tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקסדה הייתה עשויה מברזל, נחושת או פליז ומזכוכית שאפשרה לאמודאי לראות.
מתוך הקסדה יצא צינור אוויר אל פני השטח, בדרך כלל אל ספינה, ודרכו הוזרם אוויר בלחץ שאפשר לאמודאי לנשום.
לצינור הייתה גם סגולה "טלפונית".
דרכו התאפשר לאמודאי לדבר עם אנשי הספינה ועם הצוללים שלצידו.
בעזרת החליפה הצוללים שומרים על חום גופם מתחת למים.
אבי הצלילה המודרנית והצילום התת-מימי הוא לוטננט קולונל (מקביל לדרגת סגן-אלוף) ז'אק-איב קוסטו.
קוסטו ערך בשנות ה-30 וה-40 ניסויים בצלילה במים רדודים עם מסיכות ושנורקל.
הוא וחבריו פיתחו את מכל הצלילה הראשון שאפשר לצלול לעומק מבלי להיות מחובר בצינור אל ספינה שמעל ופעילות תת-מימית משוחררת יותר.
במהלך מלחמת העולם השנייה פותחו מערכות נשימה סגורות, אשר מנעו הופעת בועות מסגירות על פני המים, וכך הקשו על גילויים ואיכונם של צוללנים.
מערכת זו סללה את הדרך להופעתן של יחידות קומנדו ימי המורכבות מצוללים לוחמים.
יחידות עילית אלו קיימות בצבאותיהן של רוב מדינות העולם, לרבות שייטת 13 בצה"ל.
בשנות ה-50 הוחלף הפעמון בתא צלילה סגור ומשוכלל אשר יכול להציף ולהשקיע את עצמו באמצעות מערכות הדומות למערכות הפועלות בצוללת.
תא זה השתכלל עם השנים וכיום תאים אלה יכולים להגיע לעומק רב מאוד (קילומטרים) – טווח גדול בהרבה מזה שמסוגל לו צולל ללא תא.
אילו היה שורר בו הלחץ שמחוץ לתא, היה גוף הצולל נמחץ.
בתא ניתן לשהות אפילו שבועות.
תאי צלילה מוכרים גם בשמות כמו בתיספרה או בתיסקף.
תאים אלו משמשים למחקר תת-ימי באזורים אשר צוללים לא יכולים להגיע אליהם בגלל עומקם.
צלילה מקצועית: צלילה למטרת ביצוע עבודות תת-מימיות.
צלילה באספקת שטח זו שיטה לצלילה בה מקור האוויר נמצא מעל פני המים (סירה/רציף/אסדה/חוף).
אספקת האוויר מגיעה לקסדת הצולל דרך צינור טבור.
על כל מהלך הצלילה מפקח ומנהל צולל בכיר היושב מעל פני המים.
בין הצולל לצולל הבכיר ישנה מערכת תקשורת לדיבור ושמיעה בשני הצדדים.
מטרת שיטה זו היא לביצוע עבודות צלילה מורכבות ומסובכות.
צלילה חופשית מבוצעת ללא עזרי נשימה (כלומר אחסון האוויר הוא בריאות בלבד) וציוד הצולל הוא: סנפירים, מסיכה ולעיתים משקולות ושנורקל.
הצולל שואף אוויר מלוא ריאותיו ויורד לעומק הרב ביותר שאליו הוא יכול להגיע ואז עולה.
ספורט זה גם נחשב כספורט אתגרי, כאשר הצוללים המשתתפים בו מנסים להגיע לעומקים ומרחקים גדולים בצלילה יחידה אשר תימשך זמן רב ככל הניתן – כל זאת ללא עזרי נשימה.
ספורט זה בטוח יותר ממה שנראה להדיוט.
מחקרים הוכיחו לאחרונה כי קיימת סכנת דקומפרסיה גם בצלילה חופשית.
הסכנה הגדולה ביותר בספורט זה היא אובדן הכרה מתחת לפני המים (עלפון בצלילה חופשית מתרחש באופן כמעט בלעדי ב-15 המטרים הקרובים ביותר לפני המים בסיום הצלילה, עקב ירידה בלחץ החלקי של החמצן בריאותיו של הצולל ועל כן נקרא גם עילפון מים רדודים).
הישג השיא בצלילה חופשית עומד כיום על הגעה לעומק העולה על 214 מטר וזמן החזקת נשימה של 11:35 דקות.
צלילת הסקובה (SCUBA – ראשי תיבות של המונח self-contained underwater breathing apparatus, בתרגום לעברית: מנגנון עצמאי לנשימה מתחת למים) היא צלילה בעזרת מערכת המספקת אוויר לנשימה לצולל (ווסת צלילה).
צלילה מסוג זה דורשת הכשרה בשימוש בציוד הצלילה.
צלילה בעזרת מכשירים רועשת למדי לצולל מתחת למים, בניגוד למה שנהוג לחשוב על "עולם הדממה".
הבועות והאוויר העובר בווסת מקימים רעש רב יחסית.
סוגים של צלילת סקובה כוללים בעיקר:
הצולל נושא עליו את כל הציוד הנדרש לצלילה.
אחד מעקרונות הצלילה העיקריים הוא השליטה בציפה.
שליטה זו מושגת על ידי שינוי כמות האוויר בתוך גוף הצולל (בריאות) ועל גופו (במאזן הציפה).
על ידי שינוי בכמות האוויר הצולל יכול להיות באחד משלושה מצבים:
ציפה שלילית: מצב בו הצולל שוקע.
ציפה חיובית: מצב בו הצולל עולה אל פני המים
ציפה נייטרלית: מצב בו הצולל שומר על מיקומו בעומק המים.
על הצולל להיות מסוגל להשיג את שלושתם במהלך הצלילה (כדי לשקוע, לשמור על עומק ולעלות לאחר מכן).
צלילה בה נעשה שימוש ביותר מתערובת נשימה אחת ובתערובות גזים הכוללות הליום.
הוספת גז ההליום לתערובת הנשימה מאפשרת צלילות לעומק רב יותר מאשר צלילה ספורטיבית ללא סכנת שכרון מעמקים ותוך הפחתת טעינת החנקן ברקמות הגוף.
בסוג צלילה זה נעשה גם שימוש במערכות מחזור נשימה.
בצלילות טכניות מבצעים במהלך העלייה, חניות בעומקים שונים תוך שימוש בתערובות גז המכילות ריכוזי חמצן שונים על מנת לווסת את פינוי הגזים האינרטיים מרקמות הגוף (דקומפרסיה).
צלילה טכנית נחשבת גם היא לצלילה ספורטיבית אם כי מתקדמת יותר וכוללת ענפים שונים כגון צלילה לספינות טרופות, צלילת מערות וצלילה תחת קרח.
מועדוני צלילה קיימים ליד אתרי צלילה רבים בעולם.
רובם מאוישים על ידי מדריכי צלילה מקצועיים (ברמת שלושה כוכבים ומעלה ובעלי תעודת מדריך).
המועדונים מספקים הכשרות ברמות שונות, החל מרמת צולל מים פתוחים (כוכב אחד) ועד הכשרות מקצועיות כמו תפעול מצבי חירום בצלילה, צלילת לילה, צלילת אניות טרופות או צלילת מערות.
המועדונים מספקים גם שירותי צלילות מודרכות לבעלי כוכב אחד או יותר, כאשר הכניסה לים היא מהחוף או מסירה.
ישראל היא אחת המדינות היחידות בה קיים חוק צלילה הקובע כי על צולל לעבור קורס עם מדריך צלילה מוסמך ומבחני הסמכה.
כמו כן קובע החוק כי אין לצלול לבד צלילה ספורטיבית.
כל צולל בישראל נדרש לביטוח ייעודי לצלילה (ביטוח צלילה).
החוק מסדיר את העומקים המותרים לצולל: עם כוכב צלילה אחד מותר לצלול עד לעומק של 20 מטרים ואילו עם שני כוכבים מותר לצלול עד לעומק של 30 מטרים.
רוב מועדוני הצלילה בישראל נמצאים במפרץ אילת ומיעוטם סמוכים לאתרי צלילה לחוף הים התיכון.
במפרץ אילת קיים מגוון של דגים ואלמוגים ומימיו נחשבים לשקטים וחמים יחסית גם בחורף.
באתרי צלילה בים התיכון קיימות תצורות סלעים ומערות (חלקם באזור ראש הנקרה), עתיקות (כמו בקיסריה), ריף (כמו בהרצליה ובצלילה מסירה) וספינות טבועות רבות.
קיימים גם דגים ססגוניים רבים, אך הם נדירים יחסית לשפע שבאילת.
בישראל קיים מקצוע הקרוי "רופא צלילה".
אחד מתפקידיו של רופא הצלילה הוא לאשר מבחינה בריאותית הצטרפות מועמדים לקורס צלילה.
ההסתדרות הרפואית בישראל מסמיכה "רופאי צלילה".
בחיל הים הישראלי ישנן יחידות של צוללים מקצועיים (ילת"ם) וסנפיר, האמונות על משימות צלילה מקצועית ומשימות אבטחה.
"כדור הרעם" (1965) – מסדרת "ג'יימס בונד" בכיכובו של שון קונרי – בסרט מופיעה סצנת קרב תת-מימית בין יחידות צוללים.
"הכחול הגדול" (1998) – סרטו של לוק בסון על צלילה חופשית המשלב דרמה ורומנטיקה ומתאר יריבות בין שני צוללים חופשיים.
גברים עם כבוד (2000) – הסרט מתאר את אורח חייהם של אמודאים המשתמשים בחליפת צלילה.
"עמוק במים" (2004) – סרטו של וס אנדרסון, בו מופיעות סצנות צלילה רבות.
"הצלילה" (2018) – סרט ישראלי שכתב וביים יונה רוזנקיאר, המככב בסרט לצד שני אחיו – יואל ומיכה.
צליפה היא קליעה מדויקת לטווח רב, לרוב מעל ל-300 מטר ולעיתים אף ליותר מ-2,000 מטר, באמצעות כלי ירי המותאם במיוחד לכך (לרוב רובה צלפים עם כוונת טלסקופית), תוך התחשבות מיוחדת בתנאים סביבתיים המשפיעים על מעוף הקליע.
הצלף הוא לוחם חיל רגלים או כוחות מיוחדים, ובמהלך הכשרתו הוא לומד ומתאמן בכישורים ובמיומנויות הבאות:
חישובי בליסטיקה, היסטים ואומדן טווחים
טכניקת ירי נכונה (כיצד לשמור על גוף יציב בעת הירי, כיצד לאחוז נכון ברובה וכו')
קליעה מדויקת למטרה = צליפה.
