tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכור הוא ספר שנכתב על ידי ארתור צ'ארלס קלארק וסטפן באקסטר.
זה הספר השלישי בטרילוגיית אודיסיאת הזמן והוא ראה אור ב-2007. הנובל מתרחש בשנת 2069. הוא מדבר על הישויות האינטליגנטיות הראשונות (או הבכורות) ביקום שהגיעו למסקנה שצריך להגביל את מספר הציוויליזציות ביקום כדי לשרוד יותר זמן ולכן מתכוונים להשמיד את האנושות.
יש בספר מתקן שנקרא האלפטרון והוא מתואר כמאיץ החלקיקים העוצמתי ביותר שבנתה האנושות והוא מקיף את כל קו המשווה של הירח.
על פי הספר ניתן ליצור באלפטרון חומר שצפיפותו קטנה מצפיפות פלאנק תוך שימוש באפקטים קוונטים-מכניים שמתעלים על מרחב הזמן.
הסרט איירון מן 2 יצא בשנת 2010 כסרט המשך לסרט איירון מן שיצא בשנת 2008 והופק על ידי חברת מארוול.
הסרט הוא עיבוד לדמות הקומיקס המפורסמת איירון מן.
בסרט טוני סטארק (איירון מן) צריך חומר חדש כדי לייצב את חליפת האיירון מן שלו.
הוא בונה מאיץ חלקיקים בביתו על מנת ליצור יסוד חדש שנקרא ויברניום בסרט ובעזרתו הוא מייצב את החליפה שלו.
זה משמעותי בסרט משום שהחומר הישן בו הוא השתמש פגע בו פיזית ולכן כדי לחזור להיות בריא הוא היה חייב להשתמש במאיץ חלקיקים.
שליחות קטלנית: עלייתן של המכונות
הסרט שליחות קטלנית 3: עלייתן של המכונות הוא הסרט השלישי בסדרת שליחות קטלנית והוא יצא בשנת 2003. הסרט בוים על ידי ג'ונתן מוסטאו.
בסרט יש מאיץ חלקיקים שבעזרת השדה המגנטי החזק שהוא יוצר הגיבורים מצליחים ללכוד את הרובוט T-X Terminatrix.
ככה הם מצליחים להשיג עוד זמן בשביל להימלט.
הסרט מלאכים ושדים שיצא בשנת 2009 הוא עיבוד לספר בעל אותו השם משנת 2000. מאיץ חלקיקים משולב בעלילת הסרט באותה הצורה שבו הוא משולב בעלילת הספר.
משתמשים בספר באנטי חומר שיוצר במאיץ חלקיקים בסרן בשביל לפוצץ את הוותיקן.
הסרט נתן הרבה פרסום לסרן וקצת יותר חשף את מכון המחקר לעולם הרחב.
ספיידרמן: מימד העכביש הוא סרט אנימציה משנת 2018. הסרט נכתב על ידי פיל לורד ורודני רותמן, הוא בוים על ידי בוב פרסיצ'טי ופיטר רמזי.
בסרט הנבל הראשי קינגפין משתמש במאיץ חלקיקים כדי לפתוח שער לממדים אחרים.
משפחתו במימד הזה מתה לפני הרבה שנים והוא רוצה להביא את המשפחה שלו ממימד אחר בו היא עדיין חיה.
בתחילת הסרט הוא משתמש במאיץ וכך מגיעים למימד בו מתרחש רוב הסרט הרבה "ספיידרמנים" מממדים אחרים.
המאיץ משמעותי גם בהמשך הסרט.
המפץ הגדול היא סדרת טלוויזיה אמריקאית.
הסדרה היא בת 12 עונות, 279 פרקים ושודרה משנת 2008 עד שנת 2019. בפרק 15 של עונה 3 (מאיץ ההדרונים הגדול) לאונרד מתכנן לטוס לשווייץ לבקר במאיץ ההדרונים הגדול ולקחת איתו את פני לכבוד יום האהבה.
שלדון רוצה שהוא ייקח אותו במקום.
הפרק יצא בשמונה בפברואר 2008. הפרק בוים על ידי מארק סנדרובסקי.
הפלאש זו סדרת טלוויזיה משנת 2014. מדען בשם האריסון וולס יוצר מאיץ חלקיקים בשנת 2020, שנכשל ומתפוצץ ויוצר מטה-בני אדם (בני אדם עם כוחות על).
במהלך הסדרה נבנה עוד מאיץ חלקיקים למטרות מסע בזמן, אך גם הוא כושל.
פלאשפורוורד זו סדרת מדע בדיוני אמריקאית אשר הופקה עבור הרשת ABC.
סדרה זו מבוססת על הספר פלאשפורוורד משנת 1999, שנכתב על ידי רוברט ג'יי סויר.
בסדרה טרה נובה ישנו קרע במרחב-זמן שמאפשר מסע בזמן, תופעה זו היא על-טבעית ושני מדענים אשר עובדים בפרמילאב מגלים אותה.
בהופ פלזה, הבניין אשר בו יש את פורטל הזמן, יש שני מבנים חצי עגולים אשר ככל הנראה הם מאיץ החלקיקים עצמו.
שער שטיינז (Steins;Gate או ביפנית: シュタインズ・ゲート, בתעתיק: Shutainzu Gēto) היא סדרת אנימה משנת 2011 שמבוססת על משחק וידאו משנת 2009 בעל שם זהה.
הסדרה נוצרה על ידי הסטודיו White Fox.
בסדרה קבוצת אנשים משתמשים במיקרוגל שלהם כדי לשלוח הודעות טקסט אחורה בזמן.
המכון קיבל השראה ממכון המחקר האמיתי CERN, בסדרה הוא מרושע וחוקר מסע בזמן באמצעות מאיץ חלקיקים.
תעלומת ספרטיקל היא סדרת דרמה ומדע בדיוני אשר הופקה עבור הרשת CBBC.
בסדרה, מאיץ חלקיקים הוא הסיבה להיעלמות כל האנשים המבוגרים באירופה.
מאיץ ההדרונים הליניארי של CERN (CERN Hadron LINAC) הוא מאיץ חלקיקים ליניארי, שמאיץ אלומות חלקיקים (לרוב הדרונים) ממנוחה, ובכך מהווה את השלב הראשון בהאצת החלקיקים במערך המאיצים של המרכז לחקר פיזיקת החלקיקים CERN ומשמש מקור חלקיקים למאיצים המעגליים הבאים במערך.
מאיץ חלקיקים ליניארי הוא סוג של מאיץ חלקיקים שמסלול ההאצה שלו ישר, אשר מאיץ חלקיקים של יונים או פרוטונים.
פעולה זאת נעשית על ידי העברת החלקיקים דרך סדרה של תאים בעלי מתח חשמלי, כך שכאשר חלקיק נכנס לתא במהלך ההאצה שלו מהירותו גדלה.
מאחר שהחלקיקים המואצים נעים בקבוצות-קבוצות, והם בעלי מטען חשמלי זהה בסימן, פועלים ביניהם כוחות דחייה חשמליים, ולכן בעזרת מגנטים ארבע-קוטביים מרכזים את קבוצות החלקיקים יחד כך שיעברו כמקשה אחת דרך תאי המאיץ.
המאיץ הקווי הראשון של CERN תוכנן בראשית שנות החמישים במטרה לשמש מקור חלקיקים מואצים לסינכרונטרון פרוטון (PS).
התכנית המקורית של מאיץ זה תוכננה על בסיס מאיץ דומה שב- AERE (מכון המחקר לאנרגיה אטומית) אשר באנגליה.
האצת אלומות החלקיקים הראשונה שלו התרחשה ב-1958. בשנת 1959 המאיץ כבר פעל במלואו והאיץ לראשונה פרוטונים באנרגיה של 50MeV (מיליון אלקטרון-וולט) כמקור חלקיקים עבור מאיץ הסינכרונטרון פרוטון (PS).
משנה זו החלה התפתחות מהירה ואינטנסיבית ושיפור מתמיד של מאיץ זה.
התפתחות זו הגיעה לשיאה בשנת 1978 כאשר ניתן היה להגיע לזרם פרוטון מרבי של 70 mA באורכי פולס של 100μs.
משנת 1972 ואילך, המאיץ הליניארי 1 לא העביר את הפרוטונים ישר לפרוטון סינכרונטרון (PS) אלא לפרוטון סינכרונטרון בוסטר (PSB).
ה-PSB נבנה כדי לאפשר לאלומות הפרוטונים להגיע לאנרגיות גבוהות יותר כבר לפני כניסתם ל-PS .
יתר על כן, פותחו דרכים ליצירת והאצת חלקיקי α, אטומי -H ודאוטריום.
אטומי -H שימשו כמקור חלקיקים ניסוי - טבעת יונים באנרגיה נמוכה - LEAR .
החל מסוף 1986 ואילך, Linac1 שימש גם להאצת יוני חמצן וגופרית.
בשנת 1992 הופסקה פעולתו של Linac1.
בשנת 1963 הוחלט לבנות מאיץ ליניארי חדש להחלפת המאיץ Linac1 על מנת לעמוד בקצב ההתקדמות הטכנית של המכונות האחרות במערך המאיצים של CERN.
בשנת 1978 החליף Linac2 את Linac1 כמקור העיקרי של אלומות פרוטונים.
מאיץ ליניארי 2 (Linac 2) הוא נקודת המוצא לפרוטונים המשמשים בניסויים ב- .CERN
מקור הפרוטון הוא בקבוק גז מימן בקצה אחד של Linac 2. המימן מועבר דרך שדה חשמלי כדי לנתק את האלקטרונים של אטומי המימן ובכך להשאיר רק את הגרעין שלהם, שהוא פרוטונים, שיכנסו למאיץ.
כשהם מגיעים לקצה השני, הפרוטונים הגיעו לאנרגיה של 50 MeV ולפי תורת היחסות של איינשטיין מסתם גדלה ב־5%..
לאחר מכן הם נכנסים למגבר Proton Synchrotron Booster, השלב הבא בשרשרת המאיץ ש CERN אשר לוקח אותם לאנרגיה גבוהה יותר.
אלומות הפרוטונים מוקרנות מבקבוק המימן עד 100 מיקרו-שניות לדופק.
הפולסים חוזרים שוב ושוב עד לייצור מספיק של פרוטונים.
linac 3 נבנה בתוך המנהרה של לשעבר, לאחר שהוזמן ב-1994. הוא נבנה במיוחד כדי להאיץ יונים כבדים, לאחר שניסוים עם linac 1 ודרישה גוברת מהקהילה המדעית הציעו לבנות חדש אשר יוקדש למטרה זו.
