tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרי מפרדת בעלת 4 פרודות דמויי ביצה (קודקודיהם מעוגלים).
בכל פרודה זרע אחד זעיר וחום שאורכו כ-1.5 מ"מ.
בארץ אשבל השדה פורח ממרץ עד אפריל.
אך, הוא אינו בסכנת הכחדה בעולם, אדרבא הוא מראה נטייה להתפשטות באזורים ותפוצתו למשל בסין: פוג'יאן, גואנגדונג, גואנגשי, טייוואן ואף ברוסיה; אירופה, צפון אמריקה, דרום אמריקה, צפון אפריקה ודרום אפריקה.
מוצאו מאירופה, מהמזרח התיכון, מצפון אפריקה ומהאיים האטלנטיים, כיום הוא נפוץ ברחבי העולם והוכנסו לדרום אפריקה לפני סוף המאה ה-17 בעיקר בדרום-מערב מחוז קייפ.
אֶשֶׁד הוא מקטע בנהר בו נוצר איבוד גובה למרחק יחסית קצר (זהו שיפוע זרם ההופך תלול), דבר היוצר הגברת זרם מים ולעיתים גם מערבולות.
אשד הוא מאפיין הידרולוגי בין זרימה שקטה (ישורת) למפל.
האשד נוצר כאשר הנהר נעשה רדוד ובעל חשיפה סלעית מעל למשטח הזרימה.
כאשר מים זורמים מנתזים מסביב לסלעים, בועות אוויר הופכות לתערובת פנימית והמים משנים את צבעם ללבן, והופכים למה שנקרא מים לבנים.
אֲשָׁדִים נוצרים כאשר זרימה בעלת כוח רב בהשוואה לזרימה הרגילה נפגשת בקרקעית סלעית.
להבה נצחית היא להבה, מנורה או לפיד שבוער לתקופה בלתי מוגבלת.
בעבר שמשה אש תמיד לצרכים פולחניים שונים.
כיום, ברוב המקרים, הפולחן עבורו משמשת אש תמיד הוא להנצחת אדם או אירוע בעל חשיבות לאומית, או כדי לשמש תזכורת למחויבות למטרה משותפת, כגון שלום בינלאומי.
ביהדות, ישנו ציווי לשמור על אש תמיד על גבי מזבח העולה, ומצווה זו נשמרה במשכן ובבתי המקדש עד חורבנם.
בבית המקדש השני אף הוקמה מערכה (ערימת עצים) על המזבח שמטרתה היא שמירת אש תמיד.
בתקופה המודרנית נהגו בבתי כנסת רבים להציב אש תמיד סמוך לארון הקודש.
אש התמיד היא מסורת ארוכה שנים בתרבויות ודתות רבות.
באיראן העתיקה העטר (אש קדושה), שטופח על ידי כהן מסור, ייצג את הרעיון של "ניצוצות אלוהיים" או את אמשה ספנטס (האלים) כפי שהבינו אותם בדת הזורואסטריות.
מקורות מצביעים על כך ששלוש "שריפות גדולות" התקיימו בתקופת הממלכה האחמנית הפרסית, שנחשבים להתייחסות המוקדמת ביותר לפרקטיקה של יצירת שרפות קהילתיות שבערו תמיד.
בסין, השתמשו לעיתים במנורה נצחית בוערת כאמצעי גלוי של הערצת אב קדמון ונהגו להניח אותה על פני לוח רוחני על מזבח האבות של המשפחה.
המונח אש תמיד מתייחס בעיקרו ללהבה המובערת במכוון, אולם יש שהוא מוחל על בעירה טבעיות הנוצרות באמצעות תופעות טבע כגון דליפות גז טבעי, "שריפות כבולות" ושריפות פחם, שכולן יכולות להיות מוצתות תחילה על ידי ברק, פיאזואלקטריות, או פעילות אנושית, ויכולות לבעור אפילו אלפי שנים.
אש תמיד שבוערת כבר אלפי שנים קיימת ביאנארטאש שבדרום מערב טורקיה וכן בשדה הנפט באבא גורגור שבכורדיסטן העיראקית ובהר וינגן שבניו סאות' ויילס.
בימי קדם בני האדם הזינו את אש התמיד בעץ או בשמן זית.
מערכות אש תמיד מודרניות יותר, משתמשות באספקה מוזרמת של בנזין או של גז טבעי.
אש התמיד לזכר הנשיא האמריקאי ג'ון קנדי, לאחר ההתנקשות בחייו בשנת 1963, היא ככל הנראה הזיכרון הראשון מהסוג שנבנה לכבודו של אדם אחד ידוע (בניגוד ללהבות לזכר אחד או יותר חיילים אלמונים).
לאחר הדלקת האש לזכרו, החלו להשתמש באש תמיד לעיתים קרובות יותר ברחבי העולם, כדי לכבד אנשים בעלי חשיבות לאומית או בינלאומית.
בישראל קיימים מספר מוקדים בהם בוערת "אש תמיד".
רחבת משכן הכנסת בירושלים, גלעד לזכר חללי מערכות ישראל
כיכר רבין בתל אביב, האנדרטה לזכר יצחק רבין
יד ושם בירושלים, אתר לזיכרון והנצחת השואה בישראל
יד קנדי בהרי ירושלים, אתר הנצחה לנשיא ארצות הברית ג'ון קנדי
קבר רבין בחלקת גדולי האומה
בית החרושת 'אשד' היה בית חרושת לשימורים בקיבוץ אשדות יעקב לפני שהקיבוץ התפלג לאשדות יעקב איחוד ולאשדות יעקב מאוחד.
בית החרושת "אשד" הוקם בשנת 1938 מתוך כוונה לעבד את עודפי הפירות והירקות של הקיבוץ והסביבה הקרובה.
לצורך כך, הוקם בניין קטן שצויד במכונות שיתאימו לתפקידו.
בראשית מלחמת העולם השנייה, כשהתקבלו הזמנות לריבות ומיצים משלטונות הצבא הבריטי והנאפ"י (השק"ם הבריטי), התרחבה העבודה בבית החרושת בממדים גדולים.
הוקם בניין חדש ורחב מידות ונוספו מכונות לסחיטת מיצים שנבנו במסגריה של הקיבוץ.
באותה עת, 'אשד' היה אחד משלושת בתי-החרושת הקיבוציים שעסקו באותם מוצרים, והשתייך לתאגיד 'אשד-גת-רימון'.
השימורים שהמפעל ייצר כללו: גזר חתוך בקוביות, כרוב כבוש, לפתן מלון, לפתן שזיפים, ריבת מישמש, ריבת תפוזים, משקה מתפוחי עץ, משקה מאשכוליות, משקה מישמש, מלפפונים מתובלים ביין, רסק עגבניות, ועוד.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הצבא הבריטי העמיד לרשות המפעל חומרי גלם כגון סוכר ולדר.
באותה עת, סוכר היה מצרך יקר המציאות בארץ ישראל, אך הודות לבריטים באשדות יעקב הוא היה מצרך חופשי וזמין לכל איש.
בתקופת המלחמה היה באשדות יעקב נציג מטעם הממשלה הבריטית שתפקידו היה לפקח שהמפעל משתמש בצורה מושכלת בחומרים שהבריטים העמידו לרשותו.
בשיא תפקודו, עבדו במפעל 50–60 איש, כולם חברי ונערי הקיבוץ, שכלל גם נהגים להובלת התוצרת למרכז הארץ.
בשנות ה-50 רבים מהעובדים היו פועלים מטבריה.
ביולי 1953, בעקבות הפילוג באשדות יעקב, נותר בית חרושת אשד הנכס המשותף היחיד של הקיבוצים.
בשלב זה הושבת המפעל על ידי אשדות יעקב איחוד לצורך ספירת מלאי והגעה להסכמות על הפעלת המפעל בעתיד.
אחרי כחודש המפעל נפתח מחדש לאחר שהושגו הסכמות על זמן לספירת המלאי.
כן נקבע שבית החרושת יעסיק באופן שווה פועלים משני הפלגים של הקיבוץ.
בעקבות סגירת המפעל הקימו העובדים ועד עובדים בפברואר 1955 נסגר המפעל באופן פתאומי בעקבות טענות על הפרה של ההסכמות בין פלגי הקיבוץ.
בסוף שנת 1962, לאחר משברים נוספים בהפעלת המפעל, הוחכר המפעל לחברת יכין-חק"ל והופעל תחת השם "אשד יכין".
בית החרושת ייצר שימורי הדרים, פירות, ירקות ומשקאות קלים.
בשנת 1965 סירבה יכין-חק"ל להמשיך את הסכם החכירה ובעלות המפעל, שני קיבוצי אשדות יעקב ומועצה אזורית עמק הירדן ניסו לשקם את המפעל על ידי התאמתו לעיבוד ושימור אשכוליות.
בשנים 1968–1970, ימי מלחמת ההתשה בבקעת הירדן, שימש מבנה בית החרושת כבסיס ליחידות צה"ל ששמרו בקיבוץ.
בשנת 1971 המבנים ששימשו את "אשד" החלו לשמש את בית החרושת "לוג - מוצרים פלסטיים" של קיבוץ אשדות יעקב איחוד.
אש תוקד בקרבי היא קינה לתשעה באב העורכת ההשוואה בין מצבו הטוב של עם ישראל בזמן יציאת מצרים לבין מצבו הרע בימי חורבן הבית.
מוכרת בסיומי השורות שלה: "בצאתי ממצרים", "בצאתי מירושלים".
הקינה נאמרת ברוב קהילות ישראל, אשכנזים, ספרדים, תימנים ואיטלקים.
מחבר הקינה אינו ידוע בוודאות, אך ככל הנראה מדובר ברבי יהודה הלוי.
הקינה בנויה במחרוזות כפולות, כשכל מחרוזת מורכבת משני טורים מנוגדים זה לזה: הטור הראשון מתאר את שאירע ביציאת מצרים, ומסתיים במילות הקבע "בצאתי ממצרים"; והטור השני את שאירע בחורבן הבית, ומסתיים במילות הקבע "בצאתי מירושלים".
כל טור מתחלק לשתי צלעות החורזות זו בזו בחריזה פנימית, וכן סיומת השורה "בצאתי ממצרים" חרוזה עם סיומת השורה הבאה "בצאתי מירושלים".
הטור הראשון בכל מחרוזת מצטרף לאקרוסטיכון אלפביתי.
החריזה הכפולה, המתחלפת בתוככי השורות והקבועה בסופי השורות, יוצרת דמיון למבנה ה"משולשים" הנפוץ בשירת ספרד, שבו שורות החורזות בחריזה פנימית ומסתיימות בחרוז מבריח.
