tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרשימה שלהלן מסודרת לפי סדר האלפבית העברי.
מונח במשפט אסלאמי המתאר את תהליך קבלת החלטה משפטית, על בסיס פירוש עצמאי של מקורות הסמכות - הקוראן והסונה (דרך חייו והתנהלותו של הנביא מוחמד).
אדם המבצע אג'תהאד הוא מוג'תהד.
באסלאם הסוני האג'תהאד נחשב אסור בדורנו, כך שפוסק ההלכה הסוני בימינו מחויב לפסוק על-פי מסורת הפסיקות מן הדורות שקדמו לו, ולא על-פי פרשנות עצמאית של המקורות המוסלמיים.
(השורש זהה למלה העברית "אדיבות") מונח שפירושו המקורי: מכלול הידע העיוני, תרבות וכללי הנימוס הדרושים לאדם משכיל.
בעולם הערבי כיום משתמשים במונח הזה בעיקר בשתי משמעויות - נימוס, תרבות או "חינוך טוב"; ספרות יפה, ספרות חילונית בעלת ערך אמנותי.
למעשה, משמעותו של המונח בתקופת שגשוגה של האימפריה המוסלמית היה רחב יותר.
בימי הביניים התפתחה בעולם הערבי סוגה ספרותית המכונה "ספרות אדב".
זוהי ספרות אקלקטית במגוון נושאים, שמטרתה הבאת מידע כללי רחב הנחוץ לאדם המשכיל, בפרט לאנשים המשרתים בחצרות שליטים או בתפקידים דומים.
קריאה לאחת מחמש התפילות היומיות הקבועות.
הקריאה כוללת נוסח קבוע המורכב ממספר חזרות על השהאדה, על התכביר ועל מילות זירוז למתפללים כגון حيّ على الصلاة (בואו לתפילה), או בשעות הבוקר: الصلاة خير من النوم - התפילה טובה משינה.
את האד'אן קורא המואזין (מואד'ין مؤذن) מצריח המסגד, המכונה מאדַ'נָה (مئذنة).
לפי השיעה, הושמטה מקריאת האד'אן האמרה "حيّ على خير العمل" (מהרו אל העשיה הטובה ביותר) בידי הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב משום ששימשה תירוץ למתפללים להשתמט מחובת הלחימה בג'יהאד
אהל אל-כתאב أهل الكتاب (מופיע בעברית בדרך-כלל בתרגום: עם הספר או אנשי הספר)
על-פי הקוראן, היהדות והנצרות מבוססות על ספרים שכללו דברי אלוהים חיים, אך היהודים והנוצרים שיבשו את המסר האלוהי בספרים האלה.
מדברי הקוראן האלה נגזר היחס ליהודים ולנוצרים באסלאם - מחד גיסא אין מצווה לאסלם אותם, אולם מאידך, אסור ללכת בדרכיהם.
ל"אנשי הספר" יש זכות לשבת בקרב המוסלמים כל עוד הם מקבלים על עצמם את השלטון המוסלמי.
בתקופות מסוימות בהיסטוריה המוסלמית נחשבו גם הזורואסטרים וההינדואים חלק מ"אנשי הספר".
אהל אל-פתרה أهل الفترةבתאולוגיה האסלאמית מתאר כל אדם אשר המסר האסלאמי לא הגיע אליו באופן שלם ובלתי מסולף
איג'מאע إجماع מונח המתייחס להסכמות על הפתוות הניתנת בידי חכמי דת מוסלמים.
(מילולית: אומה, קהילה) הוא מונח שמתאר בדרך כלל את הקהילה העולמית של המוסלמים, כלומר את כלל המוסלמים ואת כלל המוסדות המוסלמיים בעולם.
הפאן-ערבים משתמשים בו כדי לתאר את הקהילה הערבית ברחבי העולם.
(מילולית: "נס" או "מופת") - כינוי לכל אחד מפסוקי הקוראן.
איתאללה או איתוללה آية الله
(מילולית: מופת האל) הוא שם התואר הדתי העליון באסלאם השיעי.
נושא התואר צריך להיות מומחה בתאולוגיה ומשפט מוסלמי.
איתאללה עֻט'מא או איתוללה עֻזמא آية الله عظمى
(מילולית: איתוללה עליון/גדול) הוא שם התואר הדתי העליון ביותר באסלאם השיעי.
בכל רגע נתון קיימים כ-20 איתוללות עליונים.
איתאללה עט'מה מכונה גם מרג'ע תקליד مرجع تقليد או בקיצור מרג'ע, מילולית: מקור לחיקוי או סמכות למסורת.
אל-אח'ירה, או: אל-אג'ילה الآخرة, الآجلة
הכינויים המוסלמיים לעולם הבא, העולם שאליו הולכות נשמות המתים.
(מילולית: השבח לאללה) - ביטוי המופיע בסורת אל-פאתִחה בקוראן (סורה 1, פסוק 2), ומשמש בחיי היומיום כביטוי לאמונה.
השימוש בו דומה לשימוש בביטוי "ברוך השם" בפי יהודים דתיים, ואכן מוסלמים דוברי עברית אומרים לעיתים קרובות "ברוך השם" במקום "אל-חמד ללה" כשהם מדברים עברית, וההפך אצל יהודים דוברי ערבית.
(מילולית: אללה הוא הגדול מכול) - ביטוי הנאמר במהלך האד'אן (הקריאה לתפילה) ובמהלך התפילה המוסלמית.
הוא נאמר גם כביטוי לאמונה, בפרט לפני ביצוע משימה קשה או מסוכנת.
השימוש בו דומה במידה מסוימת לקריאה "שמע ישראל" בפי יהודים דתיים, אם כי הקריאה "אללה אכבר" בפי מוסלמים נפוצה יותר.
לפעמים משלבים את התכביר עם התחמיד לנוסח הבא: الله أكبر ولله الحمد ("אללהֻ אכּבּר וַלִלהִ-לְחַמְד" - אללה הוא הגדול מכול ולאללה השבח).
בציבור היהודי הישראלי הביטוי קיבל משמעות שלילית, כיוון שהוא נשמע לעיתים מפי טרוריסטים מוסלמים לפני ביצוע פיגוע, מתוך כוונה לתת תוקף דתי לפעולתם.
התכביר מופיע על דגל עיראק מאז שנת 1990.
אל-מווליד א-נבווי المولد النبويّ (מילולית: "יום הולדתו של הנביא")
יום הולדתו של מוחמד לפי כמה מסורות מוסלמיות.
ציונו של היום החל במאה ה-11, והוא נתפס כ"בדעה חסנה" (חידוש דתי טוב, ראו הסבר להלן) ברוב הזרמים המוסלמים.
בחלק מאסכולות ההלכה המוסלמיות (בפרט בווהאביה ובסלפיה) נחשב החג כ"בדעה סייאה", כלומר כחידוש בלתי-רצוי.
רוב המוסלמים הסונים מציינים את היום כיום של שמחה ב-12 בחודש רביע אל-אוול.
השיעים מציינים את היום ב-17 בחודש רביע אל-אוול יחד עם יום הולדתו של האימאם השישי ג'עפר א-צאדק.
אִמאם إمام (מילולית: העומד לפנים, המנהיג) -
בסונה: מנהיג התפילה במסגד, או ראש אסכולה הלכתית.
בשיעה התריסרית: אחד משנים-עשר אמאמים, החל מהתקופה לאחר מותו של מוחמד הנביא, שתפקדו כמנהיגי הקהילה.
האמאם הנסתר או האמאם הנעלם הוא האמאם השיעי השנים-עשר, שעל פי אמונת השיעים נעלם מעיני המאמינים במאה העשירית לספירה, והוא ישוב בקץ הזמנים ויושיע את העולם מאלימות ואי-צדק.
מונח שפירושו "אמיר המאמינים", "נשיא המאמינים" או "שליט המאמינים".
היה תוארו של מוחמד, ושל הח'ליפים שהנהיגו אחריו.
כיום תואר זה משמש באופן רשמי רק במרוקו ושם הוא אחד מתאריו של מלך מרוקו, וכן באפגניסטן לאחר השתלטות הטליבאן ב-2021.
תומכיו של מוחמד בעיר ית'רב (כיום: אל-מדינה).
בשנת 622 לספירה, היגר מוחמד מעיר הולדתו מכה לעיר ית'רב שבה היו מרוכזים תומכיו.
האנסאר סייעו למוחמד במלחמתו בבני שבט קורייש שליטי מכה, אולם משכבש מוחמד את העיר מכה והתפייס עם בני שבט קורייש, השבט שהוא עצמו יצא ממנו, הוא העדיף למנות אנשים מבני קורייש כאנשי אמונו, והאנסאר נדחקו מפניהם.
שרשרת המוסרים המופיעה בראשית כל חדית'.
הוא מסע עלייתו של הנביא מוחמד השמיימה.
בהתאם למסורת של הסונים, נסע הנביא מוחמד באישון-לילה ממכה לירושלים בלווית המלאך גבריאל, רכוב על-גבי בהמה פלאית ששמה אל-בוראק.
מהר הבית בירושלים עלה מוחמד לרקיע השביעי, פגש בנביאים כגון אברהם ומשה, וקיבל מאללה את מצוות התפילה.
המסע נזכר בקוראן רק ברמז, בסורה 17 פסוק 1, אולם המסורת המוסלמית (החדית') מרחיבה ומפרטת את סיפור המעשה.
עקרון באסלאם הקובע כי לקוראן יש איכות פלאית, חד פעמית ובלתי ניתנת לחיקוי.
איכות זו באה לידי ביטוי בכך ששום יצירה אנושית אינה יכולה להשתוות לקוראן בתוכן או בצורה, כל עוד הוא כתוב בשפה הערבית.
(ריבוי: בִדַע بـِدَع, מילולית: חידוש) היא חידוש דתי שאינו מבוסס על מסורות האסלאם, לדעת אנשי הדת.
חכמי הדת המוסלמים מחלקים את מקרי הבִדְעָה לשני סוגים: "בדעה חסנה" (بدعة حسنة), כלומר "חידוש טוב", שהיא חידוש דתי שאמנם אינו מבוסס על מסורות האסלאם, אך גם אינו סותר את עקרונות האסלאם, ואף מיטיב עם דת האסלאם ומאמיניה.
דוגמה לבדעה כזאת היא תפילת התראויח (التراويح) שנערכת בלילות חודש רמדאן.
תפילה זו נחשבת כחידוש טוב ואף חיוני כיוון שהיא העניקה לסונים ייחוד דתי שמבדיל אותם מן השיעים.
