tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניתן לקיים את המצווה גם אם העיסה כבר נאפתה.
בדומה לשאר תרומות ומעשרות, החיוב מהתורה הוא על עיסה שלשו אותה בארץ ישראל בלבד, ורק בזמן ש"רוב יושביה עליה" היינו כשרוב עם ישראל יושב על אדמתו.
חכמים תיקנו להפריש חלה גם בחוץ לארץ וגם כשישראל לא יושב על אדמתו.
הוצאת ה"חלה" מהבצק על מנת לתת לכהן נקראת "הפרשת חלה".
אסור לאכול מהעיסה לפני שהופרשה ממנה חלה, בדומה לדין טבל האוסר אכילת יבולים שלא הופרשו מהם התרומות או המעשרות.
מצוות הפרשת חלה היא אחת משלוש המצוות שלפי המסורת נמסרו לנשים (חלה, נידה והדלקת הנר), אף על פי שגברים חייבים במצווה זו כמו הנשים.
המצווה מופיעה בתורה בפרשת שלח לך שבספר במדבר, בפסוקים אלו בולט הקשר בין מצוות הרמת החלה לבין כניסת עם ישראל לארצם, ארץ ישראל:
אזכור נוסף למצווה זו מופיע בתיאור ימי שיבת ציון בראשית בית שני.
בספר נחמיה מופיעה כריתת אמנה לפיה מתחייב העם ללכת בתורת אלוהיו, ובה מוזכרת מצוות תרומת החלה לכהנים:
מצוות חלה ניתנה לבני ישראל אחר חטא המרגלים.
נימוק אחד לעיתוי זה, הוא כי לאחר החטא רצה האל לתת אפשרות לבני ישראל להתברך ולכן ציווה אותם להפריש חלה, קיום מצווה זו יביא לברכה בבית.
נימוק שני למצווה הוא שנתינת חלה לכהן היא מעין אמירת תודה לאל על הגשמים המצמיחים את התבואה (בניגוד למצרים בה יש לטרוח ולשאוב מים מן הנילוס).
הנביא יחזקאל מזכיר ברכות מיוחדות למקיימים מצווה זו: במדרש מבואר שמצוות חלה מיוחדת מכיוון שהתכפר לדוד המלך מעשיו עם אוריה החתי משום שקיים מצווה זו.
בתלמוד בבלי מובא שמן השמים עונשים על ביטולה על ידי שמונעים ברכה "במכונס", ומארה משתלחת בשעורים, ובעלי השדות זורעים זרע וזרים באים ונהנים מיבולם בלי תשלום לבעלים.
החלה צריכה להיאכל על ידי כהן בטהרה.
מאחר שבימינו לא ניתן להקפיד על דיני טהרה, קיום המצווה בצורה זו לא אפשרי.
בתלמוד הבבלי נחלקו אמוראי ארץ ישראל האם תוקפה של המצווה בימינו הוא מכח תקנת חכמים (כך סבר ריש לקיש), או מהתורה (כך סבר רבי יוחנן).
הרמב"ן מחלק את מצוות תרומת חלה לשני חלקים: החלק הראשון הוא הפרשת חלקו של הכהן (החלה) מן העיסה, והחלק השני הוא מסירת החלה לכהן.
מהתורה אין שיעור מינימלי לכמות שאותה יש להפריש לחלה, וניתן להפריש כלשהו.
אך חכמים תקנו שיעור מינימלי שאותו יש להפריש לחלה – 1/24 עבור עיסה ביתית, ו-1/48 עבור עיסת נחתום.
בימינו, שאין לכהן אפשרות לאכול את החלה, חזרו לנהוג לפי דין התורה, ומפרישים כלשהו מהבצק לחלה ושורפים אותה, ונהגו שלא לפחות משיעור כזית.
אולם גם כיום ישנה עדיפות לתת את החלה לכהן על מנת שייהנה ממנה בצורה המותרת גם בטומאה (כגון שיאכיל אותה לבהמתו, ייהנה מחום השריפה וכדומה).
בדרך זו גם נמנעים מאיסור בל תשחית, כי לישראל אסור ליהנות מן החלה הנשרפת או להאכילה לבהמתו.
במשך השנים הפרשת החלה קיבלה גוון טקסי הכולל לעיתים אירוע רב משתתפים בו נשים מפרישות חלה כסגולה לפריון, לידה קלה, מציאת בן זוג, או כל עניין אחר.
בשנים האחרונות טקסים אלו הפכו לפופולריים ומשתתפות בהם גם נשים שאינן דתיות.
בדומה לשאר תרומות ומעשרות, הפרשת חלה היא מצווה התלויה בארץ וחובת נתינתה היא רק מעיסה שנילושה בארץ ישראל.
חכמים תיקנו שהמצווה נוהגת גם בעיסה שנילושה בחוץ לארץ.
חיוב הפרשת חלה קיים רק בעיסה העשויה מאחד מחמשת מיני דגן בלבד; חיטה, שעורה, כוסמין, שיפון ושיבולת-שועל.
מאחר שהמצווה חלה רק לאחר לישת העיסה, החובה לתרום חלה קיימת גם בשנת השמיטה, ואף תבואה שמקורה בהפקר (כגון עני שאסף לקט, שכחה ופאה) ופטורה ממעשר, חייבת בחלה.
גם לישת עיסה ממעשר שני בירושלים מחייבת בתרומת חלה.
אף על פי שיש דעות הפוטרות את הלווים מנתינת חלק ממתנות הכהונה (כגון זרוע לחיים וקיבה), הם חייבים בחלה.
הפרשת חלה נעשית רק בהסכמתו של בעל העיסה.
לכתחילה עדיף להפריש חלה מן הבצק, אך בדיעבד אפשר להפריש מן הלחם האפוי.
כמו כן יש להקפיד להשליך את החתיכה המופרשת בדרך כבוד, וכן אין להכניסה לתנור אפייה כי היא עלולה לאסור באכילה את שאר הבצק הנאפה.
לדעת הרב מרדכי אליהו יש לעוטפה בשתי שקיות לפני השלכתה לאשפה.
ויש אומרים שדי לעוטפה בשקית אחת, ויש שמקפידים לשרפה.
כמות הקמח המינימלית ממנה יש חובה להפריש היא "עשירית האיפה", כשיעור המנה היומית של המן.
הכמות המינימלית של הקמח שממנה יש להפריש חלה שנויה במחלוקת מתקופת התנאים.
להלכה נפסקה שיטת חכמים שיש להפריש מכמות קמח בנפח של 43.2 ביצים.
ישנה מחלוקת בין אחרוני הדורות האחרונים מהו נפח כביצה.
יש אומרים, על פי עדותו של הרמב"ם, שהוא נפח של 50 סמ"ק.
יש אומרים שהוא נפח של 57.6 סמ"ק.
ויש שהחמירו לחשוש שנפח הביצים בעבר היה כפול מנפחן בימינו, ולכן נפחה הוא 100 סמ"ק.
בהתחשב בכך שמשקל הקמח הוא כשני שלישים מנפחו, יוצא שמשקל הקמח המחייב בהפרשת חלה בברכה לפי השיטה הראשונה קרוב ל-1,500 גרם קמח, קילו וחצי.
לפי הדעה השנייה המשקל הוא 1,666 גרם, ולדעה השלישית משקל זה היה אמור להיות קרוב ל-2,900 גרם, אך מכיוון שהחזון איש, בעלי שיטה זו, מצא שבפועל משקל הקמח בנפח המחייב בחלה הוא כמחצית מנפחו, ולא שני שלישים ממנו, לכן הורה לחשוש ולהפריש חלה כבר מ-2,250 גרם.
מסיבה זו נהוג למעשה להחמיר להפריש ללא ברכה כבר מ-1,240 גרם קמח, שהוא כמחצית נפח הקמח המחייב בחלה לפי השיטה השנייה (ליתר דיוק 1,244.16 גרם), שכביצה היא 57.6 סמ"ק.
לשתי הדעות ניתן לתת לכהן לחם אפוי ולא בצק.
להלכה נפסק כרבי יוחנן בן נורי.
בנוסף לכך, נחלקו הראשונים האם חובת הפרשת החלה מהעיסה מתחילה רק לאחר סיום לישת הבצק, או שכבר מאז שנותנים את המים אל הקמח חובה להפריש חלה, ואסור לאכול מעיסה זו עד שיפרישו ממנו חלה.
ובדעת הרמב"ם נחלקו אם סובר כדעה הראשונה.
שיעור ההפרשה לא מצוין בפירוש בתורה, אלא נאמר , ללא שיעור מדויק.
על כן מן התורה די להפריש כמות כלשהי.
אמנם חז"ל קבעו שני שיעורי הפרשה – אחת לאפיה ביתית, ואחת למאפייה עסקית:
אפיה ביתית – אחת מעשרים וארבעה מן העיסה (1/24).
מאפיה עסקית – אחת מארבעים ושמונה מן העיסה (1/48).
בזמננו מפרישים, רק חתיכה קטנה ("כלשהו"), כי התרומה לא נמסרת לכהן לאכילה אלא נשרפת.
בנוסף קבעו חז"ל כי בדומה לתרומה אין להפריש את כל העיסה לחלה בלא להותיר חלק ממנה למאכל: 'העושה כל עיסתו חלה להפרשה, לא עשה כלום עד שישאיר קצת'.
מחוץ לארץ ישראל מצוות הפרשת חלה היא רק מדרבנן מטעם "שלא תשתכח תורת חלה" כך שהחלה אינה קדושה.
בראשית התקנה, הדין היה שכאשר ישנו בנמצא כהן שאינו טמא בטומאה היוצאת מגופו, אף שכל הכהנים בחוץ לארץ טמאים בטומאת מת מדברי חכמים משום טומאת ארץ העמים, התירו חכמים לתת לו את החלה לאכילה, אף אם הוא רק כהן מוחזק שאינו כהן מיוחס.
כאשר אין בנמצא כהן טהור מטומאה היוצאת מגופו, היו מפרישים שתי חלות, אחת נשרפת ואחת נאכלת אף לכהן שטמא בטומאה היוצאת מגופו.
לאחר ברכת המוציא לחם מן הארץ הכהן היה מברך .
אמנם עם השנים התקבל מנהג שאף בחוץ לארץ מפרישים חלה אחת ושורפים אותה, כפי שעושים בהפרשת חלה בארץ ישראל מאז שהפסיקו להקפיד על טומאה וטהרה.
באפיית מצות לפסח בחוץ לארץ, יש מקפידים שמעיסת הבצק עבור מצה שמורה של ליל הסדר תופרש חלה לאכילה (ולא לשריפה) על ידי כהן.