תוכן הקינה מבליט את הניגוד שבין מצב עם ישראל בראשיתו לבין מצבו בחורבן הבית.
מבחינה זו, הסיומת "בצאתי ממצרים" אינה מדויקת, שכן הפיוט עוסק בכלל תקופת הראשית של עם ישראל, לרבות דברים קבועים או דברים שהתרחשו לאחר הכניסה לארץ, כמו השמיטה והיובל.
גם תיאורי החורבן אינם מוגבלים לחורבן עצמו, ומזכירים גם את אדריאנוס המאוחר יותר.
מצד סדרו, הוא בנוי בתחילה על פי הסדר הכרונולוגי של הטור הראשון: פותח ביציאת מצרים, ממשיך בקריעת ים סוף, בירידת המן, במתן תורה ובמסע במדבר ובכניסה לארץ.
בחלקו השני הוא מתאר את המשכן ובית המקדש.
בטור השני של כל מחרוזת, לא סודרו האירועים לפי סדר כרונולוגי, אלא נעשית התאמה בין האירוע לאירוע שנזכר בטור הראשון, כך שנוצרת הנגדה בין האירוע החיובי לאירוע השלילי המקביל לו אך הפוך ממנו.
בחלק מנוסחי הקינה, המחרוזות החותמות מתארות את השמחה שעתידה לשוב בגאולה העתידה, ובמקום התיבות "בצאתי מירושלים" באות התיבות "בשובי לירושלים".
הניגוד בין העבר המפואר לצרות החורבן המובלט בקינה, תורם להרגשת העצב על המצב הנוכחי ויוצר תחושת אובדן על הפאר שהיה ואיננו.
בכך, מטמיע הפיוט בקוראיו את "התרוקנותה של הקדושה" בעת החורבן.
להרגשת העצב המתעצמת על ידי ההשוואה בין שני המצבים המנוגדים התייחס רבי יעקב חאגיז בספרו שו"ת "הלכות קטנות": .
ברוב ספרי הקינות לא מופיע שם מחבר הקינה.
בכתבי יד תימניים הופיעה הקינה בקבוצת קינות הכוללת במעורבב קינות משל רבי יהודה הלוי ומשל רבי אברהם אבן עזרא.
במספר כתבי יד מיוחסת הקינה בפירוש לריה"ל ובמקצתם לראב"ע.
בשל כך, כלל אותה פרופ' ישראל לוין במהדורתו של פיוטי ראב"ע, אולם היא הוכנסה למדור ה'מסופקים'.
עם זאת, גם דב ירדן הכליל את הקינה במהדורתו של פיוטי ריה"ל.
במקומות רבים הסתמכו על ספרו של לוין וקבעו שהקינה מיוחסת לאבן עזרא, אולם לוין עצמו הבהיר שאין בקביעתו ייחוס ודאי ולכן היא הוכללה במדור המסופקים.
עזרא פליישר טען שעל פי מספר כתבי יד ניתן לקבוע בבירור שמחבר הקינה הוא ריה"ל.
בנימין בר-תקוה ביסס ייחוס זה על מקבילות לשוניות בין "אש תוקד" לפיוטים אחרים של ריה"ל.
השוואה בין יציאת מצרים ליציאת ירושלים מופיעה כבר במדרשי חז"ל.
השוואה מפורטת, הדומה במובנים רבים לקינה שלפנינו, נמצאת במדרש המובא בילקוט שמעוני.
אהרן מירסקי הראה כי הקינה מתבססת על המדרש המובא בילקוט שמעוני לא רק במבנהו ובצורתו, אלא גם בתכניו.
גם הפיוט הקדום משתמש בהשוואה דומה בפיוטיו.
יניי, בקדושתא לשבת "דברי", חיבר פיוט המשווה את ימי משה עם ימי ירמיהו ופותח "אזכירה ימים עם ימים".
בעקבותיו, ערך השוואה כזו גם רבי אלעזר בירבי קליר באחת מקינותיו לתשעה באב, שנשמרה בנוסח רומניא.
אמנם, אם אכן הקינה נתחברה בספרד, לא סביר שהיא הושפעה ישירות מפיוטו של יניי, שלא הגיע לאירופה, אך ייתכן שהיא הושפעה מהקינה הקלירית.
הקינה התפשטה בכל רחבי העולם היהודי והתקבלה לסדר הקינות לתשעה באב ברוב ככל עדות ישראל.
המבנה הפשוט שלה המעביר מסר ברור של השוואה בין המצב הטוב דאז למצב הרע דהיום הוביל לכתיבת קינות רבות באותה מתכונת ובאותו מבנה.
בספרד, רבי אברהם אבן עזרא חיבר קינה במבנה זהה הפותחת "אחי שמעו נא לי, אזכיר בהרים קולי, צאתי ממצרים" (כאמור, ייתכן שהוא מחבר שתי הקינות).
מלבד "אש תוקד" ו"אחי שמעו", לא ידועים חיקויים נוספים של הקינה בספרד, אך באשכנז ובפרובאנס נכתבו כמה וכמה כאלה.
הקינה הקדומה ביותר במסורת זו היא קינתו של רבי דוד בן שמואל הלוי משפיירא, הפותחת "אמונים שוררו, בתוך ים עברו, בצאתי ממצרים".
נכתבו גם פיוטים המשמרים את הנושא והמבנה הכלליים, אך מחליפים את הסוגרים או את ציר ההשוואה כולו.
רבי דוד בן אלכסנדרי חבר קינה שסוגריה הם "בצאתי מצוען" ו"בצאתי מכנען".
פייטנים אחרים החליפו את יציאת מצרים במתן תורה, וקבעו את הסוגרים "בלכתי להר חורב" ו"והר ציון חרב" או "בחודש השלישי" ו"בחודש החמישי".
קינה אחת מפרובאנס משווה בין ארץ ישראל לגלות ומשתמש בסוגרים "בארץ הצבי" ו"בארץ השבי".
רבי עקיבה בן רבי אלעזר מפרנקפורט גיוון את השיטה וחיבר קינה במבנה הפוך, שבו השורה הראשונה מתארת את ימי החורבן ומסיימת "בצאתי מירושלים", והשורה השנייה מבקשת שה' יעשה נקמה בגויים ויושיע את עם ישראל כמו ביציאת מצרים ומסיימת "כבצאתי ממצרים".
מבנה הקינה, המנגיד בין עבר מפואר למצב העכשווי, אומץ בידי כותבים שונים גם עבור קינות על אירועים אחרים, לרבות בעת המודרנית.
בקרב הזרם המשיחי בחסידות חב"ד נפצה גרסה חדשה לקינה המקורית, ובה נוספה לכל בית שורה שלישית המתארת את המצב שיהיה לדעתם בימי הגאולה.
קינה נוספת שהושפעה מקינה זו, אך לא נכתבה במבנה זהה, היא קינתו של הרב שמואל הלוי ואזנר על השואה הפותחת גם היא במילים "אש תוקד בקרבי, בהעלותי על לבי".
אשבאנירארו (בהונגרית: Ásványráró) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון סמוך לגבול הונגריה-סלובקיה.
לא ידוע הרבה על יהודי הכפר אך במכתב שנשלח מהקהילה במפקד קהילות הונגריה נכתב שהשוחט של הקהילה נמצא במחנה עבודה ובקהילה חיים 26 יהודים.
בכפר קיים בית קברות יהודי.
אשבורן–פרנקפורט הוא מרוץ אופני כביש מדרג ה-UCI World Tour בגרמניה, מאשבורן לפרנקפורט ומתקיים מאז 1962. שיאן הניצחונות במרוץ הוא אלכסנדר קריסטוף הנורווגי שניצח ארבע פעמים.
מ-2017, המרוץ הוא חלק מסבב מרוצי הוורלד טור.
הוא מאורגן על ידי ארגון הספורט אמורי, שמארגן גם את הטור דה פראנס, הוואלטה אספנייה, הפריז–ניס, הפריז–רובה ומרוצים בכירים נוספים.
המרוץ מתקיים באופן רציף משנת 1962, אך בשנת 2015 בוטל בשל חשש מפעילות טרור באזור וב-2020 בוטל בשל מגפת הקורונה בגרמניה.
אש תופת הוא רומן משנת 2006 מאת הסופר האמריקאי, נלסון דה מיל.
זהו הרביעי בסדרת הרומנים של דה-מיל שמציג את הבלש ג'ון קורי, שעובד כעת כקבלן של כח המשימה האנטי-טרוריסטי של ה-FBI בעיר ניו יורק.
הרומן הוא ספר המשך ל"התרסקות לילית" ומתרחש כשנה לאחר מכן.
אחרי "אש תופת" יצא רומן המשך בשנת 2010, האריה.
ברוכים הבאים למועדון קאסטר היל, המצוי בבקתת הציד המפוארת, אדירונדאק.
המועדון מונה בין חבריו כמה מהמנהיגים העסקיים, מאנשי הצבא ומפקידי הממשל הבכירים ביותר בארצות הברית.
למראית עין, מטרת המועדון לספק מרגוע לחבריו הוותיקים.
אלא שבסוף-שבוע סתווי אחד, מועצת המנהלים של המועדון מתכנסת לדון בטרגדיה של האחד-עשר בספטמבר ולגבש סופית את פעולת התגמול, הידועה בשם הקוד שלה: "אש תופת".
באותו סוף שבוע מוצא חבר בכוח המשימה האנטי-טרוריסטי, את מותו.
עד מהרה מוטל על הבלש ג'ון קורי ועל אשתו, סוכנת הבולשת הפדרלית, קייט מייפילד, לחשוף את המזימה האיומה, שתחילתה במועדון קאסטר היל וסופה באיום גרעיני על ערים אמריקניות.
קורי ומייפילד הם היחידים שיכולים להפסיק את האיום ולמנוע כאוס גלובלי.
אשבל פרסונס וילארד היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-11 בשנים 1857–1860. לפני כן הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של אינדיאנה וכסגן מושל המדינה.
תקופות כהונתו בתפקידים אלו עמדו בסימן של פילוג שהלך וגבר בשורות המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה שהוביל לפיצולה בשנים שקדמו לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
גיסו של וילארד, ג'ון אדווין קוק, היה מעורב בפשיטה על הרפרס פרי של ג'ון בראון והוצא להורג.
וילארד יצא דרומה כדי להגן על גיסו ולנסות ללא הצלחה לשחררו, והותקף על ידי הדרומיים שהאשימו אותו במעורבות חשאית בפשיטה.
