tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקבוצה השלישית בגודלה היא האמנים הפלסטינים שחיים בעולם הערבי.
לכאן שייכים אמנים ותיקים, שמקורם בתרבות שהתגבשה במחנות הפליטים המרוכזים בעיקר בלבנון ובירדן.
ככל שגברה מרכזיותה של הרשות הפלסטינית בלאומיות הפלסטינית, קטן מספרם של אמנים אלה בשדה האמנות הפלסטינית, וכך קטנה גם השפעתם.
במקביל גבר משקלם של האמנים השייכים לקבוצה הרביעית - המתגוררים בפזורה הפלסטינית באירופה ובארצות הברית.
אמנים מכל ארבע הקבוצות מציגים יחדיו במגוון תערוכות של אמנות פלסטינית המתקיימות במרכזי תרבות, במוזיאונים ובגלריות בעולם הערבי, באירופה ובארצות הברית, ואף בתערוכות בין-לאומיות, כגון אירועי ביאנלה ודוקומנטה.
תקופה זו מאופיינת בחשיפה לתרבות אירופאית ולהפיכה של ירושלים למרכז קוסמופוליטי.
במסגרת הקמת מדינות ערב תחת שלטון המנדט הצרפתי והבריטי נוצר מרחב ערבי חסר גבולות ממשיים המושפע עמוקות מהתרבות האירופית.
בתקופה זו קמו בתי ספר לאמנות במתכונת מערבית בכל מדינות ערב שהיו תחת שליטה מנדטורית.
במקביל, ירושלים הפכה למרכז תרבותי ערבי קוסמופוליטי.
אמנים פלסטינים חזרו לירושלים לאחר לימודים בבתי ספר לאמנות בעולם הערבי, וחלקם אף מציג בתערוכות בירושלים.
אחד האמנים שפועלים בירושלים בתקופת זו הוא ניקולא אלסאיע (נפטר ב-1930) מאסכולת האיקונות הירושלמית וחלוץ של ציור סטודיו.
ביריד הערבי הלאומי הראשון בקיץ 1933, שהתקיים בירושלים, השתתפה זֻלְפָה אלסַעֲדִי (1988-1905).
אלסַעֲדִי, חניכתו של אלסאיע, הציגה ציורי דיוקן של מנהיגים ערבים שצוירו על-פי תצלומי סטודיו, ולצדה הציגו אמניות נוספות.
אמנית בולטת נוספת היא סופי חאלבי (1997-1912).
היא למדה בשנות השלושים אמנות בפריז ולאחר מכן היא שבה לירושלים וציירה ציורי שמן על בד בפורמטים גדולים.
במהלך 1948 המשיכה חלאבי להתגורר בירושלים, עם אחותה סמוך למוזיאון רוקפלר.
היא המשיכה לעסוק בציור, ועברה מציורי שמן לציורי אקוורל המתארים את נופי ירושלים.
עד מותה היא ניהלה עם אחותה חנות ברחוב אלזהרה בירושלים, שם הציגה את ציוריי האקוורל לצד מוצרי פולקלור פלסטיניים.
חנות זו הפכה למרכז תרבותי משמעותי במזרח ירושלים בכל הנוגע לרקמה פלסטינית כפרית.
רוב עבודותיה של חלאבי נמצאות באוסף מאזן קופטי בירושלים.
שדה האמנות הפלסטיני שלאחר 1948 מבוסס על שלושה מאפיינים מרכזיים:
היעדר גבולות לאומיים – האמנים הפלסטינים מתגוררים בארבעה אזורים גאוגרפיים נפרדים ומקיימים שדה תרבותי-לאומי מובחן למרות הנבדלות הגאוגרפית
היעדר מוסדות לימוד ומוסדות חניכה פלסטיניים לאמנות.
החל מסוף המאה ה-20 מתפתחים מוסדות לימוד לאמנות בתחומי הרשות הפלסטינית.
רק בראשית המאה ה-21 הוקם מוזיאון לאמנות פלסטינית בתחומי הרשות.
לאור מאפיינים אלה, שדה האמנות הפלסטיני מבוסס בעיקרו על אמנים ואמניות הפועלים במסגרת הזהות הפלסטינית.
הקמת מדינת ישראל ב-1948 קטעה את פעילותם של אמנים פלסטינים רבים, ביניהם זֻלְפָה אלֿסַעֲדִי, ח'ליל חלבי, ג'מאל ביארי, ח'ליל בדאויה, פיסל אלֿֿתח'יר, אבראהים חנא אבראהים, ג'ברא אבראהים ג'ברא, נביל בשארה וסאמיה חלבי ועוד.
תקופת הממשל הצבאי הקשתה על האמנים שנשארו בגבולות ישראל.
לעומת זאת, אמנים שחיו בתחומי יהודה ושומרון ועזה והן במחנות הפליטים בעולם הערבי יצאו ללימודי אמנות באקדמיות לאמנות בעולם הערבי.
דמות מרכזית באמנות הפלסטינית בשנים שלאחר 1948היא אסמאעיל שמוט (2006-1930).
הוא נולד בעיר לוד, לאחר 1948 הגיע למחנה פליטים בעזה, עקר מאוחר יותר לבֵּירות, עבר לכווית אחרי פלישת ישראל ללבנון ב-1982, עשה שנים אחדות בגרמניה וסיים את חייו בעמאן.
שמוט נתפס בהיסטוריוגרפיה הפלסטינית כחלוץ שדה האמנות הפלסטיני.
תערוכתו הראשונה (עזה, 1953) גם הייתה הראשונה שבתערוכות הפלסטיניות אחרי 1948.הוא כיהן כראש מחלקת החינוך לאמנות הראשון של אש"ף מיד לאחר הקמת הארגון ב-1964; וספרו "אמנות מפלסטין" (כווית, 1989) היה הפרסום הראשון על האמנות הפלסטינית ותולדותיה.
התפקיד שמילא היה חשוב במיוחד הן להתכוננות שדה האמנות הפלסטיני והן לגיבוש תבניות ייצוג של הנכבה, שנפוצו גם באמנותם של אמנים אחרים.
רבות מיצירותיו זכו לתפוצה רחבה בכרזות, בגלויות ובלוחות שנה, והוא נהנה מחשיפה שאמנים פלסטינים מעטים הגיעו אליה.
קבוצת האמנים מהפזורה הפלסטינית בעולם הערבי הקימה ב-1969 את ליגת האמנים הפלסטינים ברבת עמון, בביירות, בכווית ובדמשק.
בשנת 1975 נפתח סניף של הליגה גם במזרח ירושלים.
בקבוצת האמנים שפעלה בפזורה בלטו תחילה בני הדור הראשון שנולדו לפני 1948, ובהם אסמאעיל שמוט, תמאם אלֿֿאכחל, פול גורגוסיין, אבראהים ר'אנם, מסטפא אלֿֿחלאג', עבד אלֿֿרחמן מזאעין, ג'וליאנא סארופים, סמיר סלאמה, ולדימיר תמארי, אבראהים חזימה ונאסר סומי, וכן כמאל בולאטה.
בשנים אלו התגבשה בפזורה הפלסטינית בעיקר בלבנון וירדן קבוצת אמניות פלסטיניות.
המרכזיות שבהן הן: פאטמה מוהיב, מנירה נסיבה, סאמיה אלֿֿזרו, סהא שומאן, ג'מאנה אלֿֿחסיני, סאמיה חלבי, לילא אלֿֿשוא וסמירה בדראן.
המפורסמת והצעירה בקבוצת אמניות זו היא האמנית מונא חאטום.
במקביל האמנים שהגיעו מיהודה ושומרון ועזה חזרו לבתיהם לאחר סיום לימודיהם והשתלבו בפעילות ליגת האמנים הפלסטינית, ביניהם סולימאן מנסור, נביל ענאני, תיסיר ברכאת, אבראהים סאבא, עאסם בדר, ורה תמארי, תחני שאיק, טאלב דווייק, כמאל אלֿֿמוג'אני, פתחי ר'בן ועוד.
במהלך האינתיפאדה הראשונה (1987) צומצמו מאוד אפשרויות הביטוי האמנותי.
במקביל להגבלות על הצגת אמנות פלסטינית במרחב הציבורי, התפתחה תרבות של כרזות, גלויות ורפרודוקציות של עבודות האמנים, שהופצו גם בעכו, נצרת וסכנין, והשפיעו רבות על התרבות הוויזואלית של הפלסטינים בישראל.
כך לדוגמה, בשנות השמונים הופצה בסכנין כרזה של האמן סולימאן מנסור ממזרח ירושלים, וכן הודפסו והופצו בגליל ובמשולש כרזות של אסמאעיל שמוט.
בקבוצה זו בלט סֻולימאן מנסור (יליד 1947), (יליד ביר זית, 1947), שלמד שנה אחת באקדמיה לאמנות בצלאל בירושלים.
החל בשנות ה-80 מנסור כבש לעצמו מעמד מרכזי בשדה האמנות הפלסטיני, שנגזר הן מתפוצתן הרחבה של עבודותיו על גבי פוסטרים, גלויות ולוחות שנה, והן מפעילותו הציבורית, בין השאר כיו"ר אגודת האמנים הפלסטינים ומאוחר יותר כמקים גלריית 'אלֿֿוסיטי' במזרח ירושלים (1994).
להסכמי אוסלו ולכינונה של הרשות הפלסטינית כישות דמוקרטית ריבונית הייתה השפעה עצומה על האמנות הפלסטינית.
תחושת הריבונות וכניסתם של ארגונים בין-לאומיים, מרכזי תרבות ושגרירויות (בעיקר מאירופה) לתחומי הרשות, הביאו להקמת מרכזי תרבות וגלריות לאמנות.
תערוכות התקיימו בעיקר במרכזיים עירוניים ובאוניברסיטאות – במזרח ירושלים: גלריה 'אנדיל' (הוקמה ב-1992), מרכז האמנות 'אלֿֿוסיטי' (הוקם ב-1994) ומרכז תרבות 'אלֿֿממל' (הוקם ב-1997).
בבית לחם: גלריה 'אלֿֿכהף' ב'מרכז הבין-לאומי לאמנות בבית לחם' (הוקמה ב-1995).
בשנת 2005 הוקמה גלריה 'אלֿֿחוש' במזרח ירושלים, אז גם החלה להיערך ברמאללה ביאנלה לאמנות עכשווית בה השתתפו האמנים ח'ליל רבאח, ג'וואד אלֿמאלחי, ח'אלד חוראני, סטיב סאבלה, סבחי זבידי, ח'אלד זיגארי, וכן קבוצת אמניות ובהן: טינה שרוול, עזה אלֿחסן, סוהיר אסמאעיל פרג', פאתן נאסטאס מיתוואסי, רולא חלואני, דינה ע'אזל וסמר גאטאס.
