tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המכתב הגיע ב, בלשונו של ר' שמואל, והכוונה היא ליום רביעי האחרון של חודש חשוון שבאותה שנה חל בתאריך 19 בנובמבר 1001. רבי שמואל שלח שיר זה לנמען בשם רבנא אברהם כדי שיפיץ את סיפור הנס בקהילתו.
רבי שמואל שלח לרבנא אברהם גם אגרת שבה פירט שמות של נכבדים שהוא חפץ שרבנא אברהם יראה להם את השיר:
לאחר מינויו של רבי שמואל לרביעי בחבורה, הוצע לו לתמוך במתחרהו של הגאון המכהן רבי שמואל בר יוסף, ובתמורה הוא יקודם למשרת "השלישי בחבורה" שהיא המשרה החשובה ביותר בהיררכיה לאחר משרותיהם של הגאון ואב בית הדין.
רבי שמואל שמר אמונים לגאון המכהן וסירב להצעה המפתה.
במכתב ששלחו הגאון רבי שמואל הכהן בר יוסף ואחיו רבי חנניה אב הישיבה הם משבחים את נאמנותו של רבי שמואל.
למרות סירובו להתמנות לשלישי באמצעות קשר נגד הגאון המכהן, כעבור תקופה קצרה הוא התמנה לכהן כשלישי, כנראה בשל פטירתו או עזיבתו של אחד מבעלי התפקידים בישיבה.
כבר בכ"ד בחשוון ד'תשס"ד (10 בנובמבר 1003) הוא חתם כ"שמואל השלישי בירבי הושענא" על שטר חוב שסודר בבית הדין הגדול בירושלים.
בתקופת כהונתו כשלישי, נפטר במגרב אחד מחכמי הישיבה, רבנא אברהם בן שאול.
בנו רבי נתן בן אברהם שהיה תלמיד בישיבת ארץ הצבי רצה לנסוע למגרב לטפל בעיזבונותיו של אביו.
רבי שמואל ניסה לשכנע את רבי נתן לשלוח שליח לנסוע במקומו כי ריחם על תלמידו ורצה למנוע ממנו את טרחת הדרך, אך רבי נתן העדיף לנסוע בעצמו.
רבי שמואל שלח מכתב מחורז לרבי שמריה בן אלחנן, מנהיג הקהילה הבבלית בקהיר, וביקש ממנו שיסייע לרבי נתן וייתן לו אגרות המלצה לתלמידיו בקהילות המגרב.
לימים חזר רבי נתן מצפון אפריקה לארץ ישראל לאחר שלמד בישיבתו של רבינו חושיאל בן אלחנן בקירואן והתמנה לאב בית דין בישיבה הארץ-ישראלית תחת הגאון רב שלמה בן יהודה ונודע בכינוי רבי נתן אב הישיבה.
כחלק מתפקידו כשלישי בחבורה, רבי שמואל נסע לקהילות בחו"ל כשליח מטעם הישיבה הארץ-ישראלית, שם השתתף בהנהגת הציבור יחד עם המנהיגים והדיינים המקומיים.
בו' בתמוז ד'תשס"ז (24 ביולי 1007) הוא חתם על פסקי דין בבית הדין של קהילת דמשק.
בקיץ ד'תשע"א (1011) נסע רבי שמואל לקהיר.
במכתב שכתב אחד מבני הקהילה היהודית המקומית נאמר שרבי שמואל הגיע לעיר בימי השבעה על פטירתו של רבי שמריה בן אלחנן, מנהיג הקהילה הבבלית בפוספאט, שמת בעקבות מגפה שהשתוללה בעיר.
החוקר יוסף יהלום משער שייתכן שרבי שמואל בא לקהיר כדי לארגן את מוסדות הקהילה היהודית שהתרופפו בעקבות המגפה ופטירת רבי שמריה.
רבי אלחנן בן רבי שמריה, בנו של רבי שמריה בן אלחנן, שהיה אמור לכהן כמנהיג הקהילה הבבלית במקום אביו, שהה באותו זמן בדמשק.
כששמע רבי אלחנן על פטירת אביו הוא היה חולה ולא יכול היה לחזור לקהיר ולהנהיג את הקהילה.
גם לאחר שהבריא התקשה רבי אלחנן לחזור לקהיר בשל המלחמה בין הפאטמים לבין המורדים משבט בני טיי שהתרחשה בחופים המזרחיים של הים התיכון.
אברהם בן סהלאן, אחד מעשירי הקהילה הבבלית בקהיר ניצל את העדרו של רבי אלחנן ורצה להתמנות במקומו לתפקיד ראש הקהילה הבבלית בקהיר.
רבי שמואל החליט לפעול נגד ניסיונו של אברהם בן סהלאן ושלח מכתב מחורז לגאון א"י רבי שמואל בן יוסף הכהן ובו ביקש ממנו למנוע את מינויו של אברהם בן סהלאן (שמכונה במכתב בשמו הערבי "ברהון") לראש הקהילה הבבלית בקהיר.
רבי שמואל פתח את מכתבו בשיר, ובו הוא מתאר את מצבו של עם ישראל שנרדף בידי "בן הגר המצרית" (כינוי לערבים שהם בני ישמעאל בן הגר ובפרט לפאטמים שמרכזם במצרים).
רבי שמואל הדגיש שלמרות מצבו הקשה של העם עדיין צריך לשמור על סדרי השלטון ומסורות ההנהגה העתיקות.
לאחר הקדמה זו פונה רבי שמואל לעניין עצמו ואומר שבגלל הצורך לשמור על סדרי ההנהגה כלומר, שלא יתנו לברהון את הזכויות של מנהיג קהילה – ללמד ולכנס את הציבור ולנהל את המסחר בשוקי התבואות עד שיבוא רבי אלחנן שלפי סדרי ההנהגה אמור לקבל את הזכויות האלה.
רבי שמואל סיים את מכתבו בפיוט על הגאולה העתידה.
לבסוף הושגה פשרה, ורבי אלחנן התמנה למנהיג הקהילה ואברהם בן סהלאן לסגנו.
בכ"א אב ד'תשע"א (24 ביולי 1011) חתם רבי שמואל על שטר יחד עם חברי בית הדין של קהילת קהיר.
בג' בשבט ד'תשע"ב (ינואר 1012) השתתף רבי שמואל בהלווייתו של אחד מחזני הקהילה היהודית בקהיר.
במהלך ההלוויה התנפלו פורעים מוסלמים על המלווים וכמה ממשתתפי ההלוויה וביניהם רבי שמואל אף נכלאו בידי הפורעים.
לאחר לילה שלם בכלא הורה הח'ליף הפאטמי אל-חאכם באמר אללה לשחרר את היהודים ממאסרם.
לאחר שחרורו חיבר רבי שמואל חיבור היסטורי בשם "מגילת מצרים" ובו תיאר את המאורע.
בעקבות המאורע החליטו מנהיגי הקהילה היהודית בקהיר לקבוע תענית ציבור בתאריך ג' בשבט.
רבי שמואל כתב קרובות וסליחות שאותן שילבו בני הקהילה בתפילות במהלך התענית.
הקרובות והסליחות שכתב רבי שמואל לתענית ג' בשבט כתובות בגוף ראשון ומתארות גם את הנס הפרטי של הצלתו של רבי שמואל, בנוסף להצלתה של הקהילה כולה ממזימות הפורעים.
לא ידוע מתי נפטר רבי שמואל, וכן לא ידוע האם חזר לארץ ישראל או נפטר בקהיר.
לאחר פטירתו חיבר המשורר רבי סהלאן ראש כלה (בנו של אברהם בן סהלאן) שיר הספד על רבי שמואל.
בסוף כל בית כתב רבי סהלאן שצריך לבכות על פטירתו של רבי שמואל מפני שהיה בקי בתחום מסוים.
בבתים הנוספים ציין רבי סהלאן את בקיאותו של רבי שמואל במשנה, בתלמוד, בתוספתא, במכילתות, בהגדות ובחרוזים.
רבי הושענא אביו של רבי שמואל היה מחכמי הישיבה הארץ ישראלית.
במכתב שנכתב על ידי בני קהילת פלרמו בזמן שליחותו של רבי שמואל לסיציליה הוא מכונה בכינוי "כבוד מרנא ורבנא הושענא".
לא ידוע שמן של אם רבי שמואל ואשת רבי שמואל.
על פי המסמכים שעלו מגניזת קהיר, נראה שצאצאיו של רבי שמואל שמשו במשרות חשובות בהנהגת הישיבה הארץ ישראלית במשך כמה דורות, עד תקופת מסעי הצלב שהביאו לחורבנן של קהילות ארץ ישראל.
רבי אברהם, בנו של רבי שמואל, כיהן כאביו כ"רביעי בחבורה".
בגניזת קהיר שרד מכתב שכתב רבי אברהם לרב שלמה בן יהודה גאון ובו חתם "אברהם הרביעי בחבורה בירבי שמואל השלישי בחבורה נוחו בגן עדן".
נכדו של רבי שמואל היה אחד מ"חברי" הישיבה, וכונה רבי עלי המומחה בירבי אברהם.
בגניזה הקהירית שרדו כמה מכתבים שכתב רבי עלי.
גם נינו של רבי שמואל, ר' יהושע, כיהן כ"חבר" בישיבה הארץ ישראלית.
הוא חתום על מסמכים שנכתבו בעיר רמלה בשנים 1051 ו-1076. הידיעה האחרונה עליו היא ערב מסע הצלב הראשון, כשר' יהושע, שהתגורר בקיסריה, פנה לרבי מבורך הנגיד בבקשה שיותר לו לעבור לאשקלון המבוצרת יותר מפחד הצלבנים.
רבי שמואל חיבר מערכת פיוטי יוצר לכל אחת מפרשות השבוע על פי החלוקה השנתית, שבכל אחת מהן שמונה פיוטים.
מערכות יוצר אלו השתמרו כמעט בשלמותם בגניזה הקהירית.
בנוסף, נמצאו בגניזה עוד כמאה פיוטים נוספים שלו.
בכמה מפיוטיו הוא מחקה את סגנונו של רב סעדיה גאון, סגנון המתאפיין בהרמזים מקראיים רבים, שימוש במילים מקראיות נדירות והטיות דקדוקיות ייחודיות, שנותנים לפיוטים אופי חידתי.
מאידך, ברוב פיוטיו הוא עיצב סגנון ייחודי משלו, שהשפיע גם על הפייטנים שבאו אחריו.
