tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כדי להקים, ממזרח למערב, מצפון לדרום,
עם אחד יחיד, עם ללא טלאים
אבל עם הפונה לכל רוחות העולם.
סנגל, כמוך, כמו כל גיבורינו,
אנו נהיה קשוחים בלי שנאה ושתי ידיים פתוחות.
את החרב אנו נניח בעת שלום בנדן,
שכן העבודה תהיה נשקנו כמו גם המילים.
הבנטו (עמים) הוא אח, כמו גם הערבי והלבן.
אבל אם האויב יבעיר את גבולותינו
עם אחד באמונתו קורא תגר על האסונות
אנו אומרים מוות, אבל לא בושה.
אנו צבא האל, צבא המולדת הוא ההמנון הלאומי של סודאן.
ההמנון היה המנון הכוחות הצבאיים שפעלו לעצמאות סודאן.
הוא נכתב על ידי אחמד סאלח והולחן על ידי אחמד מרג'אן.
בשל המצב הפוליטי המעורער במדינה, קיים ספק אם המנון זה ישמש את סודאן גם בשנים הבאות.
ערבית תעתיק עברי תרגום לעבריתنحن جند الله جند الوطن
אם תבוא קריאת ההקרבה, לא נבגוד
נקרא תיגר על המוות בשעת מבחן
נקנה את התהילה במחיר היקר ביותר
שתחיה סודאן שלנו כדגל בין האומות
הנושא את הנטל ומגן על ארצכם.
בוז'ה פראבדה (בסרבית, באותיות קיריליות: Боже правде, בתרגום לעברית: "אלוהים של צדק") הוא המנון הרפובליקה של סרביה.
הלחן נכתב על ידי דאבורין ינקו (Даворин Јенко), והמילים על ידי יובאן ג'ורג'ביץ' (Јован Ђорђевић), בשנת 1872. בהתחלתו שיר חגיגי בוז'ה פראבדה היה המנונה של ממלכת סרביה.
כיום בהמנונה של סרביה המילה מלך הוחלפה במילים: ארץ ואלוהים.
עד להחלטתו של בית משפט החוקתי של בוסניה והרצגובינה, מתאריך 29 בינואר 2007, היה זה גם המנונה של רפובליקה סרפסקה, ישות בתוך בוסניה והרצגובינה.
אז הוכרז כלא תואם את חוקתה של המדינה, היות שהוא איננו מבטא את רגשותיהם של הבוסניאקים והקרואטים כעמים החוקתיים של הישות לצד הסרבים.
החלטה זאת נכנסה לתוקפה עם פרסומה בתאריך: 31 במרץ 2007. כיום המנונה של סרפסקה הוא מויה רפובליקה Mоја Република (הרפובליקה שלי).
O Arise, All You Sons (בתרגום חופשי: הו, קומו, כל בני הארץ) הוא המנונה הלאומי של פפואה גינאה החדשה.
השיר הפך להמנונה הרשמי כשפפואה גיאנה החדשה קיבלה עצמאות ב-16 בספטמבר 1975. ההמנון חובר על ידי חייל אוסטרלי ששירת בצי המלכותי, טום שקלדי (Tom Shacklady).
ברק מעבר לטטרה (בסלובקית: Nad Tatrou sa blýska) הוא ההמנון הלאומי של סלובקיה.
ההמנון מכיל את שני הבתים הראשונים של השיר, שנכתב בשנת 1844 על ידי המשורר הסלובקי ינקו מטושקה.
השיר נכתב בשנת 1844 כמילים אלטרנטיביות למנגינה של שיר העם הסלובקי "היא חפרה באר" (Kopala studienku).
השיר הושר לראשונה במסגרת מצעד מחאה נגד השלטונות ההונגריים, בגלל פיטורי פרופסור לבלשנות אשר עסק בקודיפיקציה של השפה הסלובקית.
בתקופת אביב העמים זכה השיר לפופולריות רבה, אך הוא הודפס לראשונה רק בשנת 1851. בשנת 1920 הוכלל הבית הראשון של השיר בהמנון של צ'כוסלובקיה לאחר בית אחד מתוך שיר אחר שכיום הוא המנון צ'כיה הנוכחי.
