tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוניות השטח הן שהיוו את האיום העיקרי על השיירות הבריטיות, והאוניות החזקות ביותר היו סיירות כבדות, שהוגדרו על ידי הגרמנים כ-Panzerschiff ("אונייה משוריינת"); הבריטים הגדירו אוניות אלו כסוג בפני עצמן, חזק יותר מסיירת ופחות חזק מאוניית מערכה; סוג זה הוגדר כאוניית מערכה זוטא, Pocket Battleship.
שתיים מאוניות אלו, הסיירות הכבדות "ליצוב" (Lützow) ואדמירל גרף שפה, שהו בים עוד לפני הכרזת המלחמה, ויצאו מיד לתקיפת אוניות סוחר.
"ליצוב" הוחזרה לגרמניה לקראת הפלישה לנורווגיה לאחר שהטביעה שתי אוניות סוחר בלבד; "אדמירל גרף שפה" הצליחה להטביע תשע אוניות באוקיינוס ההודי עד שנלכדה ב-13 בדצמבר 1939 בידי כוח משימה בריטי נחות ממנה בפתח הנהר ריו דה לה פלטה באורוגוואי.
לאחר שנפגעה קשות בקרב הטביע רב החובל של "אדמירל גרף שפה" את אונייתו, והתאבד.
שתי אוניות מלחמה נוספות שהתפרסמו יותר מהקודמות היו הסיירות שרנהורסט וגנייזנאו.
הן יצאו לפשיטה ראשונה ב-23 בנובמבר, ואז הטביעו את אוניית הסוחר החמושה "רוולפינדי" (Rawalpindi) בצפון האוקיינוס האטלנטי לפני שחזרו לבסיסן.
המתקפה העיקרית של אוניות השטח
פעולות הצי הגרמני נגד השיירות הושהו במהלך הפלישה הגרמנית לנורווגיה, באפריל 1940. ואולם, לאחר שנורווגיה נפלה לידי הגרמנים, הופנו אוניות השטח חזרה לתקיפת השיירות.
דוגמה לכוחן של אוניות השטח הייתה התקפתה של אוניית המערכה זוטא אדמירל שר על השיירה HX-84. השיירה, בת 37 אוניות סוחר, הייתה מלווה באוניית סוחר חמושה אחת בלבד, ג'רוויס ביי (עדיין לא היו די אוניות ליווי כדי לתת מענה מספיק לשיירות).
"אדמירל שר" הבחינה בשיירה ב-5 בנובמבר 1941, וניגשה להתקפה.
אוניית הליווי, למרות שהייתה נחותה באופן מוחלט מהאונייה הגרמנית וחסרת כל סיכוי פנתה כדי לתקוף את "אדמירל שר".
אוניית המלחמה הגרמנית הטביעה אותה תוך כמה דקות, והמשיכה להטביע חמש אוניות סוחר נוספות; ואולם, הזמן שחלף עד להטבעת ה"ג'רוויס ביי" אפשר לשאר אוניות השיירה להתחמק ולמנוע אסון כבד בהרבה.
רב החובל של ה"ג'רוויס ביי" זכה לצלב ויקטוריה על גבורתו והקרבתו.
התקפתה של "אדמירל שר" הייתה חמורה כל כך, עד שהבריטים השעו את כל תנועת השיירות, וכל יחידות צי הבית (home fleet) הופנו כדי ללכוד אותה; ואולם, האונייה הגרמנית הצליחה לחמוק לאוקיינוס ההודי ולהמשיך בהתקפתה במהלך פברואר 1941. הבריטים המשיכו במצוד, אך "אדמירל שר" הצליחה לחמוק ולחזור לקיל, ב-1 באפריל 1941.
הבריטים חידשו תוך זמן קצר את השיירות, אך הן לוו על ידי אוניות מערכה וסיירות כבדות.
האוניות הגרמניות העדיפו לא להיכנס לקרב מול אוניות אויב בעלות עדיפות עליהן, ועובדה זו מנעה מסיירות הקרב שרנהורסט וגנייזנאו לתקוף כמה שיירות שהיו מוגנות בידי אוניות מערכה.
יחד עם זאת, שתי סיירות הקרב האמורות פשטו גם הן באוקיינוס האטלנטי, מינואר עד מרץ 1941, והטביעו בפשיטה זו 22 אוניות סוחר.
הן הגיעו לנמל ברסט כדי להצטייד מחדש ולאפשר תיקון נזקים.
שיאן של הפשיטות הללו הייתה גיחתן של אוניית המערכה ביסמרק והסיירת הכבדה פרינץ אויגן.
ביסמרק היוותה סיכון חמור ביותר לשיירות, עקב חימושה הכבד ומהירותה הרבה.
"ביסמרק" יצאה מהים הבלטי ב-21 במאי 1941. ב-24 במאי לפנות בוקר יורטה על ידי סיירת המערכה הבריטית הוד ואוניית המערכה פרינס אוף ויילס.
"הוד" ספגה פגיעה ישירה במחסן התחמושת שלה והתפוצצה, ואולם "ביסמרק" נפגעה במכלי הדלק שלה ואיבדה דלק רב; הערכת המצב הייתה שעל האונייה להגיע לברסט כדי לטפל בדליפה ושלא תוכל להמשיך בגיחה.
הבריטים המשיכו לעקוב אחרי "ביסמרק", וב-26 במאי הצליחו מפציצי טורפדו מנושאת המטוסים ארק רויאל לגרום למערכת ההיגוי של "ביסמרק" נזק כבד, שמנע ממנה לחזור לנמל.
למחרת, ב-27 במאי, טובעה "ביסמרק" על ידי אוניות מערכה בריטיות.
סוף המתקפה של אוניות השטח
למרות התחושה שאוניות השטח הגרמניות יצרו איום כבד, למעשה הייתה זו הגיחה האחרונה של אוניות אלו.
שרנהורסט וגנייזנאו, שעגנו בברסט, היו מוקד לתקיפות אוויריות בריטיות בלתי פוסקות, יחד עם פרינץ אויגן; היטלר חשש לאובדנן, והורה להן לחזור לגרמניה.
בפברואר 1942 הצליחו האוניות הגרמניות לחמוק חזרה לוילהלמסהבן במבצע קרברוס, ללא שהצי הבריטי או חיל האוויר המלכותי יצליחו למנוע זאת.
התחמקותן של האוניות הגרמניות נתפסה ככישלון בריטי, אך בפועל הוסר האיום שהיוו אוניות אלה על השיירות באוקיינוס; הן לא חזרו שוב לזירה זו.
בנוסף לאוניות השטח ה"קונבנציונליות", עשו הגרמנים שימוש באוניות פשיטה.
אוניות אלה היו אוניות סוחר רגילות שהוסבו לשאת תותחים, מבלי לשנות את מראיהן.
בשל חזותן התמימה הן היו יכולות להתקרב לאוניות של בעלות הברית ולהטביע או ללכוד אותן.
גרמניה הפעילה עשר אוניות מעין אלו.
היו אלה אוניות בתפוסה שנעה בין 3,860 ל-9,400 טון; הן היו חמושות בתותחי 150 מ"מ, צינורות טורפדו וחימוש אחר, ונשאו גם מטוס ימי לסיור.
כל אלה היו מוסווים, כך שמרחוק נראו אוניות אלה כאוניות תמימות.
האוניות תדלקו וקיבלו אספקה מאוניות גרמניות שפעלו ברחבי האוקיינוס, ולעיתים גם מבסיסים יפניים; הן פעלו בעיקר בדרום האוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס ההודי.
ההסוואה של אוניות אלו הייתה טובה מאוד, ורק במהלך 1943 הנהיגה האדמירליות הבריטית שיטה יעילה לזיהוי ששללה מהגרמנים את יכולתם להסתוות לאוניות תמימות.
מטרתן העיקרית של אוניות אלה הייתה ליצור בלבול ומבוכה בכל שיטת השיירות, ולהכריח את הצי הבריטי להקצות כוחות גדולים לחיפוש אחריהן, וכך לפזר את כוחותיו.
בסך הכל, הטביעו אוניות אלה 133 אוניות סוחר בתפוסה כוללת של כמעט 830,000 טון.
השיירות הארקטיות היו שיירות שהפליגו מבריטניה לנמלים הצפוניים בברית המועצות, ארכנגלסק ומורמנסק במהלך מלחמת העולם השנייה, כחלק מהסיוע שהושיטו בריטניה וארצות הברית לברית המועצות בעקבות מתקפת הבזק הגרמנית בשטחה.
ב-22 ביוני 1941 תקפה גרמניה את ברית המועצות במבצע ברברוסה.
בין בריטניה לברית המועצות שררה איבה במשך שנים רבות, אך מול האיום הגרמני החליטה בריטניה לסייע לברית המועצות אל מול האויב המשותף.
בדברים אלה ביטא צ'רצ'יל את הברית שנוצרה בין בעלות הברית המערביות, ובראשן ארצות הברית (שהצטרפה למלחמה ב-8 בדצמבר 1941, לאחר המתקפה על פרל הארבור) ובריטניה, לבין ברית המועצות.
ואולם, למרות הצהרות אלה היה מעט מאוד שבעלות הברית היו יכולות לעשות למען ברית המועצות.
למרות דרישתו החוזרת ונשנית של סטלין לפתוח חזית שנייה באירופה, כדי להקל את הלחץ על הצבא האדום, לא היה לארצות הברית ובריטניה את הכוח הדרוש כדי לתקוף.
רק יותר משנה לאחר תחילת מבצע ברברוסה, ב-8 בנובמבר 1942, תקפו ארצות הברית ובריטניה לראשונה, במבצע לפיד.
אחת הדרכים הבודדות בהן ניתן היה בכל זאת לסייע לברית המועצות הייתה באמצעות העברת ציוד צבאי ואספקה אליה, כחלק מהסכמי השאל-החכר (Lend-Lease).
השיירות לברית המועצות היו, אם כן, לא רק צורך צבאי טהור אלא גם אמצעי פוליטי.
גרמניה שלטה על כל החוף האירופי, מכף הצפון בנורווגיה ועד ספרד, ולפיכך לא ניתן היה להעביר ציוד בדרך זו.
לא ניתן היה להעביר ציוד גם דרך הים התיכון, גם בשל שליטת הגרמנים בחופי הים השחור, וגם בשל האיום הימי והאווירי מצד האיטלקים והגרמנים.
העברת הציוד לברית המועצות ניתנה להיעשות בשתי דרכים: ניתן היה להפליג סביב אפריקה, דרך האוקיינוס ההודי, לאיראן, ומשם בדרך היבשה לדרום ברית המועצות.
