tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר סיום הלימודים בשנת 1917 פוקראס חזר לקייב ועבד כפסנתרן.
בשנת 1919 הוא התגייס לשורות הצבא האדום ושירת בארמיית הפרשים הראשונה.
עד לשחרור בשנת 1921 הוא כתב מספר שירים שזכו להצלחה.
בשנת 1923 פוקראס הגיע למוסקבה בה הלחין שירים ועבד במיוזיק הול.
בשנים 1926–1936 הוא היה מנהל מוזיקלי ומנצח ראשי של מיוזיק הול במוסקבה.
החל משנת 1932 דמיטרי פוקראס החל לשתף פעולה עם אחיו דניאל בהלחנת מוזיקה לשירים.
ביחד הם כתבו מוזיקה לכ-300 יצירות שרבים מהם זכו להצלחה גדולה.
בנוסף לשירים הם כתבו מוזיקה לסרטים והצגות תיאטרון.
דניאל פוקראס נפטר בשנת 1954 ודמיטרי המשיך להלחין בלעדיו.
על פעילותו בתחום הלחנה פוקראס קיבל מספר עיטורים ופרסים לרבות פרס ברית המועצות בשנת 1936. בשנת 1975 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות.
למשל: שיר הפרטיזנים שכתב עם אחיו דניאל.
שיר זה יצא לאור בעברית וביידיש על ידי מקהלת רון בניצוח קונרד מן ב 1945. שיר אחר הוא מרש הטנקיסטים (עובד למקהלה בידי משה ביק).
פוקראס נפטר בשנת 1978 במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
דמיטרי פיודורוביץ' פוליאקוב היה קצין בכיר (גנרל מיור) במודיעין הצבאי הסובייטי (מינהל המודיעין הראשי של ברית המועצות - גר"ו), אשר שימש כחפרפרת בארגונו והעביר סודות חשובים לארצות הברית במשך כ-20 שנה.
הוא נחשב לאחד הסוכנים הבכירים ביותר שהיו לארצות הברית אי פעם בתוך ברית המועצות.
נולד בעיר סטרובילסק באוקראינה הסובייטית.
בשנת 1939, לאחר סיום בית ספר תיכון התגייס לצבא האדום והתקבל ללימודים בבית הספר לקציני תותחנים בעיר סומי.
הוא סיים את הלימודים והוסמך לקצונה ביוני 1941, כמה ימים לפני הפלישה הנאצית לברית המועצות.
פוליאקוב לחם בחזית מהיום הראשון של הפלישה לברית המועצות.
היה מפקד מחלקה, סוללה, קצין מודיעין במפקדת הארמייה ה-26. את המלחמה סיים בדרגת מיור.
במהלך המלחמה קיבל שני עיטורים על אומץ ליבו ותפקודו בקרבות.
למד באקדמיה צבאית על שם פרונזה במוסקבה ובאקדמיה לדיפלומטיה צבאית (מוסד שמכשיר את קציני ג.ר.או.).
בשנת 1951 הועלה לדרגת פודפולקובניק ונשלח לניו יורק לביצוע משימות ריגול, תחת מסווה של חבר בנציגות ברית המועצות באו"ם.
במהלך שהייתו בניו-יורק נולד לו בן.
כעבור שלושה חודשים התגלתה מחלה קשה אצל בנו.
ניתוח אצל רופא ממוחה בתחום בארצות הברית עלה סכום גבוה ולפוליאקוב לא היה די כסף כדי לשלם על הניתוח.
הוא פנה אל הקצין הממונים אליו בבקשה לסיוע כספי.
לאחר המתנה ארוכה - קיבל תשובה שלילית ממפקדת מנהל המודיעין במוסקבה.
בסופו של דבר בנו הקטן מת מהמחלה.
בשנת 1956 שב פוליאקוב עם משפחתו מהשליחות בניו יורק ושירת 3 שנים במפקדת המודיעין במוסקבה.
בשנת 1959 נשלח פוליאקוב פעם נוספת לניו יורק, שוב תחת מסווה של חבר בנציגות ברית המועצות באו"ם.
ב-8 בנובמבר 1961 יצר ביוזמתו קשר עם סוכן FBI.
בפגישה טען שהתאכזב מהשלטון של ניקיטה חרושצ'וב בברית המועצות וברצונו להגן על דמוקרטיה אמריקאית מפני תוקפנות סובייטית.
הסיבה האמיתית (לפי הערכה) לפגישה היה רצון לנקום בממונים עליו על מות בנו.
פוליאקוב (שקיבל ב FBI שם קוד Tophat) החל להעביר לסוכני FBI מידע על קציני ביון סובייטים (של המודיעין הצבאי ושל ק.ג.ב.) שפעלו תחת מסווה של דיפלומטים, על סוכני מודיעין בלתי לגליים ועל הסוכנים שגויסו על ידי המודיעין הסובייטי מקרב אזרחי ארצות הברית.
כמו כן העביר מדריך להפעלת סוכנים של המודיעין הצבאי.
בשנת 1962 עמד פוליאקוב לסיים את שליחותו ולחזור לברית המועצות.
ב־FBI החליטו להעביר את ההתקשרות עמו לסוכני CIA, אשר יוכלו להיות אתו בקשר בתוך ברית המועצות.
ב־CIA קיבל פוליאקוב שם קוד Bourbon.
פוליאקוב קיבל תפקיד במפקדת המודיעין הצבאי במוסקבה, במסגרת תפקידו היה אחראי (בין היתר) על ניהול פעילות מודיעינית בארצות הברית.
הוא המשיך להעביר מסמכים סודיים ומידע לסוכני ה־CIA.
בשנים 1965–1969 שירת פוליאקוב כנספח צבאי בשגרירות ברית המועצות בבורמה (בפועל - ניהל את פעילות המודיעין הצבאי הסובייטי בדרום מזרח אסיה).
בשנת 1973 נשלח פוליאקוב להודו, בה שוב, תחת מסווה של נספח צבאי, ניהל את פעילות המודיעין הצבאי הסובייטי באזור.
בשנת 1974 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
בשנת 1976 שב לברית המועצות ומונה לראש פקולטה באקדמיה צבאית-דיפלומטית.
בשנת 1980 הוא פרש לגמלאות מסיבות בריאותיות.
לאחר הפרישה לגמלאות הוא המשיך לעבוד במודיעין הצבאי הסובייטי - היה אזרח עובד צבא באגף כוח אדם של הארגון.
בכל אותן שנים המשיך להעביר מידע ל־CIA.
לאחר פרישתו מן הצבא הציעו לו אנשי CIA להימלט בעזרתם מברית המועצות, אך הוא סירב באומרו: "אני רוסי, נולדתי ואמות ברוסיה".
ב-7 ביולי 1986 נעצר פוליאקוב על ידי אנשי הק.ג.ב.
המעצר בוצע על סמך המידע שהועבר לק.ג.ב.
על ידי אולדריץ' איימס ורוברט הנסן.
פוליאקוב נחקר במשך תקופה ארוכה ולאחר מכן נשפט על ידי הקולגיום הצבאי של בית המשפט העליון של ברית המועצות.
הוא ונידון לעונש מוות ב-27 בנובמבר 1987. גזר הדין בוצע ב-15 במרץ 1988.
לפי הפרסומים במקורות פתוחים, במהלך עבודתו עבור ה־FBI והCIA הסגיר פוליאקוב לידיהם 19 אנשי ביון סובייטים שפעלו במערב וכ-150 תושבי מדינות המערב, שריגלו עבור ברית המועצות.
דמיטרי ולדיסלבוביץ' נליובין היה רוכב מרוצי אופני מסלול סובייטי, אלוף אולימפי (סיאול 1988) במרוץ מרדף קבוצתי.
נליובין נולד בלנינגראד שברפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות.
אביו הוא רוכב האופניים ולדיסלב נליובין , שהשתתף באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
באולימפיאדת סיאול (1988), בגיל 17, זכה נליובין במדליית זהב יחד עם ויאצ'סלב יקימוב, ארתוראס קאספוטיס וגינטאוטס אומראס במרוץ המרדף הקבוצתי ל-4,000 מטר בענף אופני המסלול, בשיא עולם חדש של 4:16.10 דקות.
זכייה זו הפכה אותו לאלוף האולימפי הצעיר ביותר בהיסטוריה בענף האופניים.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) התחרה נליובין עבור המשלחת המאוחדת לאחר התפרקות ברית המועצות, וסיים במקום שישי במרוץ המרדף הקבוצתי ל-4,000 מטר בתוצאה של 4:19.343 דקות.
נליובין המשיך להתחרות עד לפרישתו בשנת 1997.
ב-1 בינואר 2005, סמוך לשעה 5:00, יצאו נליובין וחבריו מהבית על-מנת לשגר זיקוקים במרכז סנקט פטרבורג.
מספר בחורים צעירים התעמתו עם נליובין וחבורתו, ובמקום התפתחה תגרה.
נליובין נדקר בבטנו ונפל על הקרקע, והתוקפים נמלטו מהזירה.
כוחות החירום הגיעו לזירה לאחר כחצי שעה, ובשעה 11:40, לאחר ארבע שעות בניתוח בבית החולים נקבע מותו של נליובין כתוצאה מאיבוד דם.
דמיטרי ויקטורוביץ' קוזנצוב הוא כדורגלן עבר רוסי, ששיחק בעמדת קשר הגנתי.
שיחק בשלוש נבחרות לאומיות (ברית המועצות, חבר המדינות העצמאיות ורוסיה).
השתתף ביורו 1992 ובמונדיאל 1994. לאחר הפרישה ממשחק פעיל הפך למאמן כדורגל.
אימן קבוצות מהליגות הנמוכות ברוסיה עד לשנת 2002. מאז מאמן קבוצות חובבים.
מקום שני באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 - 1984
דמיידה הוא יישוב בדואי בגליל, הדרומי מבין יישובי המועצה האזורית משגב, סמוך לכפר מנדא.
היישוב הוקם במאה ה-17 והוכר על ידי מדינת ישראל בשנת 1995. בתחילת 2004 נעשו עבודות פיתוח משמעותיות בכניסה ליישוב.
דמיטרי דמיטרייביץ' שוסטקוביץ' היה מלחין רוסי שפעל בתקופה הסובייטית.
יצירותיו הגדולות הן 15 סימפוניות ו־15 רביעיות מיתרים.
שוסטקוביץ' נולד בסנקט פטרבורג ב-25 בספטמבר 1906, כבן שני למשפחה בת שלושה ילדים.
