tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסביבות 30 מעלות מקו המשווה, האוויר הנע החוצה שוקע נמוך יותר וממשיך בדרכו אל הקטבים סמוך יותר לקרקע (תא פרל), אחר חוזר ומתרומם מסביבות 60 מעלות כשהאוויר מצטרף למערבולת הפולארית.
תנועה זו באזור של בין 30 ל-60 מעלות משתלבת עם סיבוב כדור הארץ להנעת זרמי האוויר ממערב למזרח, היוצרים רוחות מערביות.
בשונה מחצי הכדור הצפוני, המרחבים העצומים של אוקיינוס פתוח מדרום לקו הרוחב ה-40 דרום (שרק טסמניה, ניו זילנד והחלק הדרומי של דרום אמריקה מפסיקים אותם) מאפשרים התפתחות של מהירויות רוח גבוהות יותר.
תנאי רוח דומים אך עזים יותר, השכיחים סמוך יותר אל הקוטב הדרומי, נודעים בשם "החמישים הזועמים" (בין קו רוחב 50° דרום לקו רוחב 60° דרום) ו"השישים הצווחים" (מעבר ל-60° דרום).
טווחי הרוחב ל"ארבעים הגועשים" ולמשבי רוח דומים אינם קבועים, והם נעים לקראת הקוטב הדרומי בקיץ הדרומי ולקראת קו המשווה בחורף הדרומי.
נתיב זה שימש לראשונה את מגלה הארצות הנדריק בראואר ב"נתיב בראואר" שלו, שהתגלה ב-1611 וקיצר כדי מחצית את משך המסע מאירופה ליאווה.
"לקצר את המסע מזרחה" היה הביטוי ששימש לתיאור המסעות המהירים שהושגו בעזרת "הארבעים הגועשים".
ספנים שהקיפו את העולם ניצלו גם הם לטובתם את ה"ארבעים הגועשים" לקיצור זמני המסע, בעיקר אלה הכרוכים בניסיונות להשגת שיאים או בתחרויות להקפת כדור הארץ.
האראלד, נסיך דנמרק (בדנית: Prins Harald til Danmark; 8 באוקטובר 1876 – 30 במרץ 1949), היה בנו של פרדריק השמיני, מלך דנמרק, ולוטננט גנרל בצבא המלכותי הדני.
האראלד נולד ב-8 באוקטובר 1876 בארמון שרלוטנלונד, קופנהגן, לפרדריק, נסיך הכתר של דנמרק, בנו הבכור של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, וללוביסה, נסיכת שוודיה, בתם של קרל החמישה עשר, מלך שוודיה ולואיזה, נסיכת הולנד.
בשנת 1893, בהיותו בן 17, החל האראלד את שירותו בצבא המלכותי הדני, ולאחר מכן מונה לקצין ברגימנט ההוסארים של המשמר.
ב-28 באפריל 1909 התחתן האראלד עם הלנה אדליידה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בתם של פרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין וקרולינה מתילדה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, ממנה נולדו לו חמישה ילדים.
לאחר נישואיהם התגוררו השניים בכפר שאפרגארדן מצפון לקופנהגן, בבית אותו רכש האראלד בשנת 1907. בשנת 1912 מת אביו פרדריק השמיני, מלך דנמרק, ואחיו כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1923 הפסיד האראלד חלק מרכושו, בעקבות המפולת של הבנק הדני, אולם הצליח להמשיך להתגורר בביתו עד לשנת 1935, אז עבר להתגורר בווילה בצפון קופנהגן.
בשנת 1926 פרש האראלד מהצבא בדרגת מייג'ור גנרל, אולם בשנת 1933 העלה אותו אחיו כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק לדרגת לוטננט גנרל.
במהלך מלחמת העולם השנייה תמכה אשתו הלנה בכיבוש הגרמני של דנמרק ובמפלגה הנאצית, מה שגרם לריחוקה מבניה.
לאחר המלחמה לא הובאה הנסיכה הלנה למשפט, בהיותה חברה במשפחת המלוכה אשר רצתה להימנע מפרסום הנושא, אך היא הוגלתה מדנמרק ב-30 במאי 1945 והושמה במעצר בית בטירת גליקסבורג שבגרמניה.
היא הורשתה לחזור לדנמרק בשנת 1947, כאשר חלה הראלד במחלת נפש.
הארלד מת ב-30 במרץ 1949 בקופנהגן ונקבר בקתדרלת רוסקילדה, ואילו אשתו מתה ב-30 ביוני 1962.
ב-28 באפריל 1909 התחתן האראלד עם הלנה אדליידה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בתם של פרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין וקרולינה מתילדה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
פאודורה, נסיכת דנמרק (1910–1975), התחתנה עם כריסטיאן, נסיך שאומבורג-ליפה
קרוליין מתילדה, נסיכת דנמרק (1910–1995), התחתנה עם קנוד, נסיך דנמרק
אלכסנדרינה לואיז, נסיכת דנמרק (1914–1962), התחתנה עם לואיטפולד, רוזן קסטל-קסטל
אולף, רוזן רוזנבורג (1923–1990), התחתן עם אנני הלן דורית פוגארד-מילר, ולאחריה התחתן עם ליס וולף-יורגנסן
הארגון הבין-לאומי לנשים בטלוויזיה ובקולנוע הוא ארגון רשת גלובלית של מלכ"רים אשר הוקם בשנת 1997, ואשר מוקדש לקידום התפתחות מקצועית והישגים של נשים שעובדות בכל התחומים של קולנוע, וידאו, וענפי תקשורת אחרים מבוססי מסך.
לשפר את הנראות הבינלאומית של נשים בתעשיית הבידור
לעודד ולהקל על תקשורת ושיתוף פעולה בינלאומי
לפתח פרויקטים בינלאומיים ויוזמות נועזות
לעורר התפתחות מקצועית ופיתוח הזדמנויות נטוורקינג גלובליים עבור נשים
לקדם ולתמוך בפיתוח הסניפים השונים
להכיר בהישגים של נשים בכל תחומי התעשייה
לעודד גיוון וייצוג חיובי של נשים בתקשורת ברחבי העולם
נשים בקולנוע לוס אנג'לס נוסדה בשנת 1973 על ידי טיצ'י וילקרסון קאסל.
לאחר שמספר ארגוני נשים בקולנוע הוקמו במגוון ערים ברחבי העולם, הן התלכדו תחת ארגון המטרייה WIFTI, באמצע שנות ה-1990.
נשים בקולנוע לוס אנג'לס מעניקה כל שנה את פרסי קריסטל + לוסי לנשים בקולנוע.
ב-1988, העמותה העניקה את פרס ליליאן גיש להצטיינות בבימוי סדרות.
מאז 2004, קרן נשים בקולנוע מנהלת קרן לגימור סרטים התומכת בסרטים מאת או על נשים
בארצות הברית ישנם 22 ארגונים שותפים של WIFTI.
נשים בסרטים ובווידאו, בוושינגטון די סי, מעניקה מדי שנה מאז 1994 את פרס "נשים של חזון" (Women of Vision) בהכרה בהישגים יצירתיים וטכניים של נשים בתקשורת.
הארגון גם עורך פסטיבל סרטים שנתי.
תצוגת הסרט הקצר של נשים בקולנוע ובטלוויזיה, או WIFTI Short-Case, היא אירוע הדגמה של היצירתיות, חזון ואמנות של חברות WIFTI.
כנסים בינלאומיים של WIFTI נערכים של שנתיים.
הָארָאפָּה (באורדו/פנג'אבי: ہڑپّہ) הוא אתר ארכאולוגי בפנג'אב, פקיסטן, כ-24 קילומטרים מערבית לעיר סאהיוואל.
שמו של האתר לקוח משמו המודרני של היישוב הממוקם ליד המסלול הישן של נהר ראבי, אשר כיום עובר 8 קילומטרים לצפונו.
היישוב המודרני האראפה נמצא במרחק של פחות מקילומטר מהאתר הארכאולוגי.
על אף שביישוב ישנה תחנת רכבת מהתקופה של הממשל הבריטי, מדובר ביישוב קטן בעל אוכלוסייה של 15,000 תושבים בלבד.
האתר של העיר העתיקה מכיל את שרידי העיר המבוצרת מתקופת הברונזה, שהייתה חלק מתרבות עמק האינדוס שמרכזה היה בסינד ובפנג'אב.
משערים שבשיאה (2600–1900 לפנה"ס), גרו בעיר כ-23,500 תושבים, שטחה היה כ-1.5 קמ"ר, והיו בה בתים עשויים מלבנים עשויי חימר.
עקב מנהג בקרב ארכאולוגים לקרוא לתרבויות עתיקות שזה עתה התגלו על שם האתר הארכאולוגי הראשון שבו הן התגלו, תרבות עמק האינדוס ידועה גם בשם "התרבות ההאראפית".
לעיר העתיקה של האראפה נגרם נזק כבד תחת השלטון הבריטי, כאשר הלבנים מן ההריסות שימשו כרבדים עבור מסילת הרכבת לאהור–מולטאן.
בשנת 2005 בוטל פרויקט לבניית פארק שעשועים שנוי במחלוקת באתר, כאשר עובדי הבנייה חשפו ממצאים ארכאולוגיים רבים בשלבים הראשונים של עבודת הבנייה.
עתירה של ארכאולוג פקיסטני למשרד התרבות הפקיסטני, הובילה לשיקומו של האתר.
שורשיה המוקדמים ביותר של התרבות ההאראפית בתרבויות כגון זו של מהרגר, באזור שנת 6000 לפנה"ס.
שתי הערים הגדולות, מואנג'ודארו והאראפה, נוסדו באזור שנת 2600 לפנה"ס לאורך עמק נהר האינדוס.
תרבות זו וכן מערכת הכתיבה אפשרית שלה, מרכזים עירוניים, מבנה חברתי מגוון ומערכת כלכלית, התגלו מחדש בשנת 1920, אחרי חפירות במואנג'ודארו שבסינד ליד העיר לארקאנה, והחפירות בהאראפה, בפנג'אב דרומית ללאהור.
נמצאו ונחקרו גם מספר אתרים נוספים, הנמשכים ממרגלות הרי ההימלאיה במזרח פנג'אב ההודית בצפון, דרך גוג'ראט בדרום-מזרח, ועד לבלוצ'יסטן במערב.
על אף שהאתר הארכאולוגי בהאראפה נפגע בשנת 1857 עקב שימוש בלבני האתר כרבדים בבניית מסילת הרכבת לאהור-מולטאן הרכבת, בכל זאת נמצאו באתר ממצאים ארכאולוגיים רבים.
