tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מספר ה-האן (בערך 250) השתנה במהלך תקופת אדו.
הם דורגו לפי גודל, שנקבע על-פי כמות הקוקו (koku) המיוצר כל שנה בנחלה.
קוקו אחד הוא כמות האורז הנצרכת על ידי אדם בוגר אחד במשך שנה.
הכמות המינימלית לדאימיו הייתה 10,000 קוקו, כאשר הגדולה מכולן, מלבד השוגון, מנתה מיליון קוקו.
למרות היווסדות השוגונות, הקיסר בקיוטו עדיין היה שליט יפן.
משימת ניהול המדינה הועברה לידי שוגונות טוקוגאווה על ידי החצר הקיסרית, והוחזרה אליה עם הרסטורציה של מייג'י.
השוגונות מינתה נציג בקיוטו, שהיה אחראי על ענייני הקיסר, החצר והאצולה.
יחסי החוץ והמסחר היו מונופול של השוגונות, שהניבה מכך רווחים אדירים.
סחר חוץ הותר גם להאן של סצומה וצושימה.
קשרי המסחר העיקריים היו עם ספינות פורטוגזיות, ולאחר מכן גם עם ספינות הולנדיות, אנגליות ואף ספרדיות.
החל מ-1600 והלאה, החלה יפן להשתתף באופן פעיל במסחר החוץ.
בשנת 1615 נשלחה משלחת יפנית לספרד החדשה, על גבי מפרשית יפנית.
עד 1635 הוציא השוגון אישורים רבים ל"ספינות החותם האדום", שנועדו למסחר באסיה.
אחרי 1635, עם הצגת חוקי ההסתגרות, הופסק הסחר מיפן, והורשו להיכנס רק ספינות מסין, קוריאה והולנד.
הרוג'ו (rōjū 老中) הייתה "מועצת זקנים" שהורכבה מסמוראים בכירים בזמן שהותם באדו.
הם פיקחו על רשויות שונות, דאגו לקשרים עם חצר הקיסרות בקיוטו, האצולה, המקדשים הבודהיסטים והמקדשים השינטואיסטים, ועסקו בנושאים כגון חלוקת נחלות.
לרוב, ארבעה או חמישה גברים כיהנו במועצה, כאשר אחד היה מנהיג המועצה, על-פי סבב שהתחלף אחת לחודש.
הם נועדו בעיקר בנושאים בעלי חשיבות.
ברפורמות הניהוליות של 1867, בוטלה המועצה לטובת שיטה בירוקרטית, המורכבת משרים שונים האמונים על נושאי הפנים, הכלכלה, יחסי חוץ, צבא וחיל ים.
באופן עקרוני, דרישות הקבלה לרוג'ו היו להיות פודאי (תואר שעבר בירושה) ולהיות בעל נחלה בגודל של 50,000 קוקו או יותר.
עם זאת, היו יוצאי דופן לשתי הדרישות, ולעיתים היו ממונים למועצה קרובים לשוגון, שלא עמדו בדרישות.
ה-ואקאדושיורי, "מועצת הזקנים הצעירים", היו בעלי המעמד הגבוה ביותר אחרי הרוג'ו.
התפתחות של מוסד קדום יותר שמנה שישה אנשים, ב-1662 קיבלה המועצה את שמה וצורתה הסופית, ומנתה ארבעה אנשים.
תפקידה העיקרי היה ניהול האדמות והוסאלים הישירים של השוגון.
היו שוגונים שמינו אדם קרוב לתפקיד סובה יונין (soba yōnin), שתפקידו היה לקשר בין השוגון לרוג'ו.
חשיבותו של אדם זה גבר במהלך כהונתו של השוגון החמישי, טוקוגאווה צונאטוקוגאווה יושינובו, כאשר נרצח מנהיג המועצה על ידי חבר אחר.
האומצוקה (ōmetsuke) והמצוקה (metsuke) היו קצינים שהיו כפופים לרוג'ו ולואקאדושיורי.
חמשת האומצוקה היו אחראים על המעקב אחר הדאימיו, האצולה והחצר הקיסרית.
הם היו אחראים על חשיפת כל איום או ניסיון מרד.
תפקיד זה היה מיועד לקצינים הבכירים של השוגון בעלי דירוג של 5000 קוקו ומעלה.
על-מנת להסמיך אותם לטפל בדאימיו, לעיתים קרובות היו מקבלים דירוג של 10,000 קוקו, ואת התואר קאמי (תואר עתיק שנהג לסמל מושל מחוז).
עם הזמן, הפך האומצוקה למעביר פקודות השוגון אל הדאימיו, ומנהל הטקסים בטירת אדו.
הם אף נטלו לעצמם תפקידים נוספים כגון ניהול ענייני דת ופיקוח על נשק.
המצוקה, שדיווחו לואקאדושיורי, ניהלו את ענייני הוסאלים הישירים של השוגון.
הם היוו את כוח המשטרה של אלפי הקצינים והאיכרים שהיו תחת שלטונו הישיר של השוגון, באדו.
הסאן בוגיו (san-bugyō), "שלושה מנהלים", היו ג'ישה (jisha), קנג'ו (kanjō) ומאצ'י בוגיו (machi bugyō), כאשר לראשון המעמד הגבוה ביותר.
הם דאגו לניהול המקדשים הבודהיסטים (ji) ומקדשי השינטו (sha), אשר רבים מהם החזיקו בנחלה.
לעיתים הם גם שפטו בתביעות בין נחלות.
המינוי היה הולך בדרך כלל לדאימיו.
הקנג'ו היו הבאים בתור במעמד.
ארבעת המכהנים בתפקיד זה דיווחו לרוג'ו.
הם היו אמונים על כלכלת השוגונות.
המאצ'י בוגיו היו אחראים על מנהלת העיר אדו.
תפקידיהם כללו את משרת ראש העיר, מפקד המשטרה (ולאחר מכן גם מפקד כוחות הכיבוי) ושופט בענייני פלילים, שלא נגעו לסמוראים.
שני קצינים בכירים כיהנו במשרה זו, והתחלפו מדי חודש.
שלושת הסאן בוגיו ישבו יחד במועצה שנקראה היוג'ושו (hyōjōsho), שתפקידה היה לפקח על הטנריו (tenryō), הגונדאי (gundai) והדאיקן (daikan), וכמו כן לפסוק בעניינים הנוגעים לסמוראים.
השוגון שלט באופן ישיר במספר נחלות ברחבי יפן.
אלו היו ידועות בשם באקופו צ'וקאצוצ'י (bakufu chokkatsuchi).
מתקופת מייג'י הן קיבלו את השם טנריו.
בנוסף לשטחים בהם החזיק טוקוגאווה איאיאסו לפני קרב סקיגהארה, היו שטחים אלה נחלות שסיפח לעצמו באותו קרב, ובעת המצור על טירת אוסקה.
בסוף המאה ה-17 הגיע היקף אדמות השוגון לכ-4 מיליון קוקו.
ערים גדולות כמו נגסאקי ואוסקה, כמו כן מכרות שונים, ביניהם מכרה הזהב באי סאדו, נכנסו לקטגוריה זו.
במקום למנות דאימיו לכל נחלה, הציב בשוגון מנהל כללי לכל הנחלות.
התארים של אחראים אלה היו גונדאי ודאיקן.
לשליטה על נחלות אוסקה, קיוטו, נגסאקי וסומפו מונו קצינים בכירים של השוגון.
שוגונות טוקוגאווה המאוחרת (幕末 Bakumatsu "סוף הבאקופו) היא התקופה שבין 1853 ל-1867, אשר במהלכה סיימה יפן את מדיניות ההסתגרות שלה, ועברה תהליך מודרניזציה משוגונות פאודלית לממשל מייג'י.
זהו סיום תקופת אדו ותחילת תקופת מייג'י.
הכוחות העיקריים שפעלו בתקופה זו היו האישין שישי (Ishin Shishi), לאומנים פטריוטים וכוחות השוגונות, שכללו את השינסנגומי.
על אף ששני כוחות אלה היו הבולטים ביותר, היו גורמים רבים שניצלו את הכאוס ששרר באותה תקופה על-מנת ליטול לעצמם כוח.
העימותים החריפים ביותר נבעו שני מקורות: הטוזאמה, הדאימיו שקיבלו את מרותו של איאיאסו לאחר קרב סקיגהארה, ותמיד נחשדו כלא-נאמנים לשוגון, והתפתחות תנועה אנטי-מערבית שהחלה בעקבות הגעת קומודור פרי, שבאה לידי ביטוי באימרה סונו ג'וי (sonnō jōi) "כבד את הקיסר, גרש את הברברים".
נקודת המפנה בתקופה זו הייתה במהלך מלחמת בושין וקרב טובה-פושימי, כאשר הוכנעו כוחות השוגונות.
השוֹגִי (将棋, בעבר: 象戯; ברומאג'י: shōgi; מכונה לעיתים שחמט יפני או Jchess) הוא משחק אסטרטגיה מופשט שמוצאו מיפן.
מקורו במשחק הצ'טורנגה, אביו הקדמון של השחמט ודומיו.
הוא מורכב ומסובך משחמט, הן לאדם והן למחשב, וכולל יותר כלים.
בניגוד לשחמט, ההבדל בין כלי השחקנים לא מיוצג בצבעם וצורתם.
כיוון הכלי מציין את שייכותו לשחקן וסימניית הקאנג'י המצוירת עליו מסמנת את סווגו.
משמעות השם שוגי ביפנית היא "משחק הגנראלים".
על השוגי נכתבו ספרים, נעשו סרטים וכן סדרות אנימה.
השחקנים משחקים עם סט של 20 כלים, המחולקים ל-9 סוגים, כאשר לכל סוג ישנו שם ויכולות תנועה משלו.
מטרת המשחק היא לגרום לכך שהמלך (אחד מכלים אלה) היריב יהיה בסכנת שבייה ולא יוכל לצאת ממנה.
חוקי המשחק דומים לחוקי השחמט, אולם בניגוד לשחמט, לשחקן ישנה אפשרות להחזיר למשחק כלים שנשבו על-ידו למשחק כשלו.
בתחילת משחק שוגי ישנם עשרים כלים (駒 - קוֹמָה) (במשחק נכות ישנם פחות, אך זה מקרה יוצא דופן) לכל שחקן-מלך אחד (שחור או לבן), שני זהבים, שני כספים, שני פרשים, שני רומחים, רץ, צריח ותשעה חיילים, וכולם מונחים על המשבצות (משתמשים רק במשבצות כדי לשחק.
