tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"גרטל & הנזל" (או "גרטל והנזל"; באנגלית: Gretel & Hansel; קרוי גם Gretel & Hansel: A Grim Fairy Tale) הוא סרט אימה שיצא בשנת 2020, המבוסס על הפולקלור הגרמני "עמי ותמי" מאת האחים גרים.
הסרט בוים על ידי אוז פרקינס.
סופיה ליליס וסאם ליקי מגלמים את דמויות הראשיות, לצד צ'ארלס בבלולה, ג'סיקה די גואו ואליס קריגה.
באוקטובר 2018 הוכרז כי חברת ההפקה אוריון על הפקת הסרט, וצילומי הסרט נערכו בין נובמבר לדצמבר 2018 בדבלין, אירלנד.
הסרט יצא לאקרנים בצפון אמריקה ב-31 בינואר 2020. הסרט גרף 22 מיליון דולר ברחבי העולם וקיבל ביקורות מעורבות וביקורות חיוביות מצד מבקרים, עם שבחים על האיכות הוויזואלית והסינמטוגרפיה שלו, כמו גם על אלמנט האימה ועל המשחק.
הסיפור עוקב אחר גרטל והנזל כשהם נכנסים ליער אפל במטרה למצוא עבודה ואוכל, ובדרכם נתקלים בביתה של המכשפה.
סופיה ליליס בתפקיד גרטל, ילדה בת 16 ואחותו הגדולה של הנזל
סאם ליקי בתפקיד הנזל, אחיה בן ה-8 של גרטל.
ליקי עורך את הופעת הבכורה שלו
צ'ארלס בבלולה בתור "הצייד", צעיר שעוזר לגרטל והנזל בשלב מוקדם של הסיפור
אליס קריגה בתור הולדה/המכשפה, מכשפה רעה אימתנית ועוצמתית שחיה בין צללי היער הכהה וחוטפת את גרטל והנזל
ג'סיקה די גואו בתפקיד הולדה הצעירה/המכשפה
ג'וליה דוהרטי וביאטריקס פרקינס בתפקיד הילדה היפה עם הכובע הוורוד
פיונה או'שונסי בתפקיד אמם של גרטל והנזל
דונצ'ה קראולי בתפקיד המאסטר סטריפ
המנגינה קרילו בתפקיד קסום הכוכב
ג'ונתן דילייני טינן בתפקיד אביהם של גרטל והנזל
גרטה פורסט הייתה זמרת סופרן יהודייה אוסטרית מומרת.
נולדה בשם מרגרט פייגלשטוק למשפחה יהודית בווינה.
פורסט ערכה את הופעת הבכורה שלה באופרה בקלן בשנת 1900, בתפקיד הראשי של לוצ'יה די למרמור.
שלוש שנים לאחר מכן, הופיעה לראשונה באופרה הממלכתית של וינה באותו תפקיד והפכה לחברה בחברת גוסטב מאהלר.
בשנת 1908 היא שרה בבכורה של Ein Wintermärchen של קרל גולדמארק עם ליאופולד דמות'.
היא נשארה בווינה ושרה בתפקידים באופרה בהם אולימפיה בסיפורי הופמן, מלכת הלילה בחליל הקסם, נשף המסכות וכך עושות כולן, וכן תפקידי סופרן ליריים כמו צ'ו-צ'ו סאן במאדאם באטרפליי.
לאחר שפרשה בשנת 1911 עם נישואיה לבנקאי יוהאן שושני, המשיכה את דרכה כזמרת בקונצרטים ומורה בווינה במשך שנים רבות.
נולד לה ילד אחד, פריץ שושני.
היא המירה את דתה לקתוליות ב-1940. ב-27 במאי 1942 היא גורשה בטרנספורט אל מחנה השמדה מאלי טרוסטינץ בבלארוס שם נרצחה ב-1 ביוני 1942.
רוסיני וילהלם טל (אופרה) (בגרמנית) O Seligkeit – דואט האהבה
גרטה ברגר (נולדה מרגרטה ברג; 11 בפברואר 1883 – 23 במאי 1944) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע אוסטרית-גרמנית, שהקריירה שלה הסתיימה בעקבות עליית המפלגה הנאצית בשנת 1933. ברגר נפטרה באושוויץ בשנת 1944 זמן קצר לאחר הגעתה.
גרטה ברגר נולדה כמרגרטה ברג למשפחה יהודית בשלזיה האוסטרית.
היא החלה את לימודיה תחת המורה למשחק רוזה רוט בווינה.
הופעת הבכורה שלה הייתה ב-1 בספטמבר 1903 בברלין בדויטשס תיאטר.
בשנת 1904 החלה לשחק בתיאטרון דויטשס תחת במאי התיאטרון והמורה למשחק מקס ריינהרדט שם הופיעה בתפקידים של דמויות צעירים.
בשנת 1911 הופיעה עם אנסמבל ריינהרדט במחזה ב"אדיפוס המלך" של סופוקלס בפראג ובסנקט פטרבורג.
תפקידים בולטים אחרים בברלין כללו את פאק במחזה של ויליאם שייקספיר "חלום ליל קיץ", "אלקטרה", ורחל במחזה של פרנץ גרילפרצר, "היהודיה מטולדו".
בשנים 1913 ו-1914 היא הופיעה בכמה סרטים אילמים ונודעה בתפקיד הנשי הראשי של מרגיט ב-1913 בסרט של הבמאי סטלאן ריי "הסטודנט מפראג".
סטלן ריי ליהק אותה לכמה מסרטיו האחרים, כולל כמה סרטי אימה אחרים פרי עטו של בן זוגה, הנס היינץ אוורס.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 שבה ברגר לבמה.
במהלך שנות העשרים היא לוהקה למספר סרטים, כולל תפקידים בסרטים שביים פריץ לאנג.
לאחר סרטה האחרון "הארץ ללא נשים" בשנת 1929, כבר לא הופיעה יותר בסרטים.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 ויישום החוקים האנטישמיים נעצרה הקריירה של ברגר.
מאוחר יותר ברחה עם בעלה לאיטליה, שם נעצרה על ידי שלטונות הכיבוש הגרמניים במהלך ציד כללי אחר יהודים ב-7 באפריל 1944 ברומא.
גירושם למחנה ריכוז נקבע ל-10 באפריל 1944. היא הועברה למחנה הריכוז פוסולי ליד קארפי.
בפוסולי פגשה את עמיתה מהתיאטרון הגרמני של ריינהרדט, ג'ייקוב פלדהאמר.
מפוסולי גורשו שני השחקנים ב-16 במאי 1944 לאושוויץ, שם נרצחו ברגר ופלדהאמר זמן קצר לאחר הגעתם ב-23 במאי 1944.
המסגרים של מאדאם דה לה פומריי (1922)
גְרֵטֵה וִיזֶנְטַל (9 בדצמבר 1885 – 22 ביוני 1970) הייתה רקדנית, שחקנית, כוריאוגרפית ומורה לריקוד אוסטרית.
היא הפכה את הוואלס הווינאי מריקוד נפוץ באולמות נשפים לריקוד אקסטטי פרוע.
הכשרתה הייתה באופרת החצר של וינה, אך לימים עזבה את האופרה כדי לפתח גישה יותר אקספרסיבית משלה, ויצרה יצירות בלט למוזיקה מאת פרנץ שרקר, קלמנס פון פרנקנשטיין ופרנץ סלמהופר, וכן רקדה בסגנון משלה לצלילי הוואלסים של יוהאן שטראוס הבן.
היא נחשבת לדמות מובילה במחול המודרני באוסטריה.
גרטה ויזנטל נולדה בווינה ב-9 בדצמבר 1885, בת לצייר פרַנְץ ויזנטל ולאשתו רוזה (לבית רַטקוֹבְֿסקי).
היו לה חמש אחיות ואח.
בגיל עשר החלה לבקר בבית הספר לבלט של אופרת החצר של וינה, לצד אחותה אלזָה, ובשנים 1901 עד 1907 עבדה באופרה כרקדנית.
ב־1907 העניק לה המנצח והמלחין גוסטב מאהלר את התפקיד הראשי של פֶֿנֶלָּה באופרה הצרפתית La Muette de Portici, בניגוד לרצונו של מנהל הבלט באופרה, יוזף הַסרַייטֶר; השערורייה שקמה לנוכח המינוי הובילה את מאהלר להתפטר מתפקידו.
ויזנטל חשה שאין אמנות באופרת החצר, ופיתחה גישה משלה לוואלסים הווינאיים של שטראוס ולוואלסים של שופן, הקשורה לקבוצת האמנים והחדשנים של הזצסיון הווינאי.
הכוריאוגרפיה הדרמטית והאקסטטית שלה הפכה אותה לדמות מובילה במחול האוסטרי.
מֶריל קֵייטס מהניו יורק טיימס אפיינה את גישתה של ויזנטל כ"תנועה מתפתלת, אופורית, וקשתות תלויות של הגוף".
בקרן מאהלר תיארו את רושם הכוריאוגרפיה שלה כ"שיער משוחרר ושמלות מתנפנפות".
היא עצמה כינתה את גישתה "מחול כדורי", שכלל סיבוב והארכה של פלג הגוף העליון, של הידיים, ושל הרגליים על הציר האופקי, בניגוד לסיבובים האנכיים יותר של בנות דורה איזדורה דאנקן ורות סנט דניס, שזכו להערצה באותה תקופה בווינה.
סיבוב על ציר היה מרכיב מרכזי בריקוד שלה.
ג'ורג' כתבה שהשינוי הזה של ויזנטל את הוואלס הווינאי מעניין שבשגרה של אולמות ריקודים סלוניים לכדי צורת אמנות אוונגרדית מחוץ לאולמות "חישמל את העיר" [וינה].
ב־1908 הובילה ויזנטל את אחיותיה ברטה ואלזה בהופעות באולם ה"קברט פלדרמאוס" של וינה, שגולת הכותרת שלהן הייתה "ואלס הדנובה" שלה (Donauwalzer), שהיו יצירות מחול שביצעה לבדה, למוזיקת "הדנובה הכחולה" של יוהאן שטראוס הבן.
האחיות עברו לברלין, ועבדו עד 1910 בדויטשס תיאטר ("התיאטרון הגרמני").
הן ערכו מסעות הופעות בגרמניה ובעולם: במינכן (תיאטרון האמן, 1909) לונדון (ההיפודרום 1909), פריז (תיאטרון הוודוויל), וניו יורק (1912, תיאטרון החורף), והתקבלו בערים אלו בחום.
