tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביוני 2015 העניקה האוניברסיטה העברית בירושלים לאלקבץ תואר דוקטור לשם כבוד.
ב-2017 הוצגה תערוכה לזכרה במוזיאון העיצוב בחולון בשם "ז'ה טם, רונית אלקבץ".
באוקטובר 2021, במסגרת פסטיבל "קולנוע דרום", נחנך רחוב על שמה של אלקבץ בעיר שדרות, בנוסף לכך נקראו רחובות על שמה בעכו והוד השרון.
בדצמבר 2021 יצא סרטו הדוקומנטרי של אחיה שלומי אלקבץ, "מחברות שחורות", על חייה המקצועיים והאישיים של אלקבץ.
בינואר 2022 החליטה עיריית תל אביב-יפו על הקמת בית-ספר לאמנויות בשכונת כפר שלם, אשר ייקרא על שמה של אלקבץ.
ב-2022 יצא סרטה הדוקומנטרי של מורן איפרגן, "ז'ה טם רונית אלקבץ", העוסק בחייה של אלקבץ כאייקון אופנה ומלווה את תהליך הקמת התערוכה מ-2017 באותו השם.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בחזית ביתה, ברחוב דובנוב 16.
ב-27 בנובמבר 2022 בחרו בגוגל ישראל לציין 58 שנים להולדתה של אלקבץ.
באותו יום שונה סמליל דף הבית של האתר, שהוצג לגולשים מישראל ומצרפת, לדודל בו הוצגה דמותה.
שנהסדרהתפקידהערות1991סיפורים לשעת לילה מאוחרתרותיהפרק: פגישה עיוורת1997בן-גוריוןהאםסרט טלוויזיה של ערוץ 2; חלק מפרויקט "סיפורים קצרים על אהבה"2000פלורנטיןניקול2 פרקים2004-2003פרנקו וספקטורדפנה ספקטורתפקיד ראשי2009-2006פרשת השבועאליה בן דודתפקיד ראשי; (3 עונות)2016טרפליוםנדיה פסרוןמיני-סדרה צרפתית
רונית יודקביץ' (נולדה ב-14 בנובמבר 1965 בפתח תקווה) היא דוגמנית ושחקנית ישראלית.
יודקביץ' נולדה בפתח תקווה, בת אחת משלושה ילדים לאב חשמלאי ולאם שעבדה ברשת עמל, התגלתה כדוגמנית בגיל 14, על ידי כתבת "לאשה", דליה בן-ארי, ובגיל 18 זכתה בתואר "הפנים של השמונים" על ידי המגזין וייצגה את ישראל בתחרות דוגמנית העל העולמית.
לאורך השנים הספיקה לעבוד כדוגמנית ביפן ובארצות הברית, ונחשבה לאחת המצליחות מהתחום בישראל.
את בן זוגה, פרננדו, מאמן טניס ברזילאי, הכירה עת ביקורו בישראל.
היא עברה בשנת 1998 להתגורר בברזיל ולשניים נולדו שני ילדים.
בני הזוג נפרדו ויודקביץ' שבה לישראל.
עם חזרתה לישראל, החלה לעסוק במשחק והשתתפה בתפקידים מרכזיים בסרטים "מתנה משמיים" (2003) של דובר קוסאשווילי, "אדמה משוגעת" (זוכה פרס אופיר לשנת 2006) של דרור שאול, "נתיב המזלות" של איל בן אהרון ו"לאהוב את אנה" של ציון רובין.
על משחקה זכתה לשבחים ולמועמדות בטקס פרסי אופיר.
ב-2005 שימשה כשופטת בתחרות מלכת היופי.
בשנת 2008 שיחקה יודקביץ' בסרט הקולנוע "שבע דקות בגן עדן".
מאז חזרתה לישראל דגמנה עבור מותגים כמו "הפי ליידי", "קרייזי ליין" ו"סי יו".
בשנת 2009 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "נתיב המזלות".
באותה השנה גם התאחרה בסדרה הקומית של ערוץ 10 "החברים של נאור" גילמה את ג'ינה המוציאה מקשר.
בשנת 2011 יודקביץ' הנחתה את התוכנית "משפחה 10" בערוץ 10. בשנת 2012 הופיעה בסרטו של אלון שרביט, "טור אחד לחלום".
שיחקה בסרטו של יוסי מדמוני, "מקום בגן עדן" ובסרט "עמק" של סופי ארטוס.
בשנת 2018 הופיעה בסדרת הדרמה של קשת 12 "כפולים" גילמה את שפרה.
בשנת 2023 הנחתה יודקביץ ביחד עם דרור קונטנטו את תוכנית העיצוב בערוץ 13 "מעצבים ברגע".
יודקביץ משמשת החל משנת 2021 כפרזנטורית של חברת מורז.
יודקביץ' היא בוגרת המדרשה לאמנות והציגה מספר תערוכות בארץ ובעולם.
בנוסף ליודקביץ 18 שערים במגזין לאישה לאורך השנים.
ליודקביץ שני בנים מבן זוגה פרננדו ובן נוסף מאיש העסקים יאיר ברזילי.
בשנת 2019 נישאה לאלי ברק, איש כוחות הביטחון בעבר ואיש עסקים בהווה.
רונית אופיר (נולדה ב-24 בדצמבר 1951) היא זמרת ישראלית.
אופיר נולדה בקיבוץ המעפיל, שירתה בצוות הווי חטיבת הצנחנים ובלהקת פיקוד מרכז בשנים 1972–1973 (יחד עם עוזי חיטמן, דורית ראובני, אלי גורנשטיין, אסתר חיות ועוד).
בין תפקידי הסולו הידועים שלה, בסולו משותף לה ולנאוה ברוכין הוא השיר "מקפלות המצנחים" שכתב והלחין יאיר רוזנבלום.
כשהשתחררה מהצבא למדה משחק בבית הספר לאומנויות הבמה "בית צבי", ולאחר מכן השתתפה כשחקנית וכזמרת במספר הפקות של התיאטרון הקאמרי, הבימה וכן בהפקות מוזיקליות שונות בתיאטרון המסחרי (כגון "אנו אנו הפלמ"ח").
בתחילת שנות השמונים למדה תנועה ומחול אצל מרס קנינגהם בניו יורק, ובשנת 1988 פתחה בקריירה עצמאית, בהפקות משותפות עם המפיק אמנון ברנזון, שלימים הייתה נשואה לו שנים אחדות.
מהמופעים: "העגורים חוזרים" (שירים מהפקות עבר ידועות של ברנזון כגון "השטן ואשת האיכר", "הלוך הלכה החבריא" ועוד).
תקליט הסולו הראשון של אופיר, "צריך לחזור", יצא בשנת 1990 והוקדש כולו לשירים של המשורר נתן יונתן, שהולחנו במיוחד לתקליט על ידי מיטב המלחינים: חנן יובל, יצחק קלפטר, שם טוב לוי, שלמה יידוב, רם גורן וחיים לוי, שגם הפיק מוזיקלית את התקליט.
שני השירים מהאלבום בהלחנת רמי גורן, הפכו לקלאסיקה: "צלילי קסטה רחוקים" ("פלורידה") ושיר הנושא "צריך לחזור".
אופיר הפיקה גם באופן עצמאי פרויקטים שונים, שהבולטים בהם:
"אהבת הארץ" – ספר אמנות בעיצוב מיכאל גורדון, המשלב שירי משוררים, ציורים של אברהם אופק ובו שני תקליטורים עם השירים מהספר בביצוע אופיר.
"פתאום געגוע" – אלבום משירי סשה ארגוב.
האלבום המקורי יצא בשנת 1992, ובשנת 2005 יצא במהדורה מחודשת עם שירים חדשים שלא הוקלטו קודם ומופיעים פה לראשונה.
"אביב אחד למעני" – מופע ודיסק המוקדשים לשירי האהבה של לאה גולדברג, בשיתוף המלחינה והמעבדת אלונה טוראל והשחקנית ליביה חכמון.
"אותו הים" - תקליטור משותף לה ולסופר עמוס עוז.
התקליטור מבוסס על הספר באותו שם, משולב בקטעים מהספר, עוז בקריאה ואופיר בשירה.
כל השירים הולחנו על ידי רמי הראל.
האלבום זכה בפרס אהוד מנור לעידוד היצירה של ארגון אמ"י לשנת 2011.
אופיר היא אם לבת - נגה, שנולדה מנישואיה לאמנון ברנזון.
אותו הים (2009) (עם עמוס עוז) - אלבום המתבסס על הספר "אותו הים" מאת עמוס עוז, בהלחנת רמי הראל, כאשר את הקטעים מקריא עוז ושרה אופיר.
זוכה "פרס אהוד מנור לעידוד היצירה" של ארגון אמ"י לשנת 2011.
ושמחת בחגיך - שירים חדשים לחגי ישראל ולנופי הארץ (2008).
שירי לוחמים (2007) - שירים ממיטב הזמר העברי הקשורים במלחמות שקרו בישראל.
אביב אחד למעני - משירי אהבתה של לאה גולדברג (2007) (עם ליביה חכמון ואלונה טוראל) - אלבום מופע משירי אהבה של לאה גולדברג, מוקראים ומושרים על ידי רונית אופיר וליביה חכמון בליווי והפקה של אלונה טוראל.
פתאום געגוע - שירי סשה ארגוב (מהדורה מחודשת) (2005) - מהדורה מחודשת של האלבום שיצא בשנת 1992, והפעם עם שירים נוספים שלא הוקלטו קודם.
את תלכי בשדה - עוד שירים לנגה (2002) - המשך לאלבום שיצא בשנת 1996.
אהבת הארץ (2001) - ספר שירים מהזמר העברי, מלווים בציורים של אברהם אופק, עם שני תקליטורים בהם מבוצעים השירים מהספר.
למולדתי - שירים ששרנו אז...
(1998) - אלבום אוסף משולש ממיטב הזמר העברי.
שירים לנגה (1996) (עם אורי הרפז) - אלבום המוקדש לשירים שבתה של אופיר, נגה, אוהבת.
אחרי הכל (1994) - האלבום הראשון של אופיר בו היא כתבה או הלחינה חלק מהשירים, שלא זכה להצלחה.
על יופי נערים (1993) - אלבום שירי זיכרון לחללי מערכות ישראל.
פרח הלילך - שירים ממיטב הזמר העברי ב' (1993) - שירים נוספים ממיטב הזמר העברי, המשך לקלטת הקודמת.
