tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר ממוללים את העלים האָרוֹמָטִיים הבלוטות מפיצות ריח נעים וחריף – סימן ההיכר של ההדס.
העלים מרירים, בגלל השמן האתרי, וקשים לאכילה ועיכול, ולכן ההדס עמיד בפני רעייה של צאן ובקר.
עלי ההדס ערוכים על ענף בסדורים שונים: עלה אחד בכל מפרק (מסורגים); שני עלים בכל מפרק (נגדיים); או בְּדוּרִים של שלושה.
לפעמים ניתן לראות את כל הסידורים על אותו ענף.
לעיתים רחוקות העלים מסורגים, ובדרך כלל העלים נגדיים וכל זוג עלים מסורג לזוג שמתחתיו (צומחים בכיוונים מצטלבים ולא עוקבים).
לעיתים רחוקות העלים מסודרים בשלישייה, ואז אחד העלים בשלישייה מסורג לזה שמתחתיו, וחופה במקצת על העלה העליון ועל הענף שמתחתיו.
מנקודת היציאה של כל אחד משלושת העלים יכולים לצאת עוד שני עלעלים ובכך להגיע עד ל-9 עלים בדור.
עונת חידוש העלווה היא באביב, והיא נמשכת זמן קצר יחסית.
צבע העלים הצעירים הוא ירוק מבריק, ומשתנה לירוק כהה מבריק בבגרותם.
הפסקת הצימוח היא בחודשי הקיץ עקב אובדן מים זמינים, ולאחריה נושרים עלים בודדים.
צבע העלים בזן הדס מצוי "מגוון" הוא ירוק בהיר, קרם, או משולב גוונים.
גוני העלים בולטים יותר בשמש מלאה.
הסרת ענפים עם עלים ירוקים מונעת את השתלטותם על הצמח המגוון.
מידע בוטני רב הצטבר בחקר גידול ההדס לצורך קבלת הדסים משולשים לקראת חג הסוכות, והוא מובא כאן בקצרה.
צמיחת הענפים מתרחשת במהלך הקיץ והיא נעצרת עם בוא החורף ומסתיימת בהתעצות הענפים.
הדס הגדל בבית גידול מוצל, מצמיח פרקי ענפים ארוכים ועלים גדולים יותר, ובשמש ההדס עָנֵף יותר, פרקי ענפיו קצרים, ועליו קטנים יותר, אך עדיין חופים זה על זה.
ענפים משניים צומחים מקודקודי הצמיחה של הענף או מחיק העלים.
ולכן, קצוץ קודקודי הצמיחה בקיץ גורם להצמחת ענפים מפוצלים רבים.
כל אחד מענפי ההדס מתחיל את התפתחותו עם עלים נגדיים (שני עלים במפרק).
בשלב מסוים צומח עלה אחד במפרק, ולאחריו צומחים שלושה עלים במפרק, ובתנאי שהענף ארוך מספיק, היום ארוך ועוצמת האור גבוהה.
צמיחת שלושה עלים בדור מתחילה בחודש יוני.
גיזום או שרפה גורמים לשינוי במאזן ההורמונלי של הצמח (יחס ציטוקינין לאוקסין), ובכך, מעודדים פריצה של מספר נצרים קטן בעוצמת צימוח חזקה מצוואר השורש.
הקטנת מספר הנצרים מאפשרת לנצרים המועטים להתארך ולהצמיח שלושה עלים במפרק בחלקם העליון.
בהשוואה ניסיונית בין שרפה לגיזום התברר ששרפה יעילה יותר מאשר גיזום.
תופעת שריפת הדסים מוכרת מאזור צפת ונחל עמוד.
באזור זה גדלים הדסי בר וסוחרי הדסים נוהגים לשרוף אותם כדי לקבל הדסים משולשים לקראת חג הסוכות.
במהלך המאה העשרים עם תחילת תנופת העלייה ופיתוח ההתיישבות והדרישה המוגברת להדסים משולשים החלו לרבות ולגדל את ההדס באופן יזום באמצעות ייחורים, ואז גם נטעו אותו בהיקפים נאים.
כיום מגדלים את ההדס בהיקף של כמה מאות דונמים.
קיימים בישראל כמה "זנים" שונים אשר בוררו על ידי מגדלי הדסים ביישוב נוב שברמת הגולן ובכפר חסידים וגם על ידי חוקרים במרכז וולקני.
פריחת ההדס מתחילה בסוף האביב, ונמשכת בחודשי הקיץ (מאי עד אוגוסט).
הפרחים לבנים, נכונים, בעלי עטיף כפול ודו-מיניים.
הם צומחים יחידים מחיק העלה על עוקץ ארוך, וקוטרם מקצה של עלה כותרת לקצה הנגדי הוא 4 ס"מ, ובהדס הבר הוא 1.5 ס"מ.
עלי הכותרת לבנים, 5 במספר, מעוגלים, מפורדים, פתוחים לרווחה וסדורים בין 5 עלי גביע שמתחתם.
עלי הגביע, מאוחים בחלקם ושאירים, כלומר: הם אינם נושרים לאחר הפריחה אלא עוטרים את ראש הפרי ככתר זעיר.
האבקנים מרובים ובולטים מעל הכותרת בְּזִירִים הארוכים והלבנים שלהם וּבַמַּאֲבָקִים הצהובים שבראשם.
השחלה תחתית ומרובת ביציות ולה עַמּוּד עֱלִי עם צלקת אחת, שמזדקר גבוה מעל האבקנים וכפוף אליהם.
הַאֲבָקָה נעשית על ידי חרקים בעיקר על ידי דבורי דבש.
זמן הפריחה של פרח בודד הוא קצר.
לאחר ההפריה עלי הכותרת נושרים יחד עם האבקנים, ולזמן מה נותר עמוד העלי בבדידותו עד לנשירתו.
הפרח פתוח יומיים: הוא נפתח בסוף הלילה, והוא נמצא ביום הראשון בשלב זכרי, זוכה לביקורים רבים של דבורים ומציע להן שפע אבקה.
החל מעלות השחר ביום השני מתפקד הפרח רק כנקבה, ואז ביקורי הדבורים נדירים.
הפרי הוא ענבה חלקה ועסיסית, אך לא בשרנית, עם זרעים ספורים.
בקצהו האחד, עוקץ דק וארוך המחובר לחיק העלה, ובקצהו השני שיניו (האונות) של גביע שרידי.
צורות הפירות מגוונות: מכדור לא מושלם לאליפסואיד ועד לדמויי אגס.
אורך הפרי מגיע ל-8 עד 10 מ"מ, ובמין הבר האורך השכיח 5 מ"מ.
לאחר הַחֲנָטָה צבע הפרי ירוק, ולקראת ההבשלה משתנה צבעו לסגול-כחול כהה.
הפירות עשירים בטעם ובריח והם ראויים למאכל אדם.
אך, קשה לאכול אותם, גם כאשר הם טריים ובשלים, וכל שכן כשאינם בשלים, בגלל תחושת עפיצות בפה והתפוצצות ריח עז במעלה האף.
ישנו זן של הדס, שצבע פירותיו הבשלים הוא לבן-צהוב.
בכמה מקומות הוא מכונה Myrtus communis var.
הבשלת הפירות אינה סינכרונית, ומתמשכת לאורך זמן רב, לאורך חודשי אוקטובר ונובמבר.
הפירות הבשלים נישאים במשך תקופה ארוכה על הענפים, לאר שהם מצטמקים הם נושרים.
ההפצה נעשית באמצעות רוח ומים, יונקים, ציפורים וחרקים.
הזרעים, העטופים קליפה קשה, עוברים דרך מערכת העיכול בלי להינזק, ומופרשים במקומות רחוקים משיח האם.
הדס מצוי גדל בר בארץ בשני טיפוסים שונים של בית גידול: האחד הוא במדרונות בחגורה היובשנית-יחסית של החבל הים-תיכוני – בגליל המזרחי, בדרום הכרמל ובמורדות הגולן; האחר הוא בגדות נחלים בצפון הארץ.
בשאר תחומי תפוצתו בעולם, במיוחד בטורקיה, גדל ההדס כתת-יער במעונות ים-תיכוניים גשומים.
על פי הספרות מקובל, שההדס רגיש לטמפרטורות נמוכות, ולכן הוא נפוץ בעיקר בקרבת חופים במזרח הים התיכון ולאורך הים השחור, אפיון זה של ההדס אינו מסביר את תפוצתו במזרח הגליל העליון ובמורדות החרמון.
לכן, יש החושבים כי באזורים הללו ייתכן שההדס הוא פליט תרבות.
אך, תפוצתו באזורים הרריים ויובשניים באיראן ובפקיסטן מחזקת את הדעה שלפנינו תפוצה שרידית טבעית בשתי מערכות אקולוגיות עם אקלים שונה.
על אף שההדס עמיד מאוד לבצורת וכפור המגיעים ל-C°-10, הוא אינו עומד בטמפרטורות נמוכות ממושכות, וייתכן שהעמידות ליובש אינה באה לביטוי מלא בטבע.
התפוצה של הדס מצוי כצמח בר היא בעיקר בארצות השוכנות לחופי אגן הים התיכון (מלבד מצרים) ובאיי הים התיכון עם חדירה מזרחה לאזורים הממוזגים של עיראק, איראן ואפגניסטן ולאזורים הטרופיים בצפון מזרח אפריקה והן בתת-היבשת ההודית (פקיסטן).
ההדס הפך לפליט תרבות בפרובינציה הכף המערבי של דרום אפריקה.
ההדס נפוץ בתור צמח תרבות המשמש צמח נוי בכל ארצות אירופה עד סקנדינביה ובארצות רבות בשאר היבשות בעלות אקלים מתאים (מידות החום בהן אינן יורדות בהרבה מ-C°0).
אוכלוסיית ההדס המצוי, הן כצמח בר והן כצמח תרבות, יציבה ואין חשש להישרדותה.
ליקוט של הפירות העלים והענפים מאוכלוסיות הבר לצרכיו של האדם אינם מהווים פגיעה משמעותית בקיימות של ההדס.
אומנם, עיור, חקלאות, שריפות טבעיות, מרעה של מקנה וחיות בר וכריתה מפעילים לחץ על אוכלוסיות הבר בגלל אובדן ופיצול בתי גידול, אך אין חשש כי הן מהוות איום גדול על הישרדותו של הדס מצוי.
הסיבה ליכולת ההישרדות של הדס מצוי היא סבילות אקולוגית גבוהה (יכולת התאוששות מהירה) וייצור כמות גדולה של זרעים עם שיעור נביטה גבוה המופצים על ידי ציפורים וגשמים.
