tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעומת הדיפוזיה הצידית, תנועה של מולקולת ליפיד מעלעל אחד לעלעל השני בדו-שכבה היא נדירה, ומתרחשת לעיתים רחוקות בלבד.
תנועה מעין זו מכונה דיפוזיה רוחבית, או תנועת "flip flop".
תנועה מעין זו כה נדירה כיוון שהיא מצריכה מעבר של הראש ההידרופילי של הליפיד דרך התווך ההידרופובי של זנבות הליפידים.
מכיוון שהראש מסיס במים ולא בשומן, הוא מתקשה להתמוסס באזור הזנבות בעת המעבר, בדיוק כפי שמומסים הידרופיליים לא עוברים את הממברנה בדיפוזיה.
במקרים מסוימים, כשמתעורר בתא צורך, מזורזת דיפוזיה רוחבית על ידי חלבונים, ואז תדירותה עולה.
לאי-קיום תנועת flip-flop חשיבות בשמירה על אסימטריות בין שני עלעלי הדו-שכבה: ברוב הממברנות הביולוגיות קיים שוני בין השכבה הפנימית לשכבה החיצונית של הממברנה מבחינת הרכב הליפידים המצויים בה.
הדבר הכרחי במקרים רבים לתפקודה התקין.
לו דיפוזיה רוחבית הייתה מתרחשת באין מפריע, אסימטריות זו הייתה נפגמת במהרה, ותפקוד הממברנה היה נפגע.
דו-השכבה נוצרת כאמור באופן ספונטני, כשליפידים מצויים בתווך מימי.
אך אין זה המבנה הבלעדי אותו יוצרים ליפידים באינטראקציה עם מים וזה עם זה.
מבנים נוספים נוצרים ספונטנית כתלות בריכוז הליפידים בתמיסה, תכונותיהם הכימיות, והתנאים השוררים במערכת.
כך יכולים להיווצר מיצלות של ליפידים, מיצלות הפוכות, ומבנים חד-שכבתיים שונים.
דו־מימן חד־חמצני הוא שם נרדף למים, שנעשה בו שימוש לצורכי מתיחה.
במסגרת המתיחה מוצגים המים מבלי לנקוב בשמם המקובל, אלא בשם אחר, שהוא מדויק מדעית אך אינו נמצא בשימוש, כתרכובת כימית נפוצה שמיוחסות לה תכונות שליליות רבות.
בין התכונות ניתן למנות את היותה מרכיב חשוב בגשם חומצי כחומצה הידרוקסילית, תרומתה לאפקט החממה, היותה גורם עיקרי לארוזיה של נופי טבע, ולקורוזיה והחלדה של מתכות; בד בבד עם כל אלה, עולה הטענה כי נמשך השימוש בתרכובת על ידי מפעלי תעשייה, וכי היא נשפכת לים ולנחלים בכמויות עצומות.
השימוש בשם "דו־מימן חד־חמצני" (Dihydrogen monoxide) לצורכי מתיחה החל עוד בסוף שנות השמונים של המאה העשרים.
בבסיסה של המתיחה עמד הרעיון לכנות את המים בשם מדויק מדעית, אך כזה שאינו ידוע לציבור, ולבקש מציבור רחב לתמוך באיסור שימוש בתרכובת.
השם "דו־מימן חד־חמצני" מבטא במילים את הרכבם הכימי של המים: אטום חמצן המחובר לשני אטומי מימן.
בעוד הנוסחה הכימית של מים – H2O – ידועה לציבור רחב, ההנחה של מבצעי המתיחה הייתה כי השימוש בנוסחה בצורתה המילולית לא יובן על ידי מרבית השומעים.
מטרתה של המתיחה הייתה להראות כיצד חוסר ידע מדעי בסיסי עלול להביא לדעות קדומות, למסקנות שגויות ואף לפחד.
המונח "דו־מימן חד־חמצני" (דיהיידרוג'ן מונוקסייד) הוא נגזרת של שני מרכיבי המים: שני אטומי מימן ואטום חמצן אחד.
התחילית "די" מסמלת שני אטומים, והתחילית "מונו" מסמלת אטום אחד.
הצירוף דייהיידרוג'ן הוא אפוא שני אטומי מימן, והצירוף מונוקסיד מסמל אטום אחד של חמצן.
כאשר לחומר המורכב משני יסודות אין צירופים רבים אפשריים, נהוג לוותר על התחיליות.
כך למשל נקרא מימן גופרי בשם היידרוג'ן סולפייד (Hydrogen sulfide), אף על פי שהמולקולה שלו בנויה בדומה למים, משני אטומי מימן ואטום גופרית אחד.
חמצן ומימן מרכיבים מולקולה נוספת – מי חמצן (dihydrogen dioxide), שבה שני אטומי מימן ושני אטומי חמצן.
תרכובת זאת נקראת גם מימן על חמצני.
למים יתרון נוסף בהקשר המתיחה, בשל הרכבם המיוחד הכולל אטום מימן ומולקולת הידרוקסיד.
ניתן להציגם כבסיס – מימן הידרוקסידי, או כחומצה – חומצה הידרוקסילית.
השם דו־מימן חד־חמצני נבחר גם בשל דמיונו באנגלית לשמו של הגז הרעיל פחמן חד־חמצני (Carbon monoxide), הנקשר לזיהום אוויר.
את המתיחה הגו לראשונה שלושה סטודנטים מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז שבארצות הברית.
השלושה, אריך לכנר, לארס נורפצ'ן ומאת'יו קאופמן פרסמו את המתיחה ב־1989 במנשרים ברחבי הקמפוס, זאת לאחר שקאופמן קרא בעיתון מקומי על אזהרה דומה לגבי הידרוקסיד המימן.
השלושה ניסו למצוא מונח שנשמע מאיים ומסוכן יותר, והחליטו להשתמש במונח "דו־מימן חד־חמצני" (Dihydrogen monoxide).
המנשרים כללו לקט עובדות בנוגע ל"כימיקל" וקריאה לאסור על הפצתו, באמתלות כדלקמן:
DHMO הוא חומר חסר צבע, טעם, וריח, ההורג אלפי אנשים מדי שנה, מרביתם משאיפה של החומר.
חשיפה לחומר כמוצק או כגז עלולה לגרום לכוויות חמורות ברקמות חיות.
בליעת החומר מלווה בסימפטומים של הזעה ומתן שתן, וחוסר איזון במאזן האלקטרוליטי של הגוף.
DHMO, הנקרא גם חומצה הידרוקסילית, מהווה מרכיב חשוב בגשם חומצי.
DHMO גורם לארוזיה של נופים טבעיים.
DHMO מאיץ קורוזיה והחלדה של מתכות.
ממשלת ארצות הברית מסרבת לאסור על ייצור, הפצה ושימוש בכימיקל מסוכן זה משום חשיבותו לכלכלה.
DHMO הוא חלק חשוב בכורים גרעיניים.
בתחילת שנות התשעים הגיעה המתיחה לרשת האינטרנט.
ב־1994 יצר קרייג ג'קסון אתר אינטרנט ובו קריאה להחרמת ה"חומר".
בתגובה נוצר באינטרנט "חוג ידידי ה־DHMO", שהסביר כי לחומר גם תכונות חיוביות.
ב־1997 השתמש נתן זונר, תלמיד תיכון מאיידהו, בתכונות המים על מנת לתאר חומר כימי מסוכן כביכול, במסגרת פרויקט שכונה "כמה פתיים אנו יכולים להיות?".
ארבעים ושלושה מתוך חמישים תלמידים שנשאלו לדעתם על הצעדים הנדרשים השיבו כי יש לאסור על הפצת החומר.
העיתונאי ג'יימס ק' גלסמן טבע בעקבות כך את המונח "זונריזם" לציון התופעה לפיה בעזרת שימוש בעובדות נכונות ניתן להוביל ציבור חסר ידע בסיסי במדעים למסקנות שגויות לחלוטין.
ב־1998 נוסד האתר "Dihydrogen Monoxide Research Division" כאתר מחקר היתולי לחקר סוגיית הדו־מימן חד־חמצני.
ב־2004 היו פרנסי העיירה אליסו וייחו בקליפורניה, ארצות הברית קורבן למתיחה, כאשר עמדו לאשר איסור על שימוש בספלי פוליסטירן בטענה ש־DHMO מעורב בתהליך הייצור שלהם.
חברת הפרלמנט של ניו זילנד ג'אקי דין (Jacqui Dean) נפלה בפח והאמינה למתיחה, עד כדי כך שהפנתה בשנת 2007 מכתב לשר הבריאות ג'ים אנדרטון, ושאלה האם בכוונתו לאסור את השימוש ב־DHMO.
דו-קרב פנדלים היא שיטת הכרעה לשבירת שוויון במשחקי כדורגל שלא יכולים להסתיים בתיקו, כאשר התוצאה נשארה שוויונית, לעיתים מיד לאחר תום הזמן החוקי (בכדורגל 90 דקות ותוספת הזמן שלו) ולעיתים יותר נפוצות מיד לאחר הארכה (30 דקות נוספות שלאחר תום הזמן החוקי שניתן ב-2 מחציות של רבע שעה כל אחת).
דו-קרב פנדלים היא אחת משלוש שיטות בכדורגל לקביעת מנצחת בשוויון, האחרות הן הארכה, וחוק שערי חוץ בעת מפגש כפול בין קבוצות, אם כי חוק זה בוטל ב-2021. שיטת הדו-קרב פנדלים ניתנת רק לאחר ששתי השיטות הנ"ל השאירו את התוצאה במצב שוויוני לחלוטין.
שיטת שבירת השוויון למשחק או טורניר נקבעת מראש על ידי הגוף המארגן את המשחק.
בדו-קרב פנדלים כל קבוצה שולחת מספר שחקנים בועטים (ברוב המקרים 5) לבעוט כדור מנקודת העונשין בתורם, כאשר הבעיטות מתבצעות לסירוגין מכל קבוצה.
אולם אם ההפרש גדול מכדי לסגור לפני שכלל חמש הבעיטות נבעטו (למשל שנשארה בעיטה אחת וההפרש הוא 2 שערים), הדו-קרב מסתיים מיידית, והקבוצה שהבקיעה יותר מוכרזת כמנצחת על ידי השופט, שגם מנהל את הדו-קרב.