הקמת מוזיאון פלסטין לאמנות בביר זית הייתה נקודת מפנה בכינון שדה האמנות הפלסטיני בתחומי הרשות.
המוזיאון נפתח במאי 2016, כאשר עדיין לא הכיל אוספים או תערוכות.
במקביל להקמתו נפתחה "תערוכת לוויין" בשם "קצות החוטים: הרקמה הפלסטינית בהקשר הפוליטי שלה" במוזיאון בביירות.
התערוכה הראשונה במוזיאון, "ירושלים חיה" (Tahya Al Quds), נפתחה באוגוסט 2017. היא כללה 48 יצירות של אמנים פלסטיניים, ערבים ובינלאומיים ועסקה בירושלים כמקרה בוחן המייצג את הגלובליזציה, את כישלונותיה, וניסיון למצוא תשובות להשראת עתיד טוב יותר.
את התערוכה אצרה רים פאדא.
אמנות פלסטינית בישראל היא אמנות פלסטית שנוצרת על ידי אמנים ואמניות אזרחי ישראל המגדירים את זהותם כפלסטינים.
אמנים אלה הציגו בשנות השמונים גם בתערוכות בתחומי הגדה המערבית ועזה.
הדור השני החל לפעול באמצע שנות התשעים לאחר הסכמי אוסלו ומונה נכון ל-2022 יותר מ-500 בוגרי בתי ספר לאמנות בישראל.
אמנים אלו יוצרים בכל תחומי האמנות, ובעיקר במיצב, צילום, וידאו ארט ומיצג, נוסף על ציור ופיסול.
בשנים שלאחר הסכמי אוסלו ישנה תנופה בהקמת חללי תצוגה המציגים אמנים פלסטינים.
ב-1994 הוקמה בכפר ג'וליס שבגליל עמותת האמנים הערבים 'אִבְּדַאע' לקידום האמנות במגזר הערבי, וב-2007 הוקמה גלריה של העמותה בכפר יאסיף (אוצרים: אבראהים חג'אזי וסלאם מניר ד'יאב).
פעילות משמעותית מתרחשת גם בבית הגפן בחיפה הודות לפעילותה של האוצרת חנה קופלר.
מ-1996 מקיימת קופלר פעילות אמנותית הכוללת תערוכת 'שבוע התרבות הערבית', תערוכת 'החג של החגים' ופרויקט פיסול חוצות בואדי ניסנאס.
האוצרת דרורה דקל הציגה בגלריה כברי את אשרף פואח'רי, סאהר מיערי, אסד עזי ואחרים.
ב-2012 הפכה הגלריה לחלל שיתופי של אמנים יהודים וערבים בגליל ביוזמת דקל.
ב-1996 הוקמה הגלריה לאמנות אום אלֿֿפחם במסגרת פעילותה של עמותת 'אלֿֿסבאר', ובניהול סעיד אבו שקרה.
פעילות הגלריה כוללת תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד של אמנים ואמניות פלסטינים, הפקת קטלוגים, פעילות חינוכית וסדנאות אמנות, הקמת ארכיון צילום של ואדי עארה, הקמת אוסף אמנות פלסטיני וקורס אוצרוּת לאמנים צעירים.
ב-2000 הוקמה גלריה הגר לאמנות עכשווית בשכונת עג'מי ביפו (אוצרת: טל בן צבי) כדי לאפשר מפגש ודיון עם אמנים בשפה הערבית.
בגלריה הוצגו תערוכות יחיד של ג'ומאנה אמיל עבוד, ראידה אדון, סאמי בוכארי, אחלאם שיבלי, פאתן נאסטאס מיתוואסי, שריף ואכד, אשרף פואח'רי, אניסה אשקר ואחלם ג'מעה.
החל מ-2003 החלה לפעול הגלריה לאמנות ע"ש אברהם ברון באוניברסיטת בן-גוריון (אוצר: חיים מאור) בה הוצגו תערוכות האמנים: בת'ינה אבו מלחם, פאטמה אבו רומי, פריד אבו שקרה, אניסה אשקר, הדא ג'מאל, חאדר ואשח, נדא' חורי, מוחמד סעיד כלש, סוהיר כנאענה, אחמד כנעאן, מנאל מורקוס, אסד עזי, מרוות עיסא ועוד.
ב-2005 הוקמה גלריה לאמנות בטמרה (אוצר: אחמד כנעאן) וב-2006 הוקמה הגלריה העירונית ברמלה (אוצר: עאמר דרבאס) כחלק מהקמת סדרה של גלריות בפריפריה בתמיכת אמנות לעם.
בשנת 2006 הקים האמן הפלסטיני דור גז מונייר את הארכיון הפלסטיני נוצרי שהחל עם אוסף תצלומים של משפחתה של אמו.
הארכיון כולל אלפי דימויים ומסמכים מהפזורה הפלסטינית ברחבי העולם, והוצג במסגרת תערוכות יחיד וקבוצתיות של האמן ברחבי העולם, כמו KW Institute for Contemporary Art בברלין, Rose Art Museum בבוסטון, מוזיאון תל אביב לאמנות, Institut du monde Arabe בפריז, A.
אמנים פלסטינים בוגרי בתי ספר לאמנות בישראל מציגים במוזיאונים ובגלריות בישראל במרכז ובפריפריה.
במוזיאון תל אביב הציגו בתערוכות יחיד האמנים עאסם אבו שקרה, איברהים נובאני, דור גז מונייר, אחלאם שיבלי ווליד אבו שקרה, מיכאל חלאק, סמאח שחאדה, פאטמה שנאן, מחמוד קייס, כרם נאטור.
במוזיאון ישראל הציגו: ראידה אדון, חנא פרח, ראידה סעאדה ושריף ואכד.
במוזיאון רמת גן: אסד עזי ואחמד כנעאן.
במוזיאון הרצליה: בשיר מח'ול, ג'ומאנה אמיל עבוד, אחלאם שיבלי ושריף ואכד.
במוזיאון נחום גוטמן: דוראר בכרי ורמי סעאדי.
במשכן לאמנות בעין חרוד: פריד אבו שקרה, אחלאם שיבלי, נוואל ג'בור, חנא פרח.
במוזיאון חיפה לאמנות: מנאל מחמיד, אניסה אשקר, אשרף פואח'רי וחנא פרח; במוזיאון פתח תקווה: פריד אבו שקרה ומנאר זועבי.
במוזיאון יגאל אלון: עבד עאבדי, מרוות עיסא, סלאם מניר ד'יאב, חסן ח'אטר, ג'מאל חסן, ראניה עקל, סלמאן מולא, נוואל נאפע ועוד.
במוזיאון לתרבות האסלאם באר שבע: אניסה אשקר.
המוזיאון לאמנות האסלאם, ירושלים: דור גז מונייר, פאטמה אבו רומי.
אמנות פלסטינית בפזורה הפלסטינית הבינלאומית
קבוצת אמני הפזורה הפלסטינית כוללת צעירים שהם דור שני למשפחות פלסטיניות בפזורה ואמנים שהיגרו מתחומי הרשות הפלסטינית וישראל לאירופה, לקנדה ולארצות הברית.
בולטים בהם פריד ארמילי, עיסא דיבי, אמילי ג'אסר, נבילה חלמי, לינא חסן, לאריסה סנסור, בשיר מח'ול, רים באדר ואחרים.
אמנות פלסטינית עכשווית זוכה במאה ה-21 להתעניינות חסרת תקדים בשדה האמנות הבין-לאומי, וזאת לצד התגבשות שדה האמנות הפלסטיני על כל חלקיו.
פעילות האמנותית זו הגדירה טל בן צבי באמצעות המושג 'שונות בתוך אחדות', מושג שטבעו ברוך קימרלינג ויואל שמואל מגדל בהגדרתם את הזהות הפלסטינית לאחר 1948. לטענתם, השונות מתבטאת בחלוקה של החברה הפלסטינית לתת-חברות, לא רק מבחינה גאופוליטית אלא גם מבחינת ההיסטוריה של כל קהילה כזאת וגורלה.
ה'אחדות' של חברה מחולקת זו מתבטאת בהגדרת הזהות הפלסטינית והדגשת הזיקה לפלסטין שלפני 1948.
דוגמה מובהקת לדרך שבה חלקיו השונים של שדה האמנות הפלסטינית מייצרים שיח אמנותי משותף אפשר למצוא באחת התערוכות שהוצגו בגלריה לאמנות אום אלֿֿפחם.
התערוכה 'פלחי התפוז' (2005, אוצר: סעיד אבו שקרה) הציגה את אוסף האמנות הפלסטינית של איווט ומאזן קופטי מירושלים.
בקטלוג מתארים בני הזוג קופטי את האוסף שלהם:
"נכנסתי לביתי והתבוננתי בציור 'מטע ההדרים', פרי יצירתו של האמן סולימאן מנסור, התבוננתי ביצירתו של האמן תייסיר ברכאת, 'ילדי שכונתנו' ובשלוש יצירותיה של סאמיה חלבי; 'עצי השקד', 'עצי התאנה' ו'עצי הזית', והפלחים התחילו להתקבץ ולהתלכד ולהוות יחד את התפוז השלם של האומנות הפלסטינית.
כל העבודות יחד נשזרות יחדיו עם יתר פלחי התפוז שנשארו ביפו, בחיפה ובגליל.
הרי ציוריו של אסד עזי, בן העיר שפרעם, שחי ועובד ביפו, ויצירותיו של אבראהים נובאני, יליד עכו שחי ועובד בחיפה, ויצירותיהם של עבד עאבדי, עיסא דיבי, רנא בשארה ואוסאמה סעיד, כולן נועדו להדגיש את יופיו והדרו של התפוז.
אנו מגישים לשולחנכם תפוז בתקווה כי תטעמוהו".
אולם שינוי משמעותי התרחש בעשור האחרון.
הפרסום הראשון שעסק בתולדות האמנות הפלסטינית היה ספרו פורץ הדרך של האמן, הפעיל הפוליטי והיסטוריון האמנות אסמאעיל שמוט, אמנות מפלסטין, שיצא לאור בערבית בכוויית ב-1989. נקודת מבטו של שמוט על האמנות היא של פליט ופרשנותו מתייחסת למרכזיות הגלות בייצוגי הנכבה.
לפיכך, הספר המתאר את האמנות הפלסטינית שנוצרה מאז 1948 עוסק אך ורק בגדה המערבית, ברצועת עזה ובפזורה הפלסטינית.
