tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוסר העבדים נוצר כתגובת נגד למוסר האדונים.
הוא צומח מקרב החלשים, המדוכאים והכנועים – אלו שסבלו תחת שלטון האדונים.
הכוח המניע של מוסר זה אינו כוח יוצר, אלא רגש שלילי עמוק של רסנטימנט (Ressentiment) – תערובת של טינה, קנאה ותחושת קורבנות של החלשים כלפי החזקים.
מכיוון שהעבד אינו יכול להתמודד עם האדון בגלוי, הוא מבצע "היפוך ערכים".
תחילה, הוא מגדיר את האדון ותכונותיו – הכוח, הגאווה, העושר – כ"רשע" (evil) מוחלט.
רק לאחר מכן, מתוך שלילה זו, הוא מגדיר את עצמו ואת תכונותיו – חולשה, ענווה, צייתנות, רחמים – כ"טוב" המוסרי העליון.
כך, מה שהיה "רע" במוסר האדונים (החולשה) הופך ל"טוב", ומה שהיה "טוב" (הכוח) הופך ל"רשע".
ניטשה מזהה את ראשיתו של מרד זה ב"עם הכהני" – היהודים.
בכינוי "כהני" אין הוא מתכוון לפקידי דת, אלא לטיפוס פסיכולוגי ערמומי ואינטלקטואלי, אשר בשל חולשתו הפיזית נאלץ להילחם באמצעות נשק רוחני-מוסרי.
הוא ראה בתהליך זה "מרד עבדים במוסר", מהפכה שקטה אך הרסנית שהובילה היהדות, ושהנצרות השלימה.
בביטוי "עולם כמונח של קלון", כוונתו של ניטשה היא שהמוסר היהודי-נוצרי שלל את ערכם של החיים הארציים והגשמיים.
"העולם" הזה, על יצריו ומאבקיו, הפך למשהו בזוי שיש להתגבר עליו למען "העולם הבא".
בכך, המילה "עולם" הפסיקה להיות תיאור נייטרלי של המציאות, והפכה לכינוי גנאי לכל מה שהוא חוטא, חומרי ונחות.
ניטשה התייחס לניצחונו של מוסר העבדים באופן שיפוטי ושלילי ביותר.
הוא ראה בו אסון היסטורי, מוסר "שולל חיים" שהרעיל את התרבות המערבית, דיכא את היחידים המצטיינים, וטיפח "מוסר עדר" המקדש בינוניות.
עם זאת, לצד התיעוב העמוק, הוא הביע גם הערכה אינטלקטואלית ל"גאונות" של מהלך זה, וראה בו את "הנקמה האינטליגנטית ביותר" של החלשים, שהצליחה לשלוט בעולם במשך אלפיים שנה.
לטענתו, ניצחון זה הוא שהוביל לערכי העולם המודרני, ובכלל זה הדמוקרטיה והסוציאליזם, אותם ראה כביטויים פוליטיים של שאיפת העדר לשוויון.
הרצון לעוצמה, העל-אדם והשיבה הנצחית
הפילוסופיה המאוחרת של ניטשה סובבת סביב שלושה מושגי יסוד השזורים זה בזה:
הרצון לעוצמה: העיקרון שלפיו כל יצור חי שואף לא רק לשרוד, אלא לצמוח, להתגבר על מכשולים ולהטביע את חותמו על העולם.
העל-אדם: הטיפוס האנושי האידיאלי שניטשה קיווה שיבוא בעתיד, אשר מתגבר על המוסר המקובל ויוצר ערכים חדשים משל עצמו.
השיבה הנצחית: רעיון לפיו כל רגע בחיינו יחזור על עצמו אינסוף פעמים בדיוק באותו האופן, המשמש כמבחן אולטימטיבי ליכולתנו לאהוב את החיים במלואם.
הפילוסוף הגרמני מרטין היידגר, שפעל עשרות שנים אחרי ניטשה והושפע ממנו עמוקות, טען כי לא ניתן להבין את המושגים הללו בנפרד.
לשיטתו, הם יוצרים מבנה פילוסופי שלם: הרצון לעוצמה הוא טבעו הבסיסי של כל הקיים; העל-אדם הוא היצור האנושי שמממש את הרצון לעוצמה באופן מלא; והשיבה הנצחית היא המסגרת הקוסמית שבתוכה נבחנת יכולתו של העל-אדם לאהוב את גורלו ולקבל על עצמו את הרצון לעוצמה במלואו.
לעומת היידגר, האידאולוג הנאצי אלפרד בוימלר ניסה במכוון להפריד בין המושגים.
הנאצים אימצו פרשנות מסולפת ל"רצון לעוצמה", וראו בו הצדקה לשאיפה לשליטה צבאית ופוליטית.
רעיון השיבה הנצחית היווה איום על פרשנות זו, מכיוון שהוא רעיון אישי וקיומי עמוק, הדורש מהיחיד לבחון את חייו פנימה.
שאלה זו מעודדת אחריות אישית וחיוב של החיים על כל מורכבותם (כולל סבל וחולשה), ועומדת בניגוד מוחלט לאידיאל הנאצי של כוח קולקטיבי טהור וביטול היחיד.
יש להבחין בין שני שימושים במונח "הרצון לעוצמה":
כעיקרון פילוסופי: זהו הרעיון שלפיו הכוח המניע הבסיסי בכל תופעות החיים אינו הרצון לשרוד, אלא דחף מתמיד להתרחב, להתעצם, לצמוח ולהתגבר.
עבור ניטשה, רצון זה בא לידי ביטוי לא רק במאבקים פיזיים, אלא גם ביצירה אמנותית, בשאיפה לידע, ובכינון ערכים חדשים.
כשם של ספר: זהו שמו של ספר שלוקט מרשימותיו של ניטשה ופורסם לאחר מותו בנסיבות מפוקפקות על ידי אחותו, אליזבת פרסטר-ניטשה.
כיום ידוע שהספר ערוך באופן מגמתי ומכיל זיופים, אך הרשימות המקוריות שבו עדיין מספקות הצצה חשובה למחשבתו המאוחרת.
בתוך רשימות אלו, ניטשה מפתח את מה שכינה "פיזיולוגיה של האמנות".
הוא מתאר את היצירה האמנותית כביטוי מובהק של הרצון לעוצמה, ומציג את מושג ההתעלות האסתטית .
אין הכוונה להנאה שקטה מיופי, אלא למצב של שכרון חושים, התפרצות יצירתית והתעלות, שבו האמן חש גודש של כוח וחיוניות.
תחושה זו, לשיטת ניטשה, היא תנועת-נגד לניהיליזם, והיא מהווה את התנאי הבסיסי להעצמת החיים.
העל-אדם (Übermensch) אינו גזע ביולוגי עליון, אלא אידיאל אנושי, מטרה שהאנושות יכולה להציב לעצמה לאחר "מות האלוהים".
זהו אדם שהתגבר על "מוסר העבדים" ועל בינוניות "אדם העדר", והוא מסוגל ליצור את ערכיו בעצמו מתוך כוחו הפנימי.
ניטשה מתאר אותו כאדם יצירתי, אמיץ ורב-עוצמה, ומדגים אותו באמצעות דמויות היסטוריות נדירות כמו נפוליאון, גתה ובטהובן.
הדוגמה המרכזית שלו לתרבות שגידלה גאונים היא יוון העתיקה.
בספרו "כה אמר זרתוסטרא", מציב ניטשה את העל-אדם כמטרה שהאנושות יכולה להציב לעצמה.
אף שקיימות פרשנויות רבות ושונות למושג, להלן התיאור שלו במילותיו של ניטשה מתוך הספר:
אהבת הגורל (Amor Fati) והשיבה הנצחית
ייתכן שניטשה נתקל ברעיון השיבה הנצחית בכתביו של המשורר הגרמני היינריך היינה, שהעלה את האפשרות שאדם ייוולד יום אחד עם אותו מערך מחשבות בדיוק, וכך גם כל יחיד אחר.
אף שניטשה העריץ את היינה, הוא מעולם לא הזכיר אותו בהקשר של רעיון זה.
ניטשה הציג את התיאוריה שלו לראשונה ב"המדע העליז" ופיתח אותה ב"כה אמר זרתוסטרא".
גם לפילוסוף ארתור שופנהאואר הייתה השפעה ישירה על התפתחות התיאוריה.
פרשנות אחת, המובאת על ידי הפילוסוף דניאל דנט ומוצאת דמיון להגותו של דייוויד יום, מציגה את הרעיון כך: אם נניח שהיקום הוא תוצר של ערבוב כאוטי ונצחי של חומר, אזי כל צירוף אפשרי של חומר יתרחש בסופו של דבר, ואף יחזור על עצמו אינסוף פעמים.
לפיכך, חיינו, על כל מה שנראה בהם כבעל משמעות, אינם אלא תוצאה מקרית אחת מתוך אינסוף אפשרויות, שנועדה לחזור על עצמה לנצח.
רעיון זה הופך את השיבה הנצחית לבסיס לניהיליזם ולאקזיסטנציאליזם.
קיימת מחלוקת פרשנית האם ניטשה התכוון לרעיון זה כפשוטו – כהשערה מדעית על טבע היקום – או שמא ראה בו בעיקר ניסוי מחשבתי פילוסופי.
מצד אחד, הוא התעניין במדעי הטבע של תקופתו, קרא על קוסמולוגיה ותרמודינמיקה, ובעיזבונו נמצאו טיוטות שבהן ניסה לבסס את הרעיון באופן מדעי.
לדברי לו אנדריאס-סלומה, הוגת דעות, סופרת ומקורבת לניטשה (אף שנחשבת למקור לא מהימן), הוא אף תכנן ללמוד מדעי הטבע בווינה או בפריז כדי להוכיח את טענתו.
מצד שני, רוב הפרשנים כיום מדגישים את השימוש הפסיכולוגי והאתי ברעיון.
ניטשה ראה בו הוכחה לאבסורדיות של הקיום – כלומר, שלא ניתנה ליקום משמעות "מלמעלה" – ובכך הפך אותו למבחן האולטימטיבי של חיוב החיים.
"לחייב את החיים" משמעו לומר "כן" לחיים במלואם, לא רק לרגעים הטובים והשמחים, אלא גם לסבל, לכאב ולכישלונות, ולקבל את כל חלקי הקיום כהכרחיים וראויים.
