tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנם, הווארד בייקר הבן, נולד בהאנטסוויל בשנת 1925. דורה מתה כשהווארד הבן היה ילד.
ב-15 בספטמבר 1935 הוא התחתן עם אדית איירין ביילי.
במשך תקופה, בייקר שימש כמוציא לאור של עיתון שבועי בהאנטסוויל, טנסי, מושב המחוז של מחוז סקוט.
ב-1928, הוא נבחר לכהונה בבית הנבחרים של טנסי, וכיהן במועצת החינוך של מחוז סקוט בין השנים 1931 ל-1932. ב-1934 הוא הפך לתובע הכללי של המחוז ה-19, וכיהן עד 1938 בתפקיד זה.
בשנת 1938, בייקר הגיש מועמדות לתפקיד מושל טנסי, והפסיד בבחירות הכלליות לדמוקרטית פרנטיס קופר.
בשנת 1940, הוא התמודד ללא הצלחה לסנאט של ארצות הברית, והפסיד לדמוקרט קנת' מק'קלר.
הוא היה ציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית ב-1940, 1948, 1952 ו-1956. הוא היה סגן הנשיא והיועץ הכללי של רכבת אונידה והמערבית לשעבר ב-1945, וכן היה במועצת המנהלים של הבנק הלאומי הראשון של אונידה.
בייקר נבחר לקונגרס ה-82 ולששת הקונגרסים הבאים וכיהן מ-3 בינואר 1951, עד מותו מהתקף לב בנוקסוויל, טנסי ב-7 בינואר 1964. בתפקידו החליפה אלמנתו איירין, שסיימה את כהונתו האחרונה ולא ביקשה להיבחר שוב.
בייקר מת, בעקבות התקף לב, בבית החולים פורט סנדרס פרסביטריאן, נוקסוויל, מחוז נוקס, טנסי, ב-7 בינואר 1964, חמישה ימים לפני יום הולדתו ה-62. הוא נקבר בגני שרווד ממוריאל, אלקואה, טנסי.
כביש 63 של מדינת טנסי נקרא על שמו.
בייקר זכור כנראה בעיקר כאביו של הווארד ה.
בייקר הבן, סנאטור אמריקאי בן שלוש קדנציות מטנסי ומנהיג הרוב בסנאט של ארצות הברית, ששימש מאוחר יותר כראש סגל הבית הלבן תחת רונלד רייגן והיה שגריר ארצות הברית ביפן.
הווארד ויליאם לוטניק הוא איש עסקים ונדבן אמריקאי, המכהן כמזכיר ה-41 של מחלקת המסחר של ארצות הברית בממשלו השני של הנשיא דונלד טראמפ, מאז פברואר 2025.
לוטניק הוא לשעבר יושב הראש והמנכ"ל של "Cantor Fitzgerald" ושל "BGC Group".
לוטניק ירש את ברנרד ג'רלד קנטור בתפקיד ראש הקונצרן "Cantor Fitzgerald".
לאחר שאיבד 658 מעובדי החברה (כולל אחיו) בפיגועי 11 בספטמבר, הוא התפרסם בזכות מאמציו הנדבניים באמצעות "קרן הסיוע קנטור פיצג'רלד".
הוא גייס תרומות עבור מסעי הבחירות של דונלד טראמפ ב-2020 וב-2024, ונודע כתומך נלהב בגישתו של טראמפ ליישם מכסים מאזנים.
בנובמבר 2024, לאחר ניצחונו בבחירות, הודיע הנשיא הנבחר טראמפ כי בכוונתו למנות את לוטניק למזכיר המסחר בממשלו השני.
בפברואר 2025 הסנאט האמריקאי אישר את מינויו של לוטניק לתפקיד מזכיר המסחר ברוב של 51 מול 45.
הווארד לוטניק נולד למשפחה יהודית ב-14 ביולי 1961 בעיירה ג'ריקו (Jericho) שבלונג איילנד במדינת ניו יורק.
הוא בנם של סולומון לוטניק, פרופסור להיסטוריה במכללת קווינס, וג'יין לוטניק, ציירת ופסלת.
לוטניק היה הילד האמצעי במשפחתו, בין אחותו הבכורה אידי ואחיו הצעיר גארי.
כשהיה תלמיד תיכון נפטרה אמו מלימפומה בשנת 1978. בשנה העוקבת החל ללמוד במכללת האוורפורד שבפנסילבניה.
במהלך השבוע הראשון ללימודיו נפטר אביו בעקבות רשלנות רפואית; אחות שטיפלה בסרטן הריאה ובסרטן המעי הגס מהן סבל נתנה לו בשוגג תרופות כימותרפיות במינון גבוה פי מאה ממה שהיה זקוק לטיפול.
לוטניק ואחיו, שהפכו יתומים, ננטשו בידי קרוביהם.
בגיל 18 נאלץ לוטניק לשכור עורך דין כדי להסדיר את חובותיו של אביו.
נשיא מכללת האוורפורד, מוסד להשכלה גבוהה המתהדר במסורת קווייקרית, התקשר אליו שבוע לאחר מות אביו והציע לו מלגת לימודים מלאה.
לוטניק השלים את לימודיו בשנת 1983 עם תואר בכלכלה.
בשנת 1983, בתום לימודיו הגבוהים, הצטרף לוטניק ל"קנטור פיצג'רלד" (Cantor Fitzgerald).
בראשית דרכו המקצועית פיתח לוטניק מערכת יחסים חמה עם מייסד החברה, ברנרד קנטור, ששימש כמנטור אישי עבורו.
בשנת 1991 מונה לנשיא ומנכ"ל החברה, וב-1996 הפך ליושב הראש שלה.
לוטניק ייחס חשיבות רבה לטכנולוגיה כבר בשלבים מוקדמים, ובשנת 1999 קיבל את ההחלטה להפוך ציבורית את "eSpeed", חברת הבת למסחר אלקטרוני של קנטור פיצג'רלד.
מערכת מסחר אלקטרונית זו לא דרשה מתווכים, והייתה אחת הסיבות המרכזיות לכך שקנטור פיצג'רלד הצליחה לשרוד כלכלית לאחר ש-70% מהברוקרים במשרדה בניו יורק – שהיו כל מי שנכח במשרד באותו בוקר – נספו בפיגועי 11 בספטמבר.
בשנת 2004, לוטניק ומנהל מטה החברה בלונדון, לי מ.
אמייטיס, החליטו לפצל את קנטור פיצג'רלד לשני גופים נפרדים.
קנטור המשיכה לעסוק במסחר בהיקפים גדולים דרך מסחר באיגרות חוב ובמניות, בעוד ש-"BGC Partners", חברה חדשה שנוסדה בעקבות הפיצול, התמקדה במסחר שהניעו ברוקרים שכירים.
מהלך זה אפשר לשני הגופים לצמוח באופן עצמאי, אך דרש מקנטור ללוות 400 מיליון דולר אמריקאי ולשקוע בחוב לראשונה בתולדותיה, כדי לממן את צמיחתה הראשונית של BGC.
ב-2008 פיקח לוטניק על מיזוג "BGC Partners" ו-"eSpeed", בעסקה בשווי 1.3 מיליארד דולר.
לוטניק הוביל את ההנפקה הציבורית של פלטפורמת הווידאו ראמבל באמצעות חברת רכישה למטרות מיוחדות (SPAC).
הוא היה מעורב גם במיזוג SPAC של חברת תצפיות החלל "Satellogic" בינואר 2022, שבו מזכיר האוצר של ארצות הברית לשעבר סטיבן מנושין השקיע 150 מיליון דולר.
בשנת 2024 התפטר לוטניק מהדירקטוריון של Satellogic, בעוד קנטור פיצג'רלד הגדילה את אחזקותיה בחברה.
בעת פיגועי 11 בספטמבר, משרדי קנטור פיצג'רלד שכנו בקומות 101–105 במגדל הצפוני של מרכז הסחר העולמי, ממש מעל נקודת הפגיעה של טיסה 11 של אמריקן איירליינס במגדל.
אף אחד מהעובדים שנכחו במשרדי קנטור באותו בוקר לא שרד את הפיגועים.
בסך הכול, 658 מתוך 960 עובדי החברה נספו באותו יום, כולל אחיו של לוטניק, גארי לוטניק.
לוטניק עצמו היה אמור להימצא במשרד באותו בוקר, אך ב-11 בספטמבר 2001 לקח את בנו, קייל, ליום הראשון שלו בגן הילדים.
הוא ניסה להגיע לאזור המגדלים בתקווה למצוא עובדים של קנטור פיצג'רלד ששרדו, אך ללא הועיל.
הוא ניצל מקריסת המגדל הדרומי כשהתחבא תחת כלי רכב סמוך.
זמן קצר לאחר הפיגועים, הופיע לוטניק מספר פעמים מול הציבור והפך במהירות לאחת הדמויות המזוהות ביותר עם אירועי ה-11 בספטמבר.
מאחר שקנטור פיצג'רלד איבדה כשני שלישים מכוח האדם שלה, החברה הייתה במצב פגיע, ורבים שיערו שתיסגר.
ארבעה ימים לאחר הפיגועים, ב-15 בספטמבר, הודיע לוטניק כי ישהה את תשלום המשכורות לכמעט 700 עובדים שנהרגו או נעדרו.
בריאיון עיתונאי ללארי קינג ב-CNN ב-19 בספטמבר 2001, ציין כי על אף שהשהה את תשלום המשכורות, משפחות עובדי קנטור פיצג'רלד שנהרגו בפיגוע יקבלו 25% מרווחי החברה למשך חמש שנים, וכן ביטוח בריאות למשך עשר שנים.
חבילה זו הסתכמה ביותר מ-100 אלף דולר לכל משפחה.
בשנת 2006 תרמה החברה 180 מיליון דולר לקרובי משפחות העובדים שנפגעו בפיגועי 11 בספטמבר.
מזכיר המסחר של ארצות הברית
ב-19 בנובמבר 2024, לאחר ניצחונו בבחירות לנשיאות ארצות הברית באותו החודש, הכריז הנשיא הנבחר של ארצות הברית דונלד טראמפ על מינויו של לוטניק למזכיר המסחר של ארצות הברית.
ב-29 בינואר 2025 הופיע לוטניק לשימוע בפני ועדת המסחר, המדע והתחבורה של הסנאט של ארצות הברית.
הוועדה קידמה את מינויו ברוב של 16–12 ב-5 בפברואר.