הכישורים הנדרשים לצלף הם דיוק, יכולת קליעה מעולה, יציבות (על מנת להחזיק את הנשק יציב בעת הירי), משמעת עצמית, סבלנות, כושר גופני גבוה, יכולת מתמטית (על מנת לבצע התאמות בליסטיות וחישוב היסטים לפני הירי), קור רוח ושיקול דעת.
ניסיון ובגרות מבצעית אף הם תורמים למקצועיותו ואיכותו של הצלף.
ישנם מספר סוגי צלפים, בהתאם לייעוד ולתורת ההפעלה.
ברוב צבאות העולם מבחינים בין צלפי חי"ר רגילים לצלפי יחידות עילית וצלפי קומנדו.
צלפי יחידות השתלטות, משטרה ולוט"ר פועלים בדוקטרינה שונה מצלפי חי"ר עקב השוני במטרות שאליהן נועדו.
כיום צה"ל מפעיל צלפים בחיל הרגלים ובנוסף גם צלפים בכוחות המיוחדים (קומנדו, הנקראים צלפי לוט"ר).
ובעברו הפעיל צלפים גם בחיל ההנדסה.
צלפים כמעט תמיד עובדים בזוגות, ויש חלוקה של תפקידים: צלף ומאתר (באנגלית Spotter, נקרא בצה"ל גם "צופה" ו"בקר ירי").
תפקיד המאתר/צופה הוא חשוב מאוד וכולל מספר תפקידים:
חיפוי על הצלף והגנה עליו באמצעות ירי בטווח קצר ובינוני.
סריקת השטח ואיכון מטרות לצלף.
הצופה מחשב עבור הצלף את המרחק למטרה, מהירות וכיוון רוח, היסטים ועוד.
תפקידו של הצופה לאפשר לצלף להתמקד רק במה שקשור לירייה עצמה, כדי לבצע ירי בדיוק מקסימלי.
לאחר הירי הצופה מדווח לצלף על פגיעה במטרה, או במקרה של החטאה על צורך בתיקון מהיר של הירי בהתאם למקום הפגיעה שזיהה הצופה.
מאתר/צופה הוא לרוב גם צלף בהכשרתו, שכן הוא נדרש להכיר את עבודת הצלף כדי לתת לו את הנתונים המתאימים בזמן הנכון.
הצופה מצויד בדרך כלל במשקפת תואמת לכוונת של הצלף, וכן ברובה סער או אקדח להגנה עצמית.
לעיתים הצופה חמוש ברובה קלעים (כגון SR-25 או רובה M14 או רוס"ר בתצורת קליעה) המאפשר לו להשלים את יכולותיו של הצלף, שבדרך כלל חמוש ברובה בריחי ארוך טווח (בצה"ל מדובר ברובי רמינגטון M24, ברק HTR 2000, בארט MRAD ומקמילן TAC-50, האחרון נמצא ביחידות המיוחדות).
בנוסף לקליעה מדויקת, הן הצופה והן הצלף משמשים גם כתצפיתנים שמעבירים מודיעין חזותי ומודיעין טקטי על תנועת האויב והמטרות.
לעיתים צלף ומאתר מחליפים ביניהם בתפקידים בעת משימה ממושכת, וזאת על-מנת שבעת ביצוע הירי הצלף יהיה רענן ולא שחוק פיזית.
היחידות המיוחדות של כוחות משטרה ויחידות השתלטות בכל העולם (כדוגמת הימ"מ של משטרת ישראל או יחידות ה-SWAT בארצות הברית) מעסיקות צלפים, בדרך כלל כצלפי לוט"ר, בייחוד בשביל לטפל במצב של בני ערובה או לנטרל חמושים מסוכנים מרחוק.
אולם לעיתים נדירות מופעלים צלפים גם במקרים של מהומות והפרות סדר חמורות במיוחד, למשל באירועי אוקטובר 2000 או העימותים בגבול ישראל-רצועת עזה (2018) שכללו גם טרור שבוצע בחסות המהומות האלימות.
בדרך כלל, צלפים של המשטרה מוכשרים ומתאמנים באופן שונה, מאחר שהתפקידים שלהם שונים מאוד.
צלף משטרה מעורב בדרך כלל באירועים קצרים בסביבה אזרחית, שאינם תרחישי לחימה צבאיים קלאסיים, ודורשים ירי סלקטיבי מדויק מאוד.
צלף משטרה צריך להיות מתואם מאוד עם שאר הכוחות בזירת האירוע, כדי למנוע ירי דו-צדדי ופגיעה באזרחים.
כמו כן, צלף משטרה לא צריך להסוות את עצמו כמה ימים בשטח עוין או לחפש לעצמו מטרות.
צלפי לוט"ר ומשטרה, שפועלים לרוב בשטח בנוי, מבצעים את הירי לרוב מעמדת ישיבה או עמידה, כאשר הרובה מיוצב על גבי חצובה או שולחן ירי.
צלפי המשטרה, שלרוב מוכשרים כצלפי לוט"ר, משתמשים בדרך כלל ברובי צלפים מדויקים יותר מרובי צלפים צבאיים, מאחר שמתאר הפעולה שלהם דורש דיוק מרבי.
בעוד שרובה צלפים צבאי הוא בדרך כלל בעל דיוק שנע בין 1 ל-0.5 דקת קשת, דיוק של רובה צלפים משטרתי מודרני הוא כ-0.5 דקת קשת ומטה, ויכול להגיע אף ל-0.25 דקת קשת ברובים כמו הטנגו 51, ה-PGM Ultima Ratio והבלייזר R93 טקטי.
דיוק זה מאפשר להם לפגוע בגזע המוח (של החמוש), מטרה מועדפת על צלפי משטרה בלחימה בסביבה אזרחית בגלל אפקט ההריגה והנטרול המהירים של פגיעה באיבר זה.
נטרול מהיר משמעותו צמצום הסיכון לאוכלוסייה אזרחית שעלולה להימצא בזירת הלחימה.
בישראל, יחידות המשטרה שמפעילות צלפים הן הימ"מ (היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור) והימ"ס (יחידות המסתערבים של מג"ב).
צלפי יחידות אלו הם בעלי מוניטין גבוה מאוד, בין השאר בזכות העובדה שהם משרתים בקבע שנים ארוכות ובעלי ניסיון רב ובגרות מבצעית.
רובי הצלפים שלהן כוללים את ה-SR-25 Mk 11, הבארט REC10 (שניהם חצי-אוטומטיים) והבארט MRAD (רובה בריחי מודולרי).
כיום מקובל להבחין בצה"ל בין:
רובאי 07/קלע - אדם במיומנות הירי הדרושה מלוחם פשוט בחיל הרגלים ובחיל ההנדסה.
מקלע מצופה לפגוע במטרת ראש ממרחק 100 מטר, מטרת גוף מ-300 מטר ומטרה מקובצת (מספר אנשים צמודים) מ-500 מטר.
קלע סער/קלע לילה - ישנם אחד או יותר במחלקת הנדסה קרבית ובמחלקת חי"ר (במחלקה צה"לית סטנדרטית - בין ארבעה לשישה).
זהו קלע מצטיין המצויד בנשק מדויק יותר.
הוא מתמקד במטרות איכותיות ומזדמנות.
תפקיד זה ניתן לחייל שהצטיין בלימודי הירי הרגילים, אך לא עבר קורס צלפים.
צלף חי"ר שדה - אחד או יותר בפלוגה היורה למטרות קבועות מראש, בדרך כלל מתוך מסתור או תחת הסוואה צבאית.
חייל זה עבר קורס צלפים בנוסף למסלול ההכשרה הרגיל לחיל הרגלים.
הוא מצויד גם במערכת נשק צלפים ייעודית.
מצופה ממנו לפגוע במטרת ראש ממרחק 300 מטר ובמטרת גוף ממרחק 500 מטר.
בנוסף לצליפה עוסק צלף החי"ר גם בתצפית ואיסוף מודיעין חזותי.
צלף חי"ר לטווח ארוך - צלף שעבר קורס צלפים וקורס נוסף שמכשיר אותו לירי בטווחים ארוכים במיוחד, בדרך כלל מעבר ל-1,000 מטר.
צלף זה חמוש ברובה צלפים המותאם לירי שכזה (בצה"ל, רובה ה"ברק" בקליבר 0.338 לפואה מגנום, שיעיל ל-1,200 מטר) ואמצעי עזר נוספים.
נמצא הן ביחידות החי"ר הרגילות והן בכוחות המיוחדים.
צלף כוחות מיוחדים/קומנדו/לוט"ר - זוכה להכשרה ולאימון נרחבים יותר מאלו של צלף חיל הרגלים.
הוא מאומן גם בירי סלקטיבי (ירי במטרה המייצגת אויב בין מטרות רבות המייצגות ידידים או עוברי אורח).
צלפי לוט"ר מופעלים גם על ידי היחידות המיוחדות של המשטרה.
בדרך כלל, צלפים של המשטרה משתמשים ברובים שונים מאלה של הצבא ומתאמנים באופן שונה, מאחר שהתפקידים שלהם שונים מאוד.
צלף משטרה חייב להיות מאוד מדויק ובדרך כלל לא צריך להסוות את עצמו כמה ימים בשטח או לאכן לעצמו מטרות.
צלפי לוט"ר, שפועלים לרוב בשטח בנוי, מבצעים את הירי לרוב מעמדת ישיבה או עמידה, כאשר הרובה מיוצב על גבי חצובה או שולחן ירי.
צלף סער - צלף קומנדו שמפעיל רובה צלפים חצי-אוטומטי.
מפעיל בארט - לוחם-פלס או לוחם-סלק של חיל ההנדסה הקרבית שעבר הכשרה והוסמך להפעיל רובה נגד ציוד מדגם בארט M82A1. מטרתו לפגוע במטרות חומר וציוד ולפרק מטעני חבלה בירי מרחוק.
עם זאת, לבארט יש גם פוטנציאל לצליפה לטווח רחוק ולהריגת מחבלים מאחורי מחסה.
הציוד העיקרי של הצלף הוא מערכת נשק צלפים וכולל רובה צלפים, כוונת טלסקופית, תחמושת צליפה, חצובה ולעיתים גם מכשירים לאמדן מרחק, אמדן מהירות רוח וציוד עזר נוסף לרובה.
ציוד נוסף של הצלף כולל חליפת הסוואה, אמצעי תצפית ואמצעי הישרדות בשטח.
