tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במחקר מקובל לזהות אותו עם אליהועיני בן קנתירא, כהן גדול מבית קתרוס שהתמנה על ידי אגריפס הראשון בשלהי ימי מלכותו (44 לספירה), במקום מתתיהו בן חנן.
לדברי יוסף בן מתתיהו, אליהועיני היה מכונה "קנתירא".
כהונתו הייתה קצרה, כשנה-שנתיים, והוא הוחלף על ידי הורדוס (מלך כלקיס), אחי אגריפס, שנפטר בינתיים, ביוסף בן קמי.
ייתכן וניתן לזהות את אליהועיני בן הקוף כבנו של הקייף - הכהן הגדול יוסף קיפא (כיהן בשנים 19–36 לספירה), שעל פי הברית החדשה היה השופט של ישו.
במשנה נכתב שאליהועיני בן הקוף עשה אחת משבע הפרות האדומות שנעשו לאחר עזרא:
יששכר בר איילנבורג בספרו "באר שבע" כותב כי הספר תנא דבי אליהו חובר על ידי תנא בשם אליהו המוזכר בהקדמת הרמב"ם לפירוש המשניות, אך הרב חיד"א בספרו שם הגדולים מציין כי הוא כנראה טעה וקרא את השם אליהועיני כשני שמות.
אליוט ויין אייזנר היה יהודי אמריקאי, פרופסור לאמנות וחינוך באוניברסיטת סטנפורד, אחד המוחות האקדמיים המובילים של ארצות הברית.
ידוע בשל תרומתו לחינוך באמצעות אומנות, רפורמות בתוכניות לימודים ושיטות מחקר איכותני.
בשנת 2005 היה חתן פרס Grawemeyer של אוניברסיטת לואיוויל עבור עבודתו בתחום החינוך.
אייזנר פעל לקידום תפקיד האמנויות בחינוך האמריקני ולשימוש באמנויות כמודלים לשיפור המעשה החינוכי בתחומים אחרים.
אייזנר האמין שלאמנויות חשיבות מכרעת לפיתוח מיומנויות חשיבה אצל ילדים.
הוא טען, כי יצירת אמנות עשויה לשמש אידיאל מכונן לחינוך וכי תפיסת הלמידה בתחומי הלימוד המגוונים כמעשה אמנות מעוררת השראה.
לטענתו, החינוך הנוכחי צריך לעבור רפורמה במסגרתה יוחלפו דפוסי הלמידה בבית הספר כפי שהם כיום, דפוסים מכניים ושגרתיים, בדפוסי פעילות דומים לאלה שבסטודיו של אמן או מעבדת מדע חדשנית.
אייזנר כתב 17 ספרים ועשרות מאמרים בנושא תוכניות לימודים, הוראה, למידה ומדידה איכותית, בנוסף להרצאות התכופות והמבדרות שלו בארצות הברית וברחבי העולם כולו.
אליוט וויין אייזנר נולד בשיקגו, אילינוי ב-10 במרץ 1933, בן למשפחת מהגרים יהודים מרוסיה.
אביו, לואיס אייזנר, נולד בעיירה של Pavoloch באימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) והיגר לאמריקה ב-1909. אמו, אווה Perzov, היה קצרנית מהעיירה Chechersk (בימינו בלארוס) .אייזנר עבד בתעשיית העור והיה חבר באיגוד הפרוות והעור הבינלאומי (International Fur & Leather Workers Union).
החוויה שלו מחברותו באיגוד כמו גם עבודתו המאוחרת יותר במפעל מזוודות "פלאט" של שיקגו, החדירו בו נטיות סוציאליסטיות.
במסגרת פעילותו באיגוד, הזדמן לו לפגוש את יוג'ין דבס בכנס סוציאליסטי עבור קמפיין הבחירות שלו של 1920.
אליוט אייזנר למד וקיבל (M.A (1958 ודוקטורט (1962) בחינוך מאוניברסיטת שיקגו.
הוא הועלה לדרגת פרופסור חבר של חינוך ואמנות באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1965. עבודתו תמכה בחינוך לאמנות מבוססת משמעת, והוא פיתח את החשיבות של צורות ייצוג בחינוך.
במהלך 1980, היו לו מספר חילופי דברים עם דניס פיליפס ביחס למעמדם של מחקר איכותני על הבנה חינוכית, כמו גם הוויכוח המפורסם עם הווארד גרדנר: האם יצירה בדיונית כגון רומן ניתן יהיה להגיש כמו מסה (אייזנר האמין שהוא יכול, וכמה רומנים מאז הוגשו בהצלחה).
יצירותיו כללו מאות מאמרים על תריסר ספרים.
כמו כן נאם לעיתים קרובות בפני מורים, מנהלים, ובכנסים מקצועיים.
הוא כיהן כנשיא ארגונים מקצועיים רבים, בהם האגודה לחקר החינוך האמריקאית, האגודה הלאומית לחינוך לאמנות, האגודה הבינלאומית לחינוך באמצעות אמנות (International Society for Education through Art) ואגודת ג'ון דיואי.
אליוט אייזנר נפטר ב-10 בינואר 2014, מסיבוכים של מחלת פרקינסון.
2005 - אוניברסיטת לואיוויל Grawemeyer Award על עבודתו בחינוך
1997 - הנמען של פרס סר הרברט ריד של האגודה הבינלאומית לחינוך באמצעות אמנות
1992 - חתן פרס "חוסה וסקונסלוס" לחינוך כאות הוקרה על 30 שנות עבודתו המחקרית והמקצועית ובמיוחד על תרומתו לגיבוש מדיניות החינוך, שמבוססת על הפוטנציאל הגלום באמנויות בפיתוח החינוך של הצעירים.
1994 - קוגניציה ותוכניות לימודים Cognition and curriculum
"בהוראה, אם מורה מתקדם במהירות או באטיות תלויה לא רק בקצב הדיבור של המורה, אלא גם על מה התלמיד מביא עמו לאירוע.
בעבור חלק מן התלמידים, המהיר הוא איטי ועבור אחרים, האיטי הוא מהיר.
זו טבעה של אינטראקציה שמגדירה את החוויה שלנו".
"אנו זקוקים לבתי ספר מספיק פתוחים, שיאפשרו לתלמידים להשאיר טביעת אצבע על עבודתם ללא תחושה של יתירות.
זוהי מטרה שאפתנית, אבל קריטית לרווחתו של כדור הארץ בטווח הארוך".
"אני מאמין שזה בהחלט מתאים למורים ואחרים המעורבים בתכנון לימודים לתכנן פעילויות שאין להן מטרות מפורשות או מדויקות" (1994)
אליוד קיפצ'וגה (נולד ב-5 בנובמבר 1984) הוא אתלט קנייתי, פעמיים ברציפות האלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016, טוקיו 2020) ושיאן העולם בעבר בריצת מרתון, אלוף העולם (פריז 2003), זוכה מדליית כסף (בייג'ינג 2008) ומדליית ארד (אתונה 2004) במשחקים האולימפיים בריצת 5000 מטר.
קיפצ'וגה הוא האדם הראשון בהיסטוריה שרץ מרתון בפחות משעתיים, כשב-12 באוקטובר 2019 קבע תוצאה של 1:59:40 שעות.
התוצאה לא הוכרה כשיא עולם, בין היתר, מפני שנעשה בה שימוש במכתיבי קצב מתחלפים.
קיפצ'וגה נולד בננדי הילס שבקניה, בן למשפחה שעסקה בחקלאות.
הוא נהג לרוץ כשלושה קילומטרים מדי יום בדרכו לבית הספר.
כנער נבנתה לו תוכנית אימונים על ידי שכנו פטריק סאנג זוכה מדליית הכסף באולימפיאדת ברצלונה ושתי מדליות כסף באליפויות העולם בריצת 3000 מטר מכשולים.
ב-2002 סיים חמישי בגילאי נוער באליפות העולם בריצות שדה שהתקיימה בדבלין וב-2003 זכה במדליית זהב לגילאי נוער באליפות העולם שהתקיימה בלוזאן.
באותה שנה הפתיע כשזכה במדליית זהב בריצת 5000 מטר באליפות העולם באתלטיקה בשיא אליפות של 12:52.79 דקות, הוא הקדים בריצה שניים מגדולי הרצים בכל הזמנים, הישאם אל גרוז' וקנניסה בקלה.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה במדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:15.10 דקות, אחרי אל גרוז' ובקלה.
ב-2006 זכה במדליית ארד בריצת 3000 מטר באליפות העולם באתלטיקה באולם אחרי בקלה וסאיף סעיד שאהין .
באליפות העולם באתלטיקה 2007 זכה במדליית כסף אחרי ברנרד לגאט האמריקאי בתוצאה של 13:46.00 דקות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר אחרי בקלה, בתוצאה של 13:02.80 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה 2009 סיים חמישי.
במשחקי חבר העמים הבריטי זכה במדליית כסף אחרי מוזס קיפסירו מאוגנדה ובאליפות העולם באתלטיקה 2011 סיים שביעי.
לאחר שלא הצליח להעפיל לאולימפיאדת לונדון (2012) בריצת 5000 מטר החליט קיפצוג'ה לעבור להתחרות בריצות ארוכות יותר.
באליפות העולם בחצי מרתון ב-2012 סיים שישי בתוצאה של 1:01:52 שעות.
ב-2013 זכה במרתון המבורג בשיא מסלול של 2:05:30 שעות, במרתון ברלין סיים שני בתוצאה של 2:04:05 שעות לאחר המנצח וילסון קיפסנג שקבע שיא עולם של 2:03:23 שעות.
ב-2014 זכה במרתון רוטרדם ובמרתון שיקגו.
ב-2015 זכה במרתון ברלין בשיא אישי של 2:04:00 שעות ובמרתון לונדון.
ב-24 באפריל 2016 זכה בפעם השנייה ברציפות במרתון לונדון בשיא אישי ושיא מסלול של 2:03:05 שעות, באותה עת, התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים בריצת מרתון.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו זכה במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:08.44 שעות.
במהלך 2017 השתתף בפרויקט מיוחד של חברת נייקי "Breaking2" שמטרתו לאמן וליצור תנאים לרץ הראשון שיירד מתחת לגבול שתי השעות בריצת מרתון.
בריצת הסיכום שהתקיימה במסלול המרוצים במונצה קבע תוצאה של 2:00:25 שעות, שאינה נחשבת לשיא עולם בשל כך שלא נערכה בתנאים של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית, בהם שימוש במכתיבי קצב שנכנסו לפעולה במהלך הריצה.
