tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעמדה כידוענית כונה "מיתי" ו"מונומנטלי" וב"אמצע שנות ה-80 של המאה ה-18 נקבעה סידונס כאייקון תרבותי".
היא הייתה מעורבת בחוגי העילית הספרותית והחברתית של החברה הלונדונית, ובין מכריה נמנו סמואל ג'ונסון, אדמונד ברק, הסטר תראל (Hester Thrale Piozzi) וויליאם וינדהאם (William Windham).
בשנת 1802 היא עזבה את תיאטרון דרורי ליין והופיעה מדי פעם על במת המוסד המתחרה, הקובנט גארדן.
היה זה ב-29 ביוני 1812 בקובנט גארדן כאשר שיחקה את אחת מהופעות הסיום יוצאות הדופן ביותר בתולדות התיאטרון האנגלי.
היא שיחקה בתפקיד הידוע ביותר שלה, ליידי מקבת', והקהל סירב לאפשר למחזה להימשך לאחר סוף סצנת הליכה מתוך שינה.
בסופו של דבר, לאחר תשואות סוערות מהאולם, נפתח המסך מחדש וסידונס נתגלתה כשהיא ישובה בבגדיה שלה והיא פצחה בנאום פרידה רגשני שנמשך שמונה דקות.
שרה סידונס פרשה רשמית מהבמה ב-1812, אך המשיכה להופיע מדי פעם באירועים מיוחדים.
ההופעה האחרונה ב-9 ביוני 1819 כ"ליידי רנדולף" במחזה דאגלס (Douglas) מאת המחזאי הסקוטי ג'ון הום (John Home).
היא החלה כמשרתת האישית של הליידי גרייטהד (Greathead) באחוזת גיי'ס קליף, בסמוך לסקסון מיל, דרך קובנטרי, וורקס.
ב-1773, בהיותה בת 18, היא נישאה לוויליאם סידונס, שחקן.
חיי המשפחה שלה היו פחות בני מזל, היא ילדה שבעה ילדים, אבל חמישה מהם מתו עוד בחייה, ונישואיה לוויליאם סידונס התערערו והסתיימו בפירוד בלתי רשמי.
שרה סידונס מתה ב-1831 בלונדון ונקברה בבית הקברות סנט.
מארי'ס (Saint Mary's Cemetery ) בפדינגטון שבלונדון.
סר ג'ושוע ריינולדס צייר את הפורטרט המפורסם שלו, " הגברת סידונס כמוזה טראגית" ב-1784 וחתם על אימרת שמלתה, "משום ש", הוא אמר לה, "החלטתי להיות מונצח לעד על אימרת בגדייך."
מנקייביץ' את הפורטרט והחליט כי ישמש כתפאורה לסצנת הפתיחה של הסרט הכל אודות חוה.
הסצנה פותחת באולם הנשפים של "חברת שרה סידונס", אז מוסד בדיוני.
האירוע היה חלוקת פסלון פרס שרה סידונס המפוסל בדמות שרה סידונס כ"מוזה טראגית".
בשיא הסרט, בסצנת הנשף מובלט הציור בין בטי דייוויס ומרילין מונרו.
הפורטרט גם מאפיל על סצנת הסיום כאשר אן בקסטר עוברת לפניו.
ב-1957 חיקתה בטי דייוויס את שרה סידונס ביצירת תמונה חיה של הפורטרט כחלק ממופע Pageant of the Masters.
בזמן היציאה לאקרנים של "הכל אודות חוה" היה "פרס שרה סידונס" בדיוני לחלוטין.
ב-1952 כן מחולק פרס שרה סידונס, פרס אמריקני אמיתי ויוקרתי הקרוי על שם סידונס, להישג דרמטי בתיאטרון.
הפרס מחולק מדי שנה בשיקגו על ידי "חברת שרה סידונס".
שרה קייט סילברמן היא קומיקאית, תסריטאית ושחקנית יהודייה-אמריקאית.
ידועה בסגנונה הקומי הבוטה, המשלב פעמים רבות הומור שחור, גסויות והתייחסויות לקבוצות מיעוטים כגון אפרו-אמריקאים, אסייתים ויהודים, החורגות מכללי התקינות הפוליטית האמריקאית.
סילברמן הופיעה כקומיקאית במשך תקופה ארוכה, אולם את פרסומה הראשוני קיבלה הודות לספרה ולהופעות בתוכנית "סאטרדיי נייט לייב".
היא הפיקה וכיכבה בסיטקום "התוכנית של שרה סילברמן" (אנ'), ששודרה בין השנים 2007–2010 בערוץ הטלוויזיה האמריקאי קומדי סנטרל.
סילברמן, הצעירה מבין ארבע אחיותיה, נולדה בקונקורד, ניו המפשייר שבארצות הברית, למשפחה יהודית-אשכנזית ממוצא פולני ורוסי.
הוריה, בת' אן (לבית הלפין), שהיא צלמת, ודונלד סילברמן, שהוא עובד סוציאלי, התגרשו ונישאו בשנית לבני זוג אחרים.
אחותה לורה סילברמן היא גם שחקנית, ואחותן סוזן סילברמן היא רבה רפורמית המתגוררת בירושלים, ישראל.
בגיל 12 החלה להופיע בתיאטרון הקהילתי.
בגיל שבע עשרה השתתפה במופע סטנדאפ שהתקיים במסעדה והחלה את לימודיה באוניברסיטת ניו יורק, אך נשרה משם בגיל 19 והחלה להופיע במופעי סטנדאפאפ בגריניץ' וילג', ניו יורק.
חבר ילדות שלה היה הקומיקאי לואי סי.
סילברמן הופיעה לעיתים חוזרות בתפקיד זה למשך שתי העונות שלאחר מכן עד לירידת התוכנית מלוח השידורים.
ב-1996 החלה להופיע במספר סדרות טלוויזיה בתפקיד אורח, ביניהן "סיינפלד" ו"מסע בין כוכבים: וויאג'ר".
כמו כן שיחקה במספר סרטים כגון "משתגעים על מרי", "אבולוציה", "רנט", "אנשים מצחיקים" ו"הוואלס האחרון".
בשנת 2005 הוציאה את הסרט "שרה סילברמן: ישו הוא קסם" שמבוסס על הופעת הסטנד-אפ שלה.
ב-2006 שיחקה בסרט הקומי "מישהו לאכול איתו גבינה" לצד ג'ף גרלין.
בשנת 2007 עלתה לשידור בקומדי סנטרל סדרתה הקומית "התוכנית של שרה סילברמן" (אנ'), שבה שיחקה בתפקיד עצמה לצד אחותה לורה סילברמן ושחקנים אחרים.
התוכנית שודרה עד אפריל 2010 במשך 32 פרקים במשך 3 עונות.
ב-3 ביוני 2007 סילברמן הנחתה את טקס פרסי הקולנוע של MTV.
ב-31 בינואר 2008, הופיעה בתוכנית "ג'ימי קימל בשידור חי!" והכריזה ש"I'm Fucking Matt Damon" עם קטע מוזיקלי קצר.
בשנת 2012 דיבבה את ונלופי ואן שווייץ בסרט האנימציה "ראלף ההורס".
בשנת 2017 עלתה עונה ראשונה של הסדרה "אני אוהבת אותך אמריקה", בכיכובה של סילברמן דרך שירות הסטרימינג הולו.
בתוכנית, סילברמן נפגשת עם אמריקאים ממוצא שונה ודעות שונות, ומתרכזת במה משותף ומחבר אותן, למרות השונות.
ב-16 בנובמבר 2018, הוציאה, יחד עם השחקנית הישראלית, גל גדות, את השיר "A Place Called Slaughter Race".
סילברמן הייתה בזוגיות בשנים 2002–2009 עם המנחה והקומיקאי האמריקאי ג'ימי קימל.
בשנים 2014–2017 הייתה בזוגיות עם השחקן הוולשי-בריטי מייקל שין.
ב-2011 ביקרה לראשונה בישראל, לאחר שנשיא המדינה שמעון פרס הזמין אותה להשתתף בוועידת הנשיא "פונים אל המחר".
היא ניצלה את הביקור והופיעה באמפי וואהל, בפארק הירקון ובזאפה תל אביב.
ב-2014 ביקרה בישראל שוב והופיעה בפסטיבל הקולנוע היהודי בירושלים.
בנוסף, הצטרפה לנשים הרפורמיות הראשונות שהדליקו חנוכיות בכותל המערבי, בהן גם אחותה הרבה הרפורמית סוזן סילברמן ואחייניתה, שנעצרו שם בעבר עקב לבישת טלית.
ב-2015, במהלך הבחירות לכנסת העשרים של מדינת ישראל, היא הביעה תמיכה פומבית במפלגת מרצ.
סילברמן תמכה במועמד המפלגה הדמוקרטית ברק אובמה, לנשיאות ארצות הברית, וביולי 2012 היא פרסמה סרטון ביוטיוב בו היא קוראת לשלדון אדלסון להעביר את התרומה שהבטיח לתרום לקמפיין המועמד הרפובליקני, מיט רומני, לקמפיין של הנשיא הדמוקרט ברק אובמה.
בתמורה היא מבטיחה לבצע עמו "מספריים" (כינוי ליחסי מין לסביים).
בבחירות בארצות הברית ב-2016 תמכה במועמדת המפלגה הדמוקרטית, הילרי קלינטון.
סילברמן צמחונית מאז גיל 10. היא אינה שותה אלכוהול מכיוון שזה גורם לה לבחילות.
נכון שזה לא נכון 2001 (Say It Isn't So)
נכסים בשווי מיליוני דולרים (2017)
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהסימוכין2024פרס גלובוס הזהבההופעה הטובה ביותר בסטאנד-טפ טלוויזיוניSomeone You Loveפרס גראמיהאלבום הקומדיה הטוב ביותר2025פרס אמי לבידור בפריים טייםהכתיבה הטובה ביותר בספיישלשרה סילברמן: פוסט מורטם2026פרס בחירת מבקרי הטלוויזיהספיישל הקומדיה הטוב ביותר
שרה סטרוּמזה (בתעתיק לועזי: Sarah Stroumsa; נולדה ב-1950) היא פרופסור אמריטה בחוג לשפה וספרות ערבית ובחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית.
היא מופקדת הקתדרה לתרבות ערבית על שם אליס וג'ק אורמוט.
