tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לבסוף נמלטו צ'אושסקו ואשתו, אך נתפסו סמוך לטרגובישטה.
ב-25 בדצמבר 1989 הם הועמדו למשפט בבית דין צבאי, והוצאו להורג כשעה וחצי לאחר מכן.
הרפובליקה הסובייטית הסינית (בסינית: 中华苏维埃共和国) המכונה גם "הרפובליקה הסובייטית של סין" הוקמה בנובמבר 1931 על ידי המפלגה הקומוניסטית, של מאו דזה-דונג, הגנרל ז'ו דה ואחרים, והתקיימה עד 1937. שטחי הרפובליקה לא היו רציפים (ראה מפה).
מאו דזה-דונג היה גם יו"ר המדינה וגם ראש הממשלה.
כהונתו של מאו כ"מדינה קטנה בתוך מדינה" נתנה לו ניסיון בלוחמה ובגיוס איכרים לצרכיו.
ניסיון זה סייע לו להשיג מאוחר יותר את האיחוד הקומוניסטי של סין בסוף שנות הארבעים.
הרפובליקה התפרקה בסופו של דבר על ידי צבא המהפכה הלאומית של הקוומינטנג (KMT) בסדרה קרבות וכיתור.
בעקבות תקרית שיאן בדצמבר 1936, הקומוניסטים והקוומינטאנג יצרו "חזית מאוחדת" כדי לעמוד בפני הלחץ של הפלישה היפנית.
הפלישה הביאה את הקומוניסטים להכרה, כי לפחות בעת כזאת צריך לראות בצ'יאנג קאי-שק כמנהיגה של סין, ולהביא לפירוק הרשמי של הרפובליקה הסובייטית ב-22 בספטמבר 1937.
ב-7 בנובמבר 1931 (יום השנה למהפכת אוקטובר 1917) ועד ה-20 לנובמבר 1931 התקיים הקונגרס הלאומי הראשון של הרפובליקה הסובייטית הסינית בריוג'ין, במחוז ג'יאנגשי.
הקונגרס בחר ועד מרכזי בן 67 חברים, והכריז על הקמת ממשלה זמנית של הרפובליקה.
רויג'ין הייתה הבירה הלאומית שלהם, והרפובליקה הצעירה קיבלה סיוע מברית המועצות.
הרפובליקה הסינית הסובייטית נולדה, אם כי רוב סין עדיין נשלטה על ידי הממשלה הלאומית של הרפובליקה הסינית.
בטקס הייסוד של המדינה החדשה, מאו דזה-דונג וקומוניסטים אחרים השתתפו במצעד הצבאי.
מאחר שברפובליקה הסובייטית הסינית היה בנק עצמאי, הוא הדפיס את הכסף וגבה מסים משלו, התהליך נחשב לתחילת קיומן של שתי מדינות סין נפרדות.
מאו דזה-דונג כיהן כראש המדינה (יו"ר "הוועד הפועל המרכזי") וראש הממשלה (יו"ר "מועצת הקומיסרים העממיים").
בשיאה הרפובליקה הקיפה שטח שלמעלה מ-30,000 קמ"ר.
חלק גדול משתי פרובינציות ואוכלוסייה של שלושה מיליון נפש.
כלכלתה הייתה יציבה יותר מרוב האזורים שבשליטת מצביאים צבאיים.
בנוסף לחיילי המיליציה והגרילה, הצבא האדום הסיני הגיע ליותר מ-140,000 חיילים בתחילת שנות השלושים.
לצבא האדום הסיני הייתה טכנולוגיית תקשורת מודרנית (טלפונים, טלגרף ורדיו, שצבאותיהם של מצביאים אחרים בסין, היו חסרים), והעבירה מסרים מקודדים אלחוטיים תוך כדי שבירת הקודים הלאומיים.
באותה עת, רק הצבא של צ'יאנג קאי-שק יכול היה להביס את הכוחות הקומוניסטיים.
הקוומינטנג, בראשותו של צ'יאנג קאי-שק, חש מאוים על ידי הרפובליקה העצמאית.
הוא גייס את המצביאים האזוריים הסיניים שיצטרפו לצבא הלאומי ויחסלו את הרפובליקה הסובייטית הסינית שמאו הקים, והטילו מצור עליה.
הקומוניסטים הגיבו במבצעים שונים נגד הכיתור.
מסעות הכיתור הראשונים של צ'יאנג קאי-שק נכשלו, על ידי ניצחונות של הצבא האדום הסיני, בהנהגת מאו.
עם זאת, לאחר מסע השלישי נגד הכיתור הוחלף מאו על ידי וואנג מינג, קומוניסט סיני שחזר מברית המועצות.
על הצבא האדום הסיני פיקדה ועדה של שלושה אנשים, שכללה את מקורביו של וואנג מינג: אוטו בראון (היועץ הצבאי של הקומינטרן), בו גו וג'ואו אנלאי.
לאחר החלפת הפיקוד, החלה נסיגה צבאית וירידה כלכלית של הרפובליקה הסובייטית הסינית.
זאת עקב מינהל לקוי של השמאל הקיצוני והפיקוד הצבאי הגרוע.
המנהיגות החדשה לא יכלה להיפטר מהשפעתו של מאו אשר הגנה זמנית על הקומוניסטים.
עם זאת, בשל הדומיננטיות של המנהיגות הקומוניסטית החדשה לאחר המערכה הרביעית נגד הכיתור, הצבא האדום כמעט ירד לחצי מגודלו הראשוני.
רוב הציוד אבד במהלך הקרב החמישי של צ'יאנג.
הנסיגה התחילה ב-1933 והייתה מתואמת על ידי היועצים הגרמנים של צ'יאנג, אשר דגלו בכיתור הסובייטים בביצורים.
המהלך הזה של צ'יאנג קאי שק היה יעיל.
במאמץ לשבור את המצור, הצבא האדום הצית את המבצרים פעמים רבות, סבל אבדות כבדות וזכה להצלחה מוגבלת.
כתוצאה מכך, הרפובליקה הסובייטית הסינית הצטמצמה באופן משמעותי בכוח האדם של הצבא האדום וספגה הפסדים חומריים רבים.
כאמור הקומוניסטים נפגעו על ידי התקפות הלאומיים.
עם זאת, ג'ואו אנלאי שתל יותר מתריסר סוכנים במעגל הפנימי של צ'יאנג קאי שק, כולל במטה הכללי שלו בנאנג'ינג.
אחד הסוכנים החשובים ביותר של ז'ואו, מו שיונג, לא היה קומוניסט אבל הידיעות שלו הצילו את המפלגה הקומוניסטית של סין ואת הצבא האדום הסיני.
בהמלצת מזכירו של צ'יאנג קאי-שק, יאנג יונג-טאי (שלא היה מודע לפעילויות הקומוניסטיות של מו), עלה מו במעלה השלטון של צ'יאנג קאי-שק והיה חבר חשוב במטה הכללי שלו בתחילת שנות השלושים.
בינואר 1934 מינה אותו צ'יאנג קאי-שק למנהל ומפקד העליון של המחוז המיוחד בג'יאנגשי.
מו השתמש בתפקידו כדי לשתול סוכנים קומוניסטים נוספים במטה הכללי של צ'יאנג, כולל ליו יפו, ועוד סוכנים נוספים ובראש הרשת עמד ז'ואו אנאלי.
לאחר שהצליח המצור על אזור רויז'ין (בירת הרפובליקה הסובייטית הסינית) צ'יאנג היה בטוח שהוא יכול להביס את הקומוניסטים בהתקפות סופיות.
בסוף ספטמבר 1934 הוא העביר את תוכנית ההתקפה שנקראה "דלי הברזל" למפקדה הכללית בלושאן (מקום מושב הקיץ במקום נאנצ'אנג), שפירטה את ההתקפה האחרונה להשמדת הכוחות הקומוניסטיים.
צ'יאנג תכנן קווי מצור של גדרות תיל מחושמלות, ברדיוס 150 ק"מ סביב רויז'ין כדי להרעיב את הקומוניסטים.
בנוסף, למעלה מ-1,000 משאיות עם גייסות צבא היו מוכנות ככוח תגובה מהיר כדי למנוע פריצת המצור על ידי הקומוניסטים.
בהבינו את הוודאות של השמדה הרפובליקה הקומוניסטית, העביר מו שיונג את תוכנית המתקפה לקומוניסטים, תוך שהוא מסכן את חייו ואת אלה של משפחתו.
שיאנג יוניאן הסתתר בהרים, התחפש לקבצן.
הוא חצה כמה קווי כיתור והגיע אל העיר רויז'ין ב־7 באוקטובר 1934.
המודיעין שסיפק מו שיונג שכנע את הקומוניסטים לנטוש את הבסיס שלהם ולסגת לפני שצ'יאנג יוכל לחזק את קווי המצור שלו בגדרות תיל.
הם גייסו משאיות והצילו את עצמם מהשמדה.
ב־1 בפברואר 1932 הוקם הבנק הסיני של הרפובליקה הסובייטית.
המטבעה המרכזית של הבנק הנפיקה שלושה סוגי מטבעות: שטר כסף, מטבע נחושת ודולר כסף.
על שטרות הכסף התנוססה דמותו של לנין.
השטרות והמטבעות לא היו מטבעות מוכרים בחלקים אחרים של סין.
על מטבעות הנחושת נחקקה הכתובת "הרפובליקה הסובייטית הסינית".
מאחר שהנחושת הייתה דרושה לתחמושת, הן הוחלפו במטבעות דולר מכסף, ולא הוטבעו בהן סמלים קומוניסטיים.
בעקבות שינוי זה, והיותן עשויות מכסף, הן הפכו מטבעות עוברות לסוחר באזורים אחרים של סין.
כאשר החלה הנסיגה של הקומוניסטים "במצעד הארוך" באוקטובר 1934, הבנק של הרפובליקה הסובייטית, היה חלק מהכוח הראשון שנסוג מעיר הבירה שלו.
ארבעה-עשר עובדי בנק, בליוי למעלה ממאה סבלים וחיילים ליוו את מכונות ההדפסה והמטבעה.
תפקיד אנשי הבנק היה להחליף את הכספים שהיו בידי האזרחים למטבעות הכסף, לאחר כחצי שנה, ב־29 בינואר 1935 שרפו עובדי הבנק את כל שטרות הנייר הקומוניסטי והרסו את מכונות הדפסה.
עד סוף הצעדה הארוכה באוקטובר 1935 נותרו בחיים רק שמונה מתוך 14 העובדים המקוריים.
