tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נשואה ואם לשמונה הם מתגוררים ברעננה.
הלן יונאס-רוזנצוויג (נולדה הלנה שטרנליכט ; 25 באפריל 1925 – 20 בדצמבר 2018) הייתה ניצולת שואה יהודייה ממוצא פולני שנכלאה במהלך מלחמת העולם השנייה במחנה הריכוז פלאשוב, שם אולצה לעבוד כמשרתת עבור מפקד המחנה אמון גת.
נולדה בקרקוב, שרדה את השואה בעזרתו של אוסקר שינדלר, שזכה להכרה כחסיד אומות העולם על הצלת חייהם של כמעט 1,200 עובדי כפייה יהודים.
לאחר המלחמה, יונאס-רוזנצווייג היגרה לארצות הברית.
היא התגוררה בבוקה רטון, פלורידה.
יונאס-רוזנצווייג פגשה את בתו של אמון גת, מוניקה הרטוויג, ושתיהן הופיעו בסרט התיעודי משנת 2006, "ירושה", שנעשה עבור PBS על ידי ג'יימס מול.
הלן יונאס-רוזנצוויג נולדה בשם הלנה שטרנליכט בקרקוב, הרפובליקה הפולנית השנייה בשנת 1925, לשמעון ולולה שטרנליכט.
היא הייתה הבת הצעירה למשפחה יהודית שומרת מצוות.
היא זכרה את חייה המוקדמים כמאושרים.
היו לה שתי אחיות, ברוניסלבה וסידוניה.
כאשר פלישה גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, היא ומשפחתה גורשו לגטו קרקוב.
בשנת 1942, שטרנליכט ומשפחתה גורשו מגטו קרקוב ונשלחו למחנות ריכוז.
אביה נספה במחנה ההשמדה בלז'ץ.
היא, אמה ושתי אחיותיה נשלחו לקרקוב-פלאשוב, מחנה עבודות כפייה.
ביום השלישי למאסרה בפלאשוב, שטרנליכט שטפה חלונות בצריף כאשר גת, מפקד המחנה, נכנס לחדר.
הוא העיר על עבודתה והורה לה לעבור לווילה שלו בשטח המחנה כדי לעבוד כמשרתת.
היא עברה מהצריפים למעונו של גת, שם אולצה לעבוד כמשרתת.
היא חלקה חדר במרתף עם אישה נוספת, הלן הירש (שדמותה הוצגה ברומן "רשימת שינדלר" ובעיבודו הקולנועי), שגם היא אולצה לעבוד עבור גת.
שתי הנשים חלקו את חובות משק הבית בבית המפקד במשך השנתיים הבאות, כשהן חיות בפחד מתמיד לחייהן.
בזמן עבודתה אצל גת, שטרנליכט הייתה עדה לסדיזם הידוע שלו.
היא סיפרה שהוא היה יורה באסירים ממרפסת הווילה שלו, והיא ראתה אותו רוצח מספר אנשים ומורה על מותם של רבים אחרים.
היא אמרה שבניגוד לתיאורו ב"רשימת שינדלר", גת לא היה מעוניין בה רומנטית במציאות.
מאוחר יותר היא נזכרה שזמן קצר לאחר שעברה לביתו של גת, ראתה אותו לפתע, וללא פרובוקציה, יורה למוות בצעיר יהודי שעבד אצלו כשירות.
בתקופה זו היה לשטרנליכט חבר במחנה, אדם שטאב, שהיה חלק מקבוצת התנגדות בתוך המחנה.
היא גנבה כמה ניירות מגת שנתנה לשטאב.
לגת סופר על פעילותו של שטאב וגת ירה למוות בשטאב בטווח שמיעה של שטרנליכט.
היא הייתה בטוחה שהוא יהרוג גם אותה, אבל הוא מעולם לא הזכיר זאת בפניה.
גת תלה את גופתו של שטאב בפומבי למען יראו ויראו.
אוסקר שינדלר היה אורח קבוע בביתו של גת והוא תמיד דיבר איתה בנעימות.
לאחר מעצרו של גת בגין מעילה ברכוש יהודי מהממשלה הגרמנית, שינדלר הוסיף את שטרנליכט ואחיותיה, יחד עם הלן הירש, לרשימת העובדים שלו, שלימים נודעו כ"יהודי שינדלר".
באותה עת, אמה כבר נפטרה מדלקת ריאות בשל התנאים הקשים במחנה.
כאשר הצבא האדום התקרב לקרקוב בסוף 1944, פלאשוב נסגר והאסירים נשלחו למחנות ברחבי פולין, כולל מחנות השמדה כמו אושוויץ.
שינדלר תכנן לפתוח מפעל תחמושת בברננץ, בפרוטקטורט הצ'כי.
הגברים מרשימת שינדלר נסעו בבטחה ברכבת לברננץ, אך 300 העובדות של שינדלר, כולל שטרנליכט ואחיותיה, נשלחו לאושוויץ.
לאחר כמה שבועות של משא ומתן ושוחד מצד שינדלר, הנשים נשלחו גם הן לברננץ.
שטרנליכט ואחיותיה בילו את שארית המלחמה בביטחון היחסי של מחנה שינדלר עד לשחרורן על ידי הצבא האדום במאי 1945.
לאחר המלחמה, העידה שטרנליכט נגד אמון גת במשפטו בקרקוב, שם נידון למוות והוצא להורג.
היא פגשה את יוסף יונאס יומיים לאחר השחרור, התחתנה איתו והיגרה עם משפחתה לארצות הברית ב-1946.
בשנת 2004, יונאס-רוזנצווייג נפגשה עם מוניקה הרטוויג, בתו של אמון גת.
הרטוויג ביקשה את הפגישה, אך יונאס-רוזנצווייג היססה בשל זיכרונותיה הטראומטיים מגת וממחנה הריכוז.
היא הסכימה לבסוף לאחר שהרטוויג כתבה לה "עלינו לעשות זאת למען האנשים שנרצחו."
יומיים לאחר שחרורם מהנאצים, היא פגשה את בעלה הראשון, יוסף יונאס.
הם התחתנו ב-1946 והיגרו לארצות הברית.
הם חיו בברונקס וגידלו שלושה ילדים: בן ותאומות.
בשנת 1980, יוסף, שסבל מרגשות אשם של ניצול, התאבד.
לאחר מכן היא נישאה לנדבן ויזם נדל"ן, הנרי רוזנצווייג (נולד ב-5 בספטמבר 1917).
היא התאלמנה בשנית ב-2007. היא התגוררה בבוקה ראטון, פלורידה עד למותה בדצמבר 2018.
הלן מור סוול הייתה מאיירת וכותבת ספרי ילדים אמריקאית.
היא זכתה במדליית קולדקוט כמאיירת של "סיפור חג ההודיה" מאת אליס דלגליש וכן איירה מספר רומנים שזכו במדליית ניוברי.
חלק מהיצירות שלה נתרמו לאוניברסיטת מינסוטה ואחרות נמצאות באוניברסיטת קורנל.
סוול נולדה באי מארה, קליפורניה, בתם של מיני מור, אמנית צבעי מים, וויליאם אלברידג' סוול, מפקד חיל הים שלימים הפך למושל גואם.
היו לה שתי אחיות צעירות יותר.
אמה נפטרה ב-1901, לפני שהמשפחה עברה לגואם.
בגלל הקריירה הימית של אביה היא התגוררה גם באנגליה, צרפת ושוודיה.
אביה נפטר לפני יום הולדתה השמיני, וסוול ואחיותיה עברו לברוקלין לגור עם דודיהן.
בגיל שתים עשרה היא הפכה לאדם הצעיר ביותר שלמד במכון פראט .
היא גם למדה אצל אלכסנדר ארכיפנקו, שהשפיע על סגנון הרישום שלה.
היא סיימה את לימודיה במכון פקר קולגייט .
סוול החלה להרוויח כסף באמצעות איור כרטיסי ברכה.
בשנת 1932 סוול הייתה המאיירת הראשונה של סדרת בית קטן בערבה מאת לורה אינגלס וילדר.
סוול איירה את שיריה של אמילי דיקינסון, וגם את גאווה ודעה קדומה ותבונה ורגישות של ג'יין אוסטן.
רוב הדמויות בעבודות האמנות של סוול נלקחו מדמיונה, והיא מיעטה להשתמש בדגמי אמן.
כשהיא איירה את סדרת בית קטן בערבה היא נעזרה בצילומים של משפחת וילדר.
החל מהספר Three Tall Tales משנת 1947 החלה סוול להשתמש בסגנון קומיקס כדי להוסיף כיף לסיפורים משעשעים, זאת מכיוון שילדים אמרו לה שהדמויות שלה נאמנות מדי למציאות ואינן מתאימות לספרים הומוריסטיים.
היא נפטרה ב-24 בפברואר 1957, בעיר ניו יורק, לאחר מחלה ממושכת.
1932 בית קטן ביער הגדול, לורה אינגלס וילדר
1932 שומר החלומות לנגסטון יוז
1933 בן איכרים, לורה אינגלס וילדר
1935 בית קטן בערבה לורה אינגלס וילדר
1937 בית קטן על גדות נחל השזיף, לורה אינגלס ווילדר (יחד עם מילדרד בויל)
1937 הנסיכה ועץ התפוח, א.
1939 בית קטן על גדות אגם הכסף לורה אינגלס וילדר (יחד עם מילדרד בויל)
1939 החורף הארוך לורה אינגלס ויילדר (יחד עם מילדרד בויל)
1940 גאווה ודעה קדומה, ג'יין אוסטין
1941 שומר החלומות ושירים אחרים, לנגסטון יוז
1941 עיר קטנה בערבה לורה אינגלס וילדר (יחד עם מילדרד בויל)
1942 הגברת כחולת העיניים, פרנץ מולנר
1943 שנות הזהב המאושרות האלה, לורה אינגלס ויילדר (יחד עם מילדרד בויל)
1953 עשרה קדושים, אלינור פרג'ן
1954 סיפור חג ההודיה אליס דלגליש
1957 תבונה ורגישות, ג'ין אוסטין
הֶלֵנָה היא דמות במיתולוגיה היוונית שנודעה כיפה בנשים.
הלנה הייתה אשתו של מנלאוס וחטיפתה על ידי פאריס הביאה לפרוץ מלחמת טרויה.
לדמותה של הלנה במיתולוגיה היוונית מספר גרסאות.
לפי אחת מהן, הלנה הייתה אלה שאיבדה את מעמדה וזכורה בעיקר בשל יופייה.
