tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המחקר בן זמננו מסתמך בעיקר על תיאוריו של יוסף בן מתתיהו, שכן חסרות עדויות ארכאולוגיות חותכות למיקומה של יפו הגלילית.
חוקרים שונים הציעו מספר אתרים פוטנציאליים, אולם אף אחד מהם לא זוהה באופן ודאי.
הדיון מתמקד בהתאמת תיאורי החוף להצעות הזיהוי.
יפן (בקאנג'י: 日本; בקטאקנה: ニホン／ニッポン; בהיראגאנה: にほん／にっぽん; ברומאג'י: Nippon / Nihon, ב-IPA: / ) היא מדינת איים בצפון-מערב האוקיינוס השקט במזרח אסיה.
4 איים עיקריים מתוך 14,125 איים מהווים 97% משטחה היבשתי של המדינה — הוקאידו, הונשו, שיקוקו וקיושו.
נכון ל-2022, אוכלוסיית יפן מונה מעל 125 מיליון איש, בעיקר במישורים ובחופי המזרח והדרום, בעוד הצפון דליל יותר.
מטרופולין טוקיו רבתי, בירת המדינה, הוא הגדול בעולם עם יותר מ-30 מיליון תושבים.
למרות שטחה הבינוני, יפן היא מעצמה כלכלית ושישית בעולם מבחינת תמ"ג, וחברה בארגון המדינות המתועשות (G7).
בנוסף, יפן ידועה בתוחלת החיים הגבוהה בעולם.
בהקשרים רשמיים מדינת יפן נקראת "ניפּוֹן" (Nippon) ובהקשרים לא רשמיים המדינה נקראת "ניהוֹן" (Nihon).
המקור להבדל בצורות ההגיה הוא שתי שיטות הקריאה השונות הנהוגות ביפנית, כאשר צורת הקריאה ניפון שייכת לקריאת און־יומי הדומה למנדרינית תקנית וצורת הקריאה ניהון שייכת לקריאת קון־יומי המבוססת על הקריאה היפנית של הכתב הסיני.
בשני המצבים המילה תכתב באותם הסימנים, 日本, שמשמעותם "השמש העולה", זהו גם מקורו של דגל השמש העולה ושל הכינוי של המדינה במערב, "ארץ השמש העולה".
מקור השם הוא העובדה שהמדינה נמצאת מזרחית לסין, שבתקופת שושלת סווי הסינית עמדה בקשרים דיפלומטיים עם הקיסרות היפנית.
מקור השם העברי (כמו גם בשפות רבות אחרות) "יפן" ("Japan") מגיע מצורת הביטוי "ניפון".
הפעם הראשונה ששם המדינה נכתב באלפבית הלטיני הייתה בשנת 1565, ונכתב Giapan.
מהמחקר הארכאולוגי עולה כי המתיישבים הראשונים ביפן הגיעו מקוריאה ומסיביר לפני לפחות 30,000 שנה, כאשר עדיין לא היה ים שהפריד בין יפן ליבשת אסיה.
ייתכן כי אחרים הגיעו בדרך הים מאוחר יותר מהפיליפינים ומפולינזיה.
הסימנים הראשונים לתרבות מופיעים בערך ב-10,000 לפנה"ס עם תרבות ג'ומון, המאופיינת בתחילתה באורח חיים של ציידים-לקטים נוודים למחצה, הגרים בחפירות בקרקע ושעסקו בחקלאות פרימיטיבית.
האריגה עדיין לא הייתה ידועה, והממצאים הארכאולוגיים מעידים שהבגדים עשויים היו מקליפות עצים.
לקראת האלף השלישי לפנה"ס אנשי הג'ומון כבר פיסלו דמויות מחימר וייצרו כלים המעוטרים בדוגמאות שונות על ידי חבלים ומקלות שנלחצו אל החימר הלח.
יפן היא מקום ייצור הקרמיקה העתיק ביותר בעולם.
בהדרגה החל תהליך של התיישבות.
מסורת זו מופיעה בגרסאות הקדומות ביותר של תיעוד היסטורי כלשהו ביפן, בתעודות שנכתבו בין המאה ה-6 למאה ה-8, לאחר אימוץ מערכת הכתב הסיני על ידי היפנים.
זהו תיעוד ממקור ראשון, אולם הוא נעשה יותר מ-1,000 שנה לאחר התרחשותם, כביכול, של המעשים המתוארים בו.
התקופה שבה נכתבו התעודות הללו הייתה תקופה של מלחמות בין כמה שליטים מקומיים ששלטו בחלקיה השונים של המדינה ותבעו לעצמם את תפקיד קיסר הארץ כולה, שהוחזק בידי משפחה קיסרית אחת ששלטה על חלק נכבד מן הארץ.
שושלת זו, אשר כתבה את ההיסטוריה הקדומה של יפן, היא אותה שושלת שעמה נמנים קיסרי יפן של ימינו.
בתחילת תקופת יאיואי (ביפנית 弥生時代), סביב המאה ה-3 לפנה"ס, הייתה פריחה של טכנולוגיות חדשות כגון חקלאות אורז, והפקת ברזל וברונזה, שהובאו בידי מהגרים מקוריאה.
טכנולוגיות אלה היוו את היסודות לתרבות היפנית המסורתית שעדיין קיימת היום.
אוכלוסייה זו גדלה והחברה נעשתה למורכבת יותר: האנשים החלו לארוג בדים, לגור בכפרי-איכרים קבועים, לבנות מבנים מעץ ומאבן, לצבור את הונם על ידי בעלות על קרקעות ולאחסן דגן.
בתקופה זו התפתחו מעמדות חברתיים ברורים.
לאחר תקופת היאיואי הגיעה בערך ב-250 לספירה תקופת קופון, שהייתה מאופיינת במדינות מיליטריסטיות חזקות שמרוכזות סביב שבטים בעלי עוצמה.
חצר הימטו, באזור אסוקה, השתלטה על השבטים האחרים וצברה הון על ידי השתלטות על קרקעות רבות.
בהתבסס על המודל הסיני, הם פיתחו מנהל מרכזי וחצר אימפריאלית והחברה אורגנה על פי עיסוק.
רוב האנשים היו איכרים; אחרים היו דייגים, אורגים, קדרים, אומנים, ומומחים פולחניים.
היפנים החלו לכתוב את ההיסטוריה שלהם רק במאה ה-5 וה-6 לספירה, כשמערכת הכתיבה הסינית, בודהיזם, קדרות מתקדמת, קבורה טקסית והיבטים תרבותיים אחרים הובאו ליפן על ידי אריסטוקרטים, אומנים, ונזירים מבאקג'ה, ממלכה בקוריאה.
השלב הראשון של הכתיבה ההיסטורית היפנית הגיעה לשיא בראשית המאה ה-8 עם הכרוניקות המאסיביות, קוג'יקי (תיעוד העניינים העתיקים, 712 לספירה) וניהון שוקי (כרוניקות יפן, 720 לספירה).
אף על פי שיפן לא הופיעה כלל בהיסטוריה הכתובה עד לשנת 57 לספירה, אז היא מוזכרת בתעודות סיניות כאומה של "ווה", או "עבדים גמדים", הכרוניקות האלה מספרות סיפור אגדי הרבה יותר – הן מייחסות את מוצאם של אנשי יפן לאלים עצמם.
לפי המיתולוגיה היפנית, יפן נוסדה במאה ה-7 לפנה"ס בידי הקיסר ג'ימו, שהיה צאצא ישיר של האלה אמטראסו.
ברוב שנות ההיסטוריה של יפן, הכוח האמיתי היה בידי האצולה, השוגונים, או הצבא, ולאחרונה – ראשי הממשלות.
דרך רפורמת טאיקה משנת 645 הגבירו היפנים את אימוץ התרבות הסינית וארגנו מחדש את הממשל על פי מבנה הממשל הסיני.
אולם, הכוח הפוליטי נשאר בידי משפחות האצולה, שניהלו את המדינה בפועל.
הקמת המדינה הריכוזית ביפן על פי הדגם הסיני, סללה את הדרך לדומיננטיות של הפילוסופיה הקונפוציאנית ביפן עד למאה ה-19.
בתקופת נארה שבמאה ה-8 הופיעה לראשונה מדינה יפנית חזקה שרוכזה סביב חצר אימפריאלית בעיר הייג'ו-קיו (כיום נארה).
החצר האימפריאלית לאחר מכן עברה לנגואקה ואחר כך להיאן-קיו (כיום קיוטו), מעבר המסמן את תחילת "תור הזהב" של התרבות היפנית הקלאסית הקרוי תקופת הייאן.
תקופת ימי הביניים ביפן אופיינה בהתרופפות השלטון המרכזי ובעלייתו של מעמד שליט של לוחמים הקרויים "סמוראי".
בשנת 1185 היה הגנרל מינאמוטו יוריטומו הראשון לשבור את המסורת של שלטון לצד הקיסר בקיוטו ועבר לקמאקורה הרחוקה, דרומית ליוקוהאמה של היום.
לאחר מותו של יוריטומו, שבט לוחמים אחר, ההוג'ו, שלטו כנציגים של השוגון.
מלחמות שפרצו בין הסמוראים לבין עצמם הביאו להתפוררות מדינית, אך איש לא העז להדיח את השושלת הקיסרית.
ממשל השוגון הצליח לחסום פלישה מונגולית מקוריאה ב-1274 ו-1281. לאחר תקופה זו הייתה תקופה של מחנות יריבים שלחמו זה בזה וגרמו לסבל רב, תקופה הקרויה "המדינות הלוחמות" או סנגוקו.
שלטונם הארוך של הסמוראים ביסס את ערכיהם כ"ערכי ההתנהגות הנעלים".
בראש ערכי הסמוראים עמדו הנאמנות לאדון, אומץ-לב, כבוד, הקרבה עצמית, אורח חיים ספרטני ושליטה עצמית.
ה"בּוּשִידוֹ" ("דרך הלוחם") התבסס על יסודות קונפוציאניים, כגון ציות, מילוי חובה ואחריות, אך היה זה קונפוציאניזם בעל אופי צבאי.
הוא הושפע גם מן הבודהיזם, בייחוד של אסכולת הזן, שהטיפה לריכוז נפשי, שלווה פנימית, ביצוע מושלם ונכונות למות.
הסמוראים הצטיינו כלוחמים, אך גם נודעו לשמצה באכזריותם כלפי אויביהם וכלפי עצמם, ובנכונותם להתאבד בהראקירי ("חיתוך הבטן") כדי להציל את כבודם.