הלבנים שהתגלו היו עשויים מחול אדום, חימר ואבנים, ונשרפו בטמפרטורה גבוהה מאוד.
כבר בשנת 1826 האתר בהאראפה משך את תשומת לבו של קצין בריטי בהודו, אשר ניתן לייחס לו את החפירות הראשונות באתר.
תרבות עמק האינדוס הייתה בעיקר תרבות עירונית שכלכלתה הייתה מבוססת על עודפי ייצור חקלאי ומסחר, בין היתר מסחר עם שומר בדרום מסופוטמיה.
מואנג'ודארו והאראפה מאופיינים בדרך בדירות מגורים נפרדות, בתים עשויי לבנים עם גגות שטוחים, ומרכזים מנהליים ודתיים מבוצרים.
המידות והמשקלות של תרבות עמק האינדוס היו מאוד סטנדרטיות, ומותאמות לסולם דרגות אחיד.
נעשה שימוש בחותמות ייחודיות, וכן בשיטות נוספות, כנראה לצורך זיהוי של נכס ושל משלוח של סחורה.
על אף שנחושת, וברונזה היו בשימוש, עדיין לא נעשה שימוש בברזל.
כותנה נארגה ונצבעה לצורך יצירת בגדים; חיטה, אורז, ומגוון רחב של ירקות ופירות גודלו על ידי החקלאות המקומית; ומספר רב של בעלי חיים בויתו, וכן נוהלו קרבות תרנגולים.
מהממצאים הארכאולוגיים הוסק שהיה ניהול מרכזי עבור כל עיר, אבל לא עבור כל התרבות.
להאראפאנים היו נתיבי סחר רבים לאורך נהר האינדוס, שהגיעו עד למפרץ הפרסי, מסופוטמיה ומצרים.
כמה מהסחורות היקרות ביותר בהן סחרו היו קרנליאן ולפיס לזולי.
מה שברור זה שהחיים בחברה ההארפאנית לא היו לגמרי שלווים; שרידי שלדי אדם מעידים על שיעור פציעות ראש מהגבוהים ביותר (15.5%) שנמצאו בדרום אסיה הפרהיסטורית.
ניתוח פלאונטולוגי הוכיח כי היו בהאראפה צרעת ושחפת, כשהשכיחות הגבוהה ביותר הן של מחלות והן של פציעות נמצא בשלדים מ"אזור G" (אזור הממוקם דרום-מזרחית לחומות העיר).
יתר על כן, השכיחות של פציעות ראש ופנים ושל זיהום ומחלות התגברה לאורך זמן, דבר הממחיש שהתרבות קרסה תוך כדי מחלות ופציעות.
הביוארכאולוגים שבחנו את השרידים טענו שההבדלים שנמצאו בין השלדים מבחינת אופן הקבורה והאפידמיולוגיה, מעידים על כך שהגישה למשאבים בסיסיים כמו בריאות ובטיחות נשללה ממספר יחידים וקהילות בהאראפה, מאפיין בסיסי של חברות היררכיות בתקופה זו ברחבי העולם.
סמלים מוקדמים דומים לכתב האינדוס
לוחות אבן וחימר שנחשפו בהאראפה, אשר תוארכו על ידי פחמן ל-3300–3200 לפנה"ס, מכילים סימנים בצורת קלשון ובצורת צמחים.
"זו שאלה גדולה האם אפשר לקרוא למה שמצאנו 'כתיבה', אך מצאנו סמלים בעלי דמיון למה שהפך בהמשך לכתב האינדוס", אמר ד"ר ריצ'רד מידו מאוניברסיטת הרווארד, מנהל פרויקט מחקר הארכאולוגי בהאראפה.
כתב פרימיטיבי הזה הוא מעט מוקדם יותר מהכתבים הפרימיטיביים של השומרים במסופוטמיה, המתוארכים ל-3100 לפנה"ס.
ד"ר האראלד טוּרְנֶר היה משפטן וקצין אס אס בדרגת גרופנפיהרר, אשר כיהן כראש המנהל האזרחי במנגנון הממשל הצבאי בסרביה.
הוא היה אחראי מרכזי להשמדת יהדות סרביה ובתוכה יהדות בלגרד.
נודע בדיווחו למפקדת האס אס באוגוסט 1942: "בלגרד היא העיר היחידה וסרביה היא המדינה היחידה שהפכו ליודנפריי".
האראלד טורנר נולד בלוֹיְן לאב אנגלי שנשא אישה גרמניה, התיישב בגרמניה ושירת בצבא הפרוסי.
טורנר רכש השכלה תיכונית במיינץ.
ב-1908 התגייס לצבא הגרמני, לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, נפצע בחזית המזרחית ובחזית המערבית ועוטר במספר עיטורים על אומץ ליבו.
ב-1919 הצטרף לפרייקור ובמקביל רכש דוקטורט במשפטים באוניברסיטת גיסן.
הוא הועסק במספר תפקידי מטה במשרד האוצר של המדינה החופשית פרוסיה.
ב-1930 הצטרף למפלגה הנאצית, ב-1932 הצטרף לאס אס, וב-1934 הוצב במשרד הראשי לביטחון הרייך.
הוא התקדם במהירות בשלטון הנאצי, הודות להרמן גרינג פטרונו, היה בקובלנץ ובשנת 1936 היה למנכ"ל משרד האוצר הפרוסי בברלין.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הוצב במנגנון הגנרלגוברנמן בפולין, ובהמשך, ביולי 1940, מונה למושל הצבאי של פריז.
לאחר כיבוש יוגוסלביה מונה לראש המנהל האזרחי במנגנון הממשל הצבאי בסרביה, אשר נותרה בשליטה גרמנית לאחר חלוקת יוגוסלביה.
באוגוסט–ספטמבר 1941 טורנר ביקש רשות לגרש את יהודי סרביה לרומניה, פולין או רוסיה, אך נענה בשלילה.
טורנר הורה על רצח יהודים ובני רומה במסגרת פעולות העונשין על פעולות הפרטיזנים של טיטו, על פיהם נקבע ש-100 בני אדם יוצאו להורג על כל חייל גרמני הרוג ו-50 על כל חייל גרמני פצוע, בגלל שחשש שהוצאה להורג של סרבים יעורר את התנגדות האוכלוסייה לגרמנים.
במכתב שכתב באוקטובר 1941 הוא כתב שההוצאות להורג כפעולות עונשין אינן נעימות, אבל הן הכרחיות כדי להרתיע נגד פגיעה בחיילים גרמנים, ובנוסף הם דרך טובה לפתור את הבעיה היהודית.
טורנר נמנה עם האחראים להקמתו והפעלתו של מחנה הריכוז סיימישטה, ועוד בטרם התקבלה ההחלטה על יישום הפתרון הסופי, פעל טורנר להשמדת יהודי סרביה.
במרץ 1942 הפעיל טורנר משאיות גז להשמדת נשים וילדים יהודים, בעיקר באזור בלגרד.
הוא דיווח בפירוט על מעשי הרצח למפקדת האס.
אס, ובאוגוסט 1942 אף התרברב שבלגרד היא העיר היחידה וסרביה היא המדינה היחידה שהפכה ל"יודנפריי".
בראשית 1944 הועבר למספר תפקידי מטה בברלין ובהמשך בבאד טלץ.
ב-1945 נפל בשבי כוחות הצבא הבריטי ובהמשך הוסגר ליוגוסלביה והועמד לדין על פשעי מלחמה.
ב-22 בדצמבר 1946 נגזר דינו למוות, וב-9 במרץ 1947 הוא הוצא להורג בבלגרד בתלייה.
גוסטב האראלד אדלסטם (בשוודית: Gustav Harald Edelstam; 17 במרץ 1913 – 16 באפריל 1989) היה דיפלומט שוודי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא זכה לכינוי "Svarta nejlikan" ("הפימפרנל השחור", הרמז לסקרלט פימפרנל) על כך שסייע למאות יהודים נורווגים, כמו גם לסוכני SOE וחבלנים לברוח מהגרמנים.
בראשית שנות השבעים הוא הוצב בסנטיאגו דה צ'ילה, ונודע כ"ראול וולנברג של שנות השבעים" כשסייע ליותר מ-1,200 צ'ילאנים, מאות דיפלומטים קובניים ואזרחים ו-67 פליטים אורוגוואים ובוליביים שנמלטו מרדיפות על ידי הדיקטטור אוגוסטו פינושה.
אדלסטם נולד בסטוקהולם שבשוודיה, בנם של פביאן אדלסטם והילמה דיקינסון.
אחיו הצעיר היה השגריר אקסל אדלסטם ונכדו של חבר הפרלמנט ארנסט אדלסטם.
בשנת 1933 קיבל תואר במשפטים בסטוקהולם.
בשנת 1939 הועסק כנספח במשרד החוץ בסטוקהולם ולאחר מכן שירת כדיפלומט ברומא, במשרד החוץ בסטוקהולם בשנת 1940 ובברלין בשנת 1941.
בשנת 1942 מונה אדלסטם לסגן הקונסול השני של שוודיה באוסלו בירת נורווגיה.
הוא שירת שם עד שנת 1944. כדיפלומט בנורווגיה הכבושה על ידי הנאצים, אדלסטם הציל את חייהם של מאות יהודים נורווגים כמו גם אחרים, מלוחמי המחתרת נגד קוויזלינג.
ב-1944 הוחזר אדלסטם לסטוקהולם ומונה למזכיר שני במשרד החוץ.
היה מזכיר שני במשרד החוץ בסטוקהולם בשנת 1946, שימש כמזכיר הראשון ב-1948 ומזכיר ראשון בהאג בשנת 1949 ובוורשה בשנת 1952. הוא היה אז המזכיר הראשון במשרד החוץ בסטוקהולם בשנת 1953 וממלא מקום השגריר בשנת 1956. בשנת 1958 נשלח לווינה כיועץ השגרירות, ובשנת 1962 נשלח לאיסטנבול כקונסול כללי.
הוא שהה באיסטנבול עד 1965 ולאחר מכן היה שגריר בג'קרטה ובמנילה בשנים 1966 עד 1968. אדלסטם נשלח אז למרכז אמריקה, שם היה שגריר בגואטמלה סיטי, במנגואה, בסן חוסה, בסן סלבדור ובטגוסיגלפה בשנים 1969 עד 1972.
