tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מריאן יאראביצה (נולד ב-27 באפריל 1989 בצ'אדצה) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת סניצה.
בקיץ 2010, הוא הצטרף למועדון הפולני קרקוביה קרקוב עם חוזה חתום לארבע שנים.
ביוני 2011, הוא הושאל למועדון הבולגרי לודוגורץ ראזגרד לשנה אחת.
בסיום העונה מריאן זכה יאראביצה עם הקבוצה באליפות הליגה ובגביע, וחזר לקרקוביה בתום העונה לאחר שהסתיימה תקופת ההשאלה.
הוא שיחק בנבחרות הנוער של סלובקיה - נבחרת סלובקיה בכדורגל עד גיל 19 (Slovakia U-19) בשנת 2008, ונבחרת סלובקיה בכדורגל עד גיל 21 (Slovakia U-21) בשנים 2009-2010.
מריאן מור הייתה סופרת ומשוררת אמריקאית מודרניסטית, שנודעה בכתיבתה השנונה והאירונית.
אמה הייתה מרי וורנר, ואביה היה ג'ון מילטון מור, מהנדס מכונות וממציא; אביה סבל מהתמוטטות עצבים טרם לידתה של מור, והיא לא פגשה אותו מימיה.
מור גדלה בבית סבה הכומר, אבי אמה, עד מותו ב-1894. ב-1905 החלה ללמוד במכללת ברין מאר בפנסילבניה, וסיימה לאחר 4 שנים תואר ראשון בהיסטוריה, משפטים ומדע המדינה.
לאחר מכן לימדה בבית ספר בפנסילבניה, והחל מ-1915 החלה להתפרנס מכתיבת שירה.
ב-1919 פורסם במגזין הספרות "Others" שירה הידוע ביותר, "Poetry"; מאז פרסמה מור מגוון גרסאות נוספות של שיר זה.
מור עוררה עניין בקרב סופרים ומשוררים אמריקאים ידועים, בהם ת"ס אליוט, וולאס סטיבנס ועזרא פאונד.
מ-1925 עסקה מור גם בעריכת כתב העת הספרותי "The Dial", ועודדה משוררים צעירים כגון אליזבת בישופ ואלן גינסברג.
ב-1933 זכתה בפרס שירה ע"ש הלן הייר לווינסון.
אוסף השירה שלה, שיצא ב-1951, זכה לפרסים רבים, בהם פרס הספר הלאומי, פרס פוליצר ופרס בולינגן.
מור הפכה לסלבריטי בחוגי הספרות בניו יורק, השתתפה באירועי ספורט המוניים, והייתה ידועה בהופעותיה בלבושה הייחודי - כובע שלוש פינות וגלימה שחורה.
היא המשיכה לפרסם שירים בכתבי עת שונים, בהם The Nation וניו ריפבליק, וכן הוציאה אוספי שירה וביקורת.
מור התכתבה עם המשורר עזרא פאונד החל מ-1919, גם במהלך תקופת מאסרו אחרי מלחמת העולם השנייה.
היא התנגדה לאנטישמיות שלו ולתמיכתו בפאשיזם.
עמדותיה היו רפובליקניות שמרניות והיא תמכה בנשיא הרברט הובר.
מור התגוררה החל משנות ה-30 בברוקלין שבניו יורק, וב-1966 עברה למנהטן.
היא נפטרה ב-1972, ונקברה בגטיסבורג, פנסילבניה, סמוך לקבר אימהּ.
טרקלין ביתה וארכיון מסמכיה והתכתבויותיה שמורים במוזיאון וספריית רוזנבך בפילדלפיה.
מריאן הירש (באנגלית וגרמנית: Marianne Hirsch, נולדה בשנת 1949 בטימישוארה) היא פילולוגית והיסטוריונית של התרבות האמריקאית, יהודייה ילידת רומניה, מומחית בספרות השוואתית, מחברת מחקרים על הזיכרון התרבותי והעברת הזיכרון של השואה אל הדורות הבאים.
התעניינה, בין השאר, בתפקיד הצילומים המשפחתיים בבניית הזהות של פרטים ומשפחות וכמדיום לבדיקה, לשילוב ולשילוב מחדש בזהויות אלה של העבר, לרבות אירועים טראומתיים, כדוגמת השואה.
מריאן הירש נולדה כמריאנה הירש בעיר טימישוארה בדרום-מערב רומניה.
הוריה, קרל הירש, יליד נובה סליציה ולוטה לבית גוטפריד מצ'רנוביץ התחתנו בגטו צ'רנוביץ.
בשנת 1945, אחרי השחרור, עברו לגור זמנית בטימישוארה.
גם הסבים היו יהודים תושבי בוקובינה: הסבים מצד האם היו מסדגורה, מצד האב הסב היה מוואמה, סוצ'אבה, והסבתא - מצ'רנוביץ.
מריאן הירש בילתה את ילדותה בבוקרשט, משם היגרה עם המשפחה לווינה בשנת 1961. ב-1962 התיישבה המשפחה בארצות הברית.
הירש למדה באוניברסיטת בראון, שבה סיימה תואר ראשון ותואר שני, ובשנת 1975 את הדוקטורט בתחום הספרות ההשוואתית.
מריאן הירש נשואה להיסטוריון יליד בוליביה לאו סיפצר, שהוריו נמלטו מאוסטריה.
שפת האם שלה היא גרמנית, והיא מדברת גם רומנית, צרפתית ואנגלית.
למשך 30 שנה בשנים 1974–2004 לימדה בדארטמות' קולג', אחת האוניברסיטאות הפרטיות מליגת הקיסוס היוקרתית בארצות הברית, החל משנת 1989 כפרופסור.
בשנת 1977 הייתה למשך שנה פרופסור אורח לספרות צרפתית ומדעי הרוח באוניברסיטת ואנדרבילט.
החל משנת 2000 היא פרופסור לספרות אנגלית והשוואתית באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
היא הייתה סגן יושבת ראש ויושבת ראש של האיגוד ללשון מודרנית באמריקה.
היא פרסמה ספרים ומאות מאמרים מדעיים.
אחד הנושאים העיקריים שהעסיקו את הירש הוא העברת הזיכרונות מדור לדור.
בספרה - The Generation of Postmemory:Writing and Visual Culture After the Holocaust (דור הבתר-זיכרון: כתיבה ותרבות חזותית אחרי השואה) היא הראתה כי זיכרונם של אירועים טראומטיים שעברו ההורים, הסבים או בני משפחה אחרים, חיים בתוך צאצאיהם, כאילו אלה האחרונים חוו בעצמם את החוויות האיומות שסיפרו האחרים.
לצורך הדגמה לתאוריה זו, הביאה מריאן הירש מסיפורי ניצולי השואה מצ'רנוביץ ומסיפורי צאצאיהם, כולל הרשמים המוטבעים על ידי חפצים ותמונות שנשארו מן התקופה ההיסטורית.
סוג זה של זיכרון, המושפע על ידי דמיונות השלכתיים ויצירה מחדש, כונה על ידי מריאן הירש "בתר-זיכרון" או "פוסט-זיכרון" (post-memory).
המושג יושם על ידי מחברים שונים גם בסיטואציות טראומתיות, היסטוריות ותרבותיות אחרות.
במחקרים אחרים (כמה מהם בשיתוף פעולה עם בעלה, לאו סיפצר) הנוגעים בתצלומים ישנים, הושפעה מריאן הירש על ידי המושג punctum של רולאן בארת ופיתחה את המושג "נקודות זיכרון" המקשר את הצילומים לזיכרון.
מריאן הירש נשואה להיסטוריון לאו ספיצר, שנולד ב בוליביה.במשפחה של יהודים פליטים מאוסטריה.
שפת האם שלה היא גרמנית, כמו כן מדברת רומנית, צרפתית ואנגלית.
מריאמפולה (בליטאית: Marijampolės savivaldybė) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא.
המחוז הוא אזור בדרום מערב ליטא הגובל בפולין ובאזור קלינינגרד.
הוא שוכן על ציר 'דרך בולטיצה', אחד מצירי המעבר העיקריים של ליטא, ומחבר בין המדינות הבלטיות למערב אירופה.
קצת יותר מ-5% מאוכלוסיית המדינה גרים באזור זה, בו יש ענפי מסחר ותחבורה מפותחים.
התוצר לנפש של האזור בשנת 2016 הסתכם בכ-59% מהממוצע הארצי, אולם שיעור האבטלה (10.4%) היה מעל הממוצע הארצי (7.9%).
מחוז-משנה מריאמפולה משתרע על פני 755 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2014, 58,714 איש.
העיר מריאמפולה היא הגדולה ביותר במחוז-המשנה ובה גרים מרבית תושביו, היא משמשת כמרכז המנהלי שלו ושל מחוז מריאמפולה כולו.
מלבד בירת המחוז מריאמפולה ישנן במחוז המשנה שש עיירות: דאוקשיאי, גודליאי, איגלישקיליאי, ליודבינבס, ססנבה ושונסקאי; ו-276 כפרים קטנים וחוות.
מריאן אנטולוביץ' (בקרואטית: Marijan Antolović; נולד ב-7 במאי 1989) הוא כדורגלן עבר קרואטי-בוסני ששיחק בעמדת השוער.
אנטולוביץ' התחיל את הקריירה שלו בציבאליה.
כשסיים את גיל הנוער עלה לקבוצה הבוגרת בה שימש שוער שני, ולאחר שנתיים הפך לשוער הראשון של הקבוצה.
בעונה זו רשם 30 הופעות והיה שחקן משמעותי במערך של הקבוצה שסיימה את העונה במקום השלישי.
בקיץ חתם בלגיה ורשה מליגת העל הפולנית.
את העונה התחיל כשוער ראשון, אך גילה יכולת ירודה ואיבד את מקומו בהרכב.
בינואר הושאל לבוראץ באניה לוקה עד לסיום העונה.
בקיץ הושאל שוב הפעם לז'לייזניצ'אר סרייבו עימה זכה באליפות המדינה שזהו התואר הראשון שלו בקריירה כשוער ראשון.
בקיץ עזב באופן רשמי את לגיה וחתם בז'לייזניצ'אר.
בינואר חתם בהפועל חיפה כמחליפו של פז'מיסל קובאז'.
בקיץ חתם בקופר מליגת העל הסלובנית.