במערכות היוצר שלו, שעוסקות בהרחבה בפרשת השבוע, הוא מביא מדרשים רבים, אך בניגוד למקובל אצל הפייטנים הקלסיים, כרבי אלעזר בירבי קליר, שנוהגים להביא את המדרשים בקצרה וברמזים – הוא מביא את המדרשים בהרחבה, ולעיתים אף מצטט מהמדרשים בלשונם.
פיוטיו נאספו בספר יוצרות רבי שמואל השלישי על ידי יוסף יהלום ונאויה קצומטה בהוצאת יד יצחק בן צבי, ירושלים תשע"ד.
ברוב פיוטיו הוא חותם בתואר "שמואל" או "שמואל החבר", ורק בחלק קטן מפיוטיו הוא חותם כ"שמואל הרביעי" או "שמואל השלישי".
מכאן נראה שרוב יצירתו נכתבה ברבע האחרון של המאה העשירית, לפני מינויו לתפקדי הרביעי והשלישי בחבורה.
סגנונו של רבי שמואל השפיע על סיגנונם של פייטני הדורות הבאים.
בפיוטים ששרדו מיצירתו של כלף בר סעיד החזן, שחי בדורות הסמוכים לרבי שמואל ניתן לראות את השפעה חזקה של סגנונו של רבי שמואל.
גם רב סהלאן בן אברהם ראש כלה, שכתב הספד על רבי שמואל היה מממשיכי דרכו של רבי שמואל וברבות מיצירותיו הוא חיקה את סגנונו.
שרד מכתב שבו הוא מנסה לברר פירוש מילה ביוצר לראש השנה שחיבר רבי שמואל.
גם רבי יוסף בן חלפון הלוי שכיהן כ"גדול הישיבה" מטעם ישיבת ארץ ישראל ופעל בקהילות טריפולי קהיר וחלב, הושפע מסגנונו של רבי שמואל וביוצרותיו לספר בראשית ובקדושתא שלו ליום הכיפורים ניתן לראות השפעה וחיקוי של סגנון רבי שמואל.
בני הקהילה הירושלמית בפוסטאט (קהיר העתיקה) נהגו ככל הנראה לומר את יוצרותיו של רבי שמואל בכל שבת ושבת.
בגניזה הקהירית שממוקמת במתחם בית הכנסת של הקהילה נמצאו כ-800 קטעים מיוצרותיו ופיוטיו של רבי שמואל.
עלי החבר בן יחזקאל, פרנס הקהילה היהודית בירושלים באמצע המאה ה-11 העתיק טפסים של יוצרות רבי שמואל שמהם שרדו לנו הכרך של היוצרות על ספר שמות והיוצרות לפסח ושבועות.
סופרי בית הדין בפוסטאט עסקו בהעתקת יוצרותיו של רבי שמואל לצורך בני הקהילה.
שרדו העתקות רבות בכתב ידו של הלל החזן בן עלי, ששימש כסופר בית הדין בשנים 1066–1108. גם אברהם בן אהרון סופר בית הדין בשנים 1095–1107 עסק בהעתקת יוצרותיו של רבי שמואל.
בקולופון שהשאיר בסוף כתב יד של היוצרות לספר בראשית נכתב .
בהעתקתו שרדו גם כרכי היוצרות לספרים שמות ויקרא ודברים.
במחצית השנייה של המאה השתים עשרה עסקו בהעתקת יוצרותיו של רבי שמואל האחים ידותון הלוי החבר ומשה בן לוי הלוי.
הם נהגו להעתיק קונטרסים נפרדים לכל פרשה.
בראש כל קונטרס צירפו שער מיוחד שבו ציינו את שם הפרשה, את שמו של המחבר רבי שמואל בן הושענא ואת שם המעתיק.
לרוב הקונטרסים הם צרפו בנוסף ליוצרותיו של רבי שמואל גם פיוטי מערביות שבני הקהילה הארץ ישראלית בקהיר נהגו לומר בפרשה זו.
החוקרים יוסף יהלום ונאויה קצמוטה משערים שהעתקת הקונטרסים נעשתה כחלק ממאבקם של האחים הלויים לשימור מנהגי התפילה הארץ ישראליים בבית הכנסת בן עזרא בקהיר.
חלקים ממערכות יוצר של רבי שמואל, בעיקר החלקים הקלים והקצרים יותר, כמו ה'מאורה' וה'אהבה', ובעיקר יוצרות של פרשיות תלתא דפורענותא, נמצאו בכתבי יד של מחזורי פיוט בספרד וצפון אפריקה.
בכתב יד של סידור בנוסח צפון אפריקה נכללו חלקים מיוצרותיו של רבי שמואל לפרשות פנחס, מטות ומסעי.
במחזור כתב יד שנכתב בשנת 1481 בעיר אוקלס שבמחוז קסטיליה לה-מנצ'ה שבספרד נכלל פיוט ה'זולת' של רבי שמואל.
גם בכתב יד ספרדי שעיקרו ליקוט של קינות לשבתות תלתא דפורענותא נכללו כמה פיוטים מיוצרותיו של רבי שמואל לשבתות הפורענות.
הד לתפוצת פיוטיו של רבי שמואל בספרד ניתן לראות בכך שרבי יצחק אבן גיאת, מחשובי חכמי ספרד וראש ישיבת לוסנה, כתב יוצר שהוא למעשה עיבוד ליוצר של רבי שמואל, ובו החליף את יצירתו של רבי שמואל למילים מובנות ופשוטות יותר.
המקור המאוחר ביותר שמביא מיוצרותיו הוא "מחזור חזונים כמנהג המערביים שנתגוררו בסיזיליא", שנדפס בקושטא בשנת שמ"ה ומביא חלק מהחטיבה הראשונה שלו מגוף היוצר לפרשת בראשית.
חלק מפיוט נוסף, נדפס כמה שנים קודם, במחזור ליום הכיפורים של אותו הנוסח.
רבי שמואל ב"ר שמשון היה נוסע יהודי-צרפתי, שביקר בארץ ישראל בתחילת המאה ה-13 ופרסם את קורות מסעו.
לכתביו יש חשיבות מחקרית רבה בפן הגאוגרפי וההיסטורי של ארץ ישראל בימי הביניים.
אין כמעט מידע על ראשית חייו של שמואל ומלבד פרטים העולים מתוך תיאור מסעו לא ידוע עליו מידע נוסף.
בחורף שנת ד'תתק"ע 1210, כעשרים שנה לאחר שנכבשה מידי הצלבנים יצא למסע, וביקר שם במספר כפרים וערים, כולל ירושלים.
עלה יחד עם ארבעה חברים – בהם רבי יהונתן הכהן מלוניל ושני רבנים נוספים, רבי סעדיה ורבי טוביה.
עמהם הלך המדריך, שנקרא בשם "ראש גולה" שהביא חותם בידו מאת המלך ומאת מחמט...
רבי יהונתן והארבעה נסעו עד מוסול מזרחה.
נסעו בארץ גושן, ובמדבר, והלכו לירושלים, ומשם לחברון, וחזרו לירושלים, ומשם נסעו לגליל התחתון והעליון, ומשם לדמשק.
העיר האחרונה שבה ביקרו היא נינוה שבעבר הירדן.
כ-300 יהודים אנגלים וצרפתים קיבלו השראה מסיפורו של ר' שמואל ב"ר שמשון ויצאו לארץ ישראל כדי להתיישב שם ב-1211.
הם קבלו מכתב חתום מ"מלך ירושלים" ז'אן דה בריין, חמיו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1194-1250), ורשות מהח'ליפה השלושים וארבעה - א-נאצר לדין אללה, וכך יכלו להיכנס לכל המקומות המקודשים למוסלמים, שהיו סגורים תמיד לפני בני דתות אחרות.
האגרת לא נשתמרה בשלמותה, ונשתמר רק קיצור שלה, בייחוד מה שנוגע לקברי הצדיקים.
כתב היד היחיד של המכתב נמצא בספריית פאלאטינה, בעיר פארמה שבאיטליה, מספר 563, בכתיבה אשכנזית מהמאה י"ג-י"ד.
בראש ההעתק כתב המעתיק בכתב היד:
האיגרת נזכרה לראשונה בדפוס על ידי ההבראיסט ג'ובאני ברנרדו דה-רוסי Mss.
ישנה חשיבות מחקרית רבה לאיגרת שכתב והיא מכילה ידיעות גאוגרפיות והיסטוריות בעלות ערך.
בשנת תר"ז (1847), על ידי אליקים כרמולי, בתוך: Itineraires de la terre sainte (=הליכות ארץ ישראל), עמ' 115–168.
בשנת תרפ"ז (1926) על ידי ישראל אייזנשטיין, באוצר מסעות, ניו יורק, עם הערות מאברהם הלקין שתרגם את ההערות של כרמולי בצרפתית.
בשנת תר"ץ (1930) על ידי שרגא שולץ, בקובץ הצופה לחכמת ישראל, יד, בודפשט, עמ' 69–81.
שילה - הוא הראשון מבין עולי הרגל לציין שראה את המקום של משכן שילה.
טבריה - הוא הראשון מבין עולי הרגל לציין את קברו של "רבי מאיר" בטבריה, הנקרא כיום קבר רבי מאיר בעל הנס.
עמוקה - הוא הראשון מבין עולי הרגל לציין את קברו של "יונתן בן עוזיאל" בעמוקה.
חוקוק - הוא הראשון מבין עולי הרגל לציין את קברו של "חבקוק" בחוקוק.
שמואל בלומנפלד (10 במאי 1926, קרקוב, פולין – 15באפריל 2022, ישראל) היה ניצול השואה, סוהר בשירות בתי הסוהר הישראלי, ואחד השומרים של הפושע הנאצי אדולף אייכמן בעת משפטו בישראל.
פעיל הנצחת השואה, נבחר להדליק משואה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה תשפ"ב, אך נפטר כשבועיים לפני הטקס.
שמואל בלומנפלד נולד ב-1926 בקרקוב למשפחה דתית ממסורת רבנים וסופרי סת"ם.
בילדותו עבר עם הוריו ושישה אחים לעיירה פרושוביצה הסמוכה.
בספטמבר 1939, עם פלישת הגרמנים לפולין, נכבשה העיירה.
ב-1942 גויס לעבודות כפייה בסלילת מסילות ברזל עבור הצבא הנאצי, ממנה ברח לבית משפחתו.
באוגוסט 1942, בעת גירוש יהודי פרושוביצה לבלז'ץ, אימו דחקה בו לברוח למחנה עבודה, ובכך הצילה את חייו.
ב-1943 נשלח לגטו קרקוב ולאחר חיסולו הועבר לאושוויץ.
הוא שרד סלקציה, עבד בכריית פחם, וצלח את צעדות המוות בינואר 1945 לבוכנוואלד.