מאידך, יש הסוברים שכיום אין אף כהן הראוי לאכול את החלה שכן גם חזקת הכהונה הורעה מאחר שכל אדם המצהיר שהוא כהן נוהג בדיני כהונה.
מניחים את העיסה בקערה, מברכים על ההפרשה ומוציאים חתיכת בצק מתוך העיסה.
נוהגים שלאחר הברכה אומרים "הרי זו חלה".
בראשונים מוזכרים מספר נוסחים לברכה: 'להפריש חלה', 'להפריש תרומה' או 'להפריש חלה תרומה'.
בפוסקים מצינו שיטות מגוונות בדבר נוסח הברכה המועדף: הרמב"ם כתב לברך 'להפריש חלה', אך בשולחן ערוך כתב לברך 'להפריש תרומה', וזה הנוסח שהעדיף הגר"א.
ומהרש"ל והב"ח כתבו לברך 'להפריש תרומה חלה'.
כיום נוהגים הספרדים לומר "להפריש חלה תרומה", ומנהג האשכנזים לומר "להפריש חלה" בלבד, ויש מהאשכנזים שמוסיפים "להפריש חלה מן העיסה".
יש כיום הנוהגות לומר תפילה קצרה לאחר הפרשת חלה.
חלבן הוא אדם שמלאכתו היא הובלת וחלוקת חלב ומוצרי חלב שונים ישירות לבתי מגורים.
הצורך בהובלת חלב לבתים על בסיס יומיומי נבע מכך שמערכות הקירור לשימור מזון היו לא-מפותחות ולא-נפוצות, וכתוצאה מכך מוצרי חלב התקלקלו במהירות.
החל מאמצע המאה ה-20, שכיחותם הגבוהה של מקררים בבתים במדינות המפותחות הפחיתה באופן משמעותי את הצורך בהובלת חלב טרי מדי יום, וגרמה לכך שהמקצוע כמעט ונעלם במדינות רבות ונעלם לגמרי באחרות.
אולם, המקצוע עדיין נפוץ בממלכה המאוחדת ובאירלנד.
בעבר, חלבנים באירופה נהגו לנסוע במהלך עבודתם בכלי רכב חשמלי המכונה "Milk float" (בתרגום חופשי: קרון-חלב).
באוסטרליה, כלי התחבורה בו עשו שימוש החלבנים היה בדרך כלל משאית שמונעת על מנוע בנזין או דיזל אשר כללה מגש לחלב.
במדינות מסוימות ובהן בישראל, היה נהוג להשאיר עבור החלבן את בקבוקי החלב הריקים בפתח הבית, והוא החליפם במלאים.
באזור אוגנדה, התואר "Omukama" המשמש לעיתים קרובות כתואר למלכים, משמעותו "מספק חלב/חלבן עליון".
התואר מתייחס לתפקידו של המנהיג לספק מזון לציבור, ובנוסף - לכך שבעבר בכמה מהממלכות האוגנדיות המעמד העליון היה שייך לשושלת שבט ההימה, שאליו השתייכו בעלי-בקר.
חלבון פלואורסצנטי ירוק הוא חלבון בן 238 חומצות אמינו (26.9kDa) מהמדוזה Aequorea victoria אשר בחשיפה לאור כחול פולט אור ירוק.
ל-GFP צורה ייחודית דמוית חבית, המורכבת ממבנה β-barrel הבנוי מ-11 משטחי בטא וסליל אלפא הכולל את הכרומופור העובר במרכז החבית.
מבנה חבית זה מאפשר את התצורה של הכרומופור ומגן עליו מפני תהליך של ירידה בעוצמת הפלאורוסנציה (quenching) שעשויה להיגרם מהשפעת הסביבה.
בתאים ובביולוגיה מולקולרית נעשה שימוש רב בגן ה-GFP כגן מדווח.
בחלבון נעשה שימוש בחיישנים ביולוגיים שונים ואורגניזמים רבים הונדסו גנטית כך שיבטאו את החלבון.
בעוד שרוב המולקולות הפלואורסצנטיות, כדוגמת FITC (פלואורסצאין איזותיוציאנאט), הן פוטוטוקסיות מאוד כאשר נעשה בהם שימוש בתאים חיים, חלבונים פלואורסצנטיים כ-GFP הם לרוב מזיקים פחות כאשר הם מאירים בתא חי.
בשל תכונות אלו פותחו מערכות מיקרוסקופיה פלואורסצנטית, אשר יכולות לשמש למעקב לאורך זמן אחר תאים אשר מבטאים חלבון אחד או יותר המסומנים עם חלבונים פלאורוסנטיים.
ניתוח של מעקבים כאלו תרם להבנתם של תהליכים ביולוגיים רבים, בהם אריזת חלבונים, תנועת חלבונים, ודינמיקה של רנ"א.
שימוש חשוב נוסף ב-GFP הוא לבטא חלבון במערך קטן של תאים מסוימים, והודות לכך יכולים חוקרים לזהות בצורה אופטית סוגים מסוימים של תאים מחוץ לגוף האורגניזם (in vitro) או אף בגוף האורגניזם (in vivo).
בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20 בודד לראשונה GFP מן המדוזה Aequorea victoria ותכונותיו הפלואורסצנטיות נחקרו על ידי אוסאמו שיממורה.
במדוזה זו, הפלואורסצנציה של GFP מתרחשת כאשר החלבון המאיר אקוורין נקשר ליוני Ca2+ ונוצר זוהר כחול, וחלק מהאנרגיה לאור מועברת ל-GFP, אשר מסיט את הצבע לירוק.
התועלת של שימוש בחלבון ככלי בביולוגיה מולקולרית לא הובנה עד 1992, כאשר דוגלס פרשר (Douglas Prasher) דיווח על שיבוט וריצוף של הגן המקודד לחלבון GFP.&רלמ; המימון למחקר זה אזל, ובעקבות זאת שלח פרשר דוגמות cDNA למספר מעבדות.
מעבדתו של מרטין צ'לפי (Martin Chalfie) הצליחה לגרום לביטוי של חלבון ה-GFP בתאים הטרולוגיים של החיידק E.
coli וכן של הנמטודה C.
elegans, ופרסמו את תוצאותיהם במגזין Science בשנת 1994. המעבדה של פרדריק טסוג'י (Frederick Tsuji) דיווחה באופן עצמאי על ביטוי של החלבון הרקומביננטי חודש לאחר מכן.&רלמ; תכונה חשובה של ה-GFP היא שהוא מקופל ופלואורסצנטי בטמפרטורת החדר, ואיננו זקוק לקופקטורים אקסוגניים הייחודיים למדוזות.
אף על פי שה-GFP בצורתו הטבעית פלואורסצנטי יש לו כמה מגרעות, כדוגמת יציבות אור לא טובה וקיפול לא טוב ב-37°C.
המבנה הגבישי המדווח הראשון של GFP נעשה על מוטנט S65T על ידי קבוצת חוקרים מאוניברסיטת אורגון ב-Science ב-1996. חודש לאחר מכן דיווחה באופן עצמאי קבוצה אחרת מאוניברסיטת הוסטון ב-Nature Biotech על המבנה של זן הבר של GFP.
המידע על מבנה ה-GFP סיפק רקע חיוני על תצורת הכרומופור ועל אניטרקציות של שיירים סמוכים.
חוקרים ערכו שינויים בשיירים אלו באמצעות מוטציות מכוונות ואקראיות כדי ליצור את מגוון רחב של נגזרות GFP.
ביום רביעי 8 באוקטובר 2008 הכריזה האקדמיה השוודית המלכותית למדעים על חלוקת הפרס בכימיה לשנת 2008 לכימאים אשר גילו את החומר: אוסאמו שימומורה, מרטין צ'לפי ורוג'ר צין.
עקב הפוטנציאל לשימוש נרחב והדרישות המשתנות של החוקרים, מוטנטים רבים ושונים של חלבון ה-GFP הונדסו.
השיפור המשמעותי הראשון נעשה במוטצית התמרה (S65T) שעליה דווח ב-Nature ב-1995&רלמ;.
מוטציה זו שיפרה במידה ניכרת את התכונות הספקטרליות של GFP, ובכך הגבירה את הפלואורסצנציה, יציבות האור, והסיטה את נקודת העירור הראשית ל-488nm בעוד ששיא הפליטה נותר ב-509nm.
תכונות אלו תאמו את התכונות הספקטרליות שניתן היה למדוד אותן באמצעות מערכות לקריאת FITC, וכך השימוש ב-GFP הפך למעשי יותר עבור החוקר הכללי.
מוטציה נוספת שנעשתה, F64L, שיפרה את התקפלות החלבון ב-37°C.
סדרת מוטציות נוספות שדווח עליהן ב-2006 איפשרו יצירה של חלבון GFP אשר מתקפל היטב גם כאשר הוא מאוחד עם פפטידים שאינם מתקפלים היטב.
מוטציות רבות נוספות נעשו, בהם גם מוטנטים בעלי צבעים שונים, בהם חלבון פלואורסצנטי כחול (EBFP, EBFP2, Azurite), חלבון פלואורסצנטי כחול-ירקרק (ECFP, Cerulean, CyPet) וכן נגזרות חלבון פלואורסצנטי צהוב (YFP, Citrine, Venus, YPet).
בצורתו הטבעית של ה-GFP &רלמ;(wild-type GFP) מ-A.
victoria שיא העירור הראשי הוא באורך גל 395nm, שיא העירור המשני הוא באורך גל 475nm, ושיא הפליטה הוא ב-509nm.
חַלְבִּיב רָתְמִי (שם מדעי: Periploca aphylla) הוא עץ או שיח גדול מדברי ממשפחת ההרדופיים (Apocynaceae), שבעבר שויך למשפחת האסקלפיים (Asclepiadaceae).
הוא צמח מדברי אופייני בעל עלים קטנים נשירים חובב חום ועמיד ליובש, שנפוץ בחבל הצומח הסודני והסהרו-ערבי ואף באירנו-טורני הגדל על מצוקים ומחשופים סלעיים באזורים חמים ויבשים במורדות השומרון בואכה עמק הירדן וכן במדבר יהודה, ולאורך בקעת הירדן וים המלח וכן בהר צפחות דרומית לאילת.
צמח זה מכיל מוהל חלבי היכול לפגוע בעור ובעיניים.
חלביב רותמי הוא אחד מתוך כ-17 מינים בסוג חלביב (Periploca), ואחד משני מינים הגדלים בישראל.