בקיץ חזר לקרואטיה וחתם באוסייק.
ב-11 באוגוסט 2020, אנטולוביץ' חתם בציבאליה.
אנטולוביץ' נולד בקרואטיה להורים ממוצא בוסני.
ב-27 בנובמבר 2014 קיבל אזרחות בוסנית.
מריאן, נסיכת הולנד (שם מלא: וילהלמינה פרדריקה לואיזה שארלוט מריאן, בהולנדית: Wilhelmina Frederika Louise Charlotte Marianne; 9 במאי 1810 - 29 במאי 1883) הייתה אשתו של אלברכט, נסיך פרוסיה.
מריאן נולדה ב-9 במאי 1810 בברלין, שהשתייכה לממלכת פרוסיה, לוילם השישי, נסיך אורנז' ווילהלמינה מפרוסיה, מלכת הולנד, בתם של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה ופרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
ב-14 בספטמבר 1830 התחתנה מריאן עם בן דודה אלברכט, נסיך פרוסיה, בנו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
בשנת 1845 נפרדה מריאן מבעלה אלברכט, לאחר שגילתה שבגד בה, ועברה לגור עם מאהבה יוהנס ואן רוסום, ובשנת 1849 התגרשו השניים באופן רשמי.
7 חודשים לאחר מכן ילדה מריאן את בנה מוואן רוסום - יוהנס וילם ואן ריינהארטשאוזן, וכתוצאה מכך ניתקו עמה את הקשר בני משפחתה ומשפחת בעלה לשעבר.
בשנת 1855 קנתה מריאן את ארמון ריינהארטשאוזן על יד ארבאך, והפכה אותו למרכז תרבותי באזור הריין.
בשנת 1861 מת בנה יוהנס וילם, ובשנת 1873 מת אף ואן רוסום - מאהבה במשך 34 שנים.
ב-29 במאי 1883 מתה מריאן ונקברה באחוזתה שבארמון ריינהארטשאוזן, ובנה אלברכט, נסיך פרוסיה ירש את אחוזתה.
כיום משמשת האחוזה כבית מלון בדרגת 5 כוכבים.
ב-14 בספטמבר 1830 התחתנה מריאן עם אלברכט, נסיך פרוסיה, בנו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, ממנו היו לה 4 ילדים:
מריאן מילר היא קצינה בדימוס בדרגת גנרל, בתפקידה האחרון שירתה כמפקדת פיקוד התובלה של חיל האוויר של ארצות הברית.
מילר סיימה ב-1981 לימודי תואר ראשון במשפט פלילי באוניברסיטת המדינה של אוהיו, אותם עשתה במסגרת מלגה מתוכנית הכשרת קצונת המילואים של חיל האוויר של ארצות הברית.
עברה קורס טיס בבסיס ויליאמס באריזונה וקורס מדריכי טיסה בבסיס רנדולף בטקסס.
שירתה כמדריכה וטייסת מטוסי אימון T-37 טוויט ושימשה סגנית מפקד טייסת האימונים 96. עברה הסבה למטוסי תובלה לוקהיד C-141 סטארליפטר ושירתה בטייסת התובלה 8 ובטייסת התובלה 313 בבסיס מקורד במדינת וושינגטון.
שימשה סגנית להק המבצעים של כנף התובלה 459 בבסיס אנדרוז במרילנד והשתתפה במלחמת המפרץ.
בתפקידה הבא שימשה קצינת המבצעים של טייסת התובלה 756 בבסיס.
בשנים 1995–1998 שירתה במטה חיל האוויר כראש ענף תובלה אסטרטגית וקצינת תכנון במחלקת המילואים.
בינואר 1998 מונתה לקצינת מבצעים בכנף התובלה 459.
טרם פיגועי 11 בספטמבר ב-2001 עבדה כמסעדנית ושקלה לפרוש מקריירת המילואים בחיל האוויר, אך בעקבות הפיגועים החליטה להמשיך בשירות.
ושימשה טייסת מילואים על מטוסי C-5 גלקסי.
במאי 2004 מונתה למפקדת להק המבצעים של כנף התובלה 932 ובינואר 2006 מונתה למפקד הכנף.
בינואר 2008 מונתה למפקד כנף ניידות אווירית 349. בנובמבר 2009 מונתה לראש ענף תכנון ודרישות בפיקוד המילואים של חיל האוויר, בינואר 2012 מונתה לסגנית לענייני שותפויות אסטרטגיות לקצין התכנון של המטות המשולבים.
באוקטובר 2013 מונתה לסגנית מפקד פיקוד המילואים של חיל האוויר.
ביולי 2016 קודמה לדרגת לוטננט גנרל ומונתה לקצינת המילואים הראשית ומפקדת פיקוד כוחות המילואים של חיל האוויר.
היא האישה הראשונה לכהן בתפקיד זה, וקצינת המילואים הראשונה בחיל האוויר בדרגת לוטננט גנרל.
בספטמבר 2018 מונתה למפקדת פיקוד התובלה של חיל האוויר בדרגת גנרל.
כיהנה בתפקיד עד פרישתה באוגוסט 2020.
במהלך שירותה צברה מעל 4,800 שעות טיסה, על מטוסי T-37 טוויט, T-38 טאלון, בואינג C-17, C-5 גלקסי, לוקהיד C-141 סטארליפטר, מקדונל דאגלס KC-10A, בואינג C-40 קליפר, מקדונל דאגלס C-9. היא השתתפה במלחמת המפרץ, במשימות בקוסובו, במלחמת עיראק ובמלחמה העולמית בטרור.
מילר בעלת תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת טריידנט בקליפורניה, בוגרת המכללה לפיקוד ומטה והמכללה למלחמה של חיל האוויר ובוגרת קורס בכירים באוניברסיטת הרווארד.
מריאן ורשנין פון ורש היה אציל וגנרל קרואטי בצבא האוסטרו-הונגרי אשר שימש כמושל בוסניה והרצגובינה.
ורשנין נולד ב-1 בפברואר 1847 בעיר גוניה אשר השתייכה לממלכת סלאבוניה אשר הייתה חלק מהאימפריה האוסטרית.
העיר נמצאת כיום בתחומי קרואטיה המודרנית.
הוא למד בבית הספר לצוערים ברייקה, ולאחר מכן נכנס ללימודים באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט.
ב-1866 הוא התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי בדרגת לויטננט, והוצב ברגימנט הרגלים ה-78. ובין 1869–1871 למד בקריגסשולה (בית ספר לקצינים) בווינה.
ב-1 בינואר 1872 הועבר למטה הדיוויזיה ה-2 בווינה, וב-1 במאי של אותה שנה הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
שנה לאחר מכן הוא קודם לדרגת האופטמן.
ב-1881 הוא הועלה לדרגת מיור ומונה לראש מטה הדיוויזיה ה-9 בפראג.
ב-1888 הוא קודם לדרגת אוברסט, וב-4 בדצמבר 1893 מונה למפקד הבריגדה ה-48 בפשמישל.
ב-1894 הוא קודם לדרגת גנרל מיור, ובין אוקטובר 1896 למרץ 1897 פיקד על הבריגדה ה-3. לאחר מכן קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-18 במוסטר, והועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
ב-1908 הוא הועלה לדרגת גנרל.
ב-7 במרץ 1909 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-15 אשר הוצב בסרייבו, ובמקביל מונה למושל בוסניה והרצגובינה.
זמן קצר לאחר מכן הועבר הפיקוד על הקורפוס למוריץ פון אופנברג, אולם תפקיד המושל נותר בידי ורשנין.
הלאומנים הבוסנים ראו בוורסנין מדכא, והוא היה מועמד להתנקשות בידי ארגון הטרור היד השחורה.
ב-10 ביוני 1910 ניסה בוגדן ז'רייץ' להתנקש בחייו בטענה ש"הוא הרוויח את הקריירה שלו על ידי כך ששפך את דם אחיו".
הוא ירה בו חמישה כדורים, ולאחר שסבר שוורשנין מת התאבד בעצמו.
למרות שלמעשה ורשנין רק נפצע, ואף קיבל תואר פרייהר מפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ניסיון ההתנקשות הרתיע אותו והוא החל לשקול פרישה.
ב-10 במאי 1911 התקבלה בקשתו לפרישה, וב-10 ביולי של אותה שנה הוא פרש לאחר 45 שנות שירות והוחלף בידי אוסקר פוטיורק.
לאחר פרישתו חי בווינה עד מותו ב-22 באפריל 1917 בגיל 70.
מריאם רג'אווי (בפרסית: مریم رجوی; נולדה בשם مریم قجر عضدانلو ב-4 בדצמבר 1953) היא פוליטיקאית איראנית המכהנת כמנהיגת תנועת מוג'אהדין ח'לק, ארגון החותר תחת ממשלת איראן במטרה להפילה מהשלטון.
רג'אווי היא גם הנשיאה הנבחרת של המועצה הלאומית העליונה להתנגדות באיראן (NCRI), אשר נוסדה ב-1993. היא נשואה למסעוד רג'אווי שנעלם; השניים מכהנים יחד כמנהיגי תנועת מוג'אהדין ח'לק.
רג'ווי נולדה ב-4 בדצמבר 1953 בטהראן בירת איראן.
היא גדלה שם כבת של עובד מדינה מהמעמד הבינוני, צאצא לשושלת הקאג'ארית.
היא למדה באוניברסיטת שריף לטכנולוגיה, והיא בעלת תואר B.S.
רג'ווי הצהירה כי האקטיביזם הפוליטי שלה התחיל כשהייתה בת 22, בעקבות מות אחותה נרג'ס בידי המשטרה החשאית של השאה מוחמד רזא שאה פהלווי, אז היא הפכה לחברה במוג'אהדין ח'לק, והחלה את הקריירה הפוליטית שלה.
היא גויסה על ידי מסעוד רג'אווי לתוך מבנה הפיקוד שלו, במסגרת מבצע "אור נצחי", שבו היו יותר נשים מגברים, במה שמציב זאת כהפיכה חוקתית.
רג'ווי שימשה כמארגנת תנועת הסטודנטים נגד השאה בשנות השבעים.
ב-1979, היא הפכה לפקידה של המחלקה החברתית של המוג'אהדין ח'לק, שם שירתה עד 1981. היא הייתה מועמדת לפרלמנט ב-1980. ב-1985 הפכה למנהיגה המשותפת של המוג'אהדין ח'לק, ושימשה בתפקיד זה עד 1989, כאשר הפכה למזכירה הכללית עד 1993.
