tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1838–1840 הבניין הורחב וחלוקת החלל הפנימי שונתה.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 היו פאבל מוצ'אלוב ומיכאיל שצ'פקין בראש סגל שחקני התיאטרון.
שני שחקנים גדולים אלה שיתפו פעולה בהצגת המחזה "צער מתוך חכמה" של אלכסנדר גריבוידוב ובמחזות על פי ניקולאי גוגול.
התיאטרון היה קשור מאוד לאלכסנדר אוסטרובסקי.
המחזאי בעצמו השתתף בחזרות וכל 48 מחזותיו הועלו על במת התיאטרון.
לתיאטרון היה שם לא רשמי "הבית של אוסטרובסקי".
בשנת 1870 החלה הקריירה של שחקנית רוסית ידועה, מריה ירמולובה שהשתתפה בהצגות התיאטרון במשך כ-50 שנה.
לקראת סיום המאה ה-19 - תחילת המאה ה-20 החל תיאטרון מאלי לאבד את מקוריותו.
בשנת 1898 הוקם סניף של התיאטרון - "התיאטרון החדש" בו הוצגו מחזות בהשתתפות השחקנים הצעירים ושל במאים צעירים שחיפשו דרכים לחידוש התיאטרון.
בשנת 1907 "התיאטרון החדש" נסגר וחלק משחקניו נקלטו בתיאטרון מאלי.
בתקופה זו כלל סגל התיאטרון, בנוסף לירמולובה, שחקנים כאלכסנדר יוז'ין, אלכסנדרה יבלוצ'קובה, אלכסנדר לנסקי ועוד.
לאחר מהפכת אוקטובר המשיך תיאטרון מאלי במסורת הצגת מחזות קלסיים מאת מחזאים רוסים מהמאה ה-19 ומחזאים אירופאיים.
בשנת 1918 נפתח ליד התיאטרון בית ספר לשחקנים שפועל עד היום.
לאור כך שהתיאטרון לא הציג מחזות של מחזאים סובייטים, הופעל לחץ לסגור אותו, אך לאור עמדתו של הקומיסר לענייני התרבות אנטולי לונאצ'רסקי התיאטרון לא נסגר ובשנת 1926 הציג לראשונה מחזה של מחזאי סובייטי קונסטנטין טרניוב.
במהלך שנות ה-30 נסגרו תיאטראות שעסקו בחיפושי דרכים חדשות באמנות ושחקניהם נקלטו בחלקם בתיאטרון מאלי.
בבסיס הרפרטואר של התיאטרון היו מחזות קלסיים של מחזאים רוסיים מהמאה ה-19. בתקופת חייו של אנטון צ'כוב מחזותיו כמעט ולא הועלו על במת תיאטרון מאלי.
החל משנות ה-30 תיאטרון החל לשלב ברפרטואר מחזות מאת צ'כוב.
בשנות ה-50 התיאטרון המשיך במסורת אך תוך שילוב זהיר של מחזות של מקסים גורקי ומחזאים סובייטים נוספים.
העדר מחזות על הנושאים האקטואליים היה מורגש אך לתיאטרון היה קהל משלו.
סגל התיאטרון כלל בין היתר את איגור אילינסקי, אלינה ביסטריצקאיה, מיכאיל צריוב, מיכאיל ז'ארוב ורבים נוספים.
גם היום התיאטרון ממשיך להעלות על הבמה בעיקר מחזות קלסיים.
על במת התיאטרון מתקיים פסטיבל שנתי "אוסטרובסקי בבית אוסטרובסקי".
החל משנת 1988 עומד בראש התיאטרון יורי סולומין שנקלט בתיאטרון בשנת 1957 והיה בין השחקנים הבולטים של התיאטרון.
תיאטרון סוברמניק הוא תיאטרון השוכן בבניין בסגנון נאו-קלסיציזם במרכז מוסקבה.
התיאטרון נוסד בידי קבוצת שחקנים בראשות אולג יפרמוב ב-1956 והמשיך את המסורת של התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
ההרכב הראשון היה מבוסס על הסטודנטים של בית הספר למשחק של התיאטרון האמנותי.
התיאטרון הוקם בשנת 1956 בתקופת הקלות שלטוניות וביקורת על תקופת פולחן אישיות של יוסיף סטלין.
בראש הקבוצה היו אולג יפרמוב, גלינה וולצ'ק, יבגני יבסטיגנייב ואולג טבקוב.
ב-15 באפריל 1956 קבוצת שחקנים שרובם למדו אצל אולג יפרמוב בבית הספר למשחק ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה הציגה מחזה של ויקטור רוזוב על צעירי מלחמת העולם השנייה.
ההצגה זכתה להצלחה גדולה וסוכם על הקמת סטודיו של שחקנים צעירים כסניף של התיאטרון האמנותי.
הבמאי היה אולג יפרמוב שמונה לתפקיד זה באופן רשמי בשנת 1958. בשנים הראשונות יפרמוב העלה על הבמה מספר הצגות נוספות וגם שיחק בהם.
על במת התיאטרון הועלו בעיקר הצגות של מחזאים סובייטיים שפעלו בשיתוף פעולה עם התיאטרון והבמאי.
עד לשנת 1961 למוסד לא היה בניין משלו והצגות הועלו במרכזים קהילתיים ופעמיים בחודש על במת תיאטרון האם.
בשנת 1964 התיאטרון קיבל עצמאות מתיאטרון האם.
בשנת 1966 לראשונה על הבמה הועלה הצגה בבימוי של גלינה וולצ'ק.
בשנת 1966 לצוות התיאטרון הוענק פרס ברית המועצות על הצגה שהועלתה ובשנת 1969 אולג יפרמוב קיבל פרס ברית המועצות על תרומתו לקידום התיאטרון הסובייטי.
בקיץ 1970 יפרמוב העלה את ההצגה האחרונה שלו השחף לפי אנטון צ'כוב ועזב לטובת בימוי בתיאטרון האמנותי.
יחד איתו עזבו מספר שחקני מפתח נוספים.
לאחר עזיבת יפרמוב הייתה סכנה לכך שהתיאטרון יאבד את המוניטין שכבר רכש.
אומנם כאשר בשנת 1972 גלינה וולצ'ק מותנה למנהל האמנותי של התיאטרון החלה תקופה חדשה בהיסטוריה של המוסד.
בתקופה זו לסגל התיאטרון הגיעו מרינה ניולובה, ולנטין גאפט, קונסטנטין רייקין ושחקנים מוכשרים נוספים.
בשנת 1984 הצטרפה לסגל התיאטרון ילנה יאקובלבה והיא שיחקה על הבמה במשך כ-30 שנים.
בשנת 1974 התיאטרון עבר לבניין חדש בו הוא שוכן גם כיום.
האולם הראשי כולל 800 מקומות.
בשנת 2003 בבניין שנבנה בצמוד הוקם אולם עם במה שנייה ובו 200 מקומות ישיבה.
בשנים 1996 ו-1997 התיאטרון הציג 3 הצגות בניו יורק וזכה בפרס.
גם בשנת 2019, גלינה וולצ'ק עומדת בראש התיאטרון.
התיאטרון הסיני הוא תיאטרון בעל סגנון ייחודי, שראשיתו כ-4,000 שנה לפני זמננו והוא פופולרי בסין עד היום.
התיאטרון הסיני מפורסם במיוחד במופעי האופרה שלו, המשלבים בתוכם תחומים רבים של אמנויות הבמה; במופעי הבובות, הצלליות והמסכות שלו; וכן בצבעוניות העזה שלו.
מקורות התיאטרון הסיני ומאפייניו ההיסטוריים
התאריך המדויק בו החל להתפתח התיאטרון הסיני אינו ידוע.
התיעוד העתיק ביותר של תיאטרון זה הוא בין השנים 2,205-1,766 לפנה"ס, אך חוקרים רבים והיסטוריונים סבורים כי הוא התפתח כבר לפני 7,400 שנה (אם סברה זו נכונה, הרי שזוהי צורת התיאטרון העתיקה בעולם).
בין השנים 1,766-1,066 לפנה"ס שלטה בסין שושלת שאנג.
במהלך תקופה זו התיאטרון הסיני עסק בעיקר סביב נושאים של חיות, והמשתתפים נהגו לחקות את התנהגותן של החיות והחיים בטבע.
בשנים 907-618 לספירה, במהלך שלטון שושלת טאנג בסין, חלה התפתחות בתיאטרון הסיני.
בתקופה זו נכתבו תסריטים מורכבים ששילבו אופרה יחד עם משחק.
תיאטרון הצלליות הכלול בתיאטרון הסיני נוצר בין השנים 206 לפנה"ס ל-220 לספירה, במהלך שושלת האן.
התחום הפך למוכר ברחבי סין בתקופת שושלת סונג (בשנים 1279-96 לספירה).
במאה ה-13 תיאטרון זה הפך גם לחלק מהבידור במחנות הצבא המונגולי.
צורתה המקורית של הדרמה הסינית היא האופרה, שמקורה בשושלת זאו.
לאחר זמן מה, האופרה הסינית התפתחה לתצורה תיאטרלית המשלבת שירה, ריקוד ושימוש בתחפושות ומסכות.
השירה והריקוד נועדו במקור לבדר את הקיסרים, לעניין אותם ולהנעים את זמנם במהלך המופעים.
אחר הפיכתה של הדרמה הסינית לפופולרית יותר, הוספו לאופרה נגנים ועלילה הנמשכת זמן רב יותר ובעלת יותר קונספירציות.
קיסר שושלת טאנג הקים את האקדמיה המוזיקלית הראשונה בסין.
מטרת האקדמיה הייתה להכשיר מוזיקאים, רקדנים ושחקנים ללהקת אופרה ייחודית לסין.
הלהקה היוותה מקור בידור לקיסרים בסין.
בית התיאטרון הסיני המפורסם ביותר הפעיל כיום הוא התיאטרון הסיני של גראומן, הממוקם בהוליווד שבלוס אנג'לס, ארצות הברית.
בבית התיאטרון דואגים לשמור על המסורת הסינית ומדי פעם להעלות מופעי אופרה סינית.
בתי תיאטרון המציגים אופרה סינית פופולריים מאוד בקרב תושבי סין, ואף בקרב מבקרים מהעולם אשר מגיעים לסין כדי לצפות במופעי אופרה.
בסוג זה של תיאטרון, הקהל צופה בבובות מסוגים שונים המציגות מחזה:
בובות מריונטה: את הבובות מפעילים שחקנים אשר תפקידם הוא למשוך בחוטים המחוברים לבובות ולגרום להן לזוז על-פי תוכן ההצגה.