באפריל 1945 שוחרר בטרזין על ידי הצבא האדום, ושב לפולין לגלות כי כל משפחתו נספתה.
ב-1948 עלה לישראל במסגרת הבריחה, והתגייס לצה"ל.
לאחר שחרורו הצטרף לשירות בתי הסוהר.
בתקופה זו התמודד עם האשמות שווא מאסירים שזיהו את קעקוע המספר מאושוויץ כהוכחה ל"שיתוף פעולה" עם הנאצים.
ב-1961, במהלך משפט אייכמן, מונה בלומנפלד כאחד הסוהרים האחראים על כליאתו.
במפגשים עמו הדגיש את עברו כניצול מחנות: "הראיתי לו את המספר על היד ואמרתי: 'זה מספר אותנטי מאושוויץ.
הייתי שנתיים שם ונשארתי בחיים'".
ייסד את ארגון יוצאי פרושוביצה ותיעד מאות דפי עד לקורבנות הקהילה.
פעל לשיקום בית הקברות היהודי בפרושוביצה והקמת אנדרטה לזכר הנרצחים.
התגורר בבת ים בישראל עם רעייתו רבקה, להם שני ילדים, נכדים ונינים.
ב-2021 נפגש עם נשיאי ישראל ראובן ריבלין ויצחק הרצוג לציון פעילותו.
ב-15 באפריל 2022, כשבועיים לפני המועד המיועד להדלקת משואה ביד ושם, נפטר בגיל 95. בנו אריה הדליק את המשואה במקומו.
סיפורו משקף את דור הניצולים האחרון ששרדו את המחנות ופעלו להנצחת הזיכרון.
דמותו מסמלת את המעבר מקורבן לשומר בסמכות – הן במפגש עם אייכמן והן בבניית זהות ציונית לאחר הטראומה.
שמואל בן יהודה אבן תיבון (1150–1230) היה פילוסוף יהודי ומתרגם.
בנו של המתרגם הידוע יהודה בן שאול אבן תיבון.
כמו אביו, גם הוא עסק ברפואה, וגם הוא נודע כמתרגם מצוין של יצירות חכמי ישראל בימי הביניים.
אבן תיבון נולד בלוניל שבפרובאנס, בדרום צרפת.
הוא העריץ מאוד את הרמב"ם, ותירגם את ספרו "מורה הנבוכים" מערבית לעברית עוד בחייו של הרמב"ם, שעודד אותו לכך.
בנו היה משה אבן תיבון.
חתנו היה רבי יעקב אנטולי.
ישנה דעה כי נפטר במרסיי בגיל 80. על פי עדות משנת 1450 ומשנת 1537 קברו שכן באזור בית הקברות היהודי העתיק בטבריה.
כתבי הרמב"ם: מורה נבוכים, שמונה פרקים לרמב"ם, פירוש למסכת אבות, איגרת תימן ומאמר תחיית המתים.
בחלק מכתבי היד יוחס לו גם התרגום לאיגרת לרבי יוסף בן יהודה אבן שמעון, אך חוקרים חשובים (ד"צ בנעט, אביעזר רביצקי) מטילים בכך ספק.
בנוסף, רבי שלמה בן עכסאי מתרגם פירוש הרמב"ם לסדר נשים כותב בהקדמתו לתרגומו כי רבי שמואל אבן תיבון תרגם גם את פירוש הרמב"ם לפרק חלק, אבל לפי הידוע אין תרגום של אבן תיבון לפרק חלק.
ספרי מדע ופילוסופיה: פירוש עלי אבן רצואן על ספר הרפואה ("Ars Parva") לגלנוס, שלושה מאמרים של אבן רושד, התרגום של יחיא אבן בטריק לאותות השמים או אותות עליונות ("מטאורולוגיקה") לאריסטו.
עיסוקו בתרגום המטאורולוגיקה ('ספר אותות השמים') של אריסטו, קשור גם באופן הבנתו את סודו של מורה הנבוכים, כי שמואל אבן תיבון ייחס לרמב"ם הסכמה עם העמדה האריסטוטלית המוצגת שם.
מאמר יקוו המים - עוסק בחכמת הטבע ובפילוסופיה, ובפרט בשאלת חידוש העולם.
חיבור זה יצא לאור ב-2002 במהדורה מדעית, על ידי רבקה קנלר.
פירוש לקהלת - עוסק בתורת הנפש ותורת השכל
איגרת על ההשגחה (1199) - אחת האיגרות שרשב"ת כתב לרמב"ם.
תשובת הרמב"ם לא הגיעה לידינו.
פירוש המילים הזרות (1213) - הלקסיקון הפילוסופי העברי הראשון.
טעם השולחן והמנורה - חיבור על טעמי המצוות.
בשני הספרים נזכרו שני חיבורים נוספים שלו שאינם מצויים בידינו: פירוש על שיר השירים, ו"נר החופש" שנועד לפרש פסוקים בתורה על דרך הרמז.
ייתכן כי אבן תיבון לא השלים את כתיבתם.
מלבד היותו המתרגם של מורה הנבוכים, היה אבן תיבון במובנים רבים גם הפרשן הראשון שלו, במיוחד בכתביו המאוחרים.
בנושאים מסוימים אף נקט עמדה יותר אריסטוטלית מהרמב"ם עצמו.
הרד"ק, בהקשר לספיקותיו במורה הנבוכים, כתב כי "מעת אשר נאסף אל אבותיו אחינו החכם הגדול רבי שמואל אבן תיבון ז"ל, לא מצאתי עם מי אדבר בזה".
גם רבי אברהם בן הרמב"ם סיפר כי בסוף ימיו של אביו הגיעו אליו אגרותיו (המוקדמות) של ר' שמואל אבן תיבון, "והעיד עליו הצדיק אבא מארי זצ"ל כי הוא ירד עד עומק סודות ספר מורה הנבוכים ושאר חיבוריו והבין כוונתו".
מן העבר השני, ר' שלמה מן ההר יצא במסע נרחב של התכתבות ושכנוע נגד הספר מורה נבוכים ותרגום זה בפרט, על כך שלדבריו אבן תיבון גילה ברבים סודות שהסתיר הרמב"ם, וכן תקף את שמואל אבן תיבון עצמו על פירושיו האלגוריים למקרא.
שנים מועטות לאחר מתקפה זו, חיבר ר' יעקב בן ששת גם הוא ספר ביקורת קשה נגד "מאמר יקוו המים", ובפרט נגד פרשנותו הרדיקלית של אבן תיבון למורה הנבוכים.
המאבק הוביל לחרמות הדדיים בין מצדדי הרמב"ם ומתנגדיו, ובשנת 1233 שלוש שנים לאחר מות אבן תיבון, הובילו ככל הנראה מאבקים אלו לשריפת הספר או החרמתו בידי הנוצרים.
שמואל בן פלטיאל היה שר הכספים והמסים באיטליה (בה התגורר) בממלכתו של הח'ליף הפאטמי אבו תמים מעד אל-מועיז.
שמואל היה בנו של פלטיאל הנגיד, מי שהיה ראש השרים בממלכתו של הח'ליף אל-מועיז.
קורותיו מסופרים ב"מגילת אחימעץ", שחיבר בן דודו אחימעץ בן פלטיאל.
שמואל בן פלטיאל נהג לתרום כספים רבים למטרות צדקה.
כל בניו נפטרו מלבד אחימעץ בן פלטיאל.
בשנת 976 נפטר אביו, פלטיאל הנגיד, והוא קבר אותו בירושלים.
בנוסף העלה לקבורה בירושלים את עצמות אמו ואת עצמות דודו חננאל.
שמואל בּק (Samuel Bak; נולד ב-12 באוגוסט 1933) הוא צייר יהודי בעל שם עולמי.
כיום חי ויוצר בארצות הברית.
שמואל בק נולד בשנת 1933 בווילנה, למשפחה יהודית חילונית מהמעמד הבינוני.
כישרון הציור התגלה בו כבר בילדותו.
כילד חווה את מוראות השואה.
בשנת 1941 נשלח עם משפחתו לגטו וילנה, שם ערך בגיל 9 את תצוגת ציוריו הראשונה.
מהגטו הועבר למחנה העבודה HKP וממנו נמלט ובעזרת אחות סבו, שהוטבלה לנצרות בצעירותה, מצאו בק ואמו מחסה במנזר בנדיקטיני, שם הסתתרו בעליית גג.
ב-1943 נאלצו השניים לחזור לגטו, ובק השתתף בתערוכת ציורים שארגנו שם אברהם סוצקבר ושמריהו קצ'רגינסקי.
ב-24 בספטמבר 1943, עם חיסול הגטו, הועברו בק ואמו למחנה העבודה HKP שבו היה האב.
משם נמלטו בק ואמו שנית אל המנזר הבנדיקטיני.
אביו נורה למוות בידי הגרמנים בפונאר ביולי 1944, ימים מעטים קודם לשחרור האזור בידי הצבא האדום.
מכל בני משפחתו נותרו בחיים בתום השואה רק הוא ואמו.
בק תיאר זאת כך: "כאשר הסובייטים שחררו אותנו, היינו שניים מבין מאתיים ניצולי וילנה, מקהילה שמנתה 70 עד 80 אלף נפש".
בק ואמו עברו ללודז' שבפולין, ומשנת 1945 התגוררו במחנה העקורים לנדסברג שבגרמניה.
ב-1947 צייר את ציור "אם ובנה" המשקף את זכרונותיו האפלים מתקופת השואה.
בשנה זו ביקר בן-גוריון במחנה העקורים באד רייכנהאל, שם ראה את ציוריו של בק.
ב-1948 עלו בק ואמו לארץ ישראל.
בראשית שנות החמישים פעל כמעטר בציור את המאמר הראשי השבועי של אורי אבנרי בשבועון "העולם הזה", וכן עיצב תפאורות לתיאטרון.
בק השלים לימודי אמנות בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז.
בתקופת לימודיו שם התרועע עם הצייר הישראלי דוד רקיע והציע לו להחליף את שמו משטרנפלד לרקיע.
בשנים 1959 עד 1966 חי באיטליה, בה פיתח את סגנונו האמנותי שהוא סוריאליזם פיגורטיבי.
בק נדד בין ארצות עד שמצא לו מקום קבע.
בשנת 1993 היגר למסצ'וסטס שבארצות הברית, שם הוא מתגורר ויוצר עד היום.
לאחר מלחמת ששת הימים פרסם בק אלבום רישומים בשחור לבן בשם רישומי מלחמה.
