tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשחק הראשון קרלסרוהה ניצחה 3:1 כשהסלר הבקיע צמד, אך הסלר שבר את רגלו במשחק ליגה מול פורטונה דיסלדורף, ונעדר מהגומלין מול ברונדבי, שניצחה 5:0 והדיחה את קרלסרוהה.
הסלר חזר רק לשני המחזורים האחרונים של עונת 1996/1997, אך עזר לקרלסרוהה לסיים במקום השישי ולהבטיח מקום בגביע אופ"א גם בעונת 1997/1998, אז הודחה קרלסרוהה בסיבוב השלישי.
באותה עונה, הקבוצה נקלעה לקשיים בבונדסליגה, ולמרות סיום עונה טוב, נשרה אל הבונדסליגה השנייה, וזו הייתה ירידת הליגה הראשונה בקריירה של הסלר.
בתום עונה זו, עזב הסלר את קרלסרוהה, לאחר שהבקיע 28 שערי ליגה ב-118 הופעות.
בקיץ 1998 עבר הסלר לאלופת אירופה הטרייה בורוסיה דורטמונד בהעברה חופשית.
הסלר לא הצליח בבורוסיה דורטמונד תחת המאמן הצעיר מיכאל סקיבה, שהעדיף על פניו את אנדראס מולר כשחקן שיוכל לקחת את המושכות של הקבוצה.
הסלר הופיע 18 פעמים בלבד, ולא סיים 90 דקות אפילו פעם אחת.
בתום עונה אחת, חתם הסלר במינכן 1860, שם שיחק ארבע עונות.
הייתה זו תקופה טובה מאוד מבחינת הסלר ומבחינת מינכן 1860, כאשר הסלר שיתף פעולה עם מרטין מקס, הראלד צ'רני ומרקוס שרוט.
בעונת 1999/2000 סיימה הקבוצה במקום הרביעי המפתיע בבונדסליגה, אך כשלה לעלות לליגת האלופות לאחר הפסד בפלייאוף העלייה ללידס יונייטד.
גם בשאר העונות של הסלר, הקבוצה סיימה בחצי העליון של הטבלה והגיעה למפעל האינטרטוטו, אך ללא הצלחה יתרה.
בשנת 2003 עזב הסלר את מינכן 1860, לאחר שצבר 115 הופעות והבקיע 21 שערים.
בעונה האחרונה של הסלר בקריירה, 2003/2004, הוא שיחק ברד בול זלצבורג, שם הופיע 19 פעמים, והודיע על פרישה.
להסלר 101 הופעות במדי נבחרת גרמניה, לרבות תקופת גרמניה המערבית, בין השנים 1988 ו-2000. הסלר ייצג את גרמניה באולימפיאדת סיאול (1988), שם זכה עם הנבחרת במדליית ארד.
לאחר מכן, הסלר היה חלק בלתי נפרד מהזכייה הגרמנית במונדיאל 1990 לאחר ניצחון במשחק הגמר בתוצאה 1:0 על נבחרת ארגנטינה, בו שיחק 90 דקות.
הסלר היה שותף גם להפסד של גרמניה בגמר יורו 1992 לנבחרת דנמרק, אך נכלל בנבחרת מצטייני הטורניר.
הסלר ייצג את גרמניה גם במונדיאל 1994 בו הודחה גרמניה ברבע הגמר לאחר הפסד 2:1 לנבחרת בולגריה.
הסלר היה שחקן הרכב קבוע ביורו 1996 בו זכתה הנבחרת הגרמנית לאחר ניצחון בגמר על נבחרת צ'כיה בשער זהב של אוליבר בירהוף.
בדרך לגמר, הבקיע הסלר את הפנדל הראשון בבעיטות ההכרעה בחצי הגמר מול נבחרת אנגליה, לאחר 1:1 בתום 120 דקות.
הסלר השתתף עם גרמניה גם בכישלונות במונדיאל 1998 בו הודחה הנבחרת ברבע הגמר לאחר תבוסה 3:0 לנבחרת קרואטיה, ויורו 2000, בו הודחה הנבחרת בשלב הבתים.
לאחר יורו 2000 הסלר לא לבש עוד את המדים הלאומיים.
הסלר נודע בזכות בעיטותיו המסובבות ("בננה") ובשל יכולתו לשמש כעושה משחק.
למרות היותו של הסלר שחקן מוערך, הוא מעולם לא זכה בתואר קבוצתי, והפסיד עם שלל קבוצותיו בשבעה גמרים שונים.
עם זאת, להסלר שני תארים בינלאומיים ומדליית ארד אולימפית במדים הלאומיים.
תומאס הנרי האקסלי היה ביולוג אנגלי שנודע בכינויו "הבולדוג של דרווין", על שום הגנתו העיקשת על תאוריית האבולוציה.
הדיון המפורסם של האקסלי היה ב-1860 עם הארכיבישוף סמואל וילברפורס, בו הראה האקסלי את הדמיון הרב בין האנטומיה של בני אדם וגורילות.
האקסלי היה כותב מדע פופולרי מוכשר וטבע לראשונה את הביטוי "אגנוסטי", כדי להסביר את עמדתו הנייטרלית לגבי נושאים של דת ושל אמונה.
האקסלי לא קיבל רבים מרעיונותיו של דרווין, כגון רעיון ההתפתחות ההדרגתית והברירה הטבעית, אך בכל זאת הגן עליהם בעקשנות אל מול הרעיונות הדתיים, לפיהם כל ייצור חי נברא כמו שהוא.
האקסלי נחשב כאבי תורת ה"ביוגנזה", הטוענת כי כל תא חי התפתח מתא חי אחר, וכמקדם תורת ה"אביוגנזה", המסבירה את התפתחות החיים מחומר דומם.
האקסלי נולד בכפר קטן על יד לונדון.
הוא היה אחד משמונה אחים, מהם אחד נפטר.
אביו היה עוזר מנהל בית ספר ומורה למתמטיקה.
כשתומאס היה בן שש עברה המשפחה לקובנטרי, שם עבד האב בבנק.
למרות החינוך הרשמי של כשנתיים בלבד שקיבל, כבר מילדותו התעניין במדע ודת, לימד את עצמו מתמטיקה, גאולוגיה, פילוסופיה ופיזיקה, קרא כתבים אוניטריים והושפע מתומאס קרלייל שהפריד בין תאולוגיה ליראת אלוהים והיה השורש לאגנוסטיציזם של האקסלי בעתיד.
מגיל 13 החל האקסלי להתמחות אצל בעלה של אחת מאחיותיו שעסק ברפואה, בהמשך התמחה אצל בעלה של אחותו הגדולה ביותר, אליזבת.
בגיל 16 התקבל לבית ספר ללימודי אנטומיה ולאחר כשנה, בזכות הישגים מרשימים בלימודיו, קיבל מלגה ללימודים ב-Charing Cross Hospital, אולם נאלץ להפסיק את לימודיו שם לאחר שנתיים בלבד בגלל בעיות כלכליות.
ניסיונו הספיק לו על מנת להתקבל לצי המלכותי ב-1845 וכבר ב-1846 התמנה לעוזר רופא האונייה במסע מחקר על הספינה "Rattlesnake" ובמהלך ארבע השנים הבאות, ערך האקסלי מסעות על הספינה אל חופי אוסטרליה וגינאה החדשה.
ממצאיו של האקסלי מהמסעות היו בסיס לעשרות פרסומים מדעיים שזיכו אותו בסטטוס מכובד בחברה המדעית, ובאחד ממסעותיו לאוסטרליה הכיר את הנרייטה הית'ורן (Henrietta Heathorn), לימים אשתו.
רבים מפרטיו הביוגרפיים בשנותיו על ה-Rattlesnake אפשר לבסס על התכתבויותיו עם הנרייטה הית'ורן.
במחקרו האקסלי התרכז במשפחת חסרי חוליות ומאמרו "על האנטומיה של משפחת המדוזות" ("On the anatomy and the affinities of the family of Medusae"), שנכתב ב-1849 על פי ממצאיו מהמסעות, הוכר ופורסם על ידי החברה המלכותית והציב את האקסלי באחד הדרגים החשובים של אנשי המדע של אותה עת.
בשנים שלאחר תום המסעות על ה-Rattlesnake, התפרנס האקסלי בעיקר מכתיבה מדעית והרצאות.
ב-1851, בזכות הישגיו בתחום המדע והמחקר נבחר האקסלי לחבר בחברה המלכותית ובהמשך, קיבל את מדליית הזהב לפיזיולוגיה של החברה, הרבה בזכות מחקרו על המדוזה.
ב-1854 מונה לפרופסור להיסטוריה של הטבע (Professor of Natural History) בבית הספר המלכותי במיינס שבלונדון, בעיקר בזכות חברו, אדוארד פורבס (Edward Forbes), שכיהן בתפקיד לפניו.
בהמשך מונה האקסלי לחוקר הטבע במדעי הגאולוגיה ולמרצה בתחום אנטומיה השוואתית בבית החולים סיינט תומאס (St.
בשנים הבאות המשיך להרצות ולפרסם בעיקר בנושא חסרי החוליות.
החל מ-1856 וב-16 השנים הבאות עסק האקסלי בחקר מאובנים ופרסם עשרות מאמרים ומחקרים בנושא.
הכינוי "הבולדוג של דרווין" נבע מהגנתו התקיפה של האקסלי על תאוריית האבולוציה של דרווין מול מתנגדיה.
בשנותיו כחוקר מאובנים, עד הפרסום של "מוצא המינים" בנובמבר 1859, האקסלי לא הביע דעה משמעותית בהקשר לתאוריית האבולוציה.
הוא קרא את "Principles of Geology" של צ'ארלס לייל והיה שותף לגישתו של לייל כי מבחינת התופעות, מאז בריאת העולם הן נשארו כפי שהיו בעבר וכי כל תופעה מן העבר ניתנת להסבר על ידי תופעות ההווה.
עם פרסום "מוצא המינים", הפך האקסלי בהדרגה לאחד הסנגורים הגדולים של דרווין ועקרון האבולוציה, אך למרות תמיכתו היה מודע לכמה בעיות מהותיות של הטענה.
בהרצאתו "On the types of animal life" הוא חזה את אחת מטענות הנגד העתידיות והיא החוסר בראיות גאולוגיות.
כמו כן, האקסלי תמך בטענה כי האבולוציה התרחשה בעיקר בגלל ממצאים שמצא האקסלי בעצמו אשר תמכו בתאוריה, אך לא הסכים לגמרי עם הטענה של הברירה הטבעית.