הקווים והפינות קיימים אך ורק על-מנת לתחום את המשבצות) של הלוח (盤 - בּאן) שגודלו 9X9 משבצות (マス - מאסוּ) ועליו ארבע נקודות שנמצאות על ארבע ההצטלבויות של הקווים הרביעים מכל כיוון (נקודות אלה נקראות ארבעת מלכי השמים - 四天王 - שיטֶנְאוֹ).
כולם בעלי אותה צורה (טרפז כפול שמשולש קהה-זווית ניצב על הצלע הקצרה שבין הצלעות המקבילות שלו), ומה שמבדיל בין כלי מסוג אחד למשנהו הוא הכיתוב (ביפנית) שעליו.
מה שמראה על השתייכותו הוא כיוון הכלי (קודקוד המשולש מופנה כלפי יריבו של בעליו) לכל הכלים.
שמות הכלים, לפי סדר ההנחה הסטנדרטית (למטה), הם:
השם הבינלאומי אינו תרגום של השם המקורי, אלא ניסיון לדמות אותם לכלי שחמט.
המלך השחור (שמו של הצד שבבעלותו המלך השחור נקרא 先手-סֶנְטֶה-יד קודמת) הוא זה שמתחיל, חוץ מבמקרה של "משחק נכות" , בו הלבן (שמו של הצד שבבעלותו המלך הלבן נקרא 後手-גוֹטֶה-יד מאוחרת) מתחיל.
הקנג'י 将 הוא הפשטה ("שינג'יטאי") של 將.
ניתן להניע כלי אחד בכל תור.
בתנועה הנעשית ניתן לשבות כלי אחר, לקדם כלי, או לעשות את שניהם ביחד.
כאשר כלים אחרים נעים וכלי אחר עומד בדרכם, ישנן שתי אפשרויות:
במקרה והכלי הוא כלי אויב, ניתן לשבות אותו על ידי הולכת הכלי עד למשבצת עליו הכלי היריב נמצא.
הכלי היריב יורד מהמשחק והכלי שלקח לוקח את מקומו של הכלי שנשבה.
אם היה באפשרותו (של השובה) לנוע עוד במסלולו במקרה ולא היה שם כלי, הכלי שנשבה מנע ממנו לעשות זאת והכלי הלוקח לא יכול להמשיך במסלולו.
כיוון שמותר להזיז רק כלי אחד בתור, התור מסתיים מיד אחרי הלקיחה.
במקרה והכלי הוא כלי של השחקן המניע, אין באפשרותו להניע את הכלי שלו מעבר לנקודה בה נמצא הכלי העומד בדרכו של הכלי שזז.
הכלי שזז יכול להגיע עד למשבצת הסמוכה לכלי, לפי כיוון תנועתו.
מצב זה אפשרי אם אין ברצון המניע לאכול את הכלי אם הוא יריב.
לכל כלי (לפני קידום) יש תנועה משלו.
הכלים יכולים לנוע בצורה אורתוגונלית (לא-אלכסונית), אלכסונית (למעט הפרש).
הנה כולן, לפי הסדר (／,｜ ו-＼ מייצגים תנועה בלתי-מוגבלת, ○ מייצג צעד אחד ו-+ מסמל תנועה מיוחדת):
משבצת אחת בכיוון אלכסוני או אורתוגנאלי (לא-אלכסוני):
כיוון שאין באפשרות הרץ לנוע בכיוונים ישרים, באפשרותו להגיע רק ל-41 מתוך 81 המשבצות של לוח השוגי.
משבצת אחת בכיוון אורתוגונלי או אלכסוני קדמי:
משבצת אחת אלכסונית או משבצת אחת קדימה:
משבצת אחת קדימה ואחריה למשבצת אלכסונית קדמית (הוא מדלג מעל המשבצת הנמצאת בסמוך לו):
הפרש הוא הכלי היחיד שיכול לדלג מעל כלי אחר, במקרה שהכלי האחר עומד בדרכו.
(הכלי מעליו הוא מדלג לא נשבה.)
ללא הגבלה קדימה בכיוון אורתוגונלי (כמובן, בגבולות המצוינים למעלה, וכנ"ל גם לרץ ולצריח):
שורה ראשונה: רומח, פרש, כסף, זהב, מלך, זהב, כסף, פרש, רומח.
שורה שנייה: משבצת ריקה, רץ, חמש משבצות ריקות, צריח, משבצת ריקה.
(הפיל אמור להיות במשבצת האמצעית בשורה השנייה.)
בשוגי ישנם שני סדרים להנחת הכלים על הלוח (בצורת ההנחה הסטנדרטית).
הראשון היא אוֹוֹהאשי (大橋) והשני היא איטוֹ (伊藤), על שם שתי משפחות ששמשו כמומחים לשוגי רשמיים בתקופת אדו:
מלך, זהב שמאלי, זהב ימני, כסף שמאלי, כסף ימני, סוס שמאלי, סוס ימני, רומח שמאלי, רומח ימני, רץ, צריח, חייל אמצעי, החייל משמאלו, החייל מימינו, החייל שלישי משמאל, החייל השלישי מימין, החייל השני משמאל, החייל השני מימין, החייל השמאלי, החייל הימני.
מלך, זהב שמאלי, זהב ימני, כסף שמאלי, כסף ימני, סוס שמאלי, סוס ימני, כל החיילים משמאל לימין, רומח שמאלי, רומח ימני, רץ, צריח.
ביפנית: 成り - "נארי" - הפיכה.
כאשר משתמשים במילה כפועל היא נהגית 成る - "נארוּ".
כאשר כלי (למעט המלך, גנרל הזהב או כלי שכבר קודם) מגיע לשלוש השורות האחרונות (כאשר מסתכלים מזווית ראייתו של בעליו), זז בתוכן או יוצא מהן, הוא יכול לקבל קידום.
אם זה חייל, רומח או סוס שמגיע לשורה האחרונה, הוא חייב לקבל קידום (אם מפילים את הסוס בצורה שתגרום לו להגיע לשורה השנייה לפני אחרונה, חוק זה מתיישם גם אז).
הסימן לקידום הוא הפיכת הכלי, כשבצדו האחר כתוב עליו שמו היפני, בדרך כלל בדיו אדום ובכתב מחובר.
כלי שמקבל קידום מקבל תנועה של גנרל זהב, למעט הצריח והרץ שמקבלים תנועה של מלך בנוסף לתנועה הרגילה שלהם.
הכלים שמקבלים קידום נקראים בשמות שונים על-מנת להראות מה מרוויח השחקן שלוקח אותם.
+ אזור הקידום של השחקן (מסומן בירוק) 歩歩歩歩歩歩歩歩歩 角 飛 香桂銀金王金銀桂香
לעיתים כתוב בצד השני של הכלי הקאנג'י 金, שפירושו זהב, בכתב מחובר.
הכתב יהיה יותר מחובר ככל שדירוג הכלי נמוך יותר.
בגרסה המודפסת ישנן אותיות שונות: 全 (זֶן - שלמות.
אין שום קשר בין המילה הזו לבין הזרם בשם זן בבודהיזם) מייצג כסף מקודם, 今 (אִימָה-הווה) מייצג פרש מקודם, 仝 (אוֹנאגִ'י -זהה) מייצג רומח מקודם, ו-个 (צורה מופשטת של 個 - קוֹ - חלק או יחיד) מייצג חייל מקודם.
בשיטה אחרת הכיתוב הוא זהה לכיתוב בצורה הלא-מקודמת, אך בעלת משיכות עט מושמטות: 全 מייצג כסף, 圭 (טאמָה - אבן ירקן המחודדת בקצה העליון) מייצגת פרש, 杏 (אַנְזוּ - מישמש או שקד מצוי) מייצג רומח ו-と מייצג חייל.
לא קוראים לכלים לפי הכיתוב שעליהם.
ישנו קנג'י שאמור לבוא במקום אות ההיראגאנה 鍍 - と - אך הוא אינו בשימוש.
כאשר משתמשים במילה כפועל היא נהגית 打つ - "אוּצוּ".
כלי שנשבה במהלך המשחק יכול להיות מוחזר על ידי שׁוֹבוֹ כשלו (של שובו) במקום הזזת כלי.
איסור הכלי ללא מקום הליכה (行き所のない駒の禁止 - אִיקִי-טוֹקוֹרוֹ נוֹ-נאי קוֹמָה נוֹ קִינְשִׁי): אסור להפיל חייל או רומח על השורה האחרונה ואסור להפיל סוס על השורה האחרונה או אחת לפני האחרונה.
איסור שני חיילים (二歩の禁止 - ניהוֹ נוֹ קינשי): אסור להפיל חייל על אותה שורה בה נמצא חייל אחר של המפיל.
(חוק זה אינו תקף אם החייל שנמצא על הטור הוא חייל מקודם.)
איסור הפלת חייל לצוּמֶה (打ち歩詰めの禁止 - אוּצ'י-הוֹ צוּמֶה נוֹ קינְשי): אסור להפיל חייל בצורה שתגרום לניצחון מיידי.
כלי שמופל באזור הקידום לא יקבל קידום כתוצאה מכך-קידום דורש תנועה.
כלי מקודם שנשבה יוחזר למשחק ללא הקידום שקיבל.
ההפלה הומצאה בשלב מאוחר בהיסטוריה של משחק השוגי, לאחר שהפיל הורד מהמשחק.
הגורם להמצאת ההפלה היה מלחמה כלשהי בתקופת סנגוקו בה לאחד הצדדים, כתוצאה ממחסור במשאבים, נתנו לשבויהם לחיות אם ישנו צד ויעזרו להם (ליפנים) במלחמה.
כאשר כלי מאיים על המלך (פירושו שהמלך נמצא בסכנת שבייה על ידי כלי), בעליו של הכלי "גורם לשח" (מושג זה הושאל מהשחמט הרגיל, ואין הוא נקרא כך ביפנית) ליריבו.
בעליו של הכלי מכריז במקרה כזה "אוֹטֶה!
כאשר אין למלך דרך להימלט מהשח, זהו ניצחון לבעליו של הכלי המאיים.
(王手詰め - קיצור יד המלך)".
ניצחון מוכרז גם במקרה בו אין למפסיד שום דרך לזוז.
(הכרזות אלה הן השפעה מהשחמט ואינן הכרחיות.) (איסור נתינת יתרון לכלי יריב על מלך עצמי - 自玉を相手駒の利きにさらす手の禁止 - גִ'י-גִיוֹקוּ וּוֹ אַיִיְטֶה קוֹמָה נוֹ קִיקִי נִי סַארַאסוּ טֶה נוֹ קִינְשִׁי: אסור בשוגי לעשות מהלך שיגרום לאיום על המלך.)
