tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המסיב הוא חלק מאזור אקולוגי מוצע, שייקרא "הארכיפלג ההררי של דרום-מזרח אפריקה" (SEAMA).
מרבית שטח המסיב הם מורדות המכוסים בעשב בגובה של 1,800–2,200 מטרים, הנחתכים מדי פעם על ידי ערוצים מיוערים ועמוקים.
יש בו פסגות רבות, המגיעות לגובה של מעל 2,500 מטרים.
אחת מהן היא , שצידה המערבי מציע את מסלול טיפוס המצוקים הארוך ביותר באפריקה.
המסיב נוצר לפני כ-130 מיליון שנה כתוצאה מחדירת מאגמה לתוך קרום כדור הארץ.
עם הזמן, הסלע שמסביב נשחק, והותיר מאחוריו את סלע היסוד העמיד בפני סחיפה של מסיב מולנג'ה.
דייוויד ליווינגסטון היה האירופאי הראשון שדיווח על המסיב בשנת 1859, אך חפירות ארכאולוגיות מגלות עדויות לביקורים אנושיים באתר עוד מתקופת האבן.
גובהו הרב של ההר מאפשר לו להשפיע על זרימת האוויר העילית ולגרום ליצירת ענני גשם סביבו.
עובדה זו הופכת אותו למקור חשוב של מי גשם בראש כמעט כל נהר הזורם בחלק זה של מלאווי.
המדרונות המיוערים של המסיב תומכים בתעשייה גדולה של עצים.
בעבר פעל במקום רכבל ששימש להובלת עץ מקצה הרמה אל תחנת היערנות ליקהובולה (Likhubula), אך הוא התקלקל וכיום הובלת קורות העץ נעשית באופן ידני.
ההר עצמו הוא חלק מ, המוגנת בחוק.
("ברוש מולנג'ה") המקומי נכרת באופן אינטנסיבי עד שהוא נחשב למין בסכנת הכחדה, והפארק מכיל את יערות הברוש האחרונים שנותרו.
השמורה מהווה בית גידול למינים רבים של צמחים ובעלי חיים, שרבים מהם אנדמיים לאזור.
דוגמאות לכך כוללות מינים של פרפרים, עופות (כגון ממשפחת החטפיתיים ו- ממשפחת התפריים), זיקית גמדית, שממיות, חומטים, צפרדעים ומין נדיר של חומט חסר רגליים מתחפר.
האזור שמסביב לפארק מאוים על ידי גידול האוכלוסייה, דפוסי שימוש בקרקע כמו בירוא יערות לחקלאות ולעצי הסקה, וכן על ידי מינים פולשים כמו (Rubus ellipticus) ומין האורן , שמקורו במקסיקו.
המסיב פופולרי לטיולים ולטיפוס מצוקים, ויש בו מספר בקתות הרים הפזורות ברחביו, המתוחזקות על ידי "מועדון ההרים של מלאווי" ו"מחלקת הייעור של מלאווי".
פסגת ספיטווה נכבשה לראשונה בשנת 1894, וכיום היא מסלול הטיפוס הפופולרי ביותר במסיב.
בשנת 2014, המסיב הועמד ללא הצלחה לקבלת מעמד של אתר מורשת עולמית.
ב-2025 הוא סוף סוף הוכר ככזה על ידי אונסק"ו.
ההיסטוריה האנושית של אזור מולנג'ה
על פי אגדת בני שבט הצ'ווה, האנשים שחיו במלאווי לפני הגעתם היו ה"אקאפולה".
אף על פי שעדיין לא התגלו ממצאים של אמנות סלע על מולנג'ה עצמו, התגלו פטרוגליפים בגבעות הסמוכות במצ'מבה (Machemba) ובמיקולונגווה (Mikolongwe).
מחקרים עדכניים של האוניברסיטה הקתולית חשפו אתרי ייצור כלי עבודה לאורך מדף תוצ'ילה (Thuchila), המתוארכים לתקופה הפלאוליתית התיכונה, לפני כ-100,000 שנה.
ההגירה המרכזית של בני הבנטו התרחשה במאה ה-17, כשהגיעו מאגן הקונגו, שכשבני ה התיישבו במספר אתרים באזור מולנג'ה.
אלה היו אנשים שוחרי שלום, שמחייתם הייתה מבוססת על חקלאות והמשאבים הטבעיים המקומיים.
היה להם קשר עם העולם החיצון באמצעות סוחרים ערבים ופורטוגזים מהחוף, וכן סוחרים מבני ה שהביאו סחורות בתמורה לשנהב ועבדים.
השקט באזור הסתיים עם הגירה של בני שבט היאו שהחלה במאה ה-19. הם הגיעו מצפון-מזרח ונדדו אל עבר הגדה הדרומית של אגם מלאווי (אז היה מכונה אגם ניאסה) ואזורים הרריים אחרים במלאווי, בניסיון להימלט מסכסוכים שבטיים פנימיים משלהם.
עם הביקוש הגובר לעבדים מאזור החוף המזרחי של אפריקה, גברו הפשיטות על כפרי המאנג'אנגה בחדות במטרה ללכוד עבדים, והיישובים שלהם הלכו והדלדלו לעיתים קרובות.
מצב עגום זה תועד על ידי דייוויד ליווינגסטון כאשר סייר באזור באמצע המאה ה-19.
קריאתו של דייוויד ליווינגסטון לעזרה בסיום סחר העבדים הביאה לאזור מיסיונרים ומתיישבים סקוטים.
הם התבססו באזור על ידי הקמת מיסיון על מדרונות ההר ובאמצעות הקמת אחוזות שעסקו בחקלאות למרות הניסיונות לפתח יחסים ידידותיים, גבר הסכסוך עם בני שבט היאו ועד מהרה הוא הפך לאלים.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הבריטים ראו צורך להקים מדינת חסות (מרכז אפריקה הבריטית), והם הקימו מנהל צבאי מצפון להר במצודת ליסטר, ומדרום במצודת אנדרסון.
איוש מצודות אלה בחיילים הודים החלה את הקשרים ארוכי השנים של מלאווי עם תת-היבשת ההודית.
מתקופה זו החלו גם הגירות של בני שבט ה מהאזור המזרחי שבשליטת פורטוגל (כיום מוזמביק).
הם נמלטו מסכסוכים קולוניאליים וממאבקים עם בני שבט היאו, והתיישבו בעיקר בקרב האחוזות האירופאיות והמיסיונים הקתוליים.
הגירה זו נמשכה עד לתקופה האחרונה, במהלך מלחמות העצמאות והאזרחים של מוזמביק.
כיום, שלוש התרבויות השבטיות הללו ממשיכות לחיות סביב הר מולנג'ה באחד האזורים הכפריים הצפופים ביותר באפריקה.
אף על פי שישנה הבחנה טריטוריאלית בין הסמכויות המסורתיות של השבטים, מתקיים ערבוב נרחב בין העמים.
ההתיישבות האירופאית שגשגה והובילה לפיתוח נרחב של מטעי תה.
אלה היוו את הגידול המשמעותי הראשון של יבול זה מחוץ לארצות המקור שלו.
המיסיונים ממשיכים גם כיום להרחיב את שירותיהם בתחומי חינוך ושירותי בריאות בסיסיים.
האקלים של אזור מולנג'ה המורחב מושפע מאוד מאזור הלחץ הנמוך שבקו המשווה, שם נפגשות רוחות הסחר הצפון-מזרחיות של חצי הכדור הצפוני עם רוחות הסחר הדרום-מזרחיות של חצי הכדור הדרומי.
אזור זה מכונה "אזור ההתכנסות הבין-טרופי" (ITCZ).
בתצלומי לווין, ה-ITCZ נראה בדרך כלל כרצועה ארוכה של עננים באזור קו המשווה, והשפעתו העיקרית היא יצירת עונות יבשות וגשומות באזור זה.
מסיב מולנג'ה, בשל מצבו הייחודי כ"הר בדד" המתנשא לגובה של יותר מ-2,500 מטרים מעל המישורים שסביבו, מושפע מאוד מה-ITCZ ומשמש כחסם גשם.
ההשפעה הזו בולטת במיוחד כשמשווים את כמויות הגשם השנתיות על המסיב וסביבו: ברמת המסיב, בגובה של כ-2,000 מטרים מעל פני הים, יורדים מדי שנה יותר מ-2,500 מ"מ גשם.
לעומת זאת, במישורים הנמוכים שמסביב להר, כמות הגשמים השנתית נעה סביב 1,000 מ"מ בלבד.
בעוד שבמישורים שמסביב להר יורד גשם רק בעונה הגשומה, ברמת המסיב הגשמים יורדים כל השנה.
כמויות הגשם שונות מסביב למסיב:
הצד הדרום-מערבי: אזורים סביב ליקובולה, ליצ'ניה ומולנג'ה בומה הם הצד הפונה לכיוון הרוח.
באזורים אלה יורדות כמויות הגשם הגבוהות ביותר, מכיוון שרוחות הסחר הדרום-מזרחיות של חצי הכדור הדרומי מניעות אוויר לח מזמביה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו אל אזור מולנג'ה.
הצד הצפון-מערבי: בצד זה של המסיב יורדים פחות גשמים, בגלל אפקט המכונה "צל גשם".
העונה היבשה (מאי–אוגוסט): אלה החודשים הקרירים ביותר בשנה והמתאימים ביותר לטיולים במסיב.
העונה הגשומה (נובמבר–אפריל): אינה מומלצת לטיולים, מאחר שהמטיילים עלולים להתמודד עם גשמים כבדים על הרמה וטמפרטורות גבוהות במהלך העלייה.
שלג הוא אירוע נדיר ביותר במקום.
אפשריים אירועי שלג קצרים, אך השלג המשמעותי האחרון עם הצטברות על הקרקע היה ביוני 1954.
ברוש מולנג'ה (Widdringtonia whytei) הוכרז כעץ הלאומי של מלאווי בשנת 1984 על ידי הנשיא המנוח, הייסטינגס באנדה.
