tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
(בהשבעת הכנסת)שיוך סיעתיחברי הכנסתחילופי גברי והערותהשמינית
ציטה לינקר, אמל נסראלדין יגאל כהןחילופי גברי
ב-23 בדצמבר 1974 פרש אריאל שרון מהכנסת.
ב-19 בינואר 1977 פרש בנימין הלוי מהכנסת.
ב-25 בינואר 1977 פרש שמואל תמיר מהכנסת.
ב-25 בינואר 1977 פרש עקיבא נוף מהכנסת.
אהוד אולמרט ואליעזר שוסטק פרשו מהמרכז החופשי ב-1974 והקימו את מפלגת המרכז העצמאי, שנשארה חברה בסיעת הליכוד.
בנימין הלוי פרש מהליכוד ב-18 במרץ 1975 והקים סיעת יחיד.
ב-1976 התאחדו המפלגות המרכז העצמאי, הרשימה הממלכתית, והתנועה למען ארץ ישראל השלמה, והקימו את מפלגת לע"ם, שנשארה חברה בסיעת הליכוד.
חברי המרכז החופשי עקיבא נוף ושמואל תמיר לא הצטרפו למפלגה החדשה, ופרשו מהליכוד ב-26 באוקטובר 1976 על מנת להקים מחדש את המרכז החופשי כסיעה עצמאית.
הלל זיידל הצטרף לליכוד ב-15 בפברואר 1977 מטעם סיעת "אחדות", שהקים לאחר שפרש מליברלים עצמאיים.התשיעית
ב-18 ביוני 1979 פרש שמואל רכטמן מהכנסת.
יצחק יצחקי ואריאל שרון הצטרפו לתנועת החרות משלומציון ב-5 ביולי 1977.
משה שמיר פרש מהליכוד ב-15 במאי 1979.
גאולה כהן פרשה מהליכוד ב-17 ביולי 1979 והצטרפה למשה שמיר בהקמת סיעת בנא"י (התחיה).
יוסף תמיר פרש מהליכוד ב-31 בדצמבר 1979 והצטרף ל.
יצחק יצחקי פרש מהליכוד ב-14 באוקטובר 1980. ב-11 בנובמבר 1980 הקים את סיעת ישראל אחת.
יגאל הורביץ, יצחק פרץ וזלמן שובל פרשו מהליכוד ב-26 בינואר 1981 והקימו את סיעת רפ"י – הרשימה הממלכתית.
עקיבא נוף הצטרף לליכוד מסיעת אחווה, שנוצרה לאחר הפילוג בסיעת ד"ש, ב-28 בינואר 1981.
יצחק פרץ חזר לליכוד ב-27 במאי 1981.העשירית
מיכאל קליינר אריאל וינשטיין אברהם הירשזוןחילופי גברי
ב-19 בינואר 1982 פרש מהכנסת משה ארנס.
ב-18 באוקטובר 1982 נפטר דוד שיפמן.
אמנון לין ויצחק פרץ פרשו מהליכוד ב-26 באוקטובר 1982 והצטרפו למערך.
ב-1984 נטמעה מפלגת לע"ם בתוך תנועת החרות.האחת עשרה
יעקב שמאי דוד מורחילופי גברי
ב-5 בפברואר 1985 נפטר יצחק זיגר.
ב-27 באוקטובר 1988 נפטר מיכאל רייסר.
אהרן אבוחצירא הצטרף לסיעה ב-29 באוגוסט 1988 מתמ"י.
באוגוסט 1988 התאחדו סופית המפלגות חרות והמפלגה הליברלית שהרכיבו את הסיעה המשותפת, והקימו את מפלגת הליכוד.
יגאל הורביץ הצטרף לסיעה ב-27 בספטמבר 1988 מאומץ.השתים עשרה
מיכאל קליינר, חיים קופמן, לימור לבנתחילופי גברי
ב-6 בדצמבר 1988 נפטר יגאל כהן.
ב-8 באוקטובר 1990 פרש זלמן שובל מהכנסת.
ב-14 באפריל 1992 פרש חיים קורפו מהכנסת.
יוסף גולדברג, פנחס גולדשטיין, פסח גרופר, יצחק מודעי, חיים קופמן ואברהם שריר פרשו מהליכוד ב-15 במרץ 1990 והקימו את המפלגה לקידום הרעיון הציוני.
אברהם שריר חזר לליכוד ב-18 ביוני 1990.
יוסף גולדברג חזר לליכוד ב-4 בדצמבר 1990.
אפרים גור הצטרף לליכוד ב-17 במאי 1992 לאחר שפרש מהמערך ב-25 בדצמבר 1990.השלוש עשרה
אריאל וינשטיין, יוסף אחימאיר, מיכאל רצוןחילופי גברי
ב-30 בדצמבר 1993 פרש רוני מילוא מהכנסת.
ב-7 באוגוסט 1995 נפטר חיים קופמן.
ב-10 במרץ 1996 נפטר אריאל וינשטיין.
אפרים גור פרש מהליכוד ב-7 במרץ 1996 והקים סיעת יחיד.
דוד לוי ודוד מגן פרשו ב-1 במרץ 1996 והקימו את גשר.הארבע עשרה
(1996)הליכוד-גשר-צומתבנימין נתניהו, יצחק מרדכי, אריאל שרון, משה קצב, זאב בנימין בגין, אהוד אולמרט, דן מרידור, צחי הנגבי, עוזי לנדאו, לימור לבנת, מיכאל איתן, סילבן שלום, גדעון עזרא, מאיר שטרית, אליהו בן-אלישר, דן תיכון, נעמי בלומנטל, יהושע מצא, אברהם הירשזון, דוד ראם, זאב בוים, שאול עמור
ראובן ריבלין, ישראל כ"ץ, דורון שמואליחילופי גברי
ב-1 בספטמבר 1996 עזב אליהו בן-אלישר את הכנסת.
ב-18 בנובמבר 1998 עזב אהוד אולמרט ששימש במקביל כראש עיריית ירושלים את הכנסת, בעקבות קבלת חוק איסור כפל תפקידים.
ב-30 בנובמבר 1998 עזב פיני בדש חבר צומת, ששימש במקביל כראש מועצת עומר-להבים, את הכנסת, בעקבות קבלת חוק איסור כפל תפקידים.
ב-23 בפברואר 1999 עזבו נציגי גשר את הסיעה המשותפת, ושמה שונה להליכוד-צומת.
בני בגין ודוד ראם עזבו את הליכוד והקימו את חרות.
יצחק מרדכי ודן מרידור עזבו את הליכוד והקימו את מפלגת המרכז.
ב-4 במרץ 1999 פרשו נציגי צומת מהסיעה המשותפת.הליכוד-צומתהחמש עשרה
(1999)בנימין נתניהו, סילבן שלום, משה קצב, לימור לבנת, מאיר שטרית, גדעון עזרא, נעמי בלומנטל, אריאל שרון, עוזי לנדאו, ראובן ריבלין, דני נוה, צחי הנגבי, ישראל כ"ץ, מיכאל איתן, יהושע מצא, משה ארנס, אברהם הירשזון, ציפי לבני, איוב קרא, יחיאל לסרי, רוני מילוא
יובל שטייניץ, זאב בוים, אלי כהןחילופי גברי
ב-6 ביולי 1999 פרש בנימין נתניהו מהכנסת.
ב-31 ביולי 2000 פרש משה קצב מהכנסת עקב בחירתו לנשיא מדינת ישראל.
ב-22 בפברואר 2002 פרש יהושע מצא מהכנסת.
יחיאל לסרי ורוני מילוא הצטרפו לליכוד ב-6 בנובמבר 2002 ממפלגת המרכז.
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן.השש עשרה
פנינה רוזנבלום, דוד מנעחילופי גברי
ב-10 בדצמבר 2005 פרש צחי הנגבי מהכנסת לטובת מפלגת קדימה.
ב-5 בינואר 2006 פרש עמרי שרון, שעבר קודם לכן לקדימה, מהכנסת עקב הרשעתו בפלילים.
יולי אדלשטיין ומרינה סולודקין הצטרפו לסיעה ב-10 במרץ 2003 ממפלגתישראל בעלייה.
ב-23 בנובמבר 2005 עזבו 14 ח"כים את הליכוד, והקימו יחד עם דוד טל מסיעת היחיד נוי, את סיעת "אחריות לאומית", אשר החליפה את שמה בהמשך לקדימה.
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן.השבע עשרה
(2006)בנימין נתניהו, סילבן שלום, משה כחלון, גלעד ארדן, גדעון סער, מיכאל איתן, ראובן ריבלין, דני נוה, יובל שטייניץ, לימור לבנת, נתן שרנסקי, ישראל כ"ץ
חיים כץ, יולי אדלשטייןחילופי גברי
ב-20 בנובמבר 2006 פרש נתן שרנסקי מהכנסת.
ב-25 בפברואר 2007 פרש דני נוה מהכנסת.
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן.השמונה העשרה
ב-16 בספטמבר 2012 פרש יוסי פלד מהכנסת.
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאןהתשע עשרה
(2013)הליכוד - ישראל ביתנובנימין נתניהו, גדעון סער, גלעד ארדן, סילבן שלום, ישראל כ"ץ, דני דנון, ראובן ריבלין, משה יעלון, זאב אלקין, ציפי חוטובלי, יריב לוין, יולי אדלשטיין, חיים כץ, מירי רגב, משה פייגלין, יובל שטייניץ, צחי הנגבי, לימור לבנת, אופיר אקוניס, גילה גמליאל
ב-10 ביוני 2014 נבחר ראובן ריבלין לתפקיד נשיא המדינה.
החליף אותו כרמל שאמה הכהן.
ב-6 באוגוסט 2014 נבחר כרמל שאמה הכהן לתפקיד שגריר ישראל ל-OECD החליף אותו אלכס מילר (ממפלגת ישראל ביתנו).
ב-4 בנובמבר 2014 התפטר גדעון סער מהכנסת.
החליף אותו לאון ליטינצקי (ממפלגת ישראל ביתנו).
לרשימת מועמדים מלאה, הכוללת גם את נציגי ישראל ביתנו, ראו כאן.העשרים
שרן השכל, אמיר אוחנה, יהודה גליק, אוסנת מארקחילופי גברי
ב-27 באוגוסט 2015 מונה דני דנון לשגריר ישראל באו"ם.
ב-27 בדצמבר 2015 התפטר סילבן שלום מהכנסת.
ב-23 במאי 2016 התפטר משה יעלון מהכנסת.
ב-18 בנובמבר 2018 התפטר ז'קי לוי מהכנסת לאחר שנבחר לראש העיר בית שאן.
