tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש סבורים כי המפה הועתקה מהמפה הרשמית הסודית של פורטוגל הפדראו ריאל.1507מרטין ולדזֵמילר, כרטוגרף גרמני, יצר מפה בשם "קוסמוגרפיה אוניברסלית על פי מסורת תלמי ותיאוריהם של אמריגו וספוצ'י ואחרים" , שמטרתה לתעד ולעדכן את הידע הגאוגרפי שהצטבר בין סוף המאה החמש עשרה לתחילת המאה השש עשרה.
המפה מורכבת משנים עשר חלקים והודפסה באמצעות חיתוכי עץ.
לצורך תיאור כל שטח כדור הארץ, המפה משתמשת בהיטל תלמי בו קווי אורך מעוקלים.
זאת המפה הראשונה המתארת את חצי כדור הארץ המערבי ובו יבשה חדשה שכונתה על ידו אמריקה.
האוקיינוס השקט מתואר כאוקיינוס המפריד בין יבשת אמריקה ליבשת אסיה.
לצורך כך העסיקה הלשכה קרטוגרפים, נווטים ואנשים רבים אחרים שהיו מעורבים בתהליך הפקת המפות.
המפות המקוריות עבדו, אך יש סבורים כי מפת העולם שהופקה בשנת 1529 על ידי דייגו ריביירו הייתה אחת הגרסאות המעודכנות של מפת עולם מאוסף פאדרון ריאל.1513פירי ראיס, אדמירל וקרטוגרף עות'מאני, הפיק מפת עולם המתארת את היבשות ובעיקר את קווי החוף משני צדי האוקיינוס האטלנטי.
קווי החוף של מערב אפריקה, חצי האי האיברי, החלק הצפוני של חופי דרום אמריקה וחלק גדול מהאיים הקריביים משורטטים בצורה די מדויקת, אך קו החוף של צפון אמריקה אינו נכון.
לפי הערותיו של פירי ראיס המופיעות בשולי המפה, הוא הסתמך על כ-20 מפות קודמות.
המפה שורטטה על קלף מעור צבי בגודל 63*90 ס"מ מתוכו רק חלק קטן השתמר.
זאת מפה מסוג פורטולאנו (מדריך שייט) המתמקדת בכיווני הרוחות.
מסיבה זאת היא אינה בנויה על רשת קואורדינטות אלא על רשת של שושנת רוחות .1525–1532דייגו ריביירו (בפורטוגזית: Diogo Ribeiro) , קרטוגרף פורטוגזי שעבד בשירות קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ערך ארבע מפות עולם ומפה של חצי כדור הארץ הצפוני.
הוא היה הראשון שפרסם מידע על המסע שערך פרדיננד מגלן בין השנים 1519–1522, מסע עבורו תרם מכשירי ניווט ומפות מעשה ידיו.
מפת החוף הצפוני של צפון אמריקה התבססה על מסעות אסטבן גומז (בפורטגזית: Estêvão Gomes) , שניסה בשנת 1524 למצוא מעבר בין האוקיינוס האטלנטי ל של לוקס ואסקאס דה איילון , שהקים לזמן קצר מושבה ספרדית בחופי קרוליינה בשנת 1526. הוא תיקן את כיוון הים התיכון כפי שהופיע במפות קודמות.
מפת העולם שערך בשנת 1529 מציגה גרסה חדשה של "העולם החדש" בהתבסס על מידע שנאסף על ידי כריסטופר קולומבוס, אמריגו וספוצ'י ומגלי ארצות אחרים.
בין השנים 1525 - 1532,הכין דייגו ריביירה מספר עדכונים למפת העולם הרשמית הסודית הספרדית פדרון ריאל לכן יש סבורים כי מפת העולם משנת 1529 נמנית עם אחד העדכונים הללו.1526פירי ראיס חיבר אטלס ניווט בים התיכון בשם "ספר השייט" (בטורקית: Kitab-ı Bahriye, בערבית: كتاب بحرية).
המהדורה הראשונה, שפורסמה בשנת 1521 וכללה 132 מפות, נועדה עבור ימאים וכללה הוראות שייט שונות.
המהדורה השנייה שיצאה לאור בשנת 1526 נערכה כמתנה לסולטן סולימאן הראשון וכללה 240 מפות המתארות יחד את כל חופי הים התיכון.
לכל מפה שושנת רוחות המציינת את כיוון הצפון.
קנה המידה ניתן בצורה מילולית.
ההערות המילוליות והסמלים מספקים מידע על עומק המים ליד החוף, על נמלים בטוחים ועל מקורות מי שתייה.
חלקים מהאטלס תורגמו לאנגלית, טורקית מודרנית, יוונית, צרפתית, גרמנית ואיטלקית.1528פירי ראיס ערך מפת עולם שנייה מסוג פורטולאן המשתמשת בצבעים ובסמלים נהוגים במפות מסוג זה.
מים רדודים וסרטונים מסומנים על ידי צבר נקודות וסלעים על ידי צלבים.
המפה צוירה במקור על קלף בגודל 70*69 ס"מ בצבעים שחור, כחול, ירוק, צהוב ואדום.
בחלק זה מתוארים האזורים החדשים שהתגלו ממערב לאירופה – פלורידה, גרינלנד, ניופאונדלנד ואמריקה המרכזית.
המפה כוללת רשת שושנות רוחות ושני סרגלי קנה מידה, אחד אופקי ואחד אנכי.1532"המפה המלאה של ארבעה הימים, סין והברברים" (pinyin: Sihai Huayi Zongtu) מציגה את סין, קוריאה, סיביר, נפאל, הודו, פרס, יפן והאימפריה הרומנית.
הצפון במפה זאת נמצא למעלה.1540סבסטיאן מינסטר עורך את המפה הראשונה של האוקיינוס השקט, "Nouae insulae XXVI noua tabula", שקיומו הוזכר על ידי הכרוניקאי של מגלן, אנטוניו פיגפטה.
מבין קרטוגרפים אלה בלטה קבוצת הקרטוגרפים שפעלה בעיר דייפ בין השנים 1540–1560. מרבית הקרטוגרפים היו נווטים וקברניטים שביססו את מפותיהם על תצפיות ומדדידות שערכו במהלך מסעותיהם בים.
הקרטוגרפים הראשונים של נורמנדי הושפעו מהקרטוגרפים הפורטוגזים בכל הקשור לשמות המקומות המופיעים במפות, אופן סרטוט קווי החוף, הים התיכון וסקוטלנד.
מסוף המאה ה-16 הורגשה גם השפעה הולנדית, בייצוג מקומות בהם ביקרו ספינות הולנדיות.
המפות הנורמנדיות עודכנו עם כל תגלית גאוגרפית חדשה, אך למרות החשיפה להתפתחויות הקשורות בשימוש בקווי רוחב וקווי אורך ובהיטל מרקטור, הקרטוגרפים הנורמנדים העדיפו להמשיך לייצר מפות שטוחות תוך שימוש ברשת לוקסודרומים שייצגה את 32 כיווני המצפן.1544סבסטיאן קבוט ערך מפת עולם שהתמקדה בתגליות שבוצעו עד אותה השנה ביבשת אמריקה.
זאת מפה סגלגלה שרוחבה 1.48 מ' וגובהה 1.11 מ' שהודפסה באמצעות תחריט נחושת.
המפה מעוטרת בדמויות של ספינות, בני אדם ובעלי חיים שנצבעו ידנית.
הציורים כוללים קונקיסטדורים נלחמים נגד הילידים בפרו, אוהלו של ג'ינגיס חאן יושב על כס מלכות, דובי קוטב, גמל ורוכבו ויגואר גדול.
על עורך המפה ועל תוכנה אפשר ללמוד מההערות המופיעות על המפה, בלטינית ובספרדית: "סבסטיאן קאבוט, קברניט ונווט ראשי בשירותו של הקיסר דן קרלוס החמישי ...
ערך תמונה זאת על משטח מישורי על פי מעלות של קווי אורך ורוחב, עם כיווני הרוחות, כמפת הפלגה, העוקבת בחלקה אחר תגליות תלמי, בחלקה אחר התגליות המודרניות הספרדיות והפורטוגזיות ובחלקה אחר תגליות אביו.
באמצעותה אפשר להפליג כמו על פי מפת ניווט, תוך התחשבות בתנודות המחט." ליד האיים קייפ ברטון וסנט ג'ון כתוב: "ארץ זאת התגלתה על ידי ג'ון קבוט, ונציאני, ובנו סבסטיאן קבוט בשנת 1494 בבוקר יום 24 ביוני...
והאי הגדול הסמוך נקרא על שמו של סנט ג'ון בגלל שהם גילו אותו באותו יום."
הצגת אירופה, מהים התיכון ועד סקנדינביה, כולל האיים הבריטיים מעוותת בגלל כישלונו של קבוט לבסס היטל חדש.1546פייר דסלייר , כומר בעיר ארק-לה-בטאי , מייסד קבוצת דייפ וההידרוגרף המלכותי הראשון, יצר ארבע מפות עולם (1543, 1546, 1550, 1553) בסגנון המפות הימיות, על סמך מפות קודמות ומידע שאסף מאנשים שהשתתפו במסעות ימיים.
רוב שמות המקומות ניתנים בפורטוגזית ושמות היבשות והימים בצרפתית.
המפה מתארת את "כל ארצות העולם" פרט לחלק האמצעי של קו החוף המערבי של אמריקה הצפונית.
המפה הועתקה ועודכנה פעמים רבות.1561לואו הונגשיאן (pinyin: Luo Hongxian) , קרטוגרף סיני מתקופת שושלת מינג, ערך את "האטלס הטריטוריאלי המורחב" (pinyin: Guang Yu Tu) על סמך המפות שחוברו כ-300 שנה קודם לכן על ידי הקרטוגרף הסיני זו סיבן (pinyin: Zhu Siben).
לואו הונגשיאן השתמש בשיטות סיניות מסורתיות על מנת לסרטט את המפות שלו על פי קנה מידה.
המפות מספקות תיאור מפורט של סין, כולל הפרובינקיות וערי הגבול, הנהר הצהוב, נתיבי הסחר הימי, נתיבי הובלה ימית של תבואה, איים זרים בדרום מזרח ובדרום מערב סין, המדבריות הצפוניות ויפן.
