tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארצות הברית אפשרה את שיגורו והפצתו של טיל הפרוטון בשוק הבינלאומי, אף שהציגה מכסה מוגבלת על מנת להגן על שוק השיגורים "מהצפת השוק במוצרי חלל רוסיים".
למרות זאת, הפרוטון, שנבנה על ידי חרוניצ'ב, היה מוצלח מאוד ועד סוף שנת 2000 הרוויח חוזים בשווי של מעל 1.5 מיליארד דולר.
מאז 2006 החברה משתפת פעולה עם קוריאה הדרומית בבניית מרכז החלל נרו, נרו 1 ומשגר הטילים הדרום קוריאני KSLV.
בשנת 2007 בחברה שולב מפעל "פוליוט" כחברת בת.
בשנת 2019 החלה בנייתו של מרכז חלל לאומי, במתחם מרכז חרוניצ'ב.
מרכז ילצין הוא המרכז הנשיאותי על שם נשיא רוסיה הראשון, בוריס ילצין והוא מהווה מתחם הנצחה לנשיאה הראשון של הפדרציה הרוסית, בוריס ילצין ביקטרינבורג, רוסיה.
המתחם כולל בשטחו את המוזיאון ע"ש ילצין, את משרדי קרן המרכז הנשיאותי ילצין, גלריה לאמנות, היכל קולנוע המציג סרטים תיעודיים, ספרייה, בית קפה, חנות ספרים ומרכז מדעי.
המרכז נוסד בהתאם לחוק הפדרלי משנת 2008 "אודות המרכזים למורשת היסטורית של נשיאי הפדרציה הרוסית, שסיימו כהונתם".
נפתח לציבור ב-25 בנובמבר 2015.
מרכז חסידי נדבורנה – היכלי רוזנטל הוא שמו הרשמי של בניין בית המדרש ובית הכנסת המרכזי ומוסדותיה של חסידות נדבורנה בקריית נדבורנה בבני ברק.
מבתי הכנסת הגדולים בבני ברק.
בית המדרש וביתו של האדמו"ר הסמוך לו נבנו במתחם בפינת הרחובות עזרא וחזון איש, שבו הוקמו גם מבני מגורים ומוסדות חינוך.
לאחר הקמתו שונה שמו של הקטע האחרון ברחוב עזרא לרחוב האדמו"ר מנדבורנה.
גג הקשתות הגבוה של המבנה בולט ונצפה מאזורים גדולים בסביבתו.
לפי פרסומים בתקשורת, הבניין נבנה בשיטת פלקל, ומעולם לא עבר חיזוק קונסטרוקטיבי להבטחת יציבותו.
המבנה הוקם בתרומתו של איש העסקים היהודי מאיר רוזנטל מפרנקפורט, ונקרא על שמו: 'היכלי רוזנטל'.
אבן הפינה הונחה בי' בסיוון תשמ"ד, בניית המבנה ארכה כ-16 שנה וחנוכת הבית נערכה בניסן תשנ"ב (1992).
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ישעיהו אילן, הידוע ביצירת הקשתות למניעת עמוד באמצע אולם בית הכנסת הגדול.
ביציקת הבטון השתתף האדמו"ר, רבי יעקב ישכר בער רוזנבוים, והכניס ליציקה חפצי קדושה בעלי סגולה, האדמו"ר היה מעורב גם בתכנון ובעיצוב בית המדרש.
גובהו של המבנה יותר מ-15 מטר.
תשומת לב רבה הופנתה לתחום האקוסטיקה, כך שניתן יהיה לשמוע את שליח הציבור ואת קריאת התורה בכל היציעים.
בית המדרש הגדול נמצא בחלקו הימני של הבניין משמש לתפילה בשבתות ובחגים.
בשאר ימות השבוע מתקיימות התפילות בקומות התחתונות של המבנה.
בנוסף ישנם במבנה אולם לעריכת הטישים, ספרייה תורנית גדולה, מקוה טהרה גדול וחדרי לימוד.
נמצאים בו גם משרדי החסידות וחדר האדמו"ר, את בית המדרש סובבת חצר היכולה להכיל אלפי אנשים ובה נערכים שמחות ואירועים מיוחדים בחסידות.
היכל עזרת הגברים מונה כ-600 מקומות ישיבה, ומאות מקומות לעמידה.
מאירות אותו 3 נברשות ענק.
בשורות הראשונות יושבים התורמים והרבנים הבולטים.
בבית המדרש שתי גלריות המשמשות למקום ישיבה לנשים.
ארון הקודש המפואר גובהו 10 מטר ורוחבו כ-8 מטר.
הוא עשוי שיש ועץ, ומכיל כ- 20 ספרי תורה.
מרכז ידע תנודע הוא מרכז ידע לאומי בישראל להשפעת הקרינה הבלתי-מייננת על הבריאות.
המרכז הוקם בעקבות החלטת ממשלת ישראל, ופועל במסגרת היחידה לאפידמיולוגיה של סרטן ושל קרינה במכון גרטנר לחקר אפידמיולוגיה ומדיניות בריאות.
עם התפתחות הטכנולוגיה, ובייחוד מאז החל השימוש בטלפונים סלולריים (מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20), החשיפה לקרינה בלתי-מייננת ומקורותיה גדלה באופן משמעותי.
במקביל לעלייה הדרמטית בכמות ובמשך החשיפה הסביבתית והאישית של כלל הציבור לטכנולוגיות ומכשירים הפולטים קרינה בלתי מייננת, עלה חשש מפני השלכות אפשריות של חשיפה זו על בריאות האדם.
בעקבות דיונים בנושא, שנערכו בהשתתפות מספר רב של חוקרים ואנשי מקצוע מתחומים שונים מרחבי העולם, נקבע כבר בסוף שנות ה-90 כי יש צורך במחקר מקיף בניסיון לתת מענה לשאלה זו.
בשלב זה, בו המדע טרם הכריע בשאלת הסיכון הבריאותי הכרוך בחשיפה לקרינה בלתי מייננת, בחרו רוב הארגונים בישראל ובעולם לאמץ את 'עיקרון הזהירות המונעת'.
בהתאם לעיקרון מנחה זה, יש לצמצם את רמות הקרינה הבלתי-מייננת שהאוכלוסייה נחשפת אליה – גם בהיעדר קשר סיבתי בין חשיפה זו להשפעות בריאותיות מזיקות – תוך איזון בין הקידמה הטכנולוגית ובין שמירה על הבריאות.
אי-ודאות זו היא שהובילה את ממשלת ישראל לבחון כיצד יש לנהוג בנושא הקרינה הבלתי מייננת ברמה הלאומית.
מסקנות צוות בדיקה מקצועי (משנת 2004) וועדת מנכ"לים (משנת 2005) קבעו כי בשל השימוש הגובר בטכנולוגיה והצורך במידע, יש להקים מרכז ידע לאומי בישראל, שיעסוק בענייני השפעת הקרינה הבלתי-מייננת על בריאות הציבור ורווחתו.
בהמשך למסקנות אלו התפרסמה בשנת 2006 החלטת ממשלה מס' 4738 (מט/18) להקמת מרכז ידע מחקרי-לאומי בתחום הקרינה הבלתי-מייננת.
החלטה זו קיבלה משנה תוקף לאחר שבשנת 2001 סיווגה הסוכנות הבינלאומית לחקר הסרטן (IARC) את השדות המגנטיים והחשמליים כ"מסרטן אפשרי בבני אדם", וכמה שנים מאוחר יותר (ב-2011) סיווגה כך גם את הקרינה בתדרי רדיו (RF).
פרסום ה"קול קורא" בשנת 2012, להגשת הצעות להקמת מרכז ידע, הוביל לזכייתן של היחידה לאפידמיולוגיה של סרטן ושל קרינה במכון גרטנר בשיתוף עם המכון הטכנולוגי חולון (HIT).
בינואר 2013 מומשה החלטת הממשלה והוקם, לראשונה בישראל, מרכז ידע לאומי בנושא קרינה בלתי מייננת והשפעותיה על בריאות הציבור - מרכז תנודע, ובראשו פרופ' סיגל סדצקי.
מטרת המרכז להוות מקור ידע מקצועי ומוביל בנושא קרינה בלתי-מייננת והשפעותיה על בריאות הציבור.
המרכז מנגיש את המידע בתחום לקהלי היעד (הציבור הרחב, הממשלה והכנסת, חוקרים ועוד) ותומך בגורמים הממשלתיים בתהליכי גיבוש מדיניות לשימוש נאות בטכנולוגיות מערבות קרינה בלתי-מייננת, תוך איזון בין הקידמה הטכנולוגית וצרכי האוכלוסייה ובין הגנה על בריאות הציבור.
ייחודיותו של המרכז הוא שלראשונה בישראל הוקם גוף לאומי המתייחס לכלל השפעות הקרינה הבלתי מייננת על הבריאות, תוך שיתוף פעולה בין מומחים מתחום הבריאות, המחקר הבסיסי, המשפט והטכנולוגיה.
המרכז מיידע את הציבור בנוגע לשימוש מושכל בטכנולוגיה המערבת חשיפה לקרינה בלתי-מייננת וממליץ בפני הגורמים הממשלתיים על אמצעים לצמצום הסיכון שבחשיפה זו.
כאמור, המרכז הוקם על מנת לתת מענה בנושא ההשלכות על הבריאות והמדיניות לצמצום סיכונים, בעקבות חשיפה לקרינה.
עם זאת, עם העלייה בהיקף השימוש והתרחבות השימושים בטכנולוגיות התקשורת, וכן עקב התפשטותן למרחבים הציבוריים (כגון בתי ספר, פארקים ותחבורה ציבורית), עולות שאלות בנוגע להשפעות בריאותיות ואחרות הקשורות גם לשימוש בטכנולוגיה ולא בהכרח לחשיפה לקרינה (לדוגמה, בעיות ראייה, השפעות על קשב וריכוז, הפרעות שינה, התמכרות למדיה דיגיטלית ועוד).
דעת המרכז כיום היא כי במקביל לבחינת ההשפעה של החשיפה לקרינה על התפתחות תוצאים בריאותיים (כגון התפתחות סרטן, בעיות פוריות ורגישות לקרינה), ראוי וצריך לבחון גם השפעות פיזיות, חברתיות ונפשיות גם אם אינן נגרמות, במישרין או בכלל, עקב החשיפה לקרינה, ולהנגיש מידע זה לציבור הרחב.
