tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, בשנים האחרונות גברה הפופולריות של ניקוב מחיצת האף.
בדברי ההסבר להצעת החוק נאמר: "מטרתה של ההצעה להגן על קטינים בגיל צעיר יחסית מפני החלטות שקטין עלול לקבל בעקבות לחץ חברתי, וללא שקילה ראויה של ההשלכות הבריאותיות שהפעולה עלולה לגרום".
ארכאולוגים בטורקיה גילו עדויות חדשות הקושרות פירסינג שנעשו בפנים בשרידי גופות מהתקופה הפרהיסטורית.
עדויות לגילוי זה נמצאו בדרום-מערב אסיה, מהתקופה הנאוליתית, מלפני 12,000 שנה, עדויות על עגילים, אבל שום חפץ לא היה קשור במישרין לחלקי גוף.
באתר חפירות בבונצ'קלו טרלה, בדרום-מזרח טורקיה, נמצאו קישוטים לפירסינג ליד אוזני ופיות השלדים בקברים.
גם בלאי השיניים החותכות התחתונות של השרידים, דמה לבלאי המוכר משחיקה של לברט (labret) שהוא ננעץ לשפה התחתונה.
התכשיטים נמצאו ליד שרידי מבוגרים, מה שמצביע על כך שילדים לא היו עם פירסינג וייתכן שהפירסינג שימש לטקסי ההתבגרות.
באתר ארכאולוגי זה, נמצאו 85 חפצים שנענדו כפירסינג.
הם היו עשויים מאבן צור, אבן סיד, נחושת ואובסידיאן.
פירס ברנדן ברוסנן הוא שחקן, מפיק קולנוע ופעיל חברתי אירי-אמריקאי.
נודע בתפקידיו כגיבור סדרת הטלוויזיה "רמינגטון סטיל" ובתפקיד ג'יימס בונד בארבעה מסרטי הסדרה, בשנים 1995–2002.
ברוסנן נולד באירלנד, למשפחה קתולית.
הוא גדל בנאבן עם סבו וסבתו, לאחר שאביו עזב את הבית ואמו נסעה לעבוד בלונדון, עד שבגיל 11 הצטרף אליה ולבעלה החדש.
בגיל 16 עזב את בית הספר, והחל ללמוד בבית ספר סנט מרטינס לאמנות ולעיצוב.
בהמשך הצטרף לקרקס, ובמשך שלוש שנים הופיע כבולע אש.
לאחר מכן החל ללמוד משחק במרכז לדרמה בלונדון.
עם סיום לימודי המשחק ב-1975, החל לעבוד כעוזר מנהל במה בתיאטרון ביורק.
שישה חודשים לאחר שהחל לעבוד בתיאטרון בחר בו המחזאי טנסי ויליאמס לגלם את דמותו של מק'קייב בגרסה הבריטית למחזהו "The Red Devil Battery Sign".
בהמשך גילם מספר תפקידים קטנים בקולנוע והחל להופיע גם בטלוויזיה.
ב-1982 השתתף בסדרת הטלוויזיה "ננסי אסטור", שעסקה באשה הראשונה שנבחרה לפרלמנט הבריטי.
על תפקידו בסדרה היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1985. ב-1982 גם קיבל ברוסנן את התפקיד הראשי בסדרת הדרמה הבלשית "רמינגטון סטיל", בהפקת רשת NBC האמריקנית.
הוא גילם בסדרה את דמותו המסתורית של סטיל במשך חמש עונותיה של הסדרה, עד שירדה מהמסכים ב-1987, שנה בה גם כיכב בסרט "הפרוטוקול הרביעי" לצידו של מייקל קיין.
ב-1988 כיכב בדרמה ההיסטורית "מסתרי הודו".
ב-1989 גילם את דמותו של פיליאס פוג במיני-סדרה המבוססת על ספרו של ז'ול ורן, "מסביב לעולם בשמונים יום".
ב-1992 כיכב בסרט "מכסח הדשא" סרט הרפתקאות בדיוני בבימוי ברט ליאונרד, המבוסס על ספר של סטיבן קינג, שבמרכזו טכנולוגייתה מציאות מדומה.
ברוסנן גילם מדען העורך ניסוי לשיפור כוח החשיבה באמצעות הטכנולוגיה.
ברוסנן גילם שורה של תפקידים נוספים, עד שב-1994 הוכרז כשחקן החמישי שיגלם את דמותו של ג'יימס בונד, וחתם על חוזה להשתתפות בשלושה סרטים בסדרה.
זאת, לאחר שטימותי דלטון דחה הצעה להמשיך ולגלם את דמותו בסרט "גולדן איי", הסרט השבעה-עשר בסדרה.
הסרט בכיכובו של ברוסנן היה לאחד הסרטים המצליחים בשנת 1995, ולאחד המצליחים בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
בהמשך גילם את דמותו של בונד בשלושה סרטים נוספים: "מחר לנצח" (1997), "העולם אינו מספיק" (1999) ו"למות ביום אחר" (2002).
גם סרטים אלה זכו להצלחה גדולה.
בשנת 1996 הקים עם בו סנט קלייר חברת הפקות בשם "אייריש דרימטיים".
החברה הפיקה את סרטה הראשון, "השוד המושלם", ב-1999, בכיכובו של ברוסנן עצמו.
בשנת 2004 הודיע ברוסנן כי לא יגלם עוד את דמותו של בונד, וב-2005 הוכרז דניאל קרייג כמחליפו.
תפקידו הראשון לאחר מכן היה בסרט הקולנוע "על פי חוקי המשיכה".
על תפקידו ב"מטאדור" היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בקומדיה בשנת 2006, 21 שנים לאחר מועמדותו הקודמת לפרס זה.
על תפקידו ב"מאמה מיה!", לעומת זאת, זכה בפרס פטל הזהב בקטגוריית השחקן הגרוע ביותר, הסרט גם זכה לביקורות שליליות לרוב, אך היה שובר קופות.
בשנת 2012 כיכב בסרט "רק אהבה" של הבמאית הדנית ממוצא יהודי סוסנה ביר, קומדיה רומנטית בה הוא מגלם איש עסקים אנגלי הגר בדנמרק.
אחד לצד ג'סיקה אלבה וסלמה הייק בסרט "כמו מאהב אנגלי", אותו גם הפיק.
בשני כיכב לצד אוון וילסון בסרט אין לאן לברוח.
בשנת 2017 כיכב בסרט "נקמה זרה", סרט מותחן-פעולה בבימויו של מרטין קמפבל על פי תסריט של דייוויד מרקוני, המבוסס על הרומן The Chinaman משנת 1992, מאת סטיבן לטר.
הסרט היה קופרודוקציה בריטית-סינית-אמריקאית, בה כיכב לצד ג'קי צ'אן.
באותה שנה גם החל לשחק בסדרה "הבן", סאגה משפחתית-היסטורית על משפחה אמריקאית עשירה בעלת עדרי בקר ושדות נפט.
בשנת 2018 יצא לאקרנים סרט ההמשך של "מאמה מיה!", "מאמה מיה!
Here We Go Again", בו השתתף ברוסנן, סרט שגם היה שובר קופות.
באותה שנה גם שיחק בקומדיה "תחרות הזמר של האירוויזיון: סיפורה של Fire Saga".
בפברואר 2025 הוכרז כי ברוסנן יככב בסדרת הפשע "MobLand" של גאי ריצ'י שתעלה לשידור ב-30 במרץ 2025 בפרמאונט+ ויגלם את קונרד, ראש משפחת פשע הנאבקת על שליטה בתוך סינדיקט פשע עולמי.
ברוסנן היה נשוי לשחקנית האוסטרלית קסנדרה האריס מ-1980 ועד למותה מסרטן השחלות ב-1991. במהלך נישואיהם אימץ את שני ילדיה של האריס מנישואיה הקודמים, ולשניים נולד גם בן נוסף.
ב-2001 נישא בשנית, לעיתונאית האמריקנית קילי שיי סמית'.
מאז 2004 מחזיק ברוסנן באזרחות אמריקנית, נוסף על אזרחותו האירית.
ב-2013 מתה מסרטן השחלות גם בתו המאומצת, שרלוט.
במשך השנים שימש ברוסנן כפרזנטור והשתתף בפרסומות של מותגים רבים, בהם: ויזה, אוויס, ב.מ.וו, וודקה סמירנוף, בירה הייניקן, שעוני אומגה ואריקסון.
ב-2003 הכתירה המלכה אליזבת השנייה את ברוסנן כקצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE), בשל תרומתו הגדולה לתעשיית הקולנוע הבריטית.
ב-2002 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד ממכון דבלין לטכנולוגיה, ושנה אחר כך קיבל תואר דומה מאוניברסיטת קורק.
ברוסנן פעיל בנושאים פוליטיים שונים, והביע את תמיכתו בהגבלה על מכירת כלי נשק, בנישואים חד-מיניים ובנושאים הקשורים לאיכות הסביבה.
בין היתר, החרים את בכורת הסרט "גולדן איי" בצרפת, כצעד של תמיכה במאבק של גרינפיס נגד הניסויים הגרעיניים שערכה ממשלת צרפת.
בין 1997 ל-2000 נטל חלק במאבקים נגד הקמת מפעל מלח בלגונה סן איגנסיו ומתקן גז טבעי באזור מאליבו.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2004 הודיע על תמיכתו במועמד המפלגה הדמוקרטית, ג'ון קרי.
מאז מותה של אשתו הראשונה ובהמשך עם מותה של בתו החורגת, עוסק ברוסנן גם בקידום המודעות למחלת הסרטן.
בסוף 2020 העמיד למכירה את ביתו במאליבו, קליפורניה במחיר של 100 מיליון דולר.
הבית שנקרא "בית הסחלב" נבנה ועוצב בהשראת ביקוריו בתאילנד, וכולל גישה פרטית לאחד החופים היפים בעולם.
2011 - שק של עצמות (מיני-סדרה) - בתפקיד: מייק נונאן.
נפת פירנצה (באיטלקית: Provincia di Firenze) היא נפה במחוז טוסקנה שבאיטליה.
בירתה של הנפה בעיר פירנצה.
הנפה גובלת בנפת בולוניה, בנפת רוונה ובנפת פורלי-צ'זנה במחוז אמיליה-רומאניה בצפון ובמזרח.
