tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"רשימת קניות" הוא שיר של הצמד נס וסטילה והזמרת אודיה, שיצא לאור ב-25 במרץ 2025. השיר משלב סגנונות היפ-הופ, טראפ ופופ, ומציג ניגוד בין הרצון בפשטות לבין הציפיות הגבוהות מבן הזוג.
השיר נכתב והולחן על ידי דור סורוקר, נסיה לוי, אודיה אזולאי, אוראל שמאילוב, מתן חובי ובן טרייבר.
ההפקה המוזיקלית והעיבוד בוצעו על ידי סטילה.
הקליפ לשיר בוים על ידי עומר אלוני, שעבד קודם לכן עם הצמד על שירים כמו "תיק קטן" ו"חרבו דרבו".
הקליפ כולל פרטים קטנים, משחקי מילים ועקיצות, כגון מותגים פיקטיביים כמו "צ'אחלות פופס" ו"ביצים שלי", וכן שערי מגזינים מפוברקים המתייחסים לביקורות על האמנים.
השיר עורר תגובות רבות ברשתות החברתיות, כולל פארודיות וחיקויים וזכה למיליוני צפיות ברשתות החברתיות.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי ציין כי השיר נשמע יותר כפעלול מוזיקלי המתרחק מהמציאות המקומית, ומחליף אמירה ומסר בבידור משועשע על פערים חברתיים.
13 פרנב מוקהרג'י(1935–2020) 2012 25 ביולי 2012 25 ביולי 2017 מוחמד חמיד אנסרי פרנב מוקהרג'י מילא תפקידים שונים במשרדי הממשלה של הודו, כגון שר האוצר, שר החוץ, שר ההגנה וסגן יו"ר ועדת התכנון .
במשפטים, רשלנות היא התנהגות שבמהלכה אדם גרם נזק מבלי שהיה מודע לטיב מעשיו, לנסיבות, או לתוצאות המזיקות של התנהגותו, כאשר האדם הסביר היה יכול להיות מודע לפרטים אלו בנסיבות דומות.
שלא כבדיני הנזיקין, במשפט הפלילי אין די ברשלנות כדי להטיל אחריות פלילית, אלא אם יש הוראה מפורשת בחוק המתייחסת לעבירה הנדונה.
משמעות הרשלנות היא שהאדם לא היה מודע בפועל לאחד מרכיבי היסוד העובדתי, ובכל זאת מטילים עליו אחריות, משום שאדם מהיישוב יכול היה להיות מודע לאותו רכיב (מודעות בכוח).
עם זאת, במקרה שאפשרות גרימת התוצאה (צפיוּת) היא בגדר סיכון סביר, לא תוטל אחריות פלילית.
הקריטריונים הנמדדים הם אובייקטיביים, ומתעלמים ממחשבותיו וכוונותיו הספציפיות של הנאשם.
מאחר שהרשלנות היא יסוד נפשי חריג, נאשם ברשלנות עומד בדרגה מוסרית נוחה יותר מאשר נאשם שפעל מתוך מחשבה פלילית, והוא מהווה סיכון פחוּת.
לפיכך משפט פלילי בגין עבירה שבוצעה ברשלנות, הוא יוצא דופן ונערך רק בשל עבירות שאינן מסוג פשע (עד שלוש שנות מאסר).
המבחן לקביעת התנהגות רשלנית הוא מבחן "האדם הסביר", כלומר האם אדם מן היישוב יכול היה להביא בחשבון את קיומו של אותו רכיב של היסוד העובדתי.
באחד המקרים בית המשפט העליון אף עשה שימוש במחקרים מסקנדינביה לצורך קביעה שהתנהגות מסוימת לא הייתה ננקטת על ידי אדם מן היישוב, ושהנאשם, שהתנהג תוך אי-נקיטת הזהירות המתבקשת בהתאם למחקרים.
המושג "רשלנות פושעת" אינו מונח משפטי, אלא מונח לשוני המצביע על התנהגות רשלנית במידה מוגברת, או בנסיבות מחמירות.
הרשלנות היא מעין "סל" שלתוכו מכניסים תיאורים שונים של אירועים שמהווים התנהגות רשלנית מסוגים שונים.
כלומר אין עבירות פליליות שהן עבירות רשלנות כשלעצמן, אלא יש עבירות שאפשר לבצע אותן ברשלנות, לדוגמה: המתה, גרימת חבלה, וכדומה.
כאמור, על פי סעיף 21(ב) ו-90ב לחוק העונשין, עבירות שהיסוד הנפשי שלהן הוא מסוג רשלנות, עונש המקסימום עבורן הוא 3 שנות מאסר.
קיימים מספר חוקים המגדירים את עבירות ההמתה ברשלנות וקובעים מדרגי ענישה בהתאם לחומרת המעשה.
סעיף סעיף 304 לחוק העונשין קובע כי גרימת מוות ברשלנות עונשה עד שלוש שנות מאסר.
סעיף זה נשאר במתקונותו גם לאחר תיקון 137 לחוק העונשין.
בשנת 2019 חוקק התיקון 137 לחוק העונשין שקבע מדרגי עבירה חדשים לעבירות ההמתה, בתיקון זה נוספה (בין היתר) עבירת 'המתה בקלות דעת' היוצרת מדרג חומרה מיוחד לעברות ההמתה שנעשו שלא בכוונה תחילה ועונשה נקבע ל־12 שנות מאסר.
רוב עבירות התנועה ובפרט עבירות שגרמו לתאונות דרכים, מתבצעות בגלל רשלנותו של הנהג או של אחד המעורבים בתאונה שנמצא אשם בה, לדעת בוחני המשטרה.
לדוגמה: תאונת דרכים שהתרחשה בצומת נגרמה בגלל "אי מתן זכות קדימה" - המשטרה קבעה שנהג רכב א' לא נתן זכות קדימה לנהג רכב ב', למקום שהוצב תמרור שחייב אותו לתת זכות קדימה.
המשטרה מאשימה את נהג א', בבית המשפט לתעבורה, בעבירות התנועה הבאות:
אי ציות לתמרור מתן זכות קדימה
גרימת חבלה או נזק לאחר
הנהג מואשם בכך שנהג בצורה רשלנית, ביצע את עבירות התנועה הללו וגרם לתאונת-הדרכים.
התביעה המשטרתית תצטרך להוכיח שהנהג היה רשלן או פזיז.
הנפגע, נהג רכב ב', יוכל לתבוע בבית משפט אזרחי את נהג א', בהתאם לדיני הנזיקין (דינים העוסקים בגרימת נזק שבין אדם לחברו), על-כך שנהג ברכבו ברשלנות, פגע בו וגרם לו נזקים.
רשימת שינדלר הוא סרט קולנוע משנת 1993 של הבמאי האמריקאי סטיבן ספילברג, המבוסס על הספר רשימת שינדלר של תומאס קנילי, המספר את סיפורו האמיתי של התעשיין הגרמני אוסקר שינדלר, שעסק בתקופת השואה בהצלת חייהם של יהודים רבים ממכונת ההשמדה הנאצית.
שינדלר, שהיה בעליהם של מפעלי תעשייה, שיחד קציני צבא גרמנים על-מנת שיתאפשר לו להעסיק יהודים, על אף סיכון חייו שלו.
הוא העסיק במפעלו כ-1,200 יהודים.
בשנת 1962 הוגשה בקשה ליד ושם שיכיר בשינדלר כחסיד אומות העולם, אך ההכרה הגיעה רק בשנת 1993.
הסרט זכה לשבחי ביקורת נרחבים על הטון, המשחק, האווירה, הצילום והבימוי של ספילברג.
הוא גרף גם הצלחה קופתית, והרוויח 322.2 מיליון דולר ברחבי העולם בתקציב של 22 מיליון דולר.
הסרט רשימת שינדלר היה מועמד לשנים עשר פרסי אוסקר בטקס פרסי האוסקר ה-66 וזכה בשבעה, ביניהם פרס הסרט הטוב ביותר, פרס הבמאי הטוב ביותר (סטיבן ספילברג) ופרס התסריט המעובד הטוב ביותר (סטיבן זאיליאן).
הסרט זכה בפרסים רבים נוספים, כולל שבעה פרסי BAFTA, ושלושה פרסי גלובוס הזהב.
בשנת 2007, מכון הסרטים האמריקאי דירג את "רשימת שינדלר" במקום השמיני ברשימת "100 הסרטים האמריקאים הגדולים ביותר".
הסרט נחשב ל"משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית" על ידי ספריית הקונגרס בשנת 2004, ונבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
הסרט מתחיל בסצנה של משפחה יהודית עורכת קידוש של שבת.
הצבא הגרמני מביס את הצבא הפולני במהלך הפותח את מלחמת העולם השנייה באירופה.
היהודים החיים בפולין הכבושה מצווים לעבור למרכזי הערים.
עלילת הסרט מתחילה בהתקהלות של יהודים מכל המדינה, דתיים וחילוניים, עשירים ועניים, המגיעים לתחנת הרכבת בקרקוב, ועומדים בטורים לפני פקידי ממשל עם מכונות כתיבה ורשימות.
באותה העת, מגיע אזרח גרמני לקרקוב, אוסקר שינדלר (ליאם ניסן).
שינדלר, לפני כן איש עסקים כושל בגרמניה, הגיע לפולין במטרה לנצל את המלחמה ואת הכיבוש כדי לשפר את מצבו הכלכלי (בדומה לאזרחים גרמנים רבים אחרים באותה התקופה).
שינדלר במהרה מתחבר עם שלטונות הכיבוש, כחבר במפלגה הנאצית ובהרעפת מתנות ושוחד על מפקדי הצבא והאס אס שכעת מנהלים את דרום פולין.
כאשר הוא זוכה בקרבה ובהוקרה של פקידי הממשל הנאצי, רצה שינדלר להשתלט על מפעל ליצור כלי בישול, כלי בית ותעשיית ציפוי אמייל אשר היה בבעלות יהודים.
לשינדלר לא היה הכסף הדרוש לקניית המפעל, ובנוסף כישוריו המנהליים כפי שהתבטאו בעברו העסקי הכושל לא התאימו לניהול המפעל.
במטרה להשתלט בכל זאת על המפעל יצר שינדלר קשר עם יהודי בשם יצחק שטרן (בן קינגסלי), בעל תפקיד ביודנראט המקומי ובעל קשרים עם הקהילה היהודית העסקית שירדה למחתרת.
