tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנובמבר 2025 הורה הרמטכ"ל אייל זמיר להדיח את רוזנפלד משירות מילואים, במסגרת הצעדים הפיקודיים הראשונים שנקט נגד מפקדים בכירים על חלקם במחדל שהוביל לטבח שבעה באוקטובר.
אבי פיקאר (נולד ב-1967) הוא היסטוריון של ארץ-ישראל בתקופת העת החדשה במחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה ע"ש מרטין (זוס) באוניברסיטת בר-אילן.
פיקאר נולד בצרפת ובגיל שנתיים עלה לישראל וגדל בירושלים.
אביו, ברוך (ז'אן-בנואה), בן למשפחה מיהדות אלזס, וז'קלין, בת לאם שהגרה מאלג'יריה לצרפת ולאב שהגר מגרמניה לצרפת.
אביו נפל במלחמת יום הכיפורים במוצב מילנו שבקו בר-לב.
הוא למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר.
לקראת שירותו הצבאי הצטרף לגרעין נח"ל לירוחם, ואף על פי שהגרעין התפרק לפני הגיוס, הצטרף פיקאר לגרעיני הנח"ל שהגיעו לירוחם, לאחר שחרורו מצה"ל כקצין מודיעין.
בירוחם עסק בהדרכת נוער במדרשת ביחד, שעוסקת בפערים חברתיים, ובעקבות העבודה שם החליט להתמקד בנושא במסגרת לימודיו האקדמיים.
את שלושת תאריו האקדמאים עשה פיקאר באוניברסיטת בן-גוריון.
את התואר הראשון אותו סיים ב-1994 עשה במחלקה להיסטוריה ובמחלקה למדעי ההתנהגות.
את תאריו המתקדמים עשה במחלקה להיסטוריה.
סיים ב-1998 וכתב על "העלייה הסלקטיבית מצפון אפריקה, 1952-1954" בהנחיית פרופ' זאב צחור ופרופ' (אז ד"ר) חנה יבלונקה.
את עבודת הדוקטורט סיים ב-2004 וכתב על "מדיניות העלייה והקליטה של יהדות צפון אפריקה, 1951-1956", בהנחיית פרופ' זאב צחור.
בשנים 2005–2006 עשה פוסט דוקטורט באוניברסיטת ניו יורק NYU.
פיקאר החל ללמד במחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ב-2010. לפני כן לימד באוניברסיטת בן-גוריון, במכללת ספיר, באוניברסיטת רטגרס, באוניברסיטת מרילנד, באוניברסיטת ניו יורק, במכללת אחווה, במכללת הרצוג ובאוניברסיטה הפתוחה.
פיקאר מתמחה ביחסים בין-עדתיים בישראל; בעלייה לישראל ומדיניות עלייה; בפיזור אוכלוסייה בשנות החמישים; בעיירות פיתוח; ובציונות דתית.
הוא התמקד במדיניות העלייה כלפי יהודי צפון אפריקה בשנות החמישים; הוא כתב גם על ההצבעה לש"ס; על אכלוסן של עיירות הפיתוח; על הניסיון לחינוך מסורתי בשנות החמישים; ועל המזרחים בחינוך הממלכתי דתי.
ב-2015 זכה בפרס שז"ר לספר הטוב ביותר בתחום תולדות ישראל ספרו; "עולים במשורה – מדיניות העלייה של ישראל כלפי יהודי צפון אפריקה – 1951-1956".
בנובמבר 2017 קיבל פיקאר את "אות יקיר ברית יוצאי מרוקו בישראל" באירוע השנתי שמקיים הארגון.
בשנת 2017 השתתף פיקאר כמומחה בסרט (שהופק בעקבות מכרז של הרשות השנייה להפקת סדרה על עיירות הפיתוח) "סאלח, פה זה ארץ ישראל".
בעדותו המצולמת תרם לביסוס ואישוש טענות על אפליה מכוונת כנגד עולי מרוקו בשנות ה-50 וה-60. במקביל הוא מתח ביקורת על אי דיוקים שהיו לדעתו בסדרה.
פיקאר נשוי לעליזה, אב לחמישה ומתגורר בירוחם.
אחיו הוא ד"ר אריאל פיקאר.
עולים במשורה – מדיניות העלייה של ישראל כלפי יהודי צפון אפריקה – 1951-1956, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2013. הספר זכה בפרס שז"ר לספר הטוב ביותר בתולדות ישראל לשנת 2015.
"'רכבת מקזבלנקה למושב או לעיירת פיתוח' - קליטת עולי צפון אפריקה ואכלוס הפריפריה הישראלית" בתוך א.
פרילינג (עורכים) ישראל: בין כלכלה לחברה, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2005, עמ' 581–614
"יחסו של עיתון הארץ לעלייה מצפון אפריקה", בתוך ישראל – היסטוריה תרבות וחברה, כרך 10, 2006, עמ' 117–143
"ההצבעה לש"ס - התשובה הרציונלית למצוקה האמוציונלית", בתוך תרבות דמוקרטית כרך 11, 2007, עמ' 151–201
"מי ומי ההולכים – אכלוסן של עיירות הפיתוח" בתוך צ.
מאיר (עורכים), עיירות הפיתוח, יד יצחק בן-צבי.
"שיתופם של המזרחים בחינוך הציוני דתי והדרתם ממנו" בתוך ל.
"חלוצים נשכחים – עולי ארצות האסלאם וההתיישבות לאחר קום המדינה", בתוך: ניר מן (עורך), עלי זית וחרב – קו התלם: עיונים בתפיסות ההתיישבות האסטרטגית ביישוב העברי, יא, ירושלים ורמת-אפעל: כרמל והמרכז לחקר כוח המגן מייסודו של ישראל גלילי, ה'תשע"א, עמ' 112–148
"ציונות ודת – בין מזרח למערב, בין סתירה להשלמה", מסת ביקורת על הקובץ הציונות לאזוריה, שלושה כרכים בעריכת אלון גל, פעמים, 135 (ה'תשע"ג) עמ' 183–194
"ממאבק על משאבים למאבק על זהות – השאלה העדתית בעשור הרביעי" בתוך צבי צמרת ואחרים (עורכים), העשור הרביעי, יד יצחק בן-צבי, 2016, עמ' 317 – 340
"הישראליזציה של העולים מארצות האסלאם – מוסדות החינוך במושבים בשנות החמישים", קתדרה, 173, תשרי ה'תש"ף, 2019. עמ' 109--132
"סולדיריות מתנשאת – מבט ישראלי על יהודי ארצות האסלאם" בתוך אופיר עבו ותניה ציון (עורכים) העולם היהודי - מבטים מישראל, מכון בן-גוריון, 2020, עמ' 141 – 168.
"קולוניאליזם, לאומיות ומבט העומק", בתוך אביעד מורנו ואחרים (עורכים), ההיסטוריה הארוכה של המזרחים, מכון בן-גוריון, 2021, עמ' 186-210.
"הציונות הדתית והמזרחים – מאז ועד היום", דעות 47, אוקטובר 2010, עמ' 4–7
(יחד עם אבשלום בן צבי), "קונספירציה כבקשתך" (ביקורת ספרים מורחבת על הספר "ילדי הלך לאן – חטיפת ילדי תימן: החטיפה וההכחשה" מאת נתן שיפריס), השילוח 22, נובמבר 2020, עמ' 191-202.
אבי עשור הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
עשור הוא בוגר החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים (1975) ותואר שני (1978) ושלישי (1981) באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית.
עם סיום הדוקטורט הצטרף למחלקה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וכשנתיים לאחר מכן הצטרף לסגל הקבוע של המחלקה.
בשנת 2010 קיבלת דרגת פרופסור מן המניין.
עשור הוא מומחה לחינוך ופרסם עשרות מאמרים בנושא בדגש על הנעה בחינוך.
חבר הוועדה הפדגוגית של עמותת מצמיחים להפחתת אלימות וניכור בבתי ספר.
אבי עופרים (5 באוקטובר 1937 – 4 במאי 2018) היה זמר ישראלי, שהתפרסם כחלק מהצמד אסתר ואבי עופרים.
במהלך הקריירה כזמר זכה ב-59 אלבומי זהב.
אבי עופרים נולד בצפת בשם אברהם רייכשטט.
סבו נולד באוסטריה ואביו, צבי, נפטר כשאבי היה צעיר.
בגיל 12 החל ללמוד בלט.
בצעירותו לימד ריקוד בבתי ספר ובגיל 18 היה בעלים של סטודיו לבלט.
בשנת 1957 הכיר את אסתר זייד כשהייתה בת 16, ולימד אותה לרקוד.
בשנת 1958 הקים עם שמוליק קראוס את צמד "העופרים".
בסוף שנות ה-50 שיבץ הבמאי האמריקני אוטו פרמינגר את אסתר ואבי עופרים לתפקידי משנה בסרט "אקסודוס", שהועלה לאקרנים בסוף שנת 1960.
בשנת 1961 נישא לאסתר זייד, שנודעה מאז בשם אסתר עופרים.
לאחר הנישואים השתחררה אסתר מצה"ל, ועברה להתגורר עם אבי בדירת חמותה.
אסתר גם הצטרפה לצמד "העופרים".
לאחר הצטרפותה שינתה הלהקה את שמה ל"שלישיית העופרים", והופיעה באזור חיפה.
עקב חילוקי דעות על חלוקת הרווחים, עזב קראוס את הלהקה תוך זמן קצר.
אבי ואסתר עופרים הקימו את הצמד "אסתר ואבי עופרים".
הצמד צבר עם השנים פרסום בינלאומי.
ראובן שפר, חבר רביעיית מועדון התיאטרון סייע לזוג להופיע כאמני חימום במועדון התיאטרון בתל אביב.
זמן קצר לאחר מכן הובילו מופע משלהם, "מוסר עדין", בבימויו של אורי זוהר.
בשנים 1960–1961 הקליטו שני אלבומים, הראשון נקרא "העופרים" והשני "מוסר עדין".
האלבומים זכו להצלחה רבה ושירים רבים מתוכם, בהם של אריה לבנון, דן אלמגור ובני ברמן, הושמעו תדיר בקול ישראל.
העופרים חתמו על חוזה הקלטות עם חברת פיליפס ההולנדית, והצליחו בהולנד עם הגרסה האנגלית של "עוד ריקוד אחד".