משפחתו הייתה ליברלית-פלורליסטית מבחינה פוליטית.
מגיל צעיר גילה כישרון מוזיקלי הן כפסנתרן והן כמלחין.
הוא החל בשיעורי פסנתר בגיל 9, ובגיל 12 כבר כתב מארש אבל לזכר שני מנהיגי מפלגת הקדטים שנרצחו בידי מלחים בולשביקים.
בגיל 13 החל ללמוד בקונסרבטוריון של פטרוגרד, אז בניהולו של אלכסנדר גלאזונוב, וכפרויקט סיום כתב את הסימפוניה הראשונה שלו, שבוצעה לראשונה ב-1926.
שוסטקוביץ' החל את דרכו בעולם המוזיקה בקריירה כפולה של פסנתרן קונצרטים ומלחין, אך סגנון הנגינה היבש שלו לא זכה להערכה מספקת.
בתחרות שופן הראשונה בוורשה, בשנת 1927, הוא זכה לציון לשבח אך לא הגיע אל המקומות הראשונים.
אולם לאחר התחרות פגש את המנצח ברונו ולטר, שהתרשם מהסימפוניה הראשונה שלו עד כדי כך שניצח עליה עוד באותה שנה בברלין.
בשנים הבאות התרכז שוסטקוביץ' בהלחנה, וכפסנתרן ביצע בעיקר את יצירותיו שלו.
ב-1927 כתב את הסימפוניה השנייה ("לאוקטובר") והחל לעבוד על האופרה הקומית הראשונה שלו, "החוטם" על פי סיפורו של ניקולאי גוגול.
האופרה עלתה ב-1929 והתקבלה בנימה פושרת למדי.
בשנה זו הכיר שוסטקוביץ' את איוון סולרטינסקי, מוזיקולוג יהודי שהיה לחברו הקרוב עד שהוגלה לסיביר ומת שם ב-1944. סולרטינסקי הכיר לשוסטקוביץ' את המוזיקה של גוסטב מאהלר, אשר השפעתה על שוסטקוביץ' ניכרת מהסימפוניה הרביעית ואילך.
ב-1932 נישא שוסטקוביץ' לנינה וורזר (אשתו הראשונה מתוך שלוש) בנישואים שהוגדרו על ידם כ"פתוחים".
הם התגרשו ב-1935 וחזרו לחיות יחד זמן קצר לאחר מכן.
בשנות העשרים של המאה העשרים ובתחילת שנות השלושים עבד שוטסקוביץ' ב"תיאטרון נוער פרולטרי", מה שהגן עליו במידת מה מתקיפות על רקע אידאולוגי.
הוא הקדיש זמן רב לכתיבת האופרה השנייה שלו, "ליידי מקבת ממחוז מצנסק", שבוצעה לראשונה ב-1934 בהצלחה רבה הן בקרב הקהל והן אצל המבקרים.
בעיתונות הסובייטית נכתב שהאופרה היא "התוצאה של הצלחה כללית של בנייה סוציאליסטית, של המדיניות הנכונה של המפלגה", וכן שאופרה כזו "הייתה יכולה להיכתב רק על ידי קומפוזיטור סובייטי שחונך במיטב המסורת התרבותית הסובייטית".
ברם, מנהיג ברית המועצות סטלין תיעב את היצירה ה"חדשנית" מדי לטעמו, ובמיוחד את הגוון הארוטי שלה, וביקר את המלחין בחריפות.
כתוצאה מכך, משנת 1936 ואילך חלה הידרדרות במעמדו של שוסטקוביץ'.
זה החל בהתקפה עליו בעיתון המפלגתי פראבדה במאמר בשם "בלגן במקום מוזיקה", שנכתב ככל הנראה בידי אנדריי ז'דאנוב בעקבות ביקור של סטלין באופרה "ליידי מקבת ממחוז מצנסק".
מכאן ואילך פסקו ההזמנות ליצירות חדשות של שוסטקוביץ', והכנסותיו הצטמצמו לרבע משהיו לפני ההתקפה עליו.
הסימפוניה הרביעית שלו, שכבר הייתה בשלב החזרות, נגנזה ובוצעה לראשונה רק ב-1961.
תגובתו המוזיקלית של שוסטקוביץ' להוקעה הפומבית שלו הייתה הסימפוניה החמישית שכתב ב-1937, שנשאה את כותרת המשנה (האירונית?): "תשובת המלחין הסובייטי לביקורת מוצדקת".
זוהי יצירה שכוונה לאוזני המשטר.
היא כתובה בסגנון שמרני ובעלת תוכן שקשה לפרשו כפוליטי, אם כי קיימת פרשנות שלפיה החזרה הנוקבת על הצליל לה בפרק האחרון מסמלת כפיית שמחה מצד המשטר.
באותה תקופה הולחנה גם רביעיית המיתרים הראשונה שלו.
בספטמבר 1937 החל שוסטקוביץ' ללמד קומפוזיציה בקונסרבטוריון לנינגרד, והמשרה העניקה לו מעט ביטחון כלכלי.
שוסטקוביץ' שהה בלנינגרד כשהחלה הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941 (מבצע ברברוסה).
והוא נשאר בלנינגרד במהלך חודשי המצור עליה.
הסימפוניה השביעית, שהפרק הראשון שלה הולחן בתקופה זו, מכונה "לנינגרד".
תמונתו של שוסטקוביץ' במדי כבאי, שהתפרסמה בעולם ואף הגיעה לשער ה"טיים", ותוכנית הרדיו שלו, תרמו תרומה מוראלית חשובה למאמץ המלחמתי הסובייטי.
באוקטובר 1941 פונתה משפחתו לקויבישב (כיום סמרה) ושם הושלמה הסימפוניה השביעית, שהייתה לסמל העמידה הרוסית האיתנה במלחמה.
באביב 1943 עבר שוסטקוביץ' עם משפחתו למוסקבה והסימפוניה השמינית נכתבה שם.
אופייה הקודר של הסימפוניה גרם להחרמתה למעשה עד שנת 1960. הסימפוניה התשיעית, שכתב ב-1945, היא אירונית וכתובה בסגנון קלאסי.
שוסטקוביץ' המשיך להלחין גם מוזיקה קאמרית, ובמיוחד ראויה לציון שלישיית הפסנתר השנייה אופוס 67 שהוקדשה לזכרו של סולרטינסקי.
הפרק האחרון שלה מכיל ריקוד מוות יהודי, תגובתו של שוסטקוביץ' לדברים שנודעו לו, לפיהם אילצו הנאצים את היהודים לרקוד לפני שירו בהם למוות.
בשנת 1948 הוקע שוסטקוביץ' פומבית כ"פורמליסט", כלומר ממוקד בצורה, באמנות-לשם-אמנות, ולא במתן שירות מוזיקלי לקהל הסובייטי.
הוא הואשם ב"סילופים צורניים, נטיות אנטי דמוקרטיות, התנוונות בורגנית וקקופוניה קפיטליסטית".
רוב עבודתו נאסרה לפרסום בברית המועצות, הוא אולץ לפרסם התנצלויות שונות ומשפחתו איבדה את זכויות היתר שהוענקו לו כמלחין המקורב לשלטון.
יורי ליובימוב, במאי וידיד, סיפר שבתקופה זו ישן שוסטקוביץ' בחדר המדרגות וחיכה "ליד המעלית" למאסר פתאומי.
בשנים הבאות כתב מוזיקה לסרטים לצורך פרנסה ומוזיקה "רשמית" לצורך שיקום מעמדו הפוליטי.
עבודות רציניות יותר נכתבו למגירה, ביניהן הקונצ'רטו הראשון לכינור ומחזור השירים היהודיים.
חלק מהמגבלות על המוזיקה שלו ועל אורח חייו הוסרו ב-1949, כנראה במגמה לשתפו במשלחת סובייטית לארצות הברית.
באותה שנה נכתבה האורטוריה שלו "שירת היער", שהיללה את סטלין בתור "הגנן הגדול".
ב-1951 נבחר שוסטקוביץ' לסובייט העליון, מה שהשלים את שיקום מעמדו הפוליטי.
מותו של סטלין ב-1953 היה ציון דרך בחזרתו של שוסטקוביץ' לחיק הקונצנזוס הסובייטי.
הסימפוניה העשירית, שנכתבה ובוצעה במהלך שנה זו, מסמלת את השחרור שחש שוסטקוביץ' אחרי מותו של סטלין.
יש פרשנים הגורסים כי הפרק השני והברוטלי שלה, הוא דיוקן מוזיקלי של סטלין.
הפרק השלישי נשען על מוטיב הנגזר מראשי תיבות שמו של המלחין DSCH: רה–מי-במול–דו–סי.
מוטיב נוסף בפרק זה נגזר מהשם אלמירה, שם אחת מתלמידותיו.
בשנות הארבעים והחמישים היו לשוסטקוביץ' יחסים אינטימיים עם שתיים מתלמידותיו: גלינה אוסטרובסקאיה ואלמירה נזירובה.
הוא לימד את אוסטרובסקאיה מ-1937 עד 1947.
מסטיסלב רוסטרופוביץ' תיאר יחסים אלה כ"עדינים", ואילו אוסטרובסקאיה טענה בראיון ב-1995 שבשנות החמישים היא דחתה הצעת נישואין של שוסטקוביץ'.
היחסים עם אלמירה נזירובה היו ככל הנראה בשנות החמישים, על רקע הנישואים הפתוחים של שוסטקוביץ' עם נינה וורזר.
שוסטקוביץ' נישא בשנית למרגריטה קאינובה (בשנת 1956), אך הנישואים לא עלו יפה והם התגרשו לאחר שלוש שנים.
בשנת 1960 הצטרף שוסטקוביץ' למפלגה הקומוניסטית.
צעד שהתפרש כהפגנת מחויבות ולויאליות לשלטון הסובייטי או כסימן לפחד ולכניעה ללחצי השלטון.
אמנם דיכויו של שוסטקוביץ' פחת לאחר מות סטלין, אך בנו של שוסטקוביץ', מקסים, טען שההצטרפות למפלגה הביאה את אביו לדמעות והייתה תוצאה של סחיטה.
בתקופה זו בריאותו של שוסטקוביץ' הידרדרה.
הוא כתב את הרביעייה השמינית שלו, אשר כמו הסימפוניה העשירית סובבת בחלקה סביב המוטיב "DSCH".
הרביעייה גם מעלה בשנית את הנושא היהודי משלישיית הפסנתר השנייה.
בשנת 1962 התחתן שוסטקוביץ' עם אישה צעירה בשם אירנה סופינסקאיה.
