tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הכרזת מדינת ישראל אפשרו השלטונות הרומניים עלייה של מי שנחשבו לאוהדי השיטה הקומוניסטית, כדי לחזק את המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
צעד זה נכשל לגמרי, מתוך קרוב לארבעת אלפים יהודים רומנים אוהדי המפלגה הקומוניסטית, שקיבלו היתר לעלות לישראל, רק כמאה הצטרפו למפלגה הקומוניסטית הישראלית.
השלטונות הקומוניסטים של רומניה התאכזבו מאוד ועצרו את העלייה לישראל.
עם התבססות השלטון הקומוניסטי ברומניה, נסגרו שעריה ונמנעה יציאת אזרחיה, יהודים ולא יהודים, פרט למעטים, שקיבלו אישורי יציאה על בסיס "איחוד משפחות".
בסתיו 1949 הורעו יחסי רומניה-ישראל בעקבות נאום של דוד בן-גוריון בבת ים, שבמהלכו הואשמו הרומנים בעיכוב העלייה, התקפות של בן-גוריון ושל אמצעי תקשורת בישראל נגד אנה פאוקר (כונתה על ידי בן-גוריון "בת הרב מרומניה") והפגנה שארגנה התאחדות עולי רומניה מול המשלחת הדיפלומטית הרומנית במלון ירקון, בתל אביב.
בתגובה עצרו השלטונות הרומניים, ברגע האחרון, יציאת 240 עולים מנמל קונסטנצה באונייה הישראלית "אילת", שעגנה שם, והחלופה שהוצעה להם, הפלגה באונייה "טרנסילבניה", התעכבה, כי האונייה הייתה בתיקונים בנמל מרסיי, בצרפת.
כדי לחדש את העלייה פנו ישראל וגורמים יהודים שונים אל שלטונות רומניה וניסו למצוא איזה אינטרס רומני, שהם יוכלו לספק ואשר ישכנע אותם לחדש את העלייה.
במקביל הפעילו יהודי רומניה לחץ על השלטונות, באמצעות הפגנות בהן תבעו אישורי יציאה לישראל.
הנוסחה הגואלת נמצאה בהספקת ציוד אמריקאי לחיפושי נפט, שהרומנים נזקקו לו ולא הייתה להם גישה אליו בגלל אמברגו אמריקאי על הארצות הקומוניסטיות - היהודים סיפקו ציוד משומש אך תקין, והרומנים התירו לקראת סוף 1949 הירשמות היהודים לעלייה ויציאתם של כמה אלפי עולים כל חודש.
ההירשמות לעלייה תפסה תאוצה ותוך זמן לא רב נרשמו המוני יהודים, 60% מ-120,000 יהודי בוקרשט נרשמו לעלייה, 75% מתוך 35,000 יהודי יאשי והיו גם קהילות ש-90% מהיהודים נרשמו לעלייה.
בתחילת שנות ה-50 של המאה העשרים מיינו שלטונות רומניה את המבקשים לעלות לישראל.
מי שנחשבו לגורמים מועילים (אקדמאים, בעלי מקצועות מבוקשים) בקשתם סורבה, ולעומתם גורמים פליליים, נכים וחולים כרוניים קיבלו אישור יציאה.
עסקת ציוד הקידוח הסתיימה וגם היהודים, שרומניה הייתה מוכנה לוותר עליהם, התמעטו מאוד והעלייה דעכה.
ממשלת ישראל וגורמים יהודים שונים חיפשו דרכים לחידוש העלייה, אך המצב הבינלאומי, העימות בין הגוש הקומוניסטי, שכלל את רומניה, לבין ארצות הברית ובעלות בריתה (ישראל לא הייתה בעלת ברית רשמית של ארצות הברית, אך נחשבה כזאת), היה לרועץ לניסיונות אלה.
מכשול נוסף לעליית יהודי רומניה התגלה בהוצאות מימון ההפלגה.
רומניה תבעה שהעולים יפליגו רק באוניית הנוסעים הרומנית "טרנסילבניה", אונייה, שבהתחלה הפליגה פעמיים בחודש עם כשש מאות נוסעים כל פעם ועבור כל נוסע נגבו 55 דולרים אמריקאים, מחיר כפול מהמחיר המקובל באוניות ישראליות - את עלות ההפלגה שילם הג'וינט.
עם התגברות זרם היהודים המבקשים לעלות לארץ, הגדילו הרומנים את מספר ההפלגות ואת הצפיפות על סיפון האונייה וגם תבעו להעלות את מחיר ההפלגה ב-35 דולרים.
ב-17 ביולי 1950 הגיעה "טרנסילבניה" לחיפה ועליה 1,410 עולים חדשים ובסוף אוגוסט מספר המגיעים בהפלגה אחת עלה ל-1,806 עולים.
תקציב הג'וינט אזל ונטל התשלומים עבור ההפלגות עבר לממשלת ישראל שדנה בנושא.
עבור הפלגות חודש אוגוסט 1950 שולמו לרומנים 412,500 דולר ותוספת של 35 דולר לכל מפליג הגיעה ל-262,000 דולר.
התביעה הרומנית לתשלום 90 דולר עבור כל מפליג גרמה לדיונים בצמרת של ממשלת ישראל ושל הסוכנות היהודית - המתדיינים חיפשו דרכים להאט את העלייה מרומניה, כדי להקטין את מעמס התשלומים, אך חששו שזה עלול לגרום להפסקת העלייה משם.
השר חיים משה שפירא אמר: "חייבים אנו לשלם כופר נפש.
יש לנו עסק עם שודדים.
זהו שוד תחת מסווה של כרטיס נסיעה".
מיסים ואגרות שהוטלו על היוצאים
הציר הישראלי בבוקרשט, ראובן רובין, דיווח לשר העלייה, חיים משה שפירא ולסוכנות היהודית שעלויות הרישום בלבד מגיעות לחמישים דולר לאיש.
לאחר הכרזת העצמאות נפתחו שערי הארץ בפני המעפילים, שנכלאו בקפריסין ובפני יושבי מחנות העקורים בגרמניה.
בתקופה שבין קיץ 1952 ושלהי 1958 העלייה מרומניה נעצרה למעשה, אך עדיין היו בודדים שקיבלו אישורי עלייה.
בחודש מאי 1958 סוכמה העסקה הראשונה בין הנרי יעקובר ובין רומניה, עסקה במסגרתה שוחררו מהכלא יהודים רומנים וקיבלו אישורי יציאה לישראל ובתמורה קיבלה רומניה גורי חזירים לא מסורסים מגזע דני משובח במיוחד (Landrace), שיצואם מדנמרק היה אסור.
הצלחת עסקה זו הובילה לעסקות נוספות בהן שוחררו יהודים בודדים מבתי כלא רומנים ואת התמורה סיפק יעקובר בסחורות של משק חי חקלאי, שרומניה הייתה מעוניינת לקבל.
בהמשך פנה יעקובר לסוכן הרומני, איתו היה בקשר, גאורגה מרקו וביקש פגישה דחופה - בפגישה סיפר לו יעקובר שנציגים של שירות חשאי ישראלי פנו אליו והציעו לו להעביר לרומניה הצעה לעסקה של מתן אישורי יציאה ליהודים תמורת תשלום.
העסקה הייתה אמורה להיות לא כתובה וחשאית.
תחילה סירבו הרומנים, כשהם חוששים שההצעה היא פרובוקציה, אך ההצעה הוצעה שנית.
ב-1958 ביקר ניקיטה חרושצ'וב ברומניה לרגל חתימתו על הסכם יציאת הצבא האדום מגבולות רומניה.
במהלך ביקורו העלה בפניו גאורגה גאורגיו-דז' את נושא קבלת סחורות מהמערב תמורת מתן אישור יציאה לישראל ליהודים.
חרושצ'וב שקל את הנושא והשיב קצרות: "סחורות בסדר, אבל לא כסף".
בקרב יהדות רומניה פשטה השמועה, שעומדים לחדש מתן רישיונות עלייה ליהודים והם באו ועמדו בתור ענק לפני דלתות משרד הפנים הרומני, כדי להירשם לעלייה.
התור, באורך קילומטר, גרם מבוכה לשלטונות, לכן נשלחו שוטרים לכוון את הממתינים בתור לרחוב צדדי.
בתקופה שבין ספטמבר 1958 ומרץ 1959 נרשמו לעלייה כמאה ושלושים אלף יהודים.
הטיפול מהצד הרומני הוטל על "המנהלת הכללית למידע חוץ" (Direcţia Generală de Informaţii Externe) של הסקוריטטה.
החל משנת 1958 ועד לעלייתו של ניקולאה צ'אושסקו לשלטון שילמה ישראל עבור עליית יהודי רומניה במוצרי מזון ובתוצרת חקלאית.
העסקה הראשונה בוצעה באמצעות המתווך היהודי בריטי, הנרי יעקובר, שהציע לרומנים, בשם ישראל, הקמת חווה לגידול עופות, ברמת אוטומציה גבוהה, בתמורה למתן אישור יציאה ל-500 משפחות יהודיות.
גאורגה גאורגיו-דז' אישר את העסקה והחווה הוקמה במועצה האזורית פריש, בקרבת בוקרשט.
גאורגיו-דז' ביקר במקום, התלהב, נתן אישור לתת ל-500 המשפחות אישורי יציאה והזמין עוד חמש חוות כאלה, באותם תנאים.
עד סוף 1964 קיבלו הרומנים חוות לגידול תרנגולות, חוות לגידול תרנגולי הודו, חוות לגידול חזירים, חוות לגידול כבשים וחוות לגידול בקר.
החוות צוידו בבתי מטבחיים תואמים, מתקנים לאריזת הבשר, וסופקו גם כלי רכב מקוררים מתוצרת מרצדס להובלת הבשר.
תוצרת החוות האלה הייתה מיועדת ליצוא למערב אירופה.
בתחילת 1965 סופק גם מפעל ליצירת פתיתי תירס.
במרץ 1965 מת שליט רומניה גאורגה גאורגיו-דז' ובמקומו התמנה ניקולאה צ'אושסקו.
צ'אושסקו קבע שהנושא שערורייתי והורה להפסיק אותו, פיטר את הגנרל שעסק בכך וצמצם מאוד את אישורי היציאה ליהודים.
כעבור שנתיים שינה צ'אושסקו את דעתו והתעניין אם יעקובר עדיין חי.
