tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המבנה רוצף ברצפת פסיפס שרובה הורכבה מאבנים לבנות, והיו בה עיטורים מאבנים אדומות.
המבנה זוהה כבית תפילה על סמך עיטור צלב לטיני המוקף במסגרת, ולידו האותיות ΩΑ, שהן האותיות הראשונות והאחרונות באלפבית יווני, ומייצגות את דימוי האל בנצרות ("...אני האלף ואני התו הראשון והאחרון...", חזון יוחנן א, 11).
מבנים כאלו נבנו לעיתים ביוזמה קהילתית של האוכלוסייה הכפרית, לפעמים כיוזמה של בעלי האחוזות ולפעמים כחלק ממנזר.
כלי החרס שנאספו בחפירת המבנה מתוארכים לשלהי התקופה הביזנטית ולראשית התקופה המוסלמית המוקדמת (המאות ה-6–8 לספירה).
עקב מצב ההשתמרות הרע של העתיקות, קשה להסתמך על כלי חרס אלו לתארוך מדויק של בניית הקפלה.
רמז אפשרי לזמן הקמתה של הקפלה הוא צלב הפסיפס.
ב-427 לפנה"ס נקבע איסור על קביעת צלבים על רצפות במקום שבו אמורים ללכת, ולכן ייתכן שהקפלה נבנתה לפני כן.
צבי גרינהוט ומיכל עירון–לובין, "חורבת חרמשית", בתוך: אפרים שטרן (עורך), האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל ה, ירושלים, 2008, עמ' 1776–1777
חורבת פטיש היא חורבה גדולה ממזרח לעיר אופקים; שטחה הכולל הוא 1,000 דונם.
לפני 1948, נמצא באזור הזה כפר בדואי קטן שבו גרו חברי חמולת אל-קודיראת משבט תיאהא.
כפר זה נמצא ליד "ואדי פוטיס" לאורך כביש באר שבע-עזה, מקום אסטרטגי בו הקימה המצודה פוטיס ב-1894. תושביו הבדואים רעו כבשים ועיזים וגידלו חיטה, שעורה ואבטיחים.
לאחר מבצע אנ-פאר, אחרי אמצע יולי 1948, היה האזור בשליטת צה"ל.
התושבים הבדואים נמלטו לכפר אל-מוחרקה ומשם גורשו לרצועת עזה.
הכפר הבדואי הנטוש נהרס על ידי צה"ל בספטמבר או אוקטובר 48 מסיבות שנטען כי הן "צבאיות".
בחודש נובמבר 2013 נערכו חפירות ארכאולוגיות באתר ונחשפו שכונת מגורים ושרידי יישוב, כמו גם מספר קברים.
במהלך המאה ה-19 היו סכסוכים רבים בין שבטי הבדואים, בעיקר על רקע רעיית עדרים בשטחים בנגב הצפוני.
סכסוכים אלו הגיעו לידי שפיכות דמים ולסכסוכי נקמת דם ולכן נאלץ השלטון העות'מאני להזרים כוחות צבא לאזור, ולשם שיכונם לבנות בשנת 1894 מצודה במרכז האזור הבדואי.
במצודה שכנו גם כוחות מכס, משטרת גבולות, כוחות לאבטחת דרכי הסחר ומערכת שיפוט.
המצודה נקראה בפי הטורקים "אלג'היר" ובפי הבדואים "קלעת אל-פוטיס" – "מצודת פטיש".
המצודה כללה מבנה אבן ארוך ובו שני אולמות גדולים.
מלבד מצודת פטיש, בנו הטורקים עוד שתי מצודות: קצר א-ראשד (על גדות נחל באר שבע) ואל-עימרה (בקיבוץ אורים).
מתחת לשרידי המצודה, השולטת על סביבתה, מערת מחצבה גדולה מן התקופה הביזנטית.
ליד האזור יש כמה בורות מים סתומים.
כל השרידים והאזור שלידם כלול בתוך שמורת נחל אופקים.
חורבת קצרה היא עמדת שמירה בדרך הבשמים הנבטית, אשר הוקמה על הרכס שבין נחל קצרה לבין נחל צרורות, כדי להגן על הדרך מפני שודדים.
לאחר התפשטות האימפריה הרומית לממלכת הנבטים ולדרכי המסחר שלהם, נעזבה המצודה וננטשה.
במקום מגדל שמירה בגובה של שני מטרים, באורך של חמישה מטרים וברוחב של חמישה וחצי מטרים.
המבנה בנוי מאבני גזית ובו שלושה חדרים.
ליד החורבה נמצא מאגר מים.
חורבת עתרי היא אתר ארכאולוגי בתחום פארק עדולם שבשפלת יהודה, כ-2 קילומטרים מדרום-מזרח למושב צפרירים.
במקום התקיים כפר בימי בית שני ומעט לאחריו, ונמצאים בו שרידים המדגימים יפה את חיי הכפר בתקופה ההיא.
את האתר חפרו פרופ' בועז זיסו ואמיר גנור.
שמו המקורי של האתר אינו ידוע בוודאות.
לאתר היו מספר שמות, כגון ח' אום סוויד, חורבת שוע, חירבת אל חיח וחורבת חוח.
השם עתרי הוא שם רשמי, שניתן על ידי ועדת השמות הממשלתית ומקורו באוסטרקון שנמצא באתר, אשר שימש ככל הנראה כקבלה חקלאית, ואולי נוקט בשמו של הכפר.
ייתכן ששם הכפר מוזכר על ידי יוסף בן מתתיהו, שכן בתיאורו של חורבן יישובים בשפלת יהודה מוזכר מקום בשם Κάφεθρα, שאפשר לקרותו כ"כפר עתרא"; כך גם בתרגום החדש של "תולדות מלחמת היהודים ברומאים" של ליזה אולמן, בעמ' 423. במפות סימון השבילים החדשות שם האתר מופיע באופן שגוי "עיטרי".
בראש גבעת החורבה נמצא קומפלקס גדול של מבנים, הכולל מקווה טהרה, מבנה ציבור גדול שעשוי להיות בית כנסת (ואם כן, זהו בית הכנסת היחידי הידוע מהתקופה שבין המרידות, מדור יבנה), מערכת מסתור שאחד מפתחיה נמצא בפינתו של מבנה הציבור הגדול ורובע מגורים.
ממזרח ליישוב נחצבה בסלע גת גדולה שבה ניתן להבחין במשטח הדריכה.
במרכז המשטח בור גדול ועגול וממנו יוצאת תעלה אל בור האיגום.
נראה שהבור העגול הוא חציבה מאוחרת במשטח המקורי של הגת וייתכן שבמקור היה במרכזה שקע לבורג של גת משוכללת מסוג "גת בורג", ועל מרכזיות גידול הגפנים ליין בכלכלת היישוב.
עדויות אחרות מלמדות גם על ייצור שמן זית ודבלות, קולומבריום מלמד על גידול יונים ופלכי נול מלמדים על טוויה של חוטים לצורכי תעשיית טקסטיל.
היישוב היהודי נהרס כאמור בשנת 69 לספירה, במהלך המרד הגדול.
לאחר המרד הגדול התחדש היישוב, אם כי לעולם לא חזר לגודל שבימי תפארתו.
תושבי האתר בתקופה זו היו יהודים.
במהלך ההכנות למרד בר כוכבא, 60 שנה מאוחר יותר, התקינו בכפר מערות מסתור, חלקן מסועפות.
המערכות הללו שילבו בתוכן בורות מים קדומים.
חשיבותו של האתר נובעת מהעובדה שהוא כמעט ולא נושב בתקופות מאוחרות (להוציא שלב קצר מועד בסוף התקופה הרומית וראשית התקופה הביזנטית).
מסיבה זו, מבנים ומתקנים חצובים מימי הבית השני וימי מרד בר-כוכבא נותרו במצבם הקדום, כמעט ללא שינוי.
בפעם הראשונה התאפשר לבדוק באופן שלם את תופעת "מערכת-המסתור" ויחסן אל היישוב שמעליהן.
התברר כי בשלב המוקדם (לפני המרד הגדול), היו מתחת לבתי המגורים חדרי-מסתור הכוללים חדר בודד אליו יורדת מחילה.
לקראת מרד בר-כוכבא חוברו חדרים אלה למכלולים מורכבים הכוללים כמה חדרים, פתחי מילוט, וכן חיבור לבור מים.
בצפון האתר נמצאה מערכת מסתור שהפכה למערת קבורה רומית.
מערה זו, המכונה "מערת התבליטים", היא מערכת מסתור קטנה שהוסבה לשמש מערת קבורה בתקופה הרומית המאוחרת, במערה חלל גדול ורבוע ובו שלושה משכבי מקמר (ארקוסוליה).
על חזית שניים מהמשכבים תבליטים בגילוף באבן, בהם דגמים המוכרים מעולם הקבורה הרומי בביצוע מקומי (ביניהם: אמפורה, דיסקוס ועמודים).
המערה נחצבה קצת אחרי שנת 200 לסה"נ, והיא מיוחסת להתיישבות של וטרנים של הצבא הרומי שישב באזור בית גוברין, אליוטרופוליס.
אל המערה יורדים כיום בעזרת מדרגות מתכת מודרניות ובמדרגות מקוריות שגולפו בסלע.
ממצא מיוחד נתגלה בתוך המקווה הסמוך למבנה הציבור: בתוך שכבת אפר שרפה נמצאו עצמות שהשתייכו למורדים ובני משפחותיהם, יחד עם ממצאים ומטבעות מזמן מרד בר-כוכבא.
בין השאר נמצאה עצם חוליית-צוואר חתוכה, המלמדת כי ראש בעליה נערף בחרב.
קומפלקס המבנים מימי הבית השני שוחזר חלקית על ידי הקרן הקיימת לישראל, האחראית על האתר.
חורבת עָנִים (במקור: ח'רבת ע'ווין א-תחתא) הוא שמו של אתר בדרום הרי חברון בו מצויים שרידיו של יישוב מקראי ותלמודי, כ-20 ק"מ מצפון מערב לערד ובתחום יער יתיר.
האתר סמוך ליישוב ליבנה מדרום מערב.
האתר ממוקם בשיפולי גבעה, ובגובה 685 מטר מעל פני הים.
באתר נמצאו כ-50 מרתפי מגורים חצובים בצורת מערות.
רק אחדים מקירות המבנים בולטים על פני השטח.
בפתחי אחדות מהמערות בנויים משקופים מפוארים יחסית לתקופה, ועליהם תבליטי רוזטות.
