tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2002: ציון לשבח לפרויקט "טיפת חלב", פסטיבל עכו לתיאטרון אחר
2002: פרס ישראכרט ומוזיאון תל אביב עבור אמן ישראלי.
2002: ציון לשבח על המיצג "הצילו", פסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי אחר, עכו
2002: פרס ישראכרט ומוזיאון תל אביב לאמנות לאמנית ישראלית
הילה רביב-צור (נולדה ב-17 בדצמבר 1978) היא שחקנית ישראלית.
הילה רביב נולדה וגדלה בנתניה, הילדה האמצעית במשפחה בת שלוש אחיות.
אמה היא מורה לתנ"ך ואביה היה טייס בחיל האוויר ואיש צבא קבע.
החיבור שלה לבמה התחיל כשאמה שלחה אותה (בגיל 13–14) לאודישנים ללהקת מחול חבצלות נתניה ופעם בחודש הייתה מופיעה בהיכל התרבות של נתניה.
בצה"ל החלה כפקידת מבצעים, אחר-כך יצאה לקורס קצינות, אחריו שירתה בבית הספר לטיסה והשתחררה בדרגת סגן.
למדה משחק בבית צבי בשנים 2000–2003. במסגרת בית צבי זכתה במלגות – עמוס גוטמן (2001), שרגא פרידמן (2001), זוהרה שאקוב (2002), מלגת ההנהלה (2003).לאחר סיום לימודיה בבית צבי שיחקה בהצגה "שד היער" בתיאטרון קרוב של ניקו ניתאי ואחר-כך שיחקה משנת 2004 בתיאטרון הקאמרי, שם שיחקה בהצגה "מילאנו" של שמואל הספרי.
רביב-צור משחקת מ-2008 בתיאטרון יידישפיל והופיעה גם בקונצרטים ביידיש.
בתחילת פעילותה היא לא ידעה יידיש ולכן נשלחה ללמוד את השפה באוניברסיטת תל אביב.
לאורך השנים הופיעה בהצגות ילדים שונות.
ב-2007 שיחקה הילה רביב-צור בסרט העצמאי באורך מלא "חירות הרחוב", בבימויו של משה רוזנטל.
הסרט מספר על בחורה (רביב-צור), שיש לה כלב בשם רופוס ועל בחור חנון שמאוד רוצה להתחבב עליה, ומשום כך מציע לה לשמור על רופוס וכשהוא עושה זאת הוא מאבד אותו.
מכאן הבחור ביחד עם שניים מחבריו יוצאים למסע בעקבות רופוס, עד שלבסוף הם מביאים אותו אליה מת.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל סרטים עצמאיים בבריטניה.
רביב-צור זכתה במלגת סנו 2009 על ידי תיאטרון יידישפיל לשחקנית המבטיחה של השנה.
ב-2012 הצטלמה הילה רביב-צור לסרט הקולנוע החרדי "מלאכיות בלבן" בבימויה של טלי אברהמי.
היא בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה מהאוניברסיטה הפתוחה.
עברה קורסי משחק מול מצלמה בהדרכת גלי זייד.
ומשחק מול מצלמה בהדרכת ניב רז ואולי שטרנברג.
הילה רביב-צור נשואה לשחקן שרון צור ולהם שלושה ילדים.
וולמן 2011 תיאטרון יידישפיל אלוהים אדם שטן יעקב גורדין מוטי אברבוך ציפע 2012
סרט במאי תפקיד שנה חירות הרחוב משה רוזנטל 2007 מלאכיות בלבן טלי אברהמי איטה 2012
הצגה תיאטרון/מפיק צו פינוי תיאטרון הארצי לילדים ונוער המאוהב מכיתה ו' תיאטרון המדיטק חולון אליפים (הצגה) תיאטרון המדיטק חולון מקהלה עליזה תיאטרון מופע אורי נאווה הפקות מבחן קבלה תיאטרון הקיבוץ מופע זהירות בדרכים של הופ יעל גזית שקד לא רוצה להיות אריה תיאטרון מופע מגש הכסף תיאטרון מופעאפרוחיםלירן הפקות
"מיקה שלי" – קבוצת הדרן.
"יוסף וכתונת הפסים", "ג'יפסי", "משחקי פיג'מה", "צ'רטי המתוקה", "שיער", "דוד" – מסגרת בית צבי.
הילה סעדה (נולדה ב-12 באוקטובר 1982) היא שחקנית וזמרת ישראלית.
זכתה בשנת 2025 בטקס פרסי הקולנוע הישראלי בפרס השחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "שמיים וארץ".
הילה סעדה נולדה וגדלה במגדל העמק, בת למשפחה בת ארבעה ילדים ולה אחות מבוגרת ממנה ואח ואחות צעירים ממנה.
אביה מאלכסנדריה, מצרים ואמה ממרוקו; אמה היא פלורה סעדה, מורה לחינוך מיוחד ושחקנית בתיאטרון המרוקאי שייסדה רונית איבגי ואביה הוא מפקח במשרד החינוך.
למדה במגמות סוציולוגיה ותיאטרון בבית הספר התיכון אורט רוגוזין בעירה.
בצה"ל שירתה כפקידת לשכה בבסיס עוצבת אדום, ליד אילת.
לקראת סוף שירותה הייתה טסה פעם בשבוע מאילת לתל אביב על מנת ללמוד אצל רחל שור בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
כשהשתחררה מצה"ל, למדה בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין ובמהלך לימודיה, זכתה במלגת הצטיינות מקרן אמריקה ישראל.
בהמשך, למדה גם בסמינר הקיבוצים, לתואר ראשון בבימוי.
ב-2007 שיחקה סעדה בתיאטרון חיפה בהצגה "חי בסרט" בבימויו של שמעון מימרן בתפקיד קנדילה, דמות מתוך סרט של אלמודובר "נשים על סף התמוטטות עצבים".
ב-2010 שיחקה בהצגה "רומיאו ויוליה" גרסת המועדונים שהופיעה בפסטיבל ישראל ובהאנגר גשר, תיאטרון גשר, בבימויו של מיכאל רונן, שם שיחקה לצד מיכאל מושונוב וליאל דניר בתפקיד מאיה, חברתה הטובה של יוליה.
שיחקה ב"אגדת סוף העונה" בבימויו של גיל צרנוביץ בתיאטרון הקיבוץ.
בשנים 2007–2011 שיחקה בעמותה לקידום התיאטרון בהצגות "אליעזר בן יהודה - החולם בעברית" בבימוי גדי צדקה בתפקיד לאה הספרדייה ודיברה לאדינו; בהצגה "הרצל"; ב"מייד אין איזרעאל" בבימויו של יקי מחרז; "החטיפה מן המנזר – בבימויה של יעל טילמן וב"תעשה לי לייק" בבימויו של איז'ו ליבוביץ'.
ב-2008 השתתפה ב"יושבים שישה" מופע בידור בצוותא.
לצד חמישה שחקנים בני כיתתה של הילה מהסטודיו למשחק יורם לוינשטיין.
ב־2007 שיחקה ב"ביקור התזמורת", בבימויו של ערן קולירין, בתפקיד סווטלנה הרוסייה, חברתו של צלגר (תומר יוסף).
ב-2010 גילמה את מנאר, ערביה, ב-"15 דקות", סדרה של טדי הפקות בבימוים של דורון ויואב פז.
סעדה הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "מעצר בית" של קיציס ופרידמן.
היא גילמה את מלי, עוזרתו האישית של אסי כהן.
הילה סעדה שיחקה בעונה השלישית של "הבורר" בתפקיד נטלי, נערת הפיתוי שעובדת בשליחות הבורר ונשלחת להשיג מידע עבורו.
ב-2011 שיחקה בעונה השלישית של "רמזור", בתפקיד ליאת הבלוגרית, בחורה שיוצאת עם חפר (ניר לוי).
ב-2013 הצטלמה לתפקיד ראשי בסדרה של אסי עזר "להיות איתה", לצד אביב אלוש ורותם סלע.
היא גילמה את ונסה החברה של עמוס (אלוש) שעוזב אותה לטובת דוגמנית מפורסמת.
באותה שנה השתתפה בעונה השנייה של "חסמבה דור 3" בתפקיד בת אל חברתו של חופני.
בשנת 2014 כיכבה בתפקיד הראשי בסדרה "שחקן זר" מבית קשת, בבימויו של דני סירקין, לצד יובל סמו ומוני מושונוב.
בשנת 2015 שיחקה בתוכנית הסאטירה "הכל שפיט" ששודרה בערוץ 1. באותה שנה היא הופיעה בפאנל "מלחמת המינים" ברשת ערוץ 2.
שיחקה בהצגה "קומדיה לא רומנטית" בתיאטרון מראה בקריית שמונה בבימויו של רועי הורוביץ.
בשנת 2016 שיחקה את אלה במחזמר "מרי לו" המבוסס על שירי צביקה פיק לצד גיא זוארץ, אסף הרץ ומאיה בוסקילה.
והוציאה אלבום בכורה פרי עטה בשם "לרוץ בתוך ענן" שהפיק אמיר צורף.
שותף ללחנים וליצירת האלבום יהלי סובול.
בשנת 2017 כיכבה בעונה השנייה של "להיות איתה" מבית קשת בתפקיד ונסה מימון.
ב-2018 השתתפה בסדרת הנוער "אילת" בתור אורנה, פקידת קבלה במלון.
בשנת 2020 החלה להצטלם לסדרה "מלכת היופי של ירושלים", המבוססת על ספר בעל אותו השם.
באותה שנה החלו גם הצילומים לעונה השלישית של "להיות איתה".
בשנת 2021 השתתפה בסרט החרדי "רסיסים".
בשנת 2022 יצא לאקרנים הסרט "מתחתנת" בו היא משחקת בתפקיד ראשי.
באותה השנה שיחקה לצד אמה בסרט "שער הפרחים", שיצר אריק משעלי, בתפקיד פלורי אסייג.
בשנת 2024 שיחקה בסדרה הקומית "הסוכן" בתפקיד אחותו של הדמות הראשית רזי (יובל סמו) והאנטגוניסטית של הסדרה.
ב-2025 גילמה את אורטל בסדרה יאפא, של כאן 11.
שנה סרט תפקיד במאי 2007 ביקור התזמורת סווטלנה ערן קולירין 2010 לך יום אלף לילה ולילה (סרט חרדי) אייל ציון 2012 סרק סרק מאיה חיים בוזגלו 2014 מנפאואר פקידה בבנק נעם קפלן 2022 מתחתנתגבי ערן בן יעקבשער הפרחיםפלורי אסייגחיים בוזגלו
הילה סורג'ון פישר (נולדה ב-19 באוגוסט 1973) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, ומדבבת ישראלית.
