tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ערב מלחמת העולם הראשונה הזהיר מפני התקרבות אל הקיסרות הגרמנית ותמך בהסכם עם מדינות ההסכמה המערביות.
במהלך המלחמה הצטרף לתנועת השלום הבינלאומית, וביולי 1917 קרא לשלום נפרד עם מדינות ההסכמה.
עם זאת, הצעותיו נדחו בתוקף על ידי שר החוץ אוטוקאר צ'רנין.
בימים האחרונים של המלחמה, מונה למאש לראש ממשלת אוסטריה על ידי הקיסר קרל הראשון ב-27 באוקטובר 1918, במקומו של הברון מקס הוסרק פון היינליין.
היה ברור כי האימפריה האוסטרו-הונגרית המתמוטטת לא מסוגלת למעשה לשלוט באירועים מחוץ לווינה.
מועצות המדינות של המיעוטים באימפריה פעלו פחות או יותר כממשלות זמניות.
האימפריה של קרל כללה למעשה רק את אדמות הכתר באזורי האלפים והדנובה שכללו בעיקר דוברי גרמנית, וסמכות הממשלה אף אותגרה שם על ידי מועצת המדינה שנבחרה על ידי האספה הלאומית הזמנית של אוסטריה הגרמנית.
למאש כונה על ידי העיתונות האוסטרית "מפרק", מאחר שהיה נראה כי תפקידו הוא להיות אחראי על פירוק האימפריה.
ב-30 באוקטובר, מועצת המדינה הגרמנית-אוסטרית מינתה את קרל רנר לקנצלר המדינה.
כאשר הקיסר הגרמני וילהלם השני התפטר ב-9 בנובמבר, למאש הבין שהמצב בלתי נסבל.
הוא נכנס למשא ומתן עם הקנצלר רנר ויעץ לקיסר קרל לוותר על זכותו לממש סמכות ריבונית.
בהתאם לכך, ב-11 בנובמבר, פרסם קרל הצהרה בה הכיר בזכות אוסטריה לקבוע את צורת השלטון וויתר על זכותו להשתתף בפוליטיקה של המדינה.
כמו כן, שחרר את הפקידים במחצית האוסטרית של האימפריה משבועת הנאמנות שלהם כלפיו ופיזר את ממשלת למאש.
ההודעה סיימה למעשה את שלטון ההבסבורגים באוסטריה, שנמשך 636 שנים.
זמן קצר לאחר מכן, מועצת המדינה הכריזה על הרפובליקה הגרמנית-אוסטרית.
למאש נשלח לייצג את אוסטריה בסן-ז'רמן.
הוא נפטר בזלצבורג ב-6 בינואר 1920, בגיל 66.
היינריך ורנר (14 במאי 1874 – 1946) היה רופא, חוקר ואיש צבא גרמני שנולד במולהאוזן, סקסוניה.
הוא למד רפואה באקדמיה על שם הקייזר וילהלם בברלין, ועם סיום לימודיו שירת כרופא צבאי בתפקידים שונים במושבות הגרמניות של מזרח אפריקה הגרמנית, דרום-מערב אפריקה הגרמנית (1904–1906) וקמרון (1914).
בתקופה זו הוא עבד גם כרופא קליני בהמבורג (1906–1913).
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה היגייניסט בחיל הגרמני ובצבא בבלגיה, רוסיה ורומניה.
לאחר המלחמה פרש לגמלאות בתואר גנרל-אוברסט, ועסק ברפואה בברלין כמומחה למחלות זיהומיות.
ורנר זכור בזכות תיאורו של קדחת החפירות במהלך התפרצות המחלה במלחמת העולם הראשונה.
ההפרעה מכונה לעיתים "מחלת ורנר-היס", על שם האנטומיסט השווייצרי וילהלם היס הבן, שגם תיאר את המחלה.
המחלה נגרמת על ידי הטפיל Rickettsia quintana, ומועברת לבני אדם על ידי כינת הגוף Pediculus humanus corporis.
לאורך שנות הפעילות שלו, ורנר פרסם מספר מאמרים אודות מחלות טרופיות וטפיליות.
ברנד היינריך וילהלם פון קלייסט היה סופר, מחזאי ומשורר גרמני.
פון קלייסט, בן לקצין בצבא הפרוסי, נולד בפרנקפורט על האודר.
אביו מת בהיותו בן 11, והוא עבד לפרנסתו מגיל מוקדם.
למרות זאת הצליח ללמוד בבית הספר עד גיל 15, כאשר גויס לצבא הפרוסי ללחום בחזית המערבית.
הוא הפך לקצין ושירת בצבא שבע שנים עד 1799. לאחר פרישתו מהצבא החל בלימודי פילוסופיה, מדעי המדינה, פיזיקה ומתמטיקה בפרנקפורט על האודר.
לאחר מספר ביקורים בוויימאר, בהם פגש את גתה, שילר וסופרים ידועים נוספים, החל להתנסות בכתיבה ספרותית, ובמקביל היה מעורב בפוליטיקה המקומית.
כתיבתו לא זכתה להצלחה, וניסיונותיו להקים כתב עת ספרותי בשם "פבוס" (Phöbus) לא צלחו.
באותה התקופה, חברה ממנה התרשם מאוד, בשם הנרייטה פוגל (Vogel), חלתה בסרטן ועמדה למות.
פוגל ביקשה מקלייסט כי ישים קץ לייסוריה.
נחוש למות עמה, ובהשפעת כישלונותיו, ירה בה קלייסט בליבה, ומיד לאחר מכן שם קץ לחייו.
קלייסט היה בן 34 בלבד במותו.
חייו של קלייסט הוקדשו לרדיפה אחר המזל האידיאלי והחמקמק, והדבר משתקף ביצירתו.
הוא היה הבולט שבמחזאים הצפון-גרמנים של הזרם הרומנטי, ואף רומנטיקן אחר לא השתווה לו בעוצמת הרגש הפטריוטי שביטא.
בין האלמנטים של הזרם הרומנטי, משתלבים אצל קלייסט גם אלמנטים קלאסיים: פעמים רבות מאמץ קלייסט חומרים ממיתולוגיות קדומות - סממן מובהק של האסתטיקה הקלאסית - ונצמד בעיבודיו למבנה המחזה הקלאסי, מה גם שכתיבת מחזות כשלעצמה אפיינה את הזרם הקלאסי יותר מאשר את הזרם הרומנטי.
בה בעת חורגות הדרמות הידועות של קלייסט מעקרונות הסגנון הקלאסיים באופן מובהק, כפי שמבחר הנושאים ממחיש: במקום האלמנט הכלל-אנושי, האזרחי של השירה העתיקה מופיעים החריג, הקיצוני והאיום.
הטרגדיה הראשונה פרי עטו הייתה "משפחת שרופנשטיין".
החומר לטרגדיה השנייה, "פנתסילאה" (1808), מלכת האמזונות, לקוח ממקור יווני, ומציג תמונה של רגש פראי.
להצלחה גדולה יותר משני מחזות אלו זכה מחזהו הרומנטי Das Kätchen von Heilbronn (1808), דרמה פואטית שופעת דחפים וחידות ימיביניימים, אשר שמרה על הפופולריות שלה.
בתחום הקומדיה התפרסם קלייסט בזכות "הכד השבור" (1806), בעוד ש"אמפיטריאון" (1808), עיבוד של הקומדיה מאת מולייר, הוא בעל חשיבות נמוכה.
בין הדרמות האחרות של קלייסט נמנה גם "קרב הרמן" (1809), עיבוד דרמטי של נושא היסטורי, השופע אזכורים לתנאים הפוליטיים של תקופתו, ובו הוא מביע את שנאתו לכובשים הצרפתיים של ארצו.
יחד עם המחזה "פרידריך מהומבורג", אשר נמנה עם מחזותיו הטובים ביותר, פורסם "קרב הרמן" לראשונה ב-1821 בידי לודוויג טיק בכתבי העיזבון של קלייסט.
קלייסט היה גם אמן הסיפור, ומבין אסופת סיפוריו שיצאה לאור ב-1810–1811 היה "מיכאל קולהאס" לאחד הסיפורים החשובים ביותר של התקופה בשפה הגרמנית.
בסיפור זה מוותר סוחר הסוסים קולהאס (דמות היסטורית אמיתית), בן זמנו של מרטין לותר, על משפחתו, מעמדו בחברה וכל רכושו, ואף עובר לבסוף על החוק, רק על מנת לתקן עוול זניח למדי שנעשה לו.
הסיפור מציג את הדמות באופן אמביוולנטי, על כל מורכבותה.
סיפורים נוספים הראויים לאזכור הם "רעידת האדמה בצ'ילה", "המרקיזה פון או..." ו"ססיליה הקדושה או כוחה של המוזיקה".
קלייסט כתב גם מספר שירים פטריוטיים אודות גבורת הגרמנים בתקופת המלחמות הנפוליאוניות שלא זכו להערכה, אך הפכו לפופולריים בזמן עליית המפלגה הנאצית לשלטון ונלמדו בבתי הספר בגרמניה הנאצית.
במלאת 100 שנה למותו הוכרז לזכרו בגרמניה פרס קלייסט, אשר היה הפרס הספרותי החשוב ביותר בתקופת רפובליקת ויימאר.
ספריו של קלייסט בתרגום לעברית
אל בני דורי, כתבים קצרים, מגרמנית: ישראל זמורה, מאייר: מקס ליברמן, מחברות לספרות, תל אביב 1996.
מיכאל קולהאס, תרגם מן המקור הגרמני מאיר חרטינר, עם חיתוכי-עץ מאת יעקב פינס, תרשיש, ירושלים 1953.
מיכאל קולהאס, מתוך כרוניקה עתיקה, מגרמנית: מרים די-נור וחנן אלשטיין, בבל, תל אביב 2002.
קולהאס ואחרים, כל הנובלות, מגרמנית: רן הכהן, הספריה החדשה, 2002.
הנסיך מהומבורג, מחזה, תרגם: שמעון לוי, בית צבי 1989.
רעידת אדמה בצ'ילי, האירוסין בסן דומינגו, האסופי, תרגם: מ.א.
ז'ק, הוצאת שוקן, ירושלים 1946.
שלוש נובלות, מיכאל קולהאז, המרקיזה פון או..., דו-קרב, מגרמנית: ישראל זרחי (מיכאל קולהאז) ומרדכי טמקין, עם עובד, תל אביב 1982.