להלן פירוט קצר על כל אמצעי:
רובה צלפים - רובה שתוכנן במיוחד לשמש לקליעה מדויקת במטרות רחוקות.
לרוב מנגנון הירי הוא בריחי (על מנת לנצל את מרב אנרגיית הגזים וכדי למנוע תנועה מיותרת של הנשק שעלולה להיגרם ממנגנון של מחסנית תחמושת) או חצי-אוטומטי והקנה מעובה ו"צף" שמופרד פיזית מגוף הרובה.
לעיתים, ברובים מתאימים, על הקנה יורכב משתיק קול כדי למנוע איתור עמדת הצלף (בשימוש עם תחמושת מתאימה).
הרובים הייעודיים מתאימים הרבה יותר לצליפה (מעל 300 מטר), בניגוד לרובי סער או רובים מן השורה שהוסבו באופן פשטני ועם זאת, גם רובים אלו יכולים לשמש לקליעה מדויקת (לרוב עד 300 מטר).
כוונת טלסקופית - כוונת שבה טלסקופ קטן המגדילה את המטרה ובכך מאפשרת לצלף לראות את הפרטים הקטנים מטווח רחוק ולכוון באופן מדויק יותר (להיות מודע יותר לתנועות שלו).
תחמושת צליפה - קליעים המותאמים במיוחד לצליפה.
כאשר הדרישה היא שסטיית הקליעים תהיה פחותה בטווחים גדולים ישנה העדפה לקליעים כבדים יותר (אינרציה גדולה יותר סביב ציר הסיבוב-יציבות משופרת לאורך קו מעוף הקליע).
אמצעי ייצוב לרובה (מסייעים בייצוב הרובה ומאפשרים לצלף להימנע מלשאת את משקל הרובה בהיותו בעמדה וכך להמתין במארב פרקי זמן ארוכים)
דורגל - התקן המורכב משתי רגליים המחוברות בקצה הקדמי של המעצה, לרוב במצב שכיבה.
חצובה - התקן המורכב מ-2 או 3 רגליים שעליו מתקינים את הרובה, לרוב למצב עמידה.
שולחן ירי - שולחן מתפרק עליו מציבים את הרובה, לרוב במצב ישיבה.
שבשבת - מד מהירות רוח קומפקטי, לאומדן היסט הפגיעה (כיוון ומידה).
כרטיס טווחים או תצלום אווירי - לאפשר לצלף לדעת מה הטווח לעצמים שבסביבתו וכך להעריך במהירות את המרחק למטרה.
מחשב ירי - אמצעי המקל על חישוב ההיסט לפי נתוני הרוח והטווח
מד טווח לייזר (מט"ל) - למדידת המרחק מן היורה אל המטרה.
בזמן מלחמת לבנון השנייה התברר שזה לא יעיל וחושף את הצלף.
ערכה לטיפול ברובה - ערכה בה נארז הרובה על מנת להגן עליו ועל הכוונת הטלסקופית ממפגעים סביבתיים ופגיעה פיזית בזמן שהוא לא בשימוש וכן מכילה כלי ניקוי ואמצעים לתחזוקה שוטפת של הרובה.
אמצעי הסוואה - נועדו להסוות את הצלף בשטח.
חליפת הסוואה Ghillie suit - חליפה בצבעי יער או סבך יבש ובה משובצים חלקי צמחים ועלים - נועדה להסוות את הצלף ביער או בסבך.
צבעי הסוואה - בדרך כלל להסוואת חלקי גוף שנותרו חשופים כמו פנים, צוואר וגב כף היד.
נשק אישי להגנה עצמית - בדרך כלל רובה סער, תת מקלע או אקדח, למקרה של היתקלות מקרוב.
ערכת הישרדות - לאפשר לצלף לשהות זמן רב בשטח.
רובה צלפים הוא רובה מחורק-קנה (Rifle) שייעודו הוא קליעה מדויקת במטרות מרוחקות וקרובות כאחד.
רובה הצלפים הוא נשקו הייעודי של הצלף - חייל או שוטר המאומן בקליעה מדויקת.
בגלל הדגש על דיוק רב בקליעה, רובי הצלפים מיוצרים באופן מיוחד ומורכבים בדרך כלל באופן ידני.
כתוצאה מהדרישה לדיוק ויציבות רובה הצלפים בדרך כלל כבד ויקר יותר מרובים אחרים.
רובה הצלפים בדרך כלל כולל קנה ארוך וכבד על מנת להגביר את היציבות והדיוק של הרובה, לעיתים נעשה שימוש גם ב"קנה צף" - קנה שמחובר לרובה רק בנקודה אחת וזאת על מנת להמעיט ככל האפשר את תנודות הקנה בעת הירי כתוצאה מרעידות ידי הצלף או מהרתע המופעל על הרובה.
מנגנון הפעולה ברובי צלפים הוא בדרך כלל בריחי או חצי-אוטומטי.
רובים שונים יכולים לשמש לקליעה מדויקת לטווחים בינוניים, אך רובי הצליפה הייעודיים הרבה יותר מדויקים מאשר רובי סער או רובים מן השורה שהוסבו באופן פשטני.
רובה הצלפים המדויק ביותר הוא טנגו 51 המשיג באופן עקבי מקבצים של 0.25 דקת קשת ומטה בטווחים של עד 800 מטר.
הרובים המדויקים ביותר לטווח הכי ארוך הם כנראה CheyTac Intervention שמשיג מקבצים של למטה מדקת קשת אחת בטווחים של כ- והבארט MRADELR שיעיל עד לטווח של .
קליע הנורה מרובה צלפים, משייט במהירות של בין 600–1300 מטר לשנייה.
מה שאומר שאדם הנורה על ידי צלף ממרחק, יפגע על ידי הכדור לפני שצליל הירייה יגיע אליו לאוזן.
באימון צלפים ישנן שתי מיומנויות עיקריות שעל הצלף לפתח ולשמר.
ראשית, על צלף להיות מסוגל לחשב ברמת דיוק גבוהה את המרחק מהמטרה ואת כיוון ומהירות הרוח, זאת על מנת שיוכל להתאים את הכוונת בהתאם.
שנית, על הצלף להיות מסוגל לבצע את הירי כאשר הכוונת מונחת בדיוק על המטרה, תוך סחיטה זהירה של ההדק, וזאת מבלי להסיט את הקנה בזמן הירי.
כשל באחת משתי מיומנויות אלו בזמן שמבוצע ירי לטווחים ארוכים יוביל להחטאה וודאית של המטרה.
אימון טוב הוא בעל חשיבות רבה עבור צלפים.
אימונים טובים יכולים לפצות על ציוד לא טוב.
המטרה הראשונית היא להכשיר את הצלף במיומנות הירי.
למשל, בתוכניות אימון מסוימות יכול להידרש צלף לקלוע למעגל בגודל 30 ס"מ ממרחק של 300 מטר, ללא תלות בתנאי מזג אוויר או זווית ירי.
את הצלפים מכשירים במשך מספר חודשים בירי יומיומי, בטווחים שונים, בזוויות שונות, במזג אוויר שונה, ובמיוחד ברוחות.
בנוסף לזאת, צלף חייב להיות מסוגל לפגוע במטרה שהוא רואה דרך הכוונת, ובמקביל לראות את אותה מטרה "מחוץ לכוונת" בעינו השנייה.
המרחק מהמטרה מדוד או מוערך בצורה מדויקת, במקרה של טווחים ארוכים סטיית הכדור מחושבת והכוונת מותאמת לכך.
על מנת לשמר את מיומנויות הירי והתאמת הכוונות שרכש, על צלף לבצע אימונים בתדירות גבוהה לצורך שמירה על כשירות.
עוד מימיו הראשונים של הרובה, חיילים שאפו להגיע לרמת מיומנות גבוהה שתאפשר להם לפגוע באויב ממרחק רב, אך מגבלות טכנולוגיות היו המכשול העיקרי שעמד בפניהם.
ידוע כי בתחילת המאה ה-16, בעת המצור על פירנצה, לאונרדו דה וינצ'י פגע באמצעות רובה מתוצרת עצמית, בחיילי אויב ממרחק של 300 יארד.
ב-1527, בנוונוטו צ'ליני, אמן שהיה בין מגיני רומא של האפיפיור קלמנס השביעי, פגע ממרחק במפקד האויב הצר, שארל השלישי, דוכס בורבון.
במאה ה-18, הצליפה לא הייתה מפותחת מספיק משום דיוקם המועט של הרובים מאותה תקופה שהתבססו על קנה חלק קדח וכן היעדר שיטות עיבוד מתכת ועזרים לצלף שפותחו מאז.
פיתוח משמעותי בתחום התרחש במאה ה-19 עם הופעת הרובה בעל הקנה המוסלל (Rifle), אשר השתמש במנגנון פיקה ליריית כדור (Cap) והיה בעל קנה מחורק בסלילים שהגבירו את דיוק הרובה.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות, הבריטים הפעילו מחלקות רובאים (שהיו לבושים בירוק על מנת להקשות על איתורם) שנועדו לפגוע בקציני האויב - היה זה השימוש הראשון של רובאים בבגדי הסוואה, בתקופה שבה עוד היה נהוג להעמיד שורות רובאים בשדה הקרב.
כמו כן, טקטיקה שהתפתחה בתקופה זו והופעלה כחלק מקרבות ימיים, הייתה הצבת קלעים על תרני ספינות שיפגעו בצוות הפיקוד של הספינה המותקפת - כך למשל קלע צרפתי הרג את הוריישו נלסון בעיצומו של קרב טרפלגר.
במלחמת האזרחים האמריקנית שני הצדדים הלוחמים עשו שימוש בצלפים לפגיעה בקצינים, מפקדי צבא בכירים ומפעילי תותחים.
בצבא הצפון התפרסם היירם ברדן - קלע וממציא (מהנדס בהכשרתו) שהקים שני גדודי קלעים, שכונו "קלעי ברדן" על שמו.
במבצע גיוס ענק שברדן יזם, במסגרתו קציני גיוס סיירו בין ערים, כפרים וישובים קטנים ומרוחקים, וגייסו לגדודים את מיטב קלעי הצפון, לאחר שעברו בהצלחה מבחני ירי (מקבץ של ממרחק של , ללא כוונת טלסקופית).
לוחמי הגדודים צוידו במיטב הרובים ארוכי הטווח והכוונות הטלסקופיות (שבתקופה זו לא היו שכיחות) שעמדו לרשות הצבא.
