tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היו לו אח גדול, ביל, ואחות תאומה, ג'יל.
ב-1947 סיים את לימודיו בתיכון בקיימברידג', שם ניגן בתופים וכתב בעיתון בית הספר.
הוא למד לזמן קצר מוזיקולוגיה בבית הספר ג'וליארד, לפני שלמד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם קיבל תואר ראשון בשנת 1951 ותואר שני בשנת 1952.
קריירה - איש אקדמיה והוראה
בשנים 1953–1965 היה בארת' פרופסור באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
משנת 1965, בתקופת "הסיקסטיז האמריקנית", עבר ללמד באוניברסיטת באפלו עד שנת 1973. באותה תקופה הכיר את יצירתו של חורחה לואיס בורחס הארגנטינאי, שהיווה השראה לאוסף הסיפורים שלו "Lost in the Funhouse".
אחר כך לימד בארת' באוניברסיטת בוסטון, כפרופסור אורח בשנים 1972–1973 ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס מ-1973 עד שפרש לגמלאות ב-1995.
ב-1950 פרסם שני סיפורים קצרים, אחד במגזין הספרותי לסטודנטים של ג'ונס הופקינס ואחד ב-The Hopkins Review.
בארת' החל את דרכו כסופר עם כתיבת שני רומנים בשנות החמישים של המאה העשרים: "האופרה הצפה" ו"סוף הדרך".
ברומנים אלו התייחס בצורה ישירה לסוגיות שהיו פרובוקטיביות לתקופה זו בארצות הברית, כגון הפלות והתאבדות.
הוא המשיך את דרכו בכתיבת סיפורים קצרים, כגון המנליאדה ועוד רומנים אחדים.
בשנת 2022 יצא לאור ספרו האחרון, Postscripts (or Just Desserts), בו יש אוסף קטעים עיוניים שכתב.
הרומנים "האופרה הצפה" ו"סוף הדרך" תורגמו לעברית ב"ספריה החדשה".
בשנת 1996 אוגדו שני הרומנים לספר אחד.
האופרה הצפה הוא רומן שפורסם לראשונה בשנת 1956 ועודכן באופן משמעותי בשנת 1967. היצירה הראשונה של בארת', סיפור על אקזיסטנציאליזם וניהיליזם, היא דיווח בגוף ראשון של היום בו הגיבור, טוד אנדרוז, חשב על התאבדות.
הרומן יצא לאור בעברית ב-1986 בהוצאת הקבוץ המאוחד.
מבקרים ואף בארת' עצמו לעיתים קרובות חיברו את "האופרה הצפה" עם הרומן הבא של בארת' "סוף הדרך" (1958); שני הרומנים נכתבו בשנת 1955, והם זמינים יחד במהדורה בכרך אחד.
שניהם פסיכולוגיים; "סוף הדרך" ממשיך עם מסקנות שהוסקו לגבי ערכים מוחלטים של הגיבור ברומן "האופרה הצפה", והוא לוקח רעיונות אלו ל"סוף הדרך".
בארת' כתב את שני הרומנים במצב מציאותי, בניגוד לסגנונו המטא-בדיוני, בעל המשל והפוסט-מודרני שהיה מוכר יותר ביצירותיו החל משנות השישים ועד למותו, כמו: Lost in the Funhouse בשנת 1968 ומכתבים (1979).
פרס הספר הלאומי האמריקאי על Chimera ב-1973
בארת' נישא להרייט אן סטריקלנד ב-11 בינואר 1950. בתו, כריסטין אן, נולדה בקיץ 1951. בנו, ג'ון סטריקלנד, נולד בשנה שלאחר מכן.
בהיותו בפנסילבניה הכיר את אשתו השנייה, שלי רוזנברג, וילדו השלישי, דניאל סטיבן, נולד ב-1954. נפטר ב-2 באפריל 2024.
ג'ון פרנסיס בונג'יאובי הבן , הידוע יותר בשם ג'ון בון ג'ובי (Jon Bon Jovi), הוא זמר, פזמונאי ושחקן אמריקאי סיציליאני.
הוא מייסד וסולן להקת בון ג'ובי, הנקראת על שמו.
בנוסף, היה הבעלים של קבוצת הפוטבול פילדלפיה סול.
במשך תקופת פעילותו, הקליט שני אלבומי סולו וחמישה עשר אלבומים יחד עם להקתו, שנמכרו ביותר ממאה ועשרים מיליון עותקים ברחבי העולם.
ג'ון בון ג'ובי זכה בפרסים רבים, ביניהם פרס גלובוס הזהב וגראמי.
הוא נבחר לזמר הרוק הסקסי ביותר לשנת 2000 על ידי המגזין פיפל.
בשנת 2009 נכנס בון ג'ובי להיכל התהילה של הפזמונאים.
בון ג'ובי נולד בפרת' אמבוי, ניו ג'רזי שבארצות הברית למשפחה נוצרית-קתולית.
אביו ממוצא סיצילאני-איטלקי וסלובקי ששירת בחיל הנחתים האמריקני ועבד כמעצב שיער.
אימו ממוצא גרמני ורוסי, עבדה בחנות פרחים.
יש לו שני אחים: אנתוני ומתיו.
בון ג'ובי בילה את רוב נעוריו, תוך היעדרויות תכופות מבית הספר, בפעילות מוזיקלית.
הוא ניגן בלהקות מקומיות עם חבריו ועם בן דודו טוני בון ג'ובי אשר היה בעלים של סטודיו הקלטות ידוע בניו יורק.
למעשה ג'ובי הקדיש את מרב זמנו להופעות במועדונים ולעבודה כמנקה באולפנו של טוני.
את ההקלטה הראשונה שלו ביצע בון ג'ובי בשנת 1980, בעקבות המלצתו של בן דודו.
באותם הימים הוקלט באולפן אלבום שירים עבור חג המולד בגרסאות המבוססות על מוזיקת סרטי מלחמת הכוכבים.
בשנת 1982 הקליט ג'ובי סינגל עצמאי באולפן של בן דודו.
הסינגל "Runaway", אשר בו שירתו של ג'ובי מלווה על ידי נגני האולפן זכה להצלחה בתחנות הרדיו האזוריות של ניו יורק.
השידורים התכופים של שירו בתחנות הרדיו דרבנו את ג'ון לחפש אחר נגנים על מנת להקים להקה קבועה.
לאורך השנים פעל בון ג'ובי למען פעילות שונות ומגוונות בתחום הפילנתרופי.
ובהם למען נכים, חסרי דיור, חולי איידס, בתי אמנה, הצלב האדום, איכות הסביבה, הגנת הים.
בספטמבר 2024, במהלך צילומי קליפ על גשר בנאשוויל, הבחין בון ג'ובי באישה שעמדה מעבר למעקה.
מצלמות האבטחה תיעדו את הזמר ניגש אליה ביחד עם אישה נוספת מהצוות שלו, משוחח איתה ועוזר לה לחזור לצד שלו.
בתור דמוקרט, בשנת 2004 בון ג'ובי סייר והופיע רבות מטעם המועמד לנשיאות ג'ון קרי.
ב-2008, בון ג'ובי תמך בבחירתו לנשיאות של ברק אובמה בארוחת ערב פרטית בלעדית בביתו, כמגייס התרמות לקמפיין שלו.
ב-15 בדצמבר 2010, בון ג'ובי מונה על ידי ברק אובמה למועצת הבית הלבן החדש לפתרונות קהילתיים.
בבחירות לנשיאות בשנת 2016 תמך פומבית במועמדת לנשיאות הילרי קלינטון ואף הגיע לכנס שערכה בניו גרז'י.
בון ג'ובי פנה לדייוויד בריאן, אל הבסיסט אלק ג'ון סאץ' ובנוסף גם למתופף טיקו טורס.
לאחר מכן, צירפה הלהקה את הגיטריסט ריצ'י סמבורה לאחר שהאחרון פנה לבון ג'ובי בסיומה של אחת ההופעות וביקש להצטרף ללהקה.
חברי הלהקה החליטו לאמץ את שם משפחתו של ג'ון ולהפכו לשמה הרשמי של להקתם- בון ג'ובי.
באותה התקופה להקות רבות אימצו לעצמם שמות משפחה, דוגמה לכך היא להקת ואן היילן.
הלהקה החלה להופיע במועדונים שונים ובמהרה הוחתמה על חוזה הקלטות בחברת "מרקורי רקורדס".
אלבום הבכורה של הלהקה "Bon Jovi" יצא בשנת 1984 וזכה למעמד של אלבום זהב בארצות הברית.
אלבומה השלישי של הלהקה "Slippery When Wet" זכה להצלחה עצומה וכלל מספר להיטים גדולים כדוגמת "Livin' on a Prayer" ו-"Wanted Dead or Alive".
כך, הפכה בון ג'ובי לקראת סוף העשור לאחת הלהקות המצליחות בעולם.
סיבובי ההופעות הרבים והתכופים של הלהקה גרמו לג'ון לבעיות במיתרי הקול, הבעיות הללו נפתרו על ידי צריכת סטרואידים והקפדה על שיעורי פיתוח קול.
בנוסף לכך, ההצלחה החלה לגרום למתח בין חברי הלהקה, אשר לבסוף הכריזו על פירוק בשנת 1990.
בשנת 1989 התחתן בון ג'ובי עם בת זוגו מימי התיכון, דורות'יה הארלי.
נוסף לעבודתו המוזיקלית, בון ג'ובי הוא אקטיביסט חברתי.
בין היתר הוא הקים עמותה הנושאת את שמו ואשר שמה לעצמה למטרה לצמצם את מעגל העוני.
בנוסף לכך, בון ג'ובי משתייך למפלגה הדמוקרטית.
מכאן שלעיתים דחופות מנדב בון ג'ובי את כישוריו ומופיע בערבי קמפיין עבור המועמדים הדמוקרטים בשעת הבחירות לנשיאות.
בשנת 2004 ייסד בון ג'ובי את קבוצת הפוטבול אולמות "פילדלפיה סול".
הוא היה בעלי הקבוצה עד שנת 2008.
עם פירוקה הזמני של להקתו פנה בון ג'ובי לפיתוח קריירת סולו וקריירת משחק.
הופעת הבכורה שלו כשחקן הייתה בסרט "Young Guns II".
בנוסף לכך, הקליט בון ג'ובי שיר לפסקול של הסרט.
שיר זה, אשר הופיע גם באלבום הסולו הראשון של בון ג'ובי, זכה בפרס גלובוס הזהב לקטגוריית השיר הטוב ביותר והיה גם מועמד לפרס גראמי.
