tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספטמבר 2023, לפני פרוץ המלחמה, החזיקה ישראל ב-5,088 אסירים ביטחוניים פלסטינים.
כ-1,200 מתוכם נעצרו במעצר מנהלי, ללא כתב אישום או הליך משפטי, המוארך מעת לעת.
לפני פרוץ המלחמה, כ-19,000 גברים מעל גיל 25 מרצועת עזה קיבלו אישור לעבוד בישראל, בעיקר בענפי החקלאות והבנייה.
הצעד נועד לספק מקורות פרנסה לחלק מתושבי הרצועה.
שלושה ימים לאחר הטבח שביצע חמאס בישראל ב-7 באוקטובר 2023, ביטל מתאם פעולות הממשלה בשטחים את כל היתרי העבודה שניתנו לתושבי עזה.
ביטול היתרי העבודה הפך את מי ששהו כדין בישראל ל"שוהים בלתי חוקיים".
לאחר שכ-3,200 פועלים הוחזרו לעזה, הכריז הקבינט המדיני-ביטחוני כי "לא יהיו יותר פועלים פלסטינים מעזה בישראל".
לאחר פרוץ המלחמה נעצרו אלפי פלסטינים מרצועת עזה שהיו בעלי היתר עבודה במחנות מעצר צבאיים.
על פי ד"ר נסרי אבו ג'יש, שר העבודה ברשות הפלסטינית, נעצרו כ-4,500 פועלים.
ארגון העבודה הבין-לאומי ואיגוד העובדים הפלסטינים מסרו הערכות דומות.
מתאם פעולות הממשלה בשטחים דיווח על מעצר של פלסטינים תושבי עזה, אך לא דיווח כמה פלסטינים נעצרו ולא סיפק נתונים אודות הסיבות למעצר או תנאי המעצר.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל דיווח שאלפי עובדים מעזה נעצרו למשך שלושה שבועות או יותר, בשני מרכזי מעצר צבאיים בישראל, ללא תקשורת עם העולם החיצון.
חלקם שוחררו, אך הארגון הצהיר כי "אין שקיפות מצד הרשויות הישראליות" לגבי מספר תושבי עזה שנותרו במעצר.
במהלך הפעילות המבצאית בעזה פעלה יחידה 504 וחקרה בשטח מחבלים ואזרחים.
במהלך הפעילות נעצרו מאות מחבלים ונשלחו להמשך חקירה בישראל.
על פי דיווחי צה"ל נעצרו יותר מ-500 פעילי טרור ברצועת עזה בחודש נובמבר, בהם כ-350 פעילי חמאס ועוד כ-120 פעילי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
בין העצורים נמנים גברים ונשים, בהם קטינים וקטינות.
הגברים מוחזקים במתקן מעצר בבסיס שדה תימן, והנשים במחנה ענתות.
העצורים מוחזקים בעיניים מכוסות וידיים אזוקות לאורך רוב שעות היממה.
הם מועברים לחקירות, ועצורים שנמצא כי לא היו מעורבים בפעילות טרור מוחזרים לרצועת עזה.
עצורים אחרים מועברים לידי שירות בתי הסוהר.
העצורים מעזה מוחזקים במסגרת חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים, המגדיר את כליאתם של לוחמים שאינם משתייכים לצבא מסודר וישראל אינה מגדירה כשבויי מלחמה.
בדצמבר 2023 דווח כי בין תושבי רצועת עזה שנעצרו בידי צה"ל והובאו לישראל נמנות גם נשים בהיריון וכאלה שמוחזקות יחד עם תינוקותיהן.
מעצרים בשטחי הרשות הפלסטינית ובמזרח ירושלים
כחלק מהמלחמה שהכריזה ישראל על ארגון חמאס, וכדי למנוע טבח הדומה לזה שהתרחש בעוטף עזה גם באזור יהודה ושומרון וקו התפר, הגבירה ישראל מאוד את היקף המעצרים של פלסטינים בשטחי הרשות הפלסטינית ובמזרח ירושלים מאז 7 באוקטובר.
מספר העצורים שנעצרו בשטחי הרשות הפלסטינית ובמזרח ירושלים היה כ-700 בני אדם ב-17 באוקטובר, כ-1,450 ב-28 באוקטובר, 1,700 עצורים ב-31 באוקטובר, 2,150 ב-6 בנובמבר, ו-2,280 ב-8 בנובמבר.
המוקד להגנת הפרט דיווח ב-8 בנובמבר כי 2,070 פלסטינים עצורים במעצר מנהלי, לעומת 1,319 שהיו עצורים לפני המלחמה.
על פי הוועדה לענייני אסירים, מספר הפלסטינים בבתי הכלא בישראל הוכפל מ-5,200 אסירים לפני 7 באוקטובר ליותר מ-10,000 אסירים ועצורים נכון ל-24 באוקטובר.
מאז פרוץ המלחמה אימצה מערכת אכיפת החוק מדיניות נוקשה בכל הקשור לחקירות ולהעמדה לדין על עבירות הסתה והגישה כתבי אישום רבים נגד אזרחים ערבים.
פרקליט המדינה עמית איסמן התיר לבכירי אגף החקירות והמודיעין במשטרה להורות על חקירת חשודים בהסתה מבלי לקבל מראש אישור מראש מהפרקליטות, ותמך בהגשת כתבי אישום גם על התבטאות בודדת.
בהתאם למדיניות זו נעצרו עשרות ערבים ישראלים שפרסמו ברשתות החברתיות הסתה לטרור ותמיכה בטבח שביצע חמאס.
בחלק מהמקרים נטען כי בוצעו מעצרים גם במקרים של הזדהות עם האוכלוסייה האזרחית בעזה, ציטוט פסוקים מהקוראן או הבעת תמיכה כלשהי בפלסטינים.
ב-31 באוקטובר עצרו כוחות הביטחון שלושה ערבים ישראלים תושבי סח'נין ועראבה שהביעו הזדהות עם המדינה האסלאמית ועל פי החשד תכננו לבצע פיגועים.
ערוץ אל-ג'זירה דיווח על 172 ערבים ישראלים עצורים ב-7 בנובמבר, על סמך דיווחים מעורכי דין.
ב-11 בנובמבר דיווח אל פאיס כי ישראל חוקרת מאות מקרים של חשד להסתה.
על פי העיתון, ממשלת ישראל מתייחסת למיעוט הערבי כאל גיס חמישי.
בראיון עם ד"ר חסן ג'בארין הוא מתאר כיצד טבח שבעה באוקטובר גרם לשינוי עמוק ביחס לערביי ישראל.
לדבריו, ממשלת ישראל אימצה גישה ימנית רדיקלית, ובעקבותיה גם האוניברסיטאות, לשכת עורכי הדין ומערכת המשפט בישראל.
הוטלו מגבלות רבות על זכויות האדם.
בעיקר נפגעו חופש ההפגנה וחופש הביטוי, בכך שהוטל איסור רשמי על הפגנות של האזרחים הערבים בתוך היישובים הערביים.
עתירה לבג"ץ בנושא זה נדחתה.
הפגנה קטנה שנערכה בנצרת פוזרה בידי המשטרה וחלק ממשתתפיה נעצרו, וגם בנושא זה נדחתה עתירה לבג"ץ.
בשלושת החודשים הראשונים למלחמה הוגשו כתבי אישום רבים נגד ערביי ישראל בגין התבטאויות ברשתות החברתיות, מה שלא נעשה בעבר.
לצד אלה היו מעצרים מנהליים של אזרחים ערבים, ורבים נוספים נעצרו עד תום ההליכים.
בין העצורים היה מספר גבוה של נשים.
כמו כן, מאז המלחמה חדלה המשטרה כמעט לחלוטין לטפל במקרי פשיעה בחברה הערבית בישראל, ושיעור הפשיעה עלה ל-15 הרוגים ל-100 אלף איש, אחד השיעורים הגבוהים בעולם.
באפריל 2025 נעצרו עשרות אזרחים ערבים נוספים במעצר מנהלי.
לטענת גורמים בחברה הערבית, ביניהם ח"כ אחמד טיבי, המעצרים הם מעצרי שווא.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר, הוחמרו תנאי הכליאה של אסירים ביטחוניים בהוראת שעה.
מאז פרוץ המלחמה, התרחשו מקרים של חיילים המתעדים את עצמם מכים ומשפילים פלסטינים עצורים, ומפיצים את הסרטונים ברשתות החברתיות.
צה"ל העניש חיילים שהיו מעורבים בכמה מהמעשים, ומסר כי מדובר בהתנהגות שאינה תואמת את ערכי הצבא.
חדשות NBC והטיימס אוף ישראל פרסמו ודיווחו על סרטונים המתארים חיילים ישראלים מתעללים בעצורים פלסטינים קשורים ומכוסי עיניים.
צה"ל פרסם בתגובה גינוי להתעללות ודיווח כי האירועים נמצאים בחקירה.
ב-1 בנובמבר זוהה חייל מילואים שהופיע באחד הסרטונים, והוא שוחרר משירות המילואים.
בין המקרים פורסם על שלושה פלסטינים מכפר ואדי א-סיק שחדרו לשטח אסור ונעצרו על ידי חיילים ומתנחלים.
לפי דיווח של הגר שיזף החיילים היו מיחידת ספר המדבר המורכבת מנערי גבעות.
לפי דובר צה"ל החיילים אמרו שמצאו על הפלסטינים גרזן וסכין.
פלסטיני שהיה באירוע טען שהוא זה שהתקשר למנהלת תיאום וקישור כדי לבקש עזרה, וממילא לא היה עליו סכין.
לטענת הפלסטינים הכו אותם, השתינו עליהם וכיבו עליהם סיגריות בוערות.
הם שוחררו לבית חולים ולדבריהם נגנב מהם רכוש.
צה"ל פתח בחקירת מצ"ח והדיח את מפקד הכוח.
פועלים מעזה שנכלאו במחנה ענתות לנו על מזרנים שהונחו על הרצפה במתקנים דמויי כלובים, הוחזקו במשך שעות ארוכות בשמש כשהם כפותים ועיניהם מכוסות, ללא מים וללא גישה לשירותים, וסבלו מאלימות ואיומים.
אחד העצורים, עובד ניקיון בן כ-60, שוחח עם כתב האינדפנדנט ותיאר יחס משפיל, כולל כיסוי עיניים ואזיקת ידיים ורגליים, וטען שהרשויות הישראליות כינו את כלל העצורים "חמאס" ו"מחבלים".