לפי גרסה שנייה, לדה הולידה את הלנה, את התאומים קסטור ופולוקס ואת קליטמנסטרה.
סיפור הולדתם של הילדים אינו ברור.
חלק משויכים לזאוס, בעוד אחרים משויכים לבעלה של לדה, טינדראוס, מלך ספרטה.
גרסאות אחרות של המיתולוגיה רואות בהלנה את בתה של נמסיס, אלת הנקמה.
לפי המיתולוגיה, שני אתונאים, תסאוס ופיריתואוס , התחייבו להינשא לבתו של זאוס.
תסאוס בחר בהלנה, והוא ופיריתואוס חטפו אותה והחליטו להחזיק בה עד שתהיה מבוגרת מספיק להינשא.
פיריתואוס מאידך, בחר להינשא לפרספונה, למרות שהיא כבר נשואה להאדס.
הם השאירו את הלנה עם אמו של תסאוס, בעת שהלכו אל השאול, מקום שליטתם של פרספונה והאדס.
האדס העמיד פנים כי הוא מארח אותם לסעודה.
ברגע שהשניים התיישבו, נחשים התפתלו סביב רגליהם והשאירו אותם שם.
שני אחיה של הלנה, קסטור ופולוקס, החזירו את אחותם ולקחו את אייתרה , אימו של תסאוס, בתור שפחתה של הלנה, והיא שוחררה רק שנים אחר כך בידי שניים מנכדיה, בניו של תסאוס, ורק לאחר מותו של האחרון.
כשהגיע זמנה של הלנה להינשא, מלכים ונסיכים יוונים רבים באו לבקש את ידה או שלחו שליחים בשמם.
בין המתמודדים היו אודיסאוס, מנסתאוס , איאס הגדול, פאטרוקלוס ואידומנאוס .
אך המועדף מבין המחזרים היה מנלאוס שלא הגיע בעצמו אלא יוצג על ידי אחיו אגממנון.
אגממנון ומנלאוס שכנו בגלות, בבורחם מפני תיאסטס.
כל המחזרים למעט אודיסאוס הביאו עימם מתנות יקרות.
טינדראוס, מלך ספרטה ובעלה של לדה שלפי אחת הגרסאות היא אמה של הלנה, לא קיבל אף אחת מן המתנות אך גם לא שילח אף אחד מן המחזרים מחשש שיעלבו ויתפתח סכסוך.
טינדראוס הסכים ברצון ואודיסאוס הציע כי לפני שתעשה ההחלטה כל המחזרים ישבעו להגן על הבעל הנבחר נגד כל מי שיתקומם נגדו.
עם מותו של טינדראוס, מנלאוס הפך למלך ספרטה כיוון שרק גברים יכלו לרשת את המלוכה ומכיוון שקסטור ופולוקס נפטרו אף הם.
שנים לאחר מכן, פאריס, נסיך טרויה, הגיע לספרטה במטרה להינשא להלנה.
הלנה הובטחה לפאריס על ידי אפרודיטה, שנבחרה על ידיו כיפה ביותר מבין כל האלות, מה שעורר את כעסן של אתנה והרה.
כפי שהובטח על ידי אפרודיטה, היא כישפה את הלנה לבוא עם פאריס חזרה לטרויה.
כשמנלאוס גילה שאשתו נעלמה, הוא קרא לכל שאר מחזרי העבר של הלנה לעמוד בשבועתם, וכך החלה מלחמת טרויה.
למעשה, כל היוונים נטלו חלק במלחמה זו, בין על ידי השתתפות בהתקפה על טרויה או הגנה על טרויה מפני מנלאוס ותומכיו.
זו הסיבה שהלנה מכונה גם "בעלת הפנים שהשיקו אלף ספינות".
יחסיה של הלנה עם פאריס, משתנים בהתאם למקור הסיפור.
גרסאות שונות מספרות כי הלנה אהבה את פאריס עמוקות (אם כי לאפרודיטה, שהבטיחה זאת לפאריס, היה חלק בכך).
גרסאות אחרות טוענות כי הלנה הייתה אישה אנוכית ואכזרית שהביאה אסון על כל הסובבים אותה.
גרסה נוספת המופיעה במחזה "הלנה" שכתב אוריפידס, היא כי הרמס (שליח האלים) עיצב דיוקן של הלנה על פי בקשתו של זאוס, כך שהלנה מעולם לא הייתה בטרויה, ובילתה את המלחמה במצרים.
פאריס נהרג במלחמה, ואחיו דיפובוס , נישא להלנה.
דיפובוס נהרג על ידי מנלאוס לאחר מכן.
כשטרויה הובסה בסיום המלחמה דרש מנלאוס כי רק לו יורשה להרוג את אשתו הבוגדנית, אך כשהניף חרבו, יופייה גרם לחרבו ליפול מידו.
תחת זאת, הוא הוביל אותה בשלום לספינות היווניות.
הלנה חזרה לספרטה יחד עם מנלאוס.
לאחר מותו של מנלאוס, הלנה הוגלתה על ידי בנם מגפנתס .
בגרסה נוספת לפי אוריפידס, הלנה עזבה את עולם בני התמותה, ונלקחה לאולימפוס כמעט מיד לאחר חזרתו של מנלאוס.
לפחות שלושה סופרים יווניים מהעת העתיקה – הרודוטוס, אוריפידס וסטסיחורוס (Στησίχορος) – הכחישו כי הלנה הייתה אי-פעם בטרויה, וטענו כי נשארה במצרים במהלך מלחמת טרויה.
בספריו הרודוטוס מגולל את המיתוס היווני על הלנה כדי להסביר את הסיפור המפורסם על קרויסוס וסולון.
הסיפור על הלנה במצרים הוא הקדמה לחטא הקדום שביצע אחד מדורות סולון (גיגס) וחלק מהסברו של הרודוטוס על מוצאם של האלים.
שבט הפיניקים הגיע אל ארגוס עבור מכירת סחורה, ובזמן המכירה הם הסתערו על הנשים שהגיעו לקנות את הסחורה.
חלקן הצליחו לברוח אך בת המלך אינאכוס, איו, נשבתה והובלה אל מצרים.
כתגובה למעשה החטיפה, היוונים חטפו את אירופה, בת מלך כרתים וכן גם את מדיאה, בת מלך קולכיס.
מלך קולכיס זעם על המקרה, הוא דרש את בתו בחזרה וכן פיצויים על המעשה.
היוונים סירבו וטענו שלא קיבלו שום פיצוי על חטיפת איו.
הפיניקים טענו שאיו, כשהייתה בארגוס שכבה עם הקברניט וכשגילתה שהיא הרה נסעה עם הפיניקים ולמעשה לא נחטפה.
לאחר מספר דורות התרחש אירוע דומה.
אלכס נדרוס בן פריאמוס (מזוהה עם השם פאריס) חטף את הלנה.
היוונים שלחו משלחת לקבלת הנערה ופיצוי, אולם נתקלו באותו סיפור ישן על מדיאה, לכן היוונים החליטו לצאת למלחמת טרויה.
בהמשך, בספרו השני, מספר הרודוטוס שהלנה לא הייתה בטרויה וזו הסיבה שהמלחמה התרחשה.
אלכסנדרוס חטף את הלנה מספרטה, הפליג בים אך עקב סערה הגיע למצרים למקום בו יש מקדש שעל פי המסורת, מי שמגיע אליו הופך לבן חורין.
עבדיו של אלכסנדר בורחים ומלשינים לאל על מעשיו.
לתוניס, הממונה במקדש נודע על אותו גבר שהיה אורח וחטף את אשת מארחיו ומצווה שיש לתפוס אותו.
תוניס לוקח את אלכס נדרוס לפרוטאוס שמתחקר אותו לגבי הלנה.
הוא מפקיד עליו עונש ללכת ממצרים תוך 3 ימים.
הלנה והאוצרות יישארו במצרים עד הגעת בעלה.
הרודוטוס טוען שהורמוס הכיר את הסיפור על היסחפות אלכס נדרוס למצרים ומביא הוכחות מהאפוס ההומרי.
הוא מסביר שזו הסיבה בגללה הומרוס לא חיבר את קיפריה, בה מתואר שאלכס נדרוס הגיע לטרויה ביום השלישי.
מנלאוס, בעלה של הלנה עצמו אמר לכוהנים שהיו במאורעות שהטרויאנים אמרו לו שאין בידיהם את הלנה אלא שהיא נמצאת אצל המצרים.
הוא חשב שהם לועגים לו ורק לאחר הריסת העיר התברר טעותו.
מנלאוס הגיע למצרים וקבל את הלנה והאוצר, אך גם התעכב שם.
בזמן זה החליט להקריב שני נערים לאל ולכן המצרים רדפו אחריו.
הלנה אכן הייתה במצרים כי אחרת כבר לפני זמן רב הטרויאנים היו מחזירה אותה בשלב מסוים כדי להפסיק את המלחמה.
אולם לא כך רצה האל.
דמותה של הלנה הופיע במגוון יצירות במהלך השנים.
האסטרואיד 101 Helena שהתגלה ב-1868, נקרא על שמה.
לשבתאי ירח שהתגלה בשנת 1980, וזכה לשם הלנה.
הסרט הלנה מטרויה מ-1956 והמיני-סדרה הלנה מטרויה מ-2003 מבוססים על סיפורה
הלן אדמס קֵלֶר הייתה סופרת ופעילה חברתית אמריקאית, שנודעה בזכות התמודדותה עם מגבלותיה בהיותה חירשת-עיוורת, מגיל צעיר מאוד.
בנוסף לכך, היא איבדה את יכולת הדיבור בילדותה משום שלא יכלה לשמוע אחרים מדברים, אך בעזרת מורתה, אן סאליבן, היא למדה לדבר בקולה ואף העבירה הרצאות לאורך חייה.
היא הייתה פעילה חברתית לתפארת וידעה להציג את דעתה בכל מה שרק רצתה.
הלן קלר נולדה בטסקמביה שבאלבמה לקפטן ארתור ה.
קלר ולקת'רין (קייט) אדמס קלר.
היו לה שני אחים צעירים, מילדרד קמפבל ופיליפ ברוקס קלר, ושני אחים-למחצה מנישואיו הקודמים של אביה, ג'יימס מקדונלד קלר וויליאם סימפסון קלר.
כשהייתה בת 19 חודשים נדבקה במחלה שאותה הגדירו הרופאים כ"גודש חמור בקיבה ובמוח", שהייתה כנראה דלקת קרום המוח.
