tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את רוב תורתו ינק מאביו, ורק כמה חדשים למד בישיבת דודו זקנו - הכתב סופר.
הרב אברהם גלזנר שימש כרב הקהילה האורתודוקסית בקלוז' (קלויזנבורג).
בגיל שמונה עשרה נשא לאישה את צביה.
לאחר פטירת אביו, בשנת תרל"ח ירש אותו בנו משה שמואל והוא בן 22. הוא כיהן בתפקיד זה 44 שנים, בין השנים תרל"ח-תרפ"ג.
היה ידוע בלמדנותו הרבה, וספרו "דור רביעי" (על שם ייחוסו לחת"ם סופר ו) על מסכת חולין הוא מהספרים החשובים על המסכת .
היה מעורב במספר מחלוקות שנגעו להלכות שחיטה ומקוואות ופרסם מספר קונטרסים בנושאים אלו.
פעמים רבות היה משתמש בלשון חריפה ותקיפה בתוך המשא ומתן ההלכתי.
היה נוהג במנהגי חסידות, ולפי בנו הוא מעולם לא התפלל שחרית בלי לטבול במקווה לפני כן.
באלול תרפ"א השתתף כציר המזרחי בקונגרס הציוני השנים עשר בקרלסבאד, ובחורף תרפ"ב ערך מסע הרצאות מטעם המזרחי בגרמניה.
בחנוכה תרפ"ב (1921) התפטר מרבנותו בקלויזנבורג, ובאביב תרפ"ג עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים (אליה הגיע בר"ח סיוון).
האירוע הציבורי הראשון בו השתתף בירושלים הוא ככל הנראה חנוכת בית הרב קוק ובית המדרש ע"ש הרי פישל, בי"ב בסיוון, 27 במאי 1923. על אף זקנותו, פעל גם בארץ בשביל המזרחי ועקב מקרוב אחר בניין הארץ.
בחיבה ובהערצה התייחס להתיישבות הדתית, שהייתה אז בראשיתה.
הרב גלזנר לקח חלק פעיל בעבודת החינוך של המזרחי, וקבע שיעור בתלמוד לתלמידי הכיתה העליונה של בית המדרש למורים "מזרחי" בירושלים.
בירושלים נפגש כמובן עם הרב קוק, ועמד איתו בקשרי לימוד, ידידות והערצה - אך מספר חודשים אחר כך יצא הרב קוק למסע ארוך בארצות הברית, ועוד טרם חזר נפטר הרב גלזנר.
הרב גלזנר האמין שכאשר יהודים בונים את ארצם, יש ערך לכל מקצועות החיים הפרודוקטיביים, ולכולם ערך 'יהודי' (ולא רק ללימוד תורה או לעיסוק במצוות).
הוא ראה במערך התפילות היומיות תקנה לצורך הגלות, שכן בארץ ישראל יש יסוד אלטרואיסטי-לאומי בעבודת האדמה ובכל עבודה המפתחת את הכלכלה.
נפטר בירושלים כשנתיים לאחר עלייתו לארץ ישראל, בכ"ב בתשרי תרפ"ה, והובא למנוחות בהר הזיתים.
אחריו שימש במשרה בנו, הרב עקיבא גלזנר.
לאחר מותו שלח הרב אברהם יצחק הכהן קוק איגרת תנחומים לבנו הרב עקיבא גלזנר ובה הספידו במילות הערצה.
בניגוד לרובם של רבני הונגריה, תמך הרב גלזנר בתנועה הציונית, ואף הצטרף למפלגת המזרחי.
היה עובר מעיר לעיר וקורא ליהודים לעלות לארץ ישראל.
מאותו זמן, סר חינו בעיני חלק גדול מהרבנים, והוא סבל מרדיפות רבות.
הספד שנשא, שבו איחל לעצמו מקום בעלם הבא "למרגלותיו של ד"ר בנימין תיאודור הרצל", עורר סערה בעולם האורתודוקסי.
כאשר ביקשו מתנגדי הציונות לפרוש מן הקהילה האורתודוקסית, בשל המהפכה הציונית שהוביל בה גלזנר, נחלץ לעזרתו הרב אברהם יצחק הכהן קוק במאמר בשם "פרק בהלכות ציבור" שהיה חלק מקונטרס בשאלת פרישת הקהילה, והוא מופיע כיום בספר "מאמרי הראי"ה".
בסופו של המאבק קמה בעירו קהילה אורתודוקסית נוספת בשם "הקהילה הספרדית" בראשות הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם (לימים האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג).
כאשר עלה הרב גלזנר לארץ ישראל הוא התגורר בביתו של הרב מיימון מראשי 'המזרחי' והיה מבאי ביתו של הרב קוק.
בשיטת לימודו הוא ביקש לחזור אל דרך לימודם של הראשונים, שדרכם "לברר וללבן ולחקור ולדרוש אחר האמת בלי שום משוא פנים".
הוא התנגד לשיטת הפלפול "הרחוקה מדרך החכמה כרחוק מזרח ממערב", והלך בכך בדרכו של החת"ם סופר, שביקר קשות את אלה שעקמו לטענתו את פירושי הראשונים כדי לקיים את דברי האחרונים.
נטייה זו מדרך ההגיון הישר, רואה הרב גלזנר כמורשת הגלות: "אחרי שעברו עלינו אלפי שנות גלות ונדודים, המית בתוכנו את ההגיון הישר וכח הביקור".
הוא סבר כי דבר שהאנושות מתעבת אותו, הרי שיש לה מעמד של איסור מהתורה.
עבירה על איסור כזה הרי הוא, בעיניו, כפשיטת צלם אלוהים והיא חמורה מעבירה על איסור תורה מפורש.
לדבריו, לא ייתכן שיהיו דברים שאומות העולם יחזיקו אותם כאסורים, והיהודים ינהגו כאילו שהם מותרים.
זאת משום שהעם היהודי צריך להיות "עם חכם ונבון" בעיני אומות העולם ולא "עם סכל ונבל".
כדוגמאות לדבריו הוא מביא שאם איש צריך להכריע בין יציאה לרחוב ערום או בלבישת שמלת אישה, שזהו איסור תורה של לא ילבש, הרי שברור שעליו להעדיף יציאה לרחוב בשמלת אישה.
וכך גם, אם אדם נמצא במצב שעליו לבחור בין אכילת בשר לא-כשר, שאיסורו מפורש בתורה, לבין אכילת בשר אדם שאיסורו אינו מפורש בתורה, הרי שעליו לבחור באכילת בשר לא-כשר, הגם שאיסורו מפורש בתורה.
סבר שיש לגייר נכרים שנשואים ליהודים בנישואים אזרחיים, מפני שמאחר שהם כבר חיים יחד הגיור שלהם לא נחשב 'לשם אישות', ועוד שיש מצווה גדולה להציל מהתבוללות שהיא עבירה יוצאת דופן בחומרתה.
במקום אחר הסביר שעקרונית די בזה שהגר זונח את העבודה זרה שלו כדי לקבלו לעם ישראל, מפני שהכופר בעבודה זרה כמודה בתורה כולה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה פרסם הודעה לציבור שהוא נוכח לראות שיש יהודים שמנסים להשתמט מהשירות בצבא שהוטל כחובה, ולדעתו הדבר אסור מהתורה משום שדינא דמלכותא מחייב גם במקום סכנת נפשות.
כחלק מתמיכתו בציונות ובאהבת ארץ ישראל הוא פרסם קול קורא להעדפת אתרוגים שגדלו בא"י על פני אתרוגי יוון, וטען שעדיף ליטול אתרוג שכשר בדעת הדחק וגדל בארץ ישראל מאשר אתרוג מהודר שגדל ביוון.
בהקדמה לספרו "דור רביעי" על מסכת חולין הוא האריך להסביר את תפקידה של התורה שבעל פה לעומת התורה שבכתב.
לדעתו, התורה שבעל פה שניתנה למשה בסיני כללה עקרונות בלבד, ואלו ניתנו במכוון בעל פה ולא בכתב כדי שבכל דור יוכלו לפרש ולהחיל את העקרונות באופן שמתאים לדור, על פי חכמי כל דור ודור.
ולכן, לחכמי הדור ניתנה האפשרות לפרש את התורה כפי ראות עיניהם, בלא שהם מחויבים לפרשנות שניתנה על ידי חכמי דורות עבר.
לדבריו, התורה שבכתב היא בגדר "תורת אמת", ספר חתום שאינו משתנה, והתורה שבעל פה היא בגדר "חיי עולם", מנגנון שמתחדש ובכך שומר על נצחיות התורה.
רבי יהודה הנשיא קיבל החלטה לכתוב את התורה שבעל פה מכיוון שחשש שכשיהיו עם ישראל בין האומות אזי האומות ישפיעו על האופן בו חכמי הדורות מפרשים את התורה ולמעשה יגרמו לעיקור המצוות מתוכנן.
בעקבות כתיבת התורה שבעל פה, היא קובעה והאפשרות לחזור ולפרש בכל דור את התורה אבדה.
כחלק מהאפשרות שניתנה לחכמי כל דור לפרש את התורה, התורה הציגה את המצווה לשמוע דברי חכמים, על מנת למנוע מצב בו הציבור נמנע מלקבל את הפרשנות החדשה של חכמי דורו.
כחלק מקבעון התורה שבעל פה על ידי כתיבתה, נקבעה גם המצווה לשמוע דברי חכמים וכבר אין אפשרות לחלוק על דורות קודמים ויש לקבל את מה שכתוב בתורה שבעל פה.
בדבריו אלו הוא כולל גם דברים הנראים כטעות וכלא מתאימים לידע המדעי המצוי בידינו.
מכיוון שדברים כגון אלו נכתבו בתורה שבעל פה, ומכיוון שבכתיבתה התקבעה התורה שבעל פה וניטלה האפשרות לחלוק על דורות קודמים, ההלכה בעינה עומדת, הגם שהיא אינה מתאימה למה שידוע כיום.
חלק א', יצא על ידי נכדו, ירושלים תשל"ז
חלק ב', יצא על ידי נכדו, ירושלים תשמ"ג
, מונקאטש, תרס"א - על גירות, נישואין ומעמד יהודים שנישאו בנישואים אזרחיים.
"שביבי אש" - חידושים על התורה והתלמוד.
"אור בהיר" - ספר שהוציאו נכדיו ובו שישה חיבורים קטנים בנושאים שונים שיצאו גם בנפרד: "אור בהיר" על הלכות מקוואות, "חקור דבר" על הלכות נישואין וגירות, "מצה שמורה" על מצת מכונה, "חמץ נוקשה", ו"ישנה לשחיטה ו"הלכה למשה" על הלכות שחיטה".
