tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעונה הרביעית מציע לחלי נישואין, עד שאלינור הגיעה וחשפה שהיא בהיריון וטוענת שזה מציון, מה שגרם לפרידתו מחלי, ולאחר כמה זמן התחיל להיות בזוגיות יחד עם אלינור, עד שמתברר שיונתן הוא האבא של התינוק של אלינור בבטן ולא ציון.
עושה עסק עם צ'רניה, אביו של יונתן ומסתבך עם המאפיה גם הוא.
הראל נבון (רן בכור): חייל בלהקה צבאית.
חזק ושרירי, בחור טוב ונעים הליכות אך עם פתיל קצר.
חבר ילדות של תמרה ומאוהב בה, נדחה על ידיה.
נוצל מינית על ידי קרין.
בעונה הרביעית הוא ושירי מנהלים זוגיות.
הראל מחליט לפרוש מהלהקה ועובר לשרת ביחידה קרבית.
מת לאחר שקפץ על רימון כדי להציל את חבריו.
לאחר מותו קופץ ל"ביקורים דמיוניים" אצל חברי הלהקה ועוזר להם להגיע להחלטות חשובות בנוגע לעתידם ובחירותיהם.
קרין קורן (נינה קוטלר): הבת של נורה ספקטור.
קצינה בדרגת סרן, מפקדת הלהקה הצבאית.
בעונה השלישית היא מנהלת רומן עם הרמטכ"ל דובה.
מנצלת מינית את הראל, נכנסת להיריון ממנו ולא יודעת מזה.
מתאהבת ברני בעונה השלישית, ומנסה להפריד בכל הכוח בין רני לתמרה, השיגה את הקלטת של רני ונינט מתנשקים ב-2004 כדי שתמרה תיפרד מרני, היא שלחה את הסרטון לתוכנית הבידור "Y בעשר" שפרסמו אותו בשידור חי.
בעונה הרביעית קרין נמצאת בקומה בעקבות הירי, מתברר שהיא עברה הפלה.
מתעוררת מהקומה וחוזרת לפקד על הלהקה.
במהלך העונה נזכרת ומגלה שיותם ניסה לרצוח אותה.
בסוף העונה הרביעית היא יורה בתמרה אך נורת שוב על ידי יותם והפעם מתה.
יהושע כוכבי / שוקי סטאר (עמיקם לוי): במאי הלהקה הצבאית, הומו.
בן זוגו של אברי אך נפרד ממנו בעונה הרביעית.
מפקד הלהקה לתקופה קצרה, תוך כדי שקרין בקומה, במהלך העונה הרביעית חולה בסרטן וממנה את נינט כדי לביים את הלהקה.
היה הבמאי של "מי שחנן".
לילי גולד (לאורה ריבלין): בעלת סוכנות פייס, סוכנתם של רני ויונתן, שבסוף שניהם עוזבים אותה.
אמה של שירי ואשתו של דובה וגרושתו של יורם.
נורה (נורית) ספקטור (גילה אלמגור) (עונה 4): הגיעה לישראל בתחילת העונה הרביעית אחרי 15 שנה שלא הייתה בארץ כדי לפתוח חקירה בעניין ניסיון הרצח של תמרה וקרין, מייד אחר כך הצבא מינה אותה לחוקרת במח"צ.
בפרק 5 נחשף כי נורה היא אמה של קרין שעזבה אותה בגיל 8 לחו"ל, כך התברר שחלק גדול מהסיבה שהגיעה לארץ הוא כי הבת שלה נפצעה מירי ובו זמנית גם מתכננת לחקור מי עשה את זה.
הייתה חברה טובה של לילי בעבר.
שמואל "צ'רניה" ברק (אלברט אילוז) (עונה 4) - אבא של יונתן, מסבך את ציון ויונתן עם המאפיה ואף הורס את העסק של יונתן.
דן "דובה" קידרון (אושיק לוי) - בעלה של לילי גולד והאבא החורג של שירי.
הרמטכ"ל בעונה השלישית מנהל רומן עם קרין קורן, בסוף העונה השלישית עובר אירוע מוחי ומוחלף על ידי יותם ברקת.
אלוהים (דנה אינטרנשיונל) (עונה 4): מופיעה בפרק הראשון ובפרק האחרון בתור השופטת של תמרה, קרין ובהמשך של יותם.
בפרק הראשון היא כמעט שולחת את תמרה אל גן העדן אך משנה את דעתה ובפרק החותם את הסדרה מחליטה באופן חד-משמעי להחזיר את תמרה לחיים.
ניקי (אורי רביץ): עוזרה האישי של לילי.
מכר תמונות של שירי לעיתונות ופוטר על ידה בעקבות כך.
לאחר מכן עזר לקרין ועבד בשבילה להביא לה את הקלטת של רני ונינט מתנשקים בתוך דיסק כדי להפריד בין רני לתמרה בתמורת 30 אלף דולר.
קרין, לילי וניקי עבדו ביחד, קרין הייתה המתווכת ביניהם.
כך לילי הביאה לו את הסכום בצ'ק לאחר שהביא לה את הדיסק, כמה ימים אחרי, לילי ביטלה את הצ'ק, ניקי הגיע למשרדה של קרין ואיים עליה להביא לו את הצ'ק של ה-30 אלף בעצמה, לא ידוע מה קרה עם הצ'ק לאחר מכן.
בתחילת העונה הרביעית הביא הוכחות בחקירה של נורה ספקטור שלילי היא המתנקשת בקרין ותמרה, בסוף התברר שהוא טעה וזאת לא היא.
אודי שניר (דליק ווליניץ): מנכ"ל ערוץ 2. הפיק את מופע יום העצמאות הגדול בסוף העונה השלישית ועוד עשרות שידורים חיים ששודרו בערוץ 2 לאורך כל העונות.
בעונה הרביעית חלי מציגה לו את התסריט שהכינה לעונה 3 של "השיר שלה" שלא תוכננה לפני כן, אודי מתלהב והולך על זה ופותח יחד עם רם קמפיין אודישנים גדול ברחבי הארץ להמשך הסדרה.
עשו צילומים על הסט בבסיס של הלהקה והסדרה הצליחה וזכתה בפרס.
רם שגב (יואב צפיר): נשיא ערוץ 2. עושה כל מה שאודי אומר לו לעשות.
נורה בטעות בעונה השלישית על ידי יונתן, נפצע קל.
בעונה הרביעית משתף פעולה יחד עם אודי שניר לגבי התסריט של חלי לעונה 3 של "השיר שלה" שלא תוכננה לפני כן, ופותח יחד איתו קמפיין אודישנים גדול ברחבי הארץ להמשך הסדרה.
חורף דיין (ניר פרידמן):(עונה 3) זמר רוק.
יוצא עם נינט רק כדי להתפרסם על גבה.
הוא מציע לה נישואים והיא מסכימה, אך היא זורקת אותו לאחר שהאשים אותה בדריסת הכלבה של חנה לסלואו.
בצעירותו ניהל רומן עם אלינור ומנסה לפתות אותה שוב.
שמוליק (יוסי מרשק) (עונה 3): מפיק מוזיקלי בלהקה, לוקה בתסמונת טורט ומרבה לקלל.
רונית ברקת (גלית גוטמן) (עונה 4): אימה של שי וגרושתו האובססיבית של יותם, עשירה.
מכונה על ידי נינט כ"האקסית המשוגעת".
שיתפה פעולה עם בתה שי כדי להפריד בין נינט ליותם, רונית מקנאה בהם מכיוון שהיא עדיין מאוהבת ביותם למרות הגירושים.
היא ובתה שי שיקרו לא מעט פעמים ליותם כדי להוציא את נינט רעה.
אחרי זמן רב, רונית ושי כבר ירדו מהעניין והתגברו על זה.
התעמתה עם קרין בדירה של יותם ושי כשגילתה שבגללה יותם נפרד מנינט ושיותם שכב עם קרין.
שי ברקת (אגם רודברג) (עונה 4): ילדה צעירה בת 17, מחוננת, למרות שלא נראית.
בתם של יותם ורונית, לא מוכנה לקבל את זה שהוריה גרושים ומתעקשת שהם יחזרו להיות ביחד.
סיימה תיכון בגיל 15, משם הלכה לפנימיית אוניברסיטה בשווייץ וסיימה תואר ראשון בגיל מוקדם, 16. לאחר שנתיים חוזרת לישראל.
שונאת מאוד את נינט, שיתפה פעולה עם אימה רונית כדי להפריד בין נינט ליותם, התעמתה עם נינט מספר פעמים.
היא ואימה רונית שיקרו לא מעט פעמים ליותם בקשר לנינט רק כדי להוציא אותה רעה.
אחרי זמן רב, רונית ושי ירדו מהעניין והתגברו על זה.
טל התאהב בה בפאב כשנפגשו לראשונה, אך זה לא הצליח כי שי גילתה מיד אחר כך שהוא הומו, אך אחרי מלא זמן ששניהם מכירים כחברים טובים, טל התוודה בפניה שהוא מאוהב בה והוא למעשה סטרייט שמתחזה לגיי כבר זמן רב, אבל זה לא עזר כי היא לא רצתה אותו.
הייתה לה מערכת יחסים ארוכה עם רני אביב, שבמהלכה היו לשי תהיות על רני ותמרה שעדיין לא התגברו אחד על השני, אבל עדיין נשארו יחד עד שהוא נפרד ממנה וכתוצאה מכך היא טסה למיאמי.
אברי ז'טה (מתי אטלס): כוריאגרף ובן זוגו של שוקי סטאר.
הטריד את טל ושיקר לשוקי כי טל הטריד אותו, לבסוף האמת מתגלה ושוקי נפרד ממנו.
בעונה הרביעית הוא חוזר כדי לעזור לשוקי עם המחלה.
גדי רבינוביץ' (עצמו): (עונה 3) עורך הדין של חנה לסלאו.
חנה לסלאו (עצמה): משחקת את נעמי שחר ב"השיר שלה".
חברה של לילי והבעלים של הכלבה ג'סיקה.
מדברת הרבה בדיוק כמו דמותה, נעמי שחר.
לאחר שבמשפט שניהלה מול נינט, נקבע שנינט אשמה, והיא חויבה לשרת בלהקת הנח"ל 2006. משחקת בסדרה של חלי את התפקיד של לילי גולד.
מיה דגן (עצמה) (עונה 3): חברה של נינט שמופיעה בתור אורחת.
שיחקה עם רני ונינט ב"שיר שלה" בעונות 1–2 בתפקיד מיקי אפלבוים.