ב-16 בספטמבר 2018 קבע שיא עולם בריצת מרתון כשניצח במרתון ברלין בתוצאה של 2:01:39 שעות ונהיה הבן האדם הראשון שירד משעתיים ו-2 דק' במרתון.
על הישגיו נבחר לאתלט השנה בעולם.
במרתון לונדון 2019, קיפצ'וגה ניצח בפעם הרביעית, בתוצאה של 2:02:38 שעות, שהייתה השנייה בטיבה אי פעם כשנקבעה.
ימים ספורים לאחר זכייתו במרתון לונדון, הודיע קיפצ'וגה כי ינסה פעם נוספת לרוץ מרתון בפחות משעתיים, במסגרת פרויקט בשם אתגר INEOS 1:59. ב־12 באוקטובר 2019 בפארק פראטר שבעיר וינה, הוא רץ 4.4 הקפות בזמן של 1:59:40, ובכך הוא שבר בהצלחה, אך לא רשמית, את מחסום השעתיים.
הריצה לא הוכרה כשיא עולם, מכיוון שלא התקיימו בה כללי תחרות סטנדרטיים לגבי מכתיבי הקצב והגשת הנוזלים ולא היה זה אירוע פתוח למשתתפים נוספים.
על הישגיו זכה בפעם השנייה ברציפות בתואר אתלט השנה בעולם מטעם התאחדות האתלטיקה הבינלאומית.
במרתון ברלין שנערך ב-25 בספטמבר 2022 קבע שיא עולם בתוצאה של 2:01:09 שעות.
באולימפיאדת פריז קיפצ'וגה נפצע בזמן מרוץ המרתון ולא סיים אותו.
הרב אליהו שלמה ליס (י"ג בשבט ה'תרס"א, 2 בפברואר 1901 – י' בניסן ה'תשכ"ג, 4 באפריל 1963) היה ראש ישיבה ור"מ בישיבות תפארת ישראל ותפארת הכרמל שבחיפה.
נולד בפלך סיניצ'ה שברוסיה הלבנה, לרב ניסן וביילה ליס.
אבותיו השתייכו למשפחת פרידמן, שם משפחה אשר בנסיבות הזמן הוסב לליס.
היה מכונה לעיתים שלמה 'סיניצר', ע"ש מקום לידתו.
בבחרותו למד בסלוצק בישיבתו של רבי איסר זלמן מלצר ולאחר מכן למד בישיבת קלצק אצל הרב אהרן קוטלר.
בשתי ישיבות אלו למד בחברותא עם הרב אלעזר מנחם מן שך.
בשנת תרפ"ה עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת כנסת ישראל בחברון, עד לחורבן הישיבה והיישוב היהודי במאורעות תרפ"ט, מהם ניצל עם כמה מחבריו לאחר שהצליחו להסתתר מפני הפורעים הערבים שפלשו לבית בו שהו.
לאחר מכן שהה לתקופת מה בישיבת מרכז הרב אצל הראי"ה קוק.
בשנת תרצ"ג נשא את אחותו של הרב דוב מאיר רובמן מקים וראש ישיבת תפארת ישראל בחיפה.
לאחר נישואיו מונה לר"מ של שיעור ד' בישיבת תפארת ישראל, תפקיד אותו נשא עד לפטירתו.
בנוסף מסר שיעורים לתלמידי הקיבוץ בישיבת כנסת חזקיהו.
לאחר מינויו בישיבת תפארת ישראל, הוסמך לרבנות על ידי רבו הרב איסר זלמן מלצר שכתב עליו:
נפטר בחיפה בי' בניסן התשכ"ג.
בהלווייתו השתתפו רבני הקהילה החרדית בחיפה והרב שך ספד לו.
נקבר בבית הקברות הישן בחיפה.
הותיר מחברות המכילות את חידושיו על התלמוד.
חלק מהם - חידושים ב'שיטת בריסק' על סוגיות בפרק "אלו מציאות" במסכת בבא מציעא - יצאו לאור בספר "גחלי א"ש".
הרב צבי דב כהנוביץ - ראש ישיבת תפארת צבי
אליהו שלמה זלמן בסאן (1800 - כ"ד בשבט תרמ"ב, 13 בפברואר 1882) היה נפח ידוע ביישוב הישן בירושלים במאה ה-19.
פרטים רבים מהביוגרפיה של בסאן אינם ברורים כל צורכם ופורסמו לגביהם במשך הדורות, ובפרט בקרב צאצאיו, כמה גרסאות.
על פי נוסח מצבתו שתועד בספר חלקת מחוקק, הוא נולד באסמינה שבפלך וילנה ושם אביו היה זאב.
בשנות השלושים של המאה ה-18 עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת.
לפי פנחס גרייבסקי הוא עלה בסביבות תקצ"ו, 1836; אולם במפקד מונטיפיורי משנת תרט"ו מצוין ששנת העלייה היא תקצ"ב.
בעת רעידת האדמה בצפת איבד בסאן אשתו ואת שני ילדיו.
לפי זהבה בן דב שם אשתו היה צירל בת שמואל דיין, אולם אריה מורגנשטרן מביא בשם בן דב ששמה היה רייזל בת שלמה.
השמות אינם מופיעים ברשימות ההרוגים ברעידת האדמה.
מסורת משפחתית מספרת שגם הוא עצמו כוסה במפולת בניין, והתגלה רק בזכות ידו שבצבצה החוצה.
מצפת עבר לחברון ולאחר שנתיים הצטרף יחד עם אחיו מנחם שמואל לפרושים בירושלים, שם נישא ב-1839 לאלמנה איטה אסתר אביגיל.
מלבד ארבעה הילדים שהיו לה מנישואיה הראשונים, נולדו לזוג שלושה נוספים: בלומה, יהושע השל יואל ובת שבע גולדה.
בסאן ואחיו לקחו חלק בהקמת מוסדות ציבוריים כמו בית החולים ביקור חולים והישיבות 'מדרש אליהו' ו'עץ חיים'.
בנו, יהושוע השיל יואל בסאן, היה מן הקונים הראשונים של אדמות פתח תקווה.
בחוברת "החרש והמסגר בירושלים" שהוציא פנחס גרייבסקי בשנת תר"ץ ובה תיאר את בעלי המלאכה הראשונים מקרב האשכנזים בירושלים, כתב עליו:
הוא עבד גם עבור נוצרים ומוסלמים.
לפי מסורת משפחתית סירב בסאן לבקשות המופתי לבצע תיקונים בהר הבית, בשל האיסור ההלכתי להיכנס למקום.
בספר "חזון ציון" מסופר שהוא בנה את "עמודי היסוד" של בית הכנסת החורבה וכן שתכנן "סולם חבלים" לשימוש הפועלים.
הפועלים לא העזו לעלות בו עד שבאסאן, אז בשנות ה־60 לחייו, טיפס עליו והוכיח שהסולם חזק דיו.
ב-1840 הקים משה מונטפיורי את המבנה על קבר רחל.
כאמור, מסופר שבסאן הכין את הדלת ואת המפתח הגדול לקבר, בהזמנת מונטיפיורי.
שיטת הפתיחה הייתה סודית וידועה רק לגבאי המקום.
הוא בנה דלת מעץ, מצופה בפסי מתכת לחיזוק.
למנעול שהכין התאים שני מפתחות גדולים, בתוספת לשונית דקה מברזל שסייעה בפתיחה.
המפתחות הופקדו בידי שמשי קבר רחל, ושמורים עד היום בידי משפחת מונזון האשכנזית ומשפחת בורלא הספרדית.
בתחתית המנעול הנציח אליהו את שמו בכתובת: .
הרב אליהו שטרנבוך (כ"ד בחשון ה'תרצ"ב, 4 בנובמבר 1931 - כ"א בתמוז ה'תשע"ז, 7 ביולי 2017) היה ראב"ד של קהילת "מחזיקי הדת" באנטוורפן שבבלגיה במשך כחמישים שנה.
נולד בלונדון לאשר שטרנבוך, בן למשפחה המיוחסת לרש"י, ולדבורה בת הרב שלמה זלמן פינס, מחבר ספר 'פנס שלמה'.
בהיותו בן שלוש התייתם מאביו.
למד בישיבת גייטסהד וישיבת חברון בירושלים.
בי"ד באלול ה'תשט"ז התחתן עם מרים (נפטרה בכ"ד באייר ה'תשע"ה) בת רבי ברוך הגר בעל ה'מקור ברוך', מייסד חסידות סרט ויז'ניץ.
אחרי חתונתו שימש כר"מ ראשי בישיבת יחל ישראל ברמת ויז'ניץ בחיפה.
בשנת ה'תשכ"ג עבר לאנטוורפן, שם מונה לדיין בבית דינו של הרב חיים קרייזווירט, בקהילת "מחזיקי הדת", ומאז עסק בהפצת תורה והלכה במדינה במשך כחמישים שנה.
לאחר פטירת הרב קרייזווירט בשנת ה'תשס"ב, עלה לכהן תחתיו כראב"ד (כונה ראב"ד "מחזיקי הדת").
בשנות חייו האחרונות התגורר בירושלים, ומעת לעת היה פוקד את קהילתו שבבלגיה.
עסק רבות גם בדרשנות, בצדקה וחסד לנזקקים וחולים.
נפטר בשבת פרשת פינחס, כ"א בתמוז ה'תשע"ז, בבית החולים הדסה עין כרם בירושלים.
הלווייתו נערכה במוצאי שבת בירושלים, ואחר כך בבני ברק, שם נקבר בסמוך לחמיו באוהל אדמו"רי ויז'ניץ.
היה נשוי למרים (בת רבי ברוך הגר), נפטרה אייר תשע"ה.
הרב אשר חיים - מו"צ בקהילה החרדית ומנהל הכשרות באנטוורפן, חתנו של הרב דוד שפיגל האדמו"ר מאוסטרובה קאלושין, וחותנו של רבי יצחק יהושע העשיל פרידמן - האדמו"ר מסאדיגורה.
הרב אליעזר - ר"מ בישיבת 'עץ חיים' באבוב בברוקלין, חתנו של הרב חיים יעקב יוסף טויבער, דיין קהילת באבוב וחתנו של רבי שלמה הלברשטאם מבאבוב.
הרב ברוך - רב קהילת ויז'ניץ בשכונת ברכפלד שבמודיעין עילית, חתנו של הרב מנחם ארנסטר ראש ישיבת ויז'ניץ.
