tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאחר שמאנשטיין הורה רק לאחרונה על דיוויזיות השריון שלו להיכנס לשטחי ההיערכות, הוא הצליח להונות את האויב; הסובייטים האמינו עד אז שהוורמאכט יגביל את עצמו להתנגדות ממושכת.
קבוצת השריון פופוב והארמייה השישית הסובייטית הופתעו אפוא לחלוטין, כותרו והושמדו על ידי המתקפה הגרמנית.
כתוצאה מכך, הוורמאכט חזר לגדות הדונייץ ב-28 בפברואר.
כעת נוצר פער רחב של 200 ק"מ בחזית הסובייטית, כך שהסטבקה הפסיקה את הפעולות ההתקפיות בוורושילובגרד.
ב-2 במרץ כבשו הגרמנים את סלבאנסק ובוגורודיצ'נו והקימו ראש גשר מעל הדונייץ ליד Balakleya.
קורפוס הפאנצר אס אס נכנס לחרקוב
ב-6 במרץ, ארמיית הפאנצר הרביעית הגרמנית (שכללה את קורפוס הפאנצר אס אס של האוסר) ופלגת הארמייה קמפף פתחו במתקפה נגד ארמיית הטנקים השלישית והארמייה ה-69 הסובייטיות.
ב-11 במרץ 1943 תקף קורפוס הפאנצר אס אס את חרקוב.
בתחילה, עמדות הרוסים נשטפו, אך עד מהרה עמדו הגרמנים בסכנת כיתור בעצמם.
במקום לנטוש את המתקפה, הוחלט לעקוף את העיר צפונה.
בשעות הבוקר של 12 במרץ 1943 איימה ההתקדמות הגרמנית להיכשל כתוצאה מהתקפת טנקים של הצבא האדום על האגף הפתוח.
הסובייטים רצו לתקוע טריז בין כוחות החלוץ לבין עיקר מערך האס אס.
אולם הניסיון למנוע את אובדנה המחודש של העיר הרביעית בגודלה במדינה בכל הכוחות הזמינים נכשל עקב התנגדות גרמנית עיקשת.
ב-15 במרץ נכבשה חרקוב על ידי דיוויזיות הפאנצר אס אס ה-1 בפיקודו של זפ דיטריך וה-2 בפיקודו של ולטר קריגר, וב-18 במרץ בלגורוד נפלה חזרה לידיים גרמניות.
ארבע ארמיות סובייטיות הושמדו בהתקפת הנגד של מאנשטיין.
מ-4 במרץ עד 25 במרץ 1943, איבד הצבא האדום 86,496 חיילים (כולל 45,219 הרוגים ונעדרים) במבצע ההגנתי בחרקוב, לאחר שבפעולות ההתקפיות הקודמות במסגרת מבצע וורונז'-חרקוב כבר נפגעו 153,561 חיילים (כולל 55,475 הרוגים ונעדרים).
מתקפת נגד זו אפשרה לוורמאכט לייצב את הגזרה הדרומית של החזית ולמנוע קריסה קרובה שהייתה מגמדת אפילו את התבוסה בסטלינגרד.
עם כיבוש בלגורוד מחדש, הייתה להנהגה הגרמנית הזדמנות לנתק ולנפץ את הכוחות הסובייטיים בקשת הקדמית ליד קורסק.
פילדמרשל פון מאנשטיין רצה לנצל את ההצלחה מיד לאחר מכן ולכתר מיד את יחידות הצבא האדום ליד קורסק.
עם זאת, ההתקפה על קורסק נדחתה מספר פעמים על ידי היטלר ולבסוף התרחשה ביולי 1943 תחת שם הקוד מבצע מצודה, מה שנתן לצבא האדום מספיק זמן לתגבר את הקשת הקדמית ולהרחיב את עמדותיו.
כתוצאה מכך נכשלה תוכנית ההתקפה הגרמנית.
במתקפת הנגד שלהם, מתקפת בלגורוד-חרקוב, הצבא האדום הצליח לכבוש שוב את חרקוב ב-23 באוגוסט - הפעם לתמיד.
קרב ח'אן יונס (טורקית Han Yunus Muharebesi) היה הקרב השני במלחמה הממלוכית-עות'מאנית, ונערך ב-28 באוקטובר 1516 סמוך לתל גמה שליד ח'אן יונס.
האימפריה העות'מאנית בימי הסולטאן סלים הראשון התקדמה במסע כיבוש מהיר והתפשטה הן מערבה לכיוון אירופה והן מזרחה ודרומה.
הכוח החזק באותה תקופה בלבנט היה הסולטנות הממלוכית שמרכזה שכן בקהיר.
בסולטנות הממלוכית שלטו שליטים ממוצא צ'רקסי והיא הייתה במצב של התדרדרות שלטונית ומדינית שנמשכה משנות ה-90 של המאה ה-15. כחלק מתפיסה צבאית שמרנית, הממלוכים סירבו להשתמש בנשק חם.
הם שמו דגש על תנועת פרשים קלים ועל ירי קשתים.
לעומתם, העות'מאנים הצטיינו באותה עת בחדשנות צבאית ושיכללו את השימוש בארטילריה.
בקיץ 1516 היה ברור לממלוכים שהעות'מאנים מתעתדים לכבוש את מצרים.
הדוקטרינה הממלוכית הייתה לצאת לקראת האיום ולא להתבצר ולהמתין לו.
כוח ממלוכי שמנה כ-10,000 פרשים יצא מקהיר במגמה לפגוש את הכוח העות'מאני ולעצור אותו.
הכוחות נפגשו לראשונה בקרב מרג' דאבק שהתרחש ב-24 באוגוסט 1516 בסוריה, צפונית לחלב.
בקרב זה זכו העות'מאנים בניצחון מוחץ על הממלוכים, והסולטאן הממלוכי אל-מלכ אל-אשרף קאנסוה אל-ע'ורי נהרג.
למעשה הכריע הקרב את גורל המלחמה כולה, שכן לאחריו לא נותרה התנגדות ממלוכית של ממש מסוריה ועד קהיר.
לאחר קרב מארג' דאבק המשיכו הכוחות העות'מאנים להתקדם דרומה והגיעו לדמשק בספטמבר 1516. בד בבד מונה טומאן ביי לסולטאן הממלוכי, והוא שלח חיל פרשים נוסף לארץ ישראל בניסיון לעצור את העות'מאנים.
הכוח העות'מאני התפצל לשני ראשים:
הכוח העיקרי בראשות הסולטאן סלים הראשון המשיך בהתקדמות דרומה דרך נחל עירון והגיע לרמלה.
ברמלה הכוח חנה, והסולטאן פקד את המקומות הקדושים בירושלים ובחברון.
כוח עות'מאני משני בהנהגת הוואזיר הגדול סינאן פשה נע מדמשק דרומה והביס את הממלוכים בקרב משני ליד בית שאן.
לאחר מכן שבו שני הכוחות העות'מאנים והתאחדו, ובהגיעם אל תל גמה שליד ח'אן יונס, התארגן כוח פרשים ממלוכי בהנהגת ג'נבירדי אל-ע'זאלי ותקף אותם.
ההתקפה נשברה והכוח הממלוכי הנותר נסוג לקהיר.
לאחר קרב ח'אן יונס, המשיכו העת'מאנים וחצו את סיני לאורך קו החוף של הים התיכון.
קרב רידניה שהיה הקרב השלישי והאחרון במלחמה נערך ב-22 בינואר 1517, בליבה של הסולטנות הממלוכית המתפוררת, ולמעשה לא הייתה לו משמעות צבאית של ממש.
בקרב ח'אן יונס השלימו העות'מאנים את כיבושה של כל ארץ ישראל, אם כי מקובל שהתקופה העות'מאנית בארץ ישראל החלה ב-1517, עם נפילתה המוחלטת של הסולטנות הממלוכית.
קרב חרקוב הראשון נערך בסתיו 1941 במסגרת המאמץ הסובייטי לבלום את ההתקדמות הגרמנית מזרחה.
כתוצאה מקרב זה נכבשה העיר חרקוב שהייתה צומת תחבורתי ומרכז תעשייתי חשוב.
לאחר תבוסה של הכוח העיקרי של החזית הדרום-מערבית במהלך קרב קייב, לקראת 20 בספטמבר קבוצת ארמיות דרום הגיעה לעיר פולטבה במזרח אוקראינה.
בחזית הסובייטית נוצר חור ברוחב של כ-100 ק"מ שהצבא האדום לא הצליח לסגור.
הגרמנים נהנו מעדיפות וניצלו יכולות פיקוד וניוד כוחות תוך תאום בין היחידות השונות והתקדמו ללא התנגדות של ממש.
אומנם בעקבות החלטה אסטרטגית גרמנית על העברת קבוצות שריון לטובת מתקפה לכיוון מוסקבה החלה האטה בהתקדמות בחזית זה.
תוך מאמץ גדול הפיקוד הסובייטי הצליח לייצב את החזית והקים מחדש את החזית הדרום-מערבית מכוחות עתודה ותגבורות שהגיעו מחזית הדרומית.
בראש החזית הועמד סמיון טימושנקו.
בסוף המאה ה-19 חרקוב התפתחה למרכז תעשייתי חשוב.
בשנים 1917–1934 העיר הייתה בירה של אוקראינה הסובייטית.
במהלך תוכניות החומש הראשונות בעיר נבנו מפעלי תעשייה רבים.
לקראת שנת 1940 העיר הייתה השנייה בגודלה באוקראינה וה-4 בברית המועצות.
העיר הייתה מרכז של פיקוד צבאי חרקוב שבשטחו התגוררו כ-30% מאוכלוסיית אוקראינה.
בעיר היו ממוקמים גם מספר בתי ספר לקצינים.
תעשיית חרקוב כללה בין היתר:
מפעל על שם מאלישב - המפעל הגדול ביותר בברית המועצות לייצור טנקים.
כמו כן זה היה המפעל היחיד במדינה לייצור מנועי דיזל עבור טנקים.
מפעל לייצור אופטיקה עדינה שייצר כשליש מהאופטיקה הצבאית
מפעלים שונים לייצור נשק קל
הפיקוד העליון של הגרמניה הנאצית היה מודע לחשיבות העיר.
אדולף היטלר ציין שלאחר איבוד התעשייה בלנינגרד וחרקוב, תעשיית הנשק הסובייטית תקרוס.
החל מיולי 1941 החלו הפצצות אוויריות מסיביות של האזור.
המתקפה לכיוון העיר נוהלה על ידי הארמייה השישית הגרמנית בפיקודו של ולטר פון רייכנאו תוך שהיא מקבלת תמיכה מהארמייה ה-17 ויחידות נוספות:
קבוצת ארמיות דרום - גרד פון רונדשטט
על הגנת העיר והסביבה הופקדה הארמייה ה-38 בפיקוד איוואן מרשלקוב.