הסוג השני של מקרי בדעה הוא "בדעה סייאה" (بدعة سيـّئة), כלומר חידוש דתי בלתי-רצוי או מזיק, המוגדר לפעמים גם כחטא ומינות.
דוגמה לבדעה מהסוג האחרון היא עריכת טקסים דתיים בירושלים הדומים לטקסים המיוחדים הנערכים במכה, ואשר מטשטשים לכאורה את ייחודה של מכה.
יש מקרי בדעה שנויים במחלוקת.
לדוגמה, החגיגות לכבוד יום הולדתו של הנביא מוחמד (אל-מולד א-נבווי) נחשבות בחלק מהזרמים המוסלמים כ"בדעה חסנה" ובחלק אחר כ"בדעה סייאה".
בעת החדשה ניצלו ליברלים באסלאם את עקרון ה"בדעה חסנה" כדי להכניס למסגרת האסלאם את החידושים הטכנולוגים, וכן כדי להתאים את חוקי האסלאם למודרניזציה.
שבועת אמונים לשליט או הכרה בשלטונו בכתב או בעל פה.
לעיתים, כשההכרה בשלטון מתבצעת בכתב, התנאים עליהם מתחייב השליט לשמור רשומים בהסכם.
לאורך ההיסטוריה המוסלמית אירעו מספר מרידות כשחלק מהנתינים סירבו להשבע לשליט חדש.
לפי המסורת המוסלמית, הפעם הראשונה בהיסטוריה שהביעה נערכה הייתה לאחר מותו של הנביא מוחמד, כאשר עומר (לעתיד הח'ליף השני) הכיר ברעו אבו בכר כח'ליף הראשון, וזאת באמצעות תקיעת כף, שנקראה ה"ביעה".
בחלק ממדינות ערב בימינו המונח "ביעה" מתייחס לטקס שבו ראשי הציבור נקראים להכיר בנשיא או במלך.
טקסים כאלה נערכים מעת לעת ולפעמים הם מלווים במשאל-עם (אמיתי או מבוים).
(מילולית: "בשם אללה הרחמן והרחום") הפסוק הראשון בקוראן, אשר חוזר לפני כל סורה, למעט הסורה התשיעית.
הוא נחשב כפסוק בפני עצמו רק בפתח הסורה הראשונה.
בכל היתר הוא נחשב כהקדמה, אך לא כפסוק בסורה.
על מוסלמי לומר את הבסמלה לפני כל ציטוט מהקוראן, גם אם הציטוט אינו כולל סורה שלמה.
כמו כן מקובל לומר את הבסמלה בפתח כל נאום ולכתוב אותה כהקדמה להודעות ומכתבים.
בּראאה - בַּרַאאַה, מונח שיעי המציין את התנערותם מהמוסלמים אשר אינם מכירים בסמכותם של עלי וצאצאיו.
מוסלמים אלו נחשבים טמאים ואינם נתפשים כמאמינים אמיתיים.
תקופת הבערות לפני הופעת האסלאם, בה היו האנשים פוליתאיסטים.
הכתבים האסלאמיים מתארים את הג'אהליה כתקופה חשוכה, בה לא ידעו בני האדם לעבוד את האל הנכון, אך עם זאת יש מסורות על דמויות מתקופת הג'אהליה שהיו להן תכונות נאצלות במיוחד, וכן יש הערכה רבה לשירה הערבית מתקופה זו.
מס גולגולת שהוטל על הזכרים בקרב בני החסות הלא-מוסלמים בעולם המוסלמי.
הטלת המס מצווה בקוראן (29:9), כאשר נקבע שעל הלא מוסלמים לשלם את מס הגולגולת רק כאשר הם מנוצחים ונכנעים.
כך שמשמעותה של המילה צאע'רון בקוראן הייתה, מי שנכנע ומנוצח על ידי אדם אחר (סורה 7, פסוק 119).
למרות זאת חלק ניכר מפרשני הקוראן בימי הביניים פירשו את הפסוק, כי על המס להינתן בעוד בני החסות מושפלים.
הפרשנות החדשה הייתה על רקע התנגדותם של זרמים שונים באסלאם על התגברות כוחם הכלכלי והחברתי של הלא מוסלמים בתוך המדינה המוסלמית.
בראשית האסלאם, הצטרכה המדינה המוסלמית למנות לא מוסלמים רבים למשרות כלכליות ופוליטיות בגלל שהמוסלמים היו מיעוט בקרב האולוסייה ובגלל שמרביתם של המוסלמים העדיפו לעסוק בצבא ובמסחר ולא היה להם הידע הדרוש במשרות מינהליות וכלכליות.
עם התגברות כוחם הדמוגרפי של המוסלמים גבר גם רצונם לסלק את הלא מוסלמים מהמשרות המינהליות והכלכליות ולמנות מוסלמים במקומם ולשם כך התגייסו חכמי הדת איתם כאשר התחילו לפרש את תשלום מס הגולגולת על ידי נוצרים כתשלום שמעיד על מעמדם המושפל והנחות במדינה המוסלמית.
בהתאם לתפיסה הזאת, מי שהשתייך למעמד נחות אינו רשאי להחזיק במישרה גבוהה.
בעת החדשה, מנסים חכמי דת רפורמים לטעון, שאין צורך לשלם את מס הגולגולת כיום במטרה למשוך יהודים ונוצרים לתוך האסלאם.
לעומת זאת מנצלות התנועות הפונדמנטליסטיות, את אי תשלום מס הגולגולת על ידי הנוצרים בסוריה ובמצרים כעדות על כך שהמדינות האלה מוגדרות כמדינות לא מוסלמיות.
דאר אל-אסלאם دار الإسلام (מילולית: בית האסלאם או תחום האסלאם) -
האזור הגאוגרפי בו האסלאם היא הדת השלטת.
דאר אל-חרב دار الحرب (מילולית: בית המלחמה או תחום המלחמה) -
האזור הגאוגרפי הנמצא מחוץ לשליטת המוסלמים.
בראיית האסלאמיסטים באזור זה מצווים המוסלמים להרחיב את שליטת האסלאם באמצעות ג'יהאד.
דאר אל-אימאן دار الإيمان (מילולית: בית האמונה או תחום האמונה) - מונח שיעי שפירושו: האזור הגאוגרפי שבו האסלאם השיעי הוא הדת השלטת, בשונה מ"דאר אל-אסלאם" שהוא האזור שבו שולטים מוסלמים סונים או שיעים.
דג'אל دجّال (מילולית: הרמאי, השקרן, המכזב)
משיח שקר מרושע (דומה לאנטיכריסט בנצרות), שיופיע בקץ הזמנים, יוליך את האנשים שולל ויסית אותם ממעשים טובים.
על-פי מספר מסורות סוניות, ה"דג'אל" יהיה ממוצא יהודי, וצבא יהודים יילחם לצדו נגד המוסלמים המאמינים.
(מקביל למילה "זֵכר" בעברית) - מועד המצוין פעם בשנה.
כינוי למועדים שונים בלוח השנה המוסלמי שאינם נחשבים חגים של ממש.
למשל: "יום המסע והעלייה לשמים" (ذكرى الإسراء والمعراج, ד'כרא אלאסראא ואלמעראג', ב-27 לחודש רג'ב).
דִ'מי או ד'ימי ذمي אחד מבני אהל א-דִ'מה أهل الذمة
בני החסות תחת שלטון מוסלמי - מאמיני הדתות המונותאיסטיות הלגיטימיות בעיני המוסלמים - ביניהם יהודים, נוצרים וזורואסטרים.
לאנשים אלו ישנה זכות לדבוק באמונתם, אולם מעמדם החוקי היה נמוך משל המוסלמים, והם הוכרחו להעלות מס גולגולת .
(מילולית: קריאה, הזמנה) באופן מסורתי, הדעוה התייחסה להפצת האסלאם ללא-מוסלמים ברחבי העולם ("הזמנתם" לדת), באמצעים לא אלימים.
כיום קיימת גם פעילות דעוה של מפלגות אסלאמיסטיות כדי לקרב מוסלמים "חילוניים" לדת.
פנייה, קריאה, זימון, בקשה או תחנון.
הפסקת אש, הפוגה או הפסקה (זמנית) של לחימה, על-פי הסכם.
הגירתו של מוחמד מעיר הולדתו מכה לעיר ית'רב (היא אל-מדינה) בקיץ של שנת 622 לספירה.
מוחמד החליט לעזוב את עיר הולדתו עם כמה מתומכיו הקרובים משרבו האיומים על חייו.
בעיר ית'רב, שנמצאת 320 ק"מ מצפון למכה, היו למוחמד תומכים רבים.
אירוע זה נחשב באסלאם כתחילתה של ההיסטוריה המוסלמית, ולפיכך השנים בלוח המוסלמי נמנות מהשנה שבה אירעה ההיג'רה.
הם הימים 13, 14, ו-15, בכל חודש בלוח השנה המוסלמי, ולפי המסורת האסלאמית הם ימים בעלי סגולות מיוחדות.
עלייה לרגל שמבצעים המוסלמים לאתרים שאינם הכעבה במכה (שעלייה לרגל אליה מכונה חאג' או עוּמְרה).
אתרי זיארה קשורים לחייו של הנביא מוחמד, מלוויו, צאצאיו ודמויות חשובות אחרות בהיסטוריה האסלאמית, כדוגמת האימאמים השיעים, והקדושים הסופים.
האתרים השונים כוללים מסגדים, קברים, ומקומות בהם התרחשו קרבות מפורסמים.
הזיארה נפוצה במיוחד בקרב השיעים, ועל ידי סונים רבים נחשבת ככפירה ו"סגידה לקברים".
מונח המשמש מוסלמים לתאר את מי ששינן לחלוטין את הקוראן.
עלייה לרגל לאתרים הקדושים לאסלאם במכה ובסביבותיה.
העלייה לרגל היא אחת מחמש המצוות העיקריות באסלאם.
היא מתקיימת בחודש "ד'ו אל-חיג'ה" (ذو الحـِجـّة, החודש האחרון בלוח השנה המוסלמי), ולפי השריעה כל מוסלמי בוגר חייב לקיימה לפחות פעם אחת בימי חייו, ובלבד שהוא מסוגל לכך מבחינה בריאותית וכלכלית, ושהדרכים למכה אינן חסומות.
חאג' حاجّ (לאישה: חאג'ה حاجـّة בריבוי: חוג'אג' حـُجاج) - תוארו של מוסלמי שקיים את מצוות העלייה לרגל במלואה.
נחשב כתואר כבוד בקהילות מוסלמיות.
חלק מהסונה, אוסף של סיפורים, מסורות והלכות המתארים את חייו של מוחמד ואנשים הקרובים אליו.