החליפה אותו אוסנת מארק.העשרים ואחת
אלי בן-דהן שוריין במקום ה-28 ברשימת הליכוד מטעם מפלגת אח"י.
ביוני 2019 התפלג בן-דהן והקים סיעה עצמאית.העשרים ושתיים
ארבעה מקומות שוריינו ברשימת הליכוד לנציגי מפלגת כולנו.
שניים מתוך שלושת המשוריינים שנבחרו לכנסת (משה כחלון ואלי כהן) התפקדו לליכוד טרם הבחירות.העשרים ושלוש
: אריאל קלנר, אוסנת מארק, עמית הלוי, ניסים ואטורי, שבח שטרן, איוב קרא, מטי יוגבחילופי גברי
ב-5 ביולי 2020 הפסיקה ציפי חוטובלי את חברותה בכנסת במסגרת "החוק הנורווגי".
ב-5 ביולי 2020 התפטר גלעד ארדן מהכנסת לאחר שנבחר לשגריר ישראל באו"ם.
ב-30 ביולי 2020 הפסיק אמיר אוחנה את חברותו בכנסת במסגרת "החוק הנורווגי".
ב-13 בדצמבר 2020 התפטר גדעון סער מהכנסת כדי להקים את מפלגת "תקווה חדשה".
ב-24 בדצמבר 2020 התפטרה מיכל שיר מהכנסת כדי להצטרף למפלגת "תקווה חדשה" החליף אותה שבח שטרן.
ב-25 בדצמבר 2020 התפטרה שרן השכל מהכנסת כדי להצטרף למפלגת "תקווה חדשה" החליף אותה איוב קרא.
ב-27 בדצמבר 2020 התפטר זאב אלקין מהכנסת כדי להצטרף למפלגת "תקווה חדשה" החליפה אותו מטי יוגב.
יפעת שאשא-ביטון ממפלגת "כולנו" שוריינה ברשימה לכנסת.העשרים וארבע
ב-4 באוגוסט התפטר גדי יברקן מהכנסת.
אופיר סופר שוריין ברשימה לכנסת מטעם מפלגת "עתיד אחד".
ב-27 ביוני 2021 פרש מסיעת הליכוד והצטרף למפלגת "הציונות הדתית".העשרים וחמש
דן אילוז, אריאל קלנר, אתי עטייה, עמית הלוי, צגה מלקו, אושר שקלים, קטי שטרית, משה פסל, ששון גואטה, אביחי בוארון, עפיף עבדחילופי גברי
ב-6 בינואר 2023 הפסיק מיקי זוהר את חברותו בכנסת במסגרת "החוק הנורווגי".
ב-6 בינואר 2023 הפסיק חיים כץ את חברותו בכנסת במסגרת "החוק הנורווגי".
ב-7 בינואר 2023 הפסיקה עידית סילמן את חברותה בכנסת במסגרת "החוק הנורווגי".
ב-17 בינואר 2023 הפסיק עמיחי שיקלי את חברותו בכנסת במסגרת "החוק הנורווגי".
ב-10 בפברואר 2023 הפסיק אופיר אקוניס את חברותו בכנסת במסגרת "החוק הנורווגי".
ב-13 בפברואר 2023 הפסיק אלי כהן את חברותו בכנסת במסגרת "החוק הנורווגי".
ב-13 בפברואר 2023 הפסיקה מירי רגב את חברותה בכנסת במסגרת "החוק הנורווגי".
ב-26 במרץ 2023 הפסיק יואב קיש את חברותו בכנסת במסגרת "החוק הנורווגי".
ב-31 במרץ 2023 הפסיק דוד אמסלם את חברותו בכנסת במסגרת "החוק הנורווגי".
ב-14 באוקטובר 2023 התפטרה גלית דיסטל-אטבריאן מתפקיד שרת הסברה, וחזרה לכנסת במסגרת "החוק הנורווגי"; בעקבות זאת, סיים בוארון את כהונתו.
ב-30 ביוני 2024 התפטר דני דנון מהכנסת לקראת מינויו לשגריר ישראל באומות המאוחדות.
ב-5 בינואר 2025 התפטר יואב גלנט מהכנסת.
מפלגת הליכוד הצטרפה בסוף שנת 2016 כחברה במפלגת "ברית השמרנים והרפורמיסטים באירופה" אשר מפעילה את סיעת השמרנים והרפורמיסטים האירופים ב.
בנוסף, נמצאת המפלגה במגעים להצטרפות לארגון הבין-לאומי של המפלגות השמרניות (IDU).
למפלגת הליכוד נציגויות בארצות הברית ובאירופה, ואף ארגון בין-לאומי בשם הליכוד העולמי, והיא בעלת נציגות בהסתדרות הציונית העולמית ומוסדותיה.
במאי 2017 הצטרפה המפלגה לארגון "האינטרנציונל השמרני", ארגון גג למפלגות ימין שמרניות על משקל האינטרנציונל הסוציאליסטי, שהוקם באותה שנה.
מנהל אגף קשרי החוץ של המפלגה, אלי חזן, השתתף בכנס היסוד שנערך במיאמי, פלורידה.
בספטמבר 2018 צורפה המפלגה לארגון גג שמרני נוסף, האיחוד הדמוקרטי הבין-לאומי, בכנס שנערך בלוס אנג'לס, והתקבלה על ידי יושב ראש האיחוד, ראש ממשלת קנדה לשעבר סטיבן הרפר.
מפלגת הליכוד קיימה שיתופי פעולה גם עם מפלגות ימין קיצוניות, בהן מפלגות שהוחרמו על ידי משרד החוץ הישראלי בשל עמדות אנטישמיות ואף פעילות נאו-נאצית בחלק מהמקרים.
ח"כ יהודה גליק מהליכוד קרא לראש ממשלת ישראל לשנות את המדיניות הנהוגה כיום של החרמת תנועות בעלות סממנים אנטישמיים.
חברי כנסת של הליכוד נפגשו בין היתר עם נציגי המפלגות הבאות:
אוסטריה: מפלגת החירות האוסטרית; מפלגת הליכוד אירחה את היינץ כריסטיאן שטראכה, מנהיגה לשעבר של המפלגה, אשר תועד מצדיע במועל-יד והיה חלק מתנועת נוער נאו-נאצית.
איטליה: האחים של איטליה; ראש הממשלה בנימין נתניהו נפגש עם ג'ורג'יה מלוני בתפקידה כראש ממשלת איטליה.
בלגיה: פלאמס בלאנג; ח"כ אופיר אקוניס נפגש עם נציגי המפלגה.
ספרד: מפלגת ווקס; אלי חזן, מנהל אגף קשרי החוץ של הליכוד הביע תמיכה פומבית במפלגה.
צרפת: האיחוד הלאומי; ח"כ אורן חזן מהליכוד הביע תמיכה במנהיגת המפלגה, מרין לה פן.
שוודיה: השוודים הדמוקרטים; עמיחי שיקלי, שר התפוצות והמאבק באנטישמיות, נפגש עם בכירי המפלגה השוודית בביקורם בישראל.
לביקור זה קדם מפגש של חברי כנסת נוספים מהליכוד עם חברי פרלמנט מהמפלגה השוודית בעקבות יוזמה של ח"כ עמית הלוי מהליכוד.
ההֲלִיכָה לְקָנוֹסָה היא בקשת הסליחה והמחילה של הקיסר היינריך הרביעי בשנת 1077, בפני האפיפיור גרגוריוס השביעי, בטירת קנוסה.
הטירה נמצאת במחוז אמיליה-רומניה, לרגלי הרי האפנינים, ופרסומה בא לה מהאירוע.
"הליכה לקנוסה" הפך למטבע לשון, שמשמעותו מחילה של אדם על כבודו, או כניעתו ללחצים שהופעלו עליו והסכמתו להשפיל עצמו.
בתקופה שקדמה לאירוע הנדון היה עימות מתמשך בין קיסרי הקיסרות הרומית הקדושה לבין האפיפיורים באשר לזכות למנות אנשי דת לכהונות כנסייתיות, זכות שהקנתה עוצמה רבה ונקראה אינווסטיטורה.
אחד מגדולי המתנגדים לאינווסטיטורה של הקיסר היה נזיר ממסדר קלוני, איטלקי טוסקאני בשם הִילְדֵבְּרַאנְד, שטיפס ועלה בהירארכיה הכנסייתית.
הוא ראה את תכלית חייו בהבטחה שמינויים כנסייתיים יהיו תלויים בהסכמת הכס הקדוש, ובהפקעת הזכות מהקיסר.
בשנת 1059 התכנסו ראשי הכנסייה ובראשם הילדבראנד.
ההחלטה המרכזית שהתקבלה הייתה להקים קולגיום של קארדינלים, מועצה שתחליט מי יעלה לכס האפיפיור ובכך להוציא את הסמכות הזו מהקיסר.
מועצה זו, בשינויים קלים, היא אשר בוחרת עד היום את האפיפיור.
בשנת 1073 עלה הילדבראנד לכס האפיפיור ונקרא מאז גרגוריוס השביעי.
האפיפיור ביקש לערוך רפורמה שתעמיד את סמכות האפיפיור מעל לזו של הקיסר בכל הקשור למינוי והדחת בישופים.
כבר בעלייתו לתפקידו הרם החל לתקן תקנות שפגעו בזכויות האינווסטיטורה של הקיסר, וב-1075 חיבר מסמך בשם "דיקטטוס פפה".
סעיף 12 קבע שמותר לאפיפיור להדיח קיסרים.
הקיסר באותה עת היה היינריך הרביעי, אשר לא ראה בעין יפה את התנהלותו העוינת של האפיפיור.
אנשי הכנסייה מלאו תפקידים חילוניים רבים, והקיסר לא יכל להרשות לעצמו להפקיד תחומים הנוגעים לגביית מיסים והקצאת קרקעות בידי מי שנבחרו על ידי יריבו האפיפיור ולא על ידיו.
היינריך הרביעי הגיב לפרסום המסמך בכינוס סינוד בוורמס, בו הדיחו 24 בישופים גרמניים ושני בישופים איטלקיים את האפיפיור.
בכירי הוואסאלים הודיעו שאם לא יימצא פתרון לסכסוך, ייאלצו לבחור קיסר אחר.
גם הבישופים שנבחרו על ידי היינריך החלו להסס באשר להמשך התמיכה בו.
ערעור על סמכות האפיפיור לא היה דבר של מה בכך באירופה הנוצרית האדוקה.
הקיסר החליט לבקש סליחה מהאפיפיור, כדי להציל את כסאו.
עם זאת, כוונתו של היינריך הייתה לבקש מהאפיפיור מחילה כדי לבטל את החרם.