לדבריו חלק מהעצירים הוכו, והרשויות סירבו לספק להם תרופות, מזון ומים.
זקי סלאמה, בנאי בן 55, סיפר כי לאחר מעצרו הוא הועבר לבית הסוהר עופר, וטען כי הוא ועצורים נוספים עברו עינויים במשך מספר ימים על מתקן דמוי כיסא חשמלי, במסגרת חקירה של כוחות הביטחון.
במהלך המלחמה, עצורים ואסירים השוהים בכלא מגידו העידו על מקרי אלימות והתעללות מצד סוהרים בכלא, הכוללים בעיטות, אגרופים, מכות לאזור האשכים והשפלות.
חלקם העידו כי אסיר שהוכה מת מפצעיו.
לפי עו"ד סאוסן זהר, שמייצגת כמה מהעצורים במגידו, "מדינת ישראל מפרה את ההתחייבויות לפי האמנה הבינלאומית האוסרת על עינויים ועל מתן יחס משפיל לעצורים ולאסירים".
אסירים ועצורים בכלא גלבוע העידו כי סוהרים תוקפים אותם, משפילים אותם ומתעללים בהם.
לדברי הכלואים שהותקפו, מתחילת המלחמה החלו סוהרים להכות אותם ולאיים עליהם באלימות אם לא ינשקו את דגל ישראל.
הכלואים אינם קשורים לעצורי כוחות הנוח'בה, וכמה מהם טרם הורשעו.
לפי עדויות, האירועים כללו אוכל לכלואים שזרקו על הרצפה ומעכו, הכאה של הכלואים במקלות מברזל ודרישה מהם ללכת על ארבע.
הארגון הפלסטיני "אדאמיר" ניתח סטטיסטיקה ועדויות, וקבע כי "רוב הילדים העצורים עברו צורה אחת או יותר של עינויים פיזיים ופסיכולוגיים".
גם האגודה הבין-לאומית לזכויות הילד דיווחה על התעללות קשה בילדים במעצר בישראל.
לפי דו"ח של העמותה הישראלית "רופאים לזכויות אדם", ההתעללות באסירים פלסטינים במהלך מלחמת חרבות ברזל כללה השפלה מינית והטלת שתן.
נציגי האו"ם הביעו חשש מדיווחים על אלימות מינית נגד פלסטיניות ובכללן איומים באונס, הפשטות וחיפוש על ידי קציני צבא ישראלים, וצילומים משפילים.
על פי הדיווחים, לפחות שתי עצירות פלסטיניות נאנסו.
מספר פלסטיניות העידו על האלימות המינית.
בתחילת מרץ 2024 סוכנות הידיעות AP דיווחה על עדויות של עצירות פלסטיניות שסיפרו על התעללות במעצר ישראלי, ועל תנאים גרועים.
מוחמד ערב, עיתונאי פלסטיני שנעצר בבית החולים שיפא בעזה, סיפר כי שישה אסירים שונים במחנה שדה תימן נאנסו והותקפו מינית במקל מול שאר האסירים רק מפני שהפרו פקודות בתוך הכלא.
נער בן 14 אשר טוען שהוחזק במחנה שדה תימן במשך 24 ימים, כשסביבו עצירים בוגרים, העיד כי חוקרים צבאיים הרביצו לו, בעטו בו וכיבו עליו סיגריות שוב ושוב.
במהלך המעצר הוא לא הורשה להתקשר למשפחתו או לראות עורך דין, והוחזק אזוק וכשעיניו מכוסות.
ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל אישר כי נראו "סימנים של כוויות וחבורות" על גופו.
ב-11 במאי פרסמה רשת CNN תחקיר על טענות להתעללות שיטתית בפלסטינים במחנה שדה תימן.
על פי עדויות אנונימיות של עובדים ישראלים, רופאים נאלצו לכרות איברי עצורים עקב פציעות שנגרמו להם כתוצאה מהאיזוק הממושך.
המתקן - שלא רחוק מרצועת עזה - מחולק לשני חלקים: מתחמים שבהם כ-70 עצורים פלסטינים מוחזקים תחת "ריסון פיזי קיצוני", ובית חולים שדה שבו עצורים פצועים קשורים למיטותיהם, לובשים חיתולים ואוכלים באמצעות קשיות.
פלסטינים שהפרו את איסור הדיבור והתנועה מספר פעמים הוכו באגרסיביות, מה שהגיע עד לכדי שיניים ועצמות שבורות.
עאמר אבו הליל, פעיל חמאס מהעיירה דורא שישב בכלא קציעות עוד לפני טבח ה-7 באוקטובר, ואמור היה להשתחרר בנובמבר 2023, העיד כי לאחר פריצת המלחמה הסוהרים החלו לענות ולהתעלל באסירים.
בין המקרים שתיאר היו תקיפות כלבים, התעללות מינית, הכאה באלות ומכות ובעיטות באשכים.
במקרה אחד, סוהר תחב גזרים לפי הטבעת של אבו הליל ולאלה של עוד כמה אסירים.
לדבריו, הוא התעלף מספר פעמים כתוצאה מהמכות שקיבל.
הטענות אינן מוכרות לשב"ס, וייתכן שהן אינן נכונות, לפי דוברות שב"ס.
ב-29 ביולי הוושינגטון פוסט פרסם תחקיר לפיו קיימת "אלימות משתוללת, לפעמים קטלנית וקיפוח מצד רשויות הכלא הישראליות".
התחקיר מצא עדויות לעינויים והרג שנתמכו על ידי נתיחות לאחר המוות.
באותו היום, המשטרה הצבאית עיכבה תשעה חיילי מילואים לחקירה בחשד להתעללות מינית במחבל פלסטיני שהיה עצור במחנה שדה תימן ואשר אושפז עם חבלות בישבנו בעקבות כך.
על פי הארץ, העצור סבל מקרע במעי, פציעה קשה בפי הטבעת ובריאות וצלעות שבורות.
על פי התביעה הצבאית, במהלך חקירת המקרה נגבו כ-100 עדויות, כולל עדות של העצור עצמו.
עולה ממנה שחיילי מילואים מכוח 100 הכו את העצור העזתי באלות, דחפו אלה לפיו, גררו אותו על הרצפה וחשמלו אותו בטייזר.
אחד מהם דחף לישבנו חפץ חד, מה שגרם לפציעה קשה ולנקב ברקטום של העצור.
נטען כי ה"חיפוש" על העצור נעשה במשך כ-17 דקות, מאחורי "קיר מגן" שיצרו החיילים באמצעות מגני הפלסטיק שלהם.
ב-31 ביולי דו"ח של משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם קבע כי העצירים הפלסטינים עברו צורות שונות של התעללות ועינויים, כולל עדויות לאלימות מינית נגד נשים וגברים, מכות חשמל, שחרור כלבים וכיבוי סיגריות על עצורים.
לפי הדו"ח, אלפי עצירים פלסטינים מוחזקים על ידי ישראל באופן שרירותי, בתנאים מחפירים ורובם ללא אישום או משפט.
בינואר 2025 דווח כי עצורים במחנה ענתות הוחזקו כשעיניהם מכוסות וידיהם אזוקות במשך שבועות.
עדויות הצביעו גם על תנאים היגייניים קשים, על צפיפות ואלימות בכל מיני שלבים של המעצר.
במרץ 2025 דו"ח של האו"ם קבע כי כי עצירים פלסטינים היו נתונים "באופן שגרתי" להתעללות מינית והטרדה מינית.
באפריל 2025 עצורים עזתים ששוחררו אמרו ל-BBC כי ספגו במעצרם מכות חשמל, הותקפו בידי כלבים, היו עדים להתעללות מינית ולמות אסירים — ולא קיבלו טיפול רפואי.
לפי מוחמד ערב, עיתונאי פלסטיני שנעצר בבית החולים שיפא בעזה, תנאי הכליאה במחנה שדה תימן קשים ביותר.
לדבריו, עיני העצורים מכוסות וידיהם קשורות מאחורי הגב, לכל עצור נותנים להתקלח פעם אחת בשבוע למשך דקה אחת בלבד, והתפריט במתקן כולל "קצת לבנה וחתיכת מלפפון או עגבנייה ליום".
צמצום כמויות האוכל שניתנו לכלואים הפלסטינים ניכר בצילומים של אסירים לאחר שחרורם, אשר איבדו חלק ניכר ממשקל גופם.
הישאם סאלח, בעדותו על תקופת מעצרו בכלא עופר, סיפר: "האוכל לא היה מבושל טוב, ולרוב הוא היה מקולקל – לדוגמה הביצים והיוגורט.
פעם, כשאחד העצורים בתא לידנו ביקש שיחליפו את היוגורט כי התאריך שלו עבר, הענישו את כל האסירים בתא: שיסו בהם כלבים, הכו אותם באלות, גררו אותם לשירותים והרביצו להם שם.
למחרת עדיין ראיתי את הדם שלהם על הרצפה".
לפי האגודה לזכויות האזרח בישראל, השב"ס נוהג במדיניות של הרעבה כלפי האסירים והעצורים הפלסטינים.
פלסטינים ששוחררו העידו על רעב קיצוני וקבוע ועל איכות אוכל ירודה מאוד.
ביוני 2024 פורסם כי נמסרו עשרות עדויות של אסירים וכלואים ביטחוניים שאינם קשורים לחמאס, על כך ששב"ס הפחית את כמות המזון שלהם באופן ניכר, עד כדי הרעבה, וכי הם השילו עשרות ק"ג ממשקלם.
האגודה לזכויות האזרח הגישה עתירה לבג"ץ בנושא זה.
העדויות באו, בין היתר, מעצורים שטרם הועמדו לדין וגם מעצורים במעצר מנהלי.
מקורות ביטחוניים טענו ששירות בתי הסוהר מסתיר מידע על כמות המזון הניתנת לאסירים ביטחוניים מאז החלה המלחמה.
היועץ המשפטי של שב"ס אישר באפריל 2024, בכנס בו השתתף, את הצמצום במזון המסופק לאסירים הביטחוניים.
בדיון בבג"ץ העירו השופטים כי המדינה לא סיפקה חוות דעת רפואית לעצם האישור של הפחתת כמות המזון בבתי הסוהר, ולא הובהר מדוע מפרידים בין התפריט שמקבלים אסירים ביטחוניים לזה של אסירים פליליים.
