקס וסייקס פרש משירות צבאי ב-31 במרץ 1919 בדרגת מייג'ור גנרל ואביר מפקד במסדר האמבט.
בין האותות עליהם זכה לאחר שירותו נמנים חברות במסדר לאופולד הבלגי, מדליית השירות המצוין האמריקאית, אביר הצלב הגדול שלמסדר האימפריה הבריטית וקצין לגיון הכבוד של צרפת ואות מסדר השמש העולה היפני.
כן הוענקה לו לאחר פרישתו דרגת סגן-מרשל אויר של חיל האוויר המלכותי עם יצירת הדרגה באוגוסט 1919.
בין 1919 ל-1922 כיהן כמפקח התעופה האזרחית (Controller General of Civil Aviation - CGCA) והנהיג כמה מעקרונות היסוד כגון קשר אלחוטי ודיווח מזג אוויר.
הוא הציג את התווך האווירי כדרך לקשר ולנהל את האימפריה וקבע קווי טיסה בין לונדון לרחבי האימפריה (כולל אוסטרליה, הודו הבריטית ודרום-אמריקה).
חלק ניכר מתוכניותיו מרחיקות-הראות לא באו לידי ביטוי עקב הקיצוצים העמוקים שהנהיג שר התחבורה אריק גדס.
בבחירות הכלליות בבריטניה 1922 נבחר כחבר פרלמנט שמרני, שמר על מקומו בבחירות הכלליות בבריטניה 1923 וב בבחירות הכלליות בבריטניה 1924 והתפטר ביוני 1928. גם בפרלמנט עסק בקידום נושא התעופה הצבאית והאזרחית וקידם את הרדיו לקראת יצירת ה-BBC.
באוקטובר 1928 מונה למושל מומבאי והוענק לו תואר אביר מפקד גבוה במסדר האימפריה ההודית וחבר המועצה המלכותית.
שהותו בהודו הסתיימה ב-1933 והתאפיינה בהתמודדות עם זעם ציבורי והפגנות נגד הבריטים בראשות מוהנדס גאנדי וג'ווהרלל נהרו.
לאחר שובו לבירה הבריטית עמד בראשות מספר חברות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מיהר להציע את שירותיו לממשלה ולפרלמנט.
במאי 1940 נבחר מחדש לפרלמנט בחירות ביניים ונותר חבר פרלמנט עד בחירות הכלליות בבריטניה 1945. בשנות המלחמה פעל בעיקר לתקצוב והגדלת משימות והצטיידות עבור חיל האוויר.
ב-1934 קיבל תואר אביר מפקד גבוה במסדר כוכב הודו.
ב-1936 קיבל תואר אביר במסדר ג'ון הקדוש.
ב-1920 נשא לאשה את איזבל הרינגטון לואו, בתו של אנדרו בונאר לואו, מנהיג המפלגה השמרנית וראש-ממשלת בריטניה.
לשניים בן יחיד, בונאר סייקס.
לוטננט גנרל סר פרדריק ויליאם סטופפורד KCB KCMG KCVO היה קצין בצבא הבריטי, הזכור בעיקר לאחר שפיקד על הנחיתה הקטסטרופלית במפרץ סובלה באוגוסט 1915, במהלך מערכת גליפולי.
פרדריק נולד ב-2 בפברואר 1854 בדבלין והיה בנם הצעיר של ג'יימס סטופפורד, הרוזן הרביעי מקורטאון, ושל אשתו השנייה דורה פנפאתר, בתו של אדוארד פנפאתר, הלורד צ'יף השופט של אירלנד.
סטופפורד החל את שירותו במשמר הגרנדירים ב-28 באוקטובר 1871. הוא מונה לעוזר של סר ג'ון מילר אדיי, ראש המטה של חיל המשלוח המצרי והשתתף בקרב תל אל-כביר ב-1882. הוא המשיך לשמש כשליש למייג'ור גנרל , מפקד משלחת סואקין ב-1885. לאחר מכן מונה לקצין מטה חטיבתי בחטיבת המשמר שהוצבה במצרים.
הוא חזר לאנגליה ומונה לקצין מטה בחטיבת הרגלים השנייה באלדרשוט ב-1886. הוא מונה לעוזר קצין אג"ם במשמר הפרשים (Horsguards) ב-1892, ועוזר קצין אג"ם באלדרשוט ב-1894. הוא השתתף במלחמה האנגלו-אשנטי הרביעית ב-1895, ומונה שוב לעוזר קצין אג"ם גנרל במשמר הפרשים ב-1897.
הוא השתתף במלחמת הבורים השנייה כמזכירו הצבאי של הגנרל סר רדוורס בולר ואחר כך מזכירו הצבאי של הקצין הכללי המפקד על נטאל, בגינה זכה לתואר אבירות ומונה לאביר מפקד מסדר סנט מיכאל וסנט ג'ורג' בנובמבר 1900.
הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה כמפקד הקורפוס ה-9, אולם הואשם בכישלון התקיפה לאחר הנחיתה במפרץ סובלה באוגוסט 1915, במהלך מערכת גליפולי.
סטופפורד בחר לפקד על הנחיתה מאה"מ ג'ונקוויל, שעגנה בחוף, אבל ישן בזמן הנחיתה.
הוא הוחלף במהירות ב-15 באוגוסט על ידי הגנרל סר ג'וליאן בינג.
פרדריק ספנסר, רוזן ספנסר הרביעי, KG, CB, PC , היה קומנדר בצי הבריטי, איש חצר ופוליטיקאי ויגי.
הוא שירת בתחילה בצי המלכותי ולחם במלחמות נפוליאון ובמלחמת העצמאות היוונית, ולבסוף הועלה לדרגת סגן אדמירל.