שירים ממיטב הזמר העברי א' (1993) - קלטת/תקליט ובה/ו להיטי הזמר העברי.
פתאום געגוע - שירי סשה ארגוב (1992).
צריך לחזור - משירי נתן יונתן (1990) - אלבומה הראשון של אופיר, במהדורת הדיסק מ-1993 נשמטו שני שירים (בגרסה המקורית הופיעו 19 שירים).
רונית ידעיה (נולדה ב-13 באוקטובר היא סופרת ישראלית.
למדה בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק ושבה לישראל.
בשנת 2005 הקימה יחד עם בעלה, הסופר והצלם עודד ידעיה, את בית ספר מנשר לאמנות בו היא משמשת ראש המחלקה ללימודי כתיבה.
ספרה "עור", עובד לתסריט על ידי הסופרת שהם סמיט וצולם לטלוויזיה בבימויו של רם לוי.
מתגוררת בתל אביב עם בעלה, ולהם שתי בנות: אלה, פעילה חברתית פוליטית, וקרן, במאית ותסריטאית.
ואקום (הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר 1995) עורכת: ניצה בן-ארי.
קטלוג (כנרת זמורה-ביתן דביר, 1997) עורכת: ניצה בן-ארי.
עור (הוצאת כתר 2001) עורך יגאל שוורץ.
שוש (כתר 2005) עורך שמעון אדף.
שכן טוב (כתר 2011) עורך דרור משעני.
מלכת הממולאים (הוצאת אפיק 2016) עורכת מיכל חירותי.
מינימי (הוצאת אפיק 2019) עורכת: תמי לבנת מלכה.
חמלה (הוצאת אפיק 2021) עורכת: מאיה פלדמן.
ואני אעלה באש (הוצאת קתרזיס 2023) עורכת: מאיה פלדמן.
אלילות (הוצאת יצירה עברית 2025) עורכת: מאיה פלדמן.
סיפור קצר: מות הקרפד, בגיליון מס' 3 של כתב העת מסמרים.
סיפור קצר: הבורסה, בגיליון מס' 12 של כתב העת המעורר.
הסיפורים אני זאת את ונטלי, על נטלי פורטמן ב"הארץ".
סיפור קצר: תמונה קבוצתית, הוצאת כרמל, 2017.
סיפור קצר: גן יפני קטן, באסופת "תן" 3 בהוצאת אינדיבוק, 2018.
סיפור קצר: האני באנץ', באסופת +מופרעים" בהוצאת אינדיבוק, 2018.
סיפור קצר: עציץ, באסופת "סיפור שמתחיל בפרידה" של האתר "עברית" ו-ynet, 2019.
סיפור קצר: "קרם בורלה", מעבורת, פרויקט הסיפור הקצר 2019.
סיפור קצר: "וידוא הריגה" 13/6/2021 מאזניים, דו-ירחון לספרות
סיפור קצר: "סתם אישה", מגזין חפוז, 1 באוגוסט 2022.
סיפור קצר "תמונה" הוצאת פחם: דבר הדומה לצלצול פעמון.ינואר 2023 .2023http://pehamagazine.com/2023/01/20/tsiltsul/
סיפור קצר מתוך "אלילות", גיליון עמדה 53, אוגוסט 2024.
פרק ראשון מ"עור", באתר iwoman, 28 בנובמבר 2001
רונין היו סמוראים ללא דאימיו (אדון פיאודלי) בתקופה הפיאודלית (1185–1868) ביפן.
סמוראים היו הופכים לרונין לאחר שאדונם הפאודלי מת או פיטר אותם ולא ביצעו ספוקו כפי שנדרש מהם.
היו תקופות בהם קיבלו אדונים פיאודליים סמוראים אלו על מנת להעצים את כוחם.
מאחר שלא היה להם אדון פיאודלי, הם איבדו את זכויותיהם כסמוראים והיו צריכים לדאוג לעצמם.
זה היה תהליך שלווה בבושה גדולה באותה תקופה.
כיוון שהרונין היו צריכים לכלכל את עצמם, אך הוכשרו רק כמומחי לחימה, רבים מהם הפכו לשודדים או לשומרי עיירות וכפרים שסבלו משודדים.
מעטים מהם הפכו לפילוסופים, אמנים ולאנשי מקצוע.
רוניה בת השודד (שוודית: Ronja rövardotter) הוא ספר פנטזיה לילדים מאת הסופרת השוודית אסטריד לינדגרן, אשר פורסם לראשונה בשנת 1981 ותורגם ל-39 שפות.
עלילת הסדרה מתרחשת בסקנדינביה בתחילת ימי הביניים ומתמקדת ברוניה, בתו היחידה והאהובה של מאטיס, מנהיג שבט שודדי דרכים הגרים בטירה בלב יער קסום המכונה מאטיסבורגן.
ביום שרוניה נולדה בו, בקעה מכת ברק את הטירה לשני חלקים נפרדים.
כשמלאו לרוניה אחת-עשרה שנים, שחררו אותה הוריה אל היער ומאז היא מבלה ימים שלמים באוויר הפתוח.
יום אחד רוניה יוצאת אל החצר האחורית של הטירה, שם נמצא הבקע, ופוגשת שם את ברק, בנו היחיד של בורקא, מנהיג שבט השודדים שהיו אויביהם של שודדיו של מאטיס זה שנים רבות.
הוא מספר לה, לתדהמתה הרבה, שקבוצת השודדים שלו התמקמה בחצי השני של הטירה.
הוא הילד היחיד שרוניה פגשה מעולם, לכן היא מצטערת לגלות כי הוא שייך לשבט היריב.
ברק מאתגר אותה לקפוץ מעל הבקע והיא עומדת באתגר.
הם ממשיכים בקפיצות המסוכנות עד שברק כמעט ונופל אל מותו מטה.
רוניה, למרות שנאתה כלפיו, מצילה את חייו.
לאחר מכן הוא מנסה ללא הצלחה לזכות בידידותה, אך היא ממשיכה לשנוא אותו כפי שהיא שונאת את כל השבט של בורקא, כי כך היא חונכה.
בחורף, בעת טיול בשלג, נתקעת רגלה של רוניה בתוך מאורה של גמדי היער והיא אינה מצליחה להיחלץ משם.
היא בטוחה שתיאלץ להישאר במקום הזה עד שתמות מקור ומרעב או עד שיתפסו אותה ההארפיות הנוראות (ציפורי טרף) המתעופפות בשמים, אך ברק מגיע בזמן ומציל את חייה.
מרגע זה הם הופכים לאחים בנפש ושומרים על כך בסוד מהוריהם.
שני השבטים מוצאים עצמם בעונת חורף קשה, ארוכה ומלאה בסופות שלגים עזות.
אף על פי שלשודדים של שבט מאטיס יש מספיק אוכל, השבט של בורקא סובל ממחסור באוכל.
רוניה מעבירה לברק אוכל ממחסניו של מאטיס דרך מסדרון סודי שחפרה מתחת לטירה.
כשמגיע הקיץ הם מתרוצצים ימים שלמים יחד ביער.
ערב אחד חוזרת רוניה לביתה ומגלה שאביה לקח את ברק בשבי והשודדים מתעללים בו.
בעקבות כך, רוניה מסגירה את עצמה לבורקא כדי להציל את ברק באמצעות חילופי שבויים, אבל כתוצאה ממעשיה, אביה מתכחש לה.
הוריו של ברק, מצידם, אינם מפסיקים לגדף אותו.
לכן ברק ורוניה בורחים להתגורר במערה.
הם אמנם מאושרים במערה, אך הריב עם ההורים מעיב עליהם.
אימה של רוניה מגיעה למערה ומפצירה בה לשוב הביתה, אך רוניה מודיעה שלעולם לא תשוב אלא אם כן אביה יבוא בעצמו ויבקש ממנה.
אימה עונה לה שאם לא תשוב, אביה יתאבד.
בסופו של דבר אביה נשבר ומגיע לבקש שתחזור הביתה.
החורף האכזר עומד להגיע והילדים מבינים שאם יישארו במערה, ימותו.
עם זאת, רוניה אינה מוכנה לחזור הביתה.
היא מתכוונת להישאר במערה עם ברק עד ששניהם ימותו.
לכן מאטיס מסכים לקחת גם את ברק, וברק מסכים לבוא כדי להציל את חייה של רוניה, גם אם יתעללו בו אצל מאטיס.
ידידותם ואהבתם של שני הילדים גורמת בסופו של דבר לשני השבטים להתאחד מול אויב משותף - חיילים חסרי רחמים ממבצר סמוך אשר נוהגים לצוד את השודדים.
מאטיס ובורקא מצפים מברק שבבוא היום יהפוך למנהיג שבט השודדים המאוחד, אך ברק ורוניה נשבעים בחגיגיות שלעולם לא יהיו שודדים ולא יבזזו אנשים תמימים.
בכוונתם להפוך לכורי כסף בעקבות סוד שגילה לרוניה אחד השודדים טרם מותו.
בשנת 1984, הספר יצא כסרט פנטזיה שוודי, שאסטריד לינדגרן עצמה עיבדה לתסריט ובמאי הקולנוע השוודי טייג' דניאלסון ביים.
הוא זכה להצלחה גדולה, הפך לסרט הגדול ביותר של 1984 בשוודיה, וזכה בדוב כסף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-1985. יותר ממיליון וחצי איש הגיעו להקרנותיו בשוודיה.
רוניה בת השודד (ביפנית: 山賊の娘ローニャ) היא סדרת אנימה יפנית המבוססת על הספר.
הסדרה בת 26 הפרקים הופקה לטלוויזיה ב-2014 על ידי Polygon Pictures, סטודיו ג'יבלי, NHK Enterprises ו-Dwango ובוימה על ידי גורו מיאזאקי.
עיבוד לייב אקשן טלוויזיוני של הספר עלה לשידור לראשונה במרץ 2024 ברשת נטפליקס.
הנס רוזנפלד כתב את התסריט בעוד ליסה ג'יימס לארסון ביימה את הסדרה.
עופרה רודנר מאפיינת את הדמויות בספר, כותבת על המהדורה החדשה, במיוחד על האיורים החדשים ועל התרגום הישן.
הספר תורגם לעברית משוודית בשנת 1985, על ידי תמר שלמון-נסי, ויצא לאור בהוצאת עם עובד.
בשנת 2017 יצאה לאור מהדורה מחודשת, באותה הוצאה ובאותו תרגום.