ב-18 בפברואר 2025 אישר הסנאט של ארצות הברית את מינויו של לוטניק ברוב של 51–45.
לוטניק הושבע לתפקידו ב-21 בפברואר 2025 בידי סגן נשיא ארצות הברית ג'יי.
באפריל 2025 נכלל ברשימת "טיים 100" לשנת 2025 בזכות השפעתו המרכזית בעיצוב ממשל טראמפ השני, בין היתר כיו"ר המעבר וכמזכיר המסחר, תוך קידום מדיניות כלכלית אגרסיבית שמעוררת מחלוקת בזירה המקומית והבינלאומית.
ב-10 בדצמבר 1994 נישא לוטניק לעורכת הדין אליסון למברט.
בראיון באוקטובר 2025 לפודקאסט "Pod Force One", התייחס לוטניק להיכרותו עם ג'פרי אפשטיין, שהיה שכנו במנהטן.
לוטניק טען כי בעקבות מפגש שנערך ב-2005 בינו ובין אשתו לבין אפשטיין, החליטו השניים לנתק עמו מגע בשל התנהגות שתיאר כ"דוחה".
לדבריו, במהלך ביקור בביתו של אפשטיין, הראה להם האחרון שולחן עיסוי ורמז על אופי העיסויים שהוא מקבל, דבר שהוביל את לוטניק להצהיר כי לעולם לא ישהה עוד באותו חדר עמו.
עם זאת, מסמכים שנחשפו בינואר 2026 בעקבות "חוק שקיפות תיקי אפשטיין" (Epstein Files Transparency Act), הצביעו על קשרים מתמשכים בין השניים גם לאחר המועד שבו טען לוטניק כי ניתק את הקשר:
דצמבר 2012: תכתובות אימייל הראו כי לוטניק, אשתו וילדיהם תיאמו ביקור באי ליטל סיינט ג'יימס וסעדו שם עם אפשטיין ב-23 בדצמבר.
למחרת, שלח עוזרו של אפשטיין הודעה ללוטניק בשמו של אפשטיין ובה נכתב "היה נעים לראות אותך".
נובמבר 2015: לוטניק שלח לאפשטיין הזמנה לאירוע גיוס תרומות מצומצם עבור קמפיין הנשיאות של הילרי קלינטון, שנערך במשרדי חברת קנטור פיצג'רלד.
2017–2018: מסמכים הראו כי ב-2017 תרם אפשטיין 50,000 דולר לארוחת ערב פילנתרופית שנערכה לכבודו של לוטניק.
בשנת 2018, השניים החליפו הודעות בנוגע לתוכניות בנייה והרחבה של מוזיאון אוסף פריק הסמוך לבתיהם.
הווארד מייסון גור היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמזכיר החקלאות השמיני של ארצות הברית מנובמבר 1924 ועד מרץ 1925 בתקופת נשיאותו של קלווין קולידג', ולאחר מכן ועד 1929 כמושל וירג'יניה המערבית ה-17.
הווארד מייסון גור נולד במחוז האריסון שבווירג'יניה המערבית, כבנם של החוואי סולומון דמיניון גור, ושל מריטה פיין (לבית רוג'רס) גור.
הוא התחנך בבתי הספר המקומיים, סיים את לימודיו בבית הספר התיכון של קלארקסבורג, ולמד חקלאות באוניברסיטת וירג'יניה המערבית, שם סיים את לימודיו ב-1900. ב-1906 נשא גור לאישה את רוקסלן (רוקסי) קורדר ביילי, שנפטרה ב-1928, בעת כהונתו כמושל.
לאחר מות אביו ב-1907 לקח גור על עצמו את האחריות על ניהול החווה המשפחתית, וקנה לעצמו שם בשיטות הניהול המתקדמות לגידול בקר.
בשנים 1912–1916 שימש גור כנשיא איגוד מגדלי המקנה של וירג'יניה המערבית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שימש גור כעוזר מנהל המזון של וירג'יניה המערבית.
ב-1921, לבקשת איגוד החוות הלאומי, הוא נשכר על ידי מחלקת החקלאות של ארצות הברית לפיתוח תוכנית עבור הממשלה לשיווק מקנה ומוצרים מן החי.
לאחר מכן הוא מונה כראש מנהל האריזה והמאגרים על פי חוק של הקונגרס.
בשנים 1920–1925 הוא היה חבר במועצת החינוך של וירג'יניה המערבית.
פעילויות אלו משכו את תשומת ליבו של הנשיא קלווין קולידג', שמינה אותו כעוזר מזכיר החקלאות בספטמבר 1923. גור החל לגלות עניין בפוליטיקה של המפלגה הרפובליקנית בווירג'יניה המערבית.
בנובמבר 1924 נבחר גור כמושל וירג'יניה המערבית, לאחר שהביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית, השופט ג'ייק פישר ואת מועמד המפלגה הסוציאליסטית ג'.
בבחירות אלו השיגו הרפובליקנים רוב בבית המחוקקים המדינתי, וההפרש של 32,000 הקולות בבחירתו של גור נזקפו ככל הנראה לניצחון של הנשיא קולידג' יותר מאשר לפופולריות האישית של גור.
כמו רבים ממושלי וירג'יניה המערבית, היה גור מחויב להפעלת הממשלה לתהליכי מודרניזציה של המדינה.
הוא המשיך בבנייה ושיפור של מערכת הכבישים של המדינה.
כמושל שהגיע מרקע חקלאי, הוא שאב סיפוק מהעברת יותר כספים מאוצר המדינה אל המחוזות הכפריים שלה, ודאג לקידום חקיקה לאשראי חקלאי ולאגודות השיתופיות.
ב-1928 ביקש גור להתמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית, אך נוצח בבחירות המקדימות על ידי המושל לשעבר הנרי הטפילד.
בשנים 1931–1933 שימש גור כנציב החקלאות של וירג'יניה המערבית.
ב-1935 שימש גור כמנהל תוכנית השיקום הכפרי הפדרלית במחוז הריסון.
ב-1941 מינה אותו המושל מתיו נילי כחבר בנציבות השירות הציבורי המדינתית, תפקיד בו הוא שימש עד מותו.
הווארד מייסון גור נפטר בקלארקסבורג שבווירג'יניה המערבית ב-20 ביוני 1947. הוא נטמן בבית הקברות המסוני אלקוויו שבעיר.
הווארד סאת'רלנד היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, אשר ייצג את וירג'יניה המערבית בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית.
סאת'רלנד נולד ב-8 בספטמבר 1865 ליד העיר קירקווד שבמיזורי, ולמד בבתי הספר הציבוריים של סנט לואיס ובמכללת וסטמינסטר בפולטון.
בשנים 1889–1890 ערך עיתון בפולטון, וב־1890 עבר לוושינגטון די.
סי., שם למד משפטים באוניברסיטת קולומביאן (כיום אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון) ועבד במשרד מפקד האוכלוסין.
בשנת 1893 עבר לאלקינס שבווירג'יניה המערבית, שם עסק בעסקי כרייה, רכבות ועץ.
ב־1920 ניסה להתמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית, אך זכה לתמיכה דלה (כ־2% מהצירים בהצבעה הראשונה) ופרש לאחר מספר סבבי הצבעה.
בבחירות לסנאט ב־1922 הפסיד ולא נבחר מחדש.
לאחר מכן חזר לאלקינס והמשיך לעסוק בענייני עסקים.
הוא כיהן כסגן נשיא מועצת המסחר של וירג'יניה המערבית, כיו"ר ועדת "הדרכים הטובות" של המדינה, וכן ניהל את מינהל הרכוש הזר בשנים 1925–1933. בשנות ה־30 פרש מהחיים הציבוריים ועבר לוושינגטון די.
סי., שם נפטר ב־12 במרץ 1950. הוא נקבר בבית העלמין מייפלווד באלקינס.
סאת'רלנד, היה גנרל בכיר בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
חתנו, בקי האריס, היה מאמן בייסבול שזכה פעמיים באליפות ה־World Series והונצח בהיכל התהילה של הבייסבול.
הווארד וולטר קאנון היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן ארבע קדנציות בסנאט של ארצות הברית כנציג מדינת נבדה בשנים 1959–1983.
קאנון נולד ב-26 בינואר 1912 בסנט ג'ורג' שביוטה.
סבו, דייוויד קאנון, היה אחיו הצעיר של ג'ורג' ק.
קאנון ודמות מרכזית בבניית מקדש סנט ג'ורג', ואף כיהן כנשיא השלישי שלו.
אביו, וולטר קאנון, היה אחד מ־31 ילדיו של דייוויד קאנון.
הוריו, וולטר קאנון ולאה סאליבן, נישאו ב־1909. כאשר היה בן שנתיים, יצא אביו לאנגליה לשתי שנות שליחות מטעם כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים.
קאנון למד בבית הספר וודוורד שבסנט ג'ורג', סמוך לביתו, ומשם המשיך לתיכון "דיקסי".
בקיץ עבד עעוזר תאורן בלודג' שבצפון שפת הגרנד קניון.
בערבים הקים להקה קטנה שבה השתמש בכישורי הסקסופון שלו כדי לבדר את האורחים.
בנוסף, חילק עותקים של עיתון Deseret News ברחבי סנט ג'ורג' כשהוא רוכב על סוס.
בתקופה זו למד גם לטוס ואף השתתף ברודיאו.
בקיץ 1936 החל לצאת עם דורותי פייס מאלמו שבנבדה, וב־21 בדצמבר 1945 נישאו.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים חזר לסנט ג'ורג', ובין השאר רכש בית סמוך לקולג' דיקסי כהשקעה.
קאנון הוסמך לעורך דין לאחר שעבר את מבחני הלשכה באריזונה (1937), ביוטה (1938) ובנבדה (1946).
בשנת 1939 שירת כעוזר משפטי בסנאט של יוטה, וב־1940 נבחר כתובע מחוזי של מחוז וושינגטון ביוטה.
ב־1946 פתח משרד עורכי דין בלאס וגאס, וב־1949 נבחר ליועץ המשפטי של העיר לאס וגאס, תפקיד שבו כיהן ארבע כהונות רצופות.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת כטייס תובלה בחיל האוויר של הצבא.
הוא השתתף בהטלת צנחנים בנורמנדי ביוני 1944, ובספטמבר אותה שנה הופל מטוסו בהולנד.