היא כיהנה כרקטור האוניברסיטה העברית בשנים 2008–2012.
פרופ' סטרומזה מכהנת כנשיאת החברה לחקר התרבות הערבית היהודית של ימי הביניים.
היא חברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, באקדמיה למדעים של ברלין-ברנדנבורג, באקדמיה האירופית למדעים ואומנויות, ובחברה הפילוסופית האמריקאית, והיא חברה נלווית באקדמיה של ממלכת מרוקו.
הוריה הגיעו ממזרח אירופה ועלו לארץ ישראל לפני מלחמת העולם השנייה.
סטרומזה גדלה בקריית ביאליק, ב-1963 עברה עם משפחתה לירושלים ולמדה בתיכון ליד האוניברסיטה.
היא בוגרת האוניברסיטה העברית בשפה וספרות ערבית ולימודי המזרח התיכון (1977).
בשנים 1976–1977 למדה במחלקה למדעי הדתות באקול פראטיק דה אוטז אטיד (École pratique des hautes études) בפריז.
בשנת 1984 קיבלה תואר דוקטור של האוניברסיטה העברית (בהצטיינות).
עבודת הדוקטורט נכתבה בהדרכתו של פרופ' חגי בן-שמאי, על הנושא "דאוד אבן מרואן אלמקמץ וחיבורו עשרון מקאלה".
משנת 1984, פרופ' סטרומזה לימדה בחוג לשפה וספרות ערבית ובחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1999 מונתה לפרופסור מן המניין, וב-2003 הופקדה על הקתדרה ללימודי ערבית על שם אליס וג'ק אורמוט.
בין השנים 2003–2006 סטרומזה כיהנה כסגנית הרקטור באוניברסיטה העברית.
החל באוקטובר 2008 ועד שלהי 2012 היא כיהנה כרקטור האוניברסיטה, והיא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
סטרומזה הייתה מרצה אורחת באוניברסיטאות הרווארד, שיקגו, מישיגן, פריז, ומינסטר.
היא שהתה בשבתונים באוניברסיטת פילדלפיה, באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, באוניברסיטת הרווארד וב-CSIC במדריד, באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטה החופשית של ברלין.
פרופ' סטרומזה זכתה בעיטור מסדר הכבוד האיטלקי, בפרס הומבולדט למחקר,
שרה סטרומזה נשואה לפרופ' גי סטרומזה, פרופסור אמריטוס בקתדרה על שם מרטין בובר למדע הדתות באוניברסיטה העברית ופרופסור מן המניין לחקר הדתות האברהמיות באוניברסיטת אוקספורד, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
אחיה, דוד ולך, הוא חתן פרס א.מ.ת במדעי החיים.
תחומי המחקר של פרופ' סטרומזה הם המחשבה הפילוסופית והתאולוגית בעולם האסלאם בימי הביניים המוקדמים, והתרבות הערבית-יהודית של ימי הביניים.
מחקריה, המבוססים על עבודה פילולוגית, עוסקים בהגות המוסלמית, היהודית והנוצרית מתוך גישה מולטיפוקלית, המבקשת לשקף את המציאות הרב-תרבותית בימי הביניים הערביים.
היא פרסמה ספרים העוסקים בהוגים החופשיים באסלאם של ימי הביניים, בהתפתחות הפילוסופיה היהודית והמוסלמית בספרד המוסלמית, ובשאלות מתודולוגיות של חקר היסטוריה אינטלקטואלית.
בעברית פורסמה מהדורתה לספר עשרים פרקים, שחיבר דאוד אלמקמץ, ההוגה היהודי הראשון בימי הביניים; וכן ספרה הרמב"ם בעולמו: דיוקנו של הוגה ים-תיכוני.
דאוד אבן מרואן אלמקמץ וחיבורו עשרון מקאלה
ספרה הראשון של שרה סטרומזה (Dawud ibn Marwan al-Muqammis's 'Ishrun Maqala) ראה אור ב-1989 בהוצאת בריל בליידן והוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלה.
הספר עוסק בדאוד אבן מרואן אלמקמץ, ההוגה היהודי הראשון בימי הביניים שכתב ערבית.
אלמקמץ קודם לפחות בדור לסעדיה גאון, וחי כנראה במחצית הראשונה של המאה ה-9. ייחודו של מקמץ בכך שלא השתייך כנראה למרכז התרבות היהודית ולא הגיע מעולם הישיבות של הגאונים, אלא למד בסביבה הנוצרית בנציבין שעל גבול סוריה-עיראק.
הוא התנצר, ואחר כך שב ליהדות.
יכולתו של אלמקמץ להביא לפריצת דרך בדפוסי מחשבה היהודית כרוכה בהשכלה הנוצרית שרכש.
הדבר מתבטא בספרו התאולוגי "עשרים פרקים" ובפרשנות המקרא שכתב, שככל הידוע לנו היא הפרשנות השיטתית ראשונה שיהודי כתב בימי הביניים.
עיסוקה של סטרומזה במקמץ משקף את העניין שלה (הבא לידי ביטוי גם מאוחר יותר) בחוליות הקישור ובנקודות המפנה היצירתיות של התפתחות התרבות היהודית-ערבית.
מקמץ שייך לכלאם הקדום, שהוא חלק מהתאולוגיה המוסלמית הקדומה, אך הוא גם משקף את ההשפעות הנוצריות על ההגות היהודית.
אלמקמץ נכלל גם במאמר שכתבה סטרומזה על אינטלקטואלים יהודים מומרים בימי הביניים המוקדמים תחת שלטון האסלאם, כתבה על ראשית המועתזילה, כתבה על ההשפעה הנוצרית על ההוגים היהודיים וכתבה על סעדיה גאון.
הרזיות: כפירות, זרמים שוליים, מחשבה מרדנית ופולמוסים
הוגים חופשיים: אבן אל-ראוואנדי, אבו בכר אל-ראזי והשפעתם על ההגות האסלאמית
כהוגים חופשיים מגדירה סטרומזה את אלה שמכחישים את מושג הנבואה, ואינם מכירים בתקפותו של טקסט קדוש או בסמכותו של ממסד דתי.
סטרומזה מנסה בספרה זה לנתח את התופעה של הוגים חופשיים רדיקליים בתוך החברה הדתית של ימי הביניים הערביים.
היא מנתחת את מקומם מבחינה היסטורית, שהוא למעשה שולי, ומצביעה לעומת זאת על ההשפעה העצומה שהייתה להם על המחשבה המוסלמית.
ההסבר לפרדוקס זה נעוץ לדעת סטרומזה במרכזיותה של הנבואה באסלאם.
המרדנים וההוגים החופשיים מכוונים את חיציהם לעיקרון המרכזי באסלאם, ומאותה סיבה עצמה מגיבה האורתודוקסיה בחריפות להתקפותיהם ורואה בהם סכנה הרבה מעבר למספרם הממשי.
תרגום של הספר לאינדונזית יצא לאור בשנת 2006.
פולמוס נסתור הכומר: קצה' מגאדלה' אל-אסקף וספר נסתור הכומר
סטרומזה כתבה, ביחד עם פרופסור דניאל לסקר מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ספר שראה אור בשפה העברית בהוצאת מכון בן-צבי ב-1996 ותורגם אחר כך לספרדית.
הספר עוסק במסורת הפולמוסית היהודית האנטי-נוצרית.
בשפה הערבית מתחילה מסורת פולמוסית זו עם אלמקמץ, ואחד הביטויים הראשונים שלה הוא ספר אנונימי שנקרא "המעשה בפולמוס עם הכומר".
ספרם של סטרומזה ולסקר הוא מהדורה של הטקסט הזה בגרסותיו השונות.
על פי הקטעים שנמצאו בגניזה העמידה סטרומזה את נוסח המקור הערבי, כולל תיקון של שיבוש דרמטי שנפל בכתבי היד ונקבע במהדורה הקודמת שפרסם שלוסברג, והשוואה עם הגרסאות העבריות והיווניות בספרות הפולמוס.
לכאורה כל דת מתבצרת בעמדתה, ועם זאת, היא נאלצת ללמוד את הדת היריבה כדי להפריכה וכדי לשכנע את מאמיני הדת היריבה באמיתות טענתה שלה.
כתוצאה מכך הופכת ספרות הפולמוס לאחד הכלים הטובים ביותר להעברת מידע ורעיונות בין דתות שונות.
ראשיתו של פולמוס הרמב"ם במזרח: איגרת ההשתקה על אודות תחיית המתים / ליוסף אבן שמעון
ספרה זה של סטרומזה יצא לאור בהוצאת מכון יד בן צבי בשנת 1999. בספר זה זיהתה, ההדירה וניתחה חיבור של יוסף אבן שמעון, שהיה תלמידו האהוב של הרמב"ם.
מתוך ניתוח של חיבור הזה בהקשרו, ובעיקר הקשר עם שני חיבורים אחרים – של הרמב"ם ושל הגאון שמואל בן-עלי – היא משחזרת את המאבק האינטלקטואלי והפוליטי שמתבטא בפולמוס על תחיית המתים.
הרמב"ם בעולמו: דיוקנו של הוגה ים-תיכוני
ספר זה מפתח רעיונות שהוצגו תחילה בשורה של מאמרים פרי עטה של סטרומזה על הרמב"ם Maimonides in his World: Portrait of a Mediterranean Thinker ראה אור בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון.
על היותם של ההוגים היהודים בתקופה זו "הוגים ים-תיכוניים" כתבה סטרומזה כבר קודם לכן (סעדיה גאון – הוגה יהודי בחברה ים תיכונית תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשס"ב–2002).
בספרה זה היא מרחיבה את הטיעון ומצביעה על ההשלכות המחקריות המקיפות של אפיון זה.
גם במאמרים וגם בספר מנסה סטרומזה להראות עד כמה הרמב"ם הוא תוצר של סביבה שבה חי ושל התרבות הים-תיכונית אותה ספג.
לטענתה, לא ניתן להפריד בעולמו של הרמב"ם את העיסוק הפילוסופי מן העיסוק ההלכתי או הרפואי ולקבוע שבתחומים מסוימים הוא מושפע אך לא בתחומים אחרים.
במאמר שנכתב זה מכבר הראתה סטרומזה איך מעצב הרמב"ם את דמותו של אלישע בן אבויה (שאותו הוא מזכיר פעמים לא מעטות בכתביו) על פי דגם של ההוגים החופשיים המוסלמים ולא על פי הדמות התלמודית.