לפי הוראתו של צ'אושסקו חודש הקשר עם יעקובר והגנרל הרומני, שהודח, הובא מחדש והועלה בדרגה, אך הפעם לא הסתפק צ'אושסקו בסחר חליפין, הוא תבע תשלום במטבע זר.
כשיעקובר נפטר ממחלת הסרטן, המשיך במקומו את המגעים סוכן ישראלי יליד רומניה.
ההסכם נשאר לא כתוב וחשאי, אך נכנסו לפרטים, כשנקבע מחירון לעולים.
המחירים נעו בהתאם לרמות ההשכלה, משלחי היד, הגיל, המצב המשפחתי, המצב הבריאותי ועוד.
המועמדים לעלייה חולקו ל-4 קטגוריות, A, B, C ו-D - בקטגוריה A נכללו בעלי הסמכה אקדמית, בקטגוריה B היו הסטודנטים, בקטגוריה C הפועלים ובקטגוריה D היו הבלתי מועסקים והילדים.
המחירים היו בהתאם לקטגוריה ונעו מ-497$ לקטגוריה D, 600$ לקטגוריה C, 1700$ לקטגוריה B עד 3000$ לקטגוריה A.
למקרים מיוחדים של בעלי הכשרה מיוחדת או בעלי תפקידים גבוהים בממשל הרומני, נקבעו מחירים מיוחדים, גבוהים יותר.
כל שנה נערך משא ומתן מחודש לקביעת מכסת היהודים, שיורשו לעלות ומחיריהם - הרומנים העלו את המחירים בהדרגה.
ביולי 1978 המחירים נעו בין 2,000$ ל-50,000$ וכמה מקרים ננקבו מחירים שהגיעו עד רבע מיליון דולרים.
הצלחת הסחר ביהודים פתחה את התיאבון של צ'אושסקו ולפי הוראותיו נפתח מסלול מקביל של מכירת גרמנים רומנים למערב גרמניה ובהמשך גם מכירות של בני מיעוטים נוספים, יוונים, ארמנים ואפילו רומנים עם קרובי משפחה בארצות המערב, שהיו להם האמצעים והיו מוכנים לשלם עבור הגירת בני משפחתם.
התשלומים עבור היתרי ההגירה ניתנו בהמחאות, שהופקדו בבנקים במערב אירופה או באמצעות מזומנים במטבע זר.
שליחים יהודים (אחד הידועים היה שייקה דן) העבירו מזוודות עם כסף מזומן לידי נציגים רומנים, ביניהם גנרל גאורגה מרקו, שנשא דרכון דיפלומטי.
באחת הפעמים שכח הגנרל הרומני בשדה התעופה של ציריך מזוודה, שהכילה מיליון דולרים במזומנים - חשיפת תוכן המזוודה איימה לפוצץ את מעטה החשאיות סביב העסקאות האלה.
צ'אושסקו לא הסתפק בתשלום עבור כל יהודי, תשלום במחירים שהלכו והאמירו, הוא תבע וקיבל הטבות נוספות.
תמורת אישורי העלייה נתבעו מדינת ישראל והארגונים היהודים לתמוך בבקשת רומניה לקבלת מעמד של מדינה מועדפת בסחר עם ארצות הברית ולהעניק לה הלוואות לזמן ארוך בריבית מוזלת ולייבא מרומניה סחורות לא מבוקשות.
צ'אושסקו, יחד עם טיטו, יזם תעשיית נשק מקומית, תבע עזרה בהשגת טנקים חדישים, כדי שיוכלו להעתיק את התוכניות ולחקות אותם ואכן סופק להם טנק "צנטוריון".
במקביל סיפקו הגרמנים, מסיבות דומות, טנק "לאופרד 1".
עריקתו של יון מיכאי פצ'פה וגילוייו
יון מיכאי פצ'פה, מי שהיה ראש שירות ביון החוץ של רומניה, ערק בשנת 1979 למערב.
הוא נכנס לשגרירות ארצות הברית בבון, לאחר ששלח מסר לקנצלר הגרמני הלמוט שמידט, והוטס בחשאי לארצות הברית.
הנשיא ג'ימי קרטר אישר בעצמו את בקשת המקלט המדיני שלו.
פצ'פה היה בין שותפי הסוד בנושא פדיון יהודי רומניה ונוצר חשש שחשיפת העסקאות בין רומניה ובין ישראל תביא לעצירת העלייה מרומניה.
פצ'פה, שנחקר בארצות הברית, מסר פרטים על הנושא, פרטים שהוצגו בפני הנשיא קרטר בספטמבר 1978. ממשל ארצות הברית פנה לישראל וביקש הבהרות.
בדצמבר 1978 פנה שגריר ישראל בארצות הברית אל פצ'פה וביקש ממנו לא לחשוף ברבים את מערך היחסים בין ישראל ובין רומניה - פצ'פה סירב ופרסם מאמר בוושינגטון פוסט.
ב-1987, לקראת יציאת ספרו של פצ'פה, "אופקים אדומים", פנה אל פצ'פה משה ארד, שגריר ישראל באותו זמן בארצות הברית ויליד רומניה בעצמו, וביקש ממנו לא לכלול פרשיות אלה בספרו - גם בקשה זו נדחתה על ידי פצ'פה.
המהפכה הרומנית שמה קץ להגבלות ההגירה מרומניה ובכך נפסקה מכירת מהגרים פוטנציאליים.
לאחר התייצבות המשטר הדמוקרטי ברומניה, בהדרגה, אושרו השמועות על התשלומים ששולמו בעבר עבור הגירתם של בני מיעוטים שונים.
היסטוריונים החלו לבדוק בארכיונים ולכתוב מחקרים וספרים בנושא ויחד עם הידיעות המאושרות החלה גם ביקורת על התופעות.
ראדו יואניד, שחקר את הנושא וכתב על כך ספר, טען שהשלטונות לא הקשו עליו ונתנו לו נגישות למסמכים.
למרות האמור לעיל שלטונות רומניה עדיין לא שחררו את המסמכים הנוגעים בדבר לרשות הציבור הרחב, חרף הזמן הרב שכבר חלף.
על בסיס ממצאי ספרו של ראדו יואניד, הפיק במאי הסרטים הרומני ראדו גבראה, בשנת 2012, סרט תיעודי בשם "יהודים למכירה" (Evrei de vânzare), שזכה להקרנות רבות.
ב-1 במאי 1997, בבוקרשט, במהלך ביקורו של שר החוץ הגרמני, קלאוס קינקל, התנצל שר החוץ הרומני, אדריאן סוורין, בפני גרמניה ובפני המהגרים הגרמנים מרומניה על ממכר המהגרים הגרמנים - לא הייתה התנצלות דומה כלפי ישראל והמהגרים היהודים.
בתקופה שבין 1968 ועד המהפכה הרומנית (1989), נרקמו עסקאות רבות בהוראתו של ניקולאה צ'אושסקו בהן שילמה מערב גרמניה סכומי כסף גדולים לרומניה תמורת מתן היתרי הגירה לבני המיעוט הגרמני מרומניה, בהם סקסונים טרנסילבנים, ציפסרים, שוואבים ואחרים.
העסקאות בוצעו על פי דגם "עיסקות חליפין" קודמות לפדיון יהודי רומניה ונוהלו בדרכים דומות.
במהלך מלחמת העולם השנייה בסביבות 50,000 מבני המיעוט הגרמני ברומניה התגייסו ושרתו בצבא גרמניה הנאצית.
לאחר כניסת הצבא האדום לרומניה באוגוסט 1944, רבים מהם ניסו להימלט עם משפחותיהם, מהם כמאה אלף נלכדו והושבו לרומניה.
על פי צו אישי של סטלין הוגלו בדצמבר 1945 כ-75,000 גברים ונשים מבני המיעוט הגרמני ברומניה למחנות עבודת כפייה בברית המועצות, כעשרה אחוזים מהם מתו שם בתקופה זו.
שלטונות רומניה הקומוניסטית הלאימו את רכוש המגורשים.
בהוראתו של ניקולאה צ'אושסקו יצר הגנרל הרומני גאורגה מרקו מגע עם "אדוארד" (שם הקוד של המשפטן הגרמני Ewald Garlepp), שפעל כנציגו האישי של שר הפנים המערב גרמני באותה עת הנס-דיטריך גנשר.
המגעים התנהלו בשנים 1962–1967 ובסופם נחתם הסכם בין רומניה למערב גרמניה, בו נקבע שזו תפצה את רומניה על "השקעתם" באזרחי רומניה ממוצא גרמני.
לפי המחירון שנקבע באמצע שנות השבעים של המאה העשרים מחירו של ילד או אישה עקרת בית עמד על 1,800 מרק גרמני לגולגולת, מחירו של סטודנט 5,500 מרק גרמני ומחירו של פרופסור אוניברסיטאי 11,000 מרק גרמני.
בנוסף, לרבבת מהגרים ניתן "בונוס גלובלי" של מיליון מרק גרמני.
בפברואר 1968 הוחלף "אדוארד" בעורך הדין המערב גרמני Heinz-Gunter Husch, כנציגם במגעים.
במהלך השנים 1967–1989 שולמו לרומניה עבור ויזות לגרמנים כ-1.4 מיליארד מרק גרמני.
עלויות ההגירה הכוללות למערב גרמניה התקרבו לשלושה מיליארד מרק גרמני, בהן נכללו גם הוצאות הנסיעה, תשלומי מכסים ועוד.
מספר הגרמנים האתניים שביקשו להגר מרומניה עלה על מספר האישורים שהנפיקו הרומנים, לכן התפתח שוק שחור להשגת אישורים; מבקשי אשרת הגירה שילמו סכומים גבוהים לפקידים רומנים במטרה לקדם את תורם לקבלת האישור, על חשבון מבקשי הגירה אחרים.
ב"מסלול" זה שולם שוחד של כ-18,000 מרק גרמני בממוצע למשפחה, על פי מפתח של 12,000 מרק לגבר, ו-6,000 מרק לאישה ולילד.
אחרי המהפכה הרומנית נפתחו שערי רומניה להגירה חופשית.
לשם השוואה, ב-1948 חיו ברומניה כ-350,000 גרמנים אתניים; מספרם פחת עד המהפכה הרומנית לכדי 250,000, ולאחר המהפכה גברה ההגירה עד שב-2002 נותרו ברומניה כ-60,000 גרמנים אתניים בלבד.
ב-1 במאי 1997, במהלך ביקורו של שר החוץ הגרמני קלאוס קינקל בבוקרשט, התנצל שר החוץ הרומני דאז, אדריאן סוורין, בפני עמיתו, ובאמצעותו בפני המהגרים הגרמנים מרומניה - על "מכירת" המהגרים הגרמנים.
