tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי ביקורת זו גישת האוניברסלים מתחילה בסימון המטרה - האוניברסל שאת קיומו רוצים להוכיח - ואז איסוף נתוני המחקר התומכים בקיום האוניברסל.
גישה זו לחקר אוניברסלים מתודלקת, על פי המבקרים, בלעומתיות עיוורת של תורת האוניברסלים למחקר האנתרופולוגי שמאשימה את המחקר האנתרופולוגי, שלא בצדק וללא סימוכין של ממש, בחיפוש השונה והימנעות מזיהוי הדומה.
רשימה זו אינה שלמה, אלא צירוף שתי הרשימות הראשונות שפורסמו על ידי דונלד בראון
אוניברסיטת שפילד היא אוניברסיטת מחקר ציבורית בשפילד, דרום יורקשייר שבאנגליה.
האוניברסיטה הוקמה בשנת 1905 כתוצאה מאיחוד של שלושה מוסדות אקדמיים.
האוניברסיטה ממוקמת בשני קמפוסים מרכזיים בשפילד, אשר בהם ישנן חמש פקולטות ו-20 בתי ספר אקדמיים.
האוניברסיטה נחשבת לטובה ברמה בין-לאומית, ולרוב נמצאת במקום גבוה בדירוגים בין-לאומיים.
האוניברסיטה חברה ברשת אוניברסיטאות עולמית (WUN), ב, באיגוד אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי (ACU), בקבוצת ראסל, ב (EUA), ב, ב (UUK) ובועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם (CESAER).
חתני פרס נובל הארי קרוטו וריצ'רד ג'.
רוברטס למדו באוניברסיטה כסטודנטים והחתנים הווארד וולטר פלורי, הנס אדולף קרבס, פרייזר סטודרט וג'ורג' פורטר לימדו בה תקופות ממושכות.
אוניברסיטת שפילד נוסדה כאיחוד של מספר מוסדות.
הוותיק שבהם הוא , אשר נוסד בשנת 1828. המוסד השני היה פירת' קולג' אשר נוסד בשנת 1879 כחלק מהרחבה של אוניברסיטת קיימברידג'.
במוסד זה נלמדו בעיקר מקצועות מדע ואמנות.
בשנת 1884 נוסד בעזרת פרית' קולג' .
שלושת המוסדות אוחדו ליצירת בשנת 1897. באותה התקופה שפילד הייתה העיר הגדולה היחידה באנגליה ללא אוניברסיטה.
הקולג' הפך לאוניברסיטה בשנת 1905. בחנוכת האוניברסיטה הרשמית, אשר התקיימה ביולי של אותה השנה, נכחו המלך אדוארד השביעי ואשתו אלכסנדרה, נסיכת דנמרק.
עם פתיחתה, היו באוניברסיטת שפילד כ-114 סטודנטים, אשר מספרם גדל במהרה ל-1,000 בשנת 1919. בזמן מלחמת העולם הראשונה חלק מהלימודים הוסבו לכדי לימוד ייצור נשק והכנת תרופות.
מאז שנות ה-20 האוניברסיטה התרחבה והתנהלה בשני קמפוסים.
לאחר מלחמת העולם השנייה האוניברסיטה שילשה את גודלה, ופתחה מחלקות חדשות.
במהלך שנות ה-50 וה-60 האוניברסיטה גדלה אט אט ובתקופה זו נבנו מבנים רבים.
מגמת התרחבות זו המשיכה גם משנות ה-80 ועד העשור הראשון של המאה ה-21.
לאוניברסיטה יש, נכון לשנת 2024, חמש פקולטות הכוללות 50 מחלקות ו-82 מרכזי מחקר ומכוני מחקר, בנוסף פקולטה בין-לאומית:
בית הספר להיסטוריה, פילוסופיה ומדעי הרוח הדיגיטליים
בית הספר לשפות, אמנויות וחברות
בית הספר להנדסה כימית, חומרים וביולוגית
בית הספר להנדסת חשמל ואלקטרוניקה
בית הספר להנדסת מכונות, אווירונאוטיקה וחלל ואזרחית
הפקולטה לרפואה, רפואת שיניים ובריאות
בית הספר לבריאות, סיעוד ומיילדות
בית הספר לרפואת שיניים קלינית
בית הספר לרפואה ובריאות האוכלוסייה (כולל בית הספר לרפואה)
בית הספר למדעי המתמטיקה והפיזיקה
בית הספר למידע, עיתונאות ותקשורת
בית הספר ללימודים סוציולוגיים, פוליטיקה ויחסים בין-לאומיים
אוניברסיטת שטרסבורג בעיר שטרסבורג, בחבל גראנד אסט, במזרח צרפת, היא האוניברסיטה השנייה בגודלה בצרפת (אחרי אוניברסיטת אקס-מרסיי), בה לומדים כ־48,000 סטודנטים, ויותר מ-4,000 חוקרים, אוספים ידע ומנתחים אותו.
מקורה של האוניברסיטה הוא באוניברסיטת שטרסבורג הגרמנית (Universität Straßburg) זו צמחה מתוך הגימנסיה ההומניסטית הלותרנית הגרמנית, שנוסדה בשנת 1538 על ידי יוהנס שטורם.
האוניברסיטה חברה ברשת אוטרכט וחברה בליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר.
במוסד הלימוד ניתן ללמוד חמישה תחומים אקדמיים מרכזיים הכוללים אמנויות; משפטים, כלכלה, ניהול ומדעי המדינה; מדעי החברה והרוח; מדעים וטכנולוגיה; מדעי הבריאות.
אמנויות: בתחום האמנות נכללות הפקולטה לאמנות, הפקולטה ללימודי שפות, הפקולטה לשפה וספרות צרפתית
משפטים, כלכלה, מדעי המדינה: בית הספר לעיתונאות, בית הספר למנהל עסקים, הפקולטה למשפטים ומדעי המדינה, הפקולטה לכלכלה וניהול, המכון ללימודי פוליטיקה.
מדעי החברה והרוח: הפקולטה לגאוגרפיה, הפקולטה לפילוסופיה, הפקולטה לתאולוגיה קתולית, הפקולטה לתאולוגיה פרוטסטנטית, הפקולטה למדעי הספורט, הפקולטה לפסיכולוגיה, הפקולטה להיסטוריה, הפקולטה למדעי החברה.
מדעים וטכנולוגיה: הפקולטה למדעי החיים, הפקולטה לכימיה, המחלקה לפיזיקה והנדסה, המחלקה למתמטיקה ומדעי המחשב.
מדעי הבריאות: הפקולטה לרפואה, הפקולטה לרפואת שיניים, הפקולטה לרוקחות.
בין בוגרי אוניברסיטת שטרסבורג ארבעה זוכי פרס נובל:
ז'אן-פייר סובאז' - זוכה פרס נובל לכימיה, 2016
מרטין קרפלוס - זוכה פרס נובל לכימיה, 2013
ז'ול הופמן - זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה, 2011
ז'ן-מארי להן - זוכה פרס נובל לכימיה, 1987
בוגרים ידועים נוספים של אוניברסיטת שטרסבורג כוללים:
דוד ארליק - פרופסור לכירורגיה
דב בר-ניר - פובליציסט ישראלי וחבר הכנסת
ג'ורג' מאריי - בוטניקאי וחוקר טבע
פרנץ מאדל - משפטן ופוליטיקאי
ארסן ונגר - מאמן כדורגל
מרק בלוך - היסטוריון ומייסד אסכולת האנאל
בשנת 1940 נכבשה העיר על ידי הגרמנים.
היא סופחה לגרמניה הנאצית, ורשמית מעמדה לא היה כמעמד שאר הטריטוריות הכבושות בצרפת, אלא מעמד של עיר גרמנית לכל דבר.
בשנת 1941 נפתחה האוניברסיטה מחדש ונקראה "רייכסאוניברסיטאט שטרסבורג".
האוניברסיטה הוכפפה לצבא הגרמני ול-אס-אס.
החל מקיץ 1943, החלו להגיע לפקולטה לרפואה באוניברסיטה הנאצית, אסירים וגם גופות של אסירים מאושוויץ, רובם יהודים.
זאת לצורך ביצוע ניסויים רפואיים ופסוידורפואיים אכזריים על האנשים והגופות האלה.
הניסויים עצמם בוצעו במחנה ההשמדה נאצוויילר־שטרוטהוף, והמחקר התרכז באוניברסיטה.
בראש האוניברסיטה והמכון שבמסגרתו בוצעו הניסויים, עמד פרופסור אוגוסט הירט.
בשנת 2015, לאחר גילוי מספר צינצנות עם שרידי גופות יהודים שהיו בתוך תמיסת פורמלין, על ידי ד"ר רפאל טולדנו, רופא כללי משטרסבורג שהפך את המאבק לאיתור השרידים למשימה אישית, הובאו אלה לקבורה בנוכחות אנשי חברה קדישא של שטרסבורג, ונציגי האוניברסיטה.
בעקבות הגילוי הזה, הקימה האוניברסיטה בשנת 2016 ועדת בדיקה בינלאומית, שהציגה את ממצאיה לאחר 6 שנות מחקר, שבהם נבחנו מאה וחמישים אלף דפי מסמכים ו-40 אלף דגימות ומוצגים ביולוגיים מהארכיונים של מעבדות האוניברסיטה.
הדוח השתרע על פני 500 עמודים, והאוניברסיטה קיבלה על עצמה אחריות על עברה.
זאת לאחר שבמשך שנים הכחישה האוניברסיטה שהיא עדיין מחזיקה במעבדותיה שרידים מהקורבנות, ולאחר ששנים התכחשה לאחריות על מה שהתרחש בין כותלי האוניברסיטה, בטענה שהיה מדובר באוניברסיטה גרמנית נאצית, וכי "הקירות אינם אשמים".
העיתון הצרפתי לה-מונד, הקדיש לפרשה כתבה נרחבת בחודש מאי 2022.
אוניברסליזם (נצרות) הוא זרם בדת הנוצרית המבוסס על - (מיוונית - ἀποκατάστασις) הגאולה הסופית האוניברסלית - של כל בני האדם - מאמינים ולא מאמינים-, ההתפייסות הכללית בינם לאלוהים ושיבת היקום כמו בראשונה - בניגוד לדוקטרינת הגיהנום והעונש הנצחי.
