tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המבצרים עברו פיתוחים רבים – מן ה"מוט" וביצורי העץ, שנתגלו באתר מוט שי שאטלאר בשיראן (Chirens),
ועד טירות האבן שנועדו להגן על האצילים וסימלו את מעמדם באחוזה.
בסביבות שנת 1000 התחיל ברחבי מחוז איזר גל חדש של בניית טירות: ב-980 היו חמש טירות מבוצרות בלבד ומספרן עלה בשנת 1120 ל-120.
באותן השנים בלטה ההתארגנות המדינית של חבל דופינה ההיסטורי ובראשו הרוזנים והנסיכים שקראו לעצמם הדופן (דולפינים) של ווייאן.
הראשון במנהיגיו היה גיג הראשון, נסיך אלבון.
הוא היה מנהיג שאפתן והחזיק כבר בשלהי המאה ה-9 טירה, כפר וכנסייה ביישוב ויזי (Vizille), וכן אחוזות בחבל רוסיון מדרום לווייאן.
הוא הגדיל בהמשך את מספר תאריו ואת אחוזותיו הודות ליחסי קרבה עם בישופי גרנובל וואלאנס, כתוצאה של אסטרטגיה דיפלומטית מבוססת נישואין בין שושולות
חבל דופינה הפך למדינה עצמאית ביחס לאימפריה הרומית הקדושה בעלת לאום גרמני.
למשך מעל מאתיים שנה התקיימה דופינה כמדינה עצמאית שהתעמתה לעיתים קרובות עם רוזנות סבויה.
ב-29 במרץ 1349 לפי הסכם רומאן (Romans) ויתר הומברט (או הומבר) השני מווייאן על דופינה לטובת מלך צרפת, פיליפ השישי מבית ולואה.
במאה ה-16 הוקמו מבצרים נוספים במיוחד מסביב לגרנובל כהגנה מפני מתקפות השליטים מסבויה.
במאה ה-17 התבלטה במיוחד דמותו של פרנסואה דה בון דה לדיגייר, לוטננט כללי של דופינה מטעם מלכות צרפת, שעשה מאמצים להבטחת שלום האזור ולקידומו הכלכלי.
במאה ה-18 שגשג אזור איזר אולם פריחתו נפגעה עקב ההגירה ההמונית של ההוגנוטים אל מחוץ לצרפת.
ניסיונות התקוממות נגד עוולות המשטר זכו לפעמים בתמיכה עממית רחבה.
כך במקרה האיכר המרדן והמבריחן לואי מנדרן שהכריז מלחמה על גובי המיסים, fermiers généraux- השנואים.
בגרנובל פרח חיי תרבות, למשל מסביב לספרייה העירונית, שבה פעלו מלומדים כמו אנרי גאניון, סבו של הסופר סטנדל, מדענים והוגים נאורים כמו הגאולוג והליתולוג דאודה דה דולומייה, הממציא והמומחה בתחום האוטומציה של הנולים במפעלי האריגה, ז'אק דה ווקנסון, הפילוסוף גבריאל בונו דה מאבלי, אחיו של קונדיאק, הפוליטיקאי אנטואן ברנאב.
ברנאב יחד עם ז'אן-ז'וזף מוניה עמדו ב-7 ביוני 1788 בראש התקוממות שנקראה "יום הרעפים" (Jour des Tuiles) שפרצה בגרנובל ושבה השליכו המורדים רעפים על ראשי המשמר המלכותי.
זו הייתה התקוממות חשובה שבישרה את פריצת המהפיכה הצרפתית.
במאות הבאות עמד האזור בסימן המהפכה התעשייתית ותנופת התיירות בהרים.
משאבי הטבע המקומיים – היערות, זרמי המים המהירים, המים התת-קרקעיים, מחצבי המתכות כמו ברזל, עופרת, כסף – אפשרו התפתחות תעשיית הנייר, הטקסטיל, המכרות, עיבוד המתכות.
עוד בימי הביניים נודעה פעילות הכרייה בבראנד.
למחוז גם מקורות רבים לאנרגיה הידרואלקטרית שתרמו גם כן להפיכתו לאחד האזורים המתועשים ביותר של צרפת.
מציאות זו באה לידי ביטוי גם ב"תערוכה הבין-לאומית של "הפחם הלבן" (כאן במבן של הכוח ההידראולי) ושל התיירות" שאורגנה בגרנובל ב-21 במאי-25 באוקטובר 1925.
התקדמות התעשייה והטכנולוגיה בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 תרמה להתקדמותם של מגזרים כלכליים שונים.
פול ארו התקין בשנת 1886 את התנור החשמלי הראשון בתעשיית המתכות והתחיל בעיר פרוז' יציקת ראשונה של אלומיניום בעזרת האלקטרוליזה.
מפעל זה לאלומיניום קיים עדיין, אם כי אינו פעיל, והוא מהווה דוגמה מאלפת לאדריכלות התעשייתית בתחילת המאה ה-20.
בימי מלחמת העולם השנייה בעקבות תבוסת צרפת על ידי גרמניה הנאצית בשנים 1940–1944 שויך המחוז איזר ל"מדינה הצרפתית" שבניהול משטר וישי בין יוני 1940 לנובמבר 1942. נמלטו לאיזר אלפי פליטים מאלזס-לורן, מגרמניה, אוסטריה, הונגריה, רומניה, רוב רובם יהודים.
פקידי ושוטרי וישי ממשיכים בתפקידם באחר כך כשבין נובמבר 1942 ל-ספטמבר 1943 נכבש המחוז על ידי איטליה הפשיסטית.
בסוף 1941 קמו בגרנובל שתי קבוצות רזיסטנס שהתאחדו בשם "קומבא" וקבוצת "פראנ טירר" (הצלפים).
מתנגדים רבים, חברי הרזיסטנס הסתתרו בהרים.
במיוחד קבוצת ה"מאקי ורקור" שהיוותה בסיס חשוב של המחתרת האנטינאצית.
גם מהרי שארטרז פעלה בין מרץ 1943 לאוגוסט 1944 קבוצה קטנה יותר של פרטיזנים שהשתייכו לגדוד השלישי ולפלוגה של הגדוד הרביעי של צלפים ופרטיזנים צרפתים.
החל מאוגוסט 1942 התחילו השלטונות של וישי לצוד הפליטים היהודים הזרים באמצעות "ראזיות".
ב-4 במאי 1944 הגנרל שארל דה גול שעמד בלונדון בראש ממשלת "צרפת החופשית" בגולה העניק לעיר גרנובל את צבל השחרור על תרומתה להתנגדות לכובשים הנאצים.
בלילה 21/22 אוגוסט 1944 הגרמנים עזבו את גרנובל אחרי טבח ב-50 אסירים.
למחרת נכנסו לעיר הכוחות האמריקאים.
ב-1 בינואר 2016 החבל המנהלי רון-אלפים אליו השתייך המחוז התמזג עם החבל המנהלי אוברן בחבל מנהלי חדש שנקרא "אוברן-רון-אלפים".
המחוז איזר גובל עם המחוזות רון, אן, סבואה (סבויה), אוט-אלפ, דרום, ארדש ולואר.
המחוז נחצה על ידי נהר אחד גדול: הרון.
הנופים של איזר הם מאוד הטרוגנים.
הם כוללים את ההרים הגבוהים על שלגים הנצחיים שעל פסגותיהם ואת מישורי עמק הרון והאזורים שטופי השמש של דרום אזיר.
נופים אלה נולדו מהתנגשות הלוחות הטקטוניים של איראסיה ואפריקה.
התנגשות זו או אורוגנזה יצרה שורה של מבנים גאוגרפיים הנראים כיום במחוז:הרי האלפים (רכס בלדון, המסיב טאיפר, הרי אקרן והטרום-אלפים (המסיב שארטרז, ורקור ודיואה בקצה הדרומי של המחוז) וכן נופיו של מסיב יורה (ז'ורה) החודר למחוז באמצעות רמת גראן-רא (Grand Ratz) המסתיימת בוורפ (Voreppe).
הנקודה הגבוהה ביותר של המחוז היא פסגת פיק לורי עם גובה של 4,088 מ'.
להפך הנקודה הנמוכה ביותר נמצאת בכפר סבלון בעמק הרון והיא בגובה 134 מ'.
המחוז הגדול איזר הוא ציר המחבר בין מישורי הרון להרי האלפים הצפוניים.
בצפון נמצאות "טר פרואד" Terres froides ("האדמות הקרות"), רמת הגיר של איל Isle (בקרמייה) על גדת הרון ולמרגלות המסיב ז'ורה
במערב – עמק הרון למרגלות המסיב סנטרל
באמצע הדרך בין גרנובל וויין – מישור בייוור, לה שאמבראן (Les Chambarans), ארץ הוולואר וארץ בוארונה (Voironnais)
המחוז כולל חלק מהרי האלפים.
הפסגה הגבוהה ביותר במחוז היא פיק לורי (Pic Lory) עם 4,088 מ' הנלווית לבאר דז אקרן (Barre des Écrins)
רמת ורקור שולטת באזור המערבי של המחוז.
במרכז – בציר צפון-דרום – עמק גרזיוודאן (Grésivaudan או Graisivaudan), חלק מהרכס האלפי שבין גרנובל לשמברי
על הגדה השמאלית של הנהר איזר – המסיבים ורקור, בלדון, גראנד רוס (Grandes Rousses) והמסיב אקרן, שבו ניצבת הפסגה הגבוהה ביותר של המחוז (4,088 מ') פיק לורי Pic Lory, חלק מה Barre des Écrins.
הרי האלפים במחוז מחולקים כדלהלן:
המסיב אקרן, כרס בלדון, האלפים של גראנד רוס ואגי ד'ארב (Aiguilles d'Arves), האלפים של דופינה, המסיב טאייפר
טרום-האלפים – ורקור וטרום האלפים של דופינה
טרום האלפים של שארטרז וטרום האלפים של סבויה
מסיבות ביוגאוגרפיות למחוז איזר מורשת סביבתית עשירה מאוד.