שינדלר מציע לאנשי העסקים היהודיים עסקה שנוכח מצבם הנואש אינם יכולים לסרב לה.
על פי תנאי העסקה היהודים יממנו עבור שינדלר את רכישת המפעל, ובתמורה יקבלו חלק קטן מהסירים והמחבתות שייוצרו בו.
העסקה נרקמה מתוך ניצול מצוקת היהודים על ידי שינדלר, בהכירו את קשיי הקיום היומיומי בגטו ואת העובדה שבגטו יכלו היהודים לסחור בחליפין בכלי המטבח ובכך להשיג מזון.
כמו כן, ניצל שינדלר את העובדה כי על פי החוק הנאצי שהונהג בפולין הכבושה אסור היה ליהודי לעסוק במסחר או להיות בעל רכוש.
לאחר ששינדלר משתלט על המפעל, הוא משמר את יחסיו הקרובים עם פקידי הממשל בעזרת טובות הנאה שהוא מחלק להם מרווחיו מתוך רצון לשיתוף פעולה עמם.
בפועל, המפעל מנוהל ללא הפרעה מצד המפקדים הנאציים על ידי יצחק שטרן ופועליו הם יהודים ששכרם הנמוך משולם על פי החוק לממשל הנאצי (ולא לפועלים עצמם).
נוכח נסיבות הפעילות המיוחדות של המפעל (העסקת עובדי כפייה יהודים) ונוכח יעילות ניהולו של שטרן, המפעל הופך לרווחי מאוד ובעליו החדש, שינדלר, הופך לעשיר ומקדיש את זמנו לחיי מותרות והוללות.
בחלוף הזמן, עם החמרת תנאי החיים של היהודים, משתמש שטרן במעמדו כדי לעזור לאחיו היהודים, שכעת קובצו בגטו קרקוב.
עובדים במפעל של שינדלר מורשים לצאת מחוץ לגטו, ומוכרזים כ"עובדים חיוניים", ובכך זכו לחסינות מגירוש מהגטו אל מחנות ההשמדה בפשיטות ליליות של הגסטאפו.
שטרן משתמש בכישוריו ובכושר הניהול והארגון שלו כדי לסייע ליהודים רבים ככל האפשר לקבל את המעמד של "עובדים חיוניים" על ידי הנאצים, ובהם ילדים (ילדי העובדים במפעל), זקנים (הורי העובדים) ואפילו הנכים שהיו בדרך כלל הראשונים להישלח למחנות ההשמדה.
שינדלר, שמודע למתרחש, אינו שבע רצון, אולם אינו נוקט פעולה כדי להפסיק את המתרחש ובכך למעשה מאפשר את הצלתם של יהודים רבים.
בחלוף הזמן, ומשנעשים תנאי הקיום של היהודים לבלתי אנושיים, הופך המפעל לאזור מוגן ובטוח לעובדיו מפני גירוש להשמדה ופרעות שרירותיות.
על אף ששינדלר הבחין בקליטת עובדים יהודים לצורך הזה בלבד, העלים עין באי נחת ובכך למעשה תרם להצלת יהודים.
הקצין הנאצי אמון גת (גות) המגולם על-ידי השחקן רייף פינס מגיע לקרקוב כדי לפקח על בנייתו של מחנה פלאשוב.
ברגע שהמחנה הושלם, החל חיסול גטו קרקוב.
מאות חיילים פשטו על הגטו באופן שרירותי וירו במי אינו משתף פעולה, כולל קשישים או נכים.
שינדלר צופה בטבח מגבעה נישאה והוא מושפע עמוקות.
הוא בכל זאת מקפיד להתיידד עם גת וליהנות מתמיכת הס"ס.
הסרט מראה את מערכת היחסים האמביוולנטית בין שינדלר לגת.
באמצעות שוחד, גת מאפשר לשינדלר לבנות תת-מחנה לעובדיו ליד פלאשוב, כך שהוא יכול לשמור על המפעל שלו פועל בצורה חלקה ולהגן עליהם.
גת מענה ורוצח אסירים בפלאשוב על בסיס יומיומי, ואף נוהג לירות עליהם ממרפסת ביתו.
בשינדלר החלו להתעורר רגשות חמלה והוא למד להוקיר את עובדיו היהודים והחל לעזור באופן אקטיבי להצלתם.
ככל שחלף הזמן, העז שינדלר ליזום קליטת יהודים למפעלו, גם אם לא היה בהם צורך עסקי.
באחת הסצנות אף נראה שינדלר מתיז מים על היהודים הנאנקים ברכבות הבקר.
בסוף המלחמה נדרש שינדלר להעתיק את מפעלו מערבה נוכח החזית הרוסית המתקרבת ושליחת היהודים בפלאשוב לאושוויץ.
הרשויות הנאציות סגרו את תת-המחנה, והיהודים נאלצו לעבור למחנה פלאשוב.
על מנת להציל את עובדיו, שיחד שינדלר את גת באמצעות רשימה של העובדים הנחוצים שלא יישלחו להשמדה, עליה שוקדים שינדלר ויצחק שטרן.
רשימה זו הייתה בפועל לרשימת הצלה.
משנכבש המפעל על ידי בעלות הברית, שוחררו העובדים לחופשי וחייהם ניצלו.
הסרט, שצולם כולו בשחור לבן (מלבד סצנת עריכת הקידוש בפתיחת הסרט ובנוסף הילדה הלבושה במעיל האדום המהווה תפנית משמעותית בסרט, כשבעקבותיה מחליט שינדלר לסייע ליהודים) מסתיים בסצנה אחרונה בצבע: ניצולי שינדלר האמיתיים מניחים אבן על קברו בירושלים כשהם מלווים בשחקני הסרט.
בין השאר משחקים בסרט השחקנים הישראלים רמי הויברגר, שמוליק לוי, מארק איווניר, יהונתן סגל ועזרא דגן בתפקיד הרב של הגטו, שניצל בנס מאקדחו של קצין האס אס אמון גת (גות).
שם השחקן/ית שם הדמותליאם ניסןאוסקר שינדלרבן קינגסלייצחק שטרןרייף פיינסאמון גת (גות)קרוליין גודולאמילי שינדלריהונתן סגלפולדק פפרברגאמבת' דייווידץהלן הירשמארק איוונירמרסל גולדברגמירי פביאןחיה דרזנרעדי ניצןמילה פפרברגאנה מוחהדנקה דרזנראורי אברהמיחיים נובאקרמי הויברגריוסף באועזרא דגןרבי מנשה לברטובאלודונה גרוצ'לגברת נוסבאוםאלינה לואנסוןדיאנה רייטרמאצ'יי אורלושפקיד גרמנימייקל שניידריהודה דרזנר
פולדק פפרברג, אחד מניצולי רשימת שינדלר, הציב למשימת חייו לספר את סיפור המושיע שלו.
פפרברג ניסה להפיק סרט ביוגרפי של אוסקר שינדלר עם מטרו-גולדווין-מאייר (MGM) ב-1963, כשהאוורד קוך כתב את התסריט, אבל העסקה בוטלה.
בשנת 1982, פרסם תומאס קנילי את הרומן ההיסטורי שלו "רשימת שינדלר", שאותו כתב לאחר פגישה מקרית עם פפרברג בלוס אנג'לס בשנת 1980. נשיא MCA, סיד שיינברג, שלח לבמאי סטיבן ספילברג סקירה של "הניו יורק טיימס" על הספר.
ספילברג, שנדהם מהסיפור של שינדלר, שאל בבדיחות הדעת אם זה נכון.
"נמשכתי אליו בגלל האופי הפרדוקסלי של הדמות", סיפר מאוחר יותר, "מה יניע אדם כזה לקחת פתאום את כל מה שהרוויח ולשים הכל בשירות של הצלת החיים האלה?" ספילברג הביע עניין מספיק כדי ש-Universal Pictures תקנה את הזכויות על הרומן.
בפגישתם הראשונה באביב 1983, הוא אמר לפפרברג שיתחיל לצלם בעוד עשר שנים.
בקרדיטים הסופיים של הסרט, פפרברג זוכה כיועץ תחת השם ליאופולד פייג'.
ספילברג ניסה להעביר את הפרויקט לבמאי רומן פולנסקי, אך הוא סירב להצעתו של ספילברג.
אמו של פולנסקי נספתה באושוויץ, והוא התגורר וניצל בגטו קרקוב.
בסופו של דבר ביים פולנסקי את דרמת השואה שלו "הפסנתרן" (2002).
ספילברג הציע את הסרט גם לסידני פולק ולמרטין סקורסזה, שצורף לבימוי רשימת שינדלר ב-1988. עם זאת, ספילברג לא היה בטוח אם יאפשר לסקורסזה לביים את הסרט, מכיוון ש"נתתי הזדמנות לעשות משהו למען המשפחה והילדים שלי, על השואה".
ספילברג הציע לו את ההזדמנות לביים במקום זאת את הרימייק מ-1991 של פסגת הפחד.
סקורסזה יודה מאוחר יותר בראיון שלמרות שהאמין שהגרסה שלו לסרט הייתה טובה, הוא לא התחרט על שהעביר אותה לספילברג בהצהרה ש"זה לא היה הלהיט שהוא הפך להיות".
בילי ויילדר הביע עניין בבימוי הסרט כ"אנדרטת זיכרון" למשפחתו, שרובם נרצחו בשואה.
בריאן דה פלמה גם סירב להצעה לביים.
ספילברג החליט לבסוף לקחת על עצמו את הפרויקט כשהבחין שמכחישי השואה זוכים לשיקול רציני בתקשורת.
עם עליית הנאו-נאציזם לאחר נפילת חומת ברלין, הוא חשש שאנשים מקבלים יותר מדי חוסר סובלנות, כפי שהיו בשנות ה-30. סיד שיינברג התנה את הסכמתו בהפקת הסרט בתנאי שספילברג יביים תחילה את פארק היורה.
ספילברג אמר מאוחר יותר, "הוא ידע שברגע שאביים את "שינדלר" לא אוכל לעשות פארק היורה".
להפקה הוקצה תקציב קטן של 22 מיליון דולר, שכן סרטי השואה אינם רווחיים בדרך כלל.
ספילברג ויתר על משכורתו עבור הסרט, כינה אותו "כספי דם", והאמין שהוא ייכשל.
ב-1983, קנילי נשכר לעבד את ספרו, והוא הגיש תסריט בן 220 עמודים.
העיבוד שלו התמקד במערכות היחסים הרבות של שינדלר, וקינילי הודה שהוא לא דחס את הסיפור מספיק.