קיימים שני מצבים מיוחדים בשוגי: חזרה (千日手 - סֶנְנִיצִ'יטֶה - ידי אלף הימים) או אי-מעבר (持将棋 -ג'ישוגי - בעלות על שוגי) (איסור חזרת אוטה מתמשך - 連続王手の千日手の禁止 - רֶנְזוֹקוּ אוֹטֶה נוֹ סֶנְנִיצִ'יטֶה נוֹ קִינְשִׁי: אסור לעשות חזרה על מלך).
חזרה היא מצב בו אותם מהלכים חוזרים על עצמם ארבע פעמים.
(על-מנת ששני מהלכים יחשבו זהים, המיקום והכלי המוזז חייבים להיות אותם כלים.) אי-מעבר הוא מצב בו שני המלכים הגיעו לאזורי הקידום ולאף-אחד אין סיכוי לנצח או להרוויח כלים נוספים.
במקרים כאלה מחשבים נקודות: הצריח והרץ שווים שניהם חמש נקודות כל אחד, ושאר הכלים למעט המלך שווים נקודה כל אחד.
שחקן בעל פחות מ-24 נקודות מפסיד.
אם לשני השחקנים יש לפחות 24 נקודות, המשחק נחשב כתיקו.
בטורנירים מתקדמים, במקרה של תיקו שני השחקנים משחקים משחק חוזר, כשהשחקן שבבעלותו היה המלך הלבן מקבל במקומו את השחור ולהפך (כנראה אם הגבלות זמן נמוכות יותר).
בין שחקנים בעלי רמות משחק שונות משוחק לעיתים קרובות "משחק נכות" (駒落ち戦 - קוֹמַאוֹצִ'יסֶן - קרב כלים נופלים).
במשחק נכות כמה מכלי השחקן בעל המלך הלבן (במשחק נכות הוא נקרא 下手 - שיטאטֶה - יד תחתונה.
לבעל המלך השחור קוראים 上手 - אוּוַּאטה - יד עליונה) מוצאים מהמשחק, אך הוא המתחיל.
דוגמאות לכמה סוגי נכויות נפוצים:
רומח שמאלי מורד (נכות זו נקראת "קיוֹ" - 香落ち - נפילת רומח)
צריח ורומח שמאלי מורדים ("הִיקיוֹ" -飛香落ち - צריח ורומח)
צריח ורץ מורדים ("נימאי" - 二枚落ち - שני שטוחים1)
צריח, רץ ושני הרומחים מורדים ("שִׁימַאי" - 四枚落ち - ארבעה)
צריח, רץ, שני הרומחים ושני הפרשים מורדים ("רוֹקוֹמאי" - 六枚落ち - שישה)
הכוונה במילה "שטוחים" היא לכלי המשחק.
הערה: משחק ללא נכויות נקרא 平手戦 - היראטֶסֶן - קרב ידיים שְלווֹת.
השיטה לתיעוד משחקי שוגי הומצאה על ידי ג'ורג' הודג'ס (George Hodges) בשנת 1976. היא מבוססת על שיטת תיעוד משחקי השחמט האלגברית, אך שונה ממנה מעט.
האות הראשונה מראה איזה כלי זז: P-חייל, L-רומח, N-פרש (הוא לא מסומן כ-K על-מנת לא לבלבל בינו לבין המלך) S-כסף, G-זהב, B-רץ, R-צריח ו-K-מלך.
כלים מקודמים מסומנים על ידי + ליד האות, לדוגמה +P הוא חייל מקודם.
הסימן שאחריו מייצג את סוג התנועה: - מסמל תנועה רגילה, x מסמל שבייה ו-* מסמל הפלה.
לבסוף מגיע הסימון של הנקודה אליה זז הכלי.
האות מסמלת את השורה אליה הוא מתקדם (השורות מסומנות מ-a עד i, לפי סדר האותיות הלטיניות, כאשר a מסמלת את השורה הראשונה של בעל המלך השחור), והמספר-את הטור (הטורים ממוספרים מ-1 עד 9, כאשר 1 מסמל את השורה השמאלית ביותר של בעל המלך השחור.
ביפן האותיות מוחלפות בספרות יפניות: 一 במקום a, 二 במקום b, 三 במקום c, 四 במקום d, 五 במקום e, 六 במקום f, 七 במקום 八 ו-九 במקום i.
אם כלי מגיע למצב בו הוא יכול להתקדם, ישנו סימן המוסף בסוף סימון המהלך.
אם הקידום בוצע, הסימן הוא +, ואם לא-הוא =.
דוגמה: S-a7+ פירושו שכסף הגיע לנקודה a7 וקיבל קידום (אם השחור הוא זה שזז).
במקרה בו שתי אפשרויות פירוש לאותו סימון, גם המיקום המקורי של הכלי שזז מסומן.
דוגמה: Gg7xg8 פירושו שהזהב שהיה קודם בנקודה g7 שבה את הכלי בנקודה g8.
פתיחה טובה במיוחד היא P-f9 (שחור)\P-d1 (לבן).
זה נותן את האפשרות לעשות את המהלך B-g9 (שחור)\ B-c1 (לבן).
במצב זה ניתן לשבות את החייל שנמצא מול המלך ולקדם אותו (+Bxc5 שחור, +Bxg5 לבן), וכך כבר מרוויחים חייל להפלה מאוחר יותר ורץ מקודם.
בשוגי אין אפשרות לחיילים להגן אחד על השני כיוון שאין באפשרותם לנוע לצדדים או להגיע למצב בו הם עומדים אחד מאחורי השני, בניגוד לשחמט.
לכן כדאי לדאוג לכך שיהיה כלי אחר שיגן עליהם.
כדאי לפעמים להקריב חיילים על-מנת להגיע למצב עדיף.
מהלך מאוד נפוץ בקרב שחקני שוגי הוא "החלפת רצים"-לקיחת הרץ היריב אך איבודו על ידי שבייתו בידי כלי יריב.
במקרה כזה יש יתרון לשחקן בעל הגנה העולה באיכותה על איכות הגנת יריבו.
כדאי מאוד לשמור על הפרש והרומח.
הם יכולים להיות מאוד פגיעים אם הם מוזנחים, ואם הם נשבים זה עלול להפוך ליתרון של יריבך עליך.
כלים אלה יכולים לנוע בצורה מאוד מיוחדת שיכולה לגרום למלך להיות מוגבל בתנועותיו.
ישנן כמה שיטות (囲い-קאקוֹי-סגירה, בדרך כלל מוספת לשם שיטת ההנחה ונהגית גאקוֹי) למקם את הכלים אחרי תחילת המשחק על-מנת להשיג יתרונות שונים.
הנפוצה מביניהן היא קין-יאגוּרָה (金矢倉 - בית-חרושת לחיצים מוזהב) (הכלים מסודרים משמאל לימין):
שורה ראשונה: רומח, פרש, חמש משבצות ריקות, פרש, רומח.
שורה שנייה: משבצת ריקה, מלך, זהב, רץ, משבצץ ריקה, כסף, משבצת ריקה, צריח, משבצת ריקה.
שורה שלישית: שני חיילים, זהב, כסף, משבצת ריקה, שני חיילים, משבצת ריקה, חייל.
שורה רביעית: שתי משבצות ריקות, שלושה חיילים, ארבע משבצות ריקות.
שורה חמישית: משבצת ריקה, חייל יריב (אם גם היריב מניח את חייליו בצורה זו), חמש משבצות ריקות, חייל, משבצת ריקה.
(מיקומו של הפיל אינו ידוע.
יכול להיות שהפיל הורד מהמשחק אחרי המצאת שיטת מיקום זו.)
שיטות אחרות הן ה"גין-יאגורה" (銀矢倉 - בית-חרושת לחיצים מוכסף) ו"קאני" (蟹 או 蠏 - סרטן).
שחקנים מדורגים מ"קיוּ 15" (מתחיל) (קיוּ - 級 - פירושו רמה או דרגה) ועד "קיו 1", ואחר כך מ"דאן 1" (דאן - 段 - פירושו מחלקה) עד "דאן 6", באותה דרך כמו בקאראטה.
לשחקנים מומחים יש דירוג משלהם, בו דאן 4 למתחילים שווה לקיו 6. מקצוענים מדירוגים מדאן 4 ומעלה.
ביפן, ישנם 200 שחקנים מקצוענים וחברים באיגוד השוגי הלאומי היפני משחקים אחד נגד השני על שבעה תארים, מהגבוה לנמוך:
רִיוּוּאוֹ (竜王 או 龍王 - מלך הדרקונים, על-שם הכלי), תואר שנוצר בשנת 1988 כתואר הגבוה ביותר;
מֵייגִ'ין (名人 - אדם בעל מוניטין), התואר הראשון שהומצא, ומאז 1937 הוא תואר שנתי (כלומר, התחרויות עליו נעשות כל שנה);
קִיסֵיי (棋聖 - משחק קדוש), תואר שנוצר בשנת 1962 כתואר דו-שנתי, ומאז 1995 הוא חד-שנתי;
אוֹשוֹ (王将 - גנרל מלכותי), נוצר רשמית בשנת 1950.
מלבד תארים אלה, לכל תואר ישנו תואר נפרד של תקופת חיים, שניתן למחזיקי התואר למשך חמש שנים לפחות.
ריוואו - מאסיוקי טויושימה, אשר זכה בתואר ב-2019 כנגד אקיהיטו הירוסא.
מייג'ין - מאסיוקי טויושימה, אשר זכה בתואר ב-2019 כנגד אמהיקו סאטו.
קיסיי - אקירה וואטנאבה, אשר זכה בתואר ב-2019 כנגד מאסיוקי טויושימה.
אואי - קאזוקי קימורה, אשר זכה בתואר בשנת 2019 כנגד מאסיוקי טויושימה.
אוזה - טאקויה נאגסה, אשר זכה בתואר ב-2019 כנגד שינטארו סייטו.
קיאו - אקירה וואטנאבה, אשר זכה בתואר ב-2012 כנגד מאסטאקה גודה.
אושו - אקירה וואטנאבה, אשר זכה בתואר ב-2019 כנגד טואהיאקי קובו.
איאו - טאקויה נאגסה, אשר זכה בתואר ב-2018 כנגד טייצ'י טאקמי.
בעבר, תואר המייג'ין היה תואר שניתן לאדם אחד בכל דור.
מחזיק התואר הראשון היה סוֹקֵיי אוֹוֹהַאשִׁי, האדם שהקים את בית-הספר הראשון לשוגי וניסח את חוקי השוגי המודרניים.
אחריו קיבלו 14 אנשים את התואר מייג'ין, ועוד שניים, נַאקַאהַארָה מַאקוֹטוֹ וטַאנִיגַאוָּה קוֹגִ'י, יקבלו אותו אחרי פרישתם.
(נאקאהארה יקבל את תואר מייג'ין תקופת החיים ה-16, וטאניגאוה יקבל את ה-17.)