הוא נפטר חודשיים לפני פרוץ המלחמה בעת שנשא נאום בנושא האחדות הלאומית, והיה מושל אינדיאנה הראשון שנפטר בעת כהונתו.
אשבל פרסונס וילארד נולד במחוז אונידה שבמדינת ניו יורק כבנם של ארסטוס ושרה פרסונס וילארד.
אביו עסק בחקלאות והיה שריף המחוז.
הוא למד בהמילטון קולג' ולמד משפטים עם השופט ברקר.
ב-1842 עבר וילארד לעיר מרשל שבמישיגן וחי שם כשנה.
ב-1843 הוא יצא למסע בטקסס כשהוא רכוב על סוס ובשובו הוא עצר בקרולטון, קנטקי.
העיירה כה התחבבה עליו שהוא התיישב שם במשך שנה והיה למורה בית הספר המקומי.
לאחר מכן הוא עבר שוב ללואיוויל, שם הוא המשיך בעיסוקו בהוראה.
בזמנו החופשי הוא קרא ולמד.
בבחירות לנשיאות של 1844, כאיש המפלגה הדמוקרטית, הסתובב וילארד בכל רחבי האזור סביב ללואיוויל ובדרום אינדיאנה ונשא נאומי בחירות לטובתו של ג'יימס פולק, שבסופו של דבר ניצח בבחירות.
באותה עת, כאשר היה בניו אולבני, אינדיאנה, הוא כה התחבב על אנשי המקום עד שהם הזמינו אותו לבוא ולחיות בקהילתם.
הוא קיבל את ההצעה ובאביב 1845 הוא התיישב במקום ופתח משרד עורכי דין.
לאחר שהתברר לו כי יש במקום מחסור בלקוחות לעיסוקו, הוא עבד גם במשך זמן מה במשרד פקיד המחוז כדי להשלים הכנסה.
ב-1847 הוא נשא לאישה את קרליין קוק, בת המקום.
לזוג נולדו שלושה ילדים, אך הבכור, אשבל פרסונס וילארד הבן, נפטר בגיל שלוש משנית.
ניו אולבני המשיכה להיות ביתו של וילארד עד יומו האחרון.
ב-1849 נבחר וילארד למועצת העיר ניו אולבני והפופולריות שלו במקום גדלה.
ב-1850 הוא נבחר לבית הנבחרים של אינדיאנה כנציג ניו אולבני.
הוא היה יושב ראש ועדת המיסוי והתקציב של הבית, ולאחר מכן יושב ראש הבית.
התקדמותו המהירה הובילה אותו להיות מנהיג המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה.
בבית הנבחרים הוא נודע בשל שנינותו וכשרון הנאום שלו וניצח ברוב הדיונים בהם הוא השתתף.
ב-1852 בחרה בווילארד ועידת המפלגה הדמוקרטית של אינדיאנה כמועמד למשרת סגן מושל המדינה.
עלייתו המהירה בשורות המפלגה יוחסה ליכולת הנאום הבלתי רגילה שלו ולכישוריו הפוליטיים.
בבחירות הכלליות הוא ניצח, בעיקר בזכות נאומי הבחירות שלו והוא שירת כסגן המושל תחת המושל ג'וזף רייט.
וילארד התנגד בתקיפות למפלגת שאינם יודעים דבר, שהוקמה אז על ידי פורשי המפלגה הוויגית, מפלגת האדמה החופשית ומפלגת החירות.
הלעג שהוא הביע כלפיהם בסנאט יצר עבורו קשיים כאשר חבריהם הצטרפו מאוחר יותר למפלגה הרפובליקנית.
בעת שכיהן כנשיא הסנאט המדינתי מתוקף תפקידו כסגן המושל, הבית היה מפוצל בין שתי המפלגות באופן צמוד.
כאשר ננקטו הצעדים לכנס ישיבה משותפת של שני בתי המחוקקים של אינדיאנה כדי לבחור סנאטור חדש מטעמה, ההצבעה בסנאט המדינתי הסתיימה בשוויון.
על בסיס מספרם של חברי מפלגת שאינם יודעים דבר בבית הנבחרים היה ברור שבישיבה משותפת הם יהיו הרוב.
וילארד סירב לשבור את השוויון וכמה שנים נותרה אינדיאנה כשמטעמה מכהן סנאטור אחד בלבד בקונגרס.
ב-1856 נבחר וילארד כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אינדיאנה.
יריבו במערכת הבחירות הכללית היה אוליבר מורטון, האיש בעל ההשפעה המרובה ביותר במפלגת שאינם יודעים דבר.
אחרוני חברי המפלגה הוויגית תמכו בו ולא הציגו מועמד מטעמם.
מערכת הבחירות כונתה "קרב הענקים" והייתה אחת הפלגניות ביותר בהיסטוריה של המדינה.
שני המועמדים היו בין הפוליטיקאים הפיקחים ביותר בהיסטוריה של אינדיאנה.
המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה עברה פילוג רחב במהלך השנתיים שקדמו למסע הבחירות.
המושל לשעבר רייט היה מאוד לא אהוד על ידי הנהגת המפלגה ומנהיג המפלגה ג'סי ד.
רייט וחברים אחרים הורחקו מהמפלגה על רקע אי תמיכתם בחוק קנזס נברסקה, שהנהגת המפלגה ראתה בתמיכה בו כמבחן נאמנות.
רבים מהמורחקים וקהל בוחריהם שיגרו מתקפות אישיות רבות נגד וילארד.
כמו כל האומה, אינדיאנה הייתה מפולגת בין התומכים בדרום והתומכים בצפון.
תושבי דרום אינדיאנה, שהיו ברובם דרומיים במוצאם, תמכו במפלגה הדמוקרטית.
תושבי צפון המדינה שהיו ברובם ממוצא צפוני, הצביעו עבור מועמד מפלגת שאינם יודעים דבר.
וילארד ניצח בבחירות בהפרש צמוד של כ-6,000 קולות.
זמן קצר לאחר בחירתו נסע וילארד לכינוס של מושלים במיסיסיפי, שם הוא הביע את תמיכתו בגלוי למען זכויות המדינות, העבדות בדרום וחוק העבד הנמלט.
הצהרתו גרמה להמולה בקרב יריביו באינדיאנה.
תקופת כהונתו של וילארד כמושל עמדה בסימן של פלגנות נרחבת ומאבקים בשורות המפלגה הדמוקרטית.
מפלגת שאינם יודעים דבר התפרקה במהלך השנתיים הראשונות לכהונתו, אך היא הוחלפה במפלגה הרפובליקנית המתחזקת, שקלטה לשורותיה את רוב חבריה.
האווירה הפלגנית הותירה את האספה הכללית של אינדיאנה במבוי סתום במשך רוב תקופת כהונתו של וילארד כמושל, וגרמה לו לכנס את הישיבה המיוחדת הראשונה של בית המחוקקים בתולדות המדינה, שכן המפלגות לא היו מסוגלות להסכים על סעיפי התקציב.
בבחירות אמצע הכהונה של 1857 השיגו הרפובליקנים שליטה בסנאט והדמוקרטים החזירו לעצמם את השליטה על בית הנבחרים לאחר שקלטו לשורותיהם את אחרוני הוויגים.
את המדינה עדיין ייצג רק סנאטור אחד, והמושל קיווה לגרום לאספה לבחור מישהו לתפקיד והציג את מועמדותו של ג'סי ד.
ההתנגדות הייתה עוינת יותר כלפי ברייט, בעיקר בשל צעדיו שנגעו לסוגיית העבדות.
הרפובליקנים עדיין זעמו על כך שווילארד חסם את בחירתם לסנאט, והסנאט קיבל החלטה לגמול לו על מעשיו וסירב להתכנס לישיבה המשותפת שהייתה נחוצה כדי לבחור סנאטור.
וילארד הנחה את הדמוקרטים להתכנס ללא הרפובליקנים ולבחור סנאטור בכל מקרה.
החוקיות המפוקפקת של הסוגיה הוגדרה כשערורייה על ידי הרפובליקנים והעלתה את המתיחות לרמה גבוהה.
ב-1857 המהלך למען העבדות שאילץ את קנזס להפוך את העבדות לחוקית גרמה למהומה ברמה לאומית.
וילארד תמך בעמדתם של תומכי העבדות, ותמך בנשיא ג'יימס ביוקנן ובסגנו סטיבן דאגלס.
האירוע הפך לנקודת מפנה עבור המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה.
רוב העיתונים תומכי המפלגה יצאו נגד וילארד, וחברים רבים החלו להעביר את תמיכתם לרפובליקנים.
ב-1858 פתח בית המחוקקים בחקירה על מכירת קרקעות ציבוריות בצפון אינדיאנה.
התברר שהייתה מעילה של יותר מ-100,000 דולר שבוצעה על ידי נציבים שמונו על ידי המושל.
המחוקקים החלו להאשים את וילארד בשחיתות.
הוא התעלם מהמתקפות אך העביר את הנציבים מתפקידיהם.
בעת שכיהן וילארד כמושל היה גיסו, ג'ון קוק, מעורב בפשיטה של ג'ון בראון על הרפרס פרי בווירגיניה (כיום בוירג'יניה המערבית), שהייתה התקוממות חמושה של עבדים משוחררים בווירג'יניה, ונידון למוות.
וילארד, שהיה נחוש להציל את גיסו, הגיע אליו לכלאו והסדיר שתאו יישאר פתוח כדי שהוא יוכל להימלט.
קוק סירב להשתחרר ובסופו של דבר הוצא להורג על אף פניותיו של וילארד למושל וירג'יניה הנרי וייז.
המושל וייז האשים את וילארד כמי שעמד מאחורי כל הפרשה.
בטענה שלרשותו עמד מידע סודי מוושינגטון די.
טען וייז שווילארד ביקש את שירותיו של בראון באמצעות גיסו והזמין בחשאי את ההתקוממות.
וילארד הושמץ בעיתונות ברחבי הדרום ואף בחלקים של הצפון.
כמו גיסו, מצא וילארד את עצמו בצד השני של הוויכוח על סוגיית העבדות.
אף על פי שאינדיאנה הייתה מדינת חירות, הוא סבר שהדרומיים צריכים להחזיק בזכותם להגדיר את סוגיית העבדות עבור עצמם.
בשל אי יכולתו להתמודד על כהונה שנייה, סייע וילארד להבטיח את מועמדותו של תומאס הנדריקס למשרת המושל ב-1860 מול המועמד הרפובליקני הנרי סמית' ליין, שהציב את אוליבר מורטון כסגנו.