עד לסוף המאה ה-17 אטלס זה שימש בסיס למפות של סין שפורסמו באירופה.1561ג'אקומו גסטלדי (באיטלקית: Giacomo Gastaldi) , מהנדס, אסטרונום וקרטוגרף איטלקי, יצר מפת איטליה בקנה מידה גדול הנחשבת לאבן דרך בהתפתחות הקרטוגרפיה האיטלקית.
המפה מתארת בפירוט רב את הטופוגרפיה של האזורים ההרריים, את התכונות הפיזיות של אזורי החוף, של האגמים ושל הנהרות.
במפה זאת גסטלדי הצליח להכניס שינויים בצורתה של איטליה על סמך מפות ימיות, יישום עקרונות אסטרונומיים חדשים ותוך שינויים קלים בקווי האורך והרוחב, שינויים שהיוו בסיס לעבודות קרטוגרפיות מאוחרות יותר.1569גרארדוס מרקטור (בפלמית: Gerard Mercator) גאוגרף, קוסמוגרף וקרטוגרף פלמי, יצר גלובוסים ומפות רבות שזכו להצלחה.
המפה החשובה ביותר פרי עבודתו היא מפת העולם שפורסמה בשנת 1569. במפה זאת, משתמש מרקטור בפעם הראשונה בסוג היטל חדש שקיבל את שמו – היטל מרקטור.
המיוחד בהיטל זה הוא שקווי האורך ישרים וניצבים לקווי הרוחב.
כתוצאה מכך רוחב המפה נשאר קבוע.
המרחק בין קווי הרוחב גדל ככל שמתקרבים לקטבים, בצורה המפצה על השינוי באורכם.
היטל מסוג זה הופך את קווי הלוקסודרום לקווים ישרים, דבר שמקל מאוד על הניווט.
מפת עולם זאת הוגדרה על ידו "ייצוג חדש ומושלם יותר של כדור הארץ שהותאם בצורה נכונה לשימוש בניווט ולוותה בהערות ובהסברים.
היא הייתה מורכבת מתשעה עשר גיליונות בגודל 33*40 ס"מ, מודפסים באמצעות תחריטי נחושת, כאשר כל גיליון מתפרס על 60 מעלות אורך.1570אברהם אורטליוס, קרטוגרף וגאוגרף פלמי שעבד בשירותו של פליפה השני מלך ספרד, יצר את האטלס המודרני הראשון ושמו "תיאטרון כדור הארץ .
המפה הראשונה באטלס, "מראה כדור הארץ", הייתה מפת עולם, מורכבת משמונה גיליונות, שהתבססה על מפות העולם של גסטלדי (1561) ומרקטור (1569) ועל הפורטולאן של קווי החוף של האוקיינוס האטלנטי שנערך על ידי דיאגו גוטירז (ספרדית: Diego Gutierrez)
המפה כוללת את "האדמה הדרומית שעדיין לא נחקרה" , את "האדמה הצפונית הלא ידועה" ואת כל היבשות הידועות באותה התקופה.
למרות שהמפה נראית שגויה בעיני צופה במאה ה-21, במיוחד בכל הקשור ליפן, לצפון אמריקה, לגינאה החדשה ואיי שלמה, היא הייתה המפה המדויקת ביותר של תקופתה.
אורטליוס וצוותו הוציאו מהדורות מעודכנות בכל פעם שנודע להם על גילויים חדשים.
שמות רבים של מקומות באסיה ובסין מבוססים על יומני המסע של מרקו פולו ושמות של מקומות באמריקה הדרומית התבססו על הדיווח של הימאים הפורטוגזים.1572–1617בקלן פורסם אטלס הערים הראשון הידוע בשם "אטלס בראון-הוגנברג" או "ערי העולם" בו התפרסמו לראשונה תוכניות ומראות של הערים החשובות בעולם.
האטלס כולל 546 דפי מידע, מראות ממעוף הציפור ומפות של ערים ותמונות שהציגו את הלבוש המקומי ופרטים אחרים על האזור.
עורך האטלס ומחבר דפי המידע היה גאורג בראון ויוצר תחריטי הנחושת והמוציא לאור היה פרנץ הוגנברג .
האטלס התבסס על מפות ותרשימים שנערכו על ידי יוריס הופנגל , אומן מאנטוורפן שסייר במרבית מערב אירופה, הקרטוגרף הדני היינריך ואן רנצאו (בדנית: Heinrich van Rantzau) , שסיפק את מפות ערי צפון אירופה ובמיוחד ערים דניות, מפותיו של סבסטיאן מינסטר של יאקוב ואן דבנטר (בהולנדית: Jacob van Deventer) ואחרים.
חלק מ-363 הדפסות התחריט נצבעו ידנית.
האטלס, שנכתב במקור בלטינית תורגם לאחר מכן לגרמנית ולצרפתית.1579כריסטופר סקסטון , יצר בחסותה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, בתום ארבע שנים של מדידות, את האטלס הלאומי הראשון בעולם.
"אטלס מחוזות אנגליה וויילס" כלל 35 מפות: מפה אחת של אנגליה וויילס ו-34 מפות של המחוזות של אנגליה וויילס.
המפה הכללית של אנגליה וויילס היא המפה הראשונה של מחוזות אלה שהודפסה בבריטניה.
המפות הודפסו בעזרת תחריטי נחושת ונצבעו ידנית.
המפות מתארות הרים, גופי מים, יערות, פארקים, יישובים ובניינים חשובים.
מפות מפורטות היו חיוניות באותה תקופה, כאשר הממלכה חששה מפני פלישת ספרד הקתולית.
המפות, שהיו מדויקות מאוד בזמן פרסומן, המשיכו להתעדכן ולהתפרסם במהדורות חדשות עד שנת 1801.1580–1620קבוצת הקרטוגרפים הימיים של צפון הולנד יצרה מפות מצוירות ידנית על קלף ומפות מודפסות, אשר כיסו את חופי הימים והאוקיינוסים הידועים באותה תקופה.
חברי הקבוצה פעלו בערי נמל בחוף המזרחי של הולנד וסיפקו מפות למסעות הראשונים של הרפובליקה ההולנדית לאסיה בסוף המאה ה-16. על הקרטוגרפים המפורסמים של אותה קבוצה נמנו:
יוריס קרולוס (בהולנדית: Joris Carolus) - נווט וקרטוגרף הולנדי שעבד בחברה ההולנדית Noordsche Compagnie שעסקה בצייד לווייתנים באזור הארקטי, פרסם בשנת 1614 מפות של האיים באזור שפיצברגן.
לוקאס יאנסזון ואגנאר (בהולנדית: Lucas Janszoon Waghenaer) - נווט וקרטוגרף הולנדי, פרסם בהולנדית בשני חלקים (ב-1584 וב-1585) את אוסף המפות הימיות Spieghel der Zeevaerdt המתארות את החוף האטלנטי והבלטי מנורווגיה לפורטוגל, אנגליה, דנמרק וגרמניה, כולל הוראות שייט וטבלאות ניווט.
בנוסף לכך חיבר מפה של יבשת אמריקה מחצי האי לברדור בצפון מזרח עד למפרץ קליפורניה וצ'ילה בדרום מערב.
המפה שגודלה המקורי היה 81*58 ס"מ ייצגה במקור את כל האוקיינוס האטלנטי.
היא חוברה על ידי הכומר הישועי מטאו ריצ'י לבקשתו של קיסר סין ואן-לי, בשיתוף פעולה עם לי זיזאו (pinyin: Li Zhizao) קרטוגרף ומתמטיקאי סיני.
המפה הודפסה על נייר במבוק בטכניקה של הדפס עץ.
בשנת 1747, פרננדו השישי, מלך ספרד, הוציא צו מלכותי בו הכריז כי מדובר בחצי אי.
בין המפות שהציגו את קליפורניה כאי היו:
1683, אלן מנסון מאלה , מהנדס וקרטוגרף צרפתי, "Nouveau Mexique et Californie"
המפה פורסמה במהדורה המעודכנת של ספרו "תיאור אוקראינה" שיצאה לאור בשנת 1660.1644אבל טסמן ערך את המפה הראשונה של חלק מחופי ניו זילנד כפי שצפה בהם במהלך מסעותיו.
הצפון נמצא במפה בצד שמאל והדרום בצד ימין.1644המפה המסכמת את תגליותיו של אבל יאנסזון טסמן (בהולנדית: Abel Janszoon Tasman) מגלה ארצות הולנדי, מצוירת ביד על נייר יפני ומעוטרת בשושנות רוחות, מפלצות ים ואיורים נוספים.
משערים שהיא נערכה בסביבות שנת 1644, למטרות תצוגה ולא למטרות ניווט, על ידי אדם שהשתתף במסעות.
המפה מציגה את קו החוף הצפוני, המערבי והדרומי של יבשת אוסטרליה, אזור שכונה לאחר מכן "ניו הולנד" (בהולנדית: Nieuw Holland).
היא מבוססת על 16 תגליות נפרדות שדווחו על ידי אבל טסמן.
מפות נוספות של האזור פורסמו על ידי יואן בלאו (בהולנדית: Joan Blaeu) בשנת 1648 ועל ידי מלכיצדק תבנו בשנת 1663.1647סדיק איפהאני, איש ממשל חשוב בתקופת שאה ג'האן, המלך החמישי של האימפריה המוגולית, ערך אנציקלופדיה בשם Shahid-i Sadiq ובה בין היתר אוסף של 33 מפות מצוירות בצבעי מים על נייר.
בדומה למפות הקלסיות הערביות, המפות מכוונות דרומה ומצוירות מעל רשת ריבועים האמורה לייצג את קווי האורך והרוחב.
הערים מוצבות בתוך הריבועים כאשר ליד כל אחת מהן מצוינות הקואורדינטות.
בהערותיו ציין סדיק איפהאני כי למרות שמפותיו מבוססות על מפות קודמות, הוא דאג לעדכן אותן בהתבסס על מידע עדכני שאסף במשך שלוש שנים.
המפות של הודו מתקדמות יותר מהמפות הערביות והפרסיות הקודמות.
הן מראות את הודו בקנה מידה גדול יותר, מרבות בפרטים אך אינן חפות מטעויות.
המפה הראשונה, "מפת הרובע המאוכלס", מתארת את המחצית הצפונית של חצי כדור הארץ המזרחי.
הודו מתוארת בתור חצי אי ובדרומה האי ציילון.
קו הרוחב 0 הוא הקו המשווה ועליו מסומנות מעלות האורך.
קווי האורך מקבילים זה לזה ואינם נפגשים בקוטב הצפוני.