במאה ה-16, סוחרים ומיסיונרים פורטוגלים הגיעו ליפן לראשונה והתחילו בכך את תקופת "סחר הנאנבאן" ("ברברי דרומי") של חליפין מסחרי ותרבותי ער בין יפן והמערב (ואף עם סין).
הזרים הצליחו להקים תחנות מסחר ביפן, אליהן נספחו גם מיסיונרים נוצרים, אשר הביאו להתנצרותה ההדרגתית של כעשירית מן האוכלוסייה, בעיקר בדרום יפן.
היעדר כיבושים זרים וקיומו הרצוף של מוסד הקיסרות סייעו למנהיגים יפנים חזקים לאחד את המדינה היפנית מחדש בכוח הזרוע, במחצית השנייה של המאה ה-16: תחילה אודה נובונאגה, טויוטומי הידיושי וטוקוגאווה איאיאסו חיזקו את שלטונם במדינות הלוחמות ביפן.
בהמשך, טוקוגאווה הצליח לאחד את הארץ כולה בכך שניצח את יריביו בקרב סקיגהארה בשנת 1600. לאחר מכן הוא העביר את הבירה לאדו (כיום טוקיו), קיבל מן הקיסר את התואר "שוגון" (מפקד צבאי עליון) והחל את שוגונות טוקוגאווה.
שוגונות טוקוגאווה, שהייתה חשדנית כלפי המיסיונרים הקתולים, חסמה כל יחסים עם אירופה, למעט מגעים מוגבלים מאוד עם סוחרים הולנדים באי המלאכותי דג'ימה.
עד אמצע המאה ה-17 גורשו כמעט כל האירופאים מיפן, והדת הנוצרית נאסרה.
במקביל, היפנים נעשו מודעים יותר למסחר עם סין, במיוחד לאחר שהמנצ'ו כבשו את סין וייסדו את שושלת צ'ינג.
המנצ'ו כבשו את קוריאה ב-1637 והיפנים חששו מפני פלישה אליהם גם כן.
לפיכך, המדינה נעשתה מבודדת יותר מאי-פעם.
עם גירוש הזרים נאסר על היפנים עצמם לצאת מגבולות ארצם ולבנות אוניות גדולות, היכולות להפליג למקומות רחוקים.
באופן זה ניתקה יפן את עצמה מן המערב, לתקופה שנמשכה קרוב ל-250 שנה.
בתקופת בידוד זו, בּירתה של שוגונות טוקוגאווה הייתה העיר אדו, היא העיר טוקיו של ימינו, ומכאן נגזר גם שמה של התקופה: תקופת אדו.
במחקר המודרני, נחשבת תקופה זו לשיאה של התרבות הימי-ביניימית היפנית.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 פקדו את יפן כמה משברים.
בשנות השלושים נפגעו היבולים משיטפונות וקור: הדבר גרם למחסור חמור במזון, ומאות אלפי איכרים מתו מרעב.
במקומות שונים פרצו מרידות איכרים כנגד תשלום המס על היבולים, אך הן דוכאו באכזריות על ידי השלטונות.
איכרים רבים נהרו אל הערים במטרה למצוא פרנסה, אך המחסור הכללי במוצרי מזון הביא לעלייה במחיריהם ולמהומות של העירוניים.
מצוקת האיכרים ועניי הערים השתלבה במצוקת הסמוראים מן הדרגות הנמוכות, שהכנסותיהם מקצבות האורז לא הספיקו לצורכיהם.
סמוראים אלה התרוששו, שעה שהסוחרים ובעלי המלאכה - אשר נחשבו נחותים חברתית מהסמוראים - התעשרו וצברו כוח.
בשנות הארבעים נקטה ממשלת השוגון ברפורמות כדי לתקן את נזקי המשבר הכלכלי.
אולם, בגלל המבנה השמרני של הממסד, בוצעו הרפורמות חלקית בלבד, ונחלת השוגון לא שיקמה את המשק שלה.
המשבר הכלכלי החליש את מעמד השוגון, אולם אמצעי הדיכוי של השלטונות והנאמנויות הפיאודליות שהמשיכו להתקיים, שמרו על המשטר מפני התמוטטות.
בידודה הבינלאומי של יפן באותה עת אמנם סייע ליציבותה הפוליטית, אך חולשתה הכלכלית והצבאית הקשתה על המשך הבידוד לאורך זמן.
באמצע המאה ה-19 עמדה יפן ללא צי ועם מערך צבאי מיושן, מול המעצמות הימיות של המערב, אשר התעניינותן במזרח אסיה הלכה וגברה.
המדינה שפרצה את שערי יפן למערב הייתה ארצות הברית.
ב-1854 הכריח הקומודור האמריקני מת'יו פרי את יפן להיפתח למערב באמצעות הסכם קנגאווה.
חולשת השוגון הובילה סמוראים רבים למרד, שהביא למלחמת בושין בשנים 1867–1868. בעקבות מלחמה זו התחוללה מהפכה פוליטית שנקראה "אוסי פוקו" ("החזרת השלטון הקיסרי"), ובשפות המערביות קראו לה "רסטורציה".
משמעותה הייתה הפלת המשטר הישן בראשות השוגון וכינונו של משטר חדש בראשותו של הקיסר מוצוהיטו.
משטר הקיסר התייחס בסלחנות כלפי אנשי המשטר הישן, ובכך מנע מהפכת-נגד.
השוגון התפטר, ויתר על מעמדו, ולא נענש.
כך החזירה רסטורציית מייג'י את עטרת השלטון הקיסרי ליושנה, כ-700 שנה לאחר שהשלטון "נגזל" מהקיסר על ידי השוגונים ואנשי הצבא.
במסגרת הרסטורציה, בשנת 1868 החליט הקיסר מוצוהיטו לפתוח את יפן לסחר חוץ עם מדינות מערביות נוספות - החלטה המסמלת את ראשיתו של תהליך מודרניזציה מהיר שעברה המדינה.
יפן אימצה מוסדות מערביים רבים בתקופת מייג'י, כולל ממשל מודרני, מערכת משפט וצבא.
רפורמות אלו הפכו את האימפריה היפנית למעצמה עולמית שניצחה את סין במלחמת סין–יפן הראשונה ואת האימפריה הרוסית במלחמה הרוסית-יפנית.
עד שנת 1910 כבר שלטה יפן על טאיוואן, קוריאה, וחצי מסחלין.
בתחילת המאה ה-20 הייתה תקופה קצרה של "דמוקרטיית טיישו".
מלחמת העולם הראשונה אפשרה ליפן, שלחמה בצד מדינות ההסכמה המנצחות, להגדיל את השפעתה באסיה ואת החזקותיה הטריטוריאליות באוקיינוס השקט.
בשנת 1931 פלשה יפן למנצ'וריה, וכבשה אותה.
המחאות נגד השתלטות זו הביאו את יפן לעזוב שנתיים אחר כך את חבר הלאומים.
ב-1936 חתמה יפן על הסכם אנטי-קומינטרן עם גרמניה הנאצית ושנה אחר כך יצאה להרחיב את תחומי השליטה שלה בסין, מה שהביא לפרוץ מלחמת סין–יפן השנייה (1937–1945).
ב-1940 חתמה יפן על הסכם משולש עם גרמניה ואיטליה, שאחריו כונו שלושתן מעצמות הציר.
ב-7 בדצמבר 1941 תקפו היפנים את בסיס הצי האמריקאי בפרל הארבור, וכך נכנסה גם ארצות הברית באופן פעיל למלחמת העולם השנייה.
ב-19 בפברואר 1942 תקפה יפן את העיר דרווין וגרמה למותם של 243 איש.
לאחר קרבות רבים באוקיינוס השקט, איבדה יפן את הרווחים הטריטוריאליים הראשוניים שלה, וארצות הברית הגיעה לטווח הפצצת מטוסים מטוקיו, מאוסקה ומערים אחרות, וכן הטילה פצצות אטום על הירושימה ועל נגסאקי, שלפי ההערכות הביאו למותם של כ-135,000 בני אדם.
יפן חתמה על כניעה ללא תנאי לבעלות הברית ב-15 באוגוסט 1945.
הרשות המייצגת את הריבון ונבחרת בבחירות חופשיות ודמוקרטיות היא הדיאט, בית המחוקקים היפני.
בראש הרשות המבצעת עומד ראש הממשלה, אשר נבחר מבין חברי הדיאט וממשלתו זקוקה לאמון הדיאט.
הדיאט היפני, הנקרא "קוקאי", בנוי משני בתים: בית נבחרים (בית תחתון) ובית היועצים (בית עליון).
בית הנבחרים כולל 480 צירים הנבחרים בבחירות, כאשר 300 מתוכם נבחרים באזורים חד-נציגיים ו-180 מתוכם נבחרים באופן יחסי מתוך 11 אזורי בחירה, לפי בחירה במפלגות ולא בנציג ספציפי.
חברי בית הנבחרים מכהנים כ-4 שנים.
בית היועצים כולל 252 צירים, כאשר 96 נבחרים בבחירות יחסיות ארציות – 50 כל שלוש שנים – ו-146 נוספים נבחרים בשיטה אזורית מתוך 47 מחוזות מנהליים.
כל מפלגה במחוז מציגה מועמדים לפי גודל המחוז.
ממשלת יפן מורכבת מראש הממשלה ומשריו ואחראית כלפי הדיאט.
על ראש הממשלה להיות חבר של הדיאט והוא נבחר על ידי חברי הפרלמנט.
לראש הממשלה יש את הסמכות למנות ולפטר שרים, שרובם חייבים להיות חברי דיאט.
בשנים 1955 עד 2009 שלטה ביפן המפלגה הליברלית דמוקרטית (LDP), למעט תקופה קצרה ב-1993 בה כיהנה מממשלת קואליציה של המפלגות המתנגדות לה; ב-2009 עלתה לשלטון המפלגה הדמוקרטית לאחר שזכתה לראשונה ברוב בבחירות.
ראש ממשלת יפן מאז אוקטובר 2021 הוא פומיו קישידה.
יפן היא מונרכיה חוקתית שבראשה עומד קיסר, והיא הקיסרות האחרונה בעולם.
הקיסר הוא סמל של המדינה ואחדות העם, אולם הוא אינו מחזיק בסמכויות שלטוניות.
שושלת הקיסרים היפנית היא הארוכה ביותר בעולם, ונמשכת מעל 2600 שנה, אך תפקידו של קיסר יפן כיום הוא סמלי בעיקרו.
הריבונות, שפעם הייתה מגולמת בקיסר, נובעת כיום מהעם היפני על פי החוקה.
