tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סולומיאנקה הוא הרובע הצפוף ביותר בקייב, וגם הירוק ביותר.
סולומון "סולי" יאק , היה שחיין ושחקן כדורמים יהודי-דרום אפריקאי, אלוף המכביה השלישית (1950) במשחה ל-100 מטר חופשי.
ייצג את דרום אפריקה באולימפיאדה כשחקן כדורמים (הלסינקי 1952).
בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1950 זכה יאק ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:04.4 דקות, לפני השחיין האולמפי אייזק מנסור מהודו (1:04.5 דקות) ופרידנטל מאוסטריה (1:04.8 דקות).
מדליות ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:15.9 דקות, אחרי א.
הוא שיחק בשני משחקים, בשלב המוקדמות, במשחק הראשון נבחרתו הפסידה לבלגיה (6-5) ובשלב הבתים, במשחק הראשון נבחרתו הפסידה לספרד (3-1).
ב שנערכה בשנת 1953 זכה במדליית זהב בטורניר הכדורמים עם נבחרת דרום אפריקה.
סולט סקיוריטי בע"מ היא חברת תוכנה ישראלית העוסקת באבטחת ממשקי תכנות יישומים (API).
החברה הוקמה בדצמבר 2015 על ידי רועי אליהו (מנכ"ל החברה) ומייקל ניקוסיה (מנהל תפעול ראשי).
מטה החברה שוכן במגדלי אלון בתל אביב-יפו.
החברה עוסקת באבטחת ממשקי תכנות יישומים (API).
התוכנה אוספת, ללא התקנת תוכנה , מידע על כל ה-API המשמשים את הארגון, מנתחת אותו בכלים של למידת מכונה ומזהה חריגות בשימוש ב-API לשם עצירת מתקפות דרכם.
התוכנה מספקת מידע גם בשלב הפיתוח של API חדש, לשם שיפור בטיחותו.
לדברי החברה, הפתרון שלה נותן מענה לשלל איומים שהגנת WAF אינה מגנה מפניהם.
בינואר 2019 גייסה החברה 10 מיליון דולר, בין השאר ממריוס נכט.
ביוני 2020 גייסה החברה 20 מיליון דולר.
בדצמבר 2020 גייסה החברה 30 מיליון דולר.
במאי 2021 גייסה החברה 70 מיליון דולר.
בפברואר 2022 גייסה החברה 140 מיליון דולר לפי שווי של 1.4 מיליארד דולר, ובכך הפכה לחד-קרן.
את הגיוס הובילה קרן הון סיכון של אלפאבית.
הרב שלמה זלקינד קושלביץ' מן ההר היה רב העדה של מוסקבה.
עמד בראש הקהילה היהודית במוסקבה מ-1869 עד ל-23 ביולי 1892, היסטוריון, עיתונאי בתחומי פובליציסטיקה, איש ההשכלה.
זליק (זלקינד) מינור נולד במשפחה מרובת ילדים של קושל מובשביץ' מינור (1805–?) וזלדה זלקינדובנה מינור (1805–?).
בוגר הסמינר הרבני של וילנה.
בשנת 1869 הנהלת הקהילה היהודית במוסקבה הזמינה את זליק מינור ממינסק לתפקיד רב העדה של מוסקבה.
בית הכנסת הכוראלי הפך למרכז החיים הרוחניים והחברתיים של יהודי מוסקבה.
נאומיו של מינור משכו את תשומת לבם של בני דורו, שכן הם שיקפו את הלך הרוח של האינטליגנציה היהודית ובעיקר הצעירים היהודיים ששאפו להיות אזרחים מן המניין של רוסיה.
מתחילת שנות השבעים של המאה ה-19 הדרשה נערכה ברוסית.
תושבי מוסקבה לא יהודיים שהתעניינו במנהגים יהודים, גם כן ביקרו בבית הכנסת.
לב טולסטוי ביקר בו מספר פעמים וגם לקח שיעורים מהרב מינור ללימוד השפה העברית.
ב-1871 פנה למושל הכללי של מוסקבה בבקשת פתיחת תלמוד תורה בעיר.
הפנייה נענתה בחיוב וב-8 באוקטובר 1871 נפתח המוסד בו חוץ מלימודי דת לימדו גם את השפה הרוסית, חשבון, גאוגרפיה, היסטוריה רוסית, קליגרפיה וזמרה.
שנה בדיוק לאחר מכן, ב-8 באוקטובר 1872, התקיימה בבית הכנסת הכוראלי חנוכת בית הספר היהודי המקצועי, שנקרא לימים על שמו של אלכסנדר השני.
בהמשך, לקראת סוף שנות השמונים של המאה ה-19 משטר הצאר מתחיל לנקוט מדיניות של רדיפת יהודים.
ב-23 ביולי 1892 המבנה החדש של בית הכנסת במוסקבה נאטם.
בעקבות כך שלחו הרב מינור וראש הקהילה שניידר תלונה לסנקט פטרבורג.
בתגובה, בצו מלכותי מ-23 בספטמבר באותה השנה גירש אלכסנדר השלישי את שני המתלוננים ממוסקבה לתחום המושב עם איסור בעתיד לעזבו.
הרב זליק מינור נאלץ לעזוב לווילנה, שם גם נפטר בגלותו.
בניו – אלעזר, נוירופתולוג; יוסף, מהפכן נארודניק, בהמשך חבר במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית; משה (1861–1932).
בנותיו – בלה (איזבלה) (1869, מינסק–?), ב-1894 נישאה לרופא השיניים אליעזר-חיים (איליה אוסיפוביץ') גאברונסקי (1870–1940), אחיינו של סוחר התה דוד ויסוצקי, אחיו של הבמאי אלכסנדר גאברונסקי והפילוסוף הנאו-קנטיאני דמיטרי גאברונסקי.
סולומון סניילביץ' (ברומנית: Solomon Sanielevici; 1878–1917) נולד בעיר בּוטושַנִי ברומניה למשפחה יהודית בת תשע נפשות.
סניילביץ' למד אומנות באקדמיה המלכותית במינכן, גרמניה והתפרסם כצייר אימפרסיוניסטי.
עבודותיו כללו ציורי נוף, פורטרטים ותחריטי עץ.
בתחילת דרכו, סניילביץ עבד כמאייר עבור הירחון Ilustraţiunea Română ועבור אגודת הסופרים של רומניה.
הוא היה חבר בחוג "הנוער האמנותי" (ברומנית: Tinerimea Artistica), שהוקם בשנת 1901, והציג ציורי נוף בתערוכות שאורגנו על ידו בין השנים 1910 – 1914. עבודותיו זכו לביקורות טובות מצד הסופר טודור ארגזי ומצד מבקרי אומנות שכתבו במוסף לספרות "אוּניבֶרְסוּל לִיטֵרַאר" של העיתון היומי " אוּניבֶרְסוּל".
בשנת 1916 נערכה תערוכה מעבודותיו ביוזמת החוג "לִיבּרְטַטֶאָה" (ברומנית: Cercul Libertatea), ארגון שהוקם בשנת 1915 "על ידי היהודים בני הארץ במטרה להפיץ את התרבות הרומנית ולהדק את הקשר בין היהודים לרומנים באמצעות התרבות".
ב-14 באוגוסט 1916 גויס לצבא הרומני, על אף שמעולם לא הוענקה לו אזרחות רומנית.
הוא שירת ברגימנט 46 רגלים כחובש ונפטר ב-15 במרץ 1917 לאחר שחלה בטיפוס.
סניילביץ נקבר בבית הקברות היהודי בעיר הולדתו בוטושני.
הוא השאיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
ציוריו המשיכו להתפרסם גם לאחר מותו, לדוגמה פורטרט של המשורר מיחאי אמינסקו פורסם בכתב העת וָאטְרָה שיצא בקראיובה בשנת 1939 ופורטרט נוסף של המשורר הופיע בשנת 1987 על שער כתב העת לספרות מַנוּסְקְרִיפְּטוּם, כתב עת רבעוני של מוזיאון הספרות הרומנית ביאשי.
עבודותיו נמכרות עדיין במכירות פומביות בגלריות שונות בעולם.
סולומון פופולי לינדה (Solomon Popoli Linda) במקור: סולומון נצלה (בזולו: Solomon Ntsele; 1909 – 8 בספטמבר 1962) היה זמר ומלחין דרום-אפריקאי שנודע כמלחין השיר "מבובה" שהפך ללהיט פופ עולמי תחת השם "The Lion Sleeps Tonight" ושימש, בין היתר, בהפקת הסרט "מלך האריות" של חברת דיסני.
הסגנון מבובה בגרסת איסיקתאמיה א קפלה אומץ על ידי הלהקה הדרום אפריקאית "לנדיסמית בלק ממבזו".
לינדה נולד על יד פומרוי ברזרבציית העבודה מסינגה במחוז אומזיניאתי בנאטאל
בילדותו קלט את מסורות שירי החתונה של עמו - אמאהובו ואיזינגומה זומשאדו
לינדה למד בבית הספר המיסיונרי ממוריאל גורדון", בו התוודע למוזיקה המערבית, להמנונים ותחרויות מקהלות.
ב-1931, בדומה לצעירים שחורים רבים באותה תקופה, עזב את בית המשפחה כדי לעבוד ביוהנסבורג, עיר תעשיית הזהב שבה היה ביקוש רב לכוח עבודה זול.
לינדה עבד בחנות הרהיטים מאיי בסמול סטריט ובזמן הפנוי שר במקהלה ששמה "צפורי ערב", בניהול דודיו, סולומון ואמון מדונדו.
סולומון לויי (בסביבות 1794 – 10 באוקטובר 1833) היה אסיר שהועבר לאוסטרליה בשנת 1815 בגין גניבה, שהפך לסוחר ומשקיע מצליח ביותר, בזמן שהנפיק שטרות משלו בניו סאות' ויילס.
היה תומך של מושבת נהר סוואן במערב אוסטרליה, והפסיד הון כשזה נכשל.
נפטר בלונדון בגיל 39. פורט לוי בחצי האי בנקס, קנטרברי, ניו זילנד נקרא על שמו.
בגיל 19, נידון באוקטובר 1813 בבית הדין הפלילי המרכזי של אנגליה ווילס לשבע שנות הגליה בגין מעורבותו לכאורה בגניבה של של תה ושידת עץ.
בינואר 1815, הוא הגיע לסידני והפך במהירות לאיש עסקים.
