tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את תערוכת היחיד השנייה שלה ארגן מיקלוש רוז'ה (במקור: רוזנטל) בינואר 1944 בגלריה טאמאש במסגרת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, היות שבתקופת מלחמת העולם השנייה אמנים יהודים יכלו להופיע רק בפני קהל יהודי בהונגריה במסגרת אומיקה.
היא למדה גם באוסטריה, בלגיה, צרפת, אנגליה, הולנד, איטליה וברית המועצות.
תערוכת היחיד הראשונה שלה אחרי המלחמה נערכה בשנת 1947 ב"גלריית האמנים".
הציור שלה, יחד עם אמנים רבים אחרים, סווג מאוחר יותר על ידי המשטר הקומוניסטי כ"בורגני", מה שלא התקבל במדיניות התרבות הרשמית של התקופה.
בהמשך הציגה רק אחרי המרד ההונגרי בשנת 1957 והצליחה לתפוס את מקומה בין שורת האמנים המציגים דרך קבע.
בשנת 1977 הציגה את עבודותיה בגלריה הלאומית של הונגריה בתערוכת יצירה גדולה.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 הציגה בתערוכות היחיד שלה את תמונותיה על השואה והיהודים.
הכרה של אגודת סיניאי (1940)
הכרת כבוד של אגודת סיניאי (1942)
הפרס הראשון של אגודת הידידות ההונגרית-סובייטית (1955) (נוף של אגם בלטון)
מדליית לאונרדו של פירנצה (1976)
מדליית זהב של האקדמיה האיטלקית לאמנויות (1979)
צלב קצין מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה (2003)
אזרח כבוד של טרזווארוש (לאחר מותה) (2019)
מריאן גולד- (Marian Goldנולד כהרטוויג שיירבאום -Hartwig Schierbaum בגרמנית: ; נולד ב-26 במאי 1954) הוא זמר ופזמונאי גרמני, שידוע כסולן של להקת הסינת'-פופ הגרמנית אלפאוויל.
גולד נולד ב-26 במאי 1954 בהרפורד, אז במערב גרמניה.
בברלין הקים את להקת "צ'ינצ'ילה גרין" בסוף שנות השבעים, שכללה גם את עמיתו באלפאוויל לעתיד ברנהרד לויד.
בשנת 1982 הוא הצטרף ללויד ופרנק מרטנס בלהקת Forever Young, שהפכה לאלפאוויל.
הוא ידוע בזכות קול הטנור שלו.
יצירותיו הן בשפה האנגלית, והדבר תרם להצלחה הניכרת של אלפאוויל בבריטניה ובארצות הברית בשנות השמונים.
הוא החבר המייסד היחיד שנותר בלהקה, שאלבומה האחרון Strange Attractor יצא בשנת 2017.
אלבום הסולו השני שלו, United, יצא בשנת 1996.
בסוף שנות השמונים התגורר גולד במינסטר עם אשתו לשעבר מנואלה.
לגולד שבעה ילדים מארבע נשים שונות.
מריאן חמר (1901–1972), שנולד בשם יאן מריאן השלס (שמות עט אחרים: יאן מריאנסקי ומריאן ולנרוד), היה משורר, עיתונאי, מחזאי, מחבר קומדיות ופזמונאי יהודי פולני שכתב בפולנית.
חמר הצהיר בעצמו שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה כי הוא כבר כתב 1,200 שירים, כולל להיטים פופולריים כמו Może kiedyś innym razem (אולי בזמן אחר) ו-Upić się warto (בואו נשתכר).
חמר היה שם העט אחרון שאומץ על ידי מריאן בקריירה הספרותית שלו ונוצר משתי האותיות הראשונות של שם משפחתו בפולנית, השלס, ושלוש האותיות הראשונות של שמו הפרטי, מריאן.
מריאן חמר נולד למשפחה יהודית של איגנץ (יצחק מנדל) וברטה (בסיה) (ממשפחת לם) ב-6 באפריל 1901 בלבוב.
היה תלמיד בגימנסיה השביעית של לבוב הקרויה על שמו של טדאוש קושצ'ושקו.
הוא למד רפואה ופילוסופיה באוניברסיטת יאן קז'ימייז' במקום, והשתתף בהגנת לבוב בשנים 1918 ו-1919 כמתנדב בצד הפולני של מלחמת פולין-אוקראינה.
את שיריו הראשוניים פרסם ב-1922. בהזמנתו של יז'י בוצ'קובסקי, מנהל התיאטרון האגדי Qui Pro Quo, בשנת 1924 עבר לוורשה.
ב-1925 הוא כבר היה אישיות ידועה בקהילת האמנויות של ורשה, ועבד בקברט Qui Pro Quo עם יוליאן טובים.
הוא היה דמות מפתח בהפקות בנדה (החבורה), מורסקי אוקו(העין הימית) וצירוליק ורשבסקי ("הספר מוורשה"); וכן מחברם של מאות מערכונים ברדיו הפולני וגם כתב שמונטסים (שמונצ'ס) - בדיחות יהודיות, מונולוגים ומערכונים - והלחין במשותף מערכונים פוליטיים עם המשוררים יוליאן טובים, יאן לחון ואנטוני סלונימסקי.
בסוף יוני 1926 ביצע ניסיון התאבדות לא מוצלח (ירה בעצמו עם אקדח) בבית 11 שהתגורר בו ברחוב יאגלונסקה.
השתתף במרוצי מכוניות ראלי, כולל יוני 1928 אז השתתף בראלי הטורינג של מועדון הרכב מאלופולסקה לקראת גביע "לבובסקי קורג'ר פורני", שם לקח את המקום ה-9 בבוגאטי.
היה גם שותף ל"Wiadomości Literackie" ו-"Wiadomości", ומנהל תיאטרון "נובה קומדיה" (1934–1935).
ב-1939, שירו "אותו השפם" (בביצוע לודוויק סמפולינסקי במועדון הפופולרי אורז'ל או ז'שקה) גרם לתגובת שגריר הגרמניה הנאצית בוורשה.
בשנת 1935 בוורשה הוטבל לנצרות קתולית, ולכן, הוסר מרישומי הקהילה הדתית היהודית בלבוב.
האהבה והנישואים שלו עם שחקנית ומספרת סיפורים של ורשה, מריה מודז'לבסקה, בין השנים 1936 - 1956(אז התגרשו רשמית), העניק השראה לרבים משיריו, כולל Chciałabym, a boję się (ימים מאושרים הם כאן שוב, הלא הוא I'd Love To Do It, but I'm Afraid ) .
זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, לאחר שהגסטפו חיפש אותו, נמלט חמר מוורשה והגיע דרך רומניה לשטח המנדט הבריטי על ארץ ישראל, שם ב-1940 נרשם ושירת בחטיבת הרובים הקרפטים העצמאית הפולנית.
במהלך המלחמה המשיך בפעילותו הספרותית, ארגן קונצרטים, נאומים והצגות תיאטרון שדה עבור חיילים פולנים.
הוא גם ארגן את אחד התיאטראות הבודדים שפעלו בטוברוק הנצורה.
עוד בחטיבה יחד עם סא"ל מצ'יסלב מווטק ערך את כתב העת של החטיבה "לקראת פולין החופשית", הוא היה מנהל השידורים הפולניים ברדיו קהיר, מנחה הסדרה "V".
הוא היה המחבר השירים "צעדת הבריגדה הקרפטית" ו"הלכנו לכאן מנארוויק".
בפקודת המפקד העליון, הגנרל סיקורסקי, בתחילת 1942 הועבר ללונדון ושובץ במשרד ההסברה והתיעוד, שם פעל נגד התעמולה הנאצית, בעיקר בשפה הגרמנית וגם באנגלית.
לאחר המלחמה, חמר לא הצליח לחזור לפולין הקומוניסטית עקב רדיפת השלטונות הפולניים של כל האנשים שהיו פעילים פוליטית.
ניהל בלונדון תיאטרון פולני במועדון המהגרים הפולנים, שם הופיע, בין היתר, עם וולדה מייבסקה.
תיאר את עצמו כ"פולני מגיוס מתנדב".
המשיך להיות פופולרי בפולין עם תוכניתו השבועית "תיאטרון חמרה" של איש אחד - קברט רדיו שבועי המשודר ששודרה על ידי המדור הפולני של רדיו אירופה החופשית בין השנים 1953 - 1969 בה נתן פירושים סאטיריים על אירועים אקטואליים.
יצירותיו צונזרו על ידי הרפובליקה העממית הפולנית.
עד סוף ימיו נשבה בפולניות ובלבוב.
חתן פרס אגודת הסופרים הפולנים בחו"ל בשנת 1959 ופרס "דז'יינניק פולסקי" הלונדוני ב-1967 על מפעל חיים בדרמה ותיאטרון בגלות.
חמר מת ב-11 בפברואר 1972 בדורקינג, סארי (ליד לונדון).
הוא קבור בבית הקברות של כריסט צ'רץ', קולדהארבור, סארי, לצד אשתו, קאיה (שמה המלא: קרול אן אריק)(1910 - 1982) איתה התחתן ב-18 ביולי 1946 וחי בביגמיה עד לגירושיו כמעט עשר שנים.
יש תוכניות להעביר את שרידיו לפולין.
אמו של חמר הייתה אחותו של אביו של סטניסלב לם.
מריאן דברה ויליאמסון היא סופרת, מדריכה רוחנית ופעילה פוליטית יהודייה-אמריקאית.
היא החלה את הקריירה המקצועית שלה כמנהיגה רוחנית של "הכנסייה של היום", כנסיית אחדות בוורן, מישיגן.
ויליאמסון כתבה ספרים לעזרה עצמית.
היא התפרסמה כשהשתתפה בתוכניתה של אופרה ווינפרי, ונודעה כ"יועצת הרוחנית" שלה.
אף שכיום היא מנהיגה רוחנית בקהילה נוצרית ו-עידן חדש, היא עדיין מציגה עצמה כיהודייה גם במובן הרוחני, ולגישתה היא מייצגת רוחניות אוניברסלית.
ויליאמסון התמודדה ללא הצלחה כעצמאית עבור מחוז הקונגרס ה-33 של קליפורניה בבית הנבחרים של ארצות הברית ב-2014, וסיימה במקום הרביעי עם 13.2% מהקולות.