הוא הרבה לסייר בשדות הקרב עם תום המלחמה, אך את רישומי הפחם שלו עיבד על פי צילומים מיד עם שובו לאטלייה שלו.
שם תרגם את הצילומים הקולקטיביים לשפה ויזואלית והעניק להם מידה גבוהה של אובייקטיביות.
בדצמבר 2006 נפתחה ב"יד ושם" בירושלים תערוכה רטרוספקטיבית, "מסע ומשא", המציגה 115 מיצירותיו, ועמה אלבום בשם זה בעריכתה של יהודית שן-דר, אוצרת התערוכה.
נכון לשנת 2024, יצר בק יותר מ-10,000 ציורים, שהוצגו במאות תערוכות ברחבי העולם.
בק היה נשוי בעבר לאנה, ונולדו להם שלוש בנות.
אשתו השנייה היא ג'וסי, פסיכיאטרית במקצועה.
בק הוא בן דוד של המשוררת הישראלית רונית יוכל חיטין.
שמואל בן עדיה היה משורר יהודי שחי במאה השישית לספירה באזור חג'אז (בימינו בערב הסעודית) ומת בעיר תימא (חצי האי ערב) בסביבות 560 לספירה.
לשמואל בן עדיה מיוחס ספר שירים שכתוב בערבית שנחשב לאחד הספרים החשובים בחקר השפה הערבית הטרום-אסלאמית ובחקר התרבות היהודית בחג'אז.
נכדתו, צפייה, הייתה אחת מנשותיו של מוחמד אחרי שנלקחה כשלל.
תפקידו של בן עדיה כמשורר סייע לו רבות בהידוק קשריו עם מנהיגי השבטים הערביים באזור ועם המושלים הערבים מטעם שלטונות פרס והאימפריה הביזנטית.
השירה הייתה אמצעי חשוב לבניית סטטוס חברתי ופוליטי חשוב ולהתקדמותו הפוליטית והחברתית של המשורר כאשר הייתה ההשכלה מוגבלת לשכבות מצומצמות בחברה.
לפעמים ייחסו התושבים למשוררים כוחות על טבעיים בשל שליטתם בשירה.
בצורה זאת הפך שמואל בן עדיה לאחד האנשים העשירים ביותר בחצי האי ערב כאשר הצליח לבנות מבצר גדול שנקרא בשם אל-אבלק.
המבצר נבנה כדי לספק מקום הגנה חשוב הן למשפחתו והן לתושבי העיר תימא, ולשמש כמקום שבו הופקדו כספים ונכסים רבים בידי התושבים על מנת לשמור אותם.
בספרות הערבית של ימי הביניים חוברו אגדות חינוכיות רבות סביב דמותו של שמואל בן עדיה.
מטרת האגדות האלה הייתה להדגיש את ערכי המוסר של החברה בזמנו של מחבר האגדה בימי הביניים.
אבן עדיה הוצג כדמות שמשקפת את האידיאל של הנאמנות והיושר.
אבן עדיה מוצג כאדם שהעדיף את הנאמנות ופעל נגד האינטרסים האישיים והמשפחתיים שלו כאשר סירב למסור את הפיקדונות של המשורר הערבי הידוע אמרוא אל-קייס שהיו ברשותו למושל עיראק מטעם הפרסים.
לאחר שנודע למושל העיראקי שאין בכוונתו של שמואל למסור את הפיקדונות, הוא רצח את בנו של שמואל, שבו החזיק כבן ערובה.
נאמנות זו הולידה את הפתגם הערבי המפורסם "אין אדם נאמן יותר משמואל" (אופא מן אלסמואל).
הסיפור הונצח בשירו של המוזיקאי והזמר שי נובלמן "רץ ביפו", שהופיע באלבומו "יומי הוא חלום".
בעת החדשה היו זרמים הן בקרב היהודים והן בקרב הערבים שניצלו את דמותו ההיסטורית של בן עדיה לצרכים אידאולוגיים על מנת לגשר בין ערבים ליהודים.
היו גם זרמים בפרט מן הצד הערבי שניסו לטשטש את זהותו היהודית של שמואל בן עדיה ולהבליט אותו כדמות ערבית לאומית שחייתה לפני האסלאם.
עם זאת, שיריו והאגדות החינוכיות סביב דמותו נשארו מקור השראה לסופרים ואנשי רוח ערבים רבים בעולם הערבי.
על שמו רחוב מרכזי בירושלים המחבר בין מוזיאון רוקפלר לאוכף שבין הר הזיתים להר הצופים בירושלים, וכן ביפו ובחיפה.
הרב ד"ר שְׁמוּאֵל בֶּק היה רב והיסטוריון יהודי, אביו של ליאו בק.
בק הוא נצר למשפחת רבנים חשובה, אבותיו כיהנו כרבני קהילות חשובות בהונגריה.
אביו - הרב נתן, וסבו - הרב אברהם שימשו כרבני עיירות בהונגריה.
שמואל בק למד בישיבת פרשבורג ובניקלשבורג - שם הוסמך לרבנות.
בק למד גם בבית המדרש למדעים בווינה, וקיבל תואר דוקטור.
הוא נשא את בתו של הרב אברהם פלאצק, רבה של מוראביה, שגם ממנו קיבל סמיכה לרבנות.הרב בק שימש רבה של העיר ליסא (כיום לשנו בפולין), בתפקיד זה החליף את רבי עקיבא איגר ורבי יעקב לורברבוים.
בנו הוא הרב ד"ר ליאו בק.
חיבר ארבעה ספרים בגרמנית: "הקדמונים והעבריים", "יסודות התורה", "דברי ימי ישראל", ושו"ת בדברי הלכה.
לאחר מאמצים עלה בידו להשיג הסכמת ממשלתית להנהיג לימודי חובה בנושא הדת היהודית בבתי הספר הגבוהים במדינה.
בשנת 1913 הוענקה לו מדליית מסדר הנשר האדום הפרוסי.
שמואל בן עטר (נולד ב-ד' באדר תשכ"ד, 17 בפברואר 1964) הוא איש תקשורת ישראלי חרדי, ממקימי תחנת הרדיו הפיראטית "רדיו כל האמת".
שימש כיו"ר איגוד תחנות הרדיו הפיראטיות.
שמואל בן עטר נולד וגדל בירושלים למשפחה מרובת ילדים שומרת מסורת שעלתה מבגדאד.
הוא שירת בצה"ל בזמן מלחמת שלום הגליל ואף נפצע במהלכה.
בן עטר נשוי ואב ל-10 ילדים ומתגורר בשכונת רמת שלמה בירושלים.
בנו הוא העיתונאי יוסי בן עטר שהגיש בעבר תוכניות ברדיו גלי ישראל והיה הכתב הפוליטי - פרלמנטרי של התחנה.
בן עטר התחיל את דרכו התקשורתית ברשת ג' כעורך מוזיקה.
בשנת 1994 הקים את תחנת הרדיו הפיראטית "רדיו כל האמת".
בן עטר הגיש ברדיו כל יום שישי תוכנית שירים ברוח מזרחית, ובימי ראשון ושלישי שיחות נפש עם מאזינים, כמו כן הוא הנחה תוכנית של שאלות ותשובות עם הראשון לציון הרב מרדכי אליהו כל ערב שבת.
בין השנים 1995 עד 2005 הגיש בן עטר תוכנית אקטואליה בשם "פרלמנט" ששודרה ביום חמישי בלילה, לצדם של אריה דרעי, אלי ישי, אורי זוהר ודוד חכם, יחד עם עיתונאים אורחים.
בשנת 1999 החל בן עטר להנחות בערוץ 28 "רגלי מבשר".
תוכנית אירוח של זמרים, אישים ישראלים ושאלות ותשובות עם רבנים.
אחד מראיונותיו שזכה לפרסום הוא ראיונו עם אריה דרעי 12 שעות טרם כניסתו לכלא, בו דרעי הוריד דמעה לראשונה בראיון.
שנה לאחר מכן נסגר הערוץ "רגלי מבשר".
מעצרו וסגירת "רדיו כל האמת"
במהלך השנים שימש בן עטר כיו"ר איגוד הרדיו הפיראטי, ששמם הנרדף היה גם "ערוצי הקודש".
בן עטר הקדיש מאבק ממושך להכשרת התחנות בדרך חוקית, בתדמית תקשורתית ומאבק חברתי.
באוגוסט 2007 פשטו אנשי משרד התקשורת על תחנת רדיו כל האמת ועצרו את בן עטר.
ביוני 2008 גזר בית משפט השלום על בן עטר 9 חודשי מאסר בפועל וקנס של 100,000 שקלים.
ב-19 באפריל 2009 נכנס בן עטר לבית הסוהר מעשיהו והחל לרצות את עונשו.
בן עטר הגיש תוכנית שבועית ברדיו קול חי שנקראת "עטרה ליושנה", וגם פעם בשבוע את תוכנית "מאזינים למאזינים".
כמו כן הוא שדר ברדיו גלי ישראל בכל שבוע את התוכנית "על שלשה דברים".
בשנת 2015 הצטרף לרדיו קול ברמה והגיש במשך כשנה את התוכנית "פותחים עניין" כל ערב בשמונה ביחד עם יהודה שלזינגר.
שמואל חיים בְּרוֹזָה (1869 - י"ב בחשון תש"ה 29 באוקטובר 1944) היה איכר וחלוץ ציוני שעלה ארצה במסגרת העלייה הראשונה.
מראשוני המושבה מוצא ובעל אדמות רבות באזור.
ברוזה נולד ב-1869 בעיר ביחוב אשר בפלך מוהילב ברוסיה לאביו אברהם שהיה סוחר עצים.
ברוזה קיבל חינוך יהודי מסורתי ולמד בחדר.
ב-1891 עלה ברוזה ארצה במסגרת העלייה הראשונה.
עם הגיעו עבד כפועל חקלאי במושבות במרכז (פתח תקווה, רחובות וראשון לציון) וכן במחסן העצים של האחים ליטווינסקי.
לאחר כשנתיים עבודה הלך, עם חברים, לבקר בירושלים ובדרך עצר ללון בכפר קאלוניה.
בכפר זה נעשה ניסיון ב-1860 לייסד ישוב עברי חקלאי אולם הניסיון נכשל ובסופו של דבר עברו הקרקעות לבעלות מסדר בני ברית.
ב-1894 החליט הארגון ליישב אדמות אלו ושמואל ברוזה היה בין ארבעת המתנחלים הראשונים שעלו באותה שנה על הקרקע.
במשך כחמש שנים חי ברוזה בנחלתו כשהוא גר במגדל שמירה שהוקם על ידי בעלי הקרקע הקודמים.
