tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אימו הייתה אשה חולנית בעלת עצבים רופפים ומתה שנה לפניו.
בניגוד לטענה המקובלת, אביו ככל הנראה היה נאצי בעצמו ואף היה חבר באס אה.
בבית הספר נודע כילד רגיל ולא בולט.
נורקוס הצטרף להיטלריוגנד, בבוקרו של ה-24 בינואר 1932 הסתובב יחד עם כמה חברים בברלין ותלה כרזות פרסומת לאירוע תעמולה של המפלגה הנאצית.
כמה נערים מהתנועה הקומוניסטית ראו אותם ורדפו אחריהם, נורקוס הוכה ונדקר.
הוא ניסה ככל הנראה להגיע אל בית החולים אולם מת מפצעיו בדרך.
גופתו נמצאה מאוחר יותר באותו היום והרצח זכה לכיסוי תקשורתי נרחב.
הלווייתו התקיימה ב-28 בינואר והשתתפו בה 5,000 אנשים.
הוא נקבר בבית הקברות סנט יוהאן בברלין.
הרוצחים נידונו לשלוש שנות מאסר.
הנאצים הבינו את הזדמנות הפז שנפלה לידיהם, רצח של נער תמים בידי קבוצת בריונים קומוניסטים.
נורקוס הפך לקדוש מעונה ויום מותו הוכרז כיום אבל בקרב הנוער ההיטלראי.
הסופר קרל אלויס שקנזינגר כתב רומן על חייו עוד באותה השנה.
בספר נורקוס מתואר כבנו של קומוניסט נלהב שרוצה לחנך את בנו כמוהו, אולם הבן לא מתלהב מהקומוניסטים הגסים ומרגל לטובת ההיטלריוגנד עד שבסופו של דבר אימו מתאבדת והוא נרצח בידי קומוניסט ממורמר.
שנה לאחר מכן עובד הספר לסרט בשם "נער היטלר קווקס" שהופק בידי הנס שטיינהוף.
הסרט הוקרן בבתי ספר ובבתי קולנוע.
מה שהביא לכך שלהיטלריוגנד הצטרפו עשרות מתגייסים ומתגייסות חדשים.
במשך שלטונה של המפלגה הנאצית בגרמניה יצאו עוד מספר ספרים אודותיו והוא גם כיכב במספר שירי תעמולה של ההיטלריוגנד.
כמה רחובות נקראו על שמו, בקריגסמרינה אף תכננו לבנות ספינת מלחמה בשם "הרברט נורקוס".
הספינה מעולם לא נכנסה לשימוש פעיל והוטבעה בידי בעלות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה.
ליד ביתו בברלין הוצב שלט לזכרו שהוסר במסגרת הדה-נאציפיקציה.
אגודת נאו-נאצים הפועלת בסקסוניה קרויה "אחוות נורקוס" על שמו.
הרברט הנרי ליהמן היה פוליטיקאי יהודי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כמושל מדינת ניו יורק בשנים 1933–1942, וכסנאטור מטעם המדינה בשנים 1950–1957.
ליהמן נולד בניו יורק למאיר ליהמן, ממייסדי בנק ההשקעות ליהמן ברדרס.
אביו היגר מבוואריה שבגרמניה למונטגומרי שבאלבמה, ועבר להתגורר בניו יורק לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית.
בהמשך נעשה לשותף בבנק של אביו.
ב-1910 התחתן ונולדו לו שלושה ילדים.
אירווינג ליהמן היה אח של הרברט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש כקולונל בצבא ארצות הברית.
בשנת 1920 התחיל פעילות פוליטית במפלגה הדמוקרטית, ובשנת 1928 מונה לראש הוועדה הכלכלית של המפלגה.
בשנים 1929–1932 כיהן כסגן מושל ניו יורק, תחת המושל פרנקלין דלאנו רוזוולט.
עם בחירתו של רוזוולט לנשיא ארצות הברית ב-1932, ירש אותו ליהמן והחל לשמש כמושל מדינת ניו יורק.
מינואר 1933 ועד דצמבר 1942, לאחר שנבחר לתפקיד בארבע מערכות בחירות רצופות.
בתקופה זו, פעל במדינתו ליישום מדיניות הניו דיל של הנשיא פרנקלין רוזוולט.
בשנת 1943 מונה למנהל הראשון של ארגון אונרר"א, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1946.
מינואר 1950 ועד ינואר 1957 כיהן כסנאטור מטעם מדינת ניו יורק, ובעת כהונתו נודע כמתנגד חריף של הסנאטור ג'וזף מקארתי, ונחשב לליברלי בהשקפותיו.
בשנותיו האחרונות התגורר בביתו שבניו יורק, ונפטר ב-1963 כתוצאה מאי-ספיקת לב.
הוא נקבר במחוז וסטצ'סטר שבניו יורק.
על שמו נקרא מושב לימן שב וכן רחוב בקריית ים.
גנרל הרברט לוך היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
לוך נולד ב-5 באוגוסט 1886 באידר-אוברשטיין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1905 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה הבווארי ה-5 (אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה, וב-17 ביוני 1916 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף לוך לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בינואר 1927 מונה למפקד סוללה 1 ברגימנט הארטילריה ה-7 (הבווארי), וב-1 בפברואר 1928 הועלה לדרגת מיור.
ב-1 באוקטובר 1929 עבר ללמוד באוניברסיטת ברלין, וב-1 באוקטובר 1930 מונה לקצין מטה במשרד המלחמה.
ב-1 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בנובמבר 1932 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הארטילריה ה-7 (הבווארי).
ב-1 באוקטובר 1934 הועלה לוך לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-7 (הבווארי).
ב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-33, וב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-32. ב-1 במרץ 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 באפריל 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-17.
עם פרוץ המלחמה היה לוך מפקד הדיוויזיה ה-17, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-13 במסגרת הארמייה השמינית, וב-1 במרץ 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
במהלך המערכה על צרפת לחם לוך עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-13 במסגרת הארמייה ה-16, ובשלב השני במסגרת הארמייה ה-12, וב-16 ביוני 1940 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך מבצע ברברוסה לחם לוך עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-13 במסגרת הארמייה הרביעית ולאחר מכן במסגרת הארמייה השנייה, וב-1 באוקטובר 1941 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
במהלך הקרב על מוסקבה לחם לוך עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוסים ה-12 וה-13 לסירוגין, במסגרת הארמייה השנייה.
ב-27 באוקטובר 1941 מונה לוך למפקד הקורפוס ה-28, שהיה חלק מהארמייה ה-18, וב-22 באפריל 1942 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-25 במאי 1943 פרש לוך לחופשה קצרה, וב-30 ביוני חזר לתפקידו.
ב-28 במרץ מונה לוך למפקד הארמייה ה-18, וב-2 בספטמבר 1944 פרש מתפקידו והועבר לעתודת המילואים.
בפברואר 1945 מונה לוך למפקד מפקדת הכוחות בהרי אייפל, ובאפריל 1945 נפל בשבי האמריקני.
לוך שוחרר מהשבי באביב 1948. לאחר שחרורו התגורר לוך בלנדאו, וב-28 באוקטובר 1976 מת, והוא בן 90 שנים.
הרברט וימר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בבורוסיה מנשנגלדבך ובנבחרת גרמניה המערבית בעמדת הקשר.
וימר זכה עם בורוסיה מנשנגלדבך בחמש אליפויות הבונדסליגה, גביע גרמני, הסופר קאפ הגרמני וגביע אופ"א, ונחשב לאחד מגדולי השחקנים של הקבוצה בכל הזמנים.
בנוסף, וימר זכה עם נבחרת גרמניה המערבית ביורו 1972 ובמונדיאל 1974.
וימר החל לשחק בקבוצה הבוגרת של בורוסיה מנשנגלדבך בשנת 1966. וימר שיחק במועדון במשך 12 עונות, בהן הבקיע 51 שערים ב-366 הופעות בבונדסליגה, נתון המציב אותו במקום השלישי בדירוג שיאני ההופעות של הקבוצה בכל הזמנים, אחרי ברטי פוגטס ואובה קאמפס.
וימר שיחק בתור הזהב של בורוסיה מנשנגלדבך, עם שחקנים נוספים כברטי פוגטס, אלן סימונסן, יופ היינקס, גינטר נצר וריינר בונהוף.
הוא היה קשר עם אוריינטציה הגנתית יחסית, על מנת לחפות על גינטר נצר בהגנה ולסייע לו בהתקפה, על אף יכולתו ההתקפית וכושרו הגופני המצוין, שזיכה אותו בתואר "ריאות הברזל".
בשנת 1970 זכה וימר באליפות הראשונה שלו, כשבעונה הבאה השלים עם הקבוצה זכייה שנייה ברציפות באליפות הבונדסליגה.
וימר הבקיע את השער הראשון של מנשנגלאדבך.
בשנת 1976 זכה עם הקבוצה בסופר קאפ הגרמני, לאחר ניצחון 3-2 על המבורג.
הישגי הקבוצה בגרמניה תורגמו גם לזירה האירופית.
בשנת השתתף 1973 וימר עם הקבוצה בגביע אופ"א, בו הקבוצה הגיעה לגמר והפסידה לליברפול במפגש כפול, כאשר במשחק הראשון ניצחה ליברפול בתוצאה 3-0, ובגומלין מנשנגלאדבך ניצחה רק 2-0. וימר שיחק 90 דקות בשני המשחקים.
כעבור שנתיים הגיעה בורוסיה מנשנגלדבך שוב לגמר גביע אופ"א, הפעם מול טוונטה ההולנדית.
המשחק הראשון הסתיים בתוצאה 0-0, ובגומלין בורוסיה מנשנגלדבך ניצחה בתוצאה 5-1. וימר שיחק 90 דקות במשחק הראשון ו-75 דקות בגומלין.
בשנת 1977 הגיעה בורוסיה מנשנגלדבך לגמר גביע אירופה לאלופות, בו הפסידה בתוצאה 3-1, שוב לליברפול.
וימר פתח בגמר זה, אך נפצע והוחלף בדקה ה-24 על ידי כריסטיאן קוליק.