עם זאת, בביקורת שלו ב"טיימס", כתב האקסלי על "מוצא" כי ההנחה הזו מאפשרת למדע לתת הסבר לאינספור האנומליות בתפוצת היצורים לאורך החלל והזמן ובהמשך כתב כי דרווין מניח בספרו "גשר של עובדות" לפערים העצומים במדע.
באותה שנה האקסלי פרסם כ-12 מאמרים על מחקריו בתחום המאובנים שהצטרפו למסת ההוכחות שהצטברה בעד תאוריית האבולוציה.
ביוני 1860 השתתף האקסלי בדיון פומבי במוזיאון אוניברסיטת אוקספורד.
לדיון הועלו טיעונים נגד תאוריית האבולוציה כאשר בצמרת המתנגדים עמד ריצ'רד אוון, אחד המבקרים הגדולים של "מוצא המינים", אשר העלה את הטענה כי אם בוחנים מוח של גורילה, יימצאו יותר הבדלים בינו לבין מוחו של אדם, מאשר בינו לבין הקוף הכי נחות.
החלק המפורסם של הכנס היה הוויכוח בין האקסלי לבין הבישוף של אוקספורד דאז, סמואל ווילברפורס שנשא דברים בתמיכה לאוון ונגד דרווין והאקסלי.
הוא פנה להאקסלי ושאל בגיחוך מאיזה צד של המשפחה הוא טוען להיות צאצא של קוף, הסבא או הסבתא.
על כך האקסלי השיב כי לאדם אין סיבה להתבייש בסבא קוף, אך אם ישנו אב קדום שיש להתבייש בו, זהו דווקא אדם שכאשר אינו מרוצה מהצלחתו המפוקפקת בתחומו, צולל לתוך שאלות מדעיות ואינו אלא מערפל אותן בדיבורים ריקים.
זאת על מנת להסיח את דעת שומעיו מהנושא האמיתי על ידי סטייה לדת ודעות קדומות.
המפגש באוקספורד הרים את האקסלי לדרגת הלוחם האולטימטיבי למען העקרונות הדרווינאיים ועורר לא מעט תמיכה ואהדה בקרב השומעים.
ב-1865 כתב האקסלי את החיבור "Emancipation Black and White" שדן בנושא עבדות בארצות הברית לאחר מלחמת האזרחים ובהשכלה גבוהה לנשים.
בחיבורו האקסלי טען כי על אף שהשחורים לא יוכלו להגיע לרמתו של האדם הלבן, אין סיבה שיישאר ברמה הנמוכה ביותר וכי אם תינתן אמנציפציה לשחורים, האדם הלבן כבר לא יצטרך לשאת באחריות לגורלו של האדם השחור וכי אף בן אנוש לא יכול לשלוט באחר מבלי לגרום נזק לטבעו.
על נשים כתב האקסלי כי אין הבדל בין מוחה של ילדה ממוצעת לבין מוחו של ילד ממוצע ולכן הטיעון שמצדיק מתן חינוך לכלל הבנים מצדיק גם חינוך לכלל הבנות.
התוצאה המשוערת על פי האקסלי: הנשים ימצאו את מקומן, מקום אשר לא יהיה זהה למקום בו הוחזקו עד כה, אך גם לא כזה שחלקן שואפות אליו.
בשנות ה-50 של המאה ה-19, במהלך לא מעט הרצאות, החל האקסלי לשים לב לכך שהקהל הצעיר בעיקר אינו מכיר את המונחים והנושאים המדעיים עליהם דיבר.
ב-1857 הוא החל להרצות בקורסי ערב מיוחדים על מנת לספק לקהל ידע כללי ב"פיזיוגרפיה" ופלאונתולוגיה.
בשנים הבאות האקסלי כתב רבות על חשיבותו של המדע בחינוך ועל חשיבות החינוך הליברלי בכלל ככלי לאימון ופיתוח לא רק של הידע, אלא הגוף והנפש של האדם.
הוא האמין שלמדע מקום חשוב ובלתי מעורער במערכת החינוך של החברה המודרנית ואף גינה את הכמורה הפרוטסטנטית על בורותה בנושא המדעים, באחת מהרצאותיו אף דיבר עליה בחלוקה לשלוש קבוצות: האחת הגדולה ביותר, אשר גם הבורה ביותר.
הוא טען כי החלק הכי גדול במוסד הפרוטסטנטי הם אנשים בורים שנושאים דברי שווא וכי הקבוצה השנייה, חלק קטן, נאור ואינו מדבר כלל והחלק המזערי ביותר הם האנשים שמבינים ונושאים דברים בהתאם.
על הכנסייה הקתולית, האקסלי אמר כי היא עושה עבודה טובה בהרבה במאבק נגד ההתקדמות של המדע המודרני.
הוא הרצה רבות על המדע בחינוך והנחה הרצאות דוגמה בנושא המדעים בפני קהל של תלמידים ותלמידות.
לקראת סוף המאה ה-19, הוויכוח בין דת ומדע הגיע לשיאים חדשים.
זרמים שונים של אנשי רוח ומדע התנגדו לכך שהדת הייתה הכלי החינוכי האולטימטיבי במערכת החינוך היסודית.
בשנת 1870, נבחר האקסלי לשרת במוסד חדש שהיה אחראי על המדיניות החינוכית של בתי הספר בלונדון ועד להתפטרותו ב-1872 השפיע לא מעט על מועצת המנהלים.
האקסלי תמך בחינוך חילוני, אך גם לא התנגד לנוכחות של הוראה דתית "אמיתית".
הוא ראה בתנ"ך מקור לספרות עתיקה עם מגוון רחב של יופי ומוסר, שרלוונטית לחייהם של אצילים ופשוטי העם כאחד.
התנ"ך בעיניו הוא כלי ללימוד על תרבות ועל היסטוריה עתיקות יומין גם עבור אלה שאינם יכולים להרשות לעצמם לצאת מגבולות הכפר.
הוא כתב כי אין ספר אחר עבור ילדים שילמד אותם כי הם, בדיוק כמו כל דמות ודמות בתנ"ך, ממלאים רגע קטן בתוך זמן אינסופי ואשר ילמד אותם לאהוב את הטוב ולשנוא את הרע.
הלימוד בבתי הספר היסודיים, על פי דבריו, צריך להיות כזה שיותאם ליכולת של הילד להבין סוגיות של מוסר ושל דת.
בשנת 1869, האקסלי הצטרף לחברה המטאפיזית (The Metaphysical Society).
מטרת החברה הייתה להפגיש בין מוחות גדולים בעלי דעות מגוונות בנושא "הפילוסופיה החדשה".
עיקר הפילוסופיה הזו היה מבוסס על האידאולוגיה של אוגוסט קומט, אשר במטרה למצוא פתרון להתערערות העתידית של המוסד הדתי, כך האמין, ייסד את "Religion of Humanity" שתחליף את התפקיד המסורתי של הכנסייה בחברה המודרנית.
על פי קומט, בעתיד החברה תהיה מבוססת על מדע ובמקום שתהיה מובלת על ידי הדת, תיווסד חברה "פוזיטיביסטית" כאשר הגורם המניע להתנהגותם של בני אדם יהיה המוסר וההיגיון.
עם כניסתו לחברה המטאפיזית, טבע האקסלי את המונח "אגנוסטי" הבא להסביר את גישתו לנושא האלוהות — אי ידיעה.
האקסלי השתמש במונח גם על מנת להסביר את גישתו לתאוריית הברירה הטבעית, שהייתה כאמור אחת המחלוקות שהייתה לו עם דרווין.
על הברירה הטבעית אמר כי לא ניתן להוכיח את הטענה מכיוון שלא נוצרים כתוצאה מינים חדשים וכל עוד לא ניתן להוכיח אותה, היחס יהיה אגנוסטי.
משנת 1870 והלאה, האקסלי עבר ממחקר מדעי אל פעילות ציבורית.
הוא שימש כמזכיר החברה המלכותית הבריטית בין השנים 1871 ל-1880 וכנשיאה עד שנת 1885. ב-1888 קיבל את מדליית קופלי מטעם החברה המלכותית.
בשנים אלה האקסלי עסק בחקר הגולגולת כמו גם בנושאים ציבוריים ובתחום החינוך.
הוא ביקר בארצות הברית והרצה במהלך ביקורו בנושא החינוך וההשכלה הגבוהה והציע את שיטת הבחירה של הנושאים הנלמדים באוניברסיטאות.
האקסלי התרשם מאוד ממפלי ניאגרה מבחינה גאולוגית.
בעשור האחרון לחייו, כיהן כנשיא החברה המלכותית, מונה לפרופסור לביולוגיה ולדיקן האוניברסיטה המלכותית שבמיינס.
האקסלי התפטר מתפקידו כנשיא החברה המלכותית בגלל הרעה במצבו הבריאותי ב-1885. בשנים הבאות סבל האקסלי מדלקת עטפת הריאות, שתקפה אותו לתקופות ארוכות, עד שנפטר מהמחלה ב-1895.
האקסלי היה הראשון במשפחה מכובדת של אקדמאים בריטים, הכוללת את נכדיו – הסופר אלדוס האקסלי; סר ג'וליאן האקסלי, היו"ר הראשון של אונסק"ו ומייסד הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF); וסר אנדרו האקסלי, פיזיולוג זוכה פרס נובל.
להאקסלי מיוחס הציטוט: "נסה ללמוד משהו על הכל והכל על משהו".
זוכה מדליית קופלי לשנת 1888.
זוכה מדליית דרווין בשנת 1894.
תומאס היוורד הבן היה מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית ותקנון הקונפדרציה.
היוורד נולד בצפון קרוליינה ואת לימודיו האקדמיים סיים במידל טמפל שבלונדון, אנגליה.
בשובו לאמריקה הוא עסק באופן פרטי בעריכת דין ובשנת 1772 נבחר לבית הנבחרים התחתון של צפון קרוליינה.
בשנים 1776–1778 הוא היה חבר אספת הנבחרים במדינה ומטעמה חבר בוועדת החוקה.
באותן שנים כיהן גם כחבר הקונגרס הקונטיננטלי, שחבריו נמנו בין חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
הוא כיהן כהונות חוזרות בבית הנבחרים של צפון קרוליינה בשנים 1778 - 1780 ושוב בין 1782–1790. באותה עת הוא החל לכהן גם כשופט.