בשנת 1972 נשלח אדלסטם לסנטיאגו דה צ'ילה כשגריר.
לאחר ההפיכה הצבאית ב-1973 נגד נשיא צ'ילה סלבדור איינדה, שגרירות קובה הייתה תחת אש של טנקים, והקובנים החזירו אש מהחלונות; אדלסטם אחז בידו דגל שוודי והלך לפני הטנקים כשהכדורים חולפים על פניו.
הוא הוציא את הקובנים מהשגרירות ולקח אותם לשגרירות שוודיה, ואז הבריח אותם מצ'ילה למקום מבטחים.
לאחר המקרה, שגרירות קובה בסנטיאגו דה צ'ילה נותרה תחת חסות שוודית במשך 18 שנה עד 1991. ראש הממשלה אולוף פלמה העניק לו את כל תמיכתו.
אדלסטם גם עזר לקובנים רבים אחרים לברוח מצ'ילה ופידל קסטרו כינה אותו גיבור.
בשל אומץ ליבו והיושר המוסרי שלו, אדלסטם נחשב נחשב כגיבור מודרני אמיתי בקרב מיליונים ברחבי אמריקה הלטינית ובמיוחד בקרב מאות אלפי הצ'יליאנים שנאלצו לצאת לגלות על ידי המשטר הדיקטטורי.
המשטר הצבאי הצ'יליאני התנגד לאדלסטם והכריז עליו כאישיות בלתי רצויה בדצמבר 1973. אדלשטם חזר לסטוקהולם ובמהלך 1974 נשלח כשגריר באלג'יר בעצתו של אויבו הגדול ביותר של אדלשטם, הדיפלומט וילהלם וכטמייסטר.
הוא עזב את התפקיד ופרש בשנת 1979.
הוא היה נשוי בשנים 1939–1958 לרוזנת לואיז פון רוזן (ילידת 1918), בתם של הרוזן הנס פון רוזן ודגמר (וויקסטרום, טרם נישואיה) ובשנים 1959–1963 לנטשה מיכייב.
אדלשטם התחתן בפעם השלישית בשנת 1981 עם כריסטין קולמיין.
אדלסטם נפטר מסרטן בשנת 1989.
סרט על מעשיו של אדלשטם בצ'ילה, בשם הפימפרנל השחור, יצא בספטמבר 2007. השחקן מיכאל ניקוויסט מגלם את דמותו.
בשנת 2019 גילם אותו מייקל פרסברנדט בסדרת הטלוויזיה הפינית-צ'יליאנית "גיבורים בלתי נראים".
הסדרה מתארת את מאמציו של הממונה על היחסים בשגרירות הפינית להציל פליטים מצ'ילה במהלך ההפיכה הצבאית בשנת 1973.
האראלד אלפרד ברנהרדט סטבנסבורג לאנדר (בדנית: Harald Alfred Bernhardt Stevnsborg Lander; 25 בפברואר 1905 – 14 בספטמבר 1971) היה רקדן וכוריאוגרף דני ומנהל אמנותי של הבלט המלכותי הדני.
הוא החל כרקדן, למד אצל מנהל הבלט מיכאיל פוקין בשנים 1926–1927, ורקד תפקידי סולו שונים עד לפרישתו בשנת 1945.
בתקופת כהונתו כמנהל אמנותי ומנהל בלט של הבלט המלכותי הדני, מ-1932 עד 1951, העשיר לאנדר את רפרטואר הלהקה בהפקות של יצירות המופת האיקוניות של פוקין ובהפקות מחודשות של יצירות בורנונביל.
לאנדר נישא שלוש פעמים, בראשונה למרגוט לאנדר (1930–1950), אחר לטוני לאנדר (1965– ) ולבסוף לליזה לאנדר.
הכוריאוגרפיה המפורסמת ביותר שלו, "אטיודים", שפרסמה את שמו בעולם, נחשבת למחווה להכשרה לבלט קלאסי.
"אטיודים" הוא בלט במערכה אחת, שנפתח בבתרגילי בלט מסורתיים ליד המוט ומסתיים בביצועי ראווה מרהיבים.
לאנדר התמנה למנהל הבלט של האופרה של פריז בשנת 1953 ובשנת 1964 פתח סטודיו משלו בפריז.
ממשלות דנמרק, בלגיה וצרפת העניקו לו אותות כבוד על תרומותיו לבלט.
לאנדר חזר לקופנהגן זמן קצר לפני מותו ב-1971.
הארבורטום הלאומי של ארצות הברית הוא ארבורטום בצפון-מזרח וושינגטון די.
הארבורטום מופעל על ידי מחלקת החקלאות של ארצות הברית (משרד החקלאות).
האבורטום הוקם בשנת 1927 בחוק של הקונגרס, ביוזמתו של הבוטנאי הראשי של משרד החקלאות של ארצות הברית - פרדריק ורנון קוביל.
ב-11 באפריל 1973, נוסף הארבורטום למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
שטחו של הארבורטום 1.8 קילומטרים רבועים, והוא ממקם 3.5 קילומטרים מצפון-מזרח לבניין הקפיטול.
הארבורטום גובל בשדרת ניו יורק צפון-מזרח (New York Avenue, NE), וברחוב R צפון-מזרח (R Street, NE), ולארבורטום כניסות משני רחובות אלה; אורכם של שבילי הארבורטום 15.3 קילומטרים.
בנוסף לאתר המרכזי שבעיר וושינגטון, לארבורטום שתי תחנות מחקר - תחנת המחקר החקלאית הנרי א.
וולס, בלטסוויל - בעיר בלטסוויל, במדינת מרילנד, והשני בעיר מקמינוויל, במדינת טנסי.
הארבורטום הוא מרכז מחקר בוטני, של משרד החקלאות של ארצות הברית, החוקר עצים, שיחים, דשא, ומפתח צמחי נוי.
בארבורטום הלאומי יש ספרייה וכן אוסף היסטורי (ארכיון), וכן עשבייה נרחבת ובה מעל 600,000 דגימות של צמחים.
בארבורטום מבקרים למעלה מ-600,000 מבקרים מדי שנה.
הארבורטום הלאומי של ארצות הברית נוסד רשמית בחוק של הקונגרס ב-4 במרץ 1927. החוק אישר להקים את הארבורטום על הר המילטון (Mount Hamilton), אך לא הקצה כספים לפרויקט.
האזור שהוקצה התאים להקמת ארבורטום בשל תנאי האקלים בו, ובשל היותו שטח חשוף מבנייה.
עשרה חודשים מאוחר יותר, נשיא ארצות הברית קלווין קולידג', חתם על חוק שמקצה 300,000 דולר לבניית הארבורטום הלאומי.
ב־11 באפריל 1973 הוכרז הארבורטום כאתר מורשת היסטורי לאומי, על פי קטגוריה II במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשל היותו בעל "חשיבות התורמת באופן משמעותי למורשת התרבותית וליופי החזותי של מחוז קולומביה.".
גן צמחי התבלין הלאומי (National Herb Garden)
אוסף הצמחיים הרב שנתיים (Perennial Collections)
אוסף מוזיאון הבונסאי והפנג'ינג הלאומי מתחלק בין ביתן יפן, ביתן סין, וביתן צפון אמריקה, וכלל אוספי בונסאי, פנג'ינג, וגונגשי.
עמודי הקפיטול (National Capitol Columns) הם קבוצה של 22 עמודים קורינתיים אשר היו פעם חלק מאכסנדרת המבוא המזרחית של בניין הקפיטול, בין השנים 1828 עד 1958. העומדים הוסרו בעת הרחבה של בניין הקפיטול (בעקבות החלפת כיפת הקפיטול).
העמודים הועברו ממחסן לגן הבוטני בשנת 1988, והאנדרטה נחנכה בשנת 1990.
מתחם איחוד התאגדות לבני הבנייה
חורבות של מתחם איחוד התאגדות לבני הבנייה (United Brick Corporation Brick Complex) ממוקמות לאורך הגבול-הצפון מערבי של האבורטום.
המתחם כולל כבשנים, אשר נרכשו על ידי משרד החקלאות האמריקאי בשנת 1976, הוכרו כאתר מורשת היסטורי לאומי בשנת 1978. האתר אינו נגיש לציבור.
אוסף קטן של פסלים ממוקם בארבורטום, ובהם הפסל "טקס מפוצל" מעשה ידי הפסלת האמריקאית בוורלי פלפל.
מועדון הכדורגל הארבור ויו , הוא מועדון כדורגל ג'מייקני מהעיר קינגסטון, בירת ג'מייקה, ומשחקת בליגת העל הג'מייקנית.
המועדון המקצועי הארבור ויו הוקם רשמית ב-4 במרץ 1974 על ידי וין בליין יחד עם קהילת הרבור ויו בשנות ה-60 של המאה ה-20. 25 שנה לאחר מכן, המועדון רשמית הפך לחברה בערבון מוגבל והפך למועדון הכדורגל הראשון בג'מייקה שנהפך לחברה בערבון מוגבל.
המועדון הופיע לראשונה בטורניר ליגת האלופות של CONCACAF בשנת 1987, בשלב הסיבוב הראשון, ששיחקו מול המועדון הגוואדלופי להטוואיל המורנה-א-לא.
המשחק הראשון הסתיים בהפסד של 1:3, אך המשחק השני הסתיים בניצחון של 2:0 והוביל לדו-קרב פנדלים שנגמר בהפסד 4:3. בין ההישגים של המועדון ניתן למנות את מקומו הראשון בליגת העל של ג'מייקה בעונת 2000/2001. בנוסף, המועדון זכה באליפות הגביע הקריבי 3 פעמים.
האָרְג של תבריז (בפרסית: ارگ تبريز), הידוע גם בשם ארג-י עָלִישָאה (ارگ علیشاه), וכן מסגד עלישאה (مسجد علیشاه) הוא מבנה חזית, דו קשתי שנותר ממתחם מבוצר, ובו היו מסגד גדול, מאוזיליאום וחצר גדולה.
המונומנט נמצא במרכז העיר תבריז, בפרובינציית מזרח אזרבייג'ן, באיראן.
המתחם נבנה במאה ה-14, בתקופת השושלת האילח'אנית, במהלך השנים, האתר עבר שינויים רבים ובסוף המאה ה-20 נבנה לידו מסגד גדול על שמו של האימאם ח'ומייני.
המקום נוסף ל"רשימת המורשת הלאומית של איראן" בשנת 1932 (מונומנט מספר 170).
