tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-12 במרץ 1943 צנח גראם חזרה לנורווגיה יחד עם מקס מאנוס, והשניים ביצעו את מבצע "מרדוניוס", שבמהלכו הטביעו שני כלי שיט גרמניים וגרמו נזק לכלי שלישי ב-28 באפריל.
זאת על אף תנאי ראות קשים והחשש כי עקבות הסירות שלהם ייחשפו בשל זרמי מים זוהרים.
לאחר המבצע חזרו גראם ומאנוס לבריטניה, שם שהו עד אוקטובר 1943. על חלקו במבצע הוענקה לגראם מדליית המלחמה הבריטית.
בתיאור ההמלצה לעיטור נכתב כי לאחר שמאנוס חלה בדלקת ריאות, נאלץ גראם לנהל לבדו את הפעילות בשטח ואף לטפל במאנוס עד להחלמתו.
בקיץ 1943 קיבל גראם גם את צלב המלחמה הנורווגי עם חרב (Krigskorset med sverd), שהוענק לו על ידי הוקון מלך נורווגיה בטקס בבית הספר הצבאי STS 26 בסקוטלנד.
בטקס השתתפו גם יורש העצר הנסיך אולף, שר ההגנה אוסקר תורפ, והרמטכ"ל וילהלם פון טאנגן הנשטיין.
אוקטובר 1943 שב גראם לנורווגיה יחד עם מאנוס, איינר יובן וקרל פרדריק ויבורג, לביצוע מבצע נוסף – "בנדל" (Bundle), שמטרתו הייתה לפגוע באוניות גרמניות.
בהמשך השתתף בפעולות חבלה נוספות במסגרת קבוצת "אוסלוגנגן" (Oslogjengen), יחידת החבלה של המחתרת הנורווגית (Milorg) באוסלו, בפיקודו של גונאר סונסטבי.
לצד פעילותו כחבלן, היה מעורב גם במבצעי תעמולה, ובהם מבצע "דרבי" – תעמולה שהופנתה נגד החיילים הגרמנים.
בין פעולותיו הבולטות הייתה השמדת מסמכים גרמניים של כוח העבודה הנורווגי, וכן חבלה במחסן דלקים גרמני.
ב-13 בנובמבר 1944 נהרג גראם במארב שהתבצע בבית הקפה "פלאסקפה" שבשכונת גרינרלוקה באוסלו.
הוא ועמיתו, אדוורד טלאקסן, הגיעו לפגישה עם מי שהוצגו כעריקים נאצים, אך במקום התפתח קרב יריות, וגראם נורה למוות בידי הגסטפו.
אביו, הארלד גראם, שגם היה מעורב בתנועת ההתנגדות, שרד את המלחמה.
בעת מותו, כבר הייתה בתהליך המלצה להעניק לו את הצלב הצבאי, אך בשל הנוהג שלא להעניק את העיטור לאחר מוות, היא לא מומשה.
ב-7 בפברואר 1945 העניק סר ויקטור מאלט, ראש הנציגות הדיפלומטית הבריטית בסטוקהולם, את מדליית המלחמה הבריטית לאביו של גראם.
בשנת 1994 הוצב פסל בדמותו סמוך לאולם הספורט ניירדהאלן באוסלו.
רחוב "גרגרס גראם" בעיר נקרא על שמו.
בשנת 2008 גולם על ידי השחקן ניקולאי קלבה ברוך בסרט הנורווגי מקס מאנוס.
קרל רודולף גרד פון רונדשטט היה קצין בכיר בוורמאכט בדרגת גנרל-פלדמרשל.
שימש בתפקידי מפתח בשלושה מבצעים משמעותיים: כיבוש צרפת בשנת 1940, מבצע ברברוסה – הפלישה לברית המועצות בשנת 1941, והקרב על הבליטה אל מול בעלות הברית המערביות בשנת 1944. במרץ 1945 הודח על ידי היטלר משירות פעיל.
לאחר המלחמה הואשם בביצוע פשעי מלחמה, אך לא הועמד לדין בשל בריאותו הרופפת.
רונדשטט נולד למשפחה פרוסית אריסטוקרטית באשרסלבן, והיה בנו של קצין הפרשים, גנרל מיור גרד פון רונדשטט.
הוא התגייס לצבא הקיסרי בשנת 1892, כאשר נרשם ללימודים באקדמיה צבאית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-83 (נסיכות הבוחר מהסן ה-3 - פון ויטיך).
בשנים 1903–1906 הוא למד באקדמיית המלחמה הפרוסית, ובשנת 1907 הוא מונה לקצין במטה הכללי.
בשנת 1909 הוא הועלה לדרגת האופטמן, ובשנת 1912 הוא מונה למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים ה-171 (אלזס העליונה ה-2).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שירת במטה דיוויזיית המילואים ה-22, שהייתה חלק מקורפוס המילואים ה-4 בארמייה הראשונה, וזמן קצר לאחר פרוץ המלחמה הוא הועלה לדרגת מיור.
ב-1915 עבר לחזית המזרחית, אשר התאפיינה, בניגוד לחזית המערבית, בקרבות תנועה ולא במגננה, ובשנת 1918 הוא שימש כקצין אג"ם בקורפוס ה-15.
לאחר המלחמה נותר רונדשטט בצבא המקוצץ, הרייכסווהר שלאחר הסכם ורסאי, אשר כלל רק 100,000 חיילים.
בשנת 1920 הוא מונה לראש מטה דיוויזיית הפרשים ה-3 בקאסל בדרגת אוברסט לויטננט, ובשנת 1923 הועלה לדרגת אוברסט.
בשנת 1925 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-18 במינסטר, ובשנת 1927 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
בשנת 1928 פון רונדשטט מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-2 בברסלאו, ובשנת 1929 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
בשנת 1932 פון רונדשטט הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים ומונה למפקד המחוז הצבאי השלישי בברלין ולמפקד הדיוויזיה ה-3 של הרייכסווהר, ומאוחר יותר מונה למפקד קבוצת הארמייה הראשונה בברלין.
במהלך אותה שנה איים בהתפטרות כאשר קנצלר גרמניה, פרנץ פון פאפן, הורה על טיהור פוליטי בצבא, ופיטורי הקצינים האוהדים את המפלגה הנאצית.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ראה באור דומה את הפעולות שפעלה המפלגה על מנת להביא לנאציפיקציה של הצבא.
ב-1 במרץ 1938 הוא הועלה לדרגת גנרל אוברסט.
בשנת 1938 התחוללה "פרשת בלומברג-פריטש".
שר המלחמה ורנר פון בלומברג הואשם בשערוריית מין בכך שאשתו הטרייה הייתה בעברה זונה.
מפקד הצבא הגרמני, ורנר פון פריטש, מצא עצמו עד מהרה במרכזה של שערורייה נוספת, שכפי הנראה ניזומה על ידי ריינהארד היידריך והיינריך הימלר, בה הואשם בקיום יחסים עם זונה ממין זכר ותשלום דמי לא יחרץ.
סילוקם של פריטש ובלומברג הביא לכך שהיטלר לקח על עצמו את הפיקוד העליון של הצבא הגרמני, הקים את ה-OKW עם וילהלם קייטל בראשו, והדיח משורותיו את כל הגנרלים שנראו כבלתי מתאימים למשטר החדש, וביניהם רונדשטט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 גויס רונדשטט מחדש לצבא.
כאשר עזב את הצבא קיבל דרגת אוברסט (אלוף-משנה) של כבוד של רגימנט הרגלים ה-18 בשורותיה לחם.
במהלך כל המלחמה ענד רונדשטט את דרגות האוברסט, ולא דרגות בכירות יותר להן היה זכאי.
הוא קיבל את הפיקוד על "קבוצת ארמיות דרום" בזמן כיבושה של פולין, ובכך הצטיין.
בנובמבר 1939 הגיע רונדשטט לעיר קובלנץ וקיבל את הפיקוד על "קבוצת ארמיות A" שהייתה פרושה אל מול יער הארדנים בבלגיה.
ראש המטה של רונדשטט היה אריך פון מאנשטיין.
פון מאנשטיין הגה רעיון שבעזרתו של רונדשטט גרם לקבלת תוכנית "אבחת מגל" לכיבושה של צרפת.
התוכניות השונות שהעלה המטה הכללי עברו לעיונם של רונדשטט ומאנשטיין, ואלה נתנו לפקודת המבצע "מקרה צהוב" את צורתה הסופית, והמבריקה.
הייתה זו חשיבה צבאית יוצאת דופן ומקורית, אשר הצליחה לקבל את תשומת לבו, ולבסוף את הסכמתו של היטלר, ועמדה בניגוד לקיפאון המחשבתי המוחלט של המפקדים הצרפתים שעמדו מולם.
עיקר התוכנית - פעולות הסחה באגף הימני של הכוחות, אשר ימשכו את בעלות הברית לתוך בלגיה, ובה בעת מבקע משוריין באגף השמאלי, תוך כיבוש העיר סדאן, ודהרה אל הים, על מנת לכתר את כוחות בעלות הברית בין האגף הימני של הכוחות ובין הים.
שמה של התוכנית "איבחת מגל" הראה את התנופה והמחץ שייחסו לה הוגיה.
וזאת כאשר מולם ניצבו אבירי המגננה הסטאטית מבית המרשל אנרי פיליפ פטן אשר הציבו את צבאם מאחורי מכשול נייח - קו מאז'ינו והעריכו כי די יהיה בכך לניהול מלחמה בעידן המטוס והטנק.
עם פרוץ הקרבות במאי 1940 עמד רונדשטט בראש "קבוצת ארמיות A", אשר להן ניתן התפקיד העיקרי בפקודת המבצע, המעבר דרך יער הארדנים, אל עבר נהר המֶז וכיבוש העיר סדאן.
הקבוצה כללה שבע דיוויזיות פאנצר מתוך 10 דיוויזיות הפאנצר של הוורמאכט.
על פי התוכנית האגרוף המשוריין היה עתיד להכות בצבאות הטריטוריאליים ובאנשי המילואים הצרפתים מדרג ב' שעמדו מולם באזור הנהר מֶז והעיר סדאן.
ב-14 במאי 1940, הדיוויזיות המשוריינות, בפיקודו של הגנרל היינץ גודריאן חצו את נהר המֶז, ויצרו מבקע עמוק בחזית הצרפתית, תוך שהן מתחילות בשעטה אל הים, לכיתור הכוחות הבריטיים והצרפתיים אשר נכנסו, על פי תוכנית בעלות הברית המקורית, שכונתה "תוכנית D", אל שטח בלגיה.