גדודי הקלעים פעלו לעיתים ככוח סיור שמנע מרחוק היתקלות בין הרובאים הפשוטים של הצפון בכוחות של צבא הדרום.
פעילותם סייעה רבות ללחימה של צבא הצפון בקרבות שונים בהם לפעמים הרג מפקדי האויב היה קריטי לניצחון הצפון.
מנגד, צלף של צבא הקונפדרציה פגע ממרחק של 730 מטר (באותו זמן, טווח בלתי ייאמן) בגנרל ג'ון סדג'וויק, שזלזל בכדורים שחלפו לידו והתעלם מחייליו שהזהירו אותו כי עליו לתפוס מחסה.
היה זה המפקד הבכיר ביותר שנהרג בצבא הצפון.
במלחמת הבורים, הבורים, שהיו קלעים מעולים, חיפשו את הקצינים הבריטים, השתמשו בסלעים כמכוון ופגעו היטב בקצינים.
בנוסף לכך, הבורים השתמשו בבגדים הדומים לצבע סביבתם, בעוד שהבריטים לבשו בגדים שהסגירו את מיקומם.
במלחמת העולם הראשונה, גרמניה, בה ענפי הקליעה היו מפותחים, הפעילה צלפים באופן נרחב.
היסטוריונים בריטים העריכו כי בסוף שנת 1914, לאחר שגרמניה גייסה לצבאה קלעים והכניסה לשימוש רובים ספורטיביים, היו לרשותה 20 אלף רובים מצוידים בכוונות טלסקופיות.
מאות קצינים בריטים נהרגו בטרם בריטניה החלה לגייס ולאמן צלפים מרחבי האימפריה הבריטית.
בסופו של דבר, הצלפים של הצבא הבריטי, חלקם ציידים קנדים ואוסטרלים, הצליחו להרוג צלפים גרמנים רבים.
שני המפורסמים שבהם, היו צלף אוג'יבווי מקנדה, שלזכותו 378 הריגות ודאיות וצלף אוסטרלי שלזכותו נזקפו 201 הריגות.
במלחמת העולם השנייה הופקו לקחי המלחמה הקודמת וכל הצבאות שילבו צלפים ביחידות הלוחמות, כבעלי תפקיד חיוני לכוח, כשל החובש והמקלען.
במלחמה זו, בה הצליפה התקדמה מאוד, נעשה שימוש לראשונה בכוונת אופטית לראיית לילה המבוססת על תחום התת אדום.
אחרי מלחמת העולם השנייה חל שיפור ניכר בציוד הצליפה.
רובים אמינים ומדויקים יותר ואופטיקה איכותית, בשילוב כוונות טלסקופיות ואמצעי ראיית לילה אפשרו פגיעה במטרות בטווחים שעד אז נראו דמיוניים.
כבר ב-1967 הצליח קרלוס הת'קוק לפגוע במטרה ממרחק של למעלה מ-2 קילומטר.
שיא זה נשבר פעמיים בעשור הראשון של המאה ה-21.
צלפים הפכו לחלק חשוב גם ביחידות המיוחדות (קומנדו) והסיירות, שכן בנוסף לירי מדויק מרחוק הצלפים גם סיפקו מודיעין קרבי איכותי על זירת הפעולה, שכן בנוסף לרובה היו מצוידים גם בכוונת טלסקופית ומשקפת בעלת הגדלה גבוהה.
במאה ה-21 החל תחום הצליפה לשים דגש מיוחד על ירי לטווחים ארוכים במיוחד.
בעשור השני של המאה ה-21 הפכה תחמושת ה-0.338 לפואה מגנום לנפוצה יותר בתחום הצליפה עקב ביצועיה המעולים - דיוק רב וטווח של - ושימשה כתחמושת צליפה המגשרת בין תחמושת ה-7.62x51 מ"מ נאט"ו, שיעילה לטווחים של עד ותחמושת ה-12.7x99 מ"מ נאט"ו (), שיעילה לטווחים של כ- אך נועדה במקור למקלעים כבדים.
במאי 2017 דווח כי צלף SAS, יחידת העילית הבריטית, ירה למוות במחבל של המדינה האסלאמית מטווח , באמצעות רובה הצלפים Chey Tac Intervention M200 המיועד לירי לטווחים ארוכים במיוחד.
ביוני 2017 הרג צלף מהכוחות המיוחדים של צבא קנדה מחבל של המדינה האסלאמית בעיראק בירי ממרחק של 3,450 מטר באמצעות רובה הצלפים הכבד מקמילן TAC-50.
כיום חברות רבות, בעיקר בארצות הברית ואירופה, מייצרות ומוכרות רובי צלפים.
בארצות הברית רובי צלפים רבים הם נגזרות או הסבות של רובי צליפה לציד, שכן הציד בארצות הברית נחשב לספורט מפותח מאוד.
המכלול (מנגנון הפעולה) של רובה הרמינגטון מודל 700 נחשב לאמין ומדויק ביותר, עד כדי כך שהוא משמש בסיס לרובי צלפים רבים בהם ה-M24 SWS (רובה צלפים צבאי) והטנגו 51 (רובה ליחידות מיוחדות בעל דיוק של רבע דקת קשת, הרובה המדויק ביותר בעולם).
באירופה בולטת במיוחד משפחת רובי ארקטיק וורפר של אקורסי אינטרנשיונל (Accuracy International Arctic Warfare) הבריטית שרוביה הם בין הטובים בעולם מבחינת ביצועים (פועלים גם בקור גדול, מגיעים לטווחים ארוכים (תלוי בקליבר ובתחמושת) ובעלי דיוק של 0.5 דקת קשת).
עוד בולטים משפחת PGM Précision מצרפת (שכוללת את ה-PGM Ultima Ratio, אחד הרובים המדויקים ביותר בעולם עם דיוק של 0.5–0.25 דקת קשת) והרובים של מאוזר, שטייר והקלר וקוך.
בין רובי הצלפים הישראליים נמנים גליל צלפים, M89SR ו-IWI DAN.
הישג זה מדהים בפני עצמו גם משום שבממוצע היו לו 5 הרוגים ליום, עם מגבלת האור שקיימת באזור הקוטב הצפוני (בסביבות 5 שעות אור ביום חורפי), בטמפרטורות נמוכות מאוד (בין מינוס 20 למינוס 40 מעלות צלזיוס) וכן העובדה שהאוהא בחר לעבוד ללא טלסקופ אלא עם כוונות ברזל.
בחירתו זו נומקה בהחזר האור מהטלסקופ והצורך בהרמת הראש גבוה יותר, שני גורמים שמגדילים את הסיכוי שהיורה ייחשף.
עם זאת, ההישג אינו מפתיע, משום שהרוסים לחמו במדים כהים שהבליטו אותם בשלג, לעומת הפינים שלבשו בגדי הסוואה לבנים.
הפינים נהגו לנצל את הקור הרב שהקשה על הצבא האדום להפעיל את הטנקים, וירו בחיילים סובייטים שהתאספו סביב מדורות או במטבחי שדה.
הצלפים הרוסים שנשלחו לפינלנד כדי להרוג את הצלפים הפינים נפלו בעצמם למלכודת - הפינים נהגו להציב בובות דמה כדי לפתות את הצלפים הרוסים וברגע שזוהתה ירייה, פתחו באש מרובה נגד טנקים לעבר מקור הירי.
קיימות שמועות כי היה צלף בשם מיכאיל סורקוב שהרג 702 חיילים גרמנים, אך המספר מעולם לא אומת ומעט מאוד ידוע על צלף זה.
הצלף המוצלח ביותר של גרמניה הנאצית היה מתהאוס הצנהאור.
הצנהאור היה צלף אוסטרי שהצטרף לקרבות רק מחציה השנייה של המלחמה והצליח להרוג 345 חיילים וקצינים של בעלות הברית, בעיקרם חיילים של ברית המועצות.
מנגד, הצלף המוצלח ביותר של ברית המועצות היה קצין גאורגי בשם וסילי קווחנטירזדה, הוא זכה לעיטור גיבור ברית המועצות והצליח לקטול את חייהם של 534 לוחמים גרמנים בשטח בלארוס.
ב-1967, במהלך מלחמת וייטנאם, קרלוס הת'קוק האמריקאי, (שזכה במספר תחרויות קליעה לטווחים ארוכים, עוד לפני שירותו במלחמה) קבע שיא לצליפה לטווח מרבי של 2,286 מטרים, כאשר השתמש במקלע M2 בראונינג עם כוונת טלסקופית (אחד מהבודדים שעשה זאת).
הישג זה הוביל להבנה כי ניתן להשתמש ב-תחמושת 0.5 אינץ' BMG לצליפה.
להת'קוק יש 93 הריגות מאושרות (מספרן קטן משום הנוהל שיש לוודא את ההריגה באמצעות גורם שלישי, תהליך שקשה לקיים בתנאי קרב), אך יש המאמינים כי לזכותו נזקפות למעלה מ-400 הריגות.
צפון וייטנאם הוציאה עליו חוזה של 50 אלף דולר, ומחלקת צלפים שלמה ניסתה להתנקש בו.
פרסומו הרב וסימן ההיכר שלו, הנוצה הלבנה ששיבץ בכובעו, הובילו לכך שחיילי מארינס התנדבו לשים על ראשם כובע עם נוצה לבנה כדי לבלבל את הצלפים הווייטנאמים.
תקרית מפורסמת מאוד ששמו נקשר בה, התרחשה כאשר צלף וייטנאמי הרג מספר חיילי מארינס במחנה לסיוע ארטילרי.
הת'קוק, שיצא לסיור ביחד עם הצופה שלו בג'ונגלים בסביבת המחנה, האמין כי הצלף נשלח להרוג אותו.
ברגע מסוים, הת'קוק זיהה החזר אור וירה לכיוונו.
הקליע פגע בכוונת הטלסקופית של הצלף הווייטנאמי, חדר אותה, המשיך לעינו של הצלף והרג אותו.
הת'קוק, שבחן את הכוונת והפגיעה בצלף, הבין כי מה שהתרחש יכל להתקיים רק בעת ששני הרובים מכוונים בו זמנית בדיוק אחד לכיוונו של האחר, וכך הת'קוק הקדים את הצלף הווייטנאמי ברגעים בודדים.
התקרית היוותה מקור השראה עבור מספר יוצרי סרטים, בהם הצלפים מוצאים את מותם בדרך דומה.
רק בשנת 2002 נשבר באפגניסטן שיאו של הת'קוק, על ידי צלף קנדי בשם רוב פרלונג, שהשתמש ברובה מקמילן TAC-50 תוצרת חברת האחים מקמילן, ופגע בלוחם טליבאן ממרחק של 2,430 מטרים.