ב-23 באוקטובר 2023 מת בבית הסוהר מגידו עומר דראגמה, פעיל חמאס בן 58 מטובאס.
הוא נעצר על ידי כוחות הביטחון ישראליים יחד עם בנו ב-9 באוקטובר, במעצר מנהלי לתקופה של שישה חודשים.
ארגון חמאס טען כי דראג'מה מת כתוצאה מהתנקשות, לאחר שסבל מעינויים בבית הסוהר.
מאות פלסטינים הפגינו בטובאס במחאה על מותו של דראג'מה.
עצור פלסטיני נוסף, ערפאת חמדאן, מת במעצר בבית הסוהר מגידו.
חמדאן, שהיה חולה בסוכרת ומחלות לב, מת 48 שעות לאחר מעצרו.
עבד אל־רחמן מרעי, תושב הכפר קראוות בני חסאן, מת בבית הסוהר מגידו ב-13 בנובמבר.
ת'איר אבו עסב, תושב קלקיליה, מת בבית הסוהר קציעות ב-18 בנובמבר.
ב-17 בנובמבר מת בבית הסוהר שקמה ד"ר איאד רנתיסי שהיה מנהל בית החולים לנשים במרכז הרפואי כמאל עדואן בבית לאהיא.
הוא נעצר שישה ימים קודם ומת בעיצומה של חקירת שב"כ.
במשך חצי שנה היה צו איסור פרסום על המקרה.
חקירת מותו העלתה כי על גופתו נמצאו סימני חבלה.
על גופתו נמצאו סימני אלימות קשים, ודווח כי הסוהרים שהכו אותו חבשו קסדות בעת המעשה.
ב-19 באפריל 2024 מת בכלא עופר ד"ר עדנאן אלברש, שהיה מנהל מחלקת האורתופדיה בבית החולים שיפא בעזה, ונעצר בדצמבר 2023. עצורים לשעבר טענו שהוא מת מעינויים ושסבל מאלימות מינית קשה בשעות שלפני מותו.
במאי פורסם כי חקירת מותם של שני עצירים מהרצועה מעלה כי חיילים הכו אותם בדרכם למתקן שדה תימן.
בחודש יוני פורסם בהארץ כי קרוב ל-48 עצורים תושבי רצועת עזה מתו מתחילת המלחמה.
36 מהם היו עצורים במחנה שדה תימן, שניים מתו בדרך אליו, שניים הועברו למחנה ענתות, עצור אחד בשטח הרצועה ואישה שהתקרבה לכוחות צה"ל באזור גדר הגבול.
לפני כן טענו בצה"ל שחלקם סבלו מבעיות רפואיות לפני שנעצרו.
מועדון האסיר הפלסטיני דיווח כי בבוקר ה-7 ביולי אותרו גופותיהם של שלושה עצירים פלסטינים ליד מעבר כרם שלום, כשהם אזוקים בידיהם.
לפי הדיווח שלושת העצירים עבדו בחלוקת סיוע הומניטרי ברצועה, ושניים מהם היו אחים.
דוד של אחד העצירים טען כי הם היו ללא בגדים, ועציר אחר סיפר שנמצאו ירויים.
מדובר צה"ל מסרו כי המקרה לא מוכר.
כתב סוכנות הידיעות AP אישר שראה את אחת הגופות עם ידיים כבולות.
רויטרס פרסמה את שמות הפלסטינים שנהרגו ותמונה של ידו האזוקה של אחד מהם.
ב-31 ביולי דו"ח של משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם קבע כי לפחות 53 פלסטינים מתו במעצר ישראלי במהלך המלחמה.
בתחילת אוגוסט 2024 ארגון "בצלם" פרסם דו"ח בו מנה לפחות 60 מקרי מוות של כלואים פלסטינים מאז פרוץ המלחמה, ביניהם 48 עצורים תושבי עזה שמתו במתקני מעצר של הצבא ועוד 12 שמתו במשמורת שב"ס, חלקם בנסיבות המעלות "חשד כבד להתעללות ולמניעת טיפול רפואי מכוונים".
ב-19 בנובמבר 2024 פורסם כי אב ובנו שנעצרו ברצועת עזה מתו כשהיו בחזקת הצבא.
ב-11 בדצמבר פורסם כי ארבעה פלסטינים מתו בחקירות שב"כ מתחילת המלחמה.
לפי דו"ח של רופאים לזכויות אדם, המספר הכולל של פלסטינים שמתו בכלא עשוי להיות אפילו גבוה יותר מ-98, שכן מאות עצירים עדיין נעדרים.
מנתוני אמ"ן עולה שרק שליש מתושבי עזה שנעצרו ומתו בכלא היו רשומים כפעילי חמאס או הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
משפחות ברצועת עזה אינן מקבלות עדכון מהמדינה על כך שקרוביהם מתו במתקני הכליאה, ולעיתים קרובות הן לומדות על כך מהתקשורת.
מהנתונים שנמסרו על ידי המדינה עולה כי זהותם של לפחות 18 עזתים שמתו בכלא הישראלי אינה ידועה, ולא נמסרה הודעה על מותם למשפחותיהם.
משפחותיהם של שני פועלים מעזה שמתו בעת שהוחזקו במעצר בבסיסים צבאיים בישראל לא עודכנו בידי צה"ל.
ב-25 באוקטובר 2023 פנתה האגודה לזכויות האזרח בישראל לפרקליטות הצבאית ולפרקליט המדינה וביקשה לוודא שמשפחות העצורים יקבלו הודעה על מעצרם.
לדברי האגודה, ברור שיש בסיס משפטי למעצר של חשודים בטרור, אך עם זאת ישראל חייבת ליידע את קרובי משפחתם על כך, הן על פי החוק הישראלי והן על פי החוק הבין-לאומי.
ב-10 בדצמבר, הוושינגטון פוסט קבע כי זוהה דפוס פעולה שבו כוחות צה"ל עוצרים פלסטינים ברצועת עזה לתקופה ארוכה, מבלי שניתנה הודעה לבני משפחתם, וללא קשר עם בני המשפחה במשך תקופת המעצר.
בפברואר 2024 הגישו בני משפחה של 62 תושבי עזה שנעצרו במהלך המלחמה עתירה לבג"ץ וביקשו לקבל מידע על אודותיהם ועל המקום שבו הם מוחזקים.
העתירה נדחתה על הסף בנימוקים טכניים, לפיהם העתירה כורכת מקרים שונים באופן שמקשה על בירורה.
לאחר מכן הגיש המוקד להגנת הפרט בקשות פרטניות למידע אודות העצורים.
במאי 2024 הודיע נציג המדינה לבג"ץ כי היא עומדת בסירובה לחשוף לפני משפחות של עזתים שנעצרו במלחמה בחשד לטרור מידע אודותיהם, לרבות היכן הם מוחזקים בישראל.
המדינה ציינה כי בני משפחתם של עצירים המוחזקים מעל ל-90 יום רשאים לשלוח דואר אלקטרוני כדי לנסות לתאם מפגש בין העציר לבין עורך דין, וכך יגלו באיזה מתקן מעצר הוא מוחזק.
שופטי בג"ץ קיבלו עמדה זו והורו למחוק את העתירה.
בדו"ח של הסניגוריה הציבורית מפברואר 2024 נמסר כי במתקני שירות בתי הסוהר מוחזקים 20,113 כלואים פליליים וביטחוניים, בהם כ-3,400 שנקלטו מאז פרוץ המלחמה.
כמחצית מכלל האסירים מוחזקים בתנאי צפיפות קשים שאינם עומדים בתנאי הפעימה הראשונה של בג"ץ שטח המחיה, בשטח קטן מ-3 מטר רבוע לאדם.
לאלפי אסירים אין מיטה לישון עליה והם נאלצים לישון על גבי מזרנים על הרצפה, בבתי הסוהר נמצאו תנאים תברואתיים ירודים, מצב היגייני גרוע, בעיית מזיקים, תנאי אוורור בלתי נאותים, מחסור בציוד בסיסי לאסירים ומצוקת חדרי שירותים.
באוקטובר 2023 אישרה הוועדה לביטחון לאומי לחרוג מתנאי הכליאה שקבע בג"ץ, בעקבות מצב החירום שהוכרז בעקבות המלחמה.
בדיווח של משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם נטען כי העצורים אינם זוכים להליך משפטי הוגן כנדרש בחוק הבין-לאומי, וכן כי נמסרו להם עדויות על יחס משפיל, התעללות בעצורים וחשד לעינויים.
טענות דומות הועלו בדיווחים של אמנסטי אינטרנשיונל, הוועד הבינלאומי של הצלב האדום ועדאלה.
ארגוני זכויות האדם בישראל ניסו לפעול למען הפלסטינים שנעצרו.
ב-22 באוקטובר עתרו לבג"ץ שישה ארגונים (המוקד להגנת הפרט, גישה, הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל, רופאים לזכויות אדם-ישראל, עדאלה והאגודה לזכויות האזרח בישראל) וביקשו להורות על חשיפת כל שמותיהם ומיקומם של תושבי עזה המוחזקים במתקני כליאה ישראליים, ועל שחרור כל אדם שעצור שלא כדין.
כמו כן ביקשו העותרים לאפשר למשוחררים להישאר בשטחי הרשות הפלסטינית עד שיוכלו לחזור לעזה.
כמו כן שלחו הארגונים מכתב לשר הביטחון יואב גלנט, ליועצת המשפטית לממשלה גלי בהרב-מיארה ולמתאם פעולות הממשלה בשטחים רסאן עליאן, ובו קבלו על המעצרים, שלדבריהם בוצעו בלי סמכות בחוק, בלי עילת מעצר ובלי שפורסמו צווים בעניין.
האגודה לזכויות האזרח בישראל עתרה ב-23 באוקטובר לבג"ץ בבקשה לבטל את ההוראה המאפשרת לרשויות הישראליות לשכן עצירים ביטחוניים ופליליים על הרצפה בתנאי צפיפות בזמן מצב חירום.
בג"ץ דחה את העתירה וקבע כי "אין דומה אומדן הפגיעה בזכויות אדם בעיתות מלחמה לאומדן במצבי שלום".
מוהנד טאהא, סטנדאפיסט ואושיית רשת מהגליל התחתון, נעצר לאחר שפרסם באינסטגרם הצהרת סולידריות עם תושבי עזה.
