tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתפקיד זה הוא כיהן בממשלות שונות במהלך 1998-2000. כריסטנקו כיהן כראש ממשלת רוסיה בפועל (ממלא מקום ראש הממשלה) במשך מספר שבועות בשנת 2004 לאחר שהנשיא ולדימיר פוטין פיטר את מיכאיל קסיאנוב וממשלתו.
מעמדותו לא הוגשה לאישור הדומה.
ב-1 במרץ 2004 פוטין קידם את מיכאיל פרדקוב לתפקיד ראש הממשלה הבא וחריסטנקו מונה לשר התעשייה בממשלת פרדקוב.
הוא המשיך לכהן כשר התעשייה גם בממשלת פוטין השנייה והתפטר בינואר 2012. הוא מונה ליושב ראש הוועדה הכלכלית שאמורה לטפל בנושאים שונים של ברית כלכלית בין רוסיה, בלארוס וקזחסטן.
תקופת הכהונה היא 4 שנים.
הוא קיבל עיטור הכבוד (2012) ומדליית עיטור ההצטיינות למען המולדת (2006,2007)
רעייתו השנייה של כריסטנקו היא שרת הבריאות והרווחה, טטיאנה גוליקובה (משנת 2003).
מנישואים קודמים יש לו 3 ילדים.
ד"ר ויקטור (אביגדור) יעקבסון ; 1869 סימפרופול, חצי האי קרים, האימפריה הרוסית – 23 באוגוסט 1934, ברן, שווייץ) היה מנהיג ודיפלומט ציוני ובנקאי, מראשי ציונות רוסיה, כיהן בתפקידים בכירים בהסתדרות הציונית.
תמך בתנועה הלאומית הערבית מתוך רצון לראות את הציונות משתלבת באמנסיפציה הערבית ובתחיית הלבנט.
יעקובסון נולד בסימפרופול שבחצי האי קרים, בדרום האימפריה הרוסית.
בנעוריו הצטרף לתנועת חיבת ציון.
למד כימיה באוניברסיטת ברן ובברלין וקיבל תואר דוקטור.
בברלין היה לאחד ממייסדי "אגודת הסטודנטים הציונים בברלין", יחד עם ליאו מוצקין, שמריהו לוין, נחמן סירקין ויוסף לוריא.
משנת 1899 היה חבר בוועד הפועל הציוני וראש "לשכת המידע" הציונית ברוסיה.
בעת הפולמוס על תוכנית אוגנדה היה בין ציוני ציון והתנגד בתוקף להקמת מדינה יהודית במקום אחר מאשר בארץ ישראל.
בשנים 1906–1908 כיהן כיו"ר סניף בנק אנגלו-פלשתינה בביירות.
בין השנים 1908–1914 היה מנהל סניף הבנק בקושטא, בירת האימפריה העות'מאנית והיה למעשה הנציג המדיני של ההסתדרות הציונית בעיר.
בתפקידו זה ניהל יעקובסון את מגעי התנועה הציונית עם השלטונות העות'מאניים ויצר קשרים עם הטורקים הצעירים שהשתלטו על המדינה ב-1908. באותה תקופה התכתב עם דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי ששקלו להציע ליהודי ארץ ישראל להתעת'מן (לקבל על עצמם אזרחות עות'מאנית), כמו כן הכיר בעיר את זאב ז'בוטינסקי.
בשנים 1911–1920 היה חבר ההנהלה הציונית.
בניגוד לדעת רבים, תמך יעקובסון בתנועה הלאומית הערבית מתוך ראייה לפיה יכולה התנועה הלאומית היהודית להשתלב ברוח המהפכנות, הקידמה והבנייה מחדש של הארץ על בסיס שוויוני בין יהודים לערבים.
בשנת 1913 הוזמן והשתתף כציר בקונגרס הערבי הלאומי הראשון בפריז.
בימי מלחמת העולם הראשונה ניהל את משרד ההסתדרות הציונית בקופנהגן והטיף לתנועה הציונית לנקוט בנייטרליות.
לאחר המלחמה עבר ללונדון כחלק מקבוצת מנהיגי התנועה הציונית שעברו לשם.
היה ממארגני הוועידה הציונית של 1919 והשתתף בכינוסים של 26 בפברואר ו-1 ביולי 1919. לאחר מכן עבר לברלין, היה חבר הוועד הפועל הציוני המצומצם שישב בברלין וכיהן בשורת תפקידים בהסתדרות הציונית, בהם נציג התנועה ליד מטה חבר הלאומים בפריז ולאחר מכן בז'נבה.
בשנים 1925–1934 היה נציג ההסתדרות הציונית בפריז ושימש שם כנציג שלה לחבר הלאומים.
בשנת 1929, לפני מאורעות תרפ"ט, הציע יעקובסון, שהיה אז דיפלומט בכיר המקורב לחיים ויצמן, לחלק את ארץ ישראל לקנטונים יהודיים וערביים, ובסוף תהליך שיימשך כ-15 שנים, במהלכן יש לכוון את ההתיישבות היהודית כך שייווצרו ריכוזים בעלי רוב לאומי, תוקם מדינת קנטונים מאוחדת בנוסח שווייץ.
תוכניתו של יעקובסון הכניסה לחשיבה המדינית הציונית את המונח "קנטון לאומי", אולם היא לא עלתה לדיון במוסדות הציוניים.
בשנת 1932 הוא נטש את רעיון הקנטוניזציה.
הוא הגיע למסקנה כי יש לחתור לריבונות יהודית בחלק מארץ ישראל והכין תוכנית מפורטת לחלוקת הארץ.
הוא היה הנציג הציוני הראשון שהעלה את רעיון תוכנית החלוקה של ארץ ישראל.
בשנים 1933–1934 שוב היה חבר ההנהלה הציונית.
יעקובסון נפטר ב-23 באוגוסט 1934 בברן, בעת שהיה בדרכו לקונגרס בז'נבה.
ויקטור ירופייב הוא סופר רוסי.
נולד להורים שעבדו בשירות הדיפלומטי בברית המועצות הסובייטית.
שהה חלק גדול מילדותו בפריז, שם נחשף לזרמי מחשבה מערביים שהיו זרים לרבים מבני גילו ברוסיה.
הוא סיים לימודים בספרות ובלשנות באוניברסיטת מוסקבה בשנת 1970, ואחר כך סיים דוקטורט בשנת 1975 בנושא פיודור דוסטויבסקי והאקזיסטנציאליזם הצרפתי.
פרסם מספר מאמרים העוסקים בנושאים אלה.
בשנת 1979 החל לערוך כתב עת מחתרתי, ובמהרה סולק מ"איגוד הסופרים הסובייטים" שאליו התקבל שנה קודם לכן.
הוא נעשה אחד מהסופרים הבולטים בחוגי התרבות האנטי-ממסדית בברית המועצות.
בשנים אלה כתב ספרים רבים שלא פורסמו, עד לשנת 1988. ספרו "יופי רוסי", שנכתב בשנים 1980–1982 ופורסם בשנת 1990, זכה להצלחה ולשבחים.
ויקטור לוסטיג (4 בינואר 1890 – 11 במרץ 1947) היה נוכל שהורשע בהונאה במספר מדינות, המפורסמת שבהן היא "מכירת מגדל אייפל".
לוסטיג היה מבוקש ב-45 מדינות והשתמש ביותר מ-25 שמות בדויים.
מייחסים לו את חיבורם של "עשרת הדיברות לנוכל".
לוסטיג נולד באוסטרו-הונגריה בשם רוברט מילר ושלט בחמש שפות.
לוסטיג החל את דרכו במכירת "מכונות לשכפול שטרות".
הוא נהג להציג קופסה קטנה בפני אנשים, תוך שהוא רוטן כי נדרשות שש שעות לצורך שכפול שטר.
אנשים רבים שהתפתו להאמין ביכולת ההתעשרות המהירה הגלומה במכשיר, שילמו עבורה כסף רב, לעיתים יותר מ-30 אלף דולר.
במהלך 12 השעות הראשונות לאחר רכישתו, המכשיר היה פולט שני שטרות בערך 100 דולר אמריקני, אולם אחריהם היה פולט דפים חלקים.
טווח הזמן הזה אפשר ללוסטיג להימלט.
בשנת 1925, כשצרפת התאוששה ממלחמת העולם הראשונה, קרא לוסטיג כתבה בעיתון המתארת את הקושי של עיריית פריז לתחזק את מגדל אייפל.
המגדל נבנה לקראת התערוכה העולמית של פריז בשנת 1889 והוא לא היה אמור להיות קבוע.
הכוונה הייתה לפרק אותו ב-1909 ולהעבירו משם.
על רקע זה רקם לוסטיג את ההונאה הגדולה שלו.
הוא זייף נייר מכתבים של ממשלת צרפת, ושלח למספר סוחרי גרוטאות מתכת הזמנה לישיבה סודית.
בישיבה אמר ויקטור, שהציג את עצמו כסגן מנכ"ל משרד הדואר והטלגרף, כי התחזוקה של מגדל אייפל כה גרועה, שהוחלט למכור אותו כגרוטאה.
לוסטיג הוסיף שעל מנת למנוע התנגדות ציבורית, קיומה של ההצעה הוא סוד מדינה, עד שיושלמו כל הפרטים.
הנוכל לקח את המשתתפים לסיור במגדל, וביקש מהם הצעת מחיר ל-7,300 טון המתכת שמרכיבים אותו.
הוא בחר את ההצעה של אחד המשתתפים, אנדרה פואסון, וסיכם איתו שיעביר לו את הכסף במזומן.
בנוסף, הוא גרף סכום נוסף על ידי שרמז לפואסון שעל מנת שההצעה שלו תבחר יש צורך לשחד אותו.
יחד עם עוזר ועם כל הכסף הוא עזב את פריז לווינה.
להפתעתו, דבר לא קרה, פואסון היה פגוע מכדי להתלונן במשטרה ולהודות שהוא הולך שולל.
כחודש לאחר מכן חזר לוסטיג לפריז, ארגן פגישה עם סוחרי מתכת אחרים, הציע להם בסוד את מגדל אייפל, וניסה לחזור על התרגיל.
אלא שהפעם אחד הסוחרים פנה למשטרה ולוסטיג ברח.
בהמשך דרכו הצליח לוסטיג להוציא במרמה 5,000 דולרים מאיש המאפיה אל קפונה.
בשנות השלושים החל לעסוק בזיוף שטרות כסף של ארצות הברית, והוא נעצר בשנת 1935. ב-5 בדצמבר 1935, יום לפני שהועמד לדין, נמלט מבית המעצר בניו יורק, ונלכד כעבור פחות מחודש.
