tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקיץ 1984, הפגינו פעילי הארגון סמוך לניידת השידור של ערוץ המזרח התיכון בגבול לבנון, בטענה שהתחנה מבצעת פעילות מיסיונרית.
הארגון טען כי פעילות התחנה היא דרך מתוחכמת להעביר את היהודים על דתם, על ידי שילוב של תוכניות טלוויזיה פופולריות בין שידורי הדת.
והוא קרא לממשלה למנוע שירותים מאנשי התחנה.
בשנים 1985–1986, הוביל הארגון את המאבק נגד פתיחת האוניברסיטה המורמונית בהר הצופים שבמחוז ירושלים.
בעקבות מחאות אלו, חתמו ראשי האוניברסיטה על הסכם בו התחייבו לא לעסוק בפעילות נוצרית-מיסיונרית בשטחי ישראל.
בשנת 1987, דרש הארגון להוריד 4 מצפים בגליל, בהם לטענתו מתגוררים חברי כתות מסטיות.
ב-1992 ביקש חברי הארגון מוועדת הבחירות המרכזית לכנסת, לפסול את מפלגת חוק הטבע הדוגלת באמונות השנויות-במחלוקת של כת המדיטציה הטרנסצנדנטלית, מלרוץ לבחירות לכנסת, אך בקשתם נדחתה.
הארגון נודע גם ככזה שעוסק בחילוץ נשים יהודיות שנישאו תחילה לערבים מוסלמים ונאלצות להמשיך להתגורר עם ילדיהן בכפרים ערביים מסוכנים, בניגוד לרצונן של רבות מהן.
על-פי נתוני הארגון, מגיעים אליו כ-500 דיווחים שונים מדי שנה על מקרים בסגננוות הללו, חלקם מלווים בתיאורים גרפיים של אלימות פיזית, התעללויות ואף איומים על הוריהן.
בשנת 1990 יזם משרד הרווחה חקירה נגד הארגון, לאחר שעסק באימוץ ילדים ממשפחות מצוקה, ללא אישור ובניגוד לחוק האימוץ.
הארגון אף הואשם ב'חטיפת ילדים'.
הארגון איים בחרם צרכנים חרדי, על חברת ויטה כדי שתפטר את אדוארדו קמפוס, מנהל כוח אדם במפעלה באשדוד, שהיה פעיל ב"עדי יהוה".
בדצמבר 1999 פוטר קמפוס מעבודתו, מה שגרם להתארגנות חרם צרכני נגדי ביוזמת עיתון "הארץ" וחבר הכנסת אילן גילאון (מרצ).
הארגון טען כי "עדי יהוה" היא כת מיסיונרית, והעובדה שקמפוס פועל בה מסוכנת לכל מי שעובד סביבו משום שהוא עלול להעבירו על דתו.
קמפוס עצמו טען שהוא אינו מנסה לשכנע עובדים אחרים להמיר את דתם, וכי הלחץ שמופעל למען פיטוריו הוא פגיעה בחופש הדת שלו.
קמפוס הוחזר לעבודה בעקבות החרם הנגדי, אולם בתנאים לא-נוחים, שהביאו אותו בסופו של דבר להסדר פרישה תמורת פיצויים.
בדוח זכויות האדם של מחלקת המדינה של ארצות הברית בשנת 2000 דווח כי הארגונים החרדיים "יד לאחים" ו"לב לאחים" אחראים לכאורה לחלק גדול מההתנכלויות, איומים והטרדות כלפי נוצרים-אוונגליסטים, עדי יהווה, וכן יהודים-רפורמים ויהודים-קונסרבטיבים – אם כי – בשנת 2001 נכתב כי בניגוד לדו"ח מאשתקד לא התקבלו דיווחים על התנכלויות כאלה.
ביוני 2010 דחה בית משפט השלום בבאר שבע תביעה כנגד הרב יהודה דרעי וכנגד ארגון "יד לאחים" שהוגשה על-ידי עמותת "נחלים בנגב" ועוד.
התובעים טענו כי הנתבעים אחראים לנזק שנגרם להם בעת אירוע הטבלה לנצרות של שתי נערות יהודיות.
בית המשפט פסק כי לא-הוכח שהנתבעים גרמו לנזק.
יָד לַבָּנִים הוא ארגון ישראלי התנדבותי להנצחת זכרם של חללי מערכות ישראל וטיפול במשפחות השכולות.
הארגון הוקם ב-1949 ונרשם כעמותה בשנת 1982.
הארגון נוסד בעקבות מכתב למערכות העיתונים ששלחה בדצמבר 1948, בשלהי מלחמת העצמאות, ד"ר מרים שפירא, אם ששכלה את בנה במלחמה.
במכתב, שנשלח בתמיכת אמהות נוספות ונשא את השם "יד לבנים", היא קראה לאמהות השכולות להתאחד בייסוד קרן למען הקמת מוסד הנצחה לבנים שנהרגו ובית-ילדים ליתומי המלחמה.
מטרתה הייתה גם לתת עידוד ותמיכה לאמהות השכולות.
המכתב קיבל הד רב והביא לכינוס אספה מיוחדת של משפחות שכולות.
לאחר מכן האספות התפתחו למוסד שלם בתמיכת משרד הביטחון והמועצות המקומיות.
הארגון כולל בתוכו הורים, אחים ואחיות שכולים, יהודים, דרוזים, בדואים וצ'רקסים.
בעבר הוא כלל גם את אלמנות ויתומי צה"ל, אך ב-1991 הם הקימו ארגון נפרד בשם "ארגון אלמנות ויתומי צה"ל", לאחר שלטענתם, "יד לבנים" לא נתן ייצוג הולם למצוקותיהם.
בשנת ה'תש"ם זכה בית יד לבנים בפתח תקווה (תוך ציון יוצרו ברוך אורן) בפרס ישראל על תרומתו המיוחדת לחברה ולמדינה במפעלי הנצחה.
בתחילת 2006 החל מהלך של בקשה מהמשפחות השכולות לממן חלק מפעילות הארגון על ידי תשלום דמי חבר קבועים, מהלך שקומם חלק מהמשפחות השכולות.
הארגון מפעיל 65 מרכזים ושלוחות כאשר רובם נמצאים בערים וביישובים עירוניים וחלק קטן מתוכם נמצא במועצות האזוריות כאשר הסניף הראשי של יד לבנים שוכן בבני ברק.
בכל מרכז יד לבנים ישנו חדר זיכרון שבו תלוי לוח הנצחה, עליו חרוטים שמות חללי אותו יישוב ודפים המספרים את קורות חייהם.
בדרך כלל מתקיימות במרכזי יד לבנים גם פעולות תרבות כלליות שאין קשורות בחללי צה"ל כך למשל ברמת השרון מאכלס בית יד לבנים את הספרייה העירונית ובהרצליה שוכן המוזיאון העירוני בבית יד לבנים.
נציגי יד לבנים מייצגים משפחות שכולות אל מול משרד הביטחון וגורמי הרווחה, משמשים כנציגים במועצה הציבורית להנצחת החייל וכן עוסקים בבדיקת תקנות ונהלים למען המשפחות.
הארגון מקיים גם פעילויות של תרבות ורווחה בקרב המשפחות השכולות, כולל טיולים ימי עיון ונופשים.
בסמוך ליום הזיכרון, יוצא מטעמו ביטאון בשם "שיח שכולים" אשר מחולק למשפחות השכולות.
הארגון היה מעורב בתכנון ובניית היכל הזיכרון הלאומי בהר הרצל.
בית יד לבנים באר טוביה
בית יד לבנים באר שבע
בית יד לבנים בית שאן
בית יד לבנים בקעת הירדן
בית יד לבנים בת ים
בית יד לבנים גבעת שמואל
בית יד לבנים הוד השרון
בית יד לבנים חבל מודיעין
בית יד לבנים חוף הכרמל
בית יד לבנים כפר סבא
בית יד לבנים הגליל העליון
בית יד לבנים מבשרת ציון
בית יד לבנים מגדל העמק
בית יד לבנים מטה אשר
בית יד לבנים מטה בנימין
בית יד לבנים מטה יהודה
בית יד לבנים מעלה אדומים
בית יד לבנים נס ציונה
בית יד לבנים עמק הירדן
בית יד לבנים עמק המעיינות
בית יד לבנים עמק חפר
בית יד לבנים עמק יזרעאל
בית יד לבנים פרדס חנה
בית יד לבנים פתח תקווה
בית יד לבנים קריית אתא
בית יד לבנים קריית ביאליק
בית יד לבנים קריית גת
בית יד לבנים קריית חיים
בית יד לבנים קריית טבעון
בית יד לבנים קריית ים
בית יד לבנים קריית מוצקין
בית יד לבנים קריית שמונה
בית יד לבנים ראש העין
בית יד לבנים ראשון לציון
בית יד לבנים רמת גן
בית יד לבנים רמת השרון
בית יד לבנים תל אביב
יד לאישה הלוחמת היא אנדרטה הנמצאת באתר "ניצנים הישנה".
במקום מספר פסלי ברונזה של נשים שפיסלה הפסלת שוש חפץ.
האנדרטה הוקמה ביזמתו של יצחק פונדק, מפקד גדוד 53 בחטיבת גבעתי שנטל חלק בהגנת ניצנים.
האתר נחנך בשנת 1998 במלאת חמישים שנה לקרב על ניצנים ומוקדש לשלוש לוחמות שנפלו בקרב זה:
מלבד הנופלות בקרב ניצנים, מוקדשת האנדרטה לנשים ותרומתן למערכות הביטחון בארץ.
הדמויות מצוינות בקווים כלליים ורכים ומדגישים דווקא את הצד הנשי ולא הלוחם.
גרם מדרגות ורחבה מקשרים בין הארמון בניצנים לבין האנדרטה.
לאורכן של אלה, משני צדדי גרם המדרגות - מצויים ציטוטים מדבריהן של שש נשים לוחמות מהעבר: שרה אהרנסון, חנה סנש, מירה בן ארי, אסתר ארדיטי, שרה צ'יזיק וברכה פולד.
ליד הפסלים נמצא המקום בו נפלה מירה בן ארי והמקום בו נפלה החובשת שולמית דורצ'ין בטפלה בשני פצועים שאף הם נפלו.
יד לאישה הוא ארגון שמטרתו לסייע לנשים עגונות ומסורבות גט ומספק להן ייעוץ משפטי, ייצוג וליווי בהליכים המשפטיים בבית הדין הרבני.
בראש העמותה עמדה בשנת 2022 פנינה עומר.