באלבום הביכורים שלו, "Blaze of Glory", שיצא באוגוסט 1990, שיתף פעולה בון ג'ובי עם מספר מוזיקאים מוערכים כדוגמת ג'ף בק ואלטון ג'ון.
בון ג'ובי אף תרם לאלבום המחווה לאלטון ג'ון וברני טופין "Two Rooms: Celebrating the Songs of Elton John & Bernie Taupin", עם גרסתו לשירו של ג'ון "Levon".
במהלך חייו שיחק בון ג'ובי במספר סרטים נוספים כגון "ולנטינו לאור ירח: (1995) לצד וופי גולדברג, בסרט "עיר קטנה" (1997), בסרט "גידולי פרא" (1998), ובסרט תעביר את זה הלאה (2000), "סילבסטר בניו יורק" (2011).
מלבד זאת, הוא השתתף כשחקן אורח בסדרות טלוויזיה וביניהן "רוק 30", "סקס והעיר הגדולה" ו"הבית הלבן".
כשנתיים לאחר פירוקה החל ג'ון במאמצים לאיחוד להקתו.
כחלק מהמאמצים למתג את עצמם מחדש זנחה הלהקה את סגנון הגלאם מטאל שאפיין אותה בשנות ה-80 והקליטה שירים מורכבים ובוגרים יותר.
בין היתר, כחלק מאותה החלטה, קיצץ בון ג'ובי את שערו והחליף את התסרוקת אשר כה אפיינה את הופעתו בעשור הקודם.
ג'ון בול היה מלחין, נגן ובונה עוגבים.
בול נודע כנגן כלי מקלדת מאסכולת נגני הווירג'ינל ורוב יצירותיו נכתבו לכלי זה.
המידע לגבי מקום הולדתו של בול לוט בערפל.
במאמר שהתפרסם בשנת 1952 חיווה תרסטון דארט את דעתו, כי מוצא משפחתו של בול
בסאמרסט, וייתכן ששם נולד המלחין.
היה זה חוקר העתיקות בן המאה ה-17, אנתוני ווד, שהודיע לראשונה כי הוא מקורב למשפחת בול מפגליץ', סאמרסט, אבל ב-1959 כתב דארט, כי ג'ון בול הוא, קרוב לוודאי, בנו של צורף לונדוני.
אז, בהוצאה השנייה של "רשימות מחיי ג'ון בול" שלו מעלה דארט את הרפורד כאפשרות שלישית.
סוזי ג'ינס גורסת, במחקר עדכני יותר, כי בול נולד באולד רדנור שבהרפורדשייר, אף כי שום רשומות לידה לא התגלו עד כה.
מינויו של בול לנגן עוגב בקתדרלה של הרפורד ב-1582 מחזק את ההשערה, כי מחוז הכמורה הזה היה מקום הולדתו: היה זה נוהג מקובל בקרב נגני עוגב בתקופה ההיא לחזור אל קתדרלות הבית שלהם אחרי תקופת לימודים בלונדון (להשוואה: תומאס מורלי).
ב-1573 הצטרף בול למקהלה של קתדרלת הרפורד וכעבור שנה הצטרף לילדי הקאפלה המלכותית בלונדון, שם למד אצל ג'ון בלייתמן ויליאם האניס; במקביל ללימודי שירה למד נגינה בעוגב.
בשנת 1582 התמנה לנגן עוגב בקתדרלת הרפורד ובהמשך לממונה על מקהלת הילדים בקתדרלה.
בשנת 1586 סיים את לימודי התואר באוניברסיטת אוקספורד ובאותה שנה היה לנושא תפקיד רשמי בקאפלה המלכותית.
ב-1591 היה לנגן עוגב בקאפלה המלכותית; כעבור שנה קיבל תואר דוקטור מאוקספורד ובשנת 1596 היה לפרופסור הראשון למוזיקה במכללת גרישם בהמלצת אליזבת הראשונה, שהוקירה אותו מאוד.
יש ראיה מסוימת לכך, שהמלכה שלחה את בול למשימות ביון: מסעו בן שמונה-עשר החודשים ליבשת ב-1601–1602, לכאורה מטעמי בריאות, לא הוסבר מעולם באופן משביע רצון ולא נודע היכן שהה בתקופה זו, פרט לביקור בבריסל.
לאחר מות אליזבת, שירת בחצרו של ג'יימס הראשון.
במהלך תקופה זו יצר לו מוניטין של מלחין, נגן כלי מקלדת ומאלתר מוכשר.
לג'ון בול היה כישרון מיוחד להסתבך בצרות.
את משרתו במכללת גרישם איבד בשנת 1607 לאחר עשר שנות עבודה שם בגלל התנהגות לא נאותה, ובשנת 1613, מיד אחרי שפרסם את "פארתניה", קובץ של שבעה קטעים לווירג'ינל, נמלט בחשאי ובחיפזון מאנגליה, ושוב לא חזר אליה.
המניע למנוסתו היה סכסוך עם הארכיבישוף מקנטרברי ועם המלך ג'יימס הראשון על רקע האשמה בניאוף.
ויליאם טרנבול, הציר האנגלי בארצות השפלה, שניסה תחילה לחפות עליו אך נסוג מעמדתו בגלל חשש למעמדו הוא, כתב אל המלך בתחילת 1614:
בול נשאר בפלנדריה ושם נשמר כנראה מצרות.
ב-1615 מינתה אותו הקתדרלה של אנטוורפן לעוזר נגן העוגב ובשנת 1617 עלה לדרגת נגן עוגב ראשי.
בול כתב שורת מכתבים בתקופת שהותו באנטוורפן; במכתב לראש העיר טען, כי נאלץ לעזוב את אנגליה כדי להימלט מרדיפה דתית.
אף כי אין כל ראיה להיותו קתולי, תיאר בול, בניסוח מעורפל משהו:
"בחודש אוקטובר של שנת 1613 נאלץ לנוס משם לכאן, כיוון שנמסר נגדו מידע לפיו הוא מחזיק באמונה הקתולית ואינו יכול להכיר בהוד מלכותו כראש הכנסייה, דבר הנחשב לעבירה שעונשה מוות באנגליה."
נראה שדבריו התקבלו על דעת מקבל המכתב, כי הוא לא הושב לאנגליה, על אף התלונות שהוגשו נגדו.
בתקופת חייו באנטוורפן פגש, ככל הנראה, את יאן פיטרסזון סוולינק, מלחין כלי המקלדת החשוב ביותר באותם ימים.
בשנות ה-20' של המאה ה-17 המשיך בול בקריירה של נגן עוגב, בונה עוגבים ויועץ.
הוא מת באנטוורפן ב-15 במרץ 1628 ונקבר בבית הקברות שליד הקתדרלה.
בול היה מן המפורסמים ביותר שבמלחיני המוזיקה לכלי מקלדת בראשית המאה ה-17, שני רק לסוולינק בהולנד, פרסקובלדי באיטליה ואולי גם בן ארצו הקשיש ממנו, ויליאם בירד.
הוא הותיר אחריו יצירות רבות לכלי מקלדת, שחלקן כונסו ב"ספר הווירג'ינל של פיצוויליאם".
היצירה הראשונה (והיחידה) שלו שיצאה לאור בדפוס, בשנת 1612 או 1613, הייתה תרומה של שבעה קטעים לאוסף המוזיקה לווירג'ינל המכונה "פארתניה", או "ביכורי המוזיקה הראשונה שהודפסה מאז ומעולם לווירג'ינל", שאותם הקדיש לנסיכה אליזבת בת ה-15, תלמידתו, לרגל אירוסיה לפרידריך החמישי, הנסיך הבוחר של הרהיין.
יתר התורמים ל"פארתניה" היו בני זמנו של בול, ויליאם בירד ואורלנדו גיבונס, ממלחיני התקופה הנודעים ביותר.
בול כתב גם מזמור תפילה, "האל האב, האל הבן" לכלולות הנסיכה והנסיך הבוחר בשנת 1613.
נוסף ליצירותיו לכלי מקלדת כתב בול מזמורי תפילה, קאנונים ושאר יצירות.
המזמור שלו ל-5 קולות Almighty God, Which By The Leading of a Star, הנודע בלשון הדיבור בשם "מזמור הכוכב", היה המזמור היעקוביני השכיח ביותר במקורות תקופתיים, מעבר לכל מזמור אחר.
חלק גדול מן המוזיקה של בול אבד כשנמלט מאנגליה; חלק מן היצירות הושמדו ואחרות נגנבו בידי מלחינים אחרים, אם כי במקרים מסוימים אפשר לתקן כיום ייחוסים שגויים כאלה בהתבסס על יסודות סגנוניים.
אחד הקבצים יוצאי הדופן ביותר של מוזיקה מאותה תקופה הוא ספרו המכיל 120 קאנונים, תצוגה מעוררת השתאות של מיומנות קונטרפונקטית שלא הייתה מביישת את אוקכם או את באך.
116 מתוך 120 הקאנונים מבוססים על המיזררה.
הטכניקות ששימשו אותו לפיתוח הנושא הפשוט כוללות צמצום, הרחבה, היפוך ומקצבים מעורבים.
חלק מן המוזיקה של בול בספר הווירג'ינל של פיצוויליאם קליל יותר באופיו ומוכתר בשמות היתוליים: "קרב ולא-קרב", "פג החמודה מראמזי", "המלך יוצא לצייד".
יש המייחסים לבול את חיבור "אל נצור המלך", המנון הממלכה המאוחדת.
ג'ון בויין הוא סופר אירי.
בויין למד בטריניטי קולג' שבדבלין, ולמד כתיבה יוצרת באוניברסיטת מזרח אנגליה, שם זכה בפרס "בראון קרטיס".
באותה תקופה החל להוציא לאור, עבד בהוצאה לאור "ווטרסטון" ובלילות הקליד את הטיוטות שלו.
ג'ון בויין הוא מחברם של שבעה רומנים שונים, כמו כן חיבר כמה סיפורים קצרים ששודרו ברדיו ובטלוויזיה.
ספריו יצאו לאור ב-42 שפות שונות.
ספרו "הנער בפיג'מת הפסים" אשר עד כה נמכר ביותר מ-5 מיליון עותקים ברחבי העולם דורג על ידי הניו יורק טיימס כ"ספר הנמכר הטוב ביותר".
