tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גולדפינגר הפיק את הסרטים הדוקומנטריים "יואל, ישראל והפשקיוולים" (בימוי: לינה צ'פלין) וכן "מדינת אכזיב – מקום של אהבה" (בימוי: אתי וויזלטיר) אשר שודרו בערוץ 8.
גולדפינגר הפיק וערך בשנת 1999 את שידור תחרות האירוויזיון מירושלים.
איגוד השידור האירופאי ציין משדר זה כמשדר היפה ביותר של אותה שנה.
בשנת 2006 פרש גולדפינגר מרשות השידור, ומאז הוא מפיק סרטים ותוכניות עבור ערוץ 8, ערוץ 10, ערוץ 2 והערוץ הראשון.
49 שנים אחרי שהיה שותף לפתיחת שדורי הערוץ הראשון, סגר גולדפינגר מעגל כאשר הפיק את "סיבה למסיבה עם רבקה מיכאלי", המשדר האחרון ששודר בערוץ הראשון לפני סגירת רשות השידור בשנת 2017.
חבר המדור הבינתחומי במועצה הישראלית לתרבות ואמנות
חבר הוועד המנהל של מוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר, ירושלים
חבר הוועד המנהל של הזירה הבין-תחומית
חבר בוועדות תרבות עיריית ירושלים
חבר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה
גולדפינגר זכה בפרס ורד הזהב היוקרתי וזכה בציון לשבח בגין הפקת התוכנית "טוביה על הגג" במסגרת תחרות תוכניות טלוויזיה מכל העולם אשר נערכה במונטריי, שווייץ בשנת 1992.
כמו כן זכה גולדפינגר פעמיים בפרס כינור דוד, המוענק ליוצרים בתחומי עשייה שונים בתרבות הישראלית, ואף זכה בפרס ישראל של הסוכנות היהודית עבור משדרים מיוחדים אשר חינכו לקרב בין פלגים בחברה הישראלית.
אהרון גוטווירט היה יהלומן ואיש עסקים יהודי-בלגי ממוצא פולני.
גוטווירט התפרסם בישראל באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 בשל החזקותיו בחמש חברות ישראליות: אלייד השקעות, צ'מפיון מוטורס, איי.בי.טי, חוף התכלת ואשטרום.
בערוב ימיו התגורר בתל אביב והפקיד את השליטה בקבוצת חברות אלה בידי הנאמנות AG Trust.
אהרון גוטווירט נולד באנטוורפן, שבבלגיה, למשפחה יהודית חרדית אמידה שהיגרה מקרקוב שבפולין ועסקה בסחר ביהלומים.
בשנת 1926, הצטרף לעסק המשפחתי ועבר לברזיל שם החזיקה משפחתו במכרה יהלומים.
באותו הזמן שניים מאחיו עברו לקונגו ודרום אפריקה במטרה לחפש שם יהלומים ולסחור בהם.
בתחילת שנות ה-30 עת התרחבו עסקי המשפחה לאינדונזיה, מלזיה, ברוניי וסינגפור, הוא השתקע בדרום מזרח אסיה למשך 20 שנה הבאות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברחו הוריו לארצות הברית, ואילו הוא נשאר באינדונזיה להמשיך לטפל בעסקיו.
בתקופת הכיבוש היפני באינדונזיה המשיך לנהל באין מפריע את עסקיו באי וזאת בזכות הדרכון הברזילאי אותו החזיק.
הוא הצטרף למחתרת הולנדית או אינדונזית אשר לחמה בכובשים היפנים, ונתפס על ידי השירות החשאי היפני שחקר ועינה אותו.
בסיום החקירה נכלא בבידוד למשך עשרה חודשים.
בשלב מסוים בריאותו החלה להתדרדר ואז הוא הועבר למחנה מעצר שבו שהו אזרחים זרים, אירופאים בעיקר.
בסיום מלחמת העולם השנייה מונה לקולונל בצלב האדום וסייע לנפגעי המלחמה.
על פעילותו זו קיבל אותות ועיטורים ממלכת הולנד.
כעבור מספר חודשים, היגר לארצות הברית על מנת להתאחד עם בני משפחתו וקיבל לבסוף גם אזרחות אמריקאית.
באותה העת המשיך גם בניהול עסקיו שבדרום מזרח אסיה.
אזרחותו הבלגית הושבה לו עם תום מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-50, לאחר שאינדונזיה ומלזיה קיבלו עצמאות והסתיים השלטון הקולוניאלי בהן, הוציא אזרחות הולנדית ובריטית.
באפריל 1951 טס לניו יורק שבארצות הברית ושם נישא למרים פרידמן ניצולת שואה מצ'כיה אשר שרדה את מחנה ההשמדה אושוויץ בה הושמדה כל משפחתה.
לאחר נישואיהם המשיכו בני הזוג להתגורר בניו יורק, ומעולם לא הביאו ילדים.
בשנת 1958 ביקר במדינת ישראל לראשונה בחייו.
בשנת 1962 הגיע שוב לישראל בעצתו של השר פנחס ספיר והחל לעשות גם בה עסקים לצד שותפו יהודה צבי זיס.
אך הוא מעולם לא התגורר בישראל לתקופה ממושכת או התאזרח בה.
בשנת 1963 רכש כ-40% ממניות חברת הבנייה "אשטרום".
בנובמבר 1964 הקים את חברת "איי.
במרץ 1965 החל לנהל משא ומתן עם חברת פולקסווגן הגרמנית בנוגע לקבלת הזיכיון לייבוא כלי רכב מתוצרתה.
במאי 1965 מגעים אלו הבשילו לכדי עסקה, וגוטווירט הקים את חברת "צ'מפיון מוטורס ישראל בע"מ" שעסקה בייבוא המכוניות מגרמניה.
ביוני 1965 גוטווירט נעצר על ידי שלטונות אינדונזיה.
בספטמבר 1965 שוחרר וטס לסינגפור על מנת לטפל בעסקיו.
בפברואר 1966 הקים את חברת "אלייד יהלומים".
במרץ 1968 השיק את מרכז ההדרכה של פולקסווגן בישראל.
ביולי 1970 הקים את חברת "אלייד מפעלי מתכת", בפברואר 1972 היא חנכה מפעל באזור התעשייה תלפיות שבירושלים, אשר עסק בחידוש מנועים לכלי רכב מתוצרת פולקסווגן.
ביולי 1980 המפעל החל לחדש גם מנועים למכוניות מתוצרת "רנו" הצרפתית ו"פורד" האמריקאית.
במאי 2018 החברה חוסלה עקב מיזוג עם חברת אלייד נדל"ן.
בשנת 1972 הוקם בטכניון, בתרומתן של חברות מקבוצת אלייד, בניין גוטווירט, שנועד לשכן חברות היי-טק בתחילת דרכן.
גוטווירט היה פוליגלוט ששלט בשבע שפות: הולנדית, גרמנית, יידיש, אנגלית, סינית, אינדונזית, וצרפתית.
לצד זאת הוא מעולם לא רכש השכלה אקדמית.
אהרון נפטר בתל אביב בשנת 1980 לאחר מחלה ממושכת ונקבר בהר הזיתים שבירושלים על פי צוואתו.
על מצבתו נכתב: "פעל רבות לבנין מדינת ישראל".
לפני מותו הפקיד את מלוא מניות "אלייד" בידי הנאמנות "AG Trust" אשר רשומה באי ג'רזי, ומינה את ידידו חיים רובין ליושב ראש שלה.
על פי תקנון וחוקי הנאמנות חברים בה חמישה נאמנים בלבד, אשר נבחרו לכהן בתפקיד זה עד לסוף ימי חייהם.
הנאמנים הם גם אלה שבוחרים את האנשים שיחליפו אותם בתפקידם לאחר מותם או עזיבתם.
לבני משפחת גוטווירט המורחבת (היורשים החוקיים של אהרון) אין כל סמכות בנוגע למינוי הנאמנים או פעילותם, והם זכאים רק ליהנות מהדיבידנדים אותם מחלקת הנאמנות.
במהלך חייו, נהג גוטווירט לתרום מכספו מלגות לסטודנטים.
פעילות פילנתרופית זו נמשכת גם היום מאז מותו באמצעות קרן הקרויה על שמו אשר ממומנת על ידי אותה הנאמנות.
בזמן מלחמת העולם השנייה, אחותו נשדדה ונרצחה על ידי אדם שהבטיח להבריח אותה מצרפת לספרד הנייטרלית.
בשנת 1953 אביו, טוביה גוטמן גוטווירט, אשר ייסד את כל העסק המשפחתי, נפטר בניו יורק שבארצות הברית.
באוקטובר 1963 אחיו הנדריק, שהיה שותף בעסק המשפחתי, נפטר במלבורן שבאוסטרליה.
בשנת 1999 נפטר בן דודו נתן גוטווירט, שהיה שותף בחלק מעסקיו של אהרן באירופה, ובזמן השואה הוא היה מעורב בהצלתם של אלפי פליטים יהודים.
בני משפחת גוטווירט המורחבת מפוזרים בכל העולם.
חלק מהם מבקרים מדי שנה בישראל למשך שבוע אחד לצורך חלוקת מלגות לסטודנטים מעוטי יכולת, ביקור אצל חיילי צה"ל, ועלייה לקברו של אהרון.
- חברה אשר נוסדה בשנת 1938. בשנת 1953 נרכשה על ידי גוטווירט.
בשנת 1998 שמה שונה ל-BRC Asia.
ומיולי 2000 היא נסחרת בבורסה הסינגפורית.
Champion Motors - חברה אשר עסקה בייבוא, שיווק ומכירת מכוניות מתוצרת אמריקאית, בריטית וגרמנית.
Storch Brothers (1949) - חברה שעסקה במכירת יהלומים, תכשיטים ושעונים.
בשנת 1954 נמכרה לחברת B.P.
אהרון דרור הוא ראש מועצת גן יבנה המכהן משנת 2003.
דרור נולד וגדל בהוד השרון.
התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת גולני, השתחרר בדרגת רב-סרן.
למד 3 תארים: לימודי תואר ראשון בגאוגרפיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים (התמחות בתכנון אורבני וניהול חינוכי).
תואר שני בהצטיינות במדעי החברה בגאוגרפיה עירונית מהאוניברסיטה העברית בירושלים (התמחות בלימודי ערים ואזורים).
תואר ראשון במשפטים בהצטיינות ממכללת קריית אונו.