אם התוצאה נשארת שוויונית בתום 5 בעיטות – עוברים לשלב הבא של הדו-קרב והוא סבב של בעיטה אחת בודדת לכל קבוצה, והקבוצה הראשונה שמחטיאה סבב בעיטות, כאשר הקבוצה השנייה מבקיעה – מפסידה את הדו-קרב.
מנגד יש הסבורים שהלחץ על הבועט, וחוסר היכולת לנבא את המנצחת, הופכים אותו לסיום דרמטי ומרגש לאירועי גמר, שהרבה מהם זכורים בזכות החמצה או הבקעה של בעיטת הפנדל האחרונה והמכריעה.
לפני עידן דו-קרב הפנדלים, משחקים לרוב היו מוכרעים במשחק חוזר בין הקבוצות במקום נייטרלי (אם צמד משחקים בבית ובחוץ לכל קבוצה לא היה מספיק).
אם גם במשחק החוזר היה תיקו, היו לרוב מכריעים בעזרת הטלת מטבע של שופט המשחק.
דו-קרב של בעיטות הכרעה לא הונהג על ידי פיפ"א ואופ"א עד 1970. אולם, קדמו להנהגת שיטת הכרעה זו גרסאות שונות של השיטה הנוכחית בהן השתמשו במפעלים מקומיים במדינות שונות.
לדוגמה: ב החל מ-1952, בגביע האיטלקי החל מעונת 1958–1959 ועוד במדינות שונות באירופה ובדרום-אמריקה.
אף בישראל הייתה נהוגה השיטה ב"גביע קרנר" (גביע המדינה בכדורגל לנוער בשנות ה-50 וה-60) ובטורנירים לא רשמיים.
החל מגביע המדינה בכדורגל 1965/1966 החלה ההתאחדות הישראלית להפעיל את דו-קרב בעיטות העונשין בגביע המדינה.
שני אנשים טוענים כי הם היו אלה שהציעו שיטת הכרעה זו למוסדות פיפ"א.
הראשון הוא יוסף דגן, אזרח ישראלי, גורס כי הוא הציע את השיטה לאחר שצפה בנבחרת ישראל בכדורגל מפסידה בהגרלה ברבע גמר טורניר הכדורגל באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
נטען כי מיכאל אלמוג, שמספר שנים מאוחר יותר מונה ליושב ראש ההתאחדות לכדורגל בישראל, העביר את ההצעה לפיפ"א שלאחר מספר דיונים החליטה לקבל את ההצעה.
טענה אחרת שעלתה, גורסת כי היה זה קארל וולד, שופט כדורגל גרמני, שהציע לראשונה את שיטת ההכרעה הזו ב-1970. לטענתו, התאחדות הכדורגל הגרמנית קיבלה את ההצעה וגם אופ"א עשתה זאת זמן קצר לאחר מכן, ותוך זמן קצר השיטה התקבלה גם בפיפ"א.
באנגליה, התקיים דו-קרב הפנדלים הראשון במסגרת גביע ווטני באנגליה ב-1970 במשחק בין האל סיטי ומנצ'סטר יונייטד.
ג'ורג' בסט היה הבועט הראשון בדו-קרב.
דו-קרב בעיטות הכרעה הונהג לראשונה בתחרויות המאורגנות על ידי פיפ"א במוקדמות של טורניר הכדורגל באולימפיאדת מינכן (1972).
ישראל הייתה אחת הנפגעות הראשונות ממנו, כאשר כשלה בדו-קרב בעיטות הכרעה מול נבחרת תאילנד בטורניר המוקדמות של אסיה .
בחצי-הגמר של גביע העולם של 1982, שנערך בספרד, נעשה שימוש ראשון בשיטת הכרעה זו.
במשחק זה הודחה נבחרת צרפת על ידי נבחרת גרמניה.
מאוחר יותר, בגמר מונדיאל 1994, בגמר מונדיאל 2006 ובגמר מונדיאל 2022, נקבעה זהותן של הזוכות בגביע העולמי בשיטה זו.
בעונת 2023/2024 בליגה א' הישראלית נקבע שיא עולמי, בגמר גביע המחוז דרום, במשחק בין מועדון ספורט דימונה לבין שמשון תל אביב ניצחה דימונה בתוצאה 23-22 ובסך הכול נבעטו 56 פנדלים בדו-קרב אחד בלבד.
במשחקי גביע המתנהלים בשיטת גביע, כאשר אין הכרעה במשחק בתום הזמן הרגיל של המשחק (90 דקות), נהוג להאריך את המשחק ב-30 דקות נוספות, המחולקות לשתי מחציות שוות (של רבע שעה כ"א).
אם בסיום ההארכה עדיין אין הכרעה, נהוג להכריע את המשחק באמצעות דו-קרב של בעיטות הכרעה מ-11 מטרים כ"מוצא אחרון" בהחלט.
לחלופין, בטורנירים כמו הגביע האנגלי, המשחק משוחזר במלואו (מתבצע משחק חוזר), שאם גם הוא מגיע לשוויון, מבוצעים הארכה ופנדלים במשחק החוזר, במתכונת רגילה ומלאה, אולם שיטת המשחק החוזר אינה בשימוש מרבע הגמר ואילך (בשלבים אלו משתמשים במתכונת רגילה של הארכה ודו-קרב).
כללי האצבע של הדו-קרב המבוססת על חוקת הכדורגל:
השופט מטיל מטבע על מנת להחליט לאיזה שער יתבצעו כל בעיטות הדו-קרב (ביחד עם הקפטנים של שתי הקבוצות).
לאחר מכן מטיל מטבע פעם נוספת, על מנת לקבוע איזה מן הקבוצות תבעט ראשונה בסבב.
כל השחקנים מלבד הבועט והשוערים חייבים להישאר בעיגול המרכזי של מגרש הכדורגל.
כללי ביצוע הבעיטה זהים כבמקרה של בעיטת עונשין במהלך המשחק, אולם בניגוד לבעיטת עונשין, אין ממשיכים את המשחק לאחר ביצוע הבעיטה.
השוער חייב להישאר בין עמודי השער על קו השער שלו עד לבעיטה של הכדור, אף על פי שהוא יכול לקפוץ במקום, לנופף בזרועותיו, לנוע מצד לצד לאורך קו השער או לנסות להסיח את דעתו של הבועט בדרך אחרת.
כל קבוצה אחראית לבחור מבין השחקנים הכשירים והמשתתפים במשחק בלבד, את הסדר שבו הם יבצעו את הבעיטות (מוגשת רשימה של בועטים לצוות השיפוט).
כל בועט יכול לבעוט בכדור פעם אחת בלבד.
לאחר הבעיטה, הבועט לא יכול לשחק בכדור שוב.
יש לשופט סמכות לקבוע בעיטה חוזרת במקרה ואחד השחקנים הפר את כללי המשחק (למשל אם השוער יוצא מקו השער, או שהשחקן משתהה יותר מדי בבעיטה).
הקבוצות מתחלפות לבעוט מנקודת העונשין, עד שכל קבוצה בעטה 5 בעיטות.
אם ההפרש גדול מכדי לסגור לפני שכלל חמשת הבעיטות נבעטו (למשל שנשארה בעיטה אחת וההפרש הוא 2 שערים), הדו-קרב מסתיים מיידית, והקבוצה שהבקיעה יותר מוכרזת כמנצחת, ללא קשר לבעיטות שנותרו לבעוט.
אם לאחר חמשת סבבי הבעיטות הקבוצות כבשו מספר שווה של שערים (או שאף אחת מהקבוצות לא כבשה שערים כלשהם), ישמשו סבבים נוספים של בעיטה אחת לכל קבוצה, עד שקבוצה אחת תבקיע והשנייה תחמיץ.
מתכונת זו ידועה בשם "מוות פתאומי" הדומה לשער הזהב.
המנצחת במשחק היא זו שהבקיעה מספר גדול יותר של שערים בתום הדו-קרב.
רשאים לבעוט רק השחקנים שהשתתפו במשחק בעת שריקת הסיום.
אם בסיום המשחק (לפני הפנדלים) או במהלך הבעיטות יש לצד אחד יותר שחקנים על המגרש מאשר לצד השני, בין אם כתוצאה מפציעה ובין אם כתוצאה מפגיעה או מכרטיסים אדומים, אזי הקבוצה עם יותר שחקנים חייבת לצמצם את מספריה כדי להתאים את המספר ליריב.
קבוצה רשאית להחליף שוער שנפצע במהלך הדו-קרב במחליף (בתנאי שהקבוצה לא השתמשה כבר במספר המחליפים המרבי המותר על-ידי התחרות).
אם שוער מורחק במהלך ההכרעה, שחקן אחר שסיים את המשחק חייב לפעול כשוער (כל שחקן יכול להיות מחליף לשוער תאורטית).
אם יש צורך לשחקנים לבצע בעיטה נוספת (מכיוון שהתוצאה נשארה שווה לאחר שכל השחקנים הכשירים נטלו את הבעיטה הראשונה שלהם), השחקנים אינם חייבים לבעוט באותו סדר שנקבע.
אין לעכב בעיטות מנקודת העונשין עבור שחקן שעוזב את מגרש המשחק.
הבעיטה של השחקן תבוטל (תירשם החמצה) אם השחקן לא יחזור בזמן כדי לבעוט.
שערים שהובקעו באמצעות הדו-קרב אינם נרשמים כשערים רשמיים עבור מבקיעיהם או עבור הקבוצה, אלא רק דרך לקביעת המנצחת בהתמודדות הקבוצתית.
על כן לפי שיטת הדירוג של אופ"א, קבוצות אינן מקבלות ניקוד נוסף בחישוב דירוגם עבור ניצחון בדו-קרב בעיטות הכרעה, אלא רק ניקוד עבור תוצאת התיקו במשחק, לעומת נבחרות לאומיות אשר מקבלות ניקוד מיוחד עבור ניצחון מסוג זה.
הגנה מפני בעיטות בדו-קרב (ובעיטות עונשין בכלל), נחשבת למשימה קשה הניצבת בפני השוער, כאשר עולה ממחקרים כי בממוצע בין 70 ל-80 אחוז מבעיטות הפנדלים מובקעות, כלומר הסיכוי באופן כללי הוא לטובת הבועט הרבה יותר מאשר לטובת השוער המגן.
כמו כן בעיטות דו-קרב בממוצע נחשבות לקשות יותר לבועטים מאשר מבעיטות עונשין רגילות במהלך משחק, מפאת לחץ ההכרעה הנפשי המצטבר לבעיטות אלו (הכול או כלום, אי אפשר לתקן לאחר בעיטה שלא הובקעה, לעומת בעיטת עונשין במהלך משחק שלאחריה המשחק ממשיך וניתן לתקן ולהבקיע בכל זאת).