תחומי התפוצה של הדס הבר בישראל הם: אדום (נדיר מאוד), הגולן (נדיר), חרמון (נדיר מאוד), עמק החולה (נדיר מאוד), גליל תחתון (נדיר מאוד) גליל העליון (מצוי), והכרמל (מצוי).
בגולן גדלים פרטים רבים במורדות היורדים לעמק החוּלה ולבקעת בית-ציידה, בעיקר במקטע של הנחלים יהודיה, זוויתן וגילבון.
בחרמון גדלים פרטים נדירים במדרון היורד ממצודת נמרוד לעין קיניה ולנחל סער.
אוכלוסייה צפופה קיימת בשמורת דן (עמק החולה).
בגליל העליון הוא גדל בגוש הר מירון והר כנען.
אתר בודד נרשם בנחל השומר ליד כפר גלעדי.
בגליל התחתון הוא גדל רק בנחל עמוד תיכון.
בכרמל הוא גדל במקטע רמת-הנדיב, ובנקודות פזורות מעספיא ועד מבואות חיפה.
הכרמל הוא הנקודה הדרומית ביותר של תפוצתו במזרח התיכון.
בעבר ניתן היה לראותו בתחומי עמק הירדן, אך משם הוא נכחד, וכנראה בתקופות קדומות יותר הוא היה שכיח בהרי יהודה.
הדס הבר נדיר ובסכנת הכחדה בארץ ישראל כצמח בר.
בשל כך הומלץ לאסור כריתת ענפים ושריפת שיחים באתרים הטבעיים לקראת סוכות, ולפעול למניעת בני כלאים עם הזנים התרבותיים, ולדאוג שהשתילים לגינון בר יהיו רק ממקור טבעי ישראלי.
אתר מרכזי לשימורו הוא בהר עכברה מעל עין הדס.
ההדס נפוץ בישראל כשיח תרבות בגינות, בחצרות בתים ובתי כנסת.
הוא שכיח במישור החוף בשפלה, בהר ובבקעה.
הוא נזקק לתוספת השקיה לאחר התבססותו באזורים שבהם יש לפחות 250 מ"מ גשם בשנה.
בארץ מגדלים את ההדס בהיקף של כמה מאות דונמים, בעיקר לצורכי שימוש בהדסים משולשים בחג הסוכות, וכן כשיחי נוי.
קיימים בישראל כמה "זנים" שונים שבוררו על ידי מגדלי הדסים.
חוקרים בראשות ד"ר שמואל זילכה במרכז וולקני טיפחו את "זן עבות" עם פוטנציאל לתשעה עלים בְּדוּר על ידי בירור זרעים שנאספו משיחים בחצרות בתים.
הריבוי שלו נעשה באופן וגטטיבי, כך שכל שיח דומה למקור בצורה מדויקת.
ההדס הוא צמח חשוב מאוד בתחום הרפואה העממית.
הוא משמש לטיפול בגירויי עור אצל תינוקות, טיפול בשיער, דלקות מעיים (דיזנטריה, שלשולים) והקלת על עצירות, טחורים, כיב קיבה שיגרון וקצרת.
לצורך שימוש מייבשים את העלים וכותשים אותם לאבקה, שאותה מערבבים בשמן זית ומורחים על עור מגורה.
האמונה היא כי המשחה יעילה מאוד למניעת נשירה, על ידי עיסוי של שורשי השיער.
כמו כן היא יעילה לריפוי חבורות ופצעים, מניחים מעט מהמשחה בתוך תחבושת וחובשים.
לטיפול בבעיות מעיים ובאולקוס בפרט, חולטים בכוס מים רותחים שתי כפיות גדושות בעלי הדס.
לטיפול באסתמה מבשלים 100 גרם עלים ירוקים במים ואחרי הרתיחה, שואפים את האדים עם מגבת מעל לראש.
צמח ההדס משמש כחומר גלם לתעשיית התרופות, הקוסמטיקה, הנוי והמזון.
עלים ופירות הם חלקי הצמח החשובים ביותר מבחינה כלכלית.
העלים מכילים את בלוטות השמן האתרי ומשמשים למיצוי בושם.
הפירות, הפרחים והזרעים, גם הם חומרי גלם להפקת שמנים אתריים ותמציות אחרות.
בוצעו מספר מחקרים, הראו שימוש פוטנציאלי בתמציות הדס למניעת התפשטות מחלות פטרייה.
שמנים אתריים מופקים מהעלים הצעירים והפירות הבשלים.
לתמציות יש תכונות אנטיבקטריאליות ואנטי דלקתיות והעלים והגרגרים משמשים במזון מעובד ובתכשירים קוסמטיים שונים.
התכשירים נלקחים בבליעה בטיפול בדלקות שתן, הפרעות בעיכול, זיהומים בנרתיק, גודש בריאות, דלקת בסינוסים ושיעול יבש.
חיצונית ניתן להשתמש בהם לטיפול באקנה והשמן המופק משמש לטיפול בדלקת חניכיים.
ממחקרים עולה, שחלק מהתכונות נוגדות החמצון המוצרים של ההדס הם נובעים מתכולת התרכובות הפנוליות והרכבן.
הצמח משמש בצורה טרייה או יבשה כתוסף מזון וכתבלין וכמשקה, והעלה שלו יכול להחליף כשות בייצור בירה מן הפרחים מפיקים מים מבושמים, המכונים eau d'ange.
צבעים וטאנינים מופקים מן הצמח והעץ משמש לפחם באיכות גבוהה ולעיבוד עץ (למשל, ידיות כלים ומקלות הליכה).
בסרדיניה ובקורסיקה מפיקים מן ההדס ליקר הנקרא "מירטו".
ה"מירטו" האדום מופק מפירות ההדס המושרים באלכוהול למשך כמה חודשים ואז מעורבבים עם סירופ סוכר.
ה"מירטו" הלבן מופק מעלי הצמח המושרים באלכוהול.
בסרדיניה נחשב הליקר המיוחד והריחני לאחד המשקאות הלאומיים של האי.
ההדס משמש כשיח נוי, כשיח גינון, כצמח עציצים כענפי קישוט, בזכות העלווה הרעננה והפריחה המדהימה שלו.
בגינות הדס משמש לעיתים קרובות כצמח גידור.
נמצאו חפצים שונים עשויים מהדס מצוי, הקדום שבהם הוא מסרק עץ שנמצא בוואדי מורבעת מלפני 10,000 שנים.
כמו כן כלי קיבול קטנים, כמו לוחיות כישור, מקל ומסרקות עשויים מעץ זה נמצאו במצדה.
שרידי העץ הקדומים ביותר של הדס מצוי נמצאו במערת אל ואד בכרמל מלפני כ-12,000 שנים.
שרידים מאוחרים יותר נמצאו במערה בפקיעין בשכבה מהתקופה הכלקוליתית ובמערה בשומרון – בשכבה תקופת הברונזה הקדומה.
שרידי עץ נמצאו בגליל במערבי, בכברי בשכבות של הברונזה התיכונה ותקופת הברזל.
ההדס תופס מקום נכבד במיתולוגיה ובדת של העמים.
הרומאים ראו בו את השיח של האלה ונוס, ייתכן שזהו מקור המנהג שפשט בראשית העת החדשה באירופה לקלוע את עלי ההדס בעטרתה של הכלה.
בחתונות בבית המלוכה הבריטי נהוג לשלב פרחי הדס מגנה בן ה-170 שנה של המלכה ויקטוריה בזר הכלה, כסמל לאהבה, מזל ואושר בחיי הנישואין.
ההדס מלווה את מעגל החיים היהודי: בברית המילה נוהגים לברך על ההדס, נוהגים לשמח את החתן והכלה ביום נישואיהם עם הדסים, וכך גם לאחר הלוויה.
המהדרים מביאים אגודות של הדסים בערב שבת לביתם ולבית הכנסת בכל שבת.
במדרש מדמים את בני ישראל לארבעת המינים; על ההדס נאמר: מה הדס זה יש בו ריח ואין בו טעם כך ישראל יש בהם בני אדם שיש בהם מעשים טובים ואין בהם תורה (ויקרא רבה, אמור, פרשה ל).
במקרא ההדס נחשב צמח רצוי, באחת מנבואות הישועה מתאר ישעיה את ישראל השבים לארצם, ההרים והגבעות פוצחים רינה ו: "תַּחַת הַנַּעֲצוּץ יַעֲלֶה בְרוֹשׁ וְתַחַת הַסִּרְפַּד יַעֲלֶה הֲדַס" (), כעצים שיישבו את הישימון ויעלו במקום העצים הרעים שהיו קודם.
נראה שגם כאן זהו משל לבני אדם, ישראל המצוינים יחליפו את יושבי הארץ.
בנבואת זכריה (א), מדבר זכריה על ה' שרוכב במצולה, בבבל, בין ההדסים ואחריו סוסים, אדומים, שרוקים ולבנים.
הרוכב הוא ה', שביקש להחזיר העולם כולו לתוהו ובוהו, הסתכל בצדיקים העומדים סביבו- ההדסים, ונתקררה דעתו.
משל זה נותן ביטוי לתפיסה ביהדות האומרת שהקב"ה מקבל שבח מהבריאה ומהצדיקים גם יחד, כל אחד בדרכו.
הבריאה בעצם היותה קיימת והצדיקים באופן ישיר.
משקלקלו בני האדם, שוב העולם אינו עומד אלא על שבחם של הצדיקים ובזכותם ממשיך להתקיים.
על פי המסורת ההדס הוא "ענף עץ עבות" (), אחד מארבעת המינים עליהם מברכים בחג הסוכות; במסכת סוכה שבתלמוד הבבלי מופיע: "תנו רבנן: 'ענף עץ עבות', שענפיו חופין את עצו ואי זה הוא?
עוד התלבטה הגמרא (שם), למה לא יהיה זה ההרדוף?
והתשובה היא -מפני שדרכיה (של התורה) דרכי נועם וכל נתיבותיה שלום" (), וההרדוף הוא צמח שעליו חדים ועלולים לשרוט את הידיים, או משום שכתוב: "והאמת והשלום אהבו" (), והוא אין בו לא אמת ולא שלום, משום שהוא רעיל.
עוד נלמד מהפסוק: "ענף עץ עבת", שמשום שכתוב עבת לשון יחיד, חסר אות ו"ו, צריך שיהיו ה"עבת"=שלושה (הנביא מיכה (ז, ג) מציין שלושה חטאים ומסיים "ויעבתוה", היינו ששלושה עניינים נקראים "עבות" ועיין עוד ברש"י וברד"ק שם על מיכה) עלים יוצאים מקן אחד, לכן אין הוא בא מהזית, שעליו גדלים בזוגות.
