tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגדלת התנגדות הקיר לכוחות אופקיים.
למישקים בריצוף תפקיד נכבד בשמירה על שלמות הריצוף, יציבתו ותפקודו, לכן ניתן לביצועם משקל רב בתקנים השונים ובספרות המקצועית.
בריצוף באבנים משתלבות מקובל למלא את המישקים בחול תיקני ונקי ואז להדק אותן באמצעות מהדקת מכנית.
שיטה זו רלוונטית רק כאשר המישקים קטנים מאוד יחסית לעובי הריצוף.
מישקים בעובי גדול מחצי סנטימטר יש למלא בתערובת של צמנט פורטלנד וחול תיקני.
בדרך כלל בריצוף טראצו לא מבצעים טיפול מיוחד במישקים, אלא מנסים להצמיד את המרצפות זו לזו באופן כזה שלא יהיו רווחים בריצוף, מה שמכונה בשם "פוגה אפס".
אריחי קרמיקה, בייחוד אלו המכונים גרניט פורצלן, הם אריחי ריצוף נפוצים מאוד בדירות המגורים החדשות.
בריצוף באריחים אלו המישקים מאוד חשובים כיוון שהאריחים הללו מאוד דקים ושבירים וחשוב מאוד שהכוחות ביניהם יעברו צורה אחידה ומפורסת.
מסיבה זו משתמשים לצורך מילוי המישקים בקרמיקה בתערובות מינרליות תעשייתיות מיוחדות, המכונות "רובה".
תערובות אלו צריכות לפתח תכונות של קשיחות ומניעת התכווצות, כדי למלא את תפקידן המילוי המישקים בקרמיקה.
ניתן למצוא היום אצל ספקי החומרים לבנייה רובות בצבעים שונים מתוצרות שונות.
מישקים בריצוף אבן טבעית או שיש מבוצעים בדרך כלל מתערובת של מלט וחול.
לעיתים משתמשים ליצירת התערובת הזו במלט לבן המקנה לתערובת צבע צהבהב שדומה, לעיתים, לצבע האריחים.
תכנון ועיצוב המישקים בחיפויי קירות, תלויים בראש ובראשונה בחומר החיפוי.
מישקים בחיפוי אריחי קרמיקה או חרסינה, מתוכננים ומבוצעים באותו אופן כמו מישקים בריצוף קרמיקה.
כשמדובר בחיפוי אבן מבדילים בין חיפוי בסגנון מסורתי שמכונה בארץ "השיטה הרטובה" ובין חיפוי מודרני באמצעות עוגני מתכת שמכונה "השיטה היבשה".בשיטה מסורתית ממלאים את המישקים בתערובת של מלט וחול (כוחלה), או אפילו בתערובת של סיד וחול.
שיטה מסורתית זו של מילוי מישקים, אינה מתאימה לשיטות החיפוי המודרנית ולכן, בהן בדרך כלל משאירים את המישקים ריקים.
בהלכה היהודית, מיתה עושה ניפול היא סברא בהלכות אבר מן החי.
כאשר אבר שלם של בעל חיים, התנתק מגוף בעל החיים, הוא נקרא אבר מן החי, כאשר רובו התדלדל הוא נקרא אבר המדולדל.
אבר כזה, למרות שרובו מנותק מגוף בעל החיים, נחשב עדיין למחובר אליו, מכיוון שמיעוט ממנו מחובר לבעל החיים לא ניתן להחשיב אותו כאבר מת, שהרי הוא עדיין מחובר במקצת לגוף ויונק ממנו.
כאשר בעל החיים מת, ייתכן שיש לומר למפרע, שהאבר נחשב לבשר מן החי כבר לפני שהוא התנתק מגוף בעל החיים, סברא זו נקראת בתלמוד - "מיתה עושה ניפול".
בשחיטה, לעומת זאת, הפסק הוא כי "שחיטה אין עושה ניפול", כלומר אין להחשיב את האבר כאילו נפל כבר מחיים כדי להחשיבו כאבר מן החי.
מסביר הגאון מפונוביז', כי לשחיטה יש כוח הלכתי המתיר את הבהמה מאיסור אבר מן החי, ולכן מכיוון שהתקיים דין שחיטה בחלק מבעל החיים, הותר איסור אבר מן החי בכל האבר.
רבא, מביא פסוק כראיה לכך, שמיתה עושה ניפול, ואין שחיטה עושה ניפול.
בחומש ויקרא כתוב: כתוב: .
המילה "במותם", לכאורה מיותרת; ברור שהפסוק מדבר על המצב של מות בעל החיים, שהרי כתוב בפסוק קודם לכן כי מדובר בנבלת בעל חיים.
לכן, מפרש רבא את הפסוק בצורה כזו: "כל אשר יפול מהם - במותם", המיתה מפלת איברים מבעלי החיים ומחשיבה אותם כתלושים ונפולים לגמרי ממקום חיבורם, - איברים המדולדלים.
הצמח צדק מליובאוויטש פוסק, שדין זה שמיתה עושה ניפול, הוא רק לישראל ולא לבן נח.
מכיוון שדין זה שמיתה עושה ניפול נלמד מפסוק "וכל אשר יפול", פסוק שנאמר לישראל ולא לאומות העולם.
בהלכה, מיתה בידי שמיים היא עונש המוטל על כחמישה עשר חטאים שנעשו במזיד, והוא עונש מוות שאמור להתבצע על ידי אלוהים ולא על ידי בית דין.
עונש המיתה בידי שמים נחשב לעונש קל יותר מעונש הכרת (עונש דומה של מיתה בידי אלוהים) המוטל על 36 חטאים אחרים.
מיתה בידי שמיים על פי הגמרא במסכת מועד קטן כח.
קובעת כי גיל 60 זהו מיתה בידי שמיים: "מת בחמשים שנה זו היא מיתת כרת חמשים ושתים שנה זו היא מיתתו של שמואל הרמתי ששים זו היא מיתה בידי שמים".
מאחר שעונש זה בידי אלוהים ולא בידי אדם, לו גלויות צפונות הלב, אין צורך לגביו בעדות או בהתראה.
אך אם ישנה עדות והתראה, העובר על רוב העבירות הללו במזיד מתחייב גם כן במלקות בבית דין, ככל עובר במזיד על מצוות לא תעשה.
אמנם חלק מן העברות הללו הן מצוות עשה, שבהן אין חיוב בידי אדם בשום מקרה.
החטאים המחייבים מיתה בידי שמים
החטאים שעליהם חייבים מיתה בידי שמים נחלקים לשתי קבוצות:
עונש המיתה בידי שמים על קבוצת החטאים הקשורה לציות לנבואה, מקורה בפסוקים בתורה:
על פי זה, המשנה מבחינה בין שני סוגי חטאים המוזכרים בפסוקים האלו, שחלקם מתחייבים עונש מוות בבית דין, וחלקם חייבים רק מיתה בידי שמים:
על פי המשנה ישנם שלושה חטאים שעליהם מתחייבים מיתה בידי שמים:
הכובש את נבואתו – מי שנבחר כנביא על ידי אלוהים, אך מסרב לפרסם את נבואותיו לציבור.
המוותר על דברי נביא – מי שלא מציית לציווי המוטל עליו על ידי נביא שהתנבא בשם ה'.
נביא שעבר על דברי עצמו – נביא שקיבל ציווי אישי מאלוהים ולא ציית לציווי.
הקבוצה השנייה של החטאים שעונשם מיתה בידי שמים, היא של חטאים הקשורים בחילול הקודש על ידי חוסר הקפדה על התנאים ההלכתיים הדרושים לעבודה בבית המקדש וכדומה.
כמה פסוקים במקרא מתרים בעונש מוות על פעולות כאלו:
חז"ל הרחיבו את עונשי המוות הללו לרשימה מפורטת של חטאים שחייבים עליהם מיתה בידי שמים:
זר (מי שאינו כהן) או כהן טמא שאכלו תרומה, תרומת מעשר, הפרשת חלה או פירות ביכורים.
אדם שאכל טבל – גידולים שלא הפרישו מהם תרומות ומעשרות, או לחם שלא הפרישו ממנו חלה.
זר (מי שאינו כהן) שעבד בבית המקדש, לדעת רוב התנאים חייב מיתה בידי שמים.
אך לדעת רבי עקיבא – משמעות הפסוק "והזר הקרב יומת" היא לעונש מוות בידי בית הדין, ועל כן זר שעבד בבית המקדש חייב עונש חנק ולא מיתה בידי שמים.
לעומת המצבים המפורטים ברשימה זו, ישנם מצבים אחרים שגם בהם העבודה בבית המקדש אסורה, אך אין על כך עונש מיתה בידי שמים: ערל (מי שלא נימול בברית מילה), אונן (מי שקרוב משפחה שלו נפטר ועדיין לא נקבר), ויושב (מי שיושב ולא עומד).
במצב אחד יש מחלוקת: כהן בעל מום שעבד במקדש, לפי דעת רבי יהודה הנשיא חייב מיתה בידי שמים, אך לפי דעת החכמים האחרים – לא.
הזיד במעילה – מי שהשתמש ברכוש ההקדש לצרכים פרטיים.
גם כאן, כמו בבעל מום שעבד במקדש, לפי דעת רבי יהודה הנשיא חייב מיתה בידי שמים, אך לפי דעת החכמים האחרים – לא.
הרמב"ם נקט שהעיקר כדעת חכמים, אך המהר"ל מפראג כתב שחייב מיתה בידי שמיים, ואולי ניתן להסיק מכך שנקט שהעיקר כדעת ר' יהודה הנשיא.
מי שנכנס לקודש הקודשים, מלבד הכהן הגדול שנכנס לעבודת יום הכיפורים.
במספר מקרים ניתן עונש מיתה בידי שמיים גם לגוי, למשל גוי ששבת חייב מיתה, וכן גוי העובר על איסור לימוד תורה לנוכרי.
ההבדל בין מיתה בידי שמים לכרת
עונש מיתה בידי שמים נחשב לעונש קל יותר מעונש הכרת המוטל על 36 חטאים אחרים.
ההבחנה מתבטאת במיוחד בהבדל בין טמא שאכל תרומה או בכורים וכדומה שחייב מיתה בידי שמים, לבין טמא שאכל בשר קורבנות שזהו חטא חמור יותר, וחייב כרת.
לפי רש"י, ההבדל בין העונשים הוא שעונש המיתה בידי שמים הוא רק מוות שבא מוקדם מהצפוי ולא שהאדם מת בחצי ימיו, ולא כולל גם שבניו ימותו והוא ימות בלי ילדים, כפי שנכלל לדעתו בעונש כרת.