שרה עם נינט ותמרה באירוע של לילי כשרני הציע נישואים לשירי.
אובססיבית לנינט ולסדרה ששיחקו בה יחד, מתגעגעת מאוד לצילומי "השיר שלה" בעוד שמנסה להראות לכולם שהיא התקדמה מאז אבל בפועל היא לא.
פיני טבגר (עצמו) (עונה 3): הופיע בסוף העונה השלישית לאחר השתתפותו הארוכה ב"רוקדים עם כוכבים", כשהגיע לביתו של רני לבקר, רני ותמרה שידכו בינו לבין חלי, כמעט התנשק עם חלי עד שחלי עצרה את הנשיקה כי היא עדיין חושבת על ציון.
יעל שרוני (עצמה) (עונה 3): שיחקה את שרון סילבר בעונה 2 של "השיר שלה", חברה טובה של קרין מאז הצבא.
אסתי שייבין (עצמה) (עונה 3): חברה טובה של נינט מהתוכנית "כוכב נולד", נפגשו מספר פעמים.
מירי שילון (מיכל ינאי) (עונה 3): עשירה, אלמנתו של אבנר שילון ואמא חורגת של אלינור.
בעלה נהרג בתאונת מסוק, התאהבה בו בגלל הכסף שלו.
נוהגת לצאת עם גברים עשירים כדי לנצל את הכסף שלהם.
נוצלה על ידי ציון, שכבה איתו ויצאו לתקופה קצרה עד שציון חשף בפניה שכל מה שהיה היה ניצול ושהיא העבירה את הירושה של אבנר לאלינור בתת-מודע, וכך נשארה נטולת כסף.
שמיל (יואב כהן) (עונה 3): עשיר, חברו של ציון מה-ISQ, עזר לו לחקור על מירי שילון במסע הניצול לטובת אלינור, איים באקדח על איש עסקים בזמן שיחת טלפון שלו עם מירי כדי שיעביר בשקט את הירושה של אבנר לבתו אלינור ולא למירי.
צילה ליפקוצילה (טלי אורן) (עונה 3): אחות שהגיעה לקחת תרומות דם של החיילים בלהקה הצבאית, באמצעות הבדיקות סקר לדם, גילתה לקרין שהיא בהיריון.
תומר (אביב זמר): שוטר במצ"ח, החוקר הראשי של חקירת הסמים שבה שלח את שמש להיות שוטרת-חוקרת סמויה בלהקה הצבאית.
ד"ר רונה תבור (אדית חצור) (עונה 4): הדוקטור שטיפלה בתמרה וקרין בזמן הקומה.
וממשיכה לטפל בתמרה גם אחרי הקומה בגלל בעיית הזיכרון שלה.
טיפלה גם באלינור אחרי שילדה את התינוק וגם בשמש כשהיא הותקפה.
שלי פרוסט (הילי ילון) (עונה 4): אחותה של שמש, דוגמנית ושחקנית בחו"ל.
ניהלה רומן קצר מאוד עם יונתן.
משחקת בסדרה של חלי את התפקיד של שמש.
יריב טל (טל מוסרי) (עונה 3): אחיו של ששי טל (טל ששון).
רוני (רותם זיסמן כהן) (עונה 3): בת זוגו של ששי טל (טל ששון) אך נפרדת ממנו.
חנה גולד (חנה מרון) (עונה 3): אמה של לילי וסבתה של שירי שבאה לביקור וגרה לתקופה קצרה בביתם של לילי ודובה.
בנימינה קידרון (קלרה נוימן) (עונה 3): אמו של דובה, גרה לתקופה קצרה בביתם של לילי ודובה.
כורכום (יובל סמו) (עונה 3): חברו ושותפו לתא של רני בכלא 6.
אדם (אדם פרי): הקלידן בלהקה, לאחר זמן קצר בעונה 4 הוחלף.
מיקה אביב (שולה חן) (עונה 3): אמא של רני.
אריה וייס (עמוס לביא): אביה של תמרה.
בתחילה העונה השלישית מתעמת עם הרמטכ"ל לא לפנות את ביתו בחוות שורש.
מנסה לשמור על תמרה כמה שיותר, לא תומך בגיוסה ללהקה.
לאחר שהראל סיפר לו שהוא תפס את תמרה שיכורה במסיבה ב"גיהנום" ולבושה חשוף הוא לקח אותה הביתה.
לבסוף מקבל את גיוסה כי ראה שעושה לה טוב.
לא רצה לקבל את זה שהתאהבה בחילוני אך גם את זה מקבל בסוף.
איתה לאורך כל הדרך בבית החולים.
אסי גלוקמן (עודד לאופולד) (עונה 4): שחקן שמשחק בסדרה של חלי את רם שגב.
מתאהב בשירי ונהיה בן זוגה.
אהרון אהרון (ישראל אהרוני) (עונה 3): השף במטבח הצבאי של הבסיס.
מרגלית הר צדי (מרגלית צנעני) (עונה 3): השופטת במשפט של חנה ונינט לגבי דריסת הכלבה ג'סיקה.
מגדת עתידות (דפנה ארמוני) (עונה 3): מגדת עתידות, עשתה קריאות בקלפים לקרין ובישרה לה שיש לה מלא שונאים, והזהירה אותה.
עשתה גם לציון, ורמזה לו שיש לו מישהי שאוהבת אותו עם אות ל' בשם ושהיא כועסת עליו, בסוף התברר שזאת חלי.
סימה (נטלי סבג) (עונה 3): הסטוץ של יונתן מהפאב "גיהנום", לאחר מכן התברר שעבדה עבור קרין כדי לסמם את יונתן ולהחליף את הקלטות בתיק שלו.
נתנאל וייס (דין גוטרמן) (עונה 3): אחיה הקטן של תמרה, מעריץ שרוף של "השיר שלה".
ולדימיר (מיכאל רוז'צקי) (עונה 3): העוזר של ארקדי גאידמק, עשה פגישות עסקים עם לילי וניקי, עלה מרוסיה ומדבר בשפה הרוסית בלבד.
אייל טייב (עצמו) (עונה 3): אחיה הגדול של נינט, בנוסף לזה גם הסוכן שלה.
צביקה הדר (עצמו) (עונה 3): הגיע לבקר בבסיס לחזרות למופע העצמאות, עשה איחוד "כוכב נולד" עם נינט.
הילה נחשון (בתפקיד עצמה) (עונה 3): מנחת התוכנית בידור "Y בעשר" יחד עם אביעד.
אביעד קיסוס (בתפקיד עצמו) (עונה 3): מנחה התוכנית בידור "Y בעשר" יחד עם הילה.
אברהם (אורי קלאוזנר) (עונה 4): העוזר של נורה, עזר לה בחקירת הירייה בתמרה וקרין בזמן הטיסה משיקגו לישראל.
ד"ר דיין (שמעון מימרן) (עונה 4): הפסיכיאטר של תמרה.
נפגש איתה לאחר שנינט קבעה לתמרה תור מהכרטיס שד"ר רונה תבור הביאה לתמרה בעקבות הפלאשבקים וההזיות של תמרה.
אליינה (ליהי אלון) (עונה 4): עובדת בגן עדן, כשקרין ותמרה הגיעו לביח"מ (;בסיס בין חיים ומוות) בגבול הגן עדן והגיהנום, אליינה הסבירה לשתיהן איפה הן נמצאות ושהיום אלוהים יחליט אם הן הולכות לגן עדן או לגיהנום או שהן נשארות בחיים.
שלומית (ורדה רזיאל-ז'קונט) (עונה 3): פסיכולוגית, ישבה עם כל חייל בלהקה הצבאית לטיפול פסיכולוגי כדי להוציא מהם כל מה שאפשר, שישתפו אותה על החוויה בצבא ובחיים הכלליים.
בזמן הפגישות, קרין צופה בהן מטלוויזיה מבלי ששלומית יודעת, יונתן בדיוק שיתף את שלומית על היחסים שלו עם שירי, שהם בגדו ברני ושהוא עדיין לא יודע על זה.
אורן שבו (בתפקיד עצמו, עונה 3): במקרה פגש את חלי ושמש במועדון הפאב "גיהנום", חלי נדלקה עליו וגם הוא עליה, שניהם התנשקו, עד שאורן עצר את הנשיקה וסיפר לה על אשתו.
חלי הבינה שהוא בוגד איתה באשתו, התחילה להתעצבן וסטרה לו וקמה והלכה.
רומן (דוד דביר) (עונה 3): מורה לריקוד, קשוח.
העביר סדנת ריקוד בביתם של לילי ודובה במסיבה שלהם עם חבריהם.
תום אבני (בתפקיד עצמו, עונה 3): שיחק ב-1996 במחזמר "ספר הג'ונגל" את מוגלי, יונתן נכנס לתפקידו לאחר מכן, היה המחליף שלו.
סיון רהב-מאיר (בתפקיד עצמה, עונה 3): מנחה תוכנית ראיונות.
ראיינה את לילי גולד בתוכנית בוקר, עד שהגיעה משטרה ועצרה את לילי על תקיפה פיזית בקרין קורן.
כל זה קרה בשידור חי בזמן שסיוון נוכחת.
העונה הראשונה שודרה בערוץ 3 של הלווין ושאר העונות שודרו בערוץ yes ישראלי, ניתן לצפות בסדרה בשירות yesVOD.
במהלך העונה הראשונה חקרה המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין תלונות על פרסום הסמוי בסדרה.
את שיר הפתיחה של הסדרה, "עוד מעט", כתב ברק פלדמן, הלחין יוני בלוך וביצעו שני שחקניה הראשיים של הסדרה, נינט טייב ורן דנקר (בעונות 3–4 ביצעו את השיר רן דנקר ואניה בוקשטיין).
במהלך הסדרה ביצעו הדמויות מספר שירים מקוריים שנכתבו עבורה, חלקם על ידי שחקני הסדרה.
סער בדישי כתב והלחין עבור הסדרה את השירים "הבלדה שלי עלייך" ו"האור בחיי", ונינט טייב ורן דנקר כתבו והלחינו במשותף את השיר "בינתיים".
בספטמבר 2005 הוציאה חברת הליקון אלבום כפול ובו מבחר משירי הסדרה.
כמו כן, יצא גם דיסק פסקול לשירי העונה השלישית והרביעית.
בטלנובלה "טלנובלה בע"מ" הטלנובלה מוצגת כטלנובלה מתחרה בשם "זמר לך".