במכתב לחברו איזק גליקמן הוא כתב: "הפגם היחיד שלה הוא שהיא בת 27. בכל שאר המובנים היא נהדרת: חכמה, עליזה, ישירה ומאוד נחמדה." הוא היה נשוי לה עד מותו באוגוסט 1975.
באותה שנה (1962) חוברה הסימפוניה השלוש עשרה "באבי יאר" (על שם הטבח בבאבי יאר).
הסימפוניה מכילה טקסטים של המשורר יבגני יבטושנקו, והפרק הראשון שעל שמו נקראת הסימפוניה מכיל את השיר "באבי יאר" של יבטושנקו, העוסק ברצח יהודי קייב וסביבותיה שבוצע שם על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה.
לאחר ביצוע הבכורה של הסימפוניה, יבטושנקו אולץ על ידי השלטונות להוסיף לשירו בית, המזכיר שגם רוסים ואוקראינים נרצחו בבאבי יאר.
בשנות חייו המאוחרות סבל שוסטקוביץ' מבעיות בריאות כרוניות, אך סירב לוותר על וודקה וסיגריות.
כבר ב-1958 חש חולשה בידו הימנית, שבסופו של דבר אילצה אותו לוותר על הנגינה בפסנתר.
ב-1965 הוא אובחן כחולה בסוג נדיר של פוליו.
למעשה (לפי אופי המחלה, מהלכה והתסמינים השונים) מדובר ככל הנראה בהפרעה נוירולוגית כרונית משתקת ונדירה מסוג אחר.
הוא סבל מהתקפי לב ב-1966 וב-1971. מספר פעמים נפל ושבר את רגליו.
ב-1967 כתב שוסטקוביץ' לאחד מידידו: "מטרות שהושגו עד כה: 75% (רגל ימין נשברה, רגל שמאל נשברה, יד ימין דפוקה.
כל מה שאני צריך זה להרוס את יד שמאל, ואז 100% מהגפיים שלי יצאו מכלל שימוש)".
תחושת המוות המתקרב ניכרת ברבות מיצירותיו המאוחרות, במיוחד ברביעיות המאוחרות ובסימפוניה הארבע עשרה משנת 1969. סימפוניה זו היא מחזור שירים העוסקים במוות והכתיבה המוזיקלית נועזת, עם שימוש בשיטת שנים עשר הטונים.
הסימפוניה האחרונה, מספר חמש עשרה, משנת 1971, היא מלודית יותר, עם ציטוטים עצמיים וגם ציטוטים מווגנר ורוסיני.
שוסטקוביץ' נפטר ב-9 באוגוסט 1975 מסרטן הריאות.
ההודעה הרשמית על פטירתו הופיעה בפראבדה באיחור של שלושה ימים, כנראה בשל הצורך באישור הנוסח המדויק על ידי ברז'נייב והפוליטבירו.
עוד בחייו הוא זכה בכבוד של קריאת חצי אי באנטארקטיקה על שמו, בין "חצי האי בטהובן" ו"מדף הקרח באך" מצד אחד, לבין "מפרץ סטרווינסקי" ו"חצי האי מונטוורדי" מצד שני.
בתו של שוסטקוביץ', גלינה, סיפרה שאביה היה אובססיבי מבחינות רבות: חולה ניקיון, מסנכרן את השעונים בבית ללא הרף, שולח מכתבים לעצמו כדי לבדוק את יעילות הדואר וכדומה.
ידידים אחרים טוענים שהיה עצבני ופגיע.
הוא אהב ספורט (בעיקר כצופה) והיה שופט כדורגל מוסמך.
הוא אהב גם כתיבה סאטירית, והכותבים האהובים עליו היו גוגול, צ'כוב ומיכאיל זושצ'נקו.
האחרון העיד על שוסטקוביץ' שהוא: "שברירי, חלש, מסוגר, ישיר מאוד, ילדותי...
אבל גם קשה, שנון, מאוד אינטליגנטי, אולי תקיף, רודני ולא במיוחד נעים הליכות (אם כי הוא נעים הליכות כשהוא בוחר בכך)."
פלורה ליטבינובה אמרה עליו שהוא "איננו מסוגל לומר 'לא' לאיש".
הוא היה מוכן לעזור לכל אדם בתוקף סמכותו כראש איגוד הקומפוזיטורים וחבר הסובייט העליון.
מבחינה פוליטית הוא היה מוכן להיכנע לדרישות השלטון ו"ליישר קו" עמו, אך שמר לעצמו את הזכות לתעב את השליט ואת מפלגת השלטון.
חצי האי שוסטקוביץ' באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של דמיטרי שוסטקוביץ'.
על שמו נקרא רחוב בשכונת נופי ים בצפון תל אביב.
סימפוניה מס' 1 בפה מינור, אופ.
סימפוניה מס' 2 "לאוקטובר" בסי מז'ור (לתזמורת ולמקהלה), אופ.
סימפוניה מס' 3 "האחד במאי" במי-במול מז'ור (לתזמורת ולמקהלה), אופ.
סימפוניה מס' 4 בדו מינור, אופ.
סימפוניה מס' 5 ברה מינור, אופ.
סימפוניה מס' 6 בסי מינור, אופ.
סימפוניה מס' 7 "לנינגרד" בדו מז'ור, אופ.
סימפוניה מס' 8 בדו מינור, אופ.
סימפוניה מס' 9 במי-במול מז'ור, אופ.
סימפוניה מס' 10 במי מינור, אופ.
סימפוניה מס' 13 "באבי-יאר" בסי-במול מינור (לתזמורת, מקהלת גברים וסולן בס), אופ.
סימפוניה מס' 14 (לתזמורת מצומצמת של כלי-מיתר וכלי הקשה, סופרן ובס), אופ.
סימפוניה מס' 15 בלה מז'ור, אופ.
קונצ'רטו מס' 1 לפסנתר (עם חצוצרה ככלי סולו משני) ולתזמורת כלי קשת בדו מינור, אופ.
קונצ'רטו מס' 1 לכינור ולתזמורת בלה מינור, אופ.
קונצ'רטו מס' 2 לפסנתר ולתזמורת בפה מז'ור, אופ.
קונצ'רטו מס' 1 לצ'לו ולתזמורת במי במול מז'ור, אופ.
קונצ'רטו מס' 2 לצ'לו ולתזמורת, אופ.
קונצ'רטו מס' 2 לכינור ולתזמורת בדו דיאז מינור, אופ.
רביעיית מיתרים מס' 1 בדו מז'ור, אופ.
רביעיית מיתרים מס' 2 בלה מז'ור, אופ.
רביעיית מיתרים מס' 3 בפה מז'ור, אופ.
רביעיית מיתרים מס' 4 ברה מז'ור, אופ.
רביעיית מיתרים מס' 5 בסי-במול מז'ור, אופ.
רביעיית מיתרים מס' 6 בסול מז'ור, אופ.
רביעיית מיתרים מס' 7 בפה-דיאז מינור, אופ.
רביעיית מיתרים מס' 8 בדו מינור, אופ.
רביעיית מיתרים מס' 9 במי-במול מז'ור, אופ.
רביעיית מיתרים מס' 10 בלה-במול מז'ור, אופ.
רביעיית מיתרים מס' 11 בפה מינור, אופ.
רביעיית מיתרים מס' 12 ברה-במול מז'ור, אופ.
רביעיית מיתרים מס' 13 בסי-במול מינור, אופ.
רביעיית מיתרים מס' 14 בפה-דיאז מז'ור, אופ.
רביעיית מיתרים מס' 15 במי-במול מינור, אופ.
פרלוד וסקרצו, לשמיניית כלי-קשת, אופ.
שלישייה מס' 1 לפסנתר, כינור ולצ'לו בדו מינור, אופ.
שלישייה מס' 2 לפסנתר, כינור ולצ'לו במי מינור, אופ.
חמישייה לפסנתר ולרביעיית מיתרים בסול מינור, אופ.
סונטה לצ'לו ולפסנתר ברה מינור, אופ.
סונטה מס' 2 בסי מינור, אופ.
קונצ'רטינו לשני פסנתרים בלה מינור, אופ.
"ליידי מקבת ממחוז מצנסק" (על פי לסקוב), אופ.
"תור הזהב", בלט בשלוש מערכות, אופ.
"הבורג", בלט בשלוש מערכות, אופ.
"הנחל הבהיר", בלט בשלוש מערכות, אופ.
"מן השירה היהודית העממית", לפסנתר (או לתזמורת), סופרן, מצו-סופרן וטנור, אופ.
פתיחה חגיגית לתזמורת, בלה מז'ור, אופ.
תזמור לאופרה של מוסורגסקי, "חובנשצ'ינה", אופ.
"הוצאתו להורג של סטפאן ראזין" (על פי יבטושנקו), קנטטה לתזמורת, מקהלה ולסולן בס, אופ.
"אוקטובר", פואמה סימפונית בדו מינור, אופ.
סוויטה לתזמורת במה (נודעה בעבר כסוויטת ג'אז מס' 2, אופ.
דמינית (Damin) הייתה שפת פולחן סודית לה נחשפו רק גברים משבט הלרדיל באוסטרליה שעברו טקס חניכה.
במהלך טקס החניכה גברים לאחר גיל ההתבגרות עברו מילה ולאחר מכן למדו שפת סימנים שהפכה במשך שנה לאמצעי היחיד שלהם לתקשר עם סביבתם.
לאחר מכן על מנת לעבור לשלב הבא עברו הגברים פיום שופכה ורק אז למדו את השפה הדמינית.
כיום טקסי חניכה אלו אינם מתבצעים עוד, השפה הדמינית אינה מדוברת ואף השפה הלרדילית מאוימת על ידי החלפתה באנגלית.
הדמינית היא השפה היחידה מחוץ לאפריקה שהשתמשה בעיצורים מצוצים כחלק ממאגר הפונמות שלה וכמו כן קיימים בה צלילים שאינם קיימים באף שפה אחרת בעולם.
אוצר המילים הדמיני מצומצם ומכיל 250 שורשים לכל היותר המוטים לפי מערכת הנטייה של הלרדילית, כאשר כל שורש מייצג משמעות כללית ולא ספציפית המקבילה לקבוצה של מילים ספציפיות רבות בשפה הלרדילית.
גברים שעברו טקס חניכה דיברו בדמינית באירועים פולחניים אך גם בחיי היומיום לצד השפה הלרדילית כמו במסעות ציד ורכילויות.
שיאו האישי אותו קבע באוגוסט 2015, הוא 2.29 מטר.
