tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המפורסמת בעבודותיו היא "השד הצולע" (El Diablo cojuelo) משנת 1641. זהו רומן פיקרסקי מחוכם שנכתב בנימה סטירית בסגנון שנון ומזהיר ובדמיון רב.
בהתבססו על רומן זה חיבר הסופר הצרפתי אלן-רנה לסאז' את "השטן הצולע" (Diable boiteux), יצירה עצמאית שבה מעוצבות בתוך ההווי החברתי של מדריד דמויותיה הטיפוסיות של הבורגנות הצרפתית במאה ה-18.
מועדון הכדורסל ולנסיה (בספרדית: Valencia Basket Club) היא קבוצת כדורסל ספרדי מהעיר ולנסיה, המתמודדת בליגת העל הספרדית וביורוליג.
המועדון נוסד בשנת 1986 מאיחוד של שני מועדונים מהליגה השנייה, "חימנסטיקה" ו"בי.סי ולנסיה".
המועדון המאוחד נקרא פאמסה ולנסיה.
בסיום עונת 1987/88, העפילה הקבוצה לליגה הבכירה, ובנוסף לכך הפכה לאחת הקבוצות הבכירות בספרד.
בעונת 1997/98 זכתה הקבוצה בגביע הספרדי לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת חובנטוד בדאלונה 75-89.
בעונות 1998/99, 2001/02 הגיעה הקבוצה עד לגמר גביע ספורטה, אך הפסידה לקבוצות בנטון טרוויזו ומונטפסקי סיינה האיטלקיות בהתאמה.
בעונת הגיע המועדון לגמר אליפות ספרד, שבה הפסיד לברצלונה.
באותה עונה זכתה הקבוצה בתואר האירופאי הראשון שלה - גביע יול"ב.
בגמר, הביסה את המועדון הסלובני נובו מסטו בסיכום שני מפגשים.
בעונת הגיעה הקבוצה עד לרבע גמר אליפות ספרד וגביע יול"ב.
בעונת 2009/2010 גברה הקבוצה בגמר היורוקאפ על אלבה ברלין 44-67 והניפה שנית את הגביע.
בעונת 2010/2011 השתתפה ולנסיה ביורוליג, והודחה בשלב ההצלבה על ידי ריאל מדריד.
בעונת 2011/12, הגיעה הקבוצה עד לגמר היורוקאפ, אך הפסידה לקבוצת חימקי מוסקבה 68-77. בעונת 2013/14 זכתה ולנסיה ביורוקאפ לאחר ניצחון 80-67 במשחק הראשון, ו85-73 במשחק השני.
בעונת 2015/2016 סיימה במקום השלישי.
בעונת 2016/1017 זכתה באליפות הראשונה בתולדותיה לאחר ניצחון 3–1 על ריאל מדריד בסדרת הגמר.
בעונת 2018/2019 זכתה הקבוצה ביורוקאפ בפעם הרביעית והעפילה ליורוליג.
אולם הבית של המועדון הוא פואנטה דה סן לואיס אשר מכיל 8,500 מקומות ישיבה.
ולפראיסו (Valparaíso) היא עיר במרכז צ'ילה, כ-120 ק"מ צפונית-מערבית לסנטיאגו, בירת מחוז ולפראיסו.
אף שסנטיאגו היא בירת המדינה, ולפראיסו היא העיר שבה שוכן הקונגרס.
לעיר חשיבות גדולה גם כעיר הנמל הקרובה ביותר לסנטיאגו, וב-2003 הכריז עליה הקונגרס הצ'יליאני כבירת התרבות של המדינה.
באותה שנה גם הכריז אונסק"ו על הרובע ההיסטורי של העיר כאתר מורשת עולמית.
ולפראיסו היא העיר השישית בגודלה בצ'ילה, ובשנת 2006 התגוררו בה כ-276 אלף תושבים.
המטרופולין שלה, הכוללת גם את העיר הרביעית בגודלה בצ'ילה, ויניה דל מאר, היא המטרופולין השלישית בגודלה במדינה אחרי אלה של סנטיאגו ושל קונספסיון, ובשנת 2003 התגוררו בה כ-892 אלף תושבים.
את שמה של העיר העניק לה מגלה הארצות הספרדי חואן דה סאוודרה.
הוא קרא לה על שם כפר הולדתו, ולפראיסו דה אריבה, הסמוך לקואנקה שבספרד.
מקור שם זה במילים "ואיה פראיסו" (Valle Paraíso), שפירושן בספרדית הוא "עמק גן העדן".
בקיצור, מכונה העיר "וָאלְפּוֹ", ותושביה מכונים "פורטניוס" (Porteños, יחיד Porteño).
המשורר פבלו נרודה, שאחד משלושת בתיו (לה סבסטיאנה) שוכן בעיר, כינה את העיר בשם "נוביה דל אוסאנו" (novia del océano - "אהובת האוקיינוס").
ולפראיסו בנויה לחוף האוקיינוס השקט, על פני שני אזורים גאוגרפיים: המישור (Plan) והגבעות (Cerros).
במישור מצויים רבים ממבני הציבור, ובהם הקונגרס, בנייני משרדים והנמל.
על 42 הגבעות מצויים אזורי המגורים, ובהם האזורים ההיסטוריים שבהם השתכנו המהגרים במהלך המאה ה-19.
מדי שנה יורדים בוולפראיסו כ-480 מ"מ גשם.
החודשים הגשומים ביותר הם יוני ויולי.
הטמפרטורות הגבוהות ביותר הן בינואר ובפברואר (טמפרטורה מקסימלית ממוצעת של כ-C° 22) והנמוכות ביותר הן ביולי (טמפרטורה מינימלית ממוצעת של C° 5.6).
המפרץ שלחופו שוכנת ולפראיסו אוכלס בעבר בדייגים בני הצ'אנגו.
מגלי ארצות ספרדים הגיעו לאזור ב-1536 על סיפונה של הסנטיאגיו (Santiaguillo).
פדרו דה ואלדיביה הקים יישוב במקום ב-1544, וב-1554 הוקם הנמל, שהיה ראשון הנמלים שהקימו הספרדים בצ'ילה.
לאחר מכן סבלה ולפראיסו מהתקפות של שודדי ים אנגלים והולנדים, שחשקו בזהב שהיה על הספינות שעצרו בה בדרכם ממלכות המשנה של פרו.
בעקבות התקפות אלה הורה מושל צ'ילה על ביצור הנמל ב-1594. הביצורים הורחבו ב-1682. ב-1658 הוקמה הקתדרלה "לה מטריס" (La Matriz).
לאחר רעידת אדמה שפקדה את העיר ב-1730, עברו מרבית המתיישבים מהמישור הסמוך לים למורדות הגבעות.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-18 עלתה חשיבות הנמל, והוא החל לשמש גם כנמל ייצוא למוצרים שונים, ובהם יין, גבינות ועור.
ולפראיסו, שהייתה בתחילה כפר קטן, החלה להתרחב, וב-1730 כבר היו בה כמאה בתים וארבע כנסיות.
ב-1802 הכריז עליה מלך ספרד קרלוס הרביעי כעיר באופן רשמי.
לאחר עצמאות צ'ילה ב-1810 המשיכה ולפראיסו להתפתח, עם הקמתו של הנמל המרכזי של הצי הצ'יליאני.
עד מהרה, ובמיוחד בתקופת הבהלה לזהב באמצע המאה ה-19, הפך הנמל לנקודה שבה עצרו ספינות רבות שעשו דרכן בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט דרך כף הורן ומצר מגלן.
בעקבות התבססותה והגברת חשיבותה, נקבעה ב-1842 כבירתו של מחוז ולפראיסו.
ב-1852 נחנכה מסילת ברזל בינה לבין סנטיאגו.
ככל שגדלה התנועה הימית בעיר, כך גדל גם מספר המהגרים שנותרו בה, בעיקר מאנגליה, גרמניה, צרפת, ארצות הברית, שווייץ ואיטליה.
בהדרגה נחלש אופייה הספרדי של העיר והיא הפכה יותר קוסמופוליטית.
האנגלים הביאו את הכדורגל, הצרפתים הקימו את בית הספר הקתולי הראשון, וגם הגרמנים והאנגלים הקימו בתי ספר פרטיים.
המהגרים השפיעו גם על האדריכלות בעיר, שהושפעה מסגנונות שונים.
כן נבנו במורדות התלולים של גבעות העיר פוניקולרים.
ב-31 בינואר 1866 הפגיז הצי הספרדי את הנמל, במהלך מלחמת ספרד–אמריקה הדרומית.
ב-1906 פקד את העיר אסון חמור עוד יותר, כאשר 20,000 בני אדם מצאו את מותם ברעידת אדמה שפקדה את העיר.
לאחר פתיחת תעלת פנמה ב-1914 דעכה העיר, שכן ספינות שעשו את דרכן לאוקיינוס האטלנטי לא עברו דרכה עוד.
ב-1996 כללה קרן האתרים העולמית את הפוניקולרים ברשימה העולמית של 100 האוצרות ההיסטוריים המצויים בסכנה.
התמונה השתנתה במהלך שנות ה-90, עם תחילתו של תהליך שימור ממושך.
ביוזמה מקומית הוקמה "קרן ולפראיסו" (Fundación Valparaíso), שפעלה בתחום השימור, יצרה תשתית לתיירות, ואף יזמה מספר פסטיבלים מקומיים לאופרה, ג'אז ומוזיקה אתנית.
העיר היא עדיין אחת מערי הנמל החשובות בצ'ילה (לצדן של אנטופגסטה, פוארטו מונט ואחרות), וספינות פנמקס עדיין עוברות דרכה.
עם זאת, לנמל יש עתה תחרות מהנמל שהוקם בסן אנטוניו, כ-110 ק"מ דרומית לוולפראיסו.
בנובמבר 2019 בעיר הוצג לראשונה מיצג "אנס בדרכך" שבהמשך הוצג ברחבי העולם.
הרובע ההיסטורי של העיר כולל עירוב של סגנונות שהביאו עמם המהגרים השונים לעיר במהלך המאה ה-19. הבולטים שבהם הם הסגנון הקולוניאלי הספרדי והסגנון הוויקטוריאני.
גם רעידת האדמה של 1906 השפיעה על הבנייה, ולאחריה השתמשו בחומרים יציבים יותר.
אופייה האדריכלי הייחודי של העיר היה הגורם העיקרי להכרזתה כאתר מורשת עולמית בשנת 2003.
