tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"הסכם פריניחינג" (Treaty of Vereeniging), שנחתם בשנת 1902 ושסיים את מלחמת הבורים, חיסל את קיומן של שתי הרפובליקות הבוריות העצמאיות, והבריטים התחייבו לשקם את הארץ שהייתה במצב של חורבן עם תום המלחמה, לשלם 3 מיליון ליש"ט פיצויים לבורים, ולקיים תהליך שיוביל לשלטון עצמי של הבורים במסגרת האימפריה הבריטית.
מרביתם של הבורים קיבלו את ההסכם בשתי ידיים, והפכו לחלק פעיל ודומיננטי בדומיניון החדש של דרום אפריקה שהוקם בשנת 1910. אך היה עדיין חלק באוכלוסייה הבורית שנטר טינה לבריטניה, ומתחת לפני השטח רחשה פעילות מחתרתית ששאפה להחזיר, מבחינתם, עטרה ליושנה.
רבים מהבורים הרגישו, למרות הסכם השלום שנחתם שנים אחדות קודם לכן, קרובים יותר לגרמנים מאשר לבריטים ובעלי בריתם.
על רקע זה פרצה בספטמבר 1914 מרידת מאריץ.
תחילתה של המרידה עמדה בסימן התפטרותם של קצינים בורים מצבא דרום אפריקה כמחאה על הכרזת המלחמה כנגד גרמניה.
אחד מהם, לייטננט קולונל מאני מאריץ, מפקד לשעבר במלחמת הבורים השנייה ולאומן בורי קיצוני, שעל שמו נקראת המרידה, היה אחד ממפקדי הכוחות של צבא דרום אפריקה שהוצב על גבול דרום-מערב אפריקה הגרמנית.
בתמיכתם של קצינים נוספים ממוצא בורי, הכריז על הקמת ממשלה זמנית חופשית מכל קשר עם בריטניה, קרא לכל לבן התומך ברעיונותיו לאחוז בנשק ולהצטרף למאבקו והכריז כי כל אדם שחור או צבעוני שיפנה נגדו, דינו מוות.
קריאתו של מאריץ עוררה עריקה רבתי בצבא דרום אפריקה ובשיאה מנו כוחותיו כ-12,000 איש לעומת 32,000 שתמכו בממשלת דרום אפריקה, מתוכם 20,000 היו בורים בעצמם.
בנוסף לעובדה שבראש הממשל הדרום אפריקני עמדו, כאמור, אישים ממוצא בורי כמו סמאטס ובותה, הפכו בעצם המרידה והפעולות שננקטו לדיכויה למעין עימות פנים-בורי בתמרונם של הבריטים.
ב-14 באוקטובר 1914 הוכרז במדינה מצב צבאי כתגובה למרידה, ומספר ימים לאחר מכן תפסו כוחות המורדים את העיר היילברון (Heilbron) שבפרובינציית מדינת אורנג' החופשית, במרכזה של דרום אפריקה, מקום בו הצטרפו אליו תומכים רבים.
כוחות המורדים הגיעו בשלב זה ל-3000 איש.
כוחות מורדים נוספים השתלטו על העיר האריסמית (Harrismith) שבמזרח אורנג' ועל אזור מחאליסברג (Magaliesberg), ממערב לפרטוריה, בפרובינציית טרנסוואל.
כוחות הממשלה בראשותו של סמאטס שפיקד על הכוחות בשדה, דיכאו את המרד תוך מספר חודשים.
ב-28 באוקטובר הובס הכוח העיקרי של המורדים, ושרידיו, 800 איש, צעדו לאורך 1100 ק"מ מפרכים, שבסופם הגיעו 500 שורדים לשטח דרום-מערב אפריקה הגרמנית.
בינואר 1915 דוכאה המרידה סופית.
חלק ממנהיגי המרד נהרגו במהלכו.
מאלה שנתפסו, אחד (קצין בצבא דרום אפריקה במהלך המרד) הוצא להורג, והאחרים נידונו לעונשי מאסר קצרים יחסית.
מאריץ עצמו נמלט לאירופה, וחזר למולדתו ב-1923. הוא חבר לשותפיו למרד, שזכו לשחרור מוקדם ממאסרם כחלק ממדיניות הפיוס הלאומי שנקט בותה, ויחד היו הגרעין שהקים את המפלגה הלאומית שזכתה בבחירות של שנת 1948 והנהיגה את משטר האפרטהייד.
המשימה הראשונה שהוטלה על דרום אפריקה עם כניסתה למלחמת העולם הראשונה, הייתה כיבושה של דרום-מערב אפריקה הגרמנית.
בבירתה של המושבה, וינדהוק, הוצבו תחנות ממסר אלחוטיות רבות עוצמה שפעולתן סיכנה את כוחות הצי המלכותי הבריטי.
ב-13 בספטמבר פתחו כוחות צבא דרום אפריקה בהתקפה ראשונה על נקודת משטרה גרמנית על הגבול.
הגרמנים, מצדם, השתלטו על מפרץ וולביס (Walvis Bay), נמל שהיה מובלעת דרום-אפריקנית לחוף המושבה, וכן ערכו מספר פשיטות ומארבים בשטחה של דרום אפריקה.
ב-15 באוקטובר נכבש נמל לידריץ, אך שם נעצרה התקדמותם של הכוחות הדרום אפריקנים, בין היתר בשל העיכובים שגרמה מרידת מאריץ שפרצה במקביל.
ניסיון דרום אפריקני לכבוש את סאנדפונטיין (Sandfontein) נהדף על ידי הגרמנים ב-25 בספטמבר.
עם דיכויה הסופי של מרידת מאריץ קיבלה ההתקפה הדרום אפריקנית על המושבה הגרמנית תנופה משמעותית, והכוחות הגרמנים היוו רק גורם מעכב.
ב-14 בינואר 1915 כבשו כוחות צבא דרום אפריקה, בפיקודו של בותה עצמו, את מפרץ וולביס ואת סווקופמונד הסמוכה.
כוחות אחרים התקדמו מזרחה מלידריץ, וחברו לכוחות שהתקדמו צפונה ממושבת הכף ולכוחות שהתקדמו מערבה, דרך בצ'ואנאלנד (כיום בוטסואנה), בקטמנסהופ (Keetmannshoop), ב-20 באפריל 1915. משם התקדמו הכוחות צפונה, והבירה וינדהוק נפלה בידיהם ב-12 במאי 1915. ב-1 ביולי נוצחו הכוחות הגרמנים האחרונים, וב-9 ביולי נכנע מושל המושבה ויקטור פרנקה (Franke).
במשך כל המערכה נהרגו 113 דרום אפריקנים ו-1131 גרמנים.
בשנת 1914 היו שטחי מזרח אפריקה מחולקים באופן הבא: מזרח אפריקה הבריטית שכללה את שטחי קניה של היום, מזרח אפריקה הגרמנית שכללה את שטחה של טנזניה של היום (למעט זנזיבר), קונגו הבלגית שכללה את שטחן של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, רואנדה ובורונדי של היום ומוזמביק שהייתה מושבה של פורטוגל.
במושבות לא היו חיילים רבים, והוראותיהם הן של מושל המושבה הבריטית והן של מושל המושבה הגרמנית היו לא לקיים כל פעילות עוינות.
למרות זאת, ב-5 באוגוסט 1914 תקפו כוחות בריטים עמדות גרמניות על חוף אגם ויקטוריה, ושלושה ימים לאחר מכן הפגיזו שתי ספינות בריטיות את דאר א-סלאם.
בתגובה לתקיפות אלה החליט המפקד הצבאי של מזרח אפריקה הגרמנית, הגנרל פאול פון לטו-פורבק, לנקוט פעולה למרות הוראת המושל.
לרשותו עמדו 260 חיילים וקצינים גרמנים ו-2472 ילידים (אסקרי), וכוח זה היה שווה פחות או יותר בגודלו לשני גדודי הרובאים האפריקאים של המלך שהיווה את הכוח הצבאי במושבות הבריטים במזרח אפריקה.
ב-5 באוגוסט כבשו את טבטה (Taveta) שעל גבול שתי המושבות, ובספטמבר החלו בפשיטות על שטחים במזרח אפריקה הבריטית ובאוגנדה.
שלוש חטיבות הודיות שניסו בנובמבר לשבור את כוחו של לטו-פורבק נהדפו.
במהלך שנת 1915 הצליחו הבריטים לשים קץ לפשיטות הגרמניות באגם ויקטוריה ולהשתלט על אגם טנגניקה.
באותה שנה תוגברו כוחותיו של לטו-פורבק, והם מנו כ-1800 גרמנים וכ-12,000 אסקרי.
ב-1916 הצטרפו למערכה 13,000 חיילי צבא דרום אפריקה ויחד אתם עוד 7,000 אסקרי, בפיקודו של יאן סמאטס, שקיבל את הפיקוד על כל הכוחות הבריטים במזרח אפריקה.
כמו כן הצטרפו לכוחות ההסכמה כוחות בלגים שתקפו מכיוון קונגו הבלגית, ולקראת סוף המלחמה הצטרפו כוחות פורטוגזיים שתקפו מכיוון מוזמביק.
כוחות מדינות ההסכמה לא הצליחו ללכוד את הכוח הגרמני, אך עלה בידם לדחוק אותו לחלקה הדרומי של מזרח אפריקה הגרמנית, תוך ספיגת אבדות רבות, בעיקר ממחלות.
ב-18 באפריל 1916 תקפו הבלגים את מזרח אפריקה הגרמנית, ותוך חודשיים עלה בידם לשלוט בכל שטחי רואנדה ואורונדי.
לרשותם של הבלגים עמד כוח אדם גדול מאוד, והם גייסו מקרב המקומיים 260,000 סבלים.
הם המשיכו וכבשו את טבורה (Tabora), קיגומה (Kigoma) ואוג'יג'י, אך סמאטס הגביל אותם לשטח של רואנדה ואורונדי ומשם הם המשיכו לפעול בתיאום עם הבריטים.
במקביל כבשו הפורטוגזים את משולש קיונגה שעל גבול מזרח אפריקה הגרמנית ומוזמביק, שהיה שטח מחלוקת ביניהם לבין גרמניה עוד משנת 1894.
בינואר 1917 הצטרף סמאטס לקבינט המלחמה הבריטי, ועזב את הזירה.
