tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"לשמור עליי" הוא סינגל של הזמרת הישראלית רוני דלומי, שיצא לאור ב-19 ביולי 2015. זהו השיר השני מתוך אלבומה השלישי "תסתכל עליי".
השיר נכתב בידי רוני דלומי והולחן בידי דלומי ואביב קורן, והופק על ידי אורי אבני.
בשיר מספרת דלומי על אהובה שהגיע מרחוק לשמור עליה.
בראיון לתוכנית "אנשים" סיפרה דלומי שכתבה את השיר על בעלה אלון וייסמן.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב, והעניק לו ארבעה וחצי כוכבים כוכבים מתוך חמישה.
לשכת עבודה הוא שיר שנכתב, הולחן ובוצע על ידי ג'ו עמר.
השיר היה אחד מרגעי השיא בקריירה המוזיקלית של עמר, ונחשב לאחד משירי המחאה החשובים בתולדות המוזיקה הים תיכונית בישראל.
השיר נכתב בעקבות המהומות בשכונת ואדי סאליב בחיפה ב-1959, והוקלט ככל הנראה שנה לאחר מכן.
עמר, יליד מרוקו, הרגיש שחברי העלייה שלו קופחו בשיטתיות מאז קום המדינה ואינם זוכים ליחס שווה.
באוטוביוגרפיה שלו הוא מצוין כי "באופן אישי לא יכולתי להתלונן על קיפוח: שיריי הפכו נכס צאן ברזל בכל בית; אבל אין לי ספק כי לא ניתנה הזדמנות שווה ליוצאי מרוקו".
השיר הוא בן שבע דקות וחצי, זמן ארוך יחסית לפזמונים באותה תקופה.
רובו מושר במרוקאית ורק שני בתים מתוכו הם בעברית.
המילים במרוקאית הופנו כלפי הקהל (יוצאי צפון אפריקה ברובם) ואילו המילים בעברית הופנו אל עבר הממסד.
השיר נכתב מנקודת מבט של יהודי מסורתי שחוזר ארצה לאחר שנות הגלות, אבל בישראל הוא סובל מקיפוח.
תוך כדי השיר הוא מופרד ממשפחתו, מגויס בכוח לצה"ל, חווה השפלה בלשכת העבודה ובסופו נלקח לעבוד בקיבוץ ללא תמורה.
מבחינה מוזיקלית, זהו אחד מהשירים הראשונים שהציגו בפני הקהל בישראל את המוזיקה האנדלוסית (בצד השיר "הכל בתשלומים" של פלפל אל־מסרי).
בשיר יש שימוש בכלים הייחודיים לסגנון זה, כמו הקאנון.
המקצב בשיר הוא רקיד ועשיר במכוון, כך שיגרום להצנעת המחאה הנוקבת שבו.
סגנונו השמח והעממי הפכו את השיר ללהיט "חפלות", מה שעזר לעליית הפופולריות שלו לאורך השנים.
באמצעות "לשכת עבודה" ו"שיר השיכור" (שיצא חודשים אחדים לפני כן) הפך עמר לזמר הישראלי הראשון שהעלה בשיריו את סוגיית השסע העדתי בישראל.
השיר כמעט לא הושמע באמצעי התקשורת הממוסדים, אך היה נוכח במעברות וביישובי הקליטה הנוספים שהיו בישראל באותן שנים.
בין המבצעים הידועים לשיר היו זוהר ארגוב ואייל גולן, שביצעו אותו בגרסה מקוצרת וללא הבתים במרוקאית.
יש הטוענים שחידושים אלו העלימו את המסר המקורי של השיר והותירו אותו נטול הקשרים והסברים.
"לשמוע את הלב" הוא אלבום האולפן ה-11 של הזמרת רבקה זהר, שיצא במרץ 2022.
האלבום נוצר בתקופת הקורונה, לאחר שנפגשו המפיק המוזיקלי אודי תורג'מן וזהר - והחלו לעבוד יחד.
תורג'מן הפיק את כלל שירי האלבום והלחין את כולם למעט שיר הנושא "לשמוע את הלב" שהולחן על-ידי עמרי קסטן ולירון בן שמעון, והשיר "יד קטנה" שהולחן על-ידי דודו טסה.
בכתיבת שירי האלבום לקחו חלק הפזמונאים והמשוררים שחר הדר, נעם חורב, יחזקאל רחמים, משה קלוגהפט, ברק פלדמן, אלי אליהו, רבקה זהר ואודי תורג'מן.
ב-17 בפברואר 2021 יצא שיר הנושא של האלבום, "לשמוע את הלב", אותו כתבה שחר הדר, הלחינו עמרי קסטן ולירון בן שמעון, והפיק תורג'מן.
השיר זכה להצלחה ולשבחים, ואף נכנס פעמיים לפלייליסט של כאן גימל.
באפריל של אותה השנה יצא השיר "אם נלך", שנכתב על-ידי משה קלוגהפט והולחן על-ידי תורג'מן.
ביולי של אותה השנה יצא השיר "זכרונות ילדות", אשר גם הוא נכתב על-ידי קלוגהפט והולחן על-ידי תורג'מן.
באוקטובר 2021 יצא הסינגל הרביעי מהאלבום, "סופות", אותו כתבה הדר והלחין תורג'מן.
בפברואר 2022 יצא השיר "תמיד יישאר", שנכתב על-ידי נעם חורב והולחן על-ידי תורג'מן.
באפריל של אותה השנה, יצא הסינגל השישי והאחרון, "חזור", אותו כתב ברק פלדמן והלחין תורג'מן.
+לשמוע את הלבמס'שםמיליםלחןמשך1.קסםשחר הדראודי תורג'מן03:222.לשמוע את הלבשחר הדרעמרי קסטן, לירון בן שמעון03:173.אבן חן הומהיחזקאל רחמיםאודי תורג'מן02:434.סופותשחר הדראודי תורג'מן03:005.זיכרונות ילדותמשה קלוגהפטאודי תורג'מן03:146.אם נלךמשה קלוגהפטאודי תורג'מן02:557.חזורברק פלדמןאודי תורג'מן02:548.אור במסדרוןשחר הדראודי תורג'מן03:119.יד קטנהאלי אליהודודו טסה03:2410.נישאת באוויררבקה זהר, אודי תורג'מןאודי תורג'מן03:2511.תמיד יישארנעם חורבאודי תורג'מן03:01
אודי תורג'מן: הפקה מוזיקלית, פסנתר, מלודיקה, מיקס, סינטיסייזר
יועד ניר: תזמור מיתרים, צ'לו
שי חמני: סאז, סאז דיוואן
"לשמוע את הלב" הוא סינגל שהוקלט על-ידי הזמרת הישראלית רבקה זהר.
השיר יצא לאור ב-17 בפברואר 2021, מתוך אלבומה ה-11, העונה לאותו השם.
השיר נכתב על-ידי שחר הדר, הולחן על-ידי עמרי קסטן ולירון בן שמעון והופק על-ידי אודי תורג'מן.
"לשמוע את הלב" יצא לרגל ציונה של זהר יובל שנים על הבמות, וכן היה לסינגל הראשון מתוך אלבומה ה-11. זהר שיתפה כי כמעט וויתרה על המשך פעילותה כסולנית בשל רצונה להפסיק להופיע עם שיריה הקלאסיים שוב ושוב.
אולם, לאחר פגישתה את תורג'מן, והתאהבותה בשירים החדשים - השלימה זהר את הקלטת האלבום, תוך תהליכי השלמה ויציאה מאזורי הנוחות שלה.
שחר הדר, שקיבלה מתורג'מן את תוכן שיחותיו עם זהר והפכה אותו לטקסטים, סיפרה כי השיר נכתב כפרץ מילים, וכי הוא מספר את דמותה של רבקה כאישה חזקה ועמוקה, מלאת עוצמה ויופי.
עם צאת השיר, הפצירה זהר במאזיניו כי לעולם לא יפלו ברוחם וכי כמילות השיר, תמיד ניתן למצוא את האמת והאור בסופו של יום.
עם צאתו, התקבל השיר בחום בקרב המאזינים, זכה לשבחם של המבקרים וכן נכנס לפלייליסט של כאן גימל.
מאוחר יותר, עם צאתו של האלבום המלא - נכנס השיר לפלייליסט של כאן גימל בשנית.
לאור הצלחתו וסמליותו, הפך השיר בהמשך גם לשיר הנושא של האלבום, וכן לשיר הנושא של סיבוב ההופעות שליווה אותו.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, צולם ובוים על-ידי עומר בורין, והועלה לערוץ היוטיוב של זהר ב-17 בפברואר 2021. בקליפ ניתן לראות את זהר שרה את מילות השיר כשהיא פוסעת ביער ובחוף הים.
לשמע עבד ירבעם הוא חותם מלכותי נדיר שנמצא בחפירות תל מגידו בשנת 1904, על ידי הארכאולוג ממוצא אמריקאי גוטליב שומאכר שהיה מבני המושבה הגרמנית בחיפה.
החותם שמתוארך למאה התשיעית או השמינית לפנה"ס, עשוי אבן לפיס לזולי בצבע כחול עליה חרוטה דמות של אריה שואג ועץ דקל, כשמעליה ומתחתיה חרוט באותיות עבריות קדומות הכיתוב: "לשמע עבד ירבעם".
בתחילת המאה העשרים, בין השנים 1905-1903 ניהל גוטליב שומאכר את החפירות בתל מגידו.
בשנת 1904 במהלך החפירות באתר הוא גילה אבן חן יוצאת דופן, שמתגלית כחותם מימי ממלכת ישראל, המאה השמינית לפנה"ס.
ממחקר מאוחר יותר שנעשה על החותם על פי הממצאים שתועדו על ידי שומאכר, הסיק שמואל ייבין שהחותם מיוחס לתקופת ירבעם בן יואש, המוכר גם כירבעם השני, מי שמלך את פרק הזמן הארוך ביותר מבין מלכי ממלכת ישראל.
המחקר שלו נעשה תוך התבססות והשוואה לכתב העברי הקדום שנתגלה על חרסי שומרון.
אבן החותם עשויה אבן לפיס לזולי בגוון כחול.
האבן אינה מנוקבת לאורכה, דבר שמעיד על כך שלא ניתן היה לענוד אותה מסביב לצוואר.
לכן, היא אינה מהווה סוג של קמע.
השימוש בה כחותם נעשה באמצעות מסגרת כלשהי עשויה שנהב או עץ, אליה הוכנס החותם.