הישג זה חורג מיכולות הרובה, אלא שבמקום שבו התרחש הירי, האוויר היה מאוד דליל מה שהגדיל את הטווח היעיל של הרובה במאות מטרים ספורים.
ב-2010 צלף בריטי בשם קרייג הריסון שבר את שיא הצליפה מטווח רחוק של פרלונג כאשר הרג שני מקלענים של הטאליבאן מטווח 2,475 מטר (8,120 רגל) ברובה "אקורסי אינטרנשיונל" AWM L115A3 בקליבר 0.338 לפואה מגנום.
בסוף 2012 נשבר שיא זה שוב, כאשר שני צלפים מרגימנט הקומנדו השני של צבא אוסטרליה הרגו מפקד בטאליבאן כאשר פגעו בו מטווח 2,815 מטר.
הירי בוצע על ידי רובה צלפים כבד בארט M82A1 בקליבר 0.5 אינץ'.
בזמן מלחמת עיראק (2003–2012) התבלט הצלף האמריקאי כריס קייל שכונה "השטן מרמאדי".
קייל שירת ביחידת העלית אריות הים (Navy SEALs).
לזכות קייל נזקפות 160 הריגות מאושרות של חמושים עיראקים (מתוך מספר של כ-255 חמושים שנטען שהרג) ומספר מדליות ועיטורים, דבר ההופך אותו לאחד הצלפים המעוטרים ביותר של ארצות הברית.
במלחמה בעיראק השתמש קייל ברובי הצלפים מקמילן TAC-338, רובה צלפים וינצ'סטר 0.300 מגנום, Mk 12 Special Purpose Rifle, וכן ברובה סער M4 קרבין.
קייל נורה למוות ב-2 בפברואר 2013 על ידי חייל אמריקאי משוחרר במטווח שאותו לקח במטרה לסייע לו להתמודד עם הפרעה פוסט-טראומטית מהמלחמה.
הוא כתב שני ספרים: "American Sniper", אוטוביוגרפיה על חייו ושירותו הצבאי, ו-"American Gun" הסוקר עשרה כלי נשק חמים קלים שהשפיעו על ההיסטוריה של ארצות הברית.
קלינט איסטווד ביים סרט על חייו של קייל בשם צלף אמריקאי שיצא ב-2014.
בישראל, מפורסמים הצלפים אלכס אלירז, אבי תורת הקליעה והצליפה בצה"ל, ופסקל אברהמי, לוחם וצלף הימ"מ בעל עיטור האומץ ועיטור המופת של משטרת ישראל, שנהרג במתקפת הטרור בדרום ישראל (2011).
כיום הגופים בישראל שמפעילים צלפים הם צה"ל, משטרת ישראל (הימ"מ), משמר הגבול (הימ"מ וימ"ס) ויחידת מצדה של שירות בתי הסוהר.
לצידם קיימת גם אגודת רובאי ישראל שמטפחת את תחום הצליפה הספורטיבית האזרחית.
בישראל קיימים מטווחי צליפה ספורים, בהם עושים שימוש צלפי צה"ל, משטרת ישראל והמשמר האזרחי.
בניגוד למדינות כמו קנדה וארצות הברית בהן קיימת פעילות צליפה אזרחית, לאחר סגירת יחידת הצלפים של המשמר האזרחי בשנת 2007, פעילות הצליפה בישראל נותרה, לזמן מה, נחלתם של כוחות הביטחון בלבד.
לאחר סגירת יחידות צלפי המשא"ז הוקמה אגודת רובאי ישראל הפועלת על פי מתכונת ה-BDMP מגרמניה ומקיימת אימונים ותחרויות בתורות הירי השונות לטווחים רחוקים ומהווה המסגרת האזרחית היחידה בישראל העוסקת בשימור ופיתוח אומנות הירי לטווחים רחוקים בישראל.
עם זאת, לאור מגבלות רישוי בישראל צפויה האגודה להיסגר בעתיד עקב אי חלוקת רישיונות חדשים.
הצליפה בישראל התפתחה בשנות ה-40 של המאה ה-20 וראשיתה בבריגדה היהודית ובמתנדבים מהיישוב היהודי שהוכשרו כצלפים בצבא הבריטי.
מתנדבים אלה הקימו את כיתות הצליפה במחתרות העבריות בארץ ישראל ובפרוץ מלחמת העצמאות ב-1948 את מערך הצליפה והדרכת הצליפה בצה"ל.
בית הספר הראשון לצלפים הוקם בכפר שמריהו על ידי יצחק בר-און ואלכס אלירז והכשיר צלפים ומדריכי צליפה.
עם זאת, במהלך השנים סבל תחום הצליפה בישראל מעליות ומורדות, כולל תקופות ארוכות של הזנחה.
בעשורים האחרונים גדלה ההכרה בחשיבות הצלפים במלחמה ובלוחמה בטרור ונערכו מספר רפורמות בתחום הצליפה במטרה לשקם ולפתח אותו, כולל כתיבה מחדש של תורת הקליעה והצליפה, שינוי ניכר בתהליך הכשרת הצלפים ורכישת רובי צלפים בריחיים ייעודיים, כוונות טלסקופיות, חליפות הסוואה וציוד עזר טקטי נוסף.
כיום מפעיל צה"ל צלפי חי"ר, ביחידות חיל הרגלים, וצלפי קומנדו ולוט"ר (ביחידות המיוחדות).
צלפי החי"ר חמושים ברובי צלפים מדגמי רמינגטון M24 הבריחי והמדויק, בארט REC10 החצי-אוטומטי וברק (338) לטווח ארוך.
צלפי החי"ר בצה"ל נחשבים למקצועיים יותר יחסית לעבר, אך סובלים מחוסר ניסיון מבצעי (שכן הם משרתים רק 3 שנים שירות סדיר, בניגוד לצלפים אחרים בעולם שמשרתים בתפקיד בקבע שנים רבות).
עם זאת, נמתחה ביקורת על חוסר ידע בהפעלת צלפים יעילה על ידי המג"דים של גדודי חיל הרגלים וכן על מחסור באימוני צליפה סדירים בתדירות גבוהה.
צלפי יחידות מובחרות ומיוחדות בצה"ל השתמשו גם ברובי צלפים נוספים בהם PGM Ultima Ratio מושתק, מאוזר 86SR, SR-25 Mk 11, מקמילן TAC-338 ומקמילן TAC-50 ובארט MRAD.
רובים אלה נחשבים לרובים איכותיים ומדויקים ביותר ובעלי ניסיון מבצעי מוכח.
כיום רובי הצלפים העיקריים של היחידות הם הרמינגטון M24, הברק 338, הבארט MRAD והבארט REC10. כמעט כל יחידה מיוחדת בצה"ל כוללת גם צלפים, לרבות סיירת מטכ"ל, שייטת 13, יחידת שלדג, יהל"ם, יחידת מגלן, יחידת אגוז ויחידת דובדבן.
צלפי היחידות המיוחדות נחשבים כיום לצלפים מקצועיים וטובים מאוד, עם שם ומוניטין בינלאומי, אך עדיין בעקבות שירות קצר יחסית בצבא שרוב החיילים עושים (בערך 3–4 שנים) יש חוסר בכח אדם מקצועי.
למרות זאת יש משרתי קבע ביחידות מובחרות במשרתים כצלפים עם שירות ארוך ומקצועי מאד.
בשנים האחרונות מארגן בית הספר לקליעה וצליפה צבאית תחרות צליפה שנתית בין כלל היחידות הקרביות של צה"ל, משמר הגבול ומשטרת ישראל.
בתחרות מתבצע ירי במתארים שונים, והיחידות מחולקות לבתים (גדודי חיל הרגלים, גדודי סיור, יחידות מובחרות ויחידות עילית).
משטרת ישראל מפעילה גם היא צלפים.
צלפי המשטרה חמושים ברובי רמינגטון 700P ורובי M-16 שהותאמו לצליפה.
במשך עשרות שנים הפעיל המשמר האזרחי יחידה של צלפים מתנדבים.
הללו השתמשו ברובים שונים, החל מ-M1 קרבין עם כוונת טלסקופית עבור במאוזר K98 משופצר וכלה ברמינגטון 700P ורמינגטון 700 BDL.
ב-20 באוגוסט 2007 נסגרה יחידת צלפי המשא"ז האחרונה בחיפה.
במהלך אירועי אוקטובר 2000 הפעילה המשטרה צלפים, שירו גם אש חיה לעבר מתפרעים ערביים.
ירי זה היה שנוי במחלוקת.
כיום משרתים צלפים במשטרה רק ביחידות המיוחדות ימ"מ (היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור) וימ"ס (יחידות המסתערבים).
הימ"מ (היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור של משטרת ישראל ומשמר הגבול) מפעילה יחידת צלפים הנחשבת, בעיני רבים מאנשי המקצוע, לאחת היחידות הטובות בעולם.
צלפי הימ"מ מאומנים בכל סוגי הצליפה ונחשבים לצלפים מצוינים ומנוסים.
הם חמושים ברובים מדויקים ביותר בהם ה-SR-25 Mk 11 (רובה צלפים חצי-אוטומטי שיכול לקבץ בדיוק של 0.75–0.5 דקת קשת), המקמילן ALIAS CS5 (רובה צלפים קומפקטי מושתק שיכול לקבץ בדיוק של 0.5 דקת קשת) והבארט MRAD (רובה צלפים שיכול לקבץ בדיוק של 0.5–0.35 דקת קשת בטווחים של עד 1500 מטר).
צלפי הימ"מ פעלו במספר רב של מקרים בשנות ה-90 של המאה ה-20 והרגו בירי מדויק חמושים מסוכנים רבים.
בתקופת האינתיפאדה השנייה הפעיל הימ"מ צלפים גם כנגד מחבלים שהתבצרו בבתים והרגו גם כאן מספר לא מבוטל של מחבלים.
ב-2005 הרג צלף ימ"מ את סעיד ציאם, בכיר בחמאס, בירי מרחוק שלטענת הפלסטינים בוצע ממגדל שמירה בנווה דקלים.
גם אחרי דעיכת האינתיפאדה פעלו צלפי הימ"מ נגד מחבלים פלסטינים ונטרלו מחבלים שתקפו את לוחמי יחידת הפריצה בעת ניסיונות מעצר.
ב-20 באוקטובר 2015 סיכלו צלפי הימ"מ בירי רחוק ממארב חוליית צלפי טרור של חמאס, שהייתה חמושה ברובה צלפים כבד מדגם שטייר HS .50. עם זאת, רוב פעילות הצלפים חסויה ולא מתפרסמת.