כמו כן הספר מתבסס על עבודתם של כמה אמנים, רובם גברים, שהדגישו בעבודתם את הלאומיות הפלסטינית.
המעמד הקנוני של קבוצה זו של אמנים זכה לאישוש בכתיבתם של חוקרים נוספים.
בשנת 1989 גם נערכה במרכז ברביקן לאמנות בלונדון התערוכה "Contemporary Art from the Islamic World", שאצרה ויג'אן עלי.
בתערוכה השתתפו 207 אמנים מכל רחבי העולם הערבי, כולל אמנים פלסטינים המוזכרים בספרו של שמוט, רובם מהפזורה הפלסטינית (בעיקר מבֵּירות ועמאן), אך אף לא אמן פלסטיני אחד החי בישראל.
הטקסטים המרכזיים שנכתבו על אמנות פלסטינית עד סוף שנות ה-90 מנציחים את החלוקה הגאוגרפית-אמנותית הרואה את מוקד האמנות הפלסטינית ברשות הפלסטינית ובפזורה הפלסטינית ורק את שוליה בישראל.
שנות האלפיים מסמנת שינוי בהסתכלות על מבנה שדה האמנות הפלסטיני.
שינוי זה ניתן למצוא בערך על האמנות הפלסטינית במהדורתה האנגלית של האנציקלופדיה הפלסטינית.
מחבר הערך, חוקר התרבות והצייר כמאל בולאטה, מונה עם האמנים הפלסטינים אזרחי ישראל את עבד עאבדי, וליד אבו שקרה, חליל ריאן, אסד עזי, דאוד חייק, קמיל דווא, עאסם אבו שקרה, בשיר מח'ול ואבראהים נובאני.
אמנים אלה מופיעים בהרחבה גם בספרו משנת 2000 הסוקר את האמנות הפלסטינית העכשווית, שיצא לאור בשפה הערבית, ובספרו האחרון אף הרחיב את הרשימה.
שינוי זה מאפיין גם כתיבה מחקרית של מחברים לא פלסטינים, אשר כותבים על אמנים מכל אזוריה של החברה הפלסטינית.
ספרה של גנית אנקורי מוקדש לשלושה נושאים דומיננטיים באמנות הפזורה הפלסטינית מהתקופה שלאחר הנכבה: הדרך לגלות, המאבק המזוין ודימויים נוסטלגיים של המולדת האבודה.
חלקו הרביעי והאחרון בספרה של אנקורי, "להיות ערבי בישראל", עוסק באמנים פלסטינים היוצרים בישראל כגון אסד עזי, ג'אסר אבו רביע ג'ואמנה אמיל עבוד, רנה בשארה וראדה סעאדה.
אנקורי מצביעה על נקודות השקה מסוימות בין אמנות פלסטינית וציור ארץ-ישראלי מוקדם.
ב-2010 סיימה טל בן צבי עבודת דוקטורט באוניברסיטת תל אביב שמאוחר יותר יצאה לאור כספר.
הספר בוחן את הקשר וההשפעות בין ייצוגי הנכבה בעבודותיהם של אמנים פלסטינים היוצרים בישראל לבין הנסיבות ההיסטוריות, החברתיות, הפוליטיות והתרבותיות הייחודיות שלהם.
הספר מתמקד בשלושה דורות של אמנים פלסטינים בישראל.
נציג הדור הראשון של אנשי תרבות ואמנות פלסטינית שפעלו בישראל הוא האמן עבד עאבדי, אשר למד במזרח גרמניה בשנות ה-60. לצדו פועלים בעיקר משוררים וסופרים מרכזיים: אמיל חביבי, אנטון שמאס, מוחמד עלי טאהא, סלמאן נאטור, סמיח אלקאסם ואחרים.
חמשת האמנים בני הדור השני – וליד אבו שקרה, אסד עזי, אוסמה סעיד, עאסם אבו שקרה ואבראהים נובאני – נבחרו מתוך קבוצה הכוללת לא יותר מעשרים אמנים אשר פעלו בשנות ה-70 וה-80. החמישה הם האמנים הבולטים ביותר מבחינת העשייה האמנותית והצגתה בשדה האמנות בישראל.
שמונת האמנים המייצגים את בני הדור השלישי – חנא פרח, סאמי בוכארי, אחלאם שיבלי, ראידה אדון, סכנדר קובטי ורביע בוכארי, אניסה אשקר, ראפת חטאב ודוראר בכרי הפועלים כאמנים פלסטינים עכשוויים בישראל.
נושא מרכזי בכתיבה אקדמית הוא התמקדות בתחום המגדר ואמנות נשים פלסטינית.
כך לדוגמה עאידה נסראללה מחאג'נה, סופרת, מחזאית, משוררת, אמנית ומבקרת תרבות רב-תחומית פלסטינית כתבה עבודת דוקטורט ב-2012 באמנות רב תחומית בנושא ייצוג הגוף הנשי בפרפורמנס ארט ובאמנויות אצל נשים פלסטיניות-ישראליות מ-1998–2010.
סקירה רחבה של שדה האמנות הפלסטיני מיוצגת בספרם של באשיר מח'ול וגורדון הון.
הספר עוסק בסקירה רחבה של אמנות פלסטינית עכשווית.
הספר בודק את היחסים המורכבים בין אמנות לאומיות תוך שהוא בוחן את הנרטיבים הקיימים של תולדות האמנות הפלסטינית, המחפשים את מקורותיה במאה ה-19, וטוען כי אמנות עכשווית פלסטינית מפגינה עמדות מורכבות כלפי זהות ולאום.
הספר מתבסס על תיאוריות של אמנות, לאומיות ופוסט-קולוניאליזם תוך מיפוי ביקורתי של התנאים הגלובליים המאפשרים את שדה האמנות הפלסטיני.
התייחסות מחקרית רחבה מופיעה בספר "זהות האמן הפלסטיני: בין מסורת, תרבות, מודרנה וגלובליזציה", הכולל תקצירי ביוגרפיות ומיפוי השדה של האמנות הפלסטינית.
את הספר ערך האמן והאוצר פריד אבו שקרה והוא כולל גם את מיפוי השדה שכתב איסמעיל נאשף.
לספר התלוותה תערוכה רחבת הקף בגלריה באום אל פחם.
מתחילת שנות האלפיים פורסמו קטלוגים רחבי היקף המלווים במאמרים על אמנים הפועלים בשדה האמנות הפלסטיני.
כתיבה פלסטינית ואחרת עוסקת במשולב באמנים פלסטינים מתחומי הרשות הפלסטינית, ישראל והפזורה הפלסטינית ומדגישה את שייכותם לשדה תרבותי אחד.
אמנות מחשבים היא כל אמנות שבה מחשבים ממלאים תפקיד בייצור או הצגת יצירה אמנותית.
יצירת אמנות שכזו יכולה להיות תמונה, קול, אנימציה, ווידאו, השמורים ב- CD-ROM, DVD-ROM, משחקי וידאו, אתרי אינטרנט, אלגוריתם, מיצגים או גלריה דיגיטלית.
דיסציפלינות מסורתיות רבות משלבות טכנולוגיות דיגיטליות, וכתוצאה מכך טושטשו הגבול בין יצירת האמנות המסורתית ליצירות ניו מדיה שנוצרו באמצעות מחשבים.
לדוגמה, אמן יכול לשלב ציור מסורתי עם אמנות אלגוריתמית וטכניקות דיגיטליות אחרות.
כתוצאה מכך, הגדרת אמנות המחשבים תעשה על פי המוצרים הסופיים שלה.
אמנות המחשבים משתנה לאורך זמן כתוצאה מהשינויים בטכנולוגיה ובתוכנה המשפיעים ישירות על היצירה.
בעמוד השער של כתב העת Computers and Automation, שפורסם בינואר 1963, פרסם אדמונד ברקלי תמונה של אפרים ארזי משנת 1962. לתמונה הוא טבע את המונח "אמנות מחשבים".
תמונה זו נתנה לאדמונד השראה ליזום את תחרות אמנות המחשבים הראשונה ב-1963. התחרות השנתית הייתה נקודת מפתח בהתפתחות אמנות המחשבים עד שנת 1973.
ראשית העיסוק ב"אמנות המחשבים" מתוארך לשנים 1956–1958, על רקע היצירה הראשונה שנוצרה על גבי מסך מחשב, על ידי ג'ורג' פטי שנקראה נערה .
בשנת 1960 דזמונד פול הנרי המציא את מכונת הציור הראשונה; עבודותיו הוצגו בגלריה ריד Reid Gallery, בלונדון, בשנת 1962, אף על פי שיצירתו נוצרה על ידי מכונה הוא קבל את הזכות, להשתתף בתערוכת יחיד בגלריה.
עד אמצע שנות ה-60, רוב האמנים שעסקו ביצירת אמנות מחשב, היו למעשה מהנדסים ומדענים.
מכיוון שהייתה להם גישה למחשבים היחידים שהיו זמינים במעבדות המחקר המדעיות של האוניברסיטאות.
אמנים רבים החלו לחקור בהיסוס את טכנולוגיית המחשוב המתפתחת לשימוש ככלי יצירתי.
מייקל נול תכנת מחשב דיגיטלי במעבדות הטלפון של אלכסנדר גרהם בל, במוריי היל, ניו ג'רזי כדי ליצור תבניות חזותיים למטרות אמנותיות בלבד.
דפוסי המחשב המאוחרים שלו, דימו ציורים של פייט מונדריאן ושל הצייר בריג'ט ריילי והפכו לקלאסיקה.
נול גם השתמש בתבניות כדי לחקור העדפות אסתטיות באמצע שנות ה-60.
בתערוכה בשטוטגרט הוצגו עבודות של גיאורג ניס ; בתערוכה בניו יורק הוצגו יצירות של בלה ג'ולש וא.
נציגי העיתון הניו יורק טיימס סקרו ודווחו על התערוכה, כתערוכת אמנות.
תערוכה שלישית הוצגה בנובמבר 1965 בגלריה וונדלין נידליך בשטוטגרט, גרמניה.
התערוכה הציגה עבודות של פרידר נייק וגיאורג ניס.
תערוכות אמנות מחשבים אנלוגיים מאת Maughan Mason ואמנות מחשב דיגיטלית מאת Noll הוצגו בכנס AFIPS Joint Computer Joint בלאס וגאס לקראת סוף 1965.
בשנת 1968, המכון לאמנויות עכשוויות (ICA) בלונדון אירח את אחת התערוכות המוקדמות והמשפיעות ביותר של אמנות מחשבים בשם הסרנדיפיטי הקיברנטי Cybernetic Serendipity.