ארגון "יד לאישה" הוא חלק מרשת אור תורה סטון.
הרב כתריאל ברנדר, נשיא וראש מוסדות אור תורה סטון, אמר כי הגט, שבהלכה היהודית היה כלי להגנה לנשים הפך במהלך השנים כלי נשק, המשמש את בני הזוג זה נגד זה וכי הארגון החל לפעול למען שחרורן של נשים ל"מניעת התופעה הבזויה, עד שנעקור אותה מחברתנו".
בארגון עובדות טוענות רבניות ועורכות דין המגישות ייעוץ משפטי ראשוני לכל פונה בענייני גירושין וייצוג משפטי לנשים מסורבות גט ועגונות בין כותלי בית הדין הרבני בתשלום סמלי.
בנוסף יד לאישה מפעילה חוקרים פרטיים לאיתור בעלים נעלמים ולחקירות שונות שיסייעו לקבלת הגט, וכן מספקת שירות של עובדות סוציאליות ומאמנות אישיות להעצמת הנשים בתהליך הגירושים הקשה שלפתחן.
הארגון הוקם בשנת 1997 על ידי עורכת הדין סוזן ווייס יחד עם המכון להכשרת טוענות בית דין של מדרשת לינדנבאום, השייך למוסדות אור תורה סטון.
ליד לאישה יש שלושה סניפים: בירושלים, תל אביב ובאר שבע.
בנוסף יש ליד לאישה שלוחה בצפון.
הארגון מפעיל מוקד ארצי המספק לנשים הנמצאות בתהליכי גירושין סיוע מעשי ותמיכה רגשית.
נשים יכולות לבקש פגישת ייעוץ משפטי בעניין גירושין, או סקירה משפטית על המצב בו הן נמצאות, דרכי הפעולה האפשריות, ואפשרויות הפניה לגורמים מייצגים.
הארגון מייצג נשים מסורבות גט ועגונות בבית הדין הרבני בתביעות לחיוב וכפיית גט.
על פי נתונים שמסרו נציגי הארגון, יד לאישה מספק ייעוץ משפטי לכ-600 נשים וייצוג משפטי לכ-150 נשים בכל שנה.
יחד עם זאת, הארגון סבור כי מאחר שהנשים שמגיעות לארגון מייצגות "מצבי קיצון", הרי שיש בישראל מאות נשים מסורבות גט שלא פנו לבקשת עזרה.
הארגון מציע הרצאות וימי עיון לקהל הרחב ולאנשי מקצוע, כל זאת במטרה להעלות את המודעות לבעיית העגונות ומסורבות הגט.
הארגון פועל גם לשינוי המדיניות הציבורית ולתיקון החקיקה, כל זאת במטרה להקל ולפתור את בעיית העגונות.
כל השירותים הללו ניתנים לנשים חינם או בעבור תשלום סמלי.
ביד לאישה גם מרכז גישור "מתגשרים" שמטרתו לסייע לזוגות הנמצאים בהליך גירושין, להתגרש בהסכמה ובכבוד הדדי.
עמותת יד לבנים הדרוזים עוסקת בהנצחת חללי מערכות ישראל הדרוזים.
העמותה פועלת ליצירת אווירה חיובית כלפי הנצחה בחברה הדרוזית, סיוע למשפחות השכולות מול מוסדות המדינה והנצחה בדרכים שונות, כגון הקמת חדרי הנצחה, הקמת מגרשי ספורט, שיפוץ בתי קברות והוצאת ספרים.
בנוסף פועלת העמותה ליצירת מעמד ראוי לבני המשפחה השכולה בקרב העדה הדרוזית והציבור הישראלי.
בתחילה פעלו דמויות שונות בהנצחת חללי צה"ל מהעדה הדרוזית דרך יד לבנים כשלוחה הקיימת בכפרים הדרוזים.
בשנת 1980 הוקמה עמותה ביוזמה של אמל נסראלדין, אב שכול וחבר כנסת מטעם הליכוד.
הסניף הראשי הוקם בדלית אל-כרמל ובמשך השנים הוקמו סניפים נוספים בכפרים דרוזים נוספים.
בשנותיו הראשונות עיקר מאבקו של הארגון היה כלפי הפנים, בחברה הדרוזית.
עקב האמונה בגלגול נשמות נוצרה בחברה זו התנגדות בקרב אנשי דת לנושא ההנצחה; בנושא זה קיימה העמותה מאבק ליצירת הכרה בצורך בהכרה.
בהמשך לאחר יצירת ההכרה החברתית הרצויה, החלה העמותה בפעילות עזרה אישית כצעדי רווחה והנצחה, וכן בסיוע מול מוסדות המדינה.
כיום, נכון לאוגוסט 2025, לאחר פטירתו של אמל נסראלדין בפברואר 2025, עומד בראש העמותה, ד"ר רמזי חלבי, לשעבר ראש עיריית דאלית אל כרמל.
העמותה פועלת בבית יד לבנים הדרוזים הנמצא בדאלית אל-כרמל.
במקום מרכז ואתר הנצחה לחללים הדרוזים ואנדרטה.
יד לבנים הדרוזים תרם לחיזוק מעמדה של משפחת השכול בחברה הדרוזית.
כיום מוסדות העדה, הרשויות הדרוזיות והציבור רוחשים כבוד לבני משפחת השכול, דבר שלא היה בעבר, זולת השתתפות הציבור הדרוזי וזרועות הביטחון בטקס יום הזיכרון הכללי שבבית הקברות בעספיא.
יד לבנים עודד הקמת הנצחות מקומיות בנוסף לטקס הזיכרון בעספיא, כמו חלקות צבאיות, הוצאת ספרים, קיום ערבי יום זיכרון, חלוקת מלגות לזכרם, משחקים ספורטיביים, קירות הנצחה ואנדרטות, אולמי ספורט, אולמי הרצאות, גלעד ומערות היסטוריות לזכרם של החללים.
טענה זו מעניקה לדעתם מקום של חשיבות להנצחה המשולבת בחממה העדתית.
יחד עם זה קיים קושי חברתי בעבודה מול הרשויות, ובהכרה החברתית, נושאים אלו צריכים להיפתר דרך עבודה פרטנית ועבודה תקשורתית.
מלבד הביקורת שהופנתה כלפי העמותה בתוך החברה הדרוזית עצמה, מקרב אנשי דת שראו בעצם נושא ההנצחה תפיסה הכופרת בגלגול נשמות; לעיתים קמו עוררים, חלקם מקרב ארגון יד לבנים שטענו שאין צורך להפריד בין ארגון יד לבנים הכללי לבין ארגון יד לבנים העוסק בקהילה הדרוזית.
היסוד בקרב טענה זו הוא שהפרדה מדגישה אותם כחלק שאינו רגיל בחברה הישראלית.
יד המורה הוא בית ספר יסודי ייחודי בירושלים המשלב בין ילדים בעלי שונות תקשורתית, בדרך כלל אוטיזם, עם ילדים נוירוטיפיקלים.
בית הספר הממוקם בשכונת רמות אשכול בירושלים הוקם במקורו בשנת 1970 ונחנך ב-1972 על ידי שר החינוך דאז, יגאל אלון, ושימש כבית ספר יסודי, ממלכתי שכונתי.
מבנה בית הספר תוכנן בידי האדריכל יצחק בלט.
בית הספר שירת את ילדי השכונות רמות אשכול, גבעת המבתר ושמואל הנביא.
כמנהלו הראשון שימש זאב ברג, ולאחריו חיה תדמור.
בתחילת שנות השמונים תפוסת בית הספר הייתה גדולה יותר מכפי שהמבנה תוכנן להכיל.
בכל מחזור היו בין ארבע לחמש כיתות.
אולם, במהלך שנות התשעים האוכלוסייה החילונית של שכונות אלה הזדקנה וחלקה התחלף באוכלוסייה חרדית.
לבית הספר לא נשארו כמעט תלמידים.
בשנת 1996 עמד בית הספר על סף סגירה, כאשר ד"ר יאיר סמוכה הציע את הפיכתו לבית ספר בתחום השילוב.
בכניסה לבית הספר ישנן שתי פינות הנצחה לזכרו של שומר בית הספר חיים סמדר שנהרג בחופשת הפסח בשנת 2002, עת חסם בגופו מחבלת מתאבדת.
בית הספר זכה בפרסים מטעם משרד החינוך, ומנהלתו לשעבר אנה גורן נבחרה כאשת השנה מטעם ויצו בשנת 2006. בשנת התש"ע זכה בית הספר בפרס מנח"י (מנהלת חינוך ירושלים).
בשנת התשס"ט נבחר ניר ברקת כראש עיר, ביקר בבית הספר ובסמוך לביקורו ניתנה הודעה על פתיחת כמות כיתות לפי מספר התלמידים שירשמו בפועל.
בשנת התשס"ט החלה הקרן לירושלים במימון מחקר אקדמי רב שנתי על בית הספר לצורך בדיקת הרחבת מודל בית הספר לבתי ספר אחרים בארץ.
בשנת התש"ע היו בבית הספר שמונה כיתות א-ו חינוך רגיל (179 תלמידים) ושבע כיתות א-ו חינוך מיוחד (39 תלמידים).
צוות המורים מנה כמאה עובדי הוראה, מטפלים פרא רפואיים, סייעים, ובנות שירות לאומי.
בנוסף פעל בבית הספר מערך מתנדבים מתיכון האקדמיה למוסיקה, מהאוניברסיטה העברית - מבית הספר לתלמידי חוץ, מבית הספר חורב, מארגון "אורדג" בדנמרק, ממשטרת ישראל - משמר הגבול, ומתלמידי כיתות י' במסגרת פרויקט מחויבות אישית.
יד לאיש הספורט היהודי (המוכר ברחבי העולם בשם "International Jewish Sports Hall of Fame" - היכל התהילה של הספורטאים היהודים) הוא מוזיאון שנפתח בשנת 1981 במכון וינגייט בסמוך לנתניה.
המוזיאון נבנה לכבודם של ספורטאים יהודים, ומנציח את פעילותם והישגיהם הספורטיביים של מעל 200 ספורטאים מ-20 מדינות שונות.
"יד לאיש הספורט היהודי" מהווה הרחבה של המוזיאון האמריקאי The Jewish Sports Hall of Fame, שנוסד בארצות הברית בשנת 1979, שהנציח ספורטאים יהודים אמריקאיים.
אלא שבניגוד אליו, מספר המוזיאון בישראל את סיפורם של ספורטאים יהודים מכל רחבי העולם.