בהמשך הצטרפו עוד מספר משפחות, בהן משפחת מקלף (הורי מרדכי מקלף), שבנו את ביתם בסמוך.
במהלך שנים אלה עבד את האדמה, צבר רכוש ורכש קרקעות, תוך ניצול יחסיו הטובים עם מוכתר הכפר קאלוניה וראשי הכפר אבו גוש.
ברוזה השקיע את כל מרצו בהקמת בוסתנים של גפנים ועצי פרי כשאת מקור הידע (והזנים המשובחים) רכש במנזרים שבסביבה.
בשנת 1944 נפטר ממחלה קשה.
בשנת 1897 החל להקים את אחוזת "בית ברוזה", מבנה אבן בן שלוש קומות ו-15 חדרים, שמרתפו חצוב בסלע ובו בור מים ומחסן לאחסון חביות יין.
בבית זה נולדו שמונת ילדיו של ברוזה.
בבית התקיים גם מפעל קטן לייבוש ושימור פירות.
מרפסת עיטרה את הבית מכל צדדיו, אליה הוביל גרם מדרגות מפואר.
ליד הבית הוקמו רפת ומחלבה לייצור חמאה, שמנת וגבינות.
כמו כן הוקמו לול, שובך יונים, בית בד לייצור שמן זית ויקב לייצור יין, קוניאק וליקרים שונים.
בפרעות תרפ"ט, ב-24 באוגוסט 1929, יצא המון מוסת מהכפר קאלוניה ועלה על מוצא.
ברוזה הגן על ביתו וירה ממנו יריות אזהרה אל הפורעים, שפנו לבית משפחת מקלף, ובו רצחו שמונה מבני המשפחה.
למחרת נטשו בני משפחת ברוזה את הבית, שנבזז ונשרף.
לאחר שוך הפרעות שבו אליו.
בימי המרד הערבי הגדול שוב נאלצו לברוח מביתם, שנשרף בשנית.
הבית היה הבית היחיד במוצא עם מכשיר טלפון, ובכך נודעה לו חשיבות ביטחונית ליישוב הקטן והמבודד.
הבית נמכר בשנות השישים של המאה העשרים למשפחה חרדית, המגדלת בשטחו עצי ערבה להושענא רבה.
היקב נמכר למשפחת טפרברג, שהפעילה במקום את יקבי אפרת עד שהיקב הועבר לצרעה באמצע שנות ה-90. בשנת 2010 נפתח באתר מפעל תכשיטים (YVEL).
בעת ביקורו של הרצל בארץ ישראל, ב-1898, הזמינו ברוזה לביקור במוצא.
הרצל התרשם מן המקום "יפה הנוף", נטע ברוש (בלשון הימים ההם "ארז") בחלקת אדמה שהייתה שייכת לברוזה והמליץ להקים במקום בית מרגוע לפועלים.
המלצתו יושמה כאשר הוקם במקום בית ההבראה "ארזה", על שם העץ אותו נטע הרצל.
הזמנת אישי ציבור לסור לבית ברוזה בדרכם העולה לירושלים הפכה למנהג קבוע.
ברוזה אירח בביתו וכיבד ביינו ובמרקחות הפירות שלו את אדמונד דה רוטשילד, חיים ויצמן, דוד בן-גוריון, המושל הצבאי סר רונלד סטורס וכמעט את כל הנציבים העליונים, הרבנים הראשיים יצחק הלוי הרצוג ובן-ציון מאיר חי עוזיאל ועוד.
חלק מן המבקרים אף נטעו עץ על אדמתו של ברוזה.
ביקורים אלה הונצחו בצילומים ואף בציורים פרי עטו של הצייר לודוויג בלום.
רבי שמואל בן נטרונאי (נולד בין 1100 ל-1110, נפטר ככל הנראה לפני שנת 1175; מכונה גם בראשי תיבות רשב"ט) היה חכם מראשוני אשכנז ממוצא איטלקי במאה ה-12. תלמידו וחתנו של הראב"ן.
נמצאת תשובה ששלח לו רבנו תם, וייתכן שהיא נשלחה לו עוד בשבתו בבארי.
בשלב מסוים עבר למגנצא שבגרמניה, ונישא לבתו של רבי אליעזר בן נתן (ראב"ן).
ידוע גם שהתגורר בערים בונא וקולוניא.
כבר בשנת 1133 השתתף בדיון סביב שאלה שנשלחה אל חותנו, וכתב אליו בלשון תקיפה למרות גילו הצעיר.
נפטר ככל הנראה לפני שנת ד'תתקל"ה (1175).
ב"ספר זכירה" לרבי אפרים בן יעקב מבונא, נזכר שמואל בן נטרונאי כאחד הנרצחים בגזרות נושא בשנת ד'תתקמ"ו, אולם ייתכן שמדובר בנכדו.
על תשובותיו היה נוהג לחתום בראשי התיבות של שמו שב"ט ובשם זה הוזכר בכמה מספרי הפוסקים בדורות שאחריו (שבולי הלקט, ראבי"ה, מרדכי ואחרים).
חיבר תוספות למסכתות עירובין, עבודה זרה ונידה, ואולי למסכתות נוספות שכן מוזכרים חידושים ופסקים שלו ל-12 מסכתות נוספות.
הוא מצוטט הרבה על ידי חותנו הראב"ן ועל ידי הראבי"ה, שמזכיר גם חיבור נוסף שלו בכינוי "ספר של רבינו שב"ט" או "יסוד רבנו שב"ט".
חיבר גם פיוטים, ומהם נשמרה סליחה אחת ליום הכיפורים.
רבי שמואל בן עלי גאון (מכונה: אבן אל-דסתור; נפטר 1198 בקירוב) היה מחכמי בבל שאחר תקופת הגאונים, ראש ישיבת "גאון יעקב" בבגדאד, ראש הגולה, אסטרולוג ואב"ד.
הוא היה לוי ובעל ייחוס עד משה רבנו.
נודע כבר פלוגתא חריף של הרמב"ם.
פעל בתקופתו של הח'ליפה השלושים וארבעה - א-נאצר לדין אללה.
רבי שמואל בן עלי התפרסם כגדול בתורה כ-120 שנה לאחר שקול התורה בבבל נדם, עם פטירתו של רב האי גאון, ולאחר שכבר היה נדמה כי הגיע הקץ על המרכז היהודי העתיק ורב הזכויות במסופוטמיה.
בן עלי שהיה איש בגדד, ניסה ללכת בדרכי הגאונים שקדמו לו בכמה דורות, ולחדש את ימיה של בבל כקדם.
שמואל בן עלי נסמך לגאון על ידי קודמו רבי שלמה ראש ישיבת גאון יעקב, שכיהן בראשות הישיבה לאחר עלי אביו של שמואל שנפטר בהיות בנו עדיין צעיר.
חלק ניכר מהידוע לנו כיום על שמואל בן עלי, הוא מסיפוריו של הנוסע בן המאה ה-12 פתחיה מרגנסבורג.
שמואל בן עלי כיהן כראש "ישיבת גאון יעקב" בבגדאד, ישיבה בה למדו 2000 תלמידים.
ישיבה זאת הייתה הגדולה בישיבות בבל ושאר הישיבות היו מעין שלוחות שלה.
לאחר שראש הגולה דניאל בן חסדאי נפטר, התמנה בן עלי תחתיו לראש הגולה, ונהג מנהגי מלכות כפי שעשו מלכי ונסיכי המזרח.
היו לו 60 שומרי ראש שעמדו סביבו מוכנים למלא את פקודותיו.
הוא ישב על כיסא מלכותי, לבוש בגדי מלכות, של זהב וארגמן.
לצד ראש הגולה עמד המתורגמן שחזר על דבריו, והסבירם לקהל השומעים.
אברהם גרוסמן מציין כי למרות הפאר וההדר שנהג רבי שמואל כראש הגולה, הוא ראה בישיבה הבבלית מוסד המדריך את האומה היהודית.
לדעת בן עלי הישיבה היא גוף עליון ועדיף על פני כל מוסד יהודי אחר.
שמואל בן עלי שימש גם כאב בית הדין, בו כיהנו בנוסף אליו כדיינים עוד תשעה מגדולי תלמידי החכמים בבגדאד.
בן עלי שאב את סמכויותיו מכוח מינוי שנתן לו הח'ליפה א-נאצר, והיה חבר המועצה המלכותית.
בתוקף סמכויות אלו טיפל בכל ענייני היהודים, ייצג אותם מול השלטון, מינה רבנים ודיינים, ואף גבה מסים.
אצל שמואל בן עלי התאחדו תורה וגדולה יחדיו, והוא שילב הנהגה רוחנית, ביחד עם תפקידו המלכותי.
במקביל לראשות ישיבת "גאון יעקב" השיב לשאלותיהם בהלכה, של רבנים מרחבי העולם (כגון: רבי משה הגולה מקיוב, רבי זכריה בן ברכאל מחאלבּ ועוד).
החוקר שמחה אסף, חקר את אגרותיו של שמואל בן עלי, שנמצאו בגניזה הקהירית ואף כינס אותם בספר.
לשמואל בן עלי לא היו בנים, ועל כן מי שירש אותו כגאון, היה חתנו, רבי זכריה בן ברכאל.
לבנותיו הייתה השכלה רחבה, והן היו בעלות ידע בתורה ויהדות.
על פי המסופר הן נהגו להאזין לשעוריו של אביהן, דרך אשנב צר שהיה בחדרן, ופנה לכיוון בית המדרש.
ישיבת גאון יעקב, הייתה הישיבה המרכזית בבבל, ושאר הישיבות בעיר סרו למרותה.
שמואל בן עלי ביקש לשמר את המסורת הזו גם בתקופתו, וניסה לכפות את מרותו ההלכתית כפסיקה המחייבת.
מספר פולמוסים התעוררו בינו לבין הרמב"ם ורבנים נוספים: כך למשל נתגלע ויכוח הלכתי בינו לבין הרמב"ם בשאלה האם מותר לשוט על הנהרות ביום השבת (בבל משופעת בנהרות).
פולמוס נוסף ומפורסם נתגלע בשאלת אמונת תחיית המתים: שמואל בן עלי ותומכיו האשימו את הרמב"ם בכפירה באמונה בתחיית המתים, ובתגובה נאלץ הרמב"ם לכתוב את איגרת תחיית המתים.
הרושם העולה מתוך אגרות אלו הוא שהרמב"ם מזלזל במשקלו התורני האמיתי של שמואל בן עלי וסיעתו, ומייחס את גדולתו לכח הסמכות הממסדית והפוליטית של האליטה הרבנית הישנה, כשריד מדולדל של ישיבות הגאונים בבבל.