ב-1982 עברה להתגורר בפריז, שם שוכן המטה המדיני של המג'אהדין ח'לק, שנחשבו באותה עת לאופוזיציה העיקרית למשטר האיראני.
ב-2003 פשטה המשטרה הצרפתית על משרדיה של רג'אווי.
היא נעצרה, ונכסי המועצה הלאומית העליונה להתנגדות באיראן הוקפאו על ידי ממשלת צרפת.
ב-12 בנובמבר 2014, בעקבות עתירה לבית משפט שהוגשה בידי פוליטיקאים ממפלגת הליברל-דמוקרטים כתוצאה מהחלטת שרת הפנים דאז תרזה מיי לאסור את כניסתה של רג'אווי למדינה, חזר בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת על החלטתו לאסור את כניסתה לאחר שהחלטה זו הוצגה לראשונה ב-1997.
בהצהרה שגינתה את תקיפות המדינה האסלאמית במתקפת הטרור בטהראן, אמרה רג'אווי כי "ההתנהלות של המדינה האסלאמית מועילה בבירור למנהיג העליון של המשטר האיראני ח'אמנאי, אשר מברך אותה בלב שלם בתור הזדמנות להתגבר על המבוי הסתום והבידוד האזוריים והבינלאומיים של משטרו".
במניפסט בן עשר נקודות שפורסם על ידי מריאם רג'ווי, מוצגת תוכנית לשינוי באיראן.
היא מציינת את מחויבותה להצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם ולכלים בינלאומיים אחרים.
היא קוראת לביטול עונש המוות, ליצירת מערכת משפטית מודרנית ולעצמאות השופטים.
רג'אווי תומכת בהפסקת המימון של טהראן לחזבאללה, לחמאס וקבוצות מיליטנטיות אחרות, וכן במחויבות לדו-קיום בשלום, וליחסים עם כל המדינות וכיבוד תקנון האומות המיוחדות הבינלאומיות.
רג'אווי הציגה לראשונה את תוכניתה במועצת אירופה ב-2006; תוכניתה תומכת בשוויון מגדרי מלא בזכויות פוליטיות וחברתיות, ובמיוחד מחויבת לשותפות שווה של נשים בהנהגה הפוליטית.
תוכניתה בת 10 הנקודות לעתידה של איראן קובעת כי כל צורה של אפליה נגד נשים תבוטל וכי נשים תהיינה זכאיות לבחור את בגדיהן באופן חופשי.
התוכנית מציעה לבטל עונשים אכזריים ומשפילים.
בשנת 2003 היא נעצרה על ידי משטרת פריז לצד כ-150 חברי המוג'אהדין ח'לק על "התכוננות לבצע או לממן פעולות טרור".
היא ועוד 23 חברי המוג'אהדין ח'לק נחקרו בחשד ל"התקשרות עם עבריינים ביחס למבצע טרור".
החקירה איבדה את המומנטום, ורבות מההגבלות על תנועת החשודים הוסרו ב-2006 והותירו תשעה אנשים לחקירה על איסור הלבנת הון.
בשנת 2014, כל ההאשמות בוטלו.
בחודש יולי 2010 הוציא בית הדין הפלילי העיראקי העליון צו מעצר ל-39 חברי המוג'אהדין ח'לק, בגין פשעים נגד האנושות תוך כדי דיכוי ההתקוממות בעיראק בשנת 1991.
מריאם באנמ'ברק-אלויסי היא במאית קולנוע ותסריטאית מרוקאית.
מריאם באנמ'ברק-אלויסי נולדה ב-21 ביולי 1984 ברבאט, עיר הבירה של מרוקו.
היא למדה במכון הלאומי לשפות ותרבויות המזרח בפריז, שם היא למדה ערבית.
מאוחר יותר, בשנת 2010, היא למדה בימוי בבית ספר לקולנוע "אינסאס" שבבריסל.
מריאם באנמ'ברק-אלויסי ביימה חמישה סרטים קצרים בבריסל, שני סרטים שקיבלו תשומת לב הם "Nor" (ולא) שביימה בשנת 2013, ו-"Jennah" (ג'ינה) שביימה בשנת 2014. מריאם באנמ'ברק-אלויסי יצרה תערוכה במוזיאון ויקטוריה ואלברט שבלונדון.
בשנת 2017, העניקה קרן גן לקולנוע (the Gan Foundation for Film), התומכת בפרויקטים הראשונים והשני באורך מלא, למריאם באנמ'ברק-אלויסי מענק בסך 53,000 אירו, כאחד מחמשת הזוכים.
הקרן מספקת תמיכה ליוצרים הזוכים להפקה ולהפצה של הסרטים שלהם.
גם באביב של שנת 2017, קיבלה מריאם באנמ'ברק-אלויסי תמיכה על ידי מכון הסרטים דוחה (Doha Film Institute) .
בשנת 2014 יצא לאור הסרט הקצר "ג'נה".
הסרט נכתב על ידי מריאם באנמ'ברק-אלויסי, והוא מספר על ילדה בת 13 שגדלה במרוקו.
בשנת 2015, זכה הסרט בפרס חבר המושבעים בפסטיבל הסרטים של אטלנטה.
הוא גם זכה בפרס בפסטיבל הסרטים של רוד איילנד .
בשנת 2018 פורסם הסרט המלא "סופיה".
הסרט נכתב ובוים על ידי מריאם באנמ'ברק-אלויסי, והוא מספר על נערה בשם סופיה, שאינה יודעת שהיא בהיריון עד שהיא נכנסת לעבודה.
בת דודתה, לנה, סטודנטית לרפואה מבינה מה קורה לסופיה ולוקחת אותה לבית חולים.
במרוץ נגד הזמן, בית החולים מעניק לצעירה 24 שעות כדי לספק תיעוד של אביו של הילד לפני התראה המשטרה.
יחד עם בת דודתה, סופיה מנסה לאתר את הבחור שפגשה רק פעם אחת.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן, וזכה בפרס התסריט הטוב ביותר.
בנוסף הוא קיבל תשואות טובות מן הקהל בפסטיבל.
שם הסרט במקורשם הסרט בעבריתתפקידשנההערותNorולאבמאית, תסריטאית2013סרט קצר, צולם בבריסל בירת בולגריהJennahג'ינהבמאית, תסריטאית2014סרט קצר, זכה בפרס בפסטיבל הסרטים של רוד איילנדSofiaסופיהבמאית, תסריטאית2018סרט באורך מלא, זכה בפרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן
מריאמה חאן היא במאית קולנוע, משוררת, פעילה תרבותית וחוקרת גמבית.
כיום היא מלמדת היסטוריה אפריקאית ותרבות בקולג' להמן שבניו יורק.
מריאמה חאן נולדה לאב סנגלי ולאם גמבית.
היא גדלה בעיר החדשה של בריקמה ברובע קומבו המרכזי שבגמביה.
מריאמה חאן התחילה לעשות סרטים דוקומנטריים קצרים כתלמידה של הנרי פלט באוניברסיטת ברנדייס.
היא עשתה כמה סרטים דוקומנטריים בין השנים 2008-2009. סרטה "Sutura: Rape and Justice in Senegal" (בתרגום חופשי לעברית: סוטורה: אונס וצדק בסנגל) זכה בפרס בקרן האומות המאוחדות , וסרטה "The Journey Up The Hill" (בתרגום חופשי לעברית: המסע במעלה הגבעה) הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי Cinekambiya בשנת 2016.
בגמביה עבדה מריאמה חאן כסגנית מנהל היחידה לניתוח המדיניות במשרד הנשיא.
הנשיא יחיא ג'אמה מינה אותה למזכ"ל שירות המדינה של גמביה בשנת 2010, אם כי המינוי נמשך רק כמה חודשים.
לאחר מכן היא מונה לתפקיד מזכיר קבוע במשרד ללשכת כוח אדם.
בשנת 2018 היא כתבה מכתב פומבי לנשיא אדאמה בארו, להגנה על מוסה באטי, אחד מחמישה שוטרים שנאשמו ברצח לאחר מותם של שלושה מפגינים צעירים בעצרת נגד זיהום בפאראבה בנטה .
כיום מריאמה חאן מלמדת היסטוריה אפריקאית ותרבות בקולג' להמן שבניו יורק.
שם הספר בעבריתשם הספר במקורשנת הוצאההערותפוטה טורוFuta Toro2003שירהג'אפורה: מנשק אותך עם שפתיים פוגעותJuffureh : kissing you with hurting lips2004שירה, נכתב עם באמבה חאןמשלי הסנגמביהProverbs of the SeneGambiaנכתב עם באמבה חאן
שם הסרט בעבריתשם הסרט במקורסוטורה: אונס וצדק בסנגלSutura: Rape and Justice in Senegalהמסע במעלה הגבעהThe Journey Up The Hill
מריאם נדגירה היא זמרת, שחקנית, מחזאית, במאית קולנוע, ומפיקת סרטים אוגנדית.
נדגירה נולדה בקמפלה, אוגנדה לשרה נאבוטו ונסיך הבוגאנדה, קיזיטו סגאמוונגה.
אחרי לימודי בית ספר בקמפלה, סיימה תואר ראשון בשיווק באוניברסיטת מקררי ותואר נוסף מאותה אוניברסיטה במוזיקה, דרמה ומחול.
נדגירה התחיל בתור שחקנית תיאטרון בקמפלה כשהייתה בתיכון, בגיל 15, ובהמשך, בשנת 1987, הצטרפה ללהקת התיאטרון המפורסמת של אומוגאווה נדוגווה, פנינים שחורות, שם נשארה עד 1993. במסגרת זו היא כיכבה במספר מחזות.
בתקופה זו, כתבה בשיתוף את המחזה הראשון שלה שכותרתו "Engabo Y'addako".
מאוחר יותר נדגירה, יחד עם קייטו לובוואמה ואהראף סימווגררה הקימו קבוצת תיאטרון, אנסמבל היהלומים, וביחד הם כתבו מספר מחזות.
מאוחר יותר, נדגירה יסדה את התוכנית האוגנדית The Next Ugandan Music, מופע בסגנון "אמריקן איידול".