עוד נדרש על ההדס שארבעת המינים הם כנגד איברי האדם ופעולותיו העיקריות: לב, שפתיים, עמוד שדרה, עיניים.
לכל מעשה רע שעושה האדם באחד מאיברים אלה נקרא כופר באיבר זה וגם להפך- לכן בא ההדס כנגד העיניים (כד הקמח לרבנו בחיי).
בדיני כשרות ארבעת המינים ישנם תנאים רבים המגדירים אילו מינים הם כשרים, אילו כשרים ואילו מהודרים.
להלן כמה מהדינים המגבילים את ההדס:
שיעור אורכו של ההדס הוא שלושה טפחים.
על עלי ההדס להיות משולשים - היינו שעליו של ההדס יוצאים שלושה שלושה בכל קן, עדיף לכל אורך שיעור ההדס אך אם העלים משולשים ברוב ההדס כשר.
כדי שהדס יהיה מהודר, על עליו להיות שוכבים זה על זה וחופים את עצו, כך שלא ייראה.
עליו של ההדס צריכים להיות קטנים משתי ציפורני אגודל.
יש מחמירים שלא להחשיב את ראש ההדס אם הוא ירוק ורך, מאחר שכרגע אינו עץ, רק ירק.
יש מחלוקת בין הראשונים, אם "רך שסופו להקשות", יכול להיות נידון כקשה.
ראוי שלא לקחת הדס שראשו קטום.
על ההדס להיות ירוק, אין להשתמש בהדס יבש, אף שהוא ירוק.
בדומה לאתרוג, עליו להיות זריע, ולא מורכב.
כמו כן, ישנם עוד תנאים רבים ומקרים המגדירים מי מהם פסול ומי כשר, לכתחילה ובדיעבד.
לשון חז"ל: עץ עבות, הדס; ארמית: אסא; ערבית: אס, יאס, אס ריחן ريحان; טורקית: מרסין, מירסין אגאגא; רומי ולטינית: מירטוס (Myrus); אנגלית: Common Myrtle; גרמנית עממית: Myrte.
שם ההדס בארמית הוא אסא, לפי , ההדס נכלל בתוך עשרה מיני הארזים, כלומר עצי סרק שהאדם מחשיב רבות את השימוש בענפיהם או גזעיהם, כארז.
כינויי הפירות: ענבי הדס, בנות הדס, בנות אסא.
הדסה אשדות (נולדה בשנת 1935) היא סופרת ומתרגמת ישראלית.
פרסמה 3 רומנים ותירגמה לעברית ספרי ילדים ונוער מאנגלית ומצרפתית.
הדסה אשדות נולדה בתל אביב, גדלה והתחנכה בירושלים.
בעלת תואר ראשון בתיאטרון וייעוץ חינוכי מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בפסיכולוגיה מאוניברסיטה בהולנד.
אשדות היא פסיכולוגית משפחתית וזוגית, מטפלת בעמותות נט"ל ו"בשביל החיים" ומרצה באוניברסיטת תל אביב.
אשדות ערכה עם משה הורביץ לקט ליועץ החינוכי, "משפחות חד-הוריות והמערכת החינוכית" (1986), ששימש אנשי מקצוע רבים.
היא חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים.
עד לפטירתו, הייתה נשואה לדב אשדות, שעבד בשגרירות ישראל בפריז.
בנם היחיד הוא יזהר אשדות.
כל הטובים (תל אביב: ספריית מעריב, 1992)
גלגוליו של אלמוות שקט (ירושלים: כרמל, 2013)
הצפור הכחלה—זהבית—ציצת השער / פרו (תל אביב: מ' מזרחי, 1966)
הנסיך הצפרדע / גרים (תל אביב: מ' מזרחי, 1966)
פינוקיו / קרלו קולודי (תל אביב: מ' מזרחי, 1966)
עשרים ואחד כדורים פורחים / וילים פין די-בואה (תל אביב: מסדה, 1966)
היפות באגדות העולם: הצפור הכחלה, זהבית, ציצת-שער / פרו (קריית גת: דני ספרים, 2002)
הדסה ברגמן תירוש (1927 – 2013) הייתה ראשת המועצה הראשונה של המועצה אזורית אשכול (בזמנו מועצה אזורית חבל מעון).
היא נבחרה בהחלטה של מוסדות הקיבוץ, וכיהנה בתפקיד בשנים 1951–1953. באותה תקופה הייתה האישה היחידה שכיהנה כראש מועצה אזורית.
ב-1952 הייתה האישה היחידה שהשתתפה בכינוס המוניציפלי למועצות אזוריות.
במהלך כהונתה פעלה לטובת אספקת חלקי חילוף לחקלאים, נגד הגנבות ביישובי הנגב ובהתמודדות עם בעיות ביטחון ובצורת, מחסור במים, תחבורה וקשר.
אביה היה סגן ראש העיר פינסק, תפקיד חריג בזמנו ליהודים.
היא נולדה בארץ והייתה חברת קיבוץ נירים.
מספר שנים לאחר כהונתה עזבה את הקיבוץ בעקבות פרשת סנה.
הפילוג האידאולוגי הוביל לסילוק של חלק מחברי הקיבוץ, ביניהם חברה דאז של ברגמן שלא הורשה יותר להיכנס לקיבוץ נירים, ולכן עזבה בצער את הקיבוץ לקיבוץ אחר.
אחת מבנותיה היא עפרה תירוש-בקר, פרופסור בחוג לשפה וספרות ערבית ובחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
הדס רגולסקי (נולדה ב-30 ביולי 1973) היא חברת מועצת עיריית תל אביב-יפו ויו"ר הוועדה העירונית לטיפול בנפגעי השבעה באוקטובר, ראש מטה הדמוקרטיות - מטה הנשים והשוויון במפלגת הדמוקרטים עיתונאית, משפטנית, אשת תקשורת ואסטרטרטגיה, פעילת חברתית, ממובילות מאבק הנשים ומייסדות תנועת בונות אלטרנטיבה, לשעבר מנכ"לית תנועת "חוזה חדש".
נולדה במושב נתיב העשרה בחולות סיני, בכורה מתוך שלושה ילדים.
עם פינוי חצי האי סיני, כשהייתה בת 9 עברה עם הוריה למגורים זמניים באשקלון למשך כשנה, עד לבניית ביתם החדש במושב נתיב העשרה בעוטף עזה.
בתיכון למדה בבית ספר הנרי רונסון באשקלון, והשתתפה בכיתה י"א במשלחת הסברה של משרד החוץ הישראלי לארצות הברית.
את שירותה הצבאי עשתה בדובר צה"ל, שם גם המשיכה לקצונה והייתה קצינה ודוברת מפקדת חילות שדה, עד לשחרורה בשנת 1995 בדרגת סגן.
בשנת 1996 החלה בלימודים לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב, ובמקביל עבדה ברדיו תל אביב כמפיקה ותחקירנית.
בהמשך עברה לעבוד כתחקירנית בתוכנית ערב חדש, ולאחר מכן הייתה תחקירנית וכתבת במוסף לשבת של ידיעות אחרונות עד שנת 1999.
עם תום לימודי התואר הראשון עבדה כמתמחה במחלקה הפלילית של פרקליטות מחוז מרכז, ולאחר מכן נסעה ללמוד תואר שני בעיתונות בבית הספר לעיתונות של אוניברסיטת ברקלי.
במסגרת לימודיה שם זכתה בפרס אמי של הסטודנטים על תוכנית שיצרה והפיקה בשם "American Journey", וכן בפרס קליבלנד לסרט הנשי הקצר הטוב ביותר על הסרט A SECOND OPINION בבימויה.
כששבה לארץ בשנת 2003 החלה לעבוד כעורכת בחדשות 10 עד 2007 בתוכניות: היום שהיה, מהדורת השבת, לונדון וקירשנבאום ותוכנית הבוקר.
בשנת 2007 עברה לערוך חדשות בחדשות 2, שם ערכה, בין היתר, את התוכניות השורה התחתונה, והמוסף הכלכלי, וכן ייסדה את רצועת השידור של "מהדורה ראשונה" שערכה במשך כעשור.
החל משנת 2018 הייתה העורכת של האתר Onlife, במסגרתו כתבה וצילמה את פרויקט "SISTERS – אחיות מעבר לים" שעסק בנשים יהודיות משפיעניות בעולם.
בשנת 2005 נהרגה דנה גלקוביץ, בת זוגו של אחיה, שהייתה סטודנטית לתקשורת במכללה האקדמית ספיר, מפגיעת פגז מרגמה.
לזכרה, ביקשה והתקבלה כמרצה לתקשורת, עיתונות וטלוויזיה במכללת ספיר.
במסגרת זו שימשה גם העורכת הראשית של "ספירלה" אתר החדשות של הסטודנטים באותה מכללה, עד שנת 2021.
עם תחילת קידום חוקי הרפורמה המשפטית, התנדבה באופן מלא לטובת המחאה והפכה לדוברת וראש המטה של תנועת בונות אלטרנטיבה, כשהיא נואמת באופן תדיר בהפגנות המתקיימות ברחבי הארץ ובקפלן.
בחודש דצמבר 2023 מונתה למנכ"לית תנועת "חוזה חדש" המהווה הזרוע הפוליטית של ארגוני המחאה, אשר התמודדה בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו בשנת 2024 והציגה מועמדים ב-26 רשויות.
במסגרת זו, רגולסקי עצמה התמודדה למועצת העיר תל אביב יפו, ונבחרה לכהן כחברת מועצה.
במסגרת פעילותה בתפקיד זה פועלת נגד כפייה דתית במרחב הציבורי
והשתלטות חרדית על מוסדות ציבור.
בנוסף, לאחר השבעה באוקטובר, כבת מושב נתיב העשרה הפכה רגולסקי לפעילה במאבק להשבת החטופים ולכתובת לטיפול בנפגעי האסון בעיר תל אביב.
בסוף מאי 2025 הקימה בתמיכתו של יאיר גולן את מטה "הדמוקרטיות" למען מנהיגות נשית ושוויון במפלגת הדמוקרטים, ועומדת בראשו מאז.
רגולסקי היא גם עמיתה במכון גשר למנהיגות החל משנת 2017., וחברת האקדמיה לטלוויזיה וקולנוע משנת 2003.
רגולסקי גרושה ואם לשלושה, גרה בתל אביב.
טורים וכתבות מאת הדס רגולסקי באתר ONLIFE
כתבות של הדס רגולסקי, באתר ישראל היום
הדס רגב ירקוני (נולדה ב-21 בינואר 1967) היא סופרת, מוציאה לאור, חוקרת ומורת דרך ישראלית.