מעלות הרוחב מסומנות בשולי המפה.1693בשנה זאת פורסם בצרפת האטלס הימי הראשון: "הנפטון הצרפתי" או האטלס החדש של מפות ימיות שנערכו והודפסו בצו המפורש של המלך לשימוש הצי שלו, בו אפשר לראות את התיאור המדויק של כל חופי האוקיינוס, הים הבלטי מנורווגיה עד למצרי גיברלטר.
בו נרשמו בצורה מדויקת הנתיבים עליהם יש לשמור, שרטונים, סלעים ומעמקי הים ובאופן כללי כל מה שקשור לניווט.
והכל נעשה בפיקוחם ובהתאם לניסיונם של הנווטים והמהנדסים המוכשרים ביותר."
האטלס כולל 29 מפות שהודפסו בעזרת תחריטי נחושת ונצבעו ידנית.
זאת המפה הטופוגרפית הראשונה והמדויקת ביותר של צרפת הבנויה על פי קנה מידה של 1:86,400. המפה מסתמכת על טריאנגולציה גאודזית.
רמת הדיוק של רשת הכבישים במפה זאת כמעט זהה לזאת של המפות שנוצרו מתוך תצלומי לוויין במאה ה-21.1755ג'ון מיטצ'ל , רופא יליד וירג'יניה, ערך את המפה המקיפה ביותר של המושבות הבריטיות ביבשת אמריקה הצפונית במטרה להגדיר את הזכויות הטריטוריאליות של בריטניה שם.
המפה שימשה כמקור ראשון בזמן החתימה על חוזה פריז (1783) וגם לאחר מכן לצורך פתרון סכסוכי הגבול בין ארצות הברית לקנדה.
בין 1755 ל-1781 הופיעו עשרים ואחת מהדורות של המפה בארבע שפות.1770ג'יימס קוק, קצין בצי המלכותי הבריטי ומגלה ארצות, מגדולי חוקרי האוקיינוסים, פרסם את המפה המלאה הראשונה של חופי ניו זילנד, המבוססת על המדידות והתצפיות שערך במהלך המסע שלו.
תוצאות המדידות היו בשימוש עד שנת 1935 כאשר נערך סקר חדש .1800–1818אינו טדטקה (Inō Tadataka) מודד קרקעות וקרטוגרף יפני, סייר יחד עם צוותו לאורך כל קו החוף היפני ובחלק מאיי הארכיפלג היפני, תוך עריכת מדידות וחיבור מפות עבור שוגונות טוֹקוּגאוַוה.
תוצר עבודתם, "מפות אזורי החוף של יפן" (Dai Nihon enkai yochi zenzu), הוא אוסף של 214 מפות המתאר את קו החוף של כל הארכיפלג יחד עם נהרות ודרכים ראשיות.
המפות מצוירות בצבעי מים ודיו שחור על נייר אורז.
חלק מהמפות נערכו בקנה מידה של 1:36,000 ואחרות בקנה מידה של 1:216,000. האוסף הושלם ופורסם לאחר מותו, בשנת 1821, על ידי אנשי הצוותו.
המשלחת חזרה לצרפת בשנת 1803, אך בשל תקלות רבות פרסם לואי פרייסינט את עבודתו רק בשנת 1811. אזורים שהתגלו על ידי ההולנדים במאה ה-17 שמרו על השמות שניתנו להם על ידי ההולנדים.
האזורים החדשים שהתגלו לאורך החוף הדרומי והמזרחי, מופיעם במפה בשמות צרפתיים שנבחרו על ידי בודין.1818מתיו פלינדרס, נווט וקרטוגרף בצי המלכותי הבריטי, הפליג סביב חופי יבשת אוסטרליה בין השנים 1798–1803 ועם שובו לאנגליה, לאחר שהוחזק במעצר על ידי צרפת במשך שש שנים, פרסם את ממצאיו בשנת 1814.
פלינדרס העדיף את השם אוסטרליה על הכינוי Terra Australis והראה שהאזור שהיה ידוע בשם "הולנד החדשה" (בהולנדית: Nieuw Holland) הוא חלק מיבשת אוסטרליה.
המפה כוללת פרטים לגבי תנועות האונייה, כיווני הרוח, עומק האוקיינוס, זרמים ושמות של מקומות מתוך כוונה לשמר את המידע לטובת נווטים אחרים.1884נערכה בוושינגטון ועידת המרידיאן הבינלאומית בה הוסכם כי קו האורך לייחוס (המרידיאן הראשי) יהיה קו האורך העובר דרך העיר גריניץ' וקן הרוחב לייחוס יהיה קו המשווה.
רעיון בניית מפה בינלאומית של העולם , אשר תכלול נתונים גאופיזיים, גאופוליטיים, תרבותיים וכלכליים, תוך שימוש באמצעי המדידה המתקדמים ביותר באותה תקופה התקבל באופן עקרוני בשנת 1913. "הלשכה המרכזית של מפת העולם" הוקמה בלונדון וכ-30 מדינות התחילו לייצר מפות.
בשנת 1921 האגודה האמריקאית לגאוגרפיה התחייבה לייצר את המפות עבוד ארצות אמריקה המרכזית והדרומית.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפרויקט עבר לניהולו של ארגון האומות המאוחדות.
בשל ההתקדמות האיטית והתמעטות העניין הבינלאומי, הפרויקט הופסק בשנת 1986. במסגרת הפרויקט פותחה שיטת מפתוח מפות הנמצאת בשימוש עד היום.1919האנס מאורר הציע לראשונה את ההיטל Two point equidistant projection בו המרחק מכל מקום על המפה לכל אחת מהנקודות הנבחרות מדויק.
ההיסטוריה של הפרנקים שכבשו את ירושלים , אשר פורסמה גם תחת הכותרת הפשוטה "ספר" (Liber), היא כרוניקה לטינית של מסע הצלב הראשון, שנכתבה בין השנים 1098 ו-1105, וכנראה הושלמה עד שנת 1101, על ידי פונס מבלזון וריימונד מאגילר.
פונס היה אביר שמת במהלך מסע הצלב באביב 1099. ריימונד היה הכומר של ריימונד הרביעי, רוזן טולוז.
למרות שהחיבור מיוחס לשניהם, נראה שפונס לא עשה הרבה מעבר לעידוד ריימונד להתחיל לכתוב לפני מותו.
החיבור המוגמר הוא בעיקרו של ריימונד.
כעד ראייה לאירועי מסע הצלב הראשון, הוא אחד הכרוניקאים החשובים ביותר של המסע, וניתן להשוות את חשיבותו ל"עלילות הפרנקים" (Gesta Francorum) ולפולכר משארטר.
ה"היסטוריה של הפרנקים" נכתבה ככל הנראה במהלך מסע הצלב.
ההנחה היא שהיא הושלמה לפני שנת 1105, משום שהיא אינה מזכירה את מותו של פטרונו של ריימונד, רוזן טולוז, באותה שנה.
סביר להניח שהיא הושלמה במידה רבה עד שנת 1101, שכן היא בהחלט שימשה את פולכר משארטר לספרו, שהושלם באותה שנה.
ה"היסטוריה" עושה שימוש מוגבל ב"עלילות הפרנקים", אך היא בעיקר תיאור ממקור ראשון עם מיקוד שונה לחלוטין מ"עלילות הפרנקים".
מכיוון שהיה קרוב לרוזן, ריימונד היה בקיא יותר בפעולותיה הפנימיות של הנהגת הצלבנים מאשר מחבר "עלילות הפרנקים".
ה"היסטוריה של הפרנקים" הייתה אחד הטקסטים שניתנו ללואי השביעי, מלך צרפת כמתנה לכבוד הכתרתו בשנת 1137. מלבד פולכר, מחבר ה"היסטוריה של מלחמת הקודש" (Historia belli sacri) וויליאם מצור השתמשו בו כמקור גם כן.
שבעה כתבי יד של ה"היסטוריה" שרדו: שלושה מהמאה ה-12, שניים מהמאה ה-13, אחד מהמאה ה-14 ואחד מהמאה ה-15. ברוב המקרים, החיבור נכרך בקודקס לצד כתבי פולכר וולטר הנגיד.
ה"היסטוריה של הפרנקים" תורגם לצרפתית מודרנית בתחילת המאה ה-19 על ידי החוקר הצרפתי פרנסואה גיזו, בספר Memoires sur l'histoire de France XXI (1824), 227–397. הטקסט הלטיני פורסם לראשונה על ידי ז'אק בונגאר בספר Gesta Dei per Francos, I, pp.
הטריטוריה הנוכחית של יפן מיושבת ככל הנראה עוד מסביבות 30,000 לפני הספירה, בתקופה בה נוצרו כלי האבנים הקדומים ביותר שנמצאו עד היום ביפן.
מקורותיה ההיסטוריים של התרבות היפנית לוטים בערפל, ומקורם באגדות במרוצת השנים.
לפי המסורת, 11 בפברואר 660 לפנה"ס הוא התאריך הרשמי (לפי ספירת הנוצרים) שבו נוסדה יפן על ידי הקיסר גִ'ימוּ טֶנוֹ.
התאריך מופיע בגרסאות הקדומות ביותר של תיעוד היסטורי ביפן בתעודות שנכתבו בין המאה ה-6 למאה ה-8, לאחר אימוץ הכתב הסיני על ידי היפנים.
זהו תיעוד ממקור ראשון, אך עם זאת הוא נעשה יותר מ-1,000 שנה לאחר התרחשותם, כביכול, של האירועים המתוארים בו.
התקופה בה נכתבו התעודות הללו, הייתה תקופה של מלחמות בין מספר שליטים מקומיים ששלטו בחלקיה השונים של המדינה ותבעו לעצמם את תפקיד קיסר הארץ כולה, שהוחזק על ידי המשפחה הקיסרית ששלטה על חלק נכבד מן הארץ.
שושלת זו, אשר כתבה את ההיסטוריה הקדומה של יפן, היא אותה שושלת עליה נמנים קיסרי יפן של ימינו.
תעמולה מהסוג שבו השתמשה המשפחה הקיסרית באלף הראשון לפנה"ס, חוותה תחייה מחודשת במאה ה-19 והיוותה את עמוד התווך לאידאולוגיה הלאומנית הקיצונית של יפן באותה התקופה (אידאולוגיה אשר נקראה קוֹקוּטַאי).