הוא בילה 42 ימים בניסיון לחזור לקווי בעלות הברית בסיוע מחתרת הולנדית.
לאחר שחרורו ב־1946 הצטרף למילואים של חיל האוויר, והגיע לדרגת מייג'ור גנרל.
בין העיטורים שקיבל כוכב הכסף, לגיון ההצטיינות, צלב התעופה המצוינת, לב הארגמן ושלוש פעמים מדליית האוויר.
ב־1956 התמודד על מקום בבית הנבחרים אך הפסיד בפריימריז הדמוקרטיים.
ב־1958 נבחר לסנאט לאחר שניצח את הסנאטור הרפובליקני ג'ורג' מלון עם 58% מהקולות.
ב־1964 כמעט הפסיד לסגן המושל הרפובליקני פול לקסאלט וניצח בהפרש של 48 קולות בלבד.
ב־1970 נבחר מחדש בקלות מול ויליאם רג'יו, וב־1976 שוב נבחר מחדש מול חבר הקונגרס לשעבר דייוויד טואל.
כסנאטור, עמד קאנון בראש ועדות רבות, בהן ועדת המסחר, המדע והתחבורה, וכן ועדת הכללים והמנהל.
קאנון הצביע בעד חוק זכויות האזרח ב־1964, סייע להרחיב את תקציב בסיס חיל האוויר נליס והפך אותו לאחד המרכזים הצבאיים החשובים בעולם.
הוא יזם את חוק ביטול הפיקוח על חברות התעופה (1978) שחתם עליו הנשיא קרטר, מה שהוביל להורדת מחירים ולצמיחת לאס וגאס כיעד תיירות מרכזי, באמצעות הסרת הרגולציה הפדרלית על ענף התעופה.
הוא נחשב מתון על פי ניתוחי הצבעות שונים, ודורג לעיתים כליברלי ולעיתים קרוב יותר לעמדות שמרניות, תלוי בשנה ובנושא.
תקופת הסנאט האחרונה שלו התלכלכה בשערורייה, לאחר שנחשף כי בפגישה בשנת 1979 עם נשיא איגוד הנהגים (Teamsters) רוי לי ויליאמס הוצע לו שוחד כדי לחסום את "חוק המובילים המוטוריים" של 1980. פרשה זו תרמה להפסדו בבחירות 1982 למועמד הרפובליקני שיק הכט.
בשנת 1981 זכה בפרס טוני יאנוס על תרומתו הבולטת לתעופה האזרחית.
לאחר שעזב את הסנאט ב־1983, נשאר בוושינגטון במשך 11 שנים כיועץ בתחומי תעופה וביטחון, עד שחזר ללאס וגאס באמצע שנות ה־90. ב־1988 מונה על ידי הנשיא רונלד רייגן לחבר בוועד המייסדים של תוכנית המלגות על שם גולדווטר.
קאנון נפטר ב־5 במרץ 2002, בגיל 90, בבית הוספיס בלאס וגאס, כתוצאה מאי-ספיקת לב, לאחר שאובחן קודם לכן במחלת אלצהיימר.
הוא נודע בעיקר בשל תפקידו בסדרה WKRP בסינסינטי (1982-1978) שזיכה אותו בשתי מועמדויות לפרס אמי והתפקיד הראשי בסדרה מלך הכיתה (1990-1986).
הסמן גדל בסיילם, אורגון והחל להתנסות במשחק עוד בהיותו בבית הספר.
בשנים 1960-1958 למד תיאטרון באוניברסיטת אורגון אך עבר לסן פרנסיסקו ב-1960 לפני שהשלים את לימודיו.
הוא עבד שם עבד בעבודות שונות, בין השאר, היה תקליטן בתחנת רדיו.
ב-1963 הוא ריצה 90 ימי מאסר על כך שמכר מריחואנה לסוכנים סמויים.
בסן פרנסיסקו הצטרף הסמן לקבוצת תיאטרון אלתורים קומיים בשם "הוועדה" (The Committee) והחל לקבל תפקידים קטנים בטלוויזיה ובקולנוע, כאשר מדי פעם הוא השתמש בשם הבמה דון סטרדי (Don Sturdy).
ב-1974 עבר הסמן ללוס אנג'לס.
בשנים 1982-1978 גילם הסמן את התקליטן ההיפי "דר' ג'וני פיבר" בקומדיית המצבים WKRP בסינסינטי.
התפקיד זיכה אותו בשתי מועמדויות לפרס אמי עבור שחקן בתפקיד משנה בסדרה קומית.הסמן גם ערך מספר הופעות אורח בסדרת ההמשך The New WKRP in Cincinnati ששודרה בשנים 1993-1991. בשנים 1984-1982 שיחק הסמן בסדרה הקומית One Day at a Time.
ב-1986 לוהק הסמן לתפקיד הראשי בסדרה מלך הכיתה.
הוא גילם את המורה צ'ארלי מור המלמד כיתת מחוננים בבית ספר תיכון בניו יורק.
הסמן היה לעיתים ביקורתי כלפי הסדרה, על כך שהייתה שמרנית מדי לטעמו.
הוא עזב את הסדרה לאחר ארבע עונות והוחלף בתפקיד הראשי על-ידי הקומיקאי הסקוטי ביל קונולי.
הסמן הרבה לערוך הופעות אורח בסדרות טלוויזיה, בין השאר בסדרות המופע של בוב ניוהרט, ER, מופע שנות ה-70, בוסטון ליגל, האוס, CSI, לוורן ושירלי ושיקגו MED.
בנוסף שיחק הסמן במספר סרטים ובניהם משימה לשוטרים מתחילים, צמד בכותרות, נווט מכוכב אחר ואודות שמידט.
נשואיו הראשונים של הסמן היו לסטודנטית באוניברסיטת אורגון.
הם התגרשו ב-1962 לאחר שנתיים.
הוא נישא לאשתו השנייה ב-1965 אך נפרד ממנה לאחר כשנתיים וחצי והתגרש ממנה ב-1974. בזמן מותו היה הסמן נשוי לשחקנית הצרפתייה קרולין דוקרוק, איתה התחתן ב-1989.
הסמן נהג לצרוך מריחואנה וקוקאין.
בראיון למגזין פיפל סיפר הסמן כי הוא הפסיק לצורך סמים באופן סופי ב-1981. הוא נפטר בינואר 2022 בגיל 81 כתוצאה מסיבוכים שלאחר ניתוח במעי.
הווייט סטרייפס היה צמד רוק מדטרויט שהוקם בשנת 1997.
הצמד הוקם בשנת 1997 ובשנותיו הראשונות לא זכה לתשומת לב ציבורית או תקשורתית.
עם צאת אלבומם "White Blood Cells" ב-2001 נכנס הצמד לתודעה הציבורית וזכה אף להכרה עולמית בשל הצליל החדשני שהציג מעין הפשטה של סגנון הגראז' רוק.
בצמד היו חברים בני הזוג ג'ק וייט – גיטרה ושירה ומג וייט – תופים.
על אף שג'ק ומג הציגו עצמם מדי פעם כאח ואחות, הזוג היה למעשה נשוי בעבר עד שנת 2000 – ומסמכי הגירושין שלהם אף הודלפו לרשת.
בפברואר 2011 הודיע הצמד על פירוק ההרכב.
להקת הווייט סטרייפס הוקמה ביום הבסטיליה של שנת 1997 בדטרויט.
ולאחר זמן קצר עזבה את דטרויט והתחילה להופיעה בקנדה לא ברור בדיוק למה אבל מג וייט הודיעה "דטרויט זה מקום נוראי לחיות בו".
בשנותיה הראשונות (גם לאחר סיבוב הופעות שערכו עם הלהקות פייבמנט וסליטר-קיני) נותרו למעשה הרכב הנאבק על מקומו בסצנה המקומית של אדמונטון.
בתקופה זו, הוציא הצמד מספר סינגלים בלייבלים עצמאיים כגון Sympathy For The Record Industry.
בלייבל זה הוציא הצמד גם את שני אלבומיהם הראשונים.
ג'ק תיאר את אלבום הבכורה ("The White Stripes" שראה אור ב-1999), כ-"מאוד עצבני...
הכי גולמי, הכי עוצמתי והצליל הכי 'דטרויטי' שהקלטנו אי פעם".
האלבום השני של הצמד, "De Stijl" (שיצא לאור בשנת 2000), נקרא על שם תנועת אומנותית הולנדית מינימליסטית.
שמו של האלבום נועד להצביע על סגנונו המוזיקלי.
עטיפת האלבום מציגה דוגמה של אמנות ה-De Stijl בצבעים המזוהים עם הלהקה עד היום – אדום, לבן ושחור.
צבעים אלו נמצאים גם במלתחה הייחודית של הצמד.
הסיבה לבחירת צבעים אלו על ידי הצמד סבורה כי הצבעים אדום ולבן מייצגים את קנדה והצבע השחור מייצג את התקופה שלהם בדטרויט שהם תיעבו.
עם זאת, במספר ראיונות סיפר הצמד שהצבעים אדום ולבן מסמלים את סוכרית הנענע (ואת תמימותה של תקופת הילדות), בעוד הצבע השחור מייצג את שיווי המשקל של המספר 'שלוש' (שמשמעותו שימוש בשלושה כלים מוזיקליים: שירה, גיטרה ותופים).
בין השאר, סיפר ג'ק שהצבעים מבוססים על צבעיהם של צעצועים לגיל הרך (ונצבעים כך משום שבתחילת חייהם תינוקות הם עיוורי צבעים).
עוד לפני הקמת הצמד, התמקד ג'ק בערך צבעים משולש.
כאשר עבד כרפד, כל כליו, מדיו ורכבו המסחרי היו צבועים בשחור, לבן וצהוב.
למרות השימוש הקבוע בשלושת כלי הנגינה – השירה, הגיטרה והתופים – השתמש לעיתים ג'ק באורגן, פסנתר ואף מרימבה.
בהופעות חיות, הצמד לא חזר פעמיים על קטע מסוים או ערך סט השמעה קבוע.
לעיתים קרובות השתמש ג'ק באלתור ואף 'חתך' קטע שירה או ניגון על מנת "לקפוץ" לאחר.
הווייט סטרייפס נהנו מהצלחתם המשמעותית הראשונה בעת יציאת אלבומם "White Blood Cells" בשנת 2001.