הצמד הקליט את האלבום הראשון שלו בארצות הברית "שירים מהעולם", הכולל את "לילה לילה" ו"אדמה אדמתי" של מרדכי זעירא.
במהלך השנים הבאות הופיעו העופרים באירופה ובארצות הברית, בעוד שקריירת הזמרה של אסתר נסקה גם כסולנית.
בשנת 1967 עברו בני הזוג ממינכן ללונדון, שם הכירו את עדי סמל, ישראלי שהפך למנהלם האמנותי.
העופרים הופיעו בשנת 1968 בתוכנית טלוויזיה באנגליה עם השיר "סינדרלה רוקפלה", וזכו להצלחה מסחררת.
הסינגל הודפס במספר רב של מדינות ובכללן ישראל, אוסטרליה, אנגליה, צרפת, גרמניה וארצות הברית.
השיר "סינדרלה רוקפלה", שהיה פופולרי בקרב צרכני המוזיקה, לא הושמע בתחילה בישראל בעקבות חרם שהוטל במשך שנים על שידור שירי הזוג, משום שהופיעו בגרמניה בערב יום כיפור.
חיים טופול הצליח לבסוף לגרום לשידורו של השיר האהוב ולשירים הישנים שהיו אהובים על קהל המאזינים מעל גלי האתר ולהפסקת החרם.
העופרים קיבלו תוכנית קבועה במסגרת שידורי ה-BBC, ואף הופיעו במופע המלכותי באלברט הול, והוצגו בפני המלכה אליזבט השנייה.
הצמד הוזמן להופיע בשידור הצבע הראשון בגרמניה.
אבי משך לסגנון הדיסקו, שהיה מאוד פופולרי באותה תקופה, ולחומר הומוריסטי כגון "סינדרלה רוקפלה" ואילו אסתר הסתייגה מכך.
במרץ 1969 ערכו השניים קונצרט משותף אחרון בקלן ולאחריו, השניים נפרדו.
אבי עבר ללונדון, פנה לאמרגנות וניסה כוחו בהקלטת אלבום משלו.
בסוף שנות ה-60 החל בזוגיות עם השחקנית הגרמניה איריס ברבן.
הקשר נמשך עד תחילת שנות ה-70.
עופרים השתקע במינכן בשנת 1972 והקים עם המוזיקאי טום וינטר את הצמד Ofarim & Winter, ואף הוציאו אלבום שכתבו והפיקו בעצמם.
האלבום לא זכה להצלחה והצמד התפרק.
לאחר מכן הקים את חברת התקליטים PROM שהוציאה במהלך שנות ה-70 אלבומים עבור אמנים שונים מגרמניה.
בשנת 1977 הפיק עבור יגאל בשן אלבום ראשון באנגלית בשם "You Got The Power".
בינואר 1979 נעצר על החזקת סמים והעלמת מיסים.
לאחר מכן הורשע ונידון למאסר של שנה על תנאי.
ב-1982 הוציא את הספר "מחיר השנים הפרועות", בו סיפר, בין השאר, על התמכרותו לסמים.
בשנות ה-80 התמקד בפעילות כמפיק ובסוף שנות ה-90 תמך בקריירה של בנו.
מאז גירושיו התחתן פעמיים נוספות.
נולדו להם שני בנים, גיל עופרים זמר פופ גרמני וטל עופרים, זמר ונגן גיטרה בס.
ב-2009 הוציא את אלבומו האחרון, Too Much of Something, לאחר 27 שנות הפסקה.
האלבום הוקלט בישראל ובניו השתתפו בו בשירה ובנגינה.
גיל עופרים שר בו את השיר Goodbye.
עופרים התגורר בעיר מינכן בגרמניה עד מותו ב-4 במאי 2018 ממחלה, בגיל 80. נטמן בבית העלמין היהודי החדש במינכן.
אברהם (אבי) פיאמנטה (9 בפברואר 1956, כ"ז בשבט תשט"ז – 4 ביולי 2025, ח' בתמוז תשפ"ה) היה מוזיקאי, זמר-יוצר ונגן כלי נשיפה ישראלי.
יחד עם אחיו הגיטריסט יוסי, הרכיבו את להקת פיאמנטה.
נולד בירושלים לגניה וליהודה פיאמנטה, ששימש כאיש שב"כ.
דודו הוא המוזיקאי אלברט פיאמנטה.
בגיל ארבע עברה משפחתו לתל אביב.
למד בכפר הירוק, ובו ערך את התוכניות המוזיקליות בכפר, והופיע שם באופן קבוע.
היה נשוי ליהודית ולהם שמונה ילדים.
בשנות השבעים החל להופיע עם אחיו יוסי שניגן על אורגן בהופעות כשהוא מנגן עם חליל צד, (ופעמים אף עם אורגן ופסנתר חשמלי), בסוף 1974 הקימו השניים את להקת פיאמנטה והוציאו מספר אלבומים בשם הזה.
ב-1977 הופיעו יוסי ואבי עם סטן גץ בכמה מופעים בישראל והחלו בשיתוף פעולה, בסוף שנות ה-70 בעצת האחרון עברו האחים פיאמנטה לניו יורק והופיעו איתו יחד, והכינו איתו אלבום שלא יצא בסוף.
שם הם התחילו בחזרה בתשובה, אבי החל להתקרב לחסידות חב"ד, והיה מגיע למרכז חב"ד, מאז תחילת שנות השמונים החל להופיע עם אחיו פעמים רבות לפני הרבי מנחם מנדל שניאורסון במעמד "כוס של ברכה" בתהלוכת ל"ג בעומר ובשמחת בית השואבה בשכונת קראון הייטס.
בתחילת שנות ה-90 שב לישראל, והופיע בעיקר בישראל ובמקביל, שמר על הפופולריות שלו בקרב יהודי ארצות הברית, ובפרט בקרב חסידות חב"ד בשכונת קראון הייטס.
הופיע במשך השנים עם מרדכי בן-דוד, ישי ריבו, אברהם פריד, אריאל זילבר ועוד.
אבי עזרי הוא ספר חידושים, שנכתב על ידי הרב אלעזר מנחם מן שך על ספר היד החזקה של הרמב"ם.
ספר זה נכתב בסגנון עיוני ישיבתי על פי אסכולת בריסק, ומתמקד בתירוץ קושיות וסתירות בדברי הרמב"ם וכן בנפקא מיניה למעשה.
הרב שך החל בכתיבת הספר בהיותו תלמיד ישיבת סלוצק, והחל בהוצאתו לאור לאחר עלותו לארץ ישראל.
בספר ישנן הסכמות מהרב איסר זלמן מלצר ומהרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק.
הספר התפרסם והוא נלמד בעולם הישיבות, בעיקר הליטאי.
הכרך הראשון הוא על חלקי נשים וקדושה, נדפס בירושלים בשנת ה'תש"ח.
הכרך השני על סדרי נזיקין, קנין, משפטים ושופטים, נדפס בשנת ה'תשט"ז.
לאחר מכן נוספו עוד שני כרכים, האחד על סדרי מדע אהבה וזמנים, והאחר על הפלאה, זרעים, טהרה עבודה וקרבנות.
לאחר שהשלים המחבר את הוצאת הספר, הדפיס עוד מחידושיו בארבע מהדורות נוספות שיצאו לאור בכרכים נפרדים על כל סדר הרמב"ם.
בשנת ה'תשנ"ב אוחדו כל המהדורות השונות ונדפסו במהדורה אחת בארבעה כרכים גדולים, ומאז נדפס במספר מהדורות.
על שם הספר קרוי רחוב אבי עזרי במודיעין עילית ושכונת "רמת אבי עזרי" (רמת בית שמש ג'1) בבית שמש.
בשכונת רמת אבי עזרי קיימת כיכר המקושטת במיצג המדמה את סדרת הספרים.
אבי ליאה פינקנאוור היא פוליטיקאית אמריקאית, שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת איווה.
להוציא את אלכסנדריה אוקסיו-קורטז, פינקנאוור הייתה האישה הצעירה ביותר בקונגרס של ארצות הברית, ולצד סינדי אקסני היא הראשונה שייצגה את איווה בבית הנבחרים.
בין השנים 2025-2022 כיהנה כשליחה מיוחדת של ארצות הברית לענייני נוער גלובליים, תפקיד אליו מונתה בידי נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן.
פינקנאוור נולדה בעיר דביוק (Dubuque) שבמערב מדינת איווה, השוכנת במחוז בעל אותו השם.
היא גדלה בעיירה שֶריל במחיצתם של אביה הרתך ואמה אשת החינוך שעבדה בבתי ספר ציבוריים.
ב-2006 סיימה פינקנאוור את לימודיה התיכוניים בתיכון המפסטיד, וב-2011 השלימה לימודי תואר ראשון ביחסי ציבור באוניברסיטת דרייק השוכנת בבירת המדינה, דה מוין.
ב-2006 הייתה פינקנאוור מתמחה אישית של חבר הקונגרס ג'ים נאזל, רפובליקני שייצג את צפון-מזרח איווה בקונגרס, לימים מנהל משרד הניהול והתקציב.
בשנה שלאחר מכן עברה להתמחות אצל פט מרפי, יושב ראש בית הנבחרים של איווה מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ב-2007 פינקנאוור שימשה כרכזת המתנדבים במטה הבחירות הנשיאותי של ג'ו ביידן באיווה.
מאוחר יותר הייתה עוזרת פרלמנטרית עבור חבר בית הנבחרים של איווה טוד טיילור ומומחית לענייני תקשורת בקרן הקהילתית של דביוק רבתי.
מרפי בחר שלא להתמודד למושבו בבית המחוקקים של איווה לקראת בחירות 2014 כדי לנהל מסע בחירות — שבסופו של דבר לא נשא פרות — לקונגרס האמריקאי, ופינקנאוור התמודדה על מושבו של מרפי בבית הנבחרים ולבסוף ניצחה.
בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית היא גברה על עמיתה סטיב דאוזל וקיבלה 57.8% מקולות הבוחרים.
בבחירות הכלליות ניצבה בפני המשפטן דניאל דלוי, וגם אותו ניצחה עם 60.8% מהקולות.
היא הייתה בת 25 בלבד כשנבחרה לראשונה לבית הנבחרים של באיווה.
לקראת בחירות 2016 בארצות הברית פינקנאוור מיאנה להתמודד מחדש לבית המחוקקים המדינתי.
