tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1966–1992 נוהל המוזיאון על ידי אלי לנצמן והמוזיאון זכה להכרה בינלאומית ולקבלת תרומות שהביאו להרחבתו.
עם זאת, בין השנים 1979 ועד פטירתו בשנת 1986, פליקס טיקוטין נמנע מלהגיע למוזיאון, ואף שכנע תורמים פוטנציאליים שלא לתרום למוזיאון.
כעסו של טיקוטין נבע מכך, שהוא גילה כי פריטים שונים מהאוסף שלו נעלמו.
בשנת 1988 אירעה פריצה למוזיאון, ונגנבו מהאוסף כ-200 פריטים, שרובם לא נמצאו עד עצם היום הזה.
הפריצה אירעה על רקע סידורי אבטחה לקויים.
מאוחר יותר רוב הפריטים אותרו על ידי מנהל המוזיאון אלי לנצמן כאשר הוצאו למכירה על ידי בית המכירות סותבי'ס בלונדון.
כל הפריטים שאותרו הוחזרו לאוסף המוזיאון והפורצים נעצרו.
אירוע הפריצה גרם לקרע עמוק בין הנהלת המוזיאון לראש עיריית חיפה דאז, אריה גוראל, ושנים ספורות לאחר מכן ההנהלה הוחלפה.
בשנת 1995 נחנך האגף החדש ע"ש קרן ניפון מיפן.
האגף החדש תוכנן בידי האדריכל היפני יושימורה ג'ונזו (Yoshimura Junzo; 1908–1997) מטוקיו, ביחד עם האדריכל הישראלי פרופסור אל מנספלד (1912–2004) מחיפה, בתמיכת הקרן ע"ש אווה טיקוטין־ליכט ותרומת המיליונר היפני ריושי ססאקווה.
במבנה החדש שתי קומות וקומת חניה.
בקומה השנייה הוקם באמצע שנות 2000 אודיטוריום ע"ש רפאל אנג'ל באמצעות תרומה של בנו אודי אנג'ל (אדריכלים: מנספלד-קהת).
חיבור הבניין הישן בעל הקומה האחת עם המבנה החדש יצר יחידה הומוגנית אחת בעזרת גרם מדרגות מתון המעוצב ברוח המבנה המקורי.
בימים אלו שוקד המוזיאון על הכנת תוכנית להרחבת המבנה בעוד שתי קומות, שתיועדנה בעיקר לתצוגת קבע וחדרי ספח.
בזכות מגוון רב של תערוכות ופעילות חינוכית ותרבותית ענפה, המוזיאון הפך למרכז להפצת תרבות יפן, להבנת תרבות ייחודית זו, ולידידות בין שני העמים.
בשנת 2000 זכה המוזיאון בפרס קרן יפן.
פרס זה מוענק אחת לשנה לאישים ומוסדות שתורמים לקידום חילופי תרבות עם יפן.
בשנת 2003 דירגה ועדת האיכות של משרד החינוך והתרבות בישראל ומועצת המוזיאונים את מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית במקום שני בין המוזיאונים בישראל, אחרי מוזיאון ישראל בירושלים.
בשנת 2009 זכה המוזיאון באות הוקרה מטעם שר החוץ של יפן.
המוזיאון מקיים באודיטוריום רפאל אנג'ל אירועים שונים בנושא תרבות ואמנות יפן ובהם ערבי הרצאות, הקרנת סרטים, טקסי תה, חגיגות ופסטיבלים מיוחדים, וכן אירועי תרבות ואמנות ישראלית ובינלאומית.
המוזיאון מקיים פעילות חינוכית ענפה בשיתוף פעולה עם שגרירות יפן בישראל.
מוזיאון חצר היישוב הישן הוא מוזיאון אתנוגרפי השוכן ברחוב אור החיים ברובע היהודי, בסמוך לרובע הארמני, בעיר העתיקה של ירושלים.
המוזיאון מציג את אורח החיים המסורתי של אנשי היישוב הישן במאתיים השנים שקדמו לנפילת הרובע היהודי במלחמת העצמאות.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים ביקשה רבקה ויינגרטן, בתו של אברהם מרדכי ויינגרטן ("מוכתר" הרובע היהודי עד מלחמת העצמאות) לחזור ולהתגורר ברובע.
אך מצא שרוב בתיו היו הרוסים.
בית משפחתה בחצר "אור החיים" שימש בשנים שלפני מלחמת העצמאות גם כבית ספר ומרכז קהילתי.
בחצר, שהיו בה מפלסים רבים התגוררו מספר משפחות, כל משפחה בשני חדרים.
בתום מלחמת ששת-הימים מצאה ויינגרטן את המתחם הרוס, כשחדריו מלאים בגללי עיזים ומשמשים כאורווה.
ויינגרטן יזמה במהלך שיקום הרובע היהודי, את הקמתו של מוזיאון במקום, במטרה להציג את אורח החיים שהיה ברובע לפני נפילת הרובע היהודי במלחמת העצמאות.
היא פנתה לראש עיריית ירושלים טדי קולק והוא גייס תרומה, באמצעות הקרן לירושלים, מהתעשיין והנדבן מנדל קפלן לשיפוץ המבנה והקמת המוזיאון, שנקרא של שם אביו יצחק קפלן.
המוזיאון נפתח לקהל ב-28 באפריל 1976, בטקס בנוכחות נשיא המדינה אפרים קציר וראש עיריית ירושלים טדי קולק.
במוזיאון ישנו שפע של ריהוט, ביגוד וחדרים תקופתיים המשקפים את אופי החיים של "החצר היהודית" ברובע.
חצר זו כללה מרחב מרכזי משותף שהוקף בדירות קטנות וצמודות זו לזו.
במרחב זה היו הנכסים המשותפים של הדיירים, כולל בור מים, צמחי תבלין, מטבח ופינת כביסה.
בתחומי המוזיאון מצויות שתי חצרות, כולל הדירות שסביבן, וכן שני בתי כנסת.
המוזיאון, השוכן בחדרי הדירות, מסודר באופן כרונולוגי ומציג אורחות חיים של משפחות אשכנזיות וספרדיות החל מהמאה ה-19 ועד שלהי תקופת המנדט.
בין היתר מוצגים במוזיאון קמעות, שמלות כלה, מיטת יולדת שעברה בין נשות הרובע, כלי מטבח, חפצי כביסה ועוד.
במתחם המוזיאון מצוי בית כנסת האר"י הספרדי, בחלק אחר, בקומה השנייה, מצוי בית הכנסת אור החיים, לשעבר כמנהג איטאליאנו והספרדים ועתה כמנהג יהדות אשכנז.
בית הכנסת נוסד בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל במקום בו לפי המסורת נולד רבי יצחק לוריא (האר"י) ונקרא על שמו.
שימש כבית כנסת לעדת הספרדים, תחילה באופן מוסווה ומאז המחצית השנייה של המאה ה-19 באופן גלוי.
היה פעיל עד פרוץ מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט שבמהלכן נשרף ונבזז.
יצחק שלמה בלויא מביא ב"קונטרס ישִבת ציון" סיפור על בית הכנסת יוחנן בן זכאי, אחד מארבעת בתי הכנסת הספרדיים אבל נראה שהוא מכוון לבית כנסת זה או שיש עירוב מסורות משני בתי הכנסת.
בקצה העיר תימנה, ימצא להם ארבעה בתי כנסיות כאחד והם הנקראים "קהל גדול", כי המה היותר גדולות והיותר נכבדות מכל בתי כנסיות הספרדים אשר בעיר הקודש ...
ובמדרגות יורדים אליהם, אחד מהם נקרא בית הכנסת של רבן יוחנן בן זכאי, כי קבלה בידם שר' יוחנן בן זכאי התפלל שם, ונכבד הוא מכל בתי כנסיות אשר בעיה"ק [בעיר הקודש] ...
במקצוע הבית יפתח פתח לחדר אחד צר ואפל אשר מדליקים בו נר תמיד לכבוד לכבוד אליהו הנביא זכור לטוב אשר נתגלה שם (בשנת ה'רצ"ד [1534] ליצירה) להרב החסיד ר' שלמה זצוק"ל עת הִמול את בנו האר"י זיע"א, ולזיכרון חרות כן על קירות הבית "פה נגלה אליהו הנביא זכור לטוב".
מוזיאון ינקו דאדא שוכן בכפר האמנים עין הוד.
המוזיאון הוקם בשנת 1983 על ידי קבוצת חברים של האמן מרסל ינקו, ממייסדי תנועת דאדא העולמית שהיה בין מקימי הכפר.
במוזיאון נמצאת תצוגת קבע המוקדשת ליצירתו של האמן, ובחללי תצוגה נוספים מוצגות תערוכות מתחלפות של אמנות ישראלית ובין-לאומית עכשווית.
המוזיאון פועל לשימור המורשת של ינקו ותנועת דאדא, וכן לחשיפת אמנים עכשוויים מהארץ ומהעולם.
המוזיאון מקיים קשרים ושיתופי פעולה עם מוסדות אמנות בעולם, הכוללים תערוכות ואירועי תרבות.
המוזיאון, הפועל כעמותה, שוכן בלבו של הכפר, על רכס הכרמל, כעשרים קילומטרים מדרום לחיפה, סמוך לכביש 4. מנהלת המוזיאון והאוצרת הראשית היא רעיה זומר-טל.
הרוח החיה מאחורי הקמת המוזיאון היה איצ'ה ממבוש, ולצידו פעל משה זנבר שגייס את הכספים לבנייה.
בין מייסדי המוזיאון נמנים גם חיים בר-לב, חיים צדוק, אהרון רובינשטיין, עודד מסר ו ויוסף פקר.
ממבוש שכנע את מרסל ינקו לתרום לצורך כך מגרש וחמישים מיצירותיו.
מבנה המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל משה זרחי בהתנדבות.
את תכנון המבנה הציג זרחי: "המוזיאון תוכנן כמבנה מופנם הכולל חצר ואולם כניסה, אולם לתערוכות קבע, אולם לתערוכות מתחלפות, שטחים פתוחים להצגות, ושירותים נלווים.
האולמות ושטחי התצוגה בעלי הממדים המשתנים, משתלבים זה בזה ויוצרים רצף חללי אחד.
כאן תוצגנה יצירות של מרסל ינקו כשלכל אחת — הוקע המתאים לה".
אבן פינה למוזיאון הונחה ביולי 1981. המוזיאון נבנה על ידי הקבלן זכריה דרוקר והוא נחנך ב-21 ביוני 1983 בנוכחות נשיא המדינה.