יחד עם הקוראן והסירה (ביוגרפיות על חייו של מוחמד), החדית' מהווים את הבסיס לפסיקה המשפטית האסלאמית.
מילולית: דרשה, היא הדרשה הנשאת טרם תפילת יום שישי במסגדים, או לאחר התפילה בימי הע'יד.
(מילולית: מחליף) המנהיגים שהחליפו את הנביא מוחמד בשליטתו על הקהילה המוסלמית.
אספה או פגישה של מספר אנשים, אשר נועדה לשם למידת הקוראן, למידת חדית', ותכנים דתיים כאלו ואחרים.
מונח שמקורו בקוראן שנועד לתאר אדם מונותאיסטי או אדם שהאמין בדת אברהם בתקופת הקדם-אסלאם.
חניף הוא גם כינוי למוסלמי אדוק ואדם תמים דרך וישר.
אדם שאינו מאמין באלוהים לפי האסלאם, או שולל את סמכותו, או דוחה את עקרונות האסלאם.
הוא שם תואר דתי הנפוץ בעיקר בקרב האסלאם השיעי.
נושא התואר הוא איש דת מוסלמי המכיר את הקוראן על בוריו, בקיא בחדית' ובהלכה האיסלאמית.מִחְראב או מיחראב محراب
גומחה בקיר מסגד המצביעה על הקִיבלה - הכיוון אל הכעבה, אליו צריכים לפנות מוסלמים בעת התפילה.מִנְבָר או מינבר منبر
דוכן במסגד שעליו עומד האימאם כדי לשאת דרשות.
המינבר מעוצב בדרך כלל כמגדל קטן בעל גג מחודד ומדרגה המובילה אליו.מֻהַאגִ'רוּן או מוהאג'ירון مهاجرون
מילולית - מהגרים; אלו הם המוסלמים הראשונים שהלכו אחרי מוחמד והיגרו בהג'רה ממכה לאל-מדינה.
המוסלמים המוקדמים מאל-מדינה נקראים אנסאר ("עוזרים").מדרסה مدرسة בית ספר.
בקהילות מוסלמיות רבות, בפרט כאלה שאינן דוברות ערבית, המונח מתייחס למוסד חינוכי דתי-מוסלמי לילדים, שבני כל הגילאים לומדים בו יחד .מוקאוומה مقاومة התנגדות.
משמש לסמל כל סוג של התנגדות, לאו דווקא אלימה.מתן متن תכנו המילולי של החדית', המכיל את הסיפור והפסיקה, ומופיע לאחר האסנאד (שרשרת המוסרים).
היא מופיעה בדרך-כלל לפני אחד מ-99 כינוייו של אללה במסורת המוסלמית, וכך יוצרת שם פרטי שמשמעותו "עבד האל".
דוגמאות: عبد الله (עבד אללה - עבד לאללה), عبد الجبار (עבד אל-ג'באר - עבד לבעל הגבורה), عبد السلام (עבד א-סלאם - עבד לעושה השלום) ועוד.עומרה عـُمرة
עלייה לרגל למכה שלא במועד החג'.
עלייה לרגל כזו כוללת רק מקצת מהטקסים שנהוגים בחג', והיא אינה נחשבת כקיום מצוות החג'.
עם זאת, יש לעומרה מעמד כמצווה בפני עצמה (גם אם במעמד פחות ממעמד מצוות החג').
יש הלכות מוסלמיות המאפשרות למוסלמי לקיים את העומרה תוך כדי החג' כדי שלא ייאלץ לעמוד במסע הארוך למכה פעמיים.עיבאדה عبادة
המושג נפוץ ומוכר במובן של "פולחן", "עבודת קודש", עבודות האלעיד عيد
(מילולית: חג, חגיגה, בעברית נכתב לפעמים גם: אִיד, אולם אין קשר למילה אֵיד מלשון חז"ל) - כינוי לשני החגים המוסלמיים העיקריים: עיד אל-פטר ("חג שבירת הצום" עם תום חודש רמדאן) ועיד אל-אדחה ("חג הקורבן", שחל בזמן העלייה לרגל למכה).
עאלם عالم (בריבוי: עלמא, עולמא, עולמא علماء)
איש דת מוסלמי בעל סמכות לפסוק בענייני השריעה - ההלכה המוסלמית.
בימי הח'ליפות היו העולמא אחראים על פירוש ההלכה המוסלמית וקיומה, בעוד הח'ליף היה אחראי רק על ההיבטים החילוניים של השלטון.
בימינו המילה עאלם בערבית היא רב-משמעית, ופירושה גם: מדען.
(מילולית: מחסה, טוהר) הוא מונח המתאר את חסינותם של אנשים מביצוע טעויות וחטאים.
המוסלמים מאמינים כי הנביא מוחמד ונביאים שקדמו לו וילדים קטנים הם חסינים מחטא.
השיעים מאמינים כי 12 האימאמים השיעים, הנביא מוחמד ובתו פאטמה הם מעצומין (معصومين).עשוראא عاشوراء(כתיבים חלופיים בעברית: עשורה, עשורא) - היום העשירי בחודש מוחרם, הוא החודש הראשון בלוח השנה המוסלמי.
בסונה - יום מומלץ לצום.
אין חובה לצום ביום זה, אולם יש הצמים כפיצוי על הכרח לבטל חלק מצום רמדאן, או כביטוי לאדיקות דתית.
הצום נמשך מעלות השחר עד רדת החשכה.
לפי מסורות מסוימות, יש לצום גם ביום התשיעי לחודש מוחרם, ויש הגורסים כי יש לצום שלושה ימים, בין 9 ל-11 בחודש מוחרם.
בשיעה - יום אבל על הירצחו של חוסיין בן עלי בעיר כרבלא בשנת 680 לספירה.
חוסיין בן עלי נחשב בשיעה לאימאם השלישי, וליורשו של מוחמד.
מסורות הקשורות ביום זה - המוסלמים מאמינים כי ביום זה קרו מספר אירועים מרכזיים: תיבת נוח נחה על קרקע יבשה, נולד אברהם, התחולל נס קריעת ים סוף ונבנתה הכעבה בעיר מכה.
יש מסורות מוסלמיות המספרות כי מוחמד אימץ את המנהג לצום בעשוראא מן היהודים שחיו בעיר אל-מדינה, ולפיכך סבורים חוקרי אסלאם אחדים כי חלק מהמסורות שנקשרו בעשוראא היו במקורן מסורות יהודיות לגבי אירועים שקרו ביום הכיפורים.
פפִתְנָה או פיתנה (פ' לא דגושה) فتنة
מונח בעל משמעויות רבות בערבית, אולם השימוש העיקרי שלו כיום - במשמעות מחלוקת או מלחמת אזרחים פנים-אסלאמית.
צצחאבה الصحابة קבוצת האנשים שהכירו את מוחמד היכרות אישית והיו הראשונים שהכירו בו כנביא.
ספר הקודש של דת האסלאם, שלפיה הוא מכיל את דבר אלוהים כפי שירד למוחמד.
שירק شرك (תעתיק מדויק: שִרְכּ, מילולית: "שיתוף")
חטא הפוליתאיזם, חטא האמונה ביותר מאל אחד, או "שיתוף" אלים אחרים באמונה ובפולחן הדתי.
היפוכו של המונח תווחיד .
לעיתים קרובות מתאר המונח אורח חיים מגונה או פולחן דתי בלתי-ראוי, גם כשאינם קשורים בעבודת אלילים.
שריעה شریعة (תעתיק מדויק: שריעה)
קוד התנהגות המבוסס על הקוראן אך גם על מסורת דרך התנהלותו היומיומית של מוחמד.
תברא (תַּבַרַּא) מונח אסלאמי המתאר את אקט הח'ליפים הסוניים הראשונים - אבו בכר, עמר ועת'מאן, בידי השיעים בתפילות.
בשיעה ז'רגון גנאי מיוחד לח'ליפים אלו: אבו בכר מכונה ה"עגל" בשל חולשתו, עמר מכונה "א-סאמרי" (השומרוני) וע'תמאן ה"כלב" משום שלדידם השחית את הקוראן והשמיט ממנו את הקטעים המדברים בזכותם לשלטון.
לטענתם, גזלו הללו את הח'ליפות מעלי וביתו כפי שהובטחה להם בידי האל והנביא.
תווחיד (תַוְחיד) توحيد (מילולית "ייחוד", שורש ו.ח.ד - א.ח.ד בעברית)
מונח אסלאמי המתאר מונותאיזם - אמונה באל יחיד.
תאסועאא تاسوعاء - כינוי ליום התשיעי בחודש מוחרם, החודש הראשון בלוח השנה המוסלמי.
לפי כמה מסורות סוניות יום זה כלול בצום עשוראא.
תזכיה تزكية - "טיהור" או "הִזדַכְּכוּת", ומשמעותו הדתית היא "טיהור הנפש".
תמסח (תַמַסֻּח) - מונח דתי בשיעה האסמאעיליה המתאר את גישתה הקנאית הדוחה את המוסלמים האחרים אשר אינם מקבלים את עקרונותיה ככופרים.תפסיר (ערבית: تفسير משמעות: "פרשנות") היא המילה הערבית לפרשנות של כתבי הקודש, בדרך כלל של הקוראן.
התַאְוִויל היא תת-מערכת של התפסיר, ומשמעותה שיבוץ משמעות מסוימת לפעמים על-פי חלום או השראה, לאיה.
מחבר תפסיר נקרא מופסיר (מֻפַסִּר).תקווא تقوى - יראה מאללה ומודעות לקיומו ולמעמדו
אסלאם כנעאן הוא כדורגלן עבר ערבי-ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי, וכיום המנהל המקצועי של קבוצת הנוער של הפועל אכסאל.
כנעאן שיחק תחילה בקבוצת הנוער של מכבי חיפה, ובעונת 2006 הצטרף לקבוצת בוגרים בליגת העל.
במהלך הקריירה שלו כנעאן הושאל ממכבי חיפה למספר קבוצות, ביניהן הפועל חיפה, הפועל נצרת עילית ובני סכנין.
בקיץ 2008 חתם במכבי אחי נצרת, אך לאחר תקופת אימונים קצרה בקבוצה טס לאורוגוואי בעקבות רצונה של פניארול להחתימו מיידית.
בשנת 2009 חזר לשחק בהפועל נצרת עילית, ובחלון ההעברות של ינואר 2011 חתם בהפועל ראשון לציון.
בעונה שלאחר מכן שיחק במכבי אום אל-פחם.
בקיץ 2012 חתם בקבוצת מכבי אחי נצרת.
בינואר 2014 חתם בהפועל דלית אל-כרמל מליגה א'.
