tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-5 בנובמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NBA בהפסד 91–117 למילווקי באקס, ורשם 2 נקודות וריבאונד אחד ב-6 דקות מהספסל.
ב-18 במרץ 2017 הוא רשם את הדאבל-דאבל הראשון שלו עם 14 נקודות ו-11 ריבאונדים בהפסד 94–110 לאוקלהומה סיטי ת'אנדר.
במהלך עונת הרוקי שלו הוא נשלח פעמים רבות לקבוצת ליגת הפיתוח של הקינגס, רינו ביגהורנס.
ב-8 בפברואר 2018 הוא נחתך מהסגל על ידי הקינגס.
ב-8 במרץ 2018 חתם פאפאיאניס על חוזה ל-10 ימים עם פורטלנד טרייל בלייזרס.
אף על פי שלא שיחק ולו משחק אחד עבור פורטלנד עד תום חוזהו, ב-18 במרץ הוא חתם על חוזה לשנתיים בקבוצה.
הוא הופיע במשחק אחד במדי הבלייזרס בעונת , ושוחרר בסיום ליגת הקיץ 2018.
ב-20 ביולי 2018 חזר פאפאיאניס לפנאתינאיקוס וחתם לשלוש שנים בקבוצה ב-2022, עם עזיבתו של יואניס פאפאפטרו, הוא מונה לקפטן הקבוצה.
ב-15 ביולי 2023 חתם פאפאיאניס לשנתיים בפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית בכדורסל והיורוליג, עימה זכה בדאבל של אליפות וגביע.
ב-9 ביולי 2024 חתם פאפאיאניס במונקו מליגת העל הצרפתית והיורוליג.
ב-16 ביולי 2025 חתם פאפאיאניס לשנתיים עם אופציה לשנה נוספת באנאדולו אפס מליגת העל הטורקית בכדורסל והיורוליג.
פאפאיאניס זומן לראשונה לנבחרת יוון הבוגרת ב-2017, כששיחק במדיה ביורובאסקט 2017. הוא הופיע במדיה בגביע העולם בכדורסל 2019, ביורובאסקט 2022, בגביע העולם בכדורסל 2023 ובטורניר הכדורסל באולימפיאדת פריז (2024).
גאורגיוס קאלאיצאקיס הוא כדורסלן יווני המשחק בעמדת הסמול פורוורד בטייגרס טיבינגן מליגת העל הגרמנית בכדורסל.
לאחר ששיחק במחלקת הנוער של אריס סלוניקי החל קאלאיצאקיס את הקריירה המקצועית שלו ב-2016 עם פנאתינאיקוס.
במרץ 2018 הכריז קאלאיצאקיס על כוונתו להתמודד בדראפט ה-NBA 2018, אך פרש מאוחר יותר מהדראפט.
ב-28 באוגוסט 2019 חתם יחד עם אחיו התאום פנאיוטיס קאלאיצאקיס בנבז'יס מה-LKL הליטאית, בהשאלה מפנאתינאיקוס.
קאלאיצאקיס הכריז על מועמדותו לדראפט ה-NBA 2020 באפריל אותה שנה, אך שוב משך את מועמדותו לפני הדראפט.
ב-11 באוגוסט 2020 הוא חזר לפנאתינאיקוס, וזכה עימה בדאבל (אליפות וגביע) בעונת 2020/21.
קאלאיצאקיס נבחר על ידי אינדיאנה פייסרס מה-NBA בבחירה ה-60 והאחרונה בדראפט 2021. לאחר מכן הועברו זכויות הדראפט שלו למילווקי באקס יחד עם זכויות הדראפט של הבחירה ה-54, סנדרו מאמוקלאשווילי, ושתי בחירות סיבוב שני עתידיות, עבור אייזיאה טוד.
חוזהו עם פנאתינאיקוס הותר על ידי הבאקס, ששילמו עבורו 300 אלף דולר אמריקאי, וב-11 באוגוסט הוא חתם רשמית בקבוצה.
קאלאיצאקיס ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NBA ב-19 באוקטובר, כשעלה מהספסל ורשם שני ריבאונדים בניצחון 127–104 על ברוקלין נטס, וב-3 בדצמבר הוא נחתך מסגל הקבוצה לאחר תשע הופעות.
ב-30 בדצמבר 2021 חתם קאלאיצאקיס באוקלהומה סיטי בלו, קבוצת ליגת הפיתוח של אוקלהומה סיטי ת'אנדר, וב-31 משחקים העמיד ממוצעים של 10.1 נקודות, 3.9 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים ב-19.6 דקות למשחק.
ב-5 באפריל הוא חתם בת'אנדר ובמדיהם קלע בממוצע 17.5 נקודות ב-41.5 דקות למשחק.
ב-25 ביולי 2022 חזר קאלאיצאקיס לפנאתינאיקוס.
ה-26 משחקי יורוליג הוא קלע בממוצע 2 נקודות ב-10 דקות, וב-29 משחקי ליגה רשם בממוצע 6.4 נקודות ו-1.8 ריבאונדים ב-13 דקות למשחק.
ב-4 בספטמבר 2023 שוחרר מהקבוצה, וב-7 בדצמבר חתם בטייגרס טיבינגן מליגת העל הגרמנית בכדורסל.
קלאיצקיס היה חבר בנבחרות הצעירות של יוון, אותה ייצג באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 16 2015 ובאליפות אירופה בכדורסל עד גיל 18 2016 ו-2017. הוא שיחק גם במדי נבחרת העתודה של יוון באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 2018 ו-2019, בה היה מלך הסלים עם 19.7 נקודות למשחק.
אחיו התאום של גאורגיוס, פנאיוטיס קאלאיצאקיס, גם הוא כדורסלן מקצועי.
הם שיחקו יחד בנבז'יס ובפנאתינאיקוס.
גאורגיוס המרטולוס היה נזיר בקונסטנטינופוליס בזמן שלטונו של הקיסר הביזנטי מיכאל השלישי (842–867) ומחבר כרוניקה בעלת חשיבות.
"המרטולוס" אינו שמו אלא הכינוי שהוא נותן לעצמו בכותרת יצירתו: "כרוניקה תמציתית מאת כרוניקנים ומפרשים שונים, שנאספו וסודרו על ידי גאורגיוס, חוטא" ().
זוהי צורה נפוצה בקרב נזירים ביזנטיים.
החוקר הגרמני מהמאה ה-19 קרל קרומבאכר מחה נגד השימוש בכינוי זה כשם והציע (והשתמש) בצורה גאורגיוס מונכוס (Γεώργιος Μοναχός, "גאורגיוס הנזיר").
לא ידוע עליו דבר מלבד הידוע מתוך העדויות הפנימיות של יצירתו, המבססות את תקופתו (בהקדמה הוא מדבר על מיכאל השלישי כקיסר השולט) ועל ייעודו (הוא מתייחס לעצמו מספר פעמים כנזיר).
הראשון עוסק בהיסטוריה חילונית מאדם ועד אלכסנדר הגדול; השני עוסק בהיסטוריה המקראית; השלישי בהיסטוריה הרומית מיוליוס קיסר ועד קונסטנטינוס; והרביעי ממשיך עד זמנו של המחבר עצמו, עד למותו של הקיסר תיאופילוס (842), שאלמנתו תאודורה החזירה את פולחן האיקונות באותה שנה.
הכרוניקה עשויה להיות הסמכות המקורית היחידה בת הזמן לשנים 813–842, כשהאחרת היא (תלוי לתארוך שלה) ה- Scriptor Incertus ("הכותב האנונימי על לאון הארמני").
בשל עובדה זו, היא חיונית.
כמו בדרך כלל במקרה של כרוניקות מימי הביניים, החלק היחיד שיש לקחת ברצינות תיאור של אירועים בני זמנה של הכרוניקה פחות או יותר.
השאר מעניין כדוגמה לרעיונות ביזנטיים על הנושאים והשאלות שהכי עניינו את הנזירים הביזנטים.
גאורגיוס מתאר את האידיאל והעקרונות שלו בהקדמה.
הוא השתמש במקורות יוונים עתיקים ומודרניים, התייעץ במיוחד עם חיבורים מחנכים, והשתדל להתייחס לדברים שהיו שימושיים והכרחיים, תוך הקפדה על האמת, במקום לרצות את הקורא על ידי כתיבה אמנותית או יומרות לסגנון ספרותי.
אבל מתוך מסה כה גדולה של חומר הוא בחר רק את מה שהכי שימושי והכרחי.
למעשה, השאלות שנראו שימושיות והכרחיות ביותר לאנשי הדת בקונסטנטינופוליס במאה ה-9 הן השאלות שנידונות.
יש הרבה הרהורים דתיים ותרחיבים תאולוגיים.
הוא כותב על איך הומצאו האלילים, מוצאם של נזירים, דתם של הסרצנים, ובמיוחד על המחלוקת האיקונוקלאסטית שזה עתה הסתיימה.
כמו כל הנזירים, הוא שנא איקונוקלאסטים.
האלימות שבה הוא מדבר עליהם מלמדת עד כמה סמוכה הייתה הסערה וכיצד זיכרון הרדיפות האיקונוקלאסטיות היה עדיין טרי כשהוא שכתב.
הוא כותב קטעי ציטוט ארוכים של אבות הכנסייה.
הספר הראשון עוסק באוסף מגוון של אנשים - אדם, נמרוד, הפרסים, כשדים, ברהמינים, אמזונות ועוד.
גם בספר השני, למרות שהוא מתיימר לעסוק בהיסטוריה המקראית בלבד, יש לו הרבה מה לומר על אפלטון ועל פילוסופים בכלל.
המרטולוס סיים את הכרוניקה שלו עם שנת 842, כפי שמעיד קולופון ברוב כתבי היד.
המשכים נוספים בעלי ערך מועט ממשיכים עד לשנת 1143.
למרות רעיונותיו הגסים והשנאה האלימה לאיקונוקלאסטים, שהופכת אותו תמיד ללא צודק כלפיהם, לחיבורו יש ערך רב לגבי ההיסטוריה של השנים האחרונות לפני הפילוג של פוטיוס.
עד מהרה הוא תורגם לסלאבית כנסייתית וגם לגאורגית על ידי ארסן מאיקלטו .
בגרסאות אלה הכרוניקה הפכה למעין מקור ראשון עבור כל ההיסטוריונים הסלאבים המוקדמים, החשוב שבהם הוא נסטור.
בתור ספר פופולרי מאוד בתפוצה גדולה הוא שוב ושוב נערך, תוקן וסידור מחדש על ידי סופרים אנונימיים, כך שהשחזור של החיבור המקורי הוא אחת הבעיות הקשות ביותר של הפילולוגיה הביזנטית.