הקיסר אחראי רק לחובות טקסיות ואין לו סמכות ביצועית.
באירועים דיפלומטיים הקיסר בדרך כלל משמש בתפקיד ראש המדינה.
נארוּהיטוֹ הוא כיום הקיסר ה-126 של יפן.
הוא עלה לכס הקיסרות ב-1 במאי 2019 לאחר פרישתו של אקיהיטו אביו.
תקופת מלכותו נקראת "תקופת ראיווה" (令和, "הרמוניה נפלאה").
נארוהיטו הוא הקיסר הראשון שנולד ביפן שלאחר מלחמת העולם השנייה.
יפן חברה בארגון האומות המאוחדות מאז 1956 ובארגון המדינות המתועשות ובפורום שרי האוצר הבינלאומי של ה-G-20. יפן נוטלת חלק בפסגת מזרח אסיה והיא תורמת בצורה משמעותית למדינות מתפתחות.
ליפן יש קשרים כלכליים וצבאיים הדוקים עם ארצות הברית.
הברית הביטחונית בין ארצות הברית ליפן פועלת כאבן הפינה של מדיניות החוץ של המדינה.
בגלל קרבתה למערב, יחסיה של יפן עם קוריאה הצפונית מתוחים.
הסכסוך על איי סנקאקו מתקיים בעקבות מחלוקת טריטוריאלית מול סין, למרות שהם נמצאים בשליטה יפנית.
באיים קטנטנים אלה ישנם מאגרים אפשריים של נפט וגז טבעי.
המחלוקת על האיים מעיבה על היחסים בין סין ויפן אף כי הן מנהלות קשרי מסחר קרובים זו עם זו.
שתי הכלכלות הגדולות באסיה, והיקפי המסחר בניהן עצומים.
בנוסף מתקיימות מחלוקת טריטוריאלית על ארבעת האיים הקוריליים הדרומיים, שמוחזקים בידי רוסיה, וכן סלעי ליאנקור ("דוקדו" בקוריאנית, "טקשימה" ביפנית), המוחזקים בידי קוריאה הדרומית.
סעיף 9 בחוקה משנת 1947 מטיל על יפן בעקבות מלחמת העולם השנייה מגבלות בנוגע להחזקת צבא, ויש המפרשים אותו ככזה האוסר על יפן להחזיק כל סוג של כוח מזוין.
לעומת זאת, הפרשנות המקובלת של החוקה מהיום שבו נכנסה לתוקף, הן מצד היפנים הן מצד האמריקאים, היא שאין איסור על יפן להחזיק "כוח של הגנה עצמית", כלומר צבא למטרות הגנתיות.
סוכנות ההגנה היא חלק ממשרד ראש הממשלה וכפופה למוסדות האזרחיים.
בראש הסוכנות ניצב שר ביטחון הנעזר בשני סגני שר.
ראש הממשלה רשאי להפעיל את הכוחות הצבאיים בכפוף להסכמת הפרלמנט.
בשנת 1986 הוקמה מועצת הביטחון הכוללת את ראש הממשלה, שר החוץ, שר הביטחון, שר האוצר, מזכיר הממשלה והשר האחראי על המשטרה.
פורום זה מתכנס לדון בכל החלטה הנוגעת לשימוש בצבא.
מתחת לשכבה האזרחית קיים הפורום הצבאי של ראשי המטות המשולבים.
שלושת מפקדי זרועות היבשה, האוויר והים אמורים לייעץ לפורום האזרחי בנושאים צבאיים ובשעת חירום.
על פי החוקה הצבא כפוף למוסדות האזרחיים של המדינה בצורה מוחלטת.
חיילים לובשי מדים נשפטים על עבירות שביצעו, בתפקיד או מחוצה לו, בבתי משפט אזרחיים.
זרוע היבשה מחולקת לחמישה פיקודים לאורך המדינה, ומשרתים בה כ-160,000 חיילים.
מרכז הפיקוד נמצא בעיר איצ'יקאווה.
היחידות העיקריות בצבא היבשה הן: אוגדה משוריינת, 12 אוגדות חי"ר, חטיבה מוצנחת, שתי חטיבות משולבות, ארבע חטיבות אימון, אגד ארטילרי, שני אגדי נ"מ, כנף מסוקי תובלה ושתי טייסות מסוקי נ"ט.
במסגרת הכוח פועלות 13 צוללות, 64 משחתות ופריגטות וכמה עשרות שולות מוקשים וספינות סיור.
כ-200 מטוסים ו-130 מסוקים משרתים את הצי.
בכוח האווירי משרתים כ-50,000 חיילים.
חיל האוויר מפעיל כ-400 מטוסים ומחזיק בציוד מתקדם.
טייסת מטוסי E-2C (אייוואקס) מעניקה ליפן יתרון מודיעיני לא מבוטל כנגד מטוסי אויב.
בשנת 2024 החלה יפן בתוכנית לההתעצמות הצבאית הגדולה ביותר בתולדותיה, מאז מלחמת העולם השנייה.
כלכלת יפן היא הכלכלה הרביעית בגודלה בעולם (אחרי ארצות הברית, סין וגרמניה), עם תמ"ג של כמעט 5 טריליון (אלף מילארדים) דולר, וכן בהתחשב בשווי כוח הקנייה.
המטבע המקומי הוא ין יפני, המטבע השלישי הנסחר ביותר בעולם אחרי הדולר האמריקני והאירו.
שיתוף פעולה ממשלתי-תעשייתי, מוסר עבודה גבוה, שליטה בטכנולוגיה עילית, דגש חזק על חינוך ותקציב הגנה קטן יחסית עזרו לקדם את יפן באורח מהיר ביותר לאחר תום מלחמת העולם השנייה ועד שנות ה-80 של המאה ה-20, והפכו אותה לאחת מהמעצמות הכלכליות הגדולות בעולם, לצד ארצות הברית והאיחוד האירופי.
עם זאת, בשנות ה-90 וה-2000 חלה נסיגה משמעותית בקצב הצמיחה של יפן בשל סיבות כלכליות ודמוגרפיות, והיא נאלצה להתמודד עם שנות מיתון ארוכות.
התעשייה, המפיקה רבע מהתוצרת הלאומית היפנית הכללית, תלויה מאוד בייבוא של חומרי גלם ודלקים.
בשוק הבינלאומי, יפן מפורסמת בתעשיות הרכב והאלקטרוניקה שלה, בהיותה בסיסן של חברות גדולות כמו מיצובישי, סוזוקי, לקסוס, דייהטסו, אינפיניטי, איסוזו, טויוטה, הונדה, סובארו, ניסאן, מאזדה, קסיו, סוני, פנסוניק, טושיבה והיטאצ'י.
ליפן יש גם פלח שוק גדול בשוק הטכנולוגיה העילית – מוליכים למחצה, כימיקלים תעשייתיים, רובוטיקה, מכונות ייצור ותעשיות אוויריות.
מגזר השירותים של יפן מהווה כשלושה רבעים מהתוצרת הכללית, ואילו מגזר החקלאות אך ורק 1.6% מהתמ"ג, אף שליפן אחד מציי הדיג הגדולים בעולם, וכ-15% מהדגים בעולם מגיעים מספינותיה.
בעקבות צפיפות אוכלוסייה גדולה מאוד, בעיקר בערים הגדולות, בערי יפן הגדולות הולכים ותופסים תאוצה מיזמי ענק של בנייה לגובה, גורדי שחקים אשר יהוו בית לאלפי בני אדם.
דוגמאות למיזמים אלו הם תוכניות סקיי סיטי 1000 ואקס-סיד 4000 אשר הוצעו לבנייה בטוקיו.
יפן שוכנת במזרח אסיה במערב האוקיינוס השקט.
האיים הראשיים, המכונים לפעמים איי הבית, הם: הונשו (נקרא גם היבשת ובו נמצאת הבירה טוקיו), הוקאידו, קיושו ושיקוקו.
קבוצת איים גדולה נוספת היא איי ריוקיו הנמצאת במרחק של יותר מ-600 ק"מ דרום-מערבית לקיושו.
בנוסף, קיימים עוד כ-3,000 איים קטנים יותר בארכיפלג היפני כולו.
יפן נמצאת באזור של געשיות פעילה בתחומי "טבעת האש" שסביב האוקיינוס השקט, במפגש בין לוח הפיליפינים, הלוח הפסיפי, הלוח האירואסייתי והלוח הצפון-אמריקאי.
מתקיימת גם פעילות געשית תת-ימית, למשל במיוג'ין-שו.
ישנן רעידות אדמה תכופות ברמות נמוכות וכן פעילות געשית מפעם לפעם.
רעידות אדמה הרסניות, שלעיתים קרובות מביאות אחריהן צונאמי, קורות כמה פעמים במאה.
הרעידות הגדולות האחרונות היו בסנדאי ב-2011, בצ'ואטסו ב-2004 והאנשין ב-1995.
כ-73% מהמדינה היא הררית ומיוערת ואינה ראויה לחקלאות, לתעשייה או למגורים בשל תלילות המורדות, האקלים והחשש ממפולות אדמה בשל רעידות אדמה וגשם חזק.
ביפן ישנם תשעה אזורים אקולוגיים מיוערים, שמשקפים את האקלים והגאוגרפיה של האיים.
מיערות טרופיים ותת-טרופיים באיי ריוקיו ובונין, ליערות מעורבים וממוזגים באיים הראשיים וליערות מחטניים ממוזגים באזורים הקרים של האיים הצפוניים.
יפן היא באזור אקלים ממוזג, עם בערך ארבע עונות מובחנות, אך בגלל אורכה מצפון לדרום ובשל הטופוגרפיה שלה, ישנם הבדלים גדולים בין ששת אזורי האקלים העיקריים, אשר מתבטאים למשל בכך שהצפון הרחוק קר מאוד בחורף, ואילו הדרום הרחוק הוא סובטרופי.
האקלים מושפע גם על ידי רוחות עונתיות שמגיעות מהיבשת לאוקיינוס בחורפים ולהפך בקיץ.
מימי זרם קורושיו מחממים את הצד הפונה לאוקיינוס השקט, ומקיימים את שוניות האלמוגים שלה, השוניות הצפוניות ביותר בעולם.
בשל זיהום, רוב השוניות האלה גוססות כיום.
בסוף הקיץ ותחילת הסתיו, טייפונים מתפתחים מהאזורים הטרופיים שליד קו המשווה ומתקדמים מדרום-מערב לצפון-מזרח, ומביאים איתם גשם כבד.
יפן מחולקת ל-47 יחידות מנהליות אשר לרוב מאוגדות לשמונה חבלים.