השם המדעי של העץ מנציח את אלכסנדר וייט, בוטנאי ממשלתי בקולוניה ניאסאלנד.
המין תואר לראשונה בשנת 1894, והוא גדל רק על הר מולנג'ה.
המדענים חלוקים בדעותיהם האם זהו מין נפרד, או רק צורה ענקית של ברוש אחר הגדל על ההר, , הנפוץ ברחבי אפריקה הדרומית.
בשנת 2004, הוערך ששטח יערות הברוש על מולנג'ה הצטמצם לסך הכל של 8.5 קמ"ר, כמחצית משטח היער המקורי.
שטח זה עשוי להיות קטן יותר כיום עקב כריתה בלתי חוקית מתמשכת.
ברוש מולנג'ה הוא עץ ירוק-עד גדול, שצומח לגובה של 40–50 מטרים, בעוד ש-W.
nodiflora הוא עגול יותר ובעל צמרת נמוכה.
על ההר, ברוש מולנג'ה מוגבל לגבהים שבין 1,800 ל-2,550 מטרים, והוא נמצא בדרך כלל בתוך שקעים ועמקים המעניקים לו הגנה מסוימת מפני שריפות.
ברוש מולנג'ה הוא בעל עצה בגוון אדום בהיר, עם סיבים ישרים וניחוח נעים.
תכונותיו העיקריות הן קלות העיבוד ועמידותו הגבוהה בפני נזקי טרמיטים, חרקים קודחים ופטריות, שכן המוהל שלו רעיל לחרקים.
מסיבות אלו, העץ זכה לחשיבות מסחרית החל משנות ה-40 של המאה ה-20, והפך למשאב מרכזי בבנייה ובעבודות עץ.
נכון לשנת 2010, העץ משמש בעיקר לייצור אמנות ומלאכת יד מקומית, סירות דיג עבור אגם מלאווי, וכן לבנייה וקישוט של מבנים יוקרתיים רבים.
בשל הביקוש הגבוה לעץ, הוא נמצא כיום תחת איום של הכחדה.
ב-2019 העריך ארגון ה-IUCN את מצב העץ כמין בסכנת הכחדה חמורה.
ברוש מולנג'ה הוא מין חלוץ, ולא מין קליימקס, כלומר הוא מצליח להתפתח באזורים שבהם מינים מתחרים אחרים נעלמו, אך הוא פחות מוצלח בתחרות פתוחה.
כאשר שריפה משמידה עצים באזור מיוער, ברוש מולנג'ה יהיה בדרך כלל מין העץ הראשון שישתקם.
מינים אחרים יגיעו מאוחר יותר, אך מכיוון שהברוש גדל במהירות יחסית, הוא לא יתמודד עם תחרות רבה על אור השמש.
מולנג'ה מציע תנאים מצוינים לטיפוס ולטיולים רגליים.
הרמה נגישה בתוך 3 עד 6 שעות דרך מספר שבילים.
מהרמה ניתן לטפס על פסגות רבות.
מספר בקתות מתוחזקות על ידי שמורת היער של הר מולנג'ה ו"מועדון ההרים של מלאווי" ומציעות לינה בסיסית למטיילים ולמטפסים.
בין הבקתות ניתן למנות את סומבני, צ'ינזאמה, מינונו, טוצ'ילה, צ'ומבה, ליצ'ניה, ועוד.
אל הפסגה הגבוהה ביותר, ספיטווה, מומלץ להגיע מהבקתה בצ'יספו.
מלאווי הציעה להכיר בהר מולנג'ה כאתר מורשת עולמית ב-2014, ואז ההצעה נדחתה בטענה שהיא אינה בשלה.
11 שנים אחר כך הצעה שלמה יותר התקבלה ביולי 2025 במסגרת ועדת המורשת העולמית שהתכנסה בפריז.
כאשר בתיאור של אתר המורשת העולמית נכתב
בהתאם לכך, גבעות, בריכות מים, מערות, מפלי מים ואשדות, המזוהים עם ישויות בלתי נראות, מייצגים מקומות פולחן.
מקדשי הרוחות הרבים, מערות קדושות או אתרי הקרבה כוללים לדוגמה את:
בריכת דזיווה לה נחאלמבה (Dziwe la Nkhalamba) – בית קברות המקושר לרוחות של אבותיהם הקדמונים של בני שבט הבאטווה או למקום שבו מכשפות וקוסמים משחקים.
היא מזוהה במיוחד עם טקסי זימון גשם.
מקלט הסלע של מצ'מבה (Machemba rock shelter) – ציורי אמנות סלע גאומטריים המתוארכים לתקופת האבן.
לפי האמונה, המקום מיושב על ידי אבות קדמונים המתווכים למען הקהילות הנוכחיות בתמורה למנחות של בירה המונחות בכלי חרס.
המערה הקדושה של נמבירירה (Cave of Nambirira) – שבה מתנהלים שירותי דת המעידים על קדושת המקום.
הר מהלל הוא הר ברכס הכרמל, בתחומי פארק הכרמל.
גובהו 458 מטרים והוא נמצא בסמוך לדלית אל-כרמל.
מפסגת ההר ניתן להשקיף על מישור חוף הכרמל, על דלית אל-כרמל, וכן על חוף דור.
הַר מֵירוֹן הוא ההר הגבוה ביותר בשטח ארץ ישראל שממערב לנהר הירדן והרביעי בגובהו בישראל כולה.
הוא שוכן בין צפת למעלות תרשיחא ופסגתו מתנשאת לגובה של 1204 מטר מעל פני הים, והיא הגבוהה ביותר ברכס הרי מירון שבגליל העליון.
בעבר התנשא ההר לגובה של 1,208 מטר מעל פני הים, אך צה"ל שיטח את פסגת ההר לצורך הקמת יחידת בקרה אווירית והנמיכה במעט.
הר מירון הוא אחד האזורים הגשומים ביותר בישראל, בממוצע יורדים בו כ־900 מילימטר גשם בשנה.
במרבית החורפים יורד בהר מירון שלג שנערם.
ההר מכוסה בחורש ים תיכוני שכולל שיחי אלון, חרוב, שיחי קטלב אדומי גזע ואחרים.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל לפני ל"ג בעומר ההר הוכרז כשטח צבאי סגור.
שמו הערבי של ההר הוא ג'בל אל־ג'רמק.
שמו העברי הנוכחי ניתן לו בראשית שנות ה־50 על ידי ועדת השמות הממשלתית, בשל סמיכותו למירון הקדומה, היושבת במורדו המזרחי.
סברה למקור השם הערבי הוותיק "ג'רמק" היא בשבט תמני בעל שם דומה שהשתקע בהר.
אפשרות נוספת היא שההר נקרא על שם מערות מיוחדות שקיימות בהר שנקראות בערבית ג'רמק.
קודם לכן נקרא ההר בקרב היישוב העברי בשם הר עצמון, בעקבות תיאור הר נישא בשם זה בכתבי יוסף בן מתתיהו.
כיום מקובל זיהויו של הר עצמון בגליל התחתון המערבי, שאליו נדד שם זה.
יוסף ברסלבי כתב שמי שהחדיר את השם "הר עצמון" כשם עברי של ג'בל ג'רמק היה אליהו ספיר שהביא את הזיהוי בספרו "הארץ" שיצא בשנת 1911. ברסלבי משער שספיר לקח את השם מלקסיקון של גוסטב בוטגר שיצא בשנת 1879 בגרמנית והביא את הזיהוי בשם ספ (Sepp).
השם מירון נכנס באיטיות לתודעה הציבורית ובשנות ה־60 עוד נעשה שימוש בשם "הר עצמון" בהתייחסות להר.
לפי השערה אחת, שמו בתקופת חז"ל היה 'הר זבד'.
שמורת הר מירון היא שמורת טבע מוכרזת בגליל המהווה את שמורת הטבע הגדולה בצפון ישראל, כששטחה הוא 90,596 דונם.
השמורה הוכרזה ב־9 בדצמבר 1965, ועברה מספר הרחבות וגריעות שטחים מאז.
מלבד הפסגה שסגורה למבקרים בגלל הבסיס הצבאי השוכן בה, אתר הביקור העיקרי בהר הוא שביל הפסגה שמקיף אותה כ־100 מטר מתחת לרום ההר.
מהשביל נפרשות תצפיות לרוב שטח הגליל העליון.
ממספר נקודות בגוש הרי מירון ניתן לראות את כל רוחב ארץ ישראל, מהים התיכון, הגליל התחתון, הכנרת והגולן.
בשמורה נמצא בית ספר שדה הר מירון.
לאורך שנים הייתה התיישבות ענפה מסביב להרי מירון אך ברוב המקרים לא הוקמו יישובים בהר עצמו.
על הפסגות הסמוכות להר מדרום נמצאת בית ג'אן.
היישובים הוותיקים מסביב להר הם גוש חלב (כיום ג'יש), פקיעין וצפת שמשקיפה על ההר מהר כנען.
יש הטוענים כי למרגלות ההר שכן היישוב הקדום מירום שמוזכר בתנ"ך כאחד המקומות שנכבשו על ידי יהושע בן נון:
יש הטוענים שזהו "הר עצמון" שהיווה זירת לחימה נגד גלוס בתחילת המרד הגדול.
קרוב לפסגת הר מירון קיימים שרידים של ניסיונות קודמים להתיישב בהר.
יישוב זה כונה "ג'רמק" על שם שמו הערבי של המירון.
הוא נוסד על ידי ישראל ב"ק ובנו ניסן ב"ק בשנת 1834, אך ננטש לאחר שנים בודדות.
כיום קיימים למרגלות הר מירון אתרים הקדושים ליהודים ולדרוזים.
ביניהם ניתן למנות את קבר התנאים, רבי שמעון בר יוחאי ורבי אלעזר בנו, רבי יוחנן הסנדלר וגם קבר נבי סבלאן.