הוא זוכה בפברואר 1819 ובאותו חודש נישא לאן, שאביה היה בעל אדמות עשיר.
נולדו להם שני ילדים, בן יליד 1819 ובת ילידת 1822 שנפטרה בינקות.
אשתו של לויי עזבה אותו למען מאהב אחר ומתה בפברואר 1824; הוא לא נישא יותר עד סוף חייו.
לויי מצא הצלחה כמתווך ספינות ולפי הדיווחים הייתה לו משכורת שנתית של 60,000 ליש"ט ב-1825. בין השאר היה בבעלותו חלק מטחנת מים בליברפול, הוא ניהל מפעל חבלים וגם היו לו אדמות ובעלי חיים בארג'יל ובקמברלנד.
לאחר החנינה שקיבל ב-1819, עבד עבור בנק ניו סאות' ויילס, שם דחף להורדת שיעורי הריבית ושותפות עם בנקים אנגלים.
הוא גם היה נאמן בבית הספר התיכון הציבורי בסידני.
בשנת 1825, שיתף פעולה עם דניאל קופר והקים את קופר אנד לויי שמרכזו היה בווטרלו וואטרהאוס ברחוב ג'ורג', סידנט.
למשרד היו אינטרסים רחבי היקף, כולל ביבוא ויצוא סחורות, בניית ספינות, סחר בצמר וצייד לווייתנים.
עד 1828, היא הייתה בין בעלי המניות הגדולים במדינה; קופר אנד לויי החזיקו בסופו של דבר ברוב הקרקעות בווטרלו, אלכסנדריה, רדפרן, רנדוויק וניוטרל ביי.
בדצמבר 1829 פגש לוי את תומאס פיל, ששכנע אותו לתמוך במושבת נהר סוואן במערב אוסטרליה.
לויי הפך למנהל של תומאס פיל ושות' בלונדון, למרות שהשותפות התפוררה בסופו של דבר בגלל ניהול כושל של פיל.
הון של 20,000 פאונד של החברה סופק כולו על ידי לויי, שאף מכר את הקרקע שבבעלותו בסידני כדי לרכוש אספקה עבור פיל ושאר המתנחלים של נהר סוואן.
לוי מת בלונדון ב-10 באוקטובר 1833 בגיל 39, לאחר שהיה חולה זמן מה.
הוא הוריש 500 פאונד לקולג' של סידני (לימים בית הספר הדקדוק של סידני), מה שהפך אותו למוטב הראשון של אוניברסיטת סידני.
הנדל"ן שלו בניו סאות' ויילס, שלקח עשר שנים לחסלם, היה בשווי מוערך של 14,332 פאונד.
הצלחתו בניו סאות' ויילס גרמה להגירת קרובי משפחה רבים.
אחיו בארנט היה המתיישב היהודי החופשי הראשון.
אחיו יצחק הגיע זמן קצר לאחר מותו של סולומון והיה גם איש עסקים ופילנתרופ מצליח.
סולומון הפי "סול" פורת' היה אתלט יהודי-אמריקאי, פעמיים סגן אלוף ארצות הברית (1929 ו-1935), פעמיים זוכה מדליית ארד באליפות ארצות הברית (1930 ו-1934), שייצג את ארצות הברית במשחקים האולימפיים (לוס אנג'לס 1932) וסיים במקום שישי בקפיצה משולשת.
נוסף לכך, זוכה מדליית ארד באליפות ארצות הברית (1930) בקפיצה לרוחק.
פורת' נולד בפורט לודרדייל, פלורידה.
באליפות ארצות הברית שנערכה בדנוור, קולורדו -4 ביולי 1929 זכה במדליית כסף בקפיצה משולש בתוצאה של 14.67 מטר
בתחרות שנערכה בקיימברידג' ב-31 במאי 1930 קבע בקפיצה לרוחק שיא אישי חדש של 7.49 מטר, תוצאה שדירגה אותו במקום שמיני בעולם באותה שנה.
באליפות ארצות הברית שנערכה בפיטסבורג, פנסילבניה ב-23 באוגוסט באותה שנה הוא זכה בשתי מדליות ארד, בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.34 מטר ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.29 מטר.
בתחרות באולם שנערכה בשנת 1931 קבע שיא ארצות הברית בריצת 70 יארד משוכות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לוס אנג'לס שנערכו בפאלו אלטו, קליפורניה ב-16 ביולי סיים במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.71 מטר ונכלל במשלחת האמריקאית למשחקים.
במשחקים עצמם שנערכו ב-4 באוגוסט הוא סיים במקום שישי בשיא אישי חדש של 14.88 מטר וראשון מבין האמריקאים.
באליפות ארצות הברית שנערכה במילווקי, ויסקונסין ב-30 ביוני 1934 זכה במדליית ארד, בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.33 מטר
באליפות ארצות הברית שנערכה בלינקולן, נברסקה ב-4 ביולי 1935 זכה במדליית כסף, בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.77 מטר
באליפות ארצות הברית שנערכה במילווקי ב-3 ביולי 1937 סיים במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.34 מטר.
לאחר שפרש מספורט תחרותי אימן אתלטיקה בברוקלין קולג'.
סולומון לוריה היה היסטוריאון סובייטי ממוצא יהודי.
הוא התמחה בחקר התקופה הקלאסית (יוון ורומא).
סולומון לוריה נולד בשנת 1891 במוהילב (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בבלארוס) למשפחה יהודית.
אמו הייתה נצר של משפחת סוחרים ידועה בעיר.
מגיל צעיר לסולומון לוריה היו קישורים למתמטיקה.
בשנת 1909 הוא סיים לימודי גימנסיה במוהילב בהצטיינות.
סולומון לוריה החל לימודים באוניברסיטת סנקט פטרבורג וסיים אותה בשנת 1913 עם התמחות בהיסטוריה.
בשנת 1918 הוא עבר בחינות לתואר שני.
מספר שנים הוא לימד באוניברסיטה בה למד ובאוניברסיטת סמרה.
בשנת 1921 הוא חזר לאוניברסיטת סנקט פטרבורג ועבד בה עד לשנת 1941. במקביל הוא עבד במכוני מחקר של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1934 הוא מונה לפרופסור.
לאחר התקרבות של הצבא הגרמנית לעיר ועוד לפני תחילת מצור לנינגרד לוריה עם שמפחתו הצליחו לצאת מהעיר והוא עבר באוניברסיטת אירקוטסק.
בשנת 1943 לוריה חזר ללנינגרד התקבל בחזרה לעבודה באוניברסיטה.
בשנת 1944 הוא סיים עבודת פוסט דוקטורט.
בשנת 1949 בעקבות המאבק נגד קוסמופוליטיות לוריה פוטר מהאוניברסיטה.
בשנת 1950 הוא עבר לאודסה בה היה מלמד במכון לשפות זרות.
בשנת 1952 הוא עבר ללביב והיה פרופסור באוניברסיטת לבוב עד לפטירתו בשנת 1960.
בנו יעקב היה פרופסור להיסטוריה, מומחה לרוסיה עתיקה.
אנטולי לוריה, מומחה למכניקה היה בן-דודו.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 לוריה פרסם מספר מאמרים על היסטוריה יהודית בירחונים יהודים שהיו מתפרסים בלנינגרד.
בשנת 1922 הוא פרסם ספר "אנטישמיות בעולם העתיקה".
בהמשך לוריה עבר לחקר היסטוריה של יוון ובמיוחד של דמוקריטוס.
בנוסף לפעילות מדעית לוריה כתב ספרי ילדים.
לוריה נפטר בשנת 1964 בלבוב.
סולומון פיקלנר אסטרופיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
סולומון פיקלנר נולד בשנת 1921 בבאקו (אז בירת אזרבייג'ן הסובייטית כיום באזרבייג'ן) למשפחה יהודית.
לאחר מספר שנים המשפחה עברה לעיר טולה בה פיקלנר סיים לימודי בית ספר.
בשנת 1942 פיקלנר סיים לימודי פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה והמשיך ללימודי תואר שלישי אותם סיים בשנת 1945.
משנת 1946 ועד שנת 1959 פיקלנר עבד במצפה כוכבים בחצי האי קרים.
בתקופה זו הוא היה שותף לשיקום המתקנים לאחר מלחמת העולם השנייה, ערך תצפיות וסיים פוסט-דוקטורט.
בשנת 1959 הוא עבר לאוניברסיטת מוסקבה ומונה לתפקיד פרופסור.
בשנת 1964 הוא נבחר ליושב ראש ועדה לסביבה בין-כוכבית של האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי וכיהן בתפקיד עד לשנת 1967. בשנת 1971 הוא נבחר לחבר באגודה האסטרונומית המלכותית של לונדון.
פיקלנר נפטר במוסקבה בשנת 1975 בגיל 54 בלבד.
מחקרים של פיקלנר התרכזו באלטקרודינמיקה של החלל וסביבה בין-כוכבית.
בתחום זה הוא כתב מספר ספרים (חלקם ביחד עם סמואיל קפלן).
במשך 15 שנים הוא היה עורך של כתב עת "ירחון אסטרונומי" והיה עורך של אנציקלופדיה "פיזיקת החלל" שפורסמה אחרי פטירתו.
לזכר המורשת ותרומתו למדע על שמו נקרא מכתש על הירח ואסטרואיד מס' 1975.
סולון בורלנד היה פוליטיקאי, עיתונאי, רופא וקצין צבא אמריקאי.
הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מארקנסו בין השנים 1848 ל-1853. בהמשך חייו, הוא שירת כקצין בצבא הקונפדרציה כולל פיקוד על רגימנט פרשים בזירת טרנס-מיסיסיפי במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
סולון בורלנד נולד ב-21 בספטמבר 1808 במחוז ננסמונד, וירג'יניה לתומאס בורלנד, יליד סקוטלנד, ולהארייט גודווין בורלנד.
כשהיה צעיר, משפחתו עברה למורפריסבורו, קרוליינה הצפונית, שם למד באקדמיית הרטפורד.
בורלנד למד גם רפואה בפילדלפיה ובלואיוויל.
כקפטן ב-1831, הוא הוביל פלוגה של כוחות מיליציה של וירג'יניה שנשלחו למחוז סאות'המפטון כדי להילחם במרד העבדים של נט טרנר.
בשנת 1843, לאחר מות אשתו השנייה, עבר בורלנד לליטל רוק, שם ייסד את העיתון Arkansas Banner, שהפך לעיתון משפיע בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית ברחבי המדינה.
שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1846, בורלנד איתגר לדו-קרב את העורך של העיתון היריב Arkansas Democrat-Gazette, עיתון המזוהה עם המפלגה הוויגית, בעקבות השמצה שפורסמה נגדו.
במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, מונה בורלנד לדרגת מייג'ור ברגימנט הרגלים הרכוב של ארקנסו תחת פיקודו של ארצ'יבלד יל.
הוא שירת לאורך כל המלחמה, לאחר שהעביר את עסקי העיתונות שלו לשותפים.
ב-23 בינואר 1847, נלקח בשבי על ידי הצבא המקסיקני, מדרום לסלטיו, אך הצליח להימלט.
בורלנד שוחרר מתפקידו כשהרגימנט שלו פורק ביוני של אותה שנה, אך המשיך לשרת בצבא כעוזר מתנדב של גנרל ויליאם ג'יי.
הוא השתתף בקרב מולינו דל ריי ועד לכיבוש מקסיקו סיטי ב-14 בספטמבר 1847.
לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, נבחר בורלנד לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את כהונתו שטרם הסתיימה של אמברוז האנדלי סווייר.
דעותיו נטו לגרסה בדלנית של הפוליטיקה הדרומית, והוא לא היה פופולרי בקרב רבים מחברי הסנאט.
במהלך דיון בשנת 1850 על זכויות הדרום, תקף פיזית את הסנאטור הנרי פוט ממיסיסיפי.
עם שובו לליטל רוק, ארקנסו, גילה שדעותיו אינן פופולריות גם בביתו.
בשנת 1852 התנגד להחלטה לשלוח את הקומודור פרי לפתוח את יפן לסחר בינלאומי בטענה שמנהיגי יפן לא פגעו באינטרסים של ארצות הברית בכך שסירבו לפתוח את ארצם לסחר בינלאומי.
בורלנד התפטר מהסנאט של ארצות הברית בשנת 1853 ומונה כשליח מיוחד ושגריר מלא סמכויות בניקרגואה.
מיד לאחר הגעתו למנגואה, קרא בורלנד לממשלת ארצות הברית לדחות את הסכם קלייטון-בולוור, ולצבא האמריקני לתמוך בהונדורס במקרה של מלחמה אפשרית עם בריטניה הגדולה.
בנאום פומבי בניקרגואה, הצהיר כי שאיפתו הגדולה ביותר היא לראות את ניקרגואה "מהווה כוכב בוהק בדגל ארצות הברית".
על התבטאות זו ננזף על ידי מזכיר המדינה, ויליאם מרסי.
במאי 1854, בעת שעזב את גרייטאון, התערב בורלנד במעצר של אזרח אמריקאי במקום.
קהל מקומי התאסף, ובמהלך האירוע הושלך בקבוק שפגע בפניו של בורלנד.
בזעם, דיווח על התקרית לנשיא ארצות הברית, שהגיב במהירות על ידי שליחת ספינת תותחים ודרישת התנצלות.
כאשר התנצלות לא התקבלה, גרייטאון הופגזה והוחרבה.
בורלנד חזר לליטל רוק באוקטובר 1854, וחידש את עיסוקו ברפואה וניהול בית המרקחת שלו.
הוא דחה מינוי לנציבות הנשיא פירס כמושל טריטוריית ניו מקסיקו.
עם זאת, המשיך להיות פעיל בפוליטיקה המקומית והביע באופן נמרץ את דעותיו בנוגע לזכויות המדינות ולפרישה מן האיחוד.
באוקטובר 1855, נטש בורלנד, יחד עם אלברט פייק וכריסטופר סי.
דנלי, את המפלגה הדמוקרטית, בטענה שהמפלגה הפכה לאבוליציוניסטית.
דנלי, שהיה עורך בעיתון Arkansas Democrat-Gazette, רכש את הבעלות על העיתון מוויליאם אי.
וודרוף והפך אותו לפלטפורמה לקידום עמדות המפלגה Know Nothing, אליה הצטרפו דנלי ובורלנד באוקטובר 1855.
בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית, מונה סולון בורלנד למפקד במיליציה של ארקנסו על ידי מושל ארקנסו, הנרי מ.
הוא קיבל הוראה להוביל משלחת שתתפוס את פורט סמית', ארקנסו, בימים הראשונים של המלחמה, על אף שארקנסו עדיין לא הכריזה על פרישה מהאיחוד.
כשהגיעו בורלנד וכוחותיו לפורט סמית', החיילים הפדרליים כבר עזבו את המקום, ולא נורו יריות כלל.
פחות מחודש לאחר מכן, הוחלף בורלנד בתפקידו במהלך כינוס הפרישה של ארקנסו, אך הצליח לקבל תפקיד כמפקד בצפון-מזרח ארקנסו.
בשנת 1861, פיקד לתקופה מסוימת על בסיס בפיטמן'ס פרי, ליד פוקהונטס, ארקנסו, והיה אחראי על פריסת כוחות ואספקה.
בנו היחיד מנישואיו השלישיים, ג'ורג' גודווין בורלנד, הצטרף לצבא הקונפדרציה בגיל 16 בלבד, ונהרג מאוחר יותר בקרב.
בנו מנישואיו הראשונים עם הולדה ג.
רייט, הרולד, שירת בצבא הקונפדרציה כקצין בדרגת מייג'ור במחלקת הטרנס-מיסיסיפי, באזור המזרחי של טקסס.
בורלנד עזר לגייס חיילים לקונפדרציה בתקופה זו, וסייע לגייס את רגימנט הפרשים השלישי של ארקנסו ב-10 ביוני 1861, ומונה לקולונל הראשון שלו.
הרגימנט אליו השתייך בורלנד נשלח לקורינת', מיסיסיפי, אך ללא השתתפותו.
רגימנט זה שירת בהמשך תחת פיקודו של מייג'ור-גנרל ג'וזף ווילר ולקח חלק בקרבות משמעותיים כמו הקרב השני על קורינת' וקרב גשר האצ'י, וכן בקרבות נוספים במסגרת ארמיית מיסיסיפי.
עם זאת, בורלנד עצמו מעולם לא עזב את ארקנסו במהלך המלחמה.
בעת פיקודו על צפון ארקנסו, הורה בורלנד על אמברגו על סחורות במטרה לשים קץ לספקולציות מחירים, אך החלטתו בוטלה על ידי מושל ארקנסו, הנרי מ.
בורלנד מחה וטען שמושל אינו יכול לבטל פקודה של גורם צבאי, אך בינואר 1862 בוטלה ההוראה באופן רשמי על ידי מזכיר המלחמה של הקונפדרציה, יהודה פ.
במצב בריאותי מתדרדר ולאחר שחש מושפל מהתקרית, התפטר בורלנד משירותו בקונפדרציה ביוני 1862 ועבר למחוז דאלאס, ארקנסו.
הוא נפטר ב-1 בינואר 1864 במחוז האריס, טקסס, ונקבר בבית הקברות הישן של יוסטון.
סולומון אברמוביץ' טרון (; 23 במאי 1872 – 1969) הוא מהנדס יהודי רוסי-אמריקאי שעסק כיועץ תעשייתי לישראל, הודו וסין.
הוא עסק בבנייה ובחשמול, ושימש כיועץ לניצול כספי השילומים לממשלת ישראל למטרות פיתוח בראשית שנות ה-50.
סולומון, או זלמן-פסח טרון, נולד במיטבה (כיום ילגבה שבלטביה), בפלך קורלנד שבאימפריה הרוסית, למשפחת רבנים.
הוא למד הנדסה בריגה ובבריסל, ועבד בשלוחת סנקט פטרבורג של התאגיד האמריקאי "ג'נרל אלקטריק".
טרון, כמי שהשקפותיו היו סוציאליסטיות-מהפכניות, היה פעיל במהפכת 1905 שניסתה להביא להפלתו של הצאר, ניקולאי השני.
ערב מלחמת העולם הראשונה, טרון שהה בארצות הברית כחלק מחילופי מהנדסים של "ג'נרל אלקטריק".
ב-1916 שב לרוסיה, כדי לבחון ייצור חשמל מאגמי פינלנד.
לאחר המהפכה הסוציאליסטית, הפך מקורב לשלטון הסובייטי החדש, והמשיך לעבוד במדינה עד 1933, כאשר במשך התקופה יצא ממנה לסירוגין.
טרון שיכנע את הנהלת "ג'נרל אלקטריק" להתקשר עם השלטון הסובייטי, טרם ארצות הברית הכירה במדינה החדשה.
בשנות ה-20, עמד בראש ועדה של עשרות מהנדסים אמריקאיים מטעם החברה, שפעלה בברית המועצות.
לטרון היה חלק בבניית תחנת הכוח ההידרואלקטרית דנייפר ("דניפרוסטרוי"), שהוקמה מעל נהר הדנייפר בזפוריז'יה שבאוקראינה, כחלק מתוכנית גואלרו.
ב-1940, ה"ג'וינט", ארגון יהודי הומניטרי, שלח את טרון לבקר בצרפת, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, שווייץ ופורטוגל במטרה לחפש אחר פליטים יהודים בדרכים ובמחנות הריכוז.
על טרון ואשתו הוטל לבחור 2,000 אנשים למיזם חקלאי בסוסואה, שנולד לאחר ועידת אוויאן.
עם תום מלחמת העולם השנייה, היה לאחד מהמומחים המייעצים בוועידת פוטסדאם, וכן ייעץ לתוכנית החומש לחשמול ברית המועצות.
ב-1943 החל לייעץ בענייני פיתוח לממשלת הקוומינטנג של צ'יאנג קאי שק.
תפקידו זה נמשך 5 שנים.
בין 1949 ל-1950, ייעץ לממשלת הודו (ואף אישית לראש הממשלה הראשון, נהרו) בתיאום תכנון אזורי ולאומי.
במסגרת תפקידו, חיבר דוח ביקורתי על תהליכי התכנון בהודו, שהפך שנוי במחלוקת ונגנז על ידי הממשלה.
בינואר 1952 שכרה את שירותיו ממשלת ישראל, בעת שבא למדינה לבקר את משפחתו לאחר שליחותו בהודו, בהזמנת אליעזר קפלן ופנחס ספיר.
טרון התנה את עבודתו, בכך שיבצע אותה ללא שכר.
במהלך תקופה זו, פרסם מספר דוחות על התכנון המגזרי בישראל.