מוזיאון ינקו דאדא כולל חמישה חללי תצוגה:
- תצוגת קבע בה מוצגות יצירותיו של ינקו
- גלריה באכסדרה המציגה תערוכות מתחלפות של אמנים צעירים ופרויקטים ייחודיים
- הגלריה התחתונה מציגה אמנות עכשווית
- הבור – חלל שנחצב מתחת למוזיאון, משמש חלל ייעודי לתצוגת אמנות וידאו
- חדר הסטודיו של מרסל ינקו, הצמוד למבנה המוזיאון
בנוסף, פועל במוזיאון מרכז חדש לחקר דאדא ואמנות בת זמננו.
המרכז נמצא בחלל הגלריה העליונה וכולל ספרות שנכתבה בנושא תנועת דאדא ומרסל ינקו, וכן מחקרים, חומרים ארכיוניים מעיזבונו של ינקו, ספרים וקטלוגים בנושא אמנות בת זמננו ועוד.
הקמת המרכז התאפשרה בזכות תרומת הקרן לאמנות ע"ש בוריס לוריא שהיה ידידו של מרסל ינקו.
לחנוכת המרכז נלוו 2 תערוכות שנערכו במוזיאון: התערוכה "דווקא" המוקדשת לעבודותיהם של אמני קבוצת NO!art, ותערוכת יחיד לאמן הישראלי איתמר בגליקטר.
המוזיאון מפיק בשנה 15–20 תערוכות מתחלפות.
בחירת התערוכות נעשית על ידי ועדה אמנותית הכוללת אנשי מקצוע.
במהלך השנים הוצגו תערוכות שעוררו הדים רבים בהן סדרת התערוכות של האומן חוני המעגל, במסגרתם העביר למוזיאון חנות למוצרי אמבט ואילץ את המבקרים להירטב, ובתערוכה אחרת הציב את קברו וקיים טקס אשכבה.
בתקופת משבר הקורונה והסגרים שהוטלו בעקבותיו עברה הפעילות למדיה הדיגיטלית.
המוזיאון העלה סדרה של תערוכות וירטואליות.
אלה כוללות את התערוכה הווירטואלית הראשונה של האמן יוסי וקסמן "הגלגול, החרק המגפה והעולם" ועוד תערוכות יחיד וירטואליות.
בנוסף, הופק סרטון של סיור וירטואלי בתערוכות המוזיאון.
לצד תצוגת הקבע והתערוכות המתחלפות עורך המוזיאון אירועים בסגנון "דדאיסטי" למגוון קהלים בגילאים שונים.
כמו כן מתקיימת במוזיאון פעילות חינוכית ענפה הכוללת הדרכות, סדנאות, הוצאה לאור של ספרי ילדים, מפגשי אמן, סיור מומחז בסמטאות, שעות סיפור, וה"מעבדאדא" - סדנה מעשית בה מוזמנים המשתתפים להתנסות בטכניקות אמנותיות של אמני דאדא.
תוכניות ההדרכה נערכות בעברית, ערבית ואנגלית.
הפעילויות מתקיימות ברחבי המוזיאון, ברחבי עין הוד ואף מחוץ לכפר האמנים.
המוזיאון מרבה לתמוך באמנים צעירים, ומחלק מדי שנה פרס כספי לאמן צעיר ע"ש עודד מסר, ממקימי המוזיאון.
מילון מונחים מתוך זרם הדאדא המיועד לילדים
הקוסם מגבעת דאדא (2017) - סיפור מאת: טל חן, איורים: טל בבלי.
סיפור על יצירתיות וקסם המעודד חשיבה מחוץ למסגרת
זקנשפם ושפמזקן (2019) - סיפור מאת: טל חן, איורים: עפר יעקובי.
סיפור בהשראת היצירה L.H.O.O.Q הידועה גם כ"מונה ליזה עם זקן ושפם" של מרסל דושאן, המעודד ילדים ליצירתיות וחשיבה עצמאית.
מוזיאון חיפה לאמנות נוסד ב-1951 בחיפה באגף הימני של מבנה עיריית חיפה.
החל משנת 1978 הוא פועל בבניין הנוכחי שבוואדי ניסנאס.
מבנה המוזיאון הוא מבנה אבן ייחודי שנבנה בשנות ה-20 כבית ספר והוכרז כאתר לשימור.
הבניין התלת-קומתי ממוקם על גבול שכונת הדר, בצומת מרכזי של תרבות, המחבר שכונות יהודיות וערביות.
המוזיאון הוא חלק ממוזיאוני חיפה ואחד משלושת המוזיאונים לאמנות הגדולים בישראל, ומתמקד בהצגת אמנות עכשווית, ישראלית ובינלאומית.
המוזיאון נפתח ב-7 באוקטובר 1951 לרגל תערוכה גדולה לכבוד מארק שאגאל.
שאגאל אף היה נוכח בפתיחה.
מיום היווסדו שכנו בו שני מוזיאונים:
המוזיאון לאמנות עתיקה, מיסודו של א.מ.
ד"ר פריץ שיף ניהל את המוזיאון לאמנות חדשה מ-1955 ועד 1964. בשנת 1961 נתמנה שיף כמנהל שני המוזיאונים.
המוזיאון עבר לבניין ברחוב שבתאי לוי בשנת 1978.
עם כניסתה של תמי כץ-פרימן לתפקיד האוצרת הראשית של המוזיאון בספטמבר 2005 התחדדה מטרתו של המוזיאון לשקף את התמונה המרובדת ורבת-הפנים של התרבות העכשווית בעידן הגלובלי.
כץ-פרימן כיהנה בתפקיד עד שנת 2010.
בינואר 2019 פרצו מהומות ליד מוזיאון חיפה לאמנות, שם הוצגה יצירתו של יאני לינונן "מק ישו" בה נראית דמותו של רונלד מקדונלד כישו על צלב.
לינונן הצהיר כי הוא תומך בחרם אמנותי על ישראל וביקש בעצמו מהמוזיאון להסיר את היצירה.
מוזיאון חיפה לאמנות משתרע על שטח של כ-1,300 מ"ר ושוכן בשלוש קומות, מהווה מוסד ואבן שואבת לאמנים וחוקרי אמנות, בדגש על שאלות עכשוויות הנוגעות למהות, למשמעות ולפוטנציאל הגלומים באוסף מוזיאלי.
התערוכות שהוצגו בשנים האחרונות, ואלה המתוכננות לשנים הקרובות, עסקו וצפויות לעסוק בסוגיות מרכזיות סביב נושאים, רעיונות ומגמות תרבותיות משתנות.
אשכול התערוכות, המתחלף שלוש פעמים בשנה, כולל, בנוסף לתערוכה המרכזית, תערוכות משנה המהדהדות את הנושא המוביל.
המוזיאון מציג אלפי עבודות של אמנים ישראלים ובינלאומיים, ומספר את סיפורה של התרבות הישראלית העכשווית.
"המרכז למדיה חדשה" פועל במוזיאון מאז שנת 2004, ומטרתו להציג צורות אמנות תלויות-טכנולוגיה ולחקור את ההיבטים החברתיים-תרבותיים שלהן.
רצף התערוכות של המרכז למדיה חדשה נועד לפרוש מגמות שונות ומגוונות בעשייה העכשווית בתחום אמנות הווידאו והמדיום הדיגיטלי.
אוסף המוזיאון כולל כ-7,000 עבודות מתקופות שונות של האמנות הישראלית בציור, רישום, פיסול, צילום, וידאו ועבודות על נייר.
באוסף בולטים אמנים ישראלים כמו מנחם שמי, יחיאל קריזה, מיכאל גרוס, משה קופפרמן ופנחס כהן גן.
האוסף הבינלאומי כולל יצירות של אמנים כמו מקס ליברמן, דייגו ריוורה, מארק שאגאל וחנה אורלוף.
מבחר מתוך האוסף מוצג במסגרת הסדרה "בחירות אישיות" שבה מוזמנת אישיות בכירה מתחום התרבות הישראלית לבחור מתוך האוסף ולנמק את בחירותיה.
הסדרה מוצגת מדי פעם כחלק מאשכול התערוכות המתחלפות.
במוזיאון פועל "המרכז לאמנויות", מחלקת הדרכה וחינוך המפעילה אגף אינטראקטיבי לילדים, במבנה "בית המהנדס" הסמוך, ומתקיימים בו אירועי תרבות שונים כגון הרצאות, ימי עיון וקונצרטים.
הבניין נבנה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 ונחנך בראשית שנות ה-30 כבית ספר אנגליקני לבנות.
עם קום המדינה שימש כבית עולים, ומתחילת שנות ה-50 פעל בו בשעות הבוקר בית ספר תיכון פרטי שנקרא "בית חינוך תיכון לילדי עובדים", שנוהל בידי קואופרטיב מורים והשתייך ל"זרם העובדים"; ובשעות הערב תיכון ערב בשם "תיכון חדש".
בסוף שנות ה-60 החל לפעול בו בשעות אחר הצהריים סניף של בית הספר ההסתדרותי "משלב" שהכין תלמידים מבוגרים לבחינות בגרות.
בשנת 1978 נפתח המקום לקהל כמוזיאון עירוני, לאחר שיפוץ נרחב שנועד להכשיר חללי תצוגה וגלריות.
בשנת 2021, הועלתה תערוכה "דרך חיפה", הבוחנת את אוספי המוזיאון, מבקשת לבדוק את זהותו, ושואלת לאן מועדות פניו בעתיד.
מוזיאון חיל האוויר המלכותי הוא מוזיאון המוקדש להיסטוריה של התעופה בממלכה המאוחדת ולהיסטוריה ולמורשת של חיל האוויר המלכותי הבריטי.
המוזיאון מנוהל וממומן על ידי המחלקה לדיגיטל, תרבות, מדיה וספורט של ממשלת בריטניה.
המוזיאון ממוקם בשני אתרים באנגליה:
מוזיאון חיל האוויר המלכותי שבלונדון (RAF Museum London) בקולינדייל (בסמוך להנדון) בצפון העיר לונדון;
מוזיאון חיל האוויר המלכותי שבקוספורד (RAF Museum Cosford) בקוספורד שבשרופשייר, צפונית מערבית לוולברהמפטון.
מוזיאון חיל האוויר המלכותי נפתח בקולינדיין (אז חלק מהנדון) שבצפון לונדון ב-15 בנובמבר 1972, בנוכחות המלכה אליזבת השנייה.
בעת פתיחתו כללה תצוגת המוזיאון 36 כלי טיס.