דרך זו הייתה בטוחה יחסית, אם כי גם לאורכה ארבו צוללות, ואולם ארוכה מאוד - למעלה מ-20,000 ק"מ.
נתיב השיירות הארקטי היה קצר בהרבה, ואולם סבל מחסרונות רבים: ראשית, התנאים האקלימיים והגאוגרפיים הקשים מאוד באזור: קור עז, ערפל, סערות, קרחונים ולילה ארוך מאוד או יום ארוך מאוד, תלוי בעונת השנה.
בנוסף, היה נתיב השיירות קרוב לחוף, יחסית; בשל כך, היו השיירות חשופות להתקפות מטוסים, מעבר לאיום הצוללות.
זאת, בניגוד לשיירות באוקיינוס שהיו פחות חשופות, יחסית, לאיום אווירי.
מעבר לאיום המטוסים והצוללות, היו השיירות הארקטיות חשופות גם לאיום מצד אוניות השטח של הצי הגרמני.
איום אוניות השטח על השיירות במרכז האוקיינוס נהדף על ידי הבריטים מוקדם יחסית.
לאחר הטבעת אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק ב-27 במאי 1941, התאכזב היטלר מצי אוניות השטח וחשש מתבוסות נוספות בים; בנוסף, חשש הפיקוד הגרמני העליון מפלישה בריטית לנורווגיה.
בשל כך נשלחו אוניות השטח הכבדות של הצי הגרמני לנורווגיה, ומשם היוו איום מתמיד על נתיבי השיט לברית המועצות.
בחודשי הקיץ הפליגו השיירות בנתיב מערבי יותר, שעבר ממערב לאיסלנד, והמשיך צפונה ככל האפשר עד למורמנסק.
בחודשי החורף לא היו השיירות יכולות להפליג בנתיב כה צפוני, בשל התפשטותו של הקרח בחורף.
אוקיינוס הקרח הצפוני מתמלא בקרחונים, ובשל כך היה על האוניות לשוט קרוב יותר לחוף הנורווגי, למרות הסיכון להתקפות גרמניות.
בשל האיום הגדול, צורף לשיירות הארקטיות ליווי כבד בהרבה מזה של השיירות באוקיינוס האטלנטי.
הליווי המקובל לשיירות באוקיינוס האטלנטי היה קבוצת ליווי ובה חמש או שש אוניות ליווי - משחתות, פריגטות וקורבטות.
בשלב מאוחר יותר נוספו לשיירות גם נושאות מטוסים לליווי.
אוניות הליווי של השיירות הארקטיות היו מטיפוסים דומים, ואולם במספרים גדולים בהרבה.
בשיירות הראשונות היו חמש אוניות ליווי, ואולם בשיאן של השיירות היו למעלה מ-70 אוניות קשורות בליווי שיירה אחת.
חלקן הפליגו עם השיירה עצמה, וחלקן שימשו כליווי רחוק, שהפליג במרחק מהשיירה והתערב רק כאשר נוצר איום עליה.
הליווי הקרוב היה מורכב מאוניות הליווי הקטנות יותר: קורבטות, פריגטות, משחתות, סלופים (sloop), שולות מוקשים, נושאות מטוסים ואף צוללות.
הליווי הרחוק כלל סיירות קלות וכבדות, ואף אוניות מערכה.
אוניות אלה התערבו כאשר נוצר איום מצידן של אוניות השטח הגרמניות.
הליווי היה מבוסס ברובו על אוניות הצי המלכותי הבריטי, שתוגברו לעיתים על ידי אוניות של צי ארצות הברית ושל הצי הסובייטי.
השיירה הראשונה יצאה מסקפה פלו שבסקוטלנד ב-21 באוגוסט 1941, ונשאה עמה חומרי גלם ומטוסי קרב מדגם הוקר הוריקן.
שם הקוד של שיירה זו היה דרוויש, ואולם השיירות הבאות נקראו בשם הקוד PQ לשיירות המפליגות הלוך, ו-QP לשיירות החוזרות.
הציוד שהובא בשיירות הראשונות לא היה יעיל במיוחד, ואולם עם הזמן הגיעו משלוחים של משאיות, מגפיים, וציוד טלפוניה, שחשיבותו למאמץ המלחמה הסובייטי היה קריטי.
בחודשים הראשונים לא הפריעו הגרמנים למהלכן של השיירות.
מבצע "ברברוסה" התנהל כמתוכנן, והגרמנים לא ראו בשיירות איום.
עד סוף שנת 1941 עברו שבע שיירות, כמעט ללא אוניות שאבדו (רק אונייה אחת הוטבעה).
ואולם, בדצמבר של אותה שנה הסתבר לגרמנים שהמבצע נגד ברית המועצות לא יביא את התוצאות המקוות תוך הזמן המתוכנן; הפיקוד הגרמני העליון הבין שיש להילחם בברית המועצות בכל דרך.
הוחל בהגדלת הכוח הימי והאווירי בנורווגיה, כדי לפגוע בשיירות.
הבריטים למדו על כוונה זו של הגרמנים דרך האולטרה; השיירות אורגנו מחדש כדי שהשיירה הלוך והשיירה חזור יצאו באותו זמן, וכך הליווי יוכל לחפות על שתי השיירות.
הליווי עצמו הוגבר באופן משמעותי.
בתחילת 1942 החל הלחץ הגרמני לעלות.
בסוף מרץ ותחילת אפריל הותקפו השיירות PQ-13 ו - QP-9 על ידי משחתות גרמניות; אחת מהן הוטבעה על ידי הסיירת הבריטית טרינידד, שנפגעה בעצמה בקרב.
6 אוניות סוחר הוטבעו מן השיירה.
PQ-16 הותקפה בתחילת מרץ בידי יותר ממאה מטוסים, ואיבדה שמונה אוניות.
במהלך מאי כבר צברו הגרמנים כוח ימי משמעותי באזור, בראשו אוניית המערכה טירפיץ, יחד עם הסיירות הכבדות אדמירל שר, אדמירל היפר וליצו.
מפקד הצי הבריטי, סר דאדלי פאונד, לחץ על צ'רצ'יל להפסיק את השיירות, שאותן ראה כמבצע מסוכן ביותר, אך צ'רצ'יל לא יכול היה להיענות לבקשתו, בשל הלחץ הפוליטי.
הליווי לשיירה הורכב מליווי קרוב וליווי רחוק.
בליווי הקרוב היו ארבע משחתות, עשר קורבטות, ושתי אוניות סיוע נ"מ.
הליווי הרחוק היה מורכב משייטת הסיירות הראשונה, שכללה ארבע סיירות וארבע משחתות.
בנוסף, עקבה שייטת נוספת אחרי השיירה ממרחק של 320 ק"מ; בשייטת זו היו שתי אוניות מערכה, נושאת מטוסים, שתי סיירות ושמונה משחתות.
מסלול השיירה נועד לנצל את נסיגת כיפת הקרח בעת חודשי הקיץ, ולהרחיק ככל האפשר מחופי נורווגיה.
השיירה נועדה לעבור ליד סבאלברד, ארכיפלג הנמצא כ-600 ק"מ מצפון לנורווגיה, להמשיך עד נוביה זמליה, ורק שם לפנות דרומה לים ברנץ ולים הלבן, בדרך למורמנסק.
השיירה יצאה מאיסלנד ב-27 ביוני 1942. השיירה התגלתה זמן קצר לאחר יציאתה על ידי צוללת גרמנית, וכמה ימים לאחר מכן גם על ידי מטוסים גרמניים.
ב-2 ביולי החלו כבר התקפות אוויריות; ב-4 ביולי הוטבעו מן האוויר שתי האוניות הראשונות.
באותו יום הגיע לאדמירליות הבריטית מידע, על פיו אוניית המערכה טירפיץ, יחד עם אוניית המערכה זוטא אדמירל שר והסיירת הכבדה אדמירל היפר, בליווי כמה משחתות, עזבו את טרונדהיים בדרך ליירוט השיירה.
טירפיץ הייתה מהירה מאוד ונשאה חימוש כבד – תותחי 15 אינץ'.
לאוניות הסוחר, כמו גם לאוניות הליווי, לא היה כל סיכוי כנגדה לו היו ממשיכות בשיירה.
מפקד הצי הבריטי, אדמירל דדלי פאונד, התלבט קשות במשך כמה שעות, ואז הורה לאוניות הליווי לחזור על עקבותיהן, ולאוניות השיירה עצמן להתפזר ולהגיע עצמאית למורמנסק.
רק אוניות הליווי הקרוב נותרו עם השיירה.
בפועל, לא הייתה טירפיץ בדרכה לשיירה; אוניית המערכה הגרמנית רק עברה ממעגן אחד לשני.
ואולם, פאונד, שהיה מותש מעבודה בלחץ עצום, וכנראה סבל מגידול במוחו (גידול שהביא למותו ב-1943) החליט על הוראה זו בשל החשש הכבד מהתקפה אפשרית של טירפיץ.
פיזור השיירה יכול היה להציל אותה מהתקפת אוניות שטח, אך הפך את אוניות הסוחר לטרף קל עבור צוללות ומטוסים.
מתוך 35 אוניות סוחר שיצאו לשיירה, שתיים חזרו בתחילת המסע עקב תקלות, ו-24 טובעו בידי צוללות ומטוסים.
אוניות סוחר בנפח כולל של 142,500 טון הוטבעו; 153 ימאים טבעו יחד עמן.
טירפיץ עצמה יצאה לקראת השיירה למחרת, אך חזרה לנמל תוך כמה שעות, כאשר הסתבר שהצוללות והמטוסים ישמידו את השיירה הרבה לפני שטירפיץ תגיע לזירה.
השיירה הבאה, PQ-18, נדחתה עד ספטמבר, ואולם למרות ליווי של כ-40 אוניות מלחמה, הוטבעו חמש עשרה מתוך 45 אוניות הסוחר שהיו בשיירה.
ואולם, בצד האבדות הכבדות הצליחו אוניות הליווי להפיל יותר מ-40 מטוסים גרמניים ולהטביע שלוש צוללות - מחיר כבד לתוקפים.
למרות מחאות הסובייטים, נדחו השיירות הבאות עד לחזרתו של החושך הארקטי.
סיבה נוספת לדחיית המשך השיירות הייתה ההיערכות למבצע "לפיד" - נחיתות בעלות הברית בצפון אפריקה, בנובמבר 1942, שדרשה כוחות ימיים רבים.