שימש כמרצה בקורס הליכי תכנון לתלמידי תואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחילה עסק בתחום החינוך וכיהן, בין היתר, כסגן יו"ר בית הספר התיכון רבין בגן יבנה וכמורה ומדריך חברתי בכפר נוער.
שימש כמנהל הבחירות למועצה האזורית דרום השרון, מועצה אזורית ברנר ועיריית רחובות.
בהמשך הפנה את דרכו לתחום התכנון העירוני וכיהן כסגן מתכנן מחוז מרכז במשרד הפנים וכיו"ר ועדה לתכנון ובניה.
בבחירות לרשויות המקומיות 2003 נבחר לכהן כראש המועצה המקומית גן יבנה מטעם רשימת דרור לגן יבנה, ומאז ועד היום מכהן בתפקיד זה.
כיום זוהי תקופת כהונתו החמישית.
במהלך כהונתו קיבל תעודת יקיר תנועת הנוער מטעם מועצת תנועות הנוער בישראל לשנת תשע"ה, בימי כהונתו זכתה המועצה המקומית גן יבנה באותות הוקרה והצטיינות על התנהלות פיננסית שקולה ומאוזנת מטעם משרד הפנים שנים רבות ברציפות.
בנובמבר 2005 נחשד בעבירות של גנבה, מרמה, וסחיטה באיומים, נעצר ושהה במעצר בית.
כ-5 שנים לאחר המעצר הוגש נגדו כתב אישום.
אהרון דרור כפר בהאשמות נגדו ונלחם על חפותו בבית המשפט.
במהלך המשפט נרצח פרקליטו, עורך הדין יורם חכם.
בשנת 2013 הסתיים משפטו בזיכוי מלא.
בעקבות הזיכוי הוא הגיש תביעה על סך 2.5 מיליון שקלים כנגד מדינת ישראל אולם לבסוף הושגה פשרה בהליך של גישור, במסגרתו קיבל כחצי מיליון ש"ח.
נשוי להלן ואב ל-8 ילדים.
אהרון דולב (דומניץ) (נולד ב-1 בינואר 1928, ח' בטבת ה'תרפ"ח) הוא עיתונאי וסופר ישראלי, עיתונאי בכיר לשעבר בעיתון "מעריב" במשך עשרות שנים, שהתמקד ברפורטז'ות וכתבות שטח.
זוכה "פרס שלמה מרץ לעיתונאות" מטעם מסדר ז'בוטינסקי.
נולד בתל אביב, בנם של דוד וג'ניה דומיניץ.
לאחר קום המדינה, נסע לארצות הברית ללימודי עיתונאות באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בתקופת שהותו בארצות הברית, שיגר רשימות ורפורטז'ות לעיתון "העולם הזה".
בשנת 1951 התמנה לכתב הראשי של "העולם הזה".
כעבור תקופה התמנה לכתב בעיתון "מעריב".
אורי אבנרי, עורך "העולם הזה", סיפר שעזריאל קרליבך הביא את דולב מעיתונו, ובמסמך פנימי של מערכת "מעריב" כתב על יד שמו של דולב: "הוא בא מבית ספר מאוד טוב" (="העולם הזה").
תחילת פרסומו של דולב כעיתונאי שטח הייתה באירועי ואדי סאליב, שהיו ציון דרך בסיקור הנושא החברתי בעיתון "מעריב".
דולב סיקר את האירועים מהשטח.
עבד כעיתונאי בכיר בעיתון במשך כארבעים שנה ופרסם מאות ואלפי רפורטז'ות וכתבות שטח, בעיתון ובמוסף השבועי שלו.
היה נשוי לפסנתרנית דינה אברך, שסיקרה ב"מעריב" נושאים מוזיקליים.
1983 זכה בפרס זיו לעיתונות טלוויזיה מטעם צדק-מדות-מוסר.
זוכה "פרס שלמה מרץ לעיתונאות" מטעם מסדר ז'בוטינסקי
יאיר דורי: סיפורו של צנחן ישראלי בשבי המצרי, תל אביב, 1974
אהרון גבע (נולד ב-30 באפריל 1988) הוא במאי, יוצר ומגיש ישראלי.
אהרון גבע נולד ב-1988, בן לקומיקסאי דודו גבע.
כשהיה בן 16 נפטר אביו מהתקף לב.
הוא בוגר בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
בשנת 2019 יצר והגיש יחד עם שותפתו מיקי טריאסט את פינת התחקירים הסאטירית "מה נחקר" בתוכנית "מה נסגר?" בהגשת רועי בר-נתן בכאן 11, לצד סרטונים דיגיטליים ל-HOT ו-Mako.
בשנת 2020 ביים לצד טריאסט את "ברכה", סרט קצר בכיכובן של אורנה בנאי ובת-אל מוסרי, שגם אחראית לכתיבת התסריט.
"ברכה" זכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2020, ובהמשך זכה בשורה של פרסים בפסטיבלים בארצות הברית ואירופה, בהם מדליית הסזאר של האקדמיה הצרפתית.
החל משנת 2020 מתארח לעיתים בתוכנית "מהצד השני עם גיא זהר" בכאן 11.
בשנת 2022 ביימו גבע וטריאסט את הדרמה הקומית "חאנשי" של HOT.
בדצמבר 2022 פורסם כי "חאנשי" תהיה לסדרה הישראלית הראשונה שהשתתפה אי פעם בפסטיבל הסרטים סאנדנס.
במרץ 2024 זכתה "חאנשי" למספר המועמדויות הרב ביותר בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2023, לרבות מועמדות לפרס הבימוי.
באפריל 2024 עלה הפודקאסט של גבע, בשם "השעשועון של גבע אהרון", שבו התארחו בין השאר אורנה בנאי, גורי אלפי, רותי ברודו, אילנית לוי וקרן מור.
בהארץ תואר השעשועון כ"להיט, שיחת היום וסנסציה"; בידיעות אחרונות הוא נכלל בפודקאסטים הנבחרים של השנה: "מקום ראשון במקוריות, בין הצחוקים מסתתרת אמירה חברתית נוקבת"; במאקו הכתירו אותו ל"פודקאסט הכי מדובר ומפתיע של הקיץ"; ב-Time Out תל אביב נכתב שהוא "הדבר הכי טוב שקרה לנו ב-2024...
בספטמבר 2025 עלה "השעשועון של גבע אהרון" בכאן הסכתים מבית תאגיד השידור הישראלי.
אהרון דיקסון הוא אקטיביסט קהילתי אפרו-אמריקני.
במהלך שנות חייו יסד עם עמיתים את סניף סיאטל של מפלגת הפנתרים השחורים בארצות הברית ופעל רבות כנגד אי הצדק אותן חוות אוכלוסיות מוחלשות.
הוא היה מועמד לסנאט של ארצות הברית בבחירות שנערכו בשנת 2006.
דיקסון נולד בעיר שיקגו שבמדינת אילינוי בארצות הברית, ב-2 בינואר 1949. הוריו, פרנס (Frances Sledge Dixon) ואלמר (Elmer James Dixon), היו פעילים חברתיים שהחזיקו בדעות ובתפיסות סוציאליסטיות וחינכו בביתם למען חשיבות הצדק החברתי תוך הדגשת הצורך במאבק פעיל עבורו.
בגיל 9 דיקסון עבר עם משפחתו לעיר סיאטל שבמדינת וושינגטון.
בשנת 1961, כשהיה בגיל 11, הוא הצטרף לצעדה שנערכה בעיר למען הפסקת האפליה בדיור בסיאטל, לצידו של ד"ר מרטין לותר קינג.
בשנת 1963, הוא היה הראשון להשתלב בבית ספר תיכון (Queen Anne High School) שבו למדה עד אז אוכלוסייה של לבנים בלבד.
במהלך לימודיו באוניברסיטת וושינגטון (University of Washington), דיקסון פעל להקמת "האגודה למען תלמידים שחורים בסיאטל" (SABSU - Seattle Association of Black Student Unions), ובנוסף היה פעיל יחד עם לארי גוסט (Larry Gossett) וחברים נוספים בהקמת סניף של "ועדת התלמידים הלא אלימה" (SNCC - Student Nonviolent Coordinating Committee).
כחבר באגודה למען תלמידים שחורים בסיאטל, דיקסון עזר בארגון הפגנות למען אפרו-אמריקנים, ובנוסף עזר להקים עוד אגודות למען תלמידים אפרו-אמריקנים בתיכונים בסביבה.
בשנת 1968, בובי האטון, אחד ממייסדי מפלגת הפנתרים השחורים, נורה על ידי שוטר.
דיקסון נכח בהלווייתו, ובעקבותיה הוא וחבריו (בניהם לארי גוסט) הקימו את סניף סיאטל של מפלגת הפנתרים השחורים, כשדיקסון היה בן 19 בלבד.
כחלק מפעילותו בסניף, דיקסון הוציא לפועל את פרויקט "ארוחת בוקר חינמית לילדי בית ספר", שהצליחה לתת מענה ל־10,000 ילדים.
תוכנית זו דאגה שלילדים אלה תוגש ארוחה כל יום לפני בית הספר.
בנוסף לפרויקט זה, דיקסון גם פעל למען פתיחת קליניקה רפואית ומשפטית שנתנה את שרותיה בחינם.
דיקסון היה הקפטן של סניף סיאטל של מפלגת הפנתרים השחורים למשך ארבע שנים, ולאחר מכן הצטרף לסניף המרכזי של המפלגה, בעיר אוקלנד שבמדינת קליפורניה.
במהלך עבודתו בסניף אוקלנד, הוא שימש גם כשומר הראש של ראשת המפלגה איליין בראון (Elaine Brown), ובשנת 1978 סייע במסע הבחירות של ליונל וילסון לראשות העיר אוקלנד ותרם לניצחונו.
וילסון הפך לראש העיר האפרו-אמריקאי הראשון של אוקלנד.
בשנת 2002, דיקסון הקים ארגון ללא כוונת רווח הנקרא סנטרל האוס (Central House).
ארגון זה מספק לצעירים חסרי בית דיור שאינו מיועד לטווח ארוך.
במסגרת ארגון זה, הופעל מיזם המוביל צעירים לחשיבה חיובית, מדרבן אותם לסיים את לימודיהם בתיכון, ומעודד אותם להצליח לשלוט על גורלם ועל חייהם.