הרב שלמה - ר"מ בישיבת באבוב בירושלים, חתן הרב משה שלאס.
הרב ישראל - ר"מ בישיבת 'שערי תורה' ומשפיע בירושלים.
אסתר - אשת הרב לייבוש רבינוביץ רב בית המדרש שערי מרדכי במנצ'סטר ובנו של הרב בן-ציון רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא.
רבקה - אשת רבי שמואל יצחק בורנשטיין האדמו"ר מסוכטשוב.
חיה - הייתה נשואה לרב יוסף קאליש, האדמו"ר מאמשינוב בארצות הברית.
בנישואין שניים אשת הרב חיים יוסף פייג, רב במונסי.
יוכבד - אשת הרב משה סטעמפל, ר"מ בישיבה בירושלים ונכדו של האדמו"ר רבי בן ציון הלברשטאם מבאבוב.
רחל - אשת הרב פנחס שלום אייכנשטיין, רב קהילת חודרוב ובנו של האדמו"ר מזידיטשויב שיקגו.
נעמי - אשת הרב אהרן אוירבך, רב בירושלים (בן הרב מרדכי אוירבך).
הרב אליהו שרים (נהגה שְׁרֵם; י"א באדר ה'תרצ"ב 18 בפברואר 1932 - ד' בחשוון ה'תשס"ב 21 באוקטובר 2001) היה רב שכונת מרכז מסחרי (תל אביב), ראש ישיבה, מייסד מוסדות 'תורה והוראה' בתל אביב ונאמן הקדשות הרשב"י במירון.
בשכונת ידידיה בתל אביב נקרא רחוב על שמו.
נולד בירושלים לרב עזרא ולעדינה (זריפה) שרים, שניהם בני משפחת שרים שמוצאם בעיר חלב.
אביו נמנה עם מנהלי ישיבת פורת יוסף, ואמו הייתה בתו של הרב יצחק שרים, מגדולי חכמי חלב.
בילדותו למד בתלמוד תורה בני ציון בירושלים, ובגיל 12 עבר ללמוד בישיבת פורת יוסף, שאביו היה אחד ממנהליה.
עם חבריו לספסל הלימודים נמנו הרבנים עובדיה יוסף, בן ציון אבא שאול, שלום כהן ומרדכי אליהו.
בגיל 21 הוסמך לשחיטה ולהוראה, ובח' בניסן ה'תשט"ז נישא לרבקה בת הרב רפאל עבו, ראש אבות בתי הדין בתל אביב.
בתחילה שימש כר"מ בישיבת פורת יוסף בקטמון, ובה'תש"כ התמנה לרב שכונת מרכז מסחרי בתל אביב ועבר לגור בה.
בתקופה זו שימש כספרא דדינא בעיר פתח תקווה בבית הדין של הרבנים ראובן כץ ושמשון קרליץ.
בסוף ימיו חלה במחלת כליות, ונפטר כתוצאה מכך.
בהלווייתו ספדו לו ראש העיר רון חולדאי, הרב שלמה משה עמאר (ששימש בעבר משגיח בישיבה, והיה אז רב העיר), הרב בקשי דורון והרב מרדכי אליהו.
בשנת ה'תשכ"א פתח סניף של ישיבת פורת יוסף בתל אביב ביחד עם ידידו, הרב שלמה בן שמעון.
בה'תשכ"ח נפרד מישיבת פורת יוסף והקים את מוסדות 'תורה והוראה' במימונו של הנדיב סלימאן דוד ששון.
בישיבה נמסרו שיעורים על ידי רבני ישיבת פורת יוסף הרב שמעון בעדני, אז תושב ירושלים, והרב עובדיה יוסף, שכיהן כרב ראשי לתל אביב.
בשנת ה'תשמ"ז הקים תלמוד תורה וגן, בעידודם של הרבנים אלעזר מנחם מן שך והרב אליהו הררי רפול, ראש ישיבת נוה ארץ.
בשנת ה'תשנ"ז הוקמה ישיבה לצעירים.
בה'תשס"א העביר את סמכות ראשות הישיבה לבנו הרב מתתיהו שרים, המכהן בה כיום.
בנוסף הקים ישיבה בעיר גבעתיים, והקים יחד עם אחיו את ישיבת פורת יוסף בשכונת גאולה.
לצורך הקמת המוסדות נעזר בסגן ראש עיריית תל אביב אברהם בויאר, שפעל להקצאת שטח של עשרה דונם בשכונת יד אליהו בתל אביב.
בשטח זה הקים הרב שרים שלושה בניינים: בניין 'ניסים ודינה גאון' על שם נסים גאון שתרם חצי מיליון דולר בתנאי שמשרד האוצר יעביר למוסד סכום זהה; 'בית יוסף' על שם הנדיב יוסף עדס; ובניין שלישי שתרם אברהם דילאמאני מאיטליה.
מוסר חכמים - שמונה כרכים
דעת אליהו - תשובות בהלכה וחידושי תורה, נדפסו על ידי בנו דביר שרים, ה'תשס"ד
ההדיר את ספר "ליקוטים מפרדס" של סבו, הרב יצחק שרים בתוספת מבוא ארוך על יהדות חלב
לרב חמשה בנים ושתי בנות
הרב מתתיה שרים מכהן כראש הישיבה וממלא מקום אביו בהקדש הספרדי במירון
בנו הרב דביר מכהן כמגיד שיעור בישיבת תורה והוראה
חתנו הרב מיכאל עבו נשוי לבתו עדינה ושימש בעבר כראש הכולל
אחיו הרב אברהם שרים ניהל את ישיבת פורת יוסף, והרב משה שרים ראש ישיבת מסילות התורה ירושלים
הרב אברהם יוסף - רב העיר חולון
הרב יעקב זמיר - דיין בבית הדין הרבני הגדול
הרב יוסף הדנה - רב עדת האתיופים בארץ ישראל
הרב זמיר כהן - יו"ר ארגון הידברות
הרב יוסף שעשוע - פוסק הלכה ומחבר ספרים
אליו סיסה הוא מאמן סנגלי ושחקן לשעבר המאמן את נבחרת לוב.
לאחר שהחל את הקריירה שלו בצרפת, הוא שיחק עבור מועדוני העיר בירמינגהם ופורטסמות'.
סיסה היה קשר הגנתי ומדי פעם, שיחק כבלם.
מאז 2015 מאמן את נבחרת סנגל בכדורגל.
בשנת 2019 עלה עם סנגל לגמר גביע אפריקה לאומות ושם הפסידה סנגל 0–1 לאלג'יריה.
ב-6 בפברואר 2022 זכה עם נבחרת סנגל בגביע אפריקה לאומות.
ב-2 באוקטובר 2024 סיים את תפקידו כמאמן נבחרת סנגל.
הרב אליהו שמואל שמרלר (כ"ז בתשרי ה'תרצ"א, אוקטובר 1930 – כ"ה בחשוון ה'תשע"ט, 2 בנובמבר 2018) היה ראש ישיבת צאנז וחבר נשיאות מפעל הש"ס.
נולד בווינה ליעקב ישראל, מצאצאי רבי אלימלך מליז'ענסק ורבי מאיר מפרמישלאן.
בשנת ה'תרצ"ד, כשהיה בן 3, עלתה משפחתו לארץ ישראל, והתיישבו בשכונת בית ישראל בירושלים.
כילד התפלל בבית הכנסת "אושפיצין" וכך נחשף לחסידות.
למד בחיי עולם, אצל הרב דב בריש וידנפלד מטשעבין.
בישיבה התקרב לבן דודו, רבי נפתלי צבי שמרלר.
לאחר שנפטר אביו, בשנת ה'תש"י, גדל אצל דודו, מרדכי הרש שמרלר.
לאחר נישואיו החל ללמוד בכולל "תורת אמת", ובמקביל ערך כתבים קבלה של חסידות זידיטשוב, והוציא לאור את שו"ת "דברי יציב" של רבו רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מצאנז-קלויזנבורג.
כשהקים האדמו"ר את ישיבת צאנז המקומית הביאו האדמו"ר לשם הרב אליהו מירושלים יחד עם חלק מתלמידיה הראשונים.
בשנת ה'תשי"ז היה מהראשונים שבאו להתגורר ב"קריית צאנז" החדשה שהקים רבו, ומהאברכים הראשונים בכולל שהוקם בה.
הוא שימש בישיבה כר"מ ולאחר שהאדמו"ר עזב את ראשות הישיבה באופן מעשי, הטיל זאת עליו.
היה נשיא מפעל ארגון שערי הוראה (שהקים בנו) ושימש כחבר נשיאות מפעל הש"ס.
נפטר בבית בנו, בו גר בשנותיו האחרונות, בליל שבת, 2 בנובמבר 2018. הלווייתו יצאה במוצאי שבת מחיפה לעבר נתניה, והמשיכה ביום ראשון מישיבת צאנז לעבר בית העלמין שיכון ותיקים בעיר.
אשתו מאנצ'י ברכה (נפטרה תשע"ז, 2016), הייתה בתו של רבי מנחם מנדל גפנר.
לזוג תשעה ילדים, בהם הרב חיים שמרלר, הרב יעקב ישראל - ראש כוללי צאנז בנתניה.
הרב יצחק פסח - ראש מוסדות "עטרת ישראל" בחיפה והרב מרדכי צבי, ר"מ בישיבת צאנז.
בין חתניהם, הרב חיים אליעזר טהלר - ר"מ בישיבת צאנז והרב ישראל יהודה הרשקוביץ - ראש ארגון "מנעימי התורה" בישיבות צאנז.
שיעורי לימוד - סדרת שיעוריו על מסכתות בבא קמא (שני כרכים, תשמ"ה), בבא בתרא (תשמ"ו), פסחים (שני כרכים, תשמ"ז-תשמ"ח), מכות (תשמ"ח), בבא מציעא (תשמ"ט)
דברי אליהו - סדרת שיעוריו על מסכתות פסחים סוכה (תש"נ), קידושין (תשנ"א, תשס"ד), בבא קמא (תשנ"ב, תשס"ח), בבא בתרא (תשנ"ד), כתובות (תשנ"ה), מכות (תשנ"ז), שבת (תשנ"ח), גיטין (תשנ"ט, תשס"ד), שבועות (תש"ס), יבמות (תשס"א)
הרב אליהו (אלי) יעקב שיינפלד (נולד ב-1976) הוא איש חינוך דתי, מחבר ספרי הגות והדרכה חינוכית.