עם האזורים הבולטים בסגנון האדריכלי הייחודי שלהם נמנים אזורים אלה:
כנסיית לה מטריס וכיכר סנטו דומינגו.
אזור זה מצוי בתווך שבין הגבעות למישור.
כנסיית לה מטריס נבנתה ארבע פעמים, לאחר שנהרסה בידי שודדי ים וברעידות אדמה, ובמתכונתה הנוכחית נבנתה ב-1842.
אזור זה הוא האזור המסחרי העיקרי של העיר, והוא כולל את שוק הנמל.
הכיכר במתכונתה הנוכחית הוקמה ב-1886, והפכה למרכז חברתי חשוב.
מזח פראט, כיכרות סוטומאיור וחוסטיסיה ורובע המוזיאון הימי.
אזור זה, למרגלות גבעת קורדיירה, כולל מבני ציבור רבים.
כיכר סוטומאיור פונה לכיוון הים, ומשני צידיה שני מבנים גבוהים: תחנת הרכבת ובניין המכס.
בכיכר אנדרטה שהוקמה ב-1886 לזכר הקרב על איקיקה שנערך ב-1879 במהלך מלחמת האוקיינוס השקט.
המוזיאון הימי מצוי בראש גבעת קורדיירה, במקום שבו שכן מבצר סן חוסה.
שתי גבעות אלה, שביניהן רחוב אוריולה, מהוות שכונה אחת.
השכונה הוקמה בידי מהגרים אנגלים וגרמנים, ויש בה שילוב של מרחבים ציבוריים מסוגים שונים: נקודות תצפית, טיילות, גרמי מדרגות, ועוד.
מבני המגורים מאפיינים את הסגנון שהיה מקובל באנגליה ובגרמניה במאה ה-19, הן מבחינת העיצוב האדריכלי והן בחומרי הבנייה (בעיקר עץ, שבמקרים רבים אף יובא מאירופה).
הגבעות התלולות עליהן בנויה העיר הקשו על הקמת תשתית תעבורתית, ועל כן הוקמו בה הפוניקולרים.
הפוניקולר הראשון הוקם על גבעת קונספסיון ב-1883, וב-1887 נוסף הפוניקולר של גבעת קורדיירה.
בשיא פעילותם פעלו בעיר 30 פוניקולרים.
כיום פועלים בה 15 פוניקולרים, חמישה מהם בבעלות העירייה והיתר בבעלות פרטית.
המועצה הצ'יליאנית לאתרים לאומיים הכריזה על כל הפוניקולרים כאתרים היסטוריים.
בשנת 2005 נחנכה הרכבת הקלה של ולפראיסו.
לרכבת קו אחד, המשרת גם את הערים הסמוכות - ויניה דל מאר, קילפואה, ויה אלמניה ולימאצ'ה.
לאורך 43 הקילומטרים של קו הרכבת עשרים תחנות, ומקצתו של הקו תת-קרקעי.
הנמל משמש גם ספינות תענוגות, וכחמישים מהן עוגנות בו מדי קיץ.
בסמוך לעיר שדה תעופה קטן, אך נמל התעופה העיקרי המשמש את העיר הוא נמל התעופה הבינלאומי בניטס בסנטיאגו.
בוולפראיסו מוזיאונים רבים, ובהם המוזיאון הימי, המוזיאון העירוני לאמנות יפה, הגלריה העירונית לאמנות והמוזיאון להיסטוריה של הטבע.
אחד מבתיו של המשורר פבלו נרודה, "לה סבסטיאנה", מצוי בעיר, ואף הוא משמש כיום כמוזיאון.
"המוזיאון הפתוח" (Museo al Cielo Abierto) כולל כ-20 ציורי קיר על קירותיהם החיצוניים של מבנים בעיר.
בהשראתו של מוזיאון זה, נוספו ברחבי העיר ציורי קיר נוספים באופן בלתי ממוסד, וכן כתובות גרפיטי רבות.
מאז 1827 יוצא לאור העיתון "אל מרקוריו דה ולפראיסו", שהוא העיתון הוותיק ביותר בעולם בשפה הספרדית.
מועדון הכדורגל סנטיאגו וונדררס נוסד ב-15 באוגוסט 1892 והוא אחד ממועדוני הכדורגל הוותיקים בדרום אמריקה.
המועדון זכה 3 פעמים באליפות צ'ילה, לאחרונה ב-2001.
במיתולוגיה הסלאבית, וֶלֵס (בסלאבית כנסייתית עתיקה: Велесъ; בקירילית: Велес; בפולנית: Weles) או ווֹלוֹס הוא אל האדמה, הים, הנהר וגופי המים השונים, ועולם המתים.
בנוסף נקשר שמו בדרקונים, בבקר, בכישוף, במוזיקאים, בעושר ובהונאה.
ולס הוא יריבו של אל הרעם פֶּרוּן, וסיפור הקרב ביניהם הוא אחד מן המיתוסים החשובים במיתולוגיה הסלאבית.
לא שרדו דיווחים ישירים על אודותיו, אולם בעקבות ניסיונות לשחזור את דמותו, משערים כי הוא עשוי להיות המשך ישיר של אלוהות פרוטו-הודו-אירופית, וכי דימו אותו כדמות נחשית בעלת קרניים (של פר, של אייל או של אוכל עשב מבוית אחר), ובעל זקן ארוך.
ולס הוא אחד האלים הסלאביים הבודדים שנמצאה עבורם עדות לפולחן בקרב כל העמים הסלאביים.
הכרוניקה הרוסית הראשונה – תיעוד היסטורי המגולל את קורותיה של רוס של קייב למן המאה ה-9 ועד ה-12 – היא העדות המוקדמת והחשובה ביותר לקיומו.
בכרוניקה זו נזכר מספר פעמים אל בשם ווֹלוֹס; בפעם הראשונה בהסכם שלום שנחתם במאה ה-10 בין שליטי הסלאבים המזרחיים ובין קיסרי ביזנטיון, שבו נשבעים הסלאבים לשמור על השלום בשם אלוהיהם, ווֹלוֹס ופרון.
שם נזכר ווֹלוֹס כאל הבקר והאיכרים, אשר יעניש את מפירי השבועה במחלות – ולעומתו פרון מתואר כאל השולט במלחמה ומעניש באמצעות מוות בקרב.
במחצית השנייה של המאה ה-10, וֶלֶס או ווֹלוֹס היה אחד משבעת האלים שפסליהם הוצבו בידי שליט קייב ולדימיר הראשון בעירו.
ככל הנראה פסלו של ולס לא עמד ליד פסליהם של האחרים, בגבעה שעליה ניצבה טירתו של הנסיך, אלא נמוך יותר, בכיכר השוק בעיר עצמה.
מעובדה זו ניתן ללמוד לא רק שוולס היה קשור למסחר, אלא גם שהייתה הפרדה בין פולחן האל פרון ובין זה של ולס; את מקדשיו של פרון היה הולם למקם גבוה בראש הגבעה, ומקומו של ולס היה למטה, בשפלה.
ניתן להבחין בדפוס דומה בקרב הסלאבים הדרומיים, שאצלם מופיע שמו של ולס רק בשמות מקומות (טופונימים), שהידוע שבהם הוא העיר ולס (Veles) שבמקדוניה, שעליה משקיפה הגבעה של אליאס הקדוש (Elias), המושל ברעמים.
דוגמה נוספת היא העיירה ווֹלוֹסְקוֹ (Volosko) שבקרואטיה, השוכנת על שפת הים מתחת לפסגת הר אוּצְ'קַה (Učka), המכונה "פֶּרוּן".
בקרב הסלאבים המערביים נמצא השם "ולס" בעיקר ברשומות צ'כיות מן המאה ה-15 וה-16, שבהן פירוש השם הוא דרקון או שטן.
הבעיה המרכזית בהתחקות אחר האטימולוגיה של שמה של אלוהות סלאבית זו, היא שמן המקורות ההיסטוריים ומשמות המקומות עולות שתי צורות של שם – ווֹלוֹס ו-וֶלֶס – וקשה לבסס את היחס ביניהן.
המילים הפרוטו-סלאביות Velsъ (וֶלְס) או Volsъ (ווֹלְס) היו מתגלגלות שתיהן ל-Volosъ (ווֹלוֹס), אך לא ל-Velesъ (וֶלֶס).
הצורה הסלאבית-המזרחית העתיקה, Велесъ (וֶלֶס), ידועה רק מסיפור משא מלחמת איגור (מסביבות 1200).
הזהות בין השמות הללו ובין שמות המקומות כדוגמת Veles (וֶלֶס) המקדונית, Veles (וֶלֶס) האלבנית או Βελεσσα (וֶלֶסַה) היוונית עודה מוטלת בספק.
פאסמר טוען כנגד הזיהוי של Veles ו-Volos, ושוקל קשר בין הראשון ובין המילה הבולגרית העתיקה velьjь ("גדול", "אדיר").
מהקודקס הלורנטי נראה כי ווֹלוֹס (Volosъ) עצמו הוא קדוש נוצרי (המופיע ברשימה לצד קדושים נוספים), אשר נקשר בדמותו של בלזיוס הקדוש (Βλασιος) – קשר המתחזק לאור טבעו של וֶלֶס כאל הבקר, ולאור תפקידו של בלזיוס כמגן המִקנה.
האטימולוגיה ההודו-אירופית של השם אינה ידועה (אין יודעים אפילו מיהי הצורה המקורית, ווֹלוֹס או וֶלֶס), אך הוצע קשר לאלה וַלָה (Vala) – יריבתו של אל הרעם הוודי אינדרה, וכן לוֶולְס (Vels) או וֶלִינַס (Velinas), שטן במיתולוגיה הבלטית, אויבו של אל הרעם הבלטי פֶּרְקוּנַס (Perkūnas).
אפשרות אחת היא שהשם נגזר מהשורש ההודו-אירופי wel, שפירושו "צמר" – מה שנראה הגיוני, שהרי ולס היה אל הבקר.
אפשרות אחרת באשר למקור השם היא, כי הוא קשור למילים הסלאביות המתארות שור – вол או vol.
אויבו של פרון ומיתוס הסערה
הפילולוגים הרוסים ויאצ'לב איבנוב (Ivanov) וולדימיר טופורוב (Toporov) הצליחו לשחזר את הקרב המיתי בין פרון וולס, באמצעות מחקר השוואתי של מיתולוגיות הודו-אירופיות שונות ושל מספר רב של שירי עם וסיפורי עם סלאביים.