עיבוד קולנועי של הספר יצא בספטמבר 2008. הספר, וגם הסרט, זכה לביקורות על כך שהוא מציג את הגרמנים לעיתים באור חיובי וכקרבנות בעצמם.
בשנת 2025 נבחר בוין כמועמד לפרס פולארי לספרות להט"בית.
מועמדותו הביאה לפרישתם של מועמדים אחרים מההתמודדות, וכן של שניים מהשופטים, בשל עמדותיו כלפי הקהילה הטרנסג'נדרית, והצהרתו לפיה הוא רואה בעצמו TERF (ראשי תיבות של Trans-Exclusionary Radical Feminist).
800 סופרות וסופרים נוספים חתמו על הצהרה שיזמו הסופרות ניב ני-מילון ואמה ון-סטראטן, לפיה "הצהרותיו הפומביות של מר בוין על זכויות וזהות טרנסג'נדרים אינן תואמות את הסטנדרטים הבסיסיים ביותר של קהילת הלהטב"ק".
מנגד, נמתחה גם ביקורת מצד ג'יי קיי רולינג ואחרים כלפי המעומדים שפרשו.
הוא מיוצג על ידי הסוכן הספרותי סיימון טריווין בברית הסוכנים בלונדון.
2001: הקונגרס של הפרשים הקשוחים
2010: בריחתו של נח ברליווטר
עיבוד הסרט "הנער בפיג'מת הפסים" בוצע על ידי אולפני "מירמקס", הסרט יצא לאור בסוף 2008.
בסרט כיכבו אסא בטרפילד, דייוויד ת'ווילס, ורה פרמיגה, רופרט פרינד ושיילה הונקאק.
1995: זוכה פרס בראון קרטיס
2000: זוכה פרס בספרות אירית
2004: הרומן האירי של השנה
2007: פרסי מחוזות על ספר השנה
2007: "נבחר כאיש השנה וספר השנה"
2008: מועמד- פרס ספרות בינלאומי
2009: פרס אורנג'- ספר הקבוצה של השנה
2009: אות כבוד מטעם אוניברסיטת טרינטי קולג'
ג'ון סקוט בארומן הוא שחקן, זמר ורקדן סקוטי, המוכר בעיקר בשל גילום דמותו של קפטן ג'ק הרקנס בסדרות טורצ'ווד ודוקטור הו, וכן דמותו של מלקולם מרלין בסדרת הטלוויזיה החץ.
בארומן נולד בגלאזגו, הצעיר מבין שלושה אחים.
בשנת 1976 נאלצה לעבור המשפחה בעקבות העבודה של האב לאילינוי שבארצות הברית.
הרצון לעבוד בתחום המשחק והמוזיקה התפתח אצל בארומן כבר מהתיכון.
בשנת 1985 סיים את התיכון ועבר לסן דייגו, קליפורניה.
בשנת 1989 השתתף בארומן כשחקן בהצגות תיאטרון "פנטום האופרה", "שיער" וב"היפה והחיה" שם ביצע מספר שירים.
בשנת 1998 היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר.
בתחילת 2005 השתתף במחזה "A Few Good Men".
בתחילת 2007 שיחק את תפקידו של אלאדין במחזה "אלאדין".
ואת התפקיד הראשי במחזה על רובין הוד.
ב-14 בספטמבר 2008 הופיע בארומן בחגיגות יום ההולדת של אנדרו לויד ובר.
בשנים 1994–1993 הנחה תוכנית בשם "Electric Circus".
בשנים שלאחר מכן הופיע בארומן במספר תוכניות אירוח ברשת BBC.
בשנת 1995 השתתף בסדרה "Central Park West" ובמספר אופרות סבון.
ב-25 במרץ 2008 הופיע בארומן הופעת אורח בסדרה "מלון בבילון.
מגזין "Entertainment Weekly" הודיע שבארומן יגלם ב-2010 ב"עקרות בית נואשות" למשך כמה פרקים את דמותו של פטריק לוגן.
בשנת 2005 הופיע בסרט המפיקים.
בפברואר 2006 השתתף בתוכנית הריאליטי "רוקדים על הקרח".
בממלכה המאוחדת בארומן ידוע בעיקר בעקבות תפקידו בסדרת המדע בדיוני של רשת BBC, דוקטור הו.
בארומן משחק את תפקידו של קפטן ג'ק הרקנס.
הדמות זכתה להצלחה שהופקה סדרת ספין אוף שבמרכזה קפטן ג'ק הרקנס מפקד של יחידה לחקירת אירועים מיוחדים, טורצ'ווד.
הסדרה עלתה לאוויר ב-22 באוקטובר 2006. ב-2007 הופיע בארומן בעוד שלושה פרקים של דוקטור הו.
העונה הרביעית של טורצ'ווד שודרה בקיץ 2011.
אתר האינטרנט BuddyTV דירג אותו במקום ה-60 ברשימת הגברים הסקסיים בטלוויזיה לשנת 2011.
במהלך הופעותיו של בארומן בתיאטרון הוא אף ביצע מספר קטעים מוזיקליים.
בשנים שלאחר מכן הוא הקליט מספר אלבומים שחלקם כללו את ביצועיו מהתיאטרון ואחרים היו גרסאות כיסוי לשירים מפורסמים אחרים.
את בן זוגו, סקוט גיל, פגש בשנת 1993 כאשר גיל בא לראות את בארומן משחק באחד מהמחזות.
לשניים יש בית בלונדון ובקארדיף.
ב-27 בדצמבר 2006 השניים נרשמו כזוג במשרד רישום האזרחים ולאחר מכן נערך טקס קטן.
השניים לא מגדירים את הקשר כנישואים.
בשנת 2008 הוציא לאור בארומן בעזרת אחותו ספר אוטוביוגרפי המכיל את חייו וזיכרונותיו שנקרא "Anything Goes".
הספר השני שהוציא היה "I Am What I Am" שמספר בעיקר על הצלחתו ויצא בשנת 2009. בארומן פעיל באגודה למען זכויות להט"ב.
ג'ון ברודס ווֹטְסון (John Broadus Watson; 9 בינואר 1878 — 25 בספטמבר 1958) היה פסיכולוג אמריקאי, הנחשב לאבי תורת הביהביוריזם.
ווטסון נולד בדרום קרולינה לאם נוצרייה אדוקה ולאב אלכוהוליסט.
כשהיה בן 13 נטש אביו את משפחתו, והאם מכרה את החווה המשפחתית ועברה לגרינוויל בתקווה לספק לבנה סיכוי לעתיד טוב יותר.
אף על פי שלא הצטיין בלימודיו, הצליח ווטסון בזכות קשריה של אמו להשיג ריאיון אישי עם נשיא מכללה מקומית והפציר בו לתת לו הזדמנות ולקבלו ללימודים.
הנשיא נענה לתחינותיו, ווטסון הצליח להשלים את לימודי המכללה ונרשם לדוקטורט באוניברסיטת שיקגו.
במסגרת לימודי הדוקטורט שלו החל ווטסון לחקור את מנגנוני הלמידה בקרב חולדות.
בסדרת ניסויים שבדקו את יכולתן לנווט במבוכים, הוא הראה שמשעה שלמדו החולדות לנווט במבוך מסוים, הן מפסיקות להסתמך על חושיהן כדי למצוא את דרכן, ונשענות על מערך אוטומטי של הרגלים מוטוריים שרכשו בשעה שניווטו במבוך בפעמים הראשונות.
כדי להראות זאת, הוא עיוור את החולדות, גרם להן חירשות, הסיר את שפמן המשמש אותן לצורך גישוש דרכן, וטיהר את המבוך משרידים של ריחות.
אף אחת מן המניפולציות הללו לא פגעה ביכולת הביצוע של החולדות.
לעומת זאת, כאשר שונה המבוך עצמו - אם סובבו אותו או האריכו וקיצרו את מסדרונותיו - החולדות הפגינו אובדן משמעותי של היכולת לנווט בו.
ניסוייו של ווטסון זכו להכרה רחבה בעולם המדעי, אך בעיתונות נמתחה ביקורת חריפה על התאכזרותו לחולדות.
חרף הביקורת הציבורית המשיך ווטסון בניסוייו, ובהמשך אף עבר לחקור התניות גם בקרב בני אדם.
אחד מניסוייו המפורסמים היה "אלברט הקטן", אשר בו יצר אצל תינוק תחושת חרדה ופוביה ספציפית מפני חולדות, בתהליך התנהגותי פשוט של התניה קלאסית, בה נערכו מספר צימודים של החולדה עם רעש חזק ומפחיד, שלאחריהם פחד התינוק ובכה רק למראה החולדה.
ווטסון ועמיתיו ניסו ליצור גם תהליך התנהגותי הפוך של התניית-נגד או הכחדת הפחד, אך התינוק ומשפחתו עזבו את העיר ולא ניתן היה לאתרם, דבר שהפך את הניסוי לשנוי במחלוקת בקרב החוקרים בשל בעיות אתיקה שעורר.
לצד זאת, הניסוי תרם להבנת היווצרותן של פוביות ולקידום דרכי טיפול התנהגותיות להכחדתן, כגון הקהיה שיטתית.
בשנת 1913 התמנה ווטסון לעורך "Psychological Review", ושם פיתח והציג את המניפסט הביהייביוריסטי שלו.
הוא טען שכדי שהפסיכולוגיה תוכל להיחשב מדע עליה לחקור את מה שניתן לערוך עליו תצפיות, ולזנוח את כל מה שאי אפשר לתצפת עליו באופן ישיר, כגון תהליכים תודעתיים.
הוא שאף להפוך את הפסיכולוגיה לענף ניסויי אובייקטיבי לחלוטין של מדעי הטבע, וגרס שעליה להתמקד ביכולת לנבא ולשלוט בהתנהגות.
כאמפיריציסט מושבע האמין ווטסון שכל אדם יכול להפוך לכל דבר בהינתן תנאי הגידול הנכונים, בלא חשיבות לנטיותיו ולכישרונותיו המולדים.
לשיטתו, האדם נולד "לוח חלק" והחיזוקים והעונשים אליהם נחשף במהלך חייו מעצבים לחלוטין את התנהגותו.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה הדהדו רעיונות אלה את התקוות לשוויון הזדמנויות ולחירות ממגבלות מעמדיות והתקבלו באהדה רבה הן בקרב מדענים רבים הן בקרב הציבור הרחב.
כך הפכה בתחילת שנות העשרים הגישה הביהייביוריסטית לגישה הדומיננטית בפסיכולוגיה בארצות הברית.
