tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שניהם הגנו בעקביות על תעשיית הטבק – מקור ההכנסה העיקרי של קנטקי.
פורד, כחבר בוועדת המסחר, המדע והתחבורה, פעל למען תעשיית הייצור, בעוד הדלסטון, כחבר בוועדת החקלאות, הגן על החקלאים.
שניהם מילאו תפקיד מרכזי בהצלת תוכנית התמיכה במחירי הטבק.
פורד דאג לכך שטבק יוחרג מחוק הבטיחות לצרכן והתנגד להעלאות מיסים על סיגריות.
הוא גם יזם תיקון להסכם GATT שהגביל את יבוא הטבק הזר לארצות הברית.
בהמשך דרכו נתגלע סכסוך בינו לבין מחליפו של הדלסטון, מיץ' מקונל, בנוגע להסדרים מול תעשיית הטבק במסגרת ההסכמים המשפטיים (Master Settlement Agreement).
פורד תמך בהסדר המוצע ששמר על תוכנית התמיכה במחירים, בעוד שמקונל דרש לבטלה לחלוטין.
שתי ההצעות נדחו, והיחסים ביניהם מעולם לא שוקמו.
כיו"ר תת-הוועדה לענייני תעופה, דאג פורד להשגת תקציבים לשיפור שדות התעופה בלואיוויל, בצפון קנטקי ובגלאזגו.
נמל התעופה בעיר הזארד נקרא על שמו Wendell H.
בשנת 1990 נחקק חוק בתחום התעופה שנקרא Wendell H.
Ford Aviation Investment and Reform Act for the 21st Century, שנועד לשפר את בטיחות הטיסות, להפחית רעש אווירי ולחייב את חברות התעופה לפרסם מידע אמין לצרכנים.
על הקריירה שלו בסנאט אמר פורד: 'לא התעניינתי בנושאים לאומיים, אלא בנושאים של קנטקי'.
אף על פי כן, הייתה לו השפעה על חקיקה פדרלית חשובה: הוא היה שותף לחוק חופשת לידה וחופשת מחלה משנת 1993, תמך בהעלאת שכר המינימום ובחוק הרפורמה ברווחה, פעל למען מחקרי פחם נקי ושיפר את תנאי הפנסיה של כורי הפחם.
הוא גם תמך בהטלת סנקציות כלכליות על עיראק במקום במלחמת המפרץ, והתנגד להסכם תעלת פנמה.
אף שהיה ממובילי ועדת ההשבעה של ביל קלינטון ב־1993, הוא התנגד להסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה (NAFTA).
כמו בתפקידו כמושל, גם בסנאט התמקד בייעול עבודת הממשלה.
כחבר בוועדה המשותפת להדפסות של הקונגרס, חסך מיליוני דולרים לממשלה על ידי מעבר להדפסה בכמויות ושימוש בנייר ממוחזר.
בשנת 1998 תמך בהצעת החוק Wendell H.
Ford Government Publications Reform Act שנועדה לרכז את מערך ההדפסות הממשלתיות ולהטיל סנקציות על גופים שלא יעמדו בהנחיות.
ההצעה עברה בוועדה, אך לא הועלתה להצבעה עקב הליך ההדחה המתקרב של הנשיא ביל קלינטון, ולבסוף נגנזה עם פרישתו של פורד מהסנאט.
פורד בחר שלא להתמודד על כהונה חמישית בשנת 1998 ופרש לעיר הולדתו אוונסבורו.
באותה שנה הוענק לו תואר חבר כבוד מטעם איגוד הספריות האמריקאי.
במשך תקופה עבד כיועץ למשרד הלובינג והמשפטים בוושינגטון, Dickstein Shapiro.
בעת פרישתו היה פורד הסנאטור מטעם קנטקי ששירת במשך התקופה הארוכה ביותר בהיסטוריה של המדינה.
בינואר 2009, מיץ' מקונל עבר את שיאו של פורד, לאחר שכיהן 24 שנים בסנאט.
בשנותיו המאוחרות, פורד לימד נושאי פוליטיקה לצעירי אוונסבורו במוזיאון המדע וההיסטוריה של העיר, שבו מוצג דגם של משרדו מהסנאט של ארצות הברית.
ב-19 ביולי 2014 דיווח העיתון Messenger-Inquirer כי פורד אובחן כחולה בסרטן ריאות.
פורד נפטר מסרטן ריאות בביתו ב-22 בינואר 2015, בגיל 90. הוא נקבר בבית העלמין רוזהיל אלמווד.
ונטו (איטלקית: Veneto) הוא מחוז בצפון-מזרח איטליה, הגובל במחוזות לומברדיה, פריולי-ונציה ג'וליה, אמיליה-רומאניה, טרנטינו-אלטו אדיג'ה ובמדינת אוסטריה.
המחוז שוכן בין הרי האלפים לים האדריאטי, ובתוכו זורם נהר הפו.
בירת המחוז היא העיר ונציה.
כלכלת המחוז, אשר בעבר הייתה מבוססת בעיקר על חקלאות ודיג, מבוססת כיום על תעשייה כבדה, תעשיית אופנה ומפעלי היי-טק.
ונטו זה אזור חשוב לייצור יין.
בחלק המזרחי של האזור נפוצים ענבים מסוג "רבוסו".
באוקטובר 2017 נתקיים במחוז משאל עם ובו הכריעו התושבים בעד דרישה לאוטונומיה.
ונוס ממילו הוא פסל עתיק מהתקופה ההלניסטית.
הפסל הוא דמותה של האלה אפרודיטה (ונוס במיתולוגיה הרומית), אלת האהבה והיופי במיתולוגיה היוונית.
הפסל עשוי שיש וגובהו 203 ס"מ, בלא ידיו ורגליו המקוריות.
משערים כי הפַּסָּל היה אלכסנדרוס מאנטיוכיה (בעבר חשבו כי פוסל על ידי פראקסיטלס).
הפסל נוצר בשנת 130 לפנה"ס, אולם מצויים בו אלמנטים של התקופה היוונית הקלאסית (שקדמה להיווצרו בכ-400 שנים).
תחילה לא היה ברור איזה ייצוג של האלה ונוס ניסה הפסל ליצור, מאחר שידי הפסל חסרות.
שיערו כי מדובר ב"ונוס המנצחת" (Venus Victrix), המחזיקה את תפוח הזהב שנתן לה פאריס.
השערה זו מתאימה למקום הימצאו של הפסל — באי מילוס ("תפוח" ביוונית).
חלקים מהיד עם התפוח נמצאו מאוחר יותר בקרבת מקום הימצאו של הפסל.
הפסל התגלה בשני חלקים בשנת 1820 באי מילוס שבים האגאי, ועל כן נקרא בשם זה.
מגלה הפסל החביא אותו מהשלטונות הטורקיים ששלטו באי, אך אלה מצאו אותו.
קצין ימי צרפתי ששמו ז'ול דומון ד'אורוויל (Jules Dumont d'Urville) הבין את חשיבותו, ושכנע את שגריר צרפת באיסטנבול, המרקיז דה ריווייר, לרכוש את הפסל למען צרפת.
הפסל הוצג בפני המלך לואי ה-18 בשנת 1821. הוא העניק אותו למוזיאון הלובר בפריז, שם הוא מוצג עד היום.
הפסל התפרסם מאוד בשל יופיו, אולם עיקר פרסומו בא בעקבות תעמולה מטעם הממשלה הצרפתית: לאחר שבשנת 1815 נאלצה צרפת להחזיר לאיטליה את ונוס המדיצ'ית, פסל שנפוליאון שדד ולקח מאיטליה לצרפת, פעלו השלטונות הצרפתיים להאדיר את פרסומה של ונוס ממילו כדי לשמור על הכבוד של האומה הצרפתית.
הפסל הופיע בסדרות טלוויזיה רבות, בהן משפחת סימפסון (שם אוכל הומר סימפסון את הפסל העשוי מגומי), טימון ופומבה וטווין פיקס.
הקומיקאי האמריקני ויל רוג'רס שלח מכתב לאחיינו בצירוף תמונה של פסל זה, והכיתוב: "זה מה שיקרה אם תמשיך לכסוס את ציפורניך".
לחצוצרן מיילס דייוויס יש שיר שנקרא "ונוס ממילו".
הפסל מופיע באנימציות רבות של חבורת מונטי פייתון.
בסדרת הילדים ארתור הופיע תהליך קטיעת הגפיים של הפסל כמשחק של ילדים בדיסקוס.
כמו כן, בפרק "מופי מגלה את העוני" הפסל מוצג כאחד מחפציה האישיים.
המשורר נתן אלתרמן הזכיר את הפסל בשירו "אהבה חופשית": "ונוס היא בלי ידיים אך בעצם היא בלי ראש"
בסרט "הרקולס", הרקולס קוטע את ידי הפסל כשהוא מקפיץ בבריכה לידו אבן.
ב"צבי הנינג'ה - הדור הבא" השם שארבעת הצבים נתנו למיי ויי צ'י, הצבה החמישית בחבורה, הוא "ונוס דה מילו".
ונוס מווילנדורף הידועה גם בתור האשה מווילנדורף היא צלמית פרהיסטורית של אישה בגובה 11.1 ס"מ שנתגלה ב-1908 באתר מהתקופה הפלאוליתית העליונה סמוך לווילנדורף (Willendorf) בעמק הוואכאו שבאוסטריה, על ידי הארכאולוג יוזף סומבתי.
הצלמית מגולפת באבן גיר אואוליטית מסוג שאינו מצוי באזור וצבועה באוכרה אדומה.
בבדיקה חוזרת של הסטרטיגרפיה באתר העריכו החוקרים שגיל השכבה הארכאולוגית שבה נמצאה הצלמית הוא כ-30,000 שנים לפני זמננו.
הצלמית לא נועדה כנראה להיות פורטרט ריאליסטי אלא אידיאליזציה של הגוף הנשי.
הפות, השדיים והבטן התפוחה מודגשים מאוד, דבר המרמז על קשר חזק לפוריות.
זרועותיה הזעירות מקופלות מעל שדייה, ואין לה תווי פנים ברורים.
ראשה מכוסה במה שנראה כצמות מלופפות, או סוג של כיסוי ראש.
הכינוי המשווה בין צלמית האישה השמנה למדי עם הדמות הקלאסית של "ונוס" עורר התנגדות בקרב חוקרים בני זמננו.