חלק מהשוערים בוחרים לזנק בצלילה לאחד מהצדדים עוד לפני שהבעיטה נבעטת על מנת לנסות ולעצור את הכדור, ואחרים מנסים לקרוא את דפוס התנועה של הבועט מעט לפני הבעיטה על מנת להחליט לאן יבעט.
בועטים עשויים לבצע תנועות הטעייה או האטה לפני הבעיטה על מנת לראות לאן השוער יזנק ובכך לבעוט לצד הפנוי.
אם שוער מצליח לעצור בעיטת עונשין במהלך משחק, קיימת סכנה שהבועט עצמו או חבריו לקבוצה עלולים להבקיע מהריבאונד; אך כאמור זה לא רלוונטי במקרה של דו-קרב.
מכיוון שהדו-קרב מתנהל לשער מסוים, הקהל מאחורי השער, שעשוי להעדיף קבוצה מסוימת, עלול לנסות ולהסיח את דעתם של הבועטים מהקבוצה השנייה או להסיח את דעתו של השוער שעומד בשער.
כדי למנוע כל יתרון פוטנציאלי, בשנת 2016 שונו חוקי המשחק כדי להוסיף הטלת מטבע בין שתי הקבוצות לפני הדו-קרב: למנצח בהטלת המטבע יש את הזכות להחליט איזה שער ישמש לדו-קרב (בעבר, ההחלטה הייתה לפי שיקול דעתו של השופט בלבד).
שוערים נוהגים למשוך את תשומת ליבם של הבועטים בדרכים שונות, אם זה במהלך הבעיטה או לפניה באמצעות הנפת ידיים, סימונים, הטעיות גוף או דיבורים עם הבועט ("טראש טוק") – וזאת במטרה להסיח את דעתם של הבועטים ולגרום להם להחמיץ.
לעיתים, למרות החוקים שאוסרים זאת, עוד לפני הבעיטה יתווכחו השוערים עם השופט על הנהלים באופן מכוון (למשל מיקום הכדור על נקודת הפנדל, או על מיקומם על קו השער) ואף עד לקבלת כרטיס צהוב מכוון, בניסיון להסיח את דעתו של הבועט.
מאמני הקבוצות משתמשים לעיתים בחילופים העומדים לרשותם עוד במהלך המשחק עצמו, על מנת להכניס שחקנים שהם חושבים שהם בועטי פנדלים מצטיינים, כאשר לדעתם יש סיכוי גבוה שהמשחק יישאר שוויוני עד לסופו ויגיע לשלב הדו-קרב (שכן כאמור רק שחקנים שהשתתפו והיו על הדשא בתום המשחק החוקי, יכולים להשתתף בדו-קרב הפנדלים).
שיטת המשחק החוזר עדיין מבוצעת בטורנירים בעולם, למשל בגביע האנגלי.
אם גם במשחק האחרון היה תיקו, היו לרוב מכריעים בעזרת הטלת מטבע של שופט המשחק.
שיטה נוספת להכרעה שנוסתה היא שיטת שער הזהב (שיושם בשנים 1996 ועד 2003), שהיא למעשה מתכונת של "מוות פתאומי" עוד בהארכה עצמה – אם במהלך הארכה של משחק נכבש שער, המשחק מופסק ומסתיים באותו הרגע והקבוצה שהבקיעה את השער הראשון בהארכה מנצחת את המשחק.
שיטה זו הוחלפה לתקופה קצרה בשיטת "שער הכסף" שהיה כמעט זהה אם כי המשחק לא הופסק באופן מיידי אלא במחצית ההארכות.
לאחר מכן השיטה בוטלה וחזרו לדו-קרב פנדלים.
לאחר שנים רבות של שימוש בשיטת הדו-קרב פנדלים כשיטת הכרעה, יש המבקרים אותה כיוון שאיננה משקפת את יכולתן של הקבוצות במגרש ובפרט איננה מתגמלת קבוצות שביצעו ניסיונות התקפיים או שלטו יותר בכדור.
לטענת המבקרים השיטה הפכה משיטת הכרעה לשיטת משחק שנבחרות חלשות יכולות להתבסס עליה.
אלו מייצרות משחק הגנתי וסגור ("בונקר") בתקווה לשרוד עם תוצאת תיקו ולהגיע לשלב בעיטות ההכרעה בהן סיכוייהן יהיו טובים יותר להעפיל לשלב הבא.
לשיטת ההכרעה בבעיטות עונשין מוצעות באופן תדיר עוד חלופות, אולם אף אחת מהן לא התקבלה על ידי פיפ"א או התאחדויות אחרות.
שיטה זו לא הצליחה לתפוס בשאר הליגות ובוטלה תוך זמן קצר גם בליגה האמריקאית.
דוּ-עֶרְכִּיּוּת (בלועזית: אַמְבִּיוָולֶנְטִיוּת) היא מצב שבו מתקיימים בו-זמנית רגשות, רעיונות, עמדות או דרכי-פעולה מנוגדות (או שמיוחס להן יחד ערך חיובי ושלילי) כלפי מישהו או משהו.
אנשים שונים זה מזה במידת מודעותם לאמבווילנטיות הקיימת בתוכם.
אנשים שנוטים להדחיק קונפליקטים מתוך רצון למנוע עמימות ומתוך שאיפה לשלמות יתקשו יותר מאחרים לקבל סתירות פנימיות הנמצאות בתוכם.
דוגמה נפוצה לכך היא הרגשת אהבה ושנאה כלפי אדם מסוים.
המונח מתייחס גם למצבים שבהם נחווים "רגשות מעורבים" מסוג כללי יותר, או כשאדם חווה אי-ודאות או הססנות ביחס למשהו.
הביטויים "חצוי בדעתו", "פוסח על שתי הסעיפים", "יושב על הגדר" משמשים לעיתים קרובות לתיאור דו-ערכיות.
על פי תפיסתו של פרויד כל אדם חש רגשות אמבוולינטים כלפי האנשים הקרובים לו, ויכולת להכיל רגשות מנוגדים אלו מסייעים לחוסנו הנפשי של האדם.
לעיתים הרגשות האמבוולינטים חבויים בלא מודע ויכולים להביא לנוירוזה, אם לא מעלים אותן על פני השטח.
ניתן לעיתים לראות דו-ערכיות או אמביוולנציה פתולוגית בתמונה הקלינית של מצב פסיכוטי חריף או ממושך של סכיזופרניה שנובעת לעיתים מתוך חוסר יכולת להכיל ניגודים.
היא מופיעה בסממנים של סכיזופרניה שתוארו על ידי בלוילר.
Do-Re-Mi (בעברית: דו-רה-מי) הוא שיר מתוך המחזמר "צלילי המוסיקה" שיצא בשנת 1959 ובו נלמדים שבעת התוים המקובלים במוזיקה המערבית.
הגרסה האנגלית המפורסמת ביותר שלו היא בביצוע השחקנית ג'ולי אנדרוז.
השיר תורגם לעברית על ידי אבי קורן ובוצע על ידי חני נחמיאס.
לשיר קיים תרגום נוסף בעברית של עפרה אליגון תחת השם "שיעור לזימרה" ובוצע על ידי מקהלת צדיקוב.
גם מיקי קם ביצעה שיר זה בתקליט "יופי של שירים לילדים".
וכמו כן, מוצי אביב ודודו זר ביצעו את השיר במופע שלהם "נגנים בלאגנים".
תרגום נוסף של השיר הוא של בתה של עפרה אליגון, תלמה אליגון-רוז שאותו ביצע יהורם גאון.
במסגרת הסיפור, מריה משתמשת בשיר כדי ללמד את הילדים את התווים.
השיר כתוב בסולם דו מז'ור.
השיר בולט בכך שהוא מתאר סולפז' בסיסי בעל-פה.
בגרסת הבמה, מריה שרה את השיר בסלון בית, זמן קצר לאחר שהיא מציגה עצמה לילדים.
בגרסת הסרט מריה שרה את השיר בשלב מאוחר יותר, והוא תופס סצנה שלמה.
השיר הפך לפופולרי מאוד בתוך זמן קצר לאחר הצגתו לראשונה.
דו-קרב בשמש הוא מערבון אמריקאי משנת 1946 בהפקתו של דייוויד או.
סלזניק המבוסס על ספר בשם זה מאת ניבן בוש משנת 1944. בסרט מתואר מאבקה חסר הסיכוי של בת תערובת בגזענות, דעות קדומות ברצונה לממש אהבה.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בשתי קטגוריות:
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר - ג'ניפר ג'ונס.
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר - ליליאן גיש.
פרל שאבז (ג'ניפר ג'ונס) היא בת תערובת שחומה ויפהפייה לאם אינדיאנית ואב לבן.
אביה רצח את אימה ומאהבה לאחר שמצא אותם מתנים אהבה.
הוא נידון למוות בתלייה ולפני הוצאתו להורג הוא נפגש עם פרל ומורה לה ללכת לגור אצל משפחת מקנלס שלהם חוות בקר ואם המשפחה, לורה בל (ליליאן גיש) היא קרובת משפחתו.
אבי המשפחה, הסנטור ג'קסון מקנלס (ליונל ברימור) הוא נכה המתנייד על כסא גלגלים, ממורמר על נכותו ומוציא את כעסו על אשתו חלשת האופי, לורה בל.
הוא גזען ומקבל בזעם את פרל.
לזוג מקנלס יש שני בנים.
הגדול הוא ג'סי (ג'וזף קוטן), בעל אופי עדין ומנומס שחזר לחווה לאחר שהוסמך כעורך דין בצפון.
הבן הצעיר הוא לוּטון (לוּט) (גרגורי פק)ּ, טיפוס מרדני, חסר עכבות ורודף נשים, ההפך הגמור מאחיו.
פרל נמשכת בתחילה לג'סי, המתנהג אתה בעדינות ומלמד אותה קרוא וכתוב אבל לוט הנמשך אליה מינית, לא מרפה ממנה, מרשים אותה בניסיונו לאילוף סוסים, מלמד אותה רכיבה עד שהיא מתמסרת לו.
חברת הרכבות עומד לסלול מסילה העוברת בשטח של חוות מקנלס.
הסנטור מגייס את כל הבוקרים בסביבה ומאיים כי יפתח באש אם יפרצו את גדרות החוות כדי להמשיך את המסילה.