אהרון (רוני) שורוק (נולד ב-24 בפברואר 1946) הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בהכח רמת גן, מכבי חיפה והפועל כפר סבא.
שורוק היה בסגל נבחרת ישראל למונדיאל 1970.
החל הקריירה כשחקן בנבחרת הנח"ל של צה"ל בה זכה באליפות צה"ל בשנת 1965. שורוק זכה פעם אחת במדי הכח רמת גן באליפות של הליגה הבכירה בישראל ופעמיים בגביע המדינה בכדורגל.
הוזמן לסגל נבחרת ישראל בשנת 1968 והופיע 11 פעמים בנבחרת.
שיחק במשחק העלייה של נבחרת ישראל למונדיאל נגד נבחרת אוסטרליה והיה ממצטייני המשחק.
במונדיאל 1970 במקסיקו שותף כמחליף במשחק נגד נבחרת שוודיה בכדורגל.
אחיו הצעיר, דוד (דודי) שורוק, שיחק אף הוא בהכח רמת גן עד 1980, וכן במכבי פתח תקווה.
נכון ל-2024 הוא יו"ר הכח גלי גיל רמת גן.
רוני תורן (נולד ב-19 באוגוסט 1955) הוא מעצב תפאורה ותלבושות לאופרה ותיאטרון, מורה ומרצה לעיצוב במה, עורך ומגיש תוכניות רדיו וטלוויזיה ישראלי.
אביו, חיים תורן, היה סופר, עורך, מבקר ומנהל הוצאת הספרים ע"ש מאגנס של האוניברסיטה העברית בירושלים.
אמו, פועה שלו-תורן, הייתה משוררת ומתרגמת (בין השאר תרגמה לעברית את כתבי רבינדרנת טאגור ואמילי דיקנסון).
את שירותו הצבאי עשה בתחנה הצבאית גלי צה"ל.
הפיק והגיש תוכניות מוזיקה ותרבות, וערך תוכניות דוקומנטריות.
בשנים שלאחר שירותו הצבאי היה בין מגישי התוכנית "ציפורי לילה" בגלי צה"ל (1986-1977), במסגרתה הציג את הזמר הצרפתי לתקופותיו, והמשיך להגיש עשרות תוכניות רדיו שהוקדשו לאירועי תרבות ולדיוקנאות של אמנים ויוצרים.
בשנים 1977–1978 התגורר תורן בפריז, צרפת ולמד תיאטרון באוניברסיטת פריז VIII, ונסן, וציור בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות.
בשנים 1978–1982 למד לתואר ראשון במסלול עיצוב במה של החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, אותו סיים בהצטיינות, (B.F.A) והמשיך ללימודים לתואר שני.
בין מוריו באוניברסיטה היו המעצבים לידיה פינקוס-גני, אלי סיני ובן ציון מוניץ.
במקביל ללימודיו האקדמיים, כתב והגיש בטלוויזיה הלימודית כשלושים פרקים בסדרה "סופרים מספרים" (1980).
בהמשך הגיש בערוץ הראשון את הסדרה "תעודה" (1990).
את דרכו המקצועית כמעצב במה החל בתחילת שנות השמונים בתיאטרון העירוני באר שבע.
לאורך השנים עיצב תפאורה (ובהפקות רבות גם תלבושות) למחזות ואופרות מן הרפרטואר העולמי, לצד בכורות ישראליות רבות למחזות ישראלים משל מוטי לרנר, הלל מיטלפונקט וחנוך לוין.
עבודותיו הועלו כמעט בכל התיאטראות הציבוריים בארץ, ובכלל זה התיאטרון הלאומי הבימה, התיאטרון הקאמרי של תל אביב, תיאטרון בית ליסין, התיאטרון העירוני חיפה, תיאטרון החאן, התיאטרון העירוני באר שבע, פסטיבל ישראל, האופרה הישראלית והתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בין הבמאים הישראלים איתם שיתף פעולה: חנן שניר, חנוך לוין, יוסי יזרעאלי, עמרי ניצן, גדי רול, אופירה הניג, מיכה לבינסון, רות קנר ואחרים.
מתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 החל משתף פעולה עם במאים מחוץ לישראל להפקות תיאטרון ואופרה.
בין השאר עיצב לתיאטרון ולאופרה בגרמניה, אנגליה, איטליה, מונקו, בלגיה, יפן, סין, וארצות הברית.
בעבודתו שיתף פעולה עם במאים כמו: ג'ונתן מילר (Sir Dr Jonathan Miller), דייוויד אולדן (David Alden), יוהנס שף (Johannes Schaaf), גי יוסטן (Guy Joosten), אינגה לבנט (Inga Levant) ודייוויד מקוויקאר (David McVicar).
לצד עבודת העיצוב וההוראה, כתב רשימות במוסף "ספרים" של עיתון הארץ, שימש חבר בוועדה האמנותית של תיאטרון החאן 98–1997, לקח חלק בצוות שופטים בתיאטרונטו 2019 ובתחרות הסרטים בפסטיבל אפוס 2019.
ב-2016 השתתף בסרטו של איתן ענר "לב שקט מאוד".
בת זוגו של תורן היא השחקנית ליאת גורן, והוא אב לבן, איתמר תורן, מעצב וידאו.
השתתפות בתערוכות בישראל ומחוצה לה
1991 — Prague Quadrennial - עבודות במה (מודלים וצילומים) בתערוכה קבוצתית של אגודת מעצבי הבמה בישראל בתערוכה הבינלאומית בפראג.
1996 — מסך עולה במוזיאון - (אוצרת גליה גביש).
1988 — ארבעים שנות עיצוב במה בישראל - (אוצרת ציונה שמשי).
תערוכה קבוצתית בגלריית תיאטרון ירושלים.
1998 — עיצוב הבמה העברית מהדיבוק ועד כפר - (אוצרת מיכל טלטש).
תערוכה קבוצתית במוזיאון מאנה כץ, חיפה.
עבודות בתערוכה קבוצתית (גלריית מגדל שלום).
2007 — Prague Quadrennial - עבודות במה בתערוכה קבוצתית של אגודת מעצבי הבמה בישראל בתערוכת העיצוב הבינלאומית בפראג.
בשנת 2009 אצר תערוכה מעבודותיו של מורו המעצב אלי סיני, ערך קטלוג מעבודותיו והעלה (יחד עם עדנה ארז) אתר עברי/אנגלי.
1991 – מדליית כסף בתערוכת הקוואדריאנלה של פראג, צ'כיה.
2005 – מדליית כסף בתערוכת עיצוב במה עולמית (World Stage Design – WSD) בטורונטו, קנדה.
2007 – נבחר לאחד מבין 23 מעצבים בינלאומיים ב-honorable scenographers בקווארדיאנלה של פראג.
2011 – פרס התיאטרון הישראלי על עיצוב תפאורה להצגה "גטו" בתיאטרון הקאמרי.
2012 – פרס התיאטרון הישראלי על עיצוב תפאורה להצגה "קברט" בתיאטרון הקאמרי.
2013 – פרס התיאטרון הישראלי על עיצוב תפאורה להצגה "קזבלן" בתיאטרון הקאמרי.
2015 – פרס התיאטרון הישראלי על עיצוב תפאורה להצגה "בית ברנרדה אלבה" בתיאטרון באר-שבע.
2019 – פרס אמנויות פלסטיות בתחום העיצוב מטעם משרד התרבות והספורט.
רשימת הפקות כרונולוגית–עיצוב במה ותלבושות
שנה הפקה מאת במאי תלבושות תאורה תיאטרון2021כימים אחדיםחנן שניר ודנה ידלין על פי מאיר שלוחנן שנירפולינה אדמובנדב ברנעהתיאטרון הקאמרי2019אשכבהחנוך לויןיאיר שרמןפולינה אדמובנדב ברנעתיאטרון פולי, בייגין, סין2019אשכבהחנוך לויןיאיר שרמןפולינה אדמובנדב ברנעתיאטרון פולי, בייגין, סין2018KIND OFאופירה הניגאופירה הניגאנני אטדגישאובונה, ברלין, גרמניה2017ריצהס.
יזהר ואבשלום אריאלרות קנרנעה אלרןיאיר ורדיקבוצת עלילה מקומית2016אישה בורחת מבשורהדוד גרוסמןחנן שניר
רונין הוא שמן של מספר דמויות בדיוניות של אנטי גיבור המופיעות בחוברות הקומיקס האוונג'רס ביקום מארוול קומיקס.
דמותו הופיעה לראשונה בחוברת New Avengers #11 מנובמבר 2005, ונוצרה בידי הכותב בריאן מייקל בנדיס והמאייר ג'ו קסאדה.
ביפנית, הכינוי "רונין" מתייחס לסמוראי ללא אדון, לוחם בודד.
עד כה חלקו בנטל רונין ארבע דמויות - מיה לופז, קלינט בארטון, אלכסיי שוסטקוב ואריק ברוקס.
לופז, צעירה בעלת לקות שמיעה אך גם רפלקסים מחודדים, הייתה הראשונה לנטול את זהות רונין, כדי לחקור את פשר מעשיו של הסמוראי הכסוף ביפן.
בארטון הוא השני לנטול את הזהות לאחר שהצטרף מחדש לקבוצת האוונג'רס החדשים עם סיום מלחמת האזרחים של מארוול, אך מאז נטש את הזהות וחזר לזהותו כהוקאיי.
השלישי שהופיע תחת הזהות של רונין מתגלה כבעלה לשעבר של האלמנה השחורה.
הוא מתחיל לרצוח מרגלים והופך את מוקינגבירד ואת האלמנה השחורה למטרותיו.
לאחרונה, אריק ברוקס נטל את זהות רונין.
נכון ל-2016, אף דמות אינה עוטה את זהות רונין.
בגרסת אולטימייט מארוול מופיעה דמות נוספת החולקת בזהותו של רונין - מארק ספקטור, שרונין היא אחת מזהויותיו הרבות.
ספקטור השתמש בזהות זו כדי להסתנן לשירותיו של קינגפין.
זה האחרון אומר לרונין שכדי להוכיח את עצמו עליו להביא אליו את ספיידרמן.
השחקן ג'רמי רנר, המגלם את דמותו של הוקאיי בסרטי היקום הקולנועי של מארוול, נוטל את זהותו של רונין בסרט הקולנוע "הנוקמים: סוף המשחק".
רונית ורדי (נולדה ב-1959) היא אשת תקשורת ויזמת ישראלית.
רונית ורדי, נולדה וגדלה בעפולה.