פני החותם עצמם, קצת מעוגלים ועליהם חרוטה במיומנות מאוד גבוהה, דמות של אריה שואג, כאשר לסתותיו פתוחות וזנבו מורם כלפי מעלה.
מעל דמות האריה השואג נחרטו האותיות העבריות הקדומות שיוצרות את המילה: "לשמע".
מתחת לדמות האריה השואג, מופיעות גם כן אותיות עבריות קדומות היוצרות את המילים: "עבד ירבעם".
בצד שמאל של החותם, ליד פיו הפעור של האריה, ישנה חריטות עדינות ומדויקות של עץ המזכיר עץ דקל.
מצד ימין ליד זנבו המורם של האריה, ישנם חריטות של קווים אנכיים שנראה שהם לא הושלמו.
שתי החריטות, זו של עץ הדקל והחריטות ליד זנבו של האריה, נראות כתוספות מאוחרות יותר לחותם.
על פי המחקר של שומאכר, החותם הועבר לקונסטנטינופול, על ידי גורם בכיר במטרה שיהיה חלק מהמוצגים של המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול.
אך החותם לא הגיע למוזיאון אלא הועבר ישירות לאוסף הפריטים של הסולטן עצמו.
עדות שנגבתה ב-1966 מביתו של גוטליב שומאכר, אך פורסמה רק ב-2024, מלמדת שהחותם הושם בקברו של הסולטן עבדול חמיד השני ועל כן כל שנותר בידינו כיום היא טביעה שנעשתה מאותו חותם.
תמונת האריה השואג מהחותם שובצה בסמל המועצה האזורית מגידו שעוצב בשנת 1952.
סמל זה, שהפך לאחד החשובים בתרבות הישראלית תואר על מטבעות ושטרות מדינת ישראל.
הוא הופיע על שטר חמש לירות אשר הונפק בסדרה ב' של בנק ישראל וכן מאוחר יותר על מטבע חצי שקל, שהונפק ב-1980 והיה במחזור עד 1985. האריה מופיע גם בסדרת הבוליון "ירושלים של זהב", אשר מונפקת מ־2010 במטבע העשוי זהב במשקל אונקיה ובעל ערך נקוב של 20 שקל חדש.
החותמת הונצחה גם בבבול של מדינת ישראל ב-1957, אחד משלשה בולים המציגים חותמות עבריות עתיקות, בעיצוב מרים קרולי.
הסמל שימש בסיס לסמל פיקוד המרכז.
החותמת מופיעה בתור הסמל של חברת קלפי המשחק "אריה חברה לקלפים בע"מ", שאת הכתובת מחליפה המילה "אריה" באותיות פיניקיות.
הסופרת רינה הברון כתבה את סיפורו של האריה בחותמת שמע בספרה "מסע האריות" (עם עובד, 1973).
בעשור השני של המאה ה־21 התפרסמה בולה שלכאורה נוצרה מהחותם המקורי או מחותם זהה לו, שנרכש בידי יגאל רונן כמה עשרות שנים קודם לכן בשוק העתיקות.
מספר חוקרים סמכו את ידיהם על האותנטיות של הבולה בעוד אחרים דחו אותה כמזויפת.
לשכת עושי לחם הפנים (בקיצור: לשכת לחם הפנים) הייתה לשכה במבנה בית המוקד שבבית המקדש ששמשה לאפיית לחם הפנים.
בלשכה זו אפו את שנים עשר הלחמים מדי יום שישי.
לשכת עושי לחם הפנים הייתה בקרן דרומית מזרחית של בית המוקד, והייתה אחת מבין ארבע הלשכות שהיו בבית גדול זה, שהכיל בקרבו עוד שלוש לשכות אחרות.
בית המוקד היה בנוי "חציו בקודש", כלומר בעזרה, ו"חציו בחול", כלומר בהר הבית.
לשכת עושי לחם הפנים נקבעה בחלק הקדוש והייתה פתוחה אליו, וממילא קדושתה הייתה כקדושת העזרה.
לעומת האמור, קיימת דעה בראשונים, האומרת, שבית המוקד היה בנוי בחול, ולשכת עושי לחם הפנים בכלל זה.
עם זאת לשכת עושי לחם הפנים נתקדשה בקדושת העזרה, שכן, הפתח של לשכה זו פתוח לקודש, והלכה היא, ש"הלשכות הבנויות בחול ופתוחות לקודש – תוכן קודש".
נחלקו תנאים בשאלה האם כל מעשי לחם הפנים צריכים להיעשות בלשכת עושי לחם הפנים, או שמא חלק ממעשיה נעשים מחוץ ללשכה זו.
להלכה נפסק כדעת חכמים, המחלקים בין הלישה של ככרות הלחם לבין האפייה, כלשון המשנה: "לישתן ועריכתן – בחוץ, ואפייתן – בפנים בעזרה כשאר המנחות".
לשכת לחם הפנים בבית השני
בדברי חז"ל מצינו, שבימי הבית השני, הייתה לשכה זו באחריות בית גרמו, אשר היו מומחים לאפייה לשלביה.
משפחה זו הכינה את לחם הפנים למקדש באופן שלא יתעפש במהלך השבוע בו מונח הלחם על המנקיות בשולחן לחם הפנים.
המשפחה הסתירה את סוד אפיית לחם הפנים, ואף דרשה שכר גבוה על המשך עבודתה במקדש.
לפי המתואר בגמרא נעשה ניסיון להביא אופים מומחים מאלכסנדריה, אך אלה לא הצליחו למנוע את עיפוש לחם הפנים, לפיכך החזירו את בית גרמו לעבודה והרבו בשכרם, שכן, לא נמצא אופה שיכול להחליפם ולאפות את לחם הפנים טוב כמותם.
מאז זכורה משפחה זו לגנאי על שנמנעו מללמד את סוד אפיית לחם הפנים.
לשקאר-א-טיבה (באורדו: لشكرِ طيبه, תעתיק מדויק: לַשְכַרִ טַיבִּה, שפירושו: "צבא העיר אל-מדינה") הוא ארגון טרור אסלאמיסטי רדיקלי בולט בפקיסטן, אשר הוקם ב-1989 ומטרתו המוצהרת היא שחרור חבל קשמיר מידי הודו, והקמת מדינת הלכה אסלאמית על בסיס חוקי השריעה בכל אזור דרום אסיה.
במשך השנים ביצע הארגון, המקושר לארגון הטרור אל-קאעידה, פיגועי טרור רצחניים רבים, כנגד מטרות הודיות ומערביות בחבל קשמיר ובכל רחבי הודו.
הארגון דוגל בהקמת מדינה מוסלמית אוניברסלית, שתכלול את כל המדינות המוסלמיות בעולם, במתכונת של ח'ליפות.
מדינה זו תהיה מדינת הלכה הכפופה לחוק השריעה.
על פי הארגון, כל המוסלמים ברחבי העולם מצווים להצטרף לג'יהאד, ולעזור למוסלמים אחרים המצויים במצוקה ובמצב של דיכוי מידי אלו המכונים על ידם ה"כופרים" - ובעיקר ההינדים, הנוצרים (בדגש על ארצות הברית) והיהודים.
בין היתר הם מונים את המוסלמים המתגוררים ביהודה ושומרון, בוסניה, קוסובו, קשמיר, הפיליפינים, בורמה וצ'צ'ניה.
כחלק מתפיסה זו, לשקאר-א-טייבה פתחה את בסיסי האימון שלה בפקיסטן לפעילי ג'יהאד מוסלמים מכל רחבי העולם.
הם טוענים כי עימות מוסלמי-הינדי מאפיין את העולם מאז ביאתו של מוחמד, ולכן כל הנלחם בהודו, ימנע מהגעה לגיהנום.
הארגון עוין בצורה רשמית גם את היהודים ואת מדינת ישראל ומפיץ חומרי תעמולה כנגדה.
הארגון נוסד בשנת 1989 כזרוע הצבאית של הארגון הרדיקלי הפקיסטני "מרכז א-דעווה ואל-ארשאד" ("מרכז ההטפה וההדרכה").
לפי מקורות אחרים הארגון הוקם כבר ב-1987. גם על הנסיבות להקמתו ישנם דעות שונות: ייתכן כי הוקם במטרה להאבק במלחמת אפגניסטן נגד כוחות ברית המועצות ולפי דעות אחרות הוקם באופן ישיר על מנת להאבק ב.
את הארגון הקים חאפיז מוחמד סעיד, פרופסור ללימודי אסלאם באוניברסיטת לאהור.
בראשיתו קיבל הארגון סיוע כספי מערב הסעודית ותמיכה פוליטית וצבאית מפקיסטן, כשבראשיתו נוהל הארגון על ידי המודיעין הבין-שירותי (ISI) הפקיסטני, אולם במשך הזמן הוא קיבל צביון של ארגון סלפי-ג'יהאדיסטי המקושר לאל-קאעדה.
אולם בהמשך ניתק את קשריו הרשמיים עם הממשל הפקיסטני, וגיבש תפיסה רדיקלית וגלובלית יותר.
למרות זאת מעריכים ארגוני מודיעין מערביים, כי הארגון ממשיך לקבל תמיכה מה-ISI גם כיום.
החל משנות ה-90 יצר הארגון קשרים עם ארגון הטרור הבינלאומי אל-קאעידה, והושפע ממנו.
מנהיג התנועה, חפיז מחמד סעיד, קיים קשר הדוק עם אוסאמה בן לאדן, מנהיג אל-קאעידה.
קשרים אלו התחזקו לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001, כאשר לשקאר-א-טייבה שיתף פעולה והעניק סיוע, מסתור ומשענת לפעילי אל-קאעידה לאחר פלישת ארצות הברית לאפגניסטן.
מ־1993, לשקאר-א-טייבה הפך לאחד מהארגונים הבולטים ביותר בביצוע פיגועי טרור בהודו בכלל, ובחבל קשמיר בפרט, כנגד חיילים ואזרחים הינדים וסיקים.
בשלב הראשון, כשהארגון טרם היה מבוסס דיו מבחינה לוגיסטית, אנשיו העדיפו לבצע פיגועים באזורים כפריים מבודדים בעמק קשמיר, בהם הייתה נוכחות צבאית הודית מועטה.
בהדרגה, החל הארגון לשתף פעולה עם ארגונים איסלאמיים נוספים שכבר פעלו בקשמיר, כגון ארגון הטרור ג'יש-י מוחמד.