בשנת 2006, כשהיה בן 57, דיקסון היה מועמד לבחירות לסנאט מטעם מדינת וושינגטון.
הוא ייצג את מפלגת הירוקים וזכה ב־21,041 מהקולות, שהיוו 1% אחוז מהמצביעים.
בנוסף לקמפיין הבחירות שלו, דיקסון ארגן את המרכז לצדק חברתי שבסיסו היה במחוז מרכזי בעיר סיאטל.
בינואר 2007, המרכז לצדק חברתי קיים עצרת אנטי-מלחמתית שלוותה בצעדה.
בספר הוא מתאר את פעילותו כחבר במפלגת הפנתרים השחורים, ומתייחס לכך שהקדיש את חייו למאבק מתמיד לשינוי ולעזרה לחלש ולשונה.
אהרון (ארקדי) גוּרוֹב (ה'תשט"ז, 1 במאי 1956 – י"ג באדר ה'תשס"ב, 25 בפברואר 2002) היה מוזיקאי, מלחין ומסורב עלייה ישראלי שנרצח בפיגוע הירי בכביש 398 בתקופה שעמדה ברקע של היציאה למבצע חומת מגן.
ארקדי אהרון גורוב, נולד במינסק בברית המועצות.
מסורב עלייה, ולאחר התפרקות ברית המועצות עלה לישראל בשנת 1991, ראשית העלייה מברית המועצות באותו עשור.
הוא עלה עם אשתו מרים וארבעת ילדיהם.
גורוב היה בעל תואר שני מהאקדמיה למוזיקה במינסק ועבד כמלחין מקצועי ובהוראת המוזיקה עוד בהיותו בברית המועצות.
שימש כמלחין הבית של תיאטרון "שחקני הקולנוע" במינסק, וזכה בפסטיבל התיאטרון של ורשה לשנת 1989 בפרס "הפסקול הטוב ביותר".
גם בישראל המשיך בעיסוקו המוזיקלי, כתב עיבודים ליצירות יהודיות, חיבר סימפוניות לתיאטרון, השתתף בפסטיבל הכליזמרים הבינלאומי בצפת, התמודד על תפקיד בתיאטרון בברודוויי, ניו יורק ועוד.
גורוב נחשב לאישיות בולטת ולמלחין בעל שם עולמי.
בישראל היה מורה למוזיקה בין היתר לימד מוזיקה בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
עבד במשרד החינוך כמנהל בכיר באגף לתלמידים עולים במשרד החינוך.
לפני מותו היה עתיד להתחיל תפקיד כמלחין הבית של תזמורת אשדוד.
משפחת גורוב התגוררה באלון שבות מ-1991 עד שנת 2000, אז עברו לגור בנוקדים שבמדבר יהודה.
הותיר אחריו את אשתו מרים ואת שני בניו ושתי בנותיו.
הובא למנוחות בבית הקברות שבכפר עציון.
בשנת 2006 באולם הגדול של הפילהרמונית הלאומית של אוקראינה בקייב יוחד קונצרט אשר בחלקו הראשון הוקדש ליצירות של מלחינים יהודים מגטו טרזינשטאט שנספו בשואה, ובחלקו השני ליצירותיו של אברון גורוב בין יצירותיו הושמעה היצירה "הסרבנדה הגדולה של טרזינשטאט".
בסמוך למקום הפיגוע הוקמה אנדרטה הנושאת את שמות ההרוגים.
אהרון האופטמן (נולד ב-1948) הוא חוקר ישראלי העוסק בתחום החיזוי הטכנולוגי והחברתי וחקר עתידים.
עמית במכון צבי מיתר לחדשנות טכנולוגית, משפט ואתיקה באוניברסיטת רייכמן.
היה חוקר בכיר במרכז הבינתחומי לניתוח וחיזוי טכנולוגי באוניברסיטת תל אביב.
האופטמן הוא בוגר הטכניון בהנדסה ובעל תואר דוקטור להנדסה מאוניברסיטת תל אביב.
עסק במחקר והוראה בפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב.
מחקריו בהנדסה עסקו בנושאי הידרודינמיקה ואווירודינמיקה תאורטית.
היה חוקר בכיר ביחידה לחיזוי טכנולוגי וחברתי (לשעבר המרכז הבינתחומי לניתוח ותחזית טכנולוגית) באוניברסיטת תל אביב.
השתתף במחקרים רבים בארץ ובאיחוד האירופי, שבמרכזם חיזוי והערכה של טכנולוגיות מפציעות ועתידיות והשלכותיהן על החברה.
בשנים 2021-2023 היה חוקר בכיר במכון לחקר עתידים במשרד החינוך.
מכהן כיו"ר השלוחה הישראלית של "פרויקט המילניום", צוות חשיבה בינלאומי העוסק בחקר עתידים ובתרחישים חלופיים בתחומי מפתח שונים.
בתחילת שנות ה-80 היה בעל טור "נכון למחר" במוסף "דבר השבוע" של עיתון "דבר".
בין התחזיות השונות שריכז ופרסם באותו טור, הוא כתב בין היתר ב-26 באוגוסט 1983 על מספר ההתפתחויות שעשויות לקרות במאה ה-21:
בשנת 1981 תרגם מפולנית את הספר "סולאריס" של סטניסלב לם, שיצא לאור במהדורות מחודשות בשנת 2003 ובשנת 2021.
בשנת 1978 היה בין מייסדי כתב העת למדע בדיוני "פנטסיה 2000", ובמשך שנים אחדות היה עורכו הראשי.
בשנת 1996 נמנה עם מקימי האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה, יחד עם עמוס גפן, ד"ר עמנואל לוטם ואחרים.
כתב וכותב מאמרים בנושאי מדע פופולרי ועתידנות בעיתונים שונים, ביניהם "דבר השבוע", "הארץ", "המימד העשירי" (כתב-העת של האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה), ו"נכון" (כתב עת לאוטופיה ודיסטופיה בספרות).
בשנת 2008 היה העורך הראשי של גיליון המזכרת המיוחד של "פנטסיה 2000", שפורסם במלאת 30 שנה לפרסום הגיליון הראשון.
בשנת 2020 היה שותף להקמת אתר אינטרנט ל"פנטסיה 2000", וכיום הוא עורך האתר.
אהרון חרל"פ (נולד ב-1941) הוא מנצח ומלחין ישראלי.
חרל"פ נולד בקנדה ולמד בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון, באקדמיה למוזיקה בווינה ובאקדמיה למוזיקה בתל אביב.
עלה לישראל בשנת 1964 והתיישב בקיבוץ עין השופט.
בעבר היה מרצה בכיר באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובמכללת גבעת ושינגטון.
ב-1999 קיבל את פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים.
לאורך השנים זכה במספר פרסי אקו"ם: ב-1983 זכה בפרס על שלושה שירים למצו-סופרן ותזמורת סימפונית עבור טקסטים מאת לאה גולדברג ויהודה עמיחי (1983); ב-1997 זכה בפרס על קונצ'רטו לקלרינט; ב-2004 על הקונצ'רטו לבסון; וב-2008 זכה בפרס אקו"ם למפעל חיים, על תרומתו למוזיקה הקונצרטית בישראל.
מאמצע שנות ה-70' עד ראשית שנות ה-80' של המאה ה-20 ניצח אהרון חרל"פ על המקהלה הפילהרמונית תל אביב.
חרל"פ הוא מנצחה ומנהלה המוזיקלי של המקהלה הקאמרית כפר סבא.
חרל"פ נשוי להדסה ומתגורר בכפר סבא ולהם שלושה ילדים.
בנו הוא הבמאי והיוצר יוני חרל"פ.
"תרז רקן" (על פי יצירתו של אמיל זולא).
"כנפיים" (על פי ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן).
סימפוניה מספר 2 - ציפור המלחמה.
קונצ'רטי לקלרינט, בסון, פסנתר וויולה.
שלושה מחזורי שירים על השואה לפי טקסטים של יעקב ברזילי.
צלם אלוהים - קנטטה לסולנים, מקהלה ותזמורת.
כי עפר אתה, ואל עפר תשוב, לסופרן, אלט, בס-בריטון, מקהלה מעורבת ופסנתר.
בת יפתח, קרן סולו, למקהלה מעורבת וסופרן סולו.
זוכרים עוד שמות, למקהלת נשים (או ילדים) ללא ליווי.
טוב כעס משחק, למקהלה מעורבת.
הינשוף והחוחית, למקהלת ילדים או מקהלת נשים עם פסנתר.
לך אכל בשמחה לחמך, מקהלה מעורבת.
קין והבל, טנור, סופרן, למקהלה מעורבת ופסנתר.
שמח בחור בילדותיך, למקהלה מעורבת.
"דיאלוגים" לשני בסונים (או שני צ'לים).
שיחות לחליל (או קלרינט) ופסנתר.
עולם הילד, סויטה, לחליל ופסנתר.
"קליידוסקופ" - לחמישיית כלי נשיפה.
אהרון חליוה (נולד ב-12 באוקטובר 1967) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף, ששירת בתפקידו האחרון כראש אגף המודיעין.
קודם לכן שימש ראש אגף המבצעים, ראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, ראש חטיבת המבצעים באמ"ץ, מפקד עוצבת האש, מפקד חטיבת הצנחנים ומפקד בה"ד 1. בהיותו ראש אמ"ן התרחש טבח שבעה באוקטובר, שבעקבותיו סיים את תפקידו ופרש מצה"ל.
חליוה, בן להורים ילידי מקנס שבמרוקו, נולד וגדל בחיפה בבית מסורתי.
למד בתיכון "אליאנס" שבעיר מגוריו.
התגייס לצה"ל בפברואר 1986, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 202. עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
לאחר הקורס שימש כמש"ק במחלקת הסיור של הפלוגה המסייעת בגדוד 202. באפריל 1988 סיים קורס קציני חי"ר ושב לגדוד 202, ומונה למפקד מחלקת המרגמות בפלוגה המסייעת.
לאחר כחודש הוביל את המחלקה במבצע חוק וסדר.
במהלך המבצע נהרגו מפקד הפלוגה שלו ואחד מחייליו.
לאחר מכן מונה למפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 202. במהלך התפקיד השתתף ב"מבצע ניב מדובר" נגד יעדי חזבאללה בקו שבין כפרא ליאטר, שמטרתו הייתה חיסול מחבלים והשמדת משגרי קטיושה.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה בבה"ד 1. לאחר מכן שירת כראש לשכת מפקד פיקוד הצפון, יצחק מרדכי.