הוא שוחרר ממעצר לאחר יומיים, לאחר התערבות עורך דינו.
הזמרת דלאל אבו אמנה נעצרה ב-17 באוקטובר.
ב-24 באוקטובר נעצרה השחקנית מאיסה עבד אלהאדי, בחשד להסתה וגילויי שבח לחמאס ברשתות החברתיות ותמיכה בחטיפת ישראלים לעזה.
ב-6 בנובמבר נעצרה עהד תמימי לאחר שברשת טוויטר פורסם בחשבון הקרוי על שמה כי "תגידו שמה שהיטלר עשה היה בדיחה" ו"נשתה את דמכם".
אביה נעצר שבוע לפני כן, והוא מוחזק במקום לא ידוע.
ארגון הסופרים הבין-לאומי קרא לישראל למסור מידע על מקום הימצאה של תמימי ולשחרר אותה לאלתר.
הוועד להגנת עיתונאים דיווח כי 13 עיתונאים פלסטינים נעצרו החל מפרוץ המלחמה.
ב-9 בנובמבר נעצרו לחקירה מספר ערבים ישראלים ידועים, בהם מוחמד ברכה, יו"ר ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל וחבר כנסת לשעבר ממפלגת חד"ש, חברי כנסת לשעבר ממפלגת בל"ד: חנין זועבי, סמי אבו שחאדה ומטאנס שחאדה ומנכ"ל המפלגה יוסף טאטור.
הם הואשמו בתכנון מחאה בנצרת, ועל פי משטרת ישראל, הם "ניסו להסית ולהפר את הסדר הציבורי".
פרקליט המדינה עמית איסמן מתח ביקורת על מעצרים אלו.
בתחילת נובמבר 2023 הוחזרו כ-3,200 פועלים לעזה.
במסגרת עסקת שחרור החטופים בנובמבר 2023 שוחררו 420 אסירים ביטחוניים.
בין האסירים ששוחרו היו שמונה ערביות-ישראליות שהואשמו בהסתה או בהזדהות עם ארגון טרור.
ב-1 בפברואר 2024 דווח כי ישראל עצרה תושבת עזה בת 82 עם אלצהיימר במשך חודשיים כ"לוחמת בלתי חוקית", וכי היא שוחררה רק לאחר ערעור.
מעקה הפרדה משמש לשמירה על כלי רכב בתוך מסלול הנסיעה שלהם ומונעים מהם להתנגש במכשולים מסוכנים כגון סלעים, צוקים, עמודי שילוט, עצים, כנפי גשרים, בניינים, קירות ובורות ביוב גדולים, או לעבור מדרונות תלולים שאין אפשרות חזרה מהם או להיכנס למים עמוקים.
כמו כן, הם מותקנים במרכזי כבישים מחולקים כדי למנוע מרכבים שסטו ממסלולם להיכנס לנתיב הנגדי ולעזור בהפחתת תאונות פגיעה חזית בחזית.
חלק ממחסומים אלה, המעוצבים להתמודדות משני צדדי המחסום, נקראים מחסומי מרכז.
למרות שמעקי הפרדה מעוצבים בדרך כלל כך שיבטיחו את מינימום הפגיעה בנוסעים ברכב, עדיין יש מקרים בהם אנשים נפגעים בהתנגשות עם מחסומי התנועה.
התקנתם של מעקי הפרדה מומלצת רק במקומות שבהם התנגשות עם המחסום צפויה להיות פחות חמורה מהתנגשות עם המכשול שמאחוריו.
ככל שניתן, עדיף להסיר, להזיז או לשנות את המכשול במקום להגן עליו באמצעות מחסום.
בכדי להבטיח את בטיחותם ויעילותם של מחסומי התנועה, הם עוברים בדיקות ריסוק מדומות וממושכות לפני שהם מאושרים לשימוש כללי.
למרות שבדיקות הריסוק אינן יכולות לשחזר כל סוג של התנגשות אפשרית, תוכניות הבדיקות מיועדות לקבוע את גבולות הביצועים של מחסומי התנועה ולספק רמת הגנה מספקת למשתמשי הדרך.
מכשולי דרכים חייבים להיבדק לפי הסכנה שהם מהווים לנהגים העוברים לידם, על פי גודלם, צורתם, קשיחותם, והמרחק שלהם משולי הדרך.
לדוגמה, שלטים קטנים לצד הדרך וגם כמה שלטים גדולים המותקנים על עמודים הניתנים לניתוק (breakaway post) לרוב אינם דורשים הגנה מצד הדרך מכיוון שהמחסום עצמו עשוי להוות סכנה גדולה יותר לבריאות ולשלומם של הציבור מאשר המכשול שהוא אמור להגן נגדו.
במקומות רבים בעולם, נלקחת בחשבון המושג של "אזור נקי" בעת בחינת המרחק של מכשול או סכנה משולי הדרך.
"אזור נקי" מוגדר כמרחק האופקי בו נהג על מדרון הניתן להתאוששות יכול לנסוע מחוץ לדרך ולהחזיר את רכבו בבטחה לכביש.
המרחק הזה נקבע לרוב כפרצנטיל ה-85 במחקר השוואתי לשיטה שבה נקבעים מגבלות מהירות בכבישים דרך מחקרי מהירות ומשתנה בהתאם לדירוג הכביש.
על מנת לספק הגנה מספקת בתנאי שפת הדרך, יש למקם רכיבים מסוכנים כגון מכשולים קבועים או מדרונות תלולים מחוץ ל"אזור הנקי", כדי להפחית או לבטל את הצורך בהגנה לצד הדרך.
אתרים נפוצים להתקנת מחסום תנועה כוללים:
ליד מדרונות תלולים משפת הדרך
במעברי ביוב או תעלות בהן ישנם נפילות תלולות או אנכיות
ליד שלטים גדולים, עמודי תאורה או רכיבי דרך אחרים העלולים להוות סכנה
כאשר יש צורך במחסום, מבוצעות חישובים מדוקדקים לקביעת אורך הצורך.
החישובים לוקחים בחשבון את מהירות ונפח התנועה בדרך, המרחק משולי הדרך למכשול, והמרחק או ההיסט משולי הדרך למחסום.
מעקב אחר איכות השינה הוא תהליך של ניטור דפוסי ואיכות השינה של האדם.
מעקב אחר איכות השינה כרוך לרוב בשימוש במכשירים ויישומים אשר נועדו לאסוף נתונים אודות משך השינה, שלבי השינה השונים בהם האדם נמצא ואיכות השינה.
המטרה העיקרית של מעקב אחר איכות השינה היא לספק תובנות לגבי איכות השינה של האדם, לאבחן הפרעות שינה אפשריות, ולספק המלצות לשיפור איכות השינה אשר הכרחית לבריאות הכללית של האדם שנבדק.
פוליסומנוגרפיה , אשר פותחה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, היא השיטה המדויקת ביותר למעקב אחר איכות שינה.
במסגרת שיטה זו המבוצעת לרוב במעבדות שינה מצמידים אלקטרודות למטופל אשר נשאר לישון במעבדת השינה לאורך הלילה.
בעוד ששיטה זו מסוגלת לספר נתונים מפורטים אודות איכות השינה של האדם שנבדק, היא עלול להיות לא נוחה לאדם הנבדק, ובמקרים רבים הנתונים עלולים להיות לא מהימנים משום שהנבדק עלול להתקשות לישון בסביבה הלא מוכרת.
שיטה חלופית המכונה אקטיגרפיה , פותחה בתחילת שנות ה-70 ובמסגרתה עונדים מכשיר דמוי שעון יד המשתמש בחיישני תנועה על מנת לעקוב אחר איכות השינה של האדם לאורך שבועות או חודשים.
למרות ששיטה זו פחות פולשנית ומבוצעת לרוב במחיר סביר יותר מפוליסומנוגרפיה, שיטה זו אינה עוקבת אחר שלבי השינה ועדיין דורשת מעורבות של מומחה שיפרש את המשמעות של הנתונים שנאספו לאורך זמן.
במהלך המאה ה-21 הפכו גם מכשירי מעקב אחר איכות השינה הביתיים זמינים לציבור הרחב בשעונים חכמים, בצמידי כושר ובאפליקציות לטלפונים החכמים, ובעקבות כך תהליך המעקב אחר איכות השינה הפך לנגיש יותר מאי פעם.
המכשירים הללו מסוגלים לעיתים רבות לעקוב אחר שלבי השינה, הדופק, תנועה בזמן השינה ואפילו גורמים סביבתיים כמו טמפרטורת החדר.
למרות שהשימוש במכשירים הללו הם האופציה החסכונית ביותר, לרוב הם אינם מדויקים כמו פוליסומנוגרפיה ואקטיגרפיה, ואינם מספקים אמינים ומדויקים לשימוש קליני.
קיים חשש גם שהמכשירים הללו עלולים לעודד את המשתמשים לאבחן את עצמם ולהימנע מלפנות לעזרה מקצועית.
היתרונות למעקב אחר איכות השינה הם רבים.
בדיקת דפוסים יכולה לסייע לזהות הפרעות שינה אפשריות, כמו נדודי שינה או מקרים של דום נשימה בשינה.
התובנות המתקבלות מהתהליך יכולים לסייע לבצע שינויים באורח החיים או בסביבת השינה שעשויים לגרום לשיפורים מהותיים באיכות השינה.
מכשירים רבים מספקים גם המלצות מותאמות אישית לשיפור איכות השינה על סמך הנתונים שנאספו.
אף על פי כן, כדאי לקחת בחשבון שעשויים להיות הבדלים ניכרים ברמת הדיוק של מכשירי המעקב אחר איכות השינה שנמכרים לשוק הביתי, ובמקרים שונים ייתכן שנדרשת בדיקה מקצועית.
מעצר ניקולאס מדורו על ידי ארצות הברית התרחש ב-3 בינואר 2026, במהלך מבצע נחרצות מוחלטת, בעקבות תיק פלילי שהוגש על ידי מחלקת המשפטים של ארצות הברית ב-26 במרץ 2020 נגד ניקולאס מדורו, נשיא ונצואלה, ו-14 בכירים בוונצואלה.
בכתב האישום נטען כי מדורו ושותפיו קשרו קשר עם קבוצות גרילה קולומביאניות להברחת קוקאין לארצות הברית כחלק ממה שרשויות ארצות הברית כינו קנוניית "נרקו-טרור".