הארגון ניסה לשבש מהלכי בחירות, לפגוע בפעילים פוליטיים, אנשי צבא וביטחון, עצרות פוליטיות ולא בחל אף בפגיעה באזרחים.
שיתוף הפעולה הבין-ארגוני הצטמצם בהדרגה בראשית שנות ה-2000, עקב חילוקי דעות על רקע סירוב לשקאר-א-טייבה להכיר בהסכם הפסקת האש שנחתם עם הודו.
פעולות בולטות בתקופה זו היו רצח 35 סיקים בדרום חבל קשמיר במרץ 2000, ערב ביקורו של הנשיא ביל קלינטון בהודו, והרג 25 הינדים בחתונה, ב-1998. במקביל ביצע הארגון התקפות כנגד יעדי הצבא ההודי ושיירות, שכללו מטעני צד, מכוניות תופת ואירועי ירי, כאשר המבצעים מוכנים להקריב את חייהם.
בתקופה זו, הארגון השתמש הן בטקטיקות גרילה והן בטרוריזם צרוף שנועד לפגוע באזרחים.
בשנת 2001 החל הארגון בשינוי אסטרטגי, והחליט לבצע פיגועים גם מחוץ לחבל קשמיר, תוך ניסיון למנוע כל סיכוי להפשרת היחסים בין הודו לפקיסטן.
פיגוע הראווה הראשון שביצע הארגון היה הפיגוע בפרלמנט ההודי בניו דלהי, בדצמבר 2001, בו נרצחו 13 בני אדם.
בתגובה לאירוע, האשימה הממשלה ההודית את ממשלת פקיסטן, בסיוע לארגון.
האירוע הצטרף גם ללחץ האמריקאי שהופעל על ממשלת פקיסטן לפעול למיגור הטרור בתחומה, לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001. מזכיר המדינה של ארצות הברית קולין פאוול הודיע ב-26 בדצמבר 2001 כי ארצות הברית כללה את לשקאר-א-טייבה ברשימת ארגוני הטרור הזרים.
בעקבות זאת נשיא פקיסטן, פרבז מושארף, גינה את הארגון, הוציאו מחוץ לחוק ועצר את מנהיגו, חפיז מוחמד סעיד, אם כי הוא שוחרר כעבור מספר חודשים.
גם לאחר מכן היה הארגון אחראי לסדרת פיגועי טרור, ביניהם פיגוע בקאלוצ'אק שבקשמיר במאי 2002, בו נהרגו 31 בני אדם, פיגוע ב-29 באוקטובר 2005 בשוק בדלהי, שגרם למותם של 60 איש ובאותה שנה בוורנאסי (37 הרוגים), ופיגוע הרכבות במומבאי ב-11 ביולי 2006, שגרם למותם של 211 איש ופציעתם של כ-700.
פעילות הארגון הגיעה לשיאה במתקפת הטרור במומבאי בנובמבר 2008, בה הותקפו סימולטנית אחת עשרה מטרות ברחבי העיר.
לראשונה, נבחרו במתכוון גם יעדים שבהם ידוע כי ישנם תיירים זרים, וכן יעד יהודי מובהק - בית חב"ד המקומי.
במתקפת הטרור נהרגו 173 בני אדם וכ-300 נפצעו, כולל שישה ישראלים.
הארגון משתף פעולה עם המוג'האדין ההודי.
ב־2022 פתח הארגון סניף בבנגלדש במטרה לתקוף מטרות בהודו.
התשתיות הצבאיות והמבצעיות של לשקר-א-טייבה מצויות בפקיסטן ובחבל קשמיר - הן בחלקו ההודי והן בחלקו הפקיסטני.
לארגון מחנות אימונים בקרבת לאהור, שבהם מכשירים מאות פעילים בכל שנה, בעזרת אימונים מתוחכמים כגון לוחמה בשטח בנוי ולוחמת גרילה, טכניקות חבלה מתקדמות, שימושי מחשב וטכנולוגיה מבצעית.
מתאמנים בו גם מוסלמים בעלי אזרחות מערבית (בעיקר בריטית, אך גם צרפתית, אוסטרלית ועוד), דבר המסייע גם ביצירת שיתופי פעולה עם ארגוני טרור נוספים ויצירת תשתית מודיעינית גלובלית.
לארגון גם סייענים מוסלמים רבים בתוך הודו עצמה, המשתלבים בביצוע הפיגועים.
בקרבת העיר לאהור גם נמצאת מפקדת הארגון, שאחראית על גיוס כספים, הסברה, אימונים וגיוס הפעילים.
הארגון משקיע מאמצים רבים בהסברה והגעה לתודעה הציבורית, ומפיץ תעמולה בעזרת אתרי אינטרנט באורדו, ערבית ואנגלית, ומספר ביטאונים אסלאמיסטיים.
הארגון ממומן כיום בעיקר על ידי כספים סעודיים, שמועברים אליו דרך ארגוני צדקה אסלאמיים – ובעיקר הארגון "ג'מאעת א-דעוה".
מקור נוסף למימון הוא אל-קאעידה, עמו מקיים הארגון קשרים הדוקים.
מקור מימון חשוב נוסף הוא קהילות מוסלמיות בחו"ל, ובעיקר זו שבבריטניה.
פעמים רבות הכסף נאסף בכסות של ייעוד למטרות חברתיות (כגון סיוע לנפגעי אסונות טבע, סיוע רפואי וחינוכי וכו'), ולתורמים לא נודע שכספם מיועד למטרות צבאיות וטרוריסטיות.
הארגון גם נהנה ממימון של מספר ארגוני פשיעה, דבר הבא לידי ביטוי בקשרים עם ראשי העולם התחתון בהודו, העוסקים בהברחות סמים לאירופה.
הארגון השתמש ברשתות החוואלה למימון התקפותיהם בדלהי.
לתור את הארץ - התיירות בארץ ישראל בתקופת המנדט 1917 - 1948 - הוא ספרו של פרופ' קובי כהן-הטב מהמחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן בהוצאת יד יצחק בן-צבי.
המחבר סוקר את הדרך שבה הפכה ארץ ישראל מארץ שבה מטיילים בעיקר עולים לרגל לארץ שבה גם תיירות פנימית ותיירות חוץ שאינה ממניעים דתיים.
כהן-הטב מייחס את התפתחות התיירות להנהגת אמצעי תחבורה חדשים, כמו המכונית וכן למדיניות רשויות המנדט הבריטי ביחס לתיירים; בין השאר, עריכת ירידים כמו יריד המזרח והאירועים העונתיים, פיתוח שירותי חוף הים בתל אביב ובחיפה, הופעת תיירות הקייט, התפתחות תיירות המרפא וצמיחת ענף הארחה בקיבוצים.
המחבר טוען כי התיירות הייתה אחד הגורמים החשובים בכניסת המודרניזציה לארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
התפתחות מהותית הייתה בתיירות בירושלים.
הביאו לכך המקומות הקדושים וגם הקמת מרכזי תרבות בירושלים כמו כבניין ימק"א ומוזיאון רוקפלר לארכאולוגיה.
הודות לתיירות החלה להתפתח תשתית שירותי תיירות בירושלים והופיעו ספרי הדרכה, פרסומים תיירותיים ומורי דרך.
לתפוס את הרגע (במקור האנגלי: Peaceful Warrior) הוא סרט קולנוע אמריקני משנת 2006. הסרט מבוסס על ספרו האוטוביוגרפי-בדיוני של דן מילמן, "דרכו של הלוחם השקט", שנכתב בשנת 1980.
את הסרט ביים ויקטור סלבה, ומככבים בו סקוט מקלוביץ וניק נולטה בתפקידים הראשיים.
הסרט זכה בקטגוריית הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים שנערך במאווי ב-2006.
דן מילמן (סקוט מקלוביץ) הוא סטודנט הלומד באוניברסיטה ומתעמל מצליח שחולם על זכייה באליפות הארצית.
באחד מן הימים הוא פוגש בזקן (ניק נולטה), העובד בתחנת דלק למחייתו.
מילמן מכנה אותו בשם סוקרטס.
סוקרטס מודע לבעיותיו של מילמן.
סוקרטס מפגין חוכמה רבה שרק מסקרנת את מילמן, אשר מבקש ללמוד מחוכמתו.
בנוסף, דמותו הופיעה בחלומו בנעליה, ליד שברי רגלו המרוסקת, חלום שמילמן אינו יודע את פשרו.
סוקרטס נותן למילמן הצעיר סדרת שיעורים ומטלות.
עיקר משנתו הפילוסופית אומרת, כי כל אדם צריך לחיות בזמן ההווה.
יש זמן מתאים להילחם וזמן להימנע מאלימות.
שיעורים אלה מושגים באמצעות מחשבה מעמיקה לפרטים, ודרך רוחנית יוצאת דופן.
מילמן לומד להעריך כל רגע, להכיר בדרך שבהשגת המטרה כחשובה יותר מאשר המטרה עצמה, כמו גם לשים לב למעשיו ביתר דקדקנות.
הוא משתמש בידע שרכש כדי לחזק את גופו דרך אימונים ומשמעת עצמית, אם כי עדיין ניחן בו חוסר המנוחה כבעבר.
מילמן אינו יודע דבר על סוקרטס מלבד עבודתו, ואמונתו של סוקרטס שמתן שירות לבני אדם הוא המעשה המכובד ביותר.
בחורה צעירה בשם ג'וי (איימי סמארט), למדה ליישם את לימודיו של סוקרטס בחייה, היא חניכה נוספת של סוקרטס.
מילמן מנסה לדובב אותה כדי לקבל פרטים נוספים על סוקרטס, אך היא שומרת על צניעותו.
נוסף על כך, ג'וי מכבדת אותו כאדם ומתייחסת אליו בשוויון, אם כי שומרת על פרטיותה ואינה מרשה לעצמה להתפתות לחיזוריו.
באחד מן הימים, מילמן רוכב על אופנועו בחוסר זהירות ומתנגש ברכב חולף.
הוא מובהל לבית החולים, שם הוא מגלה לחרדתו הרבה כי עצם הירך שלו מרוסקת וכי המקום קובע על ידי מוט מתכת.
וכעת הוא מבין את פשר החלום, שבו רגלו התנפצה לרסיסים.
אט אט הוא מאבד מתקוותו ואף שוקל להתאבד, אך ניצב בפני בבואתו היהירה, והודות לסוקרטס, הוא מקבל את ההחלטה להתגבר על פציעתו ולהמשיך להתאמן בעזרתו ובהדרכתו.