הדואר ברפובליקה הסובייטית הסינית נוסד ברויז'ין ב־1 במאי 1932. בולים ראשונים תוכננו על ידי הואנג יגואנג והודפסו באופן ליתוגרפי על ידי בית הדפוס של משרד האוצר ברויז'ין.
הם היו חסרי ערך, ונקובים במטבע הסיני הסובייטי.
הם נדירים למדי, מבוקשים על ידי אספנים.
יש גם זיופים רבים של בולים ושל חותמות מוקדמות מהשטחים הקומוניסטיים.
ב־10 באוקטובר 1934 הוציאה המנהיגות הקומוניסטית פקודה לסגת.
ב־16 באוקטובר החל הצבא האדום הסיני את מה שנודע מאוחר יותר בשם "המסע הארוך", ועזבו את הרפובליקה הסובייטית.
שבעה-עשר יום לאחר שהכוח המרכזי של הקומוניסטים עזב את בסיסו, הבינו הלאומיים שהם ברחו כשהגיעו לעיר רויז'ין הנטושה ב־5 בנובמבר.
היעד המקורי היה הבסיס הקומוניסטי של "הונג לונג" בהובי; היעד הסופי ין-אן נבחר רק מאוחר יותר, לאחר חזרת מאו דזה-דונג להנהגה.
כדי להימנע מהבהלה, המטרה נשמרה בסוד מרוב האנשים (כולל מאו דזה-דונג); נאמר לציבור כי חלק מהצבא האדום הסיני יעסוק בלוחמה ניידת עם הכוחות הלאומיים, וחלק זה של הצבא נקרא "צבא השדה".
בסתיו 1934 המצב הצבאי היה לרעת הקומוניסטים מה ששכנע את מאו דזה-דונג ותומכיו, כי על הקומוניסטים לנטוש את בסיסיהם.
המנהיגים של הרפובליקה סירבו לקבל את האפשרות של כישלון ועדיין קיוו להביס את הכוחות הלאומיים.
הוועדה הצבאית בנתה תוכנית הסחה והתארגנות מחדש לאחר נסיגה זמנית.
התבצעו מספר פריצות של המצור, והן הפתיעו את הקוומינטאנג, שהיה עדיף מבחינה מספרית על הקומוניסטים ולא ציפה להתקפה על שטחם המבוצר.
עם זאת, פריצות אלה, וגם תגבורות והתארגנות מחדש, לא עזרו לכוחות הקומוניסטים.
הם לא יכלו לאתגר את הכוחות הלאומיים, חלקם עזב את סין ולא חזרו למולדתם עד להקמת הרפובליקה העממית 15 שנים לאחר מכן.
כישלון כוח ההסחה גרם לאובדן הקשר שלהם עם ראשי הרפובליקה הסובייטית.
המנהיגות הקומוניסטית לא הצליחה לתאם את הצעד הבא שלה, עדיין האמינה כי נסיגה זמנית תאפשר להם להתאושש ולתקוף.
החלק של הצבא האדום שנסוג, ועסק ב"לוחמה ניידת" היה למעשה חלק הארי של הכוח הקומוניסטי שביצע נסיגה כללית, והיה קטן בהרבה מהשיא של יותר מ־140,000 איש.
רוב הציוד אבד, חיילים סינים רבים של הצבא נאלצו לחמש את עצמם עם נשק עתיק.
הרפובליקה הסובייטית המשיכה להתקיים רשמית, שכן הקומוניסטים עדיין שלטו בכמה אזורים כמו הסובייט של הוביי-הנאן-שאאנשי.
העיר בָּאו'אָן הייתה, במשך זמן מה הבירה עד שהממשלה הקומוניסטית הועברה לינאן.
הרפובליקה הסובייטית הסינית פורקה ב-22 בספטמבר 1937, כשהמפלגה הקומוניסטית הסינית פרסמה את המניפסט שלה על אחדות עם הקוומינטאנג כשהמלחמה הסינית-יפנית השנייה הייתה רק בת כמה שבועות.
המפלגה הקומוניסטית הסינית נותרה למעשה השולטת בפועל על ינאן, והייתה מעוזם לשארית תקופת המלחמה עם יפן.
הרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה (בקרואטית: Socijalistička Republika Hrvatska) הייתה ישות פדרלית כחלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
היא הוקמה במהלך מלחמת העולם השנייה עם הפיכתה של ממלכת יוגוסלביה לרפובליקה פדרלית.
הייתה זו הרפובליקה השנייה בגודלה ביוגוסלביה (גם בשטחה וגם במספר תושביה), לאחר הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה.
היורשת הישירה של הרפובליקה כיום היא קרואטיה.
ב-29 בנובמבר 1945 קיימה האספה המכוננת של יוגוסלביה כינוס שבו הוחלט שיוגוסלביה תורכב משש רפובליקות פדרליות (אשר הפכו בסופו של דבר ליורשותיה של יוגוסלביה).
ב-18 בינואר 1947 הפרלמנט המקומי אישר את החוקה הקומוניסטית.
למעשה, לרפובליקות הייתה אוטונומיה רק מבחינה רשמית.
במציאות, יוגוסלביה הקומוניסטית הייתה מדינה ריכוזית, המבוססת על המודל הסובייטי.
החוקה השנייה התקלה בשנת 1963 ושינתה את שמה של קרואטיה היוגוסלבית מ"הרפובליקה העממית של קרואטיה" (NRH) ל"רפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה" (SRH).תיקונים חוקתיים מרכזיים אושרו בשנת 1971 ובשנת 1974. מותו של שליט יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו ומצב הכלכלה המקרטע הובילו לערעור השלטון הקומוניסטי במדינה.
המתחים האתניים גרמו לכך שהקרואטים חשו פחות ופחות הזדהות עם המדינה היוגוסלבית.
באפריל 1990 התקיימו לראשונה בחירות דמוקרטיות ורב-מפלגתיות אשר הובילו להיבחרו של פרניו טוג'מן לנשיא.
ב-25 בינואר קרואטיה הכריזה על עצמאותה מיוגוסלביה שהובילה למלחמת העצמאות של קרואטיה, ובכך הרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה פסקה להתקיים.
רוב התושבים השתייכו לכנסייה הקתולית וכ-12% מהם השתייכו לכנסייה האורתודוקסית הסרבית.
מבחינה גאוגרפית הרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה גבלה עם אלבניה ממערב, יוון מדרום ובולגריה ממזרח.
בתוך יוגוסלביה גבלה מצפון עם הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה.
בעת הפירוק שטחה של הרפובליקה היה 25,000 קמ"ר והתגוררו בה כשני מיליון תושבים ובירתה (שהפכה בסופו של דבר גם לבירת מקדוניה) הייתה סקופיה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה מקדוניה שולבה ביוגוסלביה, למרות התנגדויות רבות של פטריוטים מקדונים כנגד ההיבלעות ביוגוסלביה.
למרות רדיפות רבות של פעילים פוליטיים פטריוטיים מצד המשטר הפדרלי, הלאומיות המקדונית התפתחה בסתר בזמן קיומה של יוגוסלביה.
חופש הדת הותר במידה מסוימת.
מרבית התושבים השתייכו לנצרות האורתודוקסית, בנוסף לקהילות דתיות אחרות כגון הקתולים והמוסלמים.
בעת הפירוק שטחה של הרפובליקה היה 51,000 קמ"ר והתגוררו בה כ-4.3 מיליון תושבים ובירתה (שהפכה בסופו של דבר גם לבירת בוסניה והרצגובינה) הייתה סרייבו.
גבולותיה של הרפובליקה היו כמעט זהים לאלו של בוסניה תחת השלטון האוסטרו-הונגרי לפני הקמת ממלכת יוגוסלביה.
לאור מיקומה האסטרטגי של בוסניה במרכז יוגוסלביה, היא הייתה מרכז להתפתחות צבא הפדרציה.
לכן, נוצר ריכוז גדול של נשק ואנשי צבא בבוסניה, גורם שהיה משמעותי עשורים לאחר מכן במלחמת בוסניה.
למרות זאת, שגרת החיים ברפובליקה הייתה בדרך כלל שלווה ומשגשגת.
בהיותה אחת הרפובליקות העניות בתחילת שנות ה-50, היא התאוששה במהירות כלכלית, תוך ניצול משאבי הטבע הרבים שבשטחה.
הרפובליקה לא שגשגה רק מבחינה כלכלית, אלא גם מבחינה תרבותית, דבר אשר התבטא בין השאר באירוח אולימפיאדת החורף בשנת 1984. מרפובליקה זו גם יצאו כמספר אישים אשר השפיעו על הפוליטיקה היוגוסלבית לאחר מותו של שליט המדינה יוסיפ ברוז טיטו בשנת 1980, עובדה שבדיעבד עזרה לבוסניה בעת הקמתה.
בשנות ה-80 הלאומיות הבוסנית התפתחה מאוד, דבר שהוביל למתיחות בינה לבין השלטון המרכזי בסרביה.
בבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות שהתקיימו בנובמבר 1990 ניצחו מפלגות אתניות אשר הקימו ממשלה משותפת.
לפי המודל הפוליטי שמפלגות אלו יצרו נשיא הרפובליקה היה בוסני, נשיא הפרלמנט סרבי וראש הממשלה ממוצא בוסני-קרואטי.
לאחר שסלובניה וקרואטיה הכריזו על עצמאותן מיוגוסלביה בשנת 1991, הרפובליקה הכריזה על ריבונותה באוקטובר 1991 וארגנה משאל עם לעצמאות במרץ 1992. ההצבעה על קיום משאל העם אושרה בפרלמנט לאחר שהמחוקקים הסרבים החרימו את ההצבעה כמחאה.
בסופו של דבר אחוז ההצבעה עמד על כ-65% בערך וכ-98% מהמצביעים תמכו בעצמאות.
בחודשים שלאחר מכן החלה ההידרדרות החברתית והפוליטית שהובילה למלחמת בוסניה.
הרפובליקה הסוציאליסטית חדלה מלהתקיים באפריל 1992 עם הכרזת העצמאות של בוסניה.
ההגנה הטריטוריאלית הפכה בשנת 1993 לכוחות המזוינים של סלובניה.
מבחינה גאוגרפית הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה גבלה עם הונגריה, אוסטריה ואיטליה.
בתוך יוגוסלביה גבלה מדרום עם הרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה.
