tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטלאי הצהוב הונהג כסימן מזהה ליהודים על ידי שלטונות האסלאם והנצרות בימי הביניים, כחלק מחקיקה אנטי-יהודית והשפלה אנטישמית.
ההוראות הראשונות בנושא נשיאת הטלאי הצהוב ברומניה ניתנו על ידי רשויות מקומיות.
ב-4 ביולי 1941, על קירות בתי העיר בקאו הוצגו הוראות ראש המשטרה המקומית.
ההוראות התפשטו לערים נוספות: גאלאץ, בוטושאן, חוש, פלטיצ'ן, יאשי ועוד.
בתגובה לשאלות של מפקדים צבאיים, הורה מיכאי אנטונסקו, סגנו של יון אנטונסקו, לשר הפנים לדאוג לנשיאת הטלאי על ידי יהודים בכל רחבי רומניה.
שר הפנים הוציא חוזר המטיל את ההוראה החל מ-7 באוגוסט, חודש ימים לפני שגרמניה הנאצית החליטה החלטה דומה.
בימי השלטון אנטונסקו נקט מנהיג יהודי רומניה, וילהלם פילדרמן, בדרך של הצפת השלטונות בבקשות שנוסחו מתוך חוש דיפלומטי והכרה עמוקה של המנטליות והשקפת הנמענים.
לדוגמה מובא כאן תרגום של בקשה, מיום 6 בספטמבר 1941, שהגיש פילדרמן, יחד עם הרב הראשי אלכסנדר שפרן, לראש הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, הפטריארך ניקודים,(שנודע בהשקפות אנטישמיות מובהקות), בעניין ענידת הטלאי הצהוב:
פרט לכך פילדרמן הפעיל את מלוא כישרונו בשיחותיו עם יון אנטונסקו (בעבר חברו לספסל הלימודים) ועם שרים נוספים.
לאחר שאנטונסקו קרא את התזכיר יצאה הזמנה לפילדרמן לבוא אליו ביום ראשון (יום המנוחה ברומניה) למפגש, יחד עם יהודי נוסף, הוריה קלז'אן, בביתו הכפרי של אנטונסקו.
בראיון, שנמשך קרוב לשעה, העלה פילדרמן בעיות שונות, שחלקן נענו וחלקן לא, אך חובת ענידת הטלאי הצהוב ברומניה גופא בוטלה.
בסיום המפגש ציין אנטונסקו את היחס השונה ליהודי ה"רגאט" (ה"ממלכה" -רומניה בגבולות שלפני מלחמת העולם הראשונה) לעומת יהודי המחוזות שסופחו מאוחר יותר, שהמשיכו לשאת את הטלאי הצהוב.
רצח יהודי בסרביה ובוקובינה והגירושים לטרנסניסטריה
רצח יהודי בסרביה וצפון בוקובינה החל עוד לפני כניסת רומניה למלחמת העולם השנייה.
בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב ניתנה יד חופשית לברית המועצות בבסרביה וצפון בוקובינה; במועד שהתאים לסובייטים - לאחר נפילת צרפת, המעצמה הערבה לגבולות רומניה, הגישה ברית המועצות לרומניה אולטימטום בו תבעה יציאת הממשל והצבא הרומני ממחוזות אלה לאלתר.
הרומנים, שכוחם נפל בהרבה מכוחה של ברית המועצות, נסוגו תחת האולטימטום וברית המועצות השתלטה על חבלים אלה.
במהלך היציאה החפוזה של הרומנים, הממשל הרומני ציווה על הצבא הרומני להגיש סיוע לרומנים הנמלטים מערבה, אל שטח רומניה, אך לא ליהודים.
היהודים בחבלים האלה, הבינו שהם מועברים לשלטון הסובייטי והיו ביניהם כאלה שניסו להתחיל תקופה זו ברגל ימין על ידי הקבלת נציגי השלטון הסובייטי בלחם, מלח ודגלים אדומים - התנהגות זו נתפסה על ידי הרומנים כבגידה והעיתונות הרומנית האשימה את היהודים באובדן החבלים האלה עבור רומניה.
חלק מקציני וחיילי רומניה הנסוגים מחבלים אלה החלו לעשות שפטים ביהודים, כנקמה על אובדן החבלים ובלט ביניהם לרעה המיור ולריו קארפ.
גם פרעות דורוחוי היו על רקע זה.
לפני כניסת הצבא הרומני לבסרביה ולבוקובינה במלחמת העולם השנייה כבר נקבעה מטרת "טיהור" המחוזות האלה מיהודים.
הוראות רבות בנוגע ליהודים ניתנו בעל פה ובנוסף לכך, לפני נפילת המשטר של אנטונסקו הושמדו מסמכים רבים, לכן אין כיום תיעוד על המועד המדויקת ועל הפורום בו התקבלו ההחלטות לביצוע, אך התייחסויות מאוחרות יותר מאשרות שהיה כנראה סיכום בין אנטונסקו ובין היטלר בנוגע ליהודי המחוזות ה"חדשים".
אנטונסקו נתן את ההוראה הבאה: "את כל הרומנים והאוקראינים הפרו-קומוניסטים צריך לשלוח לגדה השנייה של הדניסטר (לכוון נהר הבוג), בעוד ש"כל בני המיעוטים מסוג זה" (כינוי ליהודים) יחוסלו".
תועדו מקרים רבים, למשל - כנופייתו של איוון קודלו מבנילה, כנופייתו של המורה ולדימיר רוסו מסדיגורא ועוד.
בשלב זה נרצחו עשרות אלפי יהודים.
השלב השני בוצע לאחר השתלטות הצבא הרומני על השטחים האלה.
הייתה הוראה שלא בכתב, שהועברה בעל פה בין יחידות הצבא הרומני, להרוג ביהודים ולבזוז רכוש יהודי ללא חשבון ב-24 השעות הראשונות של הכיבוש (לפי השמועה שעברה בין היהודים, בשלושת הימים הראשונים).
גם הצבאות הגרמניים שהשתתפו בכיבוש היו תחת פיקודו של אנטונסקו, לכן גם מעשיהם, כמו הפוגרום בבלץ, נופלים תחת אחריות ממשלת רומניה.
ההוראות המיוחדות, שהועברו בעל פה, יצרו בעיות, כי לא כולם היו מוכנים לבצען כלשונן.
כדי להתגבר על כך נשלח ביום 29 ביוני מברק דחוף לכל הפרפקטים בבסרביה ובבוקובינה, שבו הצטוו "לירות, להעביד בפרך ולהרעיב את התושבים היהודים בכל שטחן של בסרביה ובוקובינה".
בצ'טאטאה אלבה (המצודה הלבנה) קצין מקומי שלא הכיר את ההוראות-שבעל פה דרש הוראות בכתב - קולונל מרצ'ל פטלה נסע לשם במיוחד כדי להעביר את ההוראה, ולמחרת נרצחו שם 3,500 יהודים.
גזירת הגירוש לטרנסניסטריה בוצעה בהחלטיות, ומי שניסו לחזור למקומות מהם גורשו נענשו בחומרה הגדולה ביותר.
לדוגמה, בכתב העת הרשמי "בוקובינה", מיום 9 באפריל 1943, פורסמה ידיעה קצרה, בה צוין שבני הזוג היהודים, גלדנר מאיר (Geldner Meyer) וגלדנר רג'ינה (Geldner Regina), שגורשו קודם לטרנסניסטריה, שבו בחשאי לצ'רנאוצי, התגלו והועמדו בפני בית הדין.
בית הדין בראשות אלוף-משנה דוידאנו (Davideanu) ובהשתתפות סגן-אלוף ד"ר מונטאנו (Munteanu) ורב-סרן גריגורוביצה (Grigoroviţă) והתובע פוקובסקי פרנצ'יסק (Pocubschi Francisc) שפט אותם ודן אותם לעונש מוות.
עליית אנטונסקו והלגיונרים לשלטון ברומניה נעשתה בעת שהיהדות המקומית הייתה מאורגנת תחת "הפדרציה של איחוד הקהילות היהודיות ברומניה", מוסד שהונהג על ידי דוקטור וילהלם פילדרמן.
בראש ההנהגה הדתית עמד הרב הראשי הצעיר אלכסנדר שפרן.
לצד פילדרמן ושפרן כיהנו גם יוסף פינקס Josef M.
Pincas, נשיא איחוד הקהילות הרומניות הספרדיות והרב הספרדי הראשי של יהודי רומניה, הרב שבתאי דז'אן Sabetay Y.
ביום 16 בדצמבר 1941 פורקה הפדרציה בכוח הצו המלכותי מס' 3415. פירוק הפדרציה נעשה לפי הצעתו של גוסטב ריכטר, היועץ הגרמני-נאצי לענייני יהודים שנשלח מגרמניה, כדי לסייע בידי אנטונסקו בטיפול ביהודי רומניה.
לאחר פירוק כל מוסדות היהודים הוקם במקומם מרכז היהודים ובראשו הוצב כנשיא ח.
Streitman) וכמזכיר כללי דוקטור ננדור גינגולד, יהודי שהמיר את דתו והיה נשוי לנוצרייה, ובדצמבר 1942 החליף גינגולד את סטריטמן בתפקיד הנשיא.
ראש מרכז היהודים קיבל את הוראותיו מראדו לקה, מיופה הכוח מטעם שלטונות אנטונסקו בנושא יהודי רומניה.
למרות פירוק הפדרציה, המשיכה ההנהגה הקודמת בראשות פילדרמן לפעול במחתרת במהלך כל תקופת המלחמה.
גם אנטונסקו עצמו פנה לפילדרמן, לאחר הדחתו, כדי לנסות להשיג באמצעות השפעתו על היהודים, הישגים ש"היהודים מטעם" לא הצליחו להשיג.
כשפילדרמן לא נענה לדרישותיו (גיוס מס נוסף מהיהודים, מס בסכום של 4,000,000,000 לאו) לא היסס אנטונסקו והיגלה את פילדרמן לטרנסניסטריה, למרות היכרותם הקודמת (למדו יחד בבית הספר התיכון) ורק השתדלותה של מלכת האם אלנה הביאה להשבתו של פילדרמן כעבור 3 חודשים.
כאמור פילדרמן עמד בראש הנהגה לא רשמית שזכתה לכינוי "מועצת היהודים" והשתתפו בה גם הרב שפרן, עו"ד מישו בנבנישטי, כנציג התנועה הציונית, פ.
פרוימסקו, נציג היהודים הספרדיים ועו"ד ארנולד שוופלברג.
בדרך כלל התכנסה המועצה בביתו של הרב שפרן.