ב-1 באוקטובר 2018 הביע נשיא ארצות הברית לשעבר ברק אובמה את תמיכתו בפינקנאוור.
ביום הבחירות הכלליות ניצחה את בלאם בורב זעום כשלה 50.9% מקולות הבוחרים.
סינדי אקסני, שנבחרה באותו היום לבית הנבחרים כנציגת מחוז הקונגרס השלישי של איווה, לצד פינקנאוור, הן הנשים הראשונות שייצגו את איווה בבית הנבחרים.
היא האישה השנייה הצעירה ביותר שנבחרה אי פעם לבית הנבחרים, כשהיא מבוגרת בעשרה חודשים מעמיתתה הדמוקרטית אלכסנדריה אוקסיו-קורטז ממדינת ניו יורק.
לפינקאוור מלאו 30 שנים שבוע טרם השבעתה לתפקיד.
ב-4 בנובמבר 2020 הפסידה פינקנאוור בבחירות לכהונה שנייה בבית הנבחרים לאשלי הינסון, מועמדת המפלגה הרפובליקנית.
כהונתה הסתיימה עם התפזרות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
ב-2022 התמודדה פינקנאוור למועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית, אך הפסידה למייקל פרנקן.
אבי רובין (נולד בשנת 1971) הוא היסטוריון ישראלי, המתמחה בהיסטוריה חברתית-משפטית של המזרח התיכון.
פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וראש המחלקה ללימודי המזרח התיכון בה.
אבי רובין נולד בבאר שבע.
אביו היה דב רובין, עיתונאי, מחזאי ומשורר.
אמו, נחמה רובין, הוכרה כיקירת באר שבע בזכות פעילותה בתחום החינוך.
לאחר שירות ביחידה 8200 בחיל המודיעין, הוא השלים תואר ראשון ותואר שני במחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 2006 הוא קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת הארוורד.
כותרת עבודת הדוקטור שלו, בהנחיית פרופסור רוג'ר אוון ופרופסור ג'מאל קפדאר: "מודרניות עות'מאנית: בתי המשפט הניזאמיים בשלהי המאה התשע עשרה".
בשנת 2007 הצטרף לסגל המחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בין השנים 2007–2010 שימש כראש תוכנית המאסטר הבינלאומית בלימודי המזרח התיכון באוניברסיטה.
מאז 2018 הוא מכהן כראש המחלקה ללימודי המזרח התיכון וכחבר סנאט האוניברסיטה.
הוא פרסם שני ספרים ומאמרים רבים בתחום ההיסטוריה החברתית-משפטית של האימפריה העות'מאנית בעת החדשה.
רובין מתגורר בגדרה, נשוי לרונית ואב לשתי בנות ובן.
רובין התמחה בהיסטוריה חברתית-משפטית (סוציו-לגאלית) של האימפריה העות'מאנית במאות ה-19 וה-20. ספריו, וכן מספר רב של מאמרים שפרסם בכתבי עת מובילים, עוסקים בהיבטים סוציו-לגאליים של המעבר למודרניות בחברות העות'מאניות, בשלטון החוק בתקופה העות'מאנית, ובהיסטוריה חברתית של האימפריה העות'מאנית בעת החדשה.
במחקריו, רובין מראה שמערכת המשפט העות'מאנית הרפורמית יצרה שילובים ייחודיים ויצירתיים של משפט צרפתי עם משפט שרעי ועות'מאני.
הוא מערער על הדימוי השלילי של בתי המשפט העות'מאניים כפי שהשתקף בכתיבה מערבית, אך באותה עת טוען שבמערכת המשפט העות'מאנית המודרנית התגלעו הפגמים האופייניים למערכות משפט מודרניות, למשל עלויות גדלות של ההליך המשפטי בשל התלות הגוברת של בעלי דין בעורכי דין ובשל כך העדפה מובנית לבעלי אמצעים.
בתי המשפט הניזאמיים: מודרניות עות'מאנית
זוהי המונוגרפיה הראשונה בשפה האנגלית שעוסקת בבתי המשפט הניזאמיים מתוך הגישה הסוציו-לגאלית.
מערכת המשפט הניזאמית הוקמה באימפריה העות'מאנית במאה התשע עשרה במסגרת רפורמות התנזימאת.
בספרו, רובין דן בנסיבות ההקמה של בתי המשפט הניזאמיים, בפרקטיקות שהיו נהוגות בהם ובתרבות המשפטית שהתפתחה במסגרתם.
בתוך כך, הספר מציג שורה של טענות ומסקנות המאתגרות תפיסות מקובלות ביחס להתפתחותם של דפוסים מודרניים במרחב המשפטי העות'מאני.
בדומה לחוקרים כמו דיפש צ'קרברטי, טלאל אסד והארי הרוטוניאן, רובין יוצא מנקודת הנחה שהמודרניות היא תופעה גלובאלית מראשיתה, ויוצא כנגד גישות לפיהן מגמות של מודרניזציה הן חיקוי עיוור או שאיפה של אליטות מזרח-תיכוניות להעתיק פרקטיקות מערביות.
מכאן התנגדותו למונח "התמערבות" והמאמץ להציג מסגרת פרשנית אלטרנטיבית.
בשונה מהתיאור המקובל של בתי המשפט הניזאמיים כביטוי של חילון מערכת המשפט העות'מאנית, הספר מציג עדויות לכך שמערכת זו שילבה באופן מודע בין תכנים ופרקטיקות שאומצו ממערכת המשפט הנפוליאונית לבין תכנים משפטיים שרעיים.
מיזוג זה בא לידי ביטוי גם בהרכבו של הסגל שכיהן בבתי המשפט.
הספר צוטט במחקרים רבים וזכה להכרה כספר יסוד בתחום המחקר החברתי-משפטי של האימפריה העות'מאנית בעת החדשה.
שלטון חוק עות'מאני והמשפט הפוליטי המודרני
מחקר זה עוסק בצמיחתה של התרבות המשפטית הלגאליסטית באימפריה העות'מאנית באמצעות ניתוח מיקרוהיסטורי של פרשת מות הסולטאן המודח אבדילאזיז בשנת 1876 והמשפט הפוליטי המתוקשר שנערך ב-1881 בארמון הסולטאן עבדול חמיד השני.
עם הנאשמים במשפט נמנו בכירי המדינה, בהם הרפורמטור המפורסם מידהט פאשא, והם הואשמו בקשירת קשר להדחת עבדולעזיז ולרציחתו.
באמצעות שחזור וניתוח היבטים שונים של המשפט ואחריתם של הנאשמים, הספר מתאר את עלייתה של תרבות משפטית שאותה מכנה רובין כ"לגאליזם" (על סמך ההגדרה של התאורטיקנית ג'ודית שקלאר).
תרבות משפטית זו הגדירה את האופן שבו האליטה העות'מאנית הבינה את מושג שלטון החוק בשלהי המאה התשע עשרה והשפיעה על האופן שבו הסולטאן ומקורביו התמודדו עם איומים פוליטיים.
קודיפיקציה של חוקים הייתה מרכיב מרכזי ברפורמה המשפטית העות'מאנית במאה התשע עשרה והיא השפיעה על מערכות משפט במדינות שקמו על שטחיה של האימפריה במהלך המאה העשרים.
המאמר מציע פרשנות חדשה של מפעל הקודיפיקציה העות'מאני באמצעות מיקומו במסגרת ההקשר של תנועת הקודיפיקציה הגלובאלית.
מגמה עולמית זו הייתה כרוכה בעלייתה של תרבות משפטית לגליסטית באזורים רבים בעולם במאה התשע עשרה.
התפתחות מקצוע עריכת הדין באימפריה העות'מאנית
מחקר זה עוסק בהתפתחות הייצוג המשפטי המקצועי על רקע פעילותם של בתי הדין הניזאמיים.
תהליך ההתמקצעות בתחום הייצוג המשפטי סימן שינוי משמעותי בתרבות המשפטית העות'מאנית ביחס לתקופות מוקדמות יותר.
בתי הדין הניזאמיים התאפיינו בתרבות משפטית פורמליסטית וריבוי פרוצדורות.
בעוד שבתי משפט לפני המאה התשע עשרה היו נגישים יחסית לבעלי דין ומעטים עשו שימוש בייצוג משפטי, תהליך הפרוצדורליזציה של ההליכים המשפטיים בבתי המשפט הניזאמיים חייב שימוש בעורכי דין מקצועיים.
בנוסף, המדינה יצרה זיקה בין מקצועיות לבין רישוי, וקבעה הבחנה בין באי-כוח מורשים, כלומר כאלה שלא הייתה להם השכלה משפטית רשמית, לבין עורכי דין מורשים מטעם המדינה.
בפועל, משפטנים משתי הקבוצות הללו נאלצו להסתגל לתרבות המשפטית הפורמליסטית.
תפיסות בריטיות של הרפורמות המשפטיות באימפריה העות'מאנית
מחקר זה בוחן את תגובותיהם של קונסולים ודיפלומטים בריטים לרפורמות המשפטיות העות'מאניות במחצית השנייה של המאה התשע עשרה.
המחקר חושף הטיות, חוסר הבנה ואי-דיוקים רבים באופן שבו קונסולים ודיפלומטים ששהו באימפריה העות'מאנית הציגו את הרפורמות בפני הממונים עליהם.
עיוותי דיווח נבעו מבורות באשר לאופייה של מערכת המשפט החדשה ומדעות קדומות.
בנוסף, קונסולים ודיפלומטים בריטים חששו מהשלכות הרפורמה על יכולתם להתערב בהליכים משפטיים, כפי שהיה נהוג בעבר.
פלסטין בשנות מלחמת העולם הראשונה: מבט עות'מאני מקומי
מחקר זה עוסק בהשקפת עולמם של רפיק אל-תמימי ומחמד בהג'ת, בני האליטה הערבית-עות'מאנית, באמצעות ניתוח דו"ח מסע שהם הגישו למושל פרובינציית בירות ב-1917, תחת הכותרת "וילאית בירות".
הדו"ח מספק מידע עשיר על אורחות חייהן של קבוצות שונות בתקופת המלחמה וכולל ביקורת רבה מנקודת מבטם של שני צעירים משכילים שהפנימו תפיסות אוריינטליסטיות על המזרח התיכון מצד אחד, ולא פקפקו בעתידה של המדינה העות'מאנית מצד שני.
אבי פרין (נולד ב-22 ביוני 1943) הוא מתופף ישראלי.