כך לדוגמה העיר כריסטופר ויטקומב כי הוא מבטא באירוניה בוז לתפיסת היופי הקדומה והיכולת הטכנית המוגבלת הניכרות בפסל, כמו גם לחוסר הצניעות של הדמות, שלא תאם את תפיסת הנשיות של ראשית המאה ה-20 (קישור).
חוקרים מסוימים דחו את ההשערה כי הצלמית היא איקונין של האלה האם, האלה של אירופה הקדומה הפלאוליתית.
יש הסוברים כי בהיותה שמנה היא ייצגה מעמד נכבד בחברת הלקטים-ציידים, ומלבד פוריותה הבולטת, היא הייתה יכולה להיות גם סמל לביטחון והצלחה.
רגלי הצלמית לא עוצבו כך שהיא תוכל לעמוד בעצמה.
עקב כך משערים כי הצלמית נועדה להיות מוחזקת בידיים ולא רק להביט בה בלבד.
ארכאולוגים אחדים טוענים שהיא שימשה כקמע למזל.
אחרים העלו את ההשערה כי הצלמית נועדה להחדרה לפות, כסוג של כישוף שנועד להגביר את הפוריות.
ונוס מווילנדורף היא חלק מאוסף המצוי במוזיאון לתולדות הטבע שבכיכר מריה תרזה בווינה.
מאז שצלמית זו נתגלתה וקיבלה את שמה נתגלו צלמיות דומות נוספות וצורות אמנות אחרות מאותה התקופה, המכונות כיום צלמיות ונוס.
האמצעים הצורניים של ונוס מווילנדורף
הצורות האורגניות מדגישות את סמליות הפריון בגלל שהן הצורות הטבעיות של עולם החי והצומח וכך מודגש שהאישה היא חלק מעולם זה.
פירות, המסמלים פוריות ושפע הן בגלל שהפירות והזרעים הם אברי הפריון של הצמחים והן בגלל שהם מזון עסיסי ומזין.
מעוין עם חור באמצע - בתקופה הפרה היסטורית ציינו כך פריון.
מעגל קונצנטרי - מעגלים בתוך מעגלים, המסמלים אינסופיות ומחזוריות, כמו מעגל החיים המתחיל ומסתיים ללא הרף.
שימוש בצורות מוכללות - ללא פרטים אנטומיים מדויקים, בגלל שהצלמית מדברת על כל אישה ולא על אחת מסוימת.
פרופורציות ערכיות - יחסי גדלים לפי ערכם ולא לפי גודלם במציאות.
איברים לא חשובים מוקטנים או לא נמצאים כלל.
ונוס מברכת רם הוא השם שניתן לאבן חרוטה, ככל הנראה פסלון, מהקדומים שידועים בעולם.
האבן נמצאה בשנת 1981 על ידי פרופ' נעמה גורן-ענבר מהאוניברסיטה העברית באתר הארכאולוגי בבריכת רם שברמת הגולן.
יש המשייכים את האתר בו נמצאה לתרבות האשלו-יברודית.
הצלמית גולפה מאבן סקוריה אדומה, אורכה 3.5 ס"מ וייתכן ששימשה למטרות סמליות או דתיות.
היו חוקרים שערערו על היותה של צלמית זאת מעשה ידי אדם (ולא אבן טבעית בעלת צורה זו), אך , כפי שמוגדר באתר מוזיאון ישראל.
השכבה הארכאולוגית שבה נמצאה הצלמית תוארכה לתקופה שבין 800,000 ל-233,000 שנים לפני זמננו, לפי גילים בשיטת אשלגן-ארגון שנמדדו בשתי שכבות הבזלת התוחמות אותה (מלמעלה ומלמטה).
עם זאת, נראה כי התחתונה משתי השכבות קדומה בהרבה לממצאי האתר והתיארוך ההגיוני הוא זה הקרוב לשכבת הבזלת העליונה המכונה "בזלת כרמים".
הצלמית נוצרה כנראה בידי הציידים-לקטים מהמין הומו ארקטוס.
צלמית זאת נחשבת לממצא העתיק ביותר של דמות אנושית הקיים בתיעוד הארכאולוגי.
היא מזכירה את קבוצת הצלמיות הפרהיסטוריות המכונות צלמיות ונוס, מהתקופה הפלאוליתית העליונה של אירופה, ומכאן כינויה.
קיימים סימנים לכך שהאמן או האמנית הקדומים חרצו חריצים על הצלמית בכלי צור שבעזרתו עוצב הראש, ובאופן זה גם עוצבו הזרועות והחזה השופע של הדמות.
אין הסכמה בין החוקרים אם הפסלון הוא אכן צלמית.
פרופ' עופר בר-יוסף ופרופ' יוסף גרפינקל כתבו בספרם:
ונוס אקספרס הייתה הגשושית הראשונה לכוכב הלכת נוגה מטעם הסוכנות החלל האירופית.
שוגרה בנובמבר 2005 והגיעה לנוגה באפריל 2006. מבצע ונוס אקספרס הוצע עוד בשנת 2001 כמשימת קונספט שתנצל כמה שניתן מהתכנון המקורי של מארס אקספרס ותשתמש בו למשימה פלנטרית אחרת.
המשימה לנוגה אושרה רשמית בשנת 2002 בידי ועדת התוכנית המדעית של סוכנות החלל האירופית ובמכרז לבנייתה זכתה באוקטובר 2002 חברת EDAS – אסטריום, שנעזרה ב-25 קבלני משנה מ-14 מדינות אירופיות.
הגשושית סיימה את משימתה באופן רשמי ב-16 בדצמבר 2014, אם כי ניתן היה לקלוט שדרים ממנה, שלא נשאו בהם מידע כלשהו, עד לשדר האחרון ב-18 בינואר 2015.
למרות הניסיון להשתמש בתכנון של מארס אקספרס, ישנם מאפיינים שהובילו לשינויים בתכנון, בעיקר בתחום בקרת החום, התקשורת והכוח החשמלי.
לדוגמה, מכיוון שמרחקו של נוגה מהשמש הוא כמחצית מזה של מאדים, כמות הקרינה גדולה פי ארבעה עבור ונוס אקספרס לעומת מארס אקספרס.
הסביבה בעלת הקרינה המיננת תהיה קשה יותר והאור יהיה רב יותר.
משימת ונוס אקספרס גם תשתמש במכשירים שפותחו עבור הגשושית רוזטה.
השיגור תוכנן תחילה ל-26 באוקטובר באמצעות טיל מסוג סויוז-פרגאט מהקוסמודרום בבייקונור שבקזחסטן, אולם הוא נדחה בעקבות זיהום במעטפת הטיל.
ב-9 בנובמבר, לאחר שהובהר כי התקלה אינה מסוכנת לגשושית, שוגרה ונוס אקספרס לחלל.
ב-11 באפריל 2006 נכנסה הגשושית למסלול סביב נוגה, לאחר שמהירותה הואטה בזכות הפעלת המנוע למשך 49 דקות בתמרון מורכב, שבמהלכו גם נותק הקשר עם הגשושית לעשר דקות כאשר חלפה מעבר לכוכב הלכת נוגה.
החללית תבצע את התצפית והחקר המעמיקים ביותר מאז ומעולם של אטמוספירת נוגה.
היא גם תנסה לחפור לתוך מסתורין כגון סיבוב מהיר יותר של האטמוספירה לעומת פני השטח של כוכב הלכת וכן את מערבולות הקטבים.
הגשושית גם תחקור את האיזון התרמי של כוכב הלכת ואת תפקידו של אפקט החממה החזק ביותר במערכת השמש, כמו גם את המבנה והדינמיקה של העננים ואת הסימנים המופיעים באור אולטרה-סגול מעל תכסית העננים.
ונוס אבוני סטאר ויליאמס היא טניסאית אמריקאית.
בשיאה דורגה במקום הראשון בעולם (25 בפברואר 2002) בדירוג ה-WTA.
ונוס ויליאמס זכתה ב-19 תוארי גראנד סלאם, מתוכם 7 ליחידות (5 באליפות וימבלדון ו-2 באליפות ארצות הברית הפתוחה).
היא זכתה ב-4 מדליות זהב אולימפיות (3 בזוגות ומדליה אחת ביחידות).
אחותה הצעירה היא הטניסאית סרינה ויליאמס.
ויליאמס נולדה בקליפורניה שבארצות הברית.
היא החלה לשחק טניס כבר בגיל 4, והתאמנה עם אחותה סרינה לאורך כל השנים.
לאחר שעזבה את אקדמיית הטניס של ריק מאסי, החלה לשחק טניס מקצועני בשנת 1994. הפריצה הגדולה הגיעה בשנת 1997, כאשר העפילה לגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה שם הפסידה למרטינה הינגיס.
בשנת 1998 זכתה בתואר הראשון שלה באוקלהומה וגם ניצחה במיאמי ובגביע הגראנד סלאם.
בנוסף, הגיעה לרבעי הגמר בכל ארבע תחרויות הגראנד סלאם.
בשנת 1999 ניצחה שישה טורנירים והגיעה לשלבים הגבוהים בכל תחרויות הגראנד סלאם.
כשנה לאחר מכן זכתה בטורניר וימבלדון, אליפות ארצות הברית הפתוחה ומדליות זהב באולימפיאדת סידני בטורניר היחידות והזוגות (עם אחותה סרינה).
ב-2001 ניצחה שוב בווימבלדון וארצות הברית, הגיעה לחצי הגמר באוסטרליה וניצחה שוב שישה טורנירים.
בתחילת שנת 2002 דורגה ראשונה בעולם והגיעה למשחקי גמר בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם, בכולם הפסידה לאחותה הקטנה סרינה.
בשנת 2003 הגיעה לגמר וימבלדון בו הפסידה לאחותה ונאלצה לפרוש משאר העונה בשל פציעה בבטן.
שנת 2004 הייתה שנה גרועה עבור ונוס ויליאמס.
היא זכתה רק בשני טורנירים, הודחה מוקדם בתחרויות הגראנד סלאם ולא הגיעה להישגים.
המשבר נמשך גם אל תוך שנת 2005 עד שבווימבלדון 2005 זכתה ויליאמס שדורגה נמוך בטורניר, תוך כדי שהיא מנצחת בדרך את מריה שראפובה ולינדזי דבנפורט.
בשנת 2006 התרכזה ויליאמס יותר בחייה האישיים ופחות במשחק הטניס ולכן לא זכתה אף לא בהישג אחד.
בתחילת 2007 החליטה בדומה לאחותה סרינה להתרכז בטניס ופתחה את העונה בטורניר ממפיס, בו זכתה לאחר ניצחון בגמר 6:1 6:1 על שחר פאר הישראלית.