הצליל המופשט של הגראז' רוק שהופיע באלבום זה זכה לשבחים רבים בממלכה המאוחדת ולאחר מכן גם בארצות הברית ותרמו להצהרות הרבות על כך שהצמד הוא אחד ההרכבים הרעננים של שנת 2002.
כמו כן, בשנת 2002 נבחרה הלהקה על ידי מגזין Q כ"אחת מ-50 הלהקות שחייבים לראות לפני המוות".
לתשומת לב רבה זכה הקליפ שליווה את הסינגל – "Fell In Love With A Girl", שהוצג על גבי קוביות לגו ובוים על ידי מישל גונדרי.
אלבומם הרביעי של הווייט סטרייפס, "Elephant", יצא ב-1 באפריל 2003 וזכה לביקורות טובות ולהצלחה מסחרית רבה אף יותר מקודמו.
האלבום "Elephant" היה לאלבום הראשון של הווייט סטרייפס שזכה להגיע לראש מצעד האלבומים הבריטי ולעשרת הגדולים של מצעד האלבומים האמריקאי.
ב-8 בפברואר 2004 זכה השיר "Seven Nation Army" בפרס גראמי כשיר הרוק הטוב ביותר.
האלבום "Elephant" זכה בפרס אלבום המוזיקה האלטרנטיבית הטוב ביותר.
האלבום הוקלט באולפני טו ראג בלונדון עם ליאם ווטסון.
כל כלי נגינה שנעשה בו שימוש להקלטת האלבום הומצא למעשה לפני הולדת חברי ההרכב.
בשנת 2003, הופיעו ג'ק ומג בסרטו של ג'ים ג'רמוש, "קפה וסיגריות", בקטע שנקרא "ג'ק מציג למג את עמוד הטסלה שלו".
ב-1 ביוני 2005 נישא ג'ק לדוגמנית קרן אלסון במהלך סיבוב ההופעות של ההרכב בדרום אמריקה.
הטקס התקיים בחגיגה מקומית בנהר האמזונאס.
ב-2 במאי נולדה להם ביתם הראשונה, סקרלט טרסה וייט.
אלבומם החמישי של הווייט סטרייפס, "Get Behind Me Satan", יצא בצפון אמריקה ב-7 ביוני 2005 וזכה לשבחים רבים בעיתונות ובקרב הקהל הרחב.
שלושה סינגלים שוחררו מן האלבום.
הראשון שבהם, "Blue Orchid", הפך לשיר פופולרי במיוחד בתחנות הרדיו הלווייניות ומבוססות גלי הרדיו.
אשתו של ג'ק מופיעה בקליפ המלווה את השיר.
הסינגל השני ששוחרר מהאלבום הוא "My Doorbell".
את הסינגל השלישי, "The Denial Twist" ליווה קליפ, שאף הוא בוים על ידי מישל גונדרי, המתעד הופעה אחת של הצמד מתוך שבוע שלם של הופעות בתוכנית הלייט נייט של קונאן או'בריין ואת התנהלות הצמד אחריה – כאשר הקליפ כולו מלווה באפקטים בסגנון הייחודי לצמד.
בשנת 2005 נכתב במגזין הרולינג סטון כי: "אם אתה רוצה להיות חבר בלהקת רוק ואתה לא רוצה להיות חבר בווייט סטרייפס, זה כל כך מבאס להיות אתה עכשיו."
ב-2007 פרסם האתר הרשמי של הווייט סטרייפס, שאלבום האולפן השישי של הלהקה, "Icky Thump", יצא ב-18 ביוני 2007 בממלכה המאוחדת ובאירופה, וב-19 ביוני בארצות הברית ובשאר העולם.
האלבום הוקלט בנאשוויל, טנסי, ההקלטות ארכו כשלושה שבועות – זמן ההקלטות הארוך ביותר של הלהקה.
השיר "I'm Slowly Turning into You" הופיע באתר הרשמי של הלהקה.
בקליפ רואים את ג'ק וייט מקליט את המילים של השיר, בזמן שדמות בצורת שלד רוקדת ברקע.
המוזיקה ברקע הוחלפה בצלילי מקלדת על מנת למנוע גנבה או העתקה של השיר.
החל מ-26 באפריל ניתן היה לקנות את הסינגל הראשון מהאלבום, "Icky Thump", בחנות המוזיקה המקוונת iTunes (בארצות הברית וקנדה בלבד).
הסינגל הגיע למקום 26 במצעד ב-12 במאי של 2018, התלוננה חברת יוניברסל רקורדס על הפרת זכויות יוצרים.
ב-15 במאי 2006 הקימו ג'ק ווייט וברנדן בנסון את להקת הרוק The Raconteurs והוציאו את אלבומם הראשון – "Broken Boy Soldiers".
הלהקה יצאה לסיבוב הופעות של שנה.
ב-12 באוקטובר 2006, פורסם באתר הרשמי של הלהקה שיצא אלבום שיכלול שירים שנכתבו על ידי ג'ק וייט בעבר בשם "Aluminium".
ניתן היה להזמין את האלבום מראש החל מ-6 בנובמבר 2006, ולאחר דרישה אדירה ממעריצים של הלהקה, נמכרו כל העותקים ביום אחד.
הרעיון נהגה על ידי מייסד חברת ההקלטות XL Recordings, ריצ'רד ראסל.
האלבום הוקלט בין אוגוסט 2005 לפברואר 2006 בלונדון, בהשתתפות תזמורת.
מספר העותקים שיצאו הוגבל ל-3,333.
הוויברז הייתה להקת שירי-עם אמריקאית.
נוסדה ב-1948 בניו יורק, התפרקה ב-1963, והתאחדה מאז מספר פעמים.
מייסדי הלהקה הם פיט סיגר, רוני גילברט, לי הייס ופרד הלרמן .
רפרטואר הלהקה כלל שירים עממיים אמריקאיים, שירי גוספל, מוזיקה שחורה, שירי עמל, וכן שירים עממיים בשפות שונות מרחבי העולם.
הלהקה פרצה לתודעת הציבור בארצות הברית לאחר שהמשורר קרל סנדברג אמר בראיון ב-1949: .
בעקבות ההצלחה הקליטו "הוויברז" ביצועים לשירים "צאנה, צאנה", ו"שלום חברים, שלום" בעברית, ואלו הצליחו במצעדי הפזמונים.
השיר "צאנה-צאנה" מופיע ראשון באוסף להיטיהם הגדולים.
"הוויברז" ערכו מסע הופעות מצליח בישראל בשנת 1959.
הלהקה נחשדה ב"נטיות סוציאליסטיות" על ידי ג'וזף מקארתי בתחילת שנות החמישים, מאחר שחלק משירי העם שביצעה היו שירי מחאה ומילותיהם עסקו בזכויות האדם.
הפופולריות של "הוויברז" דעכה, אך בשנת 1955, עם תום עידן מקארתי, הם חזרו לקדמת הבמה ושחזרו את הצלחת העבר שלהם.
בשנת 1958 פרש פיט סיגר, ואת מקומו מילאו פרנק המילטון, ברני קראוס ואריק דארלינג חליפות.
פיט סיגר השתתף בסיור בישראל ב-1959.
בשנת 1963 ערכו "הוויברז" מופע פרידה, בו השתתף גם פיט סיגר.
לאחר מכן ערכו מספר מופעי איחוד, אחת למספר שנים.
ההופעה האחרונה בהרכב המקורי נערכה ביוני 1981, כאשר לי הייס ישוב בכיסא גלגלים, קטוע גפיים ובמצב בריאותי רופף.
הוא נפטר חודשיים לאחר מכן.
רוני גילברט (1926-2015), בת למשפחה יהודית, הרבתה לעסוק בנושאים פוליטיים, והקימה מספר מקהלות ששרו שירי עם ושירי מחאה.
בשנת 1982 נפגשה עם נשים מלבנון ומשטחי הרשות הפלסטינית, הקליטה שיר רחוב פלסטיני עממי, וערכה מספר מופעי הזדהות עם תנועת השמאל "נשים בשחור".
בראיונות עימה התבטאה רבות בנושאי הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הווה הוא פרק זמן בתפיסת העולם המקובלת בתרבות האנושית.
משמעותו היא מה שקורה כרגע, בזמן הנוכחי, או מה שישנו ומה שמתהווה בעכשיו המתמשך.
להווה חלק בלשון, בספרות ובפילוסופיה וביתר תחומי החיים.
במושג החכם (קווי) של זמן, ההווה הוא החלק של קו-הזמן שקורה בזמן אמת.
משמעות ההווה היא הדבר הקורה עכשיו – הנקודה בזמן שמחליפה את הדברים בין עתיד לעבר, כלומר בין דברים שקרו לדברים שעדיין לא קרו.
מכאן ניתן להסיק שבעתיד מצויים דברים שלא קרו עדיין, ובעבר מצויים דברים שקרו קודם, משמע שההווה הוא הנקודה שבמהלכה הדברים קורים, משם הם עוברים לעבר.
ניתן לדמיין את העבר באמצעות צירים גרפיים: ניקח נקודה, שהיא מושג גאומטרי חסר ממדים, כלומר שאין לה אורך, רוחב או גובה (אבל יש לה זמן – המימד הרביעי), ונמקם אותה תאורטית בתנועה מתמדת על ציר זמנים, בדיוק בנקודת המעבר בין העבר לעתיד.
כך קורה, שכמו שלנקודה אין ממדים, כך להווה אין משך.
מבחינה פיזיולוגית, אדם אינו יכול לדעת מה קורה בהווה הנקודתי, שכן לקרני האור, גלי הקול ולזרמים החשמליים (המשדרים מידע בנוירונים למוח) לוקח זמן עד שהם מגיעים לתודעתו, כלומר למוח.
כך קורה, שכמו העתיד, גם ההווה המדויק בלתי נודע, עד אשר הוא נעשה לעבר.
בלשון העברית המודרנית, הווה הוא אחד משלושת הזמנים, עבר הווה ועתיד.
בהווה משתמשים כדי לתאר דברים שקורים כעת (בדומה לאנגלית: Present Progressive), כלומר שההווה בלשון, מכיל יחידת זמן, לדוגמה: "אני מכין ריבה עכשיו", שמשמעו שבמהלך ה-10 דקות הנוכחיות אני מכין ריבה, כלומר נקודת ההווה נמצאת במהלך הכנת הריבה.
ההווה מתאר כאן פעילות שהיא מתמשכת ואיננה רגעית.
כך, דברים שמבחינתנו קורים בהווה, הם דברים שנקודת ההווה נמצאים במהלכם.