לפי הרמב"ם, ההבדל מתבטא בכך שעונש מיתה בידי שמים נגמר ברגע המוות, שבכך מתכפר החטא והוא אינו נענש יותר בעולם הבא.
נהר מישקובה הוא נהר בדרום רוסיה, היובל השמאלי של דון.
לאורך הנהר נבנו מספר סכרים.
הנהר נשפך למאגר מים "צימליאנסקי" שנבנה בשנת 1948 במסגרת בניית תחנת כוח הידרואלקטרית, 730 ק"מ במעלה נהר דון.
הכינוי "היפני" הוענק לו על שם עיניו המלוכסנות, אם כי ישנה גרסה הטוענת כי הכינוי נובע מהנוהג שהיה לו לספר לחבריו על התנהלותם של השודדים היפניים בעיר נגסאקי, כפי ששמע פעם מפיו של מלח פורטוגזי.
הוא טען כי השודדים היפניים פעלו על פי קווים מנחים שמעולם לא הפרו וכך נהג גם הוא.
מישקה נולד למאיר וולף בן מרדכי ויניצקי בעיירה גולטה בפלך חרסון (כיום העיירה היא חלק מהעיר פרבומייסק באוקראינה) ב-1891. בהיותו בן 4, המשפחה עברה להתגורר ברובע מולדבנקה באודסה.
בהיותו בן 6 התייתם מאביו ולמד בבית הספר היהודי בעיר במקביל לעבודות שביצע במפעל "אנטאר" בעיר.
בתקופת הפוגרומים היהודיים באוקטובר 1905 נטל חלק בהתארגנויות יהודיות שפעלו כארגוני הגנה.
הצטרף לארגון של אנרכיסטים קומוניסטים בשם "הרצון הצעיר".
לאחר רצח מפקד תחנת המשטרה מיכאילובסקי, הקצין קוז'וחאר הוא נידון לגזר דין מוות אך זה הומתק לבסוף ב-12 שנות מאסר.
בעת מאסרו הכיר את גריגורי קוטובסקי.
ב-1917 מישקה שוחרר מכלאו וארגן כנופיית שודדים גדולה שביצעה סדרת שוד בנקים ומועדוני הימורים בעיר.
מישקה ניהל קשרים עם אנרכיסטים שונים ושיתף עמם פעולה.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה כנופייתו פשטה על בית הכלא בעיר והביאה לבריחה המונית של אסירים.
באמצעות גריגורי קוטובסקי שיתף פעולה עם הבולשביקים.
לאחר שהצבא האדום השתלט על אודסה פשטו שמועות לפיהן מישקה מונה לעמוד בראש השירות החשאי בעיר אך שמועה זו התבררה כשקרית לאחר שראש השירות החשאי בעיר מיכאיל גרינברג הצהיר כי אין לו אף קשר למישקה יפונצ'יק.
במאי 1919 עמד בראש גדוד 54 שלחם נגד סימון פטליורה.
אנשי הגדוד היו בעיקר אנשי עולם התחתון.
המשמעת ביחידה הייתה ירודה מאוד וליונה יקיר היו ספקות האם ניתן להכריז על היחידה כיחידה מבצעית.
תקופה קצרה לאחר הקמתה היחידה התפזרה ומישקה הוזמן לבירור בפיקוד.
כאשר הוא סירב להתייצב הוא הואשם בבגידה ולבסוף בעת ניסיון מעצר נורה ומת.
מאיר זיידר שהיה סגנו בגדוד הרג את גריגורי קוטובסקי כצעד נקמה.
כדמות של שודד שגנב מעשירים ומחלק השלל לעניים, היווה מישקה השראה לציורים וסיפורים לא מעטים.
היווה השראה לדמות השודד בניה קריק מתוך "סיפורי אודסה" מאת איסאק באבל
סדרת הטלוויזיה הרוסית "הרפתקאותיו וחייו של מישקה יפונצ'יק" מ-2011, מבוססת על סיפורי אודסה של באבל וזכתה להצלחה רבה
מיתה טובה הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת דרמה-קומית שחורה, שיצא לאקרנים בשנת 2014 וזכה באהדת הביקורות.
הסרט בוים ונכתב על ידי שרון מימון וטל גרניט ובין שחקניו ניתן למנות את זאב רווח, לבנה פינקלשטיין, אילן דר, עליזה רוזן ורפי תבור.
בכורתו העולמית של הסרט הייתה בפסטיבל ונציה.
קבוצה של חברים בדיור מוגן בירושלים ובראשם יחזקאל (זאב רווח), בונה מכשיר להמתת חסד עצמית כדי לעזור לחברם החולה.
כשהשמועה בדבר המכשיר עוברת מפה לאוזן, בקשות נוספות לעזרה מגיעות אל החבורה.
יחזקאל (זאב רווח): 78, דייר בדיור מוגן בירושלים.
הוא לרוב נראה כבונה מכונות מיוחדות ויצירתיות.
לבנה (לבנה פינקלשטיין): 72, דיירת בדיור מוגן בירושלים הסובלת מאלצהיימר.
יאנה (עליזה רוזן): דיירת בדיור מוגן בירושלים.
נשואה למקס, ואוהבת את בעלה עד מוות.
ד"ר דניאל (אילן דר): דייר חדש בדיור המוגן, ווטרינר בפנסיה.
הומוסקסואל אשר מנהל רומן עם רפי.
רפי סגל (רפי תבור): רפ"ק לשעבר במשטרת ישראל, אדם קשוח ואינו מעורר חיבה.
הומוסקסואל בארון אשר מנהל רומן סודי עם דניאל, למרות היותו נשוי.
מקס (שמואל וולף): בעלה האהוב של יאנה, אשר גוסס מסרטן.
שוטר (קובי מימון): השוטר שעוצר את החבורה.
נועה (הילה סורג'ון פישר): ביתם של יחזקאל ולבנה.
זלדה (רות גלר): 89, דיירת בדיור המוגן.
נחמה (חנה ריבר): דיירת בדיור המוגן.
זיוה (עידית טפרסון): מנהלת הדיור המוגן.
דובק (יוסף כרמון): דייר בדיור המוגן אשר מבקש להשתמש במכונה להמתת החסד עבור אשתו הסובלת מסרטן ריאות.
ליבי: (מיה קטן) נכדתם של יחזקאל ולבנה
צילומי הסרט החלו בדצמבר 2012. יוצרי הסרט, טל גרניט ושרון מימון, כתבו אותו מניסיונם האישי על סבלם של חולים הנוטים למות.
ביולי 2014 דווח כי הסרט התקבל לתחרות ימי ונציה (Venice Days), מסגרת שנוסדה ב-2004 ומקבילה ל"שבועיים של הבמאים" בפסטיבל קאן.
מסגרת זו מתקיימת במקביל לתחרות הרשמית ומוקרנים בה מדי שנה 12 סרטים מרחבי העולם.
הסרט נרכש להפצה בינלאומית, בין השאר לגרמניה שווייץ, בלגיה, אוסטרליה וניו זילנד.
בשנת 2024 עלתה בתיאטרון החאן ההצגה "מיתה טובה" המבוססת על הסרט.
המחזה להצגה נכתב על ידי המחזאית שלומית ארנון והמחזאי יואב ברלב וההצגה בוימה על ידי אודי בן-משה.
ההצגה בהשתתפות ארז שפריר, עירית פשטן, פלורנס בלוך, ניר רון, יוסי עייני, כרמית מסילתי, אריה צ'רנר ואילן חזן
הסרט "מיתה טובה" היה מועמד ל-14 קטגוריות בפרס אופיר לשנת 2014, וזכה בארבע: השחקן הראשי הטוב ביותר (זאב רווח) וכן הצילום, הפסקול (אביב אלדמע) והאיפור הטובים ביותר.
בנוסף היה מועמד בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, בימוי, עריכה, תסריט, צילום, שחקנית ראשית (לבנה פינקלשטיין), שחקן (אילן דר) ושחקנית משנה (עליזה רוזן).
הסרט התקבל לפסטיבל ונציה שם זכה בשני פרסים, פרס חביבי הקהל ופרס בראיין.
הסרט התקבל לפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בטורונטו, במסגרת התחרות "Contemporary World Cinema".
במהלך שנת 2014 זכה הסרט בפרס הגדול "גולדן ספייק" בפסטיבל ויאדוליד שבספרד.
בנוסף באותה שנה זכתה לבנה פינקלשטיין בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה עבור תפקידה בסרט.
הסרט גם התמודד על פרס האקדמיה האירופית לקולנוע.
מישלן PLR היא משאית אשר יוצרה על ידי יצרנית הצמיגים הצרפתית מישלן, בשיתוף יצרנית הרכב הצרפתית סיטרואן בשנת 1972 ושירתה כרכב בוחן צמיגים.
Poids Lourd Rapide - פירושו מצרפתית: משקל כבד מהיר.
דגם ה-"מישלן PLR" יוצר כאשר יצרנית הצמיגים הצרפתית מישלן שלטה ביצרנית הרכב הצרפתית סיטרואן.
מספר צמיגים: 4 קדמיים, 6 אחוריים.
מערכת ההיגוי שולטת בכל 4 הגלגלים הקדמיים.
בחלק המרכזי של הרכב מותקנת יחידת צמיגים הנשלטת הידראולית.
עופרת מותקנת בצידי הרכב, מה שגרם למשקל הגבוה של הרכב 9.5 טון.
"מישלן PLR" נבחנה על מסלולי הנהיגה (Test Track Ladoux) בעיר קלרמון-פראן.
בשנים האחרונות דגם "מישלן PLR" משמש ככלי קידום מכירות בירידים ותערוכות.
רוב הזמן, הדגם מוצג במוזיאון "מישלן" בעיר קלרמון-פראן.
המבנה החיצוני של "מישלן PLR" מבוסס על דגם סיטרואן DS של יצרנית הרכב סיטרואן, קווי הגוף האופיינים ל-סיטרואן DS כמעט וזהים.
לוח מחוונים של דגם ה- "מישלן PLR" זהה ללוח מחוונים של דגם סיטרואן DS
הפנסים הקדמיים נלקחו מדגם סיטרואן DS.
צמיגי הדגם "מישלן PLR" נלקחו מדגם "סיטרואן H ואן".
מישקוב (בפולנית: Myszków) היא עיר בפולין ובה 31,974 תושבים (נכון לשנת 2017).