התערוכה, שאצרה ג'סיה רייכרדט , כללה יצירות של אמנים רבים שנחשבו לעיתים קרובות כאמנים הדיגיטליים הראשונים, כמו נאם ג'ון פאיק, פרידר נייק, לזלי מזיי, גאורג ניס, א.
מייקל נול, ג'ון וויטני וצ'ארלס צ'ורי.
שנה לאחר מכן בשנת 1969 נוסדה האגודה לאמנויות המחשבים , בלונדון.
בזמן פתיחת התערוכה הסרנדיפיטי הקיברנטי, באוגוסט 1968, נערך בזאגרב, יוגוסלביה, סימפוזיון בשם "מחשבים ומחקר חזותי".
הסימפוזיון הוביל להקמת תנועת האמנים האירופים בעלי הנטיות לחדשנות לשלוש תערוכות (בשנים 1961, 63 ו-65) בזאגרב, שעסקו באמנות קונקרטית, קינטית ובונה, כמו גם אמנות אופנתית ואמנות מושגית.
התערוכה New Tendencies לאחר ששינתה את שמה ל"Tendencies" המשיכה להוביל סימפוזיונים נוספים, תערוכות, תחרות וכתב עת בינלאומי עד 1973.
קתרין נאש וריצ'רד ויליאמס פרסמו את תוכנית המחשב לאמנים שנקראה: ART 1 בשנת 1970.
מרכז המחקר Palo Alto (PARC) של Xerox Corporation עיצב את ממשק המשתמש הגרפי הראשון (GUI) בשנות ה-70. מחשב המקינטוש הראשון שעשה שימוש ב-GUI שווק ב-1984; מאז הפך ממשק ה-GUI לפופולרי.
מעצבים גרפיים רבים הטמיעו במהירות את הממשק ככלי יצירתי.
אנדי וורהול יצר יצירות אמנות דיגיטלית באמצעות מחשב קומודור אמיגה, כבר בתקופה הראשונה, כשהמחשב הוצג בפומבי במרכז לינקולן, בניו יורק ביולי 1985. תמונה של דבי הארי שהוקרנה בווידאו נלכדה ונרכשה כקובץ תמונה לכונן הקשיח של המחשב ישירות מהמסך, במונוכרום, מתוך הסרטון ועברה דיגיטציה באמצעות תכנה גרפית בשם ProPaint.
וורהול עשה מניפולציות על התמונה והוסיף צבע באמצעות תכנת מילוי צבע.
בעבר, הטכנולוגיה היא שהגבילה את תוצאות הפלט וההדפסה.
המדפסות המוקדמות השתמשו בפלטרים בעט ודיו כדי לייצר עותק מודפס בסיסי.
בתחילת שנות ה-60, מדפסת המיקרופילם Stromberg Carlson SC-4020 שימשה במעבדות בל, כסורק להפקת יצירות אמנות מחשב דיגיטלית ואנימציה, על גבי מיקרופילם ברוחב 35 מ"מ.
בשנות ה-70, נעשה שימוש במדפסת מטריצת הנקודות (המשתמשת בראש הדפסה הפוגע בסרט דיו בדומה למכונת כתיבה) כדי להדפיס גופנים מגוונים וגרפיקה.
האנימציות הראשונות נוצרו על ידי צילום כל הפריימים שהיה בסטילס, ברצף, תוך העברת התנועה לסרט 16 מ"מ להקרנה.
במהלך שנות ה-70 וה-80, נעשה שימוש במדפסות מטריצת נקודות כדי להפיק את רוב הפלט הוויזואלי בעוד פלוטרים של מיקרופילם שימשו לרוב האנימציה המוקדמת.
בשנת 1976 הומצאה מדפסת הזרקת דיו תוך כדי העלייה בשימוש במחשבים אישיים.
מדפסת הזרקת דיו היא האפשרות הזולה והרב-תכליתית ביותר עבור פלט צבע דיגיטלי בשימוש יומיומי.
אדובי סיסטמס, שנוסדה בשנת 1982, פיתחה את שפת PostScript ואת הגופנים הדיגיטליים, מה שהפך את תוכנות הציור, לפופולריות.
Adobe Illustrator, תוכנת ציור וקטור המבוססת על עקומת Bézier שהוצגה ב-1987 ו-Adobe Photoshop, שנכתבו על ידי האחים תומאס וג'ון קנול ב-1990 פותחו לשימוש במחשבי MacIntosh, הוסבו גם לפלטפורמות DOS/Windows עד 1993.
ציור רובוט היא יצירת אמנות שצוירה על ידי רובוט.
מכונת הציור של ריימונד אוגר, שיוצרה ב-1962, הייתה מהציירים הרובוטים הראשונים וכך גם תוכנות מסדרת AARON , המבוססות על בינה/אמן מלאכותית שפותחו על ידי האמן הרולד כהן החל מסוף שנות ה-60. יוסף נחבטל החל ב-1986 ליצור ציורי מחשב-רובוטיים גדולים.
האמן הגרמני מתיאס גרובל בנה גם מכונת צביעה רובוטית משלו בתחילת שנות ה-90.
עיבוד ועיצוב צילום ריאליסטי לבלתי ריאליסטי (שימוש במחשבים כדי להפוך תמונות אוטומטיות לאמנות מסוגננת) היה נושא למחקר מאז שנות ה-90. בסביבות 2015, שינוי הסגנון והעיצוב נעשה כדי לשנות את הסגנון של יצירת אמנות על גבי תצלום או תמונת.
אחת השיטות לשינוי סגנון כוללת שימוש בפורמטים כגון VGG או ResNet.
יישומים בולטים הכוללים פורמטים אלה הם: Prisma , העברה בסגנון Facebook Caffe2Go, MIT's Nightmare Machine, פוטושופ ו-DeepArt.
אַמְנֶזְיָה היא פגיעה חלקית או מלאה ביכולת לזכור, הפוגעת בתפקוד האדם בתחומי חיים שונים.
ישנם כמה וכמה מצבים רפואיים הכרוכים באובדן היכולת לזכור, מהם מצבים הנגרמים על ידי שימוש בחומרים שונים (צריכה של אלכוהול למשל, או קנאביס, וכן תרופות שונות).
אמנזיה יכולה להיות תוצאה של טיפולים רפואיים כמו נזעי חשמל, והיא יכולה להיות תוצאה של חבלות שונות (בעיקר כאלה שמעורב בהן זעזוע מוח).
אמנזיה יכולה להיות גם תוצאה של מחלות שונות, פיזיות או נפשיות (למשל סטרס מתמשך או דיכאון).
מקובל להבחין בין אמנזיה פסיכוגנית (אמנזיה דיסוציאטיבית) שמקורה נפשי, לבין אמנזיה שמקורה גופני רפואי.
כמו כן מקובל להבחין בין אמנזיה רטרוגרדית - שיכחת אירועים לפני גורם האמנזיה, ואמנזיה אנטרוגרדית שהיא חוסר יכולת לזכור אירועים חדשים אחרי גורם האמנזיה.
כאמור, בחלק מהמקרים אמנזיה יכולה להיות הפרעה נפשית במובן המלא של המושג.
זוהי הפרעה נפשית תגובתית, כלומר כזו המתרחשת נוכח חשיפה לאירוע לא נעים או טראומטי.
אמנזיה היא הפרעה בזיכרון, היכולה לפגוע בתפקוד האדם כתוצאה מחוסר היכולת לזכור, ללמוד מניסיון ולהשתמש בזיכרון המיומנות לעתיד.
הפרעה אמנסטית יכולה להיות זמנית (פחות מחודש) או כרונית (מעל חודש).
כמו כן, לא כל סוגי הזיכרון חייבים להיפגע במצב של אמנזיה.
במקרים מסוימים פוגעת האמנזיה רק בזיכרון האפיזודי, אך לא בזיכרון הסמנטי (הידע הכללי אינו נפגע).
בשנת 1960 המחקר אודות אמנזיה העלה כי הזיכרון המרומז (אשר עד אז כמעט ולא קיבל התייחסות מחקרית) לא נפגע במצבים אלו.
התסמינים של אמנזיה תחלקות לתסמינים מרכזיים ואחרים:
קושי של המטופל ללמוד ולעבד מידע חדש המלווים את התחלת מחלת השכחה (באמנזיה אנטרוגרדית - anterograde amnesia)
קושי של המטופל לזכור אירועים שהתרחשו בעבר או מידע שהיה מוכר בעבר (באמנזיה רטרוגרדית - retrograde amnesia)
קיום של זיכרונות שגויים: זכרונות אלה יכולים לכלול מידע מומצא לחלוטין.
בחלק מהמקרים הזיכרונות אמיתיים אך הם אינם מסודרים בסדר נכון מבחינה כרונולוגית.
בעיות נוירולוגיות, למשל תנועות לא מתואמות או רעידות.
האטיולוגיה של אמנזיה קשורה למבנים נוירואנטומיים ובפרט מבנים של מוח הביניים (כמו גרעינים דורסו-מדיאליים ואמצעיים בתלמוס) ומבנים כמו היפוקמפוס, אמיגדלה וגופים ממילריים.
לרוב, אמנזיה היא כתוצאה מנזק בילטרלי (דו צדדי) למבנים אלו, אף על פי שדווחה אמנזיה כתוצאה מנזק אונילטרלי.
ישנם מספר מקרים קליניים מפורסמים של אנשים שלקו באמנזיה עקב פגיעות מוח.
עם פגיעות אלו נמנות פגיעות בחלקי קליפת המוח האחראים על אחסון הזיכרון לטווח ארוך, ובהיפוקמפוס האחראי לעיבוד הזיכרון אל תוך הזיכרון לטווח ארוך.
מחלות ותסמונות: אמנזיה יכולה להופיע כתסמין חולף בהתקפים אפילפטיים.
היא יכולה להופיע גם בגידולים במוח,בעיות באספקת הדם לחלקי המוח השונים או למוח כולו עלולות לגרום לאמנזיה.
אמנזיה יכולה להיות תוצאה של שבץ, דלקת קרום המוח (אנצפיליטיס).
קיים גם מצב ששמו שכחה גלובאלית חולפת (Transient global amnesia), המהווה תסמונת בפני עצמו.
הרעלות: הרעלת CO, צריכה כרונית של אלכוהול.
חבלות: פגיעות ראש שונות, בעיקר כאלו המלוות בזעזוע מוח.
תרופות: למשל תרופות מקבוצת הבנזודיאזפינים (בעיקר אם הן נצרכות עם אלכוהול)
טיפולים רפואיים: למשל טיפול בנזעי חשמל, או ניתוחי מוח.