במהלך השנים גדל אוסף כלי הטיס של המוזיאון, והם הוצגו בהאנגרים שונים ברחבי הממלכה המאוחדת כאשר לא הוצגו בלונדון.
ב-1 במאי 1979 נפתח סניף נוסף של המוזיאון בקוספורד במטרה להציג את מלוא האוסף שלא ניתן היה להציגו בלונדון מטעמי חוסר מקום.
כמו כן, החל משנת 1980 הציג הסניף בקוספורד את אוסף מוזיאון בריטיש איירוויז (אולם בהמשך, כאשר בריטיש איירוויז הפסיקה לממן את התצוגה הוצא האוסף מהמוזיאון).
סניף לונדון כולל 5 אולמות תצוגה המציגים את ההיסטוריה של התעופה, אולם מפציצים, אולם מטוסים היסטוריים ואולם המציג את הקרב על בריטניה.
נכון לשנת 2005 הוצגו בסניף זה כ-130 מטוסים ובהם אחד משני הויקרז וולינגטון שנותרו בעולם, ומפציץ מסוג אוורו לנקסטר שביצע 137 גיחות הפצצה.
כמו כן מוצג במוזיאון ההוקר טייפון היחיד שקיים כיום.
מוזיאון טירל המלכותי הוא מוזיאון ומרכז מחקר קנדי מוביל לפלאונטולוגיה.
המוזיאון מכיל אוסף של יותר מ-130,000 מאובנים.
המוזיאון נמצא 6 ק"מ מדרומהלר ו-135 ק"מ מקלגרי, במדינת אלברטה שבקנדה, בלב אתר מאובנים חשוב עם שכבה מהקרטיקון העליון הנקרא תצורת קניון פרסת-הסוס (Horseshoe Canyon Formation).
מלבד מאובנים מאתר זה המוזיאון מכיל גם מספר פריטים מהפארק הפרובינציאלי דינוזאור ומאתר הקינון ההיסטורי Devil's Coulee.
המוזיאון מופעל על ידי משרד התרבות ורוח הקהילה של אלברטה וייעודו הוא "לאסוף, לשמר, לחקור ולפרש היסטוריה פלאונטולוגית עם יחס מיוחד למורשת המאובנים של אלברטה".
המוזיאון נקרא על שם ג'וזף בר טירל, גאולוג שגילה את הדינוזאור הראשון בעמק נהר הצבאים האדומים (Red Deer River Valley) ב-1884. המוזיאון נפתח ב-25 בספטמבר 1985 וקיבל את המעמד "מלכותי" בידי אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ב-1990. בשנה הראשונה לקיומו משך המוזיאון יותר מ-500,000 מבקרים.
כיום ממוצע המבקרים השנתי הוא 400,000 איש.
ב-2010 ביקר במוזיאון המבקר ה-10 מיליון שלו, ילד צעיר מאדמונטון.
באוגוסט 2012 חשף צוות פלאונטולוגים של המוזיאון שלד ענק של טריצרטופס, ממצא יחסית נדיר באלברטה.
ב-2011 חשף המוזיאון שלד משומר היטב של דינוזאור משוריין במכרה בקנדה.
אחרי עבודתו הכנה ארוכה ומחקר של כמה שנים, פורסם ב-2017 מאמר מדעי המתאר ומגדיר את המאובן כמין חדש Borealopelta markmitchelli, שאף הצליח להסיק מה צבע עורו.
יותר מ-4,400 מטר רבוע מסך 11,200 המטרים הרבועים של המוזיאון מוקדש לתערוכות ומוצגים.
התצוגות מאורגנות בסדר כרונולוגי, החל מהיווצרות החיים לפני 3.9 מיליארד שנים ועד לימינו.
אחת התצוגות הפופולריות ביותר היא "אולם הדינוזאורים" ובו כ-40 שלדים משוחזרים של דינוזאורים, בהם טריצרטופס, טירנוזאורוס רקס, אלברטוזאורוס ואדמונטוניה.
תצוגות אחרות כוללות את "אדוני הארץ" ואת "Burgess Shale" - דיורמה עם עשרות יצורים מהפארק הלאומי יוהו בקולומביה הבריטית, "השונית הדבונית" - דגם בגודל טבעי של שונית אלמוגים בת 375 מיליון שנים, "גן הקרטיקון" עם מעל 600 מינים חיים של צמחים ו"עידן היונקים" ו"עידני הקרח" המציגים יונקים מהקנוזואיקון.
בנוסף, מוצג "הענק הטריאסי" כולל את אחד מהזוחלים הימיים הגדולים ביותר שנתגלו אי-פעם.
האיכתיוזאור שוניזאורוס מהמין Shonisaurus sikanniensis באורך 21 מטר חולץ מחוף נהר Sikanni Chief בצפון מזרח קולומביה הבריטית על ידי צוות שהונהג בידי אליזבת ניקולס, האוצרת לשעבר של תצוגת הזוחלים הימיים.
תצוגה זו מחווה לעבודתה של ניקולס, שמתה ב-2004. את התצוגות מעטרים ציורי אמנות פלאונטולוגית רבים הכוללים גם ציורי קיר ודיורמות ענק (רבים מהם הוכנו על ידי המאייר הקנדי ג'וליוס צ'וטוני).
חלון הצצה אל "מעבדת ההכנה" מאפשר למקרים לראות טכנאי מעבדה מכינים בזהירות מאובנים למחקר ותצוגה.
בנוסף מציע המוזיאון סיור מודרך וסיור מודרך עצמי בבתרונות מצעי המאובנים, וכן את "אולם המדע של נקסן" ("Nexen Science Hall") ובו מוצגים אינטראקטיביים שמטרתם ללמד את הקהל הצעיר מושגי יסוד בפלאונטולוגיה, סימולציה של חפירת מאובנים, יציקת מאובנים, תוכניות לבתי ספר, מחנות קיץ לילדים ומשפחות ועוד פעילויות אחרות.
מוזיאון טירל המלכותי שותף לאגודת המוזיאונים הקנדיים (CMA), לרשת המידע על מורשת קנדה (CHIN) והמוזיאון הווירטואלי של קנדה (DMC).
הנחת היסוד בהקמה של חלק ממוזיאוני הילדים היא, שהליך הלמידה וההנאה שילדים יכולים לספוג בעת ביקורם במוזיאון, שונה מחוויית הלימוד וההנאה של מבוגרים, וכי הליך למידה זה צריך להתנהל באופן שונה כאשר מדובר בילדים המבקרים במוזיאון.
הוא צריך להתנהל, למשל, דרך משחק - דבר שאינו תמיד אפשרי במוזיאונים אחרים.
בשונה ממוזיאונים למבוגרים, האוסרים לרוב על מגע במוצגים וממעטים לרוב במוצגים אינטראקטיביים, מוזיאונים לילדים מעודדים מגע במוצגים, וכוללים בעיקר מוצגים אינטראקטיביים המיועדים להפעלה על ידי ילדים, מתוך מטרה לעודד הליך של למידה באמצעות מוצגים דמויי משחקים.
מוזיאונים אלה מציגים מוצגם, שעוסקים בנושאים, שנוטים לעניין ילדים באופן טבעי או בנושאים שקשורים בחומר הלימוד של הילדים.
ההנאה מהביקור אינה תלויה במיומנויות שילדים טרם רכשו.
במוזיאוני ילדים יהיו גם פינות משחקים גרידה, בין המיצגים, או פינות מנוחה נוחות לילדים.
נושאי התצוגה יהיו רב גוניים - מוזיאון ילדים גדול לא ימקד את מרבית תערוכותיו בנושא יחיד או בנושאים קרובים.
הדרכות מסודרות במוזיאוני ילדים יהיו פחות דומות להרצאות ויותר דומות למשחק מודרך.
אדריכלות המבנה עצמו, תהייה קולעת יותר לטעמם ולצרכיהם של ילדים.
מוזיאון הילדים הראשון בעולם היה מוזיאון הילדים של ברוקלין שנוסד בשנת 1899 בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
לאחריו נוסדו מוזיאון הילדים של בוסטון (בשנת 1913), מוזיאון הילדים של דיטרוייט (בשנת 1917), מוזיאון הילדים של אינדיאנפוליס (בשנת 1925) - הגדול במוזיאוני הילדים בעולם, ומוזיאון הילדים של קונטיקט בווסט הרטפורד שבקונטיקט (בשנת 1927).
עד שנת 1975 מספר מוזיאוני הילדים בארצות הברית הגיע ל-38 מוזיאונים, ו-80 מוזיאונים נוספים נפתחו עד שנת 1990. בין השנים 1990 ו-2007 נפתחו בארצות הברית 130 מוזיאוני ילדים נוספים.
בעקבות הצלחת מוסדות אלה בארצות הברית, נפתחו מוזיאוני ילדים גם באירופה.
הראשון שבהם היה מוזיאון הילדים של בריסל (Le Musée des Enfants) שנפתח בשנת 1978. מוזיאון הילדים הראשון באסיה היה ה-Museo Pambata שנפתח במנילה בשנת 1994, והראשון בדרום אמריקה היה מוזיאון הילדים של קאראקס שנפתח בוונצאולה בשנת 1982.
מוזיאון המדע בירושלים הוא בעל אוריינטציה ברורה לילדים, למרות שאינו מוגדר כך רשמית.
תמונות מיצגים אופייניים למוזיאוני ילדים
מוזיאון יהודים בלטביה (בלטבית: "Muzejs "Ebreji Latvijā) הוא מוזיאון בריגה, בירת לטביה העוסק בחקר ושימור של כל העדויות אשר מספרות על קהילת יהודי לטביה מתחילת קיומה ועד ימינו.
המוזיאון נמצא בבניין ההיסטורי של הקהילה היהודית של ריגה, שבעבר שכנו בו התיאטרון והמועדון היהודי.
המוזיאון נוסד בשנת 1989 על ידי קבוצת יהודי לטביה ניצולי השואה, שבראשה עמד ההיסטוריון מָרְגֶר וסטרמן .
תחילה המוזיאון פעל כמרכז התיעוד; התצוגה הראשונה הקטנה הקבועה, שגרמה לעניין הגדול של הציבור, הוצגה בשנת 1996. כעת המוזיאון ממוקם בשלושה אולמות ומציג את תולדות יהדות לטביה מהמאה ה-16 ועד ימינו.
במוזיאון מתקיימים קונצרטים, הרצאות, תוכניות הלימוד וכו'.