גאורגיצה ולאד (ברומנית: Gheorghiță Vlad; נולד ב-7 בספטמבר 1969) הוא גנרל רומני המכהן מאז 1 בדצמבר 2023 כראש המטה הכללי הרומני.
ולאד נולד בבוקרשט ב-7 בספטמבר 1969. הוא למד בתיכון הצבאי "דימיטרי קנטמיר", ובשנת 1988 סיים את לימודיו והתגייס לצבא רומניה.
הוא המשיך את לימודיו בבית הספר לקציני שריון, וביולי 1991 החל לשרת כמפקד כיתת טנקים, ובינואר 1994 מונה למפקד פלוגה בגדוד הטנקים ה-22. ב-2007 הוא נשלח לעיראק במסגרת מבצע חירות מתמשכת.
ביוני של אותה שנה הוא חזר לרומניה וקיבל את הפיקוד על גדוד הטנקים ה-631. בפברואר 2014 הוא מונה למפקד הבריגדה הממוכנת ה-1. ביוני 2016 הוא הועבר לפקד על מרכז ההדרכה הלאומי "גטיקה".
באוגוסט 2017 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-2. בין השנים 2020–2022, הוא כיהן כראש אגף המבצעים וההדרכה.
לאחר מכן מונה לסגן ראש המטה הכללי.
ב-1 בדצמבר 2023 הוא מונה לראש המטה הכללי הרומני.
גאורגיוס ספרנצס או פרנצס היה היסטוריון יווני ביזנטי ואיש חצר האימפריה הביזנטית.
הוא היה מזכיר של הקיסר מנואל השני פלאיולוגוס, "אדון המלתחה הקיסרית" תחת הקיסר יוחנן השמיני פלאיולוגוס, ואיש סוד קרוב של קונסטנטינוס האחד עשר פלאיולוגוס, הקיסר הביזנטי האחרון.
הוא היה עד ראייה לנפילת קונסטנטינופול בידי העות'מאנים בשנת 1453, ונעשה עבד על ידם, אך כעבור זמן קצר שוחרר באמצעות תשלום כופר.
ספרנצס שירת את בני משפחת פלאיולוגוס ששרדו במהלך השנים הבאות עד שנעשה נזיר בשנת 1472. בזמן שהיה נזיר הוא כתב את חיבורו ההיסטורי, שמסתיים בציון ניסיונו של הסולטאן מהמט השני לכבוש את נאופקטוס, אותו הוא מתארך לקיץ 1477; ההשערה היא שספרנצס מת זמן לא רב לאחר אותו אירוע.
גאורגיוס נולד בקונסטנטינופול בשנת 1401, במהלך המצור העות'מאני השני על העיר ; הסנדקית שלו הייתה הנזירה תומאיס.
בשנת 1418 הוא מונה למזכיר של הקיסר מנואל.
במהלך שירותו לקיסר מנואל, עשה ספרנצס טובות רבות עבור קונסטנטינוס, ופיתח קשר חזק עם הקיסר העתידי.
לאחר מותו של מנואל, הוא הפך למשרתו של קונסטנטינוס ועזב איתו ב-26 בדצמבר 1427 כאשר קונסטנטינוס מונה לדספוטט מוראה.
כשהגיעו למוראה, מינה אותו קונסטנטינוס למושל גלרנצה , וספרנצס סייע לקונסטנטינוס במאמציו לכבוש את שאר מוראה, אך נשבה ב-26 במרץ 1429 בהתכתשות מחוץ לפטרס והוחזק כאסיר עד שזוהתה מערכת יחסיו עם קונסטנטינוס, והוא שוחרר לצד הביזנטי כדי לנהל משא ומתן על כניעה המצודה.
בזמן שנסע לאפירוס כשליח, כדי לסייע בהסכם שלום בין קרלו השני טוקו ובין בניו הבלתי חוקיים של דודו, על ירושת השלטון באפירוס, הוא נחטף על ידי פיראטים קטאלאנים, יחד עם פמלייתו, והוחזק בקפלוניה עד שהפיראטים לקחו את הקבוצה בחזרה לגלרנצה שם נפדו.
עם שובו לקונסטנטינופול, הוא מונה לתפקיד protovestiarites (πρωτοβεστιαρίτης) ומונה לשגריר על ידי הקיסר.
לאחר נקודה זו, היה ספרנצס תומך מרכזי של קונסטנטינוס.
הוא ניסה להשיג את אתונה עבור אדונו בשנת 1435; הוא ניהל משא ומתן על נישואיו השניים של קונסטנטינוס עם קתרינה גאטילוסיו ב-1440; הוא מונה לנציב מיסטרס ב-1446; והוא נשלח במשלחת לגאורגיה ולאימפריה של טרפזונטס בחיפוש אחר אישה שלישית לקיסר קונסטנטינוס.
במהלך תפקידים אלה נשא לאישה את הלנה, בתו של המזכיר הקיסרי אלכסיוס פלאיולוגוס צמפלקון (Tzamplakon), והקיסר קונסטנטינוס היה שושבינו.
הוא התכונן לקחת את בנו יוחנן (ואת חלקו הגדול של עושרו הנייד) למוראה, ואז לקפריסין, בנסיעה ביבשה, כאשר הסולטאן העות'מאני מהמט השני החל במצור על קונסטנטינופול.
למרות היותו מעורב בהגנה על העיר, תיאורו של גאורגיוס ספרנצס על המצור והכיבוש של קונסטנטינופול ב-1453 חסר פרטים רבים.
על מותו של הקיסר קונסטנטינוס, הוא כותב: "בשבי זה אדוני הקיסר המנוח, האדון קונסטנטינוס, נהרג.
לא הייתי לצדו באותה שעה אלא בדקתי חלק אחר של העיר, לפי פקודותיו".
ספרנצס נשבה והפך לעבד, אך נפדה ב-1 בספטמבר 1453 ואז עשה את דרכו למיסטרס.
שם הוא השיג הגנה בחצרו של תומאס פלאיולוגוס , דספוטט מוראה.
הוא הצליח לנסוע לאדריאנופול ב-1454, לפדות את אשתו ולחזור למוראה, תוך התחמקות מהסולטאן מהמט.
הוא שימש כשגריר בוונציה מטעם תומאס פלאיולוגוס בשנת 1455.
לאחר נפילת המוראה בשנת 1460, פרש ספרנצס למנזר טרכנייוטס (Tarchaneiotes) בקורפו.
לגאורגיוס נולדו מהלנה חמישה ילדים, מהם שני בנים מתו בינקותם, בן שלישי, אלכסיוס, נפטר בגיל 5. הקיסר קונסטנטינוס היה הסנדק של בנו יוחנן ובתו היחידה תמר.
לאחר כיבוש קונסטנטינופול שני הילדים הפכו לעבדים של כמה טורקים קשישים, יחד עם אשתו הלנה, ולאחר מכן נמכרו ל"מיר אהור" (אדון הסוס) של הסולטאן.
אולם לפני שספרנצס הספיק לפדות אותם ממנו, הסולטאן שמע עליהם וקנה אותם.
ספרנצס מציין שנודע לו על מותו של בנו בגיל 14 שנים ושמונה חודשים, בדצמבר 1453, ושנודע לו על מותה של בתו בהרמון הקיסרי העות'מאני בספטמבר 1455, בגיל 14 שנים וחמישה חודשים.
במנזר הוא כתב את ה"כרוניקון" (Χρονικόν) שלו, המפרט את תולדות בית פלאיולוגוס מ-1258 עד 1476. זהו מקור בעל ערך רב לאירועי תקופתו.
המאפיינים הייחודיים של חיבורו הם נאמנות לפלאיולוגים - ספרנצס לעיתים קרובות הגזים במעלותיהם והדחיק את הפגמים שלהם - שנאת הטורקים ומסירות לאורתודוקסיה המזרחית .
סטיבן רנסימן תיאר את חיבורו כ"כן, חי ומשכנע", ב"יוונית טובה בסגנון קליל ולא יומרני".
המהדורה הביקורתית האחרונה של ספרנצס היא מאת וסיל גרקו (בוקרשט, 1966), שהופיעה עם תרגום לרומנית.
ספרנצס תורגם גם לגרמנית ב-1954, ולאנגלית על ידי מריוס פיליפדס (Amherst, 1980).
ישנה מהדורה עם תרגום לאיטלקית מאת ר' מאיסאנו (R.
במשך מאות שנים האמינו שספרנצס כתב שני חיבורים, הכרוניקון הקטן והכרוניקון הגדול.
הכרוניקון הגדול, הכולל גם את מקורות הפלאיולוגים, מפורט יותר, במיוחד על המצור על קונסטנטינופול.
אבל, החל מ-1934, מחקרים הוכיחו כי הכרוניקון הגדול נכתב עשרות שנים מאוחר יותר על ידי מקריוס מליסנוס ("פסאודו-ספרנצס"), כומר שנמלט אל נאפולי מאי יווני-ונציאני שנכבש על ידי העות'מאנים.
לא ברור מדוע בחר מליסנוס לפרט ולהרחיב את חיבורו של ספרנצס.
ספרנצס מתואר בסדרה Rise of Empires: Ottoman , עונה 1, במיוחד בסיום העונה.
מחזור גאות ושפל (כְּרִית) הוא תופעה שבה גובה פני הים "עולה" או "יורד" במחזוריות קבועה.
לפי הידוע לנו מן הכתובים, הראשון שהצליח לקשור בין תופעת הגאות והשפל ובין הירח היה מגלה הארצות היווני פיתאס.
הכוחות הגורמים לתופעה זו קרויים כוחות גאות ושפל ולאזור החופי שמושפע מכך אזור הכרית.
התופעה באה לידי ביטוי באופן חזק בחופים אשר נושקים לאוקיינוסים (מדובר בהפרשים של 6–8 מטרים).
לעומת זאת בים התיכון שהוא ים הכלוא בין יבשות אפריקה ואירופה, תופעה זו חלשה יחסית (חצי מטר בערך בחופי ישראל).
מחזור הגאות והשפל מתרחש פעמיים ביום.
הזמן בין גאות אחת לשנייה הוא כ-12 שעות ו-24 דקות, כתוצאה משילוב סיבוב כדור הארץ סביב עצמו עם מסלולו של הירח סביב כדור הארץ.
מקום בו מגיעה תופעה זו לשיא מבחינת ההבדל בין גובה המים בגאות ובשפל הוא מפרץ פאנדי בקנדה וארצות הברית.