בשנת 1910 יצרה ויזנטל כוריאוגרפיה והופיעה בתפקיד הראשי במחזה הפנטומימה "סומורון" בתיאטרון "קמרשפיל" בברלין, בבימוי מקס ריינהרדט של תסריט מאת פרידריך פרקסה; בשנת 1911 נסעה עם הפקה משוכללת יותר של אותו מחזה ללונדון, ושנה אחר כך לניו יורק.
מבקרים העירו שוב ושוב על עדינות התנועה, על הקסם, ועל הנשיות של ויזנטל.
בניגוד להם בשעתם, העירה הפרימה בלרינה ג'ולנתה סייפריד, שרקדה ביצירותיה של ויזנטל בשלהי המאה ה־20, שהתנועות הזעירות שיצרה ויזנטל פחות מתאימות לבמה הגדולה של האופרה הממלכתית של וינה.
בשנים 1912–1914, הייתה ויזנטל הרקדנית המובילה בשלושת סרטי "סדרת גרטה ויזנטל" – Kadra Sâfa, Erlkönigs Tochter, ו־Die goldne Fliege.
בשנת 1919, לאחר הפסקה בקריירה במהלך מלחמת העולם הראשונה, פתחה ויזנטל בית ספר למחול.
בשנת 1927, הופיעה בתפקיד הראשי בבלט שיצרה בשם Der Taugenichts in Wien באופרה הממלכתית של וינה.
היא המשיכה להופיע במחול בווינה ובמסעות הופעות מחוץ לה.
עם שובה לניו יורק ב־1933, כבר נראו מופעיה מיושנים למבקרים.
ב־1934 מונתה למשרת פרופסור באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הבמה בווינה, וב־1945 הפכה למנהלת תחום המחול האמנותי בה.
ויזנטל נישאה לארווין לאנג ביוני 1910, והתגרשה ממנו ב־1923. היא נישאה לרופא שוודי בשם נילס סילברשלד באותה שנה, והתגרשה ממנו ב־1927. היה לה בן אחד, ושמו מרטין.
קברה של ויזנטל נמצא בבית העלמין המרכזי בווינה.
באוסטריה היא ידועה כחלוצה של המחול המודרני, והכוריאוגרפיה שלה זכתה לגל העלאות מחודשות בסוף המאה ה־20. בשנת 1981 נקרא רחוב ברובע Favoriten של וינה על שמה של ויזנטל ("ויזנטלגאסה").
בשנת 2020, תיארה חוקרת התיאטרון והמחול גונהילד אוברצאוכר־שילר את המחול של ויזנטל כ"נוכח בכל דור".
1908 - "יום הולדתה של האינפנטה", על פי אוסקר ויילד; מוזיקה מאת פרנץ שרקר)
1916 - הדבורה, (מוזיקה מאת קלמנס פון פרנקנשטיין)
1930 - Der Taugenichts in Wien; מוזיקה מאת פרנץ סלמהופר)
1919 - Der Aufstieg ("הטיפוס", אוטוביוגרפיה)
גרטל והאוגר היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית שנוצרה על ידי דן פוונמיר שהוצגה בבכורה בערוץ דיסני ב-12 באוגוסט 2022, ובינואר 2023 הסדרה חודשה לעונה שנייה, ששודרה ב-14 בספטמבר 2024 בערוץ דיסני ארצות הברית ובישראל לכבוד חנוכה, ב-29 בדצמבר 2024 בערוץ דיסני בדיבוב העברי.
ילד בן 16 בשם קווין חייב לעבוד עם אחותו גרטל כאשר היא ואוגר המחמד שלה מקבלים כוחות על על ידי חייזרים והופכים לצמד גיבורי על המוקדש להגנה על העיר שלהם.
גרטל גרנט-גומז - אחותו הצעירה הנרגשת של קווין שצוברת כוחות על והופכת לגיבורת על.
למרות שהיא מתכוונת לטוב, לגרטל יש נטייה להחמיר בעיות על ידי שימוש בכוח גס.
באחד הפרקים התהפנטה על ידי תולעת האוזן ביחד עם אוגר.
קווין גרנט-גומז - ילד בן 16 ואחיה הגדול של גרטל שמנסה לתמוך בגרטל ואוגר בהיותם גיבורי על.
אוגר - אוגר המחמד הסטואי של קווין וגרטל שמקבל כוחות על כמו גם יכולת דיבור, אבל בדרך כלל עושה זאת רק ברגעים של הקלה קומית.
באחד הפרקים התהפנט על ידי תולעת האוזן ביחד עם גרטל.
ויניפרד "פרד" גרנט - בת דודתם הקשוחה, הסרקסטית, הצינית והטכנית של קווין וגרטל, שמתפקדת כתמיכה הטכנית של הצוות.
דייב גרנט (מדובב על ידי מאט ג'ונס) - אביהם של קווין וגרטל המנהל מתחם דירות.
הוא מבוסס פיזית על יוצר הסדרה.
קרולינה גרנט-גומז - אמם האקסצנטרית אך החכמה של קווין וגרטל, שעובדת כאחות.
ורוניקה היל - כתבת חדשות בוטה, עצבנית שלעיתים קרובות שוזרת את סוגיותיה האישיות בסיפורים הנוכחיים.
נורדל- ילד חנון בכיתה של גרטל, שהוא בנו של פרופסור סימן קריאה אך אין לו עניין בנבל.
יש לו יריבות ידידותית עם גרטל, אך אינו מודע לזהות גיבורת העל שלה או לבשר הבקר שלה עם אביו.
ביילי קרטר - חברתה הטובה ביותר של גרטל וגם מעריצה של גיבורת העל גרטל, בעונה 1 פרק 19 היא מגלה שהן אותו הדבר.
רומן קרטר (מדובב על ידי מייקל-לאון וולי) - אביה של ביילי שעובד כמפיק משחקי וידאו.
אנתוני - חברו הבטוח ביותר של קווין.
הירומי - בחורה שעובדת בחנות קומיקס והיא גם מושא אהבתו של קווין לשעבר.
נאיה (מדובבת על ידי אבי אספיריטו) - המעודדת הראשית בבית הספר התיכון של קווין ופרד.
איסור פרסום כרוך בכך שהיא מעירה על התחפושות המצוירות של דמויות אחרות.
ההורסת ואגרוף מחטיף - זוג אחים נבלים אשר קיבלו את כוחם מהחייזרים אבל בניגוד לגרטל והאוגר שהחייזרים אמרו להם להשתמש בכוחות לטוב, החייזרים אמרו להם להשתמש בכוחם לרוע, עד היום לא ידוע למה.
בעונה 2 פרק 9 נראה שההורסת וקווין חולקים רגע אינטימי, ולאחר מכן נשלח טריילר שמראה שקווין ואנתוני מנסים להשיג את ליבה של ההורסת.
חייזרים בלתי נראים (מדובבים על ידי דן פובנמיר וג'ואנה האוסמן) - הישויות הבלתי נראות שרוכבות בעב"ם ומעניקות כוחות על לזרים אקראיים ופריטים כמו אוגר וגרטל.
הדיבוב העברי בוים על ידי רועי גבע, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא באולפני דאבי דאב.
בנוסף בדיבוב העברי השתתפו גם: רונה בקרמן, דור סרוגו, גלעד קלטר.
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקוריתתקופת שידור בישראל שידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון13012 באוגוסט 20229 בדצמבר 20234 בדצמבר 202229 בפברואר 202422014 בספטמבר 202413 באפריל 202529 בדצמבר 202421 בדצמבר 2025
הסדרה הופיעה בבכורה בערוץ דיסני ארצות הברית ב-12 באוגוסט 2022. חמשת הפרקים הראשונים של הסדרה נוספו לדיסני+ ב-17 באוגוסט, וכתוצאה מכך פרקים 3–5 הופצו לפני שידור הבכורה שלהם בטלוויזיה.
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאות2023פרסי אמי לתוכניות לילדים ולמשפחהסדרה מתאימה לגיל הרך, לילדים או לבני הנוער הצעיריםמלי פובנמיר בתור גרטלהישג אישי יוצא דופן לסדרת אנימציהקייל מנקי
גרטה קנדאורובה הייתה פיזיקאית סובייטית-רוסית.
היא הייתה מומחית בחקר מגנטיות.
גרטה קנדאורובה נולדה בשנת 1929 במוסקבה.
לאחר סיום בית ספר היא התחילה ללמוד באוניברסיטת אורל וסיימה אותה בשנת 1951. קנדאורובה נותרה באוניברסיטה, החלה ללמוד תואר שלישי וסיימה את הלימודים בשנת 1957. בשנת 1967 היא קודמה לדרגת פרופסור.
בשנת 1974 קנדאורובה סיימה עבודת פוסט דוקטורט בתחום חקר היסטרזיס.
החל משנת 1992 ועד לפרישה לגמלאות בשנת 2004 קנדאורובה הייתה מנהלת מעבדה לחקר מגנטיות.
עבודותיה התרכזו בחקר מגנטיות ונושאים סמוכים.
היא ביצעה ניסויים ונתנה הסבר תאורטי לתופעות שהתגלו.
בהדרכתה הוכנו 18 עבודות תואר שלישי.
במשך שנים העבירה קורסים בנושא והייתה שותפה לכתיבת ספר לימוד ב-2 כרכים.
פרסמה כ-300 מאמרים מדעיים ובבעלותה היו 9 פטנטים.
קנדאורובה נפטרה בשנת 2013 ביקטרינבורג לאחר מחלה קשה.
גרטה מוסהיים הייתה שחקנית גרמנייה ממוצא יהודי.
מוסהיים נולדה בברלין, אביה היה יהודי, אחותה הצעירה ממנה, לורה גם היא הייתה שחקנית.
גרטה הייתה חברה בדויטשס תיאטר וגם למדה בבית הספר לדרמה של מקס ריינהרדט לצד מרלן דיטריך.
החל מ-1924 שיחקה בסרטים אילמים רבים.
ב-1930 שיחקה בסרט "Cyanide" המבוסס על רומן מאת פרידריך וולף, בשנה זו גם גילמה את לוסי דרייפוס בסרט העוסק בפרשת דרייפוס, ב-1931 שיחקה בסרט "Yorck", סרט ביוגרפי על הגנרל הפרוסי לודוויג יורק פון וארטנבורג.
בשנת 1934, העתיקה את מגוריה ללונדון עקב עליית הנאציזם בגרמניה, ב-1935 הייתה בתפקיד הראשי בסרט הקומדיה הרומנטית הבריטי "Car of Dreams".