בשנת 1978 פרש וימר ממשחק פעיל עם שמונה תארים במדי בורוסיה מנשנגלדבך.
לוימר 36 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, בהן הבקיע ארבעה שערים.
וימר היה שותף לזכייה של נבחרת גרמניה המערבית ביורו 1972, בו הבקיע את השער השני במשחק הגמר מול נבחרת ברית המועצות, במשחק שהסתיים בתוצאה 3-0 לגרמניה המערבית, ונכלל בנבחרת מצטייני הטורניר.
וימר שותף בשני משחקים במונדיאל 1974, בו זכתה הנבחרת לאחר ניצחון 2-1 במשחק הגמר על נבחרת הולנד, בו וימר לא שותף.
וימר היה חלק מהסגל של גרמניה המערבית ליורו 1976, בו הפסידה הנבחרת לנבחרת צ'כוסלובקיה בפנדלים, לאחר 2-2 בתום 120 דקות.
וימר הוחלף במשחק זה במחצית על ידי היינץ פלוהה.
הופעה זו הייתה האחרונה של וימר במדים הלאומיים.
נבחרת המצטיינים של יורו 1972
הרברט הרדן היה שוטר גרמני אשר הוכרז חסיד אומות העולם ב-17 במרץ 2004. בתור שוטר גרמני בפולין הכבושה קיבל לידיו את דירת משפחתה של פליציה ליבר וניצל את שהותו שם כדי לסייע לבני המשפחה.
הוא זייף מסמכי זהות ארים ונתן אותם לבני המשפחה.
בנוסף, משפחת ליבר השתמשה בסיוע ובמשאבים שנתן לה הרדן כדי לסייע ליהודים אחרים.
הרדן ניהל משא ומתן על שחרורו של אחיה איגנץ (יצחק) ליבר, והתארס לפליציה, אבל פליציה עצמה נתפסה ונשלחה למחנה הריכוז אושוויץ.
הרדן נשלח למחנה הריכוז דכאו בשנת 1944.
אחרי המלחמה הרדן ואיגנץ חיפשו נעדרים, כולל פליציה, אבל פליציה לא נמצאה.
איגנץ יידע את יד ושם לגבי פועלו של הרדן ועל סמך הדיווח הוכר הרדן כחסיד אומות העולם.
הרברט למסדן (; 8 באפריל 1897 – 6 בינואר 1945) היה לוטננט גנרל בצבא בריטניה אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
שימש כמשקיף בזירה הפסיפית, ונהרג מפגיעת קמיקזה.
בכך היה לגנרל הבריטי הבכיר ביותר שנהרג במהלך המלחמה.
למסדן נולד ב-8 באפריל 1897 בעיר קלנפילד שבמחוז אוקספורדשייר שבבריטניה.
עשרה חודשים לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ', אותה סיים ב-1916. הוא הוצב בתותחנים הרכובים, ולחם בחזית המערבית.
ב-19 באפריל 1923 הוא נישא לאליס מרי רודיק, אשר ילדה לו שני בנים.
ביוני 1925 הוא הועבר לרגימנט נושאי הרומח המלכותי ה-12 (הנסיך מוויילס), ובאוגוסט של אותה שנה הועלה לדרגת קפטן.
הוא היה פרש נלהב, והשתתף מספר פעמים בגרנד נשיונל.
ב-1929 למד במכללה לפיקוד ומטה בקיימברלי, וב-1931 הועלה לדרגת מייג'ור.
ב-1938 הוא קיבל פיקוד על הרגימנט שבו שרת והועלה לדרגת לוטננט קולונל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, הוסב רגימנט נושאי הרומח ה-12 להיות רגימנט שריון.
הרגימנט נכלל במסגרת חיל המשלוח הבריטי של הלורד גורט, ולחם במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה ב-1940. הוא התבלט במיוחד במהלך הפינוי מדנקרק, אשר עליו קיבל את אות השירות המצוין.
למסדן פיקד על הדיוויזיה במהלך קרב גזאלה, קרב מרסה מטרוח וקרב אל עלמיין הראשון.
הוא נפצע פעמיים במהלך שנת 1942 ועל כך קיבל תוספת אבזם כבד לאות השירות המצוין שלו.
באוגוסט 1942 הוא הועלה לדרגה זמנית של לוטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס ה-10. המינוי בא כאשר בריאן הורוקס דחה את הצעתו של ברנרד מונטגומרי מפקד הארמייה השמינית לפקד על הקרפוס ה-10, והמליץ על למסדן כמתאים ביותר.
עם זאת, ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל נטה לו חסד, ומינה אותו לתפקידים שונים במערך העתודה.
בינואר 1943 הוא קיבל פיקוד על הקורפוס ה-8, וביולי הועבר לפקד על הקורפוס ה-2. באוקטובר, מינה אותו צ'רצ'יל למשקיף הבריטי במפקדת הגנרל האמריקני דאגלס מקארתור בזירה הפסיפית.
למסדן נהרג מפגיעת מטוס קמיקזה יפני ב-6 בינואר 1945 בעת שצפה בהפגזת לוזון מסיפון אוניית המערכה האמריקנית USS ניו מקסיקו.
למסדן היה בן 47 במותו.
הוא היה הקצין הבריטי הבכיר ביותר שנהרג במהלך המלחמה כולה מפגיעת אש אויב.
ככל הנראה נקבר בים ושמו הונצח על גבי אנדרטת ברוקווד בבריטניה.
הרברט טנזר היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית כנציג ניו יורק בשנים 1965–1969.
טנזר נולד בניו יורק ולמד במערכת בתי הספר הציבוריים של העיר.
הוא סיים לימודים תיכוניים בשנת 1923 ובשנת 1927 קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת ניו יורק.
הוא קיבל רישיון עורך דין בשנת 1929 והיה לשותף בכיר במשרד עורכי דין טנזר, גרינבלט, פאלון וקפלן שנוסד בשנת 1937. בשנים 1940–1960 היה יושב ראש של חברת ממתקי ברטון (Barton's Candy Corporation).
טנזר נבחר פעמיים לבית הנבחרים מטעם ניו יורק וכיהן בה מראשית 1965 עד ראשית 1969, ונחשב ליהודי האורתודוסכסי הראשון לכהן בקונגרס.
בשנת 1968 הוא לא התמודד שוב וחזר לעסוק בעריכת דין.
בשנים 1969–1983 הוא היה יושב ראש ועדת האתיקה של מחוז נסאו.
בשנים 1977–1983 הוא כיהן כיו"ר מועצת הסעד של מדינת ניו יורק.
טנזר התגורר במחוז נסאו ונקבר בבית הקברות היהודי בית דוד בקווינס.
לאחר השואה, טנזר עמד בראש עמותה שגייסה כספים לסיוע לילדים יהודים שנותרו באירופה.
כל תורם נתבקש לתרום דולר ליום כדי לסייע לילד אחד אותו הוא "אימץ".
טנזר היה תומך ישראל נלהב.
בשנת 1951 הוא הוביל מהלך של רכישת איגרות חוב של ישראל על ידי חברת הממתקים שלו וביקש מהמשכירים של החברה לקבל ערבויות מהחברה בדמות איגרות חוב של ישראל.
טנזר היה פעיל בחבר הנאמנים של ישיבה יוניברסיטי והיה גורם מרכזי בהקמת בית הספר לרפואה שהחל לפעול בשנת 1955 ובית הספר למשפטים שנוסד בשנת 1976. הוא כיהן בחבר הנאמנים של בית הספר למשפטים והיה יו"ר החבר.
הוא גם היה נשיא המועצה למאבק בעיוורון וממייסדי הליגה לידידות ישראל ארצות הברית.
בשנת 1969 הוא כיהן כיו"ר המגבית היהודית המאוחדת של אזור ניו יורק.
באותה שנה הוקם על שמו מרכז לחקר הקרקע במוזיאון בית אוסישקין.
הרברט לום (בצ'כית: Herbert Lom; 11 בספטמבר 1917 – 27 בספטמבר 2012) היה שחקן קולנוע אנגלי, יליד האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בקריירה של שישה עשורים, הוא שיחק בתפקידים רבים של הדמות הרעה או הפושע.
לום היה ידוע בהגייה המדויקת שלו של השפה האנגלית.
מהסרטים הגדולים בהם הופיע ישנם את "הפנתר הוורוד"ו"ומלחמה ושלום".
נולד בשם הרברט צ'ארלס אנגלו קוחאצ'ביץ' צה שלודרפצ'רו בפראג (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום בירת צ'כיה) לאב צ'כי ואם יהודיה.
למשפחתו של לום היה תואר אצולה בן מאות שנים.
הסרט הראשון שבו השתתף היה הסרט הצ'כוסלובקי Žena pod křížem ("אישה מתחת לצלב" 1937) ולאחריו ב-Boží mlýny ("טחנות הרוח של אלהים" 1938).
הופעותיו המוקדמות היו בעיקר בתפקידי עזר.
בזמן הזה גם החליף את שם המשפחה שלו ל-"לום" (שמשמעותו "מכרה" בצ'כית) היות שזה היה השם הקצר ביותר אשר מצא בספר הטלפונים.
עקב כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית, היגר לום לבריטניה בשנת 1939. הוא הופיע רבות בסרטים בריטיים לאורך שנות ה-40, בדרך כלל בתפקידי נבל, אם כי מאוחר יותר הופיע גם בקומדיות.
למרות מוצאה היהודי של אמו, הוריו של לום שרדו ובהמשך הצטרפו אליו לאנגליה.
ב-1942 הופיע בסרט "מר פיט הצעיר" בתפקיד נפוליאון בונפרטה.
ב-1953 הופיע לום בתור מלך סיאם בהפקה המקורית של המחזמר המלך ואני של רוג'רס והמרשטיין בלונדון.
הפתיחה נערכה בתיאטרון דרורי ליין ב-8 באוקטובר 1953 ונערכו 926 הצגות שלו.
ניתן לשמוע את לום בהקלטה של המחזמר.
כמה שנים מאוחר ב-1955 יותר הופיע לום יחד עם פיטר סלרס ואלק גינס בסרט The Ladykillers.