הוריה, מרדכי (קליין) ורדי וחסיה פרביאש, הם ניצולי שואה, שכל משפחותיהם נספו בשואה.
את דרכה העיתונאית החלה ורדי בנעוריה, ככתבת ב"מעריב לנוער".
בהמשך עבדה תחת דב יודקובסקי, אדם ברוך ורינו צרור, אצלם התמחתה בעריכת כתבות פרופיל ותחקירים מגזינים וספרותיים.
נמנתה עם מייסדי העיתון "חדשות", שם ביצעה את התחקיר המפורסם, שליווה את הצילום של אלכס ליבק, ונודע כ"פרשת קו 300".
מאוחר יותר שימשה כחברת מערכת ובעלת טורים פוליטיים ועסקיים מרכזיים, בעיתונים ובאתרי האינטרנט של "ידיעות אחרונות", "מעריב" ו"גלובס".
בנוסף הייתה כתבת כלכלית בחדשות 10, עם תחילת שידורם ב-2003.
ורדי נמנתה על צוות מגישי התוכנית הפופולרית, "יש עם מי לדבר", בגלי צה"ל.
בנתה והובילה קורסים אקדמיים ופופולריים בנושאי תקשורת-פוליטית ועיתונות-כלכלית.
היא גם עורכת ומנחה כנסים העוסקים בתחומים הללו.
רונית ורדי כתבה וערכה שורה של ספרים שפורסמו על ידי הוצאות הספרים הגדולות בישראל.
בין השאר כתבה את הספר "ביבי, מי אתה אדוני ראש הממשלה" בהוצאת כתר (1997), הביוגרפיה הבלתי-רשמית של בנימין נתניהו.
הספר עורר תגובות סוערות, ועמד במרכזה של הצעת אי אמון שהוגשה ונדונה בכנסת.
היא כתבה את הביוגרפיה של יוסי פלד, והשתתפה בכתיבת הספר "אנו היהודים החילונים" עם הסיפור האוטוביוגרפי שלה, "מחגיגות סוף השואה" (הוצאת ידיעות אחרונות-ספרי חמד).
ורדי גם ערכה את הספר "הפסיכולוגיה של הפרסום", שכתבה טלי פרידמן להוצאת גלובס וזאת, כאמור, לצד עריכה והפקת ספרים אחרים.
ורדי הקימה את "הקרן לקידום יזמות נשים בהייטק" ויצרה מסגרת ייחודית שהפגישה אנשי עסקים ממרכז הארץ עם אוכלוסיות חלשות בפריפריה.
רוני שטאובר (נולד ב-25 ביולי 1961) הוא היסטוריון ישראלי של תולדות עם ישראל בעת החדשה.
הוא פרופסור חבר בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, חבר הוועדה המדעית של יד ושם, ראש המרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן וראש התוכנית ללימודי תעודה בארכיונאות ומידענות.
מחקריו עוסקים בזיקות ובהשפעות הגומלין שבין פוליטיקה ודיפלומטיה לבין היסטוריוגרפיה וזיכרון קיבוצי, תוך התמקדות בזיכרון ובתודעת השואה.
בעשור האחרון התמקדו מחקריו בעיקר ביחסי ישראל ומערב גרמניה בשנות ה-50 וה-60.
רוני שטאובר נולד ברמת גן.
אביו יהודה נולד בעיר חוסט שברוסיה הקרפטית, היה מפעילי תנועת הבריחה ועלה לארץ ב-1946 באניית המעפילים "מכס נורדאו".
אמו, פנינה, נולדה בתל אביב להורים שהגיעו לארץ מפולין בשנות השלושים המוקדמות.
שטאובר גדל ברמת חן, למד בתיכון "בליך" ושירת בצה"ל כמפקד טנק.
נשוי לאילנה ואב לשלושה ילדים.
למד תואר ראשון, שני ושלישי באוניברסיטת תל אביב.
עבודת התיזה שלו, אותה סיים בהצטיינות, עסקה בפעילותה של ועדת העזרה וההצלה בבודפשט עד הכיבוש הגרמני.
עבודת הדוקטורט, אותה כתב בהדרכת פרופ' דינה פורת, דנה בהתגבשות זיכרון השואה בארץ בשנות ה-50 באמצעות בחינת מאפייני הוויכוח הציבורי על תגובתם של היהודים בשואה.
בשנת 2000 התפרסם ספרו "הלקח לדור" שזכה בפרס מרדכי איש שלום בתולדות ארץ ישראל.
לאחר סיום הדוקטורט זכה במלגת ה-DAD למחקר בגרמניה במסגרת האוניברסיטה הטכנית בברלין.
עוד בתקופת לימודי התואר השני החל ללמד באוניברסיטת תל אביב, תחילה כמתרגל ואחר כך כמרצה.
כמו כן, לימד שנתיים באוניברסיטת חיפה.
במקביל הקים יחד עם פרופ' דינה פורת את המכון לחקר האנטישמיות.
פרופ' שטאובר ניהל את המכון עד שנת 2007. בשנים 2007–2009 היה מרצה אורח באוניברסיטת רטגרס בניו ג'רזי.
ב-2008 קיבל קביעות כחוקר בכיר וב-2020 מונה כפרופסור חבר.
ב-2012 מונה שטאובר למנהל האקדמי של ספריית וינר וכיהן כנציג אוניברסיטת תל אביב בוועדה המדעית של יד ושם.
כמנהל האקדמי של ספריית וינר יזם ופעל להפיכתה ל"ספריית מחקר" המקיימת פעילות אקדמית מגוונת, שמטרתה לעודד עניין ומחקר אודות התקופה הנאצית והשואה.
הוביל את פרויקט הדיגיטציה ואפשרות העיון המקוון ב"אוסף וינר", שהוא מהאוספים החשובים בעולם על האנטישמיות המודרנית, הנאציזם והשואה.
בשנת 2019 יזם את התכנית ללימודי תעודה בארכיונאות ומידע.
במהלך השנים השתתף בעשרות כנסים בינלאומיים בעולם ויזם וארגן שורה של כנסים בין-לאומיים בישראל.
בשנת 2021 נבחר לכהן כראש המרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן בפקולטה למדעי הרוח ע"ש לסטר וסאלי אנטין באוניברסיטת תל אביב.
מחקריו של שטאובר דנים בהיבטים שונים של זיכרון השואה ובהתגבשות תודעת השואה בארץ ובעולם.
בעשור האחרון התמקד מחקרו בעיקר ביחסי ישראל-גרמניה.
שטאובר עוסק בהשפעות הגומלין שבין פוליטיקה ודיפלומטיה, לבין הזיכרון הקיבוצי וההיסטוריוגרפיה.
ספרו הלקח לדור, עסק בניתוח העמדות שהתגבשו במחשבה הציבורית בארץ בשנות ה-50 ביחס לסוגיית "התגובה היהודית" בשואה.
הספר, שזכה בשנת תשס"ב בפרס "מרדכי איש-שלום בתולדות ארץ-ישראל", דן בזיקה שבין השקפת עולמם הכללית של אישים ותנועות שנטלו חלק בשיח הציבורי בארץ בשנותיה הראשונות של המדינה, לבין יחסם לדרכי התגובה של הציבור היהודי בתקופת השואה.
אחת הסוגיות המרכזיות שנדונה בספרים אלה היא יחסו המורכב של הממסד הפוליטי בארץ לזיכרון השואה.
מחד גיסא, הדגישה המדינה את הזיקה שבין שואה לתקומה, מאידך גיסא, התנגשה עוצמתו של הזיכרון הטראומטי, שהשפיע הן על החברה והן על הממסד הפוליטי, באידאולוגית "הממלכתיות", ובשאיפה לכונן חברה "נורמלית" שעניינה ביטחון, יצירה ובניין.
את תקפותה של הטענה בדבר יחסו המורכב של הממסד הישראלי לזיכרון השואה בחן שטאובר במחקריו על יחסי ישראל גרמניה בשנים 1953–1965. שורה של מאמרים פרי עטו, הדנים בהיבטים שונים של יחסים אלה התפרסמו בכתבי עת בעברית, אנגלית וגרמנית.
מחקריו מתבססים על חומר ארכיוני רב שבחלקו נחשף רק בשנים האחרונות בארכיונים בישראל, גרמניה, ארצות הברית ובריטניה.
מחקרו המקיף בנושא זה תחת הכותרת, "דיפלומטיה בצל הזיכרון - עבר והווה ביחסי ישראל וגרמניה המערבית בשנים 1965-1953" צפוי להתפרסם בשנת 2022 בהוצאה משותפת של מרכז זלמן שזר ויד ושם.
בספר זה דן שטאובר בהרחבה בשימוש הישיר והעקיף בזיכרון ככלי להשגת יעדים פוליטיים ודיפלומטיים ובהתנגשות שבין הזיכרון לבין הפוליטיקה המעשית.
בהמשך למחקר על יחסי ישראל גרמניה, ומתוך שאיפה להרחיב נושא שנידון בו בצמצום, החל שטאובר בכתיבתו של מחקר חדש.
מחקר זה בוחן את שיתוף הפעולה במחצית השנייה של שנות ה-50 ובמחצית הראשונה של שנות ה-60 בין אנשי התביעה בגרמניה, בעיקר אנשי הלשכה המשפטית בלודוויגסבורג, לבין אנשי משרד המשפטים והמשטרה בארץ, יד ושם וארגונים יהודים בעולם.
גופים אלה שיתפו פעולה במאמץ להעמיד למשפט פושעים נאצים שחיו במערב גרמניה.
מחקר זה זכה לתמיכת הקרן הלאומית למדע.
במקביל לכתיבת המחקרים על יחסי ישראל-גרמניה פרסם שטאובר מונוגרפיה על ההיסטוריון פיליפ פרידמן, "אבי חקר שואה", מייסד המכון ההיסטורי היהודי בפולין לאחר המלחמה (Laying The Foundations for Holocaust Research: The Impact of the Historian Philip Friedman).
לפעילותו המחקרית והארגונית נודעה השפעה רבה על התפתחות חקר השואה.
המחקר, שנעשה בתמיכת המכון למחקר יהודי ייווא (YIVO), התבסס על תיעוד בארכיון המכון בניו-יורק ובארכיון יד ושם ונחשפו בו פרטים שונים שלא היו ידועים עד כה לגבי פעילותו של פרידמן ולגבי ראשיתו של מחקר השואה.