באוגוסט באותה שנה, הציג לממשלה תוכנית להשקעת של 615 מיליון דולר לתקופה של 10 שנים, שמקורם בכספי הסכם השילומים מגרמניה המערבית ובמקורות אחרים.
בין היתר, הוא בחן את הכדאיות בהקמת נמל עמוק מים שני בישראל, לאחר נמל חיפה.
חוות דעתו, הייתה ש"הקבצן חי ביוקר", וכי למרות ההפסד שנגרם מההובלה הארוכה יותר בין חיפה לתל אביב ולדרום המדינה, ההשקעה לא תשתלם לטווח של 5–10 שנים שיוּעד לשילומים, והמליץ להסתפק בנמל בחיפה.
חוות הדעת של טרון, נוסף על האטה בקצב העלייה לישראל, הובילו לזניחת אופציית ההקמה של נמל אשדוד, עד שהתעורר הצורך בהקמת תחנת כוח נוספת בארץ, שהוקמה לבסוף באשדוד, ובעקבותיה גם העיר.
ביוני 1953, במהלך דיון בכנסת בנושא תקציב משרד ראש הממשלה, דוד בן-גוריון נזף בטרון ומומחים זרים אחרים שהוזמנו, על כך שנעדר בהם "ניצוץ ציוני".
הוא עבד בישראל במשך שנה, עד שהחליט להתפטר, בטענה שלא מממשים את המלצותיו.
באותה שנה, עבר להתגורר בלונדון.
בספטמבר 1966, ביקר בישראל בעודו בן 92, כ-14 שנים לאחר ייעוצו לממשלת ישראל, כדי לבחון האם תחזיות הפיתוח שלו התממשו.
הוא הלך לעולמו באיטליה בגיל 95, והותיר אחריו אישה ובת.
סולונץ (ברומנית: Soloneț) הוא כפר ברומניה, הנכלל בקומונה (רשות מקומית) טודירשט (Todirești), במחוז סוצ'אבה (Suceava) שבחבל ההיסטורי בוקובינה.
הכפר ממוקם בצפון-מזרח המדינה, באזור הררי-גבעי המאפיין את הקרפטים המזרחיים ואת רמת סוצ'אבה.
סולונץ ממוקם בלב האזור הגאומורפולוגי של אובצ'ינה מארה (Obcina Mare), על גבולה המערבי של רמת סוצ'אבה.
היישוב נקרא על שם נהר סולונץ (Râul Soloneț), שהוא אחד האגנים ההידרוגרפיים המרכזיים באזור, ואשר אורכו כ-38 קילומטרים.
נהר סולונץ נובע מהרי הקרפטים (מגובה של כ-740 מטרים מעל פני הים) וזורם ממערב למזרח, עד שהוא נשפך אל נהר סוצ'אבה בנקודת היישוב פרחאוץ (Părhăuți).
שם הנהר והיישוב נובע, ככל הנראה, מן המילה הרומנית "סולונץ" או מהמונח המקומי, המציין אזור בעל אדמה מלוחה ("סרטורי").
האזור ההיסטורי של אגן סולונץ סבל מכריתת יערות משמעותית במהלך המאות ה-18 וה-19 (בין 1772 ל-1856), מה ששינה את הנוף הגאוגרפי באופן ניכר, אם כי חלקים מהגבעות המערביות נותרו מיוערים.
אף שתיעוד היסטורי ממוקד של סולונץ מתחיל רק בימי הביניים, הממצאים הארכאולוגיים באגן נהר סולונץ מעידים על נוכחות אנושית קדומה מאוד באזור זה.
תקופת הפלאוליתית העליונה: בחפירות שנערכו בקרבת היישוב סולונצול נואו (Solonețul Nou), נמצאו שרידי צפחה (Silex) ואבני צור שגילן מוערך בכ-25,000 שנה, מהתקופה הגרווטית של הפלאוליתית העליונה.
ממצאים אלה מעידים כי קבוצות ציידים-לקטים נעו באזור וניצלו את יתרונותיו הטופוגרפיים, במיוחד את נקודות המפגש של מקורות מים.
ימי הביניים: האזכור התיעודי המוקדם ביותר המקושר ישירות ליישוב מגיע מימי הביניים המאוחרים.
סולונץ מוזכרת במסמכים של נסיכות מולדובה במאה ה-16. אזכור משנת 1517 מתייחס לחלוקת אדמות על נהר סולונץ בטינוט (מחוז) סוצ'אבה, המעיד על קיום קהילה מיושבת.
התקופה המודרנית: בתקופת השלטון של האימפריה האוסטרו-הונגרית בבוקובינה (אחרי 1775), היישוב התפתח כמרכז כפרי.
בעקבות מדיניות הקולוניזציה האוסטרית באזור, הגיעה לאזור אוכלוסייה של מתיישבים חדשים, כולל משפחות גרמניות שהיגרו ממערב.
אתר מרכזי בסולונץ הוא כנסיית העץ על שם ניקולאוס הקדוש (Biserica de lemn „Sfântul Nicolae").
כנסייה זו נבנתה בשנת 1781 והיא מהווה דוגמה בולטת לאדריכלות עץ המסורתית של בוקובינה.
הכנסייה ממוקמת בבית הקברות של הכפר, ורשומה ברשימת המונומנטים ההיסטוריים של מחוז סוצ'אבה.
במהלך המאה ה-19 עברה הכנסייה שינויים מבניים, כולל הרחבת חללי הפנים וחלונותיה.
סולונץ הוא כפר בעל רוב אתני רומני.
על פי נתוני מפקד האוכלוסין של 1930, הרכב האוכלוסייה היה ברובו רומני (כ-97.3%).
היה קיים מיעוט קטן של יהודים (כ-2.55%) וכן מספר מצומצם של תושבים שהצהירו על עצמם כגרמנים (כ-3 נפשות).
מבחינה דתית, הרוב המכריע של התושבים היו נוצרים אורתודוקסים.
נכון למפקד האוכלוסין האחרון שנערך ב-2021, אוכלוסיית סולונץ עמדה על כ-1,303 תושבים.
אדריאן דינו רצ'ירו''' (Adrian Dinu Rachieru; נולד ב-1949): סוציולוג, היסטוריון ומבקר ספרות, יליד סולונץ.
פוט היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי.
במהלך הקריירה שלו כיהן בתפקידים רבים, בהם יו"ר בית הנבחרים של ורמונט, התובע של מחוז רוטלנד, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, וחבר הסנאט של ארצות הברית.
פוט נולד ב-19 בנובמבר 1802 בקורנוול, ורמונט, והיה בנם של ד"ר סולומון ובטסי קרוסט פוט.
משפחתו התגוררה מול ביתו של ויליאם סלייד.
אביו נפטר כשהיה בן תשע, והוא עבד בחוות כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
ב-1826 השלים את לימודיו בקולג' מידלברי ואף קיבל תואר שני מאותו מוסד.
פוט שימש כמורה פרטי במידלברי ובברלינגטון, כראש אקדמיית קאסלטון, וכפרופסור לפילוסופיה טבעית בבית הספר לרפואה של ורמונט בקאסלטון.
במקביל להוראה למד משפטים אצל עורכי הדין בנג'מין פ.
ב-1831 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעבוד ברוטלנד.
פוט כיהן כיו"ר הדירקטוריון של קולג' מידלברי ושל אוניברסיטת ורמונט, וב-1857 קיבל תואר לשם כבוד ממידלברי.
פוט כיהן בבית הנבחרים של ורמונט ב-1833 והיה ציר בוועידת החוקה של ורמונט ב-1836. הוא כיהן שוב בבית הנבחרים בין 1836 ל-1839, ואף כיהן כיו"ר הבית בשנים 1837–1839. בין 1836 ל-1842 כיהן כתובע מחוז רוטלנד.
ב-1842 נבחר פוט מטעם המפלגה הוויגית לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן שתי כהונות – 1843 עד 1847. כחבר קונגרס התנגד להרחבת העבדות ולמלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
הוא סירב להתמודד לכהונה נוספת ב-1846. כשחזר לבית הנבחרים של ורמונט נבחר שוב ליו"ר, וכיהן בתפקיד בין 1847 ל-1848.
פוט היה ציר בוועידה הלאומית של המפלגה הוויגית בשנת 1848 ועמד בראש המשלחת של ורמונט.
בוועידה התנהל מאבק פוליטי על בחירת מועמד לסגנות הנשיא לצד זאכרי טיילור.
פוט הגיע כתומך של ממסצ'וסטס, אך לאחר שהבין שמינויו עלול לגרום לפילוג בין הצירים מהצפון וממדינות הגבול, החליט לתמוך במילרד פילמור מניו יורק.
בעקבות שינוי העמדה שלו הלכו צירים רבים בעקבותיו, ופילמור נבחר בסופו של דבר למועמד לסגנות הנשיא.
פוט נבחר לסנאט של ארצות הברית ב-1850, והמשיך לכהן בו עד מותו.
עם הקמת המפלגה הרפובליקנית הצטרף אליה, ונבחר מחדש ב-1856 וב-1862.
בתחילת 1861 פגש את צירי ורמונט לוועידת השלום שניסתה למנוע את פרוץ מלחמת האזרחים.
פוט אמר להם שהוועידה היא למעשה תרגיל דיחוי של תומכי הפרישה, שמטרתם לקנות זמן כדי להיערך לעזיבת האיחוד.
פוט עמד בראש הוועדה בסנאט שעסקה בהכנות לטקס ההשבעה של אברהם לינקולן ב-1861.
מכיוון שסגן הנשיא האניבל המלין היה לעיתים קרובות מחוץ לוושינגטון, ניהל פוט בפועל את ישיבות הסנאט במהלך רוב תקופת המלחמה, וזכה לשבחים על הגינותו ועל טקט בניהול הדיונים.
הוא כיהן כיו"ר הוועדה המשותפת של הקונגרס לבניינים ושטחים ציבוריים מ-1861 ועד מותו, ופיקח על השלמת בניית הקפיטול.
ב-28 במרץ 1866. טקס הלוויה התקיים באולם הסנאט של ארצות הברית, והוא נקבר בבית העלמין אברגרין ברוטלנד.
פוט נישא ב-1839 לאמילי פיי מרוטלנד.
נולדה להם בת אחת, הלן אלייזה פוט (1841-1840), שנפטרה בילדות.