פֶּדִי פְּרוֹסְפֶּר מֶרְגִי (נולד ב-15 באוקטובר 1968) הוא אמן חזותי ומעצב ישראלי, תערוכתו "Wheat is Wheat is Wheat" בנושא תרבות הצריכה זיכתה אותו במדליית זהב בתחרות German Design Awards.
הוא המייסד והבעלים של חברת המיתוג "Talking Brands".
מרגי נולד ב-15 באוקטובר 1968 בעיר מקנס במרוקו ועלה עם משפחתו לישראל ב-1973 היישר למרכז קליטה בקריית ים.
לאחר מספר חודשים המשפחה עברה לראשון לציון שם למד בגימנסיה הריאלית.
את שירותו הצבאי עשה בלהקת פיקוד הדרום.
בעל תואר ראשון בעיצוב תקשורת חזותית מהמכון הטכנולוגי חולון ותואר שני במנהל עסקים בהתמחות ביזמות מאוניברסיטת פוליטכניק בניו-יורק.
בהמשך עבד במספר משרדי עיצוב וכארט דיירקטור במשרדי פרסום.
כיהן כראש המחלקה לעיצוב תקשורת חזותית ומונה לחבר סגל בכיר מן המניין בפקולטה לעיצוב.
ב-2000 זכה בתחרות עיצוב כרטיסי חישגד של מפעל הפיס.
הוא הקים את חברת המיתוג "Talking Brands".
בשנת 2012 הציג את התערוכה "Wheat is Wheat is Wheat" אשר זיכתה אותו בפרסים בינלאומיים וסיקור נרחב בכלי התקשורת העולמיים, בהם פוקס ניוז ו-Elle.
התערוכה היא תערוכה ביקורתית על תרבות הצריכה, השפעת המותגים על הצרכן, והגבולות האתים של המעצב בעולם שבו מותגים מובילים את החברה.
התערוכה הוצגה במוזיאון העיצוב בסן פרנסיסקו Museum of Craft and Design, באקספו מילאנו 2015 כאומן המייצג את מדינת ישראל ובהונג קונג בתערוכת יחיד.
ב-2018 הציג פדי מרגי את תערוכתו במוזיאון העיצוב חולון כתערוכת אוסף.
במקביל, מוזמן מרגי להרצות בעולם ולכהן כשופט מקומי ובינלאומי בתחרויות עיצוב.
כיהן כנשיא חבר השופטים בתחרות מיתוג בינלאומית בפולין.
מרגי היה נשוי במשך 24 שנים לזמרת מיטל טרבלסי.
השניים התגרשו בשנת 2015, ולהם שני בנים משותפים - הגדול מביניהם, יהונתן מרגי, שהגיע ב-2018 למקום השני בגמר התוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון", ומשם המשיך לקריירה מקצועית מצליחה גם במוזיקה וגם בתחום המשחק.
באוגוסט 2019 נולדה לו ולבת זוגו בת משותפת.
זוכה תמיכת הקרן לתרבות של מפעל הפיס (2014)
זכייה ב-REBRAND 100® Global Awards Winners על תהליך המיתוג ל"הנקל סוד", כאחד ממאה תהליכי המיתוג מחדש המוערכים בעולם (2013)
זכייה במקום השלישי תחרות עיצוב שטרות בנק ישראל (2011)
זכייה במדליית כסף מהביאנלה הויראלית בפראג (2007)
פדט מזרח אפריקני (שם מדעי: Pedetes surdaster) הוא מין של מכרסם אפריקני דמוי ארנבת החי בסוונות במזרח אפריקה.
קרוב משפחתו בטבע הוא פדט דרום אפריקני ובעבר שויכו לאותו המין.
הפדט הוא מכרסם דמוי ארנבת הנפוץ בערבות עשב אפריקניות.
הוא דומה לקרובו בממדיו ובעל רגליים ענקיות העוזרות לו לקפץ פי כמה מאורכו והוא בעל זנב ארוך העוזר לו לנווט ובעל אצבעות בעלות טפרים חזקים.
הוא יוצא בלילות ממחילתו שהוא חופר ומחפש עלים קטנים וחרקים למאכל.
כאשר הוא מותקף הוא קופץ במהירות ומסתתר בסבכים.
חי במרכז ודרום קניה, מרכז טנזניה ונצפה גם באוגנדה.
מצב שימורם בטבע הוא ללא חשש.
פדט דרום אפריקני (שם מדעי: Pedetes capensis) הוא מין של מכרסם אפריקני דמוי ארנבת החי בסוונות לאורך דרום אפריקה.
הפדט הוא יצור קטן השייך למשפחת הפדטיים שבסדרת המכרסמים.
זהו יצור הדומה לקנגורו שצבע פרוותו חום.
הפדט הוא בעל אוזניים גדולות, זנב עבה, רגליים ארוכות וענקיות, וכפות אצבעות הנראות כמו טפרים.
היותן של הרגליים ארוכות וגדולות מסייע להם לקפץ ברחבי הסוואנות ולדלג עד מעל 2 מטר בדילוג אחד.
הפדטים מגיעים לאורך של 35-45 ס"מ ולמשקל של עד 3 ק"ג.
הפדטים חיים בגפם ברחבי ערבות דרום אפריקה, יוצאים בלילות ומחפשים צמחים קטנים וחרקים למאכל.
הם חיים במחילות אותם הם חופרים בעזרת כפותיהם.
במאורות אלה יכולים להימצא גם חתולים שחורי רגל או סוריקטות.
הפדטים נטרפים על ידי אריות, נמרים, תנים, ברדלסים, צבועים, נמיות גדולות, נחשים ועופות דורסים וגם על ידי חתולים וכלבים.
הם גם ניצודים על ידי הילידים או על ידי ציידים לבנים.
פֵּדֵטִיִּים (שם מדעי: Pedetidae; באנגלית קרויים springhares - "ארנבות אביב") היא משפחה של יונקים אפריקניים קופצניים מסדרת המכרסמים החיים בערבות עשב או אדמות יבשות בדרומה ודרום מזרחה של אפריקה.
הפדטיים הם מכרסמים דמויי קנגורו ובעלי רגליים עצומות בגודלם וזנב ארוך עם קצה עיר ושחור.
הם בעלי עיניים ואוזניים גדולות ונוטים לישון במשך היום ולצאת ממאורתם בלילה.
כאשר הם מותקפים הם קופצים ומשנים כיוון במהירות עד שהטורף מוותר או שהם מוצאים מחסה.
הם ניזונים מעלים של צמחים שונים, מזרעים ומפרוקי רגליים.
הם גם חופרי מחילות מצוינים שלעיתים נמצאים בהם מיני חיות אחרות.
הפדטיים כוללים כיום סוג יחיד, בו 2 מינים:
בעבר היו במשפחה זו עוד סוגים שנכחדו כמו: Megapedetes ,Oldrichpedetes וRusingapedetes'', אשר חיו בתקופת האיאוקן-פליאוקן באזורים צפוניים יותר באפריקה ואפילו בארץ ישראל.
פדורה (Fedora) הוא סוג של כובע, אשר בדרך כלל עשוי לבד, שזכה להצלחה רבה במיוחד במחצית הראשונה של המאה ה-20, למרות שהוא הומצא עוד בסוף המאה הקודמת.
פדורה יכול להיות עשוי מצמר, קשמיר, או מעור ארנב או בונה.
הפופולריות של הכובע הרקיעה שחקים במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, ובסופו של דבר הוא הפך פופולרי יותר אף מכובע ההומבורג.
בתחילת המאה ה-21 הפך הפדורה פופולרי בקרב היפסטרים.
יהודים חרדים רבים לובשים כובעי פדורה שחורים בסגנון המכונה מגבעת קנייטש.
בתרבות הפופולריות, בשל התקופה בה הפדורה הפך לפריט אופנתי (שנות ה-20 עד שנות ה-50), הכובע הפך מזוהה עם גנגסטרים ועם תקופת היובש בארצות הברית.
במחצית השנייה של שנות ה-50 הפדורה חדל להיות אופנתי כאשר סגנונות לבוש פחות פורמליים הפכו פופולריים.
מייקל ג'קסון נהג לחבוש כובע פדורה בווידאו קליפים רבים לשיריו וזה הפך עם השנים לאחד מהפריטים המזוהים ביותר עימו.
הסמל של חברת Red Hat (בין המפיצות הגדולות בעולם של מערכת הפעלה מבוססת לינוקס) הוא כובע פדורה.
דמויות בדיוניות שנוהגות לחבוש פדורה:
דיק טרייסי - נהג לחבוש כובע פדורה צהוב
במקור קלארק קנט נהג לעיתים רבות לחבוש כובע פדורה (כולל בסרט של סופרמן משנת 1978).
דמויות רבות בסרטי פילם נואר נהגו ללבוש מעיל ופדורה - אחת מהדמויות הבולטות ביותר שעשתה זאת היא דמותו של המפרי בוגארט ב"קזבלנקה".
פדות רוטנמר (נולדה ב-10 בינואר 1994) היא שחקנית ומורה לתיאטרון, נמוכת קומה.
מופיעה בישראל ומחוצה לה עם מופע מקורי המבוסס על חייה.
רוטנמר נולדה וגדלה בכפר ארמונייטר בצרפת, לשלמה ולחנה רוטנמר, כבת עשירית מתוך תריסר ילדים.
בגיל חמש עלתה עם משפחתה לארץ, ומתגוררת בשכונת נחלאות בירושלים.
בילדותה למדה בבית ספר דרך החיים בשכונת הר נוף, והמשיכה ללמוד בתיכון מעלות בירושלים, ולאחר מכן למדה הוראת תיאטרון במגמת תיאטרון בשבילי בית יעקב בירושלים.
לאחר לימודיה החלה לעבוד כשחקנית ומורה לתיאטרון.
בנוסף היא מופיעה על במות בישראל ומחוצה לה עם המופע שלה, על ההתמודדות והחלום להיות מורה מול הבלתי אפשרי של הסביבה.
בין השנים 2014–2018 היא התנדבה בעמותת זיכרון מנחם, שם העבירה שיעורי תיאטרון לילדים חולי סרטן.
כחלק מתרומתה לחברה היא הופיעה בהתנדבות לנוער בסיכון, נוער נושר ולהורים לילדים בעלי צרכים מיוחדים.