שמואל בַּס (25 בספטמבר 1899, כ"א בתשרי תר"ס, פוצ'פ, פלך צ'רניגוב, רוסיה (אוקראינה) – 31 במאי 1949, ג' בסיוון תש"ט, תל אביב) היה מחנך, משורר וסופר עברי.
שמואל בס נולד בשנת 1899 בפוצ'פ שבפלך צ'רניגוב של האימפריה הרוסית (אוקראינה), בנם הבכור של מינה לבית האפט ואהרן צבי בס (באס), מחנך עברי ופעיל ציוני, מורה עברית בעברית ברוסיה ואחר כך בתלמוד תורה בראשון לציון ובבית ספר בשכונת נווה שלום.
בשנת 1905, כשהיה כבן שש, עלה בס לארץ ישראל מאודסה עם הוריו ואחותו הקטנה מרים (לימים לבקוביץ').
בארץ התחנך בבית הספר תחכמוני ביפו, שם הצטיין כתלמיד ראשון בכיתתו, והמשיך ללימודים בסמינר למורים ירושלים.
במהלך לימודיו נתגלה כישרונו הספרותי.
בן-ציון, שהיה מורו בסמינר, עודדו להמשיך לכתוב, ופרסומו הראשון היה מאמר על שלום עליכם, שפרסם י"ח ברנר כשהיה בס בן 16. בשנת 1917 התנדב בס לגדוד העברי, ועם שחרורו המשיך בלימודיו בבית המדרש למורים העברי בירושלים.
משנת תרפ"ב עסק בהוראה, תחילה בטבריה, בבית הספר הערבי-עברי שיסד חיים מרגליות קלווריסקי, ולאחר מכן במוסדות חינוך שונים בתל אביב.
ב-1929 יצא להשתלמות באוניברסיטת ייל.
בקיץ 1923 (תרפ"ג) נישא לחנה שפירא, בתו של זכריה שפירא.
לאחר פטירתה בי"ט בשבט תש"ו, נישא לד"ר צפורה דנין, בתו של יחזקאל דנין (סוכובולסקי), לה היה נשוי עד מותו.
בנו היחיד, עדני בס (1926–1991), הלך בדרכי אביו וסבו: היה מייסד בית הספר לחינוך מיוחד "השומר" ברמלה ומנהלו, וכן פרסם סיפורים בעיתונות הילדים של ראשית ימי המדינה.
שמואל בס כתב בעיתונות הארץ-ישראלית מגיל צעיר, ופרסם שירים, סיפורים, סיפורי ילדים וביקורת ספרות.
ערך את החוברות לספרות ומדע לנוער "שערים" (1938), את הקובץ "היה בריא!" (תרצ"ח) ואת הירחון לנוער "מולדת" (1949).
בשנותיו האחרונות היה בס מחנך ומנהל בית הספר העממי "יבנה" בתל אביב.
במאי 1949, במהלך שיעור, לקה בשטף דם במוח, הועבר לבית החולים ושם נפטר, בשנה ה-50 לחייו.
נטמן בבית העלמין נחלת יצחק בתל אביב.
שמואל בס כתב שירים רבים לילדי היישוב.
שיריו מכסים כמעט כל נושא בלוח העברי – עונות השנה, חגים ומועדים, טבע וילדות.
בין שיריו: "כפרי" ("על כתף הר פורח"), "עוד מעט ירד אלינו יום שבת הטוב", "הקיץ עבר", "אבטיח", "נחליאלי" ו"שירה הנוער".
אדם: שירים, תל אביב: הדים, תרפ"ז.
שירים לילדים, תל אביב, פסיעות, תרפ"ז.
"חמִשה עשר בשבט": שיר מחזה; ב.
ארה, תל אביב: תרבות, תרפ"ט.
(רומן מימי הגדוד העברי בארץ ישראל)
עדני: שירים לעונות השנה והחגים, תל אביב: פסיעות, תרצ"א.
חופים: שירים, תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ג.
קיץ: שירים, תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ג.
ש' בס ומ' דפנא, במולדת: ספר קריאה; מצֻיר בידי נחום גוטמן, 6 כרכים, תל אביב: אמנות, תרצ"ג–תרצ"ה.
בלדות מעבר לַנֹער, תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ח.
נחל קדומים: שירי תנ"ך, תל אביב: יזרעאל, תש"א 1941.
הדמות הקוסמה, תל אביב: נחום דרימר, תש"ז.
ארץ לנו קטנה: שירי ילדים; ציורים: תרצה, תל אביב: מ' ניומן, תש"ז.
לידידי הצעירים: שירים לכל השנה; מצוירים בידי א.
לואיזדא; הקדמה על המחבר מאת יעקב פיכמן, תל אביב: טברסקי, תש"י 1950.
עד קצה הדרך: שירים ובלדות; ערך והקדים מבוא: יצחק עוגן, תל אביב: קרני, תש"ל.
שמואל בן משה (נולד בכ"ד באייר תש"ו, 25 במאי 1946) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
שירת בחיל השלישות וזכה לצל"ש הרמטכ"ל על פועלו במלחמת יום הכיפורים.
כיום משמש מנכ"ל חברת "אלרוב נדל"ן ומלונאות".
בן משה עלה לישראל מעיראק עם הוריו בשנת 1949. המשפחה השתקעה בפרדס חנה ובן משה התחנך בבית הספר "אלונים" שבמקום.
הוא התגייס לצה"ל ב-1964, סיים קורס קציני שלישות ושירת כקצין שלישות בחטיבה סדירה ובאוגדה סדירה וכקצין שלישות פיקודי.
עבר קורס צניחה, למד בפו"ם ובמב"ל.
במלחמת יום הכיפורים היה בן משה קצין השלישות של חטיבה 188 (עוצבת ברק).
זמן קצר לאחר תחילת המלחמה הגיעו למחנה נפח ארבעה טנקים פגועים, ששימשו אחר כך בסיס לבניית הכוח של המ"פ צביקה גרינגולד ("כוח צביקה") ואוישו מחדש בצוותים על ידי גרינגולד ובן משה.
במהלך הלילה ובבוקר 7 באוקטובר 1973 היה בן משה בחמ"ל החטיבה במחנה נפח.
מפקד החטיבה, אל"ם יצחק בן-שהם, ביקש מבני קצין, שהיה קצין האג"ם, להגיע לצומת המזבלה ולהצטרף לטנק המח"ט.
בשעות אחר הצהריים של אותו היום, פנה בן משה אל אל"ם אורי אור מפקד חטיבה 679 בבקשה להיכנס עם חוליית הפינוי לציר צינור הנפט כדי לפנות את מפקדי החטיבה (בן שהם וקצין) מהקרב על נפח.
אור דחה את הפינוי עד ניקוי אזור נפח מסורים.
סייע ליוסי בן חנן ושמואל אסקרוב להקים את כוח בן-חנן שמנה 11 צוותים.
חטיבה 188 נפגעה קשה בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן ואיבדה את רוב מפקדיה.
בן משה היה בין הקצינים שפעלו לשיקומה וכן עמד בקשר עם משפחות שכולות ופצועים בבתי החולים.
לאחר פציעתו של סא"ל יוסי בן חנן, ב-12 באוקטובר 1973, נפגש בן משה עם אלוף הפיקוד יצחק חופי וזה ביטל את הפקודה של גייסות השריון לרדת לקסטינה עם לוחמי החטיבה שברשותו של בן משה.
סא"ל יאיר נפשי, מג"ד 74 של חטיבה 188 נלחם בגזרה הצפונית.
כאשר גזרת רמת הגולן פוצלה לשניים הוא סופח לחטיבה 7. סא"ל נפשי סיפר לאביגדור בן-גל, מפקד חטיבה 7, שבן משה, קצין השלישות החטיבתי של 188, מחזיק בצוותים כולל צוותי טנקים של גדוד 74. כתוצאה מכך פקד בן-גל על בן משה לספח את החיילים הנותרים של חטיבה 188 אליו.
בן משה סירב, ועקב כך בן-גל עצר אותו.
במשפט שהתקיים בפני סגן מפקד האוגדה תא"ל מנחם אבירם (מן), גיבה אבירם את בן משה והתיר לו להמשיך בפעילותו.
למרות שהחטיבה ירדה מסד"כ פיקוד הצפון הצליח שיקומה.
החטיבה החלה את המלחמה עם שני גדודים סדירים (53 ו-74) ולאחר שיקומה מנתה שלושה גדודים סדירים (53, 74 ו-71).
על בנייתה מחדש של חטיבת "ברק" הוענק לבן משה צל"ש הרמטכ"ל.
בצל"ש נכתב: "במלחמת יום הכיפורים שימש רס"ן בן משה כמפקד שלישות חטיבתי.
עם פרוץ המלחמה עסק באיתור נפגעי יחידתו ובחילוצם.
יחד עם קציני מטה אחרים, נרתם לארגון כוחות חדשים של צוותי טנקים ושליחתם במהירות בחזרה לקרב.
במעשיו אלה גילה יוזמה, תושייה ודבקות במשימה".
קצין שלישות פיקודי של פיקוד הצפון
בשנת 1981 בן משה מונה על ידי אלוף פיקוד הצפון, אביגדור בן-גל, לקצין שלישות פיקוד הצפון, והועלה לדרגת אלוף-משנה.
בתפקיד זה שימש בן משה גם בזמן מלחמת שלום הגליל.
במהלך שירותו זה אירע אסון צור הראשון בו קרס בניין הממשל הצבאי הישראלי בצור שבלבנון, וכתוצאה מכך נהרגו 76 חיילי צה"ל ואנשי כוחות הביטחון.
לקחי מלחמת יום הכיפורים בתחום השלישות באו לידי ביטוי בטיפול באסון.
בזכות נוכחותם שם זוהו כל הנפגעים בתוך מספר שעות והתקבל מידע מלא בדבר החיילים שנהרגו ואלו שנותרו בחיים.
במסגרת תפקידו של בן משה כראש ענף תורה בחיל השלישות נרתם בן משה לכתיבת "ספר השליש" שבו מרוכזת כיום כל תורת השלישות הצה"לית לשגרה ולחירום.
הספר מתעדכן מדי פעם ומשמש כיום בעבודתם של סגלי שלישות.
תפקידו האחרון של בן משה בצה"ל היה ראש חטיבת כוח האדם של מפקדת חילות השדה.
לאחר שחרורו מצה"ל התמנה בן משה למנכ"ל קניון השרון בנתניה של חברת אל-רוב.