החלקיקים המואצים בו הם בעיקר יוני עופרת, המסופקים לניסויי ה-LHC, ה-PSB וניסויי יעד קבוע ב-SPS ובטבעת היונים באנרגיה נמוכה (LEIR) .
לצורך הזמנות, גם יוני חמצן הואצו.
המאיצים הקווים ב-CERN החליפו תפקידים במהלך השנים.
לאחר שנבנה Linac2, Linac1 שימש למסירת יונים לניסויים בסופר פרוטון סינכרונטרון.
בקרוב היה לחץ לספק יונים כבדים יותר לחקר פלזמה של קווארקים וגלואונים, ולכן הוקם Linac3 הייעודי.
כעת הוא מזריק יוני עופרת לטבעת היון הנמוכה, שמכינה אותם להזרקה ל-LHC.
Linac3 משתמש בכ־500 מיליגרם של עופרת לשבועיים של ניתוח.
במקור החלקיקים ובזמן ההאצה דרך Linac3, אלקטרונים מורחקים.
בסופו של דבר, כל האלקטרונים מוסרים והעופרת הופכת לגרעינים חשופים, שקל יותר להאיץ מאשר יונים שלמים.
Linac3 צפוי להיות בשימוש עד לפחות 2022.
Linac4 הוא מאיץ ליניארי עתידי שכרגע נמצא בהזמנה.
ה-Linac4 נועד להגביר יוני מימן שליליים לאנרגיות גבוהות.
הוא אמור להפוך למקור האצת הפרוטון עבור ה-LHC בשנים 20–201920.
תפקידו לחתוך את האלומה באותה תדר כמו זו של ה-PS Booster.
היונים מורחקים משני האלקטרונים שלהם במהלך ההזרקה מ-Linac 4 במאיץ הפרוטון סינכרונטרון כדי להשאיר רק פרוטונים.
זה מאפשר ליותר חלקיקים להצטבר בסינכרונטרון, מפשט את ההזרקה, מפחית את אובדן האלומה בהזרקה ומעניק קרן מבריקה יותר.
אורך Linac4 הוא 86 מטר ונמצא 12 מטרים מתחת לאדמה.
קרניים החלו להיות מיוצרות בשנת 2013 ואנרגיית ציון הדרך של 160 MeV הושגה בשנת 2016, לאחר הזמנת כל המבנים המואצים.
במהלך הכיבוי הארוך שתוכנן לשנים 20–2019, הוא יחליף את Linac2, שמאיץ כיום פרוטונים ל־50 MeV.
ה-Linac4 הוא מרכיב מרכזי בפרויקט להגדלת הזוהר של ה-LHC בעשור הבא.
מאין באתי הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי אור עמרמי ברוקמן, מתוך אלבום הבכורה העתידי שלו.
השיר יצא לאור ב-11 באוקטובר 2020, כסינגל הראשון מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים טדי הפקות.
בשנת 2019, לאחר שהוציא את סינגל הבכורה שלו, "אין סוף מחשבות", השתתף עמרמי ברוקמן בעונה השביעית של תוכנית המציאות "הכוכב הבא לאירוויזיון", שם חשף כי נולד באוקראינה ואומץ על ידי זוג הורים הומוסקסואלים.
באודישן, ביצע עמרמי ברוקמן את השיר "מה אתה רוצה ממני" של חנן בן ארי ושבר את שיא מספר האחוזים הרב ביותר בתוכנית, עם 97%.
במהלך התוכנית, הכיר את חבר ההרכב עילי בוטנר וילדי החוץ אוהד שרגאי, שהתמודד בתוכנית.
ברוקמן העפיל בתוכנית לגמר וזכה במקום השלישי.
לאחר מכן, הוחתם בחברת טדי הפקות המפיקה את התוכנית, וכתב והלחין את "מאין באתי", יחד עם אוהד שרגאי.
החיבור ביניהם נוצר במהלך התוכנית.
בשיר עוסק עמרמי ברוקמן בשאלות המעסיקות אותו בהיותו ילד מאומץ לזוג הורים הומוסקסואלים ועל החוסר באהבת דמות אם.
הקליפ בוים על ידי יעקב אסרף.
השיר הופיע לראשונה במקום החמישי במצעד השבועי של חברת מדיה פורסט, עם כ-83 השמעות בתחנות הרדיו בישראל.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי העניק לשיר ביקורת חיובית: "ברוקמן הוא מסוג זמרי הבלדות שהטקסט לא יפיל אותו.
תוגת המנגינה הנגישה נושאת את הנרטיב אל מקום עמוק בביצוע שלו.
מפתיע עד כמה בחור צעיר מצליח להקרין אנרגיות רגשיות בצורה אותנטית.
אור שולט בקול, מטפס בצורה הדרגתית מבוקרת בסולם הרגש, ומחפשי הריגושים בשירי אהבה לא יוכלו להישאר אדישים".
מאיירלנד היא שכונה בדרום מערב יוסטון שבטקסס.
השכונה נקראת על שם משפחת מאייר, שקנתה והחזיקה 6,000 אקר (24 קילומטר רבוע) בדרום מערב יוסטון.
אזור מאיירלנד הוא מרכז הקהילה היהודית של יוסטון, ונמצאות בו קהילת בית ישראל, קהילת בית ישורון, וכמה בתי כנסת קטנים יותר.
במקום נמצא גם מרכז הקניות מאירלנד פלאזה, מרכז קניות גדול שאינו מקורה.
מאירלנד ממוקמת כמעט כולה בתוך מישור ההצפה בן 100 שנה, ובתי השכונה מועדים להצפות במהלך אירועי גשם עזים.
מאיירלנד הוצפה במהלך הוריקן הארווי בשנת 2017, וסיפורים ותמונות של הקהילה המוצפת בלטו בסיקור התקשורתי של אסון הטבע ביוסטון.
מתקיימים פרויקטים נרחבים להפחתת שיטפונות אשר יועילו מאוד למיירלנד.
הפרויקט הראשי הוא פרויקט בראיס, פרויקט צמצום שיטפונות בסכום של 400 מיליון דולר שיסיר בתים במירלנד מתחום השיטפונות.
בסביבות שנת 2018 נבנו במיירלנד בתים יוקרתיים שמחירם מיליון דולר כמה מטרים מעל גובה השיטפון המינימלי.
בעבר האזור שימש לגידול שדות אורז.
ג'וזף פ' מאיר האב רכש את הקרקע בסביבות 1885.
האדמה לא נוצלה במשך שנים רבות, אם כי חלק ממנה הושכר לחקלאים ולבקר.
ג'וזף מאייר היה בטוח שיום אחד אחזקותיו יהיו בגבולות העיר יוסטון.
לאחר מותו של ג'וזף בשנת 1933, הקרקע חולקה בין שלושת בניו, ג'ורג', פרנק וג'וזף ג'וניור.
רק 20 שנה לאחר מות האב החליט ג'ורג' מאייר לפתח את חלקו בקרקע.
ג'ורג' מאייר פיתח 1,200 קילומטר רבוע מהשדות לשכונת מאיירלנד בשנת 1955. סגן נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון היה בטקס חיתוך הסרטים של השכונה.
תחילה תושבים לבנים רבים התרחקו מהאזור, ולכן בתים רבים במיירלנד נמכרו לפני הבנייה.
ב־16 בפברואר 1967 נשדד בנק מדינת מיירלנד (כיום "מצפן בבוה").
בתחילה הבנק אמד את הפסדו ב-62,211 דולר, מה שהיה הופך את השוד לשוד הבנק החמור ביותר ביוסטון באותה תקופה.
מאוחר יותר צוות הבנק הבין כי סכום של 13,000 דולר נמצא במקום הלא נכון ולכן לא נגנב, מה שהפך את השוד לשוד הבנק השני בחומרתו ביוסטון.
לדברי כריס ליין מעיתונות "יוסטון", בעוד ששכונות יוסטון רבות שנחשבו רצויות בשנת 2014 חוו תקופת דעיכה, מאיירלנד עצמה מעולם לא חוותה ירידה אף על פי שמאירלנד פלאזה חווה קשיים בשנות השמונים.
שורה של למעלה משנים עשר מקרי שוד השפיעו על מאירלנד בין 23 באפריל 1989 ל-19 ביוני 1989. ב־20 ביוני 1989 נעצר חשוד, טימותי דיון מורנט, והודה במסע הפשע.
קבוצת השודדים הגיעה למיירלנד מכיוון שבבתים היו חפצי ערך, והקהילה הייתה בסמוך לצירים מרכזיים, וסיפקה דרכים קלות להימלט.
מורנט אמר כי ביצע מחצית מהשוד, ואילו שותפיו, שרבים מהם היו צעירים שמקורם באזור חירם קלארק, ביצעו את החצי השני.
תושבי האזור שילמו מכספם לשכירת סיורים פרטיים, מה שגרם לירידה בשיעורי הפשיעה.
לאחר שמשפחות עברו להתגורר במקום, ילדים שנתפסו בנהיגה במהירות מופרזת או עם חומרים לא חוקיים אמרו לשוטרים שהם ממיירלנד במטרה לגרום למשטרה לטפל בהם ביתר קלות.
סטיבן קלינברג, פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת רייס, הצהיר שככל שמיירלנד התעשרה, מבנה הכיתות היה "נוקשה יותר ויותר".
במקביל דווח בשנת 2006 בעיתון החודשי של "טקסס" כי סמים היו "בשפע" במיירלנד.
ביום הזיכרון, 2015, מים מבראיס באיו הציפו את מאירלנד.
תושב מאירלנד, כריס בל, קרא לחקירה חיצונית בשאלה מדוע לא הושלמו בזמן שיפורי תשתיות נגד הצפה.
הוא טען כי מחוז בקרת שיטפונות במחוז האריס סייע בתוכנית התשתית של "לבנות מחדש את יוסטון", שאושרה בשנת 2010 בעקבות הצפת הסערה הטרופית אליסון ב-2001, ולכן אין לסמוך עליה שתגיש דו"ח נייטרלי על השיטפונות.
בשנת 2017 הצהירה ממשלת ישראל כי תוציא מיליון דולר כדי לסייע בתשלום עבור תיקונים בגין נזקים מההוריקן הארווי שנגרם למוסדות הקהילה היהודית ביוסטון.
כל אחת מתוך שלוש עשרה משפחות יהודיות במיירלנד, הוצף ביתה במהלך הארווי.