הונשו, האי הגדול והמיושב ביותר מחולק ברוב סוגי החלוקה לחמישה חבלים שבתוכם מחוזות רבים.
שני איים גדולים אחרים, שיקוקו וקיושו אשר מהווים חבל אחד כל אחד, גם הם מחולקים למחוזות שונים.
האי הגדול הוקאידו בצפון מהווה מחוז אחד בלבד והוא הגדול ביותר בשטחו מבין המחוזות השונים.
המחוזות הגדולים ביותר מבחינת אוכלוסייה הם: טוקיו, קנאגאווה, אוסקה, אאיצ'י, סאיטאמה וצ'יבה.
כולם נמצאים בהונשו, האי המרכזי ביפן.
+ רשימת המחוזות המלאה לפי חלוקה לחבלים הוקאידו טוהוקו קאנטו צ'ובו קנסאי צ'וגוקו שיקוקו קיושו ואוקינאווההוקאידואקיטה
יפן מונה כ-122 מיליון נפשות.
החברה היפנית היא הומוגנית מבחינה אתנית ולשונית, עם אוכלוסיות קטנות של קוריאנים (מיליון), אוקינאווים, אשר שפתם ותרבותם שונות מאלה של כלל היפנים (1.5 מיליון), סינים וטאיוואנים (0.5 מיליון), פיליפינים (0.5 מיליון), וברזילאים, רובם אנשים ממוצא יפני אשר היגרו לברזיל (0.25 מיליון); וכן המיעוט המקומי – האיינו בהוקאידו.
האוכלוסייה היפנית מזדקנת במהירות, כתוצאה מגל לידות לאחר מלחמת העולם השנייה, וירידה בלידות עם המודרניזציה של המדינה בחצי השני של המאה ה-20. על פי האו"ם וארגון הבריאות העולמי, תוחלת החיים ביפן היא בין הגבוהות בעולם (87.9 לנשים ו-81.9 לגברים ב-2021).
בשנים הראשונות של העשור הראשון של המאה העשרים ואחת נבלם כליל הגידול באוכלוסיית יפן, ומשנת 2007 החל להירשם מדי שנה קיטון בגודל האוכלוסייה.
ב-1975 ירד שיעור הפריון של יפן לראשונה מ-2, ובשנים האחרונות הוא נע סביב 1.3, לאחר עלייה קלה מהשיעור שאפיין אותה בתחילת המאה.
משמעות נתון זה היא ירידה של כשליש בגודלן של הקוהורטות הבין דוריות, כלומר ירידה משמעותית ומתמשכת גם במספרן של הנשים בגיל הפריון.
בשנת 2014, 26% מהאוכלוסייה היו בגילי 65 ומעלה.
משרדי הבריאות והרווחה צופים כי עד שנת 2060, אחוז גילים אלו יעלה ל-40, ואילו ילדים עד גיל 5 יהוו 3.9% מהאוכלוסייה.
מתכנני המדיניות של הממשל כיום מצויים בוויכוח מתמיד לגבי צורת ההתמודדות עם הבעיה.
הגירה ותמיכה בילודה הם שני רעיונות שעשויים להגדיל את כוח העבודה הצעיר.
הגירה אינה פופולרית ביותר שכן שיעורי הפשע העולים ביפן מיוחסים לעיתים קרובות לזרים הגרים ביפן.
האזרחות היפנית מוענקת לפי "חוק הדם".
לידה ביפן לבדה אינה מקנה אזרחות.
מיעוטים דוברי יפנית חיים לעיתים ביפן למשך שנים רבות מבלי שהם נעשים לאזרחים בארץ לידתם.
אנשים ממוצא יפני שחוזרים ליפן מחוץ לארץ מקבלים אזרחות אם לידתם בארץ האחרת נרשמה ביפן על ידי בן משפחה.
לפעמים החוזרים האלה אינם נחשבים ליפנים ממש, ויש שחושדים בהם כי הגיעו מהקאסטה המנודה בורקומין , קבוצה של אנשים שידוע כי היגרו לארצות דרום אמריקאיות, ויש לעיתים אפליה כנגדם.
יפן היא המדינה ה-41 ממדינות העולם בצפיפות האוכלוסין.
צפיפות האוכלוסין באזורים הראויים למגורים ביפן, בעיקר באזורי החוף, גבוהה מאוד.
התרבות היפנית השתנתה מאוד במשך השנים, מתרבות ג'ומון המקורית לתרבות בת הכלאיים של היום, המשלבת בה השפעות אסיאתיות, אירופיות ואמריקניות.
מבחינה היסטורית, לסין ולקוריאה הייתה ההשפעה הרבה ביותר, החל מהתפתחות תרבות היאיויי ב-300 לפנה"ס; השפעות אלו הביאו לאחר מכן לחקלאות אורז, קבורה טקסית, אמנות ומערכת נימוסים מסורתית מוגדרת התופסת חלק חשוב בתרבות היפנית ומהאיאנה בודהיזם עד למאה ה-7 לספירה.
ביפן קיימת תרבות של הקפדה על דייקנות.
למשל, חברת הרכבות ביפן התנצלה על כך שאחת הרכבות יצאה לדרכה 25 שניות לפני הזמן.
ממחקר שבוצע בשנת 2016 ביפן עלה כי 70% מהגברים ו-60% מהנשים שבין הגילים 18–34 אינם נשואים ואינם נמצאים בזוגיות קבועה.
עוד עלה כי 42% מהגברים ו-44% מהנשים שבין הגילים 18–34 מעולם לא קיימו יחסי מין.
כתוצאה מהטכנולוגיה המתפתחת והולכת המביאה לניכור בין בני האדם, התפתחה תופעת ההיקיקומורי, התבדלות מהעולם למשך תקופה ארוכה, דבר המוביל גם לעליה בשיעור הדיכאון.
בשנת 1872 הונהג ביפן חינוך חובה כאחת מהתוצאות של רסטורציית מייג'י.
מאז 1947 חינוך החובה מורכב מבית ספר יסודי ואמצעי, מגיל 6 ועד 15. כמעט כל הילדים ממשיכים את לימודיהם בבית ספר תיכון לשלוש שנים, ו-76% ממסיימי התיכון ממשיכים לאוניברסיטה, קולג' או חינוך גבוה אחר.
שנת הלימודים היפנית מתחילה באפריל, חלקם לומדים בין הימים שני עד שישי וחלקם בשני עד שבת.
בנוסף לחופשים פעם או פעמיים בשבוע, יש לתלמידים ביפן עוד שתי חופשות קצרות באביב ובחורף, וחודש שלם של חופשה בקיץ.
במשפחה יפנית ממוצעת מספר קטן של ילדים; אחד או שניים.
הלימודים בבתי הספר היסודיים ובתיכונים מאתגרים וקשים עד מאוד, ולעיתים קרובות נוצרים אצל הילדים מצבי לחץ וחרדה כתוצאה מהתחרותיות הרבה.
השפה היפנית אינה מסווגת מבחינה משפחתית, אף כי קיים דמיון תחבירי משמעותי בינה לבין הקוריאנית.
מבנה היפנית הוא SOV, הווה אומר שהנשוא מופיע בסוף המשפט, ולאחר המושאים (בניגוד לעברית ואנגלית, למשל, שהן מסוג SVO, בהם הנשוא מופיע לפני המושא).
היפנית היא שפה צירופית, הניכרת במערכת של הונוריפיות (honorifics) המשקפת את הטבע ההיררכי של החברה היפנית.
כל זאת בעזרת תבניות פעלים ואוצר מילים מסוים המציין את הסטטוס החברתי היחסי של הדובר, המאזין, והאדם המוזכר בשיחה.
באופן יחסי, בשפה יש מבחר הגאים קטן.
לפני המאה ה-5, לא הייתה ליפנים מערכת כתיבה משלהם.
הם החלו לאמץ את המערכת הסינית, יחד עם היבטים רבים אחרים של התרבות הסינית.
בתחילה כתבו היפנים בסינית קלאסית או בערבוב של סינית אידיאוגרפית ופונטית על מנת ליצור משמעות יפנית.
דוגמה לסגנון מעורבב כזה הוא ה"קוג'יקי", שנכתב ב-712 לספירה.
אז החלו להשתמש בסימניות סיניות על מנת לכתוב יפנית בסגנון שמכונה man'yōgana, שבו קיימות עשרת אלפים סימניות.
לאחר זמן, פותחה מערכת כתיבה.
סימניות סיניות (קאנג'י) שימשו לכתוב מילים שאומצו מהסינית, או מילים יפניות בעלות משמעות מקבילה.
הסימניות הסיניות שימשו גם לכתוב אלמנטים תחביריים, ולאחר שפושטו נעשו לשלושה סוגים של כתב: היראגאנה, קאנג'י וקאטאקאנה.
כתבים אלו הם כתבי הברות, המכילים כמה עשרות סימנים, בניגוד לאלפי הסימניות של הקאנג'י.
הספרות היפנית הגיעה לשיא במאה ה-11 עם "סיפור גנג'י" מאת מורסקי שיקיבו, אשת אצולה.
יצירות ספרות יפניות רבות נכתבו באותה עת בידי נשים, מכיוון שמלומדים יפנים העדיפו לכתוב בסינית.
היפנית המודרנית נכתבת בשילוב של היראגאנה, קאטאקאנה וקאנג'י.
כ-99% מהאוכלוסייה היפנית דוברת יפנית כשפה ראשונה.
המטבח היפני המסורתי היה קיים בתקופת הבידוד של יפן משאר ארצות העולם עד שנת 1868. משנת 1868, התפתח המטבח היפני עם השפעות חיצוניות, בעיקר סינוספריות.
חלק בלתי נפרד מהתרבות היפנית היה במשך מאות שנים סוגים שונים של אמנויות לחימה שחלקן הגדול פותח בה.
מענפי הספורט הנפוצים ביפן, שנעשה לסמלה גם בעולם כולו, הוא הסומו; סוג התאבקות במשקל כבד, שאף היווה בעבר חלק מדת השינטו.
בין אמנויות הלחימה המסורתיות שפותחו ביפן, ניתן למנות את הנינג'יצו והג'ו ג'וטסו, שחלקים מהן נפוצו עם הזמן גם לשאר העולם.
לאחר מלחמת העולם השנייה אמנויות לחימה מודרניות-ספורטיביות צברו פופולריות, בהן ניתן למנות את הג'ודו, הקנדו והקראטה לסוגיו - שוטוקאן, קיוקושינקאי, שורין ריו, גוג'ו ריו, אייקידו ועוד.