במרץ 2020, מחלקת המשפטים של ארצות הברית הכריזה על הגשת כתבי אישום נגד מדורו ו-14 בכירים ושרים בהווה ובעבר בוונצואלה.
הממשל האמריקאי טען כי הנאשמים עמדו בראש "קרטל השמשות" (Cártel de los Soles) – ארגון פשע המורכב מאנשי צבא ופוליטיקאים בוונצואלה – וכי הם פעלו בשיתוף פעולה עם ארגון הגרילה הקולומביאני FARC במשך למעלה משני עשורים כדי "להציף את ארצות הברית בקוקאין" ככלי להחלשת החברה האמריקאית.
האישומים המרכזיים נגד מדורו כוללים:
קשירת קשר לנרקו-טרוריזם: השתתפות בקשירת קשר פלילי עם ארגון טרור (FARC) במטרה להפיץ סמים.
ייבוא קוקאין: קשירת קשר לייבוא טונות של קוקאין לארצות הברית.
עבירות נשק: שימוש והחזקה של מקלעים ומטעני חבלה כחלק מפעילות סחר בסמים.
במקביל להגשת כתב האישום, מחלקת המדינה של ארצות הברית הציעה פרס כספי של עד 15 מיליון דולר (שהועלה בהמשך ל-50 מיליון דולר) עבור מידע שיוביל למעצרו או להרשעתו של מדורו.
מדורו וממשלתו דחו לאורך השנים את האישומים וכינו אותם "קונספירציה אימפריאליסטית" וניסיון הפיכה בלתי חוקי.
מנגד, גורמים באופוזיציה בוונצואלה ובמדינות המערב בירכו על המהלך כצעד לסיום מה שהגדירו כדיקטטורה של מדורו.
על פי הניו יורק טיימס, סוכני CIA החלו באיסוף מודיעין על מדורו כבר באוגוסט 2025, תוך הפעלת סוכן חשאי מתוך ממשלת ונצואלה שהביא מידע אודות דפוסי התנהלותו של מדורו.
במקביל, במסגרת מבצע חנית דרומית הוצבו אוניות סער בים הקריבי בקרבת ונצואלה, דבר שאיפשר חדירה מהירה לשטח המדינה בזמן נתון.
עם קבלת המידע המודיעיני הרלוונטי, נתן נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ את האישור למבצע למעצרו של מדורו, שכונה מבצע נחרצות מוחלטת.
בשעה 02:00 לפנות בוקר (שעון קראקס) פתחו מטוסי קרב אמריקאיים בגל תקיפות ממוקדות נגד מערכות המכ"ם והקשר של הצבא, כהסחת דעת.
במקביל, מסוקי סער הנחיתו את לוחמי כוח דלתא בתוך מתחם המגורים של מדורו, בלב בסיס פוארטה טיונה בקראקס בירת ונצואלה.
לפי חלק מהדיווחים, מדורו ניסה להימלט לחדר מבוצר אך נבלם.
ב-CNN דווח כי נלכד בחדר השינה.
על פי דיווח של ראש המטות המשולבים, הגנרל דן קיין, במהלך הפעולה נפצעו מספר לוחמים, אך המבצע הסתיים בהצלחה מלאה תוך כשעתיים וחצי.
לאחר הלכידה, הועברו מדורו ורעייתו במסוק אל האונייה "USS איוו ג'ימה", שם עברו זיהוי ובדיקות רפואיות ראשוניות.
בהמשך הוטסו לארצות הברית, שם הם צפויים לעמוד לדין בגין נרקו-טרוריזם וייבוא סמים לארצות הברית באופן לא חוקי, כפי שהצהירו מזכיר המדינה מרקו רוביו והתובעת הכללית של ארצות הברית פאם בונדי.
שימוש בנשק חדשני במהלך פעולת המעצר
אחר המעצר אישר הנשיא דונלד טראמפ בראיונות תקשורתיים כי במהלך הפעולתה נעשה שימוש ב"נשק קולי סודי ומתקדם, לאף אחד אחר אין אותו".
ב- Fox News וכן ב- WION הוסבר כי בזמן השימוש בנשק סוני עוצמתי, הכוחות הפושטים והעצורים שנמצאים בטווח הקרוב חייבים להשתמש במיגון שמיעה אקטיבי כדי לא להיפגע מהתדרים שעדיין מהדהדים באזור או מהנשק עצמו אם הוא עדיין מופעל, ולשם כך נחבשו לאזניו של מדורו אוזניות טקטיות.
מערב יוון הוא אחד ממחוזות יוון.
המחוז מורכב משלוש יחידות אזוריות: איטולה-אקארנאניה, הממוקמת במערב יוון התיכונה, בין מפרץ קורינתוס ומפרץ ארטה; אכאיה ואליס, שנמצאות בצפונו של חצי האי פלופונסוס.
מערב מקדוניה הוא שמו של חבל מנהלי שמהווה אחד מ-13 המחוזות של יוון.
המחוז ממוקם במערב מקדוניה היוונית שבצפון יוון.
גבולותיו של המחוז הם: המדינה מקדוניה בצפון, מחוז מרכז מקדוניה במערב, מחוז תסליה בדרום מזרח ובדרום, אפירוס בדרום מערב ומדינת אלבניה במערב.
המחוז מחולק לארבע יחידות אזוריות: פלורינה, גרוונה, קסטוריה וקוזני.
מערב גוג'ם הוא מחוז במדינת אמהרה שבאתיופיה ונקרא על שם מחוז גוג'ם ההיסטורי.
גובל בצפון מזרחה במחוז דרום גונדר, בצפון באגם טאנה ובבהר דר שממוקמת כמובלעת על חוף האגם, בצפון-מערב במחוז צפון גונדר, במערב במחוז אגאו אוי, בדרום במדינת אורומיה ובמזרח במחוז מזרח גוג'ם.
בימי הביניים ועד 1991 היה חלק מהמחוז ההיסטורי והממלכה לשעבר, גוג'ם, שהייתה חלק מהאימפריה האתיופית.
עם התמוטטותו הסופית של השלטון המרקסיסטי ב-1991 חולק המחוז לארבעה מחוזות: מערב גוג'ם, מזרח גוג'ם ואגאו אוי שסופחו למדינת אמהרה ומחוז מתקל שסופח למדינת בנישנגול-גומאז.
המחוז מתחלק לשלוש עשרה נפות ולבירה פינותה סלאם שהיא במעמד נפה.
פפואה המערבית (באינדונזית: Provinsi Papua Barat; לשעבר איריאן ג'איה המערבית; באינדונזית: Irian Jaya Barat) היא מחוז של אינדונזיה הנמצא בחלק המערבי של האי גינאה החדשה.
הטריטוריה כוללת את "חצי האי ראש הציפור" ואת האיים שבאזור.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו במחוז כ-1.134 מיליון תושבים, ולפיכך הוא בין המחוזות הפחות מאוכלסים באינדונזיה.
מבחינה מנהלית, המחוז מחולק לשבע נפות (kabupaten) ועיר אחת (kota):
ראג'א אמפאת (במאלאית: "מלך הארבעה") (עיר הנפה: ואיסאי)
סורונג (עיר) (במאלאית: "הושטת יד")
סורונג סלאטאן (במלאית: "דרום") (עיר הנפה: טמינאבואן)
טלוק בינטוני (עיר הנפה: בינטוני)
טלוק וונדאמה (עיר הנפה: ראסיי)
פפואה המערבית הוקמה בחלק המערבי של מחוז פפואה בפברואר 2003, והפיצול עדיין שנוי במחלוקת.
תומכי הפיצול, ובהם אנשי הממשל המרכזי בג'קרטה ומהגרים שהגיעו לפפואה מאזורים אחרים באינדונזיה, טוענים שיצירת המחוז החדש תסייע בניהול יעיל יותר של המשאבים ובחלוקה הוגנת יותר של השירותים.
הפיצול נתקל בהתנגדות רבה בפפואה עצמה, והוא מוצג כמהלך המפר חוקים אוטונומיים מיוחדים הנוגעים לניהול פפואה, וכמאמץ לדכא את התנועה הבדלנית המקומית.
בנובמבר 2004 החליט בית משפט אינדונזי כי הפיצול אכן מפר את חוקי האוטונומיה.
אולם פסק כי כיוון שהמחוז החדש כבר נוצר, הוא יישאר נפרד מפפואה.
כמו כן, בפסק הדין נקבע כי אין להקים מחוז נוסף שהוצע, איריאן ג'איה המרכזית, כיוון שהפיצול עדיין לא הושלם.
המחוז שינה את שמו לפפואה המערבית בפברואר 2007. תוקפו של השם החדש הוא החל מ-7 בפברואר 2007, אולם יש צורך באישור של המועצה המחוקקת של המחוז, ולאחר מכן הממשלה האינדונזית צריכה לאשר את הדבר בצו .
אזור מערב המידלנדס הוא אחד מתשעת אזורי אנגליה.
אזור מערב המידלנדס כולל את המחוזות הבאים:
מערב גינאה החדשה הוא שמו של חציו המערבי של האי גינאה החדשה, המצוי בחלקה המזרחי של אינדונזיה.
בשטח מערב גינאה החדשה שש פרובינציות: פפואה, דרום פפואה, מרכז פפואה, רמת פפואה, דרום-מערב פפואה ומערב פפואה.
הכללת השטח תחת שלטון אינדונזיה נתונה במחלוקת בין-לאומית שמובילים ארגונים לזכויות אדם, הנתמכים על ידי רבים מתושבי מערב גינאה החדשה, ואלו מתייחסים לשטח בשם פפואה המערבית.
גינאה החדשה אוכלסה על ידי תושבי פפואה עשרות אלפי שנים טרם הגעתם של האוסטרונסיאנים.
שתי קהילות אלו התפתחו באופן שונה ופיתחו תרבויות שונות באי.
סממן בולט לכך הוא ב-300 השפות המדוברות על ידי קבוצות אלו, נוסף ל-200 דיאלקטים המדוברים במערב גינאה החדשה בלבד.
ב-16 במאי 1545 יצא מגלה הארצות אורטיס דה רטס מהאי טידורה במטרה למצוא נתיב בחזרה לספרד החדשה והפליג בדרכו מול חופה הצפוני של גינאה החדשה.
עם הגעתו עבר האי לשלטון ממלכת ספרד ולראשונה תועד האי תחת השם "גינאה החדשה" (בספרדית: Nueva Guinea), לאור דמיון תושבי האי לתושבי גינאה שבמערב אפריקה.