הפרעות נפשיות: דיסוציאציה, טראומה נפשית, דיכאון OCD,GAD,תסמונת אמנסטית (המכונה גם תסמונת קורסקוף, ומאפיינת חלק מהמקרים של גמילה מאלכוהול), סטרס ממושך.
הטיפול המקובל הוא בבעיה האורגנית שהביאה להתפתחות המצב.
כאשר מדובר במצב בלתי הפיך (כפי שיכול לקרות על רקע של שבץ למשל), המאמץ מתמקד ברכישת אסטרטגיות שונות שיקטינו את רמת הפגיעה של האמנזיה בחיי היומיום (טיפול כזה יכול להיות טיפול משולב בתחומי הריפוי בעיסוק וקלינאות תקשורת).
אמנות פלסטית היא שם כולל לאמנויות שעוסקות בחומרים הניתנים לעיבוד בדרך כלשהי כגון חימר, צבע, נייר או מתכות למיניהן.
אמנויות המסווגות כאמנויות פלסטיות הן, למשל, ציור, רישום ופיסול; כמו כן, יכולה ההגדרה להתייחס לעיתים לאדריכלות, לעיצוב ולעבודות בעץ, באבן ובמתכות.
אמנות פלסטית היא אחד הענפים המרכזיים באמנות בכלל, וככל הנראה הקדום ביותר.
ציורי קיר ופסלונים נעשו עוד בשחר האנושות.
עם השנים התבררה המגמה של האמנות הפלסטית להגיע לכדי יצירת העתק מדויק של המציאות, אך כאשר מטרה זו הושגה במידה רבה בתקופת הרנסאנס, התחילה מגמה הפוכה של שבירת צורות והצגת רגש במקום המציאות.
עד סוף המאה ה-19 היה ידוע שגורל האמנות כולה נחתך בחדר העבודה של האמן ועצם מעשה היצירה מוכתב על ידי מגעו של הצייר בבד, גישושיו של ארכיטקט על פני שולחן השרטוט שלו, ותחושת החימר מתחת לאצבעותיו של הפסל.
מעשי יצירה אלה היו ההישג והמהות של היצירה האמנותית.
בתחילה, המגמה של האמנות הפלסטית הייתה מבוססת על התפיסה האקדמית והגיעה עד לכדי יצירת העתק מדויק של המציאות, בעיקר בציור ובפיסול.
בימינו, עם התפתחות המדע והטכנולוגיה, הקשרים בין האמנים הפכו לעניין של יום ביומו ונוצר זרם חדש באמנות, שהוביל לדרך חדשה ושונה מכל מה שהיה ידוע עד היום בציור ובפיסול.
הנוף, האנטומיה והמציאות נעלמו, ובמקומם באו הסמלים, שבירת הצורות ורגש.
חדר העבודה של האמן הפך לשקוף, האימפרסיוניסטים ביקרו אצל הקוביסטים, השפיעו זה על זה והושפעו יחדיו מחיתוכי העץ היפניים ומהפיסול האפריקאי.
במהלך הקשרים הללו נוצרה האמנות בת ימינו.
היום כל האמנים בעולם שותפים בתחום האמנות, ורק המבקר בתערוכה או ההיסטוריונים של האמנות ופרשנייה נדרשים לעקוב אחר מהלך הקשרים בין האמן לסביבתו או בינו לבין אמנים אחרים.
האמן עצמו פטור ממתן פרשנות לעבודתו.
אמנות פנטזיה (Fantasy art) היא ז'אנר של אמנות שמתמקדת באלמנטים של קסם, במוטיבים על-טבעיים, ברעיונות וביצורים שקשורים לכך.
בזמן שיש חפיפה חלקית עם ז'אנר המדע הבדיוני, האימה ועם אמנויות בדיה אחרות, לז'אנר זה יש יסודות ייחודיים שלרוב לא יימצאו בז'אנרים האחרים של אמנויות הבדיה.
תיאורים של אגדות עתיקות, וגם תיאורים של פנטזיה מודרנית בצורה של התערבויות אלוהיות ואלמנטים אחרים של קסם או של כוחות על טבעיים, הם יסודות שכיחים מאוד, ומבדילים את אמנות הפנטזיה מהז'אנרים האחרים.
דרקונים, קוסמים, פיות, אל-מתים ויצורים דמיוניים מיתיים אחרים הם מאפיינים שכיחים נוספים באמנות הפנטזיה.
מאחר שחלק נכבד מיצירות הפנטזיה מתרחש בעולם דמויי ימי הביניים ניתן למצוא באמנות פנטזיה גם ציורים של אבירים, לוחמים עם חרב ושריון, טירות וקרבות אפיים (למשל: אביר נגד דרקון).
אמנות פנטזיה מחוברת באופן חזק לספרות הפנטזיה והרבה ציורי פנטזיה הם איורים לספרי פנטזיה כמו שר הטבעות, רומח הדרקון ועולם הדיסק.
כך למשל, הפסלת ג'וזפין ווהל יצרה סדרה של פסלים על בסיס דמויות מספר שר הטבעות.
קיימת תת-תרבות גדולה המבוססת על יצירת אמנות פנטזיה חובבנית.
אמנטל (גרמנית: Emmentaler) היא גבינה קשה שמקורה בשווייץ.
בצפון אמריקה, באוסטרליה ובניו זילנד מכונה גבינה זו גבינה שווייצרית, על אף שקיימים סוגים רבים של גבינות שווייצריות שונות.
הגרסה הרומנית של גבינת אמנטל קרויה Șvaițer (שווייצר).
אמנטל במקור הגיעה מעמק אמה המצוי בקנטון ברן שבשווייץ.
הגבינה מיוצרת גם במדינות נוספות אולם רק גבינות שיוצרו בקנטון ברן וכן ה- Allgäuer Emmentaler המיוצרת בגרמניה, בעלות סטטוס ה AOC.
גבינות מצרפת, הולנד ומגרמניה נפוצות במיוחד.
אפילו פינלנד היא יצואנית של גבינת אמנטל.
בישראל מיוצרות גבינות דומות המשווקות תחת משפחת נעם של טרה, כגבינה חצי קשה.
ובשם המסחרי "טל העמק" של תנובה כגבינה קשה.
שם זה שומר על הדמיון לצליל השם המקורי ועל מותג "עמק".
אמנטל היא גבינה צהובה, קשה באופן בינוני, המאופיינת בחורים גדולים.
לגבינה טעם פיקנטי, אך לא באופן מאוד בולט.
בשלב המאוחר של ייצור הגבינה צורכת הבקטריה Propionibacter shermani את החומצה הלקטית המופרשת על ידי בקטריות אחרות ומשחררת פחמן דו-חמצני, אשר יוצר באיטיות את הבועות מהן ייווצרו החורים.
הגבינה שכיחה במאכלים בארצות הברית ובאירופה, שם היא משמשת בכריכים.
בעת בישול, שמים את הגבינה על גבי גרטנים ומכניסים לתנור על מנת להמיס את הגבינה וכך להזהיב את המנה ולהפכה לפריכה.
אמנות פרה-היסטורית מתייחסת לאמנות שנוצרה בתרבויות פרהיסטורית, עד לתקופת התפתחות הכתיבה או סוג אחר של רישום ותיעוד.
בשלב זה מתחילה תקופת האומנות העתיקה.
אי לכך, תארוך סוף תקופת האומנות הפרה-היסטורית שונה בין חלקי עולם שונים.
לא ניתן לקבוע בוודאות מתי התחיל האדם ליצור אומנות, כן וודאי קיומה של אומנות בתקופות הפלאוליתית העליונה, עד 40,0000 לפני הספירה.
בספטמבר 2018 מדענים דווחו על תגלית שעשויה להיות ציור, לטענת חלק מהארכאולוגים, פרי יצירת הומו-ספיאנס.
אם כך, זהו חפץ האומנות המוקדם ביותר המוכר לאדם (לפני 73,000) שמקדים את התגליות הקודמות בכ-30,000 שנה.
בעבר האמינו כי האדם המודרני הוא היצור היחיד המסוגל להביע את עצמו באמצעות האומנות, אולם פריטים שנתגלו החל משלהי המאה ה-19 מצביעים על האפשרות כי זמן רב לפני מעשי האומנות של ההומו סאפיינס יצר ההומו ארקטוס יצירות אמנות משלו.
היצירה הקדומה ביותר שהיא, על-פי המשוער, יצירת אמנות, נוצרה לפני 500,000 עד 300,000 שנה, בתקופת ההתרבות האשלית התיכונה.
אורכו של חפץ זה (ונוס מטן טן, שהתגלה במרוקו), הוא כ-6 סנטימטר והוא מזכיר דמות אדם.
קיימת אפשרות שמדובר בחפץ שנוצר באופן טבעי, אך סימנים מסוימים על פניו מצביעים, ככל הנראה, על עיצוב בכלים קדומים ונראה שהוא נצבע.
נמצא כי חומר שומני שעטף את החפץ הכיל תערובת של ברזל ומגנזיום המצויים באוֹכְרָה, ומצביעים על ניסיון לקשט את העצם, ללא קשר למקורו.
הזיהוי של עצם זה כיצירת אמנות שנוי במחלוקת.
חפץ דומה, פסלון ונוס שנמצא בברכת רם שבישראל ומתוארך לתקופה שלפני כ־250,000 שנה או יותר, גם הוא שנוי במחלוקת דומה.
מן התקופה שלפני כ-350,000 שנה נמצאו כלים שונים, ועליהם תבניות סימטריות, שכאילו נעשו באקראי ולא מתוך כוונה אמנותית.
מכיוון שאין לתבניות אלה תכלית מעשית, יש המשערים שנוצרו לשם קישוט אמנותי.
פריטים כאלה נמצאו לדוגמה באתר בילצינגסלבן (Bilzingsleben) בתורינגיה שבגרמניה.
עדיין לא ברור, אם כך, האם אמנות התקיימה בתקופות קדומות כל-כך.
במערת בלומבוס (Blombos) בדרום אפריקה נתגלו אבנים שעליהן מערך אדום מורכב של חריצים, המתוארכות לתקופה שלפני כ-70,000 שנה.
אם אכן מדובר ביצירות אמנות, אלו הן מן היצירות המוקדמות ביותר שיצר הומו סאפיינס.
ארכאולוגים אחדים, ובהם ריצ'רד קליין מסטנפורד, מפקפקים בכך שאכן מדובר במעשי אמנות, משום שאין להם כל מאפיין אחר של תהליכי חשיבה מתקדמים.
