tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיוון שהמוזיאון שוכן בבסיס צבאי פעיל קיימים עבורם סידורי כניסה מיוחדים אליו.
המהפכה האמריקאית והברית עם צרפת
המלחמות הנשכחות של המאה ה-19
הצי במלחמת העולם השנייה - בזירה האטלנטית, בזירת האוקיינוס השקט ובעורף
אוסף המוזיאון כולל בין השאר את העתק המבנה העילי של האונייה קונסטיטושן, הבתיסקף טריאסט - צוללת המחקר הראשונה למים עמוקים, תותח מאוניית המערכה הטבועה מיין, דגמים של האונייה USS מוניטור ושל אוניית המערכה מיזורי וחליפת החאקי של אדמירל צ'סטר נימיץ.
המוזיאון הלאומי של סין הוא מוזיאון לאומי השוכן בכיכר טיין-אן-מן בבייג'ינג שבסין.
המוזיאון הלאומי של סין הוא אחד המוזיאונים הגדולים בעולם.
בשנת 2016 ביקרו בו כמעט 7.6 מיליון מבקרים.
המוזיאון הוקם בשנת 2003 על ידי מיזוגם של מוזיאון המהפכה הסינית והמוזיאון הלאומי להיסטוריה של סין אשר שכנו באותו המבנה.
מוזיאון המהפכה הסינית היה ממוקם באגף הצפוני של המבנה ואלו המוזיאון הלאומי להיסטוריה של סין באגף הדרומי.
בניית בניין המוזיאון הסתיימה ב-1959, והייתה באותה העת אחד מעשרת הבניינים הגדולים בעולם.
המבנה שוכן על כ-6.5 דונם והוא בעל אורך חזיתי של כ-313 מטרים.
גובהו של המבנה הוא כארבע קומות בהיקף של כ-149 מטרים.
למוזיאון, המציג את ההיסטוריה הסינית כולה, יש אוסף של כ-1,050,000 פריטים קבועים.
המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה בעיר עדן הוא הגדול במוזיאונים של תימן.
המוזיאון נוסד ב-1966, בסוף התקופה שבה הייתה עדן מדינת חסות של בריטניה וחלק מן הפדרציה של דרום ערב קצרת-הימים.
המוזיאון שוכן בארמון שנבנה בשנים 1912–1918 עבור הסולטנות של לחג' (سلطنة لحج) ב"קראטר" של עדן.
מוקדי האוספים במוזיאון של עדן הם הממצאים מהממלכות הקדם-אסלאמיות בדרום ערב, בייחוד מקתבאן (قتبان) , ממלכת אוסאן (أوسان) , סבא, חצרמות (حضرموت) וחִמְיַר.
עיקר המוצגים – פסלים, אסטלות, כלי קטורת וכתובות.
מלבדם כולל המוזיאון יצירות אמנות אסלאמית ופריטים אתנוגרפיים.
רוב המוצגים במוזיאון מקורם באוסף מוּנצֶ'רג'י (Muncherjee).
הבסיס המסודר לאוצרות המוזיאון נוצר על ידי הארכאולוג הבריטי ג'רלד לנקסטר הרדינג, שצילם, רשם וקיטלג בשנים 1959–1960 את מצאי העתיקות בשטחי החסות של בריטניה בדרום ערב, ובתוכם פריטי אוסף מונצ'רג'י.
ב-1962 הוקמה בעדן מחלקת עתיקות ממשלתית בראשות האדריכל דונלד דו שטיפל בהעמדת תצוגות המוזיאון.
ב-2008–2009 צולמו וקוטלגו הכתובות העתיקות במוזיאונים של תימן בידי צוות מאוניברסיטת פיזה, איטליה, ונבנה ארכיון דיגיטלי לצורך מחקר הכתובות הערביות הקדם-אסלאמיות, ובכללן אלה שברְשות המוזיאון של עדן.
במסגרת המיזם הוכשר סגל באוניברסיטת עדן לטיפול בכתובות.
ב-1994, במהלך מלחמת האזרחים בתימן, נבזז המוזיאון וכמה ממוצגיו אבדו.
כאשר המורדים החות'ים השתלטו על העיר ב-2015, נהרסה הקומה העליונה של המוזיאון.
המוזיאון הלאומי של פקיסטן (באורדו: قومی عجائب گھر پاکِستان) הוא המוזיאון הלאומי של פקיסטן, הממוקם בקראצ'י, העיר הגדולה בפקיסטן.
המוזיאון הלאומי של פקיסטן הוקם ב-17 באפריל 1950, בבניין אולם פריר (בעבר שימש כבניין עירייה של קראצ'י).
אולם פריר נבנה בשנת 1865, בתור מחווה להנרי ברטל פריר, נציבו של מחוז סינד במהלך המאה ה-19. לאחר שנחנך המוזיאון, ממשלת פקיסטן החליטה כי המבנה ראוי לשמש כבית המועצה המייעצת בשנת 1950, כאשר חובתו העיקרית הייתה לסייע לפיתוח המוזיאון ולהעשיר את אוספו באמצעות רכישות עתיקות ויצירות אמנות פקיסטניות.
המוזיאון הועבר למיקומו הנוכחי בשנת 1970.
מטרתו העיקרית של המוזיאון הלאומי היא לאסוף, ללמד ולהציג את ההיסטוריה התרבותית של פקיסטן.
בשנת 1970 כלל אוסף המוזיאון ארבעה ממצאים בלבד.
כיום, המוזיאון כולל מעל 300 עותקים של הקוראן, מתוכם כ-52 כתבי יד נדירים.
המוזיאון מכיל גם אוסף של פריטים הקשורים למורשת התרבותית של פקיסטן, רובם פסלים, מטבעות, ציורים וכתבי יד המתעדים את ההיסטוריה הפוליטית של פקיסטן.
בנוסף, קיימת גלריה אתנולוגית הכוללת פסלים בגודל טבעי של קבוצות אתניות שונות המתגוררות בארבעת המחוזות של פקיסטן המודרנית.
במוזיאון קיימים פסלים של כוהנים בודהיסטים ומספר חפצים השייכים לגיבורים הלאומיים של פקיסטן, כגון העט, האזיקים והחרב של מוחמד עלי ג'ינה.
במוזיאון קיים אוסף של 58 אלף מטבעות ישנים ומאות פסלים המשומרים היטב.
מעל 70,000 ספרים וחומרי קריאה של המחלקה לארכאולוגיה ומוזיאונים הועברו למוזיאון הלאומי, כך שהציבור הרחב יוכל לראותם.
מדי שנה המוזיאון מפעיל תערוכות בימים לאומיים ואירועים שונים.
המוזיאון הלאומי של ברזיל (בפורטוגזית: Museu Nacional) הוא המוסד המדעי העתיק ביותר בברזיל, ואחד המוזיאונים הגדולים ביותר שעוסק בידיעת הטבע ואנתרופולוגיה ביבשת אמריקה.
המוזיאון שוכן בריו דה ז'ניירו בתוך שטח הפארק קווינטה דה בואה ויסטה בתוך ארמון סאו כריסטובאו .
ב-2 בספטמבר 2018, מבנה הארמון שבו שוכן המוזיאון נשרף.
עדיין לא ידוע מהי מידת הנזק שנגרם לאוסף המוזיאון.
מבנה הארמון בו שוכן המוזיאון, שימש בין השנים 1808–1821 כמשכנה של משפחת המלוכה הפורטוגזית - בית ברגנסה .
לאחר מכן, בין השנים 1822–1899, כמשכנה של המשפחה האימפריאלית הברזילאית , ענף של בית ברגנסה.
בהמשך, בין השנים 1889–1891, שימש כבית האספה המכוננת הרפובליקנית של ברזיל.
ב-1892 המבנה הוקצה לשמש כמוזיאון.
ב-1938 המבנה הוכר כאתר מורשת לאומי ברזילאי.
המוזיאון נוסד על ידי מלך פורטוגל ז'ואאו השישי ב-6 ביוני 1818, בשם "המוזיאון המלכותי".
המוזיאון שכן בתחילה בפארק קאמפו דה סנטנה והוצגו בו גם אוספים של המוזיאון הקודם לתולדות הטבע, שהיה ידוע בשם "בית הציפורים".
מוזיאון זה נוסד בשנת 1784 על ידי המשנה למלך ברזיל לואיס דה ואסקונסלוס אי סוסה, הרוזן הרביעי של פיגיירו.
המוזיאון הלאומי כלל גם אוספים של מינרלוגיה וזואולוגיה.
מטרת מייסדיו הייתה לקדם את ההתפתחות הסוציו-אקונומית של המדינה על ידי פיזור החינוך, התרבות והמדע.
כבר במאה ה-19 הוא הפך למוזיאון החשוב ביותר בדרום אמריקה במגוון הטיפולוגי שלו.
בשנת 1946 שולב המוזיאון לתוך האוניברסיטה הפדרלית של ריו דה ז'ניירו
אוסף המוזיאון כולל 20 מיליון פריטים, חלקם ממצאים חשובים ביותר המתעדים את מדעי הטבע והאנתרופולוגיה של ברזיל.
בנוסף, כולל אוסף המוזיאון מספר רב של פריטים שמקורם באזורים שונים של כדור הארץ, שמקורם בתרבויות שונות וקדומות.
האוסף התגבש במשך למעלה ממאתיים שנים, באמצעות משלחות, חפירות, רכישות, תרומות וחילופים.
האוסף מחולק לשבעה נושאים עיקריים: גאולוגיה, פלאונטולוגיה, בוטניקה, זואולוגיה, אנתרופולוגיה פיזית, ארכאולוגיה ואתנולוגיה.
האוסף משמש כבסיס העיקרי לעבודת המחקר שנערך על ידי המחלקות האקדמיות של המוזיאון - אשר אחראים על ביצוע פעילויות ומחקרים בכל האזורים של ברזיל ומקומות אחרים בעולם, כולל אנטארקטיקה.
במוזיאון נמצאת גם אחת הספריות המדעיות הגדולות של ברזיל, הכוללת מעל 470,000 כרכים ו-2,400 עבודות נדירות.
בתחום החינוך, מציע המוזיאון התמחויות וקורסים במגוון נושאים.
בנוסף, המוזיאון מציג תערוכות מתחלפות ופעילויות חינוכיות לקהל הרחב.
המוזיאון מנהל את הגן הבוטני השוכן בסמוך לפאסו דה סאו קריסטובאו (Paço de São Cristóvão) וכן את הקמפוס בעיר סנטה תרזה באספיריטו סאנטו - התחנה הביולוגית של סנטה לוצ'יה.