סורג'ון-פישר נולדה וגדלה בחיפה, כיום מתגוררת עם משפחתה במושב נורדיה שבשרון.
נשואה לערן פישר (מטפל הוליסטי) ולהם שני בנים.
יש לה אח גדול ממנה בשנה.
אביה היה עובד נמל חיפה ואמה הייתה עובדת בזק.
בתיכון למדה במגמת תיאטרון בבית הספר לאומנויות ויצו צרפת.
בהשראתו של המורה שלה מהתיכון (אריה יאס) שהאמין בה, כיכבה בהצגת היחיד "המורה מרגלית", איתה הופיעה עד לגיוסה לצה"ל ב-1991. בצבא שירתה שנה באוגדת איו"ש שהייתה מוצבת ברמאללה, ושנה אחר-כך בקצין העיר בחיפה.
סורג'ון-פישר למדה בבית הספר למשחק בית צבי.
בשנה השלישית ללימודיה שיחקה את אדלייד, במחזמר "ברנשים וחתיכות" בבימויו של נתן דטנר, ושיחקה את ביאטריצ'ה, בהצגה "מהומה רבה על לא דבר" מאת שייקספיר בבימויו של מיטקו בוזקוב.
היא סיימה את לימודיה בבית צבי ב-1998, זכתה במלגות על שם עדנה פלידל, סנו וגיורא גודיק.
בתום לימודיה בבית צבי שיחקה במחזמר "משתגעים מאהבה", בבימויו של אוהד אשכנזי, הפקה שעלתה בתיאטרון מקסים בשיתוף עם פשנל.
באותה השנה היא השתתפה במחזמר לחנוכה "סיסי הנסיכה", אותו ביים גדי ענבר בכיכובם של עודד מנשה, דנה דבורין וגאולה נוני.
תפקידה הראשון של סורג'ון פישר בתיאטרון הרפרטוארי היה ב-1999, בהצגה "ז'קו", מאת אילן חצור, בבימויו של מיקי גורביץ', שהציגה בתיאטרון בית ליסין.
היא שיחקה בתפקיד הנשי הראשי של גאולה, אשתו של ז'קו נחמיאס (משה איבגי), שעובד במפעל טקסטיל, ובנוסף גילמה גם את דמותה של פנינית, מזכירתו של מנהל המפעל אבירם גאון (רמי עמית).
היא שיחקה בסדרה "כוכבי השכונה".
היא גילמה את דמותה של אסנת, אשתו המיועדת של מאיר (אבי גרייניק).
במשך כל העונה הזוג עורך הכנות לקראת חתונתם ובפרק סיום העונה אסנת ומאיר מתחתנים וצחי (עידן אלתרמן) נושא לאישה את נינט טייב.
סורג'ון-פישר שיחקה בהצגה "הרב קמע" בתיאטרון הקאמרי.
היא גילמה את דמותה של אדוה, בתו של יעקב מוראד (אורי גבריאל), שרוצים לחתן אותה עם הרב קמע (איציק כהן).
ב-2005 שיחקה ב"השמיניה" בתפקיד יעל זהבי (אסיה) שהייתה סוכנת סמויה שהגיעה לשמור על איה (הילי ילון) וניני (ידידיה ויטל) דביר ובפרק 29 של הסדרה נרצחה על ידי אמם לילי (ליאת ביין).
ב-2006 סורג'ון-פישר שיחקה בתפקיד הראשי בדרמת הטלוויזיה "משכנתא", בבימויים של שרון מימון וטל גרניט, ששודרה בערוץ השני.
הדרמה מספרת על זוג שנקלע לקשיים כלכליים והם מחליטים להשיג כסף.
האישה מחליטה להיות אם פונדקאית ובעלה (אלי פיניש) רוצה לקטוע לעצמו את האצבע, כדי לקבל כסף מביטוח לאומי.
הדרמה זכתה בפרס הדרמה הטובה ביותר על-שם ענת פרחי בפסטיבל ירושלים לקולנוע 2006.
היא שיחקה בהצגה "אלוורה", בתיאטרון תמונע, מאת עדו בורנשטיין ושלמה פלסנר.
טקסט ההצגה, השירים והכוריאוגרפיה נכתבו בשיתוף פעולה עם השחקניות.
איתה שיחקו אסתי זקהיים, אודליה סגל-מיכאל, מיקי פלג-רוטשטיין ועדנה קדר.
ב-2009 שיחקה סורג'ון-פישר בסרטם של שרון מימון וארז תדמור "סיפור גדול".
היא גילמה את דמותה של דינה, אשתו הבוגדנית של אהרון השמן (דביר בנדק).
בין השנים 2011–2012 גילמה את ליידי מונטאגיו, אמו של רומיאו ב"רומיאו ויוליה" בתיאטרון הקאמרי ובהצגות האחרונות החליפה את שרה פון-שוורצה וגילמה את דמותה של אמא של יוליה.
החל מיולי 2012 סורג'ון פישר משחקת בהצגת הבידור "אני פה בגלל אשתי".
היא גם מגלמת את דמותה של אשת ראש העיר בהצגה "מעלה קרחות", בתיאטרון אורנה פורת.
היא השתתפה בקלטת הילדים "גילי בא לבקר" של גיל ורנר.
בשנת 2012 הצטלמה לתוכנית הבישול לילדים, "מועדון המאפים הטובים", בכיכובו של גיל ורנר, שם היא משחקת בתפקיד הגננת מרגלית.
בשנת 2013 החלה לשחק בסדרה הקומית "ישראל" בתור אשתו של הבדרן ישראל קטורזה.
ב-2014, שיחקה בתפקיד אורח בסדרה הקומית 70 מיליון סיבות לעושר, בתפקיד טליה חברה של אלי ושרי, שיחקה לצד אמנון וולף בתפקיד בעלה.
וגם שיחקה בסרט הקולנוע מיתה טובה את ביתם של זאב רווח ולבנה פינקלשטיין.
בשנת 2015 שיחקה בסדרה ג'וני ואבירי הגליל.
בשנת 2018 שיחקה בסרט "מוטלים בספק".
ב-2019 השתתפה בסדרת הטלוויזיה פמת"א.
משנת 2021 ואילך משחקת את עופרה גרציאן, אשתו של אביחי גרציאן, בסדרת הטלוויזיה קופה ראשית.
בשנת 2022 שיחקה מספר דמויות שונות בסדרה "פשע לא מאורגן".
ב-2024 שיחקה בסרטו של ארז תדמור "סודה".
לזוג שני ילדים והם מתגוררים במושב נורדיה.
מלבד המשחק, היא גם מאמנת אישית המתמחה בעזרה למציאת זוגיות.
+הצגהמחזאיבמאיתפקידהצגת בכורהסימני דרך- מבוסס על חייה של נעמי שמראורן יעקובי וגיורא יהלוםמשה קפטןעמליה (לסירוגין עם ריקי בליך)3 באוקטובר 2017יש רופא באולםריי קונימשה נאורג'יין26 בדצמבר 2018
הצגה מחזאי במאי תפקיד שנת הפקה לצאת מכאן מרשה נורמן אילן שטרום רובי 2009 יוסף וכתונת הפסים המשגעת טים רייס ליאור חמו על פי משה קפטן 2005 נ.ב.
הצגה מחזאי במאי תפקיד הצגת בכורה ז'קו אילן חצור מיקי גורביץ' גאולה - אשתו של ז'קו, פנינית – המזכירה של מנהל המפעל 5 במרץ 1999המחליפהרוני סיניליאור אשכנזי2022בין קודש לחולוןדניאל לפיןאילן רונןשרה - האישה החרדית23 בנובמבר 2023
הצגה מחזאי במאי תפקיד שניםהבן **** עם הכובעיוסי מרשק כינים עדו בורנשטיין ושלמה פלסנר עדו בורנשטיין ושלמה פלסנר אלוורה עדו בורנשטיין ושלמה פלסנר שלמה פלסנר מלצרית 2005
הצגה מחזאי במאי הצגת בכורה שטויות שירה אלון אורי הוכמן 22 בדצמבר 2004 יום הולדת שמח ישראל גוריון 7 בדצמבר 2000
הצגה תיאטרון מחזאי במאי תפקיד שנים אני פה בגלל אשתי איז'ו ליבוביץ' אביחי שוקו זיו 2012-2004 של מי השורה...
ערבי אימפרוביזציה משתגעים מאהבה (מחזמר) שבנוי ממערכונים תיאטרון מקסים בשיתוף פשנל ג'ו דיפייטרו אוהד אשכנזי 1998 המורה מרגלית על פי מחזה של רוברטו אטאיד שעובד מ"מורה שיגעון" אריה יאס הצגת יחיד 1991-1990
סרט תפקיד שנה צעצוע של סיפור 2 ברבי 2000 הנסיכה והצפרדע מאמא אודי 2010 טינטין 2011 כיפה אדומה מכה שנית סבתא 2011 הלורקס גברת ויגינס 2012 פיטר ראביט פלופסי / מספרת 2018 מרי פופינס חוזרת אלן
בנוסף דיבבה בהפקות וסדרות טלוויזיה ונטפליקס
הילה מצקר-הלוי (נולדה ב-7 במרץ 1981) היא שחקנית ישראלית.
הוריה, שי ומריסה מצקר הם ילידי ארגנטינה.
אביה חשב ומנהל כספים ואמה מוזיקאית.
לה שני אחים גדולים ממנה.
הילה מצקר נולדה וגדלה בשכונת אחוזה חיפה, למדה בחטיבת הביניים "רעות" ובחטיבה לאומנויות בתיכון ויצו, חיפה.
למדה בלט במשך למעלה מעשר שנים, בחיפה החל מהילדות ועד הצבא הצבאי אצל אילנה קליף ובתום שירותה הצבאי בביכורי העתים.
היא בוגרת הסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב 2006, מחזור מ"א.
במהלך לימודיה זכתה במלגת קרן שרת אמריקה ישראל למשחק.
ההצגה זכתה לביקורות משבחות ומצקר צוינה לשבח בשניים מהעיתונים הגדולים באיטליה.
למדה אימפרוביזציה בבית תמי בהנחיית אלונה פרץ, שגם הייתה מורתה בניסן נתיב.
היא הופיעה ביחד עם להקת אלונה פרץ - "רק רגע" במופעי אימפרוביזציה בבית תמי וברחבי הארץ (2008-2006).