הארג נמצא בלב העיר תבריז, בין הרחובות: אימאם ח'ומייני, מצפון, רחוב ארג, ממערב, רחוב וָלמָאן, מדרום.
מזרחית לאתר נמצא מסגד ח'ומייני.
הבנייה המקורית של המסגד החלה בין השנים 1310–1320, בתקופת השושלת האילח'אנית על ידי עלי שאה, הווזיר האיראני בתקופת שלטונם של אולג'יטו (Oljeitu) ואבו סעיד (Abu Sa'id).
המסגד נבנה סביב חצר מלבנית.
מרוצפת שיש, באורך 286 מטרים וברוחב 229 מטרים, שאליה נכנסו דרך שער אייוואן ( ایوان) ובה מזרקה מתומנת, עם ארבעה פסלי אריות מאבן שמפיהם ניתזו מים.
למחראב, הנראה במרכז קיר הקיבלה שנותר, יש שלוש קשתות מעל ושני חלונות בצידיו.
קמרון החביות הראשי של הכניסה היה במרחק של 65.5 מטרים מהקיבלה, ברוחב 30.5 מטרים, ובעומק של 48 מטרים וגובהו המרבי היה 45.7 מטרים.
במהלך הבנייה, בשנת 1339 קרס קמרון החביות והבנייה הופסקה.
שני צריחים שהתנשאו לגובה של 61 מטרים נשארו לצדי הקמרון.
רעידת אדמה שאירעה בשנת 1641 פגעה קשות במבנה והרסה אותה.
והוא שוחזר רק בין פרוץ מלחמת רוסיה-פרס (1813-1804), לבין מלחמת רוסיה-פרס (1828-1826) והפך למתחם צבאי.
במהלך השחזור נבנה מפעל יציקה לייצור תותחים עבור הצבא האיראני, כמו גם מפקדה צבאית, מגורי חיילים וארמון קטן.
סמסון מקינטסב, גנרל איראני קאג'ארי ממוצא רוסי, התגורר בארמון במשך כמה שנים, עם אשתו שהייתה בתו של הנסיך אלכסנדר מגאורגיה.
הפגזת הארג על ידי צבא רוסיה, 1911
במהלך הכיבוש הרוסי של תבריז, בשנת 1911, הפגיזו הרוסים את הארג ולאחר שכבשו את העיר, הם השתמשו במתחם כמפקדה אזורית.
במהלך השהות במתחם, אירע פיצוץ ופרצה שריפה, כתוצאה מטיפול רשלני בתחמושת ארטילרית.
בשנת 1980, חודשים ספורים לאחר המהפכה האסלאמית באיראן, נהרס התיאטרון כדי לפנות מקום לבניית המסגד המרכזי של תבריז.
הפרויקט החל בשנת 1999 והסתיים בשנת 2019, עם שטח של 75,000 מטרים רבועים וקיבולת של 60,000 איש, הוא הגדול מסוגו במדינה.
בשנת 2016, החליטה הנהלת המסגד לבנות מגרש חניה בתוך חלק אחר של אתר הארג והחלו עבודות חפירה, אך הבניה הופסקה לאחר מחאה ציבורית.
בינואר 1943 תקף הארגון גרמנים שביצעו אקציה בגטו ורשה.
באפריל ומאי של אותה שנה אי"ל פעל במרד גטו ורשה במקביל לארגון הצבאי היהודי (אצ"י) הרוויזיוניסטי.
בשנת 1944 השתתפו שרידי הארגון במרד ורשה.
בשנת 1939 פלשו הנאצים לפולין, והביאו לחלוקתה של הארץ עם ברית המועצות ולפתיחת מלחמת העולם השנייה.
ב-22 ביוני 1941 פלשו הנאצים לברית המועצות.
השמדתם של יהודי פולין על ידי הנאצים החלה רק לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות.
עד אז ננקטו צעדים קשים נגד היהודים, שכללו התעללות,
סגירה בגטאות והטלת מגבלות קשות, אך רבים סברו כי אין המדובר אלא בגזרות קשות, ולא צפו את ההשמדה.
יהודי הגנרלגוברנמן, "הממשל הכללי" הנאצי, שכלל את חבלי פולין המרכזית, נותקו מיתר היהודים, והקשרים בינם לבין העולם החיצון, ובינם לבין עצמם, היו רופפים.
בסוף אוקטובר 1941 החלו מטפטפות אל יהודי הגנרלגוברנמן ידיעות על גורל אחיהם במזרח ובצפון, בביאליסטוק, ובווילנה.
הידיעה על השמדת יהודי וילנה בפונאר התקבלה בחוסר אמון כללי כמעט.
ההנהגה המסורתית סברה כי המדובר באירוע שיכול לקרות רק במזרח, בחבלי ארץ שהיו בשליטת הסובייטים, ואילו ביהודי הממשל הכללי לא יעזו לנהוג בדרך זו.
תנועות הנוער הציוניות שהיו מאורגנות סביב תנועת "החלוץ" – דרור, עקיבא, השומר הצעיר, וכן תנועת הבונד והקומוניסטים ראו בבירור את האסון המתקרב ורצו לנקוט פעולה.
בינואר 1942 הגיעו לוורשה ידיעות על שואת יהודי וילנה בפונאר, יהודי ווהלין וכן על המתרחש במחנה ההשמדה חלמנו.
נראה כי היהודים מושמדים בכל מקום, וכי תורם של יהודי הגנרלגוברנמן קרוב.
לנוכח זאת, התכנסו בוורשה, באמצע מרץ 1942, נציגים ממספר מפלגות – פועלי ציון, פועלי ציון שמאל, הבונד והחלוץ.
יצחק (אנטק) צוקרמן אשר יזם את הפגישה מטעם "החלוץ" סקר את המצב, העלה את האפשרות כי בקרוב יחלו הנאצים להשמיד את היהודים אף בשטחי הממשל הכללי, והעלה תוכנית פעולה.
נציג "הבונד", מאוריצי אוז'אך, טרפד את היזמה כאשר טען כי אין לקיים התנגדות יהודית אלא התנגדות סוציאליסטית כללית.
לאחר כישלון הפגישה הגיעו נציגי שאר הפלגים בפגישה, פרט לאנשי "הבונד" להסכם לפיו הוקם "גוש אנטי פשיסטי" שיעסוק ביצירת מסגרת ארגונית ובאימונים צבאיים.
בין הפעילים ב"גוש" היו אנשים שיעמדו לימים בראש הארגון היהודי הלוחם – מרדכי אנילביץ', יצחק צוקרמן, צביה לובטקין ומרדכי טננבוים.
על הפעילות הצבאית מונה אדם בשם אנדז'יי שמידט, הידוע אף כאליהו מוזס, או פינקוס קארטין.
אדם זה, איש המפלגה הקומוניסטית הפולנית – PPR נאסר ביחד עם חבריו הקומוניסטים ב-30 במאי 1942, על רקע פעילותו הקומוניסטית, כפי הנראה עקב הלשנה.
מאסרם של שמידט וכמה מחבריו הביא להפסקת פעילות "הגוש".
על אף שהתארגנותו הייתה קצרת ימים, ולא היו לה כל תוצאות מעשיות, הגוש יצר את הבסיס להמשך ההתנגדות בגטו.
ב-22 ביולי 1942 הוציאו הנאצים צו אשר חתם את גורל יהודי גטו ורשה.
על פי הצו כל יהודי ורשה, מכל גיל ומין, מיועדים ל"התיישבות מחדש" במזרח.
לאנשי תנועות הנוער היהודיות אשר עמדו בקשר עם חבריהם מחוץ לוורשה, הייתה ברורה משמעותו של הצו.
היה זה גזר דין מוות ליהודי ורשה באשר הם, בתאי הגזים של מחנות מבצע ריינהרד – טרבלינקה, בלזץ וסוביבור.
לאחר פרסום הצו, החלה פעולת השמדה מאסיבית אשר נמשכה עד 12 בספטמבר 1942 במסגרתה גורשו לטרבלינקה כשלוש מאות אלף יהודים מגטו ורשה, ואוכלוסייתו פחתה עד כדי 55–60 אלף נפש.
יום לאחר פרסום הצו, התכנסה הנהגת הגטו, אבל לא קיבלה החלטות עקב חילוקי דעות בין משתתפיה.
רבים סברו שיש לחכות עד להתבררות המצב לאשורו.
זאת עקב שמועה הרסנית שהתפשטה בגטו, לפיה המדובר במבצע מוגבל, שבמסגרתו יגורשו כ-50 אלף יהודים "בלבד".
לאור חוסר היכולת להכריע הוקם ועד שכלל את נציגי סיעות השמאל ו"הבונד", אך גם ועד זה לא הצליח לפעול.
התיאום בין ששת הגופים שהרכיבו את "הגוש האנטי-פשיסטי" הפך לבלתי אפשרי, כאשר אפילו חצייתו של רחוב בגטו ורשה הייתה למשימה שסופה אינו ודאי.
ב-28 ביולי 1942 נפגשו ראשי ארגוני החלוץ ותנועות הנוער הציוניות השומר הצעיר, דרור ועקיבא.
בפגישה הוחלט על הקמת "הארגון היהודי הלוחם", שיהיה ארגון למאבק יהודי.
הנהגת הארגון כללה את שמואל ברסלב, יצחק צוקרמן, צביה לובטקין, מרדכי טננבוים ויוסף קפלן.
שליחים נשלחו אל "הצד הארי" להשיג נשק.
על אף שלרשות הארגון עמדו כמה מאות צעירים, כלל חימושו אך אקדח אחד.
מטרת הארגון הייתה להילחם בנאצים, כמו גם להסביר ליהודים את משמעותו האמיתית של "היישוב מחדש" במזרח.
עוד ב-28 ביולי נפגש מנהיג "פועלי ציון", שכנא זאגאן, עם שני אנשי SS אשר נתנו לו את "מילת הכבוד" שלהם כי ה"מיושבים מחדש" במזרח אינם מוצאים להורג אלא נשלחים לעבודה.
לעומת זאת קבע הכרוז של האי"ל שהופץ בגטו כי "העקירה – פירושה טרבלינקה, וטרבלינקה פירושה מוות".
ניסיונם של אנשי האי"ל להשיג נשק ב"צד הארי" נכשל, שכן אנשי הארמייה קריובה, המחתרת הפולנית העיקרית, התייחסו אל המאבק היהודי באדישות, ולעיתים אף בעוינות.
מנהיג הארמייה קריובה, הגנרל סטפן רובצקי, התלונן ש"היהודים מבקשים מאיתנו נשק כאילו מחסנינו מלאים".