בנו ג'סי מצדד בחברת הרכבות הפועלת בשם החוק.
לבסוף, כאשר מגיעה למקום יחידת צבא, מחליט הסנטור לעזוב את המקום.
את כעסו הוא מוציא על ג'סי ומגרש אותו מהחווה.
ג'סי עובר לאוסטין, טקסס שם הוא עוסק במקצועו ומתארס
פרל נשארת עם לוּט ובחגיגה גדולה של הבוקרים הם רוקדים כשכולם מסתכלים בהם.
אביו הסנטור קורא לו ואומר שלא עבד בחווה שלושים שנה כדי שהיא תהפוך לשמורה אינדיאנית.
לוּט מרגיע אותו ואומר שאין לו כל כוונה לשאת את פרל.
כאשר לוּט מודיעה לפרל כי אין בכוונתו לשאתה, היא בורחת ממנו.
היא נפגשת עם הבוקר סם פירס (צ'ארלס ביקפורד), רווק מבוגר.
הוא מציע לה נישואים והיא נענית לו.
לוּט נפגש עם סם פירס בבר ואומר לו כי פרל היא שלו ואין לו כל רשות לשאתה.
מתפתח דו-קרב אקדחים שבסופו הורג לוּט את סם.
לוּט נמלט ומוכרז כעבריין נמלט.
כאשר לורה בל מתה, מגיע ג'סי לחווה, פוגש את פרל ומציע לה לעבור להתגורר באוסטין.
לוּט נפגש שם עם ג'סי ומתפתח שם ויכוח שבסופו יורה לוט באחיו ופוצע אותו קשה.
לוּט שולח שליח לפרל ומודיע שהוא מחכה לה במקום מרוחק במדבר.
פרל מגיעה למקום חמושה ברובה כדי להרוג אותו.
מתפתח דו-קרב שבו נפצעים שניהם.
לוט נפצע קשה וקורא לפרל כי הוא אוהב אותה.
היא זורקת את הרובה וזוחלת אליו פצועה קשה עד שהיא מגיעה אליו.
שניהם נופחים את נשמתם זה בזרועות זו.
דו-קרב הוא ספרו הראשון של דויד גרוסמן, שיצא לאור בשנת 1982 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר זכה בפרס זאב לספרות בשנת 1984, ונכנס למצעד הספרים של משרד החינוך על שם מרים רות לכיתות ד'-ו' בשנת תשע"ז.
המהדורה המקורית אוירה על ידי אבנר אברהמי.
לספר יצאה גרסה מחודשת בשנת 2015, אותה אייר מישל קישקה.
הסיפור שודר גם כתסכית בהמשכים בתוכנית לבת ולבן ולמי שמתעניין.
הספר מסופר בשלושה רובדי זמן המתרחשים בירושלים, במאה ה-20. הרובד המרכזי מתרחש בשנת 1966, רובד נוסף בתחילת המאה ה-20, והסיפור כולו מסופר על ידי דויד הבוגר בשנות ה-80 של המאה ה-20.
דויד, נער בן 12, נקלע למריבה ארוכת שנים בין שני קשישים: היינריך רוזנטל, חברו בן ה-70 של דויד, ורודי שוורץ, אויבו המושבע של רוזנטל עוד מימיהם באוניברסיטת היידלברג בשנות ה-20 של המאה ה-20.
דויד מבקר את רוזנטל לעיתים קרובות ונהנה לשמוע את סיפוריו, ולהציץ במזוודה מלאה בפריטים מעברו.
יום אחד מקבל רוזנטל הזמנה לדו-קרב משוורץ.
רוזנטל חושש מהפגישה, שכן שוורץ היה ידוע בכוחו הפיזי עוד בתקופתם המשותפת באוניברסיטה.
דויד, שאוהב לשמוע את סיפוריו של רוזנטל מימי צעירותו, מתעניין מאוד במריבה של השניים.
הוא מתחיל לחקור את ההיסטוריה שלהם, ופותח את המזוודה המסתורית.
הוא מגלה שם ציור של עיניים, שצויר על ידי אדית שטראוס, ציירת אותה הכיר רוזנטל בחוג האמנים של "בצלאל", אקדמיה לעיצוב ואומנויות בירושלים, לשם הגיע כצלם.
מסתבר כי רוזנטל ואדית היו זוג בעבר, ולאחר שהשניים נפרדו, אדית בחרה ברודי כאהובה החדש.
בהמשך, לאחר שהתנכלו לה בארץ, עברה לגור בלונדון עם קצין בריטי שהיה לבעלה, אך רוזנטל ושוורץ המשיכו לשנוא זה את זה.
לאחר מספר שנים בלונדון, נפטרה אדית בנסיבות לא ידועות.
בקשתה האחרונה מבתה, אן שטראוס, הייתה לאסוף את הציורים האחרונים שהיא ציירה, אותם העניקה לרוזנטל ולשוורץ לפני שעקרה לבריטניה.
אן גנבה את ציור הפה משוורץ, וזה חשד כי הגנב הוא רוזנטל.
חשדו הצית מחדש את הסכסוך ארוך השנים בין השניים, והוביל בסופו של דבר להזמנה לדו-קרב.
בסוף הספר דויד תוהה האם הקוראים יאמינו לאירועים הבלתי אפשריים, שלטענתו באמת התרחשו אז.
דויד: נער בן 12, ג'ינג'י וממושקף.
לאחר שחברו היחיד, אלישע, עזב לחיפה, אין לדויד חברים כלל, מלבד הארנב שלו ורוזנטל בן ה-70. את רוזנטל הכיר דויד כשהתנדב בבית האבות בו רוזנטל גר, ועימו הוא עובר הרפתקאות במהלך הסיפור.
הסיפור מסופר מנקודת מבטו של דויד כאדם בוגר בן 28, הנזכר באירועים מילדותו.
היינריך רוזנטל: קשיש בן 70, איש קטן ונמוך קומה, בעל רעמת שיער לבנה.
הוא נועל נעלי ספורט בלבד, ומגוריו בבית האבות אינם מונעים ממנו להיות אדם פעיל ונמרץ, שחי את ההווה וסולד מנוסטלגיה.
בצעירותו למד רוזנטל במגמה לצילום רפואי באוניברסיטת היידלברג שבגרמניה.
כשעלה ארצה, ולאחר שלא התקבל לעבודה בעיתון "הארץ", החל לצלם את ציוריהם של הציירים בבצלאל.
כך פגש את אדית שטראוס והתאהב בה.
רודי שוורץ: בן גילו של רוזנטל, למד באוניברסיטת היידלברג יחד אתו.
רוזנטל מתאר אותו כבריון קשוח, כאלוף האוניברסיטה בקליעה למטרה באקדח וכאחד ש"שבר את השיניים לחמישה סטודנטים גרמנים, שהעירו הערות מעליבות על היהודים."
אדית שטראוס: הייתה ציירת ידועה, הכירה את רוזנטל בחוגי הבוהמה הירושלמית.
אדית הייתה חכמה, מוכשרת ויפת תואר.
השניים היו זוג במשך תקופה, שלאחריה פתחה אדית במערכת יחסים עם רודי שוורץ- מה שגרם לאיבה בין רוזנטל לשוורץ.
לאחר זמן, ובעקבות ההתנכלות שחוותה מידי אנשי המחתרות על רקע יחסיה עם קצין המנדט, חשה אדית שאינה שייכת עוד לארץ ישראל, ועזבה עם אהובה הבריטי לאנגליה, שם נולדה בתם, אן שטראוס.
לאחר שנים מעטות נפטרה אדית באנגליה בנסיבות לא ידועות.
לפני שעזבה, העניקה אדית את ציוריה האחרונים לשוורץ ולרוזנטל.
אן שטראוס: בתה של אדית שטראוס, המתוארת כיפת תואר בדומה לאמה.
בקשתה האחרונה של אדית מבתה הייתה שזו תחזיר לרשותה את הציורים שנתנה אשית לשוורץ ולרוזנטל.
לכן גנבה אן את הציור משוורץ, ובכל הציתה מחדש את המריבה בינו לבין רוזנטל.
כשנודעו לה ההשלכות של מעשה, חשה אן אשמה כבדה, ונרתמה לעזור לדויד לפתור את הסכסוך בין המבוגרים.
ורה קלוגר: עלתה ארצה מווינה שבאוסטריה, נשואה לאברהם - רופא במקצועו.
ורה פתחה בארץ חנות שכונתית, שלימים הפכה לחנות עתיקות.
דויד נוהג לבקר לעיתים בחנותה של ורה.
היא מתוארת כסקרנית מאוד, בעלת חכמת חיים וידע רב, וכמי שמסייעת לדויד ולאן במאמציהם למנוע את הדו-קרב הצפוי בין רוזנטל לשוורץ.
הסיפור מתאר מקומות רבים בירושלים לאורך השנים, מנקודות מבט שונות, הן של ילד צעיר בן 12 והן של קשיש שחי בירושלים שנים ארוכות.
ניתן לחוש את סוגי האווירה הנבנים במהלך הספר, שכל אחד מהם מאפיין את ירושלים בתקופת זמן שונה.
ירושלים משתנה לאורך ציר הזמן של הסיפור, והדבר מלמד את הקורא על התפתחותה של העיר לאורך השנים.
אחד המקומות המוצגים בספר הוא מטע התפוחים שליד רמת רחל, קיבוץ על יד ירושלים, והמקום בו נערך הדו-קרב.
אחד המסרים העולים מן הספר, בניסוחו של היינריך רוזנטל:
הגרסה המקורית של הספר יצאה בשנת 1982 ואוירה על ידי אבנר אברהמי.
לעומתה, הגרסה המחודשת יצאה בשנת 2015 ואוירה על ידי מישל קישקה.
קישקה אייר את הספר בצורה מעט שונה מהאיורים של אברהמי, ולעיתים איוריו לא מדויקים ואינם תואמים את המידע בספר.
דויד, גיבור הספר, הוא בעל משקפיים עגולים ורעמת תלתלים ג'ינג'ית באיורים המקוריים, ולעומתם באיורים של קישקה מסגרת משקפיו מרובעת ושיערו הג'ינג'י גולש.
בספר מתואר כי שוורץ גבוה בהרבה מרוזנטל אך באיורים במהדורה החדשה השניים בגובה כמעט זהה.