קלר הבריאה, אך המחלה הותירה אותה חירשת ועיוורת.
כשהסובבים אותה נכשלו בהבנת רצונה, הייתה נכנסת להתקפי זעם: היא הייתה משתרעת על הרצפה, בועטת, מכה וצורחת.
הלן נעשתה גם מאוד מפונקת, מכיוון שהוריה שריחמו עליה נתנו לה לעשות כאוות נפשה תמיד.
בשנת 1887 יצרו הוריה קשר עם אלכסנדר גרהם בל, שעבד עם ילדים חירשים.
הוא יעץ להם לפנות למכון פרקינס לעיוורים בבוסטון, מסצ'וסטס.
מכון פרקינס שלח אל קלר את אן סאליבן כמורה כדי שזו תנסה למצוא דרך לנפשה של קלר.
זו הייתה תחילתן של 49 שנות עבודה משותפת.
סאליבן הייתה בת 21, לקויית ראייה וחסרת ניסיון הוראה.
הלן מתארת יום זה כיום המשמעותי בחייה .
סאליבן הסתירה את עובדת מוגבלותה הפיזית מסובביה ולא אפשרה להם לפגוע בהלן.
סאליבן תבעה וקיבלה רשות מאביה של קלר לבודד את הילדה משאר המשפחה בבקתה.
משימתה הראשונה הייתה לחנך את הילדה המפונקת למשמעת.
סאליבן תקשרה עם קלר בעזרת מחוות במגע גופני (כמו הזזת ידה של קלר מחפץ שאסור לגעת בו) ובמישוש הפנים לגילוי הבעות הפנים.
סאליבן ניסתה ללמד את קלר את שמותיהם של חפצים שונים כשהיא מאפשרת לקלר למשש את ידיה בזמן שהיא מאייתת את שמות החפצים בשפת הסימנים.
היא החלה במילה "בובה", עבור הבובה שנתנה לקלר, אך במשך זמן רב ראתה קלר בסימנים אלה משחק בלבד משום שלא נחשפה לשפה כלשהי מאז גיל 19 חודשים.
כמו כן, קלר התקשתה להבין את הסימנים משום שלא הבינה שלכל עצם יש שם משלו.
כשניסתה סאליבן ללמד את קלר את המילה "ספל", קלר הייתה כה מותשת, שהיא שברה את הספל שהחזיקה.
הפריצה הגדולה של קלר בתקשורת עם סביבתה באה כשהבינה שתנועות מסוימות שמורתה עשתה בכף ידה סימלו את המושג "מים".
לאחר מכן התישה את מורתה בתביעותיה לקבל את שמותיהם של כל העצמים המוכרים האחרים בעולם.
סאליבן הצליחה להעניק לקלר כלים לחשיבה וללמד אותה לכתוב בכתב רגיל.
בין השנים 1888–1890, היא למדה כתב ברייל בבית הספר פרקינס (Perkins), שהוא בית ספר טיפולי לעיוורים הממוקם בבוסטון, מסצ'וסטס.
אלכסנדר גרהם בל, ניסה להניא את אן סאליבן מלאפשר להלן לימודי שפות.
למעט השפה האנגלית שלטענתו, היא שפת הלימוד היחידה שיש ללמד חרשים.
לאור הצלחתה של סאליבן עם הלן קלר, בל רצה שסאליבן תלמד חרשים נוספים בבית הספר פרקינס.
סאליבן לא הייתה מוכנה להיפרד מהלן ודחתה את הצעתו בתוקף.
בגיל שלוש עשרה הלן ידעה לקרוא ברייל בשפות רבות: אנגלית, גרמנית, צרפתית, יוונית ולטינית.
לאחר מכן, למדה קלר לדבר בסיועה של גברת פולר, מנהלת בית ספר לילדים חרשים אילמים בבוסטון, בעזרת שיטת טדומה (Tadoma): נגיעה בשפתיהם של אחרים בזמן שדברו והרגשת התנודות.
כשקלר הייתה בת 24 היא סיימה בהצטיינות את לימודיה בקולג' רדקליף, שם תרגמה בשבילה סאליבן כל מילה בכף ידה.
בעזרת כוח הרצון העצום שלה הפכה הלן לנואמת בעלת שם עולמי ולסופרת.
בשנת 1903 הלן פרסמה אוטוביוגרפיה, "סיפור חיי" (Story of my life).
הספר הפך לרב מכר ותורגם לשפות רבות.
יתר ספריה שפורסמו לא זכו לאותה ההצלחה ונמכרו במספר עותקים מצומצם.
קלר הרגישה שהתעניינות בה הייתה בעיקר סביב מחלתה והתמודדותה, בעוד שהיא עברה הלאה ורצתה לקדם נושאים אחרים שעניינו אותה.
קלר הפכה את המאבק למען המוגבלים באברי החישה למשימת חייה.
הלן קלר הייתה חברה במפלגה הסוציאליסטית האמריקאית (SPA) ופעלה וכתבה למען מעמד הפועלים משנת 1909 עד שנת 1921. כך היא נימקה את החלטתה להצטרף למפלגה הסוציאליסטית: .
בשנת 1912, קלר הצטרפה לאיגוד פועלי התעשייה של העולם, לאחר שחשה שהסוציאליזם הפרלמנטרי "טובע בביצה הפוליטית".
היא כתבה על עליית הקומוניזם בזמן המהפכה ברוסיה.
קלר פעלה במגוון רחב של תחומים.
פעלה עבור זכות הצבעה לנשים ולקידום זכויות עובדים.
בשנת 1920 נמנתה על מייסדי האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, וחמש שנים לאחר מכן הופיעה בפני כנס של ארגון ה-Lions וסיפקה חשיפה חשובה לפעולותיהם למען הקהילה, שנמשכות עד היום.
בשנת 1960 יצא לאור ספרה "Light in my Darkness" שבו תמכה בתורתו של התאולוג המיסטי השוודי, בן המאה ה-18, עמנואל סוודנבורג.
קלר החלה לעבוד בארגון האמריקאי לעיוורים בשנת 1924, בו הייתה פעילה במשך ארבעים וארבע שנים, עד מותה.
ב-1952 ביקרה קלר בישראל ובספרייה הראשונה בארץ, לעיוורים, הספרייה המרכזית לעיוורים ולבעלי לקויות קריאה, שנוסדה שנה קודם לכן, בנתניה.
היא נפגשה עם חיה בם, מייסדת הספרייה לעיוורים והמנהלת הראשונה שלה, התארחה בכנסת וסייעה לאגודת החרשים בישראל.
ב-1953 נקרא על שמה "בית הלן קלר" בשכונת יד אליהו בתל אביב.
רחובות בערי ישראל, בין השאר בעיר לוד, נקראים על שמה.
ב-1964 העניק לה הנשיא לינדון ג'ונסון את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
חייה של הלן קלר היוו השראה לאנשים ברחבי העולם וסיפור חייה תואר בסרט "עושת הנפלאות" ואף הומחז והוצג בברודוויי.
הלנה היא עיר הבירה של מדינת מונטנה שבארצות הברית, וכן עיר הבירה של מחוז לואיס וקלארק.
בעיר מתגוררים מעל 32,000 תושבים (נכון לשנת 2020) כאשר בשטח העיר רבתי מתגוררים כ-73,000 תושבים.
סמל העיר הלנה הוא מגדל כיבוי האש שנבנה בשנת 1886 ועומד עד ימינו.
שבטים אינדיאנים התיישבו באזור לפני אלפי שנים, כאשר רוב הציוויליזציות לא שרדו עד היום.
בתחילת המאה ה-19 החלו אנשים מערביים להתיישב באזור.
מרבית ההגירה החלה לאחר סכסוכים מסחריים באיידהו, דבר שהוביל בשנת 1864 ליצירתה של טריטוריה חדשה שנקראה "טריטוריית מונטנה".
העיר הלנה נוסדה ב-30 באוקטובר 1864, בעקבות גילוי של מצבורי זהב בלאסט צ'אנס קריק ("עמק הסיכוי האחרון").
הרחוב הראשי של הלנה הנקרא לאסט צ'אנס גאלץ' עובר בתוואי העמק.
במקור נקראה העיר "קרבטאון" (Crabtown) על שמו של ג'ון קראב.
לאחר שגדלה אוכלוסיית העיר הוחלט לשנות את שמה של העיר.
ג'ון סומרביל הציע לקרוא לעיר על שמו של עירו סנט הלנה אולם התושבים קראו לעיר "הל -נה" (HELL-en-a - "מקום הגהנום") ולא "סנט הלינה".
העיר תוכננה לראשונה בשנת 1865 על ידי ג'ון ווד, אולם הרחובות נבנו בצורה חסרת סדר, בעקבות התקדמות הכורים בעמק, ורחובות רבים הם רחובות ללא מוצא.
בשנת 1870 יצא מן העיר משלחת בראשותו של הגנרל והפוליטיקאי הנרי וושבורן לחקור את הסביבה, שבעתיד תהפוך לפארק הלאומי ילוסטון.
בשנת 1888 התגוררו בעיר כ-50 מיליונרים, יותר מבכל עיר אחרת בעולם ביחס לאוכלוסייה.
ריכוז גבוה זה תרם לפיתוח האדריכלות והמסחר בעיר.
מהעמק כרו באותה עת זהב בשווי של כ-3.6 מיליארד דולרים בערכי היום.
מרבית הזהב נכרה בשנת 1868 אולם גם בשנות ה-70 של המאה ה-20 התגלו מרבצי זהב.
בשנת 1889 מונטנה הפכה למדינה ה-41 בארצות הברית, והלנה המשיכה להיות בירתה.
ב-2017 נבחר לראשונה ראש עיר שחור, וילמוט קולינס.
בעיר ישנם חורפים ארוכים עם שלגים קלים עד בינוניים וקיץ חם ויבש, הטמפרטורות הממוצעות הן מינוס 5.7 בחודש דצמבר לעומת 21.1 בחודש יולי, הטמפרטורות יכולות גם לעלות מעבר ל-30 מעלות.
הטמפרטורות מתחת לאפס נמדדות סך הכל ב-23 לילות בשנה אך לעיתים רחוקות זה מתארך וכך גם חום של 32 מעלות המתרחשים בערך 19 ימים בשנה.
הטמפרטורות הקיצוניות היו מינוס 41 מעלות ו-41 מעלות ב-2 בפברואר 1996 וב- 12 ביולי 2002 בהתאמה.
ההכנסה החיצונית של משק בית בעיר הוא 50,889 דולר ושיעור האבטלה עומד על 3.8% נכון ל-2013.