הוא ירש את אחיו הבכור בתור רוזן ספנסר ב-1845 ושימש בתפקיד פוליטי כלורד צ'מברלין של הבית בין 1846 ל-1848 וכלורד סטורד של משק הבית בין 1854 ל-1857. בשנת 1849 הוא מונה לאביר מסדר הבירית.
ספנסר נולד ב-14 באפריל 1798 בבניין האדמירליות, לונדון, והוטבל בסנט מרטין בשדות.
הוא היה הילד החמישי שנולד לג'ורג' ספנסר, רוזן ספנסר השני וליידי לאביניה בינגהאם.
בין אחיו היו האחים הגדולים ג'ון ספנסר, רוזן ספנסר השלישי (שאשתו מתה בלידה) וסר רוברט קוונדיש ספנסר, שמת רווק בים.
אחותו הגדולה ליידי שרה ספנסר הייתה אשתו של ויליאם ליטלטון, הברון השלישי.
סבו וסבתו מצד אביו היו שר הפנים ג'ון ספנסר, רוזן ספנסר הראשון, ואשתו ג'ורג'יאנה פוינץ, בתו של הדיפלומט ואיש החצר סטיבן פוינץ.
סבו וסבתו מצד אמו היו האציל האירי צ'ארלס בינגהאם, רוזן לוקאן הראשון, ואשתו, ציירת המיניאטורה מרגרט סמית'.
ספנסר הצטרף לאחר מכן בצי המלכותי כפרח קצונה ב-18 בספטמבר 1811, ולחם במלחמות נפוליאון בים התיכון בין 1811 ל-1815. הוא שירת זמן מה תחת אחיו, קפטן רוברט קוונדיש ספנסר בתור לוטננט על סיפון ספינתו HMS אוון גלנדואר, לפני שקיבל ספינה משלו, הבריג HMS Alacrity בתחנת דרום אמריקה.
הוא הועלה לדרגת פוסט קפטן ב-26 באוגוסט 1822.
במהלך מלחמת העצמאות היוונית פיקד על HMS טלבוט בקרב נבארינו ב-20 באוקטובר 1827 ומונה לעמית מסדר המרחץ בנובמבר אותה שנה.
בשנה שלאחר מכן לחם עם החטיבה הימית במשלחת מוראה.
על מעשיו הוא מונה לאביר במסדר לואי הקדוש והוענק לו מסדר אנה הקדושה מרוסיה ומסדר הגואל של יוון.
כשהוויגים עלו לשלטון תחת לורד ג'ון ראסל בשנת 1846, לורד ספנסר מונה ללורד צ'מברלין של הבית.
הוא הושבע במועצה המלכותית באותה שנה.
הוא התפטר מתפקידו כלורד צ'מברלין ב-1848 אך חזר לממשלה בתור לורד סטורד של הבית בתחילת 1854 תחת לורד אברדין, תפקיד שמילא עד זמן קצר לפני מותו ב-1857, בשנתיים האחרונות תחת ראש הממשלה לורד פאלמרסטון.
הוא מונה לאבירמסדר הבירית ב-1849.
הוא גם הועלה לדרגת אדמירל אחורי ב-1852 ולסגן-אדמירל ב-1857.
לורד ספנסר היה נשוי פעמיים.
הוא התחתן תחילה עם בת דודתו השנייה, ג'ורג'יאנה פוינץ (1799–1851), בתו של ויליאם סטיבן פוינץ ב-23 בפברואר 1830. נולדו להם שלושה ילדים:
ג'ון פוינץ ספנסר, רוזן ספנסר החמישי (1835–1910), התחתן עם שרלוט סימור, נכדתו של סגן אדמירל לורד יו סימור ובת דודה ראשונה של אמו החורגת אדלייד סימור.
לאחר מותה של ג'ורג'יאנה ב-1851 הוא נישא, שנית, לאדלייד הורטיה סימור (1825–1877), בתו של סר הוראס סימור ונינתו של פרנסיס סימור-קונווי, מרקיז הרטפורד הראשון, ב-9 באוגוסט 1854. נולדו להם שני ילדים:
ליידי ויקטוריה אלכסנדרינה ספנסר (1855–1906), התחתנה עם ויליאם מנספילד, ויקונט סנדהרסט הראשון, והייתה לה בעיה.
צ'ארלס רוברט ספנסר, רוזן ספנסר השישי (1857–1922), התחתן עם מרגרט ברינג, בתו של אדוארד ברינג, הברון הראשון רוולסטוק.
לורד ספנסר מת במושב המשפחה באלתורפ, ברינגטון, נורת'המפטונשייר, בדצמבר 1857, בגיל 59, ובנו היחיד מנישואיו הראשונים, ג'ון, הפך לפוליטיקאי ליברלי, וירש את תאריו.
בנו של ספנסר מנישואיו השניים, צ'ארלס, ירש את הרוזנות ב-1910, היה גם פוליטיקאי ליברלי.
הרוזנת ספנסר מתה בגווילסבורו, נורת'המפטונשייר, באוקטובר 1877, בגיל 52.
פרדריק פסקה היה צייר וצלם צרפתי, הראשון שצילם את ארץ ישראל במסגרת מסע שערך מצרפת בשנת 1839.
באוקטובר 1839 הפליג פרדריק פסקה מנמל מרסיי ללבנט למסע צילום.
חודשיים לפני כן, ב-19 באוגוסט 1839, פרסם דאגר את שיטת צילום דאגרוטיפ.
מסעו של פסקה היה ראשוני בשל העובדה שלקח אתו ציוד צילום.
