tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השטאזי (המשרד לביטחון המדינה, MfS) עסק בבעיה זו, אך מסקנות החקירה נשמרו בסוד.
השטאזי ביצע מעקב סמוי אחר קבוצות ימין קיצוניות וניסה לפרק אותן על ידי חדירת סוכנים סמויים.
גם משטרת העם, הפולקספוליציי, הייתה מעורבת בצעדים אלה.
למעט ינואר, כנסיית ציון פתוחה למבקרים בכל ימות השנה.
בימי ראשון ניתן לבקר במגדל משעה 12. מרפסת התצפית ממוקמת בקומת מגדל השעון בגובה 22 מטר וממנה יש תצפית על ברלין בשלושה כיוונים.
במגדל ניתן לראות מלמעלה את התקרה המקומרת של האולם שמתחת.
בקומת מגדל השעון חיה מושבה של דבורים.
לעיתים ניתן, במהלך חלק משעות הצפייה, לקנות מהדבש.
כנסיית פּוֹרְפִירְיוּס הקדוש או הכנסייה של פורפיריוס הקדוש היא כנסייה נוצרית יוונית-אורתודוקסית המתוארכת למאה ה-5 לספירה, בשכונת זייתון בעיר עזה.
זוהי הכנסייה הפעילה העתיקה ביותר בעיר, והיא שייכת לפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים.
כנסיית פורפיריוס הקדוש היא הכנסייה הפעילה העתיקה ביותר בעזה.
הכנסייה ממוקמת ברובע זייתון בעיר העתיקה של עזה, ונקראת על שמו של הבישוף של עזה מהמאה ה-5, , שמצבת קברו נמצאת בפינה הצפון-מזרחית של הכנסייה.
במקום נבנתה כנסייה כבר בשנת 425 לספירה אך הכנסייה הנוכחית נבנתה על ידי הצלבנים בשנות ה-1150 או ה-1160; הם הקדישו אותה לקדוש פורפיריוס.
רישומים מהמאה ה-15 מעידים כי הכנסייה הייתה גם מוקדשת למרים הבתולה, אימו של ישו.
למרות שיש בכנסייה כמה כרכובים ובסיסים המתוארכים לתקופה הצלבנית, חלק ניכר מהחלקים האחרים הם תוספות מאוחרות יותר.
בשנת 2014, במהלך מבצע צוק איתן, כ-2,000 פלסטינים מוסלמים השתמשו במקום כמחסה ושהו במסדרונות ובחדרי הכנסייה ובבניינים סמוכים, שם גם ניתנו להן ארוחות וטיפול רפואי.
בימים הראשונים של מלחמת חרבות ברזל, הכנסייה שימשה מחסה לתושבי עזה שברחו מבתיהם.
שני אולמות ובניין נוסף נפגעו על ידי צה"ל בתקיפה אווירית ב-20 באוקטובר 2023. לפחות 18 פלסטינים נהרגו בתקיפה, ביניהם ילדים ותינוקת.
הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים כינתה את הפגיעה במבנה פשע מלחמה.
ביולי 2024 תקף צה"ל את הכנסייה פעם נוספת.
לכנסיית פורפיריוס הקדוש יש צורה מלבנית, ובקצה גג בצורת חצי כיפה.
בכנסייה נמצא ריצוף של כ-1.8 מטרים מתחת לפני הקרקע בחלק הדרומי, וכ-3 מטרים מתחת לפני הקרקע בקצה הצפוני, מה שמצביע על כך שהבניין הנוכחי נבנה על גבי מבנה קדום יותר.
הכנסייה מורכבת ממעבר אחד עיקרי ובו שני מפרצים עם קמרון מפשעות, עם אפסיס בצורת חצי עיגול.
בפנים אורך המבנה 22.9 מטר ורוחבו 8.9 מטרים (כולל האפסיס).
למבנה הכנסייה יש קווי דמיון אדריכליים המאפיינים את המסגד הגדול בעזה.
לכנסייה יש שלוש כניסות: בכניסה המערבית יש פורטיקו עם שלושה עמודי שיש בעלי שתי קשתות מחודדות.
ניתן להיכנס לכנסייה גם מהחזית שלה או מדלת צדדית הנפתחת לגלריה מודרנית המצוידת במדרגות לירידה למפלס המדרכה.
הקירות של הכנסייה נתמכים על ידי עמודי שיש וגרניט אופקיים ופילסטרים.
מתחם הכנסייה, כולל קפלה, שבעה מבנים וחצר.
כנען הוא שמו של חבל ארץ בלבנט.
גבולותיו בתקופת הברונזה נודעו בהמשך בעברית כארץ ישראל; גבולותיו בתקופת הברזל ואחריה זוהו כפיניקיה בשפות אחרות.
שם כנען היה השם המקובל לציון חבל ארץ זה בתקופת הברונזה המאוחרת, לצד שמות אחרים, והתקיים בשוליים גם לפני ואחרי תקופה זו.
בתקופות הבאות הצטמצם שטחה של כנען לערי החוף הצפוניות של ארץ ישראל, וכן ערי החוף שמצפון להן.
חבל ארץ חופי זה כונה בידי היוונים פיניקיה, ותושביו פיניקים; הללו הם יורשי הכנענים ותרבותם, אותה הפיצו עד קרת-חדשת (קרתגו) ועריהם האחרות מסביב לים התיכון.
השם פיניקיה החליף כך את השם כנען, עד שגם הוא עבר מן העולם.
מקובל להניח כי ארץ כנען יושבה בעמים שמיים מאז ראשית ההתיישבות בה בתקופות הנאוליתית, הכלקוליתית והברונזה הקדומה; זאת, למרות שאין מתקופות אלה מקורות היסטוריים, אבל שמות היישובים הקדומים שהמשיכו בקיומם לתקופות ההיסטוריות הם שמות שמיים.
בראשית תקופת הברונזה התיכונה התיישבו בכנען האמורים, עם שמי מערבי, ומאז ועד ימינו מרבית תושבי האזור דוברים שפות שמיות מערביות (עברית, ערבית, ארמית).
במקרא זהו שמה העיקרי של הארץ לפני כיבושה בידי בני ישראל, ולעיתים הוא משמש להגדרת הארץ שממערב לירדן ולבידולה מהגלעד.
בתנ"ך נזכרים שבעה עמים כיושבים בכנען: החתי, הפריזי, החיווי, האמורי, הכנעני, הגרגשי, היבוסי.
נזכרות גם קבוצות שישבו בה אך לא מוגדרות כעמי כנען, כגון הרפאים, העווים ועוד.
לדעת רוב החוקרים האקדמיים, מבין עמים אלו רק הכנעני והאמורי (שהם זהים במידה רבה) ישבו בכנען בתקופת הברונזה המאוחרת, וכל האחרים הגיעו אליה או נוצרו בתחומיה בתקופת משבר תקופת הברונזה המאוחרת, לצד הפלשתים וגויי הים האחרים, וכן הישראלים הקדומים.
האטימולוגיה של השם "כנען" איננה ודאית.
חוקרים רבים מייחסים את השם לשורש השמי כ־נ־ע, במשמעות "כנוע", "צנוע" או "נמוך".
הסיבה לכך עשויה להיות שכנען היא "ארץ השפלה", כי היא נמוכה ביחס להרים הגובלים בה.
סיבה אפשרית אחרת היא שכנען היתה כבושה על־ידי המצרים, ולכן כונתה פשוט "כנועה", כמו שהפרובינקיה הראשונה של הרומים קיבלה את הכינוי "פרובאנס".
עדיה חורון הציע פרשנות גאוגרפית שלפיה כנען הוא האזור בו שוקעת, "נכנעת", השמש – כנען היא ארץ מערבית, שלפי השקפת רוב יושביה ושכניה שוקעת בה, או מעבר לחופיה, השמש.
הצעה נוספת שהיתה נפוצה בעבר, בעקבות הצעתו של אפרים אביגדור ספייזר, היא שמקור המילה כנען הוא ארגמן, על בסיס המילה החורית Kinaḫḫu (שאולי מקורה בשפות שמיות) המתועדת בתעודות נוזי ומשמעותה "ארגמן".
פירוש זה נשען גם על הדמיון בין השם היווני לכנען, "פיניקיה" (הגיה מדויקת: "פויניקיה"), לבין המילה היוונית לארגמן: "פויניקס".
עם זאת יש חוקרים הסבורים ששמו של חילזון הארגמן אכן נגזר משורש זה, בהיותו זוחל על הקרקע וצורת קונכייתו היא כפופה; אולם אין בכך ודאות.
עם זאת, להסבר זה הועלו התנגדויות פילולוגיות, וכיום הסבר זה נדחה בקרב החוקרים.
מקובל כיום שהמונח Kinaḫḫu הוא צורה חורית למונח השמי הגאוגרפי "כנען".
במקורות הקדומים וגם במקרא המונח כנעני מופיע לעיתים בהקשר של סוחר בארגמן, ובהשאלה: של סוחר בכלל.
במקרא הוא מופיע בין היתר בתקבולת ב: , ובסוף ספר משלי: .
חוקרים הציעו בעבר שהשם "כנען" קשור למשמעות זאת, אך הצעה זאת נדחתה.
האזכור הידוע הראשון של המונח "כנענים" הוא בתעודות אכדיות מהעיר מארי, למשל במכתב של מות־ביסיר לשמשי־אדד הראשון (1776–1808 לפנה"ס), בו מוזכרים ה־ היושבים ברחֿיצום, שמיקומה איננו ודאי.
המונח מוזכר גם בעוד כמה תעודות ממארי שטרם פורסמו.
האזכור הידוע הבא של המונח הוא בכתובת המלכותית של אידרימי מלך אללח', בה מספר המלך שלאחר שחצה את המדבר והגיע ללוחמי הסותו, הוא הלך ל־ (ארץ כנען), בה נמצאת העיר אַמִּיַּה (הממוקמת לא רחוק מהגבול הצפון מערבי של המצרים באסיה בתקופת הברונזה המאוחרת).
בכתבים משפטיים אחרים מאללח' מוזכרת כנען כארץ המוצא של כמה אנשים.
מקורות אלה הם מתקופה המקבילה לתקופת הברונזה התיכונה בארץ ישראל.
בתקופת הברונזה המאוחרת נשלטה כנען בידי מצרים.
בכתבים מצריים האזכור הראשון הוא מימי אמנחותפ השני, והמאוחר ביותר הוא פסל פא־די־אסת.