המין השני, הוא חלביב יווני (Periploca graeca) הנחשב בישראל למין נדיר הנמצא בסכנת הכחדה, וגדל בבתי גידול לחים, בעיקר לאורך נחלים בעמק החולה.
מין נוסף שמגודל כצמח נוי הוא חלביב המשוכות (Periploca sepium), שמוצאו מהמזרח הרחוק של רוסיה ועד דרום-מרכז סין, והוא מתאפיין בעלים דמויי אזמל.
פרחיו של חלביב רותמי קטנים ויפים יותר מפרחי החלביב היווני.
חלביב רותמי הוא שיח מדברי גבוה או עץ זקוף וענף בעל ענפים ירוקים רותמיים, מועטי-עלים או חסרי-עלים, המתנשא לגובה של 1.5 עד 3 מטרים.
ענפיו עגולים, דקים, נוקשים וקוצניים בקצותיהם, צבעם ירוק כהה, והם מטמיעים ברוב חודשי השנה — תכונה שממנה נגזר שם המין.
הענפים הצעירים מכוסים פלומה דקיקה המעניקה להם גוון מאפיר, ובהמשך הם נעשים קירחים.
ענפי החלביב עבים יותר מענפי רותם המדבר והם צומחים בזווית אלכסונית חדה זה כלפי זה.
העלים נגדיים, מעטים, אליפטיים עד דמוי ביצה, קטנים (2 עד 6 מ"מ), מכוסים פלומה אפורה דקה, עבים וכמעט יושבים (פטוטרת קצרה מאוד).
הם מופיעים לזמן קצר בחורף ונושרים במהרה.
בתנאי משק מים דלים, הצמח נותר חסר עלים ובכך מפחית את אידוי המים.
העלים מדיפים ריח לא נעים ומושכים זבובים.
התפרחות הן תפרחות מסוימות (cyme) צפופות, כמעט יושבות, והחפים שלהן נושרים במהרה.
הפרחים גלגליים, חמישה איברים לעטיף לעטרה ולאבקנים, מלבדה השחלה שמורכבת משני עלי שחלה.
הכותרת גלגלית, מחולקת לחמש אונות כמעט עד הבסיס.
חמשת עלי הכותרת עבים מעט ודמויי ביצה; צידם התחתון ירקרק והצד העליון ארגמן כהה, ובקצה העלה ישנם שערות לבנות דקות מסולסלות.
צינור הכותרת קצר באורך של כ-2 מ"מ.
באונות הכותרת מצוי כתם לבן אופייני, צר ואליפטי, המורכב מגבשושים חד-תאיות דמויות אלה.
העטרה מורכבת מחמישה אונות ארגמניים, בשרניות מעט, קרחות, בולטות מפתח צינור הכותרת וכפופות כלפי מרכז הפרח.
אונות העטרה מחולקות לשלוש אונות ומסתיימות בזיף כפוף פנימה.
אונות העטרה הן התארכויות של הדופן הפנימית של צינור הכותרת.
כל אונה מורכבת משני סעיפים צדדיים משולשים-ביציים באורך ורוחב של 2‒3 מ"מ, ומזיף מרכזי חוטי (filiform) באורך 6 עד 8 מ"מ הכפוף מעל המאבקים.
הסעיפים הצדדיים מקיפים בצפיפות את האבקנים, ומשאירים פתח קטן שדרכו מכוונים חרקים מאביקים אל תעלות הצוף שבבסיס צינור כותרת-אבקנים.
אונות הקורונה ממוקמות לסירוגין עם אונות הכותרת, צומחות מעט מעל האבקנים ותעלות הצוף.
זירי האבקנים מאוחים לכותרת ובנוסף בין כל שני זירים יש צופן מכוסה בצפיפות בשערות חד-תאיות.
צופנים אלו מקיפים את החלק העליון של השחלה ועמודי השחלה.
המאבקים מהודקים (אך לא מעורים) אל קצה עמוד השחלה, ושעירים בגבם.
מאפיין מובהק של חלביב רותמי, המשותף גם ליתר מיני הסוג ולכל תת-המשפחה, הוא שגרגרי האבקה שבלשכות המאבקים נותרים מאוחדים לרביעיות, המכונות טטרדות (Tetrads).
בעת הבשלת האבקה, משתחררות הטטרדות מן הלשכות ונערמות במבנה ייחודי הקרוי נשא אבקה – מבנה דמוי כפית פתוחה, הממוקם בין שני מאבקים סמוכים ובחריץ שבראש עמוד השחלה.
נשא האבקה מורכב משלושה חלקים: דיסק דביק (adhesive disc) הנצמד לחרק המאביק, גבעולית (stipe) המקשרת בינו לבין מבנה קולט האבקה (receptacle), שעל גביו נערמות הטטרדות.
נשא האבקה כולו מתפתח מהפרשות של תאי אפידרמיס מיוחדים המצויים בחריצים בראש עמוד השחלה.
כאשר חרק מחדיר את איברי פיו או את ראשו אל תוך הפרח כדי להגיע אל הצוף, הדיסק הדביק נאחז בראשו או באיברי פיו.
לאחר שהחרק יוצא מן הפרח, נישא עמו נשא האבקה כשהוא טעון בטטרדות.
בביקור בפרח אחר משתחררות הטטרדות אל פני הצלקת, וכך מתבצעת ההאבקה.
הפרי מורכב משתי מפוחיות גליליות ומחודדות בקצותיהן, באורך 6 עד 10 ס"מ.
הן מחוברות בבסיסן ונפרשות לצדדים בזווית רחבה, כמספריים פתוחים.
בשלב ההבשלה הן מתעצות, בתחילה הן קטיפתיות, ובהמשך נעשות קרחות.
בתוך כל מפוחית מונחים זרעים בצפיפות, וכל זרע נושא ציצית שערות.
תחום תפוצתו הטבעי של חלביב רותמי על שני תת-מיניו הוא מסודאן, דרך סיני ועד חצי האי ערב וצפון-מערב תת-היבשת ההודית (לרבות אזור הרי ההימלאיה המערביים).
בחצי האי ערב הוא כולל את ערב הסעודית, עומאן, תימן, מדינות המפרץ, וצפונה יותר היא כוללת את ירדן וישראל ואת עיראק, איראן, אפגניסטן, פקיסטן, צפון-מערב הודו והרי ההימלאיה המערביים.
לפי אתר POWO, לחלביב רותמי יש שני תת-מינים.
ייתכן שהימצאותם של שני תת-המינים גורמת לבלבול מסוים מבחינת תחום התפוצה והאקולוגיה.
תחום התפוצה של חלביב רותמי תת-מין 'טיפוסי' (Periploca aphylla subsp.
aphylla) דומה לתחום התפוצה של המין כולו, אך אינו כולל את סודאן ואזור דרום-מערב חצי האי ערב.
תפוצתו משתרעת מסיני, דרך חצי האי ערב, אפגניסטן, פקיסטן והודו (בעיקר בצפון-מערב, לרבות הרי ההימלאיה המערביים).
תחום התפוצה של חלביב רותמי תת-מין 'סודני' (Periploca aphylla subsp.
laxiflora) משתרע מסודן ועד דרום איראן.
הוא נפוץ בטבע בסודאן, תימן, ערב הסעודית, עומאן, וכן בישראל, ירדן ואיראן.
חלביב רותמי נפוץ בישראל כחלק מחבל הצומח הסודני והסהרו-ערבי.
הוא גדל על מצוקים ומחשופים סלעיים ובסדקי סלעים באזורים חמים ויבשים במדבר יהודה, לאורך בקעת הירדן וים המלח, בהר צפחות דרומית לאילת.
במורדות המזרחיים של השומרון בואכה עמק הירדן מגיע חלביב רותמי לשלטון על סלעי גיר קשים.
בשאר המקומות הוא נדיר מאוד.
גבול תפוצתו הצפוני בארץ נמצא באזור תל שחרית, בסמוך לבקעת כנרות.
החלביב הרותמי הוא צמח מדברי חובב חום ועמיד ליובש, המעדיף אזורים בעלי טמפרטורות גבוהות ומיעוט גשמים.
בדומה למיני צומח אחרים מהחבל הסודני, הוא רגיש לטמפרטורות קרות, ולכן תחום תפוצתו מוגבל לאזורים החמים של הארץ.
צפיפות הפרטים שלו באזור תפוצתו אינה אופיינית: באזורים יבשים, הוא נדיר ביותר, וידועים פרטים ספורים שלו, כדוגמת כביש 90 סמוך לכניסה לשמורת הרי אילת, לרגלי מצדה, צומת מצוקי דרגות, וכן הוא גדל בעבר בשמורת עין גדי, אך נכחד משם.
כיום לא ידועים פרטים טבעיים של מין זה בשמורת עין גדי.
מין זה הושב לשמורה על ידי רשות שמורות הטבע והגנים.
באזורים יבשים למחצה, הוא הופך לנפוץ יותר, כדוגמת המורדות המזרחיים של צפון השומרון.
באזור זה הוא נהנה משילוב של גשמי חורף קבועים ורבים יחסית, ומשרעת טמפרטורות שהוא עמיד לה.
נתון זה הוא לכאורה פרדוקסלי: סמוך לקצה גבול התפוצה שלו, מספר הפרטים מתרבה.
ניתן להסביר נתון זה, באמצעות השוואה לתנאים באזור הצומח הסודני באזור מזרח אפריקה.
שם הטמפרטורות חמות, וכמות המשקעים נעה בין 300–500 מ"מ לשנה, כאשר תפרוסת המשקעים היא לאורך כל השנה - כלומר, אופייני לאזורים טרופיים (משווניים).
החלביב נמצא במורדות המזרחיים של צפון השומרון, בייחוד בוואדיות ונישות הנהנות מתוספת מי נגר, תנאים הדומים לתנאים שבמזרח אפריקה.
ייתכן שהבלבול בתיאור תחום התפוצה והמגמות האקולוגיות של החלביב הרותמי נובע מכך שהמין חלביב רותמי (Periploca aphylla) הוא צמח מדברי שמאפייני תפוצתו משתנים בהתאם לתת-המין.
חלביב רותמי (Periploca aphylla) הוא צמח מדברי שמאפייני תפוצתו משתנים בהתאם לתת-המין.
laxiflora) מוגבל בעיקר לחבל הסודני (סודאן, דרום חצי האי ערב ודרום איראן), ומתאים לאזורים חמים במיוחד עם משקעים מעטים.
aphylla) מתפשט על פני תחום רחב יותר: מסיני ועד צפון-מערב הודו והרי ההימלאיה המערביים.