אחיו התאום של מיכאל שיינפלד.
בוגר ישיבת בני עקיבא נחלים וישיבת הגולן.
למד בישיבת ברכת משה לימודי רבנות.
בעל תואר שני במדעי היהדות.
משנת ה'תש"ס עד ה'תש"ע היה ר"מ בישיבה התיכונית מעלה אדומים.
משנת ה'תש"ע ר"מ בישיבת חורב בירושלים.
משנת ה'תשע"ג מכהן כרב הקהילה בבית הכנסת "נווה הגבעה" שבגבעת זאב.
הרב שיינפלד מדריך פדגוגי במכללת אורות ישראל שברחובות ומרצה בתחומי חינוך בגיל ההתבגרות.
היצר, הלב והאדם, הוצאת ספריית בית אל, 2010, דאנאקוד 3281190. זכה בפרס רקנאטי בתואר "המורה היזם"
לאור השם, עיבוד עכשווי לתורותיו של ה"שם משמואל" על פרשיות השבוע, הוצאת דברי שיר, 2018, דאנאקוד 108088
בית מדרש לאהבה, הוצאת ספריית בית אל, 2019, דאנאקוד 3281404
להאמין לאהוב לחנך, הוצאת ספריית בית אל, 2021, דאנאקוד 3281382
פני הדור, מבט פנימי על דור עקבתא דמשיחא, הוצאת ספריית בית אל, 2025
רבי אליהו שיק (כונה: ר' אלינקע לידער; ה'תקס"ט – י"ב באלול ה'תרל"ד) היה רב הערים לידא, זאגר וקוברין ומחבר הספר עין אליהו.
נולד בוולקוביסק בשנת תקס"ט לרבי בנימין.
מצאצאי רבי חנוך הניך שיק, אב"ד שקלוב, מצד אביו היה מיוחס לרבי יום טוב ליפמן הלר ומצד אמו למהרש"א.
בעודו תינוק בן שלושה חודשים נפטר אביו ואמו נישאה בשנית.
עד גיל שתים עשרה גדל בבית אביו החורג ולאחר מכן גדל אצל דודו.
נישא לבתו של ר' יעקב, שהיה מו"ץ בעיר.
שהה מספר שנים בעיר ולמד בתקופה זו אצל רבי בנימין דיסקין רב העיר (אביו של מהרי"ל דיסקין).
משך חצי שנה שימש רבו של חתן צעיר - רבי יצחק אלחנן ספקטור, לימים רבה של קובנא.
כיהן כרב במספר מקומות, תחילה באמסטיבוב שאצל וולקוביסק, לאחר מכן עבר ללונה הסמוכה לגרודנה, ובהמשך שימש כרב העיירה דרצ'ין, שם נפטרה אשתו ורבי אליהו נישא בשנית לבתו של רבי זלמן זאב מו"ץ בעיר וילנה.
בדרצ'ין היה רבו של הבחור חיים ליב טיקטינסקי, לימים ראש ישיבת מיר, והלה מילא את מקומו ברבנות בעת שר' אליהו נעדר מן העיר.
בשנת תר"ד החל לכהן כרב העיר לידא, שם ישב כעשרים שנה.
בשנת תרכ"ד עבר לעיירה זאגר (חדש) בקצה ליטא.
לא ברורה הסיבה שבגינה עבר לעיירה מרוחקת זו ויש האמורים כי היה זה מפאת מחלוקת ששררה בעיר בין החסידים למתנגדים.
בשהותו בזאגר החל בהדפסת ספרו עין אליהו על ספר עין יעקב שעל אגדות הש"ס.
חיבורו נדפס במהדורת הספר עין יעקב תרכ"ט-תרל"ד.
בסוף ימיו נקרא לכהן ברבנות העיר קוברין ונפטר בה בפתאומיות לאחר כחצי שנה בתאריך י"ב באלול תרל"ד.
אליו קפראדוסי (באיטלקית: Elio Capradossi; נולד ב-11 במרץ 1996) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הבלם בקליארי ובנבחרת אוגנדה.
קפראדוסי הוא תוצר מחלקת הנוער של רומא, עימה זכה בעונת 16–2015 באליפות הפרימוורה (אליפות הנוער של איטליה) עם הקבוצה עד גיל 19 של רומא, כאשר הוא שימש כקפטן הקבוצה.
בקיץ של שנת 2016, הוא הושאל לבארי מהסרייה ב'.
הופעת הבכורה שלו הגיעה ב-24 בספטמבר כשחקן פותח במשחק נגד בנוונטו באצטדיון סאן ניקולה.
בינואר 2018, לאחר עונה וחצי של השאלה בבארי, הוא שב לשורותיה של רומא.
ב-6 במאי 2018, הוא רשם את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של רומא במסגרת ניצחון החוץ 0–1 על קליארי, כאשר הוא עשה זאת כשחקן פותח.
ב-20 ביולי, הוא הושאל פעם נוספת לקבוצה מהסרייה ב', הפעם לספציה, כשתקופת ההשאלה נמשכה עד ל-30 ביוני 2019. ב-1 באוגוסט, הוא חתם על חוזה לארבע שנים בשורות ספציה.
עם נבחרת איטליה עד גיל 17 הוא נטל חלק באליפות אירופה עד גיל 17 לשנת 2013 ובגביע העולם עד גיל 17 לשנת 2013.
את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של הנבחרת האיטלקית עד גיל 21 הוא ערך ב-5 באוקטובר 2017 במסגרת משחק ידידות נגד נבחרת הונגריה עד גיל 21, שנגמר בניצחון 2–6 לזכות האיטלקים.
הודות לאימו, קפראדוסי היה רשאי לשחק באחת מהנבחרות הבוגרות של אוגנדה או של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בשנת 2024 החל לשחק בנבחרת אוגנדה.
קפראדוסי נולד בקמפלה, אוגנדה ועבר לאיטליה, כשהיה בן שנתיים.
לאחר מכן, הוא קיבל אזרחות איטלקית.
אֵלִי (אֱלִיָּהוּ) שֵייד (Elie [Eliyahu] Scheid; 25 באוקטובר 1841 – אוקטובר 1922) היה המפקח הראשי על המושבות בארץ ישראל מטעם הברון רוטשילד, מאז פרש עליהן הברון את חסותו, בסוף שנת 1883, ועד שהעביר אותן לניהול יק"א בדצמבר שנת 1899.
אלי שייד נולד במשפחה יהודית באגנו (Haguenau), אשר שוכנת בחבל אלזס.
הוריו היו שרה לבית מוֹך (Moch) ושמעון אברהם.
אביו (יליד 1770 לערך) נולד בכפר שִׁירוֹפֶן (Schirrhoffen), לא רחוק מאגנו.
באגנו שכנה באותה תקופה קהילה יהודית גדולה אשר התבססה במקום החל מראשית המאה ה-18. לאחר שהיגר האב לאגנו, עבד כרוכל ולאחר מכן כסוחר ברזלים.
לפני נישואיו לאמו של אלי, היה נשוי לרינה לבית קַרְפְּ (Reine Carpe, ילידת 1761 לערך), ומנישואים אלו נולדו לו 3 ילדים.
ראשית עבודתו המקצועית ופעילותו הציבורית
לאחר שהשלים את לימודיו בהצטיינות בבית הספר היהודי, המשיך אלי ללימודים בבית הספר התיכון המקומי.
בתום יום הלימודים, למד אצל מורה לגמרא וגם אצל הרב המקומי.
בגיל 17, נפטר אביו (בשנת 1858), והוא בן 89. כדי לסייע בפרנסת משפחתו, עזב את בית הספר ואת הלימודים הדתיים, הלך ללמוד הנהלת חשבונות, וכבר בשנת 1860 החל לעבוד כפקיד.
ארבע שנים לאחר מות אביו, נפטרה עליו אמו (בשנת 1862).
באותה התקופה, במקביל לעבודתו כפקיד וכמנהל חשבונות, החל לעסוק בעסקי ציבור.
תפקודה של חברה קדישא לאחר מותם של אביו ואמו לא מצא חן בעיניו, ולכן הקים חברה קדישא חדשה וקרא לה "חברת עם סגולה".
הוא שימש מזכיר החברה ואחר כך יושב ראש שלה, תפקיד שנשא עד שנת 1883, כשעזב את אגנו.
כמה שנים קודם לכן, התמזגה החברה הוותיקה עם זו החדשה.
כשפרצה מלחמת צרפת–פרוסיה, התמנה למזכיר באגודה לעזרה לפצועי המלחמה בצרפת, וכשחזר לעירו - היה חבל אלזס שייך לגרמניה.
הוא נבחר לפרנס העיר, ובהמשך גם כחבר מועצה באגנו.
עד מהרה נעשה מזכיר העיר והיה גם חבר בוועדת הכספים ובהנהלת קופת החיסכון של העיר.
הוא נבחר למועצה שוב ושוב, עד שעזב את העיר.
בשנת 1874 הקים, ביחד עם שותף, עסק למסחר בכשות, וזאת במסגרת תעשיית הבירה שהייתה מפותחת מאוד באלזס.
לאחר כמה שנים, בשנת 1882, פקד משבר את ענף הכשות, והוא ירד מנכסיו ושוב חזר לעבוד כפקיד.
שמו של שייד הגיע לאוזניו של הברון בנימין אדמונד דה רוטשילד, שהיה אז יושב ראש הוועד לגמילות חסדים בפריז.
שייד הוזמן לראיון עם הברון בראשית 1882, וזה האחרון הציע לו לארגן מחדש את הוועד תמורת משכורת שנתית ודירת שרד.
ביוני 1883 יצא שייד לפריז, ועד שענייני משרתו החדשה הוסדרו ועד שאשתו וילדו הצטרפו אליו, ריכז מסמכים וכתבים שצבר במשך השנים וארגן חיבורים מסודרים על תולדות יהודי אגנו ואלזס.
באותה העת הגיע לאוזניו של הברון רוטשילד מידע על יהודים שעלו לארץ ישראל והגיעו לחרפת רעב, והוא ביקש משייד לסדר שם את העניינים.
רוטשילד הבטיח לשייד כי המשימה תארך 6 שבועות בלבד וכי בזמן הזה יחליף אותו עובד אחר בוועד לגמלות חסדים.
בפועל, הוא החל אז בתפקיד חדש שיעסיק אותו במשך 15 שנה, ואת מקומו בוועד מילאו בקושי 3 פקידים.
פועלו כמפקח ראשי על מושבות הברון
שייד היה המפקח הראשי על המושבות בארץ ישראל מטעם הבארון.