בשני מאמרים אחרים היא עוסקת בצאבאים אצל הרמב"ם, הרמב"ם משתמש בכינוי "צאבאים" כבשם קיבוצי המתאר כל עבודה זרה.
על פי מה שמצא במה שהוא מזהה כספרי הצאבאים הוא מנתח את טעמי המצוות.
מאמרים אחרים עוסקים בהשפעה של השלטון המווחידי (שתחת שלטונו חי הרמב"ם באלאנדלוס ובצפון אפריקה) על מחשבתו של הרמב"ם גם בהלכה, גם בתאולוגיה וגם בבחירת הסוגות הספרותיות שבהן השתמש.
סטרומזה השתתפה במפעלי פרידברג לחקר הגניזה בשנים 2002–2008. מטרת המפעל היא להביא לזיהוי, קטלוג ודיגיטציה של כל קטעי הגניזה, כך שיהיו נגישים לציבור המתעניין בכלל ולציבור החוקרים בפרט.
היא עמדה בראש הקבוצה העוסקת בזיהוי וקיטלוג של כל קטעי הפילוסופיה, התאולוגיה והפולמוס בגניזה.
החל מ-2006 היא עוסקת, יחד עם סרי נוסייבה מאוניברסיטת אל-קודס ופרנק גריפל מאוניברסיטת ייל, בפיתוח ספרייה דיגיטלית של הפילוסופיה והמדע בעולם האסלאם בימי הביניים, מפעל המכונה "מפגשים אינטלקטואלים".
החוקרים העוסקים בהיסטוריה אינטלקטואלית של חברת ימי הביניים הערביים מתרכזים לרוב ביצירות של קהילה דתית אחת ומתייחסים לשאר כאל רקע בלבד.
מטרת הפרויקט היא להשתמש בכלים של עולם המחשוב כדי להציג בצורה יותר נכונה ומשולבת את העולם הזה ולאפשר שיח של חוקרים בנושא.
עם דניאל י' לסקר, פולמוס נסתור הכומר: קצה' מגאדלה' אל-אסקף וספר נסתור הכומר.
ירושלים: מכון בן צבי, תשנ"ו 1996. (שני כרכים, 1. מהדורה ביקורתית; 2. מבוא, תרגום ופרוש).
ראשיתו של פולמוס הרמב"ם במזרח: איגרת ההשתקה על אודות תחיית המתים ליוסף אבן שמעון; המקור הערבי של רסאלה אלאסכאת פי חשר אלאמואת ונוסחה העברי עם מבוא, תרגום ופירוש מאת שרה סטרומזה.
ירושלים: מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשנ"ט 1999.
עם חגי בן-שמאי, שגית בוטבול, אפרת בטאט, ודוד סקליר, כתבי היד בערבית-יהודית באוספי פירקוביץ': יפת בן עלי הבצרי, פירוש בראשית: קטלוג לדוגמה, ירושלים: מכון בן-צבי, תש"ס 2000.
הרמב"ם בעולמו: דיוקנו של הוגה ים תיכוני.
ירושלים: מאגנס, 2021 (גרסה מעודכנת).
דאוד בן מרואן אלמקמץ, עשרים פרקים.
דבר דבור על אופניו: מחקרים בפרשנות המקרא והקוראן בימי הביניים: מוגשים לחגי בן-שמאי; עורכים: מאיר מ.
בר-אשר, סימון הופקינס, שרה סטרומזה, ברונו קיאזה.
שרה סימיוני אזארו (באיטלקית: Sara Simeoni-Azzaro; נולדה ב-19 באפריל 1953) היא אתלטית איטלקייה, אלופה אולימפית (מוסקבה 1980), אלופת אירופה (פראג 1978) ושיאנית עולם בקפיצה לגובה.
סימיוני נולדה בריבולי ורונס בוונטו (מחוז בצפון-מזרח איטליה).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד 1971 סיימה סימיוני במקום תשיעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.78 מטר, המנצחת הייתה אילונה גוסנבאואר מאוסטריה (1.87 מטר).
באולימפיאדת מינכן (1972) סיימה סימיוני במקום שישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.85 מטר, המנצחת הייתה אולריקה מייפארת בת ה-16 ממערב גרמניה שהשוותה את השיא העולמי, 1.92 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה 1974 זכתה סימיוני במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.89 מטר, אחרי רוזמרי אקרמן ממזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש של 1.95 מטר ומילדה קרבנובה מצ'כוסלובקיה (1.91 מטר).
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה סימיוני במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.91 מטר, אחרי אקרמן שקבעה שיא אולימפי חדש של 1.93 מטר, ולפני שיאנית העולם הקודמת יורדנקה בלגובה מבולגריה (1.91 מטר).
בתחרות אתלטיקה שנערכה בברסיה, באוגוסט 1978 קבעה סימיוני בקפיצה לגובה שיא עולם חדש של 2.01 מטר, שיפור של ס"מ אחד לשיא העולם של אקרמן.
שיא זה היה שיא איטליה עד לשנת 2007. חודש לאחר מכן, באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה 1978 זכתה סימיוני במדליית זהב בקפיצה לגובה לאחר שהשוותה את שיאה העולמי, 2.01 מטר, לפני אקרמן (1.99 מטר) ובריג'יט הולצפל ממערב גרמניה (1.95 מטר).
למעשה אקרמן עברה גובה של 2.01 מטר, אך בשל קפיצות הניצחון שלה על המזרן, הרף נפל והתוצאה לא אושרה.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה סימיוני במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אולימפי חדש של 1.97 מטר, לפני אורסולה קילן מפולין (1.94 מטר) ויוטה קירסט ממזרח גרמניה (1.94 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון 1982 זכתה סימיוני במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.97 מטר, אחרי מייפארת ששיפרה את שיאה העולמי והעמידה אותו על 2.02 מטר וטמרה ביקובה מברית המועצות (1.97 מטר).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה סימיוני לשאת את דגל מדינתה בטקס הפתיחה.
בתחרות עצמה היא זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.00 מטר, אחרי מייפארת שקבעה שיא אולימפי חדש של 2.02 מטר ולפני ג'וני הנטלי מארצות הברית (1.97 מטר).
בסך הכל זכתה סימיוני ב-14 תוארי אליפות של איטליה בקפיצה לגובה.
שרה שְׁנֵר (לבית דוּשׁניצקי; 12 במרץ 1913 – 22 בספטמבר 2008), שנודעה בשם העט שרה נִשְׁמִית, הייתה פרטיזנית, סופרת וחוקרת השואה, ישראלית ילידת פולין, ממייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות, הידועה גם בשל הספר לבני הנעורים שכתבה, "הילדים מרחוב מאפו" (1958).
נשמית נולדה בעיירה סֶיינִי שבצפון-מזרח פולין של ימינו, אז בפלך סוּבַאלְק הליטאי שבשליטת האימפריה הרוסית.
בילדותה נדדה משפחתה במקומות שונים בפולין, ברוסיה ובליטא, עקב אירועי מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית.
לאחר המלחמה שבה המשפחה מגלותה במעמקי רוסיה והתיישבה באחוזת "דושניצה" הסמוכה לסייני.
בשנות השלושים נאלצה המשפחה, עקב התעמרות שלטונות פולין, לעבור לליטא הסמוכה, לעיירה לאזדיי.
בבגרותה למדה פסיכולוגיה, בלשנות ופילוסופיה באוניברסיטת קובנה.
בשנת 1933 הצטרפה לתנועת "החלוץ".
בקובנה שמשה כמנהלת סמינר "תרבות".
בתקופה זו נישאה לאיזיה ספיר.
עם פלישת הצבא הגרמני לברית המועצות ביוני -1941 נמלטה מזרחה.
איזיה ספיר בעלה נהרג, והיא נותרה לבדה.
היא נתפסה, הובאה לגטו ז'אטל, וכעבור זמן מה נלקחה למחנה העבודה דבורץ, שממנו הצליחה להימלט ב-1942. לאחר נידודים ביערות ביילורוסיה היא הצטרפה לתנועת הפרטיזנים, לחטיבת הפרטיזנים "פּוֹבּיידָה" (Победа, 'ניצחון'), ולחמה בשורות הפרטיזנים נגד הצבא הגרמני כחובשת.
באחת מפעולות הקרב נפצעה בכתפה.
עם תום המלחמה חזרה לליטא ועסקה שם בפעילות ציונית.
לפרנסתה עבדה בלשכת התרגום הממשלתית של השלטון הסובייטי בליטא, ולזכותה עומד תרגום כתבי לנין לליטאית.
במסגרת "הבריחה" עסקה בהעברה בלתי-לגאלית של יהודים מליטא לפולין באמצעות זיוף תעודות של אזרחי וילנה טרם המלחמה שנספו עבור יהודים ששרדו, בהנחה שמשם יוכלו אותם יהודים, עתה לכאורה "אזרחי פולין לשעבר", להמשיך לארץ ישראל.
לאחר כשנה של פעילות מחתרתית חשפה המשטרה החשאית הסובייטית את פעילותה, והיא נאלצה לברוח מיד לפולין.
בספרה האוטוביוגרפי "ואל המנוחה לא באתי" (1986) לא מוזכר פרק זה בפעולתה מתוך חשש לפגיעה מצד השלטון הסובייטי במשפחתה שחיה באותה עת בקובנה.
רק לאחר התפוררות ברית המועצות וכשליטא זכתה לעצמאות פרסמה שרה נשמית את קורותיה המחתרתיים באותה עת.
בפולין, בהיעדר תעודות מוכרות, אימצה לעצמה את השם "נשמית" והצטרפה לחברי תנועת "דרור" בלודז', שם התגבש גרעין חלוצי שעתיד להיות ממקימי קיבוץ לוחמי הגטאות.
בפולין הייתה שותפה למעגלי התנועה הציונית הסוציאליסטית, ונשלחה מטעם תנועת "דרור" לסייע בחשיפת ארכיון "עונג שבת" של עמנואל רינגלבלום, היסטוריון גטו ורשה.
הייתה ממקימיו ופעיליו המרכזיים של ארגון "הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים יהודים" – ארגון שעסק באיתור ילדים שגודלו במשפחות נוצריות או במנזרים, והשבתם לחוגי העם היהודי (פעולה זו זכתה לתיאור מקיף בספרה האחרון, "הילדים שלנו" (2007).