בריאותו של וילארד הייתה רופפת כבר כמה שנים והיא החלה להתדרדר במהירות ב-1860. בשנה זו נאבקה המפלגה הדמוקרטית עם בעיותיה הפנימיות, והאומה הייתה על סיפה של מלחמת האזרחים.
וילארד השתתף בוועידת המפלגה המדינתית בעיר קולומבוס שהייתה הופעתו הפוליטית האחרונה במדינה.
המפלגה הייתה כה עמוסה בבעיות עד שהוצע על ידי חברי המפלגה שהציבור יתמוך במועמדים הרפובליקנים שהם האמינו שיצילו את האיחוד.
עד מהרה עלה וילארד לדוכן הנואמים, גער בקהל והתחנן לשמירת האחדות.
נאומו היה תקיף, ובמהרה מחלתו החמירה.
הוא החל לסבול מדימום בריאותיו, אך רופאיו לא היו מסוגלים לעצור את הדימום.
זמן קצר לאחר מכן הוא נסע לסיינט פול, מינסוטה במסע לקידום הרצון הטוב בקרב המדינות.
אשבל וילארד נפטר כתוצאה מדימום פנימי בזמן שנשא נאום ב-4 באוקטובר 1860. הוא היה מושל אינדיאנה הראשון שנפטר בעת כהונתו.
אלפים עברו על ארונו והוא נקבר בניו אולבני.
קברו נותר בלתי מסומן עד 30 במאי 1928 כאשר המדינה הקימה מצבה לאחר שהתקבלה עתירה מהחברה ההיסטורית של מחוז פלויד להקצות סכום של 500 דולר לכך.
במקומו של וילארד הושבע סגנו אברם המונד שכיהן כמושל בשלושת החודשים האחרונים עד להשבעת המושל הבא.
מותו של וילארד החמיר את ההשלכות השליליות עבור המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה, שנוצחה בבחירות בעיקר בשל אי יכולתה להציב מועמד חדש במהירות, אף על פי שהתנהל ויכוח אם הם היו מסוגלים לנצח בכלל.
אף על פי שווילארד סייע לשמור על השליטה של הדמוקרטים באספה הכללית לקראת המלחמה, עד מהרה נוצר נתק בינו לבין המפלגה.
כמי שהיה המוביל המרכזי של המהלכים למען אחדות המפלגה, המשימה נפלה על כתפיו של ג'סי ד.
ברייט, שעד מהרה התסבך בשערורייה.
רבים מחברי המפלגה הצטרפו לרפובליקנים ויעברו עוד שני עשורים עד שהמפלגה תשוב לעמדת השלטון באינדיאנה.
אֶשְׁבָּל אֶרֶךְ-שִׁבֹּלֶת (שם מדעי: Stachys longespicata) - הוא צמח עשבוני רב-שנתי, מזרח ים-תיכוני, ממשפחת השפתניים.
גובהו נע בין 60 ל-160 ס"מ, והוא זקוף, מסועף, מכוסה בצפיפות בשערות לבנות (צמיר-לבן), ופרחיו לבנים.
עמודי התפרחת, היוצאים מקצות הגבעולים, נושאים דּוּרים מקורבים מאוד זה לזה, ויחד יוצרים תפרחת רציפה או כמעט רציפה דמוית שיבולת.
אשבל ארך-שיבולת הוא מין נדיר מאוד בישראל, פגיע, ונמצא על סף הכחדה.
אשבל ארך-שיבולת הוא צמח ים-תיכוני, שגדל בבתי גידול לחים, בגדות נחלים ובמעיינות בשולי תעלות, בביצות וערוצים בצפון ישראל, בהם זורמים מים זכים.
הוא שכיח בעמק החולה, פחות שכיח בגליל העליון ובגולן, ונדיר בבקעת כנרות ובעמק הירדן העליון.
בישראל, מין זה נדיר מאוד, פגיע ועל סף הכחדה.
תחום תפוצתו העולמי מוגבל למזרח התיכון: דרום טורקיה ומזרחה, צפון עיראק, סוריה, לבנון וצפון ישראל.
פריחתו מסוף אפריל ועד תחילת נובמבר.
צמח עשבוני רב-שנתי, מאפיר, גובהו 60 עד 160 ס"מ, כל איבריו צמירים עם שערות רכות.
הגבעולים ארוכים ורְבוּעִים (בעלי 4 פאות).
העלים נגדיים, מכוסים נקודות בלוטיות.
עלי הגבעול התחתונים בעלי פטוטרת, מוארכים (3 עד 7 ס"מ), בסיסם דמויי לב ושפתם משוננת קלות.
עלי התפרחת, יושבים (פטוטרות קצרצרות), דמויי ביצה או מעוינים, בסיסם דמויי לב, מחודדים, קטיפתיים, תמימים או מעט חרוקים.
עמודי התפרחות אמיריות (יוצאות מקצה הגבעול) ולאורכו הדּוּרִים מקורבים מאוד זה לזה ויוצרים יחד כעין שיבולת בלתי מופסקת או כמעט כזאת בקצה הגבעול שאורכה 5 עד 8 ס"מ ואף יותר.
הדורים בני 4 עד 12 פרחים רוחבם 1 עד 1.5 ס"מ (בשונה מאשבל הביצה שהדורים שלהם בני 20 פרחים או יותר).
הפרחים יושבים (חסרים לגמרי עוקץ) או העוקץ קצרצר ומצטמצם לבסיס.
החפיות היושבות על עוקץ הפרח בדרך כלל דמויות עלים ושעירות מאוד.
הפרחים הקטנים והלבנים-ורדרדים, ערוכים בדורים לאורך חלקו העליון של הגבעול.
הדורים, חוץ מהתחתונים ביותר, קרובים מאוד זה לזה ויוצרים תפרחת דמוית שיבולת צרה, ארוכה רצופה וצפופה של פרחים בקצי הגבעול.
הגביע דמוי פעמון, לביד-מלבין (מכוסה בשערות קצרות והדוקות המתמעטות בקטע הקרוב לשיניים) ואורכו 6 עד 7 מ"מ.
הגביע מאוחה חלקית, ובשפתו 5 שיניים שוות שמסתיימות בחוד דוקרני (בשונה מאשבל הביצה ששיני הגביע שלו משולשות, קהות, רכות ומסתיימות בפיטם).
אורך כל שן גדול מרוחבה.
לאורך צינור הגביע 5 או 10 עורקים.
אורך הגביע בפרי קטן, 6 עד 10 מ"מ.
צינור הכותרת גלילי, אינו מורחב באופן פתאומי בחלקו העליון ואינו בולט מתוך הגביע, הוא קצר מהגביע ורק שפת אוגן הכותרת נראית.
צינור הכותרת בעל טבעת שעירה ישרה.
השפה העליונה קמורה וזקופה ומפורצת עם שנץ, שאינו מצוי באשבל נאה.
השפה התחתונה של הכותרת ארוכה מהכותרת העליונה, והיא מפושקת ובעלת 3 אונות.
האונה אמצעית גדולה תמימה או מפורצת ושתי האונות הצדדיות קצרות ממנה בהרבה, אבל לא קצרות מאוד ודמויות שיניים או מעוגלות כמו בסוג נזמית.
שני האבקנים הקדמיים ארוכים יותר מזוג האבקנים האחורי (הפנימי) ומעוקלים לרוחב בלוע הכותרת.
עמוד השחלה אחד עולה מבין 4 המגורות, קצהו מפוצל לשתי זרועות כמעט שווים, הצלקות דקיקות ומחודדות.
בכל פרודה זרע אחד זעיר.
המפרדת עטופה כולה בגביע משתייר ויבש שמתקשה בהבשלה ושיניו נשארות זקופות ומסתיימות בחוד דוקרני.
אשבי ג'נטרי הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ג'נטרי נולד וגדל בפיניקס, אריזונה.
הוא התמחה באמנויות לחימה בעיר מגוריו.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון עבר לבוסטון שם סיים תואר ראשון במשחק באוניברסיטת בוסטון.
בשנת 2018 שיחק לראשונה בסרט הקצר "Speechless".
באותה שנה הופיע בקליפ לשיר "Silk" של הרכב ההיפ הופ "Belaganas".
בשנת 2022 הופיע בפרק של סדרת הטלוויזיה "מי מפחד מהחושך?".
בשנת 2022 לוהק לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "חיי עם משפחת וולטר".
בסדרה מגלם ג'נטרי את אלכס, אחיה המאמץ של ג'קי (ניקי רודריגז) המתחרה עם אחיו, קול (נואה לאלונד) על תשומת ליבה.
הסדרה עלתה בנטפליקס ב-7 בדצמבר 2023. באותה שנה לוהק ג'נטרי לתפקיד בסרט "Mooch".
+שנהכותרתתפקידהערות2018Speechlessטרבורסרט קצר2022מי מפחד מהחושך?פורטרעונה שביעית פרק ראשון2023–הווהחיי עם משפחת וולטראלכס וולטרתפקיד ראשי (2 עונות); 20 פרקים2024Moochג'ואיסרט באורך מלא
"אֶשְׁאַל אֱלֹהַי יִגְאֲלָה שְׁבוּיִים" הוא פיוט גאולה תימני בן שבעה בתים שחיבר הרב יוסף בן ישראל.
הפייטן פותח את השיר בתיאור כוונותיו ומצבו: אדם המתחנן לאלהיו שיחזיר את עמו, אותו הוא משווה לשבוי, לארצו.
הפיוט נחתם בבקשת הפייטן לאל שיכניע את אויביו של עמו כאשר יתקפוהו כפי שמכלים המספריים בצמר הטלאים בעת הגז.
הפיוט הוא שיר אזור (מוושח) ובו שישים ושלושה טורים המכונסים בשבעה מחרוזות (בתים); בראשי הבתים האקרוסטיכון: אני יוסף, כברוב פיוטיו של המשורר, גם בפיוט זה הקפיד על אקרוסטיכון שמו.
ארבעת השורות הראשונות והשתיים האחרונות בכל מחרוזת מורכבות מדלת וסוגר.
שורות חמש עד שבע במחרוזות מורכבות משתי מילים כל אחת ויוצרות את ה"אזור".
משקלו של הפיוט הוא "הסוער" (רג'ז).
הפיוט הוא מהפופולריים והמפורסמים שבשירי תימן, וזכה למספר לחנים מסורתיים ומודרניים.
הרב יוסף קאפח כתב עליו: .
הוא מושר בקהילות תימן בהזדמנויות שונות, ללא מועד קבוע.
השיר השפיע גם על שירים מודרניים אחרים.