החליף אותו בתחילה מייג'ור גנרל ארתור רג'ינלד הוסקינס מ-KAR, ואחריו הדרום-אפריקני מייג'ור ג'נרל יאקוב ואן דפנטר (Van Deventer), שהמשיך מיולי ועד אוקטובר לדחוק את הגרמנים דרומה.
כוחותיו של לטו-פורבק היו, בשלב זה, מנותקים למדי מגרמניה.
בנובמבר 1917 הם עזבו את מזרח אפריקה הגרמנית ועברו למוזמביק ושם, במלחמת גרילה מהמוצלחות בהיסטוריה, תקפו את חילות המצב המקומיים ולקחו מהם שלל ששימש להם תחליף לאספקה מגרמניה ממנה נותקו.
לאחר 9 חודשים שבו למזרח אפריקה הגרמנית, ומשם נכנסו לרודזיה הצפונית ואף הצליחו לכבוש שם שטחים מידי הבריטים.
ב-14 בנובמבר 1918 קיבל לטו-פורבק את הידיעה על כניעת גרמניה שלושה ימים קודם לכן, וב-23 באותו חודש נכנע.
פעולותיה של הבריגדה הראשונה של דרום אפריקה
על פי חוק ההגנה של איחוד דרום אפריקה (South African Union Defence Act of 1914), נאסרה שליחת כוחות צבאיים דרום אפריקניים מעבר לגבולות דרום אפריקה או מעבר לגבולות הטריטוריות השכנות לה.
לצורך הוצאת חיל משלוח לסיוע למדינות ההסכמה, הוקם על ידי בותה וסמאטס "חיל המשלוח מעבר לים של דרום אפריקה" (South African Overseas Expeditionary Force).
עם זאת, בשל מגבלות החוק, הוצאה פקודה מנהלתית (פקודה 672 לשנת 1915) לפיה "חיל המשלוח מעבר לים של דרום אפריקה (כך במקור) יהיה אימפריאלי בעל מעמד של כל כוח צבאי בריטי רגיל".
כדי ליישם את כוונת הצו, שילמה בריטניה את עלות משלוח הכוח.
המשמעות של הפקודה הייתה שחיילי חיל המשלוח לא יכלו להניף את דגל יחידתם, והיו חיילים בריטים לכל דבר ועניין.
"בריגדת חיל הרגלים הראשונה של דרום אפריקה" (South African 1st Infantry Brigade) הייתה הראשונה שגויסה והוקמה בדפוס זה.
על הבריגדה פיקד בריגדיר גנרל טים לוקין (Lukin), והיא כללה ארבעה רגימנטים שאנשיהם גויסו מקרב כוחות צבא דרום אפריקה וממתגייסים חדשים:
הרגימנט הראשון (The 1st South African Infantry Regiment) אויש בחיילים ממושבת הכף.
הרגימנט השני (The 2nd South African Infantry Regiment) אויש במתגייסים מנטאל וממדינת אורנג' החופשית.
הרגימנט השלישי (The 3rd South African Infantry Regiment) אויש במתגייסים מטרנסוואל ומרודזיה.
הרגימנט הרביעי (The 4th South African Infantry Infantry Regiment) שהיה ידוע גם כ"רגימנט הדרום אפריקני – סקוטי" אויש במתגייסים מאזור מושבת הכף, טרנסוואל, נטאל ומדינת אורנג' החופשית.
הבריגדה, שמנתה 160 קצינים ו-5648 בעלי דרגות אחרות, הפליגה לבריטניה מקייפטאון, התמקמה בבורדון (Bordon) שבהמפשייר, ובמשך חודשיים עברה שם אימונים.
בדצמבר 1915 הוחלט לשלוח את הבריגדה למצרים, שם השתתפו כוחותיה בדיכוי מרד הסנוסים.
ב-23 בינואר 1916 השתתף גדוד חיל הרגלים השני בקרב בהלקסין (Halaxin).
הם צעדו לאורך החוף והעסיקו את האויב בקרב אגאגיה (Agagia) ב-26 בפברואר.
בסיומה של מערכה קצרה ומוצלחת, בה לכדו את ג'עפר פאשה מנהיג הסנוסים ואת אנשי מטהו, הועברו אנשי הבריגדה לצרפת.
הקרב על הסום נפתח ב-1 ביולי 1916 והכוונה בראשיתו הייתה להסיח את דעתם של הגרמנים ולגרום להם להתרחק מחזית ורדן שעליה הופעל לחץ רב.
פיקוד צבאות ההסכמה קיווה שמטח הפגזים הראשון יהרוס את החפירות הגרמניות, ישמיד את הכוחות הגרמנים, ויאפשר לכבוש את הקווים הגרמנים עם התנגדות מזערית.
אך ההפגזות לא הצליחו לנטרל את הגרמנים וכוחות ההסכמה ספגו ביום הראשון של הקרב 54,000 נפגעים מתוכם 19,000 הרוגים.
הכישלון של היום הראשון לקרב השפיע קשות על הבריגדה הדרום אפריקנית, שהייתה אמורה לבצע את ההתקפה על הקו השני ולכבוש את לונגוול ואת יער דלוויל.
התקפה זו החלה ב-14 ביולי ונחלה כישלון חרוץ.
הגרמנים למדו לקח, שינו את שיטת מלחמת החפירות שלהם, דבר שהקשה על הארטילריה הבריטית.
אש תופת של תותחים ומקלעים גרמנים ניתכה על הכוחות.
ההוראה שניתנה לבריגדה הייתה שיש להחזיק ביער דלוויל בכל מחיר.
הלחימה הקשה נמשכה שבוע וב-20 ביולי כאשר יצאו חיילי הבריגדה הראשונה של דרום אפריקה מהיער התברר כי מתוך 3155 אנשי הבריגדה שהחלו את הקרב, נמנו 577 הרוגים, 1476 פצועים ו-483 שבויים או נעדרים.
אחוז אבדות כזה של כ-80% היה יוצא דופן לאור העובדה שבדרך כלל יחידה שהייתה מאבדת מעל 30% מכוח האדם שלה הייתה נסוגה מהשטח שהוטל עליה להחזיק בו.
בדיעבד התברר כי השליטה על יער דלוויל הייתה מיותרת ולא תרמה דבר בהיבט הכללי של המערכה על הסום.
היה זה למעשה סיום תפקידה של הבריגדה הראשונה של דרום אפריקה בחזית המערבית.
שרידיה צעדו לכפר סריין (Serain) שבפיקרדי ונשארו שם עד נובמבר 1918.
גייס מושבת הכף (Cape Corps) היה אחד הכוחות שהייתה להם היסטוריה ארוכה.
הכוח הוקם בשנת 1781 עוד בתקופת הממשל הקולוניאלי ההולנדי, ומנה 400 איש שהיו מקרב תושבי דרום אפריקה שהוגדרו כצבעונים, בני התערובת שהיו צאצאים לבעלי החוות ממוצא בורי ולבני שבטים אפריקנים.
היחידה פורקה והוקמה לסירוגין כמה פעמים עד שנת 1870. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה זה אחד הכוחות שהוקמו מחדש כדי להישלח לחזית.
אחד מהם הצטרף לבריגדה הראשונה של דרום אפריקה בחזית המערבית והגדוד השני צורף ב-1918 לדיוויזיה ה-53 (הוולשית) (53rd (Welsh) Infantry Division) שלחמה במערכה על ארץ ישראל והשתתף בקרב מגידו.
גייס התעופה של דרום אפריקה
עם שובו מביקור בתמרונים צבאיים באירופה ב-1912 חיווה דעתו בריגדיר גנרל באיירס, שהיה אז מפקד כוחות ההגנה של דרום אפריקה, באוזני יאן סמאטס, על חשיבות השימוש במטוסים לצרכים צבאיים.
סמאטס הרים את הכפפה והגיע להסדר עם בית ספר פרטי לטיסה ליד קימברלי שיאמן טייסים שיהוו גרעין לכוח צבאי אווירי.
בשנתיים הבאות התקיימו האימונים והטייס הראשון הוכשר ביוני 1914. עם פרוץ המלחמה הורגש הצורך להחיש את הקמתו של כוח אווירי צבאי וב-29 בינואר 1915 הוקם "גייס התעופה של דרום אפריקה " (South African Aviation Corps – SAAC).
מטוסים מדגם הנרי פרמן (Farman HF-27) נרכשו מצרפת ובמקביל הוקם בדחיפות שדה תעופה במובלעת במפרץ וולביס (Walvis Bay), כדי שיהיה בסיס לפעולות סיוע לכוחות שהיו בעיצומו של כיבוש דרום מערב אפריקה הגרמנית.
ביוני כבר ביצעו המטוסים את משימתם הקרבית הראשונה בסיוע לכוחות שנלחמו בגרמנים.
ביולי, עם כניעתם של הכוחות הגרמנים במושבה, נשלחו המטוסים והטייסים לבריטניה כדי להצטרף למאמץ המלחמתי באירופה.
חלק מהטייסים נשארו בדרום אפריקה והיוו כוח כוננות ובמקביל עסקו באימונים.
אלה שנשלחו לאירופה צורפו לגיס התעופה המלכותי של בריטניה וצוותו לטייסת מס' 26 .
בנוסף למטוסי הפרמן שלהם צוידו הטייסים במטוסי B.E.2 ונשלחו לקניה כדי לסייע למלחמה כנגד מזרח אפריקה הגרמנית ונחתו במומבסה ב-31 בינואר 1916. הטייסת ביצעה משימות סיור ותצפית במשך כל ימי המערכה במזרח אפריקה עד פברואר 1918. ביולי שבה הטייסת לבריטניה דרך קייפטאון ופורקה.
במקביל למשימותיהם של טייסי גייס התעופה של דרום אפריקה בדרום מערב אפריקה ושל טייסי טייסת מס' 26 במזרח אפריקה, היו 3000 טייסים דרום אפריקנים ששירתו במסגרת גיס התעופה המלכותי של בריטניה.
במהלך המלחמה נהרגו מהם 260 איש, בעיקר בקרב על הסום.
46 מהם הוכתרו כאלופי הפלות.
במהלך המלחמה שירתו 164 איש מכוח זה במסגרת הצי המלכותי מעבר לים ו-412 שירתו בבסיס חיל הים בסימונסטאון (Simons Town) שהיווה בסיס חשוב בפעילותם הימית של מעצמות ההסכמה ובסיס חשוב לכוחות שהגנו על הדרך הימית מזרחה.