תפוצתו עוברת מאקלים סודני למדברי יבש, ואף לאזורים יבשניים עם חורפים קרים יותר, האופייניים לחבל האירנו-טורני.
לכן, החלביב הרותמי, ובעיקר תת-המין הטיפוסי, משתייך מבחינה ביוגאוגרפית גם לחבל הסודני, גם לחבל הסהרו-ערבי וגם לחבל האירנו-טורני.
חלבלוביים (שם מדעי: Euphorbiaceae; שם נפוץ באנגלית: Spurge) היא אחת המשפחות הגדולות והמגוונות ביותר בעולם הצומח, ומשתייכת לסדרת המלפיגאים (Malpighiales).
תפוצתה קוסמופוליטית, למעט אנטארקטיקה, והיא כוללת כ־229 סוגים וכ־6,630 מינים.
עושר המינים והגיוון הביולוגי של המשפחה מגיעים לשיאם באזורי האקלים הטרופיים.
המשפחה כוללת עשבים חד-שנתיים ודו-שנתיים, בני שיח, שיחים, מטפסים, עצים, ואף צמחים רותמיים מחוסרי עלים וסוקולנטיים, המאופיינים בגבעולים אוגרי מים הדומים במראם לקקטוסים.
עם זאת, חרף הדמיון החזותי, מדובר בקבוצת צמחים שמוצאה הבוטני שונה לחלוטין.
מאפיין ייחודי לרבים ממיני המשפחה הוא קיומם של צינורות מוהל, המוליכים נוזל חלבי או שקוף.
צינורות אלה נלווים לרוב לצרורות ההובלה (עצה ושיפה), ולעיתים משולבים גם ברקמות אחרות של הצמח.
בקרב מיני החלבלוביים ניתן למצוא צמחים רעילים, צמחי נוי, וגם צמחי תרבות המשמשים מקור להפקת שמן, גומי טבעי (קאוצ'וק) או עמילן.
בין המינים הבולטים ניתן למנות את הוואה ברזילאית (Hevea brasiliensis), שהיא המקור העיקרי לגומי טבעי; מניהוט מצוי (Manihot esculenta), הידוע גם כקסאווה ומשמש כמקור עמילן חשוב; וחלבלוב קוצני (Euphorbia milii), המשמש כצמח נוי פופולרי בזכות פריחתו הייחודית.
מין נוסף ומוכר במיוחד להפקת שמן הוא קיקיון מצוי (Ricinus communis), שהתפרסם הן בזכות שמן הקיקיון המופק מזרעיו והן בשל רעילותם הגבוהה, הנובעת מהחלבון הרעיל ריצין (Ricin).
למשפחת החלבלוביים רב-גוניות בצורת החיים, נוף הצמחים, ובמאפיינים שלהם, ולכן לפני המעבר לפרק הבא - מאפיינים מורפולוגיים - מודגשים כאן המאפיינים המשותפים והברורים המבדלים את משפחת החלבלוביים ממשפחות אחרות.
השחלה היא עילית, ומורכבת משלושה עלי שחלה מאוחים היוצרים שלוש מגורות.
בכל מגורה מצויה ביצית אחת, ולעיתים נדירות שתיים.
הפרי האופייני במשפחת החלבלוביים הוא הֶלקֵט יבש, המתפרק לשלוש פרודות חד-זרעיות, כל אחת מהן מקבילה למגורה אחת בשחלה.
עם הבשלת הפרי, כל פרודה נפרדת תחילה מהעמוד המרכזי (Columella או Carpophore) – חלק עמיד ובלתי מתפרק של השחלה, אשר נותר חשוף לאחר נשירת הפרודות.
במקביל, כל פרודה נפרדת גם מהשתיים האחרות, כך שהתפרקות ההלקט היא מלאה, וכל אחת משלוש הפרודות נותרת כיחידה עצמאית.
בשלב הבא, כל פרודה, שמקורה בעלי שחלה אחד, מתבקעת לאורך תפר הגב ונפתחת לשתי קשוות.
תהליך הפתיחה מתחיל לרוב בקצה העליון של הפרודה ונמשך לאורך תפר הגב של עלי השחלה, כאשר הקשוות נותרות מחוברות זו לזו בתפר הבטן (הפונה אל מרכז השחלה).
ברוב המינים במשפחה, פתיחת הקשוות מתרחשת בהתבקעות פתאומית (explosive dehiscence) בעודן מחוברות לצמח.
במנגנון זה האנרגיה האלסטית שנאגרת בדפנות הפרי במהלך התייבשותן משתחררת בבת אחת, והזרעים נורים בעוצמה למרחק מהצמח.
עם זאת, ישנם מינים שבהם ההתבקעות אינה מתרחשת כל עוד הפרודות מחוברות לצמח, אלא רק לאחר שנשרו לקרקע והתייבשו, ואז הן נפתחות ומשחררות את הזרעים.
במונחים בוטניים, תהליך פתיחת הפרי במשפחה זו מורכב משני שלבים עיקריים:
פתיחה חוצה חיץ (Septicidal dehiscence) – התבקעות של השחלה בין עלי השחלה, המפרידה בין הפרודות.
פתיחה חוצה מגורה (Loculicidal dehiscence) – כל פרודה נבקעת לשתי קשוות, לאורך תפר הגב של עלה השחלה.
הזרעים עצמם מכילים אנדוספרם (רקמת הזנה), והעובר לרוב ישר או כפוף.
לעיתים קרובות מצוי בקצה הזרע גופיף שומני הקרוי קָרוּנְקוּלָה (Caruncle), המהווה גורם משיכה לנמלים, וכך מקדם הפצה באמצעותיהן (Myrmecochory).
הזרעים מכילים אנדוספרם, והעובר לרוב ישר או כפוף.
קצה הזרע מצויד לעיתים בגופיף שומני הקרוי קרונקולה (Caruncle).
משפחת החלבלוביים כוללת מגוון רחב של צורות חיים, ובהן עשבים חד-שנתיים או דו-שנתיים, בני-שיח, שיחים, מטפסים עשבוניים או מעוצים, עצים, ואף צמחים רותמיים וסוקולנטיים.
הצמחים הסוקולנטיים במשפחה מתאפיינים בגבעולים בשרניים האוגרים מים, הדומים במראם לקקטוסים.
עם זאת, הדמיון בין שתי המשפחות הוא תוצאה של התפתחות מתכנסת, שכן החלבלוביים והקקטוסיים משתייכים למשפחות שונות ואין ביניהם קרבה אבולוציונית ישירה.
אחד ההבדלים הבולטים בין הסוקולנטים של שתי המשפחות נוגע למבנה הקוצים: בקקטוסיים הקוצים מרובים ומוצאם ממבנה ייחודי המכונה "אֵרוֹל" (Areole) – אזור קטן ומוגדר היטב, שבו מתפתחים אשכולות של שערות, קוצים או זיפים, הצומחים במפרק של גבעול חסר עלים בדרך כלל.
לעומת זאת, בסוקולנטים של משפחת החלבלוביים מופיעים לעיתים קרובות רק שני קוצים בכל מפרק גבעול, שמוצאם בלוואי העלים.
השורשים לרוב מעוצים, לעיתים נדירות הם ציצת שורשים מעובים (Tuberous Root).
הגבעולים יכולים להיות בשרניים ולעיתים קוצניים.
הלוואים נוכחים, לעיתים נדירות נעדרים, ועשויים להיות בעלי בלוטות או נטולי בלוטות.
העלים מסורגים, לעיתים רחוקות נגדיים או מסודרים בדורים.
העלים פשוטים, עם בלוטות או בלעדיהן בבסיס הטרף ו/או בקצה הפטוטרת.
שפת הטרף שפת העלה תמימה, או כמעט, גלית, חרוקה עד משוננת או משוננת כמשור.
לעיתים רחוקות הטרפים מאונים (למשל, במין Tragia laciniata האונות נראות כשלושה עלעלים, או בעלי אונות ככף יד בעלי אונות ככף היד (למשל במין קקיון).
העירוק (סידור העורקים) מנוצה, כפני (ככף יד בבסיס הטרף) או שהוא כפני בבסיס ומנוצה בהמשך.
ייתכנו גם מינים בעלי עורקים שמופיעים בצורה פחות ברורה או פחות מפותחת.
למשל, בחלק מהמינים, במיוחד בצמחים סוקולנטיים או בעלי עלים מעובים/משתנים, העירוק אינו ב"דגם קלאסי" נוצה/כף יד, אלא פחות מפותחים או כמעט לא נראים.
העלים בעלי פטוטרת, שלעיתים קרובות היא מעובה בשני קצותיה (Pulvinus).
התפרחות עשויות להיות דו-מיניים או חד-מיניים ואז המינים עשויים להיות חד-ביתיות (פרחים זכריים ופרחים נקביים על אותו פרט) או דו-ביתיות (הפרט נושא פרחים זכריים או פרחים נקביים בלבד).
התפרחות חיקיות או אמיריות (בקצה הענף) או צדדיות (צומחות בצד הנגדי של העלה ולא מחיקו), לעיתים רחוקות על הגבעול הראשי או גבעולים ותיקים.
כמו כן, הן בצורת אשכול, מכבד (אשכול מורכב) או שיבולת, או קבוצות פרחים צפופות.
במקרים מסוימים, התפרחות מצטמצמות לפרח נקבי יחיד, ולעיתים נדירות מתארגנות לקבוצת פרחים ייחודית הנקראת Cyathium.
הפרחים הם חד-מיניים, בדרך כלל קטנים, בעלי שחלה עילית וחסרי צינור פרח.
העטיף כפול או פשוט או חסר לחלוטין, בעלי סימטריה רדיאלית (Actinomorphic) ולעיתים נדירות בעלי סימטריה דו-צדדית (Zygomorphic) ולעיתים קרובות קיימים הבדלים בין הפרחים הזכריים לנקביים במבנה ובמופע.
בסוג חלבלוב (Euphorbia) התפרחת מאורגנת במבנה ייחודי הקרוי כּוֹסִית (Cyathium) – תפרחת זעירה דמוית פרח, ובה פרח נקבי יחיד מוקף בכמה פרחים זכריים חד-אבקניים, כולם חסרי עטיף (ללא גביע, כותרת או צופנים).
הם יושבים בתוך מעטפת דמוית גביע, שבשפתה לרוב בלוטות צוף ויותרות – תוספות קרומיות וצבעוניות היוצאות מקצות הבלוטות ומעניקות לכוסית מראה "פרחוני".
בשלב מסוים, השחלה של הפרח הנקבי בולטת החוצה, נישאת על עוקץ מוארך.