מאפיין משותף לכל המיתולוגיות ההודו-אירופיות הוא סיפור על קרב בין אל הרעם ובין נחש ענק או דרקון.
בגרסה הסלאבית למיתוס אל הרעם הוא פרון, בעוד ולס הוא הדרקון המתנגד לו (מה שתומך בקשר לאלה וַלָה); כן זהה ולס למפלצת השאול האטרוסקית וֶתָה (Vetha), וכן לדרקון אִילוּיַנְקַס (Illuyankas), אויבו של אל הסערה החיתי.
הסיבה לטינה שבין שני האלים היא שוולס גנב את בנו של פרון, את אשתו, או לעיתים קרובות, את הבקר שלו.
בנוסף, זהו מעשה של קריאת תִּגָּר: ולס, בצורת נחש ענקי, זוחל ממערות השאול ונכרך במעלה עץ העולם הסלאבי, לעבר ממלכת השמיים של פרון.
פרון משיב לוולס כגמולו, ותוקף אותו בחזיזי הברקים שלו.
ולס נמלט, משנה את צורתו לעצים, לחיות או לאנשים, ולבסוף נקטל בידי פרון.
במותו הטקסי, כל שגנב ולס משוחרר מגופו החבוט בצורת גשם הנופל מן השמיים.
מיתוס סערה זה, כפי שהוא מכונה בידי חוקרים בימינו, הסביר לסלאבים הקדומים את חילופי העונות שלאורך השנה: העונה היבשה פורשה כתוצאותיה הכאוטיות של גנבתו של ולס; סופות וברקים נדמו כקרב שמיימי, והגשם שלאחריהם – ניצחונו של פרון על ולס, והשבתו של הסדר העולמי על כנו.
המיתוס היה מחזורי, חוזר על עצמו שוב מדי שנה בשנה.
מותו של ולס לעולם לא היה קבוע; הוא ייצור את עצמו שוב, כנחש המשיל את עורו הישן ונולד מחדש בגוף חדש.
אף על פי שבמיתוס זה הוא ממלא תפקיד שלילי כמבשר הכאוס, הרי שככלל לא נתפשׂ וולס על ידי הסלאבים כאל רשע.
למעשה, ברבים מסיפורי העם הרוסיים, ולס, המופיע במסווה הנוצרי של ניקולאוס הקדוש, מציל את האיכר העני ואת הבקר שלו מאליאס הקדוש, מושל הרעמים, הסוער וההרסני, אשר מייצג כמובן את דמותו העתיקה של פרון.
הדואליות והקונפליקט של פרון וולס אינו מייצג את העימות הדואלי שבין טוב ורע – אלא התנגדותם של העקרונות הטבעיים של אדמה, מים וחומר (ולס) לשמיים, לאש ולרוח (פרון).
הסלאבים הקדומים דימו את עולמם לעץ ענקי, שצמרתו וענפיו מייצגים את משכנם השמיימי של האלים ואת עולמם של בני-התמותה, בעוד ששורשיו מייצגים את העולם התחתון.
ובעוד שפרון, הנראה כעיט או כנץ היושב על הענף הגבוה ביותר בעץ, נתפשׂ כשליט השמיים (גן העדן) ועולם החיים – הרי שוולס, שנראה כנחש ענקי הנכרך סביב השורשים, היה שליט עולם המתים.
עולם זה היה למעשה מקום חביב למדי, המתואר בסיפורים עממיים כעולם ירוק ולח של ערבות עשב ואביב נצחי, שבו שוכנים יצורים אגדיים, ובו משגיחות נשמותיהם של הנפטרים על עדרי הבקר של ולס.
במונחים גאוגרפיים יותר, לפי אמונתם של הסלאבים, שכן עולמו של ולס "מעבר לים", וזה היה המקום שאליו עפו הציפורים הנודדות בכל חורף.
בסיפורים נקראת ארץ זו וִירֵי או אִירִיִי.
מדי שנה היה אל הפריון והצמחייה, ירילו, שבחורף התגורר שם גם הוא, חוזר מעבר לים ומביא עמו אביב לעולם החיים.
ולס היה שולח באופן קבוע נשמות מתים אל עולם החיים, שישמשו ככרוזיו.
פסטיבלים לכבודו נערכו לקראת סוף השנה, בחורף, כאשר הגיע הזמן לקץ הסדר העולמי, הכאוס הלך וצבר עוד ועוד כוח, הגבולות בין עולם החיים ועולם המתים דהו, ונשמותיהם של האבות היו חוזרות לשהות בין החיים.
זו הייתה החגיגה הפגנית הקדומה של "וֶלְיַה נוֹץ" (Velja noc; "הלילה הגדול"), ששרידיה השתמרו במנהגים העממיים של חגיגת הקולדה (Koleda) בארצות סלאביות רבות – מעין שילוב בין קרנבל וליל כל הקדושים, הנחגג בכל עת שהיא בין חג המולד וסוף חודש פברואר.
גברים צעירים, המכונים קוֹלֶדַרִי (koledari) או ווּקַרִי (vucari), היו עוטים על עצמם מעילים ארוכים עשויים צמר כבשים ומסכות גרוטסקיות, והיו משוטטים בקבוצות בין הכפרים ומחוללים רעש רב.
הם היו נוהגים לשיר שירים שבהם נאמר כי הם עברו דרך ארוכה וכי הם רטובים ומכוסים בבוץ – אלוזיה לעולם התחתיות הרטוב של ולס, שממנו באו כרוחות הרפאים של המתים.
אדוניו של כל בית שהם ביקרו בו היו מקדמים את פניהם בחמימות, ומציעים להם מתנות.
זוהי דוגמה לשמאניזם סלאבי, המעיד גם הוא על ולס כעל אל הכישוף והעושר.
סביר להניח שהאמינו כי המתנות שניתנו לקוֹלֶדַרִי היו מועברות אליו (ומכאן אולי דמות הדרקון האוגר אוצרות) – וכי בכך היו מעניקיהן מבטיחים לביתם ולמשפחתם מזל טוב ועושר למשך שנה תמימה.
כפי שעולה מתיאורו ברשומות הסלאביות הראשוניות, אדם שהיה מכעיס את ולס היה מוכה במחלות.
חיבתו של ולס למעשי-קונדס ולגרימת נזקים ניכר הן מתפקידו במיתוס הסערה והן ממנהגי הפסטיבל של שמאני הקולדרי.
בתפקידו כאל תכסיסן הוא דומה לאל היווני הרמס ולאל הנורדי לוקי, וכמותם, נקשרה דמותו בכישוף.
המילה הסלאבית ווֹלהוֹב (volhov), הנגזרת באופן ברור משמו, עודה משמשת במספר שפות סלאביות מסמנת של "מכשף".
בסיפור "משא מלחמת איגור" מכונה דמותו של המכשף בּוֹיַאן "נכדו של ולס".
מאחר שכישוף מקושר בתרבויות פרימיטיביות רבות למוזיקה, האמינו כי ולס הוא גם מגינם של המוזיקאים הנודדים.
גם למאפיין זה של ולס נותר רמז במנהגים עכשוויים: בכמה טקסי חתונה בצפון קרואטיה, אין מתחילים לנגן בטרם החתן, בהרימו כוסית, שפך מעט יין על האדמה, ומוטב על שורשיו של העץ הקרוב.
סמליות המנהג, אף אם נשכחה מזה זמן על ידי אלה המבצעים אותו, ברורה: המוזיקאים לא ישירו עד אשר ירימו כוסית לכבוד האל הפטרון שלהם.
תפקידו המעשי העיקרי של ולס היה להגן על עדרי הבקר של השבטים הסלאביים.
הוא כונה לעיתים קרובות "סְקוֹטְיִי בוג" (skotji bog; "אל הבקר").
אחד ממאפייניו כאמור היה קרני פר או אייל, וקרוב לוודאי כי גם צמר כבשים.
הביטוי הסלאבי "לטוות צמר" (presti vunu), או ליתר דיוק "לטוות צמר שחור" (crnu vunu presti) משמש אלוזיה למעשי כשף; לא מפתיע, אם נזכור כי ולס נחשב גם לאל הכישוף.
בנוסף, בכמה משירי הקולדרי שהשתמרו, מושר כי הם מתקדמים ו"טווים צמר שחור".
וכך נחשב ולס, האל ה"צמרירי", למגינם של הרועים, מה שמצביע על מאפיין נוסף של יריבותו עם פרון; האחרון, בהיותו מוריד הגשם, היה אלם של האיכרים.
עם זאת, הייתה לוולס מידה של השפעה על החקלאות, ולכל הפחות על הקציר.
בקרב עמים סלאבים רבים, ובייחוד אצל הרוסים, היה נהוג בעת הקציר לכרוך את גבעול החיטה הראשון שנקצר כמעין קמע אשר יגן על הקציר מרוחות רעות.
מנהג זה כונה "קשירת זקנו של ולס", מה שגם מעיד על כך שדימו את ולס לאדם מזוקן.
בכמה שפות סלאביות דרומיות קיימים עוד ביטויים כגון "לתפוס אל בזקנו" (primiti boga za bradu), הרומזים למזל טוב באופן יוצא מן הרגיל ולהשגת עושר.
לאחר התנצרותם של העמים הסלאביים, התפצל ולס למספר דמויות שונות.
כאל השאול וכדרקון הוא כמובן זוהה עם השטן.
צדדיו הנדיבים יותר התגלמו במספר קדושים נוצריים.
כמגן הבקר הוא קושר עם דמותו של בלזיוס הקדוש, אשר נודע בקרב העמים הסלאביים בשם וְלַהוֹ (Vlaho), בְּלַז (Blaz) או וְלַסִיִי (Vlasiy).
בעיר ירוסלבל, לדוגמה, הכנסייה הראשונה שנבנתה במקום המקדש הפגני לאל ולס הוקדשה לבלזיוס הקדוש, הואיל ושמו של האחרון היה דומה לשמו של ולס, וכמוהו הוא נחשב לפטרונם של הרועים.
כפי שהוזכר לעיל, בסיפורי עם סלאבים מזרחיים רבים הוחלף ולס בניקולס הקדוש, כנראה בשל הסיפורים הפופולריים על הקדוש, אשר תיארו אותו כמעניק עושר וכסוג של תכסיסן.
העובדה שדמותו של ולס במיתולוגיה הסלאבית הקדומה הצליחה להחזיק עד לבוא הנצרות בכל כך הרבה תכונות רב-גוניות מבלי להתפצל למספר דמויות, היא יוצאת דופן.