לקראת עונת חתם בקבוצת איחוד מג'ד אל-כרום מליגה א', אך במדיה הוא שיחק רק משחק אחד ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
בעונת 2015/2016 מונה כנעאן למאמנה של מכבי בסמת טבעון מליגה ג', ולאחר כעונה עזב למכבי נצרת עילית, גם היא מליגה ג'.
במהלך העונה עזב כנעאן את תפקידו ומונה כמאמן קבוצת נערים ג' של הפועל נצרת עילית.
בשנת 2018 מונה למנהל המקצועי במחלקת הנוער של הפועל אכסאל ולמאמן קבוצת הנוער של המועדון.
אסלאן (חאלד) אלייביץ' מסחאדוב (בצ'צ'נית: Масхадан Али кант Аслан, ברוסית: Аслан Алиевич Масхадов; 21 בספטמבר 1951 - 8 במרץ 2005) היה מנהיג בדלני צ'צ'ני ונשיאה השלישי של "הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה", השם שנתנו הבדלנים הצ'צ'נים למדינה שהקימו לאחר התמוטטות ברית המועצות, שחרבה במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה.
מסחאדוב נודע כמי שזכה לניצחונות רבים על הרוסים במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה, שהניצחון הצ'צ'ני בה איפשר את הקמתה של הרפובליקה העצמאית דה פקטו של איצ'קריה.
בינואר 1997 נבחר לנשיאה השלישי של הרפובליקה.
בעקבות תחילת מלחמת צ'צ'ניה השנייה באוגוסט 1999, ירד למחתרת והנהיג לוחמת גרילה נגד הצבא הרוסי בצ'צ'ניה.
הוא נהרג על ידי הרוסים בפשיטה על טולסטוי-יורט, כפר בצפון צ'צ'ניה, במרץ 2005.
חייו עד למלחמת צ'צ'ניה הראשונה
מסחאדוב נולד במחוז קרגנדה שבקזחסטן בעת שזו הייתה חלק מברית המועצות, בכפר קטן בשם שאקאי, אליו הגיעה משפחתו לאחר שגורשה מצ'צ'ניה במהלך מבצע עדשה, גירושם ההמוני של הצ'צ'נים ממולדתם בפקודת סטלין ב-1944. ב-1957 התיר חרושצ'וב לצ'צ'נים לשוב למולדתם, ומסחאדוב ומשפחתו שבו לצ'צ'ניה.
בגיל 17 נישא מסחאדוב לקוסמה.
הנישואים הביאו לעולם בן ובת.
משבגר מסחאדוב, התגייס לצבא הסובייטי, וסיים את בית הספר לקציני חיל התותחנים בטביליסי ב-1972. לאחר סיום לימודיו שרת בתפקידי פיקוד זוטרים ביחידת תותחנים באזור ולדיווסטוק.
בשנים 1978 - 1981 למד באקדמיה צבאית של חיל התותחנים בסנקט פטרבורג.
לאחר מכן הוצב בהונגריה, שם פיקד על גדוד תותחים מתנייעים.
ב-1986 הועל לדרגת קולונל ונשלח לוילנה, שם שירת כמפקד אגד ארטילרי.
ב-1990 מונה לסגן מפקד אוגדה.
בינואר 1991 השתתף בניסיון הכושל של החיילים הסובייטים להחזיר את ליטא לברית המועצות בכוח, באמצעות השתלטות על תחנות הטלוויזיה, המכונה בליטא "אירועי ינואר".
ב-1992, עם התפרקות ברית המועצות, פרש מהשירות הצבאי ושב לצ'צ'ניה.
בצ'צ'ניה מונה למפקד ההגנה האזרחית של הרפובליקה הצ'צ'נית בין 1992 לנובמבר 1993.
בקיץ 1993 נטל מסחאדוב חלק בפשיטות נגד המתנגדים לשלטונו של ג'וחר דודייב במחוזות צ'צ'ניה השונים.
בנובמבר 1993 הביאה מרידה כושלת נגד דודייב להחלפתו במסחאדוב של מפקד הצבא הצ'צ'ני ויסקאן שחבוב, החל במרץ 1994.
עם פרוץ מלחמת צ'צ'ניה הראשונה, בדצמבר 1994, היה מסחאדוב הדמות הצבאית הבכירה בצד הצ'צ'ני, ותרם תרומה מכרעת לניצחון הצ'צ'ני במלחמה.
מסחאדוב היה סגן היושב ראש הראשון של מועצת ההגנה של איצ'קריה (יושב ראש היה הנשיא דודייב), וראש המטה הכללי של הצבא.
בתפקידים אלו ארגן את הגנת הבירה גרוזני במהלך הקרב על גרוזני בשנת 1994. מסחאדוב פיקד על הגנת העיר מארמון הנשיאות.
בפברואר 1995 קידם דודייב את מסחאדוב לדרגת "גנרל דיוויזיה" המקבילה לדרגת תת-אלוף בצה"ל.
מיוני 1995 לקח מסחאדוב חלק בשיחות השלום בגרוזני.
ביוני 1996 בעת השיחות בנאזרן שבאינגושטיה, חתם מסחאדוב בשם הרפובליקה של איצ'קריה על פרוטוקול משותף, אך זה לא הוביל להפסקת הלחימה.
באוגוסט 1996 לאחר שכוחות צ'צ'נים הנחילו לרוסים תבוסה עקובה מדם וכבשו את גרוזני, ניהל מסחאדוב שיחות עם אלכסנדר לבד, וב-31 באוגוסט 1996 חתם על "הסכם חאסאב-יורט", הסכם הפסקת אש שסימן את סופה של מלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
באפריל 1996 נהרג הנשיא דודייב, ואת מקומו מילא כנשיא בפועל זלימחאן יאנדרבייב.
ב-17 באוקטובר 1996 התמנה מסחאדוב לראש ממשלת איצ'קריה, ונשאר בתפקיד ראש המטה הכללי ושר ההגנה.
בדצמבר 1996 הכריז על מועמדותו לנשיאות בבחירות שאמורות היו להיערך לדרישת הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה (OSCE).
שני המועמדים האחרים היו שאמיל באסייב וזלימחאן יאנדרבייב.
הבחירות נערכו תחת פיקוח של משקיפי ה-OSCE והאומות המאוחדות, ומסחאדוב זכה בהן לרוב של 60% מהקולות, ואף קיבל את ברכת נשיא הפדרציה הרוסית, בוריס ילצין שהבטיח להתקדם לקראת יחסים תקינים עם צ'צ'ניה.
ב-12 בפברואר 1997 הושבע מסחאדוב לתפקידו.
הוא השאיר עצמו בתפקיד ראש הממשלה, וחיסל את תפקיד שר ההגנה.
הוא הותיר בידיו את משרת מפקד הכוחות המזוינים.
ב-12 במאי 1997 הגיע לשיא הקריירה הפוליטית שלו כאשר חתם על הסכם שלום עם ילצין בקרמלין.
בתחילת 1997 כאשר נכנס מסחאדוב לתפקידו, היו כחצי מיליון מאזרחי צ'צ'ניה (כ-40% מאוכלוסייתה) עקורים וחסרי בית, וחיו במחנות פליטים ובכפרים צפופים יתר על המידה.
הכלכלה הייתה הרוסה, והשליטה בצ'צ'ניה שמחוץ לגרוזני הייתה נתונה בידי מיליציות מקומיות, שסירבו להתפרק מנשקן.
מעמדו הפנימי בצ'צ'ניה היה רעוע, ואך החמיר, שכן בהדרגה איבד את שליטתו בבאסייב ובמנהיגי המיליציות.
אפילו סגנו ארסאנוב הפך ליריבו הפוליטי.
צ'צ'ניה הפכה למקום בו ניתנה יד חופשית לפשע המאורגן, והחטיפה הפכה למקור הכנסה מקובל.
בשנת 1997 הוציא לאור בגרוזני ספר ושמו "החיים מעל הכבוד".
באוגוסט 1997 הכריז מסחאדוב כי השריעה היא החוק המקובל בצ'צ'ניה.
כן ניסה לעצור את צמיחת זרם הוהאביה האסלאמי, וזרמים פונדמנטליסטים אחרים, בהם תמך באסייב, ובכך יצר נתק בהנהגת הבדלנים הצ'צ'נים בין פונדמנטליסטים איסלמים ולאומנים צ'צ'נים.
מסחאדוב שרד כמה ניסיונות התנקשות, ב-23 ביולי 1998 וב-21 במרץ וב-10 באפריל 1999. מסחאדוב האשים את שירותי הביון הרוסיים, אך ייתכן כי התנקשויות אלו בוצעו בידי קיצונים אסלאמיים או בידי אנשי הפשע המאורגן.
בקיץ 1999 פלשו יחידות טרור של בדלנים צ'צ'נים ואיסלמים קיצונים, בראשות באסייב ואיבן אל-חטאב, אל שכנתה של צ'צ'ניה, דאגסטן רפובליקה אוטונומית המהווה חלק מהפדרציה הרוסית.
היה זה המהלך בו התחילה מלחמת צ'צ'ניה השנייה.
הפלישה, כמו גם סדרה של התקפות טרור חסר תקדים נגד מבני מגורים במוסקבה ובערים רוסיות אחרות, שגבו בספטמבר 1999 את חייהם של מאות אזרחים, יוחסה לממשל הרפובליקה הצ'צ'נית של איסקריה, על אף שמסחאדוב גינה את הפלישה, והכחיש כל קשר להתקפות הטרור על הבניינים ברוסיה.
ב-1 באוקטובר 1999 הכריז ראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין כי אין כל לגיטימציה לממשלו של מסחאדוב ושל הפרלמנט הצ'צ'ני.
פוטין שלח כוחות רוסיים לצ'צ'ניה והבטיח לעם הרוסי הכרעה מהירה.
מסחאדוב עשה כל שביכולתו כדי לנתק עצמו באופן פומבי מאנשי בסאייב הלוחמים בדאגסטן.
הוא הכריז על תוכנית לחיסול המיליציות המורדות, אך הצעתו זו נדחתה על ידי הרוסים.
בתגובה הכריז מסחאדוב על "מלחמת קודש" כלפי הרוסים אם אלו יפלשו לצ'צ'ניה.
כן הוכרז משטר צבאי, וגויסו מילואים.
ב-21 באוקטובר תקפו הרוסים את גרוזני בטילים.
ההתקפה הרגה מאות אזרחים, ובניין הנשיאות של מסחאדוב היה אחת המטרות המשוערות של התקיפה.
לאחר שהכריעו את הפולשים לדאגסטן, המשיכו הכוחות הרוסים בדרכם לצ'צ'ניה.