הספורטאים המונצחים במוזיאון נבחרו על ידי ועדה מקצועית, בה חברים נציגים מחמש מדינות שונות.
במוזיאון מופיעים סיפוריהם האישיים של ספורטאים יהודים שהישגיהם היו יוצאי דופן בקנה מידה עולמי, או שתרמו במעשיהם למדינת ישראל באופן משמעותי באמצעות הספורט.
רשימת חברי היכל התהילה של הספורטאים היהודים
יד וכדור שיקוף המכונה גם דיוקן עצמי במראה כדורית הוא הדפס אבן (ליתוגרפיה) מעשה ידי האמן ההולנדי מאוריץ קורנליס אשר שהודפס לראשונה בינואר 1935.
ביצירה ניתן לראות את השתקפות האמן בכדור שיקוף (כדור בדולח) שהוא מחזיק בידו.
בהשתקפות רואים את כל חדר העבודה של האמן, והיצירה מהווה משחק בפרספקטיבות שונות המתאפשרות בציור השתקפות, בדומה ליצירה קודמת של האמן "דומם וכדור שיקוף".
אין מדובר ביצירה ריאליסטית שכן ברקע התמונה לא ניתן לראות את חדר העבודה הנראה בהשתקפות.
בספרו מתאר אֶשֶר את היצירה, כאמירה לגבי יחס האמן לאופן שבו הוא רואה את יצירתו:
בסרט "המבוך" בו מוזכרת עבודה נוספת של האמן ("יחסות") ישנם אזכורים גם של יצירה זו.
גארת', מלך הגובלינים (המגולם על ידי דייוויד בואי) מציע לשרה, הגיבורה, כדור בדולח המופיע בידו, ובו ניתן לראות השתקפות.
וכן, בסצנת החלום שבסרט, שרה מגלה שהיא כלואה בכדור בדולח וכשהיא רצה לקיר הכדור היא רואה את השתקפותה המעוותת, בדומה להשתקפות האמן המופיעה ביצירה זו.
יד הנדיב (נקראת גם: קרן רוטשילד) היא קרן נדבנית של משפחת רוטשילד בישראל, הפועלת לקידום ופיתוח החברה הישראלית, מוסדותיה וסביבתה.
פעילותה ממשיכה את המסורת הפילנתרופית של משפחת רוטשילד בישראל.
הקרן דוגלת בערכי הדמוקרטיה, השוויון, ההכללה, המצוינות והאחריות המשותפת.
פעילותה של הקרן מתמקדת ב-5 תחומי מרכזיים: חינוך, סביבה, מצוינות אקדמית, החברה הערבית והגיל הרך.
יד הנדיב נוסדה ב-1958 לזכרו של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד (שכונה "הנדיב הידוע").
יושבת הראש הראשונה שלה הייתה דורותי דה רוטשילד, שכיהנה עד 1988. אחריה מונה לורד (ג'ייקוב) רוטשילד, שכיהן בתפקיד עד לשנת 2018. לאחר פרישתו, מונתה לתפקיד ביתו, דיים האנה רוטשילד, העומדת בראש הקרן נכון לשנת 2025. הקרן פועלת בהנהגת חבר נאמנים מטעם משפחת רוטשילד.
מנכ"ל הקרן נכון ל-2025 הוא יגאל מרזל.
יד הנדיב יזמה וסייעה לאורך השנים, בהקמתם של בניין משכן הכנסת בשנת 1966, בניין בית המשפט העליון, הטלוויזיה החינוכית, האוניברסיטה הפתוחה, המרכז לטכנולוגיה חינוכית (מט"ח), חמד"ע, המרכז למוזיקה ירושלים שבמשכנות שאננים, המכון הישראלי ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית,.
המכון לחקר המים בטכניון, הקרן לבריאות וסביבה, המכון הישראלי למנהיגות בית ספרית (אבני ראשה) ועוד.
לאורך השנים, העניקה יד הנדיב את מלגות רוטשילד, פרסי רוטשילד ואת פרס רוטשילד לחינוך לזכר מקס רואו.
בנוסף, תומכת יד הנדיב בפעילות פארק הטבע וגני רמת הנדיב, מקום קבורתם של הברון אדמונד והברונית אדלייד דה רוטשילד, ושותפה למיזם התחדשות הספרייה הלאומית.
בשנת 1954 נחנכו גני הזיכרון ברמת הנדיב, אתר ההנצחה לברון אדמונד דה רוטשילד, שסימן את ראשית פעילות הקרן בארץ.
חמש שנים מאוחר יותר, ב-1959, חולקו לראשונה פרסי רוטשילד למצוינות, שהפכו מאז למסורת בקידום מחקר ואקדמיה בישראל.
באותה שנה יזמה הקרן, בשיתוף משרד החינוך, את הקמת הטלוויזיה החינוכית הישראלית, שנקראה בתחילה "הטלוויזיה הלימודית", ולאחר שלוש שנות ניסיון הועברה לבעלות ממשלת ישראל.
בשנות ה-70 התרחבה פעילות הקרן לתחום החינוך הטכנולוגי והאמנויות.
בשנת 1971 נוסד המרכז לטכנולוגיה חינוכית (מט"ח) ביוזמתה, במטרה לפתח חומרי למידה חדשניים; שנתיים לאחר מכן הקימה, יחד עם הקרן לירושלים, את המרכז למוזיקה בירושלים לטיפוח מצוינות מוזיקלית.
ביוזמת הקרן הוקמה גם האוניברסיטה הפתוחה בשנת 1976. בשנת 1986 הושק פרס רוטשילד לחינוך על שם מקס רואו, ובשנת 1989 הוקם המרכז האזורי לחינוך מדעי "חמד"ע" בתל אביב, לקידום לימודי המדעים והטכנולוגיה.
בשנת 1992 נחנך בניין בית המשפט העליון בירושלים, שתוכנן על ידי האדריכלים עדה כרמי-מלמד ורם כרמי.
המבנה, שהוקם במימון מלא של יד הנדיב, הפך לאחד הסמלים הארכיטקטוניים הבולטים בישראל.
במהלך עשור זה תמכה הקרן גם בהקמת מוסדות מחקר בתחומי איכות הסביבה, הארכאולוגיה והמים.
בעשור הראשון של המאה ה־21 פעלה יד הנדיב בתחומי החינוך, החברה הערבית, הסביבה, הרפואה והמצוינות האקדמית.
בין היתר הקימה בשנת 2008 את בנק הגנים הישראלי, לשימור מגוון זרעי הבר של צמחי ישראל, והשיקה, יחד עם משרד המשפטיים את גיידסטאר – מיזם ממשלתי-חברתי לפרסום מידע ציבורי על עמותות וארגונים ללא מטרות רווח.
במקביל תמכה הקרן בפרויקטים להנגשת הארכיונים הלאומיים ודיגיטציית הספרייה הלאומית.
במהלך העשור השני והשלישי של המאה ה־21 הוסיפה יד הנדיב פעילויות בעולמות הגיל הרך, עם השקת "ראשית" – מיזם לקידום איכות החינוך לגיל הרך במסגרות שאינן בפיקוח (בשיתוף קרן שעשוע).
עוד ייסדה הקרן את תוכנית ממשק להכשרת חוקרים לעבודה עם מקבלי החלטות במגזר הציבורי (2010), וסייעה בהקמת חממת MindCET לפיתוח חדשנות טכנולוגית בחינוך (2012), והיוזמה הלאומית לרפואה מותאמת אישית (IPMP) בשיתוף הקרן הלאומית למדע (2019).
בשנת 2023 נחנך בגבעת רם מבנה הספרייה הלאומית החדש, שהיווה נקודת שיא בתהליך התחדשות מקיף בן שלושה עשורים, בתכנון משרד האדריכלים השווייצרי הרצוג ודה מרון ובשיתוף משרד מן שנער.
פעילות הקרן מתמקדת בחמישה תחומי ליבה: מצוינות אקדמית, חינוך, סביבה, הגיל הרך וחברה ערבית:
תחום המצוינות האקדמית פועל לטיפוח קבוצה מגוונת של אינדיבידואלים מצטיינים בתחומי המדעים והאמנויות.
הנחת המוצא היא שיכולותיהם המצרפיות של יחידים אלה בעלות פוטנציאל לתרומה לצמיחתה הכלכלית, החברתית והתרבותית של מדינת ישראל, כמו גם למעמדה הבינלאומי.
טיפוחם מתבטא הן בתמיכה בחוקרים ובאמנים צעירים בשלבים הראשוניים של דרכם העצמאית, הן במענקים במסגרת תוכניות ייעודיות, בהן תוכנית "מבריא" לקידום מחקר ביו-רפואי בישראל, והן בהוקרת מצוינות בקרב אמנים וחוקרים בכירים במסגרת הענקת פרס רוטשילד.
נדבכים נוספים של התחום הם עידוד שילובם של סטודנטים מצטיינים המוגדרים כ"דור ראשון באקדמיה" וכן יוזמת המצוינות הערבית, הפועלת לקידום תלמידים ערבים מצטיינים במדעים המדויקים מהתיכון ועד להשתלבות באקדמיה או בתעשייה.
התחום פועל גם לקידום חקלאות מחדשת וליצירת חיבורים יישומיים בין מחקר מתקדם בתחומי החקלאות לבין חקלאים ואופני הגידול והייצור בשטח, זאת בשיתוף פעולה עם תחום הסביבה בקרן.
בנוסף, התחום פועל למיסוד שיתופי פעולה מדעיים בין האקדמיה בישראל לבין מוסדות אקדמיים ברחבי העולם.
תחום הסביבה פועל לשיפור בריאותן וחוסנן של המערכות האקולוגיות בישראל, בשטחים פתוחים, חקלאיים ועירוניים, ולשימוש בר-קיימא במשאבים טבעיים, במטרה לשפר את רווחת האדם.
אפיק פעולה נוסף בא לעודד מעורבות ציבורית וחיזוק החיבור בין הציבור לטבע, במטרה לקדם אחריות סביבתית ודאגה לטבע.
תחום החברה הערבית פועל לקידום השתלבותם של צעירים מהחברה הערבית המתמודדים עם חסמים מתמשכים בדרכם לרכישת השכלה גבוהה, ולהשתלבות מלאה בשוק התעסוקה ובחברה בישראל.
אסטרטגית התחום מתמקדת בתחומים מרכזיים לאורך הרצף הגילי והחינוכי מגיל התיכון ועד הכניסה לעולם התעסוקה (גילי 14-23).