בנפת ארצו במחוז טוסקנה בדרום-מזרח, בנפת סיינה במחוז טוסקנה בדרום, בנפת פיזה, בנפת לוקה, בנפת פיסטויה ובנפת פראטו במחוז טוסקנה במערב.
פירסט אייד קיט היא צמד מוזיקלי שוודי המשתייך לסוגה המוזיקלית פולק ואינדי פולק ומורכב מהאחיות ג'והנה וקלרה סודרברג (Söderberg), ילידות סטוקהולם.
האחיות כתבו והלחינו את מרבית השירים באלבומיהן.
עד כה הוציא הצמד EP בשם "Tangerine" שיצא ב-2008 ואלבום בשם "The Big Black & The Blue" שיצא בשנת 2010 מהם יצאו שלושה סינגלים.
האחיות חתומות בחברת התקליטים העצמאית השוודית "Rabid Records".
מחנה פִירְסְטֵנְגְרוּבֶּה היה תת-מחנה של אושוויץ שהוקם בקיץ 1943. הוא מוקם ליד מכרה פחם בעיר מיסלוביץ, כ-30 קילומטרים מהמחנה הראשי של מחנה ההשמדה אושוויץ.
המכרה נמכר לתאגיד אי גה פארבן בפברואר 1941, וייעודו היה לספק פחם למפעלי התאגיד שנבנו באושוויץ.
לצד מכרה פירסטנגרובה הישן תוכנן מכרה חדש, והבנייה החלה עם התקדמות המלחמה.
הנאצים ציפו שתוצרת מן המכרה תופק כבר בסוף שנת 1943, ולכן האיצו את קצב בנייתו, אך התברר שהתוכנית לא עלתה יפה.
בתקופה שלפני הקמת מחנה הריכוז אושוויץ, אסירים היו נשלחים לפירסטנגרובה.
במכרה הועסקו שבויי מלחמה סובייטים, עובדי כפייה יהודים וקומוניסטים בנוסף לצוות העבודה הקבוע במכרה.
פגישות משא ומתן ביולי 1943 בין מפקד מחנה אושוויץ רודולף הס לבין בכירי תאגיד אי גה פארבן הובילו להסכם בו ייבנה מחנה חדש שיכיל כ-600 אסירים.
בהמשך קיבולתו עלתה ל-1,200 עד 1,300 אסירים, שיישלחו למחנה מאושוויץ.
רוב בניית המחנה נעשתה על ידי יהודים.
הם חיו במחנה לעובדי הכפייה היהודים שבשטח המכרה.
בדו"ח מאוגוסט 1943 כבר לא צוין מספר היהודים שהועסקו בו.
בתחילת ספטמבר 1943 האס אס החלו לשלוח אסירים, וככל הנראה גם אסירים גרמנים ששימשו כמנהלי עבודה, מאושוויץ למחנה פירסטנגרובה, שהופיע בגרמנית על המפות כ"לאגר סוד".
ב-4 בספטמבר 1943, על פי דו"חות המנהלה מאושוויץ, 129 אסירים הועסקו במכרה פירסטנגרובה.
ביולי 1944 המספר נסק לכמעט 1,200 אסירים, 85 עד 90 אחוזים מהם יהודים.
מוצאם של רוב היהודים במחנה היה מפולין, אך היו גם יהודים מגרמניה, אוסטריה, צרפת, בלגיה, הולנד, צ'כוסלובקיה, הונגריה ויוון.
החל מאביב 1944 נשלחו למחנה גם אסירים פולנים לא-יהודים.
במשך שלושת החודשים הראשונים של פעילותו היה המחנה כפוף למנהלה הראשית של אושוויץ, והחל מ-22 בנובמבר 1943 תחת מחנה אושוויץ III, אושוויץ מונוביץ.
איש האס אס האופט-שארפיהרר אוטו מול היה מפקדו הראשון של המחנה, ושירת בתפקיד זה עד מרץ 1944. ממלא מקומו היה מקס שמידט, שכיהן בתפקיד עד סגירת המחנה בינואר 1945. סגל אנשי האס אס במחנה בתחילת שנת 1944 מנה 47 איש ועלה ל-64 איש עד סוף השנה.
אסירים מאושוויץ שנשלחו למחנה פירסטנגרובה הועסקו בכריית פחם מהמכרה הישן ובבניית המכרה החדש.
האסירים שעבדו במכרה הישן חולקו לשלוש קבוצות: משמרת בוקר (מחמש לפנות בוקר עד אחת בצהריים), משמרת צהריים (מאחת בצהריים עד תשע בערב) ומשמרת לילה (מתשע בערב עד חמש לפנות בוקר).
העבודה במכרה הייתה קשה ומסוכנת במיוחד בשל גובה הפירים הנמוך והמחסור במים.
האסירים לא קיבלו ציוד מגן וספגו חבטות והתעללות מעובדי המכרה ומהאסירים הממונים עליהם.
האסירים שנשלחו להקים את המכרה החדש התמודדו עם אותם תנאים של אכזריות ועבודה מפרכת.
הם עבדו במשמרת אחת, משמרת בוקר, ועסקו במגוון של עבודות בנייה: צביעה, הנחת לבנים, ריתוך, התכה והרכבה.
נוסף לכך, עם סוף המשמרת היה על האסירים להמשיך בבנייה על מנת להרחיב את המחנה.
רק אסירים שהיו חולים וחלשים במיוחד נשלחו למרפאת המחנה.
רופאי האס אס ערכו לעיתים סלקציות במרפאה וכן במחנה עצמו.
אסירים שלא יכלו להמשיך לעבוד נשלחו למרפאה באושוויץ בירקנאו.
הרוטציה של האסירים הייתה משמעותית, שכן אסירים חדשים נשלחו למחנה במקום אלה שנשלחו למרפאות.
לצורך המחשה, בין 8 ל-14 במאי 1944 נשלחו למרפאה בבירקנאו 42 אסירים מפירסטנגרובה.
על אף התנאים הקשים ומלחמת ההישרדות, למרות ההלקאות והרדיפות, היו ניסיונות לשמר חיי תרבות במחנה בצורת קונצרטים ומחזות.
כמה אסירים ציירו בחשאי דיוקנים של חבריהם.
ידוע רק על מספר קטן של בריחות וניסיונות בריחה מן המחנה.
גבריאל רותקוף, יהודי מפולין, נמלט במהלך הלילה שבין 18 ל-19 בדצמבר 1943, בזמן שחזר מעבודה במכרה הישן.
בתגובה, מפקד המחנה אוטו מול בחר בעצמו קבוצה של אסירים וירה בהם לנגד עיניהם של יתר האסירים.
גופותיהם נשארו על הארץ עד שהתחלפה המשמרת.
איוון פוטחנין, אסיר רוסי, הצליח להימלט ב-15 באפריל 1944. באביב של שנת 1944, קבוצת אסירים החלה לחפור מנהרה מצריף המגורים.
במהלך ביקורת שנערכה נתפסו חמישה יהודים מגרמניה במנהרה, הם נתלו זמן קצר לאחר מכן.
ביוני 1944 מפקד המחנה שמידט ירה באסיר רוסי שתכנן להימלט מהמחנה.
בסוף אוגוסט 1944, אסיר רוסי נוסף נורה למוות - הוא ניסה להימלט בעזרת רכב משא שיצא מאתר הבנייה של המכרה החדש.
ניסיון בריחה של אסיר פולני בשם גורביץ', שעבד בכור ההיתוך, הסתיים אף הוא בהוצאתו להורג.
כורים פולנים שהיו בקרבת המחנה סייעו לקבוצה של אסירים פולנים על ידי הברחת מכתבים, מזון וכן מסירת מידע על המצב בחזיתות.
הנאצים גילו על הסיוע לקראת סוף אוגוסט 1944. האסירים שהיו מעורבים בתקרית נשלחו לאושוויץ I, ולאחר כחודשיים של חקירה הם הוחזרו למחנה והוצאו להורג בתלייה ב-10 באוקטובר 1944.
בספטמבר, נובמבר ודצמבר 1944, האסירים הרוסים והפולנים נשלחו למחנות הריכוז פלוסנבירג, בוכנוואלד ומאוטהאוזן.
נכון ליום 17 בינואר 1945 נותרו במחנה 1,283 אסירים, רובם הגדול יהודים.
ב-19 בינואר לאחר שהשמידו את רישומי המחנה, הובילו אנשי האס אס כאלף אסירים מחוץ למחנה לעבר גליוויץ.
קור עז ודרכים מכוסות קרח הקשו על הצעדה, ואנשי סגל המחנה הרגו את אלה שהשתרכו מאחור.
בערב ה-20 בינואר 1945, אסירי פירסטנגרובה הגיעו לתת-המחנה גליוויץ II, שם חברו לאסירים מאושוויץ מונוביץ ומתתי-מחנות אחרים.
ביום שלמחרת, 21 בינואר, העמיסו אנשי האס אס כ-4,000 אסירים על רכבות משא למאוטהאוזן.
הרשויות במאוטהאוזן סירבו לקלוט את הטרנספורט מפני שהמחנה היה עמוס מדי, אך הם שלחו את הטרנספורט לדורה-מיטלבאו, והאסירים הגיעו אליו ב-28 בינואר.
מתוך 4,000 אסירים רק כ-3,500 מהם שרדו את המסע בן שבוע הימים.
ב-27 בינואר 1945, לקראת ארבע אחר הצהריים, כתריסר אנשי אס אס נכנסו למחנה פירסטנגרובה והרגו את מרבית האסירים שנותרו בו.
בחלקם הם ירו, ואחרים הם שרפו למוות על ידי הצתת צריפי המגורים שלהם.
עובד כרייה שנכח במקום לאחר הטבח דיווח שהם קברו 239 גופות.
אחד מהם, רודולף אהריך, העיד על אירועים אלו ב-9 במאי 1945 לפני ועדת חקירה לפשעי המלחמה של גרמניה הנאצית באושוויץ.
הגעתם הפתאומית של גדודי הצבא האדום גרמה לאנשי האס אס להימלט, וכך ניצלו חייהם של כמה מן האסירים.
במשפט בפני בית דין צבאי של ארצות הברית שנערך בדכאו בין הימים 15 בנובמבר עד 13 בדצמבר 1945, אוטו מול, מפקדו הראשון של מחנה פירסטנגרובה, נידון למוות.
פירמין שווגלר הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק כקשר.
שווגלר החל את הקריירה המקצוענית בקבוצת לוצרן.
בקיץ 2005, הוא הצטרף ליאנג בויז ברן.