סיכום – תרומתה של דרום אפריקה למאמץ המלחמתי
מעל 146,000 לבנים, 83,000 שחורים ו-2500 צבעונים ואסיאניים שירתו ביחידות הצבאיות של דרום אפריקה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
43,000 השתתפו במערכה בדרום מערב אפריקה ו-30,000 בחזית המערבית.
כ-3000 דרום אפריקנים שירתו בגיס התעופה המלכותי של בריטניה.
סך כל האבדות של צבא דרום אפריקה במלחמה עמד על 18,600, שמתוכם 12,452 הרוגים (4600 במערכה באירופה לבדה).
התרומות החשובות של דרום אפריקה למאמץ המלחמתי של מעצמות ההסכמה היו כיבושם של שתי המושבות הגרמניות הגדולות באפריקה (אם כי במזרח אפריקה נחלו הכוחות הדרום אפריקנים כישלון במאמציהם ללכוד את הכוחות הגרמנים).
בנוסף מהווה לחימתם של הלוחמים בחזית המערבית ובמזרח התיכון, תרומה חשובה למאמץ המלחמתי.
נמליה של דרום אפריקה היו תחנות תדלוק, אספקה ומנוחה חשובים ואסטרטגים לצי המלכותי הבריטי וסייעו בשמירה על הנתיב הימי להודו.
דרום באדן הייתה מדינה היסטורית שהתקיימה בימי גרמניה המערבית (הרפובליקה הפדרלית של גרמניה).
המדינה הוקמה ב-1945 תחת אזור הכיבוש הצרפתי לאחר מלחמת העולם השנייה.
עיר הבירה שלה הייתה פרייבורג.
דרום באדן חדלה מלהתקיים ב-1952 לאחד שמוזגה למדינה חדשה בשם באדן-וירטמברג.
דרום באדן הורכבה מחלקה הדרומי של רפובליקת באדן.
חלקה הצפוני של רפובליקת באדן צורף למדינת וירטמברג-באדן, שהייתה תחת הכיבוש האמריקני.
החלוקה בין החלק הצפוני לדרומי הוגדרה באמצעות נתיב (Autobahnen) שחיבר בין קרלסרוהה למינכן באזור האמריקני.
ב-19 במאי 1947 חוקקה חוקה חדשה לדרום באדן, שקבעה שהמדינה היא היורשת של באדן, ואף אימצה את הדגל והסמל שלה, וב-24 ביולי 1947 נבחר הפרלמנט הראשון של דרום באדן.
ב-23 במאי 1949 עם הקמת גרמניה המערבית, הצטרפה וירטמברג-באדן לרפובליקה הפדרלית.
ב-24 בספטמבר 1950 נערכה הצבעה בדרום באדן, וירטמברג-באדן ווירטמברג-הוהנצולרן בנוגע למיזוג שלוש המדינות.
משאל העם התרחש ב-16 בדצמבר 1951 ושלוש המדינות אוחדו ב-24 באפריל 1952 ויצרו מדינה חדשה בשם באדן-וירטמברג.
כיום המדינה מהווה אחת מ-16 המדינות הפדרליות שמרכיבות את גרמניה המודרנית.
תקופת האפרטהייד בדרום אפריקה התקיימה בין השנים 1948 ל-1994, במהלכן הונהג משטר האפרטהייד שעיקרו הפרדה גזעית בין לבנים לשחורים.
במהלך תקופה זו חל שינוי מדיני - ביטול איחוד דרום אפריקה בשנת 1961 והחלפתו ברפובליקה של דרום אפריקה אשר קיימת עד ימינו.
עם זאת, לאורך שנים אלה שימרה דרום אפריקה, גם בעת היותה רפובליקה, מאפיינים פוליטיים, תרבותיים, סמליים ואחרים מתקופת האיחוד, אשר הגיעו לקיצם רק עם ביטול משטר זה בשנת 1994.
איחוד דרום אפריקה הייתה מדינה עצמאית שהתקיימה במהלך המאה ה-20 בשטחי דרום אפריקה של ימינו.
בבחירות בשנת 1948 חששו רבים מאזרחי דרום אפריקה הלבנים שאם יצביעו למפלגה מתונה, זכויות היתר שלהם ישללו.
בבחירות אלו זכתה המפלגה הלאומית למושבים רבים בפרלמנט וביחד עם המפלגה האפריקנרית הקימה קואליציה.
העשור השני: פסגת דרום אפריקה הלבנה
העשור השלישי: דרום אפריקה בעידן של פרגמטיזם
העשור החמישי: מעבר אל חברה רב-גזעית
דגל שם שנות קיום עיר בירה שטח (בקמ"ר) אוכלוסייה (1974) דרום-מערב אפריקהSouth-West AfricaSuidwes-Afrika 1915–1990 וינדהוק 825,615 852,000
רובע אמסטרדם דרום (בהולנדית: Amsterdam Zuid) הוא אחד משמונה מחוזות של עיריית אמסטרדם, הולנד.
הרובע הוקם בשנת 2010 ומוזג משני רבעים נפרדים, הדרום הישן (Oud-Zuid) והאמסטל הדרומי (Zuideramstel).
הרובע משתרע על שטח של 17.41 קמ"ר (8,500 בתים לקמ"ר) ונחשב לאחד הרבעים הצפופים ביותר של אמסטרדם.
רובע אמסטרדם דרום נמצא דרומית מערבית לתעלת סינגלחראכט (Singelgracht), לאורך כביש הטבעת של העיר סטאדהאודרסקאדה (Stadhouderskade), גובל בפונדלפארק (Vondelpark) בצפון מערב, בתעלת ווסטלנדחראכט (Westlandgracht) במערב, בנהר האמסטל (Amstel) במזרח, ובכביש קאלפייסלאן (Kalfjeslaan) בדרום, הכביש מפריד בין הרובע לעיירה אמסטלפיין (Amstelveen).
תעלת סינגלחראכט הייתה הגבול של העיר אמסטרדם מאז המאה ה-17. הורדת החומה החיצונית המקיפה את סינגלחראכט במחצית השנייה של המאה ה-19, אפשרה התפתחותם של אזורי מגורים חדשים.
השכונה הראשונה שהתפתחה דרומית לחומה הייתה שכונת אָאוּדֶה פָּייפּ (Oude Pijp), השכונה הסובבת את רייקסמוזיאום, אזור זה ידוע כיום גם בשם אָאוּט זאוּט (Oud Zuid) כלומר הדרום הישן.
בשנת 1917 החל להתפתח האזור על פי תוכנית ההרחבה העירונית (Plan Zuid) שתכנן האדריכל ההולנדי ומתכנן העיר הנדריק פטרוס ברלגה (Hendrik Petrus Berlage).
תוכניתו של ברלגה כללה בניית רחובות רחבים ובהם בנייני מגורים בני ארבע קומות למעמד הבינוני, אזורי אומנות ציבוריים ועוד.
כחלק מתוכנית הפיתוח (Plan Zuid) בין השנים 1920-1940, נבנו 5 שכונות חדשות:
אפולובורט (Apollobuurt), אזור זה ידוע גם בשם ניו זאוט (Nieuw Zuid) כלומר הדרום החדש.
שכונה נוספת שנבנתה בשנות העשרים של המאה ה-20 היא הופדורפליינבורט (Hoofddorppleinbuurt).
בשנות החמישים, נבנתה שכונת בָּאאוּטֶפֶלדרט (Buitenveldert) ובשנת 1961 נפתח מרכז התערוכות והכנסים הגדול ביותר באמסטרדם (RAI).
הכביש המהיר A10 אשר עובר דרך הרובע נסלל בשנת 1962.
בשנת 1978, נחנך בחלקו הדרומי של הכביש המהיר A10, קו הרכבת ווייספּ-ליידן (Weesp Leiden) ותחנת הרכבת דרום (Zuid).
דרום אפריקה משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער שהתקיימו מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער האמריקאים 15 מדליות, מהן שש מדליות זהב.
דרום אפריקה משתתפת במשחקי החורף האולימפיים לנוער.
אולם, אף ספורטי נוער מדרום אפריקה לא זכה במדליה אולימפית לנוער בענפי החורף.
המשלחת הראשונה של דרום אפריקה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור והיא הגדולה ביותר שדרום אפריקה שלחה עד כה.
המשלחת כללה 62 ספורטאים שהתחרו ב-13 ענפי ספורט.
המשלחת זכתה בתשעה מדליות, מתוכן שתי מדליות זהב.
המשלחת הדרום אפריקאית הגיעה להישגים נאים בענף השחייה וזכתה בשש מדליות.
צ'אד לה קלו זכה בארבע מדליות - מדליית זהב בשחייה מעורבת אישית ל-200 מטר, שלוש מדליות כסף בשחייה חופשית ל-400 מטר, שחיית פרפר ל-100 ו-200 מטר.
כמו כן המשלחת זכתה בשתי מדליית ארד בשחיית מעורבת אישית ל-200 מטר ושחייה חופשית ל-100 מטר שליחים.
אולם, השחיינות אינן הגיעו להישגים ולא העפילו למשחי הגמר.
המשלחת הגיעה להישגים גם בענף האתלטיקה עם זכייה במדליית זהב בזריקת דיסקוס לנערים, מדליית כסף בריצת 400 מטר נערים ומדליית ארד בקפיצה לרוחק נערים.
כמו כן, היא העפילה למקצי הגמר בהטלת כידון נערים, ריצת 400 מטר משוכות נערים, ריצת 400 מטר נערות, ריצת 1000 מטר נערות, זריקת דיסקוס לנערות וקפיצה לרוחק נערות.
המשלחת הגיעה להישגים בענף הרכיבה בה סיימה במקום הרביעי בתחרות היחידים, ובענף הטריאתלון בה היא סיימה במקום השמיני בתחרות הנערים.
המשלחת השתתפה בענפים אופניים, חתירה, סיף וקאנו/קיאק.
בענפי הכדור הנבחרות התחרו בהוקי שדה וכדורסל לא הגיעו להישגים וסיימו במקומות האחרונים.
כמו כן, המשלחת השתתפה בענפים היאבקות, הרמת משקולות והתעמלות וסיימה במקומות נמוכים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 54 ספורטאים שהתחרו ב-14 ענפים.
המשלחת זכתה במדליית זהב יחידה בענף האתלטיקה בריצת 400 מטר משוכות נערות.