מקורות היסטוריים הנחשבים לאמינים יותר הם המקורות הסיניים, אשר מתארים ארץ בשם "ווא" אשר נשלטה על ידי משפחות שבטיות שהאמינו במוצאן האלוהי.
מחקרים אנתרופולוגיים של העת האחרונה גורסים כי ערש התרבות היפנית טמון במתיישבים אשר הגיעו ליפן מסיביר דרך קוריאה או מאיי פולינזיה לפני עשרות ואולי אף מאות אלפי שנים.
את שמה קיבלה תקופת ג'ומון (=חבל) משמם של כלי החרס הייחודיים שנוצרו באותה העת עליהם נותרו סימני החבלים שהיו כרוכים סביבם ומאפיינים תקופה זו.
קריאת תקופות היסטוריות על שמם של ממצאים ארכאולוגיים ביפן היא נוהג מקובל החוזר גם בתקופות הבאות בהיסטוריה שלה.
תקופת יאיואי היא התקופה המגשרת בין יפן הפרהיסטורית, האפופה בערפל האגדי, לבין יפן ההיסטורית, המוגדרת כישות היסטורית ספציפית.
תקופת יאיואי קרויה על שם אזור מסוים בטוקיו שנחשף על ידי ארכאולוגים ושויך לתקופה.
לגבי הגדרת זמן תחילתה של תקופת יאיואי מתנהל ויכוח בקרב חוקרי התרבות היפנית.
יש הטוענים כי תחילת התקופה מסומנת בתחילת גידול האורז בבריכות (טכניקה שהובאה מאסיה היבשתית), אחרים טוענים ששינוי בסגנון הקדרות שנבע מהתפתחות טכנולוגית שחלה באותה תקופה, היה זה שבישר את העידן החדש.
גרסה אחרת טוענת כי תרבויות ג'ומון ויאיואי התקיימו בחפיפה לאורך זמן מה ושלא היה ביניהן כל קשר.
רוב החוקרים מסכימים שתרבות יאיואי התקיימה ביפן בין שנת 300 לפנה"ס לשנת 250 אך יש כאלה הגורסים שהסממנים שמאפיינים את התרבות הופיעו כבר בתחילת האלף הראשון לפני הספירה.
התיעוד הסיני העתיק המזכיר את קיומה של יפן (ממלכת "ווא"), נכתב בשנת 257 (סוף תקופת יאיואי) ומתאר את הממלכה השכנה כממלכה פרימיטיבית הנשלטת בידי שבטים שנלחמים זה בזה.
קשה למצוא בתיאור הסיני (תיאור שנמצא אמין בעיני רוב החוקרים) את הממלכה בת 800 השנים שמתוארת במיתוסים היפניים, אך ללא ספק, תקופת יאיואי, על אף המסתורין ההיסטורי שרובץ עליה, הייתה תקופה של פיתוחים טכנולוגיים ותרבותיים שהביאו לעולם את יפן אשר שורשיה ממשיכים להתקיים עד ימינו.
תקופת קוֹפוּן, הידועה גם כתקופת יאמטו כשמה של השושלת הקיסרית ששלטה באותו הזמן, הייתה התקופה הראשונה בהיסטוריה העתיקה של יפן, ובה מוגדרת יפן לראשונה כישות מבוססת ועצמאית.
את תקופת קופון, שקיבלה את שמה משמו של סוג מסוים של תלי קבורה שהיו נפוצים ביפן של אותה עת, ניתן לחלק לשתי תקופות עיקריות: תקופת קופון המוקדמת והמאוחרת (תקופת אסוקה).
תרבות הקופון (250-538) קיבלה את שמה ממבני קבורה, בשל הקשר המהותי בין עיסוקי החיים והמוות שאפיינו אותה.
רוב הממצאים הארכאולוגיים, השופכים אור על התקופה, נמצאו קבורים יחד עם בעליהם.
במהלך תקופה זו, התפתחה ביפן חברה בעלת מבנה מעמדי מובהק, אשר התבססה על ערכים צבאיים.
חיילי החברה אומנו בטכניקות צבאיות מתקדמות אשר הובאו מאסיה, וצוידו בכלי נשק עדכניים, כמו שריונות וחרבות.
קשרי התרבות עם היבשת היו אינטנסיביים, והעדויות לכך באות לידי ביטוי בזהויות אשר נתגלו בממצאים ארכאולוגיים מאותה תקופה ביפן ובקוריאה.
אבן דרך היסטורית חשובה מתקופת קופון היא אימוצו הרשמי של הכתב הסיני בשנת 405 לערך.
תקופת אסוקה (538-710) החלה עם הגעת הבודהיזם ליפן.
הגעתו הביאה לשינויים מהותיים בשלטון בית המלוכה של שושלת יאמטו, באומנות היפנית ובמבנה החברתי.
התקופה התאפיינה ביבוא תרבותי בולט מסין, ובקשרים הדוקים עם שושלת טאנג השלטת במעצמה הסמוכה, אשר נמשכו לאורך שנים רבות.
במהלך תקופת אסוקה, התפתחה לראשונה התופעה שבה הקיסר המכהן אינו השליט בפועל.
הקיסר שימש דמות סמלית בלבד.
בעוד השליטים האמיתיים היו השוגונים, מצביאים ששלטו במדינה בכוח הזרוע, ועוצרים שמונו על ידי הקיסר, כמו גם אצילי חצר בעלי מעמד נחות.
תקופת נארה (710-784), קרויה על שם העיר נארה שהפכה לבירת הקיסרות.
בתקופה זו, הייתה מרבית החברה היפנית עובדת אדמה בכפרים קטנים ברחבי הארץ, והדת השלטת הייתה שינטו.
בקרב האצילים באותה התקופה, ניכרה השפעה עמוקה של תרבות סינית: הבירה נארה תוכננה כהעתק של הבירה הסינית צ'אנג-אן (שיאן), האותיות הסיניות (נקראות קאנג'י ביפן) היו בשימוש נרחב, ומרבית האצילים אימצו את הבודהיזם.
בשנת 784 הועברה הבירה לנגאוקה, ועשר שנים מאוחר יותר לקיוטו.
תקופת הייאן הייתה התקופה האחרונה בתולדות יפן הקלאסית והיא נמשכה משנת העברת הבירה מנאגאוקה לקיוטו (794) ועד להתפלגות שחלה בקיסרות בשנת 1185. תקופת הייאן נחשבת לאחד השיאים התרבותיים בהיסטוריה היפנית, ובמהלכה פרחה האמנות, הכתיבה הספרותית והשירה.
ההתפתחות התרבותית לא פסחה על הבודהיזם, שהלך והתפשט ביפן, התקדם מהבחינה הפילוסופית וביסס את מעמדו בחצר הקיסרית.
לאורך התקופה המשיכה להתקיים השושלת הקיסרית, אך השליטה בפועל הייתה בידי האצילים לבית פוג'יווארה שקרנם עלתה עוד בתקופת נארה.
במהלך התקופה נוסד והתחזק מעמד הסמוראי, מעמד שהנמנים עליו השתלטו לבסוף על המדינה כולה והחלו בה את התקופה הפיאודלית.
השיטה הפיאודלית ביפן כוננה על ידי מינאמוטו נו יוריטומו, השוגון הראשון ומייסד שוגונות קמקורה, בכך שהפך את מנהיגי שבטי הסמוראים לאדונים פיאודלים בשם דאימיו שהחליפו הלכה למעשה את אצילי החצר הקיסרית בקיוטו, והפך את הקיסר שוב לדמות סמלית ומנהיג דתי.
התקופה הפיאודלית החלה במאה ה-12 ונמשכה ברצף עד למאה ה-19, אך היא מחולקת לשושלות:
תקופת קמקורה (1333-1185) הייתה תקופה בהיסטוריה של יפן בה שלטו במדינה השוגונים לבית קמקורה.
שלטונה של המשפחה החל רשמית בשנת 1192 על ידי השוגון ("מצביא ראשי") מינאמוטו נו יוריטומו, שהקים מטה צבאי בקמקורה (עיר ליד יוקוהאמה), מטה אשר התנהל במקביל לממשל האזרחי ברשות הקיסר, ואשר היווה את הרשות השולטת בפועל ביפן.
התקופה הגיעה לסיומה עם חורבן השוגונות והעיר קמקורה עקב מלחמות ירושה שהתפתחו בין יורשי השלטון.
לאחר תקופת קמקורה, ניסה הקיסר גו-דאיגו להחזיר את השלטון לחצר הקיסרית, שאיפה שלא התממשה עקב התנגדות של מעמד הסמוראים, ששלט בפועל ביפן, לוותר על כוחו הפוליטי.
תקופת קמקורה נחשבת לתחילתם של ימי הביניים ביפן כמו גם לתחילתה של התקופה הפיאודלית במדינה, תקופות שנמשכו עד לרסטורציית מייג'י בשנת 1868.
תקופת אשיקאגה (ביפנית: 室町時代, נקראת גם: תקופת מוּרוֹמאצ'י) הייתה תקופה בהיסטוריה של יפן אשר החלה בערך בשנת 1336 והסתיימה ב-1573. בתקופה זו שלטה ביפן שוגונות הנקראת לעיתים אשיקאגה ולעיתים מורומאצ'י, אשר נוסדה בשנת 1336 על ידי שר הצבא שהפך לשוגון מייסד השושלת, אשיקאגה טאקאוג'י.
סיומה של התקופה הגיע עם סיומה של השושלת כאשר השוגון ה-15 אשיקאגה יושיאקי גורש בשנת 1573 מהבירה קיוטו.
חלקה הראשון של התקופה (1336–1392) נקרא גם תקופת שתי החצרות הקיסריות, על שם הפילוג בחצר הקיסרית שהביא לקיומן הבו-זמני של שתי חצרות מקבילות.
חלקה המאוחר יותר של התקופה (מ-1467 ואילך) נקרא גם תקופת סנגוֹקוּ, אך תקופת סנגוקו לא נפסקה עם פירוק השוגונות, אלא המשיכה עד כינון שוגונות טוקוגאווה ב־1603.
תקופת אזוּצִ'י-מוֹמוֹיאמָה הייתה תקופה בהיסטוריה של יפן שנמשכה מ-1568 ועד לשנת 1600. תקופה זו הייתה החלק המרכזי של תקופת סנגוקו, תקופת ארוכה של פילוג ומלחמת אזרחים בין דאימיו רבים שהתחילה בשלהי תקופת אשיקאגה (1467) ועד תחילת תקופת אדו.