בנוסף לכך, בסביבת החורבה נמצאים מתקנים חקלאיים, בורות מים, גדרות צאן, בית קברות ושרידי בית כנסת.
בראש הגבעה נמצאו שרידי מצודה מתקופת הברזל.
מיקומה הגאוגרפי והממצא הקרמי שנתגלה בה הביאו לזיהויה עם עָנִים המקראית.
"ענים" כלולה בתחום נחלת שבט יהודה לפי ספר יהושע: .
חלוקה זו, בין ענים התחתונה והעליונה, התקיימה גם בתקופת המקרא, ועדות לכך נמצאת בחרסי ערד, שם נזכרים (בכתיב חסר): ענים תחתנם ועלינם.
בענים נחשף בית כנסת מתקופת התלמוד.
כמו בבתי כנסת אחרים בדרומא השלב הראשון הוא מהמאה ה-3. בית הכנסת התקיים עד מאה ה-7. פתחו של בית הכנסת הוא למזרח, ומבנהו אורכי כמו במעון העתיקה.
בחזית ניצבים עמודים על אדנים מרובעים ועליהם כותרות.
בבית הכנסת נמצאו גם חלקים של אגן שיש לנטילת ידיים.
הרצפה כוללת פסיפסים עם תאורים גאומטריים.
האולם היה מקורה בגג רעפים והקירות היו מטוייחים.
נמצא גם, כי אימצו בבית הכנסת מנהג שהתגלה גם במעון העתיקה - להשאיר בבית הכנסת חלק מהסלע המקורי.
הארכאולוג צבי אילן, איתר בבית הכנסת "מרחב מקודש", שכדוגמתו לא התגלה באף בית כנסת אחר.
"המרחב המקודש" הזה היווה רבע מרוחב האולם ונחסם על ידי לוחות סורג, שכמה מחלקיהם נמצאו.
מדרום לבניין יש מדרגות אל בור מים ואל מערות מסתור שהיו מוגנות היטב מפני כניסת זרים.
מכלולים דומים נמצאו ליד בתי כנסת נוספים באזור.
לפי שרידים שנמצאו במקום - בין השאר מטבעות זהב - היה המקום פעיל עד המאה ה-8. מכאן גם ההשערה שיהודי המקום, בדומה ליהודי יוטה, חיו במקום עד התקופה הערבית הקדומה, ואז נאלצו לקבל עליהם את דת האסלאם.
במקום נמצאו מתקנים חקלאיים הממוקמים ברצף גאוגרפי.
קיומם של המתקנים בסמיכות, מעיד על כך שבמקום היה ריכוז גדול של אוכלוסייה.
בין השאר נמצאו באתר המתקנים הבאים:
גת - הייתה חצובה בסלע בשלשה משטחים מדורגים: בראשון דרכו את הענבים, ממנו גלש המיץ לתא קטן ששימש לשיקוע גרעיני הענבים ושאר הפסולת המוצקת.
משם עבר הנוזל לכלי הקיבול, בדרך כלל כדי חרס.
משם רוכזו הכדים במחסנים תת-קרקעיים עד גמר תהליך התסיסה והפיכתו של הנוזל ליין.
בור מים - שריד למאגר מים תת-קרקעי שנחצב בסלע.
בית בד - חצוב בסלע.
חלקיו המזוהים הם: "ים" – המתקן התחתון הקבוע, ו"מֶמֶל" – המתקן הנייד שהופעל על ידי בהמת עבודה.
לאורך שביל המתקנים החקלאיים ניתן לראות גדרות אבן ששימשו כמכלאות צאן.
חורבת קייאפה או מבצר האלה הוא אתר ארכאולוגי מתקופת הברזל, אשר נמצאו בו גם שכבות עליונות מהתקופה ההלניסטית ואף מתקופות מאוחרות יותר.
האתר שוכן על גבעה, סמוך לבית שמש של היום, כקילומטר מצפון-מזרח לצומת האלה, בין הערים העתיקות שוֹכֹה ועזקה.
הארכאולוג יוסף גרפינקל, שעמד בראש משלחת החפירות באתר, מייחס את הממצאים הקדומים במקום לתקופת דוד המלך ורואה בהם הוכחה כי בזמנו של דוד הייתה ביהודה ממלכה חשובה וחזקה, כמתואר במקרא.
באשר לזיהוי המקום, גרפינקל מזהה את האתר עם העיר שעריים המקראית, הנזכרת בסיפור דוד וגוליית, בעקבות שני השערים שנמצאו בחומת העיר.
חוקר המקרא וההיסטוריון גרשון גליל חולק עליו ומזהה את האתר כ"נטעים", המוזכרת בדברי הימים, שעל שמה נקרא המושב נטעים.
במאי 2014 הופקדה התוכנית המכריזה על האתר ועל עמק האלה כעל גן לאומי, ובראשית 2016 היא אושרה.
בכך בוטלה תוכנית הבנייה לשכונה הדרומית של רמת בית שמש והובטחו קיומו ופיתוחו של האתר.
האתר נמצא בעמק האלה, במקום בעל חשיבות אסטרטגית בתקופת הברזל בארץ ישראל.
הוא שוכן על גבעה בגובה כ-325 מ' מעל פני הים, בצדה המערבי של השפלה הגבוהה, ושולט על הדרך העולה משפלת החוף לחברון ולירושלים.
במרחק 2 ק"מ ממערב לאתר נמצא תל עזקה, ו-2.5 ק"מ מדרום-מזרח לו שוכן תל שׂוֹכֹה.
שטח האתר כ-23 דונם, ובו שרידים של עיר מבוצרת ומוקפת חומה ברוחב 4.5 מ' ובגובה 2–3 מטר (במקור הגיעה החומה כנראה לגובה של כ-6 מטר), ובה שני שערים.
עובדה זו ייחודית בהשוואה לאתרים יהודיים עתיקים בארץ ישראל, ולפיה שיערו חוקרים כי מדובר בעיר שעריים.
הבנייה מסיבית, מאבנים מגליתיות שמשקלן 4–5 טון.
האתר מוכר כבר מאמצע המאה ה-19 ונזכר בדיווחי צליינים וחוקרים מהעולם המערבי.
הראשון שבהם, החוקר הצרפתי ויקטור גרן, הזכיר את האתר המרשים באחד משמונה מסעות סקירה שערך בארץ ישראל כדי לזהות מקומות היסטוריים לפי התנ"ך.
סוקרים אחרים שהזכירוהו היו קונדר וקיצ'נר (בשנת 1883), ובשלהי המאה ה-20 (1996) – הארכאולוג יהודה דגן, במסגרת סקר מקיף שערך על אזור השפלה.
דגן הציע לזהות את האתר עם עדתיים (יישוב המופיע ברשימות הערים של שבט יהודה) וסבר כי האתר היה מיושב מהמאה ה-9 עד המאה ה-6 לפנה"ס.
ואולם סברה זו נמצאה שגויה בשנת 2007, עת החלו עונות החפירה המשמעותיות באתר.
האתר נחפר בשנים 2007–2013 על ידי הארכאולוגים יוסף גרפינקל מהמכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים וסער גנור, בשיתוף רשות העתיקות.
ההנעה העיקרית לחפירה מאורגנת באתר הייתה תארוך חרצני הזיתים שהתגלו בחפירה המדגמית לשנים שבין 1020 ל-980 לפנה"ס.
לפי החוקרים, דוד המלך חי בין 1040 ל-970 לפנה"ס, כלומר באותה תקופה, ובירתו ירושלים במרחק יום הליכה.
מאפייני האתר וממצאים שהתגלו בחפירות הם ייחודיים וחשובים.
מדובר באתר מבוצר בחומת סוגרים, המתוארך על פי הממצא האורגני לשנים 1020–980 לפני הספירה.
האתר נמצא ליד ציר התנועה הראשי בעמק האלה – אזור גבול והתנגשות בין ישראל ופלשת, על פי התיאור המקראי.
התגלו בו שני אוסטרקונים בעברית, האחד נושא שם דמות הנזכרת במקרא והשני כולל מושגים שהיו קיימים רק בעברית בתקופה ההיא (כמתואר בהמשך).
במקום לא נמצאו כלי קרמיקה פלשתית או אחרת ואף לא עצמות חזיר.
האתר שרד במשך 20–30 שנה וננטש עד התקופה ההלניסטית, כך שהשכבה הארכאולוגית הישראלית נבדלת בבירור מאחיותיה העליונות, המאוחרות לה בכ-700 שנה.
במקום נמצאו שני דגמים מוקטנים של מקדשים.
אחד מהם זוהה בידי חוקר האתר הארכאולוג יוסף גרפינקל כתואם את תיאור מקדש שלמה בספר מלכים.
חוקרים אחרים דוגמת נדב נאמן ואהרון מאיר חלקו על זיהוי זה.
מתוך ממצאיהם באתר הגיעו החופרים בראשות גרפינקל למסקנה, כי חורבת קייאפה הייתה עיר מבצר חזקה בגבולה המערבי של ממלכת יהודה, ככל הנראה מתקופתו של דוד המלך.
פרופ' גרשון גליל תמך בקביעתם של גרפינקל ואנשיו, כי הממצאים שנחשפו באתר הם הוכחה לקיומה של ממלכה חזקה ביהודה, בתקופת דוד ושלמה.
החוקרים נאמן ומאיר לעומתם, חלקו.
זאת, משום שלא ניתן להקים ולתחזק עיר בסדר גודל שכזה עם יכולות ארגוניות וטכנולוגיות המאפיינות את החברה הכפרית של תקופת הברזל I.
הפרופסורים ישראל פינקלשטיין ואלי פיסצקי מאוניברסיטת תל אביב אינם מקבלים את תארוך האתר לתקופה 1020–980 לפנה"ס ולדעתם הטווח המתקבל מבדיקות אלה הוא רחב יותר, בין 1050 ל-915 לפנה"ס.
תארוך רחב כזה יכול להשתלב, בקצהו המאוחר, גם עם הכרונולוגיה הנמוכה של פינקלשטיין ולא לבטלה.
בעונות החפירה הראשונות 2007 - 2008 נחפרו 600 מ"ר בצדו המערבי של האתר (שטח B), ונחשפו בתי מגורים צמודים לחומה.
החומה היא כפולה ונקראת בשל כך "חומת סוגרים".
הבתים צמודים כאמור לחומה ומשתלבים זה בזה, צורת בנייה המוכרת מארבעה אתרים ארכאולוגיים אחרים, כולם באזור יהודה (תל בית מירסים, תל בית שמש, תל א־נצבה (מצפה) ותל באר שבע).