הוא יצא למסע כשבאמתחתו מצלמה וחצובה גדולות, וארגזים רבים.
בארגזים אוחסנו פלטות צילום עשויות ממתכת וכימיקלים רבים שיוכלו לשמש אותו במסע של מספר חודשים
עד הופעת הצילום, אנשים קראו על אתרים מפורסמים בעולם ונאלצו להסתפק בתיאורים כתובים או באיורים וציורים של האתרים.
הופעת הצילום אפשרה הפצה של צילומי האתרים והיוותה מהפכה עבור הציבור הרחב, שלא היה באפשרותו לבקר אתרים אלו בתקופה הנדונה (רק אחוז קטן מהאוכלוסייה טייל לארצות זרות באותה תקופה).
במסגרת תשוקה זו לצילומים של אתרים מפורסמים, נואל לרבורס , צייר וצלם צרפתי, פנה לעסוק בהפקת סיפרי צילום.
הוא שסיפק לפסקה את המצלמה ששימשה אותו במסעו.
המצלמות שהיו בשימוש בתקופה זו היו מצלמות פורמט גדול ("5X7 במקרה זה).
במסע התלווה פסקה לדודו הצייר הצרפתי הוראס ורנה שהיה מורו לציור, וגם שלח ידו בצילום.
חלק מהמקורות מציינים שגם בן הדוד שארל מארי בוטון הצטרף וחלק נוסף מהמקורות מציינים שפייר-גוסטב ז'ולי דה לוטבינר השתתף בחלק מהמסע.
ההפלגה הסתיימה באלכסנדריה, מצרים, משם המשיכה המשלחת לקהיר וצילמה צילומים באתרים השונים.
מקהיר המשיכה המשלחת במסע קרקעי לירושלים, שם שהו בתאריכים 11 עד 14 בדצמבר 1839. במהלך ימים אלו צילם פסקה את ירושלים מכיוון הר הזיתים, כולל את הר הבית, חומות העיר וסביבותיה.
מירושלים המשיכה המשלחת לעכו, שם צילם פסקה את העיר העתיקה על גגותיה, האנשים השוהים בה וברקע המבצר הצלבני.
לבסוף צילם את העיר נצרת וסביבתה.
מנצרת המשיכה המשלחת לדמשק, לטורקיה וחזרה לפריס בתחילת 1840.
עם שובו מהמסע לא פרסם עוד צילומים והתמקד בציור.
אין עדות מאז לשימוש במצלמה על ידיו.
צילומיו של פסקה מצטיינים בקומפוזיציות נאות, בשווי משקל אסתטי, בניהול שכבות מדויק של שדה קרוב, שדה רחוק, ומרכז התמונה.
עובדות אלו מפתיעות כשמדובר באדם צעיר שזה היה מגעו הראשון והאחרון במצלמה.
אין ספק שכישוריו כצייר היו לו לעזר וכנראה נעזר גם בדודו, המורה לציור.
צילומיו התפרסמו בזמנו בכל העולם, בין היתר מאחר שצילומי ארץ הקודש שלו היו הראשונים שבנמצא.
בנוסף הם הוצגו בסלון של פריז.
לאחר שובו, פרסם תיאור המראות והחוויות מהמסע מלווה בליטוגרפיות צבעוניות של המראות שפגש.
פרדריק מרלט בל-סמית' היה צייר נוף קנדי הידוע בעבודותיו בהרי הרוקי ורכס סלקירק, קוויבק ומיין.
בל-סמית' היגר לקנדה מאנגליה בשנת 1866. הוא למד ציור באנגליה בבית הספר לאמנות סאות' קנזינגטון ועבד כאמן וצלם במונטריאול עד 1871, אז עבר לטורונטו.
לאורך שנות ה-70 וה-1880 הוא שרטט, צייר ולימד שיעורי אמנות בטורונטו, המילטון ובלונדון, אונטריו.
הוא חזר ללמוד בפריז באקדמיה קולרוסי ב-1896.
בשנת 1886 ניצל בל-סמית' את ההזדמנות לצייר את הרי הרוקי הקנדיים כאשר סגן הנשיא של הרכבת הקנדית הפסיפית (CPR), ויליאם קורנליוס ואן הורן, הציע כרטיסי נסיעה חינם למספר אמנים שישרטטו וציירו נופים של המערב הקנדי.
ההנהלת הרכבת רצתה יצירות אמנותיות שיגבירו את העניין הציבורי בנסיעות חוצות יבשת.
ציוריו השמרניים הסגנונית של בל-סמית' היו פופולריים הן במזרח קנדה והן בבריטניה, והוא חזר לעיתים קרובות למערב כדי לעבוד.
הוא אהב במיוחד את היופי הטבעי של האזור סביב אגם לואיז ועד תחילת המאה הוא ערך טיולים שנתיים למערב .
חוויות אלו הובילו את בל-סמית' לתמוך בבית ספר קנדי לאמנות ששאב את ייחודו מהשימוש בנוף הקנדי כנושא שלו.
אמנים מאוחרים יותר, כולל טום תומסון, אמילי קאר וקבוצת השבעה, תרמו להתמקדות זו בסביבה הטבעית של קנדה באמנות.
שעה שעסק בסדרה של ציורים הקשורים למותו של ראש הממשלה סר ג'ון תומפסון ב-1894, הצליח בל-סמית לנהל משא ומתן על ישיבת ציור עם המלכה ויקטוריה, שבדרך כלל לא אהבה שהדיוקן שלה יצויר על ידי מישהו מלבד כמה דיוקנאים נבחרים.