כחלק מהתאמת הספר לתקופה שבה יצאה גרסתו המאוחרת, היה צורך בהסברת מאפיינים של התקופה המתוארת בספר לילדים שקוראים אותו.
למשל, כאשר דויד חיפש מידע בספרייה, הוסבר בגרסה החדשה: "בימים ההם עוד לא היה מחשב, לא גוגל ולא ויקיפדיה".
בגרסה המאוחרת, היה צורך בשינויים בניסוח הספר, עקב המעבר לשפה המקובלת בשנת 2015. לדוגמה, הביטוי "חוסר נימוס 'אַזְיָתִי'" נהפך ל"חוסר נימוס מובהק" והמילה "בעת" הוחלפה ל"בזמן" - עם זאת, הדקדוק של הספר עצמו לא השתנה באופן משמעותי.
בשנת 1993 הפיק הערוץ הראשון דרמה טלוויזיונית בשם "דו-קרב", שהתבססה על הספר.
את הדרמה ביים תמיר פאול על-פי תסריט שכתבו הוא ושירלי רם-עמית, והיא הופקה על-ידי דוד טור.
השחקנים הראשיים היו גדליה בסר (בתפקיד היינריך רוזנטל), הלל נאמן (רודי שוורץ), איילת זורר (אדית שטראוס/אן שטראוס) ויהונתן יידוב (דויד הילד).
דּוּ-שִׁינִּיִּים (שם מדעי: Diodontidae; ידועים גם כקיפודגיים ובאנגלית מכונים "דגי דורבן") הם משפחת דגי גרם מסדרת הנפוחיתאים בעלי קוצים על גופם.
לדו-שיניים פרצוף גדול עם מסיכה אופקית על עיניהם ופה גדול מעוגל בעל שתי שיניים גדולות, המקור לשמם.
דגים אלה ניזונים מיצורי ים קטנים, מזואופלנקטון ומחסרי חוליות ודגיגים קטנים.
הם חיים בימים הפתוחים וכן בשוניות ובחוליות.
הם ידועים בעיקר בצורת ההתגוננות שלהם מטורפים על ידי בליעת מים (או אוויר אם יצאו מהים) וזקירת הקוצים שעל גופם.
הקוצים אמורים להרתיע את רוב הטורפים ולכמה מינים ישנם כמה חומרים כמו ציאניד המוזרקים בקוצים לרקמות העור.
ואולם מספר טורפים הכוללים כרישים, קטלנים וטונות מצליחים לטרוף אותם.
ב-1892, בוואדוץ, שבליכטנשטיין, נערך דו-קרב בין שתי בנות אצולה.
דו-קרב זה נודע בכינוי "דו-קרב האמנציפציה" משום שכל המשתתפים היו נשים, כולל מנהלת הדו-קרב.
שתי הניצות היו הנסיכה פאולינה פון מטרניך האוסטרית והרוזנת הרוסיה אנסטסיה קילמנזג.
השלישות שלהן היו הנסיכה שוורצנברג והרוזנת קינסק.
מנהלת הדו-קרב הייתה הברונית לובינסקה הפולניה, בעלת תואר ברפואה, דבר נדיר באותה תקופה.
המחלוקת שהובילה לדו-קרב נסובה על סידור הפרחים בתערוכה – הנסיכה הייתה נשיאת הכבוד של התערוכה והרוזנת הייתה נשיאת ועד הגבירות של התערוכה.
הניצות בחרו בחרבות ובקרב עד הפציעה המדממת הראשונה.
מנהלת הדו-קרב, הברונית לובינסקה, בעלת ההכשרה הרפואית, הסבירה לניצות שפציעה קלה עלולה להסתבך בזיהום, בשל דחיפת בגד מזוהם אל תוך הפצע, לכן הציעה להן להילחם ללא בגדים בפלג גופן העליון, מה שאף יקל להבחין בפגיעה המדממת הראשונה.
הנלחמות קיבלו את העצה וניגשו להילחם כשפלג גופן העליון עירום.
כל הגברים הורחקו ממקום הדו-קרב.
בסיבוב השלישי הנסיכה נפצעה באפה, אך הקיזה דם מזרוע של הרוזנת.
המלוות מיהרו להפסיק את הקרב והברונית טיפלה בפצעים.
הנסיכה הוכרזה מנצחת ושתי הניצות התחבקו והתנשקו.
הדיווח על דו-קרב של נשים החשופות בפלג גופן העליון הצית דמיונות והנושא נידון רבות.
הופקו גלויות המשחזרות את האירוע או אירועים דומים.
דו-שיח בחדר המיטות הוא סרט קומדיה רומנטית משנת 1959 עם דוריס דיי ורוק הדסון בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על יחסים בין גבר (רוק הדסון) ואישה (דוריס דיי) החולקים קו טלפון אחד (party line) בזמן שלחברות הטלפונים לא היו מספיק קווי טלפון לחלק ללקוחותיהם.
הסרט התקבל בהתלהבות והצליח כלכלית.
הוא הזניק את הקריירה של רוק הדסון לאחר כישלון סרטו הקץ לנשק.
בעקבות ההצלחה הופיעו הדסון ודיי בעוד שתי קומדיות: "אהובי חזור אלי" (1961) ו"אל תשלח לי פרחים" (1964).
הסרט זכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
דוריס דיי הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר על העיצוב האמנותי ופסקול המוזיקה.
דוריס דיי הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי וטוני רנדל היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
ב-2009 בחר ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בסרט לשימור בספריית הקונגרס בהיותו בעל משמעות היסטורית, תרבותית ואסתטית.
ג'אן מורו (דוריס דיי) היא מעצבת פנים רווקה העובדת במשרדו של פיירו (מרסל דליו) ומרוצה מחייה.
מטרידה אותה בעיית קו הטלפון שלה אותו היא חולקת עם בראד אלן (רוק הדסון), היות שלחברת הטלפון אין מספיק קווים ללקוחותיה.
אלן הוא מלחין להפקות בברודוויי, רווק ורודף נשים מושבע.
הוא מבלה זמן רב בשיחות טלפון עם נשים להן הוא משמיע את שירו Inspiration בטלפון, לאיילין הוא שר באנגלית ולאיווט (ז'קלין ביר) בצרפתית.
תלונותיה של ג'אן לחברת הטלפון על בראד אינן מועילות.
ג'ונתן פורבס (טוני רנדל) הוא מפיק הצגות עשיר.
הוא לקוח של ג'אן ומחזר אחריה לאחר שהתגרש שלוש פעמים.
הוא גם ידיד של בראד ומפיק את שיריו.
ג'אן מוזמנת לנשף בביתה של לקוחה עשירה שמכירה לה את בנה, טוני וולטרס (ניק אדמס), סטודנט בהארוורד.
הם מגיעים לפאב ומתיישבים ליד בראד.
טוני שיכור ומן השיחה איתו מבין בראד שזו שותפתו לקו הטלפון.
לאחר שטוני מתעלף משיכרות מציע בראד את עזרתו וג'אן מיד "נדלקת" עליו.
בראד מציג עצמו כרקס סטטסון מטקסס ומתחיל לדבר בניב טקסני.
האהבה ביניהם מתחזקת וג'ונתן מפעיל בלש פרטי ומגלה את הקשר הזה.
הוא מתרגז ופוקד על בראד לעבור לחווילתו בקונטיקט ולעבוד שם על שירים נוספים.
בראד מציע לג'אן לנסוע איתו והיא מסכימה.
ג'אן מגלה לתדהמתה את דף התווים של Inspiration של שותפה לקו הטלפון.
היא מתרגזת, אורזת את חפציה ומתחילה לצאת.
באותו רגע מגיע ג'ונתן ומטיח את האמת בפני בראד הנדהם.
הוא לוקח את ג'אן המייבבת בחזרה לניו יורק.
בדרך הם עוצרים במסעדה, ג'אן עדיין נסערת וג'ונתן סוטר לה כדי להרגיעה.
אחד הסועדים לא יכול לסבול זאת ומטיח אגרוף בפניו של ג'ונתן.
בראד חוזר לניו יורק ונפגש עם ג'ונתן.
ג'ונתן המוכה חש שבראד מאוהב בג'אן.
הוא ממליץ שידבר עם אלמה, עוזרת הבית השיכורה של ג'אן (תלמה ריטר) שתשכנע את ג'אן לקבל את עבודת עיצוב דירתו של בראד.
ג'אן מקבלת את ההצעה כדי לא לפגוע בהכנסה של פיירו.
ג'אן מעצבת את דירת בראד באופן צעקני ביותר.
כשבראד מגיע לדירתו הוא נחרד וממהר לדירת ג'אן.
הוא שולף אותה מהמיטה ונושא אותה לאורך הרחובות עד לדירתו כמו חתן הנושא את כלתו.
ג'אן מקבלת את הצעת הנישואים ולאחר שלושה חודשים מגיע בראד לג'ונתן כדי לבשר לו שג'אן בהריון.
דו-מתכת (ידוע גם בתור צמד מתכות או בי מטאל) הוא התקן המשמש לתרגום שינוי טמפרטורה לתנועה מכנית.
הדו-מתכת מורכב משני פסי מתכת או סגסוגות שונות, בדרך כלל פלדה ונחושת או פליז, בעלות מקדם התפשטות שונה, אשר מוצמדים זה לזה לכל אורכם באמצעות מיסמור, ריתוך או .
בגלל מקדמי ההתפשטות השונים של הפסים, בשילוב העובדה שמתכות דקות הן אלסטיות, שינויי טמפרטורה גורמים לפס המשולב להתעקם לכיוון אחד עם עליית טמפרטורה ולכיוון ההפוך עם ירידת הטמפרטורה.
ככל שאורך פס הדו מתכת גדול יותר, גדלה הרגישות לשינויי טמפרטורה.
העיקום של פס דו מתכת ניתן לחישוב באמצעות הנוסחה:
כאשר ,, , הן מודול האלסטיות והעובי של שני החומרים.
כאשר α1 ו-α2 הם מקדמי ההתפשטות השונים, ו-ΔT הוא שינוי הטמפרטורה היחסי למצב בו לדו-מתכת אין עקמומיות.
התקני דו-מתכת משמשים במגוון רחב של יישומים בתחומי המכניקה והחשמל.
בין ההתקנים בהם נעשה שימוש בדו-מתכת ניתן למצוא שעונים, וסתי חום, מדחומים ומבטחים.
פס הדו-מתכת הראשון הידוע נוצר במאה ה-18 על ידי יצרן שעונים בשם ג'ון הריסון, הנחשב לממציא ההתקן.