התארים לנשים בשוגי הם נפרדים.
אלה הם כולם, מהגבוה לנמוך:
ג'וֹ-רִיוּוּ מייג'ין-אִי (女流名人位 - דרגת מייג'ין לשיטת נשים), הפועל מאז 1975;
קוּרַאשִׁיקִי טוֹקָה (倉敷藤花), הנקרא על-שם העיר קוראשיקי ופועל מאז 1993;
"אלופת (הטורניר) הפתוח לנשים" (レディースオープン, ליידיס אופן טורנאמנט), הפועל מאז 1987.
המחזיקה הראשונה בתואר ג'ו-ריוו מייג'ין-אי הייתה טַאקוֹשִׁימָה אַקִיקוֹ, בו החזיקה למשך שלוש שנים, אחריהן הפסידה אותו ליַאמַאשִׁיטָה קַאזוּקוֹ, שהחזיקה בתואר למשך ארבע שנים, אחריהן הפסידה אותו חזרה לטאקושימה.
יאמאשיטה לא הצליחה לזכות בתואר מחדש עדיין.
כיום מחזיקה בו יַאוּצִ'י רִיאֶקוֹ, שזכתה בו בפעם הראשונה.
ישנם ביטויים שונים לתיאור כלים, מצבים וכו'.
"שוגי של הצבעה מהירה" (早指し将棋 - הַאיַאסַאשִׁי-שוֹגִי): משחק מהיר
"רוח המשחק" (棋風 - קִיפוּוּ): סגנון המשחק
"חריטת כלי" (駒銘 - קוֹמָה-מֵיי): חריטת שם האומן על הצד של הכלי
"הדבר האמיתי" (本場物 - הוֹנְבַּאמוֹנוֹ): עץ קַאיָה (榧, שם לטיני: Torreya nucifera) ממחוז מיאזקי
"כלֵי בַּאנְטַארוֹ" (バンタロ駒 - בַּאנְטַארוֹ-קוֹמָה): כלים עליהם השם כתוב במברשת (נחותים)
"כלים גדולים" (大駒 - אוֹוֹקוֹמָה): רץ וצריח בשוגי \ "כלים קטנים" (小駒 - קוֹגוֹמָה): כל כלי למעט המלך, הזהבים והכלים הגדולים
"כלים מעופפים" (跳び駒\跳駒 - טוֹבִּי-גוֹמָה): כלים בעלי טווח ארוך (רץ, צריח, רומח ופרש)
שוגון הוא הספר הראשון בסאגה האסיאתית של ג'יימס קלאוול.
עלילת הספר מתרחשת ביפן בשנת 1600, ומתארת את עלייתו של טוקוגאווה איאיאסו לכס השוגון.
הסיפור מסופר מנקודת מבטו של ימאי אנגלי, אשר דמותו מבוססת בחופשיות על מעלליו של ויליאם אדמס.
הסיפור עובד למיני סדרת טלוויזיה, סרט קולנוע, מחזמר בברודוויי ומשחקי מחשב.
ג'ון בלאקת'ורן (המקבל מהיפנים את הכינוי אנג'ין, נווט, מאחר שהם לא יכלו לבטא את שמו) הבריטי, נווט והקפטן בפועל של ספינת הסחר ההולנדית אראסמוס, נקלע לחוף יפן כאשר ספינתו התרסקה.
הוא נכנס לשירות טורנגה, מצביא פיאודלי רב עוצמה השולט במישור הקאנטו (קוונטו, כיום באזור טוקיו), ומתאהב במריקו, יפנית אשר המירה דתה לנצרות אשר קרועה בין דתה לבין תרבותה, אשר לא מקבלת את הנצרות.
על אף קבלת פנים עוינת, בלאקתורן לומד לאיטו את היפנים ואת תרבותם, ומשתלב כיועץ לטורנגה.
נקודת מפנה בעלילה היא ניסיונו של בלאקתורן לבצע ספוקו (התאבדות טקסית).
גם היפנים לומדים לכבד את ה"ברברי" ולבסוף הוא זוכה למעמד של סמוראי ומקבל את התואר "האטאמוטו" ("נושא דגל").
מטרותיו של בלקת'ורן הן לצבור הון למען הכתר האנגלי ולחזור לביתו בלונדון.
הוא מאמין שהדרך להשיג את מטרות אלו היא על ידי השתלטות על ה"ספינה השחורה", ספינה שיוצאת פעם בשנה עמוסה אוצרות לסין – היפנים השתמשו בפורטוגלים בתור מתווכים לסחר במשי.
הפורטוגלים היו אויביהם המושבעים של הבריטים באותה תקופה בהיסטוריה והדרך להשתלטות על הספינה השחורה רצופה סכנות – עליו להשתמש בעורמה אותה למד מהיפנים כדי להשיג מטרות אלו.
הדמויות בשוגון מבוססות על הדמויות ההיסטוריות הבאות:
האב מרטין אלוויטו: ג'ואו רודריגז
האב קרלו דל'אקווה - אלסנדרו ואליניאנו
שמה של הספינה אראסמוס ככל הנראה נלקח משמה המקורי של הספינה דה ליפד, הספינה ההולנדית שנווטה בידי ויליאם אדמס אשר הגיע לחופי יפן בשנת 1600. אראסמוס האמיתית שינתה את שמה כדי להתאים עם שמות ארבע הספינות האחרות במשלחת שעזבה את הולנד בשנת 1598.
שוגון הוא הראשון בסדרת ספרים שקלאוול כתב על אסיה (אך לא הראשון שכתב קלאוול בסדרה).
ניתן למצוא אזכורים נוספים לדמויות משוגון בספרי ההמשך: טאי פאן, גאי ג'ין ובית האצילים.
בשנת 1980 עלתה לשידור מיני-סדרה בשם "שוגון", אשר אורכה היה תשע שעות והיא שודרה במשך חמישה לילות.
בסדרה כיכבו בין השאר ריצ'רד צ'מברלין, טושירו מיפונה, יוקו שימדה, וג'ון ריס דייוויס.
ב-2024 עלה עיבוד נוסף לסדרת טלוויזיה בת 10 פרקים לשירות דיסני+.
שוד הוא לקיחת חפץ מבעליו בניגוד לרצונו ולא על פי חוק תוך שימוש באלימות או באיומים, לעיתים תוך שימוש בכלי נשק.
בניגוד לגנבה שנעשית בסתר וללא ידיעת בעל הרכוש בזמן ביצוע הדבר, בשוד הבעלים מודע ללקיחת רכושו, אך איננו יכול להתנגד בשל החשש לנזק גופני לו או לקרובים אליו.
השוד נחשב לעבירה פלילית בכל מדינות העולם.
במאות הקודמות, כנופיות של שודדים בארץ ישראל היו חולשות על הדרכים בעיקר בנקודות מפתח, ו"גובות" "מיסי מעבר" מהעוברים ושבים.
בין הכפרים הידועים שעסקו בכך היו כפר סילוואד הסמוך לרמאללה וכפר אבו גוש בדרך לירושלים.
בעולם הרחב התפתח במאה העשרים שוד ימי בעיקר במזרח הרחוק.
לעיתים משמשת המילה "שוד" לתיאור מעשים של גנבה רבת רושם, שלא לוו באלימות או באיום באלימות, כך שמבחינה משפטית אינם שוד אלא גנבה בלבד.
כך, למשל, "שוד הכספות הגדול" שבוצע בישראל ב-1985 או "שוד הרכבות הגדול", שבוצע בבריטניה ב-1855. "שוד עתיקות" אף הוא בדרך כלל גנבה ולא שוד.
בישראל, קובע כי "הגונב דבר, ובשעת מעשה או בתכוף לפניו או לאחריו מבצע או מאיים לבצע מעשה אלימות באדם או בנכס כדי להשיג את הדבר הנגנב או לעכבו אצלו או כדי למנוע התנגדות לגניבת הדבר או להתגבר עליה, הרי זה שוד, ודינו של השודד - מאסר ארבע-עשרה שנים".
האלימות או האיום באלימות מהווה נסיבה מחמירה לגנבה רגילה, שדינה, לפי , 3 שנות מאסר בלבד.
החמרה נוספת קבועה , מבדילה בין שוד רגיל לשוד מזוין ולפיה "היה השודד מזוין בנשק או במכשיר שיש בהם כדי לסכן או לפגוע, או שהיה בחבורה, או שבשעת השוד או בתכוף לפניו או לאחריו הוא פצע אדם, הכהו או השתמש באלימות אחרת כלפי גופו, דינו - מאסר עשרים שנים".
קובע עונש של 7 שנות מאסר על מי שניסה לבצע שוד.
מדובר במחצית מעונשו של מי שהצליח לבצע את השוד.
לעומת זאת, כשמדובר בניסיון של שוד בנסיבות המחמירות המתוארות (שוד מזוין, שוד בחבורה, או שוד שבמהלכו נפצע אדם), נותר העונש קבוע על 20 שנות מאסר.
במילים פשוטות, שוד מתקיים כאשר מתקיימים שלושת היסודות המצטברים הבאים:
לקיחת חפץ: בדומה לגניבה, ישנה נטילה של רכוש השייך לאחר.
אלימות או איום באלימות: זהו המרכיב המבחין בין שוד לגניבה.
האלימות או האיום חייבים להיות מכוונים כלפי אדם, בין אם זה הקורבן עצמו, עובר אורח, או כל אדם אחר הנמצא במקום.
קשר זמני ותכליתי: האלימות או האיום צריכים להתרחש "בשעת מעשה, או בסמוך לפניו או לאחריו", וכן להיות קשורים באופן תכליתי למטרת השוד – השגת הרכוש, מניעת התנגדות או שמירה על הרכוש הנגנב.
שוד אינו עבירה הומוגנית, אלא קטגוריה רחבה הכוללת מגוון רחב של מקרים.
אפשר לסווג את סוגי השוד על פי מספר קריטריונים, כגון מיקום, שיטת הפעולה, והיעד.
פירוט של סוגים השודים העיקריים:
שוד בנקאי (Bank Robbery): נחשב לאחד מסוגי השוד המפורסמים והמתוקשרים ביותר.
לרוב מבוצע על ידי עבריינים מתוחכמים יחסית, עם תכנון קפדני הכולל איסוף מודיעין, תכנון נתיבי מילוט, ולעיתים שימוש בכלי נשק.
המטרה היא בדרך כלל סכומי כסף גדולים.
שוד בנקאי לרוב נחשב לבעל סיכון גבוה עבור השודדים בשל מערכות האבטחה המתקדמות בבנקים (מצלמות, כספות, שומרי אבטחה), ורמת האכיפה הגבוהה של המשטרה בהתייחס אליהם, ולמרות ביטוחי הבנקים למצבים אלו.