בשנת 1938 השתקעה בארצות הברית שם חיה עד מותה.
לאחר מלחמת העולם השנייה שהתה תכופות בגרמניה לצורכי עבודתה.
ב-1978 הופיעה בסרט "Moritz, Dear Moritz" שהוצג בפסטיבל ברלין.
גרטה שטרן (9 במאי 1904 - 24 בדצמבר 1999) הייתה צלמת גרמנייה-ארגנטינאית ממוצא יהודי..
שטרן ובעלה הוראסיו קופולה, סייעו למודרניזציה של האמנויות החזותיות בארגנטינה.
שטרן הציגה את התערוכה הראשונה של אמנות צילום מודרנית בבואנוס איירס, בשנת 1935.
שטרן נולדה ב-9 במאי 1904 בעיר אלברפלד, באימפריה הגרמנית לפרידה הוכברגאר ולואי שטרן.
בשנות ילדותה ביקרה לעיתים קרובות את משפחתה באנגליה ולמדה שם בבית ספר יסודי.
בין השנים 1923 ל-1925, למדה גרפיקה בבית הספר לאומנות שימושית בשטוטגרט, אך לאחר תקופה קצרה של עבודה בתחום, החלה לעסוק בצילום בהשראת עבודות של אדוארד וסטון ופול אוטרברידג'.
לצורך כך היא עברה לברלין ולקחה שיעורים פרטיים מוולטר פיטרהנס.
בשנת 1930 ייסדו שטרן ואלן רוזנברג אורבך את ringl+pit, סטודיו לצילום ועיצוב עטור פרסים שבסיסו בברלין, בו הם השתמשו בציוד שנרכש מוולטר פיטרהנס והתפרסמו בזכות עבודתם החדשנית בתחום הפרסום.
השם ringl+pit מגיע מכינויי ילדותם (Ringl עבור גרטה, Pit עבור אלן).
בין אפריל 1930 למרץ 1933, שטרן המשיכה את לימודיה אצל פיטרהנס בסדנת הצילום של הבאוהאוס בדסאו, שם פגשה את הצלם הארגנטינאי הורציו קופולה.
בשנת 1933 בעקבות עליית הנאצים לשלטון, היגרה עם אחיה לאנגליה, שם הקימה שטרן סטודיו חדש, שבו חידשה את שיתוף הפעולה שלה שם עם אורבך.
שטרן נסעה לראשונה לארגנטינה בחברת בעלה, הורסיו קופולה, בשנת 1935. הזוג הטרי הציג תערוכה בבואנוס איירס, שלפי המגזין סור, הייתה תערוכת הצילום המודרנית הראשונה בארגנטינה.
בשנת 1958 היא הפכה לאזרחית ארגנטינה.
בשנת 1948 החלה שטרן לעבוד עבור Idilio, מגזין נשים מאויר, שפנה במיוחד לנשים מהמעמד הבינוני-נמוך.
בסוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50, שטרן יצרה סדרת איורים בשם לוס סואניוס (Los Sueños - חלומות או חזיונות), עבור המדור "El psicoanálisis te ayudará" (הפסיכואנליזה תעזור לך).
במדור זה, הקוראות עודדו לשלוח למדור את חלומותיהם לניתוח על ידי ה"מומחים" כסיוע לקוראות למצוא "ידע עצמי ועזרה עצמית שיעזרו להם להצליח באהבה, במשפחה ובעבודה".
בכל שבוע נבחר חלום אחד, נותח לעומק על ידי המומחה, ריצ'רד רסט, ולאחר מכן אויר על ידי שטרן באמצעות פוטומונטאז'.
שטרן יצרה כ-150 פוטומונטאז'ים אלה, מתוכם רק 46 שרדו בתשלילים.
הפוטומונטאז'ים של שטרן הם פרשנויות סוריאליסטיות לחלומות הקוראות, שלעיתים קרובות חתרו תחת הערכים המסורתיים של המגזין על ידי הכנסת ביקורת פמיניסטית על התפקידים המגדריים בארגנטינה ואף על הפרויקט הפסיכואנליטי.
הסדרה הושוותה לעיתים קרובות לרישומי "סואניוס" של פרנסיסקו דה גויה.
שטרן לימדה צילום בין השנים 1959 ו-1985 באוניברסיטה (Universidad Nacional del Nordeste) בעיר רסיסטנסיה.
שטרן נפטרה ב-24 בדצמבר 1999 בבואנוס איירס בגיל 95.
עבודותיו של שטרן מוצגות באוספים הקבועים הבאים:
מרגרט ברטה "גרטל" ברלינגהוף (בראון; בגרמנית: Margarete Berta "Gretl" Berlinghoff; 31 באוגוסט 1915 – 10 באוקטובר 1987) הייתה אחת משתי אחיותיה של אווה בראון.
היא הייתה חברה בחוג החברתי הפנימי של בעלה, אדולף היטלר, בברגהוף.
היא הייתה גיסתו של היטלר בימיו האחרונים של הזוג, לפני שהתאבד עם אווה בראון בפיהררבונקר.
ב-3 ביוני 1944 נישאה גרטל בראון להרמן פגליין, גנרל בוואפן אס אס ואחד ממקורביו של היטלר גם כן.
פגליין נורה למוות והוצא להורג בלשכת קנצלר הרייך בעוון עריקה, בפקודתו של היטלר, יומיים בלבד לפני שהתאבד עם אשתו בפיהררבונקר.
למרות קשריה של גרטל למשטר הנאצי, היא הצליחה לשרוד את מלחמת העולם השנייה כמעט ללא פגע.
היא שינתה את שמה, נישאה בשנית וניהלה חיים שקטים עד מותה.
בראון הייתה הצעירה מבין שלוש בנותיהם של המורה פרידריך "פריץ" בראון והתופרת פרנציסקה "פאני" קרונברגר.
לאחר שנשרה מבית הספר התיכון בגיל 16, עבדה בחנות הצילום של היינריך הופמן, הצלם הרשמי של המפלגה הנאצית, שהעסיק גם את אחותה אווה.
היטלר סיפק לאחיות דירת שלושה חדרי שינה במינכן, באוגוסט 1935, ובשנה שלאחר מכן סיפק להן וילה ב.
אביהם לא התרצה מכך, שלח מכתב אישי להיטלר וביקש ממנו לראות את בנותיו שוב.
האחיות בראון היו צלמות נלהבות; בשנת 1943 החלה גרטל ללמוד בבית הספר לצילום של בוואריה.
גרטל בילתה זמן רב עם אווה בביתו הפרטי של היטלר, הברגהוף, והרבתה לעשן ולפלרטט עם יתר הדיירים.
לדברי מזכירתו של היטלר, טראודל יונגה, הוא הסביר לה באריכות מדוע הוא מתעב עישון, אך היא לא הסכימה לוותר על כך.
גרטל התאהבה בשלישו של היטלר מהאס אס, , אך הוא פוטר מתפקידו לפתע על ידי היטלר והוצב לפקד על יחידה בחזית המזרחית, בעקבות הערה סרבנית מצידו בפגישה בין השניים ב-1944.
ב-3 ביוני 1944 נישאה לגרופנפיהרר אס אס הרמן פגליין, שכיהן כקצין הקישור של הרייכספיהרר אס אס היינריך הימלר, במטה של היטלר.
היטלר, הימלר ומרטין בורמן שימשו עדים.
אחותה אווה דאגה לכל סידורי החתונה.
קבלת הפנים לבני הזוג בברגהוף והמסיבה בקן הנשרים נמשכו שלושה ימים.
הנישואים סיפקו להיטלר קשר רשמי לאווה והיוו סיבה להביא אותה לאירועים ציבוריים.
עם זאת, פגליין היה פלייבוי ידוע וניהל רומנים רבים מחוץ לנישואין.
שלושה ימים לאחר חתונתה של גרטל התרחשה הפלישה לנורמנדי.
הפעילות החברתית בברגהוף תמה למעשה ב-14 ביולי 1944, כאשר היטלר עזב אותה לצמיתות לטובת מטה הצבא שלו, ולא שב אליה עוד.
ב-19 בינואר 1945 הגיעו האחיות בראון ללשכת קנצלר הרייך בברלין, אך הן עזבו לברכטסגאדן ב-9 בפברואר.
אווה חזרה לשם מאוחר יותר לבדה.
ב-23 באפריל היא כתבה את מכתבה האחרון לגרטל וביקשה ממנה, בין היתר, להשמיד את כל מסמכיה, אך לשמור את התכתבויותיה האישיות או לקבורן.
אולם אף אחד מן המסמכים הללו לא אותר עד היום.
בזמן הזה הייתה גרטל בהיריון ועדיין שהה בברגהוף כאשר נעצר בעלה בגין עריקה, ב-28 באפריל 1945 בדירה בברלין, לאחר שנעלם מהפיהררבונקר.
בתחילה, מתוך התחשבות באווה, שקל היטלר להורות לפגליין להגן על ברלין.
עם זאת, לאחר שנודע לו על הצעתו של הימלר להיכנע לבעלות הברית המערביות, הורה היטלר לעצור את הימלר ולהוציא להורג את פגליין.
היטלר נישא לאווה בראון בשעות הבוקר המוקדמות של 29 באפריל.
אחר הצהריים של 30 באפריל התאבדו בני הזוג.
ב-5 במאי ילדה גרטל בת וקראה לה אווה ברברה, על שם אחותה.
אווה ברברה התאבדה בשנת 1971, לאחר שחברה נהרג בתאונת דרכים.
בראון נישאה לקורט ברלינגהוף ב-6 בפברואר 1954 במינכן.
גרטרוד מרגרט לוות'יאן בל , ארכאולוגית בריטית שהיה לה חלק מרכזי ביצירת מדינת עיראק.
במהלך חייה היא הייתה בין המובילים של המרד הערבי במלחמת העולם הראשונה לצד לורנס איש ערב.
בסיום המלחמה שרטטה בל את גבולות המנדט הבריטי על מסופוטמיה, כדי שיכללו את שלוש ה"וולאיות" שהפכו להיות עיראק.
בל שכנעה את וינסטון צ'רצ'יל למנות את פייסל הראשון, מלך סוריה המודח, למלך הראשון של עיראק בוועידת קהיר (1921).
עד מותה בשנת 1926 היא הייתה האישה החשובה ביותר בשירות הציבורי באימפריה הבריטית.
גרטרוד בל נולדה בוושינגטון הול במחוז דורהם שבאנגליה, למשפחה אמידה למדי.
כבר כילדה נחשבה מבריקה, ובגיל 16 החלה ללמוד באוניברסיטת אוקספורד, שם סיימה תואר ראשון בהצטיינות יתרה תוך שנתיים.