כך ב-25 בינואר 1077 בא היינריך בעצמו, בלוויית אחדים מאנשיו, אל שער הטירה.
במשך שלושה ימים ניצב שם בשלג, כורע ברך לפני שערי הטירה, כשהוא יחף ולבוש בגדי צמר של איכר וביקש מהאפיפיור רחמים ומחילה.
בסופו של דבר ניאות האפיפיור להסיר את החרם ולמחול לו.
אנשי הפמליה האפיפיורית הפצירו בגריגוריוס לסלוח לקיסר וטענו שאל לו לנהוג באכזריות, אלא במידת הרחמים.
בסופו של דבר הסיר גריגוריוס את החרם מעל הקיסר וסלח לו, ובמקביל שלל ממנו את זכויות האינווסטיטורה.
אולם, בזאת לא תמה הפרשה.
האפיפיור כינס מועצה אשר הכריזה שוב חרם על הקיסר.
הפעם, החרם העלה חרס, מכיוון שאי-החלטיותו של גרגוריוס ערערה את ביטחון התומכים בו.
בתגובה, יצא היינריך למלחמה וכבש את נחלות האפיפיור.
הקיסר העניק חסות לערים אשר תמכו בו, וסייע לאיטלקים.
רומא נפלה לאחר מצור בן שבעה חודשים, במרץ 1084.
מאחר שגרגוריוס סירב להכתיר שוב את היינריך בטקס חגיגי, הדיח אותו הקיסר והכריז על מינוי אפיפיור חדש.
האפיפיור המכהן הזמין את השבטים הנורמנדים לעזרתו.
הם הגיעו רק לאחר שהיינריך כבר עזב את רומא, כשידו על העליונה.
הם שמו את העיר למשיסה ופגעו בכלכלתה קשות.
הציבור ראה באפיפיור אשם במלחמה המיותרת הזאת.
שליטים חילוניים לא היו מעורבים יותר במינויים בכנסייה.
ברם, בכך לא תם המאבק בין הכוחות.
מיד עם שובו של הקיסר לגרמניה, התגבש מחנה שכלל רבי-כהונה כנסייתיים בצד סניורים פיאודליים, שתמך דווקא בזכותו של הקיסר למנות בישופים.
אי השקט נמשך עד לאחר מותם של שני היריבים.
באיטליה התרכזו בראשית המאה ה-12 תומכי שני המחנות במפלגות הגואלפים, תומכי הכס הקדוש, והגיבלינים, תומכי הקיסר.
בשנת 1122 נחתם הסכם וורמס, בין האפיפיור קליקטוס השני לבין היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ההסכם הביא לסיום הלחימה בין הצדדים, והגדיר את תחומי הסמכות של שניהם.
רק לאחר כ-150 שנה, ב-1309, הייתה יד השליט החילוני על העליונה.
האפיפיורים סולקו מרומא לאביניון שבצרפת.
הליכוד-גשר-צומת הייתה רשימה מאוחדת למפלגות הליכוד, גשר, וצומת שהוקמה לקראת הבחירות לכנסת ה-14 (1996).
הרשימה הוקמה כחלק ממאמציו של בנימין נתניהו לאחד את גוש הימין מאחוריו נוכח הבחירות הקרבות, ולמנוע מרפאל איתן ודוד לוי להתמודד בבחירות האישיות לראשות הממשלה שהתקיימו אז לראשונה.
במסגרת הסכם האיחוד, שוריינו שבעה מקומות לצומת ושבעה לגשר ברשימה המשותפת.
הסכם האיחוד זכה לרוב גדול במרכז הליכוד, למרות שהבטיח לאנשי גשר וצומת הרבה יותר מקומות ברשימה משהם קיבלו בסקרים.
בולט בהתנגדותו להסכם היה זאב בנימין בגין אשר נאם נגד ההסכם תוך שהוא לועג לדרישת דוד לוי לקבל את תיק החוץ, למרות שמצע מפלגתו היה חברתי.
בבחירות עצמן זכתה הרשימה ל-32 מנדטים, מתוכם 22 לליכוד, 5 לגשר, ו-5 לצומת.
אמנם מפלגת העבודה בהנהגתו של שמעון פרס זכתה ל-34 מנדטים, אך נתניהו נבחר לכהן כראש הממשלה עקב זכייתו בבחירות האישיות ברוב דחוק של 50.5% מהקולות, לעומת 49.5% לפרס.
במהלך כהונת הכנסת, הסתמן שיתוף פעולה יציב בין הליכוד לבין צומת.
אולם עם הזמן נוצרו בקיעים בין דוד לוי, הרוח החיה מאחורי גשר, לבנימין נתניהו.
לוי פרש מהממשלה ב-6 בינואר 1998 ברעש גדול לאחר שטען שנתניהו לא משלב אותו מספיק במהלכים המדיניים וגשר התנדנדה בין הקואליציה לאופוזיציה.
ב-23 בפברואר 1999 התרחש פילוג בסיעה.
שלושה מנציגי גשר דוד לוי, מקסים לוי, ויהודה לנקרי עזבו את הסיעה המאוחדת והקימו את סיעת גשר.
חברי הכנסת בני בגין ודוד ראם מהליכוד יחדיו עם מיכאל קליינר מגשר פרשו והקימו את סיעת חרות.
יצחק מרדכי ודן מרידור מהליכוד, דוד מגן מגשר, ואליעזר זנדברג מצומת פרשו והקימו במשותף עם חגי מרום וניסים זווילי מהעבודה את סיעת ישראל במרכז (מפלגת המרכז).
הליכוד וצומת המשיכו לכהן במשך זמן קצר כסיעה משותפת, עד שב-4 במרץ 1999 פרשה גם צומת מן האיחוד, והסיעה התפלגה סופית.
בבחירות לכנסת ה-15 התמודדה כל אחת מהמפלגות בנפרד.
הליכוד ספג מפלה קשה כשזכה ב-19 מנדטים בלבד (ואולם למעשה שמר על כוחו, שכן זהו מספר המושבים שנותרו לסיעה ערב הבחירות בעקבות הפילוג).
מפלגת המרכז זכתה ל-6 מנדטים.
גשר, שעברה מגוש הימין לגוש השמאל, זכתה לשני מנדטים במסגרת ישראל אחת.
חרות זכתה למנדט אחד במסגרת האיחוד הלאומי, ואילו צומת שהתמודדה עצמאית לא עברה את אחוז החסימה ונותרה ללא ייצוג פרלמנטרי לראשונה מאז הכנסת ה-11.
הליכוד: בנימין נתניהו, יצחק מרדכי, אריאל שרון, משה קצב, זאב בנימין בגין, אהוד אולמרט, דן מרידור, צחי הנגבי, עוזי לנדאו, לימור לבנת, מיכאל איתן, סילבן שלום, גדעון עזרא, מאיר שטרית, אליהו בן-אלישר, דן תיכון, נעמי בלומנטל, יהושע מצא, אברהם הירשזון, דוד ראם, זאב בוים, שאול עמור
גשר: דוד לוי, דוד מגן, מקסים לוי, מיכאל קליינר, יהודה לנקרי
צומת: רפאל איתן, אליעזר זנדברג, חיים דיין, משה פלד, פיני בדש
הליכוד: ראובן ריבלין, ישראל כ"ץ, דורון שמואלי ב-1 בספטמבר 1996 עזב אליהו בן-אלישר את הכנסת על מנת לשמש כשגריר ישראל בוושינגטון.
ב-30 בנובמבר 1998 עזב פיני בדש, ששימש במקביל כראש מועצת עומר-להבים, את הכנסת, בעקבות קבלת חוק איסור כפל תפקידים.
ב-23 בפברואר 1999 פרשו בני בגין ודוד ראם מהליכוד, יחדיו עם מיכאל קליינר מגשר, והקימו את חרות.
יצחק מרדכי ודן מרידור מהליכוד, דוד מגן מגשר ואליעזר זנדברג מצומת עזבו והקימו את סיעת ישראל במרכז (מפלגת המרכז).
שלושת נציגי גשר הנותרים עזבו והקימו את סיעת גשר, ובעקבות כך שונה שם הסיעה להליכוד-צומת.
ב-4 במרץ 1999 פרשה גם צומת מן האיחוד, והסיעה המשותפת התפלגה סופית.
"הליכה לקיסריה" (מוכר גם במילות הפתיחה שלו, "אֵלִי, אֵלִי") הוא שיר עברי שכתבה חנה סנש ב-24 בנובמבר 1942. השיר הולחן ב-1945 בידי דוד זהבי.
השיר "הליכה לקיסריה" נכתב בקיבוץ שדות ים שמדרום לקיסריה העתיקה, שם התגוררה סנש באותה תקופה.
לאחר מותה, נמצאו בעזבונה של סנש נוסחים שונים לשיר, והחל ויכוח סביב האותנטיות שלהם.
במהלך הוויכוח היו אפילו שהציעו כי לא סנש היא שכתבה את השיר אלא רק העתיקה ושינתה.
אך כיום ברור שהיא הכותבת והגרסאות השונות לשיר הם פשוט נוסחים ששמרה מתהליך הכתיבה.
הנוסח שפורסם ראשון, באוגוסט 1945, היה:
נוסח זה נמצא ביומן של סנש, אך איננו האחרון שכתבה.
בטרם יציאתה לשליחות, העתיקה סנש שירים שונים למחברת בשם "ללא שפה", את המחברת העבירה לחברה ושם מופיע השיר בגרסה הידועה לנו (זו המופיעה משמאל בראש הדף).
השיר הולחן ב-1945 על ידי דוד זהבי, שהפיץ אותו כשלימד אותו בהתיישבות העובדת ובכינוסים של "הנוער העובד".
השיר המולחן הושר על ידי מבצעים רבים, והוא מבוצע באופן תדיר באירועים ממלכתיים, כדוגמת טקסי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום הזיכרון לשואה ולגבורה.
הביצוע של נתנאלה לשיר נכלל בפסקול הסרט "רשימת שינדלר" של סטיבן ספילברג (1993) כפי שהופץ בישראל ובחלק ממדינות אירופה.
בשנת 1954 נכללו שיר זה והשיר "אשרי הגפרור" במחזה "הסנה הבוער" מאת אהרן מגד.
בשנת 1957 הקליטה את השיר הזמרת יפה ירקוני עם תזמורת הד ארצי ומקהלת ציון בעיבודו ובניצוחו של מרק לברי.
בשנת 1961 הקליטה את השיר הזמרת מרים אביגל בעיבודו של גיל אלדמע.