בעת הפירוק שטחה של הרפובליקה היה כ-20,200 קמ"ר והתגוררו בה כ-1.9 מיליון תושבים ובירתה (שהפכה בסופו של דבר גם לבירת סלובניה) הייתה ליובליאנה.
הרפובליקה הסורית הראשונה, רשמית הרפובליקה הסורית, הוקמה בשנת 1930 כחלק מהמנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון, והחליפה את מדינת סוריה.
הסכם עצמאות נחתם בשנת 1936 למתן עצמאות לסוריה ולסיום השלטון הצרפתי הרשמי, אך הפרלמנט הצרפתי סירב לקבל את ההסכם.
משנת 1940 עד 1941, הרפובליקה הסורית הייתה בשליטת צרפת של וישי, ולאחר פלישת בעלות הברית בשנת 1941 קיבלה בהדרגה את עצמאותה.
הכרזת העצמאות התקיימה בשנת 1944, אך רק באוקטובר 1945 הוכרה הרפובליקה הסורית דה יורה על ידי האו"ם; היא הפכה למדינה ריבונית בפועל ב-17 באפריל 1946, עם נסיגת הכוחות הצרפתים.
היא הוחלפה על ידי הרפובליקה הסורית השנייה עם קבלת חוקה חדשה ב-5 בספטמבר 1950.
דגל חדש הוזכר גם בחוקה זו:
דגל סוריה יורכב כדלקמן, האורך יהיה כפול מהגובה.
הוא יכיל שלוש רצועות בעלות מידות שוות, הפס העליון יהיה ירוק, הפס האמצעי לבן והפס התחתון שחור.
החלק הלבן יישא שלושה כוכבים אדומים בשורה, עם חמש נקודות לכל אחד.
במהלך דצמבר 1931 וינואר 1932 התקיימו הבחירות הראשונות על פי החוקה החדשה, על פי חוק בחירות הקובע "ייצוג של מיעוטים דתיים" כפי שהוטל על פי סעיף 37 לחוקה.
הגוש הלאומי היה במיעוט בלשכת הצירים החדשה עם 16 צירים בלבד מתוך 70, בשל זיוף הצבעות אינטנסיבי של הרשויות הצרפתיות.
בין הצירים היו גם שלושה חברי המפלגה הלאומנית הכורדית הסורית Xoybûn (Khoyboun), חליל ביי אבן איברהים פאשה (מחוז אל-ג'זירה), מוסטפא ביי אבן שהין (ג'רבולוס) וחסן אעוני (כורד דאג).
בהמשך השנה, מ-30 במרץ עד 6 באפריל, נערכו "בחירות משלימות".
בשנת 1933 ניסתה צרפת לכפות על הסכם העצמאות דעות קדומות לטובת צרפת.
היא הבטיחה עצמאות הדרגתית אך שמרה על הרי סוריה תחת שליטה צרפתית.
ראש המדינה הסורי באותה תקופה היה שליט בובה צרפתי, מוחמד עלי ביי אל-עביד.
בראש ההתנגדות החריפה להסכם זה עמדו הבכירים הלאומנים והפרלמנטרים האשם אל-אתאסי, שקראו לשביתה של 60 יום במחאה.
הקואליציה הפוליטית של אתאסי, הגוש הלאומי, גייסה תמיכה עממית מסיבית בקריאתו.
מהומות והפגנות השתוללו, והכלכלה נעצרה.
הסכם העצמאות הצרפתי-סורי וסנג'ק אלכסנדרטה
לאחר משא ומתן במרץ עם דמיאן דה מרטל, הנציב העליון הצרפתי בסוריה, נסע האשם אל-אתאסי לפריז, בראש משלחת בכירה של הגוש.
הממשלה הצרפתית החדשה בראשות החזית העממית, שהוקמה ביוני 1936 לאחר הבחירות באפריל–מאי, הסכימה להכיר בגוש הלאומי כנציגים הלגיטימיים היחידים של העם הסורי והזמינה את אל-אתאסי למשא ומתן עצמאי.
ההסכם שהתקבל קרא להכרה מיידית בעצמאות סוריה כרפובליקה ריבונית, כאשר השחרור המלא יינתן בהדרגה לאורך 25 שנים.
בשנת 1936 נחתמה אמנת העצמאות הצרפתית-סורית, אמנה שלא תאושר על ידי הפרלמנט הצרפתי.
עם זאת, ההסכם איפשר להר הבשן, האזור העלווי (הנקרא כיום לטקיה), ואלכסנדרטה להשתלב ברפובליקה הסורית במהלך השנתיים שלאחר מכן.
לבנון הגדולה (כיום הרפובליקה הלבנונית) הייתה המדינה היחידה שלא הצטרפה לרפובליקה הסורית.
האשם אל-אתאסי, שהיה ראש הממשלה בתקופתו הקצרה של המלך פייסל (1918–1920), היה הנשיא הראשון שנבחר על פי חוקה חדשה שאומצה לאחר חוזה העצמאות.
האמנה הבטיחה התאגדות של האזורים האוטונומיים של הדרוזים והעלווים לתוך סוריה רבתי, אבל לא לבנון, שבה צרפת חתמה על הסכם דומה בחודש נובמבר.
ההסכם הבטיח גם צמצום ההתערבות הצרפתית בענייני פנים בסוריה וכן צמצום הכוחות, כוח האדם והבסיסים הצבאיים בסוריה.
בתמורה, התחייבה סוריה לתמוך בצרפת בעת מלחמה, כולל השימוש במרחב האווירי שלה, ולאפשר לצרפת להחזיק שני בסיסים צבאיים בשטח סוריה.
הוראות פוליטיות, כלכליות ותרבותיות אחרות נכללו אף הם בהסכם.
אתאסי שב לסוריה בניצחון ב-27 בספטמבר 1936 ונבחר לנשיא הרפובליקה בנובמבר.
בספטמבר 1938, צרפת שוב הפרידה את הסנג'ק הסורי של אלכסנדרטה.
האיום המתעורר של אדולף היטלר גרם לפחד להיות מוקפים על ידי גרמניה הנאצית אם צרפת תוותר על מושבותיה במזרח התיכון.
שיקול זה, יחד עם נטיות אימפריאליסטיות מתמשכות ברמות מסוימות בממשלת צרפת, הביא את צרפת לשקול מחדש את הבטחותיה.
בנובמבר 1938 הודיעה ממשלת צרפת רשמית על אי-אשרור חוזה 1936. בפברואר 1939 התפטר ג'מיל מרדם מראשות הממשלה, ובכך החלה סדרת משברים ממשלתיים ומהומות רחוב, והנשיא האשם אל-אתאסי התקשה לייצב את השלטון.
הצרפתים החלו לפעול נגד ארגונים החשודים בתמיכה בפשיזם, ובעקבות זאת נמלט אנטון סעאדה לדרום אמריקה ושכיב ארסלאן חזר לשווייץ.
ביוני 1939 צורף סנג'ק אלכסנדרטה לטורקיה, ונקרא עתה מדינת האטיי.
סוריה לא הכירה בשילוב האטיי בטורקיה והנושא עדיין שנוי במחלוקת עד היום.
ביולי 1939, לאחר השלמת מסירת החבל לידי טורקיה, התפטר הנשיא אל-אתאסי.
בתגובה לכך, השעו הצרפתים את החוקה וחילקו אותה לחמישה מחוזות, עם ממשלים נפרדים להר הבשן, לאטקיה ולחבל אל-ג'זירה.
ערב פרוץ המלחמה הכריזו הצרפתים על משטר חירום ושלחו לדמשק את הגנרל מקסים וייגאן כמפקד "צבא הלבאנט" וזירת הים התיכון, והוא ייצב את השלטון.
הוא משל באמצעות "מועצת הדירקטורים" בראשות בהג'י אל-ח'טיב.
עם נפילת צרפת בשנת 1940 במהלך מלחמת העולם השנייה, סוריה הייתה בשליטת ממשלת וישי עד שהבריטים והצרפתים החופשיים פלשו לכבוש את המדינה ביולי 1941. סוריה הכריזה שוב על עצמאותה בשנת 1941 אך רק ב-1 בינואר 1944 הוכרה כרפובליקה עצמאית.
בשנות ה-40 דגלה בריטניה בחשאי ביצירת מדינה סורית רבתי שתבטיח לבריטניה מעמד מועדף בעניינים צבאיים, כלכליים ותרבותיים, בתמורה לעצירה מוחלטת של השאפתנות היהודית בארץ ישראל.
צרפת וארצות הברית התנגדו להגמוניה הבריטית באזור, מה שהוביל בסופו של דבר להקמת מדינת ישראל.
ב-27 בספטמבר 1941 הכריזה צרפת, מכוח המנדט, ובמסגרתו, על עצמאותה וריבונותה של המדינה הסורית.
בהכרזה נכתב כי "העצמאות והריבונות של סוריה ולבנון לא ישפיעו על המצב המשפטי כפי שהוא נובע מחוק המנדט.
אכן, ניתן לשנות מצב זה רק בהסכמת מועצת חבר הלאומים, בהסכמת ממשלת ארצות הברית, החתומה על האמנה הפרנקו-אמריקאית מיום 4 באפריל 1924, ורק לאחר סיום ההסכמים בין ממשלת צרפת לבין ממשלת סוריה ולבנון שאושרו כדין בהתאם לחוקי הרפובליקה הצרפתית.
ביולי 1943 נאלץ דה-גול להסכים לעריכת בחירות בסוריה, שבהו ניצח "הגוש הלאומי".
לאחר הבחירות, החלו ממשלת "הגוש הלאומי" ו"הגוש החוקתי" ובעלי בריתו בביירות, לתאם את מדיניותם מול צרפת.
בינואר 1944 הלכה ממשלת "הגוש הלאומי" בדרכה של ממשלת לבנון, והנשיא אל-קוותלי אישר נוסח חדש לחוקה, ללא סעיף 116 שאפשר לצרפתים להטיל וטו על כל החלטה של הפרלמנט והממשלה.
לאורך שנת 1944 פעלה ממשלת סוריה כגוף ריבוני, ובין היתר החלה לקשור קשרים בינלאומיים.
בסוף אוגוסט 1944 חזר דה-גול לפריז לאחר שחרורה, ודרש לחתום על חוזה עם סוריה, שיבטיח את האינטרסים והמעמד המיוחד של צרפת.
בדצמבר 1944 נקט הפרלמנט הסורי צעד אנטי-צרפתי: הוא חוקק חוק שהוריד את מעמד השפה הצרפתית במערך הלימודים של בתי הספר היסודיים, וקבע אותה כשפה זרה שנייה, אחרי האנגלית, בבתי הספר התיכוניים.