בתום לימודיה החלה לתור את העולם - לטפס על הרים בשווייץ, לעסוק בארכאולוגיה וללמוד שפות.
כאחת מהנוסעות הגדולות של אנגליה, בל פתחה את מדבריות ערב לעולם המערבי בתאוריה מלאי החיים והפרוזה הכתובה בבהירות יוצאת דופן.
היא בילתה שנים רבות בהכרת ראשי השבטים, האמירים והשייח'ים הערביים ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הייתה בעמדה טובה כדי לייעץ למשרד המלחמה הבריטי על המיקום והנטיות של הכוחות הערביים, אותם היה אפשר לעודד להצטרף לבריטים במלחמה נגד העות'מאנים.
בנקודה זו בחייה הפכה ליועצת של הקולונל ת.
לורנס, שנודע לאחר מכן כלורנס איש ערב.
היא גם תרמה למאמץ המלחמה הבריטי במצרים ומסופוטמיה, ושמשה כקצינת מודיעין מוכשרת במיוחד, עד כדי כך שעבודתה צוינה לשבח בפרלמנט האנגלי.
על שירותה המעולה היא זכתה באות האימפריה הבריטית.
היא הייתה הראשונה שצילמה בשנת 1909 ממצאים ארכולוגיים במערת חלמטה.
כיוון שהכירה את השטח, הייתה חלק מהמשלחת לוועידת פריז בשנת 1919, והתבקשה לשרטט את גבולות המדינה החדשה - עיראק.
אולם לאחר ועידת פריז, הממשל הבריטי התעלם מבל למעשה, כמו גם שאר העולם, מה שגרם לה לשקוע בדיכאון עמוק, בעיקר בשל העובדה שלורנס איש ערב זכה לכל תשומת הלב.
במהלך שנותיה האחרונות היא הקימה את המוזיאון הארכאולוגי של בגדאד והייתה המנהלת הראשונה שלו.
בל נפטרה ב-12 ביולי 1926 בבגדאד, לאחר שככל הנראה שמה קץ לחייה.
בשנת 2015 יצא הסרט "מלכת המדבר" (Queen of the Desert) על חייה של גרטרוד בל, בכיכובה של ניקול קידמן.
ב-2016 הופק סרט תעודי על גרטרוד בל בשם מכתבים מבגדאד , שבו הושמעו דבריה מפי השחקנית טילדה סווינטון.
גרטרוד קראוס הייתה מחלוצות המחול המודרני בארץ ישראל.
כלת פרס ישראל למחול לשנת תשכ"ח (1968).
קראוס נולדה בשנת 1901 בווינה שבאוסטריה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוריה היו לאופולד קראוס ואולגה לבית נויבאואר.
לגרטרוד היו עוד שני אחים ואחות.
היא למדה נגינה בפסנתר באקדמיה הממלכתית של וינה אך לאחר סיום לימודיה החליטה, שאהבתה האמיתית נתונה למחול.
היא נרשמה מחדש באקדמיה, הפעם למחלקת המחול המודרני של גרטרוד בודנוויזר, ממולידות המחול המודרני.
לאחר סיום הלימודים, הצטרפה ללהקת המחול של בודנויזר.
כעבור חודשים אחדים פתחה אולפן והחלה ליצור ולבצע בעצמה ריקודי סולו.
הרסיטל העצמאי הראשון שלה התקיים באולם גדול, ששכרה בעצמה.
ידידים הזהירו אותה מפני הסיכון שבכך, אך היא אמרה, "אם יהיה זה כישלון, לפחות יהיה זה כישלון מרהיב!"
בשנות ה-20 של המאה ה-20, נודע סגנון ריקודה של קראוס כמחול אקספרסיוניסטי, או מחול גרמני.
בשנת 1930 הזמין אותה אמרגן להופיע בארץ ישראל המנדטורית.
סיור ההופעות שלה נחל הצלחה רבה והיא הוזמנה לחזור בעונה הבאה.
ב-1933 ביצעה להקתה את יצירתה "העיר מחכה" (Die Stadt wartet), שהציגה את המטרופוליס המודרנית כמקום מרתק אך מסוכן.
המחול התבסס על סיפור קצר מאת מקסים גורקי.
בלילה שבו נבחר אדולף היטלר לקנצלר גרמניה, ביצעה להקתה של קראוס את המחול הזה על במה תחת כיפת השמיים בגן הבורגתיאטר בווינה.
ב-1933, כאשר הופיעה בפראג לפני הקונגרס הציוני, יצרו עמה קשר מנהיגי התא הקומוניסטי הצ'כי וניסו לגייס אותה למטרותיהם.
למחרת היום, פנתה גרטרוד קראוס למשרד של ארץ ישראל המנדטורית בפראג והגישה בקשת הגירה.
היא יצרה ולימדה באוסטריה ובגרמניה עד עלייתה לארץ ישראל בשנת 1935.
בתל אביב שכרה מרתף ובו ניהלה סטודיו.
היא הקימה להקת מחול מודרני, שהופיעה במסגרת האופרה הארצישראלית העממית בתל אביב.
בין תלמידותיה הידועות נמנו יפה ירקוני, אורנה פורת, ורה גולדמן, חנה ברגר וריקי גל.
בשנת 1949 זכתה במלגת לימודים לארצות הברית, ללמידת המגמות החדשניות (בהשפעת מרתה גרהם) במחול המודרני.
בשובה לישראל בשנת 1950–1951 ייסדה את תיאטרון המחול הישראלי והייתה למנהלת האמנותית שלו.
הלהקה נסגרה כעבור שנה עקב קשיי מימון.
קראוס פרשה מריקוד, אולם המשיכה ללמד מחול, ואף הפכה לכוריאוגרפית פורייה ונודעת.
בריקודיה התקרבה להוויה היהודית והישראלית והייתה ממקימי ריקודי העם בישראל, כמו כן הייתה ממקימי כנס מחולות העם בדליה שבעמק יזרעאל.
במקביל, המשיכה ביצירת מחול אקספרסיוניסטי, בו שאפה להביע באמצעות תנועותיה רוחניות שמעבר לגשמי ולגופני.
קראוס עסקה לא רק במחול - היא הייתה גם ציירת ופסלת, עיצבה עבודות בטכניקת הבטיק וחרטה תחריטים בדירתה הצנועה שברחוב פרוג בתל אביב ובמעונה בכפר האמנים עין הוד.
בשנת 1975 נערכה לה תערוכה בגלריית שרית בתל אביב.
בשנת 1968 זכתה בפרס ישראל בתחום המחול, כהוקרה על הישגיה האמנותיים.
קראוס העמידה דורות של תלמידי מחול, עד מותה בשנת 1977.
בערים ירושלים, תל אביב-יפו ובאר שבע נקראו רחובות על שמה.
כיום משמר את מורשתה מוסד "יד גרטרוד קראוס" בעין הוד.
גרטרוד בל עֶליוֹן הייתה ביוכימאית יהודייה אמריקאית, כלת פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה לשנת 1988, יחד עם ג'ורג' היצ'ינגס וסר ג'יימס וו.
נולדה בניו יורק למשפחת מהגרים יהודית.
אביה, רוברט עליון, מהגר יהודי מליטא, עבד כרופא שיניים בעיר.
אמה, ברטה (לבית כהן) הייתה מהגרת יהודייה מפולין.
בשנות המשבר הכלכלי הגדול (1929 ואילך) איבדה המשפחה את כל רכושה.
עליון סיימה בהצטיינות בית ספר תיכון בגיל 15, ובזכות ציוניה קיבלה מלגה ויכלה ללמוד בקולג'.
בשנת 1937 סיימה, שוב בהצטיינות, לימודי תואר ראשון בכימיה במכללה לבנות מכללת האנטר.
כל בקשותיה למלגה להמשך לימודים סורבו בשל מינה והיא החלה לעבוד לפרנסתה במשרות פשוטות שונות.
רק בשנת 1941, לאחר כארבע שנות עבודה, אגרה סכום כסף מספיק לתשלום שכר הלימוד לתואר שני, התקבלה ואכן סיימה עם MSc במדעים, באוניברסיטת ניו יורק, תוך כדי שפרנסה עצמה מעבודה כמורה בבית ספר תיכון.
עליון ניסתה להתקבל לתוכנית מחקר ללימודי דוקטורט, אולם לא הצליחה בשל אפליה מינית.
החלה לעבוד כעוזרת מעבדה ובמקביל המשיכה גם כמורה, בטרם התמנתה ב-1944 לעוזרתו של ג'ורג' ה' היצ'ינגס בחברת התרופות בורוז-ולקם (Burroughs-Wellcome; כיום חלק מחברת גלקסו-סמית'-קליין).
מאוחר יותר, כאשר הוצע לה להמשיך בלימודי דוקטורט בשעות הבוקר, דבר שהצריך ויתור על משרתה, החליטה להמשיך ולעבוד ולא לשוב ללימודים.
עליון מעולם לא השלימה לימודי דוקטורט, אולם קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד משלוש אוניברסיטאות בארצות הברית.
בשנות עבודתה לצידו של היצ'ינגס היא פיתחה מספר רב של תרופות חדשות, תוך שימוש בשיטות מחקר חדשניות, בהן תרופת האציקלוביר למחלת ההרפס סימפלקס.
גולת הכותרת של עבודתה הייתה בסיוע לפיתוח תרופת ה-AZT לאיידס.
עליון העדיפה שלא להשתמש בשיטות ניסוי וטעייה, אלא לנצל את ההבדלים הביוכימיים בין תאי אדם בריאים לבין גורמי מחלות כדי לפתח תרופות הפוגעות בגורם המחלה ללא נזק לתא הבריא.
נוסף לזכייתה בפרס נובל, ב-1968 זכתה במדליית גרוון-אולין ולאחר מכן גם בפרסים רבים נוספים.
בשנת 1990 הייתה לחברה ב ושנה לאחר מכן קיבלה את המדליה הלאומית למדעים.
באותה שנה גם הייתה לאישה הראשונה שהוכנסה להיכל התהילה הלאומי לממציאים של ארצות הברית.
עליון לא נישאה מעולם ולא היו לה ילדים.
ארוסה נפטר ממחלת לב לפני נישואיהם ולדבריה מצאה את מלוא סיפוקה במעבדת המחקר.
גרטרוד שטיין הייתה סופרת יהודייה-אמריקאית, שחיה רוב חייה בפריז ונמנתה עם מובילי המודרניזם בספרות ובאמנות.