במידת-מה תלויה השאלה בהגדרתם של חפצי אמנות.
לפי חוקרים אחרים, הסימטריה המאפיינת את צורתם של כלים, כמו גרזני היד וקצות החצים הדקים, נחשבים לביטוי אמנותי, ואם כך גם הממצאים במערת בלומבוס הם אמנות.
התגליות השונות של יצירות אומנות מהתקופה הפלאוליתית העליונה כוללות ציורים (ציורי מערות, ציורי סלע), תבליטים, גילופים ועבודות פיסול חלקם משולבים בגוף הסלע, שמלוטש לדמות המוצגת או חלקה, חלקם כיצירות נפרדות על פלטות אבן או עצמות בעלי חיים, כגון קרני צבי.
כמעט ולא ניתן למצוא תיאורי האדם או מסיכות טקסיות בתקופה זו.
עיקר היצירות מתארות בעלי חיים (הרוב המכריע) או דפוסים שונים ומשונים.
הצגת האדם ועלילות חייו תפסה תאוצה בתקופה מאוחרת יותר, בתקופה הנאוליתית.
תגליות אלה אינן מרוכזות אלא מפוזרות באזורי העולם השונים, כולל בארצות אירופה, ספרד, צרפת, איטליה, גרמניה ואנגליה, בסיביר הרוסית, באזור הנהר הרוסי דון, באלז'יר כולל, כמובן, התגלית המדהימה בסהרה בטאסילי נאז'ר, שכוללת אלפי ציורי סלע ויצירות אומנות אחרות מתקופות יצירה שונות שנמשכות לתוך תקופות מאוחרות.
ממערת אלטאמירה בספרד, דרך המערות הצרפתיות, מערת לאסקו, מערת פון דגום (Font-de-gaume).
כמו כן נמצאו פיסלונים בהם גילוף של בעלי חיים ודמויות נשיות שופעות איברים, כמו למשל ונוס מווילנדורף.
דמות זו נמצאה בווילנדורף שבאוסטריה, גודלה 11.1 ס"מ והיא מצופה באוֹכְרָה אדומה.
בשנת 2002 נמצא בצרפת מסכה שנקראת מסכת רוש-קוטאר (Mask of la Roche-Cotard) על גדות נהר לורה.
המסכה תוארכה ל-35,000 שנה לפני זמננו, והיא עשויה מאבן צור שטוחה שעוצבה בדומה לחלק העליון של הפנים.
לצורך יצירת עיניים הוכנסו לתוך חורים באבן חתיכות עצם.
זהו אחד מפריטי האמנות המוקדמים ביותר באירופה.
ניתן לזהות עומק אומנותי מסוים ביצירות אומנות מתקופה זו.
האדם של התקופה הפוליאוליתית העליונה היה הומו ספיאנס וידע לגלף נשק, עסק בצייד, לא עסק בעיבוד אדמה וטרם למד לביית בעלי חיים.
עם זאת, האדם כן עסק באומנות, מה שמצביע על כך שאומנות היא תכונה בסיסית ביותר של הקיום האנושי שקודמת למושגים כמו מדינה, רכוש וודאי מושגים מורכבים כגון אינדיבידואל.
זהו אדם אלמנטרי איך יצירותיו משלבות מאפיינים שאינם אלמנטריים כלל.
אחד מציורי מערת אלטאמירה מציג תאו ענק בעל קווי מתאר ברורים, תוך הבלטת מבנהו האנטומי ופרופורציות מדויקות.
עם זאת, האופי הכללי של הציורים מזכיר ציורי ילדים, שרובם כאוטיים בעלי פרטים רבים שחסרים קונטקסט מובנה של קישוריות וסיבתיות בין הפרטים והסביבה.
עיקר הפרימיטיביות באה לידי ביטוי בהגבלת מרחב היצירות להצגת בעלי חיים, בפרט בתור נצודים.
כנראה אומנות התקופה נבעה ושמשה את האמונות שציורים או ריטואלים קשורים יתורגמו למציאות, כגון הצלחה בצייד וכד', אך אין לזלזל בהם, שכן אלה הם ביטויים ראשונים של מה שצפוי להתפתח כתחומי הדת המדע והאומנות כפי שאנו מכירים היום.
מן התקופה המזוליתית מוכרות דוגמאות של חפצי אמנות שונים, כגון חלוקי אבן צבועים וסלעים מקושטים.
נמצאו גם דוגמאות לתבניות שונות על חפצי-סידקית שבשימוש יום-יומי.
אנשי הג'ומון ביפן הכינו דמויות חרס וכלי אחסון מקושטים בתבניות שנוצרו על ידי הטבעת חימר רטוב בחבלים מלופפים ובמקלות, ברמת תחכום גבוהה למדי.
תרבויות נאוליתיות רבות ממרכז אירופה ייצרו פסלוני בעלי-חיים, בדרך כלל ממין נקבה.
מונומנטים מגליתיים מן התקופה הנאוליתית נמצאו באתרים רבים, וגילם החל מ-7,000 שנה.
ההיפוגאום של חל-ספליני והמקדשים המגליתיים במלטה, כולם במלטה ומתוארכים החל במאה ה-36 לפני הספירה, הם בין המונומנטים הקדומים בעולם, ולצד ארכיטקטורה פשוטה יש להם מרכיבים סמליים לא מבוטלים.
לצד המונומנט הנודע בסטונהנג', שמתקופת הברונזה הקדומה, נמצאו מונומנטים גם באתרים אחרים באירופה, ובהם בקרנאק שבצרפת, ובאיי אורקני.
במהלך האלף השלישי לפני הספירה החלה תקופת הברונזה באירופה, ועמה נוצרו אפשרויות חדשות ליצירת אמנות.
היעילות הגוברת של כלי הברונזה אפשרה לייצר חפצי אמנות בכמות ובמורכבות הולכים וגדלים, וכך נוצר לראשונה עודף של יצירות כאלה - דבר שהביא, בהדרגה, להיווצרות מעמד של אמנים.
בזכות העושר המצטבר החל ייצור של חפצי מותרות, במיוחד כלי נשק מקושטים.
סלעים מאוירים נמצאו במספר מקומות בשוודיה ובצפון איטליה.
בחפירות תרבות עמק האינדוס התגלו מספר פסלים מברונזה ובהן פסל הנערה הרוקדת המתוארך לתחילת האלף השלישי לפנה"ס.
אַמַנִיטָה מוּסְכַּרִיָה (וכן אמנית הזבובים ואמנית זבובנית; שם מדעי: Amanita muscaria) היא פטריה מהסוג אמנית.
פטריה זו עלולה להיות רעילה במינונים גבוהים, וכן היא בעלת השפעה פסיכואקטיבית.
מזוהה בקלות באמצעות המראה הבולט שלה: כובע אדום עם נקודות לבנות.
אמניטה מוסכריה מכילה את החומרים הפעילים מוסקימול וחומצה אשר מהווים אגוניסטים לקולטן GABA-A שמשפיע על מערכת העצבים המרכזית.
הביטוי הנפוץ של הרעלה כתוצאה מאכילת אמניטה מוסכריה יהיה אגיטציה פסיכומוטורית או ישנוניות, לעיתים מלווה בתסמינים במערכת העיכול, ללא פגיעה ארוכת טווח בכליות או בכבד.
אמניטה מוסכריה לא דומה לשום פטריה אחרת בטבע.
צבעה אדום עם נקודות לבנות, לכן קשה לטעות בזיהוי הפטריה.
תכונתה כפטריית הזיות הפכה אותה לחלק מהפולחן השמאני, שבמסגרתו בעת צריכת מינונים גבוהים של הפטריה, הנפש כביכול יוצאת מהגוף ומגיעה למישורי תודעה אחרים.
פטריית Amanita muscaria עלולה לגרום להרעלה בקרב ילדים, אנשים שצרכו אותה למטרות הזיה, או כאלה שבלבלו אותה עם מינים אכילים ולא התייחסו למינונים כלל.
היא מכילה חומרים פעילים כגון מוסקימול, חומר פסיכואקטיבי, וחומצה איבוטנית, נוירוטוקסין המשמש כפרו-תרופה למוסקימול.
ריכוז החומרים הפעילים בפטרייה משתנה בהתאם לאזור ולעונה.
בעבר הרחוק דווח על מספר מקרי מוות (מקור לא ידוע) כתוצאה מצריכת הפטרייה, אך בזמנים מודרניים היא לא נחשבת לקטלנית.
האגודה המיקולוגית של צפון אמריקה הצהירה כי אין תיעוד אמין למקרי מוות מהרעלתה במאה השנים האחרונות.
החומרים הפעילים בפטרייה מסיסים במים, ולכן בישול וסילוק המים מפחיתים את רעילותה, בעוד שייבוש עשוי להגביר את עוצמת השפעתה על ידי הגברה של יחס ההמרה של חומצה איבוטנית למוסקימול.
במסורות מסוימות, כמו בקרב בני הסאמי, הפטרייה עובדה דרך מערכת העיכול של איילי הצפון כחלק מהשימוש בה.
השפעות צפויות של פטריה יבשה:
כמות הרעילה של Amanita muscaria תלויה בגורמים שונים כמו ריכוז מוסימול וחומצה איבוטנית, גודל הפטרייה, ורגישות אישית.
עם זאת, על בסיס נתונים קיימים, ניתן להעריך טווחי מינון כלליים עבור פטרייה יבשה.
0.5-2 גרם,השפעה קלה מאוד או ללא השפעה.
ייתכן שיפור במצב הרוח ורוגע.
3-5 גרם,תחושת אופוריה קלה, סחרחורת קלה, תחושת רוגע ועייפות.
5-10 גרם,השפעות נוירולוגיות מורגשות: חוסר יציבות בהליכה, בלבול, הזיות קלות, תחושת "שכרות", גלי חום וקור.
10-15 גרם,השפעות חזקות: עיוותים בתפיסה, הזיות ויזואליות משמעותיות, תחושת ניתוק מהגוף, בלבול חזק, חוסר יציבות גופנית.
15-20 גרם,הרעלה משמעותית: איבוד שליטה על השרירים, ראייה מטושטשת, בחילות והקאות, עיוותי קול ושמיעה, בלבול עמוק.
20-30 גרם,סכנת הרעלה חמורה: פרכוסים, שיתוק זמני של שרירים, בלבול עמוק מאוד, התנהגות לא יציבה, צורך בטיפול רפואי.
מעל 30 גרם,סכנת חיים: דיכוי נשימתי, קומה אפשרית, פרכוסים קשים, פגיעה חמורה במערכת העצבים המרכזית.