בהמשך מונה לסגן מפקד גדוד 202. במהלך התפקיד השתתף במספר היתקלויות; בדצמבר 1995, השתתף בהיתקלות עם מחבלים בנחל סלוקי, תקרית שבה נהרג ונפצע קשה מפקד הגדוד, חגי מרדכי.
בספטמבר 1996 השתתף בחילוץ כוח מיחידת אגוז שנקלע לקרב קשה עם פעילי חזבאללה בסוג'וד, במהלך מבצע חובק עולם.
לאחר מכן שירת כקצין אג"ם של חטיבת הצנחנים.
לאחר חצי שנה שב לשירות קבע, עלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 202, ושימש בתפקיד בין השנים 1999–2001. במהלך התפקיד הוביל את הגדוד בין היתר באירועי יום הנכבה בצומת איו"ש.
בהמשך תפס הגדוד קו בגזרת הר דב.
במהלך הקו הרגו לוחמי הגדוד שני מחבלים שניסו לבצע חדירה לשטח ישראל מן הכפר רג'ר.
אחד האירועים הבולטים בתקופתו כמפקד הגדוד היה חטיפת חיילי צה"ל בהר דב, שאירעה בגזרה תחת אחריותו, הגם שהחיילים שנהרגו היו מגזרה סמוכה.
בשנת 2001 מונה למפקד בא"ח צנחנים.
במהלך התפקיד, נאום שנשא בפני חייליו קיבל פרסום לאחר שאמר לטירונים כי .
בהמשך הוביל את המעבר לבסיס האימונים "בא"ח שפיפון", ויצא חוצץ נגד אלו שטענו שהתנאים הטובים בבא"ח יהפכו את הצנחנים לחיילים פחות טובים.
בתפקיד זה שירת עד שנת 2003.
בשנת 2003 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבה 55. הוא שימש בתפקיד עד שנת 2005, ובמקביל היה חניך ב במחזור ל"ב (2004–2005).
בשנת 2005 מונה למפקד חטיבת אפרים.
במהלך התפקיד הוביל את המאבק בטרור הפלסטיני בגזרת טול כרם וקלקיליה.
עם הישגי החטיבה תחת פיקודו נמנה חיסול המבוקש לואי סעדי בידי כוח מיחידת דובדבן.
את תפקידו סיים ב-14 במאי 2007. ביוני 2007 מונה למפקד בה"ד 1, ושימש בתפקיד עד יולי 2009. תקופתו התאפיינה בהרחבה ניכרת של בית הספר לאור הגידול במספר הצוערים.
בסדרה תיעודית של רשת על קורס קציני יבשה, הוא זכה לחשיפה רבה.
בסדרה הוא נראה כמי ששם דגש רב על פיתוח ביטחונו העצמי של הצוער, ומדגיש את ערך הדבקות במשימה והחתירה לניצחון, וכמי שמחדד את המשימה של הקצין בצה"ל ומתמצת אותו במשפט: .
ב-20 באוגוסט 2009 מונה למפקד חטיבת הצנחנים.
במהלך תפקידו הצהיר כי הוא מתנגד לקיומם של מסלולים מקוצרים בחטיבה, כגון ישיבות ההסדר, מח"ל ונח"ל, שאותם הוא רואה כלא-ערכיים.
הוא ציין כי נוהג שלא לקדם חיילים המשרתים במסלול מקוצר כיוון שזה לא כלכלי, עקב תקופת השירות הקצרה שלהם.
ב-18 במאי 2011 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת האש.
בתחילת שנת 2012 התייחס למחאת האוהלים בפורום סגור של קציני מילואים: "בגלל שהפגנתם בתל אביב, אין לצה"ל כסף לטילים".
בתפקיד זה שירת עד 10 באוקטובר 2013. בשנת 2014 מונה לראש חטיבת המבצעים באמ"ץ, ושימש בתפקיד בין היתר במהלך מבצע שובו אחים ומבצע צוק איתן.
ב-28 במרץ 2016 הועלה לדרגת אלוף, וב-13 ביולי נכנס לתפקידו כראש אגף טכנולוגיה ולוגיסטיקה עד 2 במאי 2018. ב-21 במאי 2018 מונה לראש אגף המבצעים.
בינואר 2021 הופיע בפני ועדת החוץ והביטחון לדיון בנושא גניבת כלי נשק מצה"ל, לאחר פריצות רבות לבסיסים.
שימש בתפקיד במבצע שומר החומות.
את תפקידו סיים ב-9 ביוני 2021.
ב-11 בפברואר 2021 אושר מינויו מונה לראש אגף המודיעין, וב-5 באוקטובר נכנס לתפקיד.
בתפקידו העריך כי אסדת גז לבנונית תביא ליציבות בגזרה זו ולכן הקמתה היא אינטרס ישראלי.
בכנס שבו השתתף באוניברסיטת רייכמן בספטמבר 2022, העריך חליוה שלישראל יש אינטרס ביטחוני לייצב את הרשות הפלסטינית, כדי להפחית את הטרור.
בגזרת עזה, טען שמבצע שומר החומות ממאי 2021 יביא לשקט לחמש שנים, בזכות תהליכי ייצוב הכלכלה ברצועה.
במרץ 2023 דווח כי אגף המודיעין בראשותו הזהיר את ממשלת ישראל שהמחלוקת בישראל סביב הרפורמה המשפטית נתפסת בעיני איראן וחזבאללה כנקודת חולשה היסטורית של ישראל.
ב-17 באוקטובר 2023, לאחר טבח שבעה באוקטובר, כתב באיגרת שהוציא לחייליו: "לא עמדנו במשימה החשובה ביותר שלנו, וכראש אמ"ן אני נושא באחריות המלאה לכישלון".
ב-22 באפריל 2024 הודיע לרמטכ"ל על בקשתו לסיים את תפקידו ולפרוש מצה"ל, לאחר השלמת התחקירים המבצעיים והעברת תהליך חפיפה למחליף שימונה, בעקבות אחריותו הפיקודית כראש אמ"ן באירועי 7 באוקטובר.
במכתב שהעביר לרמטכ"ל קרא להקמת ועדת חקירה ממלכתית שתחקור את כלל הגורמים והנסיבות שהובילו לאירועים.
הוא פרש מתפקידו ב-21 באוגוסט 2024.
באוגוסט 2025 פורסמו הקלטות שבהן התייחסות נרחבת שלו לכישלון של צה"ל ושלו אישית ב-7 באוקטובר.
חליוה נשוי בשנית לוורד, ואב לחמישה, בהם שניים מנישואיו הקודמים לשירה מרגלית, אשת תקשורת ופרסום.
מתגורר בשכונת צהלה בצפון תל אביב.
בעל תואר ראשון במדעי החברה מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה.
גיסו הוא הרב עידו ארליך-ובר.
אהרון ולירו (19 בפברואר 1913 – 18 בדצמבר 2000) היה רופא ומחנך, שתרם רבות לקידום תחום הרפואה ולהקמת בתי חולים ומרכזים רפואיים בישראל בסוף המאה ה-20.
ולירו נולד בירושלים וגדל בשכונת רחביה, בבית הוריו אסתר (לבית משפחת קוקיה) וניסים ולירו.
היה בן למשפחה ספרדית מיוחסת שהתיישבה בארץ ישראל בתחילת המאה ה-19 מצד אביו, ועוד בתחילתה של המאה ה-15 מצד אמו (משפחת אלישר).
סב-סבו, יעקב ולרו, ייסד את המוסד הפיננסי היהודי הראשון בארץ ישראל.
הבית בו גדל, ברחוב אלחריזי 17, שימש לימים כמשכן לנשיאים יצחק בן-צבי וזלמן שזר (לאחר שנמכר על ידי המשפחה למדינת ישראל), ונקרא עד היום בית ולירו.
כיום שוכן בבית מוסד יד בן צבי.
ולירו למד ב, ובגיל 25 קיבל תואר רופא (M.B., Ch.B) עם סיום לימודיו באוניברסיטת ברמינגהאם שבאנגליה (1938).
כאשר שב לירושלים, עיר הולדתו, הועסק בהתנדבות כרופא בבית החולים הדסה (1939).
עם תחילת הגיוס לחיל הרפואה הבריטי של צבא הוד מלכותה (RAMC) (1946-1941) התגייס וסיים את השירות בדרגת מייג'ור (רב-סרן).
בשנת 1946 הצטרף לצוות הרופאים בחטיבת הרפואה הפנימית בבית החולים הממשלתי הבריטי בבת-גלים שבחיפה, לימים בית החולים רמב"ם.
בזמן מלחמת העצמאות (1948-49) שירת כרופא חטיבתי בפיקוד צפון בדרגת רב-סרן.
בשנים 1953–1954 נשלח על ידי משרד הבריאות, במסגרת תוכנית "פוינט פור" (תוכנית שיזם הנשיא האמריקאי טרומן), להתמחות נוספת בפיזיולוגיה קרדיו-וסקולרית ובתפוקדי ריאה, במעבדות מחקר באוניברסיטת סירקיוז ובאוניברסיטת דרום קליפורניה.
כאשר חזר, בתום שנתיים, לבית החולים רמב"ם, הקים, באמצעות ציוד ומכשור שהביא עמו מארצות הברית, את המכון הקרדיו-רספירטורי.
בשנת 1963 הקים ועמד בראש היחידה לחקר הליפידים בבית החולים רמב"ם.
ב-1956 התמנה למנהל מחלקה פנימית בביה"ח הממשלתי פוריה בטבריה, ומיד לאחר מכן מונה למנהל הרפואי של מוסד זה.
ולירו היה ממייסדי בית הספר לרפואה של הטכניון בחיפה (בראשותו של פרופ' דוד ארליק) על שם רות וברוך רפפורט, ב-1972 קיבל תואר פרופסור מן המניין, ושימש כדיקן לענייני הוראה החל משנת 1976.
בשנים 1973–1976 היה יו"ר החברה לרפואה פנימית בישראל.
בשנים 1982–1986 מונה למנהל הרפואי בבית החולים הממשלתי הגליל המערבי, ובה בעת ניהל גם את מערך המחלקות הפנימיות במוסד זה.
הפקולטה לרפואה של הטכניון העניקה לו תואר פרופסור אמריטוס בשנת 1981.