רגב ירקוני נולדה בשבת "שירה" (י' שבט) תשכ"ז (1967) בקיבוץ גבעת ברנר, בת לטובה ואיתן ירקוני.
המשפחה התגוררה בבאר שבע, מושב מבועים, כפר הנוער בן שמן והשתקעה בכפר סבא.
עם שחרורה מצה"ל, כקצינת שלישות, עבדה רגב ירקוני בחברה להגנת הטבע, השלימה תואר ראשון בארכאולוגיה ובגאוגרפיה.
בהמשך, השלימה תואר שני בלימודי שימור, קרקע ומים באוניברסיטת בר-אילן.
במסגרת לימודיה ערכה מחקר על גן מנשה בכפר סבא.
בנוסף, למדה עיצוב גרפי, הבאה לדפוס והוצאה לאור באוניברסיטה הפתוחה.
הדס רגב היא נכדתו של הסופר האידי שלמה אהרן בלנקיטני ומתמיד עסקה בכתיבה.
בשנת 1990 נישאה לסופר עופר רגב והקימה את הוצאת הספרים "פורת" (כשם בנה הבכור).
ההוצאה התמחתה בכתיבת ספרים העוסקים במורשת ותרבות ישראלית ובכלל זה סיפוריהן של משפחות ואישים שהשפיעו על בניין הארץ.
היא ערכה ראיונות מקיפים עם אדריכל הגנים, חתן פרס ישראל ליפא יהלום, עם עזריה אלון ואיש החינוך עשהאל בן דוד.
בין הדמויות שחקרה היו לוחם הבריגדה ומפקד שועלי שמשון אריה שפק, עליו כתבה את הספר "סמטת מזל אריה", איש מחתרת ניל"י, יוסף לישנסקי, איש הלח"י יהושע זטלר שאת מכתביו ערכה כספר "לוחם חירות ירושלים" ולוחמת הפלמ"ח, הטייסת זהרה לביטוב שאת סיפור חייה ומכתביה פרסמה בספר "כזהר הרקיע".
לבקשת מפוני היישוב נווה דקלים שהתקיים בגוש קטיף כתבה, בהשתתפות המתיישבים את הספר "היינו כחולמים" שהוא מעין סיור בין אתרי היישוב שפונה.
בשנת 2005 כתבה וערכה הדס רגב ירקוני עם עופר רגב את זיכרונותיו של הצלם ברוך רביב ממייסדי קיבוץ נחל עוז.
הספר "אלומת אור עזה" מגולל את ראשית ההתיישבות בקיבוץ נחל עוז ומתעד, בסיפורים ובצילומים של ברוך רביב את ראשית ימי הקיבוץ.
על פי הזמנות קצינים ולוחמים, כתבה רגב ירקוני ספרים רבים על מורשת יחידות צה"ל: חטיבת הצנחנים, חטיבת גבעתי, חטיבת הנח"ל, החטיבה מרחבית 300 (ברעם), ויחידת מגלן.
סדרת ספרים על מלחמת יום הכיפורים ובכלל זה "מעוז צור" על קרב המעוזים של גדוד 68, "חצי הדרך לקהיר" קרבות סיני של גדוד 106 וקרבות הבלימה ברמת הגולן של חטיבת ראם (179).
בנוסף, כתבה ספרים על אחדים מחללי מערכות ישראל: קצין הצנחנים אורי אזולאי שנפל בקרב בלבנון באוקטובר 1996 וקצין התותחנים ניר שרייבמן שנפל באסון המסוקים.
בשיתוף פעולה עם כנרת זמורה-ביתן דביר כתבה רגב ירקוני את רב המכר "להתאהב בירושלים", את הספר "כולם בשביל אחד" הסוקר 40 מסלולים בשביל ישראל, את הספר "יום בעיר" המתאר מסלולי טיול בתל אביב-יפו ואת הספר "סיפור מולדת" אשר סוקר אתרים בארץ ישראל והערכים החברתיים הגלומים בהם.
עבור הוצאת "מודן" כתבה את הספר "דרכי הארץ הטובה".
בשנת 2006 כתבה רגב ירקוני, כמחווה לחללי אסון המסוקים את הספר "בת קול ברוח" השוזר בין התפילות היהודיות ובין הזמר העברי.
שנים רבות הרצתה רגב ירקוני במסגרות שונות והקימה את אתר האינטרנט "מדריך המדריכים והמרצים" המרכז מידע על מדריכי טיולים ייחודיים.
בשנת 2019 פנתה ללימודים בבית הספר לתיירות באוניברסיטת חיפה והוכשרה כמורת דרך מורשה.
כיום, היא עוסקת בתחום זה, לצד עבודתה הספרותית והמחקרית.
רבים מסיוריה מבוססים על ראיונות, ספרים ומחקרים שפרסמה.
בין השאר, התמחתה הדס רגב ירקוני בעריכת סיורים מונגשים לבעלי מוגבלויות תנועה.
רגב ירקוני נשואה לסופר עופר רגב ואם לארבעה.
המשפחה מתגוררת ביישוב כוכב יאיר צור יגאל.
הדס רגב ירקוני, חיים לנחלים, הוצאת המשרד לאיכות הסביבה במסגרת 'שבוע שמירת הטבע והנוף תשנ"ד 1994
הדס רגב ירקוני ועופר רגב, הגשר אל ההר: שבעים שנה לאגודת השוחרים הישראלית של האוניברסיטה העברית בירושלים, הוצאת פורת, תשס"ג
הדס רגב ירקוני ועופר רגב, סוד הענבר: העוצמה שבאהבה - סיפורם של גלילה ודב ענבר, הוצאת פורת, תשס"ו 2006
הדס רגב ירקוני, אגדת נועה, הוצאת פורת, תשס"ז 2007
הדס רגב ירקוני ועופר רגב, בת קול ברוח: תפילה ישראלית, הוצאת פורת, תשס"ז 2007
הדס רגב ירקוני ועופר רגב, לוחם חרות ירושלים: זכרונותיו של יהושע זטלר, הוצאת פורת תשס"ז 2007
הדס רגב ירקוני ועופר רגב אלומת אור עזה סיפורו וצילומין של ברוך רביב, ממקימי קיבוץ נח"ל עוז
הדס רגב ירקוני ועופר רגב, האגדה לבית פוסטר: חצי יובל לעמותת בית פוסטר, מתנ"סים ומוקדים קהילתיים הרצליה : תשמ"ג-תשס"ח, 2008-1983, הוצאת פורת, תשס"ח 2008
הדס רגב ירקוני ועופר רגב, "אחרי": מורשת חטיבת הצנחנים, הוצאת פורת תשע"א 2011
הדס רגב ירקוני ועופר רגב, הדס רגבלהתאהב בירושלים, הוצאת כנרת, תשע"א 2011
הדס רגב ירקוני ועופר רגב, היינו כחולמים: נווה דקלים - סיור מודרך ביישוב קהילתי פורח בגוש קטיף, הוצאת פורת, תשע"א 2011
הדס רגב ירקוני ועופר רגב, סמטת מזל אריה, הוצאת פורת, תשע"ב 2012
הדס רגב ירקוני ועופר רגב, סיפור מולדת: אתרי מורשת בארץ-ישראל, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, תשע"ב 2012
הדס רגב ירקוני ועופר רגב, דרכי הארץ הטובה: מסלולי מורשת בארץ-ישראל, הוצאת מודן, תשע"ב 2012
הדס רגב ירקוני, כולם בשביל אחד: 40 מסלולים נבחרים בשביל ישראל, הוצאת כנרת, תשע"ד 2014
הדס רגב ירקוני, מרגלית טובי-רסוס ועופר רגב, ניר - באהבה ענקית (לזכרו של סגן ניר שרייבמן שנספה באסון המסוקים), הוצאת משפחת שרייברמן, תשע"ד 2014
הדס רגב ירקוני ועופר רגב, ראשונים תמיד אנחנו: מורשת חטיבת הנח"ל, הוצאת פורת, תשע"ה 2015
הדס רגב ירקוני, כאור בשולי הענן: סיפורם של לאה ויחיאל אליעזר גרוס, הוצאת פורת, תשע"ז 2016
הדס רגב ירקוני ועופר רגב, מצפון תמנע הרעה: סיפורה של עוצבת ברעם, הוצאת פורת, תשע"ו 2016
הדס רגב ירקוני ועופר רגב, "בהשקט ובבטחה תהא גבורתכם": מורשת יחידת מגלן, הוצאת פורת, תשע"ו 2016
הדס רגב ירקוני, יום בעיר: מסלולים רגליים בתל אביב-יפו, הוצאת כנרת, זמורה ביתן, דביר, תשע"ז 2017
הדס רגב ירקוני ועופר רגב, "ביחד מנצחים": מורשת החטיבה הצפונית, הוצאת פורת, תשע"ז 2017
הדס רגב ירקוני ועופר רגב "תמיד איתן" מורשת בית הספר לצנחנות ולחימה הוצאת פורת תשע"ז 2017
הדס רגב ירקוני, מוריה קור ועופר רגב, בדרך יהודה: מורשת חטיבת יהודה, הוצאת פורת, תשע"ח 2017
הדס רגב ירקוני ועופר רגב, ראם - סיפורה של חטיבה, הוצאת פורת ועמותת חטיבת ראם, תשע"ט 2018
הדס רגב ירקוני ועופר רגב, גדוד שחם - העוצמה האנושית, הוצאת פורת, תשע"ט 2019
הדס רגב ירקוני ועופר רגב, הרוח ששמה הוא גבעתי: ערכי יחידת הסגולה מראשיתה ועד היום, הוצאת פורת ועמותת בית חטיבת גבעתי, 2019
הדס מלכא (16 בינואר 1994 – 16 ביוני 2017) הייתה מפקדת צוות סיור במשטרת ישראל, מעוטרת צל"ש המפכ"ל לאחר נפילתה באירוע הפיגוע המשולב בירושלים (2017).
מלכא נולדה באשדוד וגדלה ביישוב הקהילתי עזר, השלישית מבין שישה ילדים במשפחה.
היא למדה בבית הספר התיכון האזורי בבאר טוביה והייתה חניכה ומדריכה בתנועת בני המושבים.
למדה צורפות במכללת שנקר ועסקה בציור, שחייה וכדורסל.
בהמשך הייתה שחקנית נבחרת הפועל באר טוביה.
בשנת 2012 התגייסה לשירות צבאי.
שירתה בתפקיד מש"קית תיאום ימי בחיל הים וכעבור שבעה חודשים אושרה בקשתה לעבור לשירות במשמר הגבול.