בשנת 1993, עם ההכרזה על עצמאות סלובקיה, פורק ההמנון הצ'כוסלובקי לשניים - הבית השני שלו היה להמנון סלובקיה, יחד עם בית נוסף (הבתים הראשון והשני של השיר הסלובקי המקורי), בעוד שלבית הראשון של ההמנון הצ'כוסלובקי צורף בית נוסף ואלה היו להמנון הצ'כי "היכן ביתי?".
תרגום לעברית סלובקית ישנו ברק מעבר לטטרה
אם הזוהר שבה לעלומיה Nad Tatrou sa blýska
ההמנון הלאומי של הרפובליקה (באיטלקית: Inno Nazionale della Repubblica) הוא המנונה הלאומי של המדינה הזעירה סן מרינו.
הוא נכתב על ידי פדריקו קונסולו, כנר ומלחין מסן מרינו, והוכרז רשמית בשנת 1894. זהו אחד ההמנונים הלאומיים הבודדים שאין להם מילים, ולכן הוא נקרא פשוט "ההמנון הלאומי".
ג'וזואה קרדוצ'י כתב לו מילים, אך ממשלת סן מרינו מעולם לא אימצה אותן באופן רשמי.
הוא מושמע באופן קבוע ברחובות העיר סן מרינו על ידי נגני התזמורת הצבאית של סן מרינו במהלך חגים לאומיים ודתיים.
תרגום לעברית תעתיק עברי איטלקית הו רפובליקה עתיקה,
המארש המלכותי (בספרדית: La Marcha Real) הוא המנון ממלכת ספרד.
המארש המלכותי הוא אחד ההמנונים הבודדים שאין להם מילים רשמיות.
לא ידוע מה מקורה של מנגינת ההמנון.
בשנת 1770, מלך ספרד קרלוס השלישי גילה את השיר שכונה אז "La Marcha Granadera" (המארש הגרנדירי) והחליט להחשיב אותו כ"מארש הכבוד".
את השיר ניגנו בכל טקס ציבורי, ומכיוון שהשיר נוגן בכל אירוע מלכותי, העם הספרדי התייחס אליו כהמנון - כמארש המלכותי.
תחת שלטון הרפובליקה הספרדית השנייה שונה ההמנון הלאומי המלוכני לשיר "המנון רייגו" El Himno de Riego, לכבודו של רפאל דל רייגו, מוביל הרפורמות הליברליות במאה ה-19.
לאחר מלחמת האזרחים קבע הרודן הספרדי פרנסיסקו פרנקו את המארש המלכותי כהמנון המדינה הספרדית תחת השם המקורי שלו: "La Marcha Granadera" (ללא אזכור בית המלוכה).
למארש המלכותי מספר גרסאות ששוכתבו במהלך השנים והתקופות.
גרסת ההמנון עם מילים מאת אדוארדו מארקינה
(היה מקובל בימי אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד)
ביחד, בצבעיך, הם בשר ונשמה.
אתה, דגל, הסמל למאמץ האנושי.
מילות תחרות הוועד האולימפי הספרדי
ב-2007 הציע נשיא הוועד האולימפי הספרדי שיכתבו מילים להמנון, שיהיה אפשר להשתמש בהן באירועי ספורט שונים בהן ספרד מקבלת פרסים.
בהמשך להצעתו, נערכה תחרות למילות השיר.
אנשים מכל ספרד הוזמנו לשלוח מילים חדשות להמנון.
ביולי 2008 נבחר השיר הזוכה, שאת מילותיו כתב פאולינו קוברו.
מזורקת דוֹמבּרוֹבסקי (בפולנית: Mazurek Dąbrowskiego), או "עוד לא אבדה פולין" היא ההמנון הלאומי של פולין.
זוהי גרסה של השיר המקורי שנכתב על ידי יוזף ויביצקי בשנת 1797, שנתיים לאחר חלוקת פולין השלישית.
ההמנון הולחן כמזורקה, ריקוד פולני עממי, אך מחבר הלחן אינו ידוע.
השיר ידוע גם בשמו המקורי "שיר הלגיונות הפולנים באיטליה" או בשם "עוד לא אבדה פולין" – מילותיו הראשונות של השיר.
מטרתו המקורית של השיר הייתה לחזק את המורל בקרב החיילים הפולנים שנלחמו תחת פיקודו של יאן הנריק דומברובסקי עבור נפוליאון בונפרטה בכיבושו את איטליה.