כתבים קצרים ציורים מקס ליברמן, מגרמנית: ישראל זמורה, מחברות לספרות, תל אביב 1959
היינריך פון שטפן היה מנהל הדואר של האימפריה הגרמנית אשר אחראי לארגונו של שירות הדואר הגרמני.
לפון שטפן תפקיד מכריע ביסודו של איגוד הדואר העולמי בשנת 1874, ובשנת 1877 היה אחראי להכנסת שירות טלפון לגרמניה.
פון שטפן, יהודי גרמני, החל את שירותו בדואר הגרמני כפקיד דואר מקומי.
בשנת 1866 הוא התמנה על ידי ממשלת פרוסיה להלאמת שירות הדואר.
עד לאותה תקופה נוהל שירות הדואר בגרמניה על ידי משפחת האצולה טורן אונד טקסיס.
בשנת 1870 הוא התמנה למנהל שירותי הדואר לקונפדרציה של צפון גרמניה שהיא הורתה של האימפריה הגרמנית (אשר נוסדה בשנת 1871}.
בשנת 1876 הוא התמנה למנהל הכללי של הדואר באימפריה הגרמנית ובשנת 1880 לסגן מזכיר המדינה הממונה על משרד הדואר.
בשנת 1895 התמנה למזכיר המדינה של האימפריה הגרמנית.
כאשר פון שטפן החל את עבודתו כפקיד דואר הייתה גרמניה מחולקת ל-17 מחוזות דואר, כאשר לכל מחוז היו כללים משלו ותעריפים משלו למשלוח דואר.
כבר מעת שהתמנה למשרת הניהול הראשונה הוא פעל לאיחוד כללי הדואר בכל גרמניה ובכך לסייע למשלוח דואר מהיר יותר.
במסגרת מטרתו לאחד את כללי הדואר בכל גרמניה הוא דאג גם לאחד את שירותי הדואר עם שירות הטלגרף בגרמניה.
הוא היה הרוח החיה מאחורי ארגון כנס הדואר הבינלאומי בעיר ברן בשנת 1874, לשם הגשמת שאיפתו להאחדת כללי הדואר בכל העולם.
בכנס זה נוסד איגוד הדואר העולמי.
בשנת 1870, לאחר שקודם בתפקידו על ידי קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק, פון שטפן היה הראשון להכניס את הגלויה לשירות הדואר (רעיון שהוא הציע עוד בשנת 1865).
הגלויה זכתה לשימוש נרחב בתקופת מלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1870–1871 לצורך תקשורת בין יחידות צבאיות בשדה.
פון שטפן היה הראשון שהכניס שרות טלפון לגרמניה.
בשנת 1872 הוא קידם הקמת מוזיאון הדואר הקיסרי.
פון שטפן, אשר הלך לעולמו בשנת 1897 בברלין, הותיר את חותמו על איחוד כללי שירותי הדואר בעולם כולו.
היינריך קליי היה קריקטוריסט, קרטוניסט פוליטי וצייר גרמני.
קליי, יליד קארלסרוהה, החל את לימודיו ב"אמנות פרקטית" באקדמיית קארלסרוהה, וסיים אותם במינכן.
עבודותיו המוקדמות היו פורטרטים שגרתיים, נופים, טבע דומם, נופי ערים, וציורים היסטוריים.
בערך משנת 1892 זכה במוניטין של "אמן תעשייתי", צייר סצנות ייצור בצבעי מים ושמן.
צבעים אלו סיפקו את השקפתו העמוקה של העולם התעשייתי המודרני.
קליי זכה במוניטין גדול גם כצייר הומוריסטי, ביצירות עיפרון, שפורסמו בעיתון היוגנדסטיל והעיתון הידוע לשמצה זימפליציסימוס.
קליי נפטר במינכן אך יום מותו אינו ברור.
חלק מהשמועות אומרות שנפטר בשנות ה-40 המוקדמות.
וחלקן אומרות שנפטר ב-2 באוגוסט 1945. מקורות שונים מעידים שיום מותו היה ה-8 בפברואר 1952.
הקרטוניסט ג'ו גרנט התרשם מעבודתו של קליי, והציג את ציוריו לוולט דיסני, שבנה אוסף פרטי נרחב.
מספר מהפקות דיסני המוקדמות, בעיקר פנטסיה, חשפו את השראתו של קליי.
מאחר שדיסני התעניינו והדפיסו מחדש את עבודותיו, קליי עדיין ידוע בארצות הברית, אך ידוע מעט מאוד בגרמניה.
רודולף היינריך צילה היה מאייר וצלם גרמני, חבר הזצסיון הברלינאי.
רודולף צילה נולד ברדבורג (Radeburg), ליד דרזדן.
בנם של יוהאן טרגוט צילה, שען במקצועו, ושל ארנסטין לואיס, בתו של כורה פחם.
משפחתו הייתה ענייה, ואביו נעצר מספר פעמים בגין חובותיו.
ב־1867 עברה משפחתו לברלין, ועוד בבית הספר החל צילה לקחת שיעורי ציור, כשהמורה תומך בו ומעודד אותו לבחור במקצוע הליתוגרפיה.
לאחר שסיים את לימודיו ב־1872 החל לעבוד בתור ליתוגרף.
בשנת 1877 התקבל ל"חברה לצילום" (חברה גדולה של פרסום ואמנות עממית), בה עבד באמנות גרפית.
ב־1883 התחתן עם הוּלדה פריסקה (Hulda Frieske), ונולדו להם שלושה ילדים.
בתחילת 1890 התחיל צילה לעבוד בתור אמן ושרטט כאשר הוא משתמש בטכניקות שונות.
מ־1894 החל לצלם את רחובות ברלין.
הוא הציג את יצירתו לצד גדולי האמנים בזמנו, בהם קתה קולוויץ, מקס ליברמן ואוגוסט גאול.
צילה נודע בעיקר בזכות איוריו המצחיקים, שהתמקדו בדמויות של אנשים שונים, במיוחד קריקטורות עם סטראוטיפים של תושבי ברלין.
איוריו פורסמו בין השאר בעיתון הסאטירי "זימפליציסימוס".
הוא היה הראשון שתיאר את העוני בבתי הדירות של מעמד הפועלים בברלין (Mietskasernen).
צילה אמר על עצמו שהוא איננו אמן, אלא שעבודתו נוצרת על ידי מאמץ רב והשקעה רבה.
למרות זאת, האמן מקס ליברמן קידם אותו והכניסו ל"זצסיון הברלינאי" (ארגון של אמני ברלין) ב-1903.
לאחר מכן זכה צילה להצלחה רבה כמאייר ויוצר עצמאי.
הוא פוטר מעבודתו ב"חברה לצילום" ב-1910, ובעידודו של ליברמן החל להתקיים מאמנותו וממכירת ציוריו.
הוא התפרנס ממכירת איורים והדפסים ופרסם את עבודתו במספר ספרים.
המגזין הברלינאי "אנשים פשוטים" רחש כבוד רב במיוחד לצילה.
צילה הגיע לשיא תהילתו בשנות העשרים, כאשר "הגלריה הלאומית" קנתה כמה מאיוריו ב-1921. "האקדמיה לאמניות" כיבדה אותו בתואר פרופסור ב־1924, התסריטאי והבמאי ז'רארד לאמפרכט יצר מסיפוריו סרט בשם "Die Verrufenen".
צילה פחות ידוע בציוריו הארוטיים, הקרובים לפורנוגרפיה אך מתארים את חייהם הרגילים של האנשים הרגילים.
חלקם מופיעים במוזיאון בטה-יוז בברלין.
ב-1948 עיריית ברלין קראה על שמו "פארק היינריך צילה" בברגשטראסה ברובע מיטה בברלין.
בעבר הוצג פסל שלו מבית המלאכה של פאול קנטש, אך מקום הימצאו של הפסל אינו ידוע והפארק הוא כיום מגרש משחקים לילדים.
פסל "אנדרטת צילה" שנוצר בשנים 1964–1965 על ידי היינריך דרייק נמצא בפארק קלנישר, גם הוא במיטה.
בית ספר יסודי ברובע פרידריכסהיין בברלין נקרא על שמו.
בשנת 2002 נפתח ברובע ניקולאי, ברובע מיטה, בברלין, מוזיאון המוקדש ליצירתו של צילה ובשנת 2007 הוקם בסמוך פסל שלו מאת תורסטן שטגמן.
ב-1983 הבמאי וורנר וולרוץ יצר סרט מזרח גרמני בשם "צילה ואני" בעזרת הכתיבה המוזיקלית של דיאטר וורדטצקי ופטר רבנאלט, הסרט איננו סרט תיעודי של הביוגרפיה של צילה אך מבוסס על חלקים מחייו.
בת אחיינו של צילה היא הלן צילה, שהייתה ראש העיר של קייפטאון, דרום אפריקה.
היינריך פינקלשטיין , רופא ילדים יהודי-גרמני, מחלוצי רפואת הילדים בגרמניה.
פינקלשטיין נולד בשנת 1865 בלייפציג שבגרמניה.
אביו היה ראש הקהילה היהודית שם, וממנו ירש היינריך הצעיר את אהבתו לטבע וטיפוס הרים.
דבר זה הביא אותו ללימודי גאולוגיה ומדעי הטבע והוא סיים את לימודיו באוניברסיטאות לייפציג ומינכן בשנת 1884, בגיל 23 עם תואר ד"ר בפילוסופיה (PhD).
רק אז התפנה ללימודי רפואה אותם סיים בשנת 1892. פינקלשטיין החליט להקדיש עצמו לתחום רפואת הילדים והתמחה אצל אוטו הויבנר (Otto Leonhard Heubner).
כאשר זה עבר מלייפציג לברלין והתמנה למנהל מחלקת הילדים בבית חולים שריטה, פינקלשטיין נתמנה לסגנו ויחד הם פרסמו עשרות מאמרים בעניין תזונת תינוקות ומניעת הפצת מחלות.
בין השנים 1901–1918 היה פינקלשטיין מחשובי הרופאים בברלין, מנהל השירות הרפואי לילדים בבית היתומים וב-Kürassierstraße.
בשנת 1910 יסד יחד עם לנגשטיין, פאונדלר ופיקה את העיתון הרפואי Zeitschrift für Kinderheilkunde.
החשוב שברפואי הילדים בברלין ואולי בגרמניה כולה היה באותם ימים אדולף בגינסקי מורם של גדולים וחשובים וביניהם יאנוש קורצ'ק.