אפשר גם להגדיר הווה קצר מאוד או הווה נקודתי, לדוגמה: "אני פותח את צנצנת הריבה".
יש קושי להגדיר בהווה דברים שמשכם קצר מאוד, שכן הם קורים מהר, ומתחוללים פחות מהזמן שנדרש כדי לומר שהם קורים.
ועל כן, נוהגים להגדירם כדברים שקרו בעבר המיידי.
לדוגמה: "כרגע (ביטוי זמן בהווה) נשברה (פועל בעבר) צנצנת הריבה".
בנוסף, אנו משתמשים בהווה כדי לתאר דברים שקורים בתדירות מסוימת , לדוגמה "אני מכין ריבה כל יום חמישי".
גם אם היום יום שלישי.
זה נאמר מפני שבציר הזמנים, כל שבוע, ביום חמישי, אני מכין ריבה, כך שנקודת ההווה נמצאת במהלך הביצוע, הכולל את כל ימי החמישי.
הפילוסופים תמיד תהו על מהות ההווה בפרט, והזמן בכלל.
כמה וכמה פרדוקסים מבוססים על ההווה.
לדוגמה, על ההבדלים בין תפיסת ההווה של שני אנשים מדבר פרדוקס התאומים, שבו ההווה של האחד "מתארך" על פני זמן שונה, מזה של השני השני.
פרדוקס נוסף, התוהה על נקודתיות ההווה באופן ישיר, הוא: אם אדם אחד מרגיש סבל ממשהו, וכתוצאה מכך אדם שני מרגיש רחמים עליו, כיצד ייתכן ששניהם חשים את אותו הדבר בהווה?
(שכן התחושה של האדם הראשון, גוררת את התחושה של האדם השני).
אמיל שארטייה – סופר צרפתי – אמר כי "ההיסטוריה היא הווה גדול ולא עבר בלבד", כלומר שאין לנו להתייחס להיסטוריה כמשהו שחלף אלא כמשהו שמשפיע על חיינו כיום.
לדוגמה: כיוון שפעם קיבלנו את התורה, כיום (החלק שומר המסורת של) עם ישראל שומר את השבת.
ההווה מוצג גם הרבה פעמים כחידה שיש לפענחה או מנעול שיש לפותחו כדי להטיב את העתיד (לדוגמה: "העבר הוא המפתח להווה".
עוד משפט הוא "מי שאין לו עבר, גם עתיד אין לו, ואילו ההווה שלו אינו אלא הוויה מרוקנת, חסרת תוכן ומשמעות", או קביעתו של יגאל אלון – "עם שאינו מכבד את עברו גם ההווה שלו דל – ועתידו לוט בערפל.").
אנדרה מורואה אמר "במקום לנסות למחוק את העבר שאיש אינו יכול לבטל, נסה לבנות הווה שבו תהיה גאה".
משפט זה אומר כי מה שקרה קרה, ואי אפשר לשלוט בכך.
עם זאת, בהווה אפשר לשלוט וראוי לנו במקום להתעסק בדברים הרעים שקרו בעבר (שהם לא ברי ביטול), לדאוג שדברים טובים יקרו בהווה.
פתגם בקשר לתקווה לשיפור מההווה לעתיד מאת ז'אן-פול מארה הוא: "כלום אין ההווה דומה למדבר אשר גבולותיו מוריקים תמיד?
אלא שכל הרואה את הגבול – כבר מעבר למדבר הוא."
קיימים מספר פתגמים הסותרים זה את זה בנושא ההווה.
שני פתגמים הסותרים זה את זה בקשר לתכנון העתיד בהווה הם:
"בדאגותיהם על החיים שלעתיד לבוא, מפסידים השוטים את חיי ההווה", מאת גוטהולד אפרים לסינג
"כשכל אחד יבחן מחשבותיו הוא ימצאן עסוקות כולן בעתיד ובעבר.
על ההוה אין אנו חושבים כלל, ואם אנו חושבים עליו, זה אינו על מנת להאיר ולערוך את העתיד", מאת בלז פסקל
הביטוי "מהיד אל הפה" מתאר מחייה למען ההווה בלי לפעול למען העתיד (בין אם מסיבות של חוסר מחשבה ותכנון ובין אם מבעיות כלכליות), ולעומתו פתגם ערבי טוען כי "טובה ביצה היום מתרנגולת מחר".
"כל האומר אין לי אלא ההווה, אף ההווה אין לו.
החיים מתאימים לשמם רק בזמן שהם משמשים חוליה בין ההווה והעתיד, וכל החי רק ליומו וחושב כי מחר ימות, קרוי מת גם בחיים", מאת מאיר בר-אילן, נוגד את אמרתו של המחזאי והמשורר פול קלודל – "מה לי העבר?
איני חי אלא בהווה שאלוהים מכריח אותי לפענחו".
במספר סוגות בספרות העברית, נוהגים שלא להתייחס להווה הנקודתי אלא להווה ה'מתמשך' (השעה הנוכחית, היום הנוכחי, החודש הנוכחי, השנה הנוכחית, התקופה הנוכחית וכו').
לעיתים סופרים כותבים ספרים שלמים בזמן הווה, או חלקים גדולים מספריהם, כדי להמחיש את הכרונולוגיה ואת השתלשלות האירועים.
מנגד, סופרים אחרים כותבים את ספריהם בזמן עבר, כדי לציין שהאירוע קרה וזהו תיאור השתלשלות האירועים ש(כבר) קרו.
כיום, בסגנון הדיבור הישראלי, ניתן לשמוע שימוש קלוקל בפועל בהווה בזמן עבר, לדוגמה: "אתמול (ביטוי זמן בעבר) אני הולך (פועל בהווה) ברחוב, ורואה לפניי...".
סביר להניח שסגנון התבטאות זה הוא תרגום שגוי מאנגלית ("Yesterday I was walking in the street").
ואולם למעשה סגנון מעין זה מופיע בעברית המקראית בתיאור סיטואציה על ידי המספר, על פי רוב בצירוף המילה "והנה".
לדוגמה, בחלום פרעה: "בחלומי, הנני עומד על-שפת היאור, והנה מן היאור עולות שבע פרות", או בסיפור עבד אברהם: "הנה אנוכי ניצב על עין המים".
המצרים הקדומים האמינו שההווה – כלומר החיים, הם שלב בר חלוף בין מצב של אי-קיום, כלומר לפני הלידה, לבין מצב של נצח, הוא המוות.
המצרים האמינו שעליהם להיות טובים בהווה, כדי שיחיו חיי נצח טובים בעולם הבא.
כמוהם הנוצרים, שמאמינים שצריך להיות אדם טוב ולחיות בצניעות, שכן לא החיים הם שנועדו לתענוגות, אלא העולם הבא הנצחי.
גם ההינדים חיים את ההווה למען העתיד – ההינדים מאמינים שהם צריכים להתנזר כדי לצאת ממעגל החיים והלידות מחדש.
בבודהיזם, דת נוספת ומרכזית בהודו, חיים למען העתיד – הבודהיסטים מאמינים שעליהם להיות טובים כדי להתגלגל מחדש בגלגול הבא ליצור ממלכה טובה.
רק על ידי סבל והליכה בנתיב ההארה אפשר לצאת מהמעגל האינסופי הזה.
הוויכוח הגדול הוא כינויו של ויכוח פומבי שהתקיים בשנת 1920 בין האסטרונומים הרלו שפלי והבר קרטיס לגבי מבנה היקום.
עד לשנות ה-20 של המאה ה-20 היו גודלו של היקום ומבנהו, מהותן של הגלקסיות, והמרחקים ביניהן, נושא לוויכוח בקרב הקהיליה האסטרונומית.
רבים מן הקהילייה המדעית סברו כי הערפיליות הספירליות, בהן ניתן היה להבחין היטב בטלסקופים של אותה התקופה, הן גופים קטנים יחסית המצויים בתחומי שביל החלב.
בשנת 1920 החליטה האקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית לערוך ויכוח פומבי המכונה "הוויכוח הגדול" בין התומכים בשתי הדעות.
את התומכים בדעה כי הערפיליות הן בתחומי שביל החלב ייצג האסטרונום הרלו שפלי, ואילו את המתנגדים לה ייצג האסטרונום הבר קרטיס.
שפלי הבין עוד קודם לעימות הפומבי כי השמש אינה מצויה במרכז שביל החלב, אלא בשוליו, ורחוקה מאוד מלהיות מרכז היקום.
כן גילה כי שביל החלב גדול בהרבה משסברו בעבר.
לאור תגלית זו סבר כי אך הגיוני הדבר ששביל החלב, הגדול בהרבה משחשבו, מכיל גם את הערפיליות, וכי היקום אינו גדול בהרבה משביל החלב.
עד לאותה תקופה, כל הערפיליות הספירליות שנצפו נמצאו בשולי שביל החלב או בסמוך לשוליו.
שפלי טען כי לו היו הערפיליות ממלאות את היקום ונמצאות הרחק משביל החלב, היה עליהן להיות מפוזרות בצורה שווה בכל הכיוונים ואין סיבה שהן ייעדרו מכיוון מסוים.
מכאן הסיק שפלי את המסקנה (שכיום ידוע שהיא שגויה) כי הערפיליות נוצרות בשולי שביל החלב, ונודדות, תוך שינוי צורה, למרכזו.
בנוסף, טען שפלי שאם "ערפילית אנדרומדה" (גלקסיית אנדרומדה) דומה בגודלה לשביל החלב, הרי שמרחקה מאתנו אמור להגיע לסדר גודל של שנות אור, מרחק שנראה גדול מדי עבור האסטרונומים בני התקופה.
אולם, הטעות המרכזית של שפלי הייתה ההסתמכות על תצפיותיו של אסטרונום בשם אדריאן ואן מאאנן שטען כי צפה בסיבובה של גלקסיית אנדרומדה על צירה, ואם אכן הייתה תצפית זו נכונה, הרי שתנועתה של הגלקסיה מהירה ממהירות האור, דבר שכבר אז היה ידוע כבלתי אפשרי.
כיום ידוע כי תצפיתו של ואן מאאנן הייתה שגויה.
קרטיס טען כי "ערפילית אנדרומדה" ויתר הערפיליות הן גלקסיות נפרדות, גדולות לפחות כשביל החלב, ומרוחקות ממנו מרחק רב.