ספילברג שכר את קורט לואדטקה, שעיבד את התסריט של זיכרונות מאפריקה, לכתוב את הטיוטה הבאה.
לואדטקה ויתר כמעט ארבע שנים מאוחר יותר, כיוון שמצא את החלטתו השנייה של שינדלר נתפסת כלא אמינה מדי.
בתקופתו כבמאי, סקורסזה שכר את סטיבן זאיליאן לכתוב תסריט.
כשהחזירו לו את הפרויקט, ספילברג מצא שהטיוטה בת 115 עמודים של זאיליאן קצרה מדי, וביקש ממנו להאריך אותה ל-195 עמודים.
ספילברג רצה להתמקד יותר ביהודים בסיפור, והוא רצה שהמעבר של שינדלר יהיה הדרגתי ומעורפל במקום פריצת דרך פתאומית או התגלות.
הוא גם האריך את רצף הסצנות של חיסול הגטו, מכיוון שהוא "הרגיש מאוד שהרצף חייב להיות כמעט בלתי ניתן לצפייה".
ליאם ניסן מגלם את אוסקר שינדלר (משמאל) ברשימת שינדלר.
ליאם ניסן נבחן בתפקיד שינדלר בשלב מוקדם של פיתוח הסרט.
הוא לוהק בדצמבר 1992 לאחר שספילברג ראה אותו מופיע במחזמר "אנה כריסטי" בברודוויי.
וורן ביטי השתתף בהקראת התסריט, אך ספילברג היה מודאג מכך שהוא לא יכול להסוות את המבטא שלו.
קווין קוסטנר ומל גיבסון הביעו עניין בגילום שינדלר, אך ספילברג העדיף ללהק את ניסן האלמוני יחסית כדי שמידת הפרסום של השחקן לא תשפיע על הדמות.
ניסן הרגיש ששינדלר נהנה להערים על הנאצים, שראו בו נאיבי משהו, "הם לא ממש לוקחים אותו ברצינות, והוא השתמש בזה במלוא העוצמה".
כדי לעזור לו להתכונן לתפקיד, ספילברג הראה לניסן קטעי סרטים של מנכ"ל טיים וורנר, סטיב רוס, שהייתה לו כריזמה שספילברג השווה לזו של שינדלר.
הוא גם איתר קלטת ובה נשמע שינדלר מדבר, אותה למד ניסן כדי ללמוד לחקות את קולו של שינדלר.
רייף פיינס לוהק לתפקיד אמון גת לאחר שספילברג צפה בתפקידיו בסרטים "A Dangerous Man: Lawrence After Arabia" ואנקת גבהים של אמילי ברונטה.
ספילברג אמר על האודישן של פיינס כי "ראיתי רוע מיני.
הכל עניין של עדינות: היו רגעים של חסד שהיו נעים על עיניו ואז מתקררים מיד".
פיינס העלה 13 ק"ג (28 פאונד) כדי לשחק את התפקיד.
הוא צפה בסרטי חדשות היסטוריים ושוחח עם ניצולי השואה שהכירו את גת.
בדמותו, פיינס אמר "התקרבתי לכאב שלו.
בתוכו יש בן אדם שבור ואומלל.
אני מרגיש מפוצל לגביו, מצטער עליו.
הוא כמו איזו בובה מלוכלכת ומוכה שנתנו לי ושבאתי להרגיש.
הרופאים סמואל ג'יי ליסטדט ופול לינקובסקי מאוניברסיטת בריסל מתארים את דמותו של גת בסרט כפסיכופת קלאסי, "פיינס כל כך דומה לגת בתלבושת, שכאשר מילה פפרברג פגשה אותו, היא רעדה מפחד".
דמותו של יצחק שטרן (בגילומו של בן קינגסלי) היא שילוב של רואה החשבון שטרן, מנהל המפעל אברהם בנקייר, ומזכירו האישי של גת, מייטק פמפר.
הדמות משמשת כאלטר אגו ומצפונו של שינדלר.
דסטין הופמן הוצע לתפקיד אך הוא סירב לו.
בסך הכל, יש 126 שחקנים מדברים בסרט.
במהלך הצילומים נשכרו אלפי ניצבים.
ספילברג ליהק שחקנים ישראלים ופולנים שנבחרו במיוחד בשל חזותם המזרח אירופאית.
רבים מהשחקנים הגרמנים נרתעו מללבוש את מדי ה-SS, אך חלקם הודו מאוחר יותר לספילברג על החוויה הקתרטית של הופעתם בסרט.
באמצע הצילומים הגה ספילברג את האפילוג, שבו 128 ניצולים חולקים כבוד בקברו של שינדלר בירושלים.
המפיקים נאבקו למצוא את יהודי שינדלר והטיסו אותם כדי לצלם את הסצנה.
הצילום הראשי החל ב-1 במרץ 1993 בקרקוב, פולין, עם לוח זמנים מתוכנן של 75 ימים.
הצוות צילם במקומות האמיתיים או בסמוך להם, אם כי היה צורך לשחזר את מחנה פלשוב במחצבה נטושה סמוכה, שכן דירות מודרניות גבוהות נראו מהאתר של המחנה המקורי.
צילומי פנים של מפעל כלי האמייל בקרקוב צולמו במתקן דומה באולקוש, בעוד שצילומי חוץ והסצנות על מדרגות המפעל צולמו במפעל בפועל.
ההפקה קיבלה אישור מהרשויות הפולניות לצלם בשטח המוזיאון הממלכתי של אושוויץ-בירקנאו, אך הקונגרס היהודי העולמי העלה התנגדויות לצילומים בתוך מחנה המוות.
כדי להימנע מצילומים בתוך המחנה בפועל, צוות הצילום בנה העתק של חלק מהמחנה ממש מחוץ לכניסה לבירקנאו.
אישה שנתקלה בפיינס במדיו הנאצים אמרה לו: "הגרמנים היו אנשים מקסימים.
הם לא הרגו אף אחד שלא היה ראוי לכך".
סמלים אנטישמיים היו משורבטים על שלטי חוצות ליד אתרי הצילום, בעוד קינגסלי כמעט נכנס לקטטה עם איש עסקים מבוגר דובר גרמנית שהעליב את השחקן הישראלי מייקל שניידר.
למרות זאת, ספילברג אמר כי בפסח, "הופיעו כל השחקנים הגרמנים.
הם חבשו כיפות ופתחו הגדות, והשחקנים הישראלים עברו ממש לידם והתחילו להסביר להם את זה, ומשפחת השחקנים הזו השאירה את העדפות הגזע והתרבות השונה מאחור".
קיבלתי מכה בפנים בחיי האישיים.
הסיפורים שסיפרו לי סבי וסבתי על השואה, והחיים היהודיים חזרו ללבי.
(ספילברג על מצבו הרגשי במהלך הצילומים).הצילומים ברשימת שינדלר היו מרגשים מאוד עבור ספילברג, שכן הנושא אילץ אותו להתעמת עם אלמנטים מילדותו, כמו האנטישמיות שעמדה בפניו.
הוא הופתע מכך שלא בכה בביקור באושוויץ; במקום זאת, הוא מצא את עצמו מתמלא בזעם.
הוא היה אחד מאנשי צוות רבים שלא יכלו להכריח את עצמם לצפות במהלך הצילומים של הסצנה שבה יהודים מזדקנים נאלצים לרוץ עירומים בזמן שנבחרו על ידי הרופאים הנאצים לצאת לאושוויץ.
ספילברג העיר שהוא מרגיש יותר כמו כתב מאשר יוצר סרטים - הוא היה מקים סצנות ואז צופה באירועים מתפתחים, כמעט כאילו הוא צופה בהם במקום ליצור סרט.
כמה שחקניות נשברו בעת צילומי סצנת המקלחת, כולל אחת שנולדה במחנה ריכוז.
ספילברג, אשתו קייט קאפשו וחמשת ילדיהם שכרו בית בפרברי קרקוב למשך הצילומים.
מאוחר יותר ספילברג הודה לאשתו "על שהצילה אותי תשעים ושניים ימים ברציפות...
כשהדברים פשוט נעשו בלתי נסבלים מדי".
רובין וויליאמס התקשר לספילברג כדי לעודד אותו, לאור חוסר ההומור העמוק על הסט.
ספילברג בילה מספר שעות בכל ערב בעריכת פארק היורה, שהיה אמור לצאת להקרנת בכורה ביוני 1993.
ספילברג השתמש מדי פעם בדיאלוג בשפה הגרמנית והפולנית כדי ליצור תחושה של ריאליזם.
בתחילה הוא שקל ליצור את הסרט כולו בשפות הללו, אבל החליט ש"יש יותר מדי בטיחות בקריאה [[[כתוביות]]].
זה היה תירוץ [לקהל] להסיר את העיניים מהמסך ולצפות במשהו אחר".
בהשפעת הסרט התיעודי "שואה" משנת 1985, החליט ספילברג לא לתכנן את הסרט עם סטוריבורד, ולצלם אותו כמו סרט תיעודי.
40 אחוז מהסרט צולם במצלמות ידניות, והתקציב הצנוע תרם לכך שהסרט צולם במהירות במשך שבעים ושניים ימים.
ספילברג הרגיש שזה נותן לסרט "ספונטניות, יתרון, וזה גם משרת את הנושא".
הוא צילם ללא שימוש בסטדיקאם, צילומים מזווית עילית או עדשות זום, "כל מה שעבורי עשוי להיחשב כרשת ביטחון".
זה הבשיל את ספילברג, שהרגיש שבעבר הוא תמיד עשה כבוד לבמאים כמו ססיל בי דה-מיל או דייוויד לין.
ספילברג החליט להשתמש בצבעים שחור ולבן כדי להתאים את התחושה של צילומים דוקומנטריים של התקופה.
הצלם יאנוש קמינסקי השווה את ההשפעה לאקספרסיוניזם הגרמני ולניאוריאליזם האיטלקי.
קמינסקי אמר שהוא רוצה ליצור רושם של נצחיות לסרט, כדי שלקהל "לא תהיה תחושה מתי הוא נוצר".
יו"ר יוניברסל, טום פולוק, ביקש ממנו לצלם את הסרט על נגטיב צבעוני, כדי לאפשר למכור עותקי VHS צבעוניים של הסרט מאוחר יותר, אך ספילברג לא רצה בטעות "לייפות אירועים".
עם זאת, הסצנות עם הילדה במעיל האדום צולמו בצבע, ולאחר מכן עברו עיבוד רוטוסקופ כדי להסיר את כל הצבע מלבד המעיל.