הנוצרים האוניברסליסטים סבורים שזו הייתה האמונה הרווחת בנצרות המוקדמת מלפני המאה השישית.
המושג "אוניברסליזם נוצרי" הונהג לראשונה בשנות ה-1820 על ידי ראסל סטריטר שפעל בפורטלנד, צאצא של אדמס סטריטר, שהיה כומר אוניברסליסטי ראשון באוקספורד ובמילפורד, מסצ'וסטס בשנת 1785
גישות המבשרות את האוניברסליזם ניתן למצוא עוד אצל קלמנס מאלכסנדריה ואוריגנס.
בקרב הבפטיסטים והפייטיסטים ניתן למצוא עמדות אוניברסליסטיות אצל הנס דנק, כריסטיאן גוטלוב פרגיצר ומיכאל האהן.
כתנועה דתית ייחודית הופיע האוניברסליזם לראשונה בצפון אמריקה בסוף המאה ה-18 ובמאה ה-19. היא התפתחה בסביבה פרוטסטנטית לרוב.
האוניברסליסטים המוקדמים היו מקרב הפייטיסטים, האחים המורבים, הבפטיסטים, המתודיטסים, הקווייקרים הליברליים ואחרים.
מייסד הזרם נחשב לעיתים קרובות ג'יימס רלי (Relly) (1778-1722) פסטור מתודיסטי לשעבר יליד ויילס.
הוא התנתק מהכנסייה המתודיסטית בשנת 1756 בגלל אמונתו האוניברסליסטית.
הוא פעל בוויילס ואחר כך באנגליה.
אחד מחסידיו היה ג'ון מארי, הנחשב יחד עם הוזיאה באלו (הושע באלו) וג'ורג' דה בנוויל לנציג מייסד של האוניברסליזם הצפון-אמריקני.
מארי הגיע לבוסטון בשנת 1770 והקים בה את הקהילה האוניברסליסטית הראשונה בגלוסטר (מסאצ'וסטס בשנים 1774–1779
המרכז האזורי הראשון של הנוצרים האוניברסליסטים הוקם במדינות האזור המיד-אטלנטיק ובניו אינגלנד.
ב-1781 ייסד אלחנן וינצ'סטר בפילדלפיה קהילה של בפטיסטים אוניברסליסטים.
עם חבריה נמנה גם הרופא בנג'מין ראש, אחד מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
בסביבות 1790 הפך הוזיאה באלו לדמות המובילה של האוניברסליזם הנוצרי בארצות הברית למשך עשרות שנים.
בשנת 1863 הייתה האוניברסליסטית אולימפיה בראון האישה הראשונה שנבחרה כדרשנית בכנסייה.
בשנת 1856 הקים המחנה האוניברסליסטי את אוניברסיטת סנט לורנס
בשנת 1866 נוסדה הכנסייה האוניברסליסטית של אמריקה (Universalist Church of America), שנקראה תחילה האספה הכללית האוניברסיליסטית (Universalist General Convention).
בהמשך הכנסייה האוניברסליסטית התקרבה יותר לאוניטריאניסטים האמריקאים שהחזיקו גם הם בעמדות ליברליות.
בסופו של דבר, ב-1961 התמזגה הכנסייה האוניברסליסטית עם האיגוד האוניטריאני האמריקאי בכנסייה אחת הנקראת "האיגוד האוניטריאני האוניברסליסטי".
כנסייה זו התחילה במהלך הזמנן להיפתח גם להשקפות לא נוצריות.
גישה אוניברסליסטית נוצרית מוחזקת כיום על ידי כנסייה הנקראת "האיגוד האוניברסליסטי הנוצרי" שהוקם ב-2007.
קבוצה אחרת, הכנסייה הממוריאלית הלאומית האוניברסליסטית היא חברה גם ל"איגוד האוניטריאני אוניברסליסטי" וגם ל"איגוד האוניברסליסטי הנוצרי".
אוניברסיטת שטוטגרט היא אוניברסיטה ציבורית בשטוטגרט שמדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה.
האוניברסיטה נוסדה בשנת 1829 ופועלות בה 10 פקולטות.
האוניברסיטה ידועה במיוחד בשל לימודי ההנדסה והתעשייה המתקדמים שבה.
מהיווסדה ועד שנת 1967 התקיימו באוניברסיטה לימודים טכניים בלבד.
בשנה זו החלו ללמד באוניברסיטה גם תחומים במדעי החברה והרוח.
האוניברסיטה חברה בברית TU9 ובוועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם.
מבין בוגרי האוניברסיטה הידועים ניתן למנות את גוסטב באוארנפיינד, פולקר בק, גוטליב דיימלר, גרהרד ארטל וארנסט היינקל.
פקולטה להנדסת אנרגיה, תהליכים וביוטכנולוגיה
פקולטה למדעי המחשב, הנדסת חשמל, וטכנולוגיית מידע
פקולטה להנדסת תכנון, הנדסת ייצור והנדסת רכב
פקולטה לניהול, כלכלה ומדעי החברה
דירוג QS לאוניברסיטאות - מקום 312 (2024)
אוניברסיטת שיאן ג'יאוטונג (במנדרינית: 西安交通大学, או בראשי תיבות XJTU) היא אוניברסיטה ציבורית, הממוקמת בשיאן שברפובליקה העממית של סין, אשר הוקמה בשנת 1896. נכון לשנת 2020, לומדים באוניברסיטה כ-32,000 סטודנטים.
אוניברסיטת שיאן ג'יאוטונג ידועה בלימודי התחומים הנדסה, טכנולוגיה, ניהול ומדעי החיים.
עשרים בתי הספר של האוניברסיטה כוללים אוניברסיטת מחקר מקיפה המציעה תוכניות בתשעה תחומים: מדע, הנדסה, רפואה, כלכלה, ניהול, אמנות, משפטים, פילוסופיה וחינוך.
בנוסף על כך, במוסד פועלות חמש מעבדות לאומיות, שני מרכזי מחקר לאומי להנדסה ושמונה בתי חולים אוניברסיטאיים.
האוניברסיטה נוסדה כבית ספר מקומי בשנת 1896 על פי צו של הקיסר גואנג שו'.
בשנת 1904 הוסד עבר לאחריות מסחר הסחר הסיני ששינה את שמו למכללה הפוליטכנית הקיסרית של משרד המסחר.
בשנת 1906 הושמה המכללה תחת משרד הדואר והטלגרף, ושמה שונה למכללה התעשייתית של משרד הדואר והטלגרף.
בשנים שלאחר מכן, הפכה המכללה למכון הטכנולוגי הממשלתי של משרד התקשורת.
בשנת 1938 הפכה המכללה לאוניברסיטה.
בשנת 1943 החלו לימודים לתארים מתקדמים.
לאחר מלחמת האזרחים הסינית חלק מסגל האוניברסיטה ברח לטאיוואן.
דירוג QS לאוניברסיטאות – מקום 296 (2024)
אוניות המערכה מסדרת אוריון היו קבוצה של ארבע אוניות מערכה דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי בתחילת העשור השני של המאה ה-20. הם היו אוניות המערכה הראשונות שצוידו בתותחי 13.5 אינץ' (343 מ"מ) שנבנו עבור הצי המלכותי, הן היו גדולות בהרבה מהדרדנוטים הבריטיות הקודמות ולעיתים כונו "סופר-דרדנוט".
האוניות האחיות שרתו בעיקר בשייטת אוניות המערכה השנייה של צי הבית והצי הגדול, לפעמים שימשו כאוניות דגל.
מלבד ההשתתפות בניסיון הכושל ליירט את הספינות הגרמניות שהפגיזו את סקרבורו, הרטליפול וויטבי בסוף 1914, קרב יוטלנד במאי 1916 והפעולה של 19 באוגוסט, שירותן במהלך מלחמת העולם הראשונה כלל בדרך כלל סיורים שגרתיים.
אוניות סדרת האוריון נחשבו מיושנות כבר בסוף המלחמה, ב-1918, ונשלחו לעתודה בשנה שלאחר מכן.
האוריון והקונקרור נמכרו לגריטה ב-1922 בעוד מונרך שהושבתה שימשה כספינת אימונים.
בסוף 1923, היא הוסבה לספינת מטרה והוטבעה בתחילת 1925. ת'אנדרר שירתה את השירות הארוך ביותר, ופעלה כספינת אימונים מ-1921 עד שגם היא נמכרה לגרוטאות בסוף 1926. תוך כדי גרירה למעגן הגריטה, עלתה האונייה על שרטון; ת'אנדרר הוצפה מחדש ולאחר מכן נגרטה.
תוכנית הצי הראשונית לשנים 1909–1910 כללה שתי אוניות מערכה דרדנוט וסיירת מערכה, אך לאחר מכן הוגדלה לשש אוניות דרדנוט ושתי סיירות מערכה כתוצאה מלחץ ציבורי על הממשלה עקב מרוץ החימוש הימי האנגלו-גרמני.
צמד אוניות המערכה המקוריות הפך לסדרת קולוסוס והן היו גרסאות משופרות של אוניית המערכה הקודמת, אה"מ נפטון (1909).
דרדנוט שלישית נוספה לתוכנית בסביבות אפריל 1909, והייתה אמורה להיות חמושה בתותחי כלי נשק יותר גדולים מאשר ששימשו בדרדנוטים המוקדמות יותר.
שלוש אוניות נוספות מהסדרה הזו, כמו גם סיירת מערכה נוספת, היו חלק מתוכנית המגירה שאושרה באוגוסט.
בניגוד לכל הדרדנוטים הקודמות, שהיו שיפורים מצטברים של אה"מ דרדנוט המקורית, תכנון משנת 1906, מוגבל על ידי מגבלות עלות וגודל, סדרת אוריון הייתה כמעט תכנון "דף נקי" שהונע על ידי הצורך להכיל את התותחים הגדולים יותר ואת השריון הנוסף.
התותחים הוצבו כולם על קו המרכז של גוף הספינה בצריחי תותחים ירי-על, סידור ששימש לראשונה באה"מ נפטון עבור הצריחים הראשיים האחוריים.
הרעיון נוצר על ידי צי ארצות הברית באוניות המערכה מסדרת קרוליינה הדרומית, אבל הצי המלכותי מיהר לאמץ את הרעיון, מודאג מההשפעות של פיצוץ הלוע על שכבות התותחים בעמדות התצפית הפתוחות בגגות הצריחים התחתונים.