בראש המרכז מכהנת פרופ' סיגל סדצקי - מומחית בבריאות הציבור ואפידמיולוגיה, מומחית לאומית ובינלאומית בתחום הקרינה הבלתי-מייננת ומנהלת היחידה לאפידמיולוגיה של סרטן ושל קרינה במכון גרטנר.
לצידה פועלים במרכז חוקרים מתחומים מגוונים כגון: אפידמיולוגיה ובריאות הציבור, מדיניות ציבורית ומשפט, מחקר בסיסי, פיזיקה וטכנולוגיה.
בין השנים 2013–2015 פעל המרכז בשיתוף בין היחידה לאפידמיולוגיה של סרטן ושל קרינה במכון גרטנר ובין המכון הטכנולוגי חולון (HIT) ונתמך על ידי משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל והמשרד להגנת הסביבה.
בשנים אלו ליוותה את פעילות המרכז ועדת היגוי ובה נציגים ממשרדי ממשלה שונים, לרבות משרד הבריאות וגופים נוספים.
על אף המלצת ועדת ההיגוי להמשיך את פעילות המרכז באמצעות החלטת ממשלה חדשה, החל מ-2016 פועל המרכז במסגרת היחידה לאפידמיולוגיה של סרטן ושל קרינה במכון גרטנר, וממשיך לספק שירותים ברמה הלאומית והציבורית בהתאם לצרכיי משרדי הממשלה (הבריאות, הגנת הסביבה והחינוך) ובתמיכתם.
המרכז פועל בשני תחומים מרכזיים אשר משקפים את עיקרי חזונו:
הנגשת ידע עדכני בתחום הקרינה הבלתי-מייננת – מאמרים מדעיים, סקירות, חוזרים ותקנות, המלצות וחדשות בתחום מתפרסמים כל העת.
מידע זה נאסף על ידי מומחי המרכז, שסוקרים אותו ומנגישים את עיקריו באתר האינטרנט של המרכז.
מענה לפניות - המרכז מספק מענה מפורט ומדוקדק לפניות בנושאים שונים לציבור הרחב, לעיתונאים, ארגונים, ולמשרדי הממשלה והכנסת.
מרבית הפניות עוסקות בהיבטים שונים של חשיפת הציבור ככלל ואוכלוסיות בסיכון בפרט (ילדים, למשל) למקורות קרינה שונים בסביבה הביתית ובמרחב הציבורי.
תמיכה בגיבוש מדיניות בריאות: מרכז תנודע מספק למשרדי ממשלה שונים, לכנסת ולגופים ציבוריים נוספים את המידע הנדרש לצורך קביעת מדיניות, וממליץ על אמצעים לצמצום סיכונים בריאותיים אפשריים.
בין הנושאים עליהם התבקש המרכז להגיש את חוות דעתו: פריסת הדור הסלולרי החמישי, לרבות מונים חכמים ומערך האינטרנט של הדברים, הצבת אנטנות סלולריות בסמיכות לבתי ספר, בידוק נשים בהיריון, חשיפה לקרינה בתחבורה ציבורית, המלצות לתקנים מרשת החשמל, השלכות בריאותיות אפשריות של שימוש באמצעים טכנולוגיים במוסדות החינוך (ובהטמעת תוכנית התקשוב) ועוד.
ב-16 בספטמבר 2014 הושק אתר האינטרנט של מרכז הידע תנודע, במעמד נציגי משרדי ממשלה (משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל; המשרד להגנת הסביבה ומשרד הבריאות) וועדת ההיגוי של המרכז.
אתר האינטרנט משמש כאמצעי התקשורת העיקרי של המרכז עם קהלי היעד, בדגש על הציבור הרחב.
נכון להיום פורסמו למעלה מ-250 דפי תוכן באתר וביניהם כתבות, סקירות, חדשות, עלוני מידע, תשובות לשאלות נפוצות, מונחים מקצועיים ועוד.
המידע באתר רחב ומקיף, וניתן בו ביטוי למגוון היבטים בתחום הקרינה הבלתי-מייננת: בריאותיים, פיזיקליים-טכנולוגיים, וכאלה הקשורים למדיניות בתחום.
בנוסף, הגולשים יכולים למצוא באתר המלצות לשימוש מושכל בטכנולוגיה המערבת קרינה, ותשובות לשאלות המעסיקות אותם.
המידע באתר מפורסם בשפה העברית ובשפה האנגלית.
ב־18 ביוני 2015 ערך מרכז תנודע סדנא בנושא קבלת החלטות בתחום הקרינה הבלתי מייננת: "מחוברים ומשפיעים - טכנולוגיה בראי בעלי העניין".
לסדנא, שהתקיימה במכון הטכנולוגי חולון HIT, הוזמנו בעלי עניין בתחום אשר דנו לראשונה בסוגיות מהותיות הנוגעות להשפעת טכנולוגיות תקשורת על תחומים שונים בחיי הפרט והחברה: כיצד יש לקבוע מדיניות בתחום בו קיימת אי ודאות מדעית?
האם יש מקום לדיון ציבורי?
מהי השפעתן של קבוצות עניין שונות בחברה בתהליך קבלת החלטות?
הסדנא, שנפתחה במעמד שר הבריאות, ח"כ יעקב ליצמן, היוותה מפגש בין עולמות תוכן שונים (בריאות, מדע, אתיקה, משפט, כלכלה, תקשורת ועוד) ובין קבוצות אינטרס שונות (הציבור הרחב, קובעי מדיניות, קהילת המדע, המגזר העסקי, המגזר הציבורי ועוד).
במהלך הסדנא עסקו המשתתפים באיזון הנדרש בין השיקולים השונים בקביעת מדיניות, בתחום בו לא ניתן להעריך במדויק את רמת הסיכון.
כמו כן, משתתפי הסדנא התנסו במודל ייחודי להנחת תשתית להרחבת המיומנויות בתהליך קבלת החלטות בתחום.
מרכז טאי לאם לנשים הוא בית סוהר באבטחה מרבית לנשים, היחיד מסוגו בהונג קונג.
הוא ממוקם בטואן מאן, ומופעל על ידי שירותי הכליאה של הונג קונג.
הכלא הוקם בשנת 1969, וכיום הוא בעל קיבולת של 391 אסירות.
החל משנת 1992 שוכנו בכלא מהגרות לא-חוקיות, והוא היה בתפוסה של למעלה מ-60% מהקיבולת הרשמית, כשבאחת ההזדמנויות נספרו בכלא 817 אסירות, כשהקיבולת הרשמית שלו הייתה 278 אסירות.
משנת 1997 היו רק שני סוהרים גברים בקשר עם האסירות: המנהל הטכני של בית הסוהר והנציב העליון של בית הסוהר.
ב-12 באפריל 1971, סוהרת הותקפה על ידי חמש אסירות, ונפצעה קשה.
מרכז טיפול לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית הוא מרכז טיפול רב-תחומי שבו נפגעות ונפגעי תקיפה מינית יכולים לקבל מענה טיפולי ורגשי.
מרכזי טיפול לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית הוקמו לראשונה במדינות המערב בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, בעיקר על ידי נשים שהיו פעילות בגל השני של הפמיניזם, ונחשבו אז לקיצוניות, מפני שבאותה תקופה אונס נתפס כפשע שמבוצע על ידי סוטים בסמטאות חשוכות.
לא היו אז חוקים נגד אונס בנישואים ומקרים דומים, והייתה קיימת נורמה של האשמת הקורבן.
הפעילות הפמיניסטיות פתחו מיוזמתן מרכזי סיוע לקורבנות אונס, ובמהלך השנים זו הפכה לתפיסה הרווחת.
המרכז הראשון לטיפול בנפגעות ונפגעי תקיפה מינית נפתח בשנת 1972 בוושינגטון די.
סי., והיו בו קווי טלפון לפניות במקרה חירום, שירותי סיוע משפטי ורפואי, תמיכה רגשית וייעוץ, ופעילות פמיניסטית אקטיביסטית להעלאת המודעות בנושאים הקשורים לאונס.
המרכז בוושינגטון גם פרסם חוברת בשם "כיצד להקים מרכז סיוע לנפגעי תקיפה מינית" ובה מידע לפיו הוקמו מרכזי סיוע נוספים בארצות הברית.
בשנת 1973 נפתח בוונקובר מרכז הטיפול הראשון בקנדה , ובשנת 1986 נפתח במנצ'סטר מרכז הטיפול הראשון בממלכה המאוחדת .
לאחר מכן הוקמו מרכזים דומים במרבית מדינות המערב.
מרכז סיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית תל אביב הוקם לראשונה בשנת 1978, ואחריו נפתחו מרכזי טיפול נוספים.
מרכזי טיפול לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית מופעלים בישראל על ידי משרד הרווחה והרשויות המקומיות.
במרכז מוענק טיפול ייחודי לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית.
רובם מופעלים על ידי איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בישראל.
הטיפול נותן מענה לצרכים הנפשיים והסוציאליים של הנפגע או הנפגעת, בטווח הקצר והארוך, והוא כולל מענה לצרכים רפואיים, פסיכיאטריים ומשפטיים.
בחלק מהמרכזים ניתנים סיוע תעסוקתי, הכשרה מקצועית, וכן סיוע בקבלת שירותים נוספים, לדוגמה: דירות מעבר לנשים הזקוקות למגורים בסביבה תומכת.
לעיתים ניתן טיפול דומה גם במחלקה לשירותים חברתיים ביישובים שונים בישראל.
כמו כן, במספר בתי חולים בישראל פועלים מרכזים מיוחדים שהוכשרו לטיפול רפואי בנפגעי ובנפגעות תקיפה מינית, ובהם יש חדר אקוטי, ערכת אונס, ואנשי צוות שהוכשרו לטיפול במקרים מסוג זה.
בין מרכזי הטיפול בישראל נמנים מרכז סיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית חיפה והצפון, מרכז סיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית תל אביב ומרכז סיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית ואלימות בנגב.
מרכז טקסס הוא אזור במדינת טקסס שבארצות הברית.
האזור גובל במערב בסן סאבה, בדרום-מזרח בבראיין-קולג' סטיישן, בדרום בסן מרקוס ובצפון בהילסבורו.
מרכז טקסס כולל חלק מ ויושב גאוגרפית בתוך .
מרכז טקסס כולל את האזורים המטרופוליניים: קילין-טמפל, בריאן-קולג' סטיישן, וייקו ואוסטין-ראונד רוק.