היא שיחקה בדרמת הטלוויזיה "פרשת רות" (2008), שהוצגה בערוץ הראשון ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
היא גילמה את דמותה של רננה, מתנחלת וחברתה הטובה של רות (לוסי דובינצ'יק), הגיבורה הראשית, בזמן פינוי יישובים בשטחים.
רות רוצה למרוד, אולם נכנעת ורננה נאבקת נגד הפינוי.
בדרמה שיחקו גם לירון לבו ודני שטג.
מצקר יצרה וביימה במסגרת פסטיבל ניסוי כלים את המיצג "בשתיקה" – תערוכה בתנועה, שהוצג בבכורה בפסטיבל עכו 2008.
מצקר-הלוי שיחקה בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע העצמאי "מי אתה בשבילי", בבימויו של דרור רשף (2011).
היא גילמה את דמותה של אניה, בחורה מוגבלת, שעובדת כמנקה בבניין משרדים ונוצר קשר בינה לבין עובד לשעבר בבניין (ליאור דורון) שלוקה בנפשו.
הקשר הזה מאוד אינטרסנטי מבחינתו, אולם היא בתמימותה אינה מבינה זאת ומפתחת כלפיו רגשות.
היא הייתה מועמדת על תפקידה לפרס "השחקנית הטובה ביותר" – פסטיבל הסרטים הבינלאומי מילאנו באותה קטגוריה עם רנה זלווגר, שזכתה לבסוף בפרס, בנוסף הסרט השתתף בפסטיבל שנחאי .official selected, הוזמנה לפסטיבלים ברוסיה : סוצ'י, סנקט פטרבורג, "ציון לשבח" על המשחק.
הוקרן ברחבי הארץ ובמשך ארבעה חודשים בסינמטק תל אביב.
היא הצטרפה לצוות הראשון המחודש של מעבדת תרבות דימונה, אנסמבל של 5 שחקנים יוצרים בדימונה, בבימויה של נועה רבן-קנולר (2011-2008).
במסגרת המעבדה יצרה יחד עם צוות השחקנים ורבן-קנולר את ההצגות: "צירי דגים", "האומר כן והאומר לא", "ילד הכרובית".
מצקר שיחקה בהצגה "בטולות שידוך" מאת: חנה אזולאי-הספרי ומיכל ורד.
בימוי: אפרת נתניאל, שהציגה במשך שש שנים בתיאטרון הסימטה (2012-2006).
המחזה מבוסס על סיפור אמיתי ומגולל את סיפורן של שתי אחיות ממאה שערים שיום אחד נמצאו בדירתן ללא רוח חיים.
היא כיכבה בהצגת היחיד "בגדי חורף אבא", פרי עטו של משה פרסטר, ובבימויה של הדס גלבוע ועליה זכתה בצל"ש בתיאטרונטו 2012. אחר כך ההצגה הועלתה במסגרת קפה תיאטרון הקאמרי.
מצקר-הלוי שיחקה ב"חלום קוסטוריצה" (2012), דוקו-סוריאליסטי שהופק בשיתוף עם ערוץ 8. הסרט עוקב אחרי איל סיבי, במאי הסרט, שהכיר את הילה ובמשך 3 שנים ניסה להבין איך להגיד לה שהיא מוצאת חן בעיניו.
לבסוף הוא מחליט לנסוע לכפרים הנידחים של סרביה במטרה לחפש את הבמאי הבלקני הנודע אמיר קוסטוריצה ולשכנע אותו לבוא לישראל, להצטלם לדרמה עלילתית ולעזור לו להתחיל עם הילה.
במהלך הסרט קוסטוריצה משחק את אביה של הילה והם מדברים בעברית ובסרבית.
הסרט הוקרן בערוץ 8 ובסינמטקים ברחבי הארץ.
ב 2013 שיחקה מצקר-הלוי בהצגה "המלט" בתיאטרון תמונע.
היא גילמה כמה תפקידים, ביניהם אופליה, בהפקה שמביים נועם פלג.
בהצגה משתתפים גם דורי אנגל, עירית נתן בנדק ויואב בר-לב.
היא הצטלמה לסדרה "בית המשאלות" בבימויו של חיים בוזגלו, שמשודרת בערוץ הראשון.
שיחקה בוידאו קליפ ללהקת "הדורבנים" ובפרסומת לבנק דיסקונט.
היא מלמדת בבימת הנוער סטודיו למשחק לילדים ונוער בכפר סבא והוד השרון.
הילה מצקר-הלוי נשואה מ-2011 לאורי הלוי, תסריטאי לקולנוע ולטלוויזיה.
משנת 2010 ועד 2020 הנחתה את תוכנית המדע "גלילאו" ששודרה בטלוויזיה החינוכית, ומשנת 2018 משודרת בכאן חינוכית.
בשנת 2018 היא השתתפה בתוכנית ההומוריסטית על גוף האדם "מתחת לעור".
בשנים 2007–2019, הגישה את תוכנית הבוקר "העולם הבוקר" של רשת, ששודרה בערוץ 2 ועברה לרשת 13, לצד אברי גלעד.
קורח נולדה וגדלה בתל אביב כבת זקונים ולה שתי אחיות גדולות.
אימה בלהה, מורה לחינוך מיוחד, ואביה חיים, שעלה לישראל מהונגריה, הוא מהנדס שעבד במשך כל חייו המקצועיים בתעשייה האווירית.
למדה בתיכון עירוני ד' והייתה פעילה בשבט החורש של הצופים בתל אביב.
במסגרת שירותה הצבאי בגלי צה"ל, החלה קריירה עיתונאית.
בתחנה הצבאית היא הגישה, בשנים 2003–2004, את התוכנית "שטח אש", סיכום שבועי של חדשות הצבא.
עם שחרורה מצה"ל, החלה לעבוד בערוץ 10, שם הגישה במשך שנה וחצי את פינת החוץ בתוכנית הבוקר "כל בוקר".
בהמשך, עברה לתפקיד מבזקנית ועורכת חדשות.
במקביל, הגישה את התוכנית "הארכיון", בה התקבלו בקשות קליפים בשידור חי, בערוץ 24.
בשנת 2005 השתתפה בשעשועון "המוח" בהנחיית ארז טל בערוץ 2, וזכתה במקום הראשון ובפרס בסך 350 אלף שקל.
בשנת 2006 נבחרה להגיש את מגזין הסטודנטים של ערוץ קמפוס, שהופעל על ידי חברת "360 ערוצים".
בשנים 2007–2019, הנחתה לצד אברי גלעד את "העולם הבוקר" (שנקראה בעבר "רשת על הבוקר"), תוכנית הבוקר של הזכיינית "רשת".
התוכנית שודרה בערוץ 2, ומנובמבר 2017 משודרת ברשת 13. קורח וגלעד זכו במקום הראשון באות "אור ירוק לתקשורת" לשנת 2008, ותרמו את הפרס בסך 10,000 שקלים לעמותת "קווים ומחשבות" לקידום המודעות להפרעות קשב וריכוז.
בשנת 2009 הנחתה סדרה בנושא חתונות בערוץ החיים הטובים שמשודרת ב־HOT.
שימשה מנחת תוכנית האקטואליה "אולפן לילה" בערוץ 2 בשנים 2010–2011.
בשנים 2010–2020 הגישה קורח את תוכנית המדע היומית "גלילאו" ששודרה בטלוויזיה החינוכית, ושודרה גם בערוץ 2, ומשנת 2018 משודרת בכאן חינוכית.
ב-2010 חזרה לגלי צה"ל, בתפקיד מנהלת מחלקת הקריינות והגישה את התוכנית "נכון להבוקר".
כעבור כחצי שנה עזבה את התפקיד, לאחר שביקשה להתמקד בקריירה הטלוויזיונית.
בשנת 2013 הגישה בערוץ 2 ארבע תוכניות ראיונות "ה-X של", עם כל אחד מארבעת השופטים לגרסה הישראלית של "אקס פקטור".
החל משנה זאת, מגישה קורח תוכנית רדיו יומית לסירוגין עם אריה אלדד בתחנת "רדיו ללא הפסקה", לצדו של בן כספית.
בנוסף, היא בעלת טור בשבועון החדשות "מעריב סופהשבוע".
בשנת 2016 שודרה בערוץ 2 תוכנית דוקו בשני חלקים בשם "מסע הקפה", בהנחיית קורח והשף מאיר אדוני.
באותה שנה, זכתה התוכנית בהנחייתה "גלילאו" בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה, בקטגוריה מגזין לילדים ולנוער.
בשנת 2018 הנחתה בטלוויזיה החינוכית, עד לסגירת התחנה, תוכנית העוסקת בגוף האדם בשם "מתחת לעור".
באותה שנה, החלה לשמש מגישה מחליפה בתוכניות "שיחת היום" ו"לפני החדשות" ברשת 13. באותה שנה הנחתה את טקס פרס ישראל.
באפריל 2019 החלה לשמש כמגישה מחליפה של התוכנית "המגזין" של חדשות 13. בסוף יוני 2019 עזבה את התוכנית "העולם הבוקר" אחרי כ-12 שנות הנחיית התוכנית, והחלה להגיש את "המגזין" (ששמו שונה ל"מהדורת השבת") במקום אושרת קוטלר.
בנוסף, הנחתה את תוכנית האקטואליה היומית "לפני החדשות", גם היא בערוץ 13, עד שלהי 2021, אז החליפו אותה שי גולדן ושרון כידון.
בשנת 2020 זכתה בתואר "מגישת החדשות של השנה" ב"טקס פרסי השנה" של גלי צה"ל.
החל מיולי 2018 קורח הגישה את הפודקאסט "אמא אמא" יחד עם עינת נתן, שמוגש במתכונת של שיחה בין שתי אימהות בשלבים שונים של גידול ילדים.
במאי 2021 פרשה קורח והוחלפה על ידי יובל נתן, ושמו של ההסכת שונה ל"אמא אבא".
קורח בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה ובמדע המדינה ותואר שני בדיפלומטיה.
סיימה לימודי רפואה באוניברסיטת תל אביב במסגרתם הגישה עבודת דוקטורט שכותרתה "אפיון קליני וגנטי של גברים ישראליים חולי סרטן שד" בהדרכת פרופ' איתן פרידמן.
בנובמבר 2019 קיבלה רישיון רפואה בתום שנת סטאז',
אולם ב-24 באוגוסט 2022 הכריזה על עזיבת ההתמחות שלה בגריאטריה, עקב מחאת המתמחים.