היוורד היה ממפקדי מלחמת העצמאות של ארצות הברית ובמהלך המצור על צ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית הוא נלקח בשבי צבא אנגליה.
לאחר שחרורו הוא חזר לכהן כשופט בית משפט מחוזי (1785–1789).
השליח תוֹמָאס (מיוונית: Θωμάς; במקור מארמית: ܬܐܘܡܐ, תְּאוֹמַא - התאום), שהיה ידוע גם כדִידִימוֹס (מיוונית: Δίδυμος, פירושו גם כן "תאום") היה אחד משנים-עשר שליחיו של ישו בברית החדשה.
לפי המסורת הטיף תומאס במזרח ובמסעו הגיע עד להודו, שם ייסד קהילה נוצרית שקיימת עד ימינו אלה .
תומאס הוצא להורג בהודו בשנת 72, ונקבר שם.
בבשורה על פי יוחנן תומאס מוזכר בשלושה הקשרים: ביוחנן 11:16, כאשר ישו ביקש לחזור לבית עניה (על הר הזיתים) על מנת להחיות את לזרוס אחי מרים ומרתה.
השליחים הזהירו אותו מזעמם של אנשי ירושלים, שעלולים לרגום אותו באבנים, אך ישו התעקש לחזור לירושלים, ותומאס, המכונה דידימוס, עמד לצידו והכריז .
בבשורה על פי יוחנן 14:6, עת ישבו התלמידים בסעודה האחרונה, אמר ישו לתלמידיו שהם יודעים לאן הוא עתיד ללכת.
היה זה תומאס שהקשה וביקש הבהרות.
עיקר פרסומו של תומאס בא לו מסצנת התחייה, שזכתה לביטויים אמנותיים ותרבותיים רבים, אירוע שבגינו הוא מכונה "תומאס המפקפק".
בבשורה על פי יוחנן כ' 24–29, לאחר התחייה, כאשר ישו הופיע בפני תלמידיו, סירב תומאס להאמין שהעומד מולם הוא ישו.
על פי ספר חיצוני המיוחס ליוסף הרמתי הנקרא "מותה של מרים" (Passing of Mary), ערב מותה של מרים התאספו השליחים באופן פלאי בירושלים והיא דיברה אליהם ומסרה להם את מילותיה האחרונות.
תומאס הגיע שלושה ימים לאחר מותה ובעודו עומד מעל קברה ראה את גופה נלקח לשמיים.
מקורות כנסייתיים מהמאה השלישית ואילך מציינים את יעד שליחותו של תומאס במזרח.
אוריגנס המצוטט אצל אוסביוס מקיסריה מזכיר: "כשהשליחים, תלמידיו של המושיע נפוצו לכל העולם תומאס, כך אומרת המסורת, ביצע את משימתו בפרתיה".
הירונימוס במאה הרביעית אומר: "ישוע, שכן בכל העולם, עם תומאס בהודו, פטרוס ברומא ופאולוס באיליריה."
אפרים הסורי, אב כנסייה מאדסה מציין בדרשתו במאה הרביעית את העברת קברו של תומאס מהודו לאדסה: "הייתה זו ארץ האנשים כהי העור אליהם נשלח, להלבישם בגלימה לבנה בעזרת הטבילה.
הייתה זו משימתו להביא את הבשורה על זה שהתגשם בבשר.
הסוחר מבורך שנשא סחורה כה נפלאה.
אדסה הייתה לעיר מבורכת שהחזיקה באבן חן שהודו יכלה להניב.
תומאס עשה ניסים בהודו ובאדסה, הוא נבחר להטביל אנשים עקשנים המצויים בחשיכה, זוהי ארץ הודו"
עדות נוספת לקברו שבאדסה מוצאים במסע של אגריה אישה כנראה ממוצא מספרד שיצאה למסע צליינות במאה הרביעית.
לאחר שישו נצלב, זכר תומאס את הבטחתו ושלח את תדאוס (בסורית: אדאי) שריפא את אבגר וניצר את עמו.
אדאי עם תלמידו מרי כתבו את נוסח הליטורגיה בו נעשה שימוש בכנסייה האשורית של המזרח, עד היום.
המקור המרכזי לשליחותו של תומאס בהודו הוא הספר האפוקריפי "מעשי תומאס", שניכרות בו תפיסות גנוסטיות ונכתב כפי הנראה בראשית המאה השלישית באדסה ומצוי בסורית וביוונית.
הספר מתאר את שליחותו של תומאס להודו ואת מעשיו וניסיו שם עד מותו כמרטיר.
תומאס התבקש להטיף בהודו אך סירב, לפיכך ישו התגלה לסוחר בשם האבאס (על פי מסורת היה יהודי אך לא כן בטקסט), שנשלח על ידי המלך , מייסד בהודו, לחפש נגר בשוקי המזרח התיכון.
ישו הציע לסוחר לקנות את עבדו, תומאס, וכך כאשר באו השניים לפני תומאס והסוחר שאל את תומאס "הזהו אדונך?" השיב תומאס בחיוב.
תומאס יצא עם הסוחר לממלכתו של גונדופרס, ולאחר שעשה ניסים רבים בדרך להודו, העלה את חמתו של המלך שכן במקום לבנות את ארמונו חילק את הכסף שניתן לו לעניים.
תומאס ניצל ממאסר וגזר דין מוות בזכות גד, אחיו של המלך, שהיה לתלמידו של תומאס.
במשך שנים לא היו עדויות לקיומו ההיסטורי של המלך גונדופרס, אך בסוף המאה ה-19 נמצאו מטבעות באזור פנג'אב וקאבול עם שמו של גונדופרס מוטבע עליהן.
תקופת שלטונו בצפון הודו מתוארכת למחצית הראשונה של המאה הראשונה.
לאחר צאתו של תומאס מארמונו של גונדופרס הוא יצא להטיף ברחבי הודו, ובממלכה השכנה נתפס תומאס על ידי המלך מיסדאוס (Misdaeus), שכעס על הטפותיו של תומאס בקרב בני ממלכתו ועל שהמיר את דתם של בנו ואשתו ולכן ציווה להוציאו להורג.
תומאס מת מות מרטיר משופד בחרבותיו חייליו של מיסדאוס תוך שהוא מתפלל.
המסורת מהמאה הרביעית אומרת שעצמותיו הועברו בשנת 232 לאדסה ושם נחו עד המאה ה-13 משם עברו לאי כיוס ביוון ובשנת 1258 הועברו לאיטליה לעיר אורטונה (Ortona).
לפי המסורת של הכנסיות בדרום הודו, השליח תומאס נחת בשנת 52 בחוף מלבר, החוף הדרום מערבי של תת-היבשת, בנמל קודונגלור (היום במדינת קרלה).
הוא הטיף באזור וייסד בדרום הודו שבע כנסיות המהוות את ראשית הנצרות בדרום הודו.
תומאס הטיף בכל דרום היבשת ועל פי המסורת היה זה במערה על הר המכונה "הר תומאס" במילפור שבצד המזרחי של דרום הודו, (היום בעיר צ'נאי, מדינת טאמיל נאדו) שם הוצא להורג, נקבר ושרידיו מוצגים עד היום בבזיליקת סנט תומאס בצ'נאי.
הנוצרים בקרלה, שעד לכיבוש הפורטוגזי במאה ה-16 היו קשורים בכנסייה האשורית של המזרח, רואים בשליח תומאס מייסד הכנסייה ולפיכך הם מכונים הנוצרים של מר תומאס.
בשורת הילדות על פי תומאס ספר אפוקריפי נכתב כפי הנראה במאה השנייה בסוריה ומתאר את מעשיו של ישו בילדותו, מעבר למסופר בבשורה על פי לוקאס.
מארק טוויין בספרו "מסע תענוגות לארץ הקודש" (1869) מציין שהיה ברשותו עותק של הטקסט משנת 1621 והוא מוסיף שגם אם הטקסט אינו קנוני קטעים ממנו וסיפוריו זכו להישמר ולהיות מסופרים בקתדרלות של צרפת ואיטליה ובפי המאמינים.
הבשורה על פי תומאס היא אוסף אמרות המיוחסות, על פי פתח הדברים, לתומא יהודה דידימוס.
הטקסט נמצא בחפירות בנאגע חמאדי בשנת 1945 בקופטית ולאחר שתורגם התגלה שחלקים ממנו כבר נמצאו ביוונית בסוף המאה ה-19.
הכנסייה הקתולית מציינת את חגו של תומאס ב-3 ביולי.
תומאס אנדרוז הנדריקס היה סגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא גרובר קליבלנד.
קודם לתפקיד זה הוא כיהן כמושל אינדיאנה, סנאטור וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
הנדריקס נולד באוהיו ובשנת 1820 עברו הוריו להתגורר באינדיאנה.
שניים מדודיו כיהנו בתפקידים פוליטיים - תומאס הנדריקס האב היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וויליאם הנדריקס כיהן כמושל אינדיאנה.
הנדריקס למד לימודים קלאסיים בקולג' הנובר וסיים את לימודיו ב-1841. לאחר מכן הוא למד משפטים בפנסילבניה ובשנת 1843 הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק בתחום בשלביוויל שבאינדיאנה.
בשנת 1848 נבחר הנדריקס לבית הנבחרים של אינדיאנה ובאותה שנה הוא כיהן כיו"ר בית הנבחרים.
בשנת 1851 הוא היה ציר לוועידה החוקתית השנייה של אינדיאנה והיה חבר הוועדה הממונה על חלוקת האזורים המנהליים במדינה והנהלים הכלכליים בנושאי מיסוי.
בוועדה זו נקבעה גם מידת הפרדת הרשויות במדינה והנדריקס הביע תמיכה בחיזוק הרשות השופטת וביטול השימוש בחברי מושבעים.
בשנים 1851–1855 כיהן הנדריקס כנציג מחוז מגוריו בבית הנבחרים של ארצות הברית.
במהלך תקופה זו הוא עמד בראשות שתי ועדות, אך כשל במערכת הבחירות לכהונה שלישית נוספת.
בתום כהונתו הוא מונה למנהל מנהל המקרקעין של ארצות הברית וכיהן בתפקיד בשנים 1855 - 1859. בשנת 1860 הוא כשל בהתמודדות לתפקיד מושל אינדיאנה ולאחר מכן שב לעסוק בעריכת דין באינדיאנפוליס.
הנדריקס נבחר בשנת 1862 לכהן כסנאטור מטעם אינדיאנה.