במסגרת תפקידו זה, דאג למתיישבים ולפיתוח המושבות, ובמסגרת זאת בא בדין ודברים עם ערביי האזור ועם הנהגת השלטון העות'מאני, כל שהיה צורך בכך.
שייד טיפל בדברים מקרוב, ולצורך כך ביקר בארץ 22 פעמים לאורך תקופת עבודתו זו - חלק מן הביקורים נמשכו חודשים ארוכים.
כמי שהגיע מאזור אירופי מפותח, מנוהל-היטב, מוריק ובעל מזג אוויר נוח, נתקל שייד בארץ ישראל בנופים, מנהגים והתנהגות שלטונית שהיו זרים לו.
את כל אלו הוא מזכיר בזכרונותיו ספק באירוניה ספק בלעג.
כך, הוא מתעכב על מראם של הכפרים הערביים ועל מנהגיהם של ערביי הארץ:הכפרים הספורים שבדרך עלובים הם, כמובן.
יליד-הארץ די לו בחדר אחד רחב-ידיים הבנוי חומר, שבו ישנים הבהמות ובני המשפחה כאחד.
[...] בכלי מיטה - אין לו צורך; כל השנה הוא ישן על מחצלת-קש.
[...] אם תזמין ערבי לסעודה בביתך אין הוא חש עצמו בנוח בגלל כלי-האכילה, ומתוך שאינו יודע מה יעשה במזלג סופו שהוא מניחו מידו ומסתייע באצבעותיו.
(ע' 33)גם על חוסר בתשתיות בסיסיות למגורים ותחבורה הוא מתעכב.
כך, למשל, הוא מתאר את דרכו לצפת:עברתי את כל ארץ-ישראל לארכה ולרחבה, מקצה עד קצה, ומעולם לא ראיתי דרך דומה לזו.
משתמש אני במילה 'דרך' מטעם שאין מלה אחרת לרשותי.
לאמיתו של דבר, אין כלל דרכים בלב הארץ.
שוו בנפשכם הר מבותק לשנים, בעומק עד שלוש-מאות מטר, המחצית האחת נעדרת לגמרי והשנייה זקופה לנגד עיניך, ועל מה שנותר על גבי סלעים חלקלקים, על שפת התהום הזאת, חייב אתה זלהעפיל, רכוב על סוס, משך קרוב לשעה-ורבע, כדי להגיע למרומי ההר.
אף-על-פי-כן זוהי הקרויה הדרך מפקע לצפת.
(עמ' 136-135)גם מזג האוויר בארץ ישראל זר לו, והוא נתקל רבות ביתושים ובמחלות (שייד עצמו נדבק מספר פעמים בקדחת ובדיזנטריה), כמו גם הביורוקרטיה האיטית והמסורבלת של השלטון העות'מאני אשר דורשת תדיר הפקדת בקשיש בידי פקידים.
נושא אחד שעמד במרכז ביקוריו בארץ היה רכישת קרקעות לטובת הרחבת ההתיישבות, כמו גם הסדרת רישום קרקעות שהבעלות עליהן לא הוכרה על ידי השלטון העות'מאני והשגת רישיונות בנייה.
כך, למשל, הקרקעות עליה הוקמה המושבה זכרון יעקב נרשמו על ידי יצחק לבל, יו"ר הוועד המרכזי בגאלאץ (רומניה).
לאחר פטירתו של לבל, סירבו השלטונות העות'מאנים לקבל את העברת שטר הקניין על הקרקע על שם אדם אחר (הליך ביורוקרטי שבוצע באירופה) ועיקלו את אדמות המושבה בראשית שנת 1884. שייד נדרש לביקור אצל פקידים בכירים בקושטא עד שלבסוף הוסדר העניין.
בהמשך, בשנת 1887, נסע שוב לקושטא, הפעם כדי לקבל אישור לבנות בשטחי המושבה ראשון לציון.
נושא אחר עליו פיקח היה קידום תעשייה חקלאית במושבות החדשות.
הברון רוטשילד תמך בחקלאות מתקדמת, ושייד - שהאמין דווקא כי חקלאות פלחה היא הפתרון הראוי, אך לא הצליח לשכנע בכך את הברון - פעל לחלוקת שטחים למתיישבים ולפיתוח הגידולים המתאימים.
לאורך שנות עבודתו - כך הוא מסכם בסוף ספר זכרונותיו - ניטעו ברחבי הארץ כ-820,000 עצים מסוגים שונים: זית, תות (שימשו גם לייצור משי), משמש, שקד, אפרסק, תפוז, אתרוג, תאנה, צפצפות ואקליפטוס.
בנוסף לאלו, קידם שייד את מדיניותו של הברון לנטיעת גפנים במושבות - אם לצורך ייצור יין ביקבים שהוקמו בזכרון יעקב ובראשון לציון ואם לצורך הכנת צימוקים, כפי שנעשה בראש פינה.
יחסיו עם המתיישבים היו מורכבים.
הוא ראה ברבים מהם כמי שרוצים לנצל את כספו של הברון ולהתחמק מעבודה, ואף ביקר אותם בגלוי על כך.
בשנת 1883 פנו ארבעים מתושבי המושבה זכרון יעקב אל הברון והתלוננו כנגד התנהגותו של הפקיד יהודה ליב-ליאון וורמסר.
לדברי המתיישבים, וורמסר רדה בתושבים ורצה לשנות את סדרי התפילה בבית הכנסת.
אחד ממנהיגי המרד היה רופא המושבה, ד"ר אליקים גולדברג, והוא סומן על ידי וורמסר כמי שנלחם מלחמת דת בפקידות הברון.
כאשר שייד נדרש לטפל במרד שפרץ כנגד הפקידות, הוא הסתייע בקשריו עם השלטון העות'מאני והביא לכך שלמושבה נשלחו שוטרים אשר גירשו ממנה את ד"ר גולדברג.
לאחר המרד, עזב וורמסר את תפקידו ושב לפריז.
ניצול מיני של נערות ארצישראליות
במהלך ימי עבודתו של שייד כמפקח הראשי על מושבות הברון בארץ-ישראל, נפוצו שמועות על כך שהוא מנצל מינית נערות ארצישראליות תמורת הטבות אשר העניק להן.
אחת ההטבות הללו הייתה שליחתן של הנערות ללימודים בפריז, מהם חזרו ארצה כמורות; הדבר העניק להן מעמד ועבודה טובה.
תמורת זאת, כך נטען, היה דורש מהן טובות הנאה מיניות.
כפי שנטען, בכירים ביישוב בארץ - דוגמת הרופא ד"ר הלל יפה, אליעזר רוקח, ישראל דוב פרומקין (עורך "החבצלת"), זאב יעבץ ונפתלי הרץ אימבר - ידעו על מעשיו, והשמועות פשטו בקרב רבים מן המתיישבים.
ד"ר יפה סיפר כי אחד המתיישבים מחדרה, אשר רצה כי בתו תסע להשתלם בפריז, שאל אותו אם אכן נכונה השמועה כי ללא חופה וקידושין אין נולדים ילדים.
על פי השמועות, נטפל שייד גם לצינה, רעייתו של מאיר דיזנגוף.
לאחר תום תפקידו בשירות הברון
לאחר שהעביר הברון רוטשילד את המושבות בארץ ישראל ליק"א, בסוף שנת 1899, סיים שייד את תפקידו.
הוא היה אז בן שישים לערך, וככל הנראה לא ביקר עוד בארץ ישראל.
עם תום שירותו את הברון, פנה שייד לעסוק בענייני צדקה.
הוא היה פעיל בחברה היהודית לעזרה הדדית ובוועד היהודי למען הסטודנטים.
שייד נפטר בפריז בשנת 1922 ונטמן בבית הקברות של מונמארטר, לצד אשתו, אשר נפטרה בשנת 1916.
לציון תרומתו למושבה זכרון יעקב, הונצח שמו בכתובת שנקבעה בחזית של בריכת בנימין - מאגר המים שנבנה במושבה בשנת 1891 - שם נכתב כי ייזכר לטוב "צירו הנאמן [של הברון רוטשילד] השר אליהו שייד".
ב-24 באוקטובר 1865 נישא שייד לליאונטין לבית אה (Leontine Ah, ילידת 1841), בת למשפחה יהודית מיוחסת באגנו.
ז'ול למד בבית הספר הגבוה לחקלאות בגריניון (צרפת), ביחד עם אהרן אהרנסון, ובהמשך התגייס לצבא צרפת בשנת 1887 ושירת במסגרת המשרד הרביעי.
אף על פי שלא היה היסטוריון מקצועי, עסק שייד גם בכתיבה היסטורית, בפרט על אודות היהודים באזור אלזס, ואף פרסם מספר חיבורים בנושא.
גולת הכותרת של עבודתו זו הייתה הספר על ההיסטוריה של יהודי אגנו, והוא חקר גם את תולדותיו של רבי יוסף בן גרשון איש רוסהיים.
חלק ממאמריו פורסמו בכתב העת הצרפתי למחקרי יהדות, Revue des Études Juives.
Eugene Manuel, Paris, 1918 (תורגם לעברית בשם 'איז'ן עמנואל: תולדותיו ומפעליו', יצא לאור בשנת 1911 בתרגום עברי בהוצאת דפוס א"מ לונץ, ירושלים, וזמין לצפייה באתר הספרייה הלאומית)
בנוסף לאלו, יש מִכְּתביו שלא הגיעו לפרסום.
כך, למשל, זכרונותיו מימי שירותו בצבא הלואר בשנת 1871, חיבור על החברה קדישא של אגנו וחיבור בשלושה כרכים על תולדות המסדות של גמילות חסדים.
רבים מניירותיו נעלמו בזמן הכיבוש הנאצי.
לקראת סוף תקופת עבודתו בשירות הברון רוטשילד, העלה על כתביו את זכרונותיו, אותם ביסס על פתקים ומסמכים שאסף במהלך התקופה.
הזכרונות נכתבו בשלושה העתקים בכתב ידו - אותם כתב בלילות בהם סבל מנדודי שינה - והם נבדלים זה מזה בשינויים קלים.
שלושת כתבי היד יחדיו שימשו כבסיס לתרגום מקיף של הזכרונות, כפי שהובא לדפוס על ידי אהרון אמיר בשנת תשמ"ג, בתוספת מבוא והערות מאת שמעון שוורצפוקס; ספר זה מתאר ב-66 פרקים את מסעותיו של שייד בארץ ישראל וברחבי האימפריה העות'מאנית, בין השנים 1883–1899, ומפרט, בין היתר, את אשר התרחש אז במושבות.