תקופת סנגוקו ככלל ותקופת אזוצ'י-מומויאמה בפרט אופיינה בניסיונות לאחד את יפן תחת שליט אחד, והיא קיבלה את שמה משמות הטירות של שני המנהיגים שהתקרבו ליעד זה: אודה נובונאגה בטירת אזוצ'י וטויוטומי הידיושי בטירת מומויאמה.
נובונאגה, שהיה בן למשפחת סמוראים, הצליח לאחד תחתיו מספר מחוזות ביפן ולצאת לקרב על עיר הבירה קיוטו.
נובונאגה הצליח לכבוש את העיר, הקים בה את טירתו והחזיר לשלטון את השוגון אשיקאגה יושיאקי, נצר לשוגונות אשיקאגה ששלטה לפנים במדינה והשוגון ה-15 במספר והאחרון משושלת זו.
יושיאקי שימש כשליט בובה תחת ידיו של נובונאגה ולאחר חמש שנים, ב-1573, הדיח אותו נובונאגה סופית מהשלטון.
בשנת 1582 אולץ נובונאגה להתאבד לאחר שנבגד בידי מצביאו אקצ'י מיצוהידה, ואת מקומו כשליט בפועל של המדינה תפס עוזרו האשיבה הידיושי, שלימים נודע כטויוטומי הידיושי, לאחר שהצליח לאסוף כוח מספיק על מנת להשתלט מחדש על קיוטו ולגרש משם את אקצ'י מיצוהידה.
לאחר ניצחונו בקרב, שנודע כקרב יאמאזאקי, פנה הידיושי להכריע את יתר הדאימיו העצמאיים על מנת לאחד מחדש את יפן, ואכן ב-1590 הפכה יפן למדינה מאוחדת תחת דגלו.
הידיושי לא קיבל את התואר שוגון, כיוון שלא נמנה עם משפחות האצולה ביפן, אך תחת זאת קיבל מן הקיסר את התואר טאיקו - תואר כבוד שני במעלה.
הידיושי העביר את מפקדתו לאוסקה אך השאיר נציגות גם במומויאמה, משם ניהל את קשריו עם החצר הקיסרית.
לאחר שהתפנה מאיחוד ארצו, פנה הידיושי למלחמות חוץ וניהל שתי מערכות כושלות במטרה לפלוש לקוריאה, כאשר תוכניתו הייתה לכבוש אותה ולהשתמש בה כבסיס להשתלטות על סין.
לאחר שוך הקרבות לאור הניצחון בסקיגהארה, החזיק איאיאסו בכח שלטוני אדיר ביפן.
בשנת 1603 הוא זכה לקבל את התואר שוגון והקים באדו (טוקיו של ימינו) את שוגונות טוקוגאווה שעתידה לשלוט ביפן עד לאמצע המאה ה-19. הקמת שוגונות טוקוגאווה בידי טוקוגאווה איאיאסו מסמלת ביפן את תחילתה של תקופת אדו, הידועה גם כתקופת טוקוגאווה.
תקופת אדו, המכונה גם תקופת טוקוגאווה, היא תקופה בהיסטוריה של יפן שהחלה בשנת 1603 והסתיימה בשנת 1868 עם החזרת השלטון לקיסר במסגרת רסטורציית מייג'י והפיכתה של יפן למדינה מודרנית.
בתקופה זו שלטה ביפן שוגונות טוקוגאווה שבּירתה הייתה אדו (טוקיו של ימינו) ומכאן גם שמה של התקופה.
התקופה החלה עם כינונה של השוגונות על ידי טוקוגאווה איאיאסו, וסיומה, תחת שלטונו של השוגון טוקוגאווה יושינובו, מסמלת את תחילת העת המודרנית בהיסטוריה של יפן.
סופה של השוגונות הגיע עם הרסטורציה של מייג'י שלקחה את סמכויות השלטון מידי השוגון והשיבה אותם לקיסר.
לאחר תקופת סנגוקו, הוחזר באופן חלקי השלטון הריכוזי במדינה על ידי אודה נובונאגה וטויוטומי הידיושי, במהלך תקופת אזוצ'י-מומויאמה.
לאחר קרב סקיגהארה בשנת 1600, נטל את השלטון טוקוגאווה איאיאסו, השלים את השבת השלטון הריכוזי ולאחר מכן נטל את התואר שוגון בשנת 1603.
בתקופת שלטונה של שוגונות טוקוגאווה, שלא כמו בתקופתם של השוגונויות שקדמו לה, התבססה ביפן ההיררכיה המעמדית הנוקשה ששרידיה נמצאים בחברה היפנית עד היום, אשר עוצבה במקור על ידי טויוטומי הידיושי.
המעמד הלוחם, מעמד הסמוראים, היה המעמד העליון בחברה, כשאחריו היו מעמד האיכרים, האמנים ולבסוף - מעמד הסוחרים.
חלקה הראשון של תקופת אדו הייתה תקופה של פריחה ושגשוג בכל תחומי החיים ביפן; אך מגפות, רעב, מלחמות פנימיות בין דאימיו יריבים, וכן שחיקה במדיניות ההסתגרות מפני זרים בה נקטו שליטי בית טוקוגאווה, נתנו את אותותיהם על יפן.
לקראת סוף המאה ה-19 הצליחו מספר דאימיו שהתאחדו עם כוחותיו של הקיסר לבצע מהפכה שהדיחה את אחרון השוגונים של השושלת, והחזירה את השלטון במדינה לקיסר, ובכך הושם קץ לכ-200 שנות בידוד ביפן.
מהפכה פוליטית זו נקראה "אוסי פוקו" ("החזרת השלטון הקיסרי"), ובשפות המערביות נקראה "רסטורציה".
שוגונות טוקוגאווה הגיעה לסופה הרשמי עם פרישתו של השוגון ה-15 בשושלת, טוקוגאווה יושינובו, בתחילת הרסטורציה של מייג'י בשנת 1868.
הרסטורציה של מייג'י כוננה מנהיגות חדשה ביפן וחוללה שינוי פוליטי גדול: היא העלתה לדרגי השלטון אנשים חדשים, שלא היו קשורים במשטר הישן, ויכלו לפלס דרכים חדשות.
המוסד המינהלי שהחל לנהל את יפן אחרי הרסטורציה היה דג'וקאן ("מועצת מדינה").
בראשו עמדו ראש המועצה ושר הימין, שהשתייכו למעמד האצולה הגבוהה.
הדג'וקאן הורכב מ"חברי מועצה בכירים", "חברי מועצה זוטרים", ותחתיהם שרים הממונים על תחומי פעולה שונים, כמו צבא, כספים, ענייני פנים ועבודות ציבוריות.
גוף זה שילב את סמכויות החקיקה והביצוע, ובשם הקיסר הוא היווה מנהיגות חדשה ששאפה לשנות את יפן באופן יסודי: לפרק את המבנה הפיאודלי ולהפוך את יפן למדינה מודרנית חזקה.
תהליך הפיכתה של יפן למדינה ריכוזית ארך שנים מעטות והיה כרוך בביטול החלוקה החברתית למעמדות העוברים בירושה, ובפרט, ביטול מעמד הסמוראים.
במשך מאות השנים שקדמו לרסטורציה, היו הסמוראים אצולת שירות חמושה שהחזיקה במונופול על כל המשרות הציבוריות, האזרחיות והצבאיות.
האתגר אשר עמד בפני הממשל החדש היה הפקעת זכויות-היתר של הסמוראים וביטול קצבאותיהם מבלי שמעמד חברתי זה, אשר היה חמוש ובעל תודעה מעמדית ומדינית מפותחת, יתמרד.
כדי לפצות את הסמוראים על אובדן היוקרה שלהם, הוענק להם התואר "שיזוקו" ("צאצאי הסמוראים"), אותו יכלו לרשום אחרי שמם.
הסמוראים הבינו כי הדרך היחידה שנותרה להם לשמור על כוחם היא לוותר על זכויות היתר הישנות שלהם תמורת תפקידים חשובים במדינה המודרנית המתהווה.
כך, כשהללו כבר איישו ממילא משרות מפתח במוסדות השלטון והשפעתם על המדינה החדשה הייתה מובטחת, הצליחה הממשלה לבטל את מעמד הסמוראים ואת יתר המעמדות הישנים שאפיינו את יפן המסורתית.
המפגש הראשון בין יפן למעצמות אירופה התרחש בשנת 1543 כאשר סוחרים פורטוגזיים הגיעו לאי טנגשימה שמדרום לקיושו.
במהלך 100 השנים לאחר נחיתת הפורטוגלים, החלו להגיע אל חופי יפן ספינות מהולנד, ממלכת אנגליה וספרד (סחר הנאנבאן).
הראשונים שהגיעו היו המיסיונרים הישועים ולאחריהם גם הדומיניקנים והפרנציסקנים, שהפעילו מיסיון ביפן.
הבידוד היפני נמשך 200 שנים עד שב-8 ביולי של שנת 1853, הגיע לחופי יפן הקומודור מת'יו פרי, קצין בצי האמריקני, עם שייטת של ארבע ספינות ("מיסיסיפי", פלימות", "סאראטוגה" ו"סוסקיהאנה"), נכנס למפרץ אדו (טוקיו), הרעים בתותחיו והציג דרישה לשלטון היפני לפתוח את הקיסרות למסחר עם המערב.
בשנה שלאחר מכן, שב קומודור פרי ליפן, הפעם עם שבע ספינות, וכפה על היפנים לחתום על "חוזה השלום והידידות", חוזה שמיסד את היחסים הדיפלומטיים בין יפן לארצות הברית.
בתוך חמש שנים, חתמה יפן על חוזים דומים עם מדינות מערביות נוספות.
רסטורציית מייג'י שהחלה מיד עם עלייתו לשלטון של הקיסר מוצוהיטו הביאה תמורות רבות לחברה היפנית.
תוך עשורים ספורים, על ידי תיקון חברתי, מערכת חינוך, כלכלה, תעשייה וצבא מודרניים, הצליחה "המהפכה הנשלטת" של הקיסר מוצוהיטו להפוך את יפן מארץ פיאודלית ומסוגרת למעצמה בסדר גודל עולמי.
בסוף המאה ה-19, אמרו מנהיגיה של יפן על קוריאה שהיא מהווה "פגיון" המכוון אל ליבה של האומה היפנית.