עם מותו של בגינסקי בשנת 1918 נתמנה פינקלשטיין למנהל בית החולים לילדים ע"ש הקייזר פרידריך.
בגלל מוצאו היהודי לא זכה פינקלשטיין מעולם לתואר פרופסור מן המניין והיה רק פרופסור חבר, אך השפעתו על רפואת הילדים הגרמנית הייתה ללא אח ורע.
הוא היה מחברו של ספר הלימוד העיקרי ברפואת ילדים, ספר שזכה לתרגומים לרוב לאנגלית, ספרדית וצרפתית.
פינקלשטיין הצליח להוריד את תמותת התינוקות והילדים במחלקתו מ-70% לערך של 4.3% בלבד.
יחד עם תלמידו, פרופסור לודוויג פרדיננד מאייר, המציא את תחליף חלב האם בעל ריכוז חלבון הגבוה אשר גרם למהפך בתזונת התינוקת.
פינקלשטיין הגה גם את "טיפות החלב" ועקב אחר תינוקות בשנתיים הראשונות לחייהם במרפאות מיוחדות שהקים לשם כך.
חשיבותו בחקר התזונה של תינוקות וילדים, מחלות מערכת העיכול והטיפול בילדים משלשלים שם אותו כראשון הגסטרואנטרולוגים לילדים בעולם.
בין הישגיו התיאור והאפיון של מחלת הכרסת (צליאק).
פינקלשטיין הצטיין גם במחקריו על מחלות זיהומיות והיו אלה פינקלשטיין ומאייר אשר זיהו את הסטרפטוקוקוקס הגורם למחלת השנית (סקרלטינה).
עליית הנאצים לשלטון הביאה לפרישתו לגמלאות במרץ 1933. בשנת 1935 איבד את תאריו, הרשות ללמד ולעסוק ברפואה.
הוצעה לו משרה בשיקגו שבארצות הברית ואכן נסע לשם לזמן קצר אך שב לברלין כדי לא להפקיר את אחותו.
פינקלשטיין מעולם לא נישא ואחותו הייתה משפחתו היחידה.
פינקלשטיין שקל להגר לקובה או צ'ילה בגלל קשרים שהיו לו עם תלמידים לשעבר ממדינות אלה אשר השתלמו אצלו בברלין.
בשלב זה וכהכנה להגירתו החליט לשלוח לתלמידו המובהק, פרופסור לודוויג פרדיננד מאייר, שבינתיים עלה ארצה והתמנה מנהל מחלקת הילדים בבית חולים הדסה תל אביב, את ספריתו הרפואית הגדולה (קרוב ל-5,000 כותרים) וזו אכן הגיעה לתל אביב והפכה הספרייה הרפואית ברפואת ילדים הגדולה בעיר.
לבסוף, בעקבות ליל הבדולח בשנת 1938 ובעזרת רופא הילדים הצ'יליאני הידוע ארטורו סקוגי ורגרה (Arturo Scroggie Vergara) היגר לבסוף פינקלשטיין לצ'ילה אך גילו המתקדם לא אפשר לו לעבוד במקצועו ורק פנסיה שניתנה לו על ידי סלבדור איינדה, אז שר הבריאות, ומשכורת כשומר בשער האוניברסיטה אפשרו לו ולאחותו לשרוד.
רופאי סנטיאגו נהגו להיוועץ איתו בכל מקרה מסובך.
לבסוף, ב-28 בינואר 1942 נפטר פינקלשטיין ונקבר בסנטיאגו.
אחרי המלחמה איגוד רופאי הילדים הגרמני שיקם את המצבה והציב שלט המכיר ומוקיר פועלו של פינקלשטיין לקידום רפואת הילדים.
מאמרים על אודותיו ועל השפעתו על רפואת הילדים
היינריך קוֹהל היה אדריכל וחוקר אדריכלות גרמני.
בשנת 1905, יחד עם הארכאולוג הגרמני קרל ואצינגר, ערך סקר ארכאולוגי, חפירות ומחקר ראשון מסוגו של בתי הכנסת היהודיים העתיקים בגליל ובגולן.
את הנטייה לאדריכלות קדומה קיבל מאביו שעסק בחקר מונומנטים בגרמניה.
את הכשרתו כאדריכל בתחום הארכאולוגיה רכש כאשר הצטרף בשנים 1902–1904 אל האדריכל אוטו פוקשטיין שיצא לחקור את שרידי בעלבכ שבלבנון ואחר כך ב-1907 את שרידי חתושש, (בוע'זכוי), בירת החתים.
באביב 1905 יצא לארץ ישראל יחד עם קרל ואצינגר, מטעם , כדי לערוך סקר בתי כנסת בגליל.
בין 28 במרץ ל-17 ביוני סקרו, מדדו ותיעדו בחורבות של תלחום (כפר נחום), אם אל-עמד (חורבת עמודים), ארביד (חורבת ארבל), מירון, אנ-נברתין (כפר נבוריה), כפר ברעם, אל-ג'יש (גוש חלב) – כולם בגליל, חורבת סומקה שבכרמל, ואד-דכה ואום אל-קנאטר שבגולן.
כן בדקו קצרות את חירבת כרזה (כורזים), קציון ויארון.
בכפר נחום ערכו חפירה ארכאולוגית נרחבת, ברשות המסדר הפרנציסקני, שרכש קודם לכן את האתר.
ביתר האתרים החפירות היו מצומצמות.
בשנת 1907 יצאו השנים לעונה נוספת.
מאחר שהפרנציסקנים מנעו מהם עתה את המשך המחקר בכפר נחום, התרכזו בתיעוד חורבות בית הכנסת בכורזים.
את פועלו של קוהל קטעה מלחמת העולם הראשונה.
קוהל יצא לחזית המערבית בספטמבר 1914 ולאחר כשבועיים נהרג בקרב.
את הספר "בתי כנסת קדומים בגליל", שהיה על סף סיום השלים והוציא לאור, בשנת 1916, עמיתו קרל ואצינגר.
מפעלם של קוהל וואצינגר הוא מחקר לדוגמה בתחום האדריכלות הקדומה.
הרבה מן הקביעות האדריכליות שקבעו, נתקבלו על חוקרי בתי הכנסת הקדומים שבאו אחריהם.
ובכל זאת, במונחים של מתודולגיה ארכאולוגית עכשווית לא היה בחפירה בכפר נחום יותר מאשר ניקוי שפכי עפר ופינוי האבנים הנפולות.
אילו הייתה נקוטה בידם מידה מסוימת של חפירה סטרטיגראפית, של איסוף שברי חרסים ולא רק תיעוד של פרטי אדריכלות, הייתה אולי נוצרת אפשרות לסייע בפתרון המחלוקת המרכזית הקיימת בעניין תיארוך בתי הכנסת ובמיוחד תיארוכו של בית הכנסת בכפר נחום.
היינריך (יחיאל) ריינהולד היה איש צבא ומשטרה יהודי יליד גרמניה שפעל בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי בשורות
מחתרת האצ"ל והתגלה כסוכן שתול של הבולשת הבריטית.
לאחר שנמלט מארץ ישראל נתפס בבלגיה ושהה שם במעצר, לאחר מכן הועבר לאנגליה, שם נעלמו עקבותיו ועד היום לא ידוע מה עלה בגורלו.
היינריך ריינהולד, ששמו העברי היה יחיאל, נולד בברלין בירת גרמניה ב-1916. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל.
בשנת 1937 הצטרף למשטרת היישובים העבריים ושירת בצפת.
בעת שירותו קשר קשרים עם קצין יהודי במשטרת המנדט בשם מקס שינדלר, שהיה בעברו עורך דין וחוקר משטרה בברלין.
בשנת 1943, בימי מלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא הבריטי והוצב ביחידת קומנדו במסגרת הבאפס, שבה התמחה בחבלה והגיע לדרגת סמל.
ב-25 במאי 1946 שוחרר מהצבא הבריטי כשדרגתו בעת השחרור רב-סמל.
לאחר השחרור נתקבל לעבודה בשק"ם הבריטי ה-NAAFI.
באותה עת הצטרף לאצ"ל בחיפה.
בארגון ניתן לו הכינוי המחתרתי "ינאי" והוא הדריך את חברי הארגון בחבלה.
ריינהולד השתתף בניסיון להטביע את אחת מאוניות הצי הבריטי.
הכוונה הייתה להחדיר חביות נפץ לשטח הנמל באמצעות מכונית של הצי הבריטי, וריינהולד נבחר לנהוג במכונית בגלל מראהו החיצוני שהתאים לחייל בריטי, אך הפעולה בוטלה עקב תקלה.
הסברה שרווחה באצ"ל הייתה כי בזמן היותו של ריינהולד בחיפה הצליחה הבולשת הבריטית לגייסו כסוכן, וכי ריינהולד היה לסוכן הבכיר של הבריטים שפעל בשורות האצ"ל.
באפריל 1946 עבר לירושלים, שם שימש מדריך בקורס למפקדים של האצ"ל, שבמסגרתו לימד את חניכיו להרכיב מטעני נפץ והדריך אותם אף באימוני שדה.
מלון המלך דוד בירושלים היה המפואר במלונות ארץ ישראל בתקופת המנדט.
בשנת 1938 העביר ממשל השלטון המנדטורי את מושבו לאגף הדרומי של המלון ושיכן בו משרדים אזרחיים וצבאיים בראשותם של פקידים וקצינים בכירים.
מקום מושבו של ג'ון שאו, המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, היה אף הוא במלון.
אירועי "השבת השחורה" גרמו לתנועת המרי העברי לרצות להגיב והמלון נבחר על ידי מפקדת "ההגנה" בראשותו של ראש המטה הארצי משה סנה כמטרה לפעולת חבלה של האצ"ל, אך עקב התערבותו של נשיא ההסתדרות הציונית חיים ויצמן, שתבע להפסיק את המאבק המזוין בבריטים, חזרה בה מכוונתה.
מפקד האצ"ל מנחם בגין החליט בכל זאת להוציא את מעשה החבלה אל הפועל.
ב-22 ביולי 1946, בצהרי היום, משרדי הממשל המנדטורי שבבניין המו אדם.
קבוצת אנשי אצ"ל מחופשים למלצרים סודנים הכניסה למלון כדי חלב גדולים, ובהם חומר נפץ, הפעילה את מנגנוני ההשהיה וברחה.
הפיצוץ הרס את כל האגף הדרומי של מלון המלך דוד, על כל קומותיו.
בפיצוץ נהרגו קרוב למאה אנשים, בריטים, ערבים ויהודים ועשרות נפצעו.