ויליאמסון הייתה מעורבת באופן פעיל בעבודת צדקה, והקימה ארגונים כמו "המרכז לחיים" ב-1987, פרויקט "אנג'ל פוד" ב-1989, ו-"ברית השלום" ב-1998. היא יושבת במועצת המנהלים של RESULTS, קבוצה ללא מטרות רווח המוקדשת למציאת פתרונות ארוכי-טווח לעוני.
היא התמודדה על המועמדות הדמוקרטית לנשיאות בשנת 2020, בסופו של דבר נשרה ותמכה בברני סנדרס.
היא מתמודדת בפריימריז לנשיאות של המפלגה הדמוקרטית ב-2024, מול הנשיא המכהן ג'ו ביידן.
המצע הנשיאותי של ויליאמסון קורא להפסיק את המלחמה בסמים, להעלות שכר מינימום, לשלם פיצויים על אי-צדק גזעני (על עוולות העבר הרחוק כלפי אפרו-אמריקאים), טיפול בשינויי אקלים ויצירת משרד השלום האמריקאי.
ב-7 בפברואר 2024, היא הודיעה שהיא משעה את מסע הבחירות שלה לאחר שקיבלה רק 2.9% מהקולות בפריימריז הדמוקרטית בנבאדה, אך ב-28 בפברואר 2024, נכנסה מחדש למירוץ לנשיאות לאחר שהושגה במקום השלישי בפריימריז הדמוקרטית במישיגן, וקיבלה 3% מהקולות.
ויליאמסון חיברה ארבעה עשר ספרים, ארבע מהם נכללו ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
פרויקט אנג'ל פוד שייסדה, מספק משלוחי אוכל בהתנדבות לחולי איידס וחולים אחרים הכבולים לביתם בשל מחלתם.
ב-2014 ניסתה להתמודד כמועמדת עצמאית לקונגרס האמריקאי מטעם מחוז הבחירה ה-33 של קליפורניה אך כשלה.
היא הכריזה ב-9 בינואר 2019 על הקמפיין שלה למועמדות מטעם המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בבחירות 2020. בינואר 2020 היא השעתה את הקמפיין ובפברואר העבירה את תמיכתה לברני סנדרס.
ב-23 בפברואר 2023 הכריזה ויליאמסון כי היא מתכוונת לשוב ולהתמודד בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024 מול הנשיא המכהן ג'ו ביידן.
הקמפיין הרשמי הושק ב-4 במרץ 2023.
מריאן אמה צ'ייס הייתה ציירת בריטית, אמנית צבעי מים ושרטטת.
היא ידועה בעיקר בזכות ציורי הפרחים, הפירות והטבע הדומם שלה בצבעי מים.
מוזיאון ויקטוריה ואלברט מחזיק באחת מיצירותיה.
צ'ייס נולדה ב-18 באפריל 1844 בכיכר פיצרוי בלונדון לג'ון ולאשתו השנייה, ג'ורג'ינה אן צ'ייס.
אשתו הראשונה, מרי אן ריקס, הייתה אמנית צבעי מים, נפטרה בשנת 1840. אביה של צ'ייס, ג'ון צ'ייס, היה אמן מבוסס שהוכשר בחלקו על ידי ג'ון קונסטבל.
צ'ייס למדה בבית הספר בריצ'מונד וכן על ידי אביה ועל ידי מרגרט גיליס.
היא עבדה בעיקר באנגליה ואף שהציגה בגלריות אחרות היא שלחה את הרוב המכריע של ציורי צבעי המים שלה למכון המלכותי לציירים בצבעי מים.
בתחילת חייה הקדישה זמן רב למשמעות האור בציור, אך כציירת בצבעי מים של פרחים, פירות וטבע דומם היא הטביעה את חותמה, בזכות צביעה אמיתית וגישה עדינה.
היא ציירה באותם חללי פנים בינוניים, וכן כמה נופים, ולקראת סוף חייה, גם בגני פרחים.
בציורי הדיוקן שלה היא הצליחה פחות.
היא גם עבדה מדי פעם בצבעי שמן.
היא הציגה בין השנים 1866 ל-1905 באקדמיה המלכותית, בחברה המלכותית לאמנים בריטים, במכון המלכותי, בגלריה דאדלי, בגלריה גרוסוונור, בתערוכה הבינלאומית של 1871 ובתערוכות שונות פרובינציאליות, קולוניאליות וזרות.
ב-22 במרץ 1875, היא נבחרה ל"מקורבת" של המכון לציירים בצבעי מים ובשנת 1879 היא הפכה ל"חברה מן המניין".
ב-1878 תרמה רישומים וצבעי מים לכתב העת "הגן".
בשנת 1888 החברה המלכותית לגננות העניקה לה מדליית כסף.
מריאן צ'ייס מתה בשנת 1905 לאחר ניתוח לב.
היא קבורה בבית הקברות סנט פנקראס.
עבודתה נמצאת במוזיאון ויקטוריה ואלברט, בגלריה לאמנות אברדין ובגלריית לסטר.
מריאם פרדוס היא אפידימיולוגית, צוללנית וטייסת חלל סעודית, שנבחרה כאסטרונאוטית גיבוי למשימה 2 של אקסיום על ידי ועדת החלל הסעודית.
פרדוס נולדה וגדלה במכה, ערב הסעודית.
היא הפכה לאישה הסעודית הראשונה והערבית הראשונה שצללה לעומק האוקיינוס הארקטי (החוג הארקטי הצפוני) ב-1 במאי 2015. ב-16 באפריל 2016, הפכה פרדוס לאישה הערבייה הראשונה אי פעם והאישה השלישית בלבד שצללה בקוטב הצפוני.
ב-2015, הפכה פרדוס לאישה הראשונה מסעודיה שניסתה לצלול, זאת בתקופה שבה נשים במדינה אפילו לא הורשו לנהוג בכלי רכב (דבר שהשתנה בספטמבר 2017).
ב-2009 סיימה פרדוס תואר ראשון ברפואה באוניברסיטת המלך עבדול עזיז (KAU), בג'דה.
ב-2010 קיבלה תעודה במנהל עסקים מאוניברסיטת מיזורי סטייט, ארצות הברית.
ב-2017 סיימה תואר שני בהצטיינות באפידמיולוגיה מהמכללה לבריאות הציבור ואינפורמטיקה של סעיד בן אבו אלעזיז בשנת 2017.
עם סיום לימודיה עבדה פרדוס כרופאת ילדים כללית וקצינת איכות שירותי בריאות בבית החולים ליולדות וילדים במכה.
בהמשך שימשה רופאת בריאות הציבור וראש יחידת מעקבים ביחידה למניעת ובקרת זיהומים במנהל הכללי לענייני בריאות במכה.
היא שימשה כסגנית ראש המחלקה לניתוח נתונים ואפידמיולוגיה במינהל בריאות האוכלוסייה בממלכת ערב הסעודית.
פרדוס למדה לצלול בים סוף כבר ב-2008 לאחר שקיבלה השראה מהסיפורים על צלילה בים סוף שסיפר לה אביה כשהייתה ילדה.
היא החליטה להיות האישה הערבית הראשונה שצללה לעומק האוקיינוס הארקטי ולאחר מכן הגיעה לקוטב הצפוני.
ב-1 במאי 2015, היא הפכה לאישה הערבייה הראשונה שחצתה את החוג הארקטי הצפוני, ומאוחר יותר ב-16 באפריל 2016 (בגיל 33), הפכה לאישה הערבייה הראשונה ולאישה השלישית בלבד שצללה אי פעם בקוטב הצפוני.
בראיון ב-2018 סיפרה: "אמא שלי תמיד הייתה מקור מוטיבציה נהדר.
היא תמיד הדריכה אותי לחשוב מחוץ לקופסה, לימדה אותי להאמין בעצמי וללכת אחרי החלומות שלי".
צלילה בקרח היא אחד מענפי הספורט הנפוצים בעולם, במיוחד ברוסיה.
מדי שנה מתקיים "מחנה שלג" באזור הארקטי, אשר מושך אליו מדענים מתחומים שונים, בנוסף לספורטאים והרפתקנים.
פרדוס הצטרפה לאחד האירועים הללו כחלק ממשלחת ספורט סעודית שכללה את חוסאם שוקרי, הסעודי הראשון שניסה לצלול בקוטב הצפוני.
המסע שלה התחיל מהעיר ג'דה בערב הסעודית, משם המשיכה על מנת להיפגש עם שאר משלחות הספורט והמדע האחרות באי לונגיירבין, האי הגדול ביותר בארכיפלג סבאלברד הנורווגי.
השתתפות במשלחות מסוג זה היא הישג בפני עצמו.
פרדוס החלה להתכונן לאירוע כשנה לפני היציאה, כבר מתחילת שנת 2015, על מנת להשלים את כל דרישות המשימה לקבלת רישיונות צלילה בחליפה יבשה וצלילה בקרח ולהשיג את מספר הצלילות הנדרש לטיול.
באפריל 2016 היא נסעה לרוסיה, לכפר נילמוגובה במחוז קרליה הרוסי, המשקיף על הים הלבן.
זהו הים היחיד בעולם שקופא לחלוטין בחורף וממשיך להיות קפוא עד תחילת האביב כל שנה.
שם הצטרפה לחברי משלחת הספורט בצלילה על מנת להתאמן ולהשלים את ההכנות האחרונות בפיקוח מומחי צלילה ומדענים מומחים לצלילה מאוניברסיטת מוסקבה.
פרדוס למדה לשלוט במיומנויות רבות, כגון הישרדות באזור קפוא, הגנה עצמית במקרה של נוכחות טורפים כגון דובי קוטב, חיתוך חורי צלילה בקרח וכישורי מחנאות בסיסיים באזור הארקטי.
לאחר מכן יצאו חברי המשלחת לקוטב הצפוני, ועברו דרך האי לונגיירבין, שהוא האזור המיושב האחרון בצפון הגלובוס, ולאחר המתנה ממושכת בשל מזג האוויר הגרוע, המשיכו במסע באמצעות מטוס האנטונוב An-74 לעבר מחנה ברנאו הרוסי, המחנה הצבאי היחיד בעולם שבנוי על קרח צף.
ממחנה זה, שנמצא ב-89°31.5′N 30°27′W קו רוחב צפון לקחו קפטן חוסאם שוקרי, מאמן, הרופא היועץ איבן קורנברג והמאמן קוסטנטין נובאקובץ את ה-Mil Mi.