חופה הדרומי של מערב גינאה החדשה הועבר לשלטון הולנד בשנת 1828 ובשנת 1848 הועבר גם החוף הצפוני.
שלטונה הוכר רשמית בשנים 1885 ו-1895 באמנות מסחר שנחתמו עם בריטניה וגרמניה, במקביל לראשית שלטונן של מדינות אלו על פפואה ועל גינאה החדשה הגרמנית, בהתאמה.
בשנת 1923 עלה נושא השליטה על השטח לסדר היום הציבורי בהולנד.
באותה שנה הוקמה התנועה למען גינאה החדשה שדרשה להקים מושבה טרופית של הולנד ברחבי פפואה.
תנועה זו לא זכתה לתמיכה רחבה, אך העלאת הנושא דחפה באותן שנים ליישוב איי הודו שהיו בחסות המדינה, אם כי גם לא בהצלחה יתרה ובשנת 1938 נותרו באיים רק כ-300 מתיישבים.
בראשית שנות השלושים של המאה העשרים החלו מיסיונרים הולנדים לדון בהקמת ממשלה פפואנית.
הסכמה רחבה התגבשה בקרב יושבי השטח ובשנים אלו גם הולחן השיר במלאית "Hai Tanahku Papua", "הוי ארצי פפואה" שאושר בשנת 1961 כהמנון הבלתי רשמי של פפואה המערבית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1942, נכבשו החוף הצפוני של מערב גינאה החדשה ואיים סמוכים לו על ידי יפן.
היפאנים סללו שלושה מסלולי נחיתה למטוסים בהולנדיה (כיום ג'יאפורה).
ב-22 באפריל 1944 כבשו האמריקנים בפקוד דאגלס מקארתור את השטח וארצות הברית הקימה בו את מטה צבא ארצות הברית שפעל בפיליפינים.
הבקתה של מקארתור עדיין נצבת סמוך לג'איאפורה.
כחצי מיליון חיילים אמריקנים הוצבו באזור.
תושבי פפואה סייעו בחילוץ פצועים משדות הקרב, שימשו כמתורגמנים וסיפקו שירותים בסיסיים עבור הצבא.
בשנת 1945 הושב השלטון על מערב גינאה החדשה לידי הולנד.
הולנד נתקלה במהלך תקופה זו במידת עוינות מצד התושבים.
שבועות ספורים קודם לכן הכריזו המנהיגים האינדונזים מוחמד האטה וסוקרנו על עצמאות ואיחוד מערב גינאה החדשה עם הרפובליקה המאוחדת של אינדונזיה.
בשנת 1949 דרש פראנס קייסייפו יליד האי ביאק את ספוח האי לאינדונזיה.
הוא גם היה מי שהציע לסוקרנו את השם איריאן כשם המחוז.
משמעות השם בשפת האי ביאק היא "מהביל" ומתייחס לאקלים המקומי.
יותר מאוחר הכריזה אינדונזיה עליו כעל גבור לאומי ושדה התעופה הגדול באי ביאק נקרא על שמו "באנדארא פראנס קייסייפו".
המחלוקות השלטוניות נמשכו עד לדיונים שנערכו בין אוגוסט לאוקטובר 1949, אך אלו לא התגבשו לכדי פתרון ובסיומם הוסכם לשוב ולדון תוך שנה בעתיד השטח.
בדצמבר 1950 ביקש האו"ם מהוועדה הכפופה לו העוסקת בענייני דה-קולוניזציה לעיין בחומרים הנוגעים למערב גינאה החדשה.
על פי מצעו מחויב האו"ם להכיר בזכותו של כל שטח לעצמאות ומחויב לראות במדינה השולטת בו כסמכות מסייעת.
תביעותיה החוזרות והנשנות של אינדונזיה לבעלות על השטח הוצעו על ידי הולנד לדיון בפני בית הדין הבין-לאומי לצדק, אך הצעה זו נדחתה על ידי אינדונזיה.
התסיסה הלאומית בקרב התושבים הביאה את הולנד לקדם ולפתח תוכניות חינוכיות ומקצועיות חדשות ובשנת 1956 אף נחנכה אקדמיה ימית.
בשנת 1959 החלו תושבים מקומיים לעסוק גם ברפואה, באדריכלות, ובחקלאות מסחרית, וכן כשוטרים וכטכנאים.
פעולות אלו דווחו לאו"ם בין השנים 1950–1961 כצעדי הכנה לקראת מתן עצמאות שלטונית.
בשנת 1955 נערכו לראשונה בחירות מוניציפליות באי, ובינואר 1961 נערכו בחירות לאספה לאומית בת 26 נבחרים שהושבעה באפריל.
מושב הפתיחה של האספה הלאומית התקיים בנוכחות נציגים ממדינות שונות, אך ארצות הברית בלטה בהיעדרה וכעבור זמן קצר פורסמה יוזמה אמריקנית להפיכת מערב גינאה החדשה לשטח מנהלי בפיקוח האו"ם.
האספה הלאומית התכנסה באוקטובר 1961 ובחרה ועדה לניסוח הכרזת עצמאות ואוטונומיה שלטונית, כמו גם קביעת המנון וסמל מדינה.
תושבי מערב גינאה החדשה נקראו פפואנים.
כלל הצעות הוועדה אושרו ב-30 באוקטובר ולמחרת היום הוגשה הכרזת העצמאות לידי המושל הכללי מטעם הולנד פייר פלטיל.
ב-18 בנובמבר הכריזה הולנד על הכרתה בעצמאות השטח.
החל מאפריל 1961 פעלו גורמים אמריקאיים להעברת השליטה על מערב גינאה החדשה לידי אינדונזיה.
ג'ון קנדי, נשיא ארצות הברית, שוכנע שהעברת השלטון תמנע את נטיית אינדונזיה לתמיכה בברית המועצות.
למרות זאת, בדצמבר 1961 הונף דגל עצמאי של מערב גינאה החדשה.
בתגובה הקימה אינדונזיה, שקיימה שבע התקוממויות קודמות בין השנים 1950 ועד ינואר 1962, פיקוד צבאי לפיקוח על האזור.
מגעיה של ארצות הברית מול הולנד נמשכו וב-15 באוגוסט 1962 בשעה 12:01 צלחו, עת נחתם "הסכם ניו יורק" ובו הצטרפה אוסטרליה לדרישת ארצות הברית לסיפוח השטח אל אינדונזיה.
על פי ההסכם, שאושר באו"ם ב-21 בספטמבר 1962, עברה השליטה על השטח לידי סוכנות האו"ם UNTEA עד לקבלת החלטה ברוח רצון העם היושב במערב גינאה החדשה.
ב-1 במאי 1963 הועבר השלטון לידי אינדונזיה.
שמה של עיר הבירה שונה מ-Hollandia ל-Kota Baru (באינדונזית : "עיר חדשה") ובהמשך לג'איאפורה וב-5 בספטמבר הוכרז מערב איריאן כשטח הסגר שהכניסה אליו כפופה לאישור שר החוץ.
מראשית השלטון האינדונזי נשמעו טענות על שחיתות שלטונית ופעולות טרור מטעם הממשלה, בהן מקרי רצח ועינויים, שקורבנותיו כוללים – להערכת אמנסטי – מעל 100,000 איש.
המועצה של מערב גינאה פוזרה על ידי הממשל והוצא איסור על השימוש בדגל מערב פפואה ובשירת ההמנון שהיה מקובל עד אותה עת.
ההתנגדות לממשל האינדונזי החלה להתבטא באי סדר אזרחי ובשנת 1963 הוקם ארגון פפואה העצמאית (OPM – Organisasi Papua Merdeka), שפעלה באמצעות זרועה הצבאית (ה-Liberation Army of Free Papua).
מנהיגו הראשון היה סת רומקורם והשני מאוחר אלקי במאי.
אוכלוסיית פפואה המערבית מעורבת בין תושבי איריאן ג'יה של אינדונזיה לבין תושבי פפואה.
בשנת 2005 הוערכה אוכלוסייה זו ב-2,646,489 איש שמרכז התיישבותם היה בערים סורונג (באינדונזית : "הושטת יד") וג'איאפורה ("עיר מנצחת") (למעלה מ-200,000 איש בכל עיר).
בדומה לפפואה גינאה החדשה ולפרובינציות האינדונזיות הסמוכות, מרבית האוכלוסייה היא נוצרית.
על פי מפקד אוכלוסין משנת 2000 זיהו עצמם 54% מהתושבים כפרוטסטנטים, 24% כקתולים, 21% כמוסלמים וכ-1% כמשויכים לדת ההינדו ולבודהיזם.
כמו כן ישנו תיעוד בלתי רשמי על פיו אנימיזם רווח בקרב התושבים.
מערב לונדון הוא אזור בלונדון רבתי בירת הממלכה המאוחדת.
האזור נמצא מערבית לאזור מרכז לונדון.
באזור זה נמצא שדה התעופה לונדון הית'רו.
הגדרת האזור היא הגדרה בלתי רשמית.
לרוב מקובל לשייך את האזורים של העיר לונדון הסמוכים לדרך M4 לאזור מערב לונדון.
משמעות הדבר שאזורים המשויכים לרוב ללונדון הפנימית: קנזינגטון וצ'לסי, האמרסמית' ופולהאם, ורובעי לונדון החיצונית: אילינג, האונסלו והילינגדון נחשבים לרוב כאזור המהווה את מערב לונדון.
לעיתים, גם רבעים צפוניים יותר: ברנט והארו נכללים בהגדרה של מערב לונדון (ולצרכים אחרים רבעים אלה נחשבים לרוב כחלק מצפון לונדון).
אזור לונדון המערבית הפנימית (Inner West London) הוא אזור מגורים יוקרתי ביותר.
האזור כולל את שכונת נוטינג היל שזכתה לאזכור בסרט משנת 1999 באותו שם בכיכובם של יו גרנט וג'וליה רוברטס.
כמו כן האזור ידוע בקרנבל נוטינג היל הנערך בו מדי שנה על ידי מהגרים וצאצאי מהגרים מהאיים הקריביים המתגוררים באזור.
בפסטיבל זה מבקרים מדי שנה כמיליון מבקרים והוא אחד הפסטיבלים הגדולים בעולם.
כמו כן לעיתים משייכים לאזור את השכונות קנזינגטון וצ'לסי (אשר לעיתים משויכות לאזור מרכז לונדון).