במחוז מתוארים כמה אזורים הידועים כ"אזורי טבע של צרפת" (régions naturelles de France) חשובים עם נופים הומוגניים ועיסוקי אנוש ספציפיים:
הרי שארטרז ורקור (גובה מרבי 2,346 מ') מתאפיינים בגידול הבקר ותעשיית עץ
הרי בלדון ואואזאן (Oisans) (גובה מרבי 4,102 מ')
עמק הרון וגרזיבודאן (Grésivaudan) עם כרמים, פרדסים, גידולי דגן, טבק, אגוזים גידול בקר
איזר הוא המחוז הראשון בצרפת ביבול האגוזים – 7,410 טון בשנת 2003
החל משנות ה-1990 היה המחוז חלוץ בשימורם ובשיקומם של "פרוזדורים ביולוגיים" – עם מעברים אקולוגיים במסגרת רשת סביבתית ירוקה וכחולה (Trame verte et bleue).
משום כך משך המחוז את תשומת ליבן של המדינות החתומות על חוזה הרי האלפים (Convention alpine) ואחרי שנת 2001 זכה על כך המחוז איזר בפרס ודיפלומה מטעם משרד הסביבה הצרפתי
הפארק הלאומי אקרן הוא גם כן חלק ממחוז איזר.
המחוז נתון לאקלים מגוון מאוד, לפי גובה ועמדה גאוגרפית: לרוב מדובר באקלים ימי עם קיץ ממוזג.
בחלק קטן מהמחוז האלים הוא ימי עם קיץ צונן וקצר.
מתערבבות באקלים השפעות ימיות (אטלנטיות), יבשתית, אלפינית וכן השפעה ים תיכונית בדרום המחוז.
בחלק מהמחוז האקלים הררי בולט בגלל הגבהים הגדולים המגיעים ל-4,000 מ' כמו המסיב אקרן.
החורפים הם קרים ובדרך כלל יבשים.
במישור הם יותר עוצמתיים אבל קצרים, בהשוואה לחורפים במחוזות בצפון-מזרח.
הקיץ ממוזג: חם ועתיר סופות.
באלפים הצפוניים במדרון הצפוני בגובה שמעל 2,700 מ' ובמדרון הדרומי בגובה שמעל 3,000 מ' מתחילים השלגים הנצחיים.
איזר של הרון (Isère Rhodanienne) (בירה: ויין)
פורט דז אלפ (Porte des Alpes; שער האלפים) (בירה: בורגואן-ז'אלייה; Bourgoin-Jallieu)
הרון העילי של דופינה (Haut-Rhône dauphinois) (בירה: קרמייה Cremieu)
ואלס די דופינה (Vals du Dauphiné) (בירה: לה טור די פן; La Tour-du-Pin )
גרזיבודאן דרום (Sud Grésivaudan) (בירה: סן מרסלן)
גוש גרנובל (Agglomération grenobloise) – גרנובל, מלאן, אשירול, פונטן
גרזיבודאן (Grésivaudan ) (בירה: דומן; Domène)
אואזאן (Oisans) (בירה: לא דור ד'אואזאן)
2 תת-פרפקטורות: לה טור די פן; ויין
החל מאפריל 2015 בראש מועצת המחוז עומד ז'אן-פייר ברבייה מהאיחוד למען תנועה עממית UMP – כיום "הרפובליקנים".
המחוז איזר מחולק ל-13 טריטוריות כשלכל לאחת מהן מועצה כללית משלה.
נכון לשנת 2019 בראש המועצה הכללית של מחוז איזר עומד אנדר ואליני (המפלגה הסוציאליסטית).
חלוקת המקומות במועצה הכללית היא כדלקמן:
המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית – 24 מושבים
האיחוד למען תנועה עממית כיום – הרפובליקנים – 14 מושבים
תנועות ימין אחרות – 7
המפלגה הקומוניסטית הצרפתית – 6
תנועות שמאל אחרות – 4
אזור בחירהנציגמפלגה1 אוליבייה וראן הרפובליקה בתנועה!2 ז'אן-שארל קולא-רואה הרפובליקה בתנועה!3 אמילי שאלא הרפובליקה בתנועה!4 מרי-נואל בטיסט המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית5 קתרין קמובסקי הרפובליקה בתנועה!6 סאנדרה מוטן הרפובליקה בתנועה!7 מוניק לימון הרפובליקה בתנועה!6 קרולין אבאדי הרפובליקה בתנועה!8 אלודי ז'אקייה-לפורז' התנועה הדמוקרטית9 מרז'ולן מנייה-מילפר הרפובליקה בתנועה!
ב-2 במרץ 1852 המחוז איזר ויתר על 4 כפרים לטובת מחוז רון
ב-31 בדצמבר 1967 23 כפרים נוספים אחרים עם סך הכול של 51,718 תושבים הועברו למחוז רון .
ב-1 באפריל 1971 הועבר גם הכפר קולומיה-סונייה (Colombier-Saugnieu)
ארבע הערים החשובות ביותר של המחוז הן (2015)
המחוז איזר שלושה "אזורים עירוניים":
חלק מהאזור העירוני של ליון
יש במחוז יותר מ-100,000 תושבים מעל גיל 75 (8% מכלל האוכלוסייה).
באזור חיו בימי קדם ליגורים, איברים, אחר כך אלוברוגים, הרומאים ששלטו במקום שש מאות שנה, אחר כך בורגונדים ופרנקים.
מערבוב העמים נוצר העם הצרפתי המקומי.
במאה התשיעית היה האזור נתון לפלישת ההערבו-ברברים המוסלמים שהובסו ונדחו דרומה.
באזור מדולל האוכלוסייה הובאו מאוחר יותר מתיישבים מסבויה (סבואה), מלומברדיה גרמנים, יהודים, במאה ה-18 הגיעו גם מתיישבים מלורנה.
בשנת 1926 היה המחוז איזר אחד המחוזות עם מפסר גדול של תושבים זרים: 51,400 מתוך 558,079 תושבים.
26% מהילדים שנולדו ב-2013 במחוז לפחו הורה אחד נולד בחו"ל.
יהודים הגיעו במאה ה-14–15 בעיקר לגפאנסה (Gapençais), סר (Serres) ואיפה (Upaix).
בשנים 1940–1945 חיו במחוז איזר כ-30,000 יהודים, כולל פליטים או שוהים זמנית.
מספרם היווה כ-10% מכלל היהודים שחיו בצרפת.
במהלך השואה נהרגו באזור כמה מאות יהודים ומעל אלף גורשו למחנות המוות.
בשחרור בסוף שנת 1944 חיו במחוז 14,000 יהודים.
בין 1940 ל-1944 האזור נוהל על ידי ממשל "המדינה הצרפתית" של משטר וישי, החל מספטמבר 1942 תחת כיבוש צבאי איטלקי והחל מספטמבר 1943 תחת כיבוש צבאי גרמני.
הפרפקט בין אוגוסט 1940 לאוגוסט 1943, ראול דידקובסקי, ניסה לפי עדויות שונות, לעזור ליוזמות להסתרת יהודים וזרים ולשחרור כל אנשים מועמדים לגירוש.
הוא נעצר על ידי הגרמנים וגורש לגרמניה.
ביולי 1941 הופעלה מדיניות ה"אריאניזציה" של נכסי היהודים, הפקעתם ומסירתם של כ-500 עסקים ונכסים של יהודים לידי "ארים".
החל מנובמבר 1942 נכנסו למחוז כוחות איטלקיים.
הגנרל די קסטיליוני שעמד בראשם מנע גירוש יהודים על ידי הרשויות של וישי.
בספטמבר 1943 נכנס למחוז הצבא הגרמני.
בין אוגוסט 1942 ליוני 1943 ארגנו השלטונות של וישי שלוש פשיטות (rafles) לצורך מעצרם וגירושם של יהודים.
בראזיות אלה נמסרו לידי הגרמנים וגורשו מעל 123 יהודים.
בין הקיץ 1942 לאוגוסט 1944 מאות ואלפים של אזרחים באזור תרמו לאירוחם ולהסתרתם של יהודים במקומות כמו מחנות ילדים, בתי ספר, מנזרים, בתי הבראה, כנסיות, בתי יתומים ואחרים.
138 מתושבי המחוז הוכרו כחסידי אומות העולם.
קמו מחתרות יהודיות שעסקו בהצלה, כמו כן רשתות עזרה של צרפתים במיוחד מקרב חוגים דתיים נוצרים פרוטסטנטים וקתוליים.
הצטיינו בפעולות ההסתרה והעזרה אנשים כמו האב שאייה, נזירי המנזר פרובידאנס בקוראנק, אכסניה של הכנסייה המתודיסטית ביישוב לה טרונש בניהול אווה פיאן-פאז'ס, אנרי גרואה שנודע כהאב פייר, הפסטור שארל ווסטפל, משפחת גידי, אן-מארי מנגא מן היישוב דומן, מארת לרם, המורה גסטון לויא, ממועצת היישוב סאפה
עם הילדים היהודים ששרדו כפליטים במחוז איזר נמנו מוניק סרף, לימים הזמרת ברברה שבשנים 1943–1945 נמלטה לכאן בכפר סן מרסלן יחד עם הוריה וז'ורז' פרק, לימים סופר ידוע, שהגיע בגיל 5 כפליט ליישוב ויאר-דה-לאן (Villard-de Lans) וחי במקום עד 1945.
עוד מימי הביניים הגיעו לאיזר איטלקים, בעיקר מסבויה ומלומברדיה.
בסביבות מלחמת העולם השנייה הגיעו מהגרים מסיבות פוליטיות שביקשו להימלט מן המשטר הפאשיסטי ומהגרי עבודה.
אחד המרכזים של הקהילה האיטלקית הם הרובע סן לוראן והפיצריות המרובות שעל רציפי הנהר איזר בעיר גרנובל.
בזמנו השיגו המהגרים האיטלקים אדמות "ידועות כבלתי פוריות" בגבעות שארטרז-מלאן (Meylan), סנט-איסמייה (Saint-Ismier) וכו'.
רבים מהתושבים בעלי שמות משפחה איטלקים יש להם מוצא בחבל ואל ד'אוסטה, אזור פרנקופוני של איטליה .
יש בין יוצאי אזור זה גם אזרחים איטלקים בעלי שם משפחה צרפתי.
כיום אין בדרך כלל הגירה מאיטליה אל המחוז.
הצוענים נוכחים באזור מימי הביניים.
העדות הראשונה לכך היא תעודה משנת 1419. החל מן המאה ה-17 היו נתונים ליותר אמצעי דיכוי וכן ניסיונות ליישבם.
מאמצע המאה ה-19 ובמהלך המאה ה-20 אלפי צוענים היגרו למערב, כולל לצרפת מארצות הבלקן ומזרח אירופה.