הפיקוד הסובייטי העריך שמתקפה תבוא מכיוון פולטבה וקרסנוגרד ולכן דאג להקים באזור זה מערך הגנה מבוצר.
בהתאם לפקודת הסטבקה מ-16 בספטמבר 1941 החל פינוי מאורגן של מפעלי תעשייה מחרקוב והכנות להריסה ומיקוש מתקנים חשובים בעיר עצמה.
לקראת 20 באוקטובר כבר פונו מהעיר 70 מפעלים גדולים במאות רכבות משא.
מעיר פונתה גם אוכלוסייה אזרחית רבה, כולל אוכלוסייה יהודית, אם כי לא נערך מאמץ מיוחד לפינוי היהודים, והם עזבו את העיר על בסיס הנחיות כלליות.
בסוף ספטמבר 1941 החל מיקוש העיר.
במהלך פעילויות המיקוש הוטמנו במבנים בעיר כ-110 טון חומר נפץ.
הפיקוח על ההכנות והביצוע של מיקוש העיר הוטל על ניקיטה חרושצ'וב.
בסך הכול הוטמנו מעל 35 אלף מוקשים ברחבי העיר.
החזית הדרום מערבית - סמיון טימושנקו
ב-1 באוקטובר 1941 הגרמנים חצו את הכביש המהיר שמקשר את חרקוב עם מוסקבה.
בכל התקופה עד ל-25 באוקטובר היה ניתן להגיע לעיר רק בכבישים עוקפים מוורונז'.
כוחות הארמייה ה-6 בפיקוד רודיון מלינובסקי ניסו להביא לנסיגה גרמנית אך ללא הצלחה.
במטרה לשפר את המצב החליט סמיון טימושנקו להעביר צפונה חלק מהכוחות של החזית הדרומית תוך החלשת קווי הגנה באזור הרלוונטי.
בתחילת אוקטובר ארמיית הפאנצר הראשונה בפיקוד אוואלד פון קלייסט פרצה את קווי ההגנה הסובייטיות באזור דנייפרופטרובסק והחלה בהתקדמות מזרחה.
במקביל, ארמיית הפאנצר השנייה בפיקוד היינץ גודריאן פרצה את קווי ההגנה הסובייטיות באזור קורסק והחלה בהתקדמות מזרחה.
ב-6 באוקטובר הפיקוד הסובייטי החליט על נסיגה מאורגנת במטרה להתבסס בסביבת בלגורוד ולהגן על חרקוב מצפון.
אומנם התוכניות לא צלחו וגרמנים המשיכו להתקדם תוך איום על חרקוב מצפון.
ב-7 באוקטובר הארמייה ה-17 הגרמנית הצליחה לפרוץ את קו ההגנה הסובייטי ולחצות את הכביש המהיר חרקוב-רוסטוב על דון.
לקראת 15 באוקטובר הגרמנים כבר היו כ-50 ק"מ מחרקוב והצבא האדום החל בקרבות מגננה בהתבסס על קוויי הביצורים שנבנו במהלך ספטמבר.
בעקבות תבוסת הצבא האדום באזורים אחרים ובמיוחד בכיוון מוסקבה הוחלט לסגת למרות יכולת להגן על קווי הביצורים.
הארמייה ה-38 קיבלה פקודה לעמוד בקו ההגנה במרחק של 30–40 ק"מ מהעיר עד ל-23 באוקטובר לפחות.
כתוצאה מנסיגה מקו הגנה מקורי, קווי החזית התארכו והיה קושי לעמוד במשימה.
במהלך 19 ו-20 באוקטובר הגרמנים הצליחו לפרוץ את קו ההגנה הסובייטי והייתה סכנה לכיתור העיר.
בשלב זה הכוח העיקרי להגנת העיר היה חיל מצב שממוקם בעיר.
למטרה לשפר את המצב, מפקד הארמייה ה-38 הסובייטית פיקד על חיל המצב לצאת מהעיר להתמקם בקו הביצורים הקדמי.
אומנם לאור יכולת מבצעית ירודה של היחידות ומסע לילי המהלך לא הצליח.
חלק מהיחידות לא מצאו את הקו הנדרש, כ-30% מכוח האדם ערק וסוכם שיש להחזיר את היחידה לעמדות בתוך העיר.
בסך הכול המהלך הביא לבלבול ואיבוד זמן יקר.
ב-20 באוקטובר 1941 הגיעו הכוחות הגרמניים לפאתי העיר המערביים, הקורפוס ה-55 בפיקודו של ארווין פירוב הופקד על ההתקפה על העיר.
בעוד שהדיוויזיה הקלה ה-101 הייתה עדיין כשישה קילומטרים מערבית לחרקוב, דיוויזיית הרגלים ה-57 בפיקודו של אנטון דוסטלר נפרסה ישירות לחלק הדרומי של העיר.
לקראת ערב 20 באוקטובר הגרמנים היו בפרברי העיר ולא היה קיים קו הגנה סובייטי רציף.
באותו יום התקבלה פקודה של אלכסנדר ואסילבסקי שהיה ראש המטה הכללי הסובייטי להגן על העיר יומיים-שלושה לפחות.
פיקוד הארמייה ה-38 לקח על עצמו את הפיקוד על הגנת העיר.
מעשית זה גרם למצב שכוחות הצבא האדום קיבלו פקודות גם מפיקוד הארמייה ה-38 וגם ממטה הגנת העיר.
המצב החמיר לאחר הפעלת מיקוש ופיצוץ תחנות כוח עירוניות, מרכזיות טלפון ומערכות אספקת מים.
מכיוון שביחידות שדה לא היו מכשירי קשר היה קושי רב בניהול קרב הבלימה.
ב-21 באוקטובר הגרמנים החלו להתארגן מחדש במטרה להתחיל מתקפה כוללת על העיר ב-23 באוקטובר.
המתקפה אכן החלה מהבוקר ותוך זמן קצר הגרמנים הגיעו לשכונות המגורים של העיר.
לקראת סוף היום הראשון של הלחימה הגרמנים התבססו בשכונות מערביות של העיר ואף חצו מסילת רכבת שעברה בעיר מצפון לדרום.
בעקבות המצב, מפקדת הדיוויזיה ה-216 החליטה לסגת מזרחה.
מפקדת הארמייה ה-38 בהיוודע על הנסיגה ביטלה את הפקודה ודרשה מהדיוויזיה לחזור לעמדות הקודמות ואף לתקוף.
אומנם מכיוון שבמהלך הנסיגה כוח הנדסה של הדיוויזיה פיצץ את גשרים על הנהר שחוצה את העיר לא היה ניתן לחזור לעמדות המקוריות.
כללית ניתן לציין שלא הייתה הגנה מאורגנת על העיר.
ב-24 באוקטובר הגרמנים המשיכו להתקדם.
חלק מהגשרים על הנהר לא פוצצו עקב תקלה טכנית וזה אפשר לגרמנים לחצות את הנהר ולהגיע לחלק המזרחי של העיר.
לקראת 26 באוקטובר הצבא האדום עזב את העיר.
בעקבות כיבוש חרקוב ובלגורוד קבוצת ארמיות דרום השלימה את המשימות לשנת 1941 ועברה למגננה.
מתקפות נמשכו רק בחצי האי קרים ולכיוון רוסטוב על דון.
התעמולה הסובייטית הודיע על עזיבת חרקוב רק ב-29 באוקטובר תוך ציון שבעיר נהרגו 120 אלף חיילים גרמנים, לנתונים אלו לא היה שום ביסוס.
בעיר נותרו כ-460 אלף תושבים.
עם זאת, הפיקוד הסובייטי הצליח למנוע כיתור משמעותי במרחב חרקוב ולאפשר למערכות תחבורה לפנות את מפעלי תעשייה כבדה מהעיר.
בעקבות כך שלקראת סוף אוקטובר הצבא האדום התבסס על קווי הגנה המתוכננים, הפיקוד העליון הסובייטי ראה במצב תוצאה סבירה.
גנרל איוואן מרשלקוב קיבל מינוי לסגן מפקד החזית.
לאחר כישלון בקרב חרקוב השני, מרשלקוב הועבר מתפקיד בכיר ונשלח לנהל קורס קצינים צעירים.
הגרמנים הצליחו להפעיל מחדש מתקנים תעשייתיים בעיר והחל משנת 1942 העיר הייתה מרכז תחבורתי ותעשייתי חשוב.
במשך כל שנת 1942 הצבא האדום ניסה לשחרר את העיר והיא אף שוחררה לתקופה מסוימת אך נעזבה בפעם השנייה.
שחרור סופי של עיר התרחש רק ב-23 באוגוסט 1943 ובעיר היו רק כ-200 אלף תושבים לעומת כ-900 אלף לפני המלחמה.
העיר כולה נהרסה והיה צורך להקים אותה מחדש.
קרב ח'וזאעה (ידוע גם בשם הקרב על חרבת אחזעה) היה קרב במבצע צוק איתן בין צה"ל לחמאס בח'וזאעה שברצועת עזה, שהתרחש ב-27 ביולי 2014.
הקרב היה חלק מאיתור והריסת מנהרות לחימה המובילות מח'וזאעה לישראל ולפגוע בתשתיות החמאס.
הקרב זכה לכיסוי תקשורתי נרחב בשל גבורת הלוחמים בו, שלארבעה מהם הוענק צל"ש על לחימתם, ובשל מותו של מפעיל ה-D9 סמל-ראשון מירי נ"ט בידי מחבלי החמאס.
ב-17 ביולי, תשעה ימים לאחר תחילתו של מבצע צוק איתן ולאחר סירובו המתמשך של ארגון חמאס להסכים להפסקת אש, החלה ישראל במבצע צבאי קרקעי ברצועת עזה על מנת לאתר, לחשוף ולהשמיד את מנהרות הלחימה של רצועת עזה.
יום לפני כן קראו כוחות צה"ל לתושבי השכונות המזרחיות של העיר עזה, שג'אעייה וזייתון, להתפנות מבתיהם.
ב-24 ביולי צוות קרב חטיבתי (צק"ח) תחת פיקוד המח"ט אלוף-משנה עופר וינטר, בהובלה של יחידת רימון, החלה הלחימה בכפר חרבת אחזעה סמוך לחאן יונס בחיפוש אחר מנהרות.
הצק"ח כלל את יחידת רימון וגדוד צבר מחטיבת גבעתי, גדוד 101 מחטיבת הצנחנים, גדוד 603 מחיל ההנדסה הקרבית וכן צוותים מיחידות דובדבן, יהל"ם ועוקץ.
כמעט כל תושבי הכפר ח'וזאעה התפנו מבתיהם.