אחד מהדברים הבודדים שנשמרו מהאוניות הקודמות היה מיקומו של תורן החצובה עם החלק העליון הנקודתי שלו מאחורי הארובה הקדמית כדי לאפשר שימוש ברגל האנכית כדי לתמוך בעגורן המטפל בסירה.
זה גרם לכך שגזי הארובה החמים היו עלולים להפוך את החלק העליון לבלתי ניתן למגורים לפעמים, אבל מועצת האדמירליות התעקשה על כך לגבי כל הספינות של תוכנית 1909–1910. דייוויד ק.
בראון, אדריכל והיסטוריון ימי, התייחס לכל הפיאסקו: "מדהים שלקח כל כך הרבה זמן להגיע להסדר משביע רצון, שנגרם על ידי התעקשותו של מנהל התחמושת הימית (DNO) על חרכי תצפית בגגות הצריחים והאובססיה של ג'ליקו לעגורנים לטיפול בסירות.
פריסות לא מספקות אלו הפחיתו את כוח האש, פגעו בהגנה מפני טורפדו וכנראה הוסיפו לעלות הספינות.
כ-DNO ולאחר מכן כלורד השלישי של הים, ג'ליקו חייב נושא בחלק גדול מהאשמה לפריסה הלא מספקת של הספינות הקודמות."
האוניות מסדרת אוריון היו באורך כולל של , רוחב של ושוקע של .
הדחק האוניות היה בתפוסה רגילה ו- במעמס מלא.
הצוות שלהם מנה 738 קצינים ומלחים עם כניסתם לשירות ו-1,107 ב-1917.
האוניות שמרו על פריסת שלושת חדרי המנועים לפי התכנון של הקולוסוס.
הם הונעו על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של Parsons.
צירי המדחף החיצוניים חוברו לטורבינות הלחץ הגבוה בחדרי המנועים החיצוניים ואלה הוצאו לטורבינות בלחץ נמוך בחדר המכונות המרכזי שהניעו את הצירים הפנימיים.
הטורבינות השתמשו בקיטור שסופק על ידי 18 דוודי צינור מים.
במהלך ניסויי הים שלהם, אוניות הסדרה עלו על המהירות וההספק המתוכנן שלהם.
הם נשאו לכל היותר של פחם ועוד של מזוט שרוססו על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו.
אוניות אלו היו הראשונות שנשאו את תותחי 13.5 אינץ' (BL) Mark V החדשים.
תותח זה פותח מכיוון שהצי המלכותי האמין שלא ניתן לפתח עוד את תותח ה-12 אינץ' Mark XI הקודם וכי יש צורך בתותח חדש בעל קליבר מוגבר כדי להתמודד עם הטווחים הארוכים יותר שבהם צפוי להתרחש קרב והצורך בחדירה גדולה יותר ואפקט הרסני.
לתותח Mark V היה מהירות לוע של כ נמוך יותר מהתותח Mark XI, מה שהפחית מאוד את הבלאי בקנה.
למרות הפחתת המהירות, טווח התותח היה גדול יותר כ- מכיוון שהפגז הכבד בהרבה של 13.5 אינץ' שמר על מהירותו יותר מהפגז הקל והקטן יותר של 12 אינץ'.
סדרת אוריון הייתה מצוידת בעשרה תותחי Mark V בקליבר 45 בחמישה צריחים על קו מרכז האונייה, עם תותחים כפולים, המונעים הידראולית, מסומנים 'A', 'B', 'Q', 'X' ו-'Y' מלפנים לאחור.
התותחים היו בעלי הגבהה מקסימלית של +20° מה שנתן להם טווח של .
הכוונות שלהם, לעומת זאת, הוגבלו ל-15°+ עד שהותקנו מנסרות סופר-גבוהות עד 1916 כדי לאפשר הגבהה מלאה.
הם ירו פגזים במשקל , כ יותר מאלו של ה-12 אינץ' Mark XI, במהירות לוע של בקצב של שני פגזים לדקה.
האוניות נשאו 80–100 פגזים לכל תותח.
החימוש המשני שלהם כלל 19 תותחי BL 4 אינץ' (102 מ"מ) Mk VII/50 קליבר.
ארבעה מהתותחים הללו היו בעמדות חשופות על סיפון המקלט ושאר התותחים היו סגורים בתושבות בודדות לא מסוככות במבנה העילי.
בנוסף הם נשאו גם ארבעה תותחי הצדעה 3 פאונד ().
עמדות השליטה על החימוש הראשי היו ממוקמות בצמרות התצפית בראש החזית והתרנים הראשיים.
נתונים ממד טווח של צירוף מקרים של Barr ו-Stroud, הממוקם בכל עמדת בקרה, הוכנס למחשב מכני Dumaresq והועבר חשמלית לשעוני טווח Vickers הממוקמים בתחנת השידור הממוקמת מתחת לכל עמדה בסיפון הראשי, שם הוא הומר לנתוני טווח והסטה לשימוש התותחים.
נתוני המטרה גם תועדו בצורה גרפית על טבלת תיווי כדי לסייע לקצין התותחים לחזות את תנועת המטרה.
היה ניתן לחבר את הצריחים, תחנות השידור ועמדות הבקרה כמעט בכל שילוב.
כגיבוי, שני צריחים בכל אונייה היו יכולים להשתלט במידת הצורך.
ת'אנדרר הייתה הדרדנוט הבריטי השני שנבנה עם מנהל בקרת אש, אם כי הוא היה רק אב טיפוס.
מנהל בקרת האש הותקן על התורן הקדמי, מתחת לחלק העליון המבחין וסיפק נתונים חשמליים לצריחים באמצעות מצביעים, שצוות הצריח היה אמור לעקוב אחריהם.
בקרת האש תזמנה את ירי התותחים בו-זמנית מה שסייע באיתור ניתזי הפגזים ומזער את השפעות הסבסוב על פיזור הפגזים.
בעוד שתאריכי ההתקנה המדויקים אינם ברורים, כל ארבע הספינות צוידו במנהל בקרת אש עד דצמבר 1915.
מדדי טווח נוספים של תשעה רגל, מוגנים על ידי חיפויים משוריינים, נוספו לכל צריח תותח בסוף 1914. יתר על כן, האוניות הותקנו עם לוחות בקרת אש סימן II או III, בתחילת 1914, בכל תחנת שידור.
הוא שילב את הפונקציות של Dumaresq ושעון הטווח.
לסדרת אוריון הייתה חגורת קו מים של שריון מוצק של קרופ בעובי 12 אינץ' בין הברבטים הקדמיים והאחוריים שהצטמצמה ל מחוץ למצודת השריון המרכזית, אך לא הגיעה לחרטום או לירכתיים.
החגורה כיסתה את צד הגוף מהסיפון האמצעי ל מתחת לקו המים והצטמצמה ל בקצה התחתון שלו.
מעל זה היה רצועת שריון בעובי 8 אינץ'.
ה מחיצות בעובי 6 אינץ' (152 מ"מ) חיברו את קו המים וחגורות השריון העליונות לברבטות של צריח 'A'.
הפנים החשופים של הברבטים היו מוגנים על ידי שריון בעובי מעל הסיפון הראשי שהצטמצמו ל מתחתיו.
לצריחי התותחים היו מגנים בעובי , דפנות בעובי 8 אינץ' וגגות בעובי 3 אינץ'.
עובי ארבעת הסיפונים המשוריינים נע בין כאשר הנקודות העבות ביותר היו מחוץ למצודת השריון המרכזית.
החזית והצדדים של מגדל הניווט היו מוגנים על ידי לוחות בגודל 11 אינץ', אם כי עובי הגג היה 3 אינץ'.
למגדל האיתור מאחורי ומעל מגדל הניווט היו דפנות בעובי 6 אינץ' ולמגדל הפיקוח על הטורפדו מאחור היו דפנות בעובי 3 אינץ' וגג בעובי 2 אינץ'.
בדומה לאוניות מסדרת קולוסוס, האוניות מסדרת אוריון ביטלו את המחיצות נגד טורפדו שהגנו על חדרי המנועים והדוודים, וחזרו לתוכנית בדרדנוטים הישנים יותר שהציבו אותם רק מחוץ למחסני התחמושת בעובי שנע בין .
אזורי הדוודים היו מוגנים על ידי לוחות שריון בעובי .
קונקרור קיבלה מד טווח קטן על גג צריח 'B' ב-1914; ייתכן שגם בשאר הספינות הותקן אחד.
באותה שנה נסגרו תותחי סיפון המקלט של אוניות הסדרה בקזמטים.
עד אוקטובר 1914, זוג תותחי QF 3 אינץ' (76 מ"מ) נגד מטוסים (AA) הותקנו על גבי כל ספינה.
שריון סיפון נוסף התווסף לאחר קרב יוטלנד במאי 1916. בערך באותו זמן הוסרו שלושה או ארבעה תותחי 4 אינץ' מהמבנה האחורי.
עד אפריל 1917 החליפו הספינות תותח נ"מ 4 אינץ' באחד מתותחי ה-3 אינץ'.
סיפון טיסה אחד או שניים הותקנו על גבי כל ספינה במהלך השנים 1917–1918; אלה הורכבו על גגות הצריח והורחבו על קנה התותחים.
אוריון החזיקה אותם על צריחים 'B' ו-'Q', קונקרור ות'אנדרר על גבי צריחים 'B' ו-'X' ולמונרך היה אחד על צריח 'B'.
מד טווח זווית גבוהה הותקן במבנה העל הקדמי עד שנת 1921. ת'אנדרר הפחיתה את החימוש המשני שלה לשמונה תותחים במהלך הפיכתה בפברואר-מאי 1921 לספינת אימונים.
עם כניסתן לשירות, כל ארבע האחיות שובצו בפלגה השנייה של צי הבית או, כפי שהיא סומנה מחדש ב-1 במאי 1912, שייטת אוניות המערכה השנייה (BS).
אוריון הפכה לספינת הדגל של סגן מפקד הפלגה, ושמרה על תפקיד זה עד מרץ 1919. מונרך, ת'אנדרר ואוריון השתתפו בסקירת הצי ב-9 ביולי בספיטהד.
לאחר מכן הם השתתפו בתמרוני אימון עם תת-אדמירל הנסיך לואי מבאטנברג שפיקד על "הצי הכחול" על סיפון ת'אנדרר.