בהמשך מילא תפקידים שונים בחברת אל-רוב, והיה מנכ"ל "אל-רוב נדל"ן ומלונאות בע"מ".
בשנת 2009 מונה על ידי אלפרד אקירוב, יו"ר אל-רוב, לתפקיד מנכ"ל חברת האם אל-רוב ישראל.
ציון לשבח הוענק לבן משה על ידי הרמטכ"ל במסגרת תפקידו כקצין שלישות חטיבה 188 חטיבת טנקים סדירה ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים.
תעודת הוקרה הוענקה לבן משה על ידי משטרת ישראל במסגרת תפקידו כמנכ"ל קניון השרון בעקבות התנהלות בפיגוע חבלני בכניסה לקניון השרון בתאריך 18 במאי 2001.
בן משה נשוי ליהודית ואב לשלושה ילדים.
הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה ותואר שני במדע המדינה.
שמואל בנימין בכר (1875, פלובדיב, האימפריה העות'מאנית – 2 באוקטובר 1949, פלובדיב, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה הרב הראשי ליהודי פלובדיב במשך ארבעה עשורים, כיהן לתקופה מסוימת כנשיא בית הדין הרבני הגדול של יהודי בולגריה, נמנה עם ראשי הפלג המתון בתנועה הציונית והיה חבר הוועד המרכזי של התנועה הציונית בממלכה.
שמואל בנימין בכר נולד בפלובדיב.
התייתם מאב בגיל צעיר ובשלהי המאה ה-19 עלה עם אימו לארץ ישראל והתגורר בירושלים.
הרב יוסף רפאל עוזיאל, שהיה נשיא בית הדין הרבני של הקהילה הספרדית בירושלים, תמך בשמואל בנימין בכר ומשפחתו, ובהמשך הסמיך אותו לרבנות.
ככל הנראה לאחר מותו של הרב עוזיאל שב שמואל בנימין בכר לבולגריה.
ב-1899 תועד הרב בכר בפלובדיב כאחד הפעילים המרכזיים שסייעו ליוסף מיוחס להקים את הלשכה הראשונה של ארגון בני ברית בבולגריה.
הלשכה נחנכה בפלובדיב ב-16 בספטמבר 1899.
בראשית המאה ה-20, לאחר פטירתו של הרב חיים עזרא ארויא התמנה לרב הראשי ליהודי העיר.
שמואל בנימין בכר היה ממניחי היסודות למערכת החינוך היהודית הקהילתית בפלובדיב ואף עסק בהוראה וכתיבת ספרי לימוד.
פעילותו החינוכית זכתה לתהודה בשבועון היהודי "el amigo del pueblo" (עברית: ידיד העם), אשר הופץ בלאדינו בקרב קהילות יהודי בולגריה.
הרב בכר היה פעיל בפלג המתון של התנועה הציונית בבולגריה ומקורב מאוד לראש הפלג יקיר רומנו.
באפריל 1908, במסגרת הוועידה הציונית ה-6 שנערכה בסופיה, נבחר הרב בכר לחבר הוועד המרכזי של התנועה הציונית.
בתנועה הציונית בבולגריה התחוללו מאבקי כח בלתי פוסקים בין קיצונים למתונים, ובמקביל עימות מול הרב הראשי מרדכי אהרנפרייז.
נציגי הפלג המתון בתנועה ניסו ללא הצלחה לפשר בין הניצים.
בדצמבר 1924, לאחר פטירתו של ממלא מקום הרב הראשי ליהודי בולגריה דוד פיפאנו, כיהן הרב בכר לתקופה מסוימת כנשיא בית הדין הרבני הגדול בבולגריה.
בתקופה זו כיהן הרב בכר גם כרב הראשי למחוז פלובדיב כולו.
ב-1929 נתבעו ראשי קהילות יהודיות בבולגריה על רקע גביית מס קרן היסוד בטענה, שהחלת המס כמס חובה על בני הקהילות השונות אינה חוקית.
שמואל בנימין בכר והרב אשר חננאל הופיעו במשפט והעידו על חשיבותה ההיסטורית של ארץ ישראל לדת ולמסורת היהודית ובין השאר נסמכו על חוות דעת מטעם הרב הראשי לארץ ישראל אברהם יצחק הכהן קוק.
עורך הדין אלברט רומנו ניהל את ההליך המשפטי מטעם הקהילות היהודיות ועמדתן זכתה לניצחון במשפט.
בנרטיב ההיסטורי של יהודי פלובדיב זכור הרב בכר במיוחד בשל התפילה ההמונית שארגן בליל האקציה שנערכה בפלובדיב ב-10 במרץ 1943 לפנות בוקר.
ב-9 במרץ פורסם צו גירוש לפי גרסה אחת ל-841 מיהודי פלובדיב ולפי גרסה אחרת ל-497. למרות הכתוב במכסה הרשמית, נעצרו ב-10 במרץ לפנות בוקר מרבית בני הקהילה ובכללם הרב בכר והובלו לחצר בית הספר היהודי.
בני הקהילה היו משוכנעים במותם הקרב ונתונים באווירה קשה.
הרב בכר ארגן תפילה המונית אשר בסיומה זעקו המתפללים את פסוק "שמע ישראל".
בשעות לפני הצהריים של ה-10 במרץ שוחררו בני הקהילה לבתיהם לאחר שצו הגירוש הושעה.
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה ברחבי בולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית ונתמכה על ידי הצבא האדום, אשר כוחותיו הגיעו לסופיה.
קימון גאורגייב התמנה לראש הממשלה, עובדי הכפייה שוחררו ממחנות העבודה וחודשה הפעילות הקהילתית.
בדצמבר 1944 ביקר דוד בן-גוריון בפלובדיב וזכה לקבלת פנים המונית.
הרב בכר קיבל את פניו בבית הכנסת ציון, אשר היה צר מלהכיל את הקהל הרב שצבא עליו.
מפאת מצבו הרפואי, נבצר משמואל בנימין בכר לעלות למדינת ישראל, והוא הלך לעולמו ב-1949 והוא בן 74. הרב בכר נקבר בבית העלמין היהודי בפלובדיב.
על מצבתו כתוב על לוח האבן חקוק מגן דוד והמילים: "פ'[ה] ט'[מון] הרב החכם שמואל בכר בנימין, איש חכם ונבון, ירא שמים, רועה נאמן, אב יקר ורחמן, ניהל עדתו בנאמנות ויושר, בכבוד יכתירוהו תלמידיו הרבים, עלתה נשמתו לשמי מרומים יע"א, נאסף אל עמיו ביום כיפור תש"י בפלובדיב, 1875- 1949".
נשא לאישה את רעייתו פלומבה (לבית משפחת גרטי) ונולדו להם חמש בנות (ביניהן שרה אריה) ובן.
הרב שמואל בן רבי יוסף (קראקא, בסביבות שנת ה'ת' 1640 - אלטונה, א' באדר ה'ת"ס, 1700) היה מרבני יהדות פולין במאה ה-17. חיבר את הספרים "עולת תמיד" על הלכות יום ויום בשולחן ערוך ו"עולת שבת" על הלכות שבת בשולחן ערוך.
נולד בקרקוב בשנת ה'ת - 1640, חותנו היה הרב חיים אורגלר, מחכמי קרקוב (נפטר חשוון תמ"ט).
בשנת תמ"א הוציא לאור את פירושו על השולחן ערוך.
בהקדמה לספר כתב שרוצה להוציא עוד ספר שכתב שנקרא: 'טירת כסף':
ככל הנראה לבסוף ספר זה לא יצא לאור.
התמוטט ונפטר בפתאומיות בליל שבת, א' באדר ת"ס (1700), בעת ביקור באלטונה.
הוא נקבר בבית הקברות המקומי יומיים לאחר פטירתו.
חיבר פירוש על שולחן ערוך אורח חיים (נדפס לראשונה אמסטרדם תמ"א).
חלקו הראשון, העוסק בהלכות יום יום (סימנים א-רמא), נקרא "עולת תמיד", וחלקו השני, העוסק בהלכות שבת ומועד (סימנים רמב-תרצז), נקרא "עולת שבת".
הפירוש מצוטט רבות בפי הבאים אחריו, אך ה"מגן אברהם" מצטט אותו תכופות באופן ביקורתי.
הדבר גרם לירידת קרנו והשפעתו של ה'עולת תמיד', כפי שכתב הרב חיים נתן דמביצר בספרו 'כלילת יופי' (חלק א עמ' סא-סב):
בשנת תשס"ג נדפס הספר שנית במהדורה מפוארת על ידי מכון 'זיכרון אהרן'.
שמואל (מולי) בן צבי (נולד ב-1960) הוא תת-אלוף (מיל') בצה"ל, יושב ראש בנק לאומי המיועד.
כיהן כיועץ הכספי לרמטכ"ל בשנים 2004-2000. ולאחר מכן כסגן נשיא לאסטרטגיה, סגן נשיא לכספים וסגן נשיא לכלכלה, תכנון ומערכות מידע בחברת טבע בשנים 2004–2014. מ-2015 מכהן בדירקטוריון בנק לאומי ובחברות ציבוריות נוספות.
בגיל 18 התקבל לעתודה האקדמית ולמד כלכלה באוניברסיטת תל אביב.
עם סיום הלימודים התגייס ליחידת היועץ הכספי לרמטכ"ל, בה שירת עד מינויו למפקדהּ ב-2000. בד בבד עם שירותו הצבאי הוא סיים את המכללה לביטחון לאומי כחניך מצטיין, השלים דוקטורט בכלכלה, הרצה בתחום באוניברסיטת תל אביב ואף נשלח על ידי צה"ל כפוסט-דוקטורנט למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס - MIT.
ב-2004, עם שחרורו מצה"ל, מונה לסמנכ"ל בחטיבת הכספים של "טבע" תחת היו"ר אלי הורוביץ, המנכ"לים ישראל מקוב, שלמה ינאי וג'רמי לוין והמנהלים הפיננסים הוותיקים של החברה, דן זיסקינד ואייל דשא.
בנוסף שימש גם כסגן הנשיא לאסטרטגיה בחברה עד לשנת 2014, אז פרש מ"טבע".
הוא סיים בתקופה זו קורס מנהלים מתקדם בבית הספר לעסקים של הרווארד.
משמש דירקטור בבנק לאומי החל משנת 2015. הוא חבר בוועדות ביקורת, מאזן, תגמול, אסטרטגיה, ניהול סיכונים וטכנולוגיה.
באוקטובר 2023 נבחר ליושב ראש הדירקטוריון של בנק לאומי.
מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לשתי בנות.