הרעיון המרכזי בשיר הוא שפולין, אף על פי שאינה עצמאית, לא אבדה כל עוד הפולנים חיים ונלחמים בשמה.
ההמנון אומץ רשמית על ידי הרפובליקה הפולנית השנייה בשנת 1926, ומעמדו מעוגן בחוקת פולין, כמו גם הדגל והסמל.
תרגום לעבריתתעתיק עבריפולניתעוד לא אבדה פולין,
כל עוד אנו עוד חיים.
את מה שכוח זר כבש,
כדי לשחרר את מולדתנו מהשלשלאות
השיר מולדתי הוא ההמנון הלאומי של עיראק.
השיר נכתב על ידי המשורר הפלסטיני אבראהים טוקאן (إبراهيم طوقان) בשנת 1934 לערך, והולחן על ידי מוחמד פליפל (محمد فليفل).
השיר הפך דה פקטו להמנון הלאומי של עיראק וכן להמנון העם הפלסטיני, ומאוחר יותר זוהה באופן בלתי-רשמי כהמנון גם בסוריה ובאלג'יר.
השיר מקושר גם לתמיכה בעם הפלסטיני ונפוץ בקרבו.
ערביי ישראל משתמשים בשיר פעמים רבות כהמנון לאומי.
עם השנים צבר השיר פופולריות רבה בעולם הערבי.
במהלך תקופת כהונתו של סדאם חוסיין כנשיא עיראק, בשנים 1979-2003, שימש השיר ארד אלפוראתיין כהמנון הלאומי הרשמי של המדינה.
השיר נכתב על ידי שפיק אל-כמאלי והולחן על ידי המלחין הלבנוני הנודע ואליד ג'ורג'ס ע'ולמיה.
לאחר שסדאם חוסיין איבד את השלטון במדינה, אומץ השיר "מולדתי" מחדש כהמנון הלאומי הרשמי של עיראק, על מנת להתנער מסמלי משטר הבעת' של חוסיין.
עם זאת, ההמנון הישן עדיין נמצא בשימוש באופן בלתי-רשמי.
ערבית תעתיק עברי תרגום לעבריתمَــوطِــنِــي مَــوطِــنِــي
הנוער לא יתעייף עד עצמאותך
או עד מותו, או עד מותו
ניזהר מן המוות ולא נהיה עבור אויבינו
אין אנו רוצים, אין אנו רוצים
את חרפתנו הנצחית ואת חיינו המרים
אין אנו רוצים, אלא נחזיר
את תהילתנו מזה דורות, את תהילתנו מזה דורות
החרב והעט, לא המילים והמריבה
היא מטרה נאצלת ודגל מתנוסס
מנצחת את אויבייך, מנצחת את אויבייך
ההמנון הלאומי של פורטוגל (A Portuguesa, אַ פּוּרְטוּגֶזָה) נכתב על ידי אנריקה לופש דה מנדונסה (Henrique Lopes de Mendonça) והולחן על ידי אלפרדו קייל (Alfredo Keil) בשנת 1890 בעקבות ויתורה של האימפריה הפורטוגזית לאימפריה הבריטית על מושבותיה בזמביה וברודזיה שבדרום אפריקה של היום, דבר שנתפס כעלבון בעיני גורמים לאומניים.
ב-5 באוקטובר 1910, לאחר הפיכתה של פורטוגל מממלכה לרפובליקה, החליף השיר באופן מעשי את ההמנון הקודם "המנון מגילת החוקה" (Hymno da Carta), וב-19 ביולי 1911 הוא אומץ כהמנונה של המדינה באופן רשמי.
ב-16 ביולי 1957 התקבלה גרסתו הנוכחית של ההמנון ובו שלשה בתים ופזמון חוזר, אולם באופן רשמי מושמעים רק הבית הראשון והפזמון החוזר.
השורה האחרונה של ההמנון החוזר הייתה בעבר "Contra os bretões marchar, marchar" ("כנגד הבריטים, צעדו, צעדו!") אך המילה "בריטים" הוחלפה ב"תותחים".
עברית תעתיק עברי פורטוגזית גיבורי הים, אנשים אצילים,
הו מולדת, שמעי את קול
הניפו את הדגל הבלתי מנוצח,
המנון פרגוואי הוא השיר Paraguayos, República o Muerte ("פרגוואים, רפובליקה או מוות").