כהונתו נמשכה בין השנים 1863–1869. בשנת 1872 הוא נבחר למושל אינדיאנה וכיהן בתפקיד בין 1873–1877, המושל הראשון מטעם המפלגה הדמוקרטית בצפון ארצות הברית לאחר סיום מלחמת האזרחים האמריקנית.
במהלך כהונתו הוא נאלץ להתמודד עם המוסדות הנבחרים במדינה שבהם היה רוב לנציגי המפלגה הרפובליקנית.
מרבית הצעות החקיקה שהוצעו מטעמו עוכבו זמן ממושך או נדחו, אך הוא צלח באישור שינוי שיטת הבחירות במדינה ובשינויים לחיזוק הרשות השופטת.
במישור הלאומי צבר הנדריקס זכויות רבות בקרב המפלגה הדמוקרטית עקב ביקורתו על ממשלו של הנשיא יוליסס גרנט.
בתום כהונתו כמושל, הנדריקס לא ביקש להתמודד בשנית לתפקיד עקב מועמדותו במפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית (1877).
הנדריקס התמודד במפלגה הדמוקרטית לקבלת המועמדות לנשיאות ארצות הברית עוד ב-1868, ולאחר מכן שוב ב-1876. בשנת 1872 הוא הועמד לבחירה ואף קיבל לזכותו את הקולות שהוענקו למועמד הוראס גרילי, שנפטר בסמוך לבחירות, אך המועמד הרפובליקני גרנט ניצח בבחירות.
בשנת 1876, לאחר שנבחר סמואל טילדן כמועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, התמודד הנדריקס עמו לתפקיד סגן הנשיא.
בשנת 1884 הוא הועמד פעם נוספת לבחירה לתפקיד, לצד המועמד לנשיאות גרובר קליבלנד, וניצח.
הנדריקס כיהן כסגן נשיא ארצות הברית חודשים ספורים בלבד, בין השבעתו במרץ 1885 ועד לפטירתו בנובמבר אותה שנה.
הוא נפטר בשנתו במהלך נסיעה לביקור באינדיאנה.
תפקיד סגן הנשיא נותר פנוי לאחר מותו ועד לכניסתו לתפקיד של לוי מורטון ב-1889.
תומאס הייקראפט היה שופט בריטי שעמד בראש בית המשפט העליון בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי בתואר "Chief Justice" (התואר המקביל בעברית של אותה תקופה - "זקן השופטים").
תומאס הייקראפט נולד באיזלינגטון, לונדון.
למד באוקספורד ובשנת 1885 הוסמך לעריכת דין.
לאחר שעסק מספר שנים בפרקטיקה פרטית באזור השיפוט של דרום מזרח אנגליה, עבר ללונדון והצטרף ללשכה של בוררים וכן עסק במחקרים עבור בית המשפט הגבוה.
בשנת 1899 התמנה הייקראפט לנשיא בית המשפט המחוזי בעיר לרנקה שבקפריסין ובזאת החלה דרכו כשופט קולוניאלי.
בתפקיד זה כיהן במשך 12 שנה עד שבשנת 1911 עבר לכהן במשרה שיפוטית בגיברלטר, שאותה מילא עד לשנת 1913, אז עבר לכהן כשופט באי מאוריציוס.
בשנת 1916 עבר לאי גרנדה בים הקריבי כדי לשמש בו זקן השופטים.
עם כינון המנדט הבריטי בארץ ישראל נקרא הייקראפט בשנת 1921 מן האי גרנדה לכהן כזקן השופטים הראשון בארץ ישראל.
כשופט קולוניאלי בעל ותק של למעלה מעשרים שנה הביא עמו הייקראפט גישה שמרנית ויחס מתנשא לאנשי ה"מזרח".
הייקראפט דגל בגישה שאין לייבא לארץ ישראל את העקרונות הנעלים של המשפט המקובל האנגלי שאינם מתאימים לדעתו לתושבי הארץ.
לאחר מאורעות תרפ"א התמנה זקן השופטים הייקראפט לעמוד בראש ועדת חקירה שתפקידה היה לחקור את הסיבות שהביאו לפרוץ המאורעות.
הוועדה נשאה את שמו ונקראה ועדת הייקראפט.
את היהודים האשימה הוועדה בכך שהם נתנו פרשנות קיצונית לכתב המנדט.
מסקנות אלו חיזקו את הקיצונים שבקרב הערבים.
שש שנים כיהן הייקראפט כזקן השופטים בארץ ישראל, שהיה תפקידו האחרון בטרם פרישה.
בשנת 1927 פרש לגמלאות ושב לאנגליה.
את שארית חייו חי הייקראפט בסביבה כפרית במחוז דבון.
בשנת 1891 הוא נשא לאישה את פאולינה ריצ'רד, ביתו של מפקד המשמר המלכותי הצרפתי, פאול ריצ'רד.
תומאס רנה הירש גולדשמיט (בספרדית: Tomás René Hirsch Goldschmidt; נולד ב-19 ביולי 1956) הוא פוליטיקאי צ'ילאני-יהודי.
בשנת 2005 היה מועמד לנשיאות צילה מטעם קואליציה של מפלגות שמאל, וזכה לתמיכה של 5.4 אחוז מהמצביעים.
הירש נולד ב-1956 בסנטיאגו דה צ'ילה להורים ממוצא יהודי-גרמני.
אמו, לייזה, הגיע לצ'ילה לפני מלחמת העולם השנייה, ואביו, יורג, הגיע לאחר שברח ממחנה ריכוז.
בצעירותו הוא היה מקורב לסילו ותנועתו ההומניסטית.
בשנת 1974 החל ללמוד הנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת צ'ילה, אולם כעבור ארבע שנים פרש מהלימודים.
לאחר מכן עבד בחברת צילום של אחיו.
בשנת 1983 היה ממקימי המפלגה ההומניסטית, שהייתה בשנת 1987 למפלגה החוקית הראשונה בצ'ילה תחת משטרו של אוגוסטו פינושה.
הוא שימש כנשיא המפלגה בשנים 1994–1999. בשנים 1990–1992 שימש כשגריר צ'ילה לניו זילנד.
הוא התמודד לנשיאות בשנת 1999 ובשנת 2005, ולמושב בבית התחתון של הקונגרס בשנת 1997, בכולם ללא הצלחה.
הירש נשוי ואב לשני ילדים.
תומאס הנט מורגן היה חוקר אבולוציה, גנטיקאי ואמבריולוג אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1933 על תגליתו כי הגנים, שנמצאים על הכרומוזומים, מהווים את יחידות הבסיס של התורשה, ובכך היה הראשון שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בזכות מחקר בגנטיקה.
בנוסף, גילה מורגן את תופעת התאחיזה ועל שמו של מורגן נקראת יחידת המידה "סנטימורגן" (מסומן: cM) המשמשת למדידת התאחיזה בין שני אתרים בכרומוזום.
מורגן קיבל את התואר הראשון שלו ב-1886 מאוניברסיטת קנטקי, ואת תואר הדוקטור שלו מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בזואולוגיה ב-1890. באותה שנה, הועסק במעבדה לביולוגיה ימית (Marine Biological Laboratory).
מאוחר יותר, עבר למעבדה לזואולוגיה ימית בנאפולי, ובהשפעתו של אחד החוקרים שם, הנס דריש, החל לעסוק במחקר בנושא אמבריולוגיה, תחום עליו מאוחר יותר זכה בפרס נובל.
בשנים 1891 עד 1904 שימש כפרופסור במכללת ברין מאר לנשים בפילדלפיה, ובין השנים 1904–1928 לימד באוניברסיטת קולומביה.
בין השנים 1928–1940 שימש כפרופסור לביולוגיה במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
לאחר הגילוי מחדש של חוקי התורשה של מנדל ב-1900, עבר מורגן למחקר על מוטציות בדרוזופילה.
בחדר גידול הזבובים שלו, הראה מורגן שגנים נמצאים בכרומוזומים והם הבסיס לתורשה, תגלית זו הגדירה את הבסיס למדע הגנטיקה.
כמו כן, כתוצאה ממחקריו הפך הדרוזופילה לאורגניזם מודל בגנטיקה המודרנית.
במהלך הקריירה פרסם מורגן 22 ספרים ו-370 מאמרים מדעיים.
במחלקה לביולוגיה אותה ייסד במכון הטכנולוגי של קליפורניה הוכשרו שבעה זוכי פרס נובל.
תומאס המפסון הוא זמר אופרה, בריטון, אמריקאי.
תומאס המפסון גדל בספוקיין, וושינגטון.
הוא למד אצל מרייטה קויל, אליזבת שוורצקופף, מרשל זינגר והורסט גונתר.
ב-1980 זכה בפרס שני בתחרות השירה הבינלאומית ס'הרטוגנבוש, ובשנת 1981 הגיע למקום הראשון במבחני הקבלה של המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
כבן-חסותו של ליאונרד ברנשטיין, המפסון הקליט איתו את "שירים על מות ילדים" ואת "שירי שוליה נודד" של מאהלר לחברת דויטשה גרמופון, הקלטה שזכתה להערכת רבים.
מאז הקלטה זו ועד מות המנצח, תרם תומאס המפסון למספר רב של הקלטות חשובות בניצוחו של ברנשטיין.
הרפרטואר האופראי של המפסון, הנחשב לאחד הבריטונים המובילים של אמריקה, מקיף קשת רחבה של תפקידים: תפקידי הבריטון בדון ג'ובאני של מוצרט, וילהלם טל של רוסיני, "המלט" של תומא ו"יבגני אונייגין" של צ'ייקובסקי, פיגרו בספר מסביליה של רוסיני, ז'רמון בלה טרוויאטה של ורדי ובהמשך גם: אמפורטאס ב"פרסיפל" של וגנר.
ב-2003 קיבלה הקלטתו את טנהויזר של וגנר את פרס גראמי להקלטת אופרה מצטיינת.
ב-20 בדצמבר 2008 שר את אתאנאל בשידור "היי דפינישן" של מטרופוליטן אופרה של "תאיס" מאת ז'יל מאסנה.
תומאס המפסון הוא גם זמר לידר ידוע-שם (פרנץ שוברט, הוגו וולף, יוזף מרקס, ריכרד שטראוס, גוסטב מאהלר ועוד) וסולן מקובל על רבים ממנצחי השורה הראשונה בעולם.