הליווי לשיירות הרגילות צומצם במידה רבה, ואילו השיירות הארקטיות הופסקו בכלל.
שם הקוד שלהן הוחלף ל-JW לשיירות המפליגות אל ברית המועצות ו-RA לשיירות החוזרות.
בדצמבר 1942 יצאו שתי שיירות בדרך לברית המועצות, JW-51A ו-JW-51B (למעשה הן נועדו להיות שיירה אחת, אך פוצלו בשל גודלן).
JW-51A עברה בשלום, אך JW-51B נאלצה להתקרב לחוף הנורווגי עקב מזג אוויר גרוע, ונתקלה ב-31 בדצמבר 1942 בכוח משימה גרמני חזק, שהיה מורכב מאוניית המערכה זוטא ליצו (Lutzow) ומהסיירת הכבדה אדמירל היפר, בליווי שש משחתות.
הליווי הבריטי היה מורכב משמונה משחתות ומשתי סיירות כבדות שליוו את השיירה ממרחק.
היטלר רתח מזעם למשמע תוצאות הקרב.
מפקד הקריגסמרינה, אדמירל אריך רדר, פרש בעקבות הקרב מתפקידו, והיטלר, שאיבד כל אמון באוניות השטח שלו, רצה להשבית את כולן ולהשתמש בתותחיהן כתותחי חוף.
מחליפו של רדר, קרל דניץ, שכנע את היטלר שלא לבצע את החלטתו.
חלק מאוניות השטח הוחזר לים הבלטי, ואולם טירפיץ נותרה במקומה.
קרב ים ברנץ הוכיח לבריטים שליווי מוגבר של משחתות, יחד עם ליווי רחוק של סיירות כבדות ונושאת מטוסים יוכל להוות תשובה לאיום הגרמני.
בנוסף, החלו הבריטים במאמץ לפגוע בטירפיץ ולהשבית אותה.
טירפיץ נפגעה בקרב מול PQ-17 והייתה בשיפוצים עד ספטמבר 1943. באותו חודש תקפו את האונייה צוללות ננסיות בריטיות, ואף שלא הצליחו להטביעה גרמו לה נזק שהשבית אותה לכמה חודשים נוספים.
במהלך השנה עברו השיירות ללא אירועים מיוחדים.
ואולם, במרץ 1943 תוגבר הכוח הימי הגרמני בצפון נורווגיה בסיירת המערכה שרנהורסט.
האיום הגרמני המוגדל התהווה באותה עת שבה הגיע הקרב במרכז האוקיינוס האטלנטי לשיאו; השיירות הארקטיות הושהו, שכן כל אוניות הליווי היו דרושות למערכה המכריעה במרכז האוקיינוס.
הן חודשו רק בנובמבר; במקביל, הלך ועלה הלחץ על הגרמנים, כאשר הסתבר שבחזית הרוסית החל הצבא הגרמני לעבור יותר ויותר למגננה.
דניץ החליט לשלוח את שרנהורסט להתקפה על השיירות (טירפיץ הייתה מושבתת).
תוצאת התקפה זו הייתה קרב כף הצפון, שבה הוטבעה שרנהורסט על ידי אוניית המערכה הדוכס מיורק וכוח של סיירות ומשחתות, ב-26 בדצמבר 1943.
לאחר תבוסתה של שרנהורסט עברו רוב השיירות למעשה ללא הפרעה.
טירפיץ הותקפה שוב ושוב על ידי הבריטים, כך שלמעשה לא הייתה כשירה לפעילות בשום שלב, עד שהוטבעה סופית ב-12 בנובמבר 1944. השיירות הושעו פעם נוספת בין מאי ליולי 1944, כאשר אוניות הליווי היו דרושות למבצע הפלישה לנורמנדי.
ואולם, עד סוף המלחמה היו אבדות השיירות נמוכות מאוד, ואילו אבדות הצוללות גבוהות; הטקטיקות שפיתחו בעלות הברית ללוחמה בצוללות יחד עם הפיתוחים הטכנולוגיים הביאו לעליונות המוחלטת על הצוללות, שלא השתנתה עד סוף המלחמה.
בסך הכל הפליגו בנתיבי השיירות הארקטיות, בין אוגוסט 1941 למאי 1945 (בין יולי לספטמבר 1942, ובין מרץ ונובמבר 1943, לא היו שיירות), 78 שיירות, ובהן 1,400 אוניות סוחר.
85 אוניות סוחר (6%) ו-16 אוניות מלחמה של הצי המלכותי הבריטי הוטבעו בקרבות; היה זה הנתיב שבו היו האבדות הכבדות ביותר מבין כל נתיבי השיירות בעולם במהלך המלחמה.
הגרמנים איבדו גם הם מספר כלי שיט, וגם לא מעט מטוסים.
בסך הכל הובאו לברית המועצות בדרך זו 4.43 מיליון טון של ציוד ואספקה, שהם 22.7% מכלל הציוד והאספקה שהועברו לברית המועצות כחלק מהסכמי השאל-החכר.
התיאור הספרותי המפורסם ביותר של השיירות הארקטיות מופיע בספרו של אליסטר מקלין, הסיירת יוליסס.
ספר זה מתאר את מסעה של סיירת בשם יוליסס, על אתגרי הטבע הקשים העומדים מולה והקרבות העזים המתחוללים סביב השיירות שהיא מלווה.
תיאור נוסף מופיע בספר הים האכזר, מאת ניקולס מונסארט.
פרק אחד בספר מוקדש לתיאור קרב עז שבו משתתפת אונייתו של הגיבור (שהוא פחות או יותר בן דמותו של מונסארט) בשיירה לארכנגלסק.
המערכה בדרום מערב האוקיינוס השקט הייתה חלק מזירת האוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה בין השנים 1942–1945. המערכה התנהלה באזורים כמו הפיליפינים, איי הודו המזרחיים ההולנדיים, בורנאו, אוסטרליה, גינאה החדשה והחלק המערבי של איי שלמה.
במערכה לחמו כוחות הצבא היפני הקיסרי, בעיקר נגד כוחות אמריקאים, אך גם מול אוסטרלים, הולנדים, פיליפינים, בריטים וכוחות מבעלות הברית.
מרבית הכוחות היפניים השתייכו לחיל המשלוח הדרומי בפיקודו של גנרל היסאיצ'י טראוצ'י, ותפקידם היה לכבוש את הטריטוריות שבשליטת בעלות הברית בדרום-מזרח אסיה.
המערכה החלה עם המתקפה על פרל הארבור, ובמקביל מתקפות יפניות נוספות בדרום-מזרח אסיה.
היפנים זכו בניצחונות משמעותיים, וכבשו אזורים נרחבים לאורך החוף של סין, בורמה, הפיליפינים, הודו-סין ואיים בדרום-מזרח אסיה.
באוסטרליה לא נערכה פלישה קרקעית, אך היו תקיפות אוויריות יפניות, בעיקר על דרווין.
ב-30 במרץ 1942 הוקם פיקוד בעלות הברית במערב האוקיינוס השקט, שעיקרו היה צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית, בראשות גנרל דאגלס מקארתור, והפיקוד על הצי היה בידי אדמירל צ'סטר נימיץ.
נקודת המפנה הגיעה באוגוסט 1942, עם מתקפת הנגד של בעלות הברית.
בזכות אסטרטגיה שבה נכבשו איי מפתח באוקיינוס, ובכך נטרלו איים אחרים מבלי שיצטרכו להילחם עליהם.
התקדמות זו הביאה את בעלות הברית עד איי ריוקיו, קרוב ליפן.
אז, במקום פלישה ליפן עצמה, הוטלו פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, מה שהוביל לכניעת יפן ללא תנאי וסיום המערכה.
המערך הגדול מאוד הוא מצפה רדיו-אסטרונומיה הממוקם במישורי סן-אוגוסטין, כ-80 ק"מ מערבית לעיר סוקורו, בניו מקסיקו, ארצות הברית.
המצפה נמצא בגובה של 2,124 מטר מעל פני הים ומהווה מרכיב במצפה הרדיו-אסטרונומיה האמריקאי הלאומי (NRAO).
ניתן לבצע בו תצפיות בתחום הרדיו, באורכי גל בין 0.7 ס"מ עד 4 מטרים.
המערך עבר שדרוג משמעותי, שהסתיים במרץ 2010.
המצפה מורכב מ-27 אנטנות נפרדות, שכל אחת מהן היא צלחת בקוטר 25 מטר ובמשקל 209 טונות.
האנטנות מסודרות לאורך שלוש זרועות המרכיבות יחד את צורת האות Y - אורך כל זרוע 21 ק"מ.
על ידי שימוש במסילת ברזל שמונחת לאורך הזרועות וקטר-מנוף מיוחד שנבנה למטרה זו, ניתן לשנות את מיקום האנטנות לאחד מתוך מספר מיקומים אפשריים, וכך לשנות את קונפיגורציית המערך כולו.
האותות מכל האנטנות עוברים עיבוד בשיטת אינטרפרומטריה ליצירת מפתח בקוטר 36 ק"מ, המאפשר רזולוציה מקסימלית של 0.05 שניות קשת, עבור אורך הגל הקצר ביותר, של 0.7 ס"מ.
ישנן 4 קונפיגורציות בסיסיות הנמצאות בשימוש, המסומנות ב-A - הגדולה ביותר - עד D - הצפופה ביותר, בה כל האנטנות נמצאות במרחק של עד 600 מטר ממרכז המערך.
בשגרה המצפה עובר דרך כל הקונפיגורציות (הבסיסיות ומספר נוספות) כל 16 חודשים, כאשר האנטנות מוזזות כל 3–4 חודשים.
מעבר לקונפיגורציות הקטנות נעשה בשני שלבים - קודם מקצרים את הזרועות המזרחית והמערבית, ורק אז את הזרוע הצפונית.
הדבר מאפשר זמן קצר של תצפיות משופרות במקורות צפוניים או דרומיים מאוד.
מרכז המבצעים של המערך (AOC) נמצא בקמפוס של המכון של ניו-מקסיקו לכרייה וטכנולוגיה, בסוקורו.
ה-AOC משמש כיום גם כמרכז הבקרה עבור המערך הארוך מאוד (VLBA), מערך רדיו המורכב מ-10 צלחות בנות 25 מטר כל אחת, הממוקמות בין הוואי במערב ועד איי הבתולה במזרח, ומרכיבות את הכלי האסטרונומי הגדול ביותר בעולם (אשר מוקדש במלואו למדע).