ההמנון נכתב בשנת 1846 בידי המשורר האורוגוואי פרנסיסקו אקוניה דה פיגרואה, לבקשת נשיא פרגוואי באותה העת, קרלוס אנטוניו לופס.
פיגרואה כתב את המנון אורוגוואי הנושא שם דומה (Orientales, la Patria o la tumba - "בני המזרח, המולדת או הקבר"), 13 שנים קודם לכן.
מקורו של לחן ההמנון אינו ידוע, אך העיבוד הנוכחי הוא של רמברטו חימנס, מ-1933.
להמנון גרסה גם בשפת גוארני.
תרגום לעברית ספרדיתפרגוואים, רפובליקה או מוות!
במקום בו האחדות והשוויון שולטים.
דוכאו במשך שלוש מאות בידי שרביט המלוכה,
אך יום נהדר אחד הפציע,
"מספיק!" - אמר ואת השרביט שבר.
ולאחר שניפצו את נזר אוגוסט,
המנון פיפ"א הוא ההמנון הרשמי של פיפ"א, שאימצה בשנת 1994 את יצירתו של המלחין הגרמני פרנץ למברט כהמנונהּ.
הוא נוגן לראשונה במונדיאל 1994, הולחן על ידי פרנץ למברט והוא אינסטרומנטלי לחלוטין ללא מילים.
רוב מיי וסיימון היל עיבדו אותו.
בשנת 2004, השיר עובד מחדש והוקלט מחדש עם אקוסטיקה משופרת על ידי גוטה יאשיקי וזו הגרסה הנמצאת כיום בשימוש על ידי פיפ"א לפני תחילת המשחקים.
המנון חדש: כדורגל חי (2018–הווה)
בשנת 2018, פיפ"א הזמינה את הנס צימר ולורן באלף להלחין שיר נושא חדש שישמש במונדיאל 2018 ברוסיה.
השיר, שנקרא "כדורגל חי" כדי להתאים לסלוגן החדש של פיפ"א, נוגן לפני כל משחק מונדיאל, כאשר המתנדבים החלו לחשוף את הלוגו הענק של מונדיאל 2018 (שהוחלף בתמונה של גביע מונדיאל בגמר ) על המגרש, יחד עם דגלי שתי המדינות בכל משחק.
"המנון פיפ"א" עצמו – שתמיד נוגן כשהשחקניות יצאו למגרש האצטדיון, הוחלף ב"צבא שבע האומות" של "הווייט סטרייפס" עבור אותו טורניר.
המגמה נמשכה בכל הטורנירים הבאים שאושרו על ידי פיפ"א, כולל מונדיאל עד גיל 20 לנשים, גביע העולם למועדונים, גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 וגביע העולם בכדורגל לנשים.
שיר הנושא "כדורגל חי" שימש שוב בגביע העולם למועדונים 2018, שנערך באיחוד האמירויות הערביות, וגם בגביע העולם עד גיל 20 – 2019 בפולין ובגביע העולם בכדורגל לנשים 2019 בצרפת.
ההמנון הלאומי של צ'ילה (בספרדית: Himno Nacional De Chile) נכתב על ידי אאוסביו ליו והולחן על ידי רמון קרניסר.
על אף שצ'ילה הוכרזה כמדינה עצמאית ב-1810, הגרסה הנוכחית אומצה בשנת 1828. כיום שרים את הבית החמישי מהשיר המלא כהמנון.
תרגום לעברית ספרדית טהורים, צ'ילה, הם השמיים הכחולים שלך,
משבים טהורים נושבים בך גם,
הוא ההעתק השמח של גן העדן.
מולדת מתוקה, קבלי את הנדרים
בתקופת הדיקטטורה הצבאית, נהוג היה לשיר את הבית השלישי אחרי החמישי כחלק מההמנון.
הזְדְרַאוְולִיצָה (בסלובנית: Zdravljica) הוא ההמנון הלאומי של סלובניה.
השיר הוא פואמה, שנכתבה בשנת 1844 על ידי פרנצה פרשרן, מחשובי המשוררים הסלובנים.
היא הולחנה בשנת 1905 על ידי המלחין הסלובני סטנקו פרמרל.
פירושה המילולי של שם הפואמה הוא הרמת כוסית.
היא משתייכת לתת סוגה של מוזיקה עממית, המכונה שירי שיכר.
ואכן ההמנון