ולירו נישא למרים (לבית שפושניק) (1919-2010) ולהם בן ובת.
ולירו היה הראשון שתיאר בספרות הרפואית התפרצות של קדחת הדבר בארץ ישראל והמאמר הרפואי שראה אור ב-1948 ב"בריטיש מדיקל ז'ורנל" היה הראשון שיצא מבית חולים הממשלתי רמב"ם ואשר פורסם בעיתונות רפואית בינלאומית.
בסמוך לכך פרסם מאמר רפואי נוסף המתאר התפרצות של טיפוס הבהרות.
עוד בתחילת שנות ה-60 זיהה ולירו את הפוטנציאל הגלום בסינרגיה האפשרית בין הרופאים הקלינאים שבבית החולים הממשלתי רמב"ם לבין מהנדסי האלקטרוניקה חברי הסגל של הטכניון שבחיפה.
שיתוף פעולה ייחודי זה שולירו הוביל הביא לפיתוחו של מכשיר רפואי-אלקטרוני המסוגל לרשום פעולות מכניות של הלב והעורקים ללא צורך במגע פיסי עם בית החזה של הנבדק.
מכשיר זה שפותח כאמור עוד בטרם הוקמה המחלקה להנדסה ביו-רפואית בטכניון זרז את ייסודה וזכה לפרסום בעיתונות הרפואית הבינלאומית בשנים 1971–1972.
ספרו האקדמי הראשון של ולירו "יסודות האלקטרוקרדיוגרפיה" (הוצאת מכלול והפקולטה לרפואה -הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל) יצא לאור בשנת 1973 וזכה להצלחה מרובה כספר ייחודי ובלעדי בכל הפקולטות לרפואה בארץ.
ספר נוסף שפרסם ולירו בשנת 1980, "מבוא לרפואה קלינית" (מכלול הוצאה לאור), שימש במשך שנים רבות את הסטודנטים לרפואה בשנים הקליניות של לימודיהם.
ולירו, באמצעות ספרי ההוראה האלה וכן כמורה בפקולטה לרפואה של הטכניון בחיפה, חינך והדריך דורות רבים של סטודנטים, רופאים בשנות הסטאז' ומתמחים ברפואה פנימית ומחלות לב-ריאה.
עיריית חיפה העניקה לו את תואר יקיר העיר.
שנתיים לאחר פטירתו הקימה משפחתו בשיתוף עם בית הספר לרפואה של הטכניון ואגודת ידידי הטכניון את הקרן ע"ש פרופסור אהרון ולירו לקידום החינוך הרפואי.
מאז שנת 2002 ובכל שנה מתקימים בחסות קרן זו "ימי העיון השנתיים ע"ש פרופסור אהרון ולירו בנושא: יחסי רופא-חולה".
יום העיון מתקיים במחלקה לחינוך רפואי של הפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט.
ולירו, אהרון, על טיפוס בהרות מסוג Rocky Mountain Spotted Fever, "הרפואה", כרך ל"ו חוברת ט', ב באייר ה'תש"ט (1.5.1949).
ולירו, אהרון, מקרה ראשון של אורניטוסיס בישראל, "הרפואה", כרך מ"ה, חוברת ה', כ"א באלול ה'תשי"ג (1.9.1953)
ולירו, אהרון, רישום תנועות הלב והדפקים העורקיים לפי שיטה ישראלית חדשה, "הרפואה", כרך ע"ז, חוברת א', טו בתמוז ה'תשכ"ט (1.7.1969)
רות קרק ודוד גלס, משפחת ולירו-שבעה דורות בירושלים 1800-1948, גפן הוצאה לאור, ירושלים תשס"ו, 2005.
לוי מ., פרקים בתולדות הרפואה בא"י 1799-1948, הוצאת הקיבוץ המאוחד והפקולטה לרפואה ע"ש ב.
הורביץ ברוך, כל העם חזית-רפואה צבאית בישראל 1911-1948, הוצאת משרד הביטחון, 1977
אהרון פרי טיילור-ג'ונסון הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי ממוצא יהודי, זוכה פרס גלובוס הזהב על גילום דמותו של ריי מרקוס בסרט המותחן "יצורים ליליים".
התפרסם עוד לפני כן, בזכות כיכובו בסרטים "קיק אס" ו"קיק אס 2"; וכשגילם את קוויקסילבר (כחלק מהיקום הקולנועי של מארוול) בסרטי גיבורי-העל "קפטן אמריקה: חייל החורף" ו"הנוקמים: עידן אולטרון".
נולד בשם אהרון פרי ג'ונסון (Aaron Perry Johnson) בבקינגהאמשייר, אנגליה שבממלכה המאוחדת.
סבה של אמו היה יהודי-אשכנזי.
הגדיר את עצמו גם כ"יהודי".
אמו עקרת בית ואביו מהנדס.
גדל בעיירה היי וייקומב, בקינגהאמשייר שבדרום-מזרח אנגליה.
החל להופיע מגיל 6 בהצגות ובטלוויזיה.
את הבכורה הקולנועית שלו עשה בגיל 12 לצד שון בין בסרט ההולנדי "טום ותומאס".
הופיע לראשונה בהפקה הוליוודית ב-2003 בסרט קומדיית הפעולה "צוות שנחאי" בכיכובם של אוון וילסון וג'קי צ'אן, בה גילם את הילד הנוכל צ'ארלי צ'אפלין.
ב-2006 שיחק בסרט ההרפתקאות "אדון הגנבים" בתור הנער היתום פרופ הארטליב.
בנוסף בשנה זו גילם את דמותו הצעירה של אמן האשליות אייזנהיים בכיכובו של אדוארד נורטון, בסרט המתח התקופתי "אמן האשליות".
ב-2008 הופיע בקומדיית ההתבגרות "אנגוס, חוטיני ונשיקות חזיתיות" בתפקיד רובי בו מאוהבת גיבורת הסרט ג'ורג'יה ניקולסון.
ב-2009 זכה ג'ונסון לביקורות טובות ראשונות בקריירה שלו על הופעתו בתור ג'ון לנון כנער מתבגר בסרט הדרמה הביוגרפי "נער משום מקום".
ג'ונסון הופיע בנוסף בתפקיד הנער ברנט ברואר בסרט "היקר מכולם" שנהרג בתאונת דרכים ומשאיר את אחריו הורים שכולים וחברה בהריון – רוז, בגילומה של קארי מאליגן.
ב-2010 פרץ ג'ונסון לתודעה עולמית בזכות תפקידו הראשי כנער דייב ליזובסקי שהופך לגיבור-העל קיק אס, בסרט הקומדיה השחורה "קיק אס".
בין 2011 ל-2016, טיילור-ג'ונסון שיחק במספר סרטים בולטים, כגון סרט ההמשך "קיק אס 2", "גודזילה", "קפטן אמריקה: חייל החורף", "הנוקמים: עידן אולטרון" (שני האחרונים הם חלק מהיקום הקולנועי של מארוול), וכן בסרט המתח הפסיכולוגי "יצורים ליליים" - תפקיד שעליו זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בקולנוע.
לשנת 2026 מתוכננת הקרנת סרט "Werwulf" בהשתתפותו.
ב-2009 התארס לבת זוגו הבמאית האנגלייה סם טיילור-ג'ונסון (המוכרת יותר בשמה הקודם, סם טיילור-ווד) המבוגרת ממנו ב-23 שנים.
הם הכירו בצילומי הסרט "נער משום מקום" שביימה טיילור.
מייד לאחר נישואיהם הם איחדו את שמות המשפחה לטיילור-ג'ונסון.
לה גם שתי בנות מנישואיה הראשונים.
+שנהסדרהתפקידהערות2002האפוקליפסהיוהנסןסרט טלוויזיה2003Behind Closed Doorsסם גודוויןסרט טלוויזיהThe Billזאק קלופרק: "162"2004Family Businessפול סאליבןפרק אחדילד נוצהניקר3 פרקים2005הכלה של החבר שלימייקל (בגיל 15)סרט טלוויזיה של Freeform2006I Shouldn't Be Aliveמארק4 פרקיםנפגעיםג'ואי ביירןפרק: "Silent Ties"2007דבר אלייאהרוןמיני-סדרהComing Upאויןפרק: "99,100"Nearly Famousאוון סטיבנסמיני-סדרהשרלוק הולמס והפרחחים מרחוב בייקרפינץ'סרט טלוויזיה של BBC2021Callsמארקפרק: "The Beginning"
רבי אהרון הכהן מלוניל או אהרון בן יעקב הכהן היה ראשון פרובאנסלי שפעל בסוף המאה ה-13 ובתחילת המאה ה-14, מחבר הספר ארחות חיים.
נולד למשפחת רבנים שישבה דורות רבים בפרובאנס.
הרב אהרן הכהן מזכיר בספרו פעמים רבות את סבו מצד אביו, ר' דוד בר' יצחק הכהן, ופעמים מזכיר גם הלכות בשם אבי סבו, רבי יצחק הכהן, שהיה תלמיד של הראב"ד.
אבותיו התגוררו ככל הנראה בנרבון, והדעות חלוקות בשאלה האם הוא עצמו היה מלוניל או מנרבון, ובהתאם לכך האם בכלל יש מקום לכינוי "מלוניל".
שנות לידתו ומותו אינם ידועים, אולם יש בספרו ארחות חיים כמה רמזים על פיהם ניתן להעריך את זמן כתיבת הספר ושנות חייו.
בהלכות קידושין הוא מספר על מקרה שאירע באביניון בשנת נ"ה (1295) ובשני מקומות הוא מתייחס לרבי אשר אשכנזי, הרא"ש, תוך ציון ז"ל אחרי שמו, דבר המעיד שהספר נחתם לאחר שנת 1327.
כן מתאר הרב אהרן הכהן את היותו בין מגורשי פרובאנס, במילים: "נדדתי ממעוני אל ארץ מאפליה, ארץ עיפתה וציה, היה מלוני צלמות ולא סדרים, יושבי על מדין בחדרים, ולא מורה צדק ולא תבואה, ...
אבדה עצה מכהן, לא אוכל להשיב על לאו לאו ועל הן הן", כלומר הוא גורש כרב מפרובאנס בשנת 1306. מזמן הגירוש הוא נדד במקומות רבים.
בסוף ימיו הוא היגר לאי מיורקה בו למד אצל רבי שם טוב פלכו.