השאלה שניטשה מציב היא: האם מסוגל אדם לאהוב את חייו במלואם – כולל הסבל, הכאב, הטעויות והרגעים הקשים – עד כדי כך שיהיה מוכן לרצות שהם יחזרו על עצמם בדיוק אותו הדבר, לנצח נצחים?
תשובה חיובית לשאלה זו היא הביטוי העליון של אָמוֹר פָאטִי , שפירושו אהבת הגורל.
זהו האידיאל של ניטשה: לא רק להשלים עם מה שקורה, אלא לאהוב את כל מה שהיה, את כל מה שישנו, ואת כל מה שיהיה.
זוהי קבלה מוחלטת וחיוב נלהב של החיים כפי שהם.
רק העל-אדם, זה שמממש את הרצון לעוצמה, יכול לענות "כן" ללא היסוס למבחן השיבה הנצחית.
את רעיונותיו הפוליטיים של ניטשה הגדיר עוד בחייו המבקר הספרותי הדני גאורג ברנדס כ"רדיקליזם אריסטוקרטי".
ניטשה עצמו מצא הגדרה זו כמדויקת ביותר, וכתב לברנדס: "הביטוי 'רדיקליזם אריסטוקרטי', שבו אתה משתמש, הוא טוב מאוד.
הדבר החכם ביותר שקראתי על עצמי עד כה".
פרשנים לאורך השנים ניסו לתאר את הגותו הפוליטית של ניטשה באמצעות תוויות שונות.
היו שראו בו חסיד של "בונפרטיזם" – מודל שלטון אוטוקרטי בראשות מנהיג יחיד וכריזמטי המתעלה מעל הפוליטיקה המפלגתית, בדומה לנפוליאון.
אחרים פירשו את הגותו כצורה של "אנרכיזם אינדיבידואליסטי", המדגיש את ריבונותו המוחלטת של היחיד על פני כל סמכות חיצונית.
באופן שנוי במחלוקת, יש המכנים אותה "פרוטו-פשיזם", תווית המצביעה על רעיונות כמו פולחן הכוח והתנגדות לשוויון, שאומצו וסולפו מאוחר יותר על ידי הפשיזם – זאת על אף שניטשה עצמו התנגד נחרצות ללאומנות ולאנטישמיות.
לצד כל אלה, יש הרואים בו הוגה א-פוליטי או ספקן פוליטי, שעיקר עניינו היה במהפכה תרבותית ולא פוליטית.
כיום, שתי עמדות מרכזיות שולטות בספרות המחקר: האחת מייחסת לניטשה מחויבות לצורות אריסטוקרטיות של סדר חברתי, בעוד השנייה שוללת את קיומה של פילוסופיה פוליטית כלשהי בהגותו.
הפילוסוף ולטר קאופמן טען שהאינדיבידואליזם העוצמתי שבא לידי ביטוי בכתביו של ניטשה היה עלול להיות הרסני אילו היה מיושם בתחום הפוליטי הציבורי.
ההוגה הצרפתי ז'ורז' בטאיי טען ב-1937 כי מחשבתו של ניטשה חופשית מדי מכדי שניתן יהיה לגייס אותה למטרותיה של תנועה פוליטית כלשהי.
חלק ניכר מבוזו של ניטשה לפוליטיקה מכוון כלפי הפוליטיקה המודרנית הדמוקרטית, הפרלמנטרית והמפלגתית, ובמיוחד כלפי תנועות המונים כמו סוציאליזם ופופוליזם אנטישמי.
הוא הנגיד את "הפוליטיקה הקטנונית" הזו לרעיון "הפוליטיקה הגדולה" שלו, ולעיתים קרובות שיבח פוליטיקאים יחידים כמו נפוליאון.
למרות בוזו המוצהר לפוליטיקה היומיומית, ניטשה אכן התייחס לאירועים בני זמנו.
הוא תמך בתחילה באוטו פון ביסמרק כמי שאיחד את גרמניה בכוח, אך התאכזב ממנו עמוקות כאשר ביסמרק, כמנהיג פרגמטי, ערך פשרות עם הסוציאליסטים והקתולים – פשרות שניטשה ראה כבגידה ברוח האריסטוקרטית החזקה.
כמו כן, היה מוטרד מעלייתו של אדולף שטקר, מטיף אנטישמי ומייסד "המפלגה הנוצרית-סוציאלית", וראה בו סימפטום של שקיעת התרבות הגרמנית.
הוא התנגד לשוויון זכויות והגן על מוסד העבדות.
השקפתו של ניטשה בנושא זה לא נבעה מגזענות, אלא מהיגיון פילוסופי אליטיסטי.
לטענתו, קיומה של "תרבות גבוהה" – כלומר, יצירתם של פילוסופיה, אמנות ויחידים דגולים – תלוי בכך שמעמד מצומצם של יוצרים יהיה משוחרר לחלוטין מדאגות הקיום הבסיסיות.
כדי שמיעוט קטן יוכל להקדיש את כל חייו למצוינות, רוב עצום של אנשים חייב לעסוק בעבודות השחורות ולשרת אותו.
סבלם של רבים, לשיטתו, הוא מחיר הכרחי למען התפתחותם של יחידים נעלים, המצדיקים את קיומו של המין האנושי.
על בסיס היגיון זה, הוא לעג לתנועות לביטול העבדות, וראה בהן ביטוי של "מוסר עבדים" המקדש רחמים וחמלה על פני יצירת גדולה.
ניטשה לא לעג לעבדים עצמם, אלא למניעים של מתנגדי העבדות האירופאים.
הוא ראה בתנועה לביטול העבדות התפרצות של "מוסר הרחמים" הנוצרי, שבעיניו היה מוסר של חלשים המנסה להכפיף את החזקים לערכיו.
הלעג שלו כלפי "נשים קטנות ומטיפות מוסר" כמו הפעילה האמריקאית לביטול העבדות, הארייט ביצ'ר סטואו, נובע מתפיסתו שהן מייצגות את אותה חולשה מוסרית ששוללת את החיים ואת ההיררכיה הטבעית.
עם זאת, בעודו כותב בחיוב על עבדות בעת העתיקה, הוא לא הותיר כל הנחיה המצביעה על כך שתמך בהחזרת העבדות באירופה המודרנית.
ניטשה הילל חברות אריסטוקרטיות, אך מחשבותיו כוונו בדרך כלל לאריסטוקרטיה עתידית, ולא לשימור הסדר המלוכני הקיים, אותו ראה כתשוש.
הוא הבהיר כי הוא משתמש במונח "אריסטוקרטיה" במובנו המסורתי, כלומר ייחוס אצולה והיררכיה תורשתית, ולעג לרעיון של "אריסטוקרטיה של הרוח", שבו ראה חתירה דמוקרטית תחת הסדר הנכון.
בהקשר של ביקורתו על המוסר והנצרות, ניטשה תקף רגשות הומניטריים, ותיעב את האופן שבו רחמים ואלטרואיזם שימשו ככלים של ה"חלשים" לצבור כוח על ה"חזקים".
ל"אתיקה של החמלה" (Mitleid, "סבל משותף") של שופנהאואר, הוא הנגיד "אתיקה של חברות" או של "שמחה משותפת" (Mitfreude).
ניטשה התייחס לעיתים קרובות להמונים, המשתתפים בתנועות המוניות וחולקים פסיכולוגיה משותפת, בכינויים "האספסוף" או "העדר".
אף שהעריך אינדיבידואליזם, השקפותיו הפוליטיות כללו רעיונות היררכיים וסמכותניים רבים, שאינם עולים בקנה אחד עם אידאולוגיות אינדיבידואליסטיות מודרניות.
הוא השתמש במונח "אינדיבידואליזם" כדי לתאר מערך של תכונות אישיות – כמו מקוריות, נון-קונפורמיזם ואגואיזם – ולא כדי לתאר מערכת פוליטית המבוססת על מוסדות המבטיחים זכויות אדם וחירויות אזרח רחבות.
לשיטתו של ניטשה, שהחזיק ביוון הקדם-סוקרטית וברומא העתיקה כמודלים חברתיים, אינדיבידואליזם וחירות צריכים להיות שמורים רק למיעוט האריסטוקרטי, בעוד שיש לדכא אותם בקרב ההמונים המשועבדים, שאין להם את היכולת הטבעית לכך.
חירות אינה ניתנת לכל אדם כזכות טבעית, אלא נרכשת על ידי היחיד החזק באמצעות מאבק, והיא קשורה קשר הדוק לכוח שהוא יכול להפעיל על אחרים.
ניתן לטעון שאינדיבידואליזם אליטיסטי זה דומה לליברליזם המוקדם, שכן הוגים ופוליטיקאים רבים באותה תקופה תמכו בחברה מעמדית עם מוביליות חברתית נמוכה, הדרה גזעית, כיבושים קולוניאליים ואף עבדות.
ניתן להשוות זאת גם לליברליזם השמרני-אריסטוקרטי של הוגים כמו אלכסיס דה טוקוויל, איפוליט טן ויעקב בורקהרדט (עם שני האחרונים ניטשה אף התכתב), אם כי הפילוסופיה הכוללת שלו רדיקלית בהרבה.
כחלק מהתנגדותו למסורת הנוצרית ולפילוסופיה המודרנית, ניטשה מתח ביקורת גם על מושגי הנפש, הסובייקט והאטומיזם החברתי (כלומר, התפיסה לפיה החברה מורכבת מיחידים "אטומיים" ונפרדים, כפי שבא לידי ביטוי בתאוריות האמנה החברתית).
הוא ראה בסובייקט היחיד מכלול של יצרים ו"רצונות לעוצמה", בדיוק כמו כל אורגניזם אחר.
הוא טען שרעיון הסובייקט מוביל לאמונה בשוויון מהותי בין בני אדם, ומשמש פוליטית להצדקת מושג זכויות האדם.
מסיבה זו כינה את הפילוסוף רנה דקארט "סבא של המהפכה הצרפתית".
אחת השאלות המרתקות בחקר הגותו של ניטשה היא מידת השפעתו של הפילוסוף הגרמני מקס שטירנר.
שטירנר, בספרו "האגו ורכושו" (1844), הציג תפיסה של "אינדיבידואליזם רדיקלי", שלפיה היחיד ("האגו") הוא המציאות היחידה, ועליו לדחות כל סמכות חיצונית – מדינה, דת או מוסר – הכובלת את רצונו.