בהמשך השנה זכתה ויליאמס בפעם הרביעית בטורניר וימבלדון אחרי שניצחה בגמר את המדורגת 18 בעולם, מריון ברטולי.
באולימפיאדת בייג'ינג זכו האחיות ויליאמס במדליית הזהב האולימפית השנייה שלהן לאחר שניצחו בגמר טורניר הזוגות את הספרדיות וירחיניה רואנו פסקואל ואנבל מדינה גאריגס.
בטורניר היחידות הודחה ויליאמס בשלב רבע הגמר על ידי נה לי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו הודחה כבר בסיבוב הראשון בטורניר היחידות, וגם בטורניר הזוגות בו היא התחרתה עם אחותה סרינה, כשהשתיים איבדו את מדליית הזהב לאחר שתי זכיות רצופות.
היא זכתה במדליית כסף בטורניר הזוגות המעורבים.
בשנת 2014 זכתה וונוס בטורניר דובאי לאחר ניצחון על אליז קורנה (3–6, 0-6).
בשנת 2017 העפילה לגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה, והפסידה בגמר לאחותה סרינה בשתי מערכות.
בהמשך השנה הגיעה לגמר אליפות וימבלדון והפסידה בגמר לגרביניה מוגורוסה בשתי מערכות.
באוקטובר העפילה לגמר אליפות סבב ה-WTA בו הפסידה לקרוליין ווזניאקי בשתי מערכות.
2010 - אליפות דובאי בטניס, אקפולקו (מקסיקו).
2009 - אליפות דובאי בטניס, אקפולקו (מקסיקו).
2008 - אליפות ציריך הפתוחה (שווייץ), אליפות סבב ה-WTA.
2007 - ממפיס (ארצות הברית), אליפות האנסול קוריאה הפתוחה (קוריאה הדרומית).
2005 - גביע איסטנבול (טורקיה).
2004 - צ'ארלסטון (ארצות הברית), ורשה (פולין).
2002 - גולד קוסט (אוסטרליה), פריז (צרפת), אנטוורפן (בלגיה), אמיליה איילנד (ארצות הברית), סטנפורד (ארצות הברית), סן דייגו (ארצות הברית), ניו הייבן (ארצות הברית).
2001 - מיאמי (ארצות הברית), המבורג (גרמניה), סן דייגו (ארצות הברית), ניו הייבן (ארצות הברית).
2000 - אולימפיאדת סידני (אוסטרליה), סן דייגו (ארצות הברית), ניו הייבן (ארצות הברית).
1999 - אוקלהומה סיטי (ארצות הברית), מיאמי (ארצות הברית), המבורג (גרמניה), רומא (איטליה), ניו הייבן (ארצות הברית), אליפות ציריך הפתוחה (שווייץ).
1998 - אוקלהומה סיטי (ארצות הברית), מיאמי (ארצות הברית), מינכן (גרמניה).
ב-31 באוגוסט 2011 הודיעה ויליאמס כי היא אובחנה כחולה בתסמונת שגרן.
מספר חודשים לאחר מכן הודיעה על החלטתה לדבוק בתזונה טבעונית.
שנהפרסקטגוריהתוצאהמקור2023פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאוןכוכבת ספורט אהובה
ונטוורת' ארל מילר השלישי הוא שחקן ותסריטאי בריטי-אמריקאי, שנודע בזכות כיכובו בסדרה "נמלטים" בתור מייקל סקופילד, ובתור לאונרד סנארט/קפטן קור בסדרות "הפלאש" ו"אגדות המחר".
מילר נולד באוקספורדשייר, אנגליה, להורים אמריקאים.
משפחת אביו ממוצא אפרו-אמריקאי ואפרו-ג'מייקני.
כאשר היה בן שנה עברה משפחתו עמו לברוקלין, ניו יורק.
אביו, ונטוורת' ארל מילר השני, הוא עורך דין ואמו, רוקסאן (לבית פאלם), היא מורה לחינוך מיוחד.
שלוש שנות התיכון הראשונות של מילר היו בבית הספר "מידווד" שבברוקלין.
לאחר מכן עבר לבית הספר "קוואקר וואלי סיניור" בסוויקלי שבפנסילבניה, שם סיים את לימודיו בשנת 1990. בשנת 1995 סיים את לימודיו לתואר בספרות באוניברסיטת פרינסטון.
בזמן שהותו בפרינסטון הופיע ברחבי העולם במסגרת הופעות זמרה עם המקהלה המקומית בפרינסטון (The Princeton Tigertones).
מאוחר יותר עבר ללוס אנג'לס שבקליפורניה, בתקווה לפתח קריירת משחק.
הוא התפרנס מספר שנים בעבודות מאחורי הקלעים, לפני שנבחן ברצינות לתפקידי משחק.
בתפקידו הראשון גילם מילר את דייוויד הרגיש, במיני-סדרה של ABC שנקראה "דינוטופיה".
לאחר שהופיע במספר תפקידי טלוויזיה שוליים עבר לככב בתפקיד משנה בסרט "הכתם האנושי" שיצא ב-2003, ובו גילם את תפקידו של אנתוני הופקינס כצעיר.
בשנת 2005 כיכב מילר בשני קליפים של הזמרת מריה קארי: "It's Like That" ו-"We Belong Together".
בשנים 2005–2017 גילם את מייקל סקופילד, התפקיד הראשי במשך חמש עונות של הסדרה המצליחה של FOX, "נמלטים".
דמותו היא מהנדס גאון שהביא לכליאתו כדי להציל את אחיו החף מפשע מהוצאה להורג.
על משחקו בסדרה היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריה "השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה" לשנת 2005.
בשנת 2010 שיחק בסרט הרביעי בסדרת סרטי "האויב שבפנים", "האויב שבפנים: החיים שאחרי", בתור כריס רדפילד.
מילר כתב תסריט לסרט בשם "סטוקר" שיצא לאקרנים ב-2013 (וגם את סרט ההמשך, "הדוד צ'רלי").
הסרט הוא על נערה אשר חייבת להתמודד עם דודה המסתורי בעקבות מותו של אביה.
ב-2010 תסריט זה עלה להצבעה ב"רשימה השחורה"- דירוג עשרת התסריטים הטובים ביותר שלא הופקו בהוליווד.
בשנים 2014–2018 השתתף בסדרה "הפלאש" בה גילם את לאונרד סנארט המכונה קפטן קור, אויבו המתוחכם של הפלאש.
דמותו היא חלק מצמד טלוויזיוני נוסף לצד דמות שמשחק דומיניק פרסל ("נמלטים"), אך הפעם שניהם נבלים.
בשנים 2016–2017, הפכו דמויותיהם לשניים מהתפקידים הראשיים בסדרת הספין אוף, "אגדות המחר".
בשנת 2020, על רקע רמיזות מרשת פוקס על עונה שישית של "נמלטים", הודיע כי לא ישוב לשחק בעונה נוספת של הסדרה משום שמיצה גילום דמויות סטרייטיות.
יש לו אזרחות כפולה: בריטית (מלידה) ואמריקאית (מהוריו).
ב-2007 הכחיש בפני המגזין InStyle שהוא הומו, אך באוגוסט 2013 יצא מהארון, לאחר שסירב להזמנה להשתתף בפסטיבל קולנוע בסנקט פטרבורג שברוסיה, בעקבות החקיקה ההומופובית של ממשלת רוסיה.
מילר טען: "כהומו, אני חייב לסרב.
איני יכול להשתתף במצפון נקי באירוע חגיגי, אותו מארחת מדינה שבה מונעים מאנשים כמוני באופן שיטתי את זכויותיהם הבסיסיות לחיות ולאהוב בגלוי".
ב-2013, בקמפיין לזכויות האדם בסיאטל, וושינגטון, אמר שניסה להתאבד מספר פעמים לפני שיצא מהארון.
הוא אמר: "כשמישהו שואל אותי אם זה היה קריאה לעזרה, אני אומר שלא, בגלל שלא אמרתי לאף אחד.
קוראים לעזרה רק אם חושבים שיש עזרה לקרוא לה".
הוא דיבר על התקופה הקשה בהוליווד כשחקן בארון, ודיבר על איך השתתפותו בפרויקט מאוקיג עזר ללמוד על אחוות אחים ואחיות ועל השתייכות לקהילה.
ב-2016 חשף שהוא התמודד עם דיכאון מאז ילדותו.
"זהו מאבק שעולה בזמן, הזדמנויות, מערכות יחסים ואלפי לילות ללא שינה".
מילר הגיב לבדיחה על כך שהעלה במשקל ב-2010 בפוסט מרגש שבו אמר שהאוכל היה נחמתו כאשר היה אובדני.
בסוף הפוסט הוסיף קישורים לארגונים כגון "הקו הארצי למניעת התאבדות" ו-"Active Minds".
ב-17 באוקטובר 2016 ארגון "Active Minds", ארגון צדקה לבריאות הנפש, הכריז שמילר יהיה שגריר של הארגון.
ב-2021 חשף כי הוא אובחן כמי שנמצא על הרצף האוטיסטי.
+שנהסרטתפקידהערות2000Romeo and Julietפאריס2003הכתם האנושיקולמן סילק הצעירמלחמת האופלד"ר אדם לוקווד2005חמקןEDIדיבוב2009קריקחייל גרמניללא קרדיט2010האויב שבפנים: החיים שאחריכריס רדפילד2013סטוקרתסריטאי2014הדירהלוק סיקורד2016החדר הנסתרתסריטאי
ונטה (בפינית: Vantaa) היא עיר השוכנת צפונית לבירת פינלנד הלסינקי, ומהווה פרוור שלה.
היא ממוקמת בשפך נהר ונטה.
ונטה היא העיר הרביעית בגודלה בפינלנד מבחינת אוכלוסייה; בדצמבר 2020 התגוררו בעיר 237,000 תושבים.
ונטה נוצרה בשנת 1972 על ידי איחוד בין מספר כפרים שעברו תהליך עיור, וכתוצאה מכך עדיין קיימים בה שטחים חקלאיים בין השכונות העירוניות.
היא מחוברת להלסינקי וללאהטי על ידי כבישים מהירים ומסילות ברזל.
הצמח הייצוגי של העיר הוא סיגל ריווינוס.
הפרח מצוי במרכז ודרום פינלנד ופורח בפריחה סגולה בסוף האביב עד תחילת הקיץ.
בעל החיים הייצוגי של העיר הוא הסלמון.
נמל התעופה הבינלאומי הלסינקי שוכן בשטח השיפוט של ונטה.