במשפטו הודה באישומים, ונידון ל-20 שנות מאסר באלקטרז.
ב-11 במרץ 1947 מת לוסטיג באלקטרז מדלקת ריאות.
מייחסים ללוסטיג את עשרת הדיברות לנוכל:
להקשיב בסבלנות לאחר, תכונה הכרחית יותר מלשון חלקלקה.
לאפשר לאדם שמולך לחשוף את דעותיו הפוליטיות, ולאמץ דעה זו.
לאפשר לאדם שמולך לחשוף את אמונתו הדתית, ולאמץ אמונה זו.
להשתמש ברמיזות מיניות, אך לא לפתח אותן הלאה, אלא אם כן האדם שמולך מביע התעניינות רבה.
לא לדבר על מחלות, אלא אם כן מישהו מפגין דאגה מיוחדת.
לא להתערב בענייניו הפרטיים של הזולת, הוא ייספר מיוזמתו.
יש להפגין את חשיבותך באופן ברור ושקט.
ויקטור מוזס הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הקיצוני.
מוזס ייצג את בנבחרת ניגריה במונדיאל 2014 ו-2018.
מוזס נולד בניגריה לאב שהיה כומר נוצרי.
בגיל 11 ברח כמבקש מקלט אל אנגליה, לאחר שהוריו היו בין האלפים שנטבחו שם בשל מהומות על רקע דת.
באוגוסט 2012 חתם בשורות הקבוצה צ'לסי.
ב-15 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה בקבוצה נגד קווינס פארק ריינג'רס.
ב-2 בספטמבר 2013 הושאל מוזס לליברפול האנגלית.
ב-16 בספטמבר הבקיע את שערו הראשון בקבוצה נגד סוונסי סיטי בתיקו 2-2. ב-16 באוגוסט 2014 הושאל שוב והפעם לסטוק סיטי עד לסוף העונה.
ב-1 באוגוסט 2015 הושאל לווסטהאם יונייטד עד לסוף העונה.
ב-25 בינואר 2019 הושאל לפנרבחצ'ה עד לסוף העונה.
ב-23 בינואר 2020 הושאל לאינטר מילאנו עד לסוף העונה.
באוקטובר 2020, הושאל עד סוף העונה לספרטק מוסקבה הרוסית.
את הופעת הבכורה ערך במשחק ב-17 באוקטובר מול חימקי, במחזור 11, שבו קבוצתו ניצחה 3:2. לאחר אותה עונה, הועבר מוזס באופן קבוע לספרטק, עם חוזה לשנתיים.
ב-2022 האריך מוזס את החוזה עד 2024, ועם סיום החוזה, עזב את הקבוצה.
ב-10 בספטמבר 2024 חזר לאנגליה וחתם בלוטון טאון.
מוזס ייצג את אנגליה בנבחרות הנוער השונות, מגיל 16 ועד גיל 21, אולם לבסוף החליט לשחק עבור הנבחרת הניגרית הבוגרת.
נכלל בסגל מונדיאל 2014 עם נבחרת ניגריה, ובטורניר העפיל עם הקבוצה לשמינית הגמר.
נכלל בסגל המוקדם בנבחרת ניגריה למונדיאל 2018, שם הבקיע שער פנדל עבור ניגריה בדקה ה51 שהפסידה לארגנטינה 1–2.
ויקטור מדינה (22 במרץ 1939 - 8 בפברואר 2026) היה כלכלן ישראלי, כיהן כמנכ"ל משרד האוצר, כמנכ"ל בנק מזרחי, כיו"ר כי"ל וכמנהל המחלקה המוניטרית בבנק ישראל.
מדינה נולד באלכסנדריה שבמצרים (1939), למד בבית הספר הצרפתי בעיר.
ב-1957 עלה לישראל עם הוריו ושלוש אחיותיו, נקלט בקיבוץ גניגר ועבד כפועל בניין.
סיים תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
סיים תואר שני בכלכלה מהאוניברסיטה העברית.
במקביל ללימודי תואר ראשון עבד כפקיד בבנק לאומי.
ב-1967 החל את עבודתו בבנק ישראל במחלקת המחקר והתקדם לסגן מנהל המחלקה, ב-1979 מונה למשנה למנהל מחלקת מטבע חוץ.
ב-1982 מונה למנהל המחלקה המוניטרית שהוקמה בבנק במסגרת מימוש התוכנית לארגונו מחדש.
במהלך כהונתו הכניס לשימוש כלים חדשים ששימשו את בנק ישראל למימוש המדיניות המוניטרית, בהן הנפקת מלווה קצר מועד והקצאת הלוואות לבנקים המסחריים.
ב-1986 מונה לחבר הנהלה בכיר בבנק וקיבל אחריות גם על מחלקת האשראי ומחלקת מטבע חוץ.
ב-1987 פרש מהבנק על רקע "חילוקי דעות מקצועיים" עם הנגיד מיכאל ברונו.
בהמשך השנה מונה על ידי שר האוצר משה ניסים למנכ"ל משרד האוצר וכיהן בתפקיד במשך כשנתיים.
הוא התפטר מספר חודשים לאחר כניסתו של שמעון פרס לתפקיד שר האוצר.
לאחר פרישתו מונה למנהל חברת בת של הבנק הבינלאומי אך התפטר לאחר מספר שבועות.
בשנת 1990 מונה על ידי משה ניסים, שר התעשייה והמסחר, ליו"ר דירקטוריון כימיקלים לישראל וכיהן בתפקיד במשך כחמש שנים, במהלכן עברה החברה הפרטה.
במאי 1995 מונה ליו"ר בנק מזרחי ובאוגוסט 1995 מונה למנכ"ל הבנק, הוא כיהן בתפקיד עד מאי 2004, במהלך כהונתו הוביל מדיניות שמרנית שהביאה להגדלה משמעותית ברווחיות ובתשואה על ההון של הבנק.
סביב פרישתו התנהל דיון ציבורי באשר למענק פרישה שאושר לו בסך של 13.5 מיליון ש"ח, מבלי שדווח על כך בדו"חות הבנק, עד התערבות המפקח על הבנקים והרשות לניירות ערך.
בספטמבר 2006 מונה לדירקטור בחברת כימיקלים בישראל ומכהן גם כדירקטור בחברות הבת רותם אמפרט נגב וכיל דשנים.
במהלך 2007 כיהן כדירקטור חיצוני במגדל אחזקות ביטוח ופיננסים.
ביולי 2009 מונה לחבר בוועדה המייעצת למועצה הלאומית לכלכלה.
באוגוסט 2009 מונה ליו"ר מגדל שוקי הון, הוא כיהן בתפקיד עד התפטרותו במאי 2011.
בשנת 2013 היה מועמד לנגיד בנק ישראל.
ויקטור היה נשוי עד לפטירתו למרים לבית רפפורט, ילידת ירושלים.
לבני הזוג נולדו ילדים ונכדים.
הוא נפטר ב-8 בפברואר 2026, ונקבר במושב שורש, שם התגורר.
ויקטור ליאנדרו באז'י (בפורטוגלית: Victor Leandro Bagy; נולד ב-21 בינואר 1983) המכונה ויקטור (Victor) הוא כדורגלן עבר בריזלאי ששיחק בעמדת השוער.
ויקטור החל את דרכו ב-1997 בקבוצת הנוער של סאו פאולו אך ב-1998 עבר לשחק בקבוצת הנוער של פאוליסטה.
בשנת 2000 החל ויקטור להיכלל בסגל הקבוצה הבוגרת כשוער מחליף.
ב-2003 ערך את הופעת הבכורה שלו בהרכב הקבוצה.
ב-18 בדצמבר 2007 הצטרף ויקטור לקבוצת גרמיו בעבור 400,000 ריאל ברזילאי.
ב-24 בפברואר 2008 סבל מפציעה ונעדר במשך חודש וחצי.
ב-29 ביוני 2012 חתם ויקטור על חוזה בקבוצת אתלטיקו מיניירו למשך חמש שנים בעבור €3,500,000.
בפברואר 2021 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
ב-21 במאי 2009 הופיע ויקטור לראשונה במדי נבחרת ברזיל בכדורגל במהלך גביע הקונפדרציות.
ב-10 באוגוסט 2010 הופיע במשחק נבחרת ברזיל נגד נבחרת ארצות הברית כחלק ממונדיאל 2010. ב-7 במאי 2014 זומן ויקטור למונדיאל 2014.
ויקטור לואיס (ויטאלי ייבגנייביץ' לואי, ברוסית: Виталий Евгеньевич Луи), נולד במוסקבה ב-5 בפברואר 1928, נפטר בלונדון ב-18 ביולי 1992), היה עיתונאי רוסי ממוצא יהודי, אשר שימש בנוסף, עבור הסובייטים, כצינור בלתי פורמלי להעברת מסרים למערב.
כללית, פרטים רבים בסיפור חייו של לואיס עמומים ונתונים בספק.
מקור חלקם הגדול במעין ביוגרפיה שכתב עליו ויאצ'סלב קבורקוב (Кеворков), איש הקשר שלו עם הקג"ב, "ויקטור לואיס: האיש והאגדה" (Виктор Луи.
ויקטור לואיס נולד במוסקבה ב-1928 בשם ויטאלי ייבגנייביץ' לואי, לאב ממוצא פרוסי וממשפחה אמידה (עד למהפכת אוקטובר), ולאם רוסייה, אשר הלכה לעולמה כשבוע לאחר לידתו.
החל משנת 1944 הוא מילא מספר תפקידי עזר זוטרים עבור נציגויות זרות במוסקבה.
הדבר היפנה אליו את תשומת לבו של הנקו"ד, והוא נעצר בשנת 1946 בקירוב, בלנינגרד.
לואי נאשם בריגול ע"פ סעיף 58 (שכלל מספר רב מאוד של פעולות "אנטי סובייטיות"), ונידון ל-25 שנה במחנה עבודה.
לואי שהה לשם ריצוי עונשו באינטה (Инта́) שברפובליקת קומי.
לאחר כעשר שנים, בשנת 1956 בקירוב, הוא שוחרר, כנראה כחלק מתהליך ההקלה בעולו של המשטר שלאחר מות סטלין.
לאחר שחרורו לואי החל לעבוד בעיתונות, תוך קיום קשר קרוב עם הקג"ב, יורשו של הנקו"ד, ותוך מגע הדוק עם העיתונות המערבית.