אַשְׁבֵּל הוא דמות מקראית, בנו השלישי של בנימין ונכדם של יעקב ושל רחל.
לאשבל היו תשעה אחים: בלע, בכר, גרא, נעמן, אחי, ראש, מפים, חפים וארד.
למשפחתו של אשבל קראו משפחת הָאַשְׁבֵּלִי.
על פי המדרש, אשבל נקרא על שם יוסף, ששבאו אל.
בספר דברי הימים אשבל נקרא בשם יְדִיעֲאֵל, ושם נכתב שהיה לו בן בשם בִּלְהָן, ולו היו שבעה בנים.
בנוסף, נמנים שם 17,200 אנשי מלחמה שהיו במשפחת אשבל.
אַשְׁדּוֹד היא העיר הגדולה במחוז הדרום, והשמינית באוכלוסייתה בערי מדינת ישראל.
נוסדה ב-1956 והוכרזה כעיר ב-1968. העיר שוכנת לחופו של הים התיכון במישור החוף הדרומי, מדרום ליבנה, מצפון לאשקלון וממערב לגן יבנה, בקצה הדרומי של מטרופולין גוש דן.
אשדוד היא אחת הערים העתיקות בארץ ישראל, ומיושבת כ-3,700 שנים, בין היתר כאחת מחמש ערי פלשתים החשובות ששכנו באזור.
שמה נשמר מאוחר יותר גם בשם העיירה הערבית איסדוּד.
בראשית ימיה התהוותה כמרכז מסחר ימי פעיל, עם נמליה המזוהים בתל מור ובאשדוד ים, ובעת המודרנית הפכה לעיר נמל בזכות אחד מסמליה המובהקים – נמל אשדוד, הגדול בנמלי ישראל.
יחד עם הנמל פועלות בעיר תשתיות לאומיות נוספות, אשר הופכות אותה למרכז תעשייתי חשוב.
מאז הקמתה קולטת אשדוד עלייה יהודית נרחבת מרחבי העולם, ואחוז העולים החדשים בה הוא מהגבוהים בישראל.
קהילת העולים יצרו בעיר אינטגרציה חברתית, מבלי לאבד את הזהות המיוחדת של הקהילות מהן באו.
אשדוד היא גם אחת הערים היחידות בישראל שנוסדו בתכנון מוקדם, מה שתרם רבות להתפתחותה לאחת הערים הגדולות במדינה.
ראש עיריית אשדוד, החל מ-2008, הוא ד"ר יחיאל לסרי.
העיר חברה בארגון פורום ה-15.
כשלושה קילומטרים מדרום מזרח לעיר נמצא הגן הלאומי, תל אשדוד, ובו שרידי העיר העתיקה.
אשדוד ותושביה ("אשדודים") מוזכרים 18 פעמים בתנ"ך, וכן גם בספרים החיצוניים ובברית החדשה.
שמה אוזכר גם כעיר מסחר בתעודות אוגריתיות, מצריות ואשוריות, ובתיעודים נוספים בתקופות מאוחרות יותר.
ההתיישבות באזור אשדוד החלה ב, ובמהלך כל שלוש תקופות האבן המה האזור מפעילות אנושית.
במאה ה-17 לפנה"ס נזכרת אשדוד לראשונה כעיר כנענית מבוצרת.
במאה ה-12 לפנה"ס התנחלו בה הפלשתים; העיר גדלה והתפשטה מחוץ לגבולות האקרופוליס, והפכה לאחת מחמש הערים החשובות ביותר לפלשתים, אשר התנהלו כערי מדינה.
לאשדוד היה נמל תחת חסותה כבר מאמצע תקופת הברונזה המאוחרת בשפך נחל לכיש, לפי חפירות ארכאולוגיות שבוצעו בתל מור.
עם התנחלות שבטי ישראל בארץ כנען נכללה העיר בנחלת שבט יהודה, אך לא קיים תיעוד שמעיד על כיבושה.
בספר יהושע נזכר כי נותרו בה ענקים.
במהלך תקופת השופטים, בקרב אבן העזר, שהיה במסגרת מלחמות הפלשתים בשבטי ישראל, הביסו הפלשתים את השבטים ולקחו עמם שלל את ארון הברית אל מקדש האל דגון שבאשדוד.
תיאור זה עשוי להעיד שבשנים אלה הייתה אשדוד עיר המדינה הראשית של הפלשתים.
במחצית המאה ה-10 לפנה"ס נחרבה העיר יחד עם היישוב הפלשתי בתל מור.
חוקרים משערים כי נחרבה במסע הפלישה של פרעה סיאמון, או על ידי דוד המלך באחת ממלחמותיו בפלשתים.
בסוף המאה היא שוקמה, עם חידוש ההתיישבות הפלשתית באזור.
ב-770 לפנה"ס בקירוב נכבשה על ידי עוזיהו מלך יהודה, כפי שמתואר בספר דברי הימים:
עשרות שנים לאחר מכן נכבשה העיר על ידי אשור.
ב-712 לפנה"ס, לאחר שתי מרידות של אשדוד, החריב אותה והגלה את תושביה מלך אשור, סרגון השני.
עם ההיחלשות האשורית באזור במאה ה-7 לפנה"ס, צר פרעה פסמתיך הראשון על אשדוד והחריב את חלקה, וב-604 לפנה"ס כבש אותה נבוכדנצר מלך בבל.
ב-539 לפנה"ס היא שוקמה על ידי הפרסים, ועם שיבת ציון התקיים בה יישוב יהודי קטן בשטח פחוות יהודה.
העיר נכבשה בעת מסע המלחמה של אלכסנדר מוקדון, ולאחר מכן בין 312-315 לפנה"ס על ידי תלמי הראשון ואנטיגונוס במסגרת מלחמות הדיאדוכים.
במהלך התקופה ההלניסטית בארץ ישראל השתנה שמה והיא נקראה אָזוֹטוֹס מֵסוֹגֵיוֹס .
העיר שגשגה תחת השלטון ההלניסטי, עד למרד החשמונאים.
ב-147 לפנה"ס כבש אותה יונתן הוופסי ושרף את מקדש דגון.
בראשית התקופה הרומית נכבשה אשדוד על ידי פומפיוס, ושמה השתנה לאזוטוס היפינוֹס (בעברית: "אשדוד של הפרשים").
היא נותקה מממלכת החשמונאים, ותושביה היהודים גורשו.
העיר ניתנה במתנה להורדוס על ידי אוגוסטוס קיסר ב-32 לפנה"ס, וזה הורישה לאחותו שלומית.
בימי הגאוגרף היווני סטראבון (64~ לפנה"ס – 24 לספירה) נחשבה אשדוד כחלק מפיניקיה.
עד המאה ה-4 התרחבה בהדרגה אשדוד ים הממוקמת כ-5 קילומטרים מערבית לה, ומרכז הכובד עבר אליה מאשדוד, שחשיבותה דעכה.
אשדוד-ים הייתה עיר נמל עתיקה ששרידיה ממוקמים באתר ארכאולוגי גדול בחופה הדרומי של אשדוד המודרנית.
השרידים מעידים כי העיר התהוותה לראשונה בתקופת הברזל.
בין העיר לאשדוד היה קיים קשר של עיר יבשתית ועיר הנמל שלה במשך מאות שנים, בדומה לקשרים בין יבנה ויבנה-ים.
שמה מוזכר לראשונה בספרי השנים של המלך האשורי סרגון השני, במסגרת תיאור השנה ה־11 למלכותו (711 לפנה"ס), שבה הכניע את מרידה בממלכת אשדוד ובמסגרתה שם מצור וכבש את הערים אשדוד, גת ואָסדוּדימּוּ ("אשדוד-ים").
מאותה עת ועד לתקופה הביזנטית לא קיים תיעוד היסטורי למתרחש באשדוד-ים, ייתכן בשל שיוכה המנהלי לעיר האם אשדוד.
במאה ה-4 עקפה בגודלה את אשדוד היבשתית והייתה לעיר מסחר אשר כונתה ביוונית אָזוֹטוֹס פאראליוֹס .
במפת מידבא מופיע תרשים של העיר ובו היא מופיעה עם מזח, בתים ומבני ציבור, בהם כנסייה.
במהלך המאה ה-7, עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל מידי הביזנטים, נבנתה על ידי הח'ליף עבד אל-מלכ מצודה גדולה בין שרידי העיר אשר כונתה בערבית קָלעת אל-מינָא (בעברית: "מבצר הנמל").
זו הוקמה במטרה להגן על החוף מפני פלישת אוניות האימפריה הביזנטית.
ב-1033 נפגעה המצודה ברעידת אדמה.
ב-1099, עם סיום מסע הצלב הראשון והקמת ממלכת ירושלים, יושבה מחדש על ידי צלבנים, בוצרה ונקראה קָסטֶלוּם בֵּרוּאַר (בעברית: "מבצר בֵּרוּאַר").
המצודה ננטשה סופית ב-1260 עם כיבוש הממלוכים את ארץ ישראל, ושרידיה נשמרו עד היום.
שרידי אשדוד-ים קבורים תחת חול ונחפרים לסירוגין החל משנות ה-60. מ-2013 מתקיימות עונות חפירה באתר על ידי חוקרים וארכאולוגים מהארץ ומהעולם.
בינואר 2014 נפתחו לציבור שתי אחוזות קבר השייכות לבית הקברות של העיר מהמאה ה-4 עד המאה ה-6, בהן נקברו בני המעמד הגבוה מהתקופות הרומית והביזנטית.
בנובמבר 2017, החפירות באתר חשפו רצפת פסיפס שנוצרה ב-539, והייתה חלק מכנסייה גאורגית-יוונית שפעלה בעיר במהלך התקופה הביזנטית.
ב-2020 הסתיימו העבודות לפיתוח ושימור המצודה בשיתוף עיריית אשדוד, משרד התיירות ורשות העתיקות, במסגרתן היא רוצפה מחדש, חוזקו קירותיה, הוקמה בה מרפסת תצפית והאתר הונגש למבקרים.
עם סיום הכיבוש הערבי של ארץ ישראל באמצע המאה ה-7, התהווה בתל אשדוד וסביבותיו כפר ערבי בשם איסְדוּד.
ב-1596 תועד הכפר עם אוכלוסייה של 413 נפשות.
מיקומו על דרך הים הביא לעלייה בחשיבותו בתקופה העות'מאנית, אז התפתח לעיירה, ובה חאן.
נמל קטן שהיה סמוך לעיירה שימש את הבריטים במהלך מלחמת העולם הראשונה, והובאו אליה פועלים רבים ממצרים.