בעיר פועלת מכללת קארול (Carroll College) - מכללה נוצרית קתולית אשר הוקמה בשנת 1909 ולומדים בה כ-1,500 סטודנטים.
לאוניברסיטת מונטנה סניף בעיר בו לומדים לימודים טכנולוגיים.
בקמפוס, שהוקם בשנת 1939 לומדים כ-1,000 סטודנטים.
הלן אליזבת קלארק היא מדינאית ניו זילנדית לשעבר שכהנה כראש ממשלת ניו זילנד ה-37 וכמנהלת תוכנית הפיתוח של האו"ם.
כראש ממשלת ניו זילנד היא שירתה בשלוש תקופות כהונה רצופות מ-1999 ועד 2008 והייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה לאחר שנבחרה בבחירות והאדם שאורך הכהונה שלו בתפקיד היה החמישי באורכו.
בתפקידה בתוכנית הפיתוח של האו"ם היא מכהנת מאז 2009, תפקיד הנחשב לשלישי בהיררכיה של הארגון הבינלאומי.
קלארק סיימה את לימודיה באוניברסיטת אוקלנד ב-1974 והייתה פעילה במפלגת הלייבור של ניו זילנד כבר בהיותה נערה.
בהיותה מרצה זוטרה באוניברסיטה בראשית שנות השבעים, נכנסה קלארק לפוליטיקה המקומית של אוקלנד ב-1974, אך לא נבחרה לשום משרה ציבורית.
ב-1975 היא הגיעה שנייה מטעם הלייבור במחוז הבחירה הכפרי (אך מעוז של המפלגה הלאומית) של פיאקו.
ב-1981 היא נבחרה לפרלמנט של ניו זילנד במחוז הבחירה מאונט אלברט, מעוז של הלייבור, מושב אותו החזיקה עד לפרישתה מהפוליטיקה ב-2009. במהלך שנות השמונים וראשית שנות התשעים, כיהנה קלארק במגוון רחב של תפקידי שרה בממשלת הלייבור הרביעית, כולל שרת השיכון, שרת הבריאות ושרת השימור.
במשך שנה היא גם כיהנה כסגנית ראש הממשלה.
לאחר ההישג הנאה של הלייבור בבחירות 1993, בהם גרפה המפלגה 16 מושבים מידי המפלגה הלאומית של ניו זילנד, התמודדה קלארק מול מנהיג המפלגה, מייק מור על תפקיד מנהיגת המפלגה, זכתה והייתה גם למנהיגת האופוזיציה.
לאחר שלא עלה בידה לנצחה בבחירות 1996, היא הובילה את מפלגתה לניצחון סוחף בבחירות 1999. כראש הממשלה של ממשלת הלייבור החמישית, כיהנה קלארק במשך כמעט עשור של צמיחה כלכלית ובמקביל הצליחה לשמור על עודף תקציבי גדול.
ממשלת קלארק יישמה שורה של יוזמות כלכלית, כולל הקמתו של קיוויבנק (בנק הדואר בבעלות ממשלתית), הקמתה של קרן הפנסיה הממשלתית, תוכנית מכסות הזיהום של ניו זילנד והקמתה של תוכנית החיסכון KiwiSaver.
ממשלת קלארק חוקקה גם את חוק שפת הים וקרקעית הים ב-2004, חוק שגרם למחלוקת ובוטל בסופו של דבר ב-2011.
קלארק שלחה כוחות צבאיים להשתתף במלחמת אפגניסטן אך במקביל לא שלחה כוחות קרביים למלחמת עיראק, אף על פי שכמה יחידות רפואיות וכוחות הנדסה נשלחו לשם.
סדר היום שלה שיקף את העדיפויות שלה לליברליזם בינלאומי, במיוחד קידומן של הדמוקרטיה וזכויות האדם, חיזוק תפקידו של האו"ם, קידום ההשקפה האנטי-מיליטריסטית ופירוק החימוש ועידוד הסחר החופשי.
קלארק דחפה לכינונם של כמה הסכמי סחר חופשי עם כמה מדינות וניו זילנד הייתה למדינה המערבית הראשונה שחתמה על הסכם כזה עם סין.
יחד עם מדינות נוספות, שלחה קלארק ב-2006 כוח צבאי לטיפול במצב החירום במזרח טימור.
ממשלת קלארק הובסה בבחירות הכלליות של 2008 ולאחריהן היא התפטרה מתפקידיה כראש הממשלה וכמנהיגת מפלגת הלייבור.
באפריל 2009 היא התפטרה מחברותה בפרלמנט כדי לקבל את תפקיד מנהלת תוכנית הפיתוח של האו"ם.
ב-2006 דירג אותה המגזין פורבס במקום ה-20 ברשימת האנשים המשפיעות בעולם.
הלן קלארק נולדה למשפחת חוואים כבכורה מבין ארבע בנות באזור טה פאהו, פרבר של העיר המילטון שבחבל ואיקטו שבאי הצפוני.
אמה, מרגרט מק'מוראי, ילידת אירלנד, הייתה מורה בבית ספר יסודי.
הלן קלארק התחנכה בבית הספר היסודי המקומי ובבית ספר תיכון לבנות באוקלנד ולמדה באוניברסיטת אוקלנד, שם השלימה ב-1974 תואר שני במדע המדינה.
עבודת הגמר שלה הייתה בנושא הייצוג והדפוס ההתנהגותי הפוליטי במגזר החקלאי.
כנערה הייתה קלארק פעילה מבחינה פוליטית.
היא השתתפה בהפגנות נגד מלחמת וייטנאם ונגד קיומם של בסיסים צבאיים זרים על אדמת ניו זילנד.
היא גודלה תחת האמונה הפרסביטריאנית והלכה באופן קבוע לבית ספר של יום ראשון.
ב-1971 סייעה קלארק למועמדים של מפלגת הלייבור למועצת העיר אוקלנד.
בין השנים 1973 – 1975 היא הייתה מרצה זוטרה למדע המדינה באוניברסיטת אוקלנד.
ב-1974 היא ניסתה להיות מועמדת לפרלמנט במחוז הבחירה של אוקלנד-מרכז, אך הפסידה לריצ'רד פרבל.
תחת זאת היא הציגה את מועמדותה כמועמדת במחוז פיאקו, מעוז של המפלגה הלאומית.
ב-1976 היא קיבלה מלגת לימודים בחו"ל מטעם האוניברסיטה ומ-1977 היא חזרה ללמד באוניברסיטה בזמן שלמדה לתואר דוקטור (שאותו היא לא השלימה) עד שנבחרה לפרלמנט ב-1981.
זמן קצר לפני מערכת בחירות זו היא נישאה לסוציולוג פיטר דייוויס, שהיה אז בן זוגה במשך חמש השנים הקודמות.
קלארק נישאה עקב לחצים מחברי הלייבור, למרות תחושותיה האישיות נגד נישואים.
בביוגרפיה שלה מדווח שהיא בכתה לכל אורך הטקס, אף על פי שהיא ייחסה זאת לכאב ראש.
דייוויס הוא פרופסור לסוציולוגיה רפואית וראש המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת אוקלנד.
קלארק עבדה באופן פעיל במפלגת הלייבור כמעט לכל אורך חייה.
היא הייתה חברה בנשיאות המפלגה מ-1978 ועד 1988 ושוב מאפריל 1989. בתקופת לימודיה היא הייתה יושבת ראש התא של מפלגת הלייבור באוניברסיטת אוקלנד והייתה פעילה לצדם של פוליטיקאים לעתיד במפלגה, כולל ריצ'רד פרבל, דייוויד קייגיל, מרגרט וילסון וריצ'רד נורת'י.
היא שימשה כנשיאת מועצת הנוער של הלייבור, חברה במועצת המפלגה האזורית של אוקלנד, מזכירת מועצת הנשים של הלייבור וחברת מועצת המדיניות של המפלגה.
היא ייצגה את מפלגתה בקונגרסים של האינטרנציונל הסוציאליסטי ושל ארגון הנשים הסוציאליסטיות העולמי ב-1976, 1978, 1983 ו-1986 וכן בוועידה של הארגונים הסוציאליסטים במרחב האסיאני-פסיפי שהתקיימה בסידני ב-1981 ובפגישה הבינלאומית של ראשי המפלגות הסוציאליסטיות שהתקיימה גם היא בסידני ב-1991.
קלארק נבחרה לראשונה לפרלמנט של ניו זילנד ב-1981 כאחת מארבע הנשים שנכנסו אז לפרלמנט.
כנציגת מחוז הבחירה של מאונט אלברט, היא הייתה לאישה השנייה שנבחרה מטעם מחוז בחירה בתחומי העיר אוקלנד והאישה ה-17 שנבחרה לפרלמנט של ניו זילנד.
פעילותה הראשונה כחברת הפרלמנט הייתה ב-12 באפריל 1982, בה היא הודיעה על כוונתה להגיש הצעה לגינוי ההכנסה של טילי שיוט גרעיניים למרחב האוקיינוס השקט על ידי צי ארצות הברית.
בקדנציה הראשונה של קלארק בפרלמנט (1981–1984) היא הייתה חברה בוועדה לניסוח מחדש של החוקים.
בקדנציה השנייה שלה (1984–1987) היא הייתה יושבת הראש של ועדת יחסי החוץ ושל הוועדה לפיקוח על פירוק הנשק.
ב-1987 מונתה קלארק להיות שרה בממשלת הלייבור הרביעית בראשותם של דייוויד לאני (1984–1989), ג'פרי פאלמר (1989–1990) ומייק מור (1990), בתחילה כשרת השיכון וכשרת השימור, לאחר מכן כשרת הבריאות ומאוחר יותר כסגנית ראש הממשלה.
קלארק ישבה בראש ועדת השרים לשוויון חברתי והייתה חברה בוועדה למדיניות הממשלה, בוועדה לפיתוח הכלכלי והתעסוקה, בוועדה לבחינות ההוצאות הממשלתיות, בוועדה לחברות הממשלתיות, בוועדה לכיבודים ונסיעות ובוועדה לענייני ביטחון פנים וחוץ.
מאוקטובר 1990 ועד דצמבר 1993 שמשה קלארק כסגנית מנהיג האופוזיציה, דוברת האופוזיציה לנושאי בריאות ותעסוקה וחברה בוועדה לענייני השירותים החברתיים ובוועדת התעסוקה.