אחרי שנה אחת בלבד ביאנג בויס, הצטרף למועדון הגרמני באייר לברקוזן.
ב-18 ביולי 2009, אחרי שלוש שנים בלברקוזן, שווגלר עבר למועדון היריב מהבונדסליגה, איינטרכט פרנקפורט.
שווגלר, ששימש כקפטן הקבוצה במשך שלוש עונות, עזב את פרנקפורט לטובת הופנהיים, בה חתם על חוזה תלת-שנתי.
במאי 2017 חתם שווגלר בהנובר 96, העולה החדשה לבונדסליגה.
יוליוס פירמיקוס מטרנוס היה סופר לטיני ואסטרולוג חשוב, שקיבל חינוך קלאסי פגני שעשה אותו בקי ביוונית עתיקה.
הוא חי בתקופת שלטונו של הקיסר קונסטנטינוס (306–337 לספירה) ויורשיו.
הקריירה המשולשת שלו עשתה אותו לעורך דין ציבורי, אסטרולוג, ובסופו של דבר לאפולוגיסט נוצרי .
משפט הסיום של כתב היד היחיד ששרד של חיבורו "על שגיאתן של דתות מחללות קודש" (De errore profanarum religionum) מציין את שמו: "Iulius Firmicus Maternus V[ir] C[larissimus]", ובכך מזהה אותו כחבר הסנאט הרומי.
הוא היה גם מחברו של הטקסט המפורט ביותר על אסטרולוגיה רומית, "שמונה ספרים על אסטרולוגיה" (Matheseos libri octo), שנכתב בשנים 334–337 לערך, שכתבי יד שלו מזהים אותו גם כ-"Iunior" ו"סיקולוס" ("מסיקיליה").
המכתש הירחי פירמיקוס נקרא כך לכבודו.
ה"מתסאוס" (Matheseos) הוקדש למושל קמפאניה, לוליאנוס מאווריטוס , שהידע שלו בנושא העניק השראה לפירמיקוס.
הוא עודד אותו ותמך בו בעת שחיבר את המדריך הזה.
פירמיקוס מזכיר בחיבורו האסטרולוגי ארבע פעמים את אברהם כסמכות אסטרולוגית, כאשר בראשונה מביניהן הוא מציין את שמו לצד סופרים אסטרולוגים ידועים.
סביב שנת 346 הוא חיבר את "על שגיאתן של דתות", אותו הקדיש לקיסרים השותפים קונסטנטיוס השני וקונסטנס , בניו של קונסטנטינוס.
פירמיקוס לועג בו לאמונות והטקסים הדתיים של פגנים ומפציר בקיסר לבער את הדתות הישנות כמשימה קדושה שתתוגמל על ידי אלוהים.
בחלק הראשון (פרקים 1–17) הוא תוקף את המטרות השקריות של הפולחן בקרב הכתות המזרחיות; בחלק השני (פרקים 18–29) הוא דן במספר ביטויים וטקסים הקשורים בכתות המסתורין היווניות-רומיות , בתשומת לב ועוינות מיוחדת כלפי מעשים הומוסקסואליים לכאורה.
עבור הקוראים במאה ה-19, החיבור "על שגיאתן של דתות" סיפק ניגוד כה חריף לספרו של פירמיקוס על אסטרולוגיה ("מתסאוס"), עד ששני החיבורים יוחסו בדרך כלל לסופרים שונים.
אלא שקליפורד הרשל מור (Clifford Herschel Moore) זיהה את מחברו היחיד של שני החיבורים, באמצעות בחירות אופייניות של אוצר מילים ותחביר, בעבודת גמר בפיקוחו של אדוארד וולפלין .
תאודור מומזן הראה כי ה"מתסאוס" נתחבר בשנת 336 ולא ב-354, כפי שנטען קודם לכן, ובכך הקדים את החיבור הזה לזמן מוקדם יותר מזה של "שגיאתן של דתות".
קוראים מודרניים הסבורים שאסטרולוגיה סותרת את הנצרות הקדומה, טוענים כי הוא נכתב לפני שפירמיקוס המיר את דתו לנצרות.
החיבור הנוצרי שמור בכתב יד יחיד מביבליותקה פלטינה , כיום בספריית הוותיקן.
הוא נדפס לראשונה בשטרסבורג בשנת 1562 ומאז הודפס שוב מספר פעמים, הן בנפרד והן בשילוב עם כתביהם המרובים של מרקוס מינוקיוס פליקס, קיפריאנוס או ארנוביוס הצעיר .
פירסטנפלדברוק היא עיירה בבוואריה, גרמניה, השוכנת 32 קילומטרים מערבית למינכן.
מאז שנות ה-30 של המאה ה-20 יש בפירסטנפלדברוק בסיס חיל אוויר.
השם "פירסטנפלדברוק" מורכב משני חלקים.
'ברוק', בניב בווארי, משמעותו 'גשר' (הגשר מעל נהר האמפר ) והשם 'פירסטנפלד' מתייחס למנזר מפורסם של נזירות פירסטנפלד.
פירסטנפלדברוק משתרעת על שטח של 32.53 קמ"ר.
הוא היא שוכנת באמצע הדרך בין מינכן לאוגסבורג, ולאורך נהר האמפר.
מנזר ציסטרציאני (מנזר פירסטנפלד), שנוסד בשנת 1266 על ידי לודוויג השני, דוכס בוואריה ונסגר בשנת 1803. זה היה אחד המנזרים האהובים על משפחת ויטלסבאך.
כנסיית הקהילה הקדושה מגדלנה (סוף המאה ה-17)
כנסיית צליינים של סנט לאונהרד.
מבנה גותי אותו ניתן לחצות ברכיבה על סוס.
Aumühle, טחנה מהמאה ה-14 בה שוכנת כיום הספרייה העירונית.
פירסטנפלדברוק היה אתר בסיס אוויר מאז 1936. הוא שימש את הלופטוואפה לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה.
הוא שימש את חיל האוויר של ארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה, הוחזר לממשלת גרמניה בשנת 1957 ושימש כבסיס לחיל האוויר הגרמני מאז.
בסיס חיל האוויר היה אתר הטבח במינכן במהלך אולימפיאדת מינכן.
תשעת בני הערובה הישראלים (שניים נהרגו קודם בכפר האולימפי) ושמונה מחבלים של ספטמבר השחור שתפסו אותם הוטסו לבסיס מהכפר האולימפי באמצעות מסוק, שם דרשו המחבלים טיסה לאומה ערבית ידידותית.
לאחר ניסיון הצלה על ידי משמר הגבול בבוואריה ומשטרת מינכן, הרגו המחבלים את כל תשעת בני הערובה הישראלים שנותרו, שלא הצליחו להימלט מהמסוקים.
חמישה מהמחבלים ושוטר במינכן נהרגו גם הם בקרב יריות.
לחברה האמריקאית טקסס אינסטרומנטס יש משרדים בפירסטנפלדברוק.
למפעלי קוקה קולה באירופה יש מפעלי בקבוק בעיירה.
בעיירה מפעל של Leuze lumiflex, יצרן מוצרי בטיחות (וילונות).
פיטר כריסטיאן שוולינגר (נולד ב-1964), אלוף אוסטרליה בכדורגל, 1995 ו-1996.
אולף איטנבאך (נולד בשנת 1969), במאי סרטי אימה גרמניים.
אנה קתרינה קרנזלין (נולדה ב-1980), כנרת, חברה מייסדת של להקת הרוק הפולקית שנדמאול.
קורינה לכנר (נולדה ב-1994), רוכבת אופניים.
ארנסט מאייר (נולד ב-1950), מדען מחשבים, פרופסור באוניברסיטת TU במינכן, חתן פרס גוטפריד וילהלם לייבניץ, 1997.
פרדיננד פון מילר (1813–1887), יוצק ברזל, מבוני בוואריה.
יוהנס מתסיוס (1504–1565), ביוגרף של לותר ורפורמטור: בברוק למד על שנות ההוראה והנסיעות של לותר בעת שזה הטיף בביתו של הכומר זכריה וייכסנר.
אוסקר פון מילר (1855–1934), מייסד המוזיאון הגרמני, מקים תשתיות החשמל הגרמניות הראשונות, בנו של פרדיננד פון מילר שנולד בפירסטנפלדברוק.
אדולף דה קודס (1862–1924), צייר נוף, נפטר בפירסטנפלדברוק.
ריצ'רד ו' היגינס (1922–1957), טייס חיל האוויר של ארצות הברית, הקריב את חייו בשנת 1957 כדי למנוע התרסקות מטוס מעל פירסטנפלדברוק.
אלכסנדר וסלסקי (נולד ב-1968), זמר ומוזיקאי להקת אייסברכר, חי בעיקר בפירסטנפלדברוק.
פירמינקס (או פירמידה משולשת) הוא פאזל בצורת משולש פירמידה.
החלקים מסודרים בתבנית פירמידה בכל צד של הפאזל.
ניתן לסובב את השכבות ביחס לכל קודקוד, וניתן לסובב גם רק את הפינות.
הוא תוכנן על ידי יואו מפרט בתחילת שנות ה-70.
בתחילת שנות ה-70 יואו מפרט התנסה בחיתוך פולי-ידרה לפרוסות סימטריות והצמדתן בגומיות לכדור מרכזי.
חידות העץ שלו מסתיימות בסופו של דבר במגירה שנשכחה למחצה.
רק כאשר שיגעון הקוביות של רוביק התחיל בתחילת שנות ה-80, הופר אותו הופרט לידי חברת צעצועים.
למעלה מ-10 מיליון פירמינקס נמכרו עד חג המולד 1981, ו-90 מיליון בתוך 3 שנים.
הפירמינקס הוא טטרהדרון המחולק על ידי מישורים מקבילים לכל פנים.
זה אומר שיש 4 חלקים ציריים, 6 חלקי קצה ו-4 טיפים.
ניתן לסדר את הפירמינקס ל-75,582,720 עמדות אפשריות.
זה נשמע הרבה בהשוואה לקוביית 2x2x2 שיש לה 3,674,160 מיקומים אפשריים.
עם זאת, פתרון הפינות הוא טריוויאלי, והתעלמות ממצמצמת את האפשרויות ל-933,120 עמדות.
בנוסף, החלקים האמצעיים ניתנים לסיבוב בקלות כך שצבעיהם יתיישרו זה עם זה, מה שמצמצם את הבעיה רק לשש חלקי הקצה עם 11,520 מיקומים אפשריים.