ב-2022 הנחתה לצידה של אלמז מנגיסטו את טקס הדלקת המשואות ה-74.
ביולי 2024 חזרה לגלי צה"ל והחלה להגיש עם יאיר שרקי תוכנית אקטואליה שבועית מידי חמישי.
בנובמבר 2024 הודיעה על התפטרותה מחדשות 13 ושתסיים את תפקידה כמגישה בפברואר 2025. הסיבה לעזיבה הייתה עומס נפשי בו הייתה במהלך בשידורי החדשות הארוכים במלחמת חרבות ברזל.
כולל רגעים בו העידה שלא יכלה לעלות לשידור, אלא רק לאחר שקיבלה עזרה ראשונה פסיכולוגית.
לאחר התפטרותה, קורח חזרה להתמחות ברפואת משפחה.
מאז מאי 2025 קורח מנחה את שעשועון הטלוויזיה "המרדף" בתאגיד השידור "כאן".
קורח היא המנחה השלישית של התוכנית, אחרי עידו רוזנבלום ולוסי איוב.
הפרק הראשון בהגשתה שבר את שיא הרייטינג של התוכנית.
באותה השנה היא החלה להיות פרזנטורית של בנק הפועלים לצדה של ליאת הר לב.
נשואה לדרור שלפמן, רואה חשבון, שגם משמש קצין הביטחון של תוכנית המציאות "המירוץ למיליון", ולהם בן ושתי בנות.
הילה להב (נולדה ב-2 במרץ 1985) היא משוררת ונגנית חלילית ישראלית.
החלה לכתוב בגיל צעיר מאוד, ובגיל 18 פרסמה לראשונה משיריה בכתב העת מטעם בעריכת יצחק לאור, בו המשיכה לפרסם עד לסגירתו בשנת 2011. שיריה התפרסמו בהמשך גם בכתב העת הו!.
בשנת 2012 יצא לאור ספרה הראשון, "יחידה", במסגרת סדרת ריתמוס לשירה בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנת 2014 יצא לאור ספרה השני "עד הבֹקר", גם הוא בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר ערוך כפואמה בהשראת סיפור פילגש בגבעה, וזכה לשבחי המבקרים על מקוריותו ועוצמתו.
בשנת 2019 יצא לאור ספרה השלישי "גג עץ", אף הוא בסדרת ריתמוס לשירה.
הילה ערן (נולדה ב-21 בנובמבר 1986) היא שחקנית, דוגמנית ומפיקת קולנוע ישראלית; "נערת היופי-עשרה" לשנת 2006. בעשור האחרון היא מטפלת בשיטת אלבאום בילדים, בני נוער ובמבוגרים.
מדריכה הורית ויועצת משפחה המתמחה בהפרעות קשב, ילדים בגיל הרך והמשפחה המורכבת.
היא בתו של המפיק דורון ערן.
ערן השתתפה בתחרות "מלכת היופי" לשנת 2006 ושם זכתה בתואר "נערת היופי עשרה".
היא בוגרת אוניברסיטת תל אביב בקולנוע וטלוויזיה.
בוגרת לימודי אלבאום והדרכה הורית.
ב-1999 השתתפה בדרמת הטלוויזיה "תסתכל לי בעיניים" שביים והפיק אביה.
בשנת 2002 השתתפה בסרט "טהארה".
בשנת 2003 שיחקה לצד אלונה טל ואושרי כהן בסרט הדרמה "להיות כוכב" בבימויו של ארנון צדוק.
בשנת 2005 שיחקה בסרטו של מנחם גולן "ימים של אהבה" בכיכובם של מאיה בוסקילה וניר לוי.
בשנת 2007 החלה לגלם את ליאה בנטוב בתפקיד הראשי בסדרת המדע הבדיוני "הנפילים" שיצרו רובי דואניאס וחן קלימן, ושודרה בערוץ הילדים לצופי Yes.
בשנת 2008 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "הכתובה" בבימויו של מנחם גולן על פי מחזה של אפרים קישון.
באותה שנה החלה להנחות את המגזין היומי של ערוץ 24 "רעש" לצד גל לב וג'ייסון דנינו-הולט, ושבה לשחק בעונה השנייה של הסדרה "הנפילים".
בנוסף באותה השנה גם התארחה בתפקיד עצמה בסדרה "הפיג'מות" ששודרה בערוץ הילדים.
בשנת 2009 שיחקה בסרט "רגליים קרות".
בשנת 2010 שיחקה בעונה השנייה של סדרת הדרמה היומית "תיכון השיר שלנו" בתפקיד דפנה.
בשנת 2011 שיחקה בתפקידים שונים בסדרות "השועלים" ו"אחרי הצלצול".
בשנת 2016 שיחקה בסרט אותו גם הפיקה, "האוצר מעבר לנהר".
בשנת 2017 שיחקה את הדמות עדי בסרט "ג'סטה", בבימויו של קובי מחט.
בשנת 2019 השתתפה בסרט "מתחתנת" בתפקיד דנה.
ערן יזמה והפיקה מספר סרטים ותוכניות דוקומנטריות דרך חברת ההפקה שלה, "הילה הפקות":
בשנת 2015 הפיקה את הסרט "גויאבות", בבימויו של קובי מחט.
בשנת 2016 הפיקה את "האוצר מעבר לנהר", סרט הרפתקאות לילדים שכתבו מחט ואלון גור אריה.
בשנת 2017 הפיקה את הסרט "ג'סטה", בבימויו של קובי מחט.
היא אף השתתפה בו בתפקיד משני.
בשנת 2018 הפיקה, לצד משה אדרי ולאון אדרי, את הסרט "גיבור בעננים", שביים אביעד קידר.
באותה שנה היא הפיקה גם את הסרט "עד הקצה - ג'סטה 2".
בשנת 2019 הפיקה ערן סרט דוקומנטרי "שחקנים" עבור שידורי קשת בהשתתפותם של גילה אלמגור, אקי אבני, יפתח קליין, אורי גבריאל, נלי תגר ונטע ריסקין, וסרט "ילדות בזכוכית מגדלת" בהנחיית גלית גוטמן עבור שידורי קשת.
באותה שנה הפיקה גם את הסרט "מתחתנת" בהשתתפותם של הילה סעדה, דין מירושניקוב ומייקל לואיס.
מעבר לפעילות הקולנועית, ערן עוסקת בטיפול רגשי ותפקודי בשיטת אלבאום, היא יועצת משפחה ומדריכה הורית.
הילה רוח (נולדה ב־10 במאי 1985) היא מוזיקאית, זמרת אינדי ושחקנית ישראלית.
הילה רוח נולדה בטבריה לאב טורקי ואם תוניסאית.
כשהייתה רוח בת שש עברה עם משפחתה לבת ים, ובילדותה אובחנה כמחוננת.
היא שירתה בחיל המודיעין, ובשנים 2008–2010 למדה בבית הספר למוזיקה רימון.
בשנת 2009 הקימה את להקת "כלבי רוח" עם הגיטריסט ניר שלמה, הבסיסט נועם שחם, הקלידן איתי שטרית והמתופף גדי פטר, ושימשה סולנית הלהקה.
אלבום הבכורה של הלהקה יצא בשנת 2013, ורוח כתבה לו את כל המילים והלחינה את כולו.
לאחר התפרקות הלהקה יצאה רוח לדרך עצמאית.
בשנת 2015 הוציאה את אלבומה "רופאה במערב".
באלבום ביצעה רוח את "דובה גריזלית", שירה של המשוררת יונה וולך, שאותו הלחינה.
בשנת 2016 החלה לשתף פעולה עם המוזיקאי רייסקינדר (אסף עדן) בהרכב "הנוקמים 2".
הצמד מופיע ומוציא שירים מדי כמה שנים.
בשנת 2017 השתתפה בפסטיבל אינדינגב ה-11 לצד ג'ירפות, רוקפור, אסתר רדא, נגה ארז, יהוא ירון וערן צור, אור אדרי ואלון עדר ואחרים.
באותה שנה הופיעה גם בפסטיבל יערות מנשה.
בפסטיבל השתתפו בין היתר אורפנד לנד, אביתר בנאי, אלון עדר, אסתר רדא, עדי-קשת כהן וגל דה פז.
ב־10 במאי 2018, יום הולדתה ה־33 של רוח, יצא לאור אלבומה השני "מוסיקה לפרסומות".
האלבום הגיע למקום השלישי במצעד אלבומי הקצה לשנת 2018 ולמקום הראשון בין האלבומים הישראליים.
באוקטובר 2020 הוציאה גרסת קאבר לשיר "חמדת אבות 2" של המכשפות יחד עם רונה קינן תחת פרויקט 'צו השעה'.
בשנת 2021 שיחקה בסרטה של אלינור נחמיה, "מה שלא נשבר".
ביוני 2022 יצא לאור אלבומה השלישי, "בת ים".
קדמו לאלבום הסינגלים: "סופרמן", "ספרינט", "מאליבו" ו"שמש גבר".
בשנת 2023 הוציאה סינגל יחד עם היוצר "גיאגיא" בשם "דוקו רצח".
נוסף לזאת, הוציאה ביחד עם המפיק עמרי סמדר אלבום EP הנקרא "October" דרך הלייבל "דיסקו חלאל".
ב-19 במרץ 2024 יצא לאור השיר "עדן", שיתוף פעולה של רוח יחד עם אסף אמדורסקי.
בהמשך השנה יצא לאקרנים הסרט "חלב" בו שיחקה בתפקיד הראשי.
הילה קובו (נולדה ב-26 ביולי 1980) היא עיתונאית ודוברת ישראלית, יוצרת פורמטי וידאו ובמאית סרטי דוקו.
מחברת הספר "לא יהיה כלום" (יחד עם יניר קוזין).
קובו נולדה וגדלה בתל אביב.
היא בוגרת "בית הספר לאמנויות" ותיכון עירוני ד' בעיר.
בצבא שירתה כמדריכת חי"ר וכקצינת יח"ש.
בוגרת תואר ראשון ושני במשפטים ותואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2007 הוסמכה לעריכת דין לאחר התמחות בפרקליטות האזרחית בתל אביב.
קובו החלה את דרכה העיתונאית בשנת 2002 כשדרית קווים בשידורי הכדורסל של ערוץ 1. בהמשך הייתה שדרית קווים בערוץ 1, הטלוויזיה החינוכית וערוץ הספורט.