בסרט בלטה דמותה של ילדה קטנה במעיל אדום בעת פינוי הגטו, סצנה המפורטת באריכות בספר.
המעיל האדום היה הצבע היחיד שנעשה בו שימוש בסרט, שצולם בשחור-לבן (מלבד סצנת הפתיחה וסצנת הסיום).
מאוחר יותר, גופת הילדה מזוהה בדרכה למשרפות במעיל האדום שעדיין נותר עליה.
מבקרי הקולנוע ציינו את "הילדה באדום" כסמל התמימות והתקווה, כסמל לדם האדום של העם היהודי וכמייצגת את הילדים היהודיים שנספו בשואה.
אחד ההסברים לשימוש הילדה בסרט הוא להראות את שינוי יחסו של שינדלר ליהודים, כשהבחין במעיל האדום על עגלת הגופות.
קשה לטעות בהבעת פניו של שינדלר בסרט לנוכח מראה זה.
סטיבן ספילברג עצמו הסביר: "אמריקה ורוסיה ואנגליה - כולם ידעו על השואה כשזו קרתה, ובכל זאת לא עשינו דבר בקשר לזה.
לא הקצנו את כל כוחותינו כדי לעצור את המצעד הבלתי פוסק לעבר המוות.
זה היה כתם דם גדול, צבע אדום ענק על הרדאר של כולם, אבל אף אחד לא עשה שום דבר בעניין.
בגלל זה רציתי להביא את הצבע האדום".
את הילדה גילמה אוליביה דברובסקה, שהייתה כבת שלוש בזמן הצילומים.
ספילברג ביקש ממנה לא לצפות בסרט עד שתהיה בת שמונה עשרה, אבל היא צפתה בו כשהייתה בת אחת עשרה ואמרה שהיא "מבועתת".
כשראתה את הסרט שוב כמבוגרת, היא הייתה גאה בתפקיד שגילמה.
רומא ליגוקה, סופרת יהודייה פולנית ניצולת השואה, סיפרה שהילדה הייתה ידועה בגטו קרקוב בזכות המעיל האדום שלה, והיא מרגישה שהדמות הייתה מבוססת עליה.
ליגוקה, בניגוד למקבילתה הבדיונית, שרדה את השואה.
לאחר שהסרט יצא לאקרנים, היא כתבה ופרסמה סיפור משלה, "הנערה במעיל האדום: זכרונות" (2002, בתרגום).
מנגד, לטענת קרוביה שהתראיינו ב-2014, ייתכן שכתיבת דמות הילדה קיבלה השראה מתושבת קרקוב, גניה גיטל צ'יל.
אחת הביקורות כלפי הסרט טענה שהיהודים הוצגו בו באופן סטריאוטיפי, כדמויות שאוהבות כסף מצד אחד, וכדמויות כנועות מצד שני.
תשומת הלב הייתה ממוקדת בעיקר ביהודים שניצלו, ואילו הנספים נשארו על פי רוב עלומים.
הסרט לא מספר על היהודים שהגיעו למפעלי שינדלר ממחנות העבודה (לעומת זאת בספר כן מזכירים אותם).
טענת ספילברג לכך היא שלא היה מקום בסרט להכניס קטעים אלו.
במאי הסרט הואשם בכך שהתחמק מטיפול ממשי בזוועות השואה, והציג תמונה רכה של המציאות האמיתית.
נטען כי אנשים רבים שאין להם ידע מוקדם על השואה ויצפו בסרט, עלולים לחשוב שהרבה יותר יהודים ניצלו ממה שקרה באמת.
גם גרמני נאצי שהציל יהודים היה בעייתי לטענת המבקרים, כי היה מאוד נדיר ולא ייצג את רוב העם הגרמני.
אחת הסצנות הבעייתיות בסרט, על פי המבקרים, הייתה כשראו שבמקלחות במחנה פרצו זרמי מים ולא גז רעיל.
חלק מהמבקרים טענו גם שהסוף לא התאים לשאר הסרט והיה רגשני מדי.
עם זאת, באופן כללי הסרט זכה לאהדה מצדם של המבקרים, לצד הצלחתו הקופתית הגדולה.
סצנת הפתיחה מציגה משפחה שומרת שבת.
ספילברג אמר כי "להתחיל את הסרט עם הדלקת הנרות...
זה יהיה ארון ספרים עשיר, להתחיל את הסרט בטקס שבת רגיל לפני שמתחיל השמד נגד היהודים".
כשהצבע מתפוגג ברגעי הפתיחה של הסרט, הוא מפנה את מקומו לעולם שבו עשן בא לסמל גופות שנשרפות באושוויץ.
רק בסוף, כששינדלר מאפשר לעובדיו לקיים תפילות שבת, התמונות של אש הנרות מחזירות את חמימותן באמצעות צבע.
עבור ספילברג, הם מייצגים "רק נצנוץ של צבע, וזיק של תקווה".
שרה הורוביץ, מנהלת מרכז קושיצקי ללימודי יהדות באוניברסיטת יורק, רואה בנרות סמל ליהודי אירופה, שנהרגו ואחר כך נשרפו במשרפות.
שתי הסצנות עוטפות את העידן הנאצי, ומצינות את תחילתו וסיומו.
היא מציינת שבדרך כלל, אשת הבית מדליקה את נרות השבת.
בסרט, גברים הם אלה שמבצעים את הטקס הזה, ומדגימים לא רק את תפקידן הכפוף של נשים, אלא גם את עמדת הכפיפות של גברים יהודים ביחס לגברים הארים, במיוחד גת ושינדלר.
בעיני ספילברג, צילום הסרט בצבעי שחור-לבן באה לייצג את השואה עצמה: "השואה הייתה חיים ללא אור.
בשבילי סמל החיים הוא צבע.
לכן סרט על השואה צריך להיות בשחור ולבן".
רוברט ג'לאטלי מציין שניתן לראות את הסרט בשלמותו כמטאפורה לשואה, כאשר אלימות ספוראדית מוקדמת מתגברת לכדי קרשנדו של מוות והרס.
הוא גם מציין הקבלה בין מצב היהודים בסרט לבין הוויכוח בגרמניה הנאצית בין שימוש ביהודים לעבודת עבדות או השמדתם על הסף.
מים נתפסים כמעניקים גאולה על ידי אלן מינץ, פרופסור לחקר השואה בסמינר היהודי התאולוגי של אמריקה בניו יורק.
הוא מציין את נוכחותה בסצנה שבה שינדלר מארגן טרנספורט עמוסה בקורבנות הממתינים להובלה, ואת הסצנה באושוויץ, שבה הנשים זוכות למקלחת ממשית במקום לקבל את הגז הצפוי.
את הפסקול של "רשימת שינדלר" הלחין, ניצח והפיק המוזיקאי ג'ון ויליאמס.
הפסקול - שאף זכה בפרס האוסקר - מורכב ברובו ממוזיקה תזמורתית כשכלי הנגינה המוביל הוא כינור, עליו מנגן הכנר יצחק פרלמן.
את הסרט חותם השיר "ירושלים של זהב", אך בעקבות הביקורת על כך שהשיר לא קשור לשואה, שינה ספילברג ברגע האחרון את שיר הסיום בגרסה שהופצה בישראל ובחלק ממדינות אירופה לשיר "הליכה לקיסריה" ("אלי אלי"), בביצועה של נתנאלה.
על גבי עטיפת האלבום כתב ספילברג מספר מילות הערכה לעבודתו של ויליאמס לסרט זה: "הפתרון שמצא ויליאמס (לפסקול) הוא עדין ופשוט.
רוב הסרטים, עליהם עבדנו יחד, דרשו מאיתנו שיתוף פעולה מלא.
עובדה זו התקיימה בסרטים כדוגמת "אינדיאנה ג'ונס" או "מלתעות".
כל אחד מאיתנו נדרש להתנתק מסגנונו האישי ולהתחיל מחדש.
זהו בהחלט אלבום המיועד להאזנה בעיניים עצומות ובלב פתוח".
בארצות הברית ובקנדה ומעל ל-321.2 מיליון דולר ברחבי העולם.
בגרמניה, הסרט נצפה על ידי למעלה מ-100,000 אנשים בשבוע הראשון שלו בלבד מ-48 מסכי קולנוע, ובסופו של דבר הוקרן ב-500 בתי קולנוע (כולל 80 בתשלום על ידי הרשויות העירוניות), עם סך של שישה מיליון קבלה, ורווח של 38 מיליון דולר.
"רשימת שינדלר" היה מועמד לשנים עשר פרסים בטקס פרסי אוסקר ה-66. הוא זכה בשבע קטגוריות: הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט המעובד הטוב ביותר, הפסקול המקורי הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר, הצילום הטוב ביותר ועיצוב ההפקה הטוב ביותר.
ליאם ניסן היה מועמד לשחקן הטוב ביותר, רייף פיינס היה מועמד לשחקן המשנה הטוב ביותר, והסרט היה מועמד לפרסים על הסאונד הטוב ביותר, עיצוב התלבושות הטוב ביותר והאיפור הטוב ביותר.
ספילברג זכה בפרס גילדת הבמאים של אמריקה לבימוי מצטיין - סרט עלילתי על עבודתו, וחלק את פרס גילדת המפיקים של אמריקה לסרט הקולנוע הטוב ביותר עם המפיקים השותפים ברנקו לוסטיג וג'רלד ר.
סטיבן זאיליאן זכה בפרס גילדת הסופרים של אמריקה לתסריט המעובד הטוב ביותר.
הסרט זכה גם ב"מועצה הלאומית לביקורת" בתואר "הסרט הטוב ביותר", יחד עם איגוד המבקרים האמריקני לסרט הטוב ביותר, לבמאי הטוב ביותר, לשחקן המשנה הטוב ביותר ולצילום הטוב ביותר.
פרסים מחוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק ניתנו עבור הסרט הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר והצלם הטוב ביותר.
איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס העניק את הסרט בפרס הסרט הטוב ביותר, הצילום הטוב ביותר (קשור לסרט הפסנתר), ועיצוב ההפקה הטוב ביותר.
הסרט זכה גם בעוד מספר רב של פרסים ומועמדויות ברחבי העולם.
מועצת צנזורת הסרטים של מלזיה כתבה למפיץ הסרט, ואמרה:הסיפור משקף את הפריבילגיה והמעלות של גזע מסוים בלבד...