באחד מפרקי העונה הרביעית של "הפיג'מות" עודד וקובי, בתור שליחים של ההמבורגרי, מדמיינים שאחד הלקוחות שלהם הוא רן דנקר שמספר להם ששאר השחקנים של הצוות של שתי העונות האחרונות (השלישית והרביעית) נמצאים בביתו, והם מסתערים לתוך ביתו ומשאירים אותו בחוץ.
בפרק אחר באותה עונה כשימית מגלה שעודד כתב את הפרק שאותו הם שידרו.
מתוך הרגשה שהיא מתנשאת מעליו, הוא מזכיר לה בין היתר שהוא גילם את דמותו בטלנובלה (שמיל בטלנובלה ששודרה בעונה הראשונה של "השיר שלנו").
העלילה של "תנוחי" מציגה היסטוריה חלופית ומציגה שם את המשך עלילותיהן של נעמי ונועה מסוף העונה השנייה ששם נועה עדיין דתייה ונשואה לנפתלי.
כמו כן, באחד הפרקים הוזכרו נינט (שע"פ הסדרה עובדת כזמרת מקצועית) והסיפור של גניבת השיר.
כמו כן, דמותו של אודי מופיעה במספר פרקים.
הסדרה "דני הוליווד" (אף היא יצירה של גרוס) מתקיימת בעולם של העונות השלישית והרביעית, מוזכרת שם הסדרה "השיר שלה" (כשעופר, שמשחק אותו שי פלד, מזכיר ששיחק שם את אדם הראל) ואודי שניר אף מופיע שם.
בנוסף, דמותו של פריץ לאב (רועי בר נתן), מארגן החתונות של נינט וזוהר, מופיע שם כמארגן החתונה של דני, ושואל אם לא חיתן אותו כבר.
דמותו של אודי שניר הופיעה גם בסדרה "גיבור אמיתי".
הסדרה "תיכון השיר שלנו" היא סדרת בת לשיר שלנו, והיא ממשיכה את קווי עלילת עונה 1–2, ומופיעה שם ירדנה טמיר (עליזה רוזן).
"השימשונים" היא סדרת אנימציה, שיצר אמן הקומיקס דודו גבע.
שודרה כסדרת מעברונים טלוויזיוניים של זכיינית השידור של ערוץ 2 - "טלעד".
הסדרה נוצרה בעזרתו של נועם משולם, ביוזמתו של אילן דה-פריס, ובדיבובו של אייל ברטונוב.
בשנת 1994, שנה לאחר עליית הערוץ השני המסחרי, בנתה חברת הטלוויזיה וזכיינית השידור "טלעד" פורמט חדש בשם "השימשונים".
הסדרה תוכננה כסדרת מעברוני שידורים, כך שבשעות מסוימות בימי שני וחמישי שודר קטע אנימציה יחיד וקצר מתוכה.
את הסדרה כתב, צייר וערך צייר הקומיקס והמאייר דודו גבע, שהיה מוכר בזכות סדרות ספרי הקומיקס שלו (עם קובי ניב וחנוך מרמרי) ובזכות טורי האיור העיתונאיים שלו בעיתונים "חדשות" ("שירת הברווז") ו"העיר" ("יוסף ואחיו").
בתחום האנימציה יצר גבע את הקליפים הישראליים הראשונים (לשירי אריק איינשטיין), מספר אנימציות לתוכנית "ניקוי ראש", סרט אנימציה עצמאי בשם "כוכב קטן" ואת האנימציות לאירוויזיון 1979 שנערך בישראל.
סדרת "השימשונים", כמו רוב עבודותיו של גבע, הייתה בנויה במסגרת קבועה.
הסדרה הציגה את "משפחת שמשון" (השמשונים), שלה אם, אב ושני ילדים.
משפחת השימשונים תוארה כמשפחה ממוצעת.
בסדרה הוצגו מספר סיטואציות קבועות; ביניהן צפיית האב בחדשות, אקט בישול הברווז של האם והארוחה המשפחתית; יחד עם אלמנטים הומוריסטיים משעשעים (למשל האנשת הברווז, שמדבר עם האם דרך סיר הבישול).
יש שהשוו את משפחת השמשונים למשפחת סימפסון.
גבע אמר בראיון: "השמשונים זו משפחה לא כל כך ישראלית.
יש בהם משהו קצת יוספי.
מין קבלה מובנת מאליה של כל מיני דברים מטורפים".
בספטמבר 1994 החליט מנכ"ל "טלעד", עוזי פלד, למרות אהבת קהל הצופים, להוריד את תוכנית המעברונים.
בתגובה כתב גבע מכתב למנכ"ל: "אני לא יודע אם המדד שלי נכון, אבל יש נתק קבוע בין בעלי הממון, מו"לים, זכיינים ואחרים לבין הקהל.
בכל מה שקשור לאגף הזה של ההומור והסאטירה".
לאחר מותו המפתיע של גבע בפברואר 2005 שודרו בערוץ הראשון ובערוץ השני לקטים אהובים של הסדרה.
השיר על הארץ הוא יצירה סימפונית של המלחין גוסטב מאהלר.
בזמן הלחנתה היה מאהלר בתקופה העגומה, אך גם החדשנית, ביותר בחייו.
היצירה נכתבה ב-1908, והיא יצירה לשני זמרים ותזמורת.
היא נכתבה אחרי הסימפוניה השמינית שלו אך לא מוספרה כסימפוניה תשיעית.
מאהלר הגה את היצירה בשנת 1907, שהייתה, ללא ספק, השנה הקשה ביותר בחייו.
ראשית, מאהלר אולץ להתפטר ממשרתו כמנהל אופרת החצר הווינאית, על רקע סוגיות דת וחברה; אחר כך נפטרה בתו הבכורה מריה, מאסכרה ומשנית; ולבסוף, אצל מאהלר עצמו אובחן מום לב מולד.
כשחברו לשלושת אלה האמונות הטפלות של מאהלר ואימת המוות שלו, שכנעה השפעתם המצטברת את מאהלר שמותו קרוב לבוא.
בניסיון לעודד את מאהלר בדכדוכו העמוק, נתן לו חבר עותק של "Die chinesische Flöte" ("החליל הסיני"), כרך שירה סינית עתיקה מתורגמת לגרמנית על ידי האנס בֶּתגֶה .
מאהלר נכבש לדברי השירה ובחר בשבעה מן השירים (ששניים מהם משמשים בפינאלה) לעבדם לסימפוניה שירית (ליד).
אבל בשלב זה התעוררה בעיה אחרת.
מאחר שסיים כבר את הסימפוניה השמינית, היה מאהלר מודאג מ"קללת הסימפוניה התשיעית" - העובדה, שברוקנר, שוברט ובטהובן לא הצליחו לעבור את מחסום תשע הסימפוניות ביצירתם.
משוכנע שסימפוניה תשיעית תקטול אותו, בחר מאהלר לחבר את "השיר על הארץ", שאותו הכתיר בכותרת המשנה "סימפוניה", כדי לעקוף את בעיית התשיעית.
כך או כך, בסופו של דבר נפל מאהלר קורבן ל"קללה": הסימפוניה הבאה, האינסטרומנטלית, שלה נתן את המספר "התשיעית", הייתה היצירה הסימפונית האחרונה שהשלים במלואה (רק הפרק הראשון של העשירית תוזמר לפני מותו).
במקור נועדה היצירה להיקרא "Das Lied vom Jammer der Erde" (השיר על יגון הארץ), אבל אפילו מאהלר מצא ששם זה מדכא מדי, והואיל והשירים שבחר לשבץ בה עוסקים ביסודות טבע ואידיליה, נוסף לבדידות ופרידות, שינה את הכותרת לצורתה הנוכחית.
כרגיל, מאהלר עיבד את השירים שהלחין, כך שיתאימו יותר למסרים שהתכוון לבטא במחזור.
היצירה, שהושלמה בשנת 1908, היא הראשונה בסוגה, המיזוג הראשון המלא של מחזור שירים וסימפוניה, צורה שבהמשך חיקו אותה מלחינים אחרים (שהידועים בהם שוסטקוביץ' ואלכסנדר פון זמלינסקי).
היא נחשבת גם לאחת היצירות האישיות ביותר של מאהלר, הצהרה שהד לה קיים באחד ממכתבי המלחין עצמו.
"השיר על הארץ", שמשכו כששים וחמש דקות, כתוב לתזמורת גדולה, הכוללת:
שלושה חלילים ופיקולו אחד (השלישי מנגן גם על פיקולו)
שלושה אבובים וקרן אנגלית אחת
ארבעה קלרינטים (השלישית מנגנת גם על קלרינט במי במול), קלרינט בס
כלי הקשה: (טימפני, גונג, תוף בס, מצלתיים, פעמונה, משולש ומערכת פעמונים)
על אף גודל הכוחות הדרושים, התזמורת המלאה כמעט ואינה מנגנת כולה יחד (פרט לפרק הראשון), ובמקרים רבים היא דומה כמעט לתזמורת קאמרית, כשרק כלים מעטים מנגנים בעת ובעונה אחת.
הפרטיטורה מזכירה גם סולנים, זמרי טנור ואלט.
עם זאת, מאהלר כלל גם את ההערה, כי "במקרה הצורך, יכול גם בריטון לשיר את תפקיד האלט".
במשך עשרות שנים לאחר ביצוע הבכורה, לא נעשה כמעט שימוש באפשרות הזאת.
ואולם, לאחר שהבריטון דיטריך פישר דיסקאו השתתף בשלוש הקלטות של היצירה, בניצוחם של פאול קלצקי (1960, עם הטנור מריי דיקי), יוזף קיילברת (1964, עם הטנור פריץ וונדרליך) וליאונרד ברנשטיין (1967, עם הטנור ג'יימס קינג), נעשה השימוש בקול בריטון ביצירה זו שכיח יותר ויותר.
ארבעה מן השירים הסיניים שמאהלר השתמש בהם, "Das Trinklied vom Jammer der Erde", "Von der Jugend", "Von der Schönheit" ו-"Der Trunkene im Frühling" נכתבו על ידי לי באי, המשורר הנודד של שושלת טאנג המפורסמת.
"Der Einsame im Herbst" הוא מאת צ'אנג צי ו-"Der Abschied" משלב שירים מאת מונג קאו-ין וואנג ויי, יחד עם עוד כמה שורות משל מאהלר עצמו.
שם הפרק הראשון הוא "Das Trinklied vom Jammer der Erde" ("שיר השתייה על יגון הארץ"), והוא עוסק בכך, שהחיים יפים כל כך אך גם קצרים, והשתייה היא הדרך הטובה ביותר להימנע ממחשבות על קוצר ימיהם.