בשנת 2007 הצטרפה לעיתון "מעריב" ועבדה ככתבת מוניציפלית וכתבת מגזין בעיתון "זמן תל אביב", ובהמשך הייתה סגנית עורך העיתון.
בשנים 2010–2013 הייתה העורכת הראשית של "זמן תל אביב".
בשנת 2013 עברה לאתר "וואלה!
NEWS" כמגישה ועורכת באולפן החדשות והספורט, ומאוחר יותר הפכה למגישה באולפן החדשות של האתר.
בנוסף שימשה כעורכת תוכניות אולפן וכבמאית סרטי דוקו.
בין היתר, יצרה ביולי 2016 סרט על ההתמודדות של משפחת בן-ארי עם פציעת הראש הקשה במבצע צוק איתן של הבן חגי, מפקד סיירת צנחנים, לפני שהלך לעולמו בינואר 2017; וסרט על מאחורי הקלעים של המדליה הראשונה, לרגל 25 שנה למדליה האולימפית של יעל ארד בברצלונה 92'.
באוקטובר 2018 שודר סרטה על הורות יחידנית ב"פנים אמיתיות עם אמנון לוי" בערוץ 10.
במרץ 2019 פרסמה עם העיתונאי יניר קוזין את הספר "לא יהיה כלום – המשפטים הגדולים של הפוליטיקה הישראלית" בהוצאת דני ספרים.
בדצמבר 2019 עזבה את וואלה!
ב-1 בספטמבר 2020 הצטרפה לאגף דוברות, הסברה ותקשורת של משרד המשפטים והיא משמשת כדוברת פרקליטות מיסוי וכלכלה.
קובו נשואה ואם לשלושה, מתגוררת בתל אביב.
היא בתה של השופטת בדימוס אסתר קובו, לשעבר סגנית נשיאת בית המשפט המחוזי בתל אביב והיום חברת בית הדין העליון של ההתאחדות לכדורגל.
הילה שמיר (נולדה ב-1979) היא פרופסור חבר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, לשעבר סגנית הדקאן לענייני הוראה.
היא חוקרת בתחומי הרווחה, הגירה ופמיניזם.
הילה שמיר נולדה בראשון לציון.
בת הזקונים במשפחה עם ארבעה ילדים.
אביה גבריאל שמיר (אוסלקה) היה מהנדס, אלוף-משנה בצבא קבע בחיל החימוש.
אמה, נורית (לבית אסלוביץ) הייתה מורה לערבית.
בתיכון למדה בבית הספר הבינלאומי בשלוחה בהונג קונג.
השלימה לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות, והתמחתה אצל השופט אליהו מצא בבית המשפט העליון.
היא המשיכה ללימודי תואר שני ושלישי בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הארווארד, את הדוקטורט סיימה בשנת 2008.
עם תום לימודיה, הצטרפה כחברת סגל בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
לימדה כמרצה אורחת בבתי הספר למשפטים באוניברסיטת ברקלי (קורס על פמיניזם ומשפט), באוניברסיטת קורנל (קורס על סחר בבני אדם והגירת עבודה), ובאוניברסיטת הארווארד (קורס על סחר בבני אדם).
באוניברסיטת תל אביב כיהנה כסגנית דקאן לענייני הוראה בשנת הלימודים תשע"ח.
הייתה עורכת במשותף של כתב העת "מעשי משפט".
היא בעלת רישיון עריכת דין בישראל ובמסצ'וסטס.
חברה בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
שמיר זכתה בשורה של מלגות ומענקי מחקר: מלגת פישמן, מלגת פולברייט ללימודים בחו"ל; מלגת אלון לחוקרים צעירים, ומלגה של האיחוד האירופי למדענים חוזרים.
היא זכתה בפרס צלטנר לחוקרת צעירה בשנת 2014, ובפרס חשין לחוקרת צעירה בשנת 2018.
היא זכתה במענקי מחקר של משרד המדע, למחקר בנושא מנגנונים משפטיים לקידום נשים, ובמענק של הקרן הלאומית למדעים בנושא סחר בבני אדם.
בשנת 2018 זכתה במענק ERC חמש-שנתי של האיחוד האירופי בסכום של למעלה ממיליון יורו, בנושא סחר בבני אדם בראי דיני העבודה.
בשנת 2018 נבחרה להיות חברה באקדמיה הצעירה הישראלית, במסגרת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 2023 זכתה במענק ERC חמש-שנתי נוסף, למחקר בנושא עבודה בהקשרים גלובליים.
היא נשואה לאורי אהרונסון, פרופסור חבר למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, ולהם שני בנים, עברי והלל.
הילה שי-וזאן (נולדה ב-16 באפריל 1980, א' באייר ה'תש"ם) היא יועצת אסטרטגיה, תקשורת ורגולציה לארגונים וחברות.
הייתה חברת הכנסת מטעם מפלגת "חוסן לישראל" בסיעת "כחול לבן" בכנסת ה־23 וחברת מועצת מודיעין-מכבים-רעות מטעם "הבית היהודי".
לקראת הכנסת ה-24 התמודדה מטעם רשימת "תקווה חדשה".
בעבר הייתה עיתונאית וכעת משתתפת בפאנל פרשנים בתוכניות האקטואליה בערוצי החדשות.
נולדה בשנת 1980 בבת ים לילידי לוב האיטלקית: מלכה (ג'ינה) לבית בוארון, ילידת בנגאזי וניצולת מחנה ג'אדו, ואלכס שי (פדהצור אלפונסו שואשו), יליד טריפולי.
הוריה עלו לישראל בשנת 1950, ואמה עבדה כמבשלת בישיבת אדר"ת בעיר.
הוריה היו מסורתיים וחזרו בתשובה כשהייתה בת חמש, בעוד ארבעת אחיה הגדולים נותרו מסורתיים.
שירתה במסגרת שירות לאומי בבית הילד אמי"ת לילדים ממשפחות במצוקה שבשכונת גילה שבירושלים, והמשיכה לשנת שליחות בקראקס שבוונצואלה, בה הייתה אחראית פעילות חינוכית בלתי פורמלית בתיכון הקהילה היהודית.
בסיום שירותה, סיימה לימודי תואר ראשון ושני במדע המדינה ובתקשורת בהצטיינות באוניברסיטת בר-אילן.
עבודת התזה שהגישה עסקה ב"גלי צה"ל: מיקומה של תחנה צבאית במדינה דמוקרטית".
בשנת 2002 הקימה את עיתון אגודת הסטודנטים והוציאה אותו לאור.
במהלך לימודיה האקדמיים הייתה עורכת ראשית של העיתון.
בנוסף, היא בוגרת תוכנית משרד החוץ האמריקאי הנקראת IVLP-international visitor leadership, תוכנית המאתרת מנהיגים פוטנציאלים במדינות בעלות ברית של ארצות הברית, והשתתפה במסע להכרת מערכות הממשל בארצות הברית.
משנת 2007 הייתה מפיקה, כתבת ורכזת חדשות בידיעות אחרונות, ובשנת 2009 עברה לידיעות מודיעין, שם הייתה כתבת ותחקירנית.
בשנת 2011 החלה לעבוד בחדשות ערוץ עשר, בין היתר כתחקירנית, כתבת ומגישה בתוכנית צינור לילה.
בהמשך הגישה לזמן קצר פינה בתוכנית העולם הבוקר של ערוץ 2.
בשנת 2012 ניהלה את המטה של נפתלי בנט לקראת בחירתו לראשות הבית היהודי.
בשנת 2013 התמודדה בבחירות המקומיות בעירה מודיעין-מכבים-רעות והוצבה במקום השני ברשימת הבית היהודי.
הרשימה זכתה בשני מנדטים ושי-וזאן נכנסה למועצת העיר, בה הייתה ממונה על קידום מעמד האישה וקשרי חוץ.
במקביל לתפקידיה בעירייה, ניהלה את מחלקת דוברות ויחסי ציבור של המרכז האקדמי לב בירושלים, ובשנת 2016 מונתה לראש מנהל דוברות והסברה במרכז השלטון המקומי.
בשנת 2017 הקימה את תנועת "שווים שונים – התנועה לשוויון הזדמנויות לנשים ולגברים".
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצבה במקום ה-41 ברשימת כחול לבן מטעם מפלגת חוסן לישראל, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצבה במקום ה-40 באותה רשימה, ולקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש הוצבה במקום ה-39. בעקבות החוק הנורווגי נכנסה לכנסת ב־21 ביוני 2020. יושבת ראש שדולת "צרכנות הוגנת" בכנסת.
ב-6 באוקטובר נפסקה כהונתה למשך כשבע שעות, בעקבות פער זמן בין התפטרותו של אסף זמיר מהממשלה להפסקת כהונתה של אורית פרקש-הכהן, במסגרת החוק הנורווגי.
בסוף ינואר 2021, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הצטרפה למפלגת תקווה חדשה בראשות גדעון סער והוצבה במקום העשירי ברשימתו והתפטרה מהכנסת.
הרשימה קיבלה שישה מנדטים בלבד והיא לא נבחרה מחדש.
בסוף חודש יולי 2022, עם התפטרותה של חברת הכנסת מיכל שיר, הייתה אמורה שי וזאן להיכנס ולכהן כחברת כנסת, אך בחרה שלא לעשות זאת, לדבריה כיוון שהיא לא רואה טעם לכהן בתפקד לשלושה חודשים בלבד במסגרת ממשלת מעבר.
כיום שי וזאן היא יועצת אסטרטגיה, תקשורת ורגולציה לחברות ציבוריות, עמותות וחברות עסקיות במשק.
כמו כן, החל משנת 2023 היא משמשת בפאנליסטית בתוכניות ערוץ 13 וקשת "העולם הבוקר" בהנחיית גאולה אבן סער, חמש עם שרון גל, ותוכניות אקטואליה נוספות בערוץ.
בשנת 2024 החלה להופיע בתוכניות האקטואליה והחדשות של ערוץ 14.
שי וזאן הייתה נשואה לעדי וזאן, שהיה סגן-יו"ר אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן.
השניים התגרשו בשנת 2020 ולהם ארבעה ילדים במשמורת משותפת.
בראיון בשנת 2020 הגדירה עצמה כדתייה-לאומית "בחלק הלייטי של המגזר".
כיום שי וזאן מגדירה עצמה כמסורתית.
בריאיון לידיעות אחרונות אמרה: "יש לי שליחות: להפוך את השיח המגדרי לנורמלי – נשים הן לא קורבנות, העולם לא גברי ואין דבר כזה תקרת זכוכית.