רגולציה: בישראל אמניטה מוסכריה אינה כלולה בפקודת הסמים המסוכנים אך החומר הפעיל בה- מוסקימול אסור.
מיצויי והחזקה של החומר הפעיל נחשב בלתי חוקי (אחזקה וליקוט הפטריה אינה נחשבת לעבירה פלילית שכן הן אינן נכללות בפקודת הסמים המסוכנים).
בשל מראה, הפטרייה מופיעה ביצירות הפונות לילדים.
בספרי ילדים ובציורי קיר בגני ילדים נפוץ הדימוי של ננס, בעל פני תינוק או מזוקן, המתגורר בפטריית האמניטה הצבעונית.
פטריות חומר וחרסינה, עם או בלי צביעה באדום ולבן, מלוות פעמים רבות גמדי גינה בגינות ובחצרות.
אמניטה מוסכריה בצבעים שונים נהייתה דימוי המזכיר את אליס בארץ הפלאות, שם מסתובבת אליס בעולם החלום וביער של פטריות.
עוד קטעים הקשורים לדימוי הסם: אליס שותה שיקוי שמשפיע עליה והיא נהיית אצבעונית; הזחל העצלן שמעשן נרגילה ומפזר את עשנו באוויר.
בסדרת המשחקים "האחים סופר מריו", אמניטה מוסכריה היא הפטריה שמריו אוכל כדי לגדול.
ישנה תאוריה המציעה שקיים קשר בין סנטה קלאוס לבין אמניטה מוסכריה, הדמות המודרנית של סנטה קלאוס, כמו התלבושת האדומה והלבנה שלו והאיילים המעופפים שלו, אולי הושפעו מהשימוש המסורתי בפטריות אמניטה מוסכריה.
על ידי עמים סיביריים וארקטיים ילידים.
תיאוריה אחת היא שדמותו המודרנית של סנטה קלאוס, עם החליפה האדומה-לבנה שלו ועל האיילים המעופפים שלו, קיבלה השראה מהשימוש בפטריות אמניטה מוסכריה על ידי עמים ילידים בסיביר ובארקטי.
פטריות אלה אדומות-לבנות, כמו החליפה של סנטה, וידוע כי האיילים מחפשים וצורכים אותן.
ההשפעות הפסיכואקטיביות של הפטריות עשויות גם תרמו להתפתחות מיתוס סנטה קלאוס.
תיאוריה זו שנויה במחלוקת ולא מקובלת בקרב חוקרים, ואין שום הוכחה ישירה המקשרת בין השימוש במוסכריה של אמניטה להתפתחות מסורת סנטה קלאוס.
עם זאת, זה נשאר נושא מרתק של דיון וספקולציות במחקר המיתולוגיה והפולקלור.
אמנחותפ השני היה פרעה מצרי מתקופת הממלכה החדשה המלך השביעי של השושלת השמונה עשרה של מצרים.
היה בנו של תחותמס השלישי.
יצא למספר מסעות מלחמה לכנען וסוריה.
בתקופתו נוצר איזון בין ממלכת מיתני ומצרים לגבי אזורי השליטה של שתי האימפריות.
תקופת שלטונו מתוארכת לשנים 1450 – 1425 לפנה"ס (על פי הכרונולוגיה המצרית הגבוהה).
אמנחותפ השני לא היה בנו בכורו של תחותמס השלישי.
הוא נולד למריתרה-חתשפסות, אשתו-המשנית של תחותמס השלישי.
אמנמחת בנו של תחותמס השלישי ואשתו סתיאה היה מיועד לרשת אותו.
אבל לאחר מותו ומות אמו, קודמה מריתרה-חתשפסות למעמד האשה הראשונה.
אמנחותפ השני הפך לבן היורש.
אמנחותפ נולד וגדל בממפיס ולא בעיר הבירה תבאי.
אמנחותפ השאיר מספר כתובות שבו הוא מייחס לעצמו יכולות אתלטיות וכוח גופני גדול, נטען שאיש לא היה יכול לדרוך את קשתו הפרטית הגדולה.
אמנחותפ עלה לשלטון עוד בחייו של אביו וחלק איתו את השלטון.
עלייתו לשלטון נעשתה ביום הראשון של החודש הרביעי לעונה הראשונה בלוח השנה המצרי (לוח השנה המצרי הורכב מ-3 עונות).
אביו מת ביום השלושים של החודש השלישי של העונה השנייה.
הערכה של החוקרים היא שהם שלטו במשותף שנתיים וארבעה חודשים.
כתובת שהשאיר אמנחותפ על גבי אסטלת ספינקס מציינת שהוא עלה לשלטון בגיל 18. לאחר עלייתו לשלטון התחתן עם אשה בשם טיאה שמוצאה לא ידוע.
היא ילדה לו את תחותמס הרביעי ששלט אחריו וילדים נוספים.
אמנחותפ בנה מקדשים חדשים רבים בתבאי, ממפיס ואון ותיקן את בנייני אבותיו.
לאחר מותו של תחותמס השלישי התעוררה תסיסה באזורי השלטון המצרי בכנען ובסוריה.
אמנחותפ השני ערך בין השנים 1450 לפנה"ס ל-1444 לפנה"ס 3 מסעות.
מסעו הראשון התקיים 3 שנים לאחר עלייתו לשלטון.
במסע זה מוזכרת העיר "שמש-אדם" שבגליל התחתון שהייתה היחידה שניסתה לחסום אותו בדרכו.
במסע זה נלחם אמנחותפ בעת חציית נהר האורונטס במלך קטנה.
ובלכתו דרומה הגיע עד ל"ארץ נִיִי".
על פי אמנחותפ מסעו זה צלח מאוד והוא זכה בשלל רב.
ממסע זה הביא למצרים שבעה ממלכי סוריה כשהם תלויים חיים עם ראשיהם כלפי מטה על דפנות ספינתו.
שישה מהם הוצאו להורג לפני האל אמון בתבאי, השביעי הובא לממלכת כוש ונתלה על חומות נפאטה וזאת במטרה לגרום דמורליזציה של מתנגדיו בנוביה.
מסעו השני התקיים בשנה השביעית למלכותו כדי לדכא מרידה בסוריה בעידודה של מיתני.
באסטלה שבו אמנחותפ מספר על המסע, לא מצוין שום קרב רציני.
ייתכן גם שהוא הפסיד במסע זה.
בין הממלכות נגדן יצא נימנות קדש, קטנה וניי.
על אי הצלחת המסע השני בדיכוי מרידות מעידה העובדה שלאחר שנתיים בשנתו התשיעית יצא למסע נוסף כדי לדכא מרידות בשרון ובעמק יזרעאל.
ב"תל כנרות" נמצא שבר של מצבה מצרית מתקופה זו שבה נזכר ניצחון על הנוכרים ממיתני, אבל לא ברור האם מיתני הגיעה עד אזור זה או שהכתובת התייחסה רק לערים שהתמרדו בתמיכתה של מיתני.
במסע זה נלחם בארבעה קרבות.
הקרב הראשון התקיים ליד אפק משם המשיך צפונה לכוון יחם ובדרך פשט על לשרון המערבי וכבש שתי ערים.
הטקסט מציין "שתי ערים ממערב לשוכו".
משם התקדם צפונה ונלחם בקרב השלישי ליד "אדרן".
הקרב ברביעי נערך ליד "אנחרת" מצפון לעמק יזרעאל.
מאנחרת חוזר אמנחותפ לסביבת מגידו לקבל את הבטחות הנאמנות של מלכי כנען לוקח אמנחותפ השני את נסיך העיר "גבע-שמן" (שאפשר לזהותה עם תל מעמר ליד צומת העמקים) שהובא אליו עם ילדיו ועם מקורביו, ובמקומו הוא ממנה נסיך אחר.
המסעות בכללם לא צלחו, אבל הושג איזון בין מצרים למיתני.
שתי הממלכות קבעו את גבול תחומי ההשפעה שלהם שעבר בין אזור קדש שבסוריה לבקעת הלבנון.
קו גבול זה תחם את מצרים עד סוף תקופת הברונזה המאוחרת.
ברשימות השלל של אמנחותפ ממסעותיו משתקף הרכב האוכלוסייה של ארץ ישראל בתקופה זו.
מוזכרים בה ה"חוֹרִים" שהם יושבי הארץ, בראש החורים נמצאים מושלי הערים, משפחותיהם ואצילי הרכב המכונים "מַרְיָנוּ" (שפירושו בשפה החורית "אנשי רכב").
חלק ניכר מהאוכלוסייה מהווים החבירו שהיו נודדים למחצה.
המונח "כנענים" מציין בתקופה זו רק את שכבת הסוחרים ששלטה בערי החוף.
ממונח זה התגלגל השם כנען ונעשה שם הפרובינציה המצרית החל מהמאה ה-14 לפנה"ס והחליף את השמות הקודמים שהיו: "רְזֵנוּ" שפירושו כנראה ארץ הרוזנים, כלומר, ארץ המושלים, השליטים הנוכריים הם החיקסוס ו"חוּרוּ" שפירושו ארץ החורים.
המומיה של אמנחותפ השני התגלתה בשנת 1898 על ידי וִיקְטוֹר לוֹרֶה (Victor Loret) בקבר KV35 בעמק המלכים.
המומיה נמצאה בתוך הסרקופג המקורי.
מקדש הקבר המקורי של אמנחותפ נבנה באזור הנקרופוליס של תבאי ליד רעמסאום, אבל קבר זה נהרס עוד בעת העתיקה.
בקבר זה נמצאו גם המומיות של מלכים חדשים מתקופת הממלכה החדשה כולל תחותמס הרביעי, סתי השני, רעמסס השלישי, רעמסס הרביעי, רעמסס החמישי ורעמסס השישי.
הם נקברו מחדש בקבר זה בתקופת השושלת ה-21 על ידי הכוהן הגדול של אמון בתקופת מלכותו של פרעה סיאמון כדי להגן עליהם מפני שודדי קברים.
אמנחותפ הראשון (לעיתים נקרא גם אמנאופיס שמשמעותו היא "אמון המרוצה") היה הפרעה השני בהשושלת השמונה-עשרה של מצרים העתיקה.
תקופת מלכותו מתוארכת לשנים 1546 – 1526 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה.
תקופת מלכותו הייתה בתחילתה של תקופת הממלכה החדשה שהייתה תקופת האימפריה.
אמנחותפ הראשון היה בנו של יעחמס הראשון מייסד השושלת ה-18, וכן של יעחמס-נפרתרי שהייתה גם אחותו של אביו.