לשוד בנקים השלכות של פגיעה כלכלית משמעותית למוסד הפיננסי, ולעיתים בעלת השלכות של טראומה נפשית לעובדים וללקוחות.
שוד חנויות ועסקים (Retail/Commercial Robbery): כולל שוד של חנויות נוחות, תחנת דלק, סופרמרקטים, בתי מרקחת, מסעדות ועסקים קטנים אחרים.
לעיתים קרובות מבוצע על ידי עבריינים מזדמנים יותר, וללא תכנון מוקפד.
המטרה היא בדרך כלל קופת המזומנים של העסק, ולעיתים גם סחורה יקרה.
הסיכון בשוד חנויות ועסקים משתנה בהתאם לרמת האבטחה במקום.
חנויות קטנות עם מעט אבטחה נחשבות למטרות קלות יותר.
לשוד השלכות על בית העסק כמו נזק כלכלי לעסק, ופגיעה בתחושת הביטחון של עובדים ולקוחות.
שוד רחוב (Street Robbery / Mugging): מתרחש במרחב הציבורי, כגון רחובות, פארקים, סמטאות.
הקורבנות הם עוברי אורח, והמטרה היא לרוב ארנקים, טלפונים ניידים, תכשיטים או חפצים אישיים יקרי ערך.
לעיתים קרובות מבוצע על ידי יחידים או קבוצות קטנות של עבריינים ככנופיה, וכולל שימוש פתאומי באלימות פיזית או איום באלימות.
הסיכון נמוך יחסית לשודדים בשל אלמנט ההפתעה ומהירות הביצוע.
סיכון גבוה לקורבן בשל אלמנט הפתאומיות והאלימות.
השלכות שוד הרחוב הן פגיעה ברכוש, אך בעיקר טראומה נפשית קשה ותחושת חוסר ביטחון אישי במרחב הציבורי.
שוד בתי מגורים / פריצה ושוד (Home Invasion Robbery): שוד המתרחש בתוך בית מגורים, כאשר דיירי הבית נוכחים, בניגוד לפריצה ושוד המתרחשים בזמן שהדיירים אינם בבית (ולרוב קורה או בפריצה שקטה).
זהו סוג חמור במיוחד של שוד, המשלב את עבירת הפריצה עם אלימות או איום באלימות כלפי יושבי הבית.
המטרה היא בדרך כלל כסף מזומן, תכשיטים, חפצי אמנות, וכלי רכב יקרים.
בשוד בתי מגורים קיים סיכון גבוה במיוחד לקורבנות בשל הפלישה למרחב הפרטי והמוגן ביותר שלהם, כמו חשיפה לאפשרות פגיעה מאלימות או תקיפה מינית.
גם סיכון גבוה יחסית לשודדים בשל פוטנציאל להתקלות עם דיירים ולהתפתחויות בלתי צפויות.
ההשלכות כוללות נזק רכושי, אך בעיקר פגיעה טראומטית עמוקה ביותר, תחושת חוסר ביטחון תמידית בביתם, ולעיתים אף פגיעות פיזיות קשות.
לעיתים בא לידי ביטוי בניצול כלכלי קודם לשוד.
שוד כלי רכב (Carjacking): גניבת רכב בכוח או באיום באלימות, כאשר הנהג או נוסעים אחרים נמצאים בתוכו.
יכול להתרחש ברמזורים, בחניונים, או בכל מקום שבו הרכב נמצא בעצירה או בתנועה איטית, כמו בהעלאת טרמפיסט.
בשוד כלי רכב סיכון גבוה לקורבן, ולעיתים גם לשודדים במקרה של התנגדות.
השלכות שוד כלי רכב יכולה להיות אובדן הרכב, פגיעה פיזית, טראומה נפשית ואף חטיפה.
שוד מזוין (Armed Robbery): שימוש בכלי נשק כמו: אקדח, סכין, רובה, ואף חפץ הנחזה להיות נשק בכדי לאיים על הקורבן או לפגוע בו.
שימוש בנשק מעלה משמעותית את רמת הסיכון והפחד של הקורבן.
בישראל, שוד מזוין נחשב לנסיבה מחמירה ונושא עונש חמור יותר (עד עשרים שנות מאסר).
שוד אלים (Violent Robbery): שימוש ישיר בכוח פיזי כמו: מכות, דחיפות ו/או חניקה; על מנת להכניע את הקורבן ולשדוד אותו.
לא בהכרח מערב שימוש בנשק, אך מניח דגש על כוח פיזי עדיף.
שיכול לגרום לפגיעות גופניות לקורבן, בנוסף לפגיעה ברכוש.
שוד "בתחבולה" או בהטעיה: פחות נפוץ כ"שוד" קלאסי, אך לעיתים יכול להיכלל תחת ההגדרה אם האלימות או האיום באלימות באים לאחר הגניבה הראשונית שהושגה בתחבולה, כדי למנוע התנגדות או לשמור על הרכוש.
לדוגמה, נוכל המתחזה לבעל מקצוע, נכנס לבית, גונב דבר, ואז מאיים על בעל הבית כדי לברוח.
סוג שוד זה מציג צד מתוחכם יותר של העבריין, המשלב תרמית עם פוטנציאל לאלימות.
שוד נקמה: בשוד נקמה במקום שהמניע לשוד יהיה מניע כלכלי טהור, המניע העיקרי הוא רגשי – רצון לנקום באדם מסוים או בגורם מסוים כמו מוסד או קבוצה בין אם על רקע אובדן עבודה או על רקע זוגי.
השוד במקרה זה הוא לא רק אמצעי להשגת כסף, אלא אמצעי להסב נזק, להשפיל, או לגרום סבל ליעד הנקמה.
מכיוון שהיעד ספציפי, שודד נקמה עשוי להשקיע זמן ותכנון באיסוף מידע על הקורבן או היעד, דפוסי הפעילות שלו, חולשות אבטחתיות וכו'.
לעיתים קרובות, השודד מכיר את הקורבן מהעבר.
שוד נקמה נדיר לעומת שודים אחרים.
מבחינה משפטית, המניע נקמה אינו משנה את הגדרת העבירה כ"שוד", אך בהחלט יכול להשפיע על חומרת העונש, כמו על האופן שבו המערכת המשפטית מתייחסת לעבריין.
בית המשפט יכול לראות במניע הנקמה גורם מחמיר, במיוחד אם השוד בוצע באכזריות או תוך פגיעה מיוחדת בקורבן.
בניגוד לשוד רגיל שבו היעד הוא לרוב קורבן אקראי או עסק המהווה "מטרה קלה" (למשל, חנות נוחות), בשוד נקמה היעד הוא לרוב ספציפי ומוגדר מראש.
אדם פרטי: מישהו שהשודד חש כי פגע בו בעבר (למשל, מעסיק שפיטר אותו, שותף עסקי שבגד בו, קרוב משפחה שפגע בו, או אפילו אדם שהשפיל אותו).
עסק או מוסד ספציפי: בנק שסירב לתת הלוואה, חנות שהשפילה אותו, משרד ממשלתי שפגע בו.
רמת אלימות משתנה: רמת האלימות בשוד נקמה יכולה להיות גבוהה יותר מהנדרש לביצוע השוד גרידא, שכן המטרה אינה רק נטילת הרכוש אלא גם הסבת סבל ופחד לקורבן, או אף פגיעה פיזית.
מאידך, לעיתים היא יכולה להיות מינימלית אם המטרה היא בעיקר "להחזיר" ולהשפיל.
שודדי נקמה עשויים להיות מונעים על ידי:
תחושת עוול או השפלה עמוקה: אירוע קודם שנתפס בעיניהם כלא הוגן, פגע בכבודם, או גרם להם סבל רב.
חוסר אונים ותסכול: תחושה שהם לא יכולים להשיג צדק בדרכים לגיטימיות, מה שדוחף אותם לנקמה.
לפי "תסמונת הקורבן המופנה" (Victim-Turned-Offender Syndrome): לעיתים קרובות עבריינים שונים (ובכללם שודדים) חוו בעברם קורבנות בעצמם.
תגובה טראומטית או צורך "להחזיר" על פגיעה קודמת יכולים להוביל אותם לבצע עבירות שוד או עבירות אלימות אחרות על רקע נקמה.
צורך ב"סגירת חשבון": השגת תחושת צדק אישית על ידי פגיעה באדם שפגע בהם.
על פי תיאוריות המתח (Strain Theories): שוד נקמה יכול להשתלב בתיאוריות המתח.
אדם שחווה תסכול או כעס עקב כישלון בהשגת מטרות לגיטימיות, או עקב פגיעה שנגרמה לו, עשוי לחוות "מתח" (Strain) שיכול לדחוף אותו לאמצעים לא לגיטימיים, כולל אלימות ונקמה.
הפרעות אישיות: במקרים מסוימים, הפרעות אישיות אנטי-סוציאליות, נרקיסיסטיות או גבוליות, יכולות לכלול נטייה חזקה לנקמנות ותגובות אלימות.
אדם יכול ללמוד כיצד לבצע שוד, אך גם ללמוד ולחזק תפיסות לפיהן נקמה היא תגובה לגיטימית וראויה לעוול.
גם להיסטוריה האישית של השודד יש השפעה כמו: טראומות עבר, וכיצד אלו מעצבים את הצורך שלו בנקמה כאמצעי להתמודדות עם כעס, בושה או תחושת חוסר אונים.
מבחינה קרימינולוגית, שוד אינו עבירה הומוגנית וניתן לזהות בה מספר מאפיינים:
פגיעה כפולה: בניגוד לגניבה, שוד פוגע לא רק ברכושו של הקורבן, אלא גם בשלמות גופו ונפשו.
האיום באלימות והאלימות עצמה יוצרים טראומה פסיכולוגית משמעותית, הפוגעת בתחושת הביטחון האישי.
מודוס אופרנדי מגוון: קיימים סוגים שונים של שוד, החל משוד בנקאי מתוכנן היטב, דרך שוד חנויות קטנות, שוד רחוב, ועד שוד בתי מגורים.
כל סוג שוד מאופיין בטקטיקות שונות, רמות סיכון שונות, ורמות תכנון משתנות.
פרופיל העבריין: מחקרים קרימינולוגיים מצביעים על כך ששודדים הם לרוב גברים צעירים, בעלי רקע של עבריינות קודמת, לעיתים קרובות עם היסטוריה של שימוש בסמים או אלכוהול.
המוטיבציות לשוד יכולות להיות כלכליות (צורך בכסף מהיר), חברתיות (צורך בסטטוס או אישור קבוצתי), או פסיכולוגיות (תחושת כוח ושליטה).