באותה תקופה הוא שינה את שמו לוויקטור לואיס.
תחילה לואיס עבד עבור הסניף המוסקבאי של CBS.
לדבריו, הוא נתן למעסיקיו לדעת מראש על הפלישה הסובייטית בתגובה על המרד ההונגרי, אם כי בצורה מרומזת, ותוך הסתמכות עקיפה על העיתונות הסובייטית.
אחר כך עבד עבור המגזין האמריקני "לוק" (Look, "מבט").
עד שנת 1980 ויקטור לואיס כתב עבור העיתון הלונדוני ה"איבנינג ניוז" (The Evening News, "חדשות הערב"), ולאחר מכן עבור ה"סאנדיי אקספרס" (The Sunday Express, "הישיר של יום ראשון", בקירוב) הבריטי.
באותן שנים לואיס הפך למקור מידע חשוב עבור עיתונות המערב, בייחוד כזה ששלטונות ברית המועצות רצו להפיץ, אך לא לעמוד מאחוריו באופן מחייב.
כך אירע לא פעם שלואיס עמד מאחורי ידיעות שהגיעו לכותרות העיתונים בעולם.
הראשונה שבאותן ידיעות מרעישות הייתה, אם כי נוסחה בזהירות, אודות הדחתו הצפויה של ניקיטה חרושצ'וב, באוקטובר 1964, וזו הועברה ל"איבנינג ניוז".
על פי עדותו של לואיס, הוא הסיק ידיעה זו באמצעות ניתוח פוליטי ונסיבתי שערך הוא עצמו, יחד עם רמז שקיבל מאדם הקשור לשירותי הרדיו הסובייטיים.
מידע בלעדי אחר שהועבר על ידי לואיס לאותו עיתון היה אודות הפיגועים במוסקבה (1977).
אותם פיגועים יוחסו על ידי לואיס למתנגדי המשטר, והדבר היווה רקע נוח להפעלת יד חזקה של המשטר כלפי החשודים.
ב-21 במרס 1973 הודיע ויקטור לואיס על ביטול "כופר ההשכלה" שהטילה ברית המועצות באוגוסט 1972 על היהודים ששאפו לצאת מתחומיה, אשר היו מעין אגרה מדורגת על פי רמת ההשכלה שרכשו על חשבון המדינה.
הכופר, אשר היווה פגיעה חמורה בחופש התנועה, עורר ביקורת נוקבת במערב, בעיקר בישראל ובארצות הברית.
עם זאת, ללואיס היה, לדבריו (שקשה לאמתם), חלק בהפצתה במערב של ספרות שהייתה אסורה בברית המועצות.
כך למשל, הוא סייע בהברחת אגף הסרטן (Раковый Корпус) מאת אלכסנדר סולז'ניצין, כמו גם זיכרונותיו של חרושצ'וב.
אם כי לואיס לא נחשב, ככל הנראה, כחלק אינטגרלי של סגל עובדי הקג"ב, עבודתו נעשתה בפיקוח הארגון, והוא ערך לעיתים מזומנות פגישות עבודה עם אנשי קשר של הקג"ב.
החל מסוף שנות ה-60, ועד שנות ה-80, לואיס נפגש, לדבריו, עשרות פעמים עם ראש הקג"ב, יורי אנדרופוב.
בין היתר, הוא התנדב, לדבריו, לנסוע בשליחותו לצ'ילה, לאחר ההפיכה הצבאית שהתרחשה בה בשנת 1973, כדי לוודא שראש המפלגה הקומוניסטית לואיס קורבלאן (Corvalán) נותר בחיים.
בנובמבר 1958 לואיס נישא לבריטית ג'ניפר מרגרט סטת'ם (Statham), שעסקה קודם לכן בטיפול בילדים בשגרירות ארצה במוסקבה.
נולדו לו ממנה שלושה בנים.
מעמדו של לואיס וקרבתו לחוגי השלטון אפשרו לו רמת חיים גבוהה, בייחוד על רקע המצב הכלכלי בברית המועצות.
כך, לואיס החזיק בדאצ'ה סמוך למוסקבה.
כן החזיק בצי של מכוניות פאר.
חלק מעושר זה מקורו במדריכים לתיירים מערביים במוסקבה, שנמכרו במטבע זר, אשר לואיס ואשתו הוציאו יחדיו החל מ-1965.
ויקטור לואיס נפטר בלונדון ב-1992, זמן קצר לאחר התפרקות ברית המועצות, כתוצאה מהתקף לב.
גופתו נשרפה ואפרו נטמן במוסקבה.
ויקטור מוניוס מנריקה (בספרדית: Víctor Muñoz Manrique; נולד ב-15 במרץ 1957 בסרגוסה) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל.
כשחקן הוא נודע בשמו הפרטי ויקטור, ושיחק ברוב הקריירה בקבוצת ברצלונה, עמה זכה בשבעה תארים אירופים וספרדים.
הוא ייצג את נבחרת ספרד בשני טורנירי אליפות אירופה ובמונדיאל 1986, ובסך הכול רשם 60 הופעות במדי הנבחרת.
הישג השיא של ויקטור כמאמן היה הזכייה בגביע המלך עם קבוצת נעוריו ריאל סרגוסה ב-2004.
ויקטור החל את הקריירה בקבוצת הנוער של ריאל סרגוסה מעיר נעוריו.
סרגוסה חזרה לליגה הבכירה בתום עונה אחת, כשסיימה במקום הראשון בליגת המשנה.
עם חזרתה לליגה הבכירה, הפך ויקטור לשחקן הרכב משמעותי, ועם חמישה שערי ליגה ב-30 הופעות סייע לקבוצתו לשרוד בליגה הבכירה.
לקראת עונת , לאחר עונת הישרדות נוספת, עבר ויקטור לברצלונה.
כבר בעונת הבכורה שלו סייע לקבוצתו לזכות בגביע אירופה למחזיקות גביע, על אף שלא שותף במשחק הגמר מול סטנדרד לייז'.
עונה אחר כך סיימה הקבוצה במקום הרביעי בלבד בליגה, אך זכתה בגביע הליגה הספרדית לאחר ניצחון 1–2 על ריאל מדריד בגמר, ובגביע המלך לאחר ניצחון על ריאל בתוצאה זהה, כשאת השער הראשון במשחק כבש ויקטור.
ויקטור שמר על מעמדו כשחקן הרכב חשוב בקבוצה, וזכה עמה באליפות ראשונה בקריירה, בעונת .
הוא נפרד מהקבוצה בסיום עונת עם זכייה נוספת בגביע המלך, לאחר ניצחון 0–1 על ריאל סוסיאדד בגמר.
בסך הכול, בשבע עונות במדי ברצלונה, היה ויקטור לשחקן הרכב חשוב.
הוא זכה עם קבוצתו בגביע אירופה למחזיקות, אליפות ושני גביעים.
ויקטור ערך 224 הופעות ליגה במדי ברצלונה, בהן כבש 14 שערים.
לקראת עונת היה ויקטור לאחד הספרדים הראשונים בסרייה א' האיטלקית, כשחתם במדי סמפדוריה, אותה התחיל לאמן באותה עונה מאמנו לשעבר בסרגוסה, וויאדין בוסקוב.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה הוא זכה עמה בקופה איטליה, לאחר שקבוצתו הפכה הפסד 0–1 במשחק הראשון מול נאפולי עם ניצחון 0–4 במפגש הגומלין.
באותה עונה הגיעה הקבוצה עד לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע, שם פגש ויקטור את קבוצתו לשעבר, ברצלונה.
סמפדוריה הפסידה בגמר בתוצאה 0–2. עונה אחר כך עשתה סמפדוריה צעד נוסף וזכתה בגביע אירופה למחזיקות, לאחר ניצחון בגמר 0–2 על אנדרלכט בהארכה.
מוניוס לא שותף במשחק הגמר.
ויקטור חזר בעונת לריאל סרגוסה.
את הופעת הבכורה שלו באותה עונה ערך רק במחזור ה-32, ובסך הכול הספיק לשחק ארבעה משחקי ליגה באותה עונה, ולאחריהם סייע לקבוצתו לשרוד בפלייאוף כנגד הירידה.
עונה אחר כך הצטרף ויקטור לסנט מירן הסקוטית, ופרש ממשחק פעיל כעבור מספר חודשים, בגיל 34.
ויקטור החל את דרכו בנבחרת ספרד ב-25 במרץ 1981, תחת המאמן חוסה סנטמריה, בניצחון 1–2 על במשחק ידידות.
שערו הראשון במדי ספרד נכבש כשנה אחר כך, ב-24 בפברואר 1982, בניצחון 0–3 על במשחק ידידות.
לאחר שלא זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 1982 הביתי, היה ויקטור שותף להעפלת הנבחרת ממוקדמות יורו 1984. ויקטור זומן על ידי המאמן מיגל מוניוס לסגל ספרד לקראת יורו 1984 בצרפת.
ויקטור פתח בהרכב ושיחק לכל אורך חמשת משחקיה של ספרד בטורניר, שהסתיימו בהפסד 0–2 בגמר מול המארחת..
הוא אף היה שותף לניצחון על בחצי הגמר, כשכבש את הבעיטה הרביעית בדו-קרב הפנדלים לאחר שוויון 1-1 בסיום ההארכה.
ויקטור הוסיף להיות בורג חשוב בנבחרת של מיגל מוניוס, וזומן על ידי המאמן למונדיאל 1986 במקסיקו.
ויקטור פתח בהרכב ושיחק לכל אורך חמשת משחקיה של ספרד בטורניר, שהסתיימו בשלב רבע הגמר עם הפסד בדו-קרב בעיטות עונשין מול , אף על פי שכבש את הבעיטה החמישית והאחרונה לזכות ספרד בדו-קרב.
הטורניר הבינלאומי האחרון של ויקטור היה יורו 1988 בגרמניה המערבית.
ויקטור שוב לא החמיץ אף דקת משחק בטורניר, אך ספרד נכשלה בבית קשה, ולמרות ניצחון מוקדם על הפסידה ל ול, מה שסיים את השתתפותה כבר בשלב הבתים.
החלפתו של מיגל מוניוס בלואיס סוארס מירמונטס בסיום הטורניר, סימנה את סיום דרכו של ויקטור בנבחרת, והוא לא שב לשחק עוד בנבחרת ספרד.
ויקטור רשם 60 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש שלושה שערים.
ויקטור החל את קריירת האימון בקבוצת מיורקה מליגת המשנה.