לאמנחותפ היו לפחות שני אחים בוגרים יותר, ולכן לא היה צפוי שהוא יירש את המלוכה.
אבל בעקבות מותם של אחיו הוא מונה יורש העצר.
אמנחותפ שלט במצרים 21 שנים.
תקופת שלטונו מתועדת מעט מאוד.
אמנחותפ ירש את הממלכה הרחבה שהקים אביו בעקבות כיבושיו הצבאיים.
הוא שמר והחזיק באזורים שנכבשו בכנען ובנוביה ובאזור הדלתה של מצרים.
אמנחותפ ניהל מלחמות כנגד ממלכת מיתני החורית על שליטה בכנען ובצפון סוריה.
אמנחותפ המשיך לבנות מקדשים במצרים העליונה ויצר מהפכה בעיצוב מקדשי המתים בכך שהפריד את קומפלקס הקבר שלו מהמקדש.
מגמה זו המשיכה גם לאחר מותו.
לאחר מותו הוא הפך להיות האל הפטרון של היישוב בדיר אל-מדינה ששימש כעיר האומנים שעבדו על הקברים בעמק המלכים.
אמנחותפ עלה לשלטון כנראה בגיל צעיר.
אמו שימשה כעוצרת לפחות לזמן קצר.
עדות לכך משמשת הייחוס שניתן לה יחד עם אמנחותפ בפתיחת כפר האומנים.
אמנחותפ נישא לאחותו יעחמס-מריטמון והיא שימשה כאשה העיקרית.
יורשו היה תחותמס הראשון שהיה כנראה בנה של פילגש.
הוא נפטר בגיל 35 בערך.
אמנחותפ השלישי או נב־מאעת־רע (במצרית: nb-mꜣꜥt-rꜥ, ומשם לאכדית: Nibmuarea או Nimmuria, ולאוגריתית: 𐎐𐎎𐎗𐎊 – נִמֻּרִי) היה פרעה מצרי מתקופת הממלכה החדשה, המלך התשיעי של השושלת השמונה-עשרה.
היה בנו של תחותמס הרביעי מאשתו הזוטרה מותמויא.
בתקופת מלכותו הגיעה האימפריה המצרית לשיא גדולתה ונחשבת לתקופת שגשוג.
תקופת שלטונו מתוארכת לשנים 1417–1379 לפנה"ס (על פי הכרונולוגיה המצרית הגבוהה).
אמנחותפ הוכתר בצעירותו למיטב הערכות בין הגילים 6–12. נישואיו בשנת מלכותו השלישית לתֶיַה, נטולת המעמד המלכותי, הונצחו על גבי חרפושיות.
השפעתה של מלכה זו על ענייני המלוכה הייתה רבה.
לאמנחותפ נולדו מתיה שני בנים, נסיך הכתר תחותמס ואמנחותפ הרביעי שהיה ליורשו כנראה בעקבות מותו של נסיך הכתר.
לזוג נולדו גם ארבע בנות:
סאת־אמון – הייתה הבכורה של אמנחותפ השלישי, והייתה נשואה לו.
איזיס – הייתה בתו השנייה של אמנחותפ השלישי, והייתה נשואה לו.
הנות'־נב – משמעות השם הוא 'גברת האדמות'.
נב־אית – משמעות השם זה 'הגברת של הארמון'.
אמנחותפ השלישי ניסה לצמצם את השפעתם הגוברת והולכת של כוהני האל אמון על ידי תמיכה בכוהני האל אתון והרחבת שליטתם הדתית.
לאחר מותו, יורשו אמנחותפ הרביעי שינה את שמו לאחר עלייתו למלוכה לאחנתון והוביל את מהפכת האתוניזם, אמונה באל אחד האל אתון.
אמנחותפ יצא למסעות כיבוש ודיכוי מהומות לכוש וסוריה, במקביל כרת בריתות עם מלך בבל הכשי ועם מלך מיתני שוּתַרְנָה השני, לשם חיזוק ברית זאת נשא בשנת מלכותו העשירית את קילו־חפה בתו של מלך מיתני לאישה.
מאורע זה הונצח בחרפושיות זיכרון.
אמנחותפ הרחיב מאוד את הסחר הבינלאומי בתקופתו.
הוא חיבר את הנילוס לים האדום בתעלה שאיפשרה שיט ספינות לארצות הדרום.
במקביל הגביר את הסחר עם כנען וסוריה באמצעות שיירות, ובאמצעות ספינות שהפליגו במורד הנילוס מנא אמון צפונה לאורך חופי כנען.
היקפם של קשריו הדיפלומטיים והיקף הסחר באו לידי ביטוי במכתבים ששלחו מלכי אשור, מיתני, בבל והחתים כפי שבאו לידי ביטוי בארכיון מכתבי אל עמרנה.
בעקבות מלחמות הכיבוש והסחר, זרם שלל והון למצרים ובעיקר לבירתה תבאי.
אמנחותפ בנה מבני פאר רבים, אסטלות, ארמונות ממערב לנילוס, מקדשים בכרנך ובלוקסור ממזרח לנהר.
באזור הנקרופוליס של תבאי בנה מקדש מתים גדול ובחזיתו ניצבו שני פסלי ענק במצב ישיבה הקרויים "פסלי הענק של מֶמנוֹן".
אמנחותפ נקבר בעמק המלכים בקבר מס "WV22".
בתקופת הביניים השלישית המתוארכת למאות ה־11 עד ה־8 לפנה"ס הועברה המומיה שלו ביחד עם מלכים נוספים מהשושלות ה־18 וה־19 לחדר צדדי בקבר KV35. קבר זה התגלה על ידי האגיפטולוג הצרפתי וִיקְטוֹר לוֹרֶה (Victor Loret) בשנת 1898. בדיקת המומיה העלתה שבעת מותו היה אמנחותפ בגיל שבין ארבעים לחמישים.
אשתו תיה חיה 12 שנים אחריו.
היא מוזכרת במספר מכתבי אל עמרנה מתקופתו של בנה אחנתון.
| כיתוב = איור לסצנה מהמערכה הראשונה, מבחן הכניסה של וולטר אל גילדת המייסטרזינגר.
| מלחין = ריכרד וגנר
| ליברטיסט = ריכרד וגנר
| סוגה = מחזה סאטירים
| זמן התרחשות העלילה =
| מקום התרחשות העלילה = נירנברג, גרמניה
| תפקידים = * הנס זאקס (בס-בריטון) - סנדלר
''פייט פוגנר (בס) - צורף זהב
קונץ פוגלזאנג (טנור) - פַּרוָן
קונראד נאכטיגל, בס - פחח
פריץ קוטנר, בס - אופה
סיקסטוס בקמסר, בריטון - פקיד, המזכיר העירוני
בלשצאר צורן, טנור - יוצק בדיל
אולריך אייסלינגר, טנור - סוחר תבלינים
אוגוסטין מוזר, טנור - חייט
הרמן אורתל, בס - יצרן סבון
הנס פולץ, בס - צורף נחושת
וולטר פון שטולצינג, טנור - אביר
אווה, סופרן - בתו של פייט פוגנר
מגדלנה, מצו-סופרן\אלט - אומנת של אווה
}}אמני השירה מנירנברג היא אופרה (או דרמה מוזיקלית) בשלוש מערכות מאת ריכרד וגנר.
האופרה הוצגה לראשונה ב-21 ביוני 1868 בתיאטרון הלאומי במינכן, וזכתה באופן מיידי להצלחה גדולה.
מיד לאחר מכן החל סיבוב הופעות להצגתה בכל רחבי גרמניה.
כתב היד של היצירה שמור במוזיאון הלאומי הגרמני (Germanisches Nationalmuseum) בנירנברג.
עלילת האופרה מתרחשת בעיר נירנברג במאה ה-16 אשר בעת ההיא הייתה עיר חופשית בחסות הקיסר, ואחד ממוקדי הרנסאנס בצפון אירופה.
האופרה מתארת באופן מדויק למדי את חיי גילדת אומני השירה אשר הייתה אגודה של משוררים חובבים בני המעמד הבינוני ובעלי מקצוע אחר אשר שימש לפרנסתם.
אומני השירה פיתחו את הגישה המקצועית של אומנות השירה והמוזיקה ולפיה מדובר בתהליך לימוד מעמיק של מערכת חוקים ותקנות להלחנה כתיבה והופעה, בדומה למקובל בקרב הגילדות של בעלי מקצוע אחרים.
האופרה מספקת תיאור מהימן של התקופה ההיסטורית, והמסורת שהיו מקובלים בקרב הגילדות המקצועיות באירופה של ימי הביניים.
אחת הדמויות המרכזיות באופרה, הנס זאקס, מתבססת על דמות היסטורית אמיתית של המשורר המפורסם ביותר מבין אומני השירה של נירנברג.
במערכה הראשונה מודיע צורף הזהב פייט פוגנר (Veit Pogner) כי המנצח בתחרויות השירה של פסטיבל סנט יוהאן המציין את תחילתו של הקיץ, יזכה להתחתן עם בתו אווה.
התנאי היחיד הוא כי על המנצח להיות בפועל, או להפוך לאחד מחברי גילדת אומני השירה.
האביר הצעיר וולטר (Walther von Stolzing) המאוהב באווה, מחליט להצטרף לתחרות אך נכשל ולא הופך לאחד מחברי הגילדה.
במערכה השנייה, מחליט גם המזכיר העירוני בקמסר (Beckmesser) להצטרף לתחרות וגורם למהומה.
במערכה השלישית מסייע הסנדלר הנס זאקס, אחד מחברי גילדת אומני השירה, לאביר וולטר לכתוב ולהלחין שיר, והוא זוכה בתחרות ובליבה של אווה.
האופרה אומני השירה מנירנברג היא ייחודית במכלול יצירתו של ריכרד וגנר מכיוון שהיא האופרה היחידה בעלת מאפיינים קומיים, והיחידה הניתנת למיצוב בתוך תקופה היסטורית מובחנת.
זאת לעומת יצירותיו האחרות שהן בעלות מאפיינים קודרים וטרגיים אשר עלילתן מתקיימת בעולם של מיתוסים ואגדות.
גם במהלך המאה ה-20 המשיכה האופרה לסמל את הלאומנות הגרמנית, והפטריוטיזם.
בעת חידוש הצגת האופרה בפסטיבל ביירוית בסיום מלחמת העולם הראשונה, קיבל הקהל בתשואות סוערות את דבריו של הנס זאקס בסיומה, וכסמל ללכידות הלאומית החל מיד בשירת ההמנון הלאומי.
גם הנאצים השתמשו באופרה לצורכי תעמולה.