הספר עוסק בשיח הציבורי שהתנהל לאחר סיום המלחמה בארצות אירופה השונות בנושא תופעת שיתוף הפעולה ברצח היהודים.
בקובץ נטלו חלק חוקרים מהארץ ומארצות אירופה, שהתבקשו לדון בהתפתחות שחלה בשיח בנושא זה לאורך השנים כתוצאה משינויים פוליטיים וחברתיים.
הקובץ מתייחס לסוגיות שונות הנוגעות להתמודדות עם העבר כגון: בניית זיכרון קיבוצי, הדחקה, הכחשה ועוד.
בהקדמה לספר הציג שטאובר בפני הקורא ניתוח היסטוריוגרפי כולל, הן לגבי מאפייני הקולבורציה בזמן המלחמה והן לגבי התגבשות הזיכרון לאחר המלחמה.
בסינתזה שהציע הצביע על קווי הדמיון, כמו גם ההבדלים, בהתפתחות השיח וההתמודדות עם העבר במדינות השונות.
דיפלומטיה בצל הזיכרון - עבר והווה ביחסי ישראל וגרמניה המערבית בשנים 1953–1965, זלמן שזר ויד ושם, ירושלים, 2022.
"הלקח לדור", שואה וגבורה במחשבה הציבורית בארץ בשנות החמישים, ירושלים, 2000.
"הוויכוח הפוליטי על משפט קסטנר על פי העיתונות המפלגתית," הציונות י"ג (1988), עמ' 219–246.
"פעולות עזרה והצלה מהונגריה בשטחי השליטה וההשפעה הגרמנית," משואה 19 (1991), עמ' 63–94.
"ועדת העזרה וההצלה והמנהיגות הציונית בבודפשט ערב הכיבוש הגרמני," הציונות ט"ז (1991), עמ' 167–189.
"תרומתה של ועדת העזרה וההצלה בבודפשט להעברת מידע על גורלן של קהילות יהודיות, ינואר 1943- מרץ 1944," יהדות זמננו 8 (1992), עמ' 135–150.
"הוויכוח בשנות החמישים בין הציונות הדתית לבין השמאל הציוני על מועד יום הזיכרון לשואה," בתוך: מדינה שבדרך, ערכה: אניטא שפירא (ירושלים: מרכז שלמן שז"ר, 2001), עמ' 189–203.
"יהודים וצוענים זוכרים ומנציחים," זמנים 97 (2007), עמ' 18–27 (ד"ר רפאל ואגו היה שותף לכתיבת המאמר).
"נוכח פשע העבר: הדיפלומטיה הישראלית ושאלת יחסם של הגרמנים לתקופה הנאצית," שואה ואנטישמיות במחקר ובשיח הציבורי, עורכים: רוני שטאובר, אביבה חלמיש ואסתר ובמן (אוניברסיטת תל אביב, 2015), עמ' 199–218.
"מחיר השילומים: זיכרון וריאל פוליטיק ביחסי גרמניה-ישראל," מזכר 49 (2016), עמ' 21–23.
"בן-גוריון ומשפט אייכמן: הוויכוח ההיסטוריוגרפי," ילקוט מורשת 100 (2020), עמ' 156–175.
"השפעת משפט אייכמן על יחסי ישראל-גרמניה," אוניברסיטת תל אביב, מרץ 2011.
"בין אנטישמיות לאנטי-ציונות: מוטיבים מרכזיים בהסתה נגד היהודים בשנים האחרונות," אוניברסיטת בר-אילן, ינואר 2012.
"הלשכה הפדרלית בלודוויגסבורג וראשית שיתוף הפעולה בינה לבין 'יד ושם' ורשויות החוק בישראל", כנס בינלאומי לכבוד פרופסור דן מכמן באוניברסיטת בר-אילן, דצמבר 2015.
"משפט קסטנר-בין הצלה לשיתוף פעולה", מלחמת העולם השנייה, השואה והמשפט, אוניברסיטת תל אביב, מאי 2016.
"ישראל, גרמניה ופשעי המלחמה הנאצים", הפודקאסט של היסטוריה קטנה, בגדולה, מאי 2019.
רונית לוי וייס (נולדה ב-5 במרץ 1953) היא משוררת וסופרת ישראלית.
מורה לתנועה ולמחול, רקדנית בעברה.
רונית לוי וייס נולדה וגדלה בשכונת תל ארזה, ירושלים בבית מסורתי, הבת הבכורה מבין ארבע בנות; הוריה ממוצא תימני גדלו בשכונת נחלת צבי.
אמה, יונה, הייתה תופרת ואביה, חיים, היה צורף פיליגרן.
למדה בבית הספר העממי "למל" לבנות.
בהיותה בת תשע עברה המשפחה להתגורר בנתניה, שם למדה בבית הספר ביאליק.
למדה בפנימיית בית הספר החקלאי פרדס חנה.
בתום שירותה הצבאי טסה לאנגליה למשך שנה ומששבה לישראל למדה פסיכולוגיה וסיימה תואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן.
לוי וייס למדה מחול באקדמיה למוסיקה ולמחול על שם רובין בירושלים.
מורתה רינה גלוק הזמינה אותה בחופשה לקחת חלק שיעורים בתיאטרון המחול ענבל.
בעקבות התנסות זו, עזבה לוי וייס את האקדמיה והצטרפה ללהקת ענבל, בה רקדה במשך שש שנים, תחת שרביטה של המנהלת האמנותית שרה לוי-תנאי.
בתקופת ריקודיה בלהקה ראה אור בהוצאת ספריית פועלים "מפתח בשלושים שקל", ספר שיריה הראשון, שהתפרסם תחת שם העט רונית לי.
הספר זכה בפרס הקרן ע"ש אגסי שרמן (לוס אנג'לס).
לוי וייס יצרה כוריאוגרפיה לשיר "אנדרטה" מתוך הספר.
הריקוד הוצג במסגרת פסטיבל "גוונים במחול" הראשון באוגוסט 1984, בביצועה, ועם רקדנים נוספים מלהקת ענבל וזכה במקום הראשון.
לוי וייס למדה אוריתמיה – תנועה ומחול על-פי רודולף שטיינר, מייסד האנתרופוסופיה.
היא למדה בבית הספר לאוריתמיה, במרכז האנתרופוסופי בדורנאך ליד בזל, שווייץ.
בסך-הכול שהתה חמש שנים בחו"ל, תקופה בה כתבה את "שירים משם", ספר שיריה השני.
היא שבה לישראל ומלמדת מזה שנים מחול במסגרת החינוך המיוחד.
היא מלמדת בבית הספר ונצואלה-קלישר בתל אביב, בו לומדים ילדים עם שיתוק מוחין ופיגור שכלי.
ב-2009 ראה אור ספר שיריה השלישי "אם ובן, כסף קטן.
בפברואר 2014 יצא לאור "כמו הפגנה", ספרה הרביעי, ספר הפרוזה הראשון פרי עטה בהוצאת ספרי עיתון 77. ביוני 2017 ראה אור ספר הפרוזה השני פרי עטה "במלחמה אין לילדים מה לעשות - יומן מלחמה" בהוצאת ספרי עיתון 77.
לוי וייס מתגוררת ביפו והיא אם לבן.
1. מפתח בשלושים שקל (שקל ישן) : שירים / רונית לי (תל אביב : ספרית פועלים, תשמ"ו 1986)
חלק מהשירים סוריאליסטיים, חלקם אירוטיים וחלקם ליריים.
השירים בספר נכתבו בדורנאך, שווייץ, ובמינכן, גרמניה.
שירים מזוקקים בנוף אירופי מחמיר המקיימים מתח פנימי, אישי ורעיוני, עם נוף ישראלי.
הספר מתאר הוויה של משפחה חד-הורית הכוללת אם ובן במציאות התל אביבית העכשווית.
ספר פרוזה הכולל שלוש נובלות.
הסיפור הראשון "מוכרת תכשיטים" מציג עצמו כדין וחשבון המפרט אחת עשרה יציאות בימי שישי אחר הצהריים לרחוב דיזנגוף ההומה, במטרה למכור תכשיטים שאביה של המספרת עושה; השנה היא 1984. הסיפור השני "עבודה במשמרות" מתאר מערכת יחסים בין שני צעירים ממעמדות חברתיים שונים, בתל אביב על סִפָּהּ של מלחמת לבנון הראשונה.
הסיפור השלישי "כפר" מתאר קשר שנרקם בין צעירה עירונית לצעיר כפרי; הם נפגשים בכפרו במטרה להביא ילד לעולם.
5. במלחמה אין לילדים מה לעשות - יומן מלחמה, (הוצאת ספרי עיתון 77, יוני 2017)
המלחמה היא מלחמת ששת הימים, והספר הוא פרקי יומן המביאים בפרגמנטים מרוכזים, מנקודת מבטה של ילדה בת 12, את חוויותיה והרהוריה.
בספר משולבים איוריה של הדר ראובן.
רוני תורג'מן (נולד ב-1949 בירושלים) הוא יוצר, מלחין וזמר פופ ורוק ישראלי.
את הקריירה המוזיקלית החל תורג'מן כזמר בלהקת גייסות השריון, שם שירת לצידם של שלמה יידוב ויצחק קלפטר.
תורג'מן, בניגוד לשאר חברי הלהקה, החל לעבוד עם תום שירותו הצבאי כנהג אוטובוס של "אגד" בירושלים.
בשנת 1978 חידש את פעילותו כזמר והקליט בחברת CBS שני שירים בהפקה ועיבוד של מתי כספי, שגם ניגן בהקלטות על כל הכלים.
שני השירים, שנכתבו על ידי אהוד מנור, יצאו על גבי תקליט שדרים.
את השיר הראשון בסינגל, "זאת לא פעם ראשונה", הלחין תורג'מן ואת השני, "עוד כמה מילים", הלחין כספי.
בדצמבר 1982 השתתף תורג'מן בפסטיבל שירי ילדים מס' 13 עם השיר "ילד בוא הביתה", אותו הלחין למילותיו של יעקב גלעד, ולעיבוד של מתי כספי.
השיר לא זכה השיר להצלחה רבה, ותורג'מן שב לעיסוקיו הקודמים כנהג אוטובוס.
בשנת 1987 הוחתם תורג'מן בחברת הליקון.
אלבום הבכורה שלו, שנשא את שמו, יצא באותה שנה על גבי תקליט ויניל וכלל עשרה שירים שעיבדו אילן וירצברג, יהודה פוליקר, עדי דגני וגיורא קנת.