המערך הגדול מאוד הוא כלי רב-תכליתי המיועד למחקר במגוון תחומים באסטרונומיה.
העצמים הנחקרים על פי רוב כוללים גלקסיות רדיו, קוואזרים, פולסארים, שאריות סופרנובה, התפרצויות גמא, כוכבים פולטי קרינת רדיו, השמש וכוכבי הלכת, מייזרים אסטרופיזיקליים, חורים שחורים וגז המימן אשר מהווה מרכיב משמעותי של גלקסיית שביל החלב וגלקסיות אחרות.
ב-1989, המערך הגדול מאוד שימש לקליטת תקשורת מהחללית וויאג'ר 2 כאשר זו חלפה ליד נפטון.
מלבד תצפיות במקורות ספציפיים בעלי עניין לחוקרים שונים, בוצעו במתקן מספר סקרי שמיים רחבים, ביניהם:
FIRST - באורכי גל של 21 ו-22 ס"מ ורזולוציה של 5 שניות קשת - סקר שמיים של מקורות חיוורים של סביבת הקוטב הצפוני שבוצע בשנים 1993–2004. מיפה כ-9,000 מעלות רבועות ותוצאתו, מלבד הצילומים האסטרונומיים עצמם, היא קטלוג המכיל כ-816,000 מקורות רדיו, אשר גרסתו הנוכחית פורסמה בשנת 2008.
NVSS - באורך גל 21 ס"מ (המימן הנייטרלי) ורזולוציה של 45 שניות קשת - סקר של כל שמי הצפון, קטלוג המכיל 1.8 מיליון מקורות רדיו.
VLSS - סקר שמיים הנמצא במהלך ביצוע, באורך גל של 4 מטרים ורזולוציה של 80 שניות קשת.
המידע שפורסם בשנת 2006 מכיל צילומים של 95% מהשטח המיועד לצילום בסקר וכ-67,000 מקורות.
תוצאות כל הסקרים מתפרסמות לכלל הקהילה האסטרונומית לאחר שהמידע שבהם עובר עיבוד ובדיקה ויכול לשמש למחקרים אחרים, במגוון תחומים.
הכוח המניע מאחורי פיתוח המערך הגדול מאוד היה דייוויד הישן (David S.
Heeschen), אשר מוזכר כמי ש"תמך והנחה את פיתוח מצפה הרדיו אסטרונומיה הטוב ביותר בעולם במשך 16 שנה".
אישור הקונגרס של ארצות הברית עבור המערך הגדול מאוד ניתן באוגוסט 1972, ובנייתו החלה כ-6 חודשים לאחר מכן.
האנטנה הראשונה הוצבה במקום בספטמבר 1975 והמערך נחנך באופן רשמי ב-1980, לאחר השקעה כוללת של 78.5 מיליון דולר.
במטרה לשדרג את הטכנולוגיה ששימשה לבניית המערך בשנות ה-70, הוקצה לאחרונה מימון להמרתו למערך הגדול מאוד המורחב (EVLA).
השלב הראשון של השדרוג יכלול התקנת חומרה חדשה באתר סן-אוגוסטין, חומרה שתשפר את רגישות הכלי פי 5–20 (תלוי בתחום התדר), תוסיף תדרי עבודה חדשים ותגדיל את הרזולוציה (בתדר המקסימלי - ל-0.004 שניות קשת, פי כ-10 מהנוכחית).
שלב זה כבר התבצע והסתיים בתחילת מרץ 2010. השלב השני, שבו יוצבו עד 8 צלחות נוספות באתרים שונים ברחבי ניו מקסיקו, במרחקים של עד 300 ק"מ ביניהן, הוא כרגע חסר מימון.
המערך הגדול מאוד ממוקם בין היישובים מגדלנה ודייטיל, כ-80 ק"מ מערבית לעיר סוקורו בניו מקסיקו.
כביש מהיר מס' 60 חוצה את המתחם ממזרח למערב.
האתר פתוח למבקרים כל השנה בשעות היום.
מרכז המבקרים כולל מוזיאון קטן וחנות מזכרות.
קיים סיור רגלי בהדרכה עצמית, מכיוון שמרכז המבקרים אינו מאויש באופן רציף.
לסיורים מבתי ספר או קבוצות גדולות ניתן לתאם סיורים מודרכים.
מלבד זאת, המצפה הלאומי לאסטרונומיית רדיו מעביר פעילויות, סדנאות וקורסים למורים בבתי ספר, תלמידים וסטודנטים לתואר ראשון.
באתר או בסביבתו, המאוכלסת בדלילות, קיימים מקומות מועטים שבהם ניתן להשיג מזון.
כמו כן, מזג האוויר באזור המדברי משתנה ויכול להיות קר גם במהלך חודש אפריל.
גרסה בדיונית של המערך הגדול מאוד מופיעה בעלילת הספר "מגע", שם הוגדל מספר הצלחות ל-131 והשם שונה ל"מערך ארגוס".
עבור העיבוד הקולנועי של הספר משנת 1997, מרבית צילומי החוץ צולמו באתר המערך הגדול מאוד, מספר הצלחות הוגדל לאחר מכן באמצעות גרפיקה ממוחשבת, וכן נוסף הקניון שברקע, אשר נמצא למעשה במדינת אריזונה השכנה.
המערך מופיע בתחילת הסרט "היום השלישי", בו הפולשים החייזרים התגלו על ידי פרויקט סט"י במתקן זה.
המערך הגדול מאוד מופיע על עטיפת האלבום On The Night של להקת דייר סטרייטס.
המערה הכחולה (במלטית: Taht il-Hnejja - "מערת הקשת"; באנגלית: The Blue Grotto) היא מערכת של שש מערות טבעיות, המכונה על שמה של הגדולה שבהן.
המערכת שוכנת בצוקים שבחופו הדרומי של האי מלטה.
גובה הקשת הטבעית בכניסה למערה המרכזית הוא כ-45 מטרים.
האתר ידוע בשלל צבעי מי הים המשתקפים כתוצאה מהחזרת קרני השמש בשעות הבוקר, והמושפעים ממיקומה של המערה, מהצבעים הזוהרים המוחזרים על ידי הצמחייה התת-ימית ומהמינרלים שעל קרעית הים.
שמה של המערה באנגלית הוענק לה על ידי חייל בריטי אשר מצא דמיון בינה ובין המערה הכחולה באי קפרי שבאיטליה.
הגישה אל המערות עצמן אפשרית רק באמצעות סירות.
המערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה, הייתה סדרת קרבות שהתחוללה בדרום-מערבה של אפריקה בשנים 1914–1915 בין דרום אפריקה לבין הקיסרות הגרמנית.
שדה המערכה היה בעיקרו, פרט לחדירות קלות של כוחות גרמניים לטריטוריה דרום-אפריקנית, המושבה הגרמנית דרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה, בקירוב).
בנוסף, התחוללו מספר תקריות גבול בין המושבה לבין אנגולה, שהייתה אז מושבה של פורטוגל.
דרום-מערב אפריקה הגרמנית, שהייתה מושבה גרמנית למן סוף המאה ה-19, חלקה גבול ארוך מאוד עם דרום אפריקה, שהייתה, עקב כפיפותה לכתר הבריטי, חלק ממדינות ההסכמה.
כמושבה בעלת אוכלוסייה דלילה בכלל, ואוכלוסייה של כ-7,000 גברים ממוצא גרמני בפרט, אל מול צבא דרום-אפריקני שמנה כ-67,000 חיילים, היה מצבה חסר תקווה.
ואכן, למרות לוחמת השהיה עקשנית, נפלה המושבה לידי דרום אפריקה תוך מספר חודשים.
פעולותיה הצבאיות של דרום אפריקה התעכבו בשל מרידת מאריץ, שהתרחשה על רקע התנגדות מבפנים לכניסתה למלחמה לצד האימפריה הבריטית.
בתום המלחמה קיבלה דרום אפריקה מנדט על המושבה הגרמנית.
משנכנסה דרום אפריקה למלחמת העולם הראשונה דחקו בה הבריטים לפלוש לדרום-מערב אפריקה הגרמנית השכנה, כדי לנטרל תחנות ממסר אלחוטיות רבות עוצמה בווינדהוק, בירת המושבה, אשר שימשו, בין היתר, את הצי הקיסרי הגרמני.
ואכן, ב-13 בספטמבר 1914 פתחו הדרום-אפריקנים בהתקפה ראשונה על טריטוריה בשליטה גרמנית: נקודת המשטרה רמנסדריפט (Ramansdrift) שעל הגבול עם מושבת הכף.
כוח דרום-אפריקני כבש ב-15 באוקטובר את נמל לידריץ, אך לא הצליח להתקדם מעבר לו, בין היתר כיוון שמרידת מאריץ החלה בסמוך לזמן הנחיתה, דבר שהקשה על משלוח תגבורות.
כוח דרום אפריקני אחר נכשל בניסיון לכבוש את סאנדפונטיין (Sandfontein) ונהדף על ידי הגרמנים ב-25 בספטמבר.
כמין המשך למלחמת הבורים, "מלחמת הג'נטלמנים האחרונה", התירו הגרמנים לחיילים ששבו לחזור לדרום אפריקה.
לעומת זאת, כהמשך אחר לאותה מלחמה, הדרום-אפריקנים ריכזו את האזרחים הגרמנים במחנות מעצר בשטח דרום אפריקה.
סמוך לתחילת המלחמה קיבלו הגרמנים סיוע מהמורדים הדרום-אפריקנים שהשתתפו באותו זמן במה שנודע כ"מרידת מאריץ", ובה התקוממו בורים (דרום-אפריקנים דוברי אפריקנס, ממוצא הולנדי בעיקר) נגד השתתפות ארצם בלחימה לצד הבריטים.
הבורים ביקשו לנצל את המלחמה בין הבריטים לגרמנים כדי לנקום את תבוסתם במלחמת הבורים השנייה.
חלק מאותם מתקוממים סייעו לגרמנים בהתנגדותם לפלישה, אלא שבחודשים האחרונים של 1914 ובחודשים הראשונים של 1915 דוכאה המרידה.
מכאן ואילך נודע להתנגדות הגרמנית, לנוכח בידודם ולנוכח עדיפות מספרם ומצבם של התוקפים, ערך מעכב בלבד, ועם כל זאת, כל הניסיונות לשדל את הגרמנים להיכנע נפלו על אוזניים אטומות.