מבנה הכוסית יוצר אשליה של פרח אחד, אך למעשה מדובר בתפרחת חד-ביתית של פרחים חד-מיניים.
הכוסית היא סימן ההיכר הבלעדי של הסוג חלבלוב במשפחת החלבלוביים.
העטיף כפול או פשוט או חסר.
עלי הגביע שמספרם 2 עד 12 או נעדרים, מופרדים או מאוחים מבסיסם כמעט לכל אורכם.
עלי הגביע חופים זה את זה (Imbricate) או נושקים זה לזה (Valvate).
עלי כותרת על פי רוב נעדרים או 5 או לעיתים רחוקות 3, 4, או 6, ואז הם מופרדים או מאוחים.
הדיסק (disc) קיים או נעדר.
הדיסק (הלוחית) הוא לוח או טבעת רקמתית, בין אם מחולקת לאונות או לא, שמקורה במצעית הפרח.
לרוב היא מופיעה בין אברי הפרח, בעיקר בין האבקנים לבין השחלה, או על גבי השחלה כאשר השחלה תחתית.
בדרך כלל, הדיסק מפריש צוף.
האבקנים יחידים (במיני חלבלוב) ועד 35 (בסוג שלוחית), לעיתים רחוקות רבים עד 1,000 (למשל, בסוג קיקיון).
הזירים מפורדים או מאוחים בבסיסם ומסועפים בחלקם העליון וחופשיים (אינם מעורים לאיבר אחר) או נעדרים; המאבקים נפתחים לאורך סדקים שבין שני שקי האבקה של אותה לשכה.
השחלה עילית, מאוחת עלים (Syncarpous), המורכבת בדרך כלל בין 3 עד 5 עלי שחלה או לעיתים רחוקות פחות מ-3 או יותר מ-5 ועד 20. מספר המגורות דומה למספר עלי השחלה.
השליה זוויתית ובה ביצית אחת הפוכה, אַנְאַטְרוֹפִּית (Anatropous), כלומר הקודקוד של גוף הביצית מופנה אחורה בכיוון לבסיס העוקץ שלו והיא המחוברת בחלקה העליון של העמוד המרכזי.
הפרי הוא בדרך כלל מסוג הלקט יבש המורכב משלוש פרודות חד-זרעיות, הניתקות לעת ההבשלה מהעמוד המרכזי של השחלה.
התפרקותו היא מסוג פְּתִיחָה חוֹצַת חַיִץ (Septicidal).
בדרך כלל הסדק מתחיל מהקודקוד כלפי מטה ומשם הוא נמשך בין עלי השחלה.
במקרים נדירים, הפירות הם ענבה בשרנית שאינה נפתחת.
ראו הסבר מפורט בפרק "המאפיינים המבדלים ממשפחות אחרות".
בכל מגורה מצוי זרע אחד בעלי קליפה קשה עם או בלי גופיף שומני (קרונקולה, Caruncle).
הזרעים יכולים להיות חלקים או מפוסלים כלומר בעלי דפוסים תלת-ממדיים על פני שטחם.
בין הצמחים החשובים בכלכלה ממשפחה זו נמנים:
הוואה ברזילאית (Hevea brasiliensis) - הוא מכונה "עץ הגומי" משום שהוא המקור לגומי (קָאוּצ'וּק).
מינים מסוימים של הסוג ספיון (Sapium) ידועים כצמח צמג, ממינים אחדים מפיקים את השמן מהזרעים.
בישראל מוכר העץ ספיון השעווה.
בסין מגדלים אותו ומפיקים מקליפתו שעווה, המשמשת לעשיית נרות וסבון.
קיקיון מצוי (Ricinus communis) - מקור לשמן קיק וגם שמן למכונות ולמאור.
מניהוט מצוי (Manihot esculenta) - מקור לעמילן, שורשיו מהווים מזון בסיסי באזורים טרופיים וסובטרופיים.
בצמחיית הבר של ארץ ישראל תועדו 51 מינים ממשפחת החלבלוביים, המשתייכים לארבעה סוגים.
הסוג חלבלוב (Euphorbia) הוא הנרחב ביותר ומונה 45 מינים, לשישית (Chrozophora) כוללת ארבעה מינים, ואילו הסוגים קיקיון (Ricinus) ומרקולית (Mercurialis) מיוצגים כל אחד במין יחיד – קיקיון מצוי ומרקולית מצויה, בהתאמה.
רוב המינים בישראל הם עשבוניים.
מתוך כלל המינים, 33 הם חד־שנתיים, תשעה רב־שנתיים, ותשעה נוספים הם בני שיח או שיחים.
אף אחד ממיני הבר בארץ אינו בשרני, כולם חסרי לוואים ואינם קוצניים, למעט מין יוצא דופן – חלבלוב קוצני, המצוי בחרמון הגבוה.
למרבית המינים פרחים חד-מיניים, והצמחים הם חד-ביתיים, כלומר נושאים פרחים זכריים ונקביים גם יחד.
יוצאים מן הכלל הם חלבלוב הסהרה וחלבלוב שוביץ, שאצלם הפרחים דו-מיניים.
מין חריג נוסף הוא מרקולית מצויה, שגם פרחיה דו-מיניים.
האופי החד־שנתי של רוב המינים מצביע על התאמה לתנאי האקלים הים-תיכוני והמדברי, אשר מאופיינים במחסור במים ובעונות יובש ממושכות.
לעומת זאת, חד-מיניות הפרחים היא תכונה כלל משפחתית ואינה ייחודית למינים המקומיים.
שני הסוגים פילנתוס ושלוחית, אשר שויכו בעבר למשפחת החלבלוביים, מסווגים כיום במשפחת הפילנתאיים (Phyllanthaceae).
להלן תיאור קצר של הסוגים ממשפחת החלבלוביים הגדלים בר בישראל, בהתאם להיקפם ולמעמדם הטקסונומי.
חֲלַבְלוּב (Euphorbia) הוא סוג גדול במשפחת החלבלוביים, הכולל עשבים, בני שיח ושיחים.
הסוג מונה כ-2,059 מינים ברחבי העולם, מהם 44 מצויים באופן טבעי בישראל.
חלקם מינים שמוצאם מאמריקה, שהתאזרחו בישראל לאורך השנים – ובהם חלבלוב נטוי, חלבלוב זוחל, חלבלוב דגני וחלבלוב הכדורים.
לשישית (Chrozophora) היא סוג של עשבים חד-שנתיים ובני-שיח, הכולל תשעה מינים, מהם שלושה מדווחים בישראל: לשישית הצבעים, לשישית השיח, ולשישית מקומטת.
המין לשישית הבוצין, המדווח אף הוא בישראל, נחשב כיום בכל המאגרים הטקסונומיים הגדולים (כגון POWO, WFO, Tropicos) לשם נרדף של Chrozophora tinctoria – לשישית הצבעים.
מַרְקוּלִית (Mercurialis) היא סוג של עשבים חד-שנתיים ממשפחת החלבלוביים, הכולל כעשרה מינים.
בישראל מיוצג הסוג על ידי מין אחד בלבד – מרקולית מצויה (Mercurialis annua), הנפוצה כמעט בכל חלקי הארץ גדל בגינות מקומות נטושים, מוזנחים ומוצלים.
מרקולית מצויה היא צמח חד-שנתי, דו-ביתי, זקוף ומקריח, ללא מוהל חלבי.
העלים נגדיים, גדולים יחסית, בעלי פטוטרת, ושפתם משוננת-חרוקה.
הפרחים הזכריים ערוכים בעגילים – שיבולים ארוכות ודקות הנישאות על עוקצים בקצות ענפים או בחיקי עלים, ובולטים מעליהם.
עטיף הפרח בעל שלוש אונות ירוקות דמויות ביצה, באורך 1.5 עד 2 מ"מ, ובמרכזו 8 עד 12 אבקנים.
הפרחים הנקביים יושבים בודדים או בזוגות בחיקי העלים; עלי העטיף דמויי ביצה ומאוחים בבסיסם.
ההלקט ברוחב 3 עד 4 מ"מ, בעל שתיים (לעיתים נדירות שלוש) מגורות חד-זרעיות, מכוסה זיפים דלילים ונפתח עם ההבשלה.
הפריחה ירוקה, אינה בולטת ונמשכת מסוף נובמבר עד תחילת יוני, והפצת הזרעים מסתיימת באמצע יולי.
קיקיון מצוי הוא מין יחיד בסוגו בעולם.
סוגים ומינים ששויכו בעבר לחלבלוביים
פִילַנְתּוּס הוא סוג הכולל כ־1,065 מינים של עשבים, שיחים ועצים.
בישראל מיוצג הסוג על ידי מין בר אחד בלבד – פילנתוס עגול־עלים (Phyllanthus rotundifolius), צמח טרופי פולש הנחשב לנדיר בישראל.
הסוג שויך בעבר למשפחת החלבלוביים, אך כיום הוא מסווג במשפחת הפילנתאיים (Phyllanthaceae Martinov), הכוללת כ־59 סוגים וכ־2,120 מינים.
גם משפחה זו משתייכת לסדרת המלפיגאים (Malpighiales).
שְׁלוּחִית הוא סוג של עשבים רב-שנתיים, הכולל כ־22 מינים.
בישראל מצויים שני מיני בר מסוג זה:
לוּחִית קֵרַחַת (Andrachne telephioides) – עשב רב-שנתי נמוך, שרוע וקרח.
שְׁלוּחִית שְׂעִירָה (Andrachne aspera) – בן-שיח נמוך ושעיר.
גם סוג זה שויך בעבר למשפחת החלבלוביים, אך כיום הוא נכלל במשפחת הפילנתאיים (Phyllanthaceae), לצד הסוג פִילנתוס.
חלבלוב (שם מדעי: Euphorbia) הוא סוג צמחים רחב תפוצה (קוסמופוליטי) ונפוץ כמעט בכל אזור אקלימי, למעט אזורים קרים במיוחד.
זהו הסוג הגדול ביותר במשפחת החלבלוביים, ואחד הסוגים הגדולים בעולם הצומח, ובו 2,046 מינים מגוונים מהם 44 מינים גדלים בר בישראל וסביבתה.
מיני הסוג כוללים עשבים חד־שנתיים, דו־שנתיים או רב־שנתיים, בני שיח, שיחים, עצים קטנים, ולעיתים גם מטפסים.
ברבים מהם קיימים שורשים מעובים, או מבנה גאופיטי עם ציצת שורשים מעובים.