אתר שלישי השייך למוזיאון, הממוקם בעיר סקווארמה , משמש כמרכז תמיכה ולוגיסטיקה לפעילות שטח.
המוזיאון מפרסם גם את כתב העת המדעי העתיק ביותר בברזיל, "Archivos do Museu Nacional", שיוצא ללא הפסקה מאז 1876.
"המוזיאון הלאומי של טוקיו" (ביפנית: 東京国立博物館) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם בפארק אואנו, ברובע טאייטו של העיר טוקיו, יפן.
המוזיאון, שהוקם בשנת 1872 הוא המוזיאון הגדול והוותיק ביפן.
אוספו, המכיל למעלה מ-100,000 פריטים, כוללים פריטי ארכאולוגיה, אומנות ואמנות מיפן ומרחבי המזרח הרחוק.
בין מוצגיו 87 פריטים הנחשבים לאוצר לאומי (National Treasure) ו-610 פריטים המוגדרים כבעלי חשיבות תרבותית (Important Cultural Property).
ראשיתו של המוזיאון הלאומי של טוקיו היא בתערוכה שאורגנה בשנת 1872 על ידי מחלקת המוזיאונים במשרד החינוך של יפן.
בשנת 1882 עבר המוזיאון למיקומו הנוכחי שבפארק אואנו.
בשנת 1886 הפך המוזיאון ל"מוזיאון האימפריאלי" של האימפריה היפנית.
בשנת 1900 שונה שמו ל"מוזיאון בית הנכות האימפריאלי של טוקיו" (Tokyo Imperial Household Museum).
בשנת 1923 נפגע בניין המוזיאון ברעידת האדמה והצונמי בקאנטו.
ב-1925 הופרדו ממנו אוספי הטבע, שהיוו את הבסיס להקמת מוזיאון הטבע והמדע הלאומי.
ב-1938 נפתח המוזיאון במבנה מחודש - בניין הונקאן (Honkan) - בסגנון "אימפריאלי" (Imperial Crown Style).
כיום משמש הבניין כמבנה הראשי של המוזיאון.
בשנת 1947 שונה שמו ל"מוזיאון הלאומי של טוקיו".
בשנת 1968 נוסף למוזיאון בניין טויוקטן (Tōyōkan), המציגה אמנות אסייתית שאינה יפנית.
בשנת 1999 נפתח בניין הייקייסן (Heiseikan) לציון נישואיו של נארוהיטו, נסיך יפן.
הוא מציג בעיקר פריטי ארכאולוגיה ואמנות יפנית.
שטח המוזיאון כולל גם את מבנה היוקייקאן (Hyōkeikan), שהוקם בשנת 1909 לציון נישואיו של יושיהיטו, לימים קיסר יפן, ומשמש כחלל לתצוגות מתחלפות וכן את בניין אוצרות הוריו-ג'י (Hōryū-ji Hōmotsukan), המציג כ-300 פריטים ממקדש הוריו-ג'י.
"המוזיאון הלאומי לאמנות מערבית" (ביפנית: 国立西洋美術館) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם בפארק אואנו, ברובע טאייטו של העיר טוקיו, יפן.
ראשיתו של המוזיאון הוא באוסף האמנות המערבית של קוג'ירו מטצוקטה (Kōjirō Matsukata), שכלל כ-370 יצירות אמנות במדיה שונות.
המוזיאון נפתח בשנת 1959 במבנה שתוכנן על ידי האדריכל לה קורבוזיה, והוא הוכרז ב-2016 כחלק מאתר המורשת העולמית "העבודה האדריכלית של לה קורבוזיה" ביחד עם עוד 16 מבנים וקומפלקסים שתכנן ברחבי העולם.
המוזיאון מכיל יצירות אמנות שנוצרו באירופה ובארצות הברית החל מתקופת רנסאנס ועד לסוף המאה ה-20. בין היצירות הידועות עבודות של לוקאס קראנאך האב, אל גרקו, פאולו ורונזה, ג'ובאני בטיסטה טייפולו, טינטורטו, גוסטב קורבה, פול גוגן, פול סזאן, קאמי פיסארו, קלוד מונה, אדואר מאנה ורבים נוספים.
בין הפריטים אוסף גדול של יצירות אוגוסט רודן, שנקנו על ידי קוג'ארו בתקופת מגוריו בפריז ונוצקו מן התבניות המקוריות של הפסלים.
חלק מן העבודות, כגון "שערי הגיהנום" או "שועי העיר קאלה" מוצבים בחזית המוזיאון.
המוזיאון מציג תערוכות מתחלפות שונות לצד תצוגת קבע גדולה של אוסף המוזיאון.
המוזיאון הלאומי של נארה (ביפנית: 奈良国立博物館) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם בעיר נארה שבחבל קנסאי ביפן.
המוזיאון הלאומי של נארה הוקם בשנת 1889 כמוזיאון אימפריאלי (帝国奈良博物館) של האימפריה היפנית.
המוזיאון הוקם בנארה, שהייתה בירת יפן בין השנים 710–784 ונקראה "הֵייג'וֹ-קיוֹ" באותה עת.
מבנה המוזיאון הוקם בשנת 1894 בסגנון מערבי המאפיין את תקופת מייג'י ובשנת 1895 פתח המוזיאון את התצוגה הראשונה שלו.
המוזיאון מציג פריטים מתקופת הייאן ומתקופת אדו.
בשנת 1914 הועברו אל המוזיאון פריטים מה"שוסו אין" (正倉院), בית האוצר של מקדש "טודאי-ג'י" בנארה, ופריטים מבית אוצר זה מוצגים במוזיאון בתערוכות מתחלפות.
בשנת 1972 הוקם האגף המערבי של המוזיאון ובשנת 1997 נפתח אגף מזרחי ומעבר המקשר בין שני אגפים אלו, המציגים בעיקר פיסול בודהיסטי וכן תערוכות מתחלפות.
גן המוזיאון מכיל בית תה שמקורו באחד ממקדשי המשנה של מקדש קופוקו-ג'י (興福寺), שהועבר אל המוזיאון לשימור בשנת 1892.
המוזיאון מציג בעיקר יצירות אומנות בודהיסטיות או יצירות אומנות יפניות, ומכיל את האוסף הנרחב ביותר של אמנות בודהיסטית מבין כל המוזיאונים ביפן.
אולם הפסלים הבודהיסטי של נארה כולל 13 גלריות תצוגה המציגות פסלים בודהיסטים מתקופת אסוקה לתקופת מורומאצ'י.
המוזיאון הלאומי לאמנות של אוסקה (Kokuritsu Kokusai Bijutsukan ביפנית: 国立国際美術館) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם בעיר אוסקה.
המוזיאון הלאומי לאמנות, אוסקה הוא מבנה תת-קרקעי הממוקם באי נאקאנושימה, בין נהר דז'ימה לנהר טוסאבורי, כ-10 דקות מערבית לתחנת אוסאבאשי המרכזית .
הבניין המקורי של המוזיאון הלאומי לאמנות של אוסקה נבנה עבור תערוכת "אקספו 70'", שהתקיימה באוסקה בשנת 1970. המבנה תוכנן כמוזיאון זמני לאמנות שליווה את התערוכה.
בשנת 1977 הוסב הבניין למוזיאון קבוע, שנפתח ב-15 באוקטובר 1977. באותה עת היה זה המוזיאון הלאומי הרביעי לאמנות ביפן.
בתחילה הוצגו במוזיאון בעיקר יצירות מן האוסף של המוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית של קיוטו.
בשנת 1978 נתרם למוזיאון אוסף בן 828 יצירות על ידי מאוספו של קייצי הושי Kaichi Ohashi בשנת 2011 מנה האוסף כ-6,000 פריטים הכוללים ציורים, פסלים, הדפסים ועבודות במדיה נוספות.
בינואר 2004 נסגר המוזיאון באופן זמני ונהרס המבנה עקב הזדקנותו וכן בשל מגבלות שטח.
אזור המוזיאון הישן שנהרס הפך לחניון, בזמן שהמוצגים הועברו למיקומו המרכזי והנוכחי בנקאנושימה שנפתח בנובמבר 2004. במקומו נפתח בניין חדש שתוכנן על ידי סזאר פלי וחברי קבוצתו ביפן César Pelli & Associates Japan.
מבנה המוזיאון הוא דוגמה לאמנותו של האדריכל המודרני הארגנטינאי.
המבנה העיצובי הנראה כלפי חוץ מייצג קנים מנופפים ברוח.
הכניסה, האודיטוריום, המסעדה וחנות המוזיאון ממוקמים ממש מתחת לפני הקרקע, עם תערוכות ומתקני אחסון בשתי הקומות הבאות מתחת.
תערוכות אוסף מתקיימות בעיקר במפלס מרתף 2, כאשר במפלס מרתף 3 מתקיימות תערוכות מיוחדות.
המוזיאון מציג תערוכות מתחלפות לצד תצוגות מאוסף המוזיאון.
במוזיאון מוצגות יצירות של פול סזאן, מקס ארנסט, פבלו פיקאסו ויצירות בתחום של מיצב של צ'יהרו שיוטה
המוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית של קיוטו (ביפנית: 京都国立近代美術館) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם בעיר קיוטו שביפן.
המוזיאון הוקם נפתח ב-1 במרץ 1963 בבניין ששימש קודם לכן כאולם עירוני לתערוכות מסחר ותעשייה.
ב-1 ביוני 1967 זכה המוזיאון למעמד לאומי.
בשנת 1984 נהרס מבנה המוזיאון ובמקומו הוקם מבנה חדש, שנפתח ב-26 באוקטובר 1986. מרבית שטחו של המוזיאון מוקדש לתערוכות מתחלפות.
וחלק נוסף מוקדש לתצוגה מתחלפת מאוסף המוזיאון.
אוסף המוזיאון כולל אמנות יפנית מן המאה ה-20 לצד אמנות מערבית במדיה שונות כגון ציור, פיסול, צילום, קדרות ועוד.
באוסף המוזיאון עבודות של אמנים מערביים ידועי שם כגון מארק שאגאל, מקס ארנסט, דייוויד הוקני, וסילי קנדינסקי ואחרים.
בנוסף, מתמקד המוזיאון באיסוף אמנים מאזור העיר קיוטו.
המוזיאון המוטורי של ריגה (בלטבית: Rīgas motormuzejs) הוא המוזיאון הגדול ביותר למכוניות עתיקות במדינות הבלטיות.