כמו כן, המשלחת העפילה לגמר בהדיפת כדור ברזל לנערים, זריקת דיסקוס לנערות והטלת כידון לנערות.
בדומה לאולימפיאדת הנוער סינגפור המשלחת הגיעה להישגים נאים בענף השחייה כאשר העפילה למשחי גמר רבים בתחרויות הנערים והנערות.
אולם, בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור היא לא זכתה במדליות.
המשלחת הגיעה להישגים נאים בענף הוקי שדה שנבחרת הנערים סיימה במקום הרביעי ושיפרה את מיקומה לעומת אולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת סיימה במקום הרביעי בקטגוריית המשקל עד 78 ק"ג לנערות בענף הג'ודו, בענף הקאנו/קיאק המשלחת סיימה במקום החמישי ובענף האופניים נבחרת הנערים סיימה במקום השישי.
המשלחת השתתפה בענפים גולף, היאבקות, התעמלות, טניס, טריאתלון, קליעה, רכיבה, שיט וסיימה במקומות נמוכים.
דרום אפריקה השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער החל מראשיתם באולימפיאדת הנוער אינסברוק.
המשלחת כללה ספורטאי יחיד שהתחרה בענף הסקי אלפיני ללא הגעה להישגים משמעותיים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר מנתה ספורטאית יחידה שהתחרתה בענף הסקי אלפיני ללא הגעה להישגים משמעותיים.
נפת דרום אוֹרֵחוֹבוֹ-בּוֹרִיסוֹבוֹ היא נפה במחוז הדרומי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
בשנת 1960 נכלל שטחה של הנפה בעיר מוסקבה; תחילה בנפת פרולטרסקי, ומאז 1969 – בקרסנוגווארדייסקי.
בשנות השבעים היה זה חלק מאזור הדיור ההמוני אורחובו-בוריסובו .
רק בית העלמין אורחובו שרד מהכפר אורחובו.
שמות הראיונים צפון אורוחובו-בוריסובו ודרום אורחובו-בוריסובו ותחנת המטרו אורחובו מזכירים את שם הכפר.
ארגון הפשע אורחובסקאיה ביסס את שמו על שכונת המגורים אורוחובו-בוריסובו שעל שטחו ממוקמת נפת דרום אורחובו-בוריסובו.
קפלת המקדש של אייקון אם האל
פארק האוטובוסים ה-16 (חברת תחבורה)
קניון Vegas קשירסקויה שוסה נמצא קרוב לראיון דרום אורחובו-בוריסובו
ב-22 בדצמבר 2025 ברחוב יאסנבאיה בנפה אירע פיצוץ רכב, וכתוצאה מכך נהרג לוטננט-גנרל פניל סרבארוב , שעמד בראש מחלקת האימונים המבצעיים במטכ"ל הרוסי.
ב-24 בדצמבר 2025 ברחוב ילצקאיה בנפה נהרגו שני שוטרי משטרת תנועה שהיו בדרכם לעצור אדם שהיה נראה להם חשוד - ומטען חבלה הופעל לעברם.
הקורבן הנוסף היה אדם שעמד בקרבת מקום.
אזור דרום הודו כולל חמש ממדינות הודו: אנדרה פרדש, קרנאטקה, קראלה, טמיל נאדו וטלנגאנה וכן את שטחי האיחוד לקשאדוויפ ופודוצ'רי המהווים 19.31% משטחה של הודו ואשר בהם חיים כ-20% מכלל האוכלוסייה ההודית.
אזור דרום הודו נתחם במפרץ בנגל במזרח, בים הערבי במערב ובאוקיינוס ההודי בדרום.
הגאוגרפיה של האזור מגוונת למדיי.
הנהרות גודווארי, קרישנה, קאברי, טונגבהדרה, פריאר, ואיגאי ובהרתאפפוזה הם ממקורות המים החשובים ביותר שזורמים באזור דרום הודו.
ערים בולטות באזור דרום הודו כוללות בין היתר את בנגלורו, צ'נאי (מדרס) והיידראבאד.
רוב אוכלוסיית דרום הודו דוברת לפחות שפה אחת מבין ארבע השפות הדרווידיות העיקריות – טלוגו, טמילית, קנאדה ומלאיאלאם.
בנוסף לכך השפה האנגלית היא גם שפה דומיננטית באזור דרום הודו אשר משמשת הן את הממשל המרכזי והן את הממשל של כל מדינה.
אזור דרום הודו היה מיושב עוד מימי קדם על ידי העמים הדראווידים.
כ-83% מאוכלוסיית דרום הודו הם הינדים, כ-11% הם מוסלמים, בעוד שכ-5% הם נוצרים.
נכון לשנת 2006 ההערכה הייתה כי חיו באזור דרום הודו באותה העת בסביבות 233 מיליון תושבים.
דרום אוקראינה (באוקראינית: Південна Україна) הוא מונח המתייחס, בדרך כלל, למחוזות אוקראינה הנמצאים בדרום המדינה.
האזור שמוגדר כיום כ"דרום אוקראינה" משתרע פחות או יותר, על פני האזור בו נמצא בעבר המחוז הדרומי של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
כלכלת האזור מסתמכת כיום בעיקר על התעשייה הימית ובמיוחד תחום בניית הספינות.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, הפך האזור לזירת לחימה במהלך המתקפה בדרום אוקראינה.
מחוז קירובוהראד הממוקם בקרבת אזור דרום אוקראינה נחשב לעיתים רבות יותר כמשתייך לאזור מרכז אוקראינה.
גם אזור קרים (כולל העיר סבסטופול) נחשבת לעיתים רבות יותר כאזור נפרד.
לפי האנציקלופדיה האוקראינית, אזור דרום אוקראינה כולל את המחוזות חרסון, טאבריה ויקטרינוסלב.
על פי סקר שנערך על ידי מרכז רזומקוב בשנת 2016 ובדק את תחום הדת באוקראינה, עלה כי בסביבות 65.7% מאוכלוסיית דרום אוקראינה הצהירו שהם מאמינים בדתות שונות, 7.4% הצהירו שהם אינם דתיים, ו-3.2% הצהירו שהם אתאיסטים ואגנוסטיקנים.
המחקר גם מצא כי 77.6% מכלל אוכלוסיית דרום אוקראינה הצהירו כי הם נוצרים (71% משתייכים לכנסייה האורתודוקסית המזרחית, 5.1% רק הצהירו שהם "נוצרים", 0.5% הצהירו שהם קתולים, 0.53% הצהירו שהם חברים בכנסיות פרוטסטנטיות שונות, 0.5% הצהירו שהם חברים בכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית), ו-0.5% הצהירו שהם יהודים.
האוכלוסייה הלא-דתית וכמו גם אנשים שמאמינים בדתות אחרות שנכללים בקרב המוסדות הדתיים הגדולים ברשימה היוו כ-24.7% מכלל אוכלוסיית אוקראינה.
דרום דארפֿוּר היא אחת מ-18 המדינות (וילאיאת) בסודאן ואחת מחמש הווילאיאת המרכיבות את חבל דארפֿוּר.
בדרום המדינה עובר גבול בין־לאומי עם שתי מדינות: צ'אד והרפובליקה המרכז-אפריקאית.
דרום אפריקאים הם תושבים החיים בדרום אפריקה, כמו גם בעלי אזרחות החיים ברחבי העולם.
מי שנולד בדרום אפריקה לפני 6 באוקטובר 1995, נחשב אזרח דרום אפריקאי.
בדרום אפריקה נמצאו שרידים אנושיים מוקדמים בסטרפונטיין ובאתרים אחרים.
התושבים המודרניים הראשונים של המדינה היו הציידים-לקטים סן ('בושמן') ואנשי ה-Khoi ('הוטנטוטים'), שרעו בעלי חיים.
חמולות דוברי בנטו שהיו אבותיהם של נגוני (העמים הזולו, הקוסה, הסוואזי והנדבלה של היום) וקבוצות שפות טסואנה-סוטו (הסוטו/באסוטו, טסואנה ופדי של היום) היגרו ממזרח אפריקה כבר בתחילת המאה ה־11.
קבוצות אלה נתקלו במתיישבים אירופאים בסוף המאה השמונה עשרה ותחילת המאה התשע עשרה, כאשר אילו החלו את נדידתם למעלה מהכף.
הסוחרים, החיילים והחקלאים האירופים של הכף חיסלו, גירשו או שעבדו את רועי החוי הילידים וייבאו עבודת עבדים ממדגסקר, אינדונזיה והודו.
כאשר הבריטים ביטלו את העבדות ב-1834, התבסס דפוס הדומיננטיות המשפטית הלבנה.
בפנים הארץ, לאחר שכמעט השמידו את הסאן והחוי, עמים דוברי בנטו ואירופיים נלחמו זה בזה בשורה של מלחמות אתניות וגזעיות שנמשכו עד 1994.
הסכסוך בין מנהיגות דוברי בנטו היה נפוץ וחמור כמו זה שבין עמי הבנטו ללבנים.
בהתנגדות להתפשטות הקולוניאלית, שליטים אפריקאים שחורים ייסדו ממלכות ואומות גדולות ועוצמתיות.
התוצאה הייתה הופעתן של אומות זולו, קוסה, פדי, ונדה, סוואזי, סוטו, טסואנה וצונגה, יחד עם האפריקנרים הלבנים.
מפקד האוכלוסין של דרום אפריקה מ-2022 הראה שאוכלוסיית דרום אפריקה גדלה מ-51.7 מיליון ב-2011 ליותר מ-62 מיליון ב-2022; קצב צמיחה של 1.8% לשנה בתקופת המדידה.
לפי המפקד היוו הנשים כ-51.5% מכלל האוכלוסייה בעוד שהגברים היוו כ-48.5% מהאוכלוסייה.
ריכוזי האוכלוסייה הגבוהים ביותר נספרו בחאוטנג (כ-15 מיליון) ובקוואזולו-נטאל (כ-12.4 מיליון), בעוד שבקייפ הצפוני הייתה האוכלוסייה הקטנה ביותר (כ-1.3 מיליון).
אפריקאים שחורים נותרו קבוצת האוכלוסייה הדומיננטית עם 81.4%, ואחריהם האוכלוסייה הצבעונית עם 8.2%.
חוסר בית היה נפוץ יותר במטרופולינים (74.1%) בהשוואה לאזורים שאינם מטרופולינים (25.9%).