הוא נודע גם בפרשנויותיו ל"שירים אמריקאים נושנים" של אהרן קופלנד.
הוא מופיע בכל בתי האופרה ואולמות הקונצרטים החשובים בעולם.
תומאס המפסון הגיע לישראל פעמים רבות, הופיע עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, נתן רסיטלים, והדריך כיתות אומן.
בשנת 2003 ייסד תומאס המפסון את "קרן המפסון" שמטרתה לקדם את השיר האומנותי באמריקה.
הקרן תומכת בחקר התחום ובאומנים צעירים באמצעות מיזמי מחקר, סימפוזיונים, כיתות אומן, הופעות בכורה והרצאות קדם-קונצרטים.
תומאס היידן צ'רץ' הוא שחקן, במאי וסופר אמריקאי זוכה פרס אמי, אשר היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 2004 על תפקידו בסרט "דרכים צדדיות".
צ'רץ' נולד ביולו, קליפורניה לאב שוטר במשטרה הצבאית ולאם, אשת מכירות בחברת טלפונים.
צ'רץ' גדל בלארדאו, טקסס ולמד ב"תיכון הרלינגן" שם סיים את לימודיו בהצלחה לפני שעבר ללמוד ב"אוניברסיטת צפון טקסס".
לצ'רץ' בת אחת בשם קודי, מעולם לא היה נשוי.
צ'רץ' החל את דרכו על מסכי הטלוויזיה ב-1990 בקומדיית מצבים מועמדת 3 פרסי אמי "כנפיים", שם שיחק במשך כ-5 שנים.
את דרכו בקולנוע החל צ'רץ' בשנת 1993 כשלוהק לתפקיד משני בדרמת המערבונים ההיסטורית "מצבה" לצידם של ואל קילמר וקורט ראסל.
תפקידו הראשי הראשון של צ'רץ' היה בשנת 1997 לצד ברנדן פרייז'ר בקומדיה "הג'ונגל מת מצחוק" בו גילם את אורסולה-לייל אהובה של אורסולה סטנהופ.
לאחר מכן השתתף צ'רץ בסרטים כמו הקומדיה "המיוחדים" לצידו של רוב לאו, מותחן הפשע "פריצה ללאס וגאס", "מוניקבון", "הג'ונגל מת מצחוק 2" ובדרמה הקומית "ספנגליש" בכיכובו של אדם סנדלר.
בשנת 2004 שיחק צ'רץ' בתפקיד ראשי בדרמה הקומית "דרכים צדדיות" שם גילם את דמותו של ג'ק לופט, שחקן סדרות טלוויזיה מצליח בעברו וקריין תשדירי פרסומת בהווה שיוצא למסע עם חברו מיילס (פול ג'יאמטי).
ג'ק העומד להינשא נכנס במהלך המסע של השניים לרומן עם אשה אחרת בשם סטפני (סנדרה או) ותוהה אם עליו לבטל את החתונה.
על משחקו בסרט קיבל צ'רץ' מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, אך הפסיד למורגן פרימן, על תפקידו קיבל צ'רץ' גם מועמדות לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2006 זכה צ'רץ' בפרס אמי על תפקידו בסדרת המערבונים "זנב שבור", על תפקידו קיבל גם מועמדות שנייה לפרס גלובוס הזהב, באותה שנה אף הספיק צ'רץ' גם לדבב בסרט האנימציה "מעבר ליער" את דמותו של האיש דוויין לאפונטאנט, ובקומדייה המשפחתית " חוות הקסמים" את דמותו של ברוקס העורב.
בשנת 2007 השתתף צ'רץ' בחלק השלישי שובר הקופות בסדרת סרטי ספיידרמן של סם ריימי "ספיידרמן 3", בסרט גילם צ'רץ את דמותו של "איש החול" פלינט מארקו, האיש שהרג את דודו של פיטר פארקר בן.
לאחר מכן בשנת 2008, שיחק צ'רץ' בקומדיות "אנשים חכמים" לצידה של שרה ג'סיקה פרקר ו"הכול אודות סטיב" לצד בראדלי קופר וסנדרה בולוק.
בשנת 2011 שיחק בסרט "מקום לחלום עליו" בו מככב מאט דיימון.
בשנת 2016 החל לשחק בסדרת הדרמה הקומית "גירושים" ברשת HBO לצידה של שרה ג'סיקה פרקר.
בשנת 2021 דיבב צ'רץ' את דמותו של איש החול בהופעה חוזרת בסרט "ספיידרמן: אין דרך הביתה".
בנובמבר 2024, פורסם כי צ'רץ' מצטרף לעונה השנייה של סדרת הקומדיה "צמיגים" של שיין גיליס בנטפליקס.
חייזרים בעליית הגג (2009) – דיבוב
רצח כתוב היטב: התעורר, איש מת (2025)
תומאס היצלסברגר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר.
היצלסברגר הוא בן לאב בווארי.
הוא החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון מפוסטינינג, וב-1998 עבר למחלקת הנוער של באיירן מינכן, מהמועדונים הבכירים בכדורגל הגרמני, ושיחק בקבוצת הנערים של המועדון.
באוגוסט 2000 הוא עזב את באיירן והצטרף למחלקת הנוער של המועדון האנגלי אסטון וילה.
בינואר 2001 ערך היצלסברגר את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אסטון וילה, במשחק נגד ליברפול, שהיה משחקו היחיד בעונתו הראשונה בבוגרים.
במהלך עונת הוא הושאל לצ'סטרפילד מהליגות הנמוכות, אך מיד הוחזר לאסטון וילה שנזקקה לשירותיו בשל פציעות והשעיות של שחקנים.
תחת המאמן גרהאם טיילור הפך היצלסברגר לשחקן קבוע בקבוצה הבוגרת של המועדון, וסייע לאסטון וילה לסיים במקום השישי בפרמייר ליג ב-2004.
בעונת המשיך היצלסברגר את יכולתו הטובה, עם שני שערים וחמישה בישולים במדי אסטון וילה.
בתקופתו בקבוצה ניתן לו הכינוי "הפטיש", בשל בעיטותיו החזקות ממרחקים ארוכים.
בסך הכול הוא כבש שמונה שערים ב-99 משחקי ליגה במדי אסטון וילה.
בקיץ 2005 עבר היצלסברגר לקבוצת שטוטגרט בהעברה חופשית.
בעונת הוא הצטיין במיוחד, כאשר כבש שבעה שערים ב-30 משחקי ליגה, ולקח חלק חשוב בזכייתה של שטוטגרט באליפות הבונדסליגה.
במחזור האחרון של העונה, מול אנרגי קוטבוס, כבש היצלסברגר שער שוויון, בדרך לניצחון 1-2 שהעניק לקבוצתו את התואר על חשבון שאלקה 04. בעונה הבאה השתתף היצלסברגר לראשונה בקריירה שלו בליגת האלופות.
בעונת הוא החל לכהן כקפטן הקבוצה, במקומו של פרננדו מיירה שעזב את הקבוצה, וכבש חמישה שערים שסייעו לשטוטגרט לסיים במקום השלישי בבונדסליגה.
בדצמבר 2009 הוא הודח מתפקיד הקפטן על ידי המאמן החדש מרקוס באבל.
בינואר 2010 חתם היצלסברגר בקבוצת לאציו האיטלקית.
לאחר תקופה מאכזבת בקבוצה במהלך השתתף בשישה משחקי ליגה בלבד, חזר לאנגליה והצטרף לוסטהאם יונייטד ביוני אותה שנה.
בעונת שיחק בוולפסבורג, ובאוקטובר 2012 חתם באברטון.
בספטמבר 2013 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
בצעירותו שיחק היצלסברגר בנבחרת גרמניה עד גיל 19 שבה כיהן כקפטן, וכן בנבחרת עד גיל 21. באוקטובר 2004 הוא זומן לראשונה על ידי יורגן קלינסמן לסגל הנבחרת הלאומית של גרמניה.
הטורניר הראשון שבו השתתף עם הנבחרת היה גביע הקונפדרציות ב-2005. הוא נכלל בסגל גרמניה גם למונדיאל 2006, אך לא הצליח להפוך לשחקן הרכב תחת קלינסמן ושותף ב-11 דקות בלבד במסגרת הטורניר, במשחק על המקום השלישי נגד פורטוגל.
היצלסברגר הפך לשחקן חשוב בנבחרת גרמניה במשחקי מוקדמות יורו 2008, עם מינויו של יואכים לאב למאמן.
הוא סייע לגרמניה לעלות לאליפות אירופה לאחר שכבש ארבעה שערים במוקדמות, שהיו שערי הבכורה שלו בנבחרת.
הוא היה שחקן חשוב בנבחרת גם בטורניר היורו עצמו, וסייע לה להעפיל עד לגמר הטורניר.
הוא אף פתח בהרכב במשחק הגמר, שבו הפסידה גרמניה לנבחרת ספרד.
היצלסברגר העפיל עם גרמניה גם למונדיאל 2010, לאחר שכבש שער אחד במסגרת משחקי המוקדמות, אך לא זומן לסגל לטורניר עצמו.
ביוני 2007 נפרד היצלסברגר מחברתו לאורך שמונה שנים, כחודש לפני תאריך חתונתם המתוכנן.
ב-8 בינואר 2014 הצהיר על נטיותיו ההומוסקסואליות ברבים.
תומאס ג'יימס "טום" היקס היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי בריצת מרתון (סנט לואיס 1904).
הוא עבד בתעשיית הפליז בקיימברידג', מסצ'וסטס ובתור ליצן מקצועי.
בשנת 1900 סיים היקס במקום שישי במרתון בוסטון.
שנה לאחר מכן, סיים במקום חמישי באותו מרתון, ובשנת 1904 סיים אותו במקום השני.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) זכה במדליית זהב בריצת מרתון (40 ק"מ) בתוצאה של 3:28:53 שעות, לפני אלבר קורה אתלט צרפתי שייצג את ארצות הברית (3:34:52 שעות), וארתור ניוטון, אף הוא מארצות הברית (3:47:33 שעות).
במהלך הריצה נראה היקס תשוש ולכן קיבל מעוזריו ברנדי, חלבון ביצה ושתי מנות של סטריכנין (1 מ"ג כל אחת) שסייעו לו לסיים את הריצה (חומרים ממריצים אלו היו מותרים באותה תקופה).
מנה נוספת של סטריכנין יכלה להיות קטלנית עבורו.