מקורות אלה התייחסו, ככל הנראה, לכל האזור בין נהר אל כביר לעזה ככנען, וחפף בערך לגבולות השליטה של האימפריה המצרית בלבנט; ייתכן שהגבולות של "כנען" בעיני המצרים היו פשוט גבולות הפרובינציה שלהם בלבנט.
עזה עצמה כונתה לעתים "עיר כנען" או פשוט "כנען".
במכתבי אל־עמארנה נזכרת כנען, הן במכתבים ששלחו שליטים כנענים (בצורה ki-na-aḫ-ni, פעם אחת Ki-na-aḫ-na ופעם אחת ki-na-áʾ-na) והן במכתבים בין שליטים מחוץ לכנען (מכרדוניאש ומאלשיה למצרים, וממצרים ומיתני לכנען, בצורה ki-na-aḫ-ḫi ופעם אחת ki-na-ḫi, וכן "כנענים" בצורה ki-na-ḫa-a-a-ú).
כנען וכנענים מוזכרים גם בכמה טקסטים מחתושה.
ברשימת אנשי גתות בכתבי אוגרית נמצא אחרי אחד השמות התואר "כנעני".
במכתב אכדי שנמצא באוגרית נזכרו אנשים כנענים.
הפיניקים הזדהו ככנענים או כצידונים (גם כאשר מוצאם לא היה מצידון), וכינו את ארצם בשם כנען.
השם מופיע ביוונית לראשונה בכתבי הקטאיוס ממילטוס (המאה ה־6 לפנה"ס), בצורה Χνᾶ ("כנא"); הקטאיוס מאשר שכך נקראה פיניקיה קודם לכן.
בתרגום השבעים (המאה ה־3 לפנה"ס) מתורגמת לעיתים המילה "כנענים" כ"פיניקים", סטפנוס מביזנטיון (המאה ה־6 לספירה) זיהה את Χνἄ (כנען) עם פיניקיה, ופילון איש גבל הביא שגם סכניתן (המאה ה־12 לפנה"ס או מוקדם יותר) זיהה זיהוי דומה.
במטבע פיניקי־יווני מלדקיה (לַאֹדִכֵאַ בכתיב חסר פיניקי) תורגמה במילה הפיניקית "𐤁𐤊𐤍𐤏𐤍" (בכנען) ל"ἐν Φοινικῃ" (בפיניקיה).
בקרב אבות הכנסייה, מלבד סטפנוס מביזנטיון גם אוגוסטינוס (המאות ה־4–5 לספירה) מעיד שהאיכרים הפיניקיים בצפון אפריקה במאה החמישית לספירה מתייחסים לעצמם בשם Chanani, כלומר כנענים, ומרקיאנוס כינה את תושבי האיים הבלאריים "כנענים".
בעיר קונסטנטין נמצאה כתובת נדר פיניקיות שנדר "עבדאשמן בן מאדר אש כנען" ("עבד־אשמון בן מאדר, איש כנען").
ארץ כנען מוזכרת בשמה גם במקרא, בה היא מיוחסת לדמות "כנען" בנו של חם ונכדו של נוח.
כך על פי לוחות העמים המופיעים בספר בראשית (פרק י'), לכנען היו 11 בנים שעל פי המתואר במקרא התיישבו בארץ המכונה "ארץ כנען", כשבהמשך הכתוב אומר: "ואחר נפוצו משפחות הכנעני".
בספר שופטים, יבין מלך חצור מכונה "מלך כנען".
על פי המסופר בתנ"ך, היו העמים הכנענים צאצאיו של כנען.
בתעודות מצריות עתיקות מופיעים כמה שמות נוספים לכנען או לאזורים בתוכה:
ח'ארו או ח'ורו – הכינוי הנפוץ ביותר.
רת'נו או לת'נו – כינוי שהשתמר מתקופת שלטון החיקסוס, שמקורם כנראה היה בכנען.
רת'נו הוא האזור בו שוכנות לבנון, מרכז ומערב סוריה של ימינו, והתחלק ל"רת'נו העילית" (בצפון) ו"רת'נו התחתית" (בדרום).
דאהי – כינוי לכנען שמוזכר במספר מקורות מצריים (לדוגמה במצבת הניצחון של סתי הראשון בבית שאן).
ארץ כנען כוללת את כל האזור שממערב לירדן בין בקעת הלבנון לבין חלקו הצפוני (המיושב) של הנגב, ואת אזור דמשק והחורן.
גבולות ארץ כנען מוצגים בספר בראשית:
על פי החוקרים בנימין מזר, זכריה קלאי, יוחנן אהרוני ויהושע גרינץ, כנען הייתה פרובינציה בשליטה מצרית.
תאוריה זו נסמכת גם על פסוקי המקרא כי כנען בנו של חם נחל את דרום המרחב הגאוגרפי המוכר אז; אף שהארץ המכונה "ארץ כנען" נפלה בחלקו של שם בן נח, אשר ירש את כל אזור הסהר הפורה ועד לדרום ערב ולא בחלקו של חם בן נוח.
גבולות וערי כנען מוזכרים בכתבי המארות המצריים מתחילת האלף השני לפנה"ס, ב"כתב השנינה" (פפירוס אנאסטאזי א) מראשית שלטונו של רעמסס השני, על פיו העיר צומור מצפון לגבל נכללה בגבולה של כנען, ובמקורות נוספים.
גבולות כנען כארץ מתוארים פעמים רבות במקרא כ"ארץ המובטחת" לעם ישראל, החל מספר במדבר: , וכן באריכות בספר יהושע וספר יחזקאל.
על פי ספר היובלים, חם אביו של כנען ואחיו ביקשו מכנען לא לפלוש לארצם של בני שם אולם כנען סירב לבקשתם; ובסוגיה זו עסקו גם פרשני התנ"ך בימי הביניים כגון רש"י ובעת החדשה, כגון המלבי"ם.
החברה הכנענית התנהלה במתכונת של ערי מדינה שונות ויריבות לרוב.
החברה עצמה לא הייתה הומוגנית מבחינת אוכלוסייה, אלא מגוונת והורכבה ממספר קבוצות שחיו בתחומי המרחב הכנעני.
הקבוצות הללו ידועות מתיעודים חיצוניים (בעיקר מצריים) המתארים את המצב החברתי המגוון בכנען, ומובאות כאן:
"כנענים" – מדובר בשכבת הסוחרים בחברה הכנענית ששלטה בערי החוף.
מושלים ונסיכים – מושלים, בני מושלים ונסיכים מערי המדינה הכנעניות היוו את האליטה של החברה הכנענית.
על מעמדם הרם מעידה הבטחתו של אמנחותפ השלישי שנתן ערבות שאם אחד מבני המושלים הנמצא אצלו במצרים ימות כל עוד הוא בהשגחה מצרית, יעמיד הפרעה את אחד מבניו שלו כדי שיחליף אותו.
מריאנו – "אנשי מרכבות" בחורית, היוו מעמד עליון בקרב החברה הכנענית לפי המשתקף מעצם מספרם המועט ומעמדם הרם ברשימות שבויים של פרעונים מצרים מארץ ישראל.
ככל הנראה אנשים ממוצא חורי שהיגרו לכנען במאות ה־18 לפנה"ס וה־17 לפנה"ס (תקופת הברונזה התיכונה).
החורים הותירו את חותמם בשפה הכנענית שספגה אליה מילים מהשפה החורית, והאזורים שבהם התרכזו בתוך כנען כונו בפי המצרים "ח'ארו" או "ח'ורו"
"עאמו" – כינוי מצרי לחלק מיושבי כנען כבר בכתובות מתקופת הממלכה הקדומה, למשל: קורבנות התקפתו של פרעה פפי הראשון בכנען והמהגרים החיקסוסיים מציור הקיר הידוע בקבר בני חסן מתוארים כבני קבוצה זו.
"עפירו" – ככל הנראה מדובר באנשים שנפלטו מהמסגרת החברתית בערים שונות בלבנט ובתוך כנען וחלקם היגרו לארץ זו, שכן הם מוזכרים בתעודות כפועלים גם מחוץ לה.
כמו השסו הם לרוב מוזכרים בתור שודדים או שכירי חרב שלקחו חלק בקרבות המתוארים במכתבי אל־עמארנה מסוף תקופת הברונזה המאוחרת שהביאו לקריסת התרבות הכנענית.
אמורים – צאצאי שבטים שמיים־מערביים.
מקורם הוא ככל הנראה במסופוטמיה, ממנה נדדו בתקופת הברונזה התיכונה מערבה ומכאן שמם ("אנשי המערב") לסוריה, ארץ ישראל ולבנון (בה כוננו את ממלכת אמורו).
מנטיו או גם מנטיו סאטט – קבוצה שמית שחיה בכנען באזור החוף עד לאוגרית.
נועֿס – נקראים גם "בני נוח'שה".
ככל הנראה מתיישבים מצפון סוריה.
לטענת יוחנן אהרוני בספרו "ארץ ישראל בתקופת המקרא", התמונה המשתקפת ברשימת השבויים של אמנחותפ השלישי היא שיחסי האוכלוסייה הכנענית בארץ ישראל במאה ה־15 לפנה"ס היו אלה: החורים מהווים 66% מהאוכלוסייה, השוסים 27.5% והעפירו מהווים 6.5% מהאוכלוסייה.
לדבריו אוכלוסיית העפירו והשוסים הלכה וגדלה במהלך המאות ה־14 וה־13 לפנה"ס.
עמי ארץ כנען לפי התנ"ך
בתנ"ך מתוארות מספר קבוצות אתניות המאכלסות את ארץ כנען – לרבות שבעת העממים וצאצאי משפחת אברהם – בני ישראל, עמונים, מואבים, אדומים ואחרים.
שבעת העממים כוללים את הכנענים, החתים, האמורים, החיווים, הפריזים, היבוסים והגרגשים.
נזכרות בתנ"ך גם קבוצות שישבו בכנען, אך לא היו מעמי כנען כגון הרפאים, העווים ועוד.
מחקר משותף של מספר אוניברסיטאות שפורסם בכתב העת Cell בשנת 2020 בחן 73 ממצאים גנטים מ־5 אתרים בישראל ובירדן המשויכים בארכאולוגיה לתקופה ולתרבות הכנענית, בניסיון להתחקות אחר מוצאם האתני.
החוקרים מצאו שתי מגמות עיקריות, כאשר הראשונה היא קשר גנטי לאוכלוסייה המקומית מהתקופה הנאוליתית הקדומה יותר, והשנייה היא קשר גנטי לאוכלוסייה שהתקיימה בתקופת הברונזה באזור הקווקז ולאוכלוסייה שהתקיימה בתקופה הכלקוליתית בהרי זגרוס שבאיראן המודרנית.