הפזמון החוזר, "קודרים החיים, כמוהם כמוות", קובע את הנימה לשארית היצירה.
השיר המקורי משתמש בביטוי הזה רק פעם אחת, אבל מאהלר ערך את הבית בשיר כך שיחזור על עצמו כפזמון חוזר, משום ששיקף בנאמנות כזאת את הרגשתו בזמן החיבור.
המוזיקה של פרק זה דחוסה ורמה, אבל התזמור בהיר ונמרץ, משופע בסלסולים וקישוטים של כלי נשיפה מעץ.
מאהלר מרבה בשימוש בגוני טון אימפרסיוניסטיים לאורך כל היצירה, אם כי דומה שבפרק זה הם מעטים יותר מאשר בשאר הפרקים.
המוטיב הפותח בקרנות מזכיר מבט כמו-פנטטוני למזרח הרחוק או לייטמוטיב וגנרי.
כך או כך, הוא מתאים להרמת הכוסית, הנרמזת ממילות השיר.
לאחר פרק זה בא "Der Einsame im Herbst", השקט והמדוכדך הרבה יותר.
פירוש השם הוא "הבודד בסתיו", המשווה באריכות את רוחו ונפשו של אדם בודד לאווירת הסתיו.
מאהלר ודאי הזדהה במיוחד עם הטקסט הזה, משום שאין כל עריכה ושינויים במקור.
בניגוד לדימוי הסטריאוטיפי של המוזיקה של מהלר, התזמור בפרק זה דל וכמו קאמרי בטבעו, עם קווים קונטרפונקטיים ארוכים ועצמאיים.
כל הפרק הזה מזכיר היסחפות חסרת מטרה, הן של עלי שלכת והן של רוח האדם.
הפרק השלישי, "Von der Jugend" ("על הנעורים"), הוא תיאור חי של הסצנה הקלאסית והסטריאוטיפית של סין הקדומה, ובו ביתן חרסינה, בריכות משקפות נופים, חיות אקזוטיות ואנשים שותים תה.
יש בו ניגוד מוחלט להלך הנפש של הפרק הקודם, אבל מהלר משמר גם את הטקסט המדויק שלו.
ייתכן שהסיבה לכך היא, שמאהלר נהנה מן התמונה של טבע מאושר וחפצים נאים, וביקש להציג את תאוות החיים.
המוזיקה בפרק זה מבטאת בפירוש מאמץ להשיג גם היא צליל סיני אופייני, רשמי, כמו התיאור המילולי.
אם כי אינה פנטטונית באופן מלא, המלודיה הראשית והמלודיה המקבילה מתקרבות לכך מאוד, ואם לזכור, שהפרק נפתח בתבניות פנטטוניות כאלה בצלילים הגבוהים של כלי הנשיפה מעץ, הרי שמהלר הצליח בהחלט להנציח את הצליל האוריינטלי המפורסם על בוריו.
עם זאת, מידה רבה מן הסגנון האופייני שלו עצמו מעורבת בפיתוח המוטיבים הללו, והמיזוג נשמע טבעי.
הודות לאופן סידורו של הפרק הזה, העובדה שהדמויות בתמונה הסינית הקלאסית הזאת דוברות גרמנית איננה נשמעת מוזרה מדי.
מיד עם סיום הפרק הקודם מתחיל "Von der Schönheit" ("על היופי"), המשתלב היטב בדימוי שיש לרוב האנשים לגבי סין העתיקה.
אוצר הדימויים של פרק זה כולל עלמות קוטפות תפרחות לוטוס לצד בריכות שלוות ונערים רוכבים על סוסים בגיא שטוף שמש.
הטקסט המקורי של השיר מכיל דימויים אלה, אך מאהלר עוד מוסיף על הטקסט, מרחיב ומקשט אותו, כנראה כדי "לייפותו", כיאה לשם השיר.
אופי המוזיקה של הפרק הזה דומה מאוד לזה של קודמו.
מאהלר עדיין משתדל מאוד להישמע סיני, והוא מצליח בכך מאותן סיבות שצלחו בידו בפרק הקודם - סולמות פנטטוניים כביכול וכלי נשיפה מעץ באוקטבות הגבוהות.
שני הפרקים האמצעיים הם למעשה יחידה אחת, מעין אינטרמצו סימפוני.
הסקרצו האמיתי של היצירה הוא הפרק החמישי, ששמו "Der Trunkene im Frühling" ("השיכור באביב").
הדובר בפרק זה כבר שיכור כלוט ומדבר על הטבע סביב מבעד לערפילי שכרונו.
השימוש של מאהלר בשינויי קצב בפרק הזה מבריק.
נוסף למקצבים מנוגדים, עליזים ומועדים, הקצב עצמו משתנה כל כמה תיבות, לשום קצב אין למעשה שום קשר לזה שקדם לו והשינויים פתאומיים, שרירותיים ובלתי צפויים, ממש שכרות בהתגלמותה.
גם צבע הטון משתנה עם שינויי הקצב הללו, ושילוב קו של כינור סולו, המצטט לפעמים יצירות קודמות של מאהלר (הסימפוניה השביעית) מלמד על הלך נפש מבולבל בנוסף להתנודדות השיכורים, המהווה, לדעת רבים, דרך אפקטיבית מאוד לגוון את הצליל.
הפרק האחרון של היצירה מוכתר בשם "Der Abschied" ("הפרידה"), והוא משתווה באורכו לחמשת הפרקים הקודמים ביחד.
הטקסט שלו לקוח משני שירים שונים, העוסקים שניהם בעצב שבפרידה מחברים, הנשארים מאחור.
בעוד השירים המקוריים מטפלים בנושא, קרוב לוודאי, באופן מילולי יותר, במשמעות של יציאה למסע וניתוק מחברים ומן הסביבה המוכרת, ברור שמאהלר התייחס לדימוי זה במובן של פרידה מן החיים, ובהתאם לכך צירף וערך את הטקסטים המקוריים.
מדכא ככל שנושא זה עשוי להיות, התוספת של כמה שורות מקוריות לחלוטין מצד מאהלר לסוף השיר היא אופטימית, למעשה, בהשקפתה על יפי הטבע:
תמיד תלבש הארץ ירק ופרחים עם בוא האביב,
ותמיד מרחקים יכחילו זכים, הרים ורקיע סביב!
המוזיקה של פרק זה חסכונית מאוד ומפוכחת, נותנת בפירוש תחושת צמצום ואינטימיות על אף גודלה של התזמורת, הנדרשת לשארית היצירה.
הקו הקולי הפשוט יחסית מתחלק לכל אורך הפרק, בתי שיר נפרדים זה מזה בקטעי נגינה ארוכים וקדנצות ממושכות.
"Der Abschied" הוא הפרק הסימפוני הראשון, העושה שימוש בקדנצות ארוכות וחופשיות, שאינן מדודות על ידי המנצח.
יש גם מקומות מסוימים בפרק, שבהם יש רק זמר וקו קדנצה יחיד בכלי נשיפה, דואט רציני ומפוכח מאוד, מורכב מבחינה ריתמית אך פשוט ונוגה.
כתיבה כזאת מקשה בוודאי מאוד על הניצוח, כמו קטעים אחרים שבהם המקצב, אם כי במשקל קפדני, כרוך בהרבה הקבצות משונות ולפעמים גולש מעבר לקוי התיבה כמו מתעלם מקיומם.
בסוג זה של כתיבה חופשית ואימפרסיוניסטית יש הרבה עצב והרבה יופי, בייחוד בהשוואה לחלק מן הקטעים המחמירים יותר במקצביהם בפרק הזה, שגם הם חרישיים ומדוכדכים אבל יש בהם מוטיב דמוי מרש-אבל בכלי נשיפה נמוכים, קרנות או כלי מיתר נמוכים.
נאמן לשמו, לטקסט שלו ולמוזיקה הקודמת, הפרק (ועמו היצירה כולה) נמוג לאין, בבחינת פרידתו השוקטת והעדינה של מאהלר עצמו כשהוא מקבל את רעיון מותו הוא ומשלים עמו.
מאהלר כתב על "השיר על הארץ": "אני חושב, שזהו כנראה החיבור האישי ביותר שיצרתי עד כה".
אחרים אומרים על מוזיקה ככלל, שהיצירות הטובות ביותר מאפשרות למאזין להשקיף אל תוך אישיותו של המלחין ורוחו.
"השיר על הארץ" מגלה ללא ספק לא מעט על מאהלר עצמו.
אף כי "הפרידה" היא האמירה האישית הישירה ביותר ביצירה, הרי כל ששת פרקיה מציגים לראווה את כל הסגנונות המוזיקליים שלו, ובחירת הטקסט מלמדת על תהליכי המחשבה שלו, מפחד המוות הטבוע בו עמוק אל אהבתו העמוקה לא פחות, אך הילדותית, לפשטות וליופי שבטבע.
יצירה המציגה את המלחין כאדם וכמוזיקאי, הן בנפרד והן כשלמות אחת, היא מבריקה באמת.
האמן הישראלי יגאל תומרקין יצר פסל וסדרת עבודות בשם "השיר על האדמה" (סוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80), כמחווה ליצירה של מאהלר.
הזמרת ברברה הנדריקס שרה קטע מהיצירה בסרטו של עמוס גיתאי "התנתקות".
השירה על סר טופז (Topas) היא סיפורה של הדמות ג'פרי צ'וסר ביצירתו של ג'פרי צ'וסר, סיפורי קנטרברי, אותה כתב ככל הנראה בשנת 1387.
דיוקנו העצמי של צ'וסר אינו מחמיא במיוחד.
הוא מציג את עצמו כדמות שתקנית ומגושמת שבקושי רב מסוגלת להעלות סיפור על דעתה.
בניגוד לשאר הנוסעים בקבוצה, דמותו של צ'וסר ממעטת לדבר, אך כשהוא כבר פותח את פיו, התוצאה היא פרודיה קלת-דעת השונה מאוד מהסיפורים שסופרו קודם לכן.
סר טופז הוא סיפורו של אביר הנחטף לארץ-הפיות על ידי מלכת-הפיות, ומגורש ממנה בשל אהבה אסורה.
הסיפור הוא פרודיה על רומנסות, על אביריהן, פיותיהן וסתירותיהן הפנימיות, וצ'וסר המחבר שם לצחוק לא רק את הרומנסות הגאליות הגדולות, אלא גם את קהל-הקוראים שלהן; גברים ביישנים ונשים מלומדות.