אז ראה שפרדריק לורז מארצות הברית כבר הספיק להצטלם כאלוף האולימפי בריצת המרתון עם אליס רוזוולט, בתו של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט.
אך מאוחר יותר התברר שלורז רימה בתחרות ועבר חלק מהריצה בנסיעה ברכב; להגנתו טען לורז שעשה זו כבדיחה עליה התנצל.
בשנת 1905 פרש היקס במהלך ריצת מרתון בוסטון.
בריצה ניצח פרדריק לורז (2:38:25 שעות).
באליפות איגוד האתלטים החובבים של ארצות הברית שנערכה ב-30 ביוני 1906 זכה היקס במקום הראשון בתוצאה של 3:02 שעות, 3 דקות לפני אלכסנדר טיבו.
תומאס הזקן (באסטונית: Vana Toomas) הוא פסל המהווה חלק מהשבשבת שבראש הצריח של בניין עיריית טאלין ההיסטורי, המצוי בכיכר העירייה בעיר טאלין שבאסטוניה.
הצריח מהווה אחד מסמליה של העיר טאלין, ונחשב ל"מגן העיר".
השבשבת והפסל הוצבו בראש הצריח בשנת 1530.
הפסל מתאר את דמותו של אחד ממגיני העיר.
לפי המסורת המקומית תומאס היה נער מתושבי העיר אשר זכה בתחרות חץ וקשת אולם בשל מעמדו הנמוך לא יכול היה לקבל את הפרס, ולכן הוענק לו תפקיד שומר בניין העירייה לכל ימי חייו.
הפסל ההיסטורי ניצב בראש הצריח עד שנת 1944 עת שנפגע הצריך במהלך הפצצה אווירית ב-9 במרץ 1944 במהלך מלחמת העולם השנייה.
הצריח נבנה מחדש בשנת 1952 ובראשו הוצב העתק של הפסל המקורי.
העתק זה הוחלף בעת שיפוץ נוסף שנערך בשנת 1996.
הפסל המקורי מוצג כיום בתוך בניין העירייה, וגרסת הפסל משנת 1952 מוצג במוזיאון העירוני של טאלין.
תומאס הֶנְגֶלְבּרוֹק הוא כנר, מוזיקולוג, במאי ומנצח גרמני.
הוא המייסד והמנהל של מקהלת בלתאזאר-נוימן ואנסמבל בלתאזאר-נוימן.
מאז 2011, הנגלברוק הוא המנצח הראשי של תזמורת רדיו צפון גרמניה.
הוא פרש מתפקידו בסיום עונת 2018-2017, שנה לפני המועד שעליו הודיע תחילה.
תומאס הנגלברוק למד נגינה בכינור אצל ריינר קוסמאול והחל את הקריירה שלו בווירצבורג ובפרייבורג.
הוא עבד כעוזר לוויטולד לוטוסלבסקי, למאוריציו קגל ולאנטל דוראטי וניגן בהרכבים כמו קונצרטוס מוזיקוס וין בניצוח ניקולאוס הרנונקור.
ב-1985 ניצח על תזמורת הבארוק של פרייבורג, שם עבד ככנר ומנצח.
בהמשך ניצח על "איפיגניה בטאוריס" של גלוק בברלין ובווינה ועל דון ג'ובאני של מוצרט בבית האופרה של בון, הפקה שעליה קיבל את תואר מנצח השנה ממבקרי המוזיקה של צפון ריין-וסטפאליה.
עוד הופעות של הנגלברוק שקצרו הצלחה רבה היו "המלך ארתור" של הנרי פרסל בפראג, קופנהגן ופריז, "טירת כחול הזקן של בלה בארטוק ויצירות נשכחות שהנגלברוק גילה בארכיבים והשיב לחיים, בהן "מטריאדב אאופאטורה" של אלסנדרו סקרלטי ו"הפילוסוף בכפר" של גאלופי.
הנגלברוק היה מנצחה של התזמורת הפילהרמונית הגרמנית של ברמן משנת 1995 עד 1999, ומנהלה המוזיקלי של פולקסאופר של וינה מ-2000 עד 2003. ב-2001 ייסד את פסטיבל פלדקירך בפלדקירך, פוראלברג, וכיהן כמנהלו האמנותי עד 2006.
הנגלברוק הוזמן לנצח על תזמורות בינלאומיות, בהן תזמורת רדיו בוואריה, הפילהרמונית של מינכן והתזמורת הקאמרית של אירופה.
בפסטיבל ביירוית ניצח הנגלברוק לראשונה בשנת 2011, על טנהויזר של ריכרד וגנר.
בשביל האקספו 2000 יצר הנגלברוק את Ekklesiastische Aktion במוזיקה של ברנד אלואיס צימרמן, ג'רג' ליגטי ויוהאן סבסטיאן באך.
הוא עבד בשיתוף פעולה עם מלחינים כגון יאן מילר-וילנד, צ'ן צ'יגאנג, ארקי-סוון טיר וסימון וילס.
הנגלברוק ביים בעצמו הפקות אופרה עם המקהלה והאנסמבל בלתאזאר-נוימן שהקים, בהן אופרות של מוצרט, דון ג'ובאני לפסטיבל פלדקירך ו"המלך הרועה" לפסטיבל זלצבורג, שתיהן בשנת 2006.
בשיתוף פעולה עם הרקדנית והכוראוגרפית פינה באוש ניצח על "אורפאו ואורידיצ'ה" של גלוק בפריז, בשנת 2005; מקהלת בלתאזאר-נוימן, האנסמבל ובלט האופרה של פריז ביצעו את היצירה באופרה גרנייה; ב-2008 חזרו על הביצוע בתיאטרון היווני העתיק באפידאורוס.
ב-2008 ביצע הנגלבורק את ה"קלע החופשי" של ובר בקונצרטהאוס דורטמונד עם התזמורת הקאמרית מאהלר.
בהמשך עלתה ההפקה גם בבאדן-באדן בבימויו של רוברט וילסון.
כן ביצע את המיסה בסי מינור של באך עם אנסמבל בלתאזאר-נוימן.
ביוני 2010 העלה בדורטמונד את נורמה של בליני עם צ'צ'יליה ברטולי, ששרה לראשונה בתפקיד הראשי.
תומאס הלמר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בעמדות הבלם והקשר האחורי.
הלמר שיחק בעיקר בבורוסיה דורטמונד ובבאיירן מינכן, וצבר מעל 400 הופעות בבונדסליגה ב-15 עונות.
הלמר זכה עם נבחרת גרמניה בכדורגל בטורניר יורו 1996.
הלמר שיחק כנער במועדון ספורט באד סלצופלן, ובשנת 1984, בגיל 19, עבר לשחק במועדון הבוגרים של ארמיניה בילפלד, עמה ירד ליגה בעונתו הראשונה.
בעונה השנייה שיחק 35 משחקים בליגת הבונדסליגה השנייה, וצד את עיני בורוסיה דורטמונד, שם חתם בשנת 1986. הלמר שיחק 190 משחקים בדורטמונד לאורך 6 עונות, כבש 16 שערים וזכה בגביע אחד.
בקיץ 1992 הצטרף הלמר לבאיירן מינכן בנסיבות שנויות במחלוקת.
בורוסיה דורטמונד לא רצתה למכור אותו ליריבה ישירה בבונדסליגה, ומכרה אותו לאולימפיק ליון מהליגה הצרפתית.
כעבור שלושה חודשים, ליון מכרה את הלמר לבאיירן מינכן תמורת 7.5 מיליון מארק גרמני, סכום שנחשב אז לשיא במועדון הבווארי עבור העברה.
הדבר יצר הד משמעותי וזעם כלפי הלמר, עד כדי איום של מאמן נבחרת גרמניה, ברטי פוגטס, לנפות את הלמר מהסגל ליורו 1992, על מנת לא ליצור אווירה עוינת בחדר ההלבשה בין שחקני בורוסיה דורטמונד ובאיירן מינכן.
בסופו של דבר, הלמר שיחק ביורו 1992.
הלמר הצליח בצורה משמעותית בבאיירן מינכן, והיה חלק מחוליית הגנה שכללה את לותר מתאוס, מרקוס באבל ואולף תון.
הלמר זכה עם באיירן מינכן בשלוש אליפויות, גביע מקומי אחד, שני סופר קאפ, וזכייה בגביע אופ"א בשנת 1996, לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר מול בורדו, בו כבש שער.
בשנת 1997 מונה לקפטן הקבוצה, עד לעזיבתו בתום עונת 1999, לאחר הפסד בגמר ליגת האלופות למנצ'סטר יונייטד משני שערים בתוספת הזמן.
הלמר הופיע 191 פעמים במדי באיירן מינכן, והבקיע 24 שערים.
הלמר, שסיים את חוזהו בבאיירן מינכן, קיבל הצעות מקבוצות רבות כמו ליברפול, אך בחר בסנדרלנד, העולה החדשה לפרמייר ליג, שם סבל מפציעות ומיעט לשחק, והושאל להרטה ברלין, עמה שיחק בליגת האלופות.
כשחזר מההשאלה לסנדרלנד, המאמן פיטר רייד החליט לוותר על שירותיו עקב ריבוי הפציעות.
עם השחרור מסנדרלנד, פרש הלמר ממשחק פעיל בשנת 2000.
הלמר היה שותף להגעה של נבחרת גרמניה בכדורגל לגמר יורו 1992, בו הפסידה לדנמרק.
הלמר לקח חלק גם במונדיאל 1994 ובמונדיאל 1998, בהם הודחה גרמניה ברבע הגמר, והיה שותף מלא לזכייה של נבחרת גרמניה ביורו 1996. לאחר ההדחה של גרמניה ממונדיאל 1998, פרש הלמר מהנבחרת, עם 68 הופעות וחמישה שערים.
תומאס לונד הלבג (; נולד ב-24 ביוני 1971 באודנסה) הוא כדורגלן עבר דני ששיחק בעמדת המגן הימני.
הלבג שיחק לאורך הקריירה בליגות הבכירות בדנמרק, איטליה, אנגליה וגרמניה, ולמיטב הישגיו זכה במדיה של מילאן, במדיה שיחק במשך חמש עונות וזכה באליפות איטליה, בגביע האיטלקי ובליגת האלופות.
לזכותו 108 הופעות במדי , אותה ייצג בשני טורנירי מונדיאל ובשלוש אליפויות אירופה.
הלבג החל את קריירת המשחק במדי אודנסה בולקלוב מעיר הולדתו.