התוכנית המבצעית וביצועה על ידי רונדשטט היו מופת למנהיגות צבאית, אלא שעם התקדמותם של הכוחות החל רונדשטט, שהיה זהיר מטבעו, לפקפק ביכולת השרידות של כוחות השריון הפועלים באורח עצמאי עמוק בשטח האויב, ובקווי אספקה ארוכים ובלתי רציפים.
לזהירות זו היה שותף אדולף היטלר.
אל מול רונדשטט הזהיר עמדו דרגים זוטרים יותר ונלהבים, החל ממפקדי הקורפוסים כגודריאן שפעלו בשדה הקרב בצורה כמעט עצמאית, דרך מפקדי "קבוצות השריון" ומפקדי הארמיות, שהיו אף הם נלהבים להתקדם.
ב-17 במאי הורה רונדשטט לגודריאן לעצור, אלא שהפקודה, שעברה מספר דרגי משנה עד שהגיעה לגודריאן, אפשרה "סיור אלים".
גודריאן פירש את הפקודה באופן חופשי למדי, הותיר את מפקדת הקורפוס מאחור, כאשר גוף הקורפוס, דיוויזיות הפאנצר עצמן, הפכו כולן ל"סיור אלים" והמשיכו בשעטה אל הים.
ב-24 במאי כאשר היה ברור כי הגרמנים מצויים במרוץ אל התעלה אל מול הכוחות הבריטים והצרפתים המבקשים להתפנות דרך הים אל האי הבריטי, הורה היטלר שוב לכוחותיו לעצור.
אל מול מפקדי השדה כגודריאן, אשר הבינו כי כוחו של האויב נשבר, היה רונדשטט שבוי בידי זהירותו, והעדיף לפעול באופן זהיר, ולא לשעוט אל הבלתי נודע.
הייתה זו עצירה זו של הטנקים הגרמנים אשר אפשרה את מבצע דינמו - פינוי חיל המשלוח הבריטי וכוחות צרפתיים נוספים דרך העיר דנקרק אל בריטניה, דבר שאפשר את עמידתה של בריטניה לאחר נפילת צרפת.
רונדשטט הוא בין האחראים הראשיים לפקודת העצירה.
לאחר כיבוש צרפת קיבל רונדשטט דרגת גנרל פלדמרשל (אם כי המשיך לענוד את דרגות הקולונל), ב-19 ביולי 1940. זמן מה עסק בתכנון מבצע "ארי הים", הפלישה לבריטניה, אשר בוטלה לאחר "הקרב על בריטניה" בה הוכיח חיל האוויר הבריטי את עליונותו על הלופטוואפה, דבר שהפך את תוכנית הפלישה לבלתי ריאלית.
לאחר מכן קיבל פיקוד על כוחות הגרמנים בשטחים הכבושים, ועסק בפיתוח ביצורי החוף בהולנד, בלגיה וצרפת.
ביוני 1941 קיבל רונדשטט את הפיקוד על "קבוצת ארמיות דרום" ב"מבצע ברברוסה", הפלישה לברית המועצות.
תחת פיקודו של רונדשטט היה כוח עצום שכלל 52 דיוויזיות חי"ר וחמש דיוויזיות פאנצר.
רונדשטט השיג את כל יעדיו.
טורי השריון הגרמניים פרצו דרומה, בלתי ניתנים כמעט לעצירה, עד שכמעט כל כובדה של המלחמה נטה דרומה, כאשר באוגוסט ובספטמבר 1941 נוצרה הזדמנות לכבוש את אוקראינה כולה, ולהשמיד כוחות עצומים, בפיקודו של המרשל סמיון בודיוני.
כבמקרה "פקודת העצירה" של היטלר בדנקירק, הייתה גם כאן התקדמותו המהירה של רונדשטט לרועץ לגרמנים מבחינה אסטרטגית.
כאשר באוגוסט 1941 ניתן היה לפרוץ ישירות אל מוסקבה, אם ירוכזו כוחות לשם כך, החליט היטלר כי קודם לכן ירוכזו כוחות באזור הדרום, תחת פיקודו של רונדשטט לשם כיבושה של אוקראינה, ורק לאחר סיומם של מבצעים אלו יפרצו הגרמנים אל מוסקבה.
רוב ההיסטוריונים הצבאיים חושבים שהייתה זו שגיאה, שהביאה לכך שהקרב על מוסקבה יתאחר במספר שבועות, ויתרחש בנתוני מזג אוויר קשים, במיוחד בתחילת ההתקפה כאשר הטנקים הגרמניים שקעו בבוץ.
ביצועיו של רונדשטט לפקודות שניתנו לו, היו מעולים.
הוא פיקד על מערכת כיתור אדירה, בה כותרו כשש מאות וחמישים אלף חיילי ברית המועצות באזור קייב, ונלקחו בשבי (חיילים אלה זכו ליחס בלתי אנושי, ורובם נרצחו, הורעבו למוות והוצעדו בצעדות מוות.
היה זה בין החמורים שבפשעי המלחמה של הוורמאכט).
לאחר ניצחון גדול זה פנה רונדשטט מזרחה, והתקיף את חרקוב ורוסטוב על הדון.
בעוד שקבוצת ארמיות מרכז הייתה שקועה בקרב האיתנים על מוסקבה, היו הפקודות שקיבל רונדשטט מעורפלות יותר.
הוא אמור היה "לכבוש את חופי הים השחור והקווקז", דבר שהביא למעשה למסע חסר מטרה כמעט מזרחה, אל מעבר לנהר מיוס, כאשר הכוחות מצפון לו מרותקים אל מול כוחות עדיפים, ואגפו הצפוני חשוף.
במהלך המתקפה לקה רונדשטט בהתקף לב, אך המשיך לפקד על הכוחות.
כיבוש רוסטוב נתקל בקשיים, ורונדשטט הזהיר ביקש מהיטלר כי יינתן לו לסגת לקו בו יוכל להחזיק בביטחון מעברו המערבי של הנהר מיוס.
למשמע בקשה זו פיטר היטלר את רונדשטט והחליפו בגנרל ולטר פון רייכנאו, נאצי קנאי, ועושה דברו של היטלר.
פיטורין שרירותיים אלו היו סימן למפקדי הצבא הגרמני כי היטלר יכול לנהוג בהם כאוות נפשו.
לפיטורין לא ניתנה כל התראה, או נימוק.
היטלר החזיר את רונדשטט לשירות כארבעה חודשים לאחר פיטוריו, במרץ 1942. רונדשטט קיבל את הפיקוד על הכוחות במערב, שם היה לו חלק בהקמת החומה האטלנטית, מערכת של ביצורים לאורך כ-2,700 קילומטרים שנועדו למנוע את פלישת צבאות ארצות הברית ובריטניה ובעלות בריתן.
משזו אכן הגיעה ב-6 ביוני 1944, דרש רונדשטט מהיטלר כי יפתח במשא ומתן לסיומה של המלחמה ולהסדר עם בעלות הברית המערביות.
בתגובה פיטר אותו היטלר והחליפו בגנרל גינתר פון קלוגה.
לאחר קשר העשרים ביולי בו ניסתה קבוצת קציני צבא בראשותו של קלאוס שנק פון שטאופנברג לרצוח את היטלר, גילה רונדשטט נאמנות להיטלר.
הוא הסכים להצטרף לוילהלם קייטל ולהיינץ גודריאן ב"בית דין של כבוד", אשר בו היו גם חברים ולטר שרוט וקרל וילהלם שפכט, שנועד להדיח קצינים המעורבים בקשר מן השירות הצבאי.
היה זה כתם על המוניטין של רונדשטט כ"א-פוליטי".
בית דין זה אמנם היה מוסמך רק להדיח קצינים אלה מן השירות, אך למעשה משהודחו הקצינים מן השירות נחשפו למערכת "בתי הדין העממיים" בראשותו של רולנד פרייזלר, בהם הועמדו למשפט קצר ומשפיל, בסיומו נדונו למוות משפיל ואכזרי, כאשר נתלו במיתרי פסנתר שהיו מחוברים לתקרה באמצעות אנקולי קצבים.
בין הנידונים באופן זה היו רעיו הוותיקים של רונדשטט לנשק.
באמצע אוגוסט קרסה חזיתו של גינטר פון קלוגה במערב, ורונדשטט קיבל שוב את הפיקוד על חזית זו.
הוא נחל הצלחה גדולה בסיכולו של "מבצע מרקט גרדן" (גן שוק) בו הוצנחו כוחות בריטים ואמריקנים בדאונים ובמצנחים באזור העיירה ארנהם, במטרה ליצור ראש גשר באזור זה לכיבוש אזור הריין הצפוני.
לאחר מכן, באמצע דצמבר 1944 קיבל רונדשטט את הפיקוד על המתקפה הגרמנית הגדולה האחרונה במלחמה, הקרב על הבליטה.
הוא קיבל פקודות לתקוף את הצבא האמריקני והבריטי דרך יער הארדנים, לכבוש את מאגרי הדלק של בעלות הברית, ולהתקדם משם אל נמל אנטוורפן ובכך לנתק את הכוחות ביבשת מנמל האספקה העיקרי שלהם, ולמעשה להפוך את גלגל המלחמה שנטה לרעתה של גרמניה.
תוכנית זו הייתה מלכתחילה הימור, והייתה תלויה בביצוע דקדקני, בתנאי מזג אוויר מסוימים, ובמגוון תנאים שהיו צריכים להתקיים, כמו תפיסת מאגרי הדלק של בעלות הברית.
בתחילה נראה כי המבצע עומד להצליח, אך אל מול עמידה עקשנית של חיילי החי"ר האמריקנים (בניגוד לחוסר היכולת הצבאית של מפקדיהם הבכירים), ולאחר שהשתנו תנאי מזג האוויר ועליונותם האווירית של בעלות הברית קיבלה ביטוי, נקטם עוקצה של המתקפה, ולאחר חודש היו הכוחות הגרמנים בנקודה ממנה יצאו, לאחר שספגו אבדות כבדות.
רונדשטט יצא למתקפה זו (שסיבתה הייתה יותר פוליטית מצבאית) בלב כבד וברגשות מעורבים.
חששותיו אכן התגשמו, ובמתקפת הארדנים בזבזה גרמניה בהימור מסוכן את שארית כוחותיה הכשירים, וזאת אל מול מתקפה של כוחות רוסיים עצומים במזרח.