ב-14 בספטמבר 2016 נבחרה רוטנמר לתואר אשת חיל, מטעם מגזין "משפחה", בטקס שנערך בבנייני האומה בירושלים.
בשנת 2018 בהשראת המורה בארי ווייט ג'וניור מצפון קרוליינה היא העלתה לרשת סרטון כיפים, לחיצת יד אישית של כל תלמיד, על הדרך בה היא מקבלת את תלמידיה בבוקר, הסרטון זכה לקרוב למיליון צפיות, ובעקבותיו מורים בישראל התחילו גם ליישם את לחיצת היד האישית.
באותה שנה נבחרה רוטנמר לאחת מ-50 המורים המשפיעים במדינת ישראל מטעם ידיעות אחרונות והסתדרות המורים.
ב-22 בינואר 2019 נבחרה רוטנמר לקבל את פרס פורצת דרך בתחום החינוך בערב של וראייטי ישראל ששודר בערוץ 13.
ב-21 בינואר 2019 הנחתה בכנס ב"מכון מנדל למנהיגות חינוכית", בהשתתפות הנהלת מנח"י ומשרד החינוך.
ב-1 בספטמבר 2019 היא השתתפה בסרט לעיריית ירושלים, בהשתתפות ראש העיר משה ליאון על המורים המשפיעים בעיר.
בשנת 2021 השתתפה בפרסומת למפעל הפיס אשר הגיעה מעלה משני מיליון צפיות.
פדור אלכסיס פלינצר היה צייר, סופר, מחנך ואחד מגדולי המאיירים הגרמנים.
מאז 1849 ביקר פלינצר באקדמיה לאמנויות של דרזדן.
מוריו היו אדריאן לודוויג ריכטר ויוליוס שנור פון קרולספלד.
משנת 1859 מילא תפקיד כמורה לאמנות בקמניץ, שם היה גם ממייסדי הקונסטהוטה (אגודת האמנות) וחבר בלשכת הבונים החופשיים.
בשנת 1862 התחתן פלינצר עם מארי וולפרם, אחייניתו של המלחין ריצ'רד וגנר.
ב-1876, זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד כמפקח עירוני לחינוך לאמנות ולאחר תחילת עבודתו כמורה לאמנות בלייפציג, סיכם פלינצר את הידע המעשי המצטבר שלו בספר לימוד.
ספרו התפרסם גם במדינות אירופאיות אחרות ובאמריקה.
בגלל ספר הלימוד שלו נחשב פלינצר כמבשר של מה שמכונה "תנועת החינוך לאמנות", חלק מתנועת החינוך הפרוגרסיבי.
פלינצר הצטרף לדיונים עם הנציגים המובילים של תנועה זו.
כתוצאה מהתנועה לחינוך לאמנות דעכה השפעתו.
שורשו באומנות ברומנטיקה, ואחר כך יצר עבודות עם עקבות ברורים של היסטוריציזם ועם רמזים לארט נובו.
ההעדפה האמנותית שלו הייתה לעולם החי, התשוקה שלו הייתה חתולים.
זו הייתה הסיבה לכינוייו כ"רפאל הסקסוני של החתולים".
המאפיין את האמנות של פלינצר הוא התיאור האנושי והסאטירי של בעלי חיים, בין השאר בנוסח וילהלם פון קולבך וגרנדוויל.
בשנותיו הראשונות של פלינצר הוא יצר ציורי שמן וציורי קיר בבית הספר לאריגה בקמניץ.
דוגמאות ליצירות האמנות המסחריות שלו הן החתול, מותג מפורסם בעולם עבור מפעל של הופמן בבאד זלצופלן, ועיצובים לצעצועים של דרזדנר וורקסטטן.
מלבד זאת, פלינצר עבד עבור קהל מבוגר, כמו במגזינים משפחתיים.
מעבר לכך הוא יצר איורים לפרסומי ילדים, נוער וספרי תמונות.
עבודתו העיקרית של פלינצר היא ספר התמונות קוניג נובל (1886), המשכו של הספר על ריינאקה השועל המפורסם שפורסם בשיתוף עם הסופר הגרמני יוליוס לוהמאייר (1834–1903).
לבסוף, יש להזכיר את תרומתו של פלינצר למגזין הנוער המשפיע "דויטשה יוגנד".
שם הוא אייר את המהדורה הראשונה של סיפורה של תיאודור סטורם לנה ויז עבור כתב העת הזה.
יתר על כן, פלינצר תרם לפרסום בריטי ידוע לצעירים בשם מגזין הדודה ג'ודי.
פלינצר היה חבר בעמותת האמנים של לייפציג.
קברו של פלינצר נמצא בבית העלמין החדש של סנט ג'ון בלייפציג.
בשנת 1914 הוסיף הפסל יוהנס הרטמן (1869–1952) את מצבתו של פדור פלינצר לקבר זה.
פדיון (או חילול) בהלכה, היא פעולה של העברת קדושה מחפץ אחד לחפץ אחר או למטבעות.
המושג פדיון מתייחס בדרך כלל לאחת משתי קדושות: חפצי הקדש של בדק הבית, ופירות הקדושים בקדושת מעשר שני.
פעולת החילול/הפדיון נמנית כמצוות עשה, ויש לברך קודם עשייתה ככל ברכת המצוות.
'הקדש' הוא רשות שכוללת את הבעלות על החפצים השייכים לבית המקדש.
כל אדם יכול להקדיש חפצים קרקעות או כסף עבור הקדש, על ידי אמירה.
לאחר שהחפץ הוקדש נאסר על כל אדם להשתמש בחפץ שלא למטרת בית המקדש, שימוש למטרה אישית נחשב מעילה.
על מנת 'להוציא' את החפץ מרשות הקדש, נדרש לפדות את קדושתו על מעות, ועל ידי כך יוצא החפץ ל'חול'.
דין זה של פדיון תקף רק לחפצים ששייכים ל'בדק הבית' היינו כל חפץ שאינו עומד להקרבה על גבי המזבח, אך דבר שעומד להקרבה כגון בהמה, הרי היא נחשבת כ'קדשי מזבח' והם אינם ניתנים לפדיון, אלא אם כן נפל מום בבעלי חי, והוא נפסל מהקרבה.
מעשר שני הן פירות או תבואה, אותם יש להפריש כחלק מהפרשת תרומות ומעשרות.
לאחר הפרשת תרומה גדולה ומעשר ראשון, ישנו חיוב להפריש עשרה אחוז מהתבואה הנשארת לשם מעשר שני, (מעשר שני נוהג בשנה הראשונה השנייה הרביעית והחמישית לשמיטה, בשאר השנים נוהג מעשר עני, ובשנת השמיטה אין חיוב מעשרות).
בשונה מכלל המעשרות, מעשר שני נשאר – למרות הקדושה שבו – ברשות בעל הפירות ועליו לאכול אותו בטהרה בירושלים.
אדם שקשה עליו לעלות עם כל הפירות לירושלים, התירה לו התורה לפדות אותם בכסף.
על ידי הפדיון חלה קדושת מעשר שני על הכסף, ויש להעלותו לירושלים ולקנות בו מאכלים, שאותם יש לאכול בטהרה כמו דין אכילת מעשר שני, וכך נזכר דין זה בתורה:
כאמור, מעיקר הדין גם כאשר לא ניתן לעלות את הפירות לירושלים יש לפדות את קדושת המעשר שני שעליהם על מטבע כסף או על פירות חולין אחרים.
לכתחילה יש לפדות את פירות המעשר שני ונטע רבעי על מטבע, אך בדיעבד יכול לפדותם כל על פירות אחרים.
כשפודה על מטבע, יש עדיפות למטבע כסף.
ויש לפדות בדווקא על מטבע שטבועה בו צורה ולא על גוש כסף ללא צורה.
בזמן שבית המקדש היה קיים, לכתחילה היה צריך לפדות את קדושת הפירות על פירות או מטבע בשווי הפירות, ורק בדיעבד אם כבר חילל על מטבע או פירות שיש בהם שווה פרוטה, הפדיון חל.
לאחר מכן יאמר: "כל הפירות הללו פדויים בפרוטה זו/במאכל שווה פרוטה זה".
על מנת להפחית בכמות הפירות שהולכים לאיבוד, כתבו הפוסקים שיכול לכתחילה לחלל את הפירות מעשר שני על מטבע שיש בה שווה פרוטה, או שיאמר במפורש שמחלל את הקדושה על שווה פרוטה שיש במטבע גדולה.
וכך יוכל לחלל כמה וכמה פעמים, עד שכל המטבע תהיה קדושה בקדושת מעשר שני, במקרה כזה הוא צריך לאבד את המטבע כגון להשליכה לים המלח או לחלל את המטבע שווה פרוטה ממטבע אחרת, ובאופן זה המטבע הראשונה יוצאת לחולין, ואין בה עוד קדושה.
באופן רגיל, ניתן לחלל רק פירות ששווים פרוטה על מטבע, אך פירות ששוים פחות מכך, אין אפשרות לחלל את קדושתם על מטבע או פירות אחרים.
על מנת לחלל אף פחות משווה פרוטה יש צורך ב'פרוטה חמורה'.
פרוטה חמורה היא מטבע שחיללו עליה קדושת מעשר שני מפירות שחיובים מהתורה בהפרשת תרומות ומעשרות, כגון תבואה ושמן, שנקראים עקב כך 'קדושה חמורה'.
מטבע שחיללו עליה אפילו פעם אחת קדושת מעשר שני מהתורה, הרי היא נחשבת 'פרוטה חמורה', וכעת ניתן לחלל עליה אפילו פחות משווה פרוטה.
ככל המצוות אף על מצוות פדיון יש לברך עובר לעשייתן ברכת המצוות: ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וצוונו על פדיון מעשר שני.
הוספת חומש בפדיון מעשר שני והקדש
במשנה מבואר שכשאדם פודה את המעשר שני או ההקדש שלו עצמו עליו להוסיף חומש על שוויו:
בתלמוד מבואר, שאת החומש מחשבים מחוץ לסכום הכולל ("חומש "), דהיינו שצריך להוסיף רבע על מחיר הפירות ואז בחישוב הכולל התוספת תהיה חומש (אם המחיר של הפירות הוא 100, בתוספת חומש יהיה 125).
אך כאשר אדם אחר פודה הוא אינו חייב בתשלום חומש.
פירות אלו קדושים ומצווה לאכלם בטהרה בירושלים, ודינם כדין מעשר שני.
כאשר אדם אינו מעוניין או אינו יכול לעלותם לירושלים, הוא יכול לפדותם בכסף.