הוא החל את דרכו בקבוצה הבוגרת בשלהי עונת , בה הספיק לערוך שתי הופעות ליגה ולכבוש שער בודד.
בכך, היה שותף כבר בעונת הבכורה שלו לזכייה באליפות דנמרק.
הלבג השתלב במהרה בקבוצה הבוגרת, והיה לשחקן הרכב במהלך העונות הבאות.
על אף שלא הצליח לזכות עם קבוצתו באליפות נוספת, היה הלבג שותף לזכייה בשני גביעים.
בעונת פתח בהרכב אודנסה למשחק הגמר מול אולבורג, בו ניצחה אודנסה 4-3 בתום דו-קרב בעיטות עונשין, ושנתיים אחר כך מול אותה היריבה שוב עלה בהרכב קבוצתו, שניצחה במשחק 2-0. בסך הכול, בחמש וחצי עונות במדי הקבוצה ערך הלבג 103 הופעות ליגה, בהן כבש ארבעה שערים.
בנובמבר 1993, חודשים ספורים לאחר פתיחת עונת , עזב הלבג לראשונה את דנמרק ועבר לאודינזה מהסרייה א'.
הלבג ערך את הופעת הבכורה שלו באיטליה ב-28 בנובמבר, בשוויון 0-0 מול אטאלנטה, והמשיך ל-22 הופעות ליגה בהן כבש פעמיים.
אודינזה לא השכילה לשרוד בליגה הבכירה באותה העונה, ונשרה לסרייה ב' מהמקום ה-16. עם זאת, השלימה הקבוצה את רכישתו של הלבג מאודנסה, והוא היה לשחקן מפתח בקבוצה בעונות הקרובות.
כבר בעונת , עונה אחת לאחר שירדה לסרייה ב', חזרה אודינזה לליגה הבכירה, ומינתה את אלברטו זאקרוני לתפקיד המאמן.
הלבג היה לאחד משחקניה הבולטים של אודינזה תחת זאקרוני במשך שלוש עונות, כאשר יחד עם הקבוצה הגיע לשיא בעונת , בה סיימה הקבוצה במקום השלישי בטבלה.
באותה העונה שיתף פעולה בקבוצה עם בן ארצו, מרטין יורגנסן.
לקראת עונת , ובעקבות ההצלחה במדי אודינזה, עבר הלבג יחד עם חברו לקבוצה אוליבר בירהוף למילאן.
העברתו של הלבג הוערכה בכ-6 מיליון ליש"ט, מה שהפך אותו לכדורגלן הדני היקר ביותר עד אז.
זמן קצר אחר כך הוחתם בקבוצה המאמן זאקרוני, ששיתף פעולה עם השניים באודינזה בשלוש העונות החולפות, מה שהקל על השתלבותו של הלבג.
הוא פתח בהרכב הקבוצה לאורך רוב משחקיה באותה העונה, וסייע לה לזכות באליפות איטליה בפער נקודה מסגניתה לאציו.
גם בעונה הבאה תחת זאקרוני היה הלבג לשחקן הרכב קבוע, אך הקבוצה התקשתה להגיע להישגים.
סיום דרכו של המאמן במרץ 2001, עוד בטרם סיומה של עונת , הביאה למפנה בכמות הדקות של הלבג, שהלכו ופחתו בהדרגה.
בעונת שיחק בפחות ממחצית ממשחקי הליגה של הקבוצה, ובעונת הורע מצבו עוד יותר, כששותף בשמונה משחקי ליגה בלבד.
הוא שותף בשני משחקים בלבד בקמפיין ליגת האלופות של הקבוצה באותה העונה, שהסתיים עם ניצחון במשחק הגמר על יובנטוס בדו-קרב פנדלים.
הלבג כלל לא נכלל בסגל קבוצתו למשחק.
עם זאת, היה שותף הלבג לזכייתה של הקבוצה בגביע האיטלקי באותה העונה, כשפתח במשחק הראשון בצמד משחקי הגמר מול רומא, בו ניצחה מילאן 4-1. בגומלין, שהסתיים בשוויון 2-2, עלה הלבג כמחליף בדקות הסיום.
בתום העונה סיים הלבג את דרכו במילאן לאחר חמש עונות בהן רשם 105 הופעות ליגה.
לקראת עונת רשם הלבג מעבר חד ליריבתה העירונית של מילאן, אינטר מילאנו.
כרטיסו היה שייך לאינטר כבר החל מנובמבר 2000, כחל מעסקת העברתו של סיריל דומורו למילאן, אך המשיך לשחק במילאן ללא תמורה.
עם סיום דרכו במילאן, השלים את מעברו לאינטר.
החל מהמחזור השביעי של העונה שב הלבג לשתף פעולה עם זאקרוני בפעם השלישית, לאחר שהאחרון החליף את הקטור קופר.
הוא רשם 23 הופעות ליגה באותה העונה, אותה סיים עם קבוצתו במקום הרביעי בטבלת הליגה.
בסיום העונה עזב הלבג את איטליה לאחר עשר וחצי עונות, ועבר בהעברה חופשית לעולה החדשה לפרמייר ליג, נוריץ' סיטי.
על אף שהגיע כרכש מבטיח, התקשה הלבג לשחזר את יכולתו מאיטליה ומהנבחרת, ואיבד את מקומו בהרכב כבר בשלבי הפתיחה של העונה.
לאחר תקופת היעדרות ממושכת, חלקה עקב יכולתו המקצועית וחלקה עקב פציעות, חזר הלבג בשלבי הסיום של העונה, תוך שהוא מתופקד בעמדות שונות ובהן מגן ימני, שמאלי וקשר מרכזי.
עם זאת, בתום עונה אחת בה רשם עשרים הופעות ליגה, ירדה נוריץ' לליגת המשנה והלבג סיים את דרכו במועדון.
לקראת עונת עבר הלבג לבורוסיה מנשנגלדבך מהבונדסליגה, ולאחר ארבע הופעות בלבד סבל מפציעה חמורה בגיד אכילס, שהשביתה אותו לשמונה חודשים.
הוא הספיק לשוב כמחליף במחזור הנעילה, וסיים את העונה עם חמש הופעות ליגה בלבד.
בינואר 2007, במהלכה של עונת ולאחר שרשם שמונה הופעות ליגה מתוך ה-19 של הקבוצה, הותר חוזהו של הלבד והוא שב למולדתו ולקבוצת נעוריו אודנסה.
כבר בעונת החזרה שלו לקבוצה זכה עמה הלבג בגביע הדני השלישי בקריירה שלו, אך לא שותף בניצחון בגמר 2-1 על פ.צ.
הוא שב לשחק באופן סדיר עבור הקבוצה עונה אחר כך, ואף היה לשחקן הרכב משמעותי בעונת , בה סיימה הקבוצה כסגנית האלופה.
הלבג פרש ממשחק פעיל בשנת 2010, בגיל ארבעים.
משחקו האחרון בקריירה היה ניצחונה המרשים של קבוצתו 6-0 על אולבורג ב-4 בדצמבר.
הלבג נותר במועדון לאחר פרישתו, ושימש במשך שנתיים כעוזר מאמן בקבוצה.
במהלך חצי השנה האחרונה לתפקידו, שימש במקביל כמאמן נוער.
הלבג החל את דרכו בנבחרות הצעירות של דנמרק, וייצג אותה בטורניר הכדורגל באולימפיאדת ברצלונה (1992), שם פתח ושיחק לאורך כל שלושת משחקיה של דנמרק בטורניר.
ב-20 באפריל 1994 ערך הלבג את הופעתו הראשונה במדי .
בדקה ה-14 של משחק ידידות מול , העלה אותו מהספסל המאמן ריצ'רד מולר נילסן במקומו של ג'ון ינסן שנפצע.
דנמרק ניצחה בסיום 3-1. הלבג החל לתפוס מקום של קבע בהרכב הנבחרת הדנית, ורשם שש הופעות במוקדמות יורו 1996, שהסתיימו בהעפלה לטורניר.
הלבג זומן על ידי נילסן ליורו 1996 באנגליה, ובמשחק ההכנה האחרון של דנמרק שבוע לפני פתיחת הטורניר, כבש הלבג את שער הבכורה שלו במדי דנמרק.
היה זה שער הניצחון שהעניק לדנמרק 1-0 ביתי על .
הלבג פתח בהרכב בכל שלושת משחקיה של דנמרק בטורניר היורו.
במשחק הראשון נפרדה דנמרק בשוויון 1-1 עם .
במשחק השני הובסה 3-0 על ידי , במשחק בו הוחלף הלבג במחצית במצב של שוויון 0-0. גם ניצחון 3-0 על במשחק האחרון לא הספיק לדנמרק להעפיל לשלב הבא, והיא הודחה בתום שלב הבתים.
החלפתו של נילסן בבו יוהאנסון לאחר הטורניר לא פגעה במעמדו של הלבג, שהוסיף להיות שחקן הרכב משמעותי בנבחרת.
הוא שיחק בכל שמונת משחקיה של דנמרק במוקדמות מונדיאל 1998, וסייע לנבחרתו להעפיל מהמקום הראשון בבית.
הוא זומן לסגל דנמרק למונדיאל 1998 בצרפת, ופתח בהרכב בכל ששת משחקיה בטורניר.
דנמרק צלחה את שלב הבתים עם ניצחון 1-0 על , שוויון 1-1 מול והפסד 2-1 ל המארחת.
בדקה ה-76 של המשחק כבש הלבג את שערו השני והאחרון במדי דנמרק, כשבעט מכשבעה מטרים לרשת הגבוהה לאחר בישול של מרטין יורגנסן, והעלה את נבחרתו ליתרון 4-0. הלבג פתח ושיחק 87 דקות בהפסד 3-2 של דנמרק ל ברבע הגמר.
במוקדמות יורו 2000 נאלצה דנמרק להתמודד בשלב הפלייאוף על מנת להעפיל לטורניר הגמר.
היא פגשה את לצמד משחקים, בהם ניצחה 5-0 ו-3-0 בדרך להעפלה ליורו 2000 הלבג פתח בהרכב נבחרתו בצמד משחקי הפלייאוף, וזומן על ידי יוהאנסון לסגל דנמרק לטורניר הגמר.
בטורניר עצמו הייתה דנמרק רחוקה מלהרשים, וסיימה את הטורניר עם שלושה הפסדים בשלושה משחקים, ובמאזן שערים עגום של 0-8. הלבג עצמו סבל מפציעה שהקשתה עליו לקחת חלק בטורניר.