אזורי אוסטין-ראונד רוק וקילין-טמפל-פורט הוד הם בין האזורים המטרופוליניים הצומחים ביותר במדינה.
בדרום, אזורי אוסטין, גונזאלס וסן אנטוניו מופרדים זה מזה בכ-130 קילומטרים לאורך הכביש המהיר 35 אך הצפי הוא שהאזורים עשויים יצרו מטרופולין חדש בדומה למטרופולין דאלאס-פורט וורת'-ארלינגטון.
כמה מהערים הגדולות ביותר באזור הן אוסטין, קולג' סטיישן, קילין, ראונד רוק וייקו.
הבסיס הגדול ביותר של צבא ארצות הברית במדינה, פורט הוד, ממוקם ליד קילין.
מרכז לינקולן לאמנויות הבימה הוא תשלובת בניינים בשטח כולל של 61 דונם בניו יורק, המשמש משכן ל-12 להקות אמנות.
המקום נבנה כחלק מתוכניתו של רוברט מוזס לחידוש פני העיר בשנות ה-60 של המאה העשרים.
היה זה הכינוס הראשון של מוסדות תרבות חשובים במיקום אחד מרכזי בכרך בארצות הברית, והוא ממוקם בין שדרת קולומבוס לשדרת אמסטרדם, בין רחוב 62 מערב לבין רחוב 66 מערב בשכונת "אפר וסט סייד" (הצד המערבי העליון) שבמנהטן.
מוסדות התרבות של מרכז לינקולן גם עושים שימוש במבנים שמחוץ לקמפוס הראשי עצמו.
בשנת 2004 הורחב לינקולן סנטר כשנוסף לו מבנה "ג'אז בלינקולן סנטר" החדש (אולם פרדריק פ.
רוז) במרכז "טיים ורנר" החדש, כמה רחובות דרומית משם.
לינקולן סנטר משמש בית לכמה להקות ומוסדות תרבות, ואלה הם:
האגודה למוזיקה קאמרית של לינקולן סנטר.
אגודת הקולנוע של לינקולן סנטר (התומכת בפסטיבל הקולנוע של ניו יורק)
לינקולן סנטר לאמנויות הבימה בע"מ.
נקרא גם "לינקולן סנטר מציג"
התזמורת הקאמרית של לינקולן סנטר
הספרייה הציבורית של ניו יורק לאמנויות הבימה
האדריכלים שתכננו את הבניינים בלינקולן סנטר הם:
מקס אברמוביץ' - אולם אוורי פישר
פייטרו בלושי - בית ספר ג'וליארד
גורדון בונשאפט - הספרייה הציבורית של ניו יורק לאמנויות הבימה
וולאס הריסון - תוכנית-על ובית המטרופוליטן אופרה
פיליפ ג'ונסון - תיאטרון מדינת ניו יורק
אירו סארינן - תיאטרון ויויאן בומון
21 באפריל 1955 - ייעוד כיכר לינקולן לחידוש פני העיר
23 בספטמבר 1962 - פתיחת אולם הפילהרמונית
2 בספטמבר 1986 - רימון גז מדמיע מושלך על ידי איש הליגה להגנה יהודית בשעת הצגת בלט סובייטי בבית המטרופוליטן אופרה כמחאה על מדיניות איסור העלייה לישראל.
מֶרְכַּז כְּלַל הוא מתחם של מסחר ומשרדים בלב ירושלים הממוקם במרכז רחוב יפו, ומצדו השני ברחוב אגריפס סמוך לשוק מחנה יהודה.
המרכז כולל בקומותיו הראשונות מרכז מסחרי שהיה הניסיון הראשון להקמת מרכז קניות מקורה בירושלים, עוד בטרם נטבע בישראל המושג קניון.
הבניין בן 15 קומות ומאופיין באדריכלות מודרנית (בשונה מסביבתו).
הוא מצופה באבן נסורה (בהתאם לחוק העזר העירוני הוותיק שמחייב ציפוי באבן ירושלמית) והאלמנט הבולט בו הוא שורה רציפה של חלונות.
הבניין נמצא בכיכר הדוידקה, חזיתו גובלת ברחוב יפו, ואחוריו ברחוב אגריפס.
קונספט הבניין היה חדשני יחסית לשנות ה-70 בישראל, במבנה המשלב מרכז מסחרי גדול בקומותיו הראשונות וקומות משרדים מעליו.
במבנה הוקם גם חניון תת-קרקעי עם 400 מקומות חנייה.
את מרכז כלל תכנן האדריכל דן איתן, שהכריז בעצמו על המרכז כאחת העבודות הפחות מוצלחות שלו.
דוד קרויאנקר, מחשובי האדריכלים והמשחזרים של מרכז ירושלים הגדיר גם הוא את הבניין ככשל ארכיטקטוני בספרו "רחוב יפו".
ביקורת ארכיטקטונית נמתחה גם על שילובו של המבנה במרקם העיר בטעון לחוסר ההתאמה בין הבניין לבין סביבתו ומתמקדת בבעייתיות של בנייה מודרנית גבוהה בתוך מרקם עירוני היסטורי.
התוכנית המקורית של המתחם כללה 6 מגדלים בני 18—16 קומות, סביב כיכר ספירלית, המשמשת מקום מפגש של מערכת רחובות פנימיים בחצאי קומות והמטפסת במפלסים ל-4 קומות מסחר ומרתף המשמש כמרכז למבנה.
בגלל תנאי הטופוגרפיה, מתאפשרת כניסת הולכי הרגל במפלסים שונים מהרחובות מסביב.
אולם במשך שנים רבות הפרויקט לא הושלם.
רק בשנות ה-90 של המאה ה-20 חודשה הבנייה כאשר התווסף למרכז כלל בניין חדש עם שטחי משרדים ומסחר בשם בניין כי"ח (כל ישראל חברים) בחלקו הפונה לרחוב אגריפס.
בראשית שנות האלפיים נבנה החלק המזרחי של המתחם, מבנה מסחר ומגורים גדול שנקרא בנין "חלון לירושלים", שלא על פי התוכנית המקורית בסגנון אדריכלי שונה.
על בנייתו של מרכז כלל נמתחה ביקורת רבה במהלך השנים שמזכירה במידה רבה את הביקורות סביב בניית מגדל שלום בתל אביב.
המגדל נבנה על מגרש היסטורי חשוב במרכז העיר בו שכן עד אז תיכון אליאנס במשך 90 שנה.
בניית המגדל הביאה להריסתו של המבנה ההיסטורי כשהשריד היחיד שנותר ממנו הוא שחזור חלקי של השער הראשי שלו.
מדובר ב"פשרת שימור" בנוסח שהיה מקובל באותה תקופה ודוגמה מפורסמת נוספת שלה נמצאת במרחק קצר משם בבית טליתא קומי (רחבת המשביר).
בניית המבנה החלה בשנת 1972 על ידי חברת "מרכז כלל ירושלים בע"מ" (ששינתה את שמה אחר כך ל"אור ים בינוי ופיתוח בע"מ") שהייתה שותפות של חברת "אזורים", חברת ההשקעות "עוז" של גרשון רוזוב ואיש העסקים ויקטור קרטר.
בשנת 1978 יצא רוזוב מהחברה ומכר את חלקו ל"אזורים", ששלטה עתה ב-75% מהחברה.
"אזורים" הייתה חברת בת של קונצרן כלל ומכאן שם הבניין.
ביולי 1974 הוקפאה כל הבנייה הציבורית בישראל וגם בניית המרכז הוקפאה עד מאי 1975. בתחילת 1976 רכש משרד האוצר שלוש קומות, שכללו 4500 מ"ר, עבור רשות המיסים בבניין.
המרכז נחנך ב-3 בינואר 1978 בנוכחות ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, עוד טרם הושלמו קומות המשרדים.
במרכז היו 150 חנויות שמתוכן 130 כבר נמכרו.
במקום השתכנו שלושת הבנקים הגדולים, בנק טפחות, רואי חשבון וחברות ביטוח.
קומות נוספות של משרדים הושכרו לממשלה.
שלוש קומות למשרד התחבורה וקומה למשרד המשפטים.
מכירת החנויות הנותרות התקדמה באיטיות וגם באפריל 1980 חלקן לא אוכלסו.
גם לא כל קומות המשרדים נמכרו.
חברת "מרכז כלל ירושלים בע"מ" מכרה את רוב השטחיים המסחריים, אך המשיכה להחזיק בחלק מהמשרדים במתחם, ובזכויות בנייה בשאר המתחם שעוד לא נבנה.
בנובמבר 1980 הוכרז על תחילת שלב ב' של הפרויקט בו יוקם מלון, בנוסף הוחלט על הקמת גג שקוף מעל המתחם המסחרי.
בניית שלב ב' התעכבה במשך שנים רבות, שבחלקו הושלם רק החניון התת-קרקעי.
בשנת 1981 עברה גם הנהלת רשות השידור לבניין (עד שעזבה אותו ב-1999 לטובת בניין שערי צדק הישן).
בשנת 1982 רכשה חברת "שיכון עובדים" 50% מהבעלות, והציעה להקים בשלבים הבאים של פיתוח המתחם 400 דירות קטנות, ולוותר במקביל על פיתוח שטחים מסחריים מתוכננים נוספים.
בשנות ה-80 השטח המסחרי פעל בתפוסה גבוהה, לאחר שיפוצים ושיפורים שנערכו במבנה, ובין היתר פעלה בו חנות הדגל של חברת "רים - רהיטי ירושלים", בה עבד כמנהל שיווק ראש הממשלה לעתיד בנימין נתניהו.
בנוסף פעל בו בית קולנוע "כפיר" שהיה בבעלות משה דדש.
הקולנוע פעל בשבת, והיה מוקד למחאות נגד מצד העדה החרדית.
אולם לקראת סוף שנות ה-80 סבל המרכז המסחרי ממעבר של חנויות וקונים לאזור התעשייה תלפיות שהפך לאזור מסחרי, אחר כך גם לקניון האחים ישראל וקניון מלחה.
השטח המסחרי גם סובל מהעובדה שהחנויות נמכרו לעשרות בעלים שונים, הן בשטח קטן יחסית ואין לו ניהול מרכזי יעיל בידי בעלים יחיד, דוגמת הקניונים החדשים יותר.
בשנת 1984 שידר "גלי צה"ל" ידיעה לפיה חברי "כנופיה מספר 1", ארגון פשע שחבריו נעצרו באותה עת, קברו אדם שרצחו ביסודות "מרכז כלל".