ישנה עדות מהמאה ה־13 לכך שהר מירון זוהה כמי מרום, זירת הקרב של יהושע בן נון במלכי הצפון:
עדות אחרת, מהמאה ה־14, זיהתה את מירון כמקום קבורתו של יהושע, הוא "הר געש".
עדויות לעלייה לקברי צדיקים במירון קיימות מסוף המאה ה־11. החל מהמאות ה־12 וה־13 הדיווחים, חלקם בידי יהודים וחלקם בידי ערבים, ממוקדים ומוסרים אודות עלייה לקברי הלל ושמאי, וכן על נס של הופעת מים מתוך סלע.
מנהגי ההשתטחויות עוררו התנגדות בחוגים רבניים שונים, בשל חשש לאיסור לא תדרשו על המתים.
אמנם, יש שביארו איסור זה רק על מתים ולא על צדיקים שהרי גם במיתתם קרויים חיים וראיה מאליהו הנביא שעל אף שהיה כהן נכנס למערת המכפלה.
בטקסים אלה השתתפו גם ערבים.
החל מהמאה ה־13 נמסר על השתטחויות על קברי צדיקים דווקא בעונת האביב, בעיקר בפסח שני, אך גם במועדים אחרים.
במאה ה־14 יש עדויות על עלייה לרגל למירון של יהודים שהגיעו מעבר לים.
עד המאה ה־15 ממשיכים דיווחים רבים על עלייה לרגל בפסח שני לקברי הלל ושמאי.
למרגלות ההר בכיוון מזרח שוכן כפר שמאי.
דיווח בסוף המאה ה־15 מעיד על עלייה לקברי רבי שמעון בר יוחאי ובנו בשלושת הרגלים, הכוללת הופעת מים כגשם, ומאותה התקופה נעלמת, בהדרגה, ההתייחסות לקברי הלל ושמאי.
ככל הנראה, המעבר מקברי הלל ושמאי לקבר הרשב"י נעוץ במסורת ספר הזהר, שהובאה על ידי יהודי ספרד שעלו לישראל בתקופה זאת.
נוהג שהתקבל היה לערוך משמרות תפילה על קברו בראש חודש.
במאה ה־16 נבנה מבנה על הקבר.
שלושת סוגי הביקורים שהונהגו במירון היו באותה התקופה: ביקור לשם תפילה בעתות משבר, ותפילה להורדת גשם בסוכות; ביקורי מקובלים וחבורותיהם לצורכי התייחדות ועיון בזהר בשלושת הרגלים כתחליף לעלייה לירושלים, בהשארת האר"י; קביעות של לימוד תורה וקבלה לצורך תפילה ותיקון על הגלות.
התייחדות במירון בהקשר קבלי המשיכו בתאריכים שונים, גם במאות הבאות.
המשמעות הרוחנית של העלייה למירון, הייתה חלק בלתי נפרד מהתפיסה החדשה, הקבלית, של חיבור לצדיק המת ולאלוהות באמצעות מקום קבורתו לצורך התעלות רוחנית.
קבר הרשב"י היה היעד המרכזי, אך נוספו אליו גם ההשתטחות על קברי הלל, שמאי ור' יוחנן הסנדלר.
במאה ה־16 ניתן דיווח על ישיבה של שלושה ימים של האר"י ואנשי ביתו בל"ג בעומר, וכן של גילוח שערות בנו, כמנהג שכבר היה קיים, כנראה מנהג עממי:
עלייה זאת נחשבת על ידי רבים למקורה של הילולת בר יוחאי, שהפכה מאותה תקופה לעלייה לרגל המרכזית במירון.
בתחילת המאה ה־20, כבר היה מירון האתר המרכזי לעלייה לרגל, בכל ימות השנה, בעיקר בתקופה שלאחר פסח.
שיא ההגעה לאתר בכל שנה היה תמיד סביב ל"ג בעומר.
על פי דיווח מאותה התקופה, הגרעין של הפולחן במירון הוא חסידים, שערכו במקום וסביבו תקופות ארוכות של התייחדות, ריקודים, טבילות ותפילות.
הללו אף הנהיגו הקבלה בין הרשב"י לבין רבי נחמן מברסלב, דרך גלגול נשמות.
הדיווח ממשיך ומתאר כיצד ימים לפני ל"ג בעומר עוסקים במירון בתפילה, קריאת תהילים ועיון בזוהר.
למרגלות ההר בכיוון צפון מזרח שוכן היישוב בר יוחאי.
בליל ל"ג בעומר ה'תרע"א, 15 במאי 1911, גדש קהל רב את מתחם קבר רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון בארץ ישראל העות'מאנית.
באסון נהרגו לפחות 11 בני אדם ונפצעו לפחות 30.
בליל ל"ג בעומר, י"ח באייר ה'תשפ"א, 30 באפריל 2021, התרחש אסון בהילולת רבי שמעון בר יוחאי במירון ובו, עקב מעיכה וחנק שנגרמו בתדחוקת קהל, נספו 45 גברים וילדים, ונפצעו 102 בני אדם.
בעקבות האסון הוקמה ביוני 2021 ועדת חקירה ממלכתית לחקר האסון, שפרסמה את מסקנותיה במרץ 2024.
הר מק'קיי הוא סיל מאפי המצוי בתחומי שמורת האומות הראשונות בקנדה, לחופה הצפון-מערבי של ימת סופיריור.
הסיל הוא מחדר פלוטוני רדוד, ונוצר מחדירת מאגמה לסלעי הליתוספירה והתגבשותה לסלע פלוטוני.
חלק מהסיל מכוסה על ידי סלעי פצלים.
גובהו של הר מק'קיי מעל פני הים – 483 מטרים.
הר מק'קיי נוצר בגעשיות שיצרה את מערכת ההעתקים המרכז-יבשתית בלוח הצפון-אמריקאי במהלך המזופרוטרוזואיקון, לפני 1,114.7±1.1 למ"ש.
מק'קיי נמצא לאורך החוף הצפון-מערבי של ימת סופיריור.
כ-26 ק"מ מזרחית לו, בדרומו של חצי האי סיבלי (Sibley), מצוי סיל נוסף – סליפינג ג'יאנט – היוצר הר שולחן.
שני הסילים מצויים בתחום השילד הקנדי – המהווה את תשתית היבשת הצפון אמריקאית.
בני האוג'יבווי (Ojibway) – אחד משבטי האומות הראשונות – ערכו טקסים קדושים בתחומי ההר וכינו אותו "הר הרעם" (Anemki-waucheu).
על פי ההאגדה שכן על ההר "מקדש הרעם הגדול" – מקדשו של ננבוזו, הרוח הגדולה של מי הים העמוקים.
הר מצולה הוא הר המתנשא מקרקעית הים, שפסגתו נמצאת מתחת לפני הים, ולכן הוא איננו אי.
הרי מצולה נוצרים בדרך כלל מהרי געש פעילים או רדומים המתנשאים בתלילות מקרקעית הים לגובה שבין 1,000 ל-4,000 מטרים.
אוקיינוגרפים מגדירים אותם כמבנים נפרדים המתרוממים לגובה של לפחות 1,000 מטרים מעל לקרקעית הים.
פסגות הרי המצולה נמצאות לעיתים קרובות במרחק של מאות עד אלפי מטרים מתחת לפני השטח, ומשום כך נחשבות חלק מהים העמוק.
מעריכים כי קיימים כ-100,000 הרי מצולה בכל כדור הארץ, אבל רק חלק קטן מהם נחקר.
הרי מצולה קיימים בשלל צורות וגדלים, ועם זאת כולם מתנהלים על פי תבנית מובהקת של צמיחה, פעילות ומוות.
בעשורים האחרונים נחקרו כמה הרי מצולה פעילים, דוגמת לואיהי בשרשרת איי הוואי.
בשל שפעת הרי המצולה הם מהווים בתי גידול לאחת מהמערכות האקולוגיות הימיות הנפוצות ביותר בעולם.
פעולות גומלין בין הרי מצולה לזרמים תת-ימיים, כמו גם מיקומם גבוה במים, מושך אליהם פלנקטון, אלמוגים, דגים ויונקים ימיים.
תעשיית הדיג מודעת להשפעתם המצטברת על בעלי החיים, והרי מצולה רבים הם אזורי דיג אינטנסיבי.
עקב כך יש חששות מההשפעה השלילית של דיג על המערכות האקולוגיות של הרי המצולה, כמו גם מקרים מתועדים היטב של הצטמצמות הדגה, כמו למשל של דג המאכל ממים עמוקים Hoplostethus atlanticus (באנגלית orange roughy).
95% מהנזק האקולוגי נגרם מדיג ברשת מכמורת של דגי הקרקעית, המקרצפת מערכות אקולוגיות שלמות מהרי המצולה.
בשל מספרם הרב הרי מצולה רבים טרם נחקרו.
את הפער בידע משלימים באמצעות שתי שיטות: בתימטריה ומדידת גובה באמצעות לוויינים.
היו מקרים של התנגשות ספינות בהרי מצולה שלא היו מסומנים על המפות.
לדוגמה הר המצולה מוירפילד (Muirfield) קרוי על שם הספינה שהתנגשה בו ב-1973. עם זאת, הסכנה הגדולה ביותר מהרי מצולה היא התמוטטות של המדרונות, ככל שהם מזדקנים.
מחדרים פלוטוניים החודרים לתוך הרי המצולה מפעילים לחץ על דפנות ההר, וגורמים לגלישת אדמה שיש בה את היכולת לגרום לגלי צונאמי גדולים.
אפשר למצוא הרי מצולה בכל אגן אוקייני בעולם, בתפוצה נרחבת במרחב ובגיל.
טכנית מוגדר הר מצולה כהר בודד המתנשא לגובה של 1,000 מטרים ויותר מקרקעית הים, ושטח פסגתו מוגבל, הגדרה שנוסחה ב-1964. עם זאת, לא תמיד דבקים בהגדרה זו, וכמה מדענים מכירים במבנים שגובהם אינו עולה על 100 מטרים כהרי מצולה.