אחרי נפילת הקומוניזם – מרומניה, קוסובו, בולגריה וארצות אחרות.
בתחילת המאה ה-20 חיו בגרנובל כמה משפחות שחיו בתנאי דוחק במעלה שאלמון.
אחר כך חיו ברחוב Tres Cloitres, ובשכונות מוטואליטה ואבה-שאטלה.
איזר אירח קהילה אנגלו-סקסית חשובה.
היא כוללת עובדי מפעלים בין-לאומיים כמו היולט פקארד (HP), קטרפילר, STMicroelectronics הפועלים בעיקר בעמק גרזיבודאן.
חלק מהם הם עובדים זמניים.
המחוז איזר הוא מולדתם של שני מסדרי נזירים קתוליים: הקרטוזיאנים והאנטונינים.
המנזר "גראנד שארטרז", מנזר האם של המסדר הקרטוזיאנים, שוכן 22.5 ק"מ צפונית מגרנובל.
החל מהמאה ה-13 דיברו תושבי החלק המרכזי והצפוני של איזר ניב של השפה הפרנקו-פרובנסלית הקרוי דופינואה.
המחוז איזר עבר תהליך בולט של אורבניזציה עם ענפים כלכליים מגוונים בהתאם.
בעבר מצאה התעשייה מקור אנרגיה חשוב, זמין ומתחדש – בפחם הלבן.
משאבי טבע נוספים הם עצי היערות וכן האדמה החקלאית.
החל מימי האימפריה הצרפתית הראשונה הופק פחם במכרות של לה מיר (La Mure).
גורמים אחרים שתרמו להתפתחות התעשייה היו איכות דרכי התחבורה, הרמה הגבוהה בהכשרת העובדים, הגירת עבודה עתיקת ימים מאיטליה.
קיימים מפעלים גדולים בתעשיית הנייר, תעשיית המתכות, בתחום האלקטרוניקה, הציוד, הכימיה, תעשיית המזון.
באיזר נמצאים כמה אתרים גרעיניים כמו תחנץ הכוח הגרעינית בסנט-אלבאן, האתר הגרעיני בקרס-מאלוויל (Creys-Malville) והמפעל לדלק גרעיני בוורה-בורואז (Veurey-Voroise).
ידוע גם מפעל של קבוצת "אקסם -מגה" Aixam-Mega, יצרנית מכוניות מיקרו ("קוואדריציקלים קלים").
בירת המחוז, העיר גרנובל, מרכז מינהל ואוניברסיטאי חשוב, סיפק משרות רבות בתחום המסחר והשירותים, תעשיית ההיי-טק, הנדסה והייעוץ.
התיירות תופסת מקום חשוב בכלכלת המחוז, הודות למעל 20 אתרי סקי אלפיני וסקי צפוני.
מחזור האתרים באיזר מסתכם ב־110 מיליון יורו, קרוב לזה של המחוז אוט-אלפ, ותופס את המקום השלישי בצרפת בתחום זה, אחרי המחוזות סבואה (550 מיליון יורו) וסבואה עילית (אוט סבואה) (310 מיליון יורו).
מחוז איזר כולל הרבה אתרי סקי, כמו אלפ ד'יאה (Alpe d'Huez), האתרים האולימפיים שאנרוס, וילאר דה לאן (Villard de Lans), אוטראן (Autrans).
לעיר גרנובל כתריסר מוזיאונים, כולל "לה דז אלפ" (Les Deux Alpes) לרבות מוזיאון גרנובל שהוקם בשנת 1798.
מחוז איזר הוא במקום השלישי בין אזורי הסקי המבוקשים בחורפים בצרפת, אחרי מחוז סבואה ואוט-סבואה ולפני אוט-אלפ.
הוא מארח גם את "גביע איקרוס" (Coupe Icare) לטיסה חופשית, כמו רחיפה וגלישה אווירית, המתקיים באתר הידוע לרחיפה שבלמבן (Lumbin)
אישים רבים נולדו בשטח המחוז: למשל, האביר פייר טראי דה באיאר, הפילוסוף אטיין בונו דה קונדיאק, הפוליטיקאי אנטואן ברנאב, המלחין הקטור ברליוז, הבנקאי והפוליטיקאי קזימיר פייר פרייה, הפילוסוף עמנואל מונייה, הסופר פרדריק דאר ("סן אנטוניו"), זמרת האופרה נינון ואלן, הזמרים קלוגרו וגרגורי למרשאל וכו'.
איזק אברהמסזון מאסה (בהולנדית: Isaac Abrahamszoon Massa; הוטבל ב־7 באוקטובר 1586 בהארלם – נפטר ב-1643) היה סוחר תבואה הולנדי, נוסע ודיפלומט, שליח במוסקבה.
הוא כתב זיכרונות הקשורים לתקופת הצרות ברוסיה בתחילת המאה ה-17, ויצר כמה מהמפות המוקדמות ביותר של מזרח אירופה וסיביר.
בשל ניסיונו של מאסה והידע בקשר לנסיכות מוסקבה, הוא הוערך כבעל השפעה על המדינות ההולנדיות כמשקל נגד להשפעה האנגלית הגוברת במוסקבה בראשית המאה השבע-עשרה.
קרן איזק מאסה הוקמה לכבודו בחרונינגן.
מטרתה לעודד קשרים מדעיים ותרבותיים בין הפדרציה הרוסית להולנד.
אייזק מאסה נולד למשפחת עשירה של סוחר משי.
אביו אברהם מאסה העביר את המשפחה מלייז' להארלם לפני שנולד איזק.
אבות אבותיו היו כנראה הוגנוטים צרפתים שברחו ממולדתם בראשית הרפורמציה.
שם המשפחה נודע גם בשמות מאסרט, מסהרט, מה שמרמז על מקורותיהם הצרפתיים, משם מוצאם של רוב ההוגנוטים.
תחת רדיפה דתית הם בדרך כלל עברו לארצות פרוטסטנטיות, כמו אנגליה וארצות צפון אירופה.
בשנת 1601 עזב מאסה את הארלם למוסקבה כדי לסייע לסחר המשפחתי.
מאסה היה עד למחצית השנייה של תקופת שלטונו של בוריס גודונוב, במהלכה פרצה מלחמת אזרחים, המכונה "תקופת הצרות".
הוא שרד את כיבוש מוסקבה על ידי דמיטריי הראשון ועזב את רוסיה בשנת 1609, לפני נפילתו של הצאר וסילי שויסקי.
מאסה כתב תיאור על אירועי 1601–1609, שהגיש לשלטונות ההולנדיים.
מסמך זה שוחזר בדפוס במאה התשע עשרה.
בשנים 1612–1613 פרסם מאסה שני מאמרים על האירועים ברוסיה והגאוגרפיה של ארץ סמוידס, בליווי מפת רוסיה, שפורסמו באלמנך שערך הסל חריץ.
רשימותיו על מסעותיו השונים פורסמו בשילוב עם מפות שנערכו על ידי החוקר הנרי הדסון.
מאמרים אלה תורגמו והועתקו באופן אנונימי לשפות אירופיות, מכיוון ששמו של הכותב הוסר בהוצאה ההולנדית המוקדמת.
התרגומים השלמים ביותר פורסמו ברוסית בשנת 1937 (הוצאו מחדש בשנת 1997) ובאנגלית בשנת 1982. כתיבתו של מאסה התבססה על תפיסה דתית בסיסית של עונש על חטאים בלתי נסלחים.
הוא האמין כי גודונוב, דימיטרי והאומה עצמה שילמו עבור חטאיהם כבני התמותה.
(מסה האמין שגודונוב הרג את פיודור הראשון ואת הצאר דימיטרי).
מקורות רוסיים רואים בו את העד המערבי הכי פחות מוטה מאותה תקופה, ומודעים היטב לדברים.
(בן זמנו, ג'ייקוב דה לה גרדי, אפיין את מסה כ"כמעולה בלימוד סודותיהם של אנשים אחרים ").
לזכות מאסה מיוחסות חמש מפות שפורסמו על רוסיה ומחוזותיה.
האחרונות נערכו בסביבות שנת 1633 ושתי מפות של העיר מוסקבה, כולל התיאור הסכמטי של קרב 1606 בין וסילי שויסקי לצבאותיו של איבן בולוטניקוב.
אחזור מפות מקוריות של העיר יכול היה להיות מסוכן עבור מאסה עצמו וקטלני עבור מקורותיו הרוסיים.
מיפוי של מאסה את חוף סיביר ייצג התקדמות בגאוגרפיה.
במשך עשרות שנים זו הייתה המפה היחידה של אזור זה.
לאחר מכן הועתקה על ידי גרארדוס מרקטור וג'ודוקוס הונדיוס, ג'אן ג'נסוניוס ווילאם בלאו.
בשנת 1614 חזר מאסה למוסקבה, הפעם בליווי אחיו, כשליח של כלל המדינות ההולנדיות להשיג הסכם סחר בלעדי הדומה לחוזה ההולנדי-עות'מאני האחרון, ולחקור את דרכי הסחר לפרס.
לא רק שההולנדים רצו לרכוש דגנים אלא גם משי פרסי.
באותה מידה, הם יצאו דרך ארכנגלסק.
באותה עת גילה העם הרוסי עניין רב בארטילריה כמו עופרת ואבקת שרפה.
בממוצע שלושים אוניות הפליגו מדי שנה לארכנגלסק, הנמל ליד בים הלבן – במהלך שנת 1619 פרצה שרפה והרסה את העיר לחלוטין, ובכך הרסה את מלאי הסחורה של מאסה.
בנוסף, עם שובו ספינה של מאסה נקלעה לסערה קשה ליד לפלנד.
באפריל 1622 נישא לביטריקס ואן דר לין.
בשנת 1623/24 נקרא מאסה על ידי הפרלמנט ההולנדי להפוך לשגריר במוסקבה.
עם זאת, מינויו גרם למחלוקת ועורר התנגדות קשה.
לאחר מכן עשה מאמצים מוצלחים להגביר את התעניינותו של גוסטב השני אדולף משוודיה להתחיל בסחר עם רוסיה.
בעודו מטפח את מערכות היחסים בין רוסיה לשוודיה, הוא קיבל תואר אבירות על ידי המלך השוודי בשנת 1625 בשל מאמציו לטובת שוודיה.