העיר שוכנת על גדות נהר ורטה (Warta) בפרובינציית שלזיה מאז 1999. בין השנים 1975–1998 השתייכה לפרובינציית צ'נסטוחובה.
מישקוב שוכנת לאורך קו רכבת פולני ותיק, קו ורשה-וינה, וכן ליד קו גרודז'יסק מזובייצקי-זוויירצ'ה.
העיר שוכנת בגובה של כ-280 מטרים מעל פני הים, בעמק בין רמת שלזיה ורמת קרקוב-צ'נסטוחובה, וחלק ממחוזותיה הם חלק מפארקי טבע מוגנים באזור.
אופן בנייתה של מישקוב אופייני לדפוס יצירת ההתיישבויות באזורה - תוצאת מיזוגים של כפרים רבים אל בין גבולותיה.
במשך מאות שנים מישקוב הייתה כפר, ורק אחרי מלחמת העולם השנייה התפתחה.
בשנת 1950 קיבלה מעמד של עיר.
בסוף שנות ה-40 ובשנות ה-50 הוקמו במקום בתי חרושת למכונות כביסה ולכלי אמייל (חומר צבעוני הנוצר מהתכת אבקת זכוכית על שכבת מצע).
בין שתי מלחמות העולם היו במקום מנסרות, טחנות קמח ומחסני עצים.
החנויות שנפתחו בעיירה שירתו את סביבתה החקלאית.
ראשוני היהודים הגיעו למישקוב ב, ובתחילת קיומה הייתה הקהילה המקומית כפופה לקהילת ז'רקי הקרובה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה גדל היישוב היהודי במישקוב.
ב-1921 נמנו בה 563 יהודים שהיו כ-31% מכלל האוכלוסייה.
באותה שנה היו במקום כ-30 מפעלים ובתי עסק בבעלות יהודים שהעסיקו יחדיו 128 עובדים (בעלי העסק, בני משפחה ושכירים).
בתקופה זו הייתה במקום קהילה שהעסיקה רב ושוחט.
עד 1919 כיהן ברבנות מישקוב הרב טברסקי.
לקהילה היו בית מדרש ותלמוד תורה, ופעלה בה חברת "ביקור חולים".
אחרי מלחמת העולם הראשונה התנהלה במישקוב פעילות ציונית.
בשנות ה-20 נוסד קן מקומי של "השומר הצעיר".
בעיירה הייתה ספרייה יהודית והתקיימו קורסים ללימוד עברית וללימוד היהדות.
ימים מעטים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ברחה קבוצה של יהודים תושבי במקום מזרחה, לאזור השליטה של ברית המועצות.
תולדות הקהילה היהודית בזמן השואה
ימים אחדים לפני מלחמת העולם השנייה ברחה קבוצת יהודים ממישקוב, הגרמנים כבשו את מישקוב ב-3 בספטמבר 1939. על יהודי המקום הוטלו תשלומי כופר, בית הכנסת נהרס, חנויות היהודים הוחרמו והיהודים חויבו לשאת סרט זרוע ועליו מגן דוד.
במאי 1940 הועברו למישקוב 100 מגורשים מצ'שין וממקומות נוספות בשלזיה, וביחד עם עוד פליטים מספר היהודים בעיר עמד על קרוב ל-1,000 יהודים.
באוקטובר 1940 החל שילוח מאות יהודים ממישקוב למחנות עבודה בעיר ומחוץ לה.
בתחילת 1941 שולחו 50 צעירים מקומיים, רובם פעילי תנועות נוער לשעבר, לאושוויץ.
כמאה יהודים אחרים גויסו לעבוד בעיירה ביציקת בטון.
בשלהי 1941 הוקם במייצ'וב הסמוכה גטו ליהודי מישקוב.
הבתים במייצ'וב היו מעטים ושתיים – שלוש משפחות נאלצו להתגורר יחדיו בחדר אחד.
היציאה מן הגטו נאסרה ללא רישיון מן הגסטאפו, ולפיכך שרר בגטו רעב.
הצפיפות הנוראה, התנאים הסניטריים והרעב גרמו להתפרצות מחלות ומגפות בקרב יושבי הגטו.
ביוני 1942 כיתרו אנשי גסטאפו וס"ס את הגטו ופינו את רוב היהודים לזוויירצ'יה, מהם ברגל ומהם בעגלות.
כעבור זמן לא רב נתפסו עוד כמאתיים יהודים שהסתתרו במהלך האקציה ואחר כך יצאו ממחבואיהם או נתפסו, הועברו אף הם לזוויירצ'יה, וב-28 באוגוסט גורשו משם לאושוויץ.
מבין 1,200 היהודים שישבו במישקוב לפני הגירושים למחנות המוות שרדו כ-60 איש.
בתום המלחמה, עברו בעיירה או גרו בה זמן מה 25 יהודים.
בשנות ה-50, בעת ההגירה הגדולה של יהודים מפולין, עזבו כל היהודים את מישקוב.
במישקוב פועל מועדון הספורט "MKS Myszków" שנוסד בשנת 1947 ושמו השתנה מספר פעמים ("Jedność", "Stal", "Papiernik", "Krisbut", "MŻKS").
מישלניצה (בפולנית: Myślenice; נודעה בקרב יהודיה כמישלניץ או מישליניץ) היא עיר במחוז מישלניצה בפרובינציית פולין קטן בגליציה המערבית, פולין.
נמצאת דרומית לקרקוב לצידי הכביש הראשי המוביל מקרקוב לזאקופנה.
מישלניץ נוסדה במאה ה-12. בשנים 1253–1258 היא נכללה ב"קודקס של טיניץ" בתור עמדה אסטרטגית על גדות נחל ראבה.
במאה ה-14 ניתן לה מעמד של עיר, ואחר-כך עיר נפה (מרכז אדמיניסטרטיבי).
התיישבות יהודית נאסרה בעיר עד שהוסרו ההגבלות על מגורי יהודים בגליציה, אחרי שנת 1860. ראשוני היהודים התיישבו במישלניץ בשנת 1846, בנו בה בית כנסת ויסדו בית קברות.
בהמשך נבנה חדר תפילה של חסידים ומקווה.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 הייתה במקום קהילה מאורגנת בת כ-400 נפש מתוך אוכלוסייה של כ-2,500 תושבים.
הציבור היהודי במקום היה בעל אופי חסידי מובהק, והחיים התרכזו סביב בית המדרש ובתי התפילה.
בסוף המאה ה-19 הוקמה במקום ישיבה ששימשה את העיר וסביבתה.
כמו כן פעלו בה "חדרים", עד להקמת בית הספר "תלמוד תורה" ב-1925. משום אופייה הדתי של הקהילה, רק ספורים למדו בבתי הספר הממלכתיים בעיר.
במקום היו מוסדות צדקה וגמילות חסדים שטיפלו בחולים ובעניים.
קופת "גמילות חסדים" הוקמה בעיר בשנת 1927 בתמיכת ה"ג'וינט".
עיקר עיסוקם של יהודי מישלניץ היה במסחר זעיר ובמלאכה, בעיקר כבענות.
במקום היו גם יהודים בעלי מקצועות חופשיים כמו רופאים ועורכי דין.
בראשית המאה ה-19 הוקם בנק פרטי, וסייע בהלוואות לסוחרים ולבעלי-המלאכה היהודים.
ב-1926 הוקמה האגודה הציונית של העיר - "התקוה" - שכללה רק מיעוט מיהודי מישלניץ.
בראשה עמד ד"ר אלעזר גולדווסר, שנודע בקשריו עם תאודור הרצל; הוא כיהן גם במועצת העיר.
כמה מבני הנוער היהודי במקום פנו אל השמאל הקיצוני והיו רובו של איגוד הנוער הקומוניסטי בעיר.
אנטישמיות במישלניצה לפני מלחמת העולם השנייה
מישלניץ נודעה כמקום מועד לפורענות ליהודים.
ב-1898 תקפו כפריי הסביבה את האוכלוסייה היהודית ופגעו ברכוש ובנפש.
ב-1918, עם גל האנטישמיות בגליציה בתום מלחמת העולם הראשונה, התחולל שוב פוגרום במישלניץ.
ב-1936 פשטה על העיר כנופייתו של אדם דובושינסקי , יושב-ראש "המפלגה הלאומית" בקראקוב (מפלגה ימנית קיצונית ואנטישמית).
מטרתו המוצהרת הייתה לטהר את העיר מיהודים.
בהתקפה לילית נהרסו חנויות של יהודים, ותכולתם הועלתה באש.
הכנופיה נרדפה בידי המשטרה הפולנית, מנהיגיה הועמדו לדין, הורשעו ונידונו לתקופות-מאסר שונות.
הפרשה העסיקה את העיתונות והגיעה עד לסיים, הפרלמנט הפולני.
אחרי מלחמת העולם השנייה הואשם דובושינסקי בפעילות מחתרתית נגד ממשלת פולין העממית, נשפט, הורשע ונידון למוות.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה והכיבוש של גרמניה הנאצית יהודים רבים ניסו לברוח מזרחה אל ברית המועצות, אך רובם נכשלו בכך וחזרו כעבור זמן מה אל מישלניצה.
הגרמנים הפכו את בית המדרש לאורווה ואילצו את היהודים לשרוף את ספרי הקודש במו ידיהם.
רוב בתי העסק היהודיים הוחרמו.
ה"יודנראט" (מועצת יהודים מטעם) שנתמנה בנובמבר 1939, הופקד על ביצוע ההוראות, אך גם דאג לצורכי הנזקקים בקהילה.
כעבור שנה או שנתיים יהודים שגרו ביישובים הקטנים הסמוכים גורשו למישלניצה.
באמצע 1942 נשלחה קבוצה של יהודים ממישלניצה אל מחנה העבודה פלאשוב בקרבת קרקוב.
באוגוסט 1942 היהודים ממשילינציה הועברו לגטו בסקבינה ביחד עם יהודים ממקומות נוספים, ובסוף החודש שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בשנת 2005 במלאת 62 שנים לחיסול הקהילה היהודית, הוצב לוח זיכרון בכיכר השוק בבית מספר 10. מחקרים היסטוריים על הקהילה היהודית הוצבו במוזיאון של העיירה .
שרד בית קברות שנוסד בשנת 1874 ונמצא ליד הכביש קרקוב - זאקופנה על גבעה שנקראת גורה שוביינה.