לאחר מצור על גרוזני בין סוף 1999 לפברואר 2000 עזבו כוחותיו של מסחאדוב את העיר, ומסחאדוב ירד למחתרת, והפך ל"מבוקש מס' 2" אחרי באסייב, כשעל ראשו פרס בן עשרה מיליון דולר.
הוא המשיך להנהיג את כוחות המורדים מבחינה פוליטית, אך אין לדעת מה היה תפקידו בהיררכיה הצבאית.
הוא הציע מספר פעמים בשנת 2000 את נכונותו לשיחות שלום ללא תנאים מוקדמים, הצעה שחזרה בשנים שלאחר מכן.
אך הצד הרוסי המשיך להתעלם מהצעות אלו.
מסחאדוב המשיך להטיף להתנגדות מזוינת נגד מה שראה ככיבוש רוסי, אך התנגד להתקפות על אזרחים.
יש האומרים כי תמך בהתנקשות בחיי ראש הממשלה הפרו-רוסי אחמד קדירוב בצ'צ'ניה, וגינה את ההתנקשות בחיי הנשיא לשעבר יאנדרבייב בקטר ב-2004. מסחאדוב הכחיש כל מעורבות במעשי הטרור המחריפים והולכים נגד אזרחים רוסים שביצעו תומכי באסייב, וזאת באמצעות דוברים בארצות זרות, ובמיוחד בלונדון.
את מבצעי הטבח בילדי בית הספר בבסלאן כינה "מטורפים" והבטיח כי לאחר שישוב לשלטון ישפוט את באסייב על חלקו בפרשה זו, אך האשים את הרוסים כי באכזריותם דחפו את מבצעי הטבח לבצע את מעשיהם.
ב-15 בינואר 2005 פקד על נאמניו להפסיק את פעולות האיבה, פרט לפעולות הדרושות לשם הגנה עצמית, הן בתוך צ'צ'ניה והן מחוצה לה, עד לסוף פברואר, יום השנה ה-61 למבצע עדשה בו גירש סטלין את הצ'צ'נים ממולדתם, וזאת כמחווה של רצון טוב, ושוב קרא לסיום המשבר בדרך של משא ומתן.
הנושא ונותן מטעמו, אומאר חמבייב, אמר כי הצ'צ'נים אינם מחפשים עוד עצמאות, כי אם 'בטוחות לקיומה של האומה הצ'צ'נית'.
על אף שגם באסייב תמך בהפסקת אש חד צדדית זו, לא ניתן לה כל מענה מצד ההנהגה הרוסית, שהמשיכה בסירובה לשאת ולתת עם הצ'צ'נים המורדים.
ב-8 במרץ 2005 הודיע ראש שירות הביטחון הפדרלי (FSB) של רוסיה, ניקולאי פטרושב כי כוחות מיוחדים של ה-FSB השתתפו במבצע בכפר טולסטוי-יורט, שבמהלכו נהרג מסחאדוב.
פטרושב אמר שכוונת הכוחות הייתה לתפוס את מסחאדוב בעודו חי, לשם חקירתו, אך הוא נהרג במקרה כאשר רימון יד הושלך אל הבונקר בו הסתתר.
גופתו של מסחאדוב הוצגה בטלוויזיה הרוסית.
פוטין חילק מדליות לחיילים שהשתתפו במבצע.
כמה ימים לאחר מכן הודיעו המורדים הצ'צ'נים כי עבדול-חלים סאדולייב קיבל את תפקידיו של מסחאדוב.
ממשלת הפדרציה הרוסית סירבה להעביר למשפחתו של מסחאדוב את גופתו לקבורה, ומסתירה את מקום קבורתו.
אסלאנבייק ויטלביץ' חושטוב (בקירילית: Асланбек Витальевич Хуштов; נולד ב-1 ביולי 1980, כפר בלוגלינקה, נפת טרק, רפובליקת קברדינו-בלקריה, רוסיה) הוא מתאבק רוסי ממוצא צ'רקסי.
חושטוב זכה במדליית הזהב במשחקי אולימפיאדת בייג'ינג (2008) בסגנון יווני-רומי במשקל עד 96 ק"ג.
בדרך לזכייה גבר חושטוב על כל מתחריו מבלי לאבד נקודות.
אסלאם פוליטי הוא פירוש של האסלאם כמקור לזהות פוליטית ולפעילות פוליטית.
הוא דוגל בהקמת מדינה וחברה על פי עקרונות אסלאמיים, שבהם האסלאם משמש מקור לעמדות ולמושגים פוליטיים.
המונח משמש לעיתים כמקביל ל"אסלאמיזם", בעיקר בהתייחס לתחייה הדתית של האסלאם במאה ה־20, אך קיימות הבחנות בין השניים.
חוקרים מסוימים מדגישים את "האסלאם הפוליטי" כמרחב רעיוני רחב שבו שותפים גם שחקנים חילוניים לצד אסלאמיסטים.
המונח "אסלאם פוליטי" התפתח בשיח האקדמי החל משנות ה-80 של המאה ה-20. הוא עוסק בזרם רעיוני וחברתי מגוון, המבקש לעצב את הסדר הפוליטי, המשפטי, החברתי והתרבותי בהתאם להבנה מסוימת של עקרונות האסלאם.
התופעה כוללת תנועות, קבוצות ויחידים הפועלים מתוך אמונה כי לדת האסלאם תפקיד מרכזי ובלתי נפרד מן הפוליטיקה והממשל.
מדובר בתופעה מודרנית שהתפתחה כתגובה לאכזבה מאידאולוגיות חילוניות כלאומיות וסוציאליזם, ונעה בין השתתפות דמוקרטית למגמות רדיקליות ואלימות.
למרות המשותף, שילוב דת ופוליטיקה, האסלאם הפוליטי מקיף השקפות מגוונות, מליברליזם ועד שמרנות קיצונית, מתמיכה ברפובליקה אסלאמית ועד שאיפה לחידוש הח'ליפות.
חלק מהתנועות מקדמות דמוקרטיזציה, אחרות רואות באסלאם אידאולוגיה עליונה הסותרת את עקרונות הדמוקרטיה המערבית, שלטון החוק וזכויות האדם.
חוקרים מצביעים גם על הקושי בקטגוריה עצמה: המונח "אסלאם פוליטי" נשען על הבחנה מערבית-נוצרית בין דת לפוליטיקה, שאינה בהכרח תקפה להקשרים מוסלמיים.
לפיכך, יש הרואים בו תווית בעייתית שיש לבחון בזהירות, תוך התמקדות בפרקטיקות ולא במהות על-זמנית.
חוקרים כמנואלה דקמג'יאן הדגישו את הפוליטיזציה של הדת בעקבות כישלונן של ממשלות חילוניות, אך השתמשו לרוב במונחים כגון "אסלאמיזם" ו"פונדמנטליזם".
אסלאם פוליטי המהווה שאיפה למערכת פוליטית המושתתת על הבנת פעיליה את האסלאם, ללא הפרדה בין דת לפוליטיקה אסלאם פוליטי כולל תנועות המבקשות לעצב את החברה לפי עקרונות אסלאמיים, בין אם בדרכי שלום או אלימות.
הוא אינו זהה לאסלאמיזם רדיקלי או קיצוני.
הוא כולל קשת של עמדות – ממבקשי ח'ליפות אסלאמית ועד תומכים ברפורמות דמוקרטיות אסלאמיות.
אידאולוגיה זו מבקשת לשנות את הסדר הקיים בהתאם להבנתה את האסלאם – תוך התנגדות לערכים ליברליים.
תופעה זו התפתחה מתוך אכזבה מאידאולוגיות חילוניות בעולם המוסלמי.
ברחבי העולם המוסלמי ובייחוד בהמזרח התיכון, שימשה התחייה האסלאמית כתגובה לקולוניאליזם, למודרניזציה שנכפתה מבחוץ ולכישלון מערכות שלטון חילוניות.
הדוגמה הבולטת ביותר היא תנועת האחים המוסלמים במצרים, שראתה בהשפעה המערבית גורם לשחיתות מוסרית וחולשה לאומית.
המהפכה התרבותית באיראן (1980–1983) סימלה את השתלטות רעיונות האסלאם הפוליטי על המערכת האקדמית במדינה, תוך הדחת גורמים חילוניים, שמאליים ואפילו אנשי דת לא פוליטיים.
ביולי 2020 הקימה ממשלת אוסטריה את "מרכז התיעוד לאסלאם פוליטי", במטרה לחקור ולנטר ביטויים של אידאולוגיה דתית קיצונית באירופה.
המרכז עוסק גם בניתוח רשתות חברתיות והשפעות חוץ, כגון פעילות איראן דרך מוסדות דתיים בגרמניה ואוסטריה.
אסלאמו-פשיזם הוא תחדיש שנוי במחלוקת המקיים אנלוגיה בין המאפיינים האידאולוגיים של התנועות האסלאמיות הפונדמנטליסטיות של ימינו לתנועות פשיסטיות אירופיות מהמחצית הראשונה של המאה ה-20, תנועות נאו-פשיסטיות ומשטרים טוטליטריים.
בפרט, המושג משליך פתוגניות המוסכמת של מערכות אמונה פשיסטיות לתוך מערכות האמונה של האסלם הקיצוני.
התחדיש תואר לראשונה בשנת 1990, אם כי התיאור "אסלאם פשיסטי" צוין עוד בשנת 1933.
במילון "אוקספורד" האמריקאי החדש המונח אסלאמו-פשיזם מוגדר כ"מושג המשווה כמה תנועות איסלאמיות מודרניות עם התנועות הפשיסטיות האירופיות של ראשית המאה העשרים".
השימוש המוקדם ביותר במושג של "פשיזם אסלאמי" הוא ב-1933, כאשר אכתאר חוסיין ר'ייפרי, במחלוקתו החריפה על מוחמד איקבאל (פוליטיקאי, פילוסוף והוגה הודי-בריטי שהשפיע רבות על התנועה הפקיסטנית) הגדיר ניסיונות להבטיח את עצמאותה של פקיסטן כצורה של פשיזם אסלאמי.
יש אנליסטים הרואים את ביטויו של מנפרד הלפרן "הטוטליטריות הנאו-מוסלמית" כמבשר של מושג האסלאם-פשיזם בספרו "הפוליטיקה של השינוי החברתי במזרח התיכון ובצפון אפריקה", בו הוא דן באסלאמיזם כסוג חדש של פשיזם.
הטענה העיקרית של הלפרן התבססה על ניתוח פעילות האחים המוסלמים במצרים, וטען כי תנועות אסלאמיות כאלו הן מכשול בפני המשטרים הצבאיים אשר לדעתו היו הנציגים של מעמד ביניים חדש המסוגל לגרום למודרניזציה במזרח התיכון.