בניגוד לו, ליריבו פרון מעולם לא סגדו כלדמות שהיא פחות או יותר מאל רעם וסערה – תחום השפעה צר מאוד ביחס לצדדיו המרובים של ולס.
רק במיתולוגיה הקלטית קיימת אלוהות דומה לוולס בתכונותיה ובמורכבותה: קרנונוס, אל הדרואידים, הטבע, בעלי החיים המקורננים והשמאנים, שסמלו היה נחש בעל ראש של אייל.
קלוב אתלטיקו ולס סארספילד (בספרדית: Club Atlético Vélez Sársfield) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי מבואנוס איירס.
קבוצת הכדורגל משחקת בליגת העל הארגנטינאית, וזכתה שמונה פעמים באליפות הליגה.
לזכות הקבוצה רשומות גם הצלחות ברחבי דרום אמריקה והעולם, עם זכייה בגביע ליברטדורס וזכייה בגביע הביניבשתי.
מועדון ולס סארספילד נוסד בשנת 1910 בשכונת פלורסטה שבבואנוס איירס.
המועדון שינה בשנותיו הראשונות מספר פעמים את צבע מדיו ואת מגרשו, עד שהתקבל להשתתף בליגת החובבים הבכירה ב-1918, וסיים בה במקום השני כעבור שנה.
שחקן ולס סארספילד בשנות ה-20, חוסה בופיה, היה השחקן הראשון של המועדון שזומן לנבחרת ארגנטינה.
המועדון הפך למקצועני מאז תחילת העידן המקצועני בכדורגל הארגנטינאי ב-1931, והצטרף לליגת העל הארגנטינאית החדשה.
במהלך שנות ה-30 הפכה ולס סארספילד לכוח עולה כאשר שיחקה באצטדיונה הביתי, שכונה "המבצר הקטן", אולם התקשתה כאשר שיחקה באצטדיונים של יריבותיה.
ב-1935 זכה אגוסטין קוסו בתואר מלך השערים של הליגה, והפך לשחקן הראשון מוולס סארספילד שזוכה בתואר.
בשנת 1938 השתנו שוב מדי הקבוצה למדים הנוכחיים - מדים לבנים עם V כחול גדול במשחקי הבית, ומדים כחולים עם V לבן במשחקי החוץ.
לאחר ירידה לליגת המשנה ב-1941, שהייתה הירידה היחידה של הקבוצה בתולדותיה, חזרה הקבוצה לליגה העליונה כעבור שנתיים.
בין כוכבי הקבוצה בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה אנחל אלגרי ששיחק ב-399 משחקים.
בטורניר הנסיונל של 1968 זכתה ולס סארספילד באליפות ארגנטינה הראשונה בתולדותיה.
שנות ה-90 היו העשור המוצלח בהיסטוריה של ולס.
בשנות האלפיים זכתה הקבוצה בחמש אליפויות ארגנטינה נוספות בטורניר הקלאוסורה: ב-2005, ב-2009 וב-2011, באיניסיאל 2012 ובסופרפינאל 2012/13 (משחק גמר שנחשב לאליפות בפני עצמה ובשל כך ספג ביקורות רבות).
מאמנה של הקבוצה בארבעת התארים האחרונים, ריקרדו גארקה, היה בעברו שחקן מפורסם בקבוצה.
למועדון יריבות היסטורית (מאז 1920) עם מועדון פרו קאריל אואסטה והמשחק ביניהם מכונה "אל קלאסיקו דל אואסטה" - "הקלאסיקו של המערב" (מערב בואנוס איירס), אך הוא אינו מתקיים מאז שנת 2000 עקב ההיעדרות של פרו מליגת העל.
אצטדיונה הביתי של ולס סארספילד, אצטדיון חוסה אמלפיטני, נקרא על שמו של נשיא המועדון לשעבר שכיהן בתפקיד במשך למעלה משלושים שנים.
האצטדיון מכיל 49,747 מקומות, אך לא תמיד מאוכלס בצורה מלאה.
אצטדיון זה משמש לעיתים גם לקונצרטים ולמשחקים של נבחרת הרגבי הלאומית של ארגנטינה.
האצטדיון מכונה "המבצר הקטן" (El Fortín) על ידי התקשורת הארגנטינאית מאז שנות ה-20, וכינוי זה דבק גם בקבוצה עצמה.
אצטדיון חוסה אמלפיטני הוקם בשנת 1947. מאוחר יותר הוא עבר שיפוצים והקמה מחדש כהכנה לקראת מונדיאל 1978 שנערך בארגנטינה.
הסופר קאפ הדרום אמריקאי (1):
ולסטימיל הורט (בצ'כית: Vlastimil Hort; 12 בינואר 1944 – 12 במאי 2025) היה שחמטאי צ'כי-גרמני.
היה אחד משחקני השחמט החזקים בעולם בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, הגיע לשלב של תחרויות המועמדים על אליפות העולם בשחמט, אך לא הצליח להעפיל ולהתמודד על התואר עצמו.
הורט נולד בקלדנו והיה נתין צ'כי בחלקה הראשון של קריירת השחמט שלו.
הורט קיבל דרגת רב-אמן בשנת 1965 כאזרח צ'כי.
בתקופה ששיחק עבור צ'כוסלובקיה ניצח במספר תחרויות חשובות: הייסטינגס בשנת 1967/8, סקופיה בשנת 1969 ועוד.
ניצחונות אלו גרמו להכרה בו כשחקן מהחזקים בעולם שאיננו מברית המועצות.
הכרה זו הובילה לשיתופו בקבוצת "שאר העולם" בתחרות שהתקיימה בין קבוצת "שאר העולם" לנבחרת ברית המועצות בשנת 1970, שם התמודד הורט בלוח הרביעי מול לב פולוגייבסקי, ניצח במשחק אחד וסיים שלושה בתיקו, תוצאה שאולי היא התוצאה המשמעותית ביותר שהשיג.
תוצאה מעולה נוספת השיג בתחרות לזכר עקיבא רובינשטיין בשנת 1977 כאשר ניצח בתחרות עם 12 נקודות מ-17 משחקים.
במהלך שנות ה-80 היגר הורט למערב גרמניה, שם ניצח שלוש פעמים באליפות השחמט.
למרות גילו המתקדם המשיך בפעילות תחרותית, וייצג את גרמניה המאוחדת וכן שיחק בנבחרת הוותיקים בתחרות שבינגן מול מיטב הנשים בעולם.
בשנת 1982 הוא ניצח בתחרות השחמט בדורטמונד.
הורט השתתף במספר תחרויות אזוריות ובינאזוריות שמטרתן לקבוע את המועמדים להתמודד על התואר העולמי.
תוצאותיו היו בדרך כלל טובות אך לא מספיקות כדי להעפיל לשלבים הסופיים של תחרות המועמדים, למעט בשנת 1977/8 בה העפיל לשלב המועמדים אך הודח בסיבוב הראשון בהתמודדות שקולה מול אלוף העולם לשעבר בוריס ספסקי.
להורט מוניטין ארוך בהיותו ספורטאי למופת, ומוניטין זה קיבל חיזוק באירוע שהתרחש במהלך הדו-קרב מול ספסקי.
בשלבים האחרונים של הדו-קרב ספסקי חלה, ולא היה מסוגל לשחק.
בתחרויות המועמדים לכל שחקן מוקצים מספר קבוע של ימי מנוחה, אותם הוא יכול לנצל כרצונו והמיועדים לפתור בעיות מסוג זה.
ספסקי ניצל כבר את כל הימים החופשיים שלו, אך עדיין לא היה מסוגל להתמודד.
הורט היה יכול לדרוש זכייה טכנית בדו-קרב, ומן הסתם שחקנים רבים היו עושים זאת.
הורט הספורטאי, הציע לספסקי את אחד מהימים החופשיים שלו כדי שיוכל להתאושש, וספסקי קיבל את הצעתו.
הדו-קרב היה שקול לגמרי, ובמשחק האחרון השיג הורט עמדת זכייה ברורה, אך שכח להתבונן בשעון השחמט והמשיך לחשוב בשעה שזמנו תם, ובכך הפך ספסקי לזוכה במשחק ובדו-קרב כולו.
למחרת המשחק קבע הורט שיא עולמי במשחק סימולטני כאשר התמודד מול למעלה מ-600 שחקנים.
הורט הסביר כי עשה זאת כדי להתאושש מההפסד האומלל מול ספסקי.
לאחר האמור מעלה, אירוני למדי שאחד מניצחונותיו החשובים של הורט הוא במשחק שלמעשה לא התקיים.
בין משתתפי התחרות הבינאזורית בסוס היה השחקן הגדול בובי פישר, שהוליך בהפרש ניכר בתחרות.
במהלך התחרות התגלעו חילוקי דעות בין פישר לבין מארגני התחרות לגבי עיתוי המשחקים, וכתוצאה מכך לא הופיע פישר למשחק נגד השחקן הסובייטי איורס גיפסליס.
ישנם חילוקי דעות לגבי העובדות, אך ברור שהוא שוכנע לקיים את משחקו עם איורס גיפסליס, אך לאחר מכן לא הופיע פישר למשחק מול הורט, שנקבע כמנצח במשחק.
המשא ומתן מול מארגני התחרות התדרדר, ופישר פרש מהתחרות ולא הופיע במשך תקופה לא קצרה בתחרות כלשהי.
הורט סיים את התחרות במקום הרביעי-שישי משותף עם שמואל רשבסקי ולאוניד שטיין, אך לא העפיל לשלב המועמדים משום שרשבסקי זכה בתלת-קרב שהתקיים בין השלושה.
בין השנים 1960 ל-1992 השתתף הורט ב-14 אולימפיאדות שחמט:
שיטת הורט לחלוקת פרסים בתחרויות
הורט פיתח שיטה שבאה לפתור מקרים של חלוקת מקום על ידי מספר שחקנים, שיטה שמגדירה את דרך הקצאת הפרסים מראש: לפי שיטה זו סוכמים את כלל הפרסים להם זכאים השחקנים שחלקו את אותו המקום, מחלקים את הסך הכולל בשתיים ומחצית הסכום מתחלקת באופן שווה בין השחקנים.
המחצית השנייה מתחלקת באופן בלתי שווה על פי המיקום הפנימי לפי שיטות שונות (בוכהולץ או אחרת).
ארבעה שחקנים חלקו את המקום הראשון בתחרות.