זה הופך את הפירמינקס לאחד הפשוטים שבחידות המתפתלות.
חמשת הפתרונות המובילים לפי פתרונות בודדים
שםהפתרון המהיר ביותרתחרותדומיניק גורני0.91 שניותמרוץ הקוביות Byczy 2018רפאל ואריזאק0.97 שניותמרוץ קוביות סנטה קלאוס פולין 2019טיימון קולאסינסקי0.98 שניותמרוץ הקוביות Byczy 2018אדם ג'גלה1.04 שניותמרוץ קוביות סנטה קלאוס פולין 2019ג'ון גיינור1.04 שניותמועדון הדלתא של מישיגן קובינג 2019
6 הפותרים המובילים לפי ממוצע של 5 פתרונות
שםהממוצע המהיר ביותרתחרותטימון קולסינסקי1.86 שניותGrudziądz Open 2019לוק ואן לנינגהם1.88sGarrettsville G-Men Classic 2020דרו בראדס2.04 שניותאליפות העולם 2017ג'ונקי פנג (冯 骏 骐)2.12 שניותSJTU חורף פתוח 2018דומיניק גורני2.14 שניותדרקון קובינג 2019סיימון קלום2.14 שניותארץ נחושת חורף 2020
הגרסה הפשוטה ביותר היא ה-Tetraminx המקבילה לפירמינקס אך ללא העצות.
ה-Master Pyraminx הוא פירמינקס בן 4 שכבות עם 16 משולשים לפנים.
פרופסור Pyraminx הוא pyraminx 5-שכבה עם 25 משולשים לכל פניה.
המלכותי Pyraminx הוא pyraminx 6-שכבה עם 36 משולשים לכל פניה.
הקיסר Pyraminx הוא pyraminx 7-שכבה עם 49 משולשים לכל פניה.
פירסון דיין פודה הוא שחקן ודוגמן אמריקאי.
הוא התפרסם בתפקידו הראשי בסרט "רשימת פסולי הנישוק של נעמי ואיליי" (2015) ובסרט "האיש מטורונטו" (2022).
הוא גם גילם את ברוקס בסדרה "ג'סי" (2015-2014), ומוכר בזכות הופעתו בתור תומאס פורסטר (אנ') באופרת הסבון "היפים והאמיצים" (2018-2015).
פודה נולד בלייק מוזס, עיירה קטנה במזרח וושינגטון; בנם של רון ורובין פודה.
יש לו שני אחים גדולים, פרסטון ופייטון, ואחות צעירה, פרון.
הוא גדל שם עם משפחתו בחווה.
בגיל 13, הוא הקים את "פירס הפקות", בו הפיק למעלה מ-20 סרטים קצרים, כתב ושיחק את התפקיד הראשי.
לאחר שסיים לימודי תיכון עם לימודי תעודה, הוא החל בקריירת המשחק.
פודה ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 2012 בסיטקום של ניקלודיאון "iCarly", שם הופיע כטוד.
באותה שנה הוא קיבל את פרס אופרת הסבון ביוטיוב על התפקיד הראשי של ג'ארד ב-"Runaways", סדרת האינטרנט ששודרה במשך שתי עונות.
לאחר מכן שיחק בסרט הטלוויזיה "Wrath of God: Confrontation" בתפקיד קרוגר ובתפקיד אורח בסדרה "הלו ליידיז".
בין השנים 2013–2014 שיחק בתפקיד "בלייזר" בסדרת הרשת "Storytellers".
בשנת 2014 הוא שיחק בתפקיד הראשי בסרט האימה "Indigenous", שהוצג בפסטיבל טרייבקה.
בנוסף בשנת 2014, הוא שיחק בסרט "The Assault".
באותה השנה, הוא שיחק בסדרת הטלוויזיה "ג'סי" בערוץ דיסני בחמישה פרקים רצופים.
בשנת 2015 שיחק לצד ויקטוריה ג'סטיס כ"אלי" בסרט הקומדיה הרומנטית "רשימת פסולי הנישוק של נעמי ואיליי".
באותה שנה הוא חזר לטלוויזיה לגלם "תומאס פורסטר" באופרת הסבון "היפים והאמיצים".
ב-7 בספטמבר 2017, פורסם כי פודה יעזוב את תפקידו של תומאס.
הוא הופיע לאחרונה ב-13 בספטמבר 2017. בערב 16 בפברואר 2018 פורסם כי פודה יחזור לגלם את תומאס בסדרה.
בשנת 2022 פודה שיחק בסרט "האיש מטורונטו", סרט קומדיית-פעולה בכיכובם של קווין הארט, וודי הרלסון וקיילי קווקו.
באותה שנה הצטרף לצוות השחקנים הראשי בעונה השנייה של הסדרה "העוקץ: החזרה"; ספין אוף לסדרה "העוקץ".
הסדרה משודרת בשירות הסטרימינג Amazon Freevee השייכת לאמזון.
בשנת 2025 שיחק בסרט "פריז הלא נכונה" בתפקיד ראשי.
פודה חתם בסוכנות הדוגמנות "ווילהלמינה" בשנת 2011. כדוגמן הוא קיבל כמה פרסים כמו כוכב השנה, דוגמן המסלול הטוב ביותר, תמונת פרסומת האופנה הטובה ביותר, ביצועי הסצנה הטובים ביותר ודוגמן בפרסומת הטלוויזיה הטובה ביותר.
כדוגמן הוא הצטלם עבור חברות אופנה רבות.
בין היתר הצטלם לאברקרומבי ופיץ', אקירה ומותגים אחרים.
ביוני 2019 פרסם פודה באינסטגרם שהוא סבל מטראומה מוחית.
הוא התאושש לחלוטין ועוסק באופן פעיל בניסיון לעזור לאחרים עם הטראומה.
פירסון נהנה לרכוב על האופנוע שלו; צניחה חופשית; פארקור; ולהתנדב באופן פעיל עם ארגוני צדקה כמו Saving Innocence"," ""Heifer International ו-"St.
בשנת 2020 החל לצאת עם השחקנית סקסון שרבינו.
שנהסרטתפקידהערות2014 Indigenous טרבור 2015 רשימת פסולי הנישוק של נעמי ואיליי איליי 2017 המנודים נער בתיכון MDMA אלכס 2018 Kill Game ריאן2021Reboot Campקית'All the Men in My Lifeקומפייסון 2022 האיש מטורונטו "האיש ממיאמי"2023Out of Handדייוויד2025Swiped2025פריז הלא נכונהטריי מקאלן השלישיTBAIt's Timeבראד גיינסAction ForceטריגרMarshmallowקאסווארDope Queensבלייק72 Hoursטיי
+ שנה פרס קטגוריה כותרת תוצאה הערות 2016 פרס אמי בשעות היום שחקן צעיר מצטיין בסדרת דרמה היפים והאמיצים 2017 פרס אמי בשעות היום שחקן צעיר מצטיין בסדרת דרמה היפים והאמיצים
פירס באטלר היה משפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1923 ועד מותו.
הוא בלט במיוחד בהיותו שופט בית המשפט העליון הראשון שמוצאו ממינסוטה ובשל היותו דמוקרט שמונה על ידי נשיא רפובליקני, וורן הרדינג.
פירס באטלר נולד במחוז דקוטה שבמינסוטה לפטריק ואן מרי באטלר, קתולים שהיגרו ממחוז ויקלו שבאירלנד.
השניים הכירו בגאלנה שבאילינוי לאחר שעזבו את אותו חלק של אירלנד בשל רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד.
זמן קצר לאחר מכן התיישבו השניים בסקיוטה, אז ווטרפורד, שבמחוז דקוטה, מינסוטה.
בנם פירס היה השישי מבין תשעת ילדיהם שנולדו בקתת מגוריהם.
כולם, למעט אחותו של פירס, הגיעו לבגרות.
באטלר סיים את לימודיו בקולג' קרלטון, שם הוא היה חבר באחוות פי-קאפא-פסי.
הוא למד משפטים בקריאה עצמי וב-1888 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1891 הוא נשא לאישה את אנני מ.
ב-1892 נבחר באטלר כתובע של מחוז רמזי וב-1894 הוא נבחר לכהונה נוספת בתפקיד.
ב-1896 הוא הצטרף למשרד עורכי הדין האו ואילר, שלאחר מותו של השותף הומר אילר שנה לאחר מכן שונה שמו להאו ובאטלר.
הוא קיבל הצעה לעבוד בסיינט פול, שם הוא עסק בייצוג בבית המשפט בסוגיות שקשורות לענף הרכבות עבור ג'יימס היל, ונחל הצלחה בעיסוק זה.
אף על פי שהוא זכה לתמיכתו של נשיא בית המשפט העליון ונשיא ארצות הברית לשעבר ויליאם הווארד טאפט, התנגדותו של באטלר לפרופסורים "ראדיקלים" ו"לא נאמנים" באוניברסיטת מינסוטה (שם הוא שימש כחבר במועצת המנהלים), הפכו אותו למועמד שנוי במחלוקת לבית המשפט העליון כאשר מועמדותו הוצעה על ידי הנשיא הרפובליקני וורן הרדינג.
הסנאטור הנבחר מטעם מדינתו של באטלר, הנריק שיפסטד, התנגד למינויו, כפי שעשה הסנאטור הפרוגרסיבי מוויסקונסין רוברט לה פולט.
בנוסף יצאו נגד מינויו פעילי האיגודים המקצועיים, כמה עיתונים ליברלים (הניו ריפבליק ו-The Nation) והקו קלוקס קלאן, שהתנגדו למינויו בשל אמונתו הקתולית.
בכל אופן, בתמיכתם של הציבור הקתולי, עמיתיו עורכי הדין (לשכת עורכי הדין של מינסוטה תמכה בו בהתלהבות), קבוצות עסקיות (במיוחד חברות רכבת), והסנאטור השני ממינסוטה קנוט נלסון, אושר מינויו של באטלר ב-21 בדצמבר 1922 ברוב של 61 תומכים מול 8 מתנגדים.
הסנאטורים שהצביעו נגדו היו חמישה דמוקרטים ושלושה רפובליקנים.
ב-2 בינואר 1923 הושבע באטלר לכהונתו כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
כשופט בבית המשפט העליון התנגד באטלר בתקיפות לרגולציה על המגזר העסקי וליישום תוכניות הרווחה של הממשלה הפדרלית בשל היותם לטענתו נוגדים את החוקה.