זה מושג לא רלוונטי, נשים הן שוות בין שווים וככה צריך להתייחס אליהן.
היום השיח השולט הוא רדיקלי, זה באופנה לדבר על נשים כקורבנות...
שם נמצאת היום השיחה הפמיניסטית".
עוד אמרה באותו ריאיון: "לצערי בחוק יש אפליה נגד גברים: בכל מדינה מתוקנת בעולם המערבי לא קיימת חזקת הגיל הרך – אין סיבה שעד גיל שש ילד ילך אוטומטית לאמא, ככה זה עובד היום.
גם המזונות צריכים להתקיים לפי מבחן הכנסה ולפי זמני שהות.
לשמחתי יש פה התקדמות של בתי המשפט.".
תומכת בסיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל.
הרב אלחנן-הענליין "הִילֶה" פנחס משה חיים וכסלר היה רב, מורה לתלמוד ומקובל בפרנקוניה שבבוואריה.
בשנת 1881 פורסמה בעילום שמו החוברת "דבר אזהרה לישראל", שבה טען שנגלה לו בחלום כי האנטישמיות העולה תביא השמדה וחורבן חסר תקדים על יהודי אירופה וכי עליהם להקדים ולעלות לארץ ישראל.
וכסלר נולד בשוואבך הסמוכה לנירנברג, בחבל ארץ שהשתמרו בו המסורות של יהודי בוואריה.
הוא היה נכדו של מנדל רוזנבאום מצל, והיה ילד חולני וחלוש (השם "חיים" ניתן לו כסגולה לרפואה בזמן שהיה חולה מאוד).
הוא הוסיף לסבול ממחלות, בעיקר שחפת, כל ימי חייו.
כילד למד בבית הספר היהודי בשוואבך, ואצל דודו, הרב אברהם וכסלר, רבה של שוואבך.
משבגר מעט עבר ללמוד בישיבה שהקים סבו מנדל רוזנבאום בעיירה צל על הנהר מיין, ולאחר מכן המשיך במוסד של הרב יצחק דב במברגר בווירצבורג.
לימים נסע לישיבת פרשבורג בהונגריה, שם למד שלוש שנים אצל הרב ליבר ואצל הכתב סופר וקיבל היתר הוראה.
אחד מחבריו לספסל הלימודים היה בן גילו הרב דוד צבי הופמן (שבהמשך אף נישא לבת דודו צירלה בת הרב יונה רוזנבאום).
בגיל עשרים ושלוש נשא הרב וכסלר את קלרה (גערלה) בת דודו אליה רפאל רוזנבאום והתיישב בשוואבך, שם החל לעסוק במסחר ובמקביל שימש כדיין וכמורה לתלמוד במוסד להכשרת מורים יהודים.
הוא כתב תשובות וניהל התכתבות בנושאי הלכה עם רבים מרבני גרמניה, כולל רש"ר הירש, עזריאל הילדסהיימר, במברגר והופמן.
וכסלר השתייך לחוג המקורבים של במברגר.
רבים מקרובי משפחתו ומכריו של הרב וכסלר היו תלמידי תלמידיו של המקובל הפרנקפורטאי שהוחרם באותו הזמן רבי נתן אדלר, והוא עצמו החל להתעניין בנעוריו בקבלה ובמיסטיקה (הגם שלא הייתה לו משנה קבלית סדורה ופועלו בתחום היה מועט ואקלקטי), שהעיסוק בהן נגוז כמעט לגמרי ביהדות גרמניה בעידן האמנציפציה והנאורות.
הוא העיד על עצמו שבתחילה נטה לאורח חשיבה רציונליסטי, אך בגיל צעיר השתכנע, לאחר שחווה חלומות וחזיונות שהבחין בתוכם בסדר פנימי ובמשמעות, שניתן להבדיל בין חלומות שווא רגילים לכאלו שצפונים בהם מסרים.
הוא תיעד בפירוט כעשרים חלומות שחלם בימי חייו, ובין היתר העיד שפעם ראה את ישו בדמות אור בוהק ואילו הרב וכסלר היה היחיד בכל העולם שסירב לו והיה נכון למות על קידוש השם.
בפעמים אחרות, טען שחווה מעין חוויות מגידיות כשחלם שהמשרתת ערבבה בשר וחלב וגילה כי אכן עשתה כן, או שחזה שהמזוזה באחד החדרים נעלמה וראה במציאות שהקלף נגנב.
יחד עם תחום עניינו אימץ חומרות ודקדוקים שכמעט ולא נראו עוד ביהדות גרמניה.
לדוגמה, הוא הקפיד להתרחק מנשים, ובמכתביו ביקר קשות את אסכולת "תורה עם דרך ארץ" על המתירנות שסבלה בדבר זה בקרב הציבור.
מבחינת התנהלותו והשקפתו היה רחוק מהנאו-אורתודוקסיה, שייצגה את שומרי המצוות בארצו: הוא אחז למשל בדעת הרמב"ן שהאגדה והקבלה מקורן בסיני ממש כמו ההלכה, והתמרמר על כך שבני דורו לא מכירים בחשיבות החלומות והחזיונות אף על פי שאלו מוזכרים במקורות למכביר.
כפי שכתב יוסף שלמון, ניתן היה לשייכו לשרידיה של היהדות המסורתית בגרמניה, אישים כמו הרב צבי הירש קלישר, וגם לחוגים הקיצוניים שהתנגדו למודרנה ושצמחו אז בהונגריה, שעם מנהיגם עקיבה יוסף שלזינגר עמד בקשר התכתבות קרוב.
ב-1873 השתתף בפולמוס שהתעורר כשהרב דוד צבי הופמן חיבר מאמר אודות מר שמואל, תוך שימוש במתודה היסטורית-ביקורתית.
הוא ורבנים אחרים, כולל רש"ר הירש, תקפו את הופמן על ההזדקקות לשיטה הזו וראו בכך פגיעה ביסודי האמונה.
בנוגע לסוגיית הפרדת הקהילה בפרנקפורט וכסלר נטה לדעת הרב במברגר.
ב-1878 חיבר מנשר בשם "לשאלת פולמוס הירש-במברגר", בו הביע את עמדתו התומכת בקריאתו של הרב במברגר לאורתודוקסים שאל להם לפרוש, ונימק זאת בטיעונים מיסטיים של אחדות כלל ישראל.
לבסוף החליט שלא לפרסם את המסמך, שנתגלה וזוהה רק שנים רבות לאחר מכן.
באותה שנה, לאחר שהירש ונאמניו פרשו מהקהילה הכללית, דחה הרב וכסלר את הצעת הרוב האורתודוקסי בפרנקפורט דמיין שנותר בשותפות עם הרפורמים, לבוא ולכהן כרבם (המשרה ניתנה לבסוף לרב מרדכי הורוויץ).
חיבור הקונטרס "דבר אזהרה לישראל"
ב-1873 חווה הרב וכסלר סדרת חלומות אותם פירש כהתגלות של אליהו הנביא, שבא להזהיר אותו מחטאי עם ישראל ולבשר על עונש כבד הצפוי להם ועל קץ הימים המתקרב.
הוא לא פרסם את דבר חזיונותיו, ורבקה הורוביץ שיערה שהמתין לאותות נוספים.
ב-1878 הופיעה האנטישמיות לראשונה בגרמניה, כשאדולף שטקר החל לדרוש נגדם בחצר הקיסר.
הרב וכסלר ראה באירועים את התגשמות חזיונותיו מ-1873, וחיבר בדצמבר מנשר בגרמנית בשם Ein Wort der Mahnung an Israel um Beherzigung der Judenhetze und merkwürdige darauf bezügliche Träume ("דבר אזהרה לישראל לשים לב להסתה נגד היהודים ועל חלומות ראויים לציון הקשורים בכך").
בחיבור זה הציג את חלומותיו ואת פרשנותו להם.
הוא כינה את שנאת הגזע כשנאה ל"אלמנט השמי" (עמוד 4) וכתב כי שנאת ישראל החדשה - "שנאת הגזע" - קשה מקודמתה "שנאת הדת" (עמוד 18) וכי היא תביא לאסון חסר תקדים ולהשמדה.
כמו כן בחיבור זה קרא לאחדות ולהשלמה בין היהודים מכל הזרמים וההשקפות והצהיר שהמוצא היחיד נמסר לו על ידי אליהו הנביא, ועליהם לעלות לארץ ישראל כדי לקיים בה חיי תורה ולעבוד את אדמתה.
הוא סבר כי רש"ר הירש, הרב הילדסהיימר, ד"ר הרב מרקוס מאיר להמן וכמה נכבדים אחרים היו צריכים להנהיג את העולים.
רבקה הורוביץ ציינה כי בעוד שקריאות לעזוב את אירופה לארץ ישראל הועלו כבר קודם, הרב וכסלר היה ללא ספק היהודי הראשון שהבחין במאפיינים הגזעיים של האנטישמיות והבדיל בינה לשנאת היהודים הנוצרית המסורתית.
בחיבורו הדגיש כי עקב מאפייניה הגזעיים של האנטישמיות אין הפעם אפשרות להינצל באמצעות התנצרות, והאויב נחוש "לכלות את היסוד השמי ולעקרו משורש כליל, לעשות את השמים סדן למקבת עמלק." כך בעת שיהודי גרמניה ביטלו את התופעה או התעלמו ממנה, הוא היה משוכנע שהיא תמיט עליהם חורבן.
הרב וכסלר החל לתור אחר הסכמות מרבנים בטרם פרסם את אזהרתו לציבור הרחב.
"דבר אזהרה" ספג התנגדות כמעט מכולם, הן בשל תוכנו המיסטי-אפוקליפטי והן בשל נימתו ההיסטרית לנוכח האנטישמיות, שנתפסה כתופעת שוליים.
מתיאס מורגנשטרן הצביע על כך שהירש התנגד גם כללית לגישה של אחדות מיסטית בכלל ישראל ללא שאלה של קיום מצוות, ואולי הונע בין היתר מהזיקה בין "דבר אזהרה" לשאלת פולמוס הפרדת הקהילות.
בראשית 1881 שלח הרב וכסלר את בקשת ההסכמה האחרונה שלו לרב שלמה פלסנר.
הוא העיד באיגרתו כי סבל פגיעות והשמצות רבות, בייחוד מצד מחבר המכתב הקשה (אותו האשים בלשון הרע), כי הוא חולה ומדוכא, אך גם כי חלם עוד חלומות בהם נאמר לו להוציא לאור את "דבר אזהרה."