אמו של סולומון פוט התגוררה עמו ברוטלנד עד מותה ב-1845.
סוּלְטַאן (או שׂוּלטַן, בערבית: سلطان, בתעתיק מדויק: סֻלְטַאן) הוא תואר של שליט מוסלמי.
המילה סולטאן נגזרת מהשורש הערבי ס-ל-ט (מקביל לשורש העברי שׁ-ל-ט כבמילים שׁליט, שׁלטון).
בתקופת השפל של הח'ליפות העבאסית, בעיקר מימי הח'ליפה אל-מעתצם באללה (833–842) ואילך, החלו הטורקים להשתלב באימפריה המוסלמית, בתחילה כעבדים (ממלוכּים) ומאוחר יותר בחדירת שבטים שלמים (הסלג'וקים).
הטורקים תפסו עמדות בכירות בצבא עד שהח'ליפה כבר היה תלוי בהם, וכך נעשו הח'ליפים למושלים נומינליים, כאשר למעשה שלטו ראשי הצבא הטורקיים.
הח'ליפה אל-קאים (1031–1075), נשלט בבגדאד על ידי הבוויהים, וכאשר הגיעו הסלג'וקים בשנת 1055 לבגדאד, הם שחררו את הח'ליפה ובתמורה הוא העניק להם תוארי אצולה שונים.
השליט הסלג'וקי טוגריל, שעמד בראש הצבא שכבש את בגדד, נטל לעצמו את התואר סולטאן, ובכך נעשה שליט חילוני בעל סמכויות צבאיות ומנהלתיות, לצד הח'ליפה שמעתה הפך לשליט בעל סמכויות דתיות בלבד.
עומאן (סולטנות עומאן) – בראש המדינה עומד סולטאן.
ברוניי (אומת ברוניי, משכן השלום) – בראש המדינה עומד סולטאן.
אינדונזיה – בראש המחוז המיוחד יוגיאקרטה עומד סולטאן.
מלזיה – בראש שבע מדינות המרכיבות את מזרח מלזיה (ג'והור, טרנגנו, סלנגור, פהנג, פרק, קדה וקלנטן) עומדים סולטאנים.
ערב הסעודית – למרות שהוא ידוע בתור מלך, שליט ערב הסעודית הוא באופן רשמי סולטאן.
שליטי האימפריה העות'מאנית נשאו תואר זה.
סולטאניה (בפרסית سلطانيه) הייתה בירת השושלת המונגולית האלחאנית באיראן במאה ה-14. העיר שוכנת במחוז זנג'אן, כ-240 ק"מ מצפון-מערב לטהראן.
בשנת 2005 הכריז ארגון אונסק"ו על סולטאניה כאתר מורשת עולמית.
עדויות מצביעות על כך שהאתר בסולטאניה יושב כבר באלף הראשון לפני הספירה.
עם זאת, יישוב של קבע קם במקום רק לאחר הכיבוש המונגולי במאה ה-13 והקמת האילחנאת, הממלכה המונגולית שמרכזה היה באיראן של ימינו.
בשנת 1290 הקים ארקון חאן, המנהיג הרביעי של השושלת האלחאנית, את מעון קיץ שלו בסולטאניה.
עוד ידוע כי בנו של ארקון חאן, גאזאן חאן, הקים עבור עצמו מאוזולאום המכונה טפה נור, אך המידע אודות ימיו הראשונים של היישוב מועטים.
בשנת 1304 עלה אילג'ייטי (Üljaitü), לימים הסולטאן מחמד חודבנדה, לשלטון, והחליט להרחיב את העיר ולהפוך אותה לבירת ממלכתו.
הוא כינה אותה "סולטאניה", דהיינו, "הקיסרית", והחל בבנייה מסיבית, שנמשכה עד שנת 1313. סולטאניה, בדומה לתבריז, הפכה למרכז סחר חשוב בין אירופה לאסיה.
יש הטוענים כי כאשר האלחאנים הפכו לשיעים, הם ביקשו להעביר את שרידיהם של עלי וחוסיין מבגדאד לסולטאניה.
הדבר לא קרה, והמקדש הפך למאוזולאום של אילג'ייטי.
לאחר מותו של אילג'ייטי בשנת 1316 איבדה העיר מחשיבותה, ועברה לידיהן של ממלכות קטנות.
ב-1384, בזז צבאו של טימור לנג את העיר, אך לא פגע במאוזולאום של אילג'ייטי.
בשנים הבאות סבלה העיר מקשיים, ולמרות זאת המשיכה לתפקד כמרכז מסחרי חשוב.
במאות ה-16 וה-17 דעכה סולטאניה ועמדה בחורבותיה, ורק כפר קטן נותר במקום.
במאה ה-19 שימש האזור כמחנה אימונים של הצבא הקאג'ארי.
האתר המרכזי בחורבות סולטאניה הוא המאוזולאום של הסולטאן האלחאני אילג'ייטי (1304-1316), הידוע ככיפה של סולטאניה.
מבנה המאוזולאום, שנבנה בשנים 1302-1312, מתומן, ובמרכזו כיפה מצופה בחרסינה בצבע טורקיז הנישאת לגובה של 50 מטר.
קוטרה של הכיפה הוא 38 מטר בצידה החיצוני ו-25 בצידה הפנימי.
סביב הכיפה, שמשקלה נאמד ב-200 טון, ניצבים שמונה צריחים שהוקמו למטרת קישוט.
הכיפה של סולטאניה היא הכיפה הדו-שכבתית העתיקה בעולם, וחשיבותה לעולם האסלאם ולאדריכלות המוסלמית רבה.
מבנה זה סלל את הדרך לבניית כיפות מוסלמיות מרשימות יותר, כמו זו של הטאג' מהאל.
רוב הקישוטים החיצוניים בכיפה נעלמו, אך פנים הכיפה מגלה מוזאיקות, חרסינה וציורי קיר מרשימים.
סביב המבנה מרפסת בצורת מצודה שאורכה 315 מטר ורוחבה 295 מטר.
מצודה זו ששטחה 180 דונם הוקפה בעבר בחפיר ברוחב של 30 מטר.
נוסף לכיפה של סולטאניה, שוכנים מספר מבנים נוספים במקום:
המאוזוליאום של סולטאן צ'לביאואולו הוא מבנה לבנים השוכן דרומית-מערבית לכיפה.
במקום מגדל מתומן, ומתחת למבנה המאוזוליאום שוכן מרתף קבורה (קריפטה).
המבנה מתוארך לשנות השלושים של המאה ה-14.
המאוזוליאום של מולה חאסן קאשי שוכן דרומית לעיר והוקם לכבודו של איש דת ומשורר בחצרו של אילג'ייטי.
המבנה מתומן מבחוץ ובמרכזו אולם רבוע, והעיטורים שבו הם מהמאה ה-19.
שרידיו של קבר גזאן חאן בטפה נור דרומית-מזרחית לכיפה משתרעים על שטח של 18 דונם, והם יוצרים תל בגובה של 15 מטר.
סולטאן האימפריה העות'מאנית, או פאדישאה (טורקית Osmanlı padişahı), היה שליטה של האימפריה העות'מאנית (פרט לשלושת שליטיה הראשונים – עות'מאן הראשון, אורהן הראשון ומוראט הראשון – שנקראו ביי (Bey)).
סולטאן הוא תואר של שליט מוסלמי בעל משמעות דתית ומוסרית המוגדרות בקוראן, והסולטאנים העות'מאנים נטלו לעצמם את התואר חליף ב-1517; אך למרות זאת, נוצרה הפרדה בין תפקיד הסולטאן, שפעל בכל תחומי האימפריה, לבין הח'ליפה, שהיה בעל תפקיד דתי בעיקר.
דמות הסולטאן באימפריה העות'מאנית הייתה אוטוריטטיבית ומרכזית, והוא שימש כשליט חילוני בעל סמכויות צבאיות ומנהלתיות.
בראש מערכת האימפריה העות'מאנית עמד השליט, הסולטאן, ובני משפחתו מ"בית עות'מאן".
השושלת העות'מאנית שלטה למעלה משש מאות שנה ברציפות והעניקה את שמה לאימפריה.
החל מהמאה ה-15 היה הסולטאן שליט אבסולוטי, ומעמדו ושלטונו התבססו על כוח בלבד.
תפקידו היה לנהל את המדינה ואת המועצה האימפריאלית ולהוביל את הלוחמים בקרבות.
הסולטאן יכול היה להחליט על שלום ומלחמה, למנות בכירים במערכת הבירוקרטית והדתית, לחוקק חוקים שאינם נוגדים את השריעה (קאנון) ולהוציא פירמנים בנושאים שונים.
בנוסף החזיק הסולטאן ברוב אדמות המדינה (מירי) והיה זכאי לקבל מס של חמישית מכל שלל מלחמה לאוצרו הפרטי.
עד לתחילת המאה ה-17 בדרך כלל ירש את השליט אחד מבניו, דבר שהוביל לרצח בין אחים, חיסולי סולטאנים ומרידות בשלטון.
הסולטאן חי במרכזו של משק בית שכלל את נשות ההרמון ואת שומריהן, משרתים אישיים, גננים ושומרי הארמון.
האידאולוגיה העות'מאנית הדגישה את בלבדיות היחסים בין השליט לבין נתיניו.
הסולטאן ייצג כוח מוחלט ורבים ממשרתיו היו באופן טכני עבדיו, אף על פי שהחזיקו בידיהם עוצמה רבה.
עובדה זו הקנתה לו עוצמה רבה שכן אם רצה בכך יכול היה להוציא להורג גם את הבכירים ביותר באימפריה מבלי שהדבר יגונה על ידי אנשי הדת.
מלאכתם העיקרית של הסולטאנים הייתה להגן על הקהילה האסלאמית כנגד העולם החיצון ולשמור על הצדק בתוך החברה המוסלמית.
הסולטאן היה ראש הרשות המבצעת, האזרחית והצבאית של המדינה.
אף על פי שלסולטאנים היו בנים ובנות, רק הבנים היו יורשים בכוח לכס הסולטנות.
בין בני הסולטן התנהל לא פעם מאבק אלים על הירושה, והבן שידו הייתה על העליונה זכה בשלטון בשל כך ולא מכוח חוק.
היה עיקרון מנחה אחד – האימפריה לא תחולק והשלטון לא יתחלק בין כמה יורשים, וזאת על מנת לשמור על אחדות האימפריה.