הוא מזכיר אותו פעם אחת תוך ציון ז"ל אחרי שמו, כך שאנו יודעים שהוא חי אחרי פטירתו של רבי שם טוב.
ספרו של הרב אהרון הכהן "ארחות חיים" הוא ספר הלכה האוסף הלכות מדברי החכמים שקדמו לו במגוון נושאים.
הספר יצא שנים מועטות לפני צאת הספר ארבעה טורים, אשר דחק הצידה מבחינת הקהל הרחב את כל ספרי ההלכה האחרים.
עם זאת, הספר ארחות חיים נשאר ספר חשוב בעיני חכמי ההלכה.
הרב יוסף קארו ציטט אותו מאות פעמים ב"בית יוסף", וע"פ דעת חלק מהחכמים והחוקרים, הספר היווה בסיס לספר "כל בו".
לעומת זאת, ישנם חוקרים הסוברים שהכלבו הוא מהדורה ראשונית של ספר ארחות חיים, שנכתבה על ידי המחבר עצמו.
הספר מהווה עדות למנהגי פרובאנס.
החלק הראשון עוסק בהלכות ימי חול, שבת ומועדים, ומקביל לטור אורח חיים.
החלק השני כולל הלכות במגוון נושאים המקבילים לחלקים של יורה דעה, אבן העזר וחושן משפט.
החלק הראשון יצא לאור בדפוס בשנת 1752 והחלק השני הודפס בברלין בשנת 1902 על ידי משה שלזינגר, אשר החליט להתבסס על כתבי יד של המהדורה המאוחרת.
ארבעה מהכרכים יצאו לאור מחדש בהוצאה מדעית בהוצאת אור עציון - 1. הלכות הבוקר; 2. הלכות ברכות ותפילות; 3. הלכות שבת; 4. הלכות פסח ופירוש להגדה של פסח.
אהרון וֶרגֶליס (ביידיש: אהרן װערגעליס (כתיב סובייטי אַרן ווערגעליס); ברוסית: Арон Алтерович Вергелис; 1918, ליובר - 1999, מוסקבה) היה משורר, סופר ופובליציסט יידי ופעיל חברתי יהודי-סובייטי.
היה עורכו הראשי של כתב העת "סאוועטיש היימלאנד" במשך כל שנות קיומו.
עד יום מותו היה עורך הראשי של "די יידישע גאס" (הרחוב היהודי), שיצא לאור בין השנים 1992–1998.
ורגליס הוא החל לפרסם ב-1935. הוא סיים לימודים במכון הפדגוגי של מוסקבה.
בימי מלחמת העולם השנייה שירת בשורות הצבא האדום.
אחרי המלחמה עזר בהקמת שידורי רדיו ביידיש מברית המועצות לחו"ל.
בין השנים 1947–1949 היה עורך ראשי של אלמנך "היימלאנד".
היה בין היוצרים בשפת יידיש היחידים שלא נעצרו בתקופתו של סטלין.
בין שנות השישים והשמונים יצא לשליחויות במערב אירופה, צפון ודרום אמריקה, חיבר ספרי מסעות.
כמו כן חיבר ביקורות על חיבוריהם של יוצרים ביידיש אחרים.
אהרון ורדי (נולד ב-1943) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כקצין הג"א ראשי.
לאחר שירותו הצבאי כיהן כמנכ"ל המשרד להגנת הסביבה וכמנכ"ל רשות הטבע והגנים.
ורדי גדל בקיבוץ יפעת בנם של ברטל ויצחק ורדי (רוזנבאום) שהצטרפו לקבוצת השרון משדה נחום.
עם גיוסו לצה"ל, התנדב לחטיבת הצנחנים ושובץ בגדוד 890. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
במלחמת ששת הימים פיקד על פלוגה א' בגדוד 12 ולחם עמה בקרבות כיבוש רמת הגולן, שם היה לו תפקיד עיקרי בקרב תל פאחר.
לאחר המלחמה שימש סמג"ד סיירת אגוז, מפקד גדוד 17, מפקד חטיבה מרחבית אילת ומפקד עוצבת אדום.
בפברואר 1984 מונה לקצין חיל ראשי להגנה מרחבית והג"א, ושירת בתפקיד עד 1989.
לאחר שחרורו מצה"ל, מונה על ידי המשרד להגנת הסביבה לרכז את תחום הטיפול בחומרים מסוכנים.
ב-1996 מונה למנכ"ל המשרד לאיכות הסביבה, תחת ניהולו של השר יוסי שריד.
ב-1997 מונה לראש המינהלה לאיחוד רשות שמורות הטבע ורשות הגנים הלאומיים, ובאפריל 1998 מונה למנכ"ל הראשון של הרשות לשמירת הטבע והגנים הלאומיים.
הוא כיהן בתפקיד עד 2002, עת אולץ לעזוב את תפקידו בשל אי הסכמות עם השר להגנת הסביבה, צחי הנגבי.
בתפקידו האחרון הקים את יחידת ביטחון המים ברשות המים.
מאוחר יותר התגאה הנגבי, שהוא זה שהביא לפיטוריו של ורדי, על רקע סירובו של ורדי להחזיר לרשות הטבע והגנים חבר מרכז ליכוד.
ב-2010 שימש ורדי כעד תביעה במשפטו של הנגבי בעניין מינויים פוליטיים במשרד ובעדות שקר לשופט חשין.
משנת 2017 מוביל מטעם עמותת גולני, את שיקומו וחידושו של אתר ההנצחה והמורשת בתל פאחר - מצפה גולני, שהוכרז כאתר מרכזי של חטיבת גולני למלחמת ששת הימים.
אהרון (אהרל'ה) זיו (זגזג) (נולד בשנת 1956) הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל, שירת כמפקד חטיבת אלכסנדרוני.
עם גיוסו לצה"ל באוגוסט 1974 התנדב לצנחנים לגדוד 890. בצנחנים זיו עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגה בגדוד.
בתפקידו הבא שימש כמפקד פלחה"ן צנחנים.
זיו פיקד על כוח מן הפלוגה במבצע צלצל, 19 ביולי 1981, פשיטה שביצעו הצנחנים מדרום למזרעת- אל- מצילה, כחמישה קילומטרים מדרום מזרח לשפך הזהראני שבלבנון.
הכוח הוטס במסוקי יסעור לקרבת היעד, ופשט על מפקדת מחבלים מארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית של אחמד ג'יבריל.
בקרב שהתפתח נהרגו חמישה מחבלים.
לכוח הפושט, בפיקוד יורם יאיר, היו שבעה פצועים ובהם זיו, והרוג, קצין האג"ם החטיבתי .
תחת אש עזה חולצו יאיר ואנשיו במסוקים מן השטח לאחר שהמשימה בוצעה במלואה והיעד הושמד.
לאחר שהחלים מפציעתו שב לשירות ושימש במספר תפקידי פיקוד ובהם מפקד בסיס האימונים של חטיבת הצנחנים.
בהמשך שימש כמפקד חטיבת שומרון ובשנים 1995-1992 שימש כמפקד חטיבת אלכסנדרוני.
בתפקידו האחרון שימש כנספח צה"ל ביפן.
בשנת 1988 נמנה עם מדליקי המשואות בטקס פתיחת יום העצמאות ה-40 .
אהרון חסון (1928 – 2004) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בקבוצת בית"ר ירושלים בשנות ה-40 וה-50.
בצעירותו היה חבר האצ"ל, ולחם במלחמת העצמאות.
בנערותו שיחק בקבוצת מג"ל (מועדון גוגנהיים למשחקים).
בשנת 1942, כשקבוצת בית"ר ירושלים חידשה את פעילותה לאחר חמש שנות הפסקה, הצטרף לקבוצה יחד עם חבריו אשר ברנבלום ויחזקאל ישראל.
שיחק בתפקיד החלוץ והמקשר שמאלי.
במקביל להיותו שחקן בקבוצה התפרנס חסון מעבודה קשה בבית חרושת ללבנים.
חסון היה שותף לעלייה של הקבוצה לליגה הבכירה בעונת 1953/1954 והמשיך לשחק בה עד שנת 1956. חסון בישל שערים רבים והיה בועט עונשין מצטיין.
זכור במיוחד שערו במשחק הדרבי נגד הפועל ירושלים באצטדיון ימק"א אז כבש בבעיטה חופשית מ-18 מטרים, בה השתמש בטכניקת ה"עין העקומה" והבקיע את שער הניצחון שלמעשה היה שערו האחרון בקבוצה.
ב-3 עונותיו המתועדות בבית"ר ירושלים שותף חסון ב-32 משחקים והבקיע 6 שערים.
בשנת 2004 מצא חסון את מותו לאחר שנדרס על ידי אוטובוס בירושלים.
הובא לקבורה בבית העלמין הר המנוחות בירושלים .
אהרון חיים רוסו (1914 – 29 בנובמבר 2006) היה מהנדס בניין ושמאי מקרקעין ישראלי.
פעיל ציבורי בולט בתחום החינוך ושימור מורשת יהדות סלוניקי.
רוסו נולד בעיר סלוניקי, יוון.
בשנת 1932 עלה עם הוריו ואחיו לארץ ישראל מתוך מניעים ציוניים.
בשנת 1936 סיים לימודי הנדסה אזרחית בטכניון וקבל את התואר מהנדס.
לאחר סיום לימודיו הועסק לתקופה קצרה כמהנדס על ידי הצבא הבריטי.
בעת מלחמת העצמאות היה פעיל רוסו בארגון המודיעין של האצ"ל, ובין היתר השתתף בהכנת המודיעין לכיבוש יפו.
עוד השתתף, יחד עם אליעזר ליבנה, ביצירת הקשר בין דוד בן-גוריון לבין מנחם בגין, בתקופת המחתרות העבריות בארץ ישראל.
בשנת 1941 נישא לרבקה לבית טבת.
עם תום מלחמת העצמאות והקמת המדינה החל לשרת כקצין מילואים בצה"ל.
רוסו הקים משרד אדריכלות פרטי בשותפות עם האדריכל יצחק טולדנו.
בתחילת עבודתם המשותפת, נרתמו רוסו וטולדנו להקמת בתי מגורים עבור ניצולי השואה מקרב יהדות סלוניקי שנכחדה כמעט במלואה.
בנוסף, תכננו ובנו מבני ציבור דוגמת "בית שאלתיאל", בתי מלון, בתי קולנוע ובתי כנסת, כאשר הידוע שבהם הוא "היכל יהודה" ברחוב בן סרוק בתל אביב.