המוזיאון נמצא בריגה, בירת לטביה ומופעל על ידי יחידה ממשלתית השייכת למשרד התחבורה הלטבי.
המוזיאון נוסד בשנת 1989 ביוזמת מועדון המכוניות העתיקות של לטביה (AAK) ובתכנונו של ויקטור ואלגום.
בשנת 1992 הפך המוזיאון למוזיאון ממשלתי.
באותה שנה הצטרף המוזיאון לאיגוד הבינלאומי למוזיאוני רכב ותקשורת.
בשנת 2013 נסגר המוזיאון לשיפוצים וכל המכוניות הועברו לתצוגה זמנית בעיר רמבה.
ביולי 2016 נפתח המוזיאון מחדש.
המוזיאון בנוי על פני 3 קומות של תצוגה בהן מוצגים דגמים ישנים של מרצדס, ב.מ.וו ורולס-רויס לצד מכוניות שיוצרו על ידי Russo-Balt, מפעל המכוניות הסובייטי שפעל בעיר בתחילת המאה העשרים.
במקום קיימת תצוגה של "אוסף הקרמלין" - מכוניות שהיו שייכות לבכירים בממשל הסובייטי.
המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות ממוקם בוושינגטון די.
סי., ארצות הברית והוא "המוזיאון המרכזי היחיד בעולם המוקדש אך ורק לחגיגת הישגי נשים באמנות החזותית, הספרותית ואמנות הבמה".
המוזיאון התאגד בשנת 1981 על ידי אספני ופטרוני האומנות וואלאס ווילהלמינה הולאדיי.
מאז שפתח את שעריו בשנת 1987, רכש המוזיאון אוסף של למעלה מ-4,500 ציורים, פסלים, עבודות נייר ואמנות דקורטיבית.
בין היצירות הבולטות באוסף כלולות יצירות של מארי קאסאט, פרידה קאלו ואליזבט ויז'ה-לה ברן.
המוזיאון מאכלס את היכל הבונים החופשיים הישן, מבנה הכלול ברשימה הלאומית האמריקנית של מקומות היסטוריים.
המוזיאון נוסד במטרה לתקן את הסיפור ההיסטורי של האמנות.
הוא מוקדש לחשיפתן של אמניות שהתעלמו מהן או שלא זכו להכרה, ולהבטיח את מקומן של נשים באמנות העכשווית.
מייסדת המוזיאון, וילהלמינה קול הולאדיי, ובעלה וואלאס פ.
הולאדיי החלו באיסוף אמנות בשנות ה-60, בעת שחוקרים החלו לדון בתת-הייצוג של נשים באוספי מוזיאונים ובתערוכות אמנות מרכזיות.
תוך שהתרשמו מציורי הטבע הדומם הפלמי מהמאה ה-17 של קלרה פיטרס שראו באירופה, הם חיפשו מידע על פיטרס וגילו כי הטקסטים בתולדות האמנות לא התייחסו אליה ולא אזכרו אותה כלל ואף לא כל אישה אחרת.
לאור זאת, הם קיבלו על עצמם מחויבות לאסוף יצירות אמנות של נשים ובסופו של דבר הקימו מוזיאון ומרכז מחקר המוקדש לנושא.
המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות התאגד בדצמבר 1981 כמוזיאון פרטי ללא מטרות רווח, ותרומתם של הולאדיי הפכה לליבת האוסף הקבוע של המוסד.
לאחר שרכשו וערכו שיפוץ נרחב בהיכל לשעבר של הבונים החופשיים, נפתח המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות (NMWA) באפריל 1987 בתערוכת "נשים אמניות אמריקאיות, 1830–1930".
על מנת להדגיש את מחויבותו להגדלת תשומת הלב הניתנת לנשים בכל התחומים, הזמין המוזיאון את המלחין הזוכה בפרס פוליצר אלן טאפה זוויליך לכתוב לאירוע הפתיחה קונצ'רטו לשני פסנתרים ותזמורת בהשראת חמישה ציורים מהאוסף הקבוע.
בנובמבר 1997 נפתח אגף אליזבת' א.
קאסר שכלל שתי גלריות חדשות, חנות מוזיאון גדולה יותר ואולם קבלה.
נכון לעכשיו, המנהלת סוזן פישר סטרלינג עומדת בראש צוות של יותר משלושים איש.
בשנת 1983 רכש המוזיאון את היכל הבונים החופשיים הישן, מבנה הנחשב נקודת ציון אדריכלית בסגנון תחיית הרנסאנס המשתרע על פני , כדי לשכן בו את יצירותיו.
לאחר שיפוצים נרחבים שכללו תוספת של שני גרמי מדרגות שיש דרמטיות המחברות בין הקומה הראשונה וקומת הביניים, המוזיאון נפתח לקהל הרחב ב-7 באפריל 1987. אגף אליזבת' א.
קאסר נפתח ב-8 בנובמבר 1997 והרחיב את המבנה כולו לשטח של .
וילהלמינה קול הולאדיי היא המייסדת והיו"ר של מועצת המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות.
מעת שגילתה כי נשים אמניות הושמטו באופן היסטורי מטקסטים של תולדות האמנות, היא הפכה זאת למשימתה להביא לקדמת הבמה את הישגיהן של נשים באמצעות איסוף, תצוגה ומחקר של נשים אמניות מכל הלאומים ותקופות הזמן.
הולאדיי הקימה ועדות אינדיבידואליות של למעלה מ-1,000 מתנדבים מ-27 מדינות בארצות הברית ו-7 מדינות בעולם, כדי לתת הזדמנויות חינוכיות לילדים באמצעות שיתופי פעולה עם בתי ספר וקבוצות קהילתיות אחרות (למשל ארגון הנערות חברות הצופים של ארצות הברית), בנוסף הם סיפקו הזדמנויות למבוגרים להשתתף ולעודד אמנות בקהילות מקומיות ברחבי העולם.
התעניינותה של וילהלמינה קול הולאדיי באמנות החלה בהיותה סטודנטית במכללת אלמירה בניו יורק, שם למדה תולדות האמנות, ובהמשך בעת שלמדה לתואר מתקדם בסורבון.
שמה נכלל ברשימות "מי ומי בין נשים אמריקאיות", "מי מי באמנות אמריקאית" ו"מי ומי בעולם", והיא מחזיקה בתוארי כבוד רבים ופרסי הישגים על עבודתה בקהילה האמנותית.
בשנת 2006 הוענקו לה המדליה הלאומית לאמנויות של ארצות הברית ותואר לגיון הכבוד מטעם ממשלת צרפת.
בשנת 2007 היא קיבלה את מדליית הזהב לאמנויות מטעם מועדון האומנויות הלאומי של העיר ניו יורק.
פרויקט הפיסול של שדרת ניו יורק
בשנת 2015 הוצב מבחר של פסלים לאורך שדרת ניו יורק בעיר וושינגטון די.סי.
מרחוב 13 לרחוב 9, בלב כיכר הר ורנון.
מאמצי המוזיאון נועדו בין היתר להביא "אופי" לאזור שבו "קורים הרבה דברים טובים", לאור תוכניות ההתחדשות של השכונה.
עבודותיה של ניקי דה סן פאל, ארבע בסך הכל, היו הראשונות בסדרת הפסלים שהוצבו בשדרה.
עבודות הפופ האייקוניות שלה נועדו להוות ניגוד לפיסול המסורתי המעטר את רחובותיה וכיכרותיה של וושינגטון.
כל חמש הרצועות התיכוניות העיקריות הפכו בסופו של דבר ל"אי של פיסול", כמתואר על ידי מנהלת המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות סוזן פישר סטרלינג.
השראה נוספת לפרויקט נובעת מהיעדר חדשנות באמנות העכשווית בוושינגטון, שתעודד את התפתחותו של אזור הזקוק להפוך לתוסס.
האמנית השנייה שהוצגה, בין 8 במרץ 2012 – 9 במרץ 2014 הייתה צ'אקאייה בוקר.
הפרויקט נערך בחסותם של מדה גודלסקי, העמותה להתחדשות מרכז וושינגטון, קרן פיליפ ל.
גרהם, הקרן המשפחתית ע"ש הומר ומרתה גודלסקי, חברי המוזיאון, מחלקת התחבורה של וושינגטון, ונוספים.
עבודות אלה הוצבו במרחב הציבורי לאורך שנה, ואז הוחזרו לקרן האמנים.
האוסף מכיל כיום יותר מ-4,500 יצירות במגוון סגנונות ומדיה, שמתפרשים מהמאה ה-16 ועד ימינו.
בין העבודות המוקדמות ביותר הוא דיוקן של אישה אצילה, פרי יצירתה של לוויניה פונטנה, המתוארך לשנת 1580 בערך.
יש גם מספר אוספים מיוחדים, כולל הדפסים בוטניים מהמאה ה-18, יצירות של נשים צורפות בריטיות ואיריות מהמאות ה-17-19, ולמעלה מ-1,000 ספרי אמנים ייחודיים במהדורה מוגבלת.
מרכז הספרייה והמחקר על שם בטי בוי דטר
מרכז הספרייה והמחקר על שם בטי בויד דטר (LRC) מספק לחוקרים מידע על אמניות ויזואליות מכל התקופות והלאומים.
הוא פתוח למלומדים, סטודנטים, חוקרים, אוצרים, מוזיאולוגים ולקהל הרחב.
אוסף המרכז כולל 18,500 כרכים של ספרים וקטלוגים של תערוכות, 50 כותרות תקופתיות וקובצי מחקר על 18,000 נשים אמניות שונות.
קבצים אלה כוללים קורות חיים, התכתבויות, רפרודוקציות, מאמרים וחומרים בני חלוף אחרים.
ספריית המדיה ברשת האמנויות והבידור כוללת כ-500 סרטוני וידאו, DVD, קלטות שמע וחומרים אורקוליים אחרים, כולל דוגמאות לאמנות וידאו, ראיונות עם נשים אמניות, סרטים תיעודיים וסרטים בבימוי נשים.
עוד זמינים לחוקרים אוסף נלקה ניקס ומריאן הובר: הניירת של פרידה קאלו הכוללת למעלה מ-360 מכתבים שלא פורסמו, גלויות, פתקים, קליפים, חומרי דפוס וציורים הנוגעים לחייה ועבודתה של האמנית.
באביב 2007 השיק מרכז הספרייה והמחקר את "קלרה: מאגר מידע של נשים אמניות", ממשק ידידותי למשתמש לחיפוש מידע ביוגרפי על קרוב ל־18,000 נשים אמניות היסטוריות ועכשוויות מרחבי העולם.