עד המאה ה-16 רבים מן הסולטאנים נקטו במדיניות של רצח אחיהם כדי לשמור על כס הסולטנות ועל יציבות השלטון.
מימי סולימאן המפואר, נהגו הסולטאנים להסתגר בארמונם גם לאחר עלייתם לשלטון.
המועמדים לירושה לא היו נשלחים עוד לפרובינציות כדי לגדול כלוחמים, אלא הוחזקו בתוך הארמון בפיקוחן של הנשים, במקום שכונה קפס, או "הכלוב".
למרות הכינוי, היה זה מתחם מחייה נוח ("כלוב זהב"), שניתק את המועמדים מן העולם החיצוני.
החסרון בשיטה זו היה שהיא לא הכינה את הסולטאנים לקראת אתגרים שלטוניים ולא הכשירה אותם לתפקידם.
השיטה "האבולוציונית" הופסקה, היורשים לא נאלצו לפלס את דרכם אל כס השלטון, וכתוצאה מכך הומלכו סולטאנים חלשים יותר.
בתקופה שבין אמצע המאה ה-16 לאמצע המאה ה-17, תקופה המכונה "סולטנות הנשים", כאשר הנשים של ההרמון הקיסרי של האימפריה העות'מאנית השפיעו רבות על הפוליטיקה, על ענייני מדינה ועל הסולטאן העות'מאני, החל מתקופת שלטונו של סולימאן הראשון ("המפואר") עד סוף תקופתו של מהמט הרביעי.
כח'ליף, נחשב הסולטאן העות'מאני למגן האסלאם והמקומות הקדושים, והיה מופקד על ארגון ועל הובלת העלייה השנתית לרגל למכה, החג'.
חובתו הבסיסית של שליט מוסלמי, אשר חיזקה את בריתו עם האוכלוסייה המוסלמית, הייתה לתמוך בשריעה, החוק הדתי של האסלאם.
הסולטאנים העות'מאניים העניקו לשריעה מידה רבה של תוקף, ואף ניסו להפוך אותה לחוקה ולהעניק לה את מלוא ההכרה והסמכות, כדי שהמערכת המשפטית תפעל על פיה.
הכתרת סולטאן חדש הייתה מאורע חשוב, ולוותה בשני טקסים עיקריים: הושבה, בטקס זה נשבע הסולטאן אמונים; וחגירת החרב, טקס בעל אופי דתי שהתקיים במקום קדוש למוסלמים ובמהלכו נחגרה חרב עות'מאן למותנו של הסולטאן בידי שייח'.
באימפריה העות'מאנית עמדו בתוקף חוקי השריעה הדתיים והחוק העות'מאני החילוני.
המשפט הציבורי התבסס על צווים חילוניים של הסולטאן שנקראו פירמנים ואשר קובצו לקאנון.
הקהילות הנוצריות והיהודיות נהנו ממעמד מיוחד, והן היו רשאיות למנות מערכות משפט משלהן שעסקו בענייני אישות.
במאה ה-16 החזיקו יהודים בתפקידים בכירים בשירות האוצר ובתחום הבנקאות, אולם נוצרים ויהודים לא התקבלו למשרות שלטוניות בחסות הסולטאנים.
ד'ימי, הכינוי שניתן לבני הדתות המונותאסיטיות במדינה הנשלטת על פי חוקי האסלאם, הוענק גם ליהודים ולנוצרים באימפריה העות'מאנית, והם קיימו את אמונתם במקביל לאיסורים ולמגבלות שהבדילו אותם מן האוכלוסייה המוסלמית.
שלושת הקריטריונים העיקריים אשר קבעו את מעמדו החברתי של יהודי באיסטנבול במאה ה-15 וה-16 היו קשריו בחצר העות'מאנית, עושרו ומקומו בקהילה היהודית.
מי שהצליח להתקרב אל מרכז הכוח שהוחזק בידי פקידיו של הסולטאן, צבר כסף והשפעה.
מנהיג הקהילה היהודית היה מקורב לחצר הסולטאן ומקרבה זו ינק את כוחו בקרב היהודים, אגב מספר מגבלות שנבעו ממבנה הקהילה היהודית.
הידע אודות הקשרים בין היהודים לסולטאן עולה מכתביו של רבי משה אל-מוזנינו שהשאיר תיאורים מפורטים של חיי היומיום של הקהילה היהודית באיסטנבול בתקופת הסולטאן סלים השני.
בין היתר רכשו היהודים את השפעתם בחצר הסולטאן בדרך של הענקת שירותים מקצועיים: הם שמשו כרופאים אישיים שליוו את הסולטאנים בחצר ובמהלך מערכות צבאיות, מילאו תפקידים בעלי אופי דיפלומטי, עסקו בענייניה הפיננסיים של המדינה ופעמים היו גם אנשי אמונם של הסולטאנים.
רבי משה קפשאלי שהיה הרב הראשי ליהודי איסטנבול והוכר על ידי הסולטאנים מהמט השני ובאיזיט השני, כסמכות התורנית העליונה בכל האימפריה העות'מאנית, נהנה מגישה חופשית לארמון הסולטאן, והצליח לפתור בעיות שהתעוררו בין היהודים והשלטון.
יעקב חכים ביסס את קשריו אל חצר הסולטאן החל בכיבוש קונסטנטינופול.
הוא תיפקד כרופאו של הסולטאן מוראט השני ושירת את בנו מהמט השני עד יום מותו ב-1481. הוא שימש גם כיועץ פיננסי, מתורגמן ויועץ כללי.
בנוסף לכך הוא ליווה את הסולטאן בכל פעולה צבאית.
הוא ניהל קשרים עם דיפלומטים איטלקים באיסטנבול, ובארכיון ונציאני הוא נזכר כמעורב בניסיונות להרוג את הסולטאן, וייתכן ותיפקד כסוכן כפול.
Murat 1359–1389 הנהיג את הדוושירמה, איסוף ילדים נוצריים ששימשו כעבדים וכחיילים.
Murat 1421–1444 - 7 מהמט השני "הכובש" Fatih Sultan Mehmed 1444–1446 כבש את קונסטנטינופול ב-1453, שינה את שמה לאיסטנבול וקבע בה את בירת האימפריה.
בניית מסגד אורטאקוי (ליד גשר הבוספורוס)
הנסיך סולטאן בן עבד אל-עזיז אָאל סעוד היה יורש העצר לכס המלכות של ערב הסעודית.
סולטאן רכש השכלה בדתות ודיפלומטיה.
סולטאן מונה לשליט של ריאד, עיר הבירה של ערב הסעודית, בשנת 1947. הוא הפך לשר התקשורת בשנת 1955.
סולטאן מונה לשר ההגנה בשנת 1962. נמתחה עליו ביקורת כאשר עשה עסקות נשק בשווי מיליארדי דולרים עם ארצות הברית ועם הממלכה המאוחדת, ולכן היה פופולרי פחות מעבדאללה, מלך ערב הסעודית.
בשנת 1982 מונה כשני בתור לראשות הממשלה, ובשנת 2005, עם מות המלך פהד, הפך ליורש העצר הרשמי של ערב הסעודית.
עם זאת, הוא מת באוקטובר 2011, בטרם הספיק למלוך.
סולטאן כיהן הן כשר ההגנה והן כיושב ראש המועצה המפקחת על קווי התעופה בערב הסעודית.
סולטייר הוא שמו של כפר לדוגמה מן התקופה הוויקטוריאנית.
הכפר נמצא בכפר שיפלי (Shipley), במחוז המטרופולי מערב יורקשייר, באנגליה, ליד הנהר אייר (River Aire) ותעלת לידס וליברפול.
הכפר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, והוגדר כנקודת עוגן במסלול האירופי של מורשת ההתפתחות הטכנולוגית.
כפר לדוגמה דומה הוקם על ידי התעשיין אדוארד אקרויד בעיירה קופלי (Copley), גם היא במערב יורקשייר, כ-10 ק"מ מדרום מערב לבראדפורד כמה שנים לפני כן, ופרויקט נוסף היה הכפר ניו לנארק, שהוקם על ידי דייוויד דייל בשנת 1786. גם כפר זה הוכרז כאתר מורשת עולמית.
תחילתה של המהפכה התעשייתית התאפיינה, בין השאר, בצמיחה מהירה של האוכלוסייה בערים.
בראדפורד, כעיר השוכנת בלב אזור כפרי, הייתה מרכז של ייצור תעשייתי, במיוחד עם הכנסת מנוע הקיטור לשימוש.
הגידול העצום והמהיר במספר התושבים התאפיין גם בעלייה גדולה מאוד בזיהום האוויר והמים; העיר נחשבה לאחת המזוהמות באנגליה.
תנאי החיים של העובדים היו גרועים מאוד, ותוחלת החיים לגברים ולנשים בבראדפורד הייתה בממוצע רק מעט יותר מעשרים שנים.
סולטייר נוסדה ב-1851 על ידי סר טיטוס סולט, מחשובי התעשיינים בתעשיית הצמר ביורקשייר.
טיטוס הצטרף לעסקי הצמר של אביו ב-1824. הוא צבר הון רב בייבוא וטוויית צמר מרוסיה, ולאחר מכן בטוויית צמר אלפקות שיובא מפרו.
סולט התמנה לראש עיריית בראדפורד ב-1848, והקדיש את פעילותו להתמודדות עם בעיות הזיהום של העיר.
כאשר סירבה מועצת העיר לנקוט בפעילות כלשהי, החליט סולט להוציא את עסקיו מהעיר.
סולט העביר את חמשת המפעלים שבבעלותו מבראדפורד לכפר שיפלי.
במקום זה יכול היה סולט ליהנות מהקרבה לנהר אייר, מקור למים רכים לשטיפת הצמר.
גם מבחינה תחבורתית היה במיקום החדש יתרון רב: קרבה לנהר ולתעלת לידס-ליברפול ולמסילת הרכבת, וכן מרחק נוח מנמלי ליברפול והאל.
בטכנולוגיה הקיימת ניתן היה למקם את כל הפעילות תחת קורת גג אחת, וניתן היה לבנות את המבנה שיהיה חסין אש.
עבור העובדים היה הכפר סביבה בריאה יותר, פתוחה לנוף הכפר.
סולט שכר את מיטב המתכננים; בניית הכפר החלה ב-1851, והמפעל נפתח ב-1853. מכלול הכפר והמפעל נבנו ברמת הבנייה והטכנולוגיה הגבוהה ביותר באותה תקופה.