אבי פרין נולד ב-1943 באיסטנבול שבטורקיה.
עלה לארץ ישראל בגיל חמש ב-1948 בדיוק עם הקמת המדינה, אך מאחר שהבריטים עדיין שלטו בארץ, הוא ומשפחתו לא הורשו להגיע לארץ והוגלו לקפריסין שם הושמו הוא, אביו וסבתו במחנות סגורים.
לאחר שהייה של מספר חודשים, בארץ ישראל הוחלט להעלות את כל ילדי המחנות על אניית המעפילים "אקסודוס", על מנת לעורר מחאה בעולם על אכזריותם של הבריטים, ופרין היה אחד מהילדים.
לאחר ניסיונות רבים ולא מוצלחים לשבור את המצור, הועלו הילדים על האונייה "נגבה" ואנשי הפל"ים הבריחו אותם דרך שדות ים לארץ, (ביניהם היה שייקה אופיר).
בילה שנות נעוריו בחוות הנוער הציוני בירושלים, שם התחנך מגיל 14 עד גיל 18 כחניך עליית הנוער, ללא משפחה, ושם למד לנגן על תופים, מעט פסנתר, חלילית ומפוחית פה.
בהיותו בן 16, ב-1959, לאור כישרונו בציור, קיבל מלגה ללימוד ב"בצלאל" כחניך עליית הנוער והיה לסטודנט הצעיר ביותר שנרשם בתולדות בית הספר.
שם שימש כאחד ממפיקי ומאיירי עיתון הסטודנטים בבצלאל "פי האתון".
באותה תקופה נערכו מדי פעם ערבי ג'אז באולם וויז שבאוניברסיטה העברית בירושלים בהשתתפות דני גוטפריד, אלברט פיאמנטה, עוזי מלמד, דוד יחזקאל ואחרים.
באחת הפעמים נתבקש פרין על ידי אלברט פיאמנטה להחליף את דוד המתופף שנבצר ממנו להגיע אותו ערב, וכך החלה קריירת התיפוף של פרין, קריירה שנמשכה כ-30 שנה.
מאותו ערב, יענקל'ה סגל, ממארגני ה"חלטורות" בירושלים, הזמין את אבי לקחת חלק בחלטורות, בהן ניגנו בין השאר, נפתלי אהרוני, איגור שטרן ואשתו נלי שטרן, אלברט פיאמנטה, דני גוטפריד, עוזי מלמד, ממלו, ומוזיקאים רבים שהיו ירושלמים ביסודם, שהגיעו ברבות הימים לקפה נוגה ונקראו "הקבוצה הירושלמית".
מאחר שדני גוטפריד היה "בעל מילה" בתזמורת חיל האוויר, הוא המליץ על פרין להתקבל לתזמורת ובזכותו פרין התקבל לתזמורת חיל האוויר בה שירת בין השאר עם קרול אברמוביץ' (מגיטריסטי הג'אז הגדולים בישראל), דני פיטשון (קלידן וסולן להקת המטרונומס) ועוד.
לאחר סיום שירותו הצבאי, פרין רכש את המיומנות והניסיון המקצועיים כמוזיקאי, והחל להופיע וללוות רבים וטובים מאמני ישראל הידועים כדוגמת שייקה אופיר, אריק איינשטיין, שושנה דמארי, יפה ירקוני, ירוסלב יעקובוביץ' ועוד.
עם שחרורו מהצבא, ניהל פרין את תזמורת הנוער של עיירת העולים דימונה, שם ארגן תזמורת של כחמישים מתופפים וכלי הקשה בלבד וזכה איתם בפרס ראשון לתזמורות נוער מכל רחבי הארץ בשנת 1968.
פרין הרבה לנגן בשנות ה-60 במועדון "סברה": מועדון לילה תל אביבי שאז נחשב לטוב ומכובד מסוגו בארץ עם מופעים בינלאומיים כמו שרל אזנבור, אנריקו מסיאס, להקת הבלט הסיני וכו'.
תזמורתו הידועה של הפסנתרן והמעבד אלכס וייס הייתה אז מלווה את כל המופעים, ופרין החליף אז את המתופף הידוע בורלא, והצטרף להרכב שכלל את: ז'אק סני (ניגן סקסופון טנור), מוני עמרני (זמר) ועוזי מלמד היה החצוצרן.
בהופעות, פרין ליווה בין השאר את אריק איינשטיין, שושנה דאמרי, יפה ירקוני, מרסל ריקרדו, גאקומו ווילה, אני ריי (אחותם של יוסי וקרול אברמוביץ מ"יוסי ולהקתו") ג'קי גליל וכו'.
כמו כן, פרין השתתף בהקלטת התקליט "אהבה וג'אז" (1968) עם מל קלר וגדעון שמר, ליווה את רימונה פרנסיס וסטו הכוהן.
פרין הרבה להופיע במועדון זורבה ברחוב יפת ביפו ליד השעון עם "תזמורתו של אלברט פיאמנטה" בה השתתפו: אלברט פיאמנטה-סקסופון אלטו, סטו הכוהן - גיטרה בס וסקסופון טנור, וולריו סגל-פסנתר, ג"ו ישראל – שירה ופרין- תופים.
הרכב נוסף שפרין ארגן הופיע במלון אוויה ליד שדה התעופה הישן של לוד, כשהחליף את תזמורתו של פיסי אושרוביץ לחודשי הקיץ.
בהרכב זה היו גוסטב פייגס - פסנתר, סטו הכוהן -גיטרה בס, קרול אברמוביץ -גיטרה חשמלית, ירוסלב יעקובוביץ -סקסופון, ופרין -תופים.
פרין לקח חלק גם בכמה מההקלטות החשובות במוזיקה הישראלית :ניגן במרבית הלהיטים של אריס סאן כמו: בום פם, סיגל, מנמו, בחיים הכל עובר, אספרה, דם דם וכו',הקליט פעמים רבות עם אומנים ישראלים ידועים כמו: יפה ירקוני, גו עמאר, אריק איינשטיין, שושנה דאמארי וכו' .
בנוסף, אבי התמקצע במוזיקת הג'אז כשקיבל שיעורים פרטיים מג"רי גרבל ("סדנת בג'אז") כשנתיים, ומדודו ניסים פרין ז"ל, מהמתופפים הראשונים בארץ שניגנו מוזיקה יוונית, הוא ספג מעט השפעות יווניות "מזרחיות".
הסיבה העיקרית להצטרפותו לאריס סאן ולנסיעתו לארצות הברית הייתה התשוקה להרחיב דעת גם כמוזיקאי ובעיקר כצייר-אמן, דבר שהצליח להגשים: ישנן היום כחמישים כרזות ידועות שלו הנמכרות באלפי דולרים ברחבי העולם, ביניהן של דיזי גילספי (איתו גם ניגן) ג'ו פאס, סטנלי טרנטיין, הרבי מאן, תערוכות ואירועים בינלאומיים, ארגון האו"ם, אוניברסיטאות ומוזאונים.
במהלך עבודתו עם אריס סאן, הוסיף פרין ללמוד ג'אז כשנתיים עם המתופף המוכר אלווין ג'ונס .
ב-2009 פרין קיבל אירוע מוחי שהותיר אותו משותק בחצי גופו התחתון.
מתגורר בניו יורק ואב לשלושה.
אבי פיטוסי (נולד ב-1 במרץ 1971) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר.
פיטוסי החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי תל אביב.
ב-10 בדצמבר 1988 ערך את הופעת הבכורה בבוגרים במשחק במסגרת הליגה הראשונה נגד הפועל כפר סבא.
ב-1989 עבר למכבי פתח תקווה ושם היה מספר עונות, במהלכן זכה בתואר גביע הטוטו בעונת 1994/1995. ב-1995 החל את העונה בהפועל באר שבע, אך לאחר מספר חודשים עבר למכבי יפו עד לסוף העונה, בה ירד עם הקבוצה לליגה השנייה.
ב-1996 עבר להפועל ראשון לציון ולימים היה קפטן הקבוצה, עד שפרש ב-2003.
לפיטוסי שתי הופעות ושער אחד בנבחרת הצעירה.
ב-2005 החליף פיטוסי את מירו בן שמעון כמאמן הפועל ראשון לציון, אך מספר חודשים לאחר מכן פוטר ובמקומו חזר בן שמעון.
בסיום העונה חזר לאמן את הפועל ראשון לציון לאחר שירדה לליגה השנייה, והצליח לעלות עם הקבוצה חזרה לליגה הראשונה.
ב-2008 הצטרף למכבי פתח תקווה כעוזר מאמן.
ב-2010 אימן את קבוצת הנוער של הפועל תל אביב.
כיום פיטוסי מנהל את בית הספר לכדורגל של הפועל ראשון לציון.
אבי פרסטנפלד הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר בעבר פיקד על עוצבת ראם.
פרסטנפלד התגייס לצה"ל בנובמבר 1987 ושובץ בחיל השריון.
הוא עבר הכשרה כלוחם, השתתף בקורס מפקדי טנקים ולאחר מכן השתתף בקורס קציני שריון.
לאחר הקורס שימש כמפקד מחלקה בקורס מפקדי טנקים.
בשנת 1992 השתתף בקורס מפקדי פלוגות, ומונה למפקד פלוגה בחטיבה 500, בגדוד 433. בהמשך מונה למפקד פלוגה בקורס מפקדי טנקים ולסגן מפקד גדוד 195 בחטיבה 500. בתום תפקידו כסמג"ד יצא לחל"ת, ויצא ללימודי משפטים ומנהל עסקים בשנים 1996–2000.
עם תחילת האינתיפדה השנייה, חזר פרסטנפלד מלימודיו ומונה למפקד גדוד 433 של חטיבה 500, ובתפקיד זה שימש בשנים 2000–2002 במהלך הוביל את לחימת הגדוד ביהודה ושומרון ומבצע " חומת מגן".
בשנים 2002–2004 מונה לקצין אג"מ של עוצבת הגליל.
בשנים 2004–2006 ובמהלך מלחמת לבנון השנייה שימש כסגן מפקד חטיבת ברק.
בתום המלחמה הועלה לדרגת אלוף-משנה ופיקד על עוצבת ראם בשנים 2006–2010. במקביל לתפקידו, היה מפקד בקורס המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה "ברק".
פרסטנפלד נשוי להדס ואב לארבעה.
אבי פיטשון (נולד ב-26 באוגוסט 1968) הוא עיתונאי, מבקר מוזיקה ואמנות, סופר, אמן ואוצר.