ב-1957 הופע ביחד עם רוברט מיצ'ם, ג'ק למון וריטה הייוורת' בסרט Fire Down Below.
בהמשך לום כיכב בסדרת הטלוויזיה היחידה שלו The Human Jungle.
בתקופה זאת שיחה בסרט אימה עם תקציב נמוך בשם Mark of the Devil אשר נודע בסצנות הגרפיות שלו של אלימות ועינויים.
בתי קולנוע נהגו לחלק לצופים שקיות הקאה בכניסה לסרט.
הוא המשיך להופיע במספר סרטי אימה, מביניהם ביצוע קולנועי לסיפור הקצר של אדגר אלן פו הרציחות ברחוב מורג.
ב-1980 שיחק בסרט "משחקי ריגול" לצידו של וולטר מתאו.
בשנת 1991 שיחק בסרט האימה האיטלקי "The Devil's Daughter".
ככל הנראה לום ידוע ביותר בעבור כך ששיחק את צ'רלס דרייפוס, הממונה על אינספקטור קלוזו, בפנתר הוורוד של בלייק אדוארדס.
לצד זה הוא הופיע בביצוע הקולנועי של עשרה כושים קטנים מאת אגאתה כריסטי.
במהלך חייו כתב לום שני ספרים.
הרברט זוֹנֶנפלד היה צלם יהודי-גרמני.
הרברט זוננפלד היה בנם של יוזף ושרלוט זוננפלד, שניהלו חנות סדקית בהרמנשטראסה בברלין.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים עבד זמן מה בחנות הסדקית של דודו, ואז הפך לנציג חברת אזעקה.
בשנת 1931 התחתן עם לני והשניים עברו לדירה ברחוב יואכימשטאלר, שם הקים חדר חושך, בתור צלם חובב.
זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון, פוטר זוננפלד עקב יהדותו.
בני הזוג זוננפלד ניסו להגר לארץ ישראל, אך לא קיבלו סרטיפיקט כיוון שלא היו בעלי מקצוע נדרש או הון מספיק לשם השקעה.
עם זאת, זוננפלד יצא למסע לארץ ישראל בשנת 1933 ותיעד את חיי היישוב.
היא הציעה את התמונות שצילם לעיתונים יהודיים שונים.
התגובה הייתה חיובית, וזוננפלד החל לעבוד כצלם עיתונות בעיתונים יהודיים וכן בארגונים יהודיים.
בין היתר תיעד אירועים של האיגוד התרבותי של יהודי גרמניה.
הוא צילם בין השנים 1933–1938 את המוזיאון היהודי באורניינבורגשטראסה, בו פעלו אמנים והתקיימו אירועי אמנות של ארגוני צדקה, אירועי ספורט ואירועים שהיו קשורים להכשרה החלוצית.
עוד צילם זוננפלד יהודים בדרכם להגר מגרמניה.
המוזיאון היהודי בברלין מחזיק בכ-3,000 תשלילים מתקופה זו, שבין השנים 1933–1938. עקב ממדיו של אוסף זה, נחשב זוננפלד כאחד הצלמים החשובים שתיעדו היבטים מחיי היהודים בברלין בתקופת השלטון הנאצי.
עם זאת, צילומיו של זוננפלד היו חד צדדיים באופיים, מכיוון שהעיתונים היהודיים שעבורם סיפק זוננפלד תמונות ניסו – באופן טבעי – לעודד את קוראיהם בתקופה זו, כך שנושא בידודם והפרדתם של היהודים ב בלט פחות בצילומיו, והודגשו הצדדים החיוביים של הקיום היהודי בגרמניה בתקופה זו.
על כן, צילומיו – שהיו תיעודיים באופיים – נשאו לעיתים קרובות אופי הסברתי.
הקריירה של זוננפלד כצלם עיתונות החלה ברכישה של תמונותיו מארץ ישראל על ידי רוברט ולטש, העורך הראשי של העיתון הציוני "יודישה רונדשאו".
בהמשך פרסמו את תמונותיו עיתון משפחתי, עיתון הקהילה היהודית בברלין, ועיתונים יהודיים אחרים.
עם זאת, זוננפלד הוגבל ללקוחות יהודיים בלבד, כעמיתיו היהודיים, בהם הצלמים ארנו קיקולר (Arno Kikoler), אברהם פיזרק ואחרים.
משנת 1936 העביר זוננפלד קורסי צילום; לני זוננפלד עבדה בתחילה כעוזרת בלבד, אך החלה לצלם בבית אבות יהודי בשנת 1934 ותיעדה את פעילותו של מחנה מהגרים בשוודיה בשנת 1936. עד נובמבר 1938 עבדו בני הזוג זוננפלד בצילום.
אחרי "ליל הבדולח" בנובמבר 1938 פורסמו רק תמונות מעטות של זוננפלד, ויום לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין הגיעה אל בני הזוג הידיעה שהם קיבלו ויזה לארצות הברית, אותה ביקשו מאז אמצע שנות ה-30.
בסוף 1939 היגרו הרברט ולני זוננפלד לניו יורק, וברשותם רק חלק קטן מהתמונות שצילמו.
הם עלו על רכבת לטריאסטה ועלו על סיפון ספינה שהובילה אותם לארצות הברית.
להרברט זוננפלד היה אח נשוי בניו יורק.
הזוג נתמך גם על ידי הקונגרס היהודי האמריקני, שסיפק להם דירה וסטודיו לצילום.
בני הזוג המשיכו בפעילותם בניו יורק, בעיקר בנושאים יהודיים.
הרברט זוננפלד היה הצלם היחיד בוועידת ארגון ציוני אמריקה במאי 1942 במלון בילטמור בניו יורק.
כעבור כמה חודשים זומן לשירות צבאי ונשלח לאנגליה, שם צילם במחנה המגויסים בליכטפילד.
לני זוננפלד פיתחה קריירה של צלמת בניו יורק.
בין היתר תיעדה את מרכז הפליטים בפורט אונטריו באוסווגו בשנת 1944. בהמשך עבדה בעיתונים "הניו יורק טיימס ו"לייף מגזין", וכן עבור ארגונים יהודיים רבים.
היא צילמה תמונות רבות מראשית ימיה של מדינת ישראל.
בשנותיו המאוחרות התעניין הרברט זוננפלד גם בציור.
לאחר מותו ניהלה לני זוננפלד את ארכיון התשלילים שצברו השניים.
לני זוננפלד מכרה חלק מהיצירות ל.
לני זוננפלד חייתה שנים רבות אחרי בעלה ונפטרה בשנת 2004 בגיל 96.
בשנת 1988 קנה המוזיאון היהודי בברלין חלק מאוספיו של זוננפלד, בתמיכת הקרן הגרמנית Stiftung Deutsche Klassenlotterie Berlin .
שנתיים לאחר מכן ארגן המוזיאון תערוכה בשם "הרברט זוננפלד: צלם יהודי בברלין, 1933–1938".
לאחר פתיחת המוזיאון היהודי בברלין בשנת 2001, הועבר לשם האוסף ועבר דיגיטציה בהדרגה.
אוספי המוזיאון הועלו לאינטרנט ב-2012 ובהם תצלומיו של זוננפלד.
הרברט לנגה היה קצין אס אס בדרגת שטורמבאנפיהרר, מפקדו הראשון של מחנה ההשמדה חלמנו עד לאפריל 1942. היחידה המיוחדת תחת פיקודו, זונדרקומנדו לנגה, הייתה היחידה שביצעה את פעולת הרצח של יהודי גטו לודז'.
היה שותף למעשי רצח ופשעים רבים נגד האנושות, בכללם לקח חלק בתוכנית האותנסיה הגרמנית T4 בה נרצחו נכים פיזית או נפשית בגרמניה ובפולין.
לנגה החל בלימודי משפטים אך לא סיים תואר אקדמי, במקום זאת בחר להצטרף לשורות המפלגה הנאצית ב-1 במאי 1932. לאחר שלושה חודשים נרשם גם לתנועת האס אה ולאחר שנה נוספת הצטרף גם לשורות האס אס.
לבסוף החליט להצטרף אל כוחות המשטרה ובשנת 1935 קודם לדרגת נציב.
לנגה פלש לפולין יחד עם איינזצגרופן נוימן מיד עם התחלת המערכה על פולין בספטמבר 1939. ב-9 בנובמבר 1939, בעקבות הניצחון הגרמני, הוא קודם לדרגת אס-אס אונטר-שטורמפיהרר (מקביל לסגן משנה) ונהיה לאחראי על הגסטאפו בפוזנן.
בשנת 1940 פיקד על יחידה מיוחדת שנקראה על שמו, זונדרקומנדו לנגה, תפקיד היחידה היה לרצוח אנשים מעוררים וחולים בנפשם וזאת בעקבות פקודה שניתנה על ידי וילהלם קופה.
כבר באמצע שנת 1940, יחידתו של לנגה "התמחתה" בהריגת אנשים במשאית-גז, משאית שצינור הפליטה שלה חובר לתא המטען שלה.
אל תא המטען הוכנסו הקורבנות ואנשי האס האס התניעו את המשאית מבלי להסיעה ולחצו על דוושת הגז.
קודם לשיטת הריגה זו, הקורבנות נורו בעורפיהם.
המשאיות עברו בין בתי חולים ולקחו משם את הלוקים בנפשם, הגז הרעיל שהוחזר לתא המטען של המשאיות היה פחמן חד-חמצני.
לאחר קידומו לדרגת אס-אס אובר-שטורמפיהרר (סגן) ב-20 באפריל 1940, יחידתו הוצבה במחנה הריכוז סולדאו.
בדצמבר 1941 לנגה קודם פעם נוספת והיה לאס-אס האופטשטורמפיהרר (דרגה המקבילה לסרן) ומונה לפקד על מחנה ההשמדה חלמנו על ידי מפקד משטרת הביטחון והאס דה בפוזנן, ארנסט דמזוג.
יחידתו הייתה אחראית על רצח של כ-100,000 היהודים מורתגאו ומגטו לודז'.
מאפריל 1942 שם היחידה של לנגה שונה ל"יחידת קולמהוף" (שמה הגרמני של העיר חלמנו) ואופן הפעולה שלה, שיטת רצח האסירים, שונה בהתאם.