בובות כפפה: יד המפעיל מזיזה את פיותיהן בהתאם לטקסט שלהן.
בובות צלליות: הבובות נמצאות מאחורי מסך, כשמוטל עליהן אור וצילן מוקרן על המסך.
השימוש בהן אופייני לציון חגים ומאורעות.
סוג תיאטרון זה אפיין את התיאטרון הסיני על אף שהתפתח ביוון, והגיע לסין ממנה.
במהלך מופעי תיאטרון המסכות, השחקנים עוטים על פניהם מסכות המותאמות לתפקידיהם בהצגה.
לעטיית המסכות שתי סיבות: ראשית, בתיאטרון המסורתי, רוב השחקנים היו גברים, והמסכות אפשרו להם לגלם תפקידי נשים; ושנית, המסכות מאפשרות לשחקן אחד לגלם מגוון דמויות בהצגה אחת.
אחד מענפי תיאטרון המסכות הוא הפנטומימה.
ענף זה, שהיותה חלק קטן מן התיאטרון הסיני, נוצר לשם פולחן דתי ובידור במחנות צבאיים.
האופרה הסינית כוללת שירה, ריקוד ודרמה כחלק בלתי נפרד ממופעיה.
לאופרה נלווים באופן מסורתי איפור פנים כבד ותחפושות אשר מייצגות את אישיות הדמויות, תכונותיהן, רגשותיהן, גורלן ותפקידן, ומשום כך ממלאות אמצעי עזר חשוב להבנת הסיפור.
באיפור ובתחפושות, צבעי האדום והשחור מייצגים חוזק, גבורה ואמון; צבעי הלבן והצהוב מייצגים צביעות, חוסר נאמנות ותחמנות; ואילו צבעי הזהב והכסף מייצגים מסתורין, תעלומה וסוד גדול.
תיאטרון לה מאמא ) הוא תיאטרון אוף-אוף ברודוויי , שנוסד ב-1961 בידי אלן סטיוארט .
הוא שוכן בשכונת לואר איסט סייד ברובע מנהטן, ניו יורק.
התיאטרון צמח מתוך המרתף של בוטיק עיצוב האופנה של סטיוארט.
בשעות הלילה שימש מתחם הבוטיק כתיאטרון למחזאים מתחילים.
תיאטרון לה מאמא הפך בלמעלה מחמישים שנותיו למוסד תרבותי בעל שם עולמי.
בשנת 2017 התיאטרון הציג הצגה על פי קארל שוונק.
תיאטרון מרקורי היה תיאטרון קטן בדרך לדברוק, נוטינג היל גייט, לונדון, שנודע בהפקות של דרמות פואטיות בין 1933 ל-1956, וכביתו של בלט ראמבר עד 1987.
תיאטרון מרקורי נפתח בשנת 1933 על ידי אשלי דיוקס לצורך הפקה של דרמה חדשה וכדי לשמש כמרכז לבלט ראמבר, שניהלה אשתו מארי ראמבר.
הבניין, בדרך לדברוק 2, לונדון W11, נבנה בשנת 1851, אבל עבר שינויים מקיפים כדי לשמש כתיאטרון.
היה זה אולם מצויד היטב אך קטן, שהכיל כ-150 מושבים.
את סגנון התיאטרון קבעה ההפקה הראשונה, "יופיטר מתורגם", עיבוד של "אמפיטריאון" מאת מולייר בידי וולטר ג'יימס טרנר, עם בלט מאת רופרט דון כקטע ביניים.
המוניטין של התיאטרון נוצרו ב-1935 הודות להפקות הלונדוניות הראשונות של "רצח בקתדרלה" מאת ת"ס אליוט, שהועבר מקנטרברי, ושנתיים אחר כך המחזה הפואטי "עליית F6", שנכתב בשיתוף פעולה בין ו.
בשנת 1943 עלתה בתיאטרון הפקה של "Days Without End" של יוג'ין או'ניל.
עונות 1945–1947 של "שחקני פילגרים", בהדרכת הבמאי א.
מרטין בראון, גיבשו את מעמד הדרמה הפואטית במרקורי בהפקות כגון "The Old Man of the Mountains" של נורמן ניקולסון, "This Way to the Tomb" של רונלד דנקן ו"The Shadow Factory" של אן רידלר.
ב-1947 עלו "The Beautiful People" של ויליאם סארויאן ו"SS Glencairn" של או'ניל בהצגות בכורה לונדוניות במרקורי, כמו גם המשרתות של ז'אן ז'נה.
בראשית שנות ה-50' היה התיאטרון בית ל"סדנת בלט" ומ-1956 שימש בעיקר את בית הספר של בלט ראמבר, עד שנסגר לבסוף ב-1987. התיאטרון ובלט ראמבר מופיעים בסרט נעליים אדומות מ-1948. בסרט (הזמין כיום על תקליטור וכו') רואים את תיאטרון מרקורי מבחוץ, ועליו שלט המודיע גם על בלט ראמבר.
כיום מונצח התיאטרון בפסל ארד קטן של
מרקוריוס בפינת הגג המזרחית ובשלט זיכרון.
תיאטרון נשיונל הוא אולם תיאטרון בוושינגטון די.
סי שבארצות הברית, סמוך לבית הלבן.
מנהל התיאטרון הוא דייוויד קיטו.
התיאטרון נוסד ב-1835 והוא אחד מהתיאטראות הוותיקים בארצות הברית.
ההפקה הראשונה שעלתה בתיאטרון הייתה איש העולם.
בשנת 1845 פרצה השריפה הראשונה בתיאטרון, בגלל השמן ששימש לתאורה במקום.
במהלך המאה ה-19 אירעו במקום ארבע שריפות נוספות.
הבניין עבר מספר שינויים, והחליף את שמו ל"התיאטרון הלאומי של גרובר" ול"תיאטרון גרובר".
מאז הקמתו הופיעו על במתו למעלה מ-6,000 הפקות שונות, ביניהן:
ב-14 באפריל 1865 צפה תומאס לינקולן בהצגה "אלדין ומנורת הקסמים" בתיאטרון גרובר, כשבאותה שעה אביו, הנשיא אברהם לינקולן, נרצח בתיאטרון פורד.
במהלך ההצגה "פורגי ובס", מחו השחקנים, ובראשם טוד דאנקן, על הגזענות שחוו הצופים בהצגות התיאטרון, שהופרדו באופן מכוון על ידי הנהלת המקום.
"לעולם לא אופיע בתיאטרון שלא מאפשר לצופים לשבת במקומות מסוימים באולם בהתבסס על הפרדה גזענית", אמר.
בעקבות המהלך התירה הנהלת התיאטרון ישיבה משותפת באולם.
בתחילה שימש התיאטרון להצגות בלבד, אך במהלך השנים אירח הפקות בלט, אופרה, קונצרטים, סמינרים והרצאות שונות.
תיאטרון לאנט-פונטיין הוא תיאטרון במנהטן, שנפתח בשנת 1910 במבנה חדש עם חזית גדולה בסגנון אדריכלות האמנויות היפות בשם Globe Theatre.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 המבנה הוסב לקולנוע.
בשנת 1957 הוא נרכש על ידי קבוצת יזמים, עבר בנייה מחדש ומאז הוא כולל 1,415 מקומות ישיבה.
התיאטרון נקרא על שם זוג שחקנים ידועים, ההצגה הראשונה הייתה The Old Town, וזאת ב-5 במאי 1958 בהשתתפות אלפרד לאנט ולין פונטיין.
בשנת 1999 החלה הצגה של "היפה והחיה", שהוצגה עד לשנת 2007, כאשר אז הוחלפה על ידי "בת הים הקטנה" בה כיכב שון פאלמר.
בשנים 2015–2016 היה מוצג מחזמר בשם Finding Neverland.
ב-2017 החלה הצגה של "צ'ארלי ומפעל השוקולד" בכיכובו של כריסטיאן בורל ("ספאמלוט", "סמאש") בתפקיד ווילי וונקה.
בשנת 2017 החלה הצגה של מחזמר Tina שזכה בפרס אוליבייה.
תיאטרון לנסובייט (רשמית: ""התיאטרון הפטרבורגי על שם לנסובייט", ברוסית: Санкт-Петербургский театр им.
Ленсовета) היא תיאטרון בעיר סנקט פטרבורג, רוסיה.
התיאטרון הוקם בשנת 1929 בשם "התיאטרון הצעיר" ושמו שונה ל"תיאטרון החדש" בשנת 1933, ולבסוף כונה "התיאטרון הסובייטי של לנינגרד" (לנסובייט בקיצור) בשנת 1939 ומכאן שמו.
חברת השחקנים וההנהלה המנהלת את התיאטרון מתוקצבת מכספי התקציב הפדרלי של רוסיה באמצעות משרד התרבות הרוסי.
מאז 1945 התיאטרון ממוקם בוולדימירסקי פרוספקט 12 בסנקט פטרבורג.
התיאטרון ממוקם בבית אחוזה שהוא ציון דרך היסטורי מהמאה ה-19 שנבנתה עבור המשפחות קורסקוב והנסיך גוליצין.
האחוזה הייתה אז בבעלות "אגודת המנהלים והסוחרים" לפני המהפכה הקומוניסטית בשנת 1917. הבניין הולאם ותוחזק על ידי הממשלה הסובייטית, כמה שיפוצים ושיחזורי פנים וחזית נעשו במהלך שנות השלושים של המאה העשרים ועד לשנות השמונים.
לאחר קריסת ברית המועצות, המצב הכלכלי השתנה באופן דרמטי והבניין הפך לאטרקטיבי עבור עסקים ומסעדות פרטיות רבות.
עם זאת, הממשלה הרוסית עדיין החזיקה בבעלות על המבנה והמשיכה לתמוך בתיאטרון באמצעות סבסוד הלהקה וניהול הבמה, וכן במימון שיפוץ פנימי וחיצוני בשנים 2000–2010. בתום השיפוץ הועבר המבנה לבעלות העיר סנקט פטרבורג והעירייה.
משנת 2020, קומת הקרקע משרתת שתי מסעדות וחנות מזכרות.
התיאטרון משתמש בבמה המרכזית עם אולם עבור 900 מושבים ובבמה הקטנה עם אולם ל-150 מושבים.
1990 ההצגה "פוטו פיניש" מאת פיוטר יוסטינוב בכיכובם של פטר שלוחונוב וילנה סולוביי.
1997 מחכים לגודו של סמואל בקט בכיכובם של קונסטנטין חבנסקי ומיכאיל פורצ'נקוב
2009 "רגשות מעורבים" של ריצ'רד באר בכיכובם של מיכאיל בויארסקי ולריסה לופיאן.