במרץ 1945 הביע רונדשטט את דעתו בפני וילהלם קייטל כי על היטלר לנסות ולהגיע להסכם עם בעלות הברית ולא להמשיך במלחמה.
הדבר הביא שוב לפיטוריו, בפעם האחרונה.
ב-1 במאי 1945 נתפס רונדשטט על ידי דיוויזיית הרגלים ה-36 של צבא ארצות הברית.
בעודו בחקירה סבל מהתקף לב נוסף.
הוא נלקח לבריטניה שם הוחזק בשבי.
ביולי 1948 שוחרר, וחי בהנובר עד מותו בשנת 1953, והוא בן 77 שנים.
גְרָדִיאֵנְט הוא הכללה של מושג הנגזרת עבור חשבון אינפיניטסימלי של מספר מרובה של משתנים.
הגרדיאנט הוא אופרטור וקטורי המופעל על שדה סקלרי.
הגרדיאנט של שדה סקלרי הוא שדה וקטורי המשייך לכל נקודה במרחב וקטור.
כיווּן וקטור הגרדיאנט מצביע אל הכיוון שבו השינוי בשדה הסקלרי מקסימלי (חיובי).
גודל וקטור הגרדיאנט הוא כשיעור השינוי המקסימלי.
הגובה של כל נקודה ברכס ההרים יתואר על ידי פונקציה (שדה סקלרי).
בכל נקודה, ניתן להסתכל על הכיוון שבו השיפוע לפונקציה שהותאמה לה הוא הגדול ביותר.
זהו למעשה הכיוון שבו הגובה משתנה בצורה המהירה והחזקה ביותר.
אם נשחרר כדור בנקודה זו, הוא יתגלגל בדיוק לכיוון ההפוך (שיפוע חזק ביותר לכיוון השלילי).
באופן זה ניתן להתאים לכל נקודה וקטור בכיוון השיפוע הגדול ביותר, וגודלו נקבע על פי גודל השיפוע.
וקטור זה הוא וקטור הגרדיאנט.
דוגמה נוספת היא בניית כבישים וגגות כך שהמים יתנקזו באופן יעיל.
יש ליצור שיפוע קטן על מנת שהמים יזרמו אל פתח הניקוז.
המסלול שהמים מבצעים בדרכם אל המרזב, הוא הכיוון שבו הגובה משתנה בצורה הכי מהירה, שהוא גם וקטור הגרדיאנט.
הגרדיאנט של פונקציה סקלרית מסומן על ידי :
כאשר מסמל את אופרטור הגזירה דֶל (סמל המשולש עצמו נקרא בשם "נבּלה").
כאשר משתמשים במערכת קואורדינטות, וקטורי הבסיס אינם פונקציות של המיקום במרחב, הגרדיאנט נתון כווקטור של נגזרות חלקיות.
מן ההגדרה נובע שהגרדיאנט הוא וקטור, כיוון שהפעלת וקטור הנגזרות החלקיות (אופרטור הגזירה דֶל) על הפונקציה סקלרית מחזירה וקטור (הגרדיאנט).
הגדרה פורמלית במרחב האוקלידי התלת־ממדי
במרחב אוקלידי תלת־ממדי, הגרדיאנט של שדה סקלרי כלשהו שמתואר על ידי קואורדינטות קרטזיות מוגדר כך:
כאשר הם וקטורי היחידה המקבילים לצירים.
באופן כללי, עבור פונקציה סקלרית כלשהי מעל מרחב וקטורי בעל ממדים, ניתן להגדיר את הגרדיאנט כך:
למה וקטור גרדיאנט נותן את הכיוון שבו השינוי הוא מקסימלי?
נסתכל על ההגדרה של נגזרת כיוונית, ונשאל מהו הווקטור שבו המכפלה הסקלרית עם וקטור הגרדיאנט תהיה מקסימלית?
מהגדרת המכפלה הסקלרית, ברור שהמקסימום יתקבל כאשר הזווית בין הווקטורים תהיה אפס (קוסינוס מקבל ערך מקסימלי באפס), ומכאן נובע שהווקטור שבו המכפלה הסקלרית תהיה מקסימלית היא וקטור הגרדיאנט עצמו.
הפוטנציאל הוא שדה סקלרי , והכוח שפועל על חלקיק שנמצא בהשראת אנרגיה פוטנציאלית הוא הגרדיאנט של האנרגיה הפוטנציאלית (ראה דוגמאות ספציפיות בערך אנרגיה פוטנציאלית).
לכן, הכוח שיפעל על הגוף ימשוך אותו לכיוון שבו הפוטנציאל יקטן הכי הרבה.
יהי שדה סקלרי (הגזיר בכל מקום פרט ל־).
אז הגרדיאנט שלו (בקואורדינטות קרטזיות) הוא:
שכן .כדאי לשים לב שהחישוב הוא מיידי בקואורדינטות כדוריות, ששם הגרדיאנט נתון על ידי הנוסחה:
כצפוי, בשתי הדרכים קיבלנו תוצאה זהה.
את הגרדיאנט יותר טבעי להגדיר דווקא כפונקציונל הנקרא "דיפרנציאל":
פונקציונל זה מקבל וקטור v ומחזיר את הסקלר:
האות הכתובה בכתיב עילי מייצגת אינדקס רץ שמייצג קואורדינטה של וקטור ולא חזקה.
במרחב עם מטריקה, אפשר להגדיר את הגרדיאנט כווקטור על ידי "העלאת אינדקסים", כלומר, על ידי התאמת וקטור ל־df כך ש־
כאשר g היא המטריקה: תבנית ביליניארית סימטרית וחיובית בהחלט.
בקואורדינטות אפשר לכתוב את וקטור הגרדיאנט כך:
כאשר הוא האיבר בשורה ה־ והעמודה ה־ של המטריקה ההופכית (היינו המטריצה ההופכית למטריקה, g-1) ו־ הם הווקטורים המשיקים הפורשים את המרחב המשיק בנקודה.
נניח מערכת קואורדינטות אורתוגונלית .
כלומר, וקטורי היחידה המתאימים מקיימים:
נרשום צורה כללית לגרדיאנט של פונקציה סקלרית :
לשם כך נחשב את הדיפרנציאל של :
ולכן, כיוון שווקטורי היחידה המשיקים הם אורתוגונליים מתקיים
מכיוון ש־ בלתי־תלויים נשווה מקדמים איבר איבר ונקבל
הערה: ההכללה לממד n־י מיידית.
עובדים עם הצגת הסכומים כ־ ונותנים לכל אינדקס לרוץ מ־1 עד n.
הוכחה המבוססת על גאומטריה דיפרנציאלית
הווקטורים המשיקים הם: כאשר הם וקטורים משיקים מנורמלים ו־ הם ה־scale factors.
הטנזור המטרי במקרה של קואורדינטות אורתוגונליות
הוא מטריצה אלכסונית, ונזכור ש־
כאשר היא המטריצה ההופכית ל־g.
(המעבר השלישי נעשה כי מטריצה אלכסונית, כאשר היא הדלתא של קרונקר)
משפט הגרדיאנט גורס שאם היא שדה סקלרי (פונקציה ) חלק מספיק (גזיר ברציפות), אז לכל מסילה שמתחילה בנקודה A ומסתיימת בנקודה B האינטגרל הקווי על לאורך המסילה איננו תלוי במסילה עצמה אלא רק בנקודות הקצה, ומתקיים
לשדה הווקטורי קוראים "שדה וקטורי משמר" או בהקשר של פיזיקה "כוח משמר" ומתקיים
גרהרד "גרד" מילר היה כדורגלן גרמני ששיחק במשך רוב הקריירה שלו בקבוצת באיירן מינכן ובנבחרת גרמניה המערבית.
הוא כבש 68 שערים ב-62 הופעות בינלאומיות במדי נבחרת גרמניה המערבית ו-398 שערים ב-453 משחקי בונדסליגה במדי באיירן מינכן.
הוא כבש 735 שערים במדי הקבוצות בהן שיחק ובמדי הנבחרת בקריירה שלו.
הוא במקום השלישי בטבלת מלכי השערים בתולדות גביע העולם בכדורגל עם 14 שערים, ולפי הפדרציה הבין-לאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל (IFFHS), הוא ממוקם במקום ה-7 בתולדות הכדורגל העולמי.
כינוייו היו "מפציץ האומה" (Bomber der Nation) ו"מילר הנמוך והשמן" (kleines dickes Müller).
הוא היה חלוץ מרכזי קלאסי, אשר ידע לנצל הזדמנויות מול השער באחוזים גבוהים.
היה בעל חוש התמצאות נדיר ברחבת ה-16, יכולת בעיטה בשתי הרגליים ומשחק ראש טוב.
באוקטובר 2015 דורג על ידי ה"בילד" הגרמני ככדורגלן הגרמני הגדול בהיסטוריה.
הוא שיחק בשורות המועדון המקומי TSV 1861 נורדלינגן בשנים 1963–1964.
ב-1964 הצטרף לבאיירן מינכן, שם חבר למי שהיו עתידים להתפרסם ככוכבי הכדורגל הגרמני: פרנץ בקנבאואר וספ מאייר.
המועדון היה אז בליגה השנייה בגרמניה.
לאחר עונה אחת, עלתה באיירן לבונדסליגה והפכה מאז לאחת הקבוצות הבכירות בגרמניה.
יחד עם גרד מילר זכה המועדון בתארים רבים בשנות ה-60 וה-70. הוא זכה ארבע פעמים באליפות גרמניה, ארבע פעמים בגביע הגרמני, שלוש פעמים בגביע אירופה ובתארים בינלאומיים רבים נוספים.
מילר כבש במסגרת שלושת המפעלים לקבוצות באירופה (גביע אירופה לאלופות, גביע אירופה למחזיקות גביע וגביע ערי הירידים) 62 שערים ב-74 משחקים.
במשך שנים רבות היה זה שיא כיבושים, עד 4 בדצמבר 2007, אז הבקיע פיליפו אינזאגי את שערו ה-63 במסגרות האירופיות ועקף את מילר (אם כי בימי פעילותו של מילר הייתה נהוגה שיטת הנוק-אאוט בכל השלבים, כלומר, שוחקו הרבה פחות משחקים מאשר בשנות האלפיים).
לאחר סיום הקריירה שלו בבונדסליגה, עבר מילר ב-1979 לשחק בארצות הברית בליגת ה-NASL, שם שיחק שלוש עונות בקבוצת פורט לודרדייל סטרייקרס וכבש 38 שערים.