במהלך השפל הגדול, הוא פסק נגד תאימותם לחוקה של חוקי ניו דיל רבים, חוק ההתאמה החקלאית ומנהל השיקום הלאומי , שהקמתם הוצעה על ידי עמיתו למפלגה הדמוקרטית, הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
עמדותיו אלו הקנו לו מקום בקרב קבוצת ארבעת הפרשים, שעליה נמנו גם השופטים ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, ג'ורג' סאת'רלנד וויליס ואן דוונטר.
ב-16 שנותיו על כס השיפוט כתב באטלר 327 חוות דעת רוב ו-50 חוות דעת מיעוט.
באטלר כתב את חוות דעת הרוב, שהתקבלה ברוב של שישה מול שלושה בפסק הדין "ארצות הברית נגד שווימר" , שבו בקשתה של מהגרת הונגריה לאזרחות נדחתה בשל סירובה הגלוי לשאת את השבועה "לאחוז בנשק" עבור מולדתה החדשה.
בפסק הדין "פאלקו נגד קונטיקט" היה באטלר השופט היחידי שהתנגד לדעת הרוב.
שאר השופטים סברו שמדינה לא מנועה מלשפוט אדם פעמיים על אותה עבירה.
באטלר סבר שפסק דין זה הפר את התיקון ה-14 לחוקה.
באטלר צידד בדעת הרוב בפסק הדין "פירס נגד אגודת האחיות" , שקבע את אי תאימותו לחוקה של חוק של מדינת אורגון שאסר על הורים לשלוח את ילדיהם לבתי ספר פרטיים או דתיים.
ב-1927, בפסק דין באק נגד בל, היה באטלר השופט היחידי שהתנגד לדעת הרוב, וחוות דעתו של השופט אוליבר ונדל הולמס הבן קבעה שעיקור כפוי של אישה מווירג'יניה, שהייתה לכאורה "רפת שכל", נוגד את החוקה.
הולמס האמין שאמונתו הדתית של באטלר השפיעה על שיקוליו בפסק דין זה, והעיר ש"באטלר יודע שזהו חוק טוב, אני תוהה אם יהיה לו האומץ להצביע עמנו על אף אמונתו הדתית".
אף על פי שבאטלר התנגד לדעת הרוב הן בפסק הדין באק והן בפסק הדין פאלקו, הוא לא כתב חוות דעת מיעוט באף אחד משני התיקים.
הנוהג של שופט שמציין את התנגדותו לדעת הרוב מבלי לכתוב חוות דעת מיעוט היה שכיח אז יותר מאשר בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21.
חוות דעת מיעוט חשובה נוספת של באטלר הייתה חוות דעתו בפסק הדין "אולמסטיד נגד ארצות הברית" , שבו אושרה חוקיותן של האזנות סתר.
הוא פירש פירוש רחב את התיקון הרביעי לחוקה.
פירס באטלר נפטר ב-16 בנובמבר 1939 בוושינגטון די.
לאחר שיום קודם לכן הוא נכנס לניתוח לטיפול ב"חולי קל".
הוא היה בן 73 במותו ונפטר בעת כהונתו בבית המשפט העליון.
הוא היה אחרון השופטים שנותרו בחיים שמונו על ידי הנשיא וורן הרדינג.
הוא נטמן בבית הקברות קאבלרי שבסיינט פול.
באטלר היה הרביעי לפי סדר המינוי מבין 15 שופטי בית המשפט העליון הקתולים לדורותיהם.
נתיב פירס באטלר, הוא רחוב בסיינט פול שקרוי על שמו.
פירסון היא סדרת דרמה משפטית אמריקאית שיצרו אהרון קורש ודניאל ארקין שהופקה ושודרה ברשת הטלוויזיה האמריקאית USA Network כספין אוף של סדרת הטלוויזיה "Suits" ששודרה באותה הרשת.
הסדרה עלתה לשידור ב-17 ביולי 2019 והסתיימה לאחר כעשרה פרקים ב-18 בספטמבר 2019. בנובמבר 2019 הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת.
בעונה השישית של Suits מחליטה עורכת הדין ג'סיקה פירסון לפרוש ממשרדה שבניו יורק.
ב-25 באפריל 2018 שודר הפרק האחרון בעונה 7 של Suits והוא הרקע לספין אוף זה.
הסדרה עוקבת אחר מעברה לשיקגו והתמודדותה עם העולם הפוליטי המלוכלך של העיר.
ג'ינה טורס – ג'סיקה פירסון
בת'אני ג'וי לנז – קרי אלן
סימון קסיאנידס – ניק ד'אמאטו
אלי גורי – דריק מייס
שאנטל ריילי – אנג'לה קוק
מורגן ספקטור – ראש העיר בובי נובאק
ריק הופמן – לואיס ליט
בטסי ברנדט – סטפני נובאק
ויין דובאל – פאט מקגן
ב-22 בפברואר 2017 הוכרז כי לסדרה "Suits" תכתב סדרת ספין אוף בכיכובה של ג'סיקה פירסון.
ב-17 בינואר 2019 נודע כי הסדרה קיבלה את השם "פירסון", והיא עלתה בבכורה ב-17 ביולי 2019. ב-1 בנובמבר 2019 הודיעה הרשת כי הסדרה לא תמשיך.
פירסט וינה , הוא מועדון כדורגל מהעיר וינה שבאוסטריה, כאשר מקורו ברובע דובלינג שבוינה.
המועדון הוקם ב-1894, והוא נחשב למועדון הכדורגל העתיק ביותר באוסטריה ולו חשיבות גדולה בעיצוב ענף הכדורגל במדינה.
הוא ידוע למקומיים בשם האנגלי "ויינה" (Vienna).
המועדון שיחק בין היתר לתקופה ארוכה גם בליגת העל האוסטרית (כיום הבונדסליגה האוסטרית), וזכה ב-6 אליפויות המדינה, ב-3 גביעי מדינה אוסטרים, בגביע הגרמני ובגביע מיטרופה.
כיום הוא משחק בליגה השנייה.
בסוף המאה ה-19 גננים אנגלים ואוסטרים שעבדו עבור נתנאל אנסלם פון רוטשילד (שהיה חלק ממשפחת הבנקאים רוטשילד, אספן אומנות ופטרון ידוע) החלו לשחק כדורגל באחוזותיו.
על מנת למנוע נזק לפרחים שלו נתנאל הקצה להם מרעה בקרבת מקום וגם העניק להם את מדי הקבוצה הצהובות-כחולות, תלבושות רוכבי סוסים לשעבר של האורוות רכיבה שלו.
השחקן ויליאם ביל עיצב את סמל הטריסקליון (כדורגל אליו מחוברות שלושה רגליים בעיגול), גם הוא בצבעי רוטשילד כחול וצהוב, בסמל זה וינה עדיין משתמשת.
בשנת 1897, יו"ר הקריקטרס תרם את גביע האתגר, והקים תחרות הפתוחה לכל מועדוני הכדורגל במה שהייתה אז אוסטרו-הונגריה, ומשכה קבוצות מווינה, בודפשט ופראג.
המועדון חזר בהדרגה למעמדו וסיים בעקביות בחצי העליון של טבלת הליגה.
בסוף שנות ה-20 זכה בתוארי גביע אוסטרי ב-1929 וב-1930 לפני שזכה לבסוף לאליפות הלאומית ב-1931. באותה שנה זכתה הקבוצה גם בגביע מיטרופה, אחד מתוך תחרויות המועדונים הבינלאומיות הראשונות באירופה.
תואר הגביע היה ייחודי בהיסטוריה של התחרות כשהם הביסו את כל יריביהם בצורה משכנעת, וניצחו בכל ששת המשחקים שלהם.
וינה זכתה בתואר לאומי שני ב-1933 עם גביע אוסטרי שלישי לאחריו ב-1937.
הקבוצה הייתה מעורבת בניסיון כושל בעונת 1924/1925 לשחק את משחק הלילה הראשון של אוסטריה על מגרש מואר בלפידים ואבוקות, ושיחקה עם כדור מכוסה סיד כדי להפוך אותו לגלוי יותר.
מאוחר יותר הם שיחקו בהצלחה את המשחק הראשון של המדינה תחת אור זרקורים ב-3 בנובמבר 1956.
לאחר שאוחדה מדינת אוסטריה עם גרמניה באנשלוס ב-1938 אוחדו גם תחרויות הכדורגל של שתי המדינות.
קבוצות אוסטריות מהליגה הראשונה שיחקו בליגת ה-Gauliga Ostmark שהוקמה כחלק ממבנה הליגה שהוקם תחת הרייך השלישי בארגון מחדש של הכדורגל הגרמני בשנת 1933. זה הוביל להופעת הקבוצות האוסטריות בגמר הלאומי של גרמניה ובתחרות ה-Tschammerpokal (גביע צאמר), קודמו של הגביע הגרמני של היום.
ב-1942, וינה זכתה ב"תואר החטיבה" במה שהיה ידוע אז כ-Gauliga Donau-Alpenland (Ostmark) (אלופי המחוז האוסטרי תחת ליגת הגאוליגה אוסטמרק) והגיעה כל הדרך לגמר הלאומי ששוחק ב-4 ביולי 1942 בברלין, שם הם הפסידו 0:2 לשאלקה 04, הקבוצה הכי דומיננטית של הכדורגל הגרמני בעידן זה.
וינה חזרה כאלופת החטיבה פעם נוספת בעונה שלאחר מכן, אך הפעם עלתה רק עד לחצי הגמר לפני שהפסידה 1:2 על ידי פ.צ.
עם זאת, למועדון היה ריצה מוצלחת בגביע צאמר, כשהוא זכה בתחרות 1943 על ידי ניצחון על לופטואפן המבורג 3:2 בתוספת הזמן והפך לקבוצה האוסטרית השנייה שלקחה את הגביע הגרמני (הקודמת הייתה ראפיד וינה ב-1938).
ב-1944 שוב נכנס המועדון לפלייאוף הלאומי של גרמניה, כאשר הפעם הם נוצחו 2:3 ברבע גמר האליפות בסופו של דבר, על ידי דרזנר SC.
כשמלחמת העולם השנייה הגיע לפתחה, וצבאות בעלות הברית התקדמו לתוך גרמניה, הליגה הגרמנית המאוחדת קרסה כאשר וינה עדיין במרוץ צמוד שוב מחפשת לחזור בתור אלופת החטיבה.