ארבעת הפרסים בתחרות הם כמפורט:
סך כל הפרסים הוא איפוא 28,000 דולר, ומחצית הסכום 14,000. מכאן שכל אחד מהשחקנים יקבל 3,500 דולר (מחצית הסכום מחולקת שווה בשווה) התוספת שכל שחקן יקבל מהמחצית השנייה תהיה כך:
ובסיכומו של דבר הפרסים יראו כך:
שני משחקים מנותחים של הורט
לבן: הורט שחור: וסילי סמיסלוב תחרות טילברך 1979
העמדה לאחר המסע ה-10 של הלבן
העמדה לאחר המסע ה-20 של הלבן - ללבן כבר עדיפות ניכרת וכל כליו מאיימים על המלך השחור
העמדה לאחר המסע ה-31 של הלבן
הורט - בנט לארסן - באד הומבורג, 1998
העמדה לאחר המסע ה-11 של הלבן מצביעה על יתרון מסוים לשחור, אם כי הרגלים ב-ה4 וב-ג4 עם השליטה על ד5 מעניקים ללבן יתרון קל במרחב
העמדה לאחר המסע ה-18 של הלבן מצביעה על שוויון, וקשה להאמין שבתוך 10 מסעים תתמוטט עמדתו של השחור, שנחשב לאחד מהמומחים העולמיים להגנה זו.
פד4 (כנראה פה6 עדיף) 19. ב4 פא4 החילופים הצפויים לא מבשרים טובות לשחור, שכן ללבן יהיה קל יותר לתקוף את חולשות השחור, ובעיקר את מבנה הרגלים השחור הרעוע במרכז.
לבן (הורט) מתחיל וזוכה - בשחור: פיכטל (אליפות צ'כיה 1960).
פתרון הורט 1לבן (הורט) מתחיל וזוכה - בשחור: לאוניד שמקוביץ', מוסקבה 1962. פתרון הורט 2לבן (הורט) מתחיל וזוכה- בשחור: וסיה פירץ.
לבן (הורט) בשחור: ביורגסון (מוקדמות אליפות העולם 1966).
פתרון הורט 4לבן (הורט) מתחיל וזוכה - בשחור: ולדימיר סאבון, האוונה 1967. פתרון הורט 5לבן (הורט) הכריז על מט ב-4 מסעים- בשחור: ארקי הבנסקי .
לבן (הורט) הכריז על מט ב-5 מסעים - בשחור: דרגולג'וב מיניץ' הלה, 1967 .
פתרון הורט 7לבן (הורט) מתחיל וזוכה - בשחור: בנט לארסן, לוגנו 1968. פתרון הורט 8לבן (הורט) מתחיל וזוכה- בשחור: וינקוב ברטוק 1968 פתרון הורט 9
משחק של הורט מוסברים כקובצי וידאו
משחק בין הורט לבין טיגראן פטרוסיאן
ולס פארגו היא חברת שירותים פיננסיים אמריקאית רב-לאומית, הפועלת ב-35 מדינות ומשרתת למעלה מ-70 מיליון לקוחות ברחבי העולם.
זהו מוסד פיננסי בעל חשיבות מערכתית (SIFI) על פי המועצה ליציבות פיננסית (FSB), והוא נחשב לאחד מ"ארבעת הבנקים הגדולים" בארצות הברית, לצד ג'יי פי מורגן צ'ייס, בנק אוף אמריקה וסיטיגרופ.
ולס פארגו הוא הבנק הגדול בארצות הברית על פי שווי השוק והבנק הרביעי בגודלו בארצות הברית לפי שווי נכסים.
זהו הבנק השני בגודלו בתחום הפיקדונות, שירותי המשכנתאות למגורים, וכרטיסי האשראי.
בשנת 2007 היה הבנק היחיד בארצות הברית שהמשיך להיות מדורג AAA על ידי חברת הדירוג S&P, אם כי הדירוג שלו מאז הורד גם כן ל-AA לאור המשבר הפיננסי של 2007–2011.
הפעילות העיקרית של החברה בארצות הברית היא בנק ולס פארגו אשר קבע את משרדו הראשי בסו פולס, דרום דקוטה.
ולס פארגו במתכונת הנוכחית הוא תוצאה של רכישה בשנת 1998 של "Wells Fargo & Company" מקליפורניה על ידי תאגיד "Norwest", אשר מקורו ממיניאפוליס, וכן של ההשתלטות בשנת 2008 על בנק Wachovia בעיצומו של המשבר הכלכלי שהחל ב-2007.
אף על פי שתאגיד Norwest היה הישות השולטת לאחר המיזוג בשנת 1998, החברה החדשה בחרה לעצמה את השם ולס פארגו, על מנת ליהנות מההיסטוריה בת 150 השנים של הבנק וכן מהמוניטין שלו.
בעקבות הרכישה, החברה העבירה את המטה שלה למטה ולס פארגו בסן פרנסיסקו וכן מיזגה את חברת הבת התפעולית שלה עם חברה בת לתפעול של ולס פארגו שמשרדיה נמצאים בסו פולס.
בדצמבר 2016, ברוקרים אפרו-אמריקאים טענו שהבנק התנהג בגזענות כלפיהם, ולא סיפק להם את אותן הזדמנויות תעסוקתיות שסיפק לעמיתיהם הלבנים.
לאחר הסכם פשרה, התחייב הבנק לשלם 35 מיליון דולר ליותר מ-500 יועצים פיננסיים ומתלמדים בתחום.
לוולס פארגו יש משרדים בין-לאומיים בלונדון, דבלין, פריז, מילאנו, דובאי, סינגפור, טוקיו, שנגחאי, בייג'ינג וטורונטו, בין היתר.
בק אופיס נמצאים בהודו ובפיליפינים עם יותר מ-20,000 עובדים.
נכון לסוף שנת 2024, החברה העסיקה כ-217,000 עובדים ברחבי העולם.
בשנת 2025 היו לוולס פארגו 8,050 סניפי בנק קמעונאיים וכן 13,000 מכונות כספומט.
וולס פארגו מדורגת במקום ה-33 ברשימת החברות הגדולות ביותר בארצות הברית של פורצ'ן 500 לשנת 2025.
בשנת 2016, התגלה כי עובדי הבנק פתחו מיליוני חשבונות כוזבים בשם לקוחותיהם ללא ידיעתם, על מנת לעמוד ביעדים עסקיים לא ריאליים.
החברה השתמשה במערכות מידע לניהול חשבונות ובקרה על ביצועים, ובכך אפשרה לעובדים להסתיר את הפעולות הלא חוקיות.
הדבר עורר שערורייה גדולה, ושפך אור על איך שימוש לרעה במערכות מידע יכול להסתיר בעיות ולפגוע באינטרס הציבורי.
החברה נאלצה לשלם קנסות כספיים גדולים, ונחשפה לשורה של תביעות משפטיות.
ולפרונס (שם מדעי: Velafrons) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת ההדרוזאוריים אשר חי באזור מקסיקו של ימינו שחי לקראת סוף תקופת הקרטיקון בקמפן לפני 72 מיליון שנה.
פירוש שמו הוא: "מצח מכוסה" בשל הבליטה שהייתה שעל מצחו.
המאובנים של דינוזאור זה התגלו בתצורות סרו דל פואבלו שבקואווילה, מקסיקו.
הממצאים כללו בעיקר גולגולת רחבה בעלת בליטה מוגבהת בדומה ללאמבאוזאורוס ושלד חלקי.
סוג זה קיבל את שמו ב-2007. הוא כלל מין אחד - Velafrons coahuilensis.
דינוזאור זה היה צמחוני בעל שיניים דומות לאלה של פרה שנועדו ללעוס את הצמחייה ביעילות.
צורת הגולגולת שלו דמתה לזו של היפקרוזאורוס או של קוריתוזאורוס צעיר, אשר גם להם בליטה חלולה הבולטת מעצם המצח וכנראה ששימשה להפקת קולות.
אורך גופו של הצעיר הגיע ל-7.6 מטר.
פרטים בוגרים הגיעו כנראה לאורך 8 עד 10 מטרים.
וֶלֶס (במקדונית: Велес) היא עיר במרכז מקדוניה הצפונית בשטח האזור הסטטיסטי וארדאר, השוכנת לגדות נהר וארדאר ו-54 קילומטרים דרומית לבירה סקופיה.
במהלך המאה ה-4 לפנה"ס התיישבו באזור שבטים תראקים.
בהמשך, נכבש השטח על ידי צבא האימפריה הרומית ולאחר חלוקת האימפריה נשלט על ידי הביזנטים.
עם הגעתם של שבטים סלאבים לאזור ניתן ליישוב השם ולס על שם אל האדמה הים, הנהר, גופי המים ועולמות המתים במיתולוגיה הסלאבית.
בראשית המאה ה-9 נכבש היישוב על ידי צבאותיו של קרום, חאן האימפריה הבולגרית הראשונה.
לאחר שקיעת האימפריה הבולגרית החליף האזור ידיים ונשלט לפרקים על ידי הביזנטים, האימפריה הבולגרית השנייה והאימפריה הסרבית.
ב-1392 נכבשה העיר על ידי צבאותיו של באיזיט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית ובהמשך נכללה בשטח סנג'ק סקופיה.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה שוחררה העיר וסופחה לממלכת סרביה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר על ידי צבא ממלכת בולגריה ולאחר תבוסת הבולגרים נכללה בשטח ממלכת יוגוסלביה.
ב-6 באפריל 1941 פלש הוורמאכט ליוגוסלביה.
במהלך הקרבות הופצצה העיר מספר פעמים עד לכיבושה.
ב-22 באפריל הועבר האזור לחזקת ממלכת בולגריה, אשר הייתה בעלת בריתה של גרמניה הנאצית מתוקף חתימתה על ההסכם התלת-צדדי.
ב-9 בנובמבר 1944 שוחררה העיר על ידי כוחותיו של יוסיפ ברוז טיטו ושמה שונה לטיטוב ולס כהוקרה למרשל טיטו.
ב-1990 לאחר פירוק יוגוסלביה והקמת מקדוניה, נכללה ולס בגבולותיה.
בוולס התגוררה קהילה יהודית ספרדית אשר ב-1890 מנתה כ-220 נפשות.
לאחר תום מלחמת הבלקן השנייה ועזיבת השלטון העות'מאני שהטיב באופן מסורתי עם יהודי האימפריה, היגרו חלק מיהודי העיר אל מחוץ למדינה וחלקם לערים בתוך ממלכת סרביה בהן היו קהילות מבוססות יותר כגון בסקופיה ובביטולה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בוולס 50 משפחות יהודיות.