אף שהשאלה האם ניטשה הושפע ישירות משטירנר נותרה פתוחה, רוב החוקרים כיום מסכימים כי אין לראות בניטשה הוגה "אינדיבידואליסט" במובן זה.
ההבדל המהותי טמון במטרה: בעוד שהאינדיבידואליזם של שטירנר הוא אגואיסטי ומתמקד בשחרור הפרט למען עצמו בלבד, ניטשה ראה באינדיבידואליות החזקה שלב ביניים בלבד.
עבור ניטשה, מטרת העל אינה שחרור היחיד, אלא טיפוח יחידים נעלים שיוכלו ליצור תרבות חדשה ולהעניק לאנושות כיוון ומטרה.
בכך, הגותו נותרת פוליטית במהותה.
תפיסה זו באה לידי ביטוי ברשימותיו ב"הרצון לעוצמה", שם תיאר את האינדיבידואליזם כשלב ראשוני בדרך למטרה הסופית – כינון סדר מעמדות חדש:
אף שניטשה חלק רעיונות וערכים ליברליים מסוימים כמו אינדיבידואליזם, רכוש פרטי, אי-שוויון כלכלי וחשדנות כלפי כוח המדינה, ודחה ביקורות פוליטיות על ניצול, לפילוסופיה שלו אין הרבה מן המשותף עם ליברליזם קלאסי וקפיטליזם.
הוא כתב שליברליזם הוא מילה נרדפת לבינוניות, והאמין שהוא מוביל לשקיעה תרבותית.
הוא בז ל"אופטימיות הליברלית" של הכלכלה פוליטית, הרעיון שפיתוח כלכלי וחדשנות טכנולוגית יפתרו בעיות חברתיות; הוא ראה במטרה של אושר ונוחות להמונים מטרה לא ראויה ובורגנית.
הוא דחה את תעשייני התקופה כוולגריים ואף האשים אותם בעליית הסוציאליזם, בטענה שעליית המעמד הקפיטליסטי שיבשה את סדר המעמדות, ושהפועלים לא היו מתמרדים אילו יכלו לשרת אריסטוקרטים טבעיים אמיתיים, במקום קפיטליסטים שבהם אינם רואים עליונים, אלא אנשים רגילים שהתמזל מזלם עם כסף.
ניטשה שיבח את דמותו של נפוליאון על כך שהחיה את הרוח הלוחמנית והאריסטוקרטית, וראה בו כוח שהצליח לנצח את "הרעיונות המודרניים".
רעיונות אלה התגלמו בעיניו בשני טיפוסים שהוא תיעב: "איש העסקים", שסימל את הרוח הבורגנית המונעת מתועלתנות ורדיפת בצע במקום שאיפה לגדולה, ו"הפיליסטיני" (Philistine), כינוי גנאי לאדם צר אופקים ואדיש לתרבות גבוהה.
עם זאת, בשנותיו המאוחרות שינה ניטשה באופן משמעותי את גישתו כלפי חלק מאנשי ההון.
הוא החל לראות בבנקאים היהודים כוח בינלאומי בעל פוטנציאל אדיר, וציין כי עליהם למלא תפקיד בולט באירופה המאוחדת החדשה.
הוא שיבח אותם כבעלי ברית טבעיים רבי עוצמה במאבק נגד אויביו הגדולים – הנצרות, הסוציאליזם והלאומנות.
שינוי זה הגיע לשיאו בדצמבר 1888, בחודש האחרון לשפיותו, אז כתב במחברתו:
לדברי ההיסטוריון והפילוסוף הפוליטי האיטלקי, דומניקו לוסורדו, ניטשה הבין בשנותיו המאוחרות שהחברה התעשייתית שתיעב תישאר, וחזרה לאריסטוקרטיה קרקעית ולוחמנית אינה מציאותית.
הוא קיבל בהיסוס את הרעיון שהאריסטוקרטיה העתידית צריכה לספוג לתוכה את המעמד הקפיטליסטי העולה, תוך שמירה על עליונותה התרבותית.
ביקורת על הסוציאליזם ועל תנועת הפועלים
עמדה שלילית כלפי הסוציאליזם ותנועת הפועלים הייתה אחד הנושאים העקביים והנחרצים ביותר בפילוסופיה של ניטשה.
הוא כתב נגד הסוציאליזם כבר בשנת 1862, וביקורתו עליו חריפה על פי רוב מביקורתו על דוקטרינות אחרות.
הוא היה מבקר חריף של המהפכה הצרפתית והיה מוטרד עמוקות מאירועי הקומונה הפריזאית – התקוממות סוציאליסטית אלימה בפריז ב-1871 – שאותה ראה כהתפרצות הרסנית של המעמדות הנמוכים והוולגריים, וגרמה לו להרגיש "מוכה ומושמד למשך ימים מספר".
בכתביו המאוחרים, שיבח במיוחד סופרים צרפתים בני זמנו, מהם רבים היו הוגי ימין שהביעו תגובה שלילית חריפה לקומונה ולמורשתה הפוליטית.
בניגוד למעמד הפועלים העירוני, ניטשה שיבח את מעמד האיכרים כדוגמה לבריאות ולאצילות טבעית.
מעבר להתנגדותו הרעיונית, הוא התבטא בקביעות נגד מדיניות חברתית ספציפית בקיסרות הגרמנית שנועדה לשפר את מעמדם ורווחתם של הפועלים.
הוא התנגד במיוחד לחינוך ציבורי ושווה נפש לכול, וכינה אותו "ברבריות" ו"הקדמה לקומוניזם", משום שהוא מעורר שאיפות שווא בקרב ההמונים ש"נולדו לשרת ולציית".
ניטשה כינה את הסוציאליזם "עריצותם של הבזויים והטיפשים ביותר", וטען שהוא מושך אליו אנשים נחותים המונעים מרגש הרסנטימנט.
חלק ניכר מביקורתו קשור לתפיסתו את הנצרות; הוא כינה את הסוציאליזם "שייריה של הנצרות ושל רוסו בעולם שעבר דה-כריסטיאניזציה".
ניטשה תיאר את רוסו, הפילוסוף שהשפיע עמוקות על המהפכה הצרפתית, כ"טרנטולה מוסרית" שרעיונותיו הם "אידיוטיזם וחצאי-אמיתות" שנולדו מתיעוב עצמי ויוהרה מודלקת.
הוא טען שרוסו נטר טינה למעמדות השליטים, ובאמצעות הטפות מוסר ניסה להאשים אותם באומללותו שלו.
הוא מנה אותו יחד עם דמויות כמו סבונרולה, מרטין לותר ורובספייר כקנאים ו"אינטלקטואלים חולניים" המשפיעים על ההמון ועומדים בניגוד לרוחות החזקות.
באופן דומה, כינה את הפילוסוף הסוציאליסט בן זמנו, אויגן דירינג, "שליח הנקמה" ו"להג מוסרני מגונה ומעורר בחילה".
ניטשה ראה בקהילה הסוציאליסטית, השוויונית והשלווה, ניגוד מהותי לחיים עצמם.
ב"לגניאולוגיה של המוסר" כתב: ניטשה האמין שאם מטרות הסוציאליזם יושגו, החברה "תושטח" והתנאים לקיומם של יחידים נעלים ותרבות גבוהה ייעלמו.
ב"שקיעת האלילים" כתב: בניגוד להוגים שמרנים וליברלים בני זמנו, ניטשה לא הצדיק את תנאי החיים הקשים של מעמד הפועלים כמחיר מצער שיש לשלם למען חיי הפנאי והתרבות של המיעוט מהמעמד העליון, אלא ראה בהם ביטוי של סדר מעמדות טבעי, ההכרחי הן לעשירים והן לעניים.
הוא טען שגם אם הפחתת העבודה והענקת יותר פנאי להמונים היו אפשריות מבחינה כלכלית, הייתה להן השפעה חברתית ותרבותית שלילית, מכיוון שאנשים בעלי טבע פשוט אינם מסוגלים ליהנות מ"בטלה אריסטוקרטית".
ניטשה מעולם לא הזכיר את קרל מרקס או פרידריך אנגלס בשמם, ולא ברור אם הכיר את רעיונותיהם.
עם זאת, הם מצוטטים ונדונים בספרים שהיו בספרייתו האישית, ובאחד מהם אף הדגיש בקו את שמו של מרקס.
במדינות סוציאליסטיות, ניטשה נחשב בדרך כלל לפילוסוף ריאקציונרי, בורגני או פשיסטי.
ספריו היו אסורים להפצה בברית המועצות משנת 1923 ועד שנות ה-80. לעומת זאת, הוגי שמאל מערביים, במיוחד בצרפת שלאחר מלחמת העולם השנייה, שיקמו במידה רבה את מעמדו.
הם הציעו דרכים להשתמש בתיאוריה שלו במה שכונה "הפוליטיקה של ההבדל" – גישה פילוסופית הדורשת להכיר בזהויות ובחוויות הייחודיות של קבוצות שונות בחברה (כמו מיעוטים אתניים ונשים), במקום לנסות למזג אותן תחת ערכים אוניברסליים.
רעיונותיו של ניטשה שימשו אותם במיוחד לגיבוש תיאוריות של התנגדות פוליטית ושונות מינית ומוסרית.
ניטשה השמיע לעיתים קרובות הערות גזעניות ומעמדיות, והשתמש בהסברים המבוססים על ריאליזם גזעי – האמונה בקיומם של הבדלים ביולוגיים מולדים בין גזעים המסבירים תופעות תרבותיות ופוליטיות.
מעריצים מאוחרים של הגותו ניסו לעיתים קרובות לפרש מחדש, למזער או להתעלם מחלק זה במחשבתו, אך בשל השכיחות הגבוהה של הערות מפורשות בכתביו, גישות אלו נותרו שנויות במחלוקת.
ניטשה השתמש במונח "גזע" בשתי משמעויות שונות: הן לתיאור קבוצות אתניות והן לתיאור מעמדות חברתיים.
הוא האמין שגזע ומעמד זהים, במובן זה שאומות מורכבות מגזעים שונים, ושהמעמדות העליונים הם בדרך כלל בעלי טבע עליון על פני המעמדות הנמוכים.
הוא הוקסם ממערכת הקאסטות המגבילה של הודו ומחוקי מנו (טקסט הינדי עתיק), שבהם ראה כלים לקידום אאוגניקה – תורה של השבחת הגזע.
רעיונות דומים על אריסטוקרטיה וגזע הפכו פופולריים במאה ה-19 בזכות הוגים כמו הדיפלומט הצרפתי ארתור דה גובינו, אבי תורת הגזע המודרנית.