שטיין נולדה באלגני שבפנסילבניה למשפחה יהודית אמידה ממוצא גרמני.
היא למדה במכללת רדקליף לאמנות בקיימברידג' שבמסצ'וסטס.
שם עודד אותה אחד ממוריה, הפסיכולוג ויליאם ג'יימס, לפתח את טכניקת הכתיבה האוטומטית של זרם התודעה, שבה עשתה שימוש כל חייה.
בכתיבה זו נעשה ניסיון לתת עדיפות לתת-מודע על פני המודע.
בעידודו של ג'יימס פנתה שטיין ללימודי רפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אך לא סיימה את לימודיה.
ב-1903 נסעה לפריז, עם אחיה ליאו שטיין, והשתקעה שם.
ב-1907 הכירה שטיין את אליס ב.
טוקלאס, והתגוררה עמה עד מותה.
החל משנות העשרים ניהלה גרטרוד שטיין בביתה סלון אמנות וספרות בעל מוניטין רב.
התארחו אצלה גדולי האמנים והסופרים של התקופה: פבלו פיקאסו, עזרא פאונד, אנרי מאטיס, ארנסט המינגוויי וסקוט פיצג'רלד.
בהדרגה הפכה שטיין למין גורו עבור חבורת האמנים אותם כינתה "הדור האבוד", כינוי שהפך למטבע לשון לתיאור דור הצעירים האמריקאים שחיו בזמן מלחמת העולם הראשונה ולאחריה.
בהשפעת רעיונותיו של הפילוסוף היהודי אוסטרי אוטו ויינינגר בספרו "מין ואופי" גיבשה שטיין לעצמה זהות מגדרית גברית, אך בכתביה נמצאו גם התייחסויות רבות להיותה אישה לסבית.
ב-1922 פרסמה את הסיפור "העלמה פר והעלמה סקין", ובו הופיעה ככל הנראה לראשונה בדפוס המילה "גיי" (gay) בהקשר הומוסקסואלי, אך נשמרה הדו-משמעות:
למרות זאת שטיין מעולם לא חשפה במוצהר את נטיותיה המיניות.
ב-1933 פרסמה שטיין את האוטוביוגרפיה שלה "האוטוביוגרפיה של אליס ב.
טוקלאס" כאילו דרך עיני אהובתה, המספרת כביכול על חייה לצד גרטרוד שטיין.
השתיים יצאו למסע הרצאות נרחב בארצות הברית שארך שנים אחדות, והתפרסמו ברחבי היבשת.
במאי 1934 הביעה דעתה במגזין "הניו-יורק טיימס" שאדולף היטלר ראוי לקבל פרס נובל לשלום: "אני אומרת שהיטלר צריך לקבל את פרס נובל לשלום, כי הוא מסיר את כל הגורמים לסכסוך ומאבק מגרמניה.
על ידי גירוש היהודים והגורמים הדמוקרטיים והשמאליים, הוא מגרש את כל מה שתורם לפעילות.
בנוסף לכך היא אף החתימה אישי ציבור על עצומה הקוראת להענקת הפרס להיטלר.
בשנת 1938 היא העירה על מוסוליני, היטלר, רוזוולט, סטלין וטרוצקי: "יש יותר מדי דמויות אב בזמן האחרון, ואין ספק לגבי זה, אבות הם מדכאים.".
ב-1940 היא שיבחה את המרשל פטן והשוותה אותו בגדולתו לג'ורג' וושינגטון.
במשך כל תקופת השואה, המשיכה להתגורר בפריז, כאשר אזרחותה האמריקאית ופרסומה הרב, מגנים עליה.
כתיבתה של שטיין ייחודית מאוד ומתאפיינת בקוביזם, במשחקי מילים, בחזרה על הדברים ובהומור.
אמירתה הנודעת ביותר "ורד הוא ורד הוא ורד הוא ורד" (Rose is a rose is a rose is a rose) הופיעה בשיר "אמילי הקדושה" שפרסמה ב-1922.
שטיין מתה מסרטן הקיבה בגיל 72. נקברה בפר לשז.
במהלך שנת 2011 הוצגה במוזיאון היהודי העכשווי בסן פרנסיסקו תערוכה המסכמת את חייה של שטיין ואת התפקיד המשמעותי שמילאה בעולם התרבותי והאמנותי של המאה ה-20.
טוקלאס, תרגום מרטין הררי, זמורה ביתן, 1986
שלוש נשים, תרגום טובה שגיא, אסטרולוג, 1995
פריז צרפת, תרגום עידית שורר, אחרית דבר ד"ר אורלי לובין, סדרת ושתי, רסלינג, 2005
שירה ודקדוק (שתי הרצאות), תרגום עמית בן עמי, סדרת דרש, דחק, 2021
גרטנייט השני או גרטנייט מק דומלך היה מלך הפיקטים, משנת 586 לערך ועד מותו.
על פי "דברי ימי טיגרנאך" מלך גרטנייט לאחר מותו של קודמו, ברידיי הראשון בשנת 581, ומלך עד שנת 597.
על פי "דברי ימי אלסטר" היה גרטנייט השני בנו של אידאן מק גאבראן (Áedán).
לאחר מותו של גרטנייט עלה לשלטון נכטאן השני.
גרטרוד הוא רומן מאת הרמן הסה, אשר ראה אור לראשונה בשנת 1910.
הרומן מעוצב כאסופת זכרונות של המלחין הנודע קוהן.
מסופר אודות ילדותו ושנות התבגרותו כשבמרכז העלילה יחסיו עם שני אמנים, גרטרוד אמת'ור וזמר האופרה היינריך מואוט.
קוהן נמשך לעלמה גרטרוד כבר במפגשם הראשון.
קוהן כותב אופרה שמפגישה בין גרטרוד לבין מואוט.
האהבה לא נושאת פרי, השניים לא מתאימים והנישואים לא עולים יפה.
אך בניגוד לאהבה שלא צלחה זוכה האופרה של קוהן להצלחה רבה.
הצלחה זו היא הבסיס להתפתחות מחודשת של הידידות בין קוהן לגרטרוד.
כמו ברבים מהרומנים של הסה, גם כאן ניכרת השפעתו של ניטשה ובעיקר של יצירתו "הולדת הטרגדיה".
מואוט מייצג את האלמנטים הדיוניסיים יצריים שבאומנות.
בניגוד אליו גרטרוד מייצגת את האלמנטים האפולוניים והמעודנים.
הצלחת האופרה של קוהן על רקע מערכת היחסים הקלוקלת בין מואוט וגרטרוד מרמזת על האפשרות לשלב את שני האלמנטים על מנת ליצור יצירת אמנות נשגבת.
עולם המוזיקה שמקבל במה מרכזית בספר הוא על פי הסה בעל סדר והרמוניה אליהם יש לשאוף באנדרלמוסיה של החיים.
גרטרוד הימלפרב הייתה היסטוריונית יהודייה-אמריקאית, נאו-קונסרבטיבית, פרופסור באוניברסיטת העיר ניו יורק, זוכת פרס "הרצאת ג'פרסון" לשנת 1991. התפרסמה במחקריה המקיפים על ההיסטוריה של הרעיונות בחברה הוויקטוריאנית ועל תמורות חברתיות ואינטלקטואליות.
הימלפרב נולדה בברוקלין, ניו יורק, ב-8 באוגוסט 1922, בת שנייה לברטה ומקס הימלפרב, מהגרים יהודים שהיגרו מרוסיה לארצות הברית לפני מלחמת העולם הראשונה.
בנעוריה הייתה טרוצקיסטית בדעותיה ואז גם הכירה את בעלה לימים, שהיה אז טרוצקיסט כמוה והֵימין כמוה עם השנים, אירווינג קריסטול.
היא נישאה לו ב-1942, אותה שנה בה סיימה תואר ראשון בברוקלין קולג'.
את עבודת הדוקטורט שלה על הלורד אקטון (אחת הדמויות הפרדוקסליות והמעניינות של אנגליה הוויקטוריאנית), היא הגישה באוניברסיטת שיקגו (1950), לא לפני שהספיקה ללמוד גם בסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק, ובאוניברסיטת קיימברידג' באנגליה שבה ביצעה את מרבית מחקרה.
באותו זמן בעלה, אירווינג קריסטול (לימים מראשי השמרנים החדשים בארצות הברית), שירת כחייל במלחמת העולם השנייה באירופה.
הימלפרב הייתה אם לשני ילדים, שאחד מהם, ביל קריסטול, הוא פרשן פוליטי (שמרן).
אחיה, מילטון הימלפרב, היה ראש מחלקת המחקר והמידע בוועד היהודי-אמריקני והוגה דעות נאו-שמרני.
בין השאר, ב-1991 היא קיבלה את הזכות לשאת בוושינגטון את הרצאת ג'פרסון (Jefferson Lecture in the Humanities), הנחשבת לאות הכבוד הגבוה ביותר שמעניק הממשל האמריקני עבור הישגים מחקריים במדעי הרוח.
ב-2004 זכתה ב־National Humanities Medal המוענקת על ידי נשיא ארצות הברית.
הימלפרב נודעה במיוחד בהגנה ובהחיאה של רעיון "הערכים הוויקטוריאניים", וכן בפרסומיה בנושאי העוני והיחס החברתי והאינטלקטואלי לעניים, למקופחים ולמודרים בחברה, בין המאות ה-18 וה-20, בעיקר באנגליה, אך גם בצרפת ובארצות הברית.
היא הייתה חברה במועצת-המחקר של ספריית הקונגרס האמריקאי; של האקדמיה הבריטית, ושל האקדמיה האמריקאית למדעים ולאומנויות ועוד ארגונים ומוסדות אמריקאים חשובים.
אחד מקוראיה המסורים של הימלפרב היה גורדון בראון, לשעבר ראש ממשלת בריטניה מטעם הלייבור, אשר נוהג לצטטה תכופות בנאומיו ולהמליץ על ספריה.
גישתה ההיסטורית הכללית של הימלפרב הייתה שמרנית, או מה שמכונה "נאו-קונסרבטיבית", ואנטי-מרקסיסטית.
עם זאת, כהוגה עצמאית, קשה היה לקטלג את עמדותיה באופן נחרץ – לדוגמה, למרות אהדתה לגישות שמרניות במאה ה-19, כמו זו של אדמונד בורק, הרי שביקורתה ההיסטורית על מחירי הקפיטליזם, דמתה יותר לגישות סוציאליסטיות.