כדור הארץ והירח סובבים סביב נקודת מרכז המסה שלהם.
סיבוב זה גורם לכוח צנטריפוגלי שכיוונו מנקודת מרכז המסה החוצה, הפועל על חלקיקי המים הן בנקודה A והן בנקודה B המתוארות באיור.
הכוח הצנטריפוגלי הוא בעצם כוח מדומה הנוצר כתוצאה מההתמדה של טיפות המים בסיבוב כדור הארץ.
לפי חוק הכבידה העולמי של ניוטון, כוח המשיכה קטן ככל שהמרחק גדל, ולכן בנקודה B הוא חלש יותר מאשר במרכז כדור הארץ, ובמרכז כדור הארץ הוא חלש יותר מאשר בנקודה A.
כוח הגאות הוא למעשה ההפרש הווקטורי בין הכוח הצנטריפוגלי (הקבוע בכל הנקודות) וכוח המשיכה של הירח (המשתנה עם המרחק)
כוח המשיכה של כדור הארץ חזק עשרות מונים מזה של הירח ומן הכוח הצנטריפוגלי, ולכן בנקודות A ו-B אין די בהשפעת הכוחות כדי "למשוך" את טיפות המים.
אלא שבנקודות C ו-D תורגש השפעת הכוחות, מפני שבנקודות אלה יש לכוח השקול רכיב מקביל לפני כדור הארץ שאינו פועל בניגוד לכוח המשיכה של כדור הארץ.
רכיב זה של הכוח גורם לטיפת המים "לגלוש" לכיוון הירח או בכיוון ההפוך.
רכיב זה משתנה בגודלו, וקטן ככל שמתקרבים לנקודות A ו-B.
בנקודות A ו-B אין לכוח רכיב המקביל לפני כדור הארץ ולכן המים "מצטברים" באזורים A ו-B.
השינוי בכמות המים, מתבטא בגובה פני הים בחופים (ולעיתים גם באגמים) ונראה כגאות ושפל.
כוחות הגאות מותחים את כדור הארץ לצורת ספרואיד מוארך, שצירו הארוך נמצא על הקו המחבר את מרכז כדור הארץ ומרכז הירח.
משום שכוח המשיכה של כדור הארץ הרבה יותר גדול מכוח הגאות שמפעיל הירח, עיוות זה הוא קטן ביותר, ומסתכם במטרים ספורים יחסית לרדיוס של אלפי קילומטרים.
גודלם של כוחות הגאות פרופורציוני למסת הגוף שמפעיל אותם, ויורד לפי המרחק בשלישית - בניגוד לכוח המשיכה עצמו, שיורד לפי המרחק בריבוע (מפני שכוחות הגאות הם שקלול עם כוחות נוספים).
לכן כוחות הגאות של הירח (שמסתו קטנה מזו של השמש פי 107 × 2.7 אך גם מרחקו הממוצע מכדור הארץ קטן פי 390 ממרחקה של השמש) גדולים פי 2.2 מאלה של השמש.
זאת אף על פי שכוח המשיכה של השמש על כדור הארץ עצמו גדול פי 180 מזה של הירח.
אולם כשהירח חצי מלא, השפעת השמש והירח מבטלות זו את זו, וההפרשים הם הקטנים ביותר (כמו שניתן לראות באנימציה משמאל).
בנקודה אמפידרומית מחזור הגאות והשפל הוא אפסי וככל שמתרחקים ממנה, הפרשי הגאות והשפל גדלים.
לרוב הנקודות ממוקמות בתוך ים, אך ישנן נקודות שמיקומן חושב בתחומם של איים, כמו ניו זילנד ומדגסקר.
ניתן להפעיל תחנת כוח על ידי ניצול הגאות והשפל אולם מספר קשיים מהותיים מקשים על ניצול האנרגיה:
יש צורך להקים סכר שהטורבינות המייצרות חשמל יהיו משולבות בו, כלומר יש צורך בגוף מים סגור כמעט לחלוטין.
ניצול הגאות והשפל כלכלי רק כאשר ההפרש הוא משמעותי, בגופי מים כמו הים התיכון בהם ההפרש קטן יחסית אין הצדקה כלכלית להקמת תחנת כוח.
האופי המחזורי של התהליך גורם לכך שהטורבינות מסובבות בכיוון ההפוך בשפל יחסית לגאות, דבר שמסבך את הבניה.
הכמות המופקת של החשמל לא ניתנת להגדלה לפי הצורך אלא תלויה בתהליכים טבעיים שאין לאדם שליטה עליהם ובפרט אין אפשרות לתאם בין הכמות המופקת לשעות הביקוש.
למרות קשיים אלו יש בעולם מספר תחנות כוח המפיקות חשמל על ידי כוח הגאות והשפל שהראשונה שבהן, תחנת הכוח לה ראנס, הוקמה בנהר ראנס בצרפת בשנות ה-60 של המאה ה-20.
היסטוריה של התאוריה של גאות ושפל
מאז ימי קדם, התצפיות והדיונים בתופעת הגאות הלכו ונעשו מתוחכמים יותר, כשהקדמונים הדגישו תחילה את המחזוריות היומית של התופעה, ולאחר מכן קשרו בין הגאות למופעי הירח והשמש.
מגלה הארצות היווני פיתיאס הפליג לאיים הבריטיים בערך בשנת 325 לפנה"ס, ונראה כי הוא הראשון שקישר בין הגאות האביבית למופע הירח.
בחיבורו ספירת הזמן משנת 725 לספירה בדה ונרביליס קישר בין תופעת המחזוריות החצי יומית של הגאות והבדלי הגבהים של הגאות לבין הירח ומופעיו.
בדה מתחיל ומציין שבכל יום הגאות מציפה את החוף ונסוגה ממנו כ-4/5 השעה (48 דקות) מאוחר יותר בהשוואה ליום שלפניו, בדיוק כשם שהירח נוסק ושוקע במרווחי זמן של כ-4/5 השעה בין יום ליום.
הוא ממשיך ומדגיש שבשני חודשים ירחיים (59 יום) הירח מקיף את כדור הארץ 57 פעמים ומתחוללים במהלכם בדיוק 114 מופעי גאות.
בדה מציין לאחר מכן שגובה הגאות משתנה במהלך החודש; את מופעי הגאות החזקים יותר הוא מכנה malinae ואת החלשים יותר ledones, ומציין שאלו מחלקים לסירוגין את החודש לארבעה חלקים שווים שמשך כל אחד בין 7 ל-8 ימים.
באותה הפיסקה בדה מבחין גם בהשפעת הרוחות על הגאות וביכולתם לדחות את הופעתה לכדי עיתוי מעט מאוחר יותר.
בדה מתעד גם שזמני הופעת הגאות משתנים ממקום למקום.
צפונה ממקום מגוריו, הגאות מופיעה מוקדם יותר, ודרומה ביחס אליו מאוחר יותר.
הוא מסביר שהגאות "מייבשת חופים מסוימים כדי להיות מסוגלת להציף חופים אחרים כשהיא מגיעה אליהם" תוך שהוא שם לב ש-"הירח שמאותת לבוא הגאות באזורים מסוימים, מאותת גם לנסיגתה באזורים המרוחקים מהרבעון השמיימי בו הוא מצוי".
הבנה ימי-ביניימית של הגאות מבוססת בראש ובראשונה על עבודותיהם של אסטרונומים מוסלמים, שהפכו נגישות דרך תרגומן ללטינית החל מן המאה ה-12. אבו מאשאר בחיבורו "מבוא לאסטרונומיה" משנת 886 סבר שהשיטפון והשפל המקושרים לגאות נגרמים עקב הירח.
אבו מאשאר דן בהשפעות הרוח ומופעי הירח ביחס לשמש על הגאות.
במאה ה-12, אל-ביטרוג'י (בשנת 1204) תרם את האבחנה ה"אוניברסלית" יותר שהגאות נגרמת על הסירקולציה הכללית של המרחב השמיימי.
סימון סטבין בחיבורו מ-1608, התאוריה של השיטפון והשפל, פסל מספר קונספציות שגויות שעדיין היו נפוצות על הגאות והשפל.
סטבין צידד ברעיון שמשיכת הירח אחראית לגאות והתבטא במילים ברורות יותר על גאות, שפל, גאות אביב וגאות לילה, תוך שהוא חווה דעתו שמחקרים נוספים על תופעות אלו צריכים להיעשות.
יוהאנס קפלר שיער נכונה שכבידת הירח היא הגורם לגאות, השערה שהוא ביסס על תצפיות והתאמות עתיקות.
גלילאו גליליי בחיבורו מ-1632 "דיאלוג על שתי מערכות העולם המרכזיות" דחה את הסברו של קפלר וסיפק הסבר אירוני ושגוי משלו לגאות: לפי הסברו, הגאות נגרמת על ידי ההשפעה המשולבת של תנועתו המסלולית של כדור הארץ סביב השמש ותנועת הסיבוב סביב צירו על מימי כדור הארץ.
אייזק ניוטון היה המדען הראשון שסיפק הסבר איכותי וכמותי נכון של הגאות כתוצאה של המשיכה הכבידתית של גופים אסטרונומיים.
בספרו "עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע" (1687) הוא ניסח לראשונה את חוק הכבידה העולמי והסביר שמקור הגאות הוא במשיכות הכבידתיות של הירח והשמש.
ניוטון הסביר גם מדוע מופעי הגאות מתחוללים פעמיים ביממה ולא רק פעם ביממה: ההסבר לכן נעוץ בכוחות הצנטריפוגליים המקושרים לסיבוב מערכת הארץ-ירח סביב מרכז הכובד המשותף שלהם, כך שעל המים בחלקו האחורי של כדור הארץ (המרוחק יותר ממרכז הסיבוב) פועלים כוחות צנטריפוגליים חזקים יותר ואלו אחראים להופעת הגאות גם שם.
ניוטון ייחס את ההבדלים בעוצמת הגאות בתלות במופעי הירח לכוחות הגאות המתחרים של הירח והשמש; בירח חסר או מלא הם מחזקים זה את זה, ובירח חצי מלא הם מחלישים זה את זה.
אף על פי שהתאוריה של ניוטון הצליחה לנבא את גבהי הגאות באזורים מסוימים, היא לא הצליחה להסביר את ההבדלים הקיצוניים בין גאות ושפל המתחוללים באזורים אחרים על כדור הארץ.
זהו תיאור נכון של משטר הגאות המקומי, וגם הדוגמה המצוטטת הראשונה של התאבכות בין שתי רכבות של גלי גאות.