משטרת ישראל שללה את הידיעה כשמועה חסרת בסיס.
ייתכן וחברי הכנופיה הפיצו בכוונה את השמועה, במטרה לשבש את חקירת המשטרה.
בכל מקרה חברי הכנופיה נחשדו ואחר כך הורשעו במקרי רצח שאירעו ב־1979 וב-1980, לאחר שהבניין נבנה.
חברי הכנופיה, גבי בן-הרוש ומיכה אסלן, חשפו אחר כך שקברו שניים מקרבנותיהם בחולות אשדוד, במסגרת עסקת טיעון.
בשנת 1990 רכשה חברת שיכון עובדים את מלוא הבעלות על חברת "מרכז כלל ירושלים בע"מ" מידי חברת "אזורים" והודיעה על תחילת הקמת שלב ב' שיכלול שני בניני משרדים, ולא מלון כפי שתוכנן במקור.
פרויקט זה, הפונה לרחוב אגריפס, הושלם לקראת סוף שנות ה-90, ושווק כ"קניון בריאות" עבור מרפאות ועסקי בריאות.
בשנת 1993 נכנסה חברת "שיכון עובדים" לשותפות עם הקבלן מרדכי אביב להקמת השלב השלישי של המרכז.
פרויקט זה הוקם בחלקו המזרחי של המתחם, בפועל כפרויקט נפרד לחלוטין בשם "חלון לירושלים", אף על פי שהוא צמוד ועם קיר משותף למרכז כלל.
במקום הוקמו שני מגדלי דירות, בני 22 ו-18 קומות מעל מתחם מסחרי.
ב-1998 רכשה מכבי שירותי בריאות שתי קומות בפרויקט לטובת הקמת מרפאה.
זמן קצר לאחר סיים הבנייה, רכשה חברת מרדכי אביב את כל השטחים המסחריים והמשרדים הפנויים בפרויקט.
בשנת 1994 נסגר קולנוע "כפיר", בשנת 1998 הושכר לטבת הקמת אולם אירועים.
וב-2001 מכר אותו משה דדש לארגון נוצרי אוונגליסטי שרצה להקים בו אולם כנסים, אך האולם נותר נטש מאז.
ב-11 ביוני 2003 התפוצץ מחבל מתאבד, סמוך למרכז כלל בתוך אוטובוס מס' 14, רצח 17 אזרחים ופצע עשרות.
ב-23 ביולי 2013 ירה מאבטח למוות באב ובתו בעלי משרד עורכי דין בבניין, עקב סכסוך כספי.
מאז 2014 הבניין עובר תהליך התחדשות בהובלת קהילת מוסללה ובשיתוף בעלי העסקים וחברת הניהול של הבניין - "מיקדן".
כל שטח הקומה העליונה של המרכז המסחרי הפך למתחם הנקרא "המרפסת: נווה מדבר עירוני" שמושך אליו קהלים חדשים, תושבי ירושלים ותיירים.
והגג משמש גם כמרחב ציבורי עם גינון.
קהילת מוסללה הגיעה לבניין בעקבות קורס שנערך בתוכנית לימודים של מכללת דוד ילין בירושלים.
הסטודנטים התבקשו ליצור בשיתוף פעולה, כאשר שניים מהסטודנטים בחרו ליצור בשיתוף עם בניין כלל.
בהמשך עבר כל הקורס אל הבניין, נוצרו יצירות אמנות ראשונות בבניין וחיבור בין אמנים ואנשי העסקים.
בינואר 2020 חנכה משטרת ירושלים תחנת משטרה בבניין, בשם מרכז שירות חרדי (מש"ח), המעניקה שירותי משטרה וקהילה לציבור החרדי בירושלים.
בשנת 2021 נפתחה בבניין שלוחה לבית המשפט המחוזי בירושלים.
מרכז לענייני חינוך או בראשי התיבות מל"ח (באותיות לטיניות: Merkos L'Inyonei Chinuch) הוא ארגון הזרוע החינוכית של חסידות חב"ד.
הוא אחראי על כל הפעולות החינוכיות ובעיקר על פעילות השלוחים.
המרכז הוא אחד משלושת הגופים המרכזיים של חסידות חב"ד, יחד עם מחנה ישראל והוצאת הספרים קה"ת.
באופן פורמלי המרכז כפוף לארגון הגג אגודת חסידי חב"ד העולמית.
המרכז נוסד על ידי האדמו"ר השישי של חב"ד, רבי יוסף יצחק שניאורסון (הריי"ץ), בשנת ה'תש"א 1941. הריי"ץ העמיד בראש המרכז את חתנו רבי מנחם מנדל שניאורסון, לימים הרבי השביעי של חב"ד.
כמנכ"ל מונה הרב חיים מרדכי אייזיק חודקוב, שהיה מזכירו האישי של הריי"ץ.
המוסד הוקם כדי לארגן את ענייני החינוך היהודי בארצות הברית בפרט ובעולם בכלל.
במסגרת זו הדפיס המרכז עשרות חוברות העשרה ביהדות וארגן שיעורים מיוחדים לילדים יהודיים הלומדים בבתי הספר הממשלתיים.
הוא הוציא עלון חודשי בארצות הברית בשפה היידיש בשם "שמועסן מיט קינדער און יוגנט" ועלון זהה בשפה האנגלית.
כמה שנים אחר כך החלה הסדרה לצאת בישראל בשם "שיחות לנוער".
המוסד החל לשלוח שלוחים בתחילת שנות הארבעים.
במתכונת הנוכחית השליח הראשון נשלח בשנת ה'תש"י (1950) למרוקו.
מאוחר יותר הוא הרחיב את פעולותיו באמצעות שליחת שלוחים לרחבי העולם.
כיום מונים סניפי המרכז כ־4,000 שלוחים.
פעם בשנה נערך כינוס השלוחים העולמי במרכז חב"ד העולמי – 770 בקראון הייטס.
כמו כן משגיח המוסד על רכושו הפרטי של רבי מנחם מנדל שניאורסון (כהוראתו בצוואתו).
המוסד גם מנהל את הארכיון המרכזי של חב"ד – "ארכיון ליובאוויטש".
למוסד בית הוצאה לאור הנקרא קה"ת, העוסק בהדפסת ספרי חסידות וספרים בנושאים יהודיים והפצתם ברחבי העולם.
בראש הסניף בישראל עמד מהשנה הראשונה לקיומו הרב אברהם פריז.
לאחר פטירתו, בשנת תשכ"ח מילא את מקומו חתנו הרב אפרים וולף (מנהל ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית בין השנים תש"ט - תשס"ג), לאחר פטירתו בשנת ה'תשס"ג ממלא את מקומו בנו הרב מנחם מענדל וולף, מנהל הוצאת הספרים קה"ת בישראל.
מתש"י עמד בראש המוסד רבי מנחם מנדל שניאורסון כנשיא, ומזכירו הרב חדקוב כמנהל, והרב אליהו קווינט כמזכיר, בהמשך מונה הרב יהודה קרינסקי למזכיר הארגון.
כיום משמש הרב יהודה קרינסקי כיושב ראש ומזכיר הארגון.
סגנו, הרב משה קוטלרסקי, שימש כאחראי על מערך שליחי חב"ד בעולם עד לפטירתו בתשפ"ד (2024).
הרב זלמן גרוסבאום, משלוחי חב"ד בקנדה, הוא חבר שלישי בהנהלה המצומצמת של הארגון ("ועד הפועל").
כמו כן ישנו ועד הנהלה מורחב של יותר מעשרה חברים נוספים המתכנס לעיתים רחוקות.
משרדי הארגון ממוקמים במרכז חב"ד העולמי.
ראשי תיבות: קרני הוד תורה, היא הוצאת הספרים הרשמית של חסידות חב"ד.
נוסדה בשנת ה'תש"ב (1942) על ידי האדמו"ר הקודם, רבי יוסף יצחק שניאורסון.
באמצע שנות הארבעים הוקם במרכז לענייני חינוך מחלקת "מרכז שליחות".
מדי שנה בחודשי הקיץ, פסח ותשרי יוצאים על ידו מאות תלמידי הישיבות תומכי תמימים לערים שבהן שלוחים צרכים עזרה או למקומות לאין בהם עדיין שליח, שם הם מבצעים את כל פעילות השליחות אותם מבצע שליח רגיל בהתאם לתקופה בה נשלחו.
כל יום רביעי, לאחר אספת הילדים מבתי הספר מתאספים המדריכים עם הילדים בבית הכנסת הסמוך וקוראים איתם מודה אני ותפילה קצרה, ולאחר מכן מלמדים את הילדים ללבוש ציצית ולומר ברכה על האוכל, ובעיקר מלמדים את הילדים מושגים בסיסים שונים ביהדות.
במשך השנים נדפסו על ידי הארגון חוברות שונות של הסברים וסיפורים מצוירים שניתנו לילדים; וחוברות הדרכה למדריכים על מנת להכינם לפעולה.
קולות שונים של התנגדות לארגון נשמעו מצדדים שונים, מהם על ידי נציגי היהדות הרפורמית, שטענו ששעת לימוד זו נוגדת את החוקה האמריקאית המפרידה בין דת למדינה.
קולות אחרים של התנגדות נשמעו מצד יהודים חרדים שטענו, על הלגיטימציה שניתנת ללימוד בבתי הספר העממים, כתחליף ללימוד בתלמוד תורה.
הארגון מפעיל גם את ישיבת הדר התורה לבעלי תשובה.
כחלק ממערך העזרה והסיוע לשלוחים מסביב לעולם ישנה מחלקה בשם 'משרד השלוחים' הנועדה לתאם ולסייע בניהול מוקדי השליחות, המשרד מסייע בייעול מערך השלוחים בעולם.
המשרד הוקם בעקבות הוראתו של הרבי.
המשרד ממוקם בשכונת קראון הייטס שבברוקלין, בסמוך למרכז חב"ד העולמי.
'המרכז ללימודי יהדות' המאגד בתוכו מערך שיעורי יהדות הנלמדים בכארבע מאות מרכזים ברחבי העולם, נחשב למרכז לימודי ברמה אקדמית המזכה את הלומדים בנקודות זכות אקדמיות.
מבחינות מסוימות נחשב למוסד למודי יהדות למבוגרים הגדול בעולם.