הוא הגיע עם קבוצתו פעם אחת לגמר הליגה (1980) אך קבוצתו נוצחה במשחק הגמר 3:0 על ידי ניו יורק קוסמוס.
מילר החל לשחק בנבחרת הלאומית של גרמניה המערבית ב-1966 וסיים ב-7 ביולי 1974 עם הזכייה במונדיאל 1974 במינכן.
באותו טורניר הוא כבש את שער הניצחון במשחק הגמר מול נבחרת הולנד אשר הסתיים בתוצאה 1:2. ארבעה שערים בטורניר במינכן ועוד עשרה במונדיאל 1970 הפכו אותו למלך שערי גביע העולם בכדורגל, תואר אותו נשא עד מונדיאל 2006, בו שבר רונאלדו את השיא.
במונדיאל 2010 השווה מירוסלב קלוזה את השיא, ובמונדיאל 2014 הפך קלוזה למלך השערים של כל הזמנים בגביע העולם.
ביורו 1972 זכה מילר עם נבחרת גרמניה המערבית בתואר וגם היה מלך השערים בטורניר כשכבש ארבעה שערים.
לאחר שסיים את הקריירה ב-1982, התקשה מילר לתפקד ללא התעניינות התקשורת ואור הזרקורים, והפך לאלכוהוליסט.
חבריו לשעבר בבאיירן מינכן ובמיוחד אולי הנס שכנעו אותו לעבור גמילה.
כשהצליח, הוא קיבל עבודה כמאמן נוער בבאיירן מינכן, שם עבד עד 2012.
באוקטובר 2015 פרסמו משפחתו ומועדון באיירן מינכן כי מילר לקה במחלת אלצהיימר והוא מאושפז.
מלך השערים של המונדיאל: 1970
מלך השערים באליפות אירופה: 1972
ב-1972 כבש מילר 85 שערים בכל המסגרות במהלך השנה הקלנדרית וקבע בכך שיא.
הוא החזיק בשיא זה עד 9 בדצמבר 2012, בו שבר כדורגלן ברצלונה, ליונל מסי, את שיאו של מילר.
השחקן הטוב ביותר בבונדסליגה בשנים 1963–2003 (40 שנה)
גרדום הוא מתקן, בדרך כלל עשוי עץ, המשמש להוצאה להורג בתלייה.
גרדום בדרך כלל בנוי בצורת האות 'ר' או 'ו' - קורה אנכית שלקצה העליון שלה מחוברת קורה אופקית ממנו משתלשלת לולאת חנק.
ישנם דגמים מורכבים יותר של גרדומים שבהם הקורה האופקית נשענת על שתי קורות אנכיות.
הגרדום בטייברן בלונדון עוצב בצורה משולשת, עם שלוש קורות אופקיות ושלוש קורות אנכיות מה שאפשר לתלות פושעים משלושת צדדיו.
ישנם גרדומים קבועים הממוקמים במקומות ציבוריים, המשמשים גם כסוג של הרתעה בפני ביצוע עבירות שיש עליהן עונש מוות.
לעיתים נהגו להשאיר את גופות המוצאים להורג על הגרדום למען "יראו וייראו".
במקומות אחרים מותקן הגרדום בין כותלי בית סוהר.
לעיתים, לשם העצמת אימת המוצא להורג, מוקם הגרדום בסמוך למקום מאסרו תוך שהוא שומע את הלמות עבודות הבנייה.
בעבר נהגו לקשור את לולאת החנק סביב צווארו של הנחנק המוצא להורג בעוד הוא עומד על סולם, או על עגלה קשורה לסוס.
סילוק סולם או הסעת העגלה גרמו למוצא להורג ליפול, תלוי בלולאה, ולהחנק אט אט.
בגרדומים מודרניים משתמשים בדלת קטנה ברצפה הנפתחת באמצעים מכניים.
פתיחת הדלת גורמת לנפילה של המוצא להורג שמת במהירות משבירת המפרקת וחניקת הגרון.
בתקופת המנדט הבריטי נגזר בארץ ישראל עונש מוות על 12 מלוחמי המחתרות.
תשעה מהם הוצאו להורג בתלייה, בגרדום שהותקן בכלא עכו .
לאחר ששלושה מלוחמי האצ"ל, מאיר נקר, אבשלום חביב ויעקב וייס, נידונו למוות, ניסה האצ"ל למנוע את תלייתם, באמצעות חטיפה של שני סרג'נטים בריטיים, ואיום להוציאם להורג אם יבוצע גזר הדין.
שלטונות המנדט הבריטי לא נכנעו לאולטימטום זה, ובעקבות לוחמי האצ"ל נתלו גם שני החיילים הבריטיים החטופים.
המקום בו בוצע גזר הדין נקרא "חורשת הסרגנ'טים", חורשה באזור נתניה הממוקמת על יד בית העלמין.
במדינת ישראל הוקם גרדום לשם הוצאתו להורג של אדולף אייכמן.
פיקת הגרון או פִּקַּת הַגַּרְגֶּרֶת ; הגייה שכיחה אך לא נכונה: "גרוגרת"), היא החלק הקדמי הבולט של תיבת הקול.
זהו חלק מהגרון בו נמצאים מיתרי הקול והוא ממלא תפקיד חשוב בנשימה ובבליעה.
פיקת הגרון היא בליטה סחוסית, המתפתחת בגיל ההתבגרות בעיקר אצל זכרים אך נמצאת גם אצל נקבות אם כי בממדים הרבה יותר קטנים.
פיקת הגרון מהווה למעשה את מרכז ה"רכס" שיוצרים לוחות הסחוס העוטפים את תיבת הקול, והיא תומכת בפעילות הבליעה.
אצל בנים, הטסטוסטרון בגיל ההתבגרות גורם לכך שתיבת הקול רחבה יותר (לכן קולם של זכרים נמוך יותר בדרך כלל מזה של נקבות), ויש עליה כמות רבה יותר של סחוס.
כינוי נוסף במספר שפות לפיקת הגרון הוא "תפוחו של אדם", שם הנגזר מהפרי האסור שאכל אדם בגן עדן.
סברה אחרת היא שבמקור הכינוי בעברית היה תפוח האדם כאשר תפוח היה במשמעות של נפוח ובגלל תרגום שגוי תפוח תורגם כפרי.
גרד אלברכט היה מנצח גרמני שכיהן כמנצח ראשי בתזמורות חשובות באירופה, מאז החל בתזמורת טונהאלה בציריך, שווייץ, בשנת 1975.
אלברכט נבחר בשנת 1991 על ידי נגני התזמורת הפילהרמונית הצ'כית כמנצח הראשי, לתקופת כהונה של שבע שנים החל ב-1994. התזמורת מילאה תפקיד במחאה על השלטון הסובייטי בארצם והתארגנה מחדש כישות עצמאית.
בבחירתם באלברכט הביאו להחלפתו של המנצח הצ'כי ייז'י בלוהלאווק, שהקדים את פרישתו ל-1992. כתוצאה מכך, כשהגיעה שעתו של אלברכט לקבל לידיו את התזמורת, כבר הייתה זו מפולגת, במידת מה.
אלברכט הוכיח את מיומנותו בשיפור מצבה הכספי של הפילהרמונית הצ'כית ובהעלאת הפרופיל הבינלאומי שלה באמצעות מסעות קונצרטים מחוץ לגבולות צ'כיה.
גם הצלחתו המוזיקלית הוכרה ללא עוררין.
אף על פי כן, שורה של סכסוכים פוליטיים הביאה לפרישתו המוקדמת.
ב-1994 הוזמנה הפילהרמונית הצ'כית להופיע בותיקן בקונצרט שנועד לחגוג את הפיוס בין הקתולים ליהודים.
ואולם, ההזמנה הייתה לנגינה תחת שרביטו של גילברט לוין, שנודע כבר בקשריו הטובים עם הוותיקן בתקופת האפיפיור יוחנן פאולוס השני ובהמשך לכך ב"קונצרט האפיפיור לזכר השואה", שזכה לכיסוי נרחב בטלוויזיה.
אלברכט פסל את השתתפות התזמורת, לכאורה בשל עומס רב מדי.
אלא שרבים חשדו, שהסיבה העיקרית לסירוב הייתה קנאתו של אלברכט על שלא הוזמן בעצמו לנצח על הקונצרט.
נשיא צ'כיה, ואצלב האוול, התערב בפרשה ואמר לאלברכט, שפעולותיו מזיקות לתזמורת.
המצב התדרדר בהתמדה, כשאלברכט הציג עצמו בראיונות לעיתונות כקורבן של גזענות ורגשות אנטי-גרמנים וכמי שנתבע לכפר אישית על כל עוולותיה של גרמניה בעבר.
עוד קבל על התקנת ציתות במכשיר הטלפון שלו.
האוול השיב מלחמה שערה באמצעי התקשורת בטענות משלו.
אלברכט ובלוהלאווק חברו יחדיו לקונצרט חגיגות המאה של התזמורת, כשכל אחד מהם מנצח על מחצית הקונצרט, ב-4 בינואר 1996, אבל האוול בלט בהיעדרו ונגני התזמורת הפגינו למי נתונה אהדתם בהגיע השעה לתשואות.
אלברכט התפטר ממשרתו זו כעבור חודש, בטענת חתירה תחת סמכותו המוזיקלית.
גרד פאלטינגס הוא מתמטיקאי גרמני מחשובי חוקרי תורת המספרים.
ידוע בשל עבודתו בגאומטריה אלגברית ובשל הוכחתה של השערת מורדל.
בשנים 1972–1978 למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת מינסטר.
בשנת 1978 קיבל תואר דוקטור למתמטיקה ובשנת 1981 סיים "הביליטציה", שניהם מאוניברסיטת מינסטר.
בשנים 1982–1984, שימש כפרופסור באוניברסיטת וופרטל, ובשנים 1985–1994 שימש כפרופסור באוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 1986 זכה במדליית פילדס על הוכחת השערת מורדל: לעקום לא-סינגולרי מגנוס מעל שדה מספרים, יש רק מספר סופי של נקודות רציונליות.
תוצאה זו ידועה כיום בשם "משפט פאלטינגס".
משנת 1995 עמד בראש מכון מקס פלאנק למתמטיקה בבון.
בשנת 1996 זכה בפרס לייבניץ מהקרן הגרמנית למחקר, הפרס הגבוה ביותר בתחום המחקר בגרמניה.