בכסף זה חובה לקנות אוכל שיאכל בקדושה במקום הפירות.
פדיון הבן הוא אחד מהחיובים המוטלים על האב לפדות את בנו הבכור.
הפדיון נעשה על ידי נתינת האב – או הבן עצמו כאשר לא נפדה בעודו קטן על ידי אביו – חמישה סלעים לידי כהן, ובהם הוא פודה את הקדושה שישנה על בנו הבכור.
כחלק מטקס הפדיון שואל הכהן את אבי הבן הוא מעוניין לתת לו את בנו, או שהוא מעוניין לפדותו בחמישה סלעים.
קודם פדיית בנו יש לברך: "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וציוונו על פדיון הבן".
פדיון פטור חמור, עניינו הוא כאשר נולד ולד ראשון לאתון, יש לערוף את ראשו או לפדותו.
לכתחילה יש לפדותו בטלה כבשים או בגדי עיזים, על ידי נתניתו לכהן, שיכול לעשות בו כרצונו, מאחר שפדיונו אינו הופך אותו למקודש.
בדיעבד, כשאין ברשותו טלה או גדי יכול לפדות בכסף בשווי החמור.
קודם פדיית החמור יש לברך: "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וציוונו על פדיון פטר חמור".
פדילה דז'יריה הוא שם הבמה של פדילה מדאני, אשר הייתה זמרת ומוזיקאית אלג'יראית שהתמחתה בפרט בהוזי (حوزي), סגנון של מוזיקה אלג'יראית קלאסית.
ראשית חייה ותחילת דרכה המוזיקלית
פדילה נולדה בעיר אלג'יר ב-1917 להורים מהדי בן אבדרחמן ופטומה ח'לפאוי.
מגיל צעיר היא התעניינה במוזיקה והחלה לשיר ולנגן בעוד, במיוחד בסגנון האוזי (حوزي), סגנון של מוזיקה אלג'יראית קלאסית.
פדילה קיבלה הכרה ציבורית לראשונה כשהופיעה בתוכנית הרדיו של מלחין ומנצח אלג'יראי ידוע, פרופ' חדאד אל ג'ילאלי, שאחר כך גם כתב עבורה הרבה מהשירים שהיא ביצעה והקליטה.
בגיל 13 חיתנו אותה לגבר בן 30. היא ילדה ילד שמת בגיל צעיר.
בעלה היה מובטל, ובמהלך הנישואין היא הייתה המפרנסת העיקרית.
בעלה נפטר ומעט לאחר מכן, בת 18, היא עברה לצרפת.
בצרפת היא המשיכה להופיע, במיוחד בהתכנסויות ומסיבות של מהגרים מאלג'יריה - אבל גם בקברט.
כעבור תקופה, היא חזרה לאלג'יריה והחלה לעבוד עם כמה מהמוזיקאים המובילים של התקופה.
בין היתר, היא הצטרפה להרכב של הפסנתרן מוסטפא סקנדרני ולהרכב של מרים פקאי.
פדילה ואחותה גוסם הקימו הרכב ביחד עם רנט ל'אוראנז, הזמרת היהודיה המפורסמת.
במקביל, היא החלה להופיע גם כשחקנית תיאטרון ומאוחר יותר, כשהצרפתים הביאו לאלג'יריה את הטלוויזיה, היא הופיעה גם שם.
בזמן מלחמת העצמאות של אלג'יריה, חברה פדילה לאחותה האקטיביסטית בפעילות פוליטית.
היא ניצלה את כשרונותיה כדי לאסוף כספים, ושלחה אותם לאנשי המחתרת שהתחבאו בהרים בכדי לממן תחמושת.
בעקבות זאת, אסרו אותה הצרפתים, והיא נשפטה וישבה בכלא סרקאז'י בצפון אלג'יריה.
אחרי שהשתחררה מהכלא, פדילה הקימה הרכב משלה והמשיכה להופיע ולהקליט.
פדילה נפטרה בביתה בשנת 1970.
בתנועת החסידות, פדיון (או פדיון נפש; בחסידות חב"ד מכונה מעות פ"נ, או דמי פ"נ) הוא סכום כסף המוגש מחסידים לרבותיהם האדמו"רים, לרוב יחד עם הגשת קוויטל לאדמו"ר.
הכסף משמש לרוב לצורכי צדקה או החזקת החצר, והוא נחשב כסגולה לכפרה על נשמותיהם או כחלק מההתקשרות לצדיק, ובספרות החסידית נאמרו עוד סיבות אחרות לצורך בכך.
היו אדמו"רים שלא הסכימו לקבל קוויטל בלא פדיון, ומאידך היו שלא קיבלו פדיונות, ושאף עמדו על כך בתוקף שלא לקבל.
יש חסידויות בהן נהוג להעביר לבית האדמו"ר סכום קבוע חודשי (המכונה "מעמדות"), במקום הפדיון או בנוסף לו.
מנהג הפדיונות היה קיים מימיה הראשונים של תנועת החסידות, ואצל מנהיגים רבים בה קבלת הפדיונות נחשבה לסממן מובהק של אדמו"רות, ואף כסממן מחייב.
בין החסידויות השונות משתנה היחס לפדיון, החל מחצרות בהן התעקשו האדמו"רים שלא לקחת פדיונות, וכלה במנהג חובה מוחלטת על כל חסיד.
רבי ברוך ממז'יבוז' היה מקבל פדיונות מחסידיו לצורך החזקת חצרו, ולא פעם סירב לקבל אליו אנשים שלא נתנו פדיון.
לשם איסוף הפדיונות אף היה נוסע לעיירות בהן התגוררו חסידיו.
כך גם האדמו"רים מענף חסידות טשרנוביל היו גובים סכומים גדולים לפדיונות.
לעומת זאת אדמו"רים אחרים התעקשו שלא לקבל פדיונות; וכך נשלל המנהג בענף חסידות פשיסחה וחסידות קוצק כמו אצל רבי מנחם מנדל מקוצק, רבי יחיאל מאיר מגוסטינין, רבי יהודה לייב איגר מלובלין, רבי יצחק מאיר אלתר ורבי יהודה אריה ליב אלתר מגור, וכן רבי ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר מאלכסנדר.
בין גדולי החסידות, כמו רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא ורבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש, רבי יואל טייטלבוים מסאטמר, היו שהזהירו ונזהרו מלקבל פדיונות ממחללי שבת או מרשעים גמורים.
אדמו"רי בעלז, ובייחוד רבי אהרן רוקח מבעלז, נזהרו ביותר שלא לקבל פדיונות ממחללי שבת.
לעומת זאת רבי ישראל הגר (אהבת ישראל) ("האהבת ישראל") מויז'ניץ לא היה מדקדק בכך.
היו אדמו"רים שסופר עליהם כי ידעו להבחין בפדיונות שקיבלו, מה רמתו הרוחנית של נותן הפדיון, מהי רמת כשרות מקור הממון, וכן אם נתן את הפדיון בלב שלם.
בהתאם לכך היו אותם אדמו"רים מייעדים את כסף הפדיון למטרות שונות.
בין אדמו"רים אלו נמנו רבי רבי ישראל פרידמן מרוז'ין, רבי מרדכי לייפר מנדבורנה, רבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים מסיגט ובנו רבי יואל טייטלבוים מסאטמר.
רבי יואל טייטלבוים מסאטמר היה נמנע מלקחת פדיונות מעניים, מבנש"קים (צאצאי אדמו"רים) ומ"כלי קודש" (אברכים, מלמדים וכדומה), ואמר שגם שוחט ובודק הוא בכלל "כלי קודש".
בעקבותיו נהג גם רבי יעקב לייזר מפשעווארסק.
רבי אברהם חיים ראטה משומרי אמונים לא הסכים כלל לקבל פדיון מידי אברך כולל.
יש חצרות חסידיות שבהן החסידים נותנים סכום כסף קבוע מדי חודש, במקום הפדיון הניתן עם הקוויטל, או בנוסף לכך.
תשלום זה מכונה "מעמדות" או "כוללות".
ייעוד כספים אלו זהה לייעוד כספי הפדיון.
קבלת וגביית הפדיונות מהחסידים, היו בין הטענות הנפוצות של המתנגדים נגד תנועת החסידות.
המשכילים מתחו על כך ביקורת נוקבת, ואף שמו זאת ללעג.
כך לדוגמה היו לועגים כי האדמו"רים שמנים הם על חשבון צרות בני ישראל (שהיהודים בעת צרתם באים לאדמו"רים עם פדיונות, ואלו מתעשרים מכך).
לרוב, כספי הפדיונות לא דווחו לרשויות כהצהרת הכנסה, ולפעמים נאשמו אדמו"רים בהעלמת מס מחמת כן.
כך לדוגמה הורשע רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאץ' ב-1932 בהעלמת מס בסכום של מיליון כתר בגלל אי-דיווח על כספי פדיונות שקיבל, והרשויות הצ'כוסלובקיות עיקלו את ספרייתו היקרה ב-17 בספטמבר.
קיימים מספר הסברים חסידיים לטעם הפנימי של מנהג הפדיונות.
ה"בני יששכר" מציין גם כי יש לכך יסוד כבר בנביאים, שהיו מקבלים פתיתי לחם או מתנה אחרת מאלו שבאו אליהם לעצה או לתפילה.
בשם רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא מובא כי יש רמז לדבר בפסוק: .
כמה מצדיקי החסידות ציינו כי הפדיון הוא כהסכם יששכר וזבולון עם הצדיק.
דנו בפוסקים אם ניתן לשלם את הפדיון מכספי מעשר.
רבי מרדכי יהודה ליב וינקלר (בעל "לבושי מרדכי") כתב כי אין לשלם זאת מכספי מעשר, אלא רק אם הפדיון שנדרש ממנו הוא בסכום מעבר למה שמסוגל, יכול להשלים לסכום זה מכספי מעשר.
יש שכתבו שאם מדובר בחיוב קבוע ונקוב, אין לתתו מכספי מעשר, אך אם הפדיון ניתן שלא בסדר הקבוע לכך, מותר לתת מכספי מעשר (אם האדמו"ר עני, או אם הולך להחזקת החצר והגבאים, או שהאדמו"ר מחלק את הפדיון לצדקה).
ויש מי שהביא כי הפדיון הרי הוא כקרבן הבא לכפרה, ועל כן אין לשלמו מכספי מעשר.