"דער ציאניסמוס אונד זיינע נעבענערשיינונגען אים ליכטע דער רעליגיאן", תמוז תר"פ.
תורגם לעברית ונקרא: "הציונות באור האמונה", תרגם והוסיף הערות נפתלי בן מנחם, ירושלים 1961.
בנו הרב עקיבא גלזנר, רבה של קלויזנבורג.
בנו, המשפטן ד"ר יצחק גלזנר, אשר כיהן כיועץ המשפטי למשרד הדתות.
בנו ר' בנימין, סוחר ספרים ומו"ל סדרת הספרים 'אהל שם'.
חתנו הרב חיים צבי רייך, רבה של פעסט, ולאחר מכן נאוואק.
חתנו הרב עקיבא קליין רבה של טשאבא.
נכדו הרב חיים יהודה הלוי, ראש ישיבה בסגנון ליטאי בגרוסוורדיין.
המתמטיקאי פרופ' משה שמואל (אלי) גלזנר.
משה שמיר (במקור שטיינברג; 7 בדצמבר 1923 – 10 באפריל 1994) היה תעשיין ישראלי ופעיל ציוני, אשר הקים את מפעל "סוגת", את שלושת מפעלי "וישיי" בישראל, וכיהן כיו"ר מועצת המנהלים של "טבע תעשיות פרמצבטיות".
במפעליו סיפק אלפי מקומות עבודה, רבים מהם לעולים מחבר המדינות וליוצאי המעברות, וכן, ייצא סחורות בשווי מיליארדי דולרים לאורך השנים.
בכך, ובעבודתו במסגרת התאחדות התעשיינים, המועדון המסחרי ולשכת המסחר ישראל-אמריקה, תרם רבות לפיתוח הכלכלה ולקידום התעשייה בישראל.
שמיר נולד בשם משה שטיינברג בווילנה שבליטא ב-7 בדצמבר 1923 לפנינה, עקרת בית, ולמאיר, מהנדס.
הוא עלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1926, וגדל בתל אביב.
בשנת 1939, בהיותו בן 16, הצטרף ל"הגנה" תוך הסתרת גילו האמיתי.
עם קום המדינה שירת בצה"ל, בחילות הים, ההנדסה והאוויר, והשתתף במלחמת העצמאות כמג"ד בדרגת רב-סרן.
בשנת 1947 סיים תואר שני בהנדסה מהטכניון בחיפה, ושנתיים לאחר מכן נשא לאישה את לאה אלשטיין, נצר לרבי שלמה מטולוצין, לראש"ז וליואל משה סלומון.
לימים נולדו להם ארבעה ילדים: רובי, יעל, דוד ותמר.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, בימי העלייה הגדולה והיציאה מהמעברות, ארגן שמיר קבוצת משקיעים בחו"ל והקים את מפעל הסוכר "סוגת" בקריית גת.
זאת, על רקע החלטת הממשלה כי מדינת ישראל צריכה להיות עצמאית מבחינה כלכלית ולייצר מוצרי יסוד.
הקמת המפעל היוותה "אבן פינה" להקמת חבל לכיש, שאפשרה ליישב אלפי עולים וליצור מקורות עבודה בחקלאות ובתעשייה.
שמיר ניהל את המפעל עד שנת 1972.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 ישב שמיר במועצת המנהלים של חברת "אסיא מעבדות כימיות", כנציג משפחת אלשטיין, וב-1964 הוא הוביל, לצד אלי הורביץ, את מיזוג "אסיא" וחברת "צרי".
בשנת 1968 רכשו החברות את "טבע" ובשנת 1976 התמנה הורביץ למנכ"ל ואיחד פעילות כל החברות תחת "טבע תעשיות פרמצבטיות".
משנות ה-70 שימש שמיר כיו"ר מועצת המנהלים של החברה.
הורביץ העיד על שמיר כי "בכל המהלכים הגדולים שעשיתי בטבע, הוא היה שותף פעיל".
בשנת 1969 נעתר שמיר לקריאתו של ד"ר פליקס זנדמן – מייסד ויו"ר קבוצת "וישיי אינטרטכנולוג'י" (Vishay Intertechnology) בעולם, להקים את מפעל "וישיי" בישראל.
ברקע, צורך שנוצר עקב האמברגו הצרפתי על יבוא חלקי חילוף למטוסי המיראז'.
בשנת 1972 נתמנה שמיר כנשיא ווישיי ישראל ושימש כסגן נשיא קבוצת "וישיי" העולמית.
במהלך שנות עבודתו בחברה, הקים שמיר מפעל בחולון ושניים נוספים בדימונה, ושקד על תכנון מפעל נוסף במגדל העמק.
על פעילותו של שמיר ב"וישיי" אמר זנדמן: "משה טיפל בכל ולקח על עצמו את כל הקשיים.
שאלו אותי בחו"ל אם יש בעיה של בירוקרטיה בארץ.
אמרת שאין, יש משה שמיר."
יו"ר אגף אלקטרוניקה ותוכנה וחבר הוועד הפועל של התאחדות התעשיינים
יו"ר אגודת הידידים של אוניברסיטת תל אביב וסגן יו"ר חבר הנאמנים שלה
יו"ר הוועד המנהל של המועצה הציבורית למען מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל
חבר נשיאות לשכת המסחר ישראל-אמריקה
חבר ועדת המו"פ של המדען הראשי
עמית כבוד של הפקולטה להנדסה של אוניברסיטת תל אביב
"אות ההומניטאריות" של מסדר "בני ברית" העולמי
משה שלונסקי (נולד ב-31 באוגוסט 1948) הוא איש תקשורת ישראלי, כיהן כמפקד גלי צה"ל בשנים 1991–1997.
שלונסקי גדל בתל אביב, למד בבית ספר יסודי יד אליהו ובתיכון עירוני ט'.
שירת בצה"ל כקצין בחיל המשטרה הצבאית והגיע לדרגת רס"ן במילואים.
למד סוציולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
את הקריירה התקשורתית שלו החל כעובד הטלוויזיה הישראלית ב-1975; הוא שימש עורך, כתב לענייני כלכלה ועבד גם בדסק החוץ.
החל משנות השמונים, כיהן ככתב צבאי בטלוויזיה במשך כשמונה שנים.
בתפקידו זה סיקר את מבצע שלמה להעלאת יהודי אתיופיה ארצה, וכן את מלחמת המפרץ, סיקור שזיכה אותו, ביחד עם אהוד יערי, בפרס רשות השידור.
בתקופה עבד כדייל באל על במשך כארבע שנים.
בסוף 1991 מונה למפקד גלי צה"ל.
בעת כהונתו כמפקד גלי צה"ל הקים את תחנת המוזיקה והתנועה גלגלצ, שהיא גם כיום תחנת רדיו פופולרית, ומנע את סגירת תחנת גלי צה"ל כשזו עמדה על סף פירוק.
את כהונתו כמפקד גלי צה"ל סיים ב-1997 ואז מונה כמשנה למנכ"ל הזכיינית "רשת" בערוץ 2 ועסק בנושאי תוכניות ואסטרטגיה.
ב-2005 כיהן כסמנכ"ל התוכניות בקבוצת התקשורת "כאן" כשזו התמודדה על מכרז ערוץ 2, אך הקבוצה הפסידה, ופורקה לבסוף ב-2007.
הוא יזם את פסטיבל הטלוויזיה בראש פינה ואת פסטיבל הטלוויזיה "שובר מסך" של המכללה האקדמית עמק יזרעאל.
בשנים 2007-2021 שימש כמנהל תחום התקשורת היישומית בחוג לתקשורת של המכללה.
ב-2008 עמד בראש קבוצת "רדיו הבירה" שהתמודדה וזכתה במכרז להפעלת הרדיו האזורי בירושלים, "רדיו ירושלים החדש".
באותה שנה החל להגיש, לצד איתן ליפשיץ, את "מחשבות בע"מ" בבוקר שישי בגלי צה"ל, לאחר שיעקב ברדוגו עזב את התוכנית.
בין 2013-2022 חזר ברדוגו לשידור התוכנית; ב-2022 ברדוגו פרש שוב, ואז קובי אריאלי הצטרף להגשתה; שלונסקי מייצג בתוכנית לרוב עמדות המזוהות עם השמאל.
שלונסקי השתתף כחבר פאנל בתוכנית "הצוללת" בערוץ הכנסת העוסקת בייעוץ אסטרטגי לפוליטיקאים ישראלים, והחל לשמש כמנחה התוכנית לאחר עזיבת המנחה הקודם, ארנון פרלמן.
שלונסקי נשוי לדליה ואב לשניים.
בנו אסף מונה ב-2016 לראש מחלקת תוכניות בכאן ב' של תאגיד השידור הישראלי.
בדצמבר 2022 חשף שלונסקי כי הוא מתמודד מזה מספר חודשים עם סרטן הוושט.
רבי משה שמעון (שימֶל) הכהן אַנטוֹקוֹלסקי (בכתיב יידי: אנטאָקאָלסקי; ברוסית: Антокольский; לעיתים אנטֶקולסקי, אנטעקאָלסקי; כ"א בסיוון תר"י, מאי 1850 (לפי הלוח היוליאני: אפריל), וילנה – מרץ 1911, שם) היה רב, מגיד מישרים וסופר משכיל איש וילנה.
נולד באביב 1850 באנטוקול, פרוור של העיר וילנה שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (מכאן שם משפחתו).
אביו, ברוך ראובן, היה אחיו של האמן הנודע מרק אנטוקולסקי.
כשהיה בן שמונה נפטר אביו.
חרף הקשיים הכלכליים, שלחה אותו אמו ללמוד אצל מיטב המלמדים.
בהמשך למד בישיבת ר' מיילס (מיילעס) בווילנה, אצל הרב שמואל איסר כהנא, והתבלט בלימודיו.
בשנת תרכ"ז נישא, והיה אב לבנות ובן (ברוך ראובן, שנפטר בא' באדר תרנ"ט, בגיל 25).
בשנת תרכ"ט נסמך לרבנות על ידי רבי יהושע אייזיק שפירא מסלונים ורבי שמואל שטראשון (רש"ש) מווילנה.
(בנו, מתתיהו שטראשון, היה מידידיו הקרובים.) בשנת תר"ל ערך את "מקורי הרמב"ם" לר' שמואל שטראשון, והוסיף עליו הערות וחידושים.
בשנת תרל"ד (1873), שלוש שנים לאחר שהפך ר' שמואל יוסף פין את כתב העת "הכרמל" לירחון, נתמנה אנטוקולסקי לעוזרו הראשי.