היא גם פתחה סדנת הכשרה עבור יוצרי סרטים במרכז שהקימה, מרכז מריאם נדגירה לקולנוע ואמנויות הבמה, אשר מאפשר מקום ליוצרי קולנוע לפתח את העבודות שלהם.
במהלך הקריירה שלה, עברה נדגירה מתיאטרון גם לטלוויזיה ולקולנוע, ואף מופיעה ומקליטה כזמרת.
מריאמה הימה ינקורי היא במאית קולנוע, אתנולוגית, ופוליטיקאית ניז'רית.
היא הייתה לאישה הניז'רית הראשונה לביים סרט קולנוע בשנת 1980, היה מזכירת המדינה לקידום נשים והגנה על ילדים, ומאוחר יותר הייתה האישה הראשונה לשמש כשגרירת ניז'ר לצרפת.
הימה נולדה בניאמיי בשנת 1951, ולמדה במוסדות השכלה מקומיים עד לקבלת תואר ראשון.
ב-1973, היא עזבה לצרפת ולמדה אתנו-לינגוויסטיקה באקול פראטיק דה אוטז אטיד בפריז.
היא סיימה את הדוקטורט שלה ב-1989 באוניברסיטת פריז X באנתרופולוגיה.
בשנות ה-1980 וה-1990 היא עשתה חמישה סרטים תיעודיים, האישה הניז'רית הראשונה לעבוד כבמאית קולנוע.
באותה תקופה, הימה החלה לשמש כמשמרת במוזיאון הלאומי של ניז'ר בניאמיי, ובין 1992 ל-1996 כיהנה כמנהלת המוסד.
ב-1990, היא מונתה כדירקטורית התרבות הלאומית.
ב-1996, התמנתה הימה לתפקיד מזכירת המדינה לקידום נשים והגנת ילדים על ידי הנשיא אברהים בארה מיינסרה.
לאחר מכן, היא שימשה כשרה לפיתוח חברתי של ניז'ר.
ב-1997 מונתה הימה לתפקיד שגרירת ניז'ר לצרפת, האישה הראשונה לשמש כשגרירה בניז'ר.
למרות מותו של מיינסרה ב-1999 במהלך ההפיכה הצבאית, היא נשארה השגרירה בפריז עד 2003.
הימה היא שבלייה וקצינה בכירה במסדר המצוינות הלאומי ומפקדת ב-Ordre des Palmes Académiques, שניהם מסדרי כבוד צרפתיים.
נכון ל-2013, היא לא זכתה לכל אות או כבוד ניז'רי.
סרטיה של הימה הם סרטים תיעודיים, התמקדים באומנים אשר עובדים בניאמיי.
הם זכו בפרסים בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים, כולל בפסטיבל ונציה ופסטיבל בוברג.
מריאמה בה (17 באפריל 1929 – 17 באוגוסט 1981, Mariama Bâ) הייתה סופרת סנגלית, שכתבה בצרפתית ופעילה חברתית בה.
תסכולה ממעמדן של נשים באפריקה הוביל אותה לכתיבת הרומן הראשון שלה, "מכתב ארוך כל כך".
זו הייתה הפעם הראשונה בה הוצג מצבם של הנשים הסנגליות בצורה עמוקה ומורכבת.
הרומן אותו כתבה סלל דרך לנשים אפריקאיות בכלל ולנשים סנגליות בפרט לבטא את כאבן ורצונן לחלוק אותו עם נשים אחרות ועם שאר העולם.
מגיל צעיר ביקרה את מה שהיא זיהתה כאי-שוויון מגדרי בתרבות האפריקאית.
על אף שגדלה אצל סבה וסבתה המסורתיים, שלא האמינו בלימוד נשים, היא זכתה לחינוך.
בה התחתנה עם חבר הפרלמנט הסנגלי, אביה דיופ-טאל, אך הזוג התגרש והיא נשארה לגדל את תשעת ילדיהם.
התסכול שלה מגורל הנשים האפריקאיות – וגם הקבלה המאוחרת של גורל זה – מתועד ברומן הראשון שכתבה ופורסם ב-1979, "מכתב ארוך כל-כך", Une si longue lettre .
ביצירה החצי-אוטוביוגרפית הזו, בה מתארת את התסכול של אישה שבעלה נפטר, והיא נשארה לחלוק את האבל עם אשתו השנייה והצעירה במשך תקופת העידה.
חוקרת הספרות אביולה ירלה כתבה שהספר הוא "ההצגה הכי עמוקה של מצב הנשים בסיפורת האפריקאית".
הספר היה הראשון לזכות בפרס נומה על פרסום באפריקה בשנת 1980.
מארימה בה נפטרה שנה לאחר צאת ספר הביכורים שלה, בתום מלחמה ממושכת במחלה.
היא נפטרה לפני פרסום הרומן השני שכתבה, Un chant écarlate, אשר גלל את סיפור אהבתם הבלתי אפשרי של גבר ואישה מרקעים אתניים שונים, הנלחמים בקשיחות של המסורת.
הרומן מתמקד בהעלאת זכרונות של מורה סנגלית, מוסלמית, בעלת חינוך צרפתי, בגיל העמידה, בשם רמאטולאיה (Ramatoulaye), בזמן העידאת (Iddat), תקופת האבלות הנמשכת 4 חודשים ו10 ימים של האלמנה המוסלמית.
בספר, שכולו מכתב ארוך המיועד לחברתה, איסאטו, רמאטולאיה נזכרת בחייה עם מודו פול (Modou Fall) המנוח, בעלה מזה 30 שנה.
מריאמה מספקת דרך הספר הצצה לחייה ולחייהן של נשים נוספות מאותה תקופה.
אף על פי שהרומן מתמקד בבניית זהותה של רמאטולאיה כאינדיבידואלית, ההרהורים שלה טומנים בחובם פרטים הנוגעים בזהות הקולקטיבית של נשים בתוך ומחוץ למלייה הסוציאלי-תרבותי שלה.
בדרך התמודדותה של גיבורת הסיפור עם סיטואציה שונות, כמו ההיריון של בתה או החיים הפוליגמים שכפה עליה בעלה, ניתן ללמוד על העולם הנשי הסנגלי.
בספר נבחנים נושאים הנוגעים בזהות אישית ובזהות קולקטיבית, דרך התייחסות לגזע, מעמד, מגדר ודת, והוא נחשב לעמוד תווך בעולם ההגות הנשית האפריקאית.
פמיניזם אפריקאי ויצירותיה של בה
לפי החוקרת, נעומי נקאלה (Naomi Nkealah), העיסוק בפמיניזם, תחום שנחשב פרטי, אישי ומוצנע, מעורר מידה של בושה בקרב תרבויות אפריקאיות שונות.
ואמנם, אף על פי שהם אינם קוראים לעצמם פמיניסטים אפריקאים, אפריקאים רבים מוצאים חשיבות רבה ביצירת שיח על מקום האישה בחברה האפריקאית ואף פועלים למען הנשים.
עם זאת, ישנה רתיעה מלהיקשר למונח עצמו - 'פמיניזם'.
הרתיעה הזו נובעת מתוך ההקשרים הקיצוניים שהמונח 'פמיניזם' נקשר בהם: קשרים רומנטיים בין נשים, שנאת הגבר ונושאים נוספים הנחשבים רגישים ואינם מקובלים בשיח החברה האפריקאית.
לפי החוקרת רזוואנה חביב לאתה (Rizwana Habib Latha), ישנם אפריקאים רבים שרואים את הפמיניזם כעוסק ומייצג את החברה הלבנה המערבית, תוך שהוא מתעלם מבעיות איתן מתמודדות נשים בחברה האפריקאית.
לשיטתם, הפמיניזם המערבי והלבן מייצג את התרבות הלבנה, המהולה בגזענות ממנה הם סבלו שנים רבות ועודם סובלים.
ואולם, למרות הסלידה מן המושג עצמו, אפריקאים כן מתעסקים בנושאים הקשורים למגדר בחברה שלהם ואף פועלים למען שינוי.
אקטיביסטיות אפריקאיות פעלו לאורך השנים למציאת מושג שיחליף את הפמיניזם ממנו סלדו.
הבעיה בה נתקלו היא שכל מושג שנמצאו, תאם פלח מסוים באוכלוסייה והדיר חלקים אחרים ממנה.
הפמיניזם האפריקאי אינו מבוסס על תרבות אפריקאית אחת ומכאן שהוא קטן מכדי להכיל את ככל המשמעויות של הפמיניזם כפי שאלה התגבשו במדינות השונות באפריקה.
הפרדוקס הנוצר, כאמור, הוא שהדגש של הפמיניזם האפריקאי במקומות מסוימים ממדר נשים מתרבויות אחרות שחשות שוליות - במודע או שלא במודע - על ידי התרבות הדומיננטית שעל חפציה וסמליה המודל הפמיניסטי הספציפי בנוי.
קרי, הפמיניזם הסנגלי, שעל יוצריו נמנית בה, שונה מפמיניזם קנייתי, דרום אפריקאי או ניגרי.
מושג נוסף שצמח במדינות שונות באפריקה בניסיון להחליף את הפמיניזם הוא וומניזם (womanism).
הוומניזם לא מנסה לחקות את הפמיניזם המערבי אלא מציג גוון אחר של המילה, כשההבדל הגדול בין השניים הוא ביחס לגברים - הוומניזם פועל לא נגד, אלא תוך שיתוף פעולה עם הגברים.
המושג התפתח באפריקה, ובעזרת מחקרה של אליס קופר הוא התבסס בחברה.
המחקר של קופר מציג את ה-וומניזם כמקבע את מעמדו דרך שמירה על ערכים חשובים בתרבות האפריקאית כגון קהילתיות, נשיות ואימהות, תוך כדי שהוא מבקש להתגבר לא רק על האפליה המגדרית אלא גם על האפליה המבוססת על גזע או על המעמד הכלכלי, אשר משפיעים על החברה האפריקאית כולה.
אף על פי שהתחיל באפריקה, הוומניזם הוא מונח גלובלי, המסייע בהגדרת החוויה של נשים שחורות במקומות שונים בעולם.
ישנן גישות שונות גם בתוך הוומניזם האפריקאי - למשל, קיימים פערים בין התומכות באהבה נשית בלי תנאי (מינית או לא מינית) ובין המחזיקות בדעות מסורתיות יותר שלא מקבלות קשרים זוגיים בין נשים.