ב-1740, האקדמיה הצרפתית למדעים בפריז הציעה פרס על החיבור התאורטי הטוב ביותר על גאות.
דניאל ברנולי, לאונרד אוילר וקולין מקלורן חלקו את הפרס.
מקלורן השתמש בתורת הכבידה של ניוטון כדי להראות שכדור חלק המכוסה על ידי שכבה עמוקה מספיק של אוקיינוס הנתון לכוח הגאות של גוף אחר הוא ספרואיד מוארך עם ציר ראשי הפונה אל הגוף המחולל את הגאות.
מקלורן היה גם הראשון שכתב על השפעות סיבוב כדור הארץ על תנועות עליו.
אוילר זיהה שזהו דווקא הרכיב האופקי של כוחות הגאות (יותר מאשר האנכי) שמניע את הגאות.
ב-1776, פייר סימון לפלס ניסח מערכת של משוואות דיפרנציאליות חלקיות המקבלות את כוח הגאות הניוטוני בתור פונקציית הכוח המאלץ, וקושרות בין מהירות הזרימה האופקית של האוקיינוס לגובה פני השטח שלו בכל נקודה, במה שאפשר לראשונה להעריך את התגובה הדינמית האמיתית של מימי כדור הארץ לכוחות הגאות המופעלים עליהם.
התיאור המקורי של ניוטון היה סטטי בעיקרו; הוא הניח כדור ארץ לא מסתובב עם אוקיינוס המכסה אותו באופן אחיד (בעל עומק קבוע).
משוואות הגאות של לפלס עדיין משמשות כיום.
מאוחר יותר, הלורד קלווין ואנרי פואנקרה קידמו הלאה את התאוריה הדינמית של לפלס.
קלווין כתב מחדש את המשוואות של לפלס במונחים של ערבוליות, מה שאפשר לתאר גלי גאות המתקדמים לאורך שפתם של חופים, גלים הנקראים כעת גלי קלווין.
בהתבסס על הפיתוחים הללו ועל התאוריה הירחית המדויקת של האסטרונום הבריטי ארנסט ויליאם בראון, האוקיינוגרף ארתור תומאס דודסון פרסם ב-1921 את הפיתוח המודרני הראשון של פוטנציאל הגאות בצורה הרמונית: דודסון זיהה 388 תדירויות גאות.
חלק מהשיטות שלו עדיין בשימוש כיום.
אנליזה וחיזוי של גאות ושפל; רכיבי הגאות
התקדמויותיו התאורטיות של לפלס בהסברת מאפייני הגאות והשפל היו אדירות, אך הן עדיין הותירו את יכולת החיזוי של מנעד הגאות בכל מקום במצב בוסרי למדי.
בהינתן טור טריגונומטרי כזה, התגובה של מימי הארץ במיקום אליו מתייחס הטור נגזרת ממידת הקיום של מאפיינים רזוננטיים של אותו אזור.
אם למערכת המים באותו מיקום יש תדירות תנודה טבעית הקרובה לאחת מהתדירויות של הרכיבים בטור, אז המערכת תימצא בתהודה חזקה עם אותו רכיב, בעוד שאם אין לה תדירות עצמית כזאת, אז התגובה שלה לכוחות הגאות תהיה רגילה למדי.
אף על פי שברובו המוחלט של שטחו הימי של כדור הארץ הגאות היא ממוצעת למדי (1 - 0.5 מטרים), אותם אזורים רזוננטיים אחראים לנתחים גדולים של אנרגיית הגאות שנשחקת בכדור הארץ עקב חיכוך עם הקרקעית, וזאת בדיוק בגלל אפקט התהודה, אשר מוביל למעין שאיבת אנרגיה אל אותם אזורים רזוננטיים.
כתוצאה, בערך 30-40% מסך שחיקת האנרגיה של הגאות מרוכז בימים שוליים.
להלן מובאים כמה מרכיבי הגאות החזקים והמשמעותיים ביותר.
הגאות הירחית החצי-יומית הראשית (M2)
במרבית המקומות, רכיב הגאות החזק הוא הגאות הירחית החצי-יומית הראשית, שידוע גם בשם רכיב הגאות M2, כאשר האות M היא קיצור של Moon והספרה 2 מתייחסת לתדירות הרכיב, שהיא פעמיים ביממה ירחית.
זמן המחזור של רכיב זה הוא 12 שעות ו-25.2 דקות, בדיוק מחצית מיממה ירחית אחת, שהיא פרק הזמן במהלכו הירח חוזר לאותו מיקום על כיפת השמיים מנקודת המבט של צופה ארצי.
המשרעת של הגאות M2 במיקום ארצי נתון היא פונקציה של קו הרוחב שלו והנטייה הירחית, בהתאם לתאוריית שיווי המשקל של הגאות.
הרכיב האופקי של הגאות מרבי במיקומים המצויים בזווית של 45 מעלות ביחס למיקום הירח (כלומר כאשר הירח מצוי בזווית של 45 מעלות מעל האופק).
הגאות השמשית החצי-יומית הראשית (S2)
בדומה לגאות הירחית, הגאות השמשית החצי-יומית הראשית S2 מתרחשת פעמיים ביממה, כאשר האות S היא קיצור של Sun והספרה 2 מתייחסת לתדירות הרכיב, שהיא פעמיים ביממה שמשית.
מנעד הגאות (ההבדל בין גאות ושפל) משתנה במהלך החודש באופן מחזורי, עם זמן מחזור של בערך שבועיים.
פעמיים בחודש, בסמיכות למולד הירח ולירח מלא, כאשר מרכזי השמש, הירח וכדור הארץ מונחים על קו ישר אחד (בתצורה שנקראת סיזיגיות), כוח הגאות של השמש מחזק את זה של הירח.
בנקודות זמן אלו מנעד הגאות הוא במקסימום, ואז היא מכונה "גאות גבוהה", ובאנגלית Spring tide.
השם האנגלי לא מתייחס לעונת האביב, אלא נגזר, בדומה למילה זו, מהמשמעות "לקפוץ, להתפרץ קדימה, לנסוק", כמו במעיין טבעי.
כאשר הירח הוא ברבעון הראשון או השלישי, השמש והירח מופרדים בזווית של 90° כאשר הם נצפים מכדור הארץ, וכוח הגאות השמשי מבטל חלק מכוח הגאות הירחי.
בנקודות זמן אלו במחזור הירחי, מנעד הגאות הוא במינימום; מצב זה מכונה "גאות נמוכה" או באנגלית Neap tide.
במקרה זה, לרכיב M2 יש תדירות (כאשר d הוא יממה שמשית), לרכיב S2 יש תדירות , ולפיכך הערך המוחלט של הסכום שלהם מאופנן בתדירות , אשר ההופכי שלה, , הוא זמן מחזור הפעימה.
הגאות הראשית הנגזרת מהמרחק הירחי המשתנה (N2)
מסלול הירח אינו מעגלי אלא אליפטי עם אקסצנטריות 0.05, כך שאילו מרחקו הממוצע של הירח מכדור הארץ הוא 384,430 ק"מ, אז בפריגיאה מרחקו הוא כ-363,000 ק"מ ואילו באפוגיאה מרחקו הוא 405,000 ק"מ.
כוחות הגאות יחסים הפוך למרחק בשלישית, כך שהתוצאה היא יחס של בערך 1.4 בין כוח הגאות הירחית בפריגיאה לבין זה שבאפוגיאה.
זמן המחזור של השינויים בגודל כוח הגאות הירחי הוא חודש אנומליסטי, או כ-27.554 יום (אודות לפרצסיית קו האפסידים של מסלול הירח, פרק הזמן שחולף בין פריגיאה לפריגיאה ארוך יותר מהחודש הסידרלי).
לפיכך נכון יותר למדל את הגאות הירחית הראשית כאות מחזורי מהצורה:
כאשר a הוא הערך הממוצע של כוח הגאות הירחי, b מייצגת את משרעת השינוי בכוח הגאות הירחי, ואילו הן המהירויות הזוויתית המתאימות לחודש אנומליסטי ויממה ירחית, בהתאמה.
זהות המתמצתת במידת מה את מהות תופעת הפעימות, את כוח הגאות הירחית ניתן לרשום גם כ-:
הרכיב , לו זמן מחזור של בערך 12.66 שעות, מכונה רכיב הגאות N2. מלבד האותיות M ו-S עבור הגאות הירחית והשמשית הראשית בהתאמה, הסיבה לבחירת האות N עבור רכיב גאות זה, כמו גם הסיבה לבחירת אותיות נוספות עבור רכיבי גאות אחרים, אינה ברורה.
כפי שהוזכר מקודם, מסלול הירח, ולפיכך גם הבליטות בפני הים שמנבאת תאוריית שיווי המשקל, מוטות ביחס לקו המשווה של כדור הארץ, מה שמוביל לכך ששני מופעי הגאות היומיים אינם שווים בעוצמתם.
אפקט זה ידוע בשם אי-השוויון היומי (Diurnal inequality) במופעי הגאות, והוא בא לידי ביטוי ברכיבי גאות נוספים, כמו K1 ו-O1, הנגזרים מכוחות הגאות של הירח והשמש ולהם זמן מחזור של בערך יממה.
האוקיינוגרף הבריטי ארתור תומאס דודסון פיתח דרך סכמטית אלגנטית להצגת כל התדירויות של רכיבי הגאות השונים.
דודסון זיהה שש תדירויות אסטרונומיות בסיסיות, אשר התדירויות של כל רכיבי הגאות השונים הן צירופים ליניאריים שלהן.
התדירויות הבסיסיות נגזרות מהמחזורים האסטרונומיים הבאים:
היממה הירחית, 24.84 שעות שמשיות ממוצעות.
החודש הסידרלי, 27.32 יממות שמשיות ממוצעות.
השנה הטרופית, 365.24 יממות שמשיות ממוצעות.
מחזור הפריגיאה הירחי, 8.85 שנים.
מחזור הקשר הירחי, 18.61 שנים.
מחזור הפריהליון השמשי, 20,940 שנים.
התדירות של רכיב גאות היא סכום של כפולות שלמות קטנות של התדירויות המתאימות למחזורים לעיל.
כך למשל, הסימון של רכיב הגאות M2 לפי דודסון הוא (2,0,0,0,0,0), כלומר לרכיב זה תדירות של פעמיים ביממה ירחית.
מחברים שונים משתמשים במוסכמות שונות לציון המחזורים האסטרונומיים השונים.