בינואר 1945 הוכרז על הקמת צבא סורי לאומי.
במאי 1945 החליט דה-גול לשלוח צבא מתוגבר לסוריה, וב-19 במאי פרצו קרבות בדמשק.
ב-29 במאי 1945, צרפת הפציצה את דמשק וניסתה לעצור את מנהיגיה הנבחרים באופן דמוקרטי.
בזמן שמטוסים צרפתיים הפציצו את דמשק, ראש הממשלה פאריס אל-חורי השתתף בוועידה המייסדת של האו"ם בסן פרנסיסקו, והציג את טענת סוריה לעצמאות מהמנדט הצרפתי.
הקרבות נמשכו עד 31 במאי, וגבו, לפי אחד האומדנים, כ-400 הרוגים וכ-1,500 פצועים בצד הסורי.
בנט ברומס אמר כי היו כמה חברות מייסדות באו"ם שמעמדן מוטלת בספק בזמן ועידת סן פרנסיסקו וכי ממשלת צרפת עדיין ראתה בסוריה ולבנון כמנדטים.
דאנקן הול אמר "לפיכך, ניתן לומר שהמנדט הסורי הופסק ללא כל פעולה רשמית מצד הליגה או ממשיכתה.
המנדט הופסק על ידי הצהרת סמכויות החובה, והמדינות החדשות עצמן, על עצמאותן, ואחריו תהליך של הכרה בלתי מותנית באופן חלקי על ידי סמכויות אחרות, שהסתיימה בכניסה רשמית לאו"ם.
סעיף 78 לצ'רטר סיים את מעמד ההדרכה לכל מדינה חברה: 'מערכת הנאמנות לא תחול על שטחים שהפכו לחברים באו"ם, היחסים ביניהם יתבססו על כבוד לעקרון השוויון הריבוני'".
כך שכאשר האו"ם קם באופן רשמי ב-24 באוקטובר 1945, לאחר אשרור אמנת האו"ם על ידי חמשת חברי הקבע, מכיוון שסוריה ולבנון הן מדינות מייסדות, המנדט הצרפתי לשתיהן הופסק באופן חוקי בתאריך זה והושגה עצמאות מלאה.
העצמאות הסורית דה יורה הושגה ב-24 באוקטובר 1945.
המשך הלחץ מצד קבוצות לאומיות סוריות ולחץ בריטי אילץ את הצרפתים לפנות את כוחותיהם האחרונים ב-17 באפריל 1946.
הרפובליקה הסורית הראשונה העצמאית (1946–1950)
בשנת 1947 הצטרפה סוריה לקרן המטבע הבינלאומית (IMF) והצמידה את המטבע שלה לדולר האמריקאי על 2.19148 פאונד = דולר אחד, שער שנשמר עד 1961. המטבעות הלבנונים והסורים התפצלו בשנת 1948.
הליגה הערבית נכשלה במלחמת העצמאות נגד ישראל בשנת 1948.
זעים עלה לשלטון בשנת 1949 אך מת מאוחר יותר באותה שנה ואתאסי עלה לשלטון במקומו.
חוקה חדשה נוסחה ואומצה בשנת 1950, המסמנת את תחילת הרפובליקה הסורית השנייה.
הרפובליקה הסורית השנייה, באופן רשמי: הרפובליקה הסורית, התקיימה בין השנים 1950–1958. הרפובליקה הערבית הסורית התקיימה בין השנים 1961–1963 והחליפה את הרפובליקה הסורית הראשונה, אשר הפכה לעצמאית באפריל 1946 מהמנדט הצרפתי.
הדגל הירוק, הלבן, השחור והאדום הוא הדגל הראשון של הרפובליקה הערבית הסורית ועם השימוש הקצר ביותר, משנת 1961 עד 1963. דגל זה שימש גם כדגל האופוזיציה הסורית במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
בהמשך השנה, מה-30 במרץ עד 6 באפריל, נערכו "בחירות משלימות".
בשנת 1933, צרפת ניסתה לכפות על הסכם העצמאות דעות קדומות לטובת צרפת.
עם זאת, ההסכם איפשר להר הבשן, האזור העלאווי (הנקרא כיום לטקיה), ואלכסנדרטה להשתלב ברפובליקה הסורית במהלך השנתיים שלאחר מכן.
בספטמבר 1938, צרפת שוב הפרידה את הסנג'ק הסורי של אלכסנדרטה והפכה אותו למדינת האטיי.
מדינת האטיי הצטרפה לטורקיה בשנה שלאחר מכן, ביוני 1939. סוריה לא הכירה בשילוב האטיי בטורקיה והנושא עדיין שנוי במחלוקת עד היום.
האיום המדיני והגאוגרפי, שנוצר עם עלייתו של אדולף היטלר, גרם לפחד מכך ששטחי סוריה יהיו מוקפים על ידי גרמניה הנאצית, וזאת במידה וצרפת תוותר על מושבותיה במזרח התיכון.
שיקול זה, יחד עם נטיות אימפריאליסטיות מתמשכות ברמות מסוימות בממשלת צרפת, הביא את צרפת לשקול מחדש את הבטחותיה ולסרב לאשרר את ההסכם.
כמו כן, צרפת מסרה את סנג'ק אלכסנדרטה, ששטחה היה מובטח כחלק מסוריה בהסכם, לטורקיה.
שוב פרצו מהומות, אתאסי התפטר, ועצמאות סוריה נדחתה עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-40, בריטניה דגלה בחשאי ביצירת מדינה סורית רבתי שתבטיח לבריטניה מעמד מועדף בעניינים צבאיים, כלכליים ותרבותיים, בתמורה לעצירה מוחלטת של השאפתנות היהודית בארץ ישראל.
בנט ברומס אמר כי חשוב לציין כי היו כמה חברות מייסדות באו"ם שמעמדם מוטלת בספק בזמן ועידת סן פרנסיסקו וכי ממשלת צרפת עדיין ראתה בסוריה ולבנון כמנדטים.
עצמאות סוריה הושגה ב-24 באוקטובר 1945, תוך הכרה של הקהילה הבינלאומית.
המשך הלחץ מצד קבוצות לאומיות סוריות ולחץ בריטי אילץ את הצרפתים לפנות את כוחותיהם האחרונים ב-17 באפריל 1946. אף שהתפתחות כלכלית מהירה באה בעקבות הכרזת העצמאות, הפוליטיקה הסורית מהעצמאות עד סוף שנות השישים התאפיינה בטלטלות.
שנות העצמאות הראשונות היו בסימן חוסר יציבות פוליטית, כאשר בשנים 1946–1956 היו בסוריה 20 ממשלות שונות ונוסחו ארבע חוקות נפרדות.
בשנת 1948, סוריה הייתה מעורבת במלחמת העצמאות נגד מדינת ישראל שהוקמה באותה שנה.
הצבא הסורי נהדף מהאזורים הישראליים, אך ביצר את עמדותיו ברמת הגולן והצליח לשמור על גבולותיהם הישנים ולכבוש שטח נוסף.
ביולי 1949, סוריה הייתה המדינה הערבית האחרונה שחתמה על הסכם שביתת הנשק עם ישראל.
ב-29 במרץ 1949 הופלה הממשלה הלאומית בסוריה על ידי הפיכה צבאית בראשות חוסני א-זעים.
הסיבה להפיכה זו הייתה הבושה שחווה הצבא הסורי בעקבות המלחמה הערבית-ישראלית.
דוגמה לבושה זו ניתן לראות במה שמכונה שערוריית סמנה משנת 1948. לדברי פטריק סייל, "הנשיא שוכרי אל-קוותלי וראש ממשלתו החדש יצאו לסיור בעמדות ובנקודות אספקה.
הסיפור מספר ששני הפוליטיקאים הבחינו בריח חריף שמגיע ממטבח שדה.
לאחר בירור נאמר להם שזה נובע משריפת שומן לבישול.
קוותלי דרש לפתוח פחית חדשה ולבשל ביצה לפניו.
השומן שוב הדיף ריח מבחיל: הנשיא טעם אותו והצהיר כי הוא מאיכות נחותה.
הדגימות נשלחו לבדיקה וגילו כי השומן עשוי מפסולת עצם".
לאחר מכן הורה קוותלי לעצור את הקולונל על רווח אישי.
בעקבות אירוע זה, הקצינים כעסו כאשר החיילים הפשוטים עצרו לעצמם את אפם, כהתייחסות לריח של שומן הבישול.
ב-14 באוגוסט 1949 הופל זעים על ידי עמיתו סאמי חינאווי.
כמה חודשים לאחר מכן, בדצמבר 1949, הופל חינאווי על ידי קולונל אדיב שישכלי.
האחרון ערער את השלטון האזרחי והוביל לתפיסת השלטון המוחלטת של שישכלי בשנת 1951. שישכלי המשיך לשלוט במדינה עד 1954, אז התנגדות ציבורית גוברת אילצה אותו להתפטר ולעזוב את המדינה.
הממשלה הלאומית חודשה, אך שוב התמודדה עם חוסר יציבות, אשר הגיעה הפעם מחו"ל.
לאחר הפלת הנשיא שישכלי בהפיכה בפברואר 1954, המשך התמרון הפוליטי הנתמך על ידי סיעות מתחרות בצבא העלה בסופו של דבר גורמים לאומנים וסוציאליסטים ערבים לשלטון.
במהלך משבר סואץ ב-1956, לאחר פלישת כוחות ישראליים לסיני, והתערבות של כוחות בריטים וצרפתים, הוכרז ממשל צבאי בסוריה.
מאוחר יותר הובאו כוחות סורים ועיראקים לירדן כדי למנוע פלישה ישראלית אפשרית.
ההתקפות בנובמבר 1956 על צינורות עיראק היו כנקמה על הצטרפות עיראק לברית בגדאד.
בתחילת 1957 ייעצה עיראק למצרים ולסוריה מפני השתלטות אפשרית על ירדן.
בנובמבר 1956 חתמה סוריה על חוזה עם ברית המועצות, וסיפקה דריסת רגל להשפעה הקומוניסטית בתוך הממשלה תמורת מטוסים, טנקים וציוד צבאי אחר שנשלח לסוריה.
עלייה זו בחוזקה של הטכנולוגיה הצבאית הסורית הדאיגה את טורקיה, מכיוון שנראה היה אפשרי שסוריה תנסה לכבוש מחדש את איסכנדרון, עיר סורית לשעבר השייכת כיום לטורקיה.