הקריירה האקדמית של ווטסון הופסקה במפתיע כאשר בשנת 1920 רומן שניהל עם עוזרת המחקר שלו, רוזלי ריינר, התפרסם בתקשורת ועורר שערורייה.
בעקבות זאת דרשה אוניברסיטת ג'ונס הופקינס מווטסון לגדוע את הרומן או להתפטר מתפקידו.
ווטסון התפטר, התגרש מאשתו ונישא לריינר.
משנכשל למצוא משרה אקדמית אחרת פצח ווטסון בקריירה חדשה בתחום הפרסום.
את העקרונות המדעיים שפיתח באקדמיה הפנה ווטסון לתחום השיווק, כאשר הנהיג שיטות כמו מבחני טעימה, סקרי דעת קהל ושימוש בעדויות סלבריטאים לצורך קידום מוצרי צריכה.
בשנת 1957, זמן קצר לפני מותו, זכה ווטסון במדליית זהב מן האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה על תרומתו המדעית לחקר הפסיכולוגיה.
ג'ון באנץ' היה פסנתרן ג'אז אמריקאי.
הושפע בצעירותו מנגינתו של טדי וילסון וניגן בייחוד בסגנון בי בופ.
ניגן בהרכבים של בני גודמן וטוני בנט וכמו כן כסולן.
נולד בטיפטון, אינדיאנה, למד פסנתר אצל פסנתרן ג'אז בשם ג'ורג' ג'ונסון שניגן בסגנון פטס וולר
עוד בגיל 14 ניגן ג'ון באנץ' בהרכבי ג'אז של מבוגרים במרכז אינדיאנה.
במלחמת העולם השנייה, גויס לחיל האוויר ושירת כטייס קרב במטוס מסוג "בי 17" "מבצר מעופף" שהשתתף בהפצצות על גרמניה.
ב-2 בנובמבר 1944 נפל בשבי לאחר שמטוסו הופל, השתחרר באפריל 1945. עם תום השירות ניסה להתקבל ללימודים בבתי הספר הגבוהים למוזיקה אך סורב מכיוון שלא ידע לקרוא פרטיטורות.
למד בסופו של דבר קריינות והגשת תוכניות רדיו באוניברסיטת אינדיאנה.
בשנת 1950 עבד לפרנסתו בבתי חרושת וכסוכן ביטוח.
למרות שלא הצליח לזכות בהשכלה מוזיקלית, לא ויתר ג'ון עד שמימש את כישוריו המוזיקליים.
בשנת 1956 עבר ללוס אנג'לס שבה התוודע לעולם הג'אז המקומי
ניגן ליד נגן הסקסופון ג'ורג'י אולד והפסנתרן ג'ימי ראולס, שעשו לו הכרות עם לוודי הרמן .
מ-1959 התיישב בניו יורק וניגן אצל אדי קונדון ובהרכב בופ של מיינרד פרגוסון ב-1958 וארבי ב-1960 בשלישייה עם רולף קין.
ב-1961 עבד עם באדי ריץ' אחר כך ג'ין קרופה, ב-1961–1962 ליווה את בני גודמן בסיור שלו בברית המועצות
ב- 1967–1972 עבד עם טוני בנט כפסנתרן ומנהל מוזיקלי.
כמו כן הופיע גם עם בני גודמן, באדי ריץ' וג'ין קרופה.
באמצע שנות 1970 הוציא דיסק ראשון.
ליווה באותה תקופה גם את סקוט מילטון ואת וורן ואשה.
בשנות ה-1990 בילה זמן ממושך בבריטניה והיה חבר במשך עשור בשלישייה New York Swing Trio עם נגן
הגיטרה באקי פיזרלי ונגן הקונטרבאס ג'קי לאונהארט.
היה פעיל בנגינת ג'אז עד גיל מופלג, ובשנת 2006 (בגיל 84), עדיין הופיע בפסטיבל לג'אז באדינבורו ברביעייה משלו.
נפטר במנהטן ניו יורק עקב מחלת מלנומה ממארת בגיל 89.
ג'ון בגנל ברי היה היסטוריון בריטי, יליד אירלנד, מומחה בתרבות הביזנטית, אמנות ושפות קלסיות.
הקדיש חלק רב מעבודתו לחקר ההיסטוריה הפוליטית והמנהלית של האימפריה הביזנטית, בה ראה המשך ישיר של האימפריה הרומית.
נמנה עם מחדשי המחקר של ההיסטוריה הביזנטית במרחב הדובר אנגלית.
ברי היה חבר במערכת המהדורה ה-11 של האנציקלופדיה הבריטית משנת 1911 ובאותה שנה פורסמה בעריכתו "היסטוריה קיימברידג' של ימי הביניים".
היה אחראי גם לתוכנית עריכת "ההיסטוריה קיימברידג' של העולם הקדום" שפורסמה בשנת 1923.
ג'ון בגנל ברי נולד וגדל בכפר קלונטיברט, במחוז מונהן שבאירלנד, שבו שימש אביו כ"רקטור" של הכנסייה האנגליקנית האירית המקומית.
התחנך תחילה אצל הוריו, ולאחר מכן בפויל וב"מכללת לונדונדרי" בדרי ובטריניטי קולג' בדבלין.
סיים שם את לימודיו בשנת 1882.
בשנת 1893 התמנה בעצמו פרופסור להיסטוריה חדשה בטריניטי קולג' של אוניברסיטת דבלין ולימד בו למשך 9 שנים.
בשנת 1898 התמנה במקביל ל"רגיוס-פרופסור" (ראש קתדרה שנוצרה מתוקף צו המלך) ליוונית.
בשנת 1902 נאלץ להיפרד מהמשרה בדבלין כדי להתחיל ללמד כרגיוס-פרופסור היסטוריה חדשה באוניברסיטת קיימברידג'.
אחד מתלמידיו שם ולדבריו "הראשון והיחיד", היה ההיסטוריון סטיבן רנסימן.
ברי לימד בקיימברידג' עד סוף ימיו.
ברי יחד עם עוד חוקרים אחדים עוררו מחדש את העניין בהיסטוריה ובתרבות הביזנטית בארצות דוברות אנגלית, אחרי תקופה של ירידה בו מאז תרומתו החשובה של אדוארד גיבון.
הוא חקר נושאים מגוונים החל מתרבות יוון העתיקה ועד ההיסטוריה של האפיפיורים במאה ה-19 וכתב את ספריו בשפה בהירה לאנשי המקצוע ולקהל הרחב כאחד.
ספרו החשוב הראשון הוקדש לחיי פטריק הקדוש שפורסמה בשנת 1905. אך מחקריו המוערכים ביותר דנו בתקופת המאוחרת של האימפריה הרומית, המאות המוקדמות של האימפריה הביזנטית ולהיסטוריה של המזרח התיכון בימי השלטון הביזנטי.
בשנים 1896-1900 הכין להדפסה מהדורה חדשה של ספרו של גיבון
"שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית", המלווה בהקדמה והערות.
מהדורה זו נחשבה בעלת חשיבות רבה עד לימינו.
הוא נפטר ברומא בגיל 65 והובא לקבורה בבית הקברות הפרוטסטנטי.
ג'ון בויה הוא כדורגלן עבר גנאי ששיחק בעמדות המגן הימני והבלם.
בויה שיחק במספר קבוצות נוער מקומיות בעיר אקרה בה נולד.
בשנת הצטרף למחלקת הנוער של הארט אוף ליונס.
בעונת התחיל לשחק בקבוצה הבוגרת של הארט אוף ליונס, כאשר בעונה זו הופיע ב-10 משחקים בהם כבש שער אחד.
בחלון ההעברות קיץ 2008 סיכם בויה בהפועל פתח תקווה הישראלית.
למרות הסיכום, החליט בויה לבסוף שלא לחתום בקבוצה הישראלית בעקבות לחץ מסטאד רן הצרפתית.
בעונה הבאה הושאל לקבוצת המילואים של סטאד רן, סטאד רן ב'.
בעונה זו שיחק 24 משחקים וכבש 3 שערים.
לאחר עונה מוצלחת זו, ביולי חתם בסטאד רן.
לאחר העברתו הסופית לסטאד רן שיחק עונה נוספת בקבוצת המילואים.
בעונה זו הופיע ב-24 משחקים וכבש שער אחד.
בעונת התחיל בויה לשחק בקבוצה הבוגרת של סטאד רן.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת של רן הופיע ב-11 משחקים.
בהמשך הפך לשחקן הרכב בסטאד רן.
בשנת 2014 עבר לארג'ייספור מליגת העל הטורקית.
ב-31 באוגוסט 2021 חתם לעונה אחת באל פאיה מליגת העל הסעודית.
ב-22 ביוני 2008 הופיע בויה לראשונה במדי נבחרת גאנה, במשחק במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010, נגד .
בויה כבש את שער הבכורה שלו במדי נבחרת גאנה ב-13 בינואר 2013, במשחק ידידות נגד .
בויה נכלל בסגל גאנה לגביע אפריקה לאומות 2012, לגביע אפריקה לאומות 2013 ולמונדיאל 2014.
ג'ון באלנס היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-14 במהלך ראשית העשור האחרון של המאה ה-19 ומייסד המפלגה הליברלית של ניו זילנד, המפלגה הפוליטית המאורגנת הראשונה בניו זילנד.
ג'ון באלנס נולד בכפר גלנאבי שבמחוז אנטרים שבצפון אירלנד, כבנם של סמואל באלנס, חוואי ושל מארי מקניס.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר הוא התקבל להיות שוליה של סוחר כלי מתכת בבלפסט.
מאוחר יותר הוא היה לפקיד בבית מסחר סיטונאי לברזל בברמינגהאם, שם הוא נשא לאישה את פני טיילור.
באלנס גילה עניין רב בספרות, והוא בילה זמן רב בקריאת ספרים.
הוא התעניין בפוליטיקה, בעיקר בהשפעת הוריו.
אביו היה פעיל בחוגים השמרניים, בעוד שאמו הייתה ליברלית וממנה הוא קיבל את הרעיונות שמאוחר יותר הוא קידם.
בהיותו עד למהומות על רקע דתי בבלפסט, הוא נעשה מחויב להשקפת עולם חילונית.
ב-1866 היגרו ג'ון ופאני באלנס לניו זילנד, מתוך כוונה לפתוח עסק לתכשיטים.
יחד עם זאת, לאחר שהתיישב בוונגנאווי, הוא ניצל את ההזדמנות לייסד עיתון, The Wanganui Herald.