עבודתו של הלפרן מייצגת לכאורה שילוב של תזת "אמצע-המלחמה הקרה" והתזה האוריינטליסטית.
המונח נטבע לראשונה על ידי ההיסטוריון המרקסיסט הצרפתי מקסים רודינסון, במאמר בעיתון לה מונד, כאשר השתמש בו בהקשר של המהפכה האיראנית של 1979 על מנת להבדיל בין המוסלמים מהזרם המרכזי למוסלמים המשתייכים לתנועות קיצוניות המקדמים את השימוש בטרור ואלימות כדי לקדם את מטרותיהם.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 נעשה שימוש במונח בכלי התקשורת בעולם המערבי ונאמר לרוב בהקשר של המלחמה העולמית בטרור בתור שם נרדף ל"טרור אסלאמי".
הביטוי מיוחס לרוב למשטר האיראני לאחר המהפכה האיראנית ולארגוני טרור כגון אל-קאעידה, הטליבאן, האחים המוסלמים, חמאס וחזבאללה.
העיתונאי הבריטי כריסטופר היצ'נס עשה במונח שימוש נרחב.
היצ'נס הצביע על מספר קווי דמיון בין התנועות האסלאמיות הפונדמנטליסטיות של ימינו והתנועות הפשיסטיות האירופיות אשר התקיימו באירופה במחצית הראשונה של המאה ה-20:
על רקע שימוש שעשה ממשלו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש במונח זה, ממשלו של הנשיא ברק אובמה נמנע במכוון מלהשתמש מביטוי זה ומביטויים נוספים כגון "טרור אסלאמי" או "האסלאם הקיצוני", אך הנשיא טראמפ חזר להשתמש במונח זה, כך לדוגמה בנאום ההשבעה הבטיח טראמפ "למחות את האסלאם הקיצוני מפני האדמה".
באוקטובר 2007 צוין בקמפוסים שונים בארצות הברית "שבוע מודעות לאסלאמו-פשיזם" שבמהלכו התקיימו הרצאות ונאומים על נזקי האסלאם הרדיקלי וארגוני הטרור האסלאמיים.
היוזמה עוררה התנגדות עזה ולא הפכה למסורת.
ישנן מחלוקות שונות לגבי זהות האדם שהפך את המונח לפופולרי.
כאמור, הנשיא ג'ורג' בוש השתמש באופן רשמי במונח במהלך כהונתו.
לדברי העיתונאי האמריקאי לואיס ספיר, הסופר כריסטופר היצ'נס היה האחראי על הפצתו.
המונח התפשט בקרב מעגלים נאו-שמרניים לאחר שנת 2001 צבר תפוצה רחבה ונכנס למייסטרים התקשורתי אחרי שהנשיא בוש הצהיר בשנת 2005 כי האיסלאמו-פשיזם הוא אידאולוגיה המזוהה עם הרדיקליזם האיסלאמי ועם הג'יהאדיזם המיליטנטי, אשר, לדבריו, נבדלת מדת האסלאם "הרגילה".
בוש התאמץ למצוא ביטוי שיזהה את טבעו של "הרוע" כדי שיגדיר את אופיו של האויב במלחמה על טרור.
לאחר מעצרם של טרוריסטים אסלאמיים שנחשדו בהכנות לחבלת חברות תעופה, שב ורמז ל"פשיסטים איסלאמיים", הפעם ככל הנראה כגרסה מרוככת יותר של המילה.
השימוש הציבורי והכללי בניאולוגיה זו במהלך ההיערכות לקראת בחירות אמצע הקדנציה ב-2006 עורר סערה ומחאות, ובגללו נחלש מחסנו הרטורי של הנשיא.
קאטה פוליט, המבקרת והמסאית האמריקאית, אמרה על המונח: "אם אתה שולט בשפה, אתה שולט בוויכוח.
המונח אולי נראה "אנליטי", אך הוא בעצם רגשי, ונועד לעורר בנו פחד ולגרום לנו לחשוב פחות".
דייוויד גרגן , כותב הנאומים של ריצ'רד ניקסון, ציין כי הביטוי "יותר מבלבל מאשר מסביר", שכן לפשיזם האסלאמי אין שום משמעות בעולם הערבי.
סופרים, מבקרים וחוקרים נאו-קונסרבטיבים, מהיצ'נס ועד ההיסטוריון רוברט ויסטריך, הגיבו כי הדת המוסלמית עצמה היא פשיסטית; טענה זו, שזיהתה את האסלאם עם פשיזם פוליטי גונתה בשל היותה פוגענית, כמו המונח "יודו-נאצי" שנטבע בשנות השבעים של המאה העשרים על ידי ישעיהו ליבוביץ, כדי לאפיין יהודים משיחיים המתגוררים בגדה המערבית "הכבושה".
היצ'נס השיב כי הקשר אינו מזיק יותר מאשר הקשר שליבוביץ או פרשנים אחרים ביצעו (בייחוד בנוגע לפשיזם קלריקלי).
ביקורת על התחדיש מקשה על הקשר בין אסלאמיזם ופשיזם.
בעוד שהפשיזם האסלאמי נידון כקטגוריית ניתוח על ידי מספר חוקרים רציניים, המונח "אסלאמופשיזם" הופץ בעיקר כתעמולה, ולא כמושג "אנליטי".
מבקרים והוגים רבים, כמו העיתונאי דניאל בנימין והכלכלן פול קרוגמן, מתייגים את המונח כ"חסר משמעות" וכ"המצאה מפרי דמיונם של הנאו-קונסרבטיבים", ואפילו כבגידה ובהפגנת בורות הן באסלאם והן בפשיזם (אנג'לו קודווילה).
אסלאמיזציה הוא מונח המשמש לתיאור תהליך של חיזוק ההשפעה של דת האסלאם בתחומים שונים של המדיניות הציבורית והחיים הציבוריים, כמו גם לתיאור תהליך המרת דת המוני של אוכלוסייה אשר מוביל לעלייה במספר האנשים המאמינים באסלאם.
גל האסלאמיזציה הראשון התרחש במהלך סוף המאה ה-6 ותחילה המאה ה-7 לספירה כאשר מייסד האסלאם, הנביא מוחמד, הצליח לגבש קהילה מוסלמית חזקה שכבשה את העיר מכה ואסלם אותה.
תהליך האסלאמיזציה התפשט בקרב העמים שאכלסו את השטחים העצומים שנכבשו על ידי צבאות ערב במאות הראשונות לאחר מותו של מוחמד.
תהליך המרת הדת של האוכלוסייה המקומית נמשך בפועל זמן רב.
למרות שהתהליך לא נכפה, מעמדם הציבורי וזכויותיהם של רבים מקרב האוכלוסייה הלא מוסלמית נפגעו, ובשל כך רבים החליטו בסופו של דבר להמיר את דתם.
למרות שההתרחבות הצבאית וההשפעה של האימפריות הערביות דעכה לבסוף, תהליך האסלאמיזציה המשיך להתקיים בדרכים אחרות.
מדינות מוסלמיות ששלטו בסחר באוקיינוס ההודי ובאזור מדבר הסהרה הפיצו לאורך השנים את דת האסלאם באמצעות הסחר, והאינטראקציה עם האוכלוסייה המקומית, תהליך אשר הוביל לכך שהאסלאם התפשט באזורים כגון צפון אפריקה, חבל הארץ סאהל באפריקה ובדרום מזרח אסיה (שם נמצאת כיום הקהילה המוסלמית הגדולה ביותר בעולם).
השלטון המוסלמי באזורים הללו הגיע רק לאחר שחלקים נרחבים ומשמעותיים של האוכלוסייה באזורים הללו התאסלמו.
כיום, במדינות שבהן האסלאם היא הדת השלטת, קיימת חדירה של דוקטרינות האסלאם כמעט בכל תחומי החיים וחיי הפרט.
על אף שבמרבית מדינות המערב כיום קיימת מדיניות סובלנית לכל הדתות, ארגונים ואישים בולטים שונים בעולם המערבי, בעיקר פוליטיקאים, מתייחסים למספר ההולך וגדל של המהגרים המוסלמים במדינות מערב אירופה בעשורים האחרונים ולתהליך האסלאמיזציה המתרחש במדינותיהם כתופעה שלילית ואף מסוכנת וטוענים באופן מוצהר כי יש להתנגד להתפשטות האסלאם במדינותיהם .
אסלאם קרימוב (באוזבקית: Islom Abdug'aniyevich Karimov; ברוסית: Ислам Абдуганиевич Каримов; 30 בינואר 1938 – 2 בספטמבר 2016) היה נשיאה הראשון של אוזבקיסטן, משנת 1990 עד מותו.
בתקופת שלטונו הלך והתעצם כוחם של שירותי הביטחון באוזבקיסטן.
במשך השנים זכה קרימוב לשבחים על הדיכוי המוצלח של קיצוניות איסלאמית בארצו, אך גם לביקורת על שלטונו הרודני וההגבלות שהחיל על זכויות דמוקרטיות.
קרימוב נולד ב-30 בינואר 1938, בן לאם טג'יקית ולאב אוזבקי.
הוא למד הנדסה במכון הפוליטכני של טשקנט ולאחר שעבד כמהנדס עבר לתפקידי ניהול בממסד המפלגתי.
בשנת 1989 התמנה למזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית האוזבקית והיה בתפקיד זה עד להתפרקות ברית המועצות.
קרימוב החל לשלוט באוזבקיסטן הסובייטית בשנת 1990, ובדצמבר 1991 היה לנשיאה הראשון של אוזבקיסטן העצמאית, בעקבות ניצחונו בבחירות הראשונות לנשיאות, שבהן זכה ברוב מוחץ של 86%.
בינואר 2000 נערכו שוב בחירות לתפקיד, וקרימוב זכה ברוב של 91.9%.
בדצמבר 2007 התמודד לקראת קדנציה שלישית רצופה, וזכה שוב, ברוב של 90.77%.
באפריל 2015 התמודד לקדנציה רביעית וזכה ברוב של 94%.
כל מערכות הבחירות נחשבות על ידי משקיפים מערביים כבלתי הוגנות.
שגריר בריטניה בשנים 2002–2004 דיווח על הפרה שיטתית של זכויות אדם, הכוללת עינויים, חטיפות, רציחות, מעשי אונס ורדיפה על רקע דתי.
חופש העיתונות במהלך תקופת שלטונו הוגבל מאוד, וכמעט כל אמצעי התקשורת שויכו למדינה.
קרימוב זכה לכינוי "המרתיח" לאחר שב-2002 אנשיו הוציאו להורג שני מתנגדים, באמצעות הרתחה.