למשל, אם המחזור האסטרונומי הבסיסי הראשון היה יממה שמשית ולא ירחית, בעוד ששאר המחזורים האסטרונומיים היו נותרים בעינם, אז הסימון של רכיב הגאות M2 היה , ופירושו היה שתדירות הרכיב היא פעמיים ביממה שמשית פחות פעמיים בחודש סידרלי ועוד פעמיים בשנה טרופית.
אורך היממה הירחית הוא פונקציה של אורך היממה השמשית ואורך החודש הסינודי, כשהאחרון הוא פונקציה של אורך החודש הסידרלי ואורך השנה הטרופית, מה שמסביר מדוע שני הסימונים מייצגים את אותה תדירות.
לפי המוסכמה הראשונה לשיטת דודסון, למשל, הסימון של רכיב הגאות N2 הוא , ופירושו היא שתדירות הרכיב היא פעמיים ביממה ירחית פחות פעם בחודש סידרלי ועוד פעם במחזור פריגיאה ירחי.
גָאֶטנו מוסקה (באיטלקית: Gaetano Mosca; 1 באפריל 1858 – 8 בנובמבר 1941) היה משפטן ותאורטיקן פוליטי איטלקי.
מוסקה נולד ולמד בעיר פלרמו שבסיציליה וכיהן כמרצה למשפט חוקתי ומינהלי.
כתביו הרבים פורשו בטעות על ידי השלטון הפשיסטי כמתן הכשר למשטר הנשלט על ידי אליטה מצומצמת וסגורה יחסית.
הוא נפטר בשנת 1941 בעיר רומא.
בחיבורו המפורסם, "המעמד השליט" טוען מוסקה כי אחת התופעות הבולטות בגופים מדיניים היא קיומם של שני מעמדות:
לטענת מוסקה, המעמד השליט יהיה תמיד המיעוט אשר ממלא את הפונקציות החשובות במדינה, ושולט על מקורות העוצמה בה.
המעמד הנשלט מאידך הוא הרוב, הנמצא תחת פיקוחו של המעמד השליט לו הוא נותן את הכלים לשלוט.
לפי מוסקה, מתקיימות שתי תופעות בולטות נוספות בגופים מדיניים.
האחת, שבכל קבוצת מיעוט יהיה אדם אחד שיעמוד בראש המעמד השליט.
אדם זה, לא חייב להיות האיש החזק מבחינת החוק, למשל, זה יכול להיות ראש החצר של המלך.
השנייה, שעל אף כי הכוח נמצא בידי המיעוט, המדיניות של המעמד השליט תנווט בהתאם ללחצים שיפעיל ההמון.
המעמד השליט לא יוכל לשלוט ללא תמיכה ולגיטימציה של ההמון וללא מעמד רחב שיבצע את פקודותיו.
שני יתרונות מרכזיים של המעמד השליט הם:
לפי מוסקה, הנוסחה המדינית היא זו שמשעתקת ומסייעת לאליטה להמשיך לשלוט בהמון.
דהיינו, מעין מסכה שלובשת האליטה אשר מסייעת לה להצדיק את מיקומה המעמדי (סוציו-אקונומי) הרם, אך זו נשענת על הסכמה רחבה בציבור שהמסכה הזו מוצדקת.
לדידו של מוסקה, המעמד השליט הוא לא רק מיעוט, אלא מיעוט מאורגן במיוחד, היכול לפעול בתיאום ולכן בהכרח יוכל לשלוט טוב בהמון.
בנוסף, אם מעמד שליט מסוים ייפול עקב מרי של ההמון נגדו, יקום מיעוט מאורגן אחר שייקח את מושכות השלטון ויהפוך למעמד שליט.
שנית, לטענת מוסקה על המעמד השליט להיות בעל תכונה הנחשבת יקרת ערך בחיים החברתיים והפוליטיים של המדינה.
אין זה אומר בהכרח כי למעמד השליט אכן יש את התכונה הנחשבת ליוקרתית, אלא כי ההמון מאמין או רואה במעמד שליט זה, כבעל תכונה זו.
תאוריה של משטרים ומשטר פרלמנטרי (1884)
גאזאנקולו (באנגלית ובאפריקאנס: Gazankulu) הייתה בנטוסטן בדרום אפריקה שיועדה כמולדת לבני עם הצונגה.
גאזאנקולו נוסדה בשטחי מחוז הטרנסוואל, כשבירתה בעיירה גיאני, וזכתה לשלטון עצמי מוגבל בשנת 1971. באותה עת מנתה אוכלוסייתה כ-955,000 איש.
לאנשי הצונגה, תושבי האזור המסורתיים, הצטרפו מהגרי שנגאן מהמאה ה-19 ממה שנמצא כיום מוזמביק, והגיעו לשיאם בגל פליטים אחרון לאחר שממלכת עזה (שנשלטה על ידי מפקד שנגאן, גונגונהנה) נכבשה על ידי הפורטוגזים בשנת 1898. לגאזאנקולו הייתה אספה טריטוריאלית משנת 1962 עד 1972, אז הוקמה אספה מחוקקת.
הבנטוסטן הפך לממשל עצמי רשמית בשנת 1973 וקיים בחירות באותה השנה.
גאזאנקולו חזרה לשלטון דרום אפריקאי ב-1994 וכיום היא חלק מפרובינציית לימפופו.
גאטנו דוניצטי (באיטלקית: Gaetano Donizetti; 29 בנובמבר 1797 – 8 באפריל 1848) היה מלחין איטלקי בן התקופה הרומנטית במוזיקה.
גאטנו דוניצטי נולד בשנת 1797 בברגמו שבצפון איטליה למשפחה ענייה ובלתי מוזיקלית.
בשנת 1806 גילה אותו מלחין האופרה יוהאן מאייר ולימד אותו את יסודות המוזיקה.
מאוחר יותר נסע דוניצטי לבולוניה ללמוד קונטרפונקט אצל האב מטאי במשך שנתיים.
בגיל 20 חזר לעיר הולדתו, ברגמו, והלחין יצירות רבות בפרק זמן קצר מאוד.
בשנת 1818 התחמק דוניצטי מגיוס לצבא בזכות פטור שקנה לו מעריץ עשיר.
באותה שנה הועלתה האופרה הראשונה שלו בוונציה, שם מצא עבודה.
בשנת 1822 הופקה האופרה "זוראידה" בגרנדה, בהזמנת יוהאן מאייר, מורו האהוב.
אחרי הצלחת האופרה קיבל דוניצטי חוזה מבית האופרה של נאפולי להלחנת ארבע אופרות בשנה, אם כי בשלב זה עוד לא היו לו יצירות מופת.
בשנת 1830 הלחין דוניצטי שתי אופרות חשובות: "אנה בולנה" (שהביאה לו את פרסומו הבינלאומי הראשון) ואת "שיקוי האהבה", אופרה קומית.
הוא אף הלחין בשנת 1835 את יצירתו הגדולה ביותר: "לוצ'יה די למרמור", המבוססת על רומן מאת וולטר סקוט.
השנים הבאות היו שנים קשות לדוניצטי: עקב סכסוכו עם בית האופרה של נאפולי, ביטל דוניצטי את החוזה שלו עם בית האופרה בשנת 1832. בשנת 1834 רשויות העיר התנגדו לאופרה "מריה סטוארדה" (על פי המחזה "מרי סטיוארט" מאת שילר), אחרי שחוזהו חודש.
אשתו וירג'יניה נפטרה ממחלת הכולרה, והאופרה שלו "פוליוטו" נאסרה לביצוע.
בעקבות כל אלה עזב דוניצטי את נאפולי ועבר לפריז.
הפאריזאים, לעומת הנפוליטאנים, קיבלו את פניו בחמימות ואף העלו את האופרות שלו בארבעת התיאטראות בעיר.
בשנים האלה חיבר דוניצטי כמה מהאופרות הטובות ביותר שלו, ובהן "דון פסקואלה", אופרה קומית.
בשנת 1843, אחרי כתיבת דון פסקואלה, גילה דוניצטי שהוא חולה בעגבת.
בסופה של שנה זו חדל להלחין, ובשנת 1844 איבד את שפיותו בעקבות התפשטות מחלת העגבת אל מערכת העצבים המרכזית שלו (עגבת שלישונית).
בעזרת אחיינו הוא הובא לעיר מולדתו, שם טיפלו בו ידידיו עד מותו מהמחלה.
דוניצטי כתב מגוון של יצירות, אך הוא הלחין בעיקר אופרות, שמספרן הגיע בסך הכול לשבעים.
הוא כתב אופרות בזמן שרוסיני ובליני שלטו בכיפה באופרה האיטלקית.
דוניצטי ירש מרוסיני את סגנון ה"בל קנטו", שהתבסס בעיקר על קולורטורה - בניגוד לבליני, שהעדיף קווים קוליים פשוטים ונקיים.
דוניצטי היה מסוג המלחינים שהספיק לעיתים להשלים יצירה תוך יום אחד, אך הזריזות שהוא השלים בה יצירות באה על חשבון העקביות בעוצמה הדרמטית.
ועוד יצירות רבות אחרות, כגון "קונצ'רטינו לקלרינט ולתזמורת מיתרים".
בחלק מיצירותיו (למשל ב"אנה בולנה" וב"לוצ'יה די למרמור") הגיבורות נמצאות במצב נפשי קשה מאוד.
פרשנים מייחסים זאת למצבו הנפשי המעורער של דוניצטי, שהשליך ממצבו אל גיבורותיו.
גאזטיר הוא מילון או אינדקס גאוגרפי שבו מופיעה רשימת ערכים גאוגרפיים ונתונים שונים לגביהם.
גאזטיר עשוי להיות נספח למפה או לאטלס או מקור בפני עצמו.
גאט"ט (GATT - General Agreement on Tariffs and Trade), הוא הסכם בינלאומי המסדיר את הסחר הבינלאומי.
ההסכם קובע את דרגות המכס וכללי ההתנהגות של ממשלות בתחום הסחר הבינלאומי.
מטרתו הורדת חסמי סחר בין המדינות.
המדינות אשר מהוות צד לאמנה מחזיקות בידיהן למעלה מ-80% מהסחר העולמי.
ההסכם הוא תוצאה של משא ומתן רב צדדי, שהתנהל בתום מלחמת העולם השנייה במטרה ליצור תשתית לקשרי מסחר בין מדינות, ומתוך אמונה כי קשרים אלו יקטינו את הסיכוי למלחמה נוספת בין הצדדים.
נעשה ניסיון להקים ארגון סחר עולמי באותה עת, אולם ניסיון זה לא צלח.