גישה זו כלפי קוריאה שהייתה אז בת חסותה של סין, הביאה את יפן למעורבות במלחמת סין–יפן הראשונה (1895–1894), בעקבותיה קבלה יפן את השליטה בקוריאה, חלק ממנצ'וריה, טאיוואן ואיים נוספים בסביבה עם החתימה על הסכם שימונוסקי.
ההשתלטות על קוריאה הביאה לעימות עם הרוסים, שהיו מעוניינים גם הם בשליטה על נמליה של קוריאה, ובשנת 1904 פרצה מלחמה גלויה בין יפן לרוסיה, הידועה בשם "מלחמת רוסיה–יפן".
המלחמה נמשכה שנתיים והסתיימה כשידה של יפן על העליונה.
כדי להחליש במעט את השפעתה הגדולה של רוסיה בסין, חיפשה יפן בעלת ברית בקרב המעצמות האירופאיות בעלת אינטרס דומה.
האימפריה הבריטית, שהייתה מזועזעת עדיין מתוצאות מלחמת הבורים, חששה מסיכון היחסים שלה עם סין בעקבות ההתקרבות בין סין לרוסיה, הייתה השותפה האידיאלית לברית שכזו.
המגעים בין המדינות החלו ב-1901 וב-30 בינואר 1902 נחתם ההסכם הרשמי בין המדינות.
החשוב מבין סעיפי ההסכם היה זה שעוסק בהגנה הדדית.
לפי הסעיף, תהיה מחויבת כל אחת מהחברות בברית להכריז מלחמה על יריבותיה של רעותה, במקרה שהיא נלחמת כנגד שתי מדינות או יותר.
רוסיה, שהופתעה מהמהלך, ניסתה לגבש ברית משלה, שתאפיל בעוצמתה על זו של יפן ובריטניה.
היא פנתה לצרפת וגרמניה (שסרבה להצעה) וב-16 במרץ נחתם הסכם ראשוני בין רוסיה וצרפת.
אולם הברית של הרוסים לא עמדה להם, ובשנת 1905 הנחילו להם היפנים תבוסה כואבת, והפכו בכך למעצמה מכובדת וחזקה בזירה האסיאתית.
הסכם פורטסמות', שנחתם בסוף המלחמה, שלל מיפן את הזכות לפיצויים (מה שגרם למהומות ביפן), אך היא הסתפקה בכך שהיא הפכה בעקבות ההסכם למדינה המשפיעה ביותר במנצ'וריה וצפון סין.
בנוסף לכך, יפן יצאה משתי המלחמות כשהיא שולטת בפועל בכל שטחה של קוריאה, וב-1910 היא סיפחה את קוריאה באופן רשמי.
אף על פי שעברה חצי מאה מאז שיפן פתחה את שעריה למערב, בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היא עדיין נקטה בצעדים זהירים ביחסיה עם המעצמות.
כדי לשפר את מעמדה בקרב ארצות אירופה, הצטרפה יפן למלחמה והכריזה מלחמה על מעצמות המרכז.
ההשתתפות במלחמה, איפשרה ליפן להרחיב את שליטתה בטריטוריות ברחבי האוקיינוס השקט ואת השפעתה באסיה.
הצי היפני, שפעל כגוף עצמאי כמעט לחלוטין מהוראות הממשלה, צר על הקולוניות גרמניות במיקרונזיה ובשאנדונג.
העידן שלאחר המלחמה הביא ליפן תקופה של פריחה ושגשוג.
יפן הגיעה לחתימה על חוזה ורסאי ב-1919 כאחת מהמעצמות החזקות ביותר מבחינה כלכלית וצבאית, וקיבלה במהלך הוועידה את ההכרה הרשמית בהיותה אחת מ"חמש המדינות הגדולות" שבסדר העולמי החדש.
יפן הצטרפה לחבר הלאומים, וקיבלה מנדט לשליטה על האיים באוקיינוס השקט שמצפון לקו המשווה שהיו בעבר תחת שלטון גרמני.
מנדט זה יצר לחצים מצד ארצות הברית, שחששה שיפן תשתלט על כל חוף האוקיינוס השקט של אסיה.
לחצים אלו, מצד ארצות הברית, לצד הקמתה של ברית המועצות ממערב ליפן, גרמו ליפן להסיג את כוחותיה מסיביר.
לאחר המלחמה השתתפה יפן בפלישת כוחות הברית למנצ'וריה וסחלין שהיו בשליטה רוסית.
היפנים היו אחרונים לסגת מפלישה זו בשנת 1925.
במהלך שנות העשרים של המאה ה-20, החלה יפן לבצע צעדים לקראת שלטון דמוקרטי במדינה.
אולם, החברה היפנית לא הספיקה להטמיע את השיטה החדשה במידה מספקת כדי לעמוד בלחץ הפוליטי והכלכלי שגבר בשנות השלושים, מה שגרם לעלייה בכוחם של מנהיגי הצבא במדינה.
השינויים בעמדות הכוח במדינה התאפשרו מההתייחסות הדו משמעית של החצר הקיסרית לרפורמות הדמוקרטיות, שפגעו כביכול במעמד הקיסר במדינה.
תפיסת עמדות הכוח על ידי מנהיגי הצבא אפשרה את הפלישה היפנית למנצ'וריה הסינית.
בשנת 1931 כבשה יפן את חבל הארץ והקימה בה את מדינת מנצ'וקוו אשר נשלטה במשטר בובות, שבראשו עמד הקיסר הסיני-מנצ'ורי האחרון פויי.
בשנת 1933 פרשה יפן מחברותה בחבר הלאומים, צעד שהושפע גם הוא ממדיניות ההתפשטות והכיבוש שהונהגה במדינה על ידי ראשי הצבא.
אותה מדיניות הביאה אותה גם להכריז מלחמה על סין (מלחמת סין–יפן השנייה) ב-1937, ולהצטרף למדינות הציר של מלחמת העולם השנייה ב-27 בספטמבר 1940 כשיפן חתמה על ההסכם התלת-צדדי.
ההצטרפות למלחמה, נתפסה בעיני היפנים כצעד שלבטח יביא אחריו מלחמה עם ארצות הברית, וזאת לאור המתח הרב ששרר ביחסים בין שתי המדינות.
ב-26 ביולי 1941 נכנס לתוקפו האמברגו שהטילו האמריקאים על יפן, וכל הנכסים בבעלות יפנית בארצות הברית הוקפאו.
צעדים אלו יצרו ביפן מצב לא יציב בו ראשי המערכת הפוליטית מנסים למנוע מלחמה על ידי חיפוש פתרון דיפלומטי (בהבינם שמלחמה בארצות הברית תגמר בתבוסה), בעוד מנהיגי הצבא חתרו לביצוע פעולה צבאית זריזה וניצחת.
האמריקאים ציפו למתקפה בפיליפינים (ונערכו עם כוחותיהם באיים בהתאם להשערה זו), אך היפנים העדיפו לתקוף בפרל הארבור בהוואי.
האמריקאים, שהאמינו כי ליפן לא יהיה האומץ הדרוש להתקפה על בסיס אמריקני בארצות הברית, קיבלו את ההתקפה, שהתרחשה ב-7 בדצמבר 1941, בהפתעה גמורה.
בעוד גרמניה הנאצית נמצאת באמצע הבליצקריג שלה, החלה יפן בבליצקריג משלה באסיה.
בנוסף לקולוניות שכבר הוקמו בטאיוואן ובמנצ'וריה, החלה יפן לכבוש ערי חוף בסין, ביניהן שאנגחאי, וכן את הודו-סין הצרפתית (וייטנאם, לאוס וקמבודיה), תאילנד, מלזיה, סינגפור, מלאיה הבריטית ואינדונזיה.
היפנים כבשו גם את בורמה והגיעו לגבולות הודו ואוסטרליה.
לאחר כארבע שנות לחימה, במהלכן ספגו היפנים יותר משלושה מיליון אבדות בנפש, שתי התקפות בנשק גרעיני ("ילד קטן" ו"איש שמן") והרס מוחלט של כל הערים הגדולות במדינה, קיבל ב-14 באוגוסט 1945 הקיסר הירוהיטו את תנאי הצהרת פוטסדאם, ולמחרת יפן נכנעה ללא תנאי.
אחרי זה הציגו היפנים תנאי אחד - שלא ייפגע מעמד הקיסר.
האמריקאים הסכימו לתנאי הזה, וכך נחתם הסכם הכניעה ב-2 בספטמבר על סיפונה של אוניית המערכה האמריקאית "מיזורי", במימי נמל טוקיו.
כתוצאה מהמלחמה איבדה יפן את כל הטריטוריות שהיו לה, מלבד איי המולדת.
מדינת מנצ'וקוו פורקה ושטחה הושב לרפובליקה העממית של סין, קוריאה הועברה לחסות האו"ם, האי סחאלין ואיי קוריל סופחו לברית המועצות, השלטון בטאיוואן בוטל והשליטה באיי וולקנו, ריוקיו ואיי בונין הועברה לאמריקאים.
בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק, בית דין בינלאומי שהוקם לשיפוט פושעי מלחמה דן ב-12 בנובמבר 1948 שבעה אנשי צבא ושלטון יפניים שהיו אחראיים להצטרפות יפן למלחמה לעונשי מוות.
לאחר תום המלחמה, הושמה יפן תחת שליטה בינלאומית, בפיקודו של המפקד העליון, גנרל דאגלס מקארתור.
רוב חיילי הכיבוש שהתמקמו ביפן היו אמריקאים.
המשימה שהוטלה על מקארתור ואנשיו הייתה לפקח על הפיכתה של יפן למדינה דמוקרטית שוחרת שלום, אשר שלטונה מושתת על רצונם החופשי של תושביה.
רפורמות חדשות בוצעו על ידי כוחות הברית בכל תחומי החיים ביפן; בפוליטיקה, בכלכלה, ובמבנה החברה.
ב-3 במאי 1947 נכנסה לתוקפה החוקה היפנית החדשה.
בחודש ספטמבר שנת 1951, חתמה ארצות הברית, יחד עם 45 מדינות נוספות על חוזה סן-פרנסיסקו שהסדיר את השלום עם יפן וסיים רשמית את תקופת הכיבוש.
הסנאט של ארצות הברית אישר רשמית את החוזה ב-20 במרץ 1952, ועקב כך ובהתאם להסכם, קיבלה יפן את הריבונות המלאה על שטחיה ב-28 באפריל 1952.