חלקים נרחבים מוקדשים למושבות זכרון יעקב, ראש פינה, ראשון לציון ופתח תקווה.
הספר מלווה באיורים של שייד, בהם תיאר מנופי המושבות.
אליו יאו אדם הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת זאכו מליגת העל העיראקית.
אדם החל את הקריירה המקצוענית שלו בספרטקס יורמלה מליגת העל הלטבית.
בסך הכל ערך 25 הופעות ליגה במדי המועדון בעונות ו-, בהן ערך 25 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
בעונת הושאל אדם לספינטול גאורגה מליגת העל המולדובית.
הוא זכה עם המועדון בגביע מולדובה ובסופר קאפ המולדובי.
בסך הכל ערך 22 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-6 באוגוסט 2021 הושאל אדם למשך עונה אחת להפועל עכו מהליגה הלאומית.
ב-30 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במדי המועדון, בהפסד 0–1 להפועל כפר סבא במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2021/2022. ב-15 באוקטובר הבקיע את שערו היחיד במדי המועדון, בניצחון 0–3 על הפועל ניר רמת השרון במסגרת המחזור השמיני בליגה.
בסך הכל ערך אדם 36 הופעות ליגה במשך תקופת ההשאלה.
ב-1 ביולי 2022 הושאל עד תום העונה לבני יהודה תל אביב.
בקיץ חתם באל אהלי טריפולי מליגת העל הלובית.
אדם היה חלק מסגל נבחרת ניגריה עד גיל 23 בטורניר גביע אפריקה לאומות עד גיל 23 בשנת 2019, וערך שתי הופעות בטורניר.
הרב אליהו שלמה רענן (י"ב בתשרי ה'תרצ"ה, 21 בספטמבר 1934 – כ"ט באב ה'תשנ"ח, 20 באוגוסט 1998) היה רב ישראלי ציוני דתי, חוקר במכון הלכה ברורה ובירור הלכה שעל יד ישיבת מרכז הרב ומחברי הגרעין המייסד של המאחז הדר בית"ר.
הרב רענן נרצח בשנת תשנ"ח (1998) על ידי מחבל פלסטיני שחדר לביתו בשכונת אדמות ישי שבחברון.
נולד לרב שלום נתן רענן, ר"מ בישיבת מרכז הרב ומנהלה, ולרבנית בתיה מרים, בתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק – ראש ישיבת מרכז הרב ורבה הראשי הראשון של ארץ ישראל.
נקרא על שם הגר"א ועל שם אבי סבו, הרב שלמה זלמן קוק.
למד בישיבת מרכז הרב והוסמך לרבנות על ידי הרב רפאל קוק.
נישא לרבנית חיה ונולדו להם שלושה ילדים.
הרב רענן ומשפחתו התגוררו בירושלים, ובשנת 1985 היו בין מקימי היישוב הדר בית"ר שהפך לימים לעיר ביתר עילית.
בשנת 1992 עברה המשפחה למגורים בקרוואן בשכונת אדמות ישי (תל רומיידה) שביישוב היהודי בחברון.
הרב רענן למד ולימד בישיבת מרכז הרב ובישיבת תורת ירושלים, ומשנת תשל"ח ועד מותו עסק במחקר במכון הלכה ברורה ובירור הלכה שעל יד ישיבת מרכז הרב.
נודע בחיבתו והתמסרותו למפעל ההתיישבות ביש"ע, וכן בהקפדתו על שמירת הלשון ושמירת העיניים.
נהג לעלות להר הבית ואף פרסם קריאה ציבורית בנושא, לאחר שלמד עם דודו הרצי"ה קוק את תשובת הראי"ה קוק בנושא והבין מהרצי"ה שהמצב כיום שונה מהמצב בזמן כתיבת התשובה.
בכך היה לאחד מראשוני הרבנים שפרסמו תמיכה בעלייה להר הבית.
תמך גם בישיבת תורת הבית, בראשות הרבנים דוד ואביגדור אלבום.
כנכד הראי"ה קוק, החזיק הרב רענן בזכויות היוצרים על כתביו, לאחר שדודיו, הרצי"ה קוק ופרידה חנה רבינוביץ-תאומים, נפטרו ללא צאצאים, אביו נפטר, אחיו (אברהם יצחק) נפטר בצעירותו, ואחותו (ציפורה) אינה יורשת לפי ההלכה.
באדר תשנ"ח, חצי שנה לפני הירצחו, הוא כתב ייפוי כוח לרב משה צוריאל להדפיס ולהפיץ את כתבי הרב קוק.
הרב צוריאל עסק בההדרת כתבי גדולי ישראל בכלל והרב קוק בפרט, והיה ידידו מתקופת לימודם המשותפת בישיבת מרכז הרב, והוא השתמש בייפוי כוח זה להדפסת שמונה קבצים וכתבים נוספים של הרב קוק.
הרב אברהם יצחק רענן - ר"מ בישיבת רמות בירושלים.
הרב מיכאל דב - חוקר תורני במכון הלכה ברורה.
ציפורה - אשת הרב ישראל שליסל.
ב-20 באוגוסט 1998 חדר סאלם סרסור, מחבל פלסטיני, אל הקרוואן ומצא את הרב רענן ישן במיטתו.
המחבל דקר למוות את הרב רענן ולאחר מכן ניסה להצית את המבנה על יושביו.
הרבנית ששהתה באותה עת בחדר סמוך צעקה והמחבל נמלט מהמקום.
המחבל נתפס על ידי צה"ל ונשפט בשנת 1999 ל-3 מאסרי עולם, אולם שוחרר בשנת 2011 במסגרת עסקת שליט.
הרב רענן נקבר בהר הזיתים בחלקת משפחת קוק אל מול הר הבית.
בחדר שבו נרצח, הוקם כולל "אור שלמה" ללימודי הלכה.
בנוסף, יצא הספר "נשמה של שבת" ובו אוסף מאמרים תורניים, בהם מאמרים של סבו הרב אברהם יצחק קוק ורבנים נוספים, וכן הספדים ודברי זיכרון על דמותו.
מפתח לפירושים על משנה תורה לרמב"ם, (בשיתוף הרב ברוך כהנא), בהוצאת מכון הלכה ברורה ובירור הלכה, ירושלים תשנ"ב
מפתח להערות על שער המלך, (בשיתוף הרב ברוך כהנא), בהוצאת מכון ירושלים
אליו פאדרה הוא כדורגלן גמביאני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת ססואולו מהסרייה א' ובנבחרת גמביה.
פאדרה גדל במחלקת הנוער של ריאל דה בנג'ול, והחל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הגמביאנית.
ב-6 במרץ 2020 חתם בפוהרוני מליגת העל הסלובקית.
הוא ערך 34 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ששה שערים.
ב-3 באוגוסט 2021 חתם פאדרה על חוזה לארבע שנים בזולטה ורכם מליגת העל הבלגית.
הוא ערך 51 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ששה שערים.
ב-1 ביולי 2023 חתם פאדרה בראסינג גנק מליגת העל הבלגית.
ב-25 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד סרבט ז'נבה במסגרת הסיבוב השני במוקדמות ליגת האלופות לעונת 2023/2024. ב-29 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 4-0 על ר.ו.ד.
מולנבק במסגרת המחזור הראשון לעונת .
ב-14 באוגוסט 2024 חתם פאדרה על חוזה ל-4 שנים בקומו מהסרייה א'.
ב-24 בספטמבר כבש את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 3-2 על אטאלנטה.
ב-28 ביולי 2025 הושאל אל ססואולו, העולה החדשה לסרייה א'.
ב-23 באוגוסט ערך הופעת בכורה במועדון כשעלה כמחליף בהפסד 0-2 לנאפולי.
ב-20 בנובמבר 2022 ערך פאדרה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גמביה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת גינאה ביסאו במשחק ידידות.
אליוט (אלימלך) הורוביץ (1953–2017) היה היסטוריון ישראלי.
הורוביץ, נולד ברובע קווינס, ניו יורק, התחנך בישיבת כרם ביבנה.
הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת פרינסטון ב-1975. את תואר דוקטור קיבל מאוניברסיטת ייל ב-1982. עבודת הדוקטורט שלו הייתה "אחוות יהודיות בורונה של המאה השבע-עשרה: מחקר בהיסטוריה החברתית של אדיקות".
לאחר שעלה לישראל, לימד היסטוריה יהודית של ימי הביניים וראית העת המודנית במשך שלושים ושתיים שנים, תחילה באוניברסיטת בן-גוריון ובין השנים 1989–2014 באוניברסיטת בר-אילן.
הוא גם שימש מצרה אורח באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, פרינסטון, טורונטו, פן ואוקספורד.
משנת 2004 ועד מותו שימש הורוביץ כעורך ה-Jewish Quarterly Review, כתב העת הוותיק ביותר בשפה האנגלית שהוקדש למדעי היהדות.
הורוביץ תרם רבות להרחבת הגישות והנושאים של כתב העת, וסייע לעצבו לאחד מהפורומים המובילים בתחום מדעי היהדות.
המונוגרפיה של הורוביץ, "Reckless Rites: Purim and the Legacy of Jewish Violence" (2006), זכתה במקום השני בתחרות הפרס הלאומי לספרים יהודיים ב-2007.
בשנת 2014 הורוביץ פרש לפנסיה מוקדמת ומונה למרצה אורח בבאליול קולג', אוקספורד, בשנת הלימודים 2015/16.
בספרו "טקסים פזיזים: פורים ומורשת האלימות היהודית", הורוביץ חקר את ההיסטוריה של האלימות היהודית מאז העת העתיקה ואת הדרכים שבהן התמודדו דורות של היסטוריונים עם ההיסטוריה הזו.
מחקרו היה הראשון שהכיר באופן מלא והתייחס לפרקטיקות האנטי-נוצריות שהפכו לחלק מהאלימות ההיתולית והתיאטרלית, של חג פורים.
הוא גם בחן את הדרכים השונות שבהן שימשה מגילת אסתר, שעליה מתבסס החג, על ידי יהודים ונוצרים במשך מאות שנים - בין אם כמראה עתיקה של צרות מודרניות ובין אם כבסיס לטענות אנטישמיות.
לגבי צמא הדם של היהודים.