- 8 טייס מסוקים לקוטב הצפוני הגאוגרפי בנקודת המפגש של קווי אורך עם קווי רוחב 90°N לערך, שם הקימו את המחנה שלהם והחלו להתכונן לצלילות בקוטב הצפוני.
מאמן צוות הייעוץ הרפואי, איבן קורנברג, סיפק מידע על כך שפרדוס נפצעה בכתף במהלך אימוניה ברוסיה לפני שהמשלחת הצטרפה לשאר המשימות בעיר לונגיירן שבאי ספטירגן, והיא עשתה מאמצים רבים על מנת להשלים את ההכשרה ולהשיג את מטרתה לצלול בקוטב הצפוני.
לא היו אלו הקשיים היחידים עמם התמודדה, שכן היא גם נחשפה למצב רפואי אחר לאחר הצלילה השנייה שלה בקוטב הצפוני: הייתה לה ירידה פתאומית בטמפרטורת הגוף של פחות מ-36.5 מעלות, שגרמה לה לאבד את ההכרה והרופא היועץ, ד"ר איבן, סיפק לה את הסיוע הדרוש עד שחזרה להכרה ולפעילות.
ההצלחות שלה עוררו עניין רב בקהילת הנשים הסעודית, שבתקופה זו עדיין נאסר עליהן לנהוג ולהשתתף בתחרויות ספורט, ואשר חייתה באופן כללי במדינה שבה זכויות נשים מוגבלות וחוקי השריעה שולטים.
חוקים אלו השתנו משמעותית ב-2017.
ב-2018, לאחר הצלחתה בצלילה, העניקה ממשלת סעודיה להישגיה תשומת לב יוצאת דופן, במיוחד לאחר מינויה של הנסיכה רימה בינת בנדר בן סולטן אאל סעוד, לסגנית ראש מדור הנשים ברשות הכללית לספורט.
יש לציין כי פחות מאלף אנשים בעולם, כולל מדענים, גאולוגים ומתמטיקאים, הגיעו לקוטב הצפוני, ורק כשלושים איש הצליחו לצלול שם מאז 2008.
ב-7 בנובמבר 2007 הכיר משרד הבריאות בסעודיה בשלוש שנות עבודתה ההומניטרית של פרדוס בתקופת החג' (העלייה לרגל למכה).
ב-15 בספטמבר 2015, היא מונתה כשגרירה של הארגון האפריקאי ללא מטרות רווח African Impacts.
פרדוס ביקרה במדינות רבות, ביניהן דרום אפריקה, לבנון ויוון כדי לספק מתקנים רפואיים לאנשים נזקקים מטעם הפדרציה הבינלאומית של הצלב האדום והסהר האדום.
פרדוס הוכרזה כחברה בצוות האסטרונאוטים הסעודי ב-12 בפברואר 2023. המשימה הראשונה שלה הייתה להשתתף בצוות גיבוי של Axiom Mission 2. טיסת החלל הפרטית השנייה של חברת אקסיום ספייס.
פרדוס היא האישה הסעודית השנייה שעתידה לטוס לחלל אחרי רייאנה ברנאווי.
מריאל סטיילס הלר היא במאית, תסריטאית ושחקנית אמריקאית ממוצא יהודי.
היא ידועה בעיקר בבימוי הסרטים "יומנה של נערה מתבגרת" (2015), האם אי פעם תסלחי לי?" (2018), ו"יום יפה בשכונה" (2019), וכן במשחקה בסדרה של נטפליקס "גמביט המלכה" (2020).
מריאל סטיילס הלר נולדה במחוז מרין, קליפורניה, ארצות הברית לסטיב הלר, כירופרקט, ולאנני סטיילס-הלר, אמנית ומורה לאמנות.
היא גדלה באלמדה הסמוכה, יחד עם אחיה ואחותה הצעירים, נייט ואמילי.
אביה הוא בן למשפחה יהודית ניו-יורקית.
הלר התחילה כשחקנית, וכינתה את המשחק "האהבה הראשונה שלי".
היא הייתה חלק מהתיאטרון המוזיקלי לילדים של אלמדה, שם השתתפה בארבע הצגות בשנה, כולל התפקידים של ארנב בפו הדוב, טמפלטון העכברוש ברשת של שרלוט ופולי ב"אחיינו של הקוסם".
עם הזמן היא סיימה את לימודיה בתיאטרון קהילתי, והשתתפה בהפקות בבית הספר התיכון סנט ג'וזף נוטרדאם.
היא סיימה את לימודיה בשנת 1997. היא למדה תיאטרון ב-UCLA ולאחר מכן באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון.
בנוסף, היא זכתה במלגת תסריטאות של לין אורבך ובמלגת פסטיבל הסרטים של מרילנד.
לאחר שובה לארצות הברית, היא עבדה כשחקנית בתיאטרון מג'יק, בתיאטרון הקונסרבטוריון האמריקאי, בתיאטרון הרפרטוארי של ברקלי ובתיאטרון לה ג'ולה.
היא הייתה בבכורה עולמית של הסרט הקונטיננטלי של דייוויד אדגר בבימויו של טוני טקונה.
היא גם שיחקה בתוכניות ספין סיטי ואבות רווקים."
יומנה של נערה מתבגרת היה סרט הביכורים של הלר, אותו גם כתבה וגם ביימה.
הוא מבוסס על הרומן הגרפי משנת 2002 בשם "יומנה של נערה מתבגרת: במילים ותמונות" מאת פיבי גלוקנר, אותו קיבלה כמתנה לחג המולד מאחותה ב-2006 גיבורת הסיפור, מיני, היא ילדה בת 15 המתגוררת באזור מפרץ סן פרנסיסקו ב-1976 שמתחילה רומן עם החבר בן ה-35 של אמה, מונרו.
הלר התרשמה מדמותה של מיני, אישה צעירה שבטוחה במיניות שלה, ובשיחה עם היעדר סרטים המייצגים נשים צעירות בצורה כזו, היא החלה לעבד את הרומן הגרפי למשחק.
בברכתה של גלוקנר, היא עיבדה את התסריט לתסריט.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל סאנדנס ב-24 בינואר 2015, ולאחר מכן זכה להפצת סרטים מוגבלת באוגוסט 2015. בסרט מככבת בל פאולי בתפקיד מיני.
הסרט זכה לשבחי המבקרים בפסטיבל הסרטים סאנדנס, והיה בתחרות בקטגוריית הסרט הדרמה האמריקאי.
הסרט זכה גם בגראנד פרי של דור 14 פלוס בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בשנת 2015. בשנת 2016, הסרט זכה בתואר הסרט הראשון הטוב ביותר בטקס פרסי Independent Spirit.
כתסריטאית השתתפה הלר בכתיבת תסריטים, מחזות תיאטרליים ופיילוטים עבור ABC ו--20th Century Fox, וסרט עבור דיסני, בשם Renegade X.
בשלב הבא ביימה הלר את הסרט "האם אי פעם תסלחי לי?" על הזייפנית והסופרת הספרותית לי ישראל, המבוסס על ספר זיכרונותיה של המחברת.
היא התחברה שוב עם ארצ'ר גריי, איתו עבדה לראשונה ב"יומן לנערה מתבגרת".
עם תקציב מוגבל, צילום סרט המתרחש בשנות ה-90 היה אתגר.
היא ליהקה את מליסה מקארתי לתפקיד הראשי.
הם צילמו את הסרט בחנויות ספרים שבהן מכרה ישראל את הזיופים שלה, כולל חנות הספרים ארגוסי ו-Westsider Rare & Used Books.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-8 בספטמבר 2018. הוא יצא לאקרנים ב-19 באוקטובר 2018 על ידי Fox Searchlight.
הסרט זכה לשבחים רבים, מועמדויות לפרסים והוגדר על ידי המועצה הלאומית לביקורת כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר של 2018.
בינואר 2018, הוכרז שהלר תביים את "יום יפה בשכונה", סרט המתאר ראיון שערך טום ג'ונוד עם הבדרן הילד פרד רוג'רס עבור המגזין אקוויר, וכיצד המפגש השפיע על חייו של העיתונאי.
התסריט נכתב על ידי המפיקים המועמדים לאמי מיכה פיצרמן-בלו ונואה הרפסטר.
טום הנקס, המגלם את מר רוג'רס, הסכים להצטרף לפרויקט ברגע שהלר חתמה כבמאית.
הללו הכירו בעבר דרך בנו של הנקס, קולין.
ב-2020 הלר שיחקה בתפקיד מרכזי בתוכנית המצליחה של נטפליקס "גמביט המלכה" בתור אלמה ויטלי, אמה המאמצת של בת' הרמון (אניה טיילור ג'וי).
הלר נשואה לקומיקאי ג'ורמה טקונה, לאחר שנפגשו ב-UCLA בזמן שלמדו משחק.
יחד יש להם בן, ווילי רד הלר טקונה, שנולד בדצמבר 2014, ובת שנולדה באוגוסט 2020. הם גרים בברוקלין, ניו יורק.
אחיה של הלר, נייט, הוא מוזיקאי שהלחין את המוזיקה לכל שלושת סרטיה העלילתיים.
אחותה, אמילי הלר, היא סטנדאפיסטית, מפיקה והכותבת של הסדרה הקומית של HBO "בארי".
שנה סרט הערות 2015 יומנה של נערה מתבגרתגם תסריטאית 2018 האם אי פעם תסלחי לי?