אורג' הוא אתר אינטרנט להפצת יהדות, הוא האתר היהודי הראשון בעולם ברשת האינטרנט.
האתר הוקם על ידי הרב יוסף יצחק קייזן כפורום אינטרנטי להפצת יהדות ב־1988, וב־1990 הפך לאתר עצמאי בשם Chabad.org.
לאחר פטירתו של הרב קייזן בשנת 1998 פרס המרכז לענייני חינוך את חסותו על האתר והוא הפך לאתר הדגל הרשמי של חסידות חב"ד.
נכון ל־2013 הוא אחד מאתרי המידע היהודי הגדולים בעולם.
האתר פעיל ב־8 שפות: עברית (בשמו העברי 'בית חב"ד'), אנגלית, צרפתית, רוסית, ספרדית, גרמנית, פורטוגזית ואיטלקית.
על פי נתוני האתר, בשנת 2012 נכנסו אליו למעלה מ־20 מיליון כתובות IP שונות.
ראשי תיבות של Jewish Educational Media (בעברית "המוסד לתקשורת חינוכית יהודית").
מפיק מדי שבוע את התוכנית תורת חיים.
מפיק סרטים בחקר משנתו וחייו של הרבי מנחם מנדל שניאורסון.
היה משדר את התוועדויותיו המרכזיות של האדמו"ר בטלוויזיה לרחבי העולם.
רשת מחנות הקיץ "גן ישראל" לילדים נוסדה בשנת תשט"ז (1956) ביוזמת הרבי מנחם מנדל שניאורסון.
שמו של המחנה הוא על שם מייסד תנועת החסידות רבי ישראל בעל שם טוב.
החל משנת תשכ"ד (1964) המחנה המרכזי בניו־יורק מנוהל על ידי הרב אברהם שם טוב.
חב"ד בקמפוס הוא ארגון גג לפעילות בתי חב"ד המשתרעת על פני כ־250 אוניברסיטאות ברחבי העולם.
אנדרסון באוניברסיטת טקסס הפועל ביוסטון טקסס הוא אחד מן המרכזים הרפואיים הבולטים בעולם בטיפול ובמחקר על מחלות סרטניות.
זהו מוסד מחקר אוניברסיטאי, המעניק תארים אקדמאיים, יחד עם בי"ח המטפל בחולי סרטן.
אנדרסון נוסד על פי חוק שקיבל בית המחוקקים של מדינת טקסס בשנת 1941, אשר הפך את המרכז לחלק ממערכת הקמפוסים של אוניברסיטת טקסס.
אנדרסון, הקרויה על שם בנקאי מטנסי, מונרו דנוויי אנדרסון, שמת שנתיים קודם לכן והיה בעל חברה סוחרת כותנה, הגדולה בעולם, הסכימה להעניק למרכז החדש סכום זהה לזה שתעניק לו מדינת טקסס, אם המרכז ייקרא על שמו של אנדרסון מייסדה, וכך אכן היה.
מרכז אנדרסון הוא כיום אחד מ-41 מרכזים אמריקאיים כוללניים לסרטן, המוכרים על ידי המכון הלאומי לסרטן.
במרכז מטופלים מדי שנה למעלה מ-108,000 חולים והוא מעסיק למעלה מ-18,000 אנשי צוות.
בתשע מתוך 11 השנים האחרונות, כולל שנת 2012 דורג מרכז מ.ד.
אנדרסון במקום הראשון מבין המרכזים הרפואיים לטיפול בסרטן בארצות הברית.
הכנסותיו של המרכז ב-2012 הן קרוב לשלושה מיליארד דולר, כאשר כשלושה רבעים מתוכם באים מתשלומי החולים המטופלים בו, וקצת יותר מעשירית, מתרומות.
חלקה של מדינת טקסס בתקציבו הוא פחות מ-5%.
נשיאו של המרכז כיום ומאז 1 בספטמבר 2011 הוא רונלד דה פיניו.
מרכז כנסים הים התיכון (באנגלית Mediterranean Conference Centre, בראשי תיבות MCC) הוא מרכז כנסים הנמצא לחופי הנמל הגדול בצפון-מזרחה של העיר ולטה, בירת מלטה.
בעברו שימש המבנה בן שלוש הקומות כבית החולים של מסדר ההוספיטלרים, והוא עדיין מוכר בשמו המסורתי "סקרה אינפרמריה" (Sacra Imfermeria - "בית החולים הקדוש").
הקמת המבנה החלה בשנת 1574, ככל הנראה לפי תוכניותיו של האדריכל ג'רולאמו קסאר, והוא הורחב מספר פעמים במשך מאות שנות קיומו.
האולם המרכזי משתרע לאורכו של החוף, והוא הוגדל בין השנים 1660–1666. באותה עת היה אחד האולמות הגדולים באירופה, ויכל לשמש לאשפוזם של 914 חולים.
ב-1676 נוסד במקום בית ספר לאנטומיה ולכירורגיה.
כאשר נפוליאון כבש את מלטה ב-1798, שונה שמו של בית החולים ל"בית החולים הגדול" (Grand Hôpital) או "בית החולים הצבאי" (Hôpital Militaire), ומערכות האוורור, הסניטציה והתאורה בבניין שופרו.
בין השנים 1800–1918, בעת שלטונם של הבריטים במלטה, שימש המקום כבית חולים צבאי, אך הוא תפקד בעיקר כחדר מיון או לאשפוזם של אלה שמצבם לא אפשר את פינויים למוסדות אחרים.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה הפך המבנה למפקדת המשטרה המקומית, ושימש בתפקידו זה עד 1940. במהלך הפצצות מטוסי מדינות הציר במלחמת העולם השנייה, נפגע הבניין מארבע פגיעות ישירות ושליש ממנו קרס ונהרס.
שרידי הבניין שימשו כמרכז תרבות ובידור לחיילי בעלות הברית, לאחר מכן כתיאטרון ילדים, ולבסוף כבית ספר.
נערכו מספר ניסיונות לשפץ את המבנה, ולבסוף הוא שוקם ב-1978 וזכה לייעודו הנוכחי.
מרכז הכנסים נחנך באופן רשמי ב-11 בפברואר 1979. אחד הרחובות הגובלים במבנה, קרוי עד היום "רחוב בית החולים הישן" (Triq l-Ispar l-Antik).
במבנה עשרה אולמות בגדלים שונים, והגדול שבהם הוא עדיין ה"סאקרה אינפרמריה", שאורכו 155 מטרים ורוחבו 11 מטרים.
תקרתו מתנשאת לגובה של 11 מטרים, והוא יכול להכיל קהל ישוב של עד 1,500 איש.
קירותיו של האולם עשויים מאבנים וקבועים בהם חלונות ופתחים הנושאים קשתות בסגנון המקורי.
אולם גדול נוסף הוא אולם לה ולט, השוכן בדיוק מתחת לסאקרה אינפרמריה, והקרוי על שמו של הגראנד מאסטר זא'ן דה לה ולט.
באולם זה שאורכו 150 מטרים ורוחבו 10 מטרים, השתמרה תקרת הקמרון הצולב המקורית בגובה של 5.11 מטרים, המחולקת על ידי קשתות רוחב למספר אגפים.
המרכז לבריאות הנפש שלוותה הוא בית חולים פסיכיאטרי בהוד השרון.
המרכז משתייך לשירותי בריאות כללית ומסונף לפקולטה לרפואה ע"ש גריי באוניברסיטת תל אביב.
במרכז יש חמש מחלקות: א', ב', ג', ד' ו-ה', כאשר מחלקה ב' היא מחלקה פתוחה, מחלקה ד' היא מחלקת נוער וכל השאר הן מחלקות סגורות למבוגרים.
בנוסף, קיימים במרכז מרפאות חוץ, מערך לטיפול בנזעי חשמל ומערך לאשפוז יום.
המרכז לבריאות הנפש שלוותה נוסד בשנת 1956 במגדיאל על ידי קופת חולים כללית והיווה אחד משלושה מרכזים פסיכיאטרים של הקופה.
מאז ייסודו, פועל המרכז לבריאות הנפש שלוותה ברציפות ועד היום טופלו בו עשרות אלפי מטופלים.
מנהלו הראשון של בית החולים היה היינריך צבי ויניק.
רות יפה ניהלה את בית החולים בין השנים 1956–1973. חשיבות רבה ניתנה לעיצוב הסביבה הטיפולית ולהשריית אווירה המקדמת ריפוי, החלמה ושיקום.
יפה הרחיבה את פעילותו של בית החולים והקימה בו מרפאת ילדים ונוער ומחלקה לחולי יום.
בשנת 1963 הפך בית החולים למחלקה הפסיכיאטרית של בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1986–1997 ניהל את בית החולים מיכה נוימן.
לאחר מכן, ועד שנת 2017 ניהל את בית החולים שמואל קרון.
החל משנת 2018 מנהל את בית החולים שלמה מנדלוביץ'.
תחומי הפעילות העיקריים של בית החולים הם אשפוז פסיכיאטרי וטיפול אמבולטורי.
בבית החולים פועל גם מערך מחקר.
יחידת מיון והשהיה - ביחידת המיון וההשהייה מתבצע טיפול אינטנסיבי קצר מועד.
מחלקות סגורות למבוגרים - במחלקות הסגורות מאושפזים חולים במצבים קשים במיוחד.
נוסף על חולים המופנים מיחידת המיון, מתקבלים למחלקה הסגורה חולים מהמחלקה הפתוחה שמצבם מחייב מעבר לתנאים סגורים לתקופה קצרה.
מחלקה פתוחה - המחלקה הפתוחה עוסקת בטיפול בדיכאון ובמשברי חיים.
במחלקה טיפולים פסיכיאטריים, פסיכותרפיה פרטנית וקבוצתית, ריפוי בעיסוק, טיפול באמנות, פסיכודרמה ועוד.
טיפול יום - טיפול יום הוא חלופה לאשפוז במחלקה פתוחה, ומאפשר רצף טיפולי מהשלב החריף של המחלה ועד לתהליך השיקום ולשחרור.
מחלקת נוער - מחלקת הנוער מיועדת לנערים ולנערות בני 18-12. במחלקה פועל בית ספר, המיועד לצמצם את פערי הלימוד שנוצרים בעקבות האשפוז.
מרפאות חוץ - בבית החולים פועלת מרפאת חוץ למבוגרים ומרפאת חוץ לילדים ונוער.