בשנת 1992 ביצעה הזמרת גלי עטרי את השיר בקלטת השביעית של סדרת הקלטות לילדים "שירים קטנים" שבה היא השתתפה לצד עוזי חיטמן.
בשנת 2023 ביססה הזמרת-יוצרת הישראלית אסתר שמיר את "חזרה הביתה" על "הליכה לקיסריה".
השיר מאופיין ומקושר לזהותה של הכותבת, חנה סנש.
סנש מייצגת דמותה של אישה לוחמת, מנציגי היישוב היהודי, שלמרות הסיכון הרב העזה להסתכן ביציאה לאירופה הכבושה על ידי הנאצים, והוּצְאה להורג על ידי שלטונות הונגריה לאחר שנחקרה ועונתה, כלוחמת יהודייה.
מאפיין נוסף בשיר "הליכה לקיסריה", המייחד אותו משירים אחרים שנכתבו ביישוב היהודי לפני קום המדינה, הוא תוכנו.
השיר אינו מדבר על לאומיות, על הזכות היהודית על ארץ ישראל, או על קריאה לעם להתאחד, ואינו מזכיר את עם ישראל ואת סוגיית הלאומיות העברית.
השיר מכיל 14 מילים ואורכו 6 שורות בלבד.
הוא כתוב כתפילה לאל, שבה מבקשת ממנו המשוררת לשמור על "החול והים", "רשרוש של המים", "ברק השמים" ועל "תפילת האדם".
לפי גרסה אחרת, המרכיב הרביעי אינו "תפילת האדם" אלא "האמון באדם".
לכל אלה מקדימה המשוררת תקווה תמימה, בקשה מהאל כי רגע זה "לא ייגמר לעולם".
פשטותו של השיר, התמימות שבו, האופן שבו הוא מנציח רגע אחד של אושר, של תקווה אוניברסלית, הם אולי הבסיס להישרדותו, למעלה מ-80 שנה לאחר כתיבתו.
בראייה אחרת של השיר ניתן לומר כי המשוררת מנסה לומר כי הדבר החשוב והנעלה ביותר הוא "תפילת האדם" זאת אם בוחנים את השיר על פי חתך סכמטי של הים.
בתחתית נמצא החול, מעליו הים, מעליו רשרוש של המים, מעליו ברק השמיים, ומעל לכל "תפילת האדם" היא הדבר הנעלה ביותר.
במחקר שנערך בשנת 2009, עלה כי זהו השיר המושמע ביותר ביום השואה.
הליך מדורג הוא כינויו של הליך שבו מוענקת אזרחות ישראלית לאזרח זר, בן זוג של אזרח ישראלי (לרבות בני אותו מין), אשר איננו זכאי לאזרחות מכוח חוק השבות, אם נישא לאזרח ישראלי ואם לא.
הדירוג במתן האזרחות נועד לבחון את כנות קשר הנישואים בין בן הזוג הישראלי לבן הזוג הזר, כדי למנוע מצב של נישואים רק עבור קבלת אזרחות ישראלית.
ההליך המדורג רלוונטי בעיקר לאזרח ישראל שנישא לבן או בת זוג זרים בישראל ובחו"ל, בין שהוא הכיר את בן או את בת הזוג הזרים בישראל (לדוגמה – עובד זר השוהה בישראל כחוק או באופן בלתי חוקי) ובין שהכירו את בני הזוג הזרים בחו"ל.
התהליך יתבצע אם מנהל האוכלוסין מוצא כי המועמד עומד בתנאים הבאים:
הקשר בין בני הזוג אינו פיקטיבי - למשל נישואים שנעשו רק לשם קבלת אזרחות ישראלית והשתקעות בישראל.
אי הסתרת עובדות מהותיות ו/או נמסרו פרטיים שקריים או לא מספקים.
אין חשש לסיכון בריאות הציבור, ביטחון הציבור או ביטחון המדינה.
שלבי קבלת האשרות בהליך מדורג
על המועמד לשהות בישראל כדין.
אם בן הזוג הזר שוהה מחוץ לישראל ובשל מדינת לאומיותו הוא נדרש לאשרת כניסה לישראל טרם הכניסה, עליו לקבל אשרת מבקר מסוג ב-2 בקונסוליה הישראלית במקום מושבו, על יסוד בקשה למתן מעמד שהגיש בן הזוג הישראלי בלשכת מינהל האוכלוסין.
אשרת המבקר במסגרת ההליך המדורג ניתנת בדרך כלל למשך חודשיים.
לאחר כחודשיים של שהות בישראל, ובכפוף לשיקול דעת של משרד הפנים, יקבל בן הזוג הזר אשרת עבודה מסוג ב-1, אשר מאפשרת לו לעבוד באופן חוקי אצל כל מעסיק בישראל ללא צורך בהיתר העסקה.
אשרת עבודה מסוג ב-1 במסגרת ההליך המדורג ניתנת לתקופה של שישה עד עשרה חודשים במקרה בו בני הזוג נשואים.
אם בני הזוג אינם נשואים האשרה ניתנת לשנה, ויש להאריכה מדי שנה עד ל-3 שנים.
לאחר תקופה של כשנה ממועד כניסתו לישראל (עבור בן זוג נשוי) או של 3 שנים (במקרה בו בני הזוג אינם נשואים), מונפקת לבן הזוג הזר אשרה מסוג א-5 (רישיון לישיבת ארעי – כללי), המעניקה מעמד של תושב ארעי בישראל.
אשרה מסוג א-5 ניתנת למשך שנה, ובמשך ההליך המדורג היא מוארכת מדי שנה במשך ארבע שנים.
האשרה מקנה לבן הזוג הזר זכויות סוציאליות מלאות במוסד לביטוח לאומי ועל פי חוק ביטוח בריאות ממלכתי, וכן תעודת זהות ישראלית.
לאחר ארבע שנים וחצי לפחות מתחילת ההליך המדורג, רשאים בן או בת הזוג הזרים להגיש בקשה לקבלת תושבות קבע או אזרחות ישראלית ולזכות בכך למעמד זהה לזה של בני זוגם הישראלים.
במקרה בו בני הזוג אינם נשואים יכול הזר לקבל מעמד של תושב קבע, ולאחר מכן להגיש בקשה להתאזרחות.
במקרה שבו מתפרק הקשר הזוגי שבין בן הזוג הישראלי והזר בעיצומו של ההליך המדורג, שוקל מינהל האוכלוסין כל מקרה לגופו, כאשר הפרמטרים המרכזיים הנלקחים בחשבון הם:
באיזה שלב נמצא ההליך המדורג
האם יש לבני הזוג ילדים.
במקרה של גירושים בזמן ההליך לקבלת אזרחות, ייפסק ההליך ובן-הזוג הזר יידרש לעזוב את הארץ, גם אם יש לבני-הזוג ילדים משותפים.
בעקבות עתירה לבג"ץ הוגמש הנוהל במקצת לגבי אלמנות של ישראלים שהחלו בהליך התאזרחות, אולם נקבע שמעבר לכך אין חובה על המדינה להעניק אזרחות במקרים אלו.
הליכה על גחלים היא פסיעה ברגליים יחפות על גחלים לוחשות או על פחם לוהט.
ההליכה מתבצעת במספר תרבויות ברחבי העולם.
האזכור ההיסטורי הראשון להליכה על גחלים הוא מעידן הברזל באזור תת-היבשת ההודית בסביבות 1200 לפני הספירה.
לרוב מבוצעת ההליכה כטקס חניכה, שבו ההליכה מייצגת את הכוח והאומץ של האינדיבידואל.
במקרים אחרים מייצגת ההליכה את האמונה של האינדיבידואל.
כיום, מבוצעת ההליכה בין השאר בסמינרים מאורגנים וסדנאות בנייה עצמית כתרגיל לבניית ביטחון עצמי.
ההליכה רומזת על האמונה באומץ אשר דורשת ההליכה, מראה על עזרה של כוח עליון, אמונה חזקה או ביכולתו של האינדיבידואל להתמקד ברוח אשר מעבר לחומר.
פיזיקאים מודרניים חושפים את הכזב מאחורי האמונה הזו, ומראים כי כמות הזמן אשר בה כף הרגל נוגעת באדמה אינו מספיק על מנת ליצור כוויה מפחם שאינו מוליך חום טוב יחסית.
הליכה על גחלים מיושמת במספר מקומות בעולם:
מגוון שבטים ברחבי איי פיג'י.
בידי מאמיני פלג השיעה באסלאם בעשוראא, היום התשיעי והעשירי של חודש מוחרם, החודש הראשון בלוח השנה המוסלמי.
וזאת כדי לקונן על מותו של חוסיין נכדו של מוחמד.
על ידי חסידי הכנסייה האורתודוקסית המזרחית ביוון ובבולגריה בטקסים דתיים פופולרים.
הבושמנים במדבר קלהארי מבצעים הליכות אלה מאז תחילת היותם בשבטים.
הם משתמשים באש כגורם מטהר במגוון מטקסיהם.
על ידי הודים בני דת ההינדו בדרום אסיה ובתפוצתם בדרום אפריקה, מלזיה וסינגפור.
ההליכות מתבצעות בזמן פסטיבלי ה-Thimithi.
על ידי ילדות קטנות בבאלי בזמן טקסי ה-Sanghyang dedari אשר בו מיוחס לילדות כי הן רדופות על ידי רוחות מיטיבות.
על ידי בודהיסטים וטאוסיטים יפנים.
על ידי מגוון שבטים ברחבי פולינזיה כפי שתועד במגזינים מדעיים, (תיעודים שגובו על ידי תמונות) בין השנים 1953-1893.
סמינרים ליישום עצמי וסמינרים לניהול.
בין הידועים אשר מעבירים את סמינרים אלה ניתן למצוא את אלן לואיס, פגי דילן וכן את אנתוני רובינס.
הליכה על אש קיימת כבר כמה אלפי שנים עם תיעוד שמגיע כאמור עד ל-1200 לפנה"ס.
תרבויות ברחבי העולם מיוון ועד סין השתמשו בהליך לטקסי בריאות, חניכה ואמונה.
בעולם המודרני נהייתה הליכה על גחלים פופולרית מחדש בארצות הברית בשנות השבעים כשהסופר Tolly Burkan החל בקמפיין לשם הסרת המסתורין מעל הליך זה.
הוא הציע קורסי ערב להליכה על אש אשר היו פתוחים לציבור הרחב.
הדרישה לקורסים הייתה נרחבת עד לשנת 1984 שבה החל בורקן להכשיר מאמנים בתחום.
לאחרונה, מיושמת ההליכה בקרב אנשי עסקים על מנת לעורר רוח צוות וכן כגישת רפואה אלטרנטיבית.