התקופה הנוכחית נקראת גם: יפן בתקופה שלאחר הכיבוש האמריקאי.
הכיבוש האמריקאי ביפן הסתיים באופן רשמי ב-1952, אם כי עדיין נותרו כוחות אמריקאיים ביפן, במיוחד באוקינאווה.
יפן אימצה חוקה חדשה ב-1947 תחת רשויות הכיבוש שכוננה מחדש את יפן כמדינה בעלת ערכים דמוקרטים.
לאחר הכיבוש, במסגרת תוכנית של התפתחות תעשייתית אגרסיבית, מדיניות הגנה כלכלית והטלת משימת ההגנה הצבאית על ארצות הברית, זינק התל"ג של יפן והיא נעשתה לאחת מהכלכלות הגדולות בעולם.
ב-19 בדצמבר 1956 הפכה יפן לחברה ה-80 באומות המאוחדות.
למרות קריסת מדדי המניות ב-1990, שממנה המדינה עדיין לא התאוששה לגמרי, נותרה יפן מעצמה כלכלית עולמית, ומאז סוף המאה ה-20 החלה גם להפעיל את כוחה האסטרטגי, תוך סיוע (בתפקידים לא קרביים) למלחמת המפרץ, לניסיונות האו"ם לשקם את קמבודיה ולפלישה לעיראק ב-2003.
לוח זמנים כללי לתקופות ההיסטוריות ביפן
תאריך שם התקופה תקופות משנה ישות שולטת פרה-היסטוריה –
ההיסטוריה של יוון מתחילה עוד בימי קדם.
חופי הים האגאי ראו את לידת אחת הציוויליזציות הראשונות של האנושות - התרבות המינואית.
אחרי תקופת החושך במאה ה-9 לפנה"ס החלה תקופה חדשה בתולדות יוון - קמו בה ערי מדינה כמו אתונה, ספרטה, תבאי ואחרות.
תרבות זו תשמש בסיס לתרבות ההלניסיטית ברחבי העולם העתיק.
ערי יוון התגבשו בידי אלכסנדר מוקדון והפכו לחלק מהאימפריה שלו.
לאחר מותו, שלטו על האימפריה מספר יורשים (דיאדוכים), כשעל יוון שלט בית אנטיגונוס.
בשלב מאוחר יותר שטחים אלה התפרקו לחלקים נוספים וכל חלק נשלט על ידי מלך אזורי.
מבחינה צבאית, יוון הלכה ושקעה עד שנכבשה על ידי רומא בשנת 168 לפנה"ס, בתמורה היוונים שינו את התרבות הרומית ללא הכר.
בהיותה אחת מהפרובינקיות המזרחיות של האימפריה הרומית, התרבות היוונית הייתה דומיננטית באגן המזרחי של הים התיכון.
כאשר האימפריה הרומית חולקה לשניים, טבעו של החלק המזרחי, מה שהיום מוכר כאימפריה הביזנטית שמרכזה בקונסטנטינופול (כיום: איסטנבול), היה יווני.
האימפריה הביזנטית שרדה מעל ל-1000 שנים (מהמאה ה-4 עד המאה ה-15) עד אשר נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית.
העות'מאנים שלטו ביוון עד תחילת המאה ה-19 כאשר בשנת 1821 היוונים מרדו ובשנת 1822 הכריזו על עצמאות.
מלחמת העצמאות היוונית נערכה בשנים 1821–1832 ונחלה הצלחה.
במשך המאה ה-19 והמאה ה-20, ומתוך שאיפה להגדיל את שטח המדינה ולכלול בה את כל דוברי היוונית, לחמו היוונים בסדרת מלחמות נגד העות'מאנים.
בשנת 1940 פרצה מלחמת איטליה–יוון ואיטליה הפשיסטית פלשה ליוון.
בתחילה נהדפו הפולשים, אך לאחר התערבות גרמניה הנאצית, נכבשה יוון, והייתה תחת שלטון הנאצים עד לסוף המלחמה.
גבולותיה הנוכחיים של יוון נקבעו בשנת 1947 עם תום מלחמת העולם השנייה.
אחרי מלחמת העולם השנייה יוון חוותה מלחמת אזרחים, אשר נמשכה עד 1949.
בשנת 1967 תפס הצבא את השלטון בהפיכה צבאית וייסד את "משטר הקולונלים".
בשנת 1973 ביטל המשטר את המלוכה ביוון.
ב-1974 מימנה החונטה הצבאית הפיכה כושלת בקפריסין, דבר שהוביל להפלתה.
ב-1975 הוקמה ביוון רפובליקה דמוקרטית.
יוון הצטרפה לאיחוד האירופי בשנת 1981 ושינתה את המטבע שלה לאירו בשנת 2001.
הסימן המוקדם ביותר לנוכחות אנושית ביוון הוא גולגולת האדם שנמצאה במערת פטרלונה בחלקידיקי.
היא תוארכה כבת מאות אלפי שנים.
הממצאים האנתרופולוגיים והארכאולוגיים הידועים עד כה מאפשרים את חלוקת התקופה הפלאוליתית באזור היווני לתחתונה (350,000-100,000), אמצעית (100,000-35,000) ופלאוליתית עליונה (35,000-11,000).
מגורים אנושיים אותרו במערות, בסלעים ובאתרים פתוחים.
ישנם עד כה מעט אתרים של הפלאוליתית התחתונה ואילו ישנם יותר מהפלאוליתית התיכונה והעליונה.
זה נובע בחלקו מהפעילות הטקטונית העזה באזור יוון ועלייתם ונפילתם של פני הים האגאי שהרסו כל זכר למגורים מכמה אזורים גאוגרפיים.
לאחר התקופה הפלאוליתית החלה התקופה המזוליתית.
האתרים באותה תקופה היו מוגבלים והרוב נמצאים בסמוך לחוף.
המהפכה הנאוליתית הגיעה לאירופה החל משנת 7000–6500 לפני הספירה כשחקלאים מהמזרח הקרוב נכנסו לחצי האי היווני מאסיה הקטנה באמצעות מעבר דרך איים בים האגאי.
האתרים הנאוליתיים הקדומים ביותר עם כלכלות חקלאיות מפותחות באירופה נמצאים ביוון.
לפי אחת מההשערות, השבטים הראשונים שדברו פרוטו-יוונית, הגיעו לשטח יוון מתישהו בתקופה הנאוליתית או בתקופת הברונזה הקדומה (בערך 3200 לפנה"ס).
הציוויליזציה העתיקה ביותר שנמצאה ביוון היא התרבות המינואית בכרתים, שהייתה פעילה בין 2700 לפנה"ס לערך ו-1450 לפנה"ס.
במקביל, הייתה קיימת התרבות ההלנית המוקדמת ביוון בין 2800 לפנה"ס לערך ועד 2100 לפנה"ס.
יוון המינואית או התקופה הכרתית היא תקופה בתולדות יוון העתיקה, המתוארכת לאלף השני לפני הספירה, בערך בשנים 2000 עד 1100 לפנה"ס.
היא נקראת מינואית על שם מינוס מלכה של כרתים.
נהוג לחלק את התקופה המינואית לשלוש תקופות עיקריות: התקופה המינואית הקדומה (2000-1700 לפנה"ס), התקופה המינואית התיכונה (1700-1580 לפנה"ס), והתקופה המינואית המאוחרת (1580-1100 לפנה"ס).
התרבות המיקנית התקיימה בין השנים 1600–1100 לפנה"ס לערך.
בתרבות המיקנית נעוצים רוב המיתוסים של המיתולוגיה היוונית, והיא היוותה מקור השראה נכבד למשוררי יוון דוגמת הומרוס.
התקופה המיקנית נקראת על שמה של העיר מיקנה שבפלופונסוס, שהייתה אחד ממרכזיה החשובים של תרבות זו.
בתקופה המיקנית, היה השלטון נתון בידיה של עלית אריסטוקרטית שהורכבה בעיקר מלוחמים.
בערך ב-1400 לפנה"ס, בעת התקופה המינואית המאוחרת, הרחיבו המיקנים את תחום השפעתם עד כרתים, מרכז התרבות המינואית.
בשלב זה קיבלו המיקנים את הכתב המינואי.
בערך בין 1200–1100 לפנה"ס התמוטטה התרבות המיקנית.
אתרים רבים נבזזו, אחרים ננטשו, ויוון שקעה לתוך "תקופת המעבר".
המקורות האנגליים נוטים להשתמש בביטוי "ימי החשיכה של יוון" (Greek Dark Ages), מקורות אחרים מדברים על "התקופה ההומרית", "התקופה הגומטרית" ו"ימי הביניים של יוון".
הסיבות לחורבן התרבות המיקנית אינן ידועות במלואן, אך ידוע שבערך בין 1200 ל-1100 לפנה"ס היו גלי פלישה דוריים ליוון.
גלי פלישה אלו שטפו את יוון מהצפון ועד חצי האי פלופונסוס.
רק שני מוקדים עיקריים נותרו מחוץ לשליטת הפולשים: אטיקה וארקאדיה.
בתקופה זו, צורת השלטון היוונית עברה ממונרכיה לשלטון האריסטוקרטיה, למעט מקומות בודדים בהם שמרו המלכים על כוחם.
גם הלוחמה עברה שינוי ניכר - מלוחמת מרכבות ללחימת רגלים.
לקראת סוף תקופת המעבר נוצר סוג חדש של חיילים: רגלי כבד החמוש בחנית כבדה ושריון עבה וידוע בשם הופליט.
בתקופה זו נזנחו האמנויות, נשכח הכתב ויוון התדרדרה למצב בו הייתה בתקופה הקודמת לתרבות המיקנית.
עם זאת, תקופה זו הביאה לעולם את פאר היצירה של הומרוס, בתקופה זו התהווה גם הדגם היווני של עיר-מדינה הלא הוא הפוליס.
לקראת סוף "תקופת המעבר" קיבלו היוונים את האלפבית הפיניקי שהיה מפותח יותר מהכתב המיקני ושינו אותו בהתאם לצרכיהם.
נהוג להתחיל את מניין שנותיה של יוון הארכאית בתחילת המאה ה-9 לפנה"ס.
תקופה זו התאפיינה במספר תהליכים חשובים שעיצבו את תולדות יוון העתיקה ובמידה רבה גם את תולדות כל אגן הים התיכון.
שני התהליכים החשובים ביותר הם הקולוניזציה ומעבר משלטון אריסטוקרטי לדמוקרטי בסוף התקופה הארכאית.