וינה נשארה תחרותית לאורך העשור, וסיימה בעקביות בשלושת המקומות הראשונים, אבל המועדון החל לדעוך בשנות ה-60 עד שירדו ליגה ב-1968 בפעם הראשונה מאז חזרתם לליגה הבכירה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
המועדון חזר לליגה הראשונה אחרי היעדרות עונה אחת, אבל כבר לא קרא תיגר על תואר האליפות.
עם הקמתה של עשר הקבוצות בזהנרליגה, הליגה הבכירה החדשה של אוסטריה, בשנים 1974/1975, וינה שוב מצאה את עצמה משחקת כדורגל בליגה השנייה עד שעלתה ב-1976. עם זאת, הם המשיכו להיאבק כקבוצה מהליגה הנמוכה ושוב ירדו לליגת המשנה ב-1980.
הרחבת הליגה הראשונה מעשר לשש עשרה קבוצות ב-1982 אפשרה לפירסט וינה לחזור לתחרות הבוגרת, אך המשחק הלא עקבי שלהן נמשך.
ארגון מחדש של הליגה הקים את הבונדסליגה האוסטרית בת 12 הקבוצות ב-1985 ופירסט וינה הופיעה שם לראשונה בעונה שלאחר מכן.
גולת הכותרת של התקופה הזו הייתה הופעה חזקה בפלייאוף האליפות ב-1988 שהובילה למקום הרביעי שזיכה את המועדון בהופעה בגביע אופ"א.
בהמשך המועדון נותר בחלק התחתון של הטבלה והתנדנד בין הליגות בתחילת שנות ה-90, עד שלבסוף ירד ליגה ב-1992. וינה לאחר מכן נהנתה מריצה טובה בתחרות הגביע האוסטרי 1997, שהוביל אותם לגמר בו הפסידה 2–1 לקבוצת הליגה הראשונה שטורם גראץ.
עם זאת, הקבוצה לא הצליחה להרים את עצמה במסגרת הליגה, ובעוד שהתקרבה מספר פעמים לחזרה לבונדסליגה, היא המשיכה בדעיכה שבשנת 2000 הנחיתה אותה בליגה השלישית (ה-Regionalliga Ost) בה שיחקה פירסט וינה עד שב-2009 עלתה חזרה לליגת המשנה.
בעונת 2009/10 סיימה וינה במקום האחד עשר בליגת המשנה של הכדורגל האוסטרי.
פלייאוף הדחה פוטנציאלי נגד אלופת המחוז המערב, גורדיג, בוטל מפני שהרישיון שלה נמשך לקבוצה המודחת קארנטן.
בעונת 2010/11 שלאחר מכן, וינה סיימה שוב במקום השני בטבלת הליגה לפני SV גראטקורן.
עם זאת, תחת המאמן החדש אלפרד טטאר הצליחו לנצח את משחקי ההשארות מול אלופת המחוז המחוזית "SC-ESV פרנדורף 1919", 3-0 ו-2-1 בהתאמה, ושמרו על מעמדם בליגה השנייה.
בשנה שלאחר מכן, וינה הבטיחה את מקומה בליגה במשחק ה-36 של העונה ובעונת 2012/13, וינה הופיעה טוב יותר, הצליחה להתרחק מקרב הירידה עם הופעות טובות וסיימה במקום ה-7.
עונת 2013/14 הייתה גרועה עבור וינה, כאשר היא סיימה במקום האחרון עם 13 נקודות שנוכו עקב הפרות רישוי שונות.
בסוף העונה הודיעו וינה וטטר על פרידה ידידותית.
גם רישיון המועדון לעונת 2014/2015 בכדורגל מקצועני נשלל.
מעונת 2014/2015, וינה נאלצה לשחק שוב בליגה השלישית.
עקב חדלות הפירעון של נותנת החסות הראשית "Care-Energy", וינה הוכרזה כפושטת רגל בשנת 2017. בזמן שנמנעה פשיטת רגל, הקבוצה לא הצליחה גם לעלות ליגה מפאת פשיטת הרגל.
ההעפלה לליגה השנייה נדחתה וזה החמיר, כאשר וינה הועברה לליגה החמישית בצו בית משפט.
בשנת 2018 הצטרפה פירסט וינה לרשת ה"Club of Pioneers", רשת המועדונים העתיקים ביותר בעולם, שם חברים המועדונים הוותיקים ביותר מכל מדינות העולם.
בעונת 2018/19 שיחקה וינה ב-"2. Landesliga Wien", הליגה החמישית של הכדורגל האוסטרי.
בעונתה הראשונה סיימה וינה בראש עם 78 נקודות מ-30 משחקים ועלתה לליגה הרביעית, הווינר סטאדטליגה.
הם נותרו ללא הפסד בליגה בעונת 2019/2020 לאחר 17 משחקים.
הליגה ננטשה עקב התפרצות מגפת הקורונה, כלומר המועדון נשאר בווינר סטאדטליגה לעונת 2020/2021. עם זאת, בסוף העונה 2020/2021 וינה עלתה שוב לליגה השלישית.
פירס לפייג' הוא אתלט קנדי, אלוף העולם (בודפשט 2023) וסגן אלוף העולם (יוג'ין 2022) בקרב עשר.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בגולד קוסט, אוסטרליה באפריל הוא זכה במדליית כסף בקרב עשר בשיא אישי חדש של 8171 נקודות.
ב שנערכו בלימה, פרו באוגוסט הוא זכה במדליית ארד בקרב עשר בתוצאה של 8161 נקודות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר באוקטובר הוא סיים במקום חמישי בקרב עשר בתוצאה של 8445 נקודות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט הוא סיים במקום חמישי בקרב עשר בשיא אישי חדש של 8604 נקודות.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית ביולי זכה במדליית כסף בשיא אישי חדש של 8701 נקודות, אחרי קווין מאייר מצרפת (8816 נקודות) ולפני זאק זיימק מארצות הברית (8676 נקודות).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט הוא זכה במדליית זהב בשיא אישי חדש ובתוצאת השנה בעולם של 8909 נקודות, לפני בן ארצו דמיאן וורנר (8804 נקודות) ולינדון ויקטור מגרנדה (8756 נקודות).
פירס סטפן פיו-מורגן הוא עורך, עיתונאי, איש טלוויזיה וסופר בריטי.
הוא בנם של אימון או'מירה, רופא שיניים אירי, וגבריאל ג'ורג'ינה סיביל, עקרת בית אנגלייה.
אביו מת בטרם מלאה לו שנה, ואמו התחתנה עם גלין פיו-מורגן, בעל בית מרזח.
מורגן החל את הקריירה שלו ב-1988 בצהובון "סאן".
ב-1994, בהיותו בן 29, הוא מונה לעורך ה"ניוז אוף דה וורלד" על ידי רופרט מרדוק, מה שהפך אותו לעורך הצעיר ביותר של עיתון ארצי בריטי זה יותר מחצי מאה.
מ-1995, מורגן ערך את ה"דיילי מירור", אך פוטר בשנת 2004. הוא היה מנהל המערכת של "חדשות ראשונות" בין השנים 2006 ל-2007. בשנת 2014, מורגן הפך לעורך הכללי הראשון של הפעילות האמריקאית של אתר MailOnline.
כמגיש טלוויזיה, מורגן הנחה את תוכנית האירוח של הרשת הבריטית ITV "סיפורי החיים של פירס מורגן" (2009–2020) וברשת CNN את תוכנית האירוח של "Piers Morgan Live" (2011–2014).
יחד עם סוזנה ריד, הוא הגיש את תוכנית הבוקר של ITV, "בוקר טוב בריטניה" (2015–2021).
כמו כן הוא כיהן כשופט בתוכניות הכישרונות "America's Got Talent" (2006–2011) ו-"Britain's Got Talent" (2007–2010).
בשנת 2008, מורגן זכה ב"המתמחה", והופיע עם נשיא ארצות הברית לעתיד דונלד טראמפ.
את התוכנית "פירס מורגן ללא צנזורה", החל להגיש ביוטיוב ב-2022 כחלק מהסכם עם חברת ניוז UK שבבעלות רופרט מרדוק.
כחלק מההסכם נקבע שמורגן יגיש תוכנית ערב יומית בערוץ TalkTV, לצד תוכנית ביוטיוב, יכתוב טורים לעיתונים "סאן" ו"ניו יורק פוסט" ויוציא ספר בהוצאה השייכת לתאגיד של משפחת מרדוק.
בפברואר 2025 הודיע מורגן שהוא עוזב את התוכנית היומית כדי להתמקד בתוכנית היוטיוב.
בכל פרק של התוכנית צופים מאות אלפים, לתוכנית יש 4 מיליון עוקבים ביוטיוב.
מורגן היה העורך של ה"דיילי מירור" בתקופה שבה העיתון היה מעורב בשערוריית הפריצה לטלפונים.
בשנת 2011, מורגן הכחיש שאי פעם פרץ לטלפון והצהיר כי "למיטב ידיעתי לא פרסמתי כל סיפור שהושג מפריצת טלפון".
בשנה שלאחר מכן, הוא ספג ביקורת בממצאי חקירת לבסון על ידי היו"ר בריאן לוונסון, שקבע שההערות שנאמרו בעדותו של מורגן על פריצת טלפונים היו "בלתי משכנעות לחלוטין" וכי "הוא היה מודע לכך שזה מתרחש בעיתונות באופן כללי ושהוא היה מספיק לא נבוך מההתנהגות הפלילית שהוא היה מוכן להתבדח על כך".
דעותיו הבוטות של מורגן והערותיו השנויות במחלוקת שהושמעו ב"בוקר טוב בריטניה" הובילו את רשות התקשורת הבריטית לפסוק נגדו סנקציות במספר הזדמנויות.
במרץ 2021, מורגן מתח ביקורת על מייגן, דוכסית סאסקס בעקבות ראיון של אופרה וינפרי עם מייגן והארי ואמר כי הוא לא מאמין למילה אחת של מייגן בנוגע למצבה הנפשי.
הרשות קיבלה למעלה מ-57,000 תלונות מצופים, כולל תלונה של מייגן, דוכסית סאסקס, בעצמה.
מורגן התפטר באופן מיידי מהתוכנית בעקבות הרעש הציבורי.
עם זאת הוא טען כי הוא עדיין לא מאמין למייגן, וכי זכותו לעשות זאת במסגרת חופש הביטוי.
מאוחר יותר רשות התקשורת הכריזה כי מורגן נקי מעוולות.