קרויטר נולד בעיר נריונגרי הנמצאת בדרום יקוטיה שבמזרח רוסיה ועלה לישראל ב-1999 עם אמו.
עד יולי 2009 החזיק בתעודת מעבר בלבד ולא בדרכון ישראלי, זאת לאחר שמשרד הפנים סירב להנפיק לו דרכון בדרישה שיציג מסמכים מאביו, שאינו נמצא בקשר עמו מאז גירושי הוריו.
למד בבית הספר שבח מופת בתל אביב.
בגיל 14 וחצי השתתף לראשונה באליפות ישראל לבוגרים וקבע תוצאה של 1.98 מטר.
שנה מאוחר יותר, ב-2008, העפיל לגמר באליפות ישראל, בו קבע תוצאה זהה שהספיקה לו למקום החמישי.
באותה שנה קבע תוצאה של 2.12 מטר באליפות אירופה למועדונים שנערכה בפורטוגל.
באליפות ישראל, ממנה נעדר ניקי פאלי, הזוכה בארבע האליפויות הקודמות, הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.19 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה לקאדטים שנערכה בקיץ 2009 בברסנונה שבאיטליה, זכה קרויטר במדליית הזהב לאחר שעבר בניסיון הראשון גובה של 2.20 מטר.
בכך היה לאתלט הישראלי הראשון שזוכה בתואר אלוף העולם במפעל זה.
במרץ 2010, בתחרות האתלטיקה הארצית של בתי הספר שבר קרויטר את שיא בתי הספר בקפיצה של 2.22 מטר.
קרויטר משתייך לאגודת הספורט של מכבי תל אביב ומתאמן תחת הדרכתו של אנטולי שפרן.
באולימפיאדת הנוער שנערכה בסינגפור באוגוסט אותה שנה זכה קרויטר במדליית זהב בקפיצה לגובה כשעבר גובה של 2.19 מטר, לפני ברנדון סטארק מאוסטרליה (2.19 מטר).
בתחרות אתלטיקה שנערכה בהדר יוסף בפברואר 2011, קבע קרויטר שיא אישי של 2.28 מטר, כבר בניסיון הראשון, תוצאה שרק ששני קופצים ישראלים בעבר הצליחו להשיג טובה ממנה (קונסטנטין מטוסביץ' וניקי פאלי).
באליפות העולם באתלטיקה 2011 לא העפיל לגמר וסיים במקום ה-31 בלבד עם תוצאה של 2.16 מטר.
באליפות העולם לנוער (עד גיל 19) שנערכה בברצלונה, ספרד ב-2012 סיים במקום רביעי ביחד עם איליה איוואניוק מרוסיה בתוצאה של 2.21 מטר.
קרויטר סבל מפציעה ממושכת ברגלו ואף עמד לפרוש מאתלטיקה עד שעבר טיפולים בגרמניה.
באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 23 שנערכה ביולי בטאלין שבאסטוניה, זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.24 מטר, אחרי איליה איוואניוק (2.30 מטר).
באוגוסט 2015 שיפר את שיאו האישי כשעבר גובה של 2.29 מטר.
בכך הבטיח את הקריטריון להשתתפות באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו.
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם, הולנד ביולי 2016 סיים קרויטר במקום 13 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.23 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו קבע תוצאה של 2.17 מטר ולא עבר את שלב המוקדמות.
באוניברסיאדה שהתקיימה בטאיפיי, טאיוון בשנת 2017, סיים דימה קרויטר במקום ה-6 לאחר שקבע תוצאה של 2.23 מטר.
דמיטרי שמיאקה היה נסיך מוסקבה בתקופת מאבק בין בני דמיטרי דונסקוי על כס הנסיך.
מקור השם שלו אינו ברור.
קיימות שתי גרסאות - שהקמור הוא מילה טטרית שפרושה "תכשיט" או לפי הגרסה השנייה - פרוש השם הוא "בעל כוח גדול במיוחד".
בשנות ה-30 של המאה ה-15 הוא היה שותף פעיל במאבק אביו יורי דמיטרייביץ' ואחיו ואסילי הפוזל על כס נסיך מוסקבה.
לאחר פטירתם, החל משנת 1436 הוא היה בראש המחנה.
ב-7 ביולי 1445 במהלך הקרב בין ואסילי השני, נסיך מוסקבה לבין הכוחות של חאנות קאזאן הנסיך נלקח בשבי.
בהתאם לנוהג, כס נסיך מוסקבה הועבר לדמיטרי שמיאקה כי באותה התקופה הוא היה הבכור בין צאצאיו איוואן הראשון, נסיך מוסקבה.
ואסילי השני הבטיח סכום כסף גדול לחאן, הצליח להשתחרר מהשבי ואף קיבל משוביו כוח צבאי שהיה צריך לעזור לו לחזור לשלטון.
עם חזרתו של ואסילי למוסקבה, דמיטרי שמיאקה העביר לו את השלטון ללא בעיות וחזר לעיר אוגליץ' באזור מוסקבה.
לצורך העברת כסף לשוביו ואסילי הגדיל מאוד את המיסים והדבר גרם להתמרמרות גדולה בקרב האצילים בנסיכות.
רבים מהם ביקשו מדמיטרי לחזור למוסקבה.
בתמיכתם, בפברואר 1446 הוא כבש את העיר והחל כהונה שנייה של שלטונו.
מספר ימים לאחר מכך נתפס גם נסיך ואסילי.
דמיטרי שמיאקה החליט לעוור אותו לאות נקמה על אחיו ואסילי הפוזל ושלח אותו לאוגליץ'.
אבל השלום בין בני הדודים היה שברירי מאוד.
בסוף שנת 1446 כוחות שתמכו בואסילי השני התקרבו למוסקבה וב-17 בפברואר 1447 הוא החזיר לעצמו את השלטון.
דמיטרי שמיאקה המשיך במאבק צבאי, אך ללא הצלחה והפסיד במספר קרבות.
בשנת 1452 הוא הצליח להימלט לנובגורוד וככל הנראה הורעל שם בשנת 1453.
דמיטרי ריבולובלב (רוסית: Дмитрий Евгеньевич Рыболовлев; נולד ב-22 בנובמבר 1966) הוא איש עסקים ואוליגרך רוסי המכהן כנשיא קבוצת הכדורגל הצרפתית מונקו.
ריבולובלב למד רפואה במכון הרפואי של פרם, עיר הולדתו, וסיים את לימודיו בשנת 1990. את הונו צבר לאחר שרכש בשנות התשעים שליטה בענקית הדשנים הרוסית אורלקלי (Uralkali) אשר הייתה לפני כן בבעלות המדינה.
בשנת 1995 מונה ליו"ר החברה.
נכון ל-2008 הוא החזיק ב-66% ממניות החברה.
במאי 1996 נעצר בחשד שהזמין את רצח איש העסקים יבגני פנטיילמונוב, שהתנגד למהלכים מסוימים בתוככי החברה.
ריבולובלב היה עצור במשך 11 חודשים במתקן כליאה זמני בפרם.
לפי מגזין פורבס, נכון לינואר 2022 ריבולובלב האדם ה-391 בעושרו בעולם עם כ-6.7 מיליארד דולר.
משנת 1995 הוא מתגורר בשווייץ.
במהלך השנים 2010–2011 הוא מכר את החזקותיו באורלקלי.
בשנת 2011 הוא רכש מניות של "בנק אוף סייפרוס", הבנק הגדול בקפריסין, בנק והפך לבעל השליטה.
בשנת 2012 הפך לנשיא קבוצת הכדורגל מונקו.
תחתיו הקבוצה זכתה באליפות צרפת 2016/2017 ובגביע הליגה הצרפתית 2017 ו-2018. בשנת 2013 מינה את ואדים ואסילייב לסגנו ויחד הובילו מסע רכישות נרחב של שחקנים.
בנובמבר 2018 נעצר לחקירה על ידי משטרת מונקו ונערכו חיפושים באחוזתו, על רקע האשמתו בשחיתות.
ידוע כחובב אמנות גדול והוא מימן את הפקתו של סרט תיעודי על תולדות מוזיאון פושקין, חזון אלוהי, בבימויו של לאוניד פרפיונוב, איתו ריבולובלב נוטה לשתף פעולה.
במאי 2013 רכש את הציור "מושיע העולם" מאת לאונרדו דה וינצ'י ב-127.5 מיליון דולר.
הוא תבע את סותבי'ס בטענה כי הונתה אותו לשלם מחירים גבוהים בעבור ארבעה ציורים, ובהם "מושיע העולם".
אולם בינואר 2024 דחה בית משפט בארצות הברית דחה את תביעתו.
בנובמבר 2017 מכר את הציור "מושיע העולם" של לאונרדו דה וינצ'י לבאדר בן עבדאללה בן מוחמד בן פרהאן אל-סעוד, נסיך סעודי מבית סעוד.
הרכישה, בסכום של 450 מיליון דולר, נחשבת למכירת הציור היקרה ביותר בהיסטוריה.
דמיין את זה הוא סרט מסוגת קומדיה רומנטית אשר שודר לראשונה ב-18 ביולי 2008 בערוץ ABC Family.
בסרט מככבים אשלי טיסדייל ורובי אמל.
הסרט נצפה על ידי 5.3 מיליון צופים.
מנדי גילברט היא נערה מתבגרת לא פופולרית בתיכון נוטינגהאם.
היא גרה עם אביה, טום ויש לה שתי חברות - אלקסה וקאיין.
ליסה קרוס היא האויבת שלה, משום שמנדי מאוהבת בחבר של ליסה - דרו פטרסון.
כאשר מנדי מגלה שדרו מצטרף לצוות השחייה בתיכון היא מחליטה להצטרף גם.
בשטח הבריכה היא מאבדת את משקפיה, נופלת למים ומאבדת את ההכרה.
כשהיא מתעוררת היא מגלה שדרו הציל אותה.
היא נפגשת עם דרו באגם ליד התיכון שאביה אסר עליה ללכת אליו.
כאשר ליסה רואה את דרו ומנדי ביחד היא כועסת.
היא מוצאת את הטלפון הנייד של מנדי על הרצפה, היא מתקשרת לאבא של מנדי ומספרת לו שבתו באגם.
דרו מזמין את מינדי כבת זוגו לנשף סיום שנת הלימודים, אך אביה אוסר עליה לצאת מהבית ולהשתמש בטלפון הנייד, בטלוויזיה ובמחשב.
מינדי משקרת לאביה כדי להגיע למסיבה - היא מספרת שהיא הולכת אל אלקסה כדי ללמוד.