התחום תומך בפיתוח ומימוש של תוכניות התערבות בשלבי החינוך והמניעה, עבור צעירים מצטיינים ותת-משיגים.
הפעילות מתבצעת בשותפות עם ארגוני חברה אזרחית, רשויות מקומיות ודרך בתי ספר ומסגרות חינוך בלתי פורמלי ובשילוב עם הורים וקהילה, תוך פיתוח ידע, מומחיות והכשרת כוח אדם ייעודי.
תחום החינוך מתמקד בהובלת תהליכים לשיפור שוויון ההזדמנויות, בדגש על בתי ספר יסודיים, חטיבות ביניים ורשויות מקומיות מאשכולות חברתיים-כלכליים נמוכים.
פעילות התחום נשענת על מחקר יישומי וידע שנצבר בארץ ובעולם, ומשלב פיתוח ידע, תמיכה בגופים מובילים בשדה החינוך והשפעה על מדיניות.הדגש מושם על שילוב בין יוזמות מוכחות לבין פיתוח ערוצי פעילות חדשניים, תוך שיתוף פעולה עם משרד החינוך, רשויות מקומיות, ארגוני חברה אזרחית וקרנות פילנתרופיות.
בנוסף, התחום מכוון לשילוב יוזמות טכנולוגיות, דוגמת כלי Ed-Tech ובינה מלאכותית, על מנת לשפר תהליכי הוראה ולמידה בבתי ספר יסודיים ולהכין את תלמידי חטיבות הביניים לעולם רווי טכנולוגיה.
תחום הגיל הרך פועל מתוך הכרה בחשיבות הקריטית של השנים הראשונות לחיי הילד בהתפתחותו.
מחקרים מראים כי השקעה בגיל הרך, במיוחד בילדים מרקע חברתי-כלכלי מוחלש, תורמת לצמצום פערים ולהגדלת שוויון הזדמנויות.
התחום מתמקד ביצירת אינטראקציות איכותיות בין פעוטות לסביבתם, בדגש על פיתוח שפה ותקשורת, והתפתחות רגשית וחברתית.
התחום מכוון להרחבת הפעילות לגילי 3-6, כך שתכלול התייחסות מההיריון ועד הכניסה לבית הספר היסודי.
העשייה בתחום מתפרשת על פני שלוש זירות מרכזיות: פיתוח, הטמעה וליווי של התערבויות יעילות; חיזוק שדה הגיל הרך, כולל תשתיות נתונים, מחקר יישומי, ותמיכה בארגונים מקצועיים; קידום מדיניות ציבורית מותאמת ומתוקצבת, שתאפשר יישום רחב ובעל השפעה של ההשקעה בגילי ליבה אלה.
רמת הנדיב היא מקום מנוחתם האחרון של הברון אדמונד דה רוטשילד ורעייתו אדלאיד (עדה).
המקום כולל גן הזיכרון ופארק טבע אשר נחנכו בשנת 1954, ומדי שנה עוברים במקום כחצי מיליון מבקרים.
הוא משתרע על שטח של כ-5 קמ"ר, והיקפו כ-10 קילומטרים.
בשנת 2008 פתחה רמת הנדיב מרכז מבקרים חדש בעיצובה של עדה כרמי-מלמד.
הביתן הוא הבניין הציבורי הראשון בישראל אשר זכה לתו תקן LEED האמריקני של בנייה ירוקה.
יד הנדיב, פועלת יחד עם הספרייה הלאומית וממשלת ישראל על מנת לסייע לספרייה הלאומית בתהליך התחדשותה.
במסגרת התהליך מונגשים נכסי הספרייה לציבור החדש ברשת האינטרנט ובמשכנה החדש של הספרייה.
משכן הספרייה החדש, אשר תוכנן על ידי משרד האדריכלים השווייצרי הרצוג ודה מרון, זוכי פרס פריצקר לשנת 2001, משלב אולמות קריאה וחדרי סמינרים למחקר ועיון יחד עם גלריות תצוגה, אודיטוריום, מתחם ילדים ונוער ומרכז מבקרים לפעילויות תרבות וחינוך.
המבנה החדש שהוקם בירושלים, במגרש שהוקצה למטרה זו על ידי ממשלת ישראל, למרגלות משכן הכנסת ובשכנות למוזיאון ישראל, כולל גם מתקני אחסון אוטומטיים מאובטחים ומאוקלמים לשמירת אוצרות הספרייה, משרדים ומעבדות שימור ודיגיטציה.
בשנת 2025 השיקה יד הנדיב ספר רב ממדי לציון סיום תהליך התחדשותה של הספרייה הלאומית.
הספר בעריכת עידו ברונו ובהוצאת המו"ל הבינלאומי HIRMER, הוא למעשה ספרייה בזעיר אנפין, הבוחן את תפקידה המשתנה של הספרייה בעידן הדיגיטלי כמקום מפגש ציבורי, מרחב תרבותי ורוחני וסמל נצחי ליצירה אנושית.
הספר משלב סיפורים קצרים, מאמרים, ציורים בלעדיים ותצלומים המתעדים את תהליך התהוותה של הספרייה.
עוד בספר רומן גרפי עתידי מאת רותו מודן המציג כיצד יראו הספריות בעתיד.
הקרן מעניקה פרסים ומלגות בתחומי המחקר המדעי במספר תוכניות:
פרס רוטשילד מוענק מאז שנת 1959 למדענים בכירים עבור עבודת מחקר מקורית ויוצאת דופן.
מלגת רוטשילד לחוקרים צעירים מצטיינים
תוכנית מלגות רוטשילד נוסדה ב-1979 במטרה לסייע לחוקרים צעירים מצטיינים ובעלי פוטנציאל יוצא דופן להתקדם בתחום עיסוק המדעי.
מלגות רוטשילד מוענקות לבעלי תואר שלישי המעוניינים להמשיך ללימוד בתר-דוקטורט מחוץ לישראל.
על פי אתר יד הנדיב: מרבית מקבלי המלגה השתלבו במוסדות אקדמיים בישראל, ביניהם זכו למעמד מוביל בתחומם וכמה מהם אף ממלאים תפקידי הנהגה אקדמיים בארץ
פרס רוטשילד לחינוך לזכר מקס רואו למורים התורמים תרומה בולטת בתחום החינוך בישראל.
הושק בשנת 1999 במטרה לעודד חוקרים מצטיינים מתחת לגיל 50, בראשית דרכם המדעית.
בין השנים 2011-1999, הוענק הפרס ישירות מטעם הקרן לחוקרים מבטיחים שגילו הישגים יוצאי דופן בתחומי מחקרם.
משנת 2002 ואילך מוענק הפרס על-ידי המכון הישראלי ללימודים מתקדמים שבאוניברסיטה העברית בירושלים, בתמיכתה המתמשכת של יד הנדיב.
יד חיים ויצמן היא חברה לתועלת הציבור (חל"צ) המופקדת על גנזך ויצמן בו שמורים כל כתביו של ד"ר חיים ויצמן וכן עשרות אלפי מסמכים המתעדים את קשריו עם מדינאים ואנשי שם מכל העולם.
בית ויצמן ואחוזת ויצמן, הכוללת קרוב ל-50 דונם של גנים המקיפים את הבית, את קבר בני הזוג ויצמן ואת כיכר הזיכרון בה מוצב פסלו של דני קרוון לזכר קורבנות השואה.
יד חיים ויצמן הוקמה על ידי ממשלת ישראל וההנהלה הציונית כמוסד להנצחת זכרו ומורשתו של ד"ר חיים ויצמן, נשיא המדינה הראשון, בתאריך 15.6.1954. בשנת 1955 נרשמה יד חיים ויצמן כחברה מוגבלת בערבות שאין לה הון מניות.
במהלך העשורים הראשונים לקיומה התנהלה פעילות יד חיים ויצמן בחמישה מישורים:
הפיכת בית ויצמן לאתר לאומי-מוזיאלי
פרסום כתביו של ד"ר חיים ויצמן
תמיכה במחקר על תולדות הציונות
במשך עשרות שנים התנוססה הכתובת "יד חיים ויצמן" על הכניסה למכון ויצמן (בטרם הוצבה הכתובת הנוכחית, "מכון ויצמן למדע").
לוי אשכול – שר האוצר
ורה ויצמן – אלמנת הנשיא המנוח ד"ר חיים ויצמן
ד"ר גיורא יוספטל – גזבר הסוכנות היהודית
זלמן שזר – חבר ההנהלה הציונית
ד"ר אברהם גרנות – יו"ר קק"ל
יוסף ויץ – חבר קק"ל
מאיר וייסגל – יו"ר הוועד הפועל של מכון ויצמן
הרולד גולדנברג – חבר הוועד הפועל של מכון ויצמן
יצחק כץ – ראש עיריית רחובות
מאיר וייסגל כיהן כיו"ר יד חיים ויצמן עד מותו בשנת 1977. במשך שנים ארוכות הוא כיהן גם במקביל כיו"ר הוועד הפועל של מכון ויצמן למדע.
יד חיים ויצמן שימשה באותה התקופה כזרוע כלכלית של מכון ויצמן למדע, בראש ובראשונה בזכות השילוב בין שמו וזכרו של ד"ר חיים ויצמן, שזכה להערצה רבה ברחבי העם היהודי, לבין יכולת גיוס הכספים של מאיר וייסגל.
אחרי מותו של מאיר ויסגל התרכזה יד חיים ויצמן בתפקידיה כמוזיאון, ארכיון ומרכז מחקר, וחדלה לשמש כגוף כלכלי בשירותו של מכון ויצמן למדע.
+יושבי הראש לדורותיהםשםתקופת כהונהדוד מושין1977–1991משה רשפון1991–2000נוית קופליס2000–מכהנת
יד חיים ויצמן מנוהלת על ידי מועצת מנהלים, אשר מכהנים בה אנשי ציבור ואקדמיה.
הרכבה הנוכחי של המועצה כולל את ד"ר אורי כהן (אוניברסיטת תל אביב), פרופ' ישראל בר יוסף (מכון ויצמן), מר יחזקאל הרמלך ומר עדלי דולר (יו"ר).
בתפקיד המנכ"ל מכהנת גב' נוית קופליס.
פעילות יד חיים ויצמן בימינו
פרויקט מחשוב הגנזך: גנזך ויצמן מאכלס את כל כתביו של ד"ר חיים ויצמן שנכתבו בימי חייו, וכתבים הקשורים לנושא.
הגנזך, מהמתקדמים בארץ, מכיל מאות אלפי מסמכים שנכתבו אל ומאת ד"ר חיים ויצמן.