השפעה חברתית: שוד תורם לתחושת חוסר ביטחון ציבורי, פוגע בתיירות וביציבות הכלכלית באזורים מוכי פשיעה, ומחייב הקצאת משאבים ניכרים מצד רשויות אכיפת החוק.
מספר תיאוריות קרימינולוגיות יכולות לסייע בהבנת תופעת השוד:
תאוריית הפעילות השגרתית (Routine Activity Theory): תיאוריה זו, שפותחה על ידי כהן ופלסון, מציעה כי עבירה מתרחשת כאשר שלושה מרכיבים מתכנסים יחד: עבריין בעל מוטיבציה, מטרה זמינה וקלה לביצוע, והיעדר שומר מגן.
בהקשר של שוד, הדבר יכול להתבטא במקרים בהם שודדים מזהים קורבן פוטנציאלי הנושא כסף רב, במקום מבודד, ללא נוכחות משטרתית או אחרת.
תיאוריות למידה חברתית (Social Learning Theories): תיאוריות אלה, ובפרט זו של סאתרלנד (Differential Association), טוענות כי התנהגות עבריינית נלמדת בסביבה חברתית קרובה, דרך אינטראקציה עם קבוצת השווים.
שודדים עשויים ללמוד את "מקצוע" השוד מחבריהם, לפתח טכניקות, ולרכוש לגיטימציה להתנהגות זו.
תיאוריות המתח (Strain Theories): תיאוריות אלה, ובמיוחד תאוריית האנומיה של מרטון, גורסות כי פשיעה נובעת מפער בין מטרות תרבותיות (כמו הצלחה כלכלית) לבין היכולת להשיג אותן באמצעים לגיטימיים.
פרטים שחווים תסכול כלכלי או חברתי עשויים לפנות לשוד כ"דרך יצירתית" להשיג את מבוקשם.
תיאוריות שליטה (Control Theories): תיאוריות אלה, ובפרט זו של הירשי (Social Bonds Theory), מניחות כי בני אדם נוטים לפעול באופן קונפורמיסטי כאשר קיימים קשרים חברתיים חזקים.
שוד, במקרה זה, עשוי להתרחש כאשר הקשרים החברתיים נחלשים, והפרט אינו חש מחויבות למוסכמות החברתיות.
מאפיינים סוציו-דמוגרפיים נפוצים אצל שודדים
שוד היא בדרך כלל עבירה המבוצעת על ידי צעירים, בני קבוצות הגיל 18-25, אך ישנם גם שודדי נוער (מתחת לגיל 18) ושודדים מבוגרים יותר.
צורך כלכלי מיידי: צעירים רבים נתקלים בקשיים כלכליים, חוסר הזדמנויות תעסוקתיות, ורצון לצרוך ולחיות ברמה מסוימת, מה שדוחף אותם לעבריינות.
חוסר בגרות רגשית ושיקול דעת: מאפיין של גיל צעיר הוא נטייה ליטול סיכונים גבוהים יותר, פחות חשש מהשלכות, וחיפוש אחר ריגושים.
השפעת קבוצת השווים: בגיל צעיר, לחץ חברתי והרצון להשתייך לקבוצה (אשר לעיתים עוסקת בעבריינות) יכולים להיות גורם משמעותי.
מגדר: שוד היא עבירה גברית ברובה המכריע.
הסטטיסטיקות מראות שגברים מבצעים את רוב המוחלט של עבירות השוד.
הסיבות לכך קשורות לרוב להבדלים סוציולוגיים ופסיכולוגיים בין המינים, כמו נטייה מוגברת של גברים לאלימות פיזית, חיפוש אחר סטטוס וכוח, ונורמות חברתיות מסוימות.
בהתייחס למעמד סוציו-אקונומי וסטטוס אישי:
רקע של מצוקה כלכלית: רבים מהשודדים מגיעים מרקע סוציו-אקונומי נמוך, משכונות מצוקה, ולעיתים קרובות סובלים מחוסר השכלה, אבטלה, או תעסוקה לא יציבה.
השוד נתפס עבורם כדרך מהירה להשיג כסף, לספק צרכים מיידיים כמו מזון או דיור, או לממן התמכרות.
פערים חברתיים: תחושת קיפוח ופערים חברתיים יכולה לתרום לתסכול ולכעס, ולהוביל להתנהגות עבריינית.
רקע פלילי קודם: לרבים מהשודדים יש היסטוריה פלילית קודמת, לעיתים קרובות בעבירות רכוש קלות יותר כמו גניבות, פריצות, או עבירות אלימות.
השוד יכול להוות "הסלמה" ברמה הפלילית, תוך מעבר מעבירות רכוש ללא מגע ישיר עם הקורבן לעבירות הכוללות אלימות או איום.
שימוש בסמים ואלכוהול: קיים קשר חזק בין שימוש בסמים ואלכוהול לבין ביצוע עבירות שוד.
השפעה על שיקול הדעת: סמים ואלכוהול מפחיתים עכבות ומגבירים נטילת סיכונים, מה שמקל על ביצוע עבירה אלימה כמו שוד.
בעיות פסיכולוגיות ופסיכיאטריות: חלק מהשודדים סובלים מבעיות נפשיות, הפרעות אישיות, או בעיות שליטה בכעסים.
גורמים אלו יכולים להשפיע על יכולתם לדחות סיפוקים, לווסת רגשות, ולחוש אמפתיה כלפי הקורבן.
מאפייני פשיעת שוטרים או עובדי מדינה
היו מקרים בהם שוטרים או עובדי מדינה היו מעורבים ביצעו עבירות שוד.
אילו לרוב הופכים למקרים מתוקשרים.
במקרים אלו, המניעים יכולים להיות:
מצוקה כלכלית קיצונית: לעיתים רחוקות, שוטרים או עובדי מדינה הנקלעים למצוקה כלכלית עמוקה, אובדן שליטה, או חובות כבדים (למשל, עקב הימורים או התמכרויות) עלולים להידרדר לפשיעה.
השפעת סמים/אלכוהול: כפי שצוין לעיל, חומרים משני תודעה יכולים לגרום לאדם לפעול בניגוד לערכיו או להכשרתו.
הפרעות אישיות: במקרים חריגים, אנשים עם הפרעות אישיות חמורות (כגון פסיכופתיה) יכולים להשתלב במערכות כאלה ואז לנצל את מעמדם לרעה.
צורך בנקמה: ממניע רגשי – רצון לנקום באדם או גורם מסוים על רקע אובדן עבודה, רקע זוגי, השתקה או אחר.
חוסר אכפתיות: נייטרליות או חוסר אכפתיות כלפי הקורבן הפוטנציאלי וניסיון לסייע לשודד כלכלית.
מקרי שוד בהם מעורבים עובדי מדינה או שוטרים נוטים להיות חמורים במיוחד, מכמה סיבות:
ניצול מעמד וכוח: שוטרים ועובדי מדינה מחזיקים בעמדות כוח ואמון.
ניצול כוח זה לביצוע עבירה חמורה כמו שוד נתפס בחומרה יתרה.
פגיעה באמון הציבור: כל אירוע של פשיעה בקרב כוחות הביטחון או השירות הציבורי מערער את אמון הציבור במוסדות המדינה, דבר שיש לו השלכות חברתיות רחבות.
קיד וקסידי (סאנדנס קיד ובוץ' קסידי) היו שני שודדים שפעלו בארצות הברית בתקופת המערב הפרוע, ונתפסו לבסוף בבוליביה.
בהשראת סיפורם יצא בשנת 1969 סרט הקולנוע קיד וקסידי, בכיכובם של רוברט רדפורד ופול ניומן.
בוני וקלייד היו שני שודדים שפעלו בארצות הברית בשנות ה-30 של המאה ה-20.
אחד השודדים המפורסמים בישראל הוא רוני ליבוביץ, ששדד 22 בנקים בשנים 1990-1989, ונתפס בעת שניסה לבצע את השוד ה-23. הוא זכה לכינוי "האופנובנק" משום שנהג להגיע לזירת הפשע כשהוא חובש קסדת אופנוע.
ליבוביץ נידון ל-14 שנות מאסר, והשתחרר בשנת 1998, לאחר שקיבל חנינה.
שוד לאור היום - ביטוי מטאפורי למאורע שבו נלקח רכושו של אדם באופן גלוי ביותר.
שוד הברינקס הוא מעשה שוד שהתרחש באוגוסט 2003 כאשר אילן קופרמן-סגל (אשר לימים זכה לכינוי "שודד הברינקס"), עובד בברינקס, חברה להובלת כספים, הצליח להערים על שותפו למשמרת וברח עם המשאית שבתוכה היו שקי כסף.
לאחר שנטל 14 שקים שהכילו 4.7 מיליון ש"ח במזומנים, נטש את המשאית ונעלם.
אחרי חיפושים נרחבים אחריו הסגיר את עצמו לידי המשטרה.
בחקירותיו סירב לגלות את מקום המחבוא של הכסף, וכך נהג גם בעת שהתנהל משפטו.
ב-2004 גזר עליו בית משפט השלום בחיפה עונש של 9 שנות מאסר, בגין הגנבה, ובגין עבירות אחרות שבהן היה מעורב.
בתחילת 2005 החזיר קופרמן-סגל, באמצעות עורכת-דינו, 706,000 שקל.
ביולי 2005 הקל בית המשפט בעונשו והעמידו על 7 שנות מאסר.
ב-17 ביוני 2014 השתחרר מכלא מעשיהו עם תום ריצוי תקופת מאסרו.
אילן קופרמן-סגל נולד ב-24 בנובמבר 1970 וגדל בשכונת המצוקה חליסה.
לאחר הריסת בית המגורים עקב הרחבת הכביש, עברה המשפחה לנווה יוסף, שכונת מצוקה סמוכה בחיפה.
אביו היה שתיין ועבריין, וישב מספר שנים בכלא.
אמו, שסבלה ממחלת נפש, שלחה אותו למוסדות פנימייתיים, אך קופרמן-סגל נפלט מהם.
בין השנים 2001–2003, ביצע סדרה של עבירות רכוש ומעשי הטרדה ואיומים, כלפי גורמים שונים, במטרה להפחידם, להטרידם וכדי לפגוע בשמם ופרנסתם.
בתקופה תבע את המוסד לביטוח לאומי באמצעות מסמכים שזייף וקיבל סכום תגמולים מצטבר של 281,719 ש"ח שלא הגיעו לו.
באוגוסט 2003 הצליח קופרמן-סגל להתקבל לעבודה בחברה להובלת כספים ברינקס.
הוא זייף תעודת זהות ורישיון נהיגה תוך אימוץ זהותו של עורך דין ממושב הדר עם שבשרון ובדה קורות חיים.
לאחר שהצליח לעבור בדיקות פוליגרף, התקבל לעבודה כנהג המוביל מזומנים בין חברות לבין מוסדות פיננסיים.