תיאטרון מחול ירושלים היא להקת מחול מודרני רפרטוארית.
הלהקה הוקמה בשנת 1985 על-ידי הרקדנית והכוריאוגרפית תמרה מיאלניק ששמה לעצמה להעלות יצירות מחול בעלי מסר חינוכי וערכי בזיקה למורשת ויהדות כמו גם לרפרטואר הבינלאומי.
בין היוצרים הידועים שיצרו עבור הלהקה נמנים נועה צוק, פבלו ג'ירולמי, יאיר ורדי, ליאור לב (שאף ניהל את הלהקה בין השנים 2012-2016), אייל דדון, ליאת ויסבורט, עידו בטש, פרנצ'סקה והארפר, נטע פולברמכר, רוברטו סקפאטי ועוד רבים וטובים.
משנת 2017-2023 מונה היוצר והרקדן איל נחום למנהלה האמנותי של הלהקה.
הוא רקד במספר להקות בולטות בישראל ומחוצה לה ויצר במסגרות שונות.
כיום מנהלה האומנותי של הלהקה הוא חנוך בן-דרור.
הלהקה מוכרת כמוסד להפצת אמנות המחול ועומדת בקריטריונים האומנותיים של ועדת סל תרבות ארצי לילדים ולנוער, והשתתפה בפסטיבלים בישראל ומחוצה לה.
הלהקה נתמכת על-ידי משרד התרבות והספורט ועיריית ירושלים.
תיאטרון מרכז העיר (בהונגרית: Belvárosi Színház) הוא התיאטרון החשוב מבחינה היסטורית של ארתור בארדוש בבודפשט, בירת הונגריה, אותו ניהל עם הפסקות קטנות במשך כמעט שלושה עשורים.
התיאטרון הולאם ב-1949, ובשנת 1951 פעל תחת השם "תיאטרון קטונה יוז'ף", כתיאטרון הקאמרי התיאטרון הלאומי של בודפשט.
בשנת 1982, תחת אותו השם של "תיאטרון קטונה יוז'ף" התחיל לפעול תיאטרון - חברה עצמאית שמתחזקת עד היום את מורשת בארדוש.
התיאטרון נבנה בחצר בית של רחוב "נסיך הכתר" לשעבר - כיום רחוב שאנדור פטפי מס' 6 בניין דירות בסגנון אר נובו, שהיה מבוסס על העיצובים של אלק פאלוש.
הוא נועד במקור כבית קולנוע, אך לא קיבל לשם כך רישיון הפעלה.
עם זאת, התעקשותו של ארתור בארדוש הביאה לתוצאות, תחילה הצליח לנהל קברט ולאחר מכן "תיאטרון אמיתי", שנחשב למוסד מודרני למרות הלוגיסטיקה הגרועה שלו.
אזור הצפייה היה אינטימי, ענה במלואו על הציפיות של התקופה.
במה מסתובבת הוקמה במקום, לראשונה באימפריה האוסטרו-הונגרית (1916).
התיאטרון נבנה מחדש בין 1975 לבין 1981 על בסיס תוכניותיהם של מריה שיקלוש ושותפתה.
החלל הפנימי השתנה, התאים והקישוטים המסורתיים של תחילת המאה ה-20 הוסרו.
האר נובו היה כבר נחלת העבר.
המתכננות לא יכלו אמנם לשנות באופן משמעותי את המאפיינים הפיזיים של הבמה, אבל הם ביצעו כמה חידושים, בעיקר בטכנולוגיית התאורה והסאונד.
על בסיס כל אלה קיבל המבנה דירוג "מודרני", למרות שניתן היה למגר לחלוטין את סכנת הסגירה שלו רק כעבור כמה שנים.
ארתור בארדוש ולהקתו עבר לרחוב קורונהרצג (נסיך הכתר) ב-18 בנובמבר 1916. זה היה בעל סיכון לפתוח תיאטרון באזור הזה, וזה נפתח בשם "הבמה המודרנית".
זו הסיבה שבכרזות של ההצגות הראשונות נרשם שזה הקברט של שדרת אנדראשי.
ההצלחה הייתה גדולה מהצפוי, ההצגות נערכו בפני תיאטרון בתפוסה מלאה.
הצגת מופעי קברט האיכותיים הייתה זו שהתגברה על התחרות הגבוהה.
ההצלחה הגדולה כמו גם העניין שלו בתיאטרון, הפנה יותר ויותר את תשומת לבו של בארדוש לתיאטרון של ממש.
ב-1917 בארדוש קיבל אישור להציג מחזות באורך מלא ואימץ את השם "בלווארושי סינהאז", כלומר תיאטרון מרכז העיר (בתרגום מילולי "תיאטרון העיר הפנימית" או "דאונטאון").
בשנת 1926, לאסלו באוטי החליף אותו כמנהל.
בין השנים 1929 לבין 1932, ינה הלטאי, פאל ברודי ומלכיאור לנדייל היו גם המנהלים.
מ-1932 עד 1939, התיאטרון נוהל שוב על ידי בארדוש עצמו.
כיהודי הוא כבר לא יכול היה לנהל את התיאטרון ומי שבא אחריו בשנת 1939 היה ג'רג' פטקוש שהשכיר את התיאטרון לצורכי קולנוע - עקב המשבר הכלכלי - ולכן ועדת המשמעת של לשכת השחקנים הוציאה אותו מרשימת החברים.
ב-9 במאי 1945 התיאטרון נפתח מחדש בניהולו של בארדוש בפעם השלישית.
ב-1948 הפכה ז'וז'ה שימון למנהלת.
אולם בשנת 1949, התיאטרון הולאם, ופרנץ שנדרור הופקד על תפקידו של המנהל.
עשרות של שחקנים מפורסמים שיחקו בתיאטרון בשנות קיומו.
1920 : קרל סלובודה : שלוש כוסות תה
1929 : פרידייש קארינתי - מלכיאור לנדייל : יאנוש ללא אדמה
1931 : אוטו אינדיג : הכלה מטורוצקו
שחקנים ראשיים: אלמה בולה ואנטאל פאגר
1946 : רומיאו ויוליה : שייקספיר.
הדמות הנשית הראשית הייתה אליס פנייש, ואת רומיאו גילם פרנץ קאלאי.
תיאטרון מראה היה תיאטרון שפעל בקריית שמונה בין השנים 2000–2018. בתקופת פעילותו היה התיאטרון היחיד באזור גליל עליון וברמת הגולן.
התיאטרון פעל באולם מופ"ת השייך להסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
ב-22 ביולי 2018, נשרף אולם התיאטרון והדבר הוביל לסגירתו.
חלק מאמני התיאטרון הקימו לאחר סגירתו את אנסמבל צפוניתל'ה.
בשנת 2000 הובילה ממשלת ישראל פרויקט להקמת חממות תרבות בפריפריה, לפי קונספט שהציע יהושע סובול.
במסגרת הפרויקט נפתח באותה שנה תיאטרון מראה בקרית שמונה, בהנהגת השחקן והבמאי מנחם עיני.
הוא נתמך בתחילתו על בסכום של 200 אלף שקל על ידי איש העסקים נוחי דנקנר.
בשנת 2009 עמד בפני סגירה על רקע מצוקה כלכלית.
בהמשך קיבל תקציב תיאטרון פרינג' של משרד התרבות.
תיאטרון מראה פעל כמרכז תיאטרוני בקריית שמונה, וקיים לאורך השנה פעילות תרבותית, חוגים וסדנאות - גם ביישובים ברחבי הגליל.
התיאטרון נתמך על ידי מינהל התרבות.
לאחר מלחמת לבנון השנייה קיים התיאטרון פרויקט פסיכודרמה לטיפול באוכלוסייה שסובלת מטראומות בעקבות האירועים.
הפרויקט נתמך בסכום של 200 אלף שקל שתרם איש העסקים נוחי דנקנר ונוהל על ידי ד"ר מולי להד.
בנוסף נערכו בתיאטרון סדנאות תיאטרון פלייבק שנועדו לאפשר עיבוד לחוויות של תושבי העיר.
התיאטרון הפעיל גם בית ספר למשחק, תיאטרון קהילתי ופעל עם נוער בסיכון שהופנה משירות המבחן לנוער.
הפעילות התבססה על התפיסה שעשייה תרבותית מעורבת בחיי הקהילה היא כוח בעל חשיבות מכרעת לחיזוק המרקם החברתי של העיר.
בשתי ההפקות הראשונות של התיאטרון שיחקו שחקנים שאינם תושבי העיר.
ההפקה השלישית (הנסיך הקטן) היא הראשונה בה השחקנים היו תושבי העיר והאזור.
אנסמבל התיאטרון הפעיל קבוצות תיאטרון קהילתיות לילדים, נוער ומבוגרים.
לאחר מלחמת לבנון השנייה נערכו בתיאטרון סדנאות תיאטרון פלייבק שנועדו לאפשר עיבוד לחוויות של תושבי העיר.
הרכב האנסמבל הראשון של השחקנים כלל את מורן ברביבאי (בוגרת בית צבי), מיכה הירש ואורטל אגמון (זוג נשוי, שניהם בוגרי סטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים), רון ריכטר (בוגר סטודיו למשחק ניסן נתיב) ועמיחי עזר (בוגר הסטודיו לאמנויות הבמה - תיאטרון חולון).
ב-2018 נבחר אנמסבל חדש: מיכל כהן, קארין מרום, מעיין נסטל והראל קרטס.
בין ספטמבר 2015 לדצמבר 2016 ניהל את התיאטרון אמנותית יפתח קליין.
ב-2018 מונתה אור נדב ארגוב למנהלת אמנותית.
במהלך שנות פעילותו הפיק כשלוש הצגות בשנה.
יוצרים: מחזה, בימוי ומוזיקה - עידן זילברשטיין, תפאורה ותלבושות - אורנית ליבנה, תנועה - קרן פז, עוזרת במאי ומנהלת הצגה - קרן עוז, הפקה - דינה לוי, ליה דיין ויפעת דורון
שחקנים: עדי שמואלי, יולי דגן, עדי וייס, תומר מנדלסון, איהאב סלאמי, מנחם עיני, אוריאל פולק, רותי רביב, ענבל שיבולת, צח שפיצן
בשולי בית קפה חונקת נערה את אביה למוות לאחר שהתעלל בה שנים.
היא מתמודדת עם זיכרון מעשיו של האב ועם זיכרון מעשיה תוך מפגש עם דמויות שעסוקות ביצירת מציאות מדומה.
בסוף מסעה מגיע מפגש טעון ומורכב עם אימה.