2019 יום יפה בשכונה 2024 נייט ביץ' גם תסריטאית ומפיקה
שנה תוכנית הערות 2015 טרנספרנט פרק: "עולם חדש בא" 2016 קז'ואל 2 פרקים 2020 מה המשמעות של החוקה עבורי מחזה מצולם
שנה סרט תפקיד הערות 2004 שחרור חיי היומיום צוֹמֵחַ סרט קצר 2010 מקגרובר שעוני 2014 טיול בין המצבות מארי גוטסקינד 2016 עוגן נייר קרוליין Popstar: Never Stop Never Stopping חבר צוות דוקומנטרי
שנה תוכנית תפקיד הערות 2001 כוח לבן אנשי מסיבות 2002 ספין סיטי קארי פרק: "עיניים פקוחות לרווחה" 2005 Awesometown מלצרית 2008 הכל בעד לא אַברָשׁ 2 פרקים 2009 אבות רווקים ג'יל פרק: "פגוש בנות בפארק" 2020 גמביט המלכה אלמה ויטלי תפקיד ראשי 2021 מקגרובר אמא של מקגרובר תפקיד חוזר
חלוקה קונטיננטלית (מאת דייוויד אדגר)
המלך ליר - קורדליה (נציגת סן דייגו)
מהומה רבה על דבר - גיבורה (Theatricum Botanicum)
פנינסולה (מאת מדלין קנט) - מככבת
שנהמסגרת קטגוריה עבודה תוצאה2021פרסי בחירת מבקרי הטלוויזיה שחקנית המשנה בסדרה / סרט הטובה ביותר גמביט המלכה
מריאן מיקלוש (בסלובקית: Marián Mikluš; 24 במרץ 1953 - 15 במרץ 2015) היה גנרל-מאיור סלובקי אשר כיהן כראש המטה הכללי הסלובקי במהלך תקופה קצרה ב-1998.
מיקלוש נולד בסניצה ב-24 במרץ 1953. הוא למד בבית הספר התיכון הצבאי בבנסקה ביסטריצה ואז בבית הספר הצבאי הגבוה לביטחון עורף וביטחון טכני בז'ילינה.
לאחר מכן התגייס לצבא צ'כוסלובקיה בדרגת לוטננט ומונה לסגן מפקד גדוד.
בין 1977–1979 למד באקדמיה הצבאית בברנו.
לאחר מכן הוצב במפקד דיוויזיית הטנקים ה-13. ב-1983 הוא הועבר למטה הפיקוד הצבאי המזרחי, שם שרת עד 1992. ב-1993 התפרקה צ'כוסלובקיה, ומיקלוש הצטרף לצבא סלובקיה.
הוא מונה לסגן ראש אגף הלוגיסטיקה במשרד ההגנה.
ב-19 באוגוסט 1998 הוא מונה לראש המטה הכללי הסלובקי.
הוא כיהן בתפקיד תקופה קצרה בלבד.
ב-4 בדצמבר של אותה שנה הוא הועבר לתפקיד ראש מחלקת האינטגרציה והתקינה במטה הכללי.
בין 2008–2011 הוא היה חבר במשלחת הצבאית הסלובקית למטה נאט"ו בבריסל.
מריאמפיל (באוקראינית: Маріямпіль, בפולנית: Mariampol ובאנגלית: Mariiampil) הוא ישוב באזור גליציה המזרחית ההיסטורית, כיום במחוז איוואנו-פרנקיבסק באוקראינה (עד מלחמת העולם השנייה נקרא מחוז סטניסלבוב).
הוא צמוד לגדה השמאלית של נהר הדניסטר ונמצא כ-15 ק"מ צפון-מזרחית מעיר המחוז איוואנו-פרנקיבסק ו-14 ק"מ דרומית מהעיר האליץ'.
לפני מלחמת העולם השנייה היו ביישוב שלוש קהילות אתניות: אוקראינים, פולנים ויהודים.
הקהילה היהודית ביישוב הושמדה כולה על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה.
חלק גדול מהקהילה הפולנית הועבר לפולין לאחר המלחמה במסגרת חילופי אוכלוסייה.
היישוב נכלל ב עד סיום מלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה, בשנת 1914, נכבש היישוב על ידי רוסיה הקיסרית וחלקו נפגע.
לאחר מכן הוא נכבש מחדש בשנת 1915 על ידי הצבא האוסטרו הונגרי.
היישוב סבל מירידה בהיקף האוכלוסייה שפחתה מ-1871 בני אדם בשנת 1900 ל-940 בשנת 1921. לאחר הקמת הרפובליקה הפולנית השנייה היישוב השתייך אליה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בתקופה זו הוא נכלל במחוז סטניסלבוב.
במסגרת הסכם ריבנטרופ-מולוטוב בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית היישוב נכבש על ידי ברית המועצות בשנת 1939. במסגרת מבצע ברברוסה נכבש היישוב על ידי גרמניה הנאצית בשנת 1941. לאחר הכיבוש הוא נכלל במחוז גליציה בגנרלגוברנמן.
היישוב שוחרר בשנת 1944 על ידי הצבא האדום.
לאחר המלחמה הוא נכלל באוקראינה הסובייטית ולאחר התפרקות השלטון הקומוניסטי הוא הפך לחלק מאוקראינה.
קהילה יהודית התקיימה ביישוב כנראה מהמחצית השנייה של סוף המאה ה-16. במאה ה-18 היהודים ביישוב עסקו במסחר, החכרה והפעלת נכסים דוגמת בית מרזח.
באותה עת היישוב היה תחת אחריות של הקהילה היהודית ביישוב ז'זופול (Jezupol).
בחצי השני של המאה ה-18 היישוב הפך עצמאי והיה אחראי, לפי תיעוד, בשנת 1765, ל-69 יהודים שגרו ב-11 בכפרים באזור.
בשנה זו היו בקהילה 188 בני אדם.
בשנת 1891 קבעו השלטונות כי הקהילה תהיה אחראית לתיעוד ורישום של אירועים דוגמת נישואים, לידות וכדומה בקהילות היהודיות שהתקיימו ביישובים בסביבה.
במאה ה-19 ובמאה ה-20 התפרנסה הקהילה בעיקר ממסחר זעיר.
בשנת 1912 פרצה שריפה ביישוב שכילתה חלק מבתי הקהילה והותירה אוכלוסייה גדולה של חסרי בית.
היישוב והקהילה סבלו וניזוקו במהלך הכיבוש של היישוב על ידי צבא האימפריה הרוסית בשנים 1914–1915 בעת מלחמת העולם הראשונה.
בספטמבר 1920 הותקפה הקהילה במסגרת פרעות פטליורה על ידי אוקראינים.
20 יהודים נפגעו מתוכם ארבעה נרצחו ובנוסף תשע נשים וילדות נאנסו.
במהלך הפרעות נגרם נזק משמעותי לרכוש ובתי הקהילה שנאמד במיליון וחצי מארק.
בתהליך שנמשך מסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 חלק גדול מהקהילה עזב את היישוב.
חברי הקהילה היגרו לערים גדולות באזור ולמדינות אחרות דוגמת ארצות הברית.
עדות לגבי התקופה בין מלחמות העולם מתארת פעילות כלכלית מגוונת של הקהילה.
הדייג בנהר באזור היישוב ניתן בזיכיון לחברה שהוקמה על ידי יהודים ונוהלה על ידי יהודי בשם אייזיק ברגנשטיין.
הוא בחר לאפשר לתושבי היישוב לדוג בנהר בחופשיות למרות הזיכיון.
תחום הנפחות ביישוב נשלט ברובו על ידי יהודים ובנוסף חלק גדול מהמסעדות ביישוב נוהלו על ידי יהודים.
עוזר הרב המקומי, ששימש גם כמלמד של ה'חדר' של ילדי הקהילה, היה אחראי על שחיטה כשרה שבוצעה בבית מטבחיים של היישוב.
חלק מהשחיטה היה נמכר ללא יהודים.
בית מרחץ של היישוב ששימש כסאונה נוהל על ידי יהודי בשם ברקו.
היהודים נהגו להשתמש בו בימי שישי וביתר הימים הוא שימש את בני היישוב האחרים.
מאפייה של יהודי בשם מוטיו אוסטר נחשבה למרכזית ביישוב ושימשה כספק לכלל החנויות בו.
מספר משפחות יהודיות שהיו חלק מהקהילה תועדו במחקר גנאלוגי דוגמת משפחת בלך (Blech), משפחת ויינטרוב (Weintraub) ונימט (Nemeth).
בשנת 1785 הוקם ביישוב בית ספר מודרני לילדים היהודים ביישוב על ידי המשכיל הרץ הומברג שמונה על ידי השלטונות האוסטרים למפקח על כלל בתי הספר היהודים בגליציה.
בבית הספר לימדו גרמנית ומדעים וזאת בניגוד לחינוך המסורתי היהודי שניתן בתלמוד תורה.
בבית הספר לימדו המחנכים הירשל טובאק (Hershel Tobak) ויעקב קימס (Yaakov Kajms).
כנראה שיהודים מהקהילה המסורתית התנגדו לבית ספר זה בדומה למקרים שהתרחשו ביישובים אחרים.
בשנת 1906 תועד כי כ-100 ילדים למדו בתלמוד תורה שהוקם ביישוב.
תנועות נוער ציוניות הוקמו ביישוב כנראה בשנות ה-30 של המאה ה-20. ביישוב פעלו תנועת עקיבא, הנוער הציוני, אחווה והשחר (HaShachar) שהייתה תנועת נוער רוויזיוניסטית.
מלחמת העולם השנייה והשמדת הקהילה
לפי הערכה ביישוב התקיימה קהילה שהכילה כ־300-270 בני אדם בעת כניסת הנאצים לאזור.
חלק מהקהילה נרצח בירי בכפר וכ-150 משרידי הקהילה גורשו לגטו סטניסלבוב.
לפי הערכה של חוקרי יד ושם שרידי הקהילה גורשו למחנה ההשמדה בלז'ץ או הושמדו בטחנת רודולף (Rudolfsmühle).
בנובמבר שנת 2010 הוקמה אנדרטה לזכר הקהילה באזור בו היה קיים בעבר בית הקברות היהודי של היישוב.
קרן רוטשילד מבריטניה והקונגרס היהודי האירופאי-אסייתי מימנו את הפרויקט.
האנדרטה כתובה בשלוש שפות: עברית, אנגלית ואוקראינית.
אומן פיסול אוקראיני בשם ואסיל וילשוק (Vasyl Vilshuk), זוכה פרס אומנותי, הכין את האנדרטה.
באנדרטה נכתב בעברית: לז"נ קדושי קהילה יהודית ממרימפול שנהרגו באכזריות נוראה 1941 - 1945 על ידי הנאצים.
בית הקברות עצמו נהרס כנראה בתקופת השואה וכיום לא נותרו בו ממצאים דוגמת מצבות המאפשרים פעולות שימור או זיהוי גבולותיו המדויקים.
השטח הוא בבעלות ציבורית ולא בוצעה עליו בנייה.
בית הכנסת של הקהילה נהרס אף הוא כנראה לאחר מלחמת העולם השנייה ואין לו תיעוד.