אולם, אביה מתקשר אליה בשיחת וידאו, כל חצי שעה כדי לבדוק שהיא ואלקסה אכן לומדות.
הבנות מוצאות פתרון טכני לבעיה זו וממשיכות לרמות את אביה של מנדי.
מנדי נהנית מאוד בנשף הסיום ומוכתרת למלכת הנשף.
אשלי טיסדייל - מינדי גילברט
רובי אמל - דרו פטרסון
סינדי באסבי - ליסה קרוס
קווין פולק - טום גילברט
מקסים רוי - מארשה גילברט
מתיו רודסאף - דני שארפל
בשנת 2008 יצא פסקול הסרט.
יש בפסקול 22 שירים ובאלבום משתתפים אשלי טיסדייל, אנג'י הילטון, ג'וש קלי ועוד.
דֶמִיס רוּסוֹס היה זמר יווני שפעל במגוון סוגות מוזיקליות, החל מרוק מתקדם ופסיכדלי, דרך פופ וכלה במוזיקת עולם.
הוא שר במגוון שפות ועיקר להיטיו היו באנגלית ובצרפתית.
דמיס נולד למשפחה מהקהילה היוונית באלכסנדריה שבמצרים.
אביו יורגוס רוסוס עבד כמהנדס.
ב-1956, לאחר משבר סואץ, נאלצו היוונים לעזוב את מצרים בחוסר כל, ומשפחתו של רוסוס עברה ליוון.
לאחר שהתבססו החל רוסוס הצעיר לעסוק במוזיקה וב-1965 הצטרף ללהקת "The Idols" שביצעה גרסאות כיסוי ולא זכתה להצלחה מרובה.
ב-1968 חבר לקלידן ואנגליס והמתופף לוקאס סידראס להקמת להקת בנה של אפרודיטה.
הלהקה נחשבה פורצת דרך בתחום הרוק המתקדם ושילבה גם קטעי רוק פסיכדלי.
באמצע אותה שנה הוציאה הלהקה את הסינגל הראשון שלה שנקרא "Rain and Tears" והוא הגיע לצמרות המצעדים באירופה ובישראל.
השיר שכלל אלמנטים מפרי עטו של המלחין הקלאסי יוהאן פכלבל מכר למעלה ממיליון עותקים והגיע לזהב.
באוקטובר יצא אריך הנגן הראשון של הלהקה שנקרא "End of the World", כלל בתוכו את הסינגל הראשון ושילב רוק פסיכדלי ובלדות.
ב-1968 בעקבות הצלחת תקליטה הראשון, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות באירופה ואף הופיעה בהופעת אורח בפסטיבל סן רמו.
בינואר 1970 הוציאה הלהקה את תקליטה השני שנקרא "It's Five O'Clock" ומתוכו הצליח מאוד שיר הנושא.
ביוני 1972 הוציאה הלהקה את אלבומה הכפול "666", ששילב ארט רוק עם רוק פסיכדלי, נחשב לאלבומה הטוב ביותר ולאחד מאלבומי הקאלט הראשונים בתחום מוזיקת הרוק.
האלבום מכר למעלה מ-20 מיליון עותקים.
עם צאתו התפרקה הלהקה וחבריה פנו לקריירת סולו.
רוסוס יצא למסע הופעות יחיד ברחבי אירופה והוציא מספר אלבומים בהם התבלט סגנונו החדש שהיה קליט יותר ומורכב פחות מוזיקלית.
באמצע שנות ה-70 ידע רוסוס הצלחה גם בישראל.
ביוני 1975, ביקר רוסוס בישראל והופיע במספר ערים.
במצעד השנתי של רשת ב' ב-1974 הגיע למקום ה-15 עם השיר "My Only Fascination" וב-1975 למקום ה-25 עם השיר "From Souvenir To Souvenir".
רוסוס החל להקליט במספר שפות ובכלל זה יוונית ויפנית וב-1982 חזר לשתף פעולה עם ואנגליס כשכתב את השיר "Tales of the Future" לפסקול הסרט "בלייד ראנר".
במהלך שנות ה-80 חלה נסיגה בקריירה של רוסוס, משקלו האמיר לכדי 147 קילוגרמים והיו לכך השלכות על מצב בריאותו.
בנוסף, היעדר ההצלחה המוזיקלית גרם לו לדיכאון קליני בגינו טופל רפואית.
ב-14 ביוני 1985 היה רוסוס אחד מהנוסעים שנחטפו במהלך חטיפת טיסה 847 של TWA, וממשלת יוון שחררה תמורתו ותמורת 7 נוסעים יוונים נוספים את המחבל עלי עטוה.
ב-1989 חזרה ההצלחה להאיר פנים לרוסוס לאחר דואט בשם "Young Love" שביצע עם הזמר הגרמני דראפי דויטשר.
ב-1993 הוציא את האלבום "Insight".
בהמשך יצא למסע הופעות בדובאי, ברוסיה ובבריטניה.
ב-2006 יצא אלבומו "live in Brasil" וב-2009 האלבום "Demis".
במאי 2010 היה אמור לערוך את הופעה אחת בישראל בהיכל נוקיה, אך יומיים קודם לכן ביטל את הגעתו.
במאי 2014 הודיע בשנית על ביטול מופע לו ציפו רבים ממעריציו בישראל, הפעם בהיכל התרבות, בשל מצבו הבריאותי הקשה.
בינואר 2015 אושפז בבית חולים פרטי באתונה ושם ב-25 בינואר הלך לעולמו מסרטן הכבד.
דמיטרי ויקטורוביץ' שאקולין הוא כדורסלן עבר ומאמן.
שאקולין עסק בכדורסל מגיל צעיר, בזכות אביו שהיה כדורסלן ושיחק באליפות מחוז קירוב בכדורסל.
בגיל 14 שאקולין עבר למוסקבה שם שיחק במספר קבוצות נוער.
במשך עונה (1997-1998) שיחק שאקולין בצסק"א מוסקבה ובמשך שנתיים שיחק בליגה הישראלית כשחקן במכבי ראשון לציון (1999-2000).
לפני שהחליט לפרוש ממשחק פעיל שיחק בשנים 2001-2002 בספרטק סנקט פטרבורג.
כמאמן מקצועי, שאקולין אימן את חימקי מוסקבה (2003-2007), את דינמו מחוז מוסקבה (2008) ומיולי 2008 החל לשמש כעוזר מאמן של אטורה מסינה בצסק"א.
שאקולין היה גם עוזרו של יבגני פאשוטין באליפות אירופה לנוער ב-2005 כאשר רוסיה זכתה בטורניר.
בנבחרת רוסיה עבד כעוזר מאמן לדייוויד בלאט שאף הציע אותו כמועמד להחליפו לכשיעזוב את אימון הנבחרת הרוסית.
היה ממלא מקום מאמן קבוצת הכדורסל של צסק"א מוסקבה מה-25 בנובמבר 2010, לאחר פיטוריו של דושקו וויישביץ' בעקבות סדרת כישלונות ביורוליג.
הוא המשיך בתפקידו עד ל-28 בפברואר 2011, כשהתפטר בשל סדרת כישלונות נוספים.
דַמִיק-אִילִישוּ (אכדית: 𒁕𒈪𒅅𒉌𒉌𒋗, da-mi-iq-i₃-li₂-šu) היה מלכה האחרון של איסין, שלט בין השנים 1794-1817 לפנה"ס ל פי הכרונולוגיה התיכונה ובין 1752 – 1730 לפי הכרונולוגיה הנמוכה.
על פי ספרם של וסרמן ובלוך הוא שלט בין השנים 1808 - 1786 לפנה"ס.
על פי רשימת המלכים השומרית שלט במשך 23 שנים.
דמיק-אילישו הצליח לכבוש את ניפור ושלט בה במשך 11 שנים.
הוא בנה מקדש לאל אמורו, אל זה מזוהה בעיקר עם האמורים, אך לא ברור אם צעד מצביע על מוצאו של דמיק-אלישו או התגברות השפעת של אמורים על איסין.
ביחד עם ארך, בבל ורפיקום הכריז מלחמה על מלך לרסה רים-סין הראשון, אבל בשנת 1808 לפנה"ס הקואליציה הזאת הובסה על ידי רים-סין והתפרקה.
לאחר מכן רים-סין החזיר לשליטתו את העיר ניפור שנכבשה לפני כן על ידי דמיק-אילישו (ככל הנראה העיר נכבשה בין השנים 1813 ו-1808 לפנה"ס, אבל יכול להיות שזה קרה בין השנים 1808 ו-1803 לפנה"ס).
אחרי שהוא איבד את ניפור, נכבשה איסין בירתו לזמן-מה על ידי מלך בבלי סין-מובליט בשנת 1797 לפנה"ס, אבל אז הצליח להחזיר אותה.
בשנת 25 למלכותו של רים-סין הראשון, מלכה של לרסה, הוא כבש את אל-דמיק-אילישו - "עירו של דמיק-אילישו".
רים-סין המשיך את כיבושיו בממלכת איסין, כשלוש שנים לאחר כיבוש אל-דמיק-אילישו הוא כבש את דונום, עיר נוספת בממלכת איסין ושנה לאחר מכן הוא כבש את איסין ובכך באה קצה של ממלכת איסין.
דמיטרי אלכסנדרוביץ' קרוגלוב הוא כדורגלן עבר אסטוני ממוצא רוסי, אשר שיחק בעמדת המגן
שיחק במועדונים האסטונים חיויק אמאסטה, טאלינה JK ולבדיה טאלין, אחת הקבוצות החזקות ביותר באסטוניה.
ב-2005 עבר ללוקומוטיב מוסקבה, אך ערך רק 10 משחקי ליגה.
ב-2006 הושאל לקובאן קרסנודאר, שם שיחק רק פעם אחת: במשחק 1/16 גמר הגביע הלאומי.
בעונת 2007 שיחק בהשאלה בטורפדו מוסקבה וב-2008 הושאל לנפטצ'י האזרית.
בתום העונה חתם בקבוצה ושיחק בה עד 2010. עד 2011 הופיע בקבוצה אינטר מאותה עיר.
באוגוסט 2011 חתם ברוסטוב חוזה ל-3 שנים.
את שערו הראשון בקבוצה הבקיע ב-18 בספטמבר 2011 מול צסק"א מוסקבה.
12 באוקטובר 2004 ערך קרוגלוב את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אסטוניה במוקדמות מוקדמות מונדיאל 2006 במשחק מול נבחרת לטביה.