מסקנות החוקרים הן שהיו גלי הגירה מאזורים אלו אל כנען סביב השנים 2500–1000 לפנה"ס, כאשר ככל שהתקופה מאוחרת יותר, כך גדל הערבוב הגנטי עם קבוצות אלו.
לצד זאת, נמצא בהכללה שקבוצות "כנעניות" שונות דומות זו לזו יותר מאשר אוכלוסיות שאינן כנעניות.
במחקר זה, הושוו הגנים הקדומים לאלו של תושבי הלבנט בימינו, ונמצא כי האוכלוסייה הכנענית הקדומה קשורה בקשר גנטי משמעותי לרוב העדות בקרב האוכלוסייה היהודית של ימינו ולקבוצות אחרות דוברות ערבית מהאזור, ביניהן הפלסטינים והלבנונים.
אוכלוסיות אלו חולקות 50% או יותר ממוצאן מאוכלוסיות שחיו בלבנט תקופת הברונזה ובזגרוס הכלקוליתי.
קבוצות אלו מציגות גם אבות קדומים שלא ניתן למדל לפי נתוני ה־DNA העתיקים הזמינים, כך שהגיוון הגנטי של תושבי האזור המודרניים מחזק לדעת החוקרים את התפקיד הקריטי שהיה לנדידת פוסט־ברונזה לאזור כנען בעיצוב פני החברה.
העמים הכנעניים דיברו במשפחת ניבים לשוניים הנקראים שפות כנעניות, כגון עברית מקראית, פיניקית, אוגריתית, מואבית, אדומית ועמונית.
שפת האם של כל השפות האלה מכונה "פרוטו־כנענית".
כנסת ישראל היה הארגון הכללי של יהודי ארץ ישראל בימי המנדט הבריטי.
כבר בתקופה העות'מאנית נעשו ניסיונות להקים מוסדות אוטונומיים יהודיים.
במסגרת זאת הוקמו בתי דין רבניים בעלי סמכות שיפוט מלאה בענייני אישות.
בשנת 1903 נעשה ניסיון על ידי מנחם אוסישקין להקים מסגרת ארגונית אוטונומית כוללת בארץ ישראל שנקראה הכנסייה הארצישראלית.
כנסת ישראל נוסדה לאחר תחילת המנדט הבריטי, ב-19 באפריל 1920. אז נערכו הבחירות לאספת הנבחרים הראשונה שהכריזה על עצמה כ"מוסד עליון לסידור ענייניו הציבוריים והלאומיים של העם העברי בארץ ישראל ובאת כוחו היחידה כלפי פנים וכלפי חוץ".
אספת הנבחרים בחרה מתוכה את חברי הוועד הלאומי, שהיה הרשות המבצעת, והכירה בהסתדרות הציונית העולמית כ"אחראית על השאלות הקשורות בהקמת הבית הלאומי".
הארגון, שכלל את רוב היישוב היהודי בארץ ישראל, למעט החרדים, זכה להכרה של שלטונות המנדט רק ב-29 בדצמבר 1927. החוגים החרדיים התנגדו לארגון זה, בעיקר עקב מתן זכות לנשים לבחור ולהיבחר, ודרשו הקמת ארגון נוסף שייצג את הציבור החרדי.
בראש הארגון עמדו אספת הנבחרים והוועד הלאומי.
לכנסת ישראל הייתה כפופה הרבנות הראשית שבראשה שני הרבנים הראשיים, האשכנזי והספרדי.
כן היו כפופים לה ועדי הקהילות.
כנסת ישראל בטלה עם קום המדינה ורוב סמכויותיה נכללו באחריות המדינה.
בית הנבחרים של מדינת ישראל נקרא אף הוא בשם הכנסת.
כנסת ישראל נהגה לגבות מיסים שונים מקרב הציבור, כמו למשל מס מצות עבור רכישת מצות שעל הקופסה הייתה חותמת "שולם מס מצות".
כחברי כנסת ישראל נחשבו כל יהודי א"י הרשומים ב"פנקס הבוגרים של כנסת ישראל".
בעקבות לחץ של אגודת ישראל ניתנה רשות לכל יהודי שיחפוץ בכך למחוק את שמו מפנקס זה.
אספת הנבחרים: היא המוסד העליון ליהודי ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
נערכו בחירות בשנים 1920, 1925, 1931 ובשנת 1944. האספה החליטה, כאמור, כי היא: "המוסד העליון לשיפור ענייניו הציבוריים הלאומיים של העם העברי בארץ ישראל ונציגתו היחידה כלפי פנים וכלפי חוץ".
עד קום המדינה (וביטול כנסת ישראל) כהנו כנשיאי הוועד הלאומי יצחק בן-צבי, יעקב טהון, דוד ילין, פנחס רוטנברג ודוד רמז.
הוועד הלאומי: היה המוסד העליון והזרוע המבצעת של אספת הנבחרים של היישוב היהודי המאורגן בארץ ישראל בתקופת השלטון הבריטי.
הוועד הלאומי קיבל מיד לאחר הקמתו הכרה בכתב מאת הנציב העליון הרברט סמואל, אך רק בשנת 1928 התקבלה הכרה רשמית מטעם שלטונות בריטניה ב"כנסת ישראל" וב"וועד הלאומי".
במשך כל תקופת קיומה, בלטה חולשתה של כנסת ישראל.
חולשה זו נבעה ממספר גורמים:
החוגים החרדיים שהתנגדו למסגרת זו והשתדלו אצל השלטונות הבריטיים נגד הארגון.
היחס העוין של המנדט הבריטי למוסדות השלטון היהודיים.
הימין שראה במוסדות אלו ארגונים של השמאל ומיעט בשיתוף פעולה עמם.
האופי הלא דמוקרטי של הבחירות.
הבחירות התקיימו רק לעיתים רחוקות ובישובים מסוימים הן כלל לא התקיימו (למשל, ירושלים).
השותפים העיקריים למוסדות היו מפלגות הפועלים, "הפועל המזרחי" וחלק מהציונות הכללית ומ"מזרחי".
בזמן מלחמת העולם השנייה עסקו הוועד הלאומי וההסתדרות הציונית בגיוס יהודים מארץ ישראל למלחמה בגרמניה הנאצית.
ב-1 במרץ 1948 החליטה מליאת הוועד הלאומי על הקמת מנהלת העם של מדינת ישראל שתכלול את חברי הנהלת הסוכנות בא"י, הנהלת הוועד הלאומי ועוד נציגי מספר גופים.
המוסדות החילוניים של כנסת ישראל חדלו לפעול עם הקמת המדינה.
הכנפיים הן הגפיים הקדמיות של העופות (וכן בעטלפים ובקבוצת הזוחלים הקדומים פטרוזאוריה), ואיברים אנלוגיים בחרקים, המאפשרים לרובם לעוף.
במשך השנים התרחבה משמעות המושג וכיום הוא משמש גם לתיאור התקנים מלאכותיים מעשה ידי אדם .
בין כנפי העופות והחרקים קיים שוני רב מבחינת מבנה, תפקוד והתפתחות אבולוציונית.
על אף שנוצות מכסות כמעט את כל גופם של העופות, הרי שמטרתן העיקרית היא הרכבת הכנפיים.
המבנה המיוחד של הנוצות מאפשר ליצור משטח נרחב (דבר המגביר את כוח העילוי) שמשקלו מועט.
כנפי העופות התפתחו במשך מאות אלפי שנים מרגליהם הקדמיות של הזוחלים, אבותיהם הקדמונים של העופות.
עופות מסוימים, כגון דרור הבית, נדרשים להניע את כנפיהם במהירות כדי לעוף, ואילו עופות אחרים, כגון נשר, מסוגלים לדאות במשך זמן רב ללא הזזת הכנפיים, בנצלם את זרמי האוויר.
עופות מסוימים אינם מסוגלים לעוף על אף שברשותם כנפיים; הידועים ביותר הם הפינגווין והיען.
כנפיו של הראשון משמשות לשחייה.
כנפיהם של חרקים רבים נעות במהירות עצומה.
הדבר מתאפשר הודות לשרירים מיוחדים המפעילים כנפיים אלו, אשר אינם זקוקים לגירוי עצבי כדי לנוע; תנועתם היא מעין רפלקס.
חוקרי אבולוציה משערים כי התפתחותן של כנפיים בחרקים היא אחד הגורמים העיקריים להצלחה המסחררת של קבוצת בעלי חיים זו (מספר מיני החרקים עולה בהרבה על מספר מיניהם של כל שאר בעלי החיים יחדיו).
כנפיהם של עופות ושל חרקים מעוטרים לעיתים קרובות בדוגמאות צבעוניות עזות; פרפרים ידועים בכך במיוחד.
הדבר משמש לרוב לפיתוי ומשיכת בני המין השני למטרת רבייה, ולעיתים להגנה; ציפורים רבות פורשות את כנפיהן בעלות הצבעים העזים בפתאומיות בשעת סכנה ומרתיעות בדרך זו בעלי חיים המאיימים עליהן.
מחקר שפורסם בנובמבר 2024, בחן את מבנה הקשקשים של כמה מיני פרפרים, ועמד על ההבדל בין המבריקים לעמומים שבהם.
המילה 'כנף' בשפה העברית תקינה בצורת נקבה על פי האקדמיה ללשון העברית
כָּנָף הוא מושב שנמצא בעלייה מהכנרת לרמת הגולן, בגובה של כ-300 מטר מעל פני הים, ליד מושב מעלה גמלא.
היישוב קרוי על שם בית הכנסת העתיק השוכן למרגלותיו, חורבת כנף.
מקימי כנף רצו לקרוא למושב "עין כנף", מכיוון שהישוב מקבל מים ממי המעיין הסמוך, אולם ועדת השמות הממשלתית אישרה את השם "כנף".
גרעין היישוב התיישב במיקום זמני ב-1 באפריל 1985, והיישוב עבר למיקומו הנוכחי בשנת 1991. כלכלת היישוב מתבססת על חקלאות - מטעי אגסים, כרמים, רפת חלב, כבשים וגידולים נוספים.
מַעְיַן כָּנָף או בשמו הערבי עֵין דֵיר עַזִּיז, הוא מעיין הנובע ליד המושב במדרון הצפוני של נחל כנף בדרום רמת הגולן, בסמוך לבית הכנסת העתיק בדיר עזיז.