הוא ייצר את ההתקן בשנת 1759 עבור כרונומטר, על מנת לפצות על השפעת שינויי טמפרטורה על הקפיץ המאזן.
הפס הורכב ממתכות שהוצמדו באמצעות סימרור, אך בהמשך פיתח הריסון שיטה להצמדת פליז מותך לפלדה.
דו-רגליות היא סוג של תנועה יבשתית בה בעל-חיים (או מכונה) נע באמצעות שתי הגפיים או הרגליים האחוריות שלו.
סוגים שונים של תנועה דו-רגלית כוללים הליכה, ריצה או קפיצה.
מעט מינים מודרניים הם דו-רגליים בצורה מוחלטת, כך שהשיטה הרגילה שלהם לתנועה היא דו-רגלית.
בתוך מחלקת היונקים, הליכה על שתיים התפתחה מספר פעמים, אצל קנגוריים, עכברים מקפצים, פנגולינאים וקופים הומיניניים (כגון אוסטרלופיתקוס ובני אדם).
גם אצל קבוצות שונות שנכחדו התפתחה התכונה בצורה עצמאית.
בתקופת הטריאס כמה קבוצות של ארכוזאורים (קבוצה הכוללת תנינים ודינוזאורים) פיתחו דו-רגליות.
בקרב הדינוזאורים קבוצות רבות היו דו-רגליות, ואפילו העופות הם התפתחות אבולוציונית של דינוזאורים שהלכו על שתי גפיים באופן בלעדי, התרופודיים.
מספר גדול יותר של מינים מודרניים משתמשים לסירוגין או לזמנים קצרים בהליכה דו-רגלית.
כמה מינים של לטאות נעים על שתי רגליים בזמן ריצה.
קופים ודובים רבים ילכו על ארבע רגליים על מנת להגיע למזון או לחקור את סביבתם, אך לעיתים הם הולכים על גפיים אחוריות בלבד.
כמה מינים של קופי עצים, כגון גיבונים ואינדריים, ילכו רק על שתי רגליים בזמנים הקצרים שהם מבלים על הקרקע.
בעלי-חיים רבים מתרוממים על רגליהם האחוריות בזמן שהם נלחמים.
בעלי-חיים מסוימים עומדים על רגליהם האחוריות על מנת להגיע למזון, לעמוד על המשמר, לאיים על מתחרה או טורף, או בשעת חיזור, אך הם אינם מתקדמים בצורה דו-רגלית.
שימוש בתנועה דו-רגלית נותן לבעל-החיים מספר יתרונות.
הליכה דו-רגלית מגביהה את הראש.
ההגבהה מאפשרת שדה ראייה רחב יותר, איתור טוב יותר של סכנות ומשאבים רחוקים, גישה למים עמוקים יותר (לבעלי-חיים שאינם שוחים) ומאפשרת לבעלי החיים להגיע אל מקורות מזון גבוהים יותר עם פיהם.
כשבעלי-חיים עומדים זקופים, הגפיים שלא משמשות להליכה הופכות לחופשיות לשימושים אחרים, כולל החזקה (בפרימטים ומכרסמים), תעופה (בציפורים), חפירה (בפנגולין ענק), לחימה (בדובים, קופי אדם גדולים) או הסוואה (במינים מסוימים של תמנונים).
המהירות המרבית הדו-רגלית פחות מהירה מהמהירות המרבית של בע"ח שמשתמשים בארבע רגליים.
גם היען וגם הקנגורו האדום (הדו-רגליים המהירים ביותר) יכולים להגיע למהירויות של 70 קמ"ש, ואילו הברדלס יכול להגיע ליותר ממאה קמ"ש.
אבל אף על פי שההאצה הדו-רגלית איטית יותר, לאורך מרחקים ארוכים היא מאפשרת לבני אדם ודו-רגליים אחרים להתעלות במהירותם על בעלי החיים הארבע-רגליים על פי השערת ריצת הסיבולת.
הרוב הגדול של בעלי-החיים הם בעלי ארבע רגליים שמשמשות לתנועה, כאשר רק קומץ של חיות הן דו-רגליות.
בני אדם, גיבונים ועופות גדולים הולכים על ידי הרמת רגל אחת בכל פעם.
לעומת זאת, עופות קטנים יותר, למורים ומכרסמים דו-רגליים נעים על ידי קפיצה על שתי הרגליים בו זמנית.
קנגורואים של עצים מסוגלים ללכת או לקפוץ, לרוב הם מחליפים רגליים לסירוגין כאשר הם נעים על העצים וקופצים על שתי הרגליים בו זמנית כאשר הם על הקרקע.
כל העופות הם דו-רגליים כאשר הם על הקרקע, תכונה שעברה בירושה מאבות אבותיהם הדינוזאורים.
עם זאת, לגוזלי ההואצין טפרים בכנפיים שהם משתמשים בהם לצורך טיפוס.
מספר קבוצות של יונקים קיימים פיתחו באופן עצמאי דו-רגליות כצורת תנועתם העיקרית - למשל בני אדם, פנגולינים ענקיים, מינים רבים של מכרסמים קופצים וקנגוריים.
בני האדם, והתפתחות הדו-רגליות שלהם, מתועדים בחלק הבא.
על פי ההערכה, אצל הקנגוריים התפתחה הדו-רגליות רק פעם אחת באבולוציה שלהם, בערך לפני 45 מיליון שנה.
תנועה דו-רגלית שכיחה פחות בקרב יונקים, שרובם משתמשים בארבע רגליים.
לכל הפרימטים יש יכולת לתנועה דו-רגלית, אם כי רוב המינים משתמשים בארבע רגליים לתנועה ביבשה.
קנגוריים (קנגורו, וולאבי וקרוביהם), ועכברים מקפצים נעים על ידי קפיצות, ומעט מאוד יונקים דו-רגליים פרט לפרימטים נעים על ידי הליכה.
יוצאים מן הכלל הם פנגולין הכף ובנסיבות מסוימות קנגורו אילני.
רוב בעלי החיים הדו-רגליים נעים עם גב מאוזן, ומשתמשים בזנבם הארוך כדי לאזן את משקל גופם המוטה קדימה.
הגרסה הפרימטית של תנועה דו-רגלית יוצאת דופן מכיוון שהגב קרוב להיות זקוף (אצל בני אדם הוא זקוף לחלוטין), והזנב עשוי להיעדר לחלוטין.
פרימטים רבים יכולים לעמוד זקוף על רגליהם האחוריות ללא כל תמיכה.
שימפנזים מצויים, בונובו, גיבונים ובבונים מציגים צורות תנועה דו-רגליות מגוונות.
בני האדם הם הפרימטים היחידים שנעים רוב הזמן על שתי רגליים, בזכות עיקום נוסף בעמוד השדרה שמייצב את העמידה הזקופה, כמו גם זרועות קצרות יותר ביחס לרגליים לעומת הקופים הגדולים הלא אנושיים.
אחת ההשערות לגבי דו-רגליות אנושית היא שהיא התפתחה כתוצאה מהישרדות מוצלחת באופן יוצא דופן בזכות היכולת לשאת ולחלוק מזון עם חברי הקבוצה, אף על פי שישנן השערות חלופיות.
יש לפחות שתים עשרה השערות שונות לגבי האופן והסיבות להתפתחות הדו-רגליות אצל בני אדם.
דו-רגליות התפתחה הרבה לפני התפתחות המוח האנושי הגדול או פיתוח כלי אבן.
התמחויות דו-רגליות נמצאות במאובנים של אוסטרלופיתקוס מלפני 4.2-3.9 מיליון שנה, אם כי סאהלנטרופוס אולי צעד על שתי רגליים כבר לפני שבעה מיליון שנה.
עדויות ראשונות לשינוי אצל נקבות בני האדם בעמוד השדרה המותני נצפו אצל פרימטים טרום-מודרניים כמו אוסטרלופיתקוס אפריקנוס.
ההבדל הזה נראה כהתאמה אבולוציונית של נקבות לשאת על המותן עומס בצורה טובה יותר במהלך ההריון, הסתגלות שפרימטים שאינם דו-רגליים לא היו צריכים לבצע.
ההשערות השונות אינן בהכרח בלעדיות זו מזו ומספר כוחות נפרדים עשויים לפעול יחד כדי להוביל לדו-רגליות אנושית.
חשוב להבדיל בין התפתחות לדו-רגליות לבין התאמה לריצה, שהגיעה מאוחר יותר.
סיבות רבות להתפתחות הדו-רגליות האנושית כוללות שחרור הידיים לנשיאה ושימוש בכלים, שינויים באקלים ובסביבה (מג'ונגל לסוואנה) שהצריכו מיקום עיניים מוגבה יותר והפחתת כמות העור חשוף לשמש הטרופית.
בנוסף לשאלה מדוע ההומינינים הקדומים ביותר היו דו-רגליים באופן חלקי, קיימת גם השאלה מדוע הומינינים הפכו דו-רגליים יותר עם הזמן.
נאפייר (1963) טען כי לא סביר מאוד שגורם יחיד הניע את התפתחות הדו-רגליות.
הוא הצהיר כי " לא סביר שאף גורם יחיד היה אחראי לשינוי כה דרמטי בהתנהגות...
" קו (2015) קובע כי יש שתי שאלות הנוגעות לדו-רגליות: 1. מדוע היו ההומינינים הקדומים ביותר דו-רגליים 2. מדוע הומינינים הפכו לדו-רגליים יותר עם הזמן.
הוא טוען כי ניתן לענות על שאלות אלה בשילוב של תאוריות בולטות כמו זו מבוססת הסוואנה, תאוריית יציבת האכילה, והשערת האספקה.
על פי התאוריה מבוססת הסוואנה, ההומינינים ירדו מהעצים והותאמו לחיים בסוואנה על ידי הליכה זקופה על שתי רגליים.
ההתפתחות של תנוחה זקופה הייתה מועילה מאוד לסוואנה שכן היא מאפשרת להשקיף טוב יותר כדי להיזהר מטורפים או לצוד לטרף.
עוד יתרון אפשרי של דו-רגליות בסוואנה הוא הפחתת שטח הפנים של הגוף שנחשף לשמש.
תאוריית הסוואנה מחוזקת על ידי ממצאים שמעידים על התכווצות השטחים המיוערים באפריקה כתוצאה מהתחממות והתקררות גלובליים באותה תקופה, מה שאילץ את בעלי-חיים לצאת לסוואנות.