שנה לאחר מכן, בשנת 1626, הוא ניסה להשיג זכויות בלעדיות על ייצוא התבואה מחוץ לרוסיה.
מאסה קידם את הרעיון להקים קרטל סחר הדומה לחברת מוסקבה האנגלית, אך בעיות פנימיות בהולנד עיכבו את איחוד הסוחרים לשנת 1628. במהלך המסע הבא שלו, בשנת 1629, הוא נסע למוסקבה כדי לסלול את הדרך לחברו אליאס טריפ שעד אז יזם קונסורציום מסחרי.
מאסה יעץ בחשאי למייקל הראשון מרוסיה ואביו של מיכאל, פילרט (הפטריארך של מוסקבה) בענייני הפנים של הרפובליקה ההולנדית.
בכך ניסה לפגוע במוניטין של מתחריו ומתנגדיו האישיים.
בגלל המלחמה המתמשכת בין שוודיה לפולין לא ניתן היה לייצא תבואה דרך העיר דנציג.
אחד מתנגדיו, קלנק, היה בעצמו סוחר עשיר של קוויאר, קיבל אישור מרוסיה לייצא עשרה או שנים עשר מטענים של שיפון.
בשנת 1630 מחיר התבואה נשאר גבוה במיוחד בגלל התחרות הגוברת.
אלברט בורג ניסה להבטיח מונופול לעיר אמסטרדם.
במקביל, מדינות כמו שוודיה ואנגליה התאמצו לעשות זאת.
סוחרים רוסיים ניסו להצר את המסחר על ידי הגבלת הייבוא והייצוא באופן בלעדי דרך ארכנגלסק.
במשך שני העשורים הבאים שילב מאסה שירות דיפלומטי עם עסק משלו.
פורטרטים של מאסה על ידי פרנס הלס
מאסה היה נושא לכמה דיוקנאות של הצייר ההולנדי פרנס הלס, כולל דיוקן נישואין עם אשתו, משנת 1622, ודיוקן סולו שלו נשען על גבו של כיסא מתאריך 1626, דיוקן החתונה נחשב למיוחד בקומפוזיציה לתקופה.
הקומפוזיציה הרומנטית, "סגנון פיקניק", הייתה אולי העיצוב האישי של מסה.
מסה היה בעל בית כפרי ליד ליסה, ליד גיסו בלוק אדריאנו מרטנש.
איזק ואן אוסטדה (בהולנדית: Isaac van Ostade; הוטבל 2 ביוני 1621 – נקבר 16 באוקטובר 1649) היה צייר נוף בתור הזהב של הציור ההולנדי.
הוא החל את לימודיו בהשפעת אחיו, אדריאן ואן אוסטדה, איתו הוא נשאר עד שנת 1641, אז החל לעבוד בעצמו.
בשלב מוקדם הוא צייר בהשפעתו של רמברנדט, מה שניכר בציור "החזיר השחוט" משנת 1639, בגלריה באוגסבורג.
עד מהרה דבק בסגנון שמתאים יותר לנטיותיו.
הוא צייר תמונות בשנים 1641–1642 בסגנון של אחיו - ביניהם "חמשת החושים", ולאחר מכן בציור "אדם קורא עיתון", "איכר טועם בירה" ועוד.
ניתן לראות דוגמה מיצירתו של איזק בתקופה זו ב"בורי הצוחק וכוס בירה", במוזיאון אמסטרדם.
"פנים הקוטג', עם שני איכרים ושלושה ילדים ליד האח", במוזיאון בברלין; "קונצרט", ו"בורי שגונב נשיקה מאישה", בלובר.
פנים החדר המוצג בברלין מוארים באותו סגנון רמברנדטי כמו הציור משנת 1643 בלובר.
הוא קיבל מחירים נמוכים עבור ציורים מסוג זה, ולכן היה חייב להישאר בחסות אחיו.
בהדרגה נטש את נושאי ציורי הקוטג' לציורי נופים שהיו באופנה של ואן דה ולדה וסלומון ואן רויסדאל.
פעם אחת בלבד, בשנת 1645, הוא חזר לנושא הקודם, כאשר ייצר את "החזיר השחוט", במוזיאון ליל.
ההתקדמות של איזק בדרכו החדשה הייתה קלה יחסית עקב הניסיון הקודם שלו כצייר דמויות.
אף על פי שבחר כעת את דמויותיו בין השכבות הגבוהות בכפר או מתחתית התעלות הקפואות, הוא הקדיש יצירות לסצנות שמציגות קבוצות אנשים המתוארים בניגודים ציוריים.
הוא לא חי מספיק זמן כדי להביא את אמנותו לכדי שלמות גבוהה.
הוא נפטר בגיל 28, ב-16 באוקטובר 1649 בהארלם, לאחר שצייר כ-400 תמונות .
הביטוי הראשון לכניעתו של איזק לסגנונו של אחיו אדריאן, ניכר בשנת 1644 כאשר יצר סצנות ההחלקה ומזחלת אשר רואים באוסף לאקז ובגלריית הארמיטאז', אנטוורפן וליל.
שלוש מהדוגמאות הללו נושאות את שם האמן איזק ואן אוסטדה, ותאריכים 1644 ו-1645. "הפונדקים שבצד הדרך", מהווים סדרה קומפקטית משנת 1646 עד 1649. זוהי הצורה האחרונה של סגנון אמנותו של איזק ויש בה מוזרויות מאוד ברורות.
האווירה השולטת בקומפוזיציות היא חמה ושמשית, ועם זאת רכה וערפילית, כאילו השמיים היו עטויים באדים בצבע עשן.
העצים בצבע אמבר, בהם העלווה הבולטת מוטה בנגיעות שהתקשו ממצב נוזלי על ידי חומרי לכה ענבריים.
אותו עיקרון המיושם בפרטים כמו לבנים מזוגגות, נותן להם חותם לא מציאותי וקונבנציונלי.
הטכניקות המוזרות האלה מגבירים את הניגודים הרחבים שלו בין אור לצל ולדמויות כמו של סוסים, רוכבים, מטיילים, כפריים, ילדים, כלבים, עופות ובקר.
מקום אהוב בציוריו ניתן תמיד לסוס הלבן, שנראה כליווי בלתי משתנה.
איזק מציג את יכולותיו הטובות ביותר בסצנות חורפיות.
היעדר העלווה, האווירה הפריכה והאוויר הרגוע של ימי ינואר הקרים, ללא עשן או אדים, מונעים את השימוש בגוון חום ולא משאירים לצייר ברירה אלא להגיע אל השינויים במגוון גדול של גוונים אופל.
הדמויות מופיעות בנוכחות חזקה על הרקע הקליל.
הציור "בין הפונדקים בצד הדרך" ראוי לציין את אלה באוספי ארמון בקינגהאם, הגלריה הלאומית, לונדון, אוסף וואלאס ואוספי הולפורד באנגליה, הלובר, ברלין, ואוסף רוטשילד בווינה.
מיטב סצנות הקרח הוא זה הנמצא בלובר.
איזרלון היא עיר במחוז מרקישר קרייס, בצפון נורדריין-וסטפאליה, גרמניה.
הכנסייה Pancratius נוסדה בעיר כבר סביב שנת 985, אך המסמך הכתוב הראשון המזכיר את העיר היה רק ב-1150. בשנת 1237 הרוזן של מארק נתן לאיזרלון זכויות עירוניות.
העיר היא ביתם של איזרלון רוסטרס, קבוצת הוקי קרח מהליגה הראשונה- DEL.
הקבוצה הצטרפה ל-DEL בשנת 2000 והתפתחה מקבוצה בעלת תקציב נמוך לאחת מהקבוצות הטובות בליגה.
המועדון משחק את משחקיו הביתיים באיספורטללה איזרלון, המכיל 4,967 צופים.
המועדון המקורי, EC Deilinghofen, הוקם בשנת 1959 ופשט את הרגל בשנת 1987.
איזק אוולו אטו בופנדה בונגה הוא כדורסלן גרמני המשחק בעמדת הסמול פורוורד בקבוצת פרטיזן בלגרד מהליגה האדריאטית בכדורסל ובנבחרת גרמניה.
בונגה נולד בעיר נויוויד שבגרמניה, לזוג מהגרים מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בשנת 2014 החל לשחק בקבוצת "לוטצל-פוסט קובלנץ" מהליגה הגרמנית החמישית, ובעונה העוקבת, בה שיחקה בליגה הרביעית, קלע בונגה 5.9 נקודות בממוצע למשחק.
בשנת 2016 החל לשחק באופן מקצועי, כשהצטרף לקבוצת סקיליינרס פרנקפורט מליגת העל הגרמנית.
ב-23 בספטמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הגרמנית, בגיל 16, במשחק מול ברוזה במברג.
בעונת 2017/2018 זכה למקום קובע ברוטציית הקבוצה, ותרם 6.0 נקודות, 3.2 ריבאונדים ו-2.2 אסיסטים בממוצע למשחק.
בדראפט ה-NBA 2018 נבחר בונגה בבחירה ה-39 על ידי פילדלפיה 76', אשר העבירה אותו בטרייד ללוס אנג'לס לייקרס.
לאורך עונת הרוקי שלו מיעט לשחק ב-NBA, ונשלח מספר פעמים בהשאלה לקבוצת הבת של הלייקרס מליגת הפיתוח – סאות' ביי לייקרס.
בתקופתו בליגת הפיתוח שיחק ב-31 משחקים, ורשם ממוצעים של 11.9 נקודות, 6.2 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים בממוצע למשחק.
בסיום עונתו הראשונה ב-NBA הועבר לוושינגטון ויזארדס, כחלק מטרייד משולש במסגרתו צירפו הלייקרס את אנתוני דייוויס.
ב-17 בינואר 2020 קבע שיאי קריירה של 17 נקודות ו-9 ריבאונדים, בהפסד קבוצתו לטורונטו ראפטורס.
לאורך עונת פתח במרבית משחקי הוויזארדס, וקלע 5.0 נקודות בממוצע למשחק.
באוגוסט 2021 חתם בונגה על חוזה בטורונטו ראפטורס.
בעונת 2021/22 חתם בונגה חוזה דו שנתי עם באיירן מינכן מהיורוליג, שם הפך לשחקן מפתח משמעותי, בייחוד לאחר שהקפטן ומוביל הקבוצה בעמדות הפורוורד, ולדימיר לוצ'יץ', הרבה להיפצע.