ב-11 במרץ 1943 ביצעו שוטרים וחיילים בולגרים אקציה בכל רחבי מקדוניה והשטח הסרבי המסופח ועצרו אלפי יהודים.
עם זאת, לפי רישומי משרד הפנים הבולגרי 26 מהעצורים היו תושבי גבגליה, וראניה, ולס וסטרומיצה.
בראשית המאה ה-21, לא התגוררו יהודים בעיר.
ולס שוכנת בתוואי עורק התחבורה העשירי של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים המקשר אותה לערים מרכזיות במדינות השכנות ובכללן סופיה, בלגרד וסלוניקי, וכן על תוואי מסילת הרכבת בין סלוניקי לסקופיה.
החיבור לנתיבי התעבורה המהירים הוביל להאצת הפיתוח הכלכלי בעיר.
בפאתי העיר קיימים אזורי תעשייה ובהם מפעלים לייצור דשנים, חלקי חילוף לרכבות, מפעלי מתכת וקרמיקה ומכונות חקלאיות.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 חל גידול הדרגתי במספר התושבים בוולס בעיקר בשל הגירה פנימית מהאזורים הכפריים לאזור העירוני.
החל מאמצע העשור הראשון של המאה ה-21 התהפכה המגמה וישנה ירידה הדרגתית במספר תושבי העיר, בעיקר בשל הגירת עבודה ממקדוניה למדינות באירופה.
נתון זה הוביל גם לגידול במספר הקשישים המתגוררים בעיר.
מבחינת התמהיל האתני של האוכלוסייה עולה כי נכון ל-2002, 92.12 אחוזים מהאוכלוסייה היו מקדונים, 3.88 אחוזים טורקים, 1.83 אחוזים בני רומה והשאר בני מיעוטים שונים.
ולס ופאתיה משופעים במבנים ואתרים מהתקופות השונות בתולדותיה.
מערכת החינוך של ולס כוללת 6 בתי ספר יסודיים, 4 בתי ספר תיכוניים ומכללה אחת בהם למדו ב-2002, 3,176 תלמידים.
בעיר פועלים מוזיאון, ספרייה ותיאטרון.
הערים התאומות של ולס הן:
לולס יש הסכם חברות עם:
בוולס שורר אקלים ממוזג עם השפעות ממתנות מכיוון הווארדאר המעניקות מאפיינים מסוימים של אקלים ים-תיכוני.
ערכי הקיצון של הטמפרטורה הממוצעת נעים מ-3.7oc- בינואר ועד 31.6oc ביולי.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 635.2 מילימטרים.
החודש הגשום בשנה הוא נובמבר בו יורדים בממוצע 70.2 מילימטרים של משקעים (גשמים ושלגים) והשחון הוא אוגוסט בו יורדים בממוצע 38.1 מילימטרים.
ולנסיה (בספרדית: Valencia) היא בירת מדינת קרבובו בוונצואלה.
בעיר ובסביבתה מתגוררים למעלה משני מיליון אנשים.
העיר נמצאת במרחק של 180 קילומטרים ממערב לקראקס, בירת ונצואלה.
פיראטים צרפתים בזזו את העיר ב-1677, שהעלו באש את בניין העירייה ובתוך כך השמידו מסמכים חשובים לגבי היישוב המוקדם בוונצואלה.
המדען הגרמני אלכסנדר פון הומבולדט ביקר בעיר במהלך מסע שערך באמריקה בשנים 1800-1799, ודיווח שבאותו זמן היו בעיר 6,000 או 7,000 מתיישבים.
במהלך מלחמת העצמאות של ונצואלה התקיים בסביבת העיר קרב קרבובו בו ניצחו לוחמי העצמאות את כוחות השלטון הספרדי.
העיר הפכה לבירת ונצואלה כשזו פרשה מקולומביה הגדולה ב-1830. לאחר זמן מה העיר הפסיקה להיות הבירה וחזרה לתואר הזה באופן זמני בעת מהפכה ב-1858.
עד אמצע המאה ה-20 הייתה ולנסיה עיר קטנה למדי.
אולם הליכי התיעוש והתשואות מהנפט באזור הביאו לנהירת תושבים ומהגרים אל העיר עד כדי פיצוץ אוכלוסין.
בשנת 1981 היו בעיר 601,000 תושבים ובשנת 2011 היו בה כ-1,600,000 תושבים והיא העיר השלישית בגודלה בוונצואלה.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות כאשר החשובה בהן היא אוניברסיטת קרבובו, אחת האוניברסיטאות הציבוריות החשובות ביותר בוונצואלה.
בעיר פועלת מערכת רכבת תחתית מודרנית שנמצאת בתהליכי הרחבה.
בנוסף פועל בעיר מערך גדול של אוטובוסים.
נמל התעופה הבינלאומי ארתורו מיצ'לנה משרת את העיר והוא השלישי בעומסו במדינה מבחינת כמות נוסעים.
הוא גם חשוב מאוד לטיסות המטען במדינה.
מחוז ולפראיסו (בספרדית: Región de Valparaíso) הוא אחד מ-16 המחוזות של צ'ילה, הדרגה הגבוהה ביותר מבין דרגות החלוקה המנהלית של צ'ילה.
הוא משתרע על פני שטח של 16,396 קמ"ר, השלישי הכי קטן בצ'ילה.
והוא גובל במחוז קוקימבו בצפון, בפרובינציות מנדוסה וסן חואן הארגנטינאיות במזרח, במחוז מטרופולין סנטיאגו בדרום מזרח, במחוז או'היגינס בדרום מערב, ובאוקיינוס השקט במערב.
לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2017 התגוררו במחוז 1,815,902 תושבים, והוא המחוז המאוכלס ביותר בצ'ילה אחרי המחוז המטרופוליני של סנטיאגו הכולל את סנטיאגו דה צ'ילה, בירת המדינה.
צפיפות האוכלוסייה במחוז היא השנייה בצ'ילה שוב אחרי המחוז המטרופוליני של סנטיאגו.
מבחינה מנהלית המחוז מחולק ל-8 פרובינציות שבתוכן 38 קומונות, ובירת המחוז היא עיר הנמל ולפראיסו.
ערים חשובות נוספות כוללות את עיר הנופש ויניה דל מאר, והערים קיוטה (Quillota), קילפואה (Quilpué) ווייה אלמנה (Villa Alemana).
גבולות המחוז הן: מצפון, מחוז קוקימבו, ממזרח, ארגנטינה, מדרום מזרח, מחוז מטרופולין סנטיאגו, מדרום, מחוז או'היגינס וממערב, האוקיינוס השקט.
כמו כן כלולים בתחומי המחוז כמה קבוצות איים באוקיינוס השקט: איי חואן פרננדס, איי דסוונטוראדס (Islas Desventuradas – "איים חסרי מזל"), והאיים סאלס אי גומס ואי הפסחא.
המאפיינים הטופוגרפיים המרכזיים של המחוז הם (ממזרח למערב):
הרי האנדים – הפסגות הגבוהות נעות בין 5,000 ל-6,000, כאשר הפסגה הגבוהה ביותר היא סרו חונקל (Cerro Juncal) בגובה 6,110 מטרים.
בצפון המחוז מהווים הרי האנדים והחוף יחידה טופוגרפית אחת כשצמוד אליהם מדרום עמק הנהר אקונקגווה.
העמק המרכזי של צ'ילה – חלק זה במחוז מורכב מאגני הנהרות פטורקה (Petorca), לה ליגואה (La Ligua) ואקונקגווה.
עמק צ'קאבוקו (Chacabuco) מהווה את הגבול עם המחוז המטרופוליטני של סנטיאגו.
רכס החוף – רכס זה, שגאולוגית עתיק יותר מהרי האנדים, מתלכד עמם בצפון המחוז.
דרומית לעמק האקונקגווה, מפריד העמק המרכזי של צ'ילה בין רכס החוף להרי האנדים.
החלק הגבוה של הרכס הוא בדרום המחוז, והפסגה הגבוהה ביותר היא סרו לה קמפנה (cerro la Campana), בערך בקו רוחב 33° דרום.
הרכס נחלק לשני רכסי משנה, המערבי, השייך למחוז ולפראיסו והמזרחי, השייך למחוז המטרופוליטני של סנטיאגו.
שפלות החוף (Las Planicies Litorales) – משתרעות בין רכס החוף לאוקיינוס השקט.
השפלות מתחילה בצפון, משפך הנהר אקונקגווה ועד דרום המחוז, ורוחבן נע בין 100 מטרים ל-15 קילומטרים.
בכמה מקומות יש בשפלות גבעות או הרים, כדוגמת העיר ולפראיסו הבנויה על גבעות.
המעבר בין שפלות החוף לים יכול להיות הדרגתי או שהיא מסתיים במצוק, כדוגמת הקטע בין פאפודו (Papudo) ואורקון (Horcón).
שפלות החוף נחרצות על ידי נהרות שמקורם ברכס החוף והם זורמים ממזרח למערב, כדוגמת הנהר מרגה מרגה (Marga Marga).
דיונות חול נפוצות באזור החוף, לדוגמה בלונגוטומה (Longotoma).
המבנה הטופוגרפי המורכב של המחוז גרם להיווצרות מערכת נהרות ונחלים מסועפת.
הנהרות החשובים ביותר הם פטורקה, לה ליגואה ואקונקגווה.
הנהר בעל אגן הניקוז הגדול והחשוב ביותר הוא אקונקגווה הזורם במרכז המחוז.
שטח אגן הניקוז של נהר זה הוא 7,640 קילומטרים רבועים ואורכו 190 קילומטרים, ולאורכו התפתחו חקלאות, תעשייה ומכרות.
הנהרות העיקריים בצפון הם: פטורקה, שמקור מימיו הוא הפשרת שלגים באביב וגשמים בסתיו, והנהר לה ליגואה, שמקור מימיו מהפשרת שלגים.
הנהרות העיקריים בדרום הם: חלקו התחתון של הנהר מאיפו (Maipo), ושפך הנהר רפל (Rapel).
מחוז ולפראיסו נחלק לשמונה פרובינציות המחולקות ל-38 קומונות.
בראש המחוז עומד ראש מחוז (Intendente Regional) שנבחר ישירות על ידי נשיא צ'ילה.
נכון ל-2018 זהו חורחה מרטינז דוראן (Jorge Martínez Durán).