הוא היה עורכו של העיתון ועד למותו הוא היה בעליו העיקריים.
במהלך הלחימה נגד הצ'יף המאורי, טיטוקווארו ב-1867, היה באלנס מעורב בהקמתו של כוח פרשים מתנדב.
מאוחר יותר הוא מתח ביקורת מעל דפי עיתונו על אופן ניהול הלחימה.
בעקבות המערכה הצבאית הזו, עלה מעמדו של באלנס בוונגנאווי.
הוא זכה לכבוד על הדרך בה ניהל את עיתונו, במיוחד בשל גישתו ההחלטית והישירה.
הוא נעשה מעורב בענייני העיר והקים מספר חברות ואגודות.
בין השאר הוא הקים את מועדון השח מט המקומי והיה שחקן מיומן.
ב-1868 מתה אשתו פאני ממחלה בהיותה בת 24. שנתיים מאוחר יותר הוא נשא לאישה את אלן אנדרסון, בתו של אדריכל מולינגטון.
ב-1875 נבחר באלנס בבחירות ביניים כחבר הפרלמנט של ניו זילנד.
מסע הבחירות שלו התמקד בשני נושאים: ביטול המחוזות והנהגתו של חינוך חינם.
ב-1877 הוא היה לשר בממשלתו של ג'ורג' גריי, מושל ניו זילנד לשעבר ואז ראש הממשלה.
מדיניותו של גריי לא עמדה עין בעין עם זו של באלנס, אך באלנס האמין שהוא יוכל להגשים כמה משאיפותיו.
הוא מונה להיות שר המכס, שר החינוך ומאוחר יותר שר האוצר.
שיתוף הפעולה שלו עם גריי הסתיים בעקבות ויכוח כואב וידוע לשמצה של השניים.
באלנס סבר שגריי הוא שתלטן וסמכותני יתר על המידה.
ב-1881 הוא הפסיד בבחירות על חודן של ארבע קולות.
שבעה מתומכיו החמיצו את שעת ההצבעה בשל העובדה שהמרכבה בה נסעו נתקעה בדרך.
באותה שנה הוא מונה להיות שר בממשלתו של רוברט סטאוט, שהיה ליברל כמוהו.
הוא מונה להיות שר הקרקעות וההגירה, שר ההגנה ושר לענייני המאורים.
בתפקידו כשר הקרקעות הוא עודד התיישבות אינטנסיבית באזורים כפריים, מתוך אמונה שפיתוח החקלאות תקדם את עצמאותה הכלכלית של ניו זילנד.
שיטתו כללה החכרת קרקעות על ידי הכתר והלוואת כספים למתיישבים לצורך בניית בתים ועיבוד הקרקע והיא נחלה הצלחה.
למרות רצונו להגדיל את היקף ההתיישבות, הוא תמך בזכויות הקרקע של המאורים בניגוד לפוליטיקאים רבים בני זמנו שגרסו שרכישת הקרקעות המאוריות חיונית להמשך פיתוח ההתיישבות.
הוא צמצם את היקף הנוכחות הצבאית באזורים בהם הייתה מתיחות עם המאורים וניסה לרכוש ידע בשפה ובתרבות המאורית.
ב-1887 איבדה ממשלת סטאוט את השלטון לאחר הפסד בבחירות, אך באלנס המשיך לזכות לאהדה ציבורית.
מצבו הבריאותי מנע ממנו את המשך פעילותו הפוליטית באופן מלא, אך בעקבות החלמתו ביולי 1889, הוא נבחר להיות מנהיג האופוזיציה הראשון של ניו זילנד.
ב-1890 הוביל באלנס קואליציה צרה של פוליטיקאים ליברלים לניצחון בבחירות הכלליות.
הארי אטקינסון, ראש הממשלה שהובס על ידי סטאוט, אולץ להתפטר, אך לא לפני שהכניס רבים מתומכיו כחברים במועצה המחוקקת (הבית העליון שהיה קיים אז בפרלמנט של ניו זילנד).
הייתה זו בעיה קשה לממשלתו של באלנס, אך הוא הצליח להתגבר עליה, בין השאר על ידי קיצור תקופת הכהונה במועצה המחוקקת לשבע שנים, במקום כהונה לכל החיים.
מאבקו המוצלח מול המושל על רקע השינויים במועצה המחוקקת, סייעו להגדיר את מערכת היחסים בין ראש הממשלה הנבחר לבין המושל הממונה, לרוב לטובתו של ראש הממשלה.
באלנס היה מעורב באופן פעיל במהלך להנהגת זכות בחירה לנשים, בכך שהוא הכריז בפרלמנט על אמונתו בשוויון בין המינים.
הייתה זו מטרה שאת האמונה בה הוא ירש בין השאר מעמיתו בממשלת סטאוט, ג'וליוס ווגל.
באלנס גם היה אחראי להנהגתם ב-1891 של מיסי קרקעות והכנסה פרוגרסיביים.
הוא זכה לתשבחות על טיפולו בכלכלת ניו זילנד שהתפתחה באופן משמעותו במהלך תקופת כהונתו כראש הממשלה.
כמנהיג האגף הליברלי של הפרלמנט, הצליח באלנס לקבץ סביבו את חבריו ולהקים את המפלגה הליברלית, המפלגה הפוליטית הראשונה של ניו זילנד, מתוך כוונה ליישם את הרעיונות הליברליים של סטאוט, ווגל ובאלנס עצמו.
ארבעת ראשי הממשלה הבאים של ניו זילנד היו חברי המפלגה, למרות שכמה מהם, כמו ריצ'רד סדון, לא הלכו בעקבות האידיאלים שבאלנס ניסה לבסס.
ב-1893 בשיא הצלחתו והאהדה הציבורית שלו, מת ג'ון באלנס בוולינגטון עקב מחלת פנימית שלקה בה לאחר ניתוח.
הסברה הייתה שהוא רצה בסטאוט כיורשו, אך המהלך המהיר של מחלתו מנעה אותו מלהבטיח זאת וסדון ירש אותו בתפקידו.
ג'ון אנתוני באראסו השלישי הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית.
מכהן כסנאטור מטעם מדינת ויומינג.
ב-1974 סיים תואר ראשון באוניברסיטת ג'ורג'טאון וב-1978 סיים לימודי רפואה בג'ורג'טאון.
את התמחותו עשה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת יל.
עבד כרופא אורתופד ושימש ראש הצוות הרפואי במרכז הרפואי של ויומינג בקספר.
הוא כיהן כנשיא האגודה הרפואית של ויומינג ונבחר לרופא השנה במדינה.
בשנים 2002 עד 2007 כיהן כחבר הסנאט של מדינת ויאומינג.
ביוני 2007 מונה על ידי מושל ויומינג לנציג המדינה בסנאט של ארצות הברית במקומו של הסנאטור קרייג תומאס שנפטר במהלך כהונתו.
בנובמבר 2008 ניצח ברוב גדול בבחירות המיוחדות שנערכו להשלמת תקופת הכהונה המקורית של תומאס.
בנובמבר 2012 נבחר לכהונה מלאה ברוב של כ-76%.
נבחר לכהונה שנייה ב-2018. הוא מכהן כיו"ר הוועדה לאיכות הסביבה, חבר ועדת החוץ, חבר ועדת האנרגיה ומשאבי הטבע, וחבר הוועדה לענייני אינדיאנים.
באראסו הוא ממנהיגי המפלגה הרפובליקנית בסנאט, שימש סגן יו"ר המפלגה ומשנת 2012 מכהן כיו"ר ועדת המדיניות של המפלגה הרפובליקנית בסנאט.
באראסו נשוי לבובי בראון ואב לשלושה.
ג'ון באנוויל הוא סופר, מחזאי ותסריטאי אירי.
כותב גם בשם העט "בנג'מין בלאק".
כתיבתו מתאפיינת בשנינות ובהומור שחור.
ספרו "תיק הראיות" נכלל ברשימה הקצרה של פרס בוקר ב-1989. ספר זה נחשב לראשון בטרילוגיה על אומנות, הכוללת גם את "רוחות", ו"אתנה".
באנוויל זכה ב-2005 בפרס מאן בוקר על ספרו "הים".
ב-2011 זכה בפרס פרנץ קפקא.
ב-2013 זכה בפרס מטעם השלוחה האירית של ארגון הסופרים הבינלאומי ובפרס אוסטריה לספרות אירופית.
ב-2014 זכה בפרס נסיך אסטוריאס.
באנוויל נולד וגדל בווקספורד שבאירלנד לאנגס ולמרטין באנוויל.
הוא הצעיר משלושה אחים ואחיות.
אחיו הבכור, וינסנט, סופר גם הוא (כותב תחת שם העט וינסנט לורנס ותחת שמו האמיתי).
לאחר לימודיו בקולג', עבד כפקיד בחברת התעופה "אייר לינגוס".
ב-1969 הצטרף למערכת העיתון "אייריש פרס" ושימש כעורך.
בשנים 1988 עד 1999 שימש עורך בנושאי ספרות ב"אייריש טיימס".
בגיל 12 החל לכתוב פרוזה לאחר קריאת הספר "דבלינאים" של ג'יימס ג'ויס.
ב-1970 פרסם את ספרו הראשון, קובץ סיפורים קצרים בשם "Long Lankin".
שנה לאחר מכן פרסם את הרומן הראשון שלו, "Nightspawn".
מאז כתב רומנים, מחזות ותסריטים רבים.
כמו כן כתב תחת שם העט בנג'מין בלאק, מותחנים בלשיים, בהם סדרת ספרים שגיבורה הראשי הוא קוורק, פתולוג בדבלין.
באנוויל היה נשוי לאמנית האריגה האמריקאית ג'נט דנהאם, ולשניים שני בנים.
בת זוגו הנוכחית היא פטרישה קווין, לשעבר מנהלת מועצת האמנות של אירלנד, ולשניים שתי בנות.
Kepler, 1981, הספר זיכה את באנוויל בפרס הגארדיאן לסיפורת.
The Book of Evidence, 1989, יצא לאור בעברית ב-2007 בשם "תיק הראיות", הוצאת עם עובד, תרגמה אלינוער ברגר.
The Untouchable, 1997, יצא לאור בעברית ב-2000 בשם "המוקצה", הוצאת הקיבוץ המאוחד /הספריה החדשה, תרגמה אלינוער ברגר
The Sea, 2005, יצא לאור בעברית ב-2006 בשם "הים", הוצאת משכל, תרגמה שרון פרמינגר.