בסופו של דבר, הוא מחזק את גופו ונפשו ומצליח להשתתף באליפות.
בדרך, לפני האליפות, מילמן עובר בתחנת הדלק, ומגלה כי סוקרטס נעלם ללא זכר.
לשנו (בפולנית: Leszno; בעבר ליסה, בגרמנית: Lissa) היא עיר בפרובינציית פולין גדול שבמערב פולין, 65 ק"מ דרומית-מערבית לפוזנן ו-90 ק"מ מצפון לוורוצלאב.
מאז 2014 מכהן לוקאש בורוביאק, איש מפלגת המצע האזרחי, כראש עיר.
הכלכלה המקומית מבוססת על מפעלי מתכת, טקסטיל וממתקים השוכנים בה.
כמו כן, היא מרכז מסחרי חשוב.
היא גם צומת מסילות ברזל חשוב, בעיקר בשל מיקומה בין שתי שכנותיה הגדולות.
בלשנו פועלים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, ויש לה תחנת טלוויזיה, שתי תחנות רדיו ושישה עיתונים מקומיים.
רוב התושבים הם פולנים קתולים.
יישוב במקום נזכר ברשומות לראשונה ב-1393. ב-1516 התיישבו במקום פליטים הוסיטים ממוראביה שתרמו רבות לפיתוח העיר.
הצבא הפולני שרף אותה ב-1656 כנקמה על שיתוף-פעולה עם הפולשים השוודים, והיא שוקמה באיטיות.
ב-1707 נשרפה שוב על ידי הצבא הרוסי, וב-1790 נשרפה בשלישית מסיבות טבעיות.
בעת חלוקת פולין סופחה לפרוסיה, והושבה לפולין העצמאית במסגרת חוזה ורסאי.
ב-1939 סיפחה אותה גרמניה הנאצית וגירשה את הפולנים והיהודים לגנרלגוברנמן.
לשנו שוחררה ב-1945 וניתנה שוב לפולין.
יהודים התיישבו בעיר (אותה כינו, בהשאלה משמה הגרמני, 'ליסא') ב-1534, סמוך לזמן ייסודה.
בית כנסת גדול נבנה ב-1626. היהודים סבלו רדיפות קשות בימי גזירות ת"ח-ת"ט באמצע המאה ה-17, וב-1709 גורשו לזמן קצר לאחר שהואשמו בהפצת מגפה.
במאה ה-18 הפכה הקהילה לאחת החשובות בפולין, עם 5,000 חברים וישיבה מרכזית.
הרבנים דוד טבל בן נתן נטע מליסא ויעקב לורברבוים כיהנו כרבנים, והרב עקיבא איגר כיהן כדיין בעיר.
האוכלוסייה היהודית הדלדלה מאוד במאה ה-19 למעט יותר מ-1,000. היא נותרה ברובה אורתודוקסית.
יהודי העיר גורשו לממשל הכללי בימי השואה ורובם הגדול נספו בהמשך.
עם ילידי ליסא המפורסמים נמנים הרב ליאו בק וחיים סולומון.
לֶשֶק קוֹלַקוֹבסקי (בפולנית: Leszek Kołakowski; 23 באוקטובר 1927 – 17 ביולי 2009) היה פילוסוף, היסטוריון של רעיונות ומסאי, מייסד שותף של בית הספר להיסטוריונים לרעיונות בוורשה, שהתעניין בהיסטוריה של הפילוסופיה המודרנית, ובמיוחד המרקסיזם, פילוסופיה של הדת ותרבות אירופית.
הוא היה ממתנגדי המשטר הקומוניסטי בפולין, זוכה פרס "הרצאת ג'פרסון" לשנת 1986.
את דרכו החל כקומוניסט אדוק, אולם בהדרגה חלה תמורה בדעותיו וביחסו למרקסיזם.
הוא קרא להנהיג סוציאליזם דמוקרטי יותר, עמדה שהביאה אותו לעימותים עם הצנזורה.
בשנת 1956 חיבר את המניפסט "מהו סוציאליזם" עבור כתב עת פולני.
היה זה הטקסט הראשון של קולקובסקי שנפסל על ידי הצנזורה.
בשנת 1968 גורש קולקובסקי מפולין.
לאחר ששהה בקנדה ובצרפת, סוף סוף הוא התיישב באנגליה.
קולקובסקי התקבל באוניברסיטת אוקספורד כפרופסור מן המניין וכעמית לחיים.
הוא חי בגלות ותמך בתנועת סולידריות הפולנית, שהביאה להפלת המשטר הקומוניסטי בפולין.
את המרקסיזם הגדיר כ"פנטזיה הגדולה" של המאה העשרים.
הוא נפטר ב-17 ביולי 2009 באוקספורד ונקבר בבית הקברות הצבאי פובונזקי בוורשה.
קולקובסקי זכה להכרה בעולם עם פרסום ספרו Main Currents of Marxism (זרמים מרכזיים של המרקסיזם).
ב-1982 זכה במלגת מקארתור, בשנת 1991 זכה בפרס ארנסט בלוך ובשנת 2007 זכה בפרס ירושלים.
קולקובסקי נחשב לאחד מגדולי הפילוסופים של המאה העשרים והוגה הדעות המוביל של המהפכה הדמוקרטית-ליברלית במזרח אירופה.
על הרשות הנתונה – מבחר מסות, הוצאת ספרית פועלים, 1964
נוכחותו של המיתוס, תרגום: אליעזר הכהן, הוצאת ספרית פועלים, 1971
גדולי העבר – ברגסון, תרגום: עודד דגן, הוצאת דביר, 1988
שיחות עם השטן, תרגום: מיכאל הנדלזלץ, עריכה: אביעד קליינברג, הוצאת מפה, 2004
אגדת הקיסר קנדי: פולמוס אנתרופולוגי חדש, תרגום: יעקב גולומב, מאזנים כרך ס"א, גיליון 5–6, אגודת הסופרים העברים, 1987
אגדת הקיסר קנדי, תרגום: שולמית הראבן, אלפיים 6, עם עובד, 1992
"לשרוף זמן" או "לשרוף שעון" הוא כינוי לטקטיקת משחק במשחקי כדור קבוצתיים שונים.
בטקטיקה זו, הקבוצה המובילה מחזיקה בכדור על מנת להרוויח זמן במטרה שהקבוצה השנייה לא תוכל לצמצם את הפער ולזכות בהובלה.
הכדור מוחזק זמן רב על ידי שחקן אחד מוביל או נמסר בין השחקנים כאשר הם אינם מנסים לתקוף אלא רק להחזיק בכדור.
לעיתים קבוצות פותחות את המשחק בלחץ כבד בהתקפה על הגנת הקבוצה היריבה, וכאשר הן מובילות בפער ניכר, הן משנות את שיטת המשחק ומתחילות לשחק התקפות ארוכות, ללא ניסיון להתקרב לאזור השער או הסל, במטרה לשמור על המצב הקיים.
שיטת משחק זו פוגעת בקצב המשחק, גורמת לתוצאות נמוכות יותר ומפחיתה את העניין של הקהל במשחק.
מסיבות אלו חוקקו חוקים אשר מגבילים את החזקת הכדור.
ביצוע השיטה בענפי הספורט השונים
כדורסל - כדי למנוע עד כמה שאפשר שימוש בשיטה זו הוגבל זמן ההתקפה.
על פי חוק שעון הזריקות, חייבת להתבצע זריקה לסל תוך 24 שניות (שהכדור יחדור לטבעת או יגע בה).
בנוסף מחויבת הקבוצה התוקפת לעבור את קו מחצית המגרש תוך 8 שניות ולאחר שעשתה כן היא אינה יכולה לחזור למחצית המגרש שלה.
לפיכך בכדורסל ניתן "לשרוף שעון" באופן חלקי בלבד בשל מסגרת הזמן הקצובה.
כדורגל - להבדיל מסוגי ספורט אחרים, אין בכדורגל מגבלת זמן בהחזקת הכדור.
הכדור נשאר אצל הקבוצה עד למקרה של חטיפה, הוצאת חוץ, סוף-מחצית או סוף משחק, עבירה או שריקת שופט.
עם זאת, במקרים בהם אחד השחקנים משהה את פעולתו בצורה קיצונית וברורה, כגון שוער המשתהה לפני בעיטת חמש, בידי השופט האפשרות להענישו באמצעות כרטיס צהוב.
כדורמים - על מנת להגביל את החזקת הכדור, יצרו (בהשראת שעון הזריקות שבכדורסל) שעון דומה שקוצב 35 שניות להתקפה.
כדוריד - על מנת שלא להגיע למצבים בהם קבוצה מסוימת שורפת זמן באופן ברור, הוגדר מצב של "חוסר התקפיות" ("משחק פאסיבי") - במידה והשופטים אינם מבחינים בניסיונות הבקעת שערים על ידי הקבוצה הנמצאת בהתקפה, הם מרימים את ידם לאזהרה.
אם כעבור מספר שניות עדיין לא תתבצע זריקה לשער, הכדור יעבור לקבוצה השנייה.
לקרוס - כדי להגביר את קצב המשחק, שחקן חייב לעבור את קו ההגנה תוך 20 שניות ולזרוק לשער ב-10 שניות נוספות, אחרת יועבר הכדור.
פוטבול - בפוטבול מתבצעת שריפת הזמן על ידי כריעת ברך של הקוורטרבק מיד לאחר קבלת הכדור.
מהלך זה גורם לשעון להמשיך לרוץ מבלי שהקבוצה היריבה יכולה לעצור אותו ללא לקיחת פסק זמן.
לשרוד עד החופש הוא סרט הישרדות של הבמאי ורנר הרצוג.
הסרט שיצא לאקרנים ב-2007, מספר את סיפור חייו של דיטר דנגלר , אותו מגלם כריסטיאן בייל.
סיפור זה כבר כיכב בעבר בסרט ביוגרפי של הרצוג, דיטר הקטן לומד לעוף, משנת 1997.
דיטר הוא טייס אמריקאי בזמן מלחמת וייטנאם, המשרת בטייסת VA-145 על נושאת מטוסים רינג'ר, מטיס מטוס מסוג A1 סקייראידר.
בפברואר 1966 בעת ביצוע משימה מעל לאוס מטוסו נפגע ומתרסק לקרקע.
הגם שדיטר שורד את ההתרסקות, הוא נרדף ולבסוף נתפס על ידי מיליציה מקומית.