פרסם הערות ומאמרים תורניים ב"הכרמל", ב"הצפירה", "המגיד" ו"הלבנון", וכן ב"האסיף", ב"גן פרחים" ובמאספים אחרים.
בשנת תרס"ו הוציא בהוצאת שרגא פייבל גארבער בווילנה מאסף בשם "הכרם" ("מכתב עתי לבני ישראל יוצא לחדשים לענייני ספרות ומדע").
חי במחסור, ונאלץ להתפרנס מעבודה כדרשן מסורתי.
אנטוקולסקי נפטר בראשית אביב 1911, בגיל 61. הותיר אישה, בנות נשואות ונכדים.
דברי כהן: אשר דברתי במקהלות עם, וילנה: דפוס אברהם צבי קאצינעלינבויגען, תרמ"ב 1881. (דרשה)
אבל כבד: ומספד תמרורים על מות הרב ...
מתתיהו שטראשון ז"ל, וילנה: דפוס קאצינעלינבויגען, תרמ"ו.
ארבעה מאמרים במשנה: א) שמות העיירות והנהרות ושמות אנשים פרטים הנזכרים במשנה -- ב) כמה פעמים אמרו בש"ס "חסורי מחסרי במשנה" -- ג) שלא נוכל לפרש המשנה נגד משנת הגמרא -- ד) הארות והערות השייכים להמשנה, וילנה: ל' מץ, תרס"ב 1902.
Антокольскимъ, Vilno 1881. (הספד על מות הקיסר אלכסנדר השני, ברוסית)
שמואל שטראשון, מקורי הרמב"ם: אשר מהם שאב מורנו ...
והערות וחדושים על נושאי כליו; ערוכה על ידי משה שמעון בן ברוך ראובן הכהן (בצירוף כמה הערות וחדושים ומקורים מאת העורך), וילנה: אברהם בן יצחק ושלום יוסף דווארזעץ, תר"ל.
משה שטרנפלד (1949–1994) היה צייר, מעצב במה, תלבושות ותפאורה ישראלי, אחד ממייסדי איגוד היוצרים.
משה שטרנפלד נולד ברמת גן, בנם של אליעזר שטרנפלד וחיה דיכטר, למד עיצוב בבית הספר התיכון אורט רמת גן, ובשנת 1966 זכה בפרס שני בתחרות ציורים של מועצת פועלי רמת גן- גבעתיים.
שטרנפלד הוא בוגר החוג לתיאטרון במגמת עיצוב באוניברסיטת תל אביב.
זכה במלגת השתלמות מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל בלונדון אצל הבמאי מירצ'ה מרוסין ובארצות הברית.
בשנת 1972 החל לעצב במה בתיאטראות בישראל, ובשנת 1989 הקים, יחד עם רנה ירושלמי, את אנסמבל עיתים ושימש מעצב הבמה שלו.
שטרנפלד עיצב במה לכ-140 תפאורות לתיאטרון, למחול, לאופרה, לפרינג' ולבימות בידור.
בין במות התיאטרונים: הבימה, התיאטרון העירוני באר שבע, הקאמרי, בית ליסין, המרכז התיאטרוני בנווה צדק, תיאטרון החאן, תיאטרון חיפה, להקות מחול ואופרה ועבור פסטיבל ישראל.
מעורבותו הרבה במכלול התיאטרוני הביאה אותו להקדיש מזמנו גם לפעילויות באיגודי היוצרים, ובשנותיו האחרונות היה שותף בהקמת איגוד מעצבי הבמה ואף הגה את רעיון ייסוד מרכז הפרינג' בתל אביב ופעל להקמתו.
שטרנפלד נפטר בשנת 1994 ממחלת האיידס, חמישה חודשים לאחר שנפטר אחיו התאום רמי, גם הוא מאיידס.
לאחר פטירתו חולקו פרסים ומלגות על שמו.
עם זוכי הפרס נמנים: רות קנר, רות דר, איילת מרגלית, אלכסנדר ליסיאנסקי ועוד.
מסלול עיצוב תפאורה ותלבושות לתיאטרון ולקולנוע בסמינר הקיבוצים נקרא על שמו.
מיכאל גורביץ', הבמאי שעבד בצמוד למשה בהרבה הפקות, אמר עליו "הוא היה אדם נדיר ומיוחד בעולם התיאטרון שלנו.
הוא ניחן באינטואיציה עמוקה, בטעם משובח ובהבנה עמוקה ביותר לגבי תפקידה של התפאורה בהצגה.
תמיד הבין כי תפאורה אינה גיבורת ההצגה ואינה קישוט, אלא זירת פעולה פיזית לשחקנים.
הוא היה שותף מלא ויצירתי לבמאי ופעל תמיד בחכמה ובתושייה ומתוך נדיבות אינסופית.
הוא ידע להפיק מן המעט את המרב ובתפאורות שיצר שאף לעיתים קרובות להפשטה, שבטאה תמצית של רעיון בצורה דרמטית ופיוטית."
מלגת השתלמות מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל
משה שטרנפלד ייזכר בתיאטרון הישראלי כדמות נדירה של מעצב שחרג מתחומו המוגדר והיה מעורב בכל סוגי היצירה הקיימים בתיאטרון - בימוי, משחק, מחול, תאורה ומוזיקה.
את הכשרתו החל בגיל צעיר, כשלמד במגמת עיצוב בבית הספר אורט ברמת גן, שם גם רקד, שיחק והתנסה בבימוי.
בהמשך למד עיצוב, משחק, פיתוח קול ובימוי בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב וגם לימד שם לצד ראש מגמת העיצוב לידיה פינקוס-גני, שהעריכה מאוד את גישתו האסתטית.
ייחודו של שטרנפלד כמעצב במה נבע מיכולתו להפוך את ההיבטים הפילוסופיים בדרמה לחוויה חזותית פואטית.
הוא התרחק מדימויים ריאליסטיים גולמיים וחיפש ביטויים חזותיים שיבטאו את הרעיון המופשט, שקיים בטקסט הדרמטי אך קשה ליישמו באמצעים מוחשיים.
התפאורות שעיצב התרחקו משחזור קונקרטי של מציאות והציגו זווית ראייה שהעירה בצופה את הרגש יותר מאשר את ההבנה המושכלת המיידית.
כצייר אפשר לייחס את סגנונו לזרם המופשט הלירי, שנמנע מדימויים ברורים ומציע חוויית התבוננות שקטה.
מעורבותו של שטרנפלד בהצגות, שהייתה כאמור רחבה יותר מעיצוב הצגה כמקובל בזמנו.
בניגוד להשקפה כי תפאורה אמורה לשרת טקסט של מחזה, ראה שטרנפלד בעיצובה מעשה יצירה שנועד להאיר את תפיסת הבמאי וגרס כי "אחת הבעיות הרציניות [בעבודת העיצוב] היא להבין את הבמאי ולתת לו את מה שיעזור לו בעבודה".
לכן הקדיש חלק ניכר מעבודת ההכנה לשיחות עם במאֵי ההצגות שעיצב.
ההגדרה בת-זמננו של עיצוב כסצנוגרפיה תואמת את סגנונו, כיוון שראה בעיצוב הבמה יותר יצירה של אמן המדגים קונספט של הצגה ופחות תרגום אסתטי של הוראות הבמה.
הבמאי מיכה לבינסון סיפר: "השיחות איתו בזמן העבודה היו על דמויות המחזה, הפילוסופיה שמאחוריהן ועל כל מיני דברים מסביב...
שטרנפלד היה באמת אמן שהבין את נפש הבמאי".
כך גם התרשמה מורתו, המעצבת פינקוס-גני: "הוא היה מתחיל לעבוד על תפאורה לא כמו צייר, אלא כמו במאי...
היה משהו באינטלקט שלו, בצורה שראה תיאטרון ובמה...
הייתה לו פילוסופיה ויזואלית משלו, עניינו אותו גם בימוי, גם משחק".
בשונה מהתפיסה המקובלת בתיאטרון, שלפיה אמורים מרחב הבמה והתפאורה המעוצבת עליה לייצג באופן מוחשי את החלל הבדיוני שבו מתרחשת הדרמה, שטרנפלד ראה במרחב הבמה דף ריק שהתפאורה שעליו מייצגת באופן פילוסופי את תוכן הדרמה.
רשימת הפקות - עיצוב במה ותלבושות
עיבוד- יוסי גמזוחגית רכבימשה שטרנפלדמשה שטרנפלדקווין מקאלינסטרהתיאטרון לילדים ולנוער1975תום סויירמרק טוין
עיבוד- צבי רוזןאברהם דודמשה שטרנפלדמשה שטרנפלד -התיאטרון מארץ עוץ1975אנדורהמקס פרישתום לוימשה שטרנפלדמשה שטרנפלדבן ציון מוניץתיאטרון באר שבע1976חסמבה!
עיבוד- פנינה גריבנימין צמחמשה שטרנפלדמשה שטרנפלדחני ורדיסדנת תיאטרון הגליל1981המרפסתז'ן ז'נהיעקב רזמשה שטרנפלד, יהודית גרינשפןמשה שטרנפלד, יהודית גרינשפןיעקב מרזלתיאטרון החאן1981חקירה חוזרת בעניין מותו המוזר של אנרכיסט מפוקפקדריו פומיכאל גורוביץ'משה שטרנפלדמשה שטרנפלדמיכאל ליברמןהבימה1981מלחמות היהודיםיהושע סובולאילן רונןמשה שטרנפלד, יהודית גרינשפןמשה שטרנפלד, יהודית גרינשפןמשה שטרנפלד, יעקב מרזלתיאטרון החאן1981אחרון הפועליםיהושע סובולנולה צ'לטון, גדי רולמשה שטרנפלד,
יהודית גרינשפןבן ציון מוניץתיאטרון בית ליסין1982יוסלה-גולםיעקב רז ודני הורוביץיעקב רז
עיבוד - רמי רוזןאהרון אלמוגמשה שטרנפלדג'ודי לויןשולי זיו-אסוליןתיאטרון נווה צדק1988לילה במאיא.ב יהושערוני ניניומשה שטרנפלדענת מסנר -תיאטרון החאן1989האבאוגוסט סטרינדברגחנן שנירמשה שטרנפלדמשה שטרנפלדמיכאל ליברמןהבימה1989הביצהפליסיאן מרסוניסים אלונימשה שטרנפלד,
הרב משה שלמה כשר (ז' בחשון תרע"ה, 27 באוקטובר 1914 – ג' בניסן תשמ"ד, 5 באפריל 1984) היה סופר, חוקר ומהדיר תורני.
ניהל את מכון "תורה שלמה" שייסד אביו, הרב מנחם מנדל כשר.
עורכו של השנתון התורני "נועם" (תשי"ח-תשמ"ד).