עשייתו לאורך השנים, על מופעיה השונים, נוטה לעיסוק בתת-תרבות ובתרבות-נגד, חתרנות, מחתרתיות ומחאה אמנותית.
נכון ל-2021, משמש פיטשון כמבקר האמנות וסגן עורכת במוסף גלריה של עיתון "הארץ".
בשנים 1987–1991 היה פיטשון סולן להקת הפאנק (Punk) נ"מ.
בשנים 1992–1998 היה פיטשון סולן להקת הרוק הכבד "נשרפת" שבה היו חברים גם יריב פרלמוטר (גיטרה), ערן ויינשטיין (בס) ואופיר ספאק (תופים).
עשרים שנים לאחר הפסקת פעילותה, קיימה הלהקה במרץ 2018 הופעת איחוד.
פיטשון הוגדר כאחד מהיוצרים הבולטים בסצנת השוליים של שנות ה-80 וה-90 בתל אביב וכאחד ממבשריה של סצנת הפאנק הישראלית בפרט.
ביטוי לכך ניתן לראות בין השאר בתפקיד המרכזי שמילא פיטשון כאמן וככותב בקטלוג התערוכה "ובסוף נמות"- פרויקט מוזיאלי רחב היקף למיפוי העשור החמישי באמנות במדינת ישראל לרגל 60 שנות עצמאותה.
העין של המדינה- קולקטיב IRWIN, המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית חולון, פברואר 2010
ליבותיכן - תערוכה קבוצתית במסגרת פסטיבל הצילום ה-2. נמל יפו, אוקטובר 2012
אנטי-אנטי - שיתוף פעולה עם אלי פטל בתערוכה קבוצתית בגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב.
פופוגנדה- אמנות ישראלית עכשווית מול כוחות הכיבוש התודעתי - תערוכה קבוצתית, המרכז האקדמי ויצו חיפה, דצמבר 2011. אוצר: יניב יהודה אייגר
ממש כמו דבש - תערוכת יחיד מקוונת בגלריה 1024, ינואר 2010
ובסוף נמות - אמנות צעירה בשנות התשעים בישראל.
אפריל 2008. אוצר: דורון רבינא
סלויןפישוףפיטשון - תערוכה משולשת לצד רן סלוין ואהד פישוף, גלריה D&A לצילום עכשווי.
קפיצות התודעה של הצילום - תערוכה קבוצתית במוזיאון חיפה לאמנות 2001. אוצרת: אילנה טננבאום
מצבים קיומיים - תערוכה קבוצתית, גלריית קמרה אובסקורה.
טקסטים פרי עטו של פיטשון פורסמו במגוון עיתונים ובכתבי עת לאמנות כגון מגזין "סטודיו".
בשנת 2014 ראה אור ספר הביכורים של פיטשון, "ג'וני הרקוב ומלכת הצמרמורת- תרבות נגד בבריחה מהישראליות", בהוצאת רסלינג.
אבי פרידמן (נולד ב-4 ביוני 1974) הוא סופר, אמן ומאייר בפלסטלינה, אנימטור ומורה דרך ישראלי.
פרידמן נולד וגדל בפתח תקווה, בנם של זאב ושרה.
דור שמיני בארץ לעליית תלמידי הגר"א.
בנעוריו עבר עם הוריו לאלקנה.
למד בישיבה התיכונית "נתיב מאיר" בירושלים ובמכינת "בני דוד" בעלי.
את שירותו הצבאי עשה כלוחם ומפקד ביחידת המסתערבים "שמשון" שפעלה ברצועת עזה.
בהמשך עבר ליחידת הקומנדו "אגוז" שהוקמה מחדש ב-1995 ופעלה ברצועת הביטחון בדרום לבנון.
ביחידה שימש כקצין ומפקד צוות מסלול ומבצעי של אחד מהצוותים הראשונים שהוקמו ביחידה.
במילואים שירת כמפקד פלוגה ומפקד גדוד סיור ומשרת כיום ביחידת מילואים מובחרת.
פרידמן למד באקדמיה לאומנות ועיצוב "בצלאל" בירושלים לתואר אנימציה באומנויות המסך ובהמשך למד לתואר שני בתוכנית "בני חיל" למפקדים בכירים במערך המילואים בנושא "צבא, אסטרטגיה וביטחון".
במקביל לעיסוקו באמנות עבד כמנהל אשכול בנימין ויהודה בחברת "מודיעין אזרחי" והיה בין מקימי פרויקט ההגנ"ש (הגנת יישובים) של משרד הביטחון.
היה מנהל תוכנית "רפאים" בחברת "תעש" שברמת השרון.
בהמשך היה בצוות ההקמה ושימש כמנהל בכיר בהנהלת חברת "פוליסיטי" שהקימה ומנהלת את המכללה הלאומית לשוטרים בבית שמש בשיטת B.O.T.
עובד כמורה דרך, כותב תוכן ומאייר ובעל פינה קבועה במגזין "אותיות וילדים".
הוציא לאור ארבעה ספרי ילדים:
"תפילת השבת שלי" – הוצאת "ספריית בית אל", 2010
"תפילות החגים שלי" –הוצאת "ספריית בית אל", 2012
"אבא יוצא למילואים" הוצאת "ידיעות ספרים", 2013 (יחד עם יועז הנדל)
"אילק והחסידה" הוצאת "ידיעות ספרים", 2023, על עליית יהודי אתיופיה לארץ ישראל
בנוסף אייר חוברות על "מעגל השנה" וסרט אנימציה בשם "את בנך את יחידך" עבור שליחי הסוכנות היהודית ועיצב קמפיינים עבור ארגונים וחברות נוספות.
הוא כתב ספר היסטוריה צבאית: "יחידת המסתערבים שמשון", יחד עם ד"ר עידן ירון שיצא לאור בהוצאת "מערכות", בשנת 2025.
מאז 2017, הוא בעל פינת יצירה בפלסטלינה "קל וחומד" במגזין "אותיות וילדים".
מקום שני תחרות "סוכות מדברות" בית אבי-חי ירושלים, 2012
תערוכת "פלסטלינה art" מוזיאון יפו, 2018
השתתפות בתערוכת גלויה "צבע טרי", גני התערוכה, 2018
היה נשוי לד"ר בתיה פרידמן רופאה מומחית לפסיכיאטריה ואבא לשתי בנות.
אבי (אברהם) עורי (Avi Ohry; נולד ב-1948) הוא רופא שיקומי ישראלי, פרופסור אמריטוס לרפואה שיקומית באוניברסיטת תל אביב, ולשעבר מנהל החטיבה לשיקום בבית החולים השיקומי "רעות" בתל אביב.
נודע בפעילותו בקידום הרפואה השיקומית ועידוד ספורט נכים בישראל.
פעל פעילות מקיפה אקדמית ומחקרית ועוסק, בנוסף, גם בתחומים של ההיסטוריה והפילוסופיה של הרפואה, ביו-אתיקה, 'רפואה ושואה', הרפואה בפולין בין שתי מלחמות העולם וההשפעות ארוכות הטווח של נכות ושל שהייה בשבי האויב.
הוריו אממה (לבית לוין) וישראל (יורק לדרמן), שניהם ילידי פולין, הגיעו לישראל במהלך מלחמת העולם השנייה.
אבי למד בבית הספר היסודי ביאליק ואחר כך בתיכון ע"ש שאול טשרניחובסקי בנתניה.
בשנת 1973 סיים כעתודאי לימודי רפואה במחזור הראשון של הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב וב-1973 קיבל תואר דוקטור לרפואה.
בחודש ספטמבר ירד לשירות מילואים במעוזי קו בר לב לחופי תעלת סואץ, יחד עם כמה מחבריו למחזור.
הוא אמור היה לסיים את שירות המילואים ב-7 באוקטובר, למחרת יום הכיפורים, ולכן בערב יום הכיפורים כבר היו בבסיס טסה, כ-20 ק"מ מהתעלה.
בשל הכוננות שהוכרזה בסיני ב-5 באוקטובר, ערב יום הכיפורים, התבקש עורי להתנדב לעוד שלושה ימי מילואים ולחזור למעוז שלא היה בו רופא.
אבי הסכים להתנדב, והגיע למעוז חיזיון, ביום הכיפורים בערך בשעה אחת בצהריים.
חיילי המעוז לא היו מודעים לכוננות, חלקם ישנו וחלקם צמו ואבי הספיק לערוך את הציוד הרפואי בבונקר 'מרפאה' במעוז.
ברבע לשתיים בצהריים החלו המצרים להפגיז את כל קו המעוזים בתעלה, וכוחות רבים החלו לחצות את התעלה בסירות וכך פרצה מלחמת יום הכיפורים.
לוחמי המעוז לחמו בגבורה בניסיון לעצור את הצבא המצרי לחצות את התעלה ולכבוש את המעוז.
במהלך הלחימה ובמהלך הניסיון לצאת מהמעוז נהרגו 13 מתוך 21 קציני וחיילי המעוז.
ביום החמישי למלחמה, יצא עורי מהבונקר העשן והמפויח ונפל בשבי יחידת הצבא המצרי.
קצין מצרי הציל אותו פעמיים מהוצאה להורג בידי כיתת חיילים מצריים.
עקב פציעתו הקשה בריאותיו כתוצאה משאיפת עשן הלהביורים ורימוני עשן אפור שהתפוצצו בתוך המעוז, הועבר עורי, לאחר תקופת חקירות קשה, לאגף החולים והפצועים בכלא עבאסייה בקהיר שם הוחזקו כל השבויים הישראליים.
בכלא עזר בטיפול בשבויים אחרים ולאחר 44 ימים בשבי הוחזר לישראל ב-19 בנובמבר 1973.
כיוון שהיה עתודאי, גויס מיד לצה"ל, והוצב לשרת במרכז השיקום בבית החולים תל השומר.
בשנים 1974–1978 התמחה שם ברפואה שיקומית, בהדרכתו של מנהל המחלקה השיקומית, פרופסור רפאל רוזין.
בהמשך נשלח להשתלמות באנגליה ובארצות הברית, וב-1982 התמנה לסגנו של פרופ' רוזין.
אחרי מותו של רוזין בשנת 1985, מונה עורי למנהל מרכז השיקום, אותו ניהל בשנים 1985–1999.