במהלך המנדט הבריטי ועד 1948 האוכלוסייה צמחה והגיעה לכ-5,000 נפש, שהתפרנסו מחקלאות ומסחר, והיישוב שימש מרכז לכפרים בסביבה.
אחד מהם, בשטח שיפוטה של אשדוד המודרנית, היה הכפר ערב סוכריר של השבט הבדואי אבו סווירה, על גדותיו של נחל לכיש (שנקרא אז בערבית "ואדי סוכריר").
ב-15 במאי 1948, לאחר סיום המנדט וההכרזה על הקמת מדינת ישראל, פלשו אליה כוחות חיל המשלוח המצרי, כאשר אחת ממטרותיהם הראשונות הייתה לכבוש את העמדות הישראליות שבאזור איסדוד.
ב-22 במאי נפלו העמדות לידי הגדוד השישי של הצבא המצרי, שנבלם בגשר עד הלום.
מנקודה זו ואילך, הייתה העיירה ממוקמת על קו החזית שבין הכוחות המצריים והישראליים.
צה"ל קיבל פקודה לכבוש בחזרה את מג'דל ואיסדוד.
ב-3, ב-9 וב-10 ביוני הותקפה איסדוד בשלושה גלים מרכזיים על ידי צה"ל.
למחרת הגל האחרון נכנסה לתוקפה ההפוגה הראשונה, אשר במהלכה גמאל עבד אל נאצר, אשר שירת כקצין בצבא המצרי במהלך המלחמה (ולימים הפך לנשיא מצרים), הוצב באיסדוד לשם מעקב אחר הפעילות הישראלית באזור.
בין שתי ההפוגות תקפו הכוחות הישראליים את הכניסות לעיירה וניסו לכבוש את העמדות בחזרה מידי המצרים.
עם סיום ההפוגה השנייה, במהלך מבצע יואב, כותרה איסדוד, וב-18 באוקטובר הופגזה מהאוויר ומהים על ידי צה"ל.
הכוחות המצריים נסוגו דרומה לאורך החוף ואיתם הרוב המכריע של התושבים הערביים.
ב-28 באוקטובר נכנס צה"ל לאיסדוד.
ביישוב נותרו כ-300 תושבים שהניפו דגלים לבנים, אך הם גורשו לרצועת עזה זמן קצר לאחר מכן.
בשנים הראשונות להקמת המדינה, נשלחו קבוצות של מודדים ומתכננים לאזור סוכריר כדי לבחון אתר להקמת תחנת כוח ונמל חדשים בדרום המדינה.
ב-1954 שלח ראש הממשלה דוד בן-גוריון מכתב למיליונר עובד בן עמי, ראש עיריית נתניה וממקימיה, ובו כתב: , בהתייחסו להקמת עיר נמל חדשה בדרום הארץ.
בעקבות קריאה זו בן עמי סיפר: .
כשבא בן-גוריון לשר האוצר לוי אשכול עם ההצעה, אשכול טען כי אין בידיו את המימון הדרוש להקמת הנמל, אך .
בן עמי חבר למיליונר היהודי-אמריקאי פיליפ קלוצניק, שכיהן כנשיא ארגון בני ברית, ואלו הצליחו בעסקה סיבובית להבטיח מימון להקמת הנמל על ידי הבנק העולמי.
בשנים הראשונות להקמת המדינה, ישראל הייתה זקוקה לאדמות חקלאיות, ולכן נשללה האפשרות להשתמש באדמות אלה לבניית העיר.
כתוצאה מכך, הוחלט לנצל את שטחי החולות שלחוף הים התיכון, בסמוך לתחנת הכוח ולנמל העתידיים, ובהם להקים את העיר החדשה.
ב-1 במאי 1956 נתן אשכול אישור לתוכנית הקמת העיר אשדוד, וב-15 במאי חתם על ההסכם עם בן עמי וקלוצניק.
לקראת סוף אותה השנה הוקמה חברת אשדוד בע"מ – חברת בת של קבוצת בוני ערים בע"מ – על ידי בן עמי וקלוצניק.
בתמורה למימון הנמל קיבלה חברת אשדוד הבטחה לשטח של כ-42 אלף דונם, כ-32 ק"מ בקו אווירי מתל אביב, והוטלה עליה האחריות לתכנון העיר ובנייתה.
ב-25 בנובמבר 1956 הגיעו למקום המתיישבים הראשונים – 22 משפחות עולים ממרוקו, אשר התגוררו במעברה.
בתחילת 1957 הצטרפו אליהם קבוצות עולים ממצרים ורומניה, והיישוב החדש שנקרא אז "אשדוד ים" מנה 370 נפש.
ביולי 1957 הוענק הזיכיון לחברת אשדוד להקים את העיר.
בעקבות ביקורת ציבורית חריפה נגד העסקה בין המדינה לחברה, הוכללו בזיכיון רק חלק מהשטחים שהוקצו לה במקור.
ב-1958, למרות קשיים כלכליים, החלה תחנת הכוח לפעול עם שתי יחידות של 50 מגה-ואט, ונקראה לימים תחנת הכוח אשכול.
עובדי התחנה התגוררו ביישובי הסביבה, ובראשית שנות ה-60 הוקם למענם באשדוד שיכון עובדי חברת החשמל, אחת משכונות הקבע הראשונות של העיר (כיום, ברובע א').
ב-1959 פורקה מעברת אשדוד ים.
ביולי 1960 מונתה על ידי משרד הפנים המועצה המקומית הראשונה של העיר, בראשות דב גור.
באפריל 1961 החלה הקמתו של נמל אשדוד.
הנמל נחנך בנובמבר 1963, ושנתיים לאחר מכן, ב-1965, הוא הופעל לראשונה לפריקה ולטעינה עם בואה של האונייה השוודית "וינגאלגד".
ב-1963 נחנך גם בית משפט השלום בעיר.
בינואר 1965 נחתם חוזה בין חברת אשדוד לבין מרכז קופת החולים הכללית לגבי הקמת בית חולים בן 500 מיטות על שטח 250 דונם באשדוד, אך בית חולים זה לא הוקם.
ב-1 בפברואר 1968 קיבלה אשדוד מעמד של עיר, וב-14 בפברואר, ט"ו בשבט ה'תשכ"ח, נערך בעיר טקס חגיגי לציון המאורע.
באותו חודש נחנך גם הגשר מעל נחל לכיש שחיבר בין העיר לנמל (גשר שהיה בשעתו הארוך ביותר בישראל), הוקם בית הספר אורט ימי אשדוד ונחנך מרכז קליטה בית קנדה.
באותה שנה הורחבה העיר והועברו אליה 6,000 דונם ממועצה אזורית חבל יבנה.
ב-1969 החלו לפעול באזור התעשייה מפעלי הטקסטיל "רוגוזין" אשר הועברו מארצות הברית על ידי התעשיין היהודי ישראל רוגוזין, במטרה לספק תעסוקה לתושבי העיר.
מראשית שנות ה-70 ואילך, עם התרחבות העיר, אופי התכנון המקדים לרבעים התבלט.
כל רובע בעיר החל משמש כיחידה עצמאית הכוללת מרכז מסחרי, מתנ"ס, בית ספר תיכון, בתי ספר יסודיים, גנים ציבוריים, תחנה לבריאות המשפחה וקופת חולים.
ברבעים המזרחיים (רובע ו', רובע ח'), נבנו בריכות שחייה עירוניות.
גלי העלייה בשנים אלו שינו את מעמדה של אשדוד מעיירת פיתוח לעיר מתועשת עם אוכלוסייה שגדלה בקצב מהיר.
באותו הזמן, הועסקו באשדוד ערבים רבים, ועם התגברות החשש מפיגועי טרור במיוחד לאחר מלחמת יום הכיפורים ב-1973, מועצת העירייה הקימה בה משמר אזרחי חמוש שנהג לערוך סיורים במוסדות העירוניים ובבתי הספר ובגנים.
ב-1969 הוקמה ברובע ג' ישיבת גרודנא, וסביבה שכונה דתית גדולה שנקראה קריית פוניבז'.
ב-1970 הגיע לשכונה זו הרבי מפיטסבורג, ואיתו קהילה נכבדת של עולים חרדים מארצות הברית.
היה זה הגרעין לשכונות דתיות חדשות, שקמו מאוחר יותר סביב שכונה זו.
ב-1972 הוכנסו לעיר הרמזורים הראשונים ונחנכה תחנת מגן דוד אדום.
בקיץ של אותה שנה הגיעו לרובע ג' עולים רבים מגאורגיה.
מאוחר יותר, כל העולים שלא היו מוכנים להתחייב על שמירת שבת ודת, המשיכו ועברו לרבעים חדשים (ד', ה', ו' וי"א).
ב-1974 נחנך הכביש המהיר לתל אביב יחד עם מחלף אשדוד, אשר קיצרו את זמן ההגעה למרכז הארץ באופן ניכר.
בקידוחי נפט בעיר בסוף שנות ה-70 הופק נפט לתקופה קצרה מקידוחי "אשדוד 2" ו"אשדוד 5", ובאתר נתגלה גם גז טבעי שלא הופק.
ב-1982 נפתח לציבור מוזיאון ראשון בעיר.
במרץ 1984 אירע פיגוע טרור ראשון בעיר מאז הקמתה – שלושה מתושבי העיר נרצחו בהתפוצצות של רימון יד באוטובוס קו 9, שעשה דרכו מהשוק הפתוח בחוף הים.
מ-1990 החלה אשדוד להתפתח בתאוצה, בעיקר דרומה ומזרחה, לכיוון גשר עד הלום, ואוכלוסייה גדולה של עולים מברית המועצות לשעבר התיישבה בעיר (בעיקר ברבעים ט', י' וי"ג).
במהלך שנים אלו החל להיבנות המרכז העירוני הראשי (המע"ר) ברובע הקריה ("הסיטי"), ובו משרדי הממשלה, בית העירייה החדש, תחנת האוטובוסים המרכזית, היכל הספורט העירוני וקריית התרבות.
מתחמי מסחר וקניונים גדולים נפתחו, ואזורי התעשייה של העיר התרחבו משמעותית.
ב-1995 עברה רכבת ישראל התחדשות והתייעלות, והיא החלה להסיע נוסעים לתחנת הנוסעים החדשה באשדוד.
עד לאותה עת שימשה מסילת הרכבת להובלת מכולות מהנמל בלבד.
עם גל העלייה הגדול בשנים אלו, עמדה תוכנית המתאר העירונית להתעדכן לקראת בנייתם של רבעי המגורים י', י"ג וי"ד בשמורת הדיונות שבדרום העיר ("פארק החולות"), ובייחוד בדיונה הגדולה.