בל-סמית' הצליח להגיע למפגשים עם הנסיכות ביאטריס ולואיז, כשהאחרונה נשואה לדוכס מארגייל, שהיה מושל כללי של קנדה לשעבר והמליץ על בל-סמית'.
הנסיכות השתמשו בהשפעתן כדי לשכנע את המלכה לשבת לפני בל-סמית'.
הישיבה הלבבית נמשכה למעלה משעה, ובמהלכה התירה המלכה ויקטוריה לבל-סמית' למקם אותה כרצונו; הנסיכה לואיז, אמנית בעצמה, הציעה לבל-סמית' עצות.
המלכה גם דיברה (בעיקר בגרמנית) עם בנותיה ועם מלווים אחרים על נכדיה.
בתום הישיבה אישרה המלכה את עבודתו של בל-סמית'.
פרק אנקדוטלי זה הדגים את השפעתו והפופולריות של בל-סמית' בבריטניה.
הוא המשיך לצייר עד מותו, והפך פחות פעיל לקראת סוף חייו.
פרדריק סטרקו הוא טייס חלל אמריקאי לשעבר.
הוא השתתף ב-4 טיסות של מעבורת חלל.
לאחר פרישה מנאס"א נקלט בוירג'ין גלקטיק והיה טייס של מספר טיסות ב-VSS Unity.
פרדריק סטרקו נולד בלה מסה ליד סן דייגו, קליפורניה וסיים לימודי בית ספר בעיירה זו.
בשנת 1984 הוא סיים לימודי תואר ראשון בהנדסת מכונות באוניברסיטה בקליפורניה ובשנת 2000 סיים לימודי תואר שני בפלורידה.
בשנת 1984 סטקרו התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית ובשנת 1987 סיים קורס טיס.
הוא היה טייס "מקדונל דאגלס F/A-18 הורנט" ושירת בבסיסי החייל ביפן, קוריאה הדרומית והפיליפינים.
בשנת 1990 הוא השתתף במשימות מבצעיות של מלחמת המפרץ.
בשנת 1992 סטרקו קיבל הסמכה של טייס ניסוי לאחר סיום קורס בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
בסך הכול סטרקו ביצע כ-6,500 שעות טיסה ב-60 מטוסים שונים.
ב-1994 התקבל סטרקו לקורס להכנת אסטרונאוטים במרכז החלל ג'ונסון.
בדצמבר 1998 הוא היה טייס של מעבורת החלל אנדוור במשימה STS-88 (רוברט קבאנה היה מפקד צוות).
באוגוסט 2001 הוא היה טייס של מעבורת החלל דיסקברי במשימה STS-105 (סקוט הורוביץ היה מפקד צוות).
משימתה העיקרית הייתה חידוש אספקה לתחנת החלל.
באוקטובר 2007 הוא היה מפקד של מעבורת החלל אטלנטיס במשימה STS-117. המטרה של המשימה הייתה להמשיך בניית תחנת החלל הבין-לאומית והחלפת צוות.
בשנת 2009 הוא היה מפקד של מעבורת החלל דיסקברי במשימה STS-128. המטרה של המשימה הייתה החלפת צוות והעברת אספקה חדשה.
סטרקו עזב את נאס"א בשנת 2013.
לאחר שירות ביחידת האסטרונאוטים סטרקו נקלטה בוירג'ין גלקטיק והיה טייס ניסוי של חלליות שהיא פיתחה.
לאחר סיום הבדיקות סטרקו מונה לטייס VSS Unity וביצע מספר משימות טיסה לחלל.
פרדריק ברטלט פנצ'ר היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הצפונית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הצפונית השביעי בשנים 1899–1901.
פרדריק פנצ'ר נולד במחוז אורלינס שבמדינת ניו יורק.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ובבית הספר הנורמלי המדינתי באיפסלנטי שבמישיגן (כיום אוניברסיטת מזרח מישיגן).
הוא נשא לאישה את פלורנס ס.
ב-1881 עבר פלצ'ר לטריטוריית דקוטה והחל לעסוק בחוואות ליד העיר ג'יימסטאון.
לאחר שעבד בתחום הביטוח בטריטוריית דקוטה ובאילינוי, נכנס פנצ'ר לראשונה לפוליטיקה כנשיא ועידת החוקה של דקוטה הצפונית ב-1889. בשנים 1895–1899 הוא שימש כנציב הביטוח המדינתי, וכחבר חבר הנאמנים של בית החולים המדינתי לחולי נפש.
לאחר שהבטיח לעצמו את מועמדות המפלגה הרפובליקנית, נבחר פנצ'ר כמושל דקוטה הצפונית וכיהן בתפקיד מ-3 בינואר 1899 ועד 10 בינואר 1901. בעת כהונתו כמושל הוקמו במדינה מועצת החנינות ומפעל אריגה בבית הכלא המדינתי.
לאחר תום כהונתו כמושל עבר פנצ'ר לסקרמנטו שבקליפורניה, שם הוא עסק בעסקי קמעונאות עד לפרישתו ב-1925.
פרדריק פנצ'ר נפטר בלוס אנג'לס ב-10 בינואר 1944. הוא נטמן בפארק הזיכרון איסט לון שבסקרמנטו.
הוא היה אחרון מושלי דקוטה הצפונית שנותרו בחיים מבין אלו שכיהנו במהלך המאה ה-19.
פרדריק פליט היה ימאי בריטי שהיה חבר צוות האונייה "טיטניק", בה שימש תצפיתן.
פליט היה הראשון שהבחין בקרחון שבו התנגשה האונייה, בעת שעמד על קן הצופה.
לאחר שהבחין בקרחון התריע פליט מהקן: .