המעיין נקרא גם מעיין אשי לזכר רב-סמל ראשון במילואים אשר ("אשי") נוביק, שנהרג בכפר דבל שבדרום לבנון ב-9 באוגוסט 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה.
הבריכה בגודל 5*10 מטרים ועומק המים כ 60 ס"מ.
הבריכה נבנתה על ידי חברי מושב כנף.
המושג כנף משמש לתיאור יחידות מוטסות בצבאות שונים.
צורת הרבים של "כנף" במשמעותה הצבאית היא "כנפות", בניגוד לצורת הרבים הרגילה, "כנפיים".
בחיל האוויר הישראלי כנף הוא בסיס טיסה שנמצאות בו טייסות טיסה וטייסות תומכות בלבד.
זאת בניגוד לבח"א (ראשי תיבות של "בסיס חיל אוויר"), בסיס שנמצאות בו גם יחידות נוספות (למשל: יחידות קשר, חימוש, ציוד או מודיעין) שאינן טייסות טיסה.
מפקד כנף יהיה תמיד קצין בדרגת אלוף-משנה, בעוד שמפקד בח"א הוא לרוב קצין בדרגת תת-אלוף.
ביולי 2020 הוקמה כנף 7, שהחליפה את מכא"ם כמפקדת כוחות האוויר המיוחדים.
בחיל האוויר האמריקני משמעות הכנף שונה במקצת, והיא מהווה מעין טייסת־על, הכוללת מספר טייסות.
למרות זאת, לעיתים מציין המושג בפשטות בסיס של חיל האוויר.
בצי האמריקני מהווה הכנף טייסת־על הכוללת מספר טייסות והמוצבת בבסיס יבשתי ולא על גבי נושאת מטוסים.
כְנַעַן הוא דמות מקראית הנזכרת בפרשת נח שבספר בראשית כאחד מבניו של חם, בן נח, שהיה אבי העמים הכנענים.
בפרשת נח נכתב שכנען ילד את (אנשי) העיר צידון, חת (החתים), היבוסים, האמורים, הגרגשים, החוים, הערקי (אנשי ערקה), הסיני, הארודי (אנשי ארוד), הצמרי (אנשי צומור) והחמתי (אנשי חמת) – חלק גדול מבניו נזכרים מאוחר יותר כעמים היושבים בארץ כנען לפני כיבושי יהושע:
שלא כמו הדמויות האחרות המוזכרות בלוח העמים, כנען מוזכר עוד קודם לכן, ב, מיד לאחר שמתוארת יציאת נח ובניו מן התיבה.
יש המפרשים זאת כסימן לכך שכנען, בניגוד לשאר נכדיו של נח, נולד עוד לפני שירדו בניו מן התיבה.
אמנם בכתוב נאמר שהיוצאים מן התיבה היו נח ובניו בלבד.
בפרשת שכרות נח, כנען קולל על ידי נח, כעונש על מעשיו של חם אביו, שראה את ערוות נח, ונאמר עליו שיהיה "עבד עבדים" לאחיו.
מהכתוב לא ברור למה קולל דווקא כנען ולא חם עצמו.
יש אומרים שכיוון שחם עצמו התברך מפי האלוהים כשברך את נח ובניו בצאתם מהתיבה, לא רצה נח לקללו, וקילל את בנו.
על פי המדרש, עיקר ביזויו של נח נעשה על ידי כנען, ולכן קולל.
ב נאמר שכנען הוא בעצם סיחון (וכן נקרא בעוד שם "ערד") שנזכר במקרא בתור מי שנלחם עם בני ישראל בלי שום סיבה.
על פי הרב אורי שרקי, ניתן לראות את שעבוד כנען בשני אירועים היסטוריים.
חוקרים שונים מצביעים על שינוי תפיסה הדרגתי בזיקה של היהודים לארץ ישראל, שהשפיע על התייחסותה של המסורת היהודית לכנען.
ספר בראשית מתאר כיצד בתחילה ניתנה הארץ לכנען, אולם תיאור זה מתפתח בספר היובלים, בו מתוארת הארץ כ"נחלת בני שם" והתיאור הכרונלוגי משתנה כך שכנען קיבל את הארץ רק לאחר שגזל את הנחלות באופן בלתי מוצדק משם.
"כנסת ישראל" הייתה אוניית מעפילים, מהגדולות שידע מפעל ההעפלה.
בהיותה בפתח נמל חיפה, נכנעו מעפילי האונייה לאחר קרב קשה עם אנשי צבא בריטים, והוגלו למחנות המעצר בקפריסין.
האונייה נבנתה בארצות הברית כאוניית משא עשוית־ברזל ב-1892.
האונייה נרכשה בארצות הברית על ידי שליחי המוסד לעלייה ב'.
הפליגה מארצות הברית לנמל פיראוס ביוון, כשהיא עמוסה מזון עבור אונרר"א, ומשם שטה אל נמל ההכנה.
צוות ההכנה להפלגה, של המוסד לעלייה ב', כלל את אברהם גובסקי, בנימין ירושלמי, יואש צידון ואחרים.
הבריטים גילו את ייעודה והוציאו נגדה צו תפיסה ביוון.
ולכן, ב-1 באוקטובר האונייה הועברה ליוגוסלביה.
ההכנות להפלגה נמשכו כחודשיים, וכללו ציודה במזון ומים, הכנת דרגשי עץ ללינה עבור המעפילים ושיפורים טכניים כדי להבטיח את הפלגתה.
מפקדי האונייה היו אנשי הפלי"ם יוסי ירושלמי ואחר כך יוסף המבורגר-הראל, ולצדם איש הפלי"ם גם הם ראובן יתיר.
לרשותם עמד מכשיר קשר שהרכיב יואש צידון.
חלק מהמלווים הגיעו אליה ב-2 בנובמבר.
בחלקו הראשון של מסע ההפלגה היה רב החובל ימאי יווני, ולצדו צוות ימאים יוונים.
ולאחר מכן החליף אותו איש הפלי"ם ראובן הירש-יתיר.
יחס היוגוסלבים היה אוהד ומשתף פעולה באופן רשמי.
ממשלת יוגוסלביה סיפקה 300 עובדים, שבויי מלחמה גרמנים, לעבודת ההכנות להפלגה, והמרשל טיטו אף ביקר בנמל בעת ההכנות להפלגה של "כנסת ישראל" ושל אוניית המעפילים "אבא ברדיצ'ב" (שנקראה גם בשמות: "אנסטסיה" ו"הקדושה"), אשר הפליגה במקביל אליה.
שמה של האונייה שנקבע בתחילה היה "המרי העברי"; אולם הוחלף אחר כך ל"כנסת ישראל".
בנמל באקאר שביוגוסלביה (כיום בקרואטיה) לחוף הים האדריאטי עלו על סיפון האונייה כ-3,436 בני אדם, רובם ככולם היו ניצולי השואה; בהם 3,100 מרומניה, ו-800 מהונגריה; 1,500 בני נוער שהשתייכו לתנועות הנוער: השומר הצעיר, דרור, בית"ר, בני עקיבא, מכבי הצעיר והנוער הציוני וכן 160 ילדים, צעירים ומבוגרים.
במהלך ההפלגה נולדו 11 תינוקות.
הם הגיעו ברכבות משא אל מחנה איסוף שארגן המוסד לעלייה ב' ליד זאגרב, שבו נערכו פעולות תרבות מטעם תנועות הנוער היהודיות; ובמקביל, נערכו ההכנות להפלגה: חלוקת מזון, ציוד וסידורים מנהליים.
הם נעו ממחנות האיסוף לנמל באקאר ברכבות משא.
ב-7 בנובמבר בשעות אחר הצהרים החלו להגיע אליה המעפילים, וההעלאה הסתיימה בשעות הלילה המוקדמות.
בין המעפילים היו שמואל כץ, לימים צייר ומאייר ידוע, יוסף גוברין, לימים איש מדע המדינה ב ודיפלומט בשירות החוץ של ישראל, ויעקב קליין, לימים פרופסור לאשורולוגיה באוניברסיטת בר-אילן וחבר באקדמינה הלאומית הישראלית למדעים.
אחר כך, בלב ים עלו על סיפון "כנסת ישראל" כ-400 מעפילים מאוניית המעפילים "אבא ברדיצ'ב".
לפי התוכנית המקורית, הם היו אמורים לעלות בלב ים לאונייה "רפיח".
אולם התוכנית לא יצאה לפועל.
שתי האוניות נקלעו לסערה, ומנועה של "אבא ברדיצ'ב" שותק, והיא נסחפה לעבר הסלעים והתרסקה, נוסעיה ניצלו והועברו באמצעות סירות דיג ל"כנסת ישראל".
האונייה הפליגה ב-8 בנובמבר 1946 בשעה 04:00 (על פי עדות יתיר ב-6 בנובמבר).
היוגוסלבים ארגנו טקס פרידה לאונייה לפני ההפלגה, שבו השתתפה תזמורת, הונפו דגלים ותושבי המקום התאספו.
גם האונייה קושטה בדגלים: דגל יוגוסלביה הונף לצד דגל עברי.
המעפילים פצחו בשירה והתושבים המקומיים נפרדו מהם.
נתיב ההפלגה המתוכנן מנמל באקאר כלל את איי יוון, הים האדריאטי, הים האיוני, הים האגאי ומשם לחופי ארץ ישראל.
כאמור, "כנסת ישראל" יצאה במקביל לאונייה "אבא ברדיצ'ב".
על פי התוכנית אמורים היו מעפילי "אבא ברדיצ'ב" לעבור לאונייה "רפיח".
למחרת ההפלגה, כאשר עברה האונייה ליד האי זארה, התחוללה סערה קשה.
עקב כך החליט רב החובל לעגון ליד האי.
כעבור 24 שעות הפליגה הספינה מזרחה.
כל אותה עת היה קשר עין עם "אבא ברדיצ'ב".
למחרת נקלעה לשדה מוקשים מימי מלחמת העולם השנייה, מנועה השתתק, היא נסחפה לעבר הסלעים והתרסקה.
"כנסת ישראל" נכנסה לנמל דייגים קטן, ואחר כך, הצטיידה במזון ובמים נוספים.
למחרת ב-16 בנובמבר, יצאה "כנסת ישראל" לדרך.
לסירוגין פקדו אותה סערות, ועברה צפונה לכרתים.
ב-21 בנובמבר הגיעה לנקודת המפגש ליד האי קמיליו ניסי (Kamillio Nisi) עם ספינת דיג יוונית, שהגיעה מפיראוס כדי לקחת את הצוות היווני שלה וכן את בנימין ירושלמי, שאמור היה לעבור לאונייה אחרת שתפליג מיוון ליוגוסלביה.