האלמנט הארכיטקטוני הבולט והחשוב ביותר שנמצא בקטע זה של החומה היה השער המערבי של העיר, שרוחבו כ-10.5 מטר ובכל אחד מצדדיו נמצאו עמדת שמירה, ותא בגודל כ-3.5×2.2 מ'.
שני עמודים שיצרו את השער הבנויים מאבנים מגליתיות, במיפתח של 10.5 מ', מעידים על עוצמתו.
תעלת ניקוז בצדו הדרומי של השער נמצאה ללא כיסוי אך נמצאו גם תעלות ניקוז מקורות.
החומה, בתי המגורים והשער נבנו כולם בתקופת הברזל II א', לקראת סוף המאה ה-11 לפנה"ס, תקופה המזוהה כתקופת דוד המלך.
הבנייה המתוארת מתקופת הברזל, בנויה ישירות על סלע-אם ואין שכבות ארכאולוגיות מתקופות קודמות.
כל השכבה מתקופת הברזל II א' מכוסה בשכבת חורבן.
בהתאם למדיניות רשות העתיקות, עבר השער הראשון תהליך של שימור ושחזור, והוא כולל כעת נדבכים נוספים על אלו שנתגלו בחפירה, וכן "קו שחזור" המבדיל בין הנדבכים שנחשפו לאלו שנוספו.
במסגרת עבודות אלו נחשף גם סף השער, שהיה קבור תחת חומה מהתקופה ההלניסטית.
החפירות בשטח B הורחבו בעונות הבאות ונחפרו גם שטחים חדשים בצדו המזרחי של האתר (שטח C).
השער השני התגלה עם סיום העונה השנייה, וחפירתו החלה בעונה השלישית (2009).
השער השני, הדרומי, הוא השער הראשי של העיר, והוא פונה לכיוון עמק האלה.
שני השערים זהים בממדיהם ובטיפולוגיה, אבל השער הדרומי מאופיין בשני גושי סלע מונומנטליים, אחד בכל צד, אשר משקלם כ-10 טון כל אחד.
זהו השער המסיבי ביותר המוכר בארץ ישראל מבין הערים המבוצרות מתקופת המקרא.
עד היום לא נמצאה בארץ ישראל עוד עיר מבוצרת מתקופת המקרא עם שני שערים (שעריים).
בשנת 2011 נמצאו באתר כלי פולחן שתוארכו לראשית המאה ה-10 לפנה"ס, תקופת ראשית שושלתו של דוד המלך, ובהם שני דגמים מוקטנים של מקדשים, כשאחד מהם הוא דגם מקדש מפואר עשוי אבן ומגולף בעיטורים אדריכליים.
מאפיינים אלו זוהו בידי חוקר האתר הארכאולוג יוסף גרפינקל כתואמים את תיאור מקדש שלמה בספר מלכים, זיהוי שחוזק מכוח העדרן של עצמות חזיר ופסלי אדם או בעלי חיים מהאתר, בשונה מאתרים כנעניים טיפוסיים מהתקופה.
זיהוי זה התקבל בספקנות בקרב חוקרים שונים, ביניהם פרופסור אהרון מאיר מאוניברסיטת בר-אילן, שטען שמאפיינים שונים באתר, דוגמת תמונות אריות וציפורים, שאינם טיפוסיים לממלכת יהודה, מחלישים את פרשנותו של גרפינקל.
בעיני חוקרים מזרמים מקסימליסטים יחסית, דוגמת יוסף גרפינקל, הממצא מהווה עדות הנוספת לעדויות המקדש בתל ערד ולמקדש במוצא לפולחן יהוויסטי ביהודה, והעדות הראשונה בתולדות המחקר הארכאולוגי לפולחן יהודאי המרחיקה לתקופת דוד.
בעונת החפירות השנייה בקייאפה (2008) התגלה אוסטרקון, שבר חרס בצורת טרפז, באורך של 16.5 ס"מ וברוחב של 15 ס"מ.
חרסים כאלו היו בשימוש באותה תקופה, לרוב כטיוטה למכתב רשמי, שנכתב על גבי פפירוס או על קלף.
עם זאת, החוקרים התפלאו למצוא את החרס במבנה פשוט, שאינו מאפיין בית עקד ספרים, או מעון מגורים של אדם מהשכבות האמידות.
באותה תקופה נדיר היה למצוא ממצא שכזה בבית רגיל.
על גבי האוסטרקון כתובות בדיו חמש שורות, משמאל לימין, בשפה העברית, באלפבית פרוטו-כנעני.
הכתוב על גבי החרס כולל בתוכו מספר מונחים כמו "אל תעש" ו"עבד", שהיו ייחודיים באותה תקופה אך ורק לעברית, ולא לשום שפה דומה אחרת, כאוגריתית ועוד.
משום כך נחשב האוסטרקון הזה לחרס הקדום ביותר הכתוב בשפה העברית.
הצעות חלקיות לקריאת האוסטרקון פורסמו בדצמבר 2009 על ידי חגי משגב ועדה ירדני.
הוא מסיק כי הכתובת פותחת במילות ציווי, אולי משפטי או מוסרי, ובסופה מונחים שאולי הם מהתחום הפוליטי, אך כל שניתן לומר בוודאות הוא שמדובר בטקסט בעל משמעות רציפה, ואיננו סתם רשימת שמות.
הוא מנוסח כמסר מאדם אחד אל אדם אחר.
קריאת השורה הראשונה תומכת באפשרות שמדובר בטקסט עברי.
בינואר 2010 פורסמה בהודעה לעיתונות הצעתו של גרשון גליל מאוניברסיטת חיפה:
על קריאה זו של גליל נמתחה ביקורת על ידי החופרים והמפענחים.
כתב עת תאולוגי הולנדי פרסם מאמר המבוסס על קריאה זו.
ב-2012 פרסם האפיגרף של בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה, אמיל פואש , קריאה מעט שונה ומעודכנת יותר של הכתובת.
על פי קריאתו, הכתובת מתייחסת לאירוע ההמלכה של אחד ממלכי ממלכת ישראל המאוחדת הראשונים, דוד או שאול, ככל הנראה שאול.
לפי קריאה זו, נכתבים זכויות העבד ובעליו, זכויות האלמן וחוקי הביזה והמידה.
כתובת נוספת נמצאה בחפירות בשנת 2012 ודבר קיומה התפרסם ב-2015. הכתובת חרוטה על חלקו העליון של כד חרס שנמצא בבניין באזור C שבדרום האתר בכתב כנעני עתיק.
הכתובת מתוארכת לתקופת הברזל IIA.
תיארוך רדיומטרי שנעשה לשכבות הארכאולוגיות הרלוונטיות העלה את התאריך 1020–980 לפנה"ס.
מספר אותיות בתחילת הכתובת שבורות ומטושטשות, ולאחריהן כתוב אשבעל בן בדע.
השם "אשבעל" מוכר במקרא כשמו של מלך ישראל, בנו של שאול, שמלך כשנתיים לאחר מות שאול (כך הוא נקרא בדברי הימים; בספר שמואל הוא נקרא איש-בושת).
לדברי החופרים הכתובת מצביעה על הקשרו הישראלי-יהודאי של האתר, בניגוד לטענה שהוא כנעני.
בין מפענחי הכתובת היו גם ד"ר מיתקה גולוב וד"ר חגי משגב.
החוקרים מעריכים שחריטת השם על הקנקן מצביעה על מעמדו החשוב של האיש ועדות לריבוד חברתי.
להערכתם אשבעל היה בעל אחוזה חקלאית, והתוצרת מהחווה נשלחה בקנקנים שנשאו את שמו.
בראיון בתוכנית לונדון את קירשנבאום ב-16 ביוני, אמר פרופ' גרפינקל כי גודל האותיות הזהה, המרווחים בין האותיות ואיכות החריתה, מצביעים על כותב מיומן.
כמו כן, אמר כי מציאת כתובת זו, יחד עם כתובות אחרות, שומטת את הקרקע תחת הטיעון המינימליסטי בארכאולוגיה המקראית לפיו לא התקיימה ממלכה של ממש ביהודה במאה ה-10 לפנה"ס.
הקנקן נמצא בשטח C בצידה הדרומי של העיר.
החדר בו נמצא הוא בגודל 5X6 מטר, החדר הגדול ביותר שנמצא בעיר מתקופת הברזל.
קירות החדר ששרדו הגיעו לעיתים לגובה של 1.5 מטר.
הקירות בנוים מאבנים גדולות במיוחד.
לחדר יש כניסה גדולה אחת.
החוקרים מציינים שאולי מדובר בחצר פתוחה ולא בחדר מכוסה גג.
החדר היה מכוסה באבנים שנפלו מהקירות.
בחדר לא נמצאו עמודים או בסיסי עמודים.
רצפת החדר הייתה עשירה בממצאים ומתקנים כולל קנקן שלם.
הקנקן עם הכתובת נמצא בצידו הצפוני של החדר.
מיד לאחר גילוי הקנקן בעת החפירה, זוהה שיש עליה כתובת בעלת חשיבות.
בעקבות כך כל הסדימנטים וכל פיסה מהחדר בו נמצא הקנקן נאספו גם ממצאים בגודל מ"מ ספורים וזאת כדי לשחזר את הקנקן.
השם בדע המופיע בכתובת, אינו ידוע מכל מקור אחר.
פרופסור משה גרסיאל מאוניברסיטת בר-אילן העלה השערה שאשבעל המופיע בכתובת הוא "יָשָבְעָם" בן חכמוני שהיה מפקד הגיבורים של דוד המלך ומופיע בספר דברי הימים א, יא, יא.
באנציקלופדיה המקראית מציין פרופ' יעקב ליוור שבתרגום השבעים שמו היה אשבעל.
הוא מפרש שהשם חכמוני שמקורו בתואר "חכם" התחלף מאוחר יותר בתואר דע שמקורו בשורש ידע.
לפי פרשנותו, הכתובת הזאת היא מראשית מלכות בית דוד כפי ששיערו החופרים.
עמק האלה היה גבול - זירת התגוששות מתמדת על אם הדרך העולה מפלשת שבמישור החוף והשפלה הפנימית לממלכת ישראל המאוחדת שעל שדרת ההר המרכזית וסביר שמפקד הגיבורים ישב במצודה שהתקיימה באתר.
הקנקן לדעתו הוא עדות לתמיכה הכלכלית של תושבי האזור לגיבורי דוד שישבו במצודה והגנו עליהם.
בעונת החפירה 2010 נחשפו שני אולמות התכנסות שייעודם קיום פעולות פולחניות.