הפעולה הביאה לסיום שיתוף הפעולה בין שלושת ארגוני המחתרת ולפירוק תנועת המרי העברי והגבירה את האיבה שבין ההגנה לבין האצ"ל והלח"י.
האצ"ל טען לימים כי סמוך למועד הפיצוץ הוא הודיע עליו למערכת העיתון "פלסטיין פוסט" ואף לקונסוליה הצרפתית.
כן טען האצ"ל (לאחר שהתברר דבר בגידתו של ריינהולד) שריינהולד, שהיה שותף לביצוע הפעולה, לא הצליח להעביר בזמן אזהרה למפעיליו על אודות ההתקפה הצפויה על המלון, והללו העדיפו שלא לפעול כל עוד לא הגיעה התראה מפורשת.
בבוקר 30 באוקטובר 1946 התכנסו מספר אנשי אצ"ל בדירת אחד מחברי המחתרת בירושלים.
מפקדם הציג בפניהם שלוש מזוודות נפץ ושק עם כלי נשק לקראת משימתם הבאה.
ריינהולד שנועד להיות מפקד הפעולה לא הגיע לפגישה, וההנחה הייתה כי נאסר.
הוא גם לא נמצא בחיפוש שאנשי האצ"ל ערכו בדירתו.
המשימה שהוטלה על הכוח הייתה פיצוץ תחנת הרכבת בירושלים, כחלק ממאמצי הארגון לפגוע בתשתיות ששימשו את הממשלה והצבא הבריטיים, ולנסות לשתק את התנהלות השלטון באמצעות התקפות חוזרות על מתקניו.
שניים מהם כבר שהו בתחנה, מחופשים לסבּלים ערבים.
יתר השישה הגיעו למקום במכונית, בהם מאיר פיינשטיין שנהג במכונית, ושני חברי מחתרת, גבר ואישה, שעמדו להתחזות לזוג נאהבים.
כשהגיעו לתחנה נטלו חברי המחתרת שהתחזו לסבלים את המזוודות שבהן הוטמנו המטענים והניחום ליד קופות התחנה, אז הוצאו הנצרות והמזוודות מולכדו.
אנשי המחתרת חזרו אל המכונית, אולם הגבר והאישה שהתחזו לנאהבים נשארו בתחנה כדי להזהיר את האנשים שבתחנה מראש על הפיצוץ, זאת מאחר שהאצ"ל לא רצה שיפגעו אנשים אלא שתפגע התחנה בלבד והחליט לפרסם אזהרה.
האישה הוציאה מתיקה מפת בד לבנה גדולה ופרשה אותה על המזוודות.
על הבד נרשם בעברית, בערבית ובאנגלית "סכנה מוקשים!" ומתחת צויר סמל האצ"ל.
בני הזוג התחילו להתרחק, אולם שני ערבים שהיו בתחנה הבחינו במתרחש והזעיקו את האנשים הרבים במקום לדלוק אחריהם.
אחד המאבטחים שלף אקדח וירה מעל ראשי האנשים.
האישה הצליחה להיחלץ מאחד הערבים שאחז בה, ומשתתפי הפעולה זינקו אל מכונית המילוט שיצאה בנסיעה מהירה מן המקום.
בתחילה נראה היה כי הצליחו להימלט, אך לאחר רגע ניתכה אש כבדה מכל עבר ושריונית בריטית החלה לדלוק אחריהם.
המכונית הגיעה אל מקום האיסוף בשכונת ימין משה, אז הבחינו כי כמעט כולם נפצעו, וכי ידו השמאלית של פיינשטיין רוסקה ושתתה דם.
פיינשטיין רץ אל עבר בית מחסה ונכנס אליו.
בעקבותיו הגיעו השוטרים שעקבו אחרי סימני הדם ועצרו אותו.
מלבדו נתפסו שלושה ממשתתפי הפעולה האחרים.
בינתיים ניסה קצין חבלה בריטי לנטרל את הפצצה, אולם זו התפוצצה, הרגה אותו וגרמה להרס בתחנה.
לאחר הפעולה בתחנת הרכבת החלו אנשי אצ"ל לחפשו ועד מהרה נתברר להם כי ריינהולד – "ינאי", מי שהיה אמור להיות מפקד הפעולה ונעדר ממנה, הוא שהודיע לבריטים מראש על הפעולה, וכך נפלו משתתפי הפעולה לתוך המארב.
כבר לאחר הפיצוץ במלון המלך דוד היו מי שחשדו כי ריינהולד היה מקור להדלפות מידע על מחסני התחמושת של האצ"ל ולהלשנות על אנשי האצ"ל.
אך לא היו ראיות לכך והוא אף ידע לרכוש את אמונם בכוח אישיותו ובזכות מומחיותו בחבלה.
עתה נזכרו אנשי האצ"ל כי בפעולה לפיצוץ מלון המלך דוד, שבה נועד לו התפקיד להכין את מטעני החבלה ומנגנוני ההשהיה, נודע לו על כך רק לאחר שהועבר, 24 שעות לפני הפעולה, למקום מסתור.
אנשי האצ"ל נזכרו כי הוא היה מתוח ועצבני וניסה באמתלות שונות לשכנע את חבריו לעכב את הפעולה וכן ביקש לצאת מן המסתור "רק לחצי שעה", אך מפקד הפעולה אסר על אנשיו לעזוב את המקום וכך נמנעה ממנו האפשרות להזהיר את הבריטים והללו לא פינו את המלון.
לאחר הפעולה בתחנת הרכבת ריינהולד נעלם.
בחיפוש שערכו בחדרו בשכונת רחביה נתגלו ראיות כי ניהל פרשיות אהבים עם כמה נשים בעת ובעונה אחת וכי היה קלפן.
עקבותיו נעלמו אך אנשי האצ"ל לא הרפו.
נתברר להם כי אמו של ריינהולד מתגוררת בכפר יונה.
הם בדקו את דברי הדואר שלה וממכתבים ששלח לה נתגלה להם כי באותה עת, ב-1947, נמצא בנה בבלגיה.
אליהו לנקין, מפקד האצ"ל באירופה, הטיל על אחד מאנשי האצ"ל, מרדכי שני, לצאת לבלגיה ולחטוף את ריינהולד.
הסברה הייתה כי מטרת החטיפה הייתה חיסולו של ריינהולד.
לשני נמסרה תמונתו של ריינהולד והוא הכין העתקים מן התמונה ושלח אותם לכל אירוע יהודי בבלגיה ובהולנד עם אחד מאנשיו כדי שינסה לאתרו ולזהותו אם יגיע לאירוע, אולם ריינהולד נזהר לנפשו ולא הגיע לאירועים.
במרץ 1947, כאשר ד"ר שמשון יוניצ'מן, מבכירי התנועה הרוויזיוניסטית, ביקר בבלגיה ביקש ממנו שני לערוך אזכרה בבריסל לעולה הגרדום שלמה בן-יוסף ולפרסם אותה ברבים, שמא יתפתה ריינהולד לבוא אליה גם הוא, ואכן כך קרה.
בתום האזכרה ניגש אל הד"ר יוניצ'מן צעיר בלונדיני והציג עצמו כבית"רי לשעבר.
שני שנכח אף הוא באולם זיהה את האיש והחל לעקוב אחריו.
המטרה הייתה למשוך אותו למלכודת ולחסלו.
ההזדמנות נוצרה כשריינהולד התפתה לבוא לפגישה עם שליחי האצ"ל ונכנס למונית.
נהג המונית היה יהודי בלגי איש האצ"ל.
בדרך עצר הנהג ולמונית נכנסו אחיו של הנהג ומרדכי שני.
שני החל להלום בקת אקדח על ראשו של ריינהולד שלאחר מספר מהלומות איבד את הכרתו.
אלא שתוך כדי כך הבחין הנהג במראה במכונית העוקבת אחריו.
החל מרדף כשהמכונית העוקבת מנסה להדביקם.
לפתע נתקעה מכוניתם בתעלה והמכונית הרודפת הצליחה להדביקם.
מרדכי שני וחבריו הצליחו להשליך למי התעלה את כלי נשקם ואז הקיפו אותם שוטרים בלגים ועמם שני אנשים בלבוש אזרחי, שרק לאחר מכן נתברר כי היו אנשי הבולשת הבריטית.
שלושת העצורים מסרו לשוטרים הסבר לחטיפה באומרם כי הם ניצולי השואה וכי ריינהולד הוא קאפו לשעבר שהם באו לנקום בו.
מרדכי שני נדון לשלוש שנות מאסר על חטיפה ולשישה חודשי מאסר נוספים על כניסה בלתי חוקית לבלגיה ואילו כל אחד משני האחים נדון לעשרים חודשי מאסר ושוחררו בתום שנה.
לאחר כשנה במאסר נתבשר שני כי הוא עומד להשתחרר, אולם בהציצו בתעודת השחרור גילה כי הוא עומד להיות משוחרר אל אזור הכיבוש הבריטי בברלין, מאחר שהוא חתום על מסמך שלפיו הוא מצהיר (בשמו הבדוי) כי בכוונתו להגיע לשם.
היה ברור לו כי המסמך המזויף הוא תוצרת הבולשת הבריטית שרצתה למשוך אותו לאזור הבריטי כדי לחקור אותו על פעולות האצ"ל באירופה.
שני העדיף להישאר בכלא עד תום תקופת מאסרו.
ריינהולד עצמו, לאחר שחולץ מן המונית, היה יומיים במעצר ושוחרר לאחר התערבות המשלחת הצבאית הבריטית בבריסל, שטענה כי הוא חייל בריטי שהסתבך בקטטה ויישפט בבריטניה.
הוא הועבר לאנגליה ושם נעלמו עקבותיו, ומאז לא נודע עליו דבר.
רמז לגורלו של ריינהולד היה בשנת 2005, כאשר אחותו, אווה ברלין, תושבת העיר פרינסטון בניו ג'רזי, פרסמה באתרי גניאולוגיה באינטרנט, כי היא מבקשת פרטים מכל היודע מקום הימצאו, במילים אלה:
"אני מנסה למצוא את היינריך ...
זה עשרות שנים, אך ללא הצלחה.
...המודיעין הבריטי העניק לו זהות חדשה בסוף שנות הארבעים..
פניתי לממשלת בריטניה למסור לי מידע כלשהו, אבל התיק נשאר מסווג..
שנינו (אם הוא עדיין בחיים) בשנות השמונים לחיינו וכך תהיה זו ההזדמנות האחרונה עבורי לראותו".