על יופי העיר אפשר ללמוד מדבריה של מימי סוורץ מעיתון "טקסס" בשנת 2006 שאמרה כי הבתים סביב פארק גודווין הם "בתי חווה נעימים משנות החמישים והשישים בטיודור, וריאציות קולוניאליות ועכשוויות, נוחות אך מעולם לא ראוותניות, עם גינות שמטופלות באהבה"
בשכונת העל של מאיירלנד שהוגדרה על ידי יוסטון, היו 21,445 תושבים בשנת 2015. 58% מהם היו לבנים לא היספנים, 16% היספנים, 13% היו אסייתים לא היספנים, 11% לא שחורים היספנים, ו-2% היו אחרים שאינם היספנים.
77% היו לא-היספנים לבנים, 9% היו היספנים, 8% היו אסייתים לא היספנים, 4% היו שחורים לא היספנים, ו-2% היו אחרים שאינם היספנים.
שכונת מאיירלנד נמצאת במחוז השלישי של מועצת העיר יוסטון.
בבחירות הראשונות ראשונות של יוסטון בשנת 1991 הצביעו רוב מצביעי מאיירלנד לבוב לנייר.
במהלך הבחירות לראשות עיריית יוסטון בשנת 1997, כ-29% ממצביעי מאיירלנד הצביעו עבור לי פ' בראון.
מאיירלנד נמצאת ברובע הקונגרס השביעי בטקסס.
במאיירלנד נמצא מרכז הקהילה היהודית אוולין רובנשטיין, קהילת בית ישראל, קהילת בית ישורון, וכמה בתי כנסת קטנים נמצאים אף הם באזור.
מימי שווארץ מעיתון "טקסס" הגדירה כי "השכונה הייתה מקום בו יהודים יכולים לדאוג לשלהם, והם האמינו כי הם יכולים להגן על ילדיהם מפני השפעות שליליות תוך שהם מלמדים אותם לעקוב אחר המסורת הדתית ולאמץ את ערכי המשפחה, החינוך, ההישגים, וקהילה" מדי שנה מתקיים יריד הספרים והאומנויות היהודיים במיירלנד.
בשכונה נמצאים כמה בתי ספר מחוזיים, ובית הספר העצמאי של יוסטון (HISD).
סוכנת הנדל"ן של קולדוול בנקר יונייטד, תרזה לואיס, הצהירה במאמר של "כרוניקל יוסטון" משנת 2010 כי "מאיירלנד זכתה למה שזכתה בזכות בתי הספר המופתיים והמוכרים שלה"
הגרים בחלק השכונה שמצפון לבראיס באיו לומדים בבית הספר היסודי לובט.
בחלק של השכונה מדרום לבראיס באיו לומדים בבית הספר היסודי קולטר.
הגרים בחלק השכונה ממערב (קטע 10, שגבולו המערבי של שדרת הילקרופט) לומדים בבית הספר היסודי "הורדוס".
כמעט כל תושבי השכונה לומדים בחטיבת הביניים Meyerland Performing and Visual Visual Arts (לשעבר חטיבת הביניים Johnston בשנת 2016), הממוקמת גם היא ב-מאיירלנד.
חלק קטן מהתושבים לומדים בחטיבת הביניים "פרשינג".
לכל התלמידים הלומדים בפרשינג, ג'ונסטון או לונג יש אפשרות להגיש מועמדות לתוכנית הרגילה בבית הספר התיכון "פין אלוק" בעיר בלייר.
כתוצאה מכך בית הספר התיכון "פין אלוק" משרת את מרבית מאיירלנד.
תושבי מקטע אחד במיירלנד לומדים בחטיבת הביניים "פונדרן".
תושבי מאיירלנד ממוינים לבית הספר התיכון בלייר, הנמצא גם הוא בעיר בלייר.
יושאנג צ'אנג, מחבר "ספר המדריכים לשכונה" של "עולה חדש: דאלאס-פורט וורת', יוסטון ואוסטין", כתב שמכיוון שמאיירלנד מוקצה לבלייר, אפשר לקנות בה בית ולהבטיח שילדו של הילד ילמד בבית הספר בבלייר מבלי לשלם מחירי דיור וארנונה בעיר בלייר.
היסטוריה של בתי ספר ציבוריים
מאז פתיחת השכונה בשנת 1955 ועד שנת 1958 למדו תושבי מאיירלנד בבית הספר היסודי "הורן" בבלייר.
בית הספר התיכון בלייר נפתח בשנת 1955. בית הספר "לובט" נפתח בספטמבר 1958. בית הספר התיכון "ג'וניסטון" נפתח בשנת 1959. בית הספר "קולטר" נפתח בשנת 1960. בית הספר היסודי "הורדוס" נפתח בשנת 1961.
בדצמבר 1991, לפני חג המולד, נמסר מסמך HISD לוועדת גבולות נוכחות שכונס על ידי המחוז.
המסמך, שכותרתו "טיוטה", המחיש את העברת מיירלנד לאזור הנוכחות של בית הספר התיכון ווסטברי.
הדבר עורר בהלה במיירלנד מכיוון שהקהילה חששה כי מעבר לווסטברי, שהיה פחות יוקרתי מבלייר היי, יגרום לירידה בערכי הנכסים.
ב־21 במאי 1992 אימץ דירקטוריון HISD את המלצות ועדת הגבול הנוכחות שקבעו כי אזור הנוכחות הגבוה של בלייר לא ישונה.
בשל השפעת הוריקן הארווי על קמפוס קולטר בשנת 2017, הוא יוקם מחדש.
גלריה של בתי ספר ציבוריים
בית הספר הצלייני "לותרני", בית ספר פרטי לנוצרים, נמצא במיירלנד.
באזור מאיירלנד ממוקמים כמה בתי ספר פרטיים, ביניהם בית הספר "האפיסקופי" של סנט תומאס ובית הספר של "בית ישורון".
האקדמיה רוברט מ' ברן, בית הספר התיכון האפיסקופי (בלייר), בית הספר הקתולי קורפוס כריסטי, בית הספר הנוצרי ווסטברי (כיתות K-12) ובית הספר אמרי וויינר נמצאים בסמוך למיירלנד.
הספרייה הציבורית המרכזית של יוסטון הפעילה את ספריית שכונת ג'ורג' ב' מאיר האב, שמיקומו היה ליד מאירלנד.
הספרייה נפתחה בשנת 1962. בשנת 1994 הספרייה שופצה בצורה שאפשרו כניסה אנשים עם מוגבלויות.
עד שנת 2013 HPL תכננה לרכוש קרקע לסניף חדש במיירלנד ב-442,000 דולר.
דוברת HPL, סנדרה פרננדז, הצהירה כי HPL רוצה לבנות מתקן חדש על מנת להגדיל את הגודל ואת יכולת החניה.
יש הצעה להעביר את הספרייה לכיכר ווסטבורי בווסטברי, הנתמכת על ידי קהילת ווסטבורי אך מתנגדת לתושבי מאיירלנד.
בשנת 2015 נדונו הצעות שונות לאן צריכה להגיע הספרייה החלופית.
לפני הוריקן הארווי בשנת 2017, קהילת יוסטון החשיבה את סניף מאייר כספריית יוסטון במצב התחזוקה הגרוע ביותר.
הוריקן הארווי גרם לספרייה נזק בינוני, וממשל העיר סגר אותה לאחר מכן, כאשר נקבעה הריסה.
ספרייה חדשה, שתחליף גם את HPL אקספרס פרנק, תקום במאיירלנד.
רשות המעברים המטרופוליטן של מחוז האריס (METRO) מפעילה תחבורה ציבורית.
בסביבות 1988 הציע מטרו להרחיב את רחוב ביצ'נוט.
תושבי "מאיירלנד", "מייפלווד, ו"רובינדל" הופיעו בפני הדירקטוריון של מטרו ומחו על תוכניות, בטענה שהם יביאו תנועה מוגברת מדי.
בעקבות כך מטרו הפילה את התוכניות.
השכונה נמצאת באגף הסיור הדרום-מערבי של משטרת יוסטון.
התאחדות בעלי הבית מקיימת חוזה עם מחוז האריס קאונטי 5 לשיפור האבטחה המקומית.
שני פארקים המופעלים על ידי העיר נמצאים במיירלנד.
פארק מאיירלנד, הממוקם ברחוב ג'ייסון, מסווג כפארק שכונתי.
פארק נוסף הוא הרברט גודווין ברחוב רותרגלן, המסווג כפארק קהילתי.
במרכז הקהילתי גודווין, באותו מגרש, יש ביתן חיצוני, מגרש משחקים ומגרש ספורט מואר.
מתקני הספורט כוללים בייסבול, מגרש כדורגל ומגרש כדורסל מקורה.
אמהות וילדים רבים מתכנסים בפארק בסופי שבוע.
מימי סוורץ אמרה עליו כי "הדשא גזום וירוק, ציוד המשחקים צבוע ורענן.
הפארק מוצל על ידי אלונים מיטיבים שהם בערך באותו הגיל של הבתים המקיפים אותו..."
בשנים הראשונות לקיומה של מאירלנד הוקמו שמונה מועדונים.
בייסבול הליגה הקטן אורגן לראשונה במיירלנד בשנת 1957, עם משחקים שהתרחשו בפארק מאירלנד.
עד שנת 1958 נפתח מועדון העשרה של מאירלנד ומועדון האזרחים מאיירלנד.
ב־24 במאי 1958 נפתח רשמית מועדון מאיירלנד.
משפחות התכנסו במועדון שאירח צוות שחייה.
המועדון נסגר בשנת 1996 ונמכר למרכז הקהילה היהודית, שפיתח מחדש את המתקן והפכה אותו למרכז הנוער "מרפיש".
"כרוניקל יוסטון" הוא העיתון האזורי באזור.
"בוחן בלייר" הוא עיתון מקומי המופץ בקהילה.
"חדשות הכפר" ו"חדשות דרום מערב" מתפרסמים גם הם בקהילה.
"נלחמים להצלת בתי הספר העירוניים שלנו - ומנצחים!: לקחים מיוסטון" .
בע"מ היא חברת תוכנה ישראלית המתמחה בפיתוח ושיווק מערכות חיוב לקוחות (בילינג) לשוק התקשורת.
מאינד היא חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בנאסד"ק.
מטה החברה ממוקם ביקנעם, ומרכז הפיתוח של החברה בעיר יאשי ברומניה.
חברת מאינד הוקמה על ידי מוניקה ינקו, ילידת רומניה שעלתה לישראל בגיל 16. ינקו סיימה תואר שני בתקשורת מחשבים בטכניון, והתמחתה בשילוב של קול ונתונים באינטרנט.