הוא התמנה למאמן לפני המחזור ה-23 בליגה, והוביל אותה עד לסיום העונה לרצף של 11 ניצחונות ושש תוצאות תיקו, ללא הפסדים, שהעלו את מיורקה למקום השלישי בטבלה.
מיורקה אף ניצחה במשחק הראשון בפלייאוף ההעפלה לליגה הבכירה, 1-0 מול ראיו ואיקאנו, אך הפסידה לה 0–2 בגומלין.
היה זה הפסדו הראשון של ויקטור כמאמן, והוא קבע כי מיורקה תשחק עונה נוספת בליגת המשנה.
ויקטור פתח עם הקבוצה את עונת , אך סיים את תפקידו שישה מחזורים בלבד לסיום העונה.
לקראת עונת מונה ויקטור למאמן CD לוגרונייס מליגת המשנה, אך פוטר לאחר פחות מחצי עונה.
במהלך עונת מונה לתפקיד מאמן ליידה, גם היא מליגת המשנה, וייצב את מצבה של הקבוצה במרכז הטבלה.
עונה אחר כך, הוביל אותה למקום החמישי בטבלה.
ויקטור קיבל את תפקידו הראשון כמאמן בליגה הבכירה לקראת עונת , בקבוצת ויאריאל, ואימן בה במשך שתי עונות.
באמצע עונת חזר ויקטור לקבוצת נעוריו ריאל סרגוסה, והוביל אותה לזכייה בגביע הספרדי לאחר ניצחון בגמר 2–3 על ריאל מדריד בהארכה.
עם פתיחת עונת , זכה עם הקבוצה בתואר הסופר קאפ הספרדי, לאחר שגברה בגמר כפול על אלופת ספרד, ולנסיה.
ויקטור אימן בסרגוסה עד לסיום עונת .
ב-8 באוקטובר 2006 קיבל ויקטור את תפקידו הראשון מחוץ לספרד, כשהחל לאמן בפנאתינאיקוס היוונית.
משחקו הראשון על הקווים היה כשבוע וחצי אחר כך, בניצחון 0–2 על הפועל תל אביב במסגרת גביע אופ"א.
ויקטור עזב את הקבוצה בסיום העונה.
לקראת עונת חזר לספרד כמאמן רקראטיבו ולבה מהליגה הבכירה, אך הוא פוטר בפברואר 2008 בעקבות מצבה של הקבוצה בתחתית הטבלה.
לקראת עונת החל לאמן את חטאפה, אך לקראת סיום העונה, באפריל 2009, פוטר מתפקידו לאחר רצף של שלושה הפסדים והוחלף במיצ'ל.
לאחר יותר משנה וחצי מחוץ למגרשים, חזר ויקטור לאמן בדצמבר 2010, בקבוצת טרק גרוזני מהליגה הרוסית, אך הוא עזב את הקבוצה חודש בלבד אחר כך והוחלף ברוד חוליט ההולנדי.
בספטמבר 2011 התמנה ויקטור לתפקיד מאמן נשאטל גזמאקס משווייץ, והיה המאמן השלישי של הקבוצה באותה עונה.
עונה אחר כך נותר ויקטור בשווייץ ובדצמבר 2012 התמנה לתפקיד מאמן פ.צ.
סיון, אך לאחר שלושה חודשים בלבד פוטר ובמקומו התמנה ג'נארו גאטוזו למאמן-שחקן.
ויקטור חזר לקדנציה נוספת בריאל סרגוסה במרץ 2014, וייצב את מצבה בתחתית ליגת המשנה.
הוא פתח עם הקבוצה את עונת , אך פוטר לאחר פחות מחצי עונה.
גביע הליגה הספרדית (2): ,
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםריאל סרגוסההליגה הספרדית171הליגה הספרדית השנייה231הליגה הספרדית305283292ברצלונההליגה הספרדית302324322272270414350סמפדוריהסרייה א'312170ריאל סרגוסההליגה הספרדית40סנט מירןליגת העל הסקוטית181סך הכול בקריירה42129
ויקטור לוי (נולד ב-11 בנובמבר 1948) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
לוי מזוהה יותר מכל עם קבוצת בית"ר ירושלים בה שיחק ברוב הקריירה שלו, והיה שותף לזכייתה הראשונה בגביע המדינה בעונת 1976.
לוי גדל בחצור הגלילית, להורים שעלו מקזבלנקה שבמרוקו, והוא השישי מבין שמונה אחים.
בשנת 1965 עשה את צעדיו הראשונים בבוגרים בקבוצה הפועל חצור ולאחר מכן עבר להפועל קריית שמונה, שם היה שחקן מפתח בקבוצת הבוגרים ושיחק בעמדה התקפית יותר.
בשנת 1971 זומן על ידי מאמן בית"ר ירושלים דאז אריה רדלר למבחנים בעקבותם צורף לקבוצה.
לוי השתלב כשחקן הרכב חשוב במערך של בית"ר בשנים 1971–1978 והיה חלק משלישיית "שוקולד-מנטה-מסטיק" שכללה גם את דני נוימן ואורי מלמיליאן.
לוי שיחק בעמדת הקשר האחורי והיה בצילם של נוימן ומלימיליאן ששיחקו בעמדות קדמיות והרבו לכבוש שערים בניגוד אליו, שהתמקד יותר בפעולות הגנתיות בקישור האחורי והרבה לחלץ כדורים.
בעונת 1975/1976 היה שותף כשחקן הרכב בתואר ההיסטורי הראשון של הקבוצה, גביע המדינה.
לאחר חילוקי דעות עם ראובן ריבלין שהיה יו"ר בית"ר באותן שנים לגבי חוזהו, סיים את דרכו בקבוצה בעונת 1977/1978 ועבר להפועל ראשון לציון.
לאחר עונה בלבד חזר לבירה ליריבה העירונית הפועל ירושלים שם היה שותף בעליית הליגה של הקבוצה בעונת 1979/1980, לאחריה המשיך עוד שנתיים בקבוצה, ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
לאורך רוב שנותיו כשחקן כדורגל היה פקיד בעיריית ירושלים.
לאחר הפרישה אימן מספר שנים את קבוצת עירוני בית שמש, ומספר קבוצות נוער.
ויקטור וסילייביץ' טיחונוב היה שחקן ומאמן הוקי קרח סובייטי/רוסי, הנחשב למאמן המצליח בהוקי קרח הבינלאומי ואחד המאמנים הגדולים בהיסטוריה של הענף.
לאחר שזכה כשחקן ב-4 אליפויות רצופות של ברית המועצות, החל את קריירת האימון שלו ב-1964. ב-1977 התמנה במקביל למאמן צסק"א מוסקבה ונבחרת ברית המועצות.
את צסק"א הוביל ל-12 אליפויות ברית המועצות ברצף, ואת הנבחרת הוביל לשתי מדליות זהב אולימפיות, ל-8 זכיות באליפות העולם ולזכייה בגביע קנדה.
לאחר פירוק ברית המועצות אימן את נבחרת חבר המדינות והוביל אותה למדליית זהב אולימפית, ואחרי פירוק חבר במדינות אימן את נבחרת רוסיה והוביל אותה לזכייה באליפות העולם.
טיחונוב שיחק בעמדת המגן, וכשחקן בוגר בחל לשחק ב-1949 בקבוצת וו"ס מוסקבה - הקבוצה הייצוגית של חיל האוויר הסובייטי.
במדי וו"ס זכה 3 פעמים ברציפות באליפות ברית המועצות (1951 - 1953) ובגביע ברית המועצות ב-1952, בטרם עבר לקבוצת דינמו מוסקבה וזכה איתה באליפות נוספת, ב-1954, שעבורו הייתה אליפות רביעית ברציפות באופן אישי.
בסך הכל שיחק בליגה העליונה של ברית המועצות 296 משחקים, וכבש מעמדת המגן 35 שערים.
ב-1964 התמנה טיחונוב לעוזר המאמן במועדון בו שיחק, דינמו מוסקבה.
ב-1968 קיבל תפקיד ראשון של מאמן ראשי, בקבוצת דינמו ריגה, אותה אימן עד 1977 תוך שהוא מוביל אותה מהליגה השנייה אל צמרת הליגה הראשונה.
ב-1977 התמנה טיחונוב במקביל למאמן מועדון הפאר הגדול ביותר בברית המועצות, צסק"א מוסקבה, ולמאמן נבחרת ברית המועצות בהוקי קרח, שהיוותה כוח מרכזי בהוקי קרח הבינלאומי.
הוא הנהיג בקבוצה ובנבחרת משטר אימונים נוקשה, לפיו שהו השחקנים ביחד במחנות אימונים למשך תקופות ארוכות בכל שנה.
כיוון שצסק"א הייתה הקבוצה הטובה ביותר בברית המועצות ותרמה את מרבית השחקנים לנבחרת, בילה טיחונוב עם חלק גדול מחניכיו באימונים כמעט לאורך השנה כולה.
טיחונוב חיזק את שליטתה של צסק"א בהוקי קרח הסובייטי, ובמהלך שנותיו כמאמן צסק"א זכה איתה 12 פעמים ברציפות באליפות ברית המועצות בין 1978 ל-1989. הוא המשיך לאמן את צסק"א עד שפרש מאימון ב-1996, אך לא זכה להצלחות לאחר פירוק ברית המועצות.
גם עם נבחרת ברית המועצות זכה להצלחה מיידית, כאשר זכה עם הנבחרת פעמיים ברציפות באליפות העולם ב-1978 ו-1979 לאחר שנתיים בהן נושלה ברית המועצות מהתואר.
עם זאת, באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) ספגו טיחונוב והנבחרת כישלון צורב, כאשר נוצחו בידי נבחרת ארצות הברית במשחק ה"נס על הקרח" ונאלצו להסתפק במדליית הכסף.
במהלך המשחק החליף טיחונוב את שוער הנבחרת ואחד מכוכביה, ולדיסלב טרטיאק, במהלך מעורר מחלוקת שעורר עליו את חמתו של טרטיאק וביקורת ענפה מכל עבר.
שנים לאחר מכן הודה טיחונוב שהמהלך היה טעות גדולה.
למרות הכישלון באולימפיאדת לייק פלאסיד, הוביל טיחונוב את הנבחרת לשנים המוצלחות ביותר שלה, כאשר בין 1981 ל-1985 לא נוצחה הנבחרת ולו במשחק אחד, כשבתווך זכתה בפעם היחידה בגביע קנדה ובשלוש אליפויות עולם רצופות וגם החזירה לעצמה את מדליית הזהב האולימפית באולימפיאדת סרייבו (1984).