על פי ההגדרה המחמירה ביותר יש עד כ-100,000 הרי מצולה באוקיינוסים, ועל פי ההגדרה המקלה מאוד ייתכן שיש כ-25 מיליון.
עם זאת, יש הרבה מאוד הרי מצולה קטנים ועמוקים שקשה לאתר, כך שייתכן שהמספר האמיתי לא ייוודע לעולם.
מרבית הרי המצולה הם ממקור געשי, ולכן שוכנים על הקרום הימי בסמוך לרכס המרכז אוקייני, תימרת מעטפת וקשת איים.
קרוב למחצית מהרי המצולה בעולם שוכנים באוקיינוס השקט, והשאר מפוזרים בעיקר לאורך האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס ההודי.
בסך הכול יש יותר הרי מצולה בחצי הכדור הדרומי.
הרי מצולה מקובצים לעיתים קרובות בחבורות או שהם ארכיפלג ששקע.
דוגמה קלאסית לכך הם הרי המצולה אמפרור (Emperor Seamounts), המשך כלפי צפון של איי הוואי.
במקור היו אלו איים שנוצרו לפני מיליוני שנים על ידי פעילות געשית, ומאז שקעו מתחת לפני הים.
שרשרת איים והרי מצולה ארוכה זו משתרעת לאורך אלפי קילומטרים צפונית מערבית לאי הוואי.
הרי מצולה בודדים וכאלו שמקורם הגעשי אינו ודאי נפוצים פחות.
אם היו מרכזים את כל הרי המצולה הידועים במקום אחד הם היו תופסים שטח בגודל של יבשת אירופה.
השפע הגדול של הרי המצולה ממקם אותם בין המבנים הימיים והביומות הנפוצים ביותר ועם זאת הכי פחות מובנים.
מרבית הרי המצולה נבנו בתהליך געשי אחד או בשני תהליכים, אם כי מקורם של כמה מהם, דוגמת מתחם הרי המצולה של האי כריסמס (Christmas Island Seamount Province) הוא בחזקת תעלומה.
הרי געש בסמוך לגבולות הלוחות ורכסים מרכז-אוקייניים נבנים בהתכה בשחרור לחץ של סלע המעטפת שאז צף אל פני השטח, בעוד שהרי געש שנוצרים בסמוך לאזורי הפחתה נוצרים משום שהלוחות הנוחתים מוסיפים ללוחות המתרוממים תרכובות כימיות נדיפות המורידות את נקודת ההתכה שלהם.
לתהליך היוצר את הרי הגעש יש השפעה גדולה על החומרים הנפלטים בהתפרצות.
קילוחי לבה מרכס מרכז-אוקייני וגבולות לוחות הם בעיקר בזלתיים (הן תולאיטיים והן אלקליים), שבעוד שקילוחים מהרי געש שנוצרים עקב הפחתה הם בעיקר לבות קאלק-אלקליניות.
בהשוואה להרי מצולה של רכס מרכז אוקייני, הלבה מהרי מצולה באזור הפחתה מכילה בדרך כלל יותר נתרן, אלקלי, ושפע תרכובות כימיות נדיפות, ופחות מגנזיום, הלבה היא צמיגה יותר ולכן ההתפרצויות של הרי געש מסוג זה עזות יותר.
מהלך חייהם של כל הרי המצולה הגעשיים מתנהל לפי אותה תבנית של צמיחה, פעילות, שקיעה ולבסוף היכחדות.
השלב הראשון באבולוציה של הר המצולה הוא פעילות ראשונית של בניית המדרונות והליבה כלפי מעלה מקרקעית הים.
השלב הבא הוא פעילות געשית אינטנסיבית, שבמהלכה הר הגעש החדש פולט את כמעט כל (כ-98%) נפח המאגמה הכולל שלו.
הר המצולה עשוי גם לצמוח מעל פני הים והופך לאי (לדוגמה בהתפרצות של הר הגעש התת-ימי הונגה טונגה בשנת 2009).
לאחר תקופה של פעילות נפיצה בסמוך לפני הים, ההתפרצויות דועכות לאט.
כשתדירות ההתפרצויות הולכת ופוחתת, והר המצולה מאבד את יכולתו לתחזק את עצמו, הר הגעש מתחיל להיסחף.
ולאחר שבסופו של דבר ההר הפך להר געש כבוי (לפעמים אחרי תקופת התחדשות קצרה), הוא נשחק לחלוטין עקב פעולת הגלים עליו.
הרי מצולה נבנים בסביבה אוקיינית, שהיא דינמית הרבה יותר מאשר הסביבה שבה מתפתחים מקביליהם על היבשה.
אחת מתוצאותיה היא השתפלות אופקית של הר המצולה כאשר הוא נע על הלוח הנוחת לעבר אזור ההפחתה.
שם הוא נוחת מתחת לשולי הלוח הרוכב ובסופו של דבר נהרס, אך הוא יכול להשאיר עדות למעברו באמצעות חציבת שקערורית בקיר הנגדי של שקע ההפחתה.
מרבית הרי המצולה נמצאים כבר מעבר לשלב ההתפרצות, כך שהגישה של חוקרים לקילוחים מוקדמים מוגבלת לפעילות הגעשית האחרונה.
הרי הגעש של רכסים מרכז-אוקייניים נצפו כשהם פועלים על פי תבנית מסוימת של פעילות התפרצות.
תבנית זו אובחנה לראשונה בהרי המצולה אמפרור של הוואי, אבל מאוחר יותר הוכח שזהו התהליך אותו עוברים כל הרי המצולה מהסוג של רכסים מרכז-אוקייניים.
במהלך השלב הראשון הר הגעש פולט בזלת מסוגים שונים, תוצאה של טמפרטורות שונות של התכת המעטפת.
בשלב השני, שלב הפעיל ביותר בחייהם, פולטים הרי געש של רכסים מרכז-אוקייניים בזלת תולאיטית עד אלקלית מתונה כתוצאה מאזור התכה נרחב יותר במעטפת.
שלב זה מסתיים בקילוחים אלקליים בשלהי ההיסטוריה של ההתפרצויות, כאשר הקשר בין הר המצולה ומקור הגעשיות שלו מנותק עקב תנועת הקרום.
כמה הרי מצולה חווים תקופת "התחדשות" קצרה, לאחר הפסקה של מיליון וחצי עד עשרה מיליון שנים, הקילוחים הם אלקליים מאוד וכוללים קסנוליתים רבים.
גאולוגים הוכיחו בתחילת המאה ה-21 שכמה הרי מצולה הם הרי געש תת-ימיים.
שתי דוגמאות הן: לואיהי באיי הוואי וואילולואו במנואה (סמואה האמריקנית]).
קילוחי הלבה הבולטים ביותר בהרי המצולה הם הקילוחים המכסים את מדרונותיהם.
עם זאת, מחדרים, בצורת דייקים וסילים, מהווים חלק חשוב בצמיחה של הר המצולה.
סוג הלבה הנפוץ ביותר הוא לבת כרים, המכונה כך עקב צורתה הבלתי רגילה.
פחות נפוצים קילוחים משטחיים, שהרכבם זכוכית געשית המעידים על קילוחים בקנה מידה גדול הרבה יותר.
במסלע של הרי מצולה במים רדודים סלעים השולטים הם סלעי משקע פירוקלסטיים.
הם תוצאה של פעילות התפרצות של הרי מצולה בסמוך לפני המים, ויכולים גם להיווצר מבליה מכנית של סלע געשי קיים.
הרי מצולה יכולים להיווצר במגוון סביבות טקטוניות, ועקב כך יש מגוון נרחב של צורות של הרי מצולה, מהר חרוטי, דרך הר שפסגתו שטוחה ועד למבנים מורכבים.
חלקם נמוכים מאוד ורחבים מאוד, כדוגמת קוקו גויו (Koko Guyot) והר דטרויט.
אחרים, תלולים יותר דוגמת לואיהי והר בואי (Bowie Seamount).
על חלק מהרי המצולה יש סלעים קרבונטיים או משקעים כסלע חיפוי (caprock).
ברבים מהרי המצולה יש סימנים למחדרים פלוטוניים, שעלולים לגרום להתנפחות, להגדיל את התלילות של המדרונות, ובסופו של דבר להתמוטטות של המדרון.
יש בנוסף כמה תת-מחלקות של הרי מצולה.
הראשונים הם גויו (guyot), הרי געש שפסגתם שטוחה.
פסגות אלו חייבות להיות לפחות 200 מטרים מתחת לפני המים.
קוטר של פסגות שטוחות אלו חייב להיות עשרה קילומטרים ומעלה.
נוֹל (Knoll) הוא בליטה מוגבהת בודדת עד 1,000 מטרים, ופינאקל (pinnacle) הוא הר מצולה קטן דמוי עמוד.
התפקיד האקולוגי של הרי מצולה
להרי מצולה יש חשיבות אקולוגית גדולה מאוד לביומה שלהם, אבל תפקידם בסביבתם הטבעית נחקר מעט מדי.
הרי המצולה בולטים מעל לקרקעית הים המקיפה אותם, ולכן מהווים מכשול לזרימת המים הרגילה, וגורמים למערבולות ולתופעות הידרולוגיות נלוות שבסופו של דבר גורמות לתנועת מים במקום שבמצב אחר היה מים עומדים בקרקעית אוקיינוס.
נמדדו זרמים שהגיעו עד לחצי מטר בשנייה.
בשל עליית מי העומק יש בהרי המצולה אוכלוסיות גדולות מהרגיל של פלנקטון, ולכן הרי מצולה הם אתרים שבהם דגים מתכנסים על מנת להיזון מהפלנקטון, ובתורם להיאכל על ידי דגים טורפים, ומשום כך הרי מצולה הם נקודות חמות מבחינה ביולוגית.
הרי המצולה הם בתי גידול לבעלי החיים הגדולים יותר, כולל מספר רב של דגים.