כאיש עסקים, החל סולט בבניית המפעל לפני בניית המגורים לעובדים, אך גם אלה הושלמו במהירות.
סולט זכה להערכה רבה על מפעלו, וכאשר נפטר בשנת 1876 ונקבר במאוזוליאום שהוקם סמוך לכנסייה במקום, השתתפו בהלוויה כ-100,000 איש.
הכפר עצמו הושלם סמוך למותו, ולאחריו נוהל על ידי בניו.
ב-1893, לאחר שהמפעל צבר הפסדים רבים, עבר הכפר ב-1893 לניהול של שותפים.
ב-1918 מכר סר ג'יימס רוברטס, השותף האחרון (שקנה את חלקם של חבריו) לתאגיד שנקרא סולטייר בע"מ; ב-1933 נמכר הכפר לחברת נאמנות, וכך התאפשר לתושבים, בפעם הראשונה, לרכוש את בתיהם.
עם השנים נסגרו חלק מהבניינים, שכבר לא היה בהם צורך, מצבם הפיזי הוזנח והכפר כולו החל להידרדר.
המפעל נסגר סופית ב-1986, כבר ב-1984 הוקמה אגודת כפר סולטייר, שעסקה במאמצים להחיות את האזור כולו.
המפעל עצמו נרכש ב-1987 על ידי ג'ונתן סילבר, והתלהבותו ומרצו הפכו את הכפר למרכז תרבות חשוב.
למעלה מ-800 בתים נבנו בכפר, סביב רחובות רחבים.
שם הכפר נקבע כשילוב שמו של היוזם עם שמו של הנהר שלידו נבנה; הרחובות נקראו על שם בני משפחתו של סולט, כמו גם על שם האדריכלים ועל שמה של המלכה ובן זוגה.
הכפר נבנה בתבנית שתי וערב, כדי להביא לניצול מיטבי של השטח.
תחילה נבנו הרחובות בכיוון צפון-דרום, ולאחר מכן הושלמו הרחובות החוצים, ממערב למזרח.
הנהר אייר זורם ממערב למזרח, ובמקביל ומדרום לו עוברת מסילת הברזל.
המפעל נבנה בין הנהר למסילת הברזל, ואילו מדרום למסילה נבנה הכפר.
הרחוב הראשי בכפר היה רחוב ויקטוריה, שהוביל למפעל, ולאורך רחוב זה נבנו רוב מבני הציבור בכפר.
סולט בנה בתי אבן מסודרים עבור הפועלים שבמפעליו, טובים בהרבה ממשכנות העוני שבהם גרו עד אז בבראדפורד.
הבתים נבנו בגדלים שונים, חלקם קטנים יותר עבור הפועלים, וחלקם גדולים יותר עבור המנהלים.
בכל בית היו מים זורמים וחיבור לגז, עם מבנה בית שימוש חיצוני, והבתים נבנו כך שיהיו מוארים ומאווררים.
בין בתי המשפחות נבנו גם בתים גבוהים יותר, בעלי שלוש קומות, למען הפועלים הלא-נשואים.
בכפר היה חדר אוכל גדול ומטבח (עבור הפועלים שלא גרו בכפר), בתי מרחץ ובהם מים זורמים, בית חולים, מרכז לתרבות וחינוך ובו ספרייה, חדר קריאה, אולם קונצרטים, מועדון ביליארד, מעבדה למדעים, ואולם התעמלות.
בכפר היה גם בית ספר לילדי העובדים, בית אבות, ערוגות לגידול צמחים, פארק ובית סירות.
הכפר השתמר בצורה טובה למדי, ונעשים מאמצי שימור גם כיום בשל השחיקה הנמשכת, הנגרמת בשל התנועה הרבה באזור, גם ביבשה וגם בנהר.
הכפר מוקף באזור חיץ שנועד לשמר אותו, אם כי כיום ישנן תוכניות לבנות דרכים חדשות בתוך אזור זה ובמנהרה מתחת לכפר, כדי להקל על עומסי התנועה.
בכפר עצמו קיימים כמה מוזיאונים וגלריות, וכן יש בו מרכז קניות ובילוי.
בספטמבר בכל שנה מארח הכפר את פסטיבל סולטייר, המתקיים החל מ-2003 (אז צוין יובל 150 שנה להקמת הכפר).
בדצמבר 2001 הוכרזה סולטייר אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
ההחלטה נומקה, בין השאר, בכך שסולטייר היא דוגמה יוצאת דופן ושמורה היטב של עיר תעשייתית מאמצע המאה ה-19, שתכנונה השפיע רבות על התנועה האדריכלית עיר גנים; סולטייר היא דוגמה לפטרנליזם הפילנתרופי של אמצע המאה ה-19, וגם לתפקידה החשוב של תעשיית הטקסטיל בהתפתחות הכלכלית והחברתית.
סולטאן אל-אטרש היה מנהיג דרוזי בולט, לאומן סורי ומנהיג המרד הדרוזי בשנים 1925–1927. אל-אטרש עמד בראש מאבקים נגד האימפריה העות'מאנית, וצרפת בעת שליטתן בסוריה.
אל-אטרש הוא בין הדמויות הבולטות ביותר בהיסטוריה של הדרוזים במאה ה-20, ובעל השפעה מרכזית על גורלו של הר הבשן ואף על דרכה של סוריה.
אולם, בשנות מלחמת העולם הראשונה הרפו העות'מאנים משליטתם באזור מחשש למרד.
באותה עת יצר סולטאן קשר עם פעילי התנועה הפאן-ערבית ובמיוחד עם מנהיגי המרד הערבי.
עם פרוץ המרד הערבי הניף מעל ביתו ומצודת סַלְחַרְד את דגל המרד הערבי.
כאשר הגיעו הכוחות הערבים לעקבה הוא שלח אלף מאנשיו להצטרף למרד.
כאשר הגיעו הכוחות לבוסרה הצטרף אף הוא לכוחות בראש 300 לוחמים נוספים מאנשיו.
סולטאן היה ידידו הקרוב של האמיר פייסל, מנהיג המרד, והאחרון העניק לו את התואר אמיר ודרגת גנרל בצבא סוריה.
פייסל, אשר הומלך מאוחר יותר למלך עיראק, סייע רבות לסולטאן אל-אטרש בשנות גלותו.
ממלכת סוריה הצעירה נפלה לידי הצרפתים ב-24 ביולי 1920 לאחר קרב מייסלון.
עוד בטרם הספיקו כוחותיו של אל-אטרש להגיב, נכנסו הצרפתים לדמשק והשתלטו על המדינה.
סוריה חולקה לחמש יחידות שלטוניות, האחת מהן הייתה הר הבשן.
ב-7 ביולי 1922 לכדו חיילים צרפתים את אדהם חנג'ר, לבנוני שיעי אשר ביקש מקלט בביתו של אל-אטרש, זאת בשעה שאל-אטרש נעדר מביתו.
חנג'ר נעצר בחשד שניסה להתנקש בחיי גנרל אנרי גורו.
עם שובו לביתו דרש אל-אטרש את שחרורו של חנג'ר, אולם הצרפתים סירבו לדרישה.
ימים ספורים אחר כך תקף אל-אטרש בראש אנשיו שיירה צבאית צרפתית בהנחה שחנג'ר מובל בה לדמשק, בשעה שחנג'ר הועבר לדמשק בטיסה.
הצרפתים הגיבו בהריסת ביתו של אל-אטרש והוצאת צו למאסרו.
אל-אטרש נמלט לירדן והמשיך בפשיטות מעבר לגבול על מוצבים צרפתים.
עשרה חודשים מאוחר יותר חננו הצרפתים את אל-אטרש והוא שב לסוריה.
בשנת 1925 הנהיג סולטאן אל-אטרש מרד אשר פרץ בהר הבשן והתפשט לכל חלקי סוריה וחלקים מלבנון.
מרד זה הוא בין הבולטים במנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון ובמהלכו נוהלו קרבות עזים בכוחות הצרפתים.
ב-23 באוגוסט 1925 הכריז סולטאן אל-אטרש על המרד בצרפתים ועד מהרה פרצו קרבות בדמשק, בחומס ובחמאת.
אל-אטרש הצליח לנצח במספר קרבות בתחילת המרד, אולם הצרפתים תגברו את כוחותיהם באלפי חיילים ובציוד חדיש והצליחו לכבוש מחדש את הערים המורדות.
בשנת 1927 דוכאו אחרוני המורדים.
אל-אטרש נידון על ידי הצרפתים למוות, אולם נמלט מבעוד מועד לירדן.
הוא שב לסוריה רק בשנת 1937 לאחר שזכה לחנינה ולאחר שנחתם הסכם העצמאות הסורי-צרפתי בשנת 1936. בשובו חיכה לו קהל המונים.
בסוף שנות ה-30 קיים אל-אטרש מגעים עם אבא חושי, ממנהיגי היישוב היהודי בארץ ישראל.
אל-אטרש נטל חלק פעיל בהתקוממות הסורית בשנת 1945, אשר הובילה לעצמאותה של סוריה.
בשנת 1948 הוא קרא לכינונו של צבא ההצלה לשחרורה של פלסטין אליו התנדבו מאות דרוזים צעירים אשר נלחמו במלחמת העצמאות.
בתקופת שלטונו של אדיב שישכלי נרדף אל-אטרש בידי השלטונות על רקע התנגדותו למדיניות הממשל.
בחודש דצמבר 1954 עזב אל-אטרש את סוריה ועבר לירדן.
הוא שב לסוריה רק לאחר נפילת משטרו של שישכלי.
בשנת 1958 תמך אל-אטרש ביוזמת הרפובליקה הערבית המאוחדת, והתנגד נחרצות לפילוגה של הרפובליקה בשנת 1961. אל-אטרש נודע אף בזכות תרומתו לפיתוח החברתי של הר הבשן.
אחרי מלחמת ששת הימים, במסגרת יוזמה של יגאל אלון, שהיה אז שר העבודה וחבר ועדת השרים לענייני ביטחון, לקדם אפשרות של מדינה דרוזית שבירתה תהיה סווידא, נפגשו גורמים מטעם ישראל עם מנהיגים דרוזים, ביניהם אל-אטרש.
היוזמה טורפדה על ידי הסורים.
דמותו של אל-אטרש בתרבות הדרוזית והערבית
אל-אטרש היה אחד המנהיגים הבולטים בהיסטוריה המודרנית של סוריה והעולם הערבי, ובמיוחד בתרבות הדרוזית.