הנסיך הקטן, הצגת בכורה: 2001
יוצרים: עיבוד - חנוך רעים, במאית - לנה מישוריס
שחקנים: עמיחי עזר, מורן מרואני, מיכה הירש, אורטל אגמון, רון ריכטר
ההפקה עלתה ברחבי הארץ בשיתוף עם תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער
מוצא של כבוד, הצגת בכורה: 30 באוקטובר 2002
יוצרים: מחזה - יצחק בוטון, במאי - יצחק בוטון, מוזיקה - יובל קידר, תפאורה - מרסלו לינדבאום, תאורה - חואן כהן, תלבושות - אביגיל שטראוס
שחקנים: מוסקו אלקלעי, שמואל וולף/גיל אלון, עמיחי עזר
באשר הוא שם, הצגת בכורה: 2003
יוצרים: מחזאי - רועי רשקס, במאית - יונינה פלנברג
שחקנים: עמיחי עזר, מיכה הירש
המחזה מציג שני דתיים המשקפים שתי תפישות שונות ביהדות - חרדי ירושלמי ודתי לאומי - הנקלעים לשטחים בזמן כניסת השבת
ההצגה עלתה בין השאר גם בצוותא
יוצרים: מחזאי - רועי רשקס, במאי - נועם פלג
זמן שאול (תל חי אז והיום), (הפקה מיוחדת) הצגת בכורה: 23 בדצמבר 2003
יוצרים: מחזה - רועי רשקס, במאי - רמי רודן
סבתא דיאלי (הצגת יחיד), הצגת בכורה: 2004
יוצרים: מחזה - רועי רשקס, במאי - רובי גרינגרס
המחזה מלווה את סיפורן של שתי נשים, סבתא ונכדה.
הסבתא העלתה את משפחתה ממרוקו לישראל ונתקלת בתרבות מקומית שאינה מקבלת את תרבותם של העולים, מזלזלת בה ומנסה לכפות עליהם את התרבות המקומית.
הנכדה מנסה לשמור את המשפחה וערכיה
קורא זמנים (אימפרוביזציה), הצגת בכורה: 2004
יוצרים: מחזה - רועי רשקס, במאי - דני לוז
מולדת רחוב מקלט (אימפרוביזציה), הצגת בכורה: 10 באפריל 2004
יוצרים: מחזה - רועי רשקס
יוצרים: מחזאי - רועי רשקס, במאי - חזי ייל
הצגה זו השתתפה בתיאטרונטו 2005, וחבר השופטים הכתיר את השחקנית כ"תגלית הפסטיבל"
בלדה ליוסף, הצגת בכורה: 2005
יוצרים: מחזה - רועי רשקס, במאי - רמי רודן, תפאורה - שגית גולדה ואלי ממן, תאורה - יוסי חסדאי
שחקנים: גדי פינטו, ביאן ענתיר, רון ריכטר/בועז בן צור, חזי ייל
קבר יוסף בשכם מוקף ומכותר.
ארבעה גברים נותרים במקום מנותקים מכל קשר עם העולם הסובב אותם, זולת מכשיר הטלוויזיה שברשותם.
במהלך המחזה הם לומדים להכיר זה את זה.
המחזה נכתב בהשראת פרשת מותו של מדחת יוסף בקבר יוסף ב-1 באוקטובר 2000.
ההצגה עלתה בין השאר גם בבית אבי חי, ובתיאטרון הסימטה
המחזה עובד לסרט בשם בלדה ליוסף בבימוי ריקי שלח
המחזה השתתף (בבימוי איציק סיידוף) וזכה בפרס ראשון בפסטיבל "פותחים מסך" של תיאטרון בית ליסין, 2001
סמוראי בחורף, הצגת בכורה: 7 בפברואר 2005
יוצרים: יצירה - גילי אולמר ומרסלו לינדבאום, מחזאי - איציק בוטון, במאי - איציק בוטון, מוזיקה - יובל קידר, תחקיר ועריכה - אביגיל שטראוס
שחקנים: מוסקו אלקלעי, גדי פור, שמואל וולף, עומר שיזף
דוממים, הצגת בכורה: 1 באפריל 2005
יוצרים: מחזאי - חנוך רעים, במאי - חנוך רעים
שחקנים: שרון עיני, מורן מרואני, דוד לפיד, רחלי פנחס, בן אלחידן, גרמן צ'יקרו
חמישה פליטים יהודים ששרדו את השואה.
כל אחד נושא עימו חפץ שבזכותו נותר בחיים
הפקה קודמת של המחזה עלתה בהבימה בשנת 2001
חלומות גנובים (הצגת ילדים), הצגת בכורה: 1 בדצמבר 2005
הפקה קודמת של המחזה עלתה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים בשנת 2002
יוצרים: יצירה - רועי רשקס, רחל בן דוד, במאי - רמי רודן
מעשיות ומעשים, הצגת בכורה: 1 במרץ 2006
יוצרים: מחזה - רונית ויגאל אוחנה (על פי 3 סיפורים מאת שמואל יוסף עגנון: "הפרוטה", "מעשה העז" ו"מאויב לאוהב"), במאית - רונית אוחנה, תפאורה - אלון אוחנה, בניית בובה - אלית וובר, הדרכה בהפעלת בובה - אביטל דרורי, קריינות - דורון לוי, הפקה - רותי הדסי
שחקנים: יגאל אוחנה, דן סודרי/שרון עיני
כוח מילים (אימפרוביזציה), הצגת בכורה: 16 במאי 2007
סברס (הצגת ילדים), הצגת בכורה: 28 באוגוסט 2007
יוצרים: מחזאי - רועי רשקס, במאית - אורלי רביניאן
שחקנים: חאלד - בועז בן צור, גילי - אפריל לבן
ההצגה נולדה מתוך קריאה של כותרות העיתונים על גדר ההפרדה בין השכונות היהודיות לשכונות הערביות ברמלה.
ההצגה מספרת על מפגש בין ילד וילדה שלא מפחדים מקוצים של סברס
ההצגה עלתה בין השאר גם בתיאטרון גבעתיים
הכל עובר חביבה, הצגת בכורה: 8 בדצמבר 2007
יוצרים: מחזה - גיל צ'רנוביץ, במאי - גיל צ'רנוביץ
ההצגה עלתה בין השאר בתיאטרון גבעתיים
גרביונים, הצגת בכורה: 26 באוגוסט 2008
יוצרים: מחזה - חנוך רעים, במאי - חנוך רעים, מוזיקה - אבנר קנר, תפאורה - טליה אוטולנגי
שחקניות: שרון עיני, מורן מרואני
סיפור על שתי אחיות, האחת בעלת חנות פרחים, השנייה אם צעירה לשלושה ילדים.
בין הכביסות של הילדים, לבין הישרדות כלכלית הן נלחמות אחת בשנייה עד לילה אחד בו הם מחליטות לשדוד בנק
הפצצה יקירתי, הצגת בכורה: 28 בנובמבר 2008
יוצרים: מחזה - רועי רשקס, במאי - יואב מיכאלי
שחקנים: צהלה מיכאלי, שרון עיני, רון ריכטר, עמיר פרייליך, ערן בוהם
יוצרים: מחזה - חנוך רעים, במאי - חנוך רעים, מוזיקה - אבנר קנר, תפאורה - טליה אוטולנגי, תאורה - יוסי חסדאי
הסולטן ביבארס בקלעת נמרוד, הצגת בכורה: 17 במרץ 2009
יוצרים: מחזה - עופר שמר, במאי - עופר שמר
המאהב, הצגת בכורה: 9 בנובמבר 2009
יוצרים: מחזאי - הרולד פינטר, במאית - אפרת נתניאל, תרגום - יעל ביאגון-ציטרון, תפאורה - ענבל ליבליך
שחקנים: ארז גוטליב, מיכל כהן
ההצגה עלתה בין השאר גם בבית ציוני אמריקה
יוצרים: מחזאי - ליאור זלמנסון, במאי - עופר שמר
שחקנים: חנה ריבר, מיכאל אלוני
ההצגה זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל הפרינג' Act 2
ההצגה עלתה שוב ב-2013 (עם דניאל סטיופין במקום מיכאל אלוני) בתיאטרון הסימטה
התרנגול (הצגת ילדים), הצגת בכורה: 2010
יוצרים: מחזאית - לי עברון (על פי מעשה בבן מלך שנפל לשיגעון), במאי - עופר שמר, מוזיקה - אירית ישראלי, תלבושות - עוזי עמרני, תפאורה - אבי שכוי
שחקנים: ירון עצמון, שרון עיני, מיכל כהן, איציק קונפינו
המלחמה בבית, הצגת בכורה: 2011
יוצרים: מחזאי - ג'יימס דאף, במאי - רועי הורוביץ
שחקנים: רמי ברוך, אסתי קוסוביצקי, אתי פולישוק, לירז אבני-סגל
קופרודוקציה של תיאטרון מראה ותיאטרון הקאמרי
דרושה אישה מסודרת ונקייה, הצגת בכורה: מאי 2012
יוצרים: מחזה - אורלי רובינשטיין-קצפ, במאי - רועי הורוביץ, מוזיקה - קובי אשרת
שחקנים: גל שמאי, אושרי סהר, רותי לנדאו, נירית אהרוני, מורן מרואני, רועי הורוביץ, אלי נעים, איציק כהן
הסוד של לני, הצגת בכורה: 1 בדצמבר 2013
יוצרים: מחזה - מיכאל אנדה, מעבד ובמאי - הראל קרטס, עיצוב תלבושות ומסיכות - אילת אוחיון והדיה תמוז, עיצוב בובות - מעיין צמרת, מוזיקה - רועי בירן, עיצוב תאורה - מאיר אלון
שחקנים, מפעילי בובות ושותפים ליצירה: קארין מרום, מיכאל גמליאל, שי ג'יברי
To life, הצגת בכורה: 24 בינואר 2013
יוצרים: יוצר - גילי עברי, במאי - גילי עברי, תפאורה ותלבושות - בלה חבצקין, מוזיקה - צחי הר נבו, עיצוב תאורה - מרטין עדין, עוזרת במאי - טלי רהב
שחקנים-יוצרים: לי אלוני, גילי עברי/טל דנינו, מיכל כהן, קארין מרום, הראל קרטס, גל שמאי
עלה בין השאר גם בצוותא
ההצגה זכתה בפרס קיפוד הזהב לעיצוב תלבושות
תקרית בגבול, הצגת בכורה: 29 באוגוסט 2013
יוצרים: מחזאי - קיראן לין (kieran lynn), במאי ומתרגם - רועי הורוביץ, תפאורה ותלבושות - גלעד בן-דוד, תאורה - מאיר אלון, מוזיקה - צחי הר נבו
שחקנים: אורטל אבנעים-פרידמן, שי גברי ומיכאל גמליאל
יום העצמאות שלי, הצגת בכורה: 9 בינואר 2014
יוצרים: מחזאי - דן קלנזי, תרגום - שיר פרייבך, במאי - רועי הורביץ
שחקנים: רועי הורוביץ, מיכאל גמליאל, מורן זעפרני
סיפורו של מלווין, חולה איידס סופני, השוכב על ערש דווי ומבקש מהמתנדב שמבקר אצלו בקביעות להחיש את מותו ולסייע לו בהמתת־חסד.