רוב בתי הכפר היו ממולכדים והכילו בתוכם מטעני חבלה אמצעי לחימה אמצעי חטיפה, וחלקם הכילו פירי מנהרות.
במהלך טיהור הבתים ואיתור המנהרות רבים מהם נהרסו.
בקרבות שהתנהלו יצאו מחבלים מפירי המנהרות ירו על הכוחות והגיעו לקרבות מטווח קצר.
הכוח שנפגע ראשון היה כוח של יחידת רימון: 2 לוחמים נפצעו מירי נ"ט.
על הובלה של כוחות ה(צק"ח) בקרב "חרבת אחזעה" הוענק צל"ש אלוף יחידתי מאלוף פיקוד הדרום ליחידת רימון.
ב-27 ביולי בבוקר נהרגו 2 לוחמי הנדסה קרבית בעת שסיכלו ניסיון חטיפת חייל.
באותו יום חיסל גדוד 101 של הצנחנים 6 מחבלים.
ב-27 ביולי נתקל כוח של יחידת דובדבן ב-10 מחבלים, מבוצרים במבנה וחמושים ברובי סער, מקלעים ורקטות נ"ט.
המחבלים פתחו באש על הכוח וגרמו לפצועים, ולוחמי דובדבן הזעיקו סיוע.
למקום הגיעו רב-סרן ערן ארזי, מפקד פלוגה בגדוד צבר של חטיבת גבעתי, וסרן שי טובול, מפקד פלוגה בגדוד 603 של חיל ההנדסה הקרבית.
הם הזעיקו למקום טנקים, נגמ"ש אכזרית לחילוץ הנפגעים ודחפורים.
המחבלים ירו על כוח דובדבן ועל כוחות החילוץ וארזי הורה לטנקים להפגיז את המבנה ממנו נורתה האש.
הטנקים ירו מספר פגזים על הבית והצליחו לשתק את האש.
במקביל שני דחפורי D9 משוריינים החלו בפילוס דרך לבית בו שהו חיילי דובדבן על מנת לאפשר את חילוץ הנפגעים.
לפתע נורתה רקטת RPG על אחד הדחפורים, ומהפגיעה נהרג אחד מאנשי הצוות, סמ"ר , והשני נפצע קשה.
חוליית הנ"ט נמלטה לבית סמוך ודחפור D9 אחר של גדוד 603, בפיקוד סמ"ר תמיר אסולין, התנדב לפרוץ את הדרך לדחפור הפגוע על מנת לאפשר את חילוץ הנפגעים.
הדחפור החל בפילוס הדרך בשכונה הנטושה, בנסיעה דרך רחוב צר, תוך הקפדה לא לפגוע בבתים לא מעורבים.
לאחר מכן הוא הרס חומה שהפריעה למעבר וכן חישף מטע זיתים שהפריד בינם לבין המבנה ממנו בוצע הירי על הכוחות.
במהלך החישוף ירו המחבלים רקטת נ"ט נוספת על הדחפור, אך לא גרמו לנפגעים.
המחבלים המשיכו בירי על הכוחות, וצוות הדחפור בפיקוד אסולין הסתער עם ה-D9 על המבנה על מנת להשמידו ולשתק את אש האויב.
בסיוע דחפור D9 נוסף (שאותו הפעילו מור ענף ונתי פראדה) מוטט ה-D9 את המבנה על החוליה תחת אש, וכן מבנה נוסף שגם בו שהו מחבלים.
מקריסת המבנים נהרגו 8 מהמחבלים בחוליה, ו-2 המחבלים שנותרו נתפסו על ידי לוחמי גבעתי ונלקחו לחקירה.
על כך קיבלו לוחמי ה-D9 צל"ש מפקד אוגדה.
במהלך הקרב חילץ כוח שריון בפיקודו של סגן גלעד בסיס את הקצין סגן יקיר אמירי שנפצע קשה בזמן שפיקד על ה-D9 שנפגע מטיל ה-RPG, חיילים פינו את סמ"ר מושיקו דוינו שנהרג בקרב.
בפעולות אלו מנעו הלוחמים ממחבלי חמאס לחטוף את הלוחמים שנפגעו בקרב.
במקביל, התנהלו חילופי אש בין כוח של יחידת רימון לבין לפחות 5 מחבלים מבוצרים היטב במבנים וחמושים ברובי סער, מקלעים וטילי קורנט.
המחבלים הסתתרו בבתים בשכונה וניהלו קרבות עיקשים עם הלוחמים.
לאחר שלוחמי יחידת רימון הצליחו להגיע עד אליהם למרות האש הכבדה נטשו המחבלים את עמדותיהם וברחו אל המסגד השכונתי.
בבריחתם הובילו אל רשת מנהרות היוצאות מהמסגד ונהרגו בפתחי המנהרות על ידי הלוחמים.
הלוחמים התגברו על קשיים רבים במהלך הקרב ובגבורה יוצאת דופן חיסלו את המחבלים ללא נפגעים.
על פעולה זו עוטר סמל סהר אלבז מיחידת רימון בצל"ש הרמטכ"ל.
בפעולה נוספת, לכדה יחידת רימון את מ"פ חז'אעה ובכיר במערך המנהור של החמאס שהניבו מידע רב לאחר מכן.
אחרי שהושמדה חוליית המחבלים, אש האויב פסקה והכוחות יכלו לפנות את כל הנפגעים ולהמשיך במשימה: חישוף, איתור וחשיפת מנהרות טרור.
המחבלים שנתפסו על ידי הלוחמים נלקחו לחקירה וסיפקו מידע על תשתיות הטרור של חמאס.
הקרב הסתיים באותו ערב, והכוחות החלו בחזרה לשטחי הכינוס.
במהלך החזרה נתקעה ה"אכזרית" ושני דחפורי ה-D9 חילצו אותה למגנן הקרוב.
ללוחמים הבאים הוענק צל"ש על לחימתם:
סמל סהר אלבז - לוחם ביחידת רימון - הריגת 4 מחבלים תוך כדי לחימה - צל"ש הרמטכ"ל
סרן שי טובול, מ"פ בגדוד 603 של חיל ההנדסה הקרבית - צל"ש אלוף
רב-סרן ערן ארזי, מ"פ בגדוד צבר, חטיבת גבעתי - צל"ש מפקד אוגדה
סמל-ראשון תמיר אסולין - מפקד דחפור D9 בגדוד 603 של חיל ההנדסה הקרבית - צל"ש מפקד אוגדה.
סמל אדיר עובדיה - מפעיל דחפור D9 בגדוד 603 של חיל ההנדסה הקרבית - צל"ש מפקד אוגדה
קרב חמש מודרני הוא ענף במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת סטוקהולם (1912).
נשים מתחרות בענף מאז אולימפיאדת סידני (2000).
קרב החמש המודרני הומצא על ידי מייסד המשחקים האולימפיים המודרניים, הברון פייר דה קוברטן, כמעין גרסה מודרנית לקרב החמש ("פנטאתלון") שהיה נהוג במשחקים האולימפיים ביוון העתיקה.
בגרסה הקדומה, התחרו הספורטאים בריצה, היאבקות, הטלת כידון, קפיצה לרוחק וזריקת דיסקוס.
בגרסה המודרנית נותרה רק הריצה, ואליה נוספו שחייה, רכיבה, קליעה וסיף.
בפעם הראשונה בה נערכו התחרויות, באולימפיאדת סטוקהולם (1912), נערכו תחרויות לגברים בלבד.
האלוף האולימפי הראשון היה השוודי יסטה אוסברינק באולימפיאדת הלסינקי (1952) החלו לחלק מדליות גם לנבחרות.
ניקוד הנבחרות התבסס על הניקוד המצטבר של שלושת הספורטאים שהתחרו מטעמן.
שיטה זו הונהגה עד אולימפיאדת ברצלונה (1992), ובוטלה החל מאולימפיאדת אטלנטה (1996).
באולימפיאדת סידני (2000) החלו להיערך גם תחרויות לנשים.
באולימפיאדת לונדון (2012) שולבו לראשונה תחרויות הריצה והקליעה זו בזו, במתכונת דומה לביאתלון: שלושה סבבי ריצה של קילומטר, שאחרי כל אחד מהם מקצה קליעה.
בנוסף, נעשה לראשונה שימוש באקדחי לייזר.
שינוי נוסף חל החל מאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), כאשר הריצה, שהיא כיום ריצת שדה, תיערך במסלול.
כל מדינה רשאית לשלוח לכל היותר שני ספורטאים מכל מגדר.
כל חמש התחרויות המרכיבות את קרב החמש המודרני נערכות ביום אחד.
בטורניר הסיף, מתחרים כל הספורטאים נגד כולם, ומקבלים ניקוד בהתאם לאחוזי הניצחונות שלהם.
בתחרות השחייה שוחים הספורטאים משחה של 200 מטרים בסגנון חופשי, והניקוד מתבסס על הזמנים אותם קבעו.
תחרות הרכיבה היא תחרות של קפיצות ראווה, והניקוד מבוסס על זמן, בניכוי נקודות עונשין בגין אלמנטים שונים.
תחרויות הריצה והקליעה משולבות מאז אולימפיאדת לונדון (2012) זו בזו, ומורכבות משלושה מקטעי ריצה של קילומטר כל אחד (הניקוד הכללי מתבסס על הזמן המצטבר של שלושתם), ולאחר כל אחד מכן זמן של 70 שניות מוקצה לירי של חמישה כדורים במטרה.
ניקוד הקליעה מבוסס על רמת הדיוק.
הניקוד המצטבר בכל חמש התחרויות הוא הניקוד הסופי.
מי שצבר את מספר הנקודות הגבוה ביותר זוכה במדליית זהב, השני במדליית כסף והשלישי במדליית ארד.
ספורטאים מ-21 מדינות זכו לאורך השנים במדליות אולימפיות בקרב חמש מודרני.
עד אולימפיאדת מלבורן (1956), היו הספורטאים השוודים המובילים בענף, והם זכו ב-8 מתוך 11 מדליות הזהב שחולקו בתקופה זו.
באולימפיאדת רומא (1960) עברה השליטה להונגריה, שעד אולימפיאדת מינכן (1972) זכתה ב-5 מדליות זהב מתוך 8 אפשריות.
בשנים הבאות התחלקו הזכיות בין מספר מדינות.
הונגריה ושוודיה עדיין מוליכות את טבלת המדליות.
קרב טֵג'אן היה קרב שהתרחש בשלב הפתיחה של מלחמת קוריאה בין ה-16 ביולי ל-20 ביולי 1950, במהלכו לחמו כוחות צבא ארצות הברית בכוחות צבא קוריאה הצפונית.