אחד מצלפי הימ"מ המפורסמים ביותר הוא רב-נגד פסקל אברהמי, בעל עיטור האומץ ושני עיטור המופת, שנהרג במתקפת הטרור בדרום ישראל (2011).
צלפי הימ"ס חמושים במאוזר 86SR, SR-25 Mk 11, רמינגטון מודל 700 משופר, בארט REC10 ורוגר 10/22, ונחשבים אף הם לצלפים מצוינים ומנוסים.
ירי צלפים בעולם הפלילי הוא גם אמצעי לביצוע רצח, והדבר נפוץ מאוד בארצות הברית.
פושעים יורים מבניינים גבוהים וממגדלים.
בארצות הברית היו כמה אירועים מפורסמים של ירי צלפים ביניהם ההתנקשות בנשיא קנדי ב-1963 וצלף סדרתי שפעל באזור וושינגטון ב-2002. גם טרוריסטים משתמשים בירי צלפים, כפי שקרה בצפון אירלנד פעמים רבות.
בנוסף, מקצוע הצליפה קיים גם כספורט של קליעה למטרה וציד של חיות, בעיקר בארצות הברית, בה קיימת תרבות נשק מפותחת.
צלילי המוסיקה הוא סרט מוזיקלי אמריקאי, זוכה חמישה פרסי אוסקר, המבוסס על מחזמר באותו השם, המבוסס על ספרה האוטוביוגרפי של מריה פון טראפ, "The Von Trapp Family Singers" ("זמרי משפחת פון טראפ").
הוא אחד הסרטים הידועים המבוססים על יצירותיהם המשותפות של ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין.
נכון לשנת 2019 הוא הסרט השישי ברשימת הסרטים המצליחים ביותר קופתית בכל הזמנים לאחר תיקון הנתונים לאור האינפלציה.
בשנת 1949, שנתיים אחרי שבעלה, קפטן פון טראפ, נפטר, פרסמה מריה את ספרה הראשון - "The Story of the Trapp Family Singers".
היא מכרה את הזכויות לספר לחברה גרמנית, שצילמה ב-1956 את הסרט "Die Trapp Familie".
חברת "סרטי פרמאונט" האמריקנית קנתה את הזכויות לגרסה אנגלית של התסריט.
הבמאי שפרמאונט שכרה הציע לעבד את סיפורה של משפחת פון טראפ למחזמר ולא לסרט, בשילוב שירי עם אוסטריים.
להפקה הצטרפו הצמד שהיה אחראי להפקות רבות ומוצלחות בברודוויי - ריצ'רד רוג'רס (לחן) ואוסקר המרשטיין (מילים).
הם כתבו שירים מקוריים למחזמר, במקום ההצעה לשירי העם האוסטריים.
המחזמר "צלילי המוסיקה" עלה לראשונה בברודוויי ב-16 בנובמבר 1959, בכיכובם של מרי מרטין ותיאודור ביקל.
המחזמר היה ללהיט: הוא הופיע 1,443 פעמים, וזכה בשמונה פרסי טוני (פרסי התיאטרון האמריקני), כולל פרס המחזמר הטוב ביותר.
ב-1981 הועלה בווסט אנד בלונדון חידוש להפקה בכיכובה של פטולה קלארק בתפקידה של מריה.
ביוני 1960 רכשה חברת "פוקס המאה ה-20" את הזכויות לגרסה הקולנועית של "צלילי המוסיקה".
בדצמבר 1962 החלה העבודה על הסרט.
התסריטאי היה ארנסט לימן ("המלך ואני"), והבמאי היה רוברט וייז.
לתפקיד של מריה לוהקה ג'ולי אנדרוז, שהייתה אז שחקנית צעירה שכבר הופיעה בבימות ברודוויי במחזות הזמר "גבירתי הנאווה" ו"קמלוט" ואך סיימה את צילומי הסרט "מרי פופינס".
לתפקיד של קפטן פון טראפ לוהק השחקן השייקספירי כריסטופר פלאמר.
התסריט הסופי היה שונה מעט מהטקסט של המחזמר: דמויות המשנה, כגון הברונית (אלינור פארקר) והחבר-אמרגן מקס דטוויילר (ריצ'רד היידן), קיבלו תפקיד קטן יותר, וכן הורדו שלושה שירים מהמחזמר.
במקומם, כתב והלחין ריצ'רד רוג'רס לבדו (אוסקר המרשטיין נפטר ב-1960) שני שירים נוספים.
אחרי שנתיים של הכנות, החלו הצילומים, חלקם בזלצבורג שבאוסטריה וחלקם באולפנים בלוס אנג'לס.
ב-2 במרץ 1965 יצא הסרט לאקרנים.
הסרט היה מועמד לעשרה פרסי אוסקר, וזכה בחמישה, כולל פרס הבמאי הטוב ביותר ופרס הסרט הטוב ביותר.
הסרט הפך לאחת מההצלחות הקופתיות הגדולות ביותר, והיה לאחד מהסרטים האהובים ביותר בכל הזמנים, הרבה בזכות השירים של הצמד רוג'רס והמרשטיין.
מריה היא אישה צעירה, תוססת ומוזיקלית, שעומדת להפוך לנזירה, הגרה בזלצבורג, אוסטריה.
מכיוון שמריה מעבירה את זמנה בטיול בהרים, אם המנזר מחליטה לשלוח אותה להיות אומנת לשבעת ילדיו של קפטן פון טראפ.
הקפטן גאורג פון טראפ, לשעבר קצין בחיל הים האוסטרי, הוא אלמן קפדן ועשיר ואב לשבעה ילדים.
מאז שאשתו נפטרה, הוא סירב להכניס שמחה ומוזיקה לבית, והבית התנהל כמו אחת מספינותיו של הקפטן, כשהאחרון נותן לילדיו פקודות, ומזמן אותם על ידי שריקת משרוקית.
מריה מגיעה לביתו, ובתחילה הילדים מתנכלים לה, אך במהרה מריה מצליחה לחדור לליבם של הילדים ומלמדת אותם לשיר, בניגוד לרצון האב.
לאחר שהקפטן חוזר מטיול עם הברונית אלסה שריידר, ארוסתו, ומגלה על מעשיה של מריה, הוא מחליט לגרשה, אך אז הוא שומע את ילדיו שרים וחוזר בו.
הקפטן, שהשתנה לחיוב וכעת יותר פתוח כלפי ילדיו וכלפי מריה, מחליט לערוך מסיבה בביתו, שאליה מוזמנים חבריו.
הברונית שריידר מבינה שהקפטן ומריה מתאהבים, ומשכנעת את מריה לחזור למנזר, שם היא מתבודדת ולא מוכנה לדבר עם איש.
לאחר שיחה עם אם המנזר, מחליטה מריה לשוב אל בית הקפטן, לשמחתם של המשפחה.
הקפטן נפרד מהברונית ומתחתן עם מריה במנזר.
לאחר מכן, הדוד מקס, מפיק מוזיקלי, משכנע את המשפחה להשתתף כלהקה בפסטיבל הזמר של אוסטריה.
בינתיים, מעמדם של הנאצים מתחזק באוסטריה כחלק מה"אנשלוס", והנאצים דורשים מקפטן פון טראפ להצטרף לשורותיהם.
פון טראפ, שמזהה אצל הנאצים את רמיסת הערכים הפטריוטיים והמוסריים שהוא מאמין בהם, מתכנן לברוח לפני סגירת גבולות אוסטריה.
הם בורחים בלילה לפני ההופעה בפסטיבל אך נתפסים על ידי הנאצים, ומובלים אל הפסטיבל.
לאחר הופעתם בפסטיבל, הקפטן בורח יחד עם מריה וילדיו, ואף מפספס את זכייתם.
הם מספיקים להסתתר במנזר שבו מריה גדלה.
רגע לפני שהגבול נסגר, מצליחה המשפחה לברוח, והיא צועדת ברגל בהרים לעבר שווייץ.
מספר פרטים בספרה של מריה פון טראפ שקרו במציאות - שונו במחזמר ובסרט.
במקור, מריה נשלחה לטפל רק בילד אחד ולא בכל שבעת הילדים.
היא הגיעה כמורה ולא כאומנת.
שמות הילדים שונו (בין השאר כדי למנוע בלבול - שם אחת מבנותיו של הקפטן היה גם כן מריה).
על-פי טענת בתם, המשפחה נאלצה להתמודד עם קשיי הקיום לאחר המשבר הכלכלי באוסטריה ומקהלת המשפחה, שמריה דחפה להקימה, היוותה אמצעי פרנסה ולא רק תחביב כפי שמתואר בסרט.
אביה, קפטן גאורג פון טראפ, לא התנהג לדבריה בקשיחות עם ילדיו אלא היה ביישן.
בנוסף, המשפחה בסרט בורחת ברגל לשווייץ, כשבמציאות המשפחה ברחה ברכבת לאיטליה ולאחר מכן לארצות הברית.
קפטן גאורג פון טראפ - קפטן בדימוס של הצי המלכותי של אוסטריה.
הוא התחתן והביא לעולם שבעה ילדים.
לאחר שאשתו מתה, גאורג התנהג לילדיו כאילו היו חייליו והתארס עם הברונית אלזה שריידר.
כשמריה הגיעה לביתו בתור אומנת הוא התאהב בה, ביטל את אירוסיו עם הברונית שריידר והתחתן עם מריה.
כשהם חזרו מירח הדבש שלהם, הם גילו שאוסטריה נכבשה בידי הנאצים.
הנאצים חייבו את גאורג להצטרף לשורותיהם.
גאורג החליט להישאר נאמן לאוסטריה ולברוח לשווייץ שלא נכבשה על ידי הנאצים עם משפחתו.
בדרך לשווייץ, גאורג נעצר על ידי קצינים נאצים והוא סיפר להם שהוא בדרך להופעה בפסטיבל זלצבורג שאחריה הוא יתגייס לצבא גרמניה.
גאורג ומשפחתו הופיעו בפסטיבל תחת פיקוח של הקצינים הנאצים.
כשהפסטיבל נגמר, הם ברחו למנזר לפני שהקצינים הנאצים שמו לב שהם ברחו.
מהמנזר הם הלכו רגלית לשווייץ וכך ברחו מהנאצים.
מריה ריינר - נזירה שהגיעה ממנזר ננברג לשמש כאומנת לשבעת ילדי משפחת פון טראפ לאחר ש-12 האומנות הקודמות התפטרו/פוטרו מתפקידן.