לבסוף במאי 1881 פרסם את דבר אזהרה, בשם הבדוי "ישרן מִלּוֹ דְבָר איש וירצבורג".
לחיבור זה הוא צירף כמה דברי פולמוס במחאה על היחס המזלזל בחלומות ובמיסטיקה שהיה עד לו.
בשנותיו האחרונות כיהן כמחנך במוסד להכשרת מורים יהודיים בעיר הכברג, אם כי לא ירש את תפקיד המנהל שהותיר הרב אלעזר אוטנזוסר.
הרב וכסלר נפטר בגיל 51 מסיבוכי מחלת הנשימה שממנה סבל כל ימיו.
גרשום שלום החשיב אותו למקובל האחרון שפעל בגרמניה.
בנו, הרב שלמה, שעלה לירושלים בשנת 1888, הצטרף לעדה החרדית ונעשה חסיד ברסלב, החשיב את אביו למעין נביא.
הילה (טוני) נבוק (נולדה ב-1974) היא פסלת ורשמת ישראלית ומרצה לאמנות.
את דרכה האמנותית החלה בלימודי עיצוב גרפי במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך, ויצו חיפה.
נבוק, בוגרת התוכנית ללימודי ההמשך של בצלאל (2009), נמנתה עם עורכי מגזין האמנות "פיקניק" בין השנים 2007–2011 ובמסגרת זו אצרה במשותף את הביאנלה השנייה לאמנות בהרצליה (2009).
השניים מתגוררים בתל אביב עם בנם.
נבוק מלמדת פיסול ורישום בבית הספר לאמנות בצלאל.
נבוק עושה שימוש בחפצים תעשייתיים, סביבות ציבוריות או חללים ביתיים, ומחלצת מתוכם קומפוזיציות.
נבוק עובדת עם תוצרים תעשייתיים כחומר גלם.
היא מיוצגת בישראל על ידי גלריה נגא, ובגרמניה על ידי גלריה "KM" ברלין (2017).
היא הציגה תערוכות יחיד במוזיאונים וגלריות רבות בישראל ומחוצה לה, ובהם מוזיאון תל אביב, מוזיאון הרצליה, המרכז לאמנות עכשווית, מוזיאון חיפה ועוד.
בין הפרסים בהם זכתה: פרס גבעון מטעם מוזיאון תל אביב (2011), פרס ביאטריס קולינר לאמן צעיר מטעם מוזיאון ישראל (2018), פרס שרת התרבות (2020) ופרס רפפורט לאמן צעיר מטעם מוזיאון תל אביב (2020).
נבוק נוהגת לעשות שימוש במוצרי צריכה ביתיים ומשרדיים.
בתערוכתה "פריזבי" (2006), הציגה נבוק אובייקטים, עבודות וידאו וציורים, השואבים את מקורות השראתם מהסביבה הקרובה.
כדורים, רשתות, מחקים, סלילי קופה רושמת, ניירהגלם הם חומרי שלה.
"פנורמה", תערוכת יחיד של נבוק, שהוצגה בשנת 2010 במוזיאון חיפה, היא עבודת אינסטליישן העשויה קונסטרוקציית קירות גבס, גרם מדרגות מעץ, זכוכית ולוחות פרספקס, מנעולי אופניים, גדרות וציורים.
גם בתערוכה "מקורות" (2013) נכללו עבודות פיסוליות לצד רישומים.
השימוש של נבוק ב"רדי מייד", מוצרי צריכה יומיומיים כמו מוצרי ניקוי, מברשות, מרכך כביסה, צינורות השקיה, חוזר גם כאן.
רישומיה ופסליה נעים בין המופשט והקונקרטי.
בעבודתה, "אופק", שהוצגה בתערוכה, השתמשה נבוק בספוגים לניקוי כלים, מברשות, כדורי צמר גפן ומרכך כביסה צבעוני.
בשנת 2015, הציגה נבוק את עבודתה "שעות עגולות" במרכז לאמנות עכשווית, תל אביב.
בתערוכה היא יצרה כוריאוגרפיה של סביבה פיסולית, תנועה מכנית המזיזה את פסליה.
המיצב מורכב משלושה מזבחות: אדום, שחור וכחול.
בכל אחד מהמזבחות מופיע כיסא משרדי, מעליו מרחף כיסא נוסף, שבו משענות הידיים מתפקדות ככנפיים.
בנוסף ישנם אלמנטים המצויים בחללים ציבוריים כמו: מאפרה, כוסות פלסטיק ומכונה לניגוב ידיים.
נבוק בעיקר כפסלת וכציירת, אך החלה את דרכה בעולם הצילום והפרפורמנס.
היא פרסמה את יצירת הווידאו שלה בשם "עם הרוח, עם המים" (2015).
בעבודה המוצגת בשני פריימים, נראית נבוק לבושה באדום, משלשלת בכבדות יריעת פלסטיק צהובה מבעד לחלון גבוה בבניין רב קומות באשדוד.
בתערוכה "הרחבות" (2018), אשר הוצגה ב"אטליה שמי", בקיבוץ כברי, יצרה נובוק פרשנות מרחבית חדשה לפסליו של הפסל יחיאל שמי.
היא השתמשה בחומר תעשייתי זול: שימשונית, בצבעיה המקוריים: אדום, ירוק, טורקיז, כחול., אותו מתחה על קונסטרוקציה מאלומיניום בצורה המאזכרת סגירת חורף או סגירת מרפסת.
היא שילבה תוך המרחבים שיצרה כיסאות כתר פלסטיק בצבעים שונים.
תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב אותה אצרה ענת דנון סיון.
התערוכה כוללת עבודות וידאו ופיסול העוסקות בקו הגבול בין חוץ לפנים, ובין הפרטי לציבורי.
העבודה מייצגת מבט ביקורתי על עיצוב המרחב העירוני בישראל, כפי שבא לידי ביטוי במרכזים מסחריים, בנייני מגורים ושכונות "בנה ביתך".
2009 – מלגת הצטיינות, תערוכת גמר, בצלאל תוכנית לימודי ההמשך באמנות
2011 – פרס גבעון, ע"ש שמואל גבעון, מטעם מוזיאון תל אביב לאמנות.
2012 – מלגת אמן מורה, משרד התרבות והספורט.
2012 – פרס עידוד היצירה, משרד התרבות והספור
2016 - שנת שהות בתוכנית שהות אמן בארטפורט.
2018 - פרס ביאטריס קולינר לאמן צעיר מטעם מוזיאון ישראל.
2020 - פרס רפפורט לאמן צעיר מטעם מוזיאון תל אביב
2025 – פרס דיזנגוף של עיריית תל אביב-יפו.
2006 – "פריזבי", פרויקט "סף" לאמנים צעירים, בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב.
2009 – "טוקסידו", כחלק מתערוכת בוגרים "חרושת" תואר שני בצלאל.
2010 – "סצנת נוף", יריד ארט קולון, גרמניה, במסגרת תערוכות יחיד לאמנים נבחרים ביחיד, New Positions.
2010 – "פנורמה" מוזיאון חיפה לאמנות, סדרת תערוכות "אנדרנלין" אוצרת: רותם רוף.
2015 – "לשחרר את הפרפר", תערוכה זוגית עם איתן בן משה, גלריה אלון שגב, תל אביב.
2015 – "שעות עגולות", המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב.
2016 – "A sign of things to come", גלריה היט, ברטיסלבה, סלובקיה.
2016 – "ידי זהב" – תערוכה זוגית עם דוד עדיקא, ארטפורט, תל אביב.
2017 – "WallMarks", גלריה קלובובנה, ברנו, צ'כיה.
2024 -"רואים ירוק רואים שקוף", ביתן איל עופר, מוזיאון תל אביב לאמנות, אטצרת: איה מירון
2017 – "בזמן שדיברתי בטלפון", מאמר חזותי באתר של KADDIST.
2017 – "קיר בעיר", עבודת קיר בחזית דרומית של מעבר הולכי רגל, בניין העירייה, תל אביב.
2018 – "אם כרגע מה שבוער בך זה פילאטיס בזה את צריכה להתמקד", ספר אמן עם יוני רז פורטוגלי, הוצאת לוקוס
2020 – "כניסה, יציאה" תבליטי קיר, עבודת קבע מוזמנת בתחנת הרכבת נבון ירושלים
2009 – אוצרת שותפה, "הרצליה 2009", הביאנלה השנייה לאמנות, הרצליה.
2011 – אוצרת שותפה, אירועי BYOB, גלריה יפו 23 בצלאל, ירושלים, במסגרת אירועי "מתחת להר".
2007-2011 – מגזין פיקניק לאמנות, עורכת שותפה עם עדי אנגלמן ומאיר קורדבני.
הילה טימור אשור (נולדה ב-10 במרץ 1970) היא קולנוענית תיעודית, סופרת ועיתונאית ישראלית, העוסקת ביזמות חברתית; רוב יצירותיה דנות בחיבור בין העולם החרדי לעולם החילוני ובשואה.
הילה טימור אשור נולדה ליצחק ומאירה טימור, דור שני לניצולי שואה מצד אביה.
החל מגיל ארבע עשרה הייתה כתבת צעירה ב"מעריב לנוער" והוציאה ספר נוער בהוצאה לאור של איטו אבירם, שזכה לפופולריות.
בצה"ל שירתה כצלמת במודיעין אוויר.
במהלך שירותה הצבאי ולאחריו הייתה כתבת ב"ראש אחד" וב"על השרון";
בהמשך כתבה ב"הורים וילדים" ובמגזינים נוספים.
בשנים 1993–1997 למדה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה
ועשתה התמחות מעשית בבימוי, תסריט, עריכה והפקה; בשנים 1998–1999 למדה לתואר ראשון באמנות בחינוך, אוניברסיטת לידס.
קיבלה תעודת הוראה במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, ירושלים; היא בוגרת תואר שני באומנות ביהדות מטעם מכון שכטר למדעי היהדות, בו למדה בשנים 2007–2010.
בשנים 1996–2012 טימור אשור הקימה וניהלה את מגמת "אמנות הקולנוע" בבית הספר התיכון ע"ש רנה קסין בירושלים.
עמדה בראש מדור תקשורת בגף לתרבות ואומנות בשכונות במשרד החינוך.
בשנים 1995–2010 ניהלה פרויקט טלוויזיה קהילתית לגמלאים בירושלים במסגרת עמותת "עידן".