מבחינת הארכיטקטורה, התכנון המודולרי של הסוגרים, הרחבות הגדולות (פיאצות) המופיעות בצורה עקבית אחרי רצף של 5 בתים בכל צד של השער, כל אלה מעידים על תכנון עירוני ברמה גבוהה.
בעונת החפירה 2011 התגלה מבנה ענק של כ-1,000 מטר רבוע, במקום הגבוה באתר.
קירותיו עבים פי שניים מקיר של בית ממוצע במקום וחושבים שמדובר כנראה בארמונו של מושל העיר.
ממצאים נוספים כוללים חרסים מתקופת הברזל, קנקנים רבים, סירי בישול, כני פולחן, סכין ברזל, ועוד.
לקנקנים ידית עם שקעים, תופעה שכמעט ואינה מוכרת מאתרים דומים באזור יהודה וייתכן שמדובר בהטבעה מטעם המינהל, שנועדה לצורכי איסוף מיסים או חלוקתם.
חרצני זיתים שרופים שנמצאו באזור בישול, תוארכו בתיארוך פחמן 14 לשנים 1020 עד 980 לפני הספירה.
שניים מכלי הפולחן שנמצאו הם דגמי מקדש קטנים, שלדברי החוקרים כוללים מוטיבים המזכירים את תיאורי המקדש בתנ"ך, ובכך מהווים עדות ארכאולוגית ראשונה לפולחן יהודאי בתקופת המלך דוד.
בין הממצאים הנוספים נמנים עשרות אלפי פריטי קרמיקה, להב של חרב מברזל, ראש כידון, שברי תכשיטים, חרפושית מצרית, שבב מזהב, קערות גדולות וקטנות חצובות בגוש אבן, מטבעות וכלי פולחן, שהבולט מהם הוא מזבח להבערת קטורת.
המזבח עשוי מאבן, עומד על שלוש רגליים, והדפנות החיצוניים מעוטרים בחריטות.
נמצאו שרידי מזון מבקר, כבשים ועזים, אך לא נמצאו עצמות חזירים.
גם לא זוהו פרטי קרמיקה פלשתית או צלמיות כנעניות.
מאפיינים אלו תמכו בזיהוי האתר כיישוב ישראלי.
לפי המאפיינים השונים והתיארוך הרדיומטרי אפשר להניח שמשך קיומו של היישוב המקורי בחירבת קייאפה, עד חורבנו, לא עלה על 20–25 שנה.
החוקרים סבורים שהאתר היה מיושב בתקופת הברזל, תקופת דוד המלך, חרב כנראה ויושב שוב רק בסוף התקופה הפרסית-תחילת התקופה ההלניסטית הקדומה.
מתקופה זו נמצאו באתר מטבעות של אלכסנדר מוקדון ושל תלמי הראשון, מייסד בית תלמי במצרים ששלט באותה תקופה בארץ ישראל.
מעבר לשכבה הקדומה הראשונה וחורבנה והשכבה ההלניסטית נמצאו באתר גם שכבות ארכאולוגיות רצופות מאוחרות יותר: התקופה הרומית, התקופה הביזנטית, התקופה המוסלמית הקדומה והתקופה העות'מאנית.
שעריים מוזכרת שלוש פעמים במקרא:
ברשימת הערים של שבט יהודה, אחרי סוכה ועזקה () ובבירור בעמק האלה.
אחרי שדוד הורג את גָּלְיָת, הפלשתים נסוגו בדרך שעריים () אל עבר גת ועקרון.
שוב שעריים, עמק האלה, שוכה ועזקה.
ברשימת הערים של שבט שמעון (), "עד למלכות דוד".
כל שלושת האזכורים המקראיים הללו קודמים לבניית בית המקדש הראשון, כאשר במסורת המקראית הקשורה לתקופות המאוחרות יותר, לאחר בניית הבית הראשון, השם שעריים לא מופיע יותר.
עובדה זאת תואמת לממצא הארכאולוגי ולשורה של בדיקות רדיומטריות, ומחזקת את ההשערה שחירבת קייאפה המקורית הייתה שעריים המקראית, יישוב חד שכבתי שהתקיים בראשית המאה ה-10 לפנה"ס.
חשיפת השער השני הביאה את גרפינקל וגנור לזהות את האתר עם העיר "שעריים", המוזכרת בסיפור דוד וגוליית, סיפור שאירע בעמק האלה:
גם לדעתו של פרופ' גרשון גליל, חירבת קייאפה היא מרכז מנהלי חשוב מימי דוד המלך.
הוא מציע עם זאת לזהותה עם "נטעים", הנזכרת בספר דברי הימים, בכתוב החותם את רשימת היחס של יהודה:
הזיהוי שלו מבוסס על שלושה נימוקים עיקריים: א.
מיקומה של העיר מתאים לאזכורה היחיד במקרא: מרכז מנהלי סמוך לגדרה, היא ח' ג'דראיא, השוכנת ארבעה ק"מ דרומית-מזרחית לח'ירבת קייאפה; ב.
שמה הקדום השתמר בח'ירבת א-נויטיע, השוכנת כשלושה ק"מ דרומית-מערבית לח'ירבת קייאפה; ג.
הממצאים הארכאולוגיים במקום מתאימים לזיהוי זה לדעתו.
גליל מוסיף גם, שמקצת תושבי נטעים וגדרה היו קדרים שהועסקו "במלאכת המלך", בשירותו של המלך.
הוא מסכים כאמור שמדובר במרכז מנהלי חשוב, כפי שעולה גם מהביצורים המרשימים שנמצאו במקום ומוסיף לאור זאת, שבעיר מסוג זה ודאי ישבה גם משפחת סופרים, ששימשה במנהל המלכותי, ואחד מבניה כתב את אותו אוסטרקון עברי קדום.
זיהוי האתר עם "קסטרא של השומרונים" נעשה בהנחה ששמו של כפר סמיר, שנוסד בתקופה העות'מאנית וישב על חורבותיה של קסטרא, שימר את השם שומרונים בשמו.
ממצאי החפירה באתר אינם מאשרים זיהוי זה.
בספרות חז"ל מוזכרת העיר קסטרא (או קצרה) בדברי רבי אבהו (בן סוף המאה ה-3 ותחילת המאה ה-4), כעיר נוכרית עוינת בסמוך לחיפה.
כך לדוגמה במדרש איכה רבה: .
בכתביו של אנטונינוס מפיאצ'נצה מהמאה ה-6 מופיע השם "קסטרא של השומרונים".
אנטונינוס מתאר את הדרך מעכו לחיפה וכותב: .
האתר נסקר בשנת 1965 במסגרת הסקר הארכאולוגי של ישראל על ידי יעקב עולמי ואברהם רונן.
בין השנים 1990–1995 נעשו באתר סקרים ארכאולוגים, בשנת 1988 נערכה חפירת הצלה קטנה בידי עזריאל זיגלמן, ובשנת 1989 נערכה חפירת בדיקה על ידי שלום ינקלביץ.
ההחלטה על פרויקט מנהרות הכרמל הביאה בין השנים 1993–1997 לחפירת הצלה גדולה שבוצעה באתר על ידי רשות העתיקות.
החפירה מומנה על ידי חברת "נתיבי כרמל" ונוהלה על ידי הארכאולוגים זאב ייבין וז'ראלד פינקלשטיין.
בחפירה זו נחפר שטח של כ-32 דונם.
חפירות נוספות נערכו בשנים 2000–2001 הורחבו החפירות לתחילת מדרון ההר לכוון מזרח.
בחפירות הובחנו באתר חמישה שלבים:
תחילת המאה ה-4 - התקופה הביזנטית - תקופה נוצרית בעיר.
שני שלבי פריחה ממחצית המאה ה-4 ועד מחציתה הראשונה של המאה ה-6 - תקופה נוצרית בעיר.
תקופת דעיכת העיר מחצית שנייה של המאה ה-6 ועד למחצית המאה ה-8. בתקופה זו הפכה העיר למוסלמית
המאה ה-15 והמאה ה-16 - התקופה העות'מאנית.
בתקופה זו נוסד כפר סמיר.
באתר נמצאו שרידים הקדומים לתקופה הביזנטית שהיא העיקרית באתר.
נמצאו בעיקר קברים, הקדום ביותר הוא קבר מהתקופה הכלקוליתית.
נמצאו גם קברים מתקופת הברונזה הבייניימית שנשדדו כבר בעת העתיקה.
מהתקופה הרומית נמצאו מספר קברים שהכילו בתוכם ממצאים.
מתקופה זו נמצא גם מקווה טהרה וכן חותם לחם עשוי חרס עליו חרותה המילה "שביעית".
ממצאים אלה מעידים על קיומה של אוכלוסייה יהודית ביישוב בתקופה זו.
ניתן לראות בשטח שרידי שני מבנים גדולים שנחפרו.
מבנה בעל מספר חדרים מרוצפים ברצפת פסיפס ומבנה המכיל מספר גתות.
המבנים נמצאים משמאל לכביש הגישה למנהרות הכרמל, בין הכביש לאכסניית הנוער.
בתקופה זו התקיימה באתר עיר ביזנטית שהייתה בעיקרה נוצרית על כל מרכיביה.
בחפירות נחשפו דרכים חלקן מרוצפות, בתי אמידים הבנויים באבני גזית מרוצפים באבני פסיפס וכן מבני מגורים.
נחשפה מערכת אספקת מים שכללה תעלות, בורות ובריכות מים.
השרידים כללו שתי כנסיות עם רצפות פסיפס וכן מבני תעשייה.
בניגוד לתקופה הרומית, העיר לא הייתה מתוכננת.
הגידול בעיר נעשה על פי הגידול באוכלוסייה, ורחובותיה לא היו מקבילים.
העיר שכנה על מדרון ההר שהכתיב את הדרכים בעיר.
כיוון הרחובות הראשיים היה ממערב למזרח, עם רחובות קטנים חוצים שכיוונם הכללי היה מצפון לדרום.
חלק מהרחובות ירדו בשיפוע ונמצאו בהם מדרגות חצובות או בנויות.
בחלק מהרחובות נמצא ריצוף באבן.
מבני המגורים השתרעו בחלקה המזרחי של העיר, ובמערבה הוקם בית הקברות.
מבני המגורים נבנו לרוב עם חצר פנימית.
המבנים נבנו באבני גזית ובאבני גוויל.
נמצאו רצפות מעפר מהודק, טיח גס וגם רצפות פסיפס בחדרים המרכזיים.
בחצרות הבתים נמצא מגוון של מתקנים שונים כגון: בורות מים, שקתות, מתקני שחיקה, גתות ועוד.