בתקופה זו (1946) נישאה לצבי שנר,איש האינטליגנציה היהודית בפולין, שחזר מגלות בקווקז בימי המלחמה ועתיד היה להיות המנהל המייסד של מוזיאון בית לוחמי הגטאות.
שרה שנר-נשמית עלתה לישראל בפברואר 1948, צבי הצטרף אליה חודשים ספורים אחר כך, ושניהם הצטרפו לאחד משלושת הגרעינים המייסדים של קיבוץ לוחמי הגטאות, זה שהתקבץ ביגור.
שלושת הגרעינים התקבצו יחד בבניני המושבה הטמפלרית לשעבר "וולדהיים" ומשם עלו מייסדי הקיבוץ על הקרקע שהוקצתה להם בגליל המערבי בסמוך למחנה צבאי בריטי נטוש.
בשנותיה הראשונות בישראל הייתה שרה מורה לילדי מעברה בעכו בבית ספר "התומר".
נמנתה עם מייסדי בית לוחמי הגטאות ובשנת 1955 עברה לעבודה מלאה במוזיאון.
ב-1962 סיימה לימודי ארכיונאות באוניברסיטה העברית בירושלים.
במשך עשרות שנים עסקה בכתיבה ספרותית, במחקר ובהוראה, במיוחד בנושאים הקשורים לשואה, במסגרת בית לוחמי הגטאות ובמסגרות נוספות.
לאחר מותה הותירה אחריה בכתובים ספר ובו תיאור תולדות בית לוחמי הגטאות מזווית הראייה שלה.
בקיבוץ יגור נולד בנם הבכור אבנר (משמעות השם: נר לאבא שנר, אביו של צבי) ובקיבוץ לוחמי הגטאות נולדו גיורא ומשה.
בכל שנותיה הביעה שרה אהבה רבה לבעלי חיים, והם היו חלק מעולמה.
שרה שנר-נשמית נפטרה בקיבוץ לוחמי הגטאות בשנת 2008, בגיל 95, ולה בנים, נכדים ונינים.
עוד בליטא, בשנת 1928, פרסמה שירים ומחזות בעיתון ילדים בליטאית.
לאחר עלייתה לארץ החלה לכתוב ספרי עיון ומחקר בנושאי השואה, המספרים הן את סיפורה האישי, והן סיפורי שואה וגבורה.
נשמית התרכזה בנושא הילדים והשואה.
בשנת 1958 כתבה את "הילדים מרחוב מאפו" – ספר לבני הנעורים העוקב באמצעות עלילה ספרותית אחר גורלם של ילדים שגדלו בשכונה בקובנה, ומוצאים עצמם מגורשים לגטו קובנה ולמחנות ההשמדה בתקופת השואה.
הספר, שהיה אולי הספר העברי הראשון שתיווך את נושא השואה לבני הנעורים, זכה להצלחה רבה.
הוא תורגם לאנגלית ולרוסית, ואף הומחז והועלה על במת התיאטרון.
בשנות הששים בזמן משפט אייכמן פרסמה בעיתון לילדים "הארץ שלנו" סיפור בהמשכים המתווך לילדים ונוער את התרחשויות השואה וקושר באמצעות עלילה מדומיינת שורה ארוכה של אירועי שואה היסטוריים, "זה קרה לאמך ולאביך, בני".
בשנותיה האחרונות קיבצה את חלקי הסיפור לספר אחד בשם "שוב פורחים הנרקיסים" (2003).
ספרה "הפלוגה ה-51" זכה בפרס יצחק זנדמן מטעם ארגון חיילים ופרטיזנים נכי המלחמה בנאצים.
בנוסף פרסמה שרה שנר פרקים בספרים ומאמרים אקדמיים ופוליציסטיים רבים בכתבי עת של בית לוחמי הגטאות (דפים לחקר תקופת השואה) ובבמות אחרות.
הילדים מרחוב מאפו, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1958.
השואה והמרד: חומר ביבליוגרפי, עין חרוד: הוצאה פרטית, 1960.
לתולדות השואה והמרי: ספר עזר בהוראה למורה, למדריך, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגטאות, 1961.
מאבקו של הגטו, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1962.
שרה נשמית ונתן גרוס, ילדים בגטו: מסכת לכז בניסן - יום הזיכרון הלאומי לשואה ולגבורה, בית לוחמי הגטאות, 1980.
היו חלוצים בליטא: סיפורה של תנועה 1916–1941, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1983.
ואל המנוחה לא באתי..., בית לוחמי הגטאות, 1986. (אוטוביוגרפיה)
פואמה פדגוגית אחרת, בית לוחמי הגטאות, 1996.
הפלוגה ה-51: קורות הקבוצה הפרטיזנית של יהודי גטו סלונים, בית לוחמי הגטאות, 1990.
ילדה במלונה, בית לוחמי הגטאות 1998.
גם למתים לא הניחו: ייצור סבון משומן אדם בווז'אשץ' פרבר גדנסק, בית לוחמי הגטאות, 1998.
שוב פורחים הנרקיסים, הוצאת ביחד, 2003.
הילדים שלנו: סיפורה של הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים יהודים בפולין, הוצאת ביחד, 2007.
שרה נתניהו (נולדה בכ"ב בחשוון ה'תשי"ט, 5 בנובמבר 1958) היא רעייתו של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ופסיכולוגית חינוכית במקצועה.
מעמדה לצד ראש הממשלה בכהונתו הארוכה ונוכחותה במעון ראש הממשלה הקנו לה חשיפה ציבורית ותקשורתית.
הדיון הציבורי והתקשורתי בדמותה התמקד לאורך השנים בטענות להתנהלות פוגענית שלה כלפי עובדים, טענות שמבוססות על עדויות של עובדי מעון ראש הממשלה ולשכתו ומקורבים למשפחה.
לצד אלה פורסמו בעיתונות גם ראיונות וכתבות בעלי אופי אוהד כלפיה.
נתניהו הורשעה בפלילים במסגרת עסקת טיעון בפרשת מעונות ראש הממשלה, ובתביעות אזרחיות חויב משרד ראש הממשלה בתשלום פיצויים לעובדיו בגין התעמרות שיוחסה לה.
שרה בן ארצי נולדה בקריית עמל (חלק מקריית טבעון), לחווה ושמואל בן ארצי.
אחיה הם: מתניה בן ארצי, פרופסור למתמטיקה, ד"ר חגי בן ארצי, מרצה לתנ"ך ולמחשבת ישראל ואמציה בן ארצי, טייס קרב לשעבר ויזם סדרתי.
היא למדה בבית הספר התיכון על-שם חיים גרינברג בקריית טבעון.
היא שימשה כתבת נוער ב"מעריב לנוער" ושירתה בצה"ל כמאבחנת מחקר באמ"ן.
ב-1984 סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, וב-1995 סיימה תואר שני בפסיכולוגיה חינוכית בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרתו כתבה תזה בנושא בדיקת המהימנות הפסיכודיאגנוסטית של מבחן אינטליגנציה וכסלר לילדים, בהדרכת ד"ר סורל קאהן.
נתניהו עבדה כמאבחנת פסיכוטכנית לילדים מחוננים ב"מכון לקידום נוער ליצירתיות ולמצוינות" בראשות ד"ר אריקה לנדאו, כמאבחנת במרכז שיקום מקצועי של משרד העבודה, וכדיילת אוויר ב"אל על".
כשעבדה כדיילת על טיסת אלעל הכירה את בעלה השני - בנימין נתניהו.
במהלך הקדנציה הראשונה שלו כראש ממשלה, החל מ-1996, שימשה יו"ר חוג הידידים של אגודת "יד ביד" לילדים במצוקה.
לזמן קצר שימשה גם נשיאת עמותת "צעד קדימה" לילדים הפגועים משיתוק מוחין.
בשנת 2000 החלה לעבוד כפסיכולוגית חינוכית בשירות הפסיכולוגי החינוכי של עיריית ירושלים במשרה חלקית.
בין בתי הספר בהם היא עובדת: בית חנה לבנות חרדיות וממ"ד נועם רמות בנים.
במהלך הקדנציה הראשונה של בנימין נתניהו כראש הממשלה קיבלה שרה נתניהו תשומת לב מאמצעי התקשורת בישראל, עם טענות על יחסי אנוש לקויים, ועל השפעה חריגה על החלטות בעלה, בפרט בנושא מינויים למשרות בכירות.
בתגובה טענה נתניהו כי דמה נשפך.
העיסוק הציבורי בה התמתן במידה רבה לאחר סיום כהונתו של נתניהו כראש הממשלה (בקדנציה הראשונה שלו), בשנת 1999.
בספטמבר 2002 פורסמה בתקשורת שיחת טלפון סוערת שקיימה, ובה אמרה שאם לא מעוניינים בבעלה - "נעבור לחוץ לארץ.
המדינה בלעדי ביבי לא תחזיק מעמד".
לאחר הפרסום התנצלה נתניהו, ואמרה שהדברים נאמרו בשעת כעס.
גם במהלך הקדנציה השנייה של בנימין נתניהו בראשות הממשלה, שהחלה במרץ 2009, אמצעי התקשורת עסקו אמצעי התקשורת בדמותה.
בראיון שנתנה ביוני 2009 ליעל דן בערוץ 1 התפרצה באולפן והפסיקה את הראיון אחרי שנשאלה על מחוייבותו של נתניהו אליה בעקבות פרשת הקלטת הלוהטת.
התיעוד של החלק הזה בראיון נחתך בעריכה ולא פורסם מעולם.
ניר חפץ, עורך "מעריב" ששימש קודם לכן ראש מערך ההסברה הלאומי בלשכת ראש הממשלה נתניהו, אמר ב-2012 כי "יש לא מעט עוול באופן שבו שרה נתניהו מוצגת על ידי התקשורת הישראלית" וכי מעולם לא ראה אותה מתערבת בהליך קבלת ההחלטות בלשכה בענייני המדינה בתקופה בה עבד שם.
לעומת זאת, אורית גלילי צוקר, יועצת אסטרטגית לבנימין נתניהו, אמרה: "מה מצפים מאשת ראש ממשלה, בוודאי מאישה כמו שרה שהיא שותפה מלאה בכתיבת הנאומים שלו?