נולד בפולין, בנו של הרב מנחם מנדל כשר.
בשנת תרפ"ד (1924) עלה עם הוריו ואחיו שמעון לארץ ישראל והם התיישבו בירושלים.
אביו הקים את ישיבת שפת אמת ועמד בראשה בשנתיים הראשונות לקיומה, ובמקביל ייסד את מכון "תורה שלמה" (דרכו הוציא לאור בעיקר את סדרת הספרים שהייתה מפעל חייו, חומש תורה שלמה).
בשנת תרפ"ט (1929) היגר עם משפחתו לארצות הברית, שם הרחיב אביו את פעילותו הספרותית והציבורית.
נישא לפנינה, בתו של הרב אריה מרדכי רבינוביץ, רבה הראשון של בני ברק.
סייע לאביו בניהול מכון "תורה שלמה".
עסק בחקר תנועת החסידות וחיבר סדרת ספרים על משנתה.
כמו כן עסק רבות בההדרת ספרות תורנית והוציא מספר ספרים של תורת הראשונים על מסכת אבות.
היה בקי בתורת המהר"ל והוציא לאור כמה מספריו.
כן עסק בתורת הרוגאצ'ובר ופרסם ספר המבאר את יסודות תורתו, במסגרת מכון "צפנת פענח" שהקים אביו.
הוא היה חבר האנציקלופדיה התלמודית והשתתף בכתיבת ערכים רבים.
נפטר בניסן תשמ"ד, כחמישה חודשים לאחר פטירת אביו.
הגיונות - על פרשיות התורה, המועדים ופרקי אבות
פרקי משה - על מסכת אבות
אנשי מעלה - ספורים על אנשי מעלה מדורות קודמים (יחד עם י' י' בלכרוביץ)
אנשי מופת - סיפורים על אנשי מופת מדורות קודמים (יחד עם י' י' בלכרוביץ)
פירושי רבינו יונה מגירונדי על מסכת אבות
פירושי רבנו יוסף בן שושן
פירושי ראשונים למסכת אבות: רש"י, ר"י הפניני, פי' ר"י חייון
פירוש רבי יצחק בן שלמה מטולידו על מסכת אבות (יחד עם י' י' בלכרוביץ)
פירושי רבנו אברהם פריצול על מסכת אבות (יחד עם י' י' בלכרוביץ)
מבוא לתורת מהר"ל דרשות מהר"ל מפראג פירושי מהר"ל מפראג לאגדות הש"ס (יחד עם י' י' בלכרוביץ)
פרקי מבוא לתורת הרוגאצ'ובי משנת רבינו יוסף הרוגאצובי הגאון הרוגאצ'ובי ותלמודו צפנת פענח על התורה'''
משה שטרית (נולד בשנת 1967) הוא קצין צה"ל בדימוס, בדרגת אלוף-משנה, שכיהן כמפקד חטיבה 188 במלחמת לבנון השנייה.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1985 הוצב שטרית בחיל השריון, ועבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים.
שטרית מילא שורה של תפקידי פיקוד בחיל ובהם מ"פ.
בשנים 1998 - 2000 פיקד על גדוד 74. בהמשך שימש כמפקד חטיבת קרייתי.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד עוצבת געש.
במלחמת לבנון השנייה שימש שטרית כמפקד חטיבה 188.
משה שלי (נולד ב-31 ביולי 1966) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
בתפקידו האחרון שירת כקצין הנדסה ראשי בשנים 2007–2011.
שלי נולד להורים שעלו מתוניס.
הוא בעל תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני מאוניברסיטת חיפה.
שלי התגייס לצה"ל בשנת 1984. בגלל בעיה רפואית שמנעה ממנו לצנוח הוא הוגדר כ"פסול חי"ר" ושובץ לשירות בחיל ההנדסה הקרבית.
הוא שובץ לגדוד 601, אך הצליח לעבור לגדוד המועדף עליו, גדוד 605, שהיה אז הגדוד המרכזי בפעילות המבצעית בלבנון.
בגדוד 605 הספיק שלי להשתתף בפעילות בלבנון לפני הנסיגה אל רצועת הביטחון, לדבריו: "נגמ"ש המ"פ שהייתי בו, היה האחרון לעבור מלבנון אל רצועת הביטחון".
ב-1986 יצא שלי לקורס קצינים ובסיומו, הוצב כמפקד מחלקה בפלוגה המבצעית של גדוד 605. בתפקיד זה מצא את עצמו בפעם הראשונה כמפקד תחת אש.
באותה שנה פיקד על מחלקתו למשך תקופה קשה במוצב של צבא דרום לבנון ברכס עלי טהר.
בסופה של התקופה, קיבל צ'ופר ממפקד הפלוגה שלו ועל-אף הבעיה הרפואית, עבר קורס צניחה.
הוא התקדם לתפקיד סגן מפקד פלוגה ועד שהגיע בגיל 24 לתפקיד סמג"ד (סגן מפקד גדוד).
כשסיים למלא תפקיד זה יצא לחופשה אך כעבור חצי שנה שב לצה"ל לשירות ארוך בתפקידי פיקוד בכירים: מפקד יהל"ם מפקד ההנדסה הפיקודי (מהנ"פ) של פיקוד הצפון ומפקד בה"ד 14 בית הספר להנדסה צבאית.
בשנת 2007 מונה לקצין הנדסה ראשי במקום תא"ל שמעון דניאל ותחת פיקודו עבר החייל התעצמות מסיבית:
נקלטו בחיל אמצעי לחימה, אמצעים הנדסיים ואמצעים טכנולוגיים רבים וחדשים.
רוב דחפורי ה-D9 של החיל קיבלו תוספת מיגון כלוב נגד רקטות נ"ט וכן נרכשו דחפורים חדשים וכלי צמ"ה אחרים.
בחיל נקלטו גם כלי צמ"ה רובוטיים, בעיקר נגד מטעני חבלה ושדות מוקשים המאפשרים הפעלה בשלט רחוק.
כמו כן נקלטו אמצעי גישור וחבלה חדשים ומתקדמים.
חלק משמעותי מתורת הלחימה והתרגולות של החיל רועננו ונכתבו מחדש.
פותחו תרגולות חדשות המתאימות לשדה הקרב המודרני ולאמצעים החדשים שבידי חיל ההנדסה.
החלה הגדלת סדר הכוחות של החיל והוספת תקני לוחמים ליחידות השונות.
שלי פעל להגברת המוטיבציה לגיוס ושירות בחיל.
תחת כהונתו החל חיל ההנדסה במאמצי הסברה לחשיפת חיל ההנדסה למלש"בים ועידודם לשרת בו.
מאמצים אלה כללו ביקורי בית מצד מפקדים בחיל, הרצאות בתיכונים, אפשרות לשירות עם חברים מהתיכון (שיטת חבר מביא חבר) וכן כתבות בכלי התקשורת.
מאמצים אלה נשאו פרי ובתקופת שלי נרשם לראשונה יותר ביקוש לשרת בחיל ממספר המתגייסים הנדרש.
שלי פעל להגדלת המוטיבציה של חיילי ההנדסה להמשיך לקורסי פיקוד וקצונה, ובפרט הגדלת מספרם של יוצאי חיל ההנדסה בקצונה הבכירה.
בתקופת שלי גדלו באופן משמעותי אימוני יחידות החיל, הן של היחידות הסדירות והן של יחידות המילואים.
שלי פיקד על החיל במבצע עופרת יצוקה (דצמבר 2008 – ינואר 2009).
על לחימתו זכה חיל ההנדסה הקרבית לשבחים רבים במהלך הלחימה ואחריה.
בשנת 2011 סיים את כהונתו בת 4 השנים והוחלף על ידי תא"ל יוסי מורלי.
בשנת 2020 הצטרף לתנועת "הביטחוניסטים", התומכת בהחלת ריבונות על יהודה ושומרון.
ב-12 בדצמבר 2023 נפל בנו, רס"ן בן שלי, מפקד פלגה ביחידה 669, במהלך הלחימה ברצועת עזה במסגרת מלחמת חרבות ברזל.
משה שלו (נולד ב-29 בספטמבר 1952) הוא יזם ויו"ר קבוצת שלו, מכהן כיו"ר מועדון השחמט העירוני אשדוד מ-2003 וכיו"ר האיגוד הישראלי לשחמט בשנים 2015-2011 ו-2018–2019. מתחילת 2020 חבר הנהלת האיגוד הישראלי לשחמט ונציג ישראל באיגוד השחמט העולמי פיד"ה.
משה שלו נולד בסטניסלבוב, אוקראינה (כיום איוונו-פרנקיבסק), עלה לישראל לבדו ב-1975. אביו מאיר פרפליצקי היה מנהל מחסנים בטחנת הקמח בעיר.
אימו לאה בוגרת אוניברסיטה לשפות ועבדה כמורה.
דודה של אמו, הרב אליעזר ננס, גידל את אימו והיה גזבר של חב"ד ברוסיה.
למשה שבעה אחים ואחיות, ארבעה מהם מתגוררים בישראל.
הוא למד הנדסת מכונות באוניברסיטת בן-גוריון ומנהל עסקים בטכניון.
התנדב לשירות בצה"ל ושירת בפיקוד צפון במבצע ליטני (1978) ובמלחמת לבנון הראשונה (1982).
עם שחרורו מהצבא עבד בהקמת מפעל מקררים ומזגנים של תדיראן בעפולה והיה יו"ר ועד הנדסאים ומהנדסים.
בתקופה זו הצליח לבצע שינוי ולהשוות את תנאי העבודה בין עובדי המפעל בעפולה לעובדי תדיראן במרכז הארץ.
ב-1986 עבר למרכז הארץ ועבד כמנהל פרויקטים בחברת בזק.
הקים מספר חברות המהוות כיום את קבוצת שלו.
החברה מעסיקה מאות עובדים בתחומים שונים.
לזוג שלושה ילדים: צחי שלו ושי שלו, העובדים איתו בניהול קבוצת שלו, וניר שלו, אמן, הלוקה בשיתוק מוחין ובחירשות מינקות.
ב-1980 הקים משה שלו בעפולה מועדון שחמט ולימד ילדים את משחק השחמט.
המועדון זכה באליפות ישראל לנוער עד גיל 14, ועד היום (2024) נערכת מדי שנה בפנימיית ויצו בעפולה אליפות הארץ לקבוצות נוער.
שימש כיו"ר ועדת הנוער וכחבר הנהלת האיגוד הישראלי לשחמט והיה במשך שנים יו"ר ענף השחמט מכבי ישראל.
עם בחירתו של יוסף (טומי) לפיד ליו"ר האיגוד הישראלי לשחמט, נבחר מחדש לחבר הנהלה ושימש בתפקיד זה לצידו של לפיד במשך 6 שנים.