נוסף על כך ישנן יחידות מרפאתיות ייחודיות - מרפאת הגיל השלישי, המספקת אבחון וטיפול אמבולטורי וכן השמה של קשישים הזקוקים לסידור מוסדי, מרפאת צעירים, מערך דיכאון ומרכז לטיפול יום אינטנסיבי - מסייע לחולי סכיזופרניה והפרעות אישיות לשפר את התפקוד היומיומי ולחזור ולהשתלב בקהילה.
מרפאות בקהילה - שלוותה מפעילה מרפאות גם מחוץ לתחום בית החולים, כדי לאפשר נגישות, נוחות ואפשרות לקבלת טיפול במוסד שאינו פסיכיאטרי.
קיימות מסגרות למבוגרים ולילדים במצבים נפשיים שאינם דורשים אשפוז.
המרכז לבריאות הנפש גהה הוא בית חולים פסיכיאטרי בפתח תקווה.
המרכז שייך לשירותי בריאות כללית, וממוקם בסמוך לבית החולים בילינסון.
המרכז מסונף לפקולטה לרפואה ע"ש גריי באוניברסיטת תל אביב.
במרכז פועלות מחלקת אשפוז לילדים ונוער (ד') וארבע מחלקות אשפוז למבוגרים (א', ב', ג', ה').
מחלקות א' ו־ג' מוגדרות כמחלקות סגורות, ואילו מחלקות ב' ו־ה' הן מחלקות פתוחות.
בנוסף, פועלים גם מרכז חינוכי, מרפאות קהילתיות ומערך טיפולי יום.
צוות המרכז מספק ייעוץ מקצועי למרכז רפואי רבין, למוסדות רווחה, חינוך ולבתי המשפט בישראל.
מנהל המרכז משנת 2024 הוא פרופ' אמיר קריבוי.
בית החולים הוקם בשנת 1942 סמוך לצומת גהה, שעל שמו נקרא בהמשך מחלף גהה.
השם "גהה", שפירושו מרפא בעברית, ניתן למוסד על ידי דוד רמז.
המבנה המקורי נבנה בשנת 1934 על ידי איש המשטרה והחוקר הפרטי דוד תדהר, ונרכש בהמשך על ידי ד"ר ביתן לצורך הקמת בית החולים, לאחר שתדהר נקלע לחובות.בשנת 1974 נהרס המבנה המקורי לצורך הרחבת צומת גהה ויצירת המחלף.
ב־1968 החלה בניית משכנו הנוכחי של המרכז ליד בית החולים בילינסון, וב־1972 הושלם המעבר למבנה החדש.
המתחם הנוכחי תוכנן על ידי האדריכל זוכה פרס ישראל אריה שרון, יחד עם בנו האדריכל אלדר שרון.
המרכז לבריאות הנפש גהה פועל בתחומי האבחון, הטיפול, ההוראה והמחקר בתחום בריאות הנפש, ומעניק שירותים למגוון אוכלוסיות, מילדות ועד בגרות.
פעילותו כוללת אשפוז פעיל, שירותי מרפאה בקהילה, טיפולי יום ותוכניות שיקום, לצד שיתופי פעולה עם גורמים אקדמיים ורפואיים.
המרכז לבריאות הנפש גהה מספק שירותי אשפוז פסיכיאטרי פעיל ושיקומי, לצד שירותי טיפול אמבולטורי בקהילה, ייעוץ ואבחון.
האשפוז מתבצע במסגרת מחלקות ייעודיות, כשמשך האשפוז הממוצע עומד על כ־30 יום.
המרכז מעניק גם טיפולי יום ותוכניות שיקום המותאמות לצרכים שונים של המטופלים.
המרכז מפעיל 166 מיטות אשפוז בחמש מחלקות: ארבע מחלקות למבוגרים ומחלקה אחת לילדים ונוער
בית החולים מחולק לשתי חטיבות עיקריות: חטיבת המבוגרים וחטיבת הילדים והנוער, כאשר כל אחת מהחטיבות מחולקת לשירות אמבולטורי ואשפוזי.
השירותים המרכזיים הניתנים במסגרת בית החולים הם:
חטיבת הילדים והנוער, הכוללת טיפול אמבולטורי לתינוקות כאשר קיימות שתי מרפאות לגיל הרך, בקהילה ובביה"ח, מרפאה לילדים ולנוער, מחלקת אשפוז יום לנוער ומחלקת אשפוז לנוער עד גיל 19 וחיילים.
חטיבת המבוגרים, המונה ארבע מחלקות אשפוז – שתיים פתוחות ושתיים סגורות כאשר אחת מהן פסיכוגריאטרית, מרפאת מבוגרים, יחידה להפרעות חרדה, מחלקת אשפוז יום ובנוסף אשפוז יום במחלקות.
נכון לשנת 2025 מועסקים במרכז לבריאות הנפש גהה כ־620 עובדים, ובהם 77 רופאים, 136 אחיות, 212 אנשי מקצועות הבריאות ו־119 עובדי מנהל ומשק.
במרכז לבריאות הנפש גהה פועלים מדי שנה כ־200 מתנדבים המסייעים בפעילויות חברתיות וטיפוליות.
לצד זאת, מאז 1988 פועלת במקום עמותת "ידידי גהה", שמטרותיה כוללות: פיתוח שירותים לרווחת המאושפזים, תמיכה במחקר רפואי, גיוס מתנדבים, ורכישת ציוד ומכשור רפואי.
המרכז לבריאות הנפש גהה מספק שירותי ייעוץ פסיכיאטרי למרכז רפואי רבין ולגורמים נוספים, בהם מוסדות חינוך, רשויות אכיפת החוק ובתי משפט.
בנוסף, המרכז מהווה מוסד להכשרת סטודנטים לרפואה, סיעוד ומקצועות הבריאות, בשיתוף אוניברסיטאות ובתי ספר למקצועות הבריאות בישראל.
בבית החולים קיים בית ספר לחינוך מיוחד "נעורים" הנותן שירותי חינוך למחלקות הנוער, ובנוסף גן ילדים הנותן שירותים לילדים עם מגוון הפרעות נפשיות והתפתחותיות.
המרכז לבריאות הנפש גהה משלב פעילות קלינית, מחקרית והוראתית בתחומי בריאות הנפש.
צוות המרכז מעורב בהוראת פסיכיאטריה של הילד והמתבגר, פסיכיאטריה גריאטרית, פסיכולוגיה, עבודה סוציאלית, ריפוי בעיסוק, סיעוד ומקצועות בריאות הנפש האחרים.
אנשי מקצוע שהתמחו במרכז משמשים בתפקידי ניהול במוסדות רפואיים ברחבי ישראל.
מרכז אולימפיה להתערבות במשבר וטראומה
בשנת 2023 הוקם במרכז לבריאות הנפש גהה "מרכז אולימפיה", העוסק בטיפול במשבר ובטראומה.
המרכז מפעיל מספר מסגרות טיפוליות, בהן "אלומה"- יחידת טיפול יומי לנפגעות תקיפה מינית, "אופק"- מרפאה לטיפול בטראומה, וכן שירותים ייעודיים לילדים ונוער המתמודדים עם משבר נפשי.
בשנים 2009 ו־2022 זכה המרכז לבריאות הנפש גהה באות "בית חולים מיוחד מצטיין" מטעם שירותי בריאות כללית.
במרכז לבריאות הנפש גהה פועלת רשות מחקר העוסקת בקידום מחקרים בתחומי בריאות הנפש, וכן בביצוע מחקרים קליניים ומחקרי פיתוח יישומיים.
רשות המחקר פועלת לקידום שיתוף הפעולה בין פעילות מחקרית לבין עבודה קלינית, ומעודדת את הצוותים הרפואיים והמקצועיים לשלב פעילות מחקרית במסגרת עבודתם הטיפולית.
הרשות אחראית על תיאום הפעילות המחקרית במרכז, ועל קידום יוזמות מחקר ופיתוח בתחומי בריאות הנפש.
גיוס מימון ממענקי מחקר וקרנות אקדמיות
ליווי וניהול של מחקרים בשיתוף התעשייה הרפואית
קידום יוזמות לפיתוח טכנולוגיות ושיתופי פעולה מחקריים
הדרכת צוותי המרכז בעקרונות מחקר קליני ובשימושים בטכנולוגיות מתקדמות, כולל בינה מלאכותית
פיתוח תשתיות מחקר תומכות במרכז
קידום שיתופי פעולה מחקריים עם מוסדות אקדמיים וחוקרים חיצוניים
ארגון כנסים וימי עיון בנושאי פסיכיאטריה ומחקר קליני
במרכז פועל מרכז חדשנות ייעודי לקידום חדשנות בתחום בריאות הנפש, המתמקד בפיתוח פתרונות טכנולוגיים ותהליכיים לשיפור הטיפול וההתערבות הקלינית.
מרכז החדשנות בגהה פועל בשיתוף חברות טכנולוגיה, מוסדות מחקר וגורמים נוספים בישראל ובעולם לצורך פיתוח ויישום של פתרונות חדשניים בתחום בריאות הנפש ובמטרה לאפשר יישום של פתרונות רפואיים מבוססי־מחקר בסביבה קלינית פעילה
מרכז הספורט לידר הוא היכל הספורט של המועצה המקומית גני תקווה.
המרכז נמצא ברחוב הגליל 33.
אולם הכדורסל משמש כאולמה הביתי של קבוצת מועדון כדורסל גני תקווה מאז שנת 2009. כמו כן, האולם משמש כאולמה הביתי של קבוצת הכדורסל אליצור שומרון המשחקת בליגה הלאומית ומנוהלת על ידי איגוד הכדורסל הישראלי, ומשמש כבית לנבחרות הנשים הצעירות של ישראל בכדורסל.
כשנבנה האולם הוא הכיל 700 מקומות ישיבה ביציעים, מתוכם 250 ביציע נשלף.
תוך כדי עונת הכדורסל 2011/12 בוצעו באולם הרחבות ושדרוגים על מנת להתאימו לתקנים של מנהלת ליגת העל.
בשלב זה נוספו לאולם עוד 500 מקומות ביציעים חדשים שהוקמו מאחורי הסלים.
המבנה במתחם כולל כ-8,200 מ"ר בנויים ומכיל גם חדרי כושר, בריכת שחייה תחרותית חצי אולימפית, אולם התעמלות מקצועי, חדרי ספינינג, סטודיו אירובי, חדרי הלבשה ומלתחות, אולם קרבות לענפי הג'ודו, הקראטה, הלחימה המשולבת, קרב המגע, האייקידו והטאיצ'י, חדר ההדרכה להכשרת מאמנים ומדריכים בתחום הספורט, חוגים למגזר הדתי.