בסוף שנות התשעים החל פרויקט מחשוב וקיטלוג הגנזך על מנת לקטלג ולתעד את כל אותם מאות אלפי מסמכים בעלי משמעות לסיפור טרום הקמת המדינה.
בימינו נגיש החומר, תודות לשיטת הקיטלוג, לכל חוקר ומתעניין המבקש לגלות מידע על אותה תקופה.
ארמון הנשיא - בית ויצמן: יד חיים ויצמן אחראית לשימור והפעלתו של בית ויצמן - מעונם הרשמי של ד"ר ורה וד"ר חיים ויצמן, נשיא המדינה הראשון ומייסד מכון ויצמן למדע.
הבית עבר שימור בסוף שנות ה-90 ומשקף את מראה הבית כפי שהיה בימי חייהם של הזוג ויצמן.
הבית פתוח לביקורים של הקהל הרחב.
כמו כן מופעלות תוכניות הדרכה המיועדות לבית הספר היסודיים והתיכונים.
אזכרה ממלכתית: מאז מותו של הד"ר חיים ויצמן ב-9 בנובמבר 1952 מתקיימת במתחם בית ויצמן אזכרה שנתית בתאריך העברי לפטירתו, כ"א בחשוון.
לארגון האזכרה אחראי מרכז ההסברה במשרד ראש הממשלה.
לאזכרה מוזמנים משפחת ויצמן המורחבת וכן אישי ציבור רבים.
מחקר אקדמי: יד חיים ויצמן והמכון לחקר הציונות ע"ש חיים ויצמן באוניברסיטת תל אביב, חברו יחד להזמנת מחקרים על ידי כעשרים וחמישה חוקרים בכירים באוניברסיטאות השונות במדינה, לצורך כתיבת מאמרים על ד"ר חיים ויצמן בנושאי חתך שונים (שנהגו על ידי ועדה מייעצת בראשות פרופ' אניטה שפירא).
הכוונה לפרסם את המאמרים בספר ולערוך כנס שיעסוק בד"ר חיים ויצמן במחקר ההיסטורי העכשווי.
בנוסף, יד חיים ויצמן ממשיכה בפרויקט כתיבת הביוגרפיה של ד"ר חיים ויצמן בשיתוף עם פרופ' מוטי גולני מאוניברסיטת חיפה.
משרד ראש הממשלה באמצעות המועצה להנצחת נשיאים וראשי ממשלות
תרומות: יד חיים ויצמן קיבלה במהלך השנים כמה תרומות שסייעו בהפעלת מתחם יד חיים ויצמן:
שיקום ושיפוץ בית ויצמן לראשונה על מנת לפתחו כמוזיאון לקהל נתרם על ידי דיים ויויאן קלור דאפילד ע"ש אביה סר צ'ארלס קלור בשנת 1975.
בשנת 1992 נחנכה גינה במתחם יד ויצמן ע"ש רות ולאונרד סיימון משיקגו.
בשנת 1994 נחנך בניין גנזך ויצמן בתרומתה של הגב' אילה זקס אברמוב לזכר בעלה המנוח שמואל יעקב זקס מטורונטו.
בשנת 1998 נחנכה גינת אולשטיין לזכר המו"ל הברלינאי לאופולד אולשטיין (1826-1899) ובניו.
הגינה נוסדה על ידי קרן אקסל שפרינגר מעזבונם של אנה והיינץ אולשטיין.
בשנת 1998 שוקם ושומר בית ויצמן בשיתוף קרן יד הנדיב ונפתח שוב לקהל הרחב ב-1999.
בשנת 2000 נחנך אולם הקרנה ע"ש לואיס רסקין במבואת קבלת הקהל ביד חיים ויצמן.
בשנת 2001 הוחלט לשקם את המכונית הנשיאותית מסוג לינקולן קוסמופוליטן, בתרומתם של חברת דלק מוטורס וחברת פורד העולמית.
בשנת 2003 הוחזרה המכונית הנשיאותית ליד חיים ויצמן והוצגה בביתן מבוקר אקלימית, תרומתה של הגב' אילה זקס אברמוב.
בשנת 2002 הוקמה גינת זיכרון לשואה ולגבורה על ידי מקסי ליברטי לכבוד סיימון וייל.
עמותת "יד הרב הרצוג" היא עמותת-על המכילה בתוכה שני מוסדות מחקר תורניים: "הוצאת האנציקלופדיה התלמודית" ו"מכון התלמוד הישראלי השלם".
העמותה נקראת על שמו של הרב הראשי לארץ-ישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
עד להקמתו של "יד הרב הרצוג" פעלו שני המוסדות בנפרד.
מעת פטירתו של יוזם שני המוסדות – הרב מאיר ברלין (בר-אילן) - בשנת תש"ט נרתמו יחדיו הרב הראשי לא"י, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, יחד עם הרב הרברט גולדשטיין (חתנו של הארי פישל) לסייע בביסוס המוסדות.
לשם כך הוקם ארגון-על בשם אמ"ת (איחוד מפעלים תורתיים ספרותיים) וגויס ההון ההתחלתי להקמת מבנה מתאים.
הבניין נחנך בשנת תשכ"ג, לאחר פטירתו של הרב הרצוג, ואז הוסב שמה של עמותת-העל לשם "יד הרב הרצוג".
למעלה משלושים שנה פעלו מוסדות "יד הרב הרצוג" מתוך הבניין שעמד במבואות שכונת בית וגן, מול הר הרצל.
הספרייה ששירתה את שני המוסדות הלכה והתרחבה וכללה בתוכה גם עותקים נדירים.
ככזאת היא שימשה כר פעולה נוח למפעל "אוצר החכמה" שצילם בה רבים מן הספרים שבמאגר הממוחשב שלו.
קשיים כספיים של שלהי שנות התשעים ושנות העשור הראשון למאה ה-21 הובילו לצורך למכור את הבניין, ומעבר של "יד הרב הרצוג" על שני מוסדותיו לבניינה של הסתדרות "ישורון", במרכז העיר ירושלים.
עוד קודם לפטירתו של הרב יהושע הוטנר (ניסן תשס"ט), שניהל את המוסדות במשך למעלה מ-65 שנה, מונה הרב פרופסור אברהם שטינברג לנהל את "יד הרב הרצוג", ולעמוד בראש המערכת של האנציקלופדיה התלמודית.
"יד הרב הרצוג" נטל על עצמו את שמירת זכרו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב הראשי לארץ ישראל.
בחורף תשס"ט, במלאת חמישים שנה לפטירתו, נערך כנס בינלאומי להלכה יישומית לזכרו של הרב, ואשר עסק בצדדים היישומיים של ההלכה בתחומים שונים.
לקראת הכנס הוצא לאור הספר "משואה ליצחק" הכולל דברים לזכרו של הרב, ודברים ממנו עצמו.
לאחר הכנס רוכזו חלק גדול מההרצאות שנישאו בכנס, ואלה נדפסו בכרך השני של "משואה ליצחק".
"יד הרב הרצוג" היה שותף להוצאה לאור של כתביו - פסקיו והשו"ת של הרב הרצוג (9 כרכים), ספרו "תחוקה לישראל" (3 כרכים), ותרגום מאמריו מאנגלית, "יהדות, חוק ומוסר".
בשנת תשל"ג (1973) הוענק ל"יד הרב הרצוג" פרס ישראל לספרות תורנית.
יד טבנקין (ע"ש יצחק טבנקין) היא עמותה רשומה, הפועלת כמרכז רעיוני למחקר ותיעוד של התנועה הקיבוצית.
מטרתה לשמר את הזיכרון ההיסטורי של התנועה הקיבוצית ולחקור את קורותיה בעבר ובהווה.
בנוסף למחקר, המרכז הוא גם הוצאה לאור המפיצה ספרים של מומחים בתחום.
המרכז מקיים ימי עיון, כנסים וסמינרים.
בית יד טבנקין ממוקם בקמפוס סמינר אפעל ברמת אפעל.
במקום נמצאת גם מצבתו המקורית של דב בר בורוכוב.
עמותת יד טבנקין נוסדה בשנת 1971 על ידי קבוצת חברים מתוך הקיבוץ המאוחד.
ב-1979 נבנה הבית שבו מתקיימת פעילות המוסד, וב-1981 היא נרשמה כעמותה.
כמו כן הוקמה קרן המבטיחה את קיומה של העמותה על כל מרכיביה.
בין חבריה הראשונים של העמותה נמנו יעקב זק, משה אולניק, פטר גלבוע, ישראל גלילי, זאב כץ, אליעזר לוין, זאב צור, יעקב צור, יוסקה רבינוביץ, דני רוזוליו, יצחק תמיר (סטופה), צבילי בן משה.
במרכז יד טבנקין קיים ארכיון היסטורי ועכשווי של התנועות הקיבוציות השונות, כמו כן ארכיון של תנועות נוער רבות בישראל ובעולם.
בארכיון נמצאות אסופות של אנשי ציבור רבים, אוספי עלונים של הקיבוצים, כרזות ומוצגים נוספים.
במרכז קיימת ספרייה בעלת אוסף ייחודי בהיקפו בנושא הקיבוץ והקומונות בעולם, הכולל ספרי עיון, ספרי קריאה ועיתונים.
יד טבנקין מקיים מחקר מקיף בנושאי התנועה הקיבוצית ומדעי החברה, הן בתחום ההיסטורי והן העכשווי.
כמו כן, המרכז הוא גם הוצאה לאור שפרסמה מאות ספרים.
המרכז מעניק מלגות עידוד לעבודות מחקר ועיון.
יד טבנקין נמצא בסמינר אפעל.
בסמינר מתקיימים ימי עיון, סדנאות וכנסים בנושאים הקשורים לקיבוץ, להתיישבות השיתופית, לתנועות הנוער ולנושאים משיקים.
מיזם הנגב המערבי והגליל הושק לאחר אסון שבעה באוקטובר, בשיתוף עם יד יערי והתנועה הקיבוצית.
מטרתו לתעד, לחקור ולהפיץ את קורות קיבוצי הגבולות מאז השבעה באוקטובר, כמו גם את תרומתם לאזור ולמדינה מאז הקמתם.
יד היהלום הוא סרט קולנוע קומי סובייטי משנת 1968 בכיכובם של יורי ניקולין, אנדריי מירונוב ואנטולי פפאנוב.
הסרט נחשב לאחד מהסרטים המצליחים ביותר בברית המועצות.
"הבוס" של השוק השחור מנסה להבריח תכשיטים ויהלומים מטורקיה לתוך ברית המועצות בעזרת השליח גנאדי.