הוכח שחלק מהמינים, כדוגמת הדגים Allocyttus niger (באנגלית black oreo) מסדרת הזאוסאים ו-Ostorhinchus nigrofasciatus (באנגלית blackstripe cardinalfish) מסדרת הדקראים נפוצים הרבה יותר על הרי מצולה מאשר בכל מקום אחר על קרקעית האוקיינוס.
יונקים ימיים, כרישים, טונה וסילוניות, כולם מתכנסים על הרי מצולה על מנת להיזון, כמו גם כמה מינים של עופות ימיים כאשר פסגות ההרים קרובות מאוד לפני הים.
לעיתים קרובות מגיעות הפסגות של הרי המצולה קרוב לפני הים, סביבה טבעית נוחה יותר לבעלי חיים ימיים, ובכך מקיימים בתי גידול למינים ימיים שלא ניתן למצוא על קרקעית האוקיינוס העמוק שמסביב.
כיוון שהרי מצולה מבודדים האחד ממשנהו הם יוצרים "איים תת-ימיים".
בנוסף, כיוון שהם נוצרים מסלע געשי שהמצע שלו קשה הרבה יותר מקרקעית הים העמוק המכוסה במשקעים, קיים שוני בין הפאונה שמתקיימת עליהם לבין הפאונה שעל קרקעית הים.
עובדות אלו הובילו להשערה המכונה "תאוריית האנדמיות של הרי המצולה" (Seamount Endemicity Hypothesis) הקובעת שבהרי המצולה מתקיימים מנגנוני בידוד שבעטיים הפאונה שעליהם מתאפיינת באנדמיות בולטת.
עם זאת, מחקרים שבוצעו ב-2009, שהתמקדו בהר המצולה דייוידסון (Davidson Seamount; כ-120 קילומטרים דרומית מערבית למונטריי שבקליפורניה), הוכיחו שהרי המצולה אינם סביבה המעודדת אנדמיות באופן מיוחד, ועוררו ויכוח נמשך בהשפעה שיש להרי מצולה על אנדמיות.
עם זאת, גם מחקרים אלו תומכים במסקנה שהרי המצולה מקיימים בית גידול למינים המתקשים לשרוד במקומות אחרים.
הסלעים הגעשיים שעל מדרונות הרי המצולה מאוכלסים בצפיפות בבעלי חיים מסנני מזון, במיוחד אלמוגים, המפיקים תועלת מהזרמים החזקים סביב הרי המצולה המספקים להם מזון.
וזה בניגוד חריף לבית גידול טיפוסי בעומק הים, שבו בעלי חיים ניזונים ממה שהם מלקטים מהקרקעית.
צמיחה נרחבת של אלמוגים באזור הטרופי יוצרת בסופו של דבר אטול בשלהי חייו של הר המצולה.
בנוסף, משקעים רכים נוטים להצטבר על הרי מצולה, ובהם אוכלוסיות של תולעים ימיות רב זיפיות ודל זיפיות וחלזונות.
הם נוטים לאסוף חלקיקים קטנים ובכך יוצרים מצעים המשנים את הרכב המשקעים ויוצרים בית גידול לבעלי חיים קטנים.
בהרי מצולה רבים יש נביעות הידרותרמיות וסביבן קהילות של בעלי חיים מיוחדים לתופעה זו, למשל בהר המצולה סויו (Suiyo Seamount) והר המצולה לואיהי.
כמו כן הרי המצולה מארחים קהילות של מיקרואורגניזמים שפעולת הגומלין הגאוכימית שבין מי הים לקרום הימי יוצרת עבורן בית גידול.
הרי מצולה יכולים לכן להיות נקודות עצירה חיוניות עבור חלק מבעלי החיים הנודדים, במיוחד לווייתנים.
מחקרים מודרניים הראו שייתכן שלווייתנים נעזרים בהרי המצולה כאמצעי ניווט במהלך נדידתם.
במשך זמן רב שיערו שבעלי חיים ימיים נוהגים לבקר בהרי המצולה על מנת לאסוף מזון, אבל לא היו לכך הוכחות.
ההוכחה הראשונה להשערה זו פורסמה ב-2008 מתוך מחקר שבוצע בהרי מצולה באזור האיים האזוריים.
ההשפעה שיש להרי מצולה על אוכלוסיות הדגה לא נעלמה מעיניהם של הדייגים.
דיג נרחב בהרי מצולה החל במחצית השנייה של המאה ה-20, לאחר שכמות הדגים פחתה בצורה ניכרת באזור הדיג המסורתי, מדף היבשת, בשל דיג יתר.
מאז הרי המצולה הם יעד מועדף לדיג.
קרוב ל-80 מינים של דגים ופירות ים ניצודים מהרי מצולה, כולל סוגי הלובסטרים מהמשפחה Palinuridae, מקרלים, סרטנים מהמין Paralithodes camtschaticus (באנגלית red king crab), לוטיין אדום (Lutjanus campechanus), טונה ו-Hoplostethus atlanticus (באנגלית orange roughy).
חוסר הידע הבסיסי על הרי מצולה מהווה מכשול בפני השימור האקולוגי של הרי מצולה.
המחקר על הרי המצולה הוא רק בראשיתו, כשרק 350 מתוך 100,000 הרי המצולה נבדקו, ופחות מ-100 נחקרו לעומק.
הסיבה למחקר המועט מיוחסת לחוסר בטכנולוגיה מתאימה ולמשימה הקשה של ההגעה למבנים תת-ימיים אלו.
הטכנולוגיה לחקור אותם במלואם קיימת רק כמה עשרות שנים.
לפני שאפשר להתחיל במאמצי שימור עקביים חייבים קודם למפות את הרי המצולה בעולם, משימה שעדיין בתהליך.
דיג יתר הוא איום רציני על האקולוגיה של הרי המצולה.
קיימים כמה מקרים מתועדים היטב של ניצול יתר עקב דיג.
לדוגמה, הדג מהמין Hoplostethus atlanticus (באנגלית orange roughy) מול חופי אוסטרליה וניו זילנד והדג מהמין Pseudopentaceros richardsoni בסמוך ליפן ולרוסיה.
הסיבה לכך היא שמיני הדגים אותם דגים מעל להרי מצולה מתאפיינים בכך שהם מתבגרים מינית לאט, גדלים לאט ומצטיינים בחיים ארוכים.
הבעיה מסתבכת בשל הסכנות בדיג במכמורת, הפוגע קשה בקהילות הדגים שמעל הרי המצולה, והעובדה שהרי מצולה רבים שוכנים במים בינלאומיים, דבר המקשה על ניטור נאות.
דיג מכמורת קרקעית במיוחד מזיק מאוד לאקולוגיה של הרי המצולה, ואחראי ל-95% מהנזק האקולוגי להרי המצולה.
גם אלמוגים מהרי מצולה פגיעים שכן משתמשים בהם בתעשיית התכשיטים וחפצי נוי.
מקורם של אלמוגים רבים בהרי מצולה, ובמקרים רבים איסוף האלמוגים משאיר מאחוריו מצע חשוף.
מדינות שונות מתחילות לקלוט את ההשפעה של דיג על הרי מצולה, והנציבות האירופית הסכימה לממן את פרויקט אואזיס (OASIS project), מחקר מפורט של השפעות הדיג על אוכלוסיות בעלי החיים שעל הרי המצולה בצפון האוקיינוס האטלנטי.
מיזם נוסף הפועל לשימור הרי המצולה הוא CenSeam (Global Census of Marine Life on Seamounts), מיזם של מפקד החיים בים (Census of Marine Life), ארגון בינלאומי של חוקרים שהוקם בשנת 2000 ונועד להעריך ולהסביר את המגוון, התפוצה, והשפע של החיים באוקיינוסים.
מיזם CenSeam הוקם ב-2005 ונועד להכין את המסגרת הנדרשת לתעדף, לשלב ולהרחיב את מאמצי מחקר של הרי מצולה ולסייע בביצועם, במטרה להפחית בצורה משמעותית את חוסר הידע ולבנות לקראת הבנה גלובלית של המערכות האקולוגיות של הרי המצולה, ותפקידם בביוגאוגרפיה, במגוון ביולוגי, ביצרנות ובאבולוציה של אורגניזמים ימיים.
קרוב לוודאי שהר המצולה שנערכו בו מחקרים אקולוגיים באופן המעמיק ביותר הוא הר דייווידסון (Davidson Seamount), ולכן מרבית הידע על האקולוגיה של הרי המצולה מבוסס על התצפיות שנערכו בו.
בהר ביקרו שש משלחות מחקר עיקריות שתיעדו 60,000 תצפיות על מיני בעלי חיים.
הניגוד שבין הר המצולה והאזור סביבו הוא חד.
אחד ממקומות המפלט האקולוגיים הראשיים על הר מצולה הוא גן אלמוגים של מים עמוקים, ורבים מבין האלמוגים שנתגלו בהר הם בני למעלה ממאה שנים.
בעקבות התרחבות הידע על הר המצולה יש תמיכה נרחבת להפוך אותו לשמורה ימית, הצעת חוק שהתקבלה ב-2008 כחלק מהשמורה הימית הלאומית של מפרץ מונטריי.
הר מצולה דומה הוא בואי (Bowie Seamount, 180 קילומטרים מערבית להיידה גאווי (איי המלכה שרלוט) בקולומביה הבריטית) שהוגדר שמורה ימית על ידי קנדה בשל עושרו האקולוגי.
מחקר הרי המצולה התעכב במשך זמן רב בשל המחסור בטכנולוגיה.
אף שקיומם של הרי המצולה היה ידוע כבר במאה ה-19, מיקומם והעומק בו הם מצויים היו בין הגורמים לכך שהטכנולוגיה לחקור ולקחת דוגמיות מהרי המצולה בפירוט מספק לא הייתה קיימת עד לעשורים האחרונים.
אפילו כשהטכנולוגיה הנכונה זמינה, נחקרו לא יותר מאחוז אחד מסך כל הרי המצולה, והדגימות והמידע מתרכזים ב-500 מטרים העליונים של ההרים.