בשעת מפגש בין שני גופים בעלי טמפרטורות שונות, הגוף החם יותר יעביר חום לגוף הקר ולכן יתקרר ואילו הקר יותר יתחמם, התהליך יתמשך עד ששני הגופים יגיעו לטמפרטורה זהה (שתהיה גבוהה מהטמפרטורה המקורית של הגוף הקר ונמוכה מזאת של הגוף החם) או עד שיופסק המגע בין שני הגופים.
גובה הטמפרטורה הסופית הנ"ל והזמן שייקח למערכת להגיע אליה תלוים ביחסים התרמודינמים של שני הגופים.
שלושת המאפיינים הייחודיים לכל סיטואציה אשר יקבעו באיזו מהירות תתקבל הטמפרטורה הסופית הם טמפרטורות הגופים, צפיפות החומר, קיבולת החום של כל אחד מהגופים והולכת החום שלהם.
השורש הריבועי של מכפלת הולכת החום, צפיפות החומר וקיבולת החום נקרא thermal effusivity והוא נותן לנו את המידע לגבי כמות אנרגיית חום שהגוף אוגר או משחרר בפרק זמן מסוים ליחידת שטח אחת כשפני השטח בטמפרטורה מסוימת.
מאחר שבהליכה על גחלים, החום אשר נספג ברגליים הוא למעשה החום הנפלט על ידי הגחלים, החמים יותר, טמפרטורת פני השטח חייבת להיות קרובה יותר לטמפרטורה של הגוף עם ה-thermal effusivity הגבוה יותר.
הגופים אשר מוצבים במשוואה במקרה הזה הם הרגליים והגחלים.
למרות שכאמור הפעולה היא פשוטה, הפחד שהיא יוצרת עלול לבסוף לגרום לכוויות.
אחת הסיבות לכך היא שקל מאוד ללכת בדרך לא נכונה מהחשש ולכך תוצאות שונות:
בהליכה בצעדים שטוחים הרגל נמצאת רוב הזמן מעל המשטח המבודד של האפר והפחם.
אולם מכיוון שהגחלים מעוררות פחד הנטייה הטבעית היא ללכת מהר או לרוץ.
בצעדים כבדים יותר הרגל שוקעת לתוך הגחלים החמים, מה שמגביר את הסיכון לכוויות בקדמת כף הרגל.
לעומת זאת, אם הולכים לאט מדי, הרגל נמצאת קרוב למשטח החם מספיק זמן כדי להתחיל ליצור כוויות.
בעיה אפשרית אחרת היא אם משטח הגחלים אינו אחיד ומכיל דברים שאינם פחמים.
לדוגמה, אם נעוצות במשטח פיסות מתכת עלולות להיווצר כוויות בשל הולכת חום גבוהה של החומר.
גם פחמים שלא בערו מספיק הם מבודדים פחות טובים, ולכן רצוי לתת לאש לבעור מספיק זמן לפני שמתחילים ללכת.
אם נדבק פחם לרגל, הוא יגרום כוויות משום שהמגע איתו רציף ולא רק בזמן הצעד.
כאשר הרגליים רטובות, יש סיכוי גבוה יותר להידבקות פחמים.
הליכה היא מקצוע באתלטיקה, הכולל תחרות הליכה ל-20 ל-35 ול-50 קילומטרים.
הענף החל להתפתח בבריטניה במאה ה-19, והתחרות הראשונה נערכה בה ב-1866.
הכלל הבסיסי בהליכה והוא המבדיל אותה מריצה, הוא הדרישה כי לפחות אחת משתי כפות הרגליים תהיה על הקרקע בכל שלבי התחרות.
כלל נוסף קובע כי על ההלך להקפיד ליישר את הרגל הניצבת על הקרקע.
לאורך המסלול עוקבים אחרי ההלכים שופטים, שתפקידם לוודא שאין הפרה של הכללים.
שופט שמבחין בהלך שעלול להפר את הכללים רשאי להוציא לו כרטיס צהוב.
שופט שהבחין בהלך שהפר את הכללים (כלומר, ניתק מגע מהקרקע או כופף את הרגל הניצבת על הקרקע), רשאי להוציא לו כרטיס אדום.
כל כרטיס כזה מדווח לשופט הראשי.
הלך שקיבל שלושה כרטיסים אדומים משלושה שופטים שונים שאינם מאותה מדינה - נפסל, ועליו לעזוב את המסלול מיד.
תחרויות ראשונות נערכו באנגליה בשנת 1866 ובארצות הברית בשנת 1876. בין מנצחי תחרות 1876 היה דניאל סטרן.
במשחקים האולימפיים ובאליפויות העולם באתלטיקה נערכים שלושה מקצי הליכה: 20 ק"מ לנשים, 20 ק"מ לגברים ו-50 ק"מ לגברים.
עדנה בוקשטיין (),מחזיקה בשיא העולם לותיקים בתוצאה של 26:58.6 דקות.
נקבע ב-4 באוגוסט 1989, תוצאה שזיכתה את עדנה בוקשטיין בתואר אלופת העולם למאסטרס באורהוס, דנמרק.
אלאונורה גיורגי (), מחזיקה בשיא העולם בתוצאה של 20:01.80 דקות, שנקבע ב-18 במאי 2014.
שיא העולם הראשון נקבע על ידי אלברטין רגל (), נקבע ב-11 בנובמבר 1926 בתוצאה של 58:14 דקות.
עדנה בוקשטיין (), מחזיקה בשיא העולם לותיקים בתוצאה של 56:47 דקות, נקבע ב-3 ביולי 1985, תוצאה שזיכתה את עדנה בתואר אלופת העולם למאסטרס ברומא, איטליה.
ילנה ניקולאייבה (), מחזיקה בשיא העולם בתוצאה של 41:04 דקות, שנקבע ב-20 באפריל 1996.
שיא העולם הראשון לנשים נקבע על ידי אנטוניה בריקסובה (), ב-1931 - 2:24:00 שעות.
הראשונה שהלכה את המרחק בפחות משעתיים הייתה לינה אברזולד (), שקבעה שיא עולם של 1:59:02 שעות ב-1934. ב-1988 הייתה קרי ג'ונה-סקסבי () לראשונה שעשתה זאת בפחות משעה וחצי - 1:29:40 שעות.
אלמירה אלמבקובה (), מחזיקה בשיא העולם בתוצאה של 1:24:47 שעות, שנקבע ב-27 בפברואר 2015.
שיא העולם להלכיות במרחק 50 ק"מ הוא 4:04:36 שעות.
השיא נקבע על ידי לילנג רוי מהרפובליקה העממית של סין, השיא נקבע באליפות העולם להליכה ב-2018 שנערכה בטאיקנג.
שיאן העולם הראשון בהליכה ל-20 ק"מ, המוכר על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית הוא הרמן מילר (), שהלך את המרחק ב-1:38:43 שעות ב-1911. הראשון שעשה זאת בפחות משעה וחצי היה ולדימיר גוק (), 1:28:39 שעות, ב-1957. קולין דומינגו () היה הראשון שהלך בפחות משעה ו-20 דקות, ב-1980 (1:19:35 שעות).
יוסוקה סוזוקי (), מחזיק בשיא העולם בתוצאה של 1:16:36 שעות, שנקבע ב-15 במרץ 2015.
שיאן העולם הראשון בהליכה ל-50 ק"מ, המוכר על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית הוא הרמן מילר (), שהלך את המרחק ב-4:40:15 שעות (ב-1921).
גנאדי אגרפוב (), היה הראשון שהלך את המרחק בפחות מ-4 שעות, כשקבע שיא של 3:55:36 שעות ב-1965.
יוהאן דיניץ (), מחזיק בשיא העולם בתוצאה של 3:32:33 שעות, שנקבע ב-15 באוגוסט 2014 באליפות אירופה.
שאול לדני - 4:17:06 שעות, ב-1972. זהו השיא הוותיק ביותר שבו מחזיק אתלט ישראלי במקצוע אולימפי.
תחרויות ההליכה הראשונות נערכו באולימפיאדת לונדון (1908), וכללו הליכה ל-10 מייל, לגברים בלבד.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) הוחל בקיום תחרויות הליכה ל-10 ק"מ.
הן נערכו גם בשתי האולימפיאדות הבאות.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) לא נערכו תחרויות הליכה, ובאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) נערכו לראשונה תחרויות הליכה ל-50 ק"מ, והן נערכו מאז בכל המשחקים, פרט לאולימפיאדת מונטריאול (1976).
באולימפיאדת לונדון (1948) הושב מקצה ההליכה ל-10 ק"מ, ובאולימפיאדת מלבורן (1956) הוא הוחלף בהליכה ל-20 ק"מ, מקצה שנערך מאז ברציפות.
תחרויות ההליכה לנשים החלו רק באולימפיאדת ברצלונה (1992), במסלול שאורכו 10 ק"מ.
מאז אולימפיאדת סידני (2000) אורך המסלול הוא 20 ק"מ.
מקצה האתלט/ית השיא אולימפיאדה 20 ק"מ (נשים) ילנה לשמנובה 1:25:02 שעות אולימפיאדת לונדון (2012) 20 ק"מ (גברים) צ'ן דינג 1:18:46 שעות אולימפיאדת לונדון (2012) 50 ק"מ (גברים) סרגיי קירדיאפקין 3:35:59 שעות אולימפיאדת לונדון (2012)
הליכה תחרותית באליפויות העולם באתלטיקה
תחרויות הליכה נערכו באליפות העולם באתלטיקה מאז האליפות הראשונה, שנערכה בהלסינקי ב-1983. באליפות העולם שנערכה ב-1987 ברומא נוסף מקצה ל-10 ק"מ לנשים, והוא הוחלף במקצה ל-20 ק"מ באליפות שנערכה בסביליה ב-1999.
הליכוד - ישראל ביתנו (מכונה: הליכוד ביתנו) הייתה רשימה משותפת של המפלגות "הליכוד" ו"ישראל ביתנו" שהתמודדה בבחירות לכנסת ה-19 וזכתה ב-31 מנדטים.
חברי הכנסת שנבחרו מטעמה פעלו כסיעה אחת בכנסת עד לפיצולה של הסיעה למרכיביה, ביולי 2014.
ב-25 באוקטובר 2012, מספר ימים לאחר ההחלטה על פיזור הכנסת ה-18 והליכה לבחירות כלליות, כינסו בנימין נתניהו ואביגדור ליברמן מסיבת עיתונאים משותפת והכריזו על היוזמה להקמת רשימה משותפת של הליכוד וישראל ביתנו לקראת הבחירות לכנסת ה-19. כעבור ארבעה ימים אישרה ועידת הליכוד את ההחלטה.