כמו כן, בשני מאמרים שונים, מתקופות שונות, הציגה עמדות כמעט הפוכות ביחס לאדמונד בורק, דבר המעיד על השינויים שחלו בדעותיה – משמרנות לסוג של סוציאל-דמוקרטיות.
בספרה The Idea of Poverty: England in the Early Industrial Age, שהתפרסם ב-1984, תיארה הימלפרב את השינויים שחלו בחברה הבריטית בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, אגב התייחסות לממדים הכלכליים, הפוליטיים והחברתיים; ותיארה את המובן שהיה באותה תקופה למושגים כמו "עוני" או "העניים".
כמו כן ניתחה הימלפרב את יחסם של אנשי התקופה לעוני כבעיה וכמציאות נתונה, ואת האמצעים שננקטו להתעלמות מסבלם של קורבנות המהפכה התעשייתית או להקלתו.
למעשה, טענה הימלפרב, באותה תקופה נוצרה "בעיית העוני" כבעיה חברתית, כאשר התרחש המעבר מן היחס אל העניים כסוג של נתון, גזרת גורל, חוק טבעי או עונש – אל עבר התבוננות אל העוני כתופעה חברתית הדורשת התייחסות, משום שהיא לא מוסרית ומאיימת על כלל מרקמי החברה.
בספר Poverty and Compassion: The Moral Imagination of the Late Victorians (1991) טענה הימלפרב כי חייהם של העניים באנגליה הוויקטוריאנית, בהשוואה לחיי האנגלי הממוצע באותה תקופה, לא היו כה נוראים כפי שהדבר נתפס על ידינו .
כמו כן, טענה הימלפרב, היו חייהם טובים באופן יחסי מאלו של עניי ארצות אחרות באירופה.
דווקא הגישה הוויקטוריאנית שהצטיינה בריאליזם רב, הצליחה להביא להטבה במצב העוני ולהוביל לנקיטת עמדה של אחריות מוסרית כלפי העניים.
כהוגה שמרנית הציגה הימלפרב בספריה ובמאמריה ביקורת כנגד פמיניזם רדיקלי ואפליה מתקנת באוניברסיטאות; וכהוגה חדשנית, טענה בזכות אחריות המדינה על חלשיה, וכנגד התפיסות הפוסט-מודרניסטיות שמנסות להחליש את המוסר החברתי.
הימלפרב נפטרה ב-30 בדצמבר 2019.
משפט ההיסטוריה, תרגום צור ארליך, בהוצאת שלם, 2017.
ד"ר עשהאל אבלמן (ראש החוג להיסטוריה במכללת הרצוג), שערך את קובץ המאמרים של הימלפרב בעברית "משפט ההיסטוריה", סיכם את אופי יצירותיה של הימלפרב:
גרטרוד בינג הייתה היסטוריונית של האמנות ופילוסופית יהודייה גרמנייה.
בינג הייתה נולדה בהמבורג לסוחר יהודי.
ב-1912 סיימה את לימודי ההוראה ועד 1915 הייתה מורה בבית ספר יסודי.
בינג למדה פילוסופיה, פסיכולוגיה וגרמניסטיקה באוניברסיטת מינכן עד 1916 ואחרי כן פילולוגיה וגרמניסטיקה באוניברסיטת המבורג.
לאחר שסיימה את עבודת הדוקטור שלה ב- 1921 אצל ארנסט קסירר החלה ב-1922 לעבוד אצל אבי ורבורג; תחילה כספרנית בהדרכתו של פריץ זקסל ומ-1924 כעוזרתו האישית של ורבורג.
לאחר מותו ערכה את כתביו ב-1932. בינג עזרה להציל את ספריית ורבורג מהנאצים בהעברתה ללונדון.
בלונדון היא עזרה למהגרים אחרים.
היא כיהנה כמנהלת מכון ורבורג אחרי זקסל והנרי פרנקפורט מ-1955. ב-1959 פרשה לגמלאות.
בינג עבדה במשך שנים רבות על כתיבת ביוגרפיה של ורבורג אך היא לא סיימה אותה בשל מצבה הבריאותי.
גרטרוד בינג הלכה לעולמה ב-1964 בלונדון.
גרטרוד ממראניה או גרטרוד מאנדכס-מראניה הייתה נסיכה ממוצא גרמני בווארי, אשתו הראשונה של מלך הונגריה, אנדראש השני ומכאן גם מלכה רעיה של הונגריה החל משנת 1205 עד שנרצחה בשנת 1213. בהיעדר בעלה מהונגריה בימי מסעות הצלב, הייתה העוצרת של הממלכה.
גרטרוד נולדה כילדה שביעית מבין 9 ילדיהם (חמש בנות וארבעה בנים) של הרוזן הבווארי ברטולד הרביעי מדיסן, רוזן אנדכס ודוכס מראניה, ושל אשתו אגנס מרוכליץ.
אביה הרוזן ברטולד הועלה לתואר דוכס מראניה על ידי הקיסר פרידריך ברברוסה.
מראניה הייתה יחידה פוליטית בשולי האימפריה הרומית הקדושה ונמצאה בצפון דלמטיה.
אמה של גרטרוד, אגנס מרוכליץ, הייתה בת לבית וטין הסקסוני.
אחותה הגדולה, אגנס ממראניה, אישה ידועה ביופיה, נישאה למלך צרפת, פיליפ השני.
אחותה הצעירה הייתה הדוויג הקדושה משלזיה, אשתו של הדוכס הנריק הראשון המזוקן משושלת פיאסט, לימים דוכס גדול של פולין.
האח, אוטו, ירש את כתר אביו כדוכס מראניה.
מצד האם גרטרוד הייתה מיוחסת לבתי קיסרים גרמנים.
אמה, אגנס מווטין הייתה נכדתו של המרקגרף קונרד ממייסן ונינתו של הדוכס פרידריך הראשון משוואביה ושל אשתו, אגנס מגרמניה, שהיא עצמה הייתה בתו של הקיסר היינריך הרביעי ושל ברתה מסבויה.
סביה מצד האב היו הרוזן ברטולד השלישי מאנדכס, מרקגרף איסטריה ואשתו הדוויג מבית ויטלסבאך בשיירן, שהייתה צאצאית של בלה הראשון, מלך הונגריה באמצעות בתו, סופיה מהונגריה.
הוריה ייעדו את בנותיהם לנישואים פוליטיים חשובים על מנת לבסס בריתות לטובת הדוכסות.
גרטרוד נישאה לפני שנת 1203 עם הנסיך אנדראש השני מבית ארפד, בנו הצעיר של המלך המנוח של הונגריה, בלה השלישי.
הסכסוך עם הגיס, מלך הונגריה
הנסיך אנדראש היה צד בסכסוך ירושה על כס המלכות הגרמני, הצטרף למחנה חמיו בתמיכה בפיליפ משוואביה, בניגוד לאחיו, המלך אימרה של הונגריה, שתמך באוטו הרביעי.
לגרטרוד הייתה השפעה פוליטית רבה על בעלה.
ייתכן שהיא גרמה לו למרוד באחיו.
כשהמלך אימרה הבין כי צבאו של אנדראש גדול מהכוחות שעמדו לרשותו, יצא ללא חימוש, כשרק כתרו ושרביטו בידו והתייצב במחנה של אחיו על יד ואראשד.
משראה זאת, אנדראש נכנע מרצון בפני המלך.
אימרה ציווה לעצרו, אך זמן קצר לאחר מכן אנדארש נמלט.
המלך אימרה שילח את גרטרוד לבית אביה בבוואריה.
הגורל היטיב איתה כשאחרי מות המלך אימרה בשנת 1204, נדרש בעלה אנדראש להיות עוצר הממלכה לצד המלך החדש, אחיינו הקטין לסלו השלישי.
אנדראש הבטיח לאימרה המנוח לדאוג לילד עד שיגיע לבגרות ולנהל עד אז את הממלכה.
עם זאת הכביד אנדראש על חייהם של לסלו השלישי ושל אמו האלמנה עד שהם נאלצו להימלט לגלות וינה.
כעבור שנה הילד נפטר בווינה באופן פתאומי.
בעקבות זאת עלה אנדראש השני על כס מלכי הונגריה.
בעת מלחמותיו הרבות של בעלה, נשארה גרטרוד מושלת יחידה של הונגריה בתור "עוצרת" ולפי עדות הכרוניקן דיטריך מאפולדה, ניהלה את העניינים "כמו גבר".
היא הקיפה עצמה בקרובי משפחה ואנשי חצר גרמנים נוספים וחילקה להם נכסים והטבות רבים.
בשנת 1207 אחיה, ברטולד, התמנה כארכיבישוף של קאלוצ'ה וקיבל למרות גילו הצעיר ופגמים בהשכלתו את אישור האפיפיור.
התנהגותו הבזויה גרמה לקיצוץ בסמכויותיו.
ב-1209 שכנעה המלכה את בעלה למנות אותו גם לבאן של סלאבוניה ובשנת 1212 לשליט (וויבוד) של טרנסילבניה ולרוזן מחוז באץ'-בודרוג .
ב-1208 נמלטו להונגריה שני אחים נוספים של המלכה, אקברט, בישוף של במברג, והיינריך, המרקגרף מאיסטריה, שהואשמו בארצם בקשר וברציחתו של המלך הגרמני פיליפ משוואביה.
אדולף, המורה של המלכה זכה מידיה למינוי כראש המכללה בסנט מרטין בחבל ציפס (בהונגרית - ספש).
גם אחותו של אדולף זכתה כאשת אמונים של המלכה למעמד משמעותי בחצר.
העדפתה של המלכה גרטרוד את קרוביה "בני מראניה", ואת שאר האצילים הזרים, (ביניהם הפלטינים צ'פאן ופוט ממשפחת גויר (ג'ייר)) ונישול הממלכה מנכסיה לטובת מקורביה, גרמו להתמרמרות רבה נגדה בקרב העם ההונגרי.
אמנם חלוקת חלקים גדולים מנכסי בית המלכות הייתה בכלל מדיניות של בעלה אנדראש השני, במסגרת מה שהוא קרא "ההסדרים החדשים" (nove institutiones) ו"החלוקה הכללית" (generalis distributio) בהם ראה המלך אמצעי לקנות את האצילים לטובת מסעותיו הצבאיים.
עוד אירוע שקומם רבים היה בשנת 1211 טקס אירוסי הבת של גרטרוד, אליזבת, בת ה-4, לרוזן מתורינגיה, הרמן.
הטקס התנהל בפאר שנחשב מנקר עיניים.
במהלכו נמסרה הנסיכה הקטנה למשלחת הגרמנית, כשהיא שכובה על ספת כסף.