פרס גוטפריד וילהלם לייבניץ (1996)
גרד קנטר (באסטונית: Gerd Kanter; נולד ב-6 במאי 1979 בטאלין, אסטוניה) הוא אלוף אולימפי (בייג'ינג 2008), אלוף עולם (אוסקה 2007) ושיאן עולם באולם בזריקת דיסקוס.
שנת הפריצה של קנטר הייתה שנת 2005, בה זכה במדליות כסף באליפות העולם וב"גמר האתלטיקה העולמי", זכה במדליית זהב באוניברסיאדה ובגביע האירופאי, וזרק לראשונה מרחק העולה על 70 מטר.
המרחק הגבוה ביותר שזרק היה 73.38 מטרים, שהוא התוצאה השלישית בטיבה בהיסטוריה.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה שביפן בשנת 2007 זכה קנטר במדליית זהב בזריקת דיסקוס ובגמר האתלטיקה העולמי.
בשל הישגיו בשנה זו זכה קנטר בתואר הספורטאי האסטוני של השנה ועלה למקום הראשון בעולם בדירוג זורקי הדיסקוס לפני יריבו וירגיליוס אלקנה, לאחר שזכה ב-20 מתוך 25 הטורנירים בהם השתתף, והגיע לפודיום בכל אחד מהם.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה קנטר במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 68.82 מטר, והקדים את יריבו במקום השני במטר שלם.
בעקבות זכייתו במדליה זכה פעם נוספת קנטר בתואר אישיות הספורט האסטונית של השנה.
לאחר הזכייה במדליית הזהב המשיך קנטר ביכולתו הטובה.
קנטר זכה בתחרות החורף של הגביע האירופאי כאשר זרק למרחק 69.70 מטר וב-22 במרץ 2009 קבע שיא עולם חדש בזריקת דיסקוס באולם של 69.51 מטר.
קנטר גם זכה בתחרות הגולדן ליג בברלין כאשר זרק למרחק של 67.88 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין שבגרמניה בשנת 2009 זכה קנטר במדליית ארד בתוצאה של 66.88 מטר, אחרי רוברט הרטינג מגרמניה (69.43 מטר) ופיוטר מלכובסקי מפולין (69.15 מטר) ולא הצליח להגן על תוארו.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו שבקוריאה הדרומית בשנת 2011 זכה קנטר במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 66.95 מטר, אחרי רוברט הרטינג (68.97 מטר) ולפני אחסן חדדי מאיראן (66.08 מטר).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה קנטר במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 68.03 מטר, אחרי רוברט הרטינג (68.27 מטר) ואחסן חדדי (68.18 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה במוסקבה שברוסיה בשנת 2013 זכה קנטר במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 65.19 מטר, אחרי רוברט הרטינג (69.11 מטר) ופיוטר מלכובסקי (68.36 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בציריך שווייץ בשנת 2014 זכה קנטר במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.75 מטר, אחרי רוברט הרטינג (66.07 מטר) ולפני רוברט אורבנק מפולין (63.81 מטר).
הוא פרש מתחרויות לאחר עונת 2018 והחל קריירה של מאמן.
האתלט הסלובני כריסטיאן צ'ה מתאמן אצלו.
גִּרְגָּשִׁי הוא שמו המקראי של עם המוזכר כאחד משבעת עמי כנען אשר שכנו, לפי התיאור המקראי, בארץ ישראל טרם כיבושהּ, ואשר במקרא מובטח לעם ישראל שאלוהים יגרשם מהארץ לשם כיבושהּ על ידי ישראל.
עם זאת, גם הצטוו בני ישראל להכרית כל צאצא הגרגשי, בהתאם למצוות מחיית שבעה עממין.
לצד חוקרים שקיבלו את עמדת המקרא כי הם אחד מעמי כנען, במחקר העדכני של תקופת המקרא נוטים להניח כי הגרגשים הגיעו מקַרְקִישַה שבמערב אנטוליה בעקבות קריסת האימפריה החיתית בתום התקופה הכנענית, ולפיכך אינם מעמי כנען הקדומים.
ספר בראשית מתאר את הגנאלוגיה של הגרגשי, וקובע כי הם צאצאיו של כנען:
הגרגשי מוזכר 5 פעמים נוספות במקרא.
קביעת מיקומם בארץ כנען שנויה במחלוקת.
לפי האונומסטיקון המתבסס על תרגום השבעים "גרגשי" הוא ה"גשורי" שישב בעבר הירדן המזרחי, אולם בכל המקורות האחרים שבמקרא הוא נמנה עם תושבי כנען.
בתלמוד הירושלמי (שביעית ו', א) מוזכר כי הגרגשים ישבו בסוסיתא אשר בגולן (עבר הירדן המזרחי) ולכן יש המניחים שהם עקרו ל"ארץ הגשורי" לאחר כיבוש כנען על ידי יהושע בן נון.
מאידך בירושלמי (שביעית ו', א) נאמר כי "הגרגשי פנה והלך לו (מפני יהושע) לאפריקי".
יש המזהים את אפריקי עם פריגיה שבחוף הצפון־מערבי של אסיה הקטנה.
השערות בנוגע להיותם מגויי הים
במקורות המצריים אודות קרב קדש מוזכר עם בשם קרקשא או גרקשא שבמאות ה־12 וה־13 לפנה"ס ישב בחופה המערבי של אסיה הקטנה והשתתף בקרב נגד רעמסס השני מלך מצרים לצד החתים.
ייתכן כי בשנים אלה פלשו הגרגשים מסוריה או דרך הים גם לארץ ישראל כחלק מהגירה או פלישה נרחבת יותר מאזור הים האגאי וכרתים של גויי הים.
הבעיה בזיהוים של הגרגשים עם גויי הים היא שהם אינם מוזכרים בכתובות המצריות המתארות פלישה זאת.
עם זאת במצבת מרנפתח אחד מגויי הים המוזכרים הוא הת'כר.
הרודוטוס מציין כי תושבי העיר גרגיס אשר באסיה הקטנה הם מבני העם התוכרי (ת'כר) הממוקמת בחוף המערבי של אסיה הקטנה בין טרויה מדרום למילטוס בצפון באזור פריגיה, וכן אתנאיוס וקסנופון מזהים את מיקומם של הגרגיתים באזור זה.
הת'כר מתוארים במגילת ון אמון המצרית כעם שישב בעיר דור שעל חופי כנען.
אזכור נוסף של הת'כר מופיע באונומסטיקון של אמנופה.
מסורות יווניות רבות מספרות על נדודיו של גיבור בשם תוכר ושל עם התוכרים מכרתים לכריה שבאסיה הקטנה על התנחלותם באזור מילטוס ועל המשך נדודיהם לקפריסין ולחופי צידון.
כמו כן ישנה אגדה על ייסודה של העיר דור בידי דורוס בנו של האל היוני פוסיידון (עיר בשם זהה הייתה קיימת גם בכריה).
לדברי המקורות המצריים היו הת'כר אחד מגויי הים שבאו מאסיה הקטנה דרך קפריסין לכנען ולגבול מצרים דבר המאשר את זיהויים עם התוכרים היוניים.
האזכור המאוחר בספר נחמיה של הגרגשי מחזק את הסברה שמדובר בתוכרים שישבו בעיר דור שחשיבותה הגאופוליטית הייתה רבה בימיו עד שראה את הצורך להזכיר את העם היושב בה בשמו המקורי כפי שהיה מוכר בארץ עוד מתקופת ההתנחלות המקראית – על אף שבתקופתו הייתה העיר תחת שלטון צידוני־פיניקי.
הבלשן אלכסנדר הרכבי מוסר שב"שפות הצפון־שמיות", ובערבית בכללן, גרגשתא בהוראת – רגב, חימר.
מגיע מהשורש השמי ר־ר־א; ופירושו שדות מוצפים או בצה שחורה, נגזרת מהשורש מופיעה בפרסית והוראתה – גפן, כרם, ורד ; בערבית – אורז ; בטורקית עות'מאנית – גפן, אורז.
גרגשתי פירושו אדם המתגורר באדמת חימר (חמרה), או אדמת בצה.
בכתבי יוספוס ביוונית הם נקראים γεργεσιοζ (גרגסיוס), אוסביוס מסר שעם זה התגורר מעבר לירדן.
השם 'גרגש' נמצא בכתבי אוגרית.
אך עד כה לא נמצאו באוגריתית שמות תאופוריים דוגמת אלה הנוהגים בפיניקית כגון גרעשתרת, גרמלקרת.
בכתובות מקרתחדשת נמצאים השמות 'גרגש' ו'גרגשם', והוצע שהדבר קשור לאמירת התלמוד ש.
בנימין מזר סבר שהשם גרגש בשמות הפיניקיים הנ"ל פירושו גר־האל 'גש' שמופעו קושר עם האל כושר וחסיס.
יש המקשרים בין השם "גרגש" באוגרית ובפיניקית ל־Gargasos, אחד מגויי הים שמקורו באזור שבין ארץ ללסבוס, ול־kaskisa בחתית־אכדית.
יש שזיהו את מושל הארמים כבן לעם הגרגשי המופיע בכתובת זכור בצורה: a-ra-me DUMU gu ši בהמשך הכתובת וסמוך למאורעות קרב קרקר מאוזכרים תשלומי המס של בית אגושי Bīt-Agūsi עבור שלמנאסר השלישי, ובאוגריתית מופיע כשם פרטי – 'בִּינגֻשִׁי'.
ר' אברהם אבן דאוד כותב על יהודי גאורגיה הנמצאים ב"ארץ הגרגשי ונקרא גרגאן" (ד"ר גילי חסקין).
ורבי בנימין מטודלה מונה את יהודי גאורגיה ("ארץ גורון הנקראים גרגנין, היושבים על נהר גיחון, והם הגרגשי מתעסקים בדת הנוצרית").
המחקר העדכני של תקופת המקרא הראה כי לכותבים המקראיים לא היה שום מידע ממשי על כנען שלפני תקופת ההתנחלות: לא על השליטה המצרית בה, ולא על העמים שאכלסו אותה.
החיתים, החיווים, הגרגשים, היבוסים, וכנראה גם הפריזים, היגרו לכנען מצפון רק עם תום התקופה הכנענית; ככל הנראה בעיקר מאנטוליה, מהאימפריה החיתית שקרסה.
הגרגשים הגיעו כנראה מקַרְקִישַה שבמערב אנטוליה.