בדצמבר 1993 היא הייתה למנהיגת האופוזיציה ושימשה בתפקיד זה במהלך כהונתם של ראשי הממשלה מטעם המפלגה הלאומית, ג'ים בולגר (1990–1997) וג'ני שיפלי (1997–1999).
כאשר עלתה מפלגת הלייבור לשלטון לאחר בחירות 1999, הייתה קלארק לאישה השנייה בתפקיד ראש ממשלת ניו זילנד והאישה הראשונה שנבחרה לתפקיד זה במערכת בחירות.
קודמתה בתפקיד, ג'ני שיפלי נבחרה לתפקידה באמצע קדנציה בהתמודדות פנים מפלגתית.
במהלך תקופת כהונתה של קלארק כראש הממשלה, מונו ונבחרו נשים לא מעטות לתפקידים שונים, כמו המושלת כללית, יושבת ראש בית הנבחרים ונשיאת בית המשפט העליון.
בנוסף לתפקידה כראש הממשלה, היא לקחה על עצמה את תפקיד שרת האומנויות, התרבות והמורשת.
כמו כן הייתה בידיה האחריות על שירות הביון והביטחון של ניו זילנד.
תחומי העניין העיקריים שלה היו המדיניות החברתית ומדיניות החוץ.
כראש הממשלה, הייתה קלארק חברה במועצת הנשים המנהיגות העולמית, רשת בינלאומית של נשיאות וראשות ממשלה לשעבר ומכהנות שמטרתה להוביל את הצמרת הנשית העולמית לשיתוף פעולה בתחומים החשובים לנשים ולמאבק לשוויון.
כמנהיגת מפלגת הלייבור, ניהלה קלארק משא ומתן להקמתן של ממשלות מיעוט קואליציוניות.
אף על פי שפרשנים רבים צפו שתהיה חוסר יציבות של הממשלות לאחר שינוי שיטת הבחירות לשיטת ייצוג יחסי מעורב, תומכיה של קלארק זוקפים לזכותה שלוש ממשלות רצופות שהוקמו לאחר בחירות בשיטה החדשה.
ממשלת קלארק הראשונה הוקמה במסגרת קואליציה עם "מפלגת הברית" (Alliance).
בשנת 2000 ניהל חבר הפרלמנט כריס קרטר חקירה על עברו של השר לענייני המאורים בממשלת קלארק, דובר סמואלס.
במהלך החקירה התייחסה קלארק לאדם בשם ג'ון ילש כאל רוצח, אף על פי שהוא הורשע בבית משפט בהריגה.
ילש הגיש תביעה נגד קלארק על הוצאת לשון הרע, אך תביעה זו הסתיימה בפשרה מחוץ לכותלי בית המשפט.
באותה שנה, התפטר מתפקידו מי שהיה אז המפקח הכללי של משטרת ניו זילנד, פיטר דון, לאחר שהעיתון The Sunday Star-Times חשף שהוא לכאורה מנע ביצוע בדיקת נהיגה בשכרות לחברו שנסע יחד איתו באותו רכב על ידי שאמר לשוטר שעצר אותם ש"אין בכך צורך".
הן דון והן השוטר הכחישו את המעשה.
ב-2005 תבע דון את העיתון על הוצאת לשון הרע, אך העיתון חשף את העובדה שהם בדקו את הסיפור עם קלארק.
קלארק אישרה זאת, אך הכחישה שהיא דחקה בדון להתפטר והגנה על היותה המקור באומרה ש"מעצם הגדרת תפקידי, אני לא יכולה להדליף".
בתגובתה לפרשה אמרה קלארק שתביעת הדיבה שהגיש דון מומנה על ידי חברי המפלגה הלאומית.
הדעות על פרשה זו היו חלוקות.
על פי דיווח של העיתון הסיני, יומון העם, התייחס נשיא סין, ג'יאנג דזה-מין, אל קלארק כאל "ידידה ותיקה".
הוא קיווה "לכונן יחסי שיתוף פעולה דו-צדדיים ארוכי טווח ומעל הכול יציבים המתאימים למאה ה-21", ו"סיכוי רחב לשיתוף פעולה כלכלי דו-צדדי".
קלארק תמכה בקבלתה של סין לארגון הסחר העולמי.
ב-1999, הייתה קלארק מעורבת בתיק תביעת לשון הרע בבית המשפט העליון של ניו זילנד שהוגש על ידי רופא אורתופד מאוקלנד בשם ג'ו בראונלי ושהסתיים בהתנצלות גלוית לב של קלארק.
הפרשה עמדה במרכזה של הצהרה לעיתונות שהוציא קלארק ושמתחה ביקורת על בראונלי, בעקבות תלונה של תושב מחוז הבחירה שלה על תוצאות ניתוח החלפת מפרק הירך שהוא ביצע.
קלארק הודתה שהביקורת הייתה בלתי מוצדקת לאור העובדה שהסיבוך שממנו סבל המתלונן היה נדיר, בלתי צפוי ובלתי נמנע.
ב-2002 חל פילוג בשורות "מפלגת הברית" על רקע מחויבותה של ממשלת ניו זילנד לשליחת כוחות למלחמה באפגניסטן.
פילוג זה גרם לפירוק השותפות הקואליציונית של הלייבור עם מפלגה זו.
כתוצאה מכך, הכריזה קלארק על עריכה בחירות מוקדמות והרכיבה קואליציה עם המפלגה הפרוגרסיבית בהנהגתו של ג'ים אנדרטון, מפורשי מפלגת הברית.
על פי אמונתה של קלארק, הפיכתה של ניו זילנד לרפובליקה היא בלתי נמנעת.
תקופת כהונתה כראש הממשלה הייתה רצופה כמה צעדים שלכאורה נועדו לקדם מהלך כזה, במסגרת מדיניות ממשלתה לבנות לניו זילנד זהות לאומית.
בין השאר ניתן למנות את ביטול האפשרות לפנות לערכאה השיפוטית של המועצה המלכותית בלונדון והקמתו של בית המשפט העליון של ניו זילנד, את ביטול מערכת הענקת תוארי האבירות (שהוחזרה ב-2009) וביטול התואר "פרקליט הכתר" (שהוחזר ב-2012).
ב-2002 התנצלה קלארק על מעשיה של ניו זילנד כאשר היא שלטה בסמואה.
התנצלותה של קלארק הובעה בעת ביקור שערכה באפיה, בירת סמואה, לרגל יום העצמאות ה-40 של המדינה, היא שודרה בשידור חי בטלוויזיה של ניו זילנד וזכתה לתשבחות בסמואה.
במרץ 2003, בהתייחסה לפעילות הקואליציה הבינלאומית בהנהגתה של ארצות הברית במלחמת עיראק, אמרה קלארק בריאיון לעיתון The Sunday Star-Times: "אני סבורה שאם פיגועי 11 בספטמבר היו מתרחשים תחת נשיאותו של אל גור, לא הייתה לכך השלכה כלפי עיראק.
מאוחר יותר היא שלחה לוושינגטון מכתב התנצלות על כל פגיעה שנגרמה עקב דבריה אלה.
במרץ 2003 נסעה שיירת כלי רכב שהובילה את קלארק מואימטה לנמל התעופה של קרייסטצ'רץ' כדי להטיסה משם לולינגטון ושתספיק להיות נוכחת במשחק רוגבי.
מהירותם של רכבי השיירה הגיעה ל-172 קמ"ש.
בית המשפט הרשיע את הנהגים בעבירות תנועה עקב המקרה, אך בערעורים שהוגשו ב-2005 וב-2006, הם זוכו.
קלארק טענה שבעת הנסיעה היא הייתה עסוקה בעבודתה במושב האחורי, שלא היה לה כל חלק על ההחלטה על האצת מהירות השיירה והיא לא הייתה מודעת למהירות בה נסע הרכב בו היא ישבה.
בנובמבר 2004 הודיעה קלארק כי החל המשא ומתן עם סין על חתימת הסכם להקמתו של אזור סחר חופשי של שתי המדינות.
הסכם זה נחתם בסופו של דבר ביולי 2008.
ב-2005, לאחר הבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה, חידשה מפלגת הלייבור את השותפות הקואליציונית שלה עם המפלגה הפרוגרסיבית וקיבלה תמיכה מ"מפלגת ניו זילנד תחילה" ומ"מפלגת העתיד המאוחד" בתמורה לתפקידי שרים מחוץ לקבינט שניתנו למנהיגי המפלגות הללו.
ב-24 ביולי 2008 עברה קלארק את רוברט מולדון באורך תקופת כהונתה והייתה לשישית מכל ראשי ממשלת ניו זילנד באורך תקופת כהונתה.
ב-27 בספטמבר אותה שנה היא עברה את אדוארד סטפורד באורך הכולל של כל תקופות כהונתו והיא עברה למקום החמישי ברשימת ראשי הממשלה לפי אורך תקופות כהונתם.
ב-8 בפברואר 2008 הייתה קלארק למנהיגת מפלגת הלייבור שתקופת כהונתה בתפקיד הייתה הארוכה ביותר, אם כי הדעות חלוקות בנוגע למועד המדויק שבו נכנס לתפקידו מנהיגה הראשון של המפלגה, הארי הולנד, ששימש בתפקיד 14 שנים ו-69 ימים בשנות העשרים והשלושים.
בכל אופן, ב-26 באוקטובר אותה שנה, עברה קלארק את הולנד באורך תקופת כהונתה כמנהיגת המפלגה, בהתייחס לאפשרות הארוכה ביותר של התקופה בה שימש הולנד כמנהיג המפלגה.
לאחר הבחירות הכלליות שהתקיימו באותה שנה ובהן הובסה הלייבור על ידי המפלגה הלאומית בראשותו של ג'ון קי, הודיעה קלארק על פרישתה מתפקיד מנהיגת הלייבור.
ב-11 בנובמבר 2008 הוחלפה קלארק בפיל גוף בתפקידה כמנהיגת המפלגה.
קלארק היא גם ראש הממשלה הראשונה מטעם הלייבור שהובסה בבחירות ומיד לאחר מכן התפטרה מהנהגת המפלגה ולא הובילה את מפלגתה לאופוזיציה.
מנהלת תוכנית הפיתוח של האו"ם
ב-17 באפריל 2009 מונתה קלארק להיות מנהלת תוכנית הפיתוח של האו"ם והייתה לאישה הראשונה בתפקיד זה.
היא משמשת גם כיושבת הראש של קבוצת הפיתוח של האו"ם, ועדה של ראשי כל תוכניות הפיתוח של האו"ם.