לאחר רדתו, קיבל יוסי הראל את הפיקוד וראובן יתיר (הירש), בעל הכשרה ימית, היה רב החובל.
התוכנית הייתה לעבור את קפריסין מצפון, ומשם דרומה לכיוון ביירות, וממנה בקו ישר לחיפה.
המעקב הבריטי אחרי האונייה החל ממערב לאי קסטלוריזו מזרחית לרודוס.
ב-24 בנובמבר בשעה 10:00 חג מטוס בריטי מעל האונייה.
לשאלתו על נתיב ההפלגה, ענו כי הם שטים מאלג'יר לאלכסנדריה שבמצרים.
החל מהשעה 19:00 החלה המשחתת "היידון" ללוות את האונייה.
הבריטים הציעו להפליג לפמגוסטה, וכן עזרה רפואית במידת הצורך.
ממפקדת ההגנה בארץ ישראל נשלחו ההוראות היו להניף דגל זר, להחליף את שם האונייה, ולהסוות את המעפילים מתחת לסיפון.
על כן, האונייה הפליגה עם דגל פנמי.
המעפילים הורדו אל בטן הספינה וחלק מהם לחדר המכונות.
נערכה תוכנית התנגדות להשתלטות הבריטית הצפויה, והמעפילים קיבלו תפקידים.
בהוראות שניתנו למעפילים נאמר, כי יש להתנגד באופן סביל לגירוש, לא להשמיד את מכשיר הקשר, עד שהצבא הבריטי ישתלט על האונייה.
אין להשתמש בנשק חם אלא להשליכו, להסכים להורדה בנמל חיפה.
יוסי הראל היה אחראי לביצוע התוכנית.
ב-25 בנובמבר עברה הספינה את טריפולי שבלבנון, והבריטים המשיכו ללוותה.
בהיותה במרחק 25 מיל מערבית לחיפה, הקיפו את האונייה שלוש משחתות בריטיות: "אספיגל" - HMS Espiegle, "אוקטביה" , ו"בריסנדן" .
התנהל דו-שיח בין המפקד הבריטי למעפילים, שהתנגדו לכל הצעה.
האונייה הגיעה סמוך לנמל חיפה, ואז הקיפו אותה שלוש משחתות בריטיות.
הוסכם לאפשר לבריטים לעלות על הספינה.
הבריטים עלו ותפסו עמדות אסטרטגיות.
המעפילים, שהיו מאורגנים עם אמצעי הגנה כמו מקלות וקופסאות שימורים, הסתירו אותם בינתיים.
ב-26 בנובמבר 1946 הוגשה בקשה לבית המשפט לעכב את גירוש המעפילים והוצא צו על תנאי המעכב את הגירוש עד לדיון.
בינתיים ניסו הבריטים להעביר בכוח את המעפילים לשלוש אוניות גירוש בנמל חיפה.
פרץ מאבק אלים, שבמהלכו נהרגו שני מעפילים מירי בריטי, (אחד מהם נער בן 14, יצחק יהודה יחיאל אייזיק רוזנבוים בן רבי חיים מרדכי רוזנבוים האדמו"ר מנדבורנה שהתגורר בעת ההיא בסירט, רומניה.
ההרוג השני לא זוהה.) והבריטים נסוגו.
זמן קצר אחר כך, הגיעו בריטים מצוידים במסכות גז והשליכו רימוני גז, והכו את המעפילים, עד שהצליחו להשתלט על הספינה ולהוריד את אנשיה.
לאחר שרימוני הגז הגיעו גם לחדר הילדים, המפקד יוסי הראל נתן למעפילים פקודה להיכנע.
התקשורת עם מפקדת ההגנה בארץ ישראל נמשכה תוך כדי העימות עם הבריטים עד סופו.
ואחר כך, מכשיר הקשר הורד לסליק בבטן האונייה.
ב-27 בנובמבר המעפילים הועברו למחנות המעצר בקפריסין.
2 חולים, בהם נעמי שדמי, לבית חולים ממשלתי, 11 פצועים קל הועברו לבית חולים, 5 חולים ו-50 ילדים הועברו למחנה המעצר בעתלית.
בהיותם באונייה הם טופלו על ידי הד"ר בנימין ברזילי.
על פי ההוראות יוסי הראל הסתתר בספינה וחולץ אחר כך.
יואש צידון וראובן הירש עברו עם המעפילים לקפריסין.
משם חולץ ראובן הירש וחזר לתפקידו.
המשורר נתן אלתרמן כתב על מאבקם של מעפילי "כנסת ישראל" את השיר "חלוקת תפקידים", שפורסם באותה תקופה בעיתון "דבר".
השיר נכתב מנקודת המבט של ילדה נוסעת באונייה (להלן בית ממנו):
כנען 2000 הוא אלבומה השלישי של להקת ההיפ הופ הישראלית "שבק ס'".
האלבום יצא בשנת 2000 על ידי חברת התקליטים NMC בהפקת פילוני, חבר הלהקה.
במאי 1998 עזב את הלהקה נימי נים ואחרי הפרידה נסעה הלהקה (ג'יימס, פלומפי, פילוני, מוקי די, דוידי וחמי, שחזר ללהקה לאחר עזיבתו לפני יציאת האלבום בעטיפה של ממתק) לג'מייקה, והחלה ליצור שירים לאלבומה הבא.
ביולי 1998, חזר ללהקה גם מירו, וב-1999 נסעו חברי הלהקה שוב לג'מייקה, והחלו להקליט שם.
באותה שנה הם הקליטו גם באולפן פרטי שהקים פילוני, באולפני "די.בי" ובאולפן של יוסי פיין.
ג'יימס, שנסע בתחילת אותה שנה לניו יורק, הקליט את תפקידי התופים שלו בביקורים בארץ, וכך הושלם אלבומה השלישי של הלהקה, כנען 2000.
בתחילת 2000 יצא כנען 2000, בהפקתו המוזיקלית של פילוני.
בהקלטות האלבום השתתפו נגנים ג'מייקנים (בשיר "רק תגידי לי"), וגם אורחים ישראלים, ביניהם: יוסי פיין בגיטרות ובס, כפיר רימוך בגיטרה (ב"אין כבוד"), דניאל מ"מוזיקה פלוס" בסקרצ'ינג (ב"שוב כאן") וקוואמי דה לה פוקס (אייל פרידמן) בראפ (ב"מלחמת מיקרופון הזהב").
באלבום נכללים הלהיטים "שיר הגאנג'ה", "הנה זה בא" ו"נופל וקם".
הופעת הבכורה של האלבום תוכננה ל-31.3.2000 בסינרמה בתל אביב.
ביקורת וקבלה על ידי הקהל
האלבום "כנען 2000" נחשב עד היום בקרב אוהדי הלהקה כאלבום קאלט, שכן, חלק משמעותי מהשירים בו כוללים מסרים של מחאה חברתית שרלוונטית גם בימינו, שני עשורים לאחר פרסומו.
כך לדוגמה, בשירים "שיר הגאנג'ה", "מפילים את הפצצה", "אין כבוד" ו"קרטון לילה", קיימים מסרים בנושאים שנשארו שנויים במחלוקת גם בימינו, כמו צריכת סמים קלים, יחסים בין אנשים בחברה הישראלית ועוד.
כמו כן, השיר "נופל וקם", שהפך ללהיט מיד עם פרסומו, עדיין מוכר כאחד מהשירים הבולטים שבמילותיו השראה רבה בהתמודדות עם משברים.
תופעה נוספת שניתן לשים לב אליה במילות השירים באלבום היא ציטוטים של קטעים מההגדה של פסח.
05:18 - מלחמת מיקרופון הזהב
כנעאן מקייה הוא אינטלקטואל עיראקי ופרופסור ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת ברנדייס.
נולד ב-1949 בבגדאד למשפחה שיעית ולמד בתיכון בעיר שהופעל על ידי ישועים מארצות הברית.
הוא הצטיין במתמטיקה ובאנגלית, ובשנת 1967 התקבל ללימודי ארכיטקטורה בMIT ועזב את עיראק לצורך הלימודים.
ב-MIT הוא החל להתעניין בפוליטיקה, ושם הוא פגש את עמנואל פרג'ון, דוקטורנט למתמטיקה שהיה פעיל שמאל מרקסיסטי והושפע רבות מהרעיונות הפוליטיים שלו.
בסיום לימודיו הוא הצטרף לחברת "מקייה ושותפים" ותכנן פרויקטים במזרח התיכון.
בשנת 1974 למד בבית הספר לכלכלה של לונדון והשלים שם תואר שני בתכנון אורבני.
ב-1981 עזב את משרתו והחל לכתוב ספר אודות עיראק, "רפובליקת של פחד: הפוליטיקה של עיראק המודרנית", שתיאר את משטר של סאדם חוסיין ומפלגת הבעת' בעיראק, שפורסם ב-1989, ונהיה לרב-מכר.
את הספר פרסם תחת השם הבדוי סמיר אל-ח'ליל, מחשש שסאדם יפגע בבני משפחתו שעדיין בעיראק.
בשנת 1991 בעקבות המרידות הכורדיות בעיראק, מקייה ביקר בצפון בעיראק.
בשנת 1992 יצא ספרו "שדות ההרג של סדאם", שבו תיאר את הטיהור האתני שסדאם ניסה לעשות לכורדים במדינה.
לאחר הפלתו של סדאם על ידי האמריקאים בשנת 2003 מקייה החל לפעול למען הנצחת קורבנות משטר חוסיין.
ביוני 2003 הוא הקים את "קרן הזיכרון העיראקי" (Iraq Memory Foundation).
הוא משמש כפרופסור ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת ברנדייס ועמית במרכז ללימודי מזרח-תיכון באוניברסיטת הרווארד.
מקייה כתב בעבור הניו יורק טיימס, The New York Review of Books, והלונדון טיימס.
בשנת 2003 הוענק לו דוקטור כבוד לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, בשנת 2007 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
"כנסת פתוחה" הוא אתר אינטרנט מבוסס קוד פתוח שמטרתו לשפר את השקיפות השלטונית בישראל, לחשוף את פעילות הכנסת לציבור ולהפוך את המידע לנגיש יותר.
הוא נבנה ומתוחזק על ידי חברי הסדנא לידע ציבורי.
אתר "כנסת פתוחה" כולל בין היתר, דף שאוסף את כל הפרטים על הצעת חוק, כולל נוסח ההצעה הראשוני, הנוסח הסופי, דיונים עליה בוועדת הכנסת המתאימה, ועוד.