גֶרד רוטשילד (גרמנית: Gerd Rothschild; 5 בפברואר 1919 – 9 במרץ 1991) היה צייר, אמן וגרפיקאי ישראלי.
מעמודי התווך של מוסד הגרפיקה בתרבות הישראלית.
גרד רוטשילד נולד בגרמניה ועלה לארץ ישראל כנער בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון.
הוא למד גרפיקה שימושית במחזור הראשון בבית הספר "בצלאל" בירושלים.
התגייס לצבא הבריטי בשנת 1942, שם התגלה כישרונו כצייר, כאשר העשיר את קירותיהם של מועדוני הקצינים.
דוגמה לקיר כזה ניתן לראות במתחם תחנת הרכבת יפו - בית וילנד.
בשנים שלאחר מכן הקים גרד רוטשילד את סטודיו רולי ביחד עם הגרפיקאי והמעצב זאב ליפמן (יליד 1921, שאף הוא עלה ארצה מגרמניה כילד), שאותו הכיר ב"בצלאל".
רוטשילד וליפמן יצרו כנראה ביחד את ההגדה של פסח "חד חיילא" - הגדה ייחודית שנועדה לחיילים יהודים בריטיים בארץ ישראל.
הסטודיו יצר עשרות רבות של כרזות עבור צה"ל ועבור חברות שונות במשק הישראלי של שנות החמישים והשישים.
מבין המפורסמות שבכרזות הייתה הכרזה של חברת "ארטיק", כרזת "חבל על כל טיפה", "הצנחנים קוראים לך, התנדב!" ועוד רבות.
כן עיצבו השניים את הגרסה השנייה של מדליית עשור לחרות ישראל.
רוטשילד כיהן כנשיא אגודת הגרפיקאים הישראלית בשנים 1954–1969.
היה נשוי לרות ואב לשלושה בנים.
נקבר בבית הקברות בקיבוץ גלאון.
גרדה ציפורה אוקס (Ochs; 1 באפריל 1909 – 24 בנובמבר 1999) הייתה ממקימי עמותת "רעות - שרות נשים סוציאלי" ויושבת הראש שלה.
נולדה בברלין, בירת הקיסרות הגרמנית, הצעירה מבין שמונת ילדי משפחת ראו (Rau).
אביה רפאל עבד כרופא בברלין עד לעלייתם של הנאצים לשלטון.
אחיה הבכור ארתור (אהרון) ניהל, לאחר שנזרק ממשרתו כשופט עם עליית המשטר הנאצי, את הסניף הגרמני של "המשרד הארץ ישראלי להעלאת יהודים לארץ".
אח נוסף, היינץ ראו, אדריכל ומתכנן ערים, היה ממובילי הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל ומחלוצי מתכנני ירושלים המודרנית בשנותיה הראשונות של המדינה.
אוקס למדה משפטים באוניברסיטת ברלין ונישאה לרב ד"ר דוד אוקס לאחר שזה סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת וירצבורג, והגיע ללמוד בבית המדרש לרבנים בברלין (Rabbiner Seminar für das Orthodoxe Judenthum).
בשנת 1932 עברו בני הזוג לקניגסברג שבמזרח גרמניה, שם קיבל הרב אוקס מינוי כרב קהילה.
בשנת 1936 המשיכו מקניגסברג ללייפציג, לשם הוזמנו בשל פרישתו של הרב ד"ר אפרים קרליבך, אביו של מייסד "מעריב" עזריאל קרליבך.
הרב אוקס היה רבה האחרון של לייפציג.
אוקס שימשה כיו"ר תנועת הנוער ברית חלוצים דתיים בלייפציג עד לעזיבתם את גרמניה בסוף 1938.
בליל הבדולח (Kristallnacht ) סיכן הרב אוקס את חייו בשעה שנכנס לבית הכנסת הבוער כדי להציל את ספרי התורה מתוך הלהבות, ולמחרת, ב-10 בנובמבר 1938, נעצר על ידי הגסטפו ונשלח לבוכנוואלד.
אוקס הצליחה להביא לשחרורו תוך התחייבות כי יעזבו את גרמניה בתוך שבוע.
בני הזוג עברו ללונדון ובראשית 1939 עלו לארץ והתיישבו בכפר הנוער הדתי שבכפר חסידים, שם עבדה כמדריכה, כמחסנאית וכאם הבית של העולים ובתוכם יתומי פרנקפורט.
לימים תשמש כמפקחת ארצית על הטיפול בילדי עליית הנוער הדתי.
בשנת 1946 עברו בני הזוג לתל אביב, שם כיהן הרב אוקס כרב קהילת "חוג הנוער הדתי" לצד פועלו החינוכי.
אוקס הייתה ממקימי עמותת "רעות - שרות נשים סוציאלי", ארגון שהוקם לעזור ניצולי השואה שהגיעו לארץ, עמותה מהוותיקות והגדולות בישראל בתחומי הרווחה והבריאות.
בין מפעליה הרבים למען החברה בישראל: בית חולים שיקומי לשיקום נפגעי מחלות, תאונות, ופיגועים; שירותי אשפוז לטווח ארוך; דיור קהילתי מוגן לקשישים, ניצולי שואה ועולים מעוטי יכולת; בתי אבות באווירה חמה וביתית; ופעילויות חברתיות והעשרה לגיל הזהב.
לאחר שהייתה במשך שנים חברת הנהלה, כיהנה כיו"ר.
אוקס הצעידה את העמותה קדימה במישורים רבים, וכיהנה במקביל גם כיו"ר ועד "בית החולים ליכטנשטטר" (היום: מרכז רפואי רעות).
בחייה האחרונות עברה לגור בבית ברט בירושלים, כשכל העת היא ממשיכה בפעילותה ההתנדבותית בעמותת "רעות" ובהמשך ביד שרה.
בשנת 1989 זכתה בתואר "יקירת תל אביב".
גרדה אוקס נפטרה בירושלים בי"ז כסלו תש"ס, 26 בנובמבר 1999.
בשנת 2002 הוקדש בית הכנסת של "בית שלום" לזכרם של גרדה ודוד אוקס.
גרד וסיג הוא אתלט עבר ממזרח גרמניה.
הוא אלוף אולימפי ושיאן עולם בקפיצה לגובה.
וסיג נולד בלובץ שבמחוז לודוויגסלוסט-פרכים שבמדינת מקלנבורג-מערב פומרניה.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה וסיג במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא עולם חדש של 2.36 מטר, שיפור ב-1 ס"מ לשיאו בן החודשיים ושבוע של יאצק ושולה מפולין שקבע תוצאה של 2.31 מטר ובן ארצו ירג פריימות (2.31 מטר).
שיא עולם זה החזיק מעמד 3 שנים ונשבר על ידי ז'ו ג'יאנהואה מסין (2.37 מטר).
לאחר המשחקים האולימפיים התחרה וסיג בקרב עשר ובתחרות שנערכה ב-23 במאי ב-1983 הוא קבע שיא אישי של 8015 נק' (7974 נק' לפי תיקון בשנת 1985).
לאחר מכן, חזר להתחרות בקפיצה לגובה.
בגביע אירופה באתלטיקה שנערך במוסקבה, ברית המועצות בשנת 1985 זכה וסיג במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.29 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, מערב גרמניה בשנת 1986 סיים וסיג במקום שביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.25 מטר.
בשנים 1988 ו-1989 זכה וסיג באליפות מזרח גרמניה בקפיצה לגובה.
בגביע הביניבשתי של IAAF שנערך בברצלונה, ספרד בשנת 1989 סיים וסיג במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.20 מטר.
וסיג התחתן עם כריסטנה שימה, קופצת למרחק מצטיינת בעלת שיא אישי של 6.96 מטר (1984), שסיימה במקום שביעי באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1982. בנם, דניאל וסיג, שחקן נבחרת הנוער של גרמניה בכדוריד.
קרל אנטון מרטין גרהארד (גרד) בוצריוס Bucerius, 19 במאי 1906 – 29 בספטמבר 1995), היה המייסד העיקרי והמוציא לאור הראשון של השבועון הנקרא ביותר בגרמניה, "די צייט".
חבר הבונדסטאג הגרמני (1949–1962) מטעם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית, עיתונאי, עורך עיתונות, שופט, עורך דין שהגן על יהודים גם תחת השלטון הנאצי, פילנתרופ ומהאינטלקטואלים המשפיעים ביותר בגרמניה שלאחר המלחמה.
בוצריוס נולד ב-1906 בעיר האם שבווסטפאליה, למשפחה נוצרית פרוטסטנטית.
אביו, וולטר בוצריוס (1876–1945) היה עורך דין וכיהן כראש עיריית הנובר בשנים 1920–1922. בוצריוס הבן סיים את לימודיו בבית ספר תיכון ב-1924, והחל ללמוד משפטים, כמו אביו.
הוא עבר בלימודיו בין מספר אוניברסיטאות בגרמניה, האחרונה בהמבורג, שם הוא סיים את לימודיו ולאחר תקופת עבודה קצרה כעורך דין במשרדו של אביו, הוא מונה לשופט בעיר קיל.
ב-1932 נישא בוצריוס ליהודיה, דיטה (גרטל) לבית גולדשמידט.
הנאצים עלו לשלטון בגרמניה כעבור כשנה, אולם תקופה מסוימת וכל עוד ניתן היה, הוא הגן על יהודים, כעורך דין, אפילו תחת השלטון הנאצי.
אשתו ברחה לבריטניה ב-1938 ואילו הוא נשאר בגרמניה.
לקראת סוף המלחמה הוא הסתיר בביתו והציל בכך ממוות את חברו היהודי למחצה אריק בלומנפלד.
בדצמבר 1945, סמוך לאחר תום המלחמה, הוא התגרש מאשתו הראשונה וב-1947, כשנה וחצי לאחר מכן נישא בשנית, לגרטרוד אבל (אבלין), לבית מילר (1911–1997).
ב-21 בפברואר 1946 היה בוצריוס למייסד העיקרי של השבועון "די צייט".
יחד עמו היו עוד מספר מייסדים שותפים, גרמנים תושבי המבורג, אנשי ימין-מרכז כמוהו.
השבועון החל את דרכו ב-25,000 עותקים והפך כיום לשבועון הנמכר והנקרא ביותר בגרמניה.
בוצריוס היה זה שקיבל בפועל את רישיון ההוצאה לאור משלטונות הכיבוש הבריטים של המבורג שלאחר המלחמה.
הוא היה בכך למוציא לאור הראשון של "די צייט".