העיר טשואן רשמה את השיעור הגבוה ביותר של חסרי בית (18.1%), ואחריה העיר יוהנסבורג עם 15.6%.
בהסתכלות על חמש הסיבות המובילות לחוסר בית, אובדן עבודה/חוסר הכנסה היה הנפוץ ביותר עבור גברים ונשים כאחד (41.3%), ואחריו שימוש לרעה באלכוהול וסמים (25%).
רוב אוכלוסיית דרום אפריקה היא אוכלוסייה המסווגת עצמה כשחורים אפריקאים או אנשים שחורים של דרום אפריקה, אך הם אינם הומוגניים מבחינה תרבותית או לשונית.
החלקים האתניים העיקריים של הקבוצה הם זולו, קוסה, באפדי (צפון סוטו), באטסואנה, דרום נדבלה, סוטו (דרום סוטו), ונדה, צונגה וסוואזי, שכולם דוברים בעיקר שפות דרום בנטו.
התפוצה המקומית של המוצא האתני הדרום אפריקאי השחורה נמצאת גם במדינות השכנות לדרום אפריקה.
הבאסוטו הם הקבוצה האתנית הרוב של לסוטו.
הקבוצה האתנית של צואנה מהווה את רוב אוכלוסיית בוטסואנה.
הקבוצה האתנית סוואזי היא הקבוצה האתנית הרוב בסווזילנד.
הקבוצה האתנית צונגה נמצאת גם בדרום מוזמביק; הם ידועים גם בשם שאנגאן (Shangana, Shangane או Shangani).
הקויסאנים של דרום אפריקה הם חלק מהמיעוט של ילידי דרום אפריקה הנחשבים כילדים שחורים.
חלק ממהקויסאנים מזדהים כצבעוניים בגלל המוצא המעורב שלהם.
האוכלוסייה הצבעונית מרוכזת בעיקר באזור הכף, ומגיעה משילוב של רקע אתני כולל ילידים דרום אפריקאים, לבנים, גריקווה ואסיאתים.
בתקופת האפרטהייד מוצא אתני זה כלל על פי חוק כל מי שהוא בעל רקע רב-גזעית.
בחירה במוצא אתני צבעוני אינה ברירת המחדל של מרבית תושבי דרום אפריקה, גם אם מוצאם רב-גזעי.
הם יעדיפו להגדיר עצמם כשחורים, לבנים או אסיאתיים.
למוצא האתני הזה אין בהכרח שפה אתנית וגם לא מקור גזעי ספציפי.
למרות שלא קיימת הומוגניות מבחינה תרבותית או לשונית, רבים מאלה המזדהים כצבעוניים מדברים בדרך כלל אפריקאנס כשפת אם.
מוצאם של הצבעוניים בדרום אפריקה הוא לרוב עירוב של ילידים אפריקאים (עמים דוברי בנטו דרום אפריקאים, קויסאן דרום אפריקאי ואפריקאים שאינם ממוצא דרום אפריקאי), גריקווה רב-גזעי, קבוצות אירופאיות (בעיקר הולנדיות ובריטיות) וקבוצות אסייתיות (ג'אווניסים, מלאים, הודים, מלגשים ועוד קבוצות אסייתיות שונות) - בעיקר של עבדים שהובאו לדרום אפריקה.
הזהות הקייפ מלאית (או הקייפ המוסלמית), אשר סווגה כתת-קבוצה של צבעוניים על ידי ממשלת האפרטהייד, כללה לרוב אנשים בעלי מורשת רב-גזעית מהקייפ, שהתאסלמה.
קויסאן מתייחס לשתי קבוצות נפרדות.
הקויקוי, שהשתלבו בכלכלה של האדם הלבן, ואשר רבים מהם המירו את דתם מוקדם לנצרות ואנשי הסאן, שנקראו בפי האירופים בושמנים, שהיו ציידים-לקטים.
קבוצות הקויסאן כמיעוט משלימות את שאר אוכלוסיית דרום אפריקה הילידית והם אינם מסווגים את עצמם כשחורים דרום אפריקאים, אפריקאים או אפילו שחורים אפריקאים.
במפקד האוכלוסין של 2011, למשל, הרוב המכריע של קהילת סן בפלטפונטיין שמקורה בחלקים הצפוניים של נמיביה ודרום אנגולה בחרו להיות מסווגים כ'אחר' ולא כשחורים ורבים מאלה הטוענים שהם צאצאים של Namaqualand Khoikhoi מסווגים את עצמם כצבעוניים.
בתוך הקהילה הצבעונית, יימצאו גם מהגרים חדשים יותר, כלומר צבעוניים מרודזיה לשעבר (כיום זימבבואה); נמיביה ומהגרים ממוצא אירופי-הודו (כגון אנגלו-הודים) שהגיעו לכף כאשר הודו ובורמה קיבלו את עצמאותן.
בשנת 2008, בית המשפט העליון בפרטוריה קבע כי צאצאיהם של סינים שהגיעו לפני 1994, וסווגו כתת-קבוצה של צבעוניים על ידי ממשלת האפרטהייד, זכאים לפיצוי.
כתוצאה מפסיקה זו, כ-12,000–15,000 אזרחים סינים אתניים שהגיעו לפני 1994, המהווים 3%–5% מכלל האוכלוסייה הסינית במדינה, יוכלו ליהנות ממדיניות ההעצמה הכלכלית השחורה הממשלתית.
אנשים לבנים בדרום אפריקה הם בעיקר צאצאים של הולנדים, גרמנים, הוגנוטים צרפתיים, אנגלים, פורטוגזים ואחרים מאירופה.
מבחינה תרבותית ולשונית, הם מחולקים לאפריקאנרים, הדוברים אפריקאנס, וקבוצות דוברות אנגלית.
אוכלוסיית הלבנים ירדה בשנות ה-90 וה-2000 עקב שיעור ילודה נמוך והגירה.
כגורם בהחלטתם להגר, רבים מציינים את שיעור הפשיעה הגבוה, מדיניות אפליה מתקנת ואפליה גזעית.
למרות הגירה שלילית גבוהה, תושבים מאירופה המשיכו להגיע לדרום אפריקה באותן שנים.
ב־2005, כ-212,000 אזרחים בריטים התגוררו בדרום אפריקה.
ב-2011, המספר גדל לכ-500,000. דרום אפריקאים לבנים שהגרו בשנות ה-90 חזרו במספרים גדולים בשנות ה-2000 וה-2010. במאי 2014, "מהפכת השיבה הביתה" העריכה כי כ-340,000 דרום אפריקאים לבנים חזרו לדרום אפריקה בעשור הקודם.
גלי הגירה לבנים נוספים לדרום אפריקה התרחשוב במאות ה-20 וה-21. בשנות ה-70 עברו תושבים פורטוגזים רבים של מושבות אפריקאיות כמו אנגולה ומוזמביק לדרום אפריקה לאחר עצמאותן של אותן אומות.
בנוסף, ממשלת האפרטהייד עודדה הגירה ממרכז אירופה בשנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, במיוחד מפולין והונגריה וכן מטורקיה, אזרבייג'ן וארמניה.
לצאצאי מהגרים מהודו הבריטית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 יש אוכלוסייה מוערכת של 1.2 מיליון או 2.5% מאוכלוסיית דרום אפריקה; רבים מהם צאצאים של עבדים שהובאו במאה התשע-עשרה לעבודה במטעי הסוכר של אזור החוף המזרחי של נטאל ודבקו בדתות שונות ודיברו שפות שונות.
מספר קטן יותר של אנשים, הנקראים Passenger Indians הגיע באופן עצמאי למטרות עבודה ועסקים בערך באותה תקופה.
הודים נחשבים לאחת מארבע קבוצות הגזע של דרום אפריקה.
ישנה קבוצה משמעותית של סינים דרום אפריקאים (כמעל 300,000 איש), הקבוצה הסינית הגדולה ביותר ביבשת אפריקה.
הסינים החלו להגיע לדרום אפריקה על ידי ההולנדים במאה ה־17, אך גל הגירה גדול הגיעה בבהלה לזהב בתחילת המאה ה-20 .
בממשלת האפרטהייד הם סווגו כתת-קבוצה של צבעוניים.
בתחילת שנות ה-80 הגיע גל נוסף של מהגרים מהונג קונג וטייוואן אשר הוזמנו על ידי המשלה על מנת לפתח התעשייה במדינה, אלו סווגו כלבנים במהלך האפרטהייד.
ישנה אוכלוסייה קטנה אך בולטת של אנשי למבה (הטוענים שהם ממוצא יהודי) המתגוררים בעיקר באזורים הצפון מזרחיים של דרום אפריקה שיש להם מוצא בנטו ושמי .
זימבבואים, סומלים, פקיסטנים וניגרים מרכיבים קהילות מהגרים גדולות.
ישנם גם וייטנאמים, יפנים וקוריאנים בדרום אפריקה.
אוכלוסייה קטנה של צוענים משבט קלדרש חיה בדרום אפריקה.
דרום אפריקה היא חברה רב תרבותית המאופיינת בגיוון הלשוני העשיר שלה.
המדינה היא רב לשונית עם 11 שפות רשמיות, שלכל אחת מהן ישנו מעמד שווה.
רוב תושבי דרום אפריקה הם רב לשוניים ומסוגלים לדבר לפחות שתיים או יותר מהשפות הרשמיות.
חוקת המדינה מבטיחה מעמד שווה ל-11 שפות רשמיות כדי לתת מענה לעמים המגוונים של המדינה ולתרבויותיהם.
השפות הן: אפריקאנס, אנגלית, נדבלה, קוסה, זולו, פדי, סוטו, צואנה, סוואזי, ונדה, צונגה.
אנגלית מובנת בדרך כלל ברחבי הארץ, בהיותה שפת העסקים, הפוליטיקה והתקשורת, והשפה הפרנקה של המדינה.
אבל היא מדורגת רק במקום החמישי המשותף מתוך 11 השפות הרשמיות כשפת בית.
מלבד 11 השפות המוכרות רשמית, ישנן עשרות שפות אחרות בדרום אפריקה: אפריקאיות, אירופאיות, אסייתיות ועוד.
שפות נוספות המדוברות בדרום אפריקה ומוזכרות בחוקה הן שפות קוי, נאמה וסן, שפת הסימנים, ערבית, גרמנית, יוונית, גוג'ראטי, עברית, הינדית, פורטוגזית, סנסקריט, טמילית, טלגו ואורדו.