תורג'מן הלחין את כל השירים למילותיהם של יעקב גלעד ("ציפור פצועה" שהיה השיר הבולט ביותר באלבום, "פרפר חופשי", "ילד בוא הביתה" מפסטיבל שירי הילדים ו"ארץ רחוקה"), אהוד מנור ("אין אהבה" ו"זאת לא פעם ראשונה" שהוקלט מחדש), אורלי מורג ("בקו החלומות") ויוסף אל דרור ("זה לא חשוב (שאת הולכת)").
האלבום נכשל מבחינה מסחרית, ולווה בהופעות מעטות עבור קהל וקליפים אחדים ששודרו ב"זהו זה!" ו"להיט בראש".
בשנת 1992, לאחר דממה תקשורתית ארוכה, חזר תורג'מן עם אלבומו השני והאחרון שיצא בפורמט של CD, "אחיזת עיניים".
רוב שירי האלבום, שיצא בחברת NMC והופק באופן עצמאי, עובדו על ידי ארקדי דוכין, וכל שירי האלבום הולחנו על ידי תורג'מן פרט ל"תביני מותק", שהלחין וכתב דוכין.
השיר "ליקוי אהבה (השיירה הולכת)", שכתבה דליה שפיגל, בוצע בדואט עם יצחק קלפטר, שעיבד את השיר יחד עם עדי דגני.
מתוך אלבום זה יצא הלהיט "כשלא הולך אז לא הולך", שכתב תורג'מן עם מיכה שטרית.
האלבום נכשל מסחרית ולא כלל להיטים נוספים פרט ל"כשלא הולך אז לא הולך" והדואט עם קלפטר.
בינואר 2017, תורג'מן הוציא סינגל ראשון, "מגש ספלי התה" מתוך אלבום חדש.
כל השירים הולחנו על ידי תורג'מן.
כאן מצוינים שמות מחברי השירים.
זה לא חשוב (שאת הולכת) (יוסף אל דרור)
זאת לא פעם ראשונה (אהוד מנור)
הסוף לא ידוע (יעקב גלעד)
סיפורים (דליה שפיגל - רוני תורג'מן)
כשלא הולך אז לא הולך (מיכה שטרית - רוני תורג'מן)
אחיזת עיניים (דליה שפיגל - רוני תורג'מן)
את כתבי ואני אנגן (דליה שפיגל - רוני תורג'מן)
הכל או לא כלום (יעקב גלעד - רוני תורג'מן)
בשבילך (אהוד מנור - רוני תורג'מן)
ליקוי אהבה (השיירה הולכת) - בדואט עם יצחק קלפטר (דליה שפיגל - רוני תורג'מן)
קוצים ושושנים (מאיר גולדברג - רוני תורג'מן)
שבועה (אהוד מנור - רוני תורג'מן)
קאובוי של חצות (מיכה שטרית - רוני תורג'מן)
רוני שוורץ (נולדה ב-26 בינואר 1984) היא ג'ודוקא ישראלית.
שוורץ החלה להתאמן בג'ודו באופן מקצועי, בגיל 23 בשנת 2007. היא מתאמנת בהדרכת בתיה אדיב.
שוורץ זכתה במדליית ארד בהופעת הבכורה שלה בסבב הבוגרים העולמי כשהתחרתה בתחרות גביע העולם בסופיה, בולגריה בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג.
במהלך השנים 2007–2012 זכתה שוורץ ב-8 מדליות במסגרת הסבב העולמי בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג.
לאחר מכן עברה להתחרות בקטגוריית המשקל עד 52 ק"ג.
מאז 2013 מתחרה שוורץ בקטגוריית המשקל עד 52 ק"ג ובמהלך 2013–2014 זכתה ב-10 מדליות במסגרת הסבב העולמי.
בת זוגה של שוורץ, אמלי רוסנו, ג'ודוקא מבלגיה היגרה לישראל על מנת להתגורר עמה וקיבלה ביולי 2014 אזרחות, שמאפשרת לה להתחרות במדי נבחרת ישראל בג'ודו.
שוורץ בוגרת מדעי המחשב וביולוגיה באוניברסיטת ת"א ועובדת בתחום המחשבים.
רוני שריג (נולדה ב-14 ביולי 1965) היא סופרת, חוקרת ומרצה לתרבות יפן וללימודי מזרח אסיה.
רוני שריג נולדה וגדלה בקיבוץ מלכיה.
את שירותה הצבאי עשתה כמש"קית ת"ש בחיל התובלה ובנח"ל.
למדה קומפוזיציה באקדמיה למוזיקה על שם רובין באוניברסיטת תל אביב.
מאוחר יותר השלימה לימודי תואר ראשון נוסף בלימודי מזרח אסיה באוניברסיטת תל אביב.
השלימה תואר שני באוניברסיטת לונדון, בבית הספר ללימודי אסיה ואפריקה, ועבודת התזה שלה הייתה בנושא ספרות סינית מודרנית בשאנגחאי הקולוניאליסטית, בהנחייתו של פרופסור מישל הוקס.
כמו כן הקדישה מספר שנים ללימוד השפות גרמנית וסינית.
בין השנים 2000–2005, למדה לקראת תואר שלישי ביפן.
עבודת המחקר שלה עסקה בהשוואה בין ספרות הילדים ביפן שעניינה פצצות אטום, מול ספרות הילדים בישראל בנושא השואה, בהנחייתו של פרופסור קימיאקי טקהאשי.
את תואר הדוקטור קיבלה בשנת 2006.
עם חזרתה לישראל החלה ללמד לימודי בחוגים ללימודי אסיה במוסדות אקדמיים שונים ובהם האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת בר-אילן והמכללה האקדמית תל-חי.
במכללת תל-חי הייתה ממקימי החוג ללימודי מזרח אסיה, ובנתה את תוכנית הלימודים יחד עם ד"ר נילי הלפרין.
מאז פתיחת החוג בשנת 2012 היא משמשת כחברת סגל ומרצה.
שריג חיה במלכיה עם משפחתה ושני ילדיה.
לצד עבודתה האקדמית שריג פרסמה מספר ספרי פרוזה:
כל שבילי המשי, ספר המספר בגוף ראשון את סיפורה של אישה צעירה ואהבתה הבלתי ממומשת לבחור שהכירה בסין, במקביל לסיפור ילדותה בקיבוץ.
ספר הביכורים שלה שראה אור בהוצאת כנרת בשנת 2001.
המסע שהתחיל באימפיתום, ספר ילדים עם איוריה של האמנית חנה הירשפלד.
הספר מספר את סיפורו של טיק, יצור קסום מארץ אימפיתום, שיוצא למסע גילוי.
בספר שלובים סיפור המסע והשיבה הביתה יחד עם דמיון, נונסנס והומור.
ראה אור בהוצאת כנרת בשנת 2003.
תרגום מסינית לעברית של הרומן האוטוביוגרפי בת הנהר מאת הסופרת הונג יינג, העוסק בסיפור חייה של אישה שנולדה למשפחה קשת יום בסצ'ואן, סין, בסוף תקופת הרעב הגדול, וגדלה כילדה ונערה בתקופת מהפכת התרבות ואחריה.
יצא לאור בהוצאת כנרת זמורה ביתן בשנת 2004.
במהרה תישוב רוח, רומן המספר את סיפורו האוטוביוגרפי של ישראל לוין מקיבוץ יגור, ששרד את השואה בפולין כילד, הגיע עם אביו לישראל כנער, והפך להיות איש צבא ולאחר מכן דמות ציבורית בולטת בקיבוצו ובתנועה הקיבוצית.
ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2010.
מאמר בתוך ספר של אסופת מאמרים: "קולנוע ביפן על יחס החברה ל'אחר': בחינה של סרט האנימציה 'קבר הגחליליות'".
רונין הוא סרט מתח ופעולה משנת 1998 בכיכובם של רוברט דה נירו, ז'אן רנו, שון בין, ג'ונתן פרייס, סקיפ סאדאת, סטלאן סקארסגארד ונטשה מקאלהון
עלילת הסרט מתרחשת לאחר המלחמה הקרה כאשר חמישה סוכנים חשאיים ממדינות שונות שהפכו לשכירי חרב נפגשים בביסטרו במונמארטר ומגיעים למחסן בלב פריז בעקבות הזמנתה של דידרה (נטשה מקאלהון), פעילה ב-מחתרת האירית.
בין החמישה נמנים סאם האמריקני (דה נירו), איש האגף לפעולות מיוחדות ב-CIA לשעבר, גרגור (סקארסגארד) המזרח גרמני, יוצא השטאזי, וינסנט (רנו) הצרפתי, איש ה-DGSE, לארי האמריקני (סאדאת), נהג מומחה, וספנס הבריטי (בין), יוצא השירות האווירי המיוחד.
משימתם - להציב מארב ולהשיג תיק מסוים, שתוכנו לא ידוע להם, ולמסור אותו ללקוח שזהותו אינה נחשפת בפניהם.
במהלך ההכנות בפריז, וינסנט וסאם מתיידדים.
כשהצוות מבצע את הכנותיו, דירדרה נפגשת עם מפעילה, הטרוריסט שיימוס או'רורק (ג'ונתן פרייס), שמספר לה שהמאפיה הרוסית מבקשת לקנות את המזוודה ושהצוות חייב לפעול במהירות.
לאחר שספנס נחשף כזיוף על ידי סאם ומפוטר מהצוות, שאר חברי הצוות מגיעים לניס, שם הם אמורים להציב את המארב לבעלי המזוודה.
במהלך ההכנות והמעקב אחריהם, סם ודירדרה מתחילים להימשך אחד לשנייה.
ביום המכירה של המזוודה, הצוות מציב מארב ומתנפל על שיירת המכוניות של בעלי המזוודה ורודפים אחריהם עד ללב ניס במרדף מכוניות.
אחרי קרב יריות, גרגור מנצל את ההמולה וגונב את המזוודה ובורח.
לאחר מכן גרגור נפגש עם איש הקשר שלו במטרה למכור את המזוודה בעצמו לרוסים, אך נאלץ להרוג אותו לאחר שזה בוגד בו.
לאחר מכן הוא יוצר קשר עם מיקי (פאודור אטקין), המאפיונר הרוסי שאחראי על העסקה, ומסכם איתו על מפגש נוסף.
הצוות מאתר את גרגור באמצעות אחד מאנשי הקשר של סאם מה-CIA ואורב לו באמפיתיאטרון ארל, שם הוא אמור להיפגש עם שניים מאנשיו של מיקי.