סמיון, בעל תמים ואב לשני ילדים יוצא לראשונה בחייו להפלגה לטורקיה.
בזמן השייט הוא מתיידד עם גנאדי.
תוך כדי טיול ברחובות איסטנבול מחליק סמיון וזורק קללה.
הקללה היא הסימן לחברי הכנופיה שממתינים באיסטנבול.
הם לוקחים את סמיון ל"מרפאה" וגובסים את ידו וטומנים בגבס את התכשיטים והיהלומים.
כאשר הוא חוזר לברית המועצות הוא מספר למשטרה את אשר אירע בטורקיה.
המשטרה משתמשת בסמיון כפיתיון כדי לתפוס את הנוכלים.
רוב העלילה סביב ניסיונותיהם השונים של שני הנוכלים גנאדי ולוליק לקחת חזרה את התכשיטים והיהלומים.
בדצמבר 2024 שוחרר סרט הטלוויזיה "לא יד היהלום", בהפקת Comedy Club Production ורשת THT.
בסרט מככבים טימור בטרודינוב, אלכסיי וורוביוב, מקסים לגאשקין, מרינה קראבץ, ולדימיר יפיפאנצב, אולגה קורטונקובה, נטליה מדבדבה, פאבל ווליה, מיכאיל גלוסטיאן ואחרים.
יד ושם: קובץ מחקרים הוא כתב עת מדעי, חצי שנתי (בכל חצי שנה מתפרסם כרך חדש), לחקר תולדות השואה והשפעותיה.
הוא יוצא לאור על ידי המכון הבינלאומי לחקר השואה במוסד יד ושם בירושלים.
עד 2011 המו"ל של כתב העת היה מוסד ביאליק.
משתתפים בו חוקרים והיסטוריונים מרחבי העולם, בהם: רפאל ואגו, ליאון וולוביץ', רחל פֶלדחַי-ברנר, יאן גרבובסקי, דב קולקה, רונית פישר, סוזנה אורבן, חוי דרייפוס, יפעת וייס, דן מכמן, יהודה באואר ועמר ברטוב.
משנת 2012 עורכו הוא דוד זילברקלנג.
יד הזיכרון למגיני ירושלים (המכונה גם אנדרטת נזכור ואנדרטת יזכור) היא אנדרטה בקריית הלאום שבירושלים לנופלים ולמסירות הנפש של תושביה, מגיניה ולוחמיה של ירושלים במלחמת העצמאות.
האנדרטה ניצבת בצומת שדרות יצחק רבין ורחוב רוטשילד, למרגלות בניין בית המשפט העליון.
היא שוכנת בפאתי גן סאקר, בקרבת משכן הכנסת, אנדרטת חטיבת הראל ובית יד לבנים.
האנדרטה ניצבת במרכז רחבה מרוצפת אבן, המוקפת גן.
היא כוללת גוש אבן מלבני בגובה של 18 מטרים ובמשקל של כ-70 טון, שנחצב במחצבת הקסטל.
הוא סותת בסיתות גס ובראשו פוסל תבליט המילה נזכור.
עמוד האבן ניצב על גבי בסיס עגול מלבנים אפורות.
על גבי פאתו העליונה של הבסיס נכתבה כתובת זו:
יזכור צור ישראל את גבורי ישראל שנפלו חלל על שחרורה של ירושלים
נזכור את עמידת הגבורה ומסירות הנפש של ירושלים תושביה מגיניה ולוחמיה
בימי מלחמה ומצור בשנת תש"ח
מכרז להקמת אנדרטה מרכזית לזכר מגיני ירושלים במלחמת העצמאות הוצא על ידי עיריית ירושלים זמן קצר לאחר תום המלחמה.
במכרז זכתה תוכניתו של האדריכל אשר חירם אשר הציע להקים אבן גדולה שתחצב מהרי ירושלים.
בכיכר נורדאו, שנקרא אז "כיכר רוממה", התקיים ביום הזיכרון של שנת תש"ט, טקס הנחת אבן פינה לאנדרטה בהשתתפות ראש העיר דניאל אוסטר, מפקד מחוז ירושלים יצחק לוי ותזמורת משטרת ישראל, ונטמנה מגילת קלף.
אולם התברר שעלות הביצוע היא גבוהה ובגלל קשייה התקציביים של ירושלים התוכנית לא קודמה.
לאחר שגרשון אגרון נכנס לתפקידו כראש העיר, הוא החל לקדם את התוכנית.
ב-1956 החליטה העירייה להעתיק את מקום האנדרטה לרחבה שמול בנייני האומה, כדי שליד המצבה תהיה רחבה מתאימה לטקסי זיכרון.
קידום התוכנית שוב התעכב בגלל העלות הגבוהה עד שחברת סולל בונה תרמה את חציבת הסלע במחצבות תעשיית אבן וסיד ליד הקסטל וארגון הקבלנים תרם את הובלת הסלע לירושלים.
היה זה הסלע הגדול ביותר שנחצב בישראל עד אז במקשה אחת.
הוא הוצב מול בנייני האומה באפריל 1960 ומסביבו הוקמה רחבה של 4 דונם.
הקמת המצבה לא נסתיימה בזמן לשמש ביום הזיכרון של אותה שנה וכמידי שנה הוקמה מצבה זמנית ליד בית העירייה.
בהמלצת ראובן אבינועם, שהיה אב שכול, החליטה עיריית ירושלים לחרוט על האנדרטה את המילה "נזכור".
אל מול החלטה זאת יצאו גורמים דתיים שדרשו שלא לשנות מהנוסח המסורתי יזכור.
במיוחד פעל בעניין עובד משרד הדתות, אליהו יהושע לבנון, ששכל שני בנים במלחמת העצמאות, שפנה לראש הממשלה ולנשיא המדינה והזהיר ממה שכינה "בכיה לדורות".
הצעות פשרה שכללו מספר מילים נדחו על ידי המעצבים שטענו שיש לחקוק רק מילה אחת.
בגלל הפולמוס, השלמת האנדרטה התעכבה.
לבסוף, נחנכה האנדרטה באפריל 1964, ערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
האנדרטה פוסלה על ידי מאיר וייס.
לאחר הקמתה לא תפקדה האנדרטה בפועל כאתר זיכרון משמעותי בירושלים ונדחקה לשולי נוף ההנצחה בעיר.
טקסי יום הזיכרון לא הועברו לרחבה והמשיכו להתקיים ליד בניין העירייה.
בשנת 2006, הועתקה האנדרטה למקומה הנוכחי לצורך הקמת קו הרכבת המהיר לירושלים ובניית תחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון.
המחלוקת באשר למילה שתכתב בראש האנדרטה הייתה השראתו של המחזאי יוסף בר-יוסף לכתיבת המחזה "הנון של ראש העיר ירושלים".
האמן דוד (דוכי) כהן יצר גוף עבודות פיסולי הקשור לאנדרטה ולמאבקו של אליהו יהושע לבנון מולה, העבודות הוצגו בתערוכה בבית אורי צבי בירושלים.
יד לחללי אסון השייטת היא אנדרטה הניצבת במושב שבי ציון.
האנדרטה מנציחה את 11 חיילי שייטת 13 והרופא שנהרגו באסון השייטת בלבנון בשנת 1997. את האנדרטה יצר ברני פינק.
האנדרטה הוקמה על קו חוף הים התיכון, כ-200 מטר מדרום לחוף הרחצה של המושב.
האנדרטה ממוקמת על גבי רחבה שנוצרה מסלעי החוף שאליהם הוספו סלעים שטוחים.
האנדרטה כוללת שנים-עשר סלעי כורכר (כמספר החללים) באורך של שלושה מטרים כל אחד, המוצבים כאילו התמוטטו, נחים זה על גבי זה ויוצרים צללית של אונייה.
סלעי הכורכר הובאו מהאי מלטה.
מימין לאנדרטה ניצב סלע שעליו מופיעים סמל השייטת, שם האנדרטה ושמות הנופלים באותיות מארד.
מתחתיהם הובא קטע משיר מאת המשורר נתן אלתרמן.
השיר נכתב במקור לזכר החייל אורי אילן ונרשם על גבי הסלע בלשון רבים.
האנדרטה הוקמה בשבי ציון ביוזמת מיכל לוינס בלוך, אמו של רם לוינס, מחללי השייטת, שהיה תושב המקום.
היא תוכננה על ידי ברני פינק ונחנכה ב-30 ביוני 1999.
בים, מול חוף שבי ציון, שקועה ספינת טילים של חיל הים, אשר טובעה במקום כדי לשמש כאנדרטה לחללים.
אנדרטה נוספת לחללי אסון השייטת מוצבת בחוף העיר ראשון לציון.
יד טופר הוא מנח אנורמלי של כף היד הנובע כתוצאה מעצבוב לקוי של עצב האולנה (עצב הגומד).
מנח זה מתבטא באצבע הרביעית והחמישית: הקמיצה והזרת.
ניתן יהיה לראות מתיחה לכיוון גב היד של מפרק האצבעות שבין עצם המסרק לגליל האצבע המקורב, וכיווץ לכיוון כף היד של מפרקי האצבעות הבין-גליליים.
תופעה זו נובעת בדרך כלל מפגיעה בעצב הגומד.
עצב הגומד אחראי על פעולת השרירים התולעיים (lumbricals) בזרת ובקמיצה ופעולת השרירים הבין-גרמיים באצבעות (interossei).
כיווץ שריר תולעי מכופף את האצבע אליה הוא מחובר במפרק בין עצם המסרק לגליל המקורב ובה בעת פושט את המפרקים שבין הגלילים של אותה אצבע (IP JOINTS).
השרירים הבין-גרמיים מסייעים לשרירים התולעיים בפעולה זו.
כאשר שרירים אלו אינם מעוצבבים כראוי, לא תהיה התנגדות לשרירים המותחים את המפרק בין אצבע המסרק לגליל האצבע המקורב, ולכן מפרק זה היה מתוח.
לא תהיה התנגדות לכיפוף המפרקים הבין גליליים, ולכן קצות האצבעות יהיו מעוקלות.
השילוב בין שני המנחים יוצר את מראה "יד טפר", שמכונה כך היות שצורה זו מזכירה טופר של חיה.
עצב הגומד מעצבב בין היתר גם את חציו האמצעי של השריר כופף האצבעות העמוק (אצבעות 4 ו-5, הקמיצה והזרת).
כאשר הפגיעה בעצב מתרחשת בנקודה גבוהה יותר (קרובה יותר למרפק), גם שריר מכווץ האצבעות העמוק יכול להיפגע בחלקו המרכזי.