מטרת הסרט היא לחשוף את האכזריות והאכזריות של החיילים הנאצים כלפי היהודים.
נראה שהאיור הוא תעמולה במטרה לבקש אהדה וגם להכתים את הגזע האחר.
ראש ממשלת מלזיה מהאטיר מוחמד, אמר שלמלזים "יש זכות לאסור כל סרט".
הוא המשיך ואמר, "אני לא אנטישמי...
אני אנטי-ציוני והתפשטות (ו) כיבוש שטחים ערביים על ידי ציונים".
הסרט נאסר גם באינדונזיה, שם הוועדה לסולידריות מוסלמית עולמית תיארה אותו כ"כלום מלבד תעמולה ציונית".
בפיליפינים, הצנזורית הראשית הנרייטה מנדז הורתה לחתוך שלוש סצנות המתארות יחסי מין ועירום נשי לפני שניתן היה להקרין את הסרט בבתי הקולנוע.
ספילברג סירב, ומשך את הסרט מהקרנה בבתי קולנוע פיליפינים, מה שגרם לסנאט לדרוש את ביטול מועצת הצנזורה.
הנשיא פידל ראמוס החמישי עצמו התערב וקבע שניתן להקרין את הסרט ללא צנזורה לכל מי שמעל גיל 15.
לפי הקולנוען הסלובקי Juraj Herz, הסצנה שבה קבוצת נשים מתבלבלת בין מקלחת ממשית לתא גזים לקוחה ישירות, צילום אחר צילום, מתוך סרטו Zastihla mě noc (הלילה עוקף אותי, 1986).
הרץ רצה לתבוע את הסרט, אך לא הצליח לממן את התיק.
השיר "ירושלים של זהב" מופיע בפסקול הסרט ומתנגן לקראת סוף הסרט.
עבור תוכנית הטלוויזיה האמריקאית של 1997, הסרט שודר כמעט ללא עריכה.
השידור היה הראשון שקיבל דירוג TV-M (כיום TV-MA, פירושו אזהרה על ייתכנות דיאלוג מיני או רמיזות) תחת הנחיות להורים בטלוויזיה שנקבעו מוקדם יותר באותה שנה.
טום קובורן, אז חבר קונגרס של אוקלהומה, אמר שבשידור הסרט, NBC הביאה את הטלוויזיה "לשפל של כל הזמנים, עם עירום חזותי מלא, אלימות וניבול פה".
אך לאחר שספג אש מצד הרפובליקנים והדמוקרטים כאחד, קובורן התנצל ואמר, "כוונותיי היו טובות, אבל ברור שעשיתי טעות בשיפוט באופן שבו הלכתי ואמרתי את מה שרציתי לומר".
הוא הבהיר את דעתו וקבע כי הסרט היה אמור להיות משודר מאוחר יותר בלילה כאשר לא יהיו "מספר גדול של ילדים שצופים ללא השגחת הורים".
מחלוקת התעוררה בגרמניה בעקבות הקרנת הבכורה של הסרט בטלוויזיה ב-ProSieben.
הפגנות בקרב הקהילה היהודית התפתחו כאשר התחנה התכוונה לשדר אותה בטלוויזיה עם שתי הפסקות פרסומות של 3-4 דקות כל אחת.
איגנץ בוביס, ראש המועצה המרכזית של היהודים בגרמניה, אמר: "זה בעייתי להפריע לסרט כזה בפרסומות".
יז'י קאנאל, יו"ר הקהילה היהודית בברלין, הוסיף "ברור שלסרט יכולה להיות השפעה גדולה יותר [על החברה] כאשר הוא משודר ללא הפרעה מפרסומות.
התחנה צריכה לעשות הכל כדי לשדר את הסרט ללא הפרעה".
כפשרה, השידור כלל הפסקה אחת המורכבת מעדכון חדשות קצר ממוסגר בפרסומות.
כמו כן, נאלצה פרוסייבן לשדר שני סרטים תיעודיים נלווים לסרט, המציגים את "חיי היומיום של היהודים בחברון ובניו יורק" לפני השידור ו"ניצולי השואה" לאחר מכן.
הסרט רשימת שינדלר הופיע במספר רשימות "המיטב של", כולל "מאה הסרטים המובילים של מגזין TIME" כפי שנבחרו על ידי המבקרים ריצ'רד קורליס וריצ'רד שיקל, "סקר 100 הסרטים הגדולים של מגזין Time Out" שנערך ב-1995, וסקר של לאונרד מלטין.
"100 סרטי המאה שחובה לראות".
הוותיקן כלל את רשימת שינדלר ברשימת 45 הסרטים החשובים שלו - הערך האחרון שיצא לרשימה.
סקר של ערוץ 4 מיקם את רשימת שינדלר כסרט התשיעי בגודלו בכל הזמנים, והוא דורג במקום הרביעי בסקר סרטי המלחמה שלהם ב-2005. הסרט נבחר ל"סרט הטוב ביותר של 1993" על ידי מבקרים כמו ג'יימס בררדינלי, רוג'ר אברט, וג'ין סיסקל.
בהתחשב בסרט "משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית", ספריית הקונגרס בחרה בו בשנת 2004, לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין בפברואר 2023, בו שפילברג קיבל פרס דוב הזהב של כבוד.
בעקבות ההצלחה הרבה של הסרט, הצליח סטיבן ספילברג לעורר עניין בשואת יהודי אירופה בחוגים שלא ידעו אודותיה או לא התעניינו בה.
נוסף על כך, פועלו של שינדלר הצליח לעורר תהודה רבה ולהכרה בו על ידי הציבור בעולם כולו.
בעקבות הסרט הקים ספילברג במימונו את "הקרן לתיעוד ההיסטוריה החזותית של ניצולי השואה" (שנקראה לאחר מכן "קרן שואה של אוניברסיטת דרום קליפורניה - המכון להיסטוריה חזותית וחינוך"), אשר עוסקת בתיעוד עדויות מצולמות של ניצולי השואה ברחבי העולם.
ספילברג השתמש בהכנסות מהסרט כדי לממן כמה סרטים דוקומנטריים קשורים, כולל נזכרים באנה פרנק (1995), הילדים האבודים של ברלין (1996), והימים האחרונים (1998).
גם כיום הוא ממשיך לממן את הקרן.
מוניקה הרטוויג, בתו של אמון גת סיפרה שקיבלה התמוטטות עצבים בעקבות הצפייה בסרט, תקופה לאחר מכן התקיים מפגש בינה לבין ניצולי השואה בבית מלון בהמבורג שבגרמניה.
בשל העניין המוגבר בקרקוב שנוצר בעקבות הסרט, עריית קרקוב קנתה את מפעל האמייל של אוסקר שינדלר בשנת 2007 כדי ליצור תערוכה קבועה על הכיבוש הגרמני של העיר מ-1939 עד 1945. המוזיאון נפתח ביוני 2010.
רשימת התנועות מכילה מגוון תנועות המוכרות על ידי האלפבית הפונטי הבינלאומי.
ישנן כ-28 תנועות נבדלות זו מזו.
כל תנועה היא בעלת גובה, מיקום וברוב התנועות יש גם הבחנה בין תנועות מעוגלות לבלתי מעוגלות.
בטבלה וברשימות המצויות בערך זה, התנועות ממויינות לשלוש הקטגוריות: גובה, מיקום ומעוגלות.
כאשר מופיעות בטבלה שתי תנועות באותה משבצת, התנועה הימנית היא מעוגלת והשמאלית היא בלתי מעוגלת.
תנועה כמעט-אחורית, כמעט סגורה, מעוגלת
תנועה מרכזית, כמעט-סגורה, מעוגלת []
תנועה כמעט קדמית, כמעט סגורה, בלתי-מעוגלת
תנועה כמעט קדמית, כמעט סגורה, מעוגלת
תנועה אחורית, אמצעית, בלתי-מעוגלת [ɤ̞]
תנועה קדמית, אמצעית, מעוגלת [ø̞]
תנועה קדמית, כמעט פתוחה, בלתי-מעוגלת
תנועה אחורית, חצי-סגורה, בלתי מעוגלת
תנועה כמעט אחורית, כמעט סגורה, מעוגלת
תנועה מרכזית, כמעט-סגורה, בלתי-מעוגלת []
תנועה קדמית, חצי פתוחה, בלתי-מעוגלת
תנועה מרכזית, כמעט-סגורה, בלתי-מעוגלת [ɪ̈]
תנועה מרכזית, פתוחה, בלתי-מעוגלת [ä]
תנועה קדמית, אמצעית, בלתי-מעוגלת [e̞]
תנועה קדמית, חצי- פתוחה, בלתי-מעוגלת
תנועה אחורית, אמצעית, מעוגלת [o̞]
תנועה מרכזית, כמעט-סגורה, מעוגלת [ʊ̈]
רשימת תפוצה היא רשימה של נמענים (שמות וכתובות) שמנהל אדם, גוף או הנמענים עצמם, לשם משלוח דואר לנמענים אלו.
הנמענים ברשימות התפוצה הם בעלי מכנה משותף, אשר משייך אותם לרשימת התפוצה.
המכנה המשותף יכול להיות חברות או הכרות עם מחזיק רשימת התפוצה, ברשימות תפוצה לשימושים אישיים (כמו רשימת המכרים שיש להזמין לחתונה), תכונה או מספר תכונות המעניינות גופים מסחריים או נותני שירותים מסוימים.
אנשים שהזדהו עם מפלגה או קבוצה סוציולוגית.
לעיתים אותו אדם או גוף מנהלים מספר רשימות תפוצה שונות במקביל, למטרות שונות, כגון רשימת תפוצה הקשורה לעבודה, למשפחה וכדומה.
חלק מרשימות התפוצה לצרכים מסחריים משתדלות להחזיק מספר מוגבל של נמענים בעלי מאפיינים ייחודיים כדי לאפשר לשלוח הודעות ממוקדות לפלח אוכלוסייה ספציפי מבלי לבזבז משאבים על נמענים לא רלוונטיים.
אולם כאשר רשימת תפוצה משמשת למשלוח חינם של הודעות, כמו במקרה של דואר אלקטרוני, רשימת התפוצה יכולה להכיל כמה שיותר נמענים ללא קשר למאפיינים של הנמענים.
רשימת תפוצה באיכות טובה יכולה להמכר בסכומים גבוהים לצורכי פרסום ושיווק.
ניהול רשומות תפוצה מתקיים בכל הצורות המקובלות למשלוח דואר: דואר מכתבים, פקס, דואר אלקטרוני וכדומה.