שלוש האחיות נכחו עם שייטת אוניות המערכה השנייה כדי לקבל את נשיא צרפת, רמון פואנקרה, בספיטהד ב-24 ביוני 1913. במהלך התמרונים השנתיים באוגוסט, ת'אנדרר הייתה ספינת הדגל של תת-אדמירל סר ג'ון ג'ליקו, מפקד "הצי האדום".
בין 17 ל-20 ביולי 1914, סדרת אוריון לקחו חלק בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי.
לאחר מכן, הם נצטוו להמשיך עם שאר צי הבית לסקפה פלו כדי להגן על הצי מפני התקפת פתע אפשרית של הצי הגרמני הקיסרי.
לאחר הכרזת המלחמה הבריטית על גרמניה ב-4 באוגוסט, צי הבית אורגן מחדש כ, והוצב בפיקודו של אדמירל ג'ליקו.
על פי הדוקטרינה שלפני המלחמה, תפקידו של הצי הגדול היה להילחם בקרב מכריע נגד צי הים הפתוח הגרמני.
אולם הקרב הגדול הזה היה איטי להתרחש בגלל חוסר הרצון של הגרמנים לבצע את ספינות הקרב שלהם נגד הכוח הבריטי העדיף.
כתוצאה מכך, הצי הגדול בילה את זמנו באימונים ב, עם משימה מדי פעם ליירט פשיטה גרמנית או גיחת צי גדולה.
חדר 40, שהיה אחראי על פענוח אותות הרדיו באדמירליות, פענח את תעבורת הרדיו הגרמנית המכילה תוכניות למתקפה גרמנית על סקרבורו, הרטליפול וויטבי באמצע דצמבר באמצעות ארבע סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה (קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר).
בהודעות הרדיו לא הוזכר שצי הים הפתוח עם 14 דרדנוטים ושמונה פרה-דרדנוטים יחזקו את היפר.
הבריטים גייסו את ששת הדרדנוטים של שייטת אוניות המערכה השנייה (תת-אדמירל סר ג'ורג' וורנדר), כולל אוריון ואחיותיה, מונרך וקונקרור ושייטת סיירות המערכה הראשונה (תת-אדמירל סר דייוויד ביטי).
כוחות הסיור של כל צד הסתבכו זה בזה במהלך חשכת הבוקר המוקדמת ומזג האוויר הכבד של 16 בדצמבר.
הגרמנים השתלטו על חילופי האש הראשוניים, וגרמו נזק קשה לכמה משחתות בריטיות, אך אדמירל פרידריך פון אינגנול, מפקד צי הים הפתוח, הורה לספינותיו להסתובב, מודאג מהאפשרות של התקפה המונית של משחתות בריטיות באור השחר.
תקשורת לא תקינה וטעויות של הבריטים אפשרו להיפר להימנע ממגע עם סיירות המערכה.
ב-27 בדצמבר, קונקרור נגחה בטעות את מונרך כשהצי הגדול חזר לסקפה פלו במזג אוויר כבד וראות לקויה.
למונרך נדרש פחות מחודש של תיקונים אך קונקרור לא הייתה מוכנה לשירות עד מרץ 1915.
בניסיון לפתות החוצה ולהשמיד חלק מהצי הגדול, צי הים הפתוח יצא ממפרץ יאדה מוקדם בבוקר 31 במאי 1916 לתמיכה בסיירות המערכה של היפר שהיו אמורים לשמש כפיתיון.
חדר 40 שוב יירט ופיענח את תעבורת הרדיו הגרמנית שהכילה תוכניות של המבצע, אז האדמירליות הורתה על הצי הגדול לצאת לפעולה בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח.
לאחר שספינותיו של ג'ליקו נפגשו עם שייטת אוניות המערכה השנייה, שהגיעו מקרומארטי, סקוטלנד, בבוקר 31 במאי, הוא ארגן את הגוף הראשי של הצי הגדול בטורים מקבילים של פלגות של ארבע דרדנוטים כל אחת.
שתי הפלגות של שייטת אוניות המערכה השנייה היו משמאלו (מזרח), שייטת אוניות המערכה הרביעית במרכז ושייטת אוניות המערכה הראשונה מימין.
כאשר ג'ליקו הורה לצי הגדול להתפרס שמאלה וליצור קו אחורה בציפייה להיתקל בצי הים הפתוח, זה הציב באופן טבעי את שייטת אוניות המערכה השנייה בראש מערך הקרב.
בשלב המוקדם של הקרב, קונקרור ות'אנדרר ירו לעבר הסיירת הקלה הנכה SMS ויסבאדן עם תוצאות לא ידועות.
שתי האוניות גם ירו על דרדנוט גרמנית, אך לא הצליחו להשיג פגיעה כלשהי.
מונרך ואוריון, לעומתם, לא ירו לעבר ויסבאדן, אלא ירו ופגעו בכמה דרדנוטים גרמניות.
ביניהם, השניים פגעו בספינות הקרב SMS קניג ו-SMS מארקגראף פעם אחת כל אחת, פגעו בהן קלות, ובסיירת המערכה SMS ליצו חמש פעמים, והזיקו לה באופן משמעותי.
האחיות לא היו מעורבות בכבדות במהלך הקרב, ואף אחת מהן לא ירתה יותר מ-57 פגזים מהתותחים העיקריים שלהן.
יחד עם שאר הצי הגדול, הם יצאו לפעולה אחר הצהריים של 23 באפריל 1918 לאחר ששידורי רדיו חשפו שצי הים הפתוח נמצא בים לאחר ניסיון כושל ליירט את השיירה הבריטית הסדירה לנורווגיה.
האחיות נכחו ברוזית', סקוטלנד, כאשר הצי הגרמני נכנע שם ב-21 בנובמבר.
האוניות נשארו חלק משייטת אוניות המערכה השנייה עד פברואר 1919, אך הועברו לשייטת אוניות המערכה השלישית של צי הבית עד מאי, אוריון הפכה לספינת הדגל של השייטת.
עד סוף 1919, שייטת אוניות המערכה השלישית פורקה והאחיות הועברו לצי המילואים בפורטלנד, אם כי מונרך הועברה לפורטסמות' בתחילת 1920. מונרך ות'אנדרר הופעלו מחדש באופן זמני במהלך הקיץ של 1920 להעביר חיילים ל ובחזרה.
אוריון הצטרפה למונרך בפורטסמות' בהמשך השנה והפכה לספינת הדגל של צי המילואים.
קונקרור הלכה בעקבות אוריון לפורטסמות' והחליפה אותה כספינת דגל באמצע 1921 ואילו אוריון שוב נכנסה לשירות מחדש באופן זמני להובלת חיילים.
ת'אנדרר הוסבה לספינת אימונים לצוערים ימיים ב-1921 ואוריון הפכה לספינת אימונים לתותחנות לאחר שהוחלפה.
בהתאם לתנאי הסכם הצי של וושינגטון, אוריון וקונקרור נמכרו לגרוטאות ב-1922 ופורקו בשנה שלאחר מכן; מונרך הייתה רשומה בתחילה למכירה, אך הוסבה לספינת מגורים במקום זאת.
בשנת 1923 היא הוסבה לספינת מטרה ושימשה לבדיקת השפעותיהן של פצצות ופגזים, עד שטבעה בתחילת 1925. ת'אנדרר הייתה הספינה האחרונה ששרדה ונמכרה בסוף 1926. בדרכה למגרש הגריטה, היא עלתה על שרטון בכניסה לנמל בלית', נורת'מברלנד, אך הוצפה מחדש ונגרטה בשנה שלאחר מכן.
אוניברסיטת שיראז (בפרסית: دانشگاه شیراز; דנשגה שיראז; לשעבר אוניברסיטת פהלווי; בפרסית: دانشگاه پهلوی) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בעיר שיראז, בירת פרובינציית פארס בדרום איראן.
האוניברסיטה נוסדה בשנת 1946, והיא רשומה בין שלושת בתי המחקר המובילים במדינה.
האוניברסיטה מציעה מסלולי לימוד באיראן, בתחומי הרפואה, המדע והטכנולוגיה.
באוניברסיטה לומדים 20,000 סטודנטים ול-200 מהם יש תואר ראשון (BA, BSc), ל-300 מהם יש תואר דוקטור (MA, MSc), ל-300 מהם יש תואר "וותיק" (DVM) ול-150 מהם יש תואר דוקטור לפילוסופיה (PhD).
אוניברסיטת שיראז הוקמה בשנת 1946 בתור מוסד לימוד טכנולוגי.
הלימודים במדינה התמקדו במדעי המדע.
האוניברסיטה הפכה לבית ספר לרפואה בשנת 1950. ב-1960, מוחמד רזא שאה פהלווי, השאה האחרון של איראן, ביקר באוניברסיטה ביחד עם גיילורד הרנוול.
הישראלי הפרופ' אינו שאקי בשנת 1976 עסק בפיתוח תוכניות הלימודים בבית-הספר לרפואת-שיניים באוניברסיטת פחלאווי בשירז, אירן, ואף שימש כדיקן בית-הספר שם בשנים 1977–1979
לאחר המהפכה האסלאמית, שמה של אוניברסיטת פהלווי שונה לאוניברסיטת שיראז, על שם העיר בה היא שוכנת.
האוניברסיטה עברה תהליך של אסלאמיזציה, ולכן הייתה סגורה לתקופה קצרה.
ב-1986, איראן השתלטה על מספר נוסף של בתי ספר לרפואה, מה שהוביל להקמה של אוניברסיטת שיראז למדעי הרפואה.
אוניברסל לשוני הוא דפוס שמופיע באופן שיטתי בשפות טבעיות, ועשויי להיות נכון לגבי כולן.
לדוגמה: כל השפות כוללות שמות עצם ופעלים, או שאם זו שפה מדוברת, היא כוללת עיצורים ותנועות.
המחקר בתחום זה בבלשנות קשור קשר הדוק לחקר טיפולוגיה לשונית, ומטרתו לחשוף הכללות חוצות-שפות, שלרוב קשורות לתפיסה, קוגניציה או יכולות אחרות של המוח.
התחום צמח מתוך דיונים שהושפעו מהצעתו של נועם חומסקי על דקדוק אוניברסלי, אך היוזם עיקרי שלו היה הבלשן ג'וזף גרינברג, שגיבש סדרה של 45 אוניברסלים בסיסיים– רובם בתחום הסינטקס – מתוך מחקר על כשלושים שפות.