אליהו ששון (7 בינואר 1947 – 18 באוקטובר 1973) היה קצין ישראלי בדרגת רב-סרן, מעוטר עיטור העוז שנפל במלחמת יום הכיפורים.
ששון נולד ב-7 בינואר 1947 במושב אלרואי (כיום שכונה בקריית טבעון).
הוא למד בטבעון, מגדל העמק ובכפר הנוער ויצו נהלל.
התגייס לחטיבת הצנחנים בנובמבר 1965. לאחר קורס צניחה צבאית, אלרועי סיים קורס מפקדי כיתות וקורס למש"קי הנדסה.
ב-1971 סיים קורס מפקדי פלוגות בחיל הרגלים.
לאחר מכן העולה לדרגת סרן.
הוא החל לשרת כמפקד פלוגה וקצין מבצעים בחיל, והשתתף בפעולות מבצעיות של יחידות הצנחנים.
באותה השנה ששון התחתן עם חברתו שרה ועבר להתגורר בירושלים.
בשנים 1972–1973 עשה הסבה לתפקידים בחיל השריון והחל לשרת כמפקד פלוגה בסיני.
במלחמת יום הכיפורים השתייך לגדוד 184 בחטיבה 14. לחם בקרבות הגדוד בתפקיד מפקד פלוגה.
ב-18 באוקטובר 1973 נהרג בקרב החווה הסינית.
לאחר המלחמה עוטר ששון בעיטור העוז.
בכתב העיטור נאמר: "ב-18 באוקטובר 1973 הוביל את פלוגתו בהסתערות על "החווה הסינית", כשהוא נע עם הטנק שלו בראש הכוח המסתער, בשטח המכוסה אש טנקים וארטילריה.
בקור רוחו ובדבקותו במשימה סחף אחריו את כל אנשי הפלוגה.
בקרב זה נפגע ונפל, כשהוא מגלה אומץ לב ודבקות במשימה".
ששון השאיר אחריו אישה, הורים, אח ואחות.
נקבר בבית העלמין האזרחי אלרואי שבקריית טבעון.
לאחר מותו הועלה בדרגה מדרגת סרן לדרגת רב-סרן.
אליוט נס היה סוכן במחלקת האוצר של ארצות הברית, שנודע במאמציו לאכוף את "חוק היובש" בעיר שיקגו, כמנהיג הצוות שזכה לכינוי "הבלתי משוחדים".
נס נולד בשיקגו, לזוג הורים שהיגרו מנורווגיה ועבדו כאופים.
הוא למד מינהל עסקים ומשפטים באוניברסיטת שיקגו, וסיים את לימודיו בשנת 1925. לאחר שהתקבל לעבודה כחוקר בחברת אשראי שבסיסה באטלנטה, נשלח לעבוד באזור שיקגו.
בהמשך חזר ללמוד באוניברסיטת שיקגו, וסיים תואר שני (מוסמך) בקרימינולוגיה.
בשנת 1926 החליט להתגייס לכוחות הביטחון, בהשפעת בעלה של אחותו (אלכסנדר ג'יימי), שהיה סוכן FBI.
בשנת 1927 התקבל לעבודה כסוכן במשרד האוצר, והוצב ביחידה לאכיפת "חוק היובש" בשיקגו.
בעקבות כניסתו של הרברט הובר לתפקיד נשיא ארצות הברית (מרץ 1929), הממשלה החליטה להתמקד בתפיסתו של המאפיונר הידוע אל קפונה.
נס נבחר לנהל את הפעילות נגד קפונה בנושא הפרות של "חוק היובש" (ייצור והברחה של משקאות חריפים), ובמקביל נפתחה חקירה מקיפה נגד קפונה בנושא העלמות מס הכנסה (חקירה שהובילה לבסוף למעצרו).
בגלל מגפת השחיתות של אנשי אכיפת החוק, נס נאלץ לבחור בעצמו סוכנים ישרים ואמינים עבור הצוות המיוחד.
הצוות המקורי הורכב מחמישים סוכנים ומספרם צומצם בהדרגה לחמישה-עשר, ולבסוף לתשעה סוכנים בלבד.
הצוות ערך פשיטות רבות על מתקנים לייצור משקאות חריפים ועל נתיבי האספקה של קפונה.
המקור העיקרי למידע על קפונה היה השימוש הנרחב במכשירי האזנה.
לאחר שקפונה ניסה ללא הצלחה לשחד כמה מסוכניו של נס, הצוות זכה לכינוי "הבלתי משוחדים".
קפונה אף ניסה להתנקש בחייו של נס מספר פעמים, ללא הצלחה.
אף על פי שהפעילות של נס וצוותו פגעה בעסקיו של קפונה, חקירת המס היא שהביאה למעצרו.
בשנת 1931 הוא נעצר ונאשם ב-22 סעיפים של העלמת מס, וב-5,000 הפרות של "חוק היובש".
ב-17 באוקטובר 1931 הוא נידון ל-11 שנות מאסר, והחל לרצות את עונשו בשנת 1932.
נס מונה לחוקר הראשי ביחידה לאכיפת "חוק היובש" בשיקגו, ומשנת 1934 מילא תפקיד דומה במדינת אוהיו.
בעקבות ביטול "חוק היובש" בשנת 1933 נס מונה לממונה על בטיחות הציבור בעיריית קליבלנד.
הוא יזם קמפיין שאיתר אנשי כוחות ביטחון מושחתים, ונלחם בתופעת ההימורים הבלתי חוקיים.
נס התפטר בשנת 1942 לאחר שלא הצליח ללכוד רוצח סדרתי שפעל באזור, ומונה לתפקיד ממשלתי בוושינגטון.
בשנת 1944 מונה ליו"ר חברת האבטחה "דייבולד" שבסיסה באוהיו.
הוא השתתף בבחירות לתפקיד ראש עיריית קליבלנד בשנת 1947 אך הפסיד.
באותה שנה נאלץ לעזוב את עבודתו בחברת האבטחה, והחל לעבוד בחברת תעשייה במדינת פנסילבניה.
בשנת 1957 פרסם ספר ("הבלתי משוחדים"), וב-16 במאי מת מהתקף לב.
נס התחתן שלוש פעמים, התגרש פעמיים ואימץ ילד אחד.
מספר סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה הופקו בהשראת המאבק שניהל נס נגד אל קפונה.
הידוע שבהם הוא סרטו זוכה פרס אוסקר של הבמאי בריאן דה פלמה, "הבלתי משוחדים" (משנת 1987), בכיכובו של השחקן קווין קוסטנר בתפקיד אליוט נס, שון קונרי בתפקיד ג'ים מאלון ורוברט דה נירו בתפקיד אל קפונה.
בנוסף, דמותו הופיעה גם בסדרת המדע הבדיוני "על טבעי" בעונה 7, פרק 12.
אליוט קוק קרטר היה מלחין אמריקאי.
צ'ארלס אייבס עודד אותו בצעירותו לבחור במוזיקה כמקצוע והוא למד אנגלית ומוזיקה באוניברסיטת הרווארד ובבית ספר לונגי למוזיקה.
וולטר פיסטון היה אחד ממוריו למוזיקה והוא שר במקהלת הגברים של הרווארד (Harvard Glee Club).
אחרי סיום לימודיו נסע לפריז ללמוד אצל נדיה בולאנז'ה ובשנת 1935 חזר לארצות הברית והתמנה למנהל בלט קרוואן (Ballet Caravan).
משנת 1939 עד 1941 לימד פיזיקה, מתמטיקה ויוונית קלאסית, נוסף למוזיקה, בסיינט ג'ון קולג' באנאפוליס, מרילנד.
בשנות מלחמת העולם השנייה עבד קרטר במשרד למודיעין מלחמתי.
אחרי המלחמה כיהן במשרות הוראה בקונסרבטוריון פיבודי (1946–1948), באוניברסיטת קולומביה, בקווינס קולג' שבניו יורק (1955 - 1956), באוניברסיטת ייל (1960–1962), באוניברסיטת קורנל (מ-1967) ובבית הספר ג'וליארד (משנת 1972).
בשנת 1967 התמנה לחבר באקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות.
בספטמבר 2008 התקיים הפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים בסימן יום הולדתו המאה של המלחין, ובו נוגנו יצירות רבות משלו.
ביניהן ביצוע בכורה עולמי לקונצ'רטו לחליל אשר כתב בהזמנת הפסטיבל.
יצירותיו המוקדמות של קרטר מושפעות מאיגור סטרווינסקי ופאול הינדמית והן נחשבות נאו-קלאסיות מבחינת האסתטיקה.
הוא קיבל הכשרה קפדנית ויסודית בקונטרפונקט, החל בפוליפוניה של ימי הביניים וכלה בסטרווינסקי, והדבר ניכר ביצירותיו הראשונות, כמו הבלט "פוקהונטס" (1938–1939).
חלק מן המוזיקה שכתב בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא דיאטוני בעליל וכולל ליריות מלודית, המזכירה את סמיואל בארבר.
קרטר נטש את הנאו-קלאסיקה בערך במקביל לסטרווינסקי ואמר כי הוא "מרגיש שהוא מתעלם מתחומי רגש חיוניים".
המוזיקה שחיבר לאחר 1950 אטונאלית ומורכבת מקצבית.
מציינת אותה המצאת המונח "מודולציה משקלית" לתיאור שינויי המשקל והמפעם התכופים והמדויקים שביצירתו.
בעוד שהכרומטיות ושפתו הצלילית מקבילים לאלה של מלחינים סריאליים בני תקופתו, קרטר אינו משתמש בטכניקות סריאליות במוזיקה שלו.
הוא פיתח וקטלג באופן עצמאי את כל הקבצים האפשריים של גובהי-צליל (למשל, כל אפשרויות האקורדים בני שלושה צלילים, האקורדים בני חמישה צלילים, וכן הלאה).
תאורטיקאים של המוזיקה, כדוגמת אלאן פורט, ארגנו שיטתית את הנתונים האלה לתאוריה מוזיקלית סדורה.
סדרת יצירות משנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 מחוללת חומר טונאלי משלה על ידי שימוש בכל האקורדים האפשריים של מספר מסוים של צלילים יסודיים.
הקונצ'רטו לפסנתר (1967) עושה שימוש בקובץ של אקורדים בני שלושה צלילים כחומר הגלם הצלילי שלו; רביעיית המיתרים השלישית (1973) משתמשת בכל האקורדים המרובעים; הקונצ'רטו לתזמורת (1960) משתמש בכל האקורדים המחומשים וה"סימפוניה לשלוש תזמורות" עושה שימוש בקבצים של אקורדים בני שישה צלילים.