הוא לא שותף בהפסדה של דנמרק 3-0 לצרפת במשחק הפתיחה, נכנס לשמונה דקות בלבד בהפסד 3-0 ל, וחזר להרכב למשחק מלא בהפסד 2-0 ל, שלא קבע דבר עבור שתי הנבחרות שכבר הודחו טרם המשחק.
הלבג העפיל עם נבחרתו ממוקדמות מונדיאל 2002, וזומן על ידי המאמן מורטן אולסן לסגל לקראת מונדיאל 2002, השני שלו בקריירה.
לאחר קמפיין היורו הכושל, הפגינה דנמרק יכולת משופרת וצלחה את שלב הבתים מהמקום הראשון.
הלבג פתח בכל משחקיה של דנמרק בשלב הבתים ובהם ניצחון 2-1 על , שוויון 1-1 מול וניצחון 2-0 על האלופה המכהנת צרפת שהדיח אותה מהטורניר.
אלא שבשלב שמינית הגמר, נפצע הלבג כבר בדקה השביעית של ההתמודדות מול , ונאלץ לצאת בחילוף.
הטורניר הבינלאומי האחרון אליו זומן הלבג היה יורו 2004, טורניר אליפות אירופה השלישי בקריירה שלו.
פעם נוספת זומן הלבג כשחקן הרכב לטורניר, ושיחק לאורך כל ארבעת משחקיה של דנמרק באליפות.
דנמרק העפילה משלב הבתים לאחר שוויון 0-0 מול , ניצחון 2-0 על ושוויון 2-2 מול .
ברבע הגמר הפסידה דנמרק 3-0 לצ'כיה והודחה מהטורניר.
בעקבות פרישתו של רנה הנריקסן בתום הטורניר, התמנה הלבג לתפקיד קפטן הנבחרת.
הוא הוביל את דנמרק כקפטן במוקדמות מונדיאל 2006, מהם כשלה הנבחרת להעפיל כשסיימה שלישית בבית אחרי ו.
משחקו האחרון בשורות הנבחרת היה בניצחון 3-1 הביתי על במסגרת מוקדמות יורו 2008 ב-17 באוקטובר 2007.
בסך הכול ערך הלבג 108 הופעות במדי דנמרק, בהן כבש שני שערים.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםאודנזה בולדקלאבליגת העל הדנית21192170210311130אודינזהסרייה א'222סרייה ב'301סרייה א'31230120מילאןסרייה א'27027028015080אינטר מילאנוסרייה א'230נוריץ' סיטיפרמייר ליג200בורוסיה מנשנגלדבךבונדסליגה5080אודנזה בולדקלאבליגת העל הדנית3017030018070סך הכל קריירה48010
תומאס הקל וולר היה וירולוג וביולוג אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1954.
וולר נולד וגדל באן ארבור, מישיגן שבארצות הברית.
הוא קיבל תואר ראשון ותואר שני בזואולוגיה רפואית מטעם אוניברסיטת מישיגן, שם שימש אביו, קרל ורנון וולר, כפרופסור במחלקה לפתולוגיה.
בשנת 1940 קיבל תואר דוקטור לרפואה, והחל לעבוד בבית החולים לילדים של בוסטון.
ב-1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, התגייס לחיל הרפואה של הצבא הבריטי.
לאחר המלחמה, חזר לבית החולים לילדים בבוסטון.
בשנת 1954 זכה וולר, יחד עם ג'ון פרנקלין אנדרס ופרדריק צ'פמן רובינס, בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, על שהראו כיצד ליצור תרבית וירוס שיתוק ילדים במבחנה.
נפטר במסצ'וסטס ב-23 באוגוסט 2008, והותיר אחריו את אשתו, קת'לין, וארבעה ילדים.
תומאס הניפן , הידוע יותר בשם הבמה שלו, טום פיליפס הוא שדרן ספורט אמריקאי.
הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE.
במהלך הקריירה שלו ב-WWE, פיליפס שימש כשדרן המוביל של התוכניות השבועיות Raw, סמאקדאון, NXT, NXT UK ו-205 לייב.
הניסיון הראשון של הניפן כחלק מצוות שידור הייתה במהלך משחק פוטבול בתיכון, שבו שימש כקריין.
מאז הוא ידע שזה מה שהוא ירצה לעסוק בו בעתיד.
הניפן ערך ראיונות מאחורי הקלעים לאפליקציה של ה-WWE והיה הקריין המוביל של התוכנית Superstars, Main Event וסמאקדאון, לצד ג'רי לולר וביירון סקסטון, עד שהוא הוחלף על ידי השדרן של NXT, ריץ' ברנן, ב-27 באוגוסט 2015.
הניפן כשם הבמה שלו טום פיליפס תיפקד כחלק מצוות השידור של סמאקדאון.
לאחר שכריס ג'ריקו ניצח את אלוף ארצות הברית, קווין אואנס, וזכה בתואר באירוע פייבאק, ג'ריקו רשם את פיליפס ואת המראיין של Raw, מייק רום, בתוך הרשימה שלו לאחר כביכול "הפריעו לו" בפרידה מהתוכנית.
הוא היה השדרן המוביל של NXT מאז 2014, אך ב-22 ביוני 2017 הוחלף על לידי מאורו רנאלו.
פיליפס היה השדרן המוביל של סמאקדאון באירוע רסלמניה 33, שהתקיים ב-2 אפריל 2017, והפך לשדרן המוביל החמישי במהלך האירוע הגדול של השנה, כשהארבעה הראשונים שקדמו לו היו וינס מקמהן, גורילה מונסון, ג'ים רוס ומייקל קול.
כמו כן, פיליפס היה השדרן של 205 לייב, לפני שויק ג'וסף החליף אותו.
תומאס הרמנס הוא מנחה טלוויזיה גרמני.
הרמנס נולד בבוכום שבגרמניה, ובמהלך ילדותו גר בנירנברג.
לאחר התיכון הוא למד תיאטרון.
בשנת 1992 החל להנחות את תוכנית הקומדיה "Quatsch Comedy Club", לאחר מכן כתב והפיק מספר תוכניות קומדיה נוספות.
בשנים 2002, 2003 הגיש את שעשועון הפאנל "Popclub" המהווה גרסה גרמנית לשעשועון הבריטי "Never Mind the Buzzcocks".
מ-2005 ועד 2008 שימש כמגיש הניקוד הגרמני באירוויזיון, ב-2006 היה המנחה של תוכנית הספיישל המיטב של האירוויזיון.
בשנת 2014 הגיש את פרס האקדמיה האירופית לקולנוע בטקס שנערך באופרה הלאומית של לטביה.
בשנת 2018 השתתף בגרסה הגרמנית של "רוקדים עם כוכבים".
תומאס היל (מאנגלית: Thomas Hill; 11 בספטמבר 1829 – 30 ביוני 1908) היה אמן אמריקאי יליד אנגליה.
הוא צייר את נופי קליפורניה, בעיקר בעמק יוסמיטי, וכן את ההרים הלבנים של ניו המפשייר.
תומאס היל נולד בבירמינגהאם, אנגליה ב־11 בספטמבר 1829. אחיו הצעיר, אדוארד היל, הפך גם הוא לצייר נוף מצליח.
בגיל 15 הוא היגר לארצות הברית עם משפחתו; הם התיישבו בטאונטון, מסצ'וסטס.
בשנת 1851 התחתן עם שרלוט אליזבת הוקס; נולדו להם תשעה ילדים.
בגיל 24 השתתף היל בשיעורי ערב באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה ולמד אצל הצייר האמריקני פיטר פרדריק רותרמל (1812-1895).
במהלך שנותיו כסטודנט, נסע היל להרים הלבנים בניו המפשייר כבר בשנת 1854 וצייר לצד חברי אסכולת נהר ההדסון.
בשנת 1856, היל ומשפחתו עברו לסן פרנסיסקו, קליפורניה.
עם הצייר וירג'יל ויליאמס והצלם קרלטון ווטקינס, היל עשה את נסיעתו הראשונה לעמק יוסמיטי בשנת 1865. בשנה שלאחר מכן נסע היל לחוף המזרחי ולאירופה.
הוא השאיר את משפחתו בחוף המזרחי אך המשיך לצאת לטיולי רישום לחוף המערבי ולהשתתף בישיבות של האגודה לאמנות בסן פרנסיסקו.
הוא העביר את משפחתו שוב לסן פרנסיסקו בשנת 1873.
היל ביצע טיולי רישום שנתיים ליוסמיטי, ובחזרה מזרחה, להרים הלבנים.
היל ניהל גלריה לאמנות וחנות למכירת יצירות אמנות.
הוא שימש זמן קצר כמנהל של בית הספר לעיצוב SFAA.
הוא התפרנס מהשקעותיו בבורסה ועל הכנסותיו מהאמנות.
נישואיו הסתיימו בשנות השמונים של המאה ה-19.
לקראת סוף חייו הוא החזיק סטודיו במלון ביוסמיטי.
לאחר שסבל משבץ במוח, הוא נפטר בריימונד, קליפורניה, ב־30 ביוני 1908, ונקבר בבית העלמין Mountain View באוקלנד, קליפורניה.
עבודתו של היל מונעה לרוב על ידי חזון הנובע מחוויותיו עם הטבע.
עבור תומאס היל, עמק יוסמיטי וההרים הלבנים של ניו המפשייר היו מקורות ההשראה שלו והשפיעו את תגובתו הישירה מהטבע.
היל נקשר לאסכולת נהר ההדסון, שבו התייחסו בתחושת כבוד למשאבי הטבע, מה שנתן להם תחושת התלהבות כשחשבו על הפוטנציאל שהוא מייצג.
חבריו מאסכולת נהר ההדסון, בסביבות שנות ה-60–1850, הציגו בציוריהם את האדם כמאוחד עם הטבע זאת על ידי הוספת דמויות אנושיות לעיתים קרובות בקנה מידה קטן מאוד בהשוואה לנוף העצום.
גם תומאס היל השתמש בטכניקה זו בציוריו, למשל בציורו, "עמק יוסמיטי" 1889.
הוא ערך טיולים מוקדמים להרים הלבנים עם חברו, בנג'מין שאמני, וצייר שם לאורך כל הקריירה שלו.
היל רכש את הטכניקה של ציור בנוף הפתוח.
ציורים אלה בשדה, שימשו לימים בסיס ליצירות גדולות וגמורות יותר.