הבריטים נתנו לו את הרישיון הזה להוצאה לאור, כמעין פיצוי - הוא הגיש להם בקשה להוציא לאור יומון - "די ולט".
הם קפצו על הרעיון כמוצאי שלל רב.
עם זאת, הרעיון שגרמני יוציא לאור יומון, בגרמניה, זמן כה קצר אחרי תום המלחמה, היה קשה מדי עבורם לעיכול.
הם החליטו להוציא את היומון החדש בעצמם.
להוגה התוכנית הם נתנו, כמעין פיצוי כאמור, רישיון חילופי, להוציא לאור שבועון.
בסופו של דבר הפך השבועון ליוקרתי הרבה יותר מהיומון.
במהלך השנים שלאחר מכן (1949–1951) קנה בוצריוס בהדרגה את חלקם של שותפיו המייסדים האחרים והפך לבעלים היחידי של ה"די צייט".
בשנות החמישים הוא הוסיף וקנה, עם שותפים, גם את השטרן (שבועון), שנוסד ב-1948. במשך מספר שנים, משהחל ה"די צייט" הרציני יותר, להפסיד כספים, היה זה ה"שטרן", הסנסציוני יותר, שמימן מרווחיו את ה"די צייט", אולם בהמשך חזר גם ה"די צייט" להרוויח.
בראשית שנות השבעים מכר בוצריוס לשותפיו את חלקו ב"שטרן".
בניגוד ל"שטרן", ב"די צייט" הוא ראה את אהבת חייו וממנו הוא סירב להיפרד.
הוא כיהן כמוציא לאור של ה"די צייט" עד מותו ב-1995, מרבית התקופה ביחד עם שותפים מהשמאל דווקא, מריון דנהוף "הרוזנת האדומה" והלמוט שמידט, קנצלר גרמניה לשעבר מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ב-1945, כמעט מיד לאחר תום מלחמת העולם השנייה היה בוצריוס בין מייסדי "האיחוד הנוצרי דמוקרטי" - CDU, מפלגת ימין - מרכז.
הוא נבחר לכהן מטעמה כשר בממשלת העיר - מדינה המבורג וכחבר הפרלמנט המקומי.
ב-1949, הוא נבחר בבחירות הדמוקרטיות הראשונות לבונדסטג - הפרלמנט הפדרלי הגרמני, כציר מטעם מפלגה זו, שהייתה למפלגת השלטון.
במסגרת פעילותו הפוליטית הוא השתייך לאגף הפרוטסטנטי של המפלגה, שהתנגד לכוחה והשפעתה עליה, של הכנסייה הקתולית.
במאמריו הכלכליים הרבים, בעיקר ב"די צייט", אך גם על במות אחרות, הוא הטיף לכלכלה חופשית, כלכלת שוק קפיטליסטית.
בוצריוס היה מתומכיו המרכזיים של הקנצלר הגרמני הראשון קונראד אדנאואר, אולם נקלע ב-1962 למריבה עם מנהיגו זה, משום שאדנאואר ייחס לו מאמרי ביקורת על מדיניותו, שהחלו להופיע ב"די צייט".
כל הסבריו של בוצריוס, כי הוא המוציא לאור של העיתון, אך איננו עורכו הראשי ואיננו מתערב בכתיבתם של עמיתיו, לא הועילו, ובמרץ 1962 הוא נאלץ להתפטר מהבונדסטג ומהמפלגה.
הוא עוד הספיק לתמוך ביורשו של אדנאואר, לודוויג ארהרד, שהיה בעד נאט"ו וכנגד האגף הגוליסטי של המפלגה, שביקש לחקות את מדיניות החוץ העצמאית יותר של צרפת תחת דה גול באותה תקופה, אך בסופו של דבר עזב את הפוליטיקה והתמקד בעיתונות ובפילנתרופיזם.
ב-1971 הקימו גרד בוצריוס ואשתו השנייה אבל (אבלין), בהמבורג, קרן פילנתרופית מיוחדת לקידום החינוך, התרבות, המחקר, המדע והאמנות הקרויה "צייט - קרן אבלין וגרד בוצריוס" - Zeit-Stiftung Ebelin und Gerd Bucerius.
בתחילת דרכה נתנה הקרן מלגות לעיתונאים צעירים לצורך לימודים ומחקר באוניברסיטת הרווארד, קיימברידג', מסצ'וסטס, ארצות הברית.
בהמשך, היא הרחיבה את תחומי תרומותיה.
ב-1995, עם פטירתו של בוצריוס, הוא הוריש לקרן את כל רכושו ובכך העצים אותה מאוד.
בין שאר מפעליה שלאחר מכן, היא גם הקימה ב-2002 את גלריית האמנות או מוזיאון "בוצריוס - קונסט פורום", בהמבורג.
ב-2001 היא הקימה את מכון בוצריוס לחקר החברה וההיסטוריה הגרמנית בת זמננו באוניברסיטת חיפה.
ב-2000 הקימה הקרן בית ספר חדש למשפטים, בהמבורג, על שמו של בוצריוס.
בית הספר הזה נחשב כיום לאחד מבתי הספר הטובים ביותר למשפטים בגרמניה.
הקרן גם הקימה ומחלקת מדי שנה יחד עם "קרן חופש הביטוי" הנורווגית את "פרס גרד בוצריוס" לעיתון או עיתונאי שתרם לחופש העיתונות וחופש הדיבור במזרח אירופה, בלארוס, אוקראינה, גאורגיה ואזור דרום הקווקז, כנגד איומים וצנזורה.
מעבר לכל אלה, הקרן תרמה ותורמת למוסדות רבים נוספים.
גרדיאנט הידרולוגי הוא הגְּרַדִיאֶנְט של מי תהום בתת-הקרקע כאשר מודדים בין שתי נקודות ייחוס.
H1-H2\L- כאשר H הוא הגובה בין מפלס מי תהום עד למפלס 0 אנרגיה הידראולית, ו-L הוא המרחק בין H1 ל-H2. לפי הגרדיאנט, כוח הכבידה וחדירות הסלע ניתן לחשב את מהירות הזרימה.
גרד ביניג הוא פיזיקאי גרמני שזכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1986 על חלקו בפיתוח מיקרוסקופ מנהור סורק.
יליד פרנקפורט, משפחתו חייה לפרקים בעיר זו ולפרקים באופנבך על המיין ולכן למד בבתי ספר בשתי הערים.
בגיל עשר עלתה בראשו המחשבה להפוך לפיזיקאי.
בשנות נעוריו למד מוזיקה וניגן בלהקה.
בגיל 15 החל לנגן בכינור והיה חלק מתזמורת בית הספר.
ביניג למד פיזיקה באוניברסיטת פרנקפורט, את התואר הראשון סיים בשנת 1973 והמשיך ללימודי דוקטורט.
בשנת 1969 נישא ללור ווגלר, פסיכולוגית.
בתם הבכורה נולדה בשווייץ ובנם השני נולד בקליפורניה.
תחביביו של ביניג הם קריאה, שחייה וגולף.
בשנת 1978, נעתר להצעה של חברת IBM והצטרף לקבוצת המחקר שלהם בציריך, שם עבד עם היינריך רורר, כריסטוף גרבר ואדמונד וייבל.
יחד, הם פיתחו את המיקרוסקופ מנהור סורק, מיקרוסקופ אשר בעזרתו ניתן לבחון משטחים ברמה האטומית.
ועדת נובל תיארה את ההשפעה של המכשיר על עולם המדע באומרה "תחומים חדשים לחלוטין נפתחו לחקר מבנה החומר".
העקרונות הפיזיקליים עליהם מתבסס הממ"ס היו ידועים עוד לפי שחברת IBM יצרה אותו, אך ביניג ועמיתיו היו הראשונים שהתגברו על הקשיים הטכניים הכרוכים בהרכבתו.
צוות המחקר של IBM בציריך זכה בתוך זמן קצר בפרסים רבים ויוקרתיים.
בשנת 1986, ביניג ורוהר חלקו מחצית מפרס נובל לפיזיקה, והחצי הנוסף חולק לארנסט רוסקה.
ביניג, כריסטוף גרבר וקלווין קווייט המשיכו לפתח את מיקרוסקופ הכוח האטומי.
בשנת 1994, פרופסור ביניג הקים את חברת "דפיניאנס".
החברה מתמקדת בפיתוח מוצרים לתועלת תחומי מדעי החיים ומדעי כדור הארץ.
בשנת 2014 החברה נרכשה על ידי תאגיד אסטרה בסכום של 150 מיליון דולר.
"מרכז הננוטכנולוגיה ביניג-רורר", הממוקם באחד ממחוזותיה של ציריך ובבעלות IBM קרוי על שם היינריך רורר וגרד ביניג.
גרד צווה הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בפורטונה דיסלדורף בעמדות המגן והקשר.
צווה שיחק במועדון הנוער של בורוסיה נוינקירכן, ובשנת 1972 עבר לשחק בקבוצה הבוגרת של פורטונה דיסלדורף, מועדון שהתחיל באותו זמן את תקופת הזוהר שלו.
בשתי עונותיו הראשונות של צווה בפורטונה דיסלדורף הקבוצה סיימה במקום השלישי בבונדסליגה, ובאותה תקופה צווה שיחק בעיקר כקשר.
בהמשך התייצבה הקבוצה במרכז הטבלה, וצווה מונה לקפטן הקבוצה, והחל לשחק בתפקיד הגנתי יותר.
בשנת 1978 הגיעה פורטונה דיסלדורף לגמר הגביע הגרמני מול יריבתה המושבעת פ.צ.
קלן, והפסידה בתוצאה 2-0, במשחק בו צווה שיחק 90 דקות.
כעבור שנה, בשנת 1979, זכה צווה בגביע הגרמני עם פורטונה דיסלדורף לאחר ניצחון 1-0 בגמר על הרטה ברלין בהארכה.
בנוסף, פורטונה דיסלדורף השתתפה באותה עונה בגביע אירופה למחזיקות גביע, לאחר הפסדה לפ.צ.
קלן בגמר הגביע של 1978, ועקב זכייתה של קלן בדאבל, פורטונה דיסלדורף זכתה בכרטיס למפעל.
פורטונה דיסלדורף הגיעה עד לגמר, בו הפסידה בתוצאה 4-3 לברצלונה בהארכה, לאחר 2-2 בתום 90 דקות.
צווה שיחק במשחק זה 120 דקות.
כעבור שנה, זכה צווה עם פורטונה דיסלדורף בגביע גרמני נוסף, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על היריבה המושבעת פ.צ.