את שערו הראשון בנבחרת כבש ב-12 בנובמבר 2005 במשחק ידידות מול פינלנד בפנדל.
הסופר קאפ הרוסי - 2005 (לוקומוטיב מוסקבה)
מקום שלישי בליגת העל הרוסית - 2005, 2006 (לוקומוטיב מוסקבה)
מקום שני בליגה הראשונה של רוסיה - 2006 (קובאן קרסנודאר)
ספורטאי החודש באזרבייג'ן - מרץ 2008
דֶּמֶם כִּתְמִי (ecchymosis) הוא כתם דימום תת-עורי שקוטרו גדול מסנטימטר אחד.
הגדרה רחבה יותר של הדמם הכתמי מגדירה אותו כיציאה של דם אל הרקמות מכלי דם קרוע.
מונח זה תקף גם לשינוי הצבע התת-עורי שנובע מזליגה של דם בתוך הרקמה שנחבלה.
הדמם הכתמי דומה להמטומה (צרור דם) או לחבורה, אולם בניגוד לחבורה, הנגרמת מחבלה גופנית, דמם כתמי אינו בהכרח נגרם בשל חבלה, ובדומה לארגמנת, יכול לנבוע מתפקוד לא תקין של תאים בדופן כלי הדם.
גבולותיו של הדמם הכתמי מפושטים יותר משל ארגמנת.
ישנן סיבות רבות להמטומות תת-עוריות, ובהן דמם כתמי.
הפרעות במערכת הקרישה, כמו המופיליה, יכולות לגרום ליצירת דמם כתמי בילדים.
דמיין: ג'ון לנון סרט תיעודי משנת 1988 על המוזיקאי הבריטי ג'ון לנון.
הסרט מוזכר בשירו של הזמר הישראלי דני רובס "רכבות 68-80-88" שיצא ב-1991.
הסרט כולל אוסף רחב היקף של שיאים מהקריירה המוזיקלית של לנון.
בנוסף ישנן בו הקלטות שטרם הושמעו: הקלטה אקוסטית של השיר Real Love שהוקלטה ב-1979, והקלטה שבוצעה בחזרות לשיר Imagine בשנת 1971.
הסרט הוזמן על ידי יוקו אונו, אשתו של לנון, ואף לא אחד משלושת חברי הביטלס לשעבר, פול מקרטני, ג'ורג 'האריסון או רינגו סטאר, הסכים להשתתף בסרט.
הסרט מורכב מראיונות עם בני משפחה וקולגות של לנון ומקטעי ארכיון.
בין המרואיינים גם סינתיה לנון, אשתו הראשונה.
ג'ון וסינתיה התחתנו צעירים, באופן לא מתוכנן, ב-1962, לאחר שהיא גילתה שהיא בהיריון עם בנם ג'וליאן, שבהמשך המשיך את דרכו של לנון והפך גם הוא לזמר.
נישואיהם ידעו קשיים ומשברים רבים, והסתיימו סופית ב-1968, אך היו לכך רמזים מטרימים, עליהם מספרת סינתיה בסרט.
סרט זה אינו סרט הטלוויזיה Imagine משנת 1972 (אותו יצרו לנון ויוקו אונו).
דמיטרי איוואנוביץ' ריאבישב (; 23 בפברואר 1894 - 18 בנובמבר 1985) היה מפקד בכיר בצבא האדום אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה.
ריאבישב נולד ב-23 בפברואר 1894 בכפר קולוטובקה (כיום במחוז רוסטוב) למשפחה ממוצא קוזאקי.
ב-1915 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית והוצב בחיל הפרשים הקוזאקי.
הוא לחם במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית, וב-1917 הצטרף למפלגה הבולשביקית.
ב-1918 הוא הצטרף לצבא האדום, ובמהלך מלחמת האזרחים ברוסיה שימש כמפקד מחלקה ומאוחר יותר כמפקד בריגדת הפרשים ה-42. בין 11 ל-25 באוגוסט 1920 הוא אף פיקד על דיוויזיית הפרשים ה-16 כחלק מארמיית הפרשים הראשונה.
ב-1922 מונה למפקד כוחות הפרשים במחוז הצבאי צפון הקווקז, וב-1923 סיים את האקדמיה הצבאית פרונזה.
ב-1930 מונה למפקד בריגדת הפרשים השמינית, וב-1936 מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-13. בספטמבר 1937 הוא מונה למפקד קורפוס הפרשים הראשון, אשר ב-1939 הפך לקורפוס הפרשים הרביעי.
ב-4 ביוני 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל לייטננט ומונה למפקד הקורפוס הממוכן השמיני.
עם תחילת המתקפה הגרמנית ביוני 1941, הועבר הקורפוס של ריאבישב מהעתודה אל הארמייה השישית.
הוא השתתף בקרבות על לוצק, דובנו וברודי.
ב-22 ביולי הוקמה הארמייה ה-38 וריאבישב מונה למפקדה.
ב-30 באוגוסט מונה ריאבישב למפקד החזית הדרומית.
כאשר קיבל ריאבישב את הפיקוד על החזית, היא כבר הייתה במצב של נסיגה כשהיא נרדפת על ידי קבוצת ארמיות דרום.
ב-5 באוקטובר ארמיית הפאנצר הראשונה הגיע לחופי ים אזוב וכיתרה את הארמייה ה-18 הסובייטית.
כ-100 אלף חיילים נפלו לשבי.
בשל כך, הודח ריאבישב מתפקידו (אשר הועבר ליעקב צ'רביצ'נקו), ומונה למפקד הארמייה ה-57. הארמייה נכללה במסגרת החזית הדרומית, והשתתפה במתקפה הסובייטית באזור דונבאס במסגרתה הצליח הצבא האדום להשתלט על בליטה בקו החזית הגרמני באזור בארבנקובו.
בפברואר 1942 חלה ריאבישב בטיפוס הבטן ואושפז.
לאחר החלמתו ב-5 במרץ מונה למפקד הארמייה ה-28. במאי של אותה שנה הוא לחם עם הארמייה בקרב חרקוב השני במסגרת החזית הדרום מערבית, והואשם במנהיגות גרועה.
בשל כך, ב-4 ביולי הועבר מתפקידו.
רק במרץ 1943 מונה ריאבישב למפקד ארמיית המילואים השלישית אשר הוצבה באזור קלוגה.
במאי של אותה שנה הוא מונה לסגן מפקד ארמיית המשמר השלישית.
הוא לחם עם הארמייה במהלך המתקפה הסופית לשחרור הדונבאס, ועל חלקו בה עוטר בעיטור קוטוזוב מדרגה שנייה.
ב-28 בינואר 1944, לבקשתו, הוא הועבר לפקד על קורפוס המשמר ה-34 והשתתף עמו בשחרור ניקופול בפברואר של אותה שנה.
בין 18 בפברואר ל-29 במרץ הוא שימש כמפקד זמני של ארמיית המשמר השלישית.
ב-12 באפריל הוא מונה למפקד קורפוס המשמר השלישי אשר הוצב בעתודה כחלק מארמיית ההלם החמישית.
ביוני מונה לנציג הסטאבקה בארמיות ה-65 וה-47, והשתתף בשחרור העיר בוברויסק.
ב-18 ביולי מונה למפקד הקורפוס ה-114, והשתתף עמו במבצע לובלין-ברסט.
על חלקו במהלך המבצע עוטר בעיטור בוגדן חמלניצקי מדרגה ראשונה.
לאחר מכן השתתף עם הקורפוס במבצע פרוסיה המזרחית, מבצע פומרניה המזרחית והקרב על ברלין.
במאי 1945 נפגשו אנשיו עם חיילי הצבא הבריטי על קו ויסמר-ויטנברג.
ב-1946 מונה ריאבישב לסגן מפקד המחוז הצבאי המזרח סיבירי.
הוא פרש מהצבא ב-1950, וכתב מאמרים שפורסמו במגזינים צבאיים.
הוא נפטר ברוסטוב על הדון ב-18 בנובמבר 1985 בגיל 91.
דמיטרי רומנוביץ' רומנוב , היה נשיאה של אגודת משפחת רומנוב (Объединение Членов Рода Романовых) ואחד מהטוענים לראשות שושלת המלוכה של בית רומנוב ולכתר הצאר הרוסי.
דמיטרי רומנוביץ' נולד ב-17 במאי 1926 ליד עיירת הנופש אנטיב (Antibes) שבריביירה הצרפתית.
הוא היה בנם של רומן פטרוביץ', נסיך רוסיה ושל הדוכסית פרסקוביה שרמטייבה (Прасковья Шереметева).
אביו של דמיטרי היה בנם של פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ושל מיליצה, נסיכת מונטנגרו, ונכדם של ניקולאי ניקולאייביץ' האב ושל אלכסנדרה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג.
ניקולאי ניקולאייביץ' (סבו של אביו של דמיטרי רומנוביץ') היה בנם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושל הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה.
דמיטרי בילה את עשר השנים הראשונות לחייו באנטיב שבצרפת, שם קיבל חינוך רוסי מסורתי.
בשנת 1936 עבר עם משפחתו לאיטליה, שם הוא המשיך את לימודיו והוא התגורר בארמון המלכותי ברומא.
בשנת 1946 עברה משפחתו למצרים, שם התגוררו מספר שנים לפני שחזרו לאיטליה.
בשנת 1960 הוא עבר לדנמרק, שם עבד במשך מספר בנקים וביניהם בנק Danske, שם הוא היה מנהל עד לפרישתו בשנת 1993. הוא היה דובר רוסית, צרפתית, אנגלית, דנית, ואיטלקית.
ב-21 בינואר 1959 התחתן דמיטרי עם יוהנה פון קאופמן, ולאחר מותה בשנת 1989 התחתן בשנית ב-28 ביולי 1993 עם דוריט רבנטלו, אך משתיהן לא היו לו ילדים.
ביוני 1992 הוא היה אחד משבעה נסיכי רומנוב שנפגשו בפריז, והחליטו להקים את קרן רומנוב לרוסיה.
ביולי 1993 הוא ביקר ברוסיה, כדי להחליט על אילו תחומי צדקה צריכים להתמקד.
הנסיך דימיטרי כיהן כיו"ר קרן רומנוב לרוסיה מאז היווסדה.
כמו כן הוא היה גם יו"ר קרן הנסיך דימיטרי רומנוב לצדקה, אשר אותה ייסד בשנת 2006.
ב-31 בדצמבר 2016 מת דמיטרי בקופנהגן, לאחר הידרדרות חדה במצב בריאותו.