קחי כדוגמה את נאום בר-אילן ואת הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון, אלה דברים שעוברים גם דרך הבית.
צריך גיבוי של משפחה כדי לעשות את המהלכים הגדולים שהיו ואת הגדולים שיהיו.
ושרה היא אישה שיש לה בהחלט מה להשמיע".
בפברואר 2013 זכתה השמלה שלבשה נתניהו בטקס השבעת הכנסת ה-19 לדיון נרחב באמצעי התקשורת.
אשת המשנה לראש הממשלה ג'ודי ניר מוזס שלום ושרת התרבות והספורט לימור לבנת וכן אריה דרעי גינו את העיסוק התקשורתי בלבושה.
בשנת 2013 דורגה על ידי מגזין "פורבס ישראל" במקום הראשון בדירוג השנתי של 50 הנשים החזקות בישראל.
מטעם המגזין הוסבר שהיא דורגה כך בגלל השפעתה ומעורבותה במינויים בסביבת ראש הממשלה, על פי מקורות שהתראיינו למגזין.
בפברואר 2015 הופיעה במיזם צילומי אופנה של השבועון "את", בהמשך לתמונות של מיכל הרצוג, אשתו של יצחק הרצוג, שהתמודד אז בבחירות לכנסת העשרים מול בנימין נתניהו על ראשות הממשלה.
הצילומים פורסמו חרף דרישתה של נתניהו לדחות את פרסומם עד לאחר הבחירות.
במסיבת עיתונאים שקיים ביוני 2016 יחד עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין התלונן בעלה ראש הממשלה בנימין נתניהו על היחס התקשורתי שמקבלת רעייתו, ואמר כי "ברור שזה חלק מרדיפה פוליטית שיטתית.
מה שלא הצליחו לעשות בקלפי מנסים לעשות בהאשמות שווא עם ניפוח תקשורתי אדיר, ולצורך זה לא בוחלים בשום אמצעי.
רומסים את דמותה של רעייתי והופכים אותה לאבק אדם".
בנאום שנשא כעבור שנה חזר נתניהו על טענות דומות.
בינואר 2018 פרסם פורטל "וואלה" שיחת טלפון משנת 2009 בין שרה נתניהו לבין יועצה של משפחת נתניהו, בנוגע לפסקה אוהדת שפורסמה אודותיה במדור רכילות.
במהלך השיחה זעמה נתניהו על כך שלטענתה הפסקה לא פירטה באופן מספיק את השכלתה, מקצועה ופעילותה הציבורית, ודרשה בתוקף מהיועץ לקיים שיחת נזיפה עם כותב המדור.
ההקלטה גררה פרודיות רבות ברשתות ובטלוויזיה.
באוגוסט 2019 העיד שלדון אדלסון בבית המשפט במהלך דיוני תיק 2000, ובעדותו סיפק פרטים רבים אודות מעורבותם העמוקה של בני הזוג נתניהו בעיתון "ישראל היום".
בין היתר הוא העיד כי שרה נתניהו ביקשה ממנו לפטר את עמוס רגב, עורך העיתון.
בספטמבר 2019 העידה מרים אדלסון בבית המשפט במהלך דיוני תיק 2000, וסיפרה על יחסיה עם ראש הממשלה ורעייתו: "בהתחלה היא הייתה בחורה נחמדה, אבל לאט לאט הופיעו רק תלונות - תמונה שלה הייתה קטנה מדי.
לא כתבו משהו, היא ביקרה באיזה ילדים חולי סרטן או משהו...
כמו כן העידה על "טלפונים לארצות הברית עם צרחות.
[...] כשנרגעו הצרחות, יכול להיות חמש עשר דקות אז הייתי מרימה עוד פעם".
כמו כן העידה על אירוע בו אירחה את בני הזוג: "היא צרחה שאני מוצצת את דמה, זה היה נורא.
גם שלדון אדלסון העיד על מקרים דומים.
ב-7 באוקטובר 2023 פתח חמאס במתקפת פתע שבה נטבחו יותר מ-1,160 איש ונחטפו לעזה כ-250 איש בעקבות המתקפה נפתחה מלחמת חרבות ברזל.
באותו החודש, דווח כי הורתה למקורבים ולגורמים בלשכתה להתחיל לאסוף את כל החומרים, התקשורתיים הגלויים והפרוטוקולים החסויים מישיבות הקבינט והדיונים הביטחוניים, ואת כל הציטוטים של בכירי מערכת הביטחון, בעבר ובהווה, עם ההערכות המודיעיניות החסרות שלהם לגבי יכולות וכוונות החמאס בעזה.
במרץ 2024 שלחה מכתב למוזא בנת נאסר אל-מסנד, אימו של אמיר קטר לרגל הרמדאן שבו ביקשה לפעול לשחרור החטופים.
בנובמבר 2025, אמר שדר ערוץ 14 ינון מגל, הנחשב למקורב למשפחת נתניהו, ששרה ויאיר נתניהו מנסים להתערב בשאלת מינוי איתי אופיר לתפקיד הפרקליט הצבאי הראשי והוא מציע שהם יפסיקו להתערב בניהול המדינה.
כעבור יומיים פרסם בנימין נתניהו ציוץ שבו חלק שבחים לפועלה הציבורי של רעייתו ודחה בתוקף את הביקורת עליה.
בספטמבר 2025 החלה דוברות לשכת ראש הממשלה להפיץ תמונות של נתניהו, שצולמו על ידי צלמי לשכת העיתונות הממשלתית ורוטשו לאחר מכן, כשהקרדיט לתמונה ניתן לצלמי הלשכה.
בדצמבר 2025 שונה מתן הקרדיט לתמונות המרוטשות, ובאופן חריג הוא ניתן במשותף לצלם ולמצולמת, ולאחר מכן ל"דוברות ראש הממשלה".
לשכת העתונות הממשלתית הסבירה את השינוי בקרדיט בכך שהיא מקפידה על "שמירה על התוכן המהימן והאיכותי של צילומי לע"מ במגוון הפלטפורמות" ו"הצילומים המעובדים מופצים על ידי דוברות רה"מ בלבד".
הצילומים המקוריים לא נגישים לציבור, ועו"ד איתי מק שלח ללשכה מכתב ובו דרישה לפרסם אותם, בטענה שהפצת תמונות מעובדות מאפיינת משטרים לא דמוקרטיים בהם מקודמים פולחן אישיות והכחשת ההזדקנות של מנהיגיהן.
בכתבה בנושא מטעם סוכנות הידיעות הבינלאומית AP נאמר שפרקטיקה של הפצת תמונות מרוטשות עלי ידי גורמים רשמיים עלולה לפגוע באמינותם באופן כללי.
בית המשפט קבע כי "דברי-זלזול שפורסמו על התובעת הרווים בלשון הרע" כמי ש"עיקר מעייניה נתונים לנהנתנות, נצלנות ובזבזנות...הינם דברים בדויים, שלא היו ולא נבראו".
במקרה נוסף תבעו בני הזוג את יגאל סרנה, תביעת דיבה על סך 279 אלף ש"ח, לאחר שפרסם במרץ 2016 סטטוס בפייסבוק שבו טען כי שיירת ראש הממשלה נעצרה בלילה בכביש 1, וראש הממשלה בנימין נתניהו סולק ממכוניתו בהוראת שרה אשתו.
ב-11 ביוני 2017 קבע בית המשפט שאמיתות הסיפור שהפיץ סרנה לא הוכחה ולכן מדובר בלשון הרע שפורסם במטרה לפגוע, וחייב את סרנה לשלם לבני הזוג נתניהו 100 אלף ש"ח כפיצויים, ועוד 15 אלף ש"ח הוצאות משפט.
ערעור שהגיש סרנה על הפסיקה, נדחה ונפסק כי עליו לשלם לבני הזוג נתניהו 20 אלף ש"ח נוספים כהוצאות משפט.
תביעה שלישית כנגד רוני מלול ומעריב שפרסמו כי תפסה חנייה ציבורית על חשבון הציבור במקום מגוריה הסתיימה בפברואר 2009 בפשרה שלפיה "מעריב" יפרסם הודעת התנצלות ויפצה אותה ב-12,500 ש"ח בגין אגרת בית משפט, לאחר שהתברר שנתניהו איננה נוהגת ברכב ודרישות השב"כ היו לתפוס מקום ללא ידיעתה.
תביעת דיבה נוספת שנתניהו הגישה נגד העיתונאי בן כספית על סך מיליון ש"ח, לאחר שזה כתב שהיא הביאה לפיטורי חצרן בן 70, אב שכול, הסתיימה ב-2016 בפשרה שלפיה שרה נתניהו תקבל 50,000 ש"ח "לכיסוי הוצאותיה המשפטיות", וכספית יפרסם התנצלות על פרסומו הכוזב.
בינואר 2022 החלה להתברר בבית משפט השלום בתל אביב תביעת דיבה על סך 837 אלף שקלים, שהגישו בני הזוג נתניהו ובנם יאיר נגד ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט, על שטען בשני ראיונות בתוכניות טלוויזיה שהם "חולי נפש הזקוקים לטיפול פסיכיאטרי".
בפברואר 2023 הרשיע בית המשפט השלום בתל אביב את בעז דרורי, קבלן שיפוצים, בהטרדה מינית של שרה נתניהו, לאחר שצייץ בטוויטר ציוץ מבזה כלפיה.
בהסדר טיעון נגזרו עליו מאסר על תנאי ו-800 שקלים פיצויים, לאחר שהשופט התחשב במצבו האישי והכלכלי.
יחסה לעובדי משק הבית ומעון ראש הממשלה
בשנת 2010 הגישה ליליאן פרץ, מנהלת משק הבית של משפחת נתניהו בקיסריה, תביעה בסך 370 אלף שקל נגד שרה נתניהו בבית הדין האזורי לעבודה, ובה טענות על הלנת שכר, תנאי העסקה בלתי הוגנים ושימוש באלימות מילולית.
בתגובה הגישה נתניהו תביעה נגדית על הפרת סודיות.
לאחר כישלון מספר מגשרים ובעקבות המלצת השופטת העניין הסתיים בפשרה שפרטיה לא פורסמו, ובמסגרתה מחקו השתיים את התביעות ההדדיות.