ההצגה הוזמנה להציג בדרום אפריקה.
היא עלתה בתיאטרון העירוני של יוהנסבורג, "תיאטרון בכיכר" (on the "Square Theatre), במשך שבועיים, ולאחר מכן בדרבן על במת תיאטרון סיברוק (Seabrooke).
קומדיה לא רומנטית, הצגת בכורה: 26 ביוני 2014
יוצרים: מחזה - מחזאי - רוזאלינד באטלר (Rosalind Butler), במאי - רועי הורוביץ, נוסח עברי - רועי הורוביץ, תלבושות - דלית ענבר, תאורה - יעקב סליב
שחקנים - מיכאל גמליאל, הילה סעדה, יעל צפריר
קצרים של סתיו, הצגת בכורה: 24 בספטמבר 2015
יוצרים: מחזאי - ניל לביוט, במאי - יריב הורוביץ, תרגום - רבקה משולח, מוזיקה מקורית - בן ארצי, עיצוב תאורה - מאיר אלון, עיצוב תפאורה ותלבושות - דלית ענבר
שחקנים: קיפ - יפתח קליין, ביל - שמעון מימרן
יוצרים: מחזאי - דניאל רייץ' (Daniel Reitz), במאי - יפתח קליין, תרגום - רבקה משולח, מוזיקה מקורית - בן ארצי, עיצוב תאורה - מאיר אלון, עיצוב תפאורה ותלבושות - דלית ענבר
שחקנים: מיכאל גמליאל, מיכל כהן רוזנבאום
יוצרים: מחזאי - ניל לביוט, תרגום ובימוי - מיכה לבינסון, מוזיקה מקורית - בן ארצי, עיצוב תאורה - מאיר אלון, עיצוב תפאורה ותלבושות - דלית ענבר
שחקניות: לירז צ'רכי, רונה פרומצ'נקו
תקווה, הצגת בכורה: 30 בספטמבר 2014
יוצרים: מחזה - חנן פלד, במאי - רועי הורוביץ, תלבושות - דלית ענבר, תאורה - יעקב סליב, עריכה מוזיקלית - מיכאל גמליאל
שחקניות: מורן קוגן, מיכל כהן-רוזנבאום, קארין מרום
ההצגה עוסקת במחאה החברתית בישראל (2011).
במקביל להעלאת ההצגה עלתה במבואת התיאטרון תערוכת צילומים בנושא, של היוצרת הרב תחומית סי הארט סנדלר
שירלי ולנטיין (הצגת יחיד), הצגת בכורה: 2016
מחזאי - ווילי ראסל, נוסח עברי - סנדרה שדה, במאי ועריכה מוזיקלית - הראל קרטס, עיצוב תפאורה ותלבושות - בלה חבצקין, עיצוב תאורה - מאיר אלון
מלחמת שוורים, הצגת בכורה: 7 באפריל 2016
יוצרים: מחזה - מייק ברטלט, במאי - הראל קרטס, אורלי רביניאן, תרגום ועיבוד -ירון פריד, תפאורה ותלבושות - בלה חבצקין, מוזיקה - רוני אמיר, עיצוב תאורה - דולב ציגל
שחקנים: מעיין נסטל, גל בן עמרה, מיכאל גמליאל, הראל קרטס
ההצגה זכתה בפרס קיפוד הזהב לתפאורה לשנת 2016
במאה ה-20 הוקמו בבודפשט כמה מוסדות תיאטרון שנשאו את שמו של הסופר והמחזאי ההונגרי אימרה מדאץ'.
תיאטרון מדאץ' (בהונגרית: Madách Színház) של היום הוקם ואורגן מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה ובשנת 1961 עבר למיקומו הנוכחי בארז'בטווארוש, בשדרה הגדולה בקטע של שדרת ארז'בט 29–33 ברובע 7 של בודפשט.
(הבניין תוכנן על ידי האדריכל היהודי-הונגרי ברטלאן גל [במקור גרין], 1908).
ב-1919, באולם הקטן של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, עשתה כמה ניסויים להקה, שהורכבה בעיקר משחקנים ללא חוזה.
הניסוי פעל תחת השם תיאטרון מדאץ', שכיורשה הרוחני של חברת תאליה, ביצע בעיקר יצירות של סופרים הונגרים ומחזאים אירופיים מודרניים של אותה תקופה.
הבכורה הראשונה שלהם, וגם ההצלחה הגדולה ביותר שלהם, הייתה ב-1919. זה היה ביצוע הדרמה של פרידייש קארינתי בשם "מחר בבוקר" (Holnap reggel) שהוצגה ב-5 במרץ.
הם פעלו קצת יותר משנה, המנהל שלהם ב-1919 היה בלה גאל עד אוקטובר, לאחר מכן היה ד"ר וילמוש ראץ.
פעילותם הסתיימה כאשר הלהקה פונתה מהאקדמיה למוזיקה במרץ 1920. ההופעה האחרונה הייתה ב-7 במרץ באותה השנה, בה הועלה מחזהו של נאנדור קורצ'מארוש "האדם המסוכן".
תיאטרון מדאץ' הבא נפתח ב-1940 בכיכר מדאץ' 6, שעוצב במקור כבית קולנוע על ידי גדעון גרלוצי.
הבניין נקנה על ידי הרוזן אישטוואן קארואי ובבעלותו החל לפעול שם תיאטרון, אז בן 600 מקומות, במתחם המקורי של "מדאץ' קמרי" הישן.
ההצגה הראשונה של תיאטרון מדאץ' זה היה ב-29 בנובמבר 1940 והועלתה הדרמה "ציפור קטנה" של ז'יגמונד מוריץ.
בתיאטרון הושמעו היצירות שהוצגו ברצף בשעות הערב, וחמש הצגות נערכו במהלך סוף השבוע.
נפתח סטודיו להכשרה נוספת של אמנים צעירים, בו פיתחו כישורי דיבור, תנועת גוף ופנטומימה.
תיאטרון מדאץ' שם לעצמו מטרה ספרותית וניסה לסגור או להפסיק את הפער בין התיאטרון לבין הספרות.
תוכנית התיאטרון כללה מחזות קלאסיים, יצירות עכשוויות של ספרות עולמית ודרמות הונגריות עכשוויות.
ב-19 במרץ 1944 נסגר התיאטרון עם הכיבוש הגרמני (מבצע מרגרטה).
תיאטרון מדאץ' בהנהגתו של לאיוש צ'לה, מזכ"ל לשכת התיאטרון, פתח שוב את שעריו ב-16 ביוני 1944. המצור על בודפשט שם קץ לביצוע יצירות פשיסטיות.
לאחר המלחמה, ב-1945, ניסה אדן פאלאשובסקי תיאטרון ניסיוני בכיכר מדאץ'
ב-1946, בניהולו של פרנץ הונט, הוא הפך לתיאטרון האקדמיה לדרמה.
באוקטובר 1947 הולאם ושמו הפך "תיאטרון מדאץ' הממלכתי" – הראשון מבין התיאטראות ההונגריים שהולאמו – והחברה שאורגנה מחדש לחלוטין המשיכה בעבודתה בניהולו של ז'וז'ה ברטה.
המבנה האמנותי שפועל עד היום נולד ב-1954, אז הוצמד תיאטרון כיכר מדאץ' לתיאטרון מדאץ' בשם התיאטרון הקאמרי של תיאטרון מדאץ'.
בשנת 1961 עברה החברה למקומו הנוכחי.
התיאטרון החדש שנבנה על בסיס תוכניותיו אוסקר קאופמן, החליף את הרויאל אורפאום, שנהרס ב-1953. הופעת הפתיחה הייתה ב-24 במרץ 1961, במחזה "מעגל הגיר הקווקזי" של ברטולט ברכט, בבימויו של אוטו אדם ובכיכובם של אירן פשוטה, שאנדור פצ'י, מיקלוש גאבור.
מספר הבכורות של מדאץ' שרשומות במאגר התיאטראות: 546.
יש לו כמה מחזות זמר גדולים במופע שלו במקביל.
ניתן לראות את היצירות הללו במשך שנים ומייצרות סדרות של מאות.
לבכורות יש תקופת הכנה ארוכה, השחקנים נבחרים באמצעות אודישנים בפריסה ארצית.
הרוב המכריע של העבודות שמוצגות מסודרות באופן עצמאי, בגישה אמנותית עצמאית.
הפעילות של תיאטרון מדאץ' מוקפת בהצלחה ובהכרה מקומית ובינלאומית.
התיאטרון מקיים כמעט 350 הצגות מדי שנה, בנוכחות כ-500,000 צופים מקומיים וזרים.
תיאטרון פורד נמצא בעיר וושינגטון בארצות הברית והוא המקום בו נרצח הנשיא אברהם לינקולן ב-14 באפריל 1865.
כאשר נבנה הבניין ב-1833 הוא שימש כבית מפגש של הכנסייה הבפטיסטית הראשונה של וושינגטון.
בהמשך, נמכר המבנה לג'ון ט.
פורד שהפך אותו לתיאטרון, אם כי, הצבא הפדרלי השתלט על הבניין והשתמש בו כארכיון.
הבניין התמוטט בשנת 1893, בהורגו 22 פקידים שעבדו בבניין, אך הוא תוקן והשתמשו בו כמחסן עד שנת 1931.
ב-1967 שופץ הבניין בהוראת הקונגרס, ומ-1970 משמש הבניין אתר היסטורי.
תיאטרון קהילתי הוא תיאטרון שנוצר על ידי שחקנים (לרוב לא מקצועיים) השייכים לקהילה או אוכלוסייה מסוימת ומעלים הצגה שמבוססת על סיפורים מחייהם אשר עוסקים בקונפליקטים, ההתמודדויות והשאיפות שלהם.
מטרת התיאטרון הקהילתי היא לשרת את הצרכים החברתיים של קהילות ואוכלוסיות שעניינן לא מקבל ביטוי הולם ולהביא לשינוי חברתי.