קלארק קיבלה תמיכה חזקה למועמדותה לתפקיד מממשלת ניו זילנד, יחד עם ממשלות אוסטרליה, מדינות אוקיאניה וראש ממשלת בריטניה, גורדון בראון.
כמו כן היא קיבלה את תמיכתן של חמש מדינות במועצת התוכנית (איראן, האיטי, סרביה, הולנד וטנזניה) ובחירתה אושרה בהצבעה פה אחד של העצרת הכללית שהתקיימה ב-31 במרץ.
היא הושבעה לתפקידה על ידי מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון ב-27 באפריל 2009. בעקבות מינויה לתפקיד זה מיקם המגזין פורבס את קלארק במקום ה-23 ברשימת הנשים המשפיעות ביותר בעולם.
בראיון שהעניקה קלארק לרשת התקשורת 3 News במרץ 2012, היא אמרה כי היא שואפת להאריך את כהונתה בתפקיד בעוד ארבע שנים.
בינואר 2014, בראיון שהעניקה לעיתון הגרדיאן, הועלתה האפשרות שקלארק תרוץ לתפקיד מזכ"ל האו"ם לאחר סיום כהונתו של באן קי-מון ב-2016. קלארק לא אישרה זאת, אך אמרה: "זה יהיה מעניין אם לאו"ם תהיה מזכ"לית ראשונה.
הארגון נראה כמו המבצר הגברי האחרון".
באותו ראיון היא גם אמרה: "אם תהיה תמיכה מספקת בסגנון המנהיגות שלי, אהיה מעוניינת".
בתגובה אמר ראש ממשלת ניו זילנד, ג'ון קי, שממשלתו תתמוך בבחירה כזו, אך הוא הזהיר שקלארק עלולה להיתקל בקשיים כדי להשיג את התפקיד.
בפברואר 2015 ביקרה קלארק בגינאה, ליבריה וסיירה לאון כדי להביע סולידריות עם כל אלה הפועלים לעצירת התפשטות מגפת האבולה.
את תפקידה כמנהלת סיימה ב-19 באפריל 2017. מחליפה בתפקיד הוא אכים שטייניר.
CBE הלנה בונהאם-קרטר היא שחקנית בריטית ילידת-אנגליה ממוצא יהודי מומר, מועמדת שני פרסי אוסקר על תפקידה בסרט "כנפי היונה" בשנת 1997 ועל תפקידה בתור אליזבת, המלכה האם בסרטו של טום הופר "נאום המלך" בשנת 2010. בנוסף, הייתה מועמדת לתשעה פרסי גלובוס הזהב ולארבעה פרסי אמי.
היא נודעת בעיקר בזכות תפקידה בתור בלטריקס לסטריינג' בסרטי "הארי פוטר" המבוססת על סדרת סיפורי הארי פוטר הפופולרית, ובתור מרלה סינגר בסרט "מועדון קרב".
בונהאם-קרטר נולדה בלונדון למשפחה השייכת לאצולה האנגלית, מצד אביה הנוצרי.
סבו של אביה היה הלורד הרברט הנרי אסקווית', ראש ממשלת בריטניה בתקופת מלחמת העולם הראשונה ואביה ריימונד בונהאם-קרטר (1929–2004) היה בנקאי ידוע.
סבה של אמה, היה יהודי, צאצא למשפחת אפרוסי ומשפחת הלפרסון.
סבתה של אמה, הייתה יהודיה בת למשפחת אצולה שהגיעה במקור מאוסטריה, מיצי פולד-שפרינגר, שנמלטה ממולדתה עקב משפט דרייפוס, והבת השנייה שלה, הלנה פולד-שפרינגר, הייתה סבתה של בונהאם-קרטר אשר נישאה לדיפלומט ספרדי-קתולי, בן לאב יהודי ממוצא בוהמי, אשר היה לימים לחסיד אומות העולם, אדוארדו פרופר דה קאייחון.
הסבא והסבתא דה קליאחון סייעו להציל אלפי יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה, כשהסב שירת כמזכיר ראשון בשגרירות ספרד בפריז והעביר אלפי יהודים מצרפת של וישי לספרד, לאחר שצרפת נכבשה ביד הנאצים ועוזריהם הצרפתים.
בתם, אמה של בונהאם-קרטר, התנצרה לאחר מלחמת העולם השנייה.
סרטה הראשון של בונהאם-קרטר היה "ליידי ג'יין" ב־1985, שם היא צדה את עינם של המפיק הבריטי יליד-הודו אסמאעיל מרצ'נט והבמאי האמריקאי ג'יימס אייבורי, שליהקו אותה לסרטם "זיכרונות אהבה מפירנצה" (מבוסס על רומן מאת א.מ.
הסרט היה מועמד ל-8 פרסי אוסקר, וקיבל ביקורות נלהבות.
בונהאם-קרטר המשיכה להופיע במספר הפקות של השניים, וכן בעיבודים למחזות השייקספיריים "המלט"(גרסה מ-1990) ו"הלילה ה-12" (גרסה מ-1996).
ב־1997 הייתה מועמדת לפרס האוסקר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "כנפי היונה" על פי ספרו של הנרי ג'יימס.
ב-1999 הופיעה בתפקיד בולט נוסף בסרטו של דייוויד פינצ'ר "מועדון קרב", אשר הפך לסרט פולחן.
ב-2001, הופיעה בסרטו של טים ברטון "כוכב הקופים".
השניים הפכו לזוג ובונהאם-קרטר החלה להופיע באופן תדיר בסרטיו, בהם "סיפורי דגים", "צ'ארלי בממלכת השוקולד", "סוויני טוד" ו"אליס בארץ הפלאות" וסרט הסיקוול אליס מבעד למראה במגוון תפקידים.
במקביל השתתפה בסדרת סרטי "הארי פוטר", החל מהחמישי שבהם, בתפקיד בלטריקס לסטריינג'.
ב-2010 זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרט"נאום המלך", בתור המלכה האם.
בשנת 2020 שיחקה בסרט מבית נטפליקס "אנולה הולמס" וב-2022 גם בסרט ההמשך, "אנולה הולמס 2" את יודוריה הולמס.
בשנת 1994 נפגשו בונהם קרטר וקנת בראנה בעת צילומי הסרט "פרנקנשטיין".
השניים החלו ברומן בעוד בראנה עדיין היה נשוי לאמה תומפסון.
בעקבות הרומן, בראנה ותומפסון התגרשו בשנת 1995. בשנת 1999, לאחר חמש שנים יחד, נפרדו בונהם קרטר ובראנה.
בשנת 2001 החלה בונהם קרטר מערכת יחסים עם הבמאי האמריקאי טים ברטון, שאותו פגשה במהלך צילומי הסרט "כוכב הקופים".
לבונהאם-קרטר ולטים ברטון שני ילדים.
בילי נולד בשנת 2003 ונל בשנת 2007. ב־23 בדצמבר 2014 הודיעו השניים כי "נפרדו בידידות" מוקדם יותר באותה שנה.
מאז 2018 נמצאת בונהם קרטר במערכת יחסים עם היסטוריון האמנות ריי דאג הומבו.
הומבו צעיר ממנה ב־21 שנים.
בהתייחסה לפער הגילים אמרה בונהם קרטר ל-טיימס בשנת 2019: "כל אחד מזדקן בקצב שונה.
בן הזוג שלי בוגר להפליא.
הוא נשמה זקנה בגוף צעיר – מה עוד אפשר לבקש?
אנשים קצת חוששים מנשים מבוגרות, אבל הוא לא.
נשים יכולות להיות חזקות מאוד כשהן מבוגרות."
Stubby: An American Hero מרגרט קונרוי דיבוב 2020 אנולה הולמס יודוריה הולמס 2022 הבית ג'ן דיבובאנולה הולמס 2יודוריה הולמסThree Minutes: A Lengthening 2023נפש אחת באבי וינטוןMerchant Ivory 2025Four Letters of Love מרגרט גור TBA אנולה הולמס 3 יודוריה הולמס
הלנה פטרובנה בְּלָוואצְקִי (רוסית: Еле́на Петро́вна Блава́тская, אוקראינית: Олена Петрівна Блаватська, אנגלית: Helena Petrovna Blavatsky), נולדה כהלנה פון האן (רוסית: Елена Петровна Ган, אוקראינית: Олена Петрівна Ган, אנגלית: Helena von Hahn) (31 ביולי 1831, יקטרינוסלב - 8 במאי 1891, לונדון) הייתה פילוסופית ממוצא רוסי-גרמני ומייסדת האגודה התאוסופית.
פעלה בעיקר בארצות הברית, באנגליה ובהודו.
בלוואצקי נולדה ב-31 ביולי 1831 ביקטרינוסלב (כעת דניפרו), באימפריה הרוסית.
אביה, קולונל פטר פון האן, היה בן למשפחת אצילים גרמנית-בלטית שמקורה היה במקלנבורג.
אמה, ילנה פדייבה-גאן, הייתה נסיכה ממשפחת דולגורוקי העתיקה וסופרת רוסייה אשר נפטרה בגיל 28, כאשר הייתה בתה בת 11. אחותה הקטנה של הלנה בלוואצקי הייתה הסופרת ורה ז'ליחובסקאיה.
בשנת 1848, חודש בטרם מלאו לה 17 שנים, התחתנה הלנה עם סגן המושל של ירוואן, בירת ארמניה.
לאחר שלושה חודשי נישואים היא גנבה סוס ונמלטה לבית סבה בטביליסי, אשר מצידו שלחה מיד לבית אביה שהתגורר סמוך לסנקט פטרבורג.
אולם הלנה לא הגיעה לבית האב והפליגה בספינה אנגלית שעשתה דרכה לעבר איסטנבול.
על פי גרסתה, נישואיה לא מומשו והיא נותרה בתולה לשארית חייה.
שנים אחר כך ספרה לכותב הביוגרפיה שלה כי במשך 10 שנים, עד לשנת 1858, טיילה בעולם ובקרה בין השאר במצרים, צרפת, קנדה, אנגליה, דרום אפריקה, דרום אמריקה, גרמניה, מקסיקו, הודו, יוון, ובמיוחד בטיבט שם למדה במשך שנתיים עם גברים אותם כינתה אחים.
היא טענה כי המירה דתה לבודהיזם בעודה בסרי לנקה ועברה טקס חניכה בטיבט.
היא שבה לרוסיה בשנת 1858 ונסעה לבקר את אחותה, אשר התאלמנה בגיל צעיר וירשה רכוש רב מבעלה.