מאז ששולב המאגר באתר האינטרנט של המוזיאון, הוא הושבת ונמצא בתהליך העברה.
החל משנת 1987, הציג המוזיאון למעלה מ-200 תערוכות העוסקות ב"נשים אמניות אמריקאיות, 1830 – 1930".
לואיס מיילו ג'ונס - Loïs Mailou Jones: חיים חיים בצבעים תוססים (9 באוקטובר 2010 – 9 בינואר 2011)
מלכותיות לרומנטיקה: נשים אמניות מהלובר, ורסאי ואוספים לאומיים צרפתיים אחרים (24 בפברואר – 29 ביולי 2012)
אוסף אימפריאלי: נשים אמניות ממוזיאון הארמיטאז' (14 בפברואר 2003 – 18 ביוני 2003)
מקומות משלהם: אמילי קאר, ג'ורג'יה או'קיף, ופרידה קאלו (8 בפברואר 2002 – 12 במאי 2002)
חולמים את דרכן: נשים אבוריג'יניות אוסטרליות (30 ביוני 2006 – 24 בספטמבר 2006)
המוזיאון הלאומי לנשים באמנויות מארח תוכניות חינוכיות לכל קבוצות הגילאים כדי ללמד את הציבור על ההישגים האמנותיים של נשים.
התוכניות כוללות ימי קהילה חודשיים עם כניסה חופשית למוזיאון, וסדנאות "מודל לחיקוי" המקשרות בין בני נוער לנשים מוכשרות העובדות בעולם האמנות.
ימים אלו כוללים סיורים בהדרכת אוצרים ואמניות.
מחלקת החינוך מעורבת גם בתוכניות שונות המיועדות למחנכי האזור.
לדוגמה, תוכנית "מורים מתחברים" משנת 2010 תוכננה סביב קידום תוכנית הלימודים לאמנות, ספרים ויצירתיות של המוזיאון.
קונצרטים חופשיים של מוזיקה קאמרית תומכים במשימת המוזיאון לתת ביטוי לנשים בכל תחומי האמנויות על ידי הצגת נשים מוזיקאיות לאורך כל השנה.
מבצעי עבר כוללים את שלישיית אהן, אריאנה ואאוג'ניה צוקרמן, אינגריד פליטר, שרון איבסין ורחל ברטון פיין.
התוכניות הספרותיות של המוזיאון מציגות נשים סופרות על ידי הבאת סופרות כמו סוזן ורילנד, ליסה סיי, מקסין הונג קינגסטון, נעמי שיהאב נאי, ג'ויס קרול אוטס, ומיריל גואיליאנו.
בנוסף, חברת NMWA הציעה הקרנות קולנוע של יצירות של במאות ותסריטאיות מכובדות כולל מאיה אנג'לו, ברברה האמר, שריל דאניה, אווה לופז סאנצ'ס, מירנדה יולי, בט גורדון וג'ולי תאמור.
המוזיאון הלאומי לתרבות מצרית הוא מוזיאון גדול (23,235 מ"ר של שטח תצוגה) בעיר העתיקה פוסטאט, כיום חלק מקהיר, מצרים.
המוזיאון נפתח בחלקו בפברואר 2017 ומציג אוסף של 50,000 חפצי אמנות המציגים את הציוויליזציה המצרית מהתקופה הפרהיסטורית ועד ימינו אנו.
מאז אפריל 2021 משכן 22 מומיות של פרעונים ומלכות מצרים.
האוסף הקבוע מחולק לשני אזורים נפרדים, האחד כרונולוגי והשני נושאי.
האזורים הכרונולוגיים הם מהתקופה השושלתית הקדומה, הפרעונים, התקופה היוונית-רומאית, הקופטית, ימי הביניים, התקופה האסלאמית, התקופה המודרנית והעכשווית.
האזורים הנושאיים כוללים את שחר הציוויליזציה, הנילוס, התפתחות הכתיבה, מדינה וחברה, תרבות חומרית, אמונות וחשיבה וגלריית מומיות מלכותיות.
אונסק"ו העניקה עזרה טכנית למוזיאון.
האוספים במוזיאון הובאו ממוזיאונים מצריים אחרים כמו המוזיאון המצרי, המוזיאון הקופטי, המוזיאון לאמנות האסלאם, הארמון והמוזיאון המאניאליים בקהיר ומוזיאון התכשיטים המלכותי באלכסנדריה.
ב-3 באפריל 2021 הועברו למוזיאון 22 מומיות ובהן 18 מלכים וארבע מלכות מהמוזיאון המצרי באירוע שכונה "מצעד הזהב של הפרעונים".
בסוף שנת 2017 דיווח זאהי חוואס, הארכאולוג הראשי של מצרים, כי פרנסיס ריצ'רדונה, נשיא האוניברסיטה האמריקאית בקהיר, תרם 5,000 מהממצאים באוניברסיטה למוזיאון הלאומי לתרבות מצרית.
המוזיאון אירח את הגרלת הגמר של אליפות העולם בכדוריד גברים 2021.
המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע, בצרפתית ; בראשי תיבות: MNHN), הוא המוזיאון הלאומי לתולדות הטבע של צרפת וחלק מ.
המוזיאון הראשי, עם ארבע גלריות, ממוקם בפריז, צרפת, בתוך ז'רדן דה פלנטס על הגדה השמאלית של נהר הסיין.
הוא נוסד רשמית בשנת 1793 במהלך המהפכה הצרפתית, אך החל עוד קודם לכן בשנת 1635 כגן המלכותי לצמחי מרפא.
למוזיאון יש כיום 14 אתרים ברחבי צרפת.
המוזיאון הלאומי של סודאן הוא בניין בן שתי קומות, שנבנה ב-1955 ונוסד כמוזיאון לאומי ב-1971.
המבנה והגנים שמסביבו מכילים את האוסף הארכאולוגי הנובי הגדול והמקיף בעולם, כולל חפצים מהתקופה הפלאוליתית ועד לתקופה האסלאמית, שמקורם בכל אתר חשוב בסודאן.
זרז משמעותי ליצירת המוזיאון היה המספר הגדול של חפצי אמנות שהועברו כתוצאה מהקמפיין הבינלאומי להצלת האנדרטאות של נוביה .
בפרט, הוא מכיל אוספים של תקופות אלה בהיסטוריה של סודאן: פלאוליתית, מזוליתית, נאוליתית, תרבות קבוצה A, תרבות קבוצה C, תרבות קרמה, הממלכה התיכונה של מצרים, הממלכה החדשה של מצרים, נפאטה, מרואה, תרבות קבוצה X ומאקוריה מימי הביניים.
המוזיאון ממוקם בשדרת הנילוס בחרטום באזור אל-מוגרן, קרוב למפגש הנילוס הלבן והכחול.
בפברואר 2013 חתמה ממשלת סודאן על הסכם עם ממשלת קטר למימון משלחות ארכאולוגיות ולשיפוץ המוזיאון.
במהלך מלחמת האזרחים הסודאנית השלישית, שהחלה בשנת 2023, בין הכוחות המזוינים של סודאן לבין כוחות התמיכה המהירה החצי-צבאיים, המוזיאון הלאומי של סודאן היה זירת קרבות קשים, שהביאו לנזק ולביזה.
המוזיאון הלאומי להיסטוריה ותרבות אפרו-אמריקאית (NMAAHC), הידוע בכינויו the Blacksonian, הוא מוזיאון בסמית'סוניאן הממוקם במול הלאומי בוושינגטון הבירה, ארצות הברית.
הוא הוקם בשנת 2003 ופתח את משכנו הקבוע בשנת 2016 בטקס בראשות הנשיא ברק אובמה.
ה-NMAAHC הוא המוזיאון הגדול בעולם המוקדש להיסטוריה ותרבות אפרו-אמריקאית.
בשנת 2022 ביקרו בו 1,092,552 מבקרים, והיה המוזיאון השני הכי מתויר בסמית'סוניאן והשמיני הכי מתויר בארצות הברית.
באוסף המוזיאון יש יותר מ-40,000 פריטים, כאשר כ-3,500 פריטים מוצגים לקהל.
הבניין בן 10 קומות (חמש מעל וחמש מתחת לאדמה) ובגודל של 33,000 מטרים רבועים.
הרעיון של מוזיאון לאומי המוקדש להיסטוריה ולתרבות אפרו-אמריקאית עלה כבר בעשור השני של המאה ה-20. בשנת 1915, נפגשו יוצאי צבא האיחוד אפרו-אמריקאים בכנסייה הבפטיסטית ברחוב התשע עשרה בוושינגטון.
מתוסכלים מהאפליה הגזעית שעדיין התמודדו איתה, הקימו הוותיקים ועדה שתעסוק בבניית אנדרטה שתציין הישגים שונים בקהילה האפרו-אמריקאית.
מאמציהם נשאו פרי בשנת 1929, כאשר הנשיא הרברט הובר מינה את מרי צ'רץ' טרל, מרי מקלאוד בת'ון ועשרה אישים נוספים לוועדה שהוטל עליה לבנות מתקן לאומי שיציג את הישגי האפרו-אמריקאים באמנויות ובמדעים.
הקונגרס לא תמך בפרויקט, וגם גיוס כספים פרטי לא נחל הצלחה.
הצעות להקמת מוזיאון להיסטוריה ותרבות אפרו-אמריקאית הועלו בקונגרס במשך 40 השנים הבאות, אף אחת מהן לא זכתה לתמיכה מינימלית בלבד.
בתחילת שנות ה-80, טום מאק ייסד את המועצה הלאומית לחינוך ופיתוח כלכלי (NCEED).
כוונתו של מאק הייתה להשתמש בארגון ללא מטרות רווח כדי לקדם את רעיונותיו בנוגע לפיתוח כלכלי, חינוך ואמנויות בקהילה השחורה.
ב-1985 מאק החל להשתמש ב-NCEED כדי ללחוץ על הקמת מוזיאון אפרו-אמריקאי עצמאי בוושינגטון.
מאק לא שיתף פעולה עם קרנות תרבות אחרות בהובלת שחורים שפעלו לשיפור ייצוגם של אפרו-אמריקאים על ידי הסמית'סוניאן ומוסדות פדרליים אחרים.
מאק יצר קשר עם חבר הקונגרס מיקי לילנד בנוגע לרעיון שלו להקים מוזיאון לאומי המתמקד באפרו-אמריקאים, וזכה בתמיכתו בחקיקה פדרלית בשנת 1985. לילנד תמך בהחלטה לא מחייבת (HR 666) שדגלה במוזיאון אפרו-אמריקאי במול הלאומי, ועברה בבית הנבחרים בשנת 1986.