כמו כן ניתן לראות איך כל חבר כנסת הצביע בכל אחת מההצבעות במליאת הכנסת, ולקבל סטטיסטיקות על הפעילות הפרלמנטרית שלהם.
בשלב זה, האתר אינו כולל מידע היסטורי אלא רק מידע מאז זמן הקמתו.
המיזם מבוסס על מתנדבים, ולא נתמך על ידי גוף מפלגתי.
הוא מבוסס על אתרים דומים ברחבי העולם העוקבים אחרי הפרלמנטים המקומיים.
נכון לשנת 2021, האתר אינו פעיל.
בארצות הברית הממשל מספק בעצמו את המידע באתר Data.gov.
ישנם גופים לא מעטים שמשתמשים במידע הזה ומציגים אותו בדרכים שונות.
גם בארצות אחרות יש אתרים המציגים את המידע בצורה דומה.
בבריטניה הממשל מספק מידע באתר Data.gov.uk.
בבריטניה האתר TheyWorkForYou ("הם עובדים בשבילך").
התוכנה שקוראת ומפרשת את המידע מאתרי הפרלמנט מפותחת במיזם נפרד.
בניו זילנד יש אתר בשם TheyWorkForYou.
כאן, כמו באתר הישראלי, המפרש מפותח ביחד עם האתר.
האתר כתוב בשפת התכנות פייתון, על גבי הפלטפורמה ג'אנגו.
הוא מתוחזק על ידי חברים בקבוצת PyWeb-IL, קבוצה של מתכנתי פייתון בישראל, ומתנדבים אחרים.
התוכנה עצמה חופשית וזמינה להורדה בנפרד.
כנסת הרבנים הוא ארגון בינלאומי של רבנים קונסרבטיבים.
כנסת הרבנים נוסדה בשנת 1901 כדי לעצב את האידאולוגיה, התוכניות והתכנים של התנועה הקונסרבטיבית ביהדות.
הארגון מפרסם סידורי תפילה וספרים בנושאי התרבות היהודית, הוא מפקח על עבודת הוועדה לדין תורה והלכות לתנועה הקונסרבטיבית.
הארגון יוזם כנסים ומתאם את ועדת ההשמה המשותפת של התנועה הקונסרבטיבית.
חברי כנסת הרבנים עובדים כרבנים, מחנכים, עובדי קהילה, רבנים צבאיים ורבני בתי חולים.
רבנים שקיבלו הסמכתם בבית המדרש לרבנים באמריקה, באוניברסיטה היהודית אמריקאית בלוס אנג'לס, בבית המדרש לרבנים של אמריקה הלטינית בבואנוס איירס ובמכון שכטר למדעי היהדות בירושלים, הופכים אוטומטית לחברים בכנסת הרבנים עם קבלת הסמכתם.
רבנים קונסרבטיבים אשר קיבלו הסמכתם בסמינרים ובישיבות אחרות, אף הם יכולים להתקבל לכנסת הרבנים.
נכון לשנת 2020 בכנסת הרבנים פועלים 1,593 חברים.
רוב חברי כנסת הרבנים פועלים בארצות הברית ובקנדה, מעט למעלה מ-10 אחוז מן החברים פועלים בישראל (תחת כנסת הרבנים בישראל) ואחרים במדינות אמריקה הלטינית, אירופה, אוסטרליה ודרום אפריקה.
החברים בכנסת הרבנים שומרים על קשר מקצועי באמצעות קבוצת שיחה סגורה באינטרנט בשם Ravnet.
כנסת הרבנים נוסדה בשנת 1901 כאגודת בוגרי בית המדרש לרבנים באמריקה.
נשיא האספה הראשון היה הרב הנרי מ.
בשנת 1918 שינה הארגון את שמו לשם הנוכחי ונפתח לחברות רבנים שלא קיבלו הסמכתם בבית המדרש לרבנים באמריקה.
לאורך כמעט 40 שנה, 1951–1989, עמד בראש כנסת הרבנים הרב וולף קלמן.
בשנת 1960 שלחה כנסת הרבנים לראשונה משלחת לקונגרס הציוני העולמי ה-25. בשנת 1969 הצטפרה כנסת הרבנים לארגון הקונגרס היהודי העולמי.
בשנת 1985 כנסת הרבנים קיבלה לחברות את הרבה הראשונה, איימי איילברג, אשר הייתה אף האישה הראשונה שהוסמכה בבית המדרש לרבנים באמריקה.
מיד אחריה הצטרפו נשים נוספות לארגון.
באוקטובר 2008 התמנתה הרבה ג'ולי שונפלד לסגנית נשיא כנסת הרבנים, ובכך הייתה לאישה הראשונה הממלאת תפקיד ניהולי בכיר בארגון.
הוועדה לדין תורה והלכות היא הגוף המרכזי של הארגון לפרשנות הלכות היהדות ונוסד על ידי כנסת הרבנים בשנת 1927. בוועדה חברים 25 רבנים בעלי זכות בחירה, וחמישה חברי קהילה שאינם רבנים, להם זכות השתתפות בדיונים אך הם חסרי זכות בחירה.
כל אימת ששישה חברים בוועדה תומכים בעמדה, אותה עמדה הופכת לעמדה הרשמית של כנסת הרבנים.
לעומת זאת, רב קהילה מקומי מכהן כמרא דאתרא, ויכול לאמץ עמדה המקובלת עליו אף שלא אומצה רשמית בידי הוועדה וכנסת הרבנים.
כנסת הרבנים בישראל (שהיא הזרוע הישראלית של כנסת הרבנים העולמית) מקיימת, מאז שנת 1986, גוף הלכתי משלה בשם ועד ההלכה.
לעיתים מתעוררות סתירות בין החלטות ועד ההלכה ובין פסיקות של רבנים מקומיים שחופשיים לאמץ דעה זו או אחרת, או לפתח גישה הלכתית עצמאית.
יו"ר ועד ההלכה הנוכחי, מאז 2007, הוא הרב אליוט דורף.
כנסת הרבנים מוציאה לאור סידורי תפילה לשבת ולימי חול.
החל משנת 1985 התפרסמו מהדורות של "סידור שים שלום", שנערך על ידי הרב ג'ולס הארלו, וכן "אור חדש: פרשנות לסידור שים שלום" מאת הרב ראובן המר.
כנסת הרבנים אף הוציאה לאור מחזורי תפילה לראש השנה וליום כיפור, בהם "מחזור לב שלם", וכן מחזורים למועדי ישראל אחרים, בהם "מגילות השואה" לציון יום השואה, ו"סידור תשעה באב".
כנסת הרבנים פרסמה בשיתוף פעולה עם ארגון איחוד בתי הכנסת הקונסרבטיביים (United Synagogue of Conservative Judaism) והחברה היהודית להוצאה לאור (Jewish Publication Society) את חומש "עץ חיים", פירוש לתורה לבתי הכנסת.
כנסת הרבנים אף מוציאה לאור, בשיתוף פעולה עם בית המדרש לרבנים באמריקה, רבעון הלכתי בשם Conservative Judaism.
כמו כן פרסמה ספרים רבים על היבטים שונים בהלכה היהודית בהוצאת דפוס אביב בניו יורק, שהוא בית ההוצאה לאור של האספה הרבנית.
כנסת ישראל היה כתב עת תורני (קובץ תורני) מרכזי שיצא לאור בווילנה בין השנים ה'תר"צ–ה'תרצ"ה (1930–1935) על ידי הרב משה קרליץ.
הרב משה קרליץ, אחיו הצעיר של החזון איש, שימש כרב ודיין בווילנה.
לצד עיסוקו הרבני וההלכתי יזם בתחילת שנות ה-30 את הוצאתו לאור של כתב עת תורני, שישמש במה לפרסום חידושי תורתם של גדולי התורה בווילנה ובשאר ערי ליטא.
החוברת הראשונה יצאה לאור בשנת תר"צ, ועל שער החוברת נכתב: "כנסת ישראל - ירחון לחידושי תורה בענייני הלכה, בהשתתפות חכמי וגאוני הדור שליט"א".
מחיר החוברת, כפי שצוין בראש עמוד השער: 1 זהוב.
ב"דבר המערכת" שהופיע בראש הקובץ הראשון כתב העורך כי בחר בשם "כנסת ישראל" כשמה הרשמי של ישיבת סלובודקה שהוא נמנה עם תלמידיה.
מטרת הוצאת הירחון: "לאחד ולקשר את כל המון תלמידיה הנמצאים במקומות שונים בתבל ולהחזיק ביניהם את רוח התורה הישיבתי-סלבודקאי".
בתוך זמן קצר מאז החל להופיע תפס "כנסת ישראל" מקום מרכזי בעולם התורה בליטא, הן בשל רמתם הגבוהה של תכניו והן בשל השתתפותם של גדולי התורה המפורסמים בדור.
בין המשתתפים: הרב חיים עוזר גרודזנסקי, החזון איש (בעילום שם), הרב חנוך הניך אייגש בעל המרחשת, הרב שמעון שקופ, הרב אלחנן וסרמן, הרב אהרון קוטלר, הרב יעקב ישראל קניבסקי, הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב יחזקאל אברמסקי ועוד.
הרב משה קרליץ פרסם אף הוא חידושי תורה משלו, תחת שם העט "המשקי"ף" וכן "אחד הרבנים".
החל מהחוברת השמינית הצטרף לעריכת הירחון הרב שמואל גריינימן, גיסו של הרב קרליץ, ושמו התנוסס לצד שמו של הרב קרליץ.
בסוף שנת תרצ"ה יצאה החוברת השבע עשרה.
באותה תקופה עלה הרב גריינימן לארץ ישראל, והופעתו של הירחון פסקה.
"כנען כפי שנשלטה הן בימי אברהם הן בתקופת ישראל עם התחנות והאומות הגובלות בה" היא מפה עתיקה של ארץ ישראל שהוכנה על ידי ההיסטוריון והכרטוגרף האנגלי ג'ון ספיד בשנת 1595. העותק היחיד של המפה נמצא כיום באוסף ערן לאור בספרייה הלאומית בירושלים.
המפה היא מפת קיר והיא המפה הראשונה שצוירה על ידי ספיד.
המפה מורכבת מארבעה גיליונות, שגודלם 957 על 745 מ"מ.
המפה מבוססת על מפת בנדיקטוס אריאס מונטנוס (שבתורה התבססה על מפת סאנטו וסקונטה).