במספר מדינות, כגון ארצות הברית וישראל, חיים כיום צאצאים של יהודים מהקהילה שהיגרו ממנה לפני מלחמת העולם השנייה.
חלקם שרד בעת השואה ביישובים אחרים באזור הכיבוש הנאצי.
מריאל מאקור שאיוק הוא כדורסלן מקצועני דרום סודני-קנדי שמשחק במכבי תל אביב מליגת העל בכדורסל והיורוליג.
שאיוק שיחק כדורסל בקולג' עבור וירג'יניה קאבלירס ואיווה סטייט ציקלון.
שאיוק ייצג את נבחרת דרום סודאן בגביע העולם בכדורסל 2023 ובאולימפיאדת 2024.
מריאן טראמפ בארי הייתה עורכת דין ושופטת פדרלית אמריקאית.
היא מונתה לעוזרת פרקליט המדינה האמריקאי ב-1974 ומונתה לראשונה לבית המשפט המחוזי של ארצות הברית של מחוז ניו ג'רזי על ידי הנשיא רונלד רייגן ב-1983. בשנת 1999, היא מונתה לשופטת בבית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים של ארצות הברית על ידי הנשיא ביל קלינטון.
בינואר 2006, בארי העידה בפני ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית בתמיכה במינויו של עמיתה סמואל אליטו לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
היא קיבלה מעמד של שופטת בכירה ביוני 2011, והודיעה על פרישה בפברואר 2019.
בארי הייתה אחותו הבכורה של דונלד טראמפ, הנשיא הנוכחי וה-47 של ארצות הברית וכן נשיא ארצות הברית ה-45 מ-2017 עד 2021.
בארי נולדה בשם מריאן טראמפ ברובע קווינס בניו יורק ב-5 באפריל 1937.
אביה, פרד טראמפ, נולד ב-1905 בקווינס להורים שהיגרו מבוואריה.
היא ואחיה נטבלו, חונכו ואושררו כפרסביטריאנים, ולמדו בילדותם בבית ספר של יום ראשון.
היא למדה בבית הספר קיו-פורסט.
היא סיימה בהצטיינות תואר ראשון במכללת מאונט הוליוק בשנת 1958 ותואר שני במשפט ציבורי וממשל מאוניברסיטת קולומביה בשנת 1962. מאוחר יותר היא למדה בבית ספר למשפטים של אוניברסיטת הופסטרה שם קיבלה את הדוקטורט שלה ב-1974.
בארי הפכה לעוזרת פרקליט ארצות הברית ב-1974, אחת משתי נשים בלבד מתוך 62 עורכי דין במשרדו של פרקליט ארצות הברית במחוז ניו ג'רזי.
שירות בית המשפט המחוזי בארצות הברית
ב-14 בספטמבר 1983, בארי מונתה על ידי הנשיא רונלד רייגן למושב בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז ניו ג'רזי.
היא אושרה על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-6 באוקטובר 1983.
שירות בית המשפט לערעורים בארצות הברית
בארי, רפובליקנית, מונתה לכהן בבית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים של ארצות הברית על ידי הנשיא הדמוקרטי ביל קלינטון ב-17 ביוני 1999.
הסנאט של ארצות הברית אישר פה אחד את בארי ב-13 בספטמבר 1999.
בינואר 2006, בארי תמכה במינויו של שופט עמית במעגל השלישי סמואל אליטו לבית המשפט העליון.
בארי פרשה לגמלאות ב-11 בפברואר 2019. פרישתה סיימה חקירה של האם היא עסקה בתוכניות מס הונאה עם אחיה שהפרו את כללי ההתנהגות השיפוטית.
החקירה נסגרה מבלי שהתבררו ההאשמות.
בעלה הראשון של בארי היה דייוויד דזמונד; בני הזוג התגרשו בשנת 1980. ב-1982 היא נישאה לעורך הדין הניו ג'רזי ג'ון ג'וזף בארי.
הם היו נשואים 18 שנים עד מותו ב-9 באפריל 2000. היה לה בן אחד מנישואיה הראשונים, דייוויד ויליאם דזמונד, פסיכולוג.
בשנת 2023, דווח כי בארי נמצאת בהוספיס לטיפול בסרטן.
ב-13 בנובמבר 2023, היא נפטרה בביתה באפר איסט סייד במנהטן, בגיל 86.
בשנת 2004, שופטת בית המשפט העליון, סנדרה דיי או'קונור העניקה לבארי פרס על שם אוקונור שמעניק בית הספר למשפטים של אוניברסיטת סיטון הול לנשים המצטיינות במשפטים ובשירות הציבורי.
בטקס ההענקה אמרה בארי, "אני אומרת לנשים שם בחוץ, תזכרו כמה קשה היה לנשים כמו השופטת אוקונור בתחילת דרכן", והוסיפה, "למרות שהיא סיימה את לימודיה עם ציונים גבוהים, היא נאלצה לקחת עבודה כמזכירה משפטית זכרו כמה רחוק הגענו".
מריאם שֶׁנגֶלִיָה (בגאורגית: მარიამ შენგელია; נולדה ב-14 במאי 2002) היא זמרת גאורגית.
היא ייצגה את גאורגיה באירוויזיון 2025, עם השיר "Freedom".
ב-2018, היא הופיעה ב-"X Factor Georgia", שבו הגיעה עד לחצי הגמר.
ב-2019, היא הופיעה בקדם אירוויזיון הגאורגי לאירוויזיון 2020, שמאוחר יותר התבטל בשל מגפת הקורונה.
היא סיימה בקדם במקום השישי.
אף על פי שלא זכתה בקדם, היא הופיעה בתור זמרת רקע ב-"Take Me As I Am" של תורניקה קיפיאני, שייצג את גאורגיה באותה שנה.
ב-2021, היא הופיעה ב-"The Voice גאורגיה" .
היא הגיעה עד לחצי הגמר תחת חסותה של המנטורית .
ב-2024, היא הופיעה ב-"צֶקווַאווֶן וָארסקלַאווֶבִּי", הגרסה הגאורגית של הזיכיון "רוקדים עם כוכבים" .
היא הגיעה עד לגמר התחרות, ובו סיימה במקום השני.
ב-14 במרץ 2025, תאגיד השידור הגאורגי הודיע כי שנגליה תייצג את גאורגיה באירוויזיון 2025, עם השיר "Freedom".
היא הופיעה בחצי הגמר השני שהתקיים ב-15 במאי, ולא הצליחה להעפיל לגמר.
מאוחר יותר התברר שהיא הגיעה למקום ה-15 בחצי הגמר, עם 28 נקודות.
שנגליה ספגה ביקורת על תמיכתה בפומבי במפלגת השלטון בגאורגיה הפרו-רוסית, החלום הגאורגי.
היא השתתפה בקמפיינים של המפלגה יחד עם אמנים אחרים.
בקמפיין הבחירות האחרון של הפלגה בו השתתפה שנגליה היא קראה לאזרחי גאורגיה לתמוך במפלגה.
אולם לאחר מכן הביעה אכזבה מהחלטת המפלגה לדחות את המגעים להצטרפות לאיחוד האירופי.
מריאל מולינו היא שחקנית אמריקאית.
מולינו היא ממוצא מקסיקני, קתולי ויהודי.
למשפחה של אימה של שורשים מקסיקנים וספרדים.
הוריו של אביה היו יהודים אוסטרים שנמלטו מהשואה למקסיקו.
הוריה עברו ממקסיקו סיטי לסן דייגו שבקליפורניה, ארצות הברית.
מולינו נולדה בסן דייגו, כצעירה מבין ארבעה ילדים, כאשר יש לה שני אחים ואחות.
הופעתה הראשונה בהצגה על הבמה הייתה בגיל 6, בהפקה של "הקוסם מארץ עוץ" בבית ספרה היסודי, בה לוהקה לתפקיד עורב מספר 6. במהלך התיכון, מולינו הופיעה במחזות זמר כמו "גריז" ו"היירספריי".
אביה נפטר כשהייתה בת 15. בין חוויותיה המוקדמות בטלוויזיה הייתה קבלת הזמנה למסיבת יום הולדת ששודרה בתוכנית My Super Sweet 16 של MTV, בה אכן קיבלה קצת זמן מול המסך בגיל 19. היא למדה באוניברסיטת לויולה מרימאונט.
מולינו, שנולדה בשם מריאל שנטל אוברוואגר, שינתה את שמה כדי לכבד את שורשיה המקסיקנים.
השם "מולינו" הגיע משמה של המאפייה המשפחתית של משפחתה "אל מולינו".
מולינו נבחנה לתפקידים רבים, ובסופו של דבר, בשנת 2015, היא קיבלה את תפקידה הראשון בטלוויזיה, ניצבת בתוכנית "Glee".
היא קיבלה את הקרדיטים הראשונים שלה ביצירות בשפה הספרדית, כולל הופעות ב-"Muy padres", "El juego de las llaves" ו-"La negociadora".
היא הופיעה גם בסדרות "נרקוס: מקסיקו" ו"לואיס מיגל: הסדרה".
בנובמבר 2020, היא כיכבה בסרט המקורי הראשון של אמזון פריים וידאו למקסיקו, "Locas por el cambio".
היא הופיעה בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה של ABC משנת 2022 "הארץ המבוטחת", ובסדרה משנת 2023 "העין הפקוחה".
ב-15 במרץ 2024, הוכרז כי מולינו לוהקה לתפקיד הסוכנת ללה דומינגז בסדרת הטלוויזיה "NCIS: ההתחלה", סדרת ספין אוף של "NCIS".
שנהפרויקטתפקידהערות2018המסיבהאליססרט קצר2020Locas por el Cambioפאולהסרט קולנוע2021Lux Noctisלינהסרט קצר
+שנהפרויקטתפקידהערות2015Gleeצ'יריותפקיד אורח; פרק: "2009"Tremen2ולריה2016Entre Correr y Vivirפלורנסיה2017El Vatoכרמן2 פרקים2017–2018Papis muy padresקיקה2018לואיס מיגל: הסדרהרוברטהפרק 12019El juego de las llaves גאלה2020המועמדשרההסוחרסברינה וגה12 פרקים2021נרקוס: מקסיקוביאנקהעונה 3; פרק 12022הארץ המובטחת כרמן סנדובלPena Ajenaאניטה2 פרקים2023העין הפקוחהאלנה סנטוס2024החיים הסודיים של דומינטריקסמייסרט טלוויזיה2024–הווהNCIS: ההתחלהססיליה "ללה" דומינגזתפקיד ראשי; 2 עונות2025תמות כמו גברלונה
רייבסקי נולד בעיר הפולנית בידגושץ', למד באוניברסיטת פוזנן, וגויס כאזרח לשירותי מטה ההצפנה ה"ביורו שיפרוב" של פולין.