מכך שבמשך כ-60 שנה לא יצר ריינהולד קשר עם אחותו, ניתן אולי ללמוד כי המוות מצאוֹ לפני זמן רב.
ההיסטוריון נרי אריאלי, מנהל הארכיון לתולדות ההגנה, שבמסגרת ארכיון צה"ל, חקר את פרשת בגידתו של ריינהולד.
בשנת 2004 כתב על כך מאמר, שמתבסס על מסמכי הבולשת הבריטית שנפתחו אז לציבור בארכיון לתולדות ההגנה שבניהולו.
במאמר מספר גילויים חדשים על הפרשה.
אריאלי מספר כי לאחר הפיצוץ במלון המלך דוד ברח ריינהולד למרכז ירושלים שם נלכד על ידי הבריטים ושוחרר לאחר התערבותו של קצין המשטרה מקס שינדלר, אך נעצר שנית בפקודתו של קצין הבולשת הבריטית או'סאליבן.
במהלך חקירה זו מסר ריינהולד פרטים רבים על אנשי אצ"ל ושוחרר לאחר שהסכים לעבוד עבור הבולשת.
לאחר שחרורו המשיך לפעול כחבלן באצ"ל מבלי שעורר את חשדם של חבריו.
דבר בגידתו נתגלה לאצ"ל רק לאחר הפיצוץ בתחנת הרכבת בירושלים, אף כי לא שיערו את היקף בגידתו.
הוא הוברח בידי הבריטים למערב אירופה בשם בדוי, הארי רוז, והשתקע בהמבורג.
בזהותו הבדויה ניסה להתקרב לפעילי ההעפלה.
הוא פעל כפרובוקטור ומסר לאצ"ל מידע על מחסני נשק בריטיים כדי שייפגעו בהם, בעוד הבריטים ממתינים להם, אולם האצ"ל לא ביצע את הפעולה משום שהודלף לו מידע כי הבריטים ממתינים לפעולה.
חידוש אחר במאמר הוא כי מנחם בגין הורה לאנשיו, לאחר שריינהולד נתגלה בבריסל, לא להורגו אלא רק לחטוף אותו כדי להביאו למשפט בעוון בגידה.
במאמרו הגיע אריאלי למסקנה כי ריינהולד החל את בגידתו רק אחרי שנתפס על ידי הבריטים לאחר הפיצוץ במלון המלך דוד, אף שאנשי האצ"ל האמינו כי בגידתו החלה עוד לפני כן כשהופעל על ידי מקס שינדלר.
אריאלי הביא במאמרו צילום של מכתב של קצין הבולשת או'סאליבן מדצמבר 1946, שסווג כ"סודי ביותר".
במכתב זה מתואר לוח זמנים אחר המייחס את התחלת הבגידה לאוקטובר 1946, אולם בכל מקרה עולה ממנו כי התחלת הבגידה לא קדמה לפיצוץ מלון המלך דוד.
במכתב כתב הקצין כי ב-18 בספטמבר דיווחה מפקדת הבולשת במחוז חיפה כי התקבל מידע שריינהולד, מומחה לחבלה, הוביל את ההתקפה על מלון המלך דוד ביולי, כי תיאורו הופץ בכל מחוזות המשטרה וב-28 באוקטובר 1946 הוא אותר ונעצר בידי הבולשת במחוז חיפה.
בחקירתו מסר הצהרה שבה סיפק מידע על ארגון האצ"ל, פעולותיו ופעיליו ומקומות המפגש שלהם.
התאוריה לפיה חזר למדינת ישראל ושירת בצה"ל
בכתבה שנתפרסמה בעיתון מעריב ב-3 בספטמבר 1954 הועלתה סברה כי ריינהולד חזר לארץ לאחר הקמת המדינה ואף שירת בצה"ל.
על פי עדויות שונות סופר בכתבה כי אדם בשם היינריך ריינהולד, שכתובתו בניו יורק, עסק בראשית שנות ה-50 בהברחת גרבי ניילון לישראל, מצרך שלא ניתן היה להשיגו בקלות בתקופת הצנע.
ההברחה בוצעה באמצעות משלוח חבילות שבהן גרביים כאלו לאנשים שונים בתל אביב.
הדבר עורר את חשדם של אנשי המכס והם פתחו בחקירה.
במהלך החקירה הם הגיעו אל אחת ממקבלי החבילות וזו סיפרה להם כי שולח החבילות הוא קרוב שלה בשם היינריך ריינהולד המתגורר עתה בארצות הברית.
לדבריה קרוב זה התגורר בארץ שנים רבות לפני קום המדינה ואף שירת בבריגדה.
היא הוסיפה כי הוא הסתבך עם האצ"ל והסתלק לחו"ל, אולם חזר לארץ לאחר קום המדינה ואף שירת בצה"ל במטה השק"ם, ולאחר שחרורו מצה"ל שב לארצות הברית ועתה, לדבריה, הוא "תומך בקרוביו בארץ".
עוד נאמר בכתבה כי קצין צה"ל אשר שירת עם ריינהולד ביחידה אחת במשך תקופה ארוכה סיפר כי פגש את ריינהולד ברחובות תל אביב כשהוא במדי צה"ל והכירו לפי הילוכו המיוחד, אם כי לדבריו "פרצופו השתנה מאד".
אין כיום לדעת אל נכון את מהימנותם של סיפורים אלה.
בשנת 1979 ראה אור בהוצאת "הדר" בתל אביב ספרו של דוד שחר, "סוכן הוד מלכותו", המביא את סיפורו של ריינהולד, חייו, בגידתו ומנוסתו.
המחבר מתאר גם פרשיית אהבים שהייתה לו עם אשת בנקאי מירושלים, שאין לדעת כיום האם היא אמיתית או פרי דמיונו של המחבר.
על הספר כתב חיים באר כי הוא: 'הזדמנות נוספת לקורא של ימינו לגלות את הפלא של "משהו שהוא מעל ומעבר למוחש במקום ובזמן"'.
ריינהולד הוא דמות מרכזית בספר "חפרפרת במחתרת" של הסופרת אורה מורג.
היינריך קספאר שמיד היה מלחין גרמני.
בנעוריו למד מוזיקה אצל אביו, שהיה מורה בבית ספר ומנצח מקהלה.
במשך שנים אחדות גם שר במקהלת נערים בקתדרלה של רגנסבורג.
הוא נכנס לאקדמיה למוזיקה במינכן, שם למד הלחנה אצל לודוויג טואילה.
ב-1905 קיבל משרת הוראה באקדמיה של מינכן וב-1919 קודם לדרגת פרופסור מן המנין.
אחרי מלחמת העולם הראשונה החלה תקופה מצליחה במיוחד בקריירה של שמיד, הן כנגן והן כמלחין.
הוא סייר באוסטריה, סקנדינביה ורוסיה.
ב-1921 התמנה למנהל הקונסרבטוריון של קרלסרוהה וב-1924 קיבל לידיו את הנהלת בית הספר למוזיקה של אאוגסבורג (כיום קונסרבטוריון).
שמיד פרש מעבודתו האקדמית בשנת 1932.
היינריך קספאר שמיד מת בגייזלבולאך, סמוך למינכן, בשנת 1953.
מבחינה סגנונית, השתייכו יצירותיו של שמיד לשלהי התקופה הרומנטית יותר מאשר לחידושי המאה ה-20. השפעתו של ברהמס, במיוחד, ניכרת מאוד ברגישותו היוצרת של שמיד.
הדבר ניכר ביותר בסונאטות לכינור ופסנתר (1920, 1939).
יצירתו הטובה ביותר היא, קרוב לוודאי, הסימפוניה ברה מינור (1947), שזכתה להערכה רבה על רעננותה ועל הטיפול המיומן שלה בחומרים מוזיקליים מסורתיים.
יסודות של מוזיקה עממית בווארית מופיעים במוזיקה למיסות הכפריות, בחיבוריו הכוראליים, בלידר שלו, ביצירותיו הקאמריות ובאופרה שלו.
היינריך (הנריקוס) קורנליוס אגריפה פון נטסהיים Cornelius Agrippa von Nettesheim; 14 בספטמבר 1486 – 18 בפברואר 1535) היה איש אשכולות, תאולוג, משפטן, רופא ופילוסוף.
הוא דן בכתביו במאגיה, דת, קבלה, אסטרולוגיה, אלכימיה ופילוסופיה של הטבע.
ידוע בתרומותיו בנושאי פילוסופיה של הדת למלומדים המפורסמים ביותר של זמנו.
מוצאו של אגריפה הוא ממשפחת אצולה מקלן שהתרוששה.
לא ידוע דבר על ילדותו ובחרותו.
יש רישום באוניברסיטת קלן בו נאמר שהוא נרשם אליה ב-1499 ו ב-1502 סיים את לימודיו שם.
לא ידוע על לימודים נוספים שלו.
תוכנית הלימודים העצמית של אגריפה כללה לטינית, אסטרולוגיה, תאולוגיה, יסודות המחשבה המאגית, ספרות הרמטית, המנונים אורפיים, קבלה, משפט רומי, רפואה, מכניקה, אופטיקה וגאומטריה.
ב-1502 או 1503 שינה את מקום לימודיו ונסע לפריס.
נראה שהיו לו קשרים עם אישים כמו שרל דה בואל (Charles de Bouelles), וז'ן פֶּרֶאַל (Jean Perréal).
באותה תקופה ערך את הניסויים האלכימיים הראשונים שלו בעזרתם של אזרחים אמידים.
ב-1508 נסע עם חברים לספרד.
הוא היה מעורב שם בקרבות בין איכרים ובעל האחוזה שלהם שהיה ידידו של אגריפה.
הוא ושכירי החרב ששכר הצליחו לברוח.
אחרי שהות בליון בה סבל מקשיים כלכליים התמנה אגריפה בתחילת 1509 למרצה, ואחרי כן לפרופסור באוניברסיטת דול (Dole) בבורגונדיה.
שם הרצה על חיבורו של יוהנס רויכלין De verbo mirificio.
ההרצאות עוררו עניין רב, אבל גם ביקורת חריפה מצד הממונה מטעם הכנסייה ז'אן קאטילינה (Jean Catilinet) הפרנציסקני.
ההתנגדות נבעה מכך שבהרצאותיו רומם אגריפה את הרעיונות הקבליים שלשמות ולמילים בעברית יש יכולת להביא לאחדות בין האדם והאל.