בנובמבר 1942 ארמייה קריובה סיפקה לאי"ל עשרה רובים, מהלך שעורר טרוניה בקרב אנשי הארמייה קריובה.
במקביל, מפקד של המחתרת הפולנית בשם "ריאנט" הוציא הוראה שניחתה שהיהודים לא ילחמו באופן אקטיבי אלא יתמקדו בהישרדות כיחידים.
זאת עקב עוינות של האוכלוסייה הפולנית כלפי היהודים, שסייעו לכיבוש הקומוניסטי של מזרח פולין, ולכן יש חשש שהנשק ישמש את היהודים במעשי שוד ואכזריות.
אנשי האי"ל שבו ופנו אל הדלגטורה, נציגותה בפולין של ממשלת פולין בגולה וטענו כי כאשר הולכים היהודים אל רכבות ההשמדה ללא התנגדות מגנים אותם ארגוני המחתרת על כניעותם, אך אוסרים עליהם ההתנגדות החמושה.
בעקבות פנייה זו סיפקה ארמייה קריובה לאי"ל בינואר 1943 49 אקדחים, 50 רימוני יד, ומעט חומר נפץ.
ביולי-ספטמבר 1942 גורשו כ-300 אלף מיהודי ורשה לטרבלינקה.
כרוזי האי"ל שהסבירו למגורשים את הצפוי להם, לא הביאו להאטת קצב הגירוש.
"דואר" שהגיע מטרבלינקה, ושלושה קילו לחם וקילו ריבה אותם חילקו הגרמנים לאלו שהתפתו והגיעו אל כיכר השילוחים, האומשלגפלץ, הם שהכריעו את הכף, כמו גם התנהגות חברי היודנרט והשוטרים היהודים.
ב-20 באוגוסט 1942 ביצע הארגון את פעולתו הראשונה.
ישראל קאנאל איש הארגון ירה ביוסף שרינסקי, מפקדה של המשטרה היהודית בגטו אשר הייתה חלק ממנגנון המשלוחים.
התנקשות בחיי קצין נוסף בשם שמרלינג נכשלה.
היהודים בגטו התייחסו אל השוטרים היהודים בזעם ובסלידה.
האי"ל התייחס אליהם כבוגדים ומשתפי פעולה והוציא "צווים" המורים על הוצאתו להורג של כל מי שיצטרף לשורותיהם.
בין היתר הוצאו להורג: יעקב לייקין, ממלא מקומו של שרינסקי, ישראל פירשט, איש הקשר בין היודנראט והשלטונות הגרמניים, הרמאן כץ, מפקד המשטרה היהודית בגטו ווארשה, ד"ר אלפרד נוסיג ומשה ואלד.
מהלומה כבדה נחתה על הארגון ב-3 בספטמבר 1942, כאשר שמואל ברסלב ויוסף קפלן נתפסו על ידי הגרמנים והוצאו להורג.
קפלן נאסר על ידי הגסטאפו כנראה בעקבות הלשנה על פעילותו, והוצא להורג.
לאחר שברסלב שמע על מאסרו של קפלן, הוא יצא לנסות להציל אותו, נתפס על ידי שוטר, שלף סכין ונורה מיד למוות.
יחד עמם נפל נשקו של הארגון – מספר אקדחים ורימונים: החניכה שנשלחה להעביר אותם למסתור אחר, רגינקה יוסטמן, נתפסה בידי שוטר כשבאמתחתה שק מלא בירקות ובנשק, הנשק הוחרם והיא נרצחה.
המצב התייצב כאשר אל הארגון הצטרפו חברי התנועות גורדוניה והנוער הציוני.
ב-12 בספטמבר הכריזו הגרמנים רשמית על סיומו של הגירוש.
בגטו ורשה נותרו כחמישים וחמישה אלף יהודים.
ב-29 באוקטובר 1942 נורה למוות על ידי המחתרת יעקב לייקין, סגנו של יוסף שרינסקי.
ב-30 באוקטובר 1942 הוקם "ועד התיאום", אשר לקח תחת חסותו את הנהגת האי"ל והביא לצירוף גורמים שנמנעו עד אז מלהצטרף לפעילות, כגון אנשי הבונד, פועלי ציון ופועלי ציון שמאל.
את הבונד ייצג אברהם בלום, שהיה הבכיר מבין נציגי הבונד שנשאר בגטו.
למפקד הארגון מונה עתה איש "השומר הצעיר" מרדכי אנילביץ', לסגנו יצחק צוקרמן, לאחראי על המודיעין מארק אדלמן ולנציג בצד הארי – אריה וילנר.
כן מונתה "ועדת תעמולה" אשר בשורותיה פעל ההיסטוריון ד"ר עמנואל רינגלבלום.
הוועד אף שלח שליחים אל הגטאות השונים, על מנת שיארגנו שם תאי התנגדות בדומה לאי"ל בגטו ורשה.
מרדכי טננבוים נשלח אל ביאליסטוק, אבא קובנר מונה כמפקד בווילנה וכן מונו נציגים נוספים בבנדין, קרקוב וצ'נסטוחוב.
פעילותו הדחופה והחשובה ביותר של האי"ל בצורתו החדשה הייתה הוצאתם להורג של משתפי הפעולה ששרדו את הגירושים והמשיכו את פעולתם בגטו.
על אף שבין המניעים להריגות הייתה גם הנקמה, הרי שהמטרה העיקרית הייתה הרתעה מלהשתתף בפעילות דומה בעתיד, וניסיון להניע את היודנרט של גטו ורשה אל הכיוון הרצוי מבחינת אנשי האי"ל.
כרוז שיצא לאחר הריגתו של יעקב לייקין, מפקד 'משטרת הסדר', הודיע כי הורשעו בדין כל חברי היודנרט בעוון שיתוף פעולה עם האויב וחתימה על גזירת העקירה.
כן הוצאו להורג ישראל פירשט, אשר היה אחד המתווכים בין היודנרט ובין הגסטפו וד"ר אלפרד נוסיג, פעיל ציוני שהיה למודיע גרמני.
בארכיון 'עונג שבת' נאמר כי בכיסו נמצא תזכיר אל השלטונות הגרמניים, בו הוא מסביר את כישלון הגירוש בינואר 1943, באשר נהגו באכזריות יתרה.
הוא מציע לא לנהוג להבא בשיטות ברוטאליות כאלו בזמן הגירוש, משום שהדבר יעורר תגובה מצד היהודים.
בתקופה שלאחר הגירוש ההמוני מוורשה, תפסו אנשי האי"ל את מקומה של הנהגת הגטו המסורתית.
אלפים, אשר ידעו כי במוקדם או במאוחר יגיע תורם להיות מגורשים אל המוות הבטוח במזרח, ירדו למחתרת והסתתרו במקומות מסתור שהוסוו והוכנו מראש.
הגרמנים נלחמו כנגד תופעה זו בדרכי רמייה ושקר.
"הדואר" מן המגורשים שב והחל לפעול.
מנהל בתי החרושת, ולטר טבנס, הגיע אל הגטו ללא מדים והציע עבודה ומזון ליוצאים מן המסתור, והגרמנים הצהירו כי האומשלגפלץ לא יפעל עוד.
תגובתו של האי"ל הייתה הפצת כרוזים בהם נאמר ש"גם יהודי אחד לא ילך לרכבות.
אנשים שאינם יכולים להילחם חייבים בהתנגדות שקטה.
פירושו של דבר שעליהם להסתתר".
ב-18 בינואר 1943 הוקף הגטו לפתע באנשי SS ווורמאכט, ונראה היה כי עומד להתחיל גל נוסף של משלוחים.
יחידות האי"ל לא יכלו לתקשר ביניהן.
איש לא הוזהר מראש על האקציה, והאי"ל נתפס כשיחידותיו מנותקות זו מזו, וללא יכולת תיאום או הנהגה מרכזית.
ההחלטה הסימולטנית שקיבלו הלוחמים, שלא נועצו ב"ועד התיאום" אלא פעלו במקביל ובאופן ספונטני, הייתה להילחם באופן פעיל בגירוש.
האי"ל היה מחולק לחוליות קטנות של מספר אנשים, שפעלו לפי השתייכות מפלגתית.
אל המשלוח הראשון הסתננו מספר אנשי אי"ל בהנהגת מרדכי אנילביץ', ומשקיבלו את האות, יצאו מקהל האנשים שהמתין לגירוש אל המוות, ופתחו ביריות אל אנשי ה-SS.
במקביל פתחו יחידות נוספות של האי"ל במתקפה.
בסופו של דבר נהרגו כחמישים גרמנים, ונשקם נלקח שלל.
אבדות אנשי האי"ל היו אף הן כבדות, (מן החוליה אותה הנהיג מרדכי אנילביץ' נותר אך הוא בחיים) אך הפעולה הפתיעה את הגרמנים, אשר הפסיקו את המשלוחים לאחר שלושה ימים, שבהם נשלחו אל מותם כחמשת אלפים יהודים.
הפסקת המשלוחים נתפסה כניצחון אנשי האי"ל על הנאצים.
בשלב זה היו אנשי האי"ל לשליטי גטו ורשה.
הגרמנים חששו מן ההליכה ברחובות הגטו, לא נראו עוד לאחר החשיכה, צעדו רק בקבוצות והמעיטו את נוכחותם.
משתפי הפעולה היהודים הוצאו להורג.
היודנראט נשמע להוראות האי"ל, ואף שילם לקופתו רבע מיליון זלוטי לצורך רכישת נשק, לאחר שמרק ליכטנבאום, ראש היודנראט שבא במקומו של אדם צ'רניאקוב, קיבל אולטימטום כי אם הסכום לא ישולם תוך שלושה ימים – יומת בנו.
מס הוטל על תושבי הגטו, וברוב המקרים הוא שולם ברצון.
בתוככי הגטו הוקם כלא בו הושיבו אנשי האי"ל את סרבני המס, כמו גם אנשי קבוצות מזוינות שהתחזו לחברי האי"ל וגבו את המס.
מקור הכנסה נוסף היה שוד בנקים, אשר פעלו בגטו ועליהם שמרו שומרים פולנים.
הוא חולק לעשרים ושתיים קבוצות, אשר חיו יחדיו כקולקטיב, והיו שקראו לעצמן קיבוץ.
כל לוחם היה חמוש באקדח.