לדיטר ניתנת הזדמנות לשחרור או לפחות להקלה בתנאי השבי על ידי המושל המחוזי (בגילומו של פרנסואה צ'או) אם יחתום על מסמך המגנה את אמריקה, אולם הוא מסרב.
הוא מעונה ונלקח למחנה מאסר במעבה הג'ונגל.
שם הוא פוגש טייסים נוספים, ביניהם ג'ין בראיין (ג 'רמי דייוויס) ודוויין וו מרטין (סטיב זאן), שמטוסיהם הופלו שנים קודם לכן.
דיטר מתחיל לתכנן בריחה, אך נתקל בחוסר אמון של חבריו האסירים, המדוכאים באמצעות עינויים פיזיים ופסיכולוגיים של שומרי המחנה.
עם הזמן, כל האסירים מסכימים לברוח, אך הם בוחרים מסלולים נפרדים לבריחה דרך הג'ונגל.
דיטר ומרטין מנסים להגיע אל נהר המקונג ולחצות את הגבול לתאילנד, אך בדרכם הם נקלעים לכפר מקומי ומרטין נהרג על ידי המון זועם מתושבי הכפר.
לבסוף, דיטר מחולץ על ידי מסוק אמריקני עוד בטרם חצייתו את הגבול.
במטוס, תרמילו של דיטר נבדק על ידי הטייסים לאחר שמתגלים בו תנועות חשודות, אך התרמיל מכיל רק נחש אכול למחצה ששימש לו כמזון בעת הבריחה.
בבית החולים הצבאי הוא נתון בהשגחה קפדנית בגלל מחלוקת בין הצי לחיל האוויר בנוגע לתיחקורו (חיל האוויר חילץ אותו).
כל זאת עד שחבריו מן הטייסת מגיעים ו'חוטפים' אותו.
הוא נלקח בחשאי בחזרה אל נושאת המטוסים שלו, שבה הוא מתקבל כגיבור על ידי הצוות כולו.
כריסטיאן בייל - דיטר דנגלר
סטיב זאן - דוויין מרטין
ג'רמי דייוויס - ג'ין בראיין
מרשל בל - אדמירל ברינגטון
פרנסואה צ'או - המושל המחוזי
איוון ג'ונס - טייס צ'יפי
לשק בלצרוביץ' (בפולנית: Leszek Henryk Balcerowicz; 19 בינואר 1947) הוא כלכלן פולני שכיהן כנגיד הבנק המרכזי וכסגן ראש ממשלה בפולין.
ממובילי המעבר מכלכלה קומוניסטית לכלכלה חופשית בפולין בשנות ה-90 של המאה ה-20. כיום מכהן בלצרוביץ' כפרופסור בקולג' אירופה.
בשנת 1970 קיבל תואר ראשון בהצטיינות מבית הספר המרכזי לתכנון וסטטיסטיקה בוורשה.
הוא קיבל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת סט.
ג'ון בניו יורק בשנת 1974 ודוקטורט מבית הספר לכלכלה בוורשה, בשנת 1975.
בלצרוביץ' הצטרף למפלגה הקומוניסטית הפולנית בשנת 1969, ובסוף שנות ה-70 השתתף בצוות ייעוץ כלכלי לראש ממשלת פולין ועבד במכון המרקסיסטי-לניניסטי.
לאחר שהחל לייעץ בכלכלה לתנועת סולידריות, הורחק מהמפלגה הקומוניסטית בשנת 1981.
מספטמבר 1989 עד אוגוסט 1991 כיהן לראשונה כשר האוצר וסגן ראש ממשלת פולין.
הוא שב לתפקיד ב-31 באוקטובר 1997 עד 8 ביוני 2000. בשנים 1995–2000 היה יושב ראש איחוד החופש, שהייתה אז מפלגת מרכז.
ב-22 בדצמבר 2000 מונה לנגיד הבנק המרכזי של פולין, תפקיד בו כיהן עד שנת 2007.
לת'ם היא בירת מחוז טקוטו עליון אסקיבו עליון שבגיאנה.
העיירה קרויה על שמו של סר גורדון ג'יימס לת'ם שהיה מושל גיאנה הבריטית בין השנים 1941 – 1947.
העיירה שוכנת על גדות נהר טקוטו שמהווה את הגבול בין גיאנה לברזיל, ממול לעיר הברזילאית בונפים שבמדינת רוריימה.
בנוסף להיותה בירת המחוז, לת'ם היא צומת דרכים המקשר רבים מהכפרים בסביבה לבירה ג'ורג'טאון.
הגשר על הנהר טקוטו, שבנייתו הושלמה ב-2009, מקשר בין שתי המדינות.
הציפייה היא שדרך הגשר יגיעו סחורות ברזילאיות לנמל ג'ורג'טאון בדרך שיכולה להיות מהירה יותר מאשר לנמלים ברזילאים.
לת'ברידג' היא עיר בפרובינציית אלברטה בקנדה.
לת'ברידג' שוכנת על גדות נהר אולדמן, בדרום אלברטה.
עד המאה ה-19 האזור היה מיושב על ידי כמה מהאומות הראשונות.
בשנות ה-70 של המאה ה-19, איש עסקים אמריקאי בשם ניקולס שיירן (Nicholas Sheran) פתח מכרה פחם באזור בו נמצאת העיר היום.
בעקבות הצלחתו של המכרה, נפתחו מכרות נוספים, בהם אחד של חברת הפחם והניווט הצפון-מערבית ב-1882. הכורים במכרה זה ייסדו לעצמם התיישבות בקרבתו וקראו לה לת'ברדיג' על שם ויליאם לת'ברידג', נשיא החברה.
ההתיישבות התפתחה במהירות וכעבור זמן קצר נסללה בה מסילת רכבת של חברת הרכבות הקנדית הפסיפית אשר הפכה את לת'ברידג' לבסיס האזורי שלה.
הדבר טרם להתפתחות העיר והיא הפכה למרכז האזורי של דרום אלברטה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל הביקוש העולמי לפחם לרדת ואתו הידרדרה הכרייה בלת'ברידג' עד שנפסקה לחלוטין בשנות ה-50 של המאה ה-20. בעקבות ההידרדרות הכלכלה המקומית עברה להסתמכות על חקלאות ולאחר מלחמת העולם השנייה העיר חזרה לגדול באופן משמעותי.
לת'ברידג' היא המרכז הכלכלי הגדול ביותר בדרום אלברטה מדרום לקלגרי (אם כי מדיסין הט נחשבת למרכז הכלכלי של דרום מזרח אלברטה).
הכלכלה המקומית מתבססת באופן מסורתי על חקלאות, אך גם על תעשייה ושירותים.
בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם גם אוניברסיטת לת'ברידג'.
את העיר משרת נמל התעופה לת'ברידג', הנמצא במרחק של כ-7 קילומטרים דרום-מזרחית לעיר.
לתפוס ארנבת הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור פורסם לראשונה בגיליון פברואר 1944 של Astounding Science Fiction, ותורגם לעברית בשנת 1970 בספר אני, רובוט.
שם הסיפור נובע מהשוואה שמשווה פאואל את תיקון הבעיה של הרובוט להכנת נזיד ארנבת, באומרו "הצעד הראשון בהכנת נזיד ארנבת הוא לתפוס ארנבת.
ובכן, אנחנו חייבים לתפוס את הארנבת."
פאואל ודונובן הם האחראים מטעם חברת יו אס רובוטים ואנשים מכניים על בדיקות שדה של רובוטים מסוג DV-5 (דייב) על תחנת כרייה באסטרואיד.
לסוג זה של רובוט יש שישה רובוטי בת, המתוארים בסיפור כ"אצבעות שלו", אשר נשלטים על ידו דרך שדות פוזיטרוניים, אמצעי שידור אשר עדיין לא הובן במלואו.
אך הצוות נתקל בבעיות, כאשר בני האדם אינם באים במגע עם הרובוט, הרובוט מפסיק את עבודות הכרייה.
הרובוט אינו זוכר את תקופת הזמן בה הוא לא עובד, עובדה שהרובוט מוטרד ממנה כמו בני האדם.
עם זאת, אי אפשר לדעת מדוע הוא מפסיק לעבוד, שכן בנוכחות בני אדם הוא עובד כרגיל.
ללא ידיעת הרובוט, הם צופים בו בחשאי.
הם מגלים כי הרובוט מתחיל לבצע צעידות וריקודים מוזרים יחד עם רובוטי הבת שלו בכל פעם שמשהו לא צפוי קורה - דבר שמראה על בעיה בתוכנה.
כדי ללמוד עוד על התקלה הם מחליטים להכניס את הרובוט למצב חרום ולבחון את הזמן המדויק שלוקח לרובוט לבצע את הריקוד המוזר, אך בטעות הם נכנסים למצב חרום בעצמם ונלכדים בתוך מערה.
בסופו של דבר הם מבינים כי לרובוט יש יותר מדי רובוטי בת.
ה"אצבעות" מתפקדות באופן עצמאי עד שיש צורך בלקיחת החלטה חשובה, שנופלת על המוח הראשי.
וכך כאשר יש צורך בלקיחת החלטה המוח הראשי שולט פתאום בששת ה"אצבעות", מה שמחייב אותו לקחת יותר יוזמה ויוצר עומס.
כאשר בני האדם צפו בו, נוכחותם מפחיתה את מידת היוזמה שעל הרובוט לקחת, וכך מפחיתה את העומס והרובוט לא קורס.
פאואל ודונבון מגיעים למסקנה שעליהם להשמיד את אחד מרובוטי הבת, וכך יישארו למוח הראשי רק חמישה רובוטים לשלוט בהם, והעומס יהיה נמוך מספיק כדי שהרובוט הראשי ישלוט בו.
"לשנה הבאה בירושלים" הוא ביטוי של כיסופים ותפילה הנאמר בקהילות יהודיות שונות בשיאם של מועדים מרכזיים, ובראשם סיום תפילת נעילה ביום הכיפורים ובסוף ליל הסדר בפסח.
קריאה זו משקפת את שאיפתו העמוקה של כל יהודי לעלות לירושלים, ומבטאת תקווה ותפילה כי גם מי שטרם זכה להגיע אליה בשנה החולפת, יזכה לעשות זאת בשנה הבאה ויקיים בה את המועדים.
בעוד שבקרב חלק מהאשכנזים, ובפרט יוצאי מזרח אירופה, נהוג לחתום את תפילת הנעילה באמירה זו ולעיתים אף להרחיב: "לשנה הבאה בירושלים הבנויה".