היא הכירה זמר אופרה איטלקי בשם ארקדי מטרוביץ' ועזבה אִתו את רוסיה.
מטרוביץ' נפטר בנסיבות לא ברורות והלנה חיה בשנות ה-70 של המאה ה-19 בקהיר, שם קיימה פגישות סיאנס והתפרסמה ביכולותיה בתחום התקשור.
בשנת 1873 היא היגרה לניו יורק והרשימה ביכולותיה בתחום הפאראפסיכולוגיה.
בשנת 1874 פגשה את הנרי סטיל אולקוט, עורך דין, מומחה חקלאי ועיתונאי שכתב בנושאי ספיריטואליזם.
עד מהרה החלו השניים לעבוד יחדיו והיא כתבה את ספרה "איזיס נגלית" (Isis Unveiled).
בשנת 1875 נשאה בלוואצקי בשנית למייקל בטנלי, בעיר ניו יורק.
הזוג נפרד לאחר חודשים ספורים ובשנת 1878 נחתם הסכם הגירושין.
בשנת 1878 היא קיבלה אזרחות אמריקאית, אולם עוד באותה שנה היגרה להודו ולא שבה עוד לארצות הברית.
בחודש ספטמבר 1875, בעת שהתגוררה בניו יורק, היא סייעה לייסד את האגודה התאוסופית, יחד עם הנרי סטיל אולקוט, ויליאם קואן ג'אדג', ואחרים.
בלוואצקי כתבה כי כל הדתות מכילות אמיתות בלב תורתן, אולם בה בעת הן אף בעייתיות ולא מושלמות בביטוייהן החיצוניים.
כתביה השוזרים ידע ספיריטואלי יחד עם מדע חדש הם ממבשרי הגות העידן החדש ולכן היא נחשבת למורה רוחנית.
בתחילת שנת 1879 הגיעה לבומביי.
בעודה שוהה בהודו הפכה האגודה התאוסופית שהקימה לארגון בינלאומי ובשנת 1882 היא העבירה את מטה הארגון לעיר אדיאר בטמיל נאדו.
לדבריה, את הידע הרוחני שלה היא קיבלה ממהטמות - קבוצת השולטים אלמותיים, המתגוררים במנזרים המוסתרים בהימלאיה.
מורים ראשיים של בלוואצקי היו מהטמה מוריה, מהטמה קוטחומי וז'בל קחול, אחד מהם מצרי, האחר הונגרי, והשלישי אינדיאני.
את תוכן כתביה העיקריים - "איזיס ניגלית" ו"הדוקטרינה הסודית" קיבלה בלוואצקי על פי טענותיה באופן טלפאתי, כמו גם רוב המכתבים שיועדו עבור א.פ.
הלכה לעולמה ב-8 במאי 1891 בלונדון.
השקפת העולם של בלוואצקי גורסת בין השאר שמקורו של האדם ביצורים חיים אחרים ושהוא בעל גוף אסטרלי עתיק מגופו הפיזי.
היא טענה שהאנושות התפתחה משרשרת של 7 "גזעים שורשיים" שהתפתחו ב-7 יבשות שונות.
אלו נחשבו לשווים בבסיסם, אך בתוך כל "גזע שורשי" כזה ישנם הבדלים מהותיים וזאת על פי רמת ההתפתחות של הפרטים בו.
כאחד הענפים של הגזע הארי, נחשב הגזע השמי אלא שזה עבר מוטציה רוחנית (שלילית) והפך את החומרי למושלם.
לענף השמי שייכים כל היהודים וכל הערבים.
הערות גזעניות דומות אמרה גם על האבוריג'ינים באוסטרליה שאותם היא הגדירה כיצורים שהם חצי חיות.
השקפת העולם הנ"ל הפכה את תורתה של בלוואצקי נגישה לפירושים של תורת הגזע כמו של המכשף והאידאולוג האנטישמי גידו פון ליסט ויורג לאנץ פון ליבנפלס .
תורתה הטביעה את רישומה על ראשוני הנאצים בתחילת המאה ה-20. השפעה ענפה הייתה לבלוואצקי על תורת האנתרופוסופיה שהחלה את דרכה על ברכי התנועה התאוסופית.
הלן אמליה תומאס (באנגלית Helen Amelia Thomas; 4 באוגוסט 1920 – 20 ביולי 2013) הייתה עיתונאית אמריקאית ממוצא לבנוני, בעלת טור ברשת עיתוני "הרסט" וחברת צוות העיתונות של הבית הלבן.
תומאס שימשה ככתבת הבית הלבן וכראש צוות כתבי סוכנות הידיעות UPI בבית הלבן מאז שנת 1961 ועד לשנת 2000. הייתה העיתונאית הראשונה בעלת משרת ניהול במועדון העיתונות הלאומי.
בעקבות התבטאות במאי 2010 בה קראה ליהודי ישראל לעבור לפולין ולגרמניה ולארצות הברית, נאלצה להתפטר מתפקידה ברשת העיתונות "הרסט".
תומאס נולדה בעיר וינצ'סטר שבקנטקי להורים שהיגרו לארצות הברית מטריפולי שבלבנון (אז באימפריה העות'מאנית), בני הכנסייה האנטיוכית.
היא גדלה בדטרויט וסיימה לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ויין (שמה היום: אוניברסיטת המדינה של ויין), בשנת 1942. עבודתה העיתונאית הראשונה הייתה בעיתון וושינגטון דיילי ניוז, שחדל להתקיים.
בשנת 1943 הצטרפה לסוכנות הידיעות UPI והחלה ככתבת לענייני נשים בשירות הרדיו של הסוכנות.
לאחר שנת 1955 החלה מדווחת על עבודת גופים פדרליים כגון: משרד המשפטים, ה-FBI, משרד הבריאות, ועוד.
בין השנים 1959–1960 שימשה כנשיאת מועדון העיתונאיות הלאומי.
בחודש נובמבר 1960 החלה תומאס ללוות כעיתונאית את הנשיא הנבחר ג'ון פ.
קנדי, ומשהחלה כהונתו, בחודש ינואר 1961, הפכה לכתבת UPI בבית הלבן.
כינויה של תומאס בקרב כתבי הבית הלבן הוא "הבודהה היושב", ובמהלך כהונתו של קנדי החלה במסורת שבה היא מסיימת מסיבות עיתונאים נשיאותיות באמירה: "תודה לך, אדוני הנשיא".
תומאס הצטרפה לנשיא ריצ'רד ניקסון לסין בעת מסעו ההיסטורי בשנת 1972. מאז ליוותה במסעותיהם בעולם את כל נשיאי ארצות הברית.
שימשה ראש צוות כתבי סוכנות UPI בבית הלבן במשך 25 שנה.
בשנת 2000 התפטרה ממשרתה בסוכנות UPI והצטרפה כבעלת טור אישי בנושאים לאומיים והבית הלבן, לרשת עיתוני הרסט.
ב-27 במאי 2010, באירוע להנצחת המורשת היהודית בבית הלבן, נשאלה תומאס על ידי הרב דוד ניסנהוף אם יש לה תגובה על המצב בישראל.
תומאס השיבה: "תגיד להם שהם צריכים להסתלק מפלסטין, ולחזור הביתה, לגרמניה, פולין, אמריקה או כל מקום אחר".
תומאס התנצלה על דבריה אלו והתפטרה מתפקידה.
מאוחר יותר ציינה כי "אמרה בדיוק מה שחשבה" ואינה מתחרטת על דבריה.
ביולי 2010 היא נאלצה להודיע על פרישתה מרשת העיתונים "הארסט".
בינואר 2011 החליטה אגודת העיתונאים המקצועיים בארצות הברית לבטל את פרס מפעל החיים על שם הלן תומאס.
כמו כן ביטלה אוניברסיטת ויין סטייט בדטרויט, שתומאס נמנית עם בוגריה, פרס שהיה על שמה, בגלל התבטאות נוספת שלה כי "הציונים שולטים בקונגרס, בבית הלבן, בוול סטריט ובהוליווד".
באפריל 2012 הוענקה לה מדליית כבוד מטעם יו"ר הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, "על כל פועלה למען הסוגיה הפלסטינית במערב".
הלן קייט שפירו היא זמרת ושחקנית בריטית ממוצא יהודי.
שיא הצלחתה של שפירו הייתה בשנות ה-60, כאשר שרה מספר להיטים אשר צעדו במצעד הפזמונים הבריטי.
שפירו נולדה בבת'נל גרין (Bethnal Green) בלונדון, ובילדותה גרה ברובע האקני בעיר.
היא נכדתו של מהגר יהודי מרוסיה.
הוריה עודדו אותה לפתח את כשרונה המוזיקלי, אף שהיו עניים מכדי לקנות פטיפון.
לצורך האזנה לסינגל הראשון שלה היא שאלה פטיפון מהשכנים.
כילדה, שפירו ניגנה על בנג'ו ושרה מדי פעם, יחד עם אחיה רון, בלהקת ג'אז של האח במועדון נוער מקומי.
קולה היה בעל איכות מהדהדת, יוצאת דופן לילדה, ובזכות תכונה זו העניקו לה חבריה את הכינוי "צופר ערפל" .
בשנת 1961, בגיל 14, היו לשפירו שני להיטים שהגיעו למקום הראשון במצעד הפזמונים הבריטי: You Don't Know, ו- Walkin' Back to Happiness.
כל ארבעת הסינגלים הראשונים שהקליטה הגיעו לשלושת המקומות הראשונים במצעד הבריטי.
את רוב הקלטותיה עשתה באולפני EMI הידועים כאולפני אבי רוד.
קולה הבוגר הביא לה הצלחה בִן-לילה וכך הייתה לזמרת הצעירה ביותר שהגיעה לראש המצעד הבריטי עד לאותה העת, רק הזמר פרנקי לימן היה צעיר ממנה כאשר הגיע להישג דומה בבריטניה, בשנת 1956, עם שירו Why Do Fools Fall in Love.
ב-1961 כיכבה בסרטו המוזיקלי של ריצ'רד לסטר It's Trad, Dad.
עוד בטרם מלאו לה 16 נבחרה שפירו לזמרת הבריטית המובילה.
מסע ההופעות הראשון של הביטלס בבריטניה, בחורף ובתחילת אביב 1963, היה כלהקת ליווי לשפירו, ובהופעה בתוכנית טלוויזיה מאותה תקופה נראים שלושה מחברי הלהקה כניצבים בעת ששפירו שרה.
במהלך מסע הופעות זה כתבו ג'ון לנון ופול מקרטני את להיטם הראשון Misery, אשר היה מיועד לשפירו, אולם היא לא הקליטה את השיר.