בשנת 1985 היא החלה לעבוד כקבלנית חיצונית ברפא"ל, ולעסוק בפיתוח תוכנה למערכות שונות.
לאחר שביקשו ממנה לסייע בפרויקטים נוספים, התחילה להעסיק סטודנטים מהטכניון.
אחד הסטודנטים הראשונים שהעסיקה היה ליאור סלנסקי, שב-1992 הפך לשותף בחברה שהקימו.
הם המשיכו לפתח מוצרים עבור רפא"ל וחברות נוספות, ומהכסף שהרוויחו פיתחו את המוצר הראשון של מאינד, שאפשר רישום שיחות למרכזיות פרטיות.
בשנת 1995 החליטו ינקו וסלנסקי להקים חברה שתעסוק בפיתוח מוצרי תוכנה בעצמה ולא עבור אחרים.
שם החברה, מאינד, מורכב מהאותיות הראשונות בשמות בני משפחתה של מוניקה ינקו.
החברה התמקמה ביקנעם, וקיבלה ממרכז ההשקעות הכרה כמפעל הפטור ממס.
החברה החלה לעסוק בפיתוח פתרונות בילינג (חיוב וגבייה) של שיחות טלפון והעברת נתונים, המנוהלים על גבי רשתות מבוססות אינטרנט ו-ATM, ובנוסף עסקה בתחום של רישום שיחות למרכזיות פרטיות, שבו הייתה תחרות רבה.
בסוף 1996 גייסה החברה לראשונה הון חיצוני מחברת טלדטה, כדי לפתוח את הסניף הראשון בארצות-הברית, ולהיכנס לנישה חדשה: Voice Over IP (העברת קול על גבי פרוטוקול האינטרנט).
החברה החלה למכור בהצלחה את מוצריה ברחבי העולם.
חברת טלדטה הייתה חברת ישראלית שייצרה ציוד לרשתות תקשורת והחזיקה 30% ממניות החברה.
ב-1998 נרכשה טלדטה על ידי חברת ADC מארצות הברית וכך הפכה גם לבעלת מניות במאינד.
באוגוסט 2000 הונפקו לראשונה מניות החברה בבורסת הנאסד"ק, לפי שווי חברה של 200 מיליון דולר, והיא גייסה כ-30 מיליון דולר.
ליאור סלנסקי פרש מפעילות בחברה בשנת 2000, אך המשיך להיות בעל מניות, ומכר אותן בהדרגה במשך השנים.
בנובמבר 2000 הודיעה החברה שהיא חתמה על הסכם שיתוף פעולה לאספקת פתרונות משולבים של טלפוניה באינטרנט עם חברת ECI Telecom הישראלית.
ביולי 2002 מכרה ADC את חלקה בחברה לחברת פולאר השקעות.
באותה עת גם החלו מניית החברה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב כמניה דואלית.
מניות החברה נמחקו מהמסחר בתל אביב ב-2009.
בסוף 2007 החזיקה מאינד 20 מיליון דולר בניירות ערך מסוג ARS – Auction rate security (אג"ח מגובות נכסים שהריבית עליהן נקבעת במכרז), אך בעקבות משבר הסאבפריים ביצעה מחיקה של 15.2 מיליון דולר בהונה העצמי, עקב ירידה בשווי ניירות ערך אלו, ובהתאם רשמה הוצאה מקבילה בדו"ח הרווח וההפסד.
כתוצאה מהמחיקה קטן שווי ההון העצמי בשליש, והחברה נאלצה לדווח כי בשנת 2007 היא רשמה הפסד נקי של 12 מיליון דולר.
בעקבות המחיקה פתחה בהליכי בוררות נגד בנק קרדיט סוויס וטענה כי הבנק ביצע את ההשקעות ללא ידיעתה ובניגוד לסיכום המוקדם ביניהם, שבו נקבע מפורשות כי הכסף יופקד בניירות ערך בעלי רמות גבוהות של ביטחון ונזילות.
בספטמבר 2009 החברה הגיעה להסדר שלפיו היא קיבלה מקרדיט סוויס כ-18.5 מיליון דולר בגין השקעתה בניירות הערך.
במרץ 2001 רכשה מאינד מהחברה האמריקאית Veramark טכנולוגיות מוצר בשם VeraBill תמורת 1 מיליון דולר במזומן.
קו פעילות זה אפשר למאינד להציע ללקוחותיה מוצר שיכלול גבייה גם בעבור תקשורת נתונים ואינטרנט באמצעות טלפוניה סלולרית.
באוגוסט 2005 רכשה מאינד את חברת סנטורי מארצות הברית תמורת 5.1 דולר.
חברה שהתמחתה בפתרונות חיוב לתחום הסלולר.
באוקטובר 2007 רכשה את חברת הייעוץ הבריטית abacus billing, תמורת 7.4 מיליון דולר.
חברה ממוקמת בלונדון והתמחה בפתרונות לחברות העוסקות בייצור תוכנות חיוב לספקיות אינטרנט בעיקר באירופה.
במרץ 2019 רכשה את החברה הגרמנית Message Mobile, תמורת 3 מיליון דולר.
מאימי פון מירבאך, הייתה ברונית בת למשפחת אצולה, צ'לנית גרמנייה וחברה בכנסיית הווידוי, מחסידי אומות העולם, שהצילה במלחמת העולם השנייה ולפניה יהודים ממוות בידי הנאצים.
בגיל 15 עברה עם משפחתה להתגורר בעיר פוטסדאם הסמוכה לברלין.
היא הייתה בת למשפחת אצולה, בעלת תואר בארונית ועסקה מגיל צעיר במוזיקה.
כבר בשנות העשרים של המאה העשרים הכירה בהתפתחות הלאומנית והאנטישמית בגרמניה.
לאחר תפיסת השלטון בידי המפלגה הנאצית, בשל סלידתה מהאידאולוגיה הגזענית הנאצית, בשל ניסיונה האישי כבת למיעוט הבלגי בחברה הגרמנית וכן בשל ערכי הכנסייה עליהם גדלה, פנתה מריה ליהודים נרדפים והציעה להם את עזרתה.
לחלק הגיעה דרך הרקע המוזיקלי שלה וחלק היו מבוקשים על ידי הגסטפו.
את היהודים להם נתנה מחסה הבריחו לביתה.
לחלק סיפקה מחסה בעוד לאחרים תרמה כסף ואוכל ובכך סיכנה את חייה במקרה והדבר היה מתגלה.
יהודים אותם הצילה פון מירבאך
רשימת אשר הצילה פון מירבאך.
בשנת 1938 עזרה לד"ר לזרוס וד"ר הירשפלד לברוח מגרמניה להולנד ולהעביר את רכושם.
את הירשפלד, שגם היה שופט בבית הדין לעבודה בפוטסדאם לתקופה של כ־6 שנים משנת 1927, הכירה ברביעיית מיתרים בה ניגנו ביחד.
בליל הבדולח נעצר ד"ר הירשפלד ושוחרר לאחר כ־3 שבועות בתנאי שיעזוב את גרמניה.
הרשויות הגרמניות דרשו ממנו מיסים כבדים בתמורה לעזיבתו שעמדו על בערך 73,000 רייכסמארק.
את הסכום הזה עזרה מאימי להירשפלד להשיג בכך שקנתה את בית משפחתו ואת רכושם.
אשתו ה"ארית", שחלתה בסרטן נשארה להתגורר בבית שלהם עד מותה בשנת 1941 וביתם נשלחה לבריטניה וניצלה.
ד"ר לזרוס וד"ר הירשפלד נשלחו שניהם לגטו טרזינשטט, לשם פון מירבאך שלחה להם, תחת שמות או כתובת בדויים, מארזי אוכל.
בסופו של דבר נשלחו שניהם למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצח יוליוס עם הגעתו.
לא ידוע מה עלה בגורלו של הירשפלד.
לקראת סוף 1941, נתנה מחסה לג'יסלה ברנדל - תלמידת מוזיקה לשעבר מהמבורג, שלימודיה נפסקו עקב היותה חצי יהודיה.
ג'יסלה גם נהלה מערכת יחסים עם גבר לא יהודי ולהם נולד ילד משותף.
הזוגיות שלהם עברה על האיסור על נישואי תערובת ולכן, מעצם ההסתרה של פון מירבאך את מערכת היחסים שלהם, עברה גם היא על חוקי נירנברג.
מאוחר יותר הסתכנה פון מירבאך שוב כאשר נתנה מחסה לשרלוט קיסר - יהודיה שהסתתרה מפני הגסטפו.
לאחר 1945, מירבאך הושפעה מהשפלות והגבלות רבות באזור הכיבוש הסובייטי של ברלין בימיה הראשונים של גרמניה המזרחית.
בשנת 1956 היא עזבה את פוטסדאם ועברה להתגורר ברובע שרלוטנבורג בברלין.
עד מותה ב־1984, היא העידה בפני תלמידים בבתי ספר ומוסדות נוער בגרמניה, על חוויותיה בתקופת המשטר הנאצי.
היא המשיכה לעסוק במוזיקה ושמרה על קשר עם חלק מהיהודים שהצילה.
ב־2 באפריל 1981 הוכרה כחסידת אומות עולם בטקס ביד ושם.
בטקס נכחו שתי אחייניותיה, פרופ.
ג'יסלה ברנדל - אותה הצילה בתקופת השואה, וגם חברה מימיה בבית הספר.
ב־27 בדצמבר 1984, לאחר מותה, ניטע לכבודה עץ בגן חסידי אומות העולם.
בפוטסדאם, בה התגוררה, קרוי רחוב על שמה ובביתה של מירבאך ישנו לוח זיכרון.
מאייר (מאיר) קראוס (בהונגרית: Krausz Mayer; ציקו, 1809 – בודפשט, 1894) היה סוחר יהודי-הונגרי, תעשיין אחד התעשיינים הראשונים בממלכת הונגריה.
לאחר שהשלים את בתי הספר המקומיים בכפר הולדתו, קראוס שנולד בכפר קטן בהונגריה שרוב אוכלוסייתו הייתה ממוצא גרמני, הפך לסוחר בעיירה בונהאד הסמוכה.
יש להניח שכסוחר כפרי הוא בא בקשר עם המשפחות היהודיות של לוי ופולק, שעסקו באותה עת בסחר סיטונאי באויפשט ובפשט.
קראוס, שהפך לאחד הסיטונאים בפשט, הגיש בקשה לתושבות בעיר פשט בשנת 1841, שעבורו הוכיח קיומו של עושר אישי על ידי מלאי הטאנינים בעלי הערך הגבוה שהיה ברשותו.