תשומת הלב של הקונגרס הניעה את הסמית'סוניאן לשפר את התצוגות שעסקו בהיסטוריה האפרו-אמריקאית.
בשנת 1987, המוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית מימן תערוכה גדולה, בשם "מהשדה למפעל", שהתמקדה בהגירה הגדולה מהדרום העמוק בשנות ה-50.
"מהשדה למפעל" עודד את מאק להמשיך ולחתור למוזיאון.
בשנים 1987 ו-1988, NCEED החלה לגייס תמיכה בקרב חברי קונגרס שחורים לחקיקה שתקים מוזיאון היסטוריה לאומי אפרו-אמריקאי עצמאי בוושינגטון הבירה.
אך NCEED נתקלה בהתנגדות מצד איגוד המוזיאונים האפרו-אמריקאיים (AAMA), ארגון גג שייצג מוזיאונים מקומיים קטנים לאמנות, תרבות והיסטוריה אפרו-אמריקאיים ברחבי ארצות הברית.
ג'ון קינארד, נשיא AAMA ומייסד שותף של מוזיאון אנקוסטיה (שהפך לחלק מהסמית'סוניאן בשנת 1967), התנגד למאמצי NCEED.
קינארד ו-AAMA דגלו בכך שהקונגרס יקים במקום זאת קרן בסך 50 מיליון דולר ליצירת קרן לאומית לתמיכה במוזיאונים מקומיים להיסטוריה אפרו-אמריקאית.
אחרים, הצביעו על ההיסטוריה הארוכה של אפליה נגד עובדים שחורים בסמית'סוניאן והטילו ספק האם הסמית'סוניאן יכול לנהל כראוי מוזיאון היסטוריה אפרו-אמריקאי.
בנוסף, מוזיאונים אפרו-אמריקאים מקומיים רבים חששו כי ייאלצו להפוך לשלוחות של מוזיאון הסמית'סוניאן המוצע.
מוסדות אלה נלחמו במשך עשרות שנים למען עצמאות פוליטית, כלכלית ואקדמית מממשלות מקומיות הנשלטות על ידי לבנים, ולעיתים גזעניות.
כעת הם חששו לאבד את העצמאות שהושגה בעמל רב.
כשתקצוב המוזיאון המשיך להתמהמה בקונגרס, תומכי המוזיאון האפרו-אמריקאי ניסו להציע כי מוזיאון האינדיאנים הלאומי שאושר בקונגרס באותה עת, והמוזיאון האפרו-אמריקאי יחלקו את אותו חלל.
הפשרה לא צלחה והצעת החוק נפלה.
במאי 1990 הקים הסמית'סוניאן ועדה מייעצת בת 22 חברים, בראשות מרי שמידט קמפבל.
אך בשלב זה רבים במועצת המנהלים של הסמית'סוניאן האמינו כי תרבות והיסטוריה אפרו-אמריקאית אינן ניתנות להגדרה וכי לא ניתן למצוא מספיק חפצים ואמנות בעלי משמעות לאומית כדי לבנות מוזיאון.
ב-6 במאי 1991, לאחר שנת מחקר, פרסמה המועצה המייעצת דו"ח התומך בהקמת מוזיאון לאומי, ומועצת המנהלים של הסמית'סוניאן הצביעה פה אחד לתמוך ברעיון.
עם זאת, ההצעה שאימצו לא קראה למוסד עצמאי אלא לתצוגה שתשכון באולם המזרחי של בניין האמנויות והתעשיות הקיים.
המנהלים אישרו גם "פרויקט זיהוי אוספים" כדי לזהות תורמים שעשויים להיות מוכנים לתרום, למכור או להשאיל את פריטיהם למוזיאון החדש.
בספטמבר 1991 מועצת המנהלים של הסמית'סוניאן ניסחה חקיקה והגישה אותה לקונגרס בפברואר 1992. הצעת החוק ספגה ביקורת מצד טום מאק ואחרים על כך שהציב את המוזיאון בבניין קטן וישן מדי כדי לאכלס כראוי את האוסף המיועד, ולמרות שזכתה לאישור הן בוועדות בית הנבחרים והן בסנאט, הצעת החוק גוועה שוב.
בשנת 1995, בנימוק של בעיות מימון, הפסיק הסמית'סוניאן את תמיכתו במוזיאון המוצע, ותמכה רק בתצוגה במסגרות הקיימות.
המזכיר החדש של הסמית'סוניאן, אירה מייקל היימן, הטיל ספק בצורך במוזיאונים "אתניים" במול הלאומי.
רבים, כולל מרי קמפבל שמידט, ראו בכך צעד אחורה, אך ההנהלה הכחישה זאת ואף ערכה מסע גיוס כספים לתצוגה שכזו.
בשנת 2001, הוגשה מחדש הצעת ח בבית הנבחרים להקמת מוזיאון.
מועצת המנהלים של הסמית'סוניאן חזרה בה ביוני 2001 ותמכה בהקמת מוזיאון לאומי עצמאי להיסטוריה ותרבות אפרו-אמריקאית.
ב-29 בדצמבר חתם הנשיא ג'ורג' ווקר בוש על חקיקה להקמת ועדה בת 23 חברים שתבחן את הצורך במוזיאון, כיצד לגייס את הכספים לבנייתו ולתמוך בו, והיכן יש למקמו.
בטקס החתימה, הביע הנשיא את דעתו כי יש למקם את המוזיאון במול הלאומי.
כאשר הקונגרס דן בסוגיה, מיקומו של המוזיאון הפך לנקודת המחלוקת העיקרית.
לאחר דיונים ופשרות בית הנבחרים העביר את "חוק המוזיאון הלאומי להיסטוריה ותרבות אפרו-אמריקאית" ( Pub.
108–184 ב-19 בנובמבר, ובעקבותיו הסנאט יומיים לאחר מכן.
הנשיא ג'ורג' ווקר בוש חתם על הצעת החוק ב-16 בדצמבר.
החקיקה הקצתה 17 מיליון דולר לתכנון מוזיאונים ותהליך בחירת אתר, ו-15 מיליון דולר לתוכניות חינוכיות.
החקיקה הקימה ועדה לבחירת אתר, וחייבה אותה לדווח על המלצתה תוך 12 חודשים.
ועדת בחירת האתרים הוגבלה לבחירה מתוך ארבעה אתרים: האתר שממערב למוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקאית, אתר בניין ליברטי לואן הפדרלי, פארק בנקר ובניין האמנויות והתעשיות.
ב-8 בפברואר 2005, בעוד ועדת בחירת האתר עדיין דנה בנושא, הנשיא בוש אישר את הצבת המוזיאון במול הלאומי.
ועדת בחירת האתר לא פרסמה את המלצתה עד 31 בינואר 2006 - איחור של 13 חודשים.
היא המליצה על האתר ממערב למוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקאית.
מועצת הנאמנים של המוזיאון ערכה תחרות אדריכלים בשנת 2008. קריטריוני התחרות קבעו כי ההצעה תכבד את ההיסטוריה והנופים של אנדרטת וושינגטון, וכן ידגים הבנה של החוויה האפרו-אמריקאית.
העיצוב נדרש לשקף אופטימיות, רוחניות ושמחה, אך גם להכיר ולשלב את "הפינות האפלות" של החוויה האפרו-אמריקאית.
המבנה נדרש לתפקד כמוזיאון, אך גם להיות מסוגל לארח אירועי תרבות מסוגים שונים.
מאות אדריכלים וחברות הוזמנו להשתתף בתחרות העיצוב.
שש חברות נבחרו כמתמודדות סופיות:
קבוצה בהובלת איי אם פיי
מודי נולאן, עם אנטואן פרדוק
התכנית שהציעה הקבוצה של אדג'יה זכתה בתחרות.
התוכנית הציעה מבנה אשר בקומות מעל הקרקע תהיה בצורת פירמידה מדורגת הפוכה מוקפת רשת ברונזה.
העיצוב נעשה בהשראת כתר מתרבות היורובה שלוש הצורות הטרפזיות המוערמות נעשו בהשראה מראש פסל של אולווה מאיסה המוצג כיום בתוך המוזיאון.
ב-10 ביוני 2013, תרמה אשת התקשורת אופרה וינפרי 12 מיליון דולר להקמת המוזיאון.
בנוסף למיליון דולר שתרמה בשנת 2007. הסמית'סוניאן הודיע כי יקרא לאולם הקולנוע בן 350 המושבים על שמה.
תרומות בולטות נוספות התקבלו מחברות ענק כמו ג'נרל מוטורס, מיקרוסופט, גוגל ולס פארגו ועוד.
בנובמבר 2016, שחקן הכדורסל לברון ג'יימס תרם 2.5 מיליון דולר לתערוכה על הישגיו של המתאגרף מוחמד עלי.
ב-24 בספטמבר 2016, חנך ברק אובמה רשמית את המוזיאון החדש.
הפתיחה נעשתה באמצעות צלצול בפעמון החירות, במקום גזירת הסרט המסורתית.
הפעמון הגיע מהכנסייה הבפטיסטית הראשונה שהוקמה בידי אפרו-אמריקאים, בשנת 1776 בוויליאמסבורג, וירג'יניה, שם באותה תקופה היה אסור לשחורים להתאסף או להטיף.
במהלך נאומו הסנציוני בפתיחת המוזיאון, הזיל אובמה דמעות כשתיאר את מחשבותיו לגבי ביקור במוזיאון עם נכדיו העתידיים.
יותר מ-600,000 איש ביקרו במוזיאון בשלושת החודשים הראשונים שלו.
לאחר שישה חודשים, חצה רף המבקרים את ה-1.2 מיליון איש המבקרים בילו במוזיאון בממוצע שש שעות, פי שניים מהזמן שהוערך לפני פתיחת המוזיאון.
לאחר השנה הראשונה לפעילותו הודיעו הסמית'סוניאן כי במוזיאון היו 3 מיליון מבקרים.
בממוצע ביקרו במוזיאון 8,000 איש ביום, מספר כפול מהצפוי.
הנוכחות הרבה גרמה לבלאי ולשחיקה של המוזיאון.
הסמית'סוניאן מנה את מספר הפריטים באוסף המוזיאון בשנת 2012 ביותר מ-18,000 פריטים.
כ-3,500 פריטים מוצגים לקהל הרחב.