בניין הקהילה היהודית, שבו ממוקם המוזיאון, נמצא ברחוב סְקוֹלָס 6. הבניין הוקם בשנים 1913–1914 לפי תוכנית של האדריכלים אדמונד טרוֹמפּוֹבסקי ופּאול מנדלשטם.
בשנת 1926 החל את פעילותו התיאטרון היהודי בבניין, לפי צרכיו הבניין נבנה מחדש.
בבניין נמצאו גם ארגוני הציבור היהודים השונים והספרייה, התקיימו חתונות, הרצאות, קונצרטים וטקסים.
בזמן הכיבוש הגרמני היה בבניין מועדון קציני ורמכט.
בתקופת השלטון הסובייטי היה בו בית ההשכלה הפוליטית, שבו התקיימו אירועים אידאולוגיים, כולל כנסי המפלגה הקומוניסטית של לטביה, שהייתה חלק מהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
אחרי נפילת ברית המועצות והקמת הרפובליקה הלטבית הוחזר הבניין לקהילה היהודית.
הוא קיבל מעמד אתר היסטורי.
אוסף המוזיאון הוא הבסיס לארגון התצוגות ועבודת מחקר ופיתוח.
אוצר המוזיאון כולל כ-14,000 יחידות, יותר מ-5,000 מהן מהוות את האוצר היסודי, אשר נכלל באוצר המוזיאונים הלאומי הלטבי.
באוצר נמצאים מסמכים, צילומים, ספרים וחפצים.
במיוחד כדאי לשים לב לאוסף הזכרונות מהמאות ה-19 וה-20, האוסף הגדול של התמונות המשפחתיות וחומרי הארגונים היהודים השונים.
מוזיאון טן בום (בהולנדית: Corrie ten Boom Museum) הוא מוזיאון המוקדש ל"מחבוא" (בהולנדית – de schuilplaats), נושא ספרה של קורי טן בום "המחבוא" משנת 1971. הבניין בו נמצא המוזיאון נקנה ושופץ בשנת 1983 על ידי עמותת קורי טן בום, מוסד ללא כוונת רווח ובראשו מספר מנהלים.
העיתונאי האמריקאי מייק אוונס עומד בראש העמותה.
האתר הוא אתר מורשת לאומי הולנדי ("רייקסמונומנט").
משפחת טן בום ניהלה חנות שעונים ברחוב הקניות העיקרי בהארלם, ברטלייוריסטראט, בהולנד.
במהלך כיבוש הולנד על ידי גרמניה הנאצית בשנת 1942, הם סיפקו מסתור ליהודים ולפליטים נרדפים אחרים במחבוא שבנו בעליית הגג.
הודות למעגליהם החברתיים בארגוני צדקה של הכנסייה ובקרב קבוצות של יצרני שעונים, הם הצליחו להסתיר נרדפים רבים עד שהלשינו עליהם ב-28 בפברואר 1944. בסמטה הם הציבו סמל משולש כדי לאותת למסתתרים ש"השטח פנוי".
לאחר ההלשנה על המשפחה, הנאצים הצליחו לתפוס מסתתרים נוספים ששהו במחבוא לאחר שהניפו במקומם סמל זה.
קספר טן בום, אבי המשפחה, נפטר ב-9 במרץ, פחות משבועיים לאחר מעצרם, בכלא בסכוונינגן, במותו היה בן 85. בתו בטסי טן בום נפטרה ב-16 בדצמבר במחנה הריכוז ראוונסבריק, בת 59 במותה.
הבן וילם נפטר אף הוא ב-16 בדצמבר בעיר הילברסום וגם הוא בן 59 במותו.
בנו של וילם, כריסטיאן, נפטר לקראת סוף המלחמה באפריל 1945 והוא בן 25. קורי טן בום שרדה את תקופת כליאתה במחנה ראוונסבריק וחזרה לרחוב הארלם ולחנות השעונים של המשפחה.
היא נפטרה ב-15 באפריל 1983, יום הולדתה ה-91. בחייה כתבה מספר ספרים על זיכרונותיה ממלחמת העולם השנייה.
המוזיאון נפתח ביום הולדתה בשנת 1988.
מוזיאון יהדות איטליה על שם שלמה אומברטו נכון הוא מוסד לשימור מורשת יהדות איטליה ותרבותה, שנפתח בשנת 1983 בירושלים.
המוזיאון ממוקם במבנה שהוקם ב-1885 ושימש בעבר את בית הספר "שמידט" ואת האכסניה לעולי רגל גרמנים קתולים.
המוזיאון אוצר בתוכו את האוצרות התרבותיים והרוחניים של יהודי איטליה מן הרנסאנס ועד ימינו.
העלאת הפריטים מאיטליה לישראל התרחשה לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנות החמישים והשישים כמבצע הצלה אשר מנע למעשה את הריסתם ואובדנם בשל עזובה שלאחר חורבן הקהילות היהודיות-איטלקיות.
ראשיתה של פעילות זו, שהונעה על ידי ד"ר שלמה אומברטו נכון ואחרים מבני חברת יהודי איטליה בישראל, בשיתוף עם ראשי הקהילות באיטליה, הייתה בהבאתם של ארונות קודש שהוצבו בבתי כנסת שונים בארץ, והמשכה בהצלת מאות פריטים, המהווים את אוסף המוזאון.
המוזאון כולו, ובכללו בית הכנסת, מוקדשים לנכסי התרבות של הקהילות היהודיות באיטליה ומהווה בכך אמצעי חשוב ללימוד, להכרה ולשימור זכרן ומורשתן העשירה של קהילות אלו.
ייחודיותו של המוזאון שהוא היחיד מסוגו בעולם המציג אוסף של כלל הקהילות היהודיות באיטליה.
באוסף המוזיאון מצויים פריטי יודאיקה רבים, בין היתר מתהדר המוזיאון בתכולתו המלאה של בית הכנסת העתיק של קונליאנו, ונטו, שנבנה בשנת 1701. בית הכנסת חדל מלתפקד בראשית המאה ה-20 כי לא נותרו יהודים בקונליאנו.
והועלה בשלמותו לישראל בשנת 1952. ארון הקודש בבית הכנסת עתיק יותר משאר הקישוטים והרהיטים של בית הכנסת, והוא מוקדש לזכרו של הרב נתן אוטולנגו, שכיהן כראש הישיבה בקונליאנו, ונפטר בערך בשנת 1652. בית כנסת זה משמש כבית כנסת פעיל בשבתות וחגים והתפילות בו מנוהלות לפי מנהג בני רומא.
אוסף המוזיאון כולל ארונות קודש, תשמישי קדושה וחפצי יודאיקה, מסמכים, ספרים וכתבי יד, פריטי לבוש, חפצי אמנות וחפצי יום־יום.
בעוד שהאוסף מבוסס על הפריטים שהועלו ארצה בשנות החמישים והשישים, הוא ממשיך לגדול ולקלוט לתוכו פריטים רבים, לרבות יצירות אמנות של אמנים יהודים איטלקים דוגמת עמנואלה לוצאטי וליאו קונטיני.
החצר היהודית של ונציה (2016)
מאיטליה לירושלים (תערוכה של מנורות חנוכה במשכן הכנסת- חנוכה תשע"ז 2017)
ROMA CAPTA - תערוכה לציון 70 שנה לשחרור איטליה מהכיבוש הנאצי
הסביבה היהודית של ורדי (2013)
העולם הוא תיאטרון - מחווה לעמנואל לוצאטו (2012)
מגריבלדי להרצל - לציון 150 שנים לאיחוד איטליה (2011)
ארון קודש מסן דניאל דל פריאולי , שנבנה במאה ה-17
לוח "דע לפני מי אתה עומד", משנת 1450, שהיה קבוע מעל ארון הקודש בבית הכנסת הגדול של פאדובה
פרוכת טדסקי, הפרוכת העתיקה בעולם, נוצרה בשנת 1572 בפרארה
ארון קודש עתיק ממנטובה מ-1543, זהו ארון הקודש האיטלקי המתוארך הקדום ביותר המצוי בארץ.
הארון דומה בעיצובו לארון הקודש האיטלקי שבהיכל ישיבת פוניבז', אף הוא בן מנטובה.
סוכה שהייתה שייכת למשפחה יהודית מוונציה, בשם סולם, מסוף המאה ה-18.
קופת צדקה מבית הכנסת "מתיר אסורים" בפירנצה, מן המאה ה-17. המפוצלת לשורת תיבות קטנות בעלות דלתות עץ, לפי מטרת התרומה
כתר לספר תורה, מעוטר בתותחים, שהקדישו יהודי אלסנדריה שבפיימונטה ב-1849, לזכרו של מלכם, קרלו אלברטו שהעניק אמנציפציה ליהודים באיטליה, והיה בשל כך לדמות נערצת על ידם.
לפי המסופר, במותו הותר ליהודים לירות מטחי כבוד לזכרו באזכרה שערכו בבית הכנסת, וכמזכרת עיטרו את כתר התורה בתותחים.
מוזיאון טהראן לאמנות עכשווית (בפרסית: موزه هنرهای معاصر تهران) הוא מוזיאון לאמנות הנמצא בטהראן, איראן.
המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל האיראני קמראן דיבה, שהשתמש באלמנטים מהאדריכלות הפרסית המסורתית.
הוא נבנה בצמוד לפארק לאלה, טהראן, ונחנך בשנת 1977. הבניין עצמו יכול להיחשב כדוגמה לאמנות עכשווית.
רוב שטח המוזיאון ממוקם מתחת לאדמה.
במוזיאון ישנו האוסף החשוב ביותר של יצירות אמנות מודרנית מערבית מחוץ לאירופה וארצות הברית, אוסף שהורכב במידה רבה על ידי האוצרים המייסדים דוד גאלאוויי ודונה שטיין תחת חסותה של פארה דיבה.
יש הטוענים כי שווי יצירות האומנות שמוחזקים במוזיאון מוערך ב-2.5 מיליארד ליש"ט.
במוזיאון מוצגת תוכנית מתחלפת של תערוכות ומדי פעם מארגן תערוכות של אמנים מקומיים.
האוסף כולל גם את מה שעשוי להיות הציור היקר ביותר של ג'קסון פולוק, "Mural on a Red Indian Ground", ואגף פופ ארט המתפאר בפורטרטים של מיק ג'אגר, מרילין מונרו ומאו דזה-דונג, מעשה ידי אנדי וורהול.
למרות שמקובל לומר שמדובר באוסף האמנות המערבית החשוב והמקיף ביותר באסיה, האוצרות חבויים מאחורי דלת ביטחון הנפתחת רק לאחר הקלדת קוד סודי.