הצלחותיו של טיחונוב עם הנבחרת נמשכו בהמשך העשור, גם כאשר הורעו תנאיה של הנבחרת בעקבות התפוררות ברית המועצות.
לקראת סוף העשור הושפע טיחונוב באופן קשה מעריקתם של שניים מכוכבי הנבחרת, סרגיי פיודורוב ואלכסנדר מוגילני, למערב; כיוון שחשש מעריקות נוספות, ניפה מהנבחרת חלק גדול מכוכביה - בעיקר כאלה שנבחרו בדראפט של ליגת ה-NHL.
למרות זאת, המשיכה הנבחרת להצליח ולזכות בתארים עולמיים ואולימפיים ממש עד פירוק ברית המועצות.
לאחר פירוק ברית המועצות, בתנאי חוסר הוודאות של תקופת חבר המדינות, הנהיג טיחונוב את נבחרת חבר המדינות להישג בלתי צפוי והוביל אותה למדליית זהב באולימפיאדת אלברוויל (1992).
חבר המדינות והנבחרת הזוכה התפרקו במהירות, וטיחונוב הפך למאמן הנבחרת שירשה אותה - נבחרת רוסיה.
כבר באליפות העולם השנייה אליה הוביל טיחונוב את נבחרת רוסיה כמדינה נפרדת, זכו טיחונוב והנבחרת באליפות העולם עם ניצחון בגמר על נבחרת שוודיה.
לאחר שרוסיה לא הצליחה לזכות במדליה באולימפיאדת לילהאמר (1994) - הפעם הראשונה שנבחרת סובייטית או רוסית השתתפה באולימפיאדה ולא זכתה במדליה - התפטר טיחונוב מתפקידו בנבחרת.
אביו של טיחונוב, פועל במפעל צבאי, לחם במלחמת העולם השנייה ונהרג ב-1942. ויקטור גודל מאז בידי אמו לבדה.
הוא נישא ב-1953 לטטיאנה, עורכת דין.
בנם היחיד, וסילי, היה אף הוא שחקן ומאמן הוקי קרח שאימן שנים רבות בפינלנד, ובשנותיו האחרונות אימן את קבוצת אוונגרד אומסק בליגת ה-KHL.
וסילי נהרג בנפילה מחלון דירתו במוסקבה ב-2013.
הוא פרש ממשחק בשל פציעה ב-2022.
טיחונוב מת ממחלה ממושכת ב-2014. כיוון שמתוקף תפקידו בצסק"א מוסקבה, הקבוצה הייצוגית של הצבא האדום, היה קצין בדרגת קולונל - הוא נקבר בהלווייה צבאית מלאה.
4 אליפויות רצופות של ברית המועצות (3 עם וו"ס מוסקבה, אחת עם דינמו מוסקבה)
12 זכיות רצופות באליפות ברית המועצות - עם צסק"א מוסקבה
9 זכיות באליפות העולם - 8 עם נבחרת ברית המועצות, אחת עם נבחרת רוסיה
זכייה בגביע קנדה עם נבחרת ברית המועצות
3 זכיות במדליית זהב אולימפית - שתיים עם נבחרת ברית המועצות, אחת עם נבחרת חבר המדינות; מדליית כסף אולימפית עם נבחרת ברית המועצות
התקבל להיכל התהילה של פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית ב-1998.
עיטור הדגל האדום של העמל (1978)
עיטור הצטיינות למען המולדת (1996)
ויקטור לִינְדֶלֵף (בשוודית: Victor Lindelöf; נולד ב-17 ביולי 1994) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדת הבלם באסטון וילה ובנבחרת שוודיה, בה הוא גם משמש כקפטן.
לינדלף התחיל את הקריירה שלו בקבוצת י.ק.
פרנקה ואז עבר לוסטרוס י.ק.
ובגיל 13 הגיע למחלקת הנוער של וסטרוס ס.ק.
ב-11 באפריל 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
ב-1 ביולי 2012 לינדלף חתם בבנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגזית והצטרף לקבוצת המילואים של המועדון.
ב-19 באוקטובר 2013 לינדלף ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–1 נגד סינפאס במסגרת הגביע הפורטוגזי.
ב-8 ביוני 2015 האריך את חוזהו בבנפיקה עד 2020. ב-20 בפברואר 2016 לינדלף הבקיע את שער הבכורה שלו בבנפיקה בניצחון 1–3 נגד פאסוס די פריירה.
ב-14 ביוני 2017 חתם במנצ'סטר יונייטד תמורת 31 מיליון ליש"ט לארבע שנים.
ב-1 בספטמבר 2025 חתם באסטון וילה.
לינדלף זכה עם הנבחרת הצעירה של שוודיה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2015 לאחר ניצחון 3–4 בדו-קרב בעיטות הכרעה נגד פורטוגל, כאשר לינדלף הבקיע את הפנדל המנצח.
ב-24 במרץ 2016 לינדלף ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 1–2 ל.
לינדלף אף השתתף עם הנבחרת ביורו 2016.
נבחרת אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21: 2015
מגן השנה של "פוטבולסגלן" -
ויקטור מולו היה שחקן ברידג', עיתונאי ברידג' וכותב ספרי ברידג' בריטי.
הוא מפורסם במיוחד בגלל סדרת ספרי ברידג' בגן חיות, באנגלית: Bridge in the Menagerie, בה מתוארים שחקני ברידג' כקריקטורות של חיות.
ויקטור מולו נולד בסנט פטרסבורג שברוסיה למשפחה עשירה.
כשהיה בן 8 פרצה מהפכת אוקטובר.
משפחתו של מולו הייתה בנפש בהרי הקווקז.
אמו רכשה רכבת במטרה לחזור לביתם.
המשפחה השתמשה במסמכים מזויפים של הצלב האדום וצרפה פצועים למסע הארוך לביתה.
לאחר שמולו עבר ניתוח של הוצאת התוספתן המשיכה המשפחה לפינלנד אחרי כן לסטוקהולם ולפריז והשתקעה בלונדון.
סדרת ספרי גן החיות התחילה בספר בשם Bridge in the Menagerie: the winning ways of the Hideous Hog, שפורסם בשנת 1965. רוב החומר המופיע בספר פורסם על ידי מולו כמאמרים בודדים עוד לפני כן בעיתון British Bridge Magazine או בעיתון האמריקאי The Bridge World.
הספר הזה והספרים שפורסמו אחריו בסדרה מתארים אירועים משעשעים ליד שולחן בו משחקים Rubber Bridge במועדון ברידג'.
אוסף הדמויות והתנהגותן הן משל על התנהגות שחקני ברידג' אנושיים.
בזכות סדרה זו בחרו בו שחקני הברידג' ככותב המשעשע ביותר.
ספרים בסדרת ברידג' בגן החיות
שלושת הספרים הראשונים בסדרה יצאו בהוצאת Faber and Faber.שני הספרים האחרונים יצאו בהוצאת Methuen.
בנוסף לחמשת הספרים בסדרה זו שפרסם מולו בימי חייו, פורסמו ספרים נוספים בסדרה אחרי מותו.
המבוססים בחלקם על מאמרים של מולו, שלא פורסמו בספרים, וחלקם הם חומרים חדשים שכתבו רוברט ופיליפ קינג.
הספרים הנוספים שפורסמו אחרי מותו:
נכתב על ידי רוברט ופיליפ קינג.
נכתב על ידי ויקטור מולו ורוברט קינג.
נכתב על ידי ויקטור מולו ורוברט ופיליפ קינג.
נכתב על ידי ויקטור מולו נערך על ידי מרק הורטון.
יצא בטורונטו בהוצאת Master Point Press.
נכתב על ידי ויקטור מולו איורים של ביל בטל.
יצא בטורונטו] בהוצאת Master Point Press.
נכתב על ידי ויקטור מולו נערך על ידי מרק הורטון עם איורים של ביל בטל.
דמויות בספרי ברידג' בגן החיות
החזיר המבעית, באנגלית: Hideous Hog לפעמים מכונה HH.
החזיר הוא השחקן הטוב ביותר במועדון.
"שפר את משחקך בברידג'".יצא לאור בהוצאת חץ.
"שפר את משחקך בברידג' ולמתחילים למשתלמים: אקול ההכרזות והביצוע" בהוצאת התשבץ והחידה.
לא ברור האם מדובר בתרגום מורחב של אותו ספר.
בחלק מהמהדורות התווסף פרק שכתב השחקן הישראלי משה כץ.
ויקטור פטרוביץ' יליסייב הוא גנרל, מנצח תזמורת ומורה למוזיקה רוסי.
הוא מנהל אנסמבל מקהלת המשמר הלאומי, שבמשך שנים נוצר בלבול בינה לבין מקהלת הצבא האדום הרוסי.
יליסייב נולד בשנת 1950 במוסקבה, רוסיה, לפיוטר וסרפימה יליסייב.
הוא סיים את האקדמיה למוזיקה (היום מכון המוזיקה הממלכתי על שם שנקה במוסקבה).
לאחר מכן שירת כחייל במשרד הפנים (1969–1971), ומונה למנהל המקהלה ביחידתו לשעבר.
בשנת 1976 סיים יליסייב את המכללה למוזיקה על שם גנסין והתמחה בניצוח מקהלה.
יליסייב היה חלק ממקהלת משרד הפנים מאז הקמתה בשנת 1973. הוא החל כמנהל מקהלות, והפך למנהל המקהלה הראשי וסגן מנהל בשנת 1977. בשנת 1985 הוא הפך לראש ההרכב ובשנת 1995 גם לראש המרכז התרבותי של משרד הפנים.
בשנת 1998 התמנה לפרופסור בקונסרבטוריון של מוסקבה.
יליסייב נשוי בשלישית ואב לשניים, אחד מהנישואים הראשונים ואחד מנישואיו השלישיים.
בשנת 2012 עבר גירושין מתוקשרים עם אירינה.
בהנחיית יליסייב הופיע הרכב מקהלת משרד הפנים במדינות שונות, בהן בולגריה, צ'כוסלובקיה, גרמניה, הונגריה, צפון קוריאה, איטליה, יוון, ברזיל, מקסיקו, שווייץ, איחוד האמירויות, כווית, עומאן, קטר, ספרד, סין, טורקיה וישראל.
יליסייב היה בחבר השופטים בתחרות שירי החיילים הבינלאומיים ב-1999 שהתקיימה בסוצ'י.
יליסייב הוא בעל תואר אמן העם של רוסיה (1988) ובעל תעודת הכבוד הנשיאותית של רוסיה.