בשנת 1995, בעת תוכנית טלוויזיה "אלה הם חייך" שנעשתה עליה, סיפרה שפירו כי הסירוב להקליט את השיר נעשה על ידי אנשים מטעמה, מבלי שכלל זכתה לשמוע את השיר, ועל כך הצטערה לאחר מעשה.
שפירו הופיעה מספר פעמים בישראל, במהלך החודשים דצמבר 1962 וינואר 1963 ערכה מסע הופעות, התארחה בגלי צה"ל שם ראיין אותה חיים קינן, ושרה בפני חיילי גדוד צנחנים כשבקהל נכח גם אריאל שרון.
ב-1968 היא הגיעה שוב והופיעה ביום העצמאות.
בסוף שנות העשרה של שפירו החלה הקריירה שלה לדעוך.
זמרות פופ חדשות, בהן סילה בלק, סנדי שו ולולו, תפסו את קדמת הבמה, ושפירו נתפסה כמייצגת את הפופ המיושן יותר.
היא החלה להופיע במחזות זמר וכזמרת ג'אז, ובשלב מאוחר יותר אף כזמרת שירי גוספל.
בטלוויזיה הבריטית היא שיחקה במספר אופרות סבון במהלך שנות ה-80.
בשנת 2002 הודיעה על פרישתה מהופעות ועל כוונתה להתרכז בחיי דת.
בחודש אוגוסט 1987 פרסמה שפירו כי הפכה למאמינה אדוקה בישו.
מאז הוציאה ארבעה אלבומי מוזיקה משיחיים, והופיעה במספר מופעי גוספל, בהם שרה וספרה על אמונתה.
הלנה, נסיכת הממלכה המאוחדת הייתה ילדתם החמישית של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
היא נישאה לכריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין, נסיך מרושש מענף צעיר של בית המלוכה הדני.
הזוג התגורר בבריטניה והלנה, יחד עם אחותה הצעירה ביאטריס, שימשה כמזכירתה של אמהּ המלכה.
הנסיכה הלנה הייתה הפעילה ביותר מכל אחיה ואחיותיה, ומילאה חובות ציבוריות רבות בתקופה שבני משפחת המלוכה לא נדרשו להופיע בפומבי לעיתים קרובות.
היא תמכה בארגוני צדקה רבים והייתה אחת ממייסדי הצלב האדום המלכותי.
הנסיכה הלנה אוגוסטה ויקטוריה נולדה ב-ארמון בקינגהאם שבלונדון, בתם השלישית וילדתם החמישית של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
הנסיך אלברט דיווח לאחיו ארנסט כי לידתה של הלנה הייתה קשה יותר מאלו של אחיה וכי התינוקת נולדה כחולה.
הלנה הייתה ילדה מלאת חיים וגלוית לב ונהגה להכות באחיה שהציקו לה.
כישוריה כללו ציור, נגינה בפסנתר, רכיבה על סוסים והשטת סירות.
מגיל צעיר היא התעניינה במדע וטכנולוגיה, תחומי עניין אותם חלקה עם אביה.
אביה של הלנה, הנסיך אלברט, נפטר ממחלת הטיפוס בטירת וינדזור ב-14 בדצמבר 1861. המלכה ויקטוריה הייתה שבורת לב ממותו של בעלה והורתה לכל בני ביתה לעבור מווינדזור לבית אוסבורן שבאי וייט.
האווירה בחצר המלוכה הבריטית הפכה לעגמומית וקודרת לאחר מותו של הנסיך והנסיכה הלנה, שהייתה בת 15 במותו, כתבה כי כאבה מר ביותר.
המלכה ויקטוריה הסתמכה על בתה אליס כמזכירתה האישית, וכשאליס נישאה ללודוויג, נסיך הסן בשנת 1862, אחותה הצעירה הלנה החליפה אותה בתפקיד וסייעה לאמהּ בכתיבת מכתבים ומסמכים רשמיים וכן שימשה לה כבת לוויה.
בשנות נערותיה החלה הנסיכה הלנה רומן עם הספרן של אביה, קארל רולנד, שהיה מורו לגרמנית של הנסיך אדווארד הצעיר.
כשהמלכה גילתה כי בתה נקשרה לרולנד הוא נשלח במהרה בחזרה לגרמניה בשנת 1863. לאחר מכן החלה ויקטוריה לחפש חתן עבור בתה, אולם הסיכוי לברית חזקה עם בית מלוכה אירופאי חשוב היה נמוך, הן לאור העובדה כי הלנה הייתה בת אמצעית, והן בשל מראה של הלנה, שתוארה כשמנמנה ולא יפה במיוחד.
בנוסף, המלכה התעקשה כי בנותיה הצעירות ימשיכו לגור לידה ולדאוג לה ולכן הייתה צריכה למצוא חתן שיסכים לעבור לגור בבריטניה.
הבחירה בחתן נפלה לבסוף על כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין, אולם השידוך היה לא נוח במיוחד מבחינה פוליטית וגרם לקרעים בתוך משפחת המלוכה.
מחוזות שלזוויג והולשטיין היו מקור לחיכוך בין פרוסיה, דנמרק ואוסטריה, שאף נלחמו עליהם מספר פעמים במהלך המאה ה-19, ומשפחתו של הנסיך כריסטיאן טענה לתואר דוכס שלזוויג-הולשטיין (בגיבוייה של אוסטריה), בעוד שמעשית התואר היה שייך למשפחת המלוכה הדנית.
לאור זאת רעיון הנישואים החריד את אלכסנדרה, כלתה של המלכה ויקטוריה, בתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
אלכסנדרה גייסה את תמיכתם של בעלה אדווארד ושל הנסיכה אליס נגד הנישואים, אולם המלכה נתמכה על ידי בתה האהובה ויקטוריה, נסיכת הכתר של פרוסיה, שהייתה ביחסים קרובים עם משפחתו של כריסטיאן מזה שנים רבות.
למרות המחלוקת הפוליטית והפרש הגילים הגדול (כריסטיאן היה מבוגר מהלנה ב-15 שנים) כריסטיאן מצא חן בעיני הלנה והיא התעקשה להינשא לו.
הזוג היה למעשה בני דודים מדרגה שלישית - סבי סביה של הלנה, פרדריק, נסיך ויילס, היה גם סבי סבתו של כריסטיאן.
בני הזוג נישאו בטירת וינדזור ב-5 ביולי 1866 ולמרות איומו הראשוני של הנסיך אדווארד להחרים את הטקס האירוע היה שמח.
הכלה לוותה לכנסייה על ידי אחיה ואימה, שלרגל האירוע לא לבשה את שמלת האלמנה המסורתית שלה.
בני הזוג בילו את ליל כלולותיהם בבית אוסבורן לפני שיצאו לירח דבש בפריז, אינטרלאקן וג'נובה.
הלנה וכריסטיאן היו מסורים אחד לשני ובילו חיים שקטים יחסית.
לאחר ירח הדבש הם התגוררו באכסניית קמברלנד שמחוץ לטירת וינדזור.
הלנה, יחד עם אחותה הצעירה ביאטריס, שימשו כמזכירות ועוזרות למלכה.
בריאותה של הלנה הייתה רופפת והיא נהגה לקחת אופיום, אולם אמהּ לא האמינה כי היא באמת חולה והאשימה אותה בהיפוכונדריה ובפינוק עצמי.
להלנה וכריסטיאן נולדו שישה ילדים, אולם רק ארבעה מהם הגיעו לבגרות:
כריסטיאן ויקטור, נסיך שלזוויג-הולשטיין (1867–1900) - מת ממחלת המלריה בפרטוריה, במהלך שירותו במלחמת הבורים.
אלברט, דוכס שלזוויג-הולשטיין (1869–1931) - ירש את הדוכסות מבני דודיו וכיהן כראש בית אולדנבורג.
הלנה ויקטוריה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין (1870–1948) - לא נישאה לעולם ובילתה את חייה בתמיכה במוסדות צדקה רבים.
מרי לואיז, נסיכת שלזוויג-הולשטיין (1872–1956) - נישאה לאריברט, נסיך אנהלט.
להלנה וכריסטיאן לא נותרו צאצאים כלל כיוון שבנה הבכור ויקטור מת בצעירותו, מרי לואיז ביתה הצעירה לא הצליחה להביא ילדים לעולם, הלנה ואלברט לא נישאו כלל וביתו הלא חוקית של אלברט, ולארי, התאבדה ללא צאצאים.
בנה האהוב של הלנה, הנסיך כריסטיאן ויקטור, מת בשנת 1900, ואמהּ המלכה מתה חודשים ספורים לאחר מכן.
הלנה, יחד עם אחותה ביאטריס, היו הבנות הקרובות ביותר לאימן ונותרו לצידה עד למותה.
שמה של הלנה היה האחרון שנרשם ביומנה האישי של המלכה.
המלך החדש, אדווארד, לא היה ביחסים קרובים עם אחיותיו והמלכה אלכסנדרה עדיין שמרה טינה להלנה וכריסטיאן על נישואיהם.
היחסים בין ילדיה של ויקטוריה התרופפו אך הלנה המשיכה לתמוך במלוכה על ידי מוסדות הצדקה הרבים בהם תמכה, כגון איגוד האחיות הבריטי, הצלב האדום המלכותי, בית הספר המלכותי לרקמה ועוד.
בעלה כריסטיאן שימש כנציג המלך במספר אירועים חשובים במדינות העולם, לרבות חתונת הכסף של הקיסר וילהלם השני, אחיינה של הלנה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הנסיכה הלנה הקדישה את זמנה לסיעוד.
במהלך המלחמה חגגו הלנה וכריסטיאן את חתונת הזהב שלהם, ולמרות המלחמה הקיסר הגרמני שלח להם מברק ברכה דרך נסיכת הכתר השוודית מרגרט, אחייניתה של הלנה.
בשנת 1917, בשל רגשות אנטי-גרמניים עזים ששטפו את בריטניה, החליט המלך ג'ורג' החמישי לשנות את שמה של משפחת המלוכה מסקסה-קובורג-גותה לווינדזור ולוותר בשמם על כל תאריהם הגרמנים, וכך איבדו כריסטיאן, הלנה וילדיהם את תאריהם כ"נסיכי שלזוויג-הולשטיין".
למרות זאת, בנה השני של הלנה, אלברט, שירת בשורות הצבא הפרוסי אולם הצהיר כי לא יילחם ישירות בצבא הבריטי.