לנגה הורה על הקמת בורות שרפה שיחליפו את קברי האחים.
הנס בותמן ירש את מקומו והמשיך את רצח היהודים ושאר האסירים במחנה.
לכל הפחות מספר הקורבנות של מחנה חלמנו נאמד בכ-152,000 איש, אולם השלטונות במערב גרמניה ציינו במשפט חלמנו כי מספר הנרצחים נאמד בכ-180,000 איש.
לאחר שלנגה סיים את תפקידו במחנה חלמנו הוא הגיע אל המשרד הראשי לביטחון הרייך, שם שירת תחת ארתור נבה כחוקר פלילי.
עם סיום פועלו במשרד זה נשלח אל הבלקן כדי לסייע לצבא הגרמני לדכא את מרד הפרטיזנים.
בעקבות קשר העשרים ביולי, הניסיון להתנקש בחייו של היטלר על ידי קצינים נאצים בכירים, הוחזר לגרמניה וסייע ללכוד את הקושרים.
חקירת הנוגעים לקשר לרצח הובילה לקידום נוסף שלו, הפעם לדרגת אס-אס שטורמבאנפיהרר.
לנגה מת בעת הקרב על ברלין, בברנאו שליד ברלין ב-20 באפריל 1945.
הרברט ג'וזף ספינדן היה אנתרופולוג, ארכאולוג והיסטוריון אמנות אמריקאי, שהתמחה בחקר תרבויות אינדיאניות בארצות הברית ומסואמריקה.
ספינדן נולד ב שבדקוטה הדרומית.
ב-1902 הוא החל ללמוד באוניברסיטת הרווארד, וקיבל שם את הדוקטורט בשנת 1909 בנושא בהדרכתו של .
במקביל הוא פרסם ב-1908 מחקר על הקבוצה האתנית של ה.
עם סיום לימודיו הוא התקבל למוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע כמשנה לאוצר המוזיאון.
ב-1912 ביצע מחקרים ארכאולוגים בחצי האי יוקטן שבמקסיקו, ובדרום-מערב ארצות הברית.
ב-1915 הוא התחיל בפרויקט בן חמש שנים באמריקה המרכזית יחד עם הארכאולוג , ובמקביל לעבודתם המדעית שימשו השניים סוכנים של מחלקת המודיעין של הצי של ארצות הברית והעבירו מידע, כאשר על ספינדן (סוכן מספר 56) הוטל המשימה להעביר מידע מודיעין על מדינות אמריקה המרכזית וקולומביה.
בשנת 1919 פרסם מחקר על לוחות שנה של מאיה, שיצר מתאם בין לוח המאיה ללוח השנה הגרגוריאני שאותו פרסם בספר "The reduction of Mayan dates" ב-1924, מתאם שעם זאת לא התקבל.
ספינדן נשאר במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע עד 1921, אז עזב והצטרף כאוצר ל (1921–1926).
משם הוא עבר ל בבאפלו (1926–1929), אך את רוב הקריירה שלו עשה במוזיאון ברוקלין בניו יורק, (1929–1951) שם עבד בבניית האוספים הפרה-קולומביאניים והקולוניאליים ממקסיקו, אמריקה המרכזית והדרומית.
בשנת 1948 התחתן ספינדן עם הרקדנית איילס גילמור (Ailes Gilmour).
נולד להם בן אחד, ג'וזף.
הרברט ווסט – מחיה המתים הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה.
לאבקרפט, אשר נכתב בין אוקטובר 1921 ליוני 1922 ופורסם בשישה חלקים בין החודשים פברואר ויולי 1922 בכתב העת "הכנה ביתית" (Home Brew).
הפרק הראשון "מתוך החשכה" נפתח בתיאור חוויותיו המשותפות של המספר חסר השם עם חברו הטוב הרברט ווסט, אשר נעלם לאחרונה בנסיבות פתאומיות.
כסטודנט לרפואה באוניברסיטת מיסקטוניק נדהם המספר לשמוע את התיאוריות המופרכות של ווסט, הטוען כי גוף האדם הוא אינו יותר ממכלול אורגני שיכול לעבור "אתחול", ובמהרה מתחיל לבדוק את רעיונותיו על נסיינים אנושיים.
שני החברים הצעירים גונבים ציוד רפואי מהאוניברסיטה ומקימים מעבדה מאולתרת משלהם באסם נטוש.
תחילה הם משלמים למספר אנשים לשדוד עבורם קברים, אך משניסוייו של ווסט נכשלים, כספם אוזל והם במהרה מתחילים לשדוד את הקברים בעצמם.
לילה אחד הם גונבים את גופתו של עובד בניין שמת באותו הבוקר בתאונת עבודה ולוקחים אותה חזרה איתם לאסם הנטוש.
ווסט מזריק לגופה את הנסיוב שפיתח, אך שום דבר לא קורה.
מאוחר יותר נשמעת לפתע צרחה לא אנושית מתוך החדר בו הגופה נמצאת.
ללא מחשבה ומתוך אינסטינקט, בורחים השניים אל תוך הלילה, אך ווסט מועד בטעות על עששית בדרכו החוצה ושריפה פורצת במקום.
למחרת מופיע דיווח בעיתון על הקבר ששניהם השחיתו ועל סימני חפירה בצורת "טפרים" בסמוך אליו.
פרט זה נשגב מבינתם, שכן לאחר הוצאת הגופה הם השיבו את האדמה למקומה וכיסו את עקבותיהם.
הפרק השני "שד המגפה" מציג את עצירתם המיידית של מחקריו של ווסט בגין התערבותו של דוקטור אלן האלסי, דקאן האוניברסיטה, המסרב לאפשר לו גישה לפגרים אנושיים או למעבדת הניתוחים של הפקולטה.
אולם המזל משחק לטובתו של ווסט כאשר התפרצות טיפואיד חריפה פוקדת את העיר והוא וחברו נקראים לעזור במתן עזרה לחולים גוססים.
ווסט מזריק לגופות את הנסיוב החדש שפיתח, אך לא מסתמנת השפעה משמעותית כלשהי פרט לכך שהן פוקחות את עיניהן למספר שניות.
בסופו של דבר נדבק גם דוקטור האלסי בנגיף וכאקט ניצחון סופי, גונב ווסט את גופתו בניסיון להחיותה.
השניים לוקחים את הגופה לאכסניה בה הקימו את מעבדתם החדשה ומזריקים לה את הנסיוב החדש.
הגופה מתעוררת לחיים אך מתגלה כאלימה ביותר וחסרת אינטלקט.
האלסי מכה את הסטודנטים עד לאובדן הכרה ונמלט מהמקום.
הוא פותח במסע הרג קטלני הגוזל את חייהם של למעלה מתריסר קורבנות לפני שהוא נעצר בידי המשטרה.
"הרוצח-הקניבל" מאושפז במהרה במוסד לחולי נפש.
ווסט מאשים את תוצאות הניסוי בכך שחלף זמן רב מדי מאז שהאלסי מת וש"מוחו נרקב".
הפרק השלישי "שש יריות לאור הירח" מתרחש כעבור מספר שנים כאשר הן המספר והן ווסט סיימו את חוק לימודיהם והפכו לרופאים מורשים.
השניים פותחים את מרפאתם בעיר בולטון שבניו אינגלנד, בבית קטן ליד בית הקברות המקומי וזאת כדי שיהיה להם מלאי זמין של גופות.
עדיין נחושים להצליח במשימתם, הם מוציאים מתוך אחד הקברים גופה השייכת למתאגרף שמת במהלך קרב אגרוף לא חוקי לאחר שקיבל מכה בראשו.
ווסט וחברו לוקחים במהרה את הגופה חזרה למעבדתם ומזריקים לה נסיוב משופר, אך משלא קורה דבר הם נפטרים ממנה בשדה אקראי.
מספר אירועים מוזרים מתרחשים בימים הבאים, החל בהיעלמותו המסתורית של ילד מקומי, מותו של אמו ההיסטרית מהתקף לב, וכלה בנקישות אגרסיביות על דלת חדרם של ווסט וחברו בשעת לילה מאוחרת.
משפותחים השניים את הדלת בזהירות, הם מוצאים את עצמם עומדים פנים אל פנים מול גופתו של המתאגרף המכוסה כולה בטל ואדמה רטובה, עם ידו של הילד הנעלם תלויה מפיה מלא הדם.
ווסט שולף את אקדחו בקור רוח ויורה בה שש פעמים.
הפרק הרביעי "צרחות המתים" מתחיל זמן-מה לאחר פטירתו (השנייה) של המתאגרף.
המספר חוזר מחופשה לביתו המשותף עם ווסט ומגלה גופה אשר נשמרה במצב כמעט מושלם.
ווסט מסביר כי הוא פיתח נוזל המסוגל למנוע ריקבון וזאת על ידי הזרקתו הישירה למחזור הדם ברגעי המוות הראשונים.
הגופה שייכת, לדבריו, לאיש עסקים שמת מהתקף לב במרפאתו במהלך בדיקה רפואית שגרתית.
הם מזריקים את הנסיוב וסימני חיים קלושים מתחילים להופיע על פני הגופה.
המספר מנסה לדבר עמה והיא פולטת כמה מילים לא מובנות בניסיון ברור לתקשר.
רגעים ספורים לפני שהיא שבה חזרה לעולם המתים, מתחילה הגופה לצרוח ולהתעוות, וחושפת בצרחה נוראית שהלכה למעשה, היא נרצחה בידי ווסט.
הפרק החמישי "האימה מהצללים" מתקיים תחת התופת של מלחמת העולם הראשונה, כעבור חמש שנים, בעוד ווסט וחברו משתמשים במלחמה כאמצעי להשגת גופות.
לאחר שנשלחו לפלנדריה לשרת כחובשים, ויתר ווסט על רעיון החייאת הגופות והחל להתנסות בהחייאת איברים בודדים.
בשדה הקרב מתיידד ווסט עם מפקדו הישיר סר מייג'ור אריק מורלנד קלפהאם לי, ומספר לו על חזונו.