מסופר על מהרש"ם מברז'אן כי בא לפניו דין תורה על קהילה שחיילי הצבא באו לעירם והתאכסנו בבתיהם, והלכו לצדיק אחד ונתנו לו פדיון נאה על מנת שיתפלל עליהם שיעזבו החיילים את עירם, ולבסוף נודע כי עוד לפני שהתפלל הצדיק תוכננה עזיבת הצבא את המקום, ורק ביצועה היה לאחר תפילתו.
מהרש"ם פסק לטובת אותו הצדיק, בטענה כי ה' צפה שעתידים ללכת לאותו האדמו"ר, ועל כן הכין את עזיבת החיילים עוד קודם לכן.
לדעת הרב חיים קניבסקי, חסיד שנתן פדיון לרבו, והתברר כי קיבל תשובה שהייתה מיועדת לחסיד אחר והתחלפה בשגגה, אינו יכול לתבוע את כסף הפדיון בחזרה.
הנימוק לכך הוא כי החלפת התשובה אף היא מאת ה', ולכך הרי זה אומר כי זוהי התשובה הנכונה לאותו החסיד.
מובא בדברי המקובלים לדורותיהם, החל מהרמב"ן, רבי ששון בכר משה בשם האר"י ורבי חיים ויטאל, הרש"ש, רבי משה זכות, רבי מאיר הכהן פופרש, החיד"א, רבי חיים פלאג'י ועוד.
בספר "שערי רחמים" כתוב: "פדיון נפש המקובל מאליהו הנביא זכור לטוב".
ישנם שינויים בנוסחאות הפדיון ובאופן עשייתו בין המקובלים הפדיון העיקרי הוא של הרש"ש על פי האר"י ורבי חיים ויטאל.
הרב בניהו שמואלי מדריך לעשות את כל סוגי הפדיונות כדי לצאת ידי כל הדעות
כתב הרש"ש שצריך לעשות את הפדיון מ– 160 פרוטות שהם בגימטריא "צלם" וגם צריך שהיו הפרוטות מכסף טהור שכסף גם כן גימטריא "צלם" ובהמשך דבריו כותב את צירופי שמות הקודש העולים כמנין "צלם".
החיד"א כתב שהוא בגמטריא "עץ" מבחינת שהאדם הוא עץ השדה.
הרב הפודה כותב צירופים של שמות הקודש שעולים כמניין 160, ועל כן צריך 160 פרוטות מכסף (ק"ס פרוטות).
160 הוא בגימטריא צלם, והוא משיב את הגנת הצלם על האדם, ועולה גם כמניין עץ - 'כי האדם עץ השדה'.
לאחר הפדיון ניתן הכסף כצדקה לעניים תלמידי חכמים.
פדורה היא אופרה בשלוש מערכות מאת אומברטו ג'ורדאנו לליברית איטלקית מאת ארתורו קולאוטי, המבוססת על המחזה פדורה משנת 1882 מאת ויקטורין סרדו.
יחד עם אנדריאה שנייה וסיביר, אלו הן היצירות הבולטות ביותר של ג'ורדאנו.
האופרה בוצעה לראשונה בתיאטרון ליריקו במילאנו ב-17 בנובמבר 1898, בניצוחו של המלחין.
ג'מה בלינצ'יוני בצעה את תפקיד פדורה עם אנריקו קארוסו כמאהב שלה, לוריס איפאנוב.
בשנת 1889 ראה אומברטו ג'ורדאנו את המחזה פדורה של סרדו בתיאטרון בליני בנאפולי, עם שרה ברנאר (עבורה נכתב המחזה) בתפקיד הראשי.
המחזה היה פופולרי (הכובע "פדורה" נקרא על שמו).
הוא ביקש מיד מסרדו רשות לבסס אופרה על המחזה, וסרדו סירב בתחילה מכיוון שבאותה תקופה ג'ורדאנו היה מלחין לא מוכר יחסית.
לאחר הצגת הבכורה של רג'ינה דיאז שלו משנת 1894, המוציא לאור של ג'ורדאנו, אדוארדו סונזוגנו, פנה שוב לסרדו, שדרש סכום שסוזוגנו העריך כמופקע.
רק בניסיון השלישי, ואחרי הצלחתו של ג'ורדאנו עם אנדריאה צ'נייר ב-1896, הושגה הסכמה להלחנת האופרה.
ההופעה הראשונה שלה התקיימה במילאנו בתיאטרון ליריקו אינטרנשיונל.
ג'מה בלינצ'יוני שרה את תפקיד פדורה, ואנריקו קארוסו היה לוריס איפאנוב.
האופרה זכתה להצלחה רבה בערב הפתיחה שלה, ועד מהרה הובאה לאופרה הממלכתית של וינה על ידי גוסטב מאהלר, ולאחר מכן לפריז, שם על פי הדיווחים היא זכתה להערכה על ידי ז'יל מאסנה וקאמי סן-סנס.
הצגת הבכורה שלה בארצות הברית ב-5 בדצמבר 1906, באופרה המטרופוליטנית של ניו יורק, עם קארוסו בתור הרוזן לוריס, לינה קוואליירי בתור פדורה וארתורו ויניה מנצח, זכתה הצלחה רבה.
בוצעו שמונה הופעות בעונות 1906/1907 ו-1907/1908. בשנות ה-20 זכתה ל-25 הופעות נוספות בין 1923 ל-1926. אולם עד אמצע המאה ה-20, הטעמים האופראיים השתנו, ומחוץ לאיטליה האופרה הוצגה מעט מאד.
באיטליה שמרה על הפופולריות שלה במהלך שנות ה-50, ה-60 וה-70, ובוצעה על ידי סופרנים וטנורים מפורסמים כמו מריה קניגליה, מריה קאלאס, רנאטה טבאלדי, מגדה אוליברו, אנטונייטה סטלה, מרסלה פובה, ג'וזפה די סטפנו ומריו דל מונקו.
בשנות התשעים חלה התעניינות מחודשת בפדורה, עם הפקות חדשות באופרה הממלכתית של וינה, לה סקאלה, המטרופוליטן של ניו יורק, האופרה הלירית של שיקגו, בית האופרה המלכותי, קובנט גארדן, האופרה הלאומית של וושינגטון ותיאטרו תיאטרו קולון בבואנוס איירס.
זמרות בולטות בהפקות שלאחר 1990 כוללות את מירלה פרני, רנאטה סקוטו, אגנס בלטסה, קטיה ריקיארלי ומריה גולג'ינה בתור פדורה; ופלאסידו דומינגו, חוסה קאררס וחוזה קורה בתור לוריס.
בין ההופעות האחרונות של פדורה ניתן למנות את אלו באופרה הממלכתית של וינה ב-2003, לה סקאלה ב-2004, באופרה של הולנד פארק בלונדון ב-2006, ובמטרופוליטן אופרה בניו יורק ב-2022/2023.
סנט פטרבורג, 1881. ליל חורף בארמונו של הרוזן ולדימיר אנדרייביץ'
הנסיכה פדורה, שעתידה להתחתן עם הרוזן ולדימיר אנדרייביץ' למחרת, מגיעה ושרה על אהבתה אליו ("Quanti fior ...
Ed ecco il suo ritratto"), מבלי לדעת כי ולדימיר בגד בה עם אישה אחרת.
נשמע קול פעמוני מזחלות ולדימיר מובא, פצוע אנושות.
רופאים וכומר מזומנים, והמשרתים נחקרים (דימיטרי: "Signore, alle otto e mezzo"; Cirillo: "Egli mi disse").
פדורה נשבעת על הצלב הביזנטי המעוטר בתכשיטים שהיא עונדת (אריה: "Dite coragio ...
Su questa santa Croce") כי מותו של אנדרייביץ' ינוקם.
קיים חשד כי הרוזן לוריס איפאנוב, היה כנראה המתנקש.
דה סיריקס (דיפלומט) וגרטש (מפקח משטרה) מתכננים חקירה.
פדורה מגיעה בעקבות איפאנוב לפריז כדי לנקום את מותו של ולדימיר.
בביתה של פדורה מתקיימת קבלת פנים, שם מציגה הרוזנת אולגה סוקרב את הפסנתרן הפולני הווירטואוז בולסלאו לזינסקי.
דה סיריקס שר על נשים רוסיות ("La donna russa è femmina due volte"); אולגה מתמודדת עם אריה המשווה בין ג'נטלמנים פריזאים ליין של האלמנה וו קליקו ("Eccone un altro più somigliante ancor").
איפאנוב מגיע ומצהיר על אהבתו לפדורה ("Amor ti vieta").
כשלז'ינסקי מנגן עבור החוגגים, פדורה אומרת לאיפאנוב שהיא חוזרת לרוסיה למחרת.
הוא נואש כי הוגלה מרוסיה ואינו יכול ללכת אחריה; הוא מודה שהוא הרג את ולדימיר.
פדורה מבקשת ממנו לחזור לאחר סיום קבלת הפנים כדי לספר לה את כל הסיפור.
כשהיא לבד, פדורה כותבת מכתב למפקד המשטרה הקיסרית ברוסיה המאשימה את איפאנוב ברצח ולדימיר.
איפאנוב חוזר ומסביר שהוא הרג את ולדימיר כי ולדימיר ואשתו של איפאנוב, וונדה היו נאהבים.
ולדימיר ירה לעבר איפאנוב ופצע אותו.
הוא השיב אש והרג את ולדימיר.
פדורה מבינה שהיא התאהבה באיפאנוב ושהוא רצח לא למטרות פוליטיות, אלא כדי להגן על עצמו ועל כבודו.
הם מתחבקים והיא משכנעת אותו לבלות איתה את הלילה.
איפאנוב ופדורה הם עכשיו נאהבים (האריה הקצרה שלו: "Te sola io guardo") ומתגוררים בווילה שלה.
איתם גרה חברתה, אולגה, ששרה אריה על רכיבה על אופניים ("Se amor ti allena", שלפעמים מושמטת).
הוא מתגרה באולגה על אהובה הקודם לזינסקי (" Fatevi cor, Contessa!") ומזמין אותה לרכיבה על אופניים.
הוא אומר לפדורה כי כתוצאה מהמכתב שכתבה למפקד המשטרה, אחיו של איפאנוב, ולריאנו נעצר על חלקו במזימה לרצוח את ולדימיר ונכלא במבצר על נהר נייבה.
לילה אחד הנהר הוצף וולריאנו טבע למוות.
כשאמו של איפאנוב שמעה את הבשורה, היא התמוטטה ומתה.
פדורה כועסת - היא גרמה לשני מקרי מוות ("Dio di giustizia").