בנוסף באולם נמצא בית הספר למוזיקה "יוניק".
החזון של מרכז הספורט הוא מצוינות בתחום הכשרת ספורטאים, החל מגילאים צעירים ביותר, תוך כדי מתן מענה לתושבים.
ככזה, תורת התפעול שלו ייחודית: לא קאנטרי או מועדון ספורט למבוגרים, לא "מרכז חוגים" לילדים, אלא לקיחת הטוב מכל מודל, תוך דגש על הכשרה מקצועית ועשיית צעדים ראשונים בהקמת "אקדמיות" בענפים שונים.
בפברואר 2014 אירח מרכז הספורט את אליפות אירופה בסיף עד גיל 17.
מרכז מדריד לתקשורת חלל עמוק הוא מרכז תקשורת רדיו ורדיו-טלסקופים הנמצא ברובלדו דה צ'אוולה, ספרד.
המרכז מופעל על ידי תאגיד INSA עבור המכון הלאומי לטכנולוגיה וחלל (בספרדית: Instituto Nacional de Técnica Aeroespacial) ומשמש בעיקר למעקב ותקשורת עם משימות חלל.
המרכז משמש כחלק מרשת החלל העמוק, המתופעלת על ידי המעבדה להנעה סילונית עבור נאס"א, ונחשב אחד משלושה מרכזים מסוגו בעולם (השניים האחרים הם מרכז גולדסטון לתקשורת חלל עמוק בקליפורניה ומרכז קנברה לתקשורת חלל עמוק בקנברה).
האנטנות במרכז גולדסטון שימשו גם כרדיו-טלסקופים למיפוי קוואזרים ומקורות רדיו שמימיים נוספים; מיפוי רדארי של כוכבים, הירח, שביטים ואסטרואידים; איתור שביטים ואסטרואידים העלולים לפגוע בכדור הארץ; וחיפוש אחר אינטראקציות של נייטרינו בירח על ידי שימוש באנטנות.
האנטנה שוקלת 400 טון מתוכם 350 הם הצלחת עצמה.
DSS-66 - בקוטר 26 מטר, תומכת את רשת החלל הקרוב ומשמשת גם בשלבים המוקדמים של משימות לחלל העמוק.
האנטנה הועברה למרכז מדריד ב-1983 מתחנת העיקוב פרסנדילאס של נאס"א שנסגרה ב-1985.
מרכז לתלמידים מחוננים – מזרח ירושלים הוא מוסד רשמי של משרד החינוך תחת ההנחיה והפיקוח של האגף למחוננים ומצטיינים ובשיתוף עם מנח"י (מינהלת חינוך ירושלים) של עיריית ירושלים.
המרכז שוכן בהר הזיתים במבנה בית הספר התיכון א-טור לבנים שבשכונת א-טור.
המרכז מהווה מסגרת העשרה לתלמידים מבתי ספר ממלכתיים רשמיים ממזרח ירושלים אשר אותרו כמחוננים.
המרכז מאפשר לאותם תלמידים ללמוד במסגרת ייחודית המותאמת לצורכיהם וליכולותיהם, להעצים ולהוביל תרבות שבה מצוינות אישית ואנושית ערך מרכזי תוך רגישות ומחויבות לחברה.
מטרת המרכז היא להעניק לתלמידים מחוננים ממזרח ירושלים מסגרת לימודים מעשירה, מפתחת ותומכת, שתאפשר להם ללמוד ולהתפתח בהתאם לכישוריהם ואפיוניהם המיוחדים באווירה חופשית ומחייבת כאחת.
הלימודים במרכז מתקיימים במסגרת יום העשרה שבועי, ובשאר ימות השבוע התלמידים לומדים בבתי הספר הרגילים שלהם.
תוכנית הלימודים במרכז מותאמת לצורכיהם וליכולותיהם של התלמידים המחוננים, ונלמדת בדרכי הוראה מגוונים ובתחומי דעת ונושאים שאינם כלולים בתוכנית הלימודים הפורמלית, כולל אומנויות, הומניסטיקה, מדעים מדויקים ועוד.
בין הקורסים הנלמדים במרכז: עיתונאות וצילום, הזמנה לעולם השחמט, כימיה בגישה חוקרת, גאוגרפיה וטבע של הארץ, ביומימטיקה, כתיבה יוצרת.
השיעורים כוללים דיונים, סדנאות חקר, קבוצות חשיבה והתנסויות אישיות וקבוצתיות.
מרכז כנסים הוא מבנה גדול ממדים שתוכנן לארח כנסים.
מרכזי כנסים מציעים בדרך כלל שטח גדול המעניק מרחב למשתתפים מרובים.
מרכזי כנסים ייעודיים לאמנות נקראים מרכז תערוכות.
מרכזי כנסים מתאפיינים באודיטוריום אחד לפחות ויכולים לכלול אולמות קונצרטים, אולמות להרצאות ועוד.
ישנם בתי מלון גדולים המפעילים מרכז כנסים בחלק משטחי המלון, תוך ניצול היתרון של אירוח חלק ממשתתפי הכנסים בחדרי המלון.
מרכזי כנסים של המאה ה־19
1850 בינגלי הול (נשרף כליל ב־1984), ברמינגהאם, אנגליה.
1851 ארמון הבדולח (נשרף כליל ב־1936), לונדון, אנגליה.
1855 ארמון התעשייה (Palais de l'Industrie) של התערוכה העולמית של פריז (1855) (פורק ב־1897), פריז, צרפת.
1873 אלכסנדרה פאלאס, לונדון, אנגליה.
1876 היכל הזיכרון, פילדלפיה, ארצות הברית.
1878 La Rural, בואנוס איירס, ארגנטינה.
1878 Music Hall, סינסינטי, אוהיו, ארצות הברית.
1880 בניין התערוכה המלכותי, מלבורן, אוסטרליה.
מרכזי כנסים של המאה ה־20
1900 מוזיאון הגרנד פלה, פריז, צרפת.
1909 פסטהלה פרנקפורט, פרנקפורט, גרמניה.
1955 מק'ורמיק פלייס, שיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
1958 המרכז לתעשיות וטכנולוגיות חדשות, פריז, צרפת.
1959 מרכז הכנסים של לאס וגאס, לאס וגאס, נבאדה, ארצות הברית.
1974 מרכז הכנסים הבינלאומי קניאטה, ניירובי, קניה.
1975 מרכז הירידים בהלסינקי, הלסינקי, פינלנד.
1976 מרכז הקונגרסים העולמי בג'ורג'יה, אטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית.
1979 מרכז הקונגרסים הבינלאומי בברלין, ברלין, גרמניה.
1981 מרכז מוסקונה, סן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית.
1983 מרכז הכנסים והתערוכות בהונג קונג, הונג קונג, הרפובליקה העממית של סין.
1985 מרכז הירידים בטמפרה, טמפרה, פינלנד.
1988 מרכז הכנסים של מדינת וושינגטון, סיאטל, וושינגטון, ארצות הברית.
1990 מרכז הכנסים בקולורדו, דנבר, קולורדו, ארצות הברית.
1993 מרכז הכנסים של פנסילבניה, פילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית.
1997 טוקיו אינטרנשיונל פורום, טוקיו, יפן.
מרכזי כנסים של המאה ה־21
2001 ארמון הכנסים של בית לחם, בית לחם, הרשות הפלסטינית.
2008 מרכז הכנסים בליברפול, ליברפול אנגליה.
2008 מרכז הכנסים בראלי, ראלי, צפון קרוליינה, ארצות הברית.
2012 מרכז הכנסים רונאלדו קונהא לימה, ז'ואאו פסואה, ברזיל.
2017 מרכז הכנסים AU, ויסאקפאטנאם, הודו.
מרכז הירידים והקונגרסים בישראל, נוסד ב־1932
בנייני האומה בירושלים, נחנכו ב־1956
היכל התרבות בתל אביב, נחנך ב־1957
מרכז קונגרסים בינלאומי חיפה, הוקם ב־1996
מרכז כנסים וואהל סנטר, תוכנן ועוצב על ידי דניאל ליבסקינד.
המרכז למחקרי יהדות מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה הוא המוסד היחיד בעולם המוקדש למחקר פוסט-דוקטורט בתרבות יהודית.
הוא נמצא ברובע העתיק של פילדלפיה.
מנהל המרכז הוא פרופ' סטיב ויצמן (בעבר עמד בראשו פרופ' דוד רודרמן).
המכון הידוע היום בשם מרכז ללימודי יהדות מתקדמים נוסד ב-1907 כ"דרופסי קולג' ללימודי עברית ונושאים קרובים" () ובהמשך הפך ל"אוניברסיטת דרופסי".
הקולג' והאוניברסיטה נקראו על שם התורם, משה אהרן דרופסי (1821–1905), שהיה גֵר שציווה את כל הונו לקידום הוראת העברית והשפות הקרובות ובספרויות שלהן.
דרופסי העניקה יותר מ-200 תוארי דוקטור בין הקמתה עד סגירתה כמוסד המעניק תארים ב-1986. היא גם המו"ל של Jewish Quarterly Review שנחשב בזמנו ככתב העת היוקרתי ביותר בתחום מדעי היהדות .
אחרי סגירתה ב-1986 כמוסד מעניק תארים היא נעשתה לאחד המוסדות החשובים בארצות הברית בהם יש תוכנית פוסט דוקטורט בין תחומית.
היא התאחדה עם אוניברסיטת פנסילבניה ב-1993 ואחרי כן שונה שם המוסד ל"מרכז למחקרי יהדות מתקדמים".
המרכז ממשיך לפרסם את Jewish Quarterly Review שהוא כתב העת הוותיק ביותר היוצא לאור בתחום מדעי היהדות באנגלית.
המרכז תומך כיום ב-24 עמיתים בכל שנה המנהלים את המחקרים שלהם באוניברסיטת פנסילבניה.
כל עמית מקבל משרד משלו במרכז העיר פילדלפיה והעמיתים נפגשים לסמינר פעם בשבוע.
החיבורים שהם כותבים מתפרסמים בתום שהותם בתוכנית על ידי הוצאת אוניברסיטת פנסילבניה.
בכל שנה יש נושא מיוחד.
החוקרים פונים אם נושא מחקרם העכשווי מתאים לנושא של אותה שנה.