התנהגותה של נתניהו הוכחה כמתעמרת ופוגענית בתביעות שהגישו בבית הדין לעבודה עובדי מעון ראש הממשלה, גיא אליהו ומני נפתלי נגד משרד ראש הממשלה.
נתניהו הגישה ערעור על פסק הדין, אך ערעורה נדחה על הסף, משום שלא הייתה צד לתביעה.
עתירתה לבג"ץ בעניין זה נדחתה על הסף.
במרץ 2016 במסגרת התביעה של גיא אליהו, עובד אחר במעון ראש הממשלה, נפסק פיצוי מהמדינה בסך 120 אלף ש"ח, 65 אלף ש"ח עקב העסקה פוגענית ועוד 55 אלף ש"ח עקב הפרות שונות של דיני העבודה.
ב-23 בפברואר 2022 נדחתה בבית המשפט לענייני עבודה תביעתה של שירה רבן, עובדת ניקיון במעון ראש הממשלה, שטענה להתעמרות מצידה של נתניהו.
בית המשפט קבע כי גרסתה של רבן אינה מהימנה וכי לא הצליחה להוכיח כי אכן התקיימה התנהגות מתעמרת.
לא נפסקו הוצאות לאור מצבה הכלכלי של רבן.
בין השנים 2014–2015 נחשפו, בין היתר על ידי מבקר המדינה יוסף שפירא, מספר פרשות הקשורות לניהול מעון ראש הממשלה אשר בעניינן עלה חשד לביצוע עבירות פליליות.
במהלך שנת 2015 אוגדו הפרשות הללו יחד וכונו "פרשת מעונות ראש הממשלה", ובאוגוסט 2015 נפתחה חקירה פלילית נגד נתניהו.
היא נחקרה באזהרה בפרשה מספר פעמים.
עוד קודם הוחלט שאין מקום להמשיך בחקירת טענות נוספות שעלו בנושאי בקבוקים, נרות נשמה וריהוט גן.
ב-21 ביוני הוגש נגדה כתב אישום בעבירות של קבלת דבר במרמה ומרמה והפרת אמונים, ובתום הליך של גישור פלילי הוסכם על הסדר טיעון שבעקבותיו הוגש ב-12 ביוני 2019 כתב אישום מתוקן, שייחס לנתניהו קבלת ארוחות מוכנות עבורה ועבור בני משפחתה ואורחיהם בסכום של 175,000 ש"ח.
ב-16 ביוני 2019 הורשעה נתניהו בניצול בתחבולה של טעות הזולת ללא מרמה (), והוטל עליה לשלם פיצוי לקופת המדינה בסך 45 אלף ש"ח בתוספת קנס בסך 10,000 ש"ח.
למימון ייצוגה המשפטי בתיק זה קיבלה שרה נתניהו מתנה בסך 270 אלף דולר מנתן מיליקובסקי, בן דודו של בנימין נתניהו.
בעקבות פסק הדין הגישה התנועה לאיכות השלטון עתירה לבג"ץ שדרשה להגיש תביעה אזרחית בעניין נגד שרה נתניהו.
ב-7 באפריל 2022 בג"ץ דחה את העתירה ופסק לנתניהו החזר הוצאות בסך 5,000 שקלים.
במרץ 2018 נחקרה נתניהו באזהרה בתיק 4000. בדצמבר אותה שנה פרסמה המשטרה את עמדתה כי התגבשה תשתית ראייתית נגדה.
ב-28 בפברואר 2019 הודיע היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט כי לא יוגש כתב אישום נגד שרה נתניהו בתיק זה.
כמו כן הודיע היועץ כי החקירה בעניין תיק 4001 תיסגר אף היא בלא הגשת כתב אישום.
בשנת 2025, בעקבות ממצאי תחקיר "עובדה", נפתחה חקירה פלילית נגד נתניהו בחשד להטרדת עד ושיבוש מהלכי משפט.
מן התחקיר אף עלה כי נתניהו הורתה לשלוח פעילים להפגין מול בית המשפחה השכולה של סרן תם פרקש, טייס שנהרג בהתרסקות מסוק במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בקשה לצו למניעת הטרדה מאיימת
באפריל 2025 הוציא בית משפט השלום בירושלים, לבקשתה של נתניהו, צו למניעת הטרדה מאיימת נגד פעילת המחאה נאוה רוזוליו בשל פרסומיה על שרה נתניהו.
הצו אסר על רוזוליו לעקוב ולהתחקות אחר נתניהו.
בערעור שהגישה רוזוליו לבית המשפט המחוזי בירושלים בוטל הצו.
נתניהו הגישה בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון, ונימקה שביטול הצו הוביל לסיכון חייה ולאיומים ישירים מצד איראן על כוונתם לעשות שימוש בפרסומי רוזוליו לשם פגיעה בה, אך בקשתה נדחתה.
בשנת 1980 התחתנה עם דורון נויברגר, חבר קיבוץ געש.
במרץ 1991 נישאה לבנימין נתניהו, שהיה אז חבר הכנסת וסגן שר מטעם הליכוד.
לזוג שני בנים: יאיר נתניהו ואבנר נתניהו.
בין השנים 2015–2018 גידלו הזוג נתניהו בביתם את הכלבה קאיה.
עלות האבטחה של שרה נתניהו מוערכת בכ-2.3 מיליון שקלים לשנה.
שרה (סורור) סורודי (1938–2002) הייתה מזרחנית ישראלית, ילידת איראן.
חוקרת חשובה של תרבות איראן העממית ושל יהודי איראן.
הייתה מרצה בכירה ועמדה בראש החוג ללימודי הודו, איראן וארמניה ב.
שרה (סורור) סורודי נולדה באיראן.
היא השלימה תואר ראשון באוניברסיטת טהראן, והמשיכה את לימודיה באוניברסיטה העברית בירושלים לאחר עלייתה לארץ.
את תואר הדוקטור שלה קיבלה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, בהדרכתו של פרופ' אמין בנאני.
הדיסרטציה של סורודי (1972) עסקה בתמורות ובמאפיינים של השירה הפרסית בשנים 1900–1925 לאור המהפכה החוקתית באיראן ב-1906. סורודי ביקשה לעמוד על השפעות הגומלין בין המהפכה לשירה בתקופה זו.
לאחר השלמת הדוקטורט שבה ד"ר סורודי לירושלים ונתמנתה למרצה באוניברסיטה העברית.
לסורודי היו מחקרים מקיפים בתחום הפולקלור, בייחוד הקשר המחודש בין סיפורי עם ושירי עם לבין התרבות העממית הפרסית.
בנוסף בדקה השפעות פולקלוריסטיות על יצירותיהם של מספר משוררים איראניים בני זמננו.
לצד הקריירה האקדמית שלה סורודי שימשה כעורכת חדשות ותוכניות בשעה הפרסית של קול ישראל, והייתה מפקחת על בחינות הבגרות בפרסית מטעם משרד החינוך וכן יועצת משרד החינוך לשילוב מורשת עדות המזרח במערכת החינוך.
שרה פָאיַאנְס-גְליק (1900 – 20 בינואר 1976) הייתה מחנכת לגיל הרך, המפקחת על גני הילדים בארץ מטעם מחלקת החינוך משנת 1936 והמפקחת הראשונה מטעם משרד החינוך והתרבות, כלת פרס החינוך של עיריית תל אביב לשנת 1969.
נולדה ב-1900 בעיר ביאליסטוק, בתם של הרב דוד פאיאנס, ראב"ד ביאליסטוק וחבר הוועד המרכזי של "המזרחי", והרבנית מרים (מצד אמה נכדתו של ראב"ד ביאליסטוק הרב חיים נפתלי הרץ היילפרין ונינתו של אביו, הרב רפאל יום טוב ליפמן היילפרין (1816–1879), רבה הנודע של ביאליסטוק, מחבר הספר "עונג יום טוב").
קיבלה חינוך עברי מסורתי, ולמדה בבית ספר תיכון.
לאחר שסיימה את לימודיה נסעה ללמוד פדגוגיה במכון הפסיכולוגי שעל יד אוניברסיטת ברלין, והתמחתה בפסיכולוגיה אקספרימנטלית של גיל הילדות.
נישאה לד"ר שמואל אליעזר גליק, רופא גינקולוג.
לימדה פסיכולוגיה בסמינרים למורות וגננות בתל אביב ובירושלים.
בשנת תרצ"ו-1935 התמנתה על ידי הוועד הלאומי כמפקחת על גני הילדים בארץ.
לאחר קום המדינה ב-1948 הייתה למפקחת הראשית הראשונה מטעם משרד החינוך והתרבות.
היא החזיקה במשרתה עד 1967.
פרסמה ספרים ומאמרים בתחומה בעברית ובגרמנית, מהם רבים בירחון "הד הגן".
בשנים תש"ז עד תשי"ז ערכה את "אוּשיות", כתב עת לענייני החינוך שלפני בית הספר.
בשנת 1969 זכתה בפרס לעובדים בתחום החינוך העברי מטעם עיריית תל אביב, על פועלה הספרותי-חינוכי הענף בתחום החינוך לגיל הרך.
נפטרה ב-1976, בגיל 75. נקברה בבית העלמין קריית שאול לצד בעלה, שנפטר חמש שנים קודם לכן, ב-1971.
אחיה הגדול אריה לייב פאיאנס היה עורך ובלשן עברי, ובנו דוד פאיאנס משורר, סופר ועורך.
אביה התכונן לעלות לארץ ישראל, אך נפטר בטרם הספיק.
אמה ואחותה הגדולה מינה קפלן עלו לארץ אף הן.
הילד וסביבתו הפסיכולוגית: ממשנת הפסיכולוגיה של הילד האכספרימנטלית החדישה, תל אביב: ארץ, תרצ"ה.
"המשחק והיצירה בגיל שלפני בית הספר", תל אביב: מרכז התאחדות הגננות בארץ ישראל, [1936?].
הפסיכולוגיה התבניתית (Gestaltpsychologie), תל אביב: (דפוס הפועל הצעיר), תרצ"ט.
החינוך בגיל הרך: בעיות ודרכים, תל אביב: יבנה, תשכ"ח.
(ממאמריה על בעיות החינוך שלפני בית הספר, שהתפרסמו בכתבי עת פדגוגיים שונים בארץ)
שרה פאיאנס-גליק, יוסף שקד (עורכים), מדריך לתוכנית העבודה בכיתה א פעלתנית, ירושלים: משרד החינוך והתרבות – המזכירות הפדגוגית לחינוך יסודי, תשכ"ו.