מינים חדשים נצפים או נאספים ומידע יקר ערך נאסף בכל צלילה של כלי רכב תת-ימי בהרי המצולה.
לפני שניתן להבין באופן מלא את הרי המצולה וההשפעה האוקיינוגרפית שלהם, חייבים למפות אותם, משימה מטילת מורא בשל מספרם הגדול.
המיפויים המפורטים ביותר של הרי מצולה מושגים באמצעות Multibeam echosounder (סוג של סונאר).
עם זאת, אחרי יותר מ-5,000 מסעות מיפוי, השטח של קרקעית הים שמופה נשאר מזערי.
מדידת גובה באמצעות לוויינים היא חלופה רחבה יותר, אם כי פחות מפורטת, עם קטלוג של 13,000 הרי מצולה.
עם זאת, זה עדיין רק חלקיק מהמספר הכולל (100,000).
הסיבה לכך היא שהטכנולוגיה מוגבלת לזיהוי מבנים בגודל 1,500 מטרים ומעלה.
בעתיד, שיפורים טכנולוגיים יאפשרו קטלוג גדול ומפורט יותר.
מידע מהלוויין CryoSat-2, ששוגר ב-2010 על ידי סוכנות החלל האירופית לבחינת הקרחונים בקטבים, הראה 25,000 הרי מצולה, ונוספים עוד יתגלו ככל שהמידע שהלוויין שולח יפוענח.
הרי מצולה הם מקור פוטנציאלי עתידי למתכות כבדות.
הגידול באוכלוסייה האנושית בעולם, ועקב כך, הגידול בתעשייה כבדה, הגבירו את הביקוש למשאבים המוגבלים של כדור הארץ.
אף שהאוקיינוסים מהווים כ-70% מפני כדור הארץ, האתגרים הטכנולוגיים של כריית מינרלים במים עמוקים הגבילו במידה רבה את היכולת לנצל אותם.
אבל בשל ההיצע ההולך ומצטמצם על פני האדמה רואים רבים בכרייה באוקיינוסים את העתיד הצפוי, והרי מצולה בולטים כמועמדים לכך.
הרי המצולה מצויים בשפע, ובכולם יש פוטנציאל למשאבי מתכות בשל תהליכי ההעשרה השונים המתחוללים בחייו של הר המצולה.
ברזל-מנגן, תחמוצת ברזל הידרותרמית, סולפידים, סולפטים, גופרית, תחמוצת מנגן הידרותרמית ופוספוריט (האחרון במיוחד בחלקים ממיקרונזיה) הם כולם מרבצים של מינרלים שנוצרו בתהליכים שונים ומושקעים על הרי מצולה.
עם זאת רק לשני הראשונים יש פוטנציאל כלשהו לשמש מטרה לכרייה בעשורים הבאים.
כמה מהרי המצולה לא מופו ולכן מהווים סכנה לשיט.
לדוגמה, הר המצולה מוירפילד (Muirfield) קרוי על שם הספינה שהתנגשה בו ב-1973. בשנת 2005 התנגשה הצוללת האמריקנית סן פרנסיסקו (SSN-711) בהר מצולה בלתי ממופה, בעת ששטה במהירות של 35 קשרים (כ-65 קילומטרים לשעה).
לצוללת נגרם נזק רב ואחד המלחים נהרג.
אחת הסכנות הגדולות ביותר הטמונות בהרי מצולה היא לעיתים קרובות בשלבים המאוחרים של חייהם, כשמחדרים מתחילים לחלחל בתוך הר המצולה.
פעילות זה גורמת להתנפחות ולחץ על מדרונות ההר, ובסופו של דבר להתמוטטות המדרון, ועקב כך למפולת תת-ימית שיש לה פוטנציאל להתחיל צונאמי גדול, אחד מאסונות הטבע הגדולים ביותר בעולם.
דוגמה לעוצמה הגדולה הגלומה בהתמוטטות מדרון אפשר לראות בהתמוטטות של פסגת הר המצולה ולינדר (Vlinder Seamount) במערב האוקיינוס השקט, שיצרה מצוק והשברים מההתמוטטות מפוזרים למרחק של עד שישה קילומטרים מההר.
התמוטטות קטסטרופלית בהר המצולה דטרויט שיטחה את מרבית המבנה באופן נרחב, ולבסוף ב-2004 גילו מדענים מאובנים ימיים 61 מטרים במעלה המדרון של הר קוהאלה (Kohala) בהוואי ניתוח משקעים גילה שבזמן שהושקעו, הם היו אמורים להיות 500 מטרים במעלה המדרון של הר הגעש.
גבוה מכדי שגלים יוכלו להגיע.
התיארוך תואם למועד המשוער של התמוטטות מסיבית של המדרון בהר הגעש מאונה לואה הסמוך והתאוריה היא שהיה זה צונאמי גדול שהחל בשל המפולת שהשקיעה את המאובנים.
הר מסרבים הוא הר בגליל העליון, כקילומטר וחצי ממערב לצפת, המתנשא לרום של 656 מטרים מעל פני הים.
ממזרח להר עובר ערוצו התלול של נחל עמוד עליון, מצפון לו עובר נחל מירון, ומדרום וממערב לו עובר נחל שמאי.
בשיפוליו הצפוניים של ההר נמצא חניון נחל עמוד, ממנו יוצא שביל טיולים לאפיק ולמעיינות נחל עמוד, לצד תחנת המשטרה המנדטורית בעין תינה.
ההר קרוי על שם משמרת הכהונה יהויריב, אשר כונתה במקורות חז"ל גם מסרבי מרון על שם מתתיהו אבותם שסירב להקריב חזיר כקרבן בעירו מודיעין, ואשר מקום מושבה בתקופת המשנה היה במירון הסמוכה.
הר מלבורן הוא הר געש שכבתי (stratovolcano), היוצר את בליטת החוף בין מפרץ ווד ומפרץ טרה נובה, בארץ ויקטוריה באנטארקטיקה.
את ההר גילה בשנת 1841 ג'יימס קלארק רוס, שקרא לו על שם לורד מלבורן, ראש הממשלה של בריטניה בתקופת תכנון המשלחת.
הר מלבורן הוא הר געש פעיל ואינו מבותר בקרחונים.
הרבה חרוטים צעירים מנקדים את צלעות ההר וייתכן שהר הגעש התפרץ לא מכבר, במאה ה-18 או ה-19. פעילות פומארולית (התפרצות אדים לוהטים) קיימת בשוליו הדרומיים של לוע הפסגה ולאורך הקו הצפון-צפון-מזרחי - דרום-דרום-מערבי המבתר את אזור הפסגה.
אזור בן 6 קמ"ר על פסגת ההר, הכולל את תוואי הנוף הידוע בשם רכס קריפטוגם, מוכר לפי חוקי הברית האנטארקטית כאזור אנטארקטי מוגן במיוחד (ASPA) מס' 118, משום שיש בו סוגי עפר מחוממים גאותרמית, המכילים קהילה ביולוגית מגוונת ויחידה במינה.
אזורי הקרקע החמים ביותר נוצרים הודות לפליטת אדי חום ומקיימים חלקות טחב, טחבי כבד ואצה כמו גם זן של חד-תאיים.
האתר מקיף את כל השטח שמעל מתאר ה-2200 מ' המקיף את הלוע העיקרי.
הר מיסט הוא הר ברכס מיסטי, בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
ההר ממוקם ליד הכביש המהיר 40 של אלברטה.
גובהו של ההר 3,140 מטרים, וניתן לראותו מהכביש המהיר 40 וכן מנהר שיפ.
דוסון, לאחר ששהה על ההר במזג אוויר סוער במיוחד.
הראשונים שטיפסו על ההר היו דונלד קינג (Donald King), אלן בלייני (Alan Blayney), לן בלייני (Len Blayney) ויורק בלייני (York Blayney), בשנת 1946.
הר מקפייל הוא הר ברכס אלק שבהרי הרוקי הקנדיים, על קו פרשת המים של אמריקה, ועל הגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה (העובר לאורך קו פרשת המים באזור זה).
גובהו של ההר 2,886 מטרים מעל פני הים.
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1918 והוא נקרא על שם קורפורל (רב"ט) נורמן ר.
McPhail), אשר עבד בצוות הממפה הראשי של קנדה, ונפל בקרב ב-6 בנובמבר 1917 במלחמת העולם הראשונה.
מקפייל נקבר בבית עלמין צבאי בבלגיה.
הר מיצ'נר הוא הר ברכס רם שבגבול המזרחי של הרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
גובהו של ההר 2,545 מטרים מעל פני הים והוא מתנשא מעל סביבתו לגובה של 564 מטרים.
ההר ממוקם לחופו הצפוני של אגם אברהם.
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1982 והוא נקרא על שם דניאל רולנד מיצ'נר, שכיהן כמושל הכללי של קנדה בין השנים 1967–1974. קודם לשינוי שמו נקרא ההר בשם "ההר מפנה המבטים" (Eye Opener Mountain) והר "החזה של פיבי" (Phoebe's Teat) אישה אשר נהגה לבקר את הכורים בנורדאג בשנות ה-30.
הר מקלינטוק הוא ההר הגבוה ביותר ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 3,490 מטרים מעל פני הים.
ההר נמצא בקצהו הדרומי של מצוק פורבס.
ההר מתנשא לגובה של 1,621 מטרים מעל סביבתו, והוא ההר ה-36 בהתנשאותו באנטארקטיקה.
אוסטרליה טוענת לשליטתה בשטח כחלק מהטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית, ועל כן ההר הוא הגבוה בפסגות מדינות וטריטוריות אוסטרליה.
ההר התגלה על ידי משלחת דיסקברי (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904).
ההר נקרא על שם אדמירל סר לאופולד מקלינטוק, מהצי המלכותי, חבר של הוועדה שהייתה אחראית על משלחת דיסקברי.
הר מקלנן הוא הר נישא בצידו הצפוני של עמק טיילור, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
ההר מתנשא מעל קרחון קנדה, קרחון חבר העמים, וקרחון לופטוס.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי חוקר הארצות הקנדי צ'ארלס רייט, ממשלחת טרה נובה אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1913–1910.