שבוע ימים לאחר שהחל לעבוד בברינקס, הצליח להערים על שותפו למשמרת וברח עם המשאית שבתוכה היו שקי כסף.
בנוסף נגזר עליו קנס של 3 מיליון ש"ח או שלוש שנות מאסר אם לא ישלם את הקנס.
הוא הגיש ערעור על גזר הדין.
בינואר 2005, בעת הדיון בערעור בבית המשפט המחוזי בחיפה, הודיעו השופטים כי אם יחזיר את הכסף ישקלו להקל בעונשו.
כעבור שבועיים התייצבה עורכת דינו תמי אולמן במזכירות בית המשפט, והפקידה בשמו של קופרמן-סגל מזוודה ובה חלק מהכסף – 706 אלף ש"ח.
הקנס הופחת לשני מיליון ש"ח או שנתיים מאסר אם לא ישלמו.
לקראת שחרורו ממאסר הביע קופרמן-סגל חשש שעבריינים יפגעו בו בניסיון להשיג חלק מהכסף וביקש להשתחרר מהכלא בחשאי.
מלבד הסכום שהוחזר, לא ידוע היכן יתרת הכסף הגנוב.
שמועות גורסות כי הכסף הוחבא בבית קברות בחיפה או בבית אמו.
קופרמן-סגל עצמו הסתפק בתשובה לשאלת עיתונאי: "הכסף במקום בטוח".
קופרמן-סגל נחשב בעיני אנשים המכירים אותו מקרוב כאדם פיקח ואינטליגנטי.
הפרשה סוקרה בהרחבה באמצעי התקשורת ועוררה תגובות קיצוניות – מסלידה ועד להערצה.
ב-2007 הפיקה לימור פינחסוב סרט תיעודי על חייו, שהוקרן בערוץ הלוויין יס.
פינחסוב אמרה כי רצתה לבחון אם "האפשרויות הכה מוגבלות שעמדו בפניו, כמי שגדל בשכונה כזאת, לא הפכו את ההשגה של 4.7 מיליון שקל בדרך מרמה, לאופציה ההגיונית ביותר?".
באוגוסט 2010 נודע כי בנק ישראל יסיים בסוף השנה את מועד המרת השטרות הישנים מסדרה א' שהודפסו בין השנים 1985 לבין 1999 שעיצובם שונה.
ההערכה היא כי כשליש מארבעת מיליוני השקלים שהסליק קופרמן-סגל לאחר הגנבה הם מסדרה זו, שבה לא יוכל להשתמש.
באוקטובר 2017, נעצר בחשד שהחזיק שטרות מזויפים בביתו.
בסדרה אילת, אביה של הדמות הראשית יושב בכלא על שוד משאית ברינקס, באופן שמזכיר את הפרשה.
ביוני 2023 כחלק מציון 20 שנה לאירוע השוד, עלתה סדרה בת מספר פרקים בשם "סוד הברינקס" בהנחייתו של העיתונאי יוסי מזרחי כחלק מהפודקאסט היומי "אחד ביום" מבית N12. הסדרה סוקרת את סיפור השוד, ובמהלכה מתראיינות דמויות מפתח המתארות את רצף האירועים ואת אישיותו של קופרמן-סגל.
שוגר אהובתי היא סדרת טלוויזיה בריטית בת שתי עונות אשר מספרת את סיפור חייה של קים דניאלס, נערה לסבית בת 15 מברייטון, אנגליה.
הסדרה זכתה לפופולריות בבריטניה והייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה לסדרת הדרמה הטובה ביותר.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הוט 3.
ילדה בת 15 אשר בתחילת העונה עוברת עם משפחתה מלונדון לברייטון.
קים היא לסבית אשר בתחילת העונה הראשונה מאוהבת בשוגר אך התאהבות זו הולכת ונחלשת בעונה השנייה.
מריה "שוגר" סוייט (לנורה קריצ'לו)
שוגר, גם היא בת 15, חברתה הטובה ביותר של קים.
שוגר אוהבת אלכוהול, חיי לילה ובמיוחד בנים.
שוד הבנק של טיפליס היה שוד מזוין שהתרחש ב-26 ביוני 1907 בכיכר ירוואן (כיום כיכר החירות) בטיפליס (כיום טביליסי).
משלוח מזומן לסניף הבנק הממלכתי של האימפריה הרוסית בטביליסי נשדד בידי הבולשביקים למטרת מימון הפעילות המהפכנית שלה.
השודדים תקפו כרכרה של הבנק שהייתה מוקפת בחגורת שוטרים וחיילים מצבא הצאר והשתמשו ברימונים ואקדחים.
השוד בוצע כאשר הכרכרה עברה בכיכר המרכזית של העיר (גם באותם ימים וגם כיום), כיכר ירוואן, בקטע הדרך שבין סניף הדואר לבין סניף טיפליס של הבנק הממלכתי של האימפריה הרוסית (Государственный банк Российской Империи).
על פי מסמכי ארכיון רשמיים נהרגו במהלך השוד 40 איש ונפצעו 50 אחרים.
השודדים נמלטו עם 341,000 רובל (שווי המשוערך לשנת 2008 בכ-3.4 מיליון דולר).
השוד אורגן על ידי ההנהגה הבכירה של הבולשביקים בהם: ולדימיר לנין, יוסיף סטלין, מקסים ליטבינוב, לאוניד קראסין ואלכסנדר בוגדנוב, והוצא לפועל על ידי כנופיה של מהפכנים גאורגים בהנהגת סטלין ומקורבו בתחילת דרכו, קאמו.
השוד המזוין והקורבנות גרמו לשערורייה בקרב מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, כיוון שפעולות מסוג זה נאסרו במפורש בקונגרס החמישי של המפלגה.
כתוצאה מכך, ניסו לנין וסטלין להרחיק את עצמם מהשוד.
השוד ותוצאותיו ומקרי שוד דומים פיצלו את ההנהגה הבולשביקית והעמידו את לנין כנגד בוגדנוב וקראסין.
למרות הצלחת השוד והסכום הגדול שנשדד, הבולשביקים לא יכלו להשתמש ברוב השטרות הגדולים שהתקבלו מהשוד כי המספרים הסידוריים שלהם היו ידועים למשטרה.
בינואר 1908 הגה לנין תוכנית להמרת השטרות הגדולים בבת אחת במקומות שונים ברחבי אירופה, אך אסטרטגיה זו נכשלה והביאה למעצרם של המעורבים, פרסום עולמי, ותגובות שליליות מהתנועות הסוציאל-דמוקרטיות באירופה.
קאמו נלכד בגרמניה זמן קצר לאחר השוד, אולם הצליח להימנע מהעמדה פלילית לדין על ידי התחזות למטורף במשך יותר משלוש שנים.
הוא הצליח לברוח מהמחלקה הפסיכיאטרית שבה שהה אך נתפס שנתיים מאוחר יותר בתכנון שוד אחר.
הוא נידון למוות בגין פשעיו כולל השוד ב-1907, אך עונשו הומתק למאסר עולם.
הוא שוחרר לאחר המהפכה הרוסית של 1917. אף אחד מהמשתתפים המרכזיים האחרים או המארגנים של השוד לא הועמד אי פעם לדין.
מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, קודמתה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, נוסדה בשנת 1898. מטרתה של מפלגת הפועלים הייתה לשנות את שיטת הממשל הכלכלית והפוליטית באימפריה הרוסית דרך מהפכה של הפרולטריון על פי הדוקטרינה המרקסיסטית.
יחד עם הפעילות הפוליטית יזמה מפלגת הפועלים, יחד עם קבוצות מהפכניות אחרות (כמו אנרכיסטים ומהפכנים סוציאל-רבולוציונרים), פעילות מיליטנטית כולל מה שכונה על ידם "החרמות", איפמיזם למעשי שוד מזוינים של כסף ממשלתי למימון הפעילות המהפכנית.
משנת 1903 נחלקה מפלגת הפועלים לשתי קבוצות עיקריות: הבולשביקים והמנשביקים.
לאחר שמהפכת 1905 דוכאה על ידי האימפריה הרוסית, התקיים במאי-יוני 1907 הקונגרס החמישי של המפלגה בלונדון בתקווה לגשר על הפערים בין הקבוצות.
אחד מהעניינים שבהם נותרו הקבוצות חלוקות הייתה אופן ההתייחסות לפעילות מיליטנטית ובמיוחד נושא ה"החרמות".
רוב הבולשביקים המיליטנטים, שהונהגו על ידי ולדימיר לנין, תמכו בהמשך מעשי השוד, בעוד המנשביקים הטיפו לגישה יותר פייסנית והדרגתית של המהפכה, והתנגדו למעשי השוד.
בסופו של דבר העביר הקונגרס החמישי של המפלגה החלטה על גינוי השתתפות או סיוע לפעילות מיליטנטית כולל "החרמות".
הקונגרס כינה אותה פעילות בלתי מאורגנת וכזו המביאה לפגיעה במורל, וקרא לכל הקבוצות העוסקות בפעילות כזו להתפרק.
ההחלטה נתקבלה ברוב של 65% בעד כנגד 6% מתנגדים בלבד (אחרים נמנעו או לא השתתפו כלל), כאשר כל המנשביקים ורבים מהבולשביקים תמכו בהחלטה.
למרות האיסור של מפלגת הפועלים המאוחדת על הקמת ועדות נפרדות, בחרו הבולשביקים, במהלך הקונגרס החמישי, גוף נבחר משל עצמם, שנקרא "המרכז הבולשביקי".
הקמת הגוף נשמרה בסוד מיתר חברי מפלגת הפועלים המאוחדת.
בראש המרכז הבולשביקי עמדה "הקבוצה הפיננסית" שכללה את לנין, קראסין ובוגדנוב.
עוד במהלך הקונגרס, יחד עם הפעילויות הפוליטיות הרגילות, תכננה ההנהגה הבולשביקית מספר מבצעי "החרמות" במקומות שונים ברחבי האימפריה הרוסית.
בין המבצעים שתוכננו היה שוד סניף הבנק האימפריאלי בטביליסי, שהתרחש בסופו של דבר, מספר שבועות לאחר תום הקונגרס.
לפני הקונגרס החמישי נפגשו באפריל 1907 המנהיגים הבכירים של הבולשביקים בברלין, ודנו בביצוע שוד למימון רכישת נשק.
המשתתפים בפגישה כללו את לנין, קראסין, בוגדנוב, סטלין וליטבינוב.
הקבוצה החליטה כי סטלין, שהוכר באותם ימים כקוֹבָּה, והארמני סימון טר-פטרוסיאן, שהיה ידוע כקאמו, יארגנו שוד בנק בעיר טיפליס.