הספר זיכה את באנוויל בפרס מאן בוקר.
The Infinities, 2009, יצא לאור בעברית ב-2011 בשם "האינסופיים", הוצאת ידיעות אחרונות, תרגם גיל שמר
Ancient Light, 2012, יצא לאור בעברית ב-2014 בשם "אור קדומים", הוצאת ידיעות אחרונות, תרגם גיל שמר
The Lockup, 2023, מסדרת קוורק
The Drowned, 2024, מסדרת קוורק
תחת שם העט בנג'מין בלאק
Christine Falls, 2006, יצא לאור בעברית ב-2010 בשם "שגיאות קטנות", הוצאת עם עובד, תרגמה סמדר מילוא
The Silver Swan, 2007, יצא לאור בעברית ב-2013 בשם "ברבור הכסף", הוצאת עם עובד, תרגמה סמדר מילוא
Elegy for April, 2010, יצא לאור בעברית ב-2017 בשם "המפתח שמתחת לאבן", הוצאת עם עובד, תרגמה סמדר מילוא
The Black-Eyed Blonde, 2014, ספר בסדרת הבלש פיליפ מרלו.הספר תורגם לעברית: ג'ק בלאק, הבלונדינית שחורת העיניים: תעלומה של פיליפ מארלו, תל אביב, עם עובד, 2016. נכתב בהזמנת עיזבון הסופר ריימונד צ'נדלר.
The Last September, 1999, עיבוד לסרט קולנוע לספרה של אליזבת בואן
The Sea, עיבוד לקולנוע לספרו באותו שם.
ג'ון ריצ'רד בויד היה קולונל אמריקאי יוצא חיל האוויר של ארצות הברית אשר היה לסופר ותאורטיקן צבאי מוביל.
בויד נולד וגדל באירי, פנסילבניה.
בשנת 1945 התגייס לצבא ארצות הברית ושימש כמדריך שחייה ביפן.
בשנת 1948 פרש מן הצבא והשלים שני תארים ראשונים מאוניברסיטת אייווה והמכון הטכנולוגיה של ג'ורג'יה.
בשנת 1951 שב לשירות צבאי בחיל האוויר של ארצות הברית.
הוא השלים קורס טיס כטייס קרב ולחם במלחמת קוריאה כטייס F-86 סייבר.
עם שובו לארצות הברית, אף שלא זקף לזכותו שום הפלה או קרב, נעשה למדריך לקרבות אוויר בבית הספר לטיס לנשק של חיל האוויר.
לאחר מכן שירת במספר תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1975 סיים את שירותו ופרש לגמלאות בדרגת קולונל.
לאחר פרישתו נעשה לסופר, אסטרטג ותאורטיקן צבאי מוביל.
בין היתר פיתח את מעגל קבלת החלטות ש ה-OODA שכלל ארבעה שלבים: התבוננות, התמצאות, החלטה ופעולה .
ג'ון באלני היה רב חובל אנגלי של מפרשית לצייד לווייתנים, ה"אלייזה סקוט".
באלני הוביל שיוט חקר לאנטארקטיקה בשביל חברת "סמיואל אנדרבי ובניו" לצייד לווייתנים, בשנת 1839-1838.
במהלך המשלחת הזאת, הפליג יחד עם תומאס פרימן וה"סברינה", אל תוך האוקיינוס הדרומי לאורך פרוזדור של קו אורך, שהתרכז בקו של 175° מזרח, דרומית לניו זילנד.
קבוצתו של באלני תיעדה ביומן הספינה פתח חלקי בקרח הדחוס המקיף את היבשת הדרומית, גילתה את איי באלני בפברואר 1839, וצפתה בחטף את אנטארקטיקה עצמה ב-'58 64° דרום, '08 121° מזרח.
קטע זה של אדמה מכוסה קרח נקרא כיום חוף סברינה.
פרוזדור באלני באוקיינוס הדרום שימש בשנים הבאות חוקרים כמו רוברט פאלקון סקוט, ארנסט שקלטון, רואלד אמונדסן וריצ'רד בירד, משמש כיום כלי שיט המחדשים את האספקה לתחנת מקמרדו ובסיסים מדעיים נוספים השוכנים באזור ים רוס וסביבתו באנטארקטיקה.
ג'ון בויד דאנלופ היה ממציא סקוטי, אשר פעל באירלנד.
דאנלופ המציא את הצמיג המתנפח השימושי.
זאת עשה לאחר שכבר הייתה בנמצא המצאה דומה, שלא נוצלה, עליה כבר נרשם פטנט באמצע המאה ה-19, כ-40 שנה קודם לכן.
ג'ון בויד דאנלופ נולד ב-1840 בדרגהורן (Dreghorn), במחוז צפון איירשייר (North Ayrshire) שבסקוטלנד.
הוא למד בצעירותו וטרינריה בבית הספר המלכותי ללימודי וטרינריה (Royal (Dick) School of Veterinary Studies, כיום חלק מאוניברסיטת אדינבורו), אותו סיים בגיל 19. במשך קרוב לעשר שנים הוא עסק במקצוע זה במחוז הולדתו, וב-1867 העתיק את מקום מגוריו לדאונפטריק (Downpatrick) שבצפון אירלנד, שם הקים, יחד עם אחיו ג'יימס, מרפאה וטרינרית.
בשנת 1871 הוא נישא למרגרט סטיבנסון (Stevenson) וברבות השנים נולדו להם בת ובן.
לאחר מכן דאנלופ פתח מרפאה וטרינרית בבלפסט, אשר באמצע שנות השמונים הייתה אחת הגדולות ביותר באירלנד (אז חלק מבריטניה).
עד אמצע המאה ה-19 היו כלי הרכב בעלי גלגלים קשיחים, לרוב היו אלה גלגלי עץ בעלי חישוקי מתכת.
הסקוטי רוברט ויליאם תומסון (Thomson) היה הראשון שניסה להקיף את הגלגל בעור ובין החישוק לגלגל קבע צינור גומי מנופח שיבלום ברכות את זעזועי הדרך.
רעיונו של תומסון נזנח בשל טכניקת עיבוד הגומי שלא הייתה מפותחת דיה.
בכל זאת, נרשם פטנט על המצאתו בבריטניה ב-1845, בצרפת ב-1846 ובארצות הברית ב-1847.
דאנלופ רכש ידע-מה בכל הנוגע לגומי עוד בעת היותו וטרינר.
באוקטובר 1887, בעת היותו בבלפסט, דאנלופ התקין את הצמיג המתנפח (על פי גרסה אחת, תחילה כאלתור, על בסיס צינור השקיה) על גלגל עץ.
בהמשך השווה את התוצאה לגלגל המתכת אשר פירק מן התלת אופן של בנו.
בעוד גלגל המתכת נעצר לאחר זמן קצר, גלגל העץ המרופד בגומי המשיך להתגלגל עד שנחבט בשער שבקצה החצר.
כיוון שכך, הרכיב צמיגים מתנפחים בשני הגלגלים האחוריים, וכאשר אלה שיפרו משמעותית את ביצועי התלת אופן, עבר דאנלופ לניסויים באופניים בתוצאות מעודדות.
אחר כך, בליברפול, הוא ניצח בכל המקצים פרט לאחד.
נשיא מועדון רוכבי האופניים של אירלנד, הארווי דו קרוס (Du Cros), אשר בניו היו בין המפסידים באותם מרוצים, בא בדברים עם דאנלופ, ויחדיו ייסדו חברה אשר ברשותה היו הזכויות לניצול הפטנט שרשם דאנלופ.
ב-1890 נודע לדאנלופ על הפטנט שרשם תומסון, וב-1891 הוא אף קיבל הודעה רשמית על כך שהפטנט מ-1888 אינו תקף.
בכל זאת, אם כי החברה נתקלה בקשיים עקב כך, היא הצליחה להמשיך לפעול, אך באותו שלב פנתה לשוק האופניים וכלי הרכב הקלים, אשר שגשג באותה תקופה.
דאנלופ עזב את המרפאה הווטרינרית ב-1892 ועבר לדבלין.
הוא פרש מחברת הצמיגים, אשר נקראת עד היום על שמו, בשנים 1895–1896, ובעת פרישתו קיבל כמות מסוימת של מניות.
דאנלופ פרש מעסקי הצמיגים ממש לפני שנפתח לתעשיית הצמיגים שוק הרכב המנועי.
כך, הצלחתו הכספית האישית הייתה מתונה יחסית.
לאחר עיסוקו בגומי ובצמיגים, ממנו פרש, המשך פעילותו היה בעסקי הבדים.
דאנלופ הלך לעולמו בדבלין ב-1921.
אדבויגה , המוכר בשם ג'ון בויגה, הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי, זוכה פרס גלובוס הזהב לשחקן משנה בסדרת טלוויזיה לשנת 2021.
נולד בשם ג'ון אדדיו ב.
אדבויגה בלונדון, אנגליה להורים ניגרים.
הוא גדל בפקהאם שבדרום לונדון.
אביו סמסון הוא כומר נוצרי-פנטקוסטלי ואמו אביגייל, מטפלת בילדים בעלי מוגבלויות.
בגיל שמונה החל להשתתף בחוג דרמה בפקהאם
את הקריירה הקולנועית שלו החל בסרט "השכונה VS חייזרים" מ-2011 בהפקתו ובימויו של ג'ו קורניש.
הוא זכה על תפקידו בפרס Black Reel לשחקן הטוב ביותר, היה מועמד לפרס השחקן המבטיח הטוב ביותר בטקס פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי ולפרס אמפייר לשחקן המבטיח הטוב ביותר.
ב-2014 נבחר לגלם את דמותו של פין בסדרת סרטי "מלחמת הכוכבים".
על תפקידו בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 7: הכוח מתעורר" זכה בפרס באפט"א לשחקן המבטיח ביותר ופרס אמפייר לשחקן המבטיח הטוב ביותר.
בשנת 2020 שיחק בסרט "אדם, לבן וכחול", שהוא סרט אחד מתוך חמישה בסדרת הסרטים האנתולוגית "גרזן קטן" שביים סטיב מקווין לרשת BBC One, בהפצה של אולפני אמזון.
בסרט בויגה גילם את לירוי לוגן, קצין במשטרת המטרופולין של לונדון שהקים את איגוד המשטרה השחורה וניסה לבצע רפורמה בכוח המשטרה מבפנים.