העדויות המאובנות חושפות כי הומינינים דו-רגליים מוקדמים עדיין היו מותאמים לטפס על עצים בזמן שהם גם הלכו בצורה זקופה.
ייתכן כי דו-רגליות התפתחה ביערות, ובהמשך הוחלה על הסוואנה.
מאובנים הומיניניים שנמצאו בסוואנות הובילו את האנתרופולוגים להאמין שהומינינים חיו אך ורק בסביבות אלה מכיוון שלא נמצאו מאובנים הומיניניים באזורים מיוערים.
עם זאת, מאובנים הם תופעה נדירה, והעובדה שלא נמצאו מאובנים הומיניניים ביערות לא מובילה בסופו של דבר למסקנה כי מעולם לא חיו שם הומינינים.
נוחות התאוריה מבוססת הסוואנה גרמה להתעלמות מנקודה זו במשך יותר ממאה שנה.
הסבר חלופי הוא שתערובת הסוואנה והיערות המפוזרים הגבירו את התנועה היבשתית של פרוטו-בני אדם בין יערות שונים, והדו-רגליות הייתה יעילה יותר למסעות למרחקים ארוכים בין יערות אלה מאשר התנועה על ארבע רגליים.
בניסוי שעקב אחר קצב חילוף החומרים של השימפנזה ע"פ צריכת חמצן, נמצא כי עלויות האנרגיה לתנועה על ארבע רגליים ודו-רגליות היו דומות מאוד, ומשמע שהמעבר הזה בבני אדם קדומים לא העלה את צריכת האנרגיה שלהם.
ככל הנראה נדידה מוגברת הייתה יעילה משום שהיא סייעה להתפשטות רחבה של הומינידים מוקדמים ברחבי הסוואנה, תוך יצירת אוכלוסיות התחלתיות במקומות רבים, והפחתת התחרות על המשאבים.
השערת יציבת האכילה (Kevin Hunt)
השערת יציבת האכילה טוענת כי השימפנזים השתמשו בדו-רגליות רק כאשר היו אוכלים.
ייתכן שתנועות דו-רגליות אלה התפתחו להרגלים קבועים מכיוון שהיו כל כך נוחות להשגת מזון (לדוגמה בקטיף תנועה כזו הייתה יעילה מאד).
בעת ניתוח האנטומיה המאובנת, אוסטרלופיתקוס אפרנסיס מציג מאפיינים דומים מאוד ליד ולכתף של השימפנזה, מה שמעיד על זרועות גמישות.
כמו כן, הירך והגפה האחורית של אוסטרלופיתקוס מצביעים בבירור על דו-רגליות, אך המאובנים האלה מצביעים גם על הליכה מאוד לא יעילה בהשוואה לבני אדם.
זו יכולה להיות ראיה כי דו-רגליות התפתחה יותר כתנוחת אכילה יבשתית מאשר כתנוחת הליכה.
תאוריה אחרת למקור של הדו-רגליות היא המודל ההתנהגותי, הקשור למונוגמיה.
לנוכח מרווחי הזמן הגדולים בין לידה ללידה ושיעורי רבייה נמוכים האופייניים לקופי האדם, הומינידים מוקדמים עסקו ביצירת זוגות שאפשרו השקעה רבה יותר לגידול צאצאים.
כך הזכר היה משאיר את בת זוגו וצאצאיו והולך לחפש מזון, וחוזר כשהוא נושא את האוכל בזרועותיו כשהוא הולך על רגליו.
מודל זה נתמך על ידי צמצום של הניבים הגבריים בהומינידים מוקדמים אשר יחד עם ירידה בשונות בגודל בין נשים לגברים של ארדיפיתקוס ואוסטרלופיתקוס, גרם לירידה בהתנהגות עוינת בין גברים בהומינידים המוקדמים.
עם זאת, מודל זה לא בהכרח מתאים לראיות ממינים אחרים, שם התנהגות מונוגמית מביאה גם לטריטוריאליזם חזק, ואילו בני האדם ידועים כיצורים חברתיים.
בנוסף, נקבות מונוגמיות הן בדרך כלל בעלות יותר יכולות להגן על עצמן, ואילו בבני אדם כאמור זה לא קרה.
השערת תצוגת האזהרה (Joseph Jordania)
דו-רגליות היא אחד המרכיבים המרכזיים באסטרטגיית ההגנה הכללית של הומינידים מוקדמים.
אסטרטגיה זו מבוססת על תצוגת אזהרה והפחדה של טורפים ומתחרים פוטנציאליים בעזרת אותות חזותיים וקוליים מוגזמים.
על פי השערה זו, הומינידים ניסו להישאר גלויים ככל האפשר כל הזמן.
כדי להשיג מטרה זו נעשה שימוש במספר התפתחויות מורפולוגיות והתנהגותיות: תנוחה דו-רגלית זקופה, רגליים ארוכות יותר, שיער ארוך ומפותל בקצה הראש, צבעי גוף, תנועות מאיימות, קול חזק, שירה ותיפוף בקצב.
המודל התרמו-רגולטורי מציע כי דו-רגליות מעלה את שטח הפנים בגוף שמוגבה מעל פני האדמה, מה שמביא להפחתה באגירת החום ומסייע לפיזור החום – וכך להתקרר בסוואנה החמה.
כאשר הומיניד גבוה יותר מעל פני האדמה, הוא מקבל רוח מהירה יותר וטמפרטורות טובות יותר, שעוזרות לו לאבד חום.
כמו כן, תנוחה אנכית ממזערת את החשיפה הישירה לשמש ואילו תנוחה כפופה חושפת יותר מהגוף לחשיפה ישירה.
צ'ארלס דרווין כתב כי "האדם לא יכול היה להשיג את מעמדו הדומיננטי הנוכחי בעולם ללא שימוש בידיו, המותאמות בצורה כה מעוררת הערכה לציות לרצונו".
דרווין (1871: 52) ומודלים רבים לגבי מקור הדו-רגליות, מבוססים על קו מחשבה זה.
גורדון היוז (1961) הציע כי נשיאת בשר "לאורך מרחקים ניכרים" (היוז 1961: 689) הייתה גורם המפתח.
אייזק (1978) וסינקלייר ואח' (1986) הציע שינויים ברעיון זה, וכך גם (Lovejoy: 1981) באמצעות "מודל האספקה" שתואר לעיל.
אחרים, כמו ננסי טאנר (1981), הציעו כי נשיאת תינוקות הייתה המפתח, בעוד שאחרים הציעו כי כלי אבן וכלי נשק הניעו את השינוי.
תאוריה שמבוססת על כלי אבן היא לא סבירה כל כך, כי אף על פי שידוע כי בני אדם קדומים צדו, גילוי הכלים לא התגלה במשך אלפי שנים לאחר שמוצאו של הדו-רגליות, מה שמונע באופן כרונולוגי את היות כלים הכוח המניע של האבולוציה.
תצפיות על פרימטים גדולים ובמיוחד קופי האדם הגדולים, הנעים בעיקר על אדמה יבשה, הראו שהם נוטים לעבור לתנועה דו-רגלית במים עמוקים מגובה מותניים.
זה הביא לרעיון שמקורה של הדו-רגליות האנושי הושפע מחיים בסביבת מים.
"השערת קוף המים", כפי שנוסחה במקור, לא התקבלה ולא נחשבה לתאוריה רצינית בקהילה המדעית האנתרופולוגית.
אחרים ביקשו לקדם את החיים במים כגורם לדו-רגליות האנושית מבלי להתייחס להשערת "קוף המים".
מאז שנת 2000 פרסם קרסטן ניימיץ סדרת מאמרים וספר על השערה זו, אותה הוא מכנה "תאוריית האמפיביות" (גרמנית: Amphibische Generalistentheorie).
ישנן תאוריות נוספות המציעות ששחייה וניצול מקורות מזון מימיים (אספקת חומרים תזונתיים החיוניים להתפתחות מוח אנושית) עשויים היו להפעיל לחצים אבולוציוניים על אבות קדמוניים אנושיים, מה שקידם התאמות שלימים סייעו לדו-רגליות.
כמו כן, נהוג לחשוב שמקורות מזון קבועים על בסיס מים פיתחו תלות הומינידית מוקדמת והקלו על התנחלות לאורך ימים ונהרות.
ההשלכות של תנועה דו-רגלית על בני האדם
עדויות מאובנים מראות שההומינינים המוקדמים פיתחו תחילה דו-רגליות ורק לאחר מכן מוחם גדל.
ההשלכות של שני השינויים הללו בפרט הביאו ללידה כואבת וקשה, כתוצאה מהעדפה מוגברת של אגן צר בגלל ההליכה הזקופה, ומצד שני ראשים גדולים יותר העוברים בתעלת הלידה המכווצת.
תופעה זו ידועה בדרך כלל כדילמת הלידה.
תנועה דו-רגלית מתרחשת במספר דרכים, ודורשת התאמות מכניות ונוירולוגיות רבות.
דרכים חסכוניות באנרגיה לעמוד על שתי רגליים כרוכות בהתאמה מתמדת של האיזון.
הקשיים הקשורים בעמידה פשוטה אצל בני אדם מודגשים למשל על ידי הסיכון המוגבר לנפילות בקרב קשישים, שנוצר אפילו בהפחתה קטנה ביותר של יעילות מערכות הבקרה של הגוף.
יציבות הכתפיים פוחתת עם התפתחות הדו-רגליות.
ניידות הכתפיים תגבר, מכיוון שהצורך בכתף יציבה קיים רק בבתי גידול מיוערים.
ניידות הכתפיים תתמוך בהתנהגויות תנועה מותחות שנמצאות בדו-רגליות האנושית.
השכמות משוחררות מנשיאת משקל, מה שהופך את הכתף לעדות להתפתחות הדו-רגליות.
ההליכה מאופיינת בתנועת "מטוטלת הפוכה" בה מרכז הכובד קופץ מעל רגל נוקשה אחרת בכל צעד.
מודל זה חל על כל האורגניזמים המהלכים ללא קשר למספר הרגליים, ולכן תנועה דו-רגלית אינה שונה מבחינת הקינטיקה של כל הגוף.
אצל בני אדם ההליכה מורכבת מכמה תהליכים נפרדים:
תנועה בליסטית פסיבית של הרגל המתנדנדת.
דחיפה קצרה מהקרסול לפני כף הרגל שמניעה את הרגל המתנדנדת.