חלק מהמינים מתאפיינים בגבעולים בשרניים או סוקולנטיים הדומים לקקטוסים, ולעיתים נושאים שני קוצים בלבד שמוצאם בלוואים של העלים, ולא מקבוצת קוצים במפרקי הגבעול; ולעיתים הם חסרי קוצים כלל.
לרבים מהמינים מוהל חלבי או שקוף צורב (latex), המטפטף בעת פציעת הרקמה – ולעיתים אף בעת שבירת ענפים מעוצים של מיני עצים.
רוב המינים חד-ביתיים, כלומר בעלי פרחים חד-מיניים זכריים ונקביים המצויים על אותו פרט; ומיעוטם דו-ביתיים.
פרחי החלבלוב ערוכים בתפרחת דמוית פרח אחד בודד - המכונה כוסית.
מבנה התפרחת היא יחודו העיקרי של החלבלוב מלבד המוהל החלבי שצבעו לבן כעין החלב ועל פי רוב צורב ומסוכן.
כל כוסית עטופה במעטפת של חפים מאוחים, שצבעם הירוק, מתעשר עם הפריחה בגווני צהוב או אדום או לבן.
בשפת הכוסית, בחלק הפנימי, בינות לאונות קיימות בלוטות צוף.
במרכז הכוסית נמצאים פרח נקבי יחיד, שנישא על עוקץ ארוך, ופרחים זכריים בעלי אבקנים.
הן הפרח הנקבי והן הפרח הזכרי חסרים על פי רוב עטיף ואיברים נוספים.
השורשים הם מסוג ציצת שורשים (מערכת שורשים סיביים או מעובים ובשרניים) או לעיתים רחוקות ציצת שורשים מעובים (פקעיות).
השערות אינן מסועפות או חסרות.
המוהל החלבי (latex) צבעו לבן.
העלים פשוטים, משתיירים, נשירים, או קטנים ונושרים במהרה, מסורגים, נגדיים או דוריים, לפעמים דְּמוּי-חָפֶה התומכים ועוטפים את מבני הפרח או פשוטים.
הלוואים חסרים או קיימים, משתיירים או נושרים במהרה; פטוטרת חסרה או קיימת וללא בלוטות; הטרף ללא אונות, תמים, חרוק, משונן, או משונן כמשור וללא בלוטות; העירוק (סידור העורקים) מנוצה, כפני (ככף יד בבסיס הטרף) או כפני בבסיס ומנוצה בהמשך, ולרוב רק העורק האמצעי בולט.
התפרחות דמויות פרח בודד (pseudanthium), והן דו-מיניים או לעיתים רחוקות חד-מיניות, אמיריות או חיקיות.
התפרחות הצפופות וקטנות ונישאות על עוקץ.
התפרחות הן מסוג תִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת עם צורת הסתעפות: חד-בדית, דו-ביתיות או רב-בדית, או בצורת אשכול המסתיים בפרח או בצורת אשכול צפוף דמוי קרקפת או פרח בודד.
התפרחת מוקפת במעטפת של חפים מאוחים, היוצרים עטיף בצורת כוס בעלת מספר אונות מצויצות, שביניהם בלוטות צוף.
המבנה המיוחד מכונה כוסית (cyathium).
התפרחת מכילה פרחים זכריים ופרח נקבי אחד (שני סוגי המינים חסרים על פי רוב עטיף).
הפרח הנקבי נישא על עוקץ ארוך ויוצא ממרכז המעטפת.
הפרחים הזכריים מפורדים ב-5 קבוצות על ידי ממברנות מצויצות.
הפרחים הזכריים, שמספרם בין אחד ל-80, כל פרח זכרי מורכב מאבקן יחיד, שזירו נחלק לשני קטעים על ידי מפרק: הקטע העליון הוא הזיר האמיתי של האבקן, ואילו הקטע התחתון מהווה את עוקץ הפרח הזכרי.
בבסיס האבקן מצוי חפה, פשוט או מצויץ.
הם חסרי עלי גביע, עלי כותרת, צופנים וגם שרידים של איבר רבייה נקבי עקר.
הפרחים הנקביים כמעט יושבים (כמעט ללא עוקץ) או עם עוקץ שבדרך כלל מתארך ומתעקם אך, בפרי הוא מתיישר לפני הפתיח.
הם החסרים עלי גביע (השחלה מכוסה במבנה דמוי גביע במינים: E.
הם חסרים גם עלי כותרת וצופנים.
העטיף מצטמצם לידי שפת טבעת מתחת לשחלה, לעיתים רחוקות השפה בעלת 3 אונות.
השחלה מורכבת משלושה עלי שחלה מאוחים, שלוש מגורות עם ביצית אחת תלויה בכל מגורה, ושלושה עמודי עלי.
הביצית מסודרת בחלק העליון של שחלה שהעלים שלה מאוחים (syncarpous gynoecium), ולכן הן תלויות.
עמודי השחלה מופרדים או מאוחים מהבסיס כמעט לכל אורכם, והם לא מסועפים או בעלי שתי אונות.
הפרי הלקט יבש, המורכב משלוש פרודות חד-זרעיות ופתיחתו מאוחרת, או הלקט עם ציפה בשרנית שהופך לעצי במהלך ההבשלה (במין E.
התפרקותו מתחילה בהפרדות הפרודות מעמוד מרכזי על ידי פְּתִיחָה חוֹצַת חַיִץ (septicidal) ואחר כך פיזור הזרעים היא כל מגורה נפתחת על ידי פְּתִיחָה חוֹצַת מְגוּרָה (loculicidal) לפיזור הזרעים.
ראו הסבר מפורט בפרק "המאפיינים המבדלים ממשפחות אחרות" בערך חלבלוביים.
הזרעים כדוריים עד ביציים, מוארכים, גליליים, פירמידליים או בצורת בקבוק עם או בלי קָרוּנְקוּלָה (גידול עוקץ (עטי מדומה), שמכיל שמן, ומצוי בקרבת הפומה ולא בקרבת ראש הזרע).
מיני בר של חלבלוב בישראל
בארץ ישראל גדלים 44 מינים בבר, בבתי גדול מגוונים, חלקם (12) גדל רק בבתי-גידול שנוצרו או עוצבו על ידי האדם.
הסוג בישראל מקיף: גאופיט אחד, 2 שיחים, 5 בני שיח, 7 עשבים רב-שנתיים ו-29 עשבים חד-שנתיים.
כולם בעלי עלים פשוטים וללא עלה לוואי.
כולם צמחים רעילים, לא בשרניים ולא קוצניים מלבד אחד חלבלוב קיפודי (חלבלוב קוצני) הגדל בחרמון שגבעולו קוצני.
7 מינים אינם מסירם את הנוף בתקופה הקשה.
מספר מינים אותרו בתקופה האחרונה.
רבים ממיני החלבלוב משמשים כצמחי-נוי.
בארץ ישראל גדלים בבר כ-44 מינים שרובם צמחים רעלים.
מהשרף הצורב של המין E.
resinifera הנפוץ במרוקו מפיקים את התכשיר Euphorbium ששימש בעבר כסם הקאה וכסם משלשל, וכיום הוא מקובל בווטרינריה.
antisyphilitica הנפוץ במקסיקו מכיל ענפים המכוסים בשכבת שעווה (קנדליליה) המשמשת כחומר בידוד בעבודות חשמל וכחומר להכנת לכה לצביעה.
לחלבלוב יש חלב בעל ריח חזק, המגן על הצמח מפני אכילה על ידי בעלי חיים.
חלדרלנד (בהולנדית: ) הוא מחוז במזרח הולנד.
בירת המחוז היא העיר ארנהם, והעיר הגדולה ביותר בו היא ניימכן.
מחוז זה הוא הגדול בהולנד מבחינת שטחו, והוא משתרע על פני 4,975 קמ"ר, אך אוכלוסייתו היא הרביעית בגודלה בלבד ומונה 1,975,704, מה שהופך את המחוז לשישי בצפיפותו (397 איש לקמ"ר).
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של הולנד משנת 2002/2003, ל-35% מאוכלוסיית המחוז אין דת, 30% מהתושבים פרוטסטנטים, 28% קתולים, 4% מוסלמים ו-3% מגדירים את עצמם אחרת.
במחוז חלדרלנד נמצא הפארק הלאומי הוכה פלוהה ובו גם מוזיאון קרולר-מילר.
חלוואן HA-300 היה מטוס קרב סילוני על קולי מתוצרת מצרים שפותח בשנות ה-60 של המאה ה-20 בסיוע מהנדס המטוסים הגרמני וילי מסרשמיט כחלק מתוכנית כוללת של פיתוח כלי נשק טכנולוגיים במצרים.
נבנו מספר מטוסי אבטיפוס שעברו סדרות של טיסות ניסוי, אך המטוס לא הועבר לייצור סדרתי עקב תקלות רבות ועלות גבוהה.
נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, שאף להפוך את מצרים למרכז פיתוח וייצור של אמצעי לחימה טכנולוגיים ולהגדיל בכך גם את השפעתו על מדינות ערב והעולם השלישי.
בראשית שנות החמישים הוא החליט להקים את מרכז הניסויים חלוואן שמוקם בבסיס חיל האוויר "חלוואן", דרומית לקהיר.
המרכז החל בייצור חלקי חילוף למטוסים שהיו בשירות מבצעי, בייצור רקטות אוויר־קרקע, מכלי דלק ועוד.
נאצר שאף לפתח מטוסים מתקדמים וטילים.
לצורך כך נעזר במהנדסים גרמניים, שווייצריים ואוסטריים.
חלקם הגדול בעלי עבר נאצי.
בין אלה היו גם פרופ' וילי מסרשמיט וקורט טאנק, המהנדס הראשי של מפעלי פוקה-וולף, שטיפלו בפיתוח מטוסים, וצוות גרמני אחר אשר פיתח את טילי הניסוי מסוג "ורוניק", שהיו מבוססים על מנוע רקטי של הטיל V-2.
פיתוח המטוס החל במפעלי היספנו אוויאשן בספרד ומכאן האותיות בשמו.
המטוס תוכנן להיות מטוס קרב סילוני על-קולי קטן, למטרות יירוט ותקיפה, בעל כנפי דלתא וגוף צר שכונסי אוויר עגולים בצידיו.
בניסויים שנערכו במפעל הספרדי בדאון לא ממונע נתגלה כי המטוס סובל מחוסר יציבות ולכן הוחלט להוסיף לו זנב אופקי.
לאחר מספר שנות פיתוח החליטו הספרדים כי הפרויקט יקר מדי ואינו בטוח מבחינה טכנולוגית.
בעקבות כך הפסיקו את הפיתוח.