מריה מלמדת את ילדי פון טראפ לשיר ובאמצעות המוזיקה היא מתחבבת עליהם.
בזמן טיפולה בילדים מריה מתאהבת בקפטן פון טראפ, אביהם של שבעת הילדים.
לאחר שהנאצים כבשו את אוסטריה משפחת פון טראפ בורחת לשווייץ.
מקס דטווילר - ידיד של הקפטן שמארגן בכל שנה את פסטיבל זלצבורג.
לאחר שמגלה שלילדי הקפטן יש כישרון שירה, הוא מנסה לשכנע את גאורג שיסכים להם להופיע בפסטיבל זלצבורג הבינלאומי של 1938. הוא מאמן אותם לקראת הפסטיבל בזמן שגאורג ומריה בירח הדבש שלהם.
כשהקפטן מתוודע לכך הוא לא מסכים שילדיו ישירו בפומבי.
כשמשפחת פון טראפ מנסה לברוח מהנאצים בליל הפסטיבל ונתפסת, מריה מספרת לקצינים הנאצים שהיא ומשפחתה נמצאים בדרך לשיר בפסטיבל זלצבורג.
לבסוף, משפחת פון טראפ מופיעה בפסטיבל עם השיר ""דו-רה-מי", "אדלווייס" ו"שלום שלום" בעת שהקצינים הנאצים בקהל.
מקס, מנחה הטקס, מודיע על זכייתם, אך הם ברחו מהנאצים למנזר.
הברונית אלזה שריידר - אישה עשירה מווינה.
חברתו של הקפטן גאורג פון טראפ אותה הוא מבקר לעיתים קרובות.
במסיבה שנערכת לכבוד ביקורה בביתו של הקפטן, אלזה מספרת למריה שלדעתה הקפטן מאוהב בה ומריה עוזבת את בית פון טראפ.
היא והקפטן מתארסים אך הקפטן מבטל את אירוסיהם לאחר שהוא מתאהב במריה, שחזרה מהמנזר לאחר שדיברה עם אם המנזר.
אלזה חזרה לווינה לאחר ביטול האירוסים.
גברת שמידט - סוכנת הבית של משפחת פון טראפ.
שנאה שהקפטן התייחס אליה כאילו היא חיילת על אונייה שלו.
סיפרה למריה שהקפטן ואלזה מתכננים להתארס.
בזמן שמריה וקפטן פון טראפ נמצאים בירח הדבש שלהם, גרמניה מתאחדת עם אוסטריה.
הנאצים מבקשים שהיא תניף את דגל גרמניה בביתם.
היא אמרה להם שהיא לא תענה לשום פקודה שלהם, אלא רק לפקודות של קפטן פון טראפ.
האחות מרגרטה - נזירה במנזר ננברג.
חברה של מריה ומתנגדת לסילוקה מהמנזר.
האם אבס - אם מנזר ננברג.
האחות סופיה - נזירה במנזר ננברג.
האחות ברטה - נזירה במנזר ננברג.
ליזל פון טראפ - בתו הבכורה בת ה-16 של קפטן פון טראפ המאוהבת ברולף.
רולף גרובר - החבר של ליזל שעובד בשירות הנאצים.
מגלה את בריחתם של משפחת פון טראפ לנאצים.
כשניתנה לו הזדמנות לרצוח את קפטן פון טראפ הוא חס על חייו ולא הרג אותו.
פרידריך פון טראפ - בנו השני בן ה-14 של קפטן פון טראפ.
לואיזה פון טראפ - בתו השלישית בת ה-13 של קפטן פון טראפ.
קורט פון טראפ - בנו הרביעי של קפטן פון טראפ.
בריגיטה פון טראפ - בתו החמישית בת ה-10 של קפטן פון טראפ.
מרתה פון טראפ - בתו השישית של קפטן פון טראפ.
גרטל פון טראפ - בתו השביעית בת ה-5 של קפטן פון טראפ.
מר זלר - קצין נאצי.
גנרל פון אוקסנברג - גנרל נאצי.
גברת זלר - אשתו של מר זלר.
הברון אלברפלד - ידיד של קפטן פון טראפ.
נאמן למולדתו ומתנגד לאיחוד אוסטריה עם גרמניה.
"הדברים שאותי משמחים" ("My Favorite Things")
"משהו טוב" ("Something Good") (נוסף לסרט)
בטקס גלובוס הזהב לשנת 1965, הוא זכה בקטגוריית הסרט המוזיקלי הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד ב-1966 לעשרה פרסי אוסקר, ומתוכם זכה בחמישה:
הבמאי הטוב ביותר - רוברט וייז
פסקול המוזיקה הטוב ביותר - אירווין קוסטל
בעלייתו של הסרט לראשונה בארץ בשנת 1965, התקבל עותק של הגרסה האירופאית, שלא בידיעת המפיצים דאז "טוונטיס סנטורי פוקס אימפורט קורפורישיון", גרסה זו קצצה מספר שירים וקטעי דיאלוג, שהיוו למעשה כחצי שעה מהסרט.
תלונה זו הובאה לידיהם לאחר יותר מחצי שנה מהקרנת הסרט בארץ בידי לקוחה שצפתה בסרט באנגליה ולאחר מספר שבועות צפתה בו בארץ בקולנוע תמר בחיפה.
לאחר בירור העניין מטעם המועצה לביקורת סרטים ומחזות נמסר להם מהמפיצים בארץ כי לא נעשה לסרט קיצוצים בידיהם, וכי "היצרנים הפיקו שתי מהדורות של הסרט הנ"ל, אחת לאמריקה ואחת לאירופה.
ייתכן איפוא שבאנגליה הוצגה המהדורה האמריקאית ואילו כאן הוצגה האירופאית".
כאשר הסרט חזר לסבב הקרנות נוסף, בשנים יותר מאוחרות, התקבלו עותקים של הסרט בגרסתו המלאה.
צלילה חופשית היא צלילה ללא שימוש באמצעי עזר לנשימה (כלומר אחסון האוויר הוא בריאות בלבד).
אולם, לעיתים קרובות נעזרים הצוללים בציוד צלילה נוסף כגון סנפירים, מסיכה, משקולות ושנורקל.
הצולל שואף אוויר מלוא ריאותיו ויורד לעומק המים למשך זמן ממושך ככל האפשר.
ספורט זה גם נחשב כספורט אתגרי, כאשר הצוללים המשתתפים בו מנסים להגיע לעומקים ומרחקים גדולים בצלילה יחידה אשר תימשך זמן רב ככל הניתן.
הישג השיא בצלילה חופשית עומד, נכון ל-2018, על הגעה לעומק של 253 מטרים (נקבע על ידי Herbert Nitsch) וזמן עצירת נשימה סטטית של 11:54 דקות (נקבע על ידי Branko Petrović).
בניגוד לאינטואיציה הראשונית ספורט זה לא בטוח יותר מצלילה בעזרת עזרי נשימה, וניתן לצלול בצלילה חופשית לעומק רב יותר מאשר בצלילה בעזרת מכלי אוויר דחוס.
אך הסכנה הגדולה ביותר בספורט זה היא אובדן הכרה מתחת לפני המים.
לאנשים מסוימים צלילה חופשית היא דרך ליהנות ממעמקי הים ללא צורך בציוד צלילה מסורבל, כבד ולא נוח; אחרים רואים בצלילה חופשית ספורט אתגרי שהייחודיות בו היא השלווה העמוקה והשקט המנוגדים לכל סוגי הספורט האתגרי; ויש מי שמשתמש בצלילה חופשית ככלי לצייד תת-מימי.
צלילה חופשית מחייבת הקמת מערך בטיחות הכולל צוללי בטיחות בעלי הכשרה רפואית מתאימה לכל עומק, צוות רפואי עם ציוד החיאה תקני.
צלילה חופשית עלולה להוביל לתאונות צלילה שונות שיכולות להסתיים במוות.
צלילה חופשית ללא מערך בטיחות מתאים מסוכנת ובלתי אחראית.
צלילה חופשית הייתה נהוגה בתרבויות עתיקות כדי לאסוף מזון, ספוגים ופנינים מקרקעית הים, להשיב חפצי ערך שטבעו ולסייע במבצעים צבאיים.
אפלטון והומרוס מזכירים את השימוש בספוג לרחצה ביוון העתיקה.
האי קלימנוס היה המרכז העיקרי של צלילה לצורך קציר ספוגים.
צוללנים היו יורדים לעומקים של עד 30 מטר, תוך שימוש במשקולות של עד 15 ק"ג.
צוללנים חופשיים עסקו בים התיכון בהצלת רכוש מספינות סוחר טרופות, שטבעו לרוב כתוצאה מסערות חורף.
הם היו צוללים אל הספינה הטרופה ומאתרים את החפצים היקרים ביותר.
צוללנים שימשו גם לצורך לוחמה.
לעיתים נבנו בסמוך לנמלים אמצעי הגנה מפני כלי שיט ימיים, כגון מחסומים תת-מימיים, וכאשר ספינות התקרבו לנמל אויב נשלחו צוללנים לאתר מכשולים כאלה ולפרקם.
במהלך המלחמה הפלופונסית, העבירו צוללנים הודעות ואספקה לבעלות ברית, ובשנת 332 לפני הספירה, במהלך המצור על צור, העיר השתמשה בצוללנים כדי לחתוך את כבלי העוגנים של ספינותיו של אלכסנדר הגדול.
שליית פנינים בצלילה חופשית, החלה ביפן לפני כ-2000 שנה.
עד לעידן המודרני רוב הפנינים נאספו בצלילה חופשית באוקיינוס ההודי ובמפרץ מנאר.
צוללני פנינים ליד הפיליפינים הצליחו לשלות פנינים גדולות, במיוחד בארכיפלג סולו.
על פי חוק, הפנינים הגדולות ביותר היו שייכות לסולטן, והעונש על מכירתן היה עונש מוות.
אף על פי כן, פנינים רבות הוברחו מהארכיפלג ונרכשו על ידי המשפחות העשירות ביותר באירופה.
ילידים אמריקאים שלו פנינים באגמים ובנהרות באוהיו, בטנסי ובמיסיסיפי, בעוד שאחרים שלו פנינים ימיות מהאיים הקריביים ולאורך חופי מרכז ודרום אמריקה.
משקולות קבועות (CWT – Constant Weight) – זהו סגנון הצלילה הנפוץ ביותר בעולם כיום.
נכון לפברואר 2024, שיא העולם בסגנון זה בשימוש במונופין הוא 136 מטר.