בספרה, "מכתב ארוך כל כך", מריאמה בה מספרת את סיפורה של רמטולאי, שלאחרונה איבדה את בעלה.
היא שולחת מכתב לחברתה בו היא משתפת אותה במצבה בתקופה בה היא נמצאת בחייה.
דרך סיפורה של רמטולאי ניתן ללמוד רבות על מקומה של האישה הוומניסטית בחברה הסנגלית.
המכתב נפתח בתיאור העצב של רמטולאי על מות בעלה.
האישה האפריקאית היא איננה ישות עצמאית אלא רכוש הגבר - בעלה - שלקח אותה לאישה.
בנוסף, רמטולאי מדברת על כך שהיא הייתה מהחלוצות הראשונות של קידום הנשים האפריקאיות והיא מתארת את תגובתם של הגברים לכך "גברים קראו לנו קלות דעת.
אחרים כינו אותנו שדות רעות.
היחס לנשים כטובות או רעות ניכר גם הוא בספרה של בה.
רמטולאי מתארת בביקורתיות סמינר אליו נשלחה בצעירותה כחלק מניסיון לקידום הנשים האפריקאיות.
היא מתארת את הסמינר כמשהו מנותק מהמציאות היומיומית שלה, בו למדו הנשים כיצד עליהן לשלב את המסורות, האמונות והמנהגים שלהן בציוויליזציה המערבית ובתפיסות האוניברסליות.
הדברים מתקשרים לפיתוח המושגים womanism ופמיניזם האפריקאי, אשר מעוניינים לשמור על המסורת תוך שהן מקדמות ערכים של שוויון באופן כללי, לא רק כלפי נשים.
הדרך לשקם את מעמד האישה הוא שיקום החברה כולה.
מתוך הפיתוח האישי שעברה רמטולאי בסמינר, היא יכלה להתנגד למוסכמה חברתית המאפיינת את המסורת בתרבות האפריקאית - לעמוד מול אמה ולדחות את הגבר המבוגר אותו ניסו לשדך לה.
במאמר, מתייחסת ארנדט לחיבורה של ונג'ירה מותוני (Wanjira Muthoni), כותבת קנייתית ופעילה פמיניסטית אפריקאית, בו היא מצטטת את האמירה המפורסמת של סימון דה-בובאר "you are not born a woman, you become one".
לפי מות'וני, הספרות שאליה נחשפים הילדים בבתי הספר משרישה בהם את התמונה השלילית כלפי נשים וכן את תפקידן בחברה ועל כן יש להם חובה לשנות את דמות האישה שנוצרה.
בספר, רמטולאי מציגה את הסיפור של עיישטו, חברתה שבחרה להיפרד מבעלה עקב בגידה, דבר לא מקובל כלל בחברה האפריקאית.
רמטולאי נפעמת מהאומץ שחברתה ניחנה בו, היא מעריכה אותה על כך ומראה כמה מיקומה של האישה בחברה אינו עומד בפני עצמו.
כלומר, לאישה לא באמת ניתנת זכות הבחירה על אופן חייה, ואלה נבנים סביב ההבניה החברתית אליה נולדו הנשים.
החברה מבקרת את עיישטו על המעשה שלה.
הם מצדיקים את בגידת בעלה בטענה שהגברים הם יצור אינסטינקטיבי וחייתי - "החוקים האלה מפעילים את ה'זכר' באופן שונה.
אני אומר 'זכר' כדי להדגיש את הבהמיות של האינסטינקטים...
מקרה זה בספרה של בה מדגיש את יחס החברה האפריקאית למקומם של הגברים והנשים ומחזק את טענתה של מות'וני, שהשתמשה בביטויה המפורסם של סימון דה-בובאר.
במאמרה של סונזן ארנדט (Arndt Susan) נוצר שיח נוסף בנושא חינוך של הדור הצעיר ביחס לדור הישן.
מות'וני טוענת שאף על פי שלא ניתן להשפיע על הדור הישן, יש להסתגל לתרבות המודרנית וללמד את הדור הצעיר את הדברים הנחוצים ליצירת תדמית חדשה.
בספר עולה נושא הישן מול החדש גם בזווית מעט אחרת.
רמטולאי מתמודדת עם הגילוי שבתה עיישטו (הקרויה על שם חברתה) נכנסת להריון.
היא מתוסכלת מהעובדה שהיא לא שמה לב ולא הייתה קשובה לביתה.
היא מוסיפה ואומרת כי "אני זאת שלא עמדה במבחן" (בה, 2012, עמ' 96).
כלומר, היא הייתה זו שצריכה לשים לב לביתה ולשינוי במצבה.
בסיפור, נאלצת רמטולאי להתמודד עם השלכות העולם המודרני.
המעשה שנעשה מחוץ לחיי נישואין נחשב בעיניה כפשע והיא מתייחסת לכך בהתאם, למרות גילויי ההבנה שלה כלפי המצב.
רמטולאי מחליטה לדבר עם בנותיה ולעלות את נושא החינוך המיני.
היא אומרת כי "האימהות המודרניות מעדיפות 'משחקים אסורים', להגביל את הנזק ואף טוב מכך, למנוע אותו...
מתוך כאב אני לוקחת על עצמי את המשימה הזאת" (בה, 2012, עמ' 101), על ידי כך, היא מכירה ומקבלת את העולם המודרני גם אם אינה מסכימה איתו.
החיבור בין שני נושאים אלו מראה כי ישנה הבנה של שתי הכותבות שיש צורך בשינוי החינוך של הדור הצעיר.
סוגיה נוספת אשר עולה מהספר וכן מהמאמר של ארנדט היא נושא הפוליגמיה.
בשונה מרוב העולם המערבי, במדינות רבות באפריקה פוליגמיה הפכה מקובלת על נשים וגברים כאחד.
ואמנם, ישנן דעות חלוקות בנוגע לנושא הזה.
במאמר, מתייחסת אחת המרואיינות לנושא זה ואומרת שהעניין דווקא נובע מהעולם המודרני.
נשים רבות אינן מעוניינות בנישואים בכפייה ולכן בוחרות להינשא לגבר שכבר נשוי על מנת שיוכלו להביא ילדים ללא מחויבות הנלוות לחיי הנישואין כמו ביצוע מטלות הבית.
כך, הן טוענות שהן חופשיות יותר.
בספר, רמטולאי נאלצת להתמודד עם הידיעה שבעלה לוקח אישה נוספת.
תחילה ניתן לראות כי החברה סביבה מקבלת את המעשה של בעלה.
כלומר, החברה תומכת בפוליגמיה ואינה רואה בה דבר פסול - "הוא בסך הכל נשא לו אישה שנייה היום" (בה, 2012, עמ' 50).
החתונה של בעלה מתרחשת מתחת לאפה של רמטולאי והיא אינה מודעת אפילו לתכנון של בעלה הנוגע לנשיאת אישה נוספת, היא מגלה רק לאחר מכן.
"אלוהים הועיד לו אישה שנייה, והוא לא יוכל לעשות שום דבר בעניין.
הוא מברך אותך על עשרים וחמש שנות נישואים שבהן הענקת לו את כל האושר שאישה חייבת לבעלה" (בה, 2012, עמ' 50).
היא מנסה להסתיר את הכאב והפגיעה שהיא חשה ובכך היא משתפת פעולה עם המצופה ממנה מהחברה - "התאמצתי לרסן את הסערה שבתוכי...
לחייך, לקחת את האירוע בקלות, ממש כפי שהם הכריזו עליו.
להודות להם על הדרך המתחשבת שבה מילאו את שליחותם.
ההתמודדות של רמטולאי עם הסיטואציה מדגישה את השוני שקיים ביחס של החברה לפוליגמיה.
השוואה בין פמיניזם מערבי לפמיניזם אפריקאי
במרוץ השנים, המושג פמיניזם עבר שינויים רבים.
מטרות הפמיניזם ודרישותיו השתנו בהתאם לתקופה וכן בהתאם למיקומו בעולם.
בעוד הפמיניזם ברחבי העולם התמקד בעיקר בנושאים כמו מגדר וגוף האישה, הפמיניזם האפריקאי נבע ממקורות אחרים.
בתרבות המערבית, לדוגמה בארצות הברית ובאירופה, בהם התפתחו גלי הפמיניזם הראשונים, היה הפמיניזם מענה לצורך של האישה הלבנה המערבית, ולא ניתנה בו התייחסות לאישה האפריקאית ולבעיותיה.
לעומת זאת, הפמיניזם האפריקאי התבסס על תחומים כלכליים, חברתיים ופוליטיים פרטיקולרים.
זו הסיבה בגינה אף על פי שנשים אפריקאיות רבות האמינו בצורך בשיפור מעמד האישה, הן לא הסכימו לקרוא לזה פמיניזם ובכך להזדהות עם תפיסת עולם מערבית.
הפמיניזם המערבי התפתח בכמה גלים וכלל מספר זרמים: הגל הראשון אופיין במאבקים לשינויים פורמליים כמו המאבקים על זכות ההצבעה לנשים והזכות לרכוש ולהחזיק קניין; הגל השני היה רדיקלי, התמקד בהפיכת הפמיניזם לתנועת המונים אשר תסחף אנשים רבים ועשה זאת באמצעות הפגנות; הגל השלישי הגיע ממקום של ביקורת פנימית על הפמיניזם.
נציגות הגל השלישי הכירו בכך שישנן נשים שונות, הן במעמד שלהן והן במוצא ובמקום המגורים שלהן, וכל אחת מהן חווה את הפמיניזם אחרת.
בתקופת הגל השלישי, התפתחה ההבנה כי ישנם הבדלים בחוויה הנשית ברחבי העולם ושיש להתאים את הפמיניזם לצרכים השונים.
יש להקשיב ולייצג את כל הנשים ולא רק נשים לבנות ומערביות.
נשים אפריקאיות אפשרו את מאבקן הפמיניסטי של הנשים הלבנות המערביות מכיוון שהן היו אלו שנשארו בבית וטיפלו בילדים בזמן שהנשים הלבנות יכלו להתמקד במאבק הפמיניסטי ולהוציאו לפועל.
כלומר, ההיסטוריה של התפתחות הפמיניזם במערב התחילה מנקודת מבט גזענית ועל כן נוצר פער משמעותי בין האישה הלבנה לאישה השחורה.