לעיתים מוציאים את היצירות החוצה לבקשת אמנים מבקרים או תלמידי אמנות, אולם אין כל כוונה להציגם בציבור.
הציורים שנרכשו בשנות ה-70 בהוראתה של אשתו האחרונה של השאה, המלכה פארה, נפלו קורבן לבדלנות התרבותית של הרפובליקה האסלאמית.
במוזיאון האמנות המודרנית, כל הציורים המוצגים בפני הציבור הם של אמנים איראנים.
מנהל המוזיאון, חביב אללה סאדג'י, שמונה על ידי ממשלתו של אחמדינז'אד, אמר בעבר שהוא מתנגד לגלובליזציה בהובלת המערב, התנגדות שהוא מכנה "סוציאליזם תרבותי".
אולם סאדג'י, צייר בעצמו, טען גם שאמונותיו אינן משפיעות על הטיפול באוסף, וטוען שהסיבה שהוא אינו מוצג היא מחסור במקום, ולא פוליטיקה.
לדבריו, הציורים מאוחסנים בקפידה כדי לוודא שיישמרו לדורות הבאים.
עלירזה סמי-אזאר, קודמו של סאדג'י בתפקיד, ביטל הסבר זה בטענה שהמוזיאון נכנע לאופנה הפוליטית של התקפות כלפי המערב, אופנה שהתחזקה עם התגברות מתיחות בין המערב לאיראן, במיוחד בנוגע לתוכניתה הגרעינית.
יצירות האמנות נאספו על ידי בן דודתה של המלכה פארח, קמראן דיבה, מתכנן המוזיאון ומנהלו הראשון, כדי שיוצגו בפתיחת המוזיאון ב-1977. הציורים נשארו בתצוגה עד המהפכה.
אז העביר אותם צוות המוזיאון למרתף כדי להגן עליהם מבוזזים ומקנאים.
מוזיאון ידידי ישראל הוא מרכז מבקרים פרטי השוכן במרכז העיר ירושלים ברחוב ריבלין.
המוזיאון מוקדש להוקרת העם היהודי ואלה שעמדו לצידו ותמכו ברעיון הציוני והקמת מדינת ישראל.
המוזיאון פתח את שעריו לציבור בספטמבר 2015 והוא מוזיאון אינטראקטיבי, ראשון מסוגו בארץ.
מאחורי הקמת המוזיאון עומד ארגון נוצרי אמריקאי בהנהגתו של הסופר והפעיל האוונגליסט ד"ר מייק אוונס.
מימון המוזיאון מגיע מכ-7,000 תורמים ברחבי העולם.
המוזיאון מספר את סיפורי גבורת ידידי ישראל הלא יהודים לדורותיהם שסייעו ליהודים ותמכו בציונות ועמדו לצד היהודים לאורך ההיסטוריה עד הקמת מדינת ישראל למשל צ'רצ'יל, הארי טרומן, ג'ורג' בוש הכומר וחוקר התנ"ך.
המוזיאון משתרע על ארבע קומות, כאשר כל קומה מציגה תצוגה אחרת על ידידי ישראל לאורך ההיסטוריה, החל מהמאה ה-19, בימי המנדט הבריטי, השואה והקמת מדינת ישראל.
היו"ר הבינלאומי של המוזיאון היה נשיאה לשעבר של מדינת ישראל שמעון פרס.
כראש חבר הנאמנים מכהן יוסי פלד, והוא מורכב ממספר חברים, בהם דן חלוץ, קובי אשרת ועוד.
במוזיאון מיצגים המשלבים אלמנטים טכנולוגיים כגון תלת מימד, מסכי מגע, ומערכות אור קוליות.
בעבודה על המיצגים השונים השתתפו למעלה מ-150 אמנים ישראלים.
במוזיאון מספר תערוכות, המרכיבות את המיצג הכולל הקרוי "הנני".
במוזיאון ישנם שבעה מיצגים הרצים על פני תקופות שונות בהיסטוריה, החל מתקופת התנ"ך ועד הקמת מדינת ישראל.
כל מיצג מציג מספר דמויות שונות שתמכו ביהודים והיו שותפים לחזון של בנימין זאב הרצל למדינת היהודים ואשר הניח את היסודות להקמת מדינת ישראל.
ככלל, מתארים מיצגי המוזיאון את תרומתם של ידידי ישראל דוגמת: נשיא ארצות הברית לשעבר הארי טרומן, ראש ממשלת בריטניה לשעבר וינסטון צ'רצ'יל, אורד וינגייט, וכן חסידי אומות העולם דוגמת אוסקר שינדלר, ראול ולנברג ומשפחת טן בום, אשר סיכנו את חייהם וחיי משפחותיהם, למען הצלת יהודים שנרדפו ברחבי העולם.
המוזיאון מעניק מדי שנה את פרס ידידי ישראל לאלו שעמדו לצד העם היהודי ותמכו בהם לאורך השנים.
2015 – נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' ווקר בוש.
2016 – אלבר השני, נסיך מונקו
2017 – נשיאה לשעבר של בולגריה, רוסן פלבנלייב.
2018 – נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ.
מלך בחריין, חמד בן עיסא אאל ח'ליפה.
ראש ממשלת איחוד האמירויות הערביות, שייח' מוחמד בן ראשד אאל מכתום
נסיך הכתר של ערב הסעודית, מוחמד בן סלמאן
נשיא פרגוואי, מריו אבדו בניטס
בנוסף, בשנת 2016 פרסם מייסד המוזיאון, ד"ר מייק אוונס יחד עם האפיפיור פרנציסקוס הצהרה משותפת בגנות האלימות.
מוזאון ידיעת הארץ של סמרקנד (ידוע גם בתור מוזיאון אברהם קלנטרוב) הוא מוזיאון בסמרקנד שבאוזבקיסטן.
אברהם קלנטרוב נולד ב-1873 בבוכרה - אוזבקיסטן.
אברהם קלנטרוב היה סוחר יהודי עשיר ובתחילת המאה ה-20 בנה אברהם אחוזה מפוארת בעיר סמרקנד.
הבניה הסתיימה בשנת 1916 ואברהם הספיק לגור בה חמש שנים בלבד.
לאחר המהפכה הבולשביקית רוב משפחתו היגרו לארץ ישראל אך הוא החליט להישאר.
ב-1924 דרשו הסובייטים להעביר את האחוזה לשליטתם.
לאחר התמוטטות ברית המועצות וכאשר קיבלה אוזבקיסטן עצמאות, התעניינו צאצאיו באפשרות לקבל את הנכס בחזרה, אך השלטונות דחו את הבקשה בהתאם למסמך הארכיון החתום, שבו הודיע קלנטרוב על העברת הבעלות ללא תמורה.
היום בעזרת תרומות המקום מתוחזק ומשמש מוזאון לתולדות המשפחה ויהדות סמרקנד הבוכרית.
כיום במוזיאון מוצגת ההיסטוריה של האזור מן העת העתיקה ועד תחילת המאה העשרים, תקופת הברונזה והברזל מאוירת בהרחבה עם תצלומי אמנות.
ביוני 2008 פתח המוזיאון את התערוכה "יהודים באזור, בעבר ובהווה".
התערוכה כוללת מסמכים ארכיוניים וחומרים שנאספו על ידי אספן יצחק לוריא.
במוזיאון תצלומים ישנים, ספרים, ציורים, תלבושות ואובייקטים של חיי היומיום והתרבות של יהודי המקום.
רובע היהודי המסורתי בסמרקנד היה ממוקם בעיר העתיקה ממזרח לכיכר רג'יסטאן, בקרבת בית הקברות העתיק צ'וקארדיזה.
פה ושם היה מבנה נפרד של הקהילה היהודית ובית הכנסת.
אוסף נרחב נאסף כאן בשנים 1920–1930. כולל כ -2,000 פריטים: ספרים בכתב-יד וליטוגרף בעברית, תמונות של שנות ה -20 וה -30, ספרי התורה בעבודת סמרקנד ועור, תכונות חג הפסח, דוגמאות לבגדים.
במוזיאון מוצגים בפירוט כל ההיסטוריה של האזור ועד הגאולוגיה והפליאונטולוגיה של האזור.
מוזיאון יהדות טורקיה שוכן בעיר איסטנבול שבטורקיה.
המוזיאון הוקם ביזמתה של קרן יובל ה-500 - קרן שהוקמה במשותף בשנת 1989 על ידי מוסלמים ויהודים טורקים לקראת מועד מלאת 500 שנה להגעתם של יהודי ספרד לאימפריה העות'מאנית.
המוזיאון נחנך ב-25 בנובמבר 2001 במבנה אשר שימש עד 1985 את בית הכנסת זולפריס (Zülfaris) באיסטנבול.
בית הכנסת פעל במשך יותר מ-150 שנה ופסק לפעול לאחר הידלדלות הקהילה היהודית שהשתמשה בו.
המוזיאון הוקם באמצעות תמיכה כספית של משפחת קמחי היהודית.
בחצרו הוצג פסל שיצרה האמנית נדיה ארדיטי, שהוקדש לזכרם של החיילים היהודים שנפלו בשורות צבא האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה ואלו שנפלו במלחמת העצמאות של טורקיה ובמלחמת קוריאה.
בסוף שנת 2015 הועתק המוזיאון ממקומו ובינואר 2016 החל לפעול שוב בתוך מתחם בית הכנסת נווה שלום באיסטנבול.
עם המעבר חודש תוכן התצוגות במוזיאון ונוספו לו טכנולוגיות תצוגה חדשות.
תצוגות הקבע במוזיאון מתארות את ההיסטוריה בת 2,600 השנים של היהודים בטורקיה לרבות היבטיה התרבותיים, המסורתיים והדתיים ואת תרומתם לארץ שבה חיו.
הן כוללות מוצגים שונים לרבות חפצים מסורתיים, כולל תשמישי קדושה.
במרכז התרבות הממוקם במפלס התחתון של המוזיאון מוצגות תערוכות מתחלפות.
קיר זכוכית שקוף מפריד בין המוזיאון לבין בית הכנסת ומאפשר למבקרים במוזיאון לצפות בפעילות ובטקסים המתקיימים בבית הכנסת.
מוזיאון חניתה לחומה ומגדל הוא מוזיאון המציג את סיפור ההקמה של הקיבוץ חניתה כחלק ממבצעי חומה ומגדל.
אגף חומה ומגדל - תצוגה של תצלומים, כלים חקלאיים כלי נשק, כלי עבודה, חפצים של מקימי היישוב וסרט על הקמת הקיבוץ ועל השנים הראשונות בו שצילם נתן אקסלרד.