ציוני דרך נוספים הבולטים בעיר הם כנסיית לאורנטיוס הקדוש (שהוקמה בשנת 1492), מוזיאון קהילת הלסינקי ומוזיאון התעופה הפיני.
בעיר ממוקם המרכז המדעי יוריקה, הנמצא ברובע טיקורילה, שנועד להנגיש את תחום המדע לילדים ולמבוגרים, באמצעות תערוכות ומוצגים אינטראקטיביים.
בעיר יש מפעלי תעשייה והיא מושכת אליה תושבים רבים ואף מהגרים ופליטים ממדינות אחרות.
בין היתר בעיר ממוקמים מטה ומרכז הייצור של חברת סונטו.
ונוס (נכתב כ-VENμS, ראשי תיבות של Vegetation and Environment on a New Micro Satellite) הוא מיזם לפיתוח והפעלת לוויין לחישה מרחוק בעל שתי משימות מחקר.
השותפות הראשיות למיזם הן סוכנות החלל הישראלית (ISA) וסוכנות החלל הצרפתית (CNES).
ללוויין שתי משימות ראשיות: משימת צילום עם מטע"ד מצלמה מולטי-ספקטראלית , ומשימה טכנולוגית לחקר ביצועי מנוע יוני מסוג HALL המפותח בישראל, בשילוב עם בקרת לוויין אוטונומית.
הפרויקט ממומן על ידי ממשלת ישראל באמצעות משרד המדע והטכנולוגיה ומשרד המסחר והתעשייה, ובמימון עצמי של רפאל והתעשייה האווירית.
מסת הלוויין, כ-270 קילוגרם, אופיינית למיזמי חלל ישראליים המשלבים יכולות מורכבות וביצועים ברמה גבוהה באמצעות פלטפורמות קומפקטיות וקלות משקל המוזילות את השיגור לחלל.
הלוויין שוגר ב-2 באוגוסט 2017 אז החל במשימתו, והוא סיים את משימתו ב-1 באוגוסט 2024, כשלאחר מכן החל בתהליך כניסה ושריפה באטמוספירה.
ללוויין שתי משימות: משימה מדעית ומשימה טכנולוגית.
בשלב המשימה הראשון (VM1), בגובה 720 קילומטר, למשימה המדעית יש עדיפות.
לאחר שנתיים וחצי, המשימה הטכנולוגית מקבלת עדיפות בשאר שלבי המשימה.
הלוויין יכיל מצלמה רב-צבעית (מולטי-ספקטרלית) מתוצרת אל-אופ (הנקראת VSSC).
בשנתיים הראשונות הלוויין יהיה במסלול מסלול מסונכרן שמש (SSO), בעל עקבה קרקעית קבועה, כלומר יעבור בדיוק מעל אותה נקודה כל יומיים ויצלם באותה זווית שמש.
הלוויין ישמש לאיסוף נתוני חוזי של פני כדור הארץ בתחום הרב-צבעי לצורך מחקר מדעי.
הלוויין יחקור תעוקת צמחייה (מצב ההשקיה בשדות) וזיהום בימים ואגמים.
המשימה הטכנולוגית היא להוכיח מערכת הנעה חשמלית יונית מסוג HALL.
המטע"ד הישראלי מפותח בישראל ונקרא IHET (ראשי תיבות של Israeli Hall effect Thruster).
במהלך שלב המשימה הראשון (VM1) יתבצע ניסוי פעם בחודש במשך 2–4 ימים (תלוי באורך הניסוי) ולאחר מכן הלוויין יוחזר למסלולו הנומינלי בצורה אוטונומית (ללא פיקוד קרקעי נוסף).
בשלב השני של המשימה (VM2) המנוע יופעל לשינוי גובה הלוויין וזווית האינקלינציה שלו - והלוויין ירד לגובה 410 ק"מ, למסלול שגם הוא בעל זווית שמש קבועה ועקבה קרקעית קבועה של יומיים.
בשלב השלישי של המשימה (VM3) המשימה המדעית והטכנולוגית יופעלו יחדיו - והמנוע ישמור על המסלול בצורה הדוקה, כך שלמרות הגרר האטמוספירי בגובה זה, העקבה הקרקעית תשמר.
במטע"ד ה-IHET נמצאים שני מנועים יונים-חשמליים המשתמשים באפקט הול.
המנוע מסוגל לתת דחף של 15mN בהספק אנודי של 300W, בתקיפה סגולית (Isp) של 1,300 שניות.
הלוויין מפותח על בסיס מרכב גנרי ללוויינים שפותח במפעל מבת של התעשייה האווירית.
מצלמת הלוויין פותחה בחברת אל-אופ.
בתוכנית מעורבת גם האקדמיה הישראלית, באמצעות הטכניון והמכון לחקר המדבר בשדה בוקר, השייך לאוניברסיטת בן-גוריון, וכן מעורב בה גם המרכז למחקר גרעיני בנחל שורק.
מדעני מוסדות אלה משתתפים באפיון מערכות הלוויין והגדרתן וכן בביצוע של משימות התוכנית.
פלטפורמת הלוויין מבוססת על פלטפורמת לוויין טכסאר.
כיוון שמערכת ההנעה היונית היא מטע"ד, ללוויין יש מערכת הנעה נוספת של הידרזין, המיועדת להכנסה למסלול ולשמירה על ביצועי המשימה המדעית.
מצלמת הלוויין פותחה על ידי חברת אל-אופ על בסיס מצלמת MSRS שפותחה במסגרת פרויקט הלווין דוד.
המצלמה מיועדת לצלם את כדור הארץ בשנים עשר אורכי גל שונים.
הרזולוציה של המצלמה אמורה להיות בשיעור של כ-5 מטרים וברוחב מפתח המטע"ד על הקרקע (swath) של 27 קילומטר.
יחס המשקל והביצועים של מצלמה מולטי ספקטרלית זו נחשב לטוב בעולם.
בגובה הנמוך, הרזולוציה של המצלמה אמורה להיות 2.7 מטר.
הלוויין שוגר על משגר וגה יחד עם הלוויין אופטסאט 3000, שנבנה בתעשייה האווירית לישראל ונמכר לאיטליה.
הלוויין שוחרר בהצלחה מהמשגר לאחר שעה ו-37 דקות מהשיגור.
תמונות ראשונות של הלוויין, ובינן אזור ירושלים, העיר מרסי בצרפת, יערות פרו ושדות בפיניקס פורסמו במהלך בדיקות הלווין במסלולו.
השלב הראשון של המשימה המדעית של הלווין נמשך עד אוקטובר 2020. לאחר מכן החל הלווין בתמרון שינוי המסלול כחלק מהמשימה הטכנולוגית.
בחודש דצמבר 2020, הוסט הלוויין ממסלולו על ידי מפעיליו, כדי להימנע מהתנגשות אפשרית בלוויין האמריקאי טרה .
"ונוס הישֵנה" (באיטלקית: Venere dormiente) או "ונוס מדרזדן" (1510) הוא ציור מאת צייר הרנסאנס האיטלקי ג'ורג'ונה.
אורכו של הציור הוא 175 ס"מ ורוחבו הוא 108.5 ס"מ והוא מוצג כיום במוזיאון Gemäldegalerie Alte Meister שבדרזדן, גרמניה.
הציור, שהוא אחת מעבודותיו האחרונות של הצייר, מתאר את דמותה של אישה עירומה השוכבת על בדים בטבע ונשענת על גזעו של עץ ותלולית אדמה, תלולית שרק חלקה נגלה לצופה.
במישור אחורי יותר מופיעים מבניה של מעין אחוזה כפרית הניצבת על גבעה ובתים נוספים מתוארים ברקע של הציור.
תיאור של דמות נשית עירומה, אפילו הייתה האלה ונוס, היווה בתקופה זו חידוש מרעיש, בייחוד על רקע תיאור הנוף בעל הסממנים התקופתיים.
על פי עדויות, בזמן מותו נותרו השמיים שביצירה לא גמורים בחלקם וטיציאן, תלמידו של ג'ורג'ונה, סיים את תיאורם.
שינוי משמעותי נוסף היה במחיקת דמותו של קופידון אשר התרחש במהלך תהליך רסטורציה של הציור.
הציור שימש במהלך השנים כאב-טיפוס לתיאור דמותה של ונוס שוכבת.
בין היצירות בהן ניכרת השפעתו ניתן למנות את ציורו של טיציאן "ונוס מאורבינו" (1548), ציורו של ולסקס בו מתבוננת ונוס במראה (1644-1648) ואחרים.
ונוסה (איטלקית Venosa) היא עיר באיטליה השוכנת בנפת פוטנצה, בצפון מחוז בזיליקטה, סמוך למפגש הגבולות שלו עם מחוזות קמפניה ופוליה.
העיר שוכנת באזור וולטורה, כ-10 קילומטר מהנהר אופנטו (Ofanto).
בתקופה הרומאית הייתה העיר ידועה בשם ונוסיה, שכנה בחבל סאמניום על גבול לוקאניה, נכבשה על ידי רומא במלחמה הסאמניטית השלישית בשנת 291 לפנה"ס, וחוברה לדרך אפיה.
לעיר הייתה חשיבות אסטרטגית, ומעמד של קולוניה רומאית.
העיר נותרה נאמנה לרומא בתקופת המלחמות הפוניות.
במלחמת בעלות הברית נתפסה העיר על ידי כוחות הסאמניטים, אך הצבא הרומאי בפיקוד מטלוס פיוס כבש אותה בחזרה, תוך הריגת אחד ממנהיגי המרד, קווינטוס פופדיוס סילו.
באזור העיר נותרה שרידי החומה העתיקה והאמפיתיאטרון.
שרידי הקטקומבות היהודיות בוונוסה עם הקדשות בעברית, יוונית ולטינית מהמאה הרביעית והחמישית לספירה שרדו אף הן.
בעיר ונוסיה נולד בשנת 65 לפנה"ס המשורר הורטיוס.
ונוס אסקווילינו הוא שמו של פסל שיש לבן, בגודל מעט קטן מגודל טבעי, של האלה ונוס.
הפסל התגלה על גבעת אסקווילינו ונקרא על שמה.
הפסל התגלה בשנת 1874 על גבעת אסקווילינו במקום בו עמדו גני לאמיה, והיה אחד הפסלים שעיטרו את הגנים (יחד עם פסל לאוקון ובניו וזורק הדיסקוס שאף הם התגלו בגנים אלה קודם לכן).