פמיניזם אפריקאי בעייניה של בה
בדומה לסופרות אפריקאיות אחרות, בה דחתה את הביטוי 'פמיניסטית' באופן מוצהר.
עם זאת, תיאורים רבים בכתביה – הנוגעים, בין השאר, ל"תנועת השחרור הנשית במתקיימת בעולם" (עמ' 88 בספר) - מצביעים על שהיא חולקת ערכים ורעיונות פמיניסטים מערביים וחזון של אחדות נשים אוניברסלית.
מריאמה ציינה בראיון שהספר הוא קריאה מליבן של כל הנשים, ונשים מוסלמיות סנגליות בפרט.
גיבורת הסיפור מציינת את הקוראן ומזדהה כמוסלמית בסיפור.
ישנם אלו המתארים את רמאטולה כ-וומניסטית – רמאטולה מציגה איזון בין הרעיונות עליהם גדלה ובין ההתנהגויות החברתיות הגבריות שמפשיטות אותה מכוחה.
היא חזקה, אמיצה, אחראית, רצינית ומסוגלת.
וומניסטיות מעניקה לאישה אפשרות להתמודד עם דיכוי מגדרי מבלי לתקוף את הגבר.
בעמוד 73 ברומן ניתן לראות את זה, כשרמאטולה מדברת עם אישה אחרת על שבעלה לקח אישה נוספת, ואומרת "איסאטו, לא משנה כמה עצב האיחוד בינינו הביא, הבעלים שלנו היו גברים נפלאים".
הזיכרונות הטובים של הגיבורה מהימים הראשונים של נישואיה, אז זכתה לחינוך מערבי-צרפתי, וההתייחסות החיובית של הגיבורה למעבר של חברתה לניו יורק, עוררו תגובות של חוקרים אפריקאים ואירופאים כאחד, בטענה שמריאמה מקדמת רק פמיניזם מערבי בכתביה.
במהלך הסיפור, היא מעניקה דוגמאות רבות לדמויות גבריות ראויות לחיקוי.
זה אחד מהחוזקות של מריאמה – היכולת לכתוב על שתי פרדיגמות שונות, ובכך לדחות כל סוג של סטראוטיפיזציה או הכללה.
לדברי מריאמה: "נשים הן השורש הראשי והראשון של האומה, ממנו כל השאר צומח וגדל".
על כן, ניכר ששילוב בין האישי והציבורי-כללי הוא הבסיס לגישה הפמיניסטית של הרומן.
החברות ההדוקה בין שתי גיבורות הסיפור היא שיקוף של מציאות חברתית אפריקאית, בה הקשר הנשי היה חשוב לבניית רשת חברויות כמערכת תמיכה של נשים אל ועם נשים.
הספר של בה הוא כלי לבנייה מחדש משום שהוא מייצג פעולה של הגדרה עצמית בתוך ההקשר של זהות פוליטית ודתית.
הספר מגולל סיפור לפיו הנוכחות הקולוניאלית התרבותית והחברתית היא "האחר".
בה כותבת בכנות, ולא מסירה אחראיות מהאישה, שבסיפורה 'בחרה' להיות קורבן של פוליגמיה, למרות בקשות מחברתה ומילדיה לעזוב את מודו.
אנחנו לומדים מהסיפור של בה שזכויות פוליטיות לא מגיעות לבד, אלא יש לפעול כדי לקבל אותן.
בית ספר תיכון באי גורה נושא את שמה - "בית החינוך מריאמה בה".
כיכר קטנה ביישוב בנה באראק נקרא על שמה.
רחוב ביישוב הגרמני גינסהיים-גוסטבסבורג נקרא על שמה.
מריאטה בלאו (גרמנית: Marietta Blau; 29 באפריל 1894 - 17 בינואר 1970) הייתה פיזיקאית יהודייה-אוסטרית.
בלאו הייתה פורצת דרך בתחום פיזיקת החלקיקים והקרניים הקוסמיות.
היא פיתחה את שיטת הפילם הגרעיני (nuclear emulsion) באופן מדויק ואפקטיבי, מה שאפשר לתעד מסלולי חלקיקים גרעיניים ולגלות את תכונותיהם בניסויי קרינת קוסמית.
בלאו נולדה במשפחה יהודית מהמעמד הביניים, למאיר (מרקוס) בלאו, עורך דין ומוציא לאור למוזיקה, ולפלורנטין גולדזוויג.
לאחר שקיבלה את תעודת החינוך הכללית מבית הספר התיכון לבנות של האגודה לחינוך המורחב של נשים, היא למדה פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת וינה מ-1914 עד 1918; היא סיימה את הדוקטורט שלה במרץ 1919.
בלאו ידועה בפיתוח של אמולציות גרעיניות מתפתחות (צילומי), אשר היו מסוגלות לדמות ולמדוד במדויק חלקיקים ואירועים גרעיניים.
בנוסף, היא הקימה שיטה כדי לחקור במדויק את התגובות שנגרמו על ידי אירועי קרניים קוסמיות.
האמולציות הגרעיניות שלה קידמו באופן משמעותי את שדה הפיזיקה של החלקיקים בזמנה.
על עבודתה היא הייתה מועמדת לפרס נובל לפיזיקה בשנת 1950.
משנת 1919 עד 1923 כיהנה בלאו במספר תפקידים במוסדות מחקר תעשייתיים ואוניברסיטאיים באוסטריה ובגרמניה; ב-1921, עברה לברלין כדי לעבוד כיצרנית של שפופרות רנטגן, היא עזבה את העבודה הזו כדי להיות עוזרת במכון לפיזיקה רפואית באוניברסיטת פרנקפורט.
משנת 1923 ואילך עבדה כמדענית מתנדבת במכון לחקר רדיום של האקדמיה למדעים בווינה.
בזכות הקצבה שקיבלה מהאגודה האוסטרית של אוניברסיטת נשים היא עסקה במחקר גם בגטינגן (גרמניה) ובפריז (1932/1933).
בשנותיה בווינה התעניינה בעיקר בפיתוח שיטת הצילום של זיהוי החלקיקים.
מטרות המחקר שלה היו זיהוי חלקיקים, ובמיוחד אלפא-חלקיקים ופרוטונים, וקביעת האנרגיה שלהם על סמך המאפיינים של המסלולים שהם השאירו באמולציה.
שם היא גם פיתחה טכניקת אמולציה הצילום המשמשת במחקר קרנות קוסמיות, כמדענית הראשונה להשתמש בתחליפים גרעיניים כדי לזהות נייטרונים.
עבור מחקר זה, בלאו והסטודנטית לשעבר שלה הרתה וומבקר קיבלו את פרס ליבן של האקדמיה האוסטרית למדעים בשנת 1937. זו הייתה ההצלחה הגדולה ביותר שלה, גם בשנת 1937, היא ווומבקר גילו "התפרקות כוכבים" בצלחות הצילום שנחשפו לקרינה קוסמית בגובה של 2,300 מטר מעל פני הים.
כוכבים אלה הם הדפוסים של מסלולי חלקיקים מתגובות גרעיניות של חלקיקי קרינה קוסמית עם גרעיני האמולציה הצילומית.
בלאו נאלצה לעזוב את אוסטריה ב-1938 לאחר סיפוחה של גרמניה הנאצית, עובדה שגרמה להפסקה בקריירה המדעית שלה.
לאחר מכן, בעקבות התערבותו של אלברט איינשטיין, היא השיגה משרת הוראה במכון מקסיקו סיטי ומאוחר יותר באוניברסיטת ואסקו דה קרוגה, אך מאחר שהתנאים במקסיקו הפכו את המחקר לקשה ביותר עבורה, היא ניצלה הזדמנות לעבור לארצות הברית בשנת 1944.
בארצות הברית עבדה בלאו בתעשייה עד 1948, ולאחר מכן (עד 1960) באוניברסיטת קולומביה, המעבדה הלאומית ברוקהייבן ואוניברסיטת מיאמי.
במוסדות אלה היא הייתה אחראית ליישום השיטה הצילומית של זיהוי חלקיקים בניסויים עתירי אנרגיה במאיצי חלקיקים.
בשנת 1960 חזרה בלאו לאוסטריה וערכה עבודה מדעית במכון לחקר רדיום עד 1964 - שוב, ללא תשלום.
היא עמדה בראש קבוצת עבודה, שעסקה בתצלומים של צילומי חלקיקים מהניסויים ב-CERN והנחתה עבודות דוקטורט בתחום זה.
ב-1962 היא קיבלה את פרס ארווין שרדינגר מהאקדמיה למדעים באוסטריה, אך לא התקבלה לצוות המחקר של האקדמיה.
בלאו חלתה בעקבות טיפול לא מוגן בחומרים רדיואקטיביים ועישון סיגריות במשך שנים רבות ומתה בווינה מסרטן ב-1970.
בשנת 1950, ססיל פאוול קיבל פרס נובל לפיזיקה על פיתוח השיטה לצילום של גילוי חלקיקים וגילוי של פיון על ידי שימוש בשיטה זו.
מריאל פרנקו (בפורטוגזית: Marielle Franco, 27 ביולי 1979 – 14 במרץ 2018) הייתה פוליטיקאית ברזילאית שחורה, ביסקסואלית, פמיניסטית ופעילת זכויות אדם.
היא כיהנה כחברת מועצת העיר של ריו דה ז'ניירו עבור מפלגת השמאל (PSOL) משנת 2016. פרנקו דיברה גלויות נגד האלימות המשטרתית כלפי שחורים ועניים, כמו גם נגד התערבותו של נשיא ברזיל, מישל טמר, במדינת ריו דה ז'ניירו בפברואר 2018, שהורה לצבא לקחת פיקוד על הביטחון בריו, ואלפי חיילים הוצבו ברחובות.
ב-14 במרץ 2018 לאחר שיצאה מכנס של נשים פמיניסטיות שחורות, נורו למוות פרנקו והנהג שלה מספר פעמים ברכב בו ישבו על ידי שני רוצחים שירו מתוך רכב אחר, בצפון העיר ריו דה ז'ניירו.
פרנקו גדלה בשכונת העוני מארה בצפון ריו דה ז'ניירו, שבה גם התגוררה במשך רוב שנות חייה.
היא החלה לעבוד כדי לתרום להכנסות משק הבית ב-1990 כשהייתה בת 11 שנים בלבד.