הם נקטו בטקטיקה שמטרתה להשהות את התקדמות צבא דרום אפריקה ככל האפשר, ועם זאת לשמור עד כמה שאפשר את צבאם שלהם שלם, ובכך, יחד עם סיועם למאמץ המלחמתי הכולל של מעצמות המרכז, לחזק את טענתם לשלטון במושבה לאחר המלחמה.
ואכן, בדצמבר 1914 הצהיר מצביא גרמני שדרום מערב אפריקה עדיין בידי גרמניה.
כוחות דרום-אפריקניים בראשות ראש הממשלה לואי בותה עצמו כבשו מחדש, ב-14 בינואר 1915, את מפרץ וולביס ואת סווקופמונד (Swakopmund) הסמוכה.
באמצע מרץ הודיעו הבריטים שבותה כבש שבע נפות של דרום-מערב אפריקה.
כוחות אחרים התקדמו מזרחה מלידריץ וחברו לכוחות שהתקדמו צפונה ממושבת הכף ולכוחות שהתקדמו מערבה, דרך בצ'ואנאלנד (כיום בוטסואנה), בקיטמנסהופ (Keetmannshoop), ב-20 באפריל 1915.
משם, לאורך מסילת הברזל, התקדמו הפולשים צפונה.
כוח אחר יצא ממפרץ וולביס, התקדם משם מזרחה, וחבר אליהם.
עם ההתחברות נותקו הגרמנים שבצפון המושבה מאלה שבדרומה, ולאחרונים לא נותר אלה להיכנע.
בהמשך, ב-12 במאי 1915, נפלה בידי הפולשים ווינדהוק הבירה.
הכוחות הגרמניים נדחקו צפונה, וב-1 ביולי נוצחו בידי הצבא הפולש בקרב אוטווי (Otavi) שהתרחש ב-1 ביולי.
בעומדו בפני סכנת כיתור, וכאשר כוח פשיטה דרום-אפריקני בעורפו, נכנע המושל הגרמני ויקטור פרנקה (Franke), ב-9 ביולי 1915, בקהורב (Khorab), עם 2,166 מחייליו.
כמה שבועות אחר כך נפלה כל המושבה בידי הדרום-אפריקנים.
הדרום-אפריקנים איבדו 113 איש במערכה והגרמנים – 1,131.
סמוך לתחילת המלחמה התרחשו גם מספר תקריות בגבול בין המושבה לבין אנגולה, שהייתה מושבה פורטוגזית, אם כי פורטוגל לא הצטרפה בשלב זה למדינות ההסכמה, אלא רק מאוחר יותר, ב - 1916.
ב-19 באוקטובר 1914, נהרגו במצודת נאולילה (Naulila), על חוף האוקיינוס האטלנטי, וסמוך לגבול בין המושבות, שלושה קצינים גרמנים כאשר טור גרמני חדר לאנגולה ללא רשות שלטונותיה.
ב-31 באוקטובר, כנקמה, פשטו הגרמנים על מצודת הגבול האנגולית קואנגר (Cuangar) וטבחו בחיל המצב שבה.
הגרמנים ביצעו פשיטת נקמה נוספת על נאולילה, מוצלחת מבחינתם, ב-19-18 בדצמבר.
עם כניעת הכוחות הגרמניים בדרום-מערב אפריקה ב-9 ביולי, המערכה באנגולה הסתיימה בניצחון פורטוגזי.
המערכה באיי גילברט ומרשל הייתה סדרה של פעולות אסטרטגיות שערכו הצי האמריקאי וחיל הנחתים האמריקאי במרכז האוקיינוס השקט, החל בנובמבר 1943 וכלה בפברואר 1944, כחלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
את המערכה הקדימה הפשיטה על מקין, שערכו כוחות הנחתים האמריקאים באוגוסט 1942.
מטרת האמריקאים הייתה ניטרול הבסיסים היפניים באיי גילברט ומרשל, אשר היוו את גבולה המזרחי של האימפריה היפנית.
בקיץ שלאחר מכן, התרחשה המערכה על איי מריאנה ופלאו.
הצי הקיסרי היפני כבש את איי גילברט חמישה חודשים לאחר המתקפה על פרל הארבור.
על מנת לעבות את ההגנה על טאראווה, בנו היפנים בסיס מטוסים ימיים באטול מקין והציבו חיילים לאורך חופי איי האטול על מנת שיוכלו לעקוב אחר תנועת בעלות הברית בדרום האוקיינוס השקט.
אולם, רק לאחר הפשיטה על מקין באוגוסט 1942 החלו היפנים לבצר את איי גילברט.
הגדול שבאיי גילברט והחשוב ביותר מבחינה אסטרטגית היה טאראווה.
במרץ 1943, החלו היפנים בבניית הביצורים על האי כאשר הם נעזרים בכ-5,000 חיילים ופועלים.
לשם השוואה, לאי מקין נשלחו 798 חיילים.
גנרל הולנד סמית', מפקד הקורפוס האמפיבי ה-5, תלה את האשמה על ההתבצרות היפנית המהירה בפשיטה על האטול.
במשך זמן רב, גם לאחר שפרש, טען סמית' כי היה על הכוחות האמריקאיים לעקוף את טאראווה, במקום לשלוח נחתים רבים אל מותם תוך כדי ניסיון כיבוש האי.
לעומתו, האמינו האדמירלים צ'סטר נימיץ, ריימונד ספרואנס וארנסט קינג כי כיבוש איי גילברט הוא הישג הכרחי בדרך לכיבוש איי מרשל.
במהלך כיבוש איי גילברט, הגו מפקדי הצי תוכנית לכיבוש איי מרשל, בה יושמו לקחי הפלישה לטאראווה.
הלקחים היו: שימוש מוגבר במטוסי סיור, שימוש מוגבר בסיורי צוללות, שימוש ביותר אוניות, סירות פטרול לחיפוי, רכבי נחיתה והגברת הריכוך הארטילרי שהקדים את הפלישה הרגלית.
המטרה העיקרית בתוכנית הצבאית לכיבוש איי מרשל היה כיבוש האטול קווג'לין, תוך עקיפת האיים הסובבים אותו.
היה זה שינוי מדרך הפעולה הנהוגה של הצי, שקבעה כי יש לכבוש ראשית את האיים ההיקפיים, אשר סיפקו הגנה אווירית לאי הראשי.
אולם, בשלב זה הוכיח כוח נושאות המטוסים של הצי האמריקאי את יעילותו, ובקרב זה אף זכה לתמיכת מפציצים יבשתיים מטאראווה.
המערכה באיי שלמה היא חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
מערכה זו הייתה למלחמת התשה שהתחוללה ביבשה, באוויר ובים, ובסופה הכריעו בעלות הברית את היפנים, בהסבם נזק בלתי הפיך לכוחות הצבא והצי היפנים.
בעלות הברית כבשו בחזרה מספר איים מאיי שלמה ואחרים בודדו ועקפו.
לאחר מכן השתלבה המערכה באיי שלמה עם המערכה בגינאה החדשה.
המטרה האסטרטגית העיקרית של האימפריה היפנית הייתה הקמת קו הגנה היקפי מסביב לשטחי האימפריה.
קו ההגנה נמתח מהודו במערב, דרך איי הודו המזרחית (כיום אינדונזיה) בדרום ועד האיים שבדרום ובמרכז האוקיינוס השקט.
על מנת לבסס את שליטתם בנקודות הדרומיות של קו הגנה זה הקימו היפנים בסיסים צבאיים ומעגנים בבריטניה החדשה וברבאול, אותם כבשו בינואר 1942. במרץ ובאפריל החלו כוחות יפנים בהקמת בסיסי אווירי בבוּקה שבצפון בוגנוויל, ובסיס אווירי נוסף ובסיס ימי בדרום האי.
ההתקדמות היפנית אל איי שלמה
באפריל 1942 פתחו היפנים ב"מבצע מוֹ" תוכנית לכיבוש העיר פורט מורסבי שבגינאה החדשה, ששילבה בין הצי ובין הצבא.
המטרה העיקרית הייתה הרחבת קו ההגנה הדרומי והקמת בסיסים שיסייעו להתקדמות האפשרית העתידית אל נאורו, קלדוניה החדשה, פיג'י, האי אושן וסמואה, ועל ידי כך לחסום את נתיבי האספקה בין ארצות הברית לאוסטרליה, דבר שיוביל להסרת האיום מצד אוסטרליה על המוצבים היפנים בדרום האוקיינוס השקט.
כוחות הצי הקיסרי היפני הצליחו לכבוש את טולאגי, אך בשל קרב ים האלמוגים נכשלה הפלישה לפורט מורסבי.
זמן קצר לאחר מכן הציבו היפנים חילות מצב במספר איים בצפון ובמרכז איי שלמה.
כחודש לאחר מכן איבד הצי היפני המשולב ארבע מנושאות המטוסים שלו במהלך קרב מידווי.
בתגובה לאיום היפני על אוסטרליה החלו בעלות הברית לשלוח חיילים ומטוסים רבים לאזור, מתוך כוונה ליישם את התוכנית לכיבוש מחדש של הפיליפינים.
לאחר ניצחון בעלות הברית בקרב מידווי הציע גנרל דאגלס מקארתור, שקיבל את הפיקוד על זירת דרום מערב האוקיינוס השקט, תוכנית להתקפת-בזק על רבאול, אותה ביצרו היפנים והשתמשו בה כבסיס לפעילותם באזור.
הצי האמריקאי צידד בגישה הדרגתית יותר לכיוון גינאה החדשה ואיי שלמה.
מחלוקת זו יישבו אדמירל ארנסט קינג, המפקד העליון של הצי האמריקאי, וגנרל ג'ורג' מרשל, ראש מטה צבא ארצות הברית, בהחליטם על תוכנית בעלת שלושה שלבים.
השלב הראשון היה כיבוש האי טולאגי שבאיי שלמה, השלב השני היה התקדמות לאורך חופי גינאה החדשה והשלב השלישי היה כיבוש רבאול.
השלב הראשון, שקיבל את שם הקוד "מבצע מגדל שמירה" (Operation Watchtower), הפך למערכה על איי שלמה.
בעלות הברית הקימו יחידה אווירית משולבת, שנקראה "כוח אוויר קקטוס", ובאמצעותה ביססו עליונות אווירית במהלך שעות היום.
בשל כך נאלצו היפנים לבצע מבצעי אספקה בחסות החשיכה, להם קראו "תובלת עכברושים" (בעלות הברית כינו זאת "טוקיו אקספרס") דרך מעבר ניו ג'ורג'יה.