באוגוסט 2024 חתם בונגה על חוזה בפרטיזן בלגרד מהיורוליג והליגה האדריאטית בכדורסל.
בתום עונת 2024/25 האריך את חוזהו בקבוצה.
אִיזַק הרמן ריינדרס (בהולנדית: Izaak Herman Reijnders; 27 במרץ 1879 – 31 בדצמבר 1966) היה גנרל הולנדי אשר שימש כמפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של הולנד בתחילת מלחמת העולם השנייה.
ריינדרס נולד באונסטוודה ב-27 במרץ 1879. אביו היה ראש העיר.
הוא התחנך באסן ולאחר מכן נרשם לאקדמיה הצבאית המלכותית בברדה.
בין 1899–1912 שרת ברגימנט ה-1. בין 1912–1915 למד בבית הספר הגבוה (Hoogere Krijgsschool) של הצבא ההולנדי.
ב-1 בנובמבר 1933 הוא הועלה לדרגת גנרל מאיור, וב-1 במאי 1934 מונה לראש המטה הכללי.
ב-28 באוגוסט 1939 הוא הועלה לדרגת גנרל.
יומיים לאחר מכן, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא מונה למפקד העליון של כל הכוחות המזוינים של הולנד כדי להכין את הארץ למלחמה.
ריינדרס חשש שגרמניה הנאצית תפלוש להולנד.
הוא גילה שהכוחות המזוינים של הולנד במצב מוזנח מאוד, והגיש תוכנית שאפתנית ויקרה מאוד להכנסת שיפורים בצבא.
כמו כן הוא דרש לשנות ולהגדיל את מערך הגיוס.
עמדותיו התקיפות גרמו לכך שהוא הסתכסך עם הקבינט הביטחוני של הולנד.
המצב החמיר כאשר היה צורך לתכנן את תוכנית הקרב של הולנד.
ריינדרס דרש שהצבא ההולנדי יתגונן לאורך זמן בצפון בראבנט וימתין לתגבורת מבעלי בריתו.
הדרג הפוליטי לעומת זאת, סבר שהתגוננות כזו תהיה מיותרת, והציע שהצבא יסוג לברדה וייצב שם את קווי ההגנה שלו.
בישיבת הקבינט שנערכה ב-2 בינואר 1940 נכשל ריינדרס בניסיונו לשכנע את חברי הקבינט בעמדתו.
ב-5 בפברואר הוא התפטר מתפקידו ועזב את הצבא.
אנרי וינקלמן החליף אותו בתפקיד.
לאחר פרישתו מהצבא ניהל ריינדרס חיים מנותקים ומסוגרים.
במאי 1940 כבשו הגרמנים את הולנד לאחר קרב קצר.
בסתיו 1944 הוא התבקש לעמוד בראש המחתרת ההולנדית.
הוא סירב ודרש שהמלכה וילהלמינה עצמה תבקש זאת ממנו.
לאחר שהולנד שוחררה מהכיבוש הגרמני, ריינדרס לא זכה בשום עיטור על חלקו במהלך המלחמה.
דייקסהורן פרסם חוברת תגובה, וריינדרס פרסם חוברת נוספת שבה ענה לטענותיו של דייקסהורן.
ריינדרס נפטר בהאג ב-31 בדצמבר 1966.
ב-14 ביולי 1908 הוא נישא למריה וילמינה נייסינג.
איחוד אזרחי רדיקלי (בספרדית: Unión Cívica Radical; או בקיצור UCR) היא מפלגת מרכז ארגנטינאית.
המפלגה הטרוגנית מאוד באידאולוגיה שלה, והיא נמתחת מליברליזם חברתי ועד סוציאל-דמוקרטיה.
המפלגה חברה בארגון האינטרנציונל הסוציאליסטי.
בראש המפלגה עומדת ועדה לאומית, אשר נשיאה הוא מנהיג המפלגה דה פקטו.
נציגי המפלגה המחוזיים נפגשים בוועידה ארצית ביחד עם ארגוני סטודנטים ונוער של המפלגה.
שנהמועמדיםסיבוב ראשוןסיבוב שניתוצאההערותלנשיאותלסגן נשיאותמס' קולות% מסך הקולותמס' הקולות% מסך הקולות1892ברנרד דה איריגויןחואן מאמרטו גארואין מידע לא נבחרו1916איפוליטו איריגוז'ןפלחיו לונה336,98046.83 נבחרו1922מרסלו טורקואטו דה אלבאראלפידיו גונזלס406,30449.06 נבחרו1928איפוליטו איריגוז'ןפרנסיסקו ביירו839,14061.67 נבחרו
לאורך השנים, התפצלו מן המפלגה פוליטיקאים בכירים שהקימו מפלגות מתחרות משלהם:
איחוד אזרחי רדיקלי אנטי פרסונלי (1924).
איחוד אזרחי רדיקלי - חידוש מועצת המנהלים (1945).
איחוד אזרחי רדיקלי בלתי מתפשר (1957), ב-1972 התמזגה לתוך מפלגת תנועת אינטגרציה ופיתוח, שנמצאת כיום גם היא בסיעת ביחד לשינוי.
קואליציה אזרחית ARI (2001), נמצאת כיום גם היא בסיעת ביחד לשינוי.
מפלגת הקונצרציות של FORJA (2007), נמצאת כיום בסיעת החזית של כולם.
דור למפגש לאומי (2007), נמצאת כיום גם היא בסיעת ביחד לשינוי.
אִיזַק מַאוּרִיץ קוֹלְטְהוֹף (בהולנדית: Izaak Maurits (Piet) Kolthoff; 11 בפברואר 1894 – 4 במרץ 1993) היה כימאי אנליטי ומורה לכימיה, יהודי יליד הולנד.
הוא נחשב באופן נרחב לאבי הכימיה האנליטית בשל המחקר הרב שפרסם בתחומי אנליזה מגוונים, נודע בשל עבודתו למודרניזציה וקידום התחום, ועבור ייעוץ למספר רב של סטודנטים שהמשיכו לקריירות משפיעות משלהם.
תרומתו המחקרית הידועה ביותר של קולטהוף הייתה פיתוח "התהליך הקר" לייצור גומי סינתטי, אותו ביצע במסגרת תוכנית הגומי הסינתטי של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא גם היה פעיל למען מטרות חברתיות, כולל קידום שלום עולמי והתנגדות לניסויים בנשק גרעיני.
קולטהוף קיבל תואר דוקטור בכימיה מאוניברסיטת אוטרכט בהולנד מולדתו.
ב-1927 היגר לארצות הברית, והצטרף לפקולטה באוניברסיטת מינסוטה, שם עבד במשך יותר מ-60 שנה.
קולטהוף נולד באלמלו בהולנד, ב-11 בפברואר 1894, בנם של מוזס, יהודי אדוק, ורוזטה (ויסנביק) קולטהוף.
הוא היה הצעיר מבין שלושה ילדים.
בגיל צעיר קיבל קולטהוף את הכינוי "פיט" (Piet) מסיבות לא ידועות; הוא המשיך להיקרא בכינוי הזה לאורך כל חייו.
המפגש של קולטהוף עם הכימיה בתיכון עורר בו עניין רב בנושא.
הוא סיים את בית הספר התיכון ב-1911 ונרשם לאוניברסיטת אוטרכט באוטרכט שבהולנד.
קולטהוף רצה ללמוד כימיה, אך באותה תקופה נדרשו תלמידי מדעי הטבע ללמוד לטינית או יוונית; קולטהוף, שכבר שלט בהולנדית, צרפתית, גרמנית ואנגלית, בחר ללמוד רוקחות כדי להימנע מדרישה זו.
לתוכנית הרוקחות באוטרכט היה בסיס חזק בכימיה אנליטית.
שם פגש קולטהוף את ניקולס שורל (Nicholas Schoorl), פרופסור לרוקחות שהפך ליועצו האקדמי.
ההוראה של שורל בכימיה אנליטית שמה דגש על עקרונות כימיים בסיסיים, דבר שהיה חריג באותה תקופה.
הוא הכניס את קולטהוף למחקר בתחומי ו.
הוא גם יעץ לקולטהוף לגשת לכימיה אנליטית מנקודת מבט מדעית בניגוד לאמפירית.
קולטהוף יאמץ ויקדם מאוחר יותר את האמרה של שורל כלפי המחקר: "התאוריה מנחה, הניסוי מחליט".
קולטהוף פרסם את המאמר הראשון שלו בשנת 1915 על pH, מושג שנטבע על ידי בשנת 1909. באותה שנה השיג קולטהוף תואר "apotheker" (רוקח) ברוקחות.
הוא המשיך את לימודיו באוטרכט עם קורסים מתקדמים בכימיה פיזיקלית וקולואידית.
כשהוסרה דרישת לימוד השפה הקלאסית במדעי הטבע ב-1918, קיבל קולטהוף תואר דוקטור בכימיה מאוניברסיטת אוטרכט.
כשקיבל את הדוקטורט שלו, קולטהוף כבר פרסם 32 מאמרים בכמה תחומים.
קולטהוף נשאר באוניברסיטת אוטרכט כמרצה לאלקטרוכימיה וחוקר עד 1927. במהלך תקופה זו הוא חיבר או היה שותף ל-270 מאמרים ושלושה ספרים וקידם את מושג ה-pH, שלא היה מובן היטב באותה תקופה.
הוא גם ערך מסע הרצאות בארצות הברית ובקנדה בשנת 1924. פעילויות אלו הקנו לו מוניטין בינלאומי.
ב-1927 הוצע לו מינוי לשנה באוניברסיטת מינסוטה.
הוא קיבל את התפקיד והמשיך במחקר ובכתיבתו, והפיק תרגומים לאנגלית והרחבות של חלק גדול מעבודותיו הקודמות.
המינוי הפך קבוע, ועד מהרה הוא הפך לפרופסור וראש החטיבה האנליטית של בית הספר לכימיה של האוניברסיטה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עבד קולטהוף על תוכנית מחקר בתמיכת ממשלת ארצות הברית לפיתוח שיטה סינתטית לייצור גומי, והוא שימש כיושב ראש הוועדה לשיטות מחקר אנליטיות ומנחה של שלושה מיזמי מחקר הקשורים לפרויקט.
מחקריו בפילמור תחליב ופיתוח של "תהליך קר" בטמפרטורה נמוכה לייצור גומי סינתטי היו בין תרומות המחקר הידועות ביותר שלו.