מפתו של ספיד גדולה ממפות אלה וכוללת אזורים אשר אינם מופיעם בהם כגון: אזור הסהר הפורה (מסופוטמיה), חצי האי ערב, חופי טורקיה והאי קפריסין, ודלתת הנילוס.
המפה מכילה פרטים היסטוריים, ובהם גבולות נחלות השבטים (בקווים מקווקווים), ומסלול יציאת מצריים שלאורכו דמויות מיניאטוריות המתארות אירועים לאורך המסלול.
ברביעים הימני והשמאלי התחתונים טבלה של מראי מקומות, על פי קווי רוחב וקווי אורך של אתרים המצויים במפה.
ייחודה של המפה באיורי הכרטושים (מסגרות מאוירות) המצויים בצידיה, כרטושים גדולים ברביעים העליונים, וקטנים ברביעים התחתונים, כאשר ברביע השמאלי התחתון של המפה מופיע כרטוש המעוטר בנשר הרלדי ובו כתובת הקדשה לסר רוברט קוטון שעודד את ספיד להתחיל בציור מפות.
בראש המסגרת מופיע הכיתוב "אלוהים" במסגרת נוספת.
ברביע השמאלי העליון מופיעים בתוך המסגרת משה ואהרון האוחזים בלוחות הברית.
מעל מסגרת זו מופיע השם המפורש במסגרת מעוטרת.
מעל משה ואהרון מופיעים איורים המתארים את המזבח במשכן, שולחן לחם הפנים, המנורה וארון הברית, וכן בין אהרון ומשה מופיע תיאור של מגדל בבל.
כנסת ישראל היה ספר שנה שראה אור בעיר ורשה שבפולין הרוסית במשך שלוש שנים במחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-19, תרמ"ו–תרמ"ח.
עורך כתב העת היה שאול פנחס רבינוביץ (שפ"ר), והוא מוזכר תדיר בצירוף שמו של העורך "כנסת ישראל של שפ"ר".
רבינוביץ היה גם המוציא לאור של כתב העת, בכרכים ב'–ג' ביחד עם יהושע יהודה איש הורוויץ.
לפי הצהרת העורכים נועד כתב העת להיות: .
לכתב העת הייתה זיקה רעיונית לתנועת חובבי ציון, ושייכות לרעיונות תנועת ההשכלה היהודית וחכמת ישראל.
נכללו בו מאמרים מסכמים בנושאים מסורתיים שהעסיקו את תנועת ההשכלה, לצד מבואות מפורטים לתחומי דעת כמו סטטיסטיקה וכלכלה.
כתב העת היה אחד משלושה כתבי עת, לצד "האסיף" של נחום סוקולוב ו"הכרם" של אלעזר אטלס, שביקרו ולעיתים לחמו בחריפות במורשת תנועת ההשכלה היהודית, בעיקר בשל ההתבוללות שבה האשימו את התנועה; אך התנגדו עם זאת ל"תנועת התשובה" שיצרו חלק מחובבי ציון, שזנחה ערכים אוניברסליים רבים של תנועת ההשכלה כתגובת נגד.
בכרך הראשון הופיע מאמרו של וולף יעב"ץ (זאב יעבץ) בשם "מגדל המאה", התוקף בחריפות את משה מנדלסון ורוח ההשכלה שהחדיר ליהדות.
דוד כנעני ראה בהופעת "כנסת ישראל" המזוהה במובהק עם רעיונות חיבת ציון, תגובה ל"האסיף" שנמנע מלעבור במוצהר מהאידאולוגיה המשכילית לזו הלאומית-ציונית.
הוא זיהה בדיבורים של עורכי כתב העת על "הרעיון הקדוש של יישוב ארץ ישראל" ו"שיבת בנים לגבולם", נימה של התפשרות וכניעה למסורת.
בין הכותבים בשלושת כרכי כתב העת היו אישים ידועי שם, רוב הסופרים העבריים במזרח אירופה שהיו מאחרוני המשכילים ומראשוני חובבי ציון.
בהם: קלמן שולמן, שלמה מנדלקרן, מאיר איש-שלום, אליעזר צווייפל, ש"י פין, שלמה בובר, הרב אברהם יצחק קוק, וזאב יעבץ שגם ערך את הכרך הראשון לצד שפ"ר.
כנסת נכבדה היא תוכנית לילדים בנושא הכנסת, החינוך והתרבות המשודרת בחינוכית.
התוכנית מונחה על ידי בובות, שהם תיכוניסטים בני 12 בשם צ'אקולה והיפסטר המנהלים אולפן חי מכנסת ישראל, אליהם מצטרפים שני כתבים בשם שלום טוקבק (דב נבון) וגולדי (דנה אברהם-סמו), שם הם מראיינים חברי כנסת ומנסים להמציא חוקים מיוחדים.
היפסטר (אריאל דורון) וצ'אקולה (אפרת גונן) - מנחי התוכנית
גולדי (דנה אברהם-סמו) - כתבת התוכנית
שלום טוקבק (דב נבון) - כתב התוכנית
כנען סודינדו בננה היה הנשיא השחור הראשון של זימבבואה.
הוא כיהן במהלך המעבר של המדינה משלטון האדם הלבן לשלטון הרוב השחור.
כיהן כנשיא בשנים 1980 עד 1987, במקביל לראש הממשלה רוברט מוגאבה.
לימים, בשנת 1999, נגזרו עליו עשר שנות מאסר עקב עבירת קיום יחסים הומוסקסואליים.
הוא ריצה רק שנתיים מעונשו במאסר ומת בגלות.
בננה היה מייסדה של זימבבואה המאוחדת.
במהלך חייו הביא לאיחוד שתי המפלגות הפוליטיות הגדולות: האיחוד הלאומי האפריקאי של זימבבואה (ZANU) והאיחוד של אנשי זימבבואה האפריקאים (ZAPU).
בנוסף כיהן כראש המחלקה לענייני דתות באוניברסיטת זימבבואה.
לקראת סוף חייו, כאשר נחקקה בזימבבואה חקיקה גזענית והומופובית נגד להט"ב, נשפט והורשע בקיום מעשה סדום ונכלא.
בננה נולד ב-1936 במושבה הבריטית רודזיה הדרומית.
הוריו היו משבט הנדבלה (Ndebele), אחד מעמי הבנטו, שהיגרו לרודזיה מלסוטו.
הוא חונך על ידי מסיונרים בבית הספר המקומי ובהמשך הוכשר להוראת דת.
בשנת 1961, כשהיה בן 25, נישא לג'אנט מבויאזבה, ונולדו להם ארבעה ילדים.
הוא המשיך את לימודי הדת באוניברסיטת סליסבורי, ובשנת 1962 הוסמך ככומר מטעם הכנסייה המתודיסטית המאוחדת (United Methodist Church).
בשנים 1974 - 1975 המשיך ללימודי תאולוגיה ב-Wesley Theological Seminary בוושינגטון הבירה, ונעשה מעורב פוליטית.
הוא גינה את התנהלות השלטון הלבן ברודזיה ואת מדיניותו הגזענית של ראש הממשלה איאן סמית', והיה מעורב בתנועה פוליטית שקראה לקידום תאולוגיה שחורה.
בהמשך מונה לסגן נשיא המועצה הלאומית האפריקאית, גוף פוליטי שהתנגד לשלטון הגזענות של האדם הלבן.
הוא פרסם ספר פוליטי בשם "הבשורה על פי הגטו" (The Gospel According to the Ghetto), גרסה מותאמת ופוליטית של תפילת האדון.
בשנות ה-60 המאוחרות נעצרו רבים מהחברים במועצה הלאומית האפריקאית.
בננה ומשפחתו נמלטו לארצות הברית ולא שבו עד 1975. בננה נעצר מיד עם שובו, אך שוחרר שנה מאוחר יותר והושם במעצר בית.
הותר לו להשתתף בתוכניותיו הפוליטיות של אייבל מוזורווה (Abel Muzorewa) להחלפת השלטון במדינה בדרכי שלום.
למרות זאת הוא נטש את המאמץ המדיני והצטרף לתנועת ZANU (בראשות רוברט מוגאבה), שמטרתה המוצהרת הייתה הפלת ממשלו של איאן סמית.
בדצמבר 1976 נעצר בננה בשנית עקב תמיכתו ב-ZANU, אך שוחרר מהכלא לאחר פגישה עם מושל רודזיה הבריטי.
בשנת 1980, תחת החוקה החדשה של מדינת רודזיה, לימים זימבבואה, הפך בננה לנשיא השחור הראשון מעולם במדינה.
ב-1982 נחקק חוק האוסר על אזרחים לספר בדיחות על השם שלו.
רוברט מוגאבה, שמונה לתפקיד ראש הממשלה, נטל לעצמו בהדרגה סמכויות שונות, ותפקידו של בננה כנשיא הפך ב-1987 לתפקיד סמלי וייצוגי בעיקרו.
בננה עזב את התפקיד, שכבר היה נטול סמכויות, והפך לדיפלומט בשירות ארגון אחדות אפריקה ולראש המחלקה לענייני דתות באוניברסיטת זימבבואה.
בזכות מזגו הפייסני ויכולת הגישור שלו, הוא מילא תפקיד חשוב באיחוד שתי הקבוצות הפוליטיות, המתנגדות זו לזו, ZANU ו-ZAPU, לשולחן הדיונים ובהמשך לאיחוד, כדי ליצור את ZANU–PF, האיחוד הלאומי הפטריוטי של זימבבואה.
המיזוג הרשמי התקיים בשנת 1988.
בשנת 1997 נעצר בננה בזימבבואה בגין אישומים במעשי סדום.
האישומים נבעו מעדויות שנשמעו במהלך משפט הרצח של שומר הראש שלו לשעבר.
בעקבות עדות שנשמעה במהלך המשפט, הודה השוטר דובה (Jefta Dube) במהלך המשפט, בקשר לחקירה שניהל, כי ידע על קיום יחסי מין הומוסקסואליים שהנשיא בננה קיים.
בננה הועמד לדין באישום של מעשה סדום, שהיה בלתי חוקי, והתקיים משפט נפרד בעניינו.
בשנת 1998 נמצא בננה אשם באחד-עשר אישומים של מעשי סדום, ניסיון למעשה סדום, ומעשה מגונה (שידול ברמיזה למעשים הומוסקסואליים).
הוא הכחיש את כל ההאשמות, ואמר במשפט כי הומוסקסואליות היא "דבר סוטה, דוחה ודבר לא נכון", והגדיר את הטענות המועלות נגדו כשקרים שנועדו להרוס את הקריירה הפוליטית שלו.