מכיוון שהוא מת ללא בנים זכרים, נותרה מריה ולדימירובנה רומנובה הטוענת היחידה לכתר הצאר הרוסי.
דמיטרי היה חבר באגודת משפחת רומנוב מאז היווסדה בשנת 1979, וביולי 1998 הצטרף לשאר חברי המשפחה הקיסרית בסנקט פטרבורג, כדי להשתתף בהלווייתו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה ובני משפחתו.
במרץ 2003 הזמין ראש ממשלת בולגריה, הצאר לשעבר, סימאון סקסקובורגותסקי, את דמיטרי להשתתף באירועים החוגגים את שחרור בולגריה מידי השלטון העות'מאני במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
בספטמבר 2006, לאחר מסע שידול מוצלח של משפחת המלוכה הדנית ונשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, סידר דמיטרי את העברת שרידי הקיסרית מריה פיודורובנה מדנמרק, שם מתה בגולה, לרוסיה, כדי שתוכל להיקבר יחד עם בעלה אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה.
כצאצא של סופיה מהנובר, דמיטרי היה גם בסדר הירושה לכתר הבריטי.
דמיטרי אולגוביץ' רוגוזין הוא מדינאי רוסי, דיפלומט, דוקטור למדעי הפילוסופיה.
כיהן כמנכ"ל תאגיד החלל רוסקוסמוס, ממאי 2018 עד יולי 2022. החל מדצמבר 2011 ועד מאי 2018 כיהן כסגן ראש ממשלת הפדרציה הרוסית, יו"ר ועדת התעשייה הצבאית של ממשלת הפדרציה הרוסית.
עד מרץ 2006 היה יו"ר מפלגת "רודינה" ובשנים 2003–2004 כיהן כסגן יושב ראש הדומה הממלכתית.
מינואר 2008 עד דצמבר 2011 כיהן כשגריר הפדרציה הרוסית בברית הצפון אטלנטית (נאט"ו) בבריסל.
בנו, אלכסיי רוגוזין, הוא סמנכ"ל שירות ההוצאה לפועל הפדרלי, גוף ממשלתי ברוסיה האחראי ליישום צווי משפט, מאז פברואר 2024.
דמיטרי רוגוזין נולד במוסקבה ב-1963 למשפחת אנשי צבא.
אביו, אולג רוגוזין, היה גנרל-לויטננט שירת כסגן ראש שירות החימוש במשרד ההגנה הסובייטי.
הוא למד בבית ספר 59 ולאחר מכן בבית ספר 73 והתמחה בצרפתית.
ב-1978 התקבל לקומסומול, תנועת הנוער של מפלגת השלטון ולמד עיתונות בפקולטה לעיתונאות של אוניברסיטת מוסקבה.
ב-1981 למד במחלקה הבינלאומית של הפקולטה לעיתונות.
בשנתו השנייה בלימודים התחתן עם סטודנטית הפקולטה לפילולוגיה, טטיאנה סרבריאקוב.
דמיטרי עבד כעיתונאי מתחיל במערכת סוכנות הידיעות "נובוסטי" ככתב באמריקה הלטינית ובטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות.
הוסב בקובה מספטמבר 1985 ועד פברואר 1986.
ב-1986 השלים את לימודיו וב-1988 השלים גם את לימודי הכלכלה באוניברסיטה למרקסיזם-לניניזם של מפלגת השלטון.
לאחר לימודיו עבד בוועדת ארגוני הנוער של ברית המועצות.
עם התפרקות ברית המועצות החל להיות מעורב פוליטית והוא הצטרף למפלגה החוקתית-הדמוקרטית — מפלגת חירות העם (Конституционно-демократическая партия — Партия народной свободы), שבראשה עמד חבר הסובייט העליון מיכאיל אסטפאייב.
רוגוזין נבחר לסגן יושב ראש המפלגה ועמד בראש "פורום-1990", התאחדות למנהיגים פוליטיים צעירים.
באוגוסט 1991 היה בצד של הפרלמנט בעת הפוטש של אוגוסט.
באפריל 1992 הקים את "ברית התחייה של רוסיה" (Союз возрождения России), תנועה פוליטית שמטרתה הייתה לאגד את הנוצרים הדמוקרטיים והסוציאל-דמוקרטים.
במאי-יוני אותה שנה השתתף בסכסוך המזוין שפרץ בטרנסניסטריה, שם הכיר את הגנרל אלכסנדר לבד.
במרץ 1993 יזם את הקמת קונגרס הקהילות הרוסיות (Конгресс русских общин), בו השתתפו קהילות של רוסים מכל שטחי חבר המדינות.
בסוף 1993 ניסה להשתתף בבחירות לדומה אך כשל.
ב-1995 התמודד יחד עם לבד כחלק מקונגרס הקהילות הרוסיות, בבחירות לדומה, אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה, שעמד על 5%.
במרץ 1997 גרף 37.91% מקולות הבוחרים וקיבל מקום בבית התחתון של הפרלמנט.
הוא נבחר לסגן יושב ראש הוועדה לענייני לאום של מועצת הפדרציה של רוסיה ועסק בענייני הפזורה הרוסית בצפון הקווקז.
בשנים 1997 - 1998 היה חבר ועדה להדחת בוריס ילצין.
בבחירות 1999 נבחר מחדש כחבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית ונבחר לחבר הוועדה ליחסים בינלאומיים ועמד בראש המשלחת הפרלמנטרית לאספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה.
מיולי 2002 ועד אוגוסט 2003 היה אחראי למשא ומתן עם האיחוד האירופי וליטא כנציגו המיוחד של נשיא רוסיה לענייני מחוז קלינינגרד והרחבת גבולות האיחוד האירופי.
הצליח לאפשר הקלות מעבר לאזרחי רוסיה, דרך ליטא.
בינואר 2004 סיים את תפקידו.
ב-9 בינואר 2008 הוא מונה בצו נשיאותי לשגריר רוסיה בברית נאט"ו ונשלח לבריסל.
באפריל 2009 הוענקו לו עיטורים דיפלומטיים וכהונתו הוארכה בפברואר 2011.
בדצמבר 2011 חזר לרוסיה וב-23 בדצמבר נשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב, מינה אותו לתפקיד סגן ראש ממשלת רוסיה לענייני תעשייה צבאית.
במסגרת תפקידו הוטל עליו לפקח על בניית קוסמודרום ווסטוצ'ני הזמנות נשק, פיתוח המוכנות הצבאית בחוג הארקטי ופיתוח כלי נשק חדישים.
ב-18 בינואר 2012 תמך בהקמת הארגון העל-מפלגתי "החזית העממית הכל-רוסית" ב-21 במרץ 2012 מונה לנציג הנשיאותי המיוחד בטרנסניסטריה.
במגזין Forbes רוגוזין כונה "הנץ העיקרי של מדיניות החוץ הרוסית".
במרץ 2014 הוא היה בין האישים הפוליטיים שארצות הברית הטילה עליהם סנקציות בעקבות משבר אוקראינה ונאסר עליו לטוס לארצות הברית.
ב-29 בדצמבר 2015 שירות הביטחון האוקראיני הכריז על רוגוזין כפרסונה נון גראטה בשל תמיכתו בסיפוח חצי האי קרים.
בינואר 2012 הוא מונה ליושב ראש הוועדה לתעשייה צבאית של ממשלת רוסיה.
בספטמבר 2014 הוועדה הועברה לאחריות נשיא רוסיה.
ב-24 במאי 2018 מונה בצו נשיאותי של ולדימיר פוטין לתפקיד מנכ"ל רוסקוסמוס, התאגיד הממלכתי לפעילות חלל.
אחד הדברים הראשונים שרוגוזין החל לבצע עם כניסתו לתפקיד היה לדאוג לכך שרוסקוסמוס תפקח באופן צמוד על יישום חוזים והסכמים מול חברות הייצור בתעשיית החלל.
ודחף ליתר פיקוח על מחלקות רוסקוסמוס וקרא ללשכת החשבון של הפדרציה הרוסית לבחון את ספרי הוצאות וההכנסות של התאגיד.
הוא הכניס שינויים בתוכנית הייעוד הפדרלית עד שנת 2025 והורה להתאים את קוסמודרום ווסטוצ'ני לטיסות מאוישות לחלל ולהעביר את משרדי חברות החלל לסיביר, צמוד לקוסמודרום החדש.
ביוני 2018 הודיע כי קיימת אפשרות להשתמש בחלליות הסויוז לטיסות מאוישות לירח, עד שתושלמנה עבודות הפיתוח על החלליות מדגם "פדרציה".
הוא גם הודיע כי העבודות על המשגר פרוטון לקראת סיום וקרא לערוך אנליזה של משימות החלל הרוסיות בתחנת החלל הבינלאומית, להגדיל את כמות השיגורים מקוסמודרום ווסוטצ'ני ולהאיץ תוכניות פיתוח מנועי טילים.
לאחר בדיקת לשכת החשבון של הפדרציה הרוסית פורסמו לבקשתו של רוגוזין נתוני הבדיקה והתברר כי ישנן הפרות תקציב בגובה 760 מיליארד רובלים.
בעקבות זאת, נעצרו מספר בכירים בתעשיית החלל הרוסית, לרבות מנכ"ל חברת לאבוצ'קין, סרגיי למשבסקי ובכירים נוספים הואשמו בהעלמת כספים בסכום של 330 מיליון רובלים.
באוגוסט 2018 נעצר סמנכ"ל בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה, אלכסיי בלובורודוב.
בספטמבר 2018 בית המשפט במוסקבה דן את מנכ"ל חברת סויוז אדוארד צ'סנוב למאסר בגין גנבת כספי ציבור בגבוה 7.5 מיליארד רובלים, שהועלמו מתקציבי רוסקוסמוס.
חרף אופיו וגישתו הלאומנית, במסגרת תפקידו כראש תאגיד החלל הלאומי, רוגוזין מנהל מספר שיתופי פעולה עם סוכנויות חלל זרות, לרבות תחזוק שיתופי פעולה עם סוכנות החלל האירופית ועם נאס"א.
ב-22 בנובמבר 2018 רוגוזין נבחר ליו"ר דירקטוריון בנק "פונדסרוויסבנק" שבאפריל 2019 שינה את שמו לרוסקוסמוס בנק.
בדצמבר 2018 מונה לנציג המיוחד של נשיא רוסיה לענייני שיתוף פעולה בינלאומי בתחום החלל.
בפברואר 2019 יזם את הקמתו של מרכז החלל הלאומי, שנועד לשמש כמטה סוכנות החלל ולאגד 18 חברות חלל רוסיות תחת קורת גג אחת.