הפסל התגלה במהלך עבודות בנייה בגנים, והועבר אל המוזיאון הקפיטוליני בו הוא מוצג כיום.
המלומדים סבורים כי הפסל הוא פסל האלה הרומית ונוס, ככל הנראה כאשר היא עולה מן הים (מוטיב ונוס אנאדיומנה).
הפסל מתאר בחורה צעירה עירומה – וישנה סברה שמדובר בפסל ממצרים מתקופת בית תלמי או העתק שהוזמן על ידי הקיסר קלאודיוס של גרסה זו – וזאת לאור הסגנון המצרי של הגלימה לצד הדמות, והשיער המתולתל.
אם אכן מדובר בהעתק של פסל מצרי, המדובר באלה המצרית איזיס.
סברה אחרת אומרת כי מדובר בהעתק של פסל קלאופטרה שהוצב על ידי יוליוס קיסר במקדש ונוס גנטריקס.
סגנון הפסל שונה מהסגנון היווני, בעיקר באופן ייצוג השרירים וגודל החזה (הקטן ביחס לפסלים יווניים קדומים יותר).
זרועות הפסל נשברו בעת נפילת הפסל מכנו, כאשר הגן הקיסרי נהרס באחת מ.
הפסל היווה השראה לאמנים רבים, ובין היתרה היווה השראה ליצירה של אלמה טאדמה "דוגמנית האמן" וליצרתו של אדוארד פוינטר "דיאדומנה" – שתי גרסאות בהן הדמות אוספת את שערה בשרוך (האחת, כהכנה לדוגמנותה בפני הצייר, והשנייה כהכנה לפני רחצה).
אמנים רבים האמינו כי אכן שתי ידי הפסל המקורי היו מורמות, אולם ישנה סברה לפיה רק יד אחת הייתה מורמת (זה ניתן ללמוד משארית אצבע שנותרה בראש הפסל), ואילו היד השנייה החזיקה את לבושה של הדמות.
ונוס בפרווה היא נובלה שכתב הסופר האוסטרי לאופולד פון זאכר-מאזוך בשנת 1870, ונחשבת לידועה שביצירותיו.
הנובלה הייתה אמורה להיות חלק מסדרה של שש נובלות שמאזוך תכנן לכתוב, בשם הכולל "מורשת קין".
רק שתי הנובלות הראשונות הושלמו – "ונוס בפרווה" היא הראשונה שבהן.
ההשראה לנושאים ולדמויות שבנובלה הגיעה מחייו של מאזוך עצמו.
ונדה פון דונאייב, הדמות הנשית המרכזית בנובלה, מבוססת על דמותה של פאני פיסטור, אשתו של מאזוך.
בשנת 1998 יצאה הנובלה לאור גם בעברית, בתרגומו של שלמה טנאי.
סיפור המסגרת עוסק באדם שחולם לשוחח עם ונוס על אהבה, בעודה לובשת פרווה.
מספר הסיפור, ששמו אינו מוזכר, מספר על חלומותיו לחברו, סוורין, שמגלה לו כיצד יוכל להשתחרר ממשיכתו לנשים אכזריות: באמצעות קריאת יצירה ספרותית בשם "זכרונותיו של אדם סופר-חושני".
יצירה ספרותית זו מספרת את סיפורו של סוורין פון קוסיימסקי, אשר אהבתו העזה לאישה, ונדה פון דונאייב, גורמת לו לבקש ממנה להתייחס אליו כאל עבד שלה, ולעודד אותה להשפיל אותו יותר ויותר.
סוורין מתאר את תחושותיו באותן סיטואציות כחזקות וכחושניות ביותר.
סוורין וונדה נוסעים לפירנצה שבאיטליה.
בדרכם לשם מאמץ סוורין את השם "גרגור", שם גנרי רוסי למשרת, ונוטל על עצמו את תפקיד משרתה של ונדה.
בפירנצה, מתייחסת אליו ונדה באכזריות הולכת וגוברת, ואף מגייסת לעזרתה שלוש נשים אפריקאיות, שמשפילות ומכות אותו.
הקשר בין ונדה לסוורין מגיע לנקודת משבר, כאשר ונדה עצמה פוגשת את גבר חלומותיה, אלקסיס פפדופוליס, ומבקשת להתמסר לו ולקבל את מרותו.
בסוף הסיפור, סוורין, מושפל על ידי מאהבה החדש של ונדה, מאבד את רצונו להישלט, ומצהיר שגברים צריכים לשלוט בנשים, עד שיגיע היום שבו הנשים ישתוו לגברים בחינוך ובזכויות.
המונח "מזוכיזם", המתאר מצב שבו אדם נהנה מכאב ומהשפלה וזקוק להם כדי להגיע לגירוי מיני, קרוי על שמו של מחבר הנובלה.
הנובלה עובדה לסרטי קולנוע שלוש פעמים: ב-1967, ב-1969, וב-1994. הסרט מ-1994 זכה בפרס בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של סנקט פטרבורג שברוסיה.
סרט נוסף המבוסס על הנובלה ועל חייו של מחברה יצא לאקרנים בשנת 2009.
להקת הוולווט אנדרגראונד הקליטה שיר בשם "Venus in Furs", שהושפע מהנובלה ועסק בסאדו-מזוכיזם ובבונדג'.
השיר נכתב על ידי לו ריד והופיע באלבום הבכורה של הלהקה משנת 1967, "The Velvet Underground and Nico".
השיר זכה מאוחר יותר לגרסאות כיסוי רבות.
להקת הבלאק מטאל הבריטית "קריידל אוף פילת'" הקליטה בשנת 1998 שיר בשם "Venus In Fear", המתייחס אף הוא לנובלה.
חבר להקת "סוזי והבנשיז", סטיבן סוורין, בחר בשמה של הדמות הראשית בנובלה כשם המשפחה של שמו הבימתי.
בסרטו של ג'ון קמרון מיטשל מ-2006, "שורטבאס", אחת הדמויות, שהיא דומינטריקס (אישה עריצה), נקראת סוורין.
"ונוס בפרווה" היה שם הקוד שניתן לגרסה 6.0 של תוכנת עריכת התמונות אדובי פוטושופ.
"ונוס בפרווה" הוא שמו של סרט מ-2013 שכתב וביים רומן פולנסקי, בכיכובה של עמנואל סנייה, המבוסס על מחזה של דייוויד אייבס.
עלילת הסרט עוסקת בבמאי תיאטרון המחפש אחר שחקנית שתככב בהפקה של "ונוס בפרווה", ועל מאבק כוחות המתפתח בינו לבין שחקנית מסתורית המתייצבת לאודישן למחזה.
"ונוס מאורבינו" (1538) הוא ציור מאת הצייר האיטלקי, בן תקופת הרנסאנס טיציאן.
הציור מתאר אישה צעירה עירומה, המזוהה עם האלה הרומית ונוס.
הציור הוזמן על ידי גידובלדו דלה רוברה (Guidobaldo II della Rovere), דוכס העיר אורבינו.
במקור קישט הציור תיבת עץ (Cassone) הניתנת כמתנת נישואים.
על פי רונה גופן (Rona Goffen), מבקרת אמנות מודרנית, שימש הציור כ"מודל דידאקטי" עבור ג'וליה וראנו (Giulia Varano), אשתו הצעירה של הדוכס.
הציור מתאר אישה צעירה עירומה הנמצאת בתוך ארמון ונציאני.
היא שוכבת על גבי ספה או מיטה, נשענת בהסבה על גבי כרים ומאחוריה מעין וילון או מסך ירוק.
בקצה המיטה שוכב כלב קטן.
מאחורי הווילון מתגלה מראה חלל ארמון מפואר המרוצף באריחים חומים המדגישים את הפרספקטיבה ואת עומק החלל.
על קירות הארמון פרושים שטיחי קיר פרחוניים וקבוע חלון מרפסת גדול.
בקצה החדר מתוארות שתי נשים נוספות - האחת, הלבושה בשמלה לבנה, כורעת ליד ארגזי מטען או נדוניה, הדומים לארגז שאליו נוצר הציור, והאחרת, הלבושה בשמלה בגוון כתום או אפרסק, עומדת לצדה ואוחזת בבגד.
ייחודו של הציור בפרובוקטיביות העזה שבו.
אזור כף הערווה הנשי מצוי במרכז התמונה, ונוס מיישירה את מבטה אל עבר הצופה, תוך אדישות מוחלטת לעירום בו היא מצויה.
הכלב השוכב על המיטה, סימן לנאמנות, הוא תוספת אירונית לארוטיות המשוחררת של ונוס.
מבנה הציור מבוסס על הקומפוזיציה של הציור "ונוס הישנה" (1510) מאת ג'ורג'ונה.
שם מופיעה ונוס כאישה עירומה וישנה השוכבת בטבע הפתוח.
טיציאן בחר לצייר את ונוס כאישה בת התקופה, שאיננה מוטרדת מעירומה ומתבוננת בצופה.
למעשה, הרמז היחיד לזהותה של האלה הוא בשמו של הציור.
בשנת 1863 יצר הצייר הצרפתי אדואר מאנה את "אולימפיה", ציור השואב את השראתו מציורו של טיציאן, ובו מוחלפת הדמות הערטילאית של ונוס בדמותה של ויקטורין מאונט, שהייתה המודל האהוב על מאנה.
בציור של מאנה "הולבשה" מאונט כזונה.
אלמנטים מהוגנים כביכול דוגמת הנשים הקשורות בחיי הנישואין והכלב המנומנם הוחלפו בשפחה שחורה המביאה מתנות מלקוחות הזונה וחתול ששערו סומר, סמל לערמומיות ובוגדנות.
השימוש שעשה מאנה ביצירת המופת של טיציאן תוך החלפת האלמנטים הקלאסיים והמהוגנים באלמנטים חריגים הוביל לתגובה קשה נגד ציורו של מאנה בעת שהוצג, ובדיעבד הפכו את מאנה לאחד מאבות הציור המודרני.
ונוס מלוסל (Laussel) הוא השם שניתן לתבליט פרהיסטורי מסוג צלמיות ונוס שהתגלה בשנת 1911 במערת לוסל שבדרום מערב צרפת.
התבליט מתאר דמות של אישה שופעת הנושאת בידה מעין קרן.
גודלו של התבליט הוא כמטר וחצי ונמצאו עליו שאריות צבע אוכרה.
התבליט משויך לתרבות הגראווטית (Gravettian), של התקופה הפלאוליתית העליונה, כ-25,000 שנה לפני זמננו.