הוא טען כי צפה במספר רב יותר של התפרצויות נובה בערפילית אנדרומדה מאשר בשביל החלב כולו, ומכך הסיק כי אנדרומדה היא גוף נפרד משביל החלב, בעל גודל דומה לשביל החלב.
כן טען כי מבנה ה"ערפיליות" דומה למבנה שביל החלב, והדבר מחזק את הסברה שהן גלקסיות בפני עצמן.
הפגישה במוזיאון הסמית'סוניאן לא הולידה מייד הסכמה לגבי התשובות לשאלות שהציגו המדענים.
עם זאת, מאוחר יותר ב-1920 זיהה אדווין האבל משתנים קפאידים (כוכבי ענק בעלי בהירות נראית המשתנה במחזור קבוע) בערפילית אנדרומדה, אשר אפשרו לו להראות שהערפילית מרוחקת מאוד – יותר מרוחקת מהמרחק הרב ביותר האפשרי בתוך שביל החלב לפי ההשערה של שפלי לגבי גודל הגלקסיה.
תצפיות אלה הראו לראשונה שההשערה של קרטיס נכונה ושאנדרומדה היא גלקסיה בפני עצמה.
כיום ידוע ששביל החלב היא גלקסיה אחת מתוך מיליארדי גלקסיות ביקום.
הווידויים הוא אוטוביוגרפיה מאת ז'אן-ז'אק רוסו.
(לרוב הוא יוצא לאור תחת הכותרת "הווידויים של ז'אן-ז'אק רוסו", כדי להבדיל בינו לבין "וידויים" מאת אוגוסטינוס, הספר ששימש השראה לכותרת שבחר רוסו.) רוחב יריעתו של הספר מכסה את חמישים ושלוש שנותיו הראשונות של רוסו, עד 1765. הוא הושלם ב-1770, אבל פורסם רק ארבע שנים אחרי מותו, ב-1782.
הספר מחולק לשני חלקים שבכל אחד שישה פרקים.
רוסו רומז לכתיבת חלק שלישי, שמעולם לא הושלם.
למרות אופיו האוטוביוגרפי, התאריכים בספר אינם מדויקים, וכמה אירועים אינם על פי הסדר הנכון.
רוסו מציג את ההתנסויות שעיצבו את הפילוסופיה שלו.
למשל, התנסויותיו בתחום החינוך שימשו לעיצוב התורה הפילוסופית שלו בתחום זה, במיוחד בספר אמיל.
עבודתו של רוסו היא אחת מהיצירות האוטוביוגרפיות הגדולות הראשונות.
לפני כתיבת "הווידויים", שני האוטוביוגרפים הגדולים היו אוגוסטינוס ותרזה הקדושה שהתמקדו בחוויותיהם הדתיות האישיות.
רוסו היה הראשון שכתב על חייו במונחי התנסויות ורגשות אישיים.
רוסו זיהה את יחידאיותה של יצירתו; הוא פותח את היצירה במילים מפורסמות אלו:
סגנון "הווידויים" השפיע על כותבים רבים, ביניהם גתה וטולסטוי.
בספר גם דיווח מפורט על חוויותיו היותר משפילות של רוסו.
למשל, רוסו מתאר אירוע שבו, בזמן היותו משרת, האשים נערה בגנבה שביצע.
רוסו גם מתאר את האופן שבו התכחש לחמשת ילדיו הבלתי חוקיים, שילדה לו בת זוגו תרזה.
ז'אן-ז'אק רוסו, הווידויים, תרגמה מצרפתית והוסיפה הערות אירית עקרבי; כתבו מאמרים יעקב גולומב, נדין קופרטי-צור, דוד אוחנה, ירושלים: כרמל; המועצה הציבורית לתרבות ואמנות – המפעל לתרגום ספרי מופת, תש"ס 1999.
הווארד קיל היה זמר ושחקן קולנוע אמריקאי.
קיל שיחק ברבים ממחזות הזמר הגדולים של שנות ה-50 בקולנוע האמריקני, ונחשב לכוכב מוביל בתחום זה.
הקריירה שלו זכתה לפריחה מחודשת בשנות ה-80 כששיחק את דמותו של קלייטון פארלו בסדרה דאלאס.
הווארד קיל נולד כהרולד קליפורד קיל בעיירה גילספי באילינוי.
אביו היה מלח שהפך לכורה פחם, והמשפחה הייתה שקועה בקשיי פרנסה.
אביו של קיל מת ב-1930 כאשר היה בן 11, ואמו עברה לקליפורניה.
בגיל 17 סיים קיל את חוק לימודיו בבית הספר התיכון, ועבד במשרות שונות, עד שהשתקע כנציג מכירות של חברת המטוסים "דאגלס".
כאשר היה בן 20 שמעה אותו בעלת הבית שלו שר, ועודדה אותו לקבל שיעורי פיתוח קול.
בקיץ 1941 הופיע לראשונה בציבור, כאשר שיחק את תפקידו של הנביא שמואל באורטוריה של הנדל, "שאול ודוד".
בקיץ 1943 נישא לראשונה לרוזמרי קופר.
בשנת 1945 נבחר על ידי ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין לשחק במחזמר אוקלהומה!, וזאת כאשר שיחק עבור תאטרונו של ג'ון רייט בתפקיד ראשי במחזמר "קרוסל".
בתקופה זו שיחק בתפקידים ראשיים בשני המחזות, דבר שאיש לא הצליח בו לאחר מכן.
המחזמר הראשון בארצות הברית שלאחר מלחמת העולם השנייה שהוזמן להופיע בלונדון.
קיל הופיע במחזמר, בפני בית משפחת המלוכה, והפך לכוכב גם בבריטניה.
קיל שינה את שמו הפרטי ל"הווארד".
ההופעות בלונדון הביאו למשבר בחיי נישואיו.
קיל התגרש, ונישא בסמוך לאחר מכן לאחת הרקדניות בלהקה, הלן אנדרסון.
ב-1950 נולדה להם בתם הראשונה, קאיה.
בלונדון הופיע קיל לראשונה בקולנוע, בשנת 1948, בשם הווארד קיל בסרט "הקול הקטן" (The Small Voice) שהופץ בארצות הברית בשם "מחבוא" (Hideout), בו שיחק אסיר נמלט המחזיק בסופר ובאשתו כבני ערובה.
לאחר מכן שב קיל לארצות הברית, שם חתם על חוזה עם חברת MGM.
קיל המשיך להופיע על במת התיאטרון, למעשה עד לשנות ה-2000, אך משלב זה התרכז בקריירה קולנועית.
בשנת 1950 כיכב קיל עבור MGM בסרט "אנני אוקלי אשת לפידות" (Annie Get Your Gun), על פי המחזמר הפופולרי של אירווינג ברלין.
על אף הצלחת הסרט, לא הפך קיל לכוכב מהמעלה הראשונה.
MGM לא החליטה כיצד לשווק את תדמיתו.
קיל זכה להצלחה עת הושאל לאולפני האחים וורנר והופיע במערבון "קלמיטי ג'יין" (1953) בכיכובה של דוריס דיי, שהיה תגובת האולפן להצלחת "אני אוקלי".
בתקופה זו נולדו להווארד ולהלן שני ילדים נוספים.
בשנת 1955 ביקש קיל להשתחרר מחוזהו אצל MGM ושב להופיע בתיאטרון.
קיל לא השתלב בעולם הבידור האמריקני של שנות ה-60. כוכבו דעך, והוא הופיע במועדוני לילה ובסרטים סוג ב', לרוב מערבונים כושלים.
בתקופה זו התמכר לאלכוהול ונישואיו קרסו.
הוא התגרש בשנת 1970 ומיד נישא שוב לג'ודי, דיילת צעירה ממנו ב-25 שנים.
ג'ודי סייעה לו להגמל מהאלכוהול, והוא ניסה לשוב לקדמת הבמה ולברודוויי כשהופיע במחזמר כושל בשם "השגריר".
בשנת 1974 נולדה בתו הרביעית.
ב-1980 החליט קיל לפרוש מהמשחק ומהשירה ולמצוא עבודה בחברת נפט באוקלהומה.
בטרם הספיק להשתקע שם נקרא בחזרה לקליפורניה להופיע בפרק של הסדרה "ספינת האהבה".
בעת הצילומים הזדמן לו לשוחח עם מפיקי הסדרה דאלאס, שהייתה אז הסדרה המצליחה ביותר בטלוויזיה האמריקנית.
אלו הציעו לו להצטרף לצוות הסדרה בתפקיד קלייטון פארלו, מאהבה של מיס אלי יואינג (בגילומה של ברברה בל גדס) שנותרה ללא בן זוג, לאחר שג'ים דייוויס שגילם את בעלה ג'וק, מת מסרטן, ויחד עמו מתה דמותו הטלוויזיונית.
קיל הסכים, והחל להופיע בסדרה.
הופעתו בתפקיד פארלו זכתה להצלחה לה לא זכה במהלך כל הקריירה שלו בסרטים ובמחזות זמר.
הצלחתו הטלוויזיונית הביאה את קיל לחידוש הקריירה שלו כזמר.
בגיל 64 החל לצאת במסעות הופעות.
בשנת 1984 הוציא אלבום בשם "With Love", שלא זכה להצלחה רבה.
קיל שיחק את קלייטון פארלו במשך עשר עונות, משנת 1981 עד שנת 1991. הוא לא הופיע בשני סרטי ההמשך לסדרה שצולמו ב-1996 וב-1998. לאחר ירידת הסדרה מהמסכים המשיך להופיע מעת לעת בטלוויזיה בתפקידי אורח בסדרות, והמשיך לשיר.
ב-1994 עבר עם רעייתו ג'ודי לפאלם דזרט בקליפורניה, שם היה פעיל באירועי צדקה, ובארגון טורניר גולף באנגליה, שמטרתו לגייס כספים למלחמה באלימות כנגד ילדים.
בשנת 2004 אובחן כלוקה בסרטן המעי הגס, ולאחר שישה שבועות בלבד מת.
במהלך ההיסטוריה האתיופית היו תוכניות של התיישבות מחדש תמיד נחוצות, בשל הבצורות הפוקדות את המדינה לעיתים תכופות.
חלוץ הרעיון היה הקיסר היילה סלאסי, אשר יזם תוכנית זו לראשונה באתיופיה בשנת 1958 במחוז סידאמו.
וילגיזציה היא העברה כפויה של תושבים לכפרים ייעודיים, על ידי ממשלה או על ידי כוח צבאי.