בשלב זה החליטו המצרים לרכוש את התוכניות במצבן.
המשך הפיתוח של המטוס נעשה ב"מפעל 36" שנועד לפתח מטוסי קרב בחלוואן.
האותיות HA נותרו בשמו ויוחסו על ידי המצרים למילים "חלוואן איירקראפט".
במטוס תוכנן להיות מותקן מנוע בריטי בשם אורפיאוס E-300, אך נתגלה כי הבריטים הפסיקו את פיתוחו.
בשלב זה החליטו המצרים לפתוח בתוכנית פיתוח יומרנית של מנוע סילון עבור המטוס.
לשם כך הוקם בחלואן "מפעל 135" וגויסו מומחי סילון ממדינות אירופה ובהם ד"ר פרדיננד ברנדנר האוסטרי.
בשנת 1964 נבנו שני דגמי אבטיפוס של המטוס ומספר מנועים.
מאחר שלמצרים לא היו טייסי ניסוי, פנה מפקד חיל האוויר המצרי, מוחמד סידקי מחמוד, למפקד חיל האוויר ההודי, וביקש ממנו לשלוח למצרים טייס ניסוי מנוסה.
טיסת הניסוי הראשונה, שבוצעה ב-7 במאי 1964, הייתה קצרה ובמהלכה נתגלו בעיות רבות.
ישראל פעלה באמצעות "המוסד" נגד פיתוח אמצעי הלחימה במצרים על ידי גרמנים, ובכלל זה פיתוח המטוס, במה שנודע כפרשת המדענים הגרמנים במצרים.
ישראל הפעילה גם לחץ דיפלומטי על ממשלת גרמניה המערבית, וזו ניסתה לשכנע את המהנדסים הגרמנים לעזוב את מצרים.
ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים, במסגרת מבצע מוקד, הופצץ מרכז חלואן על ידי רביעיית מטוסי מיראז' 3 ישראליים מטייסת 101. בהפצצה נפגעו קל מתקנים ששימשו את פרויקט הפיתוח אך מטוסי האבטיפוס שלו לא נפגעו.
בקרב אוויר שנערך במהלך המלחמה מעל מעבר המיתלה, הופל מטוסו של זוהיר שאלאבי, אחד מהטייסים המצריים שליוו את הפרויקט, על ידי הטייס הישראלי אהוד חנקין, ושאלאבי נהרג.
לאחר המלחמה הואט מאוד קצב הפיתוח, לנוכח הצורך הדחוף בשיקום חיל האוויר המצרי שהושמד במהלכה.
חלוז' (באדיגית: хьэлжъо, /חלז'וה/) הוא כיסון מהמטבח הצ'רקסי הנאכל לרוב בחגים צ'רקסים.
החלוז' עשוי בצק חיטה וממולא בגבינה צ'רקסית או תפוח אדמה ומטוגן בשמן עמוק.
למאכל החלוז' גרסאות שונות ומלבד הגרסה הבסיסית קיימת גרסה על בסיס גבינת קוטג', במילוי תפוח אדמה, ושעועית.
המילה חלוז'ה מחולקת לשתי הברות, חלו ו ז'וה ופירושה לחם מטוגן.
ההברה הראשונה חלו היא קיצור למילה חלור' ופירושה לחם באדיגית.
המונח לחם מטוגן משמש כבסיס גם למאפה הצ'רקסי מתאזה (псыхьэлжъо), למרות שהוא לא מטוגן אלא מבושל בהרתחה.
מאחר שהשפה הצ'רקסית אינה מפרידה בין המילה טיגון לבישול במים המונח ז'וה (жъо) משמש את שני המאכלים.
חלגור'אן (באדיגית: Хьалжъогъуанэ) הוא מאפה מהמטבח הצ'רקסי שבתוכו יש תמרים ואוכלים אותו לרוב כקינוח.
הבצק מכיל מרגרינה, קמח, אשל ושמרים אחרי ששמים את הכל בקערה לשים וממתינים שעה-שעתיים להתפחה.
לאחר ההתפחה מגולגל הבצק לצינור בעובי אצבע, ומחובר לצורת עיגול (בדומה לבייגלה).
הבצק ממולא תמרים ונאפה בתנור צ'רקסי (ח'לור' ר'ז'אל').
חלבוני עקת חום (Heat shock protein; HSP) הם קבוצת חלבונים המושרים בעקבות עקת חום.
החלבונים הבולטים ביותר בקבוצה זו חלבונים המעורבים בקיפול ופתיחה של חלבונים אחרים.
הביטוי של חלבונים אלו מוגבר בתנאים של טמפרטורה גבוהה ועקות נוספות (כגון חשיפה לרעלנים, רעב, היפוקסיה וכו') .
הביטוי המוגבר מבוקר ברמת השעתוק.
מרכיב מרכזי בתגובה לעקת חום הוא פקטור עקת חום (HSF), שלו תפקיד חשוב בעלייה רבה בביטוי חלבונים אלו.
חלבוני עקת חום מצויים בכל האורגניזמים החיים, מחיידקים ועד בני אדם.
חלבוני עקת חום נקראים על פי משקלם המולקולרי.
לדוגמה Hsp60, Hsp70 ו-Hsp90 (הנחקרים ביותר), הם משפחות של חלבוני עקת חום בגודל 60, 70, ו-90 קילודלטון.
לחלבון האוביקוויטין שגודלו 8-קילודלטון, האחראי לסימון חלבונים לפירוק יש גם כן תכונות של חלבון עקת חום.
המנגנון האחראי להפעלה של HSF בתגובה לעקת חום אופיין בחיידקים.
במהלך עקת חום, חלבוני ממברנה חיצונית אינם מקופלים בצורה תקינה ולא מסוגלים להתחבר לממברנה החיצונית באופן תקין.
הם מצטברים בחלל הפריפלסמטי (החלל בין הממברנה החיצונית לפנימית), ומזוהים על ידי חלבון פרוטאז של הממברנה הפנימית - DegS.
חלבון זה מעביר אות לפקטור שעתוק סיגמה-E.
קיימים גם מנגנונים מבוססי RNA האחראים לבקרת הביטוי של חלבוני עקת חום, כדוגמת FourU, ROSE ו-Hsp90 cis-regulatory.
מנגנונים אלו הם אלמנטי RNA לא מקודד (non coding) הרגישים לחום ומשנים את המבנה השניוני שלהם בעקבות זאת.
חלק מחלבוני עקת חום מתפקדים כשפרונים.
הם מסייעים לחלבונים לרכוש את הקונפורמציה הנכונה ומונעים התלכדות (אגרגציה) לא רצויה של חלבונים.
באמצעות ייצוב של חלבונים שמקופלים בצורה חלקית, חלבוני עקת חום עוזרים בהובלת חלבונים על פני הממברנה בתא.
הביטוי של חלבוני עקת חום אינו מוגבל רק למצבי עקה והם מתבטאים גם בתנאים רגילים ומסייעים ב"תחזוקה" של חלבוני התא בתפקידים כגון העברת חלבונים ישנים לפרוטאזום ומסייעים לחלבונים חדשים לרכוש את הקיפול הרצוי.
(kDa)חלבונים בפרוקריוטים חלבונים באוקריוטייםתפקיד10 kDaGroESHsp1020-30 kDaGrpEקבוצה HspB של חלבוני Hsp.
בין החלבונים בקבוצה זו ביונקים: Hsp27, HSPB6 ו-HspB140 kDaDnaJHsp40קופקטור של Hsp7060 kDaGroEL, 60kDa antigenHsp60מעורב בקיפול חלבונים לאחר כניסה למיטוכונדריון/כלורופלסט.70 kDaDnaKקבוצה HspA של חלבוני Hsp הכוללת Hsp71, Hsp70, Hsp72, Grp78 (BiP) ו-Hsx70 מצוי בפרימטים בלבדקיפול ופתיחה של חלבונים, ומסייעים להתמודדות של תא עם חשיפה לעקת חום.
מונעים קיפול חלבונים במהלך הכניסה של חלבונים למיטוכונדריון/כלורופלסט.90 kDaHtpG, C62.5קבוצה HspC של חלבוני Hsp הכוללת את Hsp90, Grp94בקרה של קולטני סטרואידים ופקטורי שעתוק100 kDaClpB, ClpA, ClpXHsp104, Hsp110עמידות בטמפרטורה קיצונית
חֶלוואן היא עיר מדרום לקהיר, המהווה חלק מהמטרופולין של הבירה המצרית.
העיר שוכנת על גדות הנילוס, מול ממפיס.
העיר מהווה מרכז תעשייתי חשוב ושוכנת בה אוניברסיטת חלוואן.
אל העיר מוזרם חשמל היישר מסכר אסואן ועפרת ברזל למפעלי התעשייה מן המדבר המערבי.
העיר הייתה אתר נופש לעשירי קהיר עקב מעיינות המרפא שבסביבתה והוקמו בה וילות וארמונות.
בין היתר היה במקום ארמונו של תאופיק פאשא ובית הקיץ של המלך פארוק.
בשנת 1903 הוקם במקום מצפה כוכבים ששימש לצפייה בשביט היילי ובאישוש התצפיות לגילוי וקביעת מיקומו של פלוטו.
ליד העיר הוקם שדה תעופה צבאי ששימש כבסיס מרכזי של חיל האוויר המלכותי הבריטי ולאחר מכן של חיל האוויר המצרי.
סביב הבסיס הוקמו החל מ-1950 מפעלי תעשייה אווירית, שגולת הכותרת שלהם הייתה אמורה להיות פיתוח מטוס הקרב חלואן HA-300, שלא התקדם מעבר לשלב האבטיפוס.
גמאל עבד אל נאצר הכריז ב-1959 על העיר כמרכז תעשייתי והזרים אליה תקציבים להקמת מפעלי פלדה וכלי רכב וכן מפעלי נשק ותחמושת.
ב-18 בינואר 1970 תקפה ישראל מתקני ייצור ואחסנה של תחמושת בחלוואן, במסגרת מבצע "פריחה 3".
בסיס חיל האוויר הותקף על ידי ישראל ב-5 ביוני 1967 במסגרת מבצע מוקד, במטרה, שלא הושגה, להרוס את אב-הטיפוס של מטוס הקרב חלוואן HA-300.
איגוד הפועלים המרקסיסטי במפעל הפלדה בחלוואן, יחד עם סטודנטים מן האוניברסיטה היוו גרעין מתסיס במהלך מהומות הלחם בינואר 1977.
ב-2008 הכריז הנשיא מובארכ על העיר כבירת מחוז עצמאי נפרד מזה של מחוז קהיר.