בשנים 2010–2015 טימור אשור הקימה וניהלה את "סינמה שריגים",
היא הקימה את "נשים נהדרות" - קבוצת נשים חרדיות וחילוניות שמפיקות יחדיו סרטים במימון הסוכנות היהודית,
המיזם הוצג בקהילות יהודיות ברחבי תבל וממנו יצא פסטיבל סרטים.
נבחרה לאחת מחמישים הנשים המשפיעות בבית שמש ומטה יהודה.
בשנים 2022-2021 ניהלה את יד חריף, מרכז לאמנות בצרעה.
ביימה שבעה סרטים תיעודיים שהוקרנו בערוצי הטלוויזיה 1, 2, 10 ו-11 ובפסטיבלי קולנוע בעולם.
כתבה תסריט ל"ראשיתה", דוקו תנועה, הקרנה בפסטיבל היהודי למחול 2024.
הרומן הראשון פרי עטה, "הקשה של הלחם", ראה אור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר בשנת 2019. חציו הראשון של הספר מספר על הניה טוכמינץ, סבתה של הילה (אם אביה), בת למשפחה חסידית, הבורחת מבית הוריה בעקבות אהובה צמח מעיירה במזרח פולין לרוסיה.
צמח עזב את הישיבה ואת הדת, הפך לקומוניסט ונהרג כחייל בצבא האדום.
הניה עלתה לישראל והתחתנה בשנית.
חציו השני של הספר מספר על הילה טימור אשור, נכדתה של הניה, בהיותה נערה בשנות השבעים והשמונים ומגולל את יחסיה עם סבה וסבתה בגני תקוה, בה השתקעו.
הספר היה לרב-מכר, הוא תורגם לפולנית ויצא לאור בפולין ב-2022.
החל מ-2018 כתבת במוסף "שישבת" של העיתון "ישראל היום".
בשנים 2025-2022 ניהלה את מרכז גינוגלי לאמנות חזותית וגלריה ג'ינוגלי, הגלרה היחידה בארץ המתמחה בבני נוער.
במסגרתה אצרה תערוכות ויזמה פרויקטים חברתיים בשילוב אמנות, ביניהם: "גיבורות השעה" - תערוכת גרפיטי שהציגה במהלך מלחמת חרבות ברזל, בה ציירו על קירות הגלריה אמני גרפיטי ציורים אודות נשים גיבורות במלחמה, באצירתו של יובל כספי.
קרן דה מיס יצרה את העבודה המרכזית והאמנית טל טנא צצקס יצרה חדר ורוד לזכרה של אמנית הגרפיטי, ענבר היימן ("פינק"), שנרצחה במסיבת הנובה וגופתה נחטפה.
"כל ילד חייב עפיפון" - מיזם עפיפוני תפילה בהלכו הפריחו קרוב לעשרת אלפים ילדים עפיפונים עליהם כתבו את התפילות שלהם בראשית מלחמת חרבות ברזל: ילדי ירושלים ואילת וילדי מפונים שהתארחו בערים אלו.
"מצלמה ונער" - טימור אשור אצרה את התערוכה בשיתוף עם גיא בירן.
מאוצר הצילומים שהותיר אחריו לביץ ליפשיץ, ההרוג הראשון בתמרון בחרבות ברזל, בתערוכה מיצב של האמן וניה שאוב עליו מוצגות חלק מהתמונות.
בנוסף: ניהלה אומנותית תחרות צילום, בשיתוף נשיונל גאוגרפיק, "ירושלים בתנועה", ובה מסלול לבני נוער על שם לביא ליפשיץ.
אצרה תערוכת קרמיקה, "לשקול, לקלף געגוע", של האומנית שלומית מנדלקורן 2023.
במסגרת ג'ינוגלי הובילה מיצג אומנותי בעדלאידע בירושלים.
בשנת 2025 ליוותה כמתעדת דוקומנטרית משלחת אמהות שכולות ממלחמת חרבות ברזל מטעם עמותת Journey 4 Hope.
בגוף ראשון (עם אורן ציבלין), ספר הדרכה למתבגרים, הוצאת ליאב, 1988.
הקשה של הלחם, רומן, הוצאת כנרת זמורה ביתן, בעריכת יגאל שוורץ, 2019.
1997 - אהבה ואיידס, פרס משרד החינוך לתסריט תיעודי.
1998 - אבן נייר ומספריים, תסריט, בימוי ועריכה של סרט תיעודי, בתמיכת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
הקרנות: בערוץ 2 1998, בכנס בינלאומי לזכויות הילד בז'נבה 1999, כנס אנתרופולוגים בג.ג.
2003 - על החיים ועל המוות, התסריט זכה בפרס המועצה הישראלית לתרבות ואמנות, הסרט קיבל גם את תמיכת הקרן לעידוד הפקות מקור.
2007 - הייתה לי דמעתי לחם, מענק פיתוח לתסריט במסגרת "הרמת מסך", זכה בפרס זבולון המר לכותב תסריט.
2013 - נשים נהדרות, סיפורו של דיאלוג בין נשים חרדיות וחילוניות בבית שמש ומטה יהודה.
הנשים מקיימות דיאלוג באמצעות הפקת סרטים והסרט עוקב אחר התהליך אותו עברו.
(הסרט הופק בתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי והסוכנות היהודית), הקרנות: ערוץ 1, סמינר "לימוד" דרום אפריקה", סינמטקים ברחבי הארץ.
2015 - המסע של פולין, במאית ועורכת של הסרט התיעודי העוקב אחר מסע של מוגבלים שכלית במחנות ההשמדה בפולין.
הסרט הוקרן ב-15 פסטיבלים ברחבי העולם.
הוקרן בערוץ 10 באוגוסט 2017.
2018 - כפר קטן ומערה, במאית ועורכת הסרט.
סיפורו של כפר קטן ביוון שהתגייס כולו להציל משפחה יהודיה אחת במלחמת העולם השנייה.
גרסה מקוצרת של הסרט הוקרנה ב"רואים עולם", ערוץ 11
2018 - תשעה חודשים וילד, בשיתוף ינון מילס, "המגזין", אושרת קוטלר, ערוץ 10.
2018 - חיה מיום ליום, תסריט צילום ובימוי.
סרט תעודה על נעמה עידן, הבעלים החרדית של עיתון יום ליום.
מענק פיתוח: המיזם המשותף קרן גשר לקולנוע רב תרבותי/ אביחי.
2019 - בחזרה לביאלה, במאית כתבה, על מפגשי יוצאי העיר ביאלא פודולסק שבפולין, רואים עולם, כאן 11.
הילה חביה (נולדה ב-10 במאי 1984) היא כדורגלנית עבר ישראלית, אשר שיחקה בליגת הנשים הבכירה ובנבחרת ישראל, ומאמנת כדורגל במחלקת הטרומיות של קבוצת הנשים הפועל פתח תקווה.
חביה נולדה וגדלה בפתח תקווה, והחלה לעסוק בספורט בגיל 10. בנערותה, היות שלא מצאה מסגרת מתאימה לנשים לשחק בה כדורגל, פנתה לכדורסל ושיחקה במשך מספר שנים בקבוצת הנשים של הפועל פתח תקווה, תחילה בקבוצת הנערות ולאחר מכן בבוגרות.
הייתה שותפה לזכייה של קבוצת הנערות בגביע המדינה לנערות בשנת 1999, וכן הובילה את קבוצת הכדורסל של בית הספר התיכון "גולדה" בפתח תקווה, להעפלה לליגת העל לתיכונים, בה השתתפה בכל שלוש שנותיה כתלמידה בבית הספר התיכון.
שירתה בצה"ל כמדריכת חי"ר, ולאחר השירות הצבאי שבה לעסוק בספורט, בקבוצת הכדורגל הפועל פתח תקווה.
חביה העבירה כמעט את כל קריירת המשחק שלה בהפועל פתח תקווה, מרביתן כקפטנית, ונחשבת לסמל במועדון ולאחת הספורטאיות הגדולות בעיר.
בין השנים 2006 ל-2013 צברה 138 הופעות במדי הקבוצה, בהן כבשה 58 שערים מעמדת ה"פליימייקר".
בתחילת עונת 2013/2014 נענתה לבקשות מצד קבוצת מ.כ רמת השרון והחליטה לעבור לשחק בשורות הקבוצה, אולם חילוקי דעות בנושא החוזה הביא לכך שחביה לא פתחה את העונה כלל.
לאחר כחודש של מחלוקת, עזבה חביה את רמת השרון וחתמה בקבוצת מ.ס קריית גת שנאבקה על ההישרדות בליגה העליונה.
חביה שיחקה ב-17 משחקים בעונה זו, כבשה 3 שערים והייתה שותפה להישארות של מ.ס קריית גת בליגת העל.
לקראת עונת 2014/2015 הוחלפה ההנהלה בקבוצת הפועל פתח תקווה, ונבנתה קבוצה עם סגל צעיר יותר במטרה לייצר שלד יציב של שחקניות לשנים הבאות.
חביה חזרה גם היא למועדון וקיבלה שוב את סרט הקפטנית.
היא המשיכה לשחק עד לסיום עונת 2016/2017, אז פרשה ממשחק פעיל.
בשנת 2018 החלה לאמן את קבוצת הטרומיות של הפועל פתח תקווה.
חביה זומנה לסגל נבחרת הנשים של ישראל בשנת 2008 והייתה חלק מהסגל המורחב במשך מספר עונות.
לזכותה הופעה אחת ב-20 בפברואר 2008, נגד נבחרת בלארוס.
במקביל לכדורגל שיחקה חביה גם קטרגל ואף זכתה מספר פעמים במקום הראשון של טורניר אס"א באילת.
בשנת 2010 גם השתתפה בליגת כדורגל החופים וקטפה את המקום הראשון עם הפועל פתח תקווה.
בשנת 2005, במקביל לקריירת המשחק, נתקלה חביה לראשונה בחוף הים במשחק הפוצ'יוולי, החליטה להתמקצע ולהתאמן במשחק, והפכה לשחקנית הראשונה בענף בארץ.
היא השתתפה במספר משחקי מוקדמות במטרה לעלות לליגת הגברים, היות שזו הייתה הליגה היחידה שקיימת, ובהמשך השתתפה במספר טורנירים שאורגנו על ידי שחקנים יחידניים בענף.
בשנת 2014 זכתה במקום הראשון יחד עם הפרטנר דר פישלזון, בטורניר מעורב שהתקיים בהרצליה.
בשנת 2017, זכתה במקום הראשון יחד עם הפרטנר פפל בטורניר מעורב שהתקיים באילת, בהשתתפות שחקנים ברזילאים מקצועיים.