בשנת 1846, כשנולדה בתו רגינה ובשנת 1854 כשנולד בנו איזידור, הוא ציין את עיסוקו בתעודות הלידה כסוחר יין ובהמשך בשנת 1856, בתעודת הלידה של בתו רוזה צוין עיסוקו כסוחר תבואה.
הוא אכן היה רשום במועצת סיטונאי פשט רק כסוחר תבואה משנת 1862 ואחר כך בשנים הבאות כיצרן ברנדי, ליקר וחומץ.
עסקיו המאוחרים יותר נסבו בעיקר סביב תעשיית המזון והמסחר.
קראוס רשם את החברה העצמאית הראשונה שלו, "מאייר קראוס", בשנת 1864. בשנת 1867 הכניס כשותף את בנו הבכור לאיוש והחברה הפכה ל"קראוס מאייר ובנו".
הוא ייסד את המזקקה הראשונה שלו בשנת 1870, שכותנה "קראוס מאייר כהל ושמרים", עם רכישת מפעל ביוז'פווארוש (רובע 8 של היום בבודפשט), שהוקם על ידי פרנץ שדל בשנת 1853, אך שדל פשט רגל.
עם ההון שצבר מייצור משקאות חריפים, הוא פנה לתעשיית הטחנות והקים את "טחנת הקיטור גיזלה" בשנת 1880, כאשר בנו הצעיר, איזידור, הפך לבעלים המשותף של העסק.
העסק המשפחתי הזה נמשך כעשר שנים.
בשנת 1889 איזידור פרש והמשיך את העסקיו בתעשיית המשקאות החריפים, בעוד קראוס, בן השמונים, ולאיוש בנו המשיכו את סחר התבואה ואת תעשיית טחנות הקמח.
מאיירס יאנג קופר היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו ה-51 בשנים 1929–1931.
מאיירס קופר נולד בסנט לואיוויל, אוהיו, כצעיר במשפחה של 11 ילדים.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ולמד באוניברסיטה הנורמלית הלאומית (National Normal University) שבלבנון, אוהיו במשך שלוש שנים.
ב-1893, בגיל 20, הוא הצטרף לאחיו בסינסינטי בעסק בנייה גדול.
ב-1897 הוא נשא לאישה את מרטה קיני.
האינטרסים העסקיים שלו כללו אספקת עצים, אספקת חומרי בנייה, ובנקאות.
במחצית השנייה של שנות ה-20 של המאה ה-20 היה קופר שותף עם יזם הנדל"ן והפוליטיקאי מדרום פלורידה ג'ורג' מריק.
קופר היה מעורב במיזמי הכפרים בקורל גייבלס, שבהמשך יתנו השראה לאדריכלות בתי המגורים בסינסטינטי החל משנות ה-30 ועד שנות ה-50.
ב-1926 התמודד קופר בבחירות על משרת מושל אוהיו והפסיד.
המאפיין העיקרי של תקופת כהונתו של קופר כמושל הייתה תחילתו של השפל הגדול באוקטובר 1929, שהחריף בעקבות הבצורת שהתחוללה בקיץ שלאחר מכן והכתה במגזר החקלאי באוהיו.
באופן כללי תמך קופר בקריאת ממשלו של הרברט הובר לרגיעה ולמאמצים להאיץ את מימון מיזמי העבודות הציבוריות שתוכננו קודם לכן, קריאות שייצגו את ההשקפה הקונבנציונלית לאופן התגובה על שפל פתאומי.
הוקמו ועדים מקומיים לסיוע למציאת עבודה למובטלים, אך מאמצים אלו הוכחו לרוב כבלתי יעילים ככל שהמשבר התגבר.
ב-1929 חתם קופר על העלאת המס על דלקים, שעל פי הערכות היה אמור להכניס כספים נוספים לקופת המדינה שנועדו לסלילת כבישים ובניית גשרים.
ממשלו גם החל בבניית משרדי בית המדינה לשיכון הסוכנויות שהיו מפוזרות במבנים שכורים ברחבי קולומבוס.
הבניין שניצב ברחוב פרונט הוא כיום משכנו של בית המשפט העליון של אוהיו.
קופר גם התמודד עם משבר רציני כאשר ב-21 באפריל 1930 פרצה שריפה בבית הכלא המרכזי של אוהיו בה נספו 322 אסירים.
השריפה הובילה למאמצי חקיקה להקלת הצפיפות בבתי הכלא ולהקמת מועצת חנינות מדינתית.
ב-1930 התמודד קופר בבחירות לכהונה שנייה, אך נוצח על ידי ג'ורג' וייט.
תגובתו הפושרת של קופר לשפל הגדול הובילה לירידה בשיעור ההצבעה בבחירות, כ-20 אחוזים פחות בהשוואה לבחירות 1928. וייט ניצח על אף שזכה במספר קולות שהיה אף נמוכה בהשוואה לזה של מרטין דייווי שנתיים קודם לכן.
ב-1932 ניסה קופר שוב להיבחר כמועמד המפלגה הרפובליקנית למשרת המושל, אך הדבר לא עלה בידו.
מאיירס קופר נפטר בסינסינטי ב-6 בדצמבר 1958. הוא נטמן בבית הקברות ספרינג גרוב שבעיר.
ביתו לשעבר שבעיר משמש כיום כמשכנו של בית הספר התיכון של מונטסורי על שם קלארק.
הנהר מאיפו (בספרדית: Río Maipo) הוא נהר הזורם ממזרח למערב במרכז צ'ילה דרומית לסנטיאגו דה צ'ילה, בירת צ'ילה.
מוצא הנהר בהרי האנדים, הוא זורם במחוז מטרופולין סנטיאגו ונשפך לאוקיינוס השקט במחוז ולפראיסו.
הקניון "קחון דל מאיפו" (Cajón del Maipo) הוא אזור תיירות פופולרי.
אספקת מי השתייה וההשקיה של אזור הבירה מסופקים ברובם על ידי המאיפו ויובליו בהרי האנדים.
באורך של כ-250 קילומטר, המאיפו הוא אחד מהנהרות הארוכים והחשובים ביותר בצ'ילה.
אזור מקורות הנהר נמצא על הגבול עם ארגנטינה, בדרום-מזרח אזור הבירה בקומונה .
שם, בהרי האנדים באזור לוס נסימיינטוס (Los Nacimientos) שלמרגלות הר הגעש , בגובה של 3,135 מטרים, המים זורמים מהמדרונות המערביים והדרומיים של החרוט הגעשי ומההרים הנגדיים הדרומיים של גבול הקלדרה, יוצרים דרך מפגשם את הנהר מאיפו.
מלוס סימנטוס המאיפו זורם בתחילה לצפון-מערב עם שיפוע ממוצע של 2.9% עד שנשפך אליו הנהר ריו וולקאן (Río Volcán), 62 ק"מ משם, ליד העיירה סן גבריאל (San Gabriel).
לאחר 2 ק"מ נוספים, נשפך אליו הריו יסו (Río Yeso) ואחרי 25 ק"מ נוספים זורם לתוכו הריו קולרדו (Río Colorado).
בנקודה זו משנה הנהר את כיוונו מערבה.
הנהר, שגדל ללא הרף בשל יובליו הרבים, מתגבר על שיפוע ניכר, המשמש את תחנות הכוח הידרואלקטריות לייצור חשמל או לרפטינג.
קניון מאיפו, הקרוי "קחון דל מאיפו" (Cajón del Maipo), וכמה מהעמקים הצדדיים שלו היו מיושבים מאז התקופה הפרהיסטורית, כפי שמעידים ממצאים ארכאולוגיים רבים.
כיום זוהי הקומונה , שהנפות הפזורים בה נמצאים בטור לאורך גדות הנהר.
קחון דל מאיפו היה אטרקציה תיירותית פופולרית ומקום נופש מאז המאה ה-19.
לאחר כ-110 ק"מ, עוזב המאיפו את רכס הרי האנדים ונכנס למישור מאיפו בעיר שנמצאת בגובה של כמעט 800 מטרים מעל פני הים.
הנהר , המגיע מסנטיאגו דה צ'ילה, זורם תחילה דרך העיר ואז נשפך למאיפו.
לאחר חציית רכס החוף מגיע הנהר מאיפו לעיירה יויאו (Llolleo) ליד עיר הנמל , שם הוא זורם לאוקיינוס השקט.
מאיק-קאלב קוצאר (באסטונית: Maik-Kalev Kotsar; נולד ב-22 בדצמבר 1996) הוא כדורסלן אסטוני המשחק בעמדת הסנטר בסאסקי בסקוניה מליגת העל הספרדית והיורוליג.
בנוסף, הוא משחק בנבחרת אסטוניה בכדורסל ובנבחרת אסטוניה בכדורסל 3x3.
ב-7 במרץ 2016 התחייב קוצאר לשחק באוניברסיטת קרוליינה הדרומית.
בשנתו הראשונה הוא שיחק בכל 37 המשחקים ופתח בחמישייה 33 פעמים, עם ממוצעים של 5.8 נקודות ו-4.8 ריבאונדים למשחק, כשקרוליינה הדרומית עלתה לפיינל פור טורניר אליפות המכללות הראשון שלה, והפסידה 73–77 לגונזגה.
קוצאר נבחר לחמישייה השנייה של אזור ה-SEC לאחר שהעמיד ממוצעים של 11.2 נקודות, 6.3 ריבאונדים, 2.3 אסיסטים, 1.5 חטיפות ו-1.1 חסימות למשחק במהלך עונת הסיניור שלו.
למד בבית הספר לעסקים באוניברסיטת קרוליינה הדרומית.
התמחותו הראשית הייתה במימון והמשנית בניהול.
עד סיום לימודיו הוא נבחר לרשימת הנשיא, לרשימת הכבוד של מנהל הספורט באוניברסיטה ולרשימת הכבוד של אזור ה-SEC.
ההישג האקדמי הבולט ביותר שלו הגיע בשנתו האחרונה כאשר נבחר לספורטאי השנה של האוניברסיטה.
פרס זה מוענק מדי שנה לסיניור עם ההישגים האקדמיים הטובים ביותר.
ב-16 באוגוסט 2020 חתם קוצאר בהמבורג טאוורס מהבונדסליגה הגרמנית.
בשתי העונות שלו בהמבורג, הוא העמיד ממוצעים של 14.2 נקודות למשחק בבונדסליגה.
ב-25 ביולי 2022, הוא חתם בסאסקי בסקוניה מליגת העל הספרדית והיורוליג.