בזמן הרצאה בבגנט כינה אותו קאטילינה "כופר מתייהד".
אחרי זמן מה עזב אגריפה את דול ונסע לאנגליה.
הנושאים בחיבור כוללים הישגים היסטוריים של נשים, ביקורת על השכלתן ונושאים אחרים.
אחד הנושאים הוא שנשים הן לא מושחתות ולכן השחיתות במדינה ובכנסייה היא בלעדית לגברים.
אגריפה ניסה בחיבור זה לזכות בחיבתה של מרגרט מאוסטריה ודרכה לקבל משרה אקדמית בחצר.
הוא לא קיבל את המשרה בשל לחצו של ז'אן קאטילינה שהיה, גם הוא, בעל מעמד נכבד בחצר.
בסוף 1509 חזר אגריפה לקלן ויצר קשרים עם המלומד המפורסם האב יוהנס טריתריוס מהמנזר הבנדיקטיני בשפונהיים.
בתקופה בה עבדו ביחד פרסם אגריפה את חיבורו העיקרי בן שלושת הכרכים De occulta philosophia שהיה מחקר שיטתי ראשון על תורת הנסתר והמאגיה.
ב-1510 נשלח אגריפה על ידי הקיסר מקסימיליאן I לאנגליה, יחד עם נציגים רבים נוספים, כדי לנסות להשפיע על הנרי השמיני.
הוא נבחר בשל שליטתו בשפות רבות (הוא ידע שמונה שפות, ובשש מהן שלט בצורה מלאה).
בלונדון שמע אגריפה הרצאות של ההומניסט ג'ון קולט (John Colet) באוניברסיטת אוקספורד על הייחודיות המסתורית בנצרות הפאולינית.
בתחילת 1512 נסע לפאביה ובין השאר הרצה באוניברסיטה שם על פיידרוס של אפלטון.
באמצע 1512 נלחם, כקצין, בצבאו של מקסימיליאן הראשון נגד הוונציאנים וזכה בתואר אבירות.
ב-1513 ליווה משלחות דיפלומטיות כתאולוג לסינוד בפיזה שבה נבחר ג'ובאני דה מדיצ'י לאפיפיור לאו העשירי.
אחרי בחירתו של האפיפיור בוטל החרם שהוטל עליו.
ב-1515 הרצה בפאביה על הרמס טריסמגיסטוס וייחס לו ספרי מאגיה וספרי התגלות שהיו, למעשה, חלקים מהקורפוס הרמטיקום.
באותה שנה הוא התחתן בפאביה.
בפאביה קיבל תואר דוקטור לרפואה ודוקטור למשפטים.
ב-1515 כשהצבא הצרפתי כבש את העיר איבד אגריפה את רכושו ונמלט עם אשתו לפיימונטה.
ב-1516 כתב את החיבור "על שלוש הדרכים לדעת את האל" (De triplici ratione cognoscendi Deum).
באותה שנה מת אב המנזר טריתמיוס (Trithemius), שהייתה לו אחת הספריות העשירות ביותר באירופה.
טריתמיוס הוריש חלק מספרייתו לאגריפה.
ב-1518 הגיע למץ ושם כתב את ספרו " על החטא הקדמון" (De originali peccato).
כאן קנה אגריפה, שעסק גם ברפורמציה, ספרים וכתבים של מרטין לותר, ארסמוס מרוטרדם ואחרים ושלח אותם לחבריו.
במץ נבחר על ידי מנהיגי העיר להגן על אישה שהואשמה בכישוף בפני האינקוויזיטור קלאודיוס סאליני (Claudius Salini).
ניתן לאגריפה חופש בשיטת ההגנה שלו.
הוא הפריך את מה שהקריא האינקוויזיטור מספר פטיש המכשפות והביא לזיכויה של האישה.
תוצאות המשפט גרמו לכך שחינו סר בעיני ראשי העיר מץ.
על פי המקובל בקרב העם הפשוט: "מי שמצליח לנצח את האינקוויזיציה יכול להיות רק זה שעושה עסקות עם השטן".
התחילו להתפשט בעיר שמועות שאגריפה עצמו עובד את כוחות השחור.
כך נוצרה האגדה שליוותה את אגריפה בחייו וגם אחריהם.
ביולי, אותה שנה, נפגש עם אולריך פון הוטן.
ב-1521 נסע למץ כדי לבקר מכרים ותיקים ושם מתה אשתו.
אגריפה נסע עם בנו בן ה-4 לז'נבה ועבד שם כרופא.
בסוף 1521 התחתן עם אנה לואיזה טיסי בת ה-18 וממנה נולדו לו שישה ילדים.
ב-1523 עזב אגריפה את ז'נבה, למרות ניסיונות שכנוע להשאירו שם, נסע לפריבור ונעשה שם רופא העיר.
הוא העמיק שם במחקרי תורת הנסתר.
בפריבור סירב לרשום תרופות יקרות שיעשירו את רוקחי העיר ונתן לעניים תרופות שהוא עצמו רקח ואף טיפל בהם בחינם.
בכך הקים עליו את הגילדות של הרוקחים והרופאים המקומיים וביולי 1523 התפטר מתפקידו.
ב-1524 הגיע לליון וקיבל את משרת הרופא האישי של לואיז, נסיכת סבויה, אמו של המלך פרנסואה הראשון.
גם כאן היו לו בעיות.
שכרו לא שולם במועד והוא פנה במכתבים לרשויות המס.
לואיזה ביקשה ממנו הורוסקופ על בנה פרנסואה הראשון אבל הוא סירב לכתוב אותו בטענה שיש לו דברים חשובים יותר לעשות.
במקום זה נתן לה הורוסקופ על מצב העניינים במלחמה נגד הבורבונים ונתן, לפי האסטרולוגיה, את הניצחון לאויב.
כאן סיים את חיבורו De incertitudine et vanitate scientiarum (על חוסר הוודאות והיהירות של המדעים).
ב-1530 קיבל רשות מהקיסר קרל החמישי, אחרי משא ומתן ארוך, להדפיס את שני ספריו העיקריים De incertitudine et vanitate scientiarum ו- De Occulta Philosophia.
הספר התפשט מהר מאוד בקרב המלומדים באירופה.
בספר הוא תקף את המצב הדתי והפוליטי של זמנו ובכך תקף ישירות את הכמורה ואת מעמד החצרנים.
הוא גם כתב ביקורת עצמית על פעולותיו.
הכמורה הקתולית רצתה להחרים את הספר וראתה בו כפירה ומינות.
הקיסר ביקש שיחזור בו, לפחות מהביקורת על הכנסייה והכמורה.
אגריפה סירב וכך נאלץ הקיסר להפסיק לשלם לו שכר.
בעקבות משפט שנערך במכלן נאסר עליו להדפיס שוב את ספרו.
אגריפה שלח עותק ומכתב אישי לארסמוס מרוטרדם.
ארסמוס אהב את הספר אבל ביקש מאגריפה להיות יותר זהיר בביקורת שלו.
בסוף 1530 עבר אגריפה בבריסל ובתירוץ כלשהו נאסר שם בבית הכלא של בעלי חוב.
באותו זמן שרפו פקידי העיר בריסל והמשגיחים מטעם הכנסייה, באופן פומבי, עותקים מהספר De Incertitudine et vanitate scientiarum.
אחרי זמן קצר שחררו אותו מהכלא בתנאי שיעזוב מיד את העיר.
בזמן ששהה במכלן התחתן בפעם השלישית.
במאי 1531 גינתה אוניברסיטת סורבון את המהדורה הצרפתית של De Incertitudine et vanitate scientiarum כחיבור רשמי של הכופרים.
"החיבור קרוב למינות הלותרנית והוא מבקר, בין השאר, את הכנסייה ולכן צריך למסור אותו לשריפה".
ההומניסט לואי דה בֶּרקָן (Louis de Berquin), למרות שהיה תחת הגנת פרנסואה הראשון, מלך צרפת, נאשם על ידי הסורבון ב-1529 והוצא להורג.
לכן חיפש לעצמו אגריפה הגנה חדשה ונסע לקלן.
הקרדינל לורנצו קַמפֶּג'י (Lorenzo Campeggi) הגן עליו, אולי כדי להניע אותו לכתוב נגד הנרי השמיני בגלל הגירושין שלו.
אגריפה הוא אבי האלפבית השמיימי (Celestial Alphabet) שמבוסס על האלפבית העברי ונוצר על מנת לתקשר עם מלאכים.
ב-1532 נפגש אגריפה עם יוהאן פאוסט ההיסטורי.
יוהאן ווייר (Johann Weyer), תלמיד של אגריפה כתב ספר בסיסי להגנת הנאשמים בכישוף (De praestigiis daemonum).
ב-18 בפברואר 1535 מת אגריפה בגיל 48 בגרנובל.
המלומד אגריפה מנטסהיים עורר השראה אצל גתה.
בגיל 23 כתב אגריפה את חיבורו המוקדם De occulta philosophia.
הוא הציג בחיבור זה בצורה שיטתית אסטרולוגיה, קבלה, תאולוגיה, העלאה באוב, ניבוי עתידות, אנגלאולוגיה וכתיבת קמעות.
הספר עורר סנסציה ונדפס שלוש פעמים באנטוורפן, פריז וקלן ב-1530–1533.
בספר De Occulta philosophia הציג אגריפה תפיסת עולם נאופלאטונית.
בחיבור זה הוא מדבר, מצד אחד, על האב, הבן ורוח הקודש ומצד שני מושג האל שלו הוא פלטוני או נכון יותר נאואפלאטוני במובן העתיק (האלילי).
משום שאגריפה מדבר על אל שבו מתקיימים כל הדברים כאידיאות.
תורת האידיאות קיימת גם אצל הוגים נוצרים כמו אוגוסטינוס.
אוגוסטינוס לא תמך במושג "רוח העולם" (Anima mundi).
מושג זה מקורו בטימיאוס של אפלטון ונכלל בנאופלאטוניזם של פלוטינוס.
הוא ראה את המהויות האלוהיות: ה"אחד", ה"רוח" ו"רוח העולם" כהיררכיות, בניגוד לתפיסת השילוש הנוצרית.
בראש ההיררכיה עומד ה"אחד" (האל), ממנו נאצלים כל השאר.
ה"אחד" הוא אחדות בעוד שה"רוח" או "רוח העולם" הם דו-חלקיים.
התורה של "השילוש" מדברת על שילוש: האל אינו נבדל כל כך מבחינה היררכית כפי שזה במאופלאטוניזם של פלוטינוס.