במהלך השנים 1972–1973 תקף את אתיופיה רעב בגלל הבצורת המתמשכת בצפון המדינה, בעיקר בוואלו ותיגראי.
רעב זה גרם לכ-200,000 קורבנות, והיה בין האסונות הגדולים בהיסטוריה המודרנית של אתיופיה, ואחד המאורעות שגרמו לנפילת הקיסר היילה סלאסי ולעליית החונטה לשלטון.
מייד לאחר המהפכה האתיופית הכריזה החונטה הצבאית האתיופית על תוכנית להתיישבות מחדש, ובין השנים 1976–1977 החלה התיישבות מחדש של כ-40,000 בתי אב.
תוכנית זו המשיכה בקצב משביע רצון וב-1982 הוקמו 112 יישובים חדשים ומתוכננים שהכילו יותר מ-120,000 תושבים.
יישובים אלו הוקמו בעיקר במערב ובדרום מערב אתיופיה.
בתחילת 1984 הכריזה ממשלת אתיופיה על תוכנית גרנדיוזית להעברת יותר מ-1.5 מיליון אזרחים מצפון אתיופיה לדרומה.
לתוכנית זו התנגדו תושבים רבים שגרו בצפון והתנגדו לעבור לדרום בגלל התרבות השונה שם.
ב-1986 נמשכה התוכנית ובעקבותיה התיישבו מחדש כ-600,000 אזרחים.
תוכנית היישוב הגדולה ביותר תוכננה עבור גוג'אם ומומנה על ידי ממשלת איטליה, בנוסף לכך 78,000 אזרחים יושבו גם במחוזות באגמדיר, שאווה ומחוז קאפה.
למרות הצלחת התוכנית, הממשלה האתיופית הפסיקה את התוכנית באמצע 1986 בגלל הלחץ הבין-לאומי, המצב ביישובים החדשים לא היה טוב והאוכלוסייה הגיעה לשם בכוח צבאי ולא מרצונה.
ההיסטוריון ריצ'רד פנקהרסט משווה את מרכזי ההתיישבות למחנות הריכוז של היטלר.
בחודש ספטמבר 1987 הוכרזה הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה ולאחר חודשיים שוב חודשה התוכנית ויעדיה החדשים היו ליישב כ-7 מיליון תושבים מחדש.
למרות הצהרות אלו ויעדים אלו, ב-1994 העריכה הממשלה הדמוקרטית של האיחדג שרק כ-1.5 מיליון תושבים יושבו מחדש.
הכישלון בהשגת יעדי התוכנית היה בגלל תנועות ההתנגדות השונות שפעלו באתיופיה, בייחוד הוויאנה, יחאפה והשעביה.
במהלך החודשים הבאים הרעיון הפך ללא-מעשי בגלל ההחרפה במלחמת האזרחים ובגלל בריחת מתיישבים מהיישובים החדשים שהוקמו.
בתחילת שנת 1991 התוכנית ננטשה לחלוטין והממשל הכריז על כלכלת שוק חופשית והפסקת מרכוז האזרחים.
יהודי ביתא ישראל היו נטולי אדמות מאז גזירת הפלאשים, אך כאשר החונטה עלתה לשלטון היא הכריזה על שוויון בין כל הדתות באתיופיה.
למרות זאת הדת היהודית הקשורה גם בלאום היוותה קושי עצום ביחס של החונטה ליהודים בייחוד לאחר שזאת הדגישה את הפרדת הדת מהמדינה.
היהודים לא נרדפו בשל דתם אלא בשל הלאומיות הציונית שתפסה מקום רחב אצל ביתא ישראל, ובממשל נתפסה כאנטי-מהפכנית.
המהלך הראשון שהיטיב עם היהודים ושלא נעשה על ידי שליטי אתיופיה מאז המאה ה-15 הוא לבטל את גזירת איסור קניית האדמות בידי יהודים.
הדבר אשר לא היטיב עם יהודי אתיופיה הוא ההתיישבות שלהם בכפרים נוצריים שגרמה להתבוללות ולנישואי תערובת.
עם זאת, רבים מהם נשארו בכפרי הולדתם, הצטרפו לאגודות ולמחתרות המקומיות וחלק גם צעדו לסודאן כדי לעלות לישראל, מצב שהחונטה ניצלה במה שנקרא "יהודים תמורת נשק".
רעיון ההתיישבות מחדש והקמת יישובים מתוכננים לא ננטש תחת שלטון האיחדג אך השוני הוא שהממשל הפדרלי הקים יישובים ועודד תושבים לעבור אליהם בייחוד מסומלי ועפר אך לא בכוח כפי שקרה בתקופת הדרג.
הווארנג (בקוריאנית 화랑) הייתה קבוצת לוחמי המשמר המלכותי של ממלכת שילה הקוריאנית העתיקה, שהתקיימה עד המאה העשירית לספירה.
הווארנג היה גם שמו של המוסד בו התחנכו וגדלו הלוחמים הצעירים, אשר היווה קבוצה חברתית מצומצמת שעסקה בלימוד ותרגול שיטות בודהיסטיות וטאואיסטיות, בדומה למנזרים בודהיסטים אחרים באותה תקופה.
עם התפתחותה הפוליטית של ממלכת שילה, התפתחו קבוצות חברתיות אלו לארגוני צבא ולחימה, אשר בסופו של דבר הכריעו את הכף לטובת הממלכה במלחמת שלוש הממלכות ואפשרו את כיבושה של קוריאה כולה על ידי ממלכת שילה.
המילה הווארנג מתורגמת לרוב בשפה חופשית כ"אבירי הפרח".
מילולית, מורכבת המילה משתי מילים קוריאניות: "הווא" (Hwa), שמשמעה פרח, או פעולת הפריחה, "ראנג" (Rang) היא צורת סיומת קוריאנית/ כך, "הווארנג" באופן מילולי הוא "הפרחים" או "הפורחים", ובהקשר הזה, הכוונה היא לאותם לוחמים.מנהיגי לוחמי הווארנג לעיתים נקראו גם "גוקסאון" ("Gukseon"), שמשמעו "אבירי אלמוות", או "יעלות החן".
מבחינה אטימולוגית, המילה הקוריאנית "סאון" (仙) היא מילה כבדת משקל.
במשמעותה העתיקה פירושה "אדם", ולפי הטאואיזם היא מייצגת ישות אלמותית המתקיימת בהרים.
עיקר הידע ההיסטוריוגרפי אודות לוחמי הווארנג מצוי בידינו כיום הודות לשני הקבצים העתיקים שבכתבי קוריאה: "סאמגוק סאגי" ו"סאמגוק יוסה".
הראשון הוא קובץ המתאר את המהלכים ההיסטוריים בקוריאה של תקופת שלוש הממלכות.
השני הוא קובץ אגדות ומיתוסים שלפני, במהלך ואחרי אותה תקופה.
מידע נוסף ומועט יחסית נתקבל במחקר הודות לביוגרפיות של נזירים מתקופת שלוש הממלכות.
על פי ה"סאמגוק-יוסא", השינויים הדמוגרפיים יחד עם התחזקות הממלכות השכנות בקוריאה של תקופת שלוש הממלכות הדאיגו את קיסר ממלכת "שילה".
בתגובה לכך, זימן ובחר המלך נערים ממשפחות טובות ובעלי מוטיבציה גבוהה להתגייס לשורותיו וליצור קבוצת ייחוד חדשה.
הוא קרא להם בשם הווארנג.
על פי הסיפור הזה, הקבוצה החלה את דרכה כגיוס למטרות צבא מלכתחילה, ולא כקבוצה חברתית-דתית.
יחד עם קביעת הבודהיזם כדת המדינה, אימץ מלך שילה בשנת 520 לספירה את שיטת הממשל הסינית - ה"גולפום" (golpum).
שיטת ממשל זו דומה במידת מה ל"דם מלוכה", ומפרידה בין שכבות האוכלוסייה על ידי יצירת פילוח אריסטוקרטי מעמדי בקרב האוכלוסייה.
לוחמי הווארנג מילאו תפקיד חיוני בהשלטת שיטת הממשל הזו במרכז המדינה, והיוו שכבה אריסטוקרטית בפני עצמם.
עם התרחבות ממלכת שילה, ועליית מרידות ברחבי הממלכה המאוחדת, פעלה המלוכה על מנת לחזק את הלוחמים, ומונו אנשים רמי מעלה ודרג לפקח ולהוביל אותם.
במהלך המאות השישית והשביעית לספירה אומנו לוחמי הווארנג בלחימה על גבי סוסים, בחרבות, קשתות, רומחים, הטלת אבנים וטיפוס.
כך עד סוף המאה השביעית גדלו מאוד יוקרתם ומספרם של הלוחמים, עד שמנו כמה מאות צוותים.
כך פותחה עם הזמן אמנות לחימה ייחודית, שבעת מאוחרת יותר קיבלה את שמה - "הווארנג-דו" על שם לוחמי הווארנג.
ככל הנראה, ההשפעה הניכרת ביותר של לוחמי הווארנג התבטאה ביכולות וטכניקות הסיוף המרשימות שפיתחו, ואשר התפשטו מזרחה ונטמעו בכל אמנויות הלחימה המוכרות עד היום.
בקובץ העתיק "בונגוק-ג'אום" שמשמעו "חרב לאומית", בו מתוארות ומסוכמות טכניקות הסיוף של לוחמי העילית של הווארנג, ניתן לראות כיצד השתמרו הטכניקות עד לימינו אנו.
לאחר נפילת ממלכת שילה המושג "הווארנג" שרד, ושינה את משמעותו.
משך תקופה ארוכה הייתה משמעות המילה שמאני.
כיום נפוץ השימוש בשמם של הווארנג בבתי ספר ומוסדות.
ב-2016 יצאה סדרת דרמה קוריאנית המתבססת על התקופה של הווארנג ונקראת "אבירי הפרחים".
השימוש המקובל ביותר כיום לשימוש בשמם של הווארנג הוא באמנות הלחימה הקוריאנית טאקוונדו, מתוך כבוד למורשתם של הלוחמים.
הווארד קרטר , היה ארכאולוג ואגיפטולוג אנגלי.
נודע בעיקר בזכות גילוי קברו של המלך המצרי מהשושלת ה-18, תות ענח' אמון.
קרטר נולד בשנת 1874 בשכונת קנזינגטון שבלונדון, כבן הצעיר מבין 11 ילדים של הצייר סמואל קרטר ואשתו מרתה ג'ויס קרטר.