שכונות אלה הן היקרות ביותר בממלכה המאוחדת.
אזור לונדון המערבית החיצונית (Outer West London) כולל את השכונות צ'יזוויק, אקטון, ברנטפורד, אילינג ואת אזור התעשייה פארק רויאל.
באזור זה מתגוררות קהילות אתניות רבות ובהם קהילה אירית באזור אילינג, וקהילות גדולות פקיסטניות, הודיות, פולניות וסומליות.
בקצה המערבי של האזור ממוקם שדה התעופה לונדון הית'רו.
מערב חיפה הוא רובע אדמיניסטרטיבי וגאוגרפי המשתרע לאורך חופה המערבי של חיפה מכף הכרמל בצפון ועד לגבול שטח השיפוט העירוני בדרום, וכולל את השכונות היושבות במישור לרגלי הר הכרמל לחוף הים התיכון.
גבולות הרובע הם חוף הים במערב ובצפון, המושבה הגרמנית והעיר התחתית בצפון-מזרח, מדרונות הכרמל ושכונותיו במזרח וטירת כרמל מדרום.
הרובע נחשב כאזור סוציואקונומי בינוני עד נמוך.
בתחומו נכסי טבע ובהם ראש הכרמל – המקום שבו נפגש ההר עם הים, כף הכרמל, וחופי הים; ואתרים היסטוריים וארכאולוגיים חשובים ובראשם תל שקמונה וחיפה אל עתיקה.
אזורי הרובע מקובצים מינהלית בשלושה תת-רבעים, והם:
תת-רובע חוף בת גלים - קריית אליעזר, בו מתגוררים כ-18,800 תושבים.
דרך יפו ושדרות ההגנה חוצים את תת-הרובע ומפרידים בין השכונות בת גלים וקריית אליעזר.
תת-רובע החוף הדרומי, בתחומו עדיין אין מגורים.
עורקי התחבורה שחוצים את מערב חיפה הם מהחשובים במטרופולין.
לאורכו של הרובע עוברות שדרות ההגנה (כביש 4), הכביש הרחב בעיר ואחד הארוכים בה; המקשרות בין מרכז העיר בצפון והפרוורים וכביש החוף (כביש 2) בדרום.
הכבישים 4 ו-2 מתמזגים בכניסה הדרום-מערבית לחיפה במחלף חיפה דרום.
מחלף נוסף מחבר בין שדרות ההגנה ודרך אלנבי בצפון, בראש הכרמל.
כבישים חשובים נוספים, שיוצאים מכביש 4, הם רחוב פלימן - שממשיך לאחוזה כדרך פרויד, רחוב אצ"ל - קצהו של כביש 672 - דרך הים, שמוביל למרכז הכרמל, ודרך צרפת, שעולה לכרמל הצרפתי.
מסילת החוף הונחה בין תוואי כביש 4 לשפת הים, ולאורכה עוברות כל הרכבות בין חיפה ומרכז הארץ.
בתחומי מערב חיפה שתי תחנות: תחנת הרכבת בת גלים ותחנת הרכבת חוף הכרמל.
שכונות מערב חיפה, מצפון לדרום:
שכונת בת גלים הוקמה בשנות ה-20 - היא יושבת על חוף הים התיכון ומונה כ-5,000 תושבים.
בשכונה נמצאים המרכז הרפואי רמב"ם, מבתי החולים החשובים בצפון; הפקולטה לרפואה של הטכניון, תחנת רכבת, טיילת לאורך החוף, בניין הקזינו ההיסטורי ותחנת רכבל חיפה התיירותי המגיע לסטלה מאריס.
לא פחות משלושה בסיסים של חיל הים נמצאים בשכונה.
תחנת הכרמל שבמזרח בת גלים כוללת את חיפה אל עתיקה, את קטעו המערבי של רחוב יפו ואת מתחם בתי הקברות של חללי האימפריה הבריטית במלחמת העולם הראשונה.
בת גלים היא האתר שנבחר בידי עיריית חיפה להקמת "המרינה".
קריית אליעזר נוסדה בשנת 1951 בידי עולים מיוון ורומניה שעבדו בנמל.
בשנות האלפיים, היא מהמרכזיות שבשכונות העיר.
נקראת על שמו של שר האוצר הראשון של ישראל, אליעזר קפלן.
את השכונה חוצות שדרות רוטשילד, שלצידן כיכר מאירהוף, טיילת ירוקה ובעבר היה בשכונה אצטדיון קריית אליעזר ששירת את שני מועדוני הכדורגל הגדולים של העיר, מכבי והפועל, האצטדיון נהרס ובמקומו נבנו בנייני מגורים רבי קומות.
בקצה המערבי של השכונה נמצאת מערת אליהו, המשמשת אתר צליינות ליהדות, הנצרות והאסלאם, ולצידה מוזיאון ההעפלה וחיל הים ובית הקברות הבהאי.
עוד בקריית אליעזר בית הספר לאמנויות "רעות", ובית מיח"א - ארגון המטפל בילדים עם לקות שמיעה, ומבנה מעונות סטודנטים של הטכניון.
בשכונה חיים עולים רבים מחבר המדינות.
חלקה המזרחי של השכונה, שבין שדרות רוטשילד ורחוב יצחק שדה, נקרא "קריית אליהו", והוא שכונה מעורבת.
קריית אליהו הוקמה בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 עבור אוכלוסייה דתית על שטח חקלאי של המושבה הטמפלרית, ובשטח שבו נבנתה היו מספר מבני אבן חד-קומתיים שהשתייכו לפני כן לערבים שנמלטו מחיפה במלחמת העצמאות.
בקריית אליעזר ובבת גלים פועלת קבוצה משותפת להתחדשות עירונית.
בשכונה קיים מרכז מסחרי גדול "מאירהוף" וכן הסניף הראשון של רשת מקס סטוק.
באוקטובר 1969 התרחשה מתקפת הטרור בחיפה בה פוצצו מטעני חבלה רבים בעיר, אחד מהם התפוצץ בשכונה וכתוצאה מכך נרצחו שני יהודים.
עין הים היא שכונה ותיקה קטנה בין קריית שפרינצק וקריית אליעזר, שרוב בתיה מופרדים מהים על ידי מסילת הרכבת ממערב.
השכונה הוקמה בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי משפחות ערביות ולפנים נקראה גם "ואדי ג'מאל".
ב-1948 חיו בשכונה כ-700 איש, רובם בני המעמד הבינוני והגבוה., אחרי סיום הקרב על חיפה, התרכזו בשכונת עין הים מעט הבריטים שהמשיכו לשהות בארץ גם אחרי הסיום הרשמי של המנדט.
בשנות קליטת העלייה ההמונית נבנו בה שיכוני רכבת ובסוף המאה ה-20 נבנו מבנים של 4–5 קומות.
כיום חיים בשכונה יהודים וערבים.
על שפת ימה של השכונה נמצא המכון הלאומי לאוקיינוגרפיה, של המכון לחקר ימים ואגמים.
זהו המקום המשוער שבו התקיימה בימי קדם העיירה שקמונה.
במהלך חפירות במקום נמצא מבנה המתוארך לתקופות הביזנטית והאסלאמית הקדומה המכונה "ח'ירבת תנאני".
נחשפו בו שיירי חלזונות ששימשו להפקת צבע הארגמן.
קריית שפרינצק ושער-העלייה הן שכונות וותיקות צמודות, הבנויות במורדות המערביים של הכרמל, כשבינן לבין הים מפרידים כביש 4 ומסילת הרכבת.
שכונת שער העלייה התחילה כמעברת עולים, והתפתחה בשנות ה-60 לקריה ירוקה שנקראה על שם יושב ראש הכנסת הראשון, יוסף שפרינצק.
במקום נמצא מרכז התרבות "בית פאני קפלן", וכן בסיס צבא מרפא צפון 8281 של צה"ל (הידוע בכינויו "בית חולים 10").
דרך השכונה עובר בדרכו אל הים נחל לוטם (חלק זה של הערוץ יבש) וסביב אתר השפך הוקם פארק הכט, כשבין יתר התוכניות נמנית החייאת הנחל.
ב-4 באוקטובר 2003 בוצע סמוך לשכונה פיגוע ההתאבדות במסעדת מקסים שלחוף הים, ונרצחו בו 21 אנשים.
נווה דוד התפתחה מתוך מעברת שער העלייה סמוך למחנה צבאי מתקופת המנדט הבריטי, ונקראה בעבר "מחנה דוד" על-שם סרן , שנפל בקרב על חיפה.
השכונה יושבת לרגלי הכרמל, סמוך לחוף הים דרומית לקריית שפרינצק ובקרבת בית העלמין הגדול של חיפה, ובה נמצאים משרדי משרד הביטחון.
רחובה המרכזי הוא רחוב המלך דוד.
בתחום החינוך רוב ילדי המקום לומדים בבית הספר היסודי "נירים" ובתיכון הם עוברים לאחד מבתי הספר בעיר.
ב-2008 סוכם עקרונית על העברתו לשכונה של "בית הספר הפתוח בארי" מנווה שאנן.
נחל עמיק, שנשפך לנחל לוטם, מפריד בין השכונה הוותיקה לבין "רמת חביב" שממזרח (היא רמת הנשיא), פרויקט מגדלי-מגורים שנבנה החל במפנה המאה ה-21. ליד השכונה ממוקם אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי בשם נווה דוד ובו מתקיים מחקר על התרבות הכבארית הגאומטרית.
רמת הנשיא היא שכונה חדשה בחיפה, הנבנית במערב העיר.
השכונה ממוקמת במורדות המערביים של רכס הכרמל, על רמה המשקיפה לים, על מבואות נחל עמיק, למורדות רחוב דרך הים המחבר בין הכניסה לחיפה לבין מרכז הכרמל.
בעבר נקרא אזור זה רמת חביב, על שמו של חביב כיאט.
השכונה משתרעת על פני שטח של כ-200 דונם, שמתוכו כ-60 דונם מיועדים להקמת כ-18 מגדלי מגורים.
בשכונה יוקמו למעלה מ-1,000 יחידות דיור, כמו גם פארק מרכזי, מרכז מסחרי, בית ספר יסודי וגני ילדים.
מדרום לשכונה, נבנה במקביל אצטדיון סמי עופר, הממוקם במבואות הדרומיים של הכרמל.
שניהם מצויים בקרבת מתחם תעשיות ההיי-טק פארק מתם.