קוצאר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אסטוניה ב-29 ביוני 2018, במשחק מוקדמות גביע העולם 2019 נגד בריטניה, וקלע 8 נקודות בהפסד החוץ 65–74.
נבחרת אסטוניה של קוצאר סיימה במקום ה-3 בבית ב', לא העפילה לרבע הגמר וסיימה במקום העשירי.
מאיקאו (בספרדית: Maicao) היא עיר במחוז לה גואחירה שבצפון קולומביה.
העיר נוסדה ב-27 ביוני 1927 על ידי קולונל רודולפו מוראלס וטומאס קורבלו איגואראן.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הפכה מאייקאו למרכז מסחרי אזורי משמעותי עקב תנופת הנפט בוונצואלה.
האוכלוסייה ב-2020 משוערת בכ-185,000 תושבים והצפיפות היא בערך כ-5,400 תושבים לקילומטר רבוע.
מאיקאו ממוקמת בחצי האי גואחירה, החלק הצפוני ביותר של אמריקה הדרומית.
מאיקאו גובלת בצפון עם הערים מנאורה ואוריביה; במזרח עם ונצואלה; בדרום עם העיר אלבניה וממערב עם העיר ריוחאצ'ה.
העיר משתרעת על שטח כולל של 1,782 קילומטרים רבועים ובגובה ממוצע של כ-52 מטר מעל פני הים.
האקלים בעיריית מאיקאו צחיח, וכולל שתי עונות גשומות ושתי עונות יבשות.
הטמפרטורה הממוצעת לאורך השנה היא 29 מעלות צלזיוס.
מאיקאו הייתה מיושבת על ידי ילידים לפני הגעתם של הספרדים.
ילידים אלו התנגדו באופן משמעותי לכיבוש הספרדי, התנגדות שנשארה פעילה עד תחילת המאה ה-20. מאיקאו המודרנית נוסדה רשמית ב-27 ביוני 1927 על ידי קולונל רודולפו מוראלס וטומאס קורבלו איגואראן.
אחת המשפחות הראשונות שהתיישבו באזור היו אלה של חוסה דומינגו בוסקן ומנואל פאלאסיו לופז, שהתיישבו סמוך לגבול ונצואלה בין הכביש המחבר בין ריוחאצ'ה למראיקאיבו.
אחת הסיבות הבולטות להתיישבות הן אדמה פורייה יחסית.
ב-1927 נבנו באזור כמה בארות וטחנות רוח על ידי חברה גרמנית.
ב-1929 ניתן לעיר מעמד של עיירה, לאור הגידול באוכלוסייה.
הילידים ניהלו נתיבי סחר דרך מייקאו שהגיעו מארובה, קוראסאו, ונצואלה וטריטוריות אחרות בים הקריבי.
הסחורות בנתיבי הסחר כללו בעיקר סחורות החייבות במס: קפה, אלכוהול, טבק וכלי נשק.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הפכה מייקאו למרכז מסחרי משמעותי עקב תנופת הנפט בוונצואלה והגידול הדמוגרפי באזור.
הפריחה הכלכלית משכה מהגרים ערבים ונוספים מהמזרח התיכון.
בשנת 1997 בנו מהגרים מהמזרח התיכון את המסגד של עומר אבן אל-ח'טאב, אחד המסגדים הגדולים בדרום אמריקה.
במהלך שנות השמונים והתשעים התרחשה מלחמת האזרחים בקולומביה בין ממשלת קולומביה לבין קבוצות מהפכניות רבות שכוללות בעיקר את FARC ו-ELN.
המלחמה השפיעה גם על העיר מייקאו.
בעקבות המלחמה עלתה רמת הפשיעה, ומערכות הכלכלה, החינוך והבריאות נפגעה.
בשנת 1991 העיר קיבלה מעמד מכס מיוחד על מנת לעודד צמיחה בעבודה.
כוונת הממשלה הייתה לאפשר לחומרי גלם להיכנס לאזור ללא מס, ולגרום לעובדים המקומיים להפוך אותם למוצר מוגמר, ולאחר מכן לייצא מחדש את הסחורה המוגמרת מחוץ לקולומביה.
אחת ההשלכות של המהלך הייתה סחר בלתי חוקי של סיגריות.
בעבר כריית פחם הייתה מגזר כלכלי משמעותי בעיר, אך שחיתות פגעה במגזר כלכלי זה.
לפי טענות של ה-FBI, מייקאו נחשבת למוקד משמעותי של טרור אסלאמי.
זאת לאור קהילה מוסלמית גדולה, שכוללת גם שיעים רבים.
לפי טענות ה-FBI ישנם בעיר תאים של ארגון הטרור חזבאללה שדומיננטיים במסחר המקומי.
המחלקה לביטחון מינהלי סגרה תחנת רדיו חשאית במייקאו ב-15 באוגוסט 1997, בגין שידור תעמולה של חזבאללה, ומעורבות בהלבנת הון.
חלק מהכנסות החזבאללה הגיעו בסופו של דבר למימון פעולות טרור ברחבי העולם.
ב-19 במרץ 2000 העיירה אלבניה התפצלה ממייקאו והפכה לעיר עצמאית.
כך מייקאו איבדה כ-425 קילומטרים רבועים משטחה.
חלק מהשטח כלל גם מכרות פחם, ובכך כלכלת העיר נפגעה.
תשעים אחוז מהכלכלה העירונית תלויה במסחר והשאר בעיקר במגזר השירותים, בנוסף על אחוז קטן בענף הייצור.
על פי נתונים סטטיסטיים של לשכת המסחר של העירייה ההערכה היא שיש בעיר כ-1,300 חנויות רשומות.
ב-1992 הוקם אזור מכס המיוחד של מאיקאו וערים שכנות נוספות.
אחד המוצרים הבולטים הגדלים במאיקאו הוא דלורית המיובאת אף לאירופה.
לאורך השנים התפתח באזור גם סחר לא חוקי במריחואנה.
בסמוך למאיקאו ממוקם נמל התעופה לה מג'יורה, שנסגר, אך עשוי להיפתח מחדש.
כיום נמל התעופה חורחה אייזקס הוא נמל התעופה הקרוב ביותר למאיקאו, והוא נמצא כ- כדרום מערב למאיקאו.
נמל התעופה הוא גם מרכז תחבורה מרכזי בין ונצואלה לקולומביה.
התחבורה היבשתית מתרחשת באמצעות כבישים מהירים החוצים את העיר לכיוון ונצואלה וואיידופר.
דרומית למאיקאו ממוקמת שמורת מונטס דה אוקה.
השמורה כוללת לפחות 14,400 דונם, והוא מקור המים לחלק מאוכלוסיית מייקאו.
לפי התאגיד האזורי האוטונומי של לה גוואג'ירה, בשמורה ישנם כ-200 סוגי צמחים ו-177 מיני ציפורים.
מאיירליג הוא סרט דרמה ביוגרפית רומנטית משנת 1968 בכתיבה ובימויו של טרנס יאנג, עם עומר שריף וקתרין דנב בתפקידים הראשיים.
העלילה מתארת את האירועים סביב פרשת מאיירלינג.
סרטים נוספים על הפרשה היו ב-1936 עם שארל בואייה ודניאל דארייה וסרט טלוויזיה משנת 1957 עם אודרי הפבורן ומל פרר .
את הפסקול הלחין פרנסיס לה.
נעימת האדג'יו מהבלט "ספרטקוס" של ארם חצ'טוריאן מושמעת לאורך הסרט.
הקיסר פרנץ יוזף (ג'יימס מייסון) וראש הממשלה הרוזן טאפי (שארל מילו) מתבוננים מארמון הקיסר בווינה בפרשי המשטרה שחובטים ללא רחמים בסטודנטים המפגינים למען יתר ליברליות במדינה.
בין המפגינים נמצא גם נסיך הכתר רודולף (עומר שריף) שנעצר יחד אתם אך משוחרר.
הקיסר נוזף קשות בבנו הממורמר וקורא אותו לסדר.
רודולף מנהל שיחות סודיות עם מנהיגים הונגרים באמצעות עוזרו ההונגרי הרוזן הויוש (איבן דסני).
ההונגרים מוכנים להיפרד מאוסטריה ולהמליך את רודולף אך הוא מהסס.
הוא נמצא כל הזמן במעקב משטרתי.
רודולף נשוי לנסיכה סטפני (אנדריאה פריסי) אך יחסיהם גרועים, הוא מבלה רוב הזמן עם נשים אחרות ובעיקר עם מיצי קספר (פביאן דאלי), שותה לשוכרה וצורך סמים נגד כאבי הראש שיש לו.
אמו הקייסרית אליזבת (אווה גרדנר) מחבבת אותו אבל נמצאת רוב הזמן בטיולים באירופה.
יום אחד הוא נפגש עם מריה וטסרה (קתרין דנב) ומתאהב בה.
בת דודתו הרוזנת לארוש (ג'רלדין פייג') מתווכת ביניהם אבל הסוד מתגלה.
הקיסר ממנה את רודולף למפקח הכללי של הצבא כדי להרחיק אותו ממריה אך רודולף מתפטר לאחר שנודעת לו סיבת קידומו.
בנשף גדול בארמון הוא מציג את מריה לפני הוריו והם רוקדים ולס לעיני נשות החברה שמרכלות עליהם.
הקיסר דורש מרודולף להפסיק את יחסיו עם מריה ורודולף מתייעץ עם אורחו אדורד השביעי מבריטניה (ג'יימס רוברטסון ג'סטיס).
מריה מקבלת הוראה לעזוב את המדינה ורודולף נוסע אתה אל בקתת הציד שלו בכפר מאיירלינג ושם הוא יורה בה ואחר כך בעצמו.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותעומר שריףרודולף, נסיך הכתר של אוסטריהקתרין דנבמריה וטסטרהג'יימס מייסוןפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריהאווה גרדנראליזבת, נסיכת בוואריהג'יימס רוברטסון ג'סטיסאדוארד השביעיאנדריאה פריסיהנסיכה סטפניאשתו של רודולףז'נבייב פייג'הרוזנת לארישאיבן דסניהרוזן הויושפאביאן דאלימיצי קספרשארל מילוהרוזן טאפי
פרובינציית מאיפו (בספרדית: Maipo Province) היא אחת משש פרובינציות באזור המטרופולין של סנטיאגו במרכז צ'ילה.
כפרובינציה, מאיפו היא מחוז מנהלי ברמה השנייה של צ'ילה, המנוהל על ידי נציג מחוזי הממונה על ידי נשיא צ'ילה ונשאר בתפקיד כל עוד הוא נהנה מאמונו.