אף על פי שמחקר משמעותי נערך בתחום האוניברסלים הלשוניים, בתקופה האחרונה חלק מהבלשנים, כולל ניקולס אוואנס וסטיבן ס.
לווינסון, טוענים שאין אוניברסלים לשוניים מוחלטים שמתקיימים בכל השפות.
בלשנים אלו מציינים בעיות כמו אתנוצנטריות בקרב מדעני קוגניציה, ולפיכך גם בקרב בלשנים, וכן חוסר מחקר מספק של כלל השפות בעולם בנוגע לאוניברסלים לשוניים, ומציעים להתייחס לדמיון הזה כאל נטיות חזקות בלבד, ולא לחוקים מוחלטים.
אוניון אספניולה (בספרדית: Club Unión Española) הוא מועדון כדורגל מצ'ילה, המשחק בליגת המשנה הצ'יליאנית.
המועדון הוקם בשנת 1897 בעיר סנטיאגו דה צ'ילה.
המועדון הוקם בעיר סנטיאגו דה צ'ילה בשנת 1897 על ידי קבוצת מהגרים מספרד.
בשנת 1922 התאחד עם מועדונים נוספים ואימץ את שמו הנוכחי, אוניון אספניולה.
בתחילת דרכו שיחק המועדון בתחרויות עירוניות.
לאחר הקמת הליגה הארצית החל להשתתף בה, וזכה באליפות הראשונה שלו בשנת 1928. בשנת 1933 היה המועדון שותף להקמת הליגה המקצוענית.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 היה המועדון בין המובילים בצ'ילה, וסיים כסגנית האלופה מספר פעמים, עד שזכה באליפות הראשונה שלו בעידן המקצועני רק בשנת 1951.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הייתה "אוניון אספניולה" מהקבוצות החזקות במדינה.
היא השתתפה בעונת 1971 בגביע ליברטדורס, ובעונת 1975 בגביע ליברטדורס הגיעה עד לשלב הגמר, בו הפסידה לאינדפנדיינטה.
בתקופה זו זכה המועדון בשלוש אליפויות לאומיות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 חלה ירידה ביכולתה של הקבוצה, ובעונת 1998/1999 שיחקה בליגת המשנה.
עם זאת, במאה ה-21 חזרה לצמרת, וזכתה בשתי אליפויות נוספות (בשנים 2005 ו-2013).
בזכות הצלחותיה היא השתתפה שש פעמים בגביע ליברטדורס.
המועדון זכה בגביע צ'ילה פעמיים (בשנים 1992 ו-1993).
מאז שנת 1922 משחקת הקבוצה באצטדיון סנטה לאורה שבסנטיאגו ששופץ בשנת 2009.
אוניברסיטת תבריז (בפרסית: دانشگاه تبريز) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בתבריז, בירת פרובינציית מזרח אזרבייג'ן בצפון-מערב איראן.
האוניברסיטה עוסקת בלימודים מתקדמים בתחומים כגון חינוך ומחקר.
היא אחת מחמשת האוניברסיטות המובילות באיראן, והיא האוניברסיטה הוותיקה ביותר במדינה אחרי אוניברסיטת טהראן.
אוניברסיטת תבריז מקבלת מימון ממשרד המדע, המחקר והטכנולוגיה של איראן (MSRT).
הקבלה נעשית באמצעות מבחן קבלה שנעשה במימונו של המשרד.
האוניברסיטה הוקנה ב-1947 ונקראה "אוניברסיטת אזראבדגן" (University of Azarabaegan).
לאחר המהפכה האיראנית שם האוניברסיטה שונה לאוניברסיטת תבריז וב-1985 הפרלמנט האסלאמי השתלט על כלל הפקולטות של האוניברסיטה.
כיום לומדים במוסד יותר מ-24,000 סטודנטים (מהם 14,000 סטודנטים לתואר ראשון ו-7,000 סטודנטים לתארים מתקדמים), ולאוניברסיטה סגל אקדמי של למעלה מ-800 איש, שמהם כ-750 בעלי תואר דוקטור.
כ-195 הם פרופסורים מן המניין, 315 פרופסורים חברים, 270 פרופסורי משנה (Assistant Professors) והיתר מדריכים.
כיום, האוניברסיטה מספקת תוכניות לימוד לתואר ראשון ולתארים מתקדמים ב-22 מחלקות עיקריות.
אוניברסיטת שהיד בהשתי (בפרסית: دانشگاه شهید بهشتی; בקיצור: SBU) היא אוניברסיטת מחקר ציבורית השוכנת בטהראן, בירת איראן.
האוניברסיטה מספקת לימודים ברמת תואר שני או ברמת דוקטור לפילוסופיה (PhD).
אוניברסיטת שהיד בהשתי הוקמה ב-1959 על ידי עלי שייח' אל-אסלאם וקרויה על שמו של מוחמד בהשתי, לימים חבר מועצת המומחים האיראנית ונשיא בית המשפט העליון של איראן.
האוניברסיטה הוקמה למטרות מחקר ולימודים מתקדמים.
כשנפתחה, הכילה תארים באדריכלות, בתכנון ערים ואזורים ובבנקאות וכלכלה.
בהמשך פתחה גם בית ספר לספרות ולשפות זרות.
ב-1961 האוניברסיטה פתחה בית ספר לתארים מתקדמים באדריכלות, ועד 1978 פתחה גם בתי ספר לתארים מתקדמים במדעי האדם, במחקר בסיסי, במשפטים, במדעי כדור הארץ, בסטטיסטיקה ומידענות ובחינוך ופסיכולוגיה.
ב-1986 נפתחה אוניברסיטת שהיד בהשתי למדעי הרפואה.
ב-1991 האוניברסיטה פתחה "קורס PhD" בנושא כלכלה.
אוניברסיטת שהיד בהשתי נמצאת תחת סנקציות מטעם אירופה, ארצות הברית, אוסטרליה, קנדה ושווייץ, מכיוון שיש לה קשרים לתוכנית הגרעין של איראן.
לעיתים, הסנקציות מונעות מהאוניברסיטה לבצע תשלומים עסקיים ופיננסיים למוסדותיה ואף לסטודנטים שלומדים בה.
הקמפוסים העיקריים של האוניברסיטה: ממוקמים באווין ובוולנג'ק, שכונות בעיר טהראן.
אוניברסיטת שהיד בהשתי למדעי הרפואה (SBUMS): ממוקמת באווין, בסמוך לבית החולים אייתוללה טאלקאני.
אוניברסיטת טכנולוגיית החשמל והמים של אוניברסיטת שהיד בהשתי (PWUT): ממוקמת בטהרנפארס, שכונה בעיר טהראן.
איווה היא סדרת אוניות מערכה, האחרונות שנבנו עבור צי ארצות הברית.
ארבע האוניות, שהיו הגדולות ביותר והחזקות ביותר בצי ובעולם, נבנו בתחילת שנות ה-40 ונטלו חלק במלחמת העולם השנייה.
כולן הוצאו משירות פעיל לאחר מלחמת קוריאה, אך אונייה אחת הוחזרה לשירות והשתתפה במלחמת וייטנאם.
כל האוניות חודשו והופעלו שוב במהלך שנות ה-80, הודות לתוכנית צי 600 הספינות של ממשל רייגן, והן הוצאו סופית מהשרות לאחר מלחמת המפרץ.
בנייתן של שתי אוניות נוספות מהסדרה נפסקה לפני השלמתן, והן נגררו ופורקו לחלקי חילוף לארבע האוניות הפעילות.
האוניות נבנו בתקציב נדיב, ונחשבות על ידי מומחים לפסגת ההתפתחות של אוניית המערכה.
אוניות המערכה היחידות בעלות יכולות דומות היו אה"מ ואנגארד מהצי הבריטי, וסדרת אוניות המערכה יאמטו מהצי הקיסרי היפני.
ברם, יריבתן האמיתית הייתה נושאת המטוסים, אשר הוכיחה את עליונותה בקרבות הימיים באוקיינוס השקט.
אוניות המערכה מסדרת איווה היו שיפור ניכר לעומת קודמותיהן מסדרת דקוטה הדרומית, בכך שהיו בהן תוספת של 60 מטר באורך, מנועים חזקים יותר, וכן תותחים ימיים בעלי קליבר מוגדל המסוגלים לירות למרחקים גדולים יותר.
עיצוב האוניות מסדרת איווה נחשב לאחד היפים ביותר של אוניית קרב שנבנו אי פעם, ומתאפיין בחרטום צר וארוך ובשלושה צריחי תותחים רבי עוצמה.
אף שהן נחשבות אוניות ים פתוח מצוינות, לעיתים קרובות החרטום נשטף במי ים בגלל צורתו הצרה ובשל המרחק הרב ממרכז הכובד של האונייה.
צורתו הצרה של החרטום הקשתה גם על מיגון הצריח הקדמי של האוניות, הקרוי "צריח מספר אחד".
כמו כל אוניות המערכה של אמריקה בתקופת בנייתן, החימוש כלל שני צריחים עיקריים לפני מבנה העל, וצריח נוסף מאחור.
תותחי חמישה אינץ' משניים דו-תכליתיים נוספים (נגד מטוסים ונגד אוניות) הקיפו את מבנה העל של האונייה.
אוניות המערכה מסדרת איווה היו ייחודיות בשל מספר סיבות.
ראשית, אוניות אלו תוכננו כאוניות קרב מהירות, הנשענות על שילוב של מהירות וכוח אש, ומסוגלות לשייט במהירות שווה למהירותן של קבוצות קרב בראשות נושאות המטוסים.
שנית, הן תוכננו כך שיוכלו לעבור דרך תעלת פנמה.
המרווח בין קירות תאי השיט בתעלה (תאים מבטון שבהם ניתן להעלות או להוריד אונייה בעזרת שינוי מפלס המים בתאים - והם הקובעים את הרוחב המרבי של האונייה המסוגלת לעבור בתעלה) לבין גוף האונייה הוא של שלושים ס"מ בלבד בכל צד - אלו הן האוניות הרחבות ביותר המסוגלות לעבור בתעלה.
שלישית, כל האוניות בסדרה חודשו והוחזרו לשירות פעיל במהלך נשיאותו של רונלד רייגן וכחלק מתוכניתו ל-"צי 600 הספינות", ובמיוחד כתגובה לסיירות החדשות מסדרת קירוב של הצי הסובייטי.