החברה להגנת הטבע ניסתה לסכל תוכנית זו, אך ללא הצלחה, ובתים רבים נבנו בחלקה הצפוני של השמורה.
לאחר מכן התנהל מאבק חריף לשימור הדיונה הגדולה וסביבותיה מבניית הרבעים החדשים, אליו נרתמו רבים מתושבי העיר והסביבה.
ביוני 1994 נערך הפנינג גדול בדיונה הגדולה בהשתתפות אלפים מתושבי העיר, אנשי אקדמיה וציבור, החברה להגנת הטבע ואיגוד ערים לאיכות הסביבה.
המאבק הניב תוצאות בסופו של דבר, וב-1996 פורסמה תוכנית מתאר חדשה לעיר שנקראה "תוכנית הרוויזיה".
התוכנית קיצצה שטחים מרובע י"ג כדי למנוע חסימה של הזנת החול מן הים אל הדיונה, שינתה את השטח העתידי עליו עמד לקום רובע ט"ז, והשהתה את בנייתו של רובע י"ד עד להודעה חדשה.
החל מ-2001, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, ההסתה האנטי-ישראלית על רקע האינתיפאדה השנייה, והתגברות האנטישמיות החדשה באירופה, התיישבו עולים רבים מצרפת בעיר.
הרבעים האחרונים בחלוקתה של אשדוד החלו להיבנות – י"ב, ט"ז, י"ז ומע"ר דרום (כחלק מרובע הקריה).
כחלק מתוצאות הבחירות לרשויות המקומיות של 2008, הוחלף ראש העירייה הוותיק צבי צילקר ביחיאל לסרי.
במהלך חודש נובמבר של אותה שנה נחנך מחלף עד הלום בכביש 4, ובכך נפתחה כניסה מהירה נוספת לעיר.
עם פריצתו של מבצע עופרת יצוקה ב-2008, התפוצצו לראשונה בעיר רקטות ששוגרו על ידי ארגוני טרור פלסטיניים מרצועת עזה.
ביוני 2013 נערך לראשונה בעיר מצעד גאווה בהשתתפות של כ-1,100 צועדים.
ביוני 2017, לאחר מאבק ממושך של תושבי העיר, נפתח בית החולים אסותא אשדוד, בית החולים הציבורי הראשון שהוקם בישראל מזה למעלה מ-30 שנה.
בחודש אוגוסט של אותה שנה, העיר חתמה על הסכם גג גדול, הכולל את בנייתן של כ-45 אלף יחידות דיור בעיר, מתוכן כ-30 אלף יחידות במסגרת תוכנית מחיר למשתכן.
כמו כן, יוקמו תשתיות תחבורה נרחבות (ביניהן שתי כניסות מהירות ושתי תחנות רכבת חדשות לעיר), מוסדות ציבור וחינוך, קריית ספורט גדולה, והשקעה בהתחדשות עירונית לרובעי העיר הוותיקים במימון המדינה.
הצטמצמות עתודות הקרקע הפנויות בעיר הביאה לכך שהחל מהעשור השני של המאה ה-21 הבנייה העיקרית בה היא בנייה לגובה.
לפי נתוני הלמ"ס, נכון ל-2023 אשדוד היא העיר הצפופה ביותר בישראל מבחינת מספר הדירות הממוצע במבנה (15.6 דירות), וכן הגבוהה ביותר בישראל מבחינת מספר הבניינים שבהם מעל 41 דירות.
ב-2015, נכנסו לרשימת 20 גורדי השחקים הגבוהים בישראל מגדלי K , וב-2020 נכנס לרשימת 30 גורדי השחקים הגבוהים בישראל מגדל דמרי.
שלושת המגדלים ממוקמים ברובע הקריה והם הגבוהים ביותר בישראל מחוץ לגוש דן.
סמל העיר הישן הורכב מראש אריה ומעוגן, המחוברים על ידי קו המסמל ספינה תנ"כית עתיקה.
הסמל תוכנן כך שיכיל בתוכו אלמנטים של אשדוד העתיקה ושל אשדוד המתחדשת.
ראש האריה מסמל אגרסיביות, שמאפיינת את הקמתה של אשדוד בעמל ויגע רב לאחר הקמתה של מדינת ישראל, וגם את שבט יהודה, שבחלקו נפלה העיר בחלוקת הארץ לשבטים.
העוגן מסמל את נמל אשדוד והשימוש בים לתועלת החברתית של בני האדם.
הסמל עוצב על ידי האמן יצחק בכר.
הרב משה כהן שאולי, חבר מועצת העיר לשעבר והרב הראשי ליהדות איראן בישראל ובתפוצות בעבר, ראה באשדוד סמל לפיתוח הארץ ושער לירושלים בהיותה עיר הנמל הקרובה לבירת ישראל.
תיאורו למשמעות סמל העיר הישן:
ב-2016, לציון 60 שנים להקמת העיר, אימצה אשדוד סמל חדש.
הסמל מייצג עיר מודרנית ומחבר בין העבר, העושה שימוש בראש אריה, ועם ההווה, על ידי אחד מסמלי העיר הבולטים – כיכר המפרשים, הצבועות בצבעים מאפיינים: כחול – ים, ירוק – קיימות, כתום – אנרגטיות וחום המאפיינים את תושבי העיר, וראש האריה בצהוב – צבע הדיונות והחולות שמהם צמחה אשדוד.
לפי נתוני רשות האוכלוסין וההגירה במשרד הפנים, במאי 2024 אוכלוסיית אשדוד מנתה 257,783 נפש.
כ-90 אחוז מתושביה של אשדוד הם יהודים.
התפלגות הזהות הדתית בעיר מעידה כי אשדוד היא בעלת רוב של תושבים בעלי זיקה לדת: נכון ל-2013, 13 אחוזים מתושבי אשדוד מגדירים את עצמם כחרדים, 6 אחוזים כדתיים, 45 אחוזים כמסורתיים, ו-36 אחוזים כחילונים.
רבניה הראשיים של העיר הם הרב יוסף שיינין (אשכנזי) והרב חיים פינטו (ספרדי).
על פי נתוני משרד הפנים, באשדוד חיים עולים מ-99 מדינות בעולם.
אחוז אוכלוסיית העולים בעיר ביחס לכלל התושבים בה הוא הגדול ביותר בישראל מבין הערים הגדולות.
בעיר התיישבה אוכלוסיית העולים הגדולה ביותר במדינה של גל העלייה בין 1989 ל-2010 – 75,685 איש, שהוא כשליש מתושבי העיר.
באשדוד מתקיימות גם קהילת יהודי גאורגיה הגדולה בעולם, קהילת יהודי רומניה הגדולה בישראל וקהילות נוספות ממזרח אירופה.
בעיר מתגוררת גם קהילת יהודי צרפת מהגדולות בארץ, וכן עולים רבים ממדינות אמריקה הדרומית, מאתיופיה, הודו, איראן ודרום אפריקה.
אשדוד היא עיר מתוכננת המחולקת לרבעים.
לרבעים בעיר יש שם בספרות עבריות (למשל: רובע ח'), למעט מספר רבעים מתמחים: מרכז העסקים הראשי (מע"ר) – רובע הקריה ("הסיטי"), רובע המרינה, רובע פארק לכיש והרובע המיוחד (קריית פרס).
בכל רובע מגורים באשדוד ישנם מבני מסחר, מבני חינוך ומבני ציבור משלו, וכן נושא ייחודי לשמות הרחובות (למשל, ברובע י"ג, שמות מלכי יהודה וישראל).
התכנון המקורי של העיר קבע כי היא תחולק ל-17 רובעי מגורים, ובמרכזה יוקם רובע מע"ר.
כתוצאה מבניית רובע הקריה באיחור, התהווה מרכז העיר ברבעים א', ב' ו-ד', מכיוון שבהם נמצאו רוב מוסדות הציבור, החינוך והתרבות, והמרכזים המסחריים.
עם השנים התנוונו רבעים אלה מחשיבותם, אז קמו מחדש מרכזי המסחר והתרבות ברובע הקריה, שהתבסס כרובע הראשי והמרכזי בעיר.
החלוקה לרבעים באה לידי ביטוי בעיקר בטיפולה של עיריית אשדוד בעניינים הפנים-עירוניים וכן בנושא תוכניות-מתאר שונות.
להבדיל מערים אחרות, רובעי אשדוד אינם מחולקים בחלוקה פנימית לשכונות, והספרות העבריות מהוות חלק ייחודי בשפת תושבי העיר.
לעיר מערכת שדרות החוצה אותה שתי וערב וחוצצת בין הרבעים, אשר רובם בעלי צורה מרובעת.
התפתחותה של אשדוד דרומה יצרה הבדלים משמעותיים בסגנונות הבנייה בין הרבעים הצפוניים לדרומיים, וכך גם בהרכבי האוכלוסייה בהם, בהתאם לגלי העלייה.
הרובע המאוכלס ביותר בעיר הוא רובע הקריה ובו מעל 26,000 תושבים נכון ל-2021.
הרובע החסר היחיד שהופיע עוד בתוכנית החלוקה המקורית לרבעים של העיר הוא רובע י"ד.
מאחר ששטחו חולש על הדיונה הגדולה, אחת משמורות החול האחרונות שנשארו בישראל, היתכנות בנייתו הוטלה בספק, אך ב-2022, לאור תמיכה נרחבת במועצת העירייה ב-2016, היא אושרה בוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה.
בהסכם הגג בין עיריית אשדוד לממשלת ישראל ב-2017, הוסכם בין השאר על הקמת רובע נוסף שלא היה קיים בתכנונה המקורי – רובע פארק לכיש, ממזרח לנמל אשדוד ובסמוך לפארק לכיש – רובע מעורב שימושים שיכלול את קריית הספורט העירונית העתידית.
לאחר מאבקים משפטיים על השטח, הוא החל להיבנות ב-2023.
החל מהעשור השני של המאה ה-21, מתבצעת ברובעי העיר הוותיקים התחדשות עירונית מסיבית בדמות תמ"א 38 ופינוי בינוי.
ראשי המועצה וראשי העירייה שכיהנו לאורך השנים הם:
עובד בן עמי – עמד בראש ועדת ההקמה של היישוב בין השנים 1956–1959, עד הקמת המועצה הראשונה.
דב גור – נציג עצמאי מטעם משרד הפנים – מונה על ידי משרד הפנים ב-1959 ושימש כראש המועצה הממונה של אשדוד-ים, עד התפטרותו מסיבות אישיות בסוף 1960. על שמו קרוי הרחוב הראשי של רובע ו'.