הפרובינציה מורכבת מארבע קומונות, כל אחת מהן מנוהלת על ידי עירייה המורכבת מאלקלדה ומועצה עירונית:
לפי מפקד האוכלוסין של 2024.
הפרובינציה משתרעת על שטח של 1,162.3 קילומטרים רבועים, מה שהופך אותה לפרובינציה השנייה בגודלה במחוז המטרופולין סנטיאגו.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2024, מאיפו היא הפרובינציה השלישית בגודל האוכלוסייה באזור, עם אוכלוסייה כוללת של 527,6 59 תושבים.
היא חוותה גידול אוכלוסייה בקצב שנתי ממוצע של 0.9%, 0.3% מעל הממוצע האזורי.
אזור היין של עמק מאיפו
עמק מאייפו הוא אזור היין הצ'יליאני הקרוב ביותר לסנטיאגו, בירת צ'ילה.
הוא משתרע מזרחה מהעיר עד להרי האנדים ומערבה עד החוף, ונמתח דרומה לכיוון הערים ותת-האזורים פאדרה הורטדו, פניאפלור, טלגנטה, איסלה דה מאיפו ומליפייה.
העמק כולל מעל 7,302 דונם של כרמים, שיותר ממחציתם מוקדשים לייצור קברנה סוביניון או בלנדים של קברנה.
זהו אזור ייצור יין היסטורי ומקום הולדתה של תעשיית היין הצ'יליאנית , עם גפנים הגדלות שם במשך 150 השנים האחרונות.
ניתן לחלק את עמק מאייפו לשלושה תת-אזורים: אלטו מאיפו, מאיפו מרכז ומאיפו פסיפיק.
תת-אזור אלטו מאייפו ממוקם למרגלות הרי האנדים, מתנשא לגובה של 400 עד 800 מטר מעל פני הים, ומושפע מאוד מהאקלים ההררי.
ההרים הופכים את האזור לטוב במיוחד לגידול גפנים משום שהם מייצרים שונות גדולה בטמפרטורה בין היום ללילה.
הסיבה לכך היא שהשמש חייבת לעלות תחילה מעל הצד הארגנטינאי של הרי האנדים לפני שהיא מגיעה למדרונות המערביים של צ'ילה.
מצב זה יוצר בקרים קרים, ואז שוקעת השמש בצד המערבי, מה שמוביל לאחר צהריים חמים ושטוף שמש.
האקלים, בשילוב עם האדמה הדלה, הנקבובית והסלעית, מפעילים לחץ על הגפנים, וגורם ליצירת קברנה סוביניון בטעם נועז ואלגנטי המאפיין אותו.
האזור המקיף את נהר מאיפו הוא אחד מאזורי ייצור היין העתיקים ביותר בצ'ילה והיה החלק הראשון של עמק מאייפו שאוכלס.
רוב הכרמים הם לייצור קברנה סוביניון, אך האזור החל גם לייצר יינות קרמנרה.
מרכז מאייפו הוא החם והיבש ביותר מבין שלושת תת-האזורים של עמק מאייפו.
יש בו קרקעות סחף סלעיות ופחות משקעים מאשר אלטו מאייפו ומאיפו הפסיפי, הדורשים השקיה בטפטוף.
כרמים נטועים לעיתים קרובות לאורך נהר מאייפו, אזור הידוע בקרקעות הסחף שלו.
פסיפיק מאייפו הוא אזור ייצור היין הצעיר ביותר בעמק מאייפו, וישנם יחסית מעט כרמים הנמצאים בסביבת נהר מאייפו.
ענבים הגדלים באזור זה נהנים מהשפעת האוקיינוס השקט החופי, כמו גם מקרקעות הסחף הנמצאות גם הן באזור.
יינות אדומים ממאייפו הפסיפית הם בעלי חומציות טבעית ומרעננת מהשפעת האוקיינוס.
הכרמים באזור זה נוטים להיות צמודים לכמה מהגבעות הקטנות והנמוכות המתנשאות בין הרי האנדים לרכס החוף, כך שהם מוגנים מפני הרוחות העזות המגיעות מהחוף.
בשל השפעת החוף של האזור, פסיפיק מאייפו היא גם מקום פופולרי להתנסות בזני היין הלבנים של המדינה, בעיקר סוביניון בלאן.
אקלים: ים תיכוני, כמות המשקעים השנתית 315 מ"מ .
קרקעות: חול וחצץ במזרח, יותר חרסית במערב.
זני ענבים עיקריים: קברנה סוביניון, קרמנרה ושיראז.
בין האטרקציות בפרובינציה נמצא סרו צ'נה , פארק נופש הנמצא בחלקה הדרומי, שמורת המגוון הביולוגי אלטוס דה קנטיאנה בקומונת פיינה המשתרעת על פני 205,000 דונם, לגונת אקולאו ופארק אל פאטאגואל, שניהם האחרונים פופולריים מאוד בקרב תיירים בשל קרבתם ונופיהם היפים.
מאיר אגסי (3 ביולי 1947 – 31 בינואר 1998) היה סופר, משורר, צייר, מתרגם, עיתונאי ומבקר אמנות.
אגסי נולד בקיבוץ רמת הכובש.
במהלך שירותו הצבאי היה חבר בלהקת פיקוד המרכז והשתתף בתוכנית ה-16 שלה, "איפה המרכז", שעלתה ב־1968. בין חברי אותו מחזור היו קובי רכט ודודו זכאי.
התוכנית פורקה בהוראתו של רחבעם זאבי, לאחר שחברי הלהקה סירבו להופיע בתנאי שדה.
בשנת 1970 הציג את "רישומים", בגלריה "בר-כוכבא" בתל אביב.
בשנת 1980 זכה במלגת לימודים באנגליה.
בשנת 1982 השתקע בבריסטול, אנגליה.
ספרו הראשון "הגבעות השחורות של דקוטה", זכרונות נוגים ומרים של יליד קיבוץ, נדפס בשנת 1987. הספר עורר בשעתו הדים רבים, הן לחיוב והן לשלילה.
ספר שיריו "עננים מפסלים צורות" נדפס בשנת 1969. מאיר אגסי היה סגן עורך הירחון מוניטין, שם עבד לצד אדם ברוך ורינו צרור.
כתב גם פזמונים אחדים, מאמרי ביקורת רבים על אמנות במגזין "סטודיו" ובעיתון "חדשות".
רבים ממאמרים אלו כונסו בשנת 2008 בספר "הכד מטנסי".
בשנת 1988 אף כתב גיליון שלם של כתב העת בשם "מלון אוטופיה-דיסטופיה" בנושא אמנים "אאוטסיידרים".
בנוסף כתב ספר על האמן יחיאל שמי "ניירות יחיאל שמי" (1998).
בפברואר 1998 נהרג אגסי בתאונת דרכים בכביש בין בריסטול לאוקספורד.
עימו נהרגו אשתו, טסה, ובנם דניאל.
לאחר מותו התגלו בעיזבונו ציורים ורישומים רבים מאוד וכן יומנים רבים.
כל אלה הוצגו בתערוכה מקיפה בשנת 2002, שהוצגה בכמה מקומות בארץ ונתרמה למשכן לאמנות על שם חיים אתר שבעין חרוד.
תערוכה גדולה לזכרו אצר יניב שפירא במשכן לאמנות שם, וחלקים ממנה, כולל פינת העבודה של אגסי, מוצגים דרך קבע בספריית המשכן.
עננים מפלסים צורות, שירים, הקיבוץ המאוחד, 1969.
הגבעות השחורות של דקוטה, זמורה-ביתן, 1987.
"מלון אוטופיה-דיסטופיה", סטודיו, גיליון מס' 89, ינואר, 1998.
ניירות יחיאל שמי, א"ר הסדנה לספרים, 1998.
הכד מטנסי, מבחר מאמרים על אמנים, אמנות והתבוננות 1997-1983, עם עובד, 2008.
אקוורלים / זריצקי, עורך: ישעיהו יריב, בהשתתפות: מאיר אגסי, מרדכי עומר, גדעון עפרת, יונה פישר, אביגדור אריכא, מוציא לאור: גלריה גורדון, תל אביב, 1992.
גרושתו רותי אגסי היא אמנית צילום שהציגה מעבודותיה בתערוכות רבות.
בתם המשותפת נלי אגסי, היא אמנית וידאו ומיצבים ומציגה מעבודותיה במוזיאונים וגלריות בארץ ובעולם.
מאמרים רבים וביקורות אמנותיות בעיתונות הנדפסת ובעיתונות הדיגיטלית עוסקים הן בעבודותיה החדשניות של נלי אגסי והן בעבודות הצילום של רותי אגסי.
מאיר אביזוהר (אביזֹהר; י"ז בתשרי ה'תרפ"ד – ל' באב ה'תשס"ח, 27 בספטמבר 1923 – 31 באוגוסט 2008) היה חבר הכנסת מטעם הרשימה הממלכתית בכנסת השביעית, חוקר מורשת בן-גוריון ומחבר ספרים בנושאי מדע המדינה והיסטוריה של ארץ ישראל.
אביו, יהושע אביזֹהר (1882–1967), היה איש העלייה השנייה, ממניחי התשתית ללימודי הכימיה בארץ ישראל והבוטניקה של צמחי הארץ ומחבר ספרי הלימוד מהראשונים בעברית בשנות ה-20 וה-30 של המאה העשרים.
אמו, לאה בת דב לוין, הייתה מראשוני שכונת הפועלים.
דודו, אחי אביו, ד"ר אהרון סינגאלובסקי, היה ממייסדי אורט העולמי ומקים רשת אורט ישראל.
אביזוהר למד בבית הספר היסודי והתיכון "בית הכרם" שבבית הכרם ובאוניברסיטה העברית.
בנעוריו היה חבר תנועת "המחנות העולים" והצטרף למפא"י ב-1940, בגיל 17. ב-1942 הצטרף למחדשי ההתיישבות בקיבוץ חמדיה ונישא לאסתר קלוגר.
בשנת 1947 עזב עם משפחתו את הקיבוץ והחל ללמוד חקלאות באוניברסיטה העברית.
במלחמת העצמאות השתתף בקרבות גדוד "מוריה" בירושלים ואחריה היה קצין תרבות והסברה.
אביזוהר נטל חלק בשח"ל, מפעל ציוני ליישוב הנגב והערבה ונמנה עם הגרעין המייסד של העיר אילת ב-1951. נמנה עם "צעירי מפא"י" בתקופת בן-גוריון וכיהן תקופה מסוימת כדובר מפא"י.