כמו כן אחראים השניים גם על בנייתו של בית האבות "ליאון רקנאטי" בפתח תקווה, בו נמצא המרכז למורשת יהדות שלוניקי ויוון.
רוסו נמנה עם מייסדי הקרן למפעלי תרבות על שם אברהם אלשיך, מורה מבית הספר היהודי בסלוניקי, שהוקמה במטרה לקדם חינוך לציונות ומודעות ציונית בקרב התלמידים מבין העולים החדשים שהגיעו ארצה במסגרת העלייה ההמונית, בעיקר במחצית השנייה של שנות ה-50.
פעילותו לשימור מורשת יהדות שלוניקי ויוון
במוקד פעילותו הציבורית של רוסו עמד נושא שימור מורשת יהדות שלוניקי ויוון, על ידי הנצחת הקהילות שחרבו והעברת המורשת לדורות הבאים.
הוא עמד בראש המכון לחקר יהדות שלוניקי, והיה בין היוזמים והמפיקים של הספר "שלוניקי - עיר ואם בישראל", הסוקר בצורה מקיפה את תולדות הקהילה ואורח חיי תושביה.
ביוזמתו של רוסו הוקמה באוניברסיטת תל אביב הקתדרה להיסטוריה ותרבות של יהדות שלוניקי ויוון, בה מתקיימת פעילות מחקרית ענפה בתחום.
רוסו היה גם בין יוזמי הקמת אולם ההנצחה לקהילות שלוניקי ויוון במוזיאון השואה שבקיבוץ לוחמי הגטאות.
כמו כן סייע בהצלת הארכיבים המקיפים של קהילת שלוניקי אשר נשדדו על ידי הגרמנים בזמן מלחמת העולם השנייה ומצאו דרכם למוסקבה.
בשנת 1998 היה מועמד לפרס ישראל בקטגוריה של מפעל חיים.
במכתב ההמלצה לוועדת הפרס כתב עליו נשיא המדינה החמישי יצחק נבון:
רוסו נפטר בשיבה טובה בגיל 92, בתל אביב.
הרב ד"ר אהרון הפנר (; כ"ח בתמוז ה'תרכ"ה, 22 ביולי 1865, פלשן, פרוסיה – א' בטבת ה'תרצ"ט, 23 בדצמבר 1938, ברסלאו, גרמניה) היה רבם של הקהילות קוזמין וירוצ'ין, ד"ר לתאולוגיה והיסטוריון יהודי גרמני.
מחקריו של הרב הפנר עסקו בהיסטוריה של היהודים במה שהיה אז החלק המזרחי של הקיסרות הגרמנית וכיום מערב פולין כחלק מההיסטוריה הכוללת של העמים שבתוכם ישבו.
סיפור חייו מגלם בתוכו את סיפורם של יהודי גרמניה אשר ניסו לשמר את היהדות לצד השתלבות בחברה הגרמנית ואת שברון לבם בעקבות רדיפות הנאצים.
הפנר נולד למשפחה יהודית מסורתית בעיר פלשן, אז בפרוסיה (גרמניה) וכיום בפולין.
משפחתו התגוררה במשך דורות במחוז שבו גם כיהן מאוחר יותר כרבם של הקהילות קוזמין וירוצין.
מקצוע האפייה עבר מדור לדור במשפחתו, ולמרות המצוקה הכלכלית שאליה נקלעה משפחתו הוא למד במקביל ללימודי היהדות גם בבית הספר היסודי בעיר.
לאחר מכן התכונן ללמוד בגימנסיה באמצעות לימודי לטינית ויוונית בעזרתו של רב העיר ועבר לעיר אוסטרוב על מנת ללמוד בגימנסיה באוסטרוב שהייתה עיר מרכזית יותר.
באוסטרוב התיידד עם התלמידים הגרמניים-נוצריים שלמדו איתו וביניהם אוטו לנדסברג.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים עבר לברלין ולמד בבית המדרש לרבנים בברלין ובמקביל למד במחלקה לפילוסופיה של אוניברסיטת ברלין, בשנת 1890 הוסמך לרבנות ולאחר שהגן בהצטיינות על תזת הדוקטורט שלו שעסקה במגילת רות ובתוספות האפוקריפיות לספר דניאל הוסמך גם כדוקטור לפילוסופיה מטעם אוניברסיטת האלה.
בקיץ 1890 הוזמן על ידי הקהילה היהודית בקושמין לכהן כרב ובשנת 1906 גם החל לכהן כרב ירוצין, באותן שנים החל לעסוק גם במחקר הקהילות היהודיות במזרח אירופה וגם החל לכהן כמפקח על בתי הספר היהודים במחוז.
בנוסף היה פעיל מאוד בתחום הסעד והבריאות.
הוא דאג להעביר חולים מבני הקהילה שנזקקו לאשפוז למרכזים רפואיים גדולים כגון טורון וברסלאו וכן ייסד את הסניף המקומי של אגודת ישראל.
הפנר כיהן כרבן של הקהילות עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, בעקבות תבוסת גרמניה במלחמה והקמת פולין חזר השטח שבו היו הקהילות לשלטון פולני והיהודים שראו עצמם כגרמנים עקרו לאזורים שנשארו בידי גרמניה של ווימר.
יחד עם בני קהילתו עבר הפנר לברסלאו שם המשיך לכהן ברבנות, ועסק במחקר היסטורי.
כמו כן, הוא הקים שם וניהל את ארכיון הקהילה היהודית.
עם עליית הנאצים לשלטון החלו רדיפות יהודי גרמניה, הפנר שכבר היה אדם זקן הרגיש נבגד על ידי מדינתו.
בשנת 1938 נאסרו שני חתניו בידי הגסטפו במחנה הריכוז בוכנוולד ובליל הבדולח נשרפו כל בתי הכנסת בעיר.
ליבו של הפנר לא עמד בכך והוא נפטר מיד לאחר מכן.
על מצבתו ביקש לחרוט רק את המילים "רב בקושמין 1890-1920".
תחילה חקר הפנר את תולדות הקהילות היהודיות בחבל פוזן ולאחר מכן הרחיב את מחקריו גם לתולדות יהודי ברסלאו (חבל שלזיה).
הפנר ביצע את מחקריו לפני מלחמות העולם והשואה בתקופה שמרבית הארכיונים שהושמדו במאה העשרים היו עדיין נגישים, זו גם הסיבה שלמרות הזמן הרב שעבר מאז ביצע את מחקריו הם עדיין נחשבים לאבן יסוד במחקר יהדות פולין וגרמניה.
מחקרו המונומנטלי היה יחד עם הרב הרצברג על יהודי חבל פוזן.
(מהעבר אל ההווה של הקהילות היהודיות בחבל פוזן) אשר פרסה את קורות יהדות חבל פוזן מראשית ימי הביניים ועד חלוקת פולין.
מחקר נוסף עסק ביהודי ברסלאו
ארכיון קהילת ברסלאו (ורוצלב) שאותו הקים וניהל ניצל בשואה והועבר למכון ההיסטורי היהודי בווארשה.
בנו של ד"ר הרב הפנר, ד"ר יצחק אריה (ארנסט) הפנר (1891
- 1973), היה רופא צבאי, עלה לארץ ישראל עם משפחתו ב-1934 והתיישב בכרם אברהם, בירושלים.
הוא היה רופאם של אנשי האצ"ל והלח"י, וטיפל בהם תוך סיכון עצמו ובני משפחתו.
חתנו, יעקב (אוטו) מרקוס שהצליח להינצל ממחנה הריכוז כתב לאחר הגיעו לארץ את הביוגרפיה על חמיו, הרב ד"ר הפנר.
אהרון (לונק) וייס (28 בדצמבר 1928 – 7 בספטמבר 2025) היה היסטוריון ישראלי, חוקר וניצול השואה; היה העורך הראשי של כתב העת "יד ושם: קובץ מחקרים".
וייס נולד לגניה ומאיר בבוריסלב שבפולין (כיום אוקראינה), בעלי חנות מכולת בעיר.
אח בכור למילה ולשבח וייס.
הוריו דיברו יידיש ופולנית והמשפחה הייתה שומרת מסורת.
למד בבית ספר פולני ובנוסף למד תפילות ותורה בעברית בשיעורים פרטיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ביוני 1941, לאחר שגרמניה הנאצית כבשה בתחילת מבצע ברברוסה את בוריסלב, החלו מעשי התעללות ופוגרום ביהודים ברחבי העיר במהלך שואת יהודי אוקראינה.
בני משפחתו מצאו מסתור בבית שכנתם האוקראינית יוליה לסוטובה (שצ'פניוק), ובמהלך האקציות הסתתרו בקיר כפול במחסן שבחצר ביתם; מאוחר יותר עברו למחבוא שהוקם במרתף מתחת לרצפה של גן ילדים שהיה סמוך לביתם, בעזרת שכנה אחרת, פולניה, מריה פוטז'נה, שם שהו עד לשחרור העיר באוגוסט 1944 על ידי הצבא האדום.
שתי השכנות, שסירבו להסגיר את המשפחה ודאגו לצרכיהם תוך סיכון חייהן, קיבלו כעבור שנים הכרה כחסידות אומות עולם.
לאחר השואה עלה וייס לארץ ישראל על אוניית מעפילים, "שבתאי לוז'ינסקי", אולם לאחר שזו נתפסה נשלח למחנות המעצר בקפריסין, עד לעלייתו לישראל במאי 1948. הוא גויס לפלמ"ח ולחם במלחמת העצמאות בחטיבת הראל.
וייס למד היסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל תואר דוקטור ב-1972.
עבד ביד ושם, והיה העורך הראשי של קובץ המחקרים של יד ושם בין השנים 1984–1996.
נמנה בין המחברים והעורכים של סדרת אנציקלופדיית פנקס הקהילות, וכן של האנציקלופדיה של השואה בהוצאת יד ושם.
היה חבר במועצת יד ושם ובוועדה המדעית בארגון.
תרם רבות לחקר היודנראט (מועצות יהודים שקמו בקהילותיהם בפקודת הגרמנים בשטחי הכיבוש באירופה), חקר וביסס את הטיפולוגיה של דפוסי ההתנהגות של היודנראטים בשטח פולין הכבושה, לפי ארבעה דפוסי התנהגות – החל מהסתייגות מוחלטת לשיתוף פעולה עם הגרמנים ועד ציות מלא.