לדברי ליברמן, ההחלטה על ההליכה המשותפת התקבלה כחודשיים טרם פרסומה.
בתחילה נתקל המהלך בהתנגדות של מספר אישים בליכוד ובראשם מיכאל איתן שקרא לו "חיסול הליכוד", אך לאחר אישור המהלך בוועידת הליכוד אמר איתן כי הוא מקבל את דין הוועידה.
בבחירות לכנסת ה-19, קיבלה רשימת "הליכוד - ישראל ביתנו" 31 מנדטים, ירידה של 11 מנדטים ממספר המנדטים המשותף שלהן בכנסת ה-18, שעמד על 42 מנדטים (27 לליכוד ו-15 לישראל ביתנו).
ב-7 ביולי 2014 הודיע אביגדור ליברמן, יו"ר מפלגת ישראל ביתנו ושר החוץ, על פירוקה של הסיעה המשותפת.
ההודעה הגיעה לאחר חודש בו התקיימה מתיחות בין ליברמן לנתניהו במספר נושאים: הבחירות לנשיאות המדינה בהן נתניהו הודיע על תמיכתו בראובן ריבלין, תמיכה שאותה גינה ליברמן.
לאחר רצח שלושת הנערים וירי הרקטות מרצועת עזה, ליברמן התנגד לתגובה "הרגועה" של נתניהו וטען שהתגובה צריכה להיות חריפה יותר.
ב-9 ביולי 2014 אישרה ועדת הכנסת את פיצול הסיעה למרכיביה.
בחירות ח"כים הערות 2013הכנסת ה-19 31 מנדטים
הליכוד: (20) בנימין נתניהו, גדעון סער, גלעד ארדן, סילבן שלום, ישראל כץ, דני דנון, משה יעלון, זאב אלקין, ציפי חוטובלי, יריב לוין, יולי אדלשטיין, חיים כץ, מירי רגב, משה פייגלין, יובל שטייניץ, צחי הנגבי, לימור לבנת, אופיר אקוניס, גילה גמליאל, כרמל שאמה הכהן
ישראל ביתנו: (11) אביגדור ליברמן, יאיר שמיר, עוזי לנדאו, סופה לנדבר, יצחק אהרונוביץ', אורלי לוי-אבקסיס, פאינה קירשנבאום, דוד רותם, רוברט אילטוב, חמד עמאר, שמעון אוחיון ב-10 ביוני 2014 נבחר ראובן ריבלין לתפקיד נשיא המדינה.
הליכה על חבל היא מיומנות הדורשת שיווי משקל וריכוז רבים.
ההליכה מתבצעת לרוב ברגליים יחפות או בנעלי בד רכות.
Slacklining - ספורט של הליכה על רצועת חבל אלסטית.
Tightwire - הליכה על כבל מתוח, לרוב עם מוט לשיווי משקל.
Highwire - הליכה על חבל בגבהים.
לגובה אין הגדרה רשמית אך מקובל לחשוב שחבל המתוח מעל גובה שישה מטרים נחשב ל-Highwire.
אמני הליכה על חבל בולטים
פיליפ פטי - הולך חבל צרפתי בסגנון Tightwire, מפורסם בעיקר בשל הליכתו בין שני מגדלי התאומים בשנת 1974.
דין פוטר - הולך חבל בסגנון Slacklining, מטפס הרים וקופץ בסיס אמריקאי.
מרי ספלטריני - האישה הראשונה שצעדה מעל מפלי ניאגרה.
המושג משמש כביטוי לעיסוק בנושא רגיש "הולכת על חבל דק".
הליך הדחה בארצות הברית הוא הליך המאפשר לקונגרס של ארצות הברית להדיח פקידים בממשל הפדרלי ובכללם את נשיא ארצות הברית בעקבות פשעים או התנהגות פסולה שביצעו לכאורה (לרוב במהלך כהונתם).
ההליך ידוע בתור אימפיצ'מנט , למרות שזה שמו של החלק הראשון של ההליך בלבד.
ההליך מקביל להליך הפלילי בארצות הברית ומורכב משני שלבים:
השלב הראשון, שהוא ההחלטה על "אימפיצ'מנט", מתנהל בבית הנבחרים, והוא מקביל לשלב של ההחלטה על הגשת האשמות (indictment) שבהליך הפלילי נעשה על ידי חבר מושבעים גדול.
אם בית הנבחרים מקבל החלטה על אימפיצ'מנט, ההאשמות עולות למשפט בפני סנאט.
בשלב זה הסנאט מתפקד במקביל לחבר מושבעים.
על מנת להרשיע, נדרש רוב של שני שלישים מחברי הסנאט הנוכחים.
על פי כללי הסנאט, גזר דין הדחה מתפקיד הוא אוטומטי במקרה של הרשעה.
לאחר ההרשעה יכול הסנאט להצביע על עונש פסילה מכהונה במשרות ציבוריות בעתיד, ולשם כך דרוש רוב רגיל בהצבעה נפרדת.
מנגנון ההדחה הוקם בהתאם להמלצתו של בנג'מין פרנקלין, שבדיוני ועידת החוקה ציין כי היסטורית, הדחת מנהיג "מתועב" הושגה באמצעות התנקשות, ולכן המליץ להקים מנגנון חוקתי להדחה.
הליך ההדחה בקונגרס והתפקיד של כל אחד מבתי המחוקקים מפורט בפרק הראשון לחוקת ארצות הברית.
העילות שבגינן ניתן להדיח מפורטות בפרק השני של החוקה, בו נקבע כי "הנשיא, סגן הנשיא, וכל נושאי המשרות האזרחיות של ארצות הברית, יודחו מכהונתם אם יורשעו בבגידה, שוחד או פשעים ועוונות חמורים אחרים".
הליכי הדחה התנהלו נגד מספר נשיאים של ארצות הברית, אך רק שלושה מהם, אנדרו ג'ונסון, ביל קלינטון ודונלד טראמפ, הועמדו לדין על ידי בית הנבחרים, ושלושתם זוכו מאוחר יותר על ידי הסנאט.
נגד ריצ'רד ניקסון נוהל בעקבות פרשת ווטרגייט הליך הדחה, שהופסק לאחר שהביא להתפטרותו של ניקסון.
מאז הקונגרס הראשון החל בית הנבחרים ביותר מ-60 הליכי הדחה.
רק ב-21 מהמקרים האשים בית הנבחרים את בעל התפקיד ורק ב-8 מקרים (כולם שופטים פדרליים) הרשיע הסנאט את הנאשם.
הליך הדחה יכול להתנהל גם ברמת המדינות.
בתי המחוקקים בכל מדינה רשאים להדיח נושאי משרות ציבוריות ובכללם מושלים, בהתאם לחוקת המדינה.
הליכי הדחה עשויים להיפתח ביוזמת חבר בית הנבחרים עצמו, המאשים את נושא המשרה תחת שבועה, או בפנייה לוועדה המתאימה בקונגרס.
ההחלטה על פתיחת הליך הדחה תוגש לפתחה של אחת מוועדות המשנה של בית הנבחרים.
ככלל, הדחת נושא משרה ציבורית תידון בוועדת המשפטים של הקונגרס.
הוועדה תדון בהאשמות, ובתום הדיון תתקיים הצבעה.
במקרה שיש רוב לקיום הליך הדחה, יתקיים דיון והצבעה בבית הנבחרים.
בית הנבחרים יהיה רשאי לאמץ חלק מהאשמות ולדחות אחרות.
ההחלטה על הליך הדחה דורשת רוב רגיל בבית הנבחרים.
לאחר השלמת ההצבעה בבית הנבחרים, נבחרים מנהלי המשפט מטעם בית הנבחרים ("House managers") שמציגים את הממצאים בפני הסנאט.
מנהלים ממונים אלו משמשים כמקבילה של התביעה במשפט פלילי רגיל.
בסנאט לובשים הליכי ההדחה צורה של משפט.
לכל צד הזכות לזמן עדים ולבצע חקירות נגדיות.
"מנהלי המשפט" מטעם בית הנבחרים, מציגים את טיעוני התביעה, ולנאשם ישנה זכות להתגונן גם באמצעות עורכי דין.
הסנטורים מחויבים להישבע או להצהיר כי יבצעו את תפקידם ביושר ובהגינות, ולאחר שמיעת ההאשמות דן הסנאט בפרטיות בטיעונים ומקיים הצבעה.
על פי חוקת ארצות הברית הרשעה דורשת רוב מיוחס של שני שלישים.
במקרה של הרשעה מודח נושא המשרה באופן מיידי ובמקרים מסוימים אף נאסר עליו לכהן בתפקיד בעתיד.
המורשע עשוי לעמוד בהמשך למשפט פלילי.
בניגוד למורשע במשפט פלילי, אין באפשרות הנשיא לחון את המורשע בהליך ההדחה.
החל משנות השמונים של המאה העשרים הוקמו בסנאט "ועדות משפטי הדחה" המלקטות את הראיות לקראת המשפט, מופקדות על שמיעת הראיות, מפקחות על הבדיקה והחקירה הנגדית של העדים ומציגות את הראיות בפני הסנאט כשלכל סנטור ישנה אפשרות לבחון את הראיות לפני ההצבעה.
מטרת הוועדות הייתה לייעל את משפטי ההדחה שעשויים לארוך זמן רב.
נאשמים אחדים עִרערו על השימוש בוועדות בטענה כי הן מהוות הפרה של זכותם למשפט הוגן וכי אין להן מנדט חוקי, אך בתי המשפט שדנו בעתירות בחרו שלא לפסול את השימוש בוועדות.
בממלכה המאוחדת של בריטניה, נהוג היה הליך הדחה לפיו חבר בית הנבחרים היה יכול להאשים אדם בפשע, ובמקרה של הרשעה בבית הנבחרים, ההליך היה עובר לבית הלורדים.
בניגוד להרשעה פלילית רגילה, להרשעה בבית הלורדים לא נדרש אישור מלכותי ולמעשה הליך זה נועד לאפשר הדחת פקידי ממשל בניגוד לדעתו של המלך.
המלך עצמו, לעומת זאת, היה מעל החוק ולא היה ניתן לשפטו או להדיחו.
כאשר המלך צ'ארלס הראשון הועמד לדין בפני הפרלמנט בשנת 1649, הוא שלל את סמכותו המשפטית של הפרלמנט לשפטו וטען שכמלך כוחו ניתן לו מאלוהים: "שום כוח ארצי אינו יכול להתייחס אליי (בתור מלך) כעבריין ...
שום מלומד במשפטים לא יאשר הפניית הליך הדחה כנגד המלך".