הכוח האמריקאי שהשתתף בקרב היה דיוויזיית החי"ר העשרים וארבע, שהייתה תשושה לאחר שבועיים של ניהול קרב נסיגה והשהיה נגד הכוחות המזוינים של קוריאה הצפונית, וניסו למנוע מהצבא הצפון קוריאני לכבוש את העיר טג'אן.
לאחר שבוע של לחימה, ממנו שלושה ימים של קרבות רחוב קשים בתוך העיר, נאלצו הכוחות האמריקאים לסגת מטג'אן לאחר שספגו אבדות כבדות.
למרות ההפסד, הלחימה על טג'אן עיכבה את התקדמות הכוחות הצפון קוריאניים למשך מספר ימים שהוכיחו את עצמם חיוניים לצורך הקמת מתחם הגנה מבוצר סביב נמל פוסאן והזרמת תגבורות לכוחות האמריקאים התשושים בדרום קוריאה.
סביר להניח שעיכוב זה מנע מצבא צפון קוריאה להשלים את כיבוש שטח דרום קוריאה בקיץ 1950.
במהלך הקרב על טג'אן נשבה המייג'ור גנרל ויליאם פ' דין, שבוי המלחמה האמריקאי בעל הדרגה הגבוהה ביותר במלחמת קוריאה.
קרב חניון הלילה של גדוד 19 התחולל ב-8 ביוני 1967, באזור ביר גפגפה, במהלך המערכה בסיני במלחמת ששת הימים.
גדוד הטנקים 19 מחטיבה 60, שהיה מצויד בטנקים קלים מדגם AMX-13, עמד בפני אחת מהתקפות הנגד המצריות הבודדות במלחמה - התקפה של טנקים מדגם T-55 שעלו עליו ביכולותיהם הקרביות.
הקרב הסתיים בנסיגת הכוח המצרי.
ב-5 ביוני תקפו שלוש אוגדות צה"ל את הצבא המצרי בסיני ובתוך יממה כבשו את מתחמי הקו הראשון שלו.
בגזרה הצפונית של המערכה פעלה אוגדה 84 ובה שלוש חטיבות: שתי חטיבות שריון - חטיבה 7 וחטיבה 60 וחטיבת צנחנים - חטיבה 35. לאחר ההצלחה הראשונית המשיכה האוגדה בהתקדמות לתוך סיני וברדיפה אחרי הכוחות המצריים הנסוגים.
חטיבה 60 הייתה חטיבת מילואים בפיקודו של אלוף-משנה מנחם אבירם.
היו בה שלושה גדודים - גדוד חרמ"ש ושני גדודי טנקים.
גדוד 268 היה גדוד טנקי שרמן ואילו גדוד 19 היה מצויד בטנקי AMX-13 - טנקים קלים מתוצרת צרפת, שנכנסו לשימוש בצה"ל ב-1953. היה זה הנחות בארבעת סוגי הטנקים שהפעיל צה"ל בסיני ב-1967 (האחרים היו פטון, צנטוריון ושרמן).
משקלו היה קטן (14 טון), הוא נשא תותח קטן קוטר של 75 מילימטרים ועיקר כוחו היה בכושר התמרון שלו.
ביום המערכה השלישי, 7 ביוני, הובילה חטיבה 60 את האוגדה ויחידותיה עמדו בקרב עם כוחות מצריים בצומת ביר גפגפה.
בסוף היום הוביל את החטיבה על הכביש מביר גפגפה לאסמאעיליה גדוד 19 בפיקודו של סגן-אלוף זאב איתן.
הגדוד היה באותה עת כוח החלוץ של האוגדה והכוח הקרוב ביותר שלה לתעלת סואץ, למעט הכוח האוגדתי שנע בציר הצפוני בסיני.
בין הקצינים בכוח בימים הראשונים של המלחמה נמנה אהוד ברק, לימים רמטכ"ל צה"ל.
עם ערב ב-7 ביוני העריך מפקד אוגדה 84 האלוף ישראל טל כי על הכביש לאיסמעיליה ממערב לביר גפגפה מצויים כמאה טנקים מצריים מדגם T-55 מן הדיוויזיה המצרית הרביעית.
לכן הורה למפקד גדוד 19 לעצור במקומו ולהיערך על הכביש בחניון לילה.
מפקד הגדוד בחר בקפל קרקע בשטח וערך את חלק מהגדוד בשקע בקצהו המזרחי, באופן שיוכל לראות על קו הרקיע אויב שיתקרב אליו ממערב.
באותה עת נמצאה בגדוד רק אחת משלוש פלוגות הטנקים שלו בפיקודו של רס"ן אמנון מרטון.
הפלוגות הנותרות הועסקו במקומות אחרים.
תחת פיקוד הגדוד נמצאו פלוגת חרמ"ש ויחידות נוספות שהיו רכובות על גבי זחל"מים וכלי רכב גלגליים.
מפקד הגדוד הוזהר מפני אפשרות לתקיפה מצרית גם ממזרח וכן מהכיוונים האחרים, על ידי יחידות מצריות נסוגות.
בגלל החשיכה והחשש מהתקפה מכל כיוון הוא ערך את כוחותיו בצפיפות, בשלושה טורים על הכביש ומשני צידיו כשהטנקים בקצות כל טור.
לאחר מכן נוסף טור רביעי ובו פלוגת החרמ"ש.
חיילי החרמ"ש התפזרו סביב החניון עם מקלעים כהגנה מפני התקפת רגלים מן האגפים.
בשעה 03:00 לערך ב-8 ביוני דהרו לתוך החניון ממזרח בזו אחר זו שתי משאיות עמוסות בחיילים מצרים.
חיילי הגדוד פרקו מהם את נשקם והורו להם להסתלק לדיונות, כיוון שלא היו יכולים לטפל בשבויים באותה שעה.
מיד אחר כך נשמעו ונראו טנקים מתקרבים ממערב.
אלו דהרו באורות קטנים, דבר שהעיד שהם מדגם T-55, המצויד במערכת ראיית לילה אינפרה-אדום.
מפקד הגדוד העיר את החניון, הורה לטנקים שלו להתפרס, לקצין החבלה למקש את הכביש, למרגמות 81 מילימטר שלו לירות פגז תאורה ולצוות המרגמה 120 מילימטר להפגיז את הטנקים המתקרבים.
הטנק המצרי הראשון הגיע למרחק של 100 מטרים מן החניון.
הטנק השני נמצא במרחק של 170 מטרים והשלישי - 250 מטרים ממנו.
לפני שהספיקה המרגמה הכבדה לפתוח באש ירה הטנק המצרי הקדמי פגז שפגע בזחל"ם מרגמת ה-120 מילימטר ולאחר מכן שלושה פגזים שפגעו בזחל החבלה.
הטנק המצרי השני פנה שמאלה ופגע בשני זחל"מים נוספים, אחד מהם של קצין הסיוע האווירי, שנהרג.
ארבעת הזחל"מים שנפגעו התפוצצו ועלו באש במרכז החניון, ואגב כך נפגעו חיילים נוספים.
חיילים אחרים החלו לברוח הרחק מכלי הרכב שנפגעו.
במכת האש המצרית הראשונה ספג הגדוד את מרבית נפגעיו בקרב.
מרכז החניון הואר באור כלי הרכב הבוערים.
טנקי הגדוד הקלים מצאו את עצמם במצב נחות בטווחים קצרים מול טנקי T-55, טנקים הכבדים מהם יותר מפי שניים אשר תותח ה-AMX-13 איננו מסוגל לחדור את שריונם מן החזית.
לטנקים הישראלים עמדה רק יכולת התמרון המהירה שלהם.
למרות הנחיתות בה נמצאו לא איבדו מפקד הגדוד, מפקד פלוגת הטנקים שלו ורוב חייליה את עשתונותיהם.
הם ירו פגזים רבים (לאחר הקרב נמצא כי כל טנק ירה כעשרים פגזים בממוצע) שפגעו בטנקים המצריים בחזית, בתובות ובמערכת הזחלים וניתזו מהם.
הטנקים הישראלים החלו לתמרן כדי לאגף את הטנקים המצריים.
המצרים הוסיפו לירות ופגעו בכלי רכב ישראלים נוספים.
מפקד הגדוד דיווח על מצבו למפקד חטיבה 60, וזה העביר את הדיווח לאלוף טל.
טל הורה למפקד חטיבה 60 לשלוח לעזרת גדוד 19 פלוגת טנקי שרמן מגדוד 268 וכן לאפשר לגדוד 19 לסגת קילומטר וחצי לאחור.
כמו כן הוזמן עבור הגדוד סיוע ארטילרי וסיוע מטוסים.
מפקד הגדוד הורה תחילה לגדודו לסגת, אך מיד ביטל את הפקודה.
טעמו היה שהוא נמצא בעמדה טובה יחסית, שלא ניתן לנטוש את הנפגעים הרבים בחניון, ושהימנעות מנסיגה תתרום לרוח הקרב של אנשיו.
הטנקים הישראלים תמרנו, הצליחו לאגף את שני הטנקים המצרים הקדמיים, ומטווחים קצרים ירו פגזים שחדרו את שריונם מן הצד.
בהמשך נחדרו מהצד עוד שני טנקים מצריים.
צוותי ארבעה טנקים מצריים נוספים נבהלו מהפגיעות הישראליות בטנקיהם - הגם שהן לא חדרו את שריונם - ונטשו את הטנקים.
למראה הפגיעות והצוותים הבורחים נרתעו הטנקים המצריים הנותרים.
הם תפסו עמדות במרחק של כקילומטר וחצי מהחניון והוסיפו לירות לכיוונו.
אז גם הגיעו מטוסים של חיל האוויר וצללו לעבר הטנקים המצרים.
אלו נסוגו עד למרחק של חמישה קילומטרים מן החניון.
האלוף טל הורה לשלוח לעזרת גדוד 19 גם פלוגת טנקי צנטוריון מגדוד 82 של חטיבה 7. זו הגיעה אל הגדוד אחרי פלוגת השרמנים והחלה להתקדם על הכביש מערבה.
בהמשך היום התקדמו כל טנקי חטיבה 7 מערבה והשמידו כ-70 מהטנקים המצריים שנערכו לאורך הכביש לאיסמעיליה.
כוח חלוץ של החטיבה הגיע לגדת תעלת סואץ ב-9 ביוני בשעה 00:30.
שבתי טבת, חשופים בצריח, ירושלים: הוצאת שוקן, 1968
אריה חשביה, צה"ל בחילו: אנציקלופדיה לצבא ולביטחון: חיל השריון, הוצאת רביבים, 1981
קרב טאוברבישופסהיים היה קרב שנערך ב-24 ביולי 1866, במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה, בין הצבא הפדרלי לצבא הפרוסי.