גרגור מצליח לברוח, אך נתפס על ידי שיימוס, שהורג את לארי ובורח עם דירדרה.
סאם נורה תוך כדי שהוא מציל את חייו של וינסנט והשניים בורחים ונוסעים לוילה של אחד מחבריו של וינסנט, ז'אן פייר (מייקל לונסדייל), שמסייע לשניים להוציא את הקליע מגופו של סאם ולאחר מכן עוזר להם למצוא את גרגור ואת שיימוס ודירדרה.
במהלך החלמתו של סאם, מספר לו ז'אן פייר על סיפור 47 הסמוראים שהפכו לרונין לאחר שאדונם נרצח על ידי אדון אחר ונקמו את דמו, ואומר לו שהוא מזהה אצלו ואצל חבריו קווי דמיון לרונין ביפן.
בפריז, שם מחזיקים שיימוס ודירדרה את גרגור, מכה שיימוס את גרגור וזה נאלץ לקחת אותם לסניף הדואר, שם הוא החביא את המזוודה.
סאם ווינסנט מגיעים לשם ורודפים אחריהם במרדף מכוניות, ווינסנט מצליח לירות בגלגל מכוניתה של דירדרה וזו מתהפכת במחלף שנמצא בבנייה.
כשסאם ווינסנט יורים בגרגור, הוא תופס מחסה מתחת למכונית ההפוכה ובורח עם המזוודה, בזמן שעובדי המחלף מחלצים את שיימוס ודירדרה מהמכונית שעולה בלהבות.
סאם ווינסנט מחליטים לאתר את הרוסים ולומדים מז'אן פייר שחברתו של מיקי, נטשה קירילובה, היא מחליקה מפורסמת על הקרח ושהיא אמורה להופיע באולם הקונצרטים הפריסאי לה זניט.
במהלך הופעתה של נטשה, גרגור נפגש עם מיקי ומודיע לו שצלף שנמצא באולם מכוון את רובהו לנטשה ויפגע בה אם מיקי יבגוד בו.
מיקי הורג את גרגור ועוזב עם המזוודה, ומאפשר לצלף להרוג את נטשה.
סם ווינסנט מאתרים את שיימוס מחוץ לאולם במהומה שנוצרת לאחר הירי ורואים אותו יורה במיקי ולוקח את המזוודה.
סאם רודף אחריו מוצא את דירדרה כשהיא מחכה לשיימוס ברכב המילוט; הוא מבקש ממנה לעזוב וחושף בפניה שהוא מעולם לא פרש מה-CIA ושהוא נמצא במשימה לתפוס את שיימוס ולא את המזוודה.
דירדרה נוסעת לבדה ומאלצת את שיימוס לברוח ברגל מהאולם כשסאם רודף אחריו.
שיימוס אורב לסאם אך נורה ונהרג על ידי וינסנט.
מאוחר יותר, וינסנט וסאם נמצאים בביסטרו שבו הם נפגשו לראשונה, כשהרדיו מודיע על הסכם שלום בין שין פיין לבין הממשל הבריטי (כנראה כתוצאה ממותו של שיימוס).
סאם מסתכל בתקווה בדלת כשזו נפתחת, אבל וינסנט אומר לו שדירדרה לא תחזור.
סאם נכנס לרכב של איש הקשר שלו מה-CIA ועוזב, בעוד שווינסנט משלם את החשבון ועוזב בנפרד.
רונית ברש (נולדה ב-7 ביוני 1977) היא רבנית ודרשנית ישראלית, פופולרית בקרב נשים.
מרבה לארגן ערבי הפרשת חלה ונסיעות לקבר רבי נחמן מברסלב באומן.
קהל שומעות לקחה חילוניות ברובו, בהן אף ידועניות אותן היא מנסה להוביל להתחזקות בדת וחזרה בתשובה.
נולדה ב-1977 בקריית גת למסעוד ואליס אלמקייס, גדלה בקריית גת ובבגרותה הייתה יחצנית ומפיקה של מסיבות ומועדונים.
בסוף שנות ה-90 נסעה להתגורר במיאמי שם הכירה את בן זוגה אילון ברש.
לאחר שנישאו והיא הרתה, ברש רצתה שבעלה ילמד מושגים ביהדות, ולכן והפצירה בו ללכת לשיעורי תורה.
הוא הלך לשיעורים בבית חב"ד המקומי והתחזק באמונתו הדתית.
ברש עצמה נשארה חילונית, ומכך נטען כי זו הסיבה לקשיים בחיי הנישואין שלהם.
ב-2007 נסעה לבקשתו של בעלה, לאומן, לקברו של רבי נחמן מברסלב, ושם חוותה לדבריה הארה רוחנית ששינתה את חייה ומאז הפכה לדתייה.
ב-2015 סיפרה בראיונות לתקשורת, כי בגיל 14 היא נאנסה, ואף הרתה כתוצאה מהאונס.
היא ילדה את התינוק ולאחר הלידה משפחתה והשירותים הסוציאליים הפצירו בה למסור את הילד לאימוץ, דבר שהתנגדה לו בתחילה ולבסוף שוכנעה ומסרה אותו לאימוץ.
לאחר חזרתה בתשובה החלה בהרצאות בתחילה למספר קטן מחברותיה, אט אט הרצאותיה התפרסמו.
היא מפיקה ערבי התחזקות עם מופעים אור קוליים, ומופעים מוזיקליים בהם משתתפות אלפי נשים.
היא גייסה לערבים אלו גם את הזמרים איציק אשל, ליאור נרקיס ודודו אהרון.
היא מארגנת נסיעות לאומן גם הן לנשים בלבד.
בין שומעות לקחה לא מעט ידועניות ביניהן עינב בובליל, טהוניה רובל, רינת גבאי, מור ממן ועוד.
יש לה מספר עמודי פייסבוק ובהם אלפי חברים ועוקבים.
הרצאותיה פופולריות אצל חילוניות ודתיות.
במגזר החרדי לעיתים נשמעת ביקורת על סגנונה, אמנון יצחק דיבר נגדה בחריפות.
במאי 2016 אושפזה בשל תסחיף ריאתי, הייתה בסכנת חיים ונאסר עליה לטוס לנסיעות אותן היא מארגנת.
בנובמבר של אותה שנה השתתפה בסדרה הדוקומנטרית 6 אימהות המלווה את חייה כאמא וכרבנית, ובנוסף אירחה באחד מהאירועים שערכה את חנוך דאום ואורן חזן, במסגרת סדרת טלוויזיה שערך דאום.
ברש גרושה ואם לחמישה, רוי אליה, נווה פייגא, ליאם אסתר, ליהיא אדל ונחמן.
כיום היא מתגוררת במושב נועם.
רונית ברנגה היא אמנית ישראלית עכשווית, העוסקת בפיסול ומציגה משנת 2004. זוכת פרס עידוד היצירה לשנת 2016 ממשרד התרבות והספורט, הציגה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בישראל ובשאר העולם.
העבודות שלה נמצאות באוספים של מוזיאונים ובאוספים פרטיים בישראל ובעולם.
בגיל 7 עברה לכפר סבא ובגיל 17 עברה לגור בזכרון יעקב.
ב-1990 למדה רישום פיגורטיבי אצל רחל שביט.
לאחר שירותה הצבאי כקצינה בחיל האוויר למדה פסיכולוגיה וספרות עברית באוניברסיטת חיפה.
עם נישואיה עברה להתגורר בתל אביב ולמדה ציור מופשט אצל פרופסור ג'ון בייל ותולדות אומנות באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2000–2004 למדה במדרשה לאומנות בבית ברל ובשנה השנייה ללימודיה נחשפה לפיסול בחמר.
על עבודתה בתערוכת הבוגרים כתבה מבקרת האומנות סמדר שפי בעיתון "הארץ": "עבודה בולטת נוספת היא של רונית ברנגה, שעוסקת בטוהר השפה, במילים שנחשבות קדושות, ובמכבסת מלים - העבודה בנויה ממעין כיור קרמיקה עגול וגדול, שבדפנותיו יצוקים פיות בתנועת דיבור.
העבודה צבועה בלבן, והאיכות הסוריאליסטית שלה חזקה ויוצאת דופן."
בשנת 2010 חזרה עם בן זוגה ושלושת ילדיהם לזכרון יעקב ושם ממוקם הסטודיו שלה.
משנת 2007 מציגה ברנגה בתערוכות בישראל ובעולם ועבודותיה נמצאות באוספים מוזיאליים ופרטיים רבים.
בין תערוכותיה הבולטות: תערוכות בינלאומיות בסין (2011) וטאיוואן (2012) בהן זכתה בפרסים; תערוכה בינלאומית במוזיאון הטריאנאלה במילאנו (2012); ו-"דיסמלנד" (2015), התערוכה המדוברת של אומן הרחוב בנקסי, בה חלקה חלל תצוגה עם דמייאן הירסט ובנקסי.
1994 - 1997 - בוגרת החוג לפסיכולוגיה וספרות עברית, אוניברסיטת חיפה
1999 - 2000 - לימודי תולדות האמנות, אוניברסיטת תל אביב
2000 - 2004 - התמחות באמנות פלסטית ופיסול קרמי במדרשה לאמנות, בית ברל ("המדרשה")
2011 - "פרס ציון לשבח", "תחרות סין הבינלאומית, פרס קאולין לאומנות קרמית"
2012 - "פרס המלצת שופט", הביאנלה לקרמיקה של טאיוואן 2012
2016 - "פרס עידוד היצירה" - משרד התרבות והספורט לשנת 2016
רונית ברנגה מפסלת בסגנון פיגורטיבי ריאליסטי ונושאי הפיסול בהם היא מטפלת מגוונים.
חלקם ניזונים ממקורות השראה ספרותיים ומיתולוגיים, חלקם מהמציאות היומיומית.
"בשפה האמנותית הייחודית שלה, ברנגה מערבת יכולות וירטואוזיות של פיסול וציור היפר-ריאליסטי עם נטייה לעבר המטאפיזי, האפל והנסתר.
הפנטזיה שהיא בוראת נשענת על מיתוסים ואגדות עתיקות ומספרת סיפור רב רבדים, באמצעות היחסים הנרקמים בין החפצים, הדמויות והחלל.
בכל פעם מחדש המפגש עם עבודותיה מעורר השתאות מעורבת במתח סמוי, בין פיתוי ורתיעה." (חגית פלג-רותם, "מימוזה ביישנית" על תערוכת היחיד של ברנגה).