מנגד, סוריה וברית המועצות האשימו את טורקיה בהזרמת כוחותיה לגבול סוריה.
במהלך ההתמודדות הזו, הקומוניסטים השיגו שליטה רבה יותר בממשל ובצבא הסורי.
רק דיונים סוערים באו"ם (שסוריה הייתה חברה מייסדת בה) הפחיתו את איום המלחמה.
חוסר היציבות הפוליטית של סוריה בשנים שלאחר ההפיכה ב-1954, ההקבלה של מדיניות סוריה ומצרים ופניית נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר בעקבות משבר סואץ יצרו תמיכה בסוריה באיחוד עם מצרים.
ב-1 בפברואר 1958 הודיעו נשיא סוריה שוכרי אל-קוותלי ונאצר על מיזוגן של שתי המדינות, והקימו את הרפובליקה הערבית המאוחדת, וכל המפלגות הפוליטיות הסוריות, כמו גם הקומוניסטים בה, הפסיקו פעילות גלויה.
המיזוג אושר במשאל עם של 1958.
חוסר שביעות רצון מהשלטון המצרי של הרפובליקה המאוחדת הוביל גורמים שהתנגדו לאיחוד תחת עבד אל-כארים א-נחלאווי לתפוס את השלטון ב-28 בספטמבר 1961. יומיים לאחר מכן, סוריה ביססה את עצמה מחדש כרפובליקה הערבית הסורית.
הפיכות תכופות, מרידות צבאיות, הפגנות אזרחיות והתפרעויות עקובות מדם אפיינו את שנות השישים.
ההפיכה ב-8 במרץ 1963 הביאה להכפפת המועצה הלאומית לפיקוד המהפכה (NCRC), קבוצה של פקידים צבאיים ואזרחיים שהשתלטו על כל סמכות הביצוע והחקיקה.
ההשתלטות תוכננה על ידי חברי מפלגת הבעת' בראשות מישל אפלאק וסלאח א-דין אל-ביטאר.
הקבינט החדש נשלט על ידי חברי הבעת'; אל-ביטאר המתון הפך לראש ממשלה.
הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית (בצ'כוסלובקית: Československá socialistická republika) הייתה מדינה שהוקמה ב-1948 לאחר ההפיכה הקומוניסטית במדינה, והתקיימה עד למהפכת הקטיפה בשנת 1989.
בבחירות שהתקיימו במאי 1946 זכתה המפלגה הקומוניסטית ב-38% מהקולות.
אדווארד בנש המשיך לכהן כנשיא הרפובליקה ומנהיג המפלגה הקומוניסטית, קלמנט גוטוולד, התמנה לראש הממשלה.
הקומוניסטים החזיקו במספר משרדי מפתח בממשלה, בהם משרד הפנים ומשרד האינפורמציה ופעלו להשתלט על מוקדי הכוח במדינה.
הממשלה הגבילה הוצאת עיתונים למפלגות ציבוריות כדי למנוע עשיית רווחים מעיתונות שהיא "שירות ציבורי".
בשנת 1947, בלחץ הקומוניסטים, חוקק חוק שחייב עיתונאים להשתייך לאיגוד העיתונאים ואסר על עיסוק בעיתונות בידי מי שאינו חבר באיגוד.
חוקי האיגוד נקבעו בידי שר האינפורמציה הקומוניסטי.
ב-13 בפברואר 1948 פיטר שר הפנים ואצלב נוסק (שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית) 8 קצינים בכירים ממשטרת צ'כוסלובקיה.
הפיטורים גרמו לפרוץ משבר קואליציוני בממשלה.
שרים מהמפלגה הלאומית הסוציאליסטית האשימו את שר הפנים בכך שהקצינים פוטרו על רקע פוליטי, מכיוון שלא היו תומכי המפלגה הקומוניסטית.
הם דרשו מגוטוולד את פיטוריו של שר הפנים.
כאשר תביעתם נדחתה, הגישו את התפטרותם לנשיא.
תקוותם הייתה, שכל השרים שאינם חברי המפלגה הקומוניסטית יפעלו כמותם ויתפטרו, הממשלה תתפרק והנשיא יצטרך להכריז על פיזור הפרלמנט ועריכת בחירות חדשות.
אך, השרים מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית לא תמכו במהלך ולא התפטרו.
כתוצאה מכך זכה גוטוולד לרוב בממשלה (14 מתוך 26 שרים).
הוא פנה אל הנשיא וביקש מהנשיא לאשר את התפטרות השרים ואישור למנות שרים חדשים.
בינתיים ארגנה המפלגה הקומוניסטית שביתות במפעלים והפגנות ברחבי המדינה כאות תמיכה בפעולות של גוטוולד.
בסופו של דבר נאלץ הנשיא אדווארד בנש להיכנע ללחץ הקומוניסטים ולאשר את דרישותיו של גוטוולד.
במאי 1948 אישרה האספה הלאומית של צ'כוסלובקיה חוקה חדשה אשר התבססה על קווי יסוד מטעם המפלגה הקומוניסטית.
הנשיא בנש סירב לחתום על החוקה החדשה והתפטר מתפקידו.
מרגע זה הפך קלמנט גוטוולד דה פקטו לשליט צ'כוסלובקיה.
ב-14 ביוני 1948 נבחר גוטוולד רשמית לנשיא צ'כוסלובקיה.
גוטוולד היה סטליניסט ובשיטת הסלאמי יישם את עיקרי מדיניותו של סטלין בצ'כוסלובקיה.
הוא הלאים את כל מפעלי התעשייה ואת כל החוות החקלאיות הפרטיות.
הוא סילק ממוסדות השלטון את כל הלא-קומוניסטים.
בהוראותיו הישירות של גוטוולד נאסרו גם פעילים בכירים במפלגה הקומוניסטית שהתנגדו לקו הסטליניסטי שהוביל.
שניים מהם – רודולף סלנסקי וולדימיר קלימנטיס נידונו למוות והוצאו להורג.
במהלך שנות שלטונו התפתח סביב גוטוולד פולחן אישיות בדומה לזה של סטלין בברית המועצות.
נובוטני הכריז, בהסכמת ניקיטה חרושצ'וב, על השלמת הסוציאליזם בצ'כוסלובקיה ובהתאם לכך כוננה חוקה חדשה שאמצה את השם הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית כשם המדינה.
בשנת 1967 התעוררה תסיסה בקרב האינטלקטואלים בצ'כוסולובקיה, נגד מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה, אנטונין נובוטני.
אלכסנדר דובצ'ק מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית של סלובקיה צידד בדרישות לליברליזם, ודרש מנובוטוני לאפשר את הוצאתו של ספרו של לדיסלב מניאצ'קו לאור.
אחרי שהפך לשליט המדינה דאג לשיקום העיתונות החופשית, זכויות האזרח, ושחרור חברי המפלגה שנאסרו או הוגלו במהלך השנים.
ליברליזציה זו, שנודעה כ"האביב של פראג", עוררה דאגה רבה במוסקבה.
נשיא ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב ודובצ'ק נפגשו, ולאחר התעקשותו של דובצ'ק להנהיג בצ'כוסלובקיה "סוציאליזם בדרך הצ'כוסלובקית" נכשלה הפגישה.
דובצ'ק נלקח בחטף למוסקבה ושם נחקר, אולם לאור המחאות בצ'כולובקיה ובעולם הוא הושב לצ'כוסלובקיה אל תפקידו כמזכיר המפלגה.
באפריל 1969 ירש גוסטב הוסאק את מקומו של דובצ'ק ובמהלך השנים 1969–1971 הרחיק מהמפלגה את תומכי הליברליזציה של האביב של פראג.
במאי 1975 מונה גם לנשיא צ'כוסלובקיה.
בני משפחות של אנשי המשטר הלא קומוניסטי אשר קדם לשנת 1948, בני משפחות של אזרחים שברחו למערב, או תומכים באלכסנדר דובצ'ק בעת האביב של פראג, סבלו מחרם שלטוני.
אופי הפעולות נגד מי שהצטיירו כמתנגדים למשטר השתנה עם עלייתו לשלטון של מיכאיל גורבצ'וב ויישום מדיניות הגלאסנוסט והפרסטרויקה בשנת 1985. השלטון הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה הצהיר כי הוא תומך בפרסטרויקה, אולם יישם מעט שינויים מוסדיים.
השלטון עדיין אסר כל דיון על אירועי האביב של פראג.
במרץ 1988 התקיימה בברטיסלבה הפגנת הנירות, הפגנה נוספת התקיימה בשנת 1989, אולם אלה פוזרו על ידי כוחות המשטרה.
הקשיים הכלכליים בצ'כוסלובקיה בשלהי שנות ה-80 ותנאי החיים הקשים תרמו לאווירה ציבורית אשר תמכה ברפורמה כלכלית.
באווירה זו החלו אזרחים צ'כים וסלובקים לקרוא תגר על המערכת השלטונית ולהביע בפומבי את התנגדותם לשלטון.
אזרחים רבים חתמו על עצומות התומכות בוואצלב האוול בעת שנכלא בשנת 1989. בקיץ 1989 חתמו אזרחים רבים על עצומה לסיום הצנזורה ולשינויים שלטוניים משמעותיים.
הגורמים לפרוץ המהפכה לא היו רק הידיעות מן האירועים במדינות שכנות, אלא אף שהתרחש בבירת צ'כוסלובקיה.
מאז חודש אוגוסט 1989 התבצרו בשגרירות גרמניה המערבית בפראג אזרחים מגרמניה המזרחית אשר בקשו מקלט בגרמניה המערבית.
בימים שלאחר ה־3 בנובמבר עזבו אלפי המתבצרים את פראג ברכבת לגרמניה המערבית.
ב־9 בנובמבר נפלה חומת ברלין ולא היה עוד צורך בעקיפת שטחה של גרמניה המזרחית.
עד 16 בנובמבר החלו רבות מן המדינות בגוש המזרחי להשיל מעליהן את סימני המשטר הקומוניסטי, תוך שאזרחי צ'כוסלובקיה עוקבים אחר ההתפתחויות בשידורי הרדיו והטלוויזיה.
אף השלטון הסובייטי תמך בשינויים כלשהם בצמרת השלטון הצ'כוסלובקי אף שלא צפה את המהפכה.
ב-16 בנובמבר 1989 החלה מהפכת הקטיפה בהפגנת סטודנטים שלווה בברטיסלאבה.
למחרת, ב-17 בנובמבר, דוכאה בכוח הפגנת סטודנטים שלווה נוספת בפראג על ידי משטרת המהומות הקומוניסטית.