מאמצע המאה ה-19 והלאה, ההשפעות האירופאיות היו החזקות ביותר, כשההשפעה האמריקאית עולה מאוד לאחר מלחמת העולם השנייה.
השפעות אלו ניכרות בתרבות היפנית של היום, שמשלבת בין האירופאי, האסייתי והאמריקאי, באופנה, בקולנוע, בספרות, בטלוויזיה, במשחקי הווידאו, ובמוזיקה.
כיום, יפן היא יצואנית תרבות חשובה, שזכתה לפופולריות רבה סביב העולם, במיוחד בארצות מזרח-אסיאתיות אחרות.
תרומות יפניות הניכרות באופן מיוחד לתרבות העולם הם האנימה והמאנגה (סוג של קומיקס), הגנדאי גקי (סוגה קולנועית) והבּוּטוֹ, צורת מחול אוונגרדית שהתפשטה מיפן לאירופה, ארצות הברית ואוסטרליה.
תרבות יפנית מסורתית ומודרנית זכתה למעריצים רבים באירופה ובאמריקות.
משחק ההימורים הנפוץ ביותר ביפן הוא המא-ג'ונג ומשחקים בו אף ראשי הפשע.
כתוצאה מכך יצא למשחק דימוי שלילי בקרב החברה שומרת החוק ביפן.
בשנות ה-90 הקימו קבוצות סטודנטים שגילו את המשחק מחדש קבוצות לקידום המשחק באוניברסיטאות של יפן.
שתי הדתות העיקריות ביפן הן השינטו ובודהיזם, וחלק גדול באוכלוסייה מקיים את שתיהן.
בין 50% ל-80% מהיפנים עורכים פולחני שינטו, כולל צורות שונות של סינקרטיזם עם בודהיזם, לרוב במזבחות ביתיים או במקדשים מקומיים.
רוב היפנים, כ-70% במספר סקרים, מדווחים על עצמם כ"חסרי דת" (無宗教, מוּ-שוּקיוֹ), אך הדבר נובע מכך שהקטגוריה המערבית "דת" זרה לתרבות המקומית והופיעה רק בתקופת מייג'י.
שיוך דתי עצמי לדת השינטו מתפרש על ידי הציבור כהצהרה על חברות במסדרים ובאסכולות מאורגנות, ורק כ-3% מהאוכלוסייה מזדהים כך.
קונפוציאניזם או אפילו דאואיזם משמשים כבסיס לקוד המוסרי וכ"שקאי-טונן" (רעיון חברתי משותף) מיעוט אומר כי הוא נוצרי (0.7%) או בן לדת אחרת (4.7%).
כמו כן, מאז אמצע המאה ה-19 עלו כתות דתיות הקרויות שינקוסיוקו.
הבודהיזם אינו דת המאורגנת באופן קשיח, ביפן קיימים מספר רב של מסורות בודהיסטיות, רובן המוחלט משתייכים לאסכולת המהאיאנה, אך אין ארגון גג שמאחד את הבודהיזם ביפן ואף מעטים שיתופי הפעולה.
למעשה, חלק גדול מהמסורות היפניות קשורות יותר היסטורית ותאולוגית למסורות מחוץ ליפן, לדוגמה הזן היפני מקורו בצ'אן הסיני, ומסורת השינגון האיזוטרית והמיסטית חולקת יותר קוי דמיון עם הבודהיזם הטיבטי מאשר עם כל מסורת יפנית אחרת.
הקהילה היהודית ביפן קטנה יחסית, והיא מרוכזת בעיקר בערים הגדולות.
בשנת 1854 פתחו היפנים את שערי ארצם בפני מהגרים מהמערב, ובין המהגרים ליפן היו גם יהודים.
בנגסאקי הייתה הקהילה היהודית הגדולה מבין השלוש, ועד היום יש בשלוש הערים הללו שרידי בתי קברות יהודים ישנים.
בזמן מלחמת רוסיה–יפן נשבה יוסף טרומפלדור, שלחם לצידה של רוסיה, בשבי היפני אך הורשה לו להקים חוג ציוני בקרב היהודים שהיו איתו בהיותו בשבי.
היפנים אף נעזרו ביהודי אחד בזמן המלחמה, יעקב שיף, אשר נתן הלוואה כספית גדולה ליפן לבניית צי אוניות מודרני, לאחר שמדינות אמריקה ואירופה סירבו לבקשת ההלוואה מחשש כי יפן לא תוכל לעמוד במתן ההחזר.
בזמן מלחמת העולם השנייה נמלטו לסין ויפן פליטים רבים שנמלטו מאירופה דרך רוסיה.
בין חסידי אומות העולם היה השגריר היפני בליטא, צ'יאונה סוגיהארה שהציל חלק מיהודי ליטא בכך שנתן להם אשרות יציאה מליטא לפני שפגעו בהם הנאצים והפשיסטים הליטאים.
סך הכל ברחו ליפן, בזמן המלחמה, כ-6,000 יהודים מהאזור שהיה בשליטת ברית המועצות.
הנאצים שלחו ליפן, שהייתה בעלת בריתם, אחד מאנשי הגסטאפו כדי שישפיע על ממשלת יפן להעביר את היהודים לגרמניה, אולם ממשלת יפן סירבה לדרישה זו.
הפרופסור סטזוסו קוצוג'י, בשל אהדתו ליהדות, עזר רבות לפליטים, פעל להאריך את שהותם הזמנית ביפן ודאג להם למזון, בפעילותו זו הסתכן בנפשו ואף נכלא ועונה.
כמה שנים לאחר המלחמה התגייר, עלה לארץ ישראל, ונקרא אברהם סטזוסו קוצוגי.
כיום יש ביפן מספר קהילות יהודיות, המונות כ-1,000 יהודים, וכן חמישה בתי חב"ד.
בנוסף פועלים ביפן שני ארגונים בשם "בית שלום" (של כנסיית ישו הקדושה) ו"מקויה" אשר רוחשים חיבה ליהודים מסיבות דתיות-נוצריות ומאמינים בהיותם עם נבחר.
יָפִיעַ היא מועצה מקומית במחוז הצפון שבישראל.
הכפר הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1960. כיום יפיע היא חלק מהאזור העירוני של נצרת.
נכון לסוף שנת 2022, רובו המכריע עם כ-82.7% מקרב תושבי יפיע הם ערבים-מוסלמים, לצד מיעוט של כ-17.3% ערבים-נוצרים.
על-פי ממצא החרסים שנמצאו בתל הקדום של הכפר נראה כי היה מיושב בתקופת הברונזה התיכונה, בתקופת הברזל ומהתקופה ההלניסטית ואילך.
יישוב עתיק בשם דומה מוזכר במכתבי אל-עמארנה.
יפיע מוזכרת גם בספר יהושע.
על-פי יוסף בן מתתיהו הייתה יאפא הגדולה בכפרי הגליל.
המקום אמנם חרב במהלך המרד הגדול ותושביו נהרגו, אם כי מאוחר יותר הוקם עליו מחדש היישוב היהודי ביפיע.
שרידים יהודיים ואף בית כנסת עתיק מהתקופה הרומית – נתגלו במהלך חפירה ארכאולוגית שנערכה בכפר.
לפי אמונה נוצרית מימי הביניים, יפיע מזוהה כמקום לידתם של השליחים של ישו, יעקב בן זבדי ויוחנן בן זבדי, ולכן הוקמו לכבודם בעיר ארבע כנסיות, במהלך השנים.
מאז התקופה הביזנטית דחקה העיר נצרת השכנה את רגלי יפיע, והיא הייתה כפר קטן.
על-פי מפקד האוכלוסין בארץ ישראל (1931) נמנו בכפר 833 תושבים, כולל בני החמולה הבדואית אלע'זאלין, שהתגוררו בסביבתו.
במלחמת העצמאות, במסגרת במבצע דקל ביולי 1948, נכבש הכפר על-ידי כוחות הצבא הישראלי.
לאחר המלחמה התיישבו ביפיע תושבים רבים מהכפרים הערביים הסמוכים של מעלול ושל אל-מוג'ידל – שנחרבו במהלך המלחמה.
על פי מפקד האוכלוסין של מדינת ישראל שנת 1972 היו בכפר 4,932 תושבים, אם כי עם רוב ערבי נוצרי; אך נכון ל-2022, כ-17.3% בלבד מתוך תושבי יפיע הנוכחים הם ערבים-נוצרים.
יפנית (קאנג'י: 日本語; ביפן קרויה השפה: "Nihongo", "נִיהוֹנְגּוֹ", Nihon: יפן, Go: שפה) היא שפה השייכת למשפחת השפות היפניות.
קשרים עם שפות אחרות הוצעו במהלך השנים על ידי בלשנים, אולם אף אחד מהם לא התקבל גלובלית.
השפה היפנית מדוברת בפי 125 מיליון איש ביפן, ובקהילות מהגרים יפניות.
יפנית היא שפת האם העשירית המדוברת בעולם.
על פי התפיסה הפילוסופית היפנית הידועה בשם ניהונג'ינרון, בשל בידודם של האיים, לשפה היפנית יש מבנה דקדוקי ותחבירי ייחודי, הגורם ליפנים לחשוב לפי תבניות מחשבה מסוימות, השונות מכל מקבילותיהן בעולם.
היפנית היא שפה צירופית, הניכרת במערכת של תוארי כבוד המשקפים את ההיררכיות בחברה היפנית.
באופן יחסי, ביפנית יש מבחר צלילים קטן, ומערכת עלרוד לקסיקאלית משמעותית.
חלק ניכר מאוצר המילים ביפנית מגיע משפות אחרות: כ-70% מאוצר המילים בשימוש היום שאול מהשפה הסינית, או נוצר ביפן בהשראת השפה הסינית, מאז המאה ה-5 לפנה"ס.
כתוצאה מיחסי המסחר בין יפן לפורטוגל המוקדמת במאה ה-16, ולאחר מכן עם הולנד במאה ה-17, פורטוגזית והולנדית גם השאירו חותמן במספר מילים.
בתחילת המאה ה-19 המאוחרת, עם פתיחת גבולותיה למדינות המערב, שאבה לתוכה היפנית מספר רב של מילים אירופאיות, בעיקר מאנגלית.
בשל העובדה שיפן הייתה מבודלת למעל מאתיים שנה, נוצר פער משמעותי באוצר המילים בהשוואה ללשונות אירופה.
החל מתקופת מייג'י, חודשו מילים רבות ללקסיקון בהשראת תבניות קיימות במילים שאולות מסינית.