מסיבות בריאותיות קרטר למד בביתו, ולמד מאביו את אמנות הציור.
כישרון הציור שלו אפשר לו להיכנס לתחום הארכאולוגיה.
בשנת 1891, בגיל 17, נשלח למצרים על ידי הקרן לחקר מצרים כדי לסייע לפרסי ניוברי (Percy Newberry) בחפירותיו ובתיעוד הקברים המצריים מתקופת הממלכה התיכונה בקבר בני חסן שבמצרים התיכונה.
למרות גילו הצעיר יזם קרטר שיפורים בשיטות תיעוד העיטורים שהופיעו על גבי הקברים.
בשנת 1892 חפר קרטר תחת הדרכתו של פלינדרס פיטרי באל-עמארנה, אתר בו נמצאה העיר שנוסדה על ידי פרעה אחנתון.
בין השנים 1899-1894 עבד עם אדואר נוויל (Édouard Naville) בדיר אל-בחרי, שם תיעד את התבליטים על קברה של המלכה חתשפסות.
בשנת 1899 מונה קרטר למפקח ראשי ברשות העתיקות המצרית.
במסגרת תפקידו זה פיקח על מספר חפירות ארכאולוגיות בתבאי שבמצרים העליונה.
בשנת 1904 הועבר לתפקיד פיקוח במצרים התחתונה.
בעקבות מריבה באתר ארכאולוגי בין שומרים מצרים ותיירים צרפתים, בה צידד קרטר בשומרים, התפטר קרטר בשנת 1905 מרשות העתיקות המצרית.
גילוי קברו של תות ענח' אמון
בשנת 1908 מונה קרטר על ידי לורד קרנארבון לפקח על חפירותיו של קרנארבון במצרים.
קרטר הכניס לחפירות שיטות תיעוד ורישום מתקדמות.
בשנת 1914 החליט קרנארבון לממן את חפירותיו של קרטר בעמק המלכים.
חפירות אלה נקטעו בעקבות מלחמת העולם הראשונה עד 1917. קרטר המשיך בחפירותיו ללא תוצאות.
לורד קרנארבון החליט להמשיך ולממן את החפירות עד שנת 1921. בשנת 1922 שכנע קרטר את קרנארבון לממן לו עוד עונת חפירות אחת.
ב-4 בנובמבר 1922 הבחין מוביל המים של קרטר במדרגות שהובילו לקברו של תות ענח' אמון (הקבר נרשם לאחר מכן כקבר KV62).
קבר זה נמצא בשלמותו, והוא הקבר השמור ביותר שהתגלה מבין כל קברי מלכי מצרים בעמק המלכים.
קרטר שלח ללורד קרנארבון מברק ובו בישר לו על גילוי הקבר.
קברו של תות ענח' אמון שכן מתחת לקברו של רעמסס השישי, שמלך באמצע המאה ה-12 לפנה"ס, כ-200 שנה לאחר תות ענח' אמון.
קברו של רעמסס השישי נחפר בעבר, ושפוכת הפסולת מהחפירות חסמו את הגישה לקברו של תות ענח' אמון.
ב-26 בנובמבר, בנוכחות קרנארבון ובתו, החלה הכניסה לקבר.
הם נכנסו לגרם מדרגות שהוביל למסדרון, שגם הוא היה חסום.
קרטר פתח פרצה זעירה לקבר שאפשרה להכניס אור נר, ובעזרת האור ראה קרטר ממצאים רבים מזהב ומשנהב.
בשלב זה קרטר עדיין לא ידע אם מצא את הקבר או רק מטמון של ממצאים.
הוא הבחין בפתח חתום בין שני פסלי זקיפים.
לשאלת קרנארבון אם הוא רואה משהו ענה קרטר .
במשך מספר חודשים עסק קרטר בקטלוג הממצאים מחדר המבוא.
ב-16 בפברואר 1923 פתח קרטר את הפתח החתום וגילה שהוא מוביל לחדר קבורה שהכיל את הסרקופג של המלך תות ענח' אמון.
בעזרת תמיכתו של מוזיאון המטרופוליטן בניו יורק, עסק קרטר במיון ופינוי הקבר, שהכיל אלפי פריטים.
העבודה נמשכה עד שנת 1932. הממצאים כללו, בנוסף לסרקופג, את מסכת המוות של המלך, כס מלכות מפואר, אצבעות תותבות מזהב ותכשיטים רבים.
הממצאים לא כללו כל פפירוסים.
גילוי הקבר זכה לפרסום בעיתונות ועורר התעניינות רבה בכל העולם.
לאחר גילוי הקבר פרש קרטר מעבודתו כארכאולוג והפך לסוכן במשרה חלקית של אספנים ומוזיאונים.
בשנת 1924 ביקר בארצות הברית וערך סדרת הרצאות בעיר ניו יורק ובערים אחרות.
ההרצאות ניתנו בפני קהל גדול מאוד שנדבק בקדחת התעניינות בהיסטוריה של מצרים העתיקה ובתרבותה.
קרטר נפטר בשנת 1939 בגיל 64 מלימפומה בקינגסטון שבאנגליה, ונקבר בלונדון.
על מצבתו נרשמו המילים הבאות:
הווידאו של בֶני (במקור: Benny's Video) הוא סרט הקולנוע השני של הבמאי האוסטרי מיכאל הנקה.
הסרט, שיצא בשנת 1992, עוסק בדיון על ניכור חברתי בחברה המודרנית, השפעתה השלילית של התקשורת ובמיוחד הטלוויזיה על תפיסת המציאות של האדם, ויחסי הגומלין ביניהם.
זהו חלקה השני של טרילוגיה קולנועית העוסקת בנושאים אלה ודומים, שכוללת גם את הסרטים "היבשת השביעית" ו"71 פרגמנטים מכרונולוגיה מקרית".
בני הוא נער שחדרו עמוס בציוד וידאו, הכולל בין השאר מצלמה דו-כיוונית שמסוגלת לצלם הן את הרחוב שבחוץ והן את פנים החדר.
הסרט סובב סביב רצח שמבצע בני בחדרו בנערה בלתי מוכרת, שאותה הזמין לביתו במהלך ביקורו בספריית וידאו.
הרצח מתבצע בעקבות החלפת העלבות סתמית בין בני והנערה, בעזרתו של אקדח הימום (המשמש להימום בעלי חיים לפני שחיטתם) אותו לקח בני ללא רשות מחוותם של הוריו, גאורג ואנה.
המצלמה של בני הייתה מכוונת אל פנים החדר בזמן הרצח.
לאחר הרצח, בני חוזר לשגרה היומיומית שלו, ובשלב מסוים מקרין כבדרך אגב את סרטון הווידאו בו תועד הרצח בפני הוריו.
בסרטון מעשה הרצח עצמו מתנהל מחוץ למסך, ורק השתתקות צרחותיה של הנערה מעידה על מותה.
ההורים, שחוששים לעתידו של בני וכן מהאשמות שיופנו כלפיהם, מחליטים לחתוך את גופת הנערה לפיסות קטנות מספיק על מנת להעלימן דרך צינור ניקוז.
בני ואמו יוצאים לנופש במצרים בעוד שהאב נשאר באוסטריה לשם ביצוע המשימה.
במהלך הנופש בני מצלם וידאו עבור אביו בו הוא מספר לו, ספק בציניות, על חוויותיו במצרים.
לאחר חזרתם של בני ואמו מהנופש, בני מקרין בפני שוטרים את שיחתם של הוריו בה הם תכננו את דרך ההיפטרות מן הגופה, אותה צילם בעצמו, ובכך מפליל את הוריו.
גם בסרטון הווידאו הזה, ההורים עצמם מוסתרים מאחורי דלת מוגפת כמעט לחלוטין, ורק קולותיהם נשמעים.
הסרט כולל מוטיב חוזר של מסך טלוויזיה שעליו מוקרן סרטון כלשהו, המופנה ישירות אל צופי הסרט, כך שחלק מהסצנות בסרט מתנהלות למעשה על גבי "מסך בתוך מסך".
נושא מרכזי בסרט הוא הסכנה הגדולה הנעוצה, לתחושתו של הנקה, בהשפעתה של הטלוויזיה על תפיסת המציאות של האדם המודרני.
לטענתו של הנקה, האדם אינו תופס את המציאות כפי שהיא אלא רק נגזרת של המציאות, שהיא דרך הייצוג של המציאות בטלוויזיה.
סרט נוסף של הנקה שמתמקד בנושא זה ואף מרחיב את הטיפול בו הוא "משחקי שעשוע" משנת 1997.
לדעת מבקרי קולנוע רבים, סצנת הרצח היא סצנת המפתח בסרט: הצופה בסרט מצפה למפגש מיני בין בני והנערה, אך בני מעדיף להרוג את הנערה ולשוב אל חדרו העמוס במכשירי וידאו, שהשליטה שלו עליהם היא מוחלטת; זהו אחד מהסמלים שבסרט לניכור ולחוסר היכולת של בני אדם להיחשף אחד לשני.
באתר "Senses of Cinema" נרמז כי הסרט הוא פרודיה על "סרטי התבגרות" .
פסטיבל וינה 1992 - פרס "Vienna Film Award" (זכייה)
פרסי האקדמיה האירופאית 1993 - פרס פיפרסקי (זכייה), הסרט האירופאי הטוב ביותר (מועמדות)
הווארד אלסוורת' רולינס הבן היה שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקאי.
היה מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולשני פרסי גלובוס הזהב על תפקידו בסרט "רגטיים".
רולינס נולד בבולטימור שם למד תיאטרון ב"אוניברסיטת טווסון", עזב את לימודיו כדי להשתתף באופרת סבון מקומית.
רולינס נסע לניו יורק שם הופיע במחזות בברודוויי ובסדרת הטלוויזיה האפרו אמריקאית "שורשים: הדורות הבאים".
תפקיד הקולנועי הראשון של רולינס היה ב-1981 בדרמה של מילוש פורמן "רגטיים", בסרט גילם את ראש המשרתים ווקר ג'ר.
היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופעמיים לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפריצת השנה.
ב-1984 כיכב בתפקיד הראשי בדרמת הגזענות הצבאית "סיפורו של חייל" בדמותו של הקצין השחור קפטן דבנפורט החוקר רצח של סמל יחידת שחורים בארצות הברית בשלהי מלחמת העולם השנייה.