פילדרמן עודד חלק מהיהודים הקשורים איתו לקבל תפקידים במרכז היהודים, כדי שיוכל לקבל אינפורמציה מבפנים וגם כדי שיוכל להשפיע על מהלכים.
לאברהם לייבה זיסו, הוצעה הנהגת מרכז היהודים והוא דחה אותה בבוז באומרו שמדובר ב"בור שופכין" של הנאצים.
הוא ביקר בחריפות את העמדה של פילדרמן וראה בכך שחלק מאנשיו קיבלו תפקידים במרכז, שיתוף פעולה מסוים עם האויב.
הניסיון לפתרון הסופי של יהודי רומניה
מהצד הגרמני השתתפו 3–4 אנשים, כולל גוסטב ריכטר (המומחה הגרמני לבעיית היהודים שייעץ לרומנים) וקילינגר (הציר הגרמני ברומניה) ומהצד הרומני ידעו על כך רק יון אנטונסקו, מיכאי אנטונסקו וראדו לקה (הממונה הרומני על בעיית היהודים).
מקור השמועה היה במאמר שפרסם ריכטר, היועץ הגרמני, בו קרא ליהודים להתכונן לגירוש, שיתחיל בקרוב.
את המאמר שלח ריכטר לאדולף אייכמן ב-15 בנובמבר 1942, כהסבר לכישלונו בשילוח יהודי רומניה.
ב-26 בנובמבר פנו השגריר הגרמני ברומניה, פון קילינגר וגוסטב ריכטר למיכאי אנטונסקו, כדי לקבל הסברים, מדוע אין שילוח של יהודי רומניה.
מיכאי אנטונסקו השיב שהשליט, יון אנטונסקו, החליט רק לקחת בחשבון את פתרון גירוש יהודי רומניה לפי התוכנית המסוימת, אך בינתיים דחה את המימוש.
לאחר קרב סטלינגרד השיב השלטון הרומני בצורה רשמית לגרמניה, שהפתרון ליהדות רומניה טמון רק בהגירה.
בין רומניה ובין גרמניה הנאצית ובנות הברית שלה האחרות היו יחסים מורכבים.
רומניה תרמה למאמץ המלחמתי הרבה מאוד חיילים, אוצרות דגן, נפט ועוד ובתמורה הייתה אמורה לקבל השבה לגבולותיה של בסרביה ובוקובינה, חימוש צבאה בנשק מודרני ותקוות לשינוי עתידי בתכתיב וינה, כך שצפון טרנסילבניה תשוב לריבונותה.
הדברים לא התנהלו לשביעות רצונה של רומניה, צבאה לא קיבל את החימוש המובטח ופיזורו ברחבי רוסיה הגדיל מאוד את החששות מפני התקפה הונגרית או בולגרית, כשהחיילים הרומנים הרחק ממולדתם.
גרמניה הנאצית שמחה על היריבות בין רומניה ובין הונגריה וסחטה משתיהן ככל יכולתה.
בפגישה בויניצה, בספטמבר 1942, בין מיכאי אנטונסקו, שהיה שליט רומניה בפועל (יון אנטונסקו היה חולה בתקופה זו) ובין היטלר, תבע הראשון שהכוחות הרומניים ירוכזו במקום אחד, נוח יותר מחזית סטלינגרד, תחת פיקוד רומני.
מיכאי אנטונסקו דרש תמורת קורבנות רומניה "ערבויות פוליטיות" (ביטוי קוד להשבת צפון טרנסילבניה), השלמת חימוש היחידות הרומניות וערבויות לכך שהונגריה ובולגריה לא ינצלו את הימצאות הצבא הרומני מחוץ לארצו, כדי לתקוף את רומניה.
כל דרישות רומניה נדחו והיטלר הסתפק באמירה שהוא ערב אישית לגבולות רומניה.
פרט לכך ריבנטרופ תבע את מילוי התחייבות רומניה למסור לידי גרמניה את יהודיה.
הרומנים הגיעו למסקנה שלא קיבלו דבר תמורת מה שנתנו ולא נשאר להם מה לתת, פרט ליהודים, לכן החליטו לא למהר במסירתם לגרמנים.
ב-13 באוקטובר 1942 ניתנה הוראה להפסיק את גירושי היהודים מרומניה לטרנסניסטריה.
יהודים שכבר נאספו, כדי לשלוח אותם לטרנסניסטריה, לא נשלחו ובהמשך שוחררו.
אך חילוקי דעות על דרך מעברם לארץ עיכבו את ביצוע ההחלטה.
בשנת 1942 יצאו מנמלי רומניה, באישור שלטונות רומניה, עוד שמונה כלי שיט קטנים, שנשאו על סיפונם מספר קטן יותר של עולים.
על קציני הים הרומנים נאסר לעבוד עבור היהודים, כלי השיט שהיו ברשות היהודים הוחרמו במסגרת ה"רומניזציה", והוטל איסור על ארגונים יהודים להיות בעלים של כלי שיט.
האוניה Milka יצאה מקונסטנצה ב-30 במרץ עם 243 מהגרים, Belacit יצאה ב-4 באפריל עם 120 ילדים יתומים משורדי טרנסניסטריה ו-30 משגיחים, קזבק שיצאה ביום 6 ביולי 1944 עם יותר מ-700 נוסעים.
בלילה שבין 3 ובין 4 באוגוסט 1944 יצאו מקונסטנצה הספינות: בולבול, מורינה ומפקורה.
הספינה מפקורה, שהובילה יותר משלוש מאות נוסעים, הוטבעה על ידי כלי שיט גרמניים, נוסעים שלא טבעו נקטלו ביריות מקלעים ורק 5 נוסעים ו-6 מלחים ניצלו ונמשו על ידי הספינה בולבול.
גוסטב ריכטר, היועץ הגרמני לבעיית היהודים, שפעל ליד ממשלת רומניה, התנגד בתוקף לעלייה ותבע איסור של הגירת יהודים ואיסור פעילות ציונית - מטרתו הייתה שכל היהודים הרומנים יכללו בפתרון הסופי.
בעקבות תבוסות חוזרות ונשנות של צבאות גרמניה הנאצית ורומניה נענו בסופו של דבר שלטונות רומניה להפצרות נציגי יהדות רומניה ואישרו את שיבתם לרומניה של שרידי המגורשים לטרנסניסטריה.
הצעד הראשון בכיוון זה נעשה בהחלטת "ועדת הסדר" מיום 30 בספטמבר 1943, שאישרה לאותם יהודים, שגורשו לטרנסניסטריה בגלל הפרת תקנות וסיימו לרצות את עונשם, לשוב לרומניה.
למרות האישור, הם לא היו הראשונים ששבו, הראשונים היו יוצאי דורוחוי, שגורשו ב"טעות".
דורוחוי הייתה חלק מהרגאט ויהודי הרגאט לא גורשו קבוצתית, אך שינוי המפה של רומניה לפני הגירושים הביא לצירוף דורוחוי לבוקובינה ויהודי בוקובינה נידונו לגירוש.
הכרה ב"טעות" אפשרה את שובם של שרידי יהודי דורוחוי לרומניה.
שיבת היתומים מטרנסניסטריה היא פרק ייחודי בתולדות יהדות רומניה.
לקראת תום המלחמה התברר כי ישנם מאות ילדים יהודים יתומים שנותרו בגיטאות טרנסניסטריה.
הרב מסקולן, אליעזר זוסיא פורטוגל, שניצל בעצמו מהשואה בצ'רנוביץ, לקח על עצמו לאסוף את היתומים ולהביאם לבוקרשט, שם פתח עבורם בית יתומים שבו החלו לחזור לשיגרת חיים נורמלית.
הודות לפועלו זכה לכינוי "אבי היתומים".
במהלך מלחמת העולם השנייה נשלחו לרומניה עשרה צנחנים מהיישוב הארץ ישראלי, כולם דוברי רומנית.
הצנחנים היו: אבא ברדיצ'ב, דב הררי, יצחק בן-אפרים, אריה פיכמן (Arie Fichtman), אריה גוקובסקי, ברוך קמין, אוריאל קנר (Mielu Kanner), ריקו לופסקו (Ricu Lupescu), יצחק שחם מקרסקו (Itzhac Macarescu) ושייקה דן.
אבא ברדיצ'ב הוצנח ליוגוסלביה ולא הצליח לעבור את הגבול לרומניה, לכן שונתה משימתו והוא נשלח לעזור בסלובקיה.
מאוחר יותר, כאשר ניסה לעבור את הגבול להונגריה, נעצר ונשלח למאוטהאוזן שם נשפט, נידון למוות והוצא להורג.
אריה פיכמן ואריה גוקובסקי הוצנחו במקום הלא נכון ונלכדו כמעט מיד.
הם נחקרו, נכלאו והשתחררו בסוף המלחמה.
גם ריקו לופסקו ויצחק מקרסקו נלכדו עם נחיתתם ונשלחו למחנות מעצר, אך השתחררו בסוף המלחמה.
יצחק בן אפרים, שייקה דן ולאחריהם דב הררי, ברוך קמין ולבסוף אוריאל קנר, לא נתפסו, יצרו קשר עם הקהילה היהודית וארגנו את יהודי בוקרשט להתגוננות עצמית.
אחרי המלחמה עסקו הצנחנים בארגון הבריחה.
גם בין הצנחנים שנשלחו לארצות אחרות היו מבין יוצאי רומניה, כמו יונה רוזן, יואל פלגי ופרץ גולדשטיין שנשלח להונגריה.
חסידי אומות העולם מרומניה וממולדובה
עד קיץ 2004 נרשמו ביד ושם 20,205 חסידי אומות העולם כשרק 60 מתוכם מרומניה.
היו עוד רבים שפעלו למען הצלת יהודים, אך אין תיעוד על פעולותיהם ולעיתים אפילו לא יודעים את שמם.
ביום 14 במרץ 1944, 370 יהודים ממחנה "טריכטי" Trichati עבדו בהכפלת מסילת הברזל אל אודסה.
מפקד המחנה, איש אס אס, החליט שלפני נסיגת הצבא הגרמני צריכים לירות ביהודים, אך ברגע האחרון הגיע סיור רומני בפיקודו של סמל והם מנעו זאת.
הענשת האחראים לשואת יהודי רומניה
באפריל 1945 פורסם הצו-חוק 312 שסיפק את הבסיס החוקי להקמת בתי הדין העממיים ונקיטת האמצעים המשפטיים נגד החשודים ובהמשך הנאשמים בפשעי מלחמה.
"בית הדין העממי" (ברומנית: Tribunalul poporului) היה כינוים של שני בתי דין מיוחדים שהוקמו ברומניה לאחר מלחמת העולם השנייה כדי לשפוט את פושעי המלחמה הרומנים על מעשיהם בתקופת המלחמה.
בבית הכנסת הגדול של בוקרשט מוצג מוזיאון השואה של רומניה.
בשנת 2009 הוקמה בבוקרשט אנדרטת השואה.
ברומניה שלאחר מלחמת העולם השנייה, השלטון הקומוניסטי העלים את השואה וזכרה תוך טשטוש ייחוד הקורבן היהודי.
קורבנות השואה הוצגו לפי השתייכותם למדינות השונות תוך הסתרת יהדותם.
במעשים הואשמו הנאצים ומשתפי הפעולה וטושטש תפקידו של השלטון והעם הרומני.
שנים רבות של העלמה עשו את שלהן ולאחר נפילת הקומוניזם המשיכו לטעון את אותם הטיעונים.
שערורייה גדולה פרצה כשממשלת רומניה הכחישה ב-2003 את חלקה בשואה ואת קיום השואה בתחומיה ולאחר מכן הצהיר גם נשיא רומניה יון איליאסקו הצהרות שגימדו את היקף השואה ואת אחריות רומניה לשואה בשטחים שבשליטתה.
זאת למרות ההוכחות המצטברות כנגד הכחשות אלו.
בהמשך חזרה בה רומניה מההכחשה של ממשלת רומניה שיוחסה ל"טעות".
גם נשיא רומניה הוציא הבהרה לדבריו.
לאחר לחצים בינלאומיים מארצות המערב ומישראל, הקים הנשיא איליאסקו ועדת היסטוריונים שתדון בסוגיה.
הוועדה, שכללה את ההיסטוריון הישראלי ז'אן אנצ'ל, מחבר המחקר על שואת יהודי רומניה, הוציאה דו"ח מפורט שגרר מסקנות מרחיקות לכת, לגבי החינוך וההנצחה ברומניה.
פאול גומה, סופר רומני היושב בצרפת, ייסד סוג מיוחד של הכחשה/הצדקה של השואה בשטחים שנשלטו על ידי רומניה.
לפי גומה, יהודי בסרביה ובוקובינה פגעו בכוחות צבא רומניה בעת נסיגתו ממחוזות אלה לאחר האולטימטום הסובייטי, לפני מלחמת העולם השנייה, בימים שבין 28 ביוני ובין 3 ביולי 1940. פגיעות אלה, לדברי גומה, הצדיקו את העונש שהוטל על היהודים על ידי יון אנטונסקו.
גומה וחסידיו הרבים, מאשימים את היהודים בהבאת הקומוניזם לרומניה והופכים בכך את הצדדים, הם המאשימים והיהודים הנאשמים.
בעיקרון תורת גומה טוענת שהייתה שואה, אך היא לא הייתה כל כך גדולה, בחלקה הייתה עונש מוצדק על "פשעי" היהודים ובחלקה נבעה ממעשים חריגים ולא מוצדקים של בני העם הרומני שכעסו על היהודים.
בשנת 1947 אמיל דוריאן הוציא דו"ח מפורט על מצב הקהילה בשנת 1946.
גם ברומניה של 2014 יש תופעות של שכתוב היסטוריה לכיוון זה, כך למשל, העיתון הרומני הנפוץ România Liberă יצא במאמרים ההופכים פושעי מלחמה, שרצחו באכזריות יהודים, כמו ויורל קארפ, לגיבורים שהרגו למען מולדתם טרוריסטים אדומים.
עם כל זאת, לאחר דו"ח ועדת ההיסטוריונים, נעשו ברומניה צעדים חיוביים בכיוון ההכרה באחריות לשואה.
כולל חקיקת חוק האוסר הכחשת השואה.
הסופר הרומני קטלין מיהוליאק כתב שלושה רומנים, שבמרכזם אירועים משואת יהודי רומניה.
הרומן הראשון, "אמריקה שמעל הפוגרום", עוסק בפרעות יאשי, השני, "הסיגר האחרון של פונדן: סיפורי שואה", עוסק בסופו המר של המשורר בנימין פונדויאנו והשלישי, "דבורה", עוסק בגורל היהודים המגורשים לטרנסניסטריה.
ביום 30 באוגוסט 1940, בהתאם לתכתיב וינה, הועברה הריבונות על צפון טרנסילבניה מרומניה להונגריה.
במפקד התושבים של שנת 1930 נחלקה האוכלוסייה של אזור זה כך:
על פי מפקד שערכו השלטונות הרומנים, היו בשנת 1941 בצפון טרנסילבניה 151,126 יהודים, אך למספר זה נוספו עוד כ-10% נוצרים שנחשבו ליהודים על פי חוקי הגזע ההונגרים (סב אחד יהודי) וכך הגיע המספר ליותר מ־166,000 איש.
על פי ההערכה, בתקופה זו הושמדו יותר מ־146,000 יהודים שהגיעו לאושוויץ מצפון טרנסילבניה.
השלטון ההונגרי הפשיסטי, שקיבל את השלטון על צפון טרנסילבניה בספטמבר 1940, השליט בהדרגה משטר של איסורים ומגבלות כנגד היהודים, בתחומי הכלכלה, החברה והתרבות, בהתאם לחקיקה ההונגרית.
בשנת 1942 גייסו שלטונות הונגריה 50,000 איש, 15,000 מהם מצפון טרנסילבניה, מבין הגברים היהודים הכשרים לעבודה (גילאי 18 עד 25 בהתחלה ובהמשך הועלה הרף העליון ל-60), ומרביתם נשלחו לעבודות כפייה בחזית המזרחית, באוקראינה.
יחד עם יהודי צפון טרנסילבניה נשלחו למחנות ההשמדה גם סקלרים סובוטניקים, שסירבו להתכחש ליהדותם.
על סמך מספרים אלה, ההערכה היא שבתקופה זו הושמדו יותר מ־146,000 יהודים שהגיעו לאושוויץ מצפון טרנסילבניה.
ביום 3 במאי 1944 בשעה 5:00 התחיל ריכוז יהודי החבל לתוך גטאות, הגדול שבהם הוא גטו קולוז'וואר שהיה בעיר קלוז'.
יהודי מרמורש, סאטו מארה, באיה מארה וסביבתן רוכזו ב־11 גטאות ובו זמנית יהודי קלוז', ביסטריצה ואורדאה בודדו.
היהודים נשלחו למחנות השמדה ברכבות שעברו דרך תחנת "קושיצה" ובתחנה נרשמו נתונים על מספר הנוסעים והמקום ממנו הובאו, בהתאם לנתונים שנאספו על ידי מנהל התחנה, Miklós Gaskó:
ביום 16 במאי 3,007 יהודים שהובאו מסיגט.
ביום 17 במאי 3,052 יהודים שהובאו מאקרמזה (היום באוקראינה).
ביום 18 במאי 3,248 יהודים שהובאו מסיגט.
ביום 19 במאי 3,032 יהודים שהובאו מווישאו דה סוס.
ביום 19 במאי 3,006 יהודים שהובאו מסאטו מארה.
ביום 20 במאי 3,104 יהודים שהובאו מסיגט.
ביום 21 במאי 3,013 יהודים שהובאו מווישאו דה סוס.
ביום 22 במאי 3,490 יהודים שהובאו מסיגטו מרמאציי.
ביום 22 במאי 3,300 יהודים שהובאו מסאטו מארה.
ביום 23 במאי 3,023 יהודים שהובאו מווישאו דה סוס.
ביום 23 במאי 3,110 יהודים שהובאו מאורדאה.
ביום 25 במאי 3,148 יהודים שהובאו מאורדאה.
ביום 25 במאי 3,130 יהודים שהובאו מקלוז'.
ביום 25 במאי 3,317 יהודים שהובאו מאקנסלטינה (היום באוקראינה).
ביום 25 במאי 3,006 יהודים שהובאו מווישאו דה סוס.
ביום 26 במאי 3,336 יהודים שהובאו מסאטו מארה.
ביום 27 במאי 3,183 יהודים שהובאו מטרגו מורש.
ביום 28 במאי 3,150 יהודים שהובאו מדז'.
ביום 28 במאי 3,227 יהודים שהובאו מאורדאה.
ביום 29 במאי 3,417 יהודים שהובאו מקלוז'.
ביום 29 במאי 3,306 יהודים שהובאו מסאטו מארה.
ביום 29 במאי 3,166 יהודים שהובאו מאורדאה.
ביום 30 במאי 3,203 יהודים שהובאו מטרגו מורש.
ביום 30 במאי 3,187 יהודים שהובאו מאורדאה.
ביום 30 במאי 3,300 יהודים שהובאו מסאטו מארה.
ביום 31 במאי 3,270 יהודים שהובאו מקלוז'.
ביום 31 במאי 3,073 יהודים שהובאו מבאיה מארה.
ביום 31 במאי 3,106 יהודים שהובאו משימלאו סילבאניי.
ביום 1 ביוני 3,059 יהודים שהובאו מאורדאה.
ביום 1 ביוני 2,615 יהודים שהובאו מסאטו מארה.
ביום 2 ביוני 3,106 יהודים שהובאו מביסטריצה.
ביום 2 ביוני 3,100 יהודים שהובאו מקלוז'.
ביום 3 ביוני 2,972 יהודים שהובאו מאורדאה.
ביום 3 ביוני 3,161 יהודים שהובאו משימלאו סילבאניי.
ביום 4 ביוני 3,149 יהודים שהובאו מרגין .
ביום 5 ביוני 2,972 יהודים שהובאו מאורדאה.
ביום 5 ביוני 2,844 יהודים שהובאו מבאיה מארה.
ביום 6 ביוני 3,160 יהודים שהובאו מדז'.
ביום 6 ביוני 2,875 יהודים שהובאו מביסטריצה.
ביום 6 ביוני 1,584 יהודים שהובאו משימלאו סילבאניי.
ביום 8 ביוני 1,364 יהודים שהובאו מדז'.
ביום 8 ביוני 1,784 יהודים שהובאו מקלוז'.
ביום 8 ביוני 1,163 יהודים שהובאו מטרגו מורש.
ביום 9 ביוני 1,447 יהודים שהובאו מקלוז'.
ביום 27 ביוני 2,819 יהודים שהובאו מאורדאה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוקם בקלוז', ב-22 ביוני 1945, בית דין עממי, שבו נשפטו פושעי המלחמה, שנמצאו אשמים בפשעים, שבוצעו בצפון טרנסילבניה לרבות ויקטור קפיסיוס שנידון למוות שלא בפניו.
שובו של הדרקון ,הוא הספר השלישי מתוך סדרת הפנטזיה מחזור כישור הזמן מאת רוברט ג'ורדן.
בגרסה המתורגמת לעברית הוא מחולק לשני כרכים: שובו של הדרקון ולב האבן.
הספר יצא לאור לראשונה ב-15 באוקטובר 1991, בהוצאת תור ספרים.
בעברית יצא הספר בהוצאת אופוס.
כתוצאה מכך הוא מחליט לברוח מהמחנה אל טיר, במטרה לגלות האם הוא אכן הדרקון שנולד שוב הנחזה בנבואות.
אחת מנבואות הדרקון המפורסמות ביותר היא שהמצודה העצומה והבלתי ניתנת לכיבוש, האבן של טיר, לא תיפול בטרם תאחז ידו של הדרקון בקלנדור, החרב הקסומה, המצויה בליבה של המצודה.
מוריין מחליטה להשיג את רנד בכל מחיר, ואיתה יוצאים לאן, פרין ולויאל, ואילו מין נשלחת למגדל הלבן להודיע לאמירלין על בריחתו של רנד.
מוריין מגלה שעל אף הקצב המהיר הם אינם מצליחים להשיג את רנד, ולפיכך היא מחליטה לעלות על ספינה במורד נהר הארינל עד לאיליאן, ומשם לעלות על ספינה לטיר.
על הספינה בארינל מצטרפת אליהם פייל באשר, המאוהבת בפרין.
הם ממשיכים לאיליאן, אך שם מגלים שהמלך ומועצת התשעה השולטים באיליאן אסרו על כל קשר ימי עם טיר.
מוריין מזהה איכשהו את פרצופו האמיתי של "לורד ברנד" (סמאל) והם בורחים, לא לפני שהם חווים מפגש לא נעים במיוחד עם אנשים אפורים וכלבי צל, אך מצליחים לצאת בשלום וממשיכים לטיר.
אגווין, נינאב ואליין מגיעות למגדל הלבן לאחר מסע ארוך מפאלם, ביחד עם וורין סדאי ומאט קוטון הגוסס.
שם הן מגלות שכשלוש עשרה מחברות האג'ה השחורה ברחו מן המגדל ונטלו איתם טר'אנגריל שונים.
מאט נרפא על ידי האאס סדאי במגדל הלבן מן הקשר אל הפגיון הנתעב משאדאר לוגות.
הוא יוצא מטאר וולון במהירות האפשרית לעזרתן של אגווין, נינאב ואליין, ובתמורה לוקח מכתב מאליין אל אימה, המלכה מורגז, בקאמלין.
בטאר וולון הוא פוגש את תום מרילין, והשניים עושים דרכם בספינה לאורך נהר הארינין לארינגיל ומשם לקאמלין.
בקאמלין, מגלה מאט שמורגז היא בובה על חוט הנשלטת בידי הלורד גבריאל, המתכנן לרצוח את אליין.
ברגע שנודע להם על כך יוצאים מאט ותום במהירות האפשרית לטיר, להציל את אליין וחברותיה.
באבן של טיר מתרחשים מאורעות רבים בו זמנית: מאט מגלה כי אגווין, נינאב ואליין מוחזקות באבן, ויחד עם ג'ולין סנדר, לוכד הגנבים, הוא מחלצן מהכלא.
באותה שעה בדיוק מנהיג רוארק, ראש שבט איאלי, כמה מאות איאלים להתגנב אל האבן של טיר בלילה ולכבשה.
בדיוק באותו זמן חודר גם רנד אל'תור לבדו אל המצודה ורץ הישר אל לב האבן, האולם שבו מוחזקת קלנדור.
מוריין ולאן חודרים למצודה ומגיעים ללב האבן.
בלב האבן נהרג בלאל, אחד הארורים ששולט בטיר, על ידי אש-להט מידה של מוריין.
רנד לוקח את קלנדור, שהיא ס'אנגריל רב עוצמה, מתעמת עם ישמעאל והורגו.
בסופו של הסיפור, רנד אל'תור הופך לשליט טיר, והאיאלים ומגיני האבן כאחד נתונים למרותו.
שוּבָּה הוא סלט שכבות מהמטבח הרוסי, הכולל ירקות מבושלים (תפוח אדמה, סלק וגזר) מעורבבים במיונז, דג מליח, ביצים קשות ולעיתים גם בצל.
מכינים את הסלט ללא ערבוב השכבות, כך שבעת ההגשה נראות בכל פרוסה כל השכבות, כאשר לכל שכבה צבע אופייני.
כל מרכיבי הסלט מגורדים או קצוצים לקוביות קטנות.
הרכבת הסלט נעשית בדרך כלל לפי הסדר הבא, מלמטה למעלה:
שכבת מליח שיש המערבבים בו גם בצל סגול (אפור-ורוד),
שכבת תפוחי אדמה מבושלים (צהוב חיוור),
יש המוסיפים שכבת גזר מגורד (כתום),
שכבת סלק מבושל מגורד (סגול),
שכבת חלבוני ביצה קשה (לבן),
שכבת חלמוני ביצה קשה (צהוב עז),
יש המוסיפים מעל מעט בצל ירוק קצוץ או עלי פטרוזיליה להוספת צבע ירוק.
שובבי ציון הייתה להקה ישראלית שפעלה בשנים 1970–1972. חברי הלהקה היו חנן יובל, קובי אשרת וקובי רכט.
השלישייה הוקמה בסוף 1970, לאחר שקובי אשרת וקובי רכט כבר שיתפו פעולה כצמד "הקוביות" והוציאו לאור את הסינגל "למה עכשיו", הם צרפו אליהם את חנן יובל, שבאותה עת חיפש הרכב חדש לאחר פירוק "השלושרים".
הופעת הבכורה שלהם הייתה כלהקת חימום של מייק ברנט.
השלישייה השתתפה בפסטיבל הזמר והפזמון 1971 עם השיר "בגללי או בגללו" (מילים ולחן: מוטי גלעדי), וכן השתתפה בפסטיבל הזמר החסידי, בספטמבר 1971, עם שניים משירי שלמה קרליבך "ישראל ישראל בטח בשם" ו"חמדת ימים".
ביוני 1971 השלישייה הוציאה אלבום אחד, ממנו בלטו השירים "למה עכשיו", "נגה", "איש גדול" ו"אל תלכי".
בפברואר 1972 הודיעה הלהקה על פירוקה, עקב חילוקי דעות בין חנן יובל לרכט ואשרת על רפרטואר.
אחר כך נסעו רכט ואשרת לנסות את מזלם כמוזיקאים ומפיקים באמסטרדם.
בשנת 1984 התאחדה הלהקה למספר הופעות ב"מועדון החמאם".
בשנת 2015, ארבעים וארבע שנים לאחר התפרקות הלהקה, התאחדה השלישייה להופעה במועדון צוותא בתל אביב.
שוב בן 17 הוא סרט קולנוע קומי משנת 2009 בבימויו של בר סטירס.
בשנת 1989, שחקן הכדורסל בן ה-17, מייק אודונל (זאק אפרון), מגלה שחברתו, סקרלט פורטר (אליסון מילר), בהריון.
היא מספרת לו על הריונה רגעים ספורים לפני משחק הכדורסל שלו, שסביר להניח שיזכה במלגה.
מייק משחק את השניות הראשונות של המשחק לפני שירד מהמגרש כדי לרדוף אחרי סקרלט, ונטש את תקוותיו ללכת לקולג' ובסופו של דבר לפתח קריירת כדורסל מקצוענית.
שנים לאחר מכן, מייק (מת'יו פרי), כיום בשנות השלושים לחייו, מוצא את חייו עומדים ומשעמם, וסקרלט (לזלי מאן) הגישה בקשה לגירושין.
הוא עובר לגור עם חברו הטוב ביותר ונד גולד (תומאס לנון), עשיר, חנון וגם אומלל.
לאחר שדילג עליו בקידום בעבודה שהוא האמין שמגיע לו, מייק מביע את תסכולו בפני הבוס שלו, מה שמוביל לפיטוריו.
ילדיו בגיל התיכון, מגי בת ה-18 (מישל טרכטנברג) ואלכס בן ה-16 (סטרלינג נייט) לא רוצים שום קשר איתו.
מייק חוזר לתיק המזכרות של התיכון, ומוצא את תמונת קבוצת המחזור האחרון שלו.
שרת מגיע, והוא פורק את חייו, ואומר שהוא היה רוצה לחזור על חייו.
מאוחר יותר באותו לילה, בזמן נהיגה בגשם, מייק נתקל בשרת על גשר שנופל לפתע למים.
בזמן שהוא מנסה לחפש אותו, מייק נופל פנימה בעצמו, וחוזר לחיים כבן ה-17. (וכך מייק הופך מהשחקן הבן 40 מת'יו פרי לשחקן הבן 21 זאק אפרון).
מייק נרשם לתיכון על ידי התחזות למארק גולד, בנו של נד.
הוא מתכנן ללכת לקולג' עם מלגת כדורסל.
כשמייק מתיידד עם בנו, אלכס, הוא מגלה שהוא סובל מבריונות.
מייק גם מגלה שלבתו מגי יש חבר בשם סטן (האנטר פאריש), שלא מכבד אותה ולעיתים קרובות מתייסר באלכס.
מייק מתחיל להאמין שמשימתו היא לעזור לילדיו.
דרך ילדיהם, מייק מבלה זמן עם סקרלט, שמציינת את הדמיון המדהים שלו למייק בתיכון, אך מנמקת זאת כצירוף מקרים מוזר.
בניסיון לתקן את מערכת היחסים שלו עם סקרלט, מייק מתחיל לסיים את כל פרויקטי הגינה שנטש כמבוגר.
הוא עושה כמיטב יכולתו להפריד בין סטן למגי תוך שהוא מעודד את אלכס להיות בטוח יותר בעצמו.
מייק מתקשה להתנגד לתשוקתו לסקרלט למרות חוסר ההולם הברור של מערכת היחסים.
מייק עורך מסיבה לחגוג ניצחון במשחק כדורסל בביתו של נד.
הוא מתעמת עם סטן, שזרק לאחרונה את מגי על כך שסירבה לקיים איתו יחסי מין.
מייק מאוהב ומתעורר למראה שמגי מנסה לפתות אותו.
הוא אומר לה שהוא מאוהב במישהי אחרת ומגי עוזבת, להקלתו הרבה של מייק.
סקרלט מגיעה למסיבה, ומייק מראה לה שאלכס סוף סוף הצליח להתחבר עם הקראש שלו.
השניים מנהלים שיחה אינטימית שבה מייק, שקוע ברגע, מתחיל לנשק את סקרלט.
נגעלת, היא בורחת בסערה כשהוא מנסה ללא הצלחה להסביר את זהותו האמיתית.
ביום הדיון בבית המשפט לסיום הגירושין, מייק עושה ניסיון אחרון לזכות בחזרה בסקרלט (בתור מארק) על ידי קריאת מכתב לכאורה ממייק.
לאחר שהוא עוזב, סקרלט דוחה את הגירושים בחודש.
היא נדהמת לגלות שה"מכתב" היה למעשה רק הנחיות לבית המשפט.
מתוסכל מכך שלא הצליח להציל את נישואיו, מייק מחליט שוב לחפש מלגה ולהמשיך בחייו החדשים.
במהלך משחק כדורסל, סקרלט חווה פלאשבקים לתיכון ולבסוף מבינה את זהותו האמיתית של מארק - בעלה המנוכר, מייק.
היא בורחת, ומייק נוטש את המשחק כדי לרדוף אחריה - בדיוק כפי שעשה ב-1989 - ובכך גם נוטש את הסיכוי שלו לחיים חדשים ככוכב כדורסל.
מייק חוזר לעצמו בן ה-37, מתאחד בשמחה ומתפייס עם סקרלט, ומבין שהיא ההחלטה הטובה ביותר שקיבל אי פעם.
בזמן שמייק מתכונן ליומו הראשון כמאמן הכדורסל החדש בבית הספר של ילדיו, נד - שהתחיל בהצלחה מערכת יחסים עם ג'יין (מלורה הארדין), המנהלת - נותן לו משרוקית.
שניהם מרוצים מההתחלות החדשות בחייהם.
זאק אפרון בתפקיד מייק אודונל, התלמיד המקובל ביותר בבית הספר .
מת'יו פרי בתפקיד מייק אודונל המבוגר .
לזלי מאן בתפקיד סקארלט אשתו של מייק
מישל טרכטרברג בתפקיד מגי, בתו של מייק ומאוהבת במייק הצעיר, ללא הידיעה שהוא אביה
סטרלינג נייט בתפקיד אלכס בנו של מייק.
האנטר פאריש בתפקיד סטאן מלך השכבה, חבר של מגי ויריבו של מייק.
תומאס לנון בתפקיד נד, חברו טוב של מייק.
קתריה גרהאם בתפקיד ג'יימי ומאוהבת במייק
מלורה הארדין בתפקיד מנהלת בית הספר ומנהלת רומן עם נד.
שוב החיוך הוא אלבומה השני של להקת בית הבובות שהוקלט ב-2006 ו-2007 ויצא בספטמבר 2007. האלבום, שבא לאחר אלבום הבכורה של הלהקה מ-2005, זכה להצלחה יחסית ותוך כעשרה ימים נמכרו ממנו כ-10,000 עותקים.
כל שירי האלבום נכתבו על ידי אמיר אטיאס, מלבד השירים "כי אם לא אז בשביל מה", "משחק סימולטני" ו"חלומות שפיספסת" שנכתבו על ידי גיטריסט הלהקה איתי שיף, והשיר "ליד הגורל" שנכתב על ידי בן פרגר.
טרם יציאת האלבום יצאו לרדיו הסינגלים "אל תדאג" ו"עד שבאת".
בניגוד לאלבומה הקודם של בית הבובות "מדפים", באלבום זה המבצעים זהים בכל השירים.
השירים "עד שבאת" ו"אל תדאג" זכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו.
כי אם לא אז בשביל מה
שובו של ג'אפר הוא סרט ההמשך לסרט ההנפשה המצליח "אלאדין" של חברת וולט דיסני משנת 1992. זהו סרט ההמשך הראשון בהפקת החברה שלא הופץ בבתי הקולנוע, אלא ישירות לווידאו ול-DVD.
הסרט הופץ במאי 1994. בסרט ההמשך משתחרר המכשף ג'אפר ממנורת הקסמים וחוזר לנקום באלאדין שסיכל את תוכניותיו בסרט הראשון.
יאגו, התוכי שהיה עוזרו של ג'אפר, חובר לאלאדין ולחבריו והופך לאחד הגיבורים הראשיים בסרט.
הסרט מתחיל כאשר אלאדין ואבו (קוף המחמד של אלאדין) מתגנבים למערת מסתור של כנופיית גנבים מקצועית וגונבים מהם שלל של כסף ואוצרות גנובים.
אלאדין מחלק את כל השלל לעניי אגרבה, חוץ מהפרח המשובץ יהלומים, אותו הוא נותן במתנה לאהובתו, יסמין.
יסמין מודיעה לאלאדין שאביה הסולטאן, מזמין אותו לארוחת ערב חגיגית בו הוא עומד להודיע לו הודעה מפתיעה.
בינתיים באמצע שום מקום במדבר, יאגו התוכי מצליח להשתחרר ממנורת הקסמים.
ג'אפר מבקש ממנו לשחרר אותו כדי שיוכל לנקום באלאדין, אבל יאגו זורק את המנורה לבאר וחוזר לאגרבה לבדו.
יאגו מבין שהוא לא יכול להראות את פניו בארמון סתם ככה, ולכן הוא מנסה למשוך את תשומת לבו של אלאדין על ידי העמדת פני גוסס.
כשאלאדין יוצא לשוק ורואה את יאגו, הוא רודף אחריו עד שכנופיית הגנבים מהמערה שמים לב אליו ומנסים לחסל אותו.
יאגו מציל בטעות את חייו של אלאדין.
וכששומרי הארמון מגיעים כנופיית הגנבים מסתלקת משם.
אלאדין מחליט לקבל את יאגו בסבר פנים יפות לאחר שהציל את חייו, אך בגלל שהסולטאן ויסמין עדיין לא יודעים שום דבר מזה הוא נועל אותו בכלוב ומבטיח לו שישחרר אותו לאחר שיספר להם בארוחת הערב שהוא חזר.
כמה דקות לפני הארוחה, אלאדין ויסמין זוכים להפתעה כשג'יני חוזר לאחר טיול ברחבי העולם.
בינתיים במדבר, אביס מאל, מנהיג כנופיית הגנבים מוצא את מנורת הקסמים של ג'אפר כשהוא שואב מים מהבאר.
חברי הכנופיה מנסים לחסל אותו בתור נקמה על היחס המזלזל שהם מקבלים ממנו, אבל כמה שניות לפני כן אביס מאל משפשף את המנורה כדי לבדוק את האיכות שלה, ג'אפר משתחרר מהמנורה והכנופיה בורחת.
כיוון שג'אפר הוא ג'יני הוא כלוא בכוחות המנורה ולא יכול להרוג, ולכן הדרך היחידה בה יוכל לנקום באלאדין היא באמצעות אביס מאל, שכעת הוא אדונו.
אביס מאל אומר לג'אפר שהוא מוכן לקחת אותו לאגרבה אחרי שימלא את משאלותיו, אך בגלל שהוא לא חכם במיוחד ג'אפר הערמומי מצליח לסדר אותו.
במשאלה הראשונה אביס מאל מבקש אוצר אגדי שנמצא בספינה טבועה, ג'אפר מגשים את משאלתו בכך שהוא מעביר אותו לקרקעית הים, שם נמצאת הספינה.
אביס מאל מבקש מג'אפר להחזיר אותו למדבר, ובכך מבזבז שתי משאלות.
ג'אפר מבטיח לאביס מאל שאם יעזור לו לנקום באלאדין הוא יתגמל אותו בנדיבות, וכשאביס מאל שומע את השם אלאדין הוא נזכר בכל מה שעולל לו ומסכים להצעה של ג'אפר.
הסולטאן מבשר לאלאדין שכיוון שהוא מאורס לבתו יסמין, הוא החליט להפוך אותו לואזיר המלכותי, שזה התפקיד החשוב ביותר באגרבה אחרי הסולטאן.
בינתיים, יאגו מצליח להשתחרר מהכלוב, אבל ראג'ה הטיגריס של יסמין רודף אחריו עד לפתח חדר האוכל.
אלאדין מנסה להסתיר את יאגו מהסולטאן אך יאגו מתגלה.
הסולטאן קורא לשומרים אבל אלאדין מגן על יאגו ואומר לו שכל מה שקרה היה רק באשמת ג'אפר, ושמעכשיו הוא ייקח עליו אחריות.
הסולטאן עדיין כועס, אך מסכים לבקשה של אלאדין, ויסמין נפגעת מכך שאלאדין שוב הסתיר ממנה מידע.
ג'יני משכנע את יאגו להחזיר לאלאדין טובה על כך שהגן עליו מפני הסולטאן בכך שישכנע את יסמין לסלוח לאלאדין, והוא מצליח לקרב ביניהם שוב.
יאגו מאושר מכך שחזר להיות בן בית בארמון, עד שהוא מגלה שגם ג'אפר נמצא שם.
ג'אפר אומר ליאגו שהוא יסלח לו על כך שבגד בו אם הוא יעזור לו בתוכנית הנקמה באלאדין.
יאגו נאלץ לשתף פעולה עם ג'אפר, הוא אומר לאלאדין שהוא רוצה ליישר את ההדורים עם הסולטאן ולשם כך הוא רוצה לקחת אותו למקום שקט.
יאגו לוקח את אלאדין והסולטאן על המרבד למקום שמתאים לתוכנית, מקום שקט שנמצא מעל מפל מים.
כשיסמין וג'יני נותרים לבד בארמון, ג'אפר מגיע לשם וכולא אותם בצינוק.
לאחר שהוא מסיים אתם הוא מגיע למפל המים וחוטף את הסולטאן, אבו והמרבד.
אלאדין נותר לבד וחוזר לארמון, אבל כשהוא מגיע השומרים מפתיעים אותו וכולאים אותו בצינוק באשמת רצח הסולטאן.
ג'אפר לובש את צורתה של יסמין, קורע את הכובע של הסולטאן ומראה אותו לראזול השומר, היא (ג'אפר) אומרת לראזול שהיא רוצה שאלאדין ימות עם עלות השחר על רצח אביה.
יאגו משחרר את ג'יני מכדור הכוח שג'אפר כלא אותו בתוכו, והוא מציל את אלאדין ברגע האחרון ומשחרר את כולם מהצינוק.
עכשיו נותר דבר אחד לעשות, להשמיד את ג'אפר הרשע.
ג'יני אומר להם שהדרך היחידה לעשות זאת היא להרוס את המנורה שלו.
ג'אפר שחושב שאלאדין מת, אומר לאביס מאל לבקש במשאלה האחרונה לשחרר אותו מהמנורה.
ג'אפר נותן לו את כל האוצרות שרצה ואומר לו לבקש לשחרר אותו, הוא כמעט מבקש את המשאלה אבל ברגע האחרון הוא מתחיל לחשוד שאולי אחרי שהוא יבקש את המשאלה כל האוצרות יעלמו.
כשהם מתווכחים ולא שמים לב, אלאדין מנסה לגנוב את המנורה של ג'אפר, אבל ג'אפר מבחין בו ועוצר אותו.
הוא פותח את האדמה ומרחיק את כולם מהמנורה.
כשהכל נראה אבוד, מופיע יאגו וזורק את המנורה ללבה, המנורה נשרפת, ג'אפר מת והכל חוזר למוטב.
בסוף הסרט אלאדין מסרב להצעה של הסולטאן להיות הואזיר המלכותי, הוא מחליט לצאת לטייל ברחבי העולם ולוקח איתו את יסמין.
במהלך הסרט ג'אפר מפליל אותו ברצח הסולטאן כדי שהוא יוצא להורג.
אך ניצל בידי ג'יני בזכות יאגו.
במהלך הסרט היא נחטפת בידי ג'אפר.
במהלך הסרט הוא נחטף בידי ג'אפר.
לבסוף שוחרר בידי יאגו כדי להציל את אלאדין.
אבו - קוף המחמד של אלאדין.
יאגו - תוכי המחמד של ג'אפר, אך במהלך הסרט הוא חובר לאלאדין וחבריו, ובסוף הסרט הוא אף מביס את ג'אפר.
ראג'ה - טיגריס המחמד של יסמין.
ג'אפר - בעברו הוא היה יועצו המרושע של הסולטאן, אך בסוף הסרט הראשון הוא נהפך לשד ונכלא במנורה שלו על ידי אלאדין.
לאחר שאביס מאל משחרר אותו מהמנורה שלו, הוא מנסה להרוג את אלאדין כנקמה.
ראזול - מפקד המשמר המלכותי באגרבה, לא מחבב את אלאדין ומנסה להציאו להורג אותו בפקודת ג'אפר.
את מוכר הביצים ואחד השודדים מדבב יהויכין פרידלנדר.
גיל זמק ויעקב בוך מדבבים שודדים נוספים, ואת חכים ופאזאל (שומרים ששמם מוזכר רק בסדרה).
לילות ערב- השיר מופיע בתחילת הסרט, על ידי בריאן חאנן.
בעברית מבצע יובל זמיר, המדובב של אביס מאל.
מהיום אני דואג אך ורק לעצמי- יאגו.
אין עוד בעולם כמו חבר- ג'יני, אלאדין ויסמין.
עזבי את הבחור- יאגו, אלאדין ויסמין.
אתה רק סוג ב'- ג'אפר.
שובו היא רשת חינוך פרטית חרדית בישראל הפונה לקהל חילוני, בעיקר לילדי עולים מברית המועצות לשעבר.
הרשת הוקמה בשנת 1991 בעקבות גל העלייה מרוסיה.
על הקמתה הכריז הרב אברהם יעקב פאם, ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק, באספה השנתית של אגודת ישראל בארצות הברית, כיום עומדת הרשת תחת הנהגת הרב חיים וואלקין.
ליו"ר הארגון נבחר אייב בידרמן.
נשיא הכבוד היה הסנטור היהודי-אמריקני ג'ו ליברמן.
"שובו" מתמקדת בהוראת מדעים, מתמטיקה ומחשבים, המשולבים בלימודי יהדות ורוסית כשפה שנייה.
במוסדות הרשת מתקיימים יום חינוך ארוך, מפעל הזנה, מערך הסעות ועזרה סוציאלית.
מנכ"ל "שובו" כיום הוא חיים מיכאל גוטרמן.
בעשור השני של המאה ה-21, נקלטים ברשת בעיקר ילדים אשר אינם ממשפחות עולים.
לרשת כשבעים מוסדות, מגיל הגן ועד התיכון עם כאלף אנשי צוות, ולומדים בה כ-6,000 תלמידים.
בחלק ממוסדות "שובו", בהם קולטים תלמידים חרדים, נקראים "שובו חזון אברהם".
"שובו" מסונפת בעקיפין למוסדות החינוך העצמאי.
בפעילותה, הרשת נסמכת על תקצוב משרד החינוך, על תרומות ועל השתתפות משפחות התלמידים.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 התקשתה הרשת בתשלום משכורות המורות, אמנם בשנים האחרונות התייצבה הרשת ואף הקימה בתי ספר חדשים.
שוב בתמונה הוא אלבומה החמישי ואלבום האוסף הראשון שהוציאה ירדנה ארזי בשנת 1986 מאז החלה את קריירת הסולו שלה בזימרה.
בשנים 1984 ו-1985 הייתה ארזי זמרת השנה במצעדי הפזמונים השונים ושלושת אלבומיה מה נשמע, אתה לי ארץ ודרישת שלום זכו להצלחה גדולה במכירות ובהשמעות.
ב-1986, במהלך העבודה על אלבומה השאפתני, נשמה צוענית, כשהיא בהריון ראשון עם בתה אלונה, החליטה ארזי, בהתייעצות עם בעלה ומפיק אלבומיה, נתן תומר ועם יועצה האמנותי ואיש יחסי הציבור, גברי מזור, ללקט את להיטיה הגדולים לאלבום אוסף ראשון.
לצד להיטי האלבומים הקודמים שובצו באוסף שלושה שירים שלא ראו אור קודם לכן.
שירו שיר אמן עמו השתתפה בתחרות קדם אירוויזיון 1983, מחרוזת משירי פסטיבלי הילדים שהגיעו למקום הראשון ("מילה קטנה", "לא נעצור" ו"שובי הרמוניקה") ושיר חדש - "אחד ולתמיד" שכתב אהוד מנור ללחן של יוסי אהרון.
השיר יצא כסינגל לרדיו ב-9 בספטמבר 1986 ושהה 12 שבועות במצעד השבועי של רשת ג', מהם שבוע אחד בפסגת המצעד.
במצעד השנתי של שנת תשמ"ז 1987 דורג במקום ה-38 ובאותו מצעד זכתה ארזי גם בתואר זמרת השנה.
האלבום זכה למעמד אלבום פלטינה ונמכר ביותר מ-40,000 עותקים.
בשנת 1988 הוציאו ארזי ותומר באופן עצמאי את התקליטור (CD) הישראלי הראשון ושחררו שני אלבומים במארז כפול: "נשמה צוענית", שיצא שנה קודם לכן, והיה לאלבומה הנמכר ביותר, ולצדו מהדורה חדשה של "שוב בתמונה" שכללה הפעם שירים אחרים.
במקום: "שירו שיר אמן", "אחד ולתמיד", "עוד נגיע" ו"הביתה" נכללו במהדורה זו השירים "במערבולת" שיצא כסינגל שנה קודם, "דרישת שלום" ו"אגדת לה דילה" שלא נכללו במהדורה הקודמת של האלבום.
גרסת התקליטור הגיעה אף היא למעמד של אלבום זהב על מכירת 20,000 עותקים.
"מחרוזת שירי פסטיבלים" כוללת את: "מוזיקה עוברת" (שמרית אור-הנרי ברטר), "לא נעצור" (יורם טהר לב-נורית הירש), "מילה קטנה" (שמרית אור-הנרי ברטר) ו-"שובי הרמוניקה" (יורם טהר לב-נורית הירש).
שובו של הבן האובד הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר רמברנדט ואן ריין שציור בין השנים 1661–1669 לערך.
זוהי אחת היצירות האחרונות שצייר רמברנדט - הוא השלים אותה זמן קצר לפני פטירתו.
היצירה מוצגת כיום במוזיאון ארמיטאז', בסנקט פטרבורג שברוסיה.
היצירה מתארת את משל הבן האובד מהברית החדשה ומציגה את הרגע בו האב מקבל את הבן האובד.
היסטוריון האמנות קנת' קלארק סבור כי יצירה זו נחשבת על ידי רבים כ"תמונה הטובה ביותר שצוירה".
המשל מתאר את האב כשהוא מקבל בברכה את הבן שחזר בתשובה לאחר שיצא לתרבות רעה, והוא מחבק את הבן העטוי סחבות.
הבן כורע ברך לפני האב, והאב מתכופף לחבק אותו ושם את ידיו על כתפי הבן.
בעוד שפניו של הבן חשוכות, פני האב מוארות.
לימינו של האב ניצב האח הבכור (המתנגד לסליחה שניתנת לאח הצעיר), המוצג שידיו שלובות לפני חזהו - מחווה המציגה את אי הסכמתו למתרחש לפניו והתרחקותו מגילוי האהבה שבין האב והבן הסורר.
רמברנדט צייר איורים ותרשימים רבים ואף מספר ציורים המבוססים על משל הבן האובד.
הדמויות המופיעות ביצירה הופיעו ביצירות קודמות של רמברנדט:
שובו של הנוסע השמיני (או: הנוסע השמיני 2; במקור: Aliens) הוא סרט אימה-מדע בדיוני אמריקאי משנת 1986 בבימויו של ג'יימס קמרון, השני בסדרת סרטי "הנוסע השמיני".
בסרט מככבים סיגורני ויבר, פול רייזר, מייקל ביהן, ג'נט גולדשטיין, ביל פקסטון ומארק רולסטון.
לאחר שריחפה 57 שנים בחלל, חללית המילוט של אלן ריפלי (סיגורני ויבר) מחולצת על ידי החברה בה הועסקה.
אולם, לבסוף היא מסכימה לאחר שנציג החברה קרטר בורק (פול רייזר), מציע לחדש את רישיון העבודה שלה כקצינה בספינת חלל (שבוטל בעקבות השמדתה את ה"נוסטרומו"), ומבטיח לה שמטרת המסע היא חיסול היצור ולא החזרתו לחללית לשם מחקר מדעי.
לאחר הגעתם למושבה הנטושה על גבי החללית סולאקו, מוצאים ריפלי, בורק והנחתים ילדה קטנה בשם ניוּט, הניצולה היחידה ממתקפת היצורים.
בסיום הסרט מתוודעים הצופים לדמותה של המלכה - חייזרית ענק שהיא זאת המטילה את ביצי החייזרים.
לאחר שריפלי משמידה את הביצים, ועומדת להימלט על גבי הסולאקו יחד עם ניוט, היקס הפצוע ובישוף מגיעה בעקבותיהם המלכה שואפת הנקמה ונוצר מאבק איתנים בינה לבין ריפלי.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות מאוד ולציון 98% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 63 ביקורות.
שובו של דיסטרי הוא סרט אמריקאי מסוגת מערבון משנת 1939 בבימויו של ג'ורג' מרשל.
בסרט משחקים מרלן דיטריך, ג'יימס סטיוארט, מישה אוואר, צ'ארלס ווינינגר, בראין דונלוי, אלן ג'נקינס, איירין הארביי, בילי גילברט, ביל קודי ג'וניור ואונה מרקל.
הסרט הוא רימייק של סרט בעל אותו שם משנת 1932 בכיכובו של טום מיקס.
ג'יימס סטיוארט - טום דיסטרי
מישה אוואר - בוריס קאלהן
צ'ארלס ווינינגר - "וואש" דיימאסדל
אלן ג'נקינס - "גייפ" ווטסון
וורן היימר - "באגס" ווטסון
איירין הארביי - ג'נסי טאנדל
אונה מרקל - לילי בלן
ג'ק קארסון - ג'ק טאנדל
גרי קופר היה אמור לשחק את טום דיסטרי, אך בעקבות בקשתו למשכורת גבוהה התפקיד ניתן לג'יימס סטיוארט.
פולט גודארד הייתה אמורה במקור לגלם את פרנצ'י, אך לבסוף התפקיד ניתן למרלן דיטריך.
דיטריך בהתחלה לא רצתה לשחק במערבון, אך לאחר שחברה אריך מריה רמרק שכנע אותה שזה יהפוך אותה ליותר אמריקאית היא הסכימה לקחת את התפקיד.
תסריט הסרט מבוסס על ספרו בעל שם זהה של מקס ברנד.
במקור דמותו של דיסטרי לא הייתה פציפיסטית והוא נשא את ששת האקדחים.
הסרט היה המערבון הראשון של סטיוארט (שבעקבות כך שיחק גם ב"Broken Arrow" ו"Winchester '73") ושל דיטריך.
הוא גם ידוע בעקבות סצנת הקרב בין האחרונה לבין אונה מרקל שגרמה בעיות עם צנזורה בעת שחרור הסרט לאקרנים.
מרלן דיטריך שגילמה את פרנצ'י ביצעה את השירים "See What the Boys in the Back Room Will Have" ו-"You've Got That Look" שנכתבו על ידי פרנק לואזר והולנו על ידי פרידריך הולנדר.
השירים הפכו ללהיטים ונחשבים לגדולים בקריירה המוזיקלית של דיטריך.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות והצלחה כלכלית בקופות.
דיטריך וסטיוארט קיבלו ביקורות חיוביות על תפקידם בסרט.
סרט זה החיה מחדש את הקריירה של דיטריך שהייתה בדעיכה.
הסרט צבר מספר מועמדויות לרשימות המכון הסרטים האמריקאי; "מאה שנים...
מאה גיבורים ונבלים", "מאה שנים...
שואת יהודי צרפת היא ריכוזם של עשרות אלפי יהודים צרפתיים במחנות ריכוז בצרפת וגירושם על ידי שלטונות צרפת ואנשי אס אס גרמניים למחנות השמדה במזרח אירופה כחלק מהשואה שהתרחשה בזמן מלחמת העולם השנייה.
כרבע מיהדות צרפת, 78,000, נספו בשואה.
במאי 1940 פלשה גרמניה לצרפת, וב-22 ביוני נחתם הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית לצרפת.
לפי ההסכם שלוש חמישיות משטחה של צרפת כולל כל אזור החוף הצפוני הועברו לשלטון גרמני, והשטח הנותר ניתן לממשלת בובות צרפתית מטעם הגרמנים שכונתה "ממשלת וישי".
מנהיגי ממשלת וישי היו המרשל פטן וסגנו פייר לאוול.
פטן שהיה במלחמת העולם הראשונה גיבור קרב וורדן, זכה לאהדה ציבורית ניכרת בצרפת לאחר כיבושה על ידי הגרמנים.
פטן הוביל מדיניות "להחזיר את צרפת לצרפתיים" ולפיה ריכוז המאמץ הצרפתי הוא בעניינים לאומיים צרפתיים תוך דחיקת רגלי הזרים ובכללם היהודים.
ביולי 1940 חוקק חוק "לבדיקת אזרחות המהגרים" כתוצאה מחוק זה, בוטלה אזרחות של כ-16,000 אזרחים צרפתיים, שליש מהם יהודים.
יחד עם חוק זה, נאסר על כל מי שלא צרפתי מבטן ולידה לעסוק בשירות הציבורי, כדוגמת עריכת דין ורפואה ושאר המקצועות.
באוגוסט 1940 חוקק חוק ספציפי כנגד היהודים שעניינו ביטול 'האמנספציה'.
בהמשך, הורה ליהודים לענוד טלאי צהוב, סילק אותם מעבודותיהם, שלל את פרנסותיהם והחרים את רכושם.
בחורף 1940–1941 שלחו הגרמנים והצרפתים עשרות אלפי יהודים למחנות מעצר בדרום צרפת, בהם גירס וסן סיפריאן.
במחנות אלה נספו אלפי יהודים.
בשנת 1942 לתעודת זהות של יהודי צרפת התווסף מידע על מוצאם היהודי.
הדבר הקל על חיפושם ומעצרם.
ב-16 ביולי 1942 החלה משטרת צרפת במעצרים המוניים של יהודי פריז, וזאת בהסתמך על רישומם, שנעשה על ידי שוטרים צרפתיים.
המשטרה ריכזה את היהודים במחנות ריכוז באזור פריז, העיקריים שבהם דראנסי, בון לה רולנד ופיטיביה, ושלחה אותם ברכבות של חברת הרכבות הצרפתית למחנות השמדה.
המעצרים התפשטו לכל רחבי צרפת, גם לאזור "משטר וישי" החופשי לכאורה.
בנובמבר 1942 כבשו הגרמנים גם את אזור משטר וישי והמשיכו לעצור יהודים ולשלחם להשמדה.
בסוף 1944 שוחררה כמעט כל צרפת.
עד אז הספיקו הצרפתים והגרמנים לשלוח למחנות ההשמדה כ-78,000 יהודים, שהיוו כרבע מיהדות צרפת.
מארק ירבלום היה בין מנהיגי הקהילה בתקופת המלחמה ומיד אחריה.
קבלת אחריות על ידי הממשלה
במשך עשרות שנים נמנעה ממשלת צרפת מהתנצלות על תפקידה של משטרת צרפת במעצר היהודים ועל שיתוף הפעולה של המדינה עם גרמניה הנאצית.
הטענה הרשמית הייתה כי משטר וישי, בראשותו של פיליפ פטן, פירק את הרפובליקה הצרפתית והקים מדינה חדשה במהלך המלחמה, ולכן אין זה מתפקידה של הרפובליקה שהתחדשה לאחר המלחמה להתנצל על מעשים שבוצעו בתקופה שבה לא התקיימה.
עמדה זו הובעה, בין היתר, על ידי הנשיא לשעבר פרנסואה מיטראן, והובעה מחדש במהלך קמפיין הבחירות לנשיאות בשנת 2017 על ידי מארין לה פן, מנהיגת מפלגת הימין הקיצוני "החזית הלאומית".
נושא "הפתרון הסופי" הודחק במשך שנים רבות.
הנרטיב שאומץ על ידי שארל דה גול כבר משנת 1944, ולפיו רובו המכריע של העם הצרפתי התנגד לכיבוש הנאצי, למעט קומץ בוגדים, הקשה על ההכרה בתפקידי הפקידים, השוטרים והז'נדרמים הצרפתים בביצוע הפתרון הסופי.
הספר הראשון שהתייחס לנושא בהרחבה היה Vichy France: Old Guard and New Order, 1940-1944 מאת ההיסטוריון האמריקאי רוברט פקסטון, שפורסם בשנת 1972, אם כי עיקר עיסוקו היה במשטר וישי בכלל.
הספר הראשון שהוקדש כולו לנושא היה Vichy France and the Jews, שנכתב על ידי פקסטון בשיתוף עם ההיסטוריון הקנדי מייקל מארוס ופורסם בשנת 1981.
ב-16 ביולי 1995 נשא נשיא צרפת ז'אק שיראק נאום שבו הצהיר כי הגיע הזמן להתמודד עם העבר, והכיר באחריות המדינה לרדיפת היהודים וקורבנות נוספים בתקופת הכיבוש הגרמני.
שיראק ציין כי על פי דרישות הנאצים, היו אלה "4,500 שוטרים וז'נדרמים צרפתים, בפיקודם של מנהיגיהם, שביצעו את המעצר".
הוא תיאר את אירועי מעצר היהודים בוולודרום ד'איבר במילים: "[אלו] שעות אפלות שכתם אותן יישאר על ההיסטוריה שלנו לעד...
השיגעון הפלילי של הכובש נתמך על ידי העם הצרפתי, על ידי המדינה הצרפתית...
צרפת, באותו יום, ביצעה את הבלתי נסלח."
ב-22 ביולי 2012, לציון 70 שנה למצוד ול ד'איבר, נשא נשיא צרפת פרנסואה הולנד נאום באתר ההנצחה למאורע, שבו הגדיר את האירוע כפשע שבוצע "בצרפת, על ידי צרפת".
הולנד הדגיש כי השתתפות המשטרה הצרפתית בגירושים הייתה בגידה בערכי הרפובליקה, בעקרונותיה ובאידיאלים שלה.
ביולי 2017, בטקס זיכרון נוסף לקורבנות, הכיר נשיא צרפת עמנואל מקרון באחריותה של צרפת לשואה וגינה ניסיונות לשכתב את ההיסטוריה ולהכחיש את אחריות המדינה למעצר ולגירוש כ-13,000 יהודים בשנת 1942. מקרון הדגיש: "זו הייתה אכן צרפת שארגנה זאת", וציין כי "לא היה גרמני אחד שהשתתף בכך".
בעוד ששיראק והולנד לא התייחסו במפורש לשאלה האם משטר וישי ייצג את המדינה הצרפתית, מקרון קבע חד-משמעית כי משטר וישי היה חלק מהמדינה הצרפתית: "נוח לתאר את משטר וישי כמשהו שנולד מכלום וחזר אל הכלום.
כן, זה נוח, אבל זו אינה האמת.
איננו יכולים לבנות גאווה על יסוד שקר." הוא גם הזכיר את התנצלותו של שיראק מ-1995 והוסיף: "אני אומר זאת שוב: צרפת היא זו שארגנה את המעצר, את הגירוש, ולכן, עבור כמעט כולם – את המוות."
"שוב" הוא שיר שנכתב על ידי דפנה עבר-הדני והולחן על ידי שמוליק קראוס.
השיר בוצע לראשונה ב-1976 על ידי קראוס עם בת זוגו דאז, ג'וזי כץ, ומספר שנים לאחר מכן אוגד לאלבום האוסף הראשון של שמוליק קראוס, "שבעים שמונים" (1981).
במהלך השנים השיר זכה לגרסאות כיסוי רבות, המפורסמות בהן הן דואט של אפרת גוש ויוני בלוך ודואט של חוה אלברשטיין ואריק סיני (בו נוסף בית שלא נכלל בביצוע המקורי).
גרסה לשיר בביצועה של בר בלפר הופיעה בסרט "מישהו לרוץ איתו" (2006).
השיר הופיע לראשונה ב-"חגיגת הזמר העברי" בשנת 1976. היה זה אירוע לא תחרותי שנערך במקום פסטיבל הזמר והפזמון, ובו שר כל משתתף שיר אחד מוכר שלו, בנוסף לשיר אחד חדש.
שמוליק קראוס הציג את שיר זה כשיר החדש שלו.
השיר בוצע על ידי שמוליק קראוס ובת זוגו ג'וזי כץ, בליווי נבל ופסנתר.
את העיבוד כתב אבנר קנר.
באותה שנה נכנס למצעד השבועי של רשת ג' והגיע למקום העשירי.
בשנת 1983 ביצעה חוה אלברשטיין דואט לשיר זה עם הזמר אריק סיני, שנכנס לאלבומה ה-29, "נמל בית".
לשיר קיים ביצוע של יוני בלוך ואפרת גוש.
כחלק ממופע המחווה לחלונות הגבוהים, אסף אמדורסקי ויעל קראוס, אחייניתו של שמוליק קראוס, מבצעים דואט לשיר זה.
קרן פלס אירחה לדואט את הזמר אריק סיני, בהופעתה באמפי קיסריה.
מירב הלינגר ורון בוחניק חברו יחדיו וחידשו את השיר.
השואה ברוסיה מתייחסת לפשעי הנאצים במהלך כיבוש רוסיה על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
השנים שקדמו לשואה היו שנים של שינוי מהיר בקרב יהודי ברית המועצות.
השלטון הסובייטי החדש הרשה להם לצאת מתחום המושב וכ-40% מהאוכלוסייה אכן ניצלו הרשאה חדשה זו.
הם עזבו לערים גדולות בתוך ברית המועצות, בעיקר למוסקבה ולנינגרד, ערים בהן נאסרה התיישבות יהודית בזמן השלטון הצארי.
הדגש על חינוך ותנועה מהשטעטל ולערים מתועשות חדשות אפשר ליהודים סובייטים רבים ליהנות מהשיפור הכללי ולרכוש השכלה.
בשל הדגש על הגירה לערים בין שתי מלחמות העולם ניצלו יהודים סובייטים רבים עם הפלישה הנאצית.
גרמניה הנאצית חדרה אל כל אזור תחום המושב לשעבר, אך נעצרה במרחק קילומטרים ספורים מלנינגרד ומוסקבה, שם היו יהודים רבים.
גל הגירושים הגדול לסיביר מן השטחים שסופחו לברית-המועצות בהתאם לברית הנאצית-סובייטית הציל באורח פרדוקסלי מאות אלפי יהודים מגורשים.
מצבם במחנות העבודה בסיביר היה נורא, אך חמור יותר היה גורלם של היהודים תחת אזורי השלטון של גרמניה הנאצית.
הגירתם - הכפויה ברובה המוחלט - של יהודים רבים מתחום המושב מזרחה, הצילה לפחות ארבעים אחוז מאוכלוסיית היהודים באזור זה.
ב-22 ביוני 1941 הפר אדולף היטלר את ברית האי-תוקפנות ופלש לברית המועצות.
השטחים הסובייטיים שנכבשו בתחילת 1942, כולל בלארוס, אסטוניה, לטביה, ליטא, אוקראינה ומולדובה ורוב שטח רוסיה מערבית לקו לנינגרד-מוסקבה-רוסטוב על הדון, הכיל כ-4 מיליון יהודים, כולל מאות אלפים שברחו מפולין ב-1939 בעת כיבוש מערב פולין על ידי גרמניה.
למרות התוהו ובוהו של הנסיגה הסובייטית, נעשה מאמץ לפנות יהודים שהיו מועסקים בתעשיות הצבאיות או היו בני משפחה של חיילים.
מתוך 4 מיליון יהודים, כמיליון הצליחו לברוח מזרחה.
שלושת המיליונים הנותרים נותרו לחסדיהם של הנאצים.
למרות כפיפותם של כוחות היבשה הצבאיים של גרמניה לאדולף היטלר, לא סמך היינריך הימלר על הצבא שיסכים לביצוע הריגות בקנה מידה גדול של יהודים בשטחים הכבושים.
משימה זו הוקצתה ליחידות SS שנקראו "איינזצגרופן" ("קבוצות משימה"), תחת פיקודו של ריינהרד היידריך.
אלה היו בשימוש מוגבל בפולין בשנת 1939, אך עם הפלישה לברית המועצות אורגנו בקנה מידה גדול בהרבה.
לדברי אוטו אולנדורף במשפטו לאחר המלחמה, "על האיינזצגרופן הוטלה המשימה להגן על עורפן של היחידות הצבאיות על ידי הריגת היהודים, הצוענים, הפקידים הקומוניסטים, הקומוניסטים הפעילים וכל האנשים שסיכנו את הביטחון".
בפועל, הקורבנות שלהם היו כמעט כולם אזרחים יהודים חסרי הגנה.
ראול הילברג כותב כי חברי האיינזצגרופן היו אזרחים מן השורה; רובם הגדול היו אנשי מקצוע בעלי השכלה אקדמית.
הם השתמשו בכישוריהם כדי להפוך לרוצחים יעילים, על פי מייקל ברנבאום.
עד סוף 1941 הרגו האיינזצגרופן רק 15% מהיהודים בשטחים הסובייטיים הכבושים, ונדמה היה כי לא ניתן להשתמש בשיטות אלה כדי להרוג את כל יהודי אירופה.
עוד לפני הפלישה לברית המועצות בוצעו ניסויים בהריגת יהודים בחלק האחורי של משאיות, באמצעות גז מפלט, וכשזה היה איטי מדי, נלקחו בחשבון בניסויים גזים קטלניים יותר.
לשם הריגה בקנה מידה גדול בגז, היו דרושים אתרים קבועים.
הוחלט - ככל הנראה על ידי היידריך ואייכמן - שיש להביא את היהודים למחנות שיוקמו במיוחד לשם כך.
במלחמת העולם השנייה נספו בברית המועצות כ-26 מיליון אזרחים וחיילים והכלכלה הסובייטית נפגעה קשות.
כ-1,710 עיירות ו-70 אלף יישובים נהרסו.
השטחים הכבושים סבלו מפגעי הכיבוש הגרמני וגירוש עובדי הכפייה לגרמניה.
שלושה-עשר מיליון אזרחים סובייטים הפכו לקורבנות מדיניות הדיכוי של הגרמנים ובעלי בריתם בשטח הכבוש, שם מתו בגלל רציחות המוניות, רעב, היעדר סיוע רפואי בסיסי ועבודת פרך.
רצח היהודים בידי האיינזצגרופן ומשתפי הפעולה המקומיים הביא להשמדה כמעט מוחלטת של האוכלוסייה היהודית על פני כל השטח שנכבש באופן זמני על ידי גרמניה ובעלות בריתה.
במהלך הכיבוש איבד אזור לנינגרד (סנט פטרסבורג) כרבע מאוכלוסייתו.
3.6 מיליון מתוך 5.5 מיליון שבויי מלחמה סובייטים מתו במחנות גרמניים.
שואת יהודי רוסיה הסתיימה ב-1944 כשהגרמנים גורשו מברית המועצות עד גדות נהר הוויסלה, ממזרח לפרוסיה.
כ-1.4 מיליון יהודים נלחמו בצבאות בעלות הברית; 40% מהם בצבא האדום.
לפחות 142,500 חיילים יהודים בצבא האדום נהרגו בלחימה נגד הפולשים הגרמנים ובעלי בריתם.
לדברי יצחק ארד, "בינואר 1942 הוקמה בסימפרופול, בפיקודו של איינזצגרופה 11, יחידה של מתנדבים טאטארים.
יחידה זו השתתפה בציד יהודים ובפעולות רצח באזורים הכפריים".
בין הרוצחים היו יחידות של מתנדבים רוסים, אוקראינים, רומנים, איטלקים, הולנדים, דנים וכן בני אומות מערב אירופאיות אחרות שהתגייסו לאס-אס.
Narodnaya Socialisticheskaya Partiya (המפלגה הלאומית הסוציאליסטית הרוסית) שנודעה מאוחר יותר בשם Nacional-Socialisticheskaya Rabochaya Partiya Rossiya (מפלגת העבודה הלאומית הסוציאליסטית של רוסיה), בראשותו של איוון ק.
ווסקובוייניקוב, לימים ברוניסלב קמינסקי ברפובליקה של לוקוט
המפלגה הרוסית הפשיסטית בראשות קונסטנטין רודז'וובסקי ששהה בגלות במנצ'וקוו (מדינת הלוויין היפנית במנצ'וריה).
המפלגה המלוכנית בראשות הגנרל קיסליצין, במנצ'וקוו.
לאחר המלחמה לא פרסמה ברית המועצות מידע על פשעי הנאציזם נגד אזרחיה היהודיים והחשיבה באנדרטאות ובפרסומים את ההרוגים היהודים ואת הנרצחים היהודים בשואה כקורבנות הנאציזם עקב היותם קומוניסטים ואזרחים סובייטיים.
בשנת 1992 הוקם המרכז הרוסי לחינוך וחקר השואה.
בתקופת השואה בין השנים 1940–1943 סבלו יהודי תוניסיה מהשלטון הנאצי באופן ישיר ועקיף.
חוקי הגזע של גרמניה הנאצית חלו גם עליהם, אולם יישומם של חוקים אלו היה תלוי ברצונו של המושל הכללי, ובשיתוף פעולה של פקידי הממשל שסרו למרותו.
אף על פי כן, הם נאלצו לענוד את הטלאי הצהוב, ורבים מהם אף גורשו למחנות כפייה ועבודה.