אירוע זה הצית סדרת הפגנות עממיות החל מ-19 בנובמבר עד סוף דצמבר ושביתה כללית בת שעתיים ב-27 בנובמבר.
ב-20 בנובמבר הגיע מספר המפגינים שנאספו בפראג לכ-500,000 לאחר שהמונים נהרו לעיר.
אז, כשברקע משטרים קומוניסטים נוספים נופלים, ולאור מחאת הרחוב הגוברת, הודיעה המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה ב-28 בנובמבר כי היא תוותר על המונופול שלה בכוח הפוליטי.
גדרות התיל הוסרו מהגבול עם מערב גרמניה ועם אוסטריה ב-5 בדצמבר.
ב-10 בדצמבר, מינה הנשיא הקומוניסטי גוסטב הוסאק (Gustáv Husák) את הממשלה הלא־קומוניסטית־ברובה הראשונה מאז 1948 והתפטר.
אלכסנדר דובצ'ק נבחר ליושב ראש הפרלמנט הפדרלי ב-28 בדצמבר וואצלב האוול מונה לנשיא צ'כוסלובקיה ב-29 בדצמבר.
ב-23 באפריל 1990 הוקמה הרפובליקה הפדרטיבית של הצ'כים והסלובקים, וביוני 1990 נערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בצ'כוסלובקיה מאז 1948 והוקמה ממשלה לא קומוניסטית.
ב-1992 ניצחו בבחירות לפרלמנט מפלגות צ'כיות וסלובקיות שרצו בפירוק המדינה.
במהלך הקיץ, לאחר "מלחמת המקף", הוחלט על הפיצול שבניגוד למה שקרה במדינות אחרות במזרח אירופה לא לווה באלימות ובשפיכות דמים, וכונה "גירושי הקטיפה".
ב-1 בינואר 1993 המדינה חדלה מלהתקיים.
הרפובליקה הסוציאליסטית העממית של אלבניה (באלבנית: Republika Popullore Socialiste e Shqipërisë) הייתה רפובליקה עממית שהתקיימה באלבניה בין השנים 1946–1991. בתחילה הייתה המדינה בקשרים הדוקים עם ברית המועצות וסין, אך במשך השנים נוצר קרע בין המדינות והאלבנים ניסו לעצב גרסה חדשה של קומוניזם, תוך שהם מבודדים עצמם משאר אומות העולם.
באוגוסט 1945 אימצה הממשלה הזמנית את הרפורמות החקלאיות הגורפות הראשונות בהיסטוריה של אלבניה.
100 בעלי הקרקעות הגדולים במדינה, ששלטו בקרוב לשליש משטחי השטחים של אלבניה, סיכלו את כל הצעות הרפורמה החקלאית לפני המלחמה.
הרפורמות של הקומוניסטים נועדה להוציא את בעלי הקרקעות הגדולים מהעסקים, לזכות בתמיכת איכרים ולהגדיל את תפוקת המשק כדי למנוע רעב.
הממשלה ביטלה חובות חקלאיים מצטיינים, העניקה לאיכרים גישה למים לא יקרים להשקיה, והלאימה שטחי יער ומרעה.
הממשלה נקטה צעדים נרחבים בכדי להכניס כלכלה מתוכננת מרכזית בסגנון סטליניסטי בשנת 1946. היא הלאימה את כל הענפים, הפכה את סחר החוץ למונופול ממשלתי, הביאה כמעט את כל הסחר הפנימי תחת שליטת המדינה, ואסרה על מכירת קרקעות והעברות.
המתכננים בוועדה לתכנון כלכלי שהוקמה לאחרונה שמו דגש על פיתוח תעשייתי ובשנת 1947 הציגה הממשלה את מערכת חשבונאות העלויות הסובייטית.
עד לגירוש יוגוסלביה מהקומינפורם בשנת 1948, אלבניה הייתה למעשה לוויין יוגוסלבי.
בדחיית הסכם מוקג' הפנימי האלבני משנת 1943 בלחץ היוגוסלבים, ויתרו הקומוניסטים של אלבניה על דרישותיהם למסירת קוסובו לאלבניה לאחר המלחמה.
בינואר 1945 חתמו שתי הממשלות על הסכם הקמת קוסובו כמחוז אוטונומי יוגוסלבי.
זמן קצר לאחר מכן הפכה יוגוסלביה למדינה הראשונה שהכירה בממשלה הזמנית של אלבניה.
ביולי 1946 חתמו יוגוסלביה ואלבניה על הסכם ידידות ושיתוף פעולה שבעקבותיו הגיעו שורה של הסכמים טכניים וכלכליים שהניחו את התשתית לשילוב הכלכלה האלבנית והיוגוסלבית.
ההסכמים קבעו תיאום התוכניות הכלכליות של שתי המדינות, סטנדרטיזציה של המערכות הכספיות שלהן ויצירת מערכת תמחור משותפת ואיחוד מכס.
מערכת היחסים היוגוסלבית-אלבנית הייתה כה קרובה עד שהסרבו-קרואטית הפכה ללימוד חובה בבתי הספר התיכוניים האלבניים.
יוגוסלביה חתמה על הסכם ידידות דומה עם הרפובליקה העממית הבולגרית, ומרשל יוסיפ ברוז טיטו ומנהיג בולגריה גאורגי דימיטרוב דיברו על תוכניות להקים פדרציה בלקנית הכוללת את אלבניה, יוגוסלביה ובולגריה.
יועצים יוגוסלבים סייעו למשרדי הממשלה של אלבניה ולמטה הצבא שלה.
טירנה הייתה נואשת לסיוע מבחוץ, וכ-20,000 טון דגנים יוגוסלבים סייעו להדברת הרעב.
אלבניה קיבלה מיד לאחר המלחמה 26.3 מיליון דולר ממינהל הסיוע והשיקום של האו"ם אך נאלצה להסתמך על יוגוסלביה לצורך השקעה וסיוע לפיתוח.
חברות אלבניות-יוגוסלביות משותפות נוצרו לצורך כרייה, בניית מסילות ברזל, ייצור נפט וחשמל וסחר בינלאומי.
השקעות יוגוסלביות הובילו לבניית בית זיקוק לסוכר בקורצ'ה, מפעל לעיבוד מזון ב-Elbasan, מפעל קנבוס ב-Rrogozhinë, בית חרושת לשימורי דגים בוולורה, בית דפוס, ומרכזיית טלפון במפעל טקסטיל בעיר טירנה.
היוגוסלבים חיזקו גם את הכלכלה האלבנית בכך ששילמו פי שלושה מהמחיר הבינלאומי עבור נחושת אלבנית וחומרים אחרים.
אולם היחסים בין אלבניה ליוגוסלביה התדרדרו כאשר האלבנים החלו להתלונן על כך שהיוגוסלבים משלמים מעט מדי על חומרי גלם אלבניים ומנצלים את אלבניה באמצעות חברות המניות המשותפות.
בנוסף, האלבנים חיפשו כספי השקעה לפיתוח תעשיות קלות ובית זיקוק נפט, בעוד היוגוסלבים רצו שהאלבנים יתרכזו בחקלאות ובמיצוי חומרי גלם.
ראש הוועדה לתכנון כלכלי של אלבניה ויד ימינו של הוג'ה, נאקו ספירו, הפך למבקר המוביל של מאמצי יוגוסלביה להפעיל שליטה כלכלית באלבניה.
חוסר האמון של טיטו באינטלקטואלים (הוג'ה ובני בריתו) של המפלגה האלבנית ובאמצעות שוקס ונאמנים שלו ניסה לבטל אותם.
בשנת 1947 פעלה יוגוסלביה נגד קומוניסטים אלבנים אנטי-יוגוסלבים, כולל הוג'ה וספירו.
בחודש מאי הודיעה טירנה על מעצרם, משפטם והרשעתם של תשעה חברי עצרת העם, כולם ידועים בהתנגדות ליוגוסלביה, באשמת פעילות אנטי המדינה.
חודש לאחר מכן האשימה המפלגה הקומוניסטית בוועד המרכזי של יוגוסלביה את הוג'ה בהקפידה על מדיניות "עצמאית" והפיכת העם האלבני נגד יוגוסלביה.
זה היה הכי קרוב שהוג'ה הגיע אי פעם להדחה מהשלטון.
לאחר מכן, בישיבת הוועד המרכזי הכלכלי של אלבניה בנובמבר 1947 ספג ספירו ביקורת עזה, שהובילה על ידי שוקסה והתאבד למחרת.
חוסר המשמעות של מעמדה של אלבניה בעולם הקומוניסטי הודגש בבירור כאשר מדינות מזרח אירופה המתעוררות לא הזמינו את מפלגת העבודה של אלבניה לפגישה המייסדת של הקומינפורם בספטמבר 1947. יוגוסלביה ייצגה את אלבניה בישיבות הקומינפורם.
אף על פי שברית המועצות נתנה לאלבניה התחייבות לבנות טחנות טקסטיל וסוכר ומפעלים אחרים ולספק מכונות חקלאיות ותעשייתיות לאלבניה, יוסיף סטלין אמר למילובאן ג'ילאס, בזמנו חבר בכיר בהיררכיה הקומוניסטית של יוגוסלביה, כי יוגוסלביה צריכה "לבלוע" את אלבניה.
הסיעה הפרו-יוגוסלבית החזיקה כוח פוליטי מכריע באלבניה עד 1948. במליאת מפלגות בפברואר ומרץ הצביעה ההנהגה הקומוניסטית למיזוג הכלכלות והצבאות האלבנים והיוגוסלבים.
הוג'ה אף גינה את ספירו על הניסיון להרוס את היחסים בין אלבניה ליוגוסלביה.
במהלך לשכה פוליטית של המפלגה (פוליטביורו) לאחר שנפגש חודש לאחר מכן, הציע שוקסה לפנות לבלגרד לקבל את אלבניה כרפובליקה היוגוסלבית השביעית.
עם זאת, כאשר הקומינפורם גירש את יוגוסלביה ב-28 ביוני, אלבניה התייצבה במהירות במדיניותה נגד יוגוסלביה.
שלושה ימים לאחר מכן נתנה טירנה ליועצים היוגוסלבים באלבניה 48 שעות לעזוב את המדינה, ביטלה את כל ההסכמים הכלכליים הדו-צדדיים עם שכנתה, והשיקה מבצע תעמולה אנטי-יוגוסלבי שהפך את סטלין לגיבור לאומי אלבני, הוג'ה ללוחם נגד תוקפנות זרה, וטיטו למפלצת אימפריאליסטית.