קרבות רבים נערכו בחשיכת הלילה בין הצדדים בעוד בעלות הברית מנסות למנוע מהיפנים אפשרות להוביל אספקה וחיילים נוספים לאזור.
שני הצדדים איבדו כלי שיט כה רבים במהלך הקרב הימי על גוודלקנל עד שהאזור הימי שמצפון לאי גוודלקנל זכה לכינוי Ironbottom Sound ("אגן מצולות המתכת").
הצלחת בעלות הברית במערכה באיי שלמה מנעה מהיפנים לנתק את אוסטרליה ואת ניו זילנד מארצות הברית.
מבצע גלגלון (Operation Cartwheel) – התוכנית האסטרטגית הכללית של בעלות הברית למערכות באיי שלמה ובגינאה החדשה – החל ב-30 ביוני 1943, ובסיומו הצליחו בעלות הברית לבודד ולנטרל את בסיס הצי היפני ברבאול ומוטטו את העליונות האווירית והימית היפנית באזור.
מצב זה אפשר לבעלות הברית להתקדם, לכבוש מחדש את הפיליפינים ולנתק את יפן ממקורות המשאבים שלהם באיי הודו המזרחית.
המערכה באיי שלמה הגיעה לשיאה במערכה בבוגנוויל, בו התנהלו קרבות עזים עד סיום המלחמה.
המערכה בבוגנוויל הייתה מערכה שהתרחשה בין 1 בנובמבר 1943 ל-21 באוגוסט 1945, על האי בוגנוויל שבדרום האוקיינוס השקט ובסביבותיו, בין כוחות האימפריה היפנית לבין כוחות בעלות הברית.
באותה עת היה האי בוגנוויל חלק מטריטוריית גינאה החדשה שבשליטת אוסטרליה, למרות שמבחינה גאוגרפית שייך האי לאיי שלמה.
המערכה בבוגנוויל, אם כן, הייתה חלק מהמערכה בגינאה החדשה ומהמערכה באיי שלמה.
ב-1942 כבשו היפנים את בוגנוויל והקימו בו בסיסי אוויר בצפונו ובדרומו, ובסיס ימי באיי שורטלנד הסמוכים.
בסיסים אלה סיפקו הגנה לבסיס היפני הראשי ברבאול וסיוע לכוחותיהם שפעלו באזורים אחרים באיי שלמה.
במרץ-אפריל 1942 נחתו כוחות יפניים בבוגנוויל והחלו בהקמת מספר שדות תעופה לאורך האי.
בסיסים אלה אפשרו ליפנים לערוך מבצעים באיי שלמה הדרומיים ולתקוף את קווי התקשורת של בעלות הברית בין ארצות הברית, אוסטרליה ודרום מערב האוקיינוס השקט.
כחלק ממבצע גלגלון, התכוונו בעלות הברית להקים בסיסי אוויר בבוגנוויל, על מנת לסייע לבידוד ולניטרול הבסיס היפני ברבאול.
הערכות בעלות הברית לגבי מספר החיילים היפנים המוצבים באי בפתיחת המערכה נעו בין 45,000 ל-65,000 חיילים, מלחים ופועלים, שהשתייכו לארמייה ה-17.
פעולות בעלות הברית לכיבוש בוגנוויל מידי הארמייה ה-17 היפנית החלו עם נחיתת דיוויזיית הנחתים השלישית בכף טורוקינה שבמערב האי ב-1 בנובמבר 1943. בעלות הברית הקימו ראש חוף בסביבות טורוקינה לשם הקמת שדות תעופה בטווח טיסה מרבאול, ולא התכוונו בראשונה לכבוש את כל האי.
ניסיון של הצי הקיסרי היפני לתקוף את הכוחות הנוחתים נהדף על ידי כוחות הצי האמריקאי בקרב מפרץ הקיסרית אוגוסטה, ב-2-1 בנובמבר.
ניסיון נוסף של היפנים לתקוף את ראש החוף נהדף גם כן.
בין 6 ל-19 בנובמבר נחתו באי הרגימנט האחרון של הדיוויזיה השלישית ודיוויזיית הרגלים ה-37 של צבא ארצות הברית על מנת להרחיב את ראש החוף.
הלוחמה התנהלה בתוואי ג'ונגל, וחיילים רבים, משני הצדדים, נפלו קורבן למחלת המלריה ומחלות טרופיות אחרות.
בנובמבר ובדצמבר הציבו היפנים יחידות ארטילריה ברמות מסביב לראש החוף מצידו המזרחי, והחלו להפגיז את החוף תוך שהם מתמקדים בשדות התעופה ובמצבורי האספקה.
בעקבות זאת הרחיבו הנחתים את שטח פעילותם לשטח שכלל את הרמות במסגרת סדרת קרבות שהתנהלו ב-27-9 בדצמבר.
אחת הגבעות הייתה מבצר טבעי באורך 91 מטרים, בעלת מדרונות תלולים ורכס צר שהשקיף על רוב ראש החוף, והיפנים הקימו עמדות ארטילריות מוסוות היטב על המדרונות המנוגדים של הגבעה.
רגימנט הנחתים ה-21 תקף את הגבעה ב-18 בדצמבר אך נהדף, ומספר התקפות מהאוויר החטיאו לחלוטין את הרכס הצר.
בסופו של דבר, מתקפה משולבת של כוחות קרקע, ארטילריה ומטוסים הביאו לכיבוש הגבעה על ידי בעלות הברית ב-25 בדצמבר.
ב-15 בדצמבר החליף הגיס ה-14 של צבא ארצות הברית את הנחתים מהגיס האמפיבי הראשון של הנחתים, וב-28 בדצמבר החליפה דיוויזיית הרגלים ה-23 את דיוויזיית הנחתים השלישית.
בין 9 ל-17 במרץ 1944 פתחו היפנים במתקפת-נגד רחבת ממדים כנגד ראש החוף.
הגיס ה-14 והדיוויזיה ה-23 הגנו עליו תוך הסבת אבדות רבות ליפנים, שנסוגו לאחר הקרב לצפון ולדרום האי.
ב-5 באפריל 1944 כבש הרגימנט ה-132 של הדיוויזיה ה-23 את הכפר מבאביה (Mavavia) מידי היפנים, במהלך פעולות טיהור לאורך חופי מפרץ הקיסרית אוגוסטה.
יומיים לאחר מכן טיהר הרגימנט עמדות יפניות מבוצרות בעזרת בונגלור טורפדו ובזוקה.
מאוחר יותר כבשו חיילי הרגימנט את הגבעות מערבית לנהר סאווה לאחר קרב קשה שבסופו נמלטו המגינים היפנים או נהרגו עד האחרון שבהם.
היפנים, בהיותם מבודדים ומנותקים מסיוע חיצוני, התרכזו ראשית בהישרדות, כולל באמצעות הקמת חוות ברחבי האי.
הכוחות האמריקאים באי קיבלו סיוע בדמות דיוויזיית הרגלים ה-93, יחידת הרגלים האפרו-אמריקאית הראשונה שפעלה במלחמת העולם השנייה.
בשלב זה התרכזו בעלות הברית בהקמת שדות תעופה בתחום ראש החוף, מהם המריאו מטוסי קרב ומפציצים בדרכם לתקיפת רבאול, קאווינג ובסיסים יפנים אחרים באזור.
קציני מודיעין אוסטרלים העריכו שבמהלך תקופת הנוכחות האמריקאית באי נהרגו כ-8,200 חיילים יפנים, וכ-16,600 נוספים מתו כתוצאה ממחלות ומתת-תזונה.
בין אוקטובר לנובמבר 1944 עברה השליטה על ראש החוף לידי הגיס השני האוסטרלי, שהכיל את הדיוויזיה השלישית ואת החטיבה ה-11 של הדיוויזיה השנייה, והחטיבה ה-23 נשלחה לאיים הסמוכים.
לפי הערכות האוסטרלים, מספר היפנים באי בעת הגעתם עמד על 40,000 חיילים, 20% מתוכם נמצאו בעמדות קדמיות, ואף על פי שהיו בנחיתות מספרית, היו מאורגנים היטב ומוכנים לקרב.
בתגובה נקטו האוסטרלים בעמדה תוקפנית, בעזרתה קיוו להמם את המגינים היפנים.
השלב האחרון של המערכה התחלק לשלושה חלקים: בצפון תכננו בעלות הברית לדחוק את היפנים לחצי האי בוניס ולנטרלם שם; במרכז האי, כיבוש רכס הפנינה (Pearl Ridge) יחצה את האי לשניים לרוחבו, יגן מפני מתקפות-נגד ויאפשר פתיחת מתקפות בצד המזרחי של האי; המערכה המרכזית בדרום האי, בו התרכזו מרבית הכוחות היפנים.
לאחר כיבוש רכס הפנינה בגזרה המרכזית בדצמבר 1944, עבר כובד המשקל של הכוחות האוסטרלים לצפון ולדרום בוגנוויל.
בצפון התקדמו האוסטרלים לאורך החוף לעבר נהר גנגה תוך כדי שליחת פטרולים לפנים האי לטיהור היפנים מהגבעות.
לאחר כיבוש גשר טסימבה בפברואר 1945 המשיכו האוסטרלים בהתקדמותם לעבר רטסואה ודחקו את היפנים לחצי האי בוניס, כמתוכנן.
כשנתקלו האוסטרלים בקו הגנה מבוצר, נעשה ניסיון לאגף את היפנים על ידי נחיתה אמפיבית בחוות פורטון (Porton Plantation), אך הנחיתה נהדפה ובמקומה הוחלט לשמור על העמדות מול היפנים בחזית רטסואה, בעוד המשאבים מופנים דרומה.
בגזרה הדרומית, לאחר מתקפת-נגד יפנית רחבת היקף בגבעת סלייטר בראשית אפריל, שעלתה בחיים של יותר מ-600 חיילים ומעל 1,000 פצועים יפנים, החלו האוסטרלים להתקדם דרומה.
אך לאחר שחצו את נהר מיבו (Mivo) נעצרה ההתקדמות בשל גשמים והצפות ששטפו גשרים ודרכים בהן היו תלויים קווי התקשורת האוסטרלים.
עיכוב זה נמשך כחודש, ורק בסוף יולי יכלו האוסטרלים להמשיך ולהתקדם.
הקרבות בבוגנוויל הסתיימו עם כניעת הכוחות היפנים בבוגנוויל ב-21 באוגוסט 1945. בשלב האחרון של המערכה נהרגו 516 אוסטרלים ו-1,572 נפצעו, בעוד שהצד היפני ספג 8,500 אבדות בקרב ו-9,800 אבדות למחלות ולתת תזונה.