פליט, יחד עם חמישה תצפיתנים נוספים שהיו על האונייה, ניצלו מאסון טביעתה.
לאחר מכן העיד פליט בחקירות האסון כי אילו היו לו ולרג'ינלד רובינסון לי (שעמד לצידו על קן הצופה בעת שהבחין בקרחון) משקפת: .
כשנשאל כמה מוקדם יותר, הוא השיב: בהמשך חייו סבל פליט מדיכאון שייתכן שנגרם, בין היתר, בגלל האסון.
הוא התאבד בתלייה בגיל 77.
הוא מעולם לא הכיר את אביו ואימו נטשה אותו וברחה לספרינגפילד עם בן זוגה, על מנת שלא יראו אותו או ישמעו ממנו שוב.
פליט גודל אצל משפחות אומנה ואצל קרובי משפחתו הרחוקה.
ב-1903 החל לשרת כשולית מלחים עד שהוגדר כמַלָּח כשיר.
לפני שהצטרף לצוות ה"טיטניק" שימש במשך יותר מארבע שנים תצפיתן באונייה .
בתור ימאי הוא הרוויח 5 פאונד לחודש בתוספת 5 שילינג נוספים עבור עבודתו כתצפיתן.
הוא הצטרף ל"טיטניק" כתצפיתן באפריל 1912, יחד עם עוד חמישה תצפיתנים נוספים.
פליט וה"טיטניק" יצאו מסאות'המפטון ב-10 באפריל 1912. הספינה ביצעה שתי עצירות, הראשונה בצרפת והשנייה באירלנד.
מסע האונייה עבר ללא אירועים מיוחדים עד לליל 14 באפריל 1912. בשעה 22:00 באותו הלילה החליפו פליט ועמיתו רג'ינלד רובינסון לי את ואת בקן הצופה.
הם קיבלו את ההוראה שניתנה קודם לכן על ידי הקצין - להיזהר מ"קרח קטן".
הלילה היה שקט וללא , מה שהקשה על זיהוי קרחונים בשל היעדר גלים שנשברו אל בסיס הקרחון והיעדר השתקפות.
אף על פי שפליט וחבריו לתצפית ביקשו שוב ושוב שיינתנו להם משקפות, הן מעולם לא סופקו להם.
נטען לעיתים כי הדבר נגרם עקב שינוי הדרג ההיררכי של הספינה ברגע האחרון, כשהקצין דייוויד בלייר הודח מצוות הפלגת הבכורה.
ההשערה היא שבלייר לקח איתו בשוגג את מפתחות התיקים שבהם היו המשקפות.
עם זאת, מספר מדענים אמרו שאפילו אם היו מצוידים במשקפת, לא פליט ולא לי היו יכולים לזהות את הקרחון מוקדם יותר, בהתחשב בתנאי הלילה.
בשעה 23:39 הבחין פליט לראשונה בקרחון וצלצל בפעמון הקן שלוש פעמים כדי להזהיר את גשר האונייה מפני משהו שמלפניו.
לאחר מכן, באמצעות הטלפון של הקן, הוא יצר קשר עם הגשר.
הוא נענה על ידי , ששאל את פליט: "מה ראית?", ופליט ענה והזהיר: "קרחון!
מודי העביר את הדיווח של פליט ל, נווט האונייה.
לאחר שהאונייה התנגשה בקרחון נשארו פליט ולי בתפקידם עשרים דקות נוספות.
בשעה 00:00 ירדו פליט ולי מקן הצופה.
פליט ירד לסיפון האונייה, עזר להכין את סירות ההצלה מספר 6 ו-8 ונצטווה לעלות על הראשונה.
על הסירה היו בסך הכל 24 אנשים, בהם גם מרגרט בראון.
לאחר האסון העיד פליט בוועדת החקירה של הסנאט האמריקאי וב.
בארצות הברית הוא נחקר על ידי יושב ראש הוועדה, הסנאטור ויליאם אלדן סמית' ואמר בפניו שוב ושוב שאילו היו הוא ולי מצוידים במשקפת, האסון לא היה מתרחש.
לפני שעזב את חברת "וייט סטאר ליין" באוגוסט 1912 עבר פליט לשרת ב"אולימפיק", אוניית האחות של ה"טיטניק".
במשך 24 השנים הבאות עבד בחברות ספנות שונות.
פליט שירת בספינות סוחר במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מאוחר יותר שב לשמש כתצפיתן ב"אולימפיק" במהלך שנות ה-20 ובתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. ב-1936 פרש מימאות ונשכר על ידי חברת ועבד במספנות החברה בסאות'המפטון עד לפרישתו ב-1955. בתקופה זו התגורר בבית גיסו (אחיה של אשתו).
במלחמת העולם השנייה שב לשירות.
מאוחר יותר עבד כמוכר עיתונים.
זמן קצר לאחר חג המולד, ב-28 בדצמבר 1964, מתה אשתו של פליט ואחיה גירש אותו מביתו.
כתוצאה מכך החל פליט לפתח דיכאון.
הוא חזר לבית גיסו והתאבד בתלייה בגינת הבית ב-10 בינואר 1965, בגיל 77. פליט נקבר בסאות'המפטון.
קברו נותר לא מסומן עד 1993, אז הוקמה מצבה מעל הקבר הנושאת חריטה של ה"טיטניק".
המצבה מומנה בעזרת תרומות שגייסה .
פרדריק אדולפוס סוייר היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הדרומית.
סוייר נולד ב-12 בדצמבר 1822 בבולטון שבמסצ'וסטס, ולמד בבתי הספר הציבוריים.