רעייתו ג'אנט בננה אישרה, בראיונות מאוחרים, כי ידעה על ההומוסקסואליות של בעלה, על אף שטענה עדיין כי רדיפתו נבעה ממניעים פוליטיים.
בנוסף, במהלך המשפט, הואשם בננה גם באונס של הגברים.
בכך נפתר הצורך בהאשמות מקבילות כלפי הגברים שהסכימו להעיד כי קיימו עמו יחסים.
לפי גישה אחרת, אכן היה מדובר באונס והוא ניצל את תפקידו כדי לסחוט טובות מיניות מעובדים-גברים רבים עמם היה בקשר, כולל שחקני ספורט בתחרויות בהן שפט.
הוא הכחיש את כל ההאשמות.
הוא שוחרר בערבות ונמלט אל דרום אפריקה, כנראה מתוך אמונה שרוברט מוגאבה מתכנן את רציחתו הפוליטית.
בדרום אפריקה נפגש עם נלסון מנדלה, ששכנע אותו לחזור ולעמוד במשפט, מתוך אמונה כי השופטים יתחשבו במעשיו הרבים למען זימבבואה המאוחדת וישחררו אותו.
בננה חזר לזימבבואה ועמד למשפט.
בפסק הדין שניתן ב-18 בינואר 1999 נידון בננה לתקופת מאסר של עד עשר שנים בכלא, תשע שנים נוספות על תנאי, שבהן הושעה מתפקידים פוליטיים, והדחה מכל תאריו.
לאחר כליאה של שנה וחצי עבר לבית כלא פתוח, שם היה כלוא עוד שישה חודשים.
הוא שוחרר בינואר 2001 בעקבות הידרדרות במצבו הרפואי, ועזב את זימבבואה, המדינה שסייע להקים, לגלות בממלכה המאוחדת.
עוד קודם, במהלך תקופת מאסרו, באוקטובר 2000, קיבלה אשתו מקלט מדיני בממלכה המאוחדת.
כשנתיים לאחר שחרורו מהכלא, ב-10 בנובמבר 2003, נפטר בננה בלונדון, ממחלת הסרטן.
הוא נקבר בזימבבואה בסוף נובמבר 2003. בנאום האשכבה כינה אותו הנשיא רוברט מוגאבה "מתנה נדירה שקיבלה האומה".
עם זאת, בננה נקבר בטקס פרטי ולא ממלכתי, ובלי המאפיינים של פרידה מראש מדינה.
דובר המדינה הסביר כי מדינת זימבבואה אינה יכולה להרשות לעצמה מעמד של גיבור לנשיא הומו, כעניין של עיקרון.
כנף היא משטח אווירודינמי עיקרי בכלי טיס המייצר את מרבית העילוי המחזיק אותו באוויר.
בגלל הגודל האופייני לכנפיים הן לרוב כוללות משטחי היגוי שונים, את מרבית הדלק ולעיתים גם את בתי המנועים של כלי הטיס.
כנפיים הן אחד הגורמים המרכזיים בביצועי כלי טיס וביציבות כלי טיס.
שיקולים הנדסיים כגון כמות כנפיים, אזור התקנה, גובה בגוף, הטיה וזווית משיכה משפיעים משמעותית על מעטפת הטיסה האפשרית לכלי הטיס.
בשנים המוקדמות של התעופה המנועים הקנו ביצועים מאוד צנועים ולכן דרשו עיצוב בעל עומס כנף נמוך מה שדורש הגדלת שטח הכנפיים, בניית כנף ארוכה במיוחד הייתה דורשת חיזוק משמעותי ועם החומרים שהיו זמינים – בעיקר עץ ובד – זה היה הופך את הכנפיים למורכבות וכבדות מדי.
במקום זאת הפתרון שהועדף הוא התקנת מספר כנפיים, אחת מעל לשנייה עם מבנה תומך של סמוכות וכבלים.
תצורת הכנפיים שהועדפה לרוב בתקופה זאת הייתה דו־כנפית, מספר מטוסי קרב תלת־כנפיים יוצרו במהלך מלחמת העולם הראשונה, אבל אף מטוס עם מספר כנפיים גדול מזה לא עבר את שלבי הניסוי.
עם התקדמות הטכנולוגיה, שיפור בביצועי המנועים ופיתוח סגסוגות פח קלות של פלדה ואלומיניום, חסרונות המטוסים הדו־כנפיים עלו על יתרונותיהם.
שני משטחי כנף יוצרים גרר גבוה בגלל שטח הפנים הגדול של הכנפיים והתמיכה שלהם.
ולכן לקראת אמצע שנות ה־30 של המאה ה־20 המטוסים עברו לעבר מבנה של כנף אחת עם מבנה מחוזק שמאפשר תמיכה פנימית בכנף, מה שנקרא כנף שלוחה.
עלייה משמעותית בביצועי מנועי הבוכנה הביאו את כלי הטיס לטווח המהירויות העבר־קוליות בהם הם החלו לחוות תופעות דחיסות שהיו מסוכנות למטוסים ישרי הכנף של אותה התקופה עם תופעות כגון חוסר תגובה של הגאים בגלל גלי הלם הפוגעים בהגאים ומורידים את הלחץ עליהם.
כנף משוכה פותחה כתגובה לבעיות של כנפיים ישרות.
כנף משוכה מאפשרת דחייה של הופעת תופעות זרימה דחיסה, כלומר דחיית המאך הקריטי, ועל ידי כך הגדלתו בכלי הטיס קרוב יותר למהירות הקול.
זה אפשר ייצור כלי טיס שיכלו לעבור ולתפקד בטווח המהירויות העל־קוליות.
נכון להיום מרבית מטוסי הנוסעים ומטוסי הקרב הם משוכי כנף ויחד עם מנועי סילון מאפשרים שיוט בגובה ובמהירות גבוהים יחסית.
כנף דלתא מצטיינת בפשטות יחסית של מבנה, קיבולת דלק גדולה יחסית ומאפשרת טיסה במהירויות גבוהות משמעותית מעל למהירות הקול.
מרבית המטוסים המיועדים לטיסה ממושכת במהירות על־קולית הם בעלי כנף דלתא.
אחד החסרונות הבולטים של מטוסי כנף משוכה הם הדרישה למהירות נחיתה והמראה גבוהים יותר, מה שדורש מסלולים ארוכים יותר.
בשביל לפצות על כך עיצוב הכנף היה צריך לכלול פשרות בשביל לשפר ביצועים בשלבי המראה ונחיתה.
כנף בעלת גאומטריה משתנה, ובעיקר כנף משיכה משתנה תוכננו לפצות על הבעיות הללו על ידי שינוי זווית המשיכה במהלך הטיסה, עם זווית מתונה במהירויות נמוכות ולזווית גדולה יותר ויותר עם עליית המהירות ללא ביצוע פשרות מבחינת עיצוב אווירודינמי.
החסרונות העיקריים של עיצוב כנף זה הם תיבת כנף, הכוללת מכלול מכני המסובב את הכנף, גדולה ומורכבת מאוד לייצור ואחזקה, אי יכולת התקנת מכלי דלק בכנף וגידול במורכבות בהתקנת מנשאים על גבי הכנפיים הסובבות.
כלומר, כלל מכלול הכנף יהיה כבד, גדול מורכב וידרוש התקנת כל מכלי הדלק בגוף המטוס.
כנף סופר־קריטית היא כנף משוכה בעלת פרופיל שפותח במיוחד לטיסה בטווח העבר־קולי.
הכנף מקטינה את גלי ההלם הנוצרים במהירות זאת ועל ידי כך מורידה משמעותית את הגרר ודוחה מאך קריטי.
בגלל כל היתרונות הללו, מרבית מטוסי הנוסעים המודרניים כוללים כנפיים מסוג זה.
הכנף היא המבנה המשמעותי במטוס המחזיק את כל משקל כלי הטיס וכן בהרבה מקרים מחזיק את מרבית הדלק של המטוס ולכן דורש חיזוק בצורה של תמיכה מבנית.
במטוסים מוקדמים ומטוסים קלים מבנה הכנפיים עצמן דרשו תמיכה על ידי קורות חיצוניות.
כנף בעלת תמיכה חיצונית נקראת כנף סמוכה.
אף על פי שזהו פתרון פשוט לכנפיים קלות ודקות, כנפיים סמוכות גורמות להרבה גרר ולכן מגבילות את ביצועי כלי הטיס.
מרבית עיצובי הכנפיים המודרניים כוללים את כל התמיכה המבנית בתוכם, כנף כזאת נקראת כנף שלוחה.
לרוחב הכנף מותקנות קורות רוחביות.
ולאורך פרופיל הכנף מותקנות צלעות.
בכנפיים ישרות ומשוכות לרוב יהיו שתי קורות רוחביות ומספר רב של צלעות.
בכנף בעלת שתי קורות רוחביות שתי הקורות יתחמו את הצלעות מה שיהווה את תיבת פיתול.
צורה זאת של צלעות כנף תומכת במבנה הכנף ומקשרת בין הקורה הרוחבית של הכנף למעטה.
תיבת הפיתול עוזרת לשמור על צורת פרופיל הכנף על ידי מניעת פיתולה.
בפועל כנפיים מתפתלות לאורכן בין הצלעות, במיוחד בכנפיים ארוכות ודקות, אבל זה מתוכנן לא להשפיע משמעותית על תפעול המטוס.
תיבות פיתול כוללות לרוב חיזוק מבני בצורת מוטות מקשיחים.
האופן בו תיבת הפיתול מתחברת למעטה משתנה ממטוס למטוס ומחומר מבנה אחד למשנהו.
לרוב בשל הימצאות תיבת הפיתול שפת ההתקפה והזרימה לא נושאות בנטל מבני, מה שמאפשר פישוט מבנה והתקנת משטחים נעים באזורים אלו.
תיבות פיתול לרוב כוללות חורים או חריצים באזורים שבין שתי הקורות הרוחביות באזורים בהם אין עומס מבני, זה מקטין את משקל התיבה ומאפשר ניתוב צינורות דלק, חיווט, רכיבי היגוי וכדומה.
שורש כנף הוא בעצם אזור המבנה ממנו נמשכת הכנף והוא כולל אמצעים להתקנה על גבי תיבת הכנף, ואמצעי חיבור לרכיבים המותקנים על הכנף.
לעיתים שורש הכנף דורש כיסוי או משלים צורה אווירודינמי בשביל לשפר את הזרימה באזור זה להקטין זרימה מערבולתית באזור זה.