מלכתחילה תוכניותיו בנושא תעסוקה היו להשתלב בשוק הביטוח, ולשם כך למד גם סטטיסטיקה אקטוארית באוניברסיטת גטינגן בגרמניה.
כשנתיים לאחר חזרתו לפולין, ב-1 בספטמבר 1932, הצטרף למשרד הצפנים של מודיעין הצבא הפולני בוורשה.
זמן קצר לאחר מכן, לאחר תקופה של פענוח צפנים פשוטים, התבקש לחקור דרכים לפצח את מכונת הצפנים של הצבא הגרמני - ה"אניגמה", שנכנסה לשירות בגרמניה בשנת 1930.
בעשותו כן קידם משמעותית את תחום ההצפנה.
עד כניסתו לתחום היו ניסיונות הפענוח מבוססים על שיטות של מציאת תדירות של הופעת אותיות בטקסט המוצפן ועל בלשנות.
רייבסקי הוא הראשון בשורה של מתמטיקאים שנכנסו לתחום עם הפיכת ההצפנה לממוכנת, והיה הראשון שיישם שיטות מתמטיות (להבדיל משיטות סטטיסטיות גרידא) לצורך פיצוח צפנים.
חלק מהצלחתו של רייבסקי לשחזר את מכונת האניגמה נובע מהיכרותו את הלך המחשבה הגרמני מהתקופה שבה היה ילד באזור הכיבוש הגרמני של מלחמת העולם הראשונה בפולין.
זו גם הסיבה שמפצחי הצפנים הפולנים גויסו בעיקר מאוניברסיטת פוזנן, למרות שלא הייתה המובילה באוניברסיטאות הפולניות.
אחרי שקבע רייבסקי את החיווט של שאר הגלגלים, המציאו רייבסקי ועמיתיו יז'י רוז'יצקי והנריק זיגלסקי שיטות וציוד לפריצה שיטתית של האניגמה.
המכונה המשמעותית ביותר שהמציא רייבסקי הייתה ה"בומבה".
תפקידה של מכונה זו היה למצוא את המפתח היומי על בסיס מסר מוצפן.
מכונת הבומבה הייתה מורכבת משורה של מכונות אניגמה שבנו בבית המלאכה של משרד הצפנים.
למשמעות שמה של מכונת הבומבה ישנן כמה גרסאות.
אחת הגרסאות מייחסת את השם למילה "פצצה" בפולנית, משמעות אחרת מתייחסת לכדור הגלידה ("בומבה גלאס") שאכל רייבסקי בהפסקה שנטל מעבודתו.
בזמן ההפסקה עלה במוחו של רייבסקי הרעיון למכונה ולכן החליט לקרוא לה בומבה.
למפקדו של רייבסקי הגיעו במשך כל השנים לוחות של מפתחות (שהועברו לצרפתים דרך המרגל הגרמני) אולם הוא נמנע מלהעביר אותם לרייבסקי מתוך מחשבה שבכך הוא מאלץ את רייבסקי לפתח שיטה שלא תלויה במידע מודיעיני, שזמינותו עשויה להיות נמוכה בעת מלחמה.
עקב שינויים שהכניסו הגרמנים למבנה המכני של האניגמה כמו גם לשיטות ההפעלה, ועקב ההבנה של הפולנים שבמצב של ציפייה לפלישה יהיה מסוכן להחזיק את כל הידע על פיצוח האניגמה בפולין לבדה, זומנו קציני ביון צרפתים ובריטים בכירים לפגישה בפולין, שם נמסר להם הידע הפולני.
האנגלים והצרפתים ניסו עד אותה עת לפצח גם הם את האניגמה אולם בהניחם שהמכונה בלתי ניתנת לפיצוח לא הקדישו מאמץ רב לעניין.
לפיכך הייתה תדהמתם גדולה נוכח הישגיו של רייבסקי.
בספטמבר 1939, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, עברו רייבסקי ועמיתיו לשירות פיצוח הצפנים הפולני לצרפת דרך רומניה.
בטירה מחוץ לפריז המשיכה הקבוצה במאמצי הפיצוח תוך שיתוף פעולה עם הצוות הבריטי בבלצ'לי פארק.
לאחר פלישת הגרמנים לצרפת המשיכו הפולנים לעבוד בדרום צרפת, באזור החופשי ולתקופת מה גם באלג'יר.
רייבסקי וזיגלסקי ברחו מצרפת לספרד, שם נתפסו ונכלאו לתקופה של כשלושה חודשים.
לאחר שחרורם עברו דרך פורטוגל לבריטניה.
בבריטניה גויסו לצבא הפולני הגולה שם הועסקו בפיצוח צפני האס אס והאס דה.
פיצוח האניגמה בוצע בלעדית על ידי המודיעין האנגלי והאמריקאי.
שני המדענים שהניחו את המסד לפיצוח האניגמה (יחד עם רוז'יצקי שנהרג בינואר 1942 עת שספינה שהובילה אותו מאלג'יר לצרפת טבעה) ושיעצו לאלן טיורינג בנושאי האניגמה בתחילת הדרך מודרו מכל מגע עם האניגמה.
לאחר המלחמה נשאר זיגלסקי בבריטניה ואילו רייבסקי חזר לפולין ב-1946 אל אשתו ושני ילדיו.
בשל העובדה שהוא חי מחוץ לפולין ראו בו השלטונות הקומוניסטיים דיסידנט, והוא הועסק כחשב במפעל עד פרישתו.
נאמן לסודיות תפקידו לא גילה את סיבת שהייתו בצרפת ובאנגליה בזמן המלחמה.
את שתיקתו הפר רק בשנות ה-60, עת יצר קשר עם ההיסטוריון ולאדיסלאב קוזאצ'וק.
הוא פרסם מספר מאמרים על עבודתו ותרם מידיעותיו לספר בנושא הקריפטולוגיה.
רייבסקי מת ב-1980 בוורשה ונקבר בבית הקברות פובאזקי, אתר השמור לגיבורים לאומיים.
האגודה הפולנית למתמטיקה העניקה לו מדליה מיוחדת.
מריאן פיית'פול הייתה זמרת ושחקנית בריטית בעלת קריירה שהתפרסה על פני ארבעה עשורים.
יצירתה כזמרת פופ בשנות ה-60 הואפלה על ידי התמכרותה לסמים.
לאחר היעלמות ממושכת במהלך שנות ה-70, בשל קשיים אישיים שכללו כמה שנות מגורים ברחוב ותהליך גמילה ארוך, חזרה פיית'פול עם יותר ניסיון וקול שונה, והייתה לאחת הזמרות המצליחות ובעלות כוח העמידות הרב ביותר.
במהלך כל שנות עבודתה, השתנו התדמית והסגנון של פיית'פול פעמים רבות.
היא התנסתה בסגנונות מוזיקליים שונים ועבדה עם מגוון רחב של מוזיקאים, בהם דייוויד בואי, בק, ניק קייב, מטאליקה ואחרים.
מריאן איילין פיית'פול נולדה בהמפסטד, לונדון.
אביה, רוברט גלין פיית'פול היה קצין בצבא הבריטי ומרצה באוניברסיטה.
לפיית'פול אילן יוחסין מכובד מצד אימה, אווה אריסו, ברונית אוסטרית, שאימה הייתה יהודייה.
בצעירותה הייתה אווה בלרינה ונהגה לעבוד עם הצמד הגרמני ברטולט ברכט וקורט וייל.
הדוד רבה של אווה הוא הסופר לאופולד פון זאכר-מאזוך.
לאחר שהוריה התגרשו, עברה פיית'פול עם אמה, לרדינג, ברקשייר.
בתקופת לימודיה הייתה חברה בחוג תיאטרון.
הקריירה המוזיקלית של פיית'פול החלה בשנת 1964, כשהייתה בת 18, בהופעות בבתי קפה כזמרת פולק.
הפריצה הגדולה שלה הייתה במסיבה שבה נכח האמרגן של הרולינג סטונז, אנדרו לוג אולדהם, וראה אותה מופיעה.
הוא הכיר בינה לבין חברי הלהקה, שכתבו בשבילה את הסינגל הראשון שלה, As Tears Go By.
במהרה זכתה פיית'פול להצלחה כזמרת, והניבה להיטים נוספים שהעלו את מעמדה בקרב ז'אנר מוזיקת הפופ, בהם הסינגלים המצליחים This Little Bird, Summer Nights ו-Come and Stay With Me.
בשנת 1965, בהיותה בת 19, נישאה פיית'פול לאמן ג'ון דונבאר, ובאותה שנה נולד בנם, ניקולאס.
הנישואין היו קצרי טווח, ככל הנראה בעקבות התמכרותו של דונבאר להרואין.
לאחר הגירושין עברה לשהות בביתם של חבר הרולינג סטונז בריאן ג'ונס וזוגתו אניטה פלנברג.
באותה תקופה החלה במערכת יחסים מתוקשרת במיוחד עם סולן הלהקה הידוע, מיק ג'אגר.
השניים יצאו לאורך שנות השישים המאוחרות, אך בשנת 1967 החלה הזוגיות להיפגע, כאשר בעת שהייתם בביתו של קית' ריצ'רדס, המשטרה פשטה על המקום בחיפוש אחר סמים.
פיית'פול נמצאה כשהדבר היחידי לגופה היה שטיח.
בשנת 1968, כאשר כבר נהייתה מכורה לסם הקוקאין, איבדה פיית'פול את התינוקת שלה ושל ג'אגר שברחמה, לה נתנה את השם קורינה.
שנה מאוחר יותר, זמן קצר לאחר מותו הפתאומי של בריאן ג'ונס, עברה פיית'פול בעצמה ניסיון התאבדות כושל, לטענתה בעקבות היחס הצונן שעוררה הטרגדיה של ג'ונס בשאר חבריו.