בשנת 1844 השלים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד, לימד בבית ספר בניו אינגלנד מ-1844 עד 1859, וקיבל את האחריות על בית הספר להכשרת מורים של המדינה בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית ב-1859. הוא חזר לצפון במהלך מלחמת האזרחים, ובפברואר 1865 חזר לצ'ארלסטון, שם היה פעיל בקידום צעדי השיקום.
בליל ה-14 באפריל 1865, היה סוייר בתיאטרון פורד בוושינגטון הבירה, וראה את ההתנקשות בנשיא אברהם לינקולן.
סוייר היה עוזר מזכיר האוצר תחת ויליאם אדמס ריצ'רדסון בין השנים 1873–1874 והועסק בסקר החופים של ארצות הברית בין השנים 1874–1880. מ-1880 עד 1887, הוא היה סוכן מיוחד של מחלקת המלחמה.
בהמשך ניהל מכינה קדם אקדמית באית'קה, ניו יורק, ולימד סטודנטים באופן פרטי באוניברסיטת קורנל.
בשנת 1889 עבר לטנסי ומונה לנשיא של חברה לפיתוח קרקע בקמברלנד גאפ, אשר הקימה את העיר החדשה של שוואני (כיום חלק מהרוגייט, טנסי).
לפרדריק סוייר ולאשתו, דליה, היו שתי בנות ששתיהן נישאו למשפחות פוליטיות בולטות.
בתם הבכורה, מיירה, נישאה לצ'ארלס יוג'ין המלין, נכדו של סגן הנשיא האניבל המלין.
מיירה סוייר המלין כתבה סדרת ספרים לילדות, ובעלה היה עורך של מגזין שבועי למורים בבתי ספר ומבקר מוזיקה של "ניו-יורק טריביון".
בתו הצעירה של סוייר, קלרה, נישאה לאייזיאה קידר סטטסון, אחיינו של האניבל המלין ואחיינו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית צ'ארלס סטטסון.
סטטסון היה הבעלים של חברת עצים וספינות בבאנגור, מיין, וכיהן כיושב ראש בית הנבחרים של מיין בשנים 1899–1900.
סוייר מת בפתאומיות בשוואני שבטנסי, ב-31 ביולי 1891 ונקבר ב"סוייר הייטס", בשטח חברת הקרקעות שלו, ליד מזרח קמברלנד גאפ.
פרדריק סטיוור היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי ממדינת אורגון.
סטיוור שירת כתובע מחוזי וכחבר הסנאט של אורגון, והיה ותיק מלחמת העולם הראשונה.
כחבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית בשנים 1927–1938. בנוסף, פעמיים התמודד על מועמדות הרפובליקנים לנשיאות, וב־1936 נשא את נאום הפתיחה בוועידה הארצית של המפלגה.
סטיוור נולד ב-13 באוקטובר 1883 בחווה ליד העיר ג'פרסון שבמחוז מריון שבאורגון, להוריו ג'ון פ.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים המקומיים, ובשנת 1898, בגיל 15 בלבד, החל ללמוד במכללה החקלאית של אורגון (כיום אוניברסיטת המדינה של אורגון) בקורבאליס.
ארבע שנים לאחר מכן השלים את לימודיו עם תואר ראשון בהנדסת מכונות.
בהמשך עבר לאוניברסיטת אורגון ביוג'ין, שם השלים תואר ראשון נוסף בשנת 1906, ולאחר מכן למד בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה, ששכן אז בפורטלנד.
ב־1908 הוסמך לעריכת דין והצטרף למשרד עורכי הדין "סנואו ומק'קמנט" בפורטלנד.
כעבור שנה עזב את המשרד, עבר למזרח אורגון והקים משרד משותף עם ג'.
סטיוור החל את דרכו הציבורית בשנת 1909 כסגן התובע המחוזי של מחוז יומטילה, תפקיד שבו החזיק עד 1910. בשנת 1912 נבחר כתובע המחוזי של המחוז וכיהן בתפקיד עד 1916. באותה שנה נבחר כחבר הסנאט של אורגון מטעם מחוז יומטילה (מחוז הבחירה ה־20).
הוא כיהן במושב החקיקה של 1917 בלבד, ואז התפטר כדי להתגייס לצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
בין השנים 1917–1919 שירת ברגימנט ארטילריית השדה ה־65 בדרגת לוטננט ראשון.
ב־1926 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם אורגון, לאחר שניצח בפריימריז את הסנאטור המכהן רוברט סטנפילד.
בבחירות הכלליות גבר על מועמד המפלגה הדמוקרטית, ברט הייני, ועל סטנפילד שהתמודד מחדש כמועמד עצמאי.
בשנת 1928 היה בין המועמדים למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות (המועמד שנבחר היה הרברט הובר).
בשנת 1936 היה יו"ר זמני של הוועידה הארצית הרפובליקנית ונשא את נאום הפתיחה, אך שוב לא הצליח לזכות במועמדות.
סטיוור נבחר מחדש לסנאט ב־1932, אך בינואר 1938 התפטר מתפקידו בשל בעיות בריאות ושב לעסוק בעריכת דין.
במהלך כהונתו עמד בראש ועדת ההוצאות במחלקות הממשל המבצעות, היה חבר בוועדת המשפט של הסנאט, והתבלט בהתנגדותו החריפה לנשיא פרנקלין רוזוולט ולמדיניות ה"ניו דיל".
בין היתר, סייע לבלום את תוכניתו של רוזוולט להרחיב את בית המשפט העליון.
בשנת 1937 אף הציע תיקון לחוקה שיקבע בחירות מקדימות ארציות לנשיאות ולסגנות הנשיאות, אך יוזמה זו לא אושרה.