ההר נקרא על שמו של פרופסור מקלנן (McLennan), פיזיקאי מאוניברסיטת טורונטו, מטורונטו שבקנדה.
ב-19 בנובמבר 1969 התרסק על צלע ההר מסוק.
בהתרסקות נהרגו הגאולוג תומאס אי.
Berg), והצלם הניו זילנדי ג'רמי סייקס (Jeremy Sykes); סייקס היה הניו זילנדי הראשון שנהרג על אדמת אנטארקטיקה.
הר מקלנן הוא הר בחלק הצפוני של הרי סקוט, בארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה.
ההר נמצא 7 קילומטרים דרומית לגבעות האוורד.
ההר מופה על בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בשנת 1956.
McLennan), חבר צוות אוניית המחקר "דיסקברי" ששימשה את משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1931–1929.
הר מקנזי הוא פסגה פירמידלית, בדרום מזרח רכס סאקסטון בפסגות אמרי, שברכס אראמיס בהרי הנסיך צ'ארלס, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,225 מטרים מעל פני הים.
ההר התגלה על ידי המשלחת הדרומית של משלחת החקר האנטארקטית של אוסטרליה, אשר חקרה את האזור בשנים 1956–1957 בפיקודו של ו.
ההר נקרא על שמו של ג'ון א.
McKenzie), שהיה טבח בתחנת מוסון בשנת 1956.
הר מקגראת' הוא הר ברכס אראמיס, בהרי הנסיך צ'ארלס שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 2 קילומטרים צפונית מזרחית להר בושר.
הרכס מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בשנת 1956.
שמו של הרכס ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
הרכס נקרא על שמו של א.
McGrath), שהיה מכונאי דיזל בתחנת מוסון בשנת 1963.
הר מקמהון הוא הר ברכס אראמיס בהרי הנסיך צ'ארלס, באדמת מק.
ההר ממוקם 9 קילומטרים מערבית להר בושר.
McMahon), מפקוד תחנת מוסון בשנת 1963.
הר מילר הוא הר בולט, בחוף שקלטון, בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
ההר הוא חלק מרכס הולנד; והוא ממוקם 13 קילומטרים דרומית להר לויד.
גובהו של ההר 4,160 מטרים מעל פני הים; ההר מתנשא לגובה של 2,354 מטרים מעל סביבתו.
הר מילר הוא הר בארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 2 קילומטרים צפונית מערבית לפסגת פיתגורס, בהרי הטולה.
ההר מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו בשנת 1956 על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה.
Miller), חבר צוות באוניית המחקר "דיסקברי" במהלך משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1929–1931.
הר מילר הוא פסגה מבודדת בהרי סנט אליאס במדינת אלסקה, שבארצות הברית.
זה בולט בזכות מיקומו - הוא מוקף שדות קרח, והוא מתנשא באופן בולט מעל פני השטח המקיפים אותו: גובהו של ההר 3,261 מטרים מעל פני הים, והוא ההר ה-54 בגובהו באלסקה; ההר מתנשא לגובה של 1,615 מטרים מעל סביבתו.
ההר מתנשא לגובה של 2,743 מטרים מעל עמק דוקטות' הממוקם בסמוך לו (14.5 קילומטרים דרומית להר).
הר מילר הוא הפסגה הגבוהה ביותר של רכס ברקלי המשתרע בכיוון מזרח - מערב.
רכס הממוקם בצד הדרומי של שדה הקרח באגלי - אחד משדות הקרח הגדולים בצפון אמריקה.
קרחון ברינג זורם משדה הקרח באגלי, ומקיף את הרכס ממערב לו.
קרחון יאהצה מקיף את הרכס ממזרח ומדרום- מזרח.
רק מצידו הדרומי של הרכס לא נמצא קרחון - והרי רובינסון מפרידים בין הרכס לבין מפרץ אלסקה.
שמו של ההר נתן לו על ידי פ.
Moffit), איש הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בשנת 1914
ההר נקרא על שמו של מחפש זהב, אשר התלווה לג'יימס ברקלי (James Barkley) אשר חקר את האזור בשנת 1906.
מאחר שהר מילר מבודד ומרוחק (110 קילומטרים מפרידים בין ההר לבין היישוב הקרוב ביותר - הכפר מקארת'י), לא הגיעו מטפסי הרים אל ההר.
הטיפוס הראשון לפסגת ההר היה בשנת 1997. המטפסים היו צ'רלי סאסארה (C Sassara), רודי הומברגר (R Homberger), רטו רואש (R Ruesh), פול קלאוס (P Claus), וקרלוס בוהלר (C Buhler).
בפעם השנייה שהצליחו להעפיל לפסגת ההר הייתה בשנת 2003, והיו אלה מייק לינץ' (Mike Lynch) ורוב קינגסלי (Bob Kingsley).
הר מישודאגי (באזרית: Mişo dağı, בפרסית: میشوداغی) הוא רכס הרים במחוז מזרח אזרבייג'ן שבאיראן.
הוא ממוקם בין הערים תסוג', מרנד, ושבסתר.
להר מישודאגי מספר פסגות ובהן: "עלי עלמדאר" (הפסגה הגבוהה ביותר 3,155 מ'), "פלכ", "כוסא-באבא" ו"אוזון ינל".
אתר הסקי "יאם" ממוקם למרגלות הגבעות הצפוניות של מישודאגי.
הר מקדונלד הוא הר בהרי ויקטורי, באזור חוף בורכגרווינק של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
לפי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, גובהו של ההר 2,470 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-662 בגובהו באנטארקטיקה.
לפי הגאזט האנטארקטי של ניו זילנד, והגאזט האנטארקטי של אוסטרליה, גובהו של ההר הוא 2,700 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם לצידו הצפוני של קרחון טרפלגר.
ההר ממוקם 7 קילומטרים צפונית-מערבית להר ברטון.
שמו של ההר ניתן לו על ידי קבוצת החקר הדרומית (the southern party) של משלחת פדרציית מועדוני מטפסי ההרים האנטארקטית של ניו זילנד (NZFMCAE), משלחת שחקרה את האזור בין השנים 1962- 1963.
ההר נקרא על שמו של ויליאם מקדונלד (William McDonald), שהיה איש צוות בספינה "טרה נובה" אשר שימשה את משלחת החקר הבריטית לאנטארקטיקה (משלחת טרה נובה), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913.
מקדונלד, שהתגורר בניו זילנד, היה אורח של צי ארצות הברית, במסגתו ערך ביקור באנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1962–1963, יחד עם שני משתתפים נוספים ממשלחתו של רוברט סקוט.
הר מקדונלד הוא הר ברכס חבר העמים, באזור חוף דופק של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 3,630 מטרים מעל פני הים.
הר מקדונלד מתנשא לגובה של 443 מטרים מעל סביבתו.
ההר מתנשא מעל הרכס המסיבי שבין קרחון לודמן לבין נווה פיין, שברכס חבר העמים.
שמו של ההר ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1961–1962.
ההר נקרא על שם טום מקדונלד (Tom Macdonald), שהיה שר החוץ ושר ההגנה של ניו זילנד, במהלך תכנון המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי.
מקדונלד הוביל וקידם את השתתפות ניו זילנד בחקר אנטארקטיקה במסגרת המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1956–1958.
הר מקינטוש הוא הר נישא בחלק המערבי של רכס ההרים גבעות קייל, באי רוס, שבאנטארקטיקה.
הר מקינטוש הוא הגבוה בהרי רכס גבעות קייל - גובהו של הר מקינטוש 2,600 מטרים מעל פני הים; הר מקינטוש הוא ההר ה-632 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם בקצה הצפון - מערבי של קרחון טיילת לופטי; 3 קילומטרים ממזרח לפסגת הר הטרור.
ההר בולט למרחוק מאחר שעל המדרון הצפוני שלו יש רצועות אלכסוניות של סלעים ושל קרח.
שמו של ההר ניתן לו בשנת 2000 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הוועדה התבססה בבחירת השם על הצעתו של פיליפ ר.
קייל הציע לקרוא להר על שמו של הגאולוג ויליאם סי.
McIntosh), מהמכון לכרייה וטכנולוגיה של ניו מקסיקו.
מקינטוש עבד רבות באנטארקטיקה במסגרת התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית.
מקינטוש תמך במחקרים של קייל שנערכו בהר ארבוס.
מקינטוש ביקר בהר ארבוס בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1977–1978, ו-15 פעמים לאחר מכן, עד שנת 1999.
הר מקינטוש הוא הר בהרי הנסיך אלברט, באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
ההר הוא הפסגה הצפונית ביותר בהרי הנסיך אלברט (המהווים חלק מההרים הטראנס-אנטארקטיים).
ההר מתנשא מעל רכס סקינר, והוא ממוקם 3.7 קילומטרים דרומית-מערבית להר פנטון.
ההר ממוקם ממערב להר בקסטר, ומזרח לקרחון ריווס.
גובהו של ההר 2,300 מטרים מעל פני הים; הר מקינטוש הוא ההר ה-1,104 בגובהו באנטארקטיקה.
רכס הרי הנסיך אלברט התגלה על ידי סר ג'יימס קלארק רוס ב-17 בפברואר 1841, אולם הם לא נחקרו ונסקרו עד שנת 1900 (העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה).
בשנת 1900 הגיעו לרכס הרי הנסיך אלברט קרטוגרפים בריטים.
הרי הנסיך אלברט נסקרו ומופו ביסודיות על ידי חוקרים מארצות הברית ומניו זילנד בשנות ה-50 ובשנות ה-60 של המאה ה-20.
הר מקינטוש מופה לראשונה על ידי המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה (משלחת נמרוד), בפיקודו של ארנסט שקלטון, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1907–1910.
הר מקינטוש נקרא על שמו של אניאס מקינטוש, יליד סקוטלנד שפיקד על קבוצת ים רוס שהייתה חלק מהמשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית בפיקודו של ארנסט שקלטון, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1907–1909.