רביעית, כל האוניות היו פעילות, אם כי לסירוגין, במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20. לבסוף, כל ארבע האוניות עדיין קיימות כאוניית מוזיאון, דבר יוצא דופן מכיוון שצי ארצות הברית בדרך כלל נפטר מאוניותיו הישנות על ידי טיבוען כאוניות מטרה או מכירתן למפעלי מיחזור מתכות.
כלי השיט שהפכו בסופו של דבר לאוניות המערכה מסדרת איווה נולדו מתוכנית המלחמה Orange של הצי האמריקאי, תוכנית מלחמה ב נגד יפן.
מתכנני המלחמה ציפו שהצי האמריקאי יעסוק ויתקדם במרכז האוקיינוס השקט, עם קווים ארוכים של תקשורת ולוגיסטיקה שיהיו פגיעים לסיירות יפניות מהירות.
החשש העיקרי היה שמערך הקרב המסורתי של הצי האמריקני, בן 21 קשר, יהיה איטי מכדי לאלץ את כוחות המשימה היפניים הללו לקרב, בעוד שנושאות מטוסים מהירות יותר וסיירות הליווי שלהם יהיו עולים על סיירות המערכה מסדרת קונגו, אשר שודרגו בשנות ה-30 לאוניות מערכה מהירות.
כתוצאה מכך, הצי האמריקני חזה בניתוק מהיר של מערך הקרב שיכול להביא את הצי היפני לקרב.
אפילו במהלך תהליך הפיתוח של אוניות המערכה הקודמות מסדרת קרוליינה הצפונית וסדרת דקוטה הדרומית, נשקלו ברצינות עיצובים שיכולים להגיע למעל 30 קשר כדי להתמודד עם האיום של ספינות "תותחים גדולים" מהירות.
במקביל, נחזו כוח תקיפה מיוחד המורכב מאוניות מערכה מהירות הפועלות לצד נושאות ומשחתות; כוח כזה יכול לפעול באופן עצמאי בשטחים מראש ולפעול כסיור.
רעיון זה התפתח בסופו של דבר ל-Fast Carrier Task Force, אם כי באותה התקופה לא היה ידוע עדיין ידה של מי תהיה על העליונה - אוניית המערכה או נושאת המטוסים.
נושאת המטוסים עדיין לא נטלה חלק באף קרב ימי משמעותי, ואילו אוניית המערכה הייתה פלטפורמה ימית שהוכיחה את יעילותה לאורך שנים רבות.
גורם נוסף היה "סעיף המדרגות הנעות" של הסכם הצי השני של לונדון, שהחזיר את מגבלת קליבר הנשק מ-14 אינץ' (356 מ"מ) ל-16 אינץ' (406 מ"מ).
יפן סירבה לחתום על האמנה ובמיוחד סירבה לקבל את מגבלת קליבר ה-14 אינץ' של תותחים או את היחס של 5:5:3 של מגבלות הטונאז' של ספינות מלחמה עבור בריטניה, ארצות הברית ויפן, בהתאמה.
העבודה על מה שיהפוך בסופו של דבר לאוניות המערכה מסדרת איווה החלה בתכנונים הראשונים בתחילת 1938, בהנחייתו של אדמירל תומאס סי הארט, ראש המועצה הכללית, בעקבות הקריאה המתוכננת של "סעיף המדרגות הנעות" שיאפשר מקסימום תפוסה סטנדרטית של אוניית ראשה בתפוסה של 45,000 טון אימפריאלי (45,700 טון מטרי).
תוך שימוש ב-10,000 טון אימפריאלי הנוספים (10,200 טון מטרי) על פני תכנונים קודמים, המחקרים כללו תוכניות לאוניות מערכה "איטיות" של 27 קשרים (50 קמ"ש) שהגדילו את החימוש וההגנה, כמו גם אוניות מערכה "מהירות" המסוגלות להגיע ל-33 קשרים (61 קמ"ש) או יותר.
בעוד שהתכנונים ה"מהירים" הביאו לסדרת איווה, התכנונים ה"איטיים" הסתפקו בסופו של דבר ב-12 תותחי 16 אינץ' ויתפתחו לעיצוב עבור סדרת מונטנה בתפוסה של 60,500 טון לאחר שכל מגבלות האמנה הוסרו בעקבות תחילת מלחמת העולם השנייה.
עבור אוניות מערכה "מהירות", תכנון אחד כזה, שתוכנן על ידי המדור של חטיבת התכנון של הלשכה לבנייה ותיקון, היה "סיירת קילר".
צ'אנטרי, הקבוצה הכינה תוכניות לאוניות עם 12 תותחי 16 אינץ' ו-20 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ), יכולת פנמקס אך חוץ מזה תפוסה בלתי מוגבלת, מהירות מרבית של 35 קשרים (65 קמ"ש) וטווח של 20,000 מיילים ימיים (37,000 ק"מ) בשיוט במהירות החסכונית יותר של 15 קשרים (28 קמ"ש).
שלוש תוכניות משופרות - "A", "B" ו-"C" - תוכננו בסוף ינואר.
עלייה בשוקע, תוספות עצומות לשריון, והחלפה של 12 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) בסוללה המשנית היו נפוצים בין שלושת העיצובים.
"A" היה הגדול ביותר, בתקן של 59,060 טון אימפריאלי (60,010 טון מטרי), והיה היחיד שעדיין נשא את 12 תותחי ה-16 אינץ' בארבעה צריחים משולשים.
"B" היה הקטן ביותר בתפוסה של 52,707 טון אימפריאלי (53,553 טון מטרי); כמו "A" הייתה לו מהירות מרבית של 32.5 קשרים, אבל "B" דרש מנועים בהספק של רק 225,000 כוחות סוס (168,000 קילוואט) כדי להגיע למהירות זו.
הוא גם נשא רק תשעה תותחי 16 אינץ', בשלושה צריחים משולשים.
במרץ 1938, המועצה הכללית פעלה לפי המלצות המועצה המייעצת לתכנון אוניות מערכה, שהורכבה מהאדריכל הימי ויליאם פרנסיס גיבס, ויליאם הובגורד (אז נשיא בניית ספינות בניו יורק), ג'ון מטן, ג'וזף וו.
פאוול ואדמירל בדימוס וראש לשכת החימוש לשעבר ג'וזף שטראוס.
מועצת המנהלים ביקשה מחקר תכנון חדש לגמרי, ושוב התמקדה בהגדלת גודלה של סדרת דקוטה הדרומית בתפוסה של 35,000 טון.
התוכניות הראשונות שנעשו לכך הצביעו על כך ש-30 קשרים (56 קמ"ש) אפשריים בתפוסה סטנדרטית של כ-37,600 טון אימפריאלי (38,200 טון מטרי).
ניתן היה לקבל 33 קשרים (61 קמ"ש) עם 220,000 כוחות סוס (160,000 קילוואט) ותפוסה סטנדרטית של כ-39,230 טון אימפריאלי (39,860 טון מטרי), שהיה הרבה מתחת ל"סעיף המדרגות הנעות" של אמנת לונדון, המגבלה המקסימלית של 45,000 טון אימפריאלי (45,700 טון מטרי).
תכנונים אלו הצליחו לשכנע את המועצה הכללית שאוניית מערכה "מהירה" בעלת 33 קשר מתוכננת היטב ומאוזנת באופן סביר במסגרת "סעיף המדרגות הנעות".
עם זאת, מחקרים נוספים חשפו בעיות גדולות עם ההערכות.
מהירות האוניות גרמה לכך שיהיה צורך בבולט יותר גדול הן בקדמת האונייה והן באמצע האונייה.
יחד עם זה בא המשקל הנלווה לתמיכת התוספות החדשות הללו: היה צורך לחזק את מבנה האונייה ולהגדיל את תחנת הכוח כדי למנוע ירידה במהירות.
בסך הכל, היה צורך להוסיף כ-2,400 טון אימפריאלי (2,440 טון מטרי), והמרווח הגדול שמעצבי חיל הים חשבו שיש להם בעבר - בערך 5,000 טון אימפריאלי (5,080 טון מטרי) - נעלם לפתע.
השוקע של האוניות הורשה גם הוא לגדול, מה שאיפשר להצר את רוחב האונייה ובכך הפחית את ההספק הנדרש (שכן יחס בין רוחב לשוקע מפחית את ההתנגדות לייצור גלים).
זה גם אפשר לקצר את האוניות, מה שהפחית את המשקל.
עם התפוסה הנוספת, המועצה הכללית לא האמינה בכך שהגדלת הטונאז' של 10,000 טון אימפריאלי (10,200 טון מטרי) תאפשר רק תוספת של 6 קשרים (11 קמ"ש) על פני סדרת דקוטה הדרומית.
במקום לשמור על תותחי 16 אינץ'/45 קליברים סימן 6 ששימשו בסדרת דקוטה הדרומית, הם הורו שהתכנון המקדים יצטרך לכלול את תותחי הסימן 2 החזקים יותר אך הכבדים משמעותית בקוטר 16 אינץ'/50 קליברים שנשארו מהתותחים המבוטלים של סיירות המערכה מסדרת לקסינגטון ואוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית של שנות ה-20 המוקדמות.
תותח זה אמור היה להיות החימוש העיקרי של אוניות המערכה וסיירות המערכה שבוטלו בעקבות החתימה על אמנת וושינגטון בשנת 1922, הסכם בינלאומי שהגביל את מספרן וגודלן של אוניות המערכה שמותר לכל מעצמה לבנות (על האמנה חתמו ארצות הברית, בריטניה, יפן, צרפת ואיטליה).
מושיע לכאורה הופיע בתכנון ראשוני של משרד החימוש לצריח שיוכל לשאת את תותחי ה-50 קליברים ולהתאים גם לברבטה הקטנה יותר של צריח התותח בקליבר 45. חיסכון נוסף במשקל הושג על ידי דילול חלק ממרכיבי השריון והחלפת פלדת הבנייה בפלדת טיפול מיוחד בדרגת שריון(STS) באזורים מסוימים.
החיסכון נטו הפחית את תפוסת התכנון הראשונית ל-44,560 טון אימפריאלי (45,280 טון מטרי), אם כי המרווח נותר צמוד.
פריצת דרך זו הוצגה בפני המועצה הכללית כחלק מסדרה של תכנונים ב-2 ביוני 1938.