לאחר פלישתו של אדוארד פוגל פון פלקנשטיין לפרנקפורט, נערך הקורפוס הפדרלי השמיני בדרום גרמניה: דיוויזיה וירטמברגית בטאוברבישופסהיים, דיוויזיה באדנית בוורבאך, דיוויזיה הסיאנית בגרוסרינדרפלד ודיוויזיה נסאו-אוסטרית בגרינספלד.
ב-24 ביולי 1866, 3 שבועות לאחר קרב קניגרץ, נפגשה הדיוויזיה הפרוסית ה-13 בפיקודו של אוגוסט קרל פון גייבן עם הדיוויזיה הווירטמברגית ה-1 בפיקודו של אוסקר פון הרדג, ולאחר קרב קצר שנערך כמה שעות, נהדף הכוח הווירטמברגי לאחור, לאחר שספג 684 נפגעים.
לאחר הקרב התאחד הצבא הווירטמברגי עם צבא ממלכת בוואריה, וב-30 ביולי נכנסה לתוקפה הפסקת אש.
קרב חמשת הצבאות הוא קרב בדיוני המהווה חלק מההיסטוריה של הארץ התיכונה, עולם הפנטזיה של הסופר ג'ון רונלד רעואל טולקין.
הקרב נערך בשנת 2941 לעידן השלישי, והשתתפו בו מצד אחד הגמדים, בני האדם והעלפים, ומצד שני האורקים והים.
הקרב מתואר בסוף הספר ההוביט, ובעיבוד הקולנועי שלו מהווה את עיקר החלק השלישי של הטרילוגיה.
חבורה בת ארבעה עשר חברים – שלושה עשר גמדים שבראשם תורין צינת-אלון, שאליהם הצטרף בילבו בגינס, הוביט יושב הפלך – יצאה במסע אל בטן ההר שבו שוכן סמאוג הדרקון, במטרה לגרש אותו ולשקם את ארבור – שהייתה הממלכה הכבירה של הגמדים בני עם דורין.
בילבו התגנב פנימה באמצעות שימוש בטבעת שהופכת אותו לבלתי נראה, ובעקבות כך הדרקון יצא לתקוף את עיר האגם אסגרות.
ברד סייע לשר העיר לשקם את העיר וכרת ברית עם מלך העלפים, שצבאו צעד לעבר העיר אותה שעה.
לאחר מכן הנהיגו מלך העלפים וברד כוח צבאי משותף של עלפים ובני אדם לעבר ההר הבודד, שבו התבצר תורין, אשר הפך עם מות הדרקון למלך בטן ההר, יחד עם גמדיו.
תורין, נתמך בטענה כי האוצר במקורו היה שייך לאבותיו, סירב לבקשת ברד לחלוק את אוצר הדרקון, ואף קרא לקרובו מלך הגמדים מגבעות הברזל, דֵּין רגל ברזל בֶּן נֵין, לבוא לעזרתו.
ברד ומלך העלפים הטילו מצור על ההר הבודד, ואליהם הצטרף גם גנדלף הקוסם.
ברד הצליח לשאת ולתת עם תורין על הסכם לחלוקת האוצר בעזרתו של בילבו, אשר גנב את "לב ההר" – אבן חן היקרה למנהיג הגמדים – והעביר אותה לבני האדם, כדי למנוע את המלחמה.
רגע לפני שפרץ הקרב בין הגמדים לבין העלפים ובני האדם, הותקפו הן הצרים והן הנצורים על ידי צבאו של בולג (בנו של אזוג), מנהיג האורקים בהרי הערפל, יחד עם הווארגים, זאבי הענק.
בתגובה התאחדו כוחות בני האדם, העלפים והגמדים.
רק עזרה של העיטים שהגיעה באיחור, יחד עם ביורן (מעין אדם-דוב רב עוצמה, שהגמדים נפגשו עימו קודם לכן) היטתה את הכף כנגד האורקים שספגו תבוסה ונאלצו להימלט.
במהלך הקרב הנהיג תורין את חבורת הגמדים שלו בהסתערות אמיצה כנגד האורקים, נפצע אנושות בקרב וחולץ בידי ביורן, אשר הצטרף לקרב בדמות דוב אימתני והרג את בולג.
בילבו השתמש בטבעתו ונעלם מן העין, אולם נפצע בראשו ואיבד את הכרתו עד מהרה.
בתום הקרב, בעודו מוטל על ערש דווי, התפייס תורין עם בילבו, לאחר שהשניים הסתכסכו בעקבות גנבת אבן החן, והתפכח מתאוות הבצע בה לקה בעקבות ההשתלטות על האוצר.
לאחר מות תורין היה דֵּין רגל ברזל למלך הגמדים שבבטן-ההר.
מלך העלפים הניח על חזהו של תורין את אבן החן שבילבו גנב, ועל קברו שבהר הבודד הוצבה חרבו "אורקריסט", אשר זוהרת בחשיכה בעת שאורקים ויצירי רשע נוספים קרבים, ובכך תמיד ניתנה לגמדים התרעה בהתקרב אויב לממלכתם אשר בבטן ההר.
קרב חאן בגדאדי התחולל בחאן אל בגדאדי במהלך מרץ 1918 בין הצבא הבריטי לצבא האימפריה העות'מאנית במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה.
הקרב היה חלק מהמאמץ הבריטי לסילוק הצבא הטורקי ממסופוטמיה.
הקרב הסתיים בניצחון הבריטים ובכיבוש חאן בגדאדי.
בשנת 1916 התאפיינה המערכה במסופוטמיה בשורה של כישלונות מבצעיים מהם סבלו הבריטים כשבשיאם נכנעה הדיוויזיה השישית "פונה" לטורקים בסיומו של המצור על כות בזמן שלכוחות הבריטים עשרות אלפי נפגעים ממאמצי החילוץ של הנצורים.
לעומת זאת שנת 1917 סימלה מפנה במערכה וזאת בעקבות החלפת הפיקוד הבריטי וחיזוק משמעותי של הכוחות שהביאו לשורה של הצלחות.
בין הצלחות אלו ניתן למנות את הכיבוש החוזר של כות, כיבוש בגדאד, כיבוש סמאראה וכיבוש רמאדי.
עם תחילת 1918 המשיכו הבריטים ללחוץ על הטורקים הנסוגים צפונה וזאת כדי להביא לנסיגתם המלאה משטחי מסופטמיה ולכניעתם.
מאמץ זה בא לידי ביטוי, בשלב ראשון, בהתקדמות לאורך נהר הפרת כשהיעד היה העיר חאן אל בגדאדי בה התרכז כוח חסימה של הצבא הטורקי.
התוכנית שנרקמה לתקיפת חאן בגדאדי הייתה דומה לתוכנית של קרב רמאדי השני דהיינו פיצול הכוח הבריטי לכוח התוקף חזיתית ולכוח מאגף לחסימת דרך ההמלטות של הטורקים.
היחידה הבריטית המרכזית בכח התקיפה הייתה הדיוויזיה ה-15 ההודית שכללה 3 בריגדות (12, 42 ו-50).
בנוסף תוגברה הדיוויזיה בכוחות נוספים:
סוללת המכוניות החמושות ה-8 (מתוך קורפוס המקלעים)
בהתאם תוכנית הקרב חולק הכוח הבריטי לשניים כדלקמן:
כוח התקיפה החזיתי שהורכב מרובה של דיוויזיית הרגלים ה-15.
כוח האיגוף שהורכב מבריגדת הפרשים, יחידת המכוניות החמושות וחלק מחיילי דיוויזיית הרגלים עבורם הוקצו 300 משאיות תובלה.
הכוח הטורקי שהגן על חאן בגדאדי כלל כ-5,000 חיילים מדיוויזיית הרגלים ה-50.
ב-9 במרץ 1918 יצא הכוח הבריטי מרמאדי צפונה לכוון חאן בגדאדי.
בדרכם כבשו הבריטים את העיר הית ואחריה התפצל הכוח כשכוח המשנה הנייד החל באיגוף מדרום של חאן בגדאדי בעוד שכוח הרגלים נערך למתקפה.
ב-26 במרץ פתח הכוח הרגלי בהסתערות על העיר וגרם ללחיילים הטורקים לנטוש את עמדותיהם ולסגת צפונה, במעלה הפרת, שם נתקלו בכוח החסימה שהקים כוח האיגוף.
הפתעת הטורקים הייתה גדולה כל חיילי הכוח נכנעו.
הבריטים ניצלו את ההצלחה והכוח המאגף הנייד המשיך צפונה כ-90 ק"מ וכבש את העיירה אנה (Anah) אליה היו מועדות פני הנסוגים ובה היה מרכז לוגיסטי טורקי.
בנוסף לציוד הרב שנתפס שבו הבריטים גם מספר קצינים גרמנים רמי דרג.
הצבא הבריטי: כ-160 פצועים וחללים.
קרב זה היה הקרב האחרון, במערכה זו, לאורכו של נהר הפרת.
המשך המערכה התחולל לאורך נהר חידקל.
קרב זלה היה קרב שהתחולל בשנת 47 לפנה"ס בין יוליוס קיסר לבין פרנקס השני מלך פונטוס.
הקרב התקיים סמוך לזלה (זילה המודרנית המהווה כיום עיירה קטנה במחוז טוקט בצפון טורקיה).
קרב זה הסתיים בניצחונו המוחלט של יוליוס קיסר והביא את הקץ לשאיפותיו הטריטוריאליות של פרנקס באסיה הקטנה.
לאחר ניצחונו של קיסר על הכוחות התלמאיים בקרב הנילוס, עזב את מצריים ועבר דרך סוריה, קיליקיה וקפדוקיה על מנת להילחם בפרנקס מלך פונטוס בנו של מיתרידטס השישי.
קודם לכן הביס פרנקס בקרב ניקופוליס את צבאו הקטן של הלגאטוס של קיסר גנאוס דומיטיוס קלוינוס.
לאחר מכן ביצע מעשי עינויים והתעללות כלפי אסירים ואזרחים רומאיים שנמצאו תחת שלטונו.
כאשר נודע לפרנקס על התקרבו של קיסר שלח לעברו שליחים בהצעת שלום אולם קיסר סירב לבקשתו.
פרנקס הקים את מחנהו סמוך לזלה שם נחל אביו ניצחון מרשים על הרומאים בשנת 67 לפנה"ס.
המחנה מוקם בעמדה גבוהה עם נתיב אספקה המקשר אותו אל העיר.
קיסר מיקם את מחנהו בצד השני של העמק אך לאחר דיווחים שקיבל על מיקומו של פרנקס העביר את מחנהו לעמדה גבוהה ממול למחנהו של פרנקס.
בתגובה לכך הצעיד פרנקס את חייליו מתוך המחנה במבנה קרב.
קיסר הקציב יחידה של רגלים על מנת לגונן על החיילים שהקימו את מחנהו אך השתמש בשאר החיילים לבניית המחנה.