התבליט התגלה על ידי רופא פסיכיאטר בשם לפלן (Jean-Gaston Lalanne), במערת גיר באזור דורדון שבדרום מערב צרפת.
התבליט מוצג לציבור במוזאון להיסטוריה בבורדו שבצרפת (Musée d'Aquitaine).
ונזה (Wanza), הנקרא גם קורדיה אפריקאית (שם מדעי: Cordia africana) הוא עץ פרי הגדל במהירות ברחבי יבשת אפריקה.
העץ נפוץ ביערות אפריקה הטרופית והוא מגיע לגובה של 30 מטרים.
פריחתו לבנה ופרחיו מלאי צוף ומושכים דבורים ולכן מניחים בקרבתו כוורות דבורים להפקת דבש.
הפירות, בעלי צורת כדור, מבשילים בצבע צהוב הבשלת הפירות 3-5 חודשים אחרי הפריחה.[1]
הפירות משמשים כמזון לאדם ובעלי חיים נוספים, העלים משמשים למספוא ולדישון הקרקע, הגזע משמש ליצור רהיטים.
לישראל הגיעו זרעים של הוונזה בעיקר על ידי יוצאי איתיופיה ונעשו מספר ניסיונות מוצלחים לגדלו בישראל.
ביישוב יהודי בשומרון גדל עץ ונזה בהצלחה ומתנשא לגובה של יותר מ-7 מטר.
בחורף תשפ"א החל העץ לפרוח.
בטבע מופצים זרעי הוונזה על ידי עופות אוכלי פירות.
העץ מתרבה בקלות ברבייה וגטטיבית ויכול להתחיל להשריש במים תוך פחות מ-20 ימים.
חוסה ונוסטיאנו קאראנסה גרסה (בספרדית: José Venustiano Carranza Garza, נהגה: ; 29 בדצמבר 1859 – 21 במאי 1920) היה פוליטיקאי מקסיקני, ממנהיגיה העיקריים של המהפכה המקסיקנית.
הביס את משטרו האנטי-מהפכני של ויקטוריאנו ורטה והביא לקץ השלטון הצבאי במדינה.
הוא שלט בפועל במדינה בין השנים 1915–1917 כשהוא מאחד סביבו את הכוחות המהפכניים המפולגים.
הביא לכינון חוקת 1917 של מקסיקו ונבחר כנשיא מקסיקו ה-37 בבחירות שהתקיימו באותה שנה.
הוא נרצח בידי מתנקש במהלך כהונתו כנשיא, ב-1920.
חוסה ונוסטיאנו קאראנסה גרסה נולד ב-1859 בצפון מקסיקו למשפחה בת מעמד בינוני-גבוהה של מגדלי בקר הבית אשר היו בעלי יציבות כלכלית.
במהלך המלחמה הפרנקו-מקסיקנית, אביו של קאראנסה, חסוס קאראנסה ניירה, מונה לקולונל בצבא הרפובליקני והיה שליחו המרכזי של בניטו חוארס בקואווילה.
הודות ליציבות הכלכלית של משפחתו, ונוסטיאנו קאראנסה, הבן ה-11 מתוך 15, חונך במוסדות חינוך גבוהים בסלטיו ומקסיקו סיטי.
קאראנסה חונך במכללה הלאומית כאשר הגנרל פורפיריו דיאס יצא במרד נגד הנשיא המכהן והפך לעריץ בהפיכה.
לאחר סיום לימודיו שב למעורבות בעסק הוריו ובשנת 1882 התחתן עם וירגיניה סאלינאס ולזוג היו שתי בנות.
בגיל 28, בשנת 1887, מונה קאראנסה לנשיא המחוזי בעיר מגוריו, קואטרו קיאנגס, ושמר על האידיאלים הליברלים בהם התחנך וזאת למרות אופיו הרודני והעריץ של משטר דיאס.
קאראנסה יצר קשר עם מושל נואבו לאון, הגנרל ברנדרו רייס, שהיה שליחו של דיאס וממלא סמכותו בצפון מקסיקו.
קרנזה יצר קשר אישי עם רייס, וחסותו של רייס הובילה לבחירתו של קאראנסה לקונגרס המקסיקני הפדרלי בשנת 1898. בשנת 1904 קיבל דיאס המלצה מתומכיו בצפון עבור מינוי קאראנסה לסנאטור ומינה אותו למשרה זאת.
קאראנסה היה מעורב כל אותה העת בייעוץ עבור הנשיא דיאס ותמיכה במנהל הדיקטטורי של מקסיקו.
במסגרת כהונתו בסנאט המקסיקני, קאראנסה מילא את דרישותיו של דיאס.
ב-1910 תמך קאראנסה במרד של פרנסיסקו מדרו שהוצג בסן לואיס פוטוסי ועיקרו, ביטול הבחירות והדחת הקאודיו פורפיריו דיאס.
לאחר השלמת השלב הראשון במהפכה המקסיקנית עם הדחתו של דיאס ובריחתו לגלות ברפובליקה הצרפתית השלישית, מינה מדרו את קאראנסה למושל מדינת קואווילה שבה התגורר.
קאראנסה הנהיג סדרת רפורמות מהפכניות וליברליות בקואווילה שהשפיעו על המערכת המשפטית, הקוד החוקי האזרחי וחוקי המיסים.
בינתיים, ממשלתו של מדרו במקסיקו סיטי, שבמקור הבטיחה רפורמות דומות בקנה מידה לאומי, נחלשה עקב העובדה שבבסיסה היו גורמים מהאליטה האוליגרכית ששלטה במקסיקו לאורך תקופת שלטונו של דיאס.
לאחר רצח פרנסיסקו מדרו ב-1913 ותפיסת השלטון במדינה בידי הדיקטטור ויקטוריאנו ורטה, נוצר במקסיקו אי-שקט שנבע מכך שרעיונות המהפכה עדיין פעפעו בקרב הציבור הרחב.
לאחר שנודע לקאראנסה על התנקשויות בנשיא מדרו וסגן הנשיא פינו סוארז, הוא התכונן למלחמה.
ב-26 בפברואר משך קאראנסה חמישים אלף פסו מקסיקני מבנק אל סלטילו המקסיקני בבעלות ארצות הברית והודיע לנשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט שהוא מתכוון לצאת למאבק נגד ורטה.
ב-1 במרץ קאראנסה יצא בהצהרה רשמית שלא הכיר בנשיאותו של ורטה.
בן בריתו הראשון של קאראנסה היה הגנרל חוסה מריה מייטורנה מסונורה, אשר תחת פיקודו היו הקצינים אלווארו אוברגון, פלוטארקו אליאס קאייס ואחרים.
מושלות מדינת סונורה הסירה את הכרתה בלגיטימיות של נשיאות ורטה ב-5 במרץ 1913. בצ'יוואווה המורד פרנסיסקו "פנצ'ו" וייה הקים מיליציה חזרה שסחרה בנשק עם חברות פרטיות אמריקאיות.
ב-26 במרץ קאראנסה הוציא לאור את 'תוכנית גוואדלופה' שהאשימה את ורטה באשמת בגידה וביטלה באופן רשמי את כל ההכרה בנשיאותו.
התוכנית דחתה את הלגיטימיות של מושלי המדינות תומכי ורטה ומינתה את קאראנסה למפקד 'הצבא החוקתי' אשר נלחם בצבא הפדרלי של ורטה לצד "הדיוויזיה הצפונית" של פנצ'ו וייה.
לאחר מכן, קואווילה שבשליטת קאראנסה, צ'יוואווה בראשות וייה וסונורה שנשלטה בפועל בידי כוחותיו של אוברגון פרשו רשמית מהממשל המקסיקני.
כעבור כמה שבועות, כל אחד מהם שלח נציגים להיפגש בעיר מונקלובה, קואווילה, שם הסכימו להילחם עד הסוף והודיעו לנשיא האמריקאי החדש, וודרו וילסון, על כוונותיהם.
בתגובה, ורטה פיטר את כל המושלים שהביעו אהדה למרידה הצפונית ומינה אנשי צבא לתפקידי מושלים אשר היו נאמנים לו ללא עוררין.
המושלים לשעבר שפוטרו הכריזו גם כן על תמיכתם בקאראנסה.
במקביל לכך, הנהיג אמיליאנו ספאטה התקוממות עממית נוספת בדרום מקסיקו וקרא לחלוקת הקרקעות בין עובדי האדמה המורעבים.
ורטה יצר קשר עם המהפכן פסקאל אורוזקו בצ'יוואווה ואמיליאנו ספאטה במורלוס.
הנשיא הדיקטטור הסכים להכיר באנשי אורוזקו ככוחות פדרליים רשמיים, המסופקים עם תחמושת פדרלית, ולהם שכר ופנסיה של חיילים פדרליין, וחוקק רפורמה חקלאית מיידית ונרחבת שנועדה להוריד מהתמיכה בספאטה.
ספאטה סירב לסיים את המאבק ללא נפילתה של הדיקטטורה של ורטה, ועל כן היה הצבא הפדרלי בראשות ורטה במלחמה דו-חזיתית.
קאראנסה הכין תוכנית מגירה פוליטית להדחת ורטה וכינון חוקה למדינה.
לאחר שאיבד ורטה את תמיכתה של ארצות הברית, ניצלו המהפכנים את חולשתו והתאחדו בראשות קאראנסה.
לאחר סדרת קרבות "הדיוויזיה הצפונית" וכוחותיהם של קאראנסה ואוברגון השמידו את הצבא המקסיקני בקרב על טוראון.
במקביל, צי ארצות הברית כבש את עיר הנמל וראקרוס במסגרת התערבות אמריקאית שנועדה במקור להביא לכך שוושינגטון די.
תוכל לקבוע את תוצאות המהפכה.
באותה העת קאראנסה הגיע להסדר סמכויות עם אוברגון, שמונה למפקד צבאו החוקתי.
לאחר שורה של קרבות מפתח שבהן נחל כישלון, התפטר ורטה מהשלטון.
מחליפו הזמני היה פרנסיסקו קרבחאל, אף הוא כקאראנסה עורך דין בהכשרתו, שפיקח על העברה מסודרת במידת האפשר של השלטון.
למוד מניסיון העבר פירק קאראנסה את המנגנון הצבאי הקיים (אשר כמעט והיה חסר יכולת באותה הנקודה מהמלחמה הממושכת), ירושה מימי פורפיריו דיאס, והתמקד בגיבוש ממשלה רחבה שתאחד את כל הכוחות המהפכניים ותציג תוכנית לרפורמות כלכליות וחברתיות לשנים הקרובות.