אולם בקהילות מערב אירופה, וכן ברוב עדות ישראל, מנהג זה אינו רווח בסיום הצום.
עם זאת, ניתן למצוא אזכורים למנהג זה גם במסורות אחרות, כמו למשל במחזור "אהבת הקדמונים" כמנהג יהודי פס, שם מצוין כי יש לומר "לשנה הבאה בירושלים" דווקא בתפילת ערבית של ליל יום הכיפורים.
התיעוד הראשון לקיומה של תפילת איחול זו הוא מסוף המאה העשירית, בפיוטים של רבי יוסף אבן אביתור.
מתוך ההקשר בפיוטים, ברור שאבן אביתור לא חידש את האמרה, אלא השתמש בה (או בנוסח הדומה "בירושלים לשנה הבאה") כציטוט של אמרה מוכרת.
תוכן התפילה הוא: "לשנה הבאה בירושלים הבנויה".
התפילה במקורה באה לבטא את הציפייה להגעה של כל עם ישראל לירושלים ובפרט לבניין העיר ובניין בית המקדש.
תפילה זו הייתה מזוהה עם הרצון של עם ישראל בגלות לעלות לארץ ישראל, בהסתמכם על דברי הזוהר שירושלים היא כינוי לארץ ישראל.
וכן ירושלים פירושה "עיר של שלום" – מקום של שלום בין הגוף והנשמה, בין שמים וארץ, בין האידיאל לבין המציאות שעם ישראל רצה להגיע אליו.
הרב פרופ' נחום לאם כתב על כך:
תפילה זו נאמרת בכל מקום, גם בירושלים עצמה.
ישנם מקומות שנוהגים לשיר אותה בסוף התפילה.
מאז מלחמת ששת הימים החלו בחוגים דתיים לאומיים לומר ולשיר תפילה זו בסוף תפילת יום העצמאות ויום ירושלים.
ישנו לחן עממי חסידי מפורסם על המילים.
בחלק מחצרות החסידות שרים את הלחן על מילים נוספות: "תשועת ה' כהרף עין, לשנה הבאה בירושלים, אנא ה' הושיעה נא, לשנה הבאה בירושלים הבנויה".
לחן נוסף מפורסם ומושר רבות בחתונות חרדיות הופיע באלבומו של מרדכי בן-דוד, "אוהבי השם".
לחן נוסף, מהיישוב הישן בירושלים, מוכר גם על המילים "מחה תמחה את זכר עמלק".
לשרוד את גיל 12 הוא סרט התבגרות משנת 2005, בבימויו של מייקל קואסטה ובכיכובו של ג'רמי רנר.
הסרט עוסק בנושאים המעסיקים מתבגרים דרך הצגתם של שלושה חברים לאחר אובדן של ילד בן גילם בשם רודי, שנשרף למוות בעת ששהה בבית עץ.
אחיו התאום ג'ייקוב מחליט לחפש נקמה אחר הבריונים שגרמו לאסון בו אבד אחיו.
הוא ושני חבריו מאבדים את תמימותם בעוד האנשים המבוגרים סביבם נאבקים במציאות הלא פשוטה ומנסים למצוא דרכים להדריך אותם.
לשניב (גם לשניוב וכן לשנב; ביידיש: לעשנעוו.
ברוסית: Лешнев; באוקראינית: Лешнів; בפולנית: Leszniów) הוא כפר במחוז משנה (ראיון) ברודי במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, כ-20 ק"מ מצפון לברודי, בין לבוב ורובנה.
בכפר יש שני בתי קברות, כנסייה ובית קפה.
הכפר הוקם בשנת 1471. במאה ה-17 נמכר הכפר ללוחם והאציל הפולני סטניסלב קונייצפולסקי .
בשנים 1918 - 1939 היה הכפר במחוז טרנופול בפולין והיה במעמד עיר בעלת זכויות מגדבורג.
בשנת 1921 התגוררו בכפר 1,472 תושבים, רובם קתולים.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, כבשה ברית המועצות את הכפר.
ביוני 1941, עם פלישת הגרמנים לברית המועצות, כבשו הגרמנים את הכפר.
בשנת 1944 שבו וכבשו הסובייטים את הכפר.
בתקופת השלטון הקומוניסטי התקיימה בכפר חווה קולקטיבית ובה משק חי וכן גידולי דגנים.
היהודים התיישבו לראשונה בכפר במהלך המאה ה-17. תחילה היו כפופים לקהילת ברודי, ובמהלך המאה ה-18 הפכו לקהילה עצמאית.
הקהילה גדלה כך שב-1880 נמנו בה כ-700 יהודים שהיו כשליש מהאוכלוסייה, וב-1911 נמנו כ-800 יהודים.
במלחמת העולם הראשונה ולאחריה עזבו יהודים רבים את הכפר, ובין מלחמות העולם נמנו בו כ-180 יהודים שהיו כעשרה אחוזים בלבד.
ב-1937 היו בכפר התפרעויות אנטישמיות.
עם הפלישה הגרמנית ביוני 1941 רצחו הגרמנים מספר יהודים בכפר ובוצעו נגד היהודים בכלל החרמת רכוש וגזירות נוספות.
בנובמבר 1942 הקימו הגרמנים גטו בכפר וריכזו בו גם כמה עשרות יהודים מכפרי הסביבה.
באפריל 1943 גורשו יהודי הגטו לגטו ברודי.
לתה (ביוונית עתיקה: λήθη) הוא נהר השכחה במיתולוגיה היוונית, ואחד מחמשת נהרות השאול שזורמים בהאדס, יחד עם: סטיקס, אכרון, פלגתון וקוקיטוס.
הנהר זרם סביב המערה של היפנוס ודרך השאול.
כל מי ששתה מהמים של הנהר שכח את כל זכרונותיו.
הנהר מזוהה עם לתה, התגלמות השכחה ובתה של אריס.
ביוונית קלאסית, פירושה של המילה "לתה" ("λήθ") הוא "שכחה".
הנהר הוא אחד מחמשת נהרות השאול; ארבעת האחרים הם אכרון (נהר הכאב), קוקיטוס (נהר הקינה), פלגתון (נהר האש), וסטיקס (נהר השנאה, המפריד בין הארץ לעולם התחתון).
באיניאיס, רוחות המתים שנועדו לגלגול נשמות, היו שותות מהמים של נהר לתה כדי לשטוף את זכרונותיהן ולשוב לארץ למעלה.
במטמורפוזות, אובידיוס אומר שהנהר לתה זורם דרך מערתו היפנוס, אל השינה.
מתואר שלפני פתח המערה צומחים פרגים ועשבים, שתמציותיהם גורמות לעייפות.
על פי המשורר הרומי סטאטיוס, לתה זורם ליד מישורי שדות אליסיום, אי המבורכים, אליו הולכים הצדיקים לאחר מותם.
בארגונאוטיקה, אתילדס, כרוז הארגונאוטים לא הושפע על ידי מימי הלתה ושמר על זכרונותיו בשאול בניגוד למתים אחרים.
לתה היא התגלמות השכחה במיתולוגיה היוונית.
בתאוגוניה, היא מוזכרת כבתה של אריס, ללא אזכור של אביה.
במיתולוגיה הרומית, לפי היגינוס, השכחה היא הבת של אתר וטרה (האדמה).
בהמנון האורפי למנמוסינה, לתה (השכחה) מוצגת בתור מקבילתה השלילית של הזיכרון.
בהמנון, האלה מנמוסינה נקראת להאבק "בשכחה הרעה הפוגעת בתודעה" ולהדוף את השכחה מזיכרונם של אלו המתפללים לה.
לתה גם הייתה מקושרת עם השינה, היפנוס, ועם המוות, תנטוס.
בהמנון האורפי להיפנוס, השינה מכונה "אח אמיתי למוות ולשכחה" מכיוון שהוא עוזר להרגיע נשמות למחשבה על המוות.
לשכחה ולשינה יש קשר אדוק עם המוות במיתולוגיה היוונית, וגם נהר לתה וגם מערתו של היפנוס ממוקמים בעולם המתים.
בסדרת הספרים גיבורי האולימפוס מוזכר נהר לתה, הוא הנהר שהביא לכך שיפטוס הטיטאן יאבד את זכרנו ויהפוך לבוב, שעובד בתור מנקה בארמון האדס.
בספר "החולם" של לייני טיילור, לתה הוא שמה של אלת הנשייה המסוגלת למחוק זכרונות .
וויליאם שייקספיר התייחס ללתה בתור נהר השכחה במחזה "המלט".
נהר לתה מוזכר בספר "גן העדן האבוד" של ג'ון מילטון.
במחזמר האדסטאון, אורידקה שוכחת מחייה הקודמים כשהיא בשאול והגורלות מתארות שזכרונותיה "טבעו בנהר השכחה".
במנגה של סיילור מון מופיעות האחיות התאומות: סיילור לתה וסיילור מנמוסינה.
לשנצפלו (בהונגרית: Lesencefalu) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.עד שנת 1940 נקרא הכפר לשנצנמטפלו (Lesencenémetfalu).
כמו כפרים רבים באירופה גם בלשנצפלו מספר התושבים נמצא בירידה.
בלשנצפלו חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
במקום היה קיים בית קברות יהודי ובו כ-20 מצבות, אך בשנות השישים הן פוזרו על ידי המקומיים.
לשנצאישטוואנד (בהונגרית: Lesenceistvánd) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
בלשנצאישטוואנד חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
ביער סמוך לכפר, השייך לצייד מקומי קיימות מצבות של יהודים שהיוו בעבר בית קברות של הקהילה המקומית, כיום קיימות שם כ-6 מצבות בלבד.
לשנצטומאי (בהונגרית: Lesencetomaj) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בלשנצטומאי מספר התושבים נמצא בירידה.
בלשנצטומאי חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
"לשרוק בחושך" הוא שיר בביצוע אריק איינשטיין, שנכתב על ידי יענקל'ה רוטבליט והולחן על ידי מיקי גבריאלוב.
הפזמון שוחרר לראשונה באלבומו של איינשטיין "בדשא אצל אביגדור" ב-1971.
השיר נכתב בימים שבין מלחמת ההתשה למלחמת יום הכיפורים, בתקופה שבה המציאות הביטחונית בישראל הייתה מתוחה.
עם צאתו, בשונה משירים אחרים באלבום שזכו להצלחה לרבה, השיר לא נכנס למצעדי הפזמונים.