אגף ארכאולוגיה - תצוגה של שרידים של התקופה הביזנטית בארץ ישראל ושל כנסייה ביזנטית ששכנה בשטח הקיבוץ, פסיפסים, מטבעות מתקופת בית המקדש השני וכלי אבן שבהם השתמש האדם הקדמון.
חדר טבע - תצוגה של פוחלצים.
מוזיאון יהדות מרוקו הוא מוזיאון יהודי בשכונת אואזיס (אל-וואחה; בערבית: الواحة) בקזבלנקה, מרוקו.
זהו המוזיאון היחיד בעולם הערבי המוקדש ליהדות.
יהדות מרוקו היא קהילה קדומה.
לפני הקמת ישראל בשנת 1948, חיו 250–350 אלף יהודים, מה שהפך אותה לקהילה היהודית הגדולה ביותר בעולם המוסלמי.
מאז, הקהילה הצטמקה עד לכ-2,000 איש, בעיקר בערים הגדולות.
המוזיאון נבנה בבניין משנת 1948 אשר שימש כבית יתומים יהודי, בו התגוררו עד 160 ילדים ובני נוער יהודים.
המוזיאון הוקם בשנת 1997 ושופץ בשנת 2013. הבניין עצמו, המשתרע על פני 700 מ"ר, מורכב מחדר רב תכליתי גדול ושלושה חדרי תצוגה נוספים.
החדר הרב-תכליתי ידוע בתצוגות אומנים מרוקאים יהודים, כולל ציורים, תצלומים ופסלים.
חדרי התערוכה מכילים חפצים המתמקדים בחיי הדת, המשפחה, ובתי הכנסת המרוקאים.
בתוך המוזיאון, המבקרים יכולים למצוא חפצים של יהדות מרוקו, כולל הבמה של בית הכנסת בני-יששכר בקזבלנקה (משנת 1944 לערך), מזוזות, חנוכיות ומנורה.
המוזיאון מציג גם אוסף ניכר של ההיסטוריה של הבֶּרְבֵּרִים, כולל תלבושות, תכשיטים ותליוני חמסה.
המבקרים יכולים גם לצפות בחנות לייצור תכשיטים משוחזרת, כולל שולחן העבודה והכלים של יהודי מרוקאי בשם שאול כהן.
המוזיאון הוקם על ידי סימון לוי, פרופסור לשעבר באוניברסיטת רבאט ומייסד הקרן לשימור התרבות היהודית במרוקו.
לפני תפקידו בשימור התרבות היהודית במרוקו ועד עליית המלך חסן השני, לוי היה ידוע כפעיל זכויות אדם ובתנועה לעצמאות מרוקו בתקופת הקולוניאליזם.
אחת התוספות הבולטות ביותר, היא שילוב הקדמה של החוקה המעודכנת של מרוקו משנת 2011, המציינת את ההשפעות העבריות כעמוד התווך של האחדות הלאומית.
מנהל המוזיאון, ז'ור רחיל, צוטט והצהיר כי "החוקה החדשה מדגישה פלורליזם אתני ודתי במרוקו".
ב־20 בדצמבר 2016, לאחר השיפוץ, ניתנה הקדשה במוזיאון למלך מרוקו מוחמד השישי.
בטקס השתתף המלך, שרים, פקידי ממשל בכירים, סמואל קפלן, שגריר ארצות הברית במרוקו, ונשיא המוזיאון ז'אק טולדנו.
בינואר 2019 תרם זמר האופרה המרוקאי הצרפתי, דוד סררו , חלק גדול מאוסף האמנות היודאיקה המרוקאית שלו.
זו הייתה התרומה הגדולה ביותר של חפצי יודאיקה שנתרמו אי פעם למוזיאון מרוקאי.
מוזיאון טריטון לאמנות הוא מוזיאון לאמנות עכשווית הממוקם בשדרת וורברטון 1505 בסנטה קלרה, קליפורניה.
המוזיאון נוסד בשנת 1965 בסן חוזה, קליפורניה, על ידי החוואי, עורך דין ופטרון האמנות וו' רוברט מורגן ואשתו ג'ון.
זהו המוזיאון הוותיק ביותר שאינו אוניברסיטאי במחוז סנטה קלרה.
פחות משנתיים לאחר פתיחתו, עבר מוזיאון טריטון למיקומו הנוכחי בסנטה קלרה, קליפורניה.
תערוכות ותוכניות התקיימו בארבעה ביתנים המוקפים בפארק בן שבעה דונמים.
בשל הגידול הכלכלי והאוכלוסייה האדיר של עמק סנטה קלרה במהלך שנות השבעים, נבנה מבנה חדש שישרת את הצרכים המשתנים של הקהילה.
בניית המבנה הנוכחי הסתיימה באוקטובר 1987. שטחו 22,000 רגל רבוע והוא כולל תקרות גבוהות, צוהר פירמידה ותאורה דרמטית.
העיצוב המרווח של הבניין נוצר להצגת אמנות משתנה, כמו גם לחוויה אסתטית למבקרי המוזיאון.
מוזיאון טריטון לאמנות ממוקם מעבר לרחוב מהמרכז האזרחי של סנטה קלרה, אוסף ומציג עבודות עכשוויות והיסטוריות בדגש על אמנים מאזור המפרץ.
מוזיאון טריטון הוא ביתם של אוספים קבועים עטורי שבחים, לרבות אוסף אוסטין ד.
ורבורטון של אמנות וחפצים הודיים אמריקאים וציורים מעשה ידי תיאודור וורס.
המוזיאון הוא ארגון ללא מטרות רווח הנתמך על ידי תרומות של חבריו והקהילה.
מוזיאון יד מרדכי משואה לתקומה הוא מוזיאון הממוקם בקיבוץ יד מרדכי בעוטף עזה.
הוא מהווה מוזיאון השואה היחיד בדרום ישראל ומבקרים בו כ-30 אלף איש בשנה.
המוזיאון אשר נפתח בשנת 1968, ממוקם על גבעה בלב הקיבוץ, סמוך לבית העלמין של חברי הקיבוץ ולוחמי הפלמ"ח שנפלו בקרב על יד מרדכי במלחמת העצמאות.
מיצגי המוזיאון תוכננו על ידי צוות מורשת של חטיבת ההיסטוריה של השומר הצעיר ובראשם אבא קובנר, אשר גיבש את חזון המוזיאון.
בנין המוזיאון תוכנן ונבנה על ידי האדריכלים אריה שרון ובנו אלדר אשר קיבלו את פרס רכטר על עיצובו.
המוזיאון כולל חלל תצוגה נרחב המתאר את תקופת השואה והאירועים ההיסטוריים שהובילו למרד גטו ורשה, כמו גם את "התקומה", שבאה לביטוי ספציפי במוזיאון יד מרדכי דרך הנצחת מרד גטו ורשה והקרב על קיבוץ יד מרדכי מול הצבא המצרי במלחמת העצמאות, כחלק מהמאבק על הקמת המדינה.
בנוסף לחלל התצוגה המוזיאלי, כולל המוזיאון גם את אנדרטת מרדכי אנילביץ' שהוצבה ליד מגדל המים שקרס אחרי הקרב בתש"ח, את אתר שחזור הקרבות על יד מרדכי, בית העלמין לחללי תש"ח הנשקף מחלונות המוזיאון, אנדרטת משוריין פינוי הילדים במבצע תינוק, וקברו של חסיד אומות העולם ולדיסלב קובלסקי.
מכלול אתרים אלו מייצג את שם המוזיאון "משואה לתקומה".
המוזיאון כולל חללי תצוגה נרחבים המתארים את החיים היהודיים בוורשה בין שתי מלחמות העולם, את תקופת השואה בפולין, ובעיקר בוורשה, ואת האירועים ההיסטוריים שהובילו למרד גטו ורשה ואת סיפור התקומה, המיוצג בסיפורו של קיבוץ יד מרדכי.
חלל הכניסה למוזיאון מתאר את סיפורו הייחודי של קיבוץ יד מרדכי מאז שעלה לקרקע בנגב המערבי ב-1943 ועד למלחמתו ההישרדותית מול הצבא המצרי בתש"ח, כולל שחזור נרחב לקרב על יד מרדכי ודגם הקיבוץ ערב פרוץ מלחמת העצמאות.
מסביב לדגם מוצגים כלי הנשק שעמדו לרשות המגינים והנשק הכבד שהיה לצבא המצרי.
בחלל מוקרנים סרטים ותמונות המתארים את הקיבוץ בשנותיו הראשונות.
חלל תצוגה זה מוביל למורד מדרגות מביטון חשוף שנבנה בעיני רוחו של אבא קובנר כירידה אל שורשי ההיסטוריה היהודית בשבעת עמודי קיום יהודי: אורח חיי היום-יום, ארגון הקהילה, אמונה, חינוך, זרמים יהודיים, נס התחייה והעיירה היהודית.
בהמשך התצוגה הוקם קיר המוקדש לילדים בגטו ואחריו תצוגה הכוללת חמישה פרקים הקשורים לשואה: עליית הנאצים לשלטון וחוקי נירנברג, הפלישה לפולין, החיים בגטאות ובמחנות ההשמדה, מרי ומרד והעפלה.
תחילת התצוגה מתארת את העיר ורשה לפני מלחמת העולם השנייה, ועוברת לאחר מכן לתיאור ההתמודדות הקשה של הקהילה היהודית תחת הכיבוש הנאצי בוורשה.
בין חלק התצוגה המתייחס לשואה לזה המתייחס למלחמת העצמאות, מוצג קיר המכונה "כותל המרי" אשר עוצב על ידי אבא קובנר.
קיר זה מייצג את תחילתה של התקומה ומביא לביטוי את כלל המרידות בגטאות ובמחנות ברחבי אירופה.
על "כותל המרי" חקוקים שמותיהן של 250 יחידות של תנועת ההתנגדות היהודית המייצגים כרבע מיליון לוחמים.
על כותל נוסף – תמונות של מורדים ומתנגדים.
התצוגה איננה מפלגתית, סיעתית או מקומית, וזאת בכדי להדגיש למבקרים שהלחימה והמרי, כמונח המבטא התנגדות ועמידה יהודית כנגד הנאצים במלחמת העולם השנייה, לא היו קשורים דווקא במקום או בתנועה מסוימת וכי השתתפו בהם יהודים מכלל ישראל.