ב-1988 התמנה כפרופסור חבר לרפואה שיקומית באוניברסיטת תל אביב והחל משנת 2000 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 1999 התפטר מתל השומר, ועבר לנהל את החטיבה לרפואה שיקומית בבית החולים השיקומי 'רעות' בתל אביב, וסינף אותה לפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בעקבות ניסיונו האישי כשבוי מלחמה וניסיונו האקדמי, צורף לצוות מחקרי בראשות ובהובלת פרופ' זהבה סלומון, לחקור סיבוכים רפואיים ונפשיים ארוכי טווח של פדויי השבי והלומי הקרב.
נמנה עם מייסדי עמותת "ערים בלילה" הנאבקת להכרה ולשיקום פדויי השבי בישראל.
הוא נמנה גם על מייסדי עמותת 'אתגרים'.
ב-2012–2023 היה עורי חבר בוועדת "לנסט" לנושא "רפואת הנאצים והשואה".
במהלך שנות עבודתו נשלח לשליחויות וייעוצים שיקומיים ברחבי העולם, על ידי משרד החוץ ומשרד הביטחון, ארגון הג'וינט (AJDC) הכוח הרב הלאומי של האו"ם לארצות: צ'כיה, קרואטיה, סרי לנקה, אל סלוודור, סין, מונגוליה, איי פיג'י, ועוד.
שימש כרופא התאחדות ספורט הנכים בישראל ובוועדות הפאראלימפיות הבינלאומיות, ובשנים 1977–1992 שימש כרופא משלחות ספורטאי ישראל במשחקים הפאראלימפיים.
בשנים 2000–2005 שימש כחבר בוועדה הציבורית לענייני החולה הנוטה למות.
באוקטובר 2025 הוענק לעורי פרס עיטור הנשיא לאישים שתרמו תרומה ייחודית למדינת ישראל.
אבי עורי נשוי לקרין ולהם שתי בנות.
בזמן הפנוי מתופף בתחום מוזיקת ג'אז.
אחיו הצעיר הוא בני עורי, איש רדיו טלוויזיה.
2013 - פרס מיוחד של שרת הבריאות על הספר שערך: "יסודות ברפואה השיקומית"
2015 - פרס מפעל חיים מטעם האיגוד הישראלי לרפואה שיקומית
2016 - אות הוקרה מתנועת אומ"ץ
2021 - פרס ע"ש מיכאל לנדאו מטעם מפעל הפיס על מפעל החיים ברפואה שיקומית
יוני-יולי 1990 - מלגת מימונידס מטעם הפדרציה הרפואית היהודית מאסיה ואוסטרליה (סיור בן חמשה שבועות בסניפי הפדרציה ובמרכזים לרפואה שיקומית ברחבי אוסטרליה, כלל 23 הרצאות, 8 ראיונות לתחנות רדיו ועיתונים מקומיים)
2005 - נבחר לייצג את ההסתדרות הרפואית הישראלית באיגוד הרפואי העולמי - "רופאי הטיפול בעולם"
2019 - פרס למפעל חיים מטעם פורום הוועידות השנתיות בנהריה בנושא "הרפואה והשואה".
2025 - עיטור נשיא מדינת ישראל.
עמית כבוד מהפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב (Honorary Fellow) - תעודת הוקרה של 'חבר כבוד' מטעם החברה הישראלית להיסטוריה של הסיעוד
עורי פרסם בסביבות 250 פרסומים, מתוכם 5 ספרים.
2011 - עם אברהם לזר ורפאל חרותי - יסודות ברפואה השיקומית
אבי (אברהם) קינן הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף המשרת כקצין מודיעין ראשי.
קינן שירת בחיל המודיעין, שימש כראש מחלקת מודיעין שדה ולאחר מכן כקצין המודיעין של פיקוד הצפון.
משנת 2021 משמש קינן כקצין המודיעין הראשי (קמנ"ר) האחראי על בניין הכוח של חיל המודיעין בשגרה ובמלחמה.
אברהם שלמה (אבי) פוּקְס (נולד ב-1981) הוא יזם נדל"ן ופוליטיקאי ישראלי, ראש המועצה האזורית חבל יבנה.
פוקס הוא צאצא לגואלי אדמות חניתה.
בעל תואר ראשון במדעי החברה ותואר שני במשפטים.
יזם ומנהל פרויקטים בתחום הנדל"ן.
בעלים ויו"ר של חברת הזנק בתחום הרפואה.
פוקס הוא חבר הליכוד, והתמודד בבחירות המקדימות בליכוד בשנת 2022 על המשבצת השמורה לנציג המועצות האזוריות.
ברשימה הסופית של הליכוד בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-62, ולא נכנס לכנסת.
כיהן כיו"ר ועדת הכספים של ההסתדרות הציונית העולמית משנת 2020 ועד כניסתו לתפקיד ראש המועצה.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 התמודד על ראשות המועצה האזורית חבל יבנה, אך הפסיד לראש המועצה המכהן משה ליבר.
בבחירות 2024 התמודד שוב, זכה ל-51% מהקולות וגבר על ראש המועצה ליבר, על סגנו יששכר מקונן ועל אריאל בריח, ונבחר לראשות המועצה.
גר בבני דרום, נשוי ואב לחמישה.
פרופסור אבי (אברהם) פֵּרְבוֹלוֹצְקִי (נולד ב-11 באוקטובר 1947) הוא פרופסור לביולוגיה והיה חוקר במִנהל המחקר החקלאי במכון וולקני.
פרופסור פרבולוצקי יצא לגמלאות בשנת 2018.
בילדותו היה מסתובב בחורש שליד ביתו ובפינת החי של סמינר אורנים, שמשם הגיע אהבתו הראשונה לביולוגיה.
לאחר שעבר עם משפחתו לתל אביב, למד בתיכון חדש, ובמקביל הצטרף לחוג צפרות במעגן מיכאל בהדרכת שלום זוארץ.
פרבולוצקי למד לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת תל אביב, אותו סיים ב-1971, והמשיך לתואר שני במחלקה לזואולוגיה.
במקביל התחיל להדריך במחלקת טיולי סיני של החברה להגנת הטבע.
ב-1972, כאשר הוחלט להקים בית ספר שדה למרגלות הר סיני, התמנה למנהלו הראשון.
ב-1975 חזר לאוניברסיטה וסיים את עבודת המאסטר.
הוא התמנה לרכז אזור סיני ואילת של החברה להגנת הטבע, והתגורר בבית ספר שדה "צוקי דוד" שבדרום סיני.
ב-1979 יצא ללימודי דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, בארצות הברית.
את עבודת המחקר לצורך הדוקטורט ביצע על גידול עיזים בצפון פרו, פרויקט בו השתתף כשנה וחצי.
בסיום לימודיו חזר לישראל, וכיהן כשנתיים בסמנכ"ל החברה להגנת הטבע (בין השנים 1984–1987) שם פעל גם להכשרת מדריכי טבע..
ב-1986 החל בעבודתו כחוקר במכון למדעי הצמח, במנהל המחקר החקלאי-מכון וולקני.
בין השנים 1998–2003 כיהן כמדען הראשי של רשות הטבע והגנים.
הוא היה מנהל המחלקה למשאבי טבע במשך שתי קדנציות (2004–2010), וחוקר מלווה של בנק הגנים (2004–2019).
לאחר שחרורו מצה"ל (שם שירת בשתי מלחמות, מלחמת ששת הימים ולאחר מכן, במילואים, במלחמת יום הכיפורים .(בתחילת שנות ה-70, נקרא להקים בית ספר שדה שנקרא "צוקי דוד" סמוך למנזר סנטה קטרינה למרגלות ג'בל מוסא, שיש אשר מזהים אותו כהר סיני, ושימש כמנהל בית הספר בין השנים 1972–1975.
המוסד התמקד בחינוך אקולוגי וסביבתי במדבר הגבוה (בית הספר היה ברום של 1600 מ' והפסגות של ההרים הסובבים אותו הן מעל 2000 מ').
הדגש בתוכניות ההדרכה של בית ספר זה היה על הבנה מערכתית של אזור ההר הגבוה של דרום סיני.
מדובר בחיבור ויחסי הגומלין שבין התשתית הפיזית (אקלים, מסלע וקרקע), הצומח הטבעי, הפוטנציאל החקלאי לקיום, והאדם שחי באזור לתקופותיו (נזירות סיני, הבדואים).
בתקופה זו ערך פרבולוצקי מחקרים בתחומי האקולוגיה והתרבות הבדואית בסיני, ופרסם מאמרים וחוברות בנושאים אלו.
בשנת 1984 היה חבר בוועדה שפיתחה את פארק הטבע ברמת הנדיב כנציג החברה להגנת הטבע, והיה אחראי על הפעילות המחקרית במקום כבסיס לפיתוח ממשק אקטיבי (התערבותי).
הוא המשיך לשמש כיועץ בנושאי אקולוגיה, ממשק ומחקר עד 2024. פרבולוצקי פעל רבות לפיתוח המקום כפארק אקולוגי, בשיטות בנות קיימא, ואף ביצע במקום מספר מחקרים.
לאחר השרפה בכרמל שהייתה בשנת 1989, היה חבר בוועדה שהוקמה להנחיית הפעולות לשיקום הכרמל מטעם משרד החקלאות.
בהקשר זה הוא "ייבא" מדרום צרפת את השיטה של אזורי חיץ בין היערות ליישובים תוך שימוש ברעיה לתחזוקת האזור .הקים אזור חיץ ראשון בישראל בין רמת הנדיב ןזיכרון יעקב וייסד שני אזורי חיץ בלב הכרמל שלא תוחזקו בהמשך.
ובמקביל חקר את השפעת רעיית בעלי חיים באזורי חיץ, המחסלת את העשבייה שמתייבשת בקיץ ומשמשת כפתיל המצית שריפות.
שימש גם חבר בוועדת השיקום אחרי שריפת שער הגיא ב-1995 ויו"ר ועדה דומה אחרי שריפת הכרמל הקטלנית ב-2010. בעקבות המלצות ועדה זו הוקמו אזורי חיץ ראויים בכרמל ובמקומות נוספים בארץ בעיקר על ידי רשות הטבע והגנים והקרן הקיימת.
היה מעורב גם בגיבוש תוכנית לשיקום השטח שנשרף בנחל כסלון ב-2022.
פרופסור פרבולוצקי היה יו"ר הוועדה שניהלה את תוכנית נקודת ח"ן (חקלאות סביבתית) מטעם יד הנדיב מ-2000 ועד 2020.