מקינטוש היה סגן רב החובל של האונייה "נמרוד" אשר הובילה את משלחת נמרוד.
מקינטוש נעלם ב־8 במאי 1916 עת שהלך על הקרח המכסה את מצר מקמרדו, בין האט פוינט לכף אוונס.
הר מרטין הוא הר בחוף המזרחי של ארץ פאלמר, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,360 מטרים מעל פני הים; הר מרטין הוא ההר ה-1,835 בגובהו באנטארקטיקה.
מדרונותיו הדרום-מזרחיים של ההר הם מצוקי סלע בולטים, חשופים מקרח.
ההר ממוקם בשולי האזור שנחקר על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בשנת 1936.
ההר צולם מהאוויר בשנת 1940 על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית, ובשנת 1947 ההר צולם מהאוויר על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון, בפיקודו של פין רון.
ההר מופה על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון, אשר, בשילוב עם הסקר האנטארקטי הבריטי ערכו סקרים על הקרקע לצורך מיפוי ההר.
שמו של ההר ניתן לו על ידי פין רון.
רון קרא להר על שם מהנדס האלקטרוניקה אורוויל מרטין (Orville Martin), אשר סייע בתכנון ובהשגת ציוד הרדיו הנדרש למשלחתו של רון.
הר מרטין הוא פסגה, וסביבה סלעים חשופים מקרח, בהרי לאזארב, בארץ אואטס, שבאנטארקטיקה.
הפסגה ממוקמת 6 קילומטרים מדרום לפסגת אלד.
ההר הוא מצוק הסלע הבולט ביותר, ממערב לקרחון מאטוסביץ'.
גובהו של ההר 845 מטרים מעל פני הים; הר מרטין הוא ההר ה-4,426 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר צולם מהאוויר לראשונה על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1946–1947, במסגרת מבצע קפיצה לגובה.
ההר צולם בשנית מהאוויר ב-29 בפברואר 1959 על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה, בפיקודו של פיליפ לו.
ההר נקרא על שם די.
Martyn), חבר בוועדה המתכננת של משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה.
הר מרטין הוא הר געש שכבתי רדום, הממוקם ברכס האלאוטי בחצי האי אלסקה, במדינת אלסקה שבארצות הברית.
ההר ממוקם בשטח הפארק הלאומי קטמיי.
גובהו של ההר 1,863 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא לגובה של 420 מטרים מעל הרכס שסביבו.
בראש ההר מכתש געשי (קלדרה), שקוטרו 300 מטרים.
המכתש אינו מלא בקרח, בשל חום גיאותרמי, ומצוי בו אגם מכתש חומצי.
בדופנו הדרום-מזרחי של המכתש מצויה פרצה.
ההר נקרא על שמו של ג'ורג' סי.
Martin), שהיה הראשון שחקר את "עמק עשרת אלפי תימרות העשן" (Valley of Ten Thousand Smokes), לאחר התפרצות הר הגעש נוברפטה שאירעה בשנת 1912.
בין השנים 1911–1913 נצפו מעל ההר ענני עשן או אדים.
בשנת 1995 נצפו תמרות עשן מעל ההר.
בינואר 2006 אירעו מספר רעידות אדמה בסמוך להר, וענן עשן התנשא לגובה של קילומטר מעל ההר.
הר מינשו הוא הר נישא ברכס ויסקונסין - רכס ההרים המרכזי של הרי הורליק (המהווים חלק מההרים הטראנס-אנטארקטיים), בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
ההר המכוסה ברובו קרח למעט בפסגתו הקטנה החשופה מקרח.
ההר ממוקם 6.48 קילומטרים ממערב לפסגת פורה, בקצה הצפון-מערבי של רמת ויסקונסין - הרמה הגבוהה של רכס ויסקונסין.
גובהו של ההר 3,895 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-64 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר מתנשא לגובה של 229 מטרים מעל סביבתו.
רכס ויסקונסין (ובו גם הר מינשו) מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1964.
ההר נקרא על שם ולון ה.
Minshew), שהיה גאולוג במשלחת החקר הגאולוגית מטעם אוניברסיטת המדינה של אוהיו, (Ohio State University geological party) - משלחת חקר להרי הורליק בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1964–1965; האוניברסיטה ממוקמת בעיר קולומבוס, בירת מדינת אוהיו שבארצות הברית.
הר מקארתור הוא ההר הגבוה בהרי וולטון, בדרום האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,450 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-1,753 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר מופה על ידי סוקרים בריטיים מטעם הסקר האנטארקטי הבריטי בשנת 1968.
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה, בעקבות הסקר שנערך בשנת 1968.
ההר נקרא על שמו של מלקולם מקארתור (Malcolm McArthur), גאופיזיקאי מטעם הסקר האנטארקטי הבריטי, ששהא בתחנת המחקר שבאי סטונינגטון בין השנים 1971–1973, וחקר את צפון האי אלכסנדר.
הר מקארתור הוא הר ברכסי פארק, בהרי הרוקי הקנדיים, הממוקם בשטח הפארק הלאומי יוהו, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גובהו של ההר 3,021 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא לגובה של 221 מטרים מעל סביבתו.
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1886 על ידי אוטו קולץ (Otto Koltz).
ההר נקרא על שמו של ג'יימס ג'יי.
מקארתור , מודד קרקעות אשר מיפה את הרי הרוקי הקנדיים עבור הרכבת הפסיפית הקנדית (the Canadian Pacific Railway).
הראשון שטיפס לפסגת ההר, היה וו.
Drewry), מטעם הסקר הטופוגרפי של הדומיניון (Dominion Topographic Survey), בשנת 1891.
הר מקארתי הוא הר הנמצא בארץ ויקטוריה באנטארקטיקה.
שם ההר נקבע על ידי משלחת מועדוני ההרים המאוחדת של ניו זילנד לאנטארקטיקה, וקרוי על שם מורטימר מקארתי, חבר בצוות הטרה נובה של המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה, 1910–13. מקארתי היה אורח של הצי האמריקאי במהלך עונת 1962–1963 כאשר ביקר מחדש במצר מקמורדו.
בסיס הר מנוח הוא בסיס צבאי בהר חברון המשמש כמפקדת חטיבת יהודה.
במקום הייתה היאחזות נח"ל בשם נח"ל ענר והתנחלות בשם אלנקם שהוקמה בידי אנשי הרב מאיר כהנא.
המקום שוכן על ג'בל מנוח.
ב־23 ביולי 1982 הוקמה היאחזות נח"ל בשם מנוח.
באוגוסט 1982 עלתה למקום קבוצה מתלמידי הרב מאיר כהנא והקימה לצד ההיאחזות יישוב בשם אלנקם, על שם אלי הזאב שנהרג בפיגוע בבית הדסה.
מועצת קריית ארבע, שהשטח נועד להכלל בשטחה, התנגדה להקמת המקום, ודרשה את הקמת ועדת קבלה שתקבע מי יוכל להתגורר ביישוב.
בפועל סייעה המועצה ליישוב החדש באספקת ציוד ושירותי מים ותברואה עד נובמבר 1982.
ב־15 בנובמבר 1982 הועברה האחריות להיאחזות למועצת קריית ארבע.
למרות זאת, חיילי נח"ל המשיכו לאבטח את המקום על חשבון פרק הבט"ש.
בדצמבר 1982 החליטה ועדת השמות הממשלתית לקרוא למקום ענר על שם נחל ענר.
בינואר 1983 החליטה הממשלה להכליל את המקום בשטח מועצת קריית ארבע.
ב־20 בפברואר 1983 פלשו אנשי כ"ך לשלושה מבנים במאחז הנח"ל הסמוך.
הם התפנו באותו יום בעקבות בקשתו האישית של מפקד פיקוד הנח"ל תא"ל אמנון אשכול.
שני אירועים התרחשו ובהם נחשדו אנשי אלנקם בטרור יהודי: במקרה אחד בוצע ירי לעבר מונית ערבית; ובמקרה נוסף בוצע ירי לעבר בתים ערביים בו נפצעה ילדה בת 4. היורים על המונית נתפסו, ואילו היורים לעבר הבתים לא נתפסו אך זוהו כפעילים שאינם מתגוררים בקריית ארבע.
בעקבות האירועים החליט הצבא במרץ 1983 לפנות את הנקודה.
בראשית 1985 הועבר המקום לרשות פיקוד המרכז ושימש את צה"ל לפעילות ביטחון שוטף באזור.
ב-1991 נעשה ניסיון לאזרח את ההיאחזות בידי גוש אמונים.
ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר ושר הביטחון משה ארנס אישרו את אזרוח ההיאחזות.
לאחר חתימת הסכם חברון ב־1997 פונה בית הממשל הצבאי בחברון ומפקדת חטיבת יהודה עברה לבסיס הר מנוח.
ההסכם הסדיר הקמת מנהלת תיאום וקישור (גזרת חברון) בבסיס.
הר מלכישוע הוא הפסגה הגבוהה ביותר ברכס הרי הגלבוע, ומתנשא לגובה של 536 מטרים מעל פני הים.
ההר נמצא בשטחה של מדינת ישראל, ובקרבתו עוברת גדר ההפרדה המפרידה בין ישראל לרשות הפלסטינית.
ההר נקרא על שם בנו השלישי של המלך שאול, מלכישוע, שנפל עימו במלחמה בגלבוע.
רכס הרי הגלבוע משתרע לאורך כ-18 קילומטרים מצפון-מערב לדרום-מזרח, ומשמש כקו גבול בין הרי השומרון ממזרח לבין עמק יזרעאל, עמק חרוד ועמק בית שאן במערב.
הר מלכישוע, הנמצא בדרום הרכס, הוא הנקודה הגבוהה ביותר בו.
מדרונותיו המזרחיים יורדים בתלילות לעבר עמק בית שאן, ודרכם עובר ואדי עמוק של נחל מלכישוע.