בראש כל אחת משמונה הפרובינציות עומד ראש הפרובינציה (Intendente provincial), שגם הוא ממונה על ידי נשיא צ'ילה, ובראש כל קומונה עומד ראש עירייה (alcalde) הנבחר בבחירות ישירות.
מבחינת אזורי בחירה כולל מחוז ולפראיסו שני אזורי בחירה לסנאט צ'ילה (circunscripciones senatoriales), שמספרם (בספרות רומיות): V ו-VI, ושישה אזורי בחירה לבית הנבחרים של צ'ילה (distritos electorales), שמספרם: 10, 11, 12, 13, 14 ו-15.
להלן חלוקת המחוז לפרובינציות וקומונות:
בין היישובים המרכזיים במחוז נמצאים:
אף שסנטיאגו היא בירת המדינה, ולפראיסו היא העיר שבה שוכן הקונגרס הלאומי של צ'ילה (Congreso Nacional de Chile).
כן פועלות בעיר תשע אוניברסיטאות.
ולפראיסו היא העיר השישית בגודלה בצ'ילה, המטרופולין שלה, הכוללת גם את העיר הרביעית בגודלה בצ'ילה, ויניה דל מאר, היא המטרופולין השלישית בגודלה במדינה אחרי אלה של סנטיאגו ושל קונספסיון.
ויניה דל מאר (334,248 תושבים לפי מפקד 2017) היא עיר תיירות ונופש חשובה.
וייה אלמנה (Villa Alemana) (126,548 תושבים)
סן אנטוניו (San Antonio) (91,350 תושבים)
לוס אנדס (66,708 תושבים) - מרכז חשוב לקשר עם ארגנטינה, באמצעות הכביש הבינלאומי למנדוסה.
ולפראיסו התפתחה כנקודת עצירה לפני חציית האוקיינוס עבור ספינות דיג, ספינות טיולים ואניות סוחר גדולות.
משום כך יש לחלק גדול מהתושבים מגוון נרחב של ארצות מוצא, קבוצות אתניות ותרבויות.
הקמת היישובים במחוז במאה ה-16 הייתה על ידי מתיישבים מאנדלוסיה, אסטוריאס וממלכת לאון, ובעיקר בסקים מצפון ספרד.
תושבים רבים הגרו לצ'ילה מארצות אחרות של אמריקה הלטינית בייחוד ממקסיקו ואורוגוואי במאה ה-17 בתקופה הקולוניאלית.
ובשלהי המאה ה-18 תחילת המאה ה-19 היה גל של מהגרים מגליסיה.
תושבים רבים כיום הם ממוצא אירופאי שאיננו ספרדי: בריטים ואירים, אוסטרלים וניו זילנדים, צפון אמריקנים (מארצות הברית ומקנדה), קרואטים ובוסנים, הולנדים ובלגים, צרפתים, גרמנים, יוונים, איטלקים, פורטוגזים וסקנדינבים.
כמו כן יש קהילות של תושבים שמקורם במזרח התיכון כדוגמת לבנונים, סורים וקהילה גדולה של פלסטינים בעיירה לה קאלרה.
במונחי גזע מרבית תושבי ולפראיסו הם מסטיסים הקרויים באמריקה הדרומית "קסטיסו" (castizos), לבנים שהם צאצאים מרוחקים של הקבוצות האתניות של המפוצ'ה, האינקה, האיימרה והאינדיאנים של אמריקה הצפונית (קיימת טענה על קבוצה של צ'רוקי שהגיעו בשלהי המאה ה-19, אם כי ייתכן שמדובר במיתוס בלבד).
כמו כן קבוצות קטנות של ילידי מזרח אסיה, בעיקר סינים, יפנים וקוריאנים, מספר קטן של תושבים ממוצא אפריקני או מאי הפסחא כלולים במגוון הגדול של כור ההיתוך ההופך את כולם לצ'יליאנים.
צפיפות האוכלוסייה הגיעה ל-110.75 תושבים לקילומטר רבוע.
91% מהאוכלוסייה מתגוררים באזורים עירוניים ורק 9% מהאוכלוסייה מתגוררת באזורים כפריים.
יש במחוז ארבעה שטחים אורבניים מרכזים: המטרופולין של ולפראיסו (Gran Valparaíso), אגד הערים המאוכלס ביותר במחוז והשלישי במדינה.
המרכז האורבני השני בגודלו הוא המטרופולין של קיוטה (Gran Quillota), השלישי הוא המטרופולין של סן אנטוניו (Gran San Antonio), והרביעי הקומונה של לוס אנדס.
הגורם המשפיע ביותר על האקלים במחוז הוא האוקיינוס השקט בכלל וזרם הומבולדט בפרט.
במחוז זה מתחיל אזור האקלים הממוזג.
זרם הומבולדט הקר גורם לטמפרטורות נמוכות לאורך החוף, ולהורדת הטמפרטורות גם בתוך היבשת.
באזור ולפראיסו קיימים שלושה סוגי אקלים.
בצפון המחוז נמשך האקלים הערבתי השולט במחוז קוקימבו ובדרומו שני סוגי אקלים ממוזג.
אקלים ערבתי של אוויר יבש מאוד – משתרע בעמקים הפנימיים מהגבול עם קוקימבו ועד הקומונה של קבילדו.
האקלים מתאפיין בשמים כחולים בשל הלחות הנמוכה, ואור שמש חזק.
הגשמים עדיין נדירים ובלתי סדירים כך שבצורות תדירות בעמקי הנהרות פטורקה ולה ליגואה, אף שהממוצע השנתי של המשקעים גבוה מ-200 מילימטרים בשנה.
ההשפעה הממתנת של האוקיינוס על האקלים מועטה בשל הטופוגרפיה, ויש הפרשים גדולים בטמפרטורה בין היום ללילה ובין הקיץ לחורף.
אקלים ממוזג חמים עם גשמי חורף ותקופות יובש ממושכות שבהם יש שמים מעוננים – זהו האקלים של אזור החוף.
האקלים מתאפיין בעננות מרובה כל השנה, כשהיא גדלה בחורף, ואז היא מלווה בטפטוף, בערפילים ובטמפרטורות קרות.
ההבדל בין הטמפרטורה הממוצעת של החודש החם והקר ביותר היא רק 5°C או 6°C מעלות בלבד, וההבדל בין הטמפרטורה הגבוהה ביותר ביממה לנמוכה ביותר היא 7°C בקיץ ורק 5°C בחורף, נמוך יותר במעלה ובשלוש מעלות בהתאמה מהאקלים המקביל במחוז קוקימבו.
הלחות גבוהה, כשהממוצע הוא 82%.
אקלים ממוזג חמים עם גשמי חורף ותקופות יובש ממושכות – זהו האקלים של החלק האמצעי של עמק אקונקגווה וגם של החלק של רכס החוף במחוז.
זהו אקלים ממוזג שבשל ריחוקו מהים השוני בין הטמפרטורות בין היום ללילה ובין חורף לקיץ בולט יותר והלחות היחסית פוחתת.
ימי כפור נפוצים בחורף והם מתרבים ככל שמתקרבים להרי האנדים.
האזור המרכזי של המחוז מאופיין בערבה של שיחים קוצניים שבהם שולט העוזרר.
באזורים המוארים באור השמש מצטרפים לעוזרר צמחים כדוגמת הסוג Guaiacum ממשפחת הזוגניים, Prosopis chilensis ממשפחת הקטניות והעץ האנדמי לצ'ילה Quillaja saponaria.
באזור החוף הצמחייה האופיינית היא מיני עצים דוגמת Cryptocarya alba, ועשב.
באזורים הלחים יותר דוגמת ערוצי הנחלים מין החזרן Chusquea quila והעץ Crinodendron patagua.
בגבהים שבין 400 ל-1,000 מטרים גדל חורש ים תיכוני ובו עצים דוגמת Quillaja saponaria ו-Lithraea caustica ממשפחת האלתיים.
מין חשוב נוסף הוא מין הדקל "דקל היין הצ'יליאני" (Jubaea chilensis), מחוז ולפראיסו הוא חלק מהתחום המוגבל של מין זה.
בתקופות פרהיסטוריות גדל עץ אנדמי זה בתחום רחב בהרבה.
הוא מצוי כיום בקבוצות קטנות ברכס החוף ובפארק הלאומי לה קמפנה (Parque Nacional La Campana).
בשל ערכו הכלכלי של הפקת היין מגזעו מצוי מין זה בסיכון.
בהרי האנדים בגבהים שבין 1,600 ל-2,500 מטרים הנוף האופייני הוא ערבת שיחים המותאמים לתנאים הקיצוניים של הרוחות העזות ומטחי השלג.
מעל 2,500 מטרים גדלים שיחים שגובהם אינו עולה על 40 סנטימטרים.
המחצב העיקרי במחוז הוא נחושת, שריכוזים שלה מצוי במאגר תת-קרקעי ובמכרה פתוח המנוהל על ידי חברת הנחושת הלאומית של צ'ילה (בראשי תיבות Codelco), שחטיבת אנדינה (Andina) שוכנת בקומונה של לוס אנדס (Los Andes).
הנחושת משונעת ברכבת מאתר הכרייה של סאלאדיו (Saladillo), 34 קילומטרים דרומית מזרחית ללוס אנדס לחטיבת ונטאנאס (Ventanas) של Codelco המזקקת את העפרה במפעל השוכן על החף צפונית לפונצ'ונקאווי.
חברות פרטיות מפעילות במחוז מכרות שבהם כורים מחצבים נוספים הכוללים זהב כסף, מוליבדן, אבץ ועופרת.
מחצבים שאינם מתכות כוללים כרייה של פחמת הסידן ואבן גיר, המשמשת בסיס לתעשיית הצמנט בלה קאלרה וכן כל התפוקה הלאומית של טלק ופצלת השדה.
אדמות המחוז פוריות וקיימת רשת מפותחת של תעלות ומאגרי מים להשקיה.
בין המאגרים החשובים: אגם פניואלס (lago Peñuelas), לו אורסקו (Lo Orozco), לו אובייה (Lo Ovalle) וקטאפילקו (Catapilco).
30% מהתוצרת החקלאית מיועד לתעשייה ו-70% לצריכה של מוצרים טריים.
חלק גדל והולך מיועד לייצוא בייחוד ענבי מאכל.
המחוז מספק כ-30% מהתפוקה הלאומית של ענבים ואפרסקים.