פסלים רבים של אל-אטרש ניצבים בכיכרות יישובים בהר הבשן, ותמונתו תלויה בבתים רבים באזור.
בקהילות דרוזיות בסוריה ומחוצה לה נקראו על שמו מוסדות ציבור ורחובות.
דמותו אף בולטת בפולקלור הדרוזי ונזכרת רבות בשירה העממית.
הדרוזים רואים בו מופת לפטריוטיות, אומץ וחילוניות.
בעת שהנהיג את המרד הדרוזי נודע אל-אטרש באמרתו "הדת לאל, האומה לכל".
בכל נאומיו ופרסומיו הקפיד להימנע מלהידרש לסמלים דתיים.
אל-אטרש אף דחה את הצעת הצרפתים להענקת עצמאות להר הבשן ודרש את עצמאותה של סוריה כולה.
לאחר כינונה של המדינה הסורית סירב אל-אטרש לקבל עליו משרה שלטונית.
בתקופת הרפובליקה הערבית המאוחדת ביקר הנשיא גמאל עבד אל נאצר בא-סווידאא והעניק לאל-אטרש את אות הכבוד הגבוה ביותר של הרפובליקה.
בשנת 1970 הכיר הנשיא חאפז אל-אסד בתפקידו ההיסטורי של סולטאן אל-אטרש בקוממיותה של סוריה.
סולטאן אל-אטרש נפטר ב-26 במרץ 1982 מהתקף לב.
במסע הלווייתו השתתפו למעלה ממיליון אבלים ונשיא סוריה אל-אסד הוציא מנשר רשמי המכתיר את אל-אטרש למפקד הכללי של המרד הדרוזי.
אל-אטרש מונצח ברוב היישובים הדרוזיים, ברחבי האזור ובכלל זה בישראל, בדרך כלל מדובר בכיכר ועליה מוצב פסלו של המנהיג, רכוב על סוסו (או לידו), נושא את דגל המרד, כמו:
פקיעין – פסלו של אל-אטרש במעיין הכפר, לצד פסלו של כמאל ג'ונבלאט.
הפסל בפקיעין עשוי שיש לבן ובו נראה אל-אטרש ליד סוסו כשהוא נושא חרב.
בטקס חנוכת הפסל נכחו מכובדי העדה הדרוזית בישראל, ומוואפק טריף נשא דברים.
חורפיש – ראה צילום בערך זה.
ג'וליס – כיכר ופסל של סולטאן אל אטרש רוכב על סוסו מניף את דגל המרד.
סולטאן הוא גזע תרנגול מבוית.
מקור השם, כפי הנראה, הוא מן הניצוי המפותח של ראשו, המזכיר טורבן של סולטאן.
במקור, גידולו העיקרי היה בטורקיה תחת השם "עוף הסולטאן".
בשנת 1854 הופיע באנגליה, וב-1874 התקבל באופן רשמי כגזע בתקן האמריקאי לעופות.
מראו ססגוני ביותר והוא מתפאר בניצוי מרשים.
ישנם שלושה מופעי צבעים לגזע: לבן, כחול ושחור.
המופע הלבן הוא הנפוץ ביותר.
לגזע אין כיום שימוש תעשייתי והוא משמש בעיקר כעוף נוי לגידול ביתי ולהצגה בתערוכות.
א-סולטאן יעקוב הוא כפר לבנוני הנמצא במחוז אל-בקאע בנפת מערב הבקאע.
הכפר מחולק למעשה לשני כפרים נפרדים: סולטאן יעקוב אל-פוקא (الفوقا – העילית), שנמצא בראש גבעה בולטת ותלולה, וסולטאן יעקוב א-תחתא (التحتا – התחתית), שנמצא בעמק, למרגלות המורדות המערביים של הגבעה.
ב-11 ביוני 1982, במהלך מלחמת לבנון הראשונה, התרחש מדרום לכפר קרב סולטאן יעקוב.
מדרום לסולטאן יעקוב א-תחתא שוכן הכפר כאמד א-לוז.
בכפר, המצוי כ-7 קילומטר ממערב לגבול לבנון-סוריה, קיימים בסיסים של ארגוני טרור פלסטיניים, בהם, החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית, ארגונו של אחמד ג'יבריל, המקורב לסוריה והחזית העממית לשחרור פלסטין.
במאי 2000, סביב מועד יציאת צה"ל מלבנון, תקף חיל האוויר הישראלי טנקי T-55 של ארגון ג'יבריל באזור סולטאן יעקוב והשמיד 9 טנקים.
האזור היה מספר פעמים למוקד מתיחות בין הצבא הלבנוני ובין הארגונים הפלסטיניים על רקע הברחת נשק מסוריה ללבנון.
סולטאני (בטורקית: Sultani) היה מטבע זהב עות'מאני במשקל 3.45 גרם, אשר הוטבע לראשונה בתקופת הסולטאן מהמט השני במאה ה-15. הוטבע גם במִטבעות במצרים, טריפולי ואלג'יריה.
לסולטאני היו שמות רבים; הוא נקרא אַלְטוּן (כלומר זהב, או זהוב), וגם אשרפי או שריפי, פלוֹרִי או פלוֹרִין, ו-שַאהִי.
במקורות העבריים נקרא המטבע: אדום זהב, ובראשי תיבות: א"ז, ו-פֶּרַח.
סולטאן קוסן (בטורקית: Sultan Kösen; נולד ב-10 בדצמבר 1982) הוא האדם הגבוה ביותר החי כיום, ואחד מחמשת האנשים הגבוהים בהיסטוריה.
גובהו במדידה האחרונה שנערכה לו הוא 2.51 מטרים.
צמיחתו המוגברת היא תוצאה של גידול בבלוטת יותרת המוח.
גובהו הרב אינו מאפשר לו יציבה נאותה ולכן הוא צריך להיעזר במקל הליכה.
סולטאן גר עם הוריו ועם שלושת אחיו ואחיותיו - כולם בעלי גובה ממוצע.
הוא לא הצליח לסיים את לימודיו בשל גובהו החריג ועבד במשרה חלקית כחקלאי.
הוא סיפר שגובהו אינו מפריע לו לנהל אורח חיים רגיל ושהוא נהנה לשחק במשחקי מחשב עם חבריו.
בנוסף, הוא תיאר את היתרונות שבמצבו: הוא יכול להשקיף למרחק רב יותר מאחרים וקל לו יותר במשימות ביתיות כגון החלפת נורה או סידור של הווילונות.
החסרונות בגובהו לדבריו: הוא מתקשה למצוא בגדים שיתאימו לו (אורך הרגל שלו היא 113 ס"מ ואורך הזרוע שלו היא 97 ס"מ) וכן הוא מתקשה להיכנס למכונית נוסעים רגילה.
החל משנת 2010, סולטאן מקבל טיפולים רדיולוגיים לגידול במוחו באוניברסיטת וירג'יניה וכן תרופה שנועדה לשלוט ברמת הורמון הגדילה בגופו.
אם כי הטיפול צריך להימשך יותר משנתיים, נכון לשנת 2011 רמת הורמון הגדילה בגופו הייתה נורמלית.
בחודש מרץ 2012 אושר שהטיפול הרפואי שסולטאן קיבל היה יעיל בעצירת צמיחתו.
באוקטובר 2013 התחתן קוסן עם מרב דיבו, צעירה סורית בת 20, שגובהה כ-172 סנטימטרים "בלבד".
קוסן מחזיק בשיא גינס ל"גבר הכי גבוה עלי אדמות".
במדידה שנערכה על ידי ספר השיאים של גינס ב-9 בפברואר 2011 נמצא שגובהו של סולטאן הוא 2.51 מטרים.
הוא גם מחזיק בשיא "הידיים הגדולות ביותר" מפני שאורך כפות ידיו הוא 27.5 ס"מ, וכן בשיא "הרגליים הגדולות ביותר" - אורך כף רגלו השמאלית היא 36.5 ס"מ ואורך כף רגלו הימנית היא 35.5 ס"מ.
סולטיאם היא תרופה ממשפחת הסולפונאמידים ומעכבי אנזימים.
סולטיאם סונתזה לראשונה במעבדות באייר (Bayer AG) באמצע שנות ה-50 ושווקה בשם אוספולוט (Ospolot) באירופה ובשווקים אחרים בתחילת שנות ה-20. היא לא נרשמה, מעולם, כתרופה מורשית בארצות הברית.
המותג הועבר ב־1993 לחברת דסיטין (Desitin GmbH) והתרופה נמכרת בכמה מדינות אירופיות, בישראל, יפן ואוסטרליה.
סולטיאם התבססה כתרופת קו שני בטיפול בפרכוסים אפילפטיים חלקיים בשנות ה-60 וה-70 והשתמשו בה, לעיתים קרובות, יחד עם פניטואין.
נראה היה שאפילפסיה של אונה רקתית היא המגיבה בצורה הטובה ביותר לסולטיאם.
התעוררו ספקות אם יש לסולטיאם תכונות נוגדות פרכוסים אינהרנטיות.
אחרי שגילו את יכולתה של סולטיאם להעלות את הרמות בדם של פניטואין, הניחו שסולטיאם תפעל רק בצירוף עם פניטואין.
ממצא זה יחד עם התוצאות המעורפלות של המחקר בארצות הברית גרמו לירידה מהירה בשימוש בסולטיאם.
רק ב־1988 גילה הנוירולוג הגרמני הרמן דוזה (Hermann Doose) את ההשפעות הספציפית של התרופה על אפילפסיות שפירות מוקדיות בילדות.
היום היא התרופה הראשונה לטיפול באפילפסיות שפירות מוקדיות בילדות, למשל אפילפסיה רולנדית שפירה בארצות דוברות גרמנית ובישראל.
יש עניין מחודש בסולטיאם לטיפול בתסמונות אחרות כמו תסמונת וסט ובסוגים אחרים של אפילפסיות עמידות לתרופות.
בתחילה השתמשו בסולטיאם לטיפול בפרכוסים חלקיים.
באוסטרליה היא רשומה כתרופה לטיפול בהפרעות התנהגותיות השורות לאפילפסיה: הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, אפילפסיה של האונה הרקתית, מיוקלונוס, פרכוס טוני-קלוני ובפרכוסים חלקיים.
בניגוד לסולפונמידים אחרים אין לה פעילות אנטיביוטית.