הסכם גאא"ט שנחתם בשנת 1947 שימש במה ליחסי מסחר בין מדינות, אך לא נחשב כארגון בינלאומי, אף שבמסגרתו פעלה מזכירות, שריכזה את הפעילות תחת ההסכם.
בשנת 1995 הוקם ארגון הסחר העולמי, שניתק את הסכם גאט"ט מתפקידיו הארגוניים.
עקרונות ההסכם מתבססים על שני עקרונות מרכזיים, עקרון ה-standstill האוסר העלאת המכס מעבר למכס הקיים ועקרון ה-Rollback המצפה ממדינות להפחית את המכס.
ירידת המכס נעשית באמצעות סבב שיחות בארגון הבינ"ל כאשר כל מדינה מציינת עד כמה היא מסכימה להפחית מכס.
אמצעי נוסף הוא עקרון המדינה המועדפת ביותר המעוגן בסעיף 1 להסכם, לפיו יתרון מכס המוענק למדינה אחת יוענק אוטומטית לכלל המדינות החברות בהסכם.
בנוסף הכלל מחייב הענקת היתרון לכל מוצר הדומה למוצר שמקבל העדפה ולא רק למוצר הספציפי.
עיקרון זה אינו מתייחס רק למכס אלא לכל יתרון כלכלי אחר כמו מס פנימי, או העדפה המעניקה יתרון תחרותי.
הישגי ההסכם באים לידי ביטוי בהורדה משמעותית של מכסים בין המדינות המהוות צד להסכם, ובקביעת שערי מכס הולכים וקטנים במקרים בהם לא הצליחו להגיע להסדר של הסרת מכס לחלוטין.
מול המאמץ שמשקף גאט"ט, להקים מסגרת של תחרות הוגנת וחופשית לסחר בינלאומי, עדיין עומדות חלק מן המדינות על דעתן כי יש להגן על מוצרים מקומיים מסוימים במכסי מגן גבוהים, כמו למשל בתחום התוצרת החקלאית.
מדינת ישראל הייתה חברה בגאט"ט החל משנת 1962 וכן נמנית עם החברות המייסדות של ה-WTO (ארגון הסחר העולמי) שהחליף אותו ב-1995.
גאטנו זגאראבוטו (באיטלקית: Gaetano Sgarabotto; נולד ב-1878 בויצ'נצה, נפטר ב-1959) ובנו פייטרו זגאראבוטו (Pietro Sgarabotto; נולד ב-1903 במילאנו, נפטר ב-1990) עבדו כל חייהם באיטליה כבוני כינורות מן המעלה הראשונה.
גאטנו החל את עבודתו בוויצ'נצה ובשנת 1901 עבר למילאנו לעבוד שם אצל ליאנדרו ביזיאק.
ממילאנו עבר ב-1926 לפארמה ושם נשאר כמעט ללא הפסקות עד מותו בשנת 1959.
בנו, פייטרו, המשיך במשלח ידו של אביו והיה לבונה כינורות אמן בזכות עצמו.
בחוגים של יודעי דבר מדברים בהוקרה ובהתפעלות על השושלת הקצרה אך רבת היוקרה של בוני הכינורות זגאראבוטי, שני אמנים בתחומם, שלצד יצירת כלי נגינה מעולים הקדישו חלק גדול מזמנם להנחלת הידע והניסיון שצברו לבוני כינורות צעירים.
פייטרו פרש בשנת 1971, אך המשיך להפיק יצירות אמן עד 1979.
פעילותם של בוני הכינורות ממשפחת זגאראבוטו הטביעה חותמה באסכולת בניית הכינורות של פארמה, קרמונה ועוד.
יש מקום להזכיר את השפעתם של השניים על המורשת התרבותית בעולם המוזיקלי של כלי הקשת ואת הכבוד וההוקרה שרחשו כל תלמידיהם והנגנים שהכירו אותם לרבי האמנים.
עיקר העניין לעתיד מתמקד במפעל חייהם המשותף, באוסף הכינורות מלאכת מחשבת שיצאו מתחת ידיהם ונשארו לדורות הבאים, לנגן בהם ולהתפעל מצליליהם.
את יצירותיהם של בני זגאראבוטו אפשר לזהות בנקל בבחירת החומרים הקפדנית, במיומנות הבאה לביטוי בעבודת-יד מופתית בכל שלב ביצירת כל אחד מן הכלים, שניכרים בה דיוק שאינו יודע פשרות ותשומת לב אוהבת לכל פרט.
גאטנו מרולה (באיטלקית: Gaetano Merola, 4 בינואר 1881 – 30 באוגוסט 1953) היה מנצח איטלקי, מייסד האופרה של סן פרנסיסקו.
מרולה נולד בנאפולי, בן לכנר חצר נאפוליטני.
הוא למד פסנתר וניצוח בקונסרבטוריון של נאפולי.
בשנת 1899 היגר לארצות הברית ושם עבד כעוזר מנצח במטרופוליטן אופרה בניו יורק, בלהקת האופרה של הנרי וילסון סבג' בבוסטון ובלהקת האופרה הנודדת של סן קרלו מייסודו של האמרגן פורטון גאלו.
אוסקר המרשטיין היה הראשון ששכר את מרולה כמנצח מקהלה בלהקת מנהטן אופרה שלו ושם נשאר עד לסגירת הלהקה בשנת 1910. לאחר זאת כיהן כמנצח בבית האופרה של המרשטיין בלונדון לפני שחזר לניו יורק כמנצח אופרטה.
מרולה ניצח על הצגות הבכורה של כמה אופרטות, בהן "מרייטה השובבה" של ויקטור הרברט, "הגחלילית" של רודולף פרימל ו"תור האביב" של זיגמונד רומברג.
בתקופת סיוריו עם האופרה של סן קרלו החל מרולה לבקר מדי שנה בסן פרנסיסקו.
תחילה שמע את לואיזה טטראציני, שאך זה הגיעה לאמריקה, בבית האופרה "טיבולי" בעיר בשנת 1904 והמליץ עליה לפני המרשטיין.
לסן פרנסיסקו הייתה היסטוריה ארוכה של בתי אופרה, שראשיתה בתקופת הבהלה לזהב.
כיוון שעמד על הפוטנציאל של העיר להיות למרכז אופרה חשוב, החליט מרולה להישאר באזור המפרץ והקים את הלהקה הראשונה שלו ב-1923, בעונת קיץ שכללה את כרמן, "ליצנים" ו"פאוסט" באצטדיון הכדורגל של אוניברסיטת סטנפורד, בנוכחות למעלה מ-30,000 צופים.
אף כי העונה הראשונה הזאת הסתיימה בגרעון, לחץ מרולה להמשיך בשנה הבאה והתאים לתכלית זו את האודיטוריום העירוני.
הוא גייס כ-2000 אנשים ועסקים מקומיים כמייסדי להקת האופרה שלו.
בשנת 1927 הציג עם להקתו הופעות בכורה מקומיות של טריסטן ואיזולדה וטורנדוט, אופרה חדשה בזמן ההוא, ובשנים הבאות הביא לסן פרנסיסקו את "פלסטף", "הנערה מן המערב" ו"המייסטרזינגר".
"בית האופרה - יד זיכרון לנופלים"
במשך שנים דיברו אזרחי העיר על בניית בית אופרה חדש.
גם זכרה המשתהה של מלחמת העולם הראשונה עורר רצון להנציח את זכר גיבורי המלחמה בבניית בית לוותיקי המלחמה או מוזיאון לאמנות.
בסופו של דבר, התמזגו הרעיונות הללו למיזם משותף, שנועד לשלב שני בניינים רבי-רושם בסגנון פלדיאני.
הבניין האחד נועד להכיל מוזיאון לאמנות עם חדרים לוותיקי המלחמה ובבניין השני תשכון האופרה של סן פרנסיסקו.
שני מגרשים מול בית העירייה נמצאו מתאימים לבנייה, ובעלי זכות ההצבעה אישרו הנפקת מלווים בשנת 1927. באוקטובר 1931, כאשר הונחו שתי אבני הפינה התאומות, הפחיתו מפולת הבורסה והשפל הגדול שבא בעקבותיה את עלויות ההקמה במידה ניכרת, ושני הבניינים הושלמו תוך שנה בעלות של 5.5 מיליון דולר.
בית האופרה - יד זיכרון לנופלים נחנך ב-15 באוקטובר 1932 בהפקה חגיגית של "טוסקה" מאת פוצ'יני בכיכובה של קלודיה מוציו, וימים מספר אחר כך הקסימה לילי פונס בת ה-34 את הקהל בתפקיד לוצ'יה די למרמור של גאטנו דוניצטי.
להקתו של מרולה גדלה והתעצמה במהירות בעשור הראשון של ביתה החדש וב-1935 הפיקה לראשונה את מחזור הטבעת של וגנר, בכיכובה של קירסטן פלגסטד ועם המנצחים פריץ ריינר בשנים 1936–1939 ואריך ליינסדורף בשנים 1938–1941.
אחת האסטרטגיות הדרומיות של מרולה הייתה להרחיב את עונת הבית של להקתו בהצגות משנה באודיטוריום שריין בלוס אנג'לס.
הוא היה שותף לעיצובה של הגראנד אופרה של לוס אנג'לס, שנהנתה מסיבוב הופעות מוצלח מ-1924 עד 1931. עם פתיחת "יד לנופלים" באוקטובר 1932, חתם מרולה על הסכם עסקי עם אמרגן האמנויות מלוס אנג'לס ל.
ביימר, לפיו יוצגו כוכבי האופרה של סן פרנסיסקו בעונה מקוצרת של אופרות בהפקה מקומית.
כך קרה, שתושבי לוס אנג'לס שמעו את מוציו ואת בונלי בלה טרוויאטה והטרובדור ואת פונס ב"לוצ'יה די למרמור" ובריגולטו ימים ספורים לפני הופעותיהם הראשונות ב"יד לנופלים".
הפקות חשובות אחרות כללו את הכלה המכורה של סמטנה עם אליזבת רתברג והופעה מעולה של "תרנגול הזהב" של רימסקי-קורסקוב ב-1934. מרולה ויתר על כל יומרה לקיום להקה בלוס אנג'לס וביסס באופן רשמי ביקורים שנתיים לאורך זמן מצד עמותת האופרה של סן פרנסיסקו באודיטוריום שריין.
באותה עונה ראשונה הופיעו לאוריץ מלכיור וקירסטן פלגסטד בטריסטן ואיזולדה, בניצוח פריץ ריינר, מלכיור בלוהנגרין, פונס ואציו פינצה בלקמה, ג'ינה צ'יניה וג'ובאני מארטינלי באאידה ומריה יריצה ב"טוסקה".