ב־12 בדצמבר 1911 נישא לפרידה רֶש בעיר פנדלטון, ולזוג נולדו שני ילדים.
בתם אליזבת נישאה לימים לאדם שמשפחתו התחברה למשפחת ווטסון, מייסדי חברת IBM.
סטיוור, כיהן גם הוא כחבר הסנאט של אורגון.
לאחר שפרש מהסנאט חזר לעסוק בעריכת דין בוושינגטון די.
סטיוור נפטר בעיר זו ב־3 בפברואר 1939, בגיל 55 בלבד, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון שבווירג'יניה הסמוכה.
פרדריק סְיֶיבוֹלְד (בנורווגית: Fredrik Sjøvold; נולד ב-17 באוגוסט 2003) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת הקשר בבודה/גלימט מליגת העל הנורווגית.
סייבולד שיחק במחלקת הנוער של רוזנבורג, אך בחר לשחק בטילר IL מהליגה הנורווגית השלישית כדי לצבור ניסיון בבוגרים.
בינואר 2022 חתם בבודה/גלימט מליגת העל הנורווגית על חוזה עד 2025.
את הופעת הבכורה המקצועית שלו בליגת העל הנורווגית ערך ב-23 ביולי 2022, כשנכנס כמחליף בניצחון 5–0 על יירב.
השחקן הצעיר של החודש בליגת העל הנורווגית: ספטמבר 2024
פרדריק פרילינגהייזן היה עורך דין, חייל ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת ניו ג'רזי.
כבוגר "מכללת ניו ג'רזי" (כיום אוניברסיטת פרינסטון), הוסמך פרילינגהייזן לקצין במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
בנוסף, כיהן כנציג בקונגרס הקונטיננטלי.
בין השנים 1793–1796 כיהן כסנאטור של ארצות הברית מטעם ניו ג'רזי, וב־1801 שימש כתובע המחוזי הפדרלי במחוז ניו ג'רזי.
פרילינגהייזן נולד ב"בית הדַּיָּן ההולנדי הישן" (Old Dutch Parsonage) ליד העיר סאמרוויל, בפרובינציית ניו ג'רזי, לג'ון פרילינגהייזן (1727–1754) ולדינה ואן ברג (1725–1807) מאמסטרדם.
אביו, ג'ון, היה בנו של הכומר המהגר תאודורוס יעקובוס פרילינגהייזן, שנחשב למייסד משפחת פרילינגהייזן בניו ג'רזי.
בשנת 1770 השלים את לימודיו במכללת ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון), ושימש כמורה היחיד במכללת קווינס שבניו ברנזוויק (כיום אוניברסיטת ראטגרס) בין השנים 1771–1774. לאחר מכן למד משפטים, הוסמך כעורך דין בשנת 1774, ופתח משרד עצמאי במחוז סומרסט שבניו ג'רזי.
עם פרוץ המהפכה האמריקאית הפך לחבר בקונגרס הפרובינציאלי של ניו ג'רזי (1775–1776).
במהלך מלחמת העצמאות שירת במיליציה של ניו ג'רזי כקפטן ארטילריה, והשתתף בקרבות טרנטון ומונמות'.
בשנת 1779 נבחר לנציג בקונגרס הקונטיננטלי השני.
בין השנים 1781–1789 שירת כפקיד בית המשפט לענייני תביעות כלליות במחוז סומרסט, ובנוסף כיהן כחבר בבית הנבחרים של ניו ג'רזי בשנת 1784 ושוב בין השנים 1800–1804.
בשנת 1783 נבחר כחבר כבוד בחברת סינסינטי של ניו ג'רזי – ארגון קציני מלחמת העצמאות.
הוא היה אחד מחברי הוועידה המדינתית של ניו ג'רזי אשר אשררה את חוקת ארצות הברית בשנת 1787, וכיהן כחבר במועצה המחוקקת של ניו ג'רזי (כיום הסנאט המדינתי) בין השנים 1790–1792, כנציג מחוז סומרסט.
בשנת 1790 מונה לבריגדיר גנרל במיליציה של ניו ג'רזי במסגרת מסע המלחמה נגד שבטי האינדיאנים במערב (בשטחי אוהיו של ימינו).
הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית, וכיהן בו בין 4 במרץ 1793 ל־12 בנובמבר 1796, אז התפטר.
באותה שנה (1793) התמודד בבחירות לתפקיד מושל ניו ג'רזי, אך הפסיד ל.
בשנת 1794, במהלך מרד הוויסקי, מונה למייג'ור גנרל במיליציה של ניו ג'רזי.
פרילינגהייזן נישא לגרטרוד שנק (1753–1794), בתם של הלנה מגדלנה ואן לייו והנדריק (הנרי) יוהנס שנק.
לאחר מותה של גרטרוד בשנת 1794, נישא פרדריק בשנית לאן יארד (1764–1839).
פרילינגהייזן נפטר בעיר מילסטון שבניו ג'רזי, ביום הולדתו ה־51 – 13 באפריל 1804 – ונקבר בבית העלמין וסטון, שבין הערים מנוויל ובאונד ברוק.
בין צאצאיו נמנים, פרדריק פרילינגהייזן (1817–1885), סנאטור ומזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'וזף פרילינגהייזן (1869–1948), סנאטור מניו ג'רזי, (1916–2011), חבר קונגרס מניו ג'רזי, ו (נולד ב־1946), חבר קונגרס מניו ג'רזי.
פרדריק ג'ורג' פיין היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן כסנאטור מטעם מיין בשנים 1953–1959. קודם לכן כיהן כמושל מיין ה־60 בין השנים 1949–1952.