פרנקו ילדה את בתה היחידה כשהייתה בת 19 (בשנת 1998).
היא גידלה את בתה ללא עזרתו של האב ועבדה כמורה לגיל הרך בשכר מינימום.
בשנת 2000 החלה את לימודיה באוניברסיטה.
בעקבות מותו של חבר מכדור תועה בשנת 2000 החלה לפעול למען זכויות אדם.
בשנת 2002, היא נכנסה לאוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של ריו דה ז'ניירו על מלגה והמשיכה לעבוד ולגדל את בתה בזמן שלמדה לתואר במדעי החברה.
היא המשיכה לתואר שני במנהל ציבורי מהאוניברסיטת הפדרלית של פלומיננסה.
היא כתבה את עבודת הדוקטורט שלה (שכותרתה "UPP: צמצום הפאבלה לשלוש אותיות") על תוכנית אכיפת החוק שמטרתה לקחת מחדש את השליטה על הפאבלות של העיר מהכנופיות.
החל משנת 2007 שימשה פרנקו כיועצת לנציג המדינה מרסלו פרייקסו בבית הנבחרים והיא ריכזה את הוועדה להגנה על זכויות האדם והאזרח.
היא עבדה גם עבור ארגונים אזרחיים, כולל קרן ברזיל ומרכז מארה ללימודי סולידריות ופעולה.
בשנת 2016, פרנקו התמודדה על מושב במועצת העיר ריו דה ז'ניירו בבחירות המוניציפליות.
כאישה שחורה ואם חד הורית מפאבלה, מיקמה פרנקו את עצמה כנציגה וכמגנה של נשים שחורות עניות ואנשים מן הפאבלות.
פרנקו זכתה בלמעלה מ-46,500 קולות, שמיקמו אותה כמועמדת החמישית שזכתה במספר הקולות הרב (מתוך יותר מ-1,500 מועמדים, 51 מהם נבחרו).
בחירתה פרנקו היוותה נקודת מפנה לפוליטיקה השמאלנית בעיר.
כחברת מועצת העיר, נלחמה פרנקו נגד אלימות מגדרית, על זכות רבייה (זכות האישה לגופה) ועל זכויותיהם של תושבי פאבלה.
היא עמדה בראש ועדה להגנת נשים והשתתפה בוועדה של ארבעה אנשים שניטרה את ההתערבות הפדרלית בריו דה ז'ניירו.
במסגרת עבודתה עם החזית הלסבית של ריו דה ז'ניירו, פרנקו הציגה באוגוסט 2017 הצעת חוק ליצירת יום הנראות הלסבית בריו דה ז'ניירו, אבל הצעת החוק נדחתה בהצבעה ברוב של 19:17.
ב-13 במרץ 2018, פרנקו צייצה בטוויטר נגד אלימות המשטרה בריו דה ז'ניירו: "רצח נוסף של צעיר שאפשר לזקוף לחובת המשטרה.
מת'אוס מלו יצא מכנסייה כשנהרג.
עוד כמה אחרים יצטרכו למות כדי שהמלחמה הזאת תסתיים?".
למחרת השתתפה פרנקו בכנס שנושאו "נשים צעירות שחורות מזיזות מבנים (של כוח)" (פורטוגזית: "Jovens Negras Movendo Estruturas").
פחות משעתיים לאחר שעזבה את הכנס, היא ונהגה, אנדרסון פדרו גומס, נורו למוות בידי שני גברים שנסעו במכונית אחרת.
הרוצחים ירו בהם תשע יריות, ארבע מהן פגעו בפרנקו – שלוש בראש ואחת בצוואר.
קצין העיתונות של פרנקו שהיה במכונית גם נפצע אף הוא אך שרד.
מרסלו פרייקסו, מחוקק במדינת ריו מטעם מפלגת השמאל PSOL שבה הייתה חברה פרנקו, הגיע למקום זמן קצר לאחר ששמע על מותה וטען כי האופן בו הכדורים הופנו אליה מעידים על הוצאה להורג.
משטרת ריו דה ז'ניירו הצהירה כי כיוון היריות תומך בהשערה שהרצח אכן היה התנקשות.
עוד נמצא כי הכדורים שהרגו את פרנקו הם מאצווה שנקנתה על ידי המשטרה הפדרלית בברזיליה ב-2006; השר לביטחון פנים ראול יונגמן אמר לאחר מכן כי הם נגנבו ממתקן אחסון של סניף הדואר בפאראיבה, אך בהמשך המשרד חזר בו מההסבר הזה אחרי שסניף הדואר הכחיש זאת בפומבי.
במרץ 2019, יומיים לפני יום השנה לרצח עצרה המשטרה שני חשודים, שניהם אנשי המשטרה הצבאית לשעבר, על הרצח.
החשודים בהתנקשות זוהו כרוני לסה, בן 48, שוטר בדימוס במשטרה הצבאית של ברזיל, ואלסיו ויירה דה קווירוז, בן 46, שפוטר מהמשטרה ב-2015 בנסיבות שלא פורסמו.
מרסלו פרייקסו חברה למפלגה הגיב לאחר המעצרים כי הוא לא מקבל את הגרסה לפיה השניים רצחו את פרנקו על דעת עצמם.
גם בני משפחתה של פרנקו הביעו רגשות מעורבים למעצרים, כשאחותה, אניאל, אמרה כי משפחתה שמחה על ההתקדמות בחקירת הרצח, אך שהיא רוצה לדעת מה היה המניע שעמד מאחוריו.
כמו כן, נשמעו קריאות בברזיל שדרשו מנשיא ברזיל, ז'איר בולסונארו, להסביר את טיב הקשר שלו עם שני החשודים ברצח של חברת המועצה לאחר שהופצו תמונות שלו בטוויטר עם אחד החשודים.
ב-24 במרץ 2024 נעצרו שני פוליטיקאים חברי האיחוד הברזילאי וכן מפקד משטרת ריו דה ז'ניירו לשעבר, בחשד למעורבותם ברצח פרנקו.
אלפים יצאו לרחובות בהפגנות מתואמות ברחבי ברזיל.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל וארגון Human Rights Watch גינו את ההתנקשות.
כתב הגרדיאן, גלן גרינוולד, שבן זוגו דייוויד מירנדה היה חבר מועצת העיר וחבר אישי קרוב של פרנקו, פירט את מה שהוא כינה "הנושאים החשובים ביותר לכיסוי" בנוגע לרצח פרנקו:
המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י) שיגרה מכתב "תנחומים וסולידריות לכוחות המתקדמים והדמוקרטים בברזיל על רציחתה ביריות אמש של חברת מועצת העיר בריו דה ז'ניירו מריאל פרנקו" ו"וברכות סולדיריות עם העם בברזיל הנאבק נגד ניסיונות הממשלה הבלתי לגיטימית של מישל טמר לפגיעה בזכויות וחירויות חברתיות והגורמת להרחבת העוני והפשע".
סדנה לאמנות דיגיטלית נערכה בניירובי, קניה שכותרתה "דיוקנאות של מריאל: יצירת גשרים בין קניה לברזיל" בהשתתפות אמנים קנייתים צעירים.
היצירות הוצגו במוזיאון מארה בריו דה ז'ניירו ב-10 בנובמבר 2018.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל כלל את שמה של פרנקו בקמפיין העולמי "Write for Rights" שמטרתו להאיר זרקור על נשים אמיצות שהוטרדו, נכלאו, עונו או אף נהרגו בשל עבודתן למען זכויות האדם.
כמו כן בכל שנה האגודה לזכויות נשים בפיתוח מעדכנת את רשימת פעילות זכויות האדם שקיפחו את חייהן ושמה של פרנקו עודכן באתר ההוקרה.
במרץ 2019 הייתה פרנקו הגיבורה הבולטת ביותר בקרנבל של ריו ודיוקנה, בצבעי ירוק וורוד, הצבעים של בית הספר לסמבה מנגוורה, אחד הוותיקים והבולטים בקרנבל, התנוסס ובלט בתהלוכות ברחובות ריו.
בשנת 2017, היא עברה לשכונה טיז'וקה בריו דה ז'ניירו עם בת זוגה, מוניקה טרזה בניסיו, ובתה בת ה-18, לויארה סנטוז.
פרנקו ובניסיו נפגשו בטיול עם חברים כשהיו בנות 18 ו-24 בהתאמה.
מערכת היחסים ביניהן נמשכה 13 שנים, אם כי הופסקה מספר פעמים בשל קשיים בקבלתה מצד בני משפחותיהן וחבריהן.
בהפסקות אלה, הן ניהלו מערכות יחסים עם גברים ונשים אחרות.
פרנקו ובניסיו תכננו להינשא זו לזו בספטמבר 2019.
מריאטה סלומקה היא עיתונאית גרמנייה.
סלומקה נולדה בקלן בשנת 1969.
היא למדה פוליטיקה בינלאומית וכלכלה באוניברסיטת קלן ובאוניברסיטת קנת.
ב-1988 השלימה את ההתמחות שלה בחברת התרופות "Roussel Uclaf" בפריז.
מ-1991 ועד 1998 עבדה במכון קלן למחקר בכלכלה (Institut der deutschen Wirtschaft), במקביל ב-1994 החלה את עבודתה העיתונאית בעיתון המקומי "Kölnische Rundschau".
ב-1998 החלה לעבוד כעיתונאית ברשת הטלוויזיה "ZDF", עד 2000 היא הייתה כתבת חדשות בערים בון וברלין, לאחר מכן החלה להגיש את מהדורת החדשות "heute nacht".
מ-2001 היא מגישה את מהדורת החדשות "Heute Journal" ביחד עם קלאוס קלבר.
ב-2009 זכתה על עבודתה ב-"Grimme-Preis", פרס טלוויזיה גרמני, באותה שנה גם הוציאה ספר שכתבה.
בנוסף היא גם הפיקה מספר סרטים תיעודיים.
מריאטה חרושלה היא דוגמנית ומנחת טלוויזיה יווניה.
חרושלה נולדה בכפר ביוון לזוג מורים, ב-1985 עברה עם משפחתה לאתונה.
ב-2001 החלה את לימודיה בחוג לתקשורת של אוניברסיטת אתונה, לאחר סיום התואר היא המשיכה ללמוד באוניברסיטה אחרת.
היא נבחרה למיס יוון לשנת 2003.
בתחרות מיס תבל 2003 עלתה לשלב ה-15 של חצי הגמר.