התוצאה הייתה מחרוזת רצופה של הצגות שנתיות בלוס אנג'לס עד 1965.
בשנת 1943 הביא מרולה את קורט הרברט אדלר לסן פרנסיסקו לכהן כמנצח, מדריך מקהלה וסגן מנהל.
אדלר היה עוזרו של טוסקניני בזלצבורג בשנת 1936 והגיע לארצות הברית ב-1938. מרולה גם המשיך להביא זמרים חדשים חשובים - במקרים רבים, לפני שהספיקו להופיע בבתי אופרה חשובים אחרים באמריקה.
בין הזמרים ידועי השם שהביא אחרי מלחמת העולם השנייה טיטו גובי, פרוצ'ו טליאוויני, אלנה ניקוליאדי, רנאטה טבאלדי ומריו דל מונקו.
ככל שבריאותו של מרולה התערערה והלכה ומרצו התמעט במהלך העשור הבא, העביר מרולה יותר ויותר מחובותיו לאדלר, אף כי המשיך להנהיג את הלהקה עד מותו ב-1953 – תקופת הנהלה מרשימה של שלושים שנה.
מרולה מת בשעת ניצוח על הצגת מאדאם באטרפליי של פוצ'יני בזיגמונד סטרן גרוב, אמפיתיאטרון פתוח במערב סן פרנסיסקו, שם מתקיימים קונצרטים פתוחים לציבור במשך הקיץ מאז 1938.
תוכנית האופרה על שם מרולה
כשירש את מקום מרולה כמנהל כללי, ייסד קורט הרברט אדלר את תוכנית ההשתלמות של האופרה של סן פרנסיסקו, לזמרים ובמאים מחוננים, בעונת 1954-55. ב-1957 ניתן לתוכנית שמה הרשמי "תוכנית האופרה על שם מרולה" להנצחת שמו של מייסד הלהקה ומנהלה הכללי לאורך שנים, גאטנו מרולה.
התוכנית כוללת הכשרה והדרכה אינטנסיביות וכיתות אמן במשך אחד-עשר שבועות מדי קיץ, עם אנשי מקצוע מנוסים ובעלי שם בתחומי האופרה השונים, ובוגריה הרבים ממשיכים לקריירות חשובות באופרה.
גאטנו אנטוניאצי (באיטלקית: Gaetano Antoniazzi; 7 באוגוסט 1825 – 1 באוגוסט 1897) היה בונה כלי קשת איטלקי.
אנטוניאצי נולד בקרמונה, שם למד את אומנותו בסדנה של משפחת צ'רוטי.
בשנת 1870 ייסד במילאנו סדנה משלו במסורת קרמונה של מוריו, אנריקו וג'ובאני באטיסטה צ'רוטי.
כלים בחתימת גאטנו אנטוניאצי קיימים רק מן השנים שבין 1870 עד 1890. יחד עם בניו, רומיאו וריקארדו, הכשיר אנטוניאצי את ליאנדרו ביזיאק.
סביבת העבודה שיצרו ביזיאק ומשפחת אנטוניאצי היא ששלטה בבניית הכינורות האיטלקית מראשית עד אמצע המאה ה-20.
כתוצאה ממודל העסקים הזה, שנחל הצלחה רבה, הייתה מילאנו לקרקע פורייה לצמיחת בוני כינורות מוכשרים.
אריק בלוט, "אנטוניאצי" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
גאזה (Gauze) הוא סוג בד ארוג באופן רופף ועדין, המשמש בדרך-כלל לחבישת פצעים אפשר לארוג את הבד מכותנה, משי או פשתן וכיום יש גם בדי גאזה לא ארוגים.
רופאו של צבא נפוליאון, דומיניק ז'אן לארה הכניס את השימוש בבד גאזה לצורכי חבישה.
במקור היה בד גאזה עשוי משי או פשתן ושימש לרעלות ולרשתות, כיום עשויים בדי גאזה מכותנה או מטקסטיל בלתי-ארוג.
רוב בדי הגאזה ארוגים באריגת קנבס שנקראת Leno.
יתרונו בחבישה הוא מרקמו שלא נדבק לפצע.
הבד שימש גם כחומר מילוי לכריכת ספרים ובהיותו טבול בגבס לתחבושת גבס וליצירת דגמים.
מקור שמו של הבד במילה הצרפתית gaze, אשר מקורה אינו ידוע בוודאות.
מקור מ-1279, המצוטט אצל דו קאנז' (Du Cange), מזכיר חומר בשם gazzatum ברשימת הבדים שנאסר על נזירים ללבוש.
דו קאנז', במאה ה-17, שיער שהכוונה היא לבד שבצרפתית נקרא gaze, ושמקור השם בעיר עזה (בלטינית Gaza).
אלא שלהשערה זו לא נמצאו תימוכין.
פד גאזה הוא ריבוע בד (בדרך כלל כותנה) בגדלים תקניים של 2X2 ,3X3 או 4X4 אינץ', המגיע באריזה סטרילית ומיועד להנחה על פצע פתוח, עם או ללא חומר מחטא, לפני חבישתו.
לתוך פד גאזה המשמש לספיגת דם בניתוח טווים חוטים הניתנים לצפייה בקרני רנטגן, כדי שניתן יהיה לאתרו במקרה בו נשכח בגוף לאחר סגירתו.
גאטאנו שיראה (באיטלקית: Gaetano Scirea; 25 במאי 1953 – 3 בספטמבר 1989) היה כדורגלן איטלקי ששיחק בעמדת הבלם, ונחשב לאחד מגדולי שחקני ההגנה בכל הזמנים.
שיראה, יחד עם חברו לקבוצה אנטוניו קבריני, היה הראשון מבין חמשת הכדורגלנים היחידים בהיסטוריה של הכדורגל האירופי שזכו בכל חמשת טורנירי הקבוצות הבינלאומיים המאורגנים על ידי אופ"א ופיפ"א: ליגת האלופות, גביע אירופה למחזיקות גביע, גביע אופ"א, הסופר קאפ האירופי והגביע הביניבשתי.
שיראה שיחק בנבחרת מעל לעשור, בו זכה עם הנבחרת במונדיאל 1982, ואף בישל את שערה השני של הנבחרת במשחק הגמר מול .
שיראה החל דרכו בקבוצת הנוער של המועדון האיטלקי אטאלנטה.
בגילאי נוער שיחק בעמדות שונות בחוליית הקישור.
בגיל 19 קודם שיראה לקבוצת הבוגרים והוסט לעמדת הבלם.
את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' ערך ב-24 בספטמבר 1972, כשנכנס כמחליף במשחקה של קבוצתו מול קליארי.
בסך הכל ערך שיראה 20 הופעות ליגה באותה עונה, אך בסיום העונה אטלנטה סיימה במקום ה-14 וירדה לליגת המשנה.
שיראה המשיך בקבוצה גם בליגה השנייה, ובעונה זו אף הפך לשחקן דומיננטי יותר בקבוצה, תוך שהוא משחק בכל 38 משחקי הליגה של הקבוצה.
בסך הכל ערך שיראה 58 הופעות ליגה במדי אטלנטה, תוך שהוא כובש שער ליגה אחד במדיה.
לקראת עונת , הוחתם שיראה בקבוצת יובנטוס.
הדבר התאפשר בין היתר בשל הקשר הטוב בין שני המועדונים באותה התקופה, שהיווה ערוץ פתוח למעבר שחקנים בין הקבוצות.
כבר בגיל 21, ובעונתו הראשונה בקבוצה, רשם השחקן 28 הופעות ליגה מתוך 30 משחקים, וזכה עם הקבוצה באליפות איטליה.
בעונת זכה שיראה עם קבוצתו בפעם השנייה בתואר האליפות, וכמו כן השלים זכייה ראשונה עבורו ועבור יובנטוס בתואר אירופי, כשיובנטוס ניצחה בגמר גביע אופ"א את אתלטיק בילבאו.
שיראה פתח בהרכב הקבוצה במשחק הראשון באיטליה, והן במשחק הגומלין בספרד.
שנה אחר כך השלימה יובנטוס זכייה שנייה ברצף באליפות, ושלישית בסך הכל מאז הצטרף שיראה.
לאחר שתי אליפויות נוספות ב-1981 וב-1982, שלא לוו בהצלחה בזירה האירופית, זכתה הקבוצה בגביע האיטלקי ב-1983, שזיכה אותה בהשתתפות בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונה הבאה.
במהלך עונת מונה שיראה לקפטן יובנטוס, שזכתה באליפות איטליה והוסיפה זכייה בתואר אירופי שני, עם ניצחון בגמר גביע המחזיקות על פורטו בתוצאה 1-2. שיראה הקפטן פתח במשחק ושיחק לכל אורכו.
שיראה היה חלק בכל הזכיות.
בגיל 35, עם סיום עונת , שהייתה היחידה במהלך הקריירה שלו בה לא שיחק במרבית משחקי קבוצתו בליגה, פרש שיראה ממשחק פעיל.
בסך הכל, שיראה שיחק 377 משחקי ליגה ו-552 משחקים בכל המסגרות עבור יובנטוס.
במהלך הקריירה המפוארת שלו, הוא מעולם לא ספג כרטיס אדום.
בשנת 1975, בגיל 22 בלבד, זומן שיראה לראשונה לנבחרת , על ידי מאמנה דאז פולביו ברנרדיני.
הוא לבש לראשונה את מדי הנבחרת במשחק ידידות מול ב-30 בדצמבר באותה שנה.
עם מינויו של אנצו ביארזוט למאמן הנבחרת, הפך שיראה לשחקן הרכב קבוע.
חוליית ההגנה של הנבחרת, עם השוער דינו זוף ושחקני ההגנה אנטוניו קבריני, ג'וזפה ברגומי ופרנקו בארזי, הפכה לאחת הטובות בהיסטוריה של איטליה.
שיראה שיחק עם הקבוצה במונדיאל 1978, אז סיימה במקום הרביעי, וביורו 1980, שם סיימה שוב באותו מקום.
הישג השיא שלו עם הנבחרת היה במונדיאל 1982, אז זכתה איטליה בתואר אלופת העולם, לאחר ניצחון במשחק הגמר על בתוצאה 1-3. שיראה בישל למרקו טארדלי את שערה השני של איטליה.
לטורניר הגדול הבא של הנבחרת (לאחר שנעדרה מיורו 1984) הגיע שיראה כקפטן.