לא ברור אם ניטשה הושפע ממנו ישירות, אך סביר שהכיר את עבודתו בשל קווי דמיון רבים וכן דרך המלחין ריכרד וגנר, שהעריץ את גובינו.
למרות התנגדותו לדרוויניזם, ניטשה גילה עניין רב בכתביו של פרנסיס גולטון, אבי תורת האאוגניקה, אם כי היכרותו עם עבודתו הייתה חלקית בלבד.
כמו ניטשה, גם גולטון שיבח את היוונים הקדמונים וטען שמנהגיהם קידמו, באופן חלקי ולא מודע, תוצאות אאוגניות ובקרת אוכלוסין.
ניטשה העריץ את המשורר היווני תאוגניס, שהתנגד לנישואים בין האריסטוקרטיה לפשוטי העם.
בהתאם לכך, הוא הציע מספר צעדים אאוגניים, כמו בדיקות רפואיות לפני נישואין, הטבות מס ועידוד ילודה בקרב יחידים מוצלחים ובריאים, וכן סירוס של פושעים וחולי נפש.
אחד הנושאים שניטשה השתמש בהם לעיתים קרובות כדי להסביר תופעות חברתיות היה עירוב גזעים.
הוא החזיק בדעה מורכבת וסותרת בנושא: מצד אחד, הוא טען שבדרך כלל בני גזעים מעורבים הם נחותים, מכיוון שהם יורשים אינסטינקטים סותרים ובלתי מתאימים מהוריהם, מה שיוצר קונפליקט פנימי וחולשה.
הוא תמך בטיהור גזעי כדי למנוע זאת.
הדוגמה השלילית המובהקת שלו לכך הייתה סוקרטס.
ניטשה טען שסוקרטס היה "בן כלאיים", צאצא למעמדות הנמוכים ביותר, ושניתן היה לראות זאת בכיעורו.
לשיטתו, האינסטינקטים הסותרים שירש הפכו אותו לדמות "מנוונת", שהביקורת הרציונלית והדיאלקטיקה שלו נבעו מחולשה פנימית ושימשו ככלי נשק נגד האינסטינקטים הבריאים והאצילים של אתונה.
מצד שני, ניטשה הודה שלעיתים נדירות, עירוב גזעים יכול להוביל לתוצאה הפוכה וליצור יחידים נמרצים ורבי-עוצמה באופן יוצא דופן, כפי שקרה לדעתו עם דמויות כמו המצביא האתונאי אלקיביאדס ויוליוס קיסר.
הוא האשים את עירוב הגזעים הנרחב בשקיעתה של החברה והתרבות האירופית, אך במקום אחר זקף לזכותו יתרון מפתיע: יצירת האדם המודרני בעל "החוש ההיסטורי", כלומר היכולת המודרנית להבין, להעריך ולהזדהות עם תרבויות, תקופות וערכים שונים מאוד משלנו.
מכיוון שהאדם האירופי המודרני הוא "בן כלאיים" של גזעים, תרבויות וערכים רבים (יוונים, רומאים, יהודים, גרמאנים), זורמים בעורקיו אינסטינקטים ונקודות מבט מרובים.
מצב זה, אף שהוא יוצר חולשה ובלבול, מעניק לו גמישות מחשבתית ייחודית המאפשרת לו "להיכנס לנעליהן" של תרבויות אחרות ולהבין את ההיסטוריה באופן פתוח ורב-ממדי.
ניטשה התייחס רבות ליהודים וליהדות, הן באופן חיובי והן באופן שלילי, ועמדותיו השתנו משמעותית במהלך חייו.
הוא האשים את היהדות בהפצת רעיון המונותאיזם, המציב אל מושלם כה גבוה מעל בני האדם, עד שכולם נראים קטנים ושווים במהותם לפניו.
עם זאת, הוא גם שיבח חלקים מהתנ"ך ואת ההיסטוריה היהודית הקדומה.
הוא טען שהיהדות עברה תמורה שלילית, מוסרנית-פסימיסטית, במהלך גלות בבל.
עם אובדן המעמד האריסטוקרטי-הלוחם שלהם, היהודים המשועבדים, שהורכבו כעת ממעמד כהני וממעמד הצ'אנדלה (המעמד הנחות ביותר), פיתחו רגש של רסנטימנט כלפי אדוניהם הזרים, והפכו רגש זה לבסיס דתי של שנאה כלפי כל סוג של אריסטוקרטיה.
כך, לטענתו, המציאו את מוסר העבדים.
הנצרות הייתה התפתחות רדיקלית עוד יותר של אותו רעיון, שהמשיכה וערערה את האימפריה הרומית האריסטוקרטית, ובעקבותיה באו הרפורמציה הפרוטסטנטית והמהפכה הצרפתית.
ניטשה אף טען שגם האנטישמים הם תוצר של הרוח היהודית, שכן ברעיונותיהם הנוצריים, הפופוליסטיים והסוציאליסטיים, הם מפגינים את אותו מוסר עבדים ורסנטימנט שהיהודים היו חלוציו ההיסטוריים.
הוא גם החזיק בסטריאוטיפים נפוצים רבים על יהודים, אך לא בהכרח ראה את כל התכונות הללו (כמו פיקחות ואגואיזם) כשליליות.
במקביל, הוא שיבח לעיתים קרובות את האינטליגנציה וההישגים היהודיים.
הייתה לו עמדה שלילית מאוד כלפי התנועות האנטישמיות בנות זמנו, שהתבססו על עוינות נוצרית, לאומנית וכלכלית.
בגרמניה, התנועה האנטישמית הייתה קשורה קשר הדוק לסוציאליזם הנוצרי של אדולף שטקר.
ניטשה ראה באנטישמיות פופוליסטית זו ביטוי טהור של קנאה בהצלחתם הכלכלית של היהודים.
הוא שיבח משפחות יהודיות עשירות וותיקות כסוג של אריסטוקרטיה יהודית מעודנת, וראה בהן בעלות ברית במאבק נגד הסוציאליזם, בעודו בז להמוני הפועלים, האומנים והסוחרים היהודים, שהיו לעיתים קרובות מהגרים עניים ממזרח אירופה ונתפסו כגסים וחתרניים.
הערותיו השליליות ביותר כוונו נגד הנביאים והכהנים היהודים בשל השפעתם ההיסטורית, וראה באינטלקטואלים השמאלנים את גרסתם המודרנית.
בנוגע לאנשי ההון היהודים, הוא אף הציע מדיניות של נישואים אאוגניים עם האצולה הפרוסית.
ניטשה ניתק את קשריו עם המו"ל שלו ב-1886 בשל עמדותיו האנטישמיות של האחרון.
גם הקרע שלו עם ריכרד וגנר נבע במידה רבה מתמיכתו של וגנר בפאן-גרמניות ובאנטישמיות.
במכתב מ-1887, לעג ניטשה לאנטישמים בולטים כמו אויגן דירינג ופאול דה לגארד.
הוא סיים את המכתב בשאלה הרטורית: "וכיצד, לדעתך, אני מרגיש כאשר השם זרתוסטרא נאמר בפי אנטישמים?".
ניטשה מתח ביקורת חריפה על אחותו ועל בעלה, ברנהרד פרסטר, שהיה מנהיג אנטישמי ידוע, ודיבר בגנות ה"אספסוף האנטישמי":
ניטשה הפך למבקר חריף של הפאן-גרמניות והלאומיות לאחר ניצחון פרוסיה על צרפת.
הוא ראה בתרבות הגרמנית שצמחה ברייך החדש תרבות וולגרית ויהירה.
במקום זאת, הוא שיבח את הזהות האירופית וצפה כי התפתחויות במסחר ובתעשייה יחלישו את מדינות הלאום ויביאו ליצירת גזע אירופי מעורב ויבשת מאוחדת.
ב"הנה האיש" (1888), הוא גינה את "הלאומנות, אותה נוירוזה לאומית שממנה חולה אירופה", ואת "הפוליטיקה הקטנונית".
בשנותיו האחרונות, החל להזדהות כבעל מוצא פולני אצילי.
ניטשה היה תומך נלהב של הקולוניאליזם האירופי, וראה בו דרך לפתור את בעיית פיצוץ האוכלוסין, לפייס את מעמד הפועלים המרדני, ולהחיות את התרבות האירופית המנוונת.
הוא ציין שבקולוניות, האירופאים פועלים לעיתים קרובות ככובשים אכזריים, חופשיים מהמוסר הנוצרי ומהערכים הדמוקרטיים, וראה בכך ביטוי לאינסטינקט בריא ומשוחרר.
באפוריזם 377 בספר החמישי של "המדע העליז" (1887), תחת הכותרת "אנו חסרי המולדת", הוא ביקר את הפאן-גרמניות והפטריוטיות וכינה את עצמו "אירופאי טוב": למרות עמדותיו המורכבות, הרעיון שניטשה היה מבשר של הנאציזם והפשיזם נותר שנוי במחלוקת ונתון לוויכוח בין חוקרים.
בזכות כתביהם של ולטר קאופמן ופילוסופים צרפתים, תדמיתו של ניטשה שוקמה, וכיום הוא על פי רוב אינו מקושר לנאציזם כפי שהיה בעבר.
בספרו "אנושי, אנושי מדי", יצירה מתקופת הביניים המתונה יותר שלו, כתב ניטשה ברוח פציפיסטית מובהקת:
עם זאת, ובניגוד גמור לעמדה זו, ניטשה השמיע מאוחר יותר בחייו הערות רבות שבהן הוא מתכחש לפציפיזם ומשבח מלחמה, ערכים צבאיים וכיבושים.
חלק מהערות אלה הן מטפוריות, אך באחרות הוא מתייחס למדיניות, למפקדים ולפעולות צבאיות ספציפיות.
ניטשה עצמו התנדב למלחמת צרפת-פרוסיה כחובש רפואי, אך עד מהרה הפך למבקר חריף של המיליטריזם הפרוסי, בעיקר בשל אכזבתו מהתרבות הגרמנית, הלאומנות והאנטישמיות הגואה.
סתירות אלו ביצירתו הכוללת בילבלו פרשנים רבים, שניגשו לעבודתו באופן שניטשה עצמו הזהיר מפניו:
חרף אכזבתו מהמיליטריזם הפרוסי, ניטשה לא התכחש למיליטריזם באופן כללי.