למישלניצה יש הסכמי שיתוף פעולה עם הערים הבאות:
מיתוג מחדש היא אסטרטגיה שיווקית בה יוצרים מחדש עבור מותג או מוצר קיים תדמית מחודשת.
לרוב, מטרת התהליך הוא לפתח זהות חדשה ומובחנת בקרב צרכנים, משקיעים, מתחרים ובעלי עניין אחרים.
לעיתים קרובות מיתוג מחדש כרוך בשינויים גדולים בלוגו של המותג, בשמו, בעיצוב או בסלוגן.
שינויים כאלה נועדו בדרך כלל למצב מחדש את המותג.
לעיתים, כדי להתרחק מקונוטציות שליליות שדבקו במיתוג הקודם, או לקדם את המותג אל שוק היוקרה.
לעיתים, מיתוג מחדש מתבצע לאחר חילופים בהנהלה או הבעלים, ומטרתו להעביר מסר חדש אותו ראשי החברה מנסים להעביר.
ניתן ליצור מיתוג מחדש למוצרים ותיקים, מוצרים חדשים, או אפילו מוצרים שעדיין נמצאים בפיתוח.
הוא גם יכול להתייחס גם לשינוי בחברה או במותג שעשוי להיות בעלים של כמה מותגי משנה.
התהליך יכול להתרחש באמצעות שינוי באסטרטגיה שיווקית או במצבים שונים אחרים כמו ארגון מחדש לפי צ'פטר 11, ארגון מחדש או פשיטת רגל.
מיתוג מחדש זכה לעדנה מחודשת בתחילת המילניום.
המיתוג מחדש של פיליפ מוריס לאלטריה נעשה כדי לעזור לחברה למחוק את תדמיתה השלילית.
מקרה ידוע נוסף הוא של ניסיון הדואר הבריטי למתג את עצמו מחדש כ"קונסיגניה", ניסיון אשר הוכח ככישלון, עד שנדרש היה לבזבז מיליונים נוספים בחזרה לנקודת ההתחלה.
במחקר שנערך על 165 מקרים של מיתוג מחדש נמצא כי בין אם מיתוג מחדש נובע מאסטרטגיה ארגונית, למשל מיזוגים ורכישות, ובין אם הוא מהווה אסטרטגיה שיווקית בפועל (שינוי מוניטין ארגוני), היא נועדה לשפר, להשיב, להעביר, או ליצור מחדש את ההון העצמי של המותג.
בית החולים על שם ברוך פדה, פוריה מיתג את עצמו מחדש כבית החולים "מרכז רפואי צפון – פוריה", מתוך מטרה להיות בית החולים המועדף על תושבי צפון מדינת ישראל.
מית-ע'מר היא עיר במחוז א-דקהלייה שבצפון מצרים.
העיר היא מרכז גדול לייצור אלומיניום, שמהווה מעל 70% מהסך הכללי של ייצור האלומיניום במצרים.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023, התגוררו בעיר 156,319 בני אדם.
בעיר ממוקם סניף של אוניברסיטת אל-אזהר.
בעיר זו הוקם הבנק האיסלאמי הראשון על ידי ד"ר אחמד אל-נגגר, מה שהוביל את מערכת הבנקאות האסלאמית.
בעיר יש כנסייה קופטית אורתודוקסית גדולה.
הכנסייה נמצאת שם שנים רבות.
מספר אנשים טענו, שגאורגיוס הקדוש הופיע בכנסייה בסביבות שנת 1920, כאשר הייתה שרפה גדולה בעיר, והכנסייה היא המקום היחיד שלא נפגע.
הם טענו בנוסף, כי הם ראו אותו מרחף על גבי הכנסייה עם סוסו.
על פי שיטת קפן, אקלים העיר מסווג כאקלים צחיח, כשאר מצרים.
אוגוסט נחשב לחודש החם ביותר בעיר.
יוני הוא החודש עם שעות שמש הרבות ביותר בעיר, בממוצע של 11.71 שעות שמש בכל יממה.
החודש עם הכי קצת שעות שמש בעיר הוא ינואר, עם ממוצע של 7.55 שעות שמש בכל יממה.
מישמיש העכביש היא סדרת טלוויזיה בריטית קומית לילדים, אשר נוצרה על ידי בריאן ג'יימסון והופקה על ידי Tattiemoon.
הסדרה עוקבת אחר הילדה שיר (במקור "טיג") שבכל פרק נעזרת במישמיש (במקור "וולי"), צעצוע העכביש הכחול שלה, בפתרון בעיות שהיא חווה.
הסדרה שודרה במקור בבריטניה בערוץ CBeebies, כאשר פרק הבכורה שודר ב-12 במרץ 2012. הסדרה הסתיימה במקור בשנת 2014 לאחר שתי עונות ו-55 פרקים באורך 5 דקות, כאשר הופקו לה גם עשרה פרקי ספיישל באורך 10 דקות.
בישראל הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בערוץ לולי בשנת 2013.
כל פרק מציג את שיר (במקור "טיג") בת החמש במצב שונה, כמו פחד מרעמים, להתרחק מהבית, היום הראשון בגן וניסוי מאכל חדש.
מישמיש (במקור "וולי"), צעצוע העכביש הכחול של שיר, עוזר לה להתמודד עם המצב ולהתגבר עליו.
בסיום כל פרק שיר נוטה לומר למי שמפחד ממישמיש שהוא רק בובה.
שם הדמותשחקן/יתמדבב/ת בעבריתשירבטסי מקרדיהללי היבשמישמישג'יימי אורםאיה יגולאבאקולין מקרדידן שצברגאמאג'ני ראייןאורנה כץ
בדצמבר 2011 הוכרז ליהוק הסדרה, אשר כולל בתפקיד האבא את קולין מקרדי, שמוכר בזכות תפקידו בסדרה "Taggart".
עוד נודע שאת שיר (במקור "טיג"), ביתו בסדרה, תגלם ביתו הביולוגית, בטסי מקרדי.
כמו כן פורסם שאת תפקיד האם בסדרה תגלם ג'ני ראיין, גיסתו של קולין מקרדי.
עוד באותו חודש פורסם שהסדרה תעלה לשידור במרץ 2012 בערוץ CBeebies בבריטניה.
בהשראת הסדרה נמכרו ספרים, מדבקות, DVD ועוד שלל מוצרים.
בובת צעצוע של מישמיש (במקור "וולי") גם נמכרה, כאשר בישראל היא שווקה על ידי צעצועי אילנית החל מיוני 2014.
מישן היא עיר במחוז הידלגו, טקסס, ארצות הברית.
מישן היא חלק מהמטרופולינים של מקאלן-אדינבורג-מישן ושל ריינוסה-מקאלן.
מישן נמצאת בדרום מחוז הידלגו.
היא גובלת במזרח עם מקאלן, העיר הגדולה במחוז, בצפון בפאלמהרסט, במערב בפאלמויו, ובדרום בגבול מקסיקו-ארצות הברית לאורך הנהר ריו גראנדה לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, למישן שטח כולל של 88.2 קילומטרים רבועים מתוכם 0.20%, מכוסים במים.
מישן חווה צמיחה כלכלית בדומה לעיר מקאלן הסמוכה.
העיר פורסמה כ"בית האשכולית האדומה אודם" מאז 1921, בשל הפרי הנפוץ בגידול באזור.
בעיר נמצאת גם בורסת ההדרים בטקסס.
העיר מקיימת פעם בשנה את המצעד השנתי של טקסס לפירות הדר, המתרחש לאורך שדרת קונווי.
המצעד כולל מיצגים מעוטרים בפירות הדר, להקות, ומשתתפים בו רשויות אכיפת חוק, מכבי אש ופקידי ממשל מקומיים ועירוניים רבים.
ספריית הזיכרון ספיר היא הספרייה המרכזית בעיר ושטחה הוא 4530 מטרים רבועים.
הספרייה נוסדה במרץ 1914, כאשר הוקמה הליגה האזרחית למישן מתוך מטרה לתחזק פארק ולהקים ספרייה.
מועצת הספרייה הראשונה כללה קצינים מהליגה האזרחית.
בשנת 1929 העבירה העיר מישן פקודה שהפכה את הספרייה לחלק מהממשל העירוני.
בשנת 1930 הייתה הספרייה בחדר בבנק הלאומי הראשון.
מאוחר יותר, עברה לבית עיריית מישן.
מתחילת שנות ה-30 ועד 1947 חלקה ספריית העיר מתקנים עם ספריית בית הספר.
בשנת 1976, חואניטה ספיר פארלי תרמה את שטר הרכוש שלה לעיר.
ספרייה חדשה, שתוכננה על ידי וורן סוטר, אדריכל ממישן, נבנתה ב-1976. תוספת בנייה ב-1988 הגדילה את שטח הספרייה ל-1,734 מטרים רבועים, בנייה נוספת התרחשה בשנת 2005. אני
קפלת לה לומיטה היא קפלה קתולית היסטורית בעיר.
היא הייתה בעבר אתר חשוב עבור "חיל הפרשים של ישו", קבוצת כמרים שנסעו מרחקים ארוכים על סוסים כדי לתת שירותי דת לקתולים שחיו בחוות מבודדות לאורך ריו גראנדה.
ובנויה צמוד לנהר ריו גרנדה.
האתר נקרא לראשונה לה לומיטה ("הגבעה") על ידי בעל חווה, חוסה אנטוניו קאנטו, אשר קיבל את האדמה מספרד ב-1770. בשנת 1851, סוחר צרפתי בשם רנה גיארד רכש את הקרקע.
גיארד, קתולי אדוק, בנה את הקפלה בשנת 1865, ובשנת 1871 הוריש אותה למחוזות המישורים של מרי.
הכנסייה ממוקמת בין מישן, בראונסוויל ורומא, והפכה לתחנה חשובה עבור חיל הפרשים של ישו; היא נתנה מענה דתי לכ-65 חוות אזוריות, ומישןרים נודדים עצרו שם לעיתים קרובות כדי לנוח.
כאשר העיר מישן נוסדה בשנת 1908 היא נקראה בהתחלה לה לומיטה.
בשנת 2018, הקפלה הפכה לנושא למחלוקת בין ממשלת ארצות הברית לכנסייה הקתולית עקב הצעת ממשל טראמפ להלאים את אדמת הקפלה עבור חומת הגבול בין ארצות הברית למקסיקו.
בשנת 2019, ההצעה נחסמה על ידי הוראה תקציבית שנחקקה בקונגרס.
פורטונאט בנאבידס, שופט בבית המשפט לערעורים בארצות הברית עבור המעגל החמישי, יליד מישן.