אז צעד צבאו של פרנקס בפתאומיות לעבר הרומאים.
לקיסר הייתה יחידה של וטרנים מהליגיון ה-6 (כ-1,000 חיילים), הלגיון ה-12 (שכלל חיילים מגלטיה מאומנים בשיטת הלוחמה הרומאית), הלגיון ה-36 (שהורכב מלגיונרים של פומפיוס שנכנעו לקיסר לאחר קרב פרסלוס) ומספר קוהורטות של שרידי צבאו של דומיטיוס קלווינוס.
בנוסף הייתה ברשותו יחידה קטנה של פרשים.
לפאראנקס היו כ-20,000 חיילים רגליים רובם בני שבטים וחיילים מגויסים, בנוסף לחיילים מקצועיים, פלנגיסטים, לגיונרים ופרשים.
בנוסף היו ברשותו מרכבות קרב סקיתיות.
פרנקס העמיד את צבאו כאשר המרכבות הסקיתיות מלפנים ומאחוריהם החי"ר הקל והפרשים כאשר הקו השני והשלישי הכיל את שאר החיילים הרגלים.
קיסר העמיד את הלגיון ה-6 מימין, את הלגיון ה-36 משמאל ואת הלגיון הגלאטי במרכז.
פרנקס הצעיד את כוחותיו במורד העמק המפריד בין שני הצבאות.
מהלך זה הפתיע את קיסר משום שמשתמע מכך שפרנקס התכוון להילחם במעלה הגבעה.
אנשיו של פרנקס טיפסו במעלה הגבעה ונתקלו בשכבה דלילה של לגיונרים של קיסר.
אז הזעיק קיסר במהירות את אנשיו שהיו עסוקים בבניית המחנה וגייס אותם במהירות לקרב.
בינתיים הצליחו המרכבות הסקיתיות של פאראנקס לפרוץ את קו ההגנה הדליל של הרומאים אולם אז נתקלו במטר כבד של חניתות הטלה מצד הרומאים ונאלצו לסגת.
קיסר פתח בהתקפת נגד כשהוא הודף את צבאו של פרנקס בחזרה במורד הגבעה שם הוא הושמד כמעט לחלוטין.
אז הסתער קיסר והשתלט על מחנהו של פרנקס ובכך השלים את ניצחונו.
ניצחון בקרב זה היווה נקודת מפתח בקריירה הצבאית של קיסר.
המערכה בת חמשת הימים נגד פרנקס הייתה כה מוצלחת ומהירה, שאותה סיכם מאוחר יותר קיסר (לפי פלוטארכוס) במשפט המפורסם "באתי, ראיתי, ניצחתי" .
פרנקס עצמו נמלט משדה הקרב וניסה לגייס צבא נוסף אך זמן קצר לאחר מכן הובס ונהרג על ידי חתנו אסנדר.
קיסר מינה את מיתרידטס מפרגמון כמלך החדש של ממלכת הבוספורוס כתודה על עזרתו במהלך המערכה במצרים.
קרב חרקיב (באוקראינית: Бої за Харків, ברוסית: Бои за Харьков) היה עימות צבאי שהתרחש ברחבי העיר חרקיב באוקראינה במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022. חרקיב, הממוקמת רק 20 מייל דרומית לגבול אוקראינה–רוסיה, היא העיר השנייה בגודלה באוקראינה ונחשבת למטרה מרכזית של הצבא הרוסי.
האוקראינים בלמו ניסיונות רוסיים להיכנס לעיר.
עד 13 במאי נסוגו הכוחות הרוסיים שהיו מסביב לעיר.
ב-24 בפברואר 2022 חצו הכוחות הרוסיים את הגבול והחלו להתקדם לעבר חרקיב, כשהם נתקלים בהתנגדות אוקראינית שהצליחה לבלום את המתקפה.
הרוסים ירו גם מטחי ארטילריה לעבר העיר, והרגו נער צעיר.
לפי המטה הכללי של הכוחות המזוינים של אוקראינה, במהלך העימותים הצד הרוסי איבד ארבעה טנקים.
לפי צוותי מודיעין בינלאומיים, לפחות חייל רוסי אחד נהרג.
עד 25 בפברואר, פרצו קרבות עזים בפרברים הצפוניים של העיר, ליד הכפר צירקוני, אך הכוחות האוקראינים הצליחו להמשיך להחזיק בכפר למרות מתקפות הרוסים.
ב-26 בפברואר כבשו הכוחות המזוינים הרוסים את השטח סביב נחל אוסקיל והתקדמו לאזור העיר בלקליה.
עם זאת, מושל מחוז חרקיב טען שהעיר כולה נמצאת בשליטה אוקראינית.
פקידים אמריקאים הצהירו כי הלחימה הקשה ביותר בכל המלחמה התרחשה בחרקיב.
באותו יום צבא אוקראינה עצר שני חבלנים רוסים, אחד מהם התאבד.
ב-27 בפברואר, בשעות הבוקר המוקדמות, הרסו כוחות רוסיים צינור גז בחרקיב.
מאוחר יותר בבוקר, נכנסו כוחות רוסים לחרקיב, כאשר כי קרבות קשים התרחשו בתוך העיר, יועץ משרד הפנים האוקראיני אנטון גרשצ'נקו טען כי קרבות רחוב מתנהלים במרכז העיר.
דובר משרד ההגנה הרוסי, איגור קונאשנקוב, הצהיר כי הכוחות הרוסיים הבטיחו את כניעתו של גדוד נ"ט האוקראיני ה-302 ולכדו 471 חיילים אוקראיניים, טענה שמקורות אוקראינים הכחישו.
סגן ראש לשכת הנשיאות של אוקראינה אולקסי ארסטוביץ' טען כי הכוחות האוקראינים השמידו מחצית מכלי הרכב הצבאיים הרוסיים שחדרו לחרקיב.
לפי הדיווחים בשעות אחר הצהריים המוקדמות, הכוחות האוקראיניים חזרו לשליטה מלאה בעיר.
ב-28 בפברואר, טען יועץ משרד הפנים האוקראיני אנטון גרשצ'נקו, כי רקטות רוסיות שפגעו בעיר במהלך הבוקר הרגו 11 אזרחים נהרגו ופצעו עשרות.
בשעות הבוקר של 1 במרץ, טיל רוסי פגע לכאורה בכיכר החירות במרכז חרקיב, והתפוצץ מול הבניין המנהלי של מחוז חרקיב.
נפגעו גם בית אופרה ואולם קונצרטים.
סך הנפגעים בתקיפה אינו ברור, כאשר מספר פקידים אוקראינים דיווחו על מספרים משתנים; לפחות 7 נהרגו ולפחות 24 נפצעו.
ב-2 במרץ נטען כי לפחות 21 בני אדם נהרגו ו-112 נפצעו ב-24 השעות הקודמות.
צנחנים רוסים נחתו בחרקיב וערכו פשיטה על בית חולים צבאי אוקראיני לאחר תקיפה אווירית על העיר, שהובילה לעימותים קשים בין הכוחות הרוסיים והאוקראינים.
פקיד מקומי טען מאוחר יותר כי הכוחות האוקראינים עדיין שלטו בבית החולים.
ב-5 במרץ רוסיה הודיעה לאו"ם כי אוטובוסים רוסיים מוכנים לפנות הודים ואזרחים זרים מחרקיב.
ב-8 במרץ, לאחר תקופה של לחימה, הונהגה הפסקת אש בחרקיב.
מושל מחוז חרקיב דיווח שצבא אוקראינה בלם ניסיונות של צנחנים וכוחות נוספים לחדור לעיר.
ב-9 במרץ, הוכרזה הפסקת אש נוספת.
מפקדת משטרת חרקיב, אקדמיה צבאית והאוניברסיטה הלאומית של חרקיב ניזוקו מהפגזות רוסיות במהלך הבוקר.
כמה אזורי מגורים נפגעו גם על ידי טילים רוסיים.
מאוחר יותר פגעו טילים רוסיים שוב בכיכר החירות, ופגעו בבניין מועצת העיר חרקיב ובנוסף לבניינים גבוהים אחרים.
ב-26 במרץ, הודיע צבא אוקראינה כי פתח במתקפת נגד באזור חרקיב.
הרשויות במחוז חרקיב דיווחו כי כמה יישובים באזור "שוחררו".
ב-28 במרץ אמר ראש עיריית חרקיב כי כ-30% מתושבי העיר עזבו את חרקיב מאז תחילת המלחמה.
הכוחות הרוסיים המשיכו להפגיז תשתיות אזרחיות בחרקיב ובפאתיה ב-8 באפריל.
המטה הכללי האוקראיני דיווח בנוסף כי כוחות רוסים הקימו שדות מוקשים סביב חרקיב בציפייה למתקפות נגד אוקראיניות.
ב-10 מאפריל, לפי האוקראינים, חרקיב הייתה עדיין מכותרת בחלקה, וההפגזות עליה נמשכו.
עד 21 לחודש, כ-30% מהתושבים התפנו מאז תחילת הקרב, בעיקר נשים, ילדים וקשישים.
בסוף אפריל, דווח כי האוקראינים ביצעו כמה מתקפות נגד מוצלחות.
הן דחפו את כוחות רוסיים כ-40 ק"מ מזרחית לעיר חרקיב.
עד 13 במאי נסוגו הכוחות הרוסיים שהיו מסביב לעיר ובשאר מחוז חרקיב.
לאחר מתקפת הנגד האוקראינית, כוחות רוסים נהדפו חזרה לעמדות הגנה, שחלקן היו במרחק קילומטרים מהגבול הבינלאומי בין רוסיה לאוקראינה.
למרות זאת, הם המשיכו להפגיז את פרברי חרקיב השונים, כמו גם את העיר עצמה.
העיר נשארה לעיתים תחת עוצר לילה.
הקרב על חרסון היה מעורבות צבאית שהחלה ב-24 בפברואר 2022, כחלק מהמתקפה בדרום אוקראינה במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022.
חרסון הייתה עיר גדולה ששימשה מרכז לבניית כלי שיט ושכנה במקום שבו נפגשים נהר הדנייפר והים השחור, ליד חצי האי קרים.
היא הייתה בעלת חשיבות אסטרטגית רבה, משום שממנה יכול הייתה רוסיה לפתוח במתקפות עוצמתיות יותר נגד האוקראינים בערים אחרות בדרום אוקראינה, בהן אודסה.
אזור חרסון היה קריטי לאחיזתה של רוסיה בחופי הים השחור של אוקראינה, והוא אפשר למוסקבה גם גישה לחצי האי קרים, שאותו סיפחה מאוקראינה בשנת 2014.
כוחות רוסים פלשו למחוז חרסון מדרום דרך חצי האי קרים.