קרימוב הואשם באחריות לטבח שהתרחש בשנת 2005 בעיר אנדיז'ן; כוחות הביטחון רצחו באותו יום מאות ואולי אלפי מפגינים.
נטען כי קרימוב הקפיד לרדוף כל מי שהוא אסלאמי מדי או חילוני מדי.
הוא השתלט על העיתונות, הוציא אל מחוץ לחוק כל אופוזיציה, והגביל תנועה אסלאמית לא-רשמית.
גורמי המודיעין הפנימיים של אוזבקיסטן, שצמחו ממשרדי הק.ג.ב.
לשעבר, תועדו על ידי תנועות בינלאומיות לזכויות אדם כמדכאות כל מי שנחשב כאופוזיציה שלטונית, ובמיוחד אסלאמיסטית פונדמנטליסטית.
הדבר התבטא בהגליה, עינוי, וכליאה לא רק של אותם גורמים אלא גם של משפחותיהם.
אחרי 1998 השלטונות האוזבקיים הקלו מעט את ההגבלות באשר לחופש הדת, אך עדיין היה פיקוח הדוק על מסגדים והתארגנויות דתיות וכתיבה דתית מבחוץ.
כמו כן נאסר לבוש דתי מחוץ לבית.
דוקטרינות דומות אומצו גם במדינות השכנות ובעיקר בטורקמניסטן, שהשליטה דוקטרינה כמעט זהה לזו של אוזבקיסטן.
מתנגדיו בעיקר מהתנועות האסלאמיות, ובראשן מפלגת השחרור האסלאמית, כינו אותו "רודן יהודי", עקב קשריו עם ישראל.
באוגוסט 2016 לקה קרימוב בשבץ, וב-2 בספטמבר הוא מת, בגיל 78. הוא נקבר בבית העלמין ההיסטורי שאחי-זנדה בסמרקנד.
קרימוב השאיר אחריו שתי בנות.
בתו הגדולה גולנרה קרימובה החלה את דרכה ככוכבת פופ, ובהמשך הפכה לאחד האנשים החזקים באוזבקיסטן ושלטה לפי דיווחים באימפריה עסקית רחבה; בשנת 2014, דיווח כלי תקשורת כי היא הושמה במעצר בית, ומאז לא נראתה בציבור.
בתו הצעירה היא לולה קרימובה-טילייבה , דיפלומטית ונדבנית, המשמשת כשגרירת אוזבקיסטן לארגון החינוך, המדע והתרבות של האו"ם (אונסק"ו).
לקרימוב אין בנים, שעשויים היו לשמש יורשיו, כמקובל במדינה כאוזבקיסטן בעלת האופי הפטריארכלי.
אסלאם סלימאני הוא כדורגלן אלג'ירי המשחק בוסטרלו ובנבחרת אלג'יריה בעמדת החלוץ.
סלימאני החל את הקריירה שלו בקבוצת WBAB מעין בניין.
בהמשך עבר לקבוצת החובבים מהעיר שראגה ששיחקה בליגה השלישית של אלג'יריה.
בעונה בה שיחק בשראגה הוא הבקיע 18 שערים ב-20 משחקים.
בעקבות זאת, בתום העונה הוא עבר לקבוצת בלויזדאד מהליגה הראשונה באלג'יריה.
ב-17 במאי 2011 הבקיע רביעייה במשחק ליגה.
ביולי 2013 קיבל שחרור מההתאחדות לכדורגל של אלג'יריה, וכשחקן חופשי הוא יצא למצוא קבוצה אירופאית.
הוא התאמן יחד עם קבוצת נאנט אך לבסוף חתם בספורטינג ליסבון בה שיחק שלוש שנים.
באוגוסט 2016 עבר לקבוצת לסטר סיטי תמורת 27 מיליון ליש"ט, ההעברה היקרה ביותר בתולדות לסטר.
ב-31 בינואר 2018 הושאל לניוקאסל יונייטד עד לסוף העונה.
ב-11 באוגוסט 2018 הושאל לפנרבחצ'ה לעונה אחת.
ב-21 באוגוסט 2019 הושאל למונקו עד לסוף העונה.
ב-2 ביוני 2012 ערך סלימאני את הופעת הבכורה שלו במדי במוקדמות מונדיאל 2014. הוא נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014. בשנת 2019 זכה עם אלג'יריה בגביע אפריקה לאומות לשנה זו.
כדור הזהב של אלג'יריה: 2013
השחקן המגרבי הטוב ביותר: 2013
אסלאם היה בנו של הח'אן סלימאת הראשון.
באוגוסט 1629 השתתף בפשיטה גדולה על שטחי האיחוד הפולני-ליטאי, בפיקוד יורש-העצר דוולט.
הצבא ניגף באוקטובר, כשחצה את הדנייסטר.
אסלאם בילה חמש שנים בשבי, בטירת ראווה שבמחוז לודז'.
בקיץ 1637 מינה אותו אחיו הח'אן בהדיר ליורש העצר, והוא נטל חלק במשא ומתן על חידוש השלום עם פולין-ליטא.
ההסכמות קרסו ב-1639, בגלל פשיטות קוזאקים שהטטרים האשימו את ולדיסלאב הרביעי, מלך פולין בהימנעות מדיכויין.
בינואר-פברואר 1640 עמד הנסיך בראש משלחת עונשין שפלשה עמוק לאוקראינה וחמקה מצבא הכתר.
באוקטובר נרגעו שוב היחסים בין הממלכות.
באוקטובר 1641 מת בהדיר ממגפה, בעת שצר על אזוב.
השער הנשגב מינה את אחיו הצעיר מחמט הרביעי ליורש, והלה סילק את אסלאם ושלח אותו לגלות ברודוס.
מרמור כלפי מחמט מצד המירזות (נסיכים) הוביל להדחתו בקיץ 1644. מזימותיו של האגא סאפר עאזי, שתמך באח המנושל, ואהדה מצד איש הדת רב-ההשפעה צ'ינג'י הוג'ה הביאו להחזרת אסלאם לבירה בחצ'יסראי.
הוא הוכתר לח'אן ברביע א-ת'אני, 1054 להיג'רה (יוני 1644), ומינה את עאזי ל כתגמול.
השליט חידש את השלום עם מוסקובי בדצמבר, אך תוקף השבועה האישית פג עם מות הצאר מיכאיל הראשון.
הח'אן היה נתון בלחץ כבד מצד המירזות להניח להם לפשוט מעבר לגבול; באותה שנה כמעט והתחוללה מלחמת אזרחים וספר עאזי הודח לזמן מה.
הח'אן אישר למירזות לפשוט על מוסקובי, בהסכמת הסולטאן איברהים הראשון שזעם על התפרעות הקוזאקים של הדון בחסות מוסקובי.
בקיץ 1645, עם פריצת המלחמה נגד הרפובליקה של ונציה בכרתים, אסרו עליו העות'מאנים לתקוף מחשש לפתיחת חזית שנייה.
במרץ 1648 הגיע לחצרו הקוזאק בוגדן חמלניצקי, שביקש עזרה למרד שתכנן נגד פולין-ליטא.
על אף האיסור מצד פטרוניו, היה הח'אן נתון שוב ללחצים: רעב פרץ בקרים, והמירזות דרשו לערוך מסעות ביזה.
הוא החליט לגלות מידה של עצמאות כלפי קושטא, בשעה ששררה בה מהומה ממילא עקב טירופו של הסולטאן איברהים הראשון, וסחט מחמלניצקי הסכמה לשרוף את 3,000 הסירות בהן השתמשו הקוזאקים כדי לפשוט על חופי קרים ומתן רשות לטטרים לבזוז ככל העולה על רוחם.
לאחר שהלה הפקיד את בנו טימיש חמלניצקי כבן ערובה, יצא עמו המירזא טוגאי ביי בראשות 4,000 פרשים.
הח'אנות לא הכריזה מלחמה או ערכה הצהרה רשמית כלשהי.
החיל הטטרי היה הגורם המכריע שהפך את מרד חמלניצקי להצלחה גדולה בהרבה משמונה ההתקוממויות באוקראינה שנערכו ביובל השנים לפניו.
בני-הברית השמידו את כוחות הכתר במאי והותירו את פולין ללא צבא זמין.
הטטרים הפושטים נטלו ביזה בהיקף חסר-תקדים, וטוגאי ביי שב לקרים בסוף מאי כדי למכור את אלפי העבדים שתפס.
מעודד מהיקף השלל, שיגר הח'אן לזירה בראשית יולי צבא של 11,000 איש.
לאחר גל ההישגים, לא התנגדו העות'מאנים לברית: הסולטאן-הילד מהמט הרביעי (דהיינו, הווזיר הגדול וה) אשרר אותה באוגוסט.
בספטמבר הביסו הקוזאקים והטטרים את צבא הכתר החדש בפילאבצי, בניצחון המוחץ ביותר במהלך המרד, ולא נותר כל כח בינם לוורשה.
לאסלאם לא הייתה כוונה להניח לחמלניצקי לקצור הצלחות בלא מפריע; אף כי שמח על ההזדמנות לפגוע באיחוד, הוא לא רצה שייחלש מדי כדי לא להותיר את הזירה למוסקובים.
הקוזאקים נאלצו לכרות עמו בריתות שוב ושוב מחוסר ברירה.
הוא עצמו יצא לשדה המערכה ביולי 1649. באוגוסט, כשכיתרו כוחות הקוזאקים והטטרים את צבאו של המלך יאן השני קז'ימייז', הוא החליף צדדים בתמורה לשוחד גבוה מצד הפולנים ואילץ את הקוזאקים לחתום על הסכם זבורוב.
ביוני 1651 נסוג משדה הקרב כשהוא חוטף את חמלניצקי, והביא לתבוסת המורדים בקרב המכריע בברסטצ'קו.
בדצמבר 1653, כשהלה השיג סוזרניות קבועה מהצאר, החליט לנטוש אותו באופן סופי ולצדד באיחוד.
ב-1654 כרת ברית צבאית עם פולין-ליטא וצבאותיו לחמו לצדה בשנים הבאות.
אסלאם מת מסרטן זמן קצר לאחר מכן, ב-10 ביולי 1654; בין הקוזאקים רווחה שמועה לפיה נרצח על ידי פילגש בת ארצם, בנקמה על החורבן שהמיטו בה גייסותיו.
אחיו המודח מחמט הרביעי הושב על ידי השער הנשגב לכס השלטון.
האסלאם השיעי באפגניסטן היא קבוצת מיעוט הכוללת כ-20% מאוכלוסיית אפגניסטן.
רובם המוחלט משתייך לתריסריים ומקצתם איסמאעיליים.