הסיפור הוא בליל של סיפורים רבים שרווחו מאוד באותם הימים, וצ'וסר אפילו מחקה את סגנון החריזה הפשוט שלהם, דבר שהוא אינו עושה בשום מקום אחר.
יסודות של הגחכה מכוונת נמצאים בשפע רב ככל שצ'וסר יכול היה להרשות לעצמו לכתוב.
שמו של האביר הוא למעשה טופז (Topaz), אחת מאבני-חן השכיחות ביותר; בימיו של צ'וסר, "טופז" הייתה למעשה כל סוג של קוורץ צהבהב.
האביר מגיע מפלנדריה, שהייתה ידועה באותה התקופה כמקום משכנם של סוחרים יבשושיים ולא כמחוז חפצו של אביר-נודד.
מתיאורו של צ'וסר את מראהו הנאה של הגיבור, אנו למדים כי "he hadde a semely nose." בסצנת הקרב היחידה שצ'וסר מגולל בשניים וחצי פרקים שהוא מצליח להשחיל, סר טופז נס על נפשו מהקרב, נרגם באבנים.
השיר, אם-כן, כולל רמיזות הרבה לכך שהוא נכתב כשיר גבורה מבדח.
טופז הוא הראשון מבין מה שנקראת קבוצת הסיפורים המפתיעים, משום שכל אחד מהם שונה מחבריו ונראה שהם נכתבו כדי להדהים את קוראיהם.
המארח, הארי ביילי, לא מתלהב ככל הנראה מסגנון סיפורים חדש זה וקוטע את צ'וסר, באומרו "thy drasty rymyng is nat worth a toord".
או-אז מגולל צ'וסר (הדמות) את הוויכוח המאולץ והמשעמם שמהווה את "הסיפור על מליבאוס".
שוב, דבר זה עולה בקנה אחד עם צ'וסר הדמות: אדם מלומד יתר על המידה וחסר-ניסיון יתר על המידה.
הסיפור שופע רגשי-מוסר ופילוסופיה, אך קצבו איטי למדי בעבור הקורא בן-דורנו.
ההתקבלות של סר טופז היא אולי הפרט המעניין ביותר על אודות הסיפור.
כאשר מכלול יצירתו של צ'וסר החלה לקבל מעמד של "אוצר הספרות האנגלית", לאחר מותו, כוונותיו הסאטיריות אבדו לתהום הנשייה.
במאה השמונה עשרה, הקוראים החשיבו את הנזיפה של הארי ביילי לסימן של חוסר-נימוס, וראו בשירה על סר טופז כשלעצמה יצירה כבירה.
היה זה תומאס ורטון שהעלה לראשונה את האפשרות (לפחות מעל גבי הדפוס) שצ'וסר לא היה רציני, שהסיפור כולו אינו אלא פרודיה ושאין לזהות את הדמות של צ'וסר עם המחבר ג'פרי צ'וסר עצמו.
"השיר על ילדי סיביר" (בפינית: Laulu Sipirjan lapsista) הוא רומן מאת הסופר והמשורר הפיני טימו ק.
היצירה, העוסקת, בין השאר, בטיב תלותו של היחיד בחברה ובאפשרותו לסמן גבולות ברורים במסגרת אותם יחסי תלות, ראתה אור בשנת (1966), ותרגומה העברי התפרסם בשנת 2005.
"השיר על ילדי סיביר" הוא ספרו הרביעי של מוקה.
ביצירה כלולים פרטים אוטוביוגרפיים רבים: מוקה, כמו הסופר ברומן וכמו רבות מדמויותיו, חי בשולי החברה אך לא התנתק ממנה לגמרי, ועולמם של תושבי העיירה סיביר היה בעצם עולם ילדותו ונוף חייו הבוגרים: סיביר שבספר היא אורירווי (Orajärvi) שבנפת פלו (Pello), הממוקמת במערב לפלנד הפינית.
מוקה נולד בשוודיה במהלך נסיגת הצבא הנאצי מצפון פינלנד ובעת שיושבי העיירה הפינית, שהוריו היו בין המפונים ממנה, התגוררו במעברה, המתוארת ב"שיר על ילדי סיביר" כצריפי בסיס הצבא השוודי בבּוּמוֹקְסְלַנְד.
עקב מחלת אם הסופר בתקופת המלחמה אומצו שתיים מאחיותיו בשוודיה, והמשפחה סבלה מצוקה ועוני גם בתום המלחמה.
לנופים ולמראות שעיצבו את עולמו של מוקה יש ביטוי נאמן בפרקי הספר: בתיאור הקיצים הקצרים הקסומים ולילותיהם הלבנים הארוכים, בתמונות החורף הממושך והקשה ובאזכורים של אפרוריות הסתיו ושל השלכת הממשמשת ובאה.
השירות הבולאי הוא הגוף הרשמי במדינת ישראל האחראי להנפקת בולי דואר, חותמות דואר ומעטפות היום הראשון ולבולאות בדואר ישראל ולפני כן ברשות הדואר.
מקום מושבו היה שנים רבות בבית הדואר המרכזי ההיסטורי בשדרות ירושלים מספר 12 ביפו עד למעבר אל תל אביב.
השירות הוקם סמוך להקמת מדינת ישראל, כאשר באפריל 1948 הפסיק המנדט הבריטי לספק שירותי דואר בארץ ישראל.
הבולים הראשונים בישראל יצאו יומיים לאחר הכרזת העצמאות, ב-16 במאי 1948. העבודה עליהם החלה עוד קודם לכן, כשעוד לא היה ודאי ליוצריהם מה יהיה שמה הסופי של המדינה.
בין יתר ההצעות שהועלו לציון שם המדינה על גבי הבולים היו "יהודה" ו"ארץ-ישראל".
לבסוף הוחלט לכתוב על הבול את הכיתוב "דאר עברי" (בכתיב חסר), שכן על עצם העובדה שהדואר יהיה מעתה "עברי" לא היה ויכוח.
הבולים יוצרו בקדחתנות, עקב לחץ של זמן לקראת כינונה של המדינה.
סדרת "דאר עברי" נושאת תמונות של מטבעות מתקופת המרד הגדול ברומאים ומטבעות בר כוכבא.
בבחירה זו הייתה התאמה סמלית למלחמת העצמאות ולתקומת ישראל אשר התחוללה באותם ימים.
כיוון שהכיתוב על גבי המטבעות היה בשפה עתיקה, אשר אינה מובנת לרוב הציבור, הוחלט בדואר שזה עתה קם, כי יש לצרף הבהרה לכיתוב זה.
לפיכך סוכם כי לכל בול תצורף בתחתיתו פיסת נייר בה יצוין תרגום בעברית בת זמננו של הכיתוב על המטבע.
פיסת נייר נוספת זו, המכונה שובל, הפכה לחלק קבוע מכל בולי ישראל.
ישראל היא המדינה היחידה ששירותי הדואר שלה מנפיקים לאורך כל השנים את בוליהם עם שבלים (מדינות אחרות נוהגות לצרף שבלים מדי פעם, אולם הדבר אינו הכרח בהן כבישראל).
השובל מוסיף פרטים על תוכנו של הבול בצורה גרפית המשלבת לעיתים טקסט נוסף, ולעיתים מהווה המשך של ציור הבול.
בזמן מלחמת העצמאות היו הערים ירושלים, צפת ונהריה מנותקות משאר חלקי הארץ, והודפסו בהן בולי נהריה, בולי צפת, בולי ירושלים.
גם בראשון לציון הודפס בול מקומי, אף על פי שלא הייתה מנותקת מיתר הארץ.
בולים אלו נחשבים נדירים ויקרי ערך.
באפריל 1952, עם מלאת 4 שנים להקמת השירות הבולאי בישראל, נערכה בחיפה תערוכת בולים.
בספטמבר 1970 השתתף השירות הבולאי בתערוכת הבולים הבינלאומית "פילימפיה" , שנערכה בלונדון.
ב-12 בספטמבר 1982 הונפק לראשונה בישראל בול ללא ערך נקוב, המשמש למשלוח מכתב רגיל בארץ.
מאז 1993 נוהג השירות הבולאי לשתף פעולה עם מדינות אחרות בהנפקת בולים משותפים, לרוב לרגל ציון מאורע היסטורי או לציון הידידות בין המדינות.
בין השאר הונפקו בולים בשיתוף עם פולין לציון 50 שנה למרד הגטאות, ועם אוסטריה והונגריה לציון 100 שנים למותו של הרצל.
בשנת 2013 ביקש השירות להנפיק בולים לכבוד "100 שנים לתעשיות בישראל", בין השאר עלתה הצעה להנפיק בול לכבוד מכון איילון, מפעל מחתרתי לייצור קליעים של ארגון ההגנה.
הבול היה אמור להיות מבוסס על תמונה של נשים שעבדו במכון אך היא נפסלה מאחר שהנשים בו חשופות רגליים.
השירות הבולאי מנפיק בולים מספר פעמים בשנה.
על תוכן ההנפקות מחליטה מועצה ציבורית ליד השירות הבולאי ("ועדת התכנון לנושאי בולים"), והיא מאושרת מדי שנה בהחלטת ממשלה.
תהליך זה נקבע בתקנה 6 לתקנות הדואר (דרכי השירות הבולאי), התשמ"ז-1987.
כל הנפקה כוללת מספר בולים ואף מספר סדרות של בולים.
הסדרות הקבועות בכל שנה הן:
מועדים לשמחה: לקראת ראש השנה (החל משנת ה'תש"ט).
בול יום הזיכרון: לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל (החל משנת ה'תשכ"ו).
בולי יום העצמאות: לקראת יום העצמאות (החל משנת ה'תש"י ועד ה'תשל"ג).
מאז מלחמת יום הכיפורים מונפק בול ליום העצמאות אחת למספר שנים (בעיקר בחגי העשור למדינה).
בולים נוספים עוסקים בהנצחתם של אישים, מונפקים לכבודם של אירועים, מוקדשים לנופי ישראל והחי והצומח בה ועוד.
בשנת 2012 יזם השירות הבולאי את הנפקת סדרת "הבול שלי" – בול אישי לפי הזמנה, שכל אדם יכול להפיק לעצמו באמצעות השירות הבולאי.
השירות הבולאי מקיים שירות למנויים, המאפשר לקבל בולים ומעטפות היום הראשון עם הנפקתם.
עם זאת, בשנים האחרונות צנח מספר מנויי השירות מעשרות אלפים לאלפים בודדים.