בראיון משנת 1994 הזדהה מורגן כתומך במפלגה השמרנית בבריטניה, אך הוא גם הביע הערכה כלפי הניו לייבור וטוני בלייר מפני שלדעתו הוא לא רדיקלי, מדבר היטב ונוהג בהיגיון.
בשנת 2019 הוא הצביע למען המועמד השמרני במחוז קסינגטון, לאחר שהצביע בעבר גם לטובת מפלגה למען זכויות בעלי חיים ומפלגת העבודה.
הוא בעל דעות עצמאיות במגוון נושאים – לדוגמה מורגן ביקר את בריטניה על הפלישה לעיראק וביקר את ישראל על מדיניות ההתנחלויות שלה, אך הוא נוהג לבקר גם את הפלסטינים ותומכיהם.
בחודש נובמבר 2022, ימים בודדים לפני מונדיאל 2022, ראיין את הכדורגלן הפורטוגלי כריסטיאנו רונאלדו לראיון בן שעה וחצי שזכה להדים בעולם ובעיקר בקבוצתו מנצ'סטר יונייטד, שם רונאלדו מתח ביקורת קשה על הנהלת המועדון ובעיקר על מאמנה אריק טן האך.
בשנת 2025 פרסם מורגן את הספר "Woke is Dead" שכותרת המשנה שלו היא "How Common Sense Triumphed Over Woke Madness" ("איך ההיגיון הבריא ניצח את שיגעון הווק").
עמדותיו בנוגע למדיניות ישראל במלחמת חרבות ברזל
החל מ-2023, התפרסם מורגן הן בעולם והן בישראל בשל הסיקור הרב שהוא מעניק בתוכניתו למלחמה בעזה.
במהלך המלחמה עבר שינוי דרמטי בעמדותיו.
בתחילת המלחמה נחשב לתומך נלהב בזכותה של ישראל להגן על עצמה, והדגיש באופן חוזר את זכותה לכך מול אורחים פרו-פלסטינים בתוכניתו.
הוא התפרסם בראיונות קשים עם דמויות כמו ג'רמי קורבין, שאותו שאל 15 פעמים ברצף אם הוא מוכן לכנות את חמאס ארגון טרור.
במרץ 2025, לאחר קריסת הפסקת אש השנייה עם חמאס והטלת סגר על רצועת עזה, עבר מורגן שינוי בעמדתו והחל לבקר את מדיניות ישראל במלחמה.
מאז החל לערוך ראיונות ביקורתיים עם נציגי ממשלת ישראל, תוך התמקדות בנושאים כמו הפגיעה באזרחים, הסיוע ההומניטרי והגישה התקשורתית לרצועה.
במאי 2025 הביע ביקורת חריפה על מדיניות ממשלת ישראל ברשתות החברתיות, כולל התקפות אישיות על ראש הממשלה בנימין נתניהו ועל השר בצלאל סמוטריץ'.
הוא קרא להפסקת פעילות ישראל בעזה וטען שהממשלה "נשלטת בידי קיצונים"
מורגן נישא ב־1991 למריון שאלו, אחות ראשית בבית חולים.
לבני הזוג נולדו שלושה בנים בהם סטנלי מורגן, והם נפרדו ב־2004 לפני שהתגרשו ב־2008. ב־24 ביוני 2010 נישא לאשתו השנייה, העיתונאית סליה וולדן, בתו של חבר הפרלמנט השמרני לשעבר ג'ורג' וולדן, בסווינברוק שבאוקספורדשייר.
לשניים יש בת.מורגן מתגורר בקנזינגטון שבלונדון, ובבעלותו שני נכסים נוספים בניויק שבסאסקס המזרחית ובלוס אנג'לס, קליפורניה.
פירס - היה מודול של תחנת החלל הבין-לאומית שנבנה ברוסיה.
הוא נבנה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה בבהזמנת רוסקוסמוס.
מודול שוגר לחלל בשנת 2001 בעזרת חללית מטען.
הוא חובר לתחנת החלל הבין-לאומית ופעל עד לשנת 2021.
הוא היה מיועד לעגינה של חלליות מדגם פרוגרס או סויוז - קיימות 2 תא עגינה.
כמו כן מודול כלל מנעול אוויר ליציאה מתחנת החלל לפעילות חוץ רכבית.
הנפח הפנימי הוא כ-13 מ"ק.
תא עגינה צוידה במערכת העברת דלק מחללית מטען למודול "זבזדה" או למודול "זאריה".
בהתאם לתכנון המקורי היה מתוכנן לייצר מודול זהה נוסף.
לאחר שינויי תכנון של תחנת החלל שבוצעו בשנת 2009 פונקציות אלו הועברו מודול "פואיסק".
שיגור המודול בוצע ב-14 בספטמבר 2001 מקוסמודרום בייקונור בעזרת משגר סויוז U.
לצורך המשימה נבנה חללית מטען פרוגרס ייעודית בו בוצעו התאמות נדרשות.
עגינה בוצע לתא עגינה "נדיר" במודול "זבזדה".
באותה עת תחנת החלל הייתה מאוכלסת על ידי משלחת מס' 3 שפעלה לקליטת המודול.
בהמשך על ידי צוות של משימות STS-96 ו-STS-101 הובאו לתחנת החלל מנופי STRELA.
מנוף ראשון הותקן על ידי משלחת מס' 3 ומנוף השני על ידי משלחת מס' 4. בשנת 2012, לקראת הוצאת המודול מניצול, מנופים הועברו למודול "פואיסק" ו"זאריה" בהתאם.
הנפח הפנימי הוא כ-34 מ"ק.
בתקופת פעילות דרך המודול צוותי תחנת החלל יצאו ל-52 פעילויות חוץ-רכביות ועגנו חלליות רבות.
ב-26 ביולי 2021 מודול נותק מתא עגינה וחובר לחללית מטען פרוגרס MS-16. לאחר החיבור חללית מטען החלה בתמרון שהסתיים לירידה לאטמוספירה בו היא נשרפה.
לתא עגינה שהשתחרר בהמשך חובר מודול "נאוקה".
פירס באטלר היה פוליטיקאי אמריקאי ממוצא אירי שהיה אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
באטלר נולד בממלכת אירלנד, והיגר למושבות הבריטיות בצפון אמריקה, שם לחם במלחמת העצמאות האמריקאית.
לאחר המלחמה, כיהן כמחוקק מדינתי והיה חבר בקונגרס הקונפדרציה.
בשנת 1787 כיהן כציר בוועידת החוקה של 1787, שם חתם באטלר על חוקת ארצות הברית; הוא גם היה חבר הסנאט של ארצות הברית.
כאחד מבעלי העבדים הגדולים בארצות הברית, הגן לעיתים קרובות על העבדות בארצות הברית ממניעים פוליטיים ואישיים כאחד, למרות שהיו לו חששות פרטיים לגבי המוסד ובמיוחד לגבי סחר העבדים האטלנטי.
הוא הכניס את סעיף העבדים הנמלטים בטיוטת החוקה, שהעניקה ערבות פדרלית לזכויות הקניין של בעלי העבדים.
באטלר גם תמך בספירת אוכלוסיית העבדים כולה בסיכומים של המדינה לצורך חלוקת הקונגרס.
פשרת שלושת החמישיות של החוקה מנתה רק שלוש חמישיות מהאוכלוסייה המשועבדת בסה"כ של המדינה, אך עדיין הובילה לכך שלבוחרים לבנים בדרום ארצות הברית היה כוח לא פרופורציונלי בקונגרס של ארצות הברית.
באטלר נולד ב-11 ביולי 1744 בגאריהונדון, מחוז קרלו, אירלנד.
הוא נולד לאליטה האנגלו-אירית הפרוטסטנטית.
הוא היה אנגליקני עד לאחר המהפכה האמריקאית, כאשר הפך לחבר בכנסייה האפיסקופלית לצד רבים מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
הוא היה בנם השלישי של סר ריצ'רד באטלר, הברון החמישי מקלוגרנן (1699–1771), ואשתו, הנרייטה פרסי.
הוא התפטר מתפקיד בצבא הבריטי ב-1773 והתיישב עם אשתו, מרי, בקרוליינה הדרומית.
בתחילת 1779, ביקש המושל ג'ון ראטלדג' מבאטלר לעזור בארגון מחדש של ההגנות של קרוליינה הדרומית.
באטלר תפס את תפקיד שליש הגנרל של המדינה, תפקיד שנשא בדרגת בריגדיר גנרל.
הוא העדיף שיפנו אליו כמייג'ור, דרגתו הקרבית הגבוהה ביותר.
בינתיים, הבריטים שינו את האסטרטגיה שלהם בזמן המלחמה.
עד 1778, המלך ג'ורג' השלישי ושריו התמודדו עם מצב צבאי חדש בשלוש עשרה המושבות.
כוחותיהם במושבות הצפוניות והאמצעיות הגיעו לקיפאון עם הצבא הקונטיננטלי של וושינגטון, שסופקו בצורה נאותה יותר ואומנו טוב יותר לאחר החורף הקשה בעמק פורג' .
היה סיכון שצרפת תיכנס למלחמה כשותפה של האמריקאים.
הם האמינו שהלויאליסטים הרבים במדינות הדרום (שעמם ניהלו הבריטים סחר פעיל באמצעות כותנה, אורז וטבק) יתאספו לכתר אם ייתמכו על ידי חיילים רגילים.
הם תכננו כיבוש מחדש של המושבות המורדות בזו אחר זו, לנוע צפונה מג'ורג'יה.
הם השיקו את האסטרטגיה החדשה שלהם על ידי לכידת סוואנה בדצמבר 1778.
באטלר הצטרף כדי לגייס את המיליציה של קרוליינה הדרומית להתנגד לפלישה הבריטית.
מאוחר יותר, הוא עזר להכין את יחידות המדינה ששימשו להתקפת הנגד שניסתה להרחיק את הכוחות הבריטיים מג'ורג'יה.
באטלר שימש כעוזר מתנדב לגנרל לאכלן מקינטוש במהלך המבצע, שהגיע לשיאו עם ניסיון התקפה על סוואנה.
חיילי המיליציה שגויסו בחיפזון והוכנו בצורה גרועה לא יכלו להתחרות עם הסדירים הבריטיים המאומנים היטב, והמאמץ של הפטריוטים להקל על סוואנה הובס.
ב-1780, הבריטים כבשו את צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, ואיתה את רוב הכוחות האזרחיים והצבאיים של המושבה.