הוא הבין שזו הדרך לזכות בהכרה בינלאומית בממשלו, ושרק כך יוכל לתבוע את שמירת הריבונות של מקסיקו.
לנוכח נפילת כוחה של תנועת תומכי-דיאס, נותרו מתנגדיו השונים להילחם על ההנהגה.
הברית בין החוקתיים, "הדיוויזיה הצפונית" וה'ספאטיסטים', התפרקה זמן קצר לאחר שקאראנסה מונה לנשיא החדש במאי 1916.
במהלך שנת 1916 שלח את הגנרל גונסאלס לחסל את המהפכן המורד אמיליאנו ספאטה שנופף בהצעה רדיקלית לרפורמה אגררית שהעניקה לו תמיכה רחבה באוכלוסייה, המרדף אחריו הסתיים רק 3 שנים לאחר מכן בחיסולו של ספאטה.
ההתנקשות בחייו של ספאטה, שבמקור נועדה להפיל את תנועת ה'ספאטיסטים', רק הובילה לחיזוקה, ולראייתו כקדוש מעונה.
בתמיכתו של הגנרל אוברגון, שהיה סוציאל-פרוגרסיבי, קאראנסה הצליח להעביר את החוקה החדשה שיזם והיא הייתה לחוקת מקסיקו מאז.
למרות זאת, בחר קאראנסה השמרן יחסית שלא ליישם אלמנטים מהפכניים מסוימים שהיו כלולים בחוקה, כמו הלאמת חברות זרות, רפורמה אגררית כללית, ודיכוי של הכנסייה הקתולית במדינה.
נגד ספאטה ווייה, התנועה החוקתית בראשות הנשיא קאראנסה גייסה את "הרגימנטים האדומים", סוציאליסטים מהערים הגדולות של מקסיקו שגויסו למאבק.
בתמיכת יועצים צבאיים מהקיסרות הגרמנית, הצבא החוקתי החל להשתמש בגדרות תיל נגד הפרשים של "הדיוויזיה הצפונית".
כאשר ארצות הברית התערבה נגד פנצ'ו וייה והעבירה ארטילריה לידי החוקתיים, וייה מצידו הוציא לפועל פשיטה לתוך ארצות הברית, אשר הובילה להתערבות אמריקאית ישירה במלחמה המקסיקנית.
כוחות הצבא האמריקאי שהתערבו במקסיקו פגשו בלוחמת הגרילה של פנצ'ו וייה ולא הצליחו להגיע להישגים אסטרטגיים.
במקביל היה על קאראנסה לשמור על סדר במחנה החוקתי עצמו, שחולק בין פועלים סוציאליסטים, עובדי אדמות וחלק מהאליטה החברתית שהעדיפו פרגמטיזם על אידיאלים.
ב-16 בינואר 1917 נשלח מברק צימרמן מהקיסרות הגרמנית למקסיקו.
המברק קרא להצטרפות מקסיקו אל מעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה, ולהכרזת מלחמה מקסיקנית על ארצות הברית בעבור מדינות טקסס, ניו מקסיקו ואריזונה.
המכתב התגלה בידי המודיעין הבריטי, שהציג אותו לממשלה האמריקאית, שבתגובה התערבה במלחמה נגד מעצמות המרכז.
קאראנסה הורה על חקירה של אפשרויות מלחמה בארצות הברית והמטה הצבאי החוקתי הגיע למסקנה כי מאבק שכזה יהיה בלתי אפשרי לניצחון עבור מקסיקו עקב התמיכה המשנית האפשרית שלה ניתן היה לצפות מגרמניה, הפרש הכוחות האדיר שנראה בכיבוש האמריקאי של וראקרוס, המאבק הפנימי במקסיקו והמשבר הכלכלי המקסיקני.
ייצוא הנפט של מקסיקו כמעט ולא הושפע מהמהפכה, אך עיצומים כלכליים מצד ארצות הברית היו עלולים להביא לקריסה כלכלית מוחלטת.
עם ההוצאה לפועל של הרפורמות לפי החוקה החדשה של 1917, רבים מהמורדים ברחבי המחנות השונים מצאו כי ממשלת קאראנסה ממלא את דרישותיהם, הליך שעם הזמן הוביל לירידה בתמיכה בצדדים הנאבקים ולהשקטה חלקית של הקרקע במלחמה.
לאחר תום הקדנציה שלו בשנת 1920, לא היה יכול לפי החוקה להתמודד בשנית לנשיאות.
הוא סבר שלא ניתן להשלים את הרפורמות ולהסדיר את המשך השלטון האזרחי הדמוקרטי במדינה בתקופה קצרה של ארבע שנים, ולכן ניסה לכפות את מועמדותו של פוליטיקאי אזרחי עלום-שם כמעט, איגנסיו בונייאס , לנשיאות המדינה.
החלטתו לא הייתה מקובלת על הגנרלים של המהפכה, שהחלו סמוך לבחירות לתכנן את החלפת השלטון במדינה.
התוכנית של אגואה פרייטה תוכננה בידי אלווארו אוברגון שהפסיד בבחירות וחבריו, טענות שעסקו באופן רשמי בסכסוך בין הממשלה הפדרלית לממשלה המקומית של סונורה על השליטה במים, הובילו למרד שסחף אליו שלושה רבעים מכוחות צבא מקסיקו שהתקדמו לעבר הבירה מקסיקו סיטי.
בינתיים נרצח קאראנסה ומחוללי המהפכה תפסו את השלטון.
הם העבירו בקונגרס את מינויו של אדולפו דה לה ורטה כנשיאה הזמני של מקסיקו והכריזו על בחירות חדשות בסוף השנה, בהן נבחר אוברגון כנשיאה ה-39 של מקסיקו.
בשנת 1917, כאשר נקראה ועידה של התנועה החוקתית בעבור כתיבת חוקה פדרלית חדשה למקסיקו, קאראנסה קבע את מושב הוועידה בקוורטרו (Querétaro) במקום הבירה מקסיקו סיטי.
קוורטרו הייתה בעלת חשיבות סמלית פוליטית שכן הייתה המקום בו הוצא להורג מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו, אשר מותו הוביל לסיום ההתערבות של הקיסרות הצרפתית השנייה במקסיקו.
חוקת מקסיקו משנת 1917 עודנה משמשת בתור החוקה הפדרלית של מקסיקו והיא נחשבה בקרב מעגלים סוציאלים להיות מבין החוקות הפרוגרסיביות ביותר בבחינת תקופתה.
החוקה קבעה כי החופים, ההרים, הגבעות והאוצרות הלאומיים הטבעיים של מקסיקו בתור רכוש אזרחי של תושבי מקסיקו שהוכרו כקהילה מאוחדת בידי מוסדות המדינה.
נקבעה מערכת ממשל דמוקרטית שהתקיימה בחסות ממשל ריכוזי, זכות לחינוך אוניברסלי חופשי, זכות לביטוח בריאות לאומי, זכות לבניית איגודי עובדים, זכות לבעלות על קרקעות של קהילות חקלאיות קטנות וזכות השביתה.
החוקה החדשה הובילה לסיום המאבקים הפנימיים בתוך התנועה החוקתית ומילאה את הרפורמות שנקראו במקור בידי פרנסיסקו מדרו ותומכיו בפרוץ המהפכה.
החוקה החדשה הייתה גם הגורם המרכזי להיחלשות ההתנגדות לממשלת קאראנסה ולהיחלשות תנועות המורדים.
אף על פי כן, מעמד הסמכויות של מדינות פנימיות לעומת הממשל הפדרלי, הפרדת הדת מהמדינה ונושאים חלוקי דעות נוספים נותרו פתוחים בידי ממשל קאראנסה והוסדרו רק לאחר שלטונו.
ונוס השחורה הוא סרט דרמה צרפתי משנת 2009 בבימויו של עבד אל לטיף קשיש.
הוא מבוסס על חייה של שרה בארטמן, אישה קויקואית אשר בתחילת המאה ה-19 הוצגה לראווה באירופה במופעי בידור, תחת השם "ונוס ההוטנטוטית".
הסרט היה מועמד לפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-67 בוונציה, שם הוענק לו פרס שוויון ההזדמנויות.
הסרט פותח בפריז, בשנת 1817, באקדמיה המלכותית לרפואה.
חוקר הטבע המהולל, ז'ורז' קיווייה, מצהיר: "מעולם לא ראיתי גולגולת אנושית הדומה כל כך לזו של קוף אדם".
הוא עומד בסמוך לפסל גבס בדמות אישה אפריקאית, וסביבו רישומים של גופה ואברי מינה של אותה אישה.
הוא מעביר צנצנת ובה איברי מינה המשומרים בין היושבים, ומצהיר כי האישה – הבעלת עכוז ופות מוגדלים – מייצגת את החוליה החסרה בין הקוף לאדם.
קפיצה אחורה ללונדון, שנת 1810. מופע פריק שואו בו מתנוסס שלט ענק המזמין את הצופים לראות את "ונוס ההוטנטוטית".
במופע, שרה בארטמן, אישה קויקואית, לבושה בגד גוף המדמה עירום ולכודה בכלוב על הבמה, וה"מפעיל" שלה, הנדריק סייזר, משחרר אותה מתגרה בה ובקהל, מדגים את שיטות האילוף שלה, בעוד שרה – המכונה סארקי, ולפעמים סארטי – נוהמת ומפחידה את הצופים.
בסוף המופע, סייזר מזמין את הצופים להתקרב ולגעת באחוריים השופעים של שרה, ולבדוק שהם אמיתיים.
בדירתם, סארקי לבושה בלבוש אירופאי של התקופה, מעשנת סיגר ומטביעה יגונה באלכוהול.
סייזר מעודד אותה שהוא יהפוך אותה לאישה עשירה, ושהיא תמשיך להופיע עוד קצת ועוד קצת ואז תהיה משוחררת.
במופעים הבאים, סארקי מביעה פחות רצון לשחק את ה"פראית", ומדגימה את כשרונותיה המוזיקליים, בניגון על קורה (כלי מיתר אפריקאי).
סייזר מתפרץ עליה שהיא בוגדת בו ומביישת אותו, כי היא לא נכנעת לרצונותיו לגבי המופע.
באחד המופעים נכחו נציגים מתנגדי עבדות של המכון האפריקאי, ובעקבות מה שראו, דיווחו לרשויות, שהביאו תביעה נגד סייזר על כך שהוא מחזיק בה נגד רצונה ומאלץ אותה למופע משפיל ומיני.