קרטר גם מרבה להשתמש באקורדים "טוניים" של 12 צלילים.
מעניינים במיוחד הם אקורדים של 12 טונים המכילים את כל המרווחים, שם כל מרווח מקבל ייצוג בין תווים סמוכים של האקורד.
יצירתו מ-1980 לפסנתר סולו, "פנטזיות ליליות", מנצלת את הקובץ המלא של 88 אקורדים כל-מרווחיים בני 12 צלילים.
באופן טיפוסי, חומר הגלם הצלילי מחולק קטעים קטעים בין כלי נגינה, תוך הקצאת מערך או מערכי אקורדים ייחודיים לכל כלי נגינה או מדור בתזמורת.
ריבוד החומר הזה, המקצה לקולות אינדיבידואליים לא רק חומר צלילי ייחודי להם, אלא גם מרקם ומקצב משלהם, הוא מרכיב בעל חשיבות ראשונה במעלה בסגנון המוזיקלי של קרטר.
המוזיקה של קרטר לאחר "פנטזיות ליליות" מוגדרת כתקופתו המאוחרת ושפתו הטונאלית נעשתה פחות שיטתית ויותר אינטואיטיבית, אבל עדיין משמרת את המאפיינים הבסיסיים של יצירותיו הקודמות.
את השימוש שעושה קרטר במקצב אפשר להבין בצורה הטובה ביותר במסגרת תפיסת הריבוד.
כל קול אינסטרומנטלי מקבל בטיפול טיפוסי מערכת מפעמים משלו.
פוליריתמוס מבני, שבו פוליריתמוס איטי מאוד משמש כאלמנט צורני, קיים ברבות מיצירותיו של קרטר.
"פנטזיות ליליות" לפסנתר סולו, למשל, משתמשת ביחס מפעם של 216:175 המתמזג רק בשתי נקודות במשך כל היצירה בת 20 הדקות.
השימוש הזה בריתמוס הוא חלק ממטרתו להרחיב את מושג הקונטרפונקט כך שיקיף תפקידים שונים המופיעים בעת ובעונה אחת, אפילו פרקים שלמים, במקום להסתפק בקווים נפרדים.
קרטר פיתח את הטכניקה שלו לקידום מטרותיו האמנותיות.
השימוש שלו בריתמוס מקנה למוזיקה שלו רהיטות ותחושת זמן מובנות, ייחודיות אולי במוזיקה הקלאסית.
המוזיקה גם עתירת מבע ודרמטית בגלוי.
הוא אמר, "אני רואה את הפרטיטורות שלי כתסריטים, תסריטי שמע, שהנגנים מבצעים בכליהם, במטרה לשוות להם נופך דרמטי כפרטים וכשותפים בהרכב." הוא דיבר גם על שאיפתו לתאר "צורה שונה של תנועה," שבה הנגנים אינם צמודים לפעמה המודגשת של כל תיבה.
הוא אמר, שפעימות קבועות כאלה מזכירות לו מצעד חיילים או שעטת סוסים, צלילים שאינם נשמעים עוד בשלהי המאה ה-20, והוא רוצה שהמוזיקה שלו תבטא תאוצה או האטה מתמשכות, כאלה שאפשר לחוות במכונית או במטוס.
במוזיקה של קרטר אין כמעט זכר למוזיקה אמריקאית פופולרית או לג'אז, אך במוזיקה הווקאלית שלו, לעומת זאת, ניכרים קשרים הדוקים לשירה אמריקאית בת ימינו.
הוא כתב מוזיקה ליצירות משל אליזבת בישופ, ג'ון אשברי, רוברט לוול, ויליאם קרלוס ויליאמס וכן, ממש לאחרונה, ואלאס סטיבנס.
כמה מיצירותיו האינסטרומנטליות הגדולות, כמו הקונצ'רטו לתזמורת או "סימפוניה לשלוש תזמורות" נכתבו גם הן בהשראת משוררים אמריקאיים בני המאה העשרים.
בין הידועות ביצירותיו ה"ווריאציות לתזמורת" (1954-55); הקונצ'רטו הכפול לצ'מבלו, פסנתר ושתי תזמורות קאמריות (1959 - 1961); הקונצ'רטו לפסנתר (1967), שנכתב כמתנה ליום הולדתו ה-85 של איגור סטרווינסקי; הקונצ'רטו לתזמורת (1969), המבוסס בצורה רופפת על פואמה של סיינט-ג'ון פרס; ו"סימפוניה לשלוש תזמורות" (1976).
כמו כן כתב חמש רביעיות מיתרים שהשנייה והשלישית מביניהן זכו בפרס פוליצר למוזיקה ב-1960 וב-1973 בהתאמה.
"סימפוניה: Sum Fluxae Pretium Spei (1993-1996) היא יצירתו התזמורתית הגדולה ביותר, בעלת מבנה מורכב ומתאפיינת ברבדים מנוגדים של מרקמים אינסטרומנטליים, מקטעי סולו מעודנים לכלי נשיפה מעץ לפרצי צלילים מחרישי אוזניים בכלי נשיפה ממתכת ובכלי הקשה.
על אף הקפדה על שימוש בכל תוכן הטון היסודי של יצירה מאקורד מקור, או סדרת אקורדים, קרטר איננו מוותר לעולם על תוכן היצירה ומקפיד על שירת הטקסט באופן מובן ולפעמים אפילו בפשטות.
ב"ראי להתבונן בו" (1975), (המבוססת על פואמות מאת אליזבת בישופ) כותב קרטר מוזיקה צבעונית, דקה ושקופה בצלילותה; עם זאת, כמעט כל צליל יסודי ביצירה לקוח מתוכנו של מצלול יחיד.
קרטר קובע לכאורה מערכות קשיחות ובלתי מתפשרות לגזירת תוכנהּ הצלילי של יצירה, אך מדי פעם הוא גם חורג מהן: לא ניתן להסביר בקשיחות מקורו של כל צליל כמו, למשל, אצל וברן.
רוב יצירותיו של קרטר יצאו לאור בהוצאת שירמר (היצירות עד 1982), או בהוצאת בוזי והוקס (מ-1982 ואילך).
אליוט לאנס אנגל הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית.
כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק משנת 1989 עד 2021. תחילה ייצג את מחוז הקונגרס ה-19 בשנים 1989–1993, אחר כך את מחוז הקונגרס ה-17 בין השנים 1993–2013, ולבסוף את מחוז הקונגרס ה-16 מאז ועד 2021. כהונתו תמה עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
אנגל נולד ברובע הברונקס שבניו יורק, גדל בשיכון עירוני ולמד בבתי ספר ציבוריים.
הוא סיים את הקולג' האנטר-להמן ב-1969 עם תואר ראשון בהיסטוריה ואת התואר השני שלו הוא רכש ב-1973 בקולג' הרברט ה.
ב-1987, הוא קיבל תואר נוסף במשפטים מבית ספר למשפטים של ניו יורק.
הוא היה למורה ויועץ הדרכה במערכת החינוך של ניו יורק.
הוא נשוי לפטרישיה אניס אנגל.
יש להם שלושה ילדים, ג'וליה, ג'ונתן ופיליפ.
בין השנים 1977–1988, שתים עשרה השנים שקדמו להיבחרו למשרה במישור הארצי בקונגרס, כיהן אנגל בבית המחוקקים של מדינת ניו יורק כדמוקרט.
שם שימש בתפקיד של יושב ראש הוועדה לנושא אלכוהול וחומרים נצרכים, כמו גם בוועדת המשנה לתוכנית מיטשל-לאמה למגורים מסובסדים בניו יורק
במהלך הקריירה הפוליטית שלו בקונגרס, ניסח חוקים בנושאי שיכון וחינוך, הוביל מאבקים להעלות את המימון במלחמה נגד הסמים וידוע כחסיד של שיפור בשירותי בריאות הנפש.
הוא הציע הצעות חוק העוסקות במדיניות ארצות הברית בנושא סחר, רפורמה בחינוך וביטוח בריאות לטווח ארוך.
הוא אחד מיוזמיה המקוריים של החוק המכיר בירושלים כבירתה הבלתי מחולקת של מדינת ישראל וחיבר את החוק המייעד את חודש אוקטובר כחודש מורשת האיטלקים האמריקאים.
חוק בולט שלו היה במושב הקונגרס ה-110, "הפחתת התלות [בנפט] דרך חדשנות ברכבים ואנרגיה" - או "חוק ההנעה של שנת 2007", כדי "לקדם את הביטחון הלאומי והיציבות דרך כלכלת ארצות הברית על ידי הפחתת התלות של ארצות הברית בנפט זר דרך שימוש של דלק אלטרנטיבי ורכבים טכנולוגיים".
ב-25 ביוני 2020 הפסיד אנגל את מועמדות המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס ה-16 של ניו יורק לג'מאל באומן, לשעבר מנהל חטיבת ביניים שנתמך בידי מנהיגי המחנה הפרוגרסיביזם במפלגה הדמוקרטית ברני סנדרס ואלכסנדריה אוקסיו-קורטז.
אי לכך, כהונתו נחתמה עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית בראשית ינואר 2021.
מאז הבחירות שלו לקונגרס ב-1988, הוא עמד בפני סדרה של אתגרים של פריימריס פולמוסיים בתוך המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 2000, הביס אנגל את לארי סיברוק, מתחרה בעל מוניטין רב שהיה אז מהברונקס, הסנאטור המדינתי של מדינת ניו יורק, אשר נתמך על ידי יו"ר הוועד הדמוקרטי של מחוז ברונקס, רוברטו רמירז.
בפריימריס הדמוקרטיים למושבו ב-2006, התמודדה מולו ג'סיקה פלאג, אשר ביססה את הקמפיין שלה על ההתנגדות למלחמת עיראק והביקורת על הסירוב של אנגל לתמוך בנסיגה מיידית של הכוחות האמריקנים מעיראק.
בהתמודדות קודמת בין השניים ב-2004, קיבלה פלאג 11% מהקולות הדמוקרטים בפריימריס.
אנגל חבר בוועדות בית הנבחרים הבאות:
ועדת המשנה לחצי כדור הארץ המערבי (יושב ראש)
ועדת המשנה למזרח התיכון ודרום אסיה
צוות העבודה של הדמוקרטים בנושא ביטחון פנים (סגן יושב ראש)
שדולת חברי בית הנבחרים בנושאים האלבניים (יושב ראש משותף)