פרבולוצקי פרסם בעיתונות המדעית מעל 130 מאמרים מדעיים; כ-20 פרקים בספרים מקצועיים בנושאי אקולוגיה, רעיה וייעור, ממשק שטחים פתוחים ושמירת טבע, וגם מאמרים רבים בשפה העברית.
הוא שימש כמרצה בפקולטה לחקלאות (קורס ברעייה) ובאוניברסיטת תל אביב (בי"ס פורטר – קורס בניהול משאבי טבע), וכן מוזמן להרצות במוסדות אקדמיים רבים ובכנסים בינלאומיים בנושאי אקולוגיה וניהול משאבי טבע.
ב-2012 קיבל פרס מפעל חיים מטעם מנהל המחקר החקלאי.
ב-2025 זכה בפרס מפעל חיים של האגודה הישראלית לאקולוגיה ולמדעי הסביבה.
היה ממייסדי תוכנית המארג – התכנית לניטור מצב הטבע בישראל.
הדריך 16 תלמידים לתואר שני, 14 לתואר שלישי ו-3 לפוסט דוקטורט.
הוציא לאור 4 ספרים מקצועיים: ב-2001 יחד עם ד"ר גד פולק ז"ל ספר בסיס באקולוגיה "אקולוגיה: התיאוריה והמציאות הישראלית".
הספר משמש עד היום כספר בסיסי באקולוגיה בעברית.
ב-2013 ערך את הספר "ממשק ושימור האקוסיסטמה הים תיכונית: רמת הנדיב כמשל", וכתב בו גם מספר פרקים.
הספר סיכם 25 שנות מחקר בפארק רמת הנדיב.
ב-2016 כתב וערך יחד עם עמיתיו למחלקה למשאבי טבע במכון וולקני את הספר "על צומח, בעלי חיים ואנשים: תורת ניהול המרעה בישראל".
ב-2019 הוציא לאור את ספרו "חקלאות ואקולוגיה – איך ילכו השתיים יחדיו?" בנושא חקלאות בת קיימא.
נישא לאיילת (ארזי) פרבולוצקי, ילידת בית אלפא, אותה הכיר בתקופת שהותו ב"צוקי דוד".
ב-1984, תקופה בה התגורר בהר גילה, נולד בנו הבכור, ולאחר מכן נולדו לו בת ובן נוספים.
לאחר גירושיו מאיילת, נישא לרותי פרבולוצקי (יחזקאלי), שהייתה ממונה על ההכשרה המקצועית של מורי הדרך במשרד התיירות, ולפני כן מנהלת בית ספר שדה בירושלים ומנהלת מח' הדרכה בחברה להגנת הטבע.
חקלאות ואקולוגיה – איך ילכו השתיים יחדיו?
מבט מעשי על אגרו-אקולוגיה בעולם ובישראל
הספר האדום של החולייתנים בישראל – הוצאת רשות הטבע והגנים 2002.
פרקים בחוק ובמשפט הבדוי בדרום סיני.
(בעריכת עמוס בר) יצא לאור על ידי משרד החינוך והתרבות, תש"מ 1979.
בהוצאת החברה להגנת הטבע, ירושלים, תשנ"ז 1997.
חקלאות הבוסתנים ועדר הצאן: מקורות קיום מסורתיים של שבט הג'בליה.
בהוצאת משרד החינוך והתרבות 1979.
שינויים כמותיים ואיכותיים בשעתוק RNA במוח התרנגולת מזן LEGHORN במהלך האונטוגנזה.
(עבודת גמר לתואר ראשון - אוניברסיטת תל אביב, 1976.)
העפיפונים במדבר - חקר המתקנים ששימשו לציד צבאים בתקופה קדומה.
הקמת אזורי חיץ למניעת שריפות יער.
רבי אבי עזרי זעליג מרגליות (סביבות ה'ש"צ/ה'ת' – ה'תע"ה, 1715), שימש כדיין ודרשן ומוכיח, וכן חיבר ספרים בהלכה ובאגדה.
גמרנו ללמוד יחד תורה לשמה ולא לשום פניה אחרת, הן הנאת ממון והן חלוקת כבוד, וגם לאחר השריפה שלא נשארנו בלתי אם גויתנו, לא עזבנו את תורת אלקינו, ועמדנו על משמרת הקודש אף שהיינו מפוזרים ומפורדים בין הגויים, תחת הארץ הייתה דירתנו, בבורות שיחין ומערות.
בהמשך התמנה לכהן כדיין בעיר קאליש, אך התפרסם בעיקר כדרשן ומוכיח ונהג לנסוע ברחבי פולין לדרוש, ודרשותיו אכן עוררו עניין רב.
בין היתר בדרשותיו הוא מוכיח על הנוהג שפשט בזמנו לתת כסף בשביל להתמנות כרב.
בחנוכה שנת ה'תל"ו היה שריפה גדולה בעיר קאליש, ששרף כמעט כל העיר, ואבד את כל הונו, וספריו.
בשנת תנ"א התמנה כדרשן בעיר פראג, בהסכמתו של הרב אברהם ברודא, ואכן דרש בכל בתי הכנסיות בעיר פראג שחרית וערבית, מאוחר יותר בין השנים תנ"ה–ת"ס עבר לשמש כדרשן בעיר מץ.
אחר כך, בסביבות שנת תס"ד, עבר להתגורר בעיר הלברשטאט, שם קיבל תמיכה כספית על ידי הנדבן יששכר ברנד להמן, ולמד בהקלויז שבנה, 11 שנה.
בסוף ימיו נסע לארץ ישראל והתיישב בצפת, אך באותו שנה תע"ה נפטר לבית עולמו, ונטמן בבית החיים בצפת.
בהקדמת ספרו חבורי לקוטים על מסכתות הש"ס, הוא מביא תעודה נדירה לדרך הלימוד בשיטת החילוקים הנהוגה בתקופתו שהיה עיון מקומי בתוך גבולות הסוגיא המקומית בלבד וכך כותב:ויען הרב מוהר"ר ישראל עלקושר...
אשר היה אחד מן המיוחדים תלמידי רבנו הגאון הגדול מוהר"ר העשיל...
ויאמר נלך בדרך הלימוד של רבינו הגדול הנזכר כאשר קבל מאביו הגאון מוהר"ר יעקב אב"ד דק"ק לובלין וכאשר קבל אביו מהגאון מהרש"ל.
והנני אגיד רשום בכתב אמת, סדר הלימוד שלנו כך היה, לעיין היטב בגמרא תחילה ואח"כ בפירוש רש"י ותוס' ביתר שאת ומעולם לא היינו מקשים מאיזה מסכת אחרת רק כל החידושים היו באותה הלכה, אבל לא להקשות להיות סותר במקומו על מנת לבנות שלא במקומו...
ובכלל זה לא להקשות אף באותו פרק מן הלכה שעדיין לא למדוהלעומת זאת דרשותיו שנכנסו לספרו 'כסף נבחר' על התורה, היו בשיטת הפלפול גג על גג, תוך חיבור מאמרים ומדרשי פליאה הנראים רחוקים זה מזה בחריפותו הרבה מצליח לקשר ולגלות קשר ביניהם.
ידוע לנו על בנו הרב יצחק אייזיק שנפטר בחייו, וכן בנו הרב מאיר.
אברהם חרוז'ינסקי (נולד בשנת ה'תשל"ח – 1978) המוכר בשם העט אבי רוזן הוא עיתונאי ויזם תקשורת חרדי.
ממייסדי ומנכ"ל לשעבר בתחנות רדיו קול חי.
נמנה עם מייסדי ערוץ 2000 ותחנות רדיו קול ברמה.
רוזן נולד בבני ברק לחיים בצאלאל ונחמה חרוז'ינסקי.
למד בישיבת ברכת יוסף (הרב סגל).
את דרכו התקשורתית החל כשדרן ומנהל התוכניות בערוץ 2000. לאחר כשנה וחצי, היה ממייסדי רדיו קול חי ומהשדרנים הראשונים בערוץ, שם הגיש תוכנית אישית "חי חזק".
בשנת 2002 התמנה לעורך ראשי ברשת קו עיתונות במשך כעשור עד סוף מאי 2011.
ב-1 במרץ 2012 שב לרדיו קול חי ומונה למנהל התוכניות.
בפברואר 2013 מונה למנכ"ל רדיו קול חי.
בתפקיד זה שימש עד סוף 2024.
מתגורר באלעד, נשוי לסופרת דבורה לאה לבית תעיזי, המוכרת בשם העט דבורה רוזן ולהם שבעה ילדים, בתו חני מוכרת כזמרת חרדית.
מורו ורבו הרוחני הוא הרב מרדכי גרוס.
אבי פלדמן (נולד ב-1974) הוא מפתח גוף ישראלי, מאמן כושר אישי ומר ישראל 2006 ואלוף אלופים 2006.
פלדמן נולד בישראל בשנת 1974. בתחילת דרכו, כשהיה חייל, שקל כ-47 ק"ג.
בתהליך שכלל דיאטה ואימונים בהדרכתו של קובי עזרא, הצליח פלדמן להגיע למשקל של כ-100 ק"ג תוך שינוי משמעותי של מבנה גופו.
הוא מאמן כושר אישי במועדון כושר ברמת גן.
מר צפון 2005 – זכייה בתחרות האזורית.
מתגורר בחולון, נשוי עם ילד.
אבי רן (25 באוגוסט 1963 – 11 ביולי 1987) היה שוער כדורגל בקבוצת מכבי חיפה ובנבחרת ישראל, ונחשב לאחד מגדולי השוערים הישראליים בכל הזמנים.
נהרג בתאונת שיט בה פגעה סירת מרוץ באופנוע ים שרכב עליו בכנרת.
בילדותו התגורר רן באזור גשר פז בחיפה, הקרוב לשכונת קריית חיים, בה שכן מגרש האימונים של הפועל חיפה.
אביו משה רן, לשעבר שוער בהפועל חיפה, רשם אותו לקבוצה, שם שיחק עד להגיעו לגיל 11. לאחר שעברה משפחתו להתגורר באזור כרמל מערבי בחיפה, עבר רן למכבי חיפה, שהתאמנו במגרשי "קצף" הקרובים יותר לביתם החדש.
רן למד בבית הספר "מישלב" וזכה במדיו באליפות בתי הספר בכדורגל.