קלן, ניצחון שנתפס כנקמה על ההפסד בגמר הגביע שנתיים קודם לכן.
צווה נשאר בפורטונה דיסלדורף עד לשנת 1987. בעונה זו ירדה הקבוצה לליגת הבונדסליגה השנייה, לאחר 16 עונות רצופות בבונדסליגה.
צווה צבר בסך הכל 440 הופעות במדי פורטונה דיסלדורף בבונדסליגה, והבקיע 42 שערים.
צווה מדורג במקום הראשון בדירוג שיאני ההופעות של פורטונה דיסלדורף בבונדסליגה בכל הזמנים, נכון לשנת 2015.
לאחר עזיבתו את פורטונה דיסלדורף, עבר צווה לקבוצת קיקרס וירצבורג, שם שיחק עונה אחת, ופרש מכדורגל בשנת 1988.
לצווה ארבע הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית.
צווה זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 1978, בו הודחה הנבחרת בשלב הבתים השני, אך לא שותף במשחקים.
גרדה לופט הייתה עיתונאית ישראלית.
לופט נולדה בקניגסברג שבגרמניה לאנה לבית ימפולר ולחיים גולדברג, משפחה יהודית מתבוללת שהקפידה על חינוך מחמיר.
לופט הייתה הצעירה בין ארבעת ילדי המשפחה ולאחר לימודי התיכון החלה ללמוד רפואה בקניגסברג והמשיכה לימודיה באוניברסיטת ברלין.
במהלך לימודיה פגשה את חיים ארלוזורוב, בחור כריזמטי, שהיה ידוע בין הסטודנטים כמשורר, אסף סביבו סטודנטים ציונים ואף יסד בברלין את תנועת הפועל הצעיר.
גרדה שמעה ממנו לראשונה על התנועה הציונית והוקסמה מאישיותו ומרעיונותיו.
לופט הרתה וילדה את בתם המשותפת, שולמית, בשנת 1919, עוד לפני שהשניים נישאו.
מתוך אמונה שארץ ישראל זקוקה לפועלים ולא לאקדמאים עזבה את לימודי הרפואה, עברה ללימודי כלכלה מדינית ולבסוף נטשה את הלימודים לגמרי.
בעקבות הלידה עברה לגור אצל אמו של ארלוזורוב, שדאגה לקיומה.
בשנת 1924 עלתה עם בתה שולמית לארץ ישראל, והתגוררה אצל דורה רוזוליו, אחותו של ארלוזורוב.
ארלוזורוב הצטרף למשפחתו מאוחר יותר, בני הזוג חיו בארץ בצמצום רב וארלוזורוב היה טרוד בפוליטיקה ברוב זמנו.
לופט הצטרפה למפלגת הפועל הצעיר שם הכירה את צבי לופט, יליד 1894 שעלה ב-1921 לארץ ישראל, שסייע לה ותמך בה.
בשנת 1927 התגרשו בני הזוג בברלין, אולם נשארו בקשרי ידידות עד רציחתו של ארלוזורוב.
בהמשך התחתנה עם צבי לופט (הבת שולמית נותרה בחזקתה).
לצבי ולגרדה לופט נולדו שני ילדים.
בסוף שנות ה-20 התגוררו בשכונת רחביה בירושלים.
לופט הקים בית בשכונת פועלים ט' (בסמוך לגן העצמאות) בתל אביב באמצע שנות ה-30.
בשנת 1937 התמנה לופט כמנכ"ל הסנה.
הבן, אלי (אליעזר), נישא לתלמה ונמנה עם מייסדי קיבוץ ראש הנקרה.
הבת, איה, נישאה לאביעזר יערי.
אחיה הבכור, וילהלם גולדברג, הצליח להמלט מגרמניה הנאצית ב-1939 והגיע לארץ ישראל.
שאר בני משפחתה נספו בשואה.
בשנת 1942 הייתה ממייסדות מפלגת עלייה חדשה.
בשנת 1949 התאלמנה גרדה מלופט ולא נישאה שוב.
בשנת 1924, פגשה בארץ ישראל את פנחס רוזן (אותו הכירה כבר בברלין), שהציע לה לכתוב ל"יידישה רונדשאו", שבועון ציוני-גרמני בעריכתו של רוברט וולטש.
לופט כתבה בשבועון עד סגירתו על ידי הנאצים ב-1939. גם בארץ ישראל כתבה לופט לדבר והעבירה ידיעות לעיתונים שונים מחוץ לישראל.
בין השאר דיווחה על רצח ארלוזורוב.
לאחר שהתאלמנה הגבירה את עבודתה העיתונאית, בין השאר ב"ג'רוזלם פוסט", ככתבת בכנסת.
בשנת 1957 החלה לכתוב בירחון בשפה האנגלית שהוקם אז "ניו אאוטלוק".
בשנות ה-70 כתבה עבור העיתון הגרמני רב התפוצה "ריינישר מרקור" (Rheinischer Merkur).
במשך שנים רבות, עד סמוך למותה, פרסמה מאמרים וכתבות בעיתון "ידיעות של ארגון יוצאי מרכז אירופה" (MB).
בשנת 1965 פרסמה ב"אמות" מאמר מרכזי בשם "ישראל בעידן הטכנולוגי החדש" שיצא נגד ערכי הקיבוץ והסוציאליזם.
גרדה לופט נפטרה במאי 1986 ונטמנה לצד בעלה בבית העלמין נחלת יצחק בתל אביב.
נכדה, (בנו של אלי), היה מפקד טייסת וטייס מסוק קרב בחיל האויר, ונהרג ב-2006 בתאונה מבצעית.
גרדה מארי פרדריקה גוטליב (בדנית: Gerda Marie Fredrikke Gottlieb; 15 במרץ 1886 – 28 ביולי 1940) הייתה אמנית ומאיירת דנית, הידועה בשל הארוטיקה שבעבודתה.
ברבים מציוריה מיוצגות נשים אפנתיות, בסגנון אר נובו, ומאוחר יותר גם אר דקו.
סיפור חייה שזור בסיפור נישואיה לאמן איינר וגנר, שהיה לימים לילי אלבה, האישה השנייה לעבור ניתוח להתאמה מגדרית, שמתה כתוצאה מהניתוח.
סיפורן עובד לספר בשם "הנערה הדנית", ואז לסרט באותו השם.
המיניות הלא-בינרית של גרדה, אשר נכחה בעבודתה וכן בחייה האישיים, והתייחסותה למיניות נשים בציוריה, וכן סיפורה של לילי אלבה ונוכחותה המרכזית בעבודות של גרדה גרמו להתרחקות ממנה כאמנית בתקופתה.
היא מחקה את הגבולות בין מגדר לזהות מינית, והחברה סביבה לא קיבלה זאת, או לא ידעה לקבל.
כמעט מאה שנים מאוחר יותר, התחדש העניין בעבודתה ובסיפורה, והיא נחשבת לדמות מרכזית בהיסטוריית האמנות של דנמרק.
גרדה גוטליב גדלה בכפר קטן במחוז האמלו, ליד העיר גרנה.
היא הייתה בתם של ג'סטין (לבית אוסטרברג) ואמיל גוטליב, כומר לותרני, שהיה ממוצא הוגנוטי.
היו לה שלושה אחים, אך רק אחד חי עד גיל בגרות.
משפחתה עברה לעיירה הוברו, שם גדלה.
היא גילתה כישרון אמנותי בגיל צעיר והחלה ללמוד כדי לפתח את כישוריה.
האפשרויות באזור הפרוורי היו מוגבלות, ולכן בגיל 17 עברה גוטליב לקופנהגן כדי ללמוד באקדמיה המלכותית הדנית לאמנות יפה.
שם פגשה את האמן איינר וגנר, לימים לילי אלבה.
השניים התחתנו, כשהם בגילאים 19 ו-22 בהתאמה, והקריירה של גוטליב התחילה לפרוח.
ב-1904, הופיעה עבודתה של גרדה וגנר בגלריית האמנות שרלוטנבורג (הגלריה הרשמית של האקדמיה המלכותית), וב-1907 היא זכתה בתחרות איור מטעם העיתון הדני "פוליטיקן".
בזכות הכרה זו פרצה לתחום איור אופנה, והפכה לאחת המאיירות הידועות והמצליחות בתחום האופנה העלית, כאשר סימן היכרה היה עיצוב אר דקו מסוגנן ברוח התקופה.
את עבודתה פרסמה במגזינים המובילים, כולל ווג, "לה וי פריזיאן", ו"לה פנטזי".
השתתפותה בתחרות בעיתון הביאה עמה גם מחלוקת, אולי הגדולה ביותר בהיסטוריית האמנות הדנית, שמכונית "מחלוקת הציירים האיכרים".
המהומה החלה כאשר אחת מיצירותיה - דיוקן של אלן פון קול - נדחתה מהתחרות "בשל סגנונה".
הוויכוח התקיים בין אמנים שמרנים שרצו לשמר מה שהיה בעיניהם "אמנות נכונה", לבין גל חדש של אמנים, שציירו באופנים סימבוליים ומסוגננים והביאו חידושים לאמנות.
המחלוקת כונתה "סכסוך ציירי האיכרים", מכיוון שדוגלי האמנות השמרנית דגלו בריאליזם שבו הנושא האידיאלי לציור היה אנשים כפריים פשוטים.
וגנר עצמה לא השתתפה בסערה, חוץ מאשר במעשה אחד, כאשר דאגה שהציור הדחוי יוצג בגלריית וינקל ומגנוסן בקופנהגן.
הצלחתה של וגנר צמחה, בעיקר בפריז.
בדנמרק עבודתה נחשבה רחוקה מידי מהמיינסטרים.
היא הציגה ברחבי אירופה, ואף זכתה בפרס בתחרות האמנות של התערוכה העולמית של 1925 בפריז.
בפריז, בנוסף לעבודתה בתחום האופנה, וגנר ציירה עבודות המתמקדות במיניות נשית - של נשים עם נשים, נשים עם גברים, נשים עם עצמן, וכן בהקשרים מיתולוגיים.
חייה הקבילו לעבודתה האירוטית, כאשר נהנתה מכל מה שהיה לאוונגרד הפריזיאני להציע, והייתה מארחת ומתארחת במסיבות פרועות והייתה ידועה כאוהבת נשים.
היא נהנתה מהסקנדלים שהייתה מעוררת בעבודתה, ומהפופולריות הגוברת שלה בהתאם.