כך למשל, הנושא עבור השנה האקדמית 2005-2006 היה "הספר היהודי: טקסטים והקשרים השוואתיים".
הנושא לשנה 2006-2007 היה "חייהם של יהודים, נוצרים ומוסלמים תחת שלטון החליפים והסולטאנים".
צירוף ספריית דרופסי/אננברג עם זו של אוניברסיטת פנסילבניה יצר אוסף של 350,000 כרכים ביודאיקה הכולל יותר מ-8,000 ספרים נדירים ומבחר של לוחות בכתב היתדות.
הטקסטים הזמינים לחוקרים הם בעברית, אנגלית, גרמנית, יידיש, לאדינו, ערבית ולטינית.
כמו כן יש 451 קודקסים ב-11 סוגי אלפבית ב-24 שפות ודיאלקטים.
בין השפות והדיאלקטים נכללים ערבית יהודית, ארמנית, טלוגו וסורית.
משלימים את האוסף קטעים מגניזת קהיר וקטעים אחרים הכתובים בקופטית ובכתב דמוטי על פפירוסים.
יש ברשות הספרייה, גם, מכתבים של יותר מ-50 מנהיגים יהודים אמריקאים מן המאה ה-19 והמאה ה-20. ביניהם מכתבים של יצחק ליסר, אברהם נוימן, כורש אדלר (שהיה נשיא של דרופסי קולג'), שבתאי מוראיס ואחרים.
כורש אדלר, מנהיג יהודי דתי וחוקר – נשיא.
מקס מרגוליס, חוקר שפות שמיות ומקרא.
זאב חומסקי, בלשן עברי ידוע ואביו של נועם חומסקי
בנציון נתניהו, היסטוריון של היהודים בספרד בימי הביניים ואביהם של בנימין ויוני נתניהו
שלמה קלמן רייף, היסטוריון ומומחה לעברית של ימי הביניים
שלמה צייטלין, היסטוריון העוסק בתקופת בית שני והנצרות המוקדמת.
מרכז מהות – מידע הדרכה ותעסוקה לנשים הייתה עמותה פמיניסטית שפעלה בין השנים 2005 – 2013 לקידום שוויון מגדרי בשוק התעסוקה בדגש על נשים מעוטות הכנסה בגיל מבוגר (גיל 45 ומעלה).
מרכז מהות פעל להעלאת המודעות והידע כלפי האפליה וההדרה התעסוקתית של נשים מבוגרות, בהובלת מאבקים בגילנות (ageism, אפליה על רקע גיל) בשוק התעסוקה, ובקידום פרספקטיבה גילית למרכז סדר היום של ארגונים פמיניסטיים, ארגונים לשינוי חברתי, הציבור הרחב וגופי מדיניות.
מרכז מהות הוקם בספטמבר 2004 כפרויקט במסגרת קואליציית נשים חיפה במטרה לסייע לנשים יוצאות מקלטים לנשים מוכות להשתלב בעבודה ולהגיע לעצמאות כלכלית.
קואליציית נשים חיפה מאגדת תחת קורת גג אחת פעילות של ארגונים פמיניסטיים, ובאותה תקופה היא כללה את הארגונים: אשה לאשה - מרכז פמיניסטי חיפה, מרכז סיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית חיפה והצפון, כיאן- ארגון פמיניסטי ו"קו חרום לנפגעות אלימות" (אשר נסגר בינתיים).
בתחילה נקרא הפרויקט: IWORC- Israel's Women's Opportunities and Resource Center, ובהמשך שונה השם למרכז מהות (מהו"ת: מידע הדרכה ותעסוקה לנשים).
בשנה בה פעל הפרויקט בבית הקואליציה, פנו לבקשת סיוע תעסוקתי נשים רבות – שורדות אלימות ומעוטות הכנסה - המתמודדות עם קשיים וחסמים בשוק התעסוקה.
עקב הרחבת הפעילות החליטו ארגוני הקואליציה להפוך את הפרויקט לעמותה עצמאית.
מרכז מהות נרשמה כעמותה בספטמבר 2005. בתעודת הרישום הוגדרו מטרותיה: "קידום צדק כלכלי וחברתי לנשים מקבוצות חלשות בחברה הישראלית.
סיוע להשתלבות בעבודה, להשכלה ולהתעצמות, וזאת מתוך גישה פמיניסטית".
בשנים הראשונות התמקדה העמותה בקידום תעסוקתי של נשים החיות במוחלשות כלכלית באזור חיפה, באמצעות תוכניות שכללו העצמה, קורסי מחשבים, השמה וליווי תעסוקתי.
התוכנית התעסוקתית של העמותה זכתה לתמיכה אסטרטגית ותקציבית של מיזם תב"ת - תנופה בתעסוקה המשותף לג'וינט ישראל ולממשלה.
במלחמת לבנון השנייה שהתרחשה בקיץ 2006, החל צוות העמותה לתעד את סיפוריהן של הנשים המתייחסות למלחמה המתמשכת ולהשפעתה הקשה על חייהן.
זאת, תוך מתן סיוע חיוני לנשים רבות שנותרו בצפון ללא מקורות תמיכה מספקים.
המצב הקשה אותו תיארו הנשים היווה בסיס לניסוח של 'קול קוראת' לסיום הלוחמה אשר הופץ על ידי ארגוני הנשים.
עם סיום המלחמה פורסם דו"ח מרכז מהות: "נשים בכלכלת מלחמה – עדות חיה".
מסמך זה מבוסס על עדויות ודן בהשלכות מלחמת לבנון השנייה על מצבן הכלכלי והתעסוקתי של נשים בחיפה ובקריות.
הדו"ח זכה לחשיפה ציבורית רחבה, והיה לראשון מבין חמישה דו"חות ייחודיים המתארים את המציאות התעסוקתית והכלכלית של נשים המתמודדות בתחתית שוק התעסוקה.
דו"חות אלו היוו בסיס לפיתוח פרויקטים לקידום שוויון מגדרי בשוק התעסוקה על ידי מרכז מהות ועמותות אחרות.
עשייה זו מיצבה את מרכז מהות כארגון הקושר יחדיו, ומשלב בחזונו ובפעילותו, מתן סיוע פרטני, מחקר וקידום מדיניות.
מחויבות לקידום נשים מבוגרות בתעסוקה
החל משנת 2010 התמקדה העמותה בנושא גיל, מגדר ותעסוקה.
עקב קשיים תקציביים מתמשכים ולאור הצפי כי בשנת 2014 יורע עוד יותר המצב הכלכלי, החליטה האספה הכללית של העמותה שהתכנסה בדצמבר 2013 על פירוק מרצון של מרכז מהות בסוף שנת 2013. סגירת העמותה התנהלה תוך העברת הפרויקטים והידע הייחודי שפותח בעמותה לעמותות אחרות.
המאבק בגילנות כלפי נשים, פיתוח וקידום מדיניות התואמת לצרכים ולקשיים הייחודיים לנשים מבוגרות, ומתן סיוע בשטח לנשים אלו– לא עמדו בעבר על סדר היום של ארגונים פמיניסטיים וארגונים לשינוי חברתי.
מרכז מהות לקחה חלק מוביל בקידום נושאים אלו לתודעה, וברתימת ארגונים אחרים לפעילות בתחום.
במהלך שנת 2011 התנהל מאבק ציבורי כנגד כוונת הממשלה להעלות את גיל הזכאות לפרישה לנשים בישראל מ-62 ל-67. למרכז מהות היה תפקיד חשוב במסגרתו.
במסמך העמדה שנכתב במרכז מהות ועליו התבסס המאבק, נוסחו הקווים המנחים המדגישים כי דיון בהעלאת גיל הזכאות לפרישה צריך להתבסס על: פיתוח מדיניות כוללת המבטיחה שוויון תעסוקתי בפועל וביטחון כלכלי ותעסוקתי לנשים לאורך ימי חייהן; צמצום פערים מגדריים בתעסוקה; התייחסות להבדלים בין קבוצות של נשים ממעמד סוציו-אקונומי ותעסוקתי שונה.
המאבק העלה מודעות ציבורית כלפי המצב התעסוקתי הקשה של נשים מבוגרות, ולעובדה כי רבות מהן נפלטות מכוח העבודה שנים לפני גיל הפרישה הרשמי.
בניגוד לדעת הממשלה החליטה הכנסת לדחות לשנת 2017, ובכפוף למסקנות ועדה ציבורית, את המשך העלאת גיל הזכאות לפרישה לנשים.
המאבק בנושא גיל הזכאות לפרישה לנשים הווה נקודת מפנה בהתפתחות הדיון הציבורי ובמחויבות של ארגונים פמיניסטיים וארגוני שינוי חברתי לקידום מעמדן של נשים מבוגרות.
החזון בדבר מדיניות העסקה רב-גילית הוא שהנחה את פעילות מרכז מהות.
קידום כוח עבודה רב-גילי (Multi-Aged Workforce) מדגיש את היתרונות והחיוניות של טיפוח מגוון גילי במקומות העבודה, וזאת כמענה למגמת התבגרות האוכלוסייה.
מדיניות העסקה רב-גילית תופשת תאוצה בעולם, אך עדיין אינה שכיחה בישראל.
לפי המלצות מרכז מהות, גישה זו צריכה להוות עקרון מנחה מרכזי עליו יש להתבסס בפיתוח, תקצוב, קידום והטמעה של תוכניות שמטרתן שילוב תעסוקתי של מבוגרות ומבוגרים.
דוחות מחקריים על המציאות התעסוקתית-כלכלית של נשים
מרכז מהות פרסם חמישה דו"חות עדויות המתארים את שוק התעסוקה דרך מבטן, חוויותיהן ועמדותיהן של נשים הפועלות בו; נשים המתמודדות עם שוק תעסוקה מעורער ופוגעני, ואשר קולן לא זוכה לנוכחות הראויה.
הדו"חות מעניקים מקום מרכזי ומאפשרים ביטוי וקול לאוכלוסייה מגוונת של נשים, ומדגישים את משמעות הסיפור התעסוקתי שלהן כמקור לידע כלכלי וחברתי חשוב.
כתיבה פמיניסטית זו מציגה גישה אלטרנטיבית לשפה הכלכלית-תעסוקתית השלטת.
כמסמכים שנולדו מעבודת השטח, נועדו הדו"חות לחזור אליו, להיות לעזר ולשמש כלי עבודה לכל מי שעניינן ועניינם תעסוקה.