כעבור זמן-מה מתרסק מטוסו של מורלנד וגופתו נמצאת בידי ווסט אשר עורף את ראשה ומזריק לגוף המנותק את הנסיוב.
הגוף מתעורר וחובט באלימות בכל הנקרה בדרכו, בעוד שהראש הערוף צורח מצדו השני של החדר.
הבניין בו הקים ווסט את מעבדתו מופצץ בידי מרגמה ונהרס, ולא נותר אף זכר לגופו של מורלנד או לראשו.
הפרק השישי "לגיונות הקברים" לוקח חלק כעבור שנה מתום המלחמה.
ווסט עובר לגור בבית המחובר ישירות למערכת תת-קרקעית של קטקומבות מזמני המתיישבים.
לילה אחד הוא נתקל בכתבה בעיתון המתארת סדרה של אירועים מוזרים אשר התרחשו במוסד לחולי נפש.
אדם בעל "ראש שעווה" (מייג'ור מורלנד) מוקף בחבורת אנשים מוזרה וסוחב בידיו קופסה שתכולתה לא ברורה, הופיע בפתח המוסד ודרש מצוות העובדים לשחרר לידיו את אחד המטופלים הידוע בתור "הרוצח-הקניבל" (דוקטור האלסי).
משסורב בתוקף, לקחו אותו הוא ושותפיו בכוח.
ווסט מעביר את שארית הלילה במצב קטטוני עד להישמען של דפיקות בדלת.
בפתחה עומדת קבוצת אנשים המביאה למספר קופסה גדולה, והוא בתורו נותן אותה לווסט.
השניים יורדים למרתף ושורפים אותה.
קירות הקטקומבות מתחילים להיסדק וזומבים שועטים אל תוך הבית ולעברו של ווסט.
הם מבתרים את גופתו בחולניות וכצעד סופי של אלימות, עורף מייג'ור מורלנד את ראשו.
המספר נותר בריא ושלם, בגופו לפחות, ומאותר חסר הכרה בבוקר למחרת בידי המשרתים.
השוטרים המגיעים לזירת המקום צוחקים ופוטרים אותו כמשוגע או כרוצח, ככל הנראה האפשרות הראשונה, ובכך הוא נותר רדוף לנצח בידי הזוועות שראה, נתפש בידי כולם כמטורף.
הרברט ווסט הוא ממציאו של נסיוב מיוחד המסוגל להחיות את המתים.
הוא מתואר כגאון מבריק ונרקיסיסט, איש צעיר המונע על ידי דחפיו החזקים ובעל טבע חסר מצפון או מוסריות.
יהירותו וחוסר הכבוד שלו לחיים ולמוות מביאים עליו את סופו המוקדם.
המספר הוא חברו היחיד של ווסט, עמיתו ללימודים המעריץ אותו וחש יראת כבוד כלפי עבודתו וחזונו.
אולם ככל שהזמן עובר וניסוייו של ווסט הופכים יותר ויותר חולניים, ונראה כי ווסט מאבד עניין במדע ובמקום זאת נוטה להתעסק בסטייה מוחלטת, הופך המספר למעין עבד המפחד מאדונו, חושש מדי לחייו כדי לנסות להימלט.
הדקאן אלן האלסי הוא ראש הפקולטה הרפואית של אוניברסיטת מיסקטוניק.
אינו מתייחס ברצינות לתיאוריות של ווסט ומגדיר אותו כמיושן וכבעל ראייה מוגבלת.
מת במהלך התפרצות הטיפואיד בארקהם ועובר החייאה בידי ווסט רק כדי להתעורר בתור סוג של זומבי-קניבל, ומאושפז בידי הרשויות במוסד לחולי נפש.
סר מייג'ור אריק מורלנד קלפהאם לי הוא מפקדם הישיר של ווסט וחברו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מעט המידע שניתן לגביו מגלה כי הוא חולק עם ווסט את אותה סקרנות סוטה בנוגע למוות.
לאחר שמטוסו מופצץ הוא נהרג וגופתו נמצאת בידי ווסט המנתק את ראשו מגופו בניסיון להחיותם בנפרד.
את השנה שלאחר מכן הוא מעביר בחיפוש אחר כל קורבנותיו של ווסט כדי להובילם למסע נקמה ב"אדם שניסה לקחת את תפקידו של אלוהים".
מכתביו של לאבקרפט חושפים כי הוא כתב את הסיפור כפרודיה על סיפורה של מרי שלי "פרנקנשטיין" מ-1818. מספר רמיזות לספרה של שלי אף מופיעות בסיפור.
לאבקרפט לא היה מרוצה מהסיפור הסופי, וטען כי כתב אותו רק כי קיבל תשלום בסך חמישה דולרים עבור כל פרק שפרסם.
בנוסף לכך לא היה מרוצה מהדרישה שקיבל כי כל פרק יסתיים ב"קליף האנגר", קרי בצורה מותחת אשר תעורר בקוראים את הרצון העז לקרוא את הפרק הבא.
טכניקה זו אכן אינה אופיינית לסגנונו הספרותי.
מבקר סיפוריו של לאבקראפט, אס.
ג'ושי, טוען כי "הרברט ווסט – מחיה המתים" מוכר באופן אוניברסלי כ"סיפורו הגרוע ביותר של לאבקרפט".
הסרט מחיה המתים (Re-Animator) מ-1985 של הבמאי סטיוארט גורדון הוכח כעיבוד המוצלח ביותר של הסיפור עד היום, ולוקח את עלילתו משני הפרקים הראשונים.
סרט המשך בשם "כלתו של מחיה המתים" מ-1990 ממשיך את שני הפרקים הבאים, וסרט נוסף בשם "מעבר למחיה המתים" מ-2003 מתאר את שהותו של הרברט ווסט בכלא ושומר על קשר קלוש עם עלילתו המקורית של לאבקרפט.
הבמאי דילן מארס הפיק וביים סרט בשם "דוקטור ווסט: פרודיה על מחיה המתים".
יוצר הסרטים האיטלקי איוון זוקון ביים את הסרט "הרברט ווסט: מחיה המתים" מ-2017 בו מככב עמנואל קרמן כהרברט ווסט ואלסיו כרוביני כבנו של ווסט.
הרברט ויליאם מולין היה רוצח סדרתי אמריקאי, אשר פעל בתחילת שנות ה-70 בקליפורניה.
בעקבות טענותיו של מולין במהלך חקירתו כי רציחותיו סייעו למנוע רעידות אדמה עבר הערכה פסיכיאטרית ונמצא כשיר לעמוד למשפט.
הוא הורשע ב-1973 בשני אישומי רצח מדרגה ראשונה ותשעה נוספים מדרגה שנייה וריצה מאסר עולם בבית הכלא מיול קריק שבקליפורניה עד למותו.
מולין נולד ב-18 באפריל 1947, בסלינאס, קליפורניה, וגדל בסנטה קרוז.
אביו היה יוצא צבא שנלחם במלחמת העולם הראשונה, אדם קפדן שדיבר לעיתים קרובות על חוויותיו מתקופת המלחמה.
מולין היה פופולרי בבית הספר ונבחר כמועמד "בעל הסיכוי הגבוה ביותר להצליח בחיים" בידי חבריו לכיתה.
מעט לאחר סיום לימודיו בתיכון העמק סן לורנזו נהרג אחד מחבריו הטובים בתאונת דרכים, דין ריצ'רדסון (1947–1965), דבר שגרם לו לכאב רב ולטלטלה נפשית, והוביל אותו לבנות מעין מזבח לזכרו בחדר השינה שלו.
מאוחר יותר הביע חששות מכך שהוא עשוי להיות הומוסקסואל, אף על פי שבאותה העת ניהל קשר זוגי ארוך טווח עם חברתו.
ב-1969 התיר למשפחתו לאשפז אותו בבית חולים פסיכיאטרי ובמשך השנים הבאות שהה לסירוגין במספר מוסדות דומים, עד שלבסוף השתחרר מרצונו.
במהלך תקופה זו נהג לכבות על עצמו סיגריות, ניסה להפוך לכומר, ופונה מדירתו לאחר שבאופן חוזר ונשנה דפק על הרצפה בחוזקה וצעק על אנשים דמיוניים.
מאוחר יותר העיד המאבחן רוברט ק.
רסלר מהבולשת הפדרלית כי מולין סבל מסכיזופרניה אשר ככל הנראה התעוררה במהלך שנת לימודיו האחרונה בתיכון, הודות לשימוש בסמים מסוג קנאביס ו-LSD.
ב-1972 שב מולין לגור בבית הוריו שבפלטון, קליפורניה, באזור הרי סנטה קרוז.
בתקופה זו החל לשמוע קולות בראשו אשר הזהירו אותו מפני רעידת אדמה קרובה אשר יכולה להימנע רק באמצעות קורבן אדם.
הזיות אלו התגברו עוד יותר בשל העובדה כי יום הולדתו, 18 באפריל, חל ביום השנה של רעידת האדמה בסן פרנסיסקו אשר התרחשה ב-1906, צירוף מקרים שנראה בעיניו משמעותי ביותר.
מולין האמין כי מלחמת וייטנאם הובילה לכמות מספקת של מקרי מוות אמריקאים כדי לעכב את רעידות האדמה הצפויות, מעין קורבן דם עבור הטבע, אולם עם סיומה ההדרגתי של המלחמה והשבת הכוחות האמריקאים לארצות הברית, הבין כי בקרוב מאוד יצטרך להתחיל להרוג אנשים כדי לאזן את המצב.
ב-13 באוקטובר 1972, הכה מולין למוות את לורנס "ווייטי" ווייט בן ה-55, הומלס אשר תפס טרמפים על כביש מהיר מספר תשע בקליפורניה.
מולין הכה אותו בראשו עם אלת בייסבול לאחר ששכנעו להסתכל מתחת למכסה המנוע של רכבו התקול.
מאוחר יותר טען שקורבנו היה הלכה למעשה יונה מהתנ"ך, ושהוא מסר לו הודעה טלפתית האומרת "אסוף אותי וזרוק אותי מעבר לדופן הסירה.
הרוג אותי כדי שאחרים יינצלו".
גופתו של ווייט נמצאה למחרת.