במשפט, סארקי מעידה שהיא חלק ממופע ואינה תחת אילוץ, ולמרות ההתנגדויות הנחרצות של אנשי המכון, הסבורים שגם העדות שלה מאולצת, התביעה מבוטלת.
כדי להימלט מהסקנדל שנוצר בעקבות המשפט, סייזר לוקח את סארקי לצרפת, ובעזרתו של ראו, מאלף חיות וסרסור מקומי, מציג את סארקי כקוריוז במסיבות של בני אצולה.
לראו אין את מערכת היחסים הארוכה שיש לסייזר עם סארקי, שכוללת את זה שסארקי עבדה בבית משפחתו והייתה המיינקת של שני ילדיו – והוא מתייחס אליה כחיה, אונס אותה, ומשפיל אותה מינית במסיבות.
סייזר רואה את מה שקורה, אך העניין האמיתי שלו הוא בכסף, והוא אינו פועל לטובתה של סארקי.
כשפונה חוקר הטבע קיווייה אל סייזר בשם האקדמיה לרפואה, ומבקש לבדוק את סארקי ולבצע בה מדידות, סייזר פוקד על סארקי לשתף פעולה, ומשאיר אותה עם המדענים במכון.
אלה מציירים אותה ואת איבריה, מודדים את גולגולתה ואת עכוזה, ומדברים עליה כאילו אין היא בחדר.
הם מגלים עניין רב בגודל אחוריה, ומצליחים להבין ממנה שהשומן נצבר שם לאחר שילדה, וקיווייה מצהיר שהדבר דומה למה שקורה אצל קופים.
כשמבקשים המדענים לבחון את אברי מינה, סארקי מתנגדת, ומסרבת להוריד את הסינר שמכסה את אזור חלציה.
סארקי דוברת אך מעט צרפתית, והמדענים אך מעט אנגלית, כך שהתקשורת ביניהם כמעט אפסית.
המדענים זורקים מטבעות כסף לכיוונה של סארקי כדי לעודד אותה להתפשט, וכשזה לא עובד, מנסים להפשיטה בכוח.
היא בורחת מהמכון, אך כשהיא חוזרת הביתה, סייזר מכה אותה ומכנה אותה בוגדת מכיוון שלא יקבל את כספו ואישור שהיה.
הוא משאיר אותה בידי ראו תמורת סכום כסף.
המופעים של ראו, בינתיים, נהיו פופולריים מאוד, והפריזאים הוקסמו מסארקי, שהוצגה להם כנסיכה אפריקאית, ולמרות שבמופעים אלו היא כן זכתה לפחות להראות את כישוריה המוזיקליים, המופעים גם נהיו יותר ויותר מיניים – בגדיה צומצמו, והיא גם הוצעה לבאי המסיבה כסוסה לרכב עליה.
ערב אחד, ראו הסלים עד מאוד את האווירה המינית – עודד את האורחים להתגפף, להתפשט חלקית, ואף הוציא דילדו ואילץ את סארקי לאכול ממנו עינב כאשר היא על ברכיה, בסימולציה לאקט מיני.
האורחים התלהטו, ובסוף המופע, ראו אילץ את סארקי לשכב על גבה ולפשק רגליה, והזמין את כולם להתקרב, לגעת, ו"לענג" אותה.
דמעות החלו לזלוג מעיניה של סארקי, ובתחילה האורחים לא שמו לב מרוב התלהבותם, אך כשמישהו הצהיר, "היא בוכה!", ראו ניסה לשכנע אותם שזה מרוב תשוקה.
אך לאט-לאט האורחים מבינים שאין היא באמת מסכימה לאקטים המבוצעים בה, ומתרחקים.
ראו צועק על סארקי שהיא עושה לה בושות, ומושך אותה בטלטלות ובמכות מהמקום כאשר האורחים מסיטים מבטיהם, ורק גבר אחד מושיט לה יד כאילו לעזרה, אך בידיעה שאין בכוונתו באמת לעזור, הוא משמיט ידו ומשפיל מבטו.
ראו מפקיד את סארקי בבית זונות שהוא מקושר אליו, והיא הופכת לזונה בניגוד לרצונה.
בריאותה מתדרדרת, והיא לוקה בשיעול כרוני.
בבדיקה שגרתית למחלות מין אצל הזונות, מתגלה אצל סארקי זיהום, ותוך זמן קצר היא מתה, לא ברור מאיזו מחלה.
הסרט מסתיים בקטעי וידאו תיעודיים לגבי ההחזרה של שרידיה של סארקי לדרום אפריקה בשנת 2002, לאחר עשרות שנים של בקשות, דרישות ומשא ומתן מול צרפת.
הקטעים מראים את הטקסים לכבוד הגעתה של סארקי חזרה למולדתה, שנערכו במסגרת יום האישה של דרום אפריקה, וכוללים חלק מנאום של ראש ממשלת דרום אפריקה דאז, תאבו מבקי, שהכריז על קברה כעל אנדרטה לאומית.
יהימה טורס – שרה סארטי בארטמן
אוליבייה גורמה – ראו, לה פורן
ג'ונתן פינאר – אלכסנדר דנלופ
אוליבייה לוסטאו – קפטן דה אוסארד
דיאנה סטיוארט – אישה עם שמשייה
אריק מורו – צופה מטעם האו"ם, ברק דה פואר
ווליין דה קרנה – דיאן דה מרי
יאן סורטון – לקוח במועדון הקברט
ז'אן קורפורון – אורח במסיבה
גיל מטרון – תאובלד דה מרי
פיליפ שורר – פיטר ואן וגנינג'
ווליין ז'יליבר – ז'רלדין ריבייר
כריסטיאן פראט – מסייה קמפניל
אלבנה אנליל – פופל, בסצנת המשפט
הוא סרט תיעודי שיצא לאקרנים ב-2017. הסרט מגולל את הסיפור מאחורי מרד גטו ורשה ובמיוחד את תפקידה במרד של מחתרת אצ"י.
בשנת 2010, נחשפו יוצרי הסרט לספרו של משה ארנס, "דגלים מעל הגטו" שהציג סיפור שונה ממה שהכירו אודות מרד גטו ורשה, ואת תפקידה של מחתרת אצ"י המרד.
לאחר פגישה עם ארנס איתרו היוצרים את הלוחמת האחרונה ששרדה מאצ"י, ז'וטה הרטמן ושמעו את סיפור מרד גטו ורשה כפי שהיא חוותה אותו.
בעקבות סיפורה, החלו לחקור עדויות שונות על מהלך במרד.
במהלך התחקיר הגיעו לדו"חות של הגנרל הגרמני יירגן שטרופ, אשר מונה על ידי היינריך הימלר לדכא את המרד ולהשמיד את גטו ורשה.
בדו"חות אלו מפורט באופן נרחב מהלך המרד והם נותנים תוקף לתפקידה המרכזי של מחתרת האצ"י בלחימה.
הסרט משלב ראיונות עם אנשי מפתח מאותה תקופה, אנימציה ושחזורים היסטוריים של ההכנות למרד והקרב בכיכר מורנובסקי, שניהלו אנשי האצ"י.
במשך השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה הפך מרד גטו ורשה לסמל ההתנגדות והגבורה היהודית בתקופת השואה.
מרדכי אנילביץ' והארגון היהודי הלוחם זכו לתהילת עולם, כגיבורים שלא הלכו כצאן לטבח, אלא עמדו זקופי קומה עם הנשק ביד.
עם זאת, בין הלוחמים של מרד גטו ורשה הייתה קבוצה נוספת, אשר לא זכתה להנצחה בזיכרון הקולקטיבי.
היו אלה חברי הארגון הצבאי היהודי – האצ"י, קבוצת לוחמים של תנועת הנוער בית"ר, שהשתייכה למחנה הרוויזיוניסטי.
קבוצה זו, אשר מנתה כמה מאות לוחמים והייתה חמושה טוב יותר משאר הקבוצות הלוחמות בגטו, הונהגה על ידי פאוול פרנקל ולאון רודל והייתה אחראית לקרבות הגדולים והעיקשים ביותר של המרד.
את הדגל הכחול לבן שלוחמיה הניפו בשמי הגטו לא הצליחו הגרמנים להסיר במשך 4 ימים.
עד לתחילת המרד ואף במהלכו לא התאחדו שני הארגונים - אצ"י ואי"ל ולמרות הסכנה המשותפת שארבה להם - לחמו בנפרד.
חילוקי הדעות האידאולוגיים, בין הרוויזיוניסטים לסוציאליסטים, היו עמוקים מדי.
אך לעומת סיפורו של אי"ל וגיבוריו, שהונצח בעשרות סרטים, ספרים, מחקרים ושמות של רחובות, סיפורם של לוחמי האצ"י נותר תעלומה.
רק לאחר צאתו לאור של הספר "דגלים מעל הגטו" מאת פרופ' משה ארנס החלה חזרה איטית של אצ"י לתודעה הלאומית.
הסרט מתעד את סיפורה של ז'וטה הרטמן, שהייתה השריד האחרון מבין הלוחמים.
כחברת האצ"י, ז'וטה עסקה במשימות שונות ביניהן הברחת נשק לתוך תחומי הגטו.
במהלך המרד עצמו הוצבה על אחד הגגות ברובע המברשתנים ותוך כדי הלחימה ראתה את הדגלים - הציוני והפולני - נישאים בשמי הגטו הבוער.
עם דיכוי המרד נתפסה בידי הגרמנים ונשלחה למחנה מיידנק.
מאז עלייתה לישראל ביקשה לספר את סיפור לוחמי האצ"י.
סיפורה של ז'וטה הוא בבואתו של סיפור האצ"י: לחימה אמיצה בזמן המרד ושכחה לאחריו.
הצילומים לסרט נערכו בישראל, פולין ואוקראינה בשנים 2011-2016.
בסרט משתתפים היסטוריונים, חוקרים ועדים למרד: שמחה רותם, תא"ל במיל' צבי קן-תור, פרופ' משה ארנס, ד"ר תמר קטקו, ד"ר אוגוסט גרבסקי, ד"ר יצחק (טולקה) ארד, ד"ר סטפן ברטקובסקי ופרופ' אודי לבל.
התגובות בתקשורת להקרנת הסרט התרכזו בעיקר בסיבות לטיוח ההיסטורי שנעשה ועוררו שיח על תולדות השואה, דיוק היסטורי וזיכרון.
סיקרו את הסרט באולפן החדשות שלהם, יעקב אילון המגיש אמר כי "מרד גטו ורשה כמעט סינונימי למרדכי אנילביץ', אבל בסרט מתגלה התמונה המלאה.