הוא העריץ את נפוליאון על שהחיה את הרוח הצבאית, שאותה ראה כמגן מפני שלטונם המנוון של "הרעיונות המודרניים", "אנשי העסקים והפיליסטינים".
ברשימותיו, שנערכו ופורסמו לאחר מותו תחת הכותרת "הרצון לעוצמה", כתב: "כאשר האינסטינקטים של חברה גורמים לה בסופו של דבר לוותר על מלחמה וכיבוש, היא נמצאת בדקדנס (ניוון): היא בשלה לדמוקרטיה ולשלטון הסוחרים".
ברשמיו האישיים בחן מודלים לפיתוח צבאי של אירופה, הרהר בגיוס חובה, חינוך צבאי גבוה, והעלה את הרעיון שכל בני המעמדות הגבוהים צריכים לשרת כקציני מילואים בנוסף למקצועם האזרחי.
עם זאת, בכתבים שבחר לפרסם, הוא גינה באופן חד-משמעי את "קדחת הלאומנות...
בקרב הגרמנים כיום, הכוללת פעם טיפשות אנטי-צרפתית, פעם אנטי-יהודית, ופעם אנטי-פולנית...".
ניטשה שיבח "לוחמים" אריסטוקרטיים על פני "חיילים" פשוטים, והביע ספקנות לגבי חימוש ואימון המוני הפועלים המגויסים, שאותם ראה כאיום מהפכני פוטנציאלי.
הוא תמך באחדות אירופית על פני לאומנות צרת אופקים, וחשש שמלחמות מודרניות בין אומות אירופה עלולות לגרום ל"אפקט דיסגני" – כלומר, להרעה גנטית של המין האנושי – על ידי הקרבתם של היחידים החזקים והאמיצים ביותר.
ריבוי ההצהרות הסותרות הללו משקף את "המלחמה הפנימית" שניטשה תיאר בתוך עצמו, ומדגים בבירור את מה שהפילוסוף קרל יאספרס כינה "המערבולת".
יאספרס ציין שבכתביו של ניטשה ניתן למצוא כמעט תמיד את ההפך של כל טענה שהוא מציג.
כתביו של פרידריך ניטשה בנושא נשים מכילים אמירות סותרות, והיו שנויים במחלוקת עוד בחייו.
הגותו כוללת התבטאויות הנראות כמיזוגיניות לצד הערות המביעות הערכה, ומורכבות זו הובילה לדיון פרשני נרחב.
חוקרים מציינים כי אף שניטשה קורא תיגר על היררכיות מסורתיות (כמו שכל מול גוף או אמת מול בדיה) ששימשו היסטורית לדיכוי נשים, התבטאויותיו הישירות והשימוש שהוא עושה במטאפורות נשיות מקשים על הגדרתו כהוגה פמיניסטי.
מצד אחד, ניתן למצוא בכתביו אמירות המציגות נשים באופן שלילי.
הוא טען כי "מה שהיה זר, דוחה ועוין לאישה יותר מכל דבר אחר מאז ומעולם הוא האמת – אמנותה הגדולה היא השקר, עניינה העליון הוא מראית עין ויופי".
בספרו "כה אמר זרתוסטרא" כתב כי האישה "טרם מסוגלת לחברות אמת", והשווה נשים ל"חתולות, ציפורים, או במקרה הטוב, פרות".
הוא ראה בתנועה הפמיניסטית ביטוי של רסנטימנט (Ressentiment) מצד נשים מסוימות כלפי אחרות, המוכשרות יותר פיזיולוגית ללדת ילדים.
מצד שני, ניטשה כתב גם דברי שבח.
הוא טען כי "האישה המושלמת היא טיפוס אנושי נעלה יותר מהגבר המושלם, וגם נדירה הרבה יותר", ותיאר את טבעה של האישה כ"טבעי יותר" משל הגבר, והשווה אותו ל"גמישותה הערמומית והאמיתית של חיית טרף".
עדויות ביוגרפיות מוסיפות למורכבות: נשים שהכירו אותו אישית, כמו אידה פון מיאסקובסקי, תיארו אותו כאדם רגיש וחברי במיוחד כלפי נשים, באופן שעמד בסתירה לכתביו.
פרשנים מודרניים מציעים דרכים שונות להבין סתירות אלו.
יש הטוענים כי התבטאויותיו אינן מיזוגיניה כפשוטה, אלא אסטרטגיה רטורית שמטרתה לערער על תפיסות מהותניות של מגדר.
לפי גישה זו, ניטשה אינו תוקף נשים ממשיות, אלא את המושג התרבותי של "האישה כשלעצמה" (woman-as-such), כדי להראות שמגדר הוא תוצר של הבניות חברתיות ותשוקה גברית, ולא מהות טבעית קבועה.
פרשנות אחרת גורסת שניטשה לא היה שונא נשים, אלא אנטי-פמיניסט.
הוא התנגד לשאיפת הפמיניזם ל"שוויון", מכיוון שראה בה ניסיון של נשים לוותר על תכונותיהן הייחודיות ולאמץ תכונות "גבריות" נחותות (בעיניו), מהלך של אובדן כוח ולא של העצמה.
ניטשה עצמו סיפק הסתייגות פרספקטיביסטית לאמירותיו, המהווה מפתח אפשרי להבנתן.
בספרו "מעבר לטוב ולרוע", לאחר שהכריז כי בכל הנוגע ליחס בין גבר לאישה, הוגה אינו יכול "ללמוד מחדש" אלא רק לגלות מה "כבר מוכרע בתוכו", הוא מסיים בהבהרה מכרעת: הסתייגות זו מציעה כי ניטשה היה מודע לכך שדעותיו אינן אמת אוניברסלית, אלא ביטוי של הפרספקטיבה האישית והמוגבלת שלו.
בשל מורכבות זו, הגותו של ניטשה ממשיכה לשמש מקור השראה הן לביקורת פמיניסטית והן לטיעונים אנטי-פמיניסטיים.
השפעתו של הפילוסוף ארתור שופנהאואר על ניטשה הייתה מכוננת, אך מורכבת.
כדי להבין את תגובתו של ניטשה, יש להבין תחילה את עיקרי הגותו של שופנהאואר, שהיוותה עבור ניטשה נקודת מוצא ונקודת התנגדות כאחד.
שופנהאואר טען שהכוח המניע את היקום הוא "הרצון" (der Wille) – דחף עיוור, אינסופי וחסר תכלית, שגורם לכל היצורים לשאוף ולהשתוקק ללא הרף.
מכיוון שהרצון לעולם אינו יכול לבוא על סיפוקו המלא, החיים הם בהכרח סבל.
הפתרון, לפי שופנהאואר, הוא שלילת הרצון באמצעות סגפנות, רחמים כלפי כל היצורים הסובלים, והתבוננות אסתטית שקטה.
ניטשה ראה את עצמו כמי שבא לתקן את הפילוסופיה הפסימיסטית הזו.
כפי שניסח זאת הפילוסוף ג'ורג' סנטיאנה, ניטשה לקח את רעיונותיו של שופנהאואר והפך אותם על פיהם: תיקונים אלה מראים כי הפילוסופיה של שופנהאואר לא הייתה רק גירוי ראשוני עבור ניטשה, אלא היוותה את הבסיס שעליו ומולו פיתח את הגותו.
לכתביו של פיליפ מיינלנדר, פילוסוף גרמני שהיה תלמיד רדיקלי של שופנהאואר, הייתה השפעה מכרעת על התפתחותו של ניטשה ועל התרחקותו ממשנתו של שופנהאואר.
בביקורתו על שופנהאואר, מיינלנדר דחה את רעיון קיומו של "רצון" אחד, מטפיזי ואחיד, ובמקומו טען לקיומם של רצונות מרובים הנאבקים זה בזה – רעיון שסלל את הדרך ל"רצון לעוצמה" של ניטשה.
עם זאת, מיינלנדר השפיע על ניטשה בעיקר באופן "שלילי".
הוא לקח את הפסימיזם של שופנהאואר לקיצוניות מוחלטת והתאבד, ובכך סימל עבור ניטשה את המבוי הסתום של הפסימיזם.
ניטשה שאף להתגבר על פסימיזם זה ולא להיכנע לו.
אף על פי כן, לשניים היו קווי דמיון רבים: שניהם התעוררו פילוסופית מקריאת שופנהאואר, שניהם תיעבו את ממשיכו הפופולרי, אדוארד פון הרטמן, ושניהם הכריזו על "מות האלוהים" (מיינלנדר אף הקדים את ניטשה והפך את המונח לפופולרי).
מורשתו והשפעתו על המאה ה-20
היחס המורכב של ניטשה לפילוסופיה בת זמנו בא לידי ביטוי גם בקשר העקיף שהיה לו להגותו של הפילוסוף הדני סרן קירקגור.
הדעה המקובלת בעבר הייתה שניטשה כמעט ולא הכיר את קירקגור, אך מחקר מאוחר יותר מראה שהוא אכן נחשף לרעיונותיו דרך ספרות משנית, למשל דרך כתביהם של הוגים כמו הנס לסן מרטנסן והראלד הפינג.
מורשתו הפילוסופית הגדולה ביותר של ניטשה טמונה בפרשניו מהמאה ה-20, ובהם הוגים כמו מרטין היידגר, ז'ורז' בטאיי, מישל פוקו, ז'יל דלז וז'אק דרידה.
לדוגמה, פוקו אימץ את השיטה הגנאלוגית של ניטשה כדי לפתח תיאוריות של כוח-ידע, המראות כיצד מוסדות חברתיים מגדירים ויוצרים קטגוריות כמו "עבריינות" ו"מחלת נפש".
דלז, אולי החשוב שבפרשני ניטשה, השתמש ברעיון "הרצון לעוצמה" כדי לפתח מושגים פילוסופיים חדשים.
פרשנויות עדכניות יותר, המזוהות עם המסורת השמרנית-מהפכנית, אידאולוגיה הדוחה את ערכי המודרנה במטרה להרוס את הסדר הקיים ולכונן היררכיה חדשה, קוראות תיגר על הקונצנזוס הליברלי בפרשנות ניטשה.
הוגים כמו דומניקו לוסורדו טוענים שהאליטיזם של ניטשה לא היה רק "פוזה אסתטית" – כלומר, עמדה סגנונית-אמנותית נטולת כוונה פוליטית מעשית, אלא מתקפה אידאולוגית על רעיון שוויון הזכויות המערבי.