בין הפריטים הבולטים באוסף נמנים:
מספר פריטים מסאו ז'וזה פאקט אפריקה, ספינת עבדים טבועה שנחפרה מול חופי דרום אפריקה בשנת 2015. ההריסות נמצאות בבעלות מוזיאוני איזיקו של דרום אפריקה, והפריטים הושאלו לטווח ארוך ל-NMAAHC.
מכתב מאת טוסן לוברטיר, מנהיג מרד העבדים בהאיטי בשנת 1791.
תנ"ך בבעלותו של נט טרנר, שעמד בראש מרד עבדים בווירג'יניה בשנת 1831.
שק אשלי, שק אוכל רקום ביד מאמצע המאה ה-19 שניתן במתנה מאם שפחה, רוז, לבתה בת התשע, אשלי, כאשר היא נמכרה.
אזיקים, תגים ובגדים שלבשו עבדים בדרום העמוק של אמריקה לפני 1860.
פריטים שהיו בבעלותה של הארייט טאבמן, כולל כלי אוכל, ספר מזמורים וצעיף פשתן ומשי שניתן לה על ידי ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
קרון רכבת מצ'טנוגה, טנסי, ששימש נוסעים אפרו־אמריקאים בתקופת חוקי ג'ים קרואו.
הקרון נבנה בשנת 1922 ושוחזר בעלות של יותר מ־222,000 דולר.
מזרקת שתייה מופרדת מתקופת ג'ים קרואו, עם שלט "Colored" שציין כי היא מיועדת לשחורים בלבד.
שמלות ופריטי לבוש של מעצבת האופנה אן לואו, אשר עיצבה לבני משפחות דה פונט, רוזוולט ורוקפלר, ולג'קלין קנדי ביום חתונתה לג'ון פ.
תיבת ציוד ועיטור לב הארגמן של ג'יימס ל.
מטוס אימונים דו־כנפי מסוג PT-13D Stearman ששימש את טייסת טסקיגי בשנת 1944.
שלט אוטובוס בנאשוויל, טנסי, מתקופת ההפרדה הגזעית, המורה על אזור ישיבה נפרד לשחורים.
מגדל שמירה ותא כלא מבית הסוהר אנגולה בלואיזיאנה – כלא אכזרי שפעל בתנאים קשים והיה מיועד לאסירים אפרו־אמריקאים.
תא הכלא נבנה על חורבות מבנה ששימש בעבר למגורי עבדים.
סקסופון אלט מסוג King Super 20 שיוצר במיוחד עבור צ'ארלי פארקר, ונוגן על ידו משנת 1947 ועד מותו בשנת 1955.
הארון מזכוכית בו נקבר אמט טיל, נער אפרו־אמריקאי בן 14 שנרצח בלינץ' גזעני ב־1955. מותו בישר את תחילתה של התנועה לזכויות האזרח.
שמלה שתפרה רוזה פארקס ביום בו סירבה לפנות את מקומה באוטובוס לגבר לבן – אירוע שהוביל לחרם האוטובוסים של מונטגומרי.
חצוצרה של נגן הג'אז לואי ארמסטרונג.
כפפות האיגרוף של מוחמד עלי וקסדת האימונים שלבש כאשר עוד נקרא קסיוס קליי.
שמלה של השחקנית והזמרת פרל ביילי.
גלימה וחליפת במה של זמר הנשמה ג'יימס בראון.
ה"מאת'רשיפ" – אביזר במה גדול בצורת חללית שעיצב ג'ורג' קלינטון להופעות של להקות Parliament ו־Funkadelic.
קאדילק קבריולה אדומה בבעלותו של זמר הרוקנרול צ'אק ברי.
ציורים ופסלים מאוסף Barnett-Aden, שנתרמו על ידי מייסד רשת BET, רוברט ל.
ציוד התעמלות של גבי דאגלס, האפרו־אמריקאית הראשונה שזכתה במדליית זהב בקרב רב אולימפי (2012).
פריטים ממטה הקמפיין של הנשיא ברק אובמה בשנת 2008 בעיר פולס צ'רץ', וירג'יניה.
מדיו של קובי בראיינט ממשחקי גמר ה־NBA בשנת 2008, בה זכה בתואר ה־MVP.
קובי ואשתו ונסה היו בין התורמים הראשונים להקמת המוזיאון.
בביקורת שפרסמה בניו יורק טיימס, כתבה מבקרת האמנות הולנד קוטר, "הנרטיב המורכב ביותר, עם התרוממות רוח וטרגדיה שנראים כאילו נמצאים במסלול התנגשות קבוע, משתרע על פני חמש קומות של גלריות", וכי הוא "מחזיק בכמה מהחומרים העתיקים והמטרידים ביותר".
קוטר הוסיף כי "זה נהדר שהמוזיאון מערבב הכל יחד: זה אומר שאי אפשר פשוט לבחור גרסה נוחה של ההיסטוריה".
לסיכום כתבה "אני מקווה, למעשה - שהמוזיאון לעולם לא יושלם, או יחשיב את עצמו ככזה; שהפרשנות שלו להיסטוריה האפרו-אמריקאית, שהיא היסטוריה אמריקאית, תישאר זורמת, ביקורתית ומבלבלת מאוד: אמיתית, במילים אחרות".מבקר הוול סטריט ג'ורנל, אדוארד רוטשטיין, טען כי "אפילו ביקור של יום שלם אינו מספיק לסקירה מדוקדקת.
רוטשטיין כתב כי "המוזיאון מאיר עיניים, מטריד, מרגש - ופגום".
הוא כתב שאנו "רואים את האבולוציה של עיתונים, עסקים, כנסיות ומוסדות אפרו-אמריקאים אחרים.
גלריות המוקדשות למוזיקה וספורט מבהירות עד כמה ההיסטוריה והתרבות האפרו-אמריקאית הן פשוט היסטוריה ותרבות אמריקאית".
הוא גם כתב שיש "גם חוסר רצון להטיל ספק בפרספקטיבה כזו או אחרת, או לתת הערכה מדוקדקת של סכסוכים.
הדוקטרינות האמיתיות של אלייז'ה מוחמד, מנהיג אומת האסלאם ומורו של מלקולם אקס, אינן מוזכרות.
ומדאיג עוד יותר, הפנתרים השחורים מאופיינים כאילו היו עובדים סוציאליים חמושים בהגנה, השקפה פוליטית-פוליטית של רדיקליזם שחוזרת על עצמה בהקשרים אחרים".
הבניין מאמץ זיכרון ושאיפה, מחאה ופיוס, גאווה ובושה".
המוזיאון הלאומי לאמנויות יפות (בספרדית: Museo Nacional de Bellas Artes, ובראשי תיבות: MNBA) הוא מוזיאון אמנות הממוקם בבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
אוספיו נחשבים בין החשובים ביותר באמריקה הלטינית.
בשנת 2004 נפתחה שלוחה נוספת של המוזיאון בעיר נאוקן.
המוזיאון נפתח ב־25 בדצמבר 1895 בבניין ברחוב פלורידה, שבו שוכן כיום מרכז הקניות "Galerías Pacífico".
מנהלו הראשון של המוזיאון היה הצייר ומבקר האמנות אדוארדו סקיאפינו.
בשנת 1909 עבר המוזיאון לכיכר חנרל סן מרטין, לבניין שנבנה במקור כביתנים הארגנטינאי לתערוכה העולמית של פריז ב־1889, ופורק לאחריה והועבר לבואנוס איירס.
במקום זה היה המוזיאון חלק מהתערוכה הבינלאומית לציון מאה לעצמאות ארגנטינה (1910).
במסגרת תכנון מחודש של כיכר סן מרטין, נהרס הבניין בשנת 1932, והמוזיאון עבר ב־1933 למשכנו הנוכחי בשדרת דל ליברטדור שבשכונת רקולטה.
המבנה החדש הוקם במקור בשנת 1870 כתחנת שאיבה, והותאם לייעודו החדש כמוזיאון על ידי האדריכל אלחנדרו בוסטיו.
בשנת 1961 נוספה למבנה הרחבה לתערוכות מתחלפות, וב־1980 נחנך אגף נוסף המוקדש לאמנות ארגנטינאית עכשווית.
אגף זה, ששטחו 1,536 מ"ר, הוא הגדול מבין 34 האולמות שבמוזיאון, המתפרשים על שטח כולל של 4,610 מ"ר לתצוגה.
האוסף הקבוע של המוזיאון כולל 688 יצירות מרכזיות ולמעלה מ־12,000 יצירות נוספות קטנות, בהן רישומים, שברים, כלי קרמיקה ואחרים.
למוזיאון מצורפת גם ספרייה בת 150,000 כותרים ואודיטוריום להרצאות.
בקומת הקרקע מצויים 24 אולמות תצוגה שבהם מוצגת אמנות בין־לאומית מתקופת ימי הביניים ועד המאה ה-20, וכן שוכנת בה הספרייה.
הקומה הראשונה כוללת שמונה אולמות שבהם מוצגות יצירותיהם של אחדים מהאמנים הארגנטינאים החשובים של המאה ה־20, בהם אנטוניו ברני, ארנסטו דה לה קרקובה, בניטו קינקלה מרטין, אדוארדו סיבורי, אלפרדו גוטרו, רקל פורנר, שול סולאר ולינו אינאה ספילימברגו.
בקומה השנייה, שהושלמה רק בשנת 1984, מוצגות תצלומים ופסלים.
בשנת 2004 נפתחה שלוחה של המוזיאון בעיר נאוקן שבפטגוניה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל מריו רוברטו אלווארס.
הבניין כולל ארבעה אולמות תצוגה בשטח כולל של 2,500 מ"ר, עם 215 יצירות אמנות ואודיטוריום.
במקום מוצגות גם תערוכות קבע וגם תערוכות מתחלפות.
המוזיאון המלכותי של אונטריו הוא מוזיאון בעל שם עולמי אשר ממוקם בשכונת אנקס שבטורונטו אשר במדינת אונטריו, קנדה.
זהו המוזיאון הגדול ביותר בקנדה והחמישי בגודלו בצפון אמריקה.
המוזיאון נפתח לקהל ב-19 במרץ 1914.
המוזיאון נמצא על רחוב בלור ליד בית המחוקקים של אונטריו ובסמוך לאוניברסיטת טורונטו.
האגף החדש במוזיאון נחנך ביוני 2007.
המוזיאון משלב בין מוצגים של תרבות האדם לבין מוצגים מעולם הטבע.
האוסף מכיל כשישה מיליון פריטים.