יש גם כמה קריאולים ילידיים ופידג'ינים.
ב-2 במאי 2023 אישרה האספה הלאומית כי סעיף 6 בחוקת הרפובליקה של דרום אפריקה משנת 1996 יתוקן כך שיכלול את שפת הסימנים הדרום אפריקאית (SASL) כשפה הרשמית ה-12 לקידום זכויותיהם של אנשים חירשים וכבדי שמיעה.
ב-19 ביולי 2023, הנשיא סיריל רמפוזה חתם על חוק ה-SASL במהלך טקס בבנייני האיחוד בפרטוריה.
ה-SASL היא שפה ילידית המהווה מרכיב חשוב במורשת הלשונית והתרבותית של דרום אפריקה.
יש לה מבנים דקדוקיים ולקסיקון נפרדים משלה והיא בלתי תלויה בכל שפה אחרת.
כיום כמעט 80% מאוכלוסיית דרום אפריקה דוגלת באמונה הנוצרית.
קבוצות דתיות מרכזיות אחרות הן ההינדואיזם, האסלאם, היהדות והבודהיזם.
בנוסף ישנן גם אגנוסטיקה ושטניזם.
מיעוטים באוכלוסיית דרום אפריקה אינם משתייכים לאף אחת מהדתות הגדולות ומשייכים עצמם לדת אפריקאית מסורתית.
יהדות דרום אפריקה היא כיום הקהילה היהודית הגדולה ביותר ביבשת אפריקה.
זוהי קהילה אשכנזית ברובה, המורכבת בעיקר מיוצאי הרפובליקות הבלטיות במזרח אירופה.
ראשוני היהודים הגיעו לדרום אפריקה עם תחילת ההתיישבות האירופית בכף התקווה הטובה, במאה ה-17, והתיישבו במקום שהתפתח להיות העיר קייפטאון.
לאורך המאה ה-18 והמאה ה-19 המשיכו להגיע יהודים במספרים קטנים.
בסוף המאה ה-19 גברה ההגירה למספרים משמעותיים, בעקבות גילוי מרבצי היהלומים והזהב בעומק המדינה.
פוגרומים במזרח אירופה נתנו עידוד משמעותי להגירה, וקהילות שלמות הגיעו מליטא, פולין, רוסיה הלבנה ולטביה, תנועה שנמשכה עד שנות ה-30 של המאה ה-20. ב-1880 חיו כ-4,000 יהודים בדרום-אפריקה.
החל משנות ה־90 ותחילת שנות ה-2000 עזבו יהודים רבים את דרום אפריקה עקב המשברים הכלכליים והפשיעה הגוברת ועברו לאוסטרליה (40%), ניו זילנד, אירופה, ארצות הברית, וישראל (כ-10%).
כיום מונה הקהילה היהודית בדרום אפריקה כ-70,000 יהודים, חלקם ישראלים לשעבר.
זוהי רשימה חלקית של אישים עליהם נכתב ערך בעברית.
דרום טאראווה או המועצה העירונית טאינאינאנו (Teinainano) היא בירת הרפובליקה של קיריבטי וגרים בה 63,439 אנשים נכון ל-2020. העיר שוכנת על אטול טאראווה, על מספר איים קטנים באטול בין האי קיריבטי לאי בונריקי.
איים אלה מקושרים בסוללות, דבר היוצר אי יוצא דופן בצורתו.
הפרלמנט ממוקם על האי אמבו, ארמון הנשיא ומרבית מוסדות השלטון האדמיניסטרטיביים ממוקמים באי באיריקי, אולם אי זה אינו מהווה יחידה אדמיניסטרטיבית עצמאית, וכן רוב משרדי הממשלה מפוזרים בין איי טאראווה.
מקור השם "טאינאינאנו" (Teinainano) בלשון גילברטית הוא "הורדת המפרש" בשל צורת מפרש שיש לאטול טאראווה.
שדה התעופה של העיר שוכן על האי בונריקי.
אוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט ממוקמת במרכז דרום טאראווה.
מחוז דרום לבנון הוא אחד ממחוזות לבנון.
שטחו הכולל של המחוז הוא 929.6 קמ"ר ובירתו היא העיר צידון.
מחוז דרום לבנון מחולק לשלוש נפות:
דרום קיפצ'קיה (בטורקית: Güney Kıpçakya) הוא שם שטבעו ההיסטוריונים הטורקים, פהרטין קירזיאוגלו ויונוס זאירק המתייחס לאזורי הספר של דרום הקווקז הכוללים את האזורים ההיסטוריים של גאורגיה וארמניה, וכעת הם חלק מטורקיה.
על פי היסטוריונים אלה, אזורים אלה היו מיושבים לכאורה, בימי הביניים, על ידי הקיפצ'קים הטורקים, שגויסו על ידי מלכי הממלכה המאוחדת של גאורגיה, ובסופו של דבר התנצרו ברובם, עד לכיבוש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית, שהמירה את דתם לאסלאם.
מחקרים היסטוריים המעלות טענות בדבר אי היות אזורים אלה גאורגיים או ארמניים, או טענות בדבר ייחוס טורקי לאזורים אלה, עודדו, במידה מסוימת, על ידי השלטונות הטורקיים, אבל ספגו ביקורת נוקבת על ידי היסטוריונים מערביים, גאורגיים וארמניים, וכונו "עיוות לאומני של ההיסטוריה של האזור".
דרום לבנון הוא חלקה של לבנון הסמוך לגבולה עם ישראל.
אזור זה כולל את מחוז דרום לבנון ומחוז א-נבטיה.
יש הכוללים באזור זה גם את דרומו של מחוז אל-בקאע.
הערים העיקריות בדרום לבנון הן צור, צידון וא-נבטיה.
יישובים בולטים נוספים הם מרג' עיון, חאצביא ובינת ג'בייל.
מרבית אוכלוסיית דרום לבנון היא שיעית ולכן המפלגות הפוליטיות הדומיננטיות באזור הן חזבאללה ובמידה פחותה אמל.
יותר מאשר משמעות גאוגרפית, יש לאזור משמעות פוליטית, בשמשו שדה קרב בעימותים בין ישראל ללבנון ולכוחות הפועלים בה, כחלק מהסכסוך הישראלי-ערבי.
רוב האוכלוסייה בדרום לבנון היא שיעית מתואלית.
בזמן מלחמת האזרחים בלבנון, באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, היו מספר מובלעות של נוצרים מדרום לליטני: מובלעת מרג'עיון – קליעה בגזרה המזרחית, מובלעת עין אבל – דבל – רמיש בגזרה המרכזית, ומובלעת עלמא א-שעב בגזרה המערבית.
כמו כן, הייתה מובלעת נוצרית נוספת מצפון לליטני שכללה את הכפרים ג'רמק , מחמודיה ועישייה.
מרכז האוכלוסייה הסונית בדרום לבנון הוא בעיר צור ובמחנות הפליטים הפלסטיניים שסביבה.
קיימת רצועה של כפרים סוניים בגזרה המרכזית לאורך הגבול עם ישראל, הכוללת בין היתר את הכפרים: מרווחין, יארין, דהיירה ובוסתאן קיים ריכוז נוסף של יישובים סוניים בגזרה המזרחית, באזור הנקרא ערקוב, הכולל בין היתר את כפר שובא, את העיירה שבעא וחוות שבעא, ואת הברייה.
אוכלוסייה דרוזית מרוכזת באזור המזרחי, סביב העיירות חאצביא ושבעא.
בעקבות מלחמת האזרחים, המעורבות הסורית ומלחמת לבנון הראשונה, חלו שינויים דמוגרפיים באוכלוסיית דרום לבנון.
חלק מהאוכלוסייה הנוצרית עזבה את המדינה.
במקביל, אוכלוסייה שיעית מדרום לבנון התיישבה בפרברים הדרומיים של ביירות.
דרום לבנון במהלך הסכסוך הישראלי-ערבי
בין הפליטים הפלסטינים שנמלטו מישראל במהלך מלחמת העצמאות, רבים מצאו מקלט במחנות פליטים בלבנון, ובהם כאלה הנמצאים בדרום לבנון, בצור ובצידון.
בשנות השבעים כונה בישראל חלקו המזרחי של אזור זה בשם "פתחלנד", משום שנשלט על ידי ארגון הפת"ח ואחר כך הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף).
נערכו פשיטות אחדות של צה"ל לאזור זה, שנועדו להרחיק את מחבלי אש"ף מגבול ישראל.
בחודש מרץ 1978 נערך מבצע ליטני, שבו חדר צה"ל לדרום לבנון עד לנהר הליטני, והחזיק בשטח זה במשך כשלושה חודשים, עד לנסיגתו חזרה לגבול הבין-לאומי.
מטרת המבצע הייתה לפגוע בתשתיות ארגוני הטרור הפלסטיניים בדרום לבנון, וכך להפחית את פעילותם כנגד ישראל.
ב-6 ביוני 1982 פלשה ישראל ללבנון, בפעולה שנקראה "מבצע שלום הגליל", שהמשכו נקרא "מלחמת לבנון הראשונה".
המלחמה הסתיימה ביוני 1985, אז נסוגה ישראל לגבול הבין-לאומי – הקו הסגול, תוך תמיכה בצד"ל שנפרס ברצועת ביטחון צרה לאורך הגבול.
אולם חיש מהר נגררה ישראל לכניסה לשטח לבנון, התבססה ברצועת הביטחון באמצעות שורת מוצבים ורק לאחר 18 שנים, במאי 2000, נסוג צה"ל כליל מדרום לבנון.
החיילים שהחזיקו ברצועת הביטחון היו מטרות לארגוני הטרור, בראשות אמל וחזבאללה.
בתקופה זו נאלץ צה"ל להתמודד עם מארבים, מטעני חבלה בצירים, התקפות צלפים, התקפות מאזורים עם צמחייה עבותה, פשיטות על מוצבים והפגזות ברקטות, בטילי נ"ט או בפצצות מרגמה.
צה"ל נקט אסטרטגיה של לחימה בעצימות נמוכה, וכדי להתמודד עם האיומים על חייליו הקים מספר יחידות מיוחדות, שהתמחו בתוואי הלבנוני, בהן:
סיירת יעל – יחידת הנדסה נבחרת שעסקה בפעולות חבלה חשאיות ומיקוש-נגדי נגד מחבלים.