בראש השירות הבולאי עמד תחילה (1948–1984) משה כהן.
אחריו כיהן בתפקיד זה (1984–2002) ינון ביילין, שזכה לכינוי "מר בולאות".
מחליפו היה אמור להיות עו"ד צבי נגלר, אך מינויו עוכב בידי בג"צ ולבסוף בוטל בידי המדינה.
מנהל השירות הבולאי הבא היה ירון רצון, שמונה רק לאחר שדירקטוריון חברת דואר ישראל עיכב את מינוי לבחינה מחדש.
הוא פרש בשנת 2017 לעסקים פרטיים, ואחריו מונה לתפקיד אלחנן שפירא, לשעבר יועצו של מנכ"ל משרד התקשורת שלמה פילבר, שכיהן עד יוני 2022. מאז 2024 מכהנת בתפקיד עדה אוזל מלול.
השינס היא להקת אינדי רוק אמריקאית המורכת מהזמר, כותב השירים והגיטריסט ג'יימס מרסר, ביחד עם מרטין כרנדל (סינתיסייזר, גיטרה, בס), דייב הרנדדז (בס, גיטרה), והמתופף ג'סי סנדובל, בנוסף עם אריק ג'ונסון מהפרוט באטס.
המוזיקה שלהם מתאפיינת בסגנונות מרובים ביניהם פופ, אלטרנטיבי, ופולק.
השינס החלו בשנת 1997 באלבקרקי, ניו מקסיקו, בתור פרויקט צד של מרסר וניל לנגפורד, שניהם חברים אז בלהקה פלייק (נוסדה בשנת 1992).
בשנת 1999, פלייק (עתה פלייק מיוזיק) התפרקה וחבריה הקודמים ייסדו את השינס.
השם מקורו במשפחה בדיונית מהמחזה "איש המוזיקה", האהובה על אביו של מרסר.
הלהקה שחררה שני סינגלים, הראשון בשם "Nature Bears A Vacuum" בשנת 1998 ו-"When I Gossestep" בשנת 2000, והחלה בסיבוב הופעות יחד עם מודסט מאוס.
במהלך סיבוב ההופעות, נפגשה הלהקה עם נציגי סאב פופ, אשר לימים הציעה לשחרר את אלבומם הראשון.
אלבומם הראשון של השינס, בשם "Oh, Inverted World" שוחרר בשנת 2001 וזכה לאהדה ביקורתית.
שירים מתוך האלבום הושמעו במהלך הסרט Garden State, אשר חשפו את הלהקה למכלול מאזינים רחב.
בנוסף, השירים הופיעו בסדרה הפופולרית בנות גילמור בפרק "Girls in Bikinis, Boys Doin' The Twist".
דייב הרננדז, אז חבר בלהקה סקרד אוף צ'אקה, הצטרף כחבר בלהקה עם עזיבתו של הבסיסט ניל לנגפורד.
בשנת 2002, הלהקה עברה לפורטלנד, אורגון.
אלבום ההמשך, Chutes Too Narrow, הופץ במהלך 2003 לקהל הולך וגדל בסצנת המוזיקה האינדית.
האלבום אופיין בסגנונות מוזיקה חדשים, מבנה מוזיקלי ייחודי, והפקה יוצאת דופן.
במהלך הופעות חיות, חברי הלהקה (במיוחד כרנדל והרננדז) נוהגים להתחלף בכלי הנגינה שלהם.
אלבום הראשון הגיע למקום ה-71 במאה האלבומים המובילים של Pitchfork Media לשנים 2000–2004, כאשר אלבום השני עלה למקום ה-47. בשנת 2005 הלהקה הפיצה קליפ שנוצר על ידי אדם ביזנסקי הישראלי.
במהלך ריאיון ל-Pitchfork Media, מרסר הודיעה על הצטרפותו של אריק ג'ונסון ללהקת השינס.
אלבומם השלישי של הלהקה, Wincing the Night Away, שוחרר ב-23 בינואר 2007. הוא פתח במקום השני של טבלת האלבומים המובילים מאת Billboard 200, עם מכירות של 118,000 עותקים בשבוע הראשון, מספר שיא ומיקום שיא לאלבום אשר הופץ על ידי סאב פופ בלבד.
האלבום דלף לאינטרנט ב-20 באוקטובר 2006. בנוסף, הוא הוצע להזמנה מוקדמת, ביחד עם שיר נוסף, בשירות מוזיקה המקוון iTunes.
ב־27 נובמבר 2007, הלהקה תרמה את שיריה לאלבום צדקה למען דרפור.
האלבום היה ניתן להורדה דרך iTunes למשך תקופה של 90 יום בלבד.
100% מן ההכנסות יועדו למען המשבר בדרפור.
Wincing the Night Away הועמד לפרס גראמי לשנת 2008 בקטגוריית האלבום האלטרנטיבי הטוב ביותר.
ב-20 ביוני 2008, השינס הודיעו כי בכוונתם לעזוב את סאב פופ רקורדס למען חברת התקליטים הפרטית של ג'יימס מרסר:Aural Apothecary.
הַשׁירָג'ימָה (יפנית: 柱島; האי הַשׁירָה) הוא אי בדרום מפרץ הירושימה, אשר בים הפנימי סטו, מחוז ימאגוצ'י, יפן.
האי נמצא 26 ק"מ דרומית לעיר איוָואקוּני, והוא חלק מאיי קוּטְסוּנָה בתוך שרשרת איי בּוֹיוֹ.
שטחו של האי הוא 3.12 קמ"ר, ואוכלוסייתו מונה 282 נפשות.
הנקודה הגבוהה ביותר באי היא הר קינְזוֹ.
הפעילות הכלכלית באי מרוכבת מדיג, חקלאות וגידול פירות הדר.
ישנה מעבורת המחברת את האי עם נמל איווקוני בכל יום שני.
האי ידוע במיוחד בשל תפקידו במהלך מלחמת העולם השנייה, בתור אזור עגינה והיערכות.
בשל היותו ממוקם כ-40 ק"מ ממספנת הצי בקורה, ספינות הצי הקיסרי היפני שלא הזדקקו לתיקונים, היו עוגנות שם.
האזור שימש גם כאתר היערכות טרם יציאה לים.
השיר הפטריוטי מאת המלחין מיכאיל גלינקה, היה המנון הפדרציה הרוסית בעשור הראשון לקיומה (1991–2001), עד שהוחלף בהוראת נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין בהמנון הפדרציה הרוסית.
השיר היה להמנון המדינה מה-23 בנובמבר 1990 ועד ל-25 בדצמבר 2000.
השיר הפטריוטי הולחן ב-1833 וכהמנונה הרשמי של רוסיה, הוא נוגן ללא מילים.
השיר נכתב לכבוד תחרות להמנון הלאומי של רוסיה ב-1833 אך לא התקבל.
בשנת 1990 הצבעה במועצת נבחרי העם של רוסיה החליטה לאמץ את השיר כהמנונה הלאומי של הפדרציה הרוסית.
ההמנון בוצע ללא מילים במשך עשור, אף שהיו לו מילים לא רשמיות בשנת 1999, בשל תחרות להוספת מילים להמנון, אולם הטקסט מעולם לא הפך לרשמי כאמור, היות שהנשיא החדש של רוסיה, ולדימיר פוטין, ביקש לשנות את ההמנון שוב.
השינה הגדולה הוא רומן הביכורים של ריימונד צ'נדלר, שיצא בשנת 1939. גיבור הספר הוא גיבורו הקבוע של צ'נדלר, הבלש הפרטי פיליפ מרלו.
העלילה נפתחת כאשר מרלו נשכר על ידי גנרל סטרנווד הקשיש והחולה לטפל במקרה סחיטה המערב את בתו הצעירה, כרמן.
עד מהרה מתברר למרלו שפרשת הסחיטה קשורה גם בראסטי ריגן, בעלה הנעדר של בתו הגדולה של הגנרל, ויוויאן, וקצין לשעבר במחתרת האירית.
כמו כן מוצא עצמו מרלו נאבק במאפיונר אדי מארס ובאנשיו.
מרלו מתואר בספר כגבר קשוח, ציני, חד לשון ושנון, המתנגש לעיתים קרובות עם אנשי המשטרה המרובעים, פועל בסביבה העירונית המאוכלסת בלוס אנג'לס, ונע בין בתי פאר של לקוחות עשירים לבין הסמטאות האפלות בשולי הכרך.
אף כי הוא שותה כמויות גדולות של אלכוהול ואם זאת כמעט אף פעם אינו משתכר עד אובדן שליטה מלא או חלקי.
מרלו הוא רווק כבן שלושים ושלוש ובעברו שימש כבלש משטרה וכחוקר במשרד התובע המחוזי של לוס אנג'לס.
לאורך הספר מתגלה מרלו כצלף הבקי היטב בשימוש באקדח.
את שאר הפרטים על פיליפ מארלו משאיר צ'נדלר לפרשנותו של הקורא.
לאורך הספר לא מצוין אירוע או מקרה בעברו של מארלו אשר הפכוהו למריר וציני מחד, ועם זאת לוחם בלתי מתפשר למען הצודק החלש והנדכא.
עם זאת ישנם רמזים ופרטים על עברו לאורך הספרים.
אחד הרמזים האלה, המגלה טפח מעברו של מארלו כחייל לשעבר, מתגלה בשיחתו של מארלו עם נוריס, רב המשרתים, בספר "השינה הגדולה".
חברו היחיד הוא ברני אולס, החוקר הראשי של התובע המחוזי.
מסתרי משפחת סטרנווד / ריימונד צ'נדלר; עברית: מנחם בן-אשר, הוצאת מועדון הבולשת.
השינה הגדולה / ריימונד צ'נדלר; עברית: דוד חנוך, הוצאת כתר, 2005.
"השינה הגדולה" עובד גם לסרט אפל משנת 1946 בשם "התרדמה הגדולה" בבימויו של הווארד הוקס.
בסרט מככבים המפרי בוגרט, בתפקיד החוקר הפרטי פיליפ מרלו, ולורן באקול.
את התסריט כתבו במשותף ויליאם פוקנר, לי ברקט וג'ולס פורטמן .
בשנת 1997 הסרט הוכרז בידי ספריית הקונגרס כסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
עיבוד נוסף לספרו של צ'נדלר, שנקרא אף הוא "התרדמה הגדולה" בוים בשנת 1978 על ידי מייקל וינר, ואת גיבוריו גילמו רוברט מיצ'ם ושרה מיילס.
השיעור הוא מחזה בעל מערכה אחת שנכתב על ידי אז'ן יונסקו.