מטרת הביטוי האוניברסלי הזה נועדה לרמוז שלמרות שייכותו של מרדכי אנילביץ' לתנועת השומר הצעיר הרי שמדובר במאבקים הרלוונטיים לכול.
במעלה המדרגות, לאחר "כותל המרי", ניצבים חלונות גדולים מהם נשקפים האנדרטה של אנילביץ' על רקע מגדל המים, קבר האחים ונתיב הנסיגה לפינוי יד מרדכי במהלך ההתקפה המצרית על הקיבוץ.
גם מהקבר רואים את האנדרטה, דבר שנועד ליצור קשר הדוק בין תוכן ומבנה.
לאחר חלונות התצפית מתחיל מסדרון התקומה דרכו ממשיך המבקר ועולה ארצה בנתיבי הבריחה וההעפלה, תצוגת ההתיישבות בנגב, ועד להכרזת האום על תוכנית החלוקה והקמת המדינה ב-29 בנובמבר 1947.
באולם העליון הוכנה תצוגה ביחד עם חיים לסקוב על עמידתם של שלושה קיבוצים, המייצגים גורל שונה בהתמודדות המקומית במלחמת העצמאות: הקיבוץ נירים שהדף את המצרים, קיבוץ כפר דרום שפונה על פי הוראה, וניצנים שתושביו נאלצו להיכנע וליפול בשבי המצרי.
כיום משמש חלל זה לתערוכות מתחלפות.
מימין: מבט מהמוזיאון לחלקת הקבר; משמאל: אולם נתיבי הבריחה וההעפלה
בשנת 2005 נערך שיפוץ במוזיאון ושולבו תצוגות חדשות תחת הכותרת "יהדות ורשה מתפארת לחורבן".
אלו כללו את בונקר מילא 18 בגטו ורשה, מודל מיניאטורי של גטו ורשה ביחס של 1:100 לגטו המקורי, וכן, בית אנילביץ' – תצוגה על יהדות ורשה בין שתי מלחמות עולם הכוללת גם את בית תנועות הנוער.
דגם גטו ורשה מוצב במעלה הגלריה, מתחת גשר עץ, המייצג את הגשר שהיה בוורשה מעל שני חלקי הגטו.
החיים הקשים בגטו, שאוכלס בשיאו בכחצי מיליון יהודים, מומחשים באמצעות סרטים על קירות התצוגה.
השחזור של בונקר מילא 18 כולל ריהוט וחפצים המדגימים את אווירת המקום אשר הפך לסמל המרידה של גטו ורשה.
בבונקר התרכזו רבים מהלוחמים ביחד עם מנהיג המרד, מרדכי אנילביץ', בימי הלחימה האחרונים, ובו הם מצאו את מותם ב-8 במאי 1943.
בית תנועות הנוער מוקדש לתערוכה המנציחה את תנועות הנוער היהודיות שפעלו בפולין בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
התצוגה כוללת דגמים תלת־ממדיים של מחנות ההכשרה, דגלי התנועות וסרטים.
מימין: מודל גטו ורשה במוזיאון; משמאל: בית תנועות הנוער
בשנת 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל נפגע המוזיאון מירי רקטי שבוצע על ידי חמאס.
ההיסטוריה וההשראה שהביאו להקמת המוזיאון: מהקמת קיבוץ יד מרדכי ועד להשקת המוזיאון
קיבוץ יד מרדכי החל את דרכו בשם "מצפה הים" בשנת 1936 על צוק מעל הים במושבה נתניה.
בשנת 1943 עבר הקיבוץ למיקומו הנוכחי בנגב המערבי.
בתחילה הוצע לקרוא ליישוב המתחדש בשם "אדיר-עם", ברוח הקיבוצים "גבר-עם" ו"ניר-עם", אך ב-1945 הציעה הנהגת השומר הצעיר לקרוא לקיבוץ על שמו של מפקד מרד גטו ורשה מרדכי אנילביץ' וחברי הקיבוץ - רבים מהם יוצאי פולין, החליטו לכנות את קיבוצם "יד מרדכי".
הצעת מנהיגי השומר הצעיר לקרוא לקיבוץ על שמו של מפקד המרד, התקבלה על ידי חברי הקיבוץ לאחר התלבטות האם להיקרא על שם מרדכי אנילביץ', או למצוא שם כוללני יותר, המנציח את ההתנגדות היהודית בשואה בכלל.
למשל, ב-1947 הוחלט על הקמת פסל גדול ממדים שיסמל את דרך הייסורים של שואת יהודי פולין ואת מאבקם של מורדי הגטאות.
אך קרבות מלחמת העצמאות בקיבוץ שינו את רוח הדברים.
במאי 1948 ספג הקיבוץ מתקפה עזה של הצבא המצרי.
לאחר לוחמה עיקשת של שישה ימים, בהם ספג הקיבוץ אבדות קשות, הוחלט על נסיגה.
לאחר כחצי שנה, במסגרת מבצע יואב, שוחרר הקיבוץ מהכיבוש המצרי ותוך זמן קצר חזרו אליו החברים ובנו את המשק מחדש.
בשוך הקרבות ועם חזרת חברי הקיבוץ, לאחר שחרורו מהכיבוש המצרי, חל שינוי בעמדת חברי הקיבוץ בנוגע להנצחה והם ביקשו לאזן בין הנצחת מרד גטו ורשה ומפקדו מרדכי אנילביץ' להנצחת עמידת הגבורה של הקיבוץ וחברי הקיבוץ שנפלו בקרב.
סמל ההנצחה הראשון והבולט ביותר להנצחת המאבק על יד מרדכי היה מגדל המים המחורר מפגזים וכדורים.
סמל זה לקוח מן הנוף המקומי של קיבוץ יד מרדכי, ממאגר הסמלים של חיי המשק החקלאי ומהתקופה הקשה שעברה על הקיבוץ באותה שנה.
המגדל קרס בחורף 1949 ובמאי באותה שנה הוחלט שלצידו תוקם אנדרטה לזכרו של מרדכי אנילביץ'.
האנדרטה, פרי עבודתו של הפסל נתן רפפורט הוצבה במקום במאי 1951.
עוד בראשית 1949 הוחלט להניח אבן פינה למפעל זיכרון שיבטא את עוצמת הקשר, שרצו חברי הקיבוץ לרקום ולבטא, בין המרד לבין המערכה על קיבוץ יד מרדכי.
אבא קובנר, שליווה את מפעל ההנצחה ביד מרדכי, היה זה שנטע את התפישה כי קיימת זיקה ישירה בין הלחימה בשואה ללחימה בארץ: "בדגלי מלחמת העצמאות שלנו הייתה גם רוח מלחמת הגטאות.
ואפשר שבאחרון הבונקרים בגטו, נולדה ישראל המשוחררת".
הפרוגרמה האדריכלית למפעל ההנצחה כללה אנדרטה לזכר מרדכי אנילביץ' ומורדי הגטו, מצבה על קבר האחים מקרבות תש"ח, ארכיון מרד גטו ורשה והמערכה ביד מרדכי, גן הנופלים – חורשות, נטיעות ופינות צל.
האמן נתן רפפורט, יליד ורשה הקים את אנדרטת הברונזה עם דמותו של אנילביץ' על רקע מגדל המים ההרוס אשר נמשל לחורבות הגטו השרוף וסמל זיכרון לעמידת הקיבוץ והגטו גם יחד.
בטקס הסרת הלוט בשנת 1951 נאם אבא קובנר: "ודאי יהיו כאלו שיבואו לכאן ויתקשו להבין, אנדרטה זו למה היא במקום זה?
אך זאת עדיין פשוט להבין, כי פשוטה התשובה ואכזרית התשובה: מרדכי אנילביץ' וחבריו נפלו בדרך לכאן".
מגדל המים ופסל מרדכי אנילביץ'
בתחילת שנות הששים הוקמה עמותה להנצחת חללי יד מרדכי והסביבה בראשותו של חיים לסקוב.
לצידה הוקם "ועד הכבוד להנצחת זכר מרדכי אנילביץ' וחללי מערכת יד מרדכי".
על חברי הוועד נמנו: הנשיא חיים ויצמן, ראש הממשלה דוד בן-גוריון, יושב ראש הכנסת, הרמטכ"ל, לוחמי גטאות - כולל אבא קובנר ואנשי ציבור רבים.
אתוס המערכה ביד מרדכי קיבל חיזוק מפרסומו של הספר השמש לא עמד דום מאת הסופרת אמריקאית מרגרט לארקין ב-1963. הספר, שנכתב על סמך ראיונות עומק שערכה הסופרת עם חברי הקיבוץ אודות הקרבות ועמידת חברי הקיבוץ במערכה עד להחלטת הפינוי, הפך לרב מכר ותורגם לשפות רבות.
לכבוד חגיגות ה-75 לקיבוץ יד מרדכי הוציאו בני הקיבוץ מהדורה חדשה ומעודכנת לספר.
במהלך השנים החלו מגיעות לקיבוץ קבוצות של תלמידים וחיילים שביקשו "לגעת" בקרב שהתחולל בקיבוץ.
ביקורים אלו הביאו ליוזמת הקמת אתר הנצחה המשחזר את קרבות תש"ח שנפתח בשנת 1965.
אתר ההנצחה לשחזור קרב יד מרדכי
במקביל, החלה העמותה בגיוס כספים להקמתו של מוזיאון.
בשלב מאוחר יותר הצטרף לצוות ההקמה אבא קובנר כחלק מ"צוות מורשת".
קובנר ראה בבניין הבטון של המוזיאון ביטוי להגשמת חלק מרעיונותיו: הנצחת פועלה של תנועת השומר הצעיר בפולין במהלך מלחמת העולם השנייה.
מאידך, חברי קיבוץ יד מרדכי רצו באותה עת, בעיקר, להנציח את קרבות מלחמת העצמאות בקיבוץ ואת זכר הנופלים מקרבם.
גם האדריכלים שתכננו את מבנה המוזיאון, אשר זכו בפרס רכטר על עיצובו, אריה ואלדד שרון, התרשמו יותר מסיפורי החברים על קרבות 1948 שנערכו בקיבוץ מאשר מהמקורות ההיסטוריים שעסקו במרד גטו ורשה.
הם, בניגוד לקובנר, לא ראו מכנה משותף בין מלחמת השחרור למלחמה בגטו, ועל כן החליטו ליצור במוזיאון חללים שיפרידו בין שני האירועים.
אך קובנר התנגד להפרדה זו וסבר ש"המוזיאון צריך להיות כספר פתוח".