בניהול רשימות אלה נהוגה הבחנה בין שני סוגי נמענים:
מכותבים לפעולה: אלה שהמכתב נשלח אליהם על-מנת שיפעלו בהתאם לכתוב בו.
מכותבים לידיעה: אלה שהמכתב נשלח אליהם על-מנת שידעו את הכתוב בו, בתוקף אחריותם הניהולית, אך בדרך כלל אינם נדרשים לפעולה בעטיו.
במקרים רבים מטרתו של אתר אינטרנט תהיה לגייס רשימת נמענים אליהם ניתן לשלוח תפוצה מסחרית בדואר אלקטרוני.
לרוב, ניתן למצוא טופסי הרשמה כאלה בתפריטים צדדיים באתרים ואף כאלמנט אליו מכוונים בדפי נחיתה.
היות שהמדיה האינטרנטית מאפשרת משלוח וניהול תפוצה בצורה נוחה וקלה, הודות לממשקי משתמש מתקדמים, מדובר באפשרות זמינה וזולה בהרבה ממקבילותיה הפיזיות.
הנרשמים לרשימת תפוצה אינטרנטית יצפו לרוב לתמורה כלשהי עבור רישומם - דוגמת הנחות והטבות, מידע עדכני ועדכונים חמים, תוכן ייחודי ועוד.
מבחינה טכנית, גוף התפוצה ייבנה לפי רוב לפי עקרונות בסיסיים ביותר (קרי, תקן HTML4) וללא שימוש באלמנטים מתקדמים, היות ששיקולי אבטחת מידע מונעים מתוכנות דואר אלקטרוני להציג תכנים עשירים.
האפשרות ליצור רשימת תפוצה מופיעה במרבית תוכנות הדואר האלקטרוני, כגון אאוטלוק, אאוטלוק אקספרס, הוטמייל, ג'ימייל ועוד.
יתרונה של רשימת התפוצה מצוי באפשרות לשלוח מסר דואר אלקטרוני מסוים למספר גדול של נמענים, ובכך לחסוך זמן ועבודה.
אחת הבעיות הקשורות לרשימת תפוצה היא השימוש שעושות בה חברות מסחריות המפיצות באינטרנט דואר זבל המאט את עבודות המחשב וממלא את תיבת הדואר האלקטרוני של המשתמשים.
לעיתים חברות תוספנה לדוא"ל שלהן את אפשרות ההסרה מרשימת התפוצה.
הרשת החברתית המקוונת זורפיה, ידועה לשימצה בשליחת "מסרים אישיים" חוזרים ונשנים לאנשים שאינם רשומים באתר, על ידי שימוש לא הוגן ברשימות תפוצה, הנאספות על ידי לחיצה על קישורים בהודעות, המזמינות את הנמען לקרוא הודעה שנשלחה לו כביכול על ידי אדם המופיע ברשימת התפוצה שלו.
רשלנות רפואית פירושה מתן שירותים רפואיים תוך סטייה מרמת הזהירות הסבירה, כאשר סטייה זו גרמה נזק למטופל, שלא היה נגרם אלמלא סטייה זו.
למשל: רישום תרופה שאינה מתאימה, בעוד כל רופא סביר לא היה רושם אותה בנסיבות המקרה, וגרימת נזק לחולה עקב נטילתה.
רשלנות רפואית היא סוג מסוים של רשלנות.
תביעות אזרחיות בגין עוולת הרשלנות משויכות אל דיני הנזיקין.
באופן כללי, כאשר ניתן להוכיח כי התנהגות הנתבע מהווה רשלנות, נוצרת זכות לקבל פיצויים מהנתבע בגין הנזק שנגרם לתובע עקב הרשלנות.
הרשלנות במובן זה היא מושג משפטי המתאר רמה של אשמה.
דיני הנזיקין, ובתוכם עוולת הרשלנות, מאפשרים פיצוי גם כאשר למזיק לא הייתה כוונה לפגוע.
הבחנה זו משמעותית בנוגע לתחום הרפואה כיוון שבאופן עקרוני מטרת הרופא היא לסייע ולא להזיק למטופל.
עם זאת, אם תימצא רשלנות, יינתן פיצוי גם בהיעדר כוונה לפגוע.
כלומר, ישנה ביקורת שיפוטית גם על רופאים.
הסיבה לכך היא שהחברה רואה בפעילות רשלנית פעילות תוך סטנדרטים לקויים, ולכן תיחשב כפעילות שיש בה אשמה חברתית גם אם המטרה הייתה חיובית.
ביטוח אחריות מקצועית לרופאים נועד לכסות את ההוצאות המשפטיות והפיצוי על הנזק במקרה של תביעה בגין רשלנות רפואית.
הרשלנות הרפואית אינה מקבלת הגדרה עצמאית בחוק הישראלי, אלא מבוססת על ההגדרה הכללית של עוולת הרשלנות המופיעה בסעיפים 35 ו-36 לפקודת הנזיקין (נוסח חדש):
36. חובה כלפי כל אדם
החובה האמורה בסעיף 35 מוטלת כלפי כל אדם וכלפי בעל כל נכס, כל אימת שאדם סביר צריך היה באותן נסיבות לראות מראש שהם עלולים במהלכם הרגיל של דברים להיפגע ממעשה או ממחדל המפורשים באותו סעיף.
בית המשפט בישראל הבחין בין שלושה סוגי רשלנות רפואית:
התרשלות בשל היעדר הסכמה מדעת
רשלנות רפואית היא הדרך הנפוצה ביותר לצורך הטלת אחריות לטובת מי שנפגע כתוצאה מטיפול רפואי, אך ישנן דרכים נוספות.
ישנם מקרים מועטים של זכות תביעה אוטומטית המקנה זכות פיצוי ללא הוכחה של אשמה.
מקרים אלו ניתנים בהקשר הרפואי למי שנפגע כתוצאה מחיסון (חוק ביטוח נפגעי חיסון, תש"ן-1989), מעירוי דם (חוק לפיצוי נפגעי עירוי דם (נגיף האיידס), התשנ"ג-1992) או מטיפול במחלת הגזזת (חוק לפיצוי נפגעי הגזזת, התשנ"ז-1994).
דרכים נוספות: הפרת חובה חקוקה, לפי סעיף 63 לפקודת הנזיקין, וכן תקיפה לפי סעיף 23 לפקודה.
בדומה לעוולת הרשלנות, עוולות אלו מקנות זכות תביעה בגין קשת רחבה של מקרים ונסיבות, לאו דווקא בהקשר הרפואי.
בנוסף, במקרים מיוחדים הנוגעים בדרך כלל לגבי חולי נפש המאושפזים אשפוז כפוי, עשויה לעלות עילת תביעה של כליאת שווא לפי סעיף 26 לפקודת הנזיקין.
רשלנות רפואית מוזכרת במקורות לא מעטים עוד במשפט העתיק.
המשפט העברי מזכיר את הרשלנות הרפואית במסכת בבא קמא: "רופא אומן שריפא ברשות בית הדין והזיק, פטור.
חבל בו יותר מן הראוי לו הרי זה חייב" (תוספתא בבא קמא פרק ט' ג').
גם המשפט הרומי מטיל אחריות על רשלנות רפואית גם בדיני החוזים וגם בדיני הנזיקין.
המקרה הראשון שבו הוגשה תביעה בגין רשלנות רפואית, אירע באנגליה בשנת 1347, במשפט מורטון (התביעה נדחתה מנימוקים טכניים אולם הוכרה אחריות המנתח בגין רשלנות רפואית).
המקרה הראשון הידוע בארצות הברית אירע בשנת 1794 בקונטיקט.
במאות ה-18 וה-19 החלו להישמע תביעות מצד חולים בגין נזקים שסבלו כתוצאה מטיפול רפואי בלתי מוצלח.
אחד מפסקי הדין המוקדמים והמצוטטים ביותר בארצות הברית ניתן בשנת 1898 בעניין Pike.
במקרה זה, קבע ביהמ"ש לערעורים של מדינת ניו יורק עקרונות חשובים בתחום הרשלנות רפואית, עקרונות המנחים את בתי המשפט עד היום, יותר מ-100 שנה לאחר מכן.
באותו מקרה תבע מר פייק את ד"ר הונסינגר בגין טיפול רשלני בברכו.
ביהמ"ש לערעורים, בבטלו החלטה של ערכאה נמוכה יותר קבע:
"רופא מצהיר, מעצם עיסוקו ברפואה, בגין היותו ניחן בידע ובכישורים במידה סבירה הקיימת בידי הרופאים באותה סביבה.
זו חובתו של הרופא לפעול בזהירות סבירה וכישרון נאות בעת הפעלת ידיעותיו וכישוריו.
על הרופא להתעדכן בחידושי מקצועו, וסטייה משיטות מוכרות ומאושרות, אם תפגע בחולה, תגרום לחיובו של הרופא בדין".
(לבסוף נדרש הרופא לתת לתובע הנחיות נאותות בקשר לשימוש באיברו הפגוע.)
מאפיינים ייחודיים של עוולת הרשלנות בתחום הרפואה
עוולת הרשלנות כוללת שלושה יסודות: חובת הזהירות, התרשלות וגרימת נזק.
להלן נבחן את יסודותיה של העוולה תוך עמידה על המאפיינים הייחודיים להם בתחום הרפואה.
חובת הזהירות נבחנת על פי שני תנאים מצטברים: חובת זהירות מושגית, הבוחנת האם סוג המזיקים שאליו משתייך המזיק אחראי לנזקים מסוג הנזק שאירע של סוג הניזוקים אליו משתייך הניזוק, וחובת זהירות קונקרטית הנוגעת לנזק במקרה הספציפי.
יחסי רופא-מטופל נחשב לתחום בו קיימת בבירור חובת זהירות מושגית, בגלל שהחולה אשר אינו בקיא בתחום מסתמך על מומחיותו של הרופא.
עם זאת, חובת הזהירות המושגית נדונה בבתי המשפט במספר מקרי גבול.
למשל האם קיימת חובת זהירות מושגית בין רופא לעובר אורח שבו נתקל באקראי.
כן נדונה השאלה של אחריות הרופא בתחומי רפואה חדשים.
במקרה של זייצוב נ' כץ נולד ילד בעל מום בעקבות ייעוץ גנטי רשלני והתעוררה שאלה האם קיימת חובת זהירות מושגית בין היועץ הגנטי לבין ההורים ו/או הקטין שיכולה להקים עילה של 'הולדה בעוולה'.