הוא הועלה לראשונה ב-1951 בהפקה שבוימה על ידי מרסל קובליר (ששיחק גם כן את הפרופסור).
קלאודה מנסרד שיחקה את המשרתת ורוזטה זוצ'לי שיחקה את התלמידה בהפקה זו.
מאז 1957 המחזה הפך להפקה קבועה בThéâtre de la Huchette שבפריז יחד עם המחזה הראשון של יונסקו, הזמרת הקרחת.
המחזה נחשב ליצירה חשובה בתיאטרון האבסורד על ידי מבקרים רבים.
המחזה מתרחש בביתו של פרופסור בצרפת.
הפרופסור, איש מבוגר יחסית (בערך בן 50-60), מצפה לתלמידה חדשה (בת 18).
המשרתת של הפרופסור, אישה מעט צעירה יותר מהפרופסור (בערך בת 40-50), דואגת לבריאותו של הפרופסור.
ככל שהשיעור האבסורדי מתקדם, הפרופסור מתעצבן יותר ויותר על (מה שהוא רואה כ) בורותה של התלמידה, והתלמידה נהיית יותר שקטה וותרנית.
אפילו בריאותה מתחיל להידרדר, ומה שמתחיל ככאב שיניים הופך לכאבים עזים בכל חלקי גופה.
ברגע השיא של המחזה, התלמידה נדקרת ונרצחת על ידי המורה.
המחזה מסתיים בכך שהמשרתת מכניסה תלמידה חדשה לביתו של הפרופסור, וכך המחזה מסתיים בדיוק היכן שהוא התחיל - תחילת השיעור.
ב-1979 הועלה "השיעור", ביחד עם מחזה אחר של יונסקו "התמונה", בתיאטרון באר שבע.
הבמאית הייתה עדה בן נחום, מעצבת התפאורה לידיה פינקוס-גני והוא הציג 25 פעמים.
בשנת 2010 הועלה המחזה בעיבוד מעט שונה בעברית בצוותא על ידי הבמאי יאיר שרמן.
בעיבוד של שרמן, העלילה מתרחשת בחדר יהודי מסורתי והתלמידה הפכה לתלמיד.
עיצוב ההצגה נשען במידה רבה על מסורת התיאטרון היפני, עם תנועה מעובדת לפרטיה, איפור ותפאורה מסוגננת.
מעבר לעיצוב החיצוני, שרמן, בסיועה של דנה רייך, תרגם וערך את המחזה כאילו הוא מתרחש בחדר יהודי
באותה שנה הועלתה במרכז למוזיקה בירושלים אופרה במערכה אחת מאת ישראל שרון המבוססת על המחזה, בבימויו של דורי אנגל, בביצועם של אנסמבל "קפריזמה" ובניצוחו של המלחין.
השיעור בגרמנית הוא רומן בגרמנית פרי עטו של הסופר הגרמני זיגפריד לנץ.
הרומן, שיצא לאור בשנת 1968, הוא מן המייצגים המובהקים של הספרות הגרמנית שלאחר מלחמת העולם השנייה, מידי סופר גרמני, העוסק בהבטים הנוגעים לחברה הגרמנית האזרחית בזמן המלחמה ומיד לאחריה.
הסופר מבקר באופן נוקב את שאלת החובה של האזרח לתפקידו, ושאלת האחריות הכבדה העולה מכך, ובעיקר הסוגיה של בעלי תפקידים שרק "מילאו את חובתם".
הסיפור מסופר בשניים, ואולי אף בשלושה מישורי זמן עוקבים, אך הניתנים במקביל.
הגיבור הראשי, זיגי יפסן, הוא המספר, הוא נער מצוי במוסד סגור לנערים קשי חינוך, והוא מספר בזמן הווה על מטלה-עונש שהוטל עליו והוא לכתוב חיבור שכותרתו/ נושאו : "תענוגות החובה".
תחילה הוא מהסס ומוסר מחברת ריקה, אך בניסיון שני הוא כותב חיבור שזמן והיקף כתיבתו מתמשך מאוד, מעבר לזמן שנגזר עליו לבלות במקום.
תוכנו של החיבור מבטא את מסגרת הזמן הראשונה, בימי המלחמה, שבה חי כילד בקרב בני משפחתו ובני כפרו בכפר רוגביל המצוי בקצה הצפוני ביותר של גרמניה.
קיימת בסיפור גם התייחסות חיצונית למקרהו של זיגי יפסן, והם קטעים מעבודת הדוקטוראט שכותב פסיכולוג המועסק במוסד האמור, הבוחר את מקרהו של זיגי כמקרה מבחן, וכותב עליו בהסכמתו של הנער.
חייו כילד עוברים על זיגי בביתו ובכפרו בצלן של שתי דמויות דומיננטיות.
האחד הוא אביו, ינס אולה יפסן, שוטר הכפר, שביתו היא "תחנת המשטרה הצפונית ביותר בגרמניה".
השני הוא מקס לודביג ננסן, שהוא צייר פורה.
לדמותו של הצייר השתמש הסופר בדמותו ובגורלו בעת המלחמה של הצייר הגרמני אמיל נולדה (ששמו המקורי היה האנס אמיל הנסן).
באישיותו ובאופיו האב ממלא באופן פנאטי, ללא סייג כלשהו, את הצורך במילוי החובות הנובעות מתפקידו כשוטר.
מאחר שאישיותו של הצייר, בעל האופי המעט אנארכי, ובעיקר מאחר שכלל יצירתו מבטאת את הזרם האקספרסיוניסטי באמנות, הם לצנינים בעיני המשטר הנאצי, נאסר עליו, בצו רשמי, מלהמשיך ולעסוק בציור.
השוטר המקומי, שהיה בעבר חברו הטוב של הצייר (שבעבר גם הציל את חייו), נדרש למסור לו את הצו ולוודא את ביצועו.
בדרכים שונות הוא עוקב אחרי הצייר, מחרים ציורים מוסתרים ואף משמיד אותם.
יתר על כן, הוא ממשיך במילוי חובתו, ללא היסוסים כלשהם, גם לאחר שהמלחמה הסתיימה.
מתוך תיעוב לאב השתלטן, ומאחר שביתו של הצייר הוא כבית שני לו, מתוך חיבה לצייר ומתוך אהבה לעולם הדימויים המצוירים, ולמרות ניסיונותיו של אביו להשתמש בו, אין הוא מלשין על הצייר.
נהפוך הוא, הוא מסייע לו להסתיר ציורים.
בסופו של הספר מתברר כי לאחר המלחמה, משהתבגר, זיגי יפסן נתפס כשהוא גונב ציורים מן המוזיאון בעיר המבורג.
אלה הם ציוריו של הצייר, שבינתיים הוכרה חשיבותו ומעמדו הושב לו.
דומה שהחיים במחיצתו כילד, בכפרו, האירועים הטראומטיים בזיקה לאביו, וההשפעה של הדימויים המצוירים הביאו גם אותו לכדי אובססיה לציורים אלה.
זיגפריד לנץ, השיעור בגרמנית, תרגם חיים איזק, זמורה, ביתן, מודן הוצאה לאור, תל אביב, תשל"ח / 1978
"השיר על האדמה" הוא פסל וסדרת עבודות מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין.
העבודות, מסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, נושאות שמות שונים והן מציגות מוטיב משותף של אדמה המונפת באוויר, כמעין מזבח.
בשנת 1978, במסגרת הפגנה של שלום עכשיו בכניסה ליישוב שילה, הוצב פסל דמוי שובך שיצר תומרקין, ממנו הופרחו עשרות יונים.
המחאה נולדה על רקע החלטת הממשלה להקים את היישוב וכתגובה לשלט שהוצב על ידי מתיישבי שילה ובו הכיתוב "כיכר המחסום לשלום".
הפסל שיצר תומרקין - "שובך יונים" - עוצב כמשטח בטון שממנו יוצאים 6 מוטות ברזל ועליהם מבנה עשוי עפר שעוצב בצורה של שובך יונים.
תומרקין העיד כי צורה זו נוצרה בהשפעת מבנים דומים אותם ראה בעת ביקורו במצרים.
לאחר שהוקמה היצירה, ראו בה תושבי שילה נכס וערך ליישוב, ואף פרסמו מודעת תודה לאמן, למורת רוחו של תומרקין.
באותה עת יצר תומרקין שורה של יצירות דומות העושות שימוש באדמה כבחומר פיסולי.
תומרקין בחר לחלק מן העבודות את השם "השיר על האדמה", המהווה מחווה לסימפוניה "השיר על הארץ" (1908–1909) מאת גוסטב מאהלר.
בעבודות אלו החליף גוש אדמה מלא את מבנה השובך, והוא הונח על גבי מבנה נמוך, עשוי קורות פלדה דמוי מזבח.
תומרקין ראה באדמה כביטוי לשורשיות ואותנטיות וביקש לעמת אותה עם חומרים אחרים, מודרניים.
קבוצת פסלים בעלי מוטיב זהה הוצגה בשנת 1978 בתערוכת יחיד במוזיאון ישראל תחת השם "חמש וריאציות על נושא האדמה".
בעבודות שהציג שם יצר תומרקין תערובת אדמה שהוקשתה בחומרים פלסטיים.
תומרקין הצהיר כי האדמה בעבודות מוצגת "כמיתוס, כמחזוריות נצחי, כמחאה, כהיסטוריה וכקונטרפונקט למודול של מרובע הזהב".
תומרקין השתמש במוטיב של האדמה המונפת גם בעבודות נוספות.
ב"פסל הידידות", אנדרטה שנוצרה בין השנים 1979-1977 על ידי תומרקין בעיר לוד, החליף גוש בטון יצוק את האדמה.
תומרקין הטביע בבטון טביעות ידיים וסימני צמיגים וכן את הנוסחה של חתך הזהב ואילו ב"צליבת האדמה" (1981) נתלה גוש אדמה על גבי צלב פלדה כאנדרטה לעקירת היישובים הערבים איקרית ובירעם.
בשנת 1991, לרגל תצוגה רטרוספקטיבית של עבודותיו במוזיאון תל אביב לאמנות, שיחזר תומרקין את הפסל "השיר אודות האדמה" והחליף בו את האדמה בצבר אבנים.
בשנת 1994 הוצב הפסל בגן הפסלים שהקים תומרקין בכוכב הירדן.
השיר האחרון הוא סרט נעורים מסוגת הדרמה הרומנטית שיצא לאקרנים בשנת 2010. הסרט מבוסס על רב המכר של ניקולס ספארקס ומככבים בו מיילי סיירוס, ליאם המסוורת' וגרג קיניר.