בין הפירות הנוספים הגדלים במחוז קיווי, נקטרינה, משמש, אגוזים שקדים ולימונים.
באזור המתאימים לכך גדל כ-41% מתנובת האבוקדו במדינה ורוב התנובה של אנונה.
מוצר נוסף שנועד לייצוא הם פרחים.
ההתפתחות הבולטת של התקופה האחרונה היא השימוש בהשקיה בטפטוף על מורדות הגבעות הצחיחים תוך קבלת יבולים גדולים.
בנוסף מגדלים במחוז ירקות, תפוחי אדמה, טבק, חמניה וקנבוס.
חיות משק (נתוני 2007): בקר 109,350, כבשים: 91,080, חזירים: 56,130. גם תחום הייעור גדל מאוד הודות למטעים באזור החוף של מין האורן Pinus radiata המשמש כמקור לעץ ולתעשיית הנייר.
המחוז מדורג רביעי בצ'ילה בכמות הדגה, כ-370 מיליון טון.
המינים העיקריים בקלה, צלופחים, מקרל, סרדינים ו-Cilus gilberti ממשפחת המסריים (Sciaenidae).
הדיג כולל גם רכיכות, דוגמת צדפות (3,419 טון) וסרטנאים דוגמת חסילונים (3,748 טון) ופראונים (2,364 טון), עשב ים.
נמל הדיג העיקרי הוא סן אנטוניו.
מחוז ולפראיסו הוא השלישי בתפוקת התעשייה אחרי המחוז המטרופוליטני ומחוז ביוביו.
התעשייה מייצרת 20% מהתמ"ג של המחוז ומעסיקה כ-12% מכלל המועסקים במחוז.
מרבית התעשיות מרוכזות בעיר ולפראיסו, הודות ליתרונותיה כעיר נמל, וכמרכז מסחרי ופיננסי.
התעשיות העיקריות: אריגה, טווייה, בגדים, מזון, שוקולד, ממתקים וסיגריות.
בוויניה דל מאר יש בנוסף לתעשיית הטקסטיל והמזון תעשייה כימית ותרופות, מכשירי חשמל, נייר ופחם.
בתי הזיקוק הגדולים ביותר בצ'ילה שוכנים בקונקון והם מזקקים נפט גולמי ושולחים את התוצרים למרבית הצרכנים במרכז המדינה.
צפונית לקינטרו פועל מפעל הזיקוק לנחושת ונטאנאס.
ומפעל נוסף פרטי שוכן בצ'גרס (Chagres), כ-90 קילומטרים מהחוף.
העיר קיוטה בעמק אקונקגווה היא מרכז חשוב לתעשיות המזון, הטקסטיל והפלסטיק.
בלה קאלרה פועל כאמור מפעל לצמנט.
בייאי ייאי פועלת תעשייה כימית ובקאטמו תעשיית טבק.
בסן פליפה ובלוס אנדס פועלת תעשיית שימורים ותעשיית יין.
עדות לחשיבות התעשייתית והמסחרית של המחוז הוא ארגון הסוחרים המקצועי הוותיק ביותר במדינה "לשכת המסחר המחוזית של ולפראיסו" (La Cámara Regional del Comercio de Valparaíso) שהוקם בוולפראיסו ב-1858.
דרך נמל ולפראיסו מיובאים למדינה מוצרים רבים: מוצרי תעשייה, מכוניות, מכשירי חשמל ומיוצאים בעיקר פירות.
דרך נמל סן אנטוניו מייצאים נחושת, דגים, מכוניות ומכונות ומייבאים דגנים.
לוולפראיסו יש רשת תחבורה המקשרת בינה לבירה ולמקומות חשובים אחרים בצ'ילה.
עד סוף המאה ה-20 היה הקשר העיקרי באמצעות מסילת הברזל שחיברה בין סנטיאגו לוולפראיסו, נתיב זה הוחלף בדרך המחברת בין שתי הערים דרך מנהרה בלו פראדו (Lo Prado).
הכביש הבינלאומי החשוב ביותר היא הדרך המקשרת בין העיר מנדוסה בארגנטינה שמעבר להרי האנדים עם ולפראיסו, כביש הקרוי בצ'ילה כביש 60 (CH-60) והופך בארגנטינה לכביש לאומי מספר 7 (Ruta Nacional 7).
פרט למסחר בין שתי המדינות משמש הכביש את התיירים הארגנטינים הנוסעים לנופש בחופי צ'ילה.
בחורף הכביש חסום בשל שלג, ולכן מתוכננת כריית מנהרה באורך 20 קילומטרים שתחבר את חונקל בצ'ילה עם אורקונס בארגנטינה ותאפשר נסיעה במעבר לוס ליברטדורס (Los Libertadores) כל השנה.
הפרובינציה והנמל של סן אנטוניו סופחו למחוז ולפראיסו במטרה ליצור מכלול נמלים ולאחד פעילויות, אבל אין כיום כביש ישיר בין שני הנמלים.
חשיבות מוצרי העץ מהמחוז גדלה בשנים האחרונות בקנה מידה לאומי.
העצים נכרתים בעיקר לעבודות עץ ופחות לייצור נייר.
כ-10% משטח המחוז מיוער, מתוך זה כ-60% יער טבעי והשאר מטעים.
היער הטבעי במחוז הולך ומצטמק.
במחוז יש תשתית תיירות מפותחת, הכוללת 25 אתרי ספא, אתרי נופש שבהם בולטת ויניה דל מאר, שמורות טבע דוגמת הפארק הלאומי "לה קמפנה" (Parque Nacional "La Campana"), מעיינות חמים ואתרי סקי.
ולפראיסו – העיר מציעה נופים הנשקפים מההרים המקיפים אותה, שפע של מוזיאונים והרובע העתיק שהוא אתר מורשת עולמית.
הגן הבוטני הלאומי (El Jardín Botánico Nacional) - מכונה גם "הפארק העירוני של ואלפראיסו" ("Parque Metropolitano de Valparaíso") כולל מעל ל-3,000 מיני צמחים, כולל טורומירו, עץ אנדמי לאי הפסחא שנכחד מהאי.
איי חואן פרננדס – האיים מציעים לתיירים פעילויות בתחום הטיולים, טיפוס הרים, צלילה ומפגש עם טבע עשיר במיני צמחים.
אי הפסחא – אתר מורשת עולמית שנודע בעולם בפסלי הענק המכונים מואי.
האי מציע לתיירים סיורים בפארק הלאומי רפה נואי, צלילה וטיפוס על הרי געש.
פורטיו (Portillo) – אתר סקי בגובה 2,860 מטרים השוכן בקומונה לוס אנדס ופועל בחורף ובתחילת האביב.
באתר תשתית הכוללת בתי מלון ומסעדות ו-12 מעליות סקי.
ויניה דל מאר – מציעה פעילות הקשורה בים, סקי מים, אופנועי ים ושיט סירות.
המוזיאון הפתוח של ויניה דל מאר (El Museo al Aire Libre de Viña del Mar) – קיבל השראה משיריו של גונסאלו וייאר (Gonzalo Villar) וכולל אמנות מודרנית.
ולצ'אני (בסלובקית: Vlčany, בהונגרית: Vágfarkasd) הוא כפר בדרום מערב סלובקיה, במחוז ניטרה, השוכן על גדות נהר ואה.
התיעוד הראשון לכפר הוא משנת 1113. שמו המקורי של היישוב, ואגפרקשד, בא מהמילה ההונגרית לזאב ("פרקש") בצירוף נהר ואה ("ואג" בהונגרית), ובמשך השנים היה בשליטת משפחות אצולה הונגריות.
בסוף המאה ה-16 הוקמה ביישוב כנסייה פרוטסטנטית, ובהמשך הוקמו בו גם כנסיות קתוליות.
במהלך המאה ה-17 סבל היישוב מפלישות הטורקים לאזור.
בשנת 1919 נכלל היישוב בתחומי צ'כוסלובקיה, ובשנת 1938 הועבר במסגרת בוררות וינה הראשונה לתחומי הונגריה, וזאת עד תום מלחמת העולם השנייה.
רוב האוכלוסייה בכפר היא הונגרית (מעל ל-70%), ומיעוטה סלובקית.
מקור הפרנסה המסורתי של היישוב הוא גידול תוצרת חקלאית.
בכפר התקיימה עד השואה קהילה יהודית קטנה, בת מאות בודדות של אנשים, ובמקום פעלו בית כנסת ובית ספר יהודי.
במאי 1944, לאחר כניסת הגרמניה להונגריה, גורשו יהודי הכפר, ושולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
ולף נולד בשנת 1037 לאלברטו אצו השני, מרקיז מילאנו ולקוניגונדה מאלטדורף, בתם של ולף השני, רוזן שוואביה ואימיצה מלוקסמבורג.
בשנת 1055 מת דודו ולף, דוכס קרינתיה, וולף ירש את נחלותיו.
אף כי אביו תמך באפיפיור במסגרת מאבק האינווסטיטורה בין מדינת האפיפיור לאימפריה הרומית הקדושה, תמך ולף שנהיה שליט בקרינתיה, בקיסר היינריך הרביעי.
בשנת 1070 מרד חמיו אוטו מנורטהיים בהיינריך הרביעי, אולם ולף המשיך לתמוך בקיסר, ובתמורה קיבל את דוכסות בוואריה שנלקחה מחמיו, ולאחר מכן גירש את אשתו אתלינדה מנורטהיים בציווי הקיסר.
במהלך מאבק האינווסטיטורה שינה ולף את תמיכתו, והחל לתמוך באפיפיור גרגוריוס השביעי.
בשנת 1076 השלים ולף עם הקיסר, אולם בשנה לאחר מכן התחדשה המלחמה ביניהם, ובתגובה הדיח אותו היינריך הרביעי משלטונו, אם כי ולף שנתמך על ידי אביו ואצילים בוואריים, שמר על שליטתו בבוואריה.
בשנת 1089 התחתן בנו של ולף - ולף החמישי עם מטילדה, מרקיזת טוסקנה, על מנת לחזק את היחסים עם האפיפיור אורבנוס השני, אולם בשנת 1095 התגרשו השניים, ובעקבות כך התפייס ולף עם הקיסר, אשר בתמורה החזיר אותו לשלטונו בבוואריה.
בשנת 1101 יצא ולף למסע הצלב של 1101, יחד עם גיום התשיעי, דוכס אקיטן, איג דה ורמנדואה ואידה מאוסטריה, אולם הובסו על ידי קיליץ' ארסלן, הסולאטן של רום.