יחידת אגוז – יחידה המתמחה בלחימת גרילה בתוואי קרקע סלעי ובצמחייה עבותה, האופייני לדרום לבנון.
כמו כן, ניצל צה"ל את העליונות האווירית שלו כדי להשמיד מטרות טרור באמצעות מסוקי קרב.
בין 2 ל-4 במאי 1988, במסגרת "מבצע חוק וסדר", פשטו כוחות צה"ל ובהם צנחנים ושריון, תחת פיקוד אל"ם שאול מופז, על בסיס מחבלי חזבאללה בעיירה מיידון שבדרום לבנון.
שלושה חיילי צה"ל נהרגו בפשיטה ו-17 חיילים נוספים נפצעו.
הפעולה הייתה הגדולה בהיקפה במבצעי צה"ל בלבנון מאז "מבצע שלום הגליל".
כ-50 מחבלי חזבאללה נהרגו בקרב, וכלל המבנים והבונקרים ששימשו אותם נהרסו.
כן נתפס שבוי אחד והושמדו כלי רכב ורכבי נ"מ.
גם מצבא לבנון דיווחו על נפגעים באדם וברכוש כולל טנק, שריונית ומשאית תחמושת.
מ-25 ביולי ועד 31 ביולי 1993 נערך בדרום לבנון מבצע דין וחשבון, שבמהלכו הותקפו כפרי חזבאללה רבים בדרום לבנון, בידי תותחים, טנקים ומטוסי חיל האוויר ונגרם בהם הרס רב.
המבצע הופסק אחר שבעה ימים, לאחר שהושגו הבנות בין ישראל לחזבאללה.
מ-11 באפריל ועד 27 באפריל 1996 נערך בדרום לבנון מבצע ענבי זעם, בעקבות ירי רקטות קטיושה של חזבאללה לכיוון יישובים בגבול הצפון.
המבצע נפסק לאחר שפגז שירה צה"ל פגע בריכוז של פליטים ובכוח האו"ם ששהה בסמוך, וגרם למות 102 אזרחים ול-100 פצועים.
בשנים 1976–2000 התקיימה לאורך הגבול בין ישראל ללבנון "הגדר הטובה" שאפשרה לנוצרים מרונים שהתגוררו בדרום לבנון לעבוד בישראל, לסחור איתה ולקבל בה טיפול רפואי.
צבא דרום לבנון (צד"ל) היה מיליציה לבנונית נוצרית שפעלה בדרום לבנון בתמיכת ישראל, עד לנסיגתה של ישראל מאזור זה בשנת 2000.
האזור היווה זירת קרבות מרכזית במלחמת לבנון השנייה: ממנו שוגרו אלפי רקטות לעבר יישובי צפון ישראל, וצה"ל ערך בו תקיפות אוויריות וקרקעיות רבות.
בדרום לבנון פועל יוניפי"ל – כוח צבאי לשמירת שלום מטעם האו"ם.
הכוח הוקם בעקבות החלטה 425 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה לאחר מבצע ליטני.
בעקבות מלחמת לבנון השנייה קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 1701, שבה נקבע תגבור כוח יוניפי"ל ב-15,000 חיילי או"ם חמושים עם סמכות להפעלת נשק וסיוע של האו"ם לפריסת צבא לבנון בדרום לבנון.
כמו כן קבעה ההחלטה שיש למנוע הכנסת נשק לאזור ללא הסכמה של ממשלת לבנון והטילה אמברגו מלא על העברת נשק לחזבאללה, אך זה שיקם בהדרגה את כוחו בדרום לבנון, חרף ההחלטה.
דרום לבנון מהווה חלק עיקרי מזירת לבנון במלחמת חרבות ברזל.
דרום סיני (ערבית: جنوب سيناء, תעתיק: גנוּבּ סינאא) הוא אחד מהמחוזות של מצרים.
המחוז נמצא בדרום חצי האי סיני ועיר הבירה שלו היא א-טור.
גבול המחוז נמתח מצפון מפרץ סואץ במערב ועד טאבה שעל חוף מפרץ אילת במזרח.
בין הערים והיישובים במחוז ניתן למנות את:
חלק גדול משטחו של מחוז דרום סיני מוגן על ידי שמורות טבע ועל ידי פארק לאומי אחד:
שמורת טאבה - מצויה ממערב לטאבה וכוללת את חלקו הצפוני של ההר הגבוה ואת חלקה המזרחי של רמת א-תיה
שמורת אבו גאלום - כוללת את קו החוף שמדרום לטאבה ועד צפונית לדהב, כולל החלק הימי שלאורך החוף.
שמורת סנטה קתרינה - כוללת את רוב רכס ההר הגבוה שבדרום סיני
שמורת נבק - כוללת את השטח היבשתי ואת הרצועה הימית שמדרום לדהב ועד לנבק שמצפון לשארם א-שייח'.
פארק לאומי ראס מוחמד - כולל את אזור ראס מוחמד כולל הרצועה הימית מאזור ראס מוחמד ועד שארם א-שייח, כולל מצרי טיראן והאי טיראן.
מוקדי המשיכה התיירותיים במחוז כוללים את אזורי תיירות החוף במפרץ אילת ובמפרץ סואץ ואת אזור ההר הגבוה ומנזר סנטה קתרינה הנמצא בליבו.
תקופת שלטון ישראל בדרום סיני
אזור דרום סיני נכבש על ידי ישראל בסוף 1956, במלחמת סיני, והוחזר למצרים לאחר מספר חודשים.
ב-1967, במלחמת ששת הימים, כבשה ישראל שנית את האזור ושלטה בחלקו המערבי עד 1980 ובמזרחי עד 1982. בעת השלטון הישראלי, עד 1982, היה המרחב נתון לממשל צבאי.
מפקדת האזור שכנה באופירה, ליד מפקדת כוחות צה"ל - מפקדת מרש"ל (מרחב שלמה).
בשנות השלטון הישראלי הוקמו באזור מספר יישובים אזרחיים: אופירה, נביעות, די זהב ושלהבת והוא היווה יעד תיירותי מבוקש לישראלים.
אם בתיירות חופים לאורך מפרץ אילת ואם בטיולים לאזור ההר הגבוה, שם גם הוקם ב-1972 בית ספר שדה ליד מנזר סנטה קתרינה - "צוקי דוד", על שם סגן .
דרום סודאן ובשמה הרשמי הרפובליקה של דרום סודאן היא מדינה ללא מוצא לים במזרח אפריקה, המשתרעת על פני 644,329 קמ"ר.
אוכלוסיית המדינה נאמדת ביותר מ-11 מיליון נפש.
בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא ג'ובה, ובה ממוקמים מוסדות השלטון.
דרום סודאן גובלת בסודאן בצפון (בגבול נתון במחלוקת), באתיופיה במזרח, בקניה בדרום מזרח, באוגנדה בדרום, ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בדרום מערב וברפובליקה המרכז-אפריקאית במערב.
דרום סודאן היא המדינה האחרונה שקיבלה עצמאות.
עד לקבלת עצמאותה, הייתה דרום סודאן חבל ארץ אוטונומי בתוך סודאן.
בעקבות לחץ שהופעל על נשיא סודאן על ידי ארצות הברית ומדינות המערב, ועל פי תנאי הסכם השלום עם ממשלת סודאן משנת 2005 שהוביל לסופה של מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה, נערך בינואר 2011 משאל עם בחבל ארץ זה, שתוצאותיו ברוב של כמעט 99% קבעו את הפיכתו למדינה עצמאית.
דרום סודאן הכריזה על עצמאותה ב-9 ביולי 2011, בטקס בנוכחות נשיא סודאן, שהייתה המדינה הראשונה שהכירה בה.
סאלווה קיר מאיארדיט הושבע כנשיא דרום סודאן.
ב-14 ביולי 2011 התקבלה דרום סודאן כחברה באו"ם.
קיים מידע מועט על ההיסטוריה של דרום סודאן עד למאה ה-19. על פי מסורות השבטים המקומיים, הגיעו העמים הנילוטים: דינקה, נואר, שילוק ועמים אחרים לדרום סודאן מעט לפני המאה ה-10. בין המאה ה-15 למאה ה-19 התגבש מיקומם הנוכחי של שבטים אלו לאחר תקופות נדודים.
מחסומים גאוגרפיים בודדו את האזור וסייעו לתושביו לשמור על זהותם החברתית ומוסדותיהם המסורתיים.
במהלך המאה ה-19 הביא סחר העבדים למגע קרוב יותר עם הערבים הסודאנים, ונוצרה טינה עמוקה בין תושבי הדרום לערבים בצפון, שנמשכת עד ימינו.
סחר עבדים היה יסוד חשוב בסודאן כולה במהלך ההיסטוריה.
גם לאחר שבמאה ה-19 החל ענף כלכלי זה לגווע בשאר העולם, וזמן רב לאחר שחוסל בידי הבריטים ביתר חלקי אפריקה שמדרום לסהרה, המשיך סחר העבדים הסודאני לשגשג, משום שלסודאן הייתה גישה נוחה לשוקי העבדים במזרח התיכון.
בדרום סודאן שגשג הסחר בעבדים במיוחד.
פשיטות תקופתיות לדרום הביאו עמן אלפי עבדים, וזעזעו את היציבות הכלכלית והחברתית בקרב השבטים שנפלו להן קורבן.
ב-1854 סיימה מצרים, שליטת סודאן, את המעורבות הממשלתית בסחר העבדים, וב-1860, בתגובה ללחץ אירופי, אסרה על העבדות בכל תחומי שלטונה, אולם הצבא המצרי לא אכף את האיסור על סוחרי העבדים בסודאן.
צבאות פרטיים, ספינות קיטור ורובים שעמדו לרשות סוחרי העבדים אפשרו להם להתגבר על כל התנגדות של השבטים המקומיים, ויצרו אימפריות דרומיות שלמות שכל עיסוקן הוא סחר עבדים.
נוכחות הבריטים באזור נועדה להילחם בעבדות, וההתנגדות לבריטים התבססה על רצון המקומיים להמשיך בסחר העבדים.
ב-1869 מונה מגלה הארצות הבריטי, סר סמואל בייקר, למושל מחוז אקווטוריה, וקיבל הוראה לספח את כל מרחב אגן הנילוס הלבן ולדכא שם את סחר העבדים.
ב-1874 החליף אותו הקצין הבריטי צ'ארלס ג'ורג' גורדון.
גורדון פירק מנשקם את סוחרי העבדים, ותלה בפומבי את אלו שהעזו להתנגד.