בעוד בית הנבחרים הבריטי התעלם מדבריו, הרשיעו והורה להוציאו להורג, השאלה המשפטית הכתימה את ההליכים.
כלקח מאירוע זה, בחרו חברי ועידת החוקה של ארצות הברית לכלול את הליך ההדחה במפורש בחוקה, כשהם מתייחסים במפורש להדחת נשיא, על מנת למנוע עמימות.
עם זאת, הדעות חלוקות באשר לנסיבות בהן רשאי הקונגרס ליזום הליך הדחה.
בטיוטה הראשונית של החוקה צוינו עבירות בגידה ושוחד בלבד, אך חבר הוועידה ג'ורג' מייסון העדיף להשתמש בביטוי "maladministration" שמובנו הוא ניהול כושל.
לעומתו טען חבר הוועידה ג'יימס מדיסון שיש לאפשר הדחה רק על רקע פלילי, שאם לא כן יהיה הנשיא נתון תמיד ללחץ הסנאט.
כפשרה התקבל בסופו של דבר הנוסח שכלל את הביטוי "treason, bribery and other high crimes and misdemeanors", ובתרגום חופשי: "בגידה, שוחד ופשעים ועוונות חמורים אחרים".
ביטוי זה נתון לפרשנויות שונות.
חוקרים אחדים, כגון קווין גוצמן, טוענים כי ביטוי זה יכול להתפרש גם כניצול לרעה של כוח שאינו פלילי, אך עם זאת, השתמש הקונגרס בהליך ההדחה רק במקרים קיצוניים.
מאז 1789 יזם בית הנבחרים הליכי הדחה רק 62 פעמים, כשבשניים מן המקרים הליכי ההדחה לא הושלמו מכיוון שהנאשמים התפטרו ממשרתם.
הליכי הדחה נפתחו מול תשעה עשר פקידי הממשל הפדרלי, בהם 15 שופטים פדרליים, שני נשיאים, שר בקבינט וסנטור.
בנוסף אליהם התקיימו הליכי הדחה כנגד 13 שופטים מחוזיים, שופט אחד בבית המשפט לערעורים, ושופט אחד בבית המשפט העליון.
השופט אלסי הייסטינגס, שהודח מתפקידו, נבחר מאוחר יותר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הדחתו של הסנאטור ויליאם בלאונט מטנסי, בשנת 1797, נעצרה לאחר שנטען כי אין בסמכות הסנאט לדון אותו מאחר שבלאונט כבר לא היה סנטור ומאחר שסנאטורים אינם מוגדרים כפקידי הממשל הפדרלי.
חוקת ארצות הברית מאפשרת לשני בתי הקונגרס להדיח את אחד מחבריהם, אך למרות זאת מעולם לא השתמשו בתי הקונגרס בסמכות זו.
נכון לנובמבר 2019 החלו הליכי הדחה בקונגרס נגד חמישה מנשיאי ארצות הברית: ג'יימס ביוקנן ב-1860, אנדרו ג'ונסון ב-1868, ריצ'רד ניקסון ב-1974, ביל קלינטון ב-1998 ודונלד טראמפ ב-2019 וב-2021. אך נכון להיום אף נשיא לא הורשע בסנאט.
ג'ונסון, קלינטון וטראמפ זוכו במשפט שנערך בפני הסנאט, אחרי שלא היה בסנאט רוב מספיק (שני שלישים) להדחתם (בעד הרשעת ג'ונסון תמכו 35 סנאטורים ו-19 בלבד תמכו בזיכוי, במקרה של קלינטון 45 תמכו בהרשעה ו-55 בזיכוי, ובמקרה של טראמפ 47-48 תמכו בהרשעה ו-52-53 תמכו בזיכוי).
נגד הנשיא ריצ'רד ניקסון נפתח הליך הדחה על רקע פרשת ווטרגייט, אך במהלך הדיונים בוועדת המשפט של בית הנבחרים הוא התפטר מתפקידו.
הוועדה שהקים בית הנבחרים לבחון את ההדחה של ביוקנן, החליטה שאין מספיק ראיות, והנושא לא עלה להצבעה במליאת בית הנבחרים.
טראמפ היה הנשיא היחיד בהיסטוריה האמריקנית שהועמד פעמיים להדחה, וניסיון ההדחה השני שלו נעשה לאחר שסיים את נשיאותו בהיותו אזרח, דבר שהיווה תקדים משפטי.
כאשר מתנהל הליך הדחה נגד נשיא, המשפט בסנאט מנוהל על ידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בהליכי הדחה אחרים מופקד על ניהול המשפט סגן הנשיא, מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט.
יש טענה כי פרצה בחוקה, מאפשרת לסגן הנשיא לפקח על הליך הדחה המתנהל נגדו.
הליכי הדחה בממשל הפדרלי לאורך ההיסטוריה
קנט שופט מחוזי (דרום טקסס)תקיפה מינית ושיבוש הליכי חקירה.ההליך בוטל לאחר התפטרותו.11 במרץ 2010תומאס פורטאוס שופט מחוזי (מזרח לואיזיאנה)הצהרת הון כוזבת.הורשע והודח ב-8 בדצמבר 2010.24 בספטמבר 2019דונלד טראמפנשיא ארצות הבריתניצול כוח לרעה ושיבוש עבודת הקונגרסזוכה בהצבעה בסנאט 13 בינואר 2021נשיא ארצות הבריתהדחה למרדזוכה בהצבעה בסנאט
בתי המחוקקים בכל מדינה רשאים אף הם להדיח פקידי מדינה ובכללם מושלים, אך הליך ההדחה והמשפט עשויים להיות שונים מן ההליך הפדרלי.
לדוגמה, במדינת ניו יורק פותח הבית התחתון בהליך הדחה ואת המשפט מנהל הסנאט, אך שבעת שופטי בית המשפט לערעורים יושבים אף הם עם הסנאט כמושבעים.
הדחת מושלים התרחשה מספר פעמים, בעיקר בעקבות האשמות בשחיתות.
לפחות אחד עשר מושלי מדינות התמודדו עם הליכי הדחה; מושל אוקלהומה לי קרוס ניצל מהדחה בשנת 1912 על חודו של קול.
מספר מושלים התפטרו מיד כשנפתח נגדם הליך הדחה.
ההדחה האחרונה של מושל אירעה ב-14 בינואר 2009, כשבית הנבחרים של אילינוי הדיח את המושל רוד בלאגוייביץ' ברוב של 117-1 בעקבות האשמות בשחיתות.
ההליך הושלם ב-29 בינואר באותה שנה, כשהסנאט של אילינוי הדיחו ואסר עליו לכהן בתפקיד בעתיד.
בסך הכל הוא המושל המודח השמיני בהיסטוריה של ארצות הברית.
הליידי בקרוואן הוא סרט דרמה קומית בריטית משנת 2015 בבימויו של ניקולס הייטנר ובכיכובם של מגי סמית' ואלכס ג'נינגס.
את התסריט כתב אלן בנט, והוא מספר על היחסים בינו לבין מרי שפרד, אישה מבוגרת שגרה בקרוואן רעוע בחצר ביתו בלונדון במשך 15 שנה.
בנט פרסם את הסיפור כמאמר בשנת 1989, כספר ב-1990, כמחזה ב-1999, וכתסכית רדיו ב-2009 ששודר בערוץ BBC Radio 4. סמית' גילמה בעבר את דמותה של מרי שפרד פעמיים.
האחת בהצגה בשנת 1999, שעליה הייתה מועמדת לפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר, והשנייה בעיבוד הרדיופוני משנת 2009.
הייטנר ביים את המחזה ב-1999 בתיאטרון המלכה בלונדון.
הקרנת הבכורה של הסרט היה בשנת 2015 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, והוא זכה לביקורות חיוביות רבות.
"הליידי בקרוואן" מתאר את סיפור הידידות שנרקמת בין המחזאי אלן בנט ומיס מרי שפרד, חסרת בית תמהונית.
בנט מתידד איתה בשנת 1970 כשהוא עובר לגור בביתו החדש בקמדן, והיא גרה בוואן ישן ברחוב.
בהמשך הוא מאפשר לה לחנות זמן מה בחצר ביתו, והיא נשארת שם למשך 15 שנה.
ככל שהסיפור מתפתח בנט מגלה ששמה האמיתי של מיס שפרד הוא מרגרט פיירצ'יילד, ושהיא הייתה פסנתרנית מחוננת שלמדה אצל הפסנתרן הנודע אלפרד קורטו.
עוד מתברר שבעבר היא ניגנה מוזיקה מאת שופן בקונצרט הפרומס, ניסתה להיות נזירה, ואחיה גרם לאשפוזה במוסד.
היא נמלטה מהמוסד, צעיר על אופנוע שהתנגש בוואן שלה נהרג, והיא האשימה את עצמה, וכל חייה חששה שהיא תיתפס ותיעצר.
מגי סמית' – מיס מרי שפרד / מרגרט פיירצ'יילד
אלכס ג'נינגס – אלן בנט
קלייר המונד – מרגרט פיירצ'יילד הצעירה
ססיליה נובל – מיס בריסקו
פרנסס דה לה טור – אורסולה ווהן ויליאמס
ניקולס ברנס – ג'יילס פרי
פנדורה קולין – גברת פרי
דייוויד קלדר – לאו פיירצ'יילד
הסרט "הליידי בקרוואן" קיבל אור ירוק ב-3 ביוני 2014. חברות ההפקה TriStar Productions ו-BBC Films שיתפו פעולה ליצור גרסה קולנועית של המחזה של אלן בנט שהיה להיט בווסט אנד.
טריסטאר קיבלו את זכויות ההפצה ברחבי העולם, וה-BBC היו הראשונים ששידרו את הסרט בטלוויזיה בממלכה המאוחדת.
עם ההכרזה על הסרט, פורסמה גם מעורבותם של מגי סמית' וניקולס הייטנר.
שניהם עבדו בעבר עם בנט; הייטנר ב-1994 בסרט "טירופו של המלך ג'ורג'" ובגרסה הקולנועית של "נערי ההיסטוריה", וסמית' גילמה את מיס שפרד בגרסה הבימתית המקורית ב-1999, ושבו בעיבוד הרדיופוני מ-2009 ברדיו ה-BBC.
שלב הצילומים החל בגלוסטר קרסנט 23 שבצפון לונדון באוקטובר 2014. הצילומים נערכו בביתו הישן של בנט בקמדן טאון ובסביבתו, שם מיס שפרד האמיתית חייתה 15 שנים.
פסקול הסרט כולל קטעי מוזיקה קלאסית מאת שופן ואחרים.
חלק מהפסקול הולחן על ידי ג'ורג' פנטון.