כתוצאה מכך, כיווץ האצבעות במפרקי האצבע הבין-גליליים נחלש, מה שמטשטש את המראה האופייני של יד טפר.
במקום זאת, האצבע הרביעית והאצבע החמישית יהיו משותקות במנח המתיחה (פשיטה של האצבעות).
מצב זה מכונה כפרדוקסלי, מכיוון שניתן היה לצפות מפגיעה עצבית גבוהה יותר, להקנות עיוות משמעותי יותר.
בהתאם לזאת, במצב בו העצבוב משתפר והשרירים מתחזקים, תחזור בהדרגה צורת "יד הטפר".
עצב הגומד יוצא מהכתף ועד כף היד, ונזק בו גורם ליד טפר.
הפגיעה יכולה להתרחש במגוון דרכים.
הישענות על המרפק עלולה לגרום לפגיעה בו לטווח ארוך כתוצאה מהלחץ הממושך המופעל על ידי פלג הגוף העליון.
כמו למשל שינה על המרפק, לדוגמה אצל אדם הנמצא תחת השפעת אלכוהול.
תסמיני לחץ ממושך שכזה על העצב יכללו לרוב חוסר תחושה ונימולול באצבעות.
יד טופר היא תוצאה אפשרית של פגיעה במקלעת העצבים הברכיאלית: משיכה מהירה של היד כלפי מעלה עלולה לגרום למתיחה ואף קריעה של העצבים התחתונים במקלעת.
לדוגמה היאחזות בזמן נפילה או משיכה של יד הילוד.
פעולות יום-יומיים העלולות לגרום ליד טופר:
פעולות המלוות בהישענות על המרפק לאורך זמן: רכיבה על אופניים, אופנוע, או עבודות שולחן ממושכות בהן מופעל משקל הגוף העליות על המרפקים.
גם פעולות הדורשות הפעלת לחץ ממושך על כך היד כלפי מטה כמו חיתוך פיצה מפעילות לחץ על עצב הגומד.
נשים רזות עם אחוזי שומן נמוכים בגוף יהיו חשופות יותר לפגיעה מסוג כזה, שכן השומן באזור היד והמרפק הופך אותו לחשוף פחות ו"מגן" עליו.
עם זאת, לבעלי משקל גוף גבוה יופעל יותר לחץ על המרפק בעת הישענות פלג הגוף העליון.
בשימוש במכשירי כושר, גברים הם באופן סטטיסטי בעלי סיכוי גבוה יותר לפגוע בעצבים בשל חוזק השריר הגדול יותר לעומת נשים.
הלחץ על עצב השריר עולה בהתאמה לשימוש בו.
הטיפול יכול לכלול ריפוי בעיסוק ופיזיותרפיה שיקומית.
ניתן באמצעות תומך מתאים ליד להפעיל את היד במגוון רחב של תנועות, כאשר זה יאפשר כיווץ של המפרק בין עצם המסרק לעצם הגליל המקורבת ומתיחה במפרקים הבין גליליים.
תרגילים מועילים יחזקו את השרירים הבין גרמיים ואת השרירים התולעיים.
באמצעות אימון של הרחקה וקירוב מקו האמצע (adduction, abduction) של כל אצבע בנפרד כאשר כף היד מופנית כלפי מטה (pronation) יתחזקו השרירים הבין-גרמיים.
סיבוב כף היד כלפי פנים וכלפי חוץ מועיל לשיקום.
טיפול מניעתי מומלץ לשימור תנועות ותפקוד האצבעות.
כולל פעילות גופנית, מתיחות, שמירה על תנועות נכונות של המפרקים, עיסוי.
חיזוק שרירי האמה האחוריים ובמיוחד את שריר פושט שורש היד הגומדי ושריר פושט האצבעות, הפועלים באופן הנגדי לכיווץ מפרקי האצבעות.
עיסוי שרירי האמה גם יכולים להקל על הלחץ המופעל על השרירים בעת מאמץ.
מתיחת השרירית מאפשרת גמישות והפחתת הפרעות בעצבוב.
בית יד לבנים הוא מבנה ציבור בבאר שבע, המשמש את ארגון יד לבנים בעיר.
הבניין קיבל את ייעודו בשנת 1983 כמבנה המשמש אנדרטה ויד זיכרון לחללי מערכות ישראל.
המקום משמש להנצחת החללים, לטקסי זיכרון ולאירועים חברתיים למשפחות ולאורחים.
בית יד לבנים נבנה במטרה לשמש כבית כנסת רב-קהילתי שמטרתו לתרום למיזוג העדות והגלויות הרבות בעיר באר שבע.
את הרעיון להקמת בית הכנסת העלה ראש העיר, דוד טוביהו בשנת 1959 והשלד הוקם עד שנת 1961 במרכז האזרחי.
בית הכנסת היה אמור להכיל 800 מקומות לגברים ועוד 400 מקומות בעזרת הנשים ולכלול בקומת המרתף מוזיאון..
אדריכלי המבנה היו יוחנן רטנר ומרדכי שושני.
בשנים 1962-1963 הושלם הכותרת בראש המבנה, אך עד 1970 לא הונח עליו גג והמבנה לא הושלם.
בשנת 1970 הועלה הרעיון ליעד את המבנה ליד לבנים, מכיוון שנטען שקרבתו לציר המרכזי הראשי של העיר, לא התאים כבית כנסת לתושבי העיר, בגלל אי הסכמה לסגור את הציר הראשי למכוניות בשבת.
עם זאת, נמשכו המאמצים למצוא מימון להשלמת מבנה בית הכנסת, ואף הגיעה הצעה של נציגים של היהדות הרפורמית להשלים את המבנה.
ארגון "יד לבנים" המקומי בבאר שבע, הוקם בעקבות צורך של המשפחות השכולות להנציח את הנופלים מאזור הנגב.
בתחילה החזיק הארגון בסניף הנצחה בבניין עיריית באר שבע.
בנפרד, קבוצת משפחות שכולות רצו גם הן לקבל מבנה הנצחה שיתן להן מענה.
המבנה הועבר ליד לבנים בסוף שנות ה-70. בסוף שנות ה-70 הוחל בהשלמת המבנה לצורך יד לבנים, בעבודות שנעשו על ידי רסקו.
אולם העבודות התקדמו בעצלתיים בגלל בעיות מימון והחלטת הממשלה על הקפאת בנייה.
בינואר 1982 יצאה העירייה במגבית ציבורית לגיוס מימון לבנייה.
ב-18 באפריל 1983 נחנך המבנה כ"יד לבנים".
ששון בר-צבי, מראשוני באר-שבע היה ראש צוות ההקמה ויו"ר ראשון (בהתנדבות).
מיום פתיחת המבנה והפיכתו ל"יד לבנים" הוחלט שהמקום יהווה לא רק אתר הנצחה, אלא גם כמקום לפעילויות תרבותיות ותמיכה למשפחות השכולות.
בערים רבות בישראל קיים בניין להנצחת חללי צה"ל, הנמצא בשימוש ארגון יד לבנים.
המבנה הנמצא בבאר שבע הוא הגדול ביותר בארץ, ולאחריו חיפה וירושלים.
ברחבת הכניסה הראשית למבנה מוצבת אנדרטה, פסל ברונזה שיצרה פאולה עובדיה לזכר ניצולי השואה ולנפגעי הטרור.
בכניסה האחורית למבנה מוצבת אנדרטה לזכר פיגוע ההתאבדות הכפול, שאירע בסמוך למקום ב-31 באוגוסט 2004.
בכניסה למבנה ישנו סמל בצורת נר המסמל את נר הנשמה, נר יזכור.
הקירות התוחמים את המבנה עשויים כעין עמודים מצולעים ההולכים וצרים כלפי מעלה ומסתיימים בסדרת גגות, שבהם קבועים החלונות.
המקום נמצא בסמוך לבניין עיריית באר שבע, כאשר רחבה גדולה מפרידה ביניהן.
במקום ישנם גופים הפועלים לטיפול בבעיות היומיום בעמותת יד לבנים בשיתוף עיריית באר שבע בסניף ארגון יד לבנים ועובדי העירייה.
תהליך ההנצחה מבוסס על שבעה תהליכים שמייסדים את המטרה והם: יצירת קשר עם משפחת החלל, איסוף חומר על החלל, יצירת דף קלף של יזכור, יצירת אלבום אישי, הנפקת השם בלוח השיש, הנפקת תמונה בחדר ההתייחדות והנצחה בספרי יזכור.
באולם ההנצחה ישנו מומנט פיסולי הנקרא "שבעה שופרות" ובו יש שבעה שופרות ושבעה ספסלים שהיושבים עליהם יפנו לכיוון קירות שמות הנופלים.
הפסל נבנה על ידי האמן נחשון רימר מקיבוץ אורים.
השופרות הם סמל מקראי, שבעבר היו משתמשים בו בזמן יציאה למלחמה או במצב שלום.
במקרא השופרות מוזכרים ב-17 מקומות.
המבנה של בית יד לבנים עמד 10 שנים עד שקבעו שישמש כיד לבנים.
בשנת 1997 פורסמה ביד לבנים תחרות לאמני הדרום לעיצוב נר התמיד (בעקבות עודף בתקציב של צה"ל) בנר התמיד הכוונה לנר המנציח לעד את הנופלים.
כתוב בתורה "לא תעשה לך פסל ומסכה" ולכן הרצון היה שהאלמנט הפיסולי יתייחס לשמות הנופלים.
רימר ראה את השופר אשר נמצא ביד לבנים.
השופר במקורות הוא מהסלים העתיקים ביהדות, הוא מהסיפור על עקידת יצחק לאחר שאברהם מוריד את יצחק מן מהמזבח הוא רואה בשיח איל שנלכד את האיל הוא מעלה במזבח במקום יצחק.
מהקרנים של האיל נוצרו השופרות.
השופר משמש לשלוש מטרות: תרועה משמשת לאסוף את העם או את החיילים, תקיעה הסימן לצאת לקרב, שברים משמעים את השברים לאחר המערכה לזכר הנופלים, ומכאן שאב רימר את הרעיון ליצור בבית יד לבנים אלמנט פיסולי שהשופרות הן המרכז.
באולם ההנצחה תצוגה מתמדת מימי תקופת בראשית ועד ימינו, תהליך התפתחות העיר באר שבע לאורך התקופות השונות מאז קום המדינה.