בסדרות הכלים "הספק חיים שלה", כהגדרתה של הסופרת מרית בן ישראל, היא משתמשת בתחבולות של האנשה ולחפצים הדוממים שביצירותיה מוענקים חיים משל עצמם ויכולת הבעה רגשית.
כפי שברנגה מסבירה: "אני לוקחת כלי פשוט - כלי שנחשב בעינינו למובן מאליו, כלי פסיבי ואני מעניקה לו איברים [פיות ואצבעות] שבעזרתם אנחנו משתמשים בו.
ועכשיו [הכלי הזה] נמצא במקום אחר.
הוא חש את הסביבה והוא אקטיבי.
הוא יכול להחליט אם להשתמש בעצמו, האם לאפשר להשתמש בו?
או אולי הוא יכול לברוח?"
ניתן לראות את יצירותיה של ברנגה כמטונימיה.
לפי דברי מרית בן ישראל "מבחינה פואטית, הכלים הפנטסטיים האלה הם מטונימיות...
ובהמשך לכך, גם רונית ברנגה ממזגת בין הספלים לאצבעות שאוחזות בהם (או לפיות שנצמדים אליהם) ויוצרת מטונימיות מתעתעות, לופתות ומצחיקות, מרגשות ומבעיתות בו בזמן".
ב-2015 ברנגה השתתפה בתערוכה בינלאומית גדולה של אומן הרחוב בנקסי, Dismaland.
כתבת האומנות חגית פלג רותם מציינת: "האמנית הישראלית רונית ברנגה מציגה עבודה שיצרה במיוחד לתערוכה, ובה "סרוויס", מערכת כלי אוכל שקיבלו חיים משלהם, כאשר שולבו בהם אצבעות אנושיות, הנראות קטועות.
המראה הסוריאליסטי משחק בין המחריד למצחיק, מושך ומרתיע.
הפיסול הווירטואוזי שלה מקבל ממד של קושי וכאב, באמצעות הפגשה של חפצים דוממים ואיברים חיים, ושימוש בצבעוניות חיוורת הנראית כמסיכת מוות או הרואין שיק".
נשים ונשיות תופסות מקום חשוב ביצירותיה.
"ארטמיס שלי", "עץ החיים" ו"מימוזה ביישנית" הן יצירות בהן הדמויות מחפשות להבין את הסביבה ולהתחבר אליה.
ב-2017 הציגה ברנגה שתי תערוכות יחיד: "מימוזה ביישנית" בבית האדום, תל אביב ו-"Embraced", בגלריית בות' (Booth Gallery) בניו יורק.
בשנת 2018 הציגה בתערוכת יחיד את "מסיבת התה", בגלריה ביינארט במלבורן, אוסטרליה והוזמנה שוב לגלריית בות' בניו יורק עם עבודות בנושא "מגרש המשחקים של השדים".
ברנגה סבורה שיצירותיה "נועדו לעורר מחשבה ורגש".
אבל תגובות אלה, גם אם הן מצופות, אינן מושגות בצורה פשוטה וישירה, אלא דורשות מהצופה התבוננות ובניית משמעות אישית במפגש עם היצירה.
2007 - "קליפות של כנפיים", הגלריה העירונית, רעננה
2017 - "מימוזה ביישנית" הבית האדום, תל אביב
2018 - "מגרש המשחקים של השדים", גלריה BOOTH, ניו יורק.
2018 - "מסיבת תה", גלריית ביינארט, מלבורן, אוסטרליה.
2022 - "בין ארבעה קירות", גלריה ברוורמן, תל אביב
תאריךשם התערוכהמיקום2010צלחותגלריה עירונית, כפר-סבא2010רצפים; זהויות, תכשיט ישראלי 5מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב2011הביאנלה ה-6 לקרמיקה ישראלית: עיצוב קרמי: כלים טכנו.
אוכל באומנות ועיצוב עכשווימוזיאון נייאראק, הולנד2018Half a pound of Artגלריה סטורפונקט, מימכן, גרמניה
2017שופטת בביאנלה הבינלאומית לקרמיקה ה-13מניסס, ספרד (Manises, Spain)
רונית ויגלר (נולדה בשנת 1970) היא דוגמנית ועורכת דין ישראלית.
הייתה אחת הדוגמניות הבולטות בישראל בשנות ה-80 של המאה ה-20.
ויגלר נולדה וגדלה בתל אביב כאחת משלושה ילדים לאבא מורה ומנהל בית ספר, ואמא מנהלת חשבונות.
היא החלה לדגמן בגיל 14. היא הופיעה תחילה במגזין של גדעון אוברזון ואחר כך הוזמנה על ידי מארגן תצוגות אופנה להשתתף באירועים שלו באופן קבוע.
בגיל 16 הצטלמה לסרטון פרסומת בו נכנסה, מרוחה בתכשיר, לתא זכוכית מלא ביתושים.
היא למדה בתיכון עירוני א' ובמקביל דגמנה לחברת בגדי הים פלפל והופיעה על שערי מגזינים רבים.
בשנות ה-90 נודעה בפרסומת שהופיעה לסנו.
בגיל 35 החלה ללמוד משפטים.
היא בעלת תואר ראשון ממכללת שערי משפט, וכיום היא עורכת דין לדיני משפחה, בעלת משרד עורכי דין.
ויגלר גרושה וסבתא לנכדה מבנה, סאן מייליך, שהוא דוגמן, יוצר ומוזיקאי, ומתגוררת בסלוניקי
רונית דרור (נולדה ב-21 בינואר 1967) היא ד"ר לעבודה סוציאלית ופעילה חברתית בנושאי שוויון מגדרי בתחומי הגירושין וההורות, אלימות במשפחה וניכור הורי.
מייסדת שותפה של עמותת לצדכם למען גברים נפגעי אלימות, ואבות גרושים הסובלים מתלונות שווא, ניכור הורי, ואלימות.
דרור נולדה וגדלה בעיר צפת כרונית חורי והיא אם לשני בנים.
ב-1990 סיימה את לימודי התואר הראשון בחוג לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה.
ב-2003 סיימה לימודי תואר שני בחוג לחינוך, בהתמחות בטיפול וייעוץ באומנויות וביבליותרפיה.
ב-2014 סיימה לימודי תואר שני נוסף בהצטיינות במגמה הקלינית בחוג לעבודה סוציאלית בחיפה, וב-2018 סיימה את הדוקטורט בחוג לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1993 הקימה וריכזה מועדון לנפגעי נפש של עמותת אנוש.
במהלך השנים 1995–2006 הקימה וניהלה את המרכז לטיפול בנפגעי אלכוהול והימורים של עמותת אפש"ר, ולאחר מכן כיהנה כנציגת הציבור בוועדות שחרורים של משרד המשפטים, ועסקה בהנחיית קבוצות תמיכה ובטיפול פרטני במשרד הביטחון.
מרצה עמית באוניברסיטת חיפה ובמכללת ספיר ובעלת קליניקה פרטית.
היא מתראיינת וכותבת במדיה הכתובה והאלקטרונית.
מופיעה בוועדות הכנסת ונושאת הרצאות בכנסים בישראל ומחוצה לה.
התמודדה מטעם מפלגת זהות לכנסת ה-21, בחירות בהן המפלגה לא עברה את אחוז החסימה, ולכנסת ה-22, בהן המפלגה נרשמה להתמודדות אך פרשה לפני הבחירות.
ב-2015 הוציאה דרור לאור ספר ילדים מאויר, בשם: 'סיפור קטן על ילד גדול', המתאר התמודדות של גיבור הסיפור עם בעיות דימוי גוף ומשקל מול תגובות הסביבה, ועל רגשות כמו בושה, כאב וחוסר ביטחון שהפכו לקבלה עצמית.
רונית אשרי (נולדה ב-18 ביוני 1975) היא שחקנית, זמרת וקריינית ישראלית.
רונית אשרי נולדה בכפר סבא וגדלה בכוכב יאיר.
בשנת 2001 סיימה לימודי משחק בבית הספר לאומנויות הבמה "בית צבי".
במהלך הקריירה שלה שיחקה בהצגות ילדים רבות, ובמשך שנים הייתה קריינית הבית של שפ"א (שידורי פרסומת מאוחדים).
בשנים 2004–2017 שיחקה בתיאטרון "יידישפיל".
בין ההצגות בהן לקחה חלק: "מונולוגים מהקישקע", "נשמה צוענית", "א יידישע מאמע", "רביזור", "בעלת הארמון", "הקוסם מלובלין" ועוד.
בשנים אלה שיחקה גם מחוץ לתיאטרון בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "עבודה ערבית", ו"לחיות מחדש" (חיים בוזגלו), וכן ובפרסומות לטלוויזיה.
משנת 2017 מתגוררת אשרי בניו יורק, ושם היא משחקת בתיאטרון "New Yiddish Rep".
בין השאר שיחקה שם בהצגות: "מלאכת החיים" (חנוך לוין) בגרסאות באנגלית וביידיש, ו-"Awake and sing" (קליפורד אודטס), בה גילמה את התפקיד הראשי - אם המשפחה, בסי ברגר.
על תפקידה זה זכתה לשבחי המבקרים בעיתונות הניו יורקית.
בראשית 2020 הצטרפה לפרויקט La grand voyage, יצירה של צוות שחקנים מניו יורק שנאסף כדי לחקור ולפתח את ז'אנר הליצן התאטרלי.
את הפרויקט מביימת Aelita West, ליצנית ותיקה ב-Snowshow של סלאבה פולונין.
בשנה זו שיחקה גם בסדרת הטלוויזיה "המורדת" בנטפליקס, המספרת על צעירה חרדית הבורחת לברלין עקב השידוך ששידכו לה דודתה מלכה שוורץ (אותה גילמה אשרי) וסבתה.
בסדרה משתתפים גם גרא סנדלר, בעלה של אשרי, ובנם נעם.
בשנת 2022 לוהקה אשרי לתפקיד בסדרת הטלוויזיה אל מעבר האוקיינוס.
בסדרה היא מגלמת את בלה שאגאל.
אשרי נשואה לשחקן גרא סנדלר, אותו הכירה במהלך עבודתם המשותפת ביידישפיל, ואם לשניים.
רונישה מקגרגור היא אתלטית ג'מייקנית, סגנית אלופת העולם בריצת שליחים 4x400 מטר משולב ומדליסטית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר (טוקיו 2025).