ביוני 2013 החל אכלוס הבניין הראשון בשכונה.
דרום-מערב חיפה הוא אזור תעסוקה ויזמות הכולל שימושים ומתחמים רבים.
מקרבם, הוותיק והבולט הוא פארק מת"ם, בו פועלות רבות מחברות הטכנולוגיה העילית בארץ, לרבות חטיבות מחקר ופיתוח של מפעלים בינלאומיים.
המתחם שוכן בסמוך לכביש חיפה-תל אביב, יתרון תחבורתי שהביא אליו תעשיות מתקדמות רבות.
הפארק מנוהל על ידי החברה הכלכלית של חיפה, והוא גובל בשטח טירת כרמל.
נחל שיח, היורד כאן מהכרמל, מהווה מוקד לטיולי משפחות (כאן החלו המתבודדים הכרמליתים את דרכם).
עוד במקום אצטדיון סמי עופר בתפוסה של 30,000 מקומות ישיבה, שמחליף את האצטדיון בקריית אליעזר, ולצדו שכונת נאות פרס.
מול מת"ם, מעברו השני של כביש 4, מוקם החל מסוף שנת 2008 "פארק מדעי החיים", שבו תרוכז פעילותן של חברות משטחי הביולוגיה והביוטכנולוגיה.
בראשית שנות ה-90 הוקם באתר זה אתר הקרוואנים "נוה-כרמל" שנועד לקליטת עולים מאתיופיה; האתר נסגר בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 לאחר שדייריו שוכנו במגורי קבע.
בשנת 1993 בחוף דוד הוקמה טיילת שתוכננה על ידי משרד של פרלה קאופמן.
על שפת המים מול נווה דוד, נבנה בעת כהונת ראש העירייה עמרם מצנע מתחם של צמד בניינים גבוהים, הידועים כ"מגדלי חוף הכרמל" (באחד מהם פועל כיום מלון לאונרדו פלאזה חיפה).
הבניינים, שייעודם היה מלון-דירות פרטי, ניצבו עוד קודם להקמתם במוקדה של מחלוקת עזה, בין מי שביקשו לתרגם את ההון שזרם לעיר לקידומן של תוכניות בנייה נמרצות, לבין שוחרי איכות סביבה, אמנים, אנשי תכנון ערים ותושבי העיר מכל הזרמים.
האחרונים ראו בבניינים טעות טראגית מבחינת צביונה ונופה של העיר.
מאבקם לא צלח אלא בחלקו.
המונח מערב ירושלים (או ירושלים המערבית, ובפי ירושלמים: "העיר המערבית") מתייחס לחלקה של העיר ירושלים אשר נותר בשליטה ישראלית בעקבות מלחמת העצמאות, להבדיל ממזרח ירושלים, שהוא שטח העיר שבין 1948 לבין 1967 היה בשליטת ממלכת ירדן.
בעקבות מלחמת העצמאות חולקה ירושלים לשני חלקים – החלק המערבי, אשר היו מאוכלסים בעיקר באוכלוסייה יהודית נותר לאחר המלחמה תחת שלטון ישראלי, ואילו שטחי מזרח ירושלים (בהם העיר העתיקה), אשר היו מאוכלסים בעיקר באוכלוסייה מוסלמית וערבית-נוצרית, נותרו תחת השלטון הירדני.
ממשלת ישראל החלה ליישם את החלטתה להפוך את העיר לבירת המדינה, ולכן בין החודשים אפריל-יוני 1949 החל מעברם של משרדי הממשלה מתל אביב לירושלים, והועברו לעיר משרד הדתות, המשרד לנפגעי מלחמה, משרד האוצר ומשרד המשפטים.
ב-13 בדצמבר 1949 הכריזה ממשלת ישראל באופן רשמי כי ירושלים היא בירת המדינה, וזאת בתגובה להחלטת האומות המאוחדות שהעיר תבונאם.
החלטה זו האיצה את מעבר משרדי הממשלה לעיר, וזה נעשה באופן חפוז והסתיים עד יולי 1950. משרד ראש הממשלה עבר לירושלים שלושה ימים לאחר ההכרזה (והשתמש בבניין המוסדות הלאומיים כמשכן זמני).
הכנסת עברה לבית פרומין ב-26 בדצמבר 1949, אולם כבר ב-14 בדצמבר התכנסה לראשונה בירושלים על מנת להשביע את חיים ויצמן כנשיא המדינה.
הכשרת מערב ירושלים כעיר בירה
העברת משרדי הממשלה לירושלים דרשה התאמתם של מבני ציבור רבים לתפקודם כמשרדי ממשלה ומבני שלטון.
עם זאת, ברור היה שתידרש בנייה נרחבת של מבני שלטון חדשים שיתאימו לניהולה של מדינה מודרנית.
על פי התכנון, הוקמה קריית עיר גנים, שבנייניה מרוחקים זה מזה וביניהם שטחים ירוקים ומגרשי חניה.
באמצע שנות ה-50 הושלמה בניית שני משרדי ממשלה נוספים בגבעת רם – משרד הפנים ומשרד ראש הממשלה,
בתחרות שנפתחה בשנת 1956 זכה האדריכל קלארווין בשנת 1957, ועבודות הבנייה החלו בשנת 1961 במימונו של הברון ג'יימס דה רוטשילד, והסתיימו בשנת 1966.
ב-1958 נחנך היכל שלמה - מושב הרבנות הראשית, אשר תוכנן אף הוא כמבנה שלטוני על ידי האדריכלים מאיר רובין ואלכסנדר פרידמן.
ב-10 באוגוסט 1949 חוקקה הכנסת את חוק העלאת עצמותיו של הרצל.
כעבור שלושה ימים יצאה משלחת רשמית מטעם המדינה למקום קבורתו של בנימין זאב הרצל בווינה שבאוסטריה על מנת להסדיר את העלאת עצמותיו ועצמות אחותו והוריו.
בסמוך הוחלט להקים את בית הקברות הצבאי על מורדותיו הצפוניים של הר הרצל, ובטקס שנערך במקום נקברו בו מאות חללי מלחמת העצמאות וביניהם חללי הקרב על גוש עציון.
בהיעדר גישה לעיר העתיקה ולכותל המערבי, בניגוד להסכמי שביתת הנשק אשר קבעו שתותר גישה כזו, האתר הקדוש ביותר בירושלים המערבית היה הר ציון, בו ממוקם קבר דוד המלך שמגגו ניתן היה לראות את הכותל המערבי.
הוועדה הורתה על שיפוץ מבנה הקבר, והקבר כוסה בדגל ישראל ובפרוכת, וכן הוצבו עליו 22 כתרי תורה, כמספר מלכי בית דוד.
בגג המבנה נבנה חדר עבור נשיא המדינה שנקרא "חדר הנשיא", ובסמוך הוקם מבנה ההנצחה הראשון לזכר השואה - מרתף השואה, אשר נחנך ביום הקדיש הכללי בינואר 1950. מיקום מרתף השואה נבחר בשל קרבתו לקבר דוד וסמיכותו היחסית לכותל המערבי, ולכן היה באותה עת המקום המקודש ביותר במדינת ישראל.
לקראת ביקורו של האפיפיור פאולוס השישי בשנת 1964 בירושלים נסלל "כביש האפיפיור", אשר קישר את הר ציון עם העיר המערבית.
בשנת 1959 הסתיימה בניית המבנים המרכזיים של יד ושם ובהם בניין המנהלה של המוסד, הספרייה, הארכיון ורחבת הזיכרון.
מספר התלמידים באוניברסיטה בשנת 1950 הגיע ל-2,000 תלמידים.
במקביל למשרדי הממשלה וסמוך להם, תכננו האדריכלים היינץ ראו, ריכרד קאופמן ויוסף קלארווין את קריית האוניברסיטה בגבעת רם.
בהמשך נבנו בניין הספרייה הלאומית בגבעת רם, ומבני הפקולטות למשפטים, לבוטניקה ולפיזיקה, בית הכנסת האוניברסיטאי ובית הספר התיכון ליד האוניברסיטה.
בשנת 1956 החלה בניית קריית בית החולים הדסה עין כרם, לפי תוכניתו של האדריכל יוסף נויפלד, וזו הסתיימה בשנת 1960. בית החולים נפתח בשנת 1961. בין השנים 1956–1961 נבנו גם מכון ון ליר (בנייתו הסתיימה בשנת 1965), האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ההיברו יוניון קולג' ובית החינוך על שם ארלוזורוב.
באותה תקופה נבנה בסמוך לקריית הממשלה מוזיאון ישראל.
מבנה היכל הספר נבנה בין השנים 1962–1965 והיה ראשון ממבני המוזיאון.
המוזיאון עצמו, אשר תוכנן על ידי אלפרד מנספלד ודורה גד נחנך בשנת 1965. תכנונו של תיאטרון ירושלים על ידי האדריכלים שולמית נדלר, מיכאל נדלר ושמואל ביקסון החל בשנת 1958, אולם אבן הפינה הונחה רק בשנת 1964 והמבנה הושלם רק בשנת 1971.
דניאל אוסטר, שכיהן כממלא-מקום ראש העירייה בשנותיו האחרונות של המנדט הבריטי, היה לראש העיר הראשון של בירת ישראל וכיהן בתפקידו עד 1950.
בשל העדר התפקוד והקריסה המוניציפלית הוקמה באפריל 1955, בהוראת שר הפנים דאז ישראל בר יהודה, ועדה קרואה לעיר.
ישעיה, והיא ניהלה את העיר עד ה-22 באוגוסט 1955. בעקבות בחירות שנערכו ב-26 ביולי נבחר גרשון אגרון לתפקיד ראש העיר, תפקיד אותו מילא עד פטירתו ב-2 בנובמבר 1959. לצדו פעל סגנו, מרדכי איש שלום.
בתחרות שנערכה הוחלט על בניית גורד שחקים עבור העירייה.
ב-1965 נבחר טדי קולק לראשות העירייה, וזה עצר את התוכנית להעביר את העירייה ממשכנה ההיסטורי, ואולם האישורים לבניית גורד השחקים כבר ניתנו ובמקום נבנה מלון פלאזה אשר שינה את קו הרקיע של העיר.
גידול האוכלוסייה הביא לדרישה למוסדות חינוך ודת חדשים.
בנוסף הוקמו בעיר חמישה בתי ספר תיכוניים, ושלושה סמינרים למורים ולגננות.