הגם שהיו מחלוקות חריפות בנוגע ליסוד הנזק, במקרה זה תביעת הרשלנות של ההורים הוכרה ללא היסוס, כאשר ביסוד פסק הדין עמדה ההנחה שאין פעילות רפואית החסינה מפני ביקורת שיפוטית.
שאלה נוספת היא האם חובת הזהירות קיימת גם במתן עצה ברדיו או באירועים חברתיים.
הפסיקה קבעה שיש להבחין בין מסגרת מקצועית למסגרת חברתית שכן הרצינות הנלווית לייעוץ רפואי במרפאה נעדרת כאשר רופא אינו יכול לבדוק בחושיו את החולה ולכן לא תוטל אחריות על רופא שנתן ייעוץ ברדיו, בעיתון או בטלוויזיה.
ביחס לשאלה האם קיימת חובת זהירות של רופא כלפי צד שלישי נקבע כי רופא יחויב בפיצויים למי שניזוק מהמטופל שלו עקב טיפול רשלני של הרופא במטופל, אי השגחה נאותה וכדומה.
ביחס לשאלה האם גם כלפי אדם בריא הנשלח לבדיקה לצורך עבודה וכדומה קיימת חובת זהירות, נקבע כי קיימת חובת זהירות של רופא כלפי כל נבדק.
חובת הזהירות הקונקרטית נקבעת על פי מבחן הצפיות - האם ניתן וצריך לצפות את הנזק.
יש לבחון האם ניתן היה מבחינה טכנית לצפות את הסיכון.
סיכונים שבלתי אפשרי לצפותם אינם מקימים חובת זהירות.
גם כאשר היה אפשרי לצפות נזק מסוים, יש לשאול האם היה צריך לבחון אותו.
הקביעה שהיה צריך לצפות נזק מסוים היא קביעה נורמטיבית ותלויה בשיקולי מדיניות משפטית.
למעשה, סיכונים סבירים אינם מקימים חובת זהירות שכן הם מהווים חלק מחיינו והם נלקחים בחשבון.
סיכונים בלתי סבירים הם סיכונים שלא נלקחים בחשבון ולכן תוטל בגינם אחריות משפטית.
אבחנה זו רלוונטית בייחוד במקצוע הרפואה שהסיכונים בו מובלעים בפעילות עצמה, שהרי רופאים ומטופלים לוקחים סיכונים מדי יום על מנת להציל את חיי המטופל או לשפר את איכותם.
ליבה של עוולת הרשלנות הוא יסוד ההתרשלות, שכן בניגוד למשטר אחריות מוחלטת בו הפיצוי ניתן על נזק ללא תלות בהתנהגות המזיק, במשטר של רשלנות המזיק יחויב בפיצוי, רק אם התנהגות המזיק הייתה רשלנית.
בתחום הרפואה קובע מבחן "הרופא הסביר" את סטנדרט ההתנהגות המצופה מרופא שחריגה ממנו תהווה רשלנות.
הסטנדרט הראוי נעזר במבחן "הפרקטיקה המקובלת" הקובע שעל הרופא להשתמש ברמה של ידע ומקצועיות הקיימת ומופעלת על ידי רופאים ברמה מקצועית טובה.
לצורך קביעת רמת המקצועיות המקובלת ביהמ"ש כמעט ולא יתערב בעמדה שנוקטים המומחים בתחום, על אף שבתי המשפט מצהירים על עצמם כבעלי סמכות לקבוע במצבים מסוימים שהפרקטיקה המקובלת היא רשלנית.
בפועל, ככל שנדרשת פחות הבנה רפואית בתחום כך תהיה נטייה גדולה יותר של ביהמ"ש להביע דעה ביחס לסטנדרט המקובל.
שאלת הפרקטיקה המקובלת התעוררה בפרשת קליפורד, שם התמוטטה ילדה במסגרת טיפול שיניים כתוצאה מזריקת הרדמה ונגרם לה נזק מוחי כבד.
ההרדמה התבצעה באמצעות מזרק לא שואב, והוכח כי לו הייתה מתבצעת הזריקה במזרק שואב (מזרק המאפשר בחינה האם המחט הוחדרה לכלי דם), הנזק לא היה נגרם.
בית המשפט קבע שקיומה של פרקטיקה שעל-פיה פעל הרופא, אינו שולל את התרשלותו מכיוון שהסיכונים הכרוכים בפרקטיקה של שימוש במזרקים לא שואבים היו ידועים, וניתן היה באמצעי פשוט וזמין למנוע את הסיכון ללא תוספת עלות משמעותית.
התנהגותו של רופא איננה נבחנת באופן כללי כי אם באופן ספציפי.
לכן, הטענה שהתנהגות רשלנית הייתה מעידה חד פעמית ומהווה 'טעות', לא תהווה הגנה עבורו.
עם זאת, טעות לא תחשב התרשלות במצבים בהם רופא עשה ככל יכולתו וכפי מיטב כישוריו והידע המקצועי הקיים אך בדיעבד התברר שהייתה עדיפה פרקטיקה אחרת.
למשל, טענת טעות לא תתקבל ותחשב להתרשלות כאשר ישנו כישלון באבחון, מקום שרופא סביר היה מאבחן את המחלה, או כאשר קיים חוסר פרופורציה בין הטיפול המבוקש לזה הניתן על ידי הרופא.
ההלכה בישראל אף מרחיבה את חובת הזהירות וכוללת חובת התייחסות לממצאים גלויים וחובה לקיים תהליך נמשך של אבחון וטיפול על פי התפתחות הדברים.
קיימת נכונות לבקר רופא שבחר דרך טיפול מסוימת ולא אחרת אם ניתן להראות שלא שקל מספיק את הבחירה.
מבחני הרשלנות מחמירים עם הרופא ככל שהמחלות במקרה הן כאלה שניתנות לריפוי אך לחולה נגרם נזק חמור.
ביחס לרופא שהכריע בין שתי אסכולות והגישה לפיה הכריע התבררה כפחות טובה, קיימת בפסיקה הישראלית הגנה המבוססת על ההנחה שרופא רשאי לבחור בין שתי אסכולות על פי הבנתו ומצפונו.
האם רופא מתחיל (מתמחה) רשאי לטעות?
עולה השאלה האם האינטרס ליתן לרופא מתחיל (מתמחה) ללמוד תוך כדי עבודה מחייב שהוא ייבחן בסטנדרטים מחמירים פחות ורף ההתנהגות המצופה ממנו יהיה שונה מהסטנדרט הכללי.
אולם במקרה זה גובר האינטרס להבטיח פעולה באיכות גבוהה ולכן רופא מתמחה ייבחן באותם סטנדרטים של כל רופא.
מנגד, מרופא מומחה בעל כישורים מיוחדים מצופה לנהוג בהתאם לכך והוא ייבחן על פי סטנדרטים מחמירים.
רופא אינו חייב לדעת כל התפתחות חדשה בתחום הרפואה, אולם קיימת חובה להתעדכן ולהשתלם בהתפתחויות משמעותיות, אף עוד לפני שהן הופנמו בפרקטיקה.
ישנה קטגוריה של מקרי רשלנות שבה גם ללא הבנה של רופא ניתן לזהות שהייתה התנהגות רשלנית, זוהי קטגוריה של 'רשלנות ברורה'.
רשלנות ברורה מתקיימת למשל במקרה בו רופא מנתח שכח מספריים בבטנו של החולה או ביצע את הניתוח ללא כפפות וגרם לזיהום בבטן החולה.
פיצוי בנזיקין יינתן רק כאשר נגרם לתובע נזק וכאשר קיים קשר סיבתי בין התנהגות המזיק לאותו הנזק.
על-פי הפקודה מוגדר נזק כ"אובדן חיים, נכס, נוחות, רווחה גופנית או שם-טוב, או חיסור מהם, וכל אובדן או חיסור כיוצאים באלה".
בפסיקה התעוררו שאלות ביחס לסוג הנזק המזכה בפיצוי, ונבחן האם סוגי נזקים שאינם פיזיים, כגון נזקים ממוניים טהורים, מזכים בפיצוי.
ביחס לכך אף חלו שינויים בפסיקה במהלך השנים וקיימת נכונות להכיר גם בסוגי נזקים שבעבר לא זיכו בפיצוי.
הקשר הסיבתי הוא קשר הגרימה בין ההתנהגות של המזיק לבין הנזק, ומהותו היא היכולת לייחס אחריות לנתבע בגין הנזק שנגרם.
ביחס לקשר הסיבתי מבחינים בין סיבתיות עובדתית לסיבתיות משפטית.
סיבתיות עובדתית היא הקשר בין ההתנהגות הרשלנית לבין קרות הנזק ברצף האירועים ובמהותה תלויה בהתרחשות העובדתית.
סיבתיות משפטית היא קביעה נורמטיבית הקובעת האם ראוי לייחס אחריות לנתבע בגין הנזק שנגרם.
קשר סיבתי עובדתי נקבע על פי מבחן ה'אלמלא' - כל גורם שאלמלא פעולתו או אי פעילותו (מחדל) לא היה נגרם הנזק מהווה גורם עובדתי.
קושי ביסוד הקשר הסיבתי העובדתי יתעורר כאשר ספק אם ניתן לייחס את האחריות לנתבע.
למשל, כאשר המזיק היה אחד מכמה גורמים שפעלו במקביל, כמו במקרה שבו הייתה רשלנות של צוות רפואי שלם, כאשר כל אחד מחברי הצוות הרפואי חב חובת זהירות אחרת כלפי הניזוק, או כאשר הרשלנות הייתה חלק מרצף של אירועים שהתרחשו בזה אחר זה.
קשיים בקביעת קיום הקשר הסיבתי העובדתי מתעוררים דווקא בעולם הרפואה כיוון שאז החולה נמצא מראש בסכנה ומתעורר קושי להוכיח שדווקא התרשלות הרופאים היא שגרמה לנזק, או למשל כאשר נגרם נזק אשר חלקו קשור ברשלנות הרפואית וחלקו מיוחס למצב חולני קיים.
בבית המשפט העליון צוין בפרשת הדסה נ' מימון אסי שהשאלה בה יש לדון היא האם הרשלנות הרפואית הקטינה את הסיכויים להחלמה, ועל פיה ייקבע האם היה קשר סיבתי בין הרשלנות לנזק.
הלכה נוספת קובעת שיש קשר סיבתי כאשר ההתנהגות הרשלנית הגבירה את הסיכון לנזק.