סיבוב הירכיים סביב ציר עמוד השדרה, להגדלת אורך הצעד.
סיבוב הירכיים סביב הציר האופקי לשיפור האיזון בזמן העמידה.
הריצה מתאפיינת בתנועת מסה קפיצית.
אנרגיה קינטית ופוטנציאלית משמשות בשילוב, והאנרגיה מאוחסנת ומשוחררת מהגפה שמתפקדת כקפיץ במהלך מגע כף הרגל עם הקרקע.
שוב, הקינטיקה בגוף כולו דומה לבעלי חיים עם יותר גפיים.
דו-רגליות מחייבת שרירי רגליים חזקים במיוחד, במיוחד בירכיים.
הניגוד הזה בולט אצל תרנגולות למשל בין הרגליים השריריות, מול הכנפיים הקטנות והגרומות.
בצורה דומה אצל בני אדם, השריר הארבע ראשי ושרירי האגן של הירך הם שניהם כה חשובים לפעילות דו-רגלית, עד שכל אחד מהם לבדו גדול בהרבה משרירי הזרוע המפותחים היטב.
לדו-רגליים יש יכולת לנשום תוך כדי ריצה, ללא צימוד חזק למחזור הצעדים.
בני אדם בדרך כלל נושמים נשימה אחת בכל צעד, כאשר המערכת האירובית שלהם מתפקדת.
במהלך מאוץ, המערכת האנאירובית נכנסת לפעולה והנשימה לא מאיצה עד שהמערכת האנאירובית כבר לא יכולה לספק את האנרגיה הדרושה.
במשך כמעט כל המאה העשרים, רובוטים דו-רגליים היו קשים מאוד לבנייה ותנועת רובוטים הייתה כרוכה רק בגלגלים, בזחלים, או ברגליים מרובות.
כוח המחשוב הזול והקומפקטי בזמן האחרון הפך את הרובוטים הדו-רגליים למעשיים יותר.
חלק מהרובוטים הבולטים המצויים הם אסימו, הובו, מייבל, וקריו.
לאחרונה, החלו עובדים על רובוטים כאלה שמשתמשים בעקרונות שנאספו ממחקרים על תנועה אנושית ושל בעלי חיים, הנשענים לעיתים קרובות על מנגנונים פסיביים כדי למזער את צריכת החשמל.
קוראל הוא מערבון אמריקאי משנת 1957 בבימוי של ג'ון סטרג'ס עם ברט לנקסטר וקירק דאגלס בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי לאון יוריס והוא מבוסס חלקית על אירוע אמיתי שנודע בשם "קרב האקדחים באו.
המוזיקה היא של דימיטרי טיומקין ולשיר הנושא חוברו מילים של נד וושינגטון.
השיר הפך ללהיט בביצועו של פרנקי ליין.
קבוצת אקדוחנים נכנסת לבר בפורט גריפין , טקסס ובראשם אד ביילי (לי ואן קליף).
ביילי מחפש את "דוק" הולידיי (קירק דאגלס) כדי לנקום בו על שהרג את אחיו.
הולידיי נמצא במלון סמוך עם חברתו קייט פישר (ג'ו ואן פליט) והיא מודיעה לו על כך ומבקשת ממנו שלא ילך לבר מחשש לחייו אך הוא לא נענה, מגיע לבר ואחר עימות קצר דוקר את ביילי למוות.
הוא חוזר למלון אך אנשי המקום מאשימים אותו ברצח ורוצים לעשות בו לינץ'.
ויאט ארפ (ברט לנקסטר), השריף של דודג' סיטי עוזר לו לברוח.
הולידיי וקייט מגיעים לדודג' סיטי למורת רוחו של ויאט שמתרה בהולידיי שלא יעשה שם צרות.
לעיירה מגיעה בחורה יפהפייה בשם לורה דנבו (רונדה פלמינג) שמתחילה להמר בקלפים בבר.
וויאט עוצר אותה כי זה אסור על נשים.
בהמשך הוא מתאהב בה והם נישאים.
היחסים בין איש החוק ויאט ארפ לאקדוחן/שתיין/מהמר הולידיי יודעים עליות ומורדות.
למרות מגרעותיו של הולידיי יודע ויאט שאפשר לסמוך עליו בעת הצורך.
כאשר הולידיי מצטרף אליו במרדף אחרי שודדים, הם שוכבים לישון והשודדים מנסים לחסל אותם אבל הולידיי מתעורר בזמן ומחסל אותם קודם.
קייט עוזבת את הולידיי ועוברת לגור עם אויבו גרינגו (ג'ון איירלנד).
ויאט מקבל מכתב מאחיו וירג'יל המשמש כשריף בעיירה טומבסטון באריזונה ובו הוא מבקש ממנו לבוא ולעזור לו במלחמה נגד סוחרי בקר גנוב ממקסיקו, משפחת קלנטון שבראשם אייק קלנטון (לייל בטגר).
הולידיי מצטרף אליו וויאט מקבלו בחוסר רצון.
ויאט תופס את בילי קלנטון הצעיר (דניס הופר) ומנסה לשכנע אותו להימנע ממלחמה אך ללא הועיל.
הוא מחזיר אותו לחוות הקלנטונים ומודיע להם שהוא כעת השריף של טומבסטון ולא ייתן להם להעביר את הבקר הגנוב.
הקלנטונים הורגים את ג'יימס ארפ (מרטין מילנר), אחיו של ויאט והוא מכריז עליהם מלחמה.
הולידיי נמצא במצב רע, שיכור, חולה בשחפת עם שיעול טורדני.
ויאט מבקש את עזרתו בקרב והוא מתאושש ומצטרף לויאט ושני אחיו, וירג'יל ומורגן.
הקרב מתנהל ליד אורוות סוסים בשם או.
שני אחיו של ויאט נפצעים אבל הם מצליחים להרוג את החוואים.
בילי קלנטון נמלט פצוע לחנות וויאט רודף אחיו.
בילי מנסה לירות בו אבל מחוסל על ידי הולידיי.
לבסוף מודה ויאט להולידיי שממשיך לשחק קלפים כמנהגו.
לאחר מכן רוכב ויאט לקליפורניה לפגישה עם לורה.
דו-קרב הדינוזאורים הוא כינוי למאובן שמקורו בתצורת הל קריק במונטנה.
המאובן מורכב משלדים מאובנים של ננוטירנוס (שבעבר זוהה כטירנוזאורוס מתבגר) וטריצרטופס סבוכים זה בזה וקבורים באבן חול.
המסקנה שהשניים ערכו דו-קרב מגיעה מהפציעות הרבות שנגרמו לשני הדינוזאורים, כולל שן של הננוטירנוס המוטבעת בתוך הטריצרטופס, אף על פי שלא ידוע בוודאות האם הם אכן נקברו כשהם נלחמים זה בזה.
המאובן נמצא ברשותו של מוזיאון צפון קרוליינה למדעי הטבע .
הדגימה התגלתה בשנת 2006 במונטנה על ידי החוואים קלייטון פיפס, מארק איטמן וצ'אד אוקונור, בשטח שהיה שייך לשתי משפחות חוואים שונות, סברסון ומארי.
החוואים ניסו ללא הצלחה למכור את המאובן למספר מוזיאונים, כולל המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע ומוזיאון הרי הרוקי.
לאחר מכן ניסו החוואים למכור את הדגימה לקונה פרטי באמצעות מכירה פומבית, אך ללא הצלחה.
בשנת 2016 פנה לפיפס מוזיאון צפון קרוליינה למדעי הטבע, והחל במשא ומתן לרכישת המאובן.
עם זאת, סוגיות משפטיות לגבי הבעלות החוקית על המאובנים האטו את המשא ומתן; אמנם השטח היה שייך למשפחת מארי, אך למשפחת סברסון הייתה זכות בעלות על המינרלים שבקרקע, והמחלוקת הייתה האם מאובנים יכולים להיחשב כמינרלים.
לאחר ששני בתי משפט במדינה פסקו אחרת זה מזה, בשנת 2020 פסק בית המשפט העליון של מונטנה כי מאובנים אינם יכולים להיחשב למינרלים, מה שאיפשר את רכישת הדגימה בידי המוזיאון.
המאובן נחשב לאחד המאובנים השמורים והשלמים ביותר של שני המינים, כאשר הננוטירנוס שלם ב-98%, והוא השלם ביותר שנמצא אי פעם, לאחר שעקף את המאובן "סו".
במאובן נשתמרו טביעות עור, איברים פנימיים, תוכן קיבה וחלבונים.
דּוּ-שֵׁן שָׂעִיר (שם מדעי: Bidens pilosa) הוא צמח עשבוני חד-שנתי ממשפחת המורכבים, שמקורו באמריקה והפך לצמח פולש באפריקה, בדרום אסיה ובישראל.
דו-שן שעיר הוא מין שכיח בישראל ונחשב לעשב רע.
זהו צמח זקוף ומסועף, שיכול להתנשא בישראל לגובה של עד 70 ס"מ.
פרחיו הצינוריים זעירים וצהובים ממוקמים במרכז התפרחת והפרחים הלשוניים (אם קיימים) לבנים וממוקמים בהיקף התפרחת ויוצרים מעין "עלי כותרת" גדולים ובולטים.
פירותיו הם זירעונים, שבקודקודם שתיים עד ארבע שיניים.
כל זרעון מצויד בזיפים או קרסים זעירים, המאפשרים לו להיצמד בחוזקה לבעלי חיים, בגדים או חפצים אחרים.
מנגנון זה, הנקרא epizoochory, הוא אסטרטגיה יעילה להפצת הזרעים למרחקים גדולים.
דו-שן שעיר הוא אחד מתוך 223 מינים של צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים או גאופיט בעל קני שורש בסוג דו-שן, הנפוץ כמעט בכל העולם, למעט באזורים קרים במיוחד, אזורים מדבריים קיצוניים ואזורים הרים גבוהים מאוד.
בישראל נכחד מין נוסף, דו-שן משולש (Bidens tripartita), שהיה ידוע רק מגלילה אחת, עמק החוּלה, שם גדלו אוכלוסיות מקומיות יציבות.
טווח התפוצה הטבעי של מין זה הוא באזורים הממוזגים בחצי הכדור הצפוני ובית גידולו ביצות ושטחים פתוחים במקווי-מים.
באופן נדיר גם שקעים לחים ומקומות מושקים.
צפון ישראל מהווה עבור דו-שן משולש גבול תפוצתה הדרומי במזרח הים התיכון.