נוסף על כך, האל אינו נתפס על ידי היוונים (אפלטון, פלוטינוס, פרוקלוס, פורפיריוס וכדומה כסובייקט.
מה שמבדיל את אגריפה מהנאופלאטונים בימי הביניים (אוגוסטינוס, אריוגנה וכדומה הוא הרעיון שזורמים ביקום כוחות של הארכיטיפוס.
במובן מסוים גם אלוהים "נמצא בעולם".
העולם ככוליות יכול להחשב כ"האצלה מן האל".
נאופלאטונים אחרים מדברים על בבואה של האל (גם הנוצרים מביניהם).
כל עוד ההבדל בין זה לנצרות הוא קטן יכול היה אגריפה להימלט מהאינקוויזיציה.
אגריפה מתאר גם פנפסיכיזם וזה מבדיל אותו גם מפלוטינוס וגם מהנאופלאטונים הנוצרים בימי הביניים.
אחרי מותו של אגריפה נפוצו שמועות על כך שהוא היה מזמן שדים.
באחד הסיפורים המפורסמים שחרר אגריפה, בהיותו על ערש דוויי, כלב שחור שהיה הרוח המוכרת שלו.
כלב זה הופיע שוב באגדות רבות על פאוסט ובגרסה של גתה הוא נעשה הפודל השחור (schwarze Pudel) מפיסטופלס.
אגריפה מוצג כקוסם בספר "הנוסע ביש המזל" (1594) מאת תומאס נאש (Thomas Nashe).
הגיבור, בחברת אדונו הרוזן מסרי (Surrey) (גרסה בדיונית של המשורר האנגלי), רואה אותו מבצע להטוטים מאגיים בוויטנברג.
אגריפה מתואר גם כאילו נפגש עם תומאס מור ולורד קרומוול והרשים אותם בלמדנותו המופלאה (הנוסע ביש המזל, ספר 4)
מרי שלי הזכירה את אגריפה באחד מספריה.
ברומן מ- 1818 "פרנקנשטיין" נקראו ספריו של אגריפה והיו נערצים על ויקטור פרנקנשטיין.
בסיפור הקצר שלה מ- 1838
The mortal immortal מדמים את אגריפה כאילו יצר סם חיים המאפשר לעוזר שלו לחיות מאות שנים.
סרן קירקגור הזכיר את ספרו של אגריפה "על האצילות והמצוינות של המין הנשי והעליונות שלהן על המין הגברי בספרו מ- 1845 "שלבים בדרך החיים".
אגריפה מוזכר בקיצור בסיפור הקצר של מלוויל "מגדל הפעמון"
הרומן "מלאך האש" (1908) מאת ולרי בריוסוב, שעליו מבוססת האופרה של סרגיי פרוקופייב "מלאך האש" מתרחש במאה ה-16. הגיבור רופרכט מבקר את אגריפה ומבקש עצה בקשר לתורת הנסתר.
ברומן ובאופרה מוצג אגריפה כמצוי בעמדה מסוכנת כלפי הרשויות הדתיות.
הוא מכחיש, בפני רופרכט, בצורה נחרצת שמחקרו הוא על-טבעי וקובע, במקום זה, שהוא מחקר של הטבע עצמו.
אגריפה מוזכר, בקצרה, בסיפורו של ג'יימס ג'ויס דיוקן האמן כאיש צעיר.
הוא מוכר לגיבור הרומן סטיבן: "פסוק משל קורנליוס אגריפה אץ-חלף במוחו".
בעיבוד מחדש של "דוקטור פאוסטוס" על ידי ואצלב האוול מנסה פיסטולה את דוקטור פוסטקה לעסוק בכישוף, בציינו שיש לו כמה ספרים בתורת הנסתר של מחברים כמו אגריפה, נוסטרדמוס, אליפז לוי ופפוס (Gérard Encausse).
הוא מוזכר בספרו של חורחה לואיס בורחס גן השבילים המתפצלים, בסיפור "בן האלמוות": "כמו קונליוס אגריפה, אני אלוהים, אני גיבור, אני פילוסוף, אני שד ואני עולם, שזוהי דרך מעייפת לומר שאני לא קיים"
אגריפה הוא דמות מרכזית ברומן של אלכס קומפורט (Alex Comfort) מ- 1980 "הטטררך".
אומברטו אקו מביא משפט מהספר De occulta philosophia כמוטו לספרו המטוטלת של פוקו (ספר).
הוא דמות מרכזית בסדרת הרומנים של סטיב אנגלהרט (Steve Englehart) מקס אוגוסט, החל מהספר The Point Man, דרך The Long Man ו- The Plain Man.
אגריפה מוזכר בקצרה בספרי הארי פוטר.
הוא מופיע על כרטיס של צפרדע משוקולד.
לפי הכרטיס הוא נכלא בשל כתביו (כנראה על מאגיה) משום שהמוגלגים חשבו שהם יצירות השטן.
אגריפה נאשם בעיצוב ובנייה של "מקדש אגריפה", שהיה אחת מחמש סביבות האלכימיה המרכזיות במשחק ההרפתקה הממוחשב זוקר נמסיס.
קורנליוס אגריפה הוא שמו של אחד מהלורדים הפיאודלים השולטים בארצות אליריה במשחק התפקידים מאטריה מאגיקה (Materia Magica).
אגריפה הוא דמות מרכזית ברומן של פיטר סטראוב (Peter Straub) "החומר האפל", 2010.
היינריך אירנאוס קווינקה (Heinrich Irenaeus Quincke; 26 באוגוסט 1842–19 במאי 1922) היה רופא פנימי וכירורג גרמני, אשר נודע בשל המצאתו של הניקור המותני.
אביו, הרמן קווינקה, היה רופא ואחיו הבכור, גאורג קווינקה, היה פיזיקאי.
הוא קיבל את התואר דוקטור לרפואה ב-1863 מאוניברסיטת ברלין, לאחר שלמד קודם לכן גם באוניברסיטת היידלברג ובאוניברסיטת וירצבורג תחת שרביטם של רודולף וירכו ואלברט פון קליקר.
בשנת 1865 עבד קווינקה עם הפיזיולוג ארנסט וילהלם פון בריקה באוניברסיטת וינה, ושנה לאחר מכן היה לעוזרו של הכירורג רוברט פרדיננד וילמס.
הוא שימש עד שנת 1870 רופא שוליה ברפואה פנימית תחת שרביטו של פרידריך תאודור פון פרריכס בשריטה שבברלין.
בשנת 1873 היה לפרופסור לרפואה פנימית באוניברסיטת ברן.
חמש שנים מאוחר יותר עבר לאוניברסיטת קיל ושם יצא לגמלאות ב-1908. משנת 1874 עסק עיקר מחקרו בפולמונולוגיה.
הוא נפטר בפרנקפורט, שם העביר הרצאות עד למותו.
קווינקה היה ככל הנראה הראשון לזהות ב-1882 תופעה הנקראת בצקת אנגיונוירוטית – התנפחות מהירה של העור, הרקמות התת-עוריות והריריות שמתחתיה, אשר לעיתים נקראת גם בצקת קווינקה.
סימן קווינקה, או דופק קווינקה, הוא סימן המופיע באי-ספיקת מסתם אבי העורקים ומתאר הסמקה והחוורה של מיטת הציפורן בתגובה ללחיצה קלה על הציפורן.
בשנת 1891 דיווח לראשונה על ניסיונותיו בניקור מותני בכנס בוויסבאדן.
הוא התבסס על שיטתו של הרופא האנגלי וולטר אסקס וינטר לצנרור חלל קרומי המוח.
בשנת 1893 הוא תיאר בשם "דלקת נסיובית של קרום המוח" את התופעה אשר ידועה כיום כיתר לחץ דם תוך-גולגולתי אידיופתי.
היינריך (היינץ) צבי ויניק Zwi Winnik, 29 ביולי 1902, נפולוקואוץ, בוקובינה (אוסטרו-הונגריה) – 11 בנובמבר 1982 ירושלים) היה פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי ישראלי בכיר, יליד בוקובינה.
לפני מלחמת העולם השנייה פעל בגרמניה, אוסטריה ורומניה.
עלה לארץ ישראל מרומניה בשנת 1941 וכיהן כפרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
נולד ביישוב נפולוקאוץ, בצפון בוקובינה, אז נחלת הכתר האוסטרי, (כיום נפולוקיבצי, בנפת קיצמן של מחוז צ'רנוביץ באוקראינה) בשנת 1902. בילדותו התחנך ויניק בתרבות הגרמנית האוסטרית ובתרבות היהודית.
סבו מצד אמו היו קרוב לחוגי חסידות ויז'ניץ וסבו מצד אביו נמנה עם מראשוני הציונות הדתית באזור.
בנעוריו היה פעיל ויניק בתנועת השומר הצעיר.
אחרי לימודי תיכון גרמני בצ'רנוביץ ואחר כך בווינה, למד ויניק פילוסופיה ומתמטיקה באוניברסיטת פראג.
אולם כעבור שנה עזב לימודים אלה לטובת לימודי רפואה באוניברסיטת ברסלאו, אז בגרמניה (כיום בוורוצלב בפולין) אותם סיים בשנת 1926.
ויניק התמחה לאחר מכן בנוירו-פסיכיאטריה בברסלאו ובקליניקה נוירולוגית בכמניץ.
בתום ההתמחות עבד בשנים 1930–1933 כרופא בכיר במחלקה הנוירולוגית של בית החולים לנקוויץ בברלין.
בשנת 1933 אחרי עליית הנאצים לשלטון נמלט לאוסטריה, שם השלים עד שנת 1936 התמחות בפסיכואנליזה במכון הפסיכואנליטי הפרוידיאני.
עבר אנליזה אישית אצל ינה הרניק ואחר כך אצל פאול פדרן והלנה דויטש.
ב-25 במרץ 1936 התקבל כחבר שלא מן המניין בחברה הפסיכואנליטית הווינאית.
ויניק התחתן בווינה עם לוצי פיק (Luzie Pick), שהייתה בשמונה שנים צעירה ממנו ובהמשך בשנת 1936 חזר לאזור הולדתו שהפך בינתיים לחלק מרומניה.
התיישב בבוקרשט, בה עבד כמטפל עצמאי בתחום הפסיכיאטריה והפיכואנליזה.
היה אז היחיד בין הפסיכיאטרים בבירת רומניה שהייתה לו הסמכה רשמית כפסיכואנליטיקאי.