בעוד המלך אנדראש נלחם בגליציה, בשנת 1209 החליטו אצילים הונגרים להיפטר מהמלכה הגרמניה.
אולם הקשר הראשון נחשף וסוכל.
בשנת 1213 יצא שוב המלך אנדראש למסע צבאי נוסף בגליציה.
בהיעדרו הוא העביר את רסני השלטון לאשתו ולארכיבישוף ברטולד, מהלך שעורר את זעמם של הארכיבישוף-פרימאט יאנוש (יאנוש ממראניה -הוא עצמו ממוצא גרמני) ושל האצולה ההונגרית ובראשה הפלטין בנקה (בנדיקט) בור ממשפחת באר-קאלאן, שנודע במסורת ההונגרית בתור "הבאן באנק".
סיפורים מאוחרים יותר האשימו את אחי המלכה, ברטולד, כי אנס בעידוד המלכה את אשתו הנאמנה של הפלטין בנקה או אולי של האישפאן פטר מביהאר.
ההאשמה הזאת, שנפוצה מאוחר יותר, נחשדת כמפוברקת מפני שדומה להאשמה דומה מאוד שהוטחה 150 שנה לאחר מכן באליזבטה לוקייטק, אשתו של לאיוש הגדול.
בעקבות החוקר יאנוש באק אפשר לשים לב כי בשני המקרים מדובר בנשים זרות, בעלות מעמד משפיע בממלכה, ושהפכו ליעד להתנקשות וששמם הטוב נמצא מוכתם במידה רבה בדברי הימים.
ברצח ב-28 בספטמבר 1213 בוצע אחרי אישורו של הפרימאט יאנוש שהתנסח במכתבו בכפל לשון בעזרת העדרם של סימני פיסוק
בידיעת בנקה בור, נכנסו פטר-האישפאן מביהאר, שהיה חתנו של בנקה, ואציל בשם שימון קצ'יץ', למאהל שבו שהתה המלכה גרטרוד בהרי פיליש, ביום של ציד שארגנה יחד עם אחיה ועם אורח, הדוכס לאופולד השישי מאוסטריה.
הקושרים נעצו סכין בידיה ורצחו אותה לעיני שלושה מילדיה - בלה, אנדראש ומריה.
גופתה של גרטרוד בותרה לחתיכות ואצילים גרמנים אחרים מחצרה נהרגו גם כן.
לעומת זאת הדוכס לאופולד ואחיה ברטולד הצליחו להימלט.
ברטולד לקח איתו סכום של 7,000 מארקים שמאוחר יותר אולץ להחזיר בלחץ האפיפיור.
הוא התמנה בהמשך לפטריארך של אקוויליאה באיטליה.
בשובו מגליציה האשים המלך אנדראש ללא בסיס במעשה הרצח את האיכרים וארגן מעשי טבח ברחבי הממלכה.
מבין הקושרים האמיתיים רק האישפאן פטר מביהאר הוצא להורג על ידי שיפוד על מוט על ידי אנשי המלכה, בעוד השאר, כולל בנקה, לא נענשו.
רק בנה של גרטרוד, המלך בלה הרביעי, הענישם אחרי שעלה לשלטון.
כל רכושו של שימון קצ'יש הופקע, בעוד שהפלטין בנקה איבד רק את משרתו.
אחרי מות המלכה הוחזרו כל האחוזות רחבות הידיים שהיא חילקה למקורביה.
לדברי דיטריך מאפולדה, הן היוו כשליש משטחי הונגריה כולה,
המלך האלמן אנדראש השני נשא בהמשך לאישה את יולנדה מקורטנה.
מקום קבורתה ואתרים אחרים הקשורים לזכרה
המלכה גרטרוד הובאה לקבורה במנזר המלכותי (ה"אבאציה") של הנזירים הציסטרציאנים בפיליש.
קברה של גרטרוד ממראניה, עוצב בסגנון גותי צרפתי.
הקבר נשדד ונחרב בימי הכיבוש העות'מאני בהונגריה.
הוא נחפר בשנים 1967–1980 על ידי קבוצת חוקרים שאישרו כי אכן מדובר במקום קבורתה.
בכנסייה בעיר ורוצלב (אז ברסלאו) שמור גביע זהב שיוצר, לפי משאלת המלכה, על ידי התכת כתר שהיא חבשה בחגים.
בהונגריה הקימה המלכה מנזר של הנזירים הפרמונסטרטנזים.
בפריולי נמצא ספר תהילים מאויר שנכתב לפי הזמנתה - „Codex Gertrudianus".
לאנדארש השני ולגרטרוד ממראניה נולדו חמישה ילדים משותפים:
אנה מריה מהונגריה (בערך 1204 - 1237), נישאה לצאר של בולגריה איוון אסן השני.
אליזבט הקדושה מהונגריה (1207 - 10 בנובמבר 1231), אשתו של הלנדגרף לודוויג הרביעי מתורינגיה.
-2013 - לרגל מלאת 800 שנים למות המלכה גרטרוד אורגנה תערוכה במוזיאון פרנצי בסנטאנדרה.
הדרמה הלאומית "באנק באן" מאת יוז'ף קטונה (1815), בגרסתה הסופית ב-1819 -
גרטרוד ממראניה היא גבורה ראשית במחזה של יוז'ף קטונה "באנק באן" מספרים בהם שהפלטין הבאן באנק יצא יחד עם מלכו אנדראש השני למלחמה.
בזמן הזה אשתו הצעירה של באנק נותרה בבית.
אחיה של גרטרוד התאהב בה אך היא דחתה את חיזוריו.
לעומת זאת המלכה גרטרוד עודדה את אחיה וזה כפה את עצמו על האישה ואנס אותה.
כשהבאן באנק שמע זאת התמלא זעם ונשבע לנקום את כבודו ואת כבוד אשתו.
בראש קבוצת אצילים רצח את המלכה גרטרוד.
גרטרוד ממראניה מוצגת במחזה כמלכה "זרה", האשמה בניצול העם ההונגרי.
האופרה "באנק באן" מאת פרנץ ארקל עם לברית מאת בני אגרשי, לפי המחזה של קטונה -1861
המחזה "משרת נאמן של אדונו" מאת פרנץ גרילפרצר, 1826 הוצגה ב-1828 - קיבל גם כן השראה מסיפור הקשר נגד גרטרוד
מור יוקאי - ב"היסטוריה של העם ההונגרי באיורים ספרותיים" (1854)
הסרט האילם "באנק באן" בבימוי מייקל קורטיז (1914)
גרטרוד שולץ-קלינק , הייתה מנהיגת ליגת הנשים הנאציונלית-סוציאליסטית (אגף הנשים במפלגה הנאצית) ומנהלת כל ארגוני הנשים בגרמניה בתקופת הרייך השלישי.
נולדה כגרטרוד אמה טרויש ב-9 בפברואר 1902 באדלסהיים שבמחוז באדן שבדרום גרמניה כבתו של פקיד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עזבה את הגמנסיה בבאדן בה למדה, כדי "להקדיש עצמה כל כולה למאמץ המלחמתי", כפי שהצהירה מאוחר יותר.
ב-1920 נישאה לאויגן קלינק וב-1 במרץ 1930 הצטרפה יחד עם בעלה למפלגה הנאצית שם הייתה פעילה מהרגע הראשון בגיוס נשים לתנועה.
באותה שנה מת בעלה מהתקף לב בעת הפגנה של המפלגה, והותיר אותה עם ארבעה ילדים (בן נוסף מת בצעירותו).
לאחר מות בעלה הגבירה את פעילותה והתמנתה למנהלת ליגת הנשים הנאציונלית-סוציאליסטית בפברואר 1934.
ב-1932 נישאה מחדש לרופא גינתר שולץ.
וב-1933 מונתה לתפקיד "יועצת לארגוני נשים" במשרד הפנים המחוזי.
היא ניצלה את תפקידה לביטול כל ארגוני הנשים המתחרים כדי לצבור כוח עד שב-1 בינואר 1934 מונתה ל"מנהלת שירות העבודה לנשים" ומנובמבר 34' נשאה את התואר "מנהיגת הנשים של הרייך".
במסגרת תפקידיה פעלה למען הנחלת "הערכים הגרמניים" של המפלגה בנוגע לתפקיד האישה בחברה.
בין השאר הקימה מוסד בשם "שנת משק הבית"- שנה שחייבה את כל בוגרות בתי הספר, ומטרתו העיקרית הייתה להניע נשים גרמניות לנטוש את העולם האקדמי- מקצועי, לטובת חיי משפחה.
במקרים חריגים ניסתה שולץ-קלינק לפעול למען נשים שרצו לפתח קריירה, אך לרוב ללא הצלחה.
אמנם תפקידה-שלה, עמד בניגוד לאידאולוגיה הנאצית לה הטיפה, אך ראשי המפלגה דאגו להשאיר אותה בתפקיד מנהלי- ייצוגי ולא הנהגתי.
בשנת 1936, עם העברתם של ארגוני הנשים לסמכותו של "שירות העבודה של הרייך" פחתה חשיבותה הממשית וההנהגה הנאצית השתמשה בה רק לצרכים ייצוגיים- בעיקר מחוץ לגרמניה.
היטלר עצמו העיד על כך באומרו: "ארבע נשים ייצוגיות היו לי: גברת טרוסט (אלמנתו של פאול טרוסט), גברת ואגנר (כלתו של ריכרד וגנר), לני ריפנשטאהל וגברת שולץ-קלינק".
ב-1937 התגרשה מבעלה השני שלא היה מרוצה מתפקידיה הציבוריים הרבים.
ב-1940 נישאה בשלישית, לקצין האס אס אוגוסט הייסמאייר שהביא עמו שישה ילדים מנישואיו הקודמים.
במהלך המלחמה, חזרה בה מדעותיה לגבי תפקידי האישה ותמכה בהעסקת נשים בתעשיית החימוש, דבר שהיטלר התנגד אליו בתוקף, אך כאמור, לדעותיה בשלב זה לא הייתה השפעה ממשית.
רק בינואר 1943, הסכים היטלר לכך, עקב הפצרותיו של שר החימוש אלברט שפר.
לאחר שיצאה ההוראה על חיוב נשים בגילאי 17–45 לעבודה בתעשייה, בירכה על כך שולץ-קלינק:.
לאחר המלחמה, נעצרה גרטרוד על ידי הסובייטים והוחזקה במחנה מעצר, משם היא הצליחה להימלט כעבור מספר שבועות.