הסרט עוקב אחר נערה בעייתית והתחברותה מחדש עם אביה המוזר הגר בעיירה בדרום ארצות הברית.
ורוניקה "רוני" מילר בת השבע עשרה הייתה פסנתרנית מוכשרת תחת הדרכתו של אביה.
שלוש שנים אחרי גירושי הוריה ומעבר אביה לקרוליינה הצפונית, רוני אינה מנגנת כלל ומסרבת לדבר עם אביה.
עכשיו לסטיב, אביה של רוני, יש הזדמנות להתחבר מחדש עם בתו כאשר אשתו לשעבר קים (קלי פרסטון) שולחת את הנערה המרדנית ואת אחיה הקטן ג'ונה (בובי קולמן) לבלות איתו את הקיץ.
סטיב, מורה לשעבר בבית הספר ג'וליארד ופסנתרן, חי חיים שקטים בעיירה רייטסוויל ביץ' שבג'ורג'יה בה גדל ועובד על ויטראז' לכנסייה המקומית במקום הוויטראז' שנהרס בשריפה.
לפי המקומיים, סטיב הוא זה שהבעיר בטעות את האש ששרפה את הכנסייה.
רוני מגיעה לעיירה אומללה, מתגוננת ומתריסה כלפי כל הסובבים אותה, בין היתר וויל בלייקלי הפופולרי (ליאם המסוורת') שאותו היא מכירה לראשונה במהלך משחק כדורעף חופים בו הוא נתקל בה ושופך עליה את השייק שלה.
היא מתעלמת ממנו ופוגשת את בלייז, בחורה מתבודדת שגרה עם החבר שלה מרקוס.
במהלך מסיבת מדורת-חוף מרקוס מתחיל עם רוני ובלייז חושבת בטעות שרוני היא זאת שהתחילה איתו, מה שגורם לבלייז אחר כך להפליל את רוני בגנבה מחנות ולמעצרה.
לאחר מכן, רוני מוצאת קן של צב ים בחוף שעל יד בית אביה ובעוד היא שומרת עליו, היא פוגשת את וויל שוב, במסגרת התנדבותו באקווריום העירוני.
לאחר שהם נשארים לילה אחד לשמור יחד על הקן מטורפים, רוני מגלה שוויל הוא בחור עמוק יותר ממה שחשבה ומתחילה לפתח רגשות אליו.
בזמן שוויל ורוני מתאהבים, רוני מצליחה גם לשפר את יחסיה עם אביה.
כאשר היחסים ביניהם מעמיקים, וויל מזמין את רוני לחתונה של אחותו, וכשהיא הולכת לקנות שמלה לחתונה היא רואה שמרקוס זורק את בלייז ממכוניתו ונותנת לה את הכסף שנועד לשמלה ואת הכסף לשמלה נותן לה בסוף אחיה ג'ונה.
כאשר בלייז ממלצרת בחתונה, מרקוס מגיע וגורם למהומה שנגמרת באגרוף מצידו של וויל לאחר שמרקוס מטריד את בלייז ורוני.
בהמשך היום, ביצי הצבים בקעות ואביה מתמוטט ומובהל לבית החולים, שם מגלה רוני שאביה חולה בסרטן שהתפשט לריאות, ואותו הסתיר ממנה.
היא מחליטה לבלות איתו זמן רב יותר.
באותו זמן היא ווויל רבים לאחר שוויל מודה שחברו הטוב ביותר סקוט הוא זה ששרף את הכנסייה.
רוני כועסת על כך שוויל נותן לאנשי העיירה להאמין שאביה הוא האשם, ובנוסף לכך, וויל עומד ללכת לקולג', כך שאין להם זמן להשלים.
כאשר מגיע הסתיו, ג'ונה חוזר לניו יורק ללימודים אך רוני נשארת כדי לטפל באביה ולפצות על הזמן האבוד בו כעסה עליו.
היא ממשיכה לעבוד על יצירה מוזיקלית שכתב עבורה לאחר שידיו מתחילות לרעוד עקב מחלתו.
כאשר היא מסיימת את היצירה, הוא מת.
כאשר על רוני לשאת נאום בלוויה, היא בוחרת לנגן את היצירה שאותה עזרה לו לסיים.
לאחר הלוויה וויל מגיע לבית ומתנצל ורוני סולחת לו.
וויל מפתיע אותה ומספר לה שבעוד היא תתחיל ללמוד בג'וליארד, הוא מתכנן לעבור לאוניברסיטת קולומביה כדי להיות איתה.
מיילי סיירוס - ורוניקה "רוני" מילר
גרג קיניר - סטיב מילר
קלי פרסטון - קים מילר
ליאם המסוורת' - וויל בלייקלי
בובי קולמן - ג'ונה מילר
התמורות המרכזיות באבולוציה הוא ספר שנכתב על ידי ג'ון מיינרד סמית ואורס סטמארי (הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1995).בספר הציגו החוקרים את הטענה כי המורכבות ביולוגית משקפת שמונה תמורות אבולוציוניוניות מרכזיות, שכל אחת מהן כוללת דרכים חדשות של אריזה והעברת
מידע בין דורות, וכי תמורות אלו אפשרו את העלייה במורכבות הביולוגית.
בעת פרסום הספר, אגברט ג'יילס לי, סוקר של כתב העת המדעי אבולוציה, טען כי "זה אולי הספר החשוב ביותר על האבולוציה מאז פישר (1930) The Geetical Theory of Natural Selection".
השינויים האבולוציונים המתוארים בספר המעבר מ: המעבר אל: הערות שכפול מולקולות "אוכלוסיות" של מולקולות בתוך התאים.לא ניתן לצפות בתהליךמשכפלים עצמוניים (כנראה RNA) כרומוזומים השערת עולם ה-RNA RNA כמו גם גנים ואנזימים דנ"א כגנים; חלבונים כאנזימים פרוקריוטים אאוקריוטים ניתן לצפות.
שיבוטים א-מיניים אוכלוסיות מיניות האבולוציה של סקס פרוטיסטים אורגניזמים מרובי תאים — בעלי חיים, צמחים, פטריות האבולוציה של יצור רב-תאי פרטים מתבודדים מושבות עם קאסטות שאינן מתרבות אבולוציה של אאוסוציאליות חברות הפרימטים חברות אדם עם שפה, המאפשרת ממים אבולוציה חברתית ותרבותית
מיינרד סמית וסטמארי זיהו מספר מאפיינים שכיחים במעברים אבולוציוניים:
ישויות קטנות לרוב מתקרבות ליצירת גופים גדולים יותר.
למשל, כרומוזומים, אאוקריוטים, המושבות תאיים מינים.
ישויות קטנות לרוב הופכות לחלקים מובדלים בישות הגדולה יותר.
הישויות קטנות לרוב אינן מסוגלות לשכפל עצמן בהיעדרה של הישות הגדולה יותר.
לדוגמה, ה-DNA, כרומוזומים, אברונים, רקמות, Eusociality
הישויות הקטנות יכולות לעיתים לשבש את ההתפתחות של הישות הגדולה יותר, למשל Meiotic drive (אנוכי שאינו Mendelian גנים), רביית בתולים, סרטן.
דרכים חדשות להעברת מידע למשל: דנ"א-חלבונים, תא תורשה, אפיגנזה, דקדוק אוניברסלי.
לדברי המחברים, קהל היעד של ספר זה היה מכוון לביולוגים מקצועיים והניח שלקורא ידע מוקדם בנושא.
בנוסף פרסמו מצגת של הרעיונות בספר לציבור הרחב תחת הכותרת "מקור החיים — מלידת החיים עד למקורותיה של השפה".
"השיר על העם היהודי שנהרג''"' (במקור ביידיש: "דאָס ליד פֿונעם אויסגעהרגעטן ײִדישן פֿאָלק'''") הוא פואמת קינה ביידיש על השואה שכתב המשורר היהודי-פולני יצחק קצנלסון.
את הפואמה החל קצנלסון לכתוב ב-3 באוקטובר 1943, בעת שהיה אסור יחד עם בנו צבי במחנה הריכוז ויטֵל שבצרפת, והוא השלים אותה ב-18 בינואר 1944. ב-3 במאי 1944 הועברו קצנלסון ובנו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצחו.
בתום כתיבת הפואמה הטמין אותה קצנלסון בבקבוק שנקבר במחנה ויטל, והבקבוק הוצא ממחבואו בידי מרים נוביץ' עם שחרור המחנה על ידי בעלות הברית ב-12 בספטמבר 1944.
הפואמה פורסמה לראשונה ביידיש בשנת 1945 בפריז, בצירוף הערות של נתן עק.
בשנת 1949 ראה אור תרגום לעברית מאת מנחם זלמן וולפובסקי.
הפואמה תורגמה לשפות נוספות, ובהן איטלקית, פולנית, ספרדית, צרפתית, וגרמנית.
הפואמה כוללת 15 פרקים, המשקפים את ההיסטוריה של השואה.
הפואמה רוויה בתחושותיו של משורר שאיבד את משפחתו, ובו בזמן מודע לחוסר האונים שלו.
בשנת 1952 הלחין ארטור גלברון את "שיר קינה על יהודי הגטו" לבריטון, על יסוד שלושה בתים מהפואמה "השיר על העם היהודי שנהרג".
בשנת 1957 הוצגה במוזיאון לאמנות חדשה בחיפה תערוכת רישומים של הצייר מאנה כץ על פי "השיר על העם היהודי שנהרג".
רקוויאם: "השיר על העם היהודי שנהרג"
המלחינה הישראלית זלטה רזדולינה הלחינה יצירה סימפונית, רקוויאם, על פי הפואמה של יצחק קצנלסון "השיר על העם היהודי שנהרג".
היצירה, בגרסתה האינסטרומנטלית באורך של כשעה, הוקלטה בצ'כיה בביצוע התזמורת הפילהרמונית של בירתה ההיסטורית של מוראביה אולומוץ בניצוחו של מאסטרו ויקטור פלדבריל מקנדה והופקה על גבי תקליטור.
יצירה זו שודרה פעמים רבות בקול המוסיקה ובעוד כ-20 תחנות רדיו ברחבי העולם.
בשנת 2002 הזמין ארגון ICOR מניו יורק, העורך קונצרטים לזכר השואה, את זלטה רזדולינה לביצוע בכורה עולמי של הרקוויאם 'השיר על העם היהודי שנהרג'.