מלכא שירתה כלוחמת ביחידת סיור מיוחדת במרחב עוטף ירושלים ובהמשך הוכשרה לפיקוד על טירונים בבסיס ההדרכה של משמר הגבול וכמפקדת צוותים בעוטף ירושלים.
בסיום השירות הסדיר השתחררה ועבדה בנמל אשדוד, עד חזרתה בשנת 2016 לשירות קבע כמפקדת צוות ביחידת סיור משמר הגבול המופקדת בקביעות על גזרת דרום הארץ ושותפה לסירוגין במשימות במרחבי עוטף עזה ועוטף ירושלים.
מלכא נערכה לסיום השירות ולמדה במכון וינגייט לימודי תזונה והדרכת חדר כושר.
ב-16 ביוני 2017 שירתה באזור העיר העתיקה בירושלים במסגרת תגבור כוחות.
היא הותקפה ונדקרה בסמוך לשער שכם, תוך כדי מאבק במחבל ושמירה על נשקה האישי.
כעבור מספר שעות נקבע מותה.
לאחר מותה הועלתה לדרגת רב-סמל ראשון ובשנת 2018 הוענק לה צל"ש המפכ"ל "על הצטיינותה בפעילות משטרתית, שנעשתה תוך חירוף נפש".
זכרה הונצח בשיר של היוצר יוני יעיש ובשיר "לוחמת" של היוצרים מאור ומוטי דרעי.
בבית הכנסת של בסיס משמר הגבול ביד מרדכי נערך טקס הכנסת ספר תורה לזכרה.
בשנת 2020 קראה עיריית ירושלים את שביל המדרגות המוביל אל שער שכם בשם מעלות הדר והדס, לזכרן של הדס מלכא והדר כהן.
בשנת 2021 הקימה משפחתה את עמותת מרכז מורשת לוחמת מג"ב הדס מלכא.
ארבע שנים לאחר מותה התגייסה אימה לשורות המשטרה כתובעת משטרתית.
הדס מלדה-מצרי (נולדה ב-30 בדצמבר 1983) היא רופאת משפחה ישראלית ממוצא אתיופי, הידועה גם בזכות פעילותה לקידום בריאות יוצאי אתיופיה ושילובם בחברה הישראלית.
היא הרופאה הראשונה ממוצא אתיופי ששירתה בצה"ל.
היא הבת הרביעית מתוך עשרה אחים ואחיות.
כשהייתה בת שלוש, משפחתה עברה מסע רגלי לסודן, שם שהו במחנה פליטים כ-11 חודשים עד שעלו לישראל ב-1988. בתקופת שהותה במחנה הפליטים סבלה מתת תזונה, מחלות עור ומלריה, ועם הגעתה לישראל היא אושפזה בבית החולים סורוקה.
במהלך אשפוזה בבית החולים סורוקה, אמרה לאמה שכשתגדל היא רוצה להיות כמו האנשים בחלוקים הלבנים.
היא התחנכה במוסדות חינוך בבאר שבע, ולמדה באולפנה.
לאחר מכן, היא למדה רפואה במסלול עתודה אקדמית באוניברסיטת בן-גוריון ובהמשך שירתה כרופאה בצה"ל במשך כחמש שנים.
מלדה-מצרי היא רופאה מומחית ברפואת משפחה ביישוב מיתר.
היא עבדה כרופאת משפחה ומנהלת פיתוח סגל רפואי בקופת חולים כללית מחוז דרום בבאר שבע.
היא השתתפה בקורס ייחודי בינלאומי לרפואת חירום לילדים בבית חולים הר סיני בטורונטו, קנדה ולומדת לתואר שני בניהול מערכות בריאות באוניברסיטת תל אביב.
מלדה-מצרי מתנדבת במילואים, בדרגת רב-סרן ומשמשת מפקדת פלוגת רפואת חירום.
במסגרת תפקידה במילואים הכשירה את אנשי המילואים למתן מענה מיידי לאירועי ספיגה ותקיפה של הבסיס ולטיפול בנפגעי טראומה.
מלדה-מצרי היא יוזמת ומנהלת "הפורום לקידום בריאות יוצאי אתיופיה".
הפורום הוקם בשנת 2017 על ידי אנשי מקצוע בתחום הבריאות ממוצא אתיופי, במטרה להשפיע על בריאותם של יוצאי אתיופיה, לצמצם פערים בתחום הבריאות ולשנות מדיניות מפלה.
היא חברה בוועדת המעקב של החלטת הממשלה 609 לקידום בריאות יוצאי אתיופיה ובוועדת משרד הבריאות לתרומות הדם.
היא חברה בתנועת "הרבעון הרביעי", הפועלת להפחתת הקיטוב בחברה הישראלית, להגעה להסכמות רחבות ולשינוי השיח במערכת הפוליטית.
היא מעבירה הרצאות לבני נוער בנושא נגישות להשכלה גבוהה ולרפואה בפרט במסגרת תוכנית "ממני".
היא התנדבה בבית היתומים "אמא תרזה" לילדים חולי איידס באתיופיה.
מלדי-מצרי היא היוזמת לפרויקט "מעטפת קליטה לרופאים בדרום".
מלדה-מצרי מספרת כי נתקלה בגזענות ואפליה על רקע מוצאה האתיופי, החל מלימודיה בבית הספר לרפואה וכלה בשירותה כרופאה בצה"ל.
מטופלים סירבו לקבל טיפול ממנה בשל צבע עורה, כולל קצין בדרגת אלוף-משנה בחיל האוויר.
לדבריה, הגזענות היא לא נחלתם של נערים בלבד אלא "נוגעת בכל אחד ואחד מאיתנו, ללא קשר לרמת ההשכלה או לסביבה שבה הוא חי".
היא מתארת את הקושי להיות במקום בו אנשים שופטים אותה במבט ראשון בגלל צבע העור שלה.
בנוסף, היא חוותה קושי במציאת דירה להשכרה, כאשר בעלי דירות שינו את דעתם לאחר שפגשו אותה.
בשנת 2018 נבחרה מלדה-מצרי לאחת מ-20 הנשים ששינו את פני הרפואה הישראלית על ידי מגזין TheMarker Women.
הג'רוזלם פוסט בחר בה כאחת מ-50 היהודים המשפיעים בעולם.
מלדה-מצרי נשואה ליונתן, אדריכל במקצועו, ולהם חמישה ילדים.
יונתן הוא בנו של אלי מצרי, איש מוסד לשעבר, היה מבין מובילי "מבצע שלמה" שאיפשר לה ולמשפחתה לעלות ארצה.
הדס קליין (נולדה ב-2 באפריל 1966) היא ישראלית ששימשה עוזרת אישית של המיליארדרים ארנון מילצ'ן וג'יימס פאקר, והייתה עדת מפתח במשפט נתניהו.
עדותה ניתנה בנוגע לתיק 1000, בו נחשד בנימין נתניהו בעבירת מרמה והפרת אמונים וקליין העידה על טובות ההנאה שקיבל נתניהו ממילצ'ן ופאקר, שעל רכישתן והעברתן הייתה אחראית.
בעקבות עדותה הפכה ליעד של קמפיין הכפשה והטרדה מצד תומכי נתניהו, והיא מנהלת מאבק משפטי נגדם.
נולדה בהרצליה לרחל ובן ציון פולק.
קליין החלה לעבוד אצל איש העסקים ארנון מילצ'ן בשנת 1986 עם שחרורה מצה"ל.
ב-2006, כשמזכירתו האישית עזבה, היא החליפה אותה.
בנוסף ניהלה את נכסיו בישראל.
קליין פוטרה על ידי מילצ'ן באוקטובר 2024. למרות קשר הזמנים למשפט נתניהו מילצ'ן טען שהפיטורים היו על רקע ירידה בהיקף העבודה שלו בישראל.
קליין שימשה גם עוזרת אישית לאיש העסקים האוסטרלי ג'יימס פאקר החל משנת 2015.
קליין נחקרה במשטרת ישראל ב-2017. בראיון ציינה כי בשנת 2017 יצחק הרצוג, שהיה אז ראש האופוזיציה, הגיע לבקרה על מנת לנסות לשכנע אותה להימנע מעדותה נגד נתניהו.
לאורך תקופת החקירות קליין יוצגה על ידי עורך הדין בעז בן צור, שעבר בהמשך לייצג את ראש הממשלה בנימין נתניהו.
בחקירות המשטרה העידה כי תיווכה בין בני הזוג נתניהו לבין מילצ'ן ופאקר והעבירה להם מתנות שונות.
עם פתיחת משפטו של נתניהו ב-2020 היא הפכה לעדה מרכזית במשפט.
ב-2022 החלה עדותה בבית המשפט.
היא העידה על קופסאות סיגרים שנשלחו ממילצ'ן לנתניהו ועל תכשיטים שניקנו על ידי מילצ'ן ופאקר לשרה נתניהו.
בנוסף העידה כיצד סייע מילצ'ן ליוסי כהן להתמנות לראש המועצה לביטחון לאומי וכיצד ניסה לפשר בין נתניהו לארנון מוזס.
בנוסף העידה כי נתניהו ביקש מפאקר לעצור תרומה של מיליונים למרכז פרס לשלום.
בעקבות עדותה נגד נתניהו ספגה קליין הטרדות רבות.
היא ספגה הכפשות, קללות ואיומים מטעם מכונת הרעל ואף איומים על חייה.
ביולי 2023 נעצר האזרח יוסף כהן בחשד כי איים על חייה של קליין.
בנוסף, נטען ששרה נתניהו הטרידה אף היא את קליין בעקבות עדותה.
בתחקיר בתוכנית "עובדה" נטען כי שרה נתניהו הפעילה את חני בליוויס, עוזרת ראש הממשלה, על מנת להפיץ קללות ומסרים שליליים נגד קליין ברשתות החברתיות.
בדצמבר 2024 הגישה קליין תלונה ליועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה נגד התנהלות נתניהו כלפיה.
ב-2024 שודר תחקיר על קליין בתוכנית הטלוויזיה "המקור".
התחקיר, שנקרא "העדה שראתה הכל" והוקרן בשני חלקים, שודר למרות התנגדותו של בנימין נתניהו.
ב-2021 הגישה קליין תביעת דיבה נגד חבר הכנסת דודי אמסלם, לאחר שאמר בריאיון שהיא שיבשה הליכי חקירה.
התביעה הסתיימה בפשרה שבה הצהיר אמסלם כי הוא "לא התכוון לכך שגב' קליין שיבשה הליכים" וכי "לא ראה מקום להתנצל על דבריו, אך ככל שדבריו בקשר לגב' קליין בראיון האמור הובנו אחרת, הוא מצר על עוגמת הנפש שנגרמה לגב' קליין כתוצאה מכך".