סיבה עיקרית לקולוניזציה היוונית טמונה בגאוגרפיה של האזור: יוון היא ארץ הררית בעלת קרקע פורייה מועטה.
לכן, עם גידול האוכלוסייה, ביקשו חלק מהיוונים להגר למקומות אחרים בחיפוש אחר פרנסה.
סיבה אחרת הייתה כלכלית: אף שחקלאות תפסה את הנתח העיקרי בכלכלת יוון בתקופה זו, המסחר עלה בהתמדה ואף נוסדו בתי מלאכה גדולים שייצרו תוצרת ליצוא.
התקופה הקלאסית בתולדות יוון החלה במאה ה-5 לפנה"ס.
בתקופה זו הגיע לשיא התפתחותו של הפוליס היווני, נוסדו אסכולות מובילות בפילוסופיה, נכתבו מחזות רבים והוקמו מבנים מרהיבים ברחבי יוון.
רוב החוקרים מציינים את תום תקופת יוון הקלאסית במסע המלחמה של אלכסנדר הגדול למזרח (334 לפנה"ס).
בראשית התקופה הקלאסית ניצבה יוון מול איום פרסי.
פרס כבשה את איוניה שהייתה מאוכלסת ביוונים, ולאחר מכן ערכה שני מסעי כיבוש נגד יוון.
הראשון והקטן יותר שנועד להעניש את אתונה על השתתפותה במרד האיוני הסתיים במפלת הפרסים בקרב מרתון (490 לפנה"ס).
המסע השני (הידוע בשם מלחמת פרס–יוון) ארך שנתיים (480 - 479 לפנה"ס) והשתתפו בו כל כוחות האימפריה הפרסית.
הפרסים הצליחו להגיע עד אטיקה ושרפו את אתונה, אך הפסידו במספר קרבות ונאלצו לוותר על כיבושה של יוון.
לאחר מלחמת פרס–יוון עלתה אתונה ככוח חדש ביוון העתיקה.
גם טרום המלחמה, הייתה אתונה פוליס חזק ורב השפעה, אך הבכורה הייתה נתונה לספרטה.
אתונה הקימה לעצמה אימפריה באיי הים האגאי, והצליחה להדוף את הפרסים לתוך אסיה הקטנה.
בסופו של דבר, החלו הספרטנים לחשוש מכוחה של אתונה, ושתי המדינות התנגשו בשתי מלחמות.
במלחמה השנייה, הידועה בשם המלחמה הפלופונסית השנייה (431 - 404 לפנה"ס), תש כוחה של אתונה, והיא נאלצה לוותר על שאיפותיה להגמוניה ביוון.
ספרטה שהייתה רגילה לבדלנות נאלצה לצאת את גבולות פלופונסוס, אבל מבנה החברה הספרטנית לא התאים למצב החדש.
משלא בוצעו השינויים הנדרשים, ירדה ספרטה מגדולתה כ-30 שנה לאחר ניצחונה במלחמה הפלופונסית, כשהפסידה לתבאי בקרב לאוקטרה (371 לפנה"ס).
סדרת פלישות תבאיות לפלופונסוס שברה סופית את ספרטה שלא שבה לעולם למעמד הרם לו זכתה במהלך המאה ה-5 לפנה"ס.
גם תבאי לא הצליחה לשמור על ההגמוניה ביוון.
מדינות נוספות עלו ונפלו, גם אתונה הצליחה להשתקם ממפלתה, בעיקר בזכות המסחר המפותח שלה, אך לא חזרה למעמד שהיה לה בעת העימות עם ספרטה.
היחלשות הפולייס הוותיקים נתנה אפשרות לפיליפוס השני, מלך מוקדון, להביא את מדינתו, שלפני כן נחשבה ספק ברברית ספק הלנית, למעמד בכורה ביוון.
בסדרת מלחמות, שבאחרונה שבהן הביס את הצבא המשותף של אתונה ותבאי בקרב כירונאה (338 לפנה"ס), הוא הצליח להטיל את מרותו על יוון.
פיליפוס נרצח שנתיים לאחר מכן, בעת הכנות לפלישה לפרס.
בנו, אלכסנדר מוקדון, עלה לשלטון תחתיו.
השלטון ההלניסטי שהחל עוד בדור הקודם נמשך עד הכיבוש הרומי של יוון באמצע המאה ה-2 לפנה"ס.
עם מותו של אלכסנדר הגדול, מרדו חלקים נרחבים מארץ האם היוונית בשלטון הדיאדוכים, אך מלחמה שנודעה בשם המלחמה הלמאית (על שם המבצר למאה) הסתיימה בתבוסתם.
אחרי רגיעה במלחמות הדיאדוכים ומותם של חלק מהם, רוב רובה של ארץ האם היוונית נשאר תחת שלטון מוקדון, אם כי מצרים התלמיית שלטה על מספר איים.
עידן הפולייס חלף מהעולם בתקופה זו.
הפולייס הוותיקים ירדו מכוחם והבכורה עברה לבריתות שונות.
שתי הליגות העיקריות שהתפתחו בתקופה זו הן הליגה האכאית שמרכזה בצפון ומרכז פלופונסוס והליגה האיטולית שהתרכזה במרכז יוון.
לצד הליגות גם ספרטה שמרה על עצמאותה, אך חדלה מלהיות כח משמעותי ביוון, למעט תקופות קצרות שבהן מלכים רפורמיסטים ניסו להחזירה לימי הזוהר.
הליגה האיטולית נלחמה ללא הרף בליגה האכאית על הבכורה ביוון ושתי הליגות ניסו להתנגד להשפעה מוקדונית.
הבכורה עברה מליגה אחת לשנייה, אך כעקרון, מוקדון הייתה זו שנתנה את הטון בארץ.
בעת המלחמה המוקדונית השנייה, הצטרפה הליגה האיטולית לצידה של רומא וסייעה לה בהבסת פיליפוס החמישי.
רומא, אמנם, הסיגה את צבאה מיוון, אך השפעתה הייתה ניכרת גם בלי נוכחות צבאית.
כמה עשרות שנים לאחר מכן, רומא השתלטה לחלוטין על יוון תוך כדי השכנת חילות מצב קבועים בעריה.
יוון תחת שלטון רומא היא התקופה בהיסטוריה של יוון שהחלה אחרי ניצחון הרומאים על תושבי קורינתוס בקרב קורינתוס ב-146 לפנה"ס, והסתיימה לפי חלק מהגישות בהקמתה מחדש של העיר ביזנטיון, הפיכתה לבירת האימפריה הרומית ושינוי שמה לקונסטנטינופול (בקיצור, קושטא) ב-330 לספירה.
יוון תחת שלטון האימפריה הביזנטית היא תקופה בהיסטוריה של יוון, שהחלה לפי חלק מהגישות עם נפילתה של האימפריה הרומית כמה דורות אחרי חלוקתה לאימפריה הרומית המערבית ולאימפריה הרומית המזרחית, המכונה האימפריה הביזנטית.
בתקופה זאת נצרות יוונית-אורתודוקסית הפכה לדת מרכזית אצל היוונים.
תקופה זו הסתיימה עם כיבוש יוון על ידי האימפריה העות'מאנית במאה ה-15. בשלהי התקופה, שטחים ביוון נכבשו על ידי נוצרים-קתולים ממערב אירופה אך העות'מאנים כבשו את רובם.
יוון העות'מאנית היא שמה של תקופה בהיסטוריה של יוון בה נכללו כמעט כל השטחים המוכרים כיום כיוון המודרנית, כחלק מהאימפריה העות'מאנית.
התקופה החלה מהמאה ה-14 ונמשכה עד להכרזת המרד היווני בשנת 1821, או עד להכרזת העצמאות של יוון המודרנית בשנת 1832. בשלהי התקופה, הוקמה רפובליקת שבעת האיים.
היא הייתה רפובליקת איים שהתקיימה מ-1800 עד 1807 תחת ריבונות טורקית באיים האיוניים.
הייתה זו הפעם הראשונה מאז נפילת השרידים האחרונים של האימפריה הביזנטית לידי הטורקים במאה ה-15 בה הוענק ליוונים ממשל עצמי מוגבל.
מלחמת העצמאות היוונית התקיימה החל מהכרזת העצמאות היוונית מהאימפריה העות'מאנית ב־25 במרץ (כיום יום העצמאות היווני) 1821, עד קבלת העצמאות של יוון באמנת קונסטנטינופול ביולי 1832.
הרפובליקה ההלנית הראשונה הוא השם שניתן למדינה הזמנית שהתקיימה ביוון במהלך מלחמת העצמאות היוונית (1821-1827).
זהו מונח היסטוריוגרפי בלבד, המדגיש כי אופי המשטר הזמני שקדם לייסודה של ממלכת יוון העצמאית היה חוקתי ודמוקרטי, ועל ידי כך קושר תקופה זו בתולדות יוון עם הרפובליקות ההלניות השנייה והשלישית שקמו מאוחר יותר.
ממלכת יוון הייתה מדינה שהוקמה ב-1832, בוועידת לונדון, על ידי המעצמות הגדולות (בריטניה, צרפת ורוסיה).
היא קיבלה הכרה בינלאומית באמנת קונסטנטינופול, שנחתמה באותה שנה ובה הובטחה עצמאותה המלאה מן האימפריה העות'מאנית.
המונרכיה קמה על יסודותיהן של הממשלות הזמניות שפעלו במהלך מלחמת העצמאות היוונית, והתקיימה עד 1924, אז בוטלה והוכרז על כינונה של הרפובליקה ההלנית השנייה.
ב-1935 הוקמה הממלכה מחדש, והיא הוסיפה להתקיים עד 1974. באותה שנה, לאחר שבע שנות דיקטטורה צבאית, בוטל המשטר המלוכני ונוסדה הרפובליקה ההלנית השלישית של ימינו.
לאחר ההדחת אותון, מלך יוון הראשון, מלכה משפחת המלוכה היוונית.
היא מהווה ענף של בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג של בית אולדנבורג העתיקה, ששלטה בארצות סקנדינביה במשך מאות שנים.
המונרך הראשון של יוון משושלת זו היה גאורגיוס הראשון, בנו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, ואשתו המלכה הייתה אולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, נכדתו של הצאר הרוסי ניקולאי הראשון.
כצאצאי המונרכיה הדנית חברי בית המלוכה היווני נקראים "נסיכי יוון ודנמרק".