ב-2005 הקים שלו את מועדון שחמט אשדוד, ומשמש עד היום כיו"ר המועדון.
בשנים אלה זכה המועדון ב-5 אליפויות.
ב-2008 זכה המועדון בהישג הטוב ביותר - במקום החמישי באליפות אירופה למועדונים.
ביוני 2011 נבחר ליו"ר האיגוד הישראלי לשחמט.
ב-2012 שימש כראש משלחת ישראל לדו-קרב על אליפות העולם בין רבי האמנים, בוריס גלפנד ווישוואנתן אנאנד מהודו.
ב-2005 יזם שלו וארגן את מונדיאל השחמט – גמר הגביע העולמי בשחמט לנבחרות בבאר שבע.
בנוסף, יזם וארגן את אליפות אירופה לקבוצות מועדונים באילת 2012, בהשתתפות 34 קבוצות גברים ו-8 קבוצות נשים; יזם וארגן את אליפות אירופה בשחמט ליחידים לגברים בירושלים 2015, בהשתתפות כ-250 נציגים מ-33 מדינות באירופה; ויזם וארגן את אליפויות ישראל.
החל משנת 1987 מנהל שלו תחרויות בינלאומיות של משחקי המכביה.
יזם את הפרויקט "האלוף הבא", לקידום נוער עד גיל 14, ואת הפרויקט "אמץ אלוף", לקידום נוער מתבגר בגילאי 15 עד 21. ב-2018 ארגן שלו תחרות בינלאומית לשחמט בנתניה, התחרות החזקה ביותר שהייתה אי פעם בישראל.
כיום (2020) לומדים שחמט כ-100 אלף ילדים במסגרת בתי הספר בישראל.
בתקופת כהונתו כיו"ר האיגוד הישראלי לשחמט, גייס תרומות מהמגזר הפרטי בשווי של מיליוני שקלים.
ב-2013 הוקם פרויקט "שחמט לכל ילד" בשיתוף עם מפעל הפיס.
מטרת הפרויקט היא ללמד ילדים בפריפריה את משחק השחמט.
בשנה הראשונה קיבל האיגוד הישראלי לשחמט תקציב של חצי מיליון שקל בשנה.
נכון להיום התקציב עומד על כמעט 3 מיליון שקלים ומאפשר לימודי שחמט בפריפריה בפריסה ארצית, לרבות יישובים ערביים, דרוזיים, בדואיים וצ'רקסיים.
החל מ-2013 משה שלו משמש כשופט פיד"ה.
שלו יזם והקים בשנת 1984 את חברת "שלו שחמט", ובתוך כך פתח את חנות השחמט היחידה בישראל.
החברה מייצרת, מייבאת ומשווקת מגוון מוצרי שחמט.
חנות המפעל ממוקמת באזור התעשייה אפק בראש העין.
הוא עיצב שחמט יהודי, הכולל כלים המציגים סמלים יהודים במקום הכלים הרגילים; למשל, הצריח עוצב במראה חומת ירושלים, המלכה בצורת מנורה והמלך בצורת מגן דוד.
החל מ-2003 משמש משה שלו כיו"ר מועדון השחמט העירוני באשדוד.
המועדון זכה באליפות ישראל 8 פעמים, מהן 3 פעמים ברציפות בשנים 2018, 2019 ו-2020.
בשנת 1986 יזם והקים משה שלו את חברת שלו ובניו בע"מ.
משנת 1997 החברה מספקת מגוון שירותים בתחום השיקום, הייעוץ והטיפול, לאנשים המתמודדים עם מוגבלות ומשברי חיים.
כיום (2020) מספקת החברה מגוון של שירותי שיקום בבריאות הנפש, כחלק משירותי סל שיקום שמעניקים משרד הבריאות ומשרד הביטחון לאנשים המתמודדים עם קשיים נפשיים.
כמו כן החברה מספקת שירותים לאוכלוסיות מגוונות דרך משרד הרווחה ובשיתוף עם גורמים נוספים כמו ג'וינט ישראל והמוסד לביטוח לאומי.
החברה מנהלת מספר בתי גיל הזהב של משרד הבינוי והשיכון, פרויקטים תעסוקתיים של משרד התמ"ת, ומנהלת את ההוסטל היחידי בישראל לתסמונת אשר.
החברה מעסיקה מאות עובדים בתחום ופועלת בפריסה ארצית מאזור בית שאן ועד מצפה רמון, ובכללם אנשי מקצוע כמו עובדים סוציאליים, מרפאים בעיסוק, אחים, פסיכיאטרים, פסיכולוגים, מדריכי שיקום / מנטורים.
בשנים 2004–2018 כיהן כיו"ר ארגון יוצאי סטניסלבוב.
הוא חבר פעיל בלשכת אביב 10 של הבונים החופשים והיה נשיא הלשכה בשנים 2016 ו-2017, משמש כדירקטור בחברה הכלכלית של מסדר הבונים החופשיים; חבר בפורום היזמים של בריאות הנפש.
בעבר היה חבר מרכז הליכוד (1989-1981); מרצה במסגרות שונות על תורת המשחקים.
בשנת 2014 הופק סרט בערוץ 9 על חייו של משה שלו.
ספרים שערך או הוציא לאור
מהדורה ראשונה – עורך ראשי משה שלו, 2003; מהדורה שנייה 2010, בהוצאת שלו שחמט.
משה שלו ואלכסנדר מטנוביץ, לומדים שחמט ב-30 שיעורים, הוצאת מקור תקשורת, 2006.
ישראל גלפר, ניצחון עמדתי (2 חלקים), עורך ראשי משה שלו.
הוצאת מקור תקשורת, 2004. תורגם לשפות רוסית, אנגלית, ספרדית ועוד.
גארי קספרוב, על קודמיי הגדולים (5 כרכים); עורך ראשי משה שלו, מקור תקשורת, 2008 – 2010.
ולדיסלב שקלובסקי ורם סופר, משחק המלכים (2 כרכים).
הוגה הרעיון, היוזם והעורך הראשי - משה שלו; מקור תקשורת, 2013.
עורך ראשי משה שלו, שלו שחמט, 2014.
משה שלו, פנקס שחמטאי, שלו שחמט, עשר מהדורות, הראשונה הודפסה ב-1985.
משה שלו ורם סופר, פרשים בכחול לבן, גדולי השחמטאים של ישראל בכל הזמנים, 2015.
משה שלו ושלי לנצ'נר, איורים: לורה ווטסון, סיפור על ילד שלא רצה לאכול, 2020.
שם טוב נולד בבולגריה באפריל 1924 ועלה לישראל בגיל 24 ב-31 ביולי 1948.
הוא נישא לפינה ונולדו להם שני ילדים שומעים.
שם טוב התגורר בבת ים וניהל עם אחיו השומע עסק ביפו לייצור והרכבת תריסים וחלונות.
שם טוב ידע גם את שפת הסימנים של יהודי אלג'יריה.
שם טוב וקהילת החירשים בישראל ומחוצה לה
שם טוב היה יושב ראש אח"א בשנים שבהן אפשרויות התקשורת היו מצומצמות, ולא היה תרגום בשידורי הטלוויזיה בעברית, גם לא כתוביות.
שם טוב היה בקשר שוטף עם ארגוני חירשים יהודיים ובינלאומיים, וייצג את אח"א כחברה מן המניין ב.
בין 19 ל-23 במרץ 1973 התקיים במלון "פאן אמריקן" בבת-ים הכינוס הבינלאומי הרביעי על בעיות חירשות, שאורגן על ידי אח"א בחסות הפדרציה העולמית של החירשים.
ב-1974 פנתה עמותת "שמע" אל אח"א וביקשה להסיר את המילה אילמים משם האגודה.
שם טוב נענה לבקשת "שמע", ושם האגודה נקבע כ"אגודת החרשים בישראל" במקום "אגודת החרשים-אילמים בישראל".
כיום היא נקראת "אגודת החירשים בישראל".
שם טוב, כבעל רקע תיאטרלי, קידם את להקת "קול ודממה".
ב-16 בפברואר 1984 ארגן שם טוב את הפגנת החירשים הראשונה מול משכן הכנסת בירושלים.
המפגינים דרשו הכרה בחירשים כנכים לכל דבר.
משה שלו הוא מוזיקאי ישראלי.
מנגן על כלים השייכים למוזיקת המקאם: סנטור, טאר, עוד וכלי מיתר.
את עיקר השכלתו המוזיקלית רכש אצל פרץ אליהו.
משה מנגן במגוון הרכבים ומביא בהם לידי ביטוי את אוצרות המוזיקה המזרחית הקלאסית.
בין השאר: ניגן בעוד בשיר "ממצרים" מתוך האלבום "ליל אברהם" של משפחת ואך.
ניגן בעוד ובסנטור בפתיח הסדרה "עלילות ארץ גושן" בערוץ מאיר לילדים.
ניגן בסנטור בשיר "ארמונו של מלך" באלבום "משכן" של ביני לנדאו.
ניגן בטאר בשיר "הרחמן" של מרדכי יצהר בוימל.
ניגן בטאר ובעוד בשיר "תעוף" באלבום "האש שבתוכי בוערת" של מרדכי יצהר בוימל.
ניגן בטאר בשיר "אם ננעלו" של ישי ריבו.
ב-2010 כתב את המוזיקה וניגן לצד יוני שרון בהצגה "שברי לוחות" שעיבד וביים גלעד אלפסי ע"פ סיפור מאת הרב חיים סבתו בתיאטרון תאיר.
הפיק לצד יהודה לבבי, ניגן ושר באלבום "המניין - שרים 20 לקרליבך".
הופיע לצד יצחק מאיר, אילן קינן, מרדכי יצהר בוימל, אנסמבל מכילתא ובאנסמבל מוצירי.
מנחה ומנהל מוזיקלית לצד יגל הרוש את "קדם" - קבוצת לימוד ויצירה של מוזיקאים המתכנסת על עתיקות עיר דוד ויוצרת מוזיקה מקורית היונקת מהחלל ומספר תהילים.
הרב משה שמואל שפירא (ה'תר"ג, 1843 - ה'תרע"ז, 1917) היה רב ליטאי, רבה האשכנזי של בוברויסק.
בן זקוניו של רבי אריה לייב שפירא (ר' ליב'לה קובנר).
נולד בסמרגון לרב אריה לייב שפירא, תלמידו של רבי מנשה מאיליה ומגדולי תלמידי רבי חיים מוולוז'ין, שכיהן באותה תקופה כרב העיר.
משה שמואל היה הבן הצעיר בין שישה בנים שכולם היו רבנים מפורסמים בליטא.