הרב שמואל בן קיקי (1842, ה'תר"ב – 1919, י"ג בטבת ה'תרע"ט) היה משורר, פייטן, רב ואב בית דין בטבריה וממנהיגי הקהילה היהודית בעיר.
נולד ברבאט שבמרוקו בשנת ה'תר"ב (1842) לרב דוד בן קיקי, שהיה מנכבדי ומנהיגי הקהילה.
בהיותו כבן שלוש עלתה משפחתו ארצה והתיישבה בעיר טבריה.
בהיותו נער צעיר התייתם מאביו, והוא חונך בישיבות רבני טבריה.
בבחרותו התפרסם בשקידתו בתורה, ונהג מפעם לפעם לכתוב שירים וחרוזים, ועקב כך התפרסם כדרשן ומליץ.
בהגיעו לפרקו, נישא בזיווג ראשון לשרה, בת הרב יוסף דוד אבולעפיה, ראש הרבנים בטבריה, ומאוחר יותר לחנה בת יעקב בן-קיקי, בזיווג שני.
מלבד עיסוקו בתורה היה מעורב רבות בצרכי הקהילה, וכיהן שנים רבות כמזכיר כולל רבי מאיר בעל הנס.
בשנת ה'תרנ"ג נשלח לראשונה על ידי רבני העיר לשמש כשד"ר עבור הכולל בקרב קהילות תוניס וטריפולי, ומאז נשלח פעמיים נוספות.
בשל חיבתו הגדולה לספרים אצר לו ספרייה גדולה שהייתה מוכרת בעיר, אך בעת השיטפון בטבריה (ב-14 במאי 1934) נהרסה רובה ככולה.
היה חבר בבית הדין של העיר בראשות הראב"ד הרב יעקב הכהן סקלי, וחתימתו מופיעה על רבים מפסקי בית הדין, הסכמות לספרים וכרוזים מטעם רבני טבריה באותה תקופה.
לאחר פטירת הרב יעקב הכהן סקלי התמנה תחתיו לאב בית הדין, כשלצידו כיהנו דדיינים הרב יהודה רבוח, הרב יעקב חי זריהן והרב אליהו ילוז.
מלבד פסיקת הלכה עסק גם בהרבצת תורה, ובין תלמידיו ניתן למצוא אף את הרב יעקב חי זריהן, שלימים התמנה לרב הראשי של טבריה.
הרב בן קיקי נודע גם בשל היותו משורר ופייטן, והשאיר אחריו בכתב יד ספר שלם של פיוטים ושירים.
אחד מפיוטיו, המבוסס על י"ג העיקרים, נדפס בספר "שופריה דיעקב" של תלמידו הרב זריהן.
נפטר בטבריה בג' טבת ה'תרע"ט (1919) כבן שמונים, ונטמן בבית הקברות בעיר.
בנו הראשון, דוד, נפטר בצעירותו.
גם בנו השני, אליהו, נפטר בחיי אביו בעת היותו שליח מטעם קהילת טבריה בביירות.
ילדים נוספים שלו: חיים, רבקה, יהודה ועוד.
בנו, חיים בן קיקי (1887–1935) היה מזכיר הסתדרות הספרדים בחיפה וכתב העיתון "דאר היום".
שם דוד – חיבורו העיקרי, עוסק בבירור דרך כתיבת שמות המתגרשים בגט על פי ההלכה.
חיבור זה, אותו כתב בתקופה של למעלה משלושים שנה, הוא המקיף והיסודי ביותר בתחום זה, והוא מכיל עשרה כרכים, חמישה לשמות אנשים וחמישה לשמות נשים.
את שם הספר קרא על שם בנו הצעיר.
חלקים ממנו נדפסו במשך השנים בכתבי עת תורניים.
מערכות שמואל – מערכות וציונים בהלכה, נדפס לראשונה בירושלים, תשנ"ד, על ידי מכון "גנזי חכמי טבריה" והעומד בראשו ר' אהרן משה-שוהם רב המושב אשתאול מלפנים.
חיבורים נוספים שלו היו "שירי קודש ושירי חול" ו"דרושים ופסקים".
חלק משיריו הודפסו בספר "שופריה דיעקב" של הרב יעקב חי זריהן.
שמואל בנאי (נולד ב-1955) הוא קרדיולוג ישראלי, פרופסור מן המניין לקרדיולוגיה בבית ספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, מנהל המערך הקרדיולוגי בבית החולים איכילוב.
בנאי נולד לאביגיל ולאברהם (ממשפחת בנאי) בירושלים.
בגיל 18 התגייס למסלול העתודה האקדמאית וסיים את לימודי רפואה באוניברסיטה העברית.
בין השנים 1980–1984 שירת כרופא צבאי בתפקידים של רופא גדודי ורופא חטיבתי בחיל השריון, בצה"ל.
בין השנים 1984 - 1986 התמחה ברפואה פנימית בבית החולים ביקור חולים.
בין השנים 1986–1988 התמחה בקרדיולוגיה בבית החולים ביקור חולים.
בשנת 1988 נסע לארצות הברית להשתלמות (פוסט דוקטורט) במחקר בסיסי קרדיו-וסקולרי, במעבדה לפיזיולוגיה ופרמקולוגיה ניסויית של האגף הקרדיולוגי, המכון לחקר הלב, הריאות, והדם, במכוני הבריאות של ארצות הברית.
בנאי נושא תפקידים בכירים בתחום רפואת הלב.
בין השנים 1996–2004 כיהן בנאי כמנהל היחידה לקרדיולוגיה התערבותית, בבית החולים ביקור חולים.
בין השנים 1999–2004 כיהן בנאי כסגן מנהל המחלקה הקרדיולוגית, בבית החולים בקור חולים.
בשנת 2004 עבר בנאי לבית החולים הדסה עין כרם, לאחר שקיבל מינוי של מנהל יחידה רפואית במערך הקרדיולוגי, בבית החולים.
בשנת 2005 התמנה בנאי למנהל היחידה לקרדיולוגיה התערבותית, במערך הקרדיולוגי, בבית החולים איכילוב, ומאז שנת 2018 הוא מנהל את המערך הקרדיולוגי בבית החולים איכילוב.
פרופ' שמואל בנאי הוא מומחה ברפואת הלב וכלי הדם, פרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה, ראש מרכז-על למחקר והנדסה רפואית של הלב וכלי הדם, מחזיק הקתדרה לקרדיולוגיה התערבותית ע"ש וולטון באוניברסיטת תל אביב, דיקאן משנה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, וחבר באקדמיה הלאומית לרפואה מדעית.
בנאי עוסק בצנתורים אבחוניים וטיפוליים, קרדיולוגיה בקהילה, מניעה, גילוי מוקדם וטיפול במחלות לב ובמחקר יישומי לפיתוח שיטות חדשניות לאבחון וטיפול במחלות הלב וכלי הדם.
בנאי משלב את עבודתו כקלינאי, איש אקדמיה וחוקר מדעי.
בשנת 2002 התמנה בנאי לפרופסור חבר ברפואה פנימית וקרדיולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, ירושלים.
בנאי נבחר כמורה מצטיין בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים בשנים:
בשנת 2007 התמנה בנאי לפרופסור חבר ברפואה פנימית וקרדיולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2015 התמנה בנאי לפרופסור מן המניין, בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
לבנאי יותר מ-350 פרסומים מדעיים.
סיים את לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה בירושלים, ואחרי סיום התמחות בקרדיולוגיה המשיך להתמחות-על במחקר בסיסי בקרדיולוגיה ובביולוגיה של דופן העורק במכוני הבריאות הלאומיים של ארצות הברית, במרילנד ארצות הברית.
הוא היה מהראשונים לחקור ולתאר תהליכי אנגיוגנזיס (גדילת כלי דם חדשים) בלב האיסכמי, ותהליכי תגובה וריפוי של דופן העורק לנזק (רסטנוזיס).
בשני העשורים האחרונים הוא הוביל 3 מחקרים קליניים פרוספקטיביים, מבוקרים, בין לאומיים, רב מרכזיים באירופה, ארצות הברית וקנדה, כולם בנושא פיתוח טיפול רפואי חדש בחולים עם תעוקת חזה עמידה לטיפולים הקיימים.
הוא מנהל ומוביל מספר פרויקטים בינלאומיים לפיתוח טיפולים חדשים במחלות לב: 1. טיפול לתעוקת חזה כרונית עמידה לטיפולים המקובלים מרמת הרעיון ועד לקבלת האישורים הרגולטוריים, ולשימוש קליני נרחב, בחולים שאין להם פתרון טיפולי קיים.
2. טיפול במחלת כלי הדם הקטנים של הלב Coronary Microvascular Dysfunction-, מחלה שאין לה טיפול קיים.
3. פיתוח מסתם מיטרלי תותב להשתלה בגישה מילעורית, כולל ניסוי בבני אדם.
4. סטטוסקופ עם טווח שמע רחב כולל תת-קול, מבוסס בינה מלאכותית, לאיתור מומים במסתמי הלב.
לרווחת הציבור, פרופ' בנאי יזם והפעיל מערכת למתן טיפולים פולשניים מתקדמים בקרדיולוגיה המאפשרת ביצוע צנתור על ידי מיטב הרופאים באיכילוב, ללא תור או המתנה, ללא תשלום כספי, וללא תלות בסוג הביטוח הרפואי.
בנוסף, הפעלת רפואת לב ציבורית שמטרתה מניעת תחלואת לב בקרב האוכלוסייה הבריאה בתל אביב-יפו.
פיתח ויישם מהפכה ייחודית בהנגשה של רפואה ציבורית מיטבית לכל דורש.
אפשרות של בחירת רופא מצנתר, ללא צורך בהמתנה, בתנאי אשפוז טובים, ללא תשלום וללא תלות בביטוח הרפואי.
שיטה שעובדת ומוכיחה את עצמה כבר 16 שנים
כמנהל מערך קרדיולוגי גדול, דחף והכניס לשימוש בארץ טכנולוגיות ושיטות אבחון וטיפול חדשים במחלות לב:
טיפול בתעוקת חזה עקשנית ועמידה לטיפולים מקובלים (תרופות, צנתורים וניתוחי מעקפים),
הראשון שפיתח בארץ את תחום האבחון והטיפול במחלה כלילית מיקרו-וסקולרית
שותף לפרסום של מעל 350 מאמרים מדעיים
חוקר ראשי במעל 60 מחקרים קליניים מאז 2006
ניהל 4 מחקרי FIH בינלאומיים של טכנולוגיות טיפול חדשות במחלות לב, שתיים מהטכנולוגיות הן טכנולוגיות שהוא היה שותף לפיתוחן