הפיצול הסיני–סובייטי הוא כינויו של העימות בין ברית המועצות לרפובליקה העממית של סין שהתחיל בשנות החמישים המאוחרות של המאה ה-20, הגיע לשיאו בשנת 1969, והמשיך בצורה זו או אחרת עד לסוף שנות השמונים.
התהליך הביא איתו פיצול מקביל בתנועה הקומוניסטית העולמית.
שורשיו של הפיצול מתחילים בשנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר הקומוניסטים בסין, שהונהגו על ידי מאו דזה-דונג, ניהלו שתי מלחמות במקביל: מלחמת נגד הכיבוש היפני ומלחמת האזרחים הסינית נגד המפלגה הלאומית של צ'יאנג קאי שק.
מאו, שניהל את הלחימה, התעלם מההנחיות לביצוע ההפיכה שקיבל מסטלין.
כיוון שהן נסמכו על רתימת מעמד הפועלים-עירוניים למהפכה, מעמד שכמעט ולא היה קיים בסין, הפכו עצותיו של סטלין לחסרות ערך עבור מאו.
במהלך מלחמת העולם השנייה דחק סטלין במאו ליצור קואליציה עם צ'אנג קאי שק להדיפת היפנים.
גם לאחר המלחמה יעץ סטלין למאו לחתום על הסכם שביתת נשק ולשאת ולתת עם צ'יאנג.
סטלין אף חתם חוזה ידידות עם אותו צ'יאנג.
מדיניותה הכלכלית של סין במהלך שנות החמישים, בייעוצם והכוונתם של יועצים רוסים, הייתה להיצמד למודל ההתפתחות הסובייטי של תעשייה כבדה שמומנה על ידי עושק האיכרים והשארת נושא הסחורות והסחר בעדיפות שנייה בלבד.
אולם, לקראת סוף העשור החל מאו לפתח רעיונות חדשים כיצד להפוך את סין הישר למדינה קומוניסטית (במובן המרקסיסטי של המילה) בעזרת רתימת כוח העבודה העצום של סין.
רעיונות אלו הובילו מאוחר יותר לביצוע הקפיצה הגדולה קדימה.
בינתיים, מותו של סטלין ב-1953 יצר מצב חדש בעולם הקומוניסטי.
למרות התעלמותו השיטתית של מאו מהוראותיו של סטלין, הוא מעולם לא חדל מלראות בו את מנהיג התנועה הקומוניסטית העולמית.
כאשר סטלין מת, הרגיש מאו כי עתה הוא המנהיג הבכיר ונהיה מלא תרעומת כשמנהיגיה החדשים של ברית המועצות, מלנקוב וחרושצ'וב, לא העניקו לו את המעמד לו ציפה.
חרושצ'וב הרגיע את מאו עת שביקר בסין ב-1954 לרגל העברת אזור פורט ארתור מריבונותה של ברית המועצות חזרה לסין.
בביקור הוסכם בין המנהיגים ליצור שיתוף פעולה כלכלי הדוק יותר בין המדינות.
כאשר חרושצ'וב הכריז על עצמו כיורשו של סטלין בקונגרס ה-20 של המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות, לא הביע מאו התנגדות פומבית לכך.
מאו, שהתנגד לפעולותיו של חרושצ'וב, חש יותר ויותר כי המשטר בברית המועצות מתרחק מעקרונותיהם הטהורים של לנין וסטלין ומהמאבק העולמי לניצחון הקומוניזם.
ב-1959 הייתה הזירה ההיסטורית מוכנה לקרע בין שתי המעצמות הקומוניסטיות.
בשנת 1959 נסוגו הסובייטים מהתחייבויותיהם הקודמות לעזור לסין לפתח נשק גרעיני, לאחר שנרתעו מההתמוטטות הכלכלית בסין בשל מדיניות הקפיצה הגדולה קדימה.
עוד באותה השנה ערך חרושצ'וב ועידת פסגה עם נשיאה של ארצות הברית דווייט אייזנהאואר וסירב להגיש עזרה לסין במלחמת הודו–סין, כיוון שהודו הייתה ידידתה של ברית המועצות.
אירועים אלו פגעו מאוד במאו ובשאר מנהיגיה של סין, שסברו שחרושצ'וב פייסני מדי כלפי המערב.
מנקודת מבטם של הסובייטים, לעומת זאת, חרושצ'וב נקט בשורת צעדים זהירים לאור המציאות הבינלאומית והאיום של מלחמה גרעינית.
בסוף שנות החמישים החזיקו גם ארצות הברית וגם ברית המועצות בכמות פצצות גרעין הרסנית, והממשלה במוסקבה נקטה במדיניות לאיזון עימותים בין המדינות (דוגמת הריבונות בברלין) על ידי משא ומתן.
עודף המלחמתיות של מאו נתפס בעיני הסובייטים כסיבוך המסכן את השלום בעולם, ולכן לא הסכימו להעניק לו נשק גרעיני שיכול היה לשמש לפתיחת מלחמה חדשה בקוריאה או בטאיוואן, מה גם שהסובייטים סברו שמאו כבר אינו מרקסיסט כלל לאחר שביצע את הדילוג הגדול קדימה.
לפיצול בין סין לברית המועצות היו גם מקורות פנים-מפלגתיים בסין.
הקפיצה הגדולה קדימה, שהייתה כישלון מהדהד, הביאה על סין רעב שהרג מיליוני אזרחים.
בשל כך, קשרו יריביו של מאו בצמרת המפלגה, דנג שיאופינג וליו שאוקי, קשר להדיחו מן השלטון.
הסתה שתוצאה מפיצול בין סין לברית המועצות אפשרה למאו להציג את מתנגדיו כסוכניה של המעצמה השכנה שמנסים לארגן הפיכה מאחורי גבו.
במשך זמן קצר נשאר הפולמוס בין המדינות עקיף, כאשר הסינים מגנים את טיטו, והרוסים מגנים את בן בריתה החדש של סין: אנוור הוג'ה, מנהיגה של אלבניה.
אך ביוני 1960 הפך הפיצול לפומבי בקונגרס של המפלגה הקומוניסטית ברומניה כאשר חרושצ'וב ונציגה של סין לוועידה התנגחו בפומבי.
חרושצ'וב כינה את מאו לאומן הרפתקן בעוד הסינים כינו את חרושצ'וב רוויזיוניסט ומתחו ביקורת על אופן התנהלותו הפטריארכלי, השרירותי והרודני.
חרושצ'וב ליווה את התקפתו על סין במכתב בן 18 עמודים בו הוא מגנה את המנהיגות הסינית.
בוועידת 81 המפלגות הקומוניסטיות במוסקבה בנובמבר 1960 התעמתה המשלחת הסינית עם זו הסובייטית כמו גם עם משלחות נוספות, אך לבסוף הוסכם על פשרה שתמנע מהקרע להיות רשמי.
לעומת זאת, באוקטובר 1961 במהלך הקונגרס ה-22 של המפלגה בברית המועצות החלו העימותים בשנית, ובדצמבר אותה שנה ניתקה ברית המועצות את קשריה הדיפלומטיים עם אלבניה.
הסכסוך בין המפלגות התרחב לסכסוך בין המדינות.
במהלך 1962, מספר אירועים בזירה הבינלאומית הביאו לקרע הסופי בין ברית המועצות לסין.
מאו מתח ביקורת חריפה התנהלותו ה"הרפתקנית" וה"תבוסתנית" של חרושצ'וב במשבר הטילים בקובה, ביקורת עליה הגיב חרושצ'וב באומרו שמדיניותו של מאו תביא על העולם שואה גרעינית.
באותה עת תמכה ברית המועצות בפומבי בהודו ועזרה לה במלחמתה בסין.
אירועים אלו לוו בהצהרות רשמיות של כל צד לגבי האידאולוגיה הרשמית שלו.
הסינים פרסמו את "הצעת המפלגה הקומוניסטית הסינית בנוגע לתנועה הקומוניסטית הבינלאומית" ביוני 1963. הסובייטים הגיבו במכתב פומבי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
תכתובות אלו היו הקשר הרשמי האחרון בין שתי המפלגות.
בשנת 1964 עמד מאו בתקיפות על כך שבברית המועצות נערכה "מהפכה נגד הקומוניזם" ושהקפיטליזם חזר לשלוט בה.
היחסים בין שתי המפלגות נותקו לחלוטין וכך גם עם המפלגות של החברות בברית ורשה.
הסכסוך בין שתי המדינות פסק לזמן קצר עם נפילתו של חרושצ'וב ב-1964. בנובמבר אותה שנה נסע ראש ממשלת סין צ'ו אן לאי לביקור במוסקבה שם נפגש עם מנהיגיה החדשים של ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב ואלכסיי קוסיגין.
בשובו דיווח צ'ו שלסובייטים אין כל כוונה לשנות את עמדתם בנוגע לסכסוך, מה שהביא את מאו להכריז כי בברית המועצות מתקיים "חרושצ'וביזם ללא חרושצ'וב".
לאחר 1965 היה הפיצול הסיני-סובייטי לעובדה מוגמרת.
ביצוע מהפכת התרבות של מאו רק החמיר את המצב בין סין לברית המועצות ולמעשה בין סין לרוב העולם.
היוצא מן הכלל היחיד היה הסכמתה של סין להעביר בתחומה נשק מברית המועצות לווייטנאם כדי לתמוך בצפון וייטנאם במלחמתה מול דרום המדינה וארצות הברית.
לאחר 1967 שקעה סין לתוהו ובוהו, בעוד מאו משתמש במהפכת התרבות כאמתלה להדחת כל יריביו ממשרותיהם ולעצב מחדש את מבנה המפלגה ומוסדות המדינה.
המחיר ששילמה סין בעבור צעדיו של מאו היה ניתוק קשריה עם כל המפלגות הקומוניסטיות למעט אלו של אינדונזיה ושל בעלת בריתה אלבניה.
אמנם ברחבי העולם קמו מפלגות מאואיסטיות, אך כוחן היה מזערי והן נעלמו מעל המפה הפוליטית במהרה.
בינואר 1967 כיתרו כוחות של המשמרות האדומים את השגרירות הסובייטית בבייג'ינג.
למרות שהקשרים הדיפלומטיים בין המדינות לא נותקו מעולם באופן רשמי, הם שקעו לתרדמת עמוקה.