עד הערב של 24 בפברואר, הגיעו כוחות רוסים לעיר חרסון והבטיחו את השליטה על גשר אנטונובסקי, שיעניק להם מעבר אסטרטגי מעל נהר הדנייפר ולכיוון עיר הצומת החשובה מיקולאייב.
עד השעות המוקדמות של יום המחרת, כוחות אוקראינים כבשו מחדש את הגשר.
הקרב תואר כעז מאוד והותיר חיילים הרוגים כמו גם כמה כלי רכב צבאיים מושמדים שרועים על הגשר.
הקרב אילץ את הכוחות הרוסיים לדחוף צפונה למעבר הקרוב ביותר של הדנייפר, העיר נובה קחובקה שאותה כבשו.
מאוחר יותר ב-25 בפברואר כבשו שוב כוחות רוסים את גשר אנטונובסקי והשתלטו גם על חרסון.
ב-26 בפברואר, על פי ראש העיר איגור קוליייב, נסוגו החיילים הרוסים מחרסון לאחר תקיפה אווירית אוקראינית על כלי רכב משוריינים רוסיים, והותירו את העיר בשליטה אוקראינית.
פקיד אוקראיני טען מאוחר יותר שטור של הצבא הרוסי הובס על ידי כוחות אוקראינים ליד העיירה אולשקי, ממש דרומית לחרסון.
התובעת הכללית של אוקראינה, אירינה ונדיקטובה, טענה כי ב-26 בפברואר הרגו כוחות רוסים עיתונאי ונהג אמבולנס ליד הכפר זלניבקה, פרבר צפוני של חרסון.
בבוקר 27 בפברואר טען משרד ההגנה הרוסי כי כוחות רוסים כיתרו את העיר.
פקידים אוקראינים הצהירו כי כוחות רוסים כבשו חלק מהעיר.
בשעות הבוקר המוקדמות של 1 במרץ, גורמים רשמיים אוקראינים טענו כי כוחות רוסיים החלו לתקוף את חרסון והתקדמו מנמל התעופה הבינלאומי חרסון לכביש המהיר בין חרסון למיקולאייב.
הכוחות הרוסים הצליחו לכתר את העיר ולהגיע לכביש המהיר, והתקדמו עד לכפר קומישאני לפני שהקימו מחסום.
מאוחר יותר באותו היום נכנסו כוחות רוסים לחרסון.
כחלק מהקרב, כוחות מוטסים רוסיים הצליחו לחצות את הדנייפר לאחר פעולה מוטסת באזור נובה קחובקה, שתפסה בהפתעה את הצבא האוקראיני.
סוכנים רוסים הצליחו למנוע את פיצוץ הגשרים על הנהר ואפשרו לכוחות המשוריינים הרוסיים לחצות ולהשתלט על העיר וסביבותיה.
ב-2 במרץ ראש העיר אמר שהשתלטו כוחות רוסים על תחנת הרכבת והנמל בלילה וגם שכיבוש העיר בעיצומו.
מאוחר יותר בבוקר נראו כוחות רוסים בכיכר החירות במרכז חרסון , שם ממוקם בניין המינהל האזורי של חרסון.
משרד ההגנה הרוסי טען מאוחר יותר כי צבא רוסיה כבש את העיר.
אולקסי ארסטוביץ', יועץ לנשיא אוקראינה, הכחיש את הטענה והצהיר כי הלחימה נמשכה.
פקיד אנונימי בארצות הברית שצוטט על ידי רויטרס הצהיר כי העיר נותרה במחלוקת.
ראש עיריית חרסון, איגור קוליקאייב, אישר לכתב של "הניו יורק טיימס" מאוחר באותו ערב כי הסגיר את העיר וכי מפקד רוסי הביע תוכניות להקים ממשל צבאי.
עם זאת, למרות כניסת הכוחות הרוסים וההשתלטות, ראש העיר לא התחלף והודיע שכל עוד הוא נמצא בראש העירייה, דגל אוקראינה לא יתחלף.
לפי הודעת סוכנות הידועות הרוסית, 140 טונות של עזרה הומניטרית רוסית הגיעו לעיר ולפי הודעת שלטונות אוקראינה כניסה של עזרה הומניטרית אוקראינית נמנעה על ידי הצבא הרוסי.
חלוקת המזון בידי הכוחות הרוסים נתקלה בבוז וקריאות ספינת מלחמה רוסית, לכו תזדיינו.
התקיימו בה הפגנות מחאה נגד הכוחות הרוסיים שכבשו אותה.
גם לאחר כיבושה של העיר, נרשמו הפגזות של כפרים סמוכים.
כך ב-10 במרץ טיל פגע בכפר סטפנובקה, ללא נפגעים בנפש.
ב-12 במרץ שר החוץ של אוקראינה דמיטרו קולבה הודיע בטוויטר על ניסיון רוסיה להעביר משאל עם בחרסון במטרה להיפרד מאוקראינה.
חברי במועצת העירייה הודיעו אינם מתכוונים להעביר את המשאל.
סגן ראש מועצת העיר אמר כי הכוחות הרוסיים רצו לביים משאל עם כדי ליצור "אזור מורד" באוקראינה..
לפי הודעות העיתונות הרוסית, הנהגת העיר נטשה אותה ותושבי חרסון הקימו "ועדת הישועה", אשר משתפת פעולה עם הכוחות הרוסיים ואף מעוניינת להצטרף לקרים.
עם זאת, גם לאחר ההודעה ראש העיר וחברי מועצת העיר של חרסון ממשיכים בתפקידם.
ב-23 במרץ ניסו כוחות אוקראינים לכבוש מחדש את העיר.
לפי קייב, הושגה שליטה מחדש בכמה כפרים באזור חרסון.
ב-6 באפריל ראשי מועצות סקדובסק ואולשקי (ערים במחוז חרסון) נמלטו בעקבות איומים על חייהם
במהלך חודש אפריל, כוחות רוסים החזיקו בשליטה מלאה על העיר עצמה ושליטה חלקית על המחוז.
ב-23 באפריל שני גנרלים רוסיים נהרגו במתקפה של צבא אוקראינה סמוך לחרסון .
ב-24 באפריל צבא אוקראינה הודיעה כי השתלט על מספר יישובים במחוז.
ב-25 באפריל ראש העיר הודיע כי חמושים רוסים השתלטו על בניין העירייה, לקחו את המפתחות והחליפו את האבטחה.
ב-26 באפריל ראש העיר הודיע כי השליטה על תשתיות העיר וסמכויות מועצת העיר הועברו לגופים אחרים, בראשותו של ראש העיר הקודם, ולדימיר סאלדו.
ראש העיר הוחלף ביוני על ידי רוסיה במקביל לשאיפה הרוסית לקיים משאל עם לצורך סיפוח חרסון לרוסיה.
רוסיה סיפחה את העיר בספטמבר 2022, ובנובמבר נאלצה לעזוב את העיר, ששוחררה על ידי צבא אוקראינה.
קרב זפוריז'יה הוא עימות צבאי מתמשך שהתחיל ב-27 בפברואר 2022, בזמן הפלישה הרוסית לאוקראינה, כחלק מהמתקפה בדרום אוקראינה.
זפוריז'יה היא עיר מרכזית ליד נהר דנייפר שבמרכז אוקראינה.
רוב הלחימה הקרקעית הייתה במחוז זפורוז'יה ובישובים הסמוכים לעיר זפוריז'יה.
לעיתים נורו רקטות על העיר.
ב-26 בפברואר, הקורפוס ה-22 של הפדרציה הרוסית החל להתקדם צפונה מחצי האי קרים לעבר תחנת הכוח הגרעינית זפוריז'יה.
ב-27 בפברואר, דיווחו מקורות אוקראיניים, שהרוסים החלו להפגיז את שדה התעופה של זפוריז'יה, ושהתושבים בקרבת שדה התעופה נקראו לתפוס מחסה במקלטים.
ב-28 בפברואר הכריז משרד ההגנה של רוסיה על כיבוש של העיר אנרהודר, סמול לתחנת הכוח הגרעינית.
המושל של אנרהודר דחה את הטענה שכוחות אוקראינים איבדו את השליטה על העיר.
אולם לאחר מספר ימים הודו האוקראינים שהעיר נכבשה על ידי הרוסים.
ב-4 במרץ השלימו הרוסים את ההשתלטות על תחנת הכוח הגרעינית זפוריז'יה.
כוחות רוסים הפגיזו שוב את העיר זפוריז'יה ב-19 במרץ, וגרמו לתשעה הרוגים ו-17 פצועים.
הרשויות אמרו כי יקבעו עוצר של 34 שעות בתגובה.
בפאתי מליטופול, אשר נכבשה על ידי חיילים רוסים בתחילת מרץ, איתרו הלוחמים הרוסים בסיס בשטח שדה התעופה הצבאי המקומי, שממנו ביצעו חיילים רוסים התקפות טילים.
ב-31 במרץ הודיע הפיקוד האוקראיני, שכוחות אוקראיניים השתלטו מחדש של היישובים זטיששיה, מלינובקה, וסלה, זלני גאי וצ'רבונה במחוז זפוריז'יה.
ב-7 באפריל נשמעו פיצוצים באזורים שונים של זפוריז'יה כתוצאה מתקיפת מטרות בעיר באמצעות טילי שיוט רוסיים, שהופלו על ידי כוחות ההגנה האווירית.
על פי נתונים ראשוניים, הופלו שלושה טילי שיוט, ואיש לא נפגע או נהרג מירי הרקטות.
ב-9 באפריל דיווחו מקורות אוקראיניים, שכוחותיהם באזור זפוריז'יה הרגו 17 חיילים רוסיים, והשמידו טנק אחד, רכב קרבי משוריין אחד, חמישה כלי רכב אחרים, שלושה הוביצרים ותחנת לוחמה אלקטרונית אחת.
יחידות של כוחות ההגנה הטריטוריאלית של מחוז זפוריז'יה בשיתוף יחידה נוספת של הכוחות המזוינים של אוקראינה השמידו טנק T-72 ורכב מיוחד לתיקון כלי רכב משוריינים של האויב ליד הכפר מליניבקה, מחוז פוליה'י.
ב-14 באפריל, הכוחות הרוסיים ירו קלטות וארטילריה לעבר העיירה ואסיליבקה, והכפישו את הכוחות המזוינים של אוקראינה, כך אמר המינהל הצבאי של מחוז זפוריז'יה, גרמו נזק למספר בנייני דירות במרכז העיר ובמגזר הפרטי, והרסו חנות מכולת.
כתוצאה מההפגזה הרוסית נהרג אדם אחד ו-5 נפצעו.
ב-21 באפריל, כיוונו הרוסים טיל שיוט לעבר זפוריז'יה.