בעת הכניעה נותרו באי 23,500 חיילים ופועלים.
המערכה בגינאה החדשה הייתה חלק מהזירה הפסיפית במלחמת העולם השנייה.
לפני המלחמה היה האי גינאה החדשה מחולק לשלושה חלקים:
טריטוריית גינאה החדשה, החלק הצפון-מזרחי של גינאה החדשה, כולל האיים המקיפים אותו, היה בשליטת אוסטרליה תחת מנדט חבר הלאומים.
טריטוריית פפואה, החלק הדרום-מזרחי של גינאה החדשה היה קולוניה אוסטרלית.
גינאה החדשה ההולנדית, החלק המערבי של גינאה החדשה.
לאי גינאה החדשה נודעה חשיבות אסטרטגית רבה מכיוון שזהו שטח יבשתי גדול הסמוך לאוסטרליה.
שטחו הנרחב של האי סיפק מקום רב להקמת בסיסי אוויר, צבא וצי.
הלחימה באי בין כוחות האימפריה היפנית לבין כוחות בעלות הברית החלה עם ההתקפה היפנית על רבאול ב-23 בינואר 1942. לאחר ההתקפה הפכה רבאול לבסיס הקדמי של היפנים ליתר המערכה בגינאה החדשה.
הלחימה באי נמשכה באזורים מסוימים עד לסיום המלחמה באוגוסט 1945.
גנרל דאגלס מקארתור הוביל את כוחות בעלות הברית כמפקד העליון של אזור דרום מזרח האוקיינוס השקט.
בסיסיו של מקארתור שכנו במלבורן, בבריזביין ובמנילה.
בצד היפני פיקד גנרל היטושי איממורה על הארמייה האזורית השמינית של צבא יפן, שלחמה בגינאה החדשה ובמערכה באיי שלמה.
בסיסו של איממורה שכן ברבאול.
הארמייה ה-18, תחת פיקודו של לוטננט-גנרל הטזו אדאצ'י, הייתה אחראית לפעילות היבשתית בגינאה החדשה.
במקביל, כבשו בעלות הברית את האי גוודלקנל שבאיי שלמה, ופתחו חזית נוספת איתה נאלצו היפנים להתמודד.
האבדות הקשות שספגו היפנים במערכה בגוודלקנל ובקרבות השונים במערכה באיי שלמה הביאו להיחלשות ההגנות היפניות בדרום מערב האוקיינוס בשקט, ובסופו של דבר הובילו לניצחון בעלות הברית.
המערכה בבריטניה החדשה הייתה חלק מהזירה הפסיפית במלחמת העולם השנייה, ונמשכה מדצמבר 1943 עד תום המלחמה באוגוסט 1945. במערכה זו ניסו בעלות הברית לרתק את כוחות האימפריה היפנית לרבאול, בירת בריטניה החדשה והבסיס היפני המרכזי במהלך המערכות בגינאה החדשה ובאיי שלמה.
ביוני 1943 פתחו בעלות הברית במבצע גלגלון, שמטרתו הסופית הייתה כיבוש הבסיס היפני הגדול ברבאול, שבקצה המזרחי של בריטניה החדשה.
במהלך חמשת החודשים הבאים התקדמו כוחות אמריקאים ואוסטרלים - תחת פיקודו של גנרל דאגלס מקארתור - לאורך חופה הצפוני של גינאה החדשה והסיגו משם את היפנים.
במקביל, התקדם הצי האמריקאי - תחת פיקודו של אדמירל ויליאם הלסי - מגוודלקנל לאיי שלמה והקים בסיסים אוויריים בבוגנוויל בנובמבר.
באוגוסט 1943 השתנו מטרות מבצע גלגלון ובעלות הברית החליטו לבודד את הכוחות היפנים ברבאול במקום להביסם.
בספטמבר 1943 העריכה המפקדה הקיסרית בטוקיו שתוכנית הפעולה של בעלות הברית לחודשים הקרובים כוללת חציית איי שלמה הצפוניים וארכיפלג ביסמרק בדרכן צפונה לאזור מערב האוקיינוס השקט - אזור ההגנה הפנימי של יפן - ובהתאם לכך, נשלחו תגבורות לנקודות מפתח באזור בניסיון לבלום את התקדמותן.
מכיוון שהאמינו שרבאול תהווה מטרה עיקרית להתקפות בעלות הברית נשלחו לשם כוחות רבים, שכן באותה עת הסתכמה האחיזה היפנית בבריטניה החדשה בכוחות מוגבלים בשדות התעופה באזור כף גלוסטר, שבקצה המערבי של האי, ומספר תחנות אספקה ששימשו ארבות שהפליגו בין רבאול וגינאה החדשה.
ב-22 בספטמבר הורה מקארתור למפקד הארמייה השישית, גנרל ולטר קרוגר, לנחות במערב בריטניה החדשה ולאבטח את האזור ואת האיים הסמוכים.
אולם חילוקי דעות באשר ליעילות הנחיתות נתגלעו בקרב הפיקוד העליון של בעלות הברית, וב-21 בנובמבר הגיעה המפקדה הכללית להחלטה לפיה ינחת כוח קטן באזור האי אראווה (Arawe) שבדרום מערב בריטניה החדשה (כמאה קילומטרים מכף גלוסטר), יקים שם בסיס ספינות טורפדו ויצור הסחה עבור הנחיתה העיקרית בכף גלוסטר.
לנחיתה זו היו שלוש מטרות: ראשית, להסיח את דעתם של המגינים היפנים מגלוסטר; שנית, להקים מתחם הגנתי בדרום האי וליצור קשר עם דיוויזיית הנחתים הראשונה, שקיבלה את משימת כיבוש כף גלוסטר; ושלישית, להקים בסיס לסירות טורפדו.
משימתן סירות הטורפדו הייתה שיבוש מעבר הארבות היפניות לחופים הדרומיים של בריטניה החדשה וכן הגנה על כוחות בעלות הברית בכף גלוסטר מפני התקפה.
אזור אראווה שוכן לחופה הדרומי של בריטניה החדשה, ומכיל מספר איים.
תוואי השטח באזור היה ג'ונגל ביצתי שהקשה מאוד על תנועת הכוחות.
הארמייה השישית האמריקאית, ובעיקר רגימנט הפרשים ה-112, היו אחראים לתאום הפלישה למערב בריטניה החדשה, שנקבעה ל-15 בדצמבר.
תאריך זה היה התאריך המוקדם ביותר שאפשר את הקמת בסיסי האוויר שנדרשו לסיוע לפלישה, וגם סיפק די זמן לכוחות להתאמן לקראתה.
על פי תוכנית הפלישה, לאחר הנחיתה ואבטחת האזור, יקימו כוחות הפלישה עמדה בדרך המובילה לנהר פּוּלי.
לאחר הקמת ראש החוף, יתחילו לפעול באזור סיורים על כלי רכב אמפיביים שיחתרו לקשר עם כוחות הנחתים.
שתי נחיתות משניות נקבעו להיערך כשעה לפני עלות השחר ומעט לפני נחיתת הכוח המרכזי בחצי האי אראווה.
מטרות נחיתות אלה היו כיבוש האי פּילֶלוּ (Pilelo) שמדרום לחצי האי אראווה, שבו, כך האמינו בעלות הברית, שוכנות תחנת רדיו ועמדות החולשות על מעגן אראווה.
מטרת הנחיתה השנייה הייתה הקמת עמדות הגנה לאורך הכביש החופי מזרחה.
בעת הנחיתות הגן על אראווה כוח הגנה מצומצם בלבד, אף על פי שתגבורות היו בדרכן לאזור, וכלל 120 חיילים ומלחים שהרכיבו שתי פלוגות, תחת פיקודו של גנרל מטסודה.
התגבורות שהיו בדרכן היו גורמים שונים מהדיוויזיה ה-17, שנשלחו לרבאול כחלק מההכנות היפניות למתקפת בעלות הברית.
השיירות שהובילו את החיילים היו נתונות בדרכן להתקפות מצד צוללות אמריקאיות ומפציצים אוסטרלים, ובסך הכל 1,173 חיילים יפנים נהרגו או נפצעו במהלך המסע.
לאחר שהגיעה התגבורת לרבאול, צמצמו אילוצים שונים את גודל הכוח, ולבסוף יצאו לאראווה שתי פלוגות רובאים ומחלקת מקלעים.
כוח זה, שהיה תחת פיקודו של מייג'ור מסמיטסו קומורי, היה במרחק ארבעה ימי צעדיה מאראווה בעת הנחיתות.
יחידות האוויר היפניות ברבאול ספגו מכה קשה בעקבות התקפות בעלות הברית בחודשים שקדמו לנחיתות, אך לרשות הצי האווירי ה-11 עדיין עמדו מאה מטוסי קרב וחמישים מפציצים ברבאול באותה עת.
בשעה 05:00 החלו הכוחות לרדת מהספינות ויצאו לכיוון החופים.
בשעה 05:25 נתקל גל הנחיתה הראשון - קבוצה A - באש מקלעים מהחוף בסמוך לכפר אומטינגאלו (Umtingalu).
הקבוצה ספגה 33 אבדות ונאלצה לסגת.
נחיתת קבוצה B באי פיללו נחלה הצלחה.
מטרת נחיתה זו הייתה השמדת תחנת רדיו בכפר פליגמטה (Paligmete) בצדו המזרחי של האי, וזמן קצר לאחר הנחיתה השמידו כוחות בעלות הברית את העמדות היפניות והשתלטו על האי.
רגימנט הפרשים ה-112 היווה את גוף הנחיתה העיקרי בחוף האוס פיירמן (House Fireman).
בשל זרמים חזקים ובעיות התארגנות נחת הגל הראשון בשעה 07:28 במקום ב-06:30 כמתוכנן, לאחר שמשחתות ומפציצי B-25 מיטשל ריככו את החוף.
למרות העיכוב, לא נתקלו החיילים הנוחתים בהתנגדות יפנית עזה, וכשעתיים לאחר נחיתת הגל הראשון נמצאו כל הכוחות הנוחתים על החוף.
הכוחות החלו להתקדם לעבר פנים היבשה בעוד הכוחות היפניים נסוגו מזרחה, ועד צהרי אותו היום הקימו חיילי בעלות הברית קו הגנה בבסיס חצי האי, כשהם מונים מעל 1,600 חיילים.
בשבועות שלאחר מכן עסקו בעלות הברית בהקמת תשתית באזור אראווה.