שרה מרדוק היא דוגמנית ושחקנית אוסטרלית.
מרדוק נולדה בלונדון, אנגליה בשם שרה או'הייר והיגרה בילדותה עם הוריה לסידני, אוסטרליה שם גדלה.
מרדוק הגישה תקופה מסוימת את "Today" תוכנית הבוקר היומית הפופולרית ביותר באוסטרליה והיא אף חזרה לתוכנית לאחר שסיימה את תפקידה כמגישה אורחת בתוכנית שעסקה בנושא של מודעות למען סרטן השד.
ב-2000 הופיעה בטלוויזיה בסדרה "חברים" וב-2001 כיכבה בקולנוע לצד הדוגמנית שלום הרלו בסרט "Head Over Heels".
ב-2011 הודיעה על עזיבתה מהנחיית התוכנית לאחר שלוש עונות.
ב-2009 הפיקה מרדוק סרט דוקומנטרי בשם "גאוות אוסטרליה" העוסק בחיי היום יום של האוסטרלים והעלה נושאים שונים על ידי מאות אנשים שנבחרו להופיע בסרט.
ב-1999 נישאה שרה ללאכלן מרדוק, בנו של איל התקשורת והמיליארדר רופרט מרדוק, בני הזוג מתגוררים בסידני ולהם שלושה ילדים, שני בנים (נולדו ב-2004 ו-2006) ובת (נולדה ב-2010).
שרה אלן פולי OC היא שחקנית, מפיקה ובמאית קולנוע קנדית ממוצא יהודי, זוכת פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
התפרסמה בתפקידה כשרה סטנלי בסדרת הטלוויזיה הקנדית "Road to Avonlea".
היא כיכבה גם בסרטים רבים, הם "אקזוטיקה", "המתיקות שאחרי", "החיים בלעדיי", "הרפתקאות הברון מינכהאוזן" ו"מר אף אחד".
פולי גם ביימה מספר סרטים, בהם הרחק ממנה ב-2006, "הוואלס האחרון" ב-2011, ו"סיפורים שאנו מספרים" ב-2012.
פולי נולדה בטורונטו, אונטריו שבקנדה לשחקנית דיאן אליזבת' ולמייקל פולי, שחקן בריטי שהפך לסוכן ביטוח.
בגיל 11 אמה מתה מסרטן.
כפי שעלה בסרטה "הסיפורים שאנו מספרים", אביה הביולוגי הוא למעשה המפיק והבמאי הקנדי-יהודי הארי גלקין , עימו ניהלה אמה רומן ב-1978. ב"סיפורים שאנו מספרים" מתברר שהאבהות של גלקין אושרה לאחר בדיקת DNA כיוון במקביל לגלקין ניהלה אמה רומן גם עם ג'ף בווס, אחד מחברי הצוות בתיאטרון במונטריאול.
ב-1988, בגיל 9, גילמה פולי בתפקיד ראשי את הילדה סאלי בסרטו של טרי גיליאם "הרפתקאות הברון מינכהאוזן".
פולי גילמה את דמותה של לילי בסדרת הנעורים הקנדית Straight Up בשנים 1996–1998. על תפקיד זה היא זכתה בפרס ג'מיני להופעה הטובה ביותר בסדרת נוער או ילדים.
התפקיד הבא שגילמה פולי היה ניקול בורנל בסרט המתיקות שאחרי משנת 1997. בסרט זה זכתה לפרסום רב ונבחרה לחביבת הקהל בפסטיבל הסרטים סאנדנס.
היא גילמה בסרט ששואפת להיות זמרת וביצעה גרסאות כיסוי לשירים של להקת הרוק הקנדית The Tragically Hip ושל הזמרת Jane Siberry.
פולי גם הופיעה בשני סרטים נוספים: Last Night משנת 1998 ו-Go מ-1999 לצד השחקנית קייטי הולמס.
בשנת 2000 היא נבחרה לגלם את דמותה של פני ליין בסרט כמעט מפורסמים אך בסופו של דבר לא השתתפה בו ושיחקה בסרט דל תקציב בשם The Law of Enclosures.
בשנת 2004 זכתה פולי בפרס ג'ני עבור תפקידה בסרט "החיים בלעדיי".
ב-2004 היא כיכבה בתפקיד ראשי בעיבוד הקולנועי המצליח לסרט האימה "שחר המתים" בבימויו של זאק סניידר.
בשנת 2005 השתתפה בסרט The Secret Life of Words לצד טים רובינס וג'ולי כריסטי.
בשנת 2009 שיחקה פולי בסרטו של ז'אקו ואן דורמל, "מר אף אחד".
פולי גם ביימה מספר סרטים.
הסרט הראשון בבימויה היה "הרחק ממנה", שמבוסס על הסיפור הקצר The Bear Came Over the Mountain מאת הסופרת הקנדית אליס מונרו.
הסרט יצא לאקרנים ב-11 בספטמבר 2006 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, וזיכה את פולי בפרס הבימוי של אקדמיית הטלוויזיה והקולנוע של קנדה.
הסרט השני שביימה היה "הוואלס האחרון", בכיכובם של מישל ויליאמס, לוק קירבי, סת' רוגן ושרה סילברמן.
ב-2022 יצא סרטה "נשים מדברות", אשר זכה במקום השני בפסטיבל טורונטו באותה שנה.
על סרטה זה זכתה בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
ב-10 בספטמבר 2003 נישאה לעורך הסרטים הקנדי דייוויד וורנסבי שהיה בן זוגה בשבע השנים האחרונות.
ב-23 באוגוסט 2011 היא נישאה לדייוויד סנדומירסקי, ובתם נולדה ב-7 בפברואר 2012.
שרה "סארטיה" בארטמן הייתה אישה שנחטפה בגיל 20 מאפריקה לאירופה, ומשום הצטברות גדולה של שומן בישבנה (סטאטופיגיה ), היא הוצגה לראווה במופעי פריק שואו בבריטניה ובצרפת תחת שם הבמה "ונוס ההוטנטוטית".
המושג "ונוס" מתייחס לאלת האהבה מהמיתולוגיה הרומית, והמושג "הוטנטוטים" הוא כינוי, שהפך לגנאי, לבני שבט הקויקוי ממנו נחטפה.
לאחר מותה ממחלה, בותרה גופתה על ידי חוקרי טבע, וחלקי גופתה הוצגו לראווה במוזיאון האדם בפריז עד שנת 1974. במשך שישה עשורים, פעילים לזכויות אדם דרשו להשיב את שאריות גופתה למולדתה, ובשנת 2002 צרפת נעתרה לבסוף לדרישה, ושאריותיה הוחזרו לדרום אפריקה ונקברו בה.
שרה בארטמן נולדה בכפר גמטוס בדרום אפריקה.
בגיל 20 היא נחטפה, ונמכרה לקרקס לונדוני על ידי אלכסנדר דנלופ, רופא סקוטי, שהתמחה במכירת פריטים אקזוטיים למוזיאונים.
היחס המשפיל אליו זכתה, הסב את תשומת לבם של פעילי התנועה לביטול העבדות.
הם ניסו לחלץ אותה באמצעות פניה לבית משפט, אך בארטמן טענה כי היא הגיעה ללונדון מרצונה החופשי והתביעה נדחתה.
בשנת 1814, היא הוצגה בפריז כקוריוז בפני אורחי מלון פאלה רויאל.
בנוסף למופעים בהם השתתפה, בארטמן הייתה נתונה לשלל בדיקות אנטומיות על גופה במוזיאון הטבע בצרפת.
מספר חוקרים, ביניהם חוקר הטבע הנודע ז'ורז' קיווייה, ביקשו לבחון את גופה על מנת להוכיח כי מוצאם של בני שבט הקוי קוי מן הקופים.
קיווייה העלה על כתב את התרשמותו מגופה: את ישבנה תיאר כ"מסה רוטטת צמיגית הדומה לאחורי קופות בזמן ייחום".
את אוזניה תיאר כ"אוזניים קטנות של קוף", את שדיה כמדולדלים ואת שפתותיה כשפתותיי אורנגאוטן.
קיווייה הגיע למסקנה כי בארטמן שייכת למין גבולי - בין האדם לקוף.
לאחר שהפופולריות של מופעי הפריק שואו דעכה, בארטמן הדרדרה לעוני ולזנות, ומתה בפריז ממחלה בגיל 25. לאחר מותה, קיווייה ביתר את גופתה והציג לראווה את איבר המין שלה, את המוח שלה ואיברי גוף נוספים, אותם שימר בפורמלין.
עד שנות השבעים של המאה העשרים, איבר מינה, המוח שלה, השלד שלה ויציקת גבס של גופה הוצגו במוזיאון האדם בפריז.
בארטמן נולדה בכפר גמטוס הממוקם בסמיכות לנהר הגמטוס בדרום אפריקה.
אמה נפטרה כשהייתה בת שנה, ואביה נרצח במהלך פשיטה של הבורים על הכפר שלה, כשהייתה בת 17. בילדותה, היא נקראה על ידי קולוניאליסט הולנדי בשם סארטיה, שזו צורת הקטנה של שרה, ושמה האמיתי לעולם לא נודע.
שמה הפרטי סימן אותה כמשרתת של אדונים קולוניאליסטים.
משמעות שם המשפחה שקיבלה בהולנדית היא 'איש מזוקן' - זאת במטרה לסמן אותה כשייכת לפראיים: שרה בארטמן – משרתת פראית.
ייתכן כי הייתה שפחה של חקלאי הולנדי בשם פיטר סייזר, ליד קייפטאון.
הנדריק סייזר (אחיו של פיטר סייזר) ומכרו, המנתח הצבאי אלכסנדר דנלופ, גילו עניין בבארטמן, ותכננו לקחת אותה לאירופה למופעי פריק שואו עבור בצע כסף.
המושל לורד קלדון אישר את יציאתה ללונדון, ובארטמן עברה ללונדון בשנת 1810. משנודעו למושל הפרטים המלאים על אודות מסעה באירופה, התחרט על שסיפק היתר ליציאתה.