בסמוך לכנסייה המזרחית נמצאו מספר מבנים מפוארים שנבנו באבני גזית ורוצפו באבני גיר מסותתות או ברצפת פסיפס צבעונית.
המבנים כללו אולם מרכזי וסביבו חדרי מגורים.
בחלק מרצפות הפסיפס נמצאו שרידי צלבים.
השערת החופרים היא שמבנים אלה היו שייכים לאנשי הכנסייה.
בתוך העיר נמצאו מבני תעשייה שונים.
מבנים אלה לא היו מרוכזים באזור אחד.
נמצאו מבני תעשייה באזור המגורים, בשטח בית הקברות ובקרבת הכנסיות.
בחורבת קסטרא נתגלה מבנה בעל מספר גתות.
מבנה זה הוא שכלול של הגת הפשוטה.
הגת המשוכללת נאטמה על ידי טיח הידראולי.
מתחת לחלק מהרחובות נמצאה מערכת לאיסוף מי גשמים.
חלק מחצרות הבתים כללו בורות מים דמויי פעמון.
בשטח נמצאו גם שרידי מעיין שיבש בתקופה הביזנטית.
לידו נחצבה בריכת אגירה גדולה בנפח של 900 מ"ק לאיסוף מי גשמים.
השערת החוקרים היא שבריכה זו נחצבה לאחר שמי המעיין יבשו.
בריכות נוספות נמצאו בחצר הכנסייה המערבית, בצפון העיר מתחת לבתי המגורים.
בריכה נוספת הרוסה התגלתה בדרום העיר.
בנוסף למערכות אלה התגלתה מערכת ניקוז למי שופכין שהוליכה מהבתים בתעלה חצובה שהייתה מכוסה בלוחות אבן עד לבריכה לא מטוייחת בשולי העיר.
בריכה זו שימשה כנראה כבור ספיגה.
באתר נחשפו שתי כנסיות שנבנו בסגנון הבזיליקה.
כנסייה אחת נמצאה בצפון-מזרח השטח שנחפר, והשנייה במערבו.
הכנסייה הצפון-מזרחית נבנתה בחלקה על מבנים קדומים יותר מהתקופה הביזנטית.
רצפות הפסיפס בכנסייה עוטרו בדגמים גאומטריים ובצמחים.
נתגלו שרידי מספר רצפות פסיפס אחת על גבי השנייה.
באחד השלבים נמצא שטיח מעוטר בצלבים, ולשלב זה מיוחסת גם רצפת פסיפס עם כתובת ביוונית.
נמצאו גם משקופים וסורגי כנסייה מעוטרים בצלבים.
ליד הכנסייה נמצא אגן טבילה בצורת צלב וכן קפלה ובמרכזה תיבה לשרידים קדושים מצופה שיש ומעוטרת בעמודים קטנים.
הכנסייה במערב תוארכה למועד מאוחר יותר מהכנסייה הצפון-מזרחית והיא קטנה יותר.
במערבה נחשף משטח מלבני שבמרכזו בריכת מים מקורה בקשתות ומרוצפת פסיפס.
בכנסייה נמצאו פסיפסים צבעוניים, אגן משושה ועוד.
כלכלת העיר התבססה על תעשיית ייצור שמן ויין.
מספרם הגדול של הגתות ובתי הבד הם עדות לכך שקסטרא הייתה עיר תעשייתית.
באתר נמצאו מספר רב של אמפורות שמקורן באגן הים התיכון, הים השחור וצפון אפריקה, וכן קנקנים רבים מייצור מקומי.
כלים אלה שימשו לייצוא ולייבוא.
בתי הבד נמצאו בצידי הדרכים, היו בעלי גישה נוחה.
ברובם נמצאה מפרכה (מתקן ריסוק הזיתים) אחת ומספר מסחטות.
נמצאו שני סוגי מתקני סחיטה, מערכת סחיטה המופעלת באמצעות קורה ומשקולות בד, ומערכת סחיטה שבה הוסף בורג לקורה ולמשקולת.
הסוג האחרון נמצא בשני בתי בד.
כל בתי הבד שנמצאו הם מהתקופה הביזנטית, אך לדעת החוקרים לא כולם פעלו בו זמנית.
תוצרת בתי הבד יועדה בעיקר לייצוא בדרך הים או היבשה.
הגתות נמצאו ברחבי העיר בין הבתים, ליד הכנסיות ובבית הקברות.
בקסטרא נמצאו סוגי גתות שונים, פשוטות עם משטח דריכה אחד, בור סינון קטן ובור איסוף אחד, וכן גתות מורכבות בעלות מספר משטחי דריכה ומספר בורות איסוף.
בורות אלה רוצפו בפסיפס אבני גיר לבנות, ולעיתים שולבו בהם דגמים גאומטריים צבעוניים.
באחת הגתות נמצאה כתובת הקדשה ביוונית בתוך רצפת הפסיפס.
בבית הקברות אשר שכן במערב העיר נחפרו 52 קברים חתומים.
מרבית הקברים הם מהתקופה הרומית המאוחרת ומהתקופה הביזנטית.
בחלק גדול מהקברים נמצאו ארונות קבורה עשויים מחרס.
כל ארונות הקבורה הם מהתקופה הרומית.
הם יובאו מקפריסין ומטורקיה שני ארונות היו מעוטרים, אחד בעיטור חבל על שפתו.
על הארון השני נמצא עיטור בצבע אדום בדגמים גאומטריים פשוטים.
מכסי הארונות היו מעוצבים כרעפים.
על פי הממצאים בתוך הקברים, בית הקברות שימש את תושבי קסטרא תקופה ארוכה, חלקם מספר מאות שנים.
נמצאו קברי כוכים גדולים וגם קברים עם כוך קבורה אחד.
באחד הקברים שהיה חצוב בסלע, נמצאו 500 נקברים שמחציתם הם ילדים.
לצד הנקברים נמצאו כלי מנחה רבים.
שני קברים נחצבו בתוך בורות האיסוף של הגתות, לאחר יציאתם מכלל שימוש.
הממצאים בקברים תוארכו למאה הרביעית, התקופה הביזנטית, קברים אלה אפשרו את תיארוך יציאתן של הגתות מכלל שימוש.
בחפירות קסטרא נמצאו כמויות גדולות מאוד של ממצא קטן.
מרביתו נמצא בתוך הקברים, הם הושארו שם כמנחות קבורה.
הממצאים כוללים כלי חרס, כלי זכוכית, כלי אבן, צלמיות, נרות, תכשיטים, כלי ברונזה וברזל, כלי עצם ומטבעות.
כלי זכוכית - נמצאו מאות כלי זכוכית שלמים.
כלים אלה נעשו בשיטת ניפוח שהומצאה באגן המזרחי של הים התיכון בתקופה הרומית הקדומה.
הכלים העיקריים שנמצאו היו פכים, פכיות, צנצנות וכלי תמרוקים.
תכשיטים - באתר נמצאו תכשיטים רבים, רובם בקברים.
התכשיטים היו עשויים מ- זהב, כסף, ברונזה וברזל, זכוכית, עצם ואבן.
התכשיטים הנפוצים היו עגילי זהב בצורת חישוק.
נמצאו גם עגילים בצורת סהרון.
עיצובים אלה אופייניים לתקופה הרומית.
נמצאו גם טבעות זהב, צמידים ועוד.
אחת הטבעות כללה שיבוץ של קרנליאן עליו הייתה חרותה דמותה של טיכה אלת המזל והשפע, בתה של טתיס.
התכשיטים תוארכו מבחינה טיפולוגית לתקופה הרומית - רומית מאוחרת.
כלים עשויים עצם - נמצאה כמות גדולה של כלים עשויים מעצם בעיקר סיכות.
חלק מהסיכות היו עשויות משנהב.
הסיכות שימשו לרכיסת בגדים, קישוט ואיסוף השיער.
הן נמצאו ליד הנקברים באזור החזה או הראש.
החוקרים הסיקו שהנקברים נקברו לבושים בבגדים.
צלמיות - נמצאו מספר צלמיות, אחת הצלמיות הייתה של אפרודיטה שעוצבה בהשראת הפסל אפרודיטה מקנידוס.
נמצאה גם צלמית נער מחרס מהתקופה הרומית שתוארכה למאות הראשונה-שנייה.
וכן צלמית של דמות רוכבת על אריה מחרס מהתקופה הביזנטית מאות רביעית-שישית.
מסכות - באחד הקברים נמצאו זוג מסכות חרס, אחת בדמות האל דיוניסוס והאחרת בדמות נשית.
חלק מהממצאים שנמצאו באתר מוצגים ב"מוזיאון קסטרא העתיקה".
המוזיאון הוקם בקניון קסטרא הנקרא על שם האתר.
המוזיאון מכיל ממצאים מכל התקופות שהתגלו באתר, התקופה הכלקוליתית, ברונזה ביניימית, רומית מאוחרת, ביזנטית והתקופה המוסלמית.
רוב הממצאים הם מהתקופה הביזנטית.
המוצגים כוללים כלים מזכוכית, כלים מחרס, צלמיות, כלים מברונזה כולל ציוד דיג וכלי איפור, סרקופג שנמצא בקברים, פריטי אדריכלות מאבן גיר שהוסרו מהכנסיות, תכשיטים ומטבעות.
הממצאים מוצגים באדיבות רשות העתיקות.
חורבת צלית (ח'רבת א-צלנתה) היא אתר ארכאולוגי השוכן במורדות הר חברון, צמוד לנחל אשתמוע וכ-1.5 ק"מ מדרום מזרח ליישוב מיתר.
חורבת צלית זוהתה על ידי הארכאולוג דוד אלון ונחפרה על ידו בין השנים 1983–1984 יחד עם הארכאולוג פטר פביאן.
בחודשים יולי- אוגוסט 2011 נמשכו החפירות במקום על ידי משלחת מאוניברסיטת בן-גוריון ואוניברסיטת יורק בקנדה, בהנהלת הארכאולוגים פטר פביאן, קרני גולן וחיים גולדפוס.
אלון הציע לזהות את חורבת צלית עם היישוב המקראי "אלתולד" הנמנה כחלק מנחלת שבט יהודה בספר יהושע: "ואלתולד וכסיל וחורמה".
פביאן הציע לזהות את האתר עם סאליס (או כאליס), המוזכרת בכתבי יוסף בן מתתיהו כיישוב באידומיאה, שאליו נמלטה קבוצת מורדים יהודים מאשקלון בראשית המרד הגדול.
בנקודה הגבוהה ביותר בחורבה (467 מ' מעל פני הים), התגלתה חצר בגודל 19X30 מטרים, לתוכה פתוחים חדרים ולצדה מגדל.