אלבניה הפכה למדינה לוויינית של ברית המועצות, ובספטמבר 1948 החלה מוסקבה לפצות על אובדן הסיוע של יוגוסלביה של אלבניה.
השינוי היווה ברכה לאלבניה מכיוון שלמוסקבה היה הרבה יותר מה להציע לאלבניה מאשר לבלגרד הקשוחה.
העובדה שלברית המועצות לא היה גבול משותף עם אלבניה גם הועילה למשטר האלבני מכיוון שהקשה על מוסקבה להפעיל לחץ על טירנה.
בנובמבר בקונגרס המפלגה הראשון של מפלגת העבודה האלבנית (APL), המפלגה הקומוניסטית האלבנית לשעבר, תלה הוג'ה את האשמה לצרות המדינה ביוגוסלביה ובשוקסה.
הוג'ה פיטר את שוקסה כשר הפנים של אלבניה באוקטובר, והוא הוחלף במחמט שהו.
לאחר משפט סודי במאי 1949, הוצא שוקסה להורג.
הטיהורים האנטי-טיטואיסטים באלבניה הביאו לחיסול 14 חברי הוועד המרכזי של 31 המפלגה ו-32 מתוך 109 הצירים של עצרת העם.
בסך הכל גירשה המפלגה כ-25% מחבריה.
יוגוסלביה הגיבה בפתיחת מתקפת נגד תעמולה וביטול הסכם הידידות שלה עם אלבניה וב-1950 היא החזירה את משלחתה הדיפלומטית מטירנה.
יחסי אלבניה עם המערב החמירו לאחר סירובה של הממשלה הקומוניסטית לאפשר בחירות חופשיות בדצמבר 1945. אלבניה הגבילה את תנועתם של אזרחי ארצות הברית ובריטניה במדינה, בטענה כי הם עוררו התקוממות אנטי-קומוניסטיות בהרי הצפון.
בריטניה הודיעה באפריל כי לא תשלח נציגות דיפלומטית לטירנה; ארצות הברית ביטלה את נציגותה בנובמבר; וגם ארצות הברית ובריטניה התנגדו להכניס את אלבניה לאו"ם.
אלבניה חששה כי ארצות הברית ובריטניה, שתמכו בכוחות אנטי-קומוניסטיים במהלך מלחמת האזרחים ביוון, תתמוכנה בדרישות היווניות בדרום אלבניה; והחרדות גברו ביולי כאשר החלטת הסנאט של ארצות הברית תמכה בדרישות היווניות.
אירוע עיקרי בין אלבניה ובריטניה שפרץ ב-1946 לאחר שטירנה טענה לסמכות שיפוט על התעלה בין היבשת האלבנית והאי קורפו היווני.
בריטניה ערערה על אלבניה בכך ששלחה ארבע משחתות לתוך התעלה.
שתיים מהספינות פגעו במוקשים ב-22 באוקטובר 1946, ו-44 אנשי צוות מתו.
בריטניה התלוננה בפני האו"ם ובית המשפט הבינלאומי לצדק, שבמקרה הראשון אי פעם פסק נגד טירנה.
לאחר 1946 החלו ארצות הברית ובריטניה ליישם תוכנית סמויה משוכללת להפלת הממשלה הקומוניסטית של אלבניה על ידי גיבוי לכוחות האנטי-קומוניסטיים והרויאליסטיים במדינה.
בשנת 1949 ארצות הברית וארגוני המודיעין הבריטי עבדו עם המלך זוג ואנשי ההרים של משמרו האישי.
הם גייסו פליטים ומהגרים אלבנים ממצרים, איטליה ויוון; הכשירו אותם בקפריסין, מלטה והרפובליקה הפדרלית של גרמניה; והחדירו אותם לאלבניה.
יחידות גרילה נכנסו לאלבניה בשנים 1950 ו-1952, אך כוחות הביטחון האלבנים הרגו או תפסו את כולם.
קים פילבי, סוכן כפול סובייטי שעבד כקצין קשר בין שירות הביון הבריטי לבין סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית, הדליף פרטים על תוכנית ההסתננות למוסקבה, וההפרה הביטחונית גבתה את חייהם של כ-300 מסתננים.
בעקבות גל של פעילות חתרנית, כולל ההסתננות הכושלת וההפצצה של השגרירות הסובייטית בטירנה במרץ 1951, יישמו השלטונות הקומוניסטיים אמצעי ביטחון פנים קשים.
בספטמבר 1952 חוקקה האספה חוק עונשין המחייב עונש מוות לכל מי מעל גיל אחת עשרה שנמצא אשם בקשירת קשר נגד המדינה, בנזק לרכוש המדינה או בביצוע חבלה כלכלית.
הוצאות להורג פוליטיות היו נפוצות ובין 5,000 ל-25,000 בני אדם נהרגו בסך הכל בתקופה הקומוניסטית.
אלבניה נעשתה תלויה בסיוע ובידע הסובייטי לאחר שנפרדה מיוגוסלביה בשנת 1948. בפברואר 1949 קיבלה אלבניה חברות בארגון הגוש הקומוניסטי לתיאום התכנון הכלכלי, המועצה לסיוע כלכלי הדדי (Comecon).
טירנה התקשרה בהסכמי סחר עם פולין, צ'כוסלובקיה, הונגריה, רומניה, וברית המועצות.
יועצים טכניים של ברית המועצות ומזרח אירופה התגוררו באלבניה, וברית המועצות שלחה גם לאלבניה יועצים צבאיים ובנתה מתקן צוללות על האי סאזן.
לאחר הפיצול היוגוסלבי-סובייטי, אלבניה ובולגריה נותרו המדינות היחידות שבהן ברית המועצות יכלה להשתמש בהן כדי להעביר חומרי לחימה לקומוניסטים הנלחמים ביוון.
שליטי אלבניה, שחששו לחלוק כבוד לסטלין, יישמו אלמנטים של המערכת הכלכלית הסטליניסטית.
בשנת 1949 אימצה אלבניה את המרכיבים הבסיסיים של המערכת הפיסקלית הסובייטית, שלפיה מפעלים ממלכתיים שילמו תרומות ישירות לאוצר מרווחיהם ושמרו רק על חלק מהרווחים להשקעות במימון עצמי ולמטרות אחרות.
בשנת 1951 הממשלה האלבנית השיקה את תוכנית החומש הראשונה שלה, אשר הדגישה ניצול של משאבי נפט, כרומיט, נחושת, ניקל, אספלט ופחם במדינה; הרחבת ייצור החשמל ורשת החשמל; הרחבת התפוקה החקלאית; ושיפור התחבורה.
הממשלה החלה בתוכנית של תיעוש מהיר לאחר הקונגרס של המפלגה השנייה של APL וקמפיין של קולקטיביזציה כפויה של שטחים חקלאיים בשנת 1955. אז, חוות פרטיות עדיין ייצרו כ-87% מהתפוקה החקלאית של אלבניה, אך עד 1960 אותו אחוז הגיע מהחוות הקולקטיביות או חוות מדינה.
היחסים הסובייטיים-אלבנים נותרו חמים בשנים האחרונות לחייו של סטלין.
אלבניה ניהלה את כל סחר החוץ שלה עם מדינות אירופה הסובייטיות בשנים 1949, 1950 ו-1951 - ויותר ממחצית המסחר שלה עם ברית המועצות עצמה.
יחד עם הלוויינים שלה, ברית המועצות הבטיחה חסרונות במאזן התשלומים של אלבניה בעזרת מענקים לטווח ארוך.
אף על פי שפיגרה הרחק מאחור אחרי הסטנדרט המערבי, מצב הבריאות והחינוך השתפר באופן דרמטי עבור 1.2 מיליון תושבי אלבניה בתחילת שנות ה-50. מספר הרופאים האלבנים עלה בשליש לכ-150 בתחילת העשור, והמדינה פתחה מתקני הדרכה רפואיים חדשים.
מספר בתי הספר, המורים והתלמידים הוכפל בין השנים 1945–1950. האנאלפבית ירד מכ-85% בשנת 1946 ל-31% בשנת 1950. ברית המועצות העניקה מלגות לסטודנטים אלבנים וסיפקה מומחים וחומרי לימוד לשיפור ההוראה באלבניה.
אוניברסיטת מדינת טירנה (לימים אוניברסיטת טירנה) נוסדה בשנת 1957 והאקדמיה האלבנית למדעים נפתחה 15 שנים מאוחר יותר.
סטלין נפטר במרץ 1953, וככל הנראה בשל חשש כי מותו של השליט הסובייטי עשוי לעודד יריבים בשורות המפלגה האלבנית, לא הוג'ה ולא שאהו לא נסעו למוסקבה כדי להשתתף בהלווייתו.
הניסיון של ברית המועצות לקראת התקרבות עם היוגוסלבים השנואים כרסמה בשני המנהיגים האלבנים.
עד מהרה הופעל לחץ על טירנה ממוסקבה להעתיק, לפחות רשמית, את המודל הסובייטי החדש למנהיגות קולקטיבית.
ביולי 1953 מסר הוג'ה את תיקי החוץ והביטחון לידי חסידים נאמנים, אך הוא שמר הן על תפקיד יו"ר המפלגה והן על ראשות הממשלה עד לשנת 1954, אז הפך שאהו לראש ממשלת אלבניה.
ברית המועצות, שהגיבה במאמץ להעלות את המורל של המנהיגים האלבנים, שדרגה את היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות לרמת השגרירות.
למרות כמה התבטאויות ראשונות של התלהבות, הוג'ה ושאהו לא הגיבו על תוכניותיו של "דו-קיום שליו" של ניקיטה חרושצ'וב ו"דרכים שונות לסוציאליזם" מכיוון שנראה כי הן מהוות את האיום שיוגוסלביה עשויה לנסות שוב להשתלט על אלבניה.
זה גם נוגע להוג'ה ושאהו שמוסקבה עשויה להעדיף שליטים דוגמטיים פחות באלבניה.
טירנה ובלגרד חידשו את היחסים הדיפלומטיים בדצמבר 1953, אך הוג'ה סירב לפניותיו החרושיות של חרושצ'וב לזכות לאחר המוות את שוקסה הפרו-יוגוסלבי כמחווה לטיטו.
הצמד האלבני דווקא החמיר את אחיזתו בחיי הבית של ארצם ונתן למלחמת התעמולה עם היוגוסלבים להישחק.