ב-2022 הגישה קליין תביעת דיבה נגד העיתונאי אלי ציפורי על שפרסם שהיא מסייעת להפיכה השלטונית נגד נתניהו וכי היא סוכנת משטרתית.
היא תבעה פיצוי של חמישה מיליון ש"ח ודרשה כי בית המשפט יורה לו להתנצל ולתקן את מה שכתב עליה.
ביולי 2024 תבעה את העיתונאי אבי וייס בסכום של מיליון ש"ח בגין הוצאת דיבה ופרסום שקרי.
ב-2024 הגישה תביעה נוספת נגד ציפורי בעקבות הכפשותיו כלפיה.
ביוני 2024 תבעה קליין את עורכת הדין ואשת התקשורת כנרת בראשי על סך מיליון ש"ח בטענה שפרסומיה כללו גידופים רבים מתוך מטרה להלך אימים על קליין ולהפוך אותה למטרה לבוז ושנאה בעיני הציבור הרחב ובכך לפגוע בעדותה.
בספטמבר 2024 פסק בית המשפט כי רעיה מיכאלי, שהשמיצה את קליין בטוויטר, תשלם לקליין 90,000 ש"ח.
במרץ 2025 תבעה קליין את העיתונאי עמית סגל ואת העיתון "ידיעות אחרונות" בסכום של חצי מיליון ש"ח בטענה לפרסום שקרים.
לפי התביעה סגל פרסם כי קליין עברה עבירה פלילית בכך שתדרכה את מילצ'ן לפני עדותו במשטרה, דבר שלטענתה אינו נכון.
הדברים פורסמו במקומות שונים: בעיתון, באתר ynet, בטוויטר, בטלגרם, באינסטגרם ובפייסבוק.
ב-2025 תבעה קליין פיצוי של 85,000 ש"ח משרית מאירוב, ששיתפה פוסט לגבי קליין בטוויטר, בטענה שהמידע שפרסמה שקרי.
בינואר 2026 שילם לה משתמש טוויטר בשם "סטפן" פיצוי בסך 93,000 ש"ח והתנצל על שהוציא דיבתה והאשים אותה האשמות שווא בדבר גניבה ממעסיקה ורומן מחוץ לנישואים.
ב-2022 דיווחה קליין על אדם שיצר איתה קשר והתחזה לתנ"צ כורש ברנור, מפקד היחידה הארצית לחקירות הונאה.
אדם זה ניסה לדלות ממנה מידע על החקירה.
בחקירת המשטרה התברר כי מדובר באסיר השוהה בכלא.
בדצמבר 2023 הוגש כתב אישום נגד אלי ציפורי בעוון הטרדת עד בגין פרסום תמונה של ביתה של קליין.
במקביל הוגש כתב אישום גם נגד העיתונאי אבי וייס בעקבות פרסום כתובת ביתה של קליין.
ב-2024 הורשע תומך נתניהו, פנחס גריבי, בהטרדת עד.
נגזרו עליו חודשיים מאסר על תנאי ונקבע כי ישלם 2,000 שקלים לקליין.
ביולי 2025 הורשע מנחם רביב בהטרדת עד לאחר שפרסם ציוצים פוגעניים נגד קליין.
נקבע כי הוא יפצה את קליין ב-2,000 שקל ונגזר עליו מאסר על תנאי למשך 3 שנים.
באותה שנה הורשע שמעון אטיאס בהטרדת עד ונגזרו עליו חודשיים מאסר על תנאי ופיצוי בסך 2,000 שקלים לקליין.
ביוני 2025 הגישה קליין תלונה למשטרה עם תיעוד מפורט של הסתה אלימה נגדה ברשתות החברתיות, אך נכון ל-17 באוקטובר המשטרה לא פתחה בחקירה ולא זימנה חשודים.
עקב כך פנתה חברת הכנסת נעמה לזימי למפכ"ל המשטרה דני לוי בנוגע להיעדר טיפול בהסתה לרצח של קליין.
באוקטובר 2025 הורשע שלום אזרד בהטרדת עד, על שפרסם בטוויטר מספר ציוצים פוגעניים נגד קליין.
קליין נשואה לשרגא קליין, אדריכל, והיא אם לשלושה ילדים.
הדס קפלן (נולדה ב-21 ביוני 1984) היא תרפיסטית, יוצרת, וסופרת ישראלית.
קפלן נולדה במושב בית אלעזרי ובהמשך עברה עם משפחתה לפתח תקווה.
אבי סבה היה רופא המושבות כפר סבא ופתח תקווה צבי אריה סלור.
למדה לתואר ראשון במדעי ההתנהגות וקרימינולוגיה במכללה למינהל, וסיימה תואר שני בטיפול באמצעות אמנויות באוניברסיטת חיפה.
לאחר סיום הלימודים עבדה כמטפלת באמנות במשרד החינוך, בעמותה לילדים בסיכון ובקליניקה פרטית.
בשנת 2015 עברה להתגורר בארצות הברית בעקבות עבודתו של בן זוגה, ודווקא שם, במדינה דוברת אנגלית, התעורר אצלה הצורך לכתוב בשפה העברית.
בספרה 'פיטנגו בחצר' העמיקה בנושא החיבור לשפה העברית כביטוי לזהות ושייכות.
את ספרה הראשון, 'דוקטור תחתונים', כתבה קפלן בעקבות הצלחתה של קבוצת פייסבוק שהובילה - "גם קטנים יכולים - להיפרד מחיתולים" - ובה הציגה גישה לפרידה מחיתולים שממוקדת בקשר עם הילד.
הקבוצה זכתה להצלחה רבה וממנה עלה צורך בספר שידבר בשפה של הגישה.
הספר, שיצא לאור בשנת 2018 עוזר לילדים (וגם להורים) להבין בשפה מקרבת ובגובה העיניים את מה שקורה כשנפרדים מהחיתול.
הספר תורגם לאנגלית ונמכר בשם Doctor Potty.
בשנים הבאות כתבה שלושה ספרי פרוזה שמכרו באלפי עותקים, ואף הופקו במהדורה קולית על ידי חברת סטוריטל.
בשלושת הספרים מביאה קפלן, בין היתר, נקודות מבט שונות על חייהם של ישראלים בארצות הברית בשלבים שונים של החיים והגירה.
אבל יותר מכך, ספריה של קפלן עוסקים ביחסים.
בביקורת על ספרה של קפלן 'עשיתי משהו רע' כתבה הסופרת רוני גלבפיש: "הדס כותבת יחסים.
זה מה שהיא עושה, תמיד.
יחסים עם הורים, בני זוג, אחיות - ועכשיו חברות.
ויש לה אורך רוח להתבונן בעדינות במרקם שנוצר בין אנשים, ואיך הוא מושפע מסערות פנימיות וחיצוניות".
קפלן נשואה ואם לשניים, מתגררת בשנים האחרונות באוהיו שבארצות הברית.
דוקטור תחתונים, הוצאת שניר, (2018), (ספר ילדים).
פיטנגו בחצר (2023), (ספרות מקור, פרוזה).
עשיתי משהו רע (2025) (ספרות מקור, פרוזה)
הֶדְפֵּס אֶבֶן או לִיתוֹגְרַפְיָה (בכתיב לטיני: "Lithographia") הוא טכניקת הדפסה.
בעבר השתמשו בטכניקה זו להדפסת טקסטים, אך כיום משמשת השיטה להדפסת יצירות אמנות על גבי נייר או על גבי חומר מתאים אחר במספר עותקים מוגבל.
הליתוגרפיה הומצאה בשנת 1796 על ידי אלויס זנפלדר בבוואריה, כטכניקה המשמשת לשכפול תמונות באיכות גבוהה ובמחיר נמוך (יחסית לאותה תקופה).
מקור המונח ביוונית עתיקה: λίθος ("ליתוס") = אבן; γράφειν ("גרפיין") = כתיבה.
קיימות שתי שיטות ליתוגרפיות, הדפס האבן המקורי, והדפס האבן המודרני.
מהות הדפסות אלו שונה, והשימוש בהן בימינו שונה אף הוא.
שתי השיטות מבוססות על כך שסלע, ובמיוחד אבן גיר, הנמצא כמעט בכל מקום בעולם, סופג מים וסופג חומרים שמנוניים.
הדפס האבן המקורי – בשיטה זו משתמשים בתכונות הטבעיות של כוחות ההיאחזות והדחיה בין מים לשמן.
ליטוש משטח: תחילה מלטשים אבן סופגת (בדרך כלל אבן גיר) עד שהיא חלקה היטב.
ציור המקור בצבע שמן: את הדמות או האות שמעוניינים להדפיס מציירים על לוח האבן המלוטש באמצעות חומר דוחה מים (הידרופובי) על בסיס שמן.
הרטבה: מרטיבים את הלוח כולו במים, אך המים נאחזים רק באותם חלקים שאין עליהם את החומר השומני דוחה המים.
משיחה בצבע שמן: צבע הדפוס גם הוא על בסיס שמן ודוחה מים.
צבע זה ייאחז רק באותם אזורי המשטח השמנוניים, ולא באזורים הרטובים במים.
מתקבל למעשה חותם לצורך הדפסה.
החתמת הנייר: מצמידים את הנייר ללוח האבן בעזרת גלגלת כבדה או מכבש, וכך הצבע יודפס על הנייר.
הדפס האבן המודרני הוא שיטה של דפוס אופסט, כשבמקום אבן מנוצלים חומרים אחרים, כמו פוליאסטר, נייר או אלומיניום.
העמדה ראשונית: מעמידים את הדמות במקומה הסופי.
צריבה (חריטה) בהמלחה: את לוח האבן מושחים בתמיסה מתחלבת - תערובת אחידה (קולואיד) של חומצה עם גומי ערבי.
התמיסה יוצרת שכבת מלח אשר עליה תודפס הדמות.
שכבת המלח מחלחלת אל תוך נקבוביות האבן, ועוטפת את הדמות המקורית.
תהליך זה נקרא חריטה או צריבה.
סילוק המשחה: באמצעות טרפנטין ליתוגרפי, מסלקים את השרטוט (כלומר החומר השומני המתחלב) שבו צירו את המקור, ונותרת רק שכבת המלח בתוך אותן נקבוביות האבן שהיה בהן קודם את החומר השמנוני של המקור.
שכבת מלח זו משמרת עתה את שלד הצורה של המקור.
הרטבה: משך כל זמן ההדפסה מרטיבים את האבן או המשטח במים.
המים נמשכים באופן טבעי אל שכבת המלח שנוצרה על ידי השטיפה החומצית.