בנוסף, כצעד שיווקי, יזם את הפקת סרט החלל "האתגר" בשיתוף פעולה עם ערוץ 1 הרוסי.
ביולי 2022 פוטר מתפקידו כראש תאגיד החלל רוסקוסמוס.
בספטמבר 2023, נבחר בבחירות לרשויות המקומיות כסנאטור של מועצת הפדרציה של רוסיה מטעם מחוז זפורוז'יה הכבוש.
דמיעה (גוטציה, באנגלית: Guttation) היא תהליך בו מופרשות טיפות של לשד העצה מקצוות העלים של צמחים עילאיים.
דמיעה יכולה להזכיר בשטח טיפות של טל, אך טל נוצר מהתעבות של נוזלים החיצוניים לצמח בעוד הדמיעה נוצרת מנוזלים המופרשים מהצמח.
בלילה, לא מתרחש בדרך כלל תהליך של דיות מכיוון שרוב הצמחים סוגרים את הפיונית שלהם בלילה.
כאשר הלחות בקרקע גבוהה, פוטנציאל המים של השורשים יהיה נמוך מהפוטנציאל בקרקע, מה שיגרום למים להיכנס אל השורשים.
המים יצטברו בצמח, מה שיגרום ללחץ בשורשים.
הלחץ הזה בשורשים גורם למים לצאת כטיפות דרך קצה העלה.
בחלק מהצמחים פעולה זאת קוראת דרך הידאטודות או בלוטות ייעודיות אחרות.
הדמיעה בעיקר מתרחשת כאשר אין אידוי מפני הצמח, מה שמונע קוהזיה המושכת את מולקולות המים כלפי מעלה.
חוסר אידוי כזה יגרם לרוב בגלל לחות גבוהה באוויר או סגירת פיוניות, תהליכים שיתרחשו בדרך כלל במהלך הלילה.
הנוזלים המופרשים בעת הדמיעה יכולים להכיל מגוון רחב של תרכובות לא אורגניות, בעיקר סוכרים ואשלגן.
כתוצאה מכך, כאשר הדמיעה מתייבשת נשאר פעמים רבות קרום לבן על העלה.
דמיטרי שרשן (בבלארוסית: Дзьмітры Шершан; נולד ב-28 בדצמבר 1988) הוא ג'ודוקא בלארוסי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
הוא התחרה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 והודח בסיבוב השני לאחר שהפסיד לרישוד סובירוב האוזבקי.
שרשן זכה במדליית ארד באליפות אירופה במונפלייה 2014 ובמדליית ארד נוספת באליפות אירופה בתל אביב 2018.
מונפלייה 2014: מדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג
תל אביב 2018: מדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג
גראנד פרי אלמטי 2013: מדליית כסף
גראנד פרי בודפשט 2014: מדליית כסף
גראנד סלאם אבו דאבי 2014: מדליית זהב
טורניר המאסטרס 2015: מדליית כסף
גראנד סלאם אבו דאבי 2018: מדליית ארד.
דמיס קאריבידיס הוא שחקן, קומיקאי ומפיק רוסי, ממנחי התוכנית "קומדי קלאב".
השתתף מטעם נבחרת חבל קרסנודאר בקה-וה-אן וזכה איתה בליגה הבכירה בעונת 2010. גילם את נפוליאון בונפרטה בסדרה הוסר והשתתף בצילומי הסדרה "החופשה" ששודרה בשנת 2021.
אחרי התפרקות ברית המועצות עברה המשפחה לעיר סלוניקי שביוון, ועד כיתה ח' למד בבית ספר יווני.
לאחר מכן המשפחה עברה לעיר גלנז'יק ולאחר סיום לימודי התיכון למד באוניברסיטת סוצ'י לתיירות.
הוא הופיע במספר תוכניות בידור טלווזיניות כדוגמה רוסיה שלנו, קומדי קלאב ובתוכניות שונות של TNT.
הוא דובר יוונית ולמד גם אנגלית וספרדית.
במאי 2014 נישא לפלאגיה קאריבובאיה.
במאי 2015 נולדה להם בת ראשונה, סופיקו.
בתם השנייה, דורותיאה נולדה באוקטובר 2017 ובפברואר 2019 נולד להם בן.
שנה סרט/סדרה דמות הערות 2021 החופשה בוריה סדרת טלוויזיה2020הוסארנפוליאון בונפרטהסדרת טלוויזיה; הופעת קמע2016בורודאץ'סדרה2013ים.
הוא מוכר החל משנת 2003 בה הופיע בתוכנית כישרונות בקרואטיה, הוא שיחק במחזות מוזיקליים והופיע בעוד מגוון תוכניות טלוויזיה.
ניצח בקדם הקרואטי לאירוויזיון, Dora 2020 ונבחר לייצג את קרואטיה באירוויזיון 2020 ברוטרדם, הולנד, שבוטל עקב מגפת הקורונה.
דמיר קדז'ו נולד ב-24 במאי 1987 בעיר אומישליי שבאי קרק שבקרואטיה.
הוא סיים את לימודיו בבית ספר מוזיקלי באומישליי ושר במקהלה של הכנסייה.
כשהיה ילד רצה להיות גינקולוג לצד השירה, אך ויתר על הרעיון כאשר הלך לתחרות הכישרונות "Super Nova Music".
דמיר עבר ניתוח בלסת, כי לא היה יכול לדבר ולאכול בצורה נורמלית, והייתה לו בעיה בהגייה של מילים, מה שהיה חשוב למקצוע שבחר.
לאחר הניתוח הוא לא היה יכול לדבר למשך חודש, והליך ההחלמה לקח לו שלושה חודשים, עד שיכל ללעוס באופן נורמלי שוב.
הוא הודה כי הניתוח גרם לו להיות אדם חזק יותר ובטוח יותר בעצמו ובהחלטות החשובות שהוא לוקח בחייו.
בשנת 2003 הופיע בתוכנית הקרואטית "Super Nova Music", הוא ריגש את הקהל והשופטים עם האישיות שלו והגשת השירים שלו.
הוא הגיע למקום השביעי בתוכנית.
ההחלטה להופיע בתוכניות טלוויזיה נלקחה בגיל 16 ומאז עבד קשה על מנת להגיע למעמד.
כשנה לאחר מכן, בינואר 2004, הפך קדז'ו לחלק מלהקת הבנים "Saša, Tin i Kedžo" יחד עם סשה לוזר וטים סמרדז'יץ'.
הלהקה הוציאה לאור אלבום בכורה בשם "Instant" האלבום מכר 10,000 עותקים והסינגל הבולט שבו "365" הגיע לפסגת המצעד הקרואטי למשך שישה שבועות.
ב-2005 הלהקה התפרקה וקדז'ו לקח הפסקה מקריירתו.
לאחר שזכה בפרס בטקס הפרסים "Melodije Istre i Kvarnera" על שיר הבכורה הטוב ביותר עם השיר "Ki bi sad reke" בשנת 2006 ועל המשמעות הטובה ביותר של שיר עם "Kanet na vetru" בשנת 2007, הוא החל להוסיף לשיריו מוטיבים איטלקיים.
ב-2011 קדז'ו נרשם לדורה 2011, הקדם הקרואטי לתחרות האירוויזיון, הוא הפסיד בקדם.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-2014 דמיר חזר לעבוד ואף מילא אולמות בהופעותיו.
בשנת 2015 ניצח דמיר קדז'ו בפסטיבל הרוסי הבינלאומי "New Wave", ומאז החל לעבוד על שירים באנגלית.
ב-2016 ביום האישה הבינלאומי, קדז'ו ערך הופעה גדולה ברייקה.
בדצמבר 2016 קדז'ו זכה בעונה השלישית של תוכנית הטלוויזיה "Tvoje lice zvuči poznato", תוכנית הטלוויזיה הנצפית ביותר בקרואטיה.
ב-2020 ניגש דמיר קדז'ו לקדם האירוויזיון הקרואטי פעם נוספת, הוא זכה בקדם עם 31 נקודות ונבחר לייצג את קואטיה עם שירו "Divlji vjetre".
האירוויזיון באותה שנה בוטל עקב מגפת הקורונה.
דמיטרי גריגורייביץ' שצ'רבצ'וב (; 18 בפברואר 1857 – 18 בינואר 1932) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת האזרחים הרוסית.
שצ'רבצ'וב נולד ב-18 בפברואר 1857 בעיר רוזה שבנפת מוסקבה.
הוא היה נצר למשפחת אצולה אשר מוצאה בהורדת הזהב.
אביו גרגורי, היה גנרל-מיור בצבא האימפריה הרוסית.
בשנת 1873 הוא סיים את לימודיו בגימנסיה הצבאית אורל, ולאחר מכן למד בבית הספר לתותחנים מיכאילובסקי אותו סיים בשנת 1876. ב-1877 הוא הועבר לרגימנט הארטילריה הרכובה של המשמר הקיסרי.
ב-1878 הוא הועלה לדרגת פודפורצ'יק, וב-1881 לדרגת פורוצ'יק.
בשנת 1884 הוא סיים את לימודיו באקדמיית המטה הכללי ניקולייב.
לאחר מכן הועבר למחוז הצבאי פטרבורג.
ב-1907 הוא הפך לראש האקדמיה הצבאית ניקולייב, ומילא תפקיד חשוב בהכנסת רפורמות לאקדמיה.
ב-1912 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-9.
מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 נכלל הקורפוס של שצ'רבצ'וב בארמייה ה-11 של אנדריי סליבנוב ולחם עמה בקרב גליציה.
ב-5 באפריל 1915 התפטר סליבנוב בגלל בריאות לקויה ושצ'רבצ'וב מונה למפקד הארמייה במקומו.
הוא המשיך להילחם בקרבות כנגד האוסטרו-הונגרים, ובאוקטובר 1915 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים ומונה למפקד הארמייה השביעית.
תחת פיקודו לחמה הארמייה בהצטיינות במהלך מתקפת ברוסילוב.
ב-1 באפריל 1917 הוא מונה למפקד החזית הרומנית אשר כללה יחידות רוסיות ורומניות ולחמה כנגד הגרמנים על אדמת רומניה.
לאחר מהפכת אוקטובר החלה החזית של שצ'רבצ'וב להתפורר.
הוא צעד עם אנשיו ליאשי ויצר קשר עם מיכאיל אלכסייב שהחל בהקמת הצבא הלבן.
הוא הצליח לשלוח חלק מאנשיו לרוסטוב על הדון שם חברו לאנשיו של אלכסייב.