במוזיאון 4 עמודי טוטם משנת 1880 אשר הגבוה מביניהם הוא בגובה של כ-25 מטר.
חלק נכבד מקומה זו מוקדש לתרבות מזרח-אסיה וכולל מבחר רחב של חפצים ארכאולוגים ויצירות אמנות מהמזרח הרחוק, ובייחוד, מסין.
בקומה זו גם אולם המוקדש לתולדותיה של קנדה וכולל פריטים היסטוריים מימי ראשיתה וכן מבחר של ציורים מאזורים שונים במדינה.
כוללת אוסף נרחב של שרידי דינוזאורים ביניהם כמה מהדינוזאורים הגדולים ביותר בעולם, פוחלצים של חיות ושל ציפורים, מערת עטלפים, אולם למינרלים ומחצבים שונים.
מכילה מומיות חנוטות ממצרים העתיקה ופסלים מתקופת יוון הקלאסית, אולמות לתקופות שונות בתולדות אירופה, תרבויות דרום-אסיה והמזרח-התיכון ועוד.
בניין המוזיאון ממוקם בפינת רחוב בלור ו-Avenue Road.
המקום נבחר בגלל קרבתו לאוניברסיטת טורונטו, אף שבזמן הקמת המוזיאון היה מרוחק ממרכז העיר.
האוניברסיטה והמוזיאון ממשיכים לשמור על יחסים קרובים ביניהם, ולעיתים קרובות משתפים זה את זה בסיוע במומחים ובמקורות.
המוזיאון נוסד על ידי הפרובינציה של אונטריו.
הבנייה החלה ב-15 באפריל 1912, היום בו טיטאניק טבעה.
החלק הראשון שנבנה, היה האגף המערבי, אשר משמש כיום לאחסון וכמרחב משרדי.
חלק זה הורחב מאוד בשנות ה-30 על ידי הממשלה כחלק מניסיונותיה ליצור מקומות עבודה בעקבות המשבר הגדול.
בשנת 1964 נוסף הפלנטריום לחלק הדרומי, ובשנת 1975 נוסף אטריום רב-מפלסי, אשר הכפיל את הנפח האפקטיבי של הקומה.
הפלנטריום נסגר בשנת 1995 ואז נפתח מחדש באופן זמני בשנת 1998 כ Children's Own Museum אך נסגר שוב לאחר מספר שנים.
המוזיאון עבר שיפוץ נרחב שכלל תוספת אגף חדש בשם "הקריסטל", בתכנונו של האדריכל דניאל ליבסקינד, שנפתח ביוני 2007. שיפוצים אלו החליפו התוספות של שנת 1975 במבנה דמוי גביש ענק בסגנון פוסט-מודרניסטי.
הבניין בצורתו הנוכחית משלב בין ישן לבין חדש.
מוזיאון האֻמָּנוּיות והמקצועות הוא מוזיאון הממוקם בפריז, צרפת, ובו שוכן האוסף של הקונסרבטואר הלאומי לאֻמָּנוּיות ולמקצועות (Conservatoire National des Arts et Métiers, CNAM – מוסד צרפתי להשכלה גבוהה המוקדש לקידום המחקר המדעי והתעשייתי).
המוזיאון נוסד בשנת 1794 כמחסן לשימור מכשירים והמצאות מדעיים, על-פי הצעתו של אנרי גרגואר (Henri Grégoire), ראש מנזר ואחד ממנהיגי המהפכה הצרפתית, להקים "מחסן עבור מכשירים, מכונות, מודלים, כלים, רישומים, תיאורים וספרים בכל תחומי האומנויות והמסחר".
המוזיאון נפתח רשמית בשנת 1802.
מאז היווסדו, שוכן המוזיאון במנזר הנטוש של סן-מרטן-דה-שאן (Saint-Martin-des-Champs) שברחוב ראומור (Rue Réaumur), ברובע השלישי של פריז.
יסודות המבנה הרומנסקי הונחו בסביבות 1059, והכנסייה הוקדשה ב-1067, אך לאחר המהפכה ננטש המקום.
בשנות התשעים של המאה ה-20 עבר המוזיאון שיפוצים נרחבים, ונעשו תחתיו חפירות ארכאולוגיות.
החפירות חשפו בית קברות גדול, ובו כמאה ארונות קבורה מגבס, מהמאות השישית ועד התשיעית לספירה.
המוזיאון, שפורס את תולדות הטכנולוגיה, בנוי סביב שבעה נושאים מרכזיים: מכשירים מדעיים, חומרים, בנייה, תקשורת, אנרגיה, מכניקה ותחבורה.
כמו כן, התצוגה מחולקת לארבעה פרקי זמן מרכזיים: לפני 1750, בין השנים 1750–1850 (הולדת המכניזם), 1850-1950 (התפשטות התיעוש), ומאז 1950 ועד ימינו (שינויי העולם בן זמננו).
באוסף מוצגים מכשירים היסטוריים שונים, למן האצטרולב, מכונת הדפוס ומכשירי ניווט, חישוב ומדידה מוקדמים, דרך מעבדות מחקר של מדענים מפורסמים כלבואזיה, מכוניות ראשונות, אב-טיפוס של כלי טייס מהמאה ה-19, מצלמות ישנות, אוטומטים לנגינה, ועד מכשירים מדעים מהמאה ה-20.
באוסף המוזיאון נכללה גם מטוטלת פוקו, אך היא הועברה לפנתאון בשנת 1995, וכעת מוצג בו העתק.
בחצר המוזאון מצוי העתק של פסל החירות ובתוך המוזיאון נמצאים מספר דגמים שלו.
המוזיאון מופיע בספרות ברומן המטוטלת של פוקו מאת אומברטו אקו, שם נפתחת עלילת הספר, ושם מתרחשת סצנת השיא שלו.
למוזיאון תחנת מטרו סמוכה, הנושאת את שמו (Arts et Métiers), ועוברים בה קווי הרכבת 3 ו-11, כאשר רציפי קו 11 מעוצבים ברוח הטכנולוגיה של המאה ה-19.
המוזיאון המצרי הוא אחד האוספים החשובים והגדולים בעולם של יצירות האמנות והמוצגים הארכאולוגיים ממצרים העתיקה.
האוסף מוצג במוזיאון החדש באי המוזיאונים בברלין.
מקורו של מוזיאון זה באוספיהם של מלכי פרוסיה.
אלכסנדר פון הומבולדט הציע למלכי פרוסיה להקים מוזיאון מצרי, ובהוראת מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השלישי הובאו לברלין בשנת 1828 ראשוני המוצגים ממצרים העתיקה.
הידוע ביצירות המוצגות במוזיאון הוא פסל ראשה של נפרטיטי שהשתמרו הצבעים המעטרים אותו.
עוד מוצגים במוזיאון ממצאים רבים מבירתו של אחנתון באל עמרנה.
על מנהליו השונים נמנה גם האגיפטולוג אדולף ארמן שמונה לתפקידו בשנת 1885.
אוסף זה הוצג לראשונה במוזיאון החדש באי המוזיאונים שבמרכז ברלין.
לאחר מלחמת העולם השנייה והרס המוזיאונים באי המוזיאונים, הועבר האוסף והוצג בארמון שרלוטנבורג.
בשנת 2005 הועבר האוסף למוזיאון הישן שהסתיים שיפוצו.
כיום האוסף מוצג שוב במוזיאון החדש לאחר ששיקומו של המבנה הסתיים.
המוזיאון הפתוח תפן הוא מכלול של ארבעה מוזיאונים שפעלו בשטח גן התעשייה מגדל תפן בין השנים 2021-1983.
המוזיאון הפתוח תפן נוסד בשנת 1983 על ידי סטף ורטהיימר, שנענה לעמוס קינן שהציע להקים את המוזיאון.
תחילה, בסוף 1985, הוקם מוזיאון פתוח שכלל גן פסלים מהגדולים בישראל, ששטחו עשרות דונמים ובו כמאה פסלים.
באפריל 1987 נפתח גם אולם תצוגה מקורה באחד ממבני התעשייה.
בשנת 2021 מכרה משפחת ורטהיימר את גן התעשייה.
בעקבות כך נסגרו המוזיאונים שהיו בשטח הגן.
המוזיאון לתרבות יהודי גרמניה עבר לידי אוניברסיטת חיפה ומוזיאון הכט, מוזיאון הרכבים עבר למוזיאון שאמור לקום באילת.
הפסלים שהיו במוזיאון פוזרו בין מוזיאונים שונים.
המוזיאון המלכותי של סקוטלנד נמצא בעיר העתיקה של אדינבורו ומקיף מגוון של נושאים היסטוריים, מדעיים ואמנותיים.
המוזיאון החל את דרכו במאה ה-19. ב-2007 מוזגו המוזיאון המלכותי של סקוטלנד והמוזיאון של סקוטלנד, שהוקם לידו בשנות ה-90 של המאה ה-20, למוזיאון אחד שנקרא המוזיאון הלאומי של סקוטלנד.
המוזיאון מכיל חפצים מרחבי העולם, והוא מקיף נושאים רבים כגון גאולוגיה, ארכאולוגיה, ידיעת הטבע, מדע, טכנולוגיה ואומנות.
אחת התערוכות החשובות ביותר בו היא התערוכה על הכבשה דולי, השיבוט המוצלח הראשון של יונק.
בין התערוכות הנוספות ניתן למנות את מצרים העתיקה, את אחת החליפות הראוותניות במיוחד של אלטון ג'ון, שלד לוויתן, גולגולת של טריצרטופס, ואת שעון המילניום.
האגף שבו מוצג שלד הלוויתן סגור זמנית לרגל שיפוצים, וייפתח שוב ב-2011.
נכון ל-2008, יש במוזיאון תערוכה זמנית על פיקאסו, שנקראת "Fired With Passion".
עד תחילת 2008 הייתה תערוכה על אומנות וכתב מהמזרח הרחוק, שהוצגה מ-2006.
בניית המוזיאון, שנערכה בשלבים, החלה בשנת 1861. חלק מאגפי המוזיאון נפתחו טרם החלה בנייתם של אגפים אחרים.
הבניין המקורי הושלם בשנת 1888 ותוכנן על ידי פרנסי פוק, מהמהנדסים המלכותיים.
הקירות החיצוניים של הבניין נבנו בסגנון הרנסאנס, בניגוד לאולם הכניסה מוצף-האור, שנבנה בהשראת ארמון הבדולח.
רוב אוספיו של המוזיאון הגיעו מהמוזיאון של אוניברסיטת אדינבורו.