+דוגמאות למילים שחודשועבריתתעתיקמילוליתיפניתמהפכהkakumeiהתחדשות מנדט שמיים革命דמוקרטיהminshuשליטת העם民主בינלאומיkokusaiקצה המדינה國際בנקginkōחברת כספים銀行פילוסופיהtetsugakuתורת חכמים哲學פיזיקהbutsuriהגיון הדברים物理אידאולוגיהshugiמוּסר ראשי主義טלפוןdenwaשיחה חשמלית電話בית חוליםbyōinמוסד חולים病院מודעהkōkokuגילוי רחב廣告
חלק לא מבוטל מהמילים שחודשו ביפנית נכנסו גם לשפות אזוריות נוספות, כולל סינית מנדרינית
התנועות ביפנית הן פשוטות, ואין בה דו-תנועות.
אורך התנועה הוא פונמי, כך שלכל אחת מהתנועות יש גרסה קצרה ומוארכת.
לחלק מהעיצורים ביפנית יש מספר אלופונים, מה שיוצר רושם של מבחר צלילים רחב.
חלק מהאלופונים הללו הפכו מאז לפונמיים.
לדוגמה, ביפנית, עד וכולל המחצית הראשונה של המאה ה-20, הרצף הפונמי /ti/ היה מבוטא במגע עם החך והוכר פונטית כ-[tɕi]; נשמע כ-(chi) בקירוב.
בימינו, קיימת הבחנה בין הפונמות /ti/ ו-/tɕi/, כמו במילים [tiː] ("תה בסגנון מערבי") ו- [tɕii/chii] ("סטטוס חברתי").
צליל האות R בשפה היפנית ייחודי.
הוא נשמע לדוברי האנגלית כמשהו בין L ו-R, ולעיתים גם D.
לדוברי העברית הוא דומה מאוד לרי"ש המתגלגלת.
המבנים ההברתי וההגאי פשוטים מאוד.
איגוד העיצורים היחידי המותר בהברה כולל תת-קבוצה אחת של העיצור, בתוספת /ｊ/.
סוג כזה של איגוד מופיע רק בפתיחה.
מלבד זאת, איגוד עיצורים בהברות מתאפשר כל עוד שני עיצורים אפיים עוקבים אחר עיצור הומורגני.
משך העיצור גם הוא פונמי.
+פונמות ביפנית סדקי ענבלי וילוני חכי מכתשי־חכי בתר־מכתשי מכתשי דו־שפתי אפיɴnm סותםɡkdtbp מחוכך[ʥʨ] [ʦ] חוכך h [ç][ʑɕ]zs[βɸ] מקורבwj מקישr* אלופוני /t/ לפני /u i/ בהתאמה
אלופון /b/ בין תנועות, רק בדיבור מהיר
אלופוני /h/ לפני /u i/ בהתאמה
סדר המשפט ביפנית הוא SOV (נושא-מושא-נשוא) - הנשוא חייב לבוא בסוף המשפט.
לשם השוואה, עברית היא שפת SVO (נושא-נשוא-מושא) במקרה הכללי, ואילו הסדר גמיש למדי וניתן לשינוי.
סדר הלוואים בשפה היפנית הוא מן הטפל לעיקר (לוואי קודם למילה אותה הוא מתאר).
ביפנית, נושא המשפט לרוב מושמט אם הוא ברור מתוך ההקשר.
ציון פעולה ללא נושא כמעט תמיד אומרת שנושא המשפט הוא האדם שאומר אותו.
למשל, משמעות המילה "טאבטא" (食べた) היא "אכל" ללא ציון שם גוף, ועל כן נניח שהדובר מתייחס לעצמו ("אני אכלתי").
פועל יחיד יכול להוות משפט שלם.
גם שם תואר יכול להוות משפט שלם: "אוּראיאמאשי" (羨ましい) "[אני] מקנא/ת [בך]".
מלבד השמטת שמות גוף, נהוג לעיתים להשמיט גם את מושא המשפט ומילות שייכות תלוי בהקשר.
לצורך הדגמה, נניח שברצוננו לציין כי שיער ראשנו ארוך.
נאמר: "וואטאשי נו קאמי ווא נאגאיי" (私の髪は長い, 'השיער שלי ארוך') כדי לציין עובדה במהלך השיחה.
עם זאת, אילו נשאלנו 'תנו דוגמה לדבר ארוך שברשותכם', נענה: "קאמי גא נאגאיי" (髪が長い, 'השיער הוא ארוך') כיוון ששייכות הנושא כבר מצוינת בשאלה.
אילו נשאלנו 'האם השיער (שלך/שלכם) ארוך?", נענה: "נאגאיי" (長い, 'ארוך'), או פשוט "האיי" (はい, 'כן').
השפה היפנית נכתבת בשילוב של שלוש מערכות כתב: סימניות (אותיות) סיניות מותאמות הנקראות ביפנית קאנג'י (kanji - 漢字), ושני כתבים פונטיים שנוצרו מאותיות סיניות מותאמות.
הם נקראים היראגאנה (hiragana - 平仮名) וקאטאקאנה (katakana - 片仮名).
בהיראגאנה נעשה שימוש נרחב ביותר בכתיבת השפה למטרות שונות, ביניהן הטיית פעלים, כתיבת מילות קישור ויחס, והוראת יפנית לילדים.
בקאטאקאנה משתמשים בעיקר בשביל לכתוב מילים או שמות שמקורם אינו בשפה היפנית.
ביפנית המודרנית נעשה שימוש לעיתים קרובות גם באלפבית הלטיני רומאג'י (rōmaji - ローマ字), בעיקר לשמות של חברות, לוגואים, פרסומות והקלדת טקסט יפני במקלדת לטינית.
ספרות מערביות בדרך כלל משמשות כספרות, אך גם ספרות יפניות הנכתבות בקאנג'י הן שגרתיות.
מספר ההברות הקיימות ביפנית מוגבל, כך שכל הברה בשפה מכילה תנועה אחת בלבד ועד עיצור אחד.
כל אות, הנקראת ביפנית קאנה (kana 仮名), מסמנת הברה אחת.
כל סימנית יכולה לסמן הברה אחת או יותר.
לכל אות וסימנית יש סדר בו נכתבים הקווים השונים וישנו כיוון נכון בו צריך לכתוב את הקווים.
נכון להיום, מספר הקאנג'י שעל יפני ממוצע לזכור על מנת לדעת לקרוא ברמה גבוהה עומד על כ-2,136 סימניות, לפי הגדרת משרד החינוך היפני ברשימת הסימניות השימושיות הרשמית.
תלמיד כיתה א' אמור לשנן כ-80 סימניות בנוסף לשתי מערכות הכתב הפונטיות.
עד סוף כיתה ו' ידע התלמיד לקרוא ולכתוב כ-1,026 סימניות מתוך הרשימה.
יָפִית היא התנחלות ומושב שיתופי בבקעת הירדן, למרגלות הסרטבה.
היישוב, השייך לתנועת המושבים הוא חלק ממועצה אזורית בקעת הירדן.
שמו ניתן לו על שמו של סא"ל יוסי יפה – מפקד גדוד בחטיבת הצנחנים, מכובשי העיר העתיקה בירושלים במלחמת ששת הימים, שנהרג בעלות רכבו על מוקש באזור ניצנה שבנגב.
היישוב הוקם בספטמבר 1979 על ידי עולים מליון שבצרפת, ובסוף 1980 היו במושב שלוש עשרה משפחות, כולם עולים מצרפת.
לכל משפחה היה כרם של חמישה דונם ו-20 דונם של גן ירק.
בשנת 1983 עלה מספר המשפחות ל-19. בשנת 1984 שקע המושב לחובות כבדים.
ב-1992 הצטרפו למושב עולים מרוסיה.
בשנת 2001, בעקבות האינתיפאדה השנייה, עזבו חלק מהתושבים את היישוב.
יפית הוקמה כיישוב חקלאי, אך הניסיון לפתח אותה לא צלח, מאחר שהמייסדים עלו לישראל ללא כל רקע באגרונומיה.
כיום רוב התושבים עובדים מחוץ ליישוב, למעט מספר מצומצם של תושבים המחזיקים מטע תמרים סמוך, בית אריזה לפרחים ומעט משק חי.
בין תושבי היישוב יש חילונים וגם דתיים.
הכיבוש האמריקאי של יפן הוא תקופה בהיסטוריה של יפן שנמשכה מכניעתה לאחר מלחמת העולם השנייה ב-1945 ועד לשנת 1951.
יפן נכנעה לבעלות הברית ב-15 באוגוסט 1945, כאשר הקיסר הירוהיטו קיבל את התנאים של וועידת פוטסדאם.
ביום שלאחר מכן, הירוהיטו הכריז על הכניעה של יפן ברדיו.
יום זה כונה יום ה-V-J.
כשבועיים לאחר מכן, ב-2 בספטמבר 1945 נחתם מסמך הכניעה של האימפריה היפנית והביא לסיום מלחמת העולם השנייה, ותחילת הדרך הארוכה להתאוששות עבור יפן ההרוסה.
בפוטסדם הסכימו נשיא ארצות הברית הארי טרומן ומנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין כיצד יתבצע הכיבוש הצבאי של האימפריה היפנית.
ברית המועצות תהיה אחראית לקוריאה הצפונית, לסחלין ולאיים הקוריליים, ואילו לארצות הברית תהיה האחריות העיקרית ליפן, לקוריאה הדרומית ולאיים שנותרו בידי יפן באוקיאניה.
ביום הכניעה מינה טרומן את הגנרל דאגלס מקארתור כמפקד העליון של כוחות הברית כדי לפקח על הכיבוש היפני.
פקידים יפניים יצאו למנילה ב-19 באוגוסט על מנת לפגוש את מקארתור ולהתעדכן בתוכניות הכיבוש.
ב-28 באוגוסט 150 אמריקאים טסו לאטסוגי שבמחוז קנאגאווה, והיו לכוחות בעלות הברית הראשונים על אדמת יפן.
אחריהם הגיעה הספינה מיזורי, שהנחיתה את הדיוויזיה ה-4 על החוף הדרומי של קנאגוואה.
כוחות אחרים של בעלות הברית הגיעו לאחר מכן.
מקארתור עצמו הגיע לטוקיו ב-30 באוגוסט, ומיד קבע כמה חוקים: אסור שיהיה קשר אישי בין אנשי בעלות הברית לבין היפנים; אסור לאנשי בעלות הברית להתקיף יפני; ואסור לאנשי בעלות הברית לאכול מהמזון היפני, בשל המחסור במזון ביפן.
ב-2 בספטמבר יפן נכנעה באופן רשמי, כשהיא חותמת על מסמך כניעה, והכיבוש החל.