בשנת 1955 הפכה אלבניה לחברה מייסדת בארגון ברית ורשה, הברית הצבאית היחידה שהאומה הצטרפה אליה אי פעם (עד 2009 עם הצטרפות אלבניה לברית נאט"ו).
אף על פי שהברית נתנה את ההבטחה הראשונה שקיבלה אלבניה מכל אחת מהמדינות הקומוניסטיות להגן על גבולותיה, ההסכם לא עשה דבר כדי להרגיע את חוסר האמון העמוק של מנהיגי אלבניה ביוגוסלביה.
הוג'ה ושאהו טיפחו את הפחד העמוק של האלבנים מפני השתלטות יוגוסלבית על מנת להישאר בשלטון במהלך ההפשרה בעקבות הקונגרס המפלגתי העשרים של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ב-1956, כאשר חרושצ'וב גינה את פשעיו של סטלין ב"נאומו הסודי".
אולם ב-1958 שוב התלונן הוג'ה על ה"פשיזם" ו"ג'נוסייד" של טיטו נגד אלבנים בקוסובו.
הוא גם רטן על תוכנית Comecon לשילוב כלכלות מזרח אירופה, שקראה לאלבניה לייצר סחורות חקלאיות ומינרלים במקום לשים דגש על התפתחות התעשייה הכבדה.
בביקור שערך באלבניה ב-1959, ניסה חרושצ'וב לשכנע את הוג'ה ושאהו כי ארצם צריכה לשאוף להפוך ל"מטע הסוציאליזם".
אלבניה מילאה תפקיד ב שעלה בהרבה על גודלה או חשיבותה בעולם הקומוניסטי.
עד 1958 אלבניה עמדה לצד הרפובליקה העממית של סין במנוגד למוסקבה בנושאי דו-קיום בשלום, דה-סטליניזציה, ועל יוגוסלביה של 'דרך נפרדת לסוציאליזם' דרך הביזור של החיים הכלכליים.
ברית המועצות, מדינות מזרח אירופה אחרות וסין הציעו כולן לאלבניה כמויות גדולות של סיוע.
מנהיגים סובייטים הבטיחו גם לבנות ארמון תרבות גדול בטירנה כסמל ל"אהבה וידידות" של העם הסובייטי לאלבנים.
אך למרות המחוות הללו, טירנה לא הייתה מרוצה מהמדיניות הכלכלית של מוסקבה כלפי אלבניה.
הוג'ה ושאהו כנראה החליטו במאי או יוני 1960 כי לאלבניה הובטחה התמיכה הסינית, וכאשר פולמוס חריף פרץ בין הרפובליקה העממית של סין וברית המועצות, הם צידדו בגלוי בסין נגד ברית המועצות.
הפיצול הסיני-סובייטי פרץ ביוני 1960 בקונגרס מפלגת הפועלים הרומנית, שבו חרושצ'וב ניסה להבטיח גינוי של בייג'ינג.
משלחת אלבניה, היחידה מבין המשלחות האירופיות, תמכה בסינים.
ברית המועצות הגיבה מיד על ידי ארגון קמפיין להדחת הוג'ה ושוהו בקיץ 1960. מוסקבה קיצצה משלוחי תבואה לאלבניה במהלך בצורת, ושגרירות ברית המועצות בטירנה עודדה באופן גלוי סיעה פרו-סובייטית במפלגת העבודה של אלבניה (APL) להתבטא נגד העמדה הפרו-סינית של המפלגה.
מוסקבה כנראה גם הייתה מעורבת במזימה בתוך ה-APL להדיח את הוג'ה ושאהו בכוח.
אבל בעזרת הפיקוח ההדוק שלהם במפלגה, הצבא, והמשטרה החשאית של שאהו, האגף לביטחון המדינה, שני המנהיגים האלבניים בקלות הדפו את האיום.
ארבעה פרו-סובייטיים מנהיגים אלבניים, כולל Teme Sejko וטאהר דמי, בסופו של דבר נשפטו והוצאו להורג.
סין החל מיד לפצות על ביטול משלוחי החיטה הסובייטיים למרות מיעוט מטבע חוץ וקשיים כלכליים משלה.
אלבניה שוב צידדה ברפובליקה העממית של סין כאשר פתחה במתקפה על הנהגת ברית המועצות בתנועה הקומוניסטית הבינלאומית בוועידת מוסקבה בנובמבר 1960 של 81 המפלגות הקומוניסטיות בעולם.
הוג'ה התייחס נגד חרושצ'וב על כך שעודד תביעות יווניות בדרום אלבניה, זרע מחלוקת בתוך ה-APL והצבא והשתמש בסחיטה כלכלית.
"חולדות סובייטיות הצליחו לאכול בזמן שהעם האלבני מת מרעב", פתח הוג'ה והתייחס למשלוחי תבואה סובייטיים שהתעכבו בכוונה.
מנהיגים נאמנים למוסקבה תיארו את ביצועי הוג'ה כ"גנגסטרית" ו"אינפנטילית", והנאום איבד כל סיכוי להסדר בין מוסקבה לבין טירנה.
מפלגות קומוניסטיות פרו-סובייטיות, שלא נאלצו להתעמת עם סין באופן ישיר, מתחו ביקורת על בייג'ינג על ידי מתיחת ביקורת על אלבניה.
סין, מצידה, התייצבה לעיתים קרובות לצד האלבנים נגד ברית המועצות ויוגוסלביה, שטירנה כינתה אותה "גיהנום סוציאליסטי".
הוג'ה ושאהו המשיכו במתחם נגד ברית המועצות ויוגוסלביה בקונגרס המפלגה הרביעית של ה-APL בפברואר 1961. במהלך הקונגרס הכריזה ממשלת אלבניה על קווי המתאר הרחבים של תוכנית החומש השלישית במדינה (1961–1965), שהקצתה 54% מכלל ההשקעות לתעשייה, ובכך דחתה את רצונו של חרושצ'וב להפוך את אלבניה ליצרנית חקלאית בעיקר.
מוסקבה הגיבה בביטול תוכניות הסיוע וקווי אשראי לאלבניה, אך סין שוב נחלצה לעזרתה.
לאחר חילופי דברים נוספים בין נציגי ברית המועצות והסינים על אלבניה במפלגה הקומוניסטית של קונגרס המפלגות ה-22 של ברית המועצות באוקטובר 1961, חרושצ'וב ביקר בחריפות את האלבנים על הוצאתו להורג של חבר פוליטביורו, פרו-סובייטי, במפלגה הפוליטית של אלבניה, וברית המועצות ניתקה לבסוף את היחסים הדיפלומטיים עם אלבניה בדצמבר.
מוסקבה החזיקה את כל היועצים והטכנאים הכלכליים הסובייטים מהמדינה, כולל אלה שעבדו על ארמון התרבות, ועצרה את משלוחי האספקה וחלקי הציוד שכבר קיימים באלבניה.
בנוסף, ברית המועצות המשיכה לפרק את המתקנים הימיים שלה באי סאזן, תהליך שהחל עוד לפני ניתוק היחסים.
סין שוב פיצתה את אלבניה על אובדן התמיכה הכלכלית הסובייטית, וסיפקה כ-90% מהחלקים, מוצרי המזון ושאר הסחורות שהבטיחה ברית המועצות.
סין העניקה לאלבניה כסף בתנאים נוחים יותר ממוסקבה, ובניגוד ליועצים הסובייטים, טכנאים סינים הרוויחו שכר נמוך כמו עובדים אלבנים והתגוררו בדיור דומה.
סין הציגה לאלבניה גם תחנת שידור רדיו עוצמתית שממנה היללה טירנה את שבחיהם של סטלין, הוג'ה ומאו דזה-דונג במשך עשרות שנים.
אלבניה מצידה הציעה לסין ראש גשר באירופה ושימשה כדוברת הראשית של סין באו"ם.
אולם לחרדת אלבניה, הציוד והטכנאים הסינים לא היו מתוחכמים כמו הסחורות והיועצים הסובייטיים שהחליפו.
למרבה האירוניה, מחסום שפה אף אילץ את הטכנאים הסינים והאלבנים לתקשר ברוסית.
האלבנים כבר לא השתתפו בפעולות ברית ורשה או בהסכמי קומקון.
אולם המדינות הקומוניסטיות האחרות במזרח אירופה לא ניתקו את הקשרים הדיפלומטיים או המסחריים עם אלבניה.
בשנת 1964, האלבנים הרחיקו לכת עד שתפסו את השגרירות הסובייטית הריקה בטירנה, והעובדים האלבנים המשיכו לבנות את ארמון התרבות בכוחות עצמם.
ההתרחקות מברית המועצות גרמה הרס לכלכלת אלבניה.
מחצית מהיבוא והיצוא שלה נועדו לספקים ולשווקים הסובייטים, ולכן ניתוק יחסי טירנה עם מוסקבה הביאה לקריסה של סחר החוץ של אלבניה מכיוון שסין הוכיחה שהיא לא מסוגלת לספק מכונות וציוד מובטח בזמן.
הפרודוקטיביות הנמוכה, התכנון הלקוי, הביצוע הלקוי והניהול הלא יעיל במפעלים אלבנים התבררו כאשר הסיוע והיועצים הסובייטיים והמזרח אירופיים הופסקו.
בשנת 1962, ממשלת אלבניה הציגה תוכנית צנע, שפנתה לאנשים לחסוך במשאבים, להוזיל את עלויות הייצור ולנטוש השקעות מיותרות.
באוקטובר 1964 בירך הוג'ה על הדחת חרושצ'וב מהשלטון, ומנהיגי ברית המועצות החדשים גילו פתיחות כלפי טירנה.
אולם במהרה התברר כי אין בכוונת ההנהגה הסובייטית החדשה לשנות את מדיניותה הבסיסית כך שתתאים לאלבניה, והיחסים לא השתפרו.
במשך עשרות שנים המשיכה התעמולה של טירנה להתייחס לפקידים הסובייטים כאל "רוויזיוניסטים בוגדניים" ו"בוגדים בקומוניזם", וב-1964 אמר הוג'ה כי תנאי הפיוס של אלבניה הם התנצלות סובייטית בפני אלבניה ופיצויים בגין נזקים שנגרמו למדינה.
אלבניה גם הסתכסכה עם מוסקבה על הצעות לפיהן אלבניה צריכה להתמקד בחקלאות לרעת הפיתוח התעשייתי.
בשנת 1968, אלבניה הרגישה כי ברית המועצות הפכה ליברלית מדי מאז מותו של יוסיף סטלין.