שנורקל – השנורקל (קנה) הוא צינור חלול עשוי גומי, סיליקון או פלסטיק המשמש כהארכה של קנה הנשימה.
השנורקל מאפשר לצולל לנשום בחופשיות בזמן שפניו נמצאות בתוך המים.
הפיה מוכנסת לתוך הפה בזמן שהקצה נמצא מחוץ לפני המים, הצינור עצמו מחובר לרצועת המסיכה בעזרת תופסן או גומייה בצורת '8'.
לצלילה חופשית מומלץ להשתמש בשנורקל שעשוי מגומי או מסיליקון גמיש במיוחד – שנורקל כזה ניתן לקפל בקלות ולהחזיק בכף היד בזמן הצלילה וכך למזער את ההתנגדות למים.
לעיתים מים חודרים לגוף השנורקל.
כדי לרוקן את המים מהשנורקל, על הצולל לנשוף בחוזקה מפיו – פעולה זו דוחפת את המים בצינור כלפי מעלה ומותירה אותו נקי ממים.
מסיכה – המסיכה מאפשרת לצולל החופשי לראות בבירור את סביבתו התת-מימית על ידי יצירת חלל אוויר בין עיניו והמים.
מסיכה לצלילה חופשית מוכרחה להיות בעלת חלל אף כדי שניתן יהיה להשוות לחצים בחלל המסיכה (ראה השוואת לחצים).
מסיכת נפח נמוך מומלצת לצלילה חופשית מכיוון שיש צורך בפחות אוויר כדי להשוות את הלחצים במסיכה כזו.
ניתן להבדיל בין מסיכת נפח נמוך למסיכות אחרות על ידי המרחק בין חלל האף והעדשות – ככל שנפח המסיכה נמוך יותר כך נמצא קצה חלל האף רחוק יותר מעדשות המסיכה.
לעיתים מים חודרים לתוך המסיכה, כדי לרוקן את המים מבלי להוריד את המסיכה, על הצולל ללחוץ בחוזקה על החלק העליון של מסגרת המסיכה בעזרת שתי אצבעות ולנשוף בחוזקה מהאף תוך כדי מבט והטיית הראש כלפי מעלה.
סנפירים – הסנפירים מהווים הארכה של רגלי הצולל החופשי.
סנפירים לצלילה חופשית ארוכים וקשים יותר מסנפירי שחייה או סנפירי צלילה, משום שעליהם לדחוף מים ביעילות רבה יותר.
סנפירי צלילה חופשית עשויים מפולימר (פלסטיק), פיברגלס או סיבי פחמן.
חליפה – חליפה לצלילה חופשית עשויה מנאופרן מסוג "אופן סל" ומהווה את עורו השני של הצולל החופשי.
היא שומרת על חום גופו במים.
חליפות לצלילת מכלים אינן מתאימות לצלילה חופשית מכיוון שתחלופת המים בהן גבוהה יחסית, דבר אשר אינו מזיק כשהגוף נמצא בתנועה מתמדת, כך מתחממים המים בחליפה – אך צולל חופשי משתדל לזוז כמה שפחות בין הצלילות ולכן נחוץ בידוד טוב יותר.
משקולות וחגורת משקולות – חגורת המשקולות נושאת את המשקולות הנחוצות כדי לנגוד את הציפה החיובית של חליפת הצלילה.
מקובל לווסת את כמות המשקולות כך שבעומק של 10- מטרים הצולל החופשי נייטרלי (אינו צף ואינו שוקע).
על חגורת משקולות לצלילה חופשית להיות עשויה מגומי.
חגורות ניילון, אשר נפוצות מאוד בקרב צוללי SCUBA נוטות להסתובב ולזוז על גופו של הצולל החופשי בזמן ההעמקה, דבר אשר עלול להוביל לאיבוד שיווי משקל וריכוז.
חגורות גומי נצמדות לגוף הצולל ואינן זזות במהלך ההעמקה.
את חגורת המשקולות לובשים על המותן (ולא על הבטן) כדי לא להגביל את הנשימה.
גרבי צלילה – גרבי הצלילה מקלים על החיכוך בין כף רגלו של הצולל החופשי לבין הנעל (המאוד לא נוחה בדרך כלל) של סנפיר הצלילה החופשית.
הגרביים גם מונעים התכווצויות שרירים בכף הרגל על ידי שמירת חומה.
ידוע כי גריבת גרביים יחד עם הסנפירים גורמת לאיבוד של חלק מהאנרגיה בין כף הרגל לסנפיר, עם זאת אובדן זה אינו משמעותי ורוב הצוללים החופשיים משתמשים בגרביים יחד עם הסנפירים.
מומלץ להשתמש בגרביים מ-"Open Cell" (סוג של נאופרן שנצמד לעור ומגביל מאוד את מעבר המים בין העור לנאופרן) – דבר שיאפשר לרגל להישאר חמה לזמן ממושך יותר מבלי צורך להזיזה כדי ליצור חום.
כשפני האדם נוגעות במים מופעל רפלקס הצלילה.
רפלקס הצלילה קיים אצל כל היונקים ואצל יונקים ימיים במיוחד.
רפלקס זה מכניס את הגוף למצב של חיסכון בחמצן על מנת להעלות את כמות הזמן אותה ניתן לבלות מתחת לפני המים.
ההשפעות של רפלקס זה גדולות יותר במים קרים מאשר במים חמים והוא משפיע על 3 תהליכים בגוף:
ברדיקרדיה – האטה בקצב הלב (של עד חמישים אחוזים בבני אדם).
היצרות של כלי הדם הפריפריאליים – הגבלה עד הפסקת זרימת הדם לחלקים החיצוניים של הגוף כדי לשמר דם וחמצן לאיברים החיוניים ולמוח בפרט.
העתקת דם – הזרמת פלאסמה (נוזל הדם) לחלל בית החזה (בין הסרעפת לצוואר) כדי למנוע קריסה של הריאות תחת לחץ גבוה בצלילות עמוקות.
התכווצות הטחול – הטחול מתכווץ בתגובה להורדת רמות החמצן והרמות מוגברות של פחמן דו-חמצני, בשחרור תאי דם אדומים והגברת קיבולת החמצן של הדם.
לסביבה התת-מימית מאפיינים פיזיים וכימיים שונים מאוד מאלו המוכרים לנו מהסביבה בה אנו חיים מעל פני המים.
המים צפופים יותר מאוויר ובעלי השלכות שונות על גוף הצולל החופשי.
הגורם הדורש את ההתייחסות הרבה ביותר הוא לחץ.
כל צלילה חושפת את גופו של הצולל החופשי לשינויי לחץ יחסיים לעומק.
שינויים אלו בלחץ מחייבים פיתוח אסטרטגיות התנהגותיות שונות.
פיזיקלית, נוזלים כמעט בלתי ניתנים לדחיסה בזמן שגזים ניתן לדחוס בקלות.
30 האחוזים הנותרים הם מוצקים (גם הם בלתי ניתנים לדחיסה) או חללים המכילים גז אשר חשופים ומגיבים לשינויי הלחץ בזמן הצלילה.
לחץ עז מורגש באזורים ה'ריקים' של גופנו ושל הציוד שלנו כשאלו חשופים לשינויי לחץ.
המשמעות היא שעלינו להשוות את הלחץ באוזניים, בריאות ובמסיכה (ראה השוואת לחצים).
בפיזיקה, לחץ מים הוא תוצאה של הפעלת כוח כלפי מטה מפני השטח, ונתון כ:
בהקשר לצלילה חשוב להגדיר למה הכוונה ב:
הלחץ הנובע ממשקלו של עמוד אוויר בגובה 10,000מ' (גובה האטמוספירה המקיפה את כדור הארץ) על סנטימטר מרובע בגובה פני הים.
הלחץ הנובע מגובהו של עמוד מים על כל סנטימטר מרובע של גוף מתחת לפני המים.
כל 10מ' של עומק שווים לאטמוספירה (ATM) אחת.
נקרא גם לחץ אבסולוטי, הוא סכום הלחץ האטמוספירי בגובה פני הים (תמיד 1ATM) והלחץ ההידרוסטאטי אשר משתנה ב-1ATM כל 10 מ' של עומק.
חוק בויל קובע כי קיים יחס הפוך בין נפחו של גז בטמפרטורה קבועה ללחץ המופעל עליו.
מכאן ניתן להסיק כי במהלך צלילה חופשית, נפח ריאותיו של הצולל החופשי קטן ביחס ללחץ הסביבה המופעל עליהן.
בעומק של 50- מטרים נפח ריאותיו של הצולל החופשי יהווה שישית מנפחן בגובה פני הים.
במשך שנים רבות סברו כי הריאות יקרסו אל תוך עצמן בעומק מסוים.
מחקרים בעשורים האחרונים הוכיחו כי בזמן צלילה חופשית פלאסמת הדם (נוזל הדם) מוזרם אל חלל בית החזה, תופס את מקומו של האוויר הדחוס ובכך מונע את קריסתן של הריאות.
במשך שנים רבות היה מקובל לחשוב שהיפרוונטילציה (התנשמות יתר) לפני צלילה חופשית משפרת את יכולותיו של הצולל החופשי ומאפשרת לו להישאר מתחת לפני המים לזמן ממושך יותר.
סברה זו הוכחה כבלתי נכונה לחלוטין וכמסוכנת ביותר.
מה שבאמת קורה בזמן התנשמות יתר הוא כדלהלן; קולטנים כימיים בתוך מערכת הנשימה שלנו מודדים את רמת החומציות של הדם (חמצת), אשר מושפעת ישירות מריכוז הפחמן הדו-חמצני בדם, ומיידעים את המוח על רמה גבוהה של CO2 (פחמן דו-חמצני) אשר נוצר ומתמוסס בפלאסמת הדם (נוזל הדם) כתוצאה מתהליך צריכת החמצן בגוף.
כאשר רמת ה-CO2 חורגת מעל לגבול מסוים מתחיל גירוי נשימה אשר בסופו של דבר כופה עלינו להמשיך לנשום.
כאשר אנו צוללים, איננו מרגישים את הצורך לנשום כל כך מהר מכיוון, כמו שכבר נאמר, שרמת ה-CO2 נמוכה ואיננו מרגישים צורך לנשום.
כאשר מתחילים להרגיש את הצורך לנשום, רמת החמצן בגוף קרובה לרמה הקריטית בה הגוף מכבה את עצמו (מתעלף) על מנת לשמר חמצן לאברים החיוניים ביותר – המוח והלב.