לויד בנצן, סנטור לשעבר וסגן נשיא ארצות הברית, נולד במישן ב-1921.
ויליאם ג'נינגס בריאן, מועמד לנשיאות ושר החוץ לשעבר, חי זמן מה במישן.
בורוז, כותב "ארוחת צהריים בעירום", התגורר במישן לזמן קצר וכתב על כך.
חורחה קאנטו, שחקן MLB מתיכון שרילנד, ששיחק בטמפה ביי רייס, סינסינטי רדס, פלורידה מרלינס, טקסס ריינג'רס, סן דייגו פאדרס, ועבור קולורדו רוקי
קוי דטמר, אחיו של זוכה גביע הייסמן טיי דטמר, שיחק בקבוצת הפוטבול Mission Eagles והוביל את הקבוצה לחצי הגמר בכדורגל טקסס 5A בניהולו של אביו, סוני דטמר.
חיימה גרסיה, שחקן MLB מקצועי מבית הספר התיכון שרילנד משחק עם אלופי העולם לשנת 2011 , סנט לואיס קרדינלס.
קיקה דה לה גרזה, נציגת המדינה לשעבר ונציגת ארצות הברית לשעבר, יו"ר ועדת החקלאות
לנה גררו, האישה הראשונה ובעלת המיעוט האתני הראשונה שכיהנה בוועדת הרכבת הרגולטורית של טקסס
קילגור, נציג ארצות הברית לשעבר, גדל במישן
טום לנדרי, מאמן היכל התהילה של דאלאס קאובויס, נולד וגדל, שיחק בתיכון מישן
טיטו סנטנה (המכונה מרסד סוליס), כוכב הפדרציה העולמית של ההיאבקות העולמית (כיום WWE).
ג'מאר טיילור, למד בבית הספר התיכון מישן ושיחק כדורגל, ולאחר מכן נבחר בדראפט על ידי ניו יורק ג'איינטס.
לאחר פרישתו, הוא עזר לאמן בבית הספר התיכון הוותיקים במישן לתקופה קצרה.
בקרבת העיר קיים מרכז פרפרים לאומי
בעיר קיימת קפלת לה לומיטה - כנסייה עתיקה
מיתוג ישראל הוא קמפיין יחסי ציבור שמנהלת ממשלת ישראל לשיפור תדמיתה של ישראל באמצעים של מיתוג מקומות.
מטרת הקמפיין היא לבסס את התדמית של ישראל כחברה קוסמופוליטית, פרוגסיבית, ודמוקרטית-ליברלית, ולהנגידה להומופוביה והדיכוי המצויים באומות האסלאמיות השכנות.
וזאת כדי להימנע מזיהוי של ישראל כמקום קשוח ומסוכן, מיליטריסטי ופנאטי, הנשלט על ידי גברים.
מאמצי ישראל למתג את עצמה מחדש החלו באופן לא רשמי בשנת 2003 ביוזמת אנשי עסקים ומומחי תקשורת אמריקאים.
במקביל הקים משרד החוץ תחת סילבן שלום מחלקת "הסברה" חדשה לקידום הישגיה ופעילותה החיובית של ישראל.
קמפיין "Brand Israel" הושק בשנת 2005 בניהולו של הדיפלומט עידו אהרוני.
הוא ידוע גם תחת השם Brand Israel Group (ובקיצור BIG).
אהרוני ריכז כמה אנשי שייוק כדי להתמודד עם התדמית הבעייתית של ישראל בעולם.
הרעיון שהתגבש הוא שצריך "למכור" את ישראל עם אותם הכלים שבאמצעותם משווקים מוצרי צריכה.
בין אסטרטגיית המיתוג המרכזיות שננקטו: להפסיק לדבר על כיבוש ושואה, לקדם את ישראל כאומת הזנק (Start-Up Nation), להימנע מלהציג את צה"ל כ"צבא המוסרי ביותר בעולם".
ביולי 2007 הושק קמפיין של "Brand Israel" בשיתוף מגזין הגברים האמריקאי מקסים, הידוע בהצגת תמונות של נשים מפורסמות בלבוש מינימלי, ובו הוצגו חיילות ישראלות בלבוש חושפני, בהן גל גדות בבגד ים ביקיני על גג של גורד שחקים.
המטרה הייתה להראות את ישראל בהקשר שונה מזה של מלחמה, ומטעם המגזין נטען כי "הכתבות יתמקדו בתל אביב, כעיר מודרנית וקוסמופוליטית, ובחברה הישראלית התוססת.
במסגרת זו, בחר המגזין להציג את פניהּ היפות, תרתי משמע, של החברה והאנשים בארץ, דבר אשר יכול לסייע לתדמית ישראל בימים אלו".
הקמפיין זכה לביקורת כמחפיץ ופורנוגרפי.
חברת הכנסת קולט אביטל, שכיהנה בעבר כקונסול הכללי בניו-יורק, אמרה שהקמפיין שערורייתי והוסיפה כי "גם כך התדמית של ישראל נפגעה בעבר בשל פרשיות מין בהם היו מעורבים נציגי משרד החוץ.
אני תוהה אם הדרך הטובה ביותר לעודד את התיירות לישראל היא על ידי פיתוח תיירות מין".
לביקורת הייתה שותפה גם חברת הכנסת זהבה גלאון לפיה: "מצער שהקונסוליה בניו יורק חושבת שהרלוונטיות של ישראל תבוא לידי ביטוי באמצעות נשים עירומות, שהיחס אליהן הוא כאל חפץ ואובייקט ולא כאל נשים בעלות תוכן שמשווקות הישגים והצלחה".
בשנת 2008, "Brand Israel" ערכה קמפיין של מיליון דולר בטורונטו רבתי.
הקמפיין כלל מודעות המדגישות פיתוחים וטכנולוגיה רפואית ישראלית, כולל עדויות של מטופלים שנהנו מהחידושים הרפואיים הישראליים.
הוא כוון במיוחד לקהילות אסייתיות בטורונטו.
לדברי הקונסול הכללי הישראלי אמיר גיסין, טורונטו שימשה כמבחן לקמפיין.
בשנת 2009 נערך שיתוף פעולה עם פסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו.
קן לואץ', ג'יין פונדה, דייוויד ביירן וג'ון גרייסון גינו את שיתוף הפעולה של הפסטיבל עם הקמפיין.
בשנת 2010 השיקה ברנד ישראל את "Out in Israel" בסן פרנסיסקו, פסטיבל בן חודש להצגת סצנת הלהט"ב לתושבי קליפורניה.
כמו בקמפיין של מגזין מקסים, המטרה המוצהרת הייתה להציג את ישראל בהקשר שאינו קשור לפוליטיקה או למלחמה.
מטרה נוספת הייתה להתמודד עם תפיסות הומופוביות שנבעו מהרצח בברנוער שנה קודם לכן.
המבקרים גינו את זה כצורה של פינקוואשינג.
בשנת 2015 נוסד "פרויקט שולחנות עגולים" בחסות אמריקן אקספרס ובשיתוף משרד החוץ שמזמין שפים מכל העולם לפסטיבל אוכל שנתי בתל אביב.
פעילי BDS טענו כי פרויקט השולחנות העגולים הוא חלק מקמפיין לנרמול שלילת זכויות פלסטינים, ובשנת 2018 למעלה מ-90 אנשי מקצוע בתעשיית המזון חתמו על מכתב פתוח הקורא לשפים לפרוש מהאירוע.
בשנת 2016 הוצעו ל-26 ידוענים המועמדים לאוסקר טיול בן 10 ימים לישראל במימון ממשלת ישראל, ביניהם לאונרדו דיקפריו, סילבסטר סטאלון, מארק ריילנס, קייט בלאנשט, ג'ניפר לורנס, מאט דיימון וקייט וינסלט.
שר התיירות דאז, יריב לוין, אמר כי "היה ויחליטו לממש את ההזמנה — ביקורם בארץ יביא לתהודה עצומה בקרב מיליוני המעריצים והעוקבים אחריהם ברשתות החברתיות ובכלל.
כמו כן, עצם העובדה שהם שוקלים לנסוע לחופשה בישראל, מעמידה את האופציה של ביקור בישראל כנושא לשיחה בקרב המעגלים החברתיים והמקצועיים של הכוכבים".
על פי דיווחים בתקשורת, שווי הטיול היה כ-55,000 דולר כל אחד, אך גורמים ישראלים אמרו כי מדובר בכ-15,000 עד 18,000 דולר בלבד.
פעילי BDS דחקו בסלבריטאים לסרב להזמנה, ולבסוף אף סלבריטי לא ניצל את הנסיעות החינמיות.
בשנת 2017 מימנה ממשלת ישראל סיורי "ארץ הקודש" בחינם לאחד עשר שחקני NFL, ליגת הפוטבול המקצוענית בארצות הברית.
שר התיירות לוין אמר כי בביקורם בישראל, השחקנים ישמשו "שגרירים של רצון טוב", והשר לעניינים אסטרטגיים והסברה, גלעד ארדן, כי "אירוח משפיענים ומעצבי דעת קהל בתחומים שונים, כולל ספורט הוא חלק מהמאבק נגד תנועת ה-BDS", וכי זאת "במטרה להראות את הפנים האמיתיות נוכח מסע ההסתה השקרי שמתנהל נגדנו בעולם".
בתגובה, שישה מתוך אחד עשר השחקנים יצאו מהטיול.
מייקל בנט שהיה אחד השחקנים שסירבו להצטרף לביקור, צייץ תמונה של מרטין לותר קינג וכתב שהוא לא מודע לכך שמטרת הטיול היא להפוך אותו לכלי משחק.
בסקר מ-2003 שנערך בקרב אזרחי האיחוד האירופי נמצא שישראל נתפסת כאיום הגדול ביותר על ביטחון העולם.
כתוצאה ממדיניותה נגד הפלסטינים ומפעילות תנועת ה-BDS, ישראל נתפסת כקשורה יותר ויותר באפרטהייד ובפשעי מלחמה.
סקר מותגים משנת 2006 מצא כי: "ישראל היא המותג הגרוע בעולם [...] המותג של ישראל הוא בפער ניכר השלילי ביותר שמדדנו אי פעם [...] אם כוונת ישראל היא לקדם את עצמה כמקום רצוי לגור בו ולהשקיע בו, נראה שהאתגר הוא תלול".
בסקר של BBC מ-2012 52% מהמשיבים סברו שלישראל יש השפעה שלילית על העולם.