הוא שיחק בקבוצת הנוער של מכבי חיפה והצטיין במדיה, ובשנת 1979 זכה עם קבוצת הנוער באליפות וזומן לסגל נבחרת הנוער של ישראל.
בהגיעו לגיל 17 בעונת 1981/1982, ערך רן את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים של מכבי חיפה, במשחק נגד מכבי תל אביב, ושמר על שער נקי.
רן המשיך לשחק במשך רוב העונה, כאשר הוא מתחרה לסירוגין על אפוד השוער עם צדוק אברהמי.
בעונת 1983/1984 הגיע שלמה שרף למכבי חיפה.
המאמן החדש חיפש שוער ותיק ומנוסה במקומו של רן בן ה-20, וביקש לשחרר את רן ולהביא במקומו את אריה חביב מהפועל יהוד.
הדבר גרר גל של מחאות מצד מספר שחקנים דוגמת ברוך ממן ורוני רוזנטל שביקשו להשאירו.
יוחנן וולך, "המוח המקצועי" של מכבי חיפה, שהיה חסיד מובהק של התבססות על שחקני בית ומנע קודם לכן את שחרורם של שחקנים רבים, בהם רוזנטל, משה סלקטר, רפי אוסמו ויוסי קרמר, טרפד את המהלך והצליח למנוע את שחרורו של רן.
וולך האמין בשוער הבית הצעיר, והכיר היטב את יכולתו עוד כשהיה ילד, הן כשחקן בקבוצת הילדים של מכבי חיפה, והן כתלמיד של אשתו רחל, מנהלת בית ספר מישלב, שבו זכה בתוארו הראשון בכדורגל.
כמו כן היה וולך חבר של אביו של רן.
בעת ששיחק בקבוצה, זכתה מכבי חיפה באליפות הראשונה בתולדותיה, כשרן ספג 28 שערים.
עונתו השנייה של רן כבר ביססה אותו כאחד משחקני המפתח של מכבי חיפה, תוך שהוא שובר שיא מועדון וסופג רק 18 שערים בעונה זו.
באותה עונה הייתה חיפה קרובה לזכות בדאבל והגיעה לגמר גביע המדינה, שבו הפסידה לבית"ר ירושלים.
בשנת 1986 התמודדה מכבי חיפה על אליפות שלישית ברציפות והובילה את הטבלה במרבית שלבי העונה.
רן הצטיין ונבחר לכדורגלן העונה, אולם קבוצתו הפסידה את האליפות להפועל תל אביב במחזור האחרון.
באותה שנה זומן לראשונה לנבחרת ישראל, למשחק החוץ נגד נבחרת סקוטלנד.
בתקופה זו הוצע לרן לשחק במדי קבוצות בכירות באירופה, ביניהן ליברפול.
רן שיחק תשעה משחקים בנבחרת, מתוכם שמונה שהסתיימו בהפסד ואחת בתיקו, זאת מול כמה מהנבחרות הטובות בעולם, ביניהן ברזיל, ארגנטינה ונבחרת מערב גרמניה.
ב-1987 סיימה מכבי חיפה במקום התשיעי בטבלה.
רן שמר על מעמדו כשחקן מפתח בקבוצה.
מכבי חיפה הגיעה לגמר גביע המדינה באותה עונה ושיחקה מול מכבי תל אביב, אך הפסידה בפנדלים, לאחר תוצאת תיקו 3:3 במהלך 120 דקות.
בשנה זו שחקני מפתח רבים שוחררו מהמועדון.
ב-11 ביולי 1987 יצא רן עם כמה מחבריו לחוף "גיא" בטבריה.
הוא רכב על אופנוע ים לעבר מרכז הכנרת, ולפתע הגיחה סירת מרוץ ופגעה בו.
הסירה הפוגעת חילצה את רן אל חוף מלון "גלי כנרת" ולמקום הוזעקה ניידת טיפול נמרץ, שהגיעה כעבור מספר דקות.
הרופא שהיה בניידת קבע את מותו של רן.
אלפים השתתפו בהלווייתו של רן, שיצאה מאצטדיון קריית אליעזר.
ב-1998, לכבוד היובל להקמת מדינת ישראל, נערך טקס בחירת "11 הגדולים" של חיפה בכל הזמנים.
לרן ניתן התואר "שוער היובל" של חיפה.
הוקם מגרש כדורגל על שמו ליד מגרשי "קצף" בדרום-מערב חיפה.
מפעל גביע המדינה בכדורגל לנוער נקרא על שמו של אבי רן.
פסל בדמותו של אבי רן הוצב באצטדיון רמת גן.
גן פסלים - דרומית לחיפה, נקרא על שמו של רן, לציון 20 שנה למותו (2007).
בשנת 2011 הונצחה דמותו של אבי רן על גבי בול, במסגרת סדרת "אגדת הכדורגל הישראלי".
ב-27 ביוני 2018 הודיעה קבוצת מכבי חיפה שהיציע הצפוני באצטדיון סמי עופר ייקרא על שמו.
כמו כן תופיע תמונתו על גבי המנוי ליציע.
בנובמבר 2020 נחנכה כיכר על שמו בשכונת קריית אליעזר בחיפה.
אביצהל (אבי) רצון (נולד ב-8 באוגוסט 1952) הוא עיתונאי, מנחה, פרשן פוליטי, ופרשן וכתב ספורט ישראלי, התמקד בעיקר בתחום הכדורגל.
כיום מנחה את תוכנית האקטואליה היומית "אבי רצון בבוקר" בתחנת הרדיו גלי ישראל.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 202. עבר הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
בתום שירותו הצבאי שימש מאבטח מטוסים בחברת אל על.
בשנים 1974–1977 היה קצין הביטחון של השגרירות הישראלית ברומא, שם התוודע לכדורגל איטלקי, וידוע כאוהד קבוצת הכדורגל מילאן ונבחרת איטליה בכדורגל.
שימש ככתב בעיתון "מעריב" בשנים 1978–1983. שם נודע בזכות הטור "הקו הלוהט", בו ראיין אנשי ספורט מדי שבוע, ותקף פרות קדושות בספורט הישראלי.
ב-1984 נקרא על ידי המו"ל עמוס שוקן ועורך מדור הספורט, פיני זהבי, להצטרף לעיתון "חדשות", שבו המשיך לכתוב טור בשם "הקו הלוהט".
החל מ-1987 שימש כעורך הספורט של העיתון.
בסוף 1989 ערך לתקופה קצרה יומון ספורט חדש בשם "עולם הספורט", שהקים איש העסקים אריה גנגר.
העיתון לא זכה להצלחה ונסגר לאחר חצי שנה.
במקביל החל לשמש כפרשן הכדורגל המרכזי של הערוץ הראשון.
כמו כן שימש בשנות ה-90 פרשן בתוכנית הרדיו "שירים ושערים" לצידו של המגיש, מאיר איינשטיין.
בשנים 1993–2001 היה עורך מדור הספורט של העיתון "הארץ".
עם תום כהונתו כעורך המשיך לכתוב בעיתון.
ביוני 2004 עבר לכתוב כפרשן ועורך ספורט ב"מעריב".
בנוסף היה בעל טור באתר "nrg".
בשנת 2001 החל להגיש את תוכנית הספורט "בטריבונה", ששודרה בערוץ "בריזה", שהקימה yes הטלוויזיה בלוויין.
לאחר שערוץ "בריזה" נסגר רכש ערוץ 10 את הזכויות לתוכנית והיא שודרה בערוץ עד שנת 2005. במקביל הגיש בערוץ 10 תוכנית ערב יומית בשם "רצון חופשי".
בשנת 2008 החל הערוץ הראשון לשדר את "בטריבונה".
במסגרת התוכנית נודע רצון בביקורתו החריפה על מאמנים ישראליים, כשהבולטים מבין אלה שהטיח בהם ביקורת היו שלמה שרף ואברהם גרנט.
בפברואר 2006 מונה לעורך העיתון "ישראלי" שהוקם על ידי איש העסקים שלמה בן-צבי, אולם תוך מספר חודשים הוחלף בידי עמוס רגב.
עקב כך פרץ סכסוך משפטי בין רצון לבן-צבי על פיצויים שהיה אמור לקבל.
בתצהיר שהגיש לבית המשפט טען בן-צבי, כי רצון מונה לעורך לבקשת בנימין נתניהו ושלדון אדלסון (שנכנס להשקעה בעיתון).
לבסוף הוא הוחלף גם לבקשת אדלסון, שלא רצה "כתב ספורט כעורך".
רצון חזר לעבוד כפרשן ספורט ובעל טור ב"מעריב", ועזב בסוף 2012 לאחר ששלמה בן-צבי רכש את העיתון.
בשנים 2009–2019 הגיש את תוכנית האקטואליה היומית "רצון חופשי" ברדיו ירושלים.
בשנת 2014 זכתה התוכנית בפרס הרדיו של אגודת העיתונאים בתל אביב.
בפברואר 2020 החל לשדר תוכנית יומית בתחנת הרדיו "גלי ישראל" בשבע בבוקר.
בתוכנית מביע רצון דעות ימניות מובהקות.
אברהם "אבי" שליים הוא היסטוריון עיראקי-בריטי, פרופסור אמריטוס ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת אוקספורד וחבר באקדמיה הבריטית.
שליים מזוהה עם הקבוצה המכונה "ההיסטוריונים החדשים".
אבי שליים נולד בבגדאד בשנת 1945, לאב שהיה יבואן של חומרי בניין.
בשנת 1951 עלתה משפחתו לישראל במסגרת מבצע עזרא ונחמיה.
בעקבות העלייה הפסיד אבי המשפחה את כל רכושו.
הישגיו בבית הספר בישראל היו נמוכים.
הוא סיפר כי כאשר עבר את מבחני המיון, אמרה לו המחנכת שעבר רק בגלל ההנחות שעושים למזרחים.
כדי להצילו ממה שנראה ככישלון מובטח שלחה אותו אמו בגיל 16 לאנגליה, שם התגורר אצל אחיו.
הוא סיים שם את בית הספר התיכון בציונים גבוהים.
בשנת 1964 חזר לישראל כדי לשרת בצה"ל כמדריך בחיל הקשר.
שליים נשוי לנינתו של המדינאי הבריטי דייוויד לויד ג'ורג' והם הורים לבת.
משנת 1966 שליים מתגורר באנגליה ומחזיק באזרחות כפולה, ישראלית ובריטית.