בינקותו עברה המשפחה לקלווריה, ובהיותו בן שש עברה המשפחה לקובנה הגדולה, עם מינויו של אבי המשפחה כרבן של ערים אלו.
בשנת 1869 (תרכ"ט) התמנה כרבה של רמיגולה, מאוחר יותר כיהן כרבן של טרישיק וקורשן, ובשנת ה'תרנ"ט (1899) החליף את אחיו הרב רפאל שפירא ברבנות העיר בוברויסק, שבה כיהן עד פטירתו.
בבוברויסק התקיימו זו לצד זו שתי קהילות יהודיות, העדה האשכנזית שרבה היה הרב שפירא, והעדה החב"דית שרבה היה האדמו"ר שמריה נח שניאורסון מחב"ד-קאפוסט, שני הרבנים היו ידידים ושיתפו פעולה בהנהגת הקהילות.
בנו הגדול ר' ראובן שפירא היה למדן מפורסם ונפטר בצעירותו.
בנו הרב חיים צבי שפירא רבה של לאפיץ' כיהן אחריו ברבנות בוברויסק והיה מחשובי הרבנים ברוסיה בתקופתו, נפטר בי"ז בתמוז ה'תרצ"ג, 11 ביולי 1933. בנו ר' אברהם שפירא היה חתנו של ר' דוד גראסבארד אחיו של הרב נחום מגיד, נהרג בשואה.
על שמו נקרא נכד אחיו הרב משה שמואל שפירא מייסד וראש ישיבת באר יעקב.
הרב משה שילת (נולד בכ"א בכסלו תשל"ו, 25 בנובמבר 1975) הוא רב, סופר ועסקן חב"די.
מנהל את "חב"ד בקמפוס - ישראל" ו"חב"ד לנוער - ישראל", יו"ר ארגון תורת חב"ד לבני הישיבות, הוצאת הספרים מעיינותיך ועוד.
נולד בשכונת קריית משה בירושלים, לרב יצחק וליהודית שילת.
בשנת תשל"ז היה אביו ממקימי ישיבת ברכת משה והמשפחה עברה לגור במעלה אדומים.
למד בתלמוד תורה מורשה בקריית משה וישיבת ירושלים לצעירים שעל ידי מרכז הרב.
בילדותו נחשף לשליח חב"ד במעלה אדומים.
לקראת הבר מצווה שלו שלח הזמנה לרבי מנחם מנדל שניאורסון וקיבל ממנו מכתב ברכה.
בשנת תש"נ כשהיה בכיתה י', נסע לביקור אצל הרבי והיה לחסיד חב"ד.
בשנת תשנ"א עבר ללמוד בישיבת תומכי תמימים בקריית גת.
בתשנ"ו נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית 770 בניו יורק.
התגייס לחטיבה 7 של השריון במסגרת 'הסדר מרכז'.
בשנת תשנ"ט נישא לברכה ליבי לבית קירשנבאום ולמד בכולל בנתניה.
בשנים תשנ"ט-תשס"ג היה מחנך בתלמוד תורה חב"ד בעיר נתניה.
בתשס"א הקים את ארגון תורת חב"ד לבני הישיבות, במטרה להפיץ את תורת החסידות בעיקר בציבור הציוני דתי, בעזרת שיעורים והוצאה לאור של עלונים וספרים.
הארגון מקיים גם התוועדויות, בפרט בי"ט בכסלו, שבו מקיים הארגון התוועדויות רבות בישראל לצד התוועדות מרכזית רבת משתתפים במסגרת יריד החסידות ומופעי צמאה בבנייני האומה בירושלים.
שילת יזם את הוצאת סדרת האלבומים "צמאה" שבהם מבוצעים ניגוני חב"ד.
משנת תש"ע מפעיל הארגון תוכנית רב-שנתית ללימוד עצמאי בתורת החסידות בשם "לב לדעת".
התוכנית כוללת מבחנים שעל פיהם מקבלים המשתתפים מלגות לקניית ספרים ועוד.
בתוכנית זו מופעלת גם רשת כוללי ערב ארצית לאברכים ללימוד חסידות בעיון.
בשנת תשע"ב מינהו הנגיד יצחק מירילשוילי לנהל את קרן מרומים, המסייעת למוסדות תורה והחזרה בתשובה.
בתשע"ג הקים עם מנחם מנדל דיסקין את "ארגון פעילי חב"ד" במטרה לסייע לחסידי חב"ד שאינם שליחים להפיץ את מבצעי הרבי מלובביץ' בערבי חגים ומועדים.
במסגרת הפעילות מבקרים החסידים אצל משפחות באזור מגוריהם ומעניקים להן ערכה הקשורה לחג הקרוב שהם מקבלים מטעם הארגון, וכן עוסקים בהכשרת מטבחים, קביעת מזוזות ושיעורי תורה.
בשנת תשע"ח עבר הארגון לידי צעירי אגודת חב"ד.
בתשע"ג הקים את פרויקט "חב"ד בקמפוס" המקיים פעילות ב-36 אוניברסיטאות ומכללות בישראל.
השלוחים עורכים סעודות שבת, מפעילים מערך לימודי נושא מלגות, ומקיימים שלל פעילויות חברתיות.
במקביל הקים את ארגון "חב"ד לנוער - ישראל", ובו פועלים קרוב ל-40 שלוחי חב"ד בעשרות ערים בישראל.
הארגון כולל פעילות לנוער, מיזמים חברתיים והעשרת הזהות היהודית וערכיה בקרב הנוער הישראלי.
בתשע"ב התחיל לכתוב טור שבועי ברעיונות מתורת החסידות, בעלון "שבת בשבתו".
בשנת תשע"ד יסד את הוצאת עלון "קרוב אליך".
בכסלו תשע"ט החל להוציא את העיתון "כי קרוב" בעריכת בנימין ליפקין.
העיתונים נפוצים כיום בעשרות אלפי עותקים מדי שבוע, בכל רחבי הארץ.
טעימות - אוסף טורים במחשבת חב"ד שהתפרסמו בעלון 'שבת בשבתו', תשע"ג
שווה לכל נפש - סדרת מאמרי חסידות בלשון עברית עכשווית, חגים - תשע"ו, תפילה - תשע"ז, עבודת ה' - תשע"ח, פרקי אבות - תש"ף, הגדה של פסח - תשפ"ג
סוגיות בחסידות - אחדות השם, תש"ע
מנחם איתן, אהרון ברנשטיין ומשה שילת, פשוט חסידות נושאים מרכזיים בחיי היהודי מונגשים על פי השקפת החסידות: תפילה, שמחה, אהבת ישראל, תשובה, שבת ומועדים, 2 כרכים הוצאת מעיינותיך, תשע"ט, 300-350 עמ' כל כרך.
י"ט כסלו - ענייני דיומא מבית מדרשו של הרבי מליובאוויטש, תשע"ו
שמחת תורה - ענייני דיומא מבית מדרשו של הרבי מליובאוויטש, תשע"ז
פורים - ענייני דיומא מבית מדרשו של הרבי מליובאוויטש
שביעי של פסח - ענייני דיומא מבית מדרשו של הרבי מליובאוויטש
את עלית - אוצר שיחות מהרבי מליובאוויטש לנשים ונערות, תשע"ו
על כֻּלָנה - אוצר מכתבים מהרבי מליובאוויטש לנשים ונערות, תשע"ז
הרב שילת פרסם גם חומרי לימוד וכן השתתף בעריכת ספרים נוספים.
הרב משה שלמה שטרנברג (נולד ב-28 במרץ 1901, נפטר בט"ו בשבט ה'תשי"ח, 5 בפברואר 1958) היה רב באוקראינה, ובסוף ימיו מרבני הציונות הדתית בארץ ישראל בתקופת הקמת המדינה וממניחי היסוד לרבנות במושבי העובדים הדתיים בישראל, רבו הראשון של כפר פינס.
נולד באלכסנדריה שבמחוז רובנו באוקראינה לברכה ולרב חיים מרדכי שטרנברג שכיהן כרב העיירה והיה צאצא למשפחת רבנים ותיקה בפולין.
למד ב'חדר' המקומי ואחר כך מפי אביו, ובמקביל למד לימודים כלליים אצל מורה פרטי, נסע ללמוד בישיבות הגדולות בפולין והצטיין בלימודיו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נפטרו הוריו מטיפוס והותירו אותו עם אח ואחות צעירים, אנשי העיירה שהכירו בידיעותיו התורניות מינו אותו כרב במקום אביו אף על פי שלא הייתה לו סמיכה לרבנות רשמית.
זמן קצר אחר כך נבחן וקיבל תעודת בגרות ובמקביל נסמך לרבנות לאחר שעמד בבחינות בפני קבוצת רבנים בראשות הרב שמחה מה יפית מרובנו.
בהשקפתו היה נאמן לציונות הדתית, הצטרף לשורות החלוצים הדתיים ועסק בחינוך, הוא שוחרר משירות בצבא פולין כדי לאפשר לו ללמד תלמוד בכיתות הגבוהות בבית הספר היהודי באלכסנדריה.
הוא השיא את אחותו רחל לבחור תורני והדריך את גיסו לקראת קבלת רבנות העיירה אלכסנדריה, לו עצמו הוצע להתמודד על רבנות בדנציג ובריגה, אך הוא נענה להצעת רבנות בקוסטופיל וכיהן כרב העיר עד עלייתו לארץ ישראל בשנת ה'תרצ"ה, 1935.
בשנת ה'ת"ש, 1940, התמנה כרבו של היישוב המתהווה כפר פינס שבו שימש כרב (לצד אברהם הלל גולדברג) במשך שמונה עשרה שנה עד לפטירתו.
במקביל לתפקידו הרבני בכפר פינס, ראה הרב שטרנברג בעצמו "חלוץ התורה בשדה העבודה", הוא סייר בהתיישבות העובדת ודאג למינוי רבנים ולפעילות תורנית ביישובי המזרחי והפועל המזרחי במסגרת תפקידו בחבר הרבנים של תנועות אלו.
כן היה חבר בוועדת החינוך של הרבנות הראשית לישראל ובוועדה למען מצוות התלויות בארץ.
לקראת שנת השמיטה ה'תש"ה (1944–1945) השתתף בוועדה הרבנית לענייני שמיטה שקבעה את נוהלי הרבנות הראשית לישראל ליישום מעשי של הלכות השמיטה, יחד עמו היו חברים בוועדה: הרב דוד סלומון מכפר אברהם והרב דוד אוקס, בראש הוועדה ישב הרב שאול ישראלי.
חלק מחידושי תורתו ומחקריו בהלכה התפרסם בגיליונות כתב העת "התורה והמדינה", ורבים מכתביו לא נדפסו.