הקבוצות חולקו על פי השתייכות מפלגתית: ארבע מהשומר הצעיר, חמש מתנועת דרור, אחת מעקיבא, אחת מגורדוניה, ארבע מהבונד, אחת מפועלי ציון שמאל, אחת מפועלי ציון, אחת מהנוער הציוני, וארבע מן המפלגה הקומוניסטית PPR.
בינואר 1943 בוצעה אקציה גדולה ביהודי צ'נסטוחוב.
אנשי האי"ל במקום ביצעו פעולת מגננה הרואית, וכולם נפלו בקרב.
היה ברור כי יום מבחנם של חברי האי"ל בוורשה קרב ובא.
בתקופה זו החל ביתר שאת מסע התעמולה הגרמני.
אנשי ה"שופים" נותני העבודה הגרמנים הגיעו לגטו על מנת לשכנע את היהודים להתייצב מרצונם למשלוחים.
ולטר טבנס, מנהלו הגרמני של בית החרושת הגדול בגטו התמנה למנהל המשלוחים.
בחודש מרס החלו במשלוח פועלי המפעלים.
האי"ל הגיב בשריפת המפעלים, ולמחרת איש מבין הפועלים לא התייצב אל המשלוח.
כחלק מן המסווה הזמין ולטר טבנס את אנשי האי"ל להתייעצות.
ההזמנה הועברה אל הלוחמים דרך היודנרט, ואלו דחו אותה.
משפנו הגרמנים אל אנשי היודנרט כי ייקחו על עצמם את פעילות המשלוחים, נענו על ידי ראש היודנרט מרק ליכטנבוים כי לא היודנרט אלא אנשי האי"ל הם השולטים בגטו.
בתקופה זו אירע חיכוך עם אנשי הארגון הצבאי היהודי.
היה זה ארגון מחתרת יהודי חמוש מקביל, מאויש ברובו בחברי תנועות בית"ר והצה"ר.
אנשי האי"ל סירבו לקבל את אנשיו לשורותיהם, אם מחמת השוני הפוליטי, ואם, כטענת אנשי האי"ל בשל ניסיון אנשי האצ"י להשתלט על הנהגת האי"ל.
החיכוכים, שעסקו בעיקר בשאלות של גביית הכספים וחלוקת הנשק שהגיע אל הגטו, הסתיימו בהסכמה, נקבעה חלוקת נשק, סמכויות וגבולות גזרה.
קשר משמעותי, עם זאת, לא התקיים בין הארגונים.
השלב הסופי בחיסולו של הגטו החל בערב פסח, 19 באפריל 1943. רחובות הגטו רוקנו מאנשים.
רוב שישים אלף היהודים שנותרו בגטו הסתתרו במקומות מחבוא ובבונקרים שהוכנו מראש, אשר ברבים מהם הייתה אספקת מים וחשמל, אך לא הייתה מהם כל דרך ליציאה אל מחוץ לגבולות הגטו.
כאשר צעדו הגרמנים אל הגטו נתקלו בהתנגדות כבדה מצד הלוחמים אשר ירו בהם מחלונות הקומות העליונות של בתי המגורים שהתרוקנו מיושביהם.
לוחמת הגרילה שבה השתמשו מגיני הגטו, הביאה ליתרון זמני של המגינים על הגרמנים, ואלו נסוגו כדי להתארגן מחדש.
בבוקר היום שלאחר מכן ניתן ללוחמים אולטימטום להניח את נשקם עד השעה עשר בבוקר.
שהגיעו למקום נתקלו בהתנגדות כבדה.
בשלב זה החלו הגרמנים להצית את בתי הגטו.
פעולה זו הייתה היחידה שבכוחה היה להתגבר על ההתנגדות המזוינת בגטו.
כאשר נמלטו הלוחמים מן הקומות העליונות הבוערות אל הבונקרים התת-קרקעיים, כילתה השריפה שמעל את אספקת החמצן שמתחת, והפכה את הבונקרים למלכודות חנק.
הסיוע שקיבלו הלוחמים מן הפולנים שמחוץ לגטו היה מוגבל.
הארמייה קריובה לא השתתפה בלחימה, ולמעט יוזמה מקומית של אחד מן הקצינים שתקף בראש אנשיו עמדה גרמנית ב-20 באפריל, היה היחס למרידה אדיש.
הרדיו המחתרתי אשר שידר מלונדון, הודיע על ההתקוממות היהודית אך שבועיים לאחר פריצתה.
אנשי הארמייה לודובה ביצעו מספר פעולות, ובמיוחד פעלו כנגד קווי התחבורה של הגרמנים אל הגטו, אך השפעת פעולות אלו הייתה מוגבלת, ונראה כי ערכן היה סימבולי בלבד.
הלחימה נמשכה מבית לבית עד 16 במאי.
ב-8 במאי נהרגו אנילביץ' וחברי מפקדתו בבונקר שלהם, ברח' מילא 18, כשהם לוחמים עד הסוף, ואיש מהם לא נפל חי בידי הגרמנים.
כמה עשרות, ביניהם שניים ממנהיגי המרד - צביה לובטקין ומארק אדלמן הצליחו להימלט בעזרת קאז'יק - שמחה רותם (ראטהייזר) שחילץ אותם דרך תעלות הביוב אל "הצד הארי" ומשם בעזרת משאית אל היער .
ב-16 במאי 1943 הודיע הגנרל יירגן שטרופ כי "גטו ורשה איננו עוד".
גם לאחר הודעת הפיקוד הגרמני על השמדת הגטו, נמצאו מספר יהודים בבונקרים תת-קרקעיים, הן בתחומי הגטו והן "בצד הארי".
רבים הצליחו להימלט מהגטו אל "הצד הארי" עוד בטרם החלה הלחימה.
יורק פלונסקי, למשל, מכר סיגריות בכיכר שלושת הצלבים יחד עם קבוצת ילדים יהודים (הדבר מתואר בספר "מוכרי הסיגריות מכיכר שלושת הצלבים" מאת יוסף ז'מיאן).
חלק מהלוחמים כמו חייקה בלכטובסקה שפיגל ובעלה הצליחו לברוח ליערות סביב העיר.
יחידת הפרטיזנים ע"ש מרדכי אנילביץ' הוקמה על ידי שרידי הלוחמים בגטו ורשה, חברי אי"ל.
מרבית הלוחמים נהרגו במהלך יולי-ספטמבר 1943 ביערות וישקוב בלחימה נגד חיילים גרמנים, שקיבלו סיוע מתושבים מקומיים ופולקסדויטשה שהסגירו את הלוחמים היהודים וכן על ידי חברי המחתרת הפולנית הגדולה, ארמייה קריובה, שהתנגדו לפעילות של כוח פרטיזני חדש, שקשור לארמייה לודובה, באזור שנתון למרותה.
חלק מהלוחמים היהודים נהרגו עקב הלשנה במקום מסתור בוורשה.
יצחק צוקרמן ומארק אדלמן השתתפו בראש אנשיהם במרד ורשה באוגוסט 1944, כשהם מהווים פלוגה של הארמייה לודובה אשר לחמה לצד הארמייה קריובה.
בסיום המלחמה נותרו 10–20 לוחמים מיחידת הפרטיזנים.
אחרון הלוחמים היהודיים ששרדו הן את מרד גטו ורשה והן את מרד ורשה, ליאון קופלמן, הלך לעולמו בגיל 97 באוגוסט 2021.
הארגון היהודי הלוחם הוקם בגטו קרקוב באוקטובר 1942, בידי חברי התנועות עקיבא, דרור, השומר הצעיר ופעילים נוספים.
בשונה מחבריהם בוורשה, בקרקוב החליטו חברי הארגון לפעול כנגד הגרמנים בעיקר מחוץ לחומות הגטו.
עשרות מחברי הארגון נאסרו בידי הגסטפו בעקבות הפעולה, ופעילות המחתרת בגטו קרקוב שותקה.
10 מבין העצורים הוצאו להורג בכלא הגסטפו.
במהלך מבצע ריינהרד חוסלו הגטאות אף במקומות אלו.
חברי הארגונים הלוחמים התנגדו למשלוחים.
רבים התבצרו בבונקרים ובמתחמים מבוצרים בתחומי הגטאות.
חלקם נפלו כשנשקם בידם, חלקם הצליחו להימלט אל היערות הסמוכים.
חיסול הגטו בקמיונקה, לשם נשלחו יהודי בנדין, נמשך כשבועיים.
בביאליסטוק נלחמו המורדים כחמישה ימים.
אנשים אלו ראו לנגד עיניהם את מסורת הגבורה שהותירו אחריהם לוחמי גטו ורשה, אשר לחלקם היו מוכרים באופן אישי, והיו חברי אותן תנועות הנוער – החלוץ, גורדוניה ואחרות.
סופם הטראגי של הגטאות בתחום הממשל הכללי לא הגיע ללא התנגדות, הודות לפועלם של אנשים אלו.
בשנת 1949, ביום השנה השישי למרד, הקימו אחדים מלוחמי האי"ל שנותרו בחיים את קיבוץ לוחמי הגטאות המפעיל את בית לוחמי הגטאות.
המקום משמש מרכז הנצחה לגבורה היהודית בשואה, וכן לפעולות ההתנגדות והמחתרת.
מורשת הגבורה של אנשי תנועות הנוער הציוניות במסגרת האי"ל נשמרת אף כיום על ידי אנשי התנועות הפעילות בכל רחבי העולם.
כיום פעילות השומר הצעיר והבונים דרור בארצות כדרום אפריקה, בריטניה, ארגנטינה, צ'ילה, איטליה, ארצות הברית, ישראל, מקסיקו ואוסטרליה.
מורשת האי"ל וכלל פעילותן של תנועות הנוער היהודיות בזמן השואה, נשמרת במיוחד בתנועות הנוער הציוניות סוציאליסטיות כגון: הנוער העובד והלומד והשומר הצעיר הרואות עצמן כשליחות בחברה של היום במטרה לעצב את החברה הישראלית כחברה צודקת ושוויונית יותר.
מתוך ראיית התנועה כממשיכת דרכן של תנועות הנוער הציוניות באירופה, ובמיוחד של תנועת דרור, הקימה תנועת הנוער העובד והלומד את תנועת החיים דרור ישראל.
בפולין מונצחים אנשי המרד כגיבורים לאומיים, במיוחד מארק אדלמן, איש הבונד, אשר שרד, חי בה עד מותו והמשיך בפעילות פוליטית.
מנהיגי המרידה ששרדו בחיים – ביניהם יצחק צוקרמן, מארק אדלמן, רוז'קה קורצ'אק וצביה לובטקין היו למתעדים החשובים של השואה ושל הגבורה.