בעזרת ידידתה, פאולינה, נסיכת וירטמברג היא ובעלה השיגו מסמכים מזויפים ועברו לגור בכפר בבנהאוזן (Bebenhausen) במערב גרמניה.
הם הצליחו לחיות בזהות בדויה, כבעלי מאפיה עד פברואר 1948. עקב הלשנה, נעצרו בני הזוג וגרטרוד נידונה ל-18 חודשי מאסר באשמת זיוף מסמכים.
לקראת סוף מאסרה, עקב לחץ ציבורי, נוספו לה עוד 30 חודשי מאסר ושחרורה עוכב עד שנת 1953. לאחר ששוחררה, נאסר עליה לעסוק בהוראה, עיתונאות ופוליטיקה למשך 10 שנים נוספות, אך אושרה לה פנסיה כעובדת מדינה לשעבר.
בהמשך, המשיכה להביע את דעותיה בשבח הנאציזם ואף כתבה ספר בשם "האישה ברייך השלישי", שיצא לאור בשנת 1978 ובו מבחר נאומים, מאמרים והתבטאויות מתקופת הזוהר שלה וכן דברי סנגוריה על הרייך השלישי ודברי הערצה להיטלר.
גרטרוד שולץ קלינק המשיכה להתגורר בכפר בבנהאוזן עד למותה בשנת 1999.
גרטנר היא חברה אמריקאית העוסקת במחקר ובייעוץ בטכנולוגיית המידע שנוסדה על ידי הישראלי-אמריקאי גדעון גרטנר.
מטה החברה נמצא בסטמפורד בקונטיקט.
עד שנת 2001 נקראה החברה Gartner Group.
גרטנר מספקת מידע וניתוחים המיועדים למנהלי מערכות מידע ומומחי מערכות מידע ושירותי ייעוץ ממוקדים.
בנוסף לכך עורכת החברה כנסים בהם מרצים אנליסטים של החברה על נושאים בתחום התמחותם.
המידע שהחברה מספקת כולל: מגמות בתחומים שונים של מחשוב ומערכות מידע, הערכת מוצרי תוכנה, חומרה ותקשורת והשוואתם למוצרים מתחרים.
לקוחות החברה הם ארגונים ממגזרים שונים, כגון: המגזר הציבורי, טלקום, בנקאות, ביטוח, בריאות, תעשייה, חברות טכנולוגיה וקרנות הון סיכון.
בחברה מועסקים כ-5,300 עובדים מהם 1,280 במחקר ופיתוח.
גרטנר היא החברה הגדולה ביותר בעולם בתחומה.
יש לה סניפים בארצות שונות, כולל בישראל.
החברה הוקמה ב-1979 על ידי גדעון גרטנר, שנולד בישראל וגדל בניו יורק.
בתחילת דרכה הייתה חברה פרטית.
Gartner Group הונפקה בבורסה בשנת 1980. גדעון גרטנר היה מנכ"ל ויו"ר החברה עד אפריל 1981. אחרי כן נרכשה על ידי החברה הלונדונית Saatchi & Saatchi, העוסקת בפרסום.
בשנת 1990 נרכשה על ידי כמה מבכירי החברה בסיוע מימון של Bain Capital ושל דן אנד ברדסטריט.
במשך השנים רכשה גרטנר חברות אחרות מהתחום.
בין השאר רכשה את החברות הבאות:
חברת הבת Dataquest עוסקת במחקרי שוק כמותיים.
בחלק מהמקרים מתייחסת למוצרים נפוצים פחות או יצרני תוכנה או חומרה בעלי פלח שוק קטן יחסית.
Meta Group שנרכשה בשנת 2005. Meta Group הייתה אחד השחקנים הגדולים בשוק וכיסתה מגוון רחב של תחומים ואף הייתה לה נציגות בישראל.
AMR Research שהתמחתה במחקרי שוק בתחום של תקשורת נתונים ונרכשה בשנת 2010
גם Burton Group שהתמחתה בתחומים כמו ארכיטקטורה מוכוונת שירותים נרכשה בשנת 2010
בשנת 2004 החליף Eugene (Gene) Hall את מיכאל פליישר בתפקיד מנכ"ל החברה בו הוא מכהן עד היום.
בניהולו של Hall גדלה החברה באופן עקבי.
בנוסף למרכז העולמי בקונטיקט, לחברה מרכזים אזוריים: מרכז לאזור אסיה-פסיפיק הממוקם בסידני שבאוסטרליה, מרכז יפן הממוקם בטוקיו, מרכז אירופה הממוקם בבריטניה ומרכז אמריקה הלטינית בסן פאולו שבברזיל.
במדינות נוספות קיימים סניפים מקומיים של החברה.
כתיבת דוחות מחקר במגוון רחב של נושאים בטכנולוגיית המידע.
הדוחות מסבירים ומנתחים טכנולוגיות, מגמות וכיוונים עתידיים.
החברה מדרגת מוצרי תוכנה, חומרה ותקשורת באמצעות מתודולוגיה שיצרה.
הדוחות נכתבים על ידי אנליסטים של החברה.
ארגונים המשלמים דמי מנוי מקבלים את הדוחות.
מענה לשאילתות ספציפיות של לקוחות.
המענה מתבסס על דוחות מחקר ונעשה בכתב ו/או בשיחות בעל פה.
המענה לשאלות ניתן על ידי אנליסטים של החברה.
הייעוץ ניתן על ידי יועצי החברה.
היועצים נעזרים בדוחות מחקר ויכולים להיעזר באנליסטים.
ייעוץ הוא ספציפי ללקוח והוא בהיקף רחב בהרבה, מאשר מענה לשאילתה של לקוח.
הכנסים עשויים להיות כנסים שנתיים בהם מציג מספר גדול של אנליסטים את המגמות והכיוונים בתחומי המחקר שלהם או כנסים בהיקף מצומצם העוסקים בתפיסה או טכנולוגיה מסוימת, כגון: אבטחת מידע, תקשורת, ארכיטקטורה מוכוונת שירותים וכיוצא בזה.
בשנת 1995 החברה פיתחה מושג הייפ סייקל.
גרטנר יוצגה בישראל במשך 25 שנים על ידי חברת קומסט בבעלותו ובניהולו של ברוך גינדין.
בחלק מהתקופה ניהלה קומסט גם את פעילות חברת גרטנר ביוון ובטורקיה.
פעילות החברה בישראל בשנים אלה, כללה מכירת מחקרים, ייעוץ וכנסים מקצועיים.
ב-22 בנובמבר 2011, הודיעה החברה על הקמת סניף בישראל.
למנכ"לית החברה מונתה שלומית הרט, שעבדה בחברת קומסט בתפקיד ניהולי בכיר במשך עשר שנים.
פתיחת הסניף הישראלי נעשתה במסגרת הערכות אסטרטגית של החברה.
אחד הגורמים לפתיחת סניף בישראל הוא מספרן הרב של חברות ההזנק בישראל.
בעלת שתי מדליות זהב מהמכביה השלישית (1950).
גרטרוד קורנפלד בתה של מרי קורנפלד, אף היא הייתה אלופת ארץ-ישראל בטניס (1938 ו-1939) זכתה לראשונה באליפות ארץ ישראל בשנת 1940 לאחר שניצחה את אמה וירשה אותה כטניסאית הראשונה של ישראל.
בשנת 1944 היא שרתה בחיל התעופה ולכן, לא השתתפה באליפות ארץ ישראל.
אך באותה העת, היא השתתפה בתחרויות במצרים וזכתה באליפות באלכסנדריה ובתחרויות של צבא המזרח התיכון שנערכו בקהיר.
בשנת 1947 השתתפה גרטרוד בתחרויות באירופה ובין היתר גם באליפות וימבלדון.
בסיבוב הראשון היא ניצחה את דניס פריטצ'הרד מבריטניה בשתי מערכות (4-6, 2-6) ובסיבוב השני היא הפסידה לג'וי גאנון מבריטניה בשתי מערכות (6-3, 6-3).
אותה שנה היא זכתה באליפות לוצרן שבשווייץ.
בשנת 1949 היא נסעה שוב לתחרויות באירופה.
היא השתתפה באליפות צרפת הפתוחה וזכתה בטורניר בבורדו שבצרפת.
בשנת 1950 השתתפה גרטרוד באליפות וימבלדון.
היא העפילה לסיבוב השני ללא משחק והפסידה בו בשלוש מערכות ללוצ'יה מנפרדי מאיטליה (6-2, 4-6, 6-3).
גרטרוד קולמאר הייתה משוררת יהודייה-גרמנייה שנספתה בשואה.
גרטרוד קולמאר נולדה בשם גרטרוד קתה חודציזנר (Gertrud Käthe Chodziesner) ללודוויג ואליזה לבית שנפליס, במשפחה יהודית-גרמנית מתבוללת.
קולמאר הייתה הבכורה מבין ארבעה ילדים: מרגוט (נולדה ב-1897), גאורג (נולד ב-1900) והילדֶה (נולדה ב-1905).
אביה היה עורך דין פלילי מצליח מן העיירה חודז'ז' שבנפת פוזן (פוזנן, שהשתקע בברלין עם סיום לימודי משפטים בה.
היא בת-דודתו של ולטר בנימין מצד אמה.
קולמאר גדלה בשכונת וסטנד במשפחה בעלת זיקה לספרות.
בני משפחתה נהגו להציג מחזות ולהקריא שירה ליד שולחן ארוחת הערב.
אביה אסר עליה לפרסם את שיריה תחת שמה האמיתי, לכן בחרה בשם הספרותי "קולמאר", שהוא השם הגרמני של עיירת מוצאו של אביה.
לאחר סיום לימודיה בבית ספר גבוה לבנות (ליצאום) למדה ב-1911/12 בבית ספר לנשים סמוך ללייפציג כלכלת בית וחקלאות ועבדה כגננת.
למדה רוסית בסמינר בשנים 16/1915 וסיימה בדיפלומה באנגלית וצרפתית.
באותה עת הייתה במערכת יחסים אינטימית עם קצין צעיר והרתה לו.
בלחץ האב היא עברה הפלה והקשר עם הקצין נותק.
את ספר השירה הראשון, "שירים", פרסמה ב-1917.
בשנים 1917-18 עבדה כצנזורית במחנה שבויים בברנדנבורג.
בשנת 1923 עברה עם הוריה לוילה בפאלקנזה, הסמוכה לשפנדאו.
באותה עת שימשה כמורה פרטית במשפחות מבוססות ואף יצאה לשם כך ב-1927 לעבוד בהמבורג.
היא יצאה לשהות בצרפת במטה להעמיק את ידיעותיה בצרפתית.