ברם, התותח הנזכר לעיל נדחה לטובת התותח החדש "סימן 7" בקוטר 16 אינץ' בגלל משקלו הקל יותר.
התותח החדש חייב היה להיות מותקן על האוניות בגלל ליקוי תכנוני, שנגרם על ידי אי-הבנה בין משרד החימוש ומשרד הבנייה והתחזוקה של הצי האמריקאי: אי-הבנה גרמה לכך שמגיני הצריח של האוניות תוכננו כך שהם לא היו יכולים להחזיק ולתמוך בתותחי "סימן 2" הכבדים יותר.
תותח "סימן 7" יועד לירות את אותם הפגזים במשקל של 1,016 ק"ג שירו תותחי ה-16 אינץ' שהותקנו על אוניות מערכה אחרות.
אך עם ההתקדמות בתכנון פותחו פגזים חדשים עבור התותח, במשקל של 1,225 ק"ג.
הפגזים החדשים יצרו בעיה מבנית שכן שריון הספינה תוכנן כך שיוכל לספוג לכל היותר פגזי 16 אינץ' רגילים (במשך שנים רבות אוזנו המיגון וכוח התקיפה של אוניות מלחמה על ידי הדרישה שאונייה תוכל לספוג פגיעה מתותחיה שלה - הדבר היווה "נוסחת זהב" בבניית אוניות מלחמה).
הבעיה התעוררה מאוחר מדי בתהליך הפיתוח ולא נעשה דבר על מנת לפתור אותה, שכן הוחלט שעיבוי השריון יגרום לחריגה מההגבלה על הדחי המרבי של 45,000 טון.
במאי 1938, הקונגרס של ארצות הברית העביר את חוק וינסון השני, ש"חייב להגדיל 20% בכוחו של הצי של ארצות הברית".
המעשה נתמך על ידי קרל וינסון, חבר קונגרס דמוקרטי מג'ורג'יה שהיה יו"ר ועדת בית הנבחרים לענייני הצי והשירותים המזוינים.
חוק וינסון השני עדכן את הוראות חוק וינסון-טרמל משנת 1934 וחוק הצי של 1936, אשר "אישר את בניית אוניות המערכה האמריקאיות הראשונות מזה 17 שנים", בהתבסס על הוראות האמנה הימית של לונדון.
משנת 1930; חוק זה נחתם במהירות על ידי הנשיא פרנקלין רוזוולט וסיפק את המימון לבניית סדרת איווה.
כל ספינה עלתה כ-100 מיליון דולר.
כששנת 1938 הגיעה לסיומה, תכנון החוזה של סדרת האיווה כמעט הושלם, אך הוא התפתח ללא הרף כאשר מספנת הצי של ניו יורק, המספנה המובילה, ערכה את תכנון הפרטים הסופי.
תיקונים אלה כללו שינוי עיצוב התורן, החלפת התותחים המקוריים בקוטר 1.1 אינץ' (27.9 מ"מ)/75 קליבר שהיו אמורים לשמש עבור נ"מ (AA) בתותחי אורליקון בקוטר 20 מ"מ (0.79 אינץ')/70 קליבר ותותחי בופורס בקוטר 40 מ"מ (1.57 אינץ')/56 קליבר, והזזת המרכז ידיעות קרב לתוך גוף המבנה המשוריין.
בנוסף, בנובמבר 1939, מספנת הצי של ניו יורק שינתה מאוד את החלוקה הפנימית של חדרי המכונות, שכן בדיקות הראו שההגנה התת-ימית בחדרים אלו אינה מספקת.
החלוקה האורכית של חדרים אלה הוכפלה, והתוצאה של זה הייתה מועילה בבירור: "ההשפעה הפרוספקטיבית של ההצפה ירדה בערך בחצי ומספר הספיגות ומכאן של הפתחים בסיפון השלישי הצטמצם מאוד".
למרות שהשינויים פירושם משקל נוסף והגדלת הקורה ב-1 רגל (0.30 מ') ל-108 רגל 2 אינץ' (32.97 מ'), זה כבר לא היה בעיה מרכזית; בריטניה וצרפת ויתרו על הסכם הצי השני של לונדון זמן קצר לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה.
תכנון האוניות הושלם, וחוזים נחתמו עם המספנות בחודש יולי 1939. במקור היו האוניות "איווה" (BB-61), "ניו ג'רזי" (BB-62) ו-"מיזורי" (BB-63) אמורות להיות בעלות עיצוב זהה.
"ויסקונסין" (BB-64), "אילינוי" (BB-65) ו-"קנטקי" (BB-66) היו אמורות להיות גדולות יותר, איטיות יותר ובעלות 12 תותחים ראשיים.
לקראת סוף 1939 היה ברור שהצי זקוק לאוניות מערכה מהירות רבות, ולכן הוחלט שבתחילה "ויסקונסין" לבדה, אך לאחר מכן גם "אילינוי" ו-"קנטקי" ייבנו בעיצוב הזהה לזה של שלוש הראשונות.
האוניות מסדרת איווה נבנו בשלוש מספנות שונות:
"איווה" (BB-61) ו-"מיזורי" (BB-63) נבנו במספנת חיל הים של ניו יורק שבברוקלין, ניו יורק.
"ניו ג'רזי" (BB-62) ו-"ויסקונסין" (BB-64) נבנו במספנת חיל הים של פילדלפיה שנמצאת בפילדלפיה, פנסילבניה.
בנייתה של "אילינוי" (BB-65) החלה במספנה עד שבוטלה בשנת 1945.
"קנטקי" (BB-66) החלה להיבנות במספנת חיל הים של נורפוק שבפורטסמות', וירג'יניה אך בנייתה הופסקה ב-1947.
כמו שתי הסדרות הקודמות של אוניות מערכה אמריקאיות מהירות, אוניות האיווה כוללות תחתית משולשת מתחת למצודה המשוריינת ושבלונות משוריינות סביב הצירים הפנימיים.
ממדי אוניות האיווה הושפעו מאוד מהמהירות.
כאשר חוק וינסון השני הועבר על ידי הקונגרס של ארצות הברית בשנת 1938, הצי האמריקני עבר במהירות לפיתוח אוניית מערכה בתקן 45,000 טון שתעבור דרך תעלת פנמה ברוחב 110 רגל (34 מ').
חיל הים גם קרא לתת לסדרה מצודה מוארכת ובאמצע הספינה, שיגבירו את המהירות, וחרטום בולבוסי.
האיווה הפגינו יציבות טובה, מה שהפך אותם למשטחי נשק יציבים.
בעת תפוסה קרבית מתוכננת, הגובה המטאצנטרי של הספינות (GM) היה 9.26 רגל (2.82 מ').
צורת הגוף שלהן גם גרמה לתצורות ריסוס אינטנסיביות מאוד, מה שהוביל לקושי מסוים בתדלוק משחתות ליווי.
אוניות המערכה מסדרת איווה היו בין האוניות החמושות ביותר ששירתו בצי האמריקאי.
הסוללה הראשית של תותחי ה-16 אינץ' הייתה יכולה לתקוף מטרות בטווח של יותר מ-39 קילומטר עם מגוון רחב של פגזים, החל מפגזים חודרי שריון רגילים, ועד לפגזי נשק גרעיני טקטי.
הסוללה המשנית, בעלת קליבר וטווח קטנים הרבה יותר, הייתה יכולה להסב פגיעות חמורות לספינות קטנות ולמטוסים חודרים.
האוניות נבנו במקור עם תותחי נ"מ רבים בקוטר 40 מ"מ.
תותחים אלו הוחלפו במהלך השנים בטילי ים-אוויר, במערכות לוחמה אלקטרונית וכן במערכות נגד טילים מדגם "פלנקס".
החימוש העיקרי של האוניות מסדרת איווה הוא תשעה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ)\50-קליבר המותקנים בשלושה צריחים בעלי שלושה תותחים כל אחד: שני צריחים לפני מבנה העל וצריח נוסף מאחוריו.
אורכם של התותחים הוא 20 מטר (היחס בין אורך התותח לקוטרו הוא בערך 50, ומכאן הביטוי 50-קליבר).
התותח בולט כ-13 מטר מהצריח.
כל תותח שוקל בערך 108,000 ק"ג, קרוב למשקלה של מעבורת החלל.
התותח יורה פגזים השוקלים בין 850 ל-1200 ק"ג, במהירות לוע מקסימלית של 820 מטר לשנייה, ולטווח של עד 39 ק"מ.
כשפגז נורה לטווח המקסימלי הוא שוהה באוויר יותר מדקה וחצי בזמן מעופו.
מעל פני הסיפון בולט רק ראש הצריח.
הצריחים משתרעים על פני ארבעה סיפונים (צריחים מספר 1 ו-3) או חמישה סיפונים (צריח מספר 2).
החללים התחתונים של הצריחים כוללים חדרים לעיבוד ולטיפול בפגזים ומקומות אחסון לחומר הנפץ ההודף המשמש לירי.
תפעול כל צריח דורש צוות של בין 77 ל-110 מלחים.
הצריחים אינם מחוברים לאונייה אלא מונחים על גלגלים מיוחדים.
לכן, לו הייתה האונייה מתהפכת היו הצריחים נופלים החוצה.
(צילומים תת-מימיים של הביסמרק מראים בתי צריח ריקים, שהתפנו בזמן טביעתה).
כל תותח בצריח יכול להתרומם ללא תלות בשני התותחים הנוספים.
כמו כן יכול כל תותח לירות באופן עצמאי.
האונייה יכולה לירות בכל צירוף אפשרי של תותחים, כולל מטח מכל התותחים בבת אחת.
בניגוד למיתוס פופולרי אין הרתע מסיט את האונייה הצידה באופן משמעותי, אפילו בעת ירי של הסוללה כולה.
התותחים יכולים להתרומם מזווית של −5° ועד 45°+, במהירות של עד ל-12° בשנייה.
הצריחים יכולים להסתובב בערך 300° במהירות של 4° לשנייה.
התותחים לעולם אינם יורים ישירות קדימה.
לכל תותח יש מחסן תחמושת של 108 פגזים ובסך הכל האונייה מצוידת ב-972 פגזים.