מתחת לחדרים הללו נמצא חלל תת-קרקעי חצוב, עם מקוואות וחדרים.
במרכז החצר בור מים חצוב, שאליו הובילה תעלת מים מן החצר.
בשלב יותר מאוחר נוסף מגדל בן שתי קומות, שמידות בסיסו 1X20 מטרים.
על קירות הטיח של אחד החדרים נתגלו שרטוטים בהם מצוירת בין השאר מהם תוכנית מגדל - ייתכן שזהו המגדל שנתגלה.
שרטוט אחר מראה חייל חמוש, ציפורים ובעלי חיים אחרים, דמויות אנושיות וכתובות.
בנוסף לשרטוטים התגלו גם כלי מידה מאבן גיר, כלי זכוכית וקרמיקה מן המאות הראשונה והשנייה, מסמרי ברזל שהיו נעוצים בתוך בולי עץ שכנראה תמכו בתקרות החדרים לפני השריפה.
באחד החדרים, מתחת לרצפה, התגלה מטמון של 60 טטרדרכמות ודינרים החל מימי אספסיינוס ועד ימי אדריאנוס.
בפינה הצפונית לחדר נמצא מקווה כשר.
בין כלי הקרמיקה שנמצאו באתר ישנם קנקנים, אמפורות, פכים, סירי בישול, קדרות ונרות הרודיאניים.
נראה שהשימוש במצודה החל אחרי המרד הגדול ונמשך עד תקופת מרד בר כוכבא.
באתר נמצאו גם מחילות מסתור מימי מרד בר כוכבא.
חורבת צלית נמצאת בסמוך לאפיק נחל אשתמוע, מצפון מזרח ליישוב מיתר, לא הרחק מחורה.
בסמוך אליה עובר שביל ישראל.
חורבת רומא נמצאת בבקעת בית נטופה שבגליל התחתון, כק"מ וחצי מערבית לרומאנה, וסמוך לכפר הבדואי המודרני רומת אל-הייב.
הממצאים במקום מתוארכים מהמאה ה-4 לפנה"ס.
ישנם חוקרים המזהים את המקום עם העיר "רומה" הנזכרת בספר מלכים כמקום מוצאה של זבודה בת פדיה.
ישנם המזהים את המקום גם עם העיר אַרֻמַ המופיעה בקטעי אנלים המתעדים את כיבושי תגלת-פלאסר השלישי, אך יש השוללים השערה זאת, מכיוון שהרשימה הכוללת את ארומה כוללת מקומות המזוהים על ידיהם בגליל העליון.
תקופת בית שני, המשנה והתלמוד
המקום מזוהה עם יישוב יהודי בשם "רומא" (וגם: "רומה" או "רומי"), אשר נזכר בכתבי חז"ל, כיישוב הסמוך לציפורי.
העיר נזכרת בימי המרד הגדול ברומאים (70-66 לספירה), על ידי יוסף בן מתתיהו, אשר מציין את "רומא" כמקום מוצאם של האחים נטירס ופיליפוס, אשר לחמו בגבורה יתרה במצור על יודפת (על שמם "הר האחים" הסמוך ליודפת).
בתלמוד מופיעים תנאים ואמוראים שהתגוררו ברומא או רומי, ויש טוענים שחלקם התגוררו ברומא שבגליל.
בין הדמויות: רבי אלעזר דמן רומה ותודוס איש רומי.
כמו כן האמוראים רבי חילפא דרומייה ורבי יעקב דרומייה אך יש המפקפקים וטוענים שאין הכוונה לרומה אלא מהדרום.
על התנא רבי מתיא בן חרש מסופר שהתגורר והקים ישיבה ברומי, ויש מפרשים שהכוונה לעיר בארץ ישראל.
במספר ספרים קדומים, וכן בספרי מסעות, נכתב שממקום זה ייצא משיח בן דוד, על פי מאמר הגמרא שהמשיח יושב ב"פיתחא דרומי", כאשר כך גם כתוב בספר הזוהר.
במקום אחר בספר הזוהר, צוין שהמשיח יבוא מהגליל.
בהצלבת שני המקורות, הרי שרומי הנזכרת בגמרא היא רומי שבגליל.
כמו כן, יש שהראו מפירוש רש"י על מאמרו של רבי יוסי בן קיסמא כי המשיח יגיע כאשר ייפול שער זה שלוש פעמים, ורש"י פירש כי הכוונה לרומי, ובהמשך עשה רבי יוסי מופת, בכך שהפך את מימי הפמייאס לדם, מה שמוכיח כי דיבר על רומי שבארץ ישראל.
כמו כן, בכך פירשו את דברי הגמרא, כי בין ביתו של רבי יהודה הנשיא בציפורי לרומי הייתה מערה, ודרכה היה הולך אנטונינוס ללמוד עמו (במקום קיימת עד היום מערכת מחילות).
על פי מסורות מסוימות במקום קבורים אביה בן ירבעם, בנימין בן יעקב וראובן בן יעקב.
בקצה הדרום-מזרחי של הכפר יש שתי מערות קבורה שהיו בהן סרקופגים.
חורבת קיטמית הוא אתר ארכאולוגי השוכן כ-10 קילומטרים מדרום לתל ערד, סמוך לנחל קיטמית בשטח בסיס נבטים.
האתר נתגלה במהלך הסקר של אזור מלחתה שנערך באביב 1979 בראשותו של יצחק בית אריה.
האתר נחפר לראשונה בשנת 1984. אין ודאות אם האתר היה שייך לממלכת יהודה או לממלכת אדום.
האתר כולל שכבה אחת בעלת שני שלבים, שמאופיינים בשני מכלולי מבנים המרוחקים זה מזה כ-20 מטרים.
המכלול הראשון כולל מבנה בן שלושה חדרים, במה מוקפת גדר מאבן, מזבח ואגן.
המבנה בנוי מאבני צור מקומיות בגודל 10.5 על 5.5 מטרים ופתחי החדרים פונים דרומה.
בשלב השני עובו חלק מקירות החדרים ונוספו ספסלים מאבן.
על רצפת החדרים שעשויה מגיר כתוש, נתגלתה כמות גדולה של חרסים ועצמות צאן ומדרום למבנה במרחק 11 מטרים נחשפה במה נמוכה.
הכמות הגדולה ביותר של ממצאים נתגלתה באזור הבמה.
הממצא כלל כלי יום יום, כלי פולחן וצלמיות מחרס.
כלי הפולחן הבולטים הם כנים גליליים שנוצרו על אובניים.
על חלק מהכנים הודבקו צלמיות אדם, צאן, בקר או ציפורים וחלקם היו צבועים באדום ושחור.
גובה הכנים הגיע עד ל-60 סנטימטרים.
הממצאים הרבים באתר כוללים צלמית של אלה בעלת שלוש קרניים, שלוש קובעות המעוטרות ברימונים, ספלי מקטר מחוררים, ומזבחונים מחרס.
בנוסף נמצא חותם מאבן במתחם הבמה אשר מגולפת בו דמות אדם לובשת גלימה ארוכה וידה מורמת למעלה.
נתגלו חפצי ברונזה, בעיקר טבעות ועגילים דמויי סהרונים.
על חמישה חרסים נתגלו כתובות, באחת מהכתובות מופיע השם "קוס" שהוא האל הראשי של אדום.
את כלי החרס שנמצאו ניתן לחלק לשלוש קבוצות:
כלי יום יום שהיו נפוצים באזור יהודה בסוף המאה ה-7 ובתחילת המאה ה-6 לפנה"ס.
כלי חרס שנפוצים בארץ ישראל ובעבר הירדן, בעיקר קעריות שמחקות "כלי ארמון" אשוריים וקנקנים פערוריים.
יצחק בית אריה אשר חקר את האתר, הגיע למסקנה שמדובר במקדש אדומי שנבנה בסוף המאה ה-7 לפנה"ס.
לדעתו זוהי עדות נוספת לחדירה של אדומים לצפון הנגב סמוך לנפילת ירושלים וגלות בבל.
אחרים מציעים שהאתר אולי השתייך לממלכת יהודה.
חורבת שמע הוא אתר ארכאולוגי הנמצא בהר מירון ובו שרידי יישוב מתקופת התלמוד ובו שרידי בית כנסת ומקווה.
החוקר ישעיהו פרס סבר בזמנו, שהמקום הוא "כפר שמי" הנזכר בתלמוד הירושלמי, אלא שדעה זו אינה מקובלת.
סברה אחרת הייתה לזהות את המקום עם תקוע הגלילית (להבדיל מתקוע שבגבול מדבר יהודה, מולדת הנביא עמוס).
תקוע הגלילית נזכרת במשנה בשל שפע זיתיה: "תקוע אלפא לשמן" (), דהיינו, היא המקור הראשון במעלה להשגת שמן.
וכן בתוספתא: "אוכלין בזיתים עד שיכלה אחרון שבתקוע" (תוספתא שביעית, ז, יב), שהרי תקוע היא בצפון וזיתיה מבשילים במאוחר.
אך גם סברה זו אין לה מקור או על מה להסתמך.
בחורבת שמע נתגלו שרידיו של יישוב יהודי שבכלל בית כנסת, מקווה, מערות קבורה יהודיות בעיקר, רובעי מגורים ותעשייה.
במקום נתגלו גם שרידים של מאוזוליאום ככל הנראה רומי.
בית הכנסת המתוארך למאה הרביעית עד השישית לספירה, בנוי לרוחב ושונה מבתי-הכנסת האחרים שבגליל.
ראשיתו, במאות השנייה והשלישית-לספירה, אז חרב כנראה ברעידת אדמה, נבנה שוב ותיפקד במאות הרביעית והחמישית, עד להריסתו במאה השישית ברעש נוסף.
על משקוף פתחו חקוקה דמות נשר.
מדרגות היורדות למרחב בית הכנסת מובילות, ככל הנראה, למקום בו שכנה עזרת הנשים.
בפנים מצויים שרידי טורי עמודים המשרטטים את המקום בו הוצב ארון הקודש.
באתר שער נוסף עם משקוף מעוטר במנורה בת שבעה קנים, וכן ספסל אבן ששימש את המתפללים ושרידי מקווה ששכן בתוך בית הכנסת עצמו.
בחפירות שנערכו במדרון המזרחי של האתר נתגלו שרידיו של מקווה, אליו יורדים באמצעות שבע מדרגות חצובות.
חוליית בור לקליטת מי גשמים, נחצבה מעל למבנה המקווה יחד עם בור להשקעת הסחף.
בסביבתו של היישוב העתיק בחורבת שמע, נתגלו 31 מערות קבורה חצובות בסלע עם כוכי קבורה, המאפיינת את הקבורה היהודית.