בשלב זה התמונה נראית כאילו נעלמה, או נותרה רק בצורה מעורפלת.
טעינת הלוח בצבע: מעבירים על פני הלוח גליל ועליו צבע הדפוס על בסיס שומן.
המים דוחים את השומן שבצבע והמקום היחיד שנצבע הוא בשקערורית המלוחות שנוצרו על ידי הצריבה.
דחיפת הצבע: לאחר זמן, כאשר השקערוריות התמלאו בצבע הדפוס, ותוך המשך הרטבת המשטח לוחצים במכבש או בגלגלת על הלוח נייר הדוחף את הצבע אל הנקבוביות.
גמר ההדפסה: כאשר חוזרים על כך מספר פעמים, בשלב כלשהו הנקבוביות המלאות בצבע מותירות חותם הולך וגובר על הנייר.
בוחרים את אחד החותמים האלו בעצמת הדפוס הרצויה.
תחריט - דגם האב שיוצר האמן ובאמצעותו מדפיסים.
קיים תחריט יחיד הנקרא לפעמים תחריט אב.
הדפס - דף הנייר שיוצר המדפיס, אחד מני רבים.
נהר הדסון הוא נהר בארצות הברית, שמקורו בהרי אדירונדאק (Adirondack), שבצפון-מזרח מדינת ניו-יורק והוא זורם כמעט לכל אורכו במדינה זו.
בהמשך מסלולו, הוא מהווה גבול מדיני בין המדינות ניו-יורק לניו ג'רזי.
הוא קרוי על שם מגלה הארצות האנגלי הנרי הדסון, שהיה הראשון ששט במעלה הנהר משפכו צפונה, וחקר את סביבתו ב-1609. ההדסון זורם דרומה ליד גדתו המערבית של האי מנהטן שבעיר ניו יורק (לצד סיל הפליסיידס), ונשפך לאוקיינוס האטלנטי בין לונג איילנד וסטטן איילנד.
בתקופת מלחמת העצמאות האמריקנית, נבנו באי פוליפל עוגנים למתיחת שרשרת ברזל דרך הנהר שאמורה הייתה לפגוע בספינות המלחמה הבריטיות שעלו בנהר אל תוך מדינת ניו יורק.
ב-15 בינואר 2009, טיסה 1549 של יו אס איירווייז נאלצה לנחות נחיתת חירום על הנהר כ-5 דקות לאחר ההמראה, בעקבות פגיעת ציפורים שגרמה להשבתת שני מנועי המטוס.
בזכות תפקודו יוצא הדופן של הקברניט צ'סלי סאלנברגר ושל טייס המשנה ג'פרי סקילס , ניצלו כל 155 הנוסעים ואנשי הצוות.
מאז 26 בדצמבר 1825, שבו נפתחה תעלת אירי, הפך נהר ההדסון לנתיב תחבורה ימית חשוב, המקשר את האוקיינוס האטלנטי באזור העיר ניו יורק עם פנים היבשת והימות הגדולות.
בנוסף, מעל הנהר עובר גשר ג'ורג' וושינגטון, שמהווה נתיב תחבורה מרכזי בין מנהטן ומדינת ניו ג'רזי.
באותה תקופה החלו להפליג לאורך הנהר ספינות קיטור.
ספינת "הנרי אקפורד" הייתה משלימה הפלגה מניו יורק לאולבני תוך 14 שעות ועלות הכרטיס הייתה 3 דולר.
הגשר המפורסם ביותר מעל נהר ההדסון הוא גשר ג'ורג' וושינגטון המחבר את העיר ניו-יורק רבתי עם מדינת ניו-ג'רזי.
הגשר השני בפרסומו, אך הארוך יותר הוא גשר טאפן-זי הנמצא מצפון לגשר וושינגטון, ומחבר בין מחוז וסטצ'סטר למחוז רוקלנד – שניהם מחוזות של מדינת ניו יורק.
מצפון לשני הגשרים הללו יש עוד מספר גשרים, קטנים בהרבה, אשר מגשרים בין מחוזות מדינת ניו יורק המזרחיים למחוזות המערביים לנהר.
בשנת 1957 נבנה גשר קיגסטון-ריינקליף.
הַדַּף הַיּוֹמִי הוא מיזם לימוד של התלמוד בבלי בחלוקה של דף (לפי ש"ס וילנא) לכל יום, כך שמסיימים את כל התלמוד בבלי לאחר שבע שנים וחצי.
הרב מאיר שפירא מלובלין יזם את התכנית, והכריז עליה ביום ט' באלול ה'תרפ"ג (21 באוגוסט 1923), במהלך הכנסייה הגדולה הראשונה של תנועת אגודת ישראל בפולין.
רעיון הדף היומי הוכרז על ידי הרב מאיר שפירא מלובלין, לאחר שנועץ בחפץ חיים, והאדמו"ר מגור (האמרי אמת).
ההכרזה הייתה ביום ט' באלול ה'תרפ"ג (21 באוגוסט 1923), בכנסייה הגדולה, כינוס רבנים מרכזי של תנועת אגודת ישראל.
הוחלט להתחיל את הלימוד בראש השנה, א' בתשרי ה'תרפ"ד (11 בספטמבר 1923).
לפי המסופר בספר תולדותיו של רבי מאיר שפירא, היה חשש להתחיל ליישם את תוכנית "הדף היומי" עד שהתקבלה דחיפה משמעותית ליוזמה מכיוון האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר, מהמנהיגים הבולטים של היהדות האורתודוקסית באותם ימים, שהכריז בליל ראש השנה "אני הולך ללמוד דף יומי".
כבר בחודש אב תרפ"א פרסם רבה של דז'יאלושיצה הרב משה מנחם שפיבק בביטאון דגלנו רעיון זהה תחת הכותרת "הצעה נכבדה", אך הוא לא זכה לחשיפה ציבורית נרחבת עד להכרזתו של הרב שפירא בכנסייה הגדולה.
בשבעת המחזורים הראשונים היו רק 2,702 דפים, משום שנעשה אז שימוש בחלוקה לדפים של מסכת שקלים בדפוס סלאוויטא שבה ישנם 12 דפים.
החל מהמחזור השמיני עברו לחלוקה של 21 דפים.
מאז ההכרזה נחגגו סיומים של 13 מחזורי לימוד הדף היומי.
סיום המחזור השלושה-עשר היה ביום ז' בטבת ה'תש"ף.
לימוד המחזור ה־14 החל למחרת, ביום ח' בטבת ה'תש"ף.
היוזמה הפכה נפוצה בקרב עשרות אלפי יהודים, ומתקיימים אלפי שיעורים יומיים על הדף היומי.
עם השנים הוקמו ארגונים במטרה להפיץ את לימוד הדף היומי, בהם מאורות הדף היומי המפעיל מגידי שיעור לדף היומי; מערכות טלפוניות כמו קול הדף, המפיצות שיעורים מוקלטים; וכן האתר פורטל הדף היומי המרכז תוכני עזר ללומדים.
בנוסף פועל מרכז דף היומי (MDY), המפעיל שיעור יומי מקוון הנמסר על ידי הרב אלי סטפנסקי.
על פי אתר הארגון, השיעור מגיע לעשרות אלפי לומדים ברחבי העולם.
בעקבות המפעל נוסדו יוזמות דומות של לימוד ספרי יהדות, כמו משנה יומית (כהשלמה לדף היומי על מסכתות שאין עליהן תלמוד בבלי, או בלי קשר אליו) והלכה יומית, אך הפופולריות שלהן פחותה.
מחזורי הלימוד של הדף היומי במהלך השנים
רחוב על שם דף היומי
ב-7 ערים בישראל: ירושלים, תל אביב-יפו, ביתר עלית, בני ברק, קריית צאנז (נתניה), פתח תקווה וחיפה, קיים רחוב בשם רחוב הדף היומי או מעלות הדף היומי.
סיומי הש"ס נחגגים בטקסים גדולים, המלווים בתעמולה לחזק את לימוד הדף היומי ולהוסיף עוד שיעורים.
מאז הסיום שבסוף המחזור השני והלאה נהוג לערוך בסיום הטקס תפילת אל מלא רחמים לרבי מאיר שפירא, שנפטר ללא ילדים.
מאז הסיום השלישי, נהגו לערוך גם תפילת אל מלא רחמים על נרצחי השואה.
הסיום הראשון נערך בליל ט"ו בשבט תרצ"א בישיבת חכמי לובלין.
רבי מאיר שפירא ערך את הסיום ואמר הדרן על הש"ס בדרך פלפול ואגדה.
תלמידי הישיבה חיברו שיר על המילים 'הדרן עלך כל הש"ס' והחוגגים רקדו עד אור הבוקר.
בירושלים נערך סיום הש"ס בישיבת מאה שערים בהשתתפות של כ-6,000 איש.
הרב יוסף חיים זוננפלד סיים את הש"ס, והרב פנחס אפשטיין אמר הדרן.
תאריך סיום היה ביום ב', כ"ח בסיוון תרצ"ח.
קודם לכן היו ספיקות אם לערוך את הסיום עקב הפרעות ביהודי גרמניה, האנשלוס באוסטריה ורדיפת היהודים בפולין.
לבסוף הוחלט לקיים שוב את החגיגות, על אף המצב הקשה, בישיבת חכמי לובלין.
כבר בשבת הגיעו יהודים רבים אל לובלין, בהם האדמו"רים רבי משה פרידמן מבויאן-קראקא, רבי דוד בורנשטיין מסוכטשוב והרב מנחם זמבה.
הרבי מבויאן-קראקא סיים את הש"ס ואמר הדרן ורבי אריה צבי פרומר, ראש הישיבה, התחיל את המחזור החדש.
נאומים ודברי ברכה הושמעו על ידי רבי אברהם יעקב פרידמן מבויאן למברג, רבי דב בריש וידנפלד מטשיבין ועוד.
לאחר האירוע נערכה הכנסת ספר תורה לעילוי נשמת רבי מאיר שפירא.
האדמו"ר ממודז'ץ כובד באמירת פסוקי "לדוד מזמור" ובסיום האמירה הלחין במקום מרש על פרק זה.
להערכות העיתונים השתתפו בחגיגות כ-20,000 איש.
הסיום הרשמי בירושלים נערך בבית הכנסת המרכזי בשערי חסד.
בפתיחתו נאמרה תפילה להצלת שלמה בן-יוסף.
את ההדרן אמר הרב יוסף צבי דושינסקי.
משה בלוי, מנהיג אגודת ישראל בירושלים, נשא נאום ובו העלה זכרונות מרבי מאיר שפירא.
למחרת נערך באותו מקום טקס תחילת לימוד המחזור השלישי על ידי הרב זליג ראובן בנגיס.