הסינים גם בחרו להעלות מחדש את עניין הגבול המשותף עם ברית המועצות, סכסוך שמקורו בהסכמים שנחתמו במאה ה-19 בין שושלת צ'ינג החלשה לאימפריה הרוסית.
סין לא העלתה דרישות טריטוריאליות ספציפיות אך התעקשה שהסובייטים מודעים לכך שההסכמים הישנים נחתמו בצורה לא חוקית.
הסובייטים סירבו בתוקף להתייחס לנושא.
בשנים הבאות סין הייתה בעיצומה של מהפכת התרבות שכמעט וגלשה למלחמת אזרחים בחלקים מסוימים של המדינה, עד להתערבות הצבא בהוראתו של מאו.
צעדים מתקדמים וחמורים יותר במהפכה נמנעו רק משום שמאו הבין שסין נמצאת במצב פגיע מאוד של בידוד אסטרטגי מוחלט.
במהלך 1968 הסובייטים הגבירו משמעותית את הנוכחות הצבאית שלהם באזור הגבול עם סין.
בשנת 1961 היו לסובייטים 12 דיוויזיות מוקטנות וכ-200 כלי טיס בקרבת הגבול.
בשנת 1968 צמחו המספרים ל-25 דיוויזיות מלאות, 1,200 מטוסים וכ-120 טילים לטווח בינוני באותו האזור.
למרות שארבע שנים קודם לכן פוצצה סין את פצצת האטום הראשונה שלה, כוחה הצבאי לא השתווה כלל לזה של שכנתה.
החיכוכים באזור הגבול הלכו והתרבו עד לפריצת התנגשויות צבאיות ב-1969 שהחלו באזור נהר האוסורי ונמשכו במקומות שונים עד לאוגוסט של אותה שנה.
קולות רבים ברחבי העולם ניבאו שתפרוץ מלחמה, ובארצות הברית התפרסם ספר הנושא את השם "המלחמה הקרבה בין רוסיה לסין".
ב-1969 הביאו מקורות סובייטים מידע על ניסוי גרעיני נוסף של הסינים, אך לבסוף שני הצדדים נסוגו כשהסכסוך היה על סף תהום.
בספטמבר ערך קוסיגין ביקור חשאי בבייג'ינג ונפגש עם צ'ו אן לאי.
באוקטובר החלו השיחות על סוגיית הגבול, ונחתמה הסכמה, אך הצעדים הביאו לחידוש מינימלי בלבד של היחסים הדיפלומטיים בין המדינות.
ב-1970 הבין מאו כי סין לא תוכל להתעמת בו זמנית הן עם ברית המועצות והן עם ארצות הברית.
במהלך אותה שנה, חרף המשכה של המלחמה בווייטנאם והתעמולה האנטי-אמריקנית בסין, החליט מאו שברית המועצות מהווה איום חמור יותר והחל לחתור למיצוב היחסים עם ארצות הברית.
ביולי 1971 ערך הנרי קיסינג'ר ביקור חשאי בבייג'ינג והכין את הקרקע לביקורו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון בפברואר של השנה הבאה.
למרות שבתחילה הסובייטים זעמו על המפגש, מהר מאוד הם ארגנו פסגה משלהם עם הנשיא האמריקאי ובכך יצרו משולש פוליטי בין מוסקבה וושינגטון ובייג'ינג.
מהלך זה סיים את החלק המשמעותי ביותר בעימות בין רוסיה לסין.
היריבות הסינית-סובייטית התפשטה גם לאפריקה ולמזרח התיכון בהם כל אחת מהמעצמות תמכה וטיפחה מפלגות קומוניסטיות במדינות שונות.
כך תוגברו המלחמות בין אתיופיה וסומליה, מלחמות האזרחים באנגולה ובמוזמביק והיריבויות בין קבוצות שונות בקרב הפלסטינים.
שלא כמו הסובייטים, הסינים לא שלחו חיילים שילחמו במלחמות הללו, אך התערבותם בהן גרמה להן להתמשך.
ירידתו מהשלטון של לין ביאו ב-1971 סימנה את סוף התקופה הקיצונית של מהפכת התרבות, ומאז ועד מותו של מאו ב-1976, חזרה סין בהדרגה למצב של קומוניזם "נורמלי".
מצב זה הוביל לסיומו של העימות החמוש בין סין לברית המועצות, אך לא גרם להפשרה של היחסים הדיפלומטיים.
תמיכתה של סין בפלגים מהפכניים פחתה עוד יותר לאחר מותו של מאו, עם סילוקה ממוקד הכוח של כנופיית הארבעה והחלתן של הרפורמות הכלכליות של דנג שיאופינג, שהפך את מדיניותו של מאו והחל לפתח בסין שוק חופשי.
הרפורמות של דנג שיקפו למעשה את העובדה כי סין מאסה בעיסוק בפולמוס על "הקומוניזם הנכון" והפחיתו משמעותית את הגינויים של "הרוויזיוניזם הסובייטי".
לאחר מותו של מאו הסכסוך הישיר בין המדינות כמעט שהסתיים, אך היריבות נמשכה בסכסוכים בין בנות חסותן של המדינות.
העימות הגדול הראשון נערך בין המדינות שהרכיבו בזמנו את הפדרציה של הודו-סין.
סיומה של מלחמת וייטנאם ב-1975 הותיר באזור משטרים פרו-סובייטים בווייטנאם ובלאוס, ומשטר פרו-סיני בקמבודיה.
הווייטנאמים היו מוכנים בתחילה להתעלם ממדיניות הפנים הרצחנית של משטרו של פול פוט בקמבודיה, אך כאשר הובילה המדיניות הזו להשמדת אוכלוסיות וייטנאמיות שלמות במדינה, ולתגרות אלימות באזור הגבול המשותף לשתי המדינות, פלשה וייטנאם לקמבודיה והדיחה את פול פוט מהשלטון.
הסינים, שגינו בחריפות את הפלישה הווייטנאמית, שיגרו פלישת נקם לצפונה של וייטנאם, וגרמו בכך לפריצתה של מלחמת סין-וייטנאם.
הסובייטים מצדם גינו את סין, אך לא נקטו בפעולות צבאיות.
ב-1979, החלה הממשלה הסובייטית לתמוך ולחזק את המשטר הקומוניסטי באפגניסטן שעמד בפני קריסה .
הסינים, שראו את צעדם של הסובייטים כניסיון לכתרם, הקימו ברית עם ארצות הברית ופקיסטן, שתמכה בארגוני ההתנגדות האיסלאמיים ועזרה להם להדוף את המתקפה הסובייטית.
צעד זה היה מוצלח במיוחד מבחינתה של סין כיוון שנסיגתה של ברית המועצות פגעה מאוד במפלגה הקומוניסטית בברית המועצות בשנותיה האחרונות.
ב-1982, זמן קצר לפני מותו, נשא נשיא ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב נאום בעל אופי פייסני כלפי סין.
צעד זה סלל את הדרך לשליחת משלחת שרים סינים רשמית להלווייתו של ברז'נייב ולעריכת דיונים בנוגע לסיום הסכסוך.
כאשר עלה מיכאיל גורבצ'וב לשלטון בברית המועצות ב-1985, הוא עשה מאמצים כבירים להחזיר את היחסים בין המדינות לנורמטיביים.
כוחות הצבא האדום באזור הגבול עם סין צומצמו משמעותית והיחסים הכלכלים בין המדינות הוחזרו למתכונתם הרגילה.
נסיגתם של הסובייטים מאפגניסטן ביטלה למעשה את הסיבה העיקרית לסכסוך בין המדינות.
אולם, הסוגיה האידאולוגית של שנות השישים לא נפתרה והיחסים הדיפלומטיים הרשמיים לא חודשו.
היחסים הקרירים שהמשיכו לשרור בין המדינות הביאו את השלטון האמריקני בראשותו של רונלד רייגן לראות בסין כוח מאזן למעצמה הסובייטית, מה שהביא לתמיכה כספית וטכנולוגית של האמריקאים בצבא העם הסיני.
כדי לחזק את שיפור הקשרים בין ברית המועצות וסין, יזם גורבצ'וב ביקור בסין ב-1989. תוצאותיו הלא מכוונות של הביקור היו החשיפה התקשורתית העצומה לה זכו מחאות הסטודנטים בכיכר טיין-אן-מן והאלימות הצבאית שבה נקטה ממשלת סין כדי לדכאן.
כאשר ביצע גורבצ'וב את הרפורמות הפוליטיות במדינתו, אשר הביאו בסופו של דבר לקריסת שלטונה של המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות ב-1991, נקטו הסינים בעמדה אמביוולנטית כלפיו.
מאחר שהממשלה הסינית לא הכירה בברית המועצות כמדינה סוציאליסטית עמיתה, לא הייתה לה דעה רשמית בנוגע לרפורמות שהנהיג גורבצ'וב בסוציאליזם הסובייטי.
אך בחדרי חדרים נשמעו מנהיגיה של המפלגה הסינית מבקרים את גורבצ'וב ומכנים אותו "טיפש" על שביצע רפורמות פוליטיות בטרם ביצע רפורמות כלכליות, בעוד דנג שיאופינג העביר את הכלכלה הסינית רפורמה מרחיקת לכת ללא צורך בשינוי השיטה הפוליטית במדינה.
התמוטטותה של ברית המועצות הביאה למעשה את סופו של הפיצול הסיני-סובייטי.
במקום לחשוש מפלישה המונית של הסובייטים לשטחם, החלו הסינים לחשוש מכוחה העולה של ארצות הברית ומהתערבותה למען עצמאותה של טאיוואן.
כמו הסינים, גם ממשלת רוסיה המוחלשת החלה לדאוג מצעדיה העתידים לבוא של ארצות הברית כגון התפשטותה של ברית נאט"ו מזרחה והתערבות האמריקאים בפוליטיקה הפנימית של מדינות יוגוסלביה לשעבר.
האמריקאים מצדם לא חששו יותר מרוסיה כמעצמה אך החלו רואים בסין מדינה שעתידה להתפתח למעצמה שוות כוח לארצות הברית עצמה.
לאור עובדות חדשות אלו בזירה הפוליטית הבינלאומית, החלו רוסיה וסין להדק את יחסיהן כדי ליצור משקל נגד ראוי לארצות הברית.
ב-1993 חתמו שתי המדינות על חוזה המסדיר רשמית את גבולן המשותף ואשר שם קץ באופן רשמי לכל הסכסוכים ביניהן.