בארטמן הוצגה לראשונה בקרקס פיקדילי בלונדון, ושעשעה את הצופים משום מוצאה ה"אקזוטי" ומאפייניה הפיזיים, שנראו לאדם האירופאי מוזרים: בישבנה הצטברה כמות גדולה של שומן (מבנה גוף בעל סטאטופיגיה), ונפוצו שמועות לגבי השפתיים המוארכות באיבר המין שלה.
למרות דרישות הקהל, בארטמן סירבה להציג את איבר מינה.
בשנת 1807, החוק נגד סחר בעבדים עבר בפרלמנט הבריטי, והצגתה של בארטמן, שהחלה שלוש שנים לאחר התקנת החוק, עוררה מהומה גדולה בקרב פעילים בתנועה לביטול העבדות, שהחלו בקמפיין לשחרורה.
הנדריק סייזר הגיב לטענות בתמיהה: "האם היא אינה טובה מספיק כדי להציג עצמה כמו ענק אירי או גמד?".
בנוסף, הוא הציג מסמך לפיו בארטמן הסכימה להיות מוצגת לראווה בהופעות פריק שואו באנגליה ובאירלנד, למלא את חובותיה לאדון שלה, ובתמורה היא תקבל 12 גינאות לשנה.
המקרה נידון בבית משפט ב-24 בנובמבר 1810. בבית המשפט, התביעה טענה כי בארטמן הגיעה לאירופה במעמד של רכוש, וכן תואר היחס המשפיל אליו היא זוכה בהופעות, והוצגו ראיות לפעולות אותן עשתה בכפייה.
בארטמן טענה מצידה כי הגיעה ללונדון מרצונה החופשי, וכי אינה מוחזקת בכפייה.
התנאים בהם מסרה את עדותה מעלים חשד משום שהם סתרו עדויות של עדי ראייה ושל האיגוד האפריקאי , אך לאור עדותה, התביעה נדחתה.
חוזה נוסף הוצג על ידי אלכסנדר דנלופ, אולם חוזה זה נחשב על ידי מספר פרשנים מודרניים כמסמך מזויף.
התביעה בבית המשפט עוררה פרסום רב, דבר שהגדיל את הפופולריות של בארטמן בתצוגות.
ב-1 בדצמבר בארטמן הוטבלה לנצרות בקתדרלת מנצ'סטר .
בארטמן נמכרה לאזרח צרפתי שלקח אותה לפריז בספטמבר 1814. בצרפת, האדון שלה לא היה צריך לדאוג ממגבלות לגבי יחס לעבדים.
בארטמן הייתה אומללה מאוד, וחיה בעוני מחפיר.
מאלף חיות הציג אותה לראווה במשך 15 חודשים בתנאים קשים יותר מאלו שחוותה בבריטניה.
הוא התייחס אליה באותו האופן בו התייחס לבעלי חיים, וישנה עדות המרמזת כי קולר נקשר סביב צווארה.
חוקרי טבע, וביניהם ז'ורז' קיווייה, ביצעו בה מספר בדיקות אנטומיות, ובז'רדן דה פלאנט ציירו אותה.
אחיו של קיווייה כתב: "היא הייתה אדיבה מספיק כדי לפשוט את בגדיה ולאפשר לנו לצייר אותה בעירום" אך למעשה היא סירבה להתפשט לגמרי ולבשה תחתונים זעירים שהסתירו את איבר מינה.
מבנה גופה של בארטמן סימן עבור האדם הלבן את הגבול בין הגוף של נשים אפריקאיות "אב-נורמליות" לבין הגוף של נשים לבנות "נורמליות".
מאפייני גופה גרמו לחברה האירופאית לראות בה 'נקבת פרא חייתית'.
ה"אב-נורמליות" שלה, כפי שכינה זאת ז'ורז' קיווייה, סימלה את הכל פרט לאישה לבנה.
מאפייני גופה ופניה (סנטרה הקצר, אפה הפחוס) סימלו את ה"כושי" שנחשב לגזע הנמוך ביותר, ולעיתים קישרו אותה לאורנגאוטן.
בקריקטורות שהציגו אותה, מאפייני גופה הוצגו בגרוטסקיות על מנת להבליט את השונות מהאישה הלבנה ה"נורמלית".
דימויים חזותיים אלו העצימו ככל הנראה תפיסות עולם גזעניות.
אנשים באו לצפות בה, לא משום שראו בה אדם אלא משום שראו בה הזדמנות לצפות בעולם הטבע.
לאחר מותה, אטיין גופרי סן-אילר, מנהל מוזיאון הטבע, דרש מהרשויות להעביר לו את גופתה של בארטמן בטענה כי מדובר בפריט ייחודי הנדרש למחקר.
הרשויות אישרו את בקשתו וגופתה נשלחה למעבדתו של קיווייה שבמוזיאון הטבע.
קיווייה רצה לבחון את התאוריה שלו שהציעה שככל שאיברי המין גדולים יותר, כך היצור יותר פרימיטיבי.
בארטמן סירבה להשתתף בניסויים אלו בחייה, אך באישור המשטרה וללא שום התחשבות ברצונה, קיווייה ביצע בה נתיחה שלאחר המוות.
תחילה הוא יצק את גופתה בגבס, ולאחר מכן שימר את מוחה ואיבר מינה בפורמלין.
קיווייה הסיק כי ה'הוטנטוטים' קרובים יותר לקופי אדם מאשר לבני אדם.
בין השנים 1814–1870 נכתבו לפחות שבעה חיבורים מדעיים המתארים את גופן של נשות ה'הוטנטוטים'.
ביחד עם נתיחות שבוצעו בנשים הוטנטוטיות אחרות, הנתיחה שלאחר המוות שביצע קיווייה בבארטמן עזרה לעצב את המדע האירופאי, ולמצב את הנשים האפריקאיות כ'נשים פראיות' שמובחנות מאוד מה'נשים המתורבתות' הלבנות.
במהלך תצוגות הראווה שלה בלונדון, צופים, ששילמו תוספת של 2 שילינג לכרטיס, הורשו לגעת בגופה של בארטמן, למשש אותה עם מקל או עם אצבע ולצבוט אותה בישבנה.
לאחר מותה, גופה בותר, וחוקרים בחנו את מוחה, איבר המין שלה ואת הישבן שלה.
בארטמן סירבה שיבצעו בה מחקר מדעי זה בחייה, והיא לא נתנה את הסכמתה שיבצעו בה מחקר זה גם לאחר מותה.
תאוריות פמיניסטיות דנות במושג 'דטרמיניזם ביולוגי' ובתיוג אישה כ'נכה' כגורמי השפעה על גיבוש אידאולוגיה של דיכוי, ניצול ואפליה של נשים אפריקאיות.
ההבדלים הביולוגים תרמו לייסוד היררכיה חברתית, ואיברי מינה של בארטמן הוצגו כהוכחה לפרימיטיביות המינית שלה, השווה לזו של אורנגאוטן.
בארטמן נפטרה ב-29 בדצמבר 1815 ממחלה לא מזוהה (ייתכן מאבעבועות שחורות, עגבת או דלקת ריאות).
השלד שלה, ואיברי גופה הוצגו לראווה במוזיאון האדם עד לשנת 1974, יציקת גופתה הוצגה במוזיאון עד לשנת 1976, אך הנהלת המוזיאון החליטה לבסוף להסיר את גופתה ואיבריה מהתצוגה, לאחר מחאה של ארגונים פמיניסטים ושל מבקרי המוזיאון.
בתחילת שנות הארבעים של המאה העשרים, יותר ממאה לאחר שגופה של בארטמן חולל בחייה ובמותה, החלו ניסיונות להחזיר את שאריות גופתה למולדתה בדרום אפריקה, על מנת לאפשר לה קבורה מכובדת.
בשנת 1978, המשוררת דיאנה פרס כתבה שיר שנקרא 'באתי לקחת אותך הביתה'.
שיר זה דרבן את הגורמים בדרום אפריקה לדרוש את חזרה של בארטמן למולדת.
במהלך המשא והמתן להחזרת שאריות גופתה למולדתה, עוזר אוצר המוזיאון טען נגד השבתה בטענה כי "אנחנו לא יכולים לדעת מה המדע יוכל לגלות לנו בעתיד.
אם היא תקבר, הסיכוי הזה יאבד...
לאחר סחבת ארוכה מול האספה הלאומית של צרפת, צרפת נעתרה לבסוף לבקשה ב-6 במרץ 2002. שאריות גופתה של בארטמן הושבו לכפר גמטוס ב-6 במאי 2002, והיא נקברה בטקס הלוויה מלכותי ב-9 במאי 2002 – כמעט 200 שנה לאחר מותה.
בארטמן הפכה לסמל בדרום אפריקה, משום שקורות חייה מייצגים היבטים רבים בהיסטוריה הלאומית של דרום אפריקה.
כיום, הן בקרב הקהילה האקדמית והן בקרב פעילים לצדק חברתי, בארטמן משמשת כסמל לניצול, לשוביניזם ולגזענות של העולם המערבי.
בשנת 1993, פרסם המשורר מרדכי גלדמן שיר לזכרה.
בשנת 1996, סוזן לורי פרקס כתבה את המחזה 'ונוס' המבוסס על חייה של בארטמן.
בשנת 1999, מקלט לנשים ולילדים מוכים שנפתח בקייפטאון נקרא על שמה.
בשנת 2005, ספינה דרום אפריקאית נקראה על שמה .
בנובמבר 2014, מגזין "Paper" פרסם תמונה של הצלם ז'אן פול גוד , בה נראית קים קרדשיאן עומדת על קוביית עץ ומאזנת כוס שמפנייה על הישבן שלה.
תמונה זו היא שחזור לתמונה מוקדמת שלו מספרו "Jungle Fever" שיצא בשנת 1982, בה נראית אישה שחורה מאזנת כוס שמפנייה על הישבן שלה.
הפרסום ספג ביקורת הטוענת לאימוץ הניצול והפטישיזם לנשים שחורות.
אחת הביקורות הבולטות טוענת כי התמונה מחקה את הדרך בה בארטמן הוצגה במאה ה-19, ושכל מי שבקיא בהיסטוריה הקולוניאליסטית אמור להיות מודע להקשר קשה זה.
ביקורות פמיניסטיות מעלות את הטענה כי ההחפצה ממנה סבלה בארטמן, והייצוג האתנוגרפי של דמותה במאה ה-19, ממשיכים לבוא לידי ביטוי גם בייצוגים עכשוויים.