המעורבות של פיית'פול בחייו של ג'אגר זכתה לביטוי באחד השירים המפורסמים של הרולינג סטונז, Sympathy for the Devil, המופיע באלבום Beggars Banquet.
השיר עצמו הושפע מהספר "האמן ומרגריטה" של מיכאיל בולגקוב, אותו הציגה פיית'פול בפני ג'אגר.
שני שירים נוספים שהופיעו באלבום אחר של הלהקה, Sticky Fingers, הושפעו מפיית'פול.
הראשון הוא Wild Horses, כאשר השורה המרכזית בשיר, "סוסי פרא לא יוכלו לגרור אותי מפה" נאמרה מפי פיית'פול לאחר שיצאה מתרדמת בעקבות מנת יתר.
כמו כן השיר Sister Morphine נכתב בידי פיית'פול, אם כי לא זכתה לקרדיט עליו עם צאת האלבום.
שנים מאוחר יותר כאשר פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה, יצאה פיית'פול נגד ג'אגר וריצ'רדס בעקבות אי מתן תמלוגים על השיר, בתקופה בה הייתה חסרת בית ועמוק במאבק מול התמכרות שלה להרואין.
בתחילת שנות השבעים חייה האישיים והקריירה של מריאן פיית'פול היו בכי רע.
היא נפרדה סופית ממיק ג'אגר, איבדה את המשמורת על בנה ונאבקה באופן מתמיד בבעיות הסמים הקשות שלה.
היא הופיעה פעמים אחדות בלבד, בהן הופעתה ברשת הטלוויזיה NBC, לצד דייוויד בואי בביצוע שירם של סוני ושר, I Got You Babe, לבושה בבגדי נזירה.
פיית'פול חייתה במשך שנתיים ברחובות סוהו של לונדון, סובלת מהתמכרות להרואין ומאנורקסיה.
חבריה רשמו אותה לתוכנית גמילה, שם יכלה לקבל את המנה היומית שלה לפי מרשם רופא.
היא הייתה אחד מהכישלונות הבולטים ביותר של אותה תוכנית, ללא כל יכולת לשלוט בגמילה שלה.
בשנת 1976 המפיק מייק לינדר מצא אותה ברחובות והחליט לנסות להחיות את הקריירה המוזיקלית שלה, בהפקת חלק ניכר מאלבומה Rich Kid Blues.
האלבום יצא למדפים רק מספר שנים מאוחר יותר, בשנת 1985.
לאחר תקופה ממושכת שבה חייתה ברחובות, עברה פיית'פול לגור בדירה נטושה בצ'לסי, ללא מים חמים או חשמל, עם חברהּ, בן בריירלי, מלהקת הפאנק "הוויבראטורים".
בשנת 1977 הוציאה לאור פיית'פול את האלבום Dreaming my Dreams, שהושפע ממוזיקת הקאנטרי.
לבסוף, בשנת 1979, לאחר תהפוכות ומשברים בלתי פוסקים, חזרה הקריירה של פיית'פול לכוחה המקורי ומעבר לו, עם יציאת האלבום המצליח במיוחד, Broken English.
האלבום הושפע ממהפכת הפאנק שהתרחשה באותה תקופה, ומנישואיה לבריירלי באותה שנה.
האלבום הציג את השינוי בסגנונה של פיית'פול מזמרת פופ שגרתית למוזיקאית ייחודית שניסיון חייה השפיע על יצירתה.
סגנונה החדש של פיית'פול בא לידי ביטוי בדרכים שונות באלבום.
שני שירים הציגו את הביקורת החברתית של פיית'פול.
הראשון היה השיר העונה על שם האלבום, שביקר את הטרור ששרר באירופה באותה תקופה, והשני היה גרסת כיסוי לשירו המפורסם של ג'ון לנון, Working Class Hero.
מהצד השני בא לידי הביטוי הצד האישי שלה בשירים כמו The Ballad of Lucy Jordan, ושיר החותם של האלבום, Why D'Ya Do It, בעל המלל האגרסיבי שהושפע מהמשורר היצ'קוט ויליאמס.
האלבום חשף את השינוי בקולה של פיית'פול, שבעקבות שנים של שימוש מתמשך בסמים, אלכוהול ועישון כבד, הפך לגס ועמוק יותר, אבל עוצמתי לא פחות.
לאחר יציאת האלבום Broken English, עברה פיית'פול לגור בדבלין.
למרות הקאמבק המצליח שלה, עדיין נאבקה בהתמכרויות שלה לאורך תחילת שנות השמונים, כאשר פעם אחת אף שברה את לסתה כשמעדה על מדרגה כשהייתה מושפעת מסמים.
בסופו של דבר, רשמה עצמה פיית'פול בשנת 1985 במכון גמילה במינסוטה שבארצות הברית.
לאחר מכן קיבלה טיפול בבית חולים בבלמונט שבמסצ'וסטס.
בזמן שהותה במלון, היא החלה ברומן עם אדם מסומם ומעורער בנפשו.
בסופו של הרומן, קפץ מחלון הדירה שבקומה השלושים ושש.
לאחר מכן היא ובריירלי התגרשו.
באותה שנה בה הייתה במהלך הגמילה, ביצעה פיית'פול את השיר The Ballad of the Soldier's Wife באלבום המחווה של האל וילנר לשיריו המולחנים של קורט וייל.
שיתוף הפעולה בין השניים המשיך עם מספר עבודות נוספות.
בשנת 1987 המציאה פיית'פול את עצמה מחדש, הפעם כזמרת ג'אז ובלוז, באלבום Strange Weather.
האלבום זכה לתשבחות רבות, ונחשב לאלבום המוצלח ביותר שלה באותו עשור.
בשנת 1988 נישאה פיית'פול לשחקן ג'יורג'יו דלה טרצה, ובשנת 1991 השניים התגרשו.
ביולי 1990 הוזמנה פיית'פול על ידי רוג'ר ווטרס להופיע בהופעה חיה של אופרת הרוק The Wall בברלין בתפקיד אמו המגוננת של גיבור העלילה, פינק.
בתקופה זו עברה הקריירה המוזיקלית שלה תהפוכות בפעם השלישית, עם אלבום ההופעה Blazing Away, שהציג את פיית'פול בביצוע שירים מכל הקריירה שלה.
כאשר העיסוק שלה בתקופת גרמניה לצד ווימר המשיך, הוציאה לאור גרסה לשיר Seven Deadly Sins וביצעה אותה במחזה "אופרה בגרוש".
הפרשנות שנתנה למוזיקה זו עוררה ביקורות רבות, והדבר הוביל להוצאת אלבום חדש, Twentieth Century Blues, שהתמקד יותר מתמיד במוזיקה של וייל וברכט, והתלווה אליו מסע הופעות מוצלח בסגנון קברט.
בשנת 1994 פרסמה פיית'פול את האוטוביוגרפיה שלה, שענתה על אותו השם.
בספר היא דנה בחיה, בקריירה, ההתמכרות לסמים, ועל היותה ביסקסואלית.
בשנה שלאחר מכן הקליטה את האלבום A Secret Life עם שירים שנכתבו בידי אנג'לו בדלמנטי.
בשנת 1996 היא שרה דואט באלבום של איסמעל לו.
היא הצטרפה לביצוע קולות ליווי בשיר The Memory Remains של להקת מטאליקה מהאלבום ReLoad שיצא בשנת 1997. כמו כן הופיעה בווידאו-קליפ של השיר.
בשנת 1998 הוציאה לאור את האלבום Perfect Stranger, אלבום אוסף שסיכם את שנות פעילותה עם חברת התקליטים Island, מהתקופה בה יצא האלבום Broken English ועד אותה שנה.
בשנת 1999 הוציאה את ה-DVD התיעודי, Dreaming My Dreams, המכיל קטעים על ילדותה והוריה, סקירה משנת 1964 שכוללת ראיונות עם פיית'פול וחברים נוספים שהכירו אותה מילדות.
כמו כן נכללים קטעים המספרים על יחסיה עם ג'ון דונבאר ומיק ג'אגר, ריאיון קצר עם קית' ריצ'רדס וקטע של חצי שעה מהופעה.
בשנת 2000 הוציאה פיית'פול את האלבום Vagabond Ways, אלבום שהמבקרים שיבחו כאלבום הטוב ביותר שלה מאז Broken English.
באלבום קיים שיתוף פעולה בינה ובין דניאל לנויס, אמילו האריס ופרנק מק'גינס.
מאוחר יותר באותה שנה ביצעה את השיר Love Got Lost באלבום Night and Day II של ג'ו ג'קסון.
המשך היצירתיות שלה בא לידי ביטוי באלבום משנת 2002, Kissin' Time, הכולל שירים שנכתבו בידי אמנים כמו בק, בילי קורגן, ג'רוויס קוקר, דייב סטיוארט ודייוויד קורטס.
האלבום כולל גם מחווה של פיית'פול לזמרת ניקו מלהקת הוולווט אנדרגראונד, אותה העריצה, וכן שיר אוטוביוגרפי אותו כתבה יחד עם קוקר, הנקרא Sliding Through Life on Charm.
בשנת 2005 הוציאה לאור את האלבום Before the Poison.
האלבום היווה שיתוף פעולה בינה לבין פי.
פעם נוספת המבקרים שיבחו את האלבום רבות.
בתקופה זו התגוררה פיית'פול בפריז.
בספטמבר 2006 ביטלה מסע הופעות לאחר שאובחן אצלה סרטן השד.
במהלך החודש הבא עברה מספר ניתוחים והטיפול נפסק, מאחר שהגידול סולק בשלבים מוקדמים.
חודשיים לאחר החלמתה המלאה נתנה פיית'פול הודעה לתקשורת על מצבה.
מסע ההופעות היה בעל סגנון אקוסטי והועבר בתיאטרונים בכל רחבי אירופה, במהלך האביב והקיץ.
במסע הופעות זה ביצעה פיית'פול שירים רבים שעד כה לא הוספו למסעי הופעות, כולל את השיר Something Better שביצעה בסרט "קרקס הרוקנרול של האבנים המתגלגלות" משנת 1968. שיר נוסף שביצעה במסע ההופעות היה Don't Forget Me של הארי נילסון, כהכרזה חגיגית על ניצחונה מול מחלת הסרטן.
בשנת 2007 התאחדה פיית'פול לעבודה עם המוזיקאי פטריק וולף בדואט Magpie מאלבומו השלישי The Magic Position.