בימי מלחמת העולם השנייה, בשנת 1942, נסע לארץ ישראל על סיפון אונייה עם עולים "בלתי חוקיים".
כעבור 40 יום האונייה עוכבה בים התיכון על ידי משמר הים הבריטי.
ויניק נעצר וכעבור זמן שוחרר והורשה להישאר בארץ ישראל.
באותה שנה, 1942, קיבל מינוי של מנהל בפועל של מוסד פסיכיאטרי בבני ברק שנקרא אז בשם "ביתן", שאת שמו הסב ל"גהה" על פי עצת דוד רמז (לפי ביטוי שנשאב משירו של חיים נחמן ביאליק "אל הציפור", מהפסוק "לֹא בְכִי וּדְמָעוֹת לִי גֵהָה יֵיטִיבוּ"); המוסד נקרא כיום מרכז לבריאות הנפש גהה.
בשנת 1944 התיישב ברמת גן.
בשנת 1950 נתמנה למנהל בית החולים הפסיכיאטרי טלביה בירושלים.
בשנת 1954 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1972 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
ויניק המשיך בתפקידו בבית החולים טלביה עד לשנת 1973, ומאז שימש כיועץ במרפאת רות המסונפת לבית החולים טלביה.
נפטר בירושלים בשנת 1982, בגיל 80.
ויניק היה המייסד והעורך של כתב העת "The Israel Annals of Psychiatry".
הוא נמנה עם חברי החברה המלכותית לפסיכולוגיה רפואית בלונדון.
ויניק היה פסיכואנליטיקאי וחבר בחברה הפסיכואנליטית בישראל.
בין השנים 1961 ל-1964 שימש כנשיא איגוד הפסיכיאטריה בישראל.
ויניק העיד כעד מומחה במספר משפטים חשובים שהתנהלו במדינת ישראל בשנותיה הראשונות:
בשנת 1952 הופיע כעד ההגנה במשפטו של זלמן מנדלברוט, פועל בבית החרושת אתא שברגע של טירוף ירה למוות באחד הפועלים ופצע שניים אחרים.
בעדותו קבע כי הנאשם לא היה אחראי על מעשיו מחמת דחף בלתי נשלט.
בית המשפט המחוזי הרשיע את הנאשם.
אך בית המשפט העליון קיבל את ערעורו של הנאשם, בהסתמך על עדותו של ויניק וקבע את ההלכה הנקראת "הלכת מנדלברוט" לפיה אם אדם ביצע עבירה מתוך דחף שלא היה יכול להשתלט עליו, "דחף לאו בר כיבוש" כלשונו של בית המשפט, הוא יהיה פטור מאחריות פלילית.
בשנת 1961 הופיע כעד מומחה מטעם ההגנה במשפט רצח פולה אליעז, אשתו של המשורר רפאל אליעז, בידי המאהבת שלו, עליזה פאנו, פרשה שהסעירה את המדינה באותה תקופה.
הוצגו עדויות כי הנאשמת סבלה מהפרעה נפשית.
ויניק, שהופיע כעד מטעם הסנגוריה, אמר בעדותו כי לדעתו כל הפרעה נפשית היא במידה מסוימת מחלת נפש ועל כן הנאשמת אינה אחראית למעשיה.
בית המשפט קיבל את עמדתו המנוגדת של פסיכיאטר אחר שאמר כי ההפרעה הנפשית של הנאשמת לא הגיעה גדר של מחלת נפש והרשיע את הנאשמת
בשנת 1969 הופיע כאחד העדים המומחים במשפטו של מייקל רוהאן, האזרח האוסטרלי שהצית את מסגד אל-אקצא.
בעקבות העדויות פסק בית המשפט כי האיש אינו בר עונשין והוא אושפז בבית חולים פסיכיאטרי.
כמו כן מילא בשנת 1956 תפקיד חשוב בפרשת רצח מירה ארצי, כאשר בעקבות בדיקתו וחוות דעתו זכה חיים שמחון, רס"ר בצה"ל שהורשע בהריגתה של בת קיבוץ דגניה א' מירה ארצי, בחנינה, ושוחרר מן הכלא.
היינריך רורר היה פיזיקאי שווייצרי שזכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1986 יחד עם גרד ביניג וארנסט רוסקה, בעבור חלקו בפיתוח מיקרוסקופ מנהור סורק.
רורר נולד בקנטון סנט גאלן שבשווייץ, הוא יצא לאוויר העולם כחצי שעה לאחר לידת אחותו התאומה.
את רוב שנות ילדותו העביר באזור כפרי שקט עד שהוריו עברו לציריך בשנת 1949. בשנת 1951, החל את לימודיו במכון הטכנולוגי של ציריך ובין מוריו נמנו וולפגנג פאולי ופול שרר.
לימודיו נקטעו עקב הצטרפותו לצבא השווייצרי.
בשנת 1961 נישא לרוז-מארי אגר.
את ירח הדבש שלהם חגגו בארצות הברית, ובמהלכו רורר השתתף במחקר שנערך יחד עם מדענים מאוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי.
בשנת 1963 הצטרף לצוות המחקר של חברת IBM בשווייץ.
בשנת 1974, שנת השבתון שלו בחקר תהודה מגנטית גרעינית באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
עד לשנת 1982 עבד על פיתוח המיקרוסקופ מנהור סורק.
מונה לעמית IBM בשנת 1986, וניהל את מחלקת המחקר לפיזיקה בין השנים 1986 עד 1988.
רורר נפטר מסיבות טבעיות ב-16 במאי 2013 בביתו בוולראו שבשווייץ.
במותו היה בן 79, השאיר אחריו אישה ושתי בנות.
היינריך קַרפּלוּס (Heinrich Karplus; 26 באוקטובר 1905 – 22 בדצמבר 1988) היה פרופסור לפתולוגיה ולרפואה משפטית ישראלי, אבי הרפואה המשפטית בארץ, מייסד המכון הלאומי לרפואה משפטית באבו כביר.
קרפלוס נולד בווינה בירת אוסטריה, בנם של ואלרי ויוהאן פול קרפלוס , פרופסור לנוירופיזיולוגיה ופסיכיאטר שהיה מחלוצי החוקרים בעולם של מערכת העצבים האוטונומית.
אח צעיר להאנס, לאדוארד ולוואלטר גוטליב, ואחיינו של הפיזיקאי האוסטרי רוברט פון ליבן .
קרפלוס סיים את הפקולטה לרפואה ב-אוניברסיטת וינה בשנת 1930, והתמחה אצל הפתולוג פרופ' יעקב ארדהיים .
לאחר עלייתו לארץ ישראל עם רעייתו כרסטינה קרפלוס, השתלב בעבודה כפתולוג, בבית החולים הדסה (תל אביב).
נתמנה למנהל המכון בשנת 1936, וניהלו עד שנת 1946.
בשנת 1946 הסתכסך ד"ר קרפלוס עם אנשי אצ"ל, אשר דרשו ממנו לשנות דוחות נתיחה של חיילים וקצינים בריטים, והוא סירב בכל תוקף.
ד"ר אפרים סיני, שהיה מנהל מחלקת עיניים ויו"ר ועד הרופאים, נפגש איתו ועם אשתו, אך לא הצליח לשכנעם להישאר בארץ, וקרפלוס עבר עם משפחתו למספר שנים לשוודיה, שם קיבל מינוי של פרופסור לפתולוגיה.
ד"ר חיים שיבא, שכיהן כקצין רפואה ראשי, שכנע את קרפלוס לחזור לארץ, ובשנת 1950 נתמנה לפתולוג הראשי של צה"ל, בדרגת סגן-אלוף, וייסד בבית החולים הצבאי 5, שלאחר מספר שנים הפך למרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר, את המכון הפתולוגי והיה למנהלו הראשון.
המינוי היה על אפה ועל חמתה של קופת חולים, שחפצה בו לראש מחלקה בבית החולים בילינסון.
בשנת 1955 ייסד את המכון הלאומי לרפואה משפטית ב-אבו כביר ונתמנה למנהלו.
הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1975, עת החליפו בתפקיד ד"ר בצלאל בלוך.
קרפלוס כיהן במשך עשרות שנים כפרופסור לפתולוגיה ולרפואה משפטית באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב.
דוגמה לעבודתו המורכבת היה תהליך זיהויי גופתו של אבשלום פיינברג, עשרות שנים לאחר רציחתו.
"סתימות רבות שנמצאו בשיניים עזרו לזיהוי", כתב פרופ' קרפלוס ב"חוות דעת המומחה".
הופיעה במכון צילה, אחות אבשלום וביקשה לראות את השלד, כי היה זכור לה סימן מיוחד בשיניו.
"בנעוריו, הסבירה, נפגע מברזל בין השן השלישית העליונה מימין, וכתוצאה מכך נגרם שקע בצורת תעלה קטנה בצד השן הפונה לשפה".
קרפלוס היסס בטרם נעתר והראה לה את גולגולת אחיה.
קרפלוס קבע "כי צורת הנזק בשן נדירה ביותר ומציאותו בשן מסוימת מאשרת את זיהוי השלד ללא כל ספק" .
לאחר שפרש לגמלאות עסק במתן הרצאות בתחום הרחב של רפואה משפטית, רפואה ומשפט, והאיטגרציה בין כל הגורמים הקשורים לתחום.
בין תלמידיו הרבים : רופאים, עורכי-דין, קציני משטרה, קרמינולוגים, וסטודנטים שבתחום.
כן, עסק בחקר הרפואה המשפטית בימי הביניים.
"מי-ים זה דבר בריא מאד בתנאי שהם לא בתוך הריאות".
"הפתולוג חייב במסלול מחשבה משפטי".
בשנת תשמ"ז-1986 הוענק לו התואר יקיר העיר גבעתיים.
אחיינו מרטין קרפלוס הוא פרופסור לכימיה תאורטית, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2013.
גנרל היינריך פון ליטוויץ היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון ליטוויץ נולד ב-6 בדצמבר 1896 בקרומפאך, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט האולנים ה-ה-1, עמו לחם במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה נשאר פון ליטוויץ ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בינואר 1936 הועלה פון ליטוויץ לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1936 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הפרשים ה-4. באפריל 1938 מונה למפקד גדוד הסיור ה-1, וב-1 בפברואר 1939 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
עם פרוץ המלחמה היה פון ליטוויץ מפקד גדוד הסיור ה-1, אולם נפצע קשה ב-2 בספטמבר 1939 ואושפז בבית חולים.