הוקמו שני בתי חולים, בסיס לסירות טורפדו, רציפים לספינות תובלה ומצבורי דלק.
כשנודע למפקד הדיוויזיה ה-17 - גנרל יסושי סקאי - על נחיתות בעלות הברית באזור אראווה הוא הורה על תגבור הכוחות באזור.
ב-24 בדצמבר הגיע לאראווה הכוח היפני תחת פיקודו של קומורי, שפתח יום לאחר מכן במתקפה על שדה תעופה צפונית לאראווה.
עם זאת, המשיכו היפנים להחזיק בעמדות מאולתרות במרחק של פחות מחצי קילומטר מקו ההגנה האמריקאי, אך בשל מספר החיילים המועט ובשל העובדה שהיפנים שינו את עמדותיהם לעיתים תכופות, התקשו תחילה האמריקאים בטיהור האזור.
ב-10 וב-12 בינואר 1944 הגיעו לאראווה תגבורות אמריקאיות בדמות מחלקה F של רגימנט הרגלים ה-158 ומחלקה B של גדוד הטנקים הראשון של חיל הנחתים האמריקאי, בהתאמה, וב-16 בינואר ערכו הכוחות האמריקאיים את מתקפת-הנגד שלהם.
באותו בוקר תקפו מפציצי B-24 ליברטור ו-B-25 מיטשל את העמדות היפניות ולאחריהם נערכה מתקפה ארטילרית.
לאחר מכן נעו יחידות הרגלים והטנקים אל האזור, כשהאחרונים בראש, ועד השעה 16:00 השיגו הכוחות את יעדם ונסוגו חזרה לקו ההגנה.
בעקבות ההתקפה הסיג קומורי את כוחותיו הנותרים בחזרה לשדה התעופה, שלא היה חלק מיעדי המתקפה האמריקאית.
אולם, אף על פי שלא סבלו מהתקפות אמריקאיות, נתקלו היפנים במחסור כבד באספקה ורבים מהחיילים חלו.
פעילות כלי שיט אמריקאים באזור אף מנעה את שינוע האספקה לכוחות, וב-8 בפברואר דיווח קומורי למפקדיו שכוחו אינו מסוגל לבצע אף משימה וכי הוא עומד בפני השמדה.
תחילה הורו לו מפקדיו להישאר בעמדתו ולהגן עליה, אך לאחר שהבינו ששדה התעופה חסר חשיבות לאמריקאים ואם לא יתפנה הכוח הוא יושמד לבטח, שיגרה הדיוויזיה ה-17 פקודה לקומורי להסיג את כוחותיו ב-24 בפברואר.
בקרב זה הייתה מטרת הכוחות האמריקאיים והאוסטרליים כיבוש שדה התעופה הצבאי היפני באזור כף גלוסטר, וכך לסייע לבידוד הכוחות היפנים ברבאול.
מטרה משנית הייתה אבטחת המצרים בין בריטניה החדשה לבין גינאה החדשה.
קרב אראווה, כאמור, שימש כפעולת הסחה לנחיתה בכף גלוסטר ואפשר לבעלות הברית למנוע מעבר אספקה ותגבורת ממזרח האי למערבו.
הקרב עצמו החל ב-26 בדצמבר, כשאוניות אמריקאיות ואוסטרליות הפגיזו את העמדות היפניות בכף גלוסטר, ולאחריהן תקפו את העמדות יחידות של חילות האוויר של צבא ארצות הברית ושל חיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
לאחר מכן, בחסות מסך עשן, נחתו על שלושה חופים שונים חיילי הדיוויזיה הראשונה של חיל הנחתים האמריקאי, ועל אף שהתקשו במעבר השטח הביצתי והסבוך לא נתקלו בהתנגדות רבה מצד היפנים.
ב-27 בדצמבר נתקלו האמריקאים בריכוז ביצורים יפנים שחלשו על הדרך לבסיסים, ובתום הקרב - שארך מספר שעות - השתלטו הנחתים על האזור.
בשלב זה נעצרו הנחתים והמתינו לתגבורת בדמות רגימנט הנחתים החמישי, שהגיע ביום המחרת, וב-28 בדצמבר השתלטו הנחתים האמריקאים על שדה התעופה היפני, ובכך השיגו את מטרתם העיקרית.
בעלות הברית שיקמו את שדה התעופה היפני והפעילו אותו, אך לאחר שהוחלט לבודד את רבאול ולא לתקוף אותה, איבד שדה התעופה מחשיבותו.
מכיוון שנתקלו בהתנגדות יפנית קלילה יחסית, שיערו בעלות הברית שהגוף העיקרי של הכוח היפני עדיין נמצא באזור, ובחודשיים לאחר כיבוש שדה התעופה המשיכו הנחתים האמריקאים לסייר באי תוך חיפוש אחר חיילים יפנים, אך לא הצליחו לאתר קבוצות גדולות.
הסיבה לכך נעוצה במצב הקשה בו היו שרויים החיילים היפנים טרם הנחיתה.
החיילים סבלו מתת-תזונה כתוצאה ממחסור באספקה, ממלריה, דיזנטריה ומחלות נוספות, והפגזות בעלות הברית תרמו רבות למצבם הקשה.
כשנחתו בעלות הברית היה הכוח היפני במצב רע ולכן לא התאפשרה הגנה ראויה על האי.
ב-23 בפברואר 1944 קיבל סקאי, מפקד הדיוויזיה ה-17, אישור לסגת חזרה לרבאול ולהשתתף בהגנה עליה.
אף על פי שבעלות הברית החליטו שלא לתקוף את רבאול, נמשכו פעולות טיהור בריטניה החדשה כמעט עד סוף המלחמה.
המערך החברתי בשבטי הצ'רקסים היה מבנה היררכי שהתבסס על מעמדות וגובש במהלך ימי הביניים בעיקר בקרב השבט הקברדיני.
בעיקרון, החברה הצ'רקסית התבססה על שוויון זכויות לכל בני החברה ובכלל זה שוויון מוחלט בין גברים לנשים.
בימי הביניים, נחשב השבט הקברדיני לדומיננטי מבין השבטים הצ'רקסים והנהגתו התאימה את חוקי החברה לרוח התקופה וזאת כדי למסד ניהול שבטי היררכי שהותאם לנסיבות הצבאיות והפוליטיות של התקופה.
הצ'רקסים נחשבים למתיישבים הקדומים ביותר בצפון הקווקז ובמהלך המאה ה-5 לפנה"ס כבר התקיימה באזור ממלכה אדיגית (צ'רקסית) עצמאית.
כפי הנראה במהלך המאה ה-5 אימצו הצ'רקסים את הנצרות האורתודוקסית ובהמשך הפך האזור לזירת קרבות מול האימפריה המוסלמית וצ'רקסים שנשבו בקרבות אילו נלקחו לעבדות והשתלבו באוכלוסייה שנודעה בהמשך כממלוכים.
בעת הזו החלו הצ'רקסים לגבש מבנה חברתי היררכי שיהלום את הצורך הצבאי והפוליטי עמו התמודדו.
לאחר הכרעת האימפריה הביזנטית והשתלטות האימפריה העות'מאנית על האזור אימצו בני העם הצ'רקסי את האסלאם הסוני.
בהמשך התירו העות'מאנים לצ'רקסים להתיישב גם ברחבי הבלקן ולוחמים מקרבם שולבו בצבא העות'מאני ובמיליציות חצי צבאיות שנודעו בשם "בָּאשִי בּוּזוּק".
האימפריה הרוסית המתחזקת ניסתה להעמיק את שליטתה בחבל על חשבון העות'מאנים שהיו בתהליך נסיגה.
ניסיונות אלו הובילו להתנגשות בלתי נמנעת בין השבטים הצ'רקסים לרוסים ובמהלך מלחמה הרוסית-צ'רקסית ניצחו הרוסים והצ'רקסים גלו ממולדתם.
העם הצ'רקסי נחלק ל-12 שבטים.
ההיררכיה השבטית הבסיסית, נחלקה לשני מעמדות, מעמד הנסיכים ומעמד האצילים.
כדי לא לפגוע בזכויות האדם ולא להפר את כללי החברה, הוחלט כי החלוקה תהייה על בסיס המקצוע או לחלופין על פי התפקיד השבטי אותו מאייש בן השבט.
הנחת היסוד הייתה שבחלוקת מעמדות זו, תוכל החברה להתקדם לרמה ארגונית וחברתית טובה יותר.
בכל כפר צ'רקסי נבחר נציג על ידי תושבי הכפר בבחירה חופשית, נציג זה היה נשלח אל המועצה השבטית (חאסה - Хасэ) מטעם התושבים.
לכל שבט יש חאסה ובו נציגים מכל הכפרים ששייכים לשבט זה.
סה"כ היו לצ'רקסים 12 חאסות כמספר השבטים.
לצורך קבלת החלטות נערכו מדי פעם כנסים לאומים בהן התאספו נציגי 12 החאסות.
תפקיד הנציגים היה לדבר בשם העם וכך להגיע להחלטה אשר מייצגת את רצון העם.
עיקרי הכנסים היו לצורך החלטות על הכרזת מלחמה או חתימת הסכמי שלום.
בין הסמכויות אשר ניתנו לחאסה הייתה לפסוק דין בגין סכסוכי משפחות.
לאחר גלות הצ'רקסים הוקמו בהדרגה חאסות בכל מדינה בה התיישבו צ'רקסים במטרה לייצג את הפזורות השונות.
החאסה הראשית ממוקמת ברפובליקת אדיגיה.
אחת לשנה נערך כנס בינלאומי לצורך דיון בנושאים הפוליטיים של הצ'רקסים במולדת ובפזורה.
החאסות הצ'רקסיות הפעילות ביותר הן ממדינות: ארצות הברית, גרמניה, טורקיה, ירדן וישראל.
החאסה בישראל נחשבת כגוף סמלי בלבד לאור העובדה כי היישובים הצ'רקסים בישראל נמצאים תחת שלטון מקומי המאפשר רשות מוניציפלית לאזרחים.
יו"ר המועצה המקומית כפר כמא יחד עם ראש הוועד המקומי של ריחאניה הם הנציגים הרשמיים של הצ'רקסים בישראל.
ראשון הנסיכים בחברה הצ'רקסית היה ינאל אשר מינה את עצמו לנסיך השבט הקברדיני.
הוא העניק לעצמו את כל הסמכויות האפשרויות לרבות את הזכות לחוקק ואת הזכות לשפוט את מפירי החוק.