דבר זה מלמד על גודלו של בית הקברות והיישוב באזור.
על שביל ישראל כיום ניצב מבנה בן שתי קומות שאורכו כארבעה מטרים.
בקומתו הראשונה מצויות גומחות למתים וכריות אבן למראשותיהם.
במשך שנים היה מקובל לחשוב שזה הוא קברו של שמאי הזקן ושל אשתו.
סברה זו אינה נכונה, היות שיהודים אינם קוברים כך, מה גם שנתגלו מערות קבורה יהודיות בסביבתו של היישוב העתיק.
ליד המבנה ישנן מערות, מקום קבורת תלמידי שמאי הזקן.
במורד אפיקו של נחל מירון, לצד החניון בגדתו הדרומית של הנחל נמצאת טחנת קמח ישנה ששימשה לטחינת קמח בכח מי מעין מירון עד תחילת המאה ה-20. כיום (2009) המקום מוזנח, ולא משולט.
חורבת עקד יושבת בראש גבעה ממזרח לאמאוס, ונמצאת בשטחו של פארק קנדה.
הגבעה מתחברת לגבעות אחרות דרך אוכף ממזרח, אך מורדותיה ממערב, מצפון ומדרום תלולים ומצוקיים.
עמידה על ראש הגבעה מספקת תצפית מאוד רחבה - ממזרח על הרי יהודה, מצפון על אזור מודיעין ומעלה בית חורון, במערב על עמק איילון ומדרום על צפון השפלה.
תצפית זו היא כנראה הסיבה לכך שבחרו צבאות שונים מתקופות שונות להקים את בסיסם כאן.
האתר בוצר בשלהי התקופה הסלאוקית או בימי בית חשמונאי.
ישנן שתי הצעות לזיהוי, הראשונה, זו המצודה שהקים בקכידס בתקופה הסלאוקית והשנייה, מרכז מנהלי-ממלכתי שהוקם באזור זה של "הר המלך".
יכול להיות ששני הזיהויים נכונים.
הממצא הארכאולוגי באתר מעיד כי האתר נחרב בימי מלחמת ורוס (4-5 לפנה"ס), בזמן זה היה האזור בסיס של אתרונגאיוס ושל המורדים היהודיים אותם הנהיג או בימי המרד הגדול (70 לספירה).
חוקרים אשר חפרו באתר זה, מציעים כי לרגלי הגבעה עבר נתיב ראשי או משני של הדרך העתיקה ירושלים-אמאוס.
האתר נבנה שוב ואף שימש כבסיס ללוחמיו של בר כוכבא.
האתר בימי מרד בר כוכבא
לוחמי בר כוכבא, כהכנה למרד, הכשירו בתחתית גבעה זו בין השנים 132–136 לספירה, מערות סתר תת-קרקעיות שנקשרות לבורות מים, מערות קבורה ולשאר חציבות קיימות.
הם שיפצו גם את הביצורים שבראש הגבעה.
גבעה זו, שעליה נמצאת חורבת עקד, שימשה נקודת תצפית ופשיטה של לוחמיו של בר כוכבא אל הדרכים מיפו לאמאוס וירושלים.
מכיוון שמבצר זה קטן וביצוריו חלשים, מסיקים החוקרים שהוא לא שימש כבסיס מרכזי במרד בו כוכבא.
על פי תוצאות החפירות השונות שנערכו באתר, החופרים מניחים כי בשלבי הלחימה האחרונים נמלטו המגינים אל תוך המערות וחיפשו בהן מסתור.
במקום לא התיישבו מחדש לאחר שנחרב בשנית, נראה שכמה מן הכניסות למערות המסתור התת-קרקעיות נחסמו על ידי הרומאים כדי למנוע את השימוש בהן בעתיד כמקומות מחבוא.
המטבעות שנמצאו במקום, שמתוארכים לשנה ג' ואילך של מרד בר כוכבא, מעידים כי הרומאים שוב כבשו את המקום בשנת 134 לספירה או בשלהי המרד (שנת 136 לספירה).
כל מטבעות בר כוכבא אשר נמצאו בחורבת עקד, טבועים על גבי מטבעות אשר הוצאו משימוש.
באחת מהמערות נתגלה ריכוז גדול של שברי מטבעות, שהם בלאי של תהליך הכנה לטביעה מחודשת.
מכאן למדים שהמטבעות הוטבעו בתוך מערה זו או בסביבתה.
הצעה נוספת היא שמערה זו שימשה כמקום אחסון למיטבעה ניידת של בר כוכבא.
ההנחה הזו מסבירה את הרעיון של טביעה מחודשת על מטבעות ישנים.
כך אנשי בר כוכבא לא נזדקקו לתנור התכה הדרוש לטביעת מטבעות חדשים.
עונת חפירות ראשונה - 1976
בשנת 1976 נערכה חפירת הצלה במערה ליד חורבת עקד בשל פעולות שוד והרס עתיקות.
החפירה נערכה במימון אגף העתיקות והקרן הקיימת לישראל.
בתוך המערה, ששימשה כנראה למגורים, ניתן לראות שרידי בנייה.
הממצא המעורב באתר הכיל קרמיקה מתקופות הברזל, פרסית, ההלניסטית והרומית הקדומה.
נתגלו מספר מטבעות, אחד מימי החשמונאים וארבעה מימי מרד בר כוכבא.
במערה נתגלתה מחילה שאורכה 15 מ' שמגיעה לבור מים גדול ומטויח.
עונת חפירות שנייה - 1979
עונת החפירות אשר התקיימה בשנת 1979, הייתה במסגרת שיתוף פעולה בין מוסדי בין המגמה לארכאולוגיה קלאסית באוניברסיטת תל אביב עם הפקולטה לאדריכלות של אוניברסיטת פירנצה.
בעונה זו, נחשף קטע של החומה באורך 30 מ' בדרום-מערב פסגת הגבעה.
החומה נבנתה מאבנים אשר מסותתות סיתות גס וביניהן יש מילוי.
עובי החומה הוא כ-2.5 מ' וגובהה נשתמר לכדי 3 מ'.
ייתכן שיש בה שני שלבי בנייה, כאשר המאפיין של השלב הראשון הוא טיוח של המישקים בין האבנים הגדולות, אשר מולאו בחצץ ואבנים.
ליד קטע זה של החומה נחשף שער אשר בנוי מאבנים מסותתות.
לאחר המעבר של השער נפתחים שני חדרים צרים וארוכים, שהם חדרי משמר או חדרי מדרגות למגדלי השער.
הממצא בקטע זה כלל חרסים, ראשי חצים, קליע עופרת ומטבעות, אשר בעזרתם קובעים את זמן הקמת הביצור בתקופה הסלאוקית ואת חורבנו הסופי בימי מלחמת בר-כוכבא.
המטבע הקדום ביותר הוא מימי אנטיוכוס השלישי והמאוחר ביותר של בר כוכבא.
ראשי חץ ואבני בליסטראות שנמצאו במקום מעידים על המלחמה שבה נחרב היישוב.
מגדל עגול נחשף ממערב לשער וייתכן שגם ממזרח לו היה מגדל דומה.
מגדלים אלה נהרסו כנראה במלחמת החורבן.
התיקון של הפריצה בחומה ממזרח לשער והקמת מבנה בולט במקום המגדל המזרחי מייחסים החופרים לתקופת בר כוכבא.
ממערב לשער נתגלו ההמשך של החומה וקטעי מבנים סמוכים לחומה מבפנים.
בקצה המערבי של הפסגה נחשפו קטעי ביצורים שנשמרו לגובה רב.
החומה נחשפה כאן לאורך 20 מ' וממנה בולט החוצה מגדל עגול, ופנימה מגדל רבוע.
המבנה שנשתמר לגובה של 3 מ', הוא היסוד המוצק של המגדל.
הוא כולל נדבכי אבן, שהונחו בתוך חומר מלכד וצופו בחזית באבנים גדולות ומסותתות.
אבני המפולת של בניין העל פזורות סביב ונראה שמגדל זה נהרס עד היסוד, כפי שמעידה שכבת שרפה ובה ראשי חצים, ראשי חנית, רומח, אבני בליסטראות ומטבעות בר כוכבא.
לקראת סוף העונה נחשפו בשטח שמצפון למגדל רצפות, קירות וקטעי חומה בנויים אבני גזית מסותתות.
במרכז האתר נתגלו שרידי בנייה דלים והרבה חציבות בסלע ובורות.
ייתכן שאבני גזית בשימוש משני בטראסות החקלאיות שבאזור, מקורן בבניינים שבפסגה.
בתקופת החיים האחרונה במקום נעשו עבודות שיפוץ במערות ונחפרו מנהרות ופתחי בריחה על ידי לוחמי בר כוכבא.
התארוך הוא על פי המטבעות אשר נמצאו שם.
עונת חפירות שלישית - 1980
עונת חפירות נוספת התקיימה ב-1980 בהנהלתו של פרופ' מרדכי גיחון מטעם המגמה לארכאולוגיה קלאסית באוניברסיטת תל אביב.
בעונה זו נחפרו המגדלים העגולים למחצה, הבולטים משני צידי שער הגזית שבדרום האתר.
המגדלים, שקוטרם כ-4 מ', הושתתו על הסלע הטבעי ועל המילוי.
המגדל המזרחי נבנה על בסיס בן שלוש מדרגות.
נחשפו שכבות עליונות של המגדל המערבי.
שני המגדלים נהרסו במרד הראשון ושופצו בתקופת בר כוכבא.
החומה שליד השער בנויה אבני גזית גדולות.
נחשפו כ-12 מ' של חומת תמך המקבילה לחומת העיר מבפנים, ממערב לשער.
חומה זו מתוארכת לזמנה של מלחמת בר כוכבא.
בחפירות אלו נתגלה מגדל נוסף הבולט מקו החומה החוצה (בצורת חצי עיגול) ופנימה (ריבוע).
בחלק התחתון של החומה נתגלו שני פשפשים צרים שבהם התגלו מטבעות רבים מימי אלכסנדר ינאי.
במורד הגבעה נמשכה חשיפת המנהרות המיוחסות לימי מלחמת בר כוכבא.
בעונה זו נחפרה באופן חלקי הכניסה למערכת שממנה מתפתלת מנהרה חצובה באורך 20 מ', המוליכה אל בור מים שחלקו העליון היה ארובת אוויר או פתח חירום.
הבור נסתם על ידי הרומאים באבני גזית.
הכניסה נפתחה גם אל אולם, שעדיין לא נחפר, שהיה קשור במנהרה לבור נוסף.