סטלין, שהיה בגיל 29 באותם ימים, התגורר עם אשתו הראשונה אקטרינה סוואנידזה ותינוקם יאקוב.
הוא היה כבר מנוסה בארגון מעשי שוד, שעזרו לו למעשה לזכות במוניטין בתור המממן הראשי של המרכז.
קאמו היה צעיר מסטלין בארבע שנים והיה ידוע באכזריותו (מאוחר יותר בחייו עקר את ליבו של אדם מחזהו).
בתקופת הקונספירציה, עמד קאמו בראש ארגון פשע בשם "היחידה".
סטלין תיאר את קאמו כ"אמן ההסוואה", ולנין כינה אותו "הבנדיט הקווקזי שלי".
סטלין וקאמו גדלו ביחד וסטלין הוא שהשפיע על קאמו להפוך למרקסיסט.
בטביליסי החל סטלין בהכנות לביצוע השוד.
הוא יצר קשר עם שני אנשים שעבדו בסניף הבנק: פקיד זוטר בבנק בשם גיגו קאסראדזה וחבר ילדות ישן שלמד עמו בבית הספר בשם ווזנסנסקי שעבד במחלקת הדואר של הבנק.
ווזנסנסקי הצהיר מאוחר יותר כי עזר לסטלין מתוך הערצה לשירתו הרומנטית.
ווזנסנסקי, שעבד במחלקת הדואר של הבנק, אפשר לסטלין את הגישה ללוח הזמנים הסודי של העברת המזומנים בכרכרה לסניף הטיפליסאי של הבנק האימפריאלי.
ווזנסנסקי מסר לסטלין כי עומד להגיע משלוח גדול של מזומנים בכרכרה הרתומה לסוסים ב-26 ביוני 1907.
קראסין עזר לסטלין לייצר רימונים מאולתרים לצורך שימוש בשוד.
הכנופיה של קאמו הבריחה את הרימונים לטביליסי והחביאה אותם בתוך ספה.
מספר שבועות לפני השוד, פוצץ קאמו בטעות את אחד מהרימונים של קראסין כשניסה לחבר את הפתיל.
הפיצוץ פצע את קאמו בעיניו והשאיר צלקת קבועה בפניו.
הוא היה מרותק למיטתו במשך חודש בעטיים של כאבים קשים, ולא היה כשיר לגמרי עד לזמן השוד.
ביום השוד, ה-26 ביוני 1907, נפגשו 20 המארגנים, בכללם סטלין, ליד כיכר ירוואן (במרחק 2 דקות הליכה מהסמינר, הבנק וארמון הנציב העליון) כדי לגבש סופית את תוכניתם.
בתום הפגישה התייצבו במקומות שהוכנו מראש כהכנה לתקיפה.
השלטונות הרוסיים חשדו כי המהפכנים תכננו פעולה גדולה בטביליסי והגביר את נוכחות כוחות הביטחון בכיכר המרכזית.
זמן קצר לפני השוד קיבלו השלטונות ידיעה מוקדמת והציבו שומרים נוספים ששמרו כל פינה בכיכר ירוואן.
כדי להתגבר על האבטחה המוגברת, הציבו חברי הכנופיה תצפיתן על כל שוטר לפני השוד וצפו במיקומים בהם הוצבו ובתנועותיהם כשהם צופים עליהם מלמעלה.
חברי הכנופיה המתינו בפינות הרחוב חמושים באקדחים ורימונים ולבושים בבגדי איכרים.
בניגוד לאחרים, היה קאמו מחופש לקצין פרשים והגיע לכיכר בסוג של כרכרה פתוחה רתומה לסוס.
כהכנה לשוד הם השתלטו על מסבאת טִילִיפּוּצ'וּרִי, שחזיתה פנתה לכיכר.
דוד סאגיראשווילי, שהיה עֵד לאירועים, סיפר מאוחר יותר כי התהלך בכיכר ירוואן כשחבר שלו בשם באצ'וּאה קופיראשווילי, שמאוחר יותר התברר כי נמנה עם השודדים, הזמין אותו למסבאה וביקש ממנו להישאר.
סאגיראשווילי הבחין כי אדם חמוש מונע מיושבי המקום לצאת מהמסבאה.
כשקיבלו סימן כי כרכרת הבנק מתקרבת לכיכר, עזב האיש החמוש את המסבאה באקדח שלוף.
סניף טיפליס של הבנק הממלכתי של האימפריה הרוסית ארגן את העברת המזומנים בין סניף הדואר לבנק על גבי כרכרה רתומה לסוסים.
בתוך המרכבה היו שקי הכסף, שני שומרים חמושים ברובים, קופאי של הבנק וחשב הבנק.
לכרכרה נלוו שומרים מאחור ושומרים רכובים על סוסים מלפנים, מצידי הכרכרה ומאחריה.
הכרכרה עשתה את דרכה בכיכר הסואנת בשעה 10:30 בבוקר לערך.
קופיראשווילי נתן את הסימן והשודדים יידו את הרימונים על הכרכרה.
הרימונים גרמו למותם של רבים מהסוסים והשומרים.
קופיראשווילי ירה תחילה באיש ביטחון ששמר על הכרכרה ולאחר מכן לכיוון הכיכר.
העיתון הגאורגי "איסארי" תיאר את שהתרחש: "איש לא יכול היה לומר אם רעש הירי הנורא היה שאון תותחים או פיצוץ רימונים...
הרעש גרם לפאניקה בכל מקום...
כמעט בכל רחבי העיר, החלו התושבים לברוח.
הפיצוצים היו חזקים כל כך שהם הפילו את הארובות הסמוכות ושברו את שמשות הזכוכית ברדיוס של מייל מהכיכר.
אקטרינה סוואנידזה, אשתו של סטלין, עמדה על מרפסת ביתה בקרבת הכיכר יחד עם משפחתה ובנה.
כששמעו את הדי ההתפוצצויות נמלטו לתוך הבית בבהלה.
אחד מהסוסים שנפצעו שהיה רתום לכרכרה ניסה לברוח ומשך עמו את המרכבה.
קופריאשווילי, קאמו ודאתיקו צ'יביראשווילי (שודד נוסף מהכנופיה) רדפו אחריו.
קופיראשווילי הטיל רימון לרגליו של הסוס ועצר אותו אולם נלכד בעצמו בהדף הפיצוץ ונחת המום על הקרקע.
הוא חמק מהכיכר לפני שהתגבורת של המשטרה והצבא הגיעו.
צ'יביראשווילי חטף את שקי הכסף כאשר קאמו חיפה עליו ביריות לידו.
יחד עם שודד אחר זרק צ'יביראשווילי את שקי הכסף לכרכרה של קאמו.
לאחר שווידא שהכסף ברשותו, פילס קאמו את דרכו אל מחוץ לכיכר.
בדרכו הוא נפגש בכרכרה של המשטרה והעמיד פנים שהוא הקצין של הפרשים ששמרו על הכסף.
הוא קרא לעבר כרכרת המשטרה: "הכסף מאובטח, רוצו מיד לכיכר." קצין המשטרה ציית ורק מאוחר יותר הבין כי השודדים הנמלטים שיטו בו.
קאמו שם פעמיו למטה הראשי של הכנופיה והחליף את בגדיו.
כל השודדים התפזרו תוך זמן קצר.
אחד השודדים, אליסו לומינאדזה, חזר לכיכר כשהוא לבוש במדים גנובים של מורה וצפה בתוצאות הפעולה.
חמישים איש פצועים שכבו בכיכר יחד עם ההרוגים.
שלטונות האימפריה הרוסית דיווחו על שלושה הרוגים בפעולה, אולם ממסמכי ארכיון של אוכרנה (קודמתה של הקג"ב) עולה כי המספר האמיתי היה כ-40 הרוגים.
הבנק הממלכתי לא היה בטוח בסכום הכסף שנשדד למעשה.
על פי ההערכות הטובות ביותר שלהם נשדדו כ־341,000 רובל ששוויים המשוערך נכון לשנת 2008 הוא כ-3.4 מיליון דולר.
כ-91,000 רובל היו בשטרות קטנים והיו בלתי ניתנים לאיתור והיתר היו בשטרות גדולים של 500 רובל כל אחד, שהיו קשים להמרה כיוון שמספר הסידורי שלהם היה ידוע למשטרה.
פעולותיו המדויקות של סטלין ביום השוד אינן ידועות וההשערות לגביהן נתונות במחלוקת.
פבלנקו, טוען כי סטלין עצמו היה אחד מהשודדים שתקפו את הכרכרה ונפגע מרסיס של רימון.
קאמו טען מאוחר יותר שסטלין לא לקח שום חלק בפעולה ורק צפה בה מרחוק.
מקור אחר המצוין בדו"ח המשטרתי דיווח כי סטלין "צפה בשפיכות הדמים האכזרית כשהוא מעשן סיגריה מחצר אחד הבתים.
מקור אחר טען כי סטלין היה בתחנת הרכבת בזמן השוד ולא בכיכר.
גיסתו של סטלין סיפרה כי סטלין שב לביתו בליל השוד וסיפר על הצלחתו.
תפקידו של סטלין בשוד נחקר מאוחר יותר על ידי בוריס ניקולייבסקי ולאון טרוצקי, שהיו חבריו למפלגה.
האחרון, יריבו של סטלין, נרצח מאוחר יותר בהוראתו של סטלין.
בספרו "סטלין - הערכה של האיש והשפעתו", ניתח טרוצקי רבים מהפרסומים המתארים את שוד הבנק של טיפליס ופעילויות מיליטנטיות אחרת של הבולשביקים באותם ימים.
הוא הגיע למסקנה כי "אחרים עשו את הלחימה; סטלין פיקח עליהם ממרחק".
על פי ניקולייבסקי, "תפקידו של סטלין בפעולות שביצעה כנופיית קאמו הועצם בדיעבד".
מאוחר יותר גילה קון מסמכי ארכיון רשמיים שמצביעים באופן ברור כי "מסוף 1904 ותחילת 1905 לקח סטלין חלק בתכנון ה'החרמות'", והוסיף, "כעת ברור כי [סטלין] שלט בתכנון המקורי של הקבוצה" שמצידה הוציאה לפועל את השוד.
השוד בטביליסי הובלט בכותרות החדשות ברחבי העולם: "גשם של פצצות: מהפכנים זרעו הרס בקרב קהל גדול של אנשים" כתב הדיילי מירור (Daily Mirror) הלונדוני; "שערוריית הפצצת טיפליס" הייתה הכותרת בעיתון הטיימס של לונדון; "קטסטרופה" כתב העיתון הצרפתי לה טמפס ו-"פצצות הרגו רבים; 170,000$ נשדדו" הייתה הכותרת בניו יורק טיימס.