בעיה דומה מתעוררת כאשר נגרם נזק על ידי רשלנות בנוסף לנזק ראשוני שנגרם על ידי תאונת דרכים.
בתי המשפט קבעו שלא ניתן לחייב רופאים בגין רשלנות רפואית שהתגלתה בטיפול שניתן לנפגע לאחר תאונת דרכים.
שאלה מרכזית נוספת בהקשר זה היא מה יש לעשות במקרה שניזוק נפגע במספר תאונות והנזקים משפיעים זה על זה כך שאי אפשר לחלק את הנזק בין התאונות.
נקבע שבמצבים מסוימים תהיה סטייה מעקרון הקשר הסיבתי ומזיק יחויב גם על חלק נזק שלא גרם לו, כדי לאפשר לניזוק פיצוי על מלוא הנזק.
בפס"ד אבו סעדה תבע אסיר שניסה לשים קץ לחייו את הרופאים שלא ביצעו בו בדיקות כראוי ולכן לא קיבל את הטיפול הראוי ופגיעתו הוחמרה.
התעוררה שאלה ביחס לקשר הסיבתי כיון שניסיון ההתאבדות של האדם עצמו היה גורם משמעותי לנזק ולכן נוצר מצב של ריבוי גורמים לנזק.
אחת השאלות שבהן דן בית המשפט כדי להכריע בסוגיה הייתה האם כישלון האבחון של הרופאים הקטין את הסיכוי להחלמה של האסיר.
סיבתיות משפטית היא קביעה נורמטיבית הקובעת על פי מבחן "הסיבה המכרעת" שגם במקרים מסוימים בהם התקיימה סיבתיות עובדתית, לא יתקיים יסוד הקשר הסיבתי.
מבין כל הסיבות העונות על מבחן ה"אלמלא" נבחן מהי הסיבה המכרעת לנזק ורק אם התנהגות עומדת במבחן יתקיים קשר סיבתי.
קביעה זו נועדה לצמצם אחריות משיקולי צדק והיגיון והיא נקבעת על פי מבחן הצפיות.
נושא הקשר הסיבתי מעורר סוגיות מרתקות ביחס לרשלנות רפואית כיוון שהוא נוגע לשאלות של מדיניות משפטית.
באמצעות הקשר הסיבתי המשפטי יכול בית המשפט להרחיב או לצמצמם את גבולות האחריות של המזיק.
בנוגע לרפואה מעורר עניין זה שאלות ייחודיות כיון שמדובר בשלמות הגוף ובחיי אדם, ולכן חובת הזהירות המצופה תהיה גבוהה יותר.
מאידך, הטלת אחריות גבוהה מדי על רופאים עלולה לשתק את המערכת הרפואית ולגרום לרופאים להימנע מלקיחת סיכונים שעשויים לשפר ולייעל את השירות הרפואי.
כמו כן, עולות שאלות ביחס לפיזור הנזק הראוי.
מחד, הרצון שהניזוק יקבל את מלוא הפיצוי מנחה שהנזק יוטל על "הכיס העמוק יותר" - הרופאים שלרוב מבוטחים מפני תביעות רשלנות ולכן יכולים לשאת בנזק.
מאידך, הרחבת האחריות יתר על המידה גם כאשר הקשר הסיבתי בין התנהגות הרופאים לנזק דחוק, עלולה לעקר את מבחני הקשר הסיבתי ולהפכם לריקים מתוכן.
היקף תביעות בנושא רשלנות רפואית
שיעור הנפגעים מרשלנות רפואית בשנת 1974 בקליפורניה הוערך ב-1:126. כ-10% מהנפגעים הגישו תביעות על רשלנות רפואית וכ-40% מהתביעות זיכו את הנפגעים בפיצוי.
יש לציין כי אלו רק המקרים אשר הגיעו לבית המשפט והסתיימו בו.
פעמים רבות הצדדים מקיימים הליך של משא ומתן כך שמושגת פשרה מחוץ לכותלי בית המשפט בין הגורם המפצה ובין הנפגע.
בצורה זו מתקבל סכום פיצויים שאינו נרשם בסטטיסטיקה של קבלת תביעה משפטית בנושא רשלנות רפואית וזיכוי בפיצויים.
מספר התביעות בגין רשלנות רפואית בעולם כולו ובעיקר בארצות הברית מצוי במגמת עליה.
בארצות הברית נאמד מספר הנפגעים מטיפול רפואי רשלני בכ-3 מיליון איש בשנה.
אומנם לא כל הנפגעים פונים לבית המשפט, אך בעשר השנים שבין 1975 ו-1984 חל גידול של 750% במספר התביעות המוגשות.
בנוסף, מ-1975 ישנה מגמת עליה של 15% בשנה בגובה הפיצוי הנפסק.
עם זאת, היקף התשלומים על רשלנות רפואית הוא רק אחוז קטן מסך כל ההוצאות על בריאות.
בשנים 1980–1983 עלויות הביטוח לתביעות רשלנות של בתי חולים בארצות הברית היו יציבות.
בשיאם, בשנת 1986, היוו ההוצאות על ביטוח רק 1% מהוצאות בתי החולים.
במדינות סקנדינביה, כגון שוודיה ופינלנד, מוסדרות רוב התביעות דרך הסדרי הביטוח, המכסים נזק ישיר שנגרם לחולה ללא צורך בדיני הנזיקין.
עניין זה משפיע גם על גובה הפיצויים, הנמוכים מהפיצויים הנפסקים בארצות הברית ובאנגליה.
באיטליה, עד לדור האחרון, חויבו רופאים בפיצוי מטופליהם רק עקב גילוי התרשלות רבתי.
לאחרונה, גדל מספר התביעות נגד רופאים איטלקים, אם בגין תפקוד מקצועי לקוי ואם נוכח התגברות המודעות של הציבור בתחום זה, וכיום מחייבים בתי המשפט את הרופאים לפצות את מטופליהם גם בגין רשלנות רגילה.
ועדת קלינג שהגישה את מסקנותיה באוגוסט 1999 קבעה שהיקף התשלומים בתביעות רשלנות רפואית מוגבל לכמה עשרות מיליוני ש"ח בשנה.
הוועדה גם קבעה ש"אין בסיס לחשש שגל התביעות נגד רופאים גואה או כי סכומי הפיצויים המשולמים הולכים ועולים בצורה משמעותית".
עם זאת, בעשור הראשון של המאה ה-21 היה גידול ניכר בהיקף הפיצויים ששולמו על תביעות רשלנות רפואית, במיוחד אלו הקשורים ללידת ילד נכה.
בעקבות זאת העלה חבר הכנסת מאיר שטרית הצעת חוק לפיצוי ללא אשמה לילדים שנולדו עם נכות קשה וביטול האפשרות לתבוע על רשלנות רפואית במקרים אלו.
בשנת 2017 פורסם מסמך מטעם מרכז המחקר והמידע של הכנסת על אודות טיפול הממשלה במקרים של רשלנות רפואית, כולל סטטיסטיקה מתאימה ונתונים נוספים.
שאלות חברתיות וכלכליות לגבי הרשלנות הרפואית
היקף חיוב הרופאים בתביעות של רשלנות רפואית נמצא בוויכוח ציבורי.
גישה אחת, גורסת שיש להמעיט ולהגביל ככל הניתן את התביעות בגין הרשלנות הרפואית.
הקו המנחה של הגישה הוא כי יש להבחין בין מקרה של רשלנות למקרה של טעות בשיקול הדעת עליו אין לחייב פיצוי.
גישה נגדית טוענת שיש לפצות בגין כל נזק שנגרם באשמה.
כיום, תביעות בגין רשלנות רפואית זוכות במקומות רבים בעולם לעידוד, על פי התפיסה שרופאים אינם חסינים מביקורת, שביקורת עצמית אינה יעילה ושהגורם האובייקטיבי המוסמך היחיד לערוך ביקורת זו הוא בית המשפט (מסקנות מתוך ועדת קלינג בראשות השופט קלינג שבדקה את הנושא).
הגידול הרב במספר התביעות בנושא הרשלנות הרפואית אינו מצביע בהכרח על ירידה באיכות הטיפול הרפואי, אלא על שינוי בגישת בית המשפט מצד אחד בפסיקתם, ועל שינוי בגישה מצד הרופאים.
מגמה זו שונה מהגישה שהייתה קיימת במשך שנים רבות, לפיה תביעה בגין רשלנות רפואית קשה להוכחה וניהול וסיכוייה קטנים.
בימינו הפכה גישה זו למיושנת וגם הסכומים הנפסקים לניזוקים אינם מבוטלים.
בעבר היו קולות רבים שראו בתביעות בגין רשלנות רפואית מכשול בפני התפתחות הרפואה.
הלורד דנינג, שופט אנגלי נודע, כינה מגמה זו (בפרשת Hathcer v.
סוגיית הרשלנות הרפואית נמצאת בחיתוליה גם במשפט בסין.
במדינת ישראל חל מפנה מאז שנות השמונים במגמות ובתפישות המשפטיות הנהוגות.
גישת ביהמ"ש העליון השתנתה בכל תחומי המשפט ולא רק בתחום המשפט הרפואי.
חוק זכויות החולה ב-1996 מעגן במפורש תפיסות יסוד כגון זכות לסודיות רפואית, זכות לטיפול רפואי, הסכמה מדעת לטיפול רפואי וכולי.
ניתן להבחין במגמה בפסיקת ביהמ"ש בשנים האחרונות המרחיבה את אחריות הרופא ובעיקר המוסד הרפואי כלפי החולה.
מגמות אלו בפסיקה מושפעות, בין היתר, מחוקי היסוד החדשים.
מקרה שבו נפסק פיצוי למשפחתו של מתאבד שהיה תחת השגחת בית חולים פסיכיאטרי לאחר ניסיון התאבדות קודם.
הרופאים טענו לחיסיון על התיק הרפואי של המתאבד, אולם השופט ברק קבע כי לכל חולה עומדת הזכות לקבל מידע על הטיפול הרפואי אותו קיבל בבית החולים ובכך עשה שימוש בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו למען הגנה על החולה.
בשנים האחרונות, המגמה בפסיקה מתבטאת בהרחבת האחריות בדיני הנזיקין בכלל ובתחום הרשלנות הרפואית בפרט.
יש הטוענים שהרחבה זו היא הרחבה יתרה מדי או לפחות כזו היוצרת פוטנציאל להרחבה כזו בעתיד.
בעניין דעקה התובעת סבלה מדפורמציה ברגל וכן מגידול בכתף.