כוחות בעלות הברית (בעיקר אמריקאים) פיקחו על המדינה.
הגנרל מקארתור היה אמור להעביר את סמכויותיו למועצה מייעצת שנוסדה על ידי בעלות הברית, אך למעשה הוא עשה הכול בעצמו.
המשימה החשובה ביותר מבחינתו הייתה לארגן מערכת להפצת מזון; לאחר ההתמוטטות של הממשלה וההרס של רוב הערים הגדולות, כמעט כולם היו במצב של רעב.
לאחר שמערכת הפצת המזון הייתה במקומה, בעלות של מיליון דולר ליום, מקארתור היה צריך לקבל את תמיכתו של הירוהיטו.
שני האישים נפגשו בפעם הראשונה ב-27 בספטמבר; התצלום של שניהם יחד הוא אחד מהמפורסמים ביותר בהיסטוריה היפנית.
לאחר שקיבל את תמיכתו של הקיסר היפני, למקארתור היו הכלים להם נזקק על מנת להתחיל בעבודה האמיתית של הכיבוש.
בזמן שמנהיגים פוליטיים וצבאיים אחרים רצו להעמיד את הירוהיטו לדין כפושע מלחמה, מקארתור טען כי כל תביעה תהיה מאוד לא פופולרית בקרב העם היפני.
הכוח הבריטי ביפן, שהיה מורכב מאוסטרלים, בריטים, הודים וניו זילנדים הגיע ב-21 בפברואר 1946. בזמן שהכוחות האמריקאים היו אחראים על הממשל הצבאי הכולל, הכוח הבריטי היה אחראי על פיקוח על פירוק הצבא ותעשיות הנשק היפניות.
הבריטים גם היו אחראים על כמה מחוזות מערביים, ובסיסם היה בקורה.
בשנת 1947, הבריטים החלו לצאת מיפן, והם סיימו את ענייניהם שם באופן רשמי ב־1951.
זמן קצר לאחר הגעתו, מקארתור הורה כי על כל היפנים לוותר על הקטאנה והוואקיזאשי (החרב הקצרה והארוכה של הלוחם היפני) שלהם; שבעה טון של חרבות הוחרמו ונשלחו לסן פרנסיסקו.
הצבא והצי פורקו, אמצעי הלחימה הושמדו ומשרדי הצבא פעלו לשחרור חיילים.
מקארתור גם הוסיף "פסקת שלום", סעיף 9 בחוקה היפנית החדשה, שאסרה על יפן באופן מפורש להשתתף במלחמה.
היא גם הגבילה את הוצאות הביטחון של יפן ל־1% מתקציבה, על מנת למנוע מיפן להיעשות לכוח צבאי תוקפני (אם כי בשנת 2004 הייתה תנועה פעילה לבטל את הפסקה הזו).
בנוסף אסר מקארתור על כל אימון באמנויות הלחימה במדינה.
כוחות הברית פירקו את ה"זאיבצו" (חברות משפחתיות גדולות) היפניים, מאחר שהייתה תפיסה לפיה הם דחפו את יפן למלחמה, כדי להגביר את מכירות הנשק, ושבגלל האופי המונופוליסטי שלהם נבלמה הדמוקרטיה.
המפעלים שנותרו על כנם הוסבו לתעשייה אזרחית בבעלותם של קואופרציות מגוונות שלבסוף התאחדו למה שהיום ידוע כקיארטסו.
במהלך הראשוני טוהר מנגנון השלטון היפני.
כל בעלי התפקידים הבכירים בזמן המלחמה פוטרו ב-1946, מקארתור השלים חוקה חדשה, נוסח ארצות הברית, שלמעשה אושרה כתיקון לחוקת מייג'י הישנה, שהייתה בסגנון פרוסי.
החוקה החדשה הבטיחה חירויות בסיסיות ואזרחיות, כגון: חופש הביטוי וחופש ההתאגדות, ביטלה את האצולה, וחשוב מכל – עשתה את הקיסר ל"מנהיג רוחני" של יפן, ולקחה ממנו כמעט את כל הכוחות הפוליטיים שלו.
דת השינטו בוטלה כדת מדינה, והנצרות הופיעה שוב באופן גלוי בפעם הראשונה זה עשורים רבים.
נשים קיבלו את זכות הבחירה, ובאפריל של אותה השנה, 14 מיליון השתתפו בבחירות בהן נבחר ראש ממשלתה הראשון של יפן, שיגרו יושידה.
על מנת למנוע את חדירת הקומוניזם, סייעו האמריקנים בבניית הממסד הפוליטי.
כמעט באופן מיידי חזרו לפעילות המפלגות הוותיקות, שפורקו ב-1940. הותרה אף פעילותה של המפלגה הקומוניסטית, בה ראו כמשקל נגד לתנועות הלאומניות.
נושא זה היה אחת מהבעיות הגדולות של הכיבוש, מאחר שהקומוניזם נעשה פופולרי יותר ויותר בין העובדים היפניים העניים בעשורים האחרונים.
בפברואר 1947, העובדים ביפן התכוננו להכרזת שביתה כללית, בניסיון להשתלט על המפעלים שלהם; מקארתור הזהיר כי הוא לא יתיר לשביתה כזו להתקיים, והאיגודים לבסוף ויתרו, מה שהוריד מכבודם והביא לשקט מצידם לשאר תקופת הכיבוש.
לפני ולאחר המלחמה, החינוך היפני היה מבוסס על המערכת הגרמנית, עם גימנסיומים ואוניברסיטאות שהכשירו את התלמידים לאחר בית הספר התיכון.
מקארתור שינה את מערכת החינוך כך שתדמה יותר לזו של ארצות הברית: הונהגה שיטת החינוך של 3-3-6; 6 שנים בית ספר יסודי, 3 שנים חטיבות ביניים ו-3 שנים תיכון.
בנוסף הורחב חינוך החובה מ-8 שנים ל-9, ואז חטיבת הביניים היא חובה ואילו התיכון אופציונלי.
במקביל, עם התרחבות החינוך, הוחלט כי בכל מחוז תהיה לפחות אוניברסיטה ממשלתית אחת, החלטה שהעלתה את מספר האוניברסיטאות ביפן במאות אחוזים.
ההכרזה האימפריאלית על החינוך בוטלה, ומערכת האוניברסיטאות האימפריאלית אורגנה מחדש.
ארגון המורים פורק ופוטרו כל המורים שנחשדו בלאומנות.
כל החומר הלאומני הוצא מתוכנית הלימוד, ובמקומו הוכנסו שיעורי דמוקרטיה ולימודי המערב.
כמו כן נאסר שימוש בסמלי לאום כגון: דגל, המנון ותמונת הקיסר.
אפילו היפנית הכתובה שונתה מאד: נבחרו הטויו קאנג'י, מקדימיהם של הג'ויו קאנג'י של היום, וחוקי הלשון שונו מאוד על מנת לשקף את השימוש הרווח בדיבור.
מקארתור ראה כיצד התמרמרות האיכרים הסינים מעניקה כוח והשפעה לקומוניסטים, ועשה ככל שביכולתו למנוע מצב דומה ביפן.
ראשית, הוא הזמין משלוחי מזון מארצות הברית על מנת למנוע תסיסה חברתית הנובעת מרעב.
שנית, ב-1946 התקבל חוק, לפיו האיכרים הורשו להחזיק קרקעות, ושאסר על אנשים שאינם חקלאים להחזיק אדמה.
בנוסף, נאסר על אנשים להחזיק קרקע של למעלה מ-30 דונם.
את הקרקעות העודפות מכרה הממשלה בזול לאיכרים עניים בריבית נמוכה, ובכך איפשרה להם להיות בעלי אדמה ולהתפרנס בכבוד.
כך הפכו האיכרים ממעמד ממורמר, למעמד בעל רכוש המעוניין לשמר את מצבו.
הבאה לדין של מנהיגי המלחמה
לאחר כניעת יפן בסיום מלחמת העולם השנייה באוגוסט 1945, אימצה ארצות הברית מדיניות תקיפה של ענישה והבאה לדין של מנהיגי המלחמה היפניים.
תחת שלטונו של הגנרל דאגלס מקארתור, שפיקד על שלטון הכיבוש האמריקאי ביפן, הוחלט לטהר את הממסד היפני מהשפעות מיליטריסטיות ולאומניות.
אחד הביטויים המרכזיים למדיניות זו היה הקמת בית הדין הצבאי הבינלאומי למזרח הרחוק (IMTFE), הידוע גם כ"משפטי טוקיו".
במסגרתו הועמדו לדין 28 מנהיגים בכירים באשמת פשעים נגד השלום, פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה.
בנוסף, אלפי אנשי צבא ופוליטיקאים זוטרים יותר נשפטו בבתי דין צבאיים ברחבי אסיה שהוקמו על ידי בעלות הברית.
מתוך 28 הנאשמים שניים, מאטסואוקה יוסוקה ונאגנו אוסמי, מתו במהלך המשפט, אחד, אוקאווה שומיי, הוכרז כבלתי שפוי ושוחרר מבית הדין, 25 הורשעו, כאשר שבעה מהם נידונו למוות.
ביניהם הגנרל טוג'ו, ראש הממשלה ברובה של תקופת המלחמה.
ההוצאה להורג נערכה ב-23 בדצמבר 1948, יום הולדתו ה-15 של יורש העצר דאז, אקיהיטו.
מלבד למשפטים שנערכו בטוקיו, ברחבי מזרח אסיה נערכו משפטים לאלפי אנשי צבא יפנים, בעיקר סוהרים במחנות שבויים, וכ-700 מהם הוצאו להורג.
עם התהוות המלחמה הקרה בשנים 1947–1948, חל שינוי מהותי בגישת ארצות הברית כלפי יפן.
החשש מהתפשטות הקומוניזם במזרח אסיה, במיוחד לאחר ניצחון המפלגה הקומוניסטית במלחמת האזרחים הסינית, הפך את יפן לבת ברית אסטרטגית של ארצות הברית.
מדיניות החלה להתמקד ביציבות פוליטית ובשיקום כלכלי מהיר על חשבון המשך הבאתם לדין של פושעי מלחמה.
תהליכי טיהור נרחבים של מנהיגים בתעשייה, בצבא ובבירוקרטיה צומצמו או בוטלו.
מאות חשודים שוחררו ממעצר, ורבים מהם אף שבו לתפקידים בכירים בשלטון ובמשק, כחלק ממה שכונה בהיסטוריוגרפיה היפנית "המסלול ההפוך" .