עד למינויו כמושל הכללי של סודאן, בשנת 1877, הפחית גורדון במידה ניכרת את סחר העבדים בדרום.
באמצע המאה ה-20 החריף העימות בין צפון סודאן המוסלמית לדרום הנוצרי ברובו.
העימות המזוין החל עוד לפני מתן העצמאות לסודאן, ב-1955, ונמשך עשרות שנים.
בכך הוא נחשב לאחת ממלחמות האזרחים הממושכות בעולם.
העימותים שככו ב-1972 לכעשר שנים.
ב-1983, בעקבות החלת חוקי השריעה האסלאמית בסודאן על ידי ג'עפר נומיירי, התקוממו חיילי הדרום הנוצרי.
ג'ון גראנג, קצין בכיר בצבא סודאן שנשלח להרגיע את הרוחות, עבר לצד המורדים והנהיג עד מהרה את המרד, בהקימו את צבא השחרור העממי הסודאני.
הלחימה הבלתי פוסקת הביאה למותם של מיליוני אזרחים, ולהפיכתם של מעל ארבעה מיליון לעקורים או לפליטים.
ב-30 ביולי נהרג גראנג בהתרסקות מסוק בנסיבות לא ברורות.
בעקבות מותו של גראנג הכריזה ממשלת סודאן על שלושה ימי אבל לאומי, אך בח'רטום התעמתו צעירים מדרום סודאן עם כוחות הביטחון ו-84 מהם נהרגו.
אוטונומיה ומשאל העם לעצמאות החבל
עם הסכם השלום ב-2005 הוקמה ממשלה נפרדת בחבל ארץ זה, וכן מועצה מחוקקת.
דרום סודאן הפכה לאזור אוטונומי בסודאן בשנת 2005, לאחר חתימת הסכם שלום מקיף בין ממשלת סודאן לצבא השחרור העממי הסודאני.
קיימת אי ודאות לגבי מעמדו של אזור אביי שבמדינת דרום קורדופן.
בינואר 2008 יצאו הכוחות האחרונים של צבא סודאן מהחבל.
לקראת משאל העם הייתה התגייסות בינלאומית כדי לאפשר למשאל העם לעבור באופן תקין וכדי להבטיח שסודאן תקבל את התוצאה הצפויה של היפרדות דרום סודאן ממנה.
בינואר 2011 התקיים משאל העם בחבל, ובו התושבים התבקשו לבחור האם להיפרד בצורה מוחלטת מסודאן או להמשיך ולהיות חלק ממנה.
על מהלך הבחירות השגיחה משלחת בינלאומית בראשות ורוניק דה קייזר.
ברוב עצום של 99% מהקולות הוחלט על הפיכתה של דרום סודאן למדינה עצמאית שבירתה היא ג'ובה.
סודאן הודיעה שהיא מברכת את דרום סודאן לקראת עצמאותה ומכירה בה, אך נותרה מחלוקת בנוגע לגבול בין הצפון לדרום ובנוגע לבעלות על מחוז אביי.
במקביל לממשלה, בדרום סודאן קיימות חבורות מורדים השולטות על חלקים של האזור, בייחוד באזורים בהם ממוקמים מקורות הנפט המהווים את שורשו של הקונפליקט באזור.
80% מתפוקת הנפט בסודאן מקורה בדרום וישנה התעניינות כלכלית גוברת מצד מדינות וחברות בינלאומיות המעוניינות להשקיע באזור אם יתברר שיש בו יציבות שלטונית.
דרום סודאן הכריזה על עצמאות ב-9 ביולי 2011. ב-14 ביולי 2011 התקבלה דרום סודאן כחברה באו"ם.
המדינה הראשונה שהכירה בדרום סודאן הייתה סודאן, שנשיאה גם השתתף בטקס הכרזת העצמאות.
מדינות רבות אחרות הכירו בה, ובהן חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון (ארצות הברית, רוסיה, הממלכה המאוחדת, צרפת וסין) וגם מדינת ישראל.
לאחר קבלת העצמאות ועד מלחמת האזרחים
המאבק של תושבי דרום סודאן נגד שלטונות סודאן הביא להתחמשות האוכלוסייה בנשק רב.
ניסיונות של שלטונות דרום סודאן, לאחר הקמת המדינה החדשה, לאסוף את הנשק זכו להצלחה מוגבלת בלבד.
מאז השגת העצמאות, החל מעגל דמים פנימי בין השבטים השונים.
מדצמבר 2011 אף הייתה הסלמה במצב והיו דיווחים על עשרות אלפי תושבים שנאלצו לעזוב את בתיהם.
דרום סודאן נאלצה גם לקלוט פליטים רבים שנמלטו מסודאן, דבר שהקשה מאוד על כלכלת המדינה.
כמו כן, דרום סודאן הייתה עם הקמתה לאחת המדינות הפחות מפותחות בעולם.
תמותת ילדים עד גיל חמש עמדה בה על אחד מכל שבעה ועל פי מידע של האו"ם לכמחצית מהאוכלוסייה לא הייתה גישה למי שתייה.
בנוסף לבעיות פנימיות אלה הסתבר שגם הסכסוך החיצוני עם השכנה מצפון עדיין לא הסתיים.
אזור הגבול החדש שבין דרום סודאן לסודאן, כולל בתוכו את כל שדות הנפט העשירים של סודאן שלפני החלוקה.
שתי המדינות החדשות נאבקו לפיכך, מאז עצמאותה של דרום סודאן, על השליטה באזורים אלה.
שלושה סכסוכים צבאיים מוגבלים בהיקפם התרחשו בשלושה מאזורי הגבול סמוך לפני העצמאות ובמהלך שנת העצמאות הראשונה של דרום סודאן: בדרום קורדופן, בהגליג (Heglig) ובאביי (Abye).
שום צד לא ניצח באופן דרמטי באף אחד מהסיבובים הצבאיים הללו.
אף צד גם איננו מעוניין כנראה להגיע למלחמה טוטאלית בין המדינות, אשר גם כך נמצאות במצב כלכלי רעוע.
בנסיבות אלה פנו שתי המדינות לכיוונים דיפלומטיים ומנסות לפתור את סכסוכי הנפט והגבולות ביניהן במשא ומתן.
ב-12 באפריל 2013 ערך לראשונה שליט סודאן דאז, עומר אל-בשיר, את ביקורו הרשמי הראשון בג'ובה, בירת דרום סודאן.
האוכלוסייה בדרום סודאן מורכבת משני שבטים עיקריים: הדינקה והנואר.
בין השבטים קיים סכסוך עתיק יומין.
עם קבלת עצמאותה של המדינה החדשה התעוררו תקוות כי הסכסוך הגיע לסיומו.
לנשיא דרום סודאן התמנה סאלווה קיר מאיארדיט המשתייך לשבט הדינקה, וריק מצ'אר המשתייך לשבט הנואר התמנה לסגן הנשיא.
השניים החלו לשתף פעולה, אך לא הצליחו להגיע להסכם על שילוב הצבאות שלהם לצבא אחד.
מערכת היחסים בין השניים הייתה מתוחה במשך שנתיים וביולי 2013 פיטר הנשיא את מצ'אר מתפקידו ואתו את כל הקבינט.
מהלך זה גרר אחריו ביקורת בינלאומית, בגין החשש להחייאת הסכסוך בין השבטים, ודרדור המדינה לאלימות.
מצ'אר נמלט מן המדינה, ומן הגלות החל מנהל את צבא המורדים.
השקט נשמר במדינה, אך בדצמבר 2013 פרץ סכסוך אלים.
הצדדים האשימו זה את זה באחריות לפרוץ הסכסוך, אנשי הנשיא טענו כי כוחות הצבא מנעו הפיכה מצד אנשי מצ'אר, בעוד כוחות המורדים טענו כי האלימות החלה בהוראה מפורשת של הנשיא, אשר חשב בדרך לחסל את יריביו הפוליטיים.
תוך ימים ספורים החלו אנשי צבא משבט הנואר עורקים מצבא המדינה, ומצטרפים אל המורדים, המלחמה שהתלקחה, הייתה מלווה במעשי זוועה ורצח של אנשים רבים.
מועצת הביטחון של האו"ם הפעילה לחץ כבד על הצדדים לסיים את מעשי האלימות, ולאחר שארצות הברית העלתה במועצה הצעת החלטה, כנגד דרום סודאן המטילה עליה אמברגו נשק וסנקציות נוספות, חתם הנשיא קיר באוגוסט 2015 על הסכם שלום לסיום מלחמת האזרחים.
ההסכם הוביל לממשל משותף לשני הצדדים, אך ביולי 2016 התחדשה הלחימה.
כשנתיים לאחר מכן הוכרז שהצדדים הגיעו שוב להסכם שיתוף כוחות דומה, לפיו הכוח בגופי הממשל יחולק בין הצדדים היריבים.
המימוש המלא של ההסכם נדחה מספר פעמים, עד שבפברואר 2020 נחתם הסכם שלום.
ב-2018 הוערך ש-190,000 אנשים נהרגו ישירות במלחמה ושכ-400,000 אנשים איבדו את חייהם במלחמה או בנסיבות הקשורות אליה.
בתקופת קבלת העצמאות, אושרה חוקה חדשה וזמנית.
החוקה קובעת משטר נשיאותי, שבה הנשיא הוא ראש המדינה, ראש הממשלה ומפקד הכוחות המזוינים.
לפי החוקה, הפרלמנט מורכב משני בתים: בית תחתון שנבחר ישירות על ידי העם, ובית עליון של נציגי המחוזות.
בבית התחתון חברים כ-170 חברים.
160 מתוכם חברים במפלגתו של הנשיא סאלווה קיר מאיארדיט, שישה עצמאיים ועוד כארבעה חברים ממפלגה קטנה.
מאז 2020 מחולקת דרום סודאן לשלושה חבלים ובכל חבל 3-4 מדינות, בסך הכול עשר מדינות.
כל מדינה מתחלקת למספר נפות וקיימות כיום 86 נפות בדרום סודאן.
בחבל אקווטוריה, החבל הדרומי ביותר, שלוש מדינות: אקווטוריה התיכונה, המערבית והמזרחית.
בבחר אלע'זאל שבצפון מערב ארבע מדינות: צפון בחר אל-ע'זאל, מערב בחר אל-ע'זאל, מדינת האגמים וואראפ.