אלבום עם הפסקול יצא בלייבל Sony Classical Records של סוני מיוזיק אנטרטיינמנט ב-6 בנובמבר 2015 בממלכה המאוחדת, וב-11 בדצמבר בארצות הברית.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-12 בספטמבר 2015 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
ב-13 באוקטובר הוקרן הסרט בפסטיבל הסרטים של לונדון.
ב-15 בנובמבר הוקרן בארצות הברית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של דנבר.
הסרט יצא לבתי הקולנוע בממלכה המאוחדת ב-13 בנובמבר 2015, וב-15 בינואר 2016 בארצות הברית.
פרס קטגוריה מועמדות תוצאה טקס פרסי גלובוס הזהב ה-73 פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי מגי סמית' פרס באפט"א לקולנוע פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי מגי סמית' פרסי הקולנוע של האיבנינג סטנדרד שחקנית הטובה ביותר מגי סמית'
הליכה בארץ ישראל היא ערך חשוב ביהדות, עד שאמרו בגמרא כל המהלך ארבע אמות בארץ ישראל - מובטח לו שהוא בן העולם הבא.
יש סוברים שמעלה זו נאמרה על כל המהלך ומטייל בארץ ישראל כדי לראות יפיה ולחבבה, ובמיוחד בארבע אמות חדשות.
ויש הסוברים שרק על תושב חוץ לארץ הבא לבקר בארץ, נאמרו הדברים.
המהלך הראשון בתנ"ך בארץ ישראל היה אברהם אבינו, כמובא במקרא: .
הרמב"ן בפירושו למקרא מביא שני הסברים למאמר ה' לאברהם "קום התהלך בארץ": לפי הפירוש הראשון אין כאן מצווה, אלא רשות, הקב"ה מבטיחו שלא יחשוש לטייל, שהרי הקב"ה הבטיח לו את הארץ וישמרהו מחיות וליסטים.
לפי הסברו השני: הקב"ה מצווה את אברהם ללכת לארכה ולרחבה כיוון שבכך עושה פעולה של חזקה וקניין לו ולבניו בארץ ישראל.
בגמרא מבואר שלכל הדעות ה' מצווה את אברהם ללכת בארץ ישראל, אלא שנחלקו בטעם הדבר.
לדעת ר' אלעזר ההליכה מקנה לאברהם את הארץ לו ולזרעו אחריו.
לחכמים הליכה אינה קונה, והמצווה ללכת הייתה בשביל לפרסם שניתנה הארץ לאברהם, וכאשר יבואו בניו לכבשה, ידעו כולם שהם יורשים ולא גזלנים.
או שגם אם יחטאו לא יוכל השטן לקטרג ולמנוע מאתם את הארץ, היות שנבואה שיצאה מהכוח אל הפועל, לא מתבטלת.
במסכת כתובות אמרו על הפסוק: "נותן נשמה לעם עליה, ורוח להולכים בה".
כל המהלך ארבע אמות בארץ ישראל - מובטח לו שהוא בן העולם הבא.
הדר בחוץ לארץ זוכה רק למעלת נפש, המבקר בארץ ישראל זוכה לתוספת מעלה והיא רוח, והיושב בה בקביעות זוכה למעלת נשמה, ככתוב "נותן נשמה לעם עליה".
מאמרה זו למדו הפוסקים, שיש מצווה גם לגר בחו"ל לבוא לבקר בארץ ישראל, בנוסף למצוות חיבת הארץ שיש בזה.
לכן התיר הגרש"ז אויערבך לבן חו"ל לנסוע לביקור בא"י אפילו בתשעת הימים, בהם לא נכנסים לספק סכנה, ואפילו בתשעה באב עצמו.
גם לתושב הארץ יש תוספת מצווה בהליכה בארץ ישראל.
מצווה זו מתקיימת גם בנסיעה ברכב, אמנם מסופר על הרב זוננפלד, שבמסע הרבנים של הרב קוק והגרי"ח זוננפלד למושבות השומרון והגליל בחורף תרע"ד, הרב זוננפלד ירד מהעגלה מזמן לזמן כדי ללכת ברגליו על אדמת הארץ משום חיבת ארץ ישראל.
ישנו ציטוט שגור בפי הבריות, לפיו יש עניין ללכת ב "ארבע אמות חדשות בארץ ישראל", ושכל המצווה ללכת בארץ ישראל, זה רק בארבע אמות חדשות שלא דרך בהן מעולם.
מחקר מקיף שנעשה על ידי עיתון המבשר התורני, טוען שבגמרות שלנו לא מופיעה כזאת גרסה, ולפי זה אין הבדל בין ארבע אמות ישנות לחדשות.
אמנם מצאנו בכמה וכמה כתבים עתיקים ביטוי זה: המקור הקדום ביותר הוא בספרו של אחד משיירתו של רבי יהודה החסיד, שעלתה ירושלימה בשנת תס"א, ותיעד את רשמיו בקונטרס "שאלו שלום ירושלים".
בסוף הקונטרס הוא כותב: ידוע שההולך ארבע אמות בארץ ישראל יש לו חלק לעולם הבא, ומנהג תלמידי חכמים של ארץ ישראל, כשהוא הולך במקום שעדיין לא היה שמה אומר הלכתי ארבע אמות חדשים.
גם על החזו"א מסופר, נהג לקח אותו לברית מילה, כשהגיעו לקרבת המקום, הגיעו לאתר שעדיין לא נסלל בו כביש, והנהג סירב לנסוע על החולות, כאשר נוסע נוסף הפציר בנהג, אמר החזו"א מיד עזוב אותו אל תבקש אנחנו נלך ארבע אמות חדשות בארץ ישראל.
וכן מסופר על הגרי"ח זוננפלד, שהיה מהלך כל יום ויום עוד ארבע אמות שלא הלך בהם מעולם פעם לצד מזרח עד שהרחיק וחזר והילך לצד מערב וכן הלאה.
וכן מסופר על הרב יהודה צדקה ונימק מפורשות טעמו משום ארבע אמות חדשות
יש שדוחים את כל הראיות הללו ואומרים שכל המקרים הללו טעמם היה משום חיבת הארץ, ולא מצד מצוות הליכה בארץ ישראל.
הבן איש חי כתב יש מצווה ללכת לטייל בארץ ישראל למקום שיש בו פרדסים ונמצאים שם פירות חשובים טובים ומתוקים ומשובחים במאד, אם כוונתם לשם שמיים בשביל מצוות חיבוב ארץ ישראל.
מדבריו למדנו שאם ההולכים לטייל יחשבו בשביל חיבת הארץ, הרי זו מצווה גמורה.
אמנם אם יש בזה ביטול תורה נחלקו בזה הפוסקים: הבן איש חי סבר שמותר אם כוונתו בשביל חיבת הארץ, ובשו"ת אז נדברו (יא, לד) סבר שאין דין להכיר את הארץ, ובלומדי תורה יש בזה משום ביטול תורה.
כתב הרב מרדכי גרוס: רצוי שבדרכים ילמדו מקראות ומאמרי חז"ל הק' ממעלות וסגולות ארץ ישראל השייכות לחלק שבה.
וישתדל להבחין בצד הרוחני שבטיול, לראות מעלותיה ותכונותיה של ארץ ישראל, וכן להכיר את גבולותיה של ארץ ישראל ונחלות השבטים.
כשרואה נוף מיוחד וכדומה יראה בזה מעשי ה', ויתבונן בנפלאות הבריאה של הקב"ה.
כשנוסעים לטיול ובפרט עם הבנים ראוי לילך למקומות שיכולים לשייכם לדברי חז"ל כגון מקומות עתיקים וכלים עתיקים שנאמרו במשניות וגמ'.
הליך ההדחה של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ החל ב-24 בספטמבר 2019, כאשר יושבת ראש בית הנבחרים, ננסי פלוסי, הכריזה כי בית הנבחרים של ארצות הברית יחל בחקירה של פרשת טראמפ–אוקראינה.
תהליך ההדחה החל לאחר דיווח של חושף שחיתות שטען כי דונלד טראמפ ניצל את מוסד הנשיאות ואת סמכויותיו לרעה במטרה לקדם את האינטרסים הפוליטיים האישיים שלו וניסה לשחד בכירים בממשל זר.
האשמות אלו נתמכו, לטענת חברי המפלגה הדמוקרטית, על ידי עדויות שנגבו מבכירי הממשל של טראמפ ועדים נוספים בזמן החקירה שמנהל בית הנבחרים.
לעומת זאת, חברי המפלגה הרפובליקנית טענו שמדובר בהליך הדחה פוליטי ללא ראיות ישירות להוכחת האשמה וכי יש ראיות שמפריכות את האישומים נגד הנשיא.
טראמפ זוכה מאשמה בפברואר 2020 בהצבעה בסנאט.
כל הסנאטורים הצביעו לפי שיוכם המפלגתי, למעט מיט רומני, מועמד המפלגה הרפובליקני לנשיאות בשנת 2012, שהצביע בעד אחד מתוך שני סעיפי האישום והיה לסנאטור הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית, שהצביע בעד הרשעת נשיא ממפלגתו שלו.
לאחר היבחרו של הנשיא טראמפ הגישו חברי קונגרס דמוקרטים כמה הצעות לפתוח בהליכי הדחה שנדחו.
לטענת הרפובליקנים בבית הנבחרים, דמוקרטים רבים בבית הנבחרים שאפו להדיח את הנשיא טראמפ למן היבחרו.
העילה לחקירת בית הנבחרים האמריקאי את ממשל טראמפ היא החשיפה של חושף שחיתות שזהותו לא נחשפה.
במהלך חודש יולי 2019, לאחר החלפת השלטון באוקראינה ובחירתו של הנשיא וולודימיר זלנסקי, עצר ממשל טראמפ, בהוראתו של הנשיא, מיליוני דולרים בכספי סיוע ביטחוני שהובטחו לאוקראינה.
מספר ימים לאחר מכן, ב-25 ביולי התקיימה שיחת טלפון בין טראמפ לזלנסקי, שם טראמפ העלה את האשמות השחיתות נגד ג'ו ביידן, היריב הפוליטי העיקרי שלו, וביקש מנשיא אוקראינה לבדוק את העניין.
לפי ההאשמות של הדמוקרטים נגד טראמפ, עצירת כספי הסיוע נעשתה במטרה להפעיל לחץ על ממשלת אוקראינה ובעיקר על זלנסקי, שלא היה ידוע אם ישתף פעולה עם הבקשות של טראמפ, ובכך ניצל את סמכויות הנשיא למטרות פוליטיות אישיות, ואולם זלנסקי עצמו הכחיש שוב ושוב שהופעל עליו לחץ בנושא.