ויקטור טילגנר היה פסל וטובע מדליות אוסטרי.
עבר בילדותו עם משפחתו לווינה, הפסל זיהה את כישרונו והיה המורה הראשון שלו, בהמשך למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה.
שם למד אצל ואצל בהמשך נמשך לעבודות תחריט ועבד אצל טובע המדליות .
אחד מתלמידיו היה הפסל הגרמני אמריקאי .
בתערוכה העולמית של וינה פגש את הפסל וטובע המדליות הצרפתי שפיסל בסגנון ניאו בארוק, טילגנר הושפע מסגנונו, ושנה לאחר מכן ביקר באיטליה.
בעשרים שנות חייו האחרונות היה בבעלותו סטודיו גדול בווינה.
ויקטור יעקובי (בהונגרית: Jacobi Viktor; בודפשט, 22 באוקטובר 1883 – ניו יורק, 12 בדצמבר 1921) היה מלחין יהודי-הונגרי.
ויקטור יעקובי נולד בבודפשט במשפחה יהודית.
אביו היה ד"ר שמואל יעקובי "בכינויו: שַמוּ" (1844–1913) עורך דין, המייסד, ונשיא הכבוד של חוג השחמט של פשט, ואמו הייתה וילמה ברַכפלד (1850–1896), ילידת לובשברני.
הם התחתנו ב-12 ביוני 1878 בבודפשט.
כבר כתלמיד תיכון זכה יעקובי להצלחה עם הקומפוזיציות שלו.
באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט הוא היה תלמידו של יאנוש קוסלר, מוזיקאי שהלך בעקבות אסכולת ברהמס.
הוא למד בקורסים יחד עם אמריך קלמן, אלברט סירמאי וליאו ויינר.
יעקובי סגד מן ההתחלה למוזיקה הקלה יותר של האופרטות.
כבר במהלך השנים הסטודנטיאליות שלו חיבר את היצירה הבימתית הראשונה שלו, "הנסיכה הנחושה", שהוצגה ב-17 בדצמבר 1904. מאז ועד 1914 הוא הופיע עם אופרטה חדשה כמעט כל שנה, הפזמונאי הנפוץ ביותר שלו היה פרנץ מרטוש.
בהשפעת גל ההונגריזציה בתחילת המאה, הוא סימן את היצירה הזו כמחבר בשם כ"יאקאבפי" (Jakabfi).
כתוצאה מההצלחה הגדולה שלו הוא עזב את האקדמיה לאחר שנתיים אקדמיות כנראה, ושקע בהלחנת אופרטה עם הידע שרכש עד אז.
כמעט מדי שנה פרסם יצירה מצליחה נוספת, בדרך כלל עם הליברית של פרנץ מרטוש.
ביצירות הראשונות שלו ניסה להתאים את סגנון המוזיקה לטעם של הזמר ההונגרי שרווח אז בתיאטרון קיראי, אחר כך, בתקווה להצלחה בינלאומית, הוא פנה לסגנון מערבי, אך לא לאופרטה האוסטרו-הונגרית בת זמנו, אלא התחיל להשתמש באלמנטים של ג'אז והביט לעבר העולם האנגלו-סכסי.
הסגנון אכן הביא לו את התוצאה המקווה.
ההצלחות הגדולות ביותר שלו הגיעו: "יריד הבנות" (באנגלית נקרא: The Marriage Market) ו"סיבּיל".
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא היה עסוק בהכנת הבכורה של "סיביל" בלונדון, אך גורש מבירת בריטניה כאזרח של מדינת אויב.
הוא עבר לארצות הברית, שם עבד על בתרגום הצלחותיו התיאטרליות למקומיות ובהלחנת קטעי פסנתר.
הוא הפך לאחד מהספקים של בימות ברודוויי.
בשיתוף פעולה עם הכנר והמלחין היהודי-אוסטרי פריץ קרייזלר כתב יצירה (Apple Blossoms).
הוא ערך ביקור נוסף באירופה בשנת 1920, אך נפטר מסרטן דם בגיל 38 בבית החולים לנוקס היל (Lennox Hill Hospital) בשנה שלאחר מכן.
קבלת הפנים של יצירותיו שנכתבו באמריקה הייתה הרבה אחרי ההצלחות שלו בבודפשט.
בנוסף לסיביל, רק Apple Blossoms זכתה להצלחה גדולה, אך קושרים את זה יותר לשמו של פריץ קרייזלר.
ורד קוצני (1907) (בעקבות סיפורו של יוקאי)
1911, תיאטרון קיראי, בהשתתפות מרטון ראטקאי ושארי פדאק, לִבְרִית: מיקשה ברודי)
פריחת התפוחים (Apple Blossoms ,1919, עם פריץ קרייזלר)
מיאמי (1925, לאחר מותו נערך על ידי ז'יגמונד וינצה)
יריד בנות (קומדיה רומנטית הונגרית) (1941) (86 דקות) במאי: פליקס פודמניצקי
יריד בנות (סרט טלוויזיה) (1985) (98 דקות) במאית: אווה ז'ורז'
ויקטור ולדימירוביץ' מדבדצ'וק (7 באוגוסט 1954 בפוצ'ט, מחוז אבאן, חבל קרסנויארסק, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא דמות ציבורית, עורך דין בהכשרתו, איש עסקים ופוליטיקאי אוקראיני, חבר המועצה העליונה של אוקראינה מהכינוס התשיעי, מ-29 באוגוסט 2019 עד 13 בינואר 2023.
בשנת 2021 אמד מגזין פורבס אוקראינה את הונו של מדבדצ'וק ב-620 מיליון דולר.
סיים את לימודי ההסמכה בפקולטה למשפטים בקייב ב-1978. בין השנים 1978–1989 עסק בעריכת דין.
בשנת 1990 נתמנה לנשיא לשכת עורכי דין באוקראינה, תפקיד אותו אייש עד 1997.
בשנת 1992 הקים את משרד עורכי הדין BIM.
שימש כיו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אוקראינה (מאוחדת) בשנים 1998–2007, סגן יו"ר המפלגה בשנים 1996–1998. חבר בה מאז 1994. כהן כחבר במועצה העליונה לצדק באוקראינה בין השנים 1998–2004, ושוב בין השנים 2007–2010, ובאקדמיה הלאומית למדעי המשפט באוקראינה.
נבחר לראשונה למועצה העליונה של אוקראינה ב-1997, ושוב ב-1998 וב-2002. במהלך כהונתו שמש סגן היושב הראש הראשון של הפרלמנט האוקראיני בשנים 2000–2001, עד שהודח בעקבות עבירות אתיות ומשפטיות.
היה חבר במועצה לביטחון לאומי והגנה של אוקראינה (2002-2005).
חבר באקדמיה למדעי הסביבה באוקראינה , חבר באקדמיה למדעי הכלכלה באוקראינה (1998) , חבר באקדמיה הסלאבית הבינלאומית (1998) .
ב-2014 החילה ארצות הברית על מדבדצ'וק סנקציות כלכליות לאור טענות למעורבותו בסיפוח קרים.
ב-2016 הקים את ארגון "הבחירה של אוקראינה", עליו נטען כי נועד לקדם עמדות פרו-רוסיות באוקראינה ובשדלנות למען אינטרסים רוסיים ואף נעצר על כך, על ידי הרשויות האוקראיניות במאי 2021.
ב-2018 נבחר לראשות המפלגה "לחיים", שמאוחר יותר התמזגה לתוך מפלגת "מצע האופוזיציה - לכל החיים".
מדבדצ'וק מוקם שלישי ברשימת המפלגה המאוחדת, שזכתה ל-37 מושבים בבחירות למועצה העליונה.
ב-2 בפברואר 2021 שלוש תחנות טלוויזיה, אשר נטען כי נמצאות בשליטתו, הושבתו.
ב-19 בפברואר 2021 נכסיו הוקפאו וצינור נפט בבעלותו הולאם.
ב-1 במאי 2021 נפתח נגדו תיק בגין בגידה וטרור כלכלי הנוגע לסיפוח קרים.
ב-13 במאי 2021, בית המשפט המחוזי בקייב שלח את מדבדצ'וק למעצר בית.
ב-26 בפברואר 2022 דיווחה המשטרה כי מדבדצ'וק הפר את תנאי מעצרו ונמלט.
ב-12 באפריל פרסם נשיא אוקראינה ולדימיר זלנסקי תמונה של מדבדצ'וק כשהוא עצור בידי שירות הביטחון האוקראיני.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה הוחרמו רבים מנכסיו, בהם מגה יאכטה בשווי 200 מיליון דולר.
ב-21 בספטמבר 2022, במסגרת חילופי שבויי מלחמה, הוחלף מדבדצ'וק לשבויי מלחמה אוקראינים.
ב-2 בדצמבר 2022 פורסם שיאכטת העל Royal Romance של מדבדצ'וק שהוחרמה בקרואטיה ששוויה עומד על כ-200 מיליון דולר תימכר במכירה פומבית לטובת אוקראינה.
ב-10 בינואר 2023 נשיא אוקראינה ולדימיר זלנסקי שלל אזרחות אוקראינית מוויקטור מדבדצ'וק.
ויקטור מאיירליס דה לימה (בפורטוגזית: Victor Meirelles; 18 באוגוסט 1832 – 22 בפברואר 1903) היה צייר ברזילאי, הידוע בעיקר בזכות יצירותיו הקשורות לתרבות ולהיסטוריה של ברזיל.
הוריו היו מתיישבים חדשים מפורטוגל.
הוא הפגין כישרון מוקדם לאמנות, והפיק את עבודתו הידועה הראשונה (נוף של האי סנטה קתרינה), בגיל ארבע עשרה.
עבודה זו הרשימה את ז'רונימו קואלו, יועץ אימפריאלי, שהביא את מיירליס לריו דה ז'ניירו והכיר לו את מנהל האקדמיה האימפריאלית דה בלאס ארטס.
הוחלט שהאקדמיה תיקח אחריות על חינוכו, והוא נרשם לשם ב-1847 ונשאר עד 1852. באותה שנה, הציור שלו "יוחנן המטביל בכלא" זיכה אותו במלגת לימודים לאירופה.
הוא עבר דרך פריז, אף שבילה את רוב זמנו בפירנצה וברומא, שם למד באקדמיה די סן לוקה.
בשנת 1856, הוא חזר לפריז ונשאר עד 1860. במהלך תקופה זו, הוא למד באקול דה בו ארט, ושכלל את הטכניקה שלו עם פול דלארוש.