את עיקר תהילתו צבר רק בהשמעות מאוחרות יותר ברבות השנים, אז זכה למעמד של שיר קאנוני שמושמע לעיתים קרובות בעתות משבר.
השיר המחורז מסופר בגוף ראשון.
הדובר, ככל הנראה ילד, מספר על חששותיו מן החושך, ומשתמש בשריקה כדי להפיג את תחושת הפחד והבדידות.
יש הרואים בחושך בשיר מטאפורה לייאוש, צער או דיכאון עמם מתמודד הדובר.
בהמשך, הוא מביע תקווה לכך שהפחד ייעלם ושהמצב יחלוף.
לאורך השנים השיר זכה למספר גרסאות כיסוי בידי אמנים ישראלים: בשנת 2013, חודש השיר על ידי גבריאלוב ובתו שירה שביצעו את השיר כדואט כחלק מאלבום ההופעות "אמא אדמה" שעסק בלחניו של גבריאלוב.
עם מותו של איינשטיין ב-2013, ביצעו חברי ההרכב "החצר האחורית" גרסת כיסוי לשיר בתוכנית של יואב קוטנר בגלי צה"ל.
בעקבות הצלחת הגרסה, הוסיפו את השיר לרפרטואר ההופעות שלהם, ואף הקליטו אותו מחדש כסינגל שיצא ביולי 2014. על רקע מבצע צוק איתן, זכתה הגרסה להשמעות רבות בתחנות הרדיו, צעדה במשך מספר שבועות במצעד השבועי של רשת ג', ואף דורגה בשיאה במקום השני במצעד.
על רקע מגפת הקורונה ב-2020, ביוזמת תחנת הרדיו "גלגלצ", חודש השיר במסגרת פרויקט בו השתתפו מיקי גבריאלוב, ישי לוי, רותם כהן, אליעד נחום, קורין אלאל, רן דנקר, שירה גבריאלוב וצוותים רפואיים בבית החולים סורוקה.
לשקוד (בהונגרית: Laskod) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון־מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בלשקוד מספר התושבים נמצא בירידה.
יהודים החלו להתיישב בלשקוד בסוף המאה ה-18. רובם התפרנסו ממסחר וכמה היו בעלי משקים.
אחרי כניסת הגרמנים להונגריה במרץ 1944 הועברו יהודי לשקוד לגטו בקישווארדה, וכעבור שבועות מספר שולחו עם כל יושבי הגיטו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לכפר רק כמה יהודים, ועזבו תוך זמן קצר את המקום.
בשנת 1963 כבר לא היו יהודים בלשקוד
קלי" היא סדרת דוקומנטרית אמריקאית, אשר שודרה על ידי רשת Lifetime (ובישראל על ידי רשת yes) בין התאריכים 3 בינואר 2019 ל-5 בינואר 2019 אודות פרשת ההתעללות המינית והפיזית של הזמר האמריקאי אר.
קלי בנשים רבות במהלך שני העשורים שקדמו לסדרה.
הסדרה נוצרה על ידי ניגל בליס ואסטרל פיני והופקה בין היתר על ידי לאורה הופנר ושרלוט גלובר.
בסדרה מופיעים בין היתר גרושתו של קלי אנדראה קלי, צ'אנס הראפר, ג'ון לג'נד וספרקל.
פרק הבכורה של הסדרה גרף 1.9 מיליון צופים ובכך הפך לסדרה עם הרייטינג הגבוה ביותר של לייף טיים מזה שנתיים.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות רבות כאשר קיבלה ציון של 95 מתוך 100 באתר
עליית הסדרה הביאה לכך שמוזיקאים כמו ליידי גאגא וסיארה גינו את הזמר והסירו את השירים המשותפים איתו בשירותי המוזיקה.
בנוסף חברת התקליטים שלו RCA, הפסיקה את הפעילות איתו וכחודש לאחר עליית הסדרה הוגש נגדו כתב אישום בגין עשרה סעיפים של התעללות מינית חמורה.
לאור הצלחת הסדרה בדצמבר הוכרז כי לסדרה תהיה עונה שנייה בשם "לשרוד את אר.
קלי חלק 2" וב-2 בינואר 2020 החלק השני של הסדרה עלה לאוויר.
במאי 2018 התקבל אישור להתחיל בצילומי הסדרה.
ג'ואל קרבסרג אשר היה אחד מהמפיקים בפועל של הסדרה אמר כי הם עבדו למעלה משנה על מנת להביא את הסיפורים בסדרה.
דרים המפטון אשר הייתה גם אחת מהמפיקות בפועל של הסדרה הוזמנה לעבוד על הסדרה על ידי חברת ההפקות "Bunim/Murray Productions".
זאת לאחר ששתיים מהמפיקות בפועל הסדרה כבר יצרו קשר עם הניצולות מהפרשה במשך מספר חודשים קודם לכן.
לאחר מכן היא עצמה פנתה לניצולות במטרה להבין האם הן יהיו מוכנות לשתף פעולה עם עליית הסדרה.
היא הבינה מהן כי כנראה ישנן עוד עשרות אם לא מאות נשים שהיו מעורבות בפרשה.
תמרה סימונס, אחת מהמפיקות בפועל האחרות בסדרה קראה לנשים להתראיין לסדרה בשעות הלילה המאוחרות על מנת לשמור על העניין בסוד.
בנוסף לכך היא גם יצרה קשר וניהלה מערכת יחסים תקשורתית גם עם המשפחות של הניצולות בפרשה.
כתוצאה מכך היא גילתה כי ישנן שלוש משפחות שבנותיהן נמצאות עם קלי וכי הם עדיין מחכים שבנותיהן יחזרו הביתה.
סימונס ומפיקה נוספת בשם ג'סי דנילאס דאגו לשמור על קשר עם המשפחות על מנת לקבל מהם עדכונים אודות הפרשה ולשמוע מהם מידע אודות הפרשה.
אם כי המפיקים ניסו לשכנע גם מוזיקאים שעבדו עם קלי להשתתף בסדרה אך הם סירבו.
לטענתה של סימונס הם פנו לליידי גאגא, אריקה באדו, ג'יי זי, דייב שאפל וסלין דיון אך אף אחד מהם לא רצה להשתתף בסדרה.
הסדרה מגוללת את פרשת אר קלי אשר כוללת שורה על עשרות עבירות אותם קיים הזמר עוד החל משנות ה-90 בנושאים כמו פדופיליה, התעללות מינית ואלימות במשפחה.
הסדרה מתייחסת לאירועים בסדר בהם התרחשו כאשר הפרק הראשון נפתח בפרשה עם הזמרת אליה.
אליה וקלי הכירו כאשר הייתה בת 15 במסגרת העבודה על אלבום הבכורה שלה.
במהלך העבודה על האלבום השניים התקרבו והפכו לחברים טובים עד שהתפתח ביניהם קשר רומנטי כאשר במסגרת הסדרה התגלה גם כמיני.
כתוצאה מכך קלי זייף את תעודת הלידה של אליה וגרם לכך שיהיה רשום בה שהיא בת 18 וחיתן את השניים באופן סודי.
לאחר שהוריה של הזמרת גילו את זה הם דרשו מקלי לבטל את הנישואים.
במסגרת הסדרה התגלה כי הם רצו להגיש נגדו תלונה במשטרה אך הוא שילם להם כ-400 אלף דולר בתמורה לשתיקתם.
בעקבות כך הקשר המקצועי והאישי בין השניים נותק עד למותה.
לאחר מכן קלי המשיך לבצע עבירות נגד קטינות ונשים.
הוא היה יוצר קשר עם קטינות שאהבו אותו והיה מבטיח להם שיעזור להן להתפרסם בתחום הבידור, הבטחות שבפועל לעולם לא התממשו.
בתמורה לכך הוא היה מנצל אותן לצרכיו המיניים, משפיל אותן ומתעלל בהן.
הוא היה מרחיק אותן מהסביבה הקרובה שלהן על מנת שיפתחו תלות כלפיו וכתוצאה מכך היה מנצל את זה על מנת להשפיל אותם, ולנצל אותן מינית.
בשנת 2000 אחת הבנות בפרשה הגישה תלונה במשטרה נגד קלי כאשר במסגרת התלונה היא אספה עדויות מנשים אחרות שהיו מעורבות בפרשה כולל מאליה עצמה אך המשטרה דחתה את התלונה לאחר שטענו כי אין להם מספיק ראיות להגשת כתב האישום.
בשנת 2001 הופצה קלטת מין של קלי ובחורה נוספת אשר בקלטת נראים השניים מקיימים יחסי מין ואף קלי הטיל את מימיו בפיה של אותה בחורה.
לאחר מכן התברר כי אותה בחורה ככל הנראה הייתה קטינה ולכן הוגש נגד קלי כתב אישום בגין קיום יחסי מין עם קטינה וצילום חומרים פורנוגרפים עם קטינה.
בשנת 2008 התקיים המשפט נגדו אך הוריה של הקטינה אשר הופיעה בקלטת דחו את הטענות שזו היא בקלטת מתוך הבושה שיידעו שזו היא ובכך למעשה קלי יצא זכאי מהמשפט.
באותן שנים בהם התנהל המשפט נגדו המשיך קלי את מעשיו המגונים בנערות ונשים ואף שיחד חלק מקרבנותיו בכסף על מנת שלא יעידו נגדו במשפט.
בנוסף באותן שנים היה נשוי קלי לרקדנית והשחקנית אנדראה קלי אשר גם בה התעלל במהלך השנים ואף לטענתה גם הזניח את ילדיהם עד שבסופו של דבר התגרשה ממנו ב-2009 ועזבה את ביתו ביחד עם שני ילדיהם.
גם לאחר המשפט קלי המשיך במעשיו.
הוא היה שוכר אחוזות גדולות בהן היה סוגר ומבודד את כל אותן הנשים.
הוא היה מבודד אותן גם אחת מהשנייה כך שלא יכלו לתקשר אחת עם השנייה ולא נתן להם לעשות שום דבר ללא רשותו.
ישנן פעמים שאף נעל אותן בתוך חדרים ונתן להם לעשות את צורכיהם בתוך דליים.
הוא בודד אותן מהסביבה הקרובה שלהן או ניצל את העובדה כי לא היו להן משפחה וחברים על מנת שיפתחו בו תלות ויישארו עימו.
הוא גרם להן לשטיפת מוח וגרם להן להאמין כי הוא פועל לטובתן.