בתחרות מיס אירופה 2003 גם עלתה לשלב חצי הגמר.
מ-2002 החלה לפעול כחלק מצוות המתנדבים עבור אולימפיאדת אתונה שנערכה ב-2004, לאחר זכייתה בתואר היופי היא קודמה למעמד של אחד הידוענים הלוקחים חלק באירועים האולימפיים.
ב-2005 הנחתה את משחק הטלוויזיה "Poly tin Kyriaki".
מ-2006 ועד 2009 הייתה המנחה הראשית של תוכנית הרכילות "I Ellada Pezei".
ב-2011 השתתפה בעונה השנייה של התוכנית "רוקדים עם כוכבים" בגרסתה היוונית .
ב-2011 גם הוציאה ביחד עם אמה ספר בישול הנקרא "מאמא לבת".
היא משמשת כשגרירה של חברת הקוסמטיקה "Seventeen".
ב-2010 נישאה לליאו פטיפסס, איש עסקים העוסק בתחום הספנות.
מריאן לנגביץ' (בפולנית: Marian Langiewicz; 5 באוגוסט 1827, קרוטושין – 11 במאי 1887, איסטנבול) היה קצין פולני, מראשי מרד ינואר.
מריאן לנגביץ' נולד בעיירה קרוטושין שאז הייתה חלק של פרוסיה.
הוא למד בפוזנן, ברסלאו ופראג.
לאחר סיום הלימודים הוא שירת מספר שנים בצבא הפרוסי ולאחר סיום השרות עבר לפריז.
בהיותו בצרפת הוא היה מורה בבית הספר לקצינים שאורגנה על ידי לודוויג מרוסלבסקי לגולים ממוצא פולני.
בעקבות מחלוקת בינם, לנגביץ' עזב את בית הספר.
בשנים 1860–1861 הוא השתתף בלחימה בכוחות של ג'וזפה גריבלדי.
לאחר סיום הלחימה הוא נותר באיטליה והיה מלמד בבית הספר לקצינים בצעירים פולנים.
לאחר תחילת מרד ינואר לנגביץ' חזר לשטחי פולין, קודם לדרגת גנרל והיה מפקד של היחידות בדרום פולין.
הוא הקים יחידה שמנתה כ-3,000 חיילים ולחם באזור וונחוצק.
במרץ 1863 מונה באופן רשמי למפקד העליון של כוחות המרד.
לאחר מספר הפסדים בשדה הקרב, לנגביץ' נמלט לשטח בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1867 הוא עבר לאימפריה העות'מאנית ושירת בצבא האימפריה.
הוא ניסה להקים יחידה פולנית אך ללא הצלחה.
לנ'גביץ' נפטר באיסטנבול ונטמן בבית הקברות היידארפשה בעיר ליד אשתו.
מריאן ברנדוט (בשוודית: Marianne Bernadotte; 15 ביולי 1924 – 16 במאי 2025) הייתה שחקנית ונדבנית שוודית, רעיית הנסיך זיגוארד.
מריאן לינדברג נולדה בהלסינגבורג, בצעירותה הוריה התגרשו והיא ניתקה קשר עם אביה.
בנעוריה החלה להופיע באמפיתיאטרון בעיר שלה ולאחר מכן למדה בבית ספר למשחק בסטוקהולם.
אחרי הלימודים החלה לעבוד כשחקנית בתיאטרון בבירה השוודית, בין הבמאים שהיא עבדה איתם היה אינגמר ברגמן.
התיאטרון שעבדה בו נסגר לשיפוצים ב-1956.
היא למדה מספר קורסים בתקשורת, צרפתית ואמנות באוניברסיטת סטוקהולם ועבדה בחברת סותבי'ס, בשנות השבעים גם למדה בישול גורמה בקורדון בלו.
ב-1947 התחתנה עם הבן של שגריר סין בשוודיה לשעבר, נולדו להם שלושה ילדים שהאמצעי מביניהם נפטר כתינוק בן שנתיים, ב-1957 התגרשה ממנו.
ב-1961 נישאה לנסיך זיגוארד, בנו השני של גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה אותו הכירה כשעבד כמעצב במה בתיאטרון.
היא נודעה כאייקון אופנה, כאשת הנסיך היא נפגשה עם מעצב האופנה הצרפתי פייר בלמיין והם נהיו למכרים קרובים והייתה ידועה בקרב מעצבי ההוט קוטור.
ב-1985 נבחרה על ידי מועצת האופנה הצרפתית לאחת מ-10 המתלבשות הטובות ביותר, טעמה בביגוד הוערך גם בקרב מעצבי האופנה בשוודיה.
היא עסקה רבות בפעילויות צדקה.
נפטרה בסטוקהולם ב-16 במאי 2025.
מריאן גורצקי (נולד ב־1940) הוא מדען ישראלי ממציא ויזם בתחום הנדסה גנטית.
גורצקי נולד להלנה (לבית וגמן) ויונה קליינר בבוריסלב, עיירה פולנית במחוז גליציה, בעת היותה תחת הכיבוש הרוסי, לאחר מכן עברה לשטח אוקראינה.
אביו גויס אל הצבא האדום ואמו נשארה בעיירה עם התינוק.
כאשר הגרמנים כבשו את העיירה האם החליטה למסור את בנה בן השנה לאישה פולניה על מנת להצילו.
מיכאלינה טושקביץ (סודיק) קיבלה את הילד וגידלה אותו כפולני קתולי.
היא הוכרה ב־18 בפברואר 1982 על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם.
בתום מלחמת העולם השנייה מריאן הוחזר לאמו והתגורר איתה ועם בעלה השני, תאודור הרצל שמר, אשר בסוף המלחמה שינה את שמו לגורצקי.
המשפחה עברה לוורשה וגרה שם עד עליית האם האלמנה והבן לישראל, ב־1958, במסגרת עליית גומולקה.
רק כשנה לפני עלייתם לישראל, גילה את זהותו היהודית.
בארץ התקבל לטכניון למחלקה לכימיה.
שם סיים תואר אקדמי של בוגר אוניברסיטה.
לאחר מכן שירת שירות חובה בצה"ל ככימאי במדור דלקים בחיל ההספקה, כיום חיל הלוגיסטיקה.
אחרי השרות הצבאי סיים תואר אקדמי של מוסמך אוניברסיטה בטכניון ותואר אקדמי של דוקטור במחלקה לביופיזיקה במכון ויצמן למדע בהדרכת פרופסור אברהם פצ'ורניק ופרופסור מאיר וילצ'ק.
את ההשתלמות לאחר תואר דוקטור, עשה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס MIT וחזר למכון ויצמן למדע כאיש סגל אקדמי.
מחקריו של פרופסור גורצקי התמקדו בתחומי ביולוגיה מולקולרית והנדסה גנטית.
הוא כתב למעלה מ-75 מאמרים.
ב-1980, הצטרף לעמיתו פרופסור חיים אביב בהקמת חברת "ביוטכנולוגיה כללית בע"מ" (BTG), הראשונה בארץ שפיתחה חלבונים רקומביננטים בשיטות הנדסה גנטית.
הוא שימש בשלב ראשון כמדען ראשי ואחראי לענייני מו"פ ואחר כך כמנהל כללי, עד שנת 2000.
ביוזמתו ובפיקוחו פיתחה BTG מספר תרופות ביולוגיות ביניהן: הורמון גדילה לטיפול בילדים נמוכי קומה (BioTropin); חומצה היאלורונית לטיפול בניתוחי עיניים (Biolon); תרופה לטיפול בשחיקת סחוס במפרק (Arthease); ותרופה ביולוגית לטיפול במחלת השיגדון (Puricase).
תרופות אלה אושרו לשימוש ברחבי העולם, וכיום מיוצרים בישראל בחברת Ferring Pharmaceuticals.
בנוסף, פיתחו גורצקי וצוותו, ב־BTG, תהליכים חדשניים ליצור סוגים שונים של אינסולין לסוכרת וכן חיסון חדשני לצהבת ויראלית מסוג B - הנמכרים במספר ארצות בעולם.
בשנת 2000 גורצקי ביחד עם ליאור רוזנברג היה שותף להקמת חברת הזנק Mediwound - שפיתחה תרופה לטיפול בכוויה (Nexobride).
לאחר שפרש לגמלאות, ייסדו גורצקי, יהודה זליג וסול משל, את חברת Valin אשר עוסקת פיתוח תרופות ביולוגיות גנריות בשיטות הנדסה גנטית.
פרופסור גורצקי שימש כחבר בוועדות ממשלתיות לקידום הביוטכנולוגיה בישראל וכ - 18 פטנטים רשומים על שמו בתחום הביוטכנולוגיה.
למריאן ואלכסנדרה (אולה) גורצקי יש שני ילדים: עורך דין גיא גורצקי, סגן מנהל כללי ולין טכנולוגיות, בעבר היה מנהל כללי של פארמה ישראל, וד"ר נטע תמיר – רופאת משפחה, ושישה נכדים.
מריאן גאבור (בהונגרית: Gábor Marianne; בודפשט, 26 באפריל 1917 – בודפשט, 23 ביולי 2014) הייתה ציירת וגרפיקאית יהודייה-הונגרייה, רעייתו של הסופר, עיתונאי, משורר ומתרגם מיהאי אנדראש רונאי.
אחיה היה העיתונאי והסופר ג'רג' גאבור.
מריאן גאבור נולדה למשפחה אינטלקטואלית יהודית.
אמה הייתה איזבלה לוסיה ראיס, אביה היה איגנץ גאבור, היסטוריון של הספרות ומתרגם.
היא למדה בבית הספר לציור של אישטוואן סניי, ואחר כך בין השנים 1935 לבין 1941 באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות, שם סיימה כתלמידה של הצייר אישטוואן ריטי ואחר כך בלימודי המשך.
היא הציגה לראשונה בשנת 1938, ומאז הציגה בקביעות בתערוכות.
כבר במהלך לימודיה באוניברסיטה הציגה בתערוכה הלאומית בקושיצה ובתערוכת האביב של מוזיאון ארנסט בשנת 1939 וקיבלה את פרס נמש מרצל.
בין השנים 1941 - 1943 הייתה חברה במושבת האמנים של זבגין.
בשנת 1942 נערכה תערוכת היחיד הראשונה שלה בסלון הלאומי.