תהליך העלאת ההצגה בתיאטרון קהילתי נעשה בחמישה שלבים:
1) גיבוש הקבוצה- איתור משתתפים בעלי מכנה משותף השייכים לאותה קהילה או אוכלוסייה וזאת בשיתוף פעולה עם אדם מאותה קהילה על מנת לספק מענה לצורכי הקהילה הספציפיים.
2) רכישת כלים תיאטרוניים- במהלך מפגשי הקבוצה המשתתפים לומדים משחק באמצעות משחקי תפקידים, תרגילי אלתור ועבודה על דמויות וסצנות.
3) שאיבת חומרים- המשתתפים מביאים חומרים מקוריים מחייהם דרך כלים תיאטרוניים, מחברים את החומרים הללו לסיפור משותף, כותבים טקסטים והבמאית מעבדת אותם לכדי הצגה.
4) הפקה- לאחר שהטקסט כתוב השחקנים לומדים אותו בע"פ, עובדים על הדמויות שלהם ומערכות היחסים ביניהן ושפת הגוף על הבמה.
5) הצגה- לקראת ההצגה המשתתפים עושים חזרות לעיתים קרובות יותר על מנת לעלות לבמה מוכנים, להעביר מסר לקהל ולהציג אותו על הצד הטוב ביותר.
ייחודו של התיאטרון הקהילתי הוא פרי יצירתם של אנשי התיאטרון הקהילתי שמשמיעים את הקולות האותנטיים שלהם, מבטאים את הנושאים שמעסיקים אותם ביום-יום שלא עולים בסדר היום ומייצגים את הקהילה או האוכלוסייה ממנה באו ובכך התיאטרון הקהילתי נותן תחושה של שליחות.
התיאטראות הקהילתיים בישראל בעיקר פועלים בערים הגדולות, החל משנות השבעים.
כיום התיאטראות הקהילתיים פועלים בהרבה מקומות בישראל שבהם משתתפים שחקנים בגילאים שונים, החל מבני נוער עד למבוגרים שעובדים עם אנשי מקצוע מתחום התיאטרון ומתחומי החינוך והרווחה.
למרות שהתיאטרון הקהילתי פחות פופולרי מסוגי תיאטרון אחרים- מספר האנשים שעוסקים ושמשתתפים באומנות הבמה הנ"ל גדל.
שחקני התיאטרון הקהילתי מבטאים באמצעות התיאטרון את מחשבותיהם, תשוקותיהם, חוויות מחייהם ואת הזיכרונות שלהם שלרוב לא מדוברים בשיח התרבותי המוביל.
למעשה, הטקסט הבימתי מהווה עבורם כלי שבעזרתו הם מייצגים את קבוצת המיעוט שבאו ממנה ובכך מגבשים את זהותם העצמית והתרבותית.
תיאטרון שוליים (גם תיאטרון פְרִינְג', מאנגלית: Fringe theatre) הוא תיאטרון אלטרנטיבי, חדשני, שאינו משתייך לזרם המרכזי, הממסדי של התיאטרון.
המונח מתייחס הן לקבוצות תיאטרון, והן לתופעה התרבותית.
קבוצות תיאטרון שוליים פועלות בישראל ובעולם, ומתקיימים פסטיבלים מיוחדים להופעותיהן.
הבמה המרכזית והוותיקה בעולם לתיאטרון שוליים היא פסטיבל "אדינבורו פרינג' פסטיבל".
הפסטיבל נוסד ב־1947, ובכל שנה נמכרים בו למעלה ממיליון כרטיסים.
הפסטיבל נוסד כאשר כמה קבוצות תיאטרון, שלא השתתפו באופן רשמי בפסטיבל אדינבורו הבינלאומי, הממסדי והקונבנציונלי, בחרו להופיע באתרים שבשולי הפסטיבל הרשמי.
מכיוון שתיאטרון השוליים אינו ממסדי, נגזרים מכך מאפיינים טכניים ואמנותיים מיוחדים, כשדרך הביצוע האמנותית מנסה לאתגר את ההיצע התרבותי המסובסד באמצעים העומדים לרשותה.
שימוש שפה אמנותית יעילה המשתמשת באופן אפקטיבי ומפתיע באמצעים פשוטים וזמינים.
המופעים בדרך כלל דלי אמצעים טכניים, אך זו מגבלה שהופכת ליתרון אסטרטגי.
בדרך כלל המופעים מתקיימים בבמות מושכרות, כשזמן ותקציב ההפקה מוגבלים, לכן התאורה, התפאורה והתלבושות בדרך כלל פשוטים יחסית, או מותאמים משימושים קודמים, מה שמעודד יצירתיות בפתרונות במה ועיצוב.
מספר השחקנים קטן מאשר בהצגות תיאטרון ממסדי.
כיוון שהרבה מקבוצות השוליים הן קבוצות נודדות, והאולמות קטנים (ובהתאם קטנה ההכנסה מהופעות), הוצאות ההפקה קטנות.
לפיכך, מופעי יחיד נפוצים בתיאטרון שוליים.
זה מחייב גמישות בעיצוב ובביצוע, והיכולת להתאים את ההפקה למרחבים שונים ולתנאים משתנים היא מאפיין מרכזי.
הופעות תיאטרון שוליים נוטות להיות קצרות משל תיאטרון ממסדי, ופעמים רבות הן בעלות מערכה אחת.
זה מאפשר להתמקד בעיקר ולהעביר מסרים באופן ממוקד ויעיל.
בניגוד לתיאטרון ממסדי, תיאטרון שוליים אינו מחויב לנורמות שמכתיב הממסד ולטעם הקהל, ולכן מציג לעיתים קרובות טקסטים חדשניים, בייחוד כאלה העוסקים בנושאים קיצוניים, לא שגרתיים, ולעיתים מופשטים.
זה מאפשר חופש אמנותי רב וניסיוניות, תוך עידוד לקיחת סיכונים אמנותיים.
תיאטרון תמונע – נוסד בשנת 1987 על ידי נאוה צוקרמן
תיאטרון הגברת – תיאטרון קרקס נודד (תיאטרון שוליים לילדים ולכל המשפחה)
תיאטרון קרוב מייסודו של ניקו ניתאי
החוג לתיאטרון של אוניברסיטת חיפה
תיאטראות שוליים מקומיים, במתנ"סים ברחבי ישראל
פליי בק אנסמבל שילובים בגליל (יהודים וערבים)
מרכז תיאטרון לצדק חברתי בגליל בקיבוץ כברי
תיאטרון המדוכאים (על פי אוגוסטו בואל)
האגודה הערבית לזכויות האדם (ע"ר)
קבוצת תיאטרון נשים נווה יוסף
המרכז לתיאטרון לוד ע"ש פנינה רינצלר
בישראל, הפסטיבל המרכזי לתיאטרון שוליים הוא פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
מכיוון שפסטיבל עכו הפך לממוסד (ועל כן פחות "שולי"), נערכים לצידו פסטיבלים נוספים:
פסטיבל Act2 של עיריית חיפה (מייסודו של "תיאטרון סטודיו" חיפה הפועל בבית הכט) – מיועד להצגות בהן שני שחקנים בלבד.
הפסטיבל נעדר תקציב קבוע, ועל כן אינו מתקיים באופן סדיר.
פסטיבל נווה יוסף – מקיים מופעים בהשתתפות 50 להקות וכ-500 משתתפים.
'פסטיבל הפרינג' הבינלאומי' באר שבע – מתקיים בכל שנה בחודש יולי ברחבי העיר העתיקה.
תיאטרון הפרינג' באר שבע הוקם באפריל 2010 ועניינו הצגת תיאטרון אלטרנטיבי בנגב.
התיאטרון מאגד סביבו קהילת אמנים והוא חלק מחזון העיר באר שבע כמטרופולין תרבותי ומשתלב בתוכנית הלאומית הרב שנתית לפיתוח נגב.
פרויקט הדגל של התיאטרון הוא פסטיבל הפרינג' – האירוע התיאטרוני הגדול בדרום.
הפסטיבל מציע מופעי תיאטרון פרינג', קרקס רחוב, מחול ומוזיקה מרחבי העולם.
בשנת 2018 התארחו בפסטיבל מופעים מ-7 מדינות שונות (אוסטריה, בריטניה, רומניה, ועוד)
אחת לשנה מתקיים בתל אביב פסטיבל פרינג' המציג את תוצרי פעילותן השנתית של קבוצות פרינג' רבות.
תיאטרון הפרינג' בתל אביב מאגד בתוכו קבוצות יוצרים ישראלים צעירים מתחום התיאטרון, המגדירים עצמם כתיאטרון שוליים.
ייחודה של מסגרת זו הוא בהענקת במה מקצועית וחופשית ליצירה מקורית מקומית, ללא האפיונים והדרישות הקיימים בתיאטראות הגדולים.
מסגרת תיאטרון הפרינג' פועלת בחסות עיריית תל אביב-יפו, המדור לתיאטרון במשרד התרבות והספורט, מפעל הפיס ובית ציוני אמריקה.
עלויות המופעים זולות משמעותית בהשוואה לתיאטראות הגדולים.
פרס קיפוד הזהב – פרס קיפוד הזהב (פרס תיאטרון הפרינג') מוענק מדי שנה עבור מצוינות בתחום תיאטרון הפרינג' בישראל.
בכל שנה מחולקים הפרסים ב – 16 קטגוריות וביניהן הצגת השנה, במאי השנה, שחקן ושחקנית השנה, מעצב תפאורה, מחזאי.
כל שנה הטקס מתקיים באחד מאולמות הפרינג' בארץ.
תוכנית "לנדסקייפ" מארחת החל משנת 2024 פרויקטים של קבוצות תיאטרון שנוצרו באזורים שונים בארץ ומתקיימת בשיתוף של עמותת זיגוטה לאמנויות במה ומשרד התרבות.
תיאטרון פרגוד היה מוסד התרבות הרב-תחומית הוותיק בירושלים.
התיאטרון היה ממוקם ברחוב בצלאל 94 בשכונת נחלאות ונוסד בשנת 1969 על ידי אריה מרק ונחשב לתיאטרון פרינג'.
במשך השנים התקיימו במקום הופעות תיאטרון, ג'אז, רוק, הרצאות וסדנאות, והוא שימש כחממה לעשרות אומנים.
מבנה התיאטרון נרכש על ידי חברת שיכון ממשלתית, והתיאטרון נסגר בצו שופט בשנת 2005.