קובנר הפך ליועץ הראשי של התצוגות במוזיאון ושכנע את העוסקים במלאכה ואת חברי הקיבוץ לשמור על הרצף האחד שבין שואה ותקומה באתר.
בשנת חנוכתו של המוזיאון ב-1968 ביקרו בו יותר מ-100 אלף מבקרים.
"מוזיאון יאסר ערפאת" הוא מוזיאון המנציח את יאסר ערפאת וממוקם ברמאללה שבשטחי הרשות הפלסטינית.
המוזיאון נחנך בשנת 2016 ומציג תצוגה כרונולוגית של תולדות הסכסוך הישראלי-פלסטיני מנקודת מבט פלסטינית.
המוזיאון, המשתרע על כ-2,600 מ"ר, נבנה בתוך המוקטעה, ומשלב בתוכו את החדרים שבהם התגורר ערפאת בעת המצור שהוטל על המוקטעה במהלך מבצע חומת מגן.
בנוסף לכך מצויים במוזיאון פרס נובל לשלום, אותו קיבל בשנת 1994 וכן פריטים אישיים נוספים.
מוזיאון יוסטון למדעי הטבע הוא מוזיאון טבע בעיר יוסטון שבטקסס, ארצות הברית.
המוזיאון נוסד ב-1909 בידי Houston Museum and Scientific Society, עמותה שמטרתה הייתה להקים מוסד חינוכי חופשי שמתרכז בחינוך ומדע לתושבי יוסטון.
במוזיאון מבקרים מעל שני מיליון בני אדם כל שנה.
קומפלקס המוזיאון מורכב ממבנה מרכזי בן ארבע קומות שבו אולמות מדעי הטבע ותערוכות, הפלנטריום על שם בורק בייקר, מרכז הפרפרים קוקרל ואולם הקולנוע הענק וורת'האם (אולם IMAX).
המוזיאון הוא אחד מהמוזיאונים הפופולריים ביותר בארצות הברית ומדורג קצת מתחת למוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע בניו יורק ומוזיאון המטרופוליטן.
בנוסף לתערוכות הקבועות, שכוללות את אולם מוריאן לפלאונטולוגיה ובו שלדי דינוזאורים (כולל טירנוזאורוס והטריצרטופס "ליין"), המוזיאון כולל גם תערוכות מתחלפות.
אולם מוריאן לפלאונטולוגיה: האולם הגדול ביותר בארצות הברית המוקדש לפלאונטולוגיה ובו מעל ל-60 שלדים כולל 3 שלדים של טירנוזאורוס רקס, שלד של דיפלודוקוס ואת "ליין", השלד השלם ביותר של טריצרטופס שנתגלה וכולל גם טביעת עור מאובנת.
בנוסף האולם מכיל את אחד האוספים הגדולים של טרילוביטים.
אוצר התערוכה הוא הפלאונטולוג ד"ר רוברט בקר.
מטוטלת פוקו: מדגימה את סיבוב כדור הארץ, אורך חוט המטוטלת הוא .
אולם קאלן (Cullen) לאבני חן ומינרלים: מכיל מעל 750 מינרלים ואבני חן.
כספת אבני החן על שם לסטר וסו סמית: מציג אבני חן מלוטשות נדירות.
אולם פריש לחיי הבר של טקסס: מציג בעלי חיים שחיים בטקסס.
האולם כולל קיר ועליו הקרנת וידאו שמציגה את הצומח, הפלורה, הפאונה והטופוגרפיה של 7 בתי גידול מהמדינה.
אולם אוולין והרברט פרנזלי של חי אפריקאי: מציג פוחלצים של בעלי חיים מאפריקה, כולל אוקאפי נדיר.
האולם נפתח ב-1969 וסוקר 7 בתי גידול אפריקאים.
הוא מכיל מעל 120 פריטים, בהם 42 מיני עופות ו-28 מיני יונקים.
אולם סטרייק למלקולוגיה: ובו פריטים רבים של רכיכות ואוסף קונכיות.
אולם האמריקות על שם ג'ון פ' מקגוורן: מציג תערוכות אנתרופולוגיות וארכואולוגית של תרבויות אמריקאיות לפני גילוי אמריקה בידי כריסטופר קולומבוס.
אולם וולש לכימיה: עוסק בכימיה ולצד תצוגות אינטראקטיביות הוא כולל המחשה של הטבלה המחזורית ותצוגה של כל יסוד בה.
אולם וייס לאנרגיה: עוסק בהפקת אנרגיה ותשתיות אנרגיה, בגאולוגיה ובנפט.
חודש והורחב ב-2017, האולם מכיל 16 מדורים, כולל רפליקה עובדת של אסדת קידוח ווידאו ברזולוציה 15K המתאר את ההיסטוריה של תשתיות האנרגיה וכן את "המעלית הגאולוגית" שמציגה הדמיה של טיול במעמקי האדמה וכן בזמן, לתקופת הקרטיקון.
בנוסף הוא מכיל את המיצג החווייתי "Eagle Ford Shale Experience" המדמה מסע לבאר נפט ואת "עיר האנרגיה" שהיא מודל בקנה מידה של 1:150 של עיר עתידנית.
אולם מצרים העתיקה: נפתח במאי 2013 ומוקדש לתרבות מצרים העתיקה, כולל עתיקות בני אלפי שנים ושחזור של מקדשים מצריים ומומיות.
שעון השמש של קוקרל: הוקם ב-1989 והוא אחד משעוני השמש הגדולים בעולם.
פורום כדור הארץ: נפתח ב-2002, זוהי תערוכה שנעזרת במחשבים ותצוגה דיגיטלית כדי לאפשר למבקרים להתנסות בתהליכים שעוברים על כדור הארץ.
מוזיאון יהדות רוסיה, בשמו המלא "מוזיאון ההיסטוריה היהודית ברוסיה" , נפתח במאי 2011 במוסקבה ברחוב פטרובסקו-רזומובסקאיה מס' 10.
במוסקבה פועלים שלושה מוזיאונים יהודיים שונים אשר הוקמו לאחר התפרקות ברית המועצות:
מוזיאון המורשת היהודית והשואה (בית הכנסת לזכר השואה) שהוקם בשנת 1998. המוזיאון נמצא בפארק הניצחון בפוקלונאיה גורה (Poklonnaya Gora) (הר ההשתחוות) בסמיכות למוזיאון "המלחמה הפטריוטית הגדולה" שהוקם לזכר הניצחון הסובייטי על גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
בטקס הפתיחה, אירוע שציין את ההכרה הרוסית הרשמית בשואה, השתתף גם נשיא הפדרציה הרוסית בוריס ילצין.
מוזיאון היהדות והסובלנות אשר נחנך ב-8 בנובמבר 2012 בהשתתפות נשיא המדינה שמעון פרס ושר החוץ של רוסיה סרגיי לברוב.
המוזיאון להיסטוריה יהודית, מוזיאון פרטי שהוקם על ידי סרגיי לבוביץ' אוסטינוב, סופר, עיתונאי, איש עסקים, אספן, נדבן וחבר במועצת המנהלים של הקונגרס היהודי-רוסי.
סרגיי אוסטינוב ראה בהקמת המוזיאון את תרומתו האישית לשימור התרבות היהודית ההולכת ונעלמת ולהצגתה לפני קהל רחב.
סרגיי אוסטינוב הוא המנהל והבעלים של המוזיאון.
בשנת 2012 המוזיאון קיבל את הכרת ארגון המוזיאונים היהודיים באירופה (Association of European Jewish Museums (AEJM)).
בשנת 2010 סרגיי אוסטינוב ארגן תערוכה בשם "תחום המושב.
פרויקט המוזיאון היהודי" שבה הציג את יוזמתו להקמת מוזיאון המוקדש להיסטוריה ולתרבות של יהדות רוסיה.
בהמשך הוזמנו מומחים לדבר, הוקם אוסף פריטים ונבנה המוזיאון.
המוזיאון משחזר תמונה רחבה של חיי היהודים החל מהמאה ה-18 ועד לפרסטרויקה בשנת 1980.
אוספי המוזיאון כוללים מעל ארבעת אלפים פריטים אותנטיים שנאספו מכל אזורי ברית המועצות לשעבר, אך רק בין אלף לאלפיים פריטים יכולים להיות מוצגים בזמן נתון.
תערוכות המוזיאון מתמקדות בשני נושאים:
חיי היום-יום, הדת, עיצוב בתי הכנסת, צורות חיי הקהילה.
תהליכים חברתיים שחלו בחברה היהודית בהקשר להיסטוריה הרוסית, לדוגמה: היסטוריה של החינוך היהודי ברוסיה, תנועת ההשכלה, ההתיישבות היהודית החקלאית בדרום אוקראינה, היחסים עם הרשויות והמאבק הפוליטי ברוסיה והשתתפותם של היהודים במלחמות שנוהלו על ידי האימפריה הרוסית ועל ידי ברית המועצות.
אוספי המוזיאון מייצגים את כל מגוון הקהילות היהודיות – אשכנזים ממזרח אירופה, יהודי גיאורגיה, היהודים ההרריים מאזור הקווקז, יהודי בוכרה, הקראים, ה"גרים" והסובוטניקים.
צוות המוזיאון נוסע לבלארוס, אוזבקיסטן, מולדובה, רומניה ואוקראינה כדי לרכוש פריטים בקהילות קיימות ולהקליט אגדות ומסורות היסטוריות במקומות בהם הקהילות היהודיות הולכות ונעלמות.
מוזיאון טולוז הוא מוזיאון לתולדות הטבע הממוקם בעיר טולוז, צרפת.
הוא מכיל אוסף של יותר מ-2.5 מיליון פריטים, וחלל התצוגה תופס שטח של כ-3,000 מ"ר.
המוזיאון נוסד בשנת 1796 על ידי חוקר הטבע הצרפתי פיליפ-איזידור פיקו דה לפיירוז, כאשר האוספים שלו יכלו להיות מאוכסנים (לאחר המהפכה) במנזר הכרמליתי לשעבר בטולוז.
בשנת 1808, הקיסר נפוליאון העניק רשמית את כל המבנים והקרקעות הכרמליתים לעיר טולוז, ובשנת 1865, המוזיאון נפתח לקהל במיקומו הנוכחי ובניהולו של אדואר פילהול.
מוזיאון טולוז היה המוזיאון הראשון בעולם שפתח גלריה פרהיסטורית הודות לאוסף של המלקולוג אלפרד דה קנדי דה סנט-סימון (1731–1851), ושיתוף הפעולה של אמיל קרטיילהק, ז'אן-בטיסט נוולט, ויוג'ין טרוטאט.