ובסקר מ-2015 ישראל מדורגת כאחת המדינות הכי לא חיוביות בעולם בקרב הציבור הבריטי, שנייה רק לצפון קוריאה.
לטענת עומר ברגותי, מייסד שותף של תנועת BDS, הקמפיין נועד להסתיר את הפרות החוק הבינלאומי של ישראל במסווה של "זוהר" אמנותי ומדעי.
בשנת 2008 תקנה תקציבית בתוכנית הסברה וקשרי תרבות תקצבה את מיתוג ישראל בחו"ל בסך 12 מיליון ש"ח, ואחרי העברות תקציביות התקציב עמד על כ-6 מיליון ש"ח.
דו"ח של מבקר המדינה דאז, מיכה לינדנשטראוס, זיהה חוסר תיאום משמעותי בין האגפים השונים במשרד החוץ שאמורים ליטול חלק במשותף בפרויקט מיתוג ישראל, לצד ליקויים רבים נוספים.
מיתולוגיה מתייחסת בדרך כלל לאוסף של מיתוסים הקשורים במסורות קדומות של קבוצה אתנית, עם, או תרבות מסוימת, ועוסקים בעיקר בעלילות האלים והגיבורים בתרבותה של אותה קבוצה אתנית.
המיתוס הוא בדרך כלל סיפור מתוך מסורתה התרבותית של אותה קבוצה אתנית, ולעיתים מופץ גם בתרבויות אחרות, מחוץ לקבוצת המקור.
לרוב, המיתוס עוסק בנושאים שפשרם טרם הוברר, לכן בתרבויות העולם רבים המיתוסים העוסקים בתיאורי בריאת העולם, מיתוסים של מבול ומחזור חליפת עונות השנה בטבע.
אף שהסיפור המיתי אינו בהכרח מקודש, לעיתים קרובות ניתן למצוא בו ישויות על-טבעיות.
תחום הפולקלוריזם (חקר סיפורים פשוטים, מסורות ומיתוסים) מייחס למיתוס חשיבות רבה, מעצם היותו חלק מהתרבות ממנה בא.
רוב הדתות כוללות מיתולוגיות וניתן למצוא כמה וכמה מיתוסים המשותפים ליותר מדת (או תרבות) אחת.
בהקשר הדתי, מיתולוגיה היא לרוב:
אמונה או דת שקמה בתרבויות עתיקות בעלות מערכות אמונה שונות או נכחדות (כגון פוליתאיזם, אמונות פגניות).
ייצוגה הסמלי של הדת ומערכת האמונה שלה.
לגבי המיתולוגיה בדת - יש שתי תפיסות:
המיתולוגיה היא אמיתית ונושאת מסרים ואמיתות דתיות; לעיתים בני האדם אינם מודעים לכל אירועיה.
הדת היא אמיתית והמיתולוגיה משרתת ומייצגת אותה כך שבני אדם יהיו מסוגלים להבינה.
המיתולוגיה היוונית מתחילה בלידת אורנוס, אל השמיים, מגאיה - אלת הארץ.
אחר כך אורנוס וגאיה הולידו את הטיטאנים, וביניהם את כרונוס, (אל הזמן), אחרון הילדים שנולדו להם.
בעצת גאיה, כרונוס סירס את אביו, כיון שהוא אילץ את גאיה להותיר את ילדיה בקרביה.
המעשה האלים גרם להיפרדות השמיים מהארץ.
בהמשך כרונוס נשא את ריאה אחותו, והוליד איתה ילדים, אותם - מלבד זאוס - הוא אכל עם לידתם.
זאוס הוריד את אביו כרונוס מכס השלטון, ואילץ אותו להחזיר את אחיו, אותם הוא בלע.
בעזרת האלים הצעירים יותר, זאוס נלחם בטיטאנים הזקנים, ניצח אותם והתמנה לאל עליון.
בניו של כרונוס חילקו ביניהם את השלטון: זאוס לקח את השמיים, האדס את השאול ופוסידון את הים.
זאוס שלט ממרומי הר האולימפוס כשלצדו הרה אשתו.
משפחת האלים הלכה והתרחבה, והמיתוסים מגוללים את עלילותיהם הסוערות.
בין המיתוסים המפורסמים נמנות קורותיו של הרקולס, בנו של זאוס האל ובת התמותה אלקמנה.
כבר בלידתו, הרקולס חנק שני נחשים שהרה הקנאית שלחה כדי להורגו.
הרקולס ביצע בחייו מעללים רבים, ביניהם "תריסר המלאכות", שבין המפורסמות שבהן ניתן למנות את ניקוי אורוות אוגיאס, והירידה לשאול.
במיתולוגיה הרומית, הרקולס קיבל מעמד של אל, כשגבורתו זכתה לחיקוי מצד רעו תסאוס.
גיבור אתונאי זה הרג בכרתים את המינוטאורוס והוא הצליח לצאת מהמבוך שם בעזרת "החוט של אריאדנה".
בעזרת הרקולס, תסאוס ניצח את האמזונות, שבט הנשים הלוחמות.
פרט לאלי האולימפוס, המיתולוגיה עשירה גם בדמויות, ביניהן הגיבורים פרסאוס ויאסון.
המיתולוגיה הרומית מקבילה בעיקרה למיתולוגיה היוונית, אך מכילה עוד מיתוסים משלה, כמו סיפורו של איניאס: זהו בנה של ונוס (אפרודיטה אצל היוונים) שברח ממלחמת טרויה ועבר תלאות רבות (כמסופר באיניאדה).
הוא ניהל מלחמה קשה בחצי האי האפניני (כיום איטליה) עד שהצליח לייסד את אלבה לונגה, העיר ממנה יצאו האחים רמוס ורומולוס, מייסדי רומא.
סיפורם של רמוס ורומולוס, שהושלכו לנהר הטיבר בידי חיילים בפקודתו של המלך אמוליוס, ניצלו על ידי האלה הזאבה לופה וגודלו על ידה.
לימים, שני האחים הללו הקימו את רומא.
האלים האחראים על הבתים במיתולוגיה הרומית היו הלארס.
המיתולוגיה הנורדית הייתה המיתולוגיה בה האמינו הנורדים, הידועים יותר בשם ויקינגים.
במיתולוגיה הנורדית היו בעבר סיפורים רבים, אך ההשתלטות הנוצרית על האזור גרמה להיעלמות רוב הסיפורים.
הסיפורים הנותרים כתובים באדה הפואטית ובאדה הפרוזאית.
היקום במיתולוגיה הנורדית נמצא על עץ בשם יגדראסיל ומורכב מתשעה עולמות: אסגארד, ואנאהיים, מידגארד, אלפהיים, נידווליר, מוספלהיים, ניפלהיים והלהיים.
האלים מחולקים לשתי קבוצות: האסיר (אלי המלחמה) והוואניר (אלי הטבע).
מלך האסיר הוא אודין ואשתו היא פריג.
בניו של אודין הם: בלדר והוד'ר מפריג, ת'ור ומיילי מיורד, וידאר מגריד ועוד.
אסיר נוספים הם לוקי, סיגין (אשתו של לוקי), סיף (אשתו של ת'ור), בראגי, אוד, אול, דאג, דלינג, וילי ו-וה (אחיו של אודין), טיר, ועוד.
הואניר המוכרים הם ניורד, פרייר ופריה (אשתו של אוד).
ואניר נוספים הם סקירניר, גולביג, גרסמי והנוס.
אירועים מוכרים הם בריאת היקום, מלחמת האסיר-ואניר, פימבולווינטר וראגנארוק.
המיתולוגיה המצרית בשלושה מרכזים דתיים שונים: בהליופוליס, בממפיס ובהרמופוליס, באלף השלישי (2778–2260 לפנה"ס).
על ידי פולחנים שונים, כל אחד ממרכזים אלו השתדל למשמע את העולם, על ידי העמדת אלו הבורא כבעל סמכות על כל האלים ועל בני התמותה.
בניגוד למיתוסים המסופוטמיים, השמש ויחסה לשמיים ולארץ היא הדומיננטית במיתוסים המצריים.
על פי הקוסמוגוניה של הליופוליס מסופר כיצד אתום המזוהה עם אל השמש רע בעצם נוצר מנון, הים הקדמוני.
רע-אטום הוליד את שו, אל האוויר ותפנות, אלת הלחות.
שו התמקם בין גב, אל הארץ ונות, אלת השמיים.
ילדיו של גב הם האלים אוסיריס, איסיס, נפתיס וסת.
נושאים שחוזרים על עצמם במיתולוגיה המצרית הם המוות והתחייה.
אוזיריס נחשב לאל הצומח והמתים, המחזיר חיים לאחר שיטפונות הנילוס ומקבל את המתים בעולם שמעבר.
אוזיריס מומת בידי אחיו סת המקנא לו.
זה מבתר את גופתו ומפזר את אבריה על כל האדמה.
איזיס, אשתו המסורה של אוזיריס אוספת את האיברים ובעזרת קסם מולידה מהם ילד בשם הורוס.
זה נוקם את נקמת אביו ומתמודד עם סת מול בית דין, שתומך בהורוס.
בסופו של דבר אוסיריס חוזר לחיים ולמעמדו כמלך ושופט המתים.
המיתולוגיה המסופוטמית החלה להתפתח באלף השלישי לפנה"ס.
יוצריה השתדלו לתת הסבר לכוחות הטבע הבלתי ניתנים לצפייה.
הנושא המרכזי של מיתולוגיה זו הוא ניצחון הסדר על הכאוס שנוצר כתוצאה מהצפת הארץ במים, על ידי נהרות הפרת והחידקל.
יוצרי המיתוסים היו השומרים, אשר הנחילו את מורשתם לעמים השמיים של דרום מסופוטמיה: האכדים, האמורים, הבבלים והאשורים, שממלכתם התפרקה בשנת 612 לפנה"ס.
המיתולוגיה המסופוטמית עוסקת בכוחות הקוסמיים שהשתתפו בבריאת העולם, באגדות על מסעות גבורה מהסוג של עלילות גילגמש, ובסיפורי על פועליהם של אלים ספציפיים על ערי האזור, המשקפים אינטריגות פוליטיות.
מועד מרכזי במסופטמיה היה השנה החדשה, שבה תדיר היא הייתה מוצפת באביבים על ידי נהרות הפרת והחידקל.
סיפור הבריאה המסופוטמי מתאר את מאבקו ואת ניצחונו של מורדוך, מלך האלים על תיאמת, המייצגת את כוחות הכאוס.