בהיותו שם הוא שמר על קשר עם המנטור שלו באקדמיה האימפריאלית, שהציע את הנושא לאחת מיצירותיו הידועות ביותר של מיירליס, "" (המיסה הראשונה בברזיל).
מאז הציור הופיע בספרי לימוד רבים, ועל שטר 1,000 קרוזיירו.
עם שובו לברזיל העניק לו הקיסר פדרו השני את מסדר ישו והפך אותו לאביר במסדר הוורד.
הוא גם הפך לפרופסור כבוד באקדמיה ולאחר מכן קיבל את הקתדרה לציור היסטורי.
ב-1868, הוא בילה על סיפון מספר ספינות מלחמה כדי להשלים הזמנה לציורי היסטוריה ימית, ובמהלך העשור הבא, ביצע עבודות רבות עבור המשפחה הקיסרית.
בשנת 1879 הוצג באקדמיה האימפריאלית ציורו הענק של הקרב השני בגוארראפס, לצד ציור של פדרו אמריקו , המתאר את קרב אווי.
מאיירלי ואמריקו היו כבר מסוכסכים זה עם זה על רקע עבודה קודמת, והמבקרים החלו לשים לב לפרטים הדומים ולהאשים את מיירליס בפלגייט.
המחלוקת הופיעה בעיתונות המקומית במשך חודשים אבל, ככל הנראה, מעולם לא הושגו מסקנות.
בשנת 1885, הוא לקח על עצמו את הפרויקט השאפתני ביותר שלו; פנורמה של ריו דה ז'ניירו כפי שהיא נראית ממורו דה סנטו אנטוניו, גבעה במרכז העיר.
בסיועו של אנרי לנגרו (1830–1915), צייר בלגי שהגיע מצפון אפריקה כדי לעבוד על הפרויקט, הוא הושלם ב-1888. בתחילה הוא הוצג בבריסל, שם הוא נוצר, וזכה במדליית זהב בתערוכה העולמית (1889).
לאחר הכרזת הרפובליקה הברזילאית ב-1889, מיירליס ואמנים אחרים הקשורים למלוכה הוסרו מתפקידם באקדמיה האימפריאלית.
אף על פי שבאופן רשמי הוא הודח בשל גילו.
ב-1893 הוא ניסה להקים בית ספר פרטי, אך לא הצליח.
ללא מספיק משאבים, הוא הציג את הפנורמה שלו על ריו דה ז'ניירו בבקתה וגבה 1,000 כסף מכל מבקר.
לבסוף הוא שקע בעוני וחלה.
הפנורמה שלו הוכנסה למחסן שם ניזוקה ונזרקה.
הוא מת בביתו הצנוע במהלך חגיגות הקרנבל של יום ראשון בבוקר.
ויקטור גנאדייביץ' חרנין (בבלארוסית: Віктар Генадзевіч Хрэнін, ויקטר הנאדזייביץ' חרנין; ברוסית: Віктар Генадзевіч Хрэнін; נולד ב-1 באוגוסט 1971) הוא גנרל לייטננט בלארוסי המשמש מאז 20 בינואר 2020 כשר ההגנה של בלארוס.
חרנין נולד ב-1 באוגוסט 1971 בנבהרדק שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
אביו היה קולונל בצבא האדום.
הוא למד בפנימיה צבאית במינסק, אותה סיים ב-1988. לאחר מכן התגייס לצבא ולמד בבית הספר הגבוה לקצינים באומסק- סיים אותו ב-1992. שב לבלארוס ושם התגייס לצבא החדש של רפובליקת בלארוס.
שירת כמפקד מחלקה, כמפקד פלוגת סיור וכקצין מבצעים גדודי בבריגדה הממוכנת ה-6 .
למד באקדמיה הצבאית הבלארוסית, אותה סיים ב־2005. בשנים 2008 - 2010 פיקד על חטיבה ממוכנת מס' 8. בשנים 2010 - 2014 - על חטיבה ממוכנת מס' 11. ב-2014 מונה לראש המטה של הפיקוד הצבאי המערבי של בלארוס.
ב־2015 מינה אותו הנשיא אלכסנדר לוקשנקו למפקד הפיקוד הצבאי המערבי.
בינואר 2020 הוא הועבר להיות שר ההגנה
חרנין נחשב לאחד ממקורביו של הנשיא לוקשנקו.
במהלך ההפגנות בבלארוס (2020–2021) כינה חרנין את המפגינים "פשיסטים" והשווה אותם למשתפי הפעולה עם הנאצים במלחמת העולם השנייה.
ביוני 2021 הטיל האיחוד האירופי סנקציות אישיות על חרנין.
ב-25 במרץ 2022 הטילה אוסטרליה סנקציות על חרנין בנימוק שהוא אפשר את הפלישה הרוסית לאוקראינה שהתבצעה בין היתר דרך בלארוס.
ויקטור ברנט כריסטיאנסן (בדנית: Victor Bernth Kristiansen; נולד ב-16 בדצמבר 2002 בקופנהגן שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת לסטר סיטי ובנבחרת דנמרק.
כריסטיאנסן גדל במחלקת הנוער של פ.צ.
ב-29 בנובמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 1–3 על סונאוסקה פובולד במסגרת המחזור העשירי בליגת העל הדנית לעונת .
ב-20 בינואר 2023 חתם בלסטר סיטי עבר 17 מיליון שטרלינג והפך לשחקן היקר ביותר שנקנה מהליגה הדנית.
ב-30 באוגוסט 2023 הושאל לבולוניה 1909 לעונה אחת.
ב-19 ביוני 2023 ערך כריסטיאנסן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דנמרק, בתיקו 1-1 נגד נבחרת סלובניה במסגרת מוקדמות יורו 2024.
ויקטור חיים כהן (נולד ב-1924) הוא בכיר לשעבר בשירות הביטחון הכללי (1952 - 1977).
משנת 1967 עד פרישתו כיהן בתפקיד ראש אגף חקירות בשב"כ.
נוסף על כך, כיהן גם כיועץ משפטי של השירות והיה ראש מחלקת הפוליגרף.
הביא את הפוליגרף לישראל לשימוש ביטחוני ולאחר שחרורו הקים מכון פוליגרף אזרחי.
ויקטור כהן נולד בדמשק, סוריה בשנת 1924. בילדותו התגורר עם משפחתו בחארת אל יהוד (רובע היהודים) בדמשק.
בילדותו למד בבית ספר אליאנס ואחר כך קיבל מלגה ללימודים בבית הספר התיכון לאליק.
בשנים 1942 - 1949 עבד כפקיד בבנק "סוריה ולבנון" בדמשק.
במקביל סיים לימודי משפטים באוניברסיטה סורית בדמשק בשפה הערבית, הוא היה הסטודנט היהודי היחיד ולמד בימי ראשון כשהבנק היה סגור.
באותן שנים גם ביקר פעמיים בישראל.
כציוני היה לו קשר עם שליחים של הסוכנות היהודית ועם ההגנה גם בארץ וגם בדמשק.
לאחר קום המדינה, השלטונות הסורים החלו לרדוף אחר מי שהיה חשוד בפעילות ציונית.
בשנת 1949 לאור המצב ויקטור עזב את דמשק ועלה ארצה.
תחילה עבר לביירות ומשם עלה ארצה בעזרת ארגון שהפעילה שולה כהן שעזר להבריח יהודים לישראל.
כהן הוסמך כעורך דין ב-1955.
עם הגיעו ארצה בגיל 25 עבד תחילה במחלקה המדינית של משרד החוץ לימים המוסד, בגיל 26 קיבל שחרור מהצבא בגלל גילו, אך בחר להתנדב לשרת בצבא ושירת בפרקליטות הצבאית בפיקוד המרכז רמלה (שם הכיר את אשתו, שרה).
לאחר השירות הצבאי התקבל לעבוד בשב"כ.
גמליאל כהן, חברו של ויקטור מדמשק שהגיע לארץ לפניו, המליץ עליו ללא ידיעתו.
ויקטור עבד בשירות הביטחון הכללי במשך 25 שנים.
תחילה כראש מחלקת חקירות ולאחר מלחמת ששת הימים, כראש אגף חקירות, עקב התגברות מטלות השב"כ.
ויקטור כיהן בתפקיד ראש אגף חקירות בשב"כ עד סוף שירותו בקהילת המודיעין הישראלית.
במהלך עבודתו בשירות כיהן גם כיועץ משפטי של השירות (עבודה מול הפרקליטות והיועץ המשפטי לממשלה).
במהלך שירותו ויקטור כהן סייע למוסד בבדיקת סוכנים בפוליגרף ובחקירתם כשהתבקש מהמוסד ומאמ"ן.
במסגרת תפקידו כראש אגף חקירות בשב"כ, ויקטור היה אחראי על פעילויות וחקירות רבות שחלקן נותרו עלומות עד היום.
חלק מהאירועים היותר מוכרים בהם היה מעורב:
חקירת המרגל ישראל בר שריגל עבור הרוסים.
חשיפת האדם השלישי, אברי אלעד, שהיה משליחי המודיעין הישראלי במצרים, אשר הסגיר את רשת הסוכנים שהופעלה במסגרת "עסק הביש".
בשחרור החטופים באירוע חטיפת מטוס סבנה, ניהל את המשא ומתן עם המחבלים החוטפים וייעץ לגבי מועד מתאים לפעולת החילוץ בהתאם להערכתו למצבם הרגשי של החוטפים.
אחד מהבוחנים שאישרו את קבלתו של אלי כהן לשרת ביחידה המבצעית של אגף המודיעין.
חקר את מרדכי קדר שנאשם ברצח המפעיל שלו בבואנוס איירס.
פרשת יוסל'ה שוחמכר - לאחר ששירותי הביטחון והמוסד גילו ועצרו את הגיורת, רות בן דוד.
ויקטור כהן, שהיה גם חוקר בכיר וגם דובר צרפתית טס לצרפת וחקר אותה.
מחקירת הגיורת נודע על מקום הימצאו של הילד.
את החיפושים ניהל ראש המוסד, איסר הראל, אשר שהה כל אותו זמן בשגרירות בפריז.
בחטיפת הספורטאים באולימפיאדת מינכן בשנת 1972 התלווה לראש המוסד, צבי זמיר בשליחות ראש הממשלה גולדה מאיר, אבל הגרמנים דחו הצעתם לעזור ולהסתייע בניסיונם לטיפול באירוע.
בעת ניסיון החילוץ הכושל נכח בשדה התעופה.