בהמשך אותה שנה הוציאה לאור את החלק השני של האוטוביוגרפיה שלה שנקרא "זכרונות, חלומות והשתקפויות".
בנוסף לקריירה המוזיקלית המצליחה, החזיקה פיית'פול בקריירת משחק בתיאטרון, טלוויזיה ובקולנוע.
הופעתה הראשונה הייתה בשנת 1966 בתפקיד עצמה בסרטו של ז'אן-לוק גודאר, "תוצרת ארצות הברית".
תפקיד המשחק הראשון שלה היה בשנת 1967, בהצגה על פי סיפורו של צ'כוב, "שלוש אחיות".
באותה שנה שיחקה בסרט "לעולם לא אשכח מה שמו" לצד אורסון וולס, כאשר היה לאחת מהראשונות בקולנוע להשתמש במילה גסה ללא צנזורה.
בשנת 1968 גילמה אופנוענית בסרט הצרפתי La Motocyclette, או בשמו האמריקאי "נערה על אופנוע, ערומה מתחת למעיל עור".
בשנת 1969 הופיעה בסרט הקאלט של קנת' אנגר, "עלייתו של לוציפר", ובאותה שנה גם גילמה את אופליה בסרט "המלט" לצדו של ניקול ויליאמסון בתפקיד המלט, בו גילם אנתוני הופקינס את קלודיוס.
שאר הופעותיה על במות התיאטרון בשנות השישים היו ב"מוקדם בבוקר" של אדוארד בונד, "האפסן" לצד סימון ויליאמס, "כל פרא" לצד דנהולם אליוט, ו"פטריוט בשבילי" לצד פיטר גילמור.
הופעותיה הטלוויזיוניות בשלהי שנות השישים ותחילת שנות השבעים כללו את הסרטים "דלת ההזדמנויות" (1970) ו"ג'ים פיץ' הנורא" (1971).
בשנת 1993 גילמה את ג'ני הפיראטית בגרסה של תיאטרון ה"גייט" למחזה "אופרה בגרוש".
בהמשך ביצעה את "שבעת החטאים הקטלניים" עם סימפוניית הרדיו הוינאית.
היא הופיעה פעמיים בתפקיד אלוהים בסדרת הטלוויזיה הבריטית "פשוט נהדרת".
כמו כן, גילמה את השטן בגרסתם של טום ווייטס וויליאם באראו ל"הפרש השחור".
בשנת 2006 גילמה את מריה תרזה בסרט של סופיה קופולה, "מארי אנטואנט".
תפקידה האחרון בקולנוע היה בסרט "איירינה פאלם" משנת 2007, בו גילמה אלמנה המוכרת את גופה כדי לממן טיפול רפואי לנכדה החולה.
באותה שנה הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר מטעם האקדמיה האירופאית, אך הפסידה את הפרס להלן מירן על תפקידה בסרט "המלכה".
מריאן רבינוביץ' (18 באוקטובר 1934 - 11 באוגוסט 2010) היה רופא גריאטר ושיקומי, גרונטולוג, סופר, מסאי וכותב זיכרונות, משורר ופסל ישראלי.
מחלוצי הגריאטריה והרפואה הפליאטיבית בישראל.
רבינוביץ' נולד למשפחה יהודית בבוקרשט,בירת רומניה, שם נחשף עם משפחתו לרדיפות נגד היהודים ולפרעות מימי השואה.
בימי השלטון הקומוניסטי, כאשר הגישה משפחתו בקשה לעלייה לישראל, סולק מהאוניברסיטה לאחר חמש שנות לימודי רפואה.
בשנת 1962 עלה לישראל, המשיך ללמוד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים והתמחה ברפואה פנימית.
בהמשך השתלם ברפואה שיקומית ובגריאטריה בלוס אנג'לס שבקליפורניה.
פרופ' רבינוביץ' הקים ב-1973 וניהל את המערכת הגריאטרית בבית החולים שיבא בתל השומר, ובשנת 1983 ייסד את ההוספיס לחולי סרטן שמחלתם במצב מתקדם ביותר או המוגדרים כסופניים, על בסיס המודל הבריטי של הוספיס סיינט כריסטופר של ד"ר סיסלי סונדרס .
בכך היה לחלוץ הרפואה הפליאטיבית בישראל.
היה בין מייסדי עמותת עמדא לחולי אלצהיימר ומחלות דומות בישראל.
בספרי העיון שכתב התייחס מתוך עמדה של רופא ומדען הומניסט להתמודדות בני האדם עם תהליך ההזדקנות, לדרכי ההערכה של כוחות המטופלים הזקנים, ליחסים בין מטפלים ובין מטופלים בשלבים שונים של ההזדקנות, ולהתמודדות עם קרבת המוות.
אחרי שפרש לגמלאות התפנה יותר לכתיבה וליצירה אמנותית.
את רוב ספריו כתב במקור באנגלית.
נפטר בישראל בגיל 76, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ קריית ענבים .
אלמנתו, בבט רבינוביץ', ילידת רומניה אף היא, הייתה ראש החוג לקרדיולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, שם היא מכהנת כפרופסור אמריטה.
לאחרונה התמסרה גם היא ליצירה אמנותית בתחום המוזאיקה, הרישום והפיסול.
לבני הזוג נולדו שלושה בנים והמשפחה התגוררה במושב שואבה.
גילו של אדם; תרגם מכתב-יד באנגלית וערך: עמי שמיר, תל אביב: עם עובד ('ספרית אפקים'), תשמ"ו 1985. (The Six Ages of Man)
מהדורה ב מורחבת: גילו של אדם וזמנו האישי; תרגם מכתב יד באנגלית וערך: עמי שמיר, ירושלים: מוסד ביאליק, תשס"ד 2003.
איוב: מכתבים של רופא; עברית: מרים רון, תל אביב: עקד, תש"ן 1989.
המוות, רילקה ואני; תרגמה מכתב-היד האנגלי: מרים רון, תרגום שירי המחבר: ידידיה פלס, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1991.
בית הזמן; תרגם מכתב היד באנגלית: משה זינגר; ערך והביא לדפוס: דן שביט, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1995.
אנשים: מיומנו של רופא גריאטר; הביאה לדפוס: שולה שלהב, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשס"ג 2003.
מוכר השעות; ערכה והביאה לדפוס שולה שלהב, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2006. (רומן)
פֵּרות הזמן; שירים ופסלים: מריאן רבינוביץ; ציורים ורישומים: בבט רבינוביץ, שואבה: עלה, 2010. (הופיע לאחר מותו)
מריאן צ'ייס הייתה רקדנית אמריקאית, ממייסדי תחום הטיפול בתנועה.
לאורך חייה פיתחה בהדרגה עקרונות פרקטיים ומתודות שנחשבות כיום לבסיס התאורטי של הטיפול בתנועה.
צ'ייס החלה את הקריירה שלה ב-1920, כרקדנית וכוריאוגרפית בבית הספר דניס שון בניו יורק.
בית הספר דגל בפיתוח ההבעה האישית וכישורי הכוריאוגרפיה של תלמידיו.
ב-1930 עברה לוושינגטון, שם, בנוסף להופעותיה החלה ללמד ריקוד.
במסגרת עבודתה עם סטודנטים בעשור שנות ה-30 של המאה ה-20 היא צברה ניסיון רב בהבנה ותחקור של היבטי תקשורת שאינה מילולית, דבר שישמש אותה רבות בהמשך.
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20 עבדה כמנחה ותרפיסטית בבית ספר לילדים שנדחו על ידי מערכת החינוך.
בכך החלה לראשונה להתנסות בתרפיה בריקוד, בתקופה בה מושג זה לא היה עדיין בשימוש.
בעקבות מלחמת העולם השנייה גדל משמעותית מספר החולים במחלות נפש.
מצב זה האיץ את התפתחות התחום.
ב-1942 התנדבה צ'ייס בבית החולים סנט אליזבת והעבירה סדנאות קבוצתיות.
צ'ייס השתמשה בתנועה כבסיס לתקשורת עם אותם חולים.
באותה התקופה היא אף החלה לעבוד עבור הצלב האדום, בטיפול באנשי שירות באמצעות שימוש בריקוד.
בתקופה זו צ'ייס ניסתה את השפעתה של המוזיקה על חולים; מקור השראתה היה בית הספר דניס שון בו למדה, ששם דגש על מוזיקה וכן על הריקוד העממי ומבנה המעגל המפתח אינטראקציה חברתית.
ב-1946 החלה לעבוד גם במוסד הפסיכיאטרי בשם "צ'סנאט לודג'ט" במהלך כ-25 שנה.
ב-1960 עברה לניו יורק, בה הצטרפה לתוכנית שמהווה ציון דרך למטפלים בתנועה, בבית הספר "Turtle Bay Music School".
ב-1966 סייעה בהקמת איגוד התרפיסטים האמריקאים(The American Dance Therapy Association ,ADTA)והפכה לנשיאתו הראשונה.
עבודתה של צ'ייס התבססה על ארבעה עקרונות: פעילות הגוף – קואורדינציה; סמליות; תנועה טיפולית; מקצב בקבוצה.
ארבעת העקרונות הבסיסיים לטיפול על פי צ'ייס הם:
פעילות הגוף – החולה רוכש כושר תנועה של שרירי השלד.
זיהוי חלקי גוף, דפוסי נשימה או רמות מתח שונות שחוסמות ביטוי רגשי, מספקים למטפל רמזים לגבי פעילויות פיזיות עוקבות שהחולה יכול לפתח דרכו מוכנות לתגובה רגשית.
על ידי הבנה של הקשרים הטמונים בין התנועה, הריקוד והביטוי הרגשי, המטפל יכול לעזור לחולה לנוע ולהיות מונע.
סימליות – צ'ייס האמינה שניתן לעבוד על בעיות באמצעות רמה סימבולית פשוטה, הפרשנות והניתוח לא הכרחיים לקונפליקט כדי לפתור אותו.
באמצעות הכוח שבתנועה, רגשות ופחדים שדוכאו יכלו להשתחרר בצורות שונות.
כשהמטפל מקבל ותומך, ברוב המקרים באמצעות סמלים, החולה חווה תחושה של אמון עמוק וקבלה של התהליך בו הוא מתבטא, דבר המעודד גילויים נוספים.