היא נפגעה ליד האי חורטיצה וליד גשר השינוי.
באותה עת נעה רכבת נוסעים לפינוי מזפוריז'יה ללבוב.
ההדף הפיל את חלונותיהם של ארבע קרונות.
גם חלונות המכוניות שנעו על הגשר נפגעו.
מאוחר יותר, בוצע ירי טילים נוסף, שפגע גם באי חרטיצה.
לפי אוקראינה, כתוצאה מכך ניזוק מבנה בית ההבראה של אחד המפעלים.
בבוקר 26 באפריל, שני טילים מונחים של קליבר רוסי פגעו בשטח של אחד ממפעלי העיר.
מתקני תשתית של המיזם ניזוקו ונהרסו.
אדם אחד נהרג ושלושה נפצעו.
מאוחר יותר נודע כי הטילים פגעו במפעל שאינו פועל.
בבוקר 28 באפריל, פתחו הרוסים במתקפת טילים על זפוריז'יה באמצעות טיל אוויר-קרקע X-55.
ב-23 במאי, לפי הדיווחים, רוסיה תגברה את חייליה במחוז זפוריז'יה, כך הצהיר הממשל הצבאי האזורי.
ב-25 במאי, שיגרו הכוחות הרוסיים ארבעה טילי שיוט לתוך העיר זפוריז'יה.
לפי אוקראינה, אחד מהם הופל על ידי מערכות ההגנה האווירית, שלושת האחרים תקפו שני מחוזות של העיר - הם תקפו יעדים אזרחיים של מחוז שבצ'נקיבסקי ומרכז קניות במחוז אולכסנדריבסקי.
ב-6-7 ביוני, החלו הכובשים לפרוס מחדש כוחות חלקית מוואסילבקה דרומה לכיוון טוקמק, אולם, לפי ש מינהל הצבאי האזורי של זפוריז'יה, לחיילים הרוסיים עדיין היו כוחות שעלולים להוות איום על זפוריז'יה.
ב-20 ביוני הודיע רודיון קודרישוב, קצין בכיר בגדוד אזוב, כי הכוחות המזוינים האוקראינים פתחו במתקפת נגד עמדות הרוסים באזור זפוריז'יה.
ב-7 ביולי דווח כי לאחר שהרוסים כבשו את המפעל הגרעיני בזפוריז'יה מוקדם יותר בפלישה, הם התקינו משגרי ארטילריה כבדים וטילים ניידים בין קירות הכור הנפרדים של המתקן הגרעיני כמגן מפני מתקפת נגד אוקראינית אפשרית.
ב-13 ביולי תקפו מפציצים רוסים את אחד המפעלים ברובע דניפרו בעיר זפוריז'יה בשני טילי שיוט.
ב-6 באוגוסט, בעקבות הפצצות חדשות ליד תחנת הכוח הגרעינית זפוריז'יה, סבא"א הדגישה את הסיכון של "אסון גרעיני" אמיתי עלול לסכן את בריאות הציבור והסביבה באוקראינה ומחוצה לה.
שלושה מתוך ששת הכורים בתחנה פעלו בתחילת אוגוסט.
ההפצצות פגעו בשנאי קו מתח גבוה, גרמו לכיבוי אוטומטי של כור מס' 3 ולהתנעת מחוללי החירום שלו.
הסוכנות האוקראינית לאנרגיה אטומית "אנרגואטום" אמרה שהיא עדיין בקשר עם האתר ומקבלת נתוני ניטור קרינה.
האתר הופצץ שוב ב-11 באוגוסט, וגרם נזק למספר חיישני מדידת רדיואקטיביות.
במועצת הביטחון של האו"ם, סבא"א, שביקשה ללא הצלחה אישור לבקר במפעל, הכריזה בפני מועצת הביטחון של האו"ם כי "המצב חמור".
ב-30 ספטמבר, מתקפת טילים רוסית על שיירת כלי רכב באזור העיר זפוריז'יה הביאה למותם של 25 בני אדם ופציעתם של 50 נוספים - "כולם אזרחים", לפי מושל המחוז.
לאחר סיפוח דרום ומזרח אוקראינה, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין חתם על צו שבו הורה לממשלת רוסיה להשתלט על ניהול תחנת הכוח הגרעינית זפוריז'יה ולהפוך אותה ל"רכוש פדרלי".
בתחילת אוקטובר אזור המגורים של העיר סבל מהפגזות.
קרב חוליאפולה (באוקראינית: Бої за Гуляйполе) הוא קרב בין הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית ולבין הכוחות המזוינים של אוקראינה בעיר חוליאפולה , במרכז מחוז זפוריז'יה שבאוקראינה.
בעקבות השתלטות רוסיה על רובו של המחוז בתחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה, העיר הפכה לעיר הסמוכה לגבול בין השטח שכבשה רוסיה לשטח שנשאר תחת שלטון אוקראיני.
הקרב היה חלק מהמתקפה בדרום אוקראינה של הפלישה הרוסית לאוקראינה.
במהלך המתקפה על דרום אוקראינה, סבלו תושבי חוליאפולה ממחסור בחשמל ומים מ-2 במרץ 2022. למחרת, כוחות רוסים כבשו את העיר פולוהי הסמוכה.
ב-5 במרץ, כוחות רוסיים נכנסו לזמן קצר לחוליאיפולה (אשר, לפי הכוחות האוקראיניים, הותקפו במהלך הלילה בעודם מתמודדים עם הפגזה והתקפות אוויריות), אך הם נהדפו.
ב-15 במרץ, הכוחות המזוינים הרוסים ניהלו פעולות לחימה סביב חוליאפולה.
ב-26 במרץ, טען הממשל הצבאי האזורי של זפוריז'יה האוקראיני שהכוחות האוקראינים כבשו מחדש את הכפרים פולטבקה ומליניבקה ממזרח לחוליאפולה לאחר קרבות קשים.
עד 30 במרץ חוותה חוליאפולה כמעט חודש של הפגזות ליליות, בעוד שאוכלוסייתה ירדה לכ-2,000, עם כתריסר הרוגים אזרחיים.
לפני הקרב, אוכלוסיית העיר כללה כ-16,000 תושבים ותושבות.
ב-21 באפריל, שלושה מסוקים רוסיים הופלו מעל חוליאפולה על ידי מערכת הגנה אווירית אוקראינית ניידת, מה שאילץ טור טנק רוסי סמוך לסגת, בעוד ארטילריה אוקראינית לטווח ארוך השמידה גם 24 טנקים רוסיים ו-10 נגמ"שים.
ב-25 באפריל החלו הכוחות הרוסיים לרכז את מאמציהם בלכידת חוליאפולה, חיזוק עמדותיהם וירי על עמדות אוקראיניות.
למחרת, שלושה בני אדם נפצעו ומספר בתים נהרסו במהלך הפצצת ארטילריה רוסית, שנמשכה מספר ימים.
ב-6 במאי החלו הכוחות הרוסיים להפגיז את העיר בארטילריה ובתקיפות אוויריות.
בתגובה להפגזות, הורה ראש העיר סריי ירמק על פינוי תושבי העיר.
ב-14 במאי דווח באוקראינה כי מבני מגורים רבים ניזוקו או נהרסו במהלך ההפצצה המתמשכת.
כוחות רוסים הרסו גם את הכביש בין חולייאפולה שבשליטת אוקראינה לעיר פולוהי שבשליטה רוסית, תוך שימוש במוקשים.
ב-7 יוני, אולכסנדר סטארוך, מושל מחוז זפוריז'יה, דיווח כי קו ההגנה האוקראיני קיבל חיזוק בחוליאיפולה, שם העימותים עדיין נמשכו.
ב-9 ביוני, טענה מנהלת המודיעין הראשית של משרד ההגנה האוקראיני שהם ניסו לשבור את המצור על מריופול בתחילת אפריל, אך המחלקה שנשלחה מחוליאפולה לפרוץ לעיר נהדפה על ידי קו ההגנה הרוסי.
ב-13 ביוני, חיל האוויר הרוסי פתח בסדרה של תקיפות אוויריות נגד עמדות אוקראינים בחוליאיפולה.
באוקראינה האשימו שהכוחות המזוינים הרוסים המשיכו להתמקד בתשתיות אזרחיות, במקום לעסוק ישירות בכוחות אוקראינים.
על פי המטה הכללי של הכוחות המזוינים של אוקראינה, הפצצה מתמשכת זו בוצעה במטרה לאלץ את הכוחות האוקראינים להישאר בחוליאפולה, כחלק מניסיון של הכוחות הרוסיים לכבוש את העיר סוורודונצק.
הישגים קטנים הושגו על ידי הכוחות האוקראינים באזור סביב חוליאפולה, אם כי הדבר עלה בעלות גבוהה, כאשר אוקראינים רבים נפגעו מהירי הארטילרי.
ב-18 ביוני נמשכה ההפגזה על חוליאפולה, כשאוקראינים פרסמו שזוהתה פגיעה בכמה מבני מגורים ומסחר ופצעה מספר אזרחים.
ב-28 ביוני, על מנת למנוע העברת כוחות אוקראינים לעיר ליסיצ'נסק כחלק מקרב ליסיצ'נסק, הפציצו כוחות רוסים עמדות אוקראיניות בחוליאפולה.
ב-5 ביולי, המינהל הצבאי האזורי של זפוריז'יה האוקראיני דיווח על המשך התקפות טילים רוסיות נגד תשתית אזרחית בחוליאפולה.
ב-10 ביולי דיווח גם המטה הכללי של הכוחות המזוינים של אוקראינה על התקפות ארטילריה רוסיות מתמשכות על חוליאפולה.
לפי האוקראינים, הכוחות המזוינים הרוסים לא ביצעו פעולות התקפיות נוספות בזפוריז'יה למרות ההפגזות שיזמו.
ב-19 ביולי אוקראינה טענה כי צבא רוסיה החל לארגן מחדש את חייליו בזפוריז'יה והחלו לרכז את מאמצו בכיבוש האזור.
באותו תאריך הפגיזו כוחות רוסים את חוליאפולה באמצעות מערכת משגרי רקטות מרובה BM-21 Grad וארטילריה.
ב-21 ביולי דיווח סריי ירמאק כי למעלה מ-1,000 בתים וכמעט כל התשתית של העיר ניזוקו במהלך חודשי ההפגזות הכבדות.
לפי האוקראינים הכוחות הרוסים המשיכו להפגיז תשתיות אזרחיות וצבאיות בחוליאפולה עד אוגוסט, אך לא נקטו בפעולות צבאיות נוספות באזור.
ב-12 באוגוסט דיווח המטה הכללי של הכוחות המזוינים של אוקראינה כי כוחות רוסים פתחו באש נגד עמדות אוקראינים בחוליאיפולה, אך הם נהדפו.