התותחים הגדולים תוכננו לירות פגזי 16 אינץ' (406 מ"מ) רגילים, אך התקדמות ושיפורים טכנולוגיים הובילו לפיתוח סוגים נוספים של פגזים, לרבות:
פגז סימן 8 APC ("חודר שריון") - שוקל 1225 ק"ג ותוכנן על מנת לחדור את שריון הפלדה המחוזק שנישא על ידי אוניות מערכה אחרות.
בטווח של 18,000 מטר יכול הפגז סימן 8 לחדור 500 מ"מ של שריון פלדה.
באותו הטווח מסוגל הסימן 8 לחדור 6.4 מטר של בטון מזוין.
פגז סימן 13 HC ("קיבולת גבוהה", המתייחסת לכמות חומר הנפץ בפגז) - שוקל 862 ק"ג ונבנה על מנת לפגוע במטרות לא משוריינות ולצורך הפגזת חוף.
בעת פגיעה ופיצוץ ייצור הפגז סימן 13 מכתש בקוטר של 15 מטר ובעומק של 6 מטר, והוא מסוגל להשיר עלים מעצים במרחק של 360 מטר מאזור הפגיעה.
פגזי "קטי" סימן 23 (קטי כקיצור לקילוטון) - בסביבות שנת 1953 החל צי ארצות הברית בתוכנית סודית לפיתוח וייצור של פגזי ים גרעיניים בעלי תפוקה משוערת של בין 15 ל-20 קילוטון.
הפגזים הללו תוכננו להיירות מהפלטפורמה הארטילרית הימית הטובה ביותר, שבאותה תקופה היו האוניות מסדרת איווה.
נראה שהפגזים היו מוכנים כבר בשנת 1956, אך לא ידוע אם הם אכן הוטענו על האוניות מהסדרה, שכן חיל הים של ארצות הברית אינו מאשר ואינו מכחיש הימצאות כלי נשק גרעיניים על סיפון אוניותיו.
הסוללה המשנית של הספינה כללה תותחים בקוטר 5 אינץ'\38-קליבר בסדרה של צריחים כפולים.
בתחילה יועדה הסוללה המשנית להיות חלק ממערכת הנ"מ של האונייה, אך עם הגידול במהירות ובכושר התמרון של המטוסים קטנה יעילות התותחים בתפקיד זה.
השימוש בתותחים אלה התרבה שוב לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, עם פיתוחם של פגזי 5 אינץ' בעלי מרעום קרבה שהתפוצצו ליד המטרה ולא דרשו פגיעה ישירה בה.
עם הזמן, תפקידה של הסוללה המשנית עבר בעיקר להפגזת חוף מטווח קצר וכן להגנה מפני כלי שיט קטנים.
עד למודרניזציה בתחילת שנות ה-80 היו מוצבים על האונייה עשרה צריחים כפולים של תותחי ה-5 אינץ', חמישה בכל צד של האונייה.
במהלך תהליך המודרניזציה הוסרו מכל צד שני צריחים שנמצאו בירכתי מבנה העל על מנת לפנות מקום לטילים, וכך נשארו על האוניות שישה צריחים בלבד.
התותחים הם בעלי טווח אפקטיבי של 14 ק"מ, וקצב הירי שלהם מוגבל על ידי ביצועי הצוות.
צוות טוב יכול לשחרר בין 16 ל-23 פגזים בדקה.
התקיפה הבריטית בטרנטו והתקיפה היפנית על פרל הארבור הבהירו שכוח אווירי עומד לשחק תפקיד חשוב במלחמה.
האוניות מסדרת איווה תוכננו להיות פלטפורמות נ"מ מטילות אימה.
כל אחת מהאוניות נשאה 20 צריחים של תותחי "בופורס" בקוטר 40 מ"מ, ובכל צריח הוצבו ארבעה תותחים.
כמו כן הוצבו גם 49 תותחי "אורליקון" 20 מ"מ על כל אונייה.
עד סוף מלחמת העולם השנייה הפסיקו תותחי ה-20 מ"מ להיות נשק נ"מ יעיל, מכיוון שכוח העצירה שלהם לא הספיק כנגד המטוסים הכבדים והמהירים יותר שפותחו לקראת סוף המלחמה.
הבעיה הייתה חמורה אף יותר בכל הקשור לעצירת מתקפות הקמיקזה.
עד לשנת 1950 הוסרו מהאוניות כמעט כל תותחי ה-20 מ"מ.
במהלך תהליך המודרניזציה של שנות ה-80 הבין הצי שלא ניתן יהיה לפגוע במטוס קרב סילוני מהיר בעזרת תותחי ה-40 מ"מ.
על כן הוסרו מהאוניות כל תותחי ה-40 מ"מ, והמקלעים האחרונים בקוטר 20 מ"מ.
במקומם התקין הצי בכל אונייה ארבע מערכות נ"מ מדגם "פלנקס".
במהלך תהליך המודרניזציה של שנות ה-80 הותקנו על האוניות שלוש מערכות נשק חשובות.
שתי המערכות האחרות הן טילים המסוגלים לפגוע הן במטרות יבשה והן במטרות ימיות.
כל אחת מהאוניות בסדרת איווה צוידה ב-16 טילי שיוט ים-ים מדגם AGM-84 הרפון.
צינורות השיגור נמצאים בצמוד לארובה האחורית, בכל צד שלה נמצאים שמונה צינורות - ארבעה בכל פוד.
טווח טיל ההרפון הוא 85 מיילים ימיים (157 ק"מ).
כדי להגדיל את הטווח והדיוק כנגד מטרות יבשתיות נוספו לאוניות האיווה 32 טילי שיוט ים-חוף מדגם BGM-109 טומהוק, שנמצאים בשמונה משגרי תיבות משוריינות.
במהלך מלחמת המפרץ השתמשו האוניות מיזורי וויסקונסין בטילי הטומהוק באופן נרחב.
במהלך המלחמה שימשה הוויסקונסין כמפקדת התקיפה בטילי הטומהוק, ותזמנה את רצף השיגורים שסימנו את תחילתו של מבצע "סופה במדבר".
כדי לפנות מקום למערכות הנשק החדשות היה צורך להסיר ארבעה מצריחי התותחים בקוטר 5 אינץ'\38-קליבר של האוניות.
כמו רוב אוניות המערכה האחרונות, גם האוניות מסדרת איווה צוידו בכלי טיס למטרות סיור והכוונת תותחים.
המטוסים המוקדמים היו מטוסי ים ששוגרו בעזרת מעוטים שהיו מותקנים על סיפון הירכתיים של האונייה.
לאחר השלמת משימתם היו המטוסים נוחתים על פני המים, שטים אל ירכתי האונייה, ומורמים בעזרת עגורן חזרה אל המעוט.
בתחילה נשאו האוניות מטוסים מדגם OS2U "קינגפישר" (Kingfisher).
מטוסי סיור ימיים אלו היו בעלי חימוש מועט ושימשו אך ורק למטרות תצפית והכוונת תותחים.
בדרך כלל נשאו האוניות מסדרת האיווה שלושה מטוסים כל אחת, שניים על המעוטים ועוד אחד על משטח קרוב.
בתחילת 1945 הוחלפו מטוסי ה"קינגפישר" במטוסי SC "סי-הוק" (Seahawk).
לקראת סוף שנות ה-40 לא היה עוד צורך בשימוש בשיטה הלא בטיחותית של שיגור והחזרת מטוסי הים, שכן מסוקים הובאו על מנת להחליף את המטוסים.
המסוקים יכולים היו לבצע את כל משימות הסיור וההכוונה ואף לנהל משימות חיפוש והצלה.
המסוקים הראשונים פעלו מראש צריח מספר 2, שכן סיפון הירכתיים היה עדיין עמוס מדי.
לאחר זמן קצר הוסרו המעוטים והפעלת המסוקים עברה לירכתי האונייה.
בתחילת שנות ה-90 קיבלו אוניות סדרת איווה כלי טיס חדש למטרות סיור והכוונת תותחים.
כל אחת מהאוניות יכולה הייתה להחזיק עד שמונה כלי טיס בלתי מאוישים מדגם RQ-2 פיוניר שפותחו במשותף על ידי התעשייה האווירית לישראל ותאגיד AAI.
כלי טיס אלו שוגרו מסיפון הירכתיים בעזרת רקטות עזר, שפעלו לזמן קצר והושלכו למים מיד לאחר השיגור.
ה"פיוניר" היה מסוגל להגיע למהירות של 144 קמ"ש ולשהות באוויר יותר מארבע שעות.
מכיוון שהנחתת ה"פיוניר" על האונייה ללא הסבת נזק לכלי עצמו קשה גם בנסיבות הטובות ביותר, מותחים רשת גדולה בירכתיים והמל"ט מוטס ישירות לתוכה.
ה"פיוניר" נושא מצלמת וידאו בפוד מתחת לגחון, ומשדר בזמן אמת תמונות וידאו חזרה אל האונייה כדי שהמפעילים יוכלו לראות את עמדות האויב, או להבחין בפגיעות הפגזים המשוגרים מהתותחים הכבדים.
כלי טיס אלו שימשו באופן מקיף את האוניות מיזורי וויסקונסין במהלך מבצע "סופה במדבר".
הרתעתם של אמצעים אלו היא כה רבה, עד כי הוויסקונסין הייתה האונייה הראשונה בהיסטוריה, שכוחות אויב נכנעו לה בעקבות טיסה של המל"ט שלה מעליהם.
זאת גם הייתה הכניעה הראשונה בהיסטוריה לכלי טיס בלתי מאויש כלשהו.
תחנת הכוח של אוניות הסדרה הורכבה משמונה דוודי Babcock & Wilcox וארבעה סטים של הפחתה כפולה של טורבינות עם גיר, כאשר כל סט טורבינה מניע גל הנע בודד.
באופן ספציפי, הטורבינות עם הילוכים באיווה ומיזורי סופקו על ידי ג'נרל אלקטריק, בעוד שהמכונות המקבילות בניו ג'רזי ובוויסקונסין סופקו על ידי וסטינגהאוס.
תחנת הכוח הפיקה 212,000 כוחות סוס (158,000 קילוואט) והניעה את האונייה עד למהירות מרבית של 32.5 קשרים (60.2 קמ"ש) במעמס מלא ו-33 קשרים (61 קמ"ש) בתפוסה סטנדרטית.
חללי המכונות חולקו לאורך לשמונה תאים עם חדרי בעירה ומנועים לסירוגין כדי להבטיח בידוד הולם של רכיבי מכונות.