בשנים 1952–1953 עמד בראש האגף לפיתוח הנגב והערבה במשרד הפיתוח.
חזר לשרת צה"ל בדרגת רב-סרן כעורך ראשי של "במחנה".
ב-1958 חזר לאוניברסיטה ללמוד היסטוריה.
בשנת 1965 פרש אביזוהר עם בן-גוריון ממפא"י והיה בין מקימי רפ"י.
היה העורך הראשון של ביטאון רפ"י, "מבט חדש" והתמודד מטעם המפלגה על מזכירות מועצת הפועלים בספטמבר 1965. ב-1969 היה בין מקימי הרשימה הממלכתית בראשות בן-גוריון וכיהן כחבר הכנסת מטעמה בכנסת השביעית.
בנובמבר 1970 התפטר אביזוהר מראשות הסיעה בכנסת, ולאחר מכן עמד בראש קבוצת המיעוט ברשימה הממלכתית, שפרשה מהרשימה בינואר 1972 בעקבות התנתקות בן-גוריון מהרשימה הממלכתית והצטרפה למפלגת העבודה ב-1973. הוא עצמו נשאר במעמד סיעת יחיד אך תמך בקואליציה שבהנהגת העבודה ובתום הקדנציה פרש מפעילות פוליטית.
ביולי 1973 הודיע על התמזגות סיעתו עם המערך, במהלך כהונתו בכנסת היה חבר בוועדת החינוך והתרבות, בוועדת חוקה, חוק ומשפט ובוועדת העבודה.
אביזוהר קיבל תואר דוקטור מבית הספר לכלכלה של לונדון.
החל בשנת 1970 שימש מרצה בחוג ללימודי עבודה אוניברסיטת תל אביב וב-1979 עבר לאוניברסיטת בן-גוריון, שבה כיהן כפרופסור.
אביזוהר היה ראש המכון למורשת בן-גוריון בשדה בוקר ועמד בראש המפעל של פרסום יומני בן-גוריון ומחקרים אודות האיש ותקופתו.
היה נשוי לאסתר (לבית קלוגר, נפטרה ב-2004).
אקדמאים, פוליטיקאים וביטחון סוציאלי, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1975
כסף לכל - התפתחות הביטחון הסוציאלי בישראל, הוצאת יריב, תל אביב, 1978
הציונות הלוחמת - מבוא ליומן בן-גוריון ולזיכרונותיו (1939), הוצאת מוסד ביאליק והמרכז למורשת בן-גוריון, תל אביב, 1985
בראי סדוק: אידיאלים חברתיים ולאומיים והשתקפותם בעולמה של מפא"י, הוצאת עם עובד והמרכז למורשת בן-גוריון, תל אביב, תש"ן - 1990, 447 עמ'
מוריה בירושלים בתש"ח, גדוד החי"ש הראשון בקרבות ירושלים, הוצאת מחברות לספרות, 2002
מאיר אביזוהר, ישעיהו פרידמן (עורכים), עיונים בתוכנית החלוקה 1947-1937, אוניברסיטת בן-גוריון, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, קריית שדה בוקר, 1984
מאיר-סיקו סמילנסקי (ט' באדר תרל"ו, 5 במרץ 1876, טֶלֶפִּינוֹ, פלך קייב (אוקראינה), האימפריה הרוסית – יום הכיפורים תש"י 3 באוקטובר 1949, תל אביב, ישראל) היה סופר ופובליציסט עברי.
סמילנסקי נולד בכפר טֶלֶפִּינוֹ שבפלך קייב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז צ'רקאסי באוקראינה).
היה אחיו הצעיר של משה סמילנסקי, ודודם של דוד סמילנסקי וזאב סמילנסקי, ודוד רבא של הסופר ס.
עלה לארץ ישראל לראשונה בשנת 1891, בעקבות אחיו משה.
הוא עבד תחילה במושבה ראשון לציון, ועם ייסודה של המושבה חדרה התיישב עם המשפחה במושבה.
בשל סיבות שונות הוא שב לאחר שנה, בשנת 1892, לרוסיה, יחד עם אחיינו דוד.
הוא עסק במסחר וניהל את עסקיו של אביו.
בשנת 1915 לקה בעיניו והתעוור.
הוא חי ברוסיה במהלך הפרעות, הפוגרומים והמהפכה הבולשביקית, ולאחר שש שנים חזר לארץ, בשנת 1921. הוא שיקם את עצמו ועסק בכתיבה בחברת בני המשפחה.
הוא נפטר בתל אביב ונקבר ברחובות.
מאיר-סיקו החל לפרסם את סיפוריו בראשית המאה העשרים, וחתם עליהם בשם העט "מ.
חונכיו הספרותיים היו ח"נ ביאליק ונחום סוקולוב.
נושאי סיפוריו של מאיר-סיקו היו חיי הכפר באוקראינה, וחיי יהודי הכפרים באוקראינה.
ראשית פרסומיו הייתה בכתבי העת "הצפירה" ו"לוח אחיאסף".
בארץ פרסם את דבריו בעיקר ב"הפועל הצעיר" וב"בוסתנאי".
בארץ הרבה לכתוב מזיכרונותיו בשנות הפרעות והמהפכה ברוסיה.
אבן תזעק: מחרוזת סיפורים (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006)
חתונות: שני סיפורים (אודסה, 1910)
אמי: ציור (אודסה: הוצאת אחיאסף, 1923)
מאיר אברהם הלוי (ברומנית ובצרפתית Meyer Abraham Halevy; 4 באפריל 1900 – 15 באפריל 1972) היה רב בעל השקפות ליברליות, היסטוריון ופובליציסט יהודי רומני.
הוא נודע כרב בעל השכלה רחבה, פרשן של התורה וכהיסטוריון, בעיקר של הרפואה היהודית ושל יהדות רומניה, מחבר מונוגרפיות שהפכו לקלאסיות על קהילות יהודיות חשובות ברומניה, במיוחד בוקרשט ויאש.
הרב הלוי נמנה עם תומכיה הנלהבים של תרבות היידיש.
מאיר אברהם הלוי נולד ב-4 באפריל 1900 בפיאטרה ניאמץ שברומניה.
אביו, אברהם הלוי (אברם יוסוּב חכמוּ), היה בעל השכלה רבנית, ואמו, סימה דסקלו, הייתה בת למשפחה של תלמידי חכמים.
הלוי למד בתיכון "פטרו רארש" בעיר הולדתו והיה חניך של הישיבה החסידית "בית ישראל" בבוהוש, אחד ממבצרי החינוך התורני של היהדות האורתודוקסית הרומנית, שהשתדל, לפי דרישת השלטונות הרומנים, לשלב לימודי תלמוד עם כמה מקצועות של לימודי חול.
הישיבה נסגרה בשנת 1916, שנת כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה.
שנתיים אחרי תום המלחמה, בגיל 20, נסע הלוי להמשיך את לימודיו בצרפת.
שם למד בבית המדרש הרבני של צרפת ובמקביל, כנהוג ביהדות הקונסיסטוריאלית של צרפת, נרשם גם ללימודי חולין - באוניברסיטת סורבון, בבית הספר היישומי ללימודים גבוהים, ובבית הספר לארכאולוגיה של מוזיאון הלובר.
בתום לימודיו, בשנת 1925, קיבל תואר דוקטור בספרות והסמכה לרבנות.
הרב הלוי התחיל לכהן ברבנות ביאשי בשנת 1925, בבתי הכנסת "לופו שוורץ" ו"ראשית דעת".
שנה מאוחר יותר התבקש לשרת לזמן קצר את קהילת היהודים הספרדים בבוקרשט, למרות היותו אשכנזי.
בהמשך שימש כרב בבתי הכנסת הגדולים של בוקרשט, קודם בבית הכנסת הגדול והחל משנת 1936 היה לרב של בית הכנסת אחדות הקודש.
אחרי שבפברואר 1940 נכשל מול הרב ד"ר אלכסנדר שפרן בבחירות לתפקיד הרב הראשי של רומניה, שימש הרב הלוי בין השנים 1940–1941 כרבו של בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט, מרכז חיי היהדות הדתית של בירת רומניה.
בתקופת הדיכוי הפאשיסטי נעצר הרב הלוי כמה פעמים בידי השלטונות מפני שסייע לאסירים פוליטיים.
בשנים 1946–1963 חזר לכהן כרב בבית הכנסת "אחדות הקודש".
כרב בעל השקפות ליברליות, ד"ר הלוי העריץ את הגותו של יום-טוב ליפמן צונץ, אחד מאבות מדעי היהדות (חכמת ישראל).
הוא ראה את גירוש המלבי"ם, ראש הפלג השמרני בקהילת בוקרשט באמצע המאה ה-19, אירוע חיובי.
הוא תקף את האורתודוקסיה המסורתית ושיבח את הרפורמה ביהדות ובאופן חלקי גם את הנאו-אורתודוקסיה.
בחייו הפרטיים הקפיד על שמירת מצוות.
לדברי אחד מקרובי משפחתו הוא עשה זאת בשל כבוד חמיו, הרב אפרים לנדאו.
הרב הלוי וחמיו כתבו מאמרים בחלק העברי של כתב העת "סיני" שהלוי הקים לקידום חקר היהדות ברומניה.
פעילותו כאיש תרבות והיסטוריון בין שתי מלחמות העולם
ד"ר הלוי שיחק תפקיד חשוב ביותר בכתיבת תולדות יהודי רומניה ותולדות הרפואה היהודית, כמו כן.
הוא כתב ברומנית, בצרפתית, בעברית וביידיש וכתביו הופיעו ברומניה, בצרפת, בפולין, בארצות הברית ובישראל.
בכך הוא המשיך מסורת של כתיבה היסטורית שכללה את תרומותיהם של יוליו באראש, יעקב פסנתיר, הרב משה גסטר, האחים שוורצפלד ואחרים.
הלוי שימש כעורך של מספר כתבי עת יהודים חשובים ביאשי ובבוקרשט.
הוא היה בין מייסדי החברה ללימודים יהודיים ברומניה, מייסד ומנהל המכון להיסטוריה היהודית-רומנית ואוצר של ספריית המוזיאון והארכיון ההיסטורי של בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט.
כמו כן ייסד וניהל את השנתון "סיני", אחד מכתבי העת ליהדות בעלי רמה גבוהה באירופה, שהתפרסם בשנים 1926–1927 ביאשי וב-1936–1939 בבוקרשט.