צוקרמן ולובטקין אף העידו במשפטו של אדולף אייכמן.
פרט ל"לוחמי הגטאות" מונצחים אנשי האי"ל בשמות רחובות ומוסדות ברחבי הארץ, לרבות היישובים יד מרדכי הקרוי על שמו של מרדכי אנילביץ' ומעלה צביה על שמה של צביה לובטקין.
ביטוי ויזואלי עז מבע לפועלם של חברי האי"ל נותן ביצירתו הפסל נתן רפופורט אשר פסלו הידוע לזכרם של אנשי הגטו הלוחמים המוצב הן בלב גטו ורשה, והן ברחבת יד ושם בירושלים, הוא אחד הסמלים המוכרים של מורשת השואה והגבורה שהותירו אחריהם אנשי האי"ל.
משוררה הגדול של קינת העם היהודי בפולין יצחק קצנלסון, הנציח את פועלם של אנשי האי"ל בשורות אלו (מתוך "השיר על העם היהודי שנהרג - פרק י"ד - הסוף" תרגום מנחם זלמן וולפובסקי):
"הם לא ידעו, לא שערו - "היהודים יורים!" שמעתי קול כיעור בפי מושחת,
בטרם נשמתו טמאה יפח, לא קול קריאה אשמע, רק פלצות - הייתכן?!
תמהון לבב משמים ומשונה, אף תדהמה רבה: "היהודים יורים!" הו, אין זה קול אחד,
זה קול של עם רוצחים, שמונים מיליון: גם הם היהודים עושים כמונו, ככל איש גרמני, אכן.
כי יודעים גם אנו, כי נדע לקום ולהרוג בכם, גם אנו, כן, נדע, נרהב!
אך זה כוחנו, כי נדע אשר לא ידעתם ולא תוכלו לעד ולעולמים -
לבלי הרוג את הזולת, לבלי רצוח עם באשר ללא מגן הוא, אשר יישא מרום עיניו לשווא,
אינכם יודעים לבלי הרוג, אתם, פושעים מברייתכם, מניפי החרב מקדמת ימים."
הארגון העולמי לקניין רוחני הוא סוכנות מיוחדת של האומות המאוחדות לעודד פעילות יצירתית ולקדם את השמירה על הקניין רוחני בעולם.
הארגון נוסד בשנת 1967 וחברות בו 193 מדינות.
הארגון מפקח על יישומן של 24 אמנות בינלאומיות.
המנהל הכללי של הארגון כיום (2023) הוא דארן טנג.
הארגון שקדם ל-WIPO היה BIRPI , אשר הוקם בשנת 1893 כדי ליישם את אמנת ברן להגנת יצירות ספרותיות ואמנותיות וכן את אמנת פריז לשמירה על קניין תעשייתי.
WIPO נוסד באופן רשמי בחתימת אמנה המייסדת את הארגון העולמי לקניין הרוחני (נחתמה בסטוקהולם ב-14 ביולי 1967 ותוקנה ביום 28 בספטמבר 1979).
סעיף 3 לאמנה קובע כי WIPO שואף "לקדם את שמירת הקניין הרוחני בעולם".
בשנת 1974 הפך הארגון לסוכנות מיוחדת באומות המאוחדות.
מדינת ישראל חתמה על אמנת ה-WIPO בחודש אפריל, 1970 ובכך הצטרפה לארגון.
שלא כמו סוכנויות אחרות באו"ם, ל-WIPO מקורות תקציבים משמעותיים שאינם תלויים בתרומות מן המדינות החברות בארגון.
על פי התחזית לשנת 2006, יותר מ-90% מהכנסות הארגון (כ-500 מיליון פרנק שווייצרי) יבואו מגביית אגרות על ידי הסוכנות הבינלאומית (International Bureau) מכוח מערכות הרישום של קניין רוחני שהיא מנהלת.
הגוף המנהל את ה-WIPO אינו נבחר בידי אזרחי העולם, אלא, כמו בכל ארגוני האו"ם המורכבים ממדינות חברות, הוא נבחר על ידי נציגי המדינות החברות.
יש הטוענים כי רבות ממדינות אלה אינן מדינות דמוקרטיות הפועלות בהכרח למען קידום האינטרסים של אזרחיהן וכי נציגיהן נתונים בקלות יחסית להשפעת גופים מסחריים גדולים, שלהם עניין בתחום הקניין הרוחני.
אף ש-WIPO שואף להגיע להחלטות בקונצנזוס, הרי שבאותם מקרים שבהם מועמדת החלטה להצבעה, לכל מדינה יש קול אחד, ללא קשר לגודלה של המדינה או לתרומתה לקופת הארגון.
בשנות השישים והשבעים הצליחו מדינות מתפתחות לחסום ניסיונות להרחיב את אמנות הקניין הרוחני לתחומים שונים, כגון פטנטים בתחום התרופות.
במסגרת ארגון הסחר העולמי נכרת "הסכם על היבטי מסחר של זכויות קניין רוחני".
בחודש אוקטובר 2004 הסכים WIPO לאמץ הצעה של ארגנטינה וברזיל ל"תוכנית לפיתוח ה-WIPO – מהצהרת ז'נבה לעתיד הארגון העולמי לקניין רוחני".
הצעה זו נתמכת על ידי המדינות המתפתחות וארגונים חברתיים.
מספר ארגונים חברתיים מנסחים אף טיוטת הצעה לאמנה על "גישה לידע" (Access to Knowledge – A2K).
הארגון ההודי לחקר החלל (בהינדית: , באנגלית: ) הוא שמה של סוכנות החלל ההודית.
ארגון זה מקיים את פעילויותיה של הודו בחקר החלל, וכולל פיתוח, בנייה ושיגור מערכת הניווט הלוויינית IRNSS, באמצעות משגרים מתוצרת הודו ואת מערכת האוגמנטציה (SBAS) GAGAN.
תחילת תוכנית החלל ההודית היא בהקמת ועדה לחקר החלל בראשות ויקראם סאראבהאי בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
בשנת 2015 הודו שיגרה לחלל טלסקופ חלל AstroSat ובכך נכנסה לתחום.
בשנת 2024 שוגר טלסקופ חלל שני XPoSat.
הודו מתמקדת בפיתוח, ייצור ושיגור לחלל של לוויינים מסוגים שונים, הנחלקים לקטגוריות הבאות:
משימת החלל הראשונה של הודו לחקר הירח מכונה צ'אנדריאן 1, והיא שוגרה ב-22 באוקטובר 2008. משימה זו כללה מקפת וגשושית פגיעה (Impactor) אשר התרסקה במכוון על הירח תוך שהמקפת עברה מעל אתר הפגיעה, וחקרה את הפגיעה.
ניסוי זה הוביל לממצאים חשובים בנוגע להימצאות מים בקוטב הדרומי של הירח.
משימת צ'אנדריאן 2 כוללת מקפת סביב הירח ונחתת בשם "ויקראם" על שם ויקראם סאראבהאי, מקים תוכנית החלל ההודית.
המשימה שוגרה ב-22 ביולי 2019, המקפת נכנסה בהצלחה למסלול ירחי, בעוד הנחתת, יחד עם רכב המחקר שעליה, התרסקו בניסיון הנחיתה ב-7 בספטמבר 2019.
מתוכנן ניסיון נחיתה נוסף, אך הפעם ללא מקפת.
הודו פיתחה שתי משפחות של משגרי לוויינים.
משגר המיועד לשגר לוויינים למסלולים נמוכים סביב כדור הארץ (PSLV) ומשגר כבד שנועד לשגר לוויינים למסלולים גיאוסינכרוניים, בגובה של 36,000 ק"מ ומעל קו המשווה (GSLV), מסלולים המשמשים לווייני תקשורת רבים.
חלוקה זו בין המשפחות מתייחסת בעיקר ליכולותיהם של המשגרים ושימושם היעיל ביותר, אך אינה מוחלטת.
בנוסף, ההודים מפתחים מספר משגרים נוספים, עם תשומת לב לשוק הלוויינים הקטנים, ובודקים גם טכנולוגיות של שימוש חוזר.
משגר חללי PSLV - המשגר מיועד לשגר לווייני חישה מרחוק למסלול נמוך סביב כדור הארץ, בנטייה של כ - 90 מעלות לקו המשווה, כלומר למסלול קוטבי.
מסוגל לשאת מטעד במשקל של 1,000 - 1,200 ק"ג, תלוי במספר המאיצים המחוברים למשגר.
זהו משגר זול ותחרותי ביותר, אשר משמש לשיגור של לוויינים רבים, ולרוב נושא עליו מספר רב של לוויינים עבור לקוחות ומדינות רבות בכל שיגור.
משגר חללי GSLV - משגר לוויינים כבד שפותח על מנת לשגר לווייני תקשורת למסלולים גיאוסינכרוניים בגובה 36000 ק"מ מעל קו המשווה.
משגרים אלה מסוגלים להעלות למסלול גיאוסינכרוני מטעדים במשקל של עד 2000 ק"ג.
למשפחה זו שני דגמים עיקריים, mk II ו-mk III, כאשר השני שימש לשיגור משימת צ'אנדריאן 2 לירח, ומתוכנן לשאת את החללית המאוישת אשר מפותחת על ידי הסוכנות.
הודו מפעילה שלושה בסיסים לשיגורי חלל:
מרכז החלל סאטיש דאוון, שיגור לחלל ראשון בוצע בשנת 1979
האסטרונאוט ההודי הראשון הוא ראקש שרמה (Rakesh Sharma) ששוגר לחלל על ידי חללית סובייטית מסוג סויוז במשימת סויוז T-11, באפריל 1984. משימת חלל זו בוצעה במסגרת תוכנית אינטרקוסמוס, במסגרתה שיגרה ברית המועצות לחלל קוסמונאוטים ממדינות שונות.
בשנת 2006 הודיעה הודו כי יש בכוונתה לפתח חלליות מאוישות.
לא חלף זמן רב והודעות רשמיות הציבו את הירח כיעד שהודו חפצה להנחית עליו חלליות מאוישות, תוך סמיכות זמנים בלתי מקרית לתאריכי הנחיתה של ארצות הברית במבצע אוריון, והצהרות סין לנחיתה מאוישת משלה על הירח.
ב-18 בדצמבר 2014, נבדק בהצלחה חלק החללית המיועד להחזיר טייסי חלל, ה-.