חגיגות הימים הבאים נערכו בצמצום עקב העוצר שהוכרז על ידי הבריטים מחשש למהומות עקב הוצאתו להורג של בן יוסף.
יש שהתנגדו לשיטת לימוד זו.
אחת הטענות שנשמעה, היא כי לימוד מעין זה גורם לכך שישנם שמסתפקים בשעת לימוד זו וזונחים את לימוד ההלכה המעשית.
טענה נוספת, היא כי לימוד של שעה ביום ללא חזרה על הנלמד אינו מעמיק דיו ואינו מאפשר זכירה משמעותית של החומר הנלמד.
רבנים בהונגריה וגליציה התנגדו ללימוד הדף היומי, גם מחמת זיקתו לאגודת ישראל.
בהם: הרב חיים אלעזר שפירא, הרב ישכר דב רוקח (הזקן) והרב יואל טייטלבוים.
בחסידות תולדות אברהם יצחק הוחל בשנת ה'תש"ס, על פי קריאתו של האדמו"ר רבי שמואל יעקב קאהן, בלימוד "דף הקהילה", בקצב של דף ליום במשך חמישה ימים בשבוע, וימי שישי ושבת מיועדים לחזרה על הנלמד במהלך השבוע.
כשנה וחצי לאחר מכן החל בחסידות תולדות אהרן לימוד של עמוד יומי (ולא דף).
גם אחד משני אדמו"רי סאטמר, רבי אהרן טייטלבוים, הנהיג בקרב חסידיו לימוד במתכונת דומה ל"דף הקהילה".
"לימוד תורה יומי" בספרים אחרים
הרעיון של המהר"ם שפירא הוביל לקביעת מיזמים ומסגרות ללימוד תקופתי עם מטרה לסיים ספרים נוספים מארון הספרים היהודי.
מסגרות אלו לא קיבלו תהודה ציבורית כמו הדף היומי, אם כי הן מקובלות בחוגים מסוימים.
התלמוד הירושלמי: בכנסייה הגדולה השישית של אגודת ישראל, שהתקיימה בחודש טבת ה'תש"ם, הכריז האדמו"ר מגור, רבי שמחה בונם אלתר, על הדף היומי בתלמוד הירושלמי על פי אותו עיקרון של הדף היומי בתלמוד הבבלי.
בניגוד לתלמוד בבלי שיש צורת הדף קבוע בכל מהדורות הש"ס מאז הוצאת במברג, בירושלמי אין צורת הדף הקבוע, ולכן נקבע דף היומי לפי הירושלמי שבהוצאת האלמנה והאחים ראם בווילנא.
תפוצתו של לימוד זה נפלה בהרבה מזו של הדף היומי הבבלי.
המחזור הראשון של התלמוד הירושלמי החל ביום ט"ו בשבט תש"ם, וכל מחזור בדף היומי של הירושלמי אורך כארבע שנים ורבע.
המחזור האחד עשר של הדף היומי בתלמוד הירושלמי החל בכ' בחשוון תשפ"ג, ויסתיים בט"ו באדר א' תשפ"ז.
בנוסף, בתחילת מחזור זה הושק דף יומי במתכונת צורת הדף של עוז והדר, ואורך המחזור לפי מתכונת זו כחמש וחצי שנים.
הרמב"ם היומי: יוזמה של רבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד.
חת"ת: יוזמה של אדמו"רי חב"ד (האדמו"ר הזקן והריי"צ).
מפעל לימוד משנה יומית והלכה יומית, ביוזמת הרב יונה שטנצל.
ישנם סוגים שונים של הדפס המובחנים באופן שבו מוטבע הדימוי על גבי הנייר:
דפוס בלט (Relief prints) בו הדימוי בולט כתבליט על פני לוח ההדפסה, כגון חיתוך עץ.
דפוס שקע (Intaglio) בו הדימוי נחרץ אל תוך לוח ההדפסה, כגון טכניקות תחריט, תצריב.
דפוס שטח (Planographic) בו הדימוי מוטבע על גבי לוח הדפסה באופן ישיר, כגון הדפס משי, הדפס אבן.
בדרך כלל נהוג להדפיס על-גבי נייר, אולם יש ובאמנות העכשווית מדפיסים על חומרים שונים, כגון פלסטיק, קירות מבנים ועוד.
ייחודו של ההדפס, לעומת ציור או רישום, הוא באפשרות לשכפל את יצירת האמנות במאות עותקים ובאיכות אמנותית זהה, ובכך לאפשר את הפצתה במחיר נמוך יחסית לזה של יצירה כמו ציור שמן, הנוצר כעותק יחיד.
הדפס מיוצר בדרך כלל במהדורה מוגבלת.
נהוג למספר את ההדפסים במספר סידורי המכיל את מספר העותקים הכולל ואת מספרו של ההדפס מתוך כל העותקים.
סימון "20/100", לדוגמה, פירושו שהדפס זה הוא העותק ה-20 מתוך 100 עותקים שנוצרו.
האמן חותם על כל אחד מהעותקים של ההדפס, כהוכחה למקוריותו, אולם לעיתים נוצר ההדפס לאחר מותו של האמן, ללא חתימתו האישית.
בישראל פועלות מספר סדנאות הדפס, המארחות אמנים ישראלים ומחו"ל.
שתי סדנאות ההדפס המרכזיות והמשוכללות ביותר נמצאות בירושלים ובקיבוץ כברי.
הדפס רשת או הדפס משי הוא שיטת הדפסה והעתקה שבה האמן מדפיס דימוי דו-ממדי על משטח כגון נייר או בד בעזרת רשת חוטים צפופה.
שיטה זו הופיעה לראשונה בסין בתקופת שושלת סונג (960-1279 לספירה), והגיעה מאסיה לאירופה בסוף המאה ה-18.
בתקופה העתיקה נעשה תהליך יצירת ההדפס על ידי ציור הדימוי על גבי רשת משי המתוחה על גבי מסגרת עץ בעזרת שעווה.
בכך אוטמים את האזורים בציור שרוצים שיישארו ללא צבע והופכים את הרשת לגלופה או לשבלונה מודולרית, שאפשר לשנות ולאטום אותה מחדש בהתאם לצבע שרוצים להדפיס.
העברת הצבע מן הרשת אל המשטח המיועד להדפסה, נעשית על ידי הצבת הרשת מעל המשטח ו"ניגוב" הצבע הסמיך שנמצא על הצד העליון של הרשת בעזרת מגב העשוי מגומי.
בתחילת המאה ה-20 חלה פריצת דרך בטכניקות האטימה בעקבות פיתוח אמולסיות הרגישות לאור שאפשרו אטימה חדה ומדויקת יותר של הרשת בשיטות צילום ללא צורך בשעווה.
בכך נפתחה הדרך לשימוש התעשייתי של הדפסי המשי בתעשיות הטקסטיל והאלקטרוניקה ובענף הפרסום שבהן רשת ההדפסה משמשת להדפסות רבות יותר מאשר ליתוגרפיה, או הדפס עץ אשר המשיכו לשמש בתחום האמנות.
השיטה מאפשרת הדפסה על מגוון חומרים החל מנייר וכלה בחומרים כמו פלסטיק, מתכת, טקסטיל, עץ וכדומה, ובשכבה משמעותית של צבע (פי 10 מעובייה של שכבת הצבע של דפוס אופסט), לקבלת המרקם ועוצמת הגוון הנחוצים בהדפסים אמנותיים.
הטכנולוגיה של המאה ה-21 מאפשרת דיוק ומהירות, ועל אף שהרשתות עשויות מפוליאסטר ופלדה העיקרון הבסיסי של ההדפס המסורתי נותר ללא שינוי וגם השם של הטכניקה נותר בעינו.
הרשתות המודרניות עמידות ובעלות רזולוציות גבוהות.
שיטות הצילום, ההקרנה והפיתוח של הרשתות לאחר ציפוין באמולסיה דומות לתהליכי פיתוח צילומים והדפסת תמונות, בכך מועבר הדימוי בדייקנות לרשת ולמשטח המודפס.
הדסה שרמן-פריאל (ט"ו באב ה'תר"ע, 21 באוגוסט 1910 – כ"ח באב ה'תשנ"ב, 27 באוגוסט 1992) הייתה מחלוצות החינוך המוזיקלי בישראל, יושבת ראש התאחדות הבוגרים והחניכים וחברת הוועד המפקח של גימנסיה הרצליה.
שרמן נולדה בקיץ 1910 באודסה, ועלתה לארץ ישראל כתינוקת בת שנה עם הוריה הד"ר משה שרמן, ראשון רופאי האף-אוזן-גרון בארץ וממייסדי ההסתדרות הרפואית, ורבקה ריימיסט.
בוגרת מחזור ט"ז של גימנסיה הרצליה.
בתל אביב למדה אצל רבקה בורשטיין-ארבר ואצל אריה אבילאה, ואחר-כך הוסמכה במוזיקה באוניברסיטת לייפציג.
ב-1924 חיברה ביחד עם אחיה מאיר, לימים הציר הכלכלי של ישראל בארצות הברית ומנכ"ל חברת הנפט "פז", את האופרה "אמנון ותמר" שהועלתה בגימנסיה על ידי בני מחזורה.
על "אמנון ותמר" סיפרה הדסה:
שרמן לימדה מוזיקה בגימנסיה מאמצע שנות השלושים ועד סוף שנות השישים.
ניצחה על תזמורת ומקהלת הגימנסיה, יזמה והקימה מפעלים רבים.
העלתה הפקות רבות, בהן "בריאת העולם" של היידן, "אורפיאו ואוארידיצ'ה" של גלוק ו"חליל הקסם" של מוצרט - כולם בביצוע תלמידי הגימנסיה.
על הפקת פפגנו כתב נתן דונביץ':
על הפקה מאוחרת יותר, האורטוריה "יפתח" של ג'אקומו קריסימי, שבוצעה ב-1962 כתבה אחת התלמידות:
ב-1934 נישאה שרמן למנצח וולפגנג פרידלנדר (לימים זאב פריאל).
עם צאתה לגמלאות הקימה את התאחדות הבוגרים והחניכים של הגימנסיה ואף עמדה בראשה.
אִרגנה כנסי בוגרים ועמדה בקשר אישי עם מאות ואלפי תלמידי הגימנסיה.
בין תלמידיה הרבים היו שהפכו למוזיקאים מקצועיים, בהם המלחין והמעבד גיל אלדמע, נגן הקרן יעקב מישורי והמלחין והמנצח נעם שריף.
בשנת תשמ"ז-1987 הוענק לה תואר יקירת העיר תל אביב-יפו.