אריה מרק (1933–2022), אמן ואיש תיאטרון, הקים את "פרגוד" בשכונת נחלאות כסדנת תיאטרון בשנת 1969. הסדנה התפתחה למרכז תרבותי שבו נערכו ערבי שירה, ספרות, הצגות, מרתוני גיטרה והקרנות סרטים.
התיאטרון פעל במרתף בניין ברחוב ציפורי 42 בשכונת נחלת אחים.
בשנת 1972 עבר למבנה הידוע בפינת הרחובות בצלאל וניסים בכר ובו פעל תיאטרון פרגוד מאז.
במרתף הבניין חלל דמוי מערה ששימש בעבר כאורווה, כבור מים וכחמאם טורקי שנודע כ"בית מרחץ המבריא" שבנה יוחנן אבן עזרא; בקומה מעל היו משרדי התיאטרון, ובה גם התגורר מארק.
הוא שיפץ את המבנה במו ידיו במשך כשנה וחצי והפך את החלל לאולם הופעות.
שנות השבעים והשמונים סימנו את פריחת סצנת הג'אז בפרגוד.
פסנתרן הג'אז דני גוטפריד, היה אחת הצלעות בטריו שהקים מסורת מפוארת של ג'ם סשנים בצהרי יום שישי, מסורת שנמשכה ברציפות עד לסגירת המקום.
בחזונו המקורי ראה מארק את המקום כתיאטרון בלבד.
הוא הסכים להקדיש יום אחד בשבוע לג'אז, רק בגלל ערכו האמנותי, אבל גילה שהופעות הג'אז הם המצליחות ביותר מבחינה כלכלית.
בג'ם סשנים נפגשו נגנים מגילים שונים לנגינה מאולתרת.
על בני הדור הוותיק נמנו ז'אן קלוד ג'ונס, ויקטור אזוס וזוהר כחילה (חברי להקת "אטרף") ובין בני הנוער נמנו מי שיהפכו לדמויות מרכזיות בתחום כקונטרבסיסטים עומר אביטל ואבישי כהן.
בסוף שנות השמונים מרק עבר לנהל את תיאטרון ז'ראר בכר ומסר את ניהול פרגוד לידי גבריאל בן חורין (שנודע גם בשם "בן יהוה"), איש להקת ישראל; שפתח את המקום בפני שורה של להקות צעירות אחרות.
הסצנה שנוצרה בירושלים סביב פרגוד בשנים אלו הוציא שורה של להקות ביניהן: נושאי המגבעת, 3-ח, להקת סרטן השד, דיואלט, הפה והטלפיים, לויטיקוס, סניה, ההולי-ג'וינט ואחת שתים כזה.
בשנות התשעים המשיכה סצנת הרוק בפרגוד לפרוח.
להקת הדג נחש שהוקמה בשנת 1996, ערכה חלק מההופעות הראשונות שלה במקום והייתה לאחת מהמצליחות שיצאו מפרגוד.
בשנות ה-2000, הפיק מארק מספר פסטיבלים להצגות יחיד ולסרטים של תיאטרון מצולם.
בשנת 1973 רכשה את מבנה התיאטרון חברת פרזות - "חברה ממשלתית עירונית לשיכון ירושלים", כחלק מתוכנית לשינוי פני שכונת נחלאות, שכללה הריסת בתי השכונה העתיקים ובנית שיכונים חדשים, כשהמבנה של פרגוד היה חלק ממנה.
בסופו של דבר מארק קיבל אישור להשתמש במבנה.
בריאיון לעיתון מעריב אמר מנכ"ל חברת פרזות דאז אברהם סימן טוב (נציג מפלגת ש"ס):
בשנת 2003 פנה מרק לבית המשפט העליון בבקשה לביטול הצו.
בשנת 2005 נסגר התיאטרון על פי החלטת השופטת איילה פרוקצ'יה מביהמ"ש העליון (רע"א 1764/03).
בינואר 2012 אישרה עיריית ירושלים סופית את פירוק חברת פרזות, ושהכסף שבקופתה יועבר לעירייה ויופנה לטובת הדיור הציבורי בעיר.
נכון לשנת 2025 דבר לא נעשה עם מבנה התיאטרון או מבנים נוספים סמוכים בבעלות חברת פרזות, מאז שנסגר.
בינואר 2021 דווח כי בכוונת עיריית ירושלים להקים במבנה הנטוש מתחם אמנות לצעירים, בעלות מעורכת של 2.3 מיליון שקלים.
ניקו ניתאי - שחקן, במאי ומחזאי, הצגת היחיד שלו "הנפילה" הוצגה בפרגוד בקביעות למעלה מעשרים שנה (הציג סה"כ למעלה מ-2500 הצגות).
דני גוטפריד - פסנתרן ג'אז, הקים את המסורת של הג'ם סשנים בצהרי יום שישי.
להקת הברירה הטבעית - זכתה לצ'אנס הראשון להופיע בפרגוד, והופיע בקביעות בפרגוד במשך השנים.
עודד תאומי - שחקן, הופיע בפרגוד בשנות השבעים עם ההצגה 'מעל ומעבר'.
אבנר שטראוס - זמר, גיטריסט ומלחין, בשנות השמונים הפיק בפרגוד את המופעים אנדרלמוזיקה, "חצר פנימית" ו"בירושלים השמים נמוכים יותר".
חנוך רוזן - פנטומימאי, החל את הופעותיו הראשונות בפני קהל בגיל 17 בלבד בתיאטרון פרגוד.
מאיר אריאל - הופיע בקביעות בפרגוד במשך כעשרים שנה.
אהוד בנאי- בפרגוד ראה את הברירה הטבעית בפעם הראשונה כשהופעת החימום שלהם הייתה יונה וולך שקראה שירה; והחל לפתח את הסגנון המוזיקלי המקורי שלו.
אטרף - הכירו בג'ם סשנים של יום שישי.
סי היימן - בפרגוד נערכה הופעת הבכורה שלה כשעבדה במקום כמלצרית.
דנה ברגר - בפרגוד נערכה הופעת הבכורה שלה.
להקת נושאי המגבעת - בפרגוד נערכה הופעת הבכורה שלהם.
איגי וקסמן - בנעוריה שרה עם עמיתתה נטע לאור בלהקת "היפוכונדריה" כחימום להופעות להקת נושאי המגבעת בפרגוד.
להקת סרטן השד - בפרגוד נערכה הופעת הבכורה שלהם.
יוסי עטיה - השתתף בקבוצת שחקנים בתיאטרון פרגוד בשנים 2001-2.
להקת ישראל - חבר הלהקה בן יהוה ניהל את פרגוד בשנות השמונים ופתח את המקום בפני שורה של להקות צעירות אחרות.
להקות נוספות שהוקמו בפרגוד: דיואלט, הפה והטלפיים, 3ח' ,3ח'B, לויטיקוס, סניה, ההולי-ג'וינט ואחת שתים כזה.
יהודה עצבה- מספר סיפורים, הנחה סדנאות למספרי סיפורים בפרגוד.
אריה מרק - בשנות התשעים "המהלך האחרון", הצגת היחיד האוטוביוגרפית שלו, הועלתה בפרגוד (בימוי: אבי הדרי, מוזיקה: ליז מגנס).
תיאטרון פומפיוס הוא שמו של מבנה תיאטרון רומי שהוקם בשנת 55 לפנה"ס בשדה מרס שברומא העתיקה, והיה אחד התיאטראות הגדולים ביותר שנבנו בעת העתיקה.
מבנה זה היה תיאטרון האבן הראשון שנבנה ברומא העתיקה (המבנים הקודמים היו עשויים עץ).
המבנה הוקם על ידי גנאיוס פומפיוס מגנוס על מנת לצבור תמיכה ציבורית במהלך כהונתו השנייה כקונסול.
תיאטרון פומפיוס נבנה באופן שונה מאשר התיאטראות היוונים שנבנו עד אותה עת.
בעוד שהתיאטראות היוונים נבנו על צלע גבעה, על מנת להשתמש בשיפוע הטבעי של הגבעה, התיאטרון נבנה כמבנה מעגלי על יסודות של בטון, כאשר מסדרונות מקושתים יצרו את הבסיס למושבים שעליהם.
בתיאטרון הוצגו מחזות דרמטיים ואירועים מוזיקליים, אירועי הקראה ספרותיים, וכן שימש התיאטרון כאתר עצרות.
בסמוך לתיאטרון היה גן ציבורי גדול, וכן אולם הצגת יצירות אמנות פסלים, וכן מקדש לאלה ונוס.
בסמוך לתיאטרון ניצבו ארבעה מקדשים מוקדמים יותר (שרידיהם מצויים כיום בלארגו די טורה ארג'נטינה).
המבנה שופץ מספר פעמים מאז הקמתו, ועד הריסתו בשנת 1455. בשלהי ימי הביניים וראשית תקופת הרנסאנס שימש המבנה כ"מחצבה" ואבניו נלקחו על מנת לבנות את ארמונות עשירי רומא.
הסנאט הרומאי נהג להיפגש בקוריה שבחלקו האחורי של התיאטרון.
במיקום זה, ב-15 במרץ (אידו של מרץ) בשנת 44 לפנה"ס נרצח יוליוס קיסר.
כיום מיקום הרצח המדויק נמצא מתחת לכביש, באזור כיכר ארגנטינה.
מאז שלהי ימי הביניים והרנסאנס נבזזו אבני התיאטרון ועמודיו לשימושים משניים ברחבי רומא.
נותרו שרידי המרתפים של המבנה, ואלה כוסו עם השנים בעפר, או הפכו ליסודות הבתים שנבנו באתר התיאטרון.
החל מאמצע המאה ה-18 התגלו שרידים של המבנה בשימושים משניים ברחבי רומא, והחל חיפוש אחר המבנה המקורי.
לואיג'י קאנינה חקר את מיקומו של התיאטרון, וניסה לתאר את המבנה על סמך הממצאים שהתגלו.
ויקטואר באלטאר הצרפתי עשה מספר חפירות ארכאולוגית באזור התיאטרון, וגילה את שרידי הבמה.
בשנת 1865 במהלך חפירת יסודות לבניין חדש, התגלה מקדש ונוס ויקטריקס.
המקדשים הסמוכים לתיאטרון התגלו בחפירות שנעשו ביוזמת השלטון הפשיסטי, בשנות ה-30 של המאה ה-20.
רק בשנת 1997 נערכה חפירה ארכאולוגית יסודית בראשות הארכיאולגים ריצ'רד ביצ'האם וג'יימס פאקר מאוניברסיטת ווריק.
תיאטרון פלייבק הוא סוג מקורי של תיאטרון אימפרוביזציה המשתף את הקהל בהופעה.
נחשב לסוגה של תיאטרון פרינג'.