ב-24 באוקטובר 1972, אסף מולין את מארי גווילפויל בת ה-24, סטודנטית מקברילו קולג' אשר תפסה טרמפים כדי להגיע במהרה ללימודיה.
לאחר שדקר אותה דרך החזה והגב, ביתר מולין את גופתה ופיזר את החלקים באזורי הגבעות של הרי סנטה קרוז.
ב-2 בנובמבר 1972, נסע מולין לכנסייה הקתולית על שם סנט מארי בלוס גאטוס והתוודה על חטאיו בפני הכומר הנרי תומיי, אולם סבר כי איש הדת התנדב להיות קורבנו הבא אשר ימנע את רעידות האדמה, ובפרץ הזייתי החל להכות, לבעוט ולדקור את תומיי, אשר דימם למוות בתא הווידוי.
אחד מעובדי הכנסייה הספיק לראות את מולין בורח מהמקום, ותיאר בעדותו למשטרה אדם צעיר וגבוה אשר לבש בגדים שחורים ומגפיים.
לאחר מכן ניסה מולין להתגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית והצליח לעבור את מבחני הכשירות הפיזיים והמנטליים בהצלחה, אולם נדחה משנכשל בבדיקת הסמים.
כישלונו הצית את הזיותיו הפרנואידיות בנוגע לתככים ולקונספירציות, אשר מאחוריהן עמדו, כך האמין, קבוצת היפים.
עד ינואר 1973 נגמל מסמים לחלוטין.
בדצמבר 1972 רכש אקדח מסוג רוהם RG-14 תמורת 24 דולרים בחנות לאביזרי רכב בפלטון.
במשפטו אמר כי בעל החנות, אנתוני בלאק, אותו תיאר כ"מסודר, מגולח ולבוש היטב", אמר לו שהאקדח נועד למטרות אימונים.
כשהאקדח ברשותו, החליט מולין להרוג את ג'ים גיאנרה, חבר ילדות שמכר לו מריחואנה מעת לעת, אותו האשים באי-קבלתו לצבא.
כשהגיע לביתו ב-25 בינואר 1973, מצא שם את קת'י פרנסיס, מכרה ותיקה של גיאנרה אשר סיפרה לו כי חברו עבר לגור בסנטה קרוז ומסרה לו את כתובתו המדויקת.
משהגיע מולין לביתו החדש של ג'ים, רצח אותו ואת אשתו לאחר שירה בראשם ודקר את גופותיהם מספר פעמים רב.
משם חזר לביתה של פרנסיס ורצח אותה ואת שני בניה, דיימון בן ה-4 ודייוויד היוס בן ה-9. מאחר שבעלה, אשר לא נכח בבית באותה שעה, היה סוחר סמים ידוע, חמש הרציחות יוחסו לפרשת סחר בסמים שהסתבכה.
מאוחר יותר השתמשו התובעים במשפטו של מולין במותה של פרנסיס כהוכחה לשפיותו בזמן הרציחות, בטענה כי רצח את פרנסיס במודע ומתוך כוונה להעלים כל קשר בינו לבין מותו של גיאנרה.
כעבור חודש, ב-10 בפברואר 1973, שוטט מולין ברחבי פארק רדוודס על שם הנרי קאוול, שם פגש ארבעה נערים שיצאו לטיול קמפינג.
לאחר ששוחח איתם במשך מספר דקות וטען להיותו סייר, ציווה עליהם לעזוב את המקום מפאת זיהום הסביבה, אולם הם סירבו.
מולין ירה בהם למוות עם אקדחו וגנב עשרים דולרים ורובה ציד שהיו ברשותם.
הרצח האחרון התרחש אחרי שלושה ימים, ב-13 בפברואר 1973. מולין נהג לאורך הצד המערבי של סנטה קרוז כשנתקל בפרד פרז בן ה-72, דייג זקן אשר יצא זה מכבר לתקופת פרישה, ובאותו הזמן ניכש עשבים בגינתו.
ללא כל סיבה נראית לעין ביצע מולין פניית פרסה ועצר בסמוך לביתו של פרז, כיוון את הרובה הגנוב לעברו והרג אותו באופן מידי משפגע הקליע בלבו.
לאחר מכן נכנס לרכבו ונסע באופן איטי ורגוע חזרה לדרכו.
מספר עדים ראו את מולין רוצח את פרז לאור יום ודיווחו על כך למשטרה, והוא נעצר כעבור מספר דקות ללא מאבק על הכביש המהיר.
השוטר שעצר אותו ראה את רובה הציד הגנוב במושב הסמוך אליו ושלף את נשקו, מתכונן לקרב ירי מטווח קצר, אולם מולין לא הראה כל התנגדות.
במעצרו התוודה מולין על כל הרציחות והסביר לחוקריו כי קיבל הוראות מהקולות ששמע בראשו להרוג אנשים במטרה למנוע רעידת אדמה.
כמו כן טען שלא היו כלל רעידות אדמה בזמן האחרון הודות למלאכת ידו.
שמונה ימים לאחר מעצרו, הכתה רעידת אדמה בעוצמת 5.8 בסולם מרקאלי בדרום קליפורניה וגרמה לנזק בשווי מיליון דולר לערך.
משרד התובע המחוזי של סנטה קרוז הגיש כתב אישום נגד מולין עבור עשרה מקרי רצח ומשפטו נפתח ב-30 ביולי 1973. מאחר שמולין כבר הודה שביצע את כל הפשעים התרכז המשפט בשאלת מצב שפיותו בזמן ביצועם, האם היה אחראי למעשיו ויכולת כשירותו לעמוד למשפט.
התובע הראשי כריסטופר קוטל התרכז בעובדה כי מולין ניסה לכסות על עקבותיו והראה כוונת תחילה בביצוע חלק מהרציחות, בעוד שההגנה ניסתה להציג את היסטוריית האשפוזים ומחלות הנפש שלו, אשר הסתכמו באבחונו כסכיזופרן.
ב-19 באוגוסט 1973, נמצא מולין אשם ברצח מדרגה ראשונה באישומים של ג'ים גיאנרה וקת'י פרנסיס, מאחר שתכנן אותם מראש ובכוונת תחילה, וברצח מדרגה שנייה בשמונת המקרים האחרים, היות שהם נבעו יותר מתוך טבע אימפולסיבי.
הוא נידון למאסר עולם בבית הכלא המחוזי של סנטה קרוז ושחרורו המוקדם נדחה אחת עשרה פעמים מאז 1980.
בשלב מסוים שהה מולין בתא הסמוך לתאו של אדמונד קמפר, רוצח סדרתי נוסף אשר פעל באותן שנים ובאותו אזור.
השניים נפגשו באגף הרפואי של שירות בתי הסוהר של קליפורניה, וקמפר סיפר עליו כי הוא "נהג לשיר ולהפריע לאנשים בדיוק כשהחלו לצפות בטלוויזיה.
פעם אחת שפכתי עליו מים כדי שישתוק.
אחרי זה, כשהוא התחיל להיות ילד טוב, נתתי לו כמה בוטנים.
זו הייתה שיטה יעילה מפני שמהר מאוד הוא היה מבקש ממני רשות לשיר.
זה מה שנקרא התניה אופרנטית".
מעבר לכך, קמפר תיאר את מולין כדמות נאלחת ושנואה עליו, וספציפית כ"רוצח קר דם" וכמי ש"רוצח את כל מי שנקרה בדרכו, ללא סיבה טובה".
13 באוקטובר 1972, לורנס ווייט – בן 55, הוכה למוות עם חפץ קהה בראשו
24 באוקטובר 1972, מארי גווילפויל – בת 24, נדקרה למוות ובותרה
2 בנובמבר 1972, הנרי תומיי – בן 64, הוכה למוות ונדקר בלבו
25 בינואר 1973, ג'ים ראלף גיאנרה – בן 25, נורה בראשו ונדקר
25 בינואר 1973, ג'ואן גיאנרה – בת 21, נורתה בראשה ונדקרה
25 בינואר 1973, קת'י פרנסיס – בת 29, נורתה בראשה ובחזה, ולאחר מכן נדקרה
25 בינואר 1973, דיימון פרנסיס – בן 4, נורה בראשו ונדקר
25 בינואר 1973, דייוויד היוס – בן 9, נורה בראשו ונדקר
10 בפברואר 1973, דייוויד אלן הוליקר – בן 18, נורה למוות
10 בפברואר 1973, רוברט מייקל ספקטור – בן 18, נורה למוות
10 בפברואר 1973, מארק ג'ון דרייבלביס - בן 19, נורה למוות
הרברט וסלי קאמינגס היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-17 של מדינת פנסילבניה.
קאמינגס נולד בעיירה מערב צ'יליסקוואק בשנת 1873. הוא סיים את לימודיו בתיכון לואיסבורג שבפנסילבניה בשנת 1890. הוא למד משפטים, ולאחר לימודיו באוניברסיטה, הוא התקבל למשרד עורכי דין והחל לעבוד בעיר סאנבורי.
הוא שימש כפרקליט מחוז נורת'אמברלנד שבפנסילבניה בשנת 1901 ובין השנים 1904–1908.
בשנת 1911, נבחר קאמינגס לשופט בית המשפט לתביעות משותפות במחוז נורת'אמברלנד, ושירת בתפקיד זה עשר שנים.
קאמינגס נבחר לקונגרס ה-68 של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, אך בבחירות שלאחר מכן לא נבחר.
לאחר פרישתו מהקונגרס, חזר קאמינגס לעבוד בתור עורך דין עד שנת 1935, אז מונה מחדש לשופט במחוז נורת'אמברלנד, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1946.
בשנת 1946, חזר קאמינגס לעריכת הדין, ועבד בתפקיד זה עד מותו.
קאמינגס נפטר בשנת 1956 בסאנבורי, ונקבר בבית העלמי מנור פומפרט בסאנבורי.
הרברט בראון מאו היה פוליטיקאי ומחנך אמריקאי שכיהן כמושל השמיני של יוטה בשנים 1941–1949 מטעם המפלגה הדמוקרטית.
מאו נולד ביוטה לאפרים גודמן מאו ואמה בראון.
כשהיה בן שבע עברה משפחתו לסולט לייק סיטי.