איפאנוב מקבל מכתב מחבר ברוסיה המודיע לו על מותם של אמו ואחיו ושהסיבה לכך היא אישה המתגוררת בפריז שכתבה למשטרה מכתב המפליל אותו.
פדורה מתוודה על כתיבת המכתב ומתחננת למחילה מאיפאנוב.
כאשר הוא מסרב בתחילה ומקלל אותה, פדורה בולעת רעל אותו היא שומרת חבוי בצלב שהיא תמיד עונדת.
איפאנוב מתחנן בפני הרופא שיציל אותה אבל זה מאוחר מדי.
"Amor ti vieta" ("אהבה אוסרת עליך")היא האריה המפורסמת ביותר מהאופרה ולעיתים קרובות שרים אותה טנורים ברסיטלים, במיוחד כקטע הדרן.
את האריה הקצרה הזו (בערך 1:51 דקות) שר הרוזן לוריס כשהוא מכריז על אהבתו לפדורה במערכה השנייה.
התחבבה מייד על הקהל הוא הושרה על ידי אנריקו קארוסו בערב הפתיחה של האופרה.
ניתן לשמוע את קארוסו שר את האריה, בליווי הפסנתר על ידי ג'ורדאנו עצמו, בכרך 1 של אנריקו קארוסו - הקלטות האופרה השלמות (נאקסוס 8.110703).
הקלטה זו נעשתה בשנת 1902.
קרן פנסיה נועדה לשלם פנסיה חודשית לעמית, במקרה של נכות או פרישה לגמלאות או לשאיריו במקרה של מות העמית.
פדיון קרן פנסיה הוא משיכת כספים שנצברו קרן פנסיה, על ידי העמית או יורשיו כסכום חד-פעמי.
זהו צעד אפשרי אך חריג, הכפוף למגבלות חוקיות ולשיעורי מס גבוהים.
פקודת מס הכנסה בישראל, יחד עם תקנות רשות שוק ההון, ביטוח וחיסכון ותקנוני הקרנות, מסדירים את האפשרויות לפדיון ואת השלכותיו.
בעוד חלק מהכספים שנצברו לפני רפורמות שונות נחשבים נזילים וניתנים למשיכה הונית בתנאים מסוימים, הכספים שהופקדו לאחר שנת 2008 מיועדים בעיקר לקצבה.
פדיון מוקדם פוגע בזכויות הפנסיוניות של החוסך ועלול לגרור חיוב במס בשיעור גבוה.
קרנות הפנסיה בישראל פועלות תחת פיקוח ממשלתי מאז שנות ה־50. במהלך השנים עוגנו בחקיקה הוראות הקובעות מתי ניתן לפדות כספים ומהם שיעורי המס.
אחד הצמתים המרכזיים ברגולציה היה תיקון 3 לחוק הפיקוח על שירותים פיננסיים (קופות גמל), שקבע מגבלות משמעותיות על משיכת כספים לפני גיל פרישה.
התיקון ביטל את האפשרות להפקיד לקופות גמל הוניות (שנועדו למשיכה חד־פעמית), וקבע כי הפקדות חדשות ייועדו לחיסכון קצבתי בלבד, כלומר תשלום כקצבה חודשית לכל החיים.
החיסכון שנצבר עד מועד התיקון נותר ברובו כסכום הוני, בכפוף למגבלות מסוימות, בעוד שהפקדות חדשות החל ממועד זה יועדו לקצבה חודשית בלבד, ללא תלות בבחירת החוסך.
המשמעות היא שהכספים שהופקדו לאחר כניסת התיקון לתוקף חדלו להיות נזילים ואינם ניתנים עוד למשיכה חד־פעמית, אלא כפנסיה חודשית בלבד וללא תלות בבחירת החוסך.
עם זאת, התקנות שלאחר 2008 לא מנעו לחלוטין את האפשרות למשוך כספים, אלא שינו את אופן המשיכה והמיסוי:
כספי תגמולים (הפרשות עובד ומעסיק): נחשבים כהכנסה חייבת במס בעת משיכה.
משיכת כספי תגמולים תוך כדי עבודה מחויבת במס הכנסה בשיעור של 35%, למעט מקרים חריגים (כגון נכות רפואית בשיעור 75% ומעלה או הוצאות חריגות על טיפול רפואי של קרוב משפחה).
כספי פיצויים (הפרשות המעסיק): ניתנים למשיכה חד־פעמית עם סיום עבודה, ולעיתים אף במהלך עבודה בכפוף לאישור המעסיק.
משיכת כספי פיצויים עשויה להיות פטורה ממס עד לתקרה הקבועה בחוק.
כתוצאה מכך נוצרה הבחנה ברורה: כספי תגמולים הופכים לחיסכון קצבתי שניתן לפדותו רק בתנאים מוגדרים ובחבות מס מתאימה, בעוד שכספי פיצויים שמורים כחלופה למשיכה חד־פעמית במצבים מסוימים.
במהלך תקופת הקורונה, כאשר חלק נרחב מהציבור נותר ללא הכנסה סדירה וללא זכאות לדמי חל"ת, בעיקר בקרב אוכלוסיות פריפריה ובני מיעוטים שעבדו ללא דיווח רשמי לרשויות, נוצר צורך במקור כספי חלופי.
אחד הפתרונות שנמצא היה פדיון כספי פנסיה של בני משפחה.
אמנם תקנוני קרנות הפנסיה אינם מאפשרים משיכה של כספים כל עוד העובד מועסק בפועל, אך נוצרה פרקטיקה של ניוד כספי התגמולים מקרן הפנסיה לקופה אחרת, כגון קופת גמל (בשמה הרשמי: "קופה לתגמולים ופיצויים") או פוליסת ביטוח מנהלים ומשם ניתן היה למשוך את הכסף.
המוסדיים, שלרוב ראו בקרנות הפנסיה מוצר רווחי פחות לעומת קופות גמל וביטוחי מנהלים, לא תמיד התנגדו למהלכים הללו, גם אם לא הובן מיד שמדובר בצעד שנועד לפדיון מיידי.
סביב הפרצה הזו התפתחה תעשייה שלמה של חברות, לרוב ללא רישיון פנסיוני, שנעזרו בשירות הלקוחות של הגופים המוסדיים לצורך ניוד הקופות הפנסיוניות מקרן פנסיה לקופת גמל.
חברות אלו סייעו ללקוחות למשוך כספים מהתגמולים, תוך ניכוי מס של 35% למס הכנסה, ולאחר מכן גבו שכר טרחה גבוה, לעיתים עד כרבע מסכום הפדיון.
במהלך חודש ספטמבר 2021, עם התגברות פרסומים ברשתות החברתיות של משווקים שהציעו לעמיתים בקרנות הפנסיה לפדות את כספיהם, יצאה לשכת סוכני הביטוח, בגיבוי הגופים המוסדיים, בקמפיין ציבורי לעצירת התופעה.
הקמפיין לווה בסיקור תקשורתי בשיתוף עיתונאית "גלובס", אתי אפללו.
בשיא פעילותם של המשווקים פעלו בשוק כ־29 חברות שונות, ששיווקו שירותי פדיון קרנות פנסיה בהליכים שלא תאמו את תקנות רשות שוק ההון, ביטוח וחיסכון.
בחודש אוקטובר 2021 קיבלה רשות שוק ההון, בראשות ד"ר משה ברקת, החלטה מהותית: לבטל את האפשרות לפדות כספי פנסיה וקופות גמל במהלך תקופת עבודה פעילה, ולהתנות את הפדיון באישור שחרור מהמעסיק.
ביטול האפשרות לפדות כספים מקופות תגמולים ופיצויים או מקרנות פנסיה דרש שינוי בתקנוני הקרנות בלבד.
לעומת זאת, ביטול האפשרות למשוך כספי תגמולים מתוך פוליסות ביטוח מנהלים הצריך תיקון חקיקה, מאחר שמדובר בחוזה מחייב.
בשל חוסר יציבות פוליטית, חקיקה כזו לא הייתה אפשרית באותה עת.
הפתרון שנמצא היה לאפשר לגופים המוסדיים לפנות לרשות שוק ההון ולבקש לשנות את תנאי החוזה.
עד דצמבר 2021 הושלם המהלך, ובשינוי החוזים בביטוחי המנהלים נסגרה למעשה האפשרות למשוך כספי תגמולים פנסיוניים במהלך עבודה, ונקבע כי ניתן יהיה לעשות זאת רק לאחר עזיבת מקום העבודה.
מרבית הגופים שפעלו לעידוד פדיון קרנות פנסיה לא היו בעלי רישיון לעסוק בביטוח, אם כי היו גם מספר סוכנויות ביטוח פעילות בתחום.
רשות שוק ההוןנמנעה לרוב מאכיפה נגד גורמים חסרי רישיון, בטענה שאין זה בתחום אחריותה הישיר, ולכן עיקר הביקורת והאכיפה הופנו כלפי סוכנויות ביטוח שפעלו בפועל בשוק.
כך למשל, רשות שוק ההון הטילה קנס בסך כמיליון שקל על חברת מיי אדוויס, לאחר שזו שכנעה עמיתים למשוך את כספי הפנסיה שלהם בטרם הגיעו לגיל פרישה.
בשנת 2022, הממונה על שוק ההון, ביטוח וחיסכון הטיל קנס אזרחי בסך כ־7.3 מיליון ש"ח על חברת ממונא פתרונות פיננסיים בע"מ (לשעבר "גלאי הכסף בע"מ"), שפעלה ללא רישיון לאחר כניסת האיסור על פדיון קרנות פנסיה לתוקף.
החברה גרמה ללקוחותיה לפדות את כספי החיסכון הפנסיוני בניגוד לחוק, תוך פגיעה משמעותית בחיסכון העתידי שלהם.
ביטול האפשרות לפדות כספים מקרנות פנסיה במהלך תקופת עבודה בשנת 2021 נחשב לאבן דרך משמעותית ברגולציה.
מהלך זה יצר מסגרת מחייבת שלפיה ניתן לבצע פדיון של כספים פנסיוניים רק לאחר עזיבת מקום העבודה.
בקרב פרשנים וכלי תקשורת נטען כי צעד זה היה בין הגורמים שאיפשר את התפתחות פרשת סלייס, שפרצה בשנת 2022, לאחר שחברות שעסקו קודם לכן בפדיון קרנות פנסיה עברו לשווק הלוואות באמצעות סלייס גמל IRA.