עמודים העשויים בזלת שחורה תומכים בכיפה השקופה ועליהם מופיעים שמות החללים שהשתתפו במלחמות הבאות: מלחמת הקוממיות, מבצע קדש, מבצע משה, מלחמת ששת הימים, מלחמת יום כיפור, מלחמת שלום הגליל ומלחמת לבנון השנייה
בפרוזדור המקיף את האולם, המעוטר בחלונות ויטראז' צבעוניים, פינת התייחדות עם הנופלים ובה דפי ההנצחה המסודרים באלבומים גדולים בסדר הא"ב.
לכל אחד מהנופלים מוקדש מקום, הכולל תמונה ופרטים ביוגרפיים הרשומים על מגילות קלף.
כולם לוחמים שגרו ביישובים בבאר שבע, או ביישובים באזור, לפחות עשר שנים.
חדר התייחדות המכיל אלבומים אישיים של החללים ובהם תמונות הנופלים והסיפור האישי של כל חלל, ביום הזיכרון המשפחות מתייחדות עם הסיפורים שלהן.
בחדר נר זיכרון הנדלק למשך חודש על פי התאריך העברי של נפילתו של הלוחם.
סך כל הנופלים הוא 570 חללים.
בפרוזדור המקיף את מרכז ההתייחדות תצוגה קבועה המוקדשת לתולדות באר שבע והנגב החל מימים קדומים ועד ימינו אשר חלקם מלווים במוצגים ארכאולוגים.
בקומה ישנו מועדון למשפחות שכולות הפעיל לאורך השנה ובו חוגים שונים כמו יוגה, מחשבים, התעמלות, ציור, קרמיקה, ולימוד שפות.
וכן חדר מלאכה לאימהות שם מבצעות עבודות המלאכה.
המקום מהווה עבורם מקום מפגש לאורך השנה.
בקומה השנייה נמצא אולם האודיטוריום, בו מתקיימים אירועים שונים, כגון מועדני זמר, מסיבות סיום, טקסים, הרצאות, סרטים ועוד.
ישנן גם תערוכות שמשתנות בהתאם לבקשות שונות (של אמנים ושל המשפחות).
לאורך השנה מוצגת "תערוכת התנ"ך", הפתוחה לקהל הרחב, של האומן פילוף רטנר אשר תרם למקום ויצר תמונות ופסלים המספרים את סיפורי התנ"ך.
במקום מוצגות גם תערוכות מתחלפות.
בקומה השלישית אולם ובו 100 מקומות, המשמש לכנסים ואירועים שונים.
בקומה זו יש שני משרדים נוספים: האחד רא"ם– ראש ארגון מתנדבים, השני מחלקת קשרי חוץ של עיריית באר שבע וכן "קרן באר שבע לפיתוח העיר".
יד לוי אשכול היא הארגון היציג להנצחת זכרו ופועלו של לוי אשכול, ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל.
היד נוסדה ב-1970 בהנהגתה של אלמנת ראש הממשלה, מרים אשכול, ופועלת מאז בתחומי התיעוד, המחקר והחינוך לרבות אחזקת ארכיון המסמכים והתמונות של לוי אשכול.
בהיותה גוף ההנצחה היציג, יד לוי אשכול שותפה למפעלי ההנצחה הממלכתיים של המועצה להנצחת נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה.
ההחלטה על הקמת יד לוי אשכול נתקבלה שבועות ספורים לאחר פטירתו של לוי אשכול ב-1969. ממשלת ישראל אימצה בהחלטותיה את המלצות הוועדה המשותפת לממשלה ולסוכנות היהודית להציב יד לזכרו.
מסגרת זו פעלה בחודשיה הראשונים בחסות משרד ראש הממשלה כשמטרתה המרכזית ריכוז הארכיון ועזבון מסמכיו של אשכול, אשר היה ראש הממשלה הראשון שנפטר בעודו בתפקיד והיה צורך בריכוז חומרי לשכתו.
באפריל 1970 פעלו חבריו ומוקירי זכרו לרישומה של יד לוי אשכול כגוף עצמאי.
בין המייסדים בראשותה מרים אשכול היו אפרים בן-ארצי, גרשון זק ואביעד יפה.
ב-1990 הסבה יד לוי אשכול את מעמדה לעמותה רשומה ובין מייסדיה בנקודת מפנה זו נמנו דמויות כגון אברהם אגמון, אהרן אוזן ומשה זנבר.
יושבת ראש יד לוי אשכול בין השנים 1970–2008 הייתה מרים אשכול.
במהלך שנים אלו כיהנו בהנהלת יד לוי אשכול מגוון אישי ציבור ובהם לובה אליאב, מיכאל ארנון, שרגא בירן, גדליה גל, צבי דינשטיין ואברהם כ"ץ-עוז.
בשנות קיומה יזמה יד לוי אשכול פרסומים שונים לציון זכרו, ערכה כנסים מקצועיים בתחומי חברה והתיישבות והנגישה את ארכיון היד לחוקרים ולציבור הרחב.
יד לוי אשכול מציעה מגוון הרצאות ותוכניות לימוד לבתי ספר בנושאי חלוציות, מנהיגות, כלכלה, אזרחות ועוד.
ב-1977 הועמד לרשותה של יד לוי אשכול מבנה בית יוליוס ג'ייקובס, ששימש כמשכן ראש הממשלה עד 1974 ובו חי לוי אשכול בשתי תקופות: כשר האוצר בממשלתו של משה שרת וכראש הממשלה בין השנים 1963–1969. בשנות התשעים החלה העמותה בשיקום הבית, אך עבודות אלו נפסקו ב-2003 עקב בעיות מימון.
ב-2014 התחדשו העבודות ובדצמבר 2016 נחנך המבנה בטקס רב משתתפים.
בית לוי אשכול מהווה משכן קבע לפעילות יד לוי אשכול.
קומת הקרקע במבנה נפתחה כמרכז מבקרים הכולל תצוגה תקופתית של חדרי בית ראש הממשלה ובו סיור אינטראקטיבי להכרות עם תולדות חייו ופועלו של לוי אשכול.
ארכיון יד לוי אשכול החל להתעצב מיד עם פטירתו של ראש הממשלה ונפתח לעיון הציבור במחצית שנות השבעים.
ארכיון היד היווה בסיס לפרסומים מדיניים וביוגרפיים, לסרטי תעודה ולמסמכי הסברה וספרי הנצחה.
מלבד זאת מצוי בו תיעוד הנוגע לפעילותן הציבורית של רעייתו אלישבע קפלן ואלמנתו מרים אשכול.
ב-2014 החל הארכיון לעבור תהליכי מחשוב וסריקה.
מצאי הארכיון כולל עשרות אלפי מסמכים מתקופת מלחמת העולם הראשונה ועד לפטירתו של ראש הממשלה אשכול, לרבות חטיבות המסמכים הבאות:
פעילות משרד ראש הממשלה (לרבות מלחמת ששת הימים)
לשכות השר במשרד האוצר ובמשרד הביטחון
מוסדות מפלגת פועלי ארץ ישראל (לרבות העיסוק הנרחב בפרשת לבון)
התנהלותו של אשכול במסגרת הכנסת
תיעוד הנוגע להנצחת זכרו של לוי אשכול
חברי הנהלת יד לוי אשכול
יעל עבוד ברזילי, חברת ועד.
שישה ימים ושש שנים - ביוגרפיה של לוי אשכול בשפה הרוסית.
נכתבה על ידי מארק זייצ'יק ויצאה לאור ברוסיה בשנת 2005.
לוי אשכול - אבי ההתיישבות - חוברת לסיכום כנס שערכה יד לוי אשכול בנושא זה ב-2006, בשיתוף מכון זנבר לחקר הכלכלה.
כלכלה בגובה העיניים - מונחון מקוצר לביאור מונחי יסוד בכלכלה.
נכתב על ידי תמי מולד-חיו ויצא לאור בשיתוף עם המרכז הישראלי לקידום צדק חברתי.
לוי אשכול: ביוגרפיה פוליטית, 1969-1944 - מחקר ביוגרפי אודות שנותיו של לוי אשכול בחזית מפא"י.
נכתב על ידי ד"ר ארנון למפרום ויצא לאור בשיתוף הוצאת רסלינג.
מרים אשכול: לזכרה - חוברת זיכרון במלאת שנה לפטירתה של אלמנת ראש הממשלה, בליווי מסמכי ארכיון ועדויות מקור.
נערכה על ידי שביט בן-אריה.
יעדים חדשים לייעוד ישן - מדריך עיוני בנושא מנהיגות אזרחית וקבלת החלטות, הכולל מקראה של נאומים וראיונות של ראש הממשלה.
נכתב על ידי תמי מולד-חיו.
לוי אשכול: חוברת לימוד - חוברות פעילות לתלמידי בית ספר יסודי בכיתות ג'-ו'.
נכתבו על ידי הגר אסף.
מנהיג ומעצב דרך: מערכי שיעור - אוגדן לצוותי חינוך ובו מערכים העוסקים במנהיגות אזרחית.
מונחון כלכלי חברתי ברוח לוי אשכול - ביאור מונחים כלכליים בשילוב משנתו הכלכלית של לוי אשכול.
פרשת דרכים - זכרונותיו של אשכול מילדותו ועד ראשית דרכו הציבורית, בעריכת שביט בן-אריה.
אשכול של הומור - הוצאה מחודשת לספרה של בתו של לוי אשכול פרופ' עפרה נבו, בשיתוף עם הוצאת ידיעות ספרים.
אשכול של עשייה - סיכום פעילות תקופתי של יד לוי אשכול בסגנון עיתונאי, לשנות הפעילות 2017-2016.
גישור בשיטת אשכול - נכתב ונערך על ידי תמי מולד-חיו (תשפ"ג - 2022)
יד הרב נסים הוא מכון מחקר תורני והוצאת ספרים ע"ש הראשון לציון והרב הראשי לישראל, הרב יצחק נסים.
מכון "יד הרב נסים" הוקם בשנת ה'תשמ"ב, 1982, בידי פרופ' מאיר בניהו לזכרו של אביו הראשון לציון והרב הראשי לישראל, הרב יצחק נסים.
המכון ממוקם בבניין בשכונת טלביה בירושלים, ובו בתי מדרש ובית כנסת, חדרי עיון, ספריות ואולם הרצאות.
את תשתית עבודתו של המכון היוו ספריותיהם של הרב נסים ושל פרופ' בניהו, שמכתבי היד הנדירים שבהן, כמו גם מצילומי כתבי יד שנאספו ברחבי העולם, הוהדרו במסגרת המכון עשרות ספרים.