קולטהוף פרש לגמלאות ב-1962. עד אז הוא חיבר 809 מאמרי מחקר.
לאחר פרישתו המשיך לעבוד ופרסם 136 מאמרים נוספים, מה שהביא את סך הקריירה שלו ל-945 מאמרים.
קולטהוף עבד בתחומים מגוונים של כימיה, בהם , ניתוח אלקטרומטרי ו, פוטנציומטריה, , גרווימטריה ותגובת שיקוע, אנליזה פולארוגרפית (וולטמטריה), ו.
המוניטין שלו בשילוב תאוריה בסיסית ויישום מעשי בעבודתו היו אופייניים לאורך הקריירה שלו.
הגישה המדעית של קולטהוף לאנליזה מקובלת כיום, אך הייתה יוצאת דופן בתחילת המאה ה-20 כאשר הקריירה שלו החלה.
קולטהוף ייעץ ל-51 דוקטורנטים בכימיה באוניברסיטת מינסוטה, ועוד כמה סטודנטים לתואר שני ותואר ראשון.
בשנת 1993 הוערך שיותר מ-1,500 כימאים דוקטורנטים, כולל , למדו אצל קולטהוף.
קולטהוף תמך בביסוס הכימיה האנליטית כדיסציפלינה מדעית מודרנית והעלאת המוניטין שלה בקרב כימאים באופן כללי.
הוא היה מעורב בהקמת החטיבה לכימיה אנליטית של האגודה האמריקאית לכימיה (ACS) ב-1938 ובהקמת החטיבה לכימיה אנליטית של (IUPAC) ב-1951.
קולטהוף כיהן בוועדת המערכת של כתב העת "Industrial and Engineering Chemistry Analytical Edition" מ-1935 עד 1942 ושל כתב העת "Analytical Chemistry" כאשר התחיל לצאת לאור ב-1948, שניהם בהוצאת האגודה האמריקאית לכימיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד קולטהוף עם קרן רוקפלר כדי להעביר מדענים אירופאים שנרדפו על ידי הנאצים לאוניברסיטאות בארצות הברית.
בעקבות המלחמה נסע לברית המועצות וליוגוסלביה כדי לבנות שם שיתוף פעולה עם מדענים.
קולטהוף התכתב עם מדענים ומנהיגים פוליטיים בולטים, כולל אלברט איינשטיין, אלינור רוזוולט, לינוס פאולינג ויוברט האמפרי, בנושאים בעלי חשיבות עולמית שכללו קידום שלום עולמי והתנגדות לניסויים בנשק גרעיני.
ההתכתבות שלו עם פרדריק ז'וליו-קירי על ועידת הנשק הגרעיני שנשלטה על ידי קומוניסטים והתנגדותו לפעילות האנטי-קומוניסטית של הסנאטור ג'וזף מקארתי משכה את תשומת הלב של ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית.
הוא הואשם בהשתייכות לכמה ארגונים חתרניים, אך לא ננקטו נגדו פעולות.
קולטהוף מעולם לא התחתן וחי רוב חייו במרחק קצר מבניין הכימיה.
לאחר פרישתו המשיך לעבוד עם עוזר המעבדה שלו מירן צ'נטוני.
קולטהוף מת מאי ספיקת כליות ב-4 במרץ 1993 בבית החולים הלותרני ובמרכז השיקום בת'סדה בסיינט פול.
כיהודי היה לקולטהוף קשר מיוחד עם ישראל.
נתן הרצאות באוניברסיטה העברית בירושלים ובטכניון.
הוא היה חבר באגודת הידידים של האוניברסיטה העברית, וזכה לקבל ממנה תואר דוקטור לשם כבוד ב-1974.
קולטהוף זכה בפרסים רבים, תארים של כבוד והצטיינות אחרים במהלך הקריירה שלו, שחלקם מפורטים להלן.
Nichols Medal), האגודה האמריקנית לכימיה, מחוז ניו יורק, 1949
פרס פישר (Fisher Award, נקרא כיום פרס ACS בכימיה אנליטית), האגודה האמריקנית לכימיה, 1950
פרס מדליית וילארד גיבס (Willard Gibbs Medal Award), החברה האמריקאית לכימיה, מחוז שיקגו, 1964
מדליית קארל (Charles Medal), אוניברסיטת קארל בפראג, 1964
מדליית זהב קולטהוף (Kolthoff Gold Medal), האקדמיה למדעי הרוקחות של איגוד הרוקחות האמריקאי (כיום ), 1967
פרס למצוינות בחינוך (Award for Excellence in Education) (נקרא כיום פרס ג'יי קלווין גידינגס למצוינות בחינוך), חטיבת האגודה האמריקנית לכימיה אנליטית, 1983
, החברה המלכותית לכימיה, 1984
קולטהוף מונה למפקד (Commander) ב, כבוד אזרחי וצבאי שניתן על ידי ממלכת ארצות השפלה, ב-1947. בשנת 1958 נבחר קולטהוף לחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
הוא גם היה עמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, חבר כבוד של וחבר כבוד בשמונה אגודות כימיות מחוץ לארצות הברית.
הדירקטוריון של אוניברסיטת מינסוטה קרא לכבודו את אולם קולטהוף (Kolthoff Hall) בבניין הכימיה של האוניברסיטה משנת 1972. המחלקה לכימיה של האוניברסיטה החלה את ההרצאה השנתית על שם קולטהוף משנת 1979.
ביום הולדתו השמונים, החטיבה לכימיה אנליטית של האגודה האמריקנית לכימיה נתנה חסות לסימפוזיון יום השנה ה-80 של I.M.
החטיבה מציעה את פרסי ההעשרה על שמו (I.
קולטהוף הוכנס להיכל התהילה של הממציאים של מינסוטה ב-1985, ולהיכל התהילה של המדע והטכנולוגיה של מינסוטה ב-2012. בשנת 2014, האגודה האמריקנית לכימיה כינתה את תרומותיו של קולטהוף לכימיה אנליטית מודרנית כנקודת ציון כימית היסטורית לאומית (National Historic Chemical Landmark).
הפקולטה לכימיה של הטכניון נוהגת להעניק פרס שנתי על שם איזק קולטהוף.
הפרס מוענק לכימאי ישראלי (מחוץ לטכניון) על הישגים מדעיים בולטים בכל תחומי הכימיה.
בין השאר הוענק פרס קולטהוף לעדה יונת, דורון אורבך ואברהם ניצן.
קולטהוף חיבר כמעט 1,000 מאמרים מדעיים, תשעה ספרים ועוד כמה פרסומים במהלך הקריירה שלו.
איחוד (וכן איחוד מדיני ואיחוד פוליטי) הוא מונח במדע המדינה המתייחס למסגרת משותפת לשתי ישויות מדיניות או יותר (בדרך כלל מדינות).
איחוד כזה יכול להיות חזק או חלש מבחינת המבנה השלטוני והחוקי המקשר בין מרכיביו, ואף להיווצר רק עקב העובדה שאותו אדם עומד בראש הישויות השונות.
פדרציה (בעברית "מַאֲחָד") – איחוד בין מדינות שבו כל מדינה מוותרת על ריבונותה המלאה ומעבירה חלק מסמכויותיה לממשלה על-מדינתית ("ממשלה פדרלית", "ממשל פדרלי"), בפרט בענייני חוץ וצבא.
מצד שני, לכל מדינה נשמרת מידה ניכרת של עצמאות פנימית, הן בענייני חקיקה (בדרך כלל כל עוד אינה מנוגדת לחוקת הפדרציה) והן בענייני ממשל מקומי ברמת המדינה וברמת הרשויות המקומיות, לרבות הקמה והפעלה של כוחות משטרה ומשמר לאומי.
בעולם קיימות כיום כ-28 פדרציות (יתר המדינות הריבוניות בעולם, ברובן המוחלט, הן מדינות שלטון מואחד).
קונפדרציה (בעברית "תַאֲחִיד") – איחוד חלקי ומוגבל בין מדינות, שבו נשמר חלק ניכר מריבונותן, והממשלה העל-מדינתית מוגבלת בכוחה ובסמכויותיה.
מכיוון שאיחוד קונפדרלי הוא חלש יחסית, איחודים כאלה לרוב אינם נשמרים לאורך זמן, אלא מתהדקים לכדי פדרציה או מתרופפים עד לביטולם (ואז המדינות המרכיבות הופכות למדינות ריבוניות נפרדות לחלוטין).
אוּנְיָה פרסונלית (תעתיק מ-Personal union, כלומר "איחוד אישי" או "איחוד פרסונלי") – מונח במשפט הבינלאומי המתאר ישויות מדיניות נפרדות שבראשן עומד אותו האדם.
שתי דוגמאות בולטות בימינו לאיחודים כאלה הן:
ממלכות חבר העמים הבריטי – 15 מונרכיות חוקתיות שבראשן עומד אותו מונרך (כיום צ'ארלס השלישי), ולכן מצויות במצב של אוניה פרסונלית (למשל קנדה וג'מייקה; המצב תקף לכל צמד מדינות מתוך ה-15).
צרפת ואנדורה – עקב המצב הייחודי שבו האדם שנבחר לתפקיד נשיא צרפת מתמנה אוטומטית לאחד משני הנסיכים-שותפים של אנדורה.
איחוד אמיתי – מצב שהתפתח מאוניה פרסונלית, שבו שתי מדינות או יותר שבראשן עמד אותו שליט, איחדו גם מוסדות שלטון.
דוגמאות לאיחודים שהגדרתם אינה חד-משמעית
שווייץ – נקראת קונפדרציה אך ברבות השנים אימצה מאפיינים פדרליים, והיא מצויה במצב-ביניים (אפשר לראות אותה כפדרציה רופפת או כקונפדרציה הדוקה).
איחוד אמיתי הוא איחוד של שתי מדינות או יותר, החולקות גם את מוסדות המדינה או חלקם, זאת בניגוד לאוניה פרסונלית; עם זאת, הם אינם מאוחדים כמו מדינות באיחוד מדיני.
זוהי התפתחות של אוניה פרסונלית והיא הוגבלה באופן היסטורי למונרכיות.
בניגוד לאוניה פרסונלית, איגודים אמיתיים הובילו כמעט אך ורק לצמצום הריבונות עבור המרכיב החלש יותר מבחינה פוליטית.