המופע נוצר תוך שיתוף פעולה בין הקהל לשחקנים - מתנדב מהקהל מספר סיפור או רגע מחייו, בוחר בשחקנים שיגלמו את התפקידים השונים וצופה בסיפור המוצג על הבמה מיד לאחר מכן.
להקת הפלייבק המקורית נוסדה ב-1975 בעמק נהר הדסון שבמדינת ניו יורק, על ידי ג'ונתן פוקס ואשתו ג'ו סאלס.
פוקס למד תיאטרון אימפרוביזציה, סיפור סיפורים ופסיכודרמה, והלהקה הייתה חלק מזרם של תיאטרון ניסיוני שקרא תגר על הקונבנציות של התיאטרון הרפרטוארי וחיפש דרך לקרב את התיאטרון למציאות היומיומית והחוויה הספונטנית.
פוקס, ממציא השיטה, הושפע בראשית דרכו מהפסיכודרמה, אומנות הסיפור ותיאטרון אימפרוביזציה ואחרי שביקר באוסטרליה גרמניה ויפן הופץ סוג זה של תיאטרון ברחבי העולם.
"מעשה היצירה של תיאטרון מיידי, הופך בפועל לאמצעי המאפשר התמודדות מחזקת עם תכנים קשים ועומס רגשי ומקנה פתח לרגשות של חמלה ופיוס.
תיאטרון פלייבק הוא כלי עתיק – מודרני, המציע אפשרות של דיאלוג בעל כוח של טרנספורמציה אמיתית.
בהופעות בהן ניתן ביטוי נאות ואמיץ לסיפורים משמעותיים של חיינו וזאת בטרם נעסוק בחיפוש אחר פתרונות, אנו עשויים לחוות את הידע הטמון בסיפורים עצמם ולגעת אחד בשני באופן עמוק ומעורר השראה".
כל הופעה מבוססת על כחמישה סיפורים היוצרים את הרצף והמקצב הדרמטי של המופע.
לכל הופעת פלייבק יש ריטואל קבוע, על אף שאין בה תסריט ידוע מראש.
המנחה הוא 'המארח' המנתב את התהליך ולאחר הקדמה וחימום עם הקהל הוא מזמין מתנדב לספר סיפור מחייו מהעבר הקרוב או הרחוק והשחקנים מאלתרים סצנות ודימויים המשקפים את החלקים הגלויים או הסמויים של הסיפור .
לעיתים מתנהלת הופעת הפלייבק לפי נושא מכוון והסיפורים קשורים לתוכן מסוים.
ולעיתים ההופעה מתנהלת ללא 'כותרת' ותחומי עניין ונושאים המעסיקים את הקבוצה/קהל יעלו וייטוו ברשת הסיפורים המסופרים באופן ספונטני.
תיאטרון הפלייבק פועל בטווח רחב של הקשרים אומנותיים, חברתיים וטיפוליים.
שחקני פלייבק בקבוצות השונות בישראל ובעולם מגיעים מרקע מקצועי מגוון: יש בהם שחקנים מקצועיים ויש הבאים מרקע טיפולי כמו מדריכים לדרמה ופסיכודרמה, מורים, עובדים סוציאליים, ועוד.
המשחק בתיאטרון הפלייבק מאתגר את השחקנים לעבודת צוות יצירתית ולמשחק מתוך תחושה של שירות למספר ולקהל.
השחקנים מחויבים להקשיב באופן לא שיפוטי ולהתייחס בכבוד ואמפתיה לכל מספר.
בתהליך ההכשרה וההתפתחות של שחקני הפלייבק מושם דגש על פיתוח מודעות עצמית והקשבה פנימית בנוסף למיומנויות תיאטרון ואימפרוביזציה.
ארגון הפלייבק העולמי (IPTN) נוסד בשנת 1990 על מנת לתמוך בפעילות פלייבק ברחבי העולם.
החל משנת 2004 חברות בארגון 100 קבוצות, למעלה מ-300 יחידים מכ-40 מדינות.
ועידות פלייבק עולמיות נערכות כיום במקומות שונים בעולם.
איגוד תיאטרון הפלייבק בישראל קם בשנת 2011 ושם לו למטרה בין היתר לשמור על רמה מקצועית ואתית של השחקנים, המנחים והקבוצות.
לצד העקרונות הבסיסיים של טקסיות ותיאטרליות, תיאטרון פלייבק מפנה אוזן קשבת לאינטראקציות חברתיות ומאפשר חוויה חיובית של התנסות קבוצתית שיש לה פוטנציאל לטרנספורמציה וריפוי.
תבנית תיאטרלית זו מציעה דרך יצירתית לתקשורת והבנה בין אנשים.
גמישותו של תיאטרון הפלייבק מאפשרת עבודה תוך רגישות לצרכים של קבוצות ספציפיות, כגון טיפול בנפגעי פעולות איבה, שיקום אסירים או העצמה לקבוצות מיעוט.
במגזר העסקי-ארגוני נעשית עבודה בשיתוף עם תיאטרוני פלייבק לטיפוח מנהלים ותוכניות הדרכה לעובדים, הובלת תהליכי שינוי, גיבוש חברתי, טיפוח חזון.
בישראל פועלות היום כ-50 קבוצות פלייבק, חלקן מקצועיות המופיעות בפני ארגונים וקהלים שונים וחלקן קבוצות חובבים.
כאמור, בשנת 2011 הקימו קבוצת מנחים את האיגוד.
ליו"ר האיגוד, נבחרה לאה צ'סטרמן.
האיגוד יזם קוד אתי המחייב את החברים בו.
כיום מונה האיגוד כ 200 חברים.
איגוד הפלייבק בישראל מפעיל פורום מנחים אשר בו נפגשים באופן תדיר מנחי הקבוצות ומקיימים ביניהם קשרי עבודה והפריה הדדית.
בנוסף, מפעיל האיגוד מיזמים התנדבותיים חברתיים.
אחת לשנה מתקיים כנס מקצועי בן 3 ימים.
בשנתיים האחרונות הכנס פנה לאפיקים קהילתיים ומתקיים במקומות בהם יש דיאלוג בין קבוצות שונות בחברה הישראלית.
קבוצות לימודיות מתקיימות ברוב חלקי הארץ.
החל משנת 2011 הוקמה מעבדה לחקר תיאטרון פלייבק בתוך מכון ויצמן למדע, רחובות.
המעבדה, בניהולו של פרופסור אורי אלון ובהשתתפות של אנסמבל קרטושקס, עוסקת בחקירה מדעית של תיאטרון פלייבק במטרה להביאו למלוא הפוטנציאל שלו ולהשתמש בו כמעבדה בה ניתן לחקור עקרונות בסיסיים בהתנהגות אנושית.
תיאטרון צה"ל הוא תיאטרון ששייך לחיל החינוך והנוער בצה"ל, ושחקניו הם חיילים וחיילות בשירות סדיר, בעלי רקע במשחק.
ביחד עם שאול ביבר, לבנה פינקלשטיין החלה את תיאטרון צה"ל ולראשונה היה תיאטרון בצה"ל.
כיום התיאטרון מופיע ביחידות צה"ל השונות, עם רפרטואר הצגות קומיות ודרמטיות, ממיטב המחזאות העולמית והישראלית.
בנוסף מוצגים בו מחזות מקוריים של התיאטרון, שנכתבו על ידי מחזאים ישראלים, ועוסקים בחיי חיילי צה"ל, בהווי הנוער הישראלי ובערכים מרכזיים.
תיאטרון רחוב הוא סוג של הופעה תיאטרלית המוצגת במרחב ציבורי, ללא קהל ספציפי המשלם על מנת לראות את ההופעה.
בדומה לתיאטרון שוליים תיאטרון רחוב יכול להיות מוצג בכל מקום, כגון מרכזי קניות, כיכרות מרכזיות, חניונים וקרנות רחוב.
בדרך כלל תיאטרון רחוב יוצג במקומות בהם עוברים מספר רב של אנשים.
השחקנים המבצעים תיאטרון רחוב נעים מאומנים נודדים, ועד חברות תיאטרון גדולות ומאורגנות וקבוצות הרוצות להתנסות במרחבי הופעה שונים.
לעיתים שחקני תיאטרון רחוב מקבלים תשלום מסוים מהעירייה, בעיקר במקרים של פסטיבלים, הופעות ילדים או תהלוכות רחוב, אך לעיתים קרובות יותר השחקנים אינם מקבלים תשלום, או שהם מקבלים תשלום באמצעות הטלת מטבע בכובע מידי הקהל, כל אחד על פי שיקול דעתו.
בכך גם קהל שאינו יכול להרשות לעצמו לשלם עבור הופעת תיאטרון קונבנציונלית, יכול לצפות בהופעת תיאטרון ללא תשלום כלשהו.
על מנת לקיים תיאטרון רחוב יש צורך בתחפושות ואביזרים פשוטים, ובדרך כלל אין ציוד הגברה קולי, והשחקנים מתבססים על קולם הטבעי ועל יכולות פיזיות.
העדר ההגברה הקולית גורם לכך שתיאטרון רחוב בדרך כלל מציג יכולות פיזיות, כגון ריקוד, פנטומימה וסלפסטיק.
בדרך כלל ההופעה צריכה להיות פשוטה, ברורה לעין וקולנית על מנת למשוך קהל.
יש להבדיל בין תיאטרון רחוב, לבין הופעות ציבוריות תיאטרליות אחרות, כגון הופעות בפארקים וגינות ציבוריות, בהן ישנו מרחב מוגדר, ולעיתים מגודר, וקהל שרכש כרטיסים על מנת לראות את המופע.
במקרים מסוימים, שחקני תיאטרון רחוב צריכים לקבל רישיון או אישור מיוחד מהעירייה או הממשלה על מנת להופיע ברחוב.
תיאטרון סן קרלו (באיטלקית: Real Teatro di San Carlo), הוא בית אופרה בנאפולי, איטליה.
זהו בית האופרה העתיק ביותר הפעיל באופן רציף באותו מבנה באירופה.
המבנה הנקרא על שם קרלוס השלישי, מלך ספרד, נחנך ב-4 בנובמבר 1737 בהצגת האופרה "אכילס בסקירוס" (Achille in Sciro) מאת המלחין דומניקו סארו, אופרה המבוססת על מחזה של המשורר והדרמטיסט פייטרו מטסטאזיו.
סארו עצמו ניצח על התזמורת גם בשני קטעי בלט ואינטרמצו שהולחנו בידי גרוסאטסטה.
בזמן הקמתו היה המבנה לבית האופרה הגדול בעולם עם 3,300 מקומות ישיבה.