באטלר נמלט כחלק מקבוצת פיקוד שנמצאת בכוונה מחוץ לעיר.
במהלך השנתיים הבאות, הוא פיתח אסטרטגיית נגד כדי להביס את המבצעים הדרומיים של הבריטים.
בסירוב להיכנע, ארגנו בעלות ברית בקרוליינה הדרומית ובחלקים הכבושים של ג'ורג'יה וקרוליינה הצפונית פעולות גרילה נגד הבריטים.
כשליש גנרל, באטלר פעל עם חברים לשעבר במיליציה והצבא הקונטיננטלי כמו פרנסיס מריון ותומאס סאמטר כדי לשלב את מאמצי הפרטיזנים במערכה מאוחדת.
הם התאחדו עם פעולות צבא הדרום בפיקודו של הורשיו גייטס ואחר כך נתנאל גרין.
כוחות בריטיים ניסו שוב ושוב ללכוד את באטלר בשל מעמדו כקצין לשעבר בצבא הבריטי.
כמה פעמים הוא בקושי נמנע מלכידה.
לאורך שלבי הסיום של המערכה הדרומית, הוא תרם באופן אישי מזומנים ואספקה כדי לסייע בשמירה על הכוחות האמריקאים וסייע בניהול מתקני שבויים.
פעולות צבאיות בחודשים האחרונים של מלחמת העצמאות הותירו את באטלר עני.
רבים ממטעיו ומספינותיו נהרסו, והסחר הבינלאומי שרוב הכנסתו הייתה תלויה בו נפגע קשות.
כדי להבטיח הלוואות ולהקים שווקים חדשים, הוא נסע לאירופה עם סיום המלחמה.
הוא רשם את בנו תומאס לבית ספר בלונדון בניהולו של ווידן באטלר והעסיק כומר חדש מקרב הכמורה הבריטית לכנסייה האפיסקופלית שלו בקרוליינה הדרומית.
בסוף 1785 חזר באטלר לארצות הברית.
הוא הפך לתומך גלוי של פיוס עם לויאליסטים לשעבר ושל ייצוג שוויוני לתושבי העורף.
המעיד על השפעתו הפוליטית הגוברת, בית המחוקקים של קרוליינה הדרומית ביקש מבאטלר לייצג את המדינה בוועידת החוקה שהתכנסה בפילדלפיה ב-1787. בוועידה הוא דחק לתת לנשיא את הסמכות ליזום מלחמה אך לא השיג מציע שני להצעה שלו, וכל שאר הנציגים דחו את הצעתו באופן גורף.
חוויותיו של באטלר כחייל וכמחוקק בעל מטעים הובילו לתמיכתו הנמרצת באיחוד חזק של המדינות.
במקביל, הוא דאג לאינטרסים המיוחדים של אזורו.
הוא הציג את סעיף העבד הנמלט (סעיף 4, סעיף 2), שקבע הגנה על עבדות בחוקה.
בנוסף, בעודו מתח ביקורת פרטית על הסחר הבינלאומי באפריקאים משועבדים, הוא תמך בסעיף בחוקה שאסר על הסדרת הסחר במשך 20 שנה.
הוא דגל בספירת אוכלוסיית העבדים כולה בסיכומים של המדינות לצורך חלוקת הקונגרס, אך התפשר לספור שלוש חמישיות מהאנשים המשועבדים לשם כך.
היא הבטיחה שלאליטת המטעים הדרומית תהיה השפעה חזקה בפוליטיקה הלאומית במשך עשרות שנים.
באטלר הפגין חוסר עקביות שהטרידו את מקורביו.
הוא תמך באשרור החוקה אך לא השתתף בוועידת קרוליינה הדרומית שאשררה אותה.
מאוחר יותר, הוא נבחר על ידי בית המחוקקים של מדינת קרוליינה הדרומית לשלוש קדנציות בסנאט של ארצות הברית אך שינה את נאמנותו למפלגה: החל כפדרליסט, הוא עבר למפלגה הג'פרסונית ב-1795. ב-1804 הוא הכריז על עצמו כעצמאי פוליטי.
לאחר שינויים רצופים אלה, הבוחרים לא בחרו שוב בבאטלר לתפקיד הלאומי.
הם בחרו בו שלוש פעמים נוספות לבית המחוקקים של המדינה כמזרחן שדיבר בשם המערב.
סגן הנשיא ארון בר היה אורחו של באטלר במטעי סנט סימונס שלו בספטמבר 1804. בר הוריד פרופיל באותה עת לאחר שירה באלכסנדר המילטון בדו-קרב ביולי 1804. מדינות ניו יורק וניו ג'רזי האשימו את בר כל אחת ברצח בעקבות הדו-קרב.
בר נסע במהלך אוגוסט למטע של באטלר תחת השם הבדוי רוזוול קינג, שמו של המשגיח של באטלר.
במהלך שהותו של בר בתחילת ספטמבר, אחת מסופות ההוריקנים הקשות בהיסטוריה פקדה את האזור, ותיאורו של בר מתעד הן את שהותו והן את האירוע הזה.
לאחר מותה של אשתו בשנת 1790, באטלר מכר את נחלותיהם האחרונות בקרוליינה הדרומית והשקיע במטעי האי ג'ורג'יה.
באטלר שכר את רוזוול קינג כמנהל שני המטעים שלו באי סנט סיימון ובאי באטלר.
היו להם כמה קונפליקטים מכיוון שבאטלר רצה יחס מתון יותר לאנשים שהוא שיעבד מאשר היחס של קינג.
קינג עזב ב-1820 כדי להפעיל מטע ליד דריין.
הוא גם המשיך בתוכניות בשנות ה-30 של המאה ה-19 לפתח מפעלי כותנה בפיימונטה של ג'ורג'יה, שם ייסד את מה שהפך לרוזוול, ג'ורג'יה, ב-1839.
באטלר פרש מהפוליטיקה ב-1805 ובילה חלק ניכר מזמנו בפילדלפיה, שם הקים בעבר בית קיץ.
באמצעות היוזמות העסקיות שלו, הוא הפך לאחד האנשים העשירים ביותר במדינה, עם אחזקות קרקע ניכרות במספר מדינות.
כמו אבות מייסדים אחרים מהאזור שלו, גם באטלר המשיך לתמוך במוסד העבדות.
אבל בניגוד לוושינגטון או תומאס ג'פרסון, למשל, באטלר מעולם לא הכיר בחוסר העקביות הבסיסי בהגנה בו-זמנית על חירות העם ותמיכה בעבדות.
מקורבים כינו את באטלר "אקסצנטרי" ו"אניגמה".
הוא הלך בדרך להפקת החירות והכבוד המקסימלית לאנשים שנחשבים לו כאזרחים.
הוא רצה לשמור על שלטון מרכזי חזק אך כזה שלעולם לא יוכל להתקלקל בזכויות האזרח הפרטי.
הוא התנגד למדיניות הפדרליסטים תחת אלכסנדר המילטון משום שהאמין שהם הקריבו את האינטרסים של המערב וביקשו לכפות את מדיניותם על האופוזיציה.
מאוחר יותר הוא נפרד עם ג'פרסון והדמוקרטים מאותה סיבה.
באטלר הדגיש את אמונתו בתפקיד האדם הפשוט.
בשלב מאוחר בחייו, הוא סיכם את השקפתו: "המערכת שלנו טובה במעט מ[עניין] של ניסוי...
הרבה חייב להיות תלוי במוסר ובנימוסים של האנשים בכלל."
היא הייתה בתו היתומה של תומאס מידלטון, בעל מטעים ויבואן עבדים בקרוליינה הדרומית, והייתה יורשת להון רב.
באטלר נישל את בנו היחיד שנותר בחיים, תומאס באטלר, יחד עם אשתו וילדיו ילידי צרפת.
ארבע מבנותיו של באטלר הגיעו לבגרות, אך רק אחת מהן, שרה מייז, נישאה או ילדה ילדים.
בתחילה תכנן באטלר להשאיר את כל הונו לבנה הבכור של שרה, פירס באטלר מייז, אך הילד מת ב-1810 בגיל 9. באטלר אמר לשרה שהוא יחלק את אחוזתו בחלקים שווים לשלושת בניה שנותרו בחיים (כולל אחד שנולד באותה שנה), בתנאי שהם יאמצו באופן בלתי הפיך את השם "באטלר" כשם משפחתם.
שניים מבניה של שרה, ג'ון מייז ופירס באטלר מייז (נולד ב-1810 ונקרא על שמו של האח שמת), שינו כדין את שמות המשפחה שלהם כדי לרשת חלקים מהאחוזה.
עד שהנכדים הגיעו לבגרות, בנותיו האחרות של באטלר ששרדו, פרנסס ואן אליזבת ("אליזה"), עשו שימוש באדמות היצרניות ביותר.
מייז באטלר (1806–1847) ירש מחצית מהמטעים של סבו לאחר שאימץ את "באטלר" כשם משפחתו ב-1831. הוא התחתן עם גבריאלה מוריס, אך לא היו להם ילדים.
הוא שירת במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, והשיג דרגת קפטן, אך מת מדיזנטריה במחנה.
הוא הותיר אחריו אשתו, שהמשיכה להתגורר באחוזותיו וחוותה את ההשפעות של מלחמת האזרחים האמריקאית.
כוחות האיחוד כבשו את כל מטעי באטלר החל מפברואר 1862. הכרזת האמנציפציה ב-1 בינואר 1863 שחררה את כל כמעט 500 האנשים המשועבדים של גבריאלה מוריס באטלר.
פירס מייז באטלר (1810–1867) ירש את המחצית השנייה של מטעי האי באטלר והאי סנט סיימון של סבו לאחר שאימץ את "באטלר" כשם משפחתו.
השחקנית האנגלית פאני קמבל ואביה השחקן/מנהל הידוע, צ'ארלס קמבל, ערכו סיבוב הופעות תיאטרלי בן שנתיים בארצות הברית בשנים 1832–1834. פירס מייז באטלר פגש אותה במהלך הסיור והתחתן איתה ב-7 ביוני 1834. הם גרו בפילדלפיה ונולדו להם שתי בנות, שרה ופרנסס.
אשתו ניהלה יומן על שהותם הקצרה באחד המטעים שלהם.
היא הביעה אימה קיצונית ממצב חייהם של אנשים משועבדים ופירקה טיעונים בני התקופה שניסו להצדיק את העבדות.