מעמד זה בוטל באפריל 2011 והעיר אוחדה שנית עם מחוז הבירה.
קו מספר 1 של הרכבת התחתית של קהיר מסתיים בחלוואן.
חלבון קולט אור (פוטורצפטור) הוא חלבון רגיש לאור, המעורב בתהליכי חישה ותגובה לאור במגוון יצורים.
לדוגמה, חלבוני הרודופסין בתאי פוטורצפטור ברשתית של בעלי חוליות, פיטוכרום בצמחים, בקטריורודפסין ובקטריופיטוכרומים בחלק מהחיידקים.
הם מתווכים תגובות אור מגוונות, כגון ראייה, , , וכן מתווכים תגובות למחזורי אור-חושך כגון שעונים ביולוגיים ותגובות פוטופריודיזם שונות, כגון בקרה על מועדי פריחה בצמחים ועונת רבייה בבעלי חיים.
חלבונים קולטי אור אופייניים מכילים קבוצה פונקציונלית וצבען שאיננו חלבון, המגיב לאור דרך או דרך תגובה תלוית אור.
דבר זה מאתחל שינוי של החלבון הרגיש לאור, שגורם למפל העברת אותות.
פיגמנטים נפוצים בחלבוני פוטורצפטור הם רטינל, פלאבין ובילין.
מלנופסין: ברשתית של בעלי חוליות, מתווך את רפלקס האישון, מעורב ברגולציה של השעון הביולוגי.
פוטופסין: ברשתית של בעלי חוליות, קליטה של מגוון צבעים של אור.
רודופסין: ברשתית של בעלי חוליות, קליטה של גוני ירוק-כחול.
פרוטאין קינאז C: מתווך דה-אקטיבציה של הפוטורצפטור, וכן התנוונות של הרשתית.
UVR8: קליטה של קרינת UV-B.
קריפטוכרום: קליטה של צבע כחול.
פיטוכרום: קליטה של צבע אדום ואדום רחוק.
בזרעי צמחים, חלבונים קולטי אור אחראיים להגדרת תהליך ה.
תהליך זה קורה כאשר זרע נמצא בחשיכה גמורה, ואז נחשף לאור.
חשיפה קצרה לקרינה אלקטרו-מגנטית, ובפרט לקרינה בתחום האדום והאדום הרחוק, משפעלת את הפיטוכרום המצוי בזרע, השולח אות דרך מסלול מעבר אותות לתוך הגרעין, ושם מגרה מאות גנים האחראים לצמיחה והתפתחות.
החֶלְבְּנָה הוא אחד מ־11 סממני הקטורת המוזכר במשנה.
כל מנת קטורת (שהוכנה מראש בתחילת השנה) נפרסה על פני ב' זמנים ביום, אחת בבוקר ואחת "בין הערביים", הוקטרה על ידי כהן מעל מזבח הזהב בבית המקדש.
החלבנה הוכללה בתוך מתכונת הקטורת במידוד זהיר של שבעים מנה על כמות המחושבת שנתית, בתוספת של ג' מנים שהוקדשו לעבודת הכהן הגדול ביום הכיפורים.
החוקר יהודה פליקס מזהה את החלבנה עם ferula galbaniflua, galbanum ואילו הרמב"ם הביא מספר דעות בזיהוי החלבנה; "יש שפירשוה 'אלמחלב' ויש אומרים 'אללאד'ן' וזה בלתי נכון ויש אומרים 'אלמיעה' והוא אפשרי יותר לפי שכבר באר התלמוד שהחלבנה ריחה רע כלומר שיש אי נעימות בריחה".
רש"י כתב שלחלבנה היה ריח רע כדי לאחד את עם ישראל ושגם החוטאים הם חלק מהכלל.
רש"י גם כתב שהחלבנה היא הגלבנ"א (גאלאבן).
לפי אחת מהדעות, מזהים את החלבנה עם השרף של עץ שמצוי בקפריסין והוא קרוי "ליקוידאמבר מזרחי" ונקרא בערבית מִיעַה, זוהי גם דעתו של הרמב"ם והרס"ג.
ה' ציווה את משה להכין קטורת: "ויאמר ה' אל משה קח לך סמים נטף ושחלת וחלבנה סמים ולבונה זכה בד בבד יהיה" ().
הסממנים שכתובים בפסוק הם הסממנים שחובה לקחת מהם לקטורת, בנוסף לאלה שכתובים במסכת כריתות דף ו.
חלבלובון הוא דו-ירחון המיועד לילדים בגילאי 5–12 ומטרתו משחק, הנאה ויצירה בדרכים מקוריות שאינן משלבות מסך.
בחלבלובון אפשר להשיג גם מטרות של עידוד הקריאה, משחק משותף של הורים וילדים, הנאה ולמידה בצורה חווייתית וזאת תוך שימוש בנייר: ציור, צביעה, כתיבה, גזירה וקיפול.
המגזין יוצא לאור בהוצאת חלבלוב ובעריכת טלי הרדאבל ואירית חוסחאלק, והוא אחד מעיתוני ילדים בישראל המופיעים בדפוס באופן קבוע.
בהוצאת חלבלוב יוצאים בין היתר מגזינים למבוגרים ולנשים, יומני מסע, מחברות תוכן, מפות עולם לצביעה ומפות כוכבים לילדים למציאה ולסימון על המפה.
כל המוצרים מפותחים, מעוצבים ואף מיוצרים במלואם בישראל ונושאים תו כחול-לבן מיוצר בישראל.
העיקרון העומד מאחורי העשייה הוא "זמן נייר במקום זמן מסך" מתוך מטרה להוציא את הילדים ואת הוריהם מהמסכים המקיפים אותם שעות רבות.
הגיליון הראשון של חלבלובון יצא לאור בשנת 2015 ויוצא מאז בקביעות אחת לחודשיים או יותר, כאשר כל גיליון מוקדש לנושא אחר.
הגיליונות כוללים סיפורים, שירים, גלויות ומשחקים.
הגיליונות מנוקדים ושפת הכתיבה פונה לשני המינים.
הגיליונות מודפסים בצבע מלא, על נייר נטול עץ בעובי 110 גרם, המאפשר שימוש משני הצדדים, כתיבה וצביעה נוחה.
חדרי בריחה - רק עיפרון והיגיון בשנת 2019 יצא משחק "חדרי בריחה" דמיוני בהוצאת חלבלוב עם איורים מקוריים של אורי קם תור.
במשחק יש ארבע מפות ענק שהופכות זמן ביתי או בעת טיול להרפתקה, כאשר כל מה שצריך המשתתף במשחק הוא עיפרון והיגיון.
בשנים שלאחר מכן יצאו מארזי משחקי נוספים בסגנון של חדרי בריחה: חדר בריחה עירוני - תל אביב, ירושלים, חיפה ואילת עם איורים מקוריים של Citykat Stories חדר בריחה עם יובל שמלא על עולם הטיפוס באיור של אילנה זפרן וחדר בריחה עם חברת תמיר על עולם המחזור.
חלבלובון-צ'יק - ספר משחקים בלי הרבה מילים בינואר 2020 יצא לאור "חלבלובון-צ'יק" המיועד לילדים וילדות בגילאי הגן, ובהתאם מהווה ספר משחקים בלי הרבה מילים, אבל עם אפשרויות למשחקי נייר לבד או ביחד.
אחריו יצאו עוד שני ספרי חלבלובון-צ'יק: השני בנושא "עושים חיים עם בעלי חיים" עם איורים בצבעי מים של אנימו והשלישי "גיבורים וגיבורות על".
הספר הגדול של משחקי הנייר סדרת שלושה ספרים שיצאה לאור בשיתוף עם חברת פלפוט בכל ספר 100 עד 200 דפים נתלשים ובהם מגוון עצום של משחקי נייר שאפשר לשחק לבד או ביחד.
הדפים בגווני הקשת, והספרים הודפסו באלפי עותקים כל אחד וממשיכים לצאת במהדורות חדשות.
דף 1 ליום ספר ובו 365 דפים נתלשים, בכל דף משחק אחר או פעילות מרתקת לאחד מימי השנה.
הספר יצא בשיתוף עם חברת פלפוט.
מוצרים נוספים שיצאו עמם: יומן מסע, מחברת משלי, מחברות תוכן ייחודיות.
מגרש משחקים מנייר לוח קרטון ענק ועליו עשרות דפים מעוצבים עם משחקי נייר שאפשר להכין לבד או ביחד, למשחק משפחתי.
לדוגמה: חידות גפרורים, משחק זיכרון כולל הכנת הקופסה, משחק רביעיות "מלכותי", ג'ונגל-שח.
חלבון עמילואיד בטא המכונה חלבון APP הוא מונח בביוכימיה המתאר משקע בלתי מסיס של חלבון המופיע במוחם של בני-אדם, במגוון של מחלות כגון מחלת אלצהיימר, מחלת קרויצפלד יעקב, מחלת פרקינסון, סוכרת מסוג 2, קטרקט ועוד.
לאחרונה נצפו משקעי העמילואיד בטא גם במוחם של אנשים בריאים.
פירוש השם עמילואיד הוא "דמוי עמילן".
השם ניתן כי עמילואידים נצבעים על ידי יוד באופן הדומה לצביעתו של עמילן.
זהו חלבון ממברנה אינטגרלי המתבטא ברקמות רבות ומרוכז בסינפסות של נוירונים.
חלבון עמילואיד-בטא הוא חלבון עתיק ושמור מאוד.
חלבונים הומולוגיים זוהו באורגניזמים אחרים כגון בזבוב הפירות הדרוזופילה, בנמטודה
אזור עמילואיד-בטא של החלבון, הממוקם בתחום המשתרע על פני הממברנה, אינו שמור היטב בין מינים ואין לו קשר ברור לתפקודים הביולוגיים של APP במצבו הטבעי
עמילואיד הוא מונח בביוכימיה אשר מתאר משקעים חלבוניים.
משקעים אלה הם חלקים של החלבון APP, שחלבונים אחרים חתכו אותו למקטעים קצרים - עמילואיד בטא.
בעיה בתהליך החיתוך של החלבון גורמת לשחרורו מהתאים ולאגירתו בין התאים במצבורים המכונים פלאקים (קיפול חלבונים לא נכון, נראים כמו גושים).
פלאקים אלו גדלים עד שתאי העצב בסביבתם מאבדים את הקשרים ביניהם ובהמשך מתים.
פלאקים דומים נמצאים בכמה גרסאות של דמנציה ומחלת השריר.
תפקוד החלבון אינו מובן עדיין היטב.