מאבק זה מתואר בעלילות של הבעל, האל הכנעני, הכתובות בלוחות חרס שנמצאו בעיר אוגרית שנמצאת בסוריה של ימנו.
עלילות גלגמש הוא סיפור אכדי מן האלף הראשון לפנה"ס.
הוא מתאר את ניצחונו של גילגמש, מלך ארך על אנכידו הפראי.
לאחר התגברותו עליו, הוא מפתח יחסי ידידות איתו ודוחה את אישתר, אלת האהבה.
כתוצאה מנקמתה מת אנכידו, מה שמחולל אצל גילגמש הכאוב והאחוז באימה תהייה אחר סוד החיים הנצחיים.
הוא מגלה אותו בדמות צמח מים, שנחש אוכל אותו בעת חזרתו של גילגמש לעבר ארך – דבר ההופך את גילגמש לבן תמותה.
במיתולוגיה ההינדואית ניתן להבחין בין סיפורים ודיים, ברהמנים והודיים.
כל אחד בדרכו, הם מתארים את הבריאה.
שיר עתיק ביותר המתאר את מעללי הגבורה של אינדרה, אלת המלחמה ושל ורונה אל הצדק.
שיר אחר מתאר את הקרבת הענק וכיצד נבראו מרוחו – הירח, מעיניו – השמש, מפיו – אינדרה ואגני אל האש, מנשמת אפו – הרוח, מטבורו – האוויר, מגופו – השמיים ומרגליו – האדמה.
ממכלול האיברים הללו (פיו, זרועותיו, ירכיו ורגליו) נוצרו ארבע הקסטות של הודו.
באופנישדות, שהוא טקסט עתיק הכתוב בסנסקריט קיים סיפור המתאר כיצד הרוח תפסה דמות אנושית, אשר נחלקה לזכר ולנקבה.
בראותה שמלאכתה אינה מושלמת, היא איחדה אותם לזוג, אשר הוליד את האנושות ואת כל החיות.
בין האפוסים הידועים ביותר במיתולוגיה ההינדואיסטית ניתן למנות את הרמאיאנה והמהאבהארטה.
מרבית ההודים מחשיבים אותם כהגיגים על דילמות מוסריות ורוחניות, שבפניהן מנצח נצחים ניצב האדם.
מיתוסים אלו מציגים אנשים, שאינם טובים או רעים באופן מובהק, ומסתיימים בניצחון הטוב על הרע לאחר מאבק איתנים.
ספיחי המיתולוגיה המסופוטמית ניכרים בספר בראשית, וגם בספרי התנ"ך האחרים.
נראה שהסיפורים המסופוטמיים עברו עיבוד והם משקפים את היחסים המורכבים שבין האל לאדם.
מתוך החושך והתוהו ובוהו, האל ברא שמיים וארץ בתוך שישה ימים, וביום השביעי שבת.
ביום השישי נברא האדם, ומצלעו נבראה האישה הראשונה חוה; ושניהם הושמו בגן עדן.
הנחש שכנע את חוה לאכול מפרי עץ הדעת הטוב והרע; והיא משכנעת את אדם לאכול ממנו.
האל מעניש את הזוג בכך שהוא מגרש אותו מגן עדן לעבר עולם של סבל ושל מוות – וגירוש זה פותח את תולדות האנושות, המתאפיינים בהיעדר מושלמות.
בדומה לסיפורים המיתולוגיים של מסופוטמיה, הודו ויוון, בספר בראשית מובא סיפור המבול, הפוקד את כל האנושות.
בתנ"ך המבול מוצג כעונש על התנהגות האדם.
האל מיידע את נח על האסון הממשמש ובא ופוקד עליו לבנות תיבה, ולהעלות בה את משפחתו וכן זכר ונקבה מכל מין ומין של בעלי חיים יבשתיים.
לאחר המבול האל מברך את נוח והמין האנושי מקבל את הארץ לנצח.
בדומה לסיפור הבבלי, אף בבראשית מובאים הסיפורים של בניית התיבה, ושל היונה עם ענף הזית.
בדומה לאותנפישתים בעלילת גילגמש, אף נח שורד ומשריד את האנושות, תודות לצו האל לבנות התיבה.
אבל בשונה מהסיפור הבבלי, סיפור המבול אינו תוצאה מריב בין אלים, כי אם מטעמים מוסריים.
ספרים וסרטים מודרניים כמו "מלחמת הכוכבים", "ההוביט" ו"שר הטבעות" הם בעלי אספקטים מיתולוגיים שלפעמים מתפתחים למערכות פילוסופיות עמוקות.
הם עצמם אינם מיתולוגיה שהמאמינים בה רואים את האירועים כאירועים שהתרחשו במציאות (אמונה מופשטת או אמיתית), אך לאנשים מסוימים הם עונים לאותם צרכים פסיכולוגיים כמו המיתולוגיות הקלאסיות.
המיתולוגיה בעידן המודרני חיה וקיימת דרך אגדות אורבניות, אמונות ה"ניו אייג'" ודרך אספקטים מסוימים של דתות.
רשימה חלקית של מיתולוגיות בולטות:
המיתולוגיה היוונית היא אוסף המיתוסים שנוצרו ביוון העתיקה.
מיתוסים אלה קיימים מזה זמן רב.
הם מספרים בין היתר, על אלים בדמות אנוש, על עלילותיהם, על עלילות של גיבורים בני תמותה, או של אלים למחצה (חצויים) וכן של מפלצות למיניהן.
המיתולוגיה אינה מכילה את הדת היוונית, אך היא כוללת את הפולחן, שבחלקו ממוסד, מוגדר ומנוהל על ידי הפוליס, וחלקו - טקסים פרטיים, בחלקם מסתוריים.
רומא העתיקה כבשה את יוון אימצה את המיתולוגיה היוונית וכך במיתולוגיה הרומית מופיעות אותם סיפורים זהים כמעט, אך בשינוי שמות האלים וגיבורי העלילות.
בתרבות היוונית היו הרבה אלים, על תפקידיהם ומיקומם היחודיים.
בערים שונות היו אלים מקומיים, בעלי שמות שונים, שמילאו תפקידים שונים.
תכונות אנושיות, תחומי עיסוק אנושיים, כוחות טבע כלליים ואף מעיינות ונהרות ספציפיים, זוהו עם אלים שונים.
דמויות האלים הואנשו וייצגו, במידה רבה, מעין אדם-על.
בעצם הם דמו בצורתם החיצונית לבני אנוש, אך יכלו להיראות כרצונם, והאלים האולימפיים יכלו אף להפוך לחיות.
גם בתכונותיהם דמו לבני אדם, אך היו חזקים בהרבה, וחיו חיי נצח.
הם יכלו להיפצע, אך חוסנם הגופני היה רב והם החלימו בקלות, כשנפצעו דמם היה זהב קסום (איכור) שנקרש במהירות רבה.
היו להם רגשות של בני תמותה, כמו תשוקה, אהבה, קנאה ושנאה, והם יכלו לעשות מעשים לא מוסריים, אך לבני האדם אסור היה לבקרם על מעשיהם.
לעיתים היו האלים חוברים אל בני האדם, מקיימים איתם יחסים (זאוס, למשל, היה ידוע במיוחד בכך), ואף יולדים ילדים חצי-אנושיים, כמו הסיפור המיתי על הרקלס (הידוע יותר בשמו הרומי - הרקולס).
שנים עשר האלים החשובים ביותר נקראו האלים האולימפיים, כיוון ששכנו - לפי המיתולוגיה - על פסגתו של הר האולימפוס, הגבוה שבהרי יוון.
הם שמרו על חיי נצח בעזרת מזון האלים - האמברוסיה ומשקה האלים - נקטר.
באמנות אפשר לזהות את דמויות האלים השונים על-פי אטריבוטים, סמלים מקובלים שהיו ידועים לכל - לבוש, חיה או חפץ שנחשבו לסמליהם האישיים (למשל, כאשר מופיעה דמות בעלת קלשון משולש, ניתן לזהות אותה עם פוסידון, אל הים).
האלים הופיעו לעיני בני האדם בגלגולי צורה ובתחפושות שונות.
הדחף הבסיסי לאמונה באלים היה ניסיון להסביר את כוחות הטבע הלא מוסברים ולנסות לגייס אותם למען האדם, כמו גם להסביר מאורעות היסטוריים.
ניסיון הפקת הלקח הוא מוטיב ידוע במיתולוגיה היוונית (כמו סיפור לידתו של המינוטאורוס).
היו כאלו שלא רק שעבדו אלים ידועים, אלא אף כאלו שלא ידועים.
באתונה הייתה עבודה של "האל הלא ידוע", כנראה במטרה לכסות את כוחות הטבע שלא זוהו - עובדה שהיוותה פתח להמרתם לנצרות מאוחר יותר.
על פי המיתולוגיה, לבני האדם יש נשמה (הקרויה פסיכה) שיוצאת מגופם בזמן מותם ומגיעה לשאול (מקום תת-קרקעי תחת שלטון האל האדס), שכדי להגיע אליו יש לחצות באמצעות סירה נהר תת-קרקעי בשם סטיקס.
לשם חציית הנהר צריך היה לשלם באובול (מטבע יווני קדום) לזקן ששט בסירה, כארון.
לשם כך צוידו היוונים שמתו באובול אחד תחת לשונם בעת קבורתם.
קרברוס, כלב תלת ראשי, שמר על פתח השאול כך שאיש לא יוכל להיכנס או לצאת, בתוך השאול ממוקם טרטרוס שהוא מדור עמוק יותר של השאול, שם כלואות המפלצות האיומות ביותר במיתולוגיה ובהם קרונוס, אבי האלים ומנהיג הטיטאנים.
השפעתן של המיתולוגיות המזרחיות (מיתולוגיה בבלית, מיתולוגיה פרסית, מיתולוגיה כנענית ומיתולוגיה מצרית) ניכרת במיתולוגיה זו.
אפשר למצוא מקבילות אפילו לסיפורי התנ"ך (השוו לדוגמה את פרשת המבול המקראית למיתוס המבול של דאוקליון ואשתו פירה).
סיפורי המיתולוגיה רווחו בקרב היוונים כתורה שבעל פה עד שהועלו על הכתב בעיקר על ידי שני משוררים: הסיודוס והומרוס.
שני המקורות אינם משלימים או חופפים זה את זה ואף ניתן למצוא סתירות ואי התאמות בין שני המקורות.
הומרוס הוא היוצר הקדום מבין השניים.