על תפקידו זה זכה בויגה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה וכך גבר על מתמודדים ותיקים כמו ברנדן גליסון ודונלד סאת'רלנד.
בשנת 2022 שיחק בויגה בסרט האקשן ההיסטורי "לוחמת" בבימויה של ג'ינה פרינס בית'ווד .
באוקטובר 2024, פורסם כי בויגה ודניאל דדויילר יגלמו את אוטיס רדינג ואשתו זלמה רדינג בסרט ביוגרפי בשם "Otis & Zelma".
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס NAACP Imageהשחקן הטוב ביותר בסרט קולנועהם שיבטו את טיירון
ג'ון באקן היה סופר, היסטוריון ומדינאי סקוטי ששירת כמושל הכללי של קנדה.
אחרי קריירה משפטית קצרה, החל באקן בקריירת הכתיבה והמדינאות, בשמשו כמזכירו של הנציב העליון בכמה מן הקולוניות בדרום אפריקה.
הוא כתב תעמולה עבור בריטניה במלחמת העולם הראשונה.
נבחר כחבר פרלמנט בבחירות הביניים ב-1927, וב-1935 מונה למושל הכללי של קנדה על ידי המלך ג'ורג' החמישי, תפקיד בו שירת עד מותו ב-1940. הוא זכור בעיקר הודות למותחנים וספרי הריגול שכתב, שהמפורסם שבהם הוא שלושים ותשע המדרגות.
באקן נולד בפרת', סקוטלנד, כבנם הבכור של ג'ון באקן, כומר הכנסייה החופשית של סקוטלנד, והלן ג'יין באקן.
אהבתו לנופיה ולטיפוסיה של סקוטלנד באה לידי ביטוי בכתביו.
לאחר סיום בית הספר זכה במלגה לאוניברסיטת גלאזגו, שם למד לימודים קלאסיים, כתב שירה, וכתביו זכו לפרסום.
לאחר מכן למד באוקספורד, ועם סיום לימודיו החל בקריירה דיפלומטית כמזכירו הפרטי של אלפרד מילנר הנציב העליון בדרום אפריקה, ארץ שהיכרותו עמה משמשת אותו בספריו.
ב-1910 כתב את הראשון שבספרי ההרפתקאות שלו, פרסטר ג'ון, המתרחש בדרום אפריקה.
שנה לאחר מכן החל לסבול מכיב בתריסריון, מחלה שהעניק לאחר מכן לאחת מדמויותיו הבדיוניות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, החל לכתוב עבור לשכת התעמולה המלחמתית ועבד ככתב הטיימס בצרפת.
הוא המשיך לכתוב סיפורת וב – 1915 פרסם את יצירתו הידועה ביותר, שלושים ותשע המדרגות, מותחן ריגול המתרחש ממש לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הרומן מציג את גיבורו, שלאחר מכן הופיע בעוד ארבעה מספריו, ריצ'רד האנאיי, מהנדס מכרות ממוצא סקוטי שבילה שנים רבות בדרום אפריקה.
דמותו מבוססת על ידידו מתקופתו בדרום אפריקה, אדמונד איירונסייד, ששירת במלחמת הבורים וריגל במושבות הגרמנים בדרום מערב אפריקה.
לאחר שירות בלשכת התעמולה, התגייס באקן לצבא ושירת בחיל המודיעין, שם כתב נאומים וקומוניקטים עבור דאגלס הייג.
עם ההכרה ביכולותיו מונה למנהל המידע תחת לורד ביברברוק, וכן סייע בהוצאה לאור של מגזין חודשי העוסק בהיסטוריה של המלחמה, הראשון שבהם הופיע ב-1915, אך קשריו עם רבים מבכירי הצבא הקשו עליו לבקר את תפקוד הצבא הבריטי.
ב–1935 זכתה עבודתו הספרותית לעיבוד קולנועי כאשר אלפרד היצ'קוק עיבד את שלושים ותשע המדרגות לסרט.
מאז זכה הספר לעיבודים רבים נוספים לקולנוע, תיאטרון, טלוויזיה, רדיו, ואף למשחק וידאו (2013).
כמדינאי תמך בסחר חופשי, זכויות נשים וביטוח לאומי.
ב-1935 מונה לתפקיד המושל הכללי של קנדה, ה-15 מאז איחוד קנדה.
הוא הביא לתפקיד ידע רב שנים על קנדה מתקופתו ככתב עיתונות שבה כתב עליה ועקב אחר מבצעיהם של הכוחות הקנדיים במלחמת העולם הראשונה.
הוא אמר על עבודתו: "המושל הכללי נמצא בעמדה ייחודית שכן מחובתו להכיר את קנדה כולה ואת כל סוגי אנשיה." באקן קידם זהות קנדית ייחודית ואחדות לאומית.
הוא האמין ברעיון ש"על הקבוצות האתניות לשמור על ייחודן וכל אחת מהן תורמת לאופי הלאומי.
העמים החזקים ביותר הם אלה המורכבים ממרכיבים גזעיים שונים."
באקן כתב כמאה כותרים, ביניהם כשלושים רומנים, ספרי היסטוריה, ביוגרפיות, קובצי סיפורים קצרים, ספרי שירה, אך הוא ידוע ביותר בשל המותחנים וספרי הריגול שלו.
ג'ון בו הוא שחקן אנגלי הידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד לורנס וייט בסדרה "אמרדייל".
בו נולד בגריזבי שבווירל במחוז צ'שייר בצפון-מערב אנגליה.
אחד מתפקידיו החשובים היה בדמות ג'ורג' מרלו בעונה הראשונה של הסדרה "החשוד העיקרי" משנת 1991.
בין 1999 ל-2002 גילם את דאגי פרגוסון באופרת הסבון "קורוניישן סטריט".
לפני כך הופיע באופרת סבון יומית "משפחות" של גרנדה TV.
תפקידים נוספים שלו בטלוויזיה כוללים את: סדרת הדרמה "Warship", הסדרה "Secret Army", "בון", "The New Statesman", "קפיטל סיטי", "Class Act", "לאבג'וי", "עדות אילמת", "The Royal", "דיאל ופסקו", "קלאופטרה", "איינשטיין ואדינגטון", "לגעת בקטיפה", "The Hour" ו"פקד בילוש בנקס".
ב-2007 גילם בו את ד"ר מורגן בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "קרנפורד".
באפריל 2010 הצטרף בו לצוות השחקנים של ההפקה בתיאטראות וסט אנד בלונדון של המחזמר "פריסילה, מלכת המדבר" בתפקיד בוב.
בספטמבר 2011 הופיע בתפקיד השופט טרפין במחזה "סוויני טוד" בצ'יצ'סטר, והמשיך להופיע באותו תפקיד כשההצגה הועברה לווסט אנד.
בספטמבר 2014 הצטרף בו לצוות שחקני אופרת הסבון "אמרדייל" בתפקיד לורנס וייט, המאהב לשעבר של הרולד בירץ'.
הדמות הגיעה לסדרה יחד עם הבת כריסי (לואיז מרווד), הנכד לכלן (תומאס אטקינסון).
באפריל 2017 פורסם שבו יעזוב את הסדרה, אולם הוא המשיך להופיע עד ינואר 2018, אז הדמות שגילם נהרגה בתאונת דרכים.
ג'ון ניקולס בוּזמן הוא מייצגה של ארקנסו בסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
טרם היבחרו לסנאט היה נציג מחוז הקונגרס השלישי של ארקנסו בבית הנבחרים של ארצות הברית.
אביו, פיי וינפורד בוזמן הבן היה רב-נגד (Master Sergeant) בחיל האוויר של ארצות הברית ואחיו הגדול, פיי בוזמן השלישי, היה חבר בסנאט של ארקנסו.
הוא למד באוניברסיטת ארקנסו וסיים את לימודיו הגבוהים במכללה הדרומית לאופטומטריה.
הוא ייסד קליניקה אופטומטריה פרטית ב-1977 ועבד כמתנדב אופטומטריסט אצל משפחות בעלות הכנסה נמוכה.
הוא זכה בבחירות מיוחדות ב-2002 לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם הוא שימש כעוזר מצליף הרוב והיה חבר בוועדת המדיניות הרפובליקנית.
הוא היה עורך דין לענייני עבירות סמים וניהל את ועדת המשנה של בית הנבחרים להזדמנויות כלכליות עבור חיילים משוחררים, ובמסגרת תפקיד זה הוביל שורה של הצעות חוק המרחיבות שירותים עבור חיילים משוחררים מובטלים.
ב-2010 נבחר לסנאט של ארצות הברית, במהלך בחירות בהן גבר בנרחבות על הסנאטורית הדמוקרטית המכהנת בלאנש לינקולן.
לינקולן נחשבה לאחת המועמדות הפגיעות של הדמוקרטים, והרפובליקנים הקדישו מאמץ רב לזכות במרוץ.
עם בחירתו, היה לרפובליקני השני, אחרי טים הצ'ינסון, לייצג את ארקנסו בסנאט של ארצות הברית מאז תקופת השיקום הוא הושבע לתפקידו בינואר 2011, ומכהן כחבר בוועדת החקלאות, התזונה והייעור, ועדת התקציב, ועדת ההקצבות ובוועדה לענייני חיילים משוחררים של הסנאט.
בוזמן הפך לסנאטור בכיר ב-2015, כאשר מארק פריור עזב את הסנאט לאחר תבוסתו בבחירות, ונבחר מחדש ב-2016.
בוזמן מכהן כיו"ר ועדת החקלאות, התזונה והיערנות של הסנאט של ארצות הברית.
היה מורה, רופא, ביולוג, פוליטיקאי, תזונאי ופסיכולוג סקוטי, זוכה פרס נובל לשלום בשנת 1949.
בויד אור נודע כחלוץ בתחום המחקר התזונתי, והשפיע רבות על עיצוב מדיניות בריאות ותזונה ציבורית בבריטניה ובעולם.
ייסד את מכון רווט למחקר תזונתי, ועמד בראשו במשך למעלה מ-30 שנה.
במהלך מלחמת העולם השנייה כיהן כיועץ ממשלתי למדיניות מזון, ולאחריה שימש כמנכ"ל הראשון של ארגון המזון והחקלאות של האומות המאוחדות (FAO).
פועלו חצה גבולות מדעיים ופרלמנטריים, והוא נחשב לדמות מפתח בעיצוב מוסדות בינלאומיים לשיתוף פעולה תזונתי וכלכלי.
מורשתו משתקפת במדיניות רווחה, מוסדות אקדמיים וניסיון להקמת ממשל עולמי, אליו הקדיש את שנותיו המאוחרות.