כך היה עם ליטא ונורווגיה, שהיו תחת השפעת שכנות חזקות יותר, פולין ודנמרק בהתאמה, איתם כל אחת מהן חלקה איחוד פרסונלי בעבר.
אולם לפעמים נוצר איחוד אמיתי לאחר תקופה של איחוד מדיני.
הדוגמה הבולטת ביותר למהלך כזה היא ממלכת הונגריה (ארצות הכתר של סטפן הקדוש), שהשיגה מעמד שווה לארכידוכסות אוסטריה (שהפעילה שליטה על אדמות הכתר של "ציסלייטניה") באימפריה האוסטרו-הונגרית בעקבות הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867.
ממלכת אנגליה / ממלכת בריטניה הגדולה וממלכת אירלנד (1542–1800)
איזק דאיזדה (נולד ב-1953) הוא רופא ישראלי, מייסד חברת UNFO Med LTD.
פיתח התקן רפואי לטיפול בעיוות מולד בכף רגל תינוקות מסוג Metatarsus Adductus.
דאיזדה נולד בטהראן שבאיראן ב-1953. למד רפואה באוניברסיטת טהראן.
לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979 עלה לישראל.
התמחה בבית החולים בילינסון במספר תחומים רפואיים, בהם נוירוכירורגיה, כירורגיית כלי דם, טיפול נמרץ וכירורגיה אורתופדית.
במהלך עבודתו הרפואית נחשף דאיזדה למקרים של סטייה פנימה של עצמות המסרק בכף הרגל אצל תינוקות (Metatarsus Adductus – MTA).
בעקבות זאת החל לעסוק בפיתוח פתרון טיפולי המבוסס על התקן חיצוני.
בשנת 2010 ייסד את חברת UNFO Med LTD יחד עם בני משפחתו.
החברה פיתחה התקן רפואי חיצוני (UNFO – Universal Neonatal Foot Orthotics) שנועד ליישור הדרגתי של עצמות המסרק בכף רגל תינוקות.
ההתקן עשוי מחומרים פלסטיים קשיחים וגמישים המיוצרים בתהליך יציקה בהזרקה דו-קומפוננטית.
הטיפול מיועד לשימוש בגיל הרך (עד גיל כ-6 חודשים), במטרה להימנע מהליך כירורגי בשלב מאוחר יותר.
המכשיר עשוי חומר פלסטי קשיח עם מעטפת רכה, ותוכנן כך שיתאים לאנטומיה של כף רגל תינוק.
ההתקן כולל רצועה מתכווננת לקיבוע הרגל במהלך תקופת הטיפול, שאורכה משתנה בהתאם למצב הקליני של המטופל.
ההתקן מיועד לשימוש בגילאים 4–9 חודשים, לפני שהתינוק מתחיל ללכת.
השימוש בו מחליף לעיתים טיפול בגיבוס או ניתוח.
דאיזדה הביע ביקורת פומבית כלפי נוהלי האבחון הנהוגים בישראל.
לדבריו, אבחון מוקדם של Metatarsus Adductus כמעט ואינו מתבצע בבתי חולים לאחר הלידה, ואינו תמיד מזוהה גם במסגרת טיפת חלב.
הוא טען כי מדובר בליקוי שניתן לאבחן בעין בלתי מזוינת, ללא ציוד מיוחד, וכי יש לשלב את הבדיקה כחלק מובנה מתהליך השחרור מבית החולים.
בניו עוסקים בתפקידי ניהול בחברת UNFO Med LTD.
איזק רנה גי לה שפלייה היה משפטן ופוליטיקאי צרפתי.
לה שפלייה נולד ברן שבברטאן, שם היה אביו עורך דין נודע.
גם איזק נכנס למקצוע עריכת הדין והתפרסם כנואם ורטוריקן.
ב-1775 התחנך לה שאפליה כבונה חופשי במזרח הגדול של צרפת.
ב-1789 הוא נבחר כנציג לאספת המעמדות של 1789 על ידי הקורפורציה של רן.
הוא אימץ דעות קיצוניות ורכש השפעה משמעותית על האספה המכוננת הלאומית.
הוא כיהן כנשיא בין 3 ל-17 באוגוסט 1789, וניהל את המושב המפורסם שנמשך כל הלילה בין ה-4 ל-5 באוגוסט, ובמהלכו בוטל הפיאודליזם בצרפת.
בסוף ספטמבר 1789 צורף לוועדת החוקה, שם ניסח את רוב חוקת צרפת 1791.
יוזמה מפורסמת שלו היא שאסר על קיומם של איגודים מקצועיים וגילדות ואסר על שביתות פועלים.
לה שפלייה היה אחד ממייסדי שנועד בתחילה לצירים שהגיעו ממחוז הולדתו, אך בהמשך משך אליו צירים נוספים שחלקו את אותה אידאולוגיה רדיקלית.
לאחר העברת האספה הלאומית לפריז, שכר המועדון מנזר דומיניקני והפך למועדון היעקוביני, אשר לה שפלייה היה נשיאו הראשון.
כמו צירים רדיקליים רבים, לה שפלייה ייחל שהתפקיד המרכזי שמילאו אגודות עממיות כאלה בתחילת המהפכה הצרפתית, יגיע לסיומו עם ההכרזה על חוקה חדשה.
אמונה שהתגברה אחרי ב-17 ביולי 1791. תוך ימים ספורים הצטרף לה שפלייה לעזיבה ההמונית של צירים מתונים שנטשו את המועדון היעקוביני לטובת ארגון חדש, ומאוחר יותר מועדון הפייאנטים.
לה שפלייה, בתפקידו כיושב ראש ועדת החוקה, הציג בפני האספה הלאומית בישיבותיה האחרונות חוק המגביל את זכויותיהן של חברות עממיות לנקוט בפעולה פוליטית מתואמת, כולל הזכות להתכתב זו עם זו.
החוק עבר ב-30 בספטמבר 1791. בזכות הציות לחוק זה, הפייאנטים המתונים איבדו את מעמדם לטובת היעקובינים הרדיקליים שהתעלמו מהחוק.
בתקופת שלטון הטרור, בגלל קשריו עם הפייאנטים, הוא היגר זמנית לבריטניה, אך חזר לצרפת ב-1794, במאמץ כושל למנוע את החרמת נכסיו.
הוא נעצר והוצא להורג בגיליוטינה בפריז באותו יום שבו הוצא להורג .
האסלאם היא הדת הרשמית והערבית היא השפה הרשמית.
המדינה חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
מאגרי הנפט והגז הטבעי של איחוד האמירויות הערביות הם השישי והשביעי בגודלם בעולם, בהתאמה.
המדינה קיבלה עצמאות מהממלכה המאוחדת ומחוף שביתת הנשק ב-1971.
איחוד האמירויות הערביות היא פדרציה הכוללת שבע אמירויות מונרכיות: דובאי, אבו דאבי, עג'מאן, פוג'יירה, ראס אל-ח'ימה, שארג'ה ואום אל-קיוין.
שבע האמירויות המרכיבות את המדינה
(האמירות בה העיר הגדולה ביותר, דובאי)
(האמירות בעלת השטח הגדול ביותר.
בה עיר הבירה של איחוד האמירויות, אבו דאבי)
ממצאים ארכאולוגיים שנחשפו באיחוד האמירויות מציגים היסטוריה ארוכה של מגורים אנושיים וסחר אזורי, כולל עם מסופוטמיה.
מספר שבטים התיישבו באזור זה, גם לאורך החוף וכן בפנים הארץ.
במאה השביעית השבטים המקומיים עברו תהליך של אסלאמיזציה.
במאות ה-10 עד המאה ה-12 שלטו באזור הקרמטים בני הכת האסמעילית.
בראשית המאה ה-16 החלה התערבות אירופית באזור המפרץ.
הראשונים שהגיעו לשם היו הפורטוגלים.
הבריטים וההולנדים הצטרפו למירוץ האימפריאלי במהלך המאה ה-17, מרוץ שהוכרע לטובת בריטניה בסוף המאה ה-18. בראשית המאה ה-19 פתחה בריטניה במשא ומתן עם המנהיגים השייח'ים המקומיים במטרה להגן על נתיבי המסחר הימיים בנתיב להודו שהייתה בשליטתה.
המסורת הקולוניאלית מתארת את הפעילות של השבטים המקומיים כביזה ימית ולכן נודע האזור כ"חוף שודדי הים".
אולם כיום מרבית חוקרי האזור סוברים שהצמדת תיאור השודדים לשבטים שימשה רק כעילה להרחבת ההשפעה הקולוניאלית שלה באזור.
בפועל, התושבים שחיו באזור ראס אל-ח'ימה התפרנסו, בין היתר, מדמי מעבר שגבו מאוניות שחצו במצר הורמוז השוכן בסמיכות.
בריטניה, שלא הסכימה לשלם את דמי המעבר, כינתה פעילות זו כביזה ימית.
בשנת 1820 חתמה עם שליטי החוף הסכם להפסקת השוד הימי, הסכם שהורחב בשנת 1853 לכדי חוזה שלום ימי קבוע, ומאז קיבל האזור את השם "חוף שביתת הנשק" (Trucial Coast).
הסכמים אלו הגדירו את מסגרת ההשפעה של בריטניה באזור כחסות שבה היא הייתה האחראית הבלעדית על יחסי החוץ של המנהיגים המקומיים, בעוד שהש'יחים נותרו עצמאיים לנהל את ענייני הפנים.
חסות זו נמשכה עד שנת 1971.
מרבית השבטים באזור זה היגרו מנג'ד ומיעוטם מפרס.
ראס אל-ח'ימה הייתה עיר הבירה החשובה של אזור זה בראשית המאה ה-19, אך עם הפסקת הפעילות הימית שלה בעקבות ההסכמים עם בריטניה היא איבדה את משאביה וירדה מגדולתה.
במקומה, צמחו הערים החשובות שארג'ה ואבו דאבי.
ב-1952, בהשראת בריטניה, החל שיתוף פעולה פדרלי למחצה בין שבע האמירויות, בצורת מועצה קבועה בראשות נציג בריטי.
אולם ב-1968 החליטה בריטניה לפנות את כוחותיה שממזרח לתעלת סואץ.
כחלק מהחלטה אסטרטגית זו הסירה בריטניה את חסותה מעל אמירויות "חוף שביתת הנשק", וב-1971 הן נעשו עצמאיות.