החלטה שנויה במחלוקת במיוחד הייתה הימנעות מהעמדתו לדין של הקיסר הירוהיטו, שנתפס בעלת אחריות למלחמה.
הגנרל דאגלס מקארתור והנהגת הכיבוש סברו כי שמירה על מוסד הקיסרות הכרחית ליציבות השלטון החדש, וכדי למנוע מרידות עממיות.
לפיכך, גובשה תמונת מצב שלפיה הקיסר היה "אסיר של הגנרלים", והוא נותר בתפקידו כקיסר חוקתי תחת החוקה הדמוקרטית שנכנסה לתוקף ב-1947. מדיניות השינוי של ארצות הברית עוררה ביקורת בקרב קורבנות הכיבוש היפני באסיה, במיוחד בסין, קוריאה והפיליפינים, שראו בכך עיוות דין והכחשה של אחריות היסטורית.
ביפן עצמה נותרו הדיון והוויכוח על אחריות המנהיגים, תפקוד הקיסר ולקחי המלחמה נושאים מרכזיים בפוליטיקה, בזיכרון הקולקטיבי וביחסי החוץ.
השפעות המדיניות האמריקאית ניכרות עד היום, בין היתר במעמדו המיוחד של מוסד הקיסרות, בהיסטוריוגרפיה הרשמית ובהתנהלות יפן מול שכנותיה.
בשנת 1949, חתם הגנרל מקארתור על שינוי רחב במבנה הכוח של שלטון הכיבוש שהגדיל מאוד את הכוח של המנהיגים המקומיים, ועם העברת תשומת הלב שלו (ושל הבית הלבן) למלחמת קוריאה, הכיבוש החל להתקרב לסיומו.
חוזה סן פרנסיסקו, שנחתם ב-8 בספטמבר 1951, ציין את סופו של כיבוש בעלות הברית, וכאשר הוא נכנס לתוקף ב-28 באפריל 1952, יפן הייתה שוב למדינה עצמאית.
אף על פי כן, אלפי אנשי צבא אמריקנים נותרו ביפן בעשורים הבאים.
הביטוי "שיקאטה גה נאי" ("אין מה לעשות") ציין בעיתונות האמריקאית והיפנית את קבלת הגורל הכללית של היפנים לתנאים הקשים שתחתם חיו בתקופת הכיבוש.
יפים איסקוביץ' זלמנוב הוא מתמטיקאי יהודי יליד רוסיה.
הוא נודע בזכות עבודתו על בעיות קומבינטוריקה באלגברת ז'ורדן ובתורת החבורות.
פתרונו לבעיית ברנסייד המצומצמת זיכה אותו במדליית פילדס בשנת 1994.
זלמנוב נולד למשפחה יהודית בחברובסק, ברית המועצות.
הוא למד לתואר דוקטור באוניברסיטת נובוסיבירסק בהנחייתם של לאוניד בוקוט ואנטולי שירשוב.
והמשיך את לימודיו באוניברסיטת לנינגרד ב-1985. עד 1987 החזיק במשרת מרצה בנובוסיבירסק, אז עזב את ברית המועצות.
בשנת 1990 היה לפרופסור באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, לאחר מכן עבר לאוניברסיטת שיקגו וב-1995 השתקע באוניברסיטת ייל.
בשנת 2001 מונה לחבר באקדמיה הלאומית האמריקנית למדעים, ובכך היה למתמטיקאי הצעיר ביותר שחבר בה.
משנת 2002 הוא פרופסור באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
זלמנוב משמש כעורך במספר כתבי עת מקצועיים, ובין היתר שימש כעורך ב-Annals of Mathematics וב-Journal of the American Mathematical Society - שניים מכתבי העת המתמטיים היוקרתיים ביותר.
הוא חבר באגודות המתמטיות של מספר מדינות ברחבי העולם, וזכה לתוארי דוקטור לשם כבוד ממספר אוניברסיטאות (בקנדה, באוקראינה ובספרד).
זלמנוב הוזמן להרצות שלוש פעמים בכנס הבינלאומי של המתמטיקאים - האירוע המרכזי והיוקרתי ביותר של העולם המתמטי, המתרחש אחת לארבע שנים.
עבודתו המוקדמת של זלמנוב הייתה באלגברת ז'ורדן בממדים אינסופיים.
בפרט, מיין אלגברות ז'ורדן ראשוניות לא מנוונות ומכך גזר תשובה שלילית להשערה של פון נוימן, יורדן וויגנר לגבי קיומן של אלגברות ז'ורדן פשוטות לא מיוחדות מממד אינסופי.
בנוסף, הראה כי אלגברת ז'ורדן החופשית מכילה מחלקי אפס (בניגוד למתרחש באלגברות אסוציאטיביות), ובכך התיר בעיה של ג'ייקובסון.
הוא הראה כי אלגברת ז'ורדן פרימיטיבית למחצה מקיימת את הזהויות של אלגברות ז'ורדן מיוחדות, אם ורק אם היא מקיימת את זהות גלני.
ב-1987 פתר זלמנוב את אחת הבעיות הפתוחות הגדולות בתורה של אלגברות לי באותה תקופה, והוכיח כי אלגברת לי המקיימת את זהות אנגל היא נילפוטנטית מקומית (במקרה הסוף-ממדי זוהי תוצאה קלאסית וקלה).
זלמנוב הוסיף והראה כי אלגברת לי הנפרשת על ידי איברים נילפוטנטיים ומקיימת זהות פולינומית היא נילפוטנטית מקומית.
זוהי תוצאה מכרעת בפתרון בעיית ברנסייד המצומצמת, והיא נשענת על עבודותיו באלגברות ז'ורדן.
ואמנם, בהמשך לעבודה זו הצליח זלמנוב לקשר בין תוצאות קומבינטוריות מרחיקות לכת בתורת הזהויות של אלגברה לא-אסוציאטיבית (ובפרט באלגברות לי) לבעיית ברנסייד המצומצמת (ב-1989) וגזר מקשר זה תשובה חיובית עבורה (פתרון שזיכה אותו במדליית פילדס).
זלמנוב הוסיף והכליל תוצאה זו בכך שהראה כי חבורה נוצרת סופית, -שאריתית שההשלמה הפרו- שלה מקיימת זהות פרו-, מוכרחה להיות סופית, וכן שחבורה קומפקטית ומפותלת היא בהכרח סופית.
ביתן יפן הוא אחד הביתנים באזור תצוגת העולם של פארק השעשועים אפקוט שבאתר הנופש דיסניוורלד באורלנדו שבפלורידה.
הביתן היפני נועד להציג את תרבותה, מטבחה והארכיטקטורה של יפן.
מבני הביתן היפני בנויים בסגנון ארכיטקטוני יפני.
המבנים בנויים סביב חצר מרכזית, בפתח הביתן, לחוף הלאגונה, שער טוריאי יפני מסורתי.
בביתן גן יפני בו זורם פלג בין מספר ברכות עיטוריות.
בביתן, מעבר לחפיר נמצאת מצודה יפנית פאודלית בה מוצגים חפצי אומנות יפניים.
בביתן כלבו המוכר מוצרים יפניים: ספרים, מאנגה, תכשיטים, ביגוד (קימונואים ונעליים יפניות), צעצועים וכלי הכנה והגשה של מאכלים יפניים.
במבנה מקום למתקן שעשועים או מתקן אפל, אולם מתקן זה מעולם לא עבר את השלב התכנוני.
יפנית קלאסית (ביפנית: בונגו-文語) היא השפה הספרותית הארכאית של יפן.
היפנית הקלאסית היא הגרסה הספרותית של השפה היפנית התיכונה המוקדמת (中古日本語), שדוברה ביפן בתקופת הייאן, וכוללת גם השפעות מאוחרות יותר.
היפנית הקלאסית הייתה השפה התקנית ששימשה את הסופרים היפנים עד המחצית הראשונה של המאה ה-20. כבר בתקופת מייג'י התחילו סופרים יפניים להשתמש ביפנית מדוברת, אך רק אחרי מלחמת העולם השנייה עברו מרבית כתבי העת היפניים והמסמכים לשימוש ביפנית מדוברת והיפנית הקלאסית נותרה בשימוש רק בצורות טקסיות, דוגמת שירת ההאיקו.
יפים (נחים) בן זלמן שיפרין Залманович Шифрин; נולד ב-25 במרץ 1956) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-רוסי.
יפים שיפרין נולד ביישוב נקסיקאן שבאזור מגדן שברוסיה.
הוריו הוגלו לסיביר בתקופת יוסיף סטלין.
בשנת 1966 המשפחה עברה לריגה.
בשנים 1973 - 1974 למד באוניברסיטת לטביה, ריגה, בפקולטה לפילולוגיה, ובשנים 1974 - 1978 למד בפקולטה לבידור של האוניברסיטה לאומנות הקרקס והבידור במוסקבה, בין השאר בקורס של רומן ויקטיוק.
ב-1977 התחיל לשחק בסדנה של הבמאי ויקטיוק באוניברסיטת מוסקבה.
במסגרת הסדנה הוא השתתף בהצגות "להתראות, בנים!", "לילה אחר סיום המחזור" ו"ציד הברווזים".
בשנת 1979 זכה בתחרות הארצית הראשונה בברית המועצות לשחקני בידור וב-1983 זכה בתחרות הארצית השביעית לשחקני בידור.
בפעם הראשונה הופיע שיפרין במופע סולו "הייתי רוצה לומר" לפי כתביו של ויקטור קוקלושקין בשנת 1985. גם מחזות "שלוש שאלות" ו-"הלבנה העגולה" בוימו לפי הטקסטים של ו.
בשנים 1980–1985 הוא למד באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון בפקולטה לבמאים.
ב-1990 ייסד שיפרין את "תיאטרון שיפרין" בו הוא מכהן כמנהל התיאטרון עד היום.
ב-1992 זכה לפרס "זולוטויי אוסטפ".
ברפרטואר של השחקן יש הרבה יצירות של מוזיקה ווקלית, בתוכם רומנסים של המלחין דמיטרי שוסטקוביץ' (מילים – סשה צ'יורני).
השירים "ירושלים" (מלחין מרק מינקוב), "מוזיקה בתוכי" (לחן ומילים של מיכאיל קוצ'טקוב), "ליל דרום" (מלחין אלכסנדר קלביצקי) וכו'.
בתיאטרון הוא שיחק תפקידים רבים בהצגות "מעתה אינני מכירה אותך, חמודי", "אהבה עם נפש", "פוטנות", "עז, או מי זאת סילביה" (במאי רומן ויקטיוק), "שמועות" (במאי ודים דוברוביצקי).