ממצאי מחקרו, בניגוד לדעה רווחת אודות היודנראטים, הם בין היתר שרובם (לפחות שלושה רבעים) לא הסגירו יהודים לנאצים.
בשנת 1993 החל וייס לעבוד בארגון הג'וינט כמתאם פיתוח קהילתי לחיזוק הקשר עם יהדות התפוצות במדינות חבר העמים, תפקיד שכלל נסיעות תכופות למזרח אירופה ו"החייאת" הקהילות היהודיות שנשארו.
מילא תפקיד זה עד לפרישתו בשנת 2019.
אחיו, שבח וייס, היה יושב ראש הכנסת ושגריר ישראל בפולין.
יפעת וייס, בתו של שבח וייס, היא אחייניתו.
אהרון וייס היה נשוי לפנינה לבית כהן ולהם שלושה ילדים, וכן נכדים ונינים.
הירש (נובמבר 1918 – 10 באפריל 1999) היה חוקר פיזיקה ניסויית.
הקים את היחידה לניזול הליום וחנקן בטכניון.
שימש כדיקן הראשון של הפקולטה לפיזיקה, ומונה על ידי הטכניון כדיקן לטכנולוגיה וכדיקן להנדסה ב"מכון להשכלה גבוהה בנגב", לימים אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הירש נולד בנובמבר 1918 בהונגריה, בנם של מינה ואלפרד.
שינויי הגבולות באירופה, בעקבות מלחמת העולם הראשונה, גרמו למשפחה להפוך לאזרחי רומניה, מבלי שנזקקו להחליף את מקום מגוריהם.
בהיותו ילד בן 3, המשפחה עברה לבולגריה והתיישבה בסופיה.
הירש גדל בתנאי עוני, ומאז היותו ילד עבד כדי לממן את לימודיו ולעזור בפרנסת המשפחה.
רצונו העז ללמוד הביאו, בשנת 1937, לבלגרד, שם נרשם ללימודי הנדסת חשמל במגמת זרם חזק.
לפני סיום לימודיו בשנת 1941, נכבשה בלגרד על ידי הגרמנים, היהודים נקראו להתייצב בפני השלטונות החדשים.
הירש, שהרגיש בסכנה המתקרבת, עזב הכל והצליח להימלט חזרה לסופיה.
בבולגריה היהודים היו מוגנים יחסית, והירש ניצל חלק משנות המלחמה כדי ללמוד באוניברסיטת סופיה לקראת קבלת דיפלומה בפיזיקה, שאותה אכן קיבל ב-1944. בחלק האחר של שנים אלו שהה במחנה כפייה אליו נשלח במסגרת צו שהוצא על ידי ממשלת בולגריה לגברים יהודים בני 20–40.
לאחר המלחמה, חזר לבלגרד והשלים את לימודי ההנדסה ב-1946 באוניברסיטת בלגרד.
באותה עת פגש את אשתו לעתיד, סוזן.
יחד חזרו לסופיה, ובשנת 1949 עלו לארץ עם בתם.
עם הגיעו לארץ, מצא הירש עבודה בבית הספר הטכני של חיל האוויר שם הקים מעבדה לפיזיקה.
ב-1951 הצטרף לטכניון ונרשם ללימודים לקראת תואר דוקטור.
נושא עבודתו היה "תכונות מגנטיות וחשמליות של שכבות פרומגנטיות דקות".
בשנת 1953 יצא להשתלמות באוניברסיטת ליידן, במעבדה המפורסמת לפיזיקה של טמפרטורות נמוכות על שם האיקה קמרלינג אונס.
השנה שעשה שם עיצבה את אישיותו המחקרית לעתיד, הן בבחירת תחומי ההתעניינות והן מבחינת גישתו לפיזיקה ניסויית.
עם שובו לארץ, וקבלת תואר דוקטור ב-1956, המשיך הירש בפעילות ארוכת שנים של מחקר והוראה במדור לפיזיקה דאז.
אהרון נפטר ב-10 באפריל 1999. היה נשוי לשושנה (סוזן) ולהם בת ובן, אשת החינוך ד"ר רות נבט, והממציא והמעצב דוד הירש.
בשנים הבאות, הקים הירש במו ידיו חלק משמעותי של המחקר בפיזיקה ניסויית בטכניון.
לפי מיטב המסורת של המעבדה באוניברסיטת ליידן, הוקמה יחידה לניזול הליום וחנקן, שמשרתת את כל ציבור החוקרים בטכניון עד היום.
כמו כן, הובאו המגנטים הראשונים לצורך מחקרים מתקדמים במגנטיות.
ציוד זה שימש את הירש וחוקרים נוספים במחקריו בתכונות מגנטיות של חומרים בטמפרטורות נמוכות.
אהרון אהב ללמד וחינך דורות רבים של סטודנטים, החל מתואר ראשון ועד לדוקטורט.
במהרה הגיע לדרגת פרופסור ושימש כדיקן הראשון של הפקולטה לפיזיקה בשנים 1961–1962. בין השאר הוא היה מחזיק הקתדרה לפיזיקה נסיונית על שם Lidow.
הירש עמד בראש מסלול לימודים בפיזיקה יישומית.
בנוסף לעבודתו בטכניון, אהרון גם היה בין המקימים של המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בן-גוריון, בעיקר החלק הקשור לפיזיקה ניסויית.
פרופ' הירש מונה על ידי הטכניון כדיקן לטכנולוגיה ב"מכון להשכלה גבוהה בנגב", ושימש כיועץ להקמת בית הספר לטכנולוגיה.
בשנת הלימודים תשכ"ח שימש כדיקן להנדסה.
שימש כנציג מטעם הטכניון בוועדה האקדמית העליונה של המכון, ונבחר ב-20 בספטמבר 1967 ליושב ראש הוועדה האקדמית המצומצמת.
בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל, קבוצת המחקר של פרופסור הירש לפיזיקה ניסויית התמקדה במגנטיות בטמפרטורה נמוכה ובתחום המתפתח של חקר תכונות מגנטיות ומוליכות-על של חומרים בטמפרטורה נמוכה.
הוא המשיך להרחיב ולהעמיק את המחקר על תופעות יסודות של מוליכות-על בטמפרטורת הליום נוזלי, שהחל בהולנד בשיתוף עם חתן פרס נובל האיקה קמרלינג אונס.
בהיותו משוכנע כי לפיזיקה היישומית עתיד מבטיח ליישומים תעשייתיים ורפואיים חדשים, הוא ייסד במחלקה לפיזיקה בטכניון בשנת 1964 את מסלול לימודי התואר לפיזיקה יישומית.
לאחר מכן הוא הוזמן על ידי אוניברסיטת בן-גוריון החדשה בנגב לעמוד בראש צוות החוקרים במחלקה לפיזיקה ובמעבדות המחקר שלה, תוך התמקדות במחקר ניסיוני עם יישומים תעשייתיים.
פרופסור הירש, סטודנטים וחוקרים עמיתים פרסמו בהרחבה מאמצע שנות ה-50 ועד סוף שנות ה-90 ממצאי מחקר בפיזיקה ובמגנטיות בטמפרטורה נמוכה עם יישום פוטנציאלי לדיו מגנטית, זיכרונות מחשב, מתגים מגנטיים ומכשירי MRI רפואיים.
בנוסף, הם שיפרו את מכשור המעבדה הקיים המשמש למחקר בטמפרטורות נמוכות.
כך למשל, תכננו קריאוסטט טמפרטורה משתנה עם מקור נוזל קירור חיצוני להכנת שכבות מגנטיות דקות שנוצרות בסביבת ריק, ולמדידת התנהגותן.
הם חקרו את המאפיינים המבניים ואת הביצועים של שכבות דקות שהוצבו בריק בנוכחות שדה חשמלי, על ידי מדידת האניסוטרופיה המגנטית שלהם.
הם גם חקרו ופרסמו מחקרים על תכונות של שכבות דקות של מתכות יקרות (כסף ופלטינה) שנוצרו בנוכחות שדות חשמליים.
המחקר היישומי שלהם השתמש בציוד ובטכנולוגיות כגון מד חשמלי רגיש למדידות מומנטים מגנטיים זעירים, ומכשור למדידות מבוססות אפקט מסבאואר על מנת לחקור את התכונות המגנטיות של חלקיקים בודדים ושכבות דקות מעורגלות של ברזל וניקל, כמו גם את התנהגות חומרים מגנטיים אחרים (מגנטיט, פרמלוי וקובלט).
הם תיעדו את מעברי הפאזה הקריטיים בטמפרטורות נמוכות כתלות בטמפרטורה והשדה המגנטי, תיארו את התנהגותם הסטטית והקינטית המטסטבילית, ותופעות חשובות אחרות כגון היצרות מגנטית והיפוכים מגנטיים.
אהרון טל (סטולר) (נפטר ב-3 ביולי 2023) היה קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, פיקד על חטיבה 600. ועוטר בעיטור המופת.
עם גיוסו לצה"ל שובץ טל בחיל השריון.
לאחר קורס קציני שריון שימש במגוון תפקידי מטה ופיקוד, לחם במלחמת ששת הימים, ומונה למפקד פלוגה בחטיבה 7. טל הוביל את פלוגתו בפעולת כראמה.
על אומץ הלב שהפגין בקרב בכראמה עוטר טל בעיטור המופת.
בשנים 1971–1972, שימש כמפקד גדוד 74. בהמשך שימש כקצין אג"ם אוגדה 143 ולחם בשירותה במלחמת יום הכיפורים.
בשנים 1975–1976 שימש כמפקד חטיבה 600. בהמשך שימש כקצין אג"ם פיקוד הצפון, ראש מטה גיס 466 ומדריך המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
אהרון וודובוז (בהולנדית: Aaron Vodovoz; נולד במאי 1988 באמסטרדם) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון הולנדי-ישראלי, ממוצא רוסי.
ידוע כמי שגילם את ישו בהפקה הקולנועית "האמן ומרגריטה", אודות הרומן באותו שם מאת מיכאיל בולגקוב.
בנוסף, הופיע במספר הפקות כמו מרגל בין חברים, שושנה, להרוג את איב וקינגס מן: ההתחלה.
אהרון נולד באמסטרדם, במאי 1988 להורים ממוצא רוסי.
בגיל תשע, משפחתו עלתה לישראל.
הוא שירת במשטרה צבאית חוקרת בצה"ל.