בין ההחלטה הבריטית על הפינוי לבין הפינוי עצמו התנהל משא ומתן בין שבע האמירויות לבין בחריין וקטר על הקמתה של פדרציה משותפת.
המשא ומתן נכשל, ובמהלך שנת 1971 הפכו בחריין וקטר למדינות עצמאיות.
בתום אותה שנה התאחדו שש מן האמירויות לפדרציה בשם "האמירויות הערביות המאוחדות", ושנה לאחר מכן הצטרפה אליהן ראס אל-ח'ימה.
יציאת הבריטים יצרה מתיחויות במקום, הן כלפי פנים (היריבויות בין האמירויות החריפו), והן כלפי חוץ – ויכוחים על קו הגבול בין הפדרציה החדשה לבין עומאן וערב הסעודית; השתלטות איראן על איי טונב והאי אבו מוסא, שהנסיכויות ראו אותם כשייכים להן (סוגיה שלא נפתרה עד היום).
היציבות השברירית בפדרציה שבה והתערערה בעקבות המהפכה האסלאמית באיראן (1979), מלחמת איראן–עיראק (1980–1988) ופלישת עיראק לכווית (1990).
האמירויות שרדו את הזעזועים הללו במידה רבה הודות לנשיא שייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן, שהשכיל לנצל את עושר הנפט של אבו דאבי לפיתוח שאר האמירויות, ולגיוס תמיכה בין-לאומית למען ביטחון הפדרציה.
ב-1990 האשימה עיראק את איחוד האמירויות הערביות ואת כווית בהפקה מוגברת של נפט, מעבר למכסות שקבע אופ"ק, והציגה להן דרישות כספיות מופלגות.
עיראק פלשה לכווית, והאמירויות הצטרפו לקואליציה הבין-לאומית בראשות ארצות הברית, אשר לחמה בעיראק והביאה לשחרורה של כווית (1991).
בעקבות המלחמה הרחיבו האמירויות את מעגל קשרי החוץ שלהן, אם כי לא לעבר איראן, שהן ממשיכות לראות בה אויבת, בדומה לעמדת ערב הסעודית הנוכחית ובניגוד לעמדת ערב הסעודית בעבר, שהייתה מגששת בכיוון של שיפור והידוק היחסים עם איראן.
בנובמבר 2004 הלך לעולמו נשיא האמירויות השייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן (בגיל 86), אשר הנהיג את המדינה למן ראשית עצמאותה (1971).
זמן קצר לאחר מותו בחרו נציגי שבע האמירויות את בנו השייח' ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן כיורשו בתפקיד.
בשנת 2014 קיבל השייח' ח'ליפה בן זאיד שבץ מוחי, ואחיו מוחמד בן זאיד אאל נהיאן מונה לנהל תחתיו את המדינה.
בשנת 2022 מת ח'ליפה בן זאיד, ומוחמד בן זאיד מונה לנשיא.
בשנת 2024 התרחשו שיטפונות בהם נהרגו מספר אנשים.
האמירויות הערביות היא פדרציה של שבע אמירויות שלכל אחת חוקים משלה.
בראש כל אמירות עומד שייח' ששלטונו עובר בירושה.
המנהיג של כל אמירות מכריע בשאלות פנימיות של מדיניות בתחומי כלכלה, חברה ודת, ואילו מדיניות החוץ וההגנה של האמירויות היא משותפת.
בשנת 1971 הקים האיחוד פדרציה שבה כל אמירות החזיקה בכוח רב שכלל גם את זכויות הכרייה (בעיקר נפט), ולכן הממשל הפדרלי התפתח בצורה איטית.
"המועצה העליונה" מורכבת מהמנהיגים של שבע האמירויות.
"המועצה העליונה" של מנהיגי האמירויות בוחרת גם את "מועצת השרים" (הקבינט), שבראשה עומד ראש הממשלה, ואילו "האספה הלאומית", שבה יושבים 40 שרים שנבחרים מכל האמירויות, בוחנת חוקים שמוצעים.
קיימת מערכת משפט פדרלית, וכל האמירויות מלבד אבו דאבי וראס אל-ח'ימה הצטרפו אליה.
לכל האמירויות יש חוקים חילוניים וחוקים אסלאמיים לאזרחים, לפושעים ולבתי המשפט הגבוהים.
המשטר באמירויות נחשב סובלני יחסית בכל הקשור למעמד הנשים ולאורח החיים של הזרים החיים במדינה.
בממשלת איחוד האמירויות מכהנות לפחות שתי שרות.
הראשונה שמונתה הייתה דֵיים שיח'ה לבנא ח'אלד אל-קאסימי, שכיהנה כשרת הסובלנות, שרת המדינה לשיתוף פעולה בין-לאומי ושרת הכלכלה והתכנון של איחוד האמירויות הערביות.
שרה נוספת היא השרה סארה בנת יוסף אל-אמירי המכהנת כשרת הטכנולוגיות המתקדמות במשרד התעשייה והטכנולוגיה המתקדמת בממשלת איחוד האמירויות הערביות, יו"ר סוכנות החלל של איחוד האמירויות ומועצת המדענים של איחוד האמירויות הערביות וסגנית מנהל הפרויקטים של משימת תקוות מאדים באיחוד האמירויות.
באיחוד האמירויות אין שלטון דמוקרטי, ולאזרחים אין אפשרות להחליף ממשלה או להקים מפלגות פוליטיות.
הממשלה מגבילה את חופש הביטוי ואת חופש העיתונות, והתקשורת המקומית מצונזרת כדי למנוע ביקורת על הממשלה, על פקידי ממשל או על משפחות המלוכה.
חופש ההתאגדות וחופש הדת מצומצמים גם הם.
על פי ארגוני זכויות האדם, זכויות אדם רבות מופרות באיחוד האמירויות הערביות.
אזרחים המתנגדים לשלטון סובלים מרדיפה פוליטית.
רבים מהם נחטפו על ידי כוחות הביטחון ועברו עינויים וכן היעלמות כפויה.
לעצורים לא ניתנת הזכות להליך הוגן או לייצוג משפטי.
מלקות וסקילה מקובלות כדרכי ענישה בבתי דין השרעיים במדינה.
על פי החוק בכל האמירויות, לנשים מוסלמיות אסור להינשא לגברים לא-מוסלמים.
בחודש נובמבר 2020 נחקקו תקנות המפחיתות את המגבלות על צריכת אלכוהול ומגורים משותפים ללא נישואים, והחמירו את הענישה במקרי רצח על חילול כבוד המשפחה.
יחסי החוץ של איחוד האמירויות הערביות מנוהלים על ידי משרד החוץ ושיתוף הפעולה הבין-לאומי בראשות השר עבדאללה בן זאיד אאל נהיאן.
ראש הממשלה וסוכנויות רבות אחרות ממלאות תפקיד בקביעת המדיניות, ולמוסדות ועסקים רבים יש תפקיד בהם.
לאיחוד האמירויות הערביות קשרים דיפלומטיים ומסחריים עם רוב מדינות העולם.
היא חברה באופ"ק היא אחת החברות המייסדות של מועצת שיתוף הפעולה של המפרץ (GCC), חברה באו"ם ובבנק העולמי, קרן המטבע הבין-לאומית, הליגה הערבית, הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי (OIC) והמדינות הבלתי-מזדהות.
כמו כן, היא משקיפה בארגון הארגון הבין-לאומי לפרנקופוניה.
האמירויות הערביות המאוחדות, כחברות בליגה הערבית מאז הקמת הפדרציה, נקטו עמדה עוינת לישראל ונמנעו מכל קשר עמה עד להסכמי אוסלו של תחילת שנות ה-90.
לאחר הסכמי אוסלו, האמירויות נמנעה מיחסים גלויים עם ישראל בניגוד לשכנותיה, עומאן וקטר, אבל סחר עקיף בין הצדדים ויחסים ביטחוניים התקיימו בחשאי.
בנובמבר 2015 הודיע משרד החוץ הישראלי על פתיחת נציגות ישראלית רשמית ראשונה בעיר אבו דאבי, אם כי ממשלת איחוד האמירויות מצדה הצניעה את המהלך והמעיטה בחשיבותו.
ב-30 ביוני 2019 ביקר שר החוץ הישראלי ישראל כץ באבו דאבי, בירת איחוד האמירויות.
ב-13 באוגוסט 2020 הודיעו ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ונשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, כי הוסכם על הסכם איחוד האמירויות-ישראל לקראת הסדרת וכינון יחסים דיפלומטיים בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות, כחלק מהסכמי אברהם.
הסכם זה נחתם ב-15 בספטמבר 2020, ואושר בשתי המדינות.
בינואר 2021, אישר קבינט איחוד האמירויות הקמת שגרירות אמירותית בישראל.
ב-14 בפברואר 2021, כהמשך להסכם הסדרת היחסים בין המדינות, מונה מוחמד אל מחמוד אל חאג'ה, לשגריר ראשון בישראל, ונקרא לחזק את הידידות ושיתוף הפעולה עם ישראל.
ב-30 במאי 2021, נפתחה שגרירות איחוד האמירויות בבניין הבורסה לניירות ערך בתל אביב, דגל האמירויות הונף לצד דגל ישראל.
תנאי האקלים מקשים על החקלאות ומשכך תרומתה של החקלאות לתוצר הלאומי מצומצמת.
חלק מהכלכלה מתבסס על ייצור אלומיניום, טקסטיל, חומרי בניין, הפקת אמוניה, ועיבוד מזון.
בשנות ה-60 התגלו באיחוד האמירויות הערביות נפט רב וגז טבעי והכלכלה הנחשלת עברה מהפך.
עתודות הנפט של האמירויות גדולות, רובן מצויות באבו דאבי.
החל משנת 1974 הפדרציה חברה בארגון אופ"ק.
עקב החברות בארגון משפיעות האמירויות על ויסות קצב הפקת הנפט בעולם ושולטות יחד עם חברי הארגון במחיר הנפט העולמי – בעיקר על ידי קביעת מכסות הפקה לכל אחת מהמדינות החברות.
משנות ה-60 הושתתה כלכלת המדינה בעיקר על נפט וגז טבעי, אך מאז 2017 לאור משבר האקלים המדינה מפנה משאבים לפיתוח אנרגיות מתחדשות והקטנת תלותה הכלכלית בהפקת דלקי מאובנים.
מאז שנות ה-80 גדל מספר התיירים באופן משמעותי, עיקרם אירופים הבאים לחופשה במהלך החורף.