בשנת 2023, עם חשיפת הפרשה בתקשורת והקשחת הפיקוח על סלייס, דווח כי חלק מהחברות חזרו לעסוק בפדיון קרנות פנסיה, לצד טענות בדבר כניסת גורמים עברייניים לתחום החיסכון הפנסיוני.
פדיון כספי תגמולים בקרן פנסיה
האפשרות למשוך כספי תגמולים מקרן פנסיה משתנה בהתאם לשנת ההפקדה ולתנאים שנקבעו בחוק:
כספי תגמולים שנצברו לפני שנת 2000:
ניתנים למשיכה כסכום הוני (בבת אחת) בפטור ממס, בכפוף לתנאים מסוימים, לפי כללי משיכה ישנים יותר, כספי תגמולים קצבתיים שנצברו עד 31.12.1999, ניתן היה למשוך כסכום חד פעמי אם התקיימו תנאים כמו סיום עבודה ואי עבודה למשך 6 חודשים או יותר, או 13 חודשים ויותר אצל מעסיק שלא הפריש כספים.
כספי תגמולים שהופקדו לפני שנת 2008:
פטורים ממס אם נמשכים לאחר גיל פרישה ובהתאם לתנאי החוק.
ניתן למשוך כספי תגמולים בפטור ממס אם לחוסך נקבעה נכות רפואית קבועה בשיעור של 75% לפחות, או במקרים של הוצאות חריגות על טיפול רפואי של קרוב משפחה, בהתאם לתקרות הקבועות בחוק (טופס 159).
מאז נובמבר 2021, בעקבות הנחיית המפקח על שוק ההון, חל איסור על עובדים לפדות כספים מקרנות הפנסיה במהלך תקופת עבודה, אלא אם כן הוצג אישור רשמי על סיום העסקה.
בפועל, כל בקשת פדיון מחייבת צירוף מכתב שחרור חתום על ידי המעסיק.
בפרסומים שונים בתקשורת נטען כי חברות מסוימות מציעות לעמיתים "פדיון פנסיה" גם מבלי שעזבו את מקום עבודתם, וזאת באמצעות ניוד כספי התגמולים לקופות אחרות והגשת מסמכים הנחזים להיות מכתבי שחרור מהמעסיק.
מאחר שהגופים המוסדיים מתקשים לאמת את החתימות של כל מעסיק, במיוחד מעסיקים קטנים שאינם מוכרים, נוצר פתח לשימוש במסמכים מזויפים.
התופעה מעוררת ביקורת ציבורית ורגולטורית, שכן היא חושפת את החוסכים לסיכון כלכלי משמעותי: ניכוי מס של 35% מהכספים שנמשכים, תשלום עמלות גבוהות לחברות המטפלות בבקשה, ופגיעה ארוכת טווח בחיסכון הפנסיוני.
בחודש ספטמבר 2025 הודיע הממונה על שוק ההון, ביטוח וחיסכון, עמית גל, על הטלת קנס אזרחי בסך של כ־5.5 מיליון ש"ח על חברת י.פ (גבריאל) פיננסים בע"מ, בגין הפרות נרחבות של חוק הייעוץ הפנסיוני.
על פי ממצאי הרשות, בין השנים 2021 ל-2024 פרסמה החברה שירותי "איתור ומשיכת כספים" מקרנות פנסיה, קופות גמל וביטוחי חיים, וגבתה עמלות של עד 20% מהסכום שנפדה, זאת אף שלא החזיקה ברישיון לייעוץ או לשיווק פנסיוני כנדרש בחוק.
הקנס, בסך כולל של 5,559,600 ש"ח, הוטל לאחר שהחברה פעלה מול גופים מוסדיים בשם לקוחותיה על מנת להביא לפדיון כספים, מהלך שגרם להם לשלם מס גבוה ולספוג פגיעה בחיסכון הפנסיוני לטווח ארוך.
הרשות דחתה את טענות החברה כי מדובר בשירות של "איתור כספים" בלבד, וקבעה כי בפועל מדובר בפעילות במוצרים פנסיוניים הדורשת רישיון מתאים.
במקביל, הוגשה בקשה לתובענה ייצוגית נגד החברה ובעליה, בטענה כי הציגה ללקוחות כספים המוכרים להם מראש כ"כספים אבודים", ודרשה עמלה של עד 20% מהסכום, תוך הטעיה לגבי מהות השירותים.
בית המשפט המחוזי בחיפה אישר את הבקשה, וההליך מתנהל.
החברה מצידה הכחישה את הטענות, וטענה כי כל פעולותיה נעשו בהתאם לחוק ובשקיפות מול הלקוחות.
באוגוסט 2025 קיימה הוועדה לביקורת המדינה דיון בנושא "עוקץ פדיונות הפנסיה".
יו"ר הוועדה, ח"כ מיקי לוי, התריע כי התופעה פוגעת בעיקר בקשישים, עולים חדשים ואוכלוסיות מוחלשות, שנאלצים לשלם מס של לפחות 35% על פדיון מוקדם, בנוסף לשכר טרחה של 25%-30% לגורמים המטפלים.
לשכת סוכני הביטוח מסרה כי פנתה לרשות שוק ההון בדרישה לפעול נגד החברות, אך נענתה שאין לה סמכות, שכן החברות אינן מפוקחות על ידה.
יו"ר הוועדה הדגיש כי מדובר בבעיה מערכתית הפוגעת באמון הציבור במערכות הפיקוח ובחיסכון הפנסיוני, וקרא לרשות שוק ההון לפרסם אזהרות מפני פעילות של גורמים לא מורשים ולשקול הגבלות חקיקה חדשות על פדיון כספי פנסיה.
ב-5 בנובמבר 2025 פרסמה רשות שוק ההון, ביטוח וחיסכון טיוטת הוראה חדשה לגופים המוסדיים, שעניינה הבהרה לעניין הליך משיכת כספים מקופות גמל.
הטיוטה נועדה להתמודד עם ריבוי מקרים שבהם כספי פנסיה נמשכים תוך שימוש במסמכים מזויפים, התחזות, ועקיפת הוראות הדין, תופעה שצברה תאוצה בשוק החיסכון הפנסיוני בישראל.
בהוראה מובהר כי בקשות פדיון שיכללו מידע חלקי או בלתי מאומת, לא ייחשבו כבקשות מלאות, ומניין ימי הטיפול בהן יחל רק מרגע השלמת כלל המידע הדרוש.
בנוסף, ההוראה קובעת מנגנונים חדשים לאימות, לרבות שימוש בממשקי מידע של המעסיקים (כגון דיווח על "הפקדה אחרונה" או סטטוס סיום עבודה), אימות מסמכי מס הכנסה, ואימות פרטי חשבון הבנק של העמיתים.
עוד צוין כי אישור מעסיק על עזיבת עבודה לא יהווה עוד מסמך מספק להוכחת ניתוק יחסי עבודה.
טיוטת ההוראה התקבלה בביקורת מצד חלק מהגורמים בענף, שטענו כי מדובר בפתרון טכני וחלקי שאינו מטפל בשורש הבעיה, היעדר מנגנון חוקי ומוסדר לפדיון במצבי מצוקה כלכלית.
פדינגטון: המחזמר הוא מחזמר עם מילים ולחנים מאת טום פלטצ'ר וליברית מאת ג'סיקה סווייל.
המחזמר מבוסס על ספר הילדים "הדוב פדינגטון" מאת מייקל בונד משנת 1958, ועל סרט הקולנוע הדוב פדינגטון מ-2014. זהו העיבוד הבימתי השני לסדרת הספרים, לאחר "המחזמר הקסום של הדוב פדינגטון" מאת שירלי רודן משנת 1983.
המחזמר הוצג לראשונה בהצגות טרום-בכורה בתיאטרון סבוי בווסט אנד של לונדון ב-1 בנובמבר 2025.
באפריל 2025 הוכרז כי "פדינגטון: המחזמר" יזכה לבכורה עולמית בווסט אנד, בתיאטרון סבוי, החל מ-1 בנובמבר 2025. ב-1 באוגוסט 2025 פורסם צוות השחקנים והיוצרים הראשוני, למעט דמותו של פדינגטון, שזהות המגלמים אותה נשמרה בסוד עד להצגת הבכורה.
במהלך הצגת הבכורה נחשף כי ארטי שה וג'יימס חמיד מגלמים יחד את פדינגטון: שה מופיעה על הבמה בתפקיד הדוב, בעוד חמיד מדבב את פדינגטון, שולט בהבעות פניו, וגם מגלם את דמותו של "הצעיר".
+ דמויות ווסט אנד 2025 איש צעיר / פדינגטון (בובנאי קולי/מרחוק) ג'יימס חמיד פדינגטון (על הבמה) ארטי שאה גברת בראון איימי אלן ריצ'רדסון מר בראון אדריאן דר גרגוריאן ג'ודי בראון דלילה בנט-קרדי ג'ונתן בראון ג'וזף ברמלי
ג'ספר רואס מיליסנט קלייד ויקטוריה המילטון-בארט גברת בירד בוני לנגפורד גרנט טארין קלנדר מר גרובר/החוקר טדי קמפנר מר קארי טום אדן ליידי סלואן/הבוס של מר בראון/כרטיסן רכבת איימי בות'-סטיל טוני טימי אקיניוסאדה טניה/קולה של דודה לוסי ברנדה אדוארדס
"הסקרנות של מר גרובר" – מר גרובר
"קוד נהג המונית" – מר קארי וג'ונתן בראון
"אל תיגע בזה" – משפחת בראון ופדינגטון
"עמוד אחד בכל פעם" – גברת בראון
"דברים מתים קטנים וחמודים" – מיליסנט קלייד והלהקה
"הקצב של לונדון" – טוני, טניה והלהקה
"המבט החודר" – פדינגטון, מיליסנט קלייד והלהקה
"עסק מסוכן" – מר בראון והלהקה
"אחת מאיתנו" – גברת בראון והלהקה
"החוקר והדוב (רפריזה)" – פדינגטון
"ריבת תפוזים" – פדינגטון, מר קארי והלהקה
"שווה את המאמץ" – מר בראון וגברת בירד
"הכול מה שמעולם לא היית" – מיליסנט קלייד
"אף פעם לא מאוחר מדי" – גברת בירד וגרנט
"תפילתה של דודה לוסי" – פדינגטון
"אגודת הגאוגרפים" – ליידי סלואן והלהקה
"בלתי ניתן לעצירה" – משפחת בראון ומיליסנט קלייד
"פעימה חסרה" – כל המשתתפים
"דודה לוסי היקרה" – פדינגטון, דודה לוסי והלהקה