היה זה מונדיאל 1986, ואיטליה הודחה בשמינית הגמר על ידי , במשחקו האחרון של שיראה בנבחרת, עת היה בן 33. במשך יותר מעשור ערך שיראה 78 הופעות, בהן כבש שני שערים.
לאחר פרישתו ממשחק מונה שיראה לסקאוט בקבוצת יובנטוס.
במסגרת תפקידו, נשלח לפולין על מנת לצפות במשחקה של גורניק זאבז'ה, יריבתה של יובנטוס בגביע אופ"א.
ב-3 בספטמבר 1989 עשה את דרכו לוורשה משם היה צריך להמריא בחזרה לטורינו, אך סמוך לעיר באבסק, רכב שהסיע אותו התנגש חזיתית במשאית.
בתא המטען של הרכב היו בזמן התאונה ארבעה מכלי דלק, מה שהיה נפוץ באותה העת בפולין עקב מחסור תכוף בדלק.
עם הפגיעה, התפוצצו המכלים וגרמו לדליקה ברכב.
מותו של שיראה נקבע זמן קצר לאחר מכן בבית חולים סמוך למקום האירוע, כתוצאה מכוויות קשות שנגרמו לו עקב השריפה.
בתאונה נהרגו גם נהג הרכב, ומתורגמן שליווה את שיראה.
נציג הקבוצה הפולנית, שגם הוא היה ברכב, היה היחיד שניצל.
עם מותו החלו לקרוא על שמו מספר טורנירי נוער ופרסי משחק הוגן, עקב היותו ספורטאי למופת ושחקן מצטיין.
מאמנו בנבחרת, אנצו ביארזוט, אף הציע ב-2005 להוציא לפרישה את חולצה מספר 6 של יובנטוס והנבחרת, אותה נהג ללבוש.
כמו כן היציע הצפוני באצטדיון הבית לשעבר של יובנטוס, הסטאדיו אולימפיקו בטורינו, נודע בשם "קורבה שיראה", על שמו של הקפטן לשעבר.
גאטי הוא ציקלון טרופי שהכה בסומליה בנובמבר 2020 והיה אחד מהציקלונים הטרופיים הבודדים בהיסטוריה המתועדת שעלו על היבשה במדינה.
הסופה נוצרה ב-21 בנובמבר 2020 משקע ברומטרי של לחץ נמוך בים הערבי.
הסערה התחזקה במהירות והפכה לציקלון טרופי קשה כעבור יום בלבד.
גאטי נחלש מעט לפני הפגיעה בצפון מזרח סומליה ב-22 בנובמבר.
בסופה נהרגו לפחות 8 בני אדם ועשרות אלפים נעקרו מבתיהם.
גאָט פון אברהם (יידיש: אלוהי אברהם) היא תחינה אשכנזית קדומה ביידיש.
במשך שנים רבות נהגו נשים ונערות בקהילות יהודיות רבות לאומרה עם צאת השבת לציון צאת השבת וכבקשה לקראת השבוע החדש.
כיום נהוג בקהילות אחדות ובחלק מן החסידויות להתפלל תפילה זו לפני ההבדלה.
גדול הזמר החסידי אברהם פריד ביצע את הבקשה בתור שיר שהוכנסו לאלבום "בין כך ובין כך".
זו התפילה הנפוצה ביותר ביידיש ומקרה נדיר של טקסט יידישאי שנכנס לקאנון הליטורגי, והיא זכתה במשך הדורות ללחנים רבים.
בחלק מסידורי התפילה מיוחסת התפילה בטעות לרבי לוי יצחק מברדיצ'ב, אולם היא מופיעה בסידורים מוקדמים זמן רב לתקופתו.
הפעם הראשונה בה היא מופיעה היא בברכת המזון שנדפסה בקרקוב שנ"ז 1597, שם נדפסה בנוסח קצר יותר מהנוסח הנפוץ היום:
לתפילה מספר גרסאות, להלן אחת המאוחרות והנפוצות שבהן:
דון גאטנו טאנטלו (באיטלקית: Don Gaetano Tantalo; 1905–1947) היה כומר מתנגד לנאצים וחסיד אומות העולם מאיטליה.
טאנטלו הוא כומר איטלקי, אשר החביא משפחות יהודיות במהלך הכיבוש הגרמני באיטליה וסייע להם לשמור על אורח חיים יהודי בתקופת השואה.
הוא פגש במשפחות היהודיות לראשונה באוגוסט 1940, בשעה שהמשפחות היו בחופשת קיץ.
קשרי ידידות נרקמו עם המקומיים כולל העם כומר המקומי.
לאחר מכן נפגשו שנית גם בקיץ 41 ו-42. הכומר טאנטלו התיידד עם אנריקו אורבייטו.
הכל השתנה לאחר כניעת איטליה בספטמבר 1943. משפחות אוריבייטו ופאסיפיצ'י נמלטו לאזור הנופש כי הם חשו לא בטוחים בבתיהם.
עם הכיבוש הנאצי החליט אנריקו לפנות לידידו הכומר לעזרה, אך בהיעדרו פנה לאחותו דומניקה ולבעלה אדולפו דאנג'לו שהציעו לו מקלט ללילה.
למחרת חזר טאנטלו והציע מקלט למשפחות אלו ולילדיהם למרות הסכנה הכרוכה בכך.
הוא הציג אותם בפני אנשי הכפר כבני משפחתו והם שהו בשם חסות הכנסייה במשך 9 חודשים.
כקתולי מאמין הוא גילה רגישות לצורכיהם הדתיים.
הוא סיפק להם ספרי תנ"ך, נהג לברך אותם בשבת שלום בימי שישי בערב וכך עזר להם לזכור את תאריכי לוח השנה היהודיים במיוחד פסח.
לצורך עריכת סדר פסח הוא סיפק להם כלים חדשים ומעט מצרכים, כך הוא הסתיר אותם עד שביולי 1944 הם עזבו וחזרו לרומא.
לאחר המלחמה המשיכו המשפחות לשמור עמו על קשר.
כאשר לקה במחלת ריאות המשפחות עזרו לו לקבל טיפול רפואי מיטבי.
בשנת 1969 פורסמה הביוגרפיה הראשונה אודותיו באיטלקית על ידי גיטניו מיולו (Gaetano Maelo).
ב-31 במאי 1978 הוכר כחסיד אומות העולם על ידי מוסד יד ושם.
בשנת 1995 פורסמה ביוגרפיה נוספת אודותיו באיטלקית על ידי הסופר האיטלקי ניקולינו סאראלה (nicolino sarale).
גאטאן אנטוני וארן הוא כדורגלן עבר צרפתי-ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
וארן החל את דרכו בספורט כטניסאי, אך פרש כשהחל לשחק כדורגל כילד במועדון המקומי של עיר הולדתו לה פוי-אן-ולה.
כשהיה בן 14 הצטרף למחלקת הנוער של מונטפרנדיס ובגיל 18 הצטרף לקבוצת הנוער של קלרמון פוט 63, ששיחקה בליגה השנייה בצרפת.
בשנת 2009 הצטרף לקבוצת קורנון מהליגה הרביעית בצרפת, שם כיכב במדי הקבוצה וכבש 28 שערים ב-23 הופעות בלבד.
ב-2012 הגיע בהעברה חופשית לקבוצת בסטיה מליגת העל הצרפתית, אך שותף רק בשני משחקי גביע ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון, ובספטמבר 2013 שוחרר מהמועדון.
בפברואר 2014 חתם במועדון ספורט אשדוד מליגת העל, וכבר בהופעת הבכורה שלו כבש שער בניצחון 2–0 על מכבי פתח תקווה.
את עונת 2013/2014 סיים עם שער אחד בשמונה משחקים, ובעונה שלאחר מכן שיחק במכבי יבנה מהליגה הלאומית, במדיה כבש ארבעה שערים ב-22 הופעות.
בקיץ 2015 חתם וארן לשנתיים בקבוצת הפועל ירושלים מהליגה הלאומית.
בעונתו הראשונה בקבוצה כבש תשעה שערים, ובעונתו השנייה כבש 13 שערים אך הקבוצה ירדה לליגה א'.
ב-14 ביוני 2017 חתם וארן בבית"ר ירושלים לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת.
ב-2 ביולי 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כאשר נכנס כמחליף בניצחון 3–0 על ואשאש ההונגרית במסגרת מוקדמות הליגה האירופית, ובמשחק זה כבש את שער הבכורה שלו במועדון.
בעונת 2017/2018, כבש וארן 16 שערים בכל המסגרות במדי בית"ר ונבחר לתגלית העונה.
בספטמבר 2019 כבש וארן את השער הראשון בגמר גביע הטוטו נגד מכבי תל אביב והיה שותף לזכיית הקבוצה בתואר.
ב-6 בפברואר 2020 חתם לעונה וחצי בהפועל באר שבע.
ב-28 ביוני 2021 חתם לעונה אחת בבני סכנין, אך נפצע ונעדר לאורך כל העונה.
לוארן יש תואר אקדמי בגאוגרפיה מאוניברסיטה בצרפת.
וארן עלה לישראל וקיבל אזרחות ישראלית עקב חוק השבות והיותו יהודי.
גאטנו ברשי (באיטלקית: Gaetano Bresci; 10 בנובמבר 1869 - 22 במאי 1901) היה אנרכיסט איטלקי אשר רצח את אומברטו הראשון, מלך איטליה.
ברשי נולד ב-10 בנובמבר 1869 בפראטו, טוסקנה.
בגיל צעיר היגר עם הוריו מאיטליה לארצות הברית.
המשפחה התיישבה בפטרסון (ניו ג'רזי), אשר שם הייתה קהילה גדולה של איטלקים.
ברשי עבד לפרנסתו כאורג משי.
הוא היה פעיל בקבוצה אנרכיסטית איטלקית, והיה ממייסדיו של עיתון אנרכיסטי בשפה האיטלקית בפטרסון.
הוא הכיר גם את אמה גולדמן.
מאז ומתמיד נתפס אומברטו הראשון, מלך איטליה, בעיני האנרכיסטים האיטלקים כרודן מדכא, ונמצא בראש רשימת המועמדים לחיסול של מתנקשיהם.
ב-1897 ניסה נפח אנרכיסטי בשם פייטרו אצ'ריטו לדקור את המלך אולם החטיא כחוט השערה.
המלך העיר במשיכת כתפיים "אלה הם סיכוני המקצוע".
שנה לאחר מכן פרץ משבר לחם במדינה, והמונים צעדו אל מילאנו בניסיון לעורר את המלך לתקן את המצב.
המלך הורה לגנרל פיורנצו באבא בקאריס לדכא את המהומות.