אפרים לנגנסר – ממלא מקום מטעם המפד"ל, כיהן כראש מועצה ב-1961. קודם לכן פעל בתור כסגנו של דב גור.
רוברט חיים – נציג מפא"י – בבחירות הראשונות נבחר לראשות המועצה.
כיהן בשנים 1961–1963. יליד מצרים, בעברו כלכלן.
בתקופת כהונתו שינה את שמה של העיירה מ"אשדוד-ים" ל"אשדוד".
על שמו קרויה טיילת הספורט והנופש לאורך החוף.
אבנר גרעין – נציג מפא"י – כיהן כראש מועצה מ-1963 ומ-1968 כראש העירייה הראשון של אשדוד.
על שמו קרוי הפארק המרכזי של רובע י"ג.
צבי צילקר – נציג הליכוד – ראש העירייה השני והראשון שנבחר בבחירות מוניציפליות.
כיהן בתפקיד בשנים 1969–1983. יליד גרמניה, בעברו שימש כמהנדס העיר.
אחראי לעיצוב דמותה המודרנית של אשדוד.
אריה אזולאי – נציג העבודה.
כיהן בשנים 1984–1989. יליד מרוקו, בעברו איש חינוך.
צבי צילקר – נציג הליכוד ולקראת סוף כהונתו מזוהה אישית עם "קדימה" – נבחר לכהונה שנייה בבחירות של 1989. פרש מהליכוד ב-2003, רץ ברשימה עצמאית וב-2005 הצהיר על תמיכתו באריאל שרון, אף על פי שנשאר בתנועת הליכוד.
על שמו קרויה קריית התרבות ברובע הקריה.
המשיך לכהן בתפקיד עד 2008.
יחיאל לסרי – נציג אשדוד בתנופה – ראש העירייה הרביעי, יליד מרוקו, בעברו רופא וחבר הכנסת.
באשדוד קיימים שלושה אזורי תעשייה גדולים; אזור התעשייה הקלה ("קריית חלוצים"), אזור התעשייה הכבדה ("קריית איתנים") ואזור התעשייה הצפוני ("קריית עוגנים").
אזורי התעשייה של העיר מהווים כ-17 אחוזים משטחה (6,314 דונמים), ופועלים בהם כ-3,000 עסקים ומפעלים, בהם עובדים מדי יום עשרות אלפי תושבים מאשדוד ומחוצה לה.
חלק ניכר מהתעשייה בעיר תומך את פעילותו של נמל אשדוד.
דרום-מזרחית לעיר פועל אזור התעשייה "עד הלום", שאינו שייך לה מוניציפלית, אלא נמצא בשטח המועצה האזורית באר טוביה, ורבים נוטים לייחס אותו לשטח השיפוט שלה.
לצד הנמל פועלת תחנת הכוח אשכול, בעלת כושר ייצור חשמל בסך 1,549 מגה-ואט, אשר מעמיד אותה במקום הרביעי בישראל.
החל מ-2004 פועלת התחנה בגז טבעי אשר מסופק ישירות מאסדה סמוך לחופי אשקלון.
המעבר לייצור בגז הפחית באופן משמעותי את זיהום האוויר בעיר אשדוד, אשר סבלה מהערפיח שהגיע מהתחנה מיום היווסדה.
ב-1965 עברה לאשדוד חברת אלתא מערכות, חברת בת של התעשייה האווירית לישראל, והקימה מתחם של חמישה מפעלים מזרחית לרובע ג'.
ב-1969 החלו לפעול באזור התעשייה הצפוני מפעלים פטרוכימיים, שקיימו זיקה עם הנמל.
ב-1971 עבר לעיר המפעל המרכזי של אדמה פתרונות לחקלאות.
ב-1973 החל לפעול בעיר בית זיקוק לנפט, ומאז שהופרט ב-2006, הוא פועל בבעלותה של פז בית זיקוק אשדוד.
בעיר פועלות חברות גדולות נוספות כמו מנרב, קבוצת יהודה, קבוצת חמת ואלבטק, חברת בת של אלתא.
ב-2015 חברת מקורות החלה להפעיל את מתקן ההתפלה אשדוד, המתקן החמישי להתפלת מים שהוקם במדינה.
המתקן בעל כושר תפוקה של כ-100 מלמ"ש מים מותפלים בשנה, כ-15 אחוזים מסך צריכת המים הביתית בישראל.
בסוף העשור השני של המאה ה-21, החלה הקמתו של פארק ההיי-טק ברובע המיוחד (קריית פרס), בקרבה לכניסה הדרומית לעיר ובסמוך לתחנת הרכבת אשדוד – עד הלום ולבית החולים אסותא.
באשדוד מתקיים מסחר מפותח הכולל שווקים גדולים, קניונים, פאוור סנטרים, מרכולים וחנויות מפעל המפוזרים ברחבי העיר ובאזורי התעשייה.
בכל רובע פועלים מרכזי מסחר קטנים משלו המכונים "מרכזונים".
שני שווקים עיקריים פועלים בעיר – השוק העירוני הפתוח מדי יום ברובע ב', והשוק הפתוח, שוק גדול אשר פועל בימי רביעי ברחבת החנייה של חוף לידו משעות הבוקר ועד השקיעה.
בעבר פעלו בעיר קניונים נוספים, כמו קניון אשדוד ברובע א' וקניון הפורום באזור התעשייה הכבדה, שנסגרו ונפתחו מחדש למטרות מסחר מצומצמות יותר.
ברובע ה' שוכן קניון לב אשדוד שנפתח באמצע שנות ה-90 וב-2023 נסגר לקראת פינוי בינוי.
בסמוך ליציאה הדרומית מהעיר, פועל גם קניון עד הלום, שאינו שייך מוניציפלית לשטח העיר.
צפונית לרובע ב' פועל פאוור סנטר בשם סטאר סנטר, המחולק לשני מתחמים המכילים כ-100 חנויות, בתי קפה, מסעדות ומבנה משרדים.
ב-2012 נפתח בצמוד לקניון הסיטי מתחם מסחרי בשם "גן העיר", והוא מכיל בעיקר חנויות אופנה, בתי קפה ומסעדות, ומעליו מגדל משרדים.
אשדוד שוכנת מערבית לכביש 4 המחבר אותה לגוש דן ולאשקלון, ודרומית לכביש 41, אשר מתחבר עם כביש 7. כביש 7 מחבר בהמשך את העיר ונמל אשדוד לכביש 6 (חוצה ישראל) ולכביש 3 המוביל לירושלים.
לעיר שתי כניסות מהירות – כניסה צפונית במחלף אשדוד וכניסה דרומית במחלף עד הלום.
מחלף אשדוד מחבר את העיר גם דרך כביש 42 לרחובות.
ב-2017 החלו העבודות להקמת מחלף אשדוד צפון אשר צפוי לחבר את נמל אשדוד, אזורי התעשייה הצפוניים ושדרות הרצל בעיר ישירות לכביש 4, כחלק מהשקעת המדינה בהקמת נמל הדרום החדש.
סמוך למחלף עד הלום, נמצאת תחנת הרכבת אשדוד – עד הלום אשר ממוקמת על מסילת לוד–אשקלון.
בסמוך לה נחנך בשלהי 2022 מסוף תחבורה ציבורית עירונית ובינ-עירונית המשמש גם כמסוף טעינת אוטובוסים חשמליים.
תחנת האוטובוסים המרכזית בעיר ממוקמת בקניון הסיטי.
קווי האוטובוס העירוניים ורוב הקווים הבינעירוניים מופעלים על ידי חברת אלקטרה-אפיקים.
מקצתם של הקווים הבינעירוניים מופעלים על ידי אגד ומטרופולין, בעיקר לירושלים ובאר שבע.
ב-2012 נבחרה אשדוד על ידי משרד התחבורה כעיר מודל עתידית לתחבורה ירוקה.
בזכות הבחירה הועברו לעיר מאות מיליוני שקלים שיושקעו, בתוכנית הרב-שנתית Reway, לפיתוח התחבורה הציבורית בעיר, על ידי פתיחת נתיבים מיוחדים לאוטובוסים בלבד בשדרות הראשיות של העיר, הפעלת מערכת אוטובוסים מהירה (BRT), הקמת תחנות אוטובוס אלקטרוניות, וסלילת שבילים לרוכבי אופניים ולהולכי רגל.
השלב הראשון של הפרויקט הושלם באוגוסט 2019, עם פתיחת נתיבי התחבורה הציבורית (נת"צ) בשדרות מנחם בגין ובשדרות הרצל.
ב-2022 הושלם השלב השני של הפרויקט בשדרות ז'בוטינסקי, והחלו לפעול באופן מלא מרכז הבקרה של נתיבי ההעדפה.
עם פתיחת הקווים החדשים, נפתחו שני מסופים חדשים בעיר – מסוף בני ברית בשדרות בני ברית פינת מורדי הגטאות, ומסוף ביג, ליד תחנת הרכבת ומרכז הקניות BIG Fashion.
מרינה אשדוד היא מרינה הממוקמת דרומית לחוף "הקשתות", צפונית לחוף הנפרד, ומערבית לרובע המע"ר.
היא החלה להיבנות ב-1995 ונחנכה ב-1998. המרינה מכילה כ-550 מקומות עגינה לספינות ויאכטות.
סביב לה נבנה רובע המרינה.
צורתה של המרינה קרובה לעיגול פתוח של שוברי גלים, ובמרכזה רציף המתפצל בצורת המנורה.
במקום פועל מועדון ובית ספר לחינוך וספורט ימי, במסגרתו לומדים גם תלמידי כיתות ז' בעיר שיעורי שיט, וכן חנות לצלילה, דיג וגלישה.
המרינה אמורה להשתלב בטיילת החוף של אשדוד, ולפי התב"ע שלה, יוקמו בעורפה כ-1,000 יחידות דיור, שרובן כבר נבנו, שדרת מסחר ומספר בתי מלון, יחד עם כיכר גדולה שבמרכזה אגם מלאכותי, שהעבודות להקמתם הסתיימו ב-2024.
נמל אשדוד הוא הנמל הגדול בישראל מבחינת מספר אוניות המטען שעוברות דרכו והיקף שינוע המטענים.
רוב רציפי הנמל פועלים תחת חברה ממשלתית – חברת נמל אשדוד בע"מ.
הנמל משמש גם למעבר סחורות עבור ירדן ורצועת עזה, ושוכן בו בסיס אשדוד של חיל הים.