גשר חיבר בין מבנה המוזיאון לבניין הישן של האוניברסיטה וכך תלמידי האוניברסיטה יכלו לעבור בחופשיות במוזיאון.
אולם, אוצרי המוזיאון מצאו מוצגים שסודרו מחדש ואף נעלמו, והתברר שתלמידים מהאוניברסיטה גנבו כיבוד שנקנה על ידי המוזיאון לצורך קבלת פנים לאורחים נכבדים.
לכן נחסם הגשר בקיר לבנים שנותר עד היום.
המוזיאון הורחב מספר פעמים מאז פתיחתו.
בשנת 1998 נפתח המוזיאון של סקוטלנד, במבנה צמוד למבנה של המוזיאון המלכותי.
בשנת 2007 אוחדו המוזיאונים והפכו למוזיאון הלאומי של סקוטלנד.
המוזיאון המצרי נמצא בקהיר, בירת מצרים, ובו נמצא אוסף הפריטים הגדול ביותר ממצרים העתיקה (כ-120,000).
חלק מן הפריטים מוצגים במוזיאון ושאר הפריטים נמצאים במחסנים.
ממשלת מצרים הקימה את המוזיאון ב-1835, סמוך לגני אסבקיה.
המוזיאון שכן במבנה ישן של מסגד.
ביוזמתו של הארכאולוג הצרפתי אוגוסט מארייט נבנה מבנה חדש, והמוזיאון עבר לבולאק ב-1858 מכיוון שהמבנה הראשון היה קטן מדי להכיל את כל הפריטים.
לאחר מכן, הדוכס מקסימיליאן מאוסטריה שכר אדריכל צרפתי על-מנת שיתכנן מוזיאון גדול לכל העתיקות.
המבנה נבנה על גדות נהר הנילוס.
ב-1878, המבנה ספג נזק רב לאחר שהנילוס עלה על גדותיו.
לכן הועברו שוב הפריטים ליד גיזה.
הפריטים נשארו שם עד 1902, ואז הועברו על ידי מנהל מחלקת העתיקות גסטון מספרו למבנה הנוכחי בכיכר א-תחריר.
עיצובו של המוזיאון מיושן, והפריטים הרבים אינם מוצגים בסדר המתאים למוזיאון בקנה מידה שכזה.
כמו כן הוא איננו ממוזג.
בשל כך החלה ממשלת מצרים בבניית מוזיאון חלופי בשם המוזיאון המצרי הגדול שניפתח בשנת 2025 בגיזה.
במהלך ההפגנות במצרים עמדו לפני המוזיאון מפגינים בשרשרת אנושית והגנו עליו מביזה.
במוזיאון שתי קומות עיקריות: קומת הקרקע והקומה הראשונה.
בקומת הקרקע מוצג אוסף גדול של פפירוסים ומטבעות מהעולם העתיק.
רוב הפפירוסים הם קטנים, בגלל בלייתם הטבעית במהלך 2,000 השנים ויותר שחלפו מאז כתיבתם.
על הפפירוסים נמצאו כתובות במגוון שפות: יוונית, לטינית, ערבית וכתב חרטומים (הכתב המצרי העתיק).
המטבעות עשויים מזהב, כסף וברונזה.
המטבעות שנמצאו הם מהתקופות המצריות העתיקות, הרומיות העתיקות, היווניות העתיקות ומהתקופה המוסלמית.
המטבעות עזרו לחוקרים לחקור את המסחר במצרים העתיקה.
בקומה זו נמצאים מוצגים מתקופת הממלכה החדשה, בין השנים 1550 לפנה"ס ל-1070 לפנה"ס.
הממצאים כוללים פסלים, שולחנות וסרקופגים.
בקומה הראשונה מצוי חדר המכיל את האוצרות שנמצאו בקברו של המלך תות אנך אמון, כולל מסכת הזהב המפורסמת שנמצאה מעל גופתו החנוטה.
כמו כן בקומה נמצא חדר המומיות המלכותי של המוזיאון, שבשיאו הכיל 27 מומיות מימי הפרעונים.
החדר נסגר בהוראת נשיא מצרים אנואר סאדאת ב-1981, ונפתח שוב ב-1985, וכיום הוא מציג 9 מומיות בלבד.
הכניסה אליו דורשת תשלום נוסף ומרבית המומיות שהיו בו הועברו ל.
המוזיאון הפתוח לצילום תל חי היה מוזיאון לצילום הממוקם בגן התעשייה בתל חי.
המוזיאון היה חלק מקבוצה של ה"מוזיאונים הפתוחים" הממוקמים בגני התעשייה שהקים סטף ורטהיימר בתל חי, במגדל תפן ובערד.
מוזיאון זה היה המוזיאון היחיד בישראל המוקדש כולו לאמנות הצילום.
למוזיאון היה אוסף גדול של תצלומים והוא הציג מספר תערוכות בשנה.
בין הצלמים שעבודתם הוצגה במוזיאון נמנים מיכה בר-עם, פטר מרום, אברהם סוסקין, עליזה אורבך, שוש קורמוש, ורנר בראון, אריך לסינג, אלפונס הימלרייך, שמחה שירמן, פסי גירש ואחרים.
בנוסף, הוקם במוזיאון גן פסלים ובו יצירותיהם של אמנים ישראלים שונים.
בשנת 2018 נסגר המוזיאון ואוחד עם המוזיאון הפתוח תפן.
המוזיאון הרומי-גרמאני (גרמנית Römisch-Germanisches Museum) הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן במרכזה של העיר קלן בגרמניה.
הוא מוקדש לממצאים מהתקופה הרומית ומימי הביניים המוקדמים, שנמצאו בעיר "קולוניה קלאודיה ארא אגריפינסיום" (Colonia Claudia Ara Agrippinensium) ששכנה במקום בו ניצבת כיום קלן.
רובו של האוסף נכלל עד שנת 1946 במחלקה הרומית והגרמנית של מוזיאון ולראף-ריכרץ (Wallraf-Richartz-Museum) בקלן.
באותה שנה הוא הופרד ממנו.
מבנה המוזיאון עצמו הוקם בשנת 1974 ליד קתדרלת קלן, במקום בו ניצבה וילה רומית.
רצפת הפסיפס של הווילה, המוקדשת לדיוניסוס, התגלתה באקראי בשנת 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה, אגב חפירת מקלט.
היא מתוארכת למחצית הראשונה של המאה ה-3. מבנה המוזיאון נבנה סביב הרצפה, באופן הנדמה לדרך בה הוקמו ווילות רומיות סביב חצרן הפנימית.
הרצפה מוצגת כיום אין סיטו במרתף הבניין, המתוכנן כך שהיא נראית גם מכיכר רונקליפלאץ (Roncalliplatz) שבחזית המוזיאון.
עוד שוכנים במתחם שרידיה של דרך רומית מקורית המוצגת גם היא במיקומה ההיסטורי, ובמובן זה המוזיאון הוא גם אתר ארכאולוגי.
מוצג ידוע נוסף של המוזיאון הוא אנדרטת הקבר המשוחזרת של פובליקיוס (Poblicius), לגיונר רומי, המתוארכת לשנת 40 לספירה לערך.
גם שערה הצפוני של העיר הרומית הוצב בחזיתו של המוזיאון, והוא נושא את ראשי התיבות של שמה הרומי של העיר (CCAA).
בנוסף מוצגים במוזיאון אוסף גדול של כלי זכוכית מהתקופה הרומית ומימי הביניים המוקדמים, וכן תכשיטים, כתובות, דיוקנים, חרסים, פריטים אדריכלים, פסיפסים, פרסקאות וממצאים רומיים נוספים.
עוד כולל האוסף ממצאים פרהיסטוריים מקלן ומסביבתה, וממספר אתרים ארכאולוגים באירופה.
במוזיאון שוכנת המחלקה הארכאולגית של העיר קלן, המפקחת, בין היתר, על עבודות הקמת קו הרכבת הקלה התת-קרקעי בעיר, מרכז מחקר וארכיון.
המוזיאון הפוליטכני הוא מוזיאון מדע הממוקם במוסקבה בירת רוסיה.
המוזיאון מציג את ההתפתחות הטכנולוגית והתפתחות המדע במאות ה-19 וה-20 ומתמקד בהתפתחות המדע והטכנולוגיה בברית המועצות.
בין מוצגי המוזיאון נכלל הטלסקופ האכרומטי הראשון.
המוזיאון נוסד בשנת 1872 בעקבות התערוכה הטכנולוגית הרוסית הראשונה שנערכה בשנת ה-200 להולדתו של הצאר פיוטר הגדול.
מבנה המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל איפוליט מוניגטי והושלם בשנת 1877.
המוזיאון הוא הגדול במוזיאוני המדע ברוסיה, ומציג מוצגים היסטוריים הממחישים המצאות היסטוריות ובהם המחשבים הראשונים שנבנו בברית המועצות.
אוספי המוזיאון כוללים למעלה מ-160,000 מוצגים ב-65 אולמות תצוגה בנושאי הכימיה, כריה, מטלורגיה, תחבורה, אנרגיה, אופטיקה, אוטומציה, מחשבים, הנדסה, אלקטרוניקה ורדיו, תקשורת וחקר החלל.
בשנת 1972 למוזיאון צורפה סיפרייה בנושאים טכניים שפעלה כמוסד נפרד מסוף המאה ה-19. כיום היא כוללת מעל ל-3.5 מיליון ספרים לרבות ספרים של ג'אקומו בארוצי דה ויניולה משנת 1536.
המוזיאון הרוסי הממלכתי הוא מוזיאון לאמנות רוסית בסנקט פטרבורג.
המוזיאון הוא בעל האוסף הגדול של האומנות הרוסית מכל הזמנים.
המוזיאון הוקם ב-13 באפריל 1895 בהתאם לצו של הצאר ניקולאי השני לזכר אביו הצאר אלכסנדר השלישי (שעל שמו נקרא המוזיאון במקור), ונפתח לציבור בשנת 1898. האוסף המקורי של המוזיאון היה על בסיס יצירות אמנות מהארמיטאז', מארמון אלכסנדר ומהאקדמיה הרוסית לאומנות.
לאחר שנת 1917 מספר רב של אוספים פרטיים עברו למוזיאון.
הבניין הראשי של המוזיאון הוא ארמון בסגנון נאו-קלאסיציזם שנבנה בין השנים 1819–1825 והיה מעונו של הנסיך הגדול.
בנוסף לבניין הראשי עברו לרשות המוזיאון בניינים נוספים.