ג'ון בויד אור נולד בקילמורס, סמוך לקילמרנוק שבמזרח איירשייר, סקוטלנד, כילד האמצעי במשפחה בת שבעה ילדים.
אביו, רוברט קלרק אור, היה בעל מחצבה וחבר בכנסיית סקוטלנד החופשית (1843–1900), ואמו, אני בויד, הייתה בתו של בעל מחצבה אמיד יותר, ששימש בעבר כראש לשכת הבונים החופשיים.
בויד אור למד לקרוא בגיל צעיר, בסיועה של סבתו האלמנה שחיה עם המשפחה.
בבית המשפחה הייתה ספרייה עשירה, ואביו, שהיה אדם משכיל, עודד עיסוק בפוליטיקה, סוציולוגיה, מטאפיזיקה ודת.
הדיונים הביתיים בנושאים אלה השפיעו על התפתחותו האינטלקטואלית של בויד אור.
בהיותו בן חמש, בעקבות אובדן אונייה שהייתה בבעלות אביו, חוותה המשפחה משבר כלכלי ונאלצה לעבור לוסט קילברייד שבצפון איירשייר.
למרות הקשיים הכלכליים, המעבר נתפס על ידי בני המשפחה כשיפור באיכות החיים.
בויד אור למד בבית הספר המקומי עד גיל 19, ובארבע שנותיו האחרונות שימש גם כמורה-תלמיד.
בתקופה זו נחשף ללימודי תנ"ך כחלק מרכזי מהשיטה החינוכית בסקוטלנד, והשפעה זו ניכרה עליו בהמשך חייו.
בגיל 13 זכה במלגה לאקדמיית קילמרנוק, אך לימודיו הופסקו לאחר מספר חודשים עקב מעורבותו בעבודות המחצבה של אביו.
הוא שב לבית הספר בוסט קילברייד, שם המשיך את לימודיו תחת המנהל ג'ון ג.
בתקופה זו עבד גם כמורה-תלמיד בשכר, ובמקביל למד לבחינות הכניסה לאוניברסיטה ולהכשרת מורים, תוך שהוא מסייע בעסקי אביו.
כשהיה סטודנט לתואר ראשון בגלאזגו, הוא חקר את העיר בסופי שבוע.
הוא נדהם ממה שגילה בשכונות העוני והשיכון שהיו חלק גדול מהעיר.
בקרב הילדים הייתה תת-תזונה, בחלק מהמקרים ג'ון היה רואה אותם שיכורים.
לקשישים ולמבוגרים כמעט שלא היה רכוש.
לאחר שסיים את התואר השני בשנת 1902 הוא היה מורה בבית ספר בשכונת עוני, ובשיעור הראשון שלו הייתה צפיפות רבה.
הילדים היו רעבים מאוד, לא היו לבושים בצורה נכונה ומכבדת, הם היו מלוכלכים ונראו נורא במבנם הגופני.
ג'ון התפטר כעבור כמה ימים מפני שלא היה מסוגל ללמד ילדים במצב קשה כל כך והבין שאין דבר שיוכל לעשות כדי להקל על סבלם.
אחר כך עבר לעבוד אצל אביו למשך כמה חודשים.
לאחר מכן לימד במשך שלוש שנים בבית הספר שגם הוא היה באזור עני אך פחות נוראי מהרחובות של גלאזגו.
לצורך הגדלת הכנסתו כמורה, החל ג'ון בויד אור ללמד שיעורי ערב בחשבונאות וניהול חשבונות.
לאחר שעבר את הבחינות הדרושות, החל להורות בכיתה, והידע שצבר במהלך הלימוד וההוראה שימש אותו בהמשך דרכו המקצועית.
עם זאת, עניינו המרכזי לא היה בהוראה, ולאחר שסיים את חובות ההוראה בהתאם למלגותיו, שב לאוניברסיטת גלאזגו ללימודי ביולוגיה, תחום בו התעניין מילדות.
בנוסף, נרשם גם ללימודי רפואה כאמצעי זהירות.
במהלך לימודיו התרשם מהמרצים שפגש, בהם דיארמיד נואל פאטון, פרופסור לפיזיולוגיה, ואדוארד פרובאן קת'קארט, ראש תחום כימיה פיזיולוגית.
כמו כן הושפע מגישתו החברתית של פרופסור סמואל ג'מיל, שלימד רפואה קלינית.
באמצע לימודיו אזלו מקורות המימון שעמדו לרשותו, והוא נמנע מלפנות למשפחתו בבקשה לעזרה.
לצורך מימון המשך לימודיו רכש בניין דירות באמצעות משכנתה ומשיכת יתר מהבנק, והשכיר את הדירות לשוכרים.
את שכר הדירה השקיע בתשלום שכר הלימוד.
עם סיום לימודיו מכר את הנכס ברווח מתון.
בגיל 32, ודורג במקום השישי מתוך 200 תלמידים.
בשנת 1914 סיים את לימודיו בהצטיינות וזכה במדליית Bellahouston עבור עבודת התזה המצטיינת של השנה.
עם סיום לימודיו באוניברסיטה, קיבל בויד אור תפקיד כקברניט על ספינת סחר בין סקוטלנד למערב אפריקה.
הוא בחר במשרה זו כדי לשלם את משיכת היתר הבנקאית שלו במהירות.
לאחר ארבעה חודשים, ולאחר שפרע את חובו, עזב את המשרה.
בהמשך ניסה לעבוד כממלא מקום של רופא משפחה ב־Saltcoats, ואף הוצעה לו שותפות, אך משהבין כי קריירה רפואית אינה מתאימה לו, בחר לקבל מלגת מחקר לשנתיים מטעם קת'קרט.
את המחקר ביצע במעבדת קרנגי, שם עסק בחקר תת-תזונה, חלבון, קריאטין ומטבוליזם.
הוא חקר את השפעת צריכת מים על המטבוליזם החנקני בבני אדם ואת הוצאת האנרגיה של טירונים צבאיים במהלך אימוניהם.
ב -1 באפריל 1914,בוייד אור לקח על עצמו מכון מחקר חדש באברדין, פרויקט של ועדה משותפת למחקר בנושא תזונה לבעלי חיים של צפון סקוטלנד קולג' לחקלאות ואוניברסיטת אברדין.
הוא הוצע למשרה על פי המלצת א.פ.
קאתקארט, שבמקור הוצע לו התפקיד, אבל דחה אותו לטובת כיסא בפיזיולוגיה בלונדון.
הוועדה המשותפת הקצתה תקציב של 5,000 ליש"ט להוצאות הון ו -1,500 ליש"ט עבור עלויות ריצה שנתיות.
בויד אור זיהה מיד שסכומים אלה אינם מספיקים.
באמצעות ניסיונו בעסקיו של אביו של תכנון תוכניות והערכת עלויות, הוא הגיש תקציב של 50,000 ליש"ט להוצאות הון ו -5,000 ליש"ט עבור עלויות ריצה שנתיות.
בינתיים, עם 5,000 לירות שטרלינג הוא כבר הקצה, הוא השכיר בניין, לא של עץ כפי שחזו בוועד, אלא של גרניט ומעוצב כדי שיוכל לשמש ככנף של המכון שהציע 50,000 דולר.
הוא קיבל את המכרז הנמוך ביותר של 5,030 ליש"ט, ואמר לקבלנים להתחיל לעבוד מיד.
הוועדה לא הייתה מרוצה, אך נאלצה לקבל את העובדה.
עם פרוץ המלחמה התבקשו הקבלנים לסיים את הקירות והגג, אך לא לעשות עוד לעת עתה.
שירותו הצבאי במלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ביקש ג'ון בויד אור להצטרף להצבא הבריטי, ופנה לעמיתו לשעבר, אדוארד פרובאן קת'קרט, בבקשה לסייע לו לקבל מינוי רפואי ביחידת חיל רגלים מעבר לים.
קת'קרט סבר כי תרומתו תהיה יעילה יותר בגבולות בריטניה, והציב אותו תחילה בוועדה רפואית שעסקה בשיפור תנאי תברואה במחנות אימונים.
המחנות סבלו מבעיות היגיינה חמורות, ובויד אור פעל לשיפור התנאים באופן שהפחית משמעותית את שיעור התחלואה.
לאחר כשנה וחצי, מונה לקצין רפואה ב"יחידת היערנים הראשונים של שרווד".
במסגרת תפקידו בשדה הקרב, בעיקר במהלך קרב הסום וקרב פשנדייל, פעל תחת אש כבדה והעניק טיפול רפואי לפצועים בתנאים קשים.
על גבורתו ומסירותו זכה בהצלב הצבאי ובפקודת השירות המצוין.
בנוסף, פעל לשיפור תזונת חייליו באמצעות איסוף ירקות משדות נטושים, מה שסייע במניעת מחלות תזונתיות ונעדרויות רפואיות.
הוא אף פעל להתאמת נעלי חייליו כדי למנוע תחלואה בכפות הרגליים.
למרות תרומתו בשטח, חש בויד אור שהוא מתנתק מהתפתחויות מדעיות בתחומי הרפואה והתזונה, וביקש לעבור להצי המלכותי הבריטי, שם העריך כי יוכל להקדיש זמן ללמידה ומחקר.
לאחר מאמצים, הועבר לתפקיד בבית החולים הימי בצ'טהאם, שם עבד וטיפל בחולים תוך כדי לימוד עצמי אינטנסיבי.
לאחר מכן שירת כרופא ב־HMS Furious, תפקיד שאיפשר לו להעמיק בלימוד דרישות התזונה של חיילים – נושא שיהפוך מאוחר יותר למרכזי בפעילותו המדעית והציבורית.
הרחבת מכון רווט ופעילותו לאחר המלחמה
בשובו לאברדין בתחילת 1919, טרם אושרה תוכניתו של ג'ון בויד אור להרחבת מכון המחקר שבראשו עמד.
אף שתוכניותיו למענק תחזוקה שנתי קיבלו אישור מהפרופסור לחקלאות באוניברסיטת קיימברידג', תומאס בארלו ווד, ונהנו מתמיכת ראש הממשלה, נדחו בתחילה יוזמות ההרחבה.
עם זאת, הצליח בויד אור להגדיל את המענק השנתי לסך של 4,000 ליש"ט.
בשנת 1920 הציג בויד אור את תוכניתו בפני איש העסקים ג'ון קווילר רווט, אשר הביע נכונות לסייע כלכלית.