כתוצאה מכך הוא היה מנצל אותן כדי לספק את צרכיו המיניים.
בשנים 2015–2016 החלו להישמע בתקשורת עדויות מנשים נוספות בפרשה שניתקו קשר עם הזמר והחלו לגנות את מעשיו בתקשורת ואף בשנת 2017 פורסם מאמר גדול בנושא אשר אסף עדויות מנשים רבות ומשפחותיהן אשר היו מעורבות בפרשה.
בעקבות כך החלו להיווצר מחאות כנגד הזמר ואף הוקמה נגדו תנועה בשם להשתיק את אר.
בעקבות אותם אירועים ב-2018 הוחלט על צילומי הסדרה שהובילה בסופו של דבר להטלת הסנקציות נגדו וכן למעצרו ולהגשת כתב אישום נגדו עם 26 סעיפים.
נכון להיום קלי עדיין יושב במעצר ומשפטו צפוי להיות באוגוסט 2021.
אנדראה הייתה אשתו השנייה של קלי החל מ-1996 ועד 2009. אנדראה הכירה את קלי לראשונה כאשר ביצעה אודישן ריקוד עבור מופע שלו.
אנדראה משכה את תשומת ליבו של קלי בזכות כשרונה המיוחד ועברה את האודישן.
זמן קצר לאחר מכן קלי הציעה נישואין לאנדראה ולאחר זמן קצר ארגן להם חתונה בהפתעה אך החתונה לא כללה אף אחד מבני משפחתם של השניים, מה שגרם לצער וכעס של אנדראה כלפי קלי.
מערכת היחסים של אנדראה וקלי הידרדרה בהדרגה כאשר קלי החל לגעור באנדראה על דברים קטנים שעשתה ולא עשתה ואף גינה אותה, השפיל אותה קילל אותה ואף מספר עימותים שלהם גלשו לפסים פיזים.
לאחר זמן מה החלו לעלות חשדות מטעם התקשורת לאחר שאף אחד כמעט ולא ראה את אנדראה יוצאת מהבית המשותף של השניים לאחר נישואיהן מה שהעלה את השמועה שקלי מחזיק את אנדראה בכפייה בתוך הבית.
כאשר המראיינת שאלה את אנדראה במהלך צילומי התכנית האם היו מצבים בהם הייתה נעולה בתוך הבית או בתוך חדר בבית היא הנהנה בראשה אך לא הרחיבה בנושא.
אנשים נוספים סיפרו שקלי ניהול מערכות יחסים עם קטינות ונשים עוד שהשניים היו נשואים ואף קלי היה מביא את נשותיו הביתה בנוכחותה של אנדראה.
אחת הנשים אף אמרה כי הייתה סיטואציה בה אנדראה נאלצה לבקש רשות מקלי לרדת למטה בבית.
אנדראה סיפרה כי בכל אותן שנים בהן הייתה נשואה לקלי היא הייתה עצובה ואומללה ואף שקלה לברוח ממנו ולשים קץ לחייה.
לשניים יש שני ילדים משותפים כאשר הבת של הזמר, בוקו אבי אמרה כי היא לא בקשר עם קלי במשך שנים וגם לא אחיה וכי היא לא תומכת במעשיו ואף מגנה אותם.
קארי היה אחיו הצעיר של קלי מבין שלושה ילדים.
קארי סיפר כי קלי היה ילד רגיל לגמרי אך במהלך ילדותם השניים עברו אונס והתעללות מינית מה שהביא למסקנה כי חלק ממעשיו של קלי הם כתוצאה מהטראומה.
קארי סיפר כי אחד השכנים שלהם חשף בפניהם באחת מהפעמים ששהו בביתו את איבר מינו והשלושה נאלצו לברוח בבהלה מהבית.
מקרה נוסף היה כאשר נערה שהייתה גדולה מהם בגיל אנסה אותם.
היחסים בין השלושה היו טובים עד שהיחסים בין קארי לקלי עלו על שרטון.
בשנת 2001 קלי הואשם בקיום יחסי מין עם קטינה ובצילום פורנוגרפיית ילדים לאחר שקלטת שלו מקיים יחסי מין עם נערה הודלפה והופצה.
קלי ניצל את העובדה כי הסרטון לא היה ברור ואת הדמיון בינו לבין אחיו והאשים את אחיו בכך שהוא הופיע בקלטת.
לאחר מכן קלי הודה כי אכן הוא היה זה שהופיע בקלטת.
בשנת 2018 הוציא את השיר "I Admit" כתגובה לכל האשמות נגדו, בשיר טען קלי כי הוא חף מפשע.
בתגובה לכך קארי הוציא שיר תשובה לשיר זה בו גינה את קלי ואף חשף את העובדה כי גם קיים יחסי מין עם גברים.
הזמרת אליה הייתה אחד מהנושאים הבולטים של העונה הראשונה.
אליה וקלי הכירו לאחר שקלי נבחר להיות אחד מהמפיקים והכותבים של אלבום הבכורה שלה.
בעקבות כך השניים התקרבו אחד לשני והקשר ביניהם הפך ממקצועי לחברי.
עם פרסומה של אליה נתפסו פעמים רבות השניים על ידי צלמי פפארצי מבלים יחדיו מה שחיזק את השמועות כי השניים מנהלים מערכת יחסים.
השניים הכחישו את הקשר הרומנטי ביניהם וקלי טען כי הסיבה שהוא התקרב לאליה בצורה כזו למרות פער הגילאים ביניהם הייתה בגלל העובדה שאליה הייתה בוגרת בהרבה מבנות בגילה.
אך למרות זאת השניים ניהלו מערכת יחסים בהיחבא ואף השניים קיימו יחסי מין.
באותה תקופה לאליה היה שיר ואלבום בשם "Age Ain't Nothing But A Number" (גיל זה רק מספר) כאשר השיר דיבר על מערכת יחסים בין שני אנשים עם פערי גילים גדולים.
את השיר כתב והפיק קלי עצמו מה שגרם להרבה אנשים לחשוב שהשיר הוא רמז לכך שהשניים מנהלים מערכת יחסים בעצמם.
הפרשה הגיעה לשיאה כאשר קלי חיתן את השניים בחתונה סודית וזייף מסמכים בהם רשום שאליה בת 18 על מנת שיוכלו להתחתן (אף על פי שהייתה בת 15).
לאחר כמה ימים הוריה של אליה גילו זאת ודרשו מקלי לבטל את הנישואים.
הם אף רצו להגיד נגדו תלונה אך קלי שילם להם כ-400 אלף דולר על מנת שלא יעשו זאת.
קלי טען כי הוא באמת התאהב באליה ולא ניצל אותה וכי הזמן הרב שבילו ביחד גרם לו להבין כמה היא בוגרת לגילה וגרם לו להתאהב בה.
לאחר הפרשה אליה ניתקה את הקשר המקצועי והאישי עם קלי עד למותה.
בשנת 2000 אחת הבנות בפרשה הגישה כנגד קלי תלונה במשטרה על מעשיו ואף אספה מספר עדויות מבנות נוספות, ביניהם מאליה עצמה אך התלונה נדחתה בטענה שאין מספיק ראיות בשביל להרשיע את קלי.
הזמרת ספרקל הייתה גם אחת מהדמויות הבולטות בסדרה.
ספרקל סיפרה כי אחייניתה הייתה מעריצה של קלי והיא השתוקקה לפגוש אותו.
בעקבות כך ספרקל הפגישה בין השניים.
לאט לאט קלי החל להישאר עם אחייניתה של ספרקל לבד יותר והשניים התקרבו יותר ויותר.
כאשר בשנת 2001 הופצה קלטת המין שלו ספרקל זיהתה כי מי שמופיעה בקלטת היא האחיינית שלה.
היא רצתה לספר זו להורים של אחייניתה אך קלי ניסה לשחד אותה בתמורה לשתיקתה.
ספרקל סירבה לשוחד אך עדיין לא סיפרה להוריה שהיא זו שמופיעה בקלטת.
כאשר ההוכחות על האשמות בפדופיליה וצילום פורנוגרפיית ילדים הלכו ופחתו ספרקל הבינה כי היא חייבת לספר להוריה שהיא זו שמופיעה בקלטת.
מפני שהקלטת לא הייתה באיכות ברורה לא היה אפשר לדעת בבירור מי נמצאת בקלטת.
אך בעקבות הבושה והמבוכה הוריה אמרו בבית המשפט כי הנערה שמופיעה בקלטת היא לא הבת שלהם ולאור העובדה כי קלי טען שהנערה הייתה בגירה ההאשמות נגדו בוטלו.
ספרקל סיפרה כי מאז המשפט ועד לצילומי התכנית אחיה, אביה של הנערה ניתק איתה קשר וכך גם אשתו ואחייניתו.
סיפורים נוספים היו על כך שקלי היה מגיע למקומות הומי נערות כמו בתי ספר וקניונים ושם הוא היה נפגש עם אותן נערות.
הוא היה מבטיח להם שיקדם אותם בתעשיית הבידור ובתמורה לכך הוא שידל אותן לקיים עימו יחסי מין ולעשות כרצונו.
הוא היה פוגש את הנערות בביתו והיה עורך להן מאין אודישנים בהם היה בוחן אותן ומנתח אותן פסיכולוגית על מנת לראות את מי הוא יוכל לנצל לטובת הצרכים שלו.
בדרך כלל הוא היה לקוח נערות שבאו מבתים של מצוקה כלכלית, הזנחה או התעללות והיה לוקח אותן תחת חסותו.
לאט לאט הוא היה מנצל את זה בשביל להתעלל בהם מינית, פיזית ונפשית.
הוא היה קונה או שוכר אחוזות גדולות בהן היה מחביא את כל אותן נערות ונשים.
בבתים אלו הן היו חיות תחת חוקים נוקשים בהן אסור היה להן לדבר אחת על השנייה, לזוז מחדר לחדר בלי אישור, ללכת לשירותים בלי אישור וכו'...
אם הן היו מפרות את החוקים או היו אומרות דברים שלא מצאו חן בעיני קלי הוא היה מעניש אותם באופן פיזי או היה מונע מהם אוכל או שתייה או היה סוגר אותן בתוך חדרים.
הוא היה שוטף להן את המוח וגורם להן לחשוב שהוא פועל לטובתן מה שגרם לאותן נשים לא ללכת ממנו או להגיד למשטרה או לתקשורת שהן מוחזקות בניגוד לרצונן.