הוא למד בתיכון מורמוני בצעירותו.
מאו קיבל תואר ראשון במשפטים ובמדעים מאוניברסיטת יוטה.
הוא סיים את לימודי התואר השני באוניברסיטת נורת'ווסטרן ב-1926. מאוניברסיטה זו סיים גם את לימודי הדוקטורט במשפטים בשנה שלאחר מכן.
מאו הוכשר כטייס על ידי חיל האוויר האמריקאי במהלך מלחמת העולם הראשונה בטקסס.
בנוסף על כך, הוא הוכשר ככומר צבאי מורמוני.
בכך היה מאו אחד משלושת הכמרים המורמונים היחידים בכוחות המזוינים האמריקאיים במהלך המלחמה.
לאחר הכשרות אלו מאו נשלח לאירופה ולאחר תום המלחמה שירת בצבא הכיבוש בגרמניה.
מאו לימד בקולג' המורמוני לעסקים מ-1916 עד 1917 ומ-1919 עד 1923. הוא היה פרופסור לרטוריקה באוניברסיטת יוטה מ-1927 עד 1940. מאו שימש כדיקן הגברים באוניברסיטת יוטה מ-1928 עד 1936.
מאו נבחר לסנאט של מדינת יוטה ב-1928 וכיהן בו עד 1938. מאו אף כיהן כנשיא הסנאט ביוטה מ-1934 עד 1938. הוא ניסה ללא הצלחה להיבחר לסנאט האמריקני ב-1934 ולתפקיד המושל ב-1936. יש הטוענים שרבים התנגדו לבחירתו בשל תמיכתו של מאו בזכויות עובדים.
במקביל, מאו תמך בבחירות ישירות יותר.
מאו נבחר לראשונה למושל יוטה ב-1940, כשהביס את דון ב' קולטון הרפובליקני.
ב-1944 מאו ניצח שוב בדוחק את ג'יי ברקן לי הרפובליקני בבחירות הצמודות יותר בתולדות התפקיד.
מאו התחתן עם פלורנס בוהלר ב-22 ביוני 1922. נולדו להם חמישה ילדים.
לאורך חייו היה פעיל ביותר במוסדות הכנסייה המורמונית.
הרברט לינדלר-וילסון , הידוע בעיקר בתור הרברט לינדלר, היה כימאי בריטי-שווייצרי.
הוא ידוע במיוחד בעקבות פיתוח הזרז להידרוגנציה, "זרז לינדלר" , הקרוי על שמו.
לינדלר נולד בשפילד, אנגליה במרץ 1909 ועבר לשווייץ עם משפחתו באותה שנה.
הוא למד כימיה במכון הטכנולוגי של ציריך ובאוניברסיטת ברן וסיים את לימודיו ב-1939 עם תזה "על ההתנהגות של חומצות דיקרבוקסיליות בהיווצרות של אציל אוריאה ".
לאחר מכן הצטרף לחברת התרופות הופמן לה רוש.
למעט הפסקה אחת של ארבע שנים, הוא עבד בהופמן-לה רוש עד לפרישה ב-1974. במהלך ארבע השנים הללו בציריך ובבזל עבד לינדלר כסגן קונסול אנגלי.
בחודש מרץ של שנת 2009 הוא חגג מאה שנים להולדתו, וביוני של אותה שנה נפטר.
הרברט מסריק (בצ'כית: Herbert Masaryk; 1 במאי 1880 – 15 במרץ 1915) היה צייר פוסט-אימפרסיוניסטי צ'כי; בנו של המייסד והנשיא לעתיד של צ'כוסלובקיה, טומאש מסריק, ואשתו ילידת אמריקה, שרלוט גאריג.
לאחר שהפגין כישרון מוקדם לציור, הוא למד בפראג, פירנצה (1900-1901) ואנטוורפן (1901-1902), אך נותר במידה רבה אוטודידקט.
הוא הושפע מהאימפרסיוניזם, האקספרסיוניזם, הזסציון הווינאי ואחרים.
עבודתו מורכבת בעיקר מדיוקנאות ונופים.
הוא היה שחקן הוקי טוב בצעירותו, ושיחק ב-HC Slavia Praha ב-1900 - 1901, במהלך עונתו הראשונה.
ב-2013 נקרא גביע הוקי על שם אביו, שסיפק והעניק את הגביע הלאומי הראשון ב-1924.
בשנת 1905 הוא התיידד טוב עם הצייר אנטונין סלביצ'ק והתגורר עם משפחתו בקמניצ'קי.
לאחר התאבדותו של סלביצ'ק ב-1910, נשא מסריק לאישה את אלמנתו, בוהמילה, ואימץ את ילדיו.
הוא מת מטיפוס; ככל הנראה נדבק בעת שעבד עם פליטי מלחמה מגליציה.
בשנת 1993 אורגנה לזכרו רטרוספקטיבה גדולה, האירוע נפתח על ידי הנשיא ואצלב האוול ושתי בנותיו של מסריק, ומשך יותר מ-50,000 מבקרים.
מתוך כ-300 ציוריו, כמעט 100 אינם ידועים.
רבים מאלה אבדו כנראה מיד לאחר מותו כאשר אחותו, אליס, נעצרה על ידי ממשלת אוסטריה ורכושה נתפס במאמץ לגלות כתבים פוליטיים חבויים על ידי אביהם.
הרברט בירצ'בי וורברטון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, ותיק מלחמת העולם השנייה וחבר המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
וורברטון נולד ב-21 בספטמבר 1916 בווילמינגטון שבדלאוור.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים של וילמינגטון ורידינג, פנסילבניה, והשלים את לימודיו באוניברסיטת דלאוור בניוארק ב-1938, וב-1941 בבית הספר למשפטים של דיקינסון בקרלייל, פנסילבניה.
כבוגר ROTC מאוניברסיטת דלאוור, הוסמך כלוטננט משנה והחל בשירות צבאי פעיל כלוטננט ראשון של גדוד הנ"מ ה-122 בספטמבר 1941. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לפיקוד ולמטה כללי בפורט לוונוורת', קנזס, בספטמבר 1945, שירת כמפקד גדוד עד שהשתחרר מתפקיד פעיל כמייג'ור בדצמבר 1945.
ב-1942 התקבל וורברטון ללשכת עורכי הדין בדלאוור שלא בפניו והחל לעסוק בכך לאחר שובו מהצבא ב-1946. הוא כיהן כעורך דין עירוני בווילמינגטון מ-1949 עד 1952. בשנת 1952 נבחר וורברטון לבית הנבחרים של ארצות הברית, כשהביס את הדמוקרט ג'וזף ג'יי סקנל.
הוא כיהן עם סיעת הרוב הרפובליקני בקונגרס ה-83. ב-1954 לא ביקש קדנציה נוספת בבית הנבחרים, אך ניסה להיבחר ללא הצלחה למושב הסנאט של ארצות הברית של הדמוקרט המכהן ג'וזף אלן פריר הבן.
בסך הכול, כיהן וורברטון מ-3 בינואר 1953 עד 3 בינואר 1955, כולם מלבד 17 הימים הראשונים נפלו בתקופת ממשלו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר.
לאחר כהונתו בקונגרס, מונה וורברטון לעוזר מיוחד של מזכיר העבודה של ארצות הברית, ג'יימס פ.
מיטשל, מ-1955 עד 1957, ליועץ המשפטי הכללי של מחלקת הדואר מ-1957 עד 1961, וליועץ זוטר לוועדת המשנה לפעולות ממשלתיות של בית ארצות הברית, מ-1961 עד 1964. לאחר מכן, הפך לתושב פרנקפורד, דלאוור, והיה מנכ"ל האגודה האמריקאית לאורתוטיקה ותותבות והמועצה האמריקאית להסמכה לאורתוטיקה ותותבות.
וורברטון מת ב-30 ביולי 1983 בלואיס, דלאוור.
הרברט סנפורד וולטרס היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת טנסי בין השנים 1963 ל-1964. הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית.
וולטרס נולד ב-17 בנובמבר 1891 במחוז ג'פרסון, טנסי.
הוא היה בוגר האקדמיה הצבאית של Castle Heights בלבנון, טנסי, ולמד באוניברסיטת קרסון-ניומן בג'פרסון סיטי, טנסי, ובאוניברסיטת טנסי.
וולטרס הרוויח את הונו כקבלן מצליח מאוד בבניית כבישים.
הוא הפך לבנקאי בולט במזרח טנסי.
הוא כיהן כהונה בבית הנבחרים של טנסי (1934 עד 1936) לפני שכיהן בקבינט המדינה כנציב הכבישים המהירים של טנסי.
וולטרס מונה לסנאט ב-20 באוגוסט 1963, על ידי מושל טנסי פרנק ג.
קלמנט, עם מותו של הסנאטור אסטס קיפאובר.
הוא נתפס כקול שמרני הרבה יותר מקיפאובר, ש"נחשב לאחד הליברלים ביותר מבין הדמוקרטים הדרומיים".
וולטרס מונה על מנת שלא יגלה עניין לרוץ לבחירות על יתרת כהונתו של קיפאובר ב-1964, מה שהתברר כנכון.
עם זאת, קלמנט לא הצליח לקבל את המועמדות הדמוקרטית למושב בפריימריז הדמוקרטי באוגוסט 1964, והפסיד לחבר הקונגרס רוס בס.
וולטרס כיהן את תקופתו בסנאט בשקט למדי, מאוד בצילו של הסנאטור הבכיר במדינה, אלברט גור האב.
הוא תמך ברוב היוזמות של הנשיא הדמוקרטי לינדון ב.
ג'ונסון, שהפך לנשיא רק שלושה חודשים לאחר מינויו של וולטר לסנאט עם ההתנקשות בג'ון קנדי.
וולטרס הצביע נגד חקיקת זכויות האזרח, כולל חוק זכויות האזרח משנת 1964.
כהונתו של וולטרס בסנאט הסתיימה ב-3 בנובמבר 1964, מיד לאחר בחירתו של מחליפו, רוס בס, כנהוג בסנאטורים ממונים שאינם מחפשים בחירות.