הפיצוץ הקַמבּריוֹני או המפץ הקמבריוני הוא מושג הלקוח מתחום הגאולוגיה והפלאונטולוגיה, המתאר שינוי דרמטי בקצב היווצרות המינים של אורגניזמים בילטרליים על פני כדור הארץ.
לפני כ-580 מיליון שנה, היו רוב היצורים החיים פשוטים, מורכבים מתאים בודדים ולעיתים מסודרים במושבות.
במהלך 70–80 מיליוני השנים הבאות הואץ מאוד קצב האבולוציה (במושגים של היכחדות והיווצרות של מינים חדשים), ומגוון החיים החל להידמות לזה הקיים כיום.
מדובר על קצב התפתחות מהיר מאוד, יחסית להתפתחות החיים על כדור הארץ אשר החלה לפני 3.5 מיליארד שנה בקירוב.
הפיצוץ הקמבריוני הוליד ויכוח מדעי נרחב.
ההופעה הנרחבת לכאורה של מאובנים ב"שכבות בראשית" צוינה עוד במאה ה-19, וצ'ארלס דרווין ראה בה את אחת ההתנגדויות העיקריות כנגד תאוריית האבולוציה על ידי ברירה טבעית.
חוסר הוודאות ארוך הטווח לגבי הופעת המינים בתקופת הקמבריון, לכאורה באופן מפתיע, מתרכז סביב שלוש נקודות: האם באמת היה פיזור המוני של אורגניזמים מורכבים על פני תקופה קצרה יחסית במהלך הקמבריון המוקדם, מה עלול היה לגרום שינוי כזה מהיר, ומה זה יכול לרמז על מקור האבולוציה של בעלי החיים.
הפרשנות במקרה זה קשה בשל ההיצע המוגבל של ראיות, המבוססות בעיקרן על תיעוד מאובנים וחתימות כימיות חלקיים בלבד שנותרו בסלעי הקמבריון.
עוד במחצית הראשונה של המאה ה-19 הבין הגאולוג ויליאם באקלנד כי שינוי דרמטי בתיעוד המאובנים התרחש סביב תחילת פרק הזמן שנקרא היום הקמבריון.
צ'ארלס דרווין החשיב את הופעתן הפתאומית של קבוצות בעלי חיים רבות עם אבות קדומים בודדים (אם בכלל) כהתנגדות הגדולה ביותר לתורת האבולוציה.
הוא אפילו הקדיש פרק נכבד, בספרו מוצא המינים, לפתרון בעיה זו.
הפלאונטולוג האמריקאי צ'ארלס וולקוט העלה השערה כי מרווח הזמן, אותו כינה בשם ה"ליפַּליאן" (Lipalian), לא מיוצג בתיעוד המאובנים או שמאובנים מתקופה זו לא נשמרו, וכי האבות הקדמונים של החיות הקמבריוניות התפתחו בתקופה זו.
לאחרונה התגלה כי ההיסטוריה של החיים על כדור הארץ התחילה לפחות לפני 3.45 מיליארד (3,450 מיליון) שנה: סלעים בגיל הזה שנמצאו באוסטרליה מכילים מאובנים של סטרומטוליטים שנוצרו על ידי מושבות של מיקרואורגניזמים.
מיקרו-מאובנים של תאים איקריוטיים מורכבים יותר, מהם בנויים כל בעלי החיים, הצמחים והפטריות, נמצאו בסלעים שתוארכו לתקופה לפני 1.4 מיליארד שנים, בסין ובמונטנה (ארצות הברית).
סלעים מלפני 543–565 מיליון שנה מכילים מאובנים של אורגניזמים גדולים כל כך שבוודאי היו רב-תאיים, אבל מאוד שונים מכל אורגניזם מודרני.
פרסטון קלאוד טען בשנת 1948 כי הייתה תקופה של "אבולוציה מתפרצת" בקמבריון הקדום, אבל עד שנות ה-70 של המאה ה-20 לא היה שום סימן לאופן התפתחותם של האורגניזמים המודרניים למראה במהלך הקמבריון.
הפיצוץ הקמבריוני החל לעורר הדים בעקבות עבודתו של הארי ויטינגטון ועמיתיו, אשר ניתחו מחדש מאובנים רבים במהלך שנות ה-70, והסיקו כי חלקם היו מורכבים אך שונים מכל בעל חיים שקיים היום.
האורגניזם הנפוץ ביותר, Marrella, היה בבירור פרוק רגליים, אבל לא שייך לאף קבוצת פרוקי רגליים ידועה.
אורגניזמים כגון ה-Opabinia בעלת 5 העיניים ו-Wiwaxia דמוי השבלול הקוצני, היו כל כך שונים מכל יצור ידוע, עד שצוותו של ויטינגטון הניח כי הם שייכים למערכה נפרדת, אשר מזכירה רק במעט את בעלי החיים המוכרים כיום.
סטיבן ג'יי גוּלד, בספרו מ-1989 "חיים מופלאים", העלה את הנושא למודעות הציבור והעלה שאלות לגבי מה מייצג הפיצוץ.
ויטינגטון וגולד, למרות השוני הרב בין התאוריות שלהם, הסכימו כי כל בעלי החיים המודרניים הופיעו לפתע.
תפיסה זו הושפעה מתיאורית שיווי המשקל המקוטע, אשר פותחה על ידי אֶלדרידג' וגולד בשנות ה-70 המוקדמות, אשר מציגה את האבולוציה כמרווחי זמן ארוכים של כמעט קיפאון אשר "מקוטע" על ידי תקופות קצרות של שינוי מהיר.
ניתוחים אחרים, חלקם מראשית שנות ה-70 וחלקם חדשים יותר, טוענים כי בעלי חיים מורכבים אשר דומים לסוגים המודרניים התפתחו הרבה לפני תחילת הקמבריון.
יש גם ויכוח סוער אם אכן היה "פיצוץ" אמיתי של צורות חיים מודרניות במהלך הקמבריון, ואם אכן היה – כיצד זה קרה, ומדוע דווקא אז.
הפיצוץ הקמבריוני משמש עד היום בריאתנים כדי לנסות להכחיש את האבולוציה.
אחת השיטות שבהן משתמשים בנושא זה לרעה הוא ביצוע קטיף דובדבנים על ידי ציטוטים חלקיים שהוצאו מההקשרם.
ריצ'רד דוקינס מתאר לדוגמה כיצד משפט שלו מהספר "השען העיוור" שאומר על מאובני בעלי החיים מתקופה זו כי "דומה הדבר כאילו הן פשוט הושתלו שם, בלי שום היסטוריה אבולוציונית." מצוטט בהרחבה על ידי אתרים בראיתניים בלי שהם מביאים את ההסבר שמתלווה לכך מיד בהמשך, כראיה לכאורה לזכותם.
הבנת האירועים שהתרחשו לפני כחצי מיליארד שנה היא קשה, מכיוון שהראיות מגיעות רק מחתימות ביולוגיות וכימיות בסלעים, ומעט מאוד ממאובנים.
תיארוך רדיומטרי של רוב הקמבריון, אשר מתקבל על ידי ניתוח מפורט של יסודות רדיואקטיביים בתוך סלעים, נעשה זמין לאחרונה בלבד, וגם לאזורים ספציפיים בלבד.
תיארוך יחסי (אירוע א' קרה לפני אירוע ב') הוא לעיתים קרובות מספיק לצורך לימוד תהליכי האבולוציה, אך גם השיטה הזו קשה לשימוש, בשל הבעיות הכרוכות בהתאמת סלעים בני אותו גיל על פני יבשות שונות.
על כן יש להתייחס בזהירות מסוימת לתאריכים ולתיאור רצף האירועים בקמבריון, עד שנתונים טובים יותר יהיו זמינים.
מאובני גוף של יצורים הם בדרך כלל ראיות אינפורמטיביות ביותר.
התאבנות הוא אירוע נדיר, ורוב המאובנים נהרסים על ידי סחיפה או שינוי צורה לפני שניתן לצפות בהם.
לפיכך תיעוד המאובנים הוא חלקי, ונהיה חלקי עוד יותר ככל שהולכים אחורה בזמן.
למרות זאת, לעיתים קרובות הם מספיקים כדי לצייר באופן רחב את מהלך ההיסטוריה של החיים.
יש גם חוסר אחידות בתיעוד המאובנים: סביבות מסוימות מאפשרות שימור סוגי אורגניזמים שונים או חלקי אורגניזמים באופן מוצלח יותר או פחות.
יתר על כן, רק חלקים של אורגניזמים אשר כבר עברו מינרליזציה נשמרים בדרך כלל, כגון קונכיות של רכיכות.
מכיוון שרוב מיני בעלי חיים הם בעלי גוף רך, הם נרקבים לפני שהם מספיקים להתאבן.
כתוצאה מכך, אף על פי שיש מעל ל-30 מערכות של בעלי חיים, שני שלישים מהם לא נמצאו מעולם כמאובנים.
כך לדוגמה תולעים שטוחות הן סוג נפוץ של תולעים אולם עד היום לא נמצא מאובן חד משמעי שלהן.
מאובנים מתקופת הקמבריון כוללים מספר גבוה במיוחד של שכבות אשר שימרו את הרקמות הרכות.
מאובנים מסוג זה מאפשרים לפלאונטולוגים לבחון את האנטומיה הפנימית של בעלי החיים, אשר מיוצגים במשקעים אחרים על ידי קונכיות ועצמות בלבד – אם בכלל.
הממצאים המשמעותיים ביותר מתחילת הקמבריון מגיעים מאתר המאובנים בצ'נגג'יאנג וממקומות נוספים במחוז יונאן בסין ומגרינלנד.
ממצאי הקמבריון התיכון מגיעים בעיקר מפצלי ברג'ס שבקולומביה הבריטית, קנדה, וממצאי הקמבריון המאוחר מגיעים בעיקר משוודיה.
על אף שימור הרקמות הרכות במאובנים מתקופת הקמבריון, הם רחוקים מלהיות שלמים.
מאחר שמאובנים כאלו מוגבלים לטווח צר של סביבות (בהן אורגניזמים בעלי רקמות רכות נשמרים במהירות, למשל על ידי מפולות בוץ), רוב בעלי החיים כנראה לא מיוצגים על ידי מאובנים.
יתרה מזאת, התנאים יוצאי דופן שיוצרים מאובנים מסוג זה כנראה אינם מייצגים מצב של חיים נורמליים.