ייתכן שקירות התמך ומחיצה בתוך האולם והגישות אליו גם הם מימי מלחמת בר כוכבא ולפחות חלקם שימשו להסתרת חומר החציבה.
יש סימנים לכך שראשיתן של המערכות התת-קרקעיות הייתה בתקופה קדומה יותר.
נמצאו מטבעות מן התקופות הסלאוקית, החשמונאית, ימי בית הורדוס ותקופת בר - כוכבא, אך בעיקר מימי אלכסנדר ינאי.
במערות ובראש הגבעה נמצאו ראשי חץ, חלקי נשק ואבני בליסטראות וקלע.
עונת חפירות רביעית - 2012
עונת חפירות זו התרחשה לאחר סקר שנעשה באתר בשנת 2011 על ידי בנימין הר-אבן ויבגני אהרונוביץ מיחידת קמ"ט ארכאולוגיה ביהודה ושומרון.
החפירות בעונה זו נערכו על ידי חנניה היזמי, מיכל הבר ויבגני אהרונוביץ ממשרד המטה לארכאולוגיה של יהודה ושומרון.
עונת 2012 התמקדה בעיקר בחלק הדרומי של האתר.
החפירה כללה חשיפת קטעים של קיר האתר הדרומי והמזרחי, הכוללים שישה מגדלים, שמגיעים בסה"כ לאורך של כ-170 מ'.
מטרותיה של עונת חפירות זו היו להבין טוב יותר את ההרכב של מערכת המיגון של האתר בכל שלביה השונים, לחשוף ראיות נוספות שיוכיחו או יפריכו את ההנחה שהאתר קשור לבקכידס ולחשוף ראיות נוספות שיוכיחו או יפריכו את ההנחה שהאתר קשור לימיו האחרונים של מרד בר כוכבא.
חורבת ציידתה (ידועה גם בשם ח'רבת ציאדה) היא חורבה בבקעת יבנאל שבגליל התחתון, מדרום למושב הזורעים, שבה שכן לפי הסברה היישוב התלמודי "ציידתה".
שמה המקורי של החורבה, הנזכר גם במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, הוא "ח'רבת ציאדה".
בספר יהושע מתואר בפירוט אזור דרום נחלת שבט נפתלי: .
לכל המקומות שלעיל הייתה מסורת של זיהויים בתקופת התלמוד: .
לפי מסורת זו, המעוגנת גם באונומסטיקון של אוסביוס, חז"ל ראו ב"אדמי" ו"הנקב" שני יישובים נפרדים, הגם שמבחינה לשונית דומה שמדובר ביישוב אחד, כאשר התוספת "הנקב" נועדה כנראה להבחין את "אדמי הנקב" מיישוב נוסף בשם "אדמי".
"ציידתה" התלמודית זוהתה אפוא על ידי חז"ל עם עיר מקראית בשם "הנקב", שייתכן שיש לה זיקה ל"דרך החורנים" שעברה במקום, בשל משמעות המילה "נקב" כ"מעבר".
בסקר שנערך במקום נתגלו שרידים מעטים, הכוללים אבני גזית ספורות, שרידי בתים ושרידי פסיפסים.
חורבת רִבּוֹא (ח'רבת רִבַּא במקור) היא אתר ארכאולוגי בשפלת יהודה.
החורבה שוכנת על גבעה ברום של 426 מטרים מעל פני הים, כשני ק"מ ממערב לתל עדולם וכקילומטר אחד ממערב למושב אדרת.
בחורבה שרידים מתקופות שונות, וכן מערכות מסתור מתקופת מרד בר כוכבא.
החורבה מזוהה בידי החוקרים עם היישוב "ריבו" (Rebbo), הנזכר באונומסטיקון של אוסביוס מתחילת המאה הרביעית לספירה במיקום זה ביחס לבית גוברין.
בסמוך לחורבה עובר כיום מסלול טיול המותאם לרכבי שטח ולאופניים.
חורבת קציון (ח'רבת קציון במקור) היא אתר ארכאולוגי במזרח הגליל העליון, בו שכנה לפי הסברה העיר מתקופת המשנה והתלמוד קציון הנזכרת במקורות חז"ל.
החורבה שוכנת כשניים וחצי ק"מ ממערב למושב שדה אליעזר, על גבעה ברום של כ-400 מטרים מעל פני הים, ומצפון לה עובר נחל קציון, המתחבר לנחל דישון.
השם "קציון" נזכר בתלמוד הירושלמי כמקום מושבו של רבי יוחנן דקציון.
מסורת יהודית מסוף המאה ה-14 מזהה את קברו של רבי יוחנן בקציון, לצד קברו של רבי שמעון בן לקיש.
בעוד המסורת על קברו של בן לקיש באתר קדומה יותר ומקורה ככל הנראה בראשית המאה ה-13.
במרכז האתר שרידי בריכה גדולה, ולצדה מבנה ציבורי גדול (20 על 37 מ"ר), אשר נחקר עוד בידי ראשוני חוקרי הארץ במאה ה-19. במבנה ולצדיו פזורות אבני גזית גדולות ומעוצבות, וכן משקופים מעוטרים, כותרות ועמודים.
בשנת 1860 נתגלתה באתר אבן הקדשה ביוונית לכמה מקיסרי רומא החתומה בידי יהודים.
על בסיס שמות הקיסרים שנמנו בכתובת היא תוארכה לשנת 197 לספירה.
חורבת עסליה היא אתר ארכאולוגי במרכז רמת הגולן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת התלמוד ובית כנסת קדום.
על גבי היישוב היהודי הקדום נבנה כפר ערבי שעשה שימוש משני באבני הבנייה של הבתים ושל בית הכנסת הקדום.החורבה שוכנת כשניים וחצי קילומטרים מדרום לקצרין, ברום של כ-190 מטרים מעל פני הים, וכשני קילומטרים ממזרח לאפיקו התלול של נחל משושים.
במסגרת סקר רמת הגולן נתגלו ממצאים שונים המעידים על קיומו של יישוב יהודי במקום ושל בית כנסת מפואר.
בית הכנסת שבחורבה בנוי בחלקה המערבי, מעל אפיקו של נחל קצרין, המתחבר לנחל משושים.
חזית בית הכנסת פונה דרומה, לעבר ירושלים, ובתוך המבנה אותרו שרידי עמודים, כותרות, ספסלים ומזוזות, הדומים לאלו שנתגלו בבית הכנסת שבקצרין הסמוכה.
בבתים של הכפר הערבי שנבנה על שרידי היישוב היהודי שולבו בבנייה משנית אבנים מעוטרות של בית הכנסת.
במדרון מתחת לבית הכנסת עצמו נתגלו אבנים מעוטרות.
מעבר לבית הכנסת והבתים שנבנו על חורבות היישוב היהודי, נחשפו השרידים של חמישה בתי בד, בהם אגני ריסוק ומרסקים ברמות שימור שונות.
צפון מערבית ליישוב נחשף בית קברות גדול, מאוזוליאום ומצבות קבורה.
הממצאים שנחשפו בשטח חורבת עסליה מתוארכים החל מהתקופה הכלכוליתית, הברונזה הקדומה, הרומית המאוחרת, הביזנטית, התקופה העבאסית והממלוכית.
בסקר נתגלו ממצאים רבים, ביניהם אבן משקוף שבה חקוקה תבנית ארון הקודש, ובצדדיו שתי מנורות שבעת הקנים.
כמו כן, נתגלתה באתר אבן נוספת עם חריטת מנורת שבעת הקנים וכתובת בשפה הארמית, כנראה כתובת הקדשה.
בקירות הבתים משולבת אבן עם חריטה של עץ החיים ולמרגלות מבנה בית הכנסת אבנים רבות מעוטרות.
ממצאים נוספים כוללים חמישה בתי בד בשלבי שימור שונים, שרידי מבנים ובתי מגורים.
צפון מערבית לאתר, נתגלו שרידיו של בית קברות, בו קברים חצובים בסלע, מאוזוליאום, מצבות קבורה, אשר שתים מהן כוללות כיתוב בשפה העברית.
בראשונה שברורה לקריאה נחקק: "נחמן בר סחק" בשנייה שקשה יותר לקרוא עליה את הכתוב משערים שנכתב:"[ ]למי בר שלמיה"מבנה בית הכנסת שבחורבה מתוארכת לראשית המאה השישית לספירה הנוצרית.
בחורבת זמימרה, כשני קילומטרים מדרום לאתר, נתגלה בית כנסת נוסף מתקופה זו.
במקום מצויים גם שרידי בריכה חצובה גדולה ובית בד.
האתר לא נחפר עד כה.
חורבת קצביה (ח'רבת קצביה במקור) הוא אתר ארכאולוגי במרכז רמת הגולן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת התלמוד.
החורבה שוכנת ברום של כ-360 מטרים מעל פני הים, כקילומטר וחצי מדרום לאזור התעשייה של קצרין וכקילומטר ממזרח לאפיקו של נחל זוויתן.
בשטח החורבה אותרו פריטים ארכיטקטוניים שמקורם כנראה בבית כנסת קדום, שמקומו טרם התברר, ובהם שרידי עמודים וכותרות, משקוף מעוטר בנשר פרוש כנפיים ואבן עם חריטת מנורה.
חורבת צבון (ח'רבת אם צבוני במקור) הוא אתר ארכאולוגי במורדות רמת כוכב הירדן שבדרום מזרח הגליל התחתון.
החורבה שוכנת כקילומטר ממערב לקיבוץ נווה אור, ולמרגלות הגן הלאומי כוכב הירדן.
גודל החורבה הוא כ-300 מטרים על 300 מטרים, ונמצאו בה חרסים, קברים ושרידי מבנים החל מהתקופה הישראלית.
בשנת 1982 אותרה בסמוך לחורבה אבן מצבה יהודית עם הכיתוב העברי: , שהוצע להשלימה: "ישועה בן אברהם נוח נפש", כנוסח מצבות אחרות שנתגלו באזור.
באתר גם מספר אבני גזית, אבן מזוזה ושרידי פסיפס, שייתכן כי מקורם בבית כנסת שהתקיים במקום בתקופת התלמוד.
חורבת פקועית הוא אתר ארכאולוגי על רכס הרי הגלבוע, ברום של כ-330 מטרים מעל פני הים, בסמוך להר ברקן.
החורבה שוכנת בצמוד לגדר ההפרדה, כקילומטר וחצי מצפון לכפר פקועה, ממנו נגזר שמה.
באתר נתגלו ממצאים מתקופת הברזל, הכוללים קיר ביצורים.