וולטרס שימש גם כנאמן של אוניברסיטת טנסי.
ביוגרפיה של וולטרס, "סיפור הרברט וולטרס" מאת הסופר הווארד היל, פורסמה בערך בזמן כהונתו בסנאט.
וולטרס מת ב-17 באוגוסט 1973 בנוקסוויל, טנסי ונקבר בבית הקברות אמה ג'רנגין במוריסטאון, טנסי.
המכללה הקהילתית וולטרס סטייט במוריסטאון נקראת לכבודו.
המוזיאון במרכז הוורדים של מוריסטאון נקרא על שמו.
הרברט אמרי היצ'קוק היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דקוטה הדרומית.
היצ'קוק נולד ב-22 באוגוסט 1867 במקאוקטה שבאיווה, והיה בנם של הרייט מ.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים באיווה וב
סן חוזה שבקליפורניה, בקולג' לעסקים בדבנפורט שבאיווה, במכללת המדינה של איווה באיימס ובבית הספר למשפטים באוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1884 עבר למיטשל שבדקוטה הדרומית, שם למד בבית הספר ועבד כסטנוגרף; הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בדקוטה הדרומית בשנת 1896 והחל לעבוד כעורך דין במיטשל.
הוא גם עסק בבנקאות, ובשנת 1896 מונה לפקיד הסנאט של מדינת דקוטה הדרומית.
הוא נבחר לתפקיד התובע המחוזי של המדינה בשנים 1904 ו-1906, ובשנים 1909, 1911 ו-1929 נבחר לכהן כחבר סנאט של המדינה.
בשנת 1936 מונה היצ'קוק לנאמן של מכללת ינקטון, ובין השנים 1924 ל-1934 כיהן כנשיא מועצת בית הספר מיטשל.
הוא כיהן כציר במהלך הוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1932, והיה אחד מחמישים וחמישה אנשים שכתבו את המצע הלאומי של המפלגה.
בין 1932 ל-1936 כיהן כיושב ראש המפלגה הדמוקרטית של דקוטה הדרומית.
ב-29 בדצמבר 1936 מונה היצ'קוק כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של פיטר נורבק.
הוא כיהן בתפקיד עד 3 בינואר 1939. בשנת 1938 התמודד בפריימריז על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למושב מלא בסנאט, אך הובס על ידי מושל המדינה לשעבר טום ברי.
ברי הפסיד בבחירות הכלליות לרפובליקני צ'ן גרני.
בשנת 1940 נבחר לכהן כאחד מהאלקטורים לנשיאות הדמוקרטיים של דקוטה הדרומית, אך המועמד ונדל וילקי ניצח במדינה.
הוא חזר לעסוק בעריכת דין עד מותו במיטשל שבדקוטה הדרומית ב-17 בפברואר 1958, ונקבר בבית הקברות של גרייסלנד.
בצוואתו השאיר 112,000 דולר למוסדות שונים כולל מכללות וארגוני צדקה.
הרברט ספנסר האדלי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הרפובליקנית בסנט לואיס שבמיזורי.
הוא כיהן כתובע הכללי של מיזורי בין השנים 1905 ל־1909, ובשנת 1908 נבחר למושל ה־32 של מיזורי, תפקיד בו שירת כהונה אחת מ־1909 עד 1913.
כתובע כללי, ניהל בהצלחה תביעה נגד חברת "סטנדרד אויל" בגין הפרת חוק ההגבלים העסקיים של מיזורי.
לקראת הוועידה הרפובליקנית הלאומית בשנת 1912 נוצר שוויון בכוחן הפוליטי בין סיעתו של תאודור רוזוולט לזו של ויליאם הווארד טאפט, והאדלי נתפס כמועמד פשרה אפשרי לסגן נשיא ארצות הברית.
בעוד טאפט תמך ברעיון, רוזוולט מיאן וסתם על כך את הגולל.
הרברט ספנסר האדלי נולד ב־20 בפברואר 1872 באוליית'ה שבקנזס.
הוא היה בנם של מייג'ור ג'ון מילטון האדלי והארייט ביץ' ג'ונס האדלי.
הוא למד באוניברסיטת קנזס, שם היה חבר באחוות פי קפא פסי (Phi Kappa Psi).
בשנת 1892 השלים שם לימודי תואר ראשון.
ב־1894 השלים לימודי תואר שני במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן.
במהלך לימודיו בנורת'ווסטרן, סייע בייסוד כתב־העת המשפטי "Northwestern University Law Review".
בשנים 1891 ו־1894 זכה האדלי במקום הראשון בתחרות הנואמים של מדינת מיזורי.
ב־8 באוקטובר 1901 נשא לאישה את אגנס לי.
לזוג נולדו שלושה ילדים: ג'ון מילטון, הנרייטה, והרברט ספנסר הבן.
האדלי עסק בעריכת דין בקנזס סיטי שבמיזורי.
תפקידו הציבורי הראשון היה כסגן התובע העירוני בקנזס סיטי, תפקיד בו החל לכהן בשנת 1898. בין השנים 1901–1903 שימש כתובע המחוזי של מחוז ג'קסון שבמיזורי.
בתפקיד זה רכש לעצמו מוניטין של תובע תקיף, בין היתר בעקבות חקירה שיזם בנוגע לשיבוש הליכי משפט בבתי המשפט האזרחיים ומאבק שניהל נגד תופעת ההימורים הפומביים.
אף כי לא נבחר מחדש לתפקיד התובע המחוזי, בשנת 1904 נבחר האדלי לתובע הכללי של מיזורי, וכיהן בתפקיד בשנים 1905–1909. במהלך כהונתו ניהל תביעות מוצלחות נגד "סטנדרד אויל" , תאגידי רכבות, מספר קרטלים וכן נגד מהמרים במסלולי מרוצים בסנט לואיס.
במהלך כהונתו כתובע הכללי, היה האדלי נבחר הציבור הרפובליקני הבכיר ביותר במיזורי.
הישגיו, ובעיקר תביעתו המוצלחת נגד חברת סטנדרד אויל ומחויבותו לרפורמות, תרמו רבות להיבחרו בנובמבר 1908 למושל מיזורי.
בבחירות הכלליות גבר בפער קטן על ויליאם קוהד , חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ומועמד המפלגה הדמוקרטית, עם 49.73% מקולות הבוחרים.
במהלך כהונתו כמושל הוביל האדלי רפורמות במערכת הענישה המדינתית, הרחיב את התקנות בתחום הבטיחות והבריאות הציבורית, ויזם את הקמת מועצת בוחני האחיות; מועצת הדיג וציד של מיזורי; ועדת הגנת חיות הבר; ונציבות נתיבי המים של מיזורי.
מאמציו לחולל שינויים נוספים, בתחומים כגון מיסוי ושירות ציבורי, לא זכו לתמיכת האספה הכללית של מיזורי.
בשנת 1912 היה האדלי ראש סיעתו של תיאודור רוזוולט בוועידה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית .
לאחר מותו של סגן נשיא ארצות הברית ג'יימס שרמן באוקטובר אותה שנה, שקל הנשיא ויליאם הווארד טאפט לבחור בהאדלי כעמיתו למירוץ, אולם בסופו של דבר לא מינה מחליף לשרמן עד הבחירות.
עם תום כהונתו כמושל, שב האדלי לעסוק בעריכת דין ונטל חלק במיזם פדרלי להערכת שוויין של מסילות הברזל.
בשנת 1917 עבר לקולורדו מטעמים בריאותיים, ושימש שם כפרופסור למשפטים באוניברסיטת קולורדו בולדר עד שנת 1923.
בשנת 1923 מונה האדלי לנשיא האוניברסיטה השביעי של אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
הוא גויס לתפקיד בידי רוברט ס.
ברוקינגס , אשר סייע בהקמת בית הספר ללימודים מתקדמים בכלכלה ובממשל, שבשנת 1927 הפך לחלק ממכון ברוקינגס.
במהלך ארבע שנות כהונתו כנשיא האוניברסיטה, ייסדה האוניברסיטה גם את המחלקה לעבודה סוציאלית על שם ג'ורג' וורן בראון, שלימים הפכה לבית ספר עצמאי.
במסגרת עבודתו האקדמית כפרופסור למשפטים, פרסם האדלי את הספר "Rome and the World Today" (בהוצאת פטנאם, 1922).
בערוב ימיו היה האדלי פעיל בקידום רפורמות משפטיות, ונטל חלק ביוזמות שונות של לשכת עורכי הדין האמריקאית , המכון האמריקאי למשפט והוועדה הלאומית לפשיעה.
הוא היה אחד ממחבריו של "סקר הפשיעה של מיזורי", שהמלצותיו הביאו להקמת מוסדות שיקום והמלצה לשחרורים מוקדמים כחלק מרפורמה במערכת הכליאה של המדינה.
האדלי קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת נורת'ווסטרן (1909), מאוניברסיטת מיזורי (1910), ומאוניברסיטת הרווארד (1925).
בדצמבר 1927 נפטר האדלי בסנט לואיס עקב מחלת לב.
הוא נקבר בבית העלמין ריברוויו שבעיר ג'פרסון סיטי.
הרברט וורן לאד היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל רוד איילנד ה-40 וה-42 בשנים 1889–1890, ובשנים 1891–1892, בהתאמה.
הרברט לאד נולד בניו בדפורד שבמסצ'וסטס, כאחד מחמשת ילדיהם של וורן לאד, שהיה פעיל בפוליטיקה העירונית, ושל לוסי וושברן קינגמן.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון הוא החל לעבוד בבית מסחר.
במלחמת האזרחים האמריקנית הוא היה לכתב בשירות העיתון ניו בדפורד מרקורי, וכיסה את פעילותם של הרגימנטים של מסצ'וסטס.
לאחר תום המלחמה הוא שב לעיסוקו במסחר, בתחילה בבוסטון, ולאחר מכן ברוד איילנד.
החברה שלו נקראה "לאד ודייוויס", ובהמשך שונה שמה ל"חברת ה.
ב-1870 נשא לאד לאישה את אמה בורוז, ולשנים נולדו שישה ילדים עד לפטירתה ב-1889. הוא היה פעיל בבונים החופשיים.