החלק הארי של השיעים האפגנים משתייך לתריסריים, ובעיקר מבני ההזארה.
הקבוצה השנייה בגודלה של תריסריים היא הפארסיוואן דברי הפרסית של מערב הפרבונציות הראת ופראה.
קבוצות נוספות, קטנות משמעותית כוללות את קבוצות הביאט והקיזילבאש.
חלק קטן יותר של השיעה האפגנית מורכב מקבוצות של השיעה הניזארית האיסמאעילית; קבוצות אלו כוללות רבים מדוברי הפאמיר בצפון-מזרח אפגניסטן, בעיקר במחוז באדקשאן שעל גבול טג'יקיסטן.
מחוז בגלאן מהווה גם הוא בית לקהילה איסמאעילית, הסאיידים של קאיאן.
מנהיגם הוא סאייד מנסור נאדרי ובנו סאייד ג'פאר נאדרי.
במהלך מלחמת אפגניסטן כ-10,000 לוחמי מיליציה איסמאעילית הגנו על המבצר האיסמאעילי בקאיאן.
הם צידדו בסובייטים לאור מחלוקות שהיו להם עם קבוצות לוחמות אחרות באפגניסטן.
בשונה מקבוצות איסמאעיליות אחרות באזור ובעולם כולו, האיסמאעילים של בגלאן אינם מקבלים על עצמם את המנהיג האיסמאעילי העולמי אגהה ח'אן.
אסלאם קיצוני (נקרא גם אסלאם רדיקלי) הוא מונח גג למערכת מרובדת של אמונות, אידאולוגיות ופרקטיקות קיצוניות על פי פרשנות רדיקלית של דת האסלאם.
ארגונים רבים ברחבי העולם דוגלים בגישה זו וניצבים על ספקטרום רחב של הגדרות, מפרשנות אקדמית לכתבי הקוראן ועד לגישה של עליונות איסלאמית הבאה לידי ביטוי בפעולות צבאיות.
ההגדרה הפוליטית של האסלאם הקיצוני, כמו זו שמיישמת, למשל, ממשלת בריטניה, מאפיינת מונח זה ככל מופע של האסלאם המתנגד לדמוקרטיה, שלטון החוק, חירות הפרט וכבוד הדדי וסובלנות לאמונות שונות".
בשנת 2019, פרסם המכון האמריקאי לשלום (USIP) דו"ח על שיעורי הקיצוניות במדינות בלתי יציבות הקורא לכינון הבנות משותפות והתווה מסגרת מבצעית למניעת התופעה ושיתוף פעולה בין-לאומי.
על אף שישנה חפיפה מסוימת בין הפונדמנטליזם האסלאמי או האסלאמיזם, מדובר במונחים מובחנים זה מזה.
המונח פונדמנטליזם אסלאמי מתייחס לשאיפה להשיב את עקרונות השריעה כחוק המארגן היחיד במדינות בעלות רוב מוסלמי.
לעומת זאת, האסלאמיזם הוא שם כולל לכל צורה של אסלאם פוליטי.
עם זאת, ניתן לסווג הן את הפונדמנטליזם האיסלאמי והן את האיסלאמיזם כתת-קבוצות של האסלאם הקיצוני, על אף שלא כל ארגון הנופל תחת אחת מהגדרות אלו, ייפול בהכרח תחת האחרות.
רבים ממעשי התוקפנות שבוצעו על ידי טרוריסטים וג'יהאדיסטים איסלאמיים מיוחסים לאמונות קיצוניות אלו.
לאורך השנים נעשו מספר ניסיונות להגדיר את האסלאם הקיצוני באופן מקיף.
ניתן לחלק ניסיונות אלו לשתי הגדרות-על עיקריות:
ההגדרה האקדמית של האסלאם הקיצוני מורכבת משתי הגדרות:
ראשית: מחשבה אסלאמית הקובעת כי כל האידאולוגיות מלבד האסלאם, בין אם הן מערביות במהותן (קפיטליזם או דמוקרטיה) או מזרחיות (קומוניזם או סוציאליזם), קרסו והוכחו ככושלות.
שנית: מחשבה אסלאמית הקובעת כי משטרים חילוניים (או חילוניים למחצה) מבוססים על טעות עקב זניחתם את האסלאם.
הגדרת בית המשפט העליון הבריטי
בית המשפט העליון בבריטניה פסק בשני מקרים בעניין האסלאם הקיצוני, וסיפק הגדרה למערכת אמונות זו כחלק מהפסיקה.
לצד פסיקות אלו (שיפורטו בהמשך) הוצעו שתי הגדרות עיקריות לאסלאם קיצוני, לעיתים תוך שימוש בהיבטים חופפים אך מובחנים זה מזה של פרשנויות קיצוניות ועיסוקים אידאולוגיים באסלאם:
השימוש בטקטיקות אלימות כמו הנחת חומרי נפץ והתנקשויות להשגת יעדים בעלי מהות אסלאמית
השקפה שמרנית באופן קיצוני על האסלאם אשר אינה כרוכה בהכרח באלימות
פסיקות בית המשפט העליון הבריטי
ישנם שני תיקים שנדונו בבית המשפט העליון הבריטי העוסקים במפורש בסוגיית האסלאם הקיצוני.
תיק ערעור מחודש מאי 2016
תיק זה מכיל מספר תביעות שאוחדו אל תיק אחד ובו מתייחסת השופט למספר עילות: סעיף 20 להגדרת "טרור" בסעיף 1 לחוק הטרור 2000 והחלטת בית המשפט העליון ב-R v Gul.
פרשת שקיל בג – אוקטובר 2016
בג הוא דמות ציבורית מוסלמית בולטת באנגליה ואימאם במרכז האסלאמי לויהאם מאז 1998. בשנת 2016, הפסיד בתביעת הדיבה שלו נגד BBC לאחר שכונה "איסלאמיסט קיצוני".
החשוב בתיק זה הוא הפרשנות שמעניק השופט צ'ארלס האדון-קייב לאסלאם קיצוני על פי 10 נקודות אשר שימשה אותו בפסיקתו.
על פי ההגדרה האקדמית של האסלאם הקיצוני, התנאי השני לכך שאסלאם ייחשב כקיצוני הוא היותו אנטי-ממשלתי.
לכן, קיומה של ממשלה מהווה תנאי הכרחי לקיומו של אסלאם קיצוני.
כתוצאה מכך, ממשלה היא תנאי לאסלאם הקיצוני.
עם זאת, על אף שההגדרה הרווחת למדינת הלאום כוננה רק ב-1648 על רקע שלום וסטפאליה, כתבים מוקדמים יותר שעיצבו את האסלאם לדורותיו השפיעו על הכתבים העכשוויים, והם נחשבים בדיעבד קיצוניים עם הטמעת מושג מדינת הלאום בקרב מוסלמים.
ההשפעות העיקריות על האסלאם הקיצוני מהאסלאם המוקדם כוללות מספר קבוצות עיקריות.
ראשית האסלאם הקיצוני מתוארכת באופן מסורתי למאה ה-7 לספירה עם התפתחותה של קבוצת החוארג'.
הפילוג המקורי בין החוארג', הסונים והשיעים בקרב המוסלמים התגלע סביב מחלוקת אודות הירושה הפוליטית והדתית להדרכת הקהילה המוסלמית (האומה) לאחר מותו של הנביא מוחמד.
החוארג' פיתחו דוקטרינות קיצוניות שהבדילו אותם באופן ניכר מהזרם המרכזי של האסלאם הסוני והשיעי.
השיעים מאמינים שעלי בן אבי טאלב הוא היורש האמיתי של מוחמד, בעוד שהסונים מחשיבים את אבו בכר ליורש.
החוארג' הסתעפו מהשיעה והסונה במהלך הפתנה (מלחמת האזרחית האסלאמית הראשונה).
הם נודעו בעיקר בשל אימוץ גישה רדיקלית במיוחד למושג התכפיר (כפירה) שאותו הם החילו על הסונים והשיעים כאחד, והחשיבו אותם כופרים או מוסלמים כוזבים (מונאפיקון), ולכן בני מוות.
המסורת האסלאמית מתחקה אחר מקורם של החווארג' לקרב בין עלי למועאויה בסיפין בשנת 657 לספירה.
הם קראו לעצמם גם אל-שוראת ("המוכרים"), כדי לשקף את נכונותם למכור את חייהם במות קדושים.
חווארג' מקוריים אלה התנגדו גם לעלי וגם למועאויה ומינו מנהיגים משלהם.
הם הובסו באופן מוחץ על ידי עלי, שנרצח בתורו על ידי איש חווארג'.
החווארג' ביצעו מתקפות גרילה נגד האומיים, אך הפכו לתנועה נודעת שנלקחה ברצינות רק במהלך מלחמת האזרחים השנייה, כאשר בשלב מסוים שלטו בשטח הנרחב ביותר.
למעשה, היוו החוארג' את האיום המשמעותי ביותר על הח'ליפות ושלטו בימאמה וברוב דרום ערב ואף כבשו את נווה המדבר א-טאיף.
האזריקה, הנחשבת לפלג הקיצוני של החווארג', שלטה בחלקים ממערב איראן שנכבשו מהאומים עד שהובסו ונמחקו סופית בשנת 699 לספירה.
האיבאדיה, זרם מתון יותר, החזיק בכוח פוליטי לאורך תקופה ארוכה יותר ומזרח אפריקה ובמזרח ערב במהלך התקופה העבאסית.
בגלל נכונותם להכריז על כל יריב ככופר, החווארג' הקיצוניים נטו להתפצל לקבוצות קטנות.
אחת הנקודות הבודדות שהיו משותפות לקבוצות השונות שהתפצלו הייתה השקפתן על הח'ליפות, ששונה מתאוריות מוסלמיות אחרות סביב שתי נקודות.
ראשית, הם דגלו בשוויון עקרוני וקבעו שכל מוסלמי אדוק ("אפילו עבד אתיופי") יכול להפוך לח'ליף וכי השתייכות משפחתית או שבטית היא חסרת משמעות.
הדרישות היחידות למנהיגות הן אדיקות וקבלה על ידי הקהילה.
שנית, הם הסכימו שחובתם של המאמינים להדיח כל מנהיג ששגה.
לעיקרון השני הזה היו השלכות עמוקות על התאולוגיה של החווארג'.
עקב החלת רעיונות אלו על ההיסטוריה המוקדמת של הח'ליפות, קיבלו החווארג' אך ורק את אבו בכר ועומר כח'ליפים לגיטימיים.
מהח'ליפות של עות'מאן הם מכירים רק בשש השנים הראשונות כלגיטימיות והם דוחים את עלי לחלוטין.