הרב שטרנברג נפטר בפתאומיות ממחלה בט"ו בשבט ה'תשי"ח, 5 בפברואר 1958. הוא הובא למנוחות בבית העלמין האזורי המשותף לכרכור, כפר פינס ועין עירון .
הותיר אחריו את אלמנתו רבקה (נפטרה בתשע"ח) וארבעה ילדים.
שנים מהם, תאומים שהיו בני תשע עם פטירתו, הם הרבנים מרדכי ועמיאל שטרנברג, ראשי ישיבת הר המור ומן הרבנים הבולטים בציונות הדתית בישראל בראשית המאה ה-21. שתי בנותיו, חווה וברכה, נשואות לרבנים עודד ולנסקי ויעקב לבנון, בהתאמה, גם הם ממקימי ישיבת הר המור.
משה שטרן הוא עורך דין, כותב נאומים לאישי ציבור ומנחה אירועים, ובעבר איש תקשורת.
שימש יועץ וכותב נאומים ליושבי ראש הכנסת ולשרים, כתב טלוויזיה בערוץ הכנסת (99), כתב העיתון מקור ראשון ואיש רדיו.
שירת בחיל השריון במסגרת ישיבת ההסדר אור עציון.
בוגר החוג לתנ"ך ולתלמוד במכללה האקדמית הרצוג ובעל תואר שני בממשל ומדיניות ציבורית מאוניברסיטת בר-אילן.
בוגר הפקולטה למשפטים בקריה האקדמית אונו, התמחה אצל השופטת מרים אילני בבית משפט השלום בירושלים במשפט אזרחי ונזיקין.
בשנת 2012 הוסמך כעורך דין.
את דרכו התקשורתית החל במקומון "השבוע בפתח תקווה" ובביטאון "זרעים" שערך אורי אורבך.
כתב במוסף השבת של העיתון הצופה ופרסם כתבות בירחון נקודה.
שידר, קריין והגיש במספר תחנות רדיו בהן רדיו קול חי ורשת מורשת של קול ישראל.
נמנה עם ראשוני הכותבים בעיתון מקור ראשון ופרסם בו כתבות עוד משלב הפיילוט, החל בשנת 1997. במשך למעלה מעשור פרסם בו מאות ראיונות וכתבות בעיקר במוספים "דיוקן" ו"יומן".
ב-2003 פרסם כתבות במוסף "סופשבוע" של העיתון מעריב.
חלקן ראו אור בספרו "פרופיל חברה" (2012, הוצאה עצמית).
עם הקמת ערוץ הכנסת בשנת 2004 הצטרף לצוות כתביו ובמשך חמש שנים שימש כתב המהדורה המרכזית ועורך כתוביות בשידורים החיים ("אינטראקטיב") מהמליאה ומהוועדות לצד העיתונאי יעקב אייכלר.
סיקר אירועי מפתח בהם מערכות הבחירות לכנסת השבע עשרה והכנסת השמונה עשרה, המערכה על תוכנית ההתנתקות, פינוי עמונה (במהלכו הותקפו הוא וצוות השידור בידי "נערי ונערות גבעות") וחזרתו הדרמטית של הנשיא לשעבר משה קצב מעסקת הטיעון עמו.
פרסם מאמרי הגות וטורי דעה, חלקם בנושא התנהלות העולם הדתי וההלכתי כיום.
בין היתר מתח ביקורת על השימוש הרווח בתואר "רב" לכל עסקן ואיש ציבור אף שלא הוסמכו לכך והתריע מפני טשטוש סולם החשיבות הערכי של מצוות ומנהגים המוביל לדעתו להחמרות יתר.
במאמר אחר שטח את הנסיבות החברתיות הקלוקלות שהובילו לחורבן בית שני, בהן דווקנות והיצמדות עיוורת לכללים אותן כינה "ליקוי המאורות של ההנהגה הרוחנית והדתית".
שטרן נמנה עם צוות היועצים והכותבים של יושב ראש הכנסת ראובן ריבלין בעת כהונתו השנייה בכנסת השמונה עשרה.
שימש כותב הנאומים ויועץ תוכן של יושב ראש הכנסת העשרים, יולי אדלשטיין.
במסגרת תפקידו לקח חלק מרכזי בכתיבת התכנים והנאומים של יושב הראש וסגניו באירועים ובטקסים בשנים 2014–2017, בהם נאומים בימי הזיכרון, בימי העצמאות, בפתיחת מושבי הכנסת כמו גם בהלוויה הממלכתית של הנשיא לשעבר שמעון פרס.
כיום הוא כותב נאומים ותוכן עצמאי, לצד עבודתו כעורך דין בתחומי המשפט האזרחי והביטוח.
בין היתר, הוא נמנה עם כותבי הנאומים והתוכן של נשיא מדינת ישראל, יצחק הרצוג, של שרת המשפטים לשעבר, איילת שקד, של השר לביטחון הפנים לשעבר, גלעד ארדן, של שר החינוך לשעבר הרב רפי פרץ ושל שרים ואישים בכירים נוספים.
בין היתר, הנחה אירוע רב משתתפים שהתקיים באמפי פארק ענבה במודיעין במלאת חמישים לשחרור ירושלים, בהשתתפות יהורם גאון ושולי נתן וכן קונצרטים בהיכלי התרבות של תל אביב, מודיעין וכפר סבא.
הוא חבר מקהלת "שירת מודיעין" ומופיע עמה בארץ ובעולם.
ר' משה שמואל ראב (בן-עזר) (1862 – 11 במרץ 1955) היה ממייסדי המושבות פתח תקווה ויהוד.
משה שמואל ראב נולד בסנט-אישטוון בהונגריה, בנו של אלעזר ראב, מראשוני חובבי ציון בהונגריה ואבי משפחת ראב, ממייסדי פתח תקווה.
התחנך יחד עם אחיו יהודה ראב אצל בן דודם יהושע שטמפפר.
לאחר ששטמפפר עלה לארץ ישראל, המשיך ראב ללמוד בתלמוד תורה בעיירה סמוכה.
בשנת 1875, בהיותו בן 13, עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
תחילה התיישבו בירושלים, שם היה מתלמידי הרב יוסף חיים זוננפלד.
יחד עם משפחתו נמנה עם מקימי פתח תקווה.
בשנת 1880 נשא את מרים אלטע, (אחותו של שמואל יוסף גינזבורג) בת משולם פייבל ואסתר דבורה גינזבורג מירושלים.
בשנת 1883 נמנה עם קבוצת החלוצים מפתח תקווה שייסדה את יהוד, יחד עם הביאליסטוקאים.
עבד אצל אריה ליב פרומקין באחוזת לחמן.
במשך שנים רבות היה חבר ועד המושבה, וחבר ועד ספר האחוזה של המושבה.
מראשוני חברי אגודת "פרדס" של הפרדסנים הארץ-ישראלים.
היה גבאי בבית הכנסת הגדול "בית יעקב", ופעיל בחברה קדישא המקומית.
היה ממייסדי "מושב זקנים" בפתח תקווה ומגבאיו.
נפטר בשנת 1955, אחרון מייסדי פתח תקווה.
היה אב ל-6 בנים ו-3 בנות.
בתו לאה נישאה למהנדס משה בן חורין (גינזבורג).
הרב משה שטרן (ה'תרע"ה, 1915 – ב' באב ה'תשנ"ז, 5 באוגוסט 1997) היה פוסק הלכה ניצול השואה רב קהל יסודי התורה בברוקלין.
מחבר שו"ת באר משה (ח' חלקים).
נולד לרב אברהם שטרן שהיה דיין בנייהייזל ומחבר הספרים מליצי א"ש ועוד, ולטובה גיטל, בת הרב יוסף מאיר טיגרמן, שנספו בשואה.
למד אצל אביו ואצל סבו, ולאחר מכן בישיבת פרשבורג אצל הרב עקיבא סופר.
התחתן עם מלכה, לבית שטרסר (נכדת רבה של דברצן, שלמה צבי שטראסר).
הרב שטרן שימש כמו"ץ בדברצן עד לשואה.
בשואה הוא שהה חודשים במחנה ברגן-בלזן.
לאחר השואה שב לדברצן, שבה חיו אז כ-4,060 יהודים, וכיהן כרבה.
ייסד מחדש את ישיבת פרשבורג, עם הרב יוחנן סופר מערלוי.
בסביבות 1950 היגר לאמריקה, וכיהן כרב בבואנוס איירס, ארגנטינה, למשך כשנה.
משם עבר לארצות הברית וייסד את קהילת "יסודי התורה" בניו יורק, שהונהגה על פי מנהגי החת"ם סופר, ובה כיהן כרב עד לפטירתו.
הרב שטרן התנגד באופן תקיף לציונות.
הוא כינה את הרבנים התומכים בה "המסרחים" (פרפרזה לשמה של תנועת "המזרחי") והכריז שאסור לומר את דברי תורתם או להזכירם בספרים.
אחיו הבכור הוא הרב בצלאל שטרן, שהיה רב בווינה, במלבורן ועוד, בעל "בצל החכמה".
אחיו הצעיר, הרב מרדכי שטרן, מחבר 'רב חסד' חתנו של הרב שאול בראך מקאשוי נפטר בחיי אביו בשנת ה'תרצ"ה בגיל 28.
לרב שטרן ולאשתו מלכה נולדו שני בנים ובת.
בנו ניסן מרדכי, נפטר בחיי אביו בשנת ה'תש"ל.
בנו הנוסף, הרב שלמה שטרן, הוא רב קהילת "דברצן" בברוקלין.
ספר באר משה על מסכת עירובין - ליקוטים, חידושים ובאורים על מסכת עירובין, ניו יורק, תשי"ב
באר משה על מאירי מסכת סוטה, ניו יורק, תשכ"ז
תוספי רבינו אשר על מסכת שבועות - יוצא לאור מחדש על פי הנדפס ...
עם ציונים ובאורים בשם "באר משה", ניו יורק, תש"כ
ספר באר משה - בירורי הלכות גדולות דבני ארץ ישראל היורדים לחוצה לארץ ובני חוצה לארץ העולים לארץ ישראל, הנוגעות לד"ח שו"ע ..., ניו יורק, תשכ"ג
הרב משה שמידע (כ"ט בסיוון ה'תשט"ז, 8 ביוני 1956), הוא ראש ישיבת גרודנא באשדוד.
חבר במועצת גדולי עולם התורה של מפלגת בני תורה.
נולד בתל אביב לשמואל, שעלה מאוסטריה ערב מלחמת העולם השנייה.
למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב ולאחר מכן למד בישיבת איתרי בירושלים, אצל הרב שמואל אוירבך.