פיין נולד ב-24 ביולי 1904 בלואיסטון שבמיין, לפרדריק ונלי (סמארט) פיין.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים בעירו והשלים את לימודיו בתיכון ג'ורדן.
בילדותו עבד כמוכר עיתונים, פקיד מכולת, מדריך בתיאטרון וכמדיח כלים.
לאחר מכן למד בבית הספר לחשבונאות ומימון Bentley בבוסטון, מסצ'וסטס, וסיים בשנת 1925.
פיין עבד כמנהל כספים וקצין תשלומים ראשי בחברת Maine & New Hampshire Theaters, שהפעילה 132 בתי קולנוע בניו אינגלנד.
הוא החל את דרכו הפוליטית כראש עיריית אוגוסטה, וכיהן בתפקיד זה בין השנים 1935–1941. ב־1940 רץ ללא הצלחה בפריימריז הרפובליקניים למשרת מושל מיין, והפסיד לחבר הסנאט של מיין .
לאחר בחירתו של סיוול למושל, מינה אותו למפקח הכספים של המדינה ומנהל התקציב.
ב־1942 התפטר מתפקידו כדי לשרת בחיל האוויר האמריקאי במלחמת העולם השנייה, והגיע לדרגת לוטננט קולונל.
לאחר שירותו הצבאי עבד כמנהל חברת Waldoboro Garage בשנים 1945–1949.
ב־1948 נבחר פיין למושל מיין ה־60, לאחר שניצח את יריבו הדמוקרטי לואי לאוסייה, ראש עיריית בידדפורד, בהפרש של 66%-34%.
הוא נבחר מחדש ב־1950, לאחר שניצח את המועמד הדמוקרטי ארל גרנט ב־61%-39%.
בתקופת כהונתו כונן מס מכירות בשיעור של 2%, הרחיב את ועדת הפיתוח של מיין והחל בתוכנית ארוכת טווח למודרניזציה של הכבישים, במימון איגרות חוב בסך 27 מיליון דולר.
בתקופת כהונתו השנייה הואשם בקבלת שוחד הקשור בתעשיית המשקאות החריפים במדינה.
לפי טענת אחד מיצרני היין, הוא שילם 12,000 דולר לאיש קידום בבוסטון לכאורה כדי להשפיע על פיין ויו"ר ועדת המשקאות.
לאחר שהעיד בפני ועדת חקירה מיוחדת, זוכה פיין מכל ההאשמות.
ב־1952 נבחר פיין לסנאט של ארצות הברית.
בפריימריז הרפובליקניים הוא ניצח את הסנאטור המכהן אוון ברוסטר, ובהמשך ניצח בבחירות הכלליות את המועמד הדמוקרטי רוג'ר ד'וב.
במהלך שנות ה־50 המאוחרות, לאחר סדרת כתבות ומחזות קולנוע שהדגישו את אלימות כנופיות הנוער, תמך פיין בחקיקה שאסרה על סכיני פתיחה אוטומטית.
הוא טען שהסכינים פותחו בחו"ל על ידי "קבוצות פליליות", ושחוק זה יפחית את אלימות הנוער על ידי מניעת גישה לכלי נשק סימבוליים.
החוק אומץ ב־1958 כ"חוק סכיני Switchblade".
בפועל, המחקר מאוחר יותר הראה שמקרי האלימות בקרב כנופיות הנוער עלו, כשהם פנו לכלי ירייה במקום לסכינים.
פיין לא הצביע על חוק זכויות האזרח של 1957.
ב־1958 הפסיד בבחירות לסנאט למושל הדמוקרטי אדמונד מאסקי, בהפרש של 61,182 קולות.
פיין נפטר ב־15 ביוני 1978 בוולדובורו שבמיין, בגיל 73, ונקבר בבית הקברות הלותרני הגרמני בוולדובורו.
פרדריק מוסלי סאקט כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קנטקי וכשגריר בגרמניה בתקופת ממשל הובר.
סאקט נולד ב-17 בדצמבר 1868 בפרובידנס שברוד איילנד.
אביו, שגם הוא נקרא פרדריק מוזלי, היה ותיק מלחמת האזרחים ויצרן צמר עשיר.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים בפרובידנס.
ב־1890 השלים את לימודיו באוניברסיטת בראון וב־1893 סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1893 והחל לעסוק בעריכת דין בקולומבוס שבאוהיו.
זמן קצר לאחר מכן עבר לסינסינטי, ומשם ללואיוויל שבקנטקי.
הוא עסק בעריכת דין עד שנת 1907.
בשנת 1898 התחתן עם אוליב ספיד, בתו של ג'יימס ברקנרידג' ספיד, בן למשפחה עשירה ומכובדת בקנטקי.
על אף שהתחיל לעבוד כעורך דין, השתלב בהדרגה בעסקי משפחתה של אשתו – כריית פחם וייצור מלט.
בין 1907 ל־1912 שימש כנשיא חברת הגז של לואיוויל וחברת החשמל של לואיוויל.
הוא היה פעיל גם בלשכת המסחר של לואיוויל, ושימש כנשיאה בשנים 1917, 1922 ו־1923. בנוסף היה דירקטור בסניף לואיוויל של הבנק הפדרלי בין 1917 ל־1924.
במהלך מלחמת העולם הראשונה כיהן כממונה הפדרלי על ענייני המזון עבור מדינת קנטקי (1917–1919).
בתפקיד זה התפתחה ידידות בינו לבין מנהל מערך המזון הלאומי, הרברט הובר.
לאחר מכן כיהן כחבר בוועדת הצדקה והתיקונים של מדינת קנטקי (1919–1924).