ב-5 ביולי 2018, נבדק מקרה הפסקת שיגור בחירום (לאחר התנעת מנועים) והנחתת מודול הצוות (.
במסגרת הבדיקה, נבדקה מערכת מילוט הצוות, שכוללת מודול השוקל 12.6 טון.
מודול זה הגיע לגובה של 2.7 ק"מ לפני שנחת עם המצנחים במרחק 2.9 מאתר השיגור.
באוגוסט 2018, הכריז ראש הממשלה נרנדרה מודי אודות תוכנית לשלוח חלליות מאוישות ב-2022.
הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (Organization for Security and Co-operation in Europe; בראשי תיבות: OSCE, בעברית: אבש"א) הוא ארגון בינלאומי המשמש כפורום לדיאלוג פוליטי.
מטרתו המוצהרת של הארגון היא הבטחת יציבות באזור, בהתבסס על נהגים דמוקרטיים וממשל מתוקן.
רוב חברי הצוות בן 3,500 הנפשות של הארגון עוסקים בפעולות שטח, וכ-10% מעובדי הארגון נמצאים במטה הארגון.
הארגון הוא ארגון אד הוק שהוקם על בסיס פרק 8 לאמנת האומות המאוחדות, ועיסוקו במתן התרעה, מניעת סכסוכים, ניהול משברים ושיקום לאחר עימות.
56 המדינות החברות בארגון הן מדינות אירופה, הקווקז, מרכז אסיה וצפון אמריקה, וזאת כתוצאה מתחילתו ההיסטורית של הארגון ככלי לדיאלוג בין גושי בתקופת המלחמה הקרה.
בנוסף למדינות החברות, ישנן גם מדינות שותפות מהמזרח התיכון וממזרח אסיה שאחת מהן היא ישראל.
ההנחיות הפוליטיות לארגון ניתנות על ידי ראשי המדינות החברות בו במהלך ועידות פסגה.
ועידות פסגה אלו אינן מכונסות באופן תדיר אלא נערכות לפי הצורך.
הוועידה האחרונה התרחשה באיסטנבול בשנת 1999. גוף קבלת ההחלטות העליון של הארגון הוא מועצת השרים, הנפגשת בסוף כל שנה.
בדרג השגרירים ישנה מועצה מתמדת הנפגשת מדי שבוע בווינה ומשמשת כדרג קבלת ההחלטות השוטף.
משרת היושב ראש בפועל מאוישת על ידי שר החוץ של המדינה המשתתפת המשמשת כיושבת ראש הארגון.
יושב ראש המועצה המתמדת הוא השגריר לאוסטריה של המדינה המשמשת כיושבת הראש.
בשנת 2008 משמשת פינלנד בתפקיד יושבת הראש, ושר החוץ שלה משמש כיושב ראש בפועל.
בשנת 2007 שימשה בתפקיד ספרד, ושר החוץ שלה, מיגל אנחל מוראטינוס שימש בתפקיד היושב ראש בפועל.
בנוסף למועצת השרים והמועצה המתמדת, הפורום לביטחון ולשיתוף פעולה הוא גוף קבלת החלטות נוסף.
הוא מטפל בעיקר בענייני שיתוף פעולה צבאי.
המזכיר הכללי הנוכחי הוא מרק פרין דה ברישאמבו מצרפת, שהחליף את יאן קוביש מסלובקיה.
הארגון מחזיק משרדים גם בקופנהגן, בז'נבה, בהאג, בפראג ובוורשה.
הארגון מעסיק כ-440 עובדים במוסדותיו השונים.
בשטח מעסיק הארגון צוות בינלאומי של 750 איש, ו-2,370 עובדים מקומיים.
המועצה הפרלמנטרית של הארגון היא גוף נוסף, המוסמך לקבל החלטות בשם הארגון.
בהחלטה שנויה במחלוקת משנת 2005 החליטה המועצה כי יש לתמוך בזכותם של תושבי מחוז קולומביה בארצות הברית לייצוג בקונגרס.
המוסד הוותיק ביותר של הארגון הוא המשרד למוסדות דמוקרטיים וזכויות אדם, שנוסד ב-1990.
מוסד נוסף הוא "נציג הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה לחופש העיתונות", שנוסד ב-1997, ופועל ככלב שמירה למתן התרעות על הפרות של חופש הביטוי במדינות החברות בארגון.
הנציגים מסייעים גם למדינות החברות באמצעות קידום הציות לנורמות שקבע הארגון בנוגע לחופש הביטוי והעיתונות.
הנציג הנוכחי המנהל את המוסד הוא הפרלמנטר ההונגרי לשעבר מיקלוש הרשצי.
כמו כן הארגון מפעיל מרכז העוסק בהבטחת זכויותיהם של צוענים באירופה.
מנהלו הנוכחי הוא יאנס לנרסיס, שגריר מסלובניה.
סמכויות היושב ראש בפועל כוללות:
פיקוח על עבודות הארגון הנוגעות למניעת סכסוכים, ניהול משברים ושיקום לאחר עימות.
יושב ראש מתחלף מדי שנה.
היושב ראש בפועל הוא שר החוץ של המדינה המשתתפת שתורה הגיע לקבל את המשרה.
היושב ראש נעזר ביושב ראש הקודם וביושב ראש הבא.
המוסד נוצר ב"אמנת פריז לאירופה חדשה" ב-1990 ובמסמכי הלסינקי משנת 1992.
הארגון נוקט גישה מקיפה כלפי הממד הפוליטי-צבאי של הביטחון, הכולל מספר מחויבויות של המדינות החברות למנגנוני מניעת עימותים ויישובם.
הארגון גם מבקש להגביר את הביטחון הצבאי באמצעות קידום יותר פתיחות, שקיפות ושיתוף פעולה.
בקרת נשק – סוף המלחמה הקרה הביא לעודפי נשק שזלגו אל מה שכונה "השוק האפור הבינלאומי".
הארגון מסייע במניעת הפצתם, הבלתי חוקית לרוב, של כלי נשק אלו, ומציע סיוע בהשמדתם.
הסדרי גבול – הפעולות שנוקט הארגון בשמירה על הגבולות נעה ממניעת סכסוכים, לשיקום לאחר עימותים, בניית יכולות שמירת גבול וסיוע מוסדי.
לוחמה בטרור – בשל מומחיותו במניעת סכסוכים, ניהול משברים והתרעה הארגון תורם למאמץ הבינלאומי בלוחמה בטרור.
מניעת עימותים – הארגון עובד על מנת למנוע עימותים ולקדם הסדרים פוליטיים בני קיימא לעימותים קיימים.
הוא גם מסייע בהליכי שיקום לאחר סיום עימותים.
רפורמה צבאית – הפורום של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה מספק מסגרת לדיאלוג פוליטי על רפורמה צבאית, בעוד שפעולות מעשיות מבוצעות על ידי פעילי השטח, בשיתוף פעולה עם המרכז למניעת סכסוכים.
שיטור – פעולות שיטור של הארגון הם חלק בלתי נפרד ממאמצי הארגון במניעת סכסוכים ושיקום לאחר סכסוך.
פעולות בממד הכלכלי והחברתי כוללות ניטור של התפתחויות הקשורות בביטחון כלכלי וחברתי במדינות החברות בארגון במטרה להתריע בפניהן על כל סיכון של עימות, סיוע למדינות ביצירת מדיניות כלכלית וחברתית, חקיקה ומוסדות המקדמים את הביטחון באזור.
פעילות כלכלית – יזמות המכוונות לקידום ממשל תקין, לוחמה בשחיתות, בהלבנת הון, בסחר בבני אדם ובמימון טרור, כמו גם בשליטה בהגירה, בביטחון התעבורה והאנרגיה במדינות החברות.
כל הפעילויות מיושמות בשיתוף פעולה עם ארגונים עמיתים כסוכנויות האו"ם, מועצת אירופה, הבנק הבינלאומי ואחרים.
פעילויות סביבתיות – הארגון פיתח מגוון של פעילויות בשדה הסביבתי שמטרתן להתייחס לאיומים אקולוגיים על הביטחון במדינות החברות, כפסולת רעילה, מים, וגישה למידע.
מחויבות המדינות החברות בארגון בממד האנושי היא להבטיח כיבוד מלא של זכויות האדם וחירויות הבסיס, לציית לשלטון החוק, לקדם את עקרונות הדמוקרטיה בבנייה, חיזוק והגנה על מוסדות דמוקרטיים, ולקדם סובלנות באזור.
מניעת סחר בלתי חוקי – בשנים האחרונות נלחם הארגון בכל הצורות של סחר בלתי חוקי, בבני אדם, בכלי נשק או בסמים.
דמוקרטיזציה – הארגון מקדם את הדמוקרטיה ומסייע למדינות החברות בבניית מוסדות דמוקרטיים.
חינוך – הארגון מפעיל תוכניות חינוכיות כחלק ממאמציו למניעת עימות ושיקום לאחר עימות.
בחירות – כחלק מהפעולות לדמוקרטיזציה מסייע הארגון בפרויקטים הקשורים בבחירות, בהכנה להן, בקיומן ולאחריהן.
שוויון בין המינים – השוויון בין המינים הוא על פי תפיסת הארגון חלק מהדמוקרטיה.
מטרת הארגון היא להעניק הזדמנות שווה לגברים ולנשים לקדם את השוויון בין המינים כמדיניות ובפועל.
זכויות האדם – פעילויות הארגון למען זכויות האדם מתמקדת בנושאים כחופש התנועה והדת, מניעת עינויים וסחר בבני אדם.
חופש העיתונות – הארגון משקיף על התפתחויות בתחום העיתונות במדינות החברות בו מתוך רצון להתייחס להפרות חופש הביטוי ולספק עליהן התרעה.
זכויות מיעוטים – עימות אתני הוא אחד מהמקורות העיקריים לאלימות בקנה מידה גדול באירופה כיום.
גישת הארגון היא לזהות ולנסות לספק פתרון מוקדם למתחים אתניים, ולספק תקן לזכויות אזרחים השייכים לקבוצות מיעוט.
המשרד למוסדות דמוקרטיים וזכויות אדם
לצורך קידום האספקטים ההומניטרים הוקם בשנת 1990 בארגון המשרד למוסדות דמוקרטים וזכויות אדם.
מוסד זה ממוקם בוורשה, והוא פעיל במשלוח משקיפים לבחירות במקומות בהם אלו נדרשים, פיתוח דמוקרטי, זכויות אדם, סובלנות ואי אפליה ושלטון החוק.