הרב אוירבך שידך אותו עם בתו של הרב דב צבי קרלנשטיין, ראש ישיבת גרודנא.
לאחר נישואיו עבר לקריית ישיבת פוניבז' באשדוד.
שימש כנושא ונותן בישיבת גרודנא ולימים כר"מ וראש ישיבה שם.
במסע הלוויה של חמיו הרב קרלנשטיין, הכתיר הרב שמואל אויערבאך את הרב שמידע לממשיך דרכו של חמיו בראשות הישיבה, בהתאם לצוואת הרב קרלנשטיין.
לאחר פטירת חמיו הפך גם לנשיא מוסדות הישיבה שם, בהם תלמוד תורה, ישיבה לצעירים ובית ספר בית יעקב.
כתלמיד הרב אוירבך, משתייך הרב שמידע למפלגת בני תורה.
סמוך לפטירת הרב אוירבך מונה לחבר מועצת גדולי עולם התורה שלה.
במהלך הגל השני של מגפת הקורונה, האשים הרב שמידע את השלטונות בניסיון לבסס את שליטתם באורח חייהם של הציבור החרדי, זאת על רקע ההגבלות שהוטלו על בתי כנסת וישיבות במהלך חגי תשרי.
קודם לכן, במהלך הגל הראשון האשים את יריביו ממפלגת דגל התורה בחילול שבת והלשנה לשלטונות בהאשמות שקריות, במסגרת פעילותם למנוע את פעילות ישיבת גרודנא שבראשותו, למרות שלדבריו הייתה נכונות מצידו לפעול במסגרת התקנות.
בבחירות למועצת העיר אשדוד ב-2018 וב-2024 תמך במועמדותו של יחיאל לסרי וברשימת אגודת ישראל המקומית.
ב-2024 אף שולב נציג מטעמו, אברהם יונה שטרנפלד, ברשימת אגודת ישראל.
שטרנפלד נבחר, אך התפטר במסגרת הסכם רוטציה לפיו הוא אמור לשוב לתפקידו במהלך הקדנציה.
תלמידיו הוציאו לאור חבורות וקונטרסים משיעוריו על מסכתות מסדר נשים וסדר נזיקין.
רעייתו גיטל היא מנהלת בית ספר בית יעקב באשקלון.
גיסיו הידועים הם הרב ברוך מרדכי אטינגר, ראש ישיבת כנסת יחזקאל באלעד והרב אהוד איזנטל המשמש כר"מ בישיבת גרודנא אשדוד.
בנו הרב יעקב שמידע הוא ראש כולל לאברכים באשדוד והחל מחנוכה תשפ"ד מונה לכהן כאחד מצוות הישיבה.
בנו הרב חיים זאב שמידע הוא ראש ישיבת אור אפרים באלעד, כשאחיו הרב מנחם שמידע מכהן כר"מ בישיבה זו.
משה שלומוביץ' (נולד בשנת 1950) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בתפקיד חלוץ במכבי נתניה.
שלומוביץ' החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי נתניה, וב-1967 עלה לקבוצה הבוגרת.
שלומוביץ' שיחק בנבחרת הנוער וב-1969 השתתף בטורניר קאן.
לאחר סיום הקריירה כשחקן כדורגל, היה מורה לחינוך גופני בתיכון טשרניחובסקי בנתניה.
שלומוביץ' נשוי לנורית ולהם שני ילדים.
אביו עמנואל שלומוביץ' שיחק ביובנטוס ומכבי נתניה, ואחיו הגדול אליעזר שלומוביץ' שיחק יחד איתו במכבי נתניה.
הרב משה שמואל תג'ר (בבולגרית: Моше Шмуел Таджер ; 1832, סופיה, האימפריה העות'מאנית – 1913, קיוסטנדיל, ממלכת בולגריה) היה ממלא מקום הרב הראשי ליהודי בולגריה בשלהי המאה ה-19.
משה שמואל תג'ר נולד בסופיה והוסמך לרבנות בעירו.
ב-1850 נישא לבת למשפחת נוטאבלים אמידה מקיוסטנדיל ועבר להתגורר בעיר.
הוא היה מקורב לאנשי תנועת התחייה הלאומית הבולגרית והושפע מהם.
רכש השכלה כללית נרחבת בנוסף להשכלתו הרבנית.
עמד בקשרים עם ראשי הכנסייה בעירו ובשל כך נקלע לעימות עם הפלג השמרני בקהילה, אשר קיצונים שנמנים עמו העלו באש את הספרייה שלו.
תג'ר הפך לאיש ציבור המקובל על כל העדות ועל השלטונות העות'מאניים וב-1864 מונה על ידי מידהט פאשה מושל וילאייט הדנובה למנהל בנק מסחרי אזורי, ובהמשך מונה לשופט בבית המשפט האזרחי בקיוסטנדיל.
עוד פעל תג'ר להקמת בית ספר מודרני לתושבי עירו.
ב-1866 יזם הקמת בית ספר מודרני לקהילת קיוסטנדיל.
תג'ר תמך בסתר ועמד בקשרים עם מהפכנים בולגרים שלחמו לעצמאות בולגריה ובכללם טודור פאאב.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) קיבל הבטחה ממפקד הכוחות הבולגריים באזור קיוסטנדיל אילייה מרקוב שהוא ערב לביטחונו וביטחון בני משפחתו ונותר להתגורר בעיר.
לאחר עצמאות בולגריה כיהן כחבר מועצת העיר קיוסטנדיל.
ב-1891 פוטר הרב הראשי ליהודי בולגריה סימון דנקוביץ' לאחר תקרית בפרלמנט הבולגרי והנהגת הקונסיסטוריה פנתה לתג'ר בבקשה למלא את מקומו עד למציאת רב במינוי קבע.
תג'ר שהיה בעל מעמד ציבורי ומקובל בקרב השלטונות נאות לבקשה, וכך גם שר הדתות הבולגרי דימיטר גרקוב שמינה אותו בספטמבר 1891 לתפקיד.
תג'ר ומילא את מקום הרב הראשי עד להגעתו של מוריץ גרינוואלד ב-1893.
ב-1898 לאחר הדחתו של יקיר בקיש כממלא מקום הרב הראשי ליהודי בולגריה, הסכים לבקשת הקונסיסטוריה היהודית ומילא את תפקידו עד להגעתו ב-1900 של הרב הראשי במינוי קבע מרקוס אהרנפרייז.
ב-1900 שב לקיוסטנדיל ובה הלך לעולמו ב-1913 והוא בן 81 שנים.
נכדו היה אברהם תג'ר, קצין בכיר בצבא בולגריה וממנהיגיה הבולטים של יהדות בולגריה.
משה שלמן (4 בדצמבר 1909 – 5 בספטמבר 1991) היה רופא נשים, ניהל מחלקות נשים במספר בתי חולים בצפון ישראל לפני קום המדינה, הקים וניהל את מחלקת הנשים בבית החולים פוריה והיה פעיל בהקמת רשת טיפת החלב בגליל.
משה (מוניה) שלמן נולד בסראטוב שברוסיה למשפחת סוחרים אמידה.
במהפכה הבולשביקית ברחה המשפחה מאימת הבולשביקים לריגה בלטביה.
את חינוכו קיבל בבית ספר רוסי כללי ובגיל 17, בשנת 1926, נסע ללמוד רפואה בצרפת.
בשנת 1935 עלה ארצה והתגורר בתל אביב, שם התחיל את התמחותו ברפואת נשים בבית החולים "הדסה הקטנה" ברחוב בלפור, אצל ד"ר נדב סופרמן וד"ר יוסף אשרמן.
ב-1939 נשלח על ידי ד"ר אשרמן לבית החולים שוויצר בטבריה, כדי להחליף רופאה שחלתה.
בבית החולים שוויצר הכיר את אשתו לאה לבית פישביין, שעבדה שם כאחות.
בשנת 1946 עבר לבית החולים עפולה כדי לרכוש הסמכה בכירורגיה.
עם פרוץ מלחמת השחרור חזר לנהל את מחלקת הנשים והיולדות בבית החולים שוויצר בטבריה.
לאחר הקמת המדינה הגיעו 5000 עולים למעברה בטבריה, ומחלקת היולדות בבית החולים שוויצר הייתה קטנה ולא יכולה הייתה לתת מענה ל-200 לידות בחודש.
לפיכך, בשנת 1949 נפתחה מחלקת נשים ויולדות בבית החולים הסקוטי, שעד מלחמת השחרור נתן שירות לאוכלוסייה הערבית בטבריה, ונסגר עם פרוץ מלחמת השחרור.
המחלקה נפתחה בהסכם שנחתם בין בית החולים הסקוטי לבין מדינת ישראל.
ד"ר שלמן ניהל את המחלקה בבית החולים הסקוטי עד לשנת 1960.
בשנת 1960 הקים וניהל שלמן את מחלקת הנשים והיולדות החדשה שנפתחה בבית החולים פוריה, שאותה ניהל עד צאתו לגמלאות בשנת 1975.
במהלך השנים מנכ"ל משרד הבריאות רפאל גז'בין הציע לשלמן לעבור לנהל מחלקות נשים במרכז הארץ, אך ד"ר שלמן נשאר נאמן לתושבי העיר טבריה ולתושבי ההתיישבות העובדת באזור הצפון, מכיוון שראה חשיבות בהבטחת רפואה מקצועית ואיכותית לתושבי האזור.
שלמן נפטר ב-5 בספטמבר 1991, ונקבר בבית הקברות כנרת.
תרומתו למערך הבריאותי בטבריה, בעמק הירדן ובגליל
שלמן היה פעיל בהקמת רשת תחנות טיפת חלב בכל אזור הגליל.
הוא ייחס חשיבות רבה לבריאות האישה ההרה ולבריאות התינוק, המשיך לשרת נשים בהיריון בטיפת החלב והקפיד לשלוח לשם את רופאי המחלקה בשביל לבדוק את הנשים ההרות.
ד"ר שלמן זכה להערכה עמוקה של תושבי טבריה, תושבי הגליל העליון והתחתון ותושבי עמק הירדן.
על פועלו זכה למספר תעודות הוקרה המהוות מסמך היסטורי ארץ ישראלי.
מכתב תודה והערכה מאת ד"ר ר' גז'בין מנכ"ל משרד הבריאות, 21 בדצמבר 1964, על העברה סדורה של בית החולים שוייצר מרשות הוועד הלאומי לרשות משרד הבריאות.
"אות השירות" מטעם שר הבריאות ויקטור שם-טוב, 1973, על היותו מאנשי ראשית של מערכת הבריאות, מראשוני המחנה ומניחי היסוד שהתוו את הדרך ויצרו יש מאין.