המקור העיקרי לסיפורי המיתולוגיה שלו הן הפואמות איליאדה ואודיסיאה המתוארכות למאה השמינית לפנה"ס.
המשורר מתאר את האלים בדומה לשושלת מלוכה עם חצר אצילים המהווים משפחה רחבה.
הוא כמעט אינו מתייחס לסיפור הבריאה ותולדות העולם, אלא לעלילות האלים האולימפיים ושאר גיבורי המיתולוגיה.
בשירתו נתן בסיס לדת האולימפית הממוסדת.
הסיודוס תיאר את הבריאה ותולדות העולם בספרו "מעשים וימים" ובפואמה "תאוגוניה".
פואמה זו נכתבה כנראה כמה עשרות שנים לאחר הפואמות של הומרוס.
כחלק מתיאור הבריאה מספר המשורר על האלים הכתוניים ומורגשת בסיפוריו השפעתן של המיתולוגיות המזרחיות.
על סיפורי אלים אלה מבוססת הדת היוונית הכתונית הפרטית, המסתורית יותר וכנראה גם הקדומה יותר מזו הבאה לידי ביטוי אצל הומרוס.
אוסף של 33 שירי הלל יווניים עתיקים שחוברו בידי משוררים אלמונים לכבוד האלים.
הכינוי "הומריים" דבק בהם, כפועל יוצא מן העובדה שהם בעלי משקל אפי זהה לזה שבאיליאדה ובאודיסיאה המיוחסות להומרוס.
עלילות האלים וגבורת הגיבורים סופרו בטרגדיות של אייסכילוס, סופוקלס ואוריפידס.
אפולוניוס מרודוס תיאר בפואמה "ארגונאוטיקה" את סיפור מסע הארגונאוטים.
ה"ביבליותקה" היא מעין סיכום של המיתוסים היוונים בשלושה ספרים.
סיפורו של האל דיוניסוס נכתב על ידי נונוס ביצירתו "דיוניסיאקה" בתחילת ימי הביניים.
ראוי להזכיר גם את הפואמה "איניאדה" מאת המשורר הרומי ורגיליוס, המקבילה לסיפור ה"אודיסיאה".
מקור חשוב הוא גם המטמורפוזות מאת אובידיוס, אף על פי שהיא מכילה יותר מיתולוגיה רומית.
לרוב, היו האלים בעלי אפיטט (ἐπίθετον), כלומר כינוי מלווה הצמוד לשמם כמו "הרה לבנת הזרועות", "זאוס מכנס העבים", וכן "אפרודיטה המוזהבת".
היו אלים בעלי תיאורים אחדים, למשל אתנה שזכתה לאפיטט ניקה ("אתנה ניקה" - אלת הניצחון) וכן לאפיטטים פוליאס, פרומכוס, פרתנוס (פירוש כינוי זה 'הבתולה').
וזאוס שזכה לאפיטט "זאוס של האבות" ו"זאוס הנעלה".
היוונים ערכו חלוקה של הזמן, לחמישה דורות.
לפי הסיודוס, מקור האלים ובני האדם אחד הוא.
כאשר החלה ירדה בדורות עד התקופה הנוכחית של המשורר.
תור הזהב – הדור הראשון של בני-אדם נוצרו בימי מלכותו של קרונוס, אבי זאוס.
דור זה חי ביחד עם האלים על הר האולימפוס, טרם הפרידו ביניהם את הארץ.
שמו של הדור נקרא תור הזהב, בשל חוסר הדאגות וחייהם נטולי הזקנה והמחלות.
בתקופה זו הייתה רק עונה אחת, אביב.
מסיבה לא ברורה, אחר עליית זאוס לשלטון, לא המשיך דור זה להתקיים.
תור הכסף – אחרי תור הזהב, הגיע תור הכסף, אלו היו בני אדם שחיו לתקופה קצובה, אך ארוכה מהרגיל, כמאה שנה.
בימיהם נוספה עונה נוספת, פרט לאביב.
אך הם בזו לאלים, לא כיבדו אותם ועסקו במעשים שפלים.
אזי, על חטאיהם, זאוס הענישם וטמן אותם עם דור הזהב באדמה.
תור הארד – אחרי שחדלו להתקיים דור הכסף, הגיע תור הארד.
דור זה היה גס ואלים, הוא נוצר מעץ המילה, וכן, היה לראשון הדורות אשר עסק בחקלאות.
הדור הזה חטא כאשר פרומתאוס הביא לבני האדם את האש; זאוס יצר אז את פנדורה וזו פתחה את התיבה והביאה את הצרות על העולם.
סופו של תור הארד הוא במבול, ממנו ניצל דאוקליון, בנם של יאפטימוס ופנדורה, עם אשתו פירה.
תור הגבורה – אחר המבול, קם דור הגבורה, אלו אלים למחצה נשגבים, כל גיבורי יוון הגדולים.
ראשון הידועים הוא פרסאוס, קוטל מדוזה, ואחריו הרקולס, יאסון ותזאוס מלך אתונה.
בתקופה זו, התרחשו סיפורים כמו מלחמת השבעה נגד תבאי של בית אדיפוס; גיבורים ואלים למחצה מתוך תור הגבורה מתו זמן רב לפני מלחמת טרויה והחליפו אותם גיבורים אחרים (כגון אכילס, אודיסאוס...) ועלילות מלחמת טרויה.
סופו של תור הגבורה הוא בחורבן טרויה ומותם של הנוטלים חלק במלחמה.
תור הברזל – התקופה הנוכחית, דור בני-התמותה, החיים בסבל ועול קשה מנשוא.
חייהם קצרים, נתונים למחלות ולמלחמות בלתי פוסקות.
הוא מסיים את התקופה המיתולוגית הקסומה, ומביא אל ההווה העגום וחסר המעוף.
בסיפורי המיתולוגיה היוונית, גם אם הם דמיוניים, ניתן למצוא הרבה אזכורים לעקרונות מדעיים או תופעות טבע, וכן ניסיונות להסבירם גם אם לא בצורה מדעית.
כאוס יצר את הטיטאנים הראשונים, ביניהם גאיה - אלת האדמה, ואת אורנוס - אל השמים.
שניהם מהווים ביחד את כדור הארץ.
למה השמיים לא נופלים על האדמה
לאחר המלחמה הראשונה נגד הטיטאנים, זאוס קילל את אטלס להיות מחזיק השמיים (אוראנוס- השמיים עצמם).
העונות החמות מתקיימות בזמן שפרספונה שוהה אצל אמה דמטר, ובזמן שפרספונה עם בעלה האדס, מתקיימות העונות הקרות.
הטיטאנים פרומתאוס ואפימתאוס קיבלו שתי חביות מלאות בחימר ואיברים שניתן להפיח בהם חיים.
כשבן אדם מת, נשמתו נשלחת לשאול, שם היא נשפטת על ידי רוחות הרפאים השופטות של האדס אל השאול.
הרוחות השופטות מחליטות לאן המת מגיע, אליסיום, איי המבורכים, שדות הייסורים או אספודל.
אש נוצרה על ידי אל האש והנפחות, הפייסטוס.
מסופר שבניו ובנותיו, לפעמים בעלי כוח שליטה באש.
האל היווני זאוס יוצר הברק.
הקיקלופים, שעובדים אצל פוסידון מחשלים את הברקים של זאוס.
צונאמי ורעידות אדמה קורות על ידי האל פוסידון, בדרך כלל כשהוא חש רגשות סוערים כמו כעס ותסכול.
המיתולוגיה הנורדית (גם: המיתולוגיה הוויקינגית או המיתולוגיה הסקנדינבית) היא שם כולל למיתוסים הקדם-נוצריים של עמי סקנדינביה בתקופה שבה דיברו נורדית עתיקה.
המיתולוגיה הנורדית היא ענף של המיתולוגיה הגרמאנית הרחבה יותר, והענף המתועד ביותר בה.
ועדיין, המקורות הנורדים הם חסרים, ולעיתים קרובות מציגים תמונה חלקית ביותר של המיתולוגיה או סותרים זה את זה.
המקורות הנורדים מאזכרים אלים רבים וישויות מסוגים שונים.
הקשרים בין הישויות השונות מורכבים ומשתנים, ולרוב לאלים אין דמות ברורה וחד משמעית.
היקום הנורדי מורכב מתשעה עולמות כלשהם שביניהם מקשר עץ מרכזי בשם יגדראסיל.
כישויות שונות בעולם המיתולוגי הנורדי.
המקורות הנורדיים מציגים נרטיבים מפורטים של בריאת היקום וקיצו המנובא, ראגנארוק.
רוב המיתולוגיה הנורדית הועברה בעל פה וחלקים רבים ממנה אבדו.
חלקים מסוימים הועלו על הכתב על ידי נוצרים, שהם עיקר המקורות אשר חוקרים מסתמכים עליהם.
המיתולוגיה הנורדית, בסופו של דבר, נכתבה על ידי נוצרים, רובם איסלנדים.
בעקבות כך, הידע על סיפורים מיתולוגיים הוא חלקי ביותר, ולעיתים ישנן סתירות בין המקורות השונים, כשהסיבה לכך לא תמיד ברורה.
האדה הפרוזאית (נקראת גם האדה הצעירה, וכתובה בפרוזה) נכתבה בראשית המאה ה-13 על ידי סנורי סטורלוסון, פוליטיקאי ומשורר איסלנדי נוצרי.
המטרה של סטורלוסון בכתיבת האדה הפרוזאית הייתה שהיא תהווה מדריך לכתיבת שירה סקאלדית.
באדה זו ישנה התייחסות למספר כתבים אשר כנראה לא השתמרו.
באופן כללי, האדה הפרוזאית היא מקור שניוני, וסטורלוסון לעיתים קרובות מספר סיפורים בצורה אוהמריסטית, שלא שומרת על רוחם הדתית המקורית.
האדה הפואטית (נקראת גם האדה המבוגרת, וכתובה בצורת שירה) היא לקט איסלנדי מהמאה ה-13 של שירים מוקדמים יותר.
למרות שכתב היד של האדה הפואטית נכתב מאות שנים לאחר התנצרות איסלנד, השירים הכתובים בה מתוארכים לתקופה שלפני התנצרות איסלנד בשנת 1000 (או כמה שנים לאחר מכן), ובאופן כללי הם השתמרו בצורתם ובתוכנם.
לכן, האדה הפואטית, בניגוד לאדה הפרוזאית, היא באופן כללי מקור ראשוני.