בפרשת תפיסת אמל"ח ברכבו של הארכיבישוף הילריון קפוצ'י בחקירה אחד על אחד הילריון שינה גרסה והודה בפניו כי האמל"ח הוסלק ברכבו בידיעתו ואישורו.
בדק את א"ח (אדיר חבאני) בפוליגרף בו יצא דובר אמת לגבי א"ק ורצח תאיר ראדה.
ב-1959 במהלך שירותו בשב"כ השתלם בשיקגו ארצות הברית כחצי שנה בפוליגרף אצל ג'ון ריד מומחה עולמי.
מאבות הפוליגרף ומפתח Reid technique .
בשנת 1966 קיבל תעודת חבר מן המנין באגודה האמריקאית לפוליגרף.
מ-1961 ועד שחרורו ב-1977 היה אחראי על מעבדת הפוליגראף בשב"כ.
לאחר שסיים את עבודתו בשירות, בשנת 1977 הקים יחד עם צבי אהרוני את המכון הישראלי לפוליגרף.
בזכות מומחיותו ערך אלפי חקירות בישראל ומחוצה לה עבור גורמים שונים במגוון רב של נושאים.
בנו אודי שגם הוא התמחה בתחום בארצות הברית ממשיך את פעילות המכון.
ויקטור ממשיך לעבוד במכון באופן חלקי גם בשנות ה־90 לחייו.
כהן גר בתל אביב, היה נשוי לשרה (לבית אפרתי) כ־67 שנים, עד לפטירתה ב-2021. אב לשלושה.
ויקטור לוי (9 באוקטובר 1932 - 3 בספטמבר 2003) היה אחד מנידוני קהיר, שישב בכלא המצרי עקב השתתפותו ב"מבצע סוזנה" אשר נודע גם בשם "העסק הביש".
הוא שוחרר מהכלא בקהיר, מצרים, בפברואר 1968 בעסקת חילופי שבויים ישראלים לאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר הגעתו לישראל קיבל ויקטור דרגת רב-סרן בחיל המודיעין, ומאוחר יותר הועלה לדרגת סגן אלוף.
ויקטור לוי נולד באלכסנדריה, וגדל בבית מסורתי.
אביו היה מנהל בחברה ליבוא כימיקלים, ואמו הייתה בת למשפחת רבנים שמוצאה מיפו.
הוא למד בבית הספר התיכון היהודי הצרפתי, ובמקביל היה פעיל בתנועת החלוץ.
עם פרוץ מלחמת השחרור במאי 1948 ירדה התנועה למחתרת ורבים ממדריכיה ופעיליה נעצרו.
ויקטור התכוון לעלות לישראל ולהצטרף לחבריו בתנועה אשר נעצרו, גורשו ממצרים, והקימו בארץ את קיבוץ יראון בגליל העליון.
הוריו התנגדו לעלייתו ארצה, והוא החליט להישמע להם, לדחות את העלייה במספר שנים, וללמוד במצרים אגרונומיה, מקצוע שיהיה נדרש בישראל.
יחד עמו בתנועת דרוד-ישראל הייתה גם חברתו סוזן קאופמן שאותה הכיר באולפן המחתרתי לעברית שהוקם בבית הספר היהודי.
ויקטור וסוזן התאהבו והחליטו להינשא בישראל לאחר שוויקטור יסיים את לימודיו.
סוזן הייתה בת יחידה להורים יוצאי רוסיה והם התעתדו לעלות ארצה ב-1951 סוזן אכן עלתה עם הוריה אך נישואיה לוויקטור התעכבו 17 שנה.
עם קום המדינה הייתה במחלקת המודיעין שבמטכ"ל של צה"ל יחידה מבצעית אחת – יחידה 131, שנועדה לפעול במשימות מודיעין במדינות ערב בעיקר במלחמה.
בשנת 1951 נשלח למצרים קצין מהיחידה סרן אברהם דר, כדי לגייס צעירים יהודים ציונים ולהפעילם במשימות איסוף מידע מודיעיני.
אברהם דר נעזר בפעילים ציוניים ובאנשי המוסד לעלייה ב' כדי לאתר צעירים מתאימים למילוי משימות אלו.
וכך הגיע אל ויקטור לוי פנה אליו וביקש את עזרתו.
כדי להיענות לבקשת דר היה על ויקטור לעזוב את התנועה, והוא עשה זאת בלב כבד.
אברהם דר גייס צעירים ציוניים נוספים בקהיר ובאלכסנדריה, והם אורגנו בשתי חוליות.
כדי להרחיק כל חשד, המגויסים העמידו פנים שהם חבורת צעירים הוללת הרחוקה מהתנועה הציונית.
בספטמבר 1951 נדרש ויקטור לצאת להכשרה בישראל, ולאחר חזרתו למצרים יחליף את שמואל עזר כמפקד התא.
ויקטור היה בוגר הפקולטה לחקלאות, ולכן כסיפור כיסוי לנסיעתו לארץ נרשם להשתלמות באוניברסיטת פריז.
בדצמבר הגיע ויקטור לוי לישראל.
בארץ פגש את סוזן ארוסתו אשר נדהמה לגלות כי אינו מתעתד להישאר בארץ.
הוא הבטיח לה כי בתום שנתיים של שליחות יחזור ואז יינשאו.
כעבור מספר חודשים בתום ההכשרה בארץ שב ויקטור לפריז ומשם למצרים.
במהלך ההכשרה הכיר את ד"ר משה מרזוק, ראש התא בקהיר, שאף הוא הגיע להכשרה בישראל.
בשיחת סיכום ההכשרה שנערכה לוויקטור לוי עם מפקד יחידה 131 הבהיר לו המפקד כי הוא יוצא למשימה מסוכנת וכי עדיין ההחלטה בידו אם להישאר בארץ או לחזור למצרים, תשובתו הנחרצת של ויקטור הייתה כי התנדב למשימה ואין בכוונתו לחזור בו.
בשנת 1954 החליטה ממשלת בריטניה להוציא את צבאה ממצרים.
ישראל חששה מצעד זה ולכן הועלתה הצעה באמ"ן לחבל בחשאי במתקנים בריטיים ואמריקניים במצרים, ובמעשים אלו לגרום לבריטים לשנות את החלטתם.
החוליה באלכסנדריה נבחרה למלא משימה זו וקצין מיחידה 131, אברי אלעד נשלח להפעיל אותה.
ויקטור, שכבר היה מפקד התא באותה עת, השתתף בשתי פעולות שגרמו לשרפות קלות ללא פגיעה בנפש.
הפעולה השלישית נקבעה ל-23 ביולי, יום השנה להפיכת הקצינים, וכוונה נגד בתי קולנוע בקהיר ובאלכסנדריה.
מטען החבלה התלקח בטרם עת בכיסו של פיליפ נתנסון על מדרגות קולנוע 'ריו' באלכסנדריה והוא נעצר מיד.
ויקטור, שהיה עימו, הצליח להתחמק ואף להעלים חומרים מסגירים, אולם מיד עם הגיעו לביתו נעצר.
חברי שתי החוליות נעצרו אף הם בתוך ימים אחדים והועמדו לדין.
היחיד שלא נעצר היה מפקדם, אברי אלעד.
לימים התברר כי בגד בפיקודיו והסגירם לידי המודיעין המצרי.
חברי החוליות נחקרו באכזריות ובתום החקירות נשפטו במשפט ראווה.
ד"ר משה מרזוק והמהנדס שמואל עזר נדונו למוות בתלייה, פיליפ נתנסון וויקטור לוי נידונו למאסר עולם, רוברט דסה ומרסל ניניו ל-15 שנות מאסר ומאיר מיוחס ומאיר זפרן ל-7 שנות מאסר.
אלי נעים וסזאר כהן זוכו.
האסירים הגברים נדונו גם לעבודת פרך.
התנאים בכלא טורה היו קשים, עבודת הפרך נעשתה במחצבה, והצעירים שלא היו מורגלים בעבודות כפיים סבלו מאד.
הם חיזקו ועודדו זה את זה ולאחר שתמה תקופת עבודת הפרך מצבם השתפר.
באחד הימים רצה מפקד הכלא ליפות את חצר הכלא לקראת ביקור מכובדים, ומינה את ויקטור שהיה בוגר לימודי חקלאות לגנן של בית הכלא.
ויקטור נעזר בהוריו לרכישת זרעים וטיפח גינה וגן ירק.
אחת לשבוע אף הביא זר פרחים לחבריו לתא, מחווה ששיפרה את הרגשתם.
ויקטור אף הקים בחצר הכלא ברווזייה, והתקין בה מדגרה.
הברווזים והאפרוחים ניזונו משיירי המזון שבמטבח, שנטחנו לשם כך.
טיפולו המסור של ויקטור גרם למספר הברווזים לגדול.
שטח הברווזייה התרחב, ומפקד הכלא התגאה להזמין אורחים חשובים ביניהם גם מפקדי כלא אחרים, ולהראות להם כיצד בכלא שלו "הופכים זבל לבשר".
העבודה בגינה ובברווזייה איפשרה לוויקטור להסתובב בחצר הכלא באופן חופשי יחסית, הברווזיה מוקמה סמוך לחומת הכלא והוא וחבריו חשבו כיצד ניתן לנצל זאת ולברוח מהכלא.
אמנם תרומתם לכלא ביססה את מעמדם אך הם חששו תדיר מהתנכלויות, מהלשנות ומחיפושים.
תוכניות הבריחה נותרו בגדר תוכניות בלבד.
בפברואר 1968 לאחר מלחמת ששת הימים השתחררו נידוני קהיר וביניהם גם ויקטור לוי בעסקת חילופי שבויים.
ויקטור ניחן באישיות חזקה, הוא זכה להערכה רבה מאסירים ומסוהרים כאחד.
היו מקרים שבהם הצליח להפחית בעונשם של אסירים, ואף היו מקרים בהם סוהרים מצריים פנו אליו למען יתערב למענם אצל מפקדיהם שהעריכו אותו.
המרגל הישראלי וולפגנג לוץ, שישב בכלא עם נידוני קהיר בשנתיים האחרונות, כתב בספרו 'שליחות בקהיר' כי לוויקטור לוי היה מעמד מיוחד בזכות אישיותו החזקה וכי שימש מעין מנהל פנימי של הכלא.
בהספד שנשא רוברט דסה על חברו ויקטור לוי הוא תיאר את התנהגותו בכלא המצרי במילים אלו "הוא היה קרן אור במקום החשוך ההוא, האופטימיות שלו שמרה על השפיות שלנו".