tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האלבום החמישי, The Resistance, מתמקד ברוק סימפוני וסגנונות רוק מתקדם.
האלבום מושפע מאוד ממוזיקה קלאסית ומלהקות רוק כמו U2 וקווין
בשירים רבים משתמש בלאמי בפלסטו וויברטו, המושפעים מג'ף באקלי
כפסנתרן, בלאמי מנצל את הטכניקה של אקורדים שבורים (arpeggio) על שירים מבוססי פסנתר.
השפעות בנגינתו של בלאמי כוללות מלחינים מהתקופה הקלאסית הרומנטית כמו סרגיי רחמנינוב, לודוויג ואן בטהובן, פרנץ ליסט, ופרדריק שופן ומלחינים עכשוויים יותר, כמו פיליפ גלאס.
מילות השירים המוקדמים של מיוז עסקו במערכות יחסים, ניכור חברתי, ובקשיים שנתקלה הלהקה כשניסה להתבסס בעיר מגוריה.
עם זאת, עם התקדמות הלהקה, נושאי השירים הפכו לשאפתניים יותר ועסקו במדע בדיוני, תאוריות קשר, פחד מפני האבולוציה של הטכנולוגיה, חזון אחרית הימים, מלחמות וסדר עולמי חדש לאחר מהפכה עולמית.
ספרים שהשפיעו על מילות השירים כוללים את 1984 של ג'ורג' אורוול
, שטיפת מוח - המדע של שליטה במחשבה של קתלין טיילור, על מרחב של מיצ'יו קאקו
וכוכב הלכת ה-12 של זכריה סיטשין
ברבים מאלבומי מיוז, במיוחד ב-Origin of Symmetry, ניתן למצוא מסרים מוזרים וחידתיים שנשלחים על ידי הלהקה במגוון דרכים.
הלהקה יצרה משחק "חפש את המטמון" ענק, הכולל אנגרמות המצביעות על שיטות פענוח מורכבות יותר כצופן קיסר והדמיה של האניגמה.
מספר מעריצים נענו לדרישות הרמזים, דבר שהתבטא בכתיבת הססמאות על גופם וצירוף תמונה לדואר אלקטרוני - רק ארבעה זכו לתגובה.
מת'יו בלאמי - שירה, גיטרה, פסנתר, קלידים, קיטר.
כריס וולסטנהולם - שירת ליווי, גיטרה בס, קלידים, מפוחית.
דומיניק האוורד - שירת ליווי, תופים, כלי הקשה, סינתיסייזר.
מורגן ניקולס - גיטרה, קלידים, סינתיסייזר.
סוגיית מיהו יהודי היא נושא שנוי במחלוקת בשיח הדתי, המשפטי, הפוליטי והחברתי.
היות האדם בן לעם היהודי הוא תכונה שנוגעת לכמה תחומים: לאום, דת, תרבות, ומוצא אתני.
לפיכך לשאלה "האם פלוני או פלונית יהודים?", עשויות להיות תשובות שונות, על פי התחום שבוחנים לפיו את השאלה.
מדינת ישראל מגדירה מיהו יהודי לצורך הענקת זכות עלייה לארץ ישראל ולצורך שיוך לעדה הדתית היהודית, המיוצגת על ידי הרבנות הראשית לישראל.
ההלכה מגדירה מיהו יהודי מכיוון שהדבר משפיע על תחולת מצוות ההלכה עליו, וכן על הדרך שבה צריך לנהוג באדם זה על פי ההלכה.
זרמים לא-אורתודוקסיים ביהדות קובעים מיהו יהודי לצורך השתייכות לקהילה, אך הם מייחסים לכך חשיבות פחותה.
גם גופים אנטישמיים נדרשים לשאלה מיהו יהודי כדי להגדיר את האוכלוסייה בה הם נאבקים.
לפי ההלכה היהודית-אורתודוקסית, יהדות מלידה נקבעת על פי האם: מי שנולד לאם יהודייה נחשב כיהודי, בלי תלות בזהותו של אביו, ומנגד ילד לאב יהודי ואם לא-יהודייה הוא גוי.
קביעת ההשתייכות הדתית והלאומית על פי זהותה של האם היא חריגה ביחס לקביעות דומות ביהדות.
התנ"ך מתאר חברה פטריארכלית שבה בני אדם מתייחסים אחר אבותיהם – למשל, אדם השתייך לאחד משבטי ישראל לפי השבט של אביו (ולא של אימו), וגם כיום יהודי נחשב ככהן רק אם יש לו ייחוס העובר מאב לבן (החל מאהרן, לפי המסורת).
גם התרבויות השונות של העמים הסובבים את היהודים, לכל הפחות עד עליית הפמיניזם בעידן המודרני, היו רובן ככולן פטריארכליות והייחוסים השונים בהן נקבעו לפי האב, הן במזרח התיכון והן באירופה.
ההשתייכות לדת האסלאם גם היא נקבעת לפי האב – מי שאביו מוסלמי נחשב אוטומטית כמוסלמי.
לפיכך חוקרים רבים ניסו להבין מדוע נקבעת היהדות לפי האם: ראשית, מדוע שזהות היילוד לא תהיה תלויה בזהותם של שני ההורים, ושנית, מדוע שזהות היילוד לא תהיה תלויה בזהות האב?
במרבית התנ"ך (חוץ מספר עזרא) אין קביעה ברורה לגבי זהותם של אנשים שרק אחד מהוריהם היה מבני ישראל.
גם דוד המלך בעצמו היה נינהּ של רות המואביה.
הפרשנות היהודית המסורתית טוענת שלפחות בחלק מהמקרים האלה בן הזוג הנוכרי התגייר, אבל בדרך כלל אין לכך מקור בפשט הכתוב.
יוצא מן הכלל הזה ניתן למצוא, אולי, בדבריה של רות .
הגישה הפתוחה הזו החלה להשתנות בימי שיבת ציון.
עזרא הסופר ושכניה בן יחיאל הזדעזעו מנישואי התערובת הרבים בין גברים יהודים לנשים נוכריות, והחליטו להציב גבול ברור לשייכות לעם ישראל:
כלומר, ילדים שנולדו לאב יהודי מאם נוכרייה אינם חלק מהעם.
עזרא התייחס דווקא לנשים הנוכריות, ולא לגברים נוכריים, לכאורה בהתאמה להלכה הרבנית, לפיה הזהות היהודית נקבעת לפי האם, ופרופסור רנון קצוף טען שעזרא שיקף מגמה ותיקה של התנ"ך לפיה ממתן תורה ואילך נקבעת היהדות לפי האם.
לעומת זאת, מרבית החוקרים סבורים שעד לימי עזרא נקבעה השייכות הלאומית לפי האב, והיה ברור שבניהן של יהודיות מנוכרים מתייחסים אחר אבותיהם, כך שלמעשה עזרא דרש שאדם ייחשב כיהודי רק אם שני הוריו יהודים – הגדרה מחמירה שאינה נוהגת כיום.
מכל מקום, אצל חז"ל כבר התקבלה ההלכה שיהדות מלידה נקבעת לפי האם.
במשנה נקבע ש יורש את מעמדה של אימו, והגמרא שואלת מה המקור לכך:
לפי דעה זו, הסיבה שילד שאישה גויה ילדה לאיש יהודי הוא גוי היא משום שילד כזה נחשב למחוסר-אב: לאביו הביולוגי (היהודי) אין עליו כל אבהות מבחינה הלכתית-משפטית, ובהיעדר אב, הילד לא יכול להתייחס אלא אחר אימו הגויה.
ילד שבא לעולם מזיווג של יהודייה וגוי נחשב למחוסר-אב באותה המידה, ולכן גם הוא מתייחס אחר אימו, ומבחינה הלכתית הדבר הקרוב ביותר שיש לו לאבא זה סבו מצד אימו (כדברי רבינא).
פרופ' מיכאל קורינאלדי מציג השערות נוספות למניע לקביעת היהדות על פי האם:
הסבר ביולוגי: זהות האם היא ודאית, זהות האב אינה ודאית.
כיוון שחיפשו הגדרה מדויקת ככל האפשר, בחרו דווקא בהגדרה על פי האם.
הסבר סוציולוגי: החינוך נעשה בידי האם.
על פי הגדרה זו, המרכיב החשוב בזהות היהודית הוא המרכיב החינוכי והסביבה והתרבות היהודית שבה יגדל.
הסבר דמוגרפי: כתוצאה ממרידות יהודה ברומא נשים יהודיות רבות נאנסו בידי הרומאים, וגם גברים יהודים רבים נהרגו.
לכן נולדו ילדים רבים שאבותיהם הביולוגיים היו גויים, וההגדרה על פי האם אפשרה להם להיכלל בעם היהודי.
הסבר משפטי: במשפט הרומי ישנה התייחסות בנוגע לדין הנישואים וקביעתם כתקינים.
ילדים שנולדו לאזרחים רומיים ולאימהות שלא נישאו בנישואים מקובלים שכאלו, ניתנה להם הזהות של האם ולא קיבלו את הזכויות האזרחיות של האב.
הנוהג היהודי הוא תמונת ראי של חוק זה.
לפי ההלכה, כאשר אישה בהיריון מתגיירת, הילד שברחמה ייוולד כיהודי.
בעקבות המצאת הפונדקאות במאה ה-20, עלתה השאלה מהי בדיוק ה"אמא" המורישה את היהדות לבניה: האם זו האישה שילדה את הילד (הפונדקאית), או שמא זו שנתנה את הביצית שממנה הוא נוצר (האם הגנטית)?
יש פוסקים שקבעו שהאם היא דווקא היולדת, אחרים פסקו שזו האם הגנטית, ויש אף שהעלו את האפשרות ששתיהן נחשבות לאימהות.
הצטרפות לעם היהודי על פי ההלכה נקראת גיור.
הצורך בתהליך של גיור מקובל על כל הזרמים הדתיים ביהדות, אך אופיו שונה מזרם לזרם.
שוני זה יוצר מחלוקות פנים-דתיות רבות, בייחוד לאור המשמעויות הפוליטיות שהוא מקבל לאור יחסי הכוחות בין הזרמים השונים ביהדות ולאור ההשלכות המשפטיות של גיור לעניין המעמד האזרחי והאישי במדינת ישראל.
ביהדות האורתודוקסית הליך הגיור דורש ברית מילה לגבר וטבילה.
קודם לתהליך הגיור על הגר ללמוד את מקצת הלכות היהדות.
על בית הדין המגייר לוודא שהגיור הוא לשם שמיים ולא מסיבות אחרות כגון רצון להינשא ליהודי, ואף - במידה מסוימת - לנסות ולהניא את המתגייר מלהתגייר.
במציאות בה רוב היהודים אינם שומרי תורה ומצוות, המשימה העיקרית של בית הדין היא לוודא שהגר מקבל עליו את המצוות.
בזרמים יהודיים שאינם אורתודוקסיים הדרישות מן הגר לרוב קפדניות פחות.
ממילא הם מכירים בגיורים האורתודוקסיים.
לעומת זאת, היהדות האורתודוקסית אינה מכירה בגיורים הרפורמים והקונסרבטיביים, בשל אי ההקפדה על קבלת מצוות בגיור, וכן בשל ראיית הרבנים הקונסרבטיבים והרפורמים שעוסקים בגיור כפסולים לדון.
בכל הזרמים נדרש הגר ללמוד יהדות כחלק מתהליך הגיור.
ניתן לראות גם בדרישה ללימודים דרך של סינון והגבלת ההצטרפות ליהדות.
"גיור לחומרא" הוא גיור שנעשה למישהו שיש ספק או מחלוקת בקשר ליהדותו, על מנת שיהיה יהודי באופן ודאי ומוסכם.
בדרך כלל הגיור לחומרא היה במשפחות מתבוללות או למי שעבר גיור שנוי במחלוקת.
מאז תחילת עליית ביתא ישראל, נערך להם גיור לחומרא לפי פסק הרבנות הראשית לישראל, מימי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג ואילך.
גם בני מנשה מהודו עוברים גיור לחומרא, לפי קביעתו של הרב שלמה משה עמאר.
הדעה הדומיננטית בהלכה היא שאין דרך שבה יהודי יכול להפוך ללא-יהודי.
כך גם היחס בתלמוד לגר שחזר לסורו, שנחשב כישראל מומר ואינו יכול לחזור להיות גוי
עם זאת, יש דוגמאות להוצאה של קבוצות שלמות מעם ישראל וקיימות דעות לפיהן אנשים מופקעים מן העם עקב מעשים מסוימים.
הגמרא מביאה שני מקרים, של בני עשרת השבטים והשומרונים, שחכמי זמנם "עשאום כגויים (או "כעובדי כוכבים") גמורים".
גם הנוצרים-היהודים הוצאו מן הכלל בהדרגה, ונגד הקראים הונהגה במקרים רבים מדיניות הרחקה נוקשה.
בימי הביניים היו חכמים שהציעו לראות במשומדים גויים לכל דבר.
דעת הרמב"ם היא שהרחקת השומרונים נבעה מבירור שהגיור של אבותיהם היה פסול למפרע, שכן הם המשיכו לעבוד אלילים; אולם החתם סופר, טען בהסתמך על מקרי עשרת השבטים והשומרונים, כי , וכתב במקום אחר כי אם היה יכול, היה נוקט בצעד כזה כלפי מפירי התורה בימיו.
יהודי הממיר את דתו מכונה משומד או מומר, מושג זה משותף בהלכה גם למקרים מסוימים של עוברי עבירה בפרהסיה.
אף שהמרת הדת אינה קבילה הלכתית, המומר מנודה לעיתים קרובות מן החברה והוא מוגבל בקיומן של מצוות מסוימות המבוצעות בציבור.
חוק השבות מגדיר כיהודי לעניין החוק רק את מי שאינו "בן דת אחרת", ובכך שולל ממומר את הזכות לעלות לישראל ולהתאזרח בה.
ההשלכות ההלכתיות של ההגדרה הדתית
להגדרה הדתית של יהדותו של אדם ישנן השלכות הלכתיות רבות, ובראשן הזכות והחובה לקיים את המצוות, שלמעט שבע מצוות בני נח מיועדות ליהודים בלבד.
ממילא רק יהודי (ולעיתים רק יהודי שומר מצוות) יכול לשמש בתפקידים שעל פי ההלכה מיועדים רק ליהודים, כגון רב, שליח ציבור, שוחט ומוהל.
הלכות הרחקה מגויים מטילות הגבלות מיוחדות על כשרות מזונות שהוכנו בידי גוי, ובכלל זה איסורי אכילה: חלב נכרים, פת עכו"ם, בישולי גויים, סתם יינם ושיכר גויים.
בשנות ה-50 החליטה היהדות הליברלית בבריטניה, גוף חבר באיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, להכיר בצאצאים לאב יהודי ולאם נוכרייה כיורשים למעמדו הדתי, בתנאי שהתחנכו בהתאם והביעו הזדהות בפועל עם הדת.
במקביל, הוכרע שצאצאי אם יהודייה ואב נוכרי שלא יעשו כן לא ייחשבו כיהודים, מאחר שבתנאים הנוכחיים אין עוד די בכך כדי להבטיח זהות דתית.
ב-1983 אומצה מדיניות דומה על ידי האיחוד ליהדות רפורמית בצפון אמריקה, מרכזו הגדול של הזרם בעולם.
הכרעה זו התקבלה ב-2015 גם על ידי גוף חבר חשוב נוסף, התנועה ליהדות רפורמית בבריטניה.
עם זאת, טרם אומצה ברוב ארבעים הארצות האחרות בהן יש לאיחוד העולמי שלוחות, לרבות בישראל, שמקבלות את ההגדרה ההלכתית התולה את היהדות באם, בעיקר בשל הצורך להישאר מקובלות על הממסדים היהודיים המקומיים.
בקרב הקראים מקובל שהיהדות נקבעת לפי האב: יהודי הוא מי שנולד לאב יהודי, או שקיבל על עצמו את היהדות.
גיור על ידי חכם קראי כולל ברית מילה, והתחייבות לקיים מצוות התורה.
על-פי חוקי ההיימנות של ביתא ישראל, יהודי הוא כל מי שנולד לאב יהודי או אדם שהחליט לקבל על עצמו את תורת ישראל ועבר גיור.
הדת הנוצרית נוצרה בתוך העם היהודי, וראשוני מאמיניה היו יהודים שומרי מצוות; אך כבר במאה הראשונה, בהנהגתו של פאולוס השליח, הצטרפו יותר ויותר לא-יהודים לנצרות הקדומה, גם בלי שיידרשו להימול ולשמור את מצוות התורה.
במקביל, הממסד היהודי (הלא-נוצרי) החל לדחות מתוכו את המאמינים בישו, וכך היהדות והנצרות התפצלו זו מזו בהדרגה.
בשלב מוקדם יחסית הפסיקו הנוצרים להגדיר עצמם כ"יהודים", ומושג ה"יהדות" אף קיבל משמעות לוואי שלילית.
עדיין רוב הדמויות החיוביות (ישו, 12 השליחים, פאולוס) גם הן מהעם היהודי, אבל שם התואר "יהודים" יינתן יותר לשליליות:
מיקס העריך כי המשפט "הֲכִי אָנֹכִי יְהוּדִי?" שנאמר על ידי פונטיוס פילטוס בשופטו את ישו מרמז, במודע או שלא, על לבטיו וראייתו העצמית של כותב הבשורה.
לעומת זאת, השם "ישראל" הוזכר כמעט תמיד בהקשר חיובי, כדוגמת מה שאמר ישו על אחד מתלמידיו ; לכן, אף שהנוצרים חדלו לזהות את עצמם עם ה"יהדות", הם המשיכו לטעון שהם "ישראל האמיתי", היורשים הלגיטימיים של בחירת עם ישראל.
עד אמצע המאה ה-2 התגבשה זהות נוצרית נפרדת לחלוטין בקרב אבות הכנסייה.
בשלב הביניים של הפיצול היו כיתות יהודיות-נוצריות, שעדיין היו כלולות במידת-מה בעם היהודי ואף שמרו על חלק מהמצוות, אשר המשיכו להתקיים במשך מאות שנים.
האופנים בו הן הגדירו את עצמן והתייחסו לרוב היהודי הלא-נוצרי היו מורכבים ביותר והשתנו מקבוצה לקבוצה.
גם בסוף המאה ה-4, בקהילה נוצרית מרכזית כמו אנטיוכיה, נדרש יוחנן כריסוסטומוס לגעור בבני עדתו לחדול מלבקר בבתי-כנסת, וקבוצות נוצריות מסוימות הוסיפו לחגוג את הפסחא בי"ד בניסן עד המאה ה-6.
הוגי הדעות המרכזיים של הציונות, שפעלו ברובם מתוך בסיס חילוני, נדרשו גם הם לשאלה.
דוד בן-גוריון גרס שלא-יהודים שיתבוללו בציבור הישראלי, צאצאיהם יהיו יהודים ממילא ללא קשר להיבט הדתי.
הוא התנגד בתוקף לגיור של מהגרים לא-יהודים שהגיעו לישראל כחלק ממשפחות יהודיות, גם כשאנשי תנועת המזרחי הציעו הליך מזורז במיוחד.
בן-גוריון הסתמך על פרשנותו לתנ"ך, בו ראה את המקור האותנטי היחיד ליהדות במקום בהלכה, וטען שהטקסט תומך בכך שבתקופת המקרא תהליך ההצטרפות לעם היה עניין של טמיעה פשוטה.
הוא הטעים בפני הממשלה: .
על בסיס גישה זו מדיניות ההגירה הישראלית הסתמכה עד 1958 על הגדרת המבקשים לעלות את עצמם כיהודים.
במדינת ישראל ליהדותו של אדם משמעות חוקית, המשפיעה על הזכות להגר ולהתאזרח, על מעמדו האישי וכפיפותו לחוקים הדתיים, ואף על יכולתו לרכוש מקרקעין.
לכן הפכה השאלה "מיהו יהודי?" לנושא פוליטי טעון.
החוק בישראל מכיר ביהדותו של אדם ומגדיר אותה לעניינם של שלושה יישומים מרכזיים: חוק השבות, רישום במרשם האוכלוסין, והכרעתו של בית דין בשאלות הנוגעות למעמד האישי של האדם כגון נישואין וגירושין.
קביעת יהדותו של אדם נדרשת גם עבור קבורה בבית קברות יהודי.
בחוקים שונים ניתנה הגדרה שונה למונח "יהודי", בהתאם למטרות החקיקה.
במקום בו נותר חלל חקיקתי - פורשה ההגדרה על ידי בית המשפט.
חוק השבות מעניק את זכות העלייה ליהודים, כמעט ללא סייג.
ב-1970, בעקבות בג"ץ שליט, ומחשש שבג"ץ יקבע כי הגדרת היהדות תלויה בעיקר בהגדרת אדם את עצמו, אישרה הכנסת תיקון לחוק השבות שהגדיר מיהו יהודי: .
התיקון הגדיר 'יהודי' על-פי ההלכה, אך הרחיב את מעגל זכאי העלייה לקרובי משפחה של יהודים: בני-זוג של יהודי, בנים ונכדים של יהודי ובני זוגם בסעיף 4א המכונה "סעיף הנכד".
החוק מוציא מכלל היהודים את מי שהמירו את דתם מרצון.
בכך מנוגד חוק השבות הן לגישה הרווחת בהלכה היהודית שאינה מכירה ביציאה מן היהדות, והן לתפיסות חילוניות מסוימות הרואות ביהדות בראש ובראשונה זהות לאומית או תרבותית, כך שיכול אדם להיות יהודי בהזדהותו הלאומית ולקיים פולחן של דת אחרת.
לעומת זאת, אין הגבלות על דתו של מי שזכאי לעלות מתוקף היותו בן משפחה של יהודי.
התיקון אמנם הגדיר מיהו יהודי, אך לא הגדיר מיהו 'שנתגייר'.
לאורך השנים הדבר יצר שאלה פרשנית בעיקר לגבי גיורים לא אורתודוקסיים.
בג"ץ העדיף שלא להכריע בשאלה זו, והפציר בכנסת לתקן את החוק כך שיגדיר מהו הגיור הנדרש.
הכנסת ביטאה בעניין זה קונצנזוס ציוני, שהמשיך את עקרון "ההשתקה התרבותית" (הימנעות מעיסוק יתר בשאלות שאין לגביהן הסכמה כמו 'מי הוא יהודי'), ופעם אחר פעם מנע רוב ציוני יוזמות שעלו מצידם של חברי כנסת דתיים, להוסיף את המלה 'כהלכה' לסעיף 4ב שהגדיר זכאות לעלייה על פי חוק השבות ליהודי "שנתגייר".
סעיף זה שימש כבסיס להכרעות בג"ץ להכיר בגיורים לא אורתודוקסיים כבסיס לעלייה ארצה ולרישום במרשם האוכלוסין.
על פי נתוני משרד הקליטה, נכון ל-2008 חיו בישראל כ-320,000 עולים מחבר המדינות אשר הגיעו לארץ מכוח חוק השבות אך אינם יהודים על-פי ההלכה.
נכון לשנת 2016, 85% מקרב העולים החדשים מרוסיה שגילם פחות מארבעים, אינם יהודים לפי ההלכה.
לפי הערכת המדען הראשי של משרד הקליטה, בשנת 2036 מספר העולים וצאצאיהם שאינם יהודים לפי ההלכה צפוי להגיע לכמיליון נפש.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מספר העולים לישראל בשנת 2018 הוא 32,600, מתוכם רק 12,600 הם יהודים לפי ההלכה.
מרשם האוכלוסין הוא רשימה של אזרחי ישראל הכוללת את הפרטים הבסיסיים ביותר לגביהם: שמם, שמות הוריהם ובני זוגם, כתובתם וכדומה.
בין הפרטים המופיעים במרשם האוכלוסין מופיעים גם הלאום והדת.
חלק מהפרטים המופיעים במרשם האוכלוסין מופיעים גם בתעודת הזהות.
הנישואים והגירושים בישראל כפופים לרשות הדתית המוסמכת של בני הזוג, כך שיהודים יכולים להתחתן חוקית רק דרך הרבנות ולהתגרש רק בבית דין רבני.
על פי חוק, אין מאומץ אלא בן דתו של המאמץ.
הגבלה זו בחוק מקשה על יהודים המעוניינים לאמץ ילדים שאינם יהודים, שכן היחס בין מספר התינוקות היהודים הנמסרים לאימוץ בישראל לבין מספר היהודים המעוניינים לאמצם, קטן מהיחס בין מספר המאומצים למספר המאמצים באוכלוסייה הלא יהודית.
אף על פי שיהודים רשאים לאמץ לא יהודים, מישראל או משאר העולם, באמצעות גיורם, תהליך הגיור כולל מרכיבים דתיים הזרים לאורח חייהם של חלק מההורים המאמצים.
עד 1995 נקברו המתים היהודים במדינת ישראל בטקס דתי, באמצעות חברה קדישא.
בשנת 1995 נחקק "חוק הביטוח הלאומי [נוסח משולב] התשנ"ה" שהתיר קבורת יהודים גם באמצעות חברות אחרות המורשות לכך.
חוק שעות עבודה ומנוחה קובע שאין להעסיק עובד יהודי בשבת, אלא בהיתר של שר העבודה והרווחה.
גם כאשר ניתן למעסיק היתר זה, עובד יהודי רשאי לסרב לעבוד בשבת.
כאשר הועסק יהודי בשבת, יש לשלם לו בעד עבודתו שכר בשיעור 150% משכרו הרגיל.
כללים אלה הביאו פעמים אחדות לדיון בשאלה מיהו יהודי לעניין חוק זה:
עסקים המעוניינים לפעול בשבת בלי להזדקק להיתר מחפשים עובדים שאינם יהודים.
מעסיק שהעסיק עובדים בשבת טען שעובדים אלה אינם יהודים, כדי להימנע מהפללתו.
לעניין זה פסק בית הדין הארצי לעבודה:
עובדים שהתקבלו לעבודה כ"גוי של שבת" טענו שהם יהודים ועל כן זכאים לתשלום מוגדל בעד עבודתם בשבת.
עד לשנת 1970 לא כלל החוק הגדרה למושג "יהודי".
המחוקקים הראשונים שבאו לקבוע הגדרה מוחלטת נתקלו בניצני מחלוקות והעדיפו להימנע מהכרעה.
התוצאה הייתה העדר מדיניות עקבית ומחייבת, שהביאה לכך ששאלות שהתעוררו בשטח באשר לזהותם של העולים, הוכרעו על ידי פקידי הרישום ושרי הפנים.
ב-10 במרץ 1958 פרסם שר הפנים, ישראל בר-יהודה, הנחיות לפקידים העוסקים בענייני רישום הלאום במרשם האוכלוסין, לפיהן "כל אדם המצהיר בתום לב שהוא יהודי – יש לרשום אותו כיהודי.
ואין לדרוש ממנו כל הוכחות אחרות".
הנחיות אלו היו המדיניות שהונהגה בפועל מאז קום המדינה, ואשר מכוחה נרשמו כיהודים גם עולים שלפי ההלכה לא היו יהודים.
פרסום ההנחיות על ידי השר הביא למיסוד הנוהג הקיים, ולהענקת תוקף פורמלי לתפיסה החילונית והתעלמות מעמדות הציבור הדתי והחרדי.
הרבנות הראשית התנגדה להוראות והביעה את דאגתה שהדבר יעודד נישואי תערובת ויביא לפילוג העם.
בעקבות פרישת המפד"ל מהקואליציה התקיים בכנסת, ביולי 1958, דיון ראשון בסוגיית מיהו יהודי.
בסוף הדיון הסוער החליטה הממשלה כי אדם מבוגר יירשם כיהודי אם הצהיר על כך בתום לב, כל עוד הוא אינו בן דת אחרת (החלטה מיום 20 ביולי 1958).
כשהתברר שההחלטה לא תספק את הצדדים הניצים, החליט ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, לפנות לכחמישים אישים שהחשיב ל"חכמי ישראל", בבקשה שיחוו דעתם בשאלה מהו קנה המידה שעל-פיו יש לנהוג בעניין רישום הפרטים "דת" ו"לאום".
עם הקבוצה נמנו אנשי רוח דתיים וחילונים מישראל ומהתפוצות, והרכבה שיקף את חשיבותה של הסוגיה לכל היהודים באשר הם.
45 מ"חכמי ישראל" ענו לפנייתו של בן-גוריון.
37 מהם תמכו בעמדה הדתית האורתודוקסית, לפיה ההלכה היא הבסיס היחיד להגדרת הזהות היהודית, ואילו השאר הגדירו את הזהות היהודית כזהות אתנית תרבותית, או כזהות לאומית.
עוד בטרם התקבלו התשובות, הודיע בן-גוריון ביולי 1959 על ביטול הנחיות השר בר-יהודה, ובדצמבר 1959 קמה ממשלה חדשה, שגם חברי המפד"ל חזרו והצטרפו אליה.
חיים משה שפירא (מפד"ל), שמונה לשר הפנים, פרסם בינואר 1960 הנחיות חדשות לעניין רישום פריטי דת ולאום במרשם האוכלוסין.
לפי ההנחיות החדשות יירשם כיהודי: "מי שנולד לאם יהודייה ואינו בן דת אחרת, או מי שנתגייר כהלכה".
ההנחיות, שלא הובאו לאישור הממשלה או הכנסת והתחלפו כל פעם על-פי עמדתו של שר הפנים המכהן, ועתירה שהגיש לבג"ץ בנימין שליט, העירו שוב את המחלוקת בסוף שנות ה-60.
בשנת 1969 עתר בנימין שליט לבג"ץ, וביקש לרשום במרשם האוכלוסין את ילדיו מאשתו הגויה כשייכים ללאום היהודי וכחסרי דת.
לטענתו של שליט, מבחינה לאומית ילדיו הם יהודים, שכן הוא עצמו נולד לאם יהודייה ואינו בן דת אחרת, ואילו אשתו אמנם לא התגיירה, אך גם אינה שייכת לשום קהילה דתית.
בג"ץ דן בהרכב של 9 שופטים, 5 פסקו בעד ו-4 נגד, וקיבל את עתירתו, והורה לרשום את ילדיו כיהודים במרשם האוכלוסין.
בעקבות פסיקה זה נדרשה הכנסת לעגן בחוק את ההגדרה "מיהו יהודי".
כאשר הובאה הצעת החוק לאישור ועדת השרים לענייני חקיקה בראשות שר המשפטים, יעקב שמשון שפירא, מחק הוא את המילה "כהלכה" וכך הוגש החוק להצבעה.
במהלך הדיון על החוק בכנסת, הוסיף הבהרה בעל-פה על דוכן הכנסת: .
ב-10 במרץ 1970 אישרה הכנסת תיקון לחוק השבות וחוק מרשם האוכלוסין, במסגרתו נוסף לחוק השבות סעיף 4ב הקובע: "לעניין חוק זה, יהודי" - מי שנולד לאם יהודיה או שנתגייר, והוא אינו בן דת אחרת", ללא הגדרה באיזה גיור מדובר.
במקביל נוסף לחוק מרשם האוכלוסין סעיף 3א הקובע: .
בעקבות פסק זה התפרצה המחלוקת שוב ובעוצמה רבה יותר.
הרבנות הראשית פסקה שלפי דין תורה אסור לרושמי מרשם האוכלוסין ולאחראים עליהם לרשום את מי שאינו יהודי כיהודי בעוד שלא נתגייר כהלכה.
לממשלה קראה להוסיף לחוק את המילה "כהלכה", ולשרים הדתיים קראה להתפטר מהממשלה אם לא יבוצע התיקון, כדי לא לשאת באחריות המשותפת לפעולות הממשלה.
ב-14 בפברואר 1985 הגיש "הוועד למען שלמות העם" עצומה עליה חתמו כמיליון איש ליצחק שמיר, שר החוץ דאז, בבקשה לשנות את החוק.
הבולשביקים נמנו על האחרונים, אך המשטר הסובייטי שעלה לאחר המהפכה גיבש מדיניות של טיפוח ועידוד מערכת לאומים סדורה , כל אחד בעל טריטוריה משלו ואוטונומיה תרבותית, ללא קשר לאזרחות הסובייטית.
ב-1918, על אף שהנסיבות המדויקות לא ידועות, הוענק גם ליהודים מעמד של לאום מוכר.
קובעי-המדיניות התלבטו כיצד להתייחס לקבוצה שלא חלקה שפה או טריטוריה, בעת שכל גילוי של דת הותקף על ידי המשטר.
במפקד האוכלוסין של 1926 חולקו היהודים לשש קבוצות נפרדות: יהודים סתם (כלומר אשכנזים, שמנו 97% מן הכלל), "דגסטאנים", גאורגים, "מרכז-אסיאתים", קרימצ'קים וקראים.
במפקדים הבאים כבר הוחשבו כקבוצה אחת, אם כי רק היידיש לבדה נחשבה לשפה הלאומית היהודית.
תבחיני ההשתייכות ללאום היהודי בברית-המועצות האתאיסטית היו חילוניים לגמרי ונעדרו כל זיקה לדת.
כמו כל לאום אחר, צאצא לשני הורים שהשתייכו לאותה קבוצה נרשם כחלק ממנה ללא קשר לשאלות של הגדרה עצמית או השתייכות תרבותית – הגישה הסובייטית ללאומיות הייתה פרימאלית ודטרמיניסטית.
במקרה של נישואי תערובת, הצאצא היה רשאי לבחור את הלאום של אביו או אמו בהגיעו לגיל שש-עשרה, ומכאן והלאה שוב לא היה הדבר נתון לשינוי.
הקטגוריה הלאומית הייתה מגדיר חשוב בחיים הסובייטיים, הוצגה בדרכונים הפנימיים וקבעה את זכאותו של הנושא אותה להעדפה מתקנת בטריטוריה הלאומית של קבוצתו ולמעמד פחות מחוץ לה.
מאחר שהיהודים נחשבו כמיעוט בכל מקום מלבד בירוביג'אן, וסבלו מאנטישמיות קשה ממילא, השתייכות ללאום היהודי-סובייטי הייתה כרוכה כמעט תמיד בקשיים ובאפליה: רק חלק קטן מהצאצאים לנישואי תערובת (שהגיעו לשיעור של בערך 50% מבין היהודים בשנות ה-70) ביקשו להירשם כיהודים.
מדיניות זו הייתה הגורם העיקרי לצניחה המהירה במספר הרשומים כיהודים בברית המועצות, מ-2,267,814 ב-1959 ל-1,810,876 ב-79'.
בעשור האחרון של המשטר, כשקשרים יהודיים אפשרו הגירה לארצות הברית, ישראל וגרמניה, זינקה ההזדהות היהודית חדות.
המהגרים נתקלו באי-הלימה ואף ניגוד גמור בין מושגי הזהות שלהם לאלו של המדינות הקולטות, שם ההלכה והדת הן המגדיר הראשי.
אחוז ניכר (כ-150,000 להערכת צבי גיטלמן ויעקב רועי) מבין הבאים לישראל, לדוגמה, הוכר כיהודי אף על פי שלא היה רשום ואף לא הזדהה כך מעולם; במקרים מעטים יחסית, צאצאי אמהות גויות שדווקא כן בחרו להירשם כיהודים הוגדרו כלא-יהודים.
ב-1993 ביטלה הפדרציה הרוסית את הדטרמיניזם ברישום הלאומי והכריזה על השתייכות כזו כעניין של הגדרה עצמית.
חוקי הגזע בגרמניה הנאצית נחקקו לאחר למעלה ממאה שנה לתחילת האמנציפציה ליהודי גרמניה.
רובם שמרו על קשרים רופפים לקהילה דתית כלשהי או פרשו ממנה בכלל.
אחוז נישואי התערובת היה גבוה מאוד (44% ב-1933; בניכוי היהודים המהגרים ממזרח אירופה, שמיעטו להתבולל, האחוז היה גבוה בהרבה), כמו גם המרות הדת הפורמליות.
תורת הגזע הנאצית, שפותחה בהשראת הדרוויניזם החברתי, תפשה את היהודים במונחים ביולוגיים, וכיוונה לשרש אותם מתוך "הגזע הארי" כדי לשמור על טהרתו.
תבחינים דתיים כלל לא שיחקו תפקיד בכך, אף כי האחראים על האכיפה גילו במהרה כי אין ביכולתם לשרטט קלסתרון גזעי מובחן ונאלצו להסתמך על רישומי הקהילות.
בחוקי נירנברג הוגדר יהודי בתור מי שיש לו לפחות שלושה סבים יהודים-גזעית, או שיש לו רק שני סבים יהודים והוא שייך לקהילה יהודית, נשוי ליהודייה או נולד תוך כדי עבירה על חוקי הגזע הנאציים.
המשמעות המעשית של זיהוי כיהודי גזעית בגרמניה הנאצית ובארצות שהיו תחת שליטתה, הייתה רדיפה והרג.
במקביל, היו גרים שנחשבו ארים טהורים והממשל הניח להם, אף כי חלקם התעקשו לחלוק את גורל עמם.
ככלל, החשיבה מדיניות הממשל הנאצי את המישלינגה מדרגה ראשונה כיהודים, ומנגד שילבה את המישלינגה מדרגה שנייה בחברה הארית, לעיתים תוך מגבלות.
ניתנו גם תעודות "ארי של כבוד", והרמן גרינג – שדאג לחפות כך על ארהרד מילך ואחרים בלופטוואפה ממוצא מעורב – נהג לאמר, בציטוט ששאל מהאנטישמי קרל לואגר שכיוון למשמעות הפוכה:
מיוזיס (בעברית: היצרות האישון) היא מצב של היצרות אישוני העיניים, בשל כיווץ שריר טבעתי בקשתית העין, עד מצב של "אישוני ראש סיכה"
מיוזיס עשויה להיגרם ממספר סיבות, ביניהן:
שימוש במורפיום, הרואין וסמים אופייטים אחרים.
מיוזיס עשויה לקרות גם במצב של תאורה חזקה או בפגיעה בגזע המוח.
מיוג'ין-שו (ביפנית: 明神礁) הוא הר געש תת-ימי השוכן כ-450 קילומטרים דרומית לטוקיו על רכס איזו-אוגסאוורה באיי איזו.
פעילות געשית אותרה במקום החל מ-1869. מאז התרחשו במקום התפרצויות געשיות נוספות, החזקה שבהם הובילה להופעתו ואחר להיעלמותו של אי קטן.
מקור השם מיוג'ין-שו בשמה של ספינת דיג "מיוג'ין-מארו מס' 11" מהעיר יאיזו שבמחוז שיזוקה, שצוותה היה הראשון שצפה בהתפרצות הגעשית העיקרית של 1952.
עקב כך פיתחה המחלקה את ה"מאנבו" (דג שמש), ספינה בלתי מאוישת המופעלת בגלי רדיו, ועשתה בה שימוש במחקר של אזורי ים מסוכנים כדוגמת הרי הגעש התת-ימיים.
הייתה זו הפעם הראשונה שפעילות געשית אובחנה תוך שימוש בערוץ SOFAR (Sound Fixing and Ranging).
בשנים 1998 ו-1999 ערכה מחלקת ההידרוגרפיה סקירה מקיפה של קרקעית הים סביב מיוג'ין-שו, כשהיא עושה שימוש בספינות המחקר החדישות "שויו" ו"מאנבו 2", הדור השני של ספינת "מאנבו".
כתוצאה מסקרים אלו מופתה הטופוגרפיה של קרקעית הים סביב למיוג'ין-שו בפעם הראשונה.
"מאנבו 2" ערכה סקירה של האזור הימי ברדיוס של 3 מייל ימיים (כ-4.5 קילומטרים) ממיוג'ין-שו.
ה"שויו" ערכה סקירה של האזור הימי ברדיוס של 10 מיילים ימיים (כ-18.5 קילומטרים), אך מחוץ לרדיוס של שלושה מיילים ימיים.
"מאנבו 2" פעלה בעזרת הוראות מתוכנות מראש ומדדה את העומק ואת טמפרטורת המים.
מדידת העומק בוצעה תוך שימוש בגלאי הד מסוג "PRD-601" במרווחים של 0.2 מיילים ימיים (כ-370 מטרים).
"שויו" ערכה סקירה מקיפה הכוללת סקירה גאולוגית וגאופיזית של קרקעית הים.
ה"שויו" ביצעה מדידת עומק תוך שימוש בגלאי הד "Seabeam 2112" במרווחים של חצי מייל ימי (כ-930 מטרים).
בתחילה הניחו שמיוג'ין-שו הוא חרוט מרכזי של הר געש כפול יחד עם סלעי באיונייז (סלעים שגובהם 9.9 מטרים מעל פני הים), כחלק מהר הגעש מטיפוס סומה (Mita, 1949).
כתוצאה מהסקר מצאו החוקרים שגם מיוג'ין-שו וגם סלעי באיונייז הם חרוטים בסומה של הר געש כפול.
בסיסו של הר געש כפול זה מצוי בעומק של 1,400 עד 1,500 מטרים מתחת לפני הים וגודלו הוא 30 על 25 קילומטרים מזרח-מערב, צפון-דרום.
הסומה היא מעגלית כמעט לחלוטין וגודלה 7 על 9 קילומטרים וגובהה 1,4000-1,000 מטרים.
קוטרה של קרקעית הקלדרה הוא 5.6 קילומטרים ועומקה כ-1,110 מטרים.
החרוט המרכזי מצוי 328 מטרים מתחת לפני הים וקרוי "טאקאנה-שו".
החרוט של מיוג'ין-שו נוצר לאחר היווצרות הקלדרה, בחלקה הצפון מזרחי של הסומה של הר הגעש הכפול.
ההר הוא חרוט בודד וגובהו 550 מטרים, כשפסגתו מצויה כיום 50 מטרים תחת לפני הים.
סביב הפסגה נתגלה זרם של בועות ובמכשירים הסייסמוגרפיים נרשמו רעידות אדמה זעירות המעידות על כך שהר הגעש עדיין פעיל, אם כי ברמה נמוכה.
מיו, מיו שלי (בשוודית: Mio, min Mio) הוא ספר ילדים מסוגת פנטזיה אפית מאת הסופרת אסטריד לינדגרן.
הספר יצא לאור בשנת 1954 ותורגם למספר שפות (בהן עברית, ב-1972).
העלילה מספרת את סיפורו של בוֹ וילֶם אולסון (המכונה "בוסי"), יתום שוודי כבן עשר הגדל עם הורים מאמצים מהם אינו זוכה לחום ואהבה.
חברו היחיד, בֶּנקה, ואביו, מהווים עבורו דוגמה למשפחה חמה אוהבת ואידיאלית.
יום אחד מתברר לבוסי שאינו ילד שוודי כלל אלא נסיך, בן מלך מ"ארץ מרחקים".
הוא מגיע אל אותה ארץ ומתקבל באהבה ללא גבול על ידי אביו המלך המגלה לו ששמו למעשה מיו.
אביו המלך, המתאפיין באפיוניו של אביו של בנקה, קורא לו "מיו, מיו שלי".
החיים באי כרי הדשא שבארץ מרחקים מתוארים כאידיליה מושלמת.
מיו מתוודע ליום-יום, נער-חבר (המאופיין במידה רבה כחברו בנקה) ומקבל במתנה סוס לבן, המסוגל גם לעופף, בשם מירמיס.
אט אט נודע למיו שעל הארץ מאיים אביר שחור מ"ארץ חוץ" בשם קטו (שאמירת שמו בלבד מחוללת קמילה בטבע והתקדרות עננים).
קטו האביר חוטף ילדים ולכן שרוי עצב תמידי על אנשי הארץ.
מיו מתוודע גם לנבואה לפיה הוא זה שאמור לצאת ולהילחם עם קטו.
מיו ויום-יום יוצאים למלחמה בקטו, ולאחר הרפתקאות מצליחים לנצח את האביר ולהחזיר את הילדים להוריהם, ועמם את השקט והאושר לממלכה.
הספר ממלא במובהק מאפיינים של פנטזיה אפית.
גיבורו הוא ילד יתום, הוא מעלה על נס את ערך החברות.
בילדותו נודע לו שהוא למעשה נסיך ובעל תפקיד משמעותי בעולם מקביל, שיועד לו מכוחה של נבואה.
הוא עושה שימוש בנשק קסום (חרב המבקעת אבן) ובגלימת רואה ואינו נראה.
הוא מאוים על ידי כוח רשע אדיר ויכול לו.
אלמנט מודגש נוסף הוא ההקרבה עד מוות של אחת הילדות החטופות, הזוכה בעקבות הקרבתה לקימה לתחייה, בדומה לישו.
שפתו של הספר, במיוחד בחלקי ההרפתקה היא פיוטית וקסומה.
משפטים וביטויים החוזרים על עצמם מקנים ללשון הסיפור קצב, בפרט קריאתו של המלך לבנו "מיו, מיו שלי".
ייחוד נוסף הוא התיאור הארוך והמפורט יחסית של הזמן הטוב והמאושר אותו מבלה מיו עם אביו (המלך) וחבריו בארץ מרחקים, ביחס לפנטזיות אפיות, ההרפתקה המאיימת מתחילה בשלב מאוחר יחסית.
בגרסה האנגלית נקרא מיו כילד שוודי, קרל אנדרס נילסן ומכונה "אנדי", יום-יום נקרא בגרסה האנגלית פּוּמפּוּ.
בשנת 1987 הופק סרט בשם "מיו בארץ מרחקים" (Mio in the Land of Faraway) בקופרודוקציה רוסית-שוודית-נורווגית, עם כריסטיאן בייל כיום-יום (ובנקה) וכריסטופר לי כקטו האביר.
כותבים מפורסמים כמו אקיקו יוסאנו שתרמו רבות לכתב העת הפכו את סגנון השירה המסורתית לסגנון החושני של התנועה הרומנטית.
בהמשך הפך סגנונו של כתב העת מכתב עת העוסק בשירת הוואקה בלבד לכתב עת מודרני המקדם אמנות חזותית ושירה מערבית.
הוא נחשב כבעל השפעה מכרעת על התפתחות השירה בתחילת המאה ה-20.
כתב העת יצא לאור לתקופה קצרה ונסגר בגלל מחלוקות פנימיות בחוג ה"שינשישה".
הרבה מחבריו המקוריים עזרו בהמשך ליצירת כתב עת ספרותי בשם "סובארו".
בהמשך היו ניסיונות שונים לחדש את הוצאתו, בפעם הראשונה בין השנים 1921–1927 ובפעם השנייה בין השנים 1947–1949.
מיהרימה סולטאן (בטורקית: Mihrimah Sultan; 21 במרץ 1522, קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית – 25 בינואר 1578, קונסטנטינופול) הייתה בתם של הסולטאן העות'מאני סולימאן הראשון ואשתו הורם סולטאן.
פירוש השם "מיהר-י-מה" הוא "שמש (פשוטו כמשמעו: חנינה, חמלה, חיבה) וירח".
מיהרימה נולדה בקונסטנטינופול, בירת האימפריה העות'מאנית, בתקופה המכונה בהיסטוריוגרפיה של האימפריה "סולטנות הנשים", אשר נמשכה במהלך המאות ה-16 וה-17. בתקופה זו זכו נשות החצר לעוצמה פוליטית גדולה, ובחלק מהמקרים אף ניהלו בפועל את ענייני האימפריה.
תקופה זו מאוזכרת כאחד משלביו המרכזיים של תהליך נסיגתה של האימפריה.
ב-1539, בגיל 17, חיתנו את מיהרימה עם רוסטם פאשה.
הנישואים התקיימו מתוך מניעים פוליטיים.
בהמשך כיהן רוסטאם פאשה כווזיר הגדול בממשלו של הסולטאן, ולזוג נולדו שלושה ילדים, בת ושני בנים.
הנישואין חיזקו את מעמדה של מיהרימה בחצרו של הסולטאן.
היא הייתה מקורבת מאוד לאביה וצברה הון רב בשל מעמדה.
ביוזמתה ובמימונה נבנו בקונסטנטינופול שני מסגדים אשר נשאו את שמה.
לאחר מותו של סולימאן, תמכה כלכלית ופוליטית ביורשו סלים השני.
חולשתו השלטונית של סלים, בשילוב ההון הרב שצברה מיהרימה, הובילו לחיזוק משמעותי של מעמדה הפוליטי בבירה העות'מאנית.
בינואר 1578 הלכה מיהרימה סולטאן לעולמה באיסטנבול והיא בת 55. נקברה במתחם מסגד סולימאנייה באיסטנבול, בסמוך לקברי הוריה.
בסדרת הטלוויזיה הטורקית "הסולטאן" מגולמת מיהרימה סולטאן על ידי השחקנית הטורקיה פלין קרהאן.
מיוזין (Myosin) הוא חלבון מוטורי, אשר פעילותו דורשת השקעת אנרגיית ATP ומהווה לצד מולקולת האקטין חלק ממערך השלד הציטופלמסטי של התא.
בין חלבוני המיוזין, ניתן להבחין במספר סוגי מבנים:
מצוי בכל התאים, בציטוזול (נוזל תוך תאי).
חלבון המיוזין I מורכב מ"ראש" האחראי על הפעולות המוטוריות ו"זנב" קצר המהווה אתר קשירה לקרום התא או לחלבון האקטין (חלבון בעל תפקיד מרכזי בשלד התא, בעיקר בייצוב מבני).
קיימים סוגים שונים של חלבון מסוג מיוזין, הנבדלים זה מזה באזור ה"זנב" שלהן.
מצוי בתאי שריר, בשכבה החיצונית של הציטופלסמה.
בנוי משני "ראשים" ו"זנב" אחד ארוך במבנה צר.
ה"זנב" הוא בעל מבנה אלפא הליקס (בדומה למבנה השניוני של החלבון) וה"ראשים" נמצאים בקצה המולקולה ומתקיימים בהם פעילות ATPpase ופעילות מוטורית.
למעשה מולקולת מיוזין II היא מונומר המורכבת משתי מולקולות מיוזין המלופפות באזור זנבותיהן, בעוד ראשיהן פונים לכיוונים מנוגדים.
פילמנט (סיבי) מיוזין – מספר מולקולות מיוזין המלופפות באזור זנבותיהן, כאשר ראשיהן פונים לכיוונים מנוגדים.
על מנת שחלבון המיוזין יבצע את פעילותו המוטורית עליו להיקשר לסיב האקטין.
בעזרת קשר אקטין-מיוזין ואנרגיית ATP המשתחררת מפירוק המולקולה עתירת האנרגיה, מתבצעת תנועת התכווצות השריר.
בתאים אאוקריוטים יוצרים סיבי אקטין ומיוזין II קשר זמני ביניהם וגורמים לפעולת התכווצות בדומה לתהליך ההתכווצות המתרחש בהשתנצות (חלוקת התא לשני תאי בת).
על מנת להבין כיצד מתרחשת האינטראקציה בין סיבי האקטין למיוזין ותהליך ההתכווצות, חשוב להבחין בין שני סוגי תאי שריר:
שריר חלק, הקיים בקיבה, במעיים ובדפנות העורקים, הבנוי מסיבים היוצרים מבנה כהה.
שריר "משורטט", סיבים המאורגנים לאורך הממברנה בריכוזים שונים היוצרים מעין מבנה מפוספס כהה ובהיר לסירוגין.
מנגנון ההתכווצות בשריר החלק שונה מהמנגנון בשריר המשורטט.
בשריר החלק, התכווצות מבוקרת בעיקרה על ידי תהליך פוספורילציה (זרחון) של שרשרת המקיפה את מבנה ה"ראש" של מולקולת המיוזין.
תהליך בקרה זה מאפשר את התקשרות מולקולת האקטין למיוזין.
במידה ויתרחש תהליך הפוך (דה-פוספורילציה) יתנתקו מולקולת האקטין והמיוזין זו מזו.
כמו כן, התכווצות השריר מבוקרת גם על ידי עלייה בריכוז יוני הסידן.
תהליכי בקרה אלה מבוצעים על ידי אנזימים (Myosin light-chain kinase).
בשריר המשורטט, מולקולות המיוזין יוצרות מבנה של סיב עבה (מכיל 300–400 מולקולות) המקנה צבע כהה, ולצידו אזור של מולקולות אקטין היוצרות מבנה של סיב דק אשר מקנה צבע בהיר.
בקצוות המבנה הקוטבי קיימים "ראשים" הפונים לכיוונים מנוגדים, והאזור המרכזי של המבנה אינו מכיל "ראשים".
הקשר בין מולקולות האקטין למיוזין מתבצע באזור ה"ראשים" של המולקולות.
מנגנון התכווצות השריר מבוסס על אינטראקציה בין כמה גורמים:
סיבים דקים – מולקולות האקטין
סיבים עבים – מולקולות המיוזין
מולקולות חלבון שונות – טרופומיוזין (Tropomyosin) וטרופונין
הקשר בין כל גורמים אלה הוא בעובדה שהמולקולות בעלות הסיבים הדקים (אקטין, טרופומיוזין וטרופונין) מצויות במבנה מלופף סביב הסיבים העבים לאורך השריר (מיוזין).
המבנה המרחבי של הקומפלקס אקטין-טרופומיוזין-טרופונין, אשר במצב קשור חוסם את אתרי הקשירה לאקטין, מונע את התקשרות האקטין למיוזין וכך גם אינו מאפשר את התכווצות השריר.
מנגנון התכווצות השרירים מבוסס על כושר התנועה של "ראשי" מולקולות המיוזין.
קיימים ארבעה שלבים הגורמים לתנועתם:
1 "מחובר" (attached) – שלב ראשוני הגורם לתנועת מולקולות הטרופומיוזין והטרופונין החוסמות את אתרי הקשירה של האקטין.
בעזרת קשירת יוני סידן לטרופומיוזין הוא נע מאזור אתר הקשירה ומתאפשרת אינטראקציה מרחבית בין האקטין למיוזין.
2 "משוחרר" (release) - הקשר בין המיוזין לאקטין משתחרר בעקבות קשירת ATP למולקולת המיוזין.
השרירים מצויים בשלב זה במצב נוקשה.
3"דרוך" (cocked) – הידרוליזה של ATP המחוברת ל"ראש" המיוזין גורמת למעין פעולת דריכה (בדומה לדריכה בכלי ירייה), כאשר תוצרי ההידרוליזה (ADP+Pi) נשארים קשורים ל"ראש" המולקולה.
4 "הפעלת כוח" (force generating) - המגע המינימלי בין "ראשי" המיוזין עם סיבי האקטין גורם לשחרור ה-Pi, תוצר הידרוליזת ה-ATP, שגורם לחיזוק ההתקשרות בין המיוזין לאקטין ולמעין התגבשות של המבנה כולו בכוחות דחיפה ודחיסה.
"ביולוגיה של התא - מולקולה אברון ותא", פרופ' אלי זמסקי, הוצאת המכון למדעי הצמח וגנטיקה בחקלאות/האוניברסיטה העברית בירושלים/הפקולטה לחקלאות, הוצאה רביעית מורחבת תשס"ב, 2002.
הוא ספר שכתב ד"ר אבי בקר, לשעבר מזכ"ל הקונגרס היהודי העולמי, פרופסור אורח באוניברסיטת ג'ורג'טאון ומרצה ללימודי תואר שני בדיפלומטיה באוניברסיטת תל אביב ולמשפט בינלאומי בקריה האקדמית אונו.
הספר יצא לאור בנובמבר 2013 בהוצאת ידיעות ספרים והופיע ברשימות רבי המכר.
טענתו העיקרית של הספר היא כי רעיון העם הנבחר (או הדת הנבחרת) היה מאז ומתמיד מקור השראה והשפעה מרכזי להתפתחות היחסים בין עמים, דתות וציוויליזציות ולעיתים רבות הזין את המאבק האידאולוגי והחיכוך הפוליטי ביניהם.
לדברי המחבר, לא ניתן להבין את התפתחותה של האנושות, כפי שהיא מוכרת כיום מבלי להתייחס לרעיון הבחירה ולקיומה של ברית מסתורית בין עמים לבין האל.
היהודים היו הראשונים שהכריזו "אתה בחרתנו מכל העמים" ובעקבותיהם צמחו הנצרות והאסלאם בטענה כי הן המחליפות של היהדות כעם נבחר.
הספר מציג את הוויכוחים הגדולים וההתנגשויות האלימות במאבק הרעיונות, ומדגים כיצד היהודים שהיו המודל האולטימטיבי לחיקוי הפכו גם ליעד לשנאה.
כפי שמסביר בקר "אין כמעט עם על פני האדמה שאין לו מרכיב מיתולוגי או דתי המסמן בחירה וייחודיות" ולרוב זו בחירה של כוח עליון.
אך המיוחד בגלגולו של רעיון הבחירה היהודי הוא בעובדה כי שתי הדתות המונותיאיסטיות הגדולות, הנצרות והאסלאם עם מיליארדים של מאמינים, מבוססות על האמונה כי כל אחת מהן היא המחליפה של היהדות כעמו הנבחר של האלוהים.
מנסה להדגים עד כמה דומיננטית הייתה תפיסת "החילופין" בהתפתחותם של הנצרות והאסלאם ועד כמה עיצב המאבק על הבכורה והבחירה את ההיסטוריה האנושית.
גם במחקר האקדמי, כפי שמציג בקר, הבוחן את צמיחת הלאומיות מודגשת תרומתה הבלעדית של היהדות להתפתחותו של רעיון הבחירה בהיבטיו הדתיים והפוליטיים, ובמיוחד בעולם המערבי הנוצרי.
מול מבקרי רעיון העם הנבחר בתוך העם היהודי טוען בקר כי המדובר בגורל שלא ניתן לברוח ממנו, כי תמיד יבחן העולם את היהודים דרך המיתוס של ה"נבחרות", לטוב ולרע.
למעשה, הוא מסביר, אין כפירה בטענה כי תפקיד העם הנבחר אינו ערובה לחיים טובים ונעלים.
גם חכמי התלמוד התלבטו, ובנימה הרחוקה משחצנות וגזענות קבעו, כי בני ישראל קיבלו את התורה בניגוד לרצונם וכי היא נכפתה עליהם "הר כגיגית", עד כדי איומים שהם עתידים להיקבר בסיני.
הם הבינו, כי אין המדובר בגורל בלבד אלא בברית ייעוד.
לכן הם הסבירו כי ייעודו של עם סגולה כרוך מן הסתם בחובות וסבל שיהיה קשה לעמוד בהם, ובוודאי גם יגררו שנאה מצד בני אנוש אחרים.
לא משנה מה חושבים היהודים על עצמם כי העולם ממשיך להתייחס אליהם כעם נבחר.
מסתבר, כי גם בקרב היהודים מקננת תפיסת הנבחרות, כל אחד על פי תפיסתו, כפי שמוכיח סקר של המכון הישראלי לדמוקרטיה (2012), כי 70% מאזרחי ישראל היהודים מאמינים שהם העם הנבחר.
בסיכום ספרו טוען בקר כי תפיסת הנבחרות אכן מעוררת בעיות ונותרה אפופה במסתורין אך לא ניתן להבין את ההיסטוריה והמורשת היהודית מבלי להבין "עד כמה דומיננטי, מאז ומתמיד, רעיון הבחירה ככוח מניע וכגורם השומר על זהות העם היהודי וקיומו".
לדבריו "ההיסטוריה היהודית מוכיחה שוב ושוב עד כמה מורכב, בעייתי ואף מאיים הוא התואר 'העם הנבחר'.
העול הכבד של הבחירה שיהודים נושאים על גבם, במשך אלפי שנים, כורך בחובו מחויבות לצד ייסורים, ובמשך הדורות הוא הביא יהודים לפקפוק בכדאיותו ולהרהורי כפירה.
אפילו בתפיסה האורתודוקסית, מאז חכמי התלמוד, מצאנו כי יש התייחסות ליסודות הכפייתיים ('כפה עליהם הר כגיגית'), ולעיתים המאיימים, בברית הגורל שנקשרה בין העם לאלוהיו."
מציג את המאבק על רעיון הבחירה באמצעות דיוקנן של דמויות הלקוחות ממגוון של תקופות היסטוריות, דתות, תפקידים ומגדר.
פרקי הספר בנויים סביב אישיותם וסיפור חייהם של ארבעה עשר גיבורים (ועוד כמה גיבורי משנה) הצועדים במנהרת זמן החל מהמאה ה-21, חזרה לראשית הנצרות, המשנה והתלמוד, ימי הביניים והעידן המודרני.
פסיפס הדיוקנות נועד להוכיח עד כמה קריטי היה רעיון העם הנבחר בתקופות שונות ובאיזו מידה הוא השפיע על המגמות ההיסטוריות.
לדברי בקר שילוב סיפור חייהם של גיבורים אלה במחקר עיוני פילוסופי מעניק מימד פופולרי לספר אך מדגים ביתר שאת עד מעצב עולם הרעיונות, הנובעים לעיתים במוחם הקודח של אנשים, את דרכה של האנושות ומשפיעה על גורלות של רבים.
הספר מציג בהרחבה כיצד שתי הדתות היריבות ליהדות מקבלות ואף מקדשות בכתביהן את התפיסה היהודית על בחירתם של היהודים בהר סיני ועל הברית שנחתמה עמם ועם אבותיהם.
אך כאן גם התעוררה הבעיה: "ברגע ששתי הדתות גילו כי עליהן לשאוב את יסודות התאולוגיה שלהן מן היהדות, הן לא השכילו למצוא דרך אחרת להוכיח את נבחרותן אלא על ידי הוכחות ודוקטרינה דתית שתסביר את מעבר הבחירה אליהן.
כך התגבשה לה אותה תאוריה על אודות החילופין, באופן נואש ואובססיבי, שהניעה בטירוף מערכות מנגנוני שנאה אדירים שטרם נודעו כמותם בתולדות האנושות".
אך מי שהשפיע יותר מכול על גיבוש גישת החילופין כדוקטרינה היה אוגוסטינוס, מי שנחשב כאבי אבות הכנסייה ופעל במאה החמישית לספירה.
אוגוסטינוס, כדברי בקר, "סיפק לכנסייה הנוצרית את יסודה הקיומי באמצעות איתור (ושמא אלתור) של נקודת המפנה בחילופי העם הנבחר."
אוגוסטינוס שהיה אינטלקטואל מבריק ולא פסק לכתוב ולהפיק ספרים הותיר אחריו מבנה על תאולוגי ההופך את התנ"ך העברי ל'קדימון' לסיפורי הברית החדשה, אלגוריה או טרום-הדמיה (פרה-פיגורציה), המוכיחה את תוכנית האל שהביאה לכישלון וההדחה של היהודים ולהכתרת הנצרות כעמו הנבחר של האל.
בקר סוקר את פרשנותו של אוגוסטינוס לתנ"ך העברי, השפעתו המכריעה על דימוי היהודים כעם שפל ובזוי, יחד עם השפעות אחרות על הכנסייה הקתולית הנובעת מתפיסתו על "החטא הקדמון" ונטייתו לסגפנות מינית.
הפרק על ג'ורג' אליוט מעלה על נס את תרומתם של "הנוצרים הציונים" אשר הקדימו במאות שנים את מבשרי הציונות היהודים והציגו לעולם, כחלק ממשנתם הדתית את הצורך להתגייסות פוליטית למען שיבתם של היהודים לציון.
כל זה התאפשר לאחר שנוצרו הנסיבות המתאימות לבצע שינוי תאולוגי בתפיסת החילופין הנוצרי ולתת אישור מחודש למעמד העם הנבחר של היהודים.
זו היא דוגמה מובהקת, כפי שמתואר בהרחבה, להשפעתה של התאולוגיה על הדיפלומטיה והמדינאות ובמיוחד על מרכזיותו של רעיון הבחירה בעיצוב פעילות פוליטית.
בפרק "מוחמד בעקבות היהודים" טוען בקר אין מספיק מודעות לעובדה שהאסלאם קשור בטבורו ליהדות עוד יותר מאשר הנצרות, ונאלץ לכן לבסס דוקטרינת חילופין משלו.
ידוע כי הקוראן מלא בפסוקים המבוססים על סיפורי התנ"ך (וגם מדרשים מאוחרים יותר) והוא שופע בפולמוס שמנהל מוחמד עם היהודים (אלה יחד כמחצית מהקוראן).
ניתוח תוכן, שמציג בקר בספרו, חושף את תסכולו של מוחמד מהעובדה שהיהודים אינם נוהים אחריו למרות מאמציו.
מצד אחד, יש בקוראן פסוקים המרוממים את בני ישראל מכל עם ומבליטים את ייחודם על פני האומות עם התחייבות מפורשת של האל להעניק להם את ארץ הקודש –ישראל ומצד שני, תגובות של שנאה בוטה והסתה להרג של יהודים, בניסוחים אנטישמיים.
בחדית' (כתבי הקודש המוסלמים הכוללים סיפורים ועדויות על חייו של מוחמד) ניתן ביטוי ציורי יוצא דופן לחתונתם ונראה כי תכליתו גם להמחיש את הצטרפותה של צפייה לאסלאם והכרזתה שזו הדת האמיתית והנבחרת.
חלק ניכר של הספר, באמצעות המחקר ההיסטורי ותיאור הדמויות, מוקדש לבירור שורשיה של שנאת ישראל.
לדברי בקר "רעיון הבחירה היה ונותר המרכיב המרכזי ביחסי יהודים ולא-יהודים, כגורם מפתח להבנת האנטישמיות לדורותיה, ללימוד לקחי השואה ואף לפירוק לגורמים של מרכיבי היסוד בסכסוך הישראלי-ערבי והתלקחות שנאת האסלאם הקיצוני ליהודים."
בפרק על אנה פרנק המתמקד בשואה מצטט בקר מיומנה של הנערה המפורסמת שבו ניסתה להסביר את הסבל הקשה שאלוהים השית על עמו הנבחר כלקח מוסרי לעולם להאבק ברשע האנושי.
כך מצטרפת אנה פרנק לדיון רחב יותר, היסטורי-תאולוגי, על זוועות ההשמדה שבשואה.
בסקירה על משנתו האנטישמית של היטלר מדגים בקר כיצד תפיסת הנבחרות דרבנה אותו לתהליך ההשמדה.
היטלר, שהיה ספוג בשנאת יהודים, חזר והטיף כי "אנו עמו של האלוהים" וגם סימן את האויב המסוכן ביותר, היהודים, בדרכו של הגזע הארי לבסס את עליונותו על פני תבל.
באופן ישיר הוא העניק הסבר לרעיון הפתרון הסופי של בעיית היהודים כשהסביר כי "לא ייתכנו שני עמים נבחרים".
הפרק על האנטישמיות נבנה סביב אישיותו מרטין לותר, הרפורמאטור הגדול שהתמרד נגד האפיפיור והביא להקמת הכנסייה הפרוטסטנטית.
כמו מוחמד בשעתו, גם מרטין לותר החל את דרכו בשבחים ליהודים אך כשאלה לא נענו שינה את עורו והפך ל"אבי האנטישמיות המודרנית".
הקונטרס שפרסם, "על היהודים ושקריהם" (1543), מזין אנטישמיות עד היום ושימש למעשה תשתית רעיונית בשלבים לתוכנית הנאצית להשמדת היהודים.
במסגרת זו מנהל אבי בקר ויכוח עם הסופר א.ב.
יהושע המאשים את זהותו הבלתי ברורה של היהודי כתשתית לאנטישמיות, היוצרת פחדים בסביבתם ומאיימת בכניסתם העמוקה "לתוך זהויות של עמים אחרים." בקר מכנה את גישת יהושע כ"אפולוגטית" ההופכת את היהודים כאחראים, לפחות פסיבית, בגלל זהותם הפגומה – ליצירתה של האנטישמיות.
הוא תולה את השקפתו של יהושע כחלק מתפיסת עולמו "בזכות הנורמליות" (כשם ספרו), החותרת ליצירתו של "עם ככל העמים" שיתנער מהגלות וגם מיהודי התפוצות בני זמננו.
הדברים משתקפים היטב בהתייחסותו של יהושע ל"דיבורים הריקים" על עם סגולה ועל תביעתו לסלק את רעיון העם הנבחר ו"להיגמל ממה שתקעו לנו שם בסיני".
יהושע אינה חדשה ומשקפת את תפיסת העולם של יהודים רבים החשים אי־נוחות וסלידה מרעיון העם הנבחר.
בכתביו של הסופר יוסף חיים ברנר, בן העלייה השנייה מתחילת המאה ה-20, מוצא בקר את הבסיס הרעיוני לגישתו של יהושע.
כמו יהושע, 100 שנה לאחריו, ברנר מבין למעשה את לב האנטישמים הצופים ביהודי הגלותי: "אופיינו הלאומי פסול מימות עולם ועד הנה.
מעולם לא היינו אומה יוצרת, תמיד חיינו חיי צוענים וכלבים, מה אתם רוצים מהאנטישמים?
מדוע לא תאבו להבין את המובן מאליו?
את חזון השנאה והבוז לישראל: היהודים הם צוענים, זוהמה, רפש וניוול, ביצה סרוחה, לא אדם, כלבים פצועים."
הספר מבהיר כי רבים בהנהגת היישוב היהודי דחו את דבריו של ברנר ודמויות כמו ברל כצנלסון, א"ד גורדון ואחרים חתרו לשמר את המורשת היהודית.
הגדיל לעשות דוד בן-גוריון, גם הוא מאנשי העלייה השנייה ואחר כך ראש ממשלת ישראל, ששילב בכתביו, באיגרותיו לחיילי צה"ל ובנאומיו שפע של התבטאויות על עם הסגולה, ושאב מן התנ"ך את גאוותו ב"אתה בחרתנו מכל העמים" והטיף לחזרתו של העם לארצו המובטחת כדי להגשים את חזון הנביאים של "אור לגויים".
בקר טוען כי מסתבר שאין צורך באמונה דתית כדי לדבוק ברעיון הנבחרות היהודית.
למשל, ג'ורג' סטיינר, הוגה דעות וחילוני מובהק, אשר חולק לא אחת על דרכם של מדינת ישראל ושל יהודי התפוצות, מאמין בשליחות היהודית אל העולם.
לדבריו, הדרמה של מתן התורה בסיני חוללה מהפכה התנהגותית בעולם העתיק ומשפיעה עלינו עד היום.
נוסח סיני והנביאים הם חסרי פשרות", מסביר סטיינר, ומכיוון שהיו תובעניים במיוחד הם עוררו כלפי היהודים את התיעוב, האנטישמיות, הניסיון לסתום את פיותיהם ואחר כך את הדרישה לחיסולם.
אף על פי כן מזדהה סטיינר עם רעיון העם הנבחר: "בכל מקום, בכל זמן שהם קיימים ומשגשגים, היו היהודים מטרה לחייתיות, לאיוולת, לחוסר סובלנות.
עם נבחר באמת ובתמים, ומועדון שממנו לא הייתי פורש (גם לו היה הדבר אפשרי)".
ספרו של בקר זכה להתייחסות בכלי התקשורת וגם אפשר לחדש את הדיון בין התומכים והמתנגדים לרעיון הבחירה.
ד"ר יואל רפל כתב כי יש לראות את ספרו של בקר כ"אפוס" היסטורי של סיפור המאבק על הבחירה.
לדברי רפל, אין "להיבהל מהאפארט המדעי של הספר" המבוסס על מחקר עם 60 עמודי הערות, מכיוון שהוא כתוב "בשפה השווה לכל נפש...
ומעלתו הגדולה של הספר היא אופן הדיון וסגנונו."
מיובטרכיים (שם מדעי: Myobatrachidae) היא משפחה של דו-חיים מסדרת חסרי זנב החיים באוסטרליה ובגינאה החדשה.
צפרדעים אלה בגודלי של מ-1.5 ס"מ עד ל-12 ס"מ, אצל ה-Mixophyes iteratus, שהיא הגדולה בצפרדעי אוסטרליה.
כל המינים חיים על פני האדמה או במים, אך לא בין העצים.
מינים רבים בסוג בולעים את צאצאיהם בפיהם, כדי לשמור עליהם ומשחררים אותם רק כשהשטח בטוח.
אחרים עוטפים אותם בשק לצידי גופם וחלקם נשכבים על הראשנים כדי שלא ייטרפו.
הם ניזונים מחרקים ומיצורים קטנים דומים, אותם הם תופסים עם לשונם הדביקה והנשלפת.
סוג ומין יחיד צפרדע הכיס (Assa darlingtoni)
סוג ומין יחיד קרפדה צבית (Myobatrachus gouldii)
שייך לתת-משפחת Rheobatrachinae ולעיתים למשפחה עצמאית "רהובטרכיים" (Rheobatrachidae).
מיהול הוא מושג בכימיה המבטא פעולה של הוספת ממס לתמיסה.
מיהול כרוך בהגדלת נפח התמיסה ובהורדת ריכוז המומס.
חישוב ריכוז המומס לאחר הוספת ממס (לאחר מיהול)
יחידות המידה של חישוב הריכוז של המומס בתמיסה הם "ריכוז מולרי (M)".
כאמור ריכוז מולרי מחושב בצורה הזאת: , כאשר ה - mol מייצג מספר חלקיקי המומס חלקי מספר אבוגדרו.
ו - L מיצג את נפח התמיסה בליטרים.
הוספת ממס לתמיסה (מיהול) אינו משנה את מסת המומס אלה רק את נפח התמיסה, הוספת ממס לתמיסה מגדיל את נפח התמיסה.
דוגמה לחישוב ריכוז מומס לאחר הוספת ממס: לתמיסה מימית של מלח בישול (NaCl) בריכוז 4 M ובנפח 500 ml נוסף עוד 500 ml מים.
נציב בנוסחה כדי לקבל את מס' המולים של מלח הבישול (המומס):
נציב את הנתונים לפני הוספת המים:
המסה של המומס לא משתנה עקב הוספת ממס ולכן כמות המולים לא משתנה.
לחישוב ריכוז המומס לאחר המיהול נציב נתונים בנוסחה לחישוב הריכוז המולרי:
כשמחשבים ריכוז מולרי של מומס בתמיסה יש קשר ישיר בין הנפח של התמיסה לבין ריכוז המומס.
כשלא מוסיפים כמות נוספת של מומס, כמות המומס היא k (קבוע = k ) לכן מה שמשפיע על ריכוז המומס כאשר נוסף ממס הוא המכנה במשוואה, כלומר נפח התמיסה.
ככל שמוסיפים נפח לתמיסה כך המכנה במשוואה גדל, וכלל שהמכנה גדול יותר כך כמות המומס הקבועה מתחלקת ליותר.
מיהול על ידי הוספת מים לתמיסות חומציות/בסיסיות גורם לשינוי ערך ה - pH של התמיסה, ומקרב אותו לערך pH=7 (ערך הpH של מים).
שינוי הpH נגרם משום שערכי הpH תלויים ונקבעים על ידי ריכוז יוני ההידרוניום המצויים בתמיסה.
הוספת מים גורמת להגדלת נפח התמיסה ולכן מקטינה את הריכוז של יוני ההידרוניום/ההידרוקסיד בתמיסה.
בתמיסה חומצית (pHᐸ7),ריכוז יוני ההידרוניום גדול מריכוז יוני ההידרוקסיד, הוספת מים מקטינה את ריכוזי היונים (היחס נשמר) ומשום שריכוז יוני ההידרוניום קטן, הpH עולה.
הpH יעלה עד לערך 7=pH ולא יעלה יותר לא משנה כמה מים יתווספו משום שהpH של מים = 7.
בתמיסה בסיסית (pHᑁ7), ריכוז יוני ההידרוקסיד גדול מריכוז יוני ההידרוניום, הוספת מים מקטינה את ריכוזי היונים (היחס נשמר) ומשום שריכוז יוני ההידרוקסיד קטן, הpH יורד.
הpH ירֶד עד לערך 7=pH ולא ירֶד יותר לא משנה כמה מים יתווספו משום שהpH של מים = 7.
דוגמה נפוצה למיהול היא הוספת מים לתרכיז פטל.
התרכיז מכיל סוכרים, רכז פרי יער, ורכיבים נוספים בכמות גבוהה ובריכוז גבוה.
להכנת מיץ הפטל המתבקש, אנו שופכים כמות קטנה של תרכיז פטל מרוכז בעל נפח קטן לכוס.
הוספת מים תגדיל את נפח המשקה (התמיסה) ובכך תגרום להורדת ריכוז הרכיבים שהיו מצויים בתרכיז הפטל.
כמו כן צבע השתן מעיד על מידת המיהול וריכוז הממס (מים) בתמיסת השתן.
כאשר צבע השתן כהה (מרוכז מאוד) סימן שריכוז הרעלים גבוה מריכוז המים, המצב הזה דורש שתית מים משום שהוא מעיד על חוסר בנוזלים.
שתית המים מוהלת את תמיסת השתן, מגדילה את נפחה וגורמת להורדת ריכוזי הרעלים בתוכה.
רפואה: בשיטת מיהול הליום משתמשים בעובדה שהליום הוא גז אציל ואינו מפעפע לנימי הדם.
מחברים את הנבדק למכל שבו חמצן והליום בריכוז נתון, ולאחר כעשר נשימות רגילות והגעה לשוויון ריכוזים חדש בנפח הכולל את המכל המקורי ונפח הריאה בעת ההתחברות למכל, ניתן לחשב את נפח הריאה בעת ההתחברות למכל.
ב"מתקן מיהול מים מקורות" ישנה בריכה שנועדה למהול מים ממעיינות שונים בעלי רמות מליחות שונות כדי להשיג את רמת מליחות המים הממוצעת בה ניתן להשתמש לצרכים שונים.
מיהול מים באיכות נמוכה על ידי מים באיכות גבוהה מאפשרת להביא את המים הפחות איכותיים בעזרת כמויות קטנות יחסית של מים באיכות גבוהה לאיכות המתבקשת.
ביולוגיה: "ספירה חיה" זו שיטה לספירת חיידקים שבה נעשית זריעה ממיהולים שונים של תרחיף החיידקים על מצעים מוצקים, לאחר הדגרה נספרות מספר מושבות החיידקים שהתקבלו ואלו מוכפלות בפקטור המיהול של התמיסה.
מיהאל איימון מק דונקה (באירית: Mícheál Éamonn Mac Donncha; נולד ב-11 במרץ 1965) הוא פוליטיקאי אירי ממפלגת שין פיין, אשר כיהן כלורד ראש העיר של דבלין בירת אירלנד בשנים 2017–2018.
מק דונקה נולד בדבלין בשם מייקל מקונקי (Michael McConkey).
בשנים 1990–1996 היה מק דונקה המוציא לאור של עיתון At Phoblacht ("הרפובליקה"), ביטאון מפלגת שין פיין.
בשנים 1997 עד 2014 עבד כעוזר פרלמנטרי של חברת הפרלמנט האירי.
בשנת 2011 החל מק דונקה לכהן במועצת העיר של דבלין כממלא מקומו של חבר המועצה קיליאן פורד (Killian Forde) שהתפטר.
בבחירות הכלליות בשנת 2016 התמודד מק דונקה ללא הצלחה על מושב בדאל אירן, הבית התחתון של הפרלמנט האירי.
ב-26 ביוני 2017 בחרה מועצת העיר במק דונקה לכהן כלורד ראש העיר (Lord Mayor) של דבלין.
תפקיד זה הוא טקסי בעיקרו וממלאו משמש למעשה כיושב ראש של מועצת העיר.
המחזיק בו מכהן לתקופה של שנה אחת.
כהונתו הסתיימה ב-25 ביוני 2018. מק דונקה היה הלורד ראש העיר ה-348 במספר.
מק דונקה הוא תומך המאבק הפלסטיני, ופעיל בארגון "Ireland Palestine Solidarity Campaign".
לאחר תחילת כהונתו כלורד ראש העיר הוביל את מועצת העיר דבלין לקבלת החלטה המאמצת עקרונות של תנועת ה-BDS.
הוא הביע תמיכה בגירוש שגריר ישראל באירלנד מן המדינה.
באפריל 2018 הגיע לישראל כדי להשתתף בכנס שנערך ברמאללה.
צו איסור כניסה הוצא נגדו על ידי שר הפנים, אך כיוון שהצו נקב בשם שגוי הוא הצליח להיכנס לישראל והשתתף בכנס.
לאחר זכיית ישראל בתחרות האירוויזיון ב-2018 קרא לארצו שלא להשתתף בתחרות בישראל בשנת 2019.
מיו (ביפנית: ミュウ, נהגה: Myū) הוא אחת מדמויות זיכיון המדיה פוקימון מבית נינטנדו, אשר נוצר על ידי סטושי טג'ירי.
מיו מאופיין בצבעו הוורוד, בגודלו הזעיר, ובכוחותיו העל טבעיים.
כמו כן, הוא מוגדר כפוקימון מיתי.
מיו הוסף למשחקי הווידאו פוקימון אדום וכחול על ידי היוצר, מתכנת מחברת גיים פריק שיגקי מורימוטו, בתור דמות סודית.
בכך, נוכחות מיו במשחק הוקפה בשמועות ומיתוסים, אשר תרמו כדי להפוך את פוקימון לזיכיון מוצלח.
במשך שנים, לא הייתה אפשרות להשיג את מיו באופן רגיל, פרט לאירועי פוקימון מיוחדים.
הופעתו הראשונה של מיו בסרטים הייתה ב-"פוקימון: הסרט הראשון" כדמות הראשית לצד מיוטו.
הסרט חשף את מיו כפוקימון מאובן עתיק, שנמצא בג'ונגל בגיאנה על ידי צוות של מדענים, אשר השתמשו בו כדי ליצור את מיוטו, שיבוט גנטי של מיו שנועד להיות חזק יותר.
מאוחר יותר, הופיע מיו בסרט השמיני, "פוקימון: לוקאריו והמסתורין של מיו" כדמות הראשית לצד לוקאריו.
בניגוד לדמויות הישנות בזיכיון המדיה פוקימון, פיתוחו של מיו לא היה תחת פיקוח של קן סוגימורי, אלא על ידי המתכנת שיגקי מורימוטו.
מורימוטו תכנת את מיו והוסיף אותו למשחק בסתר, בתור מתיחה בין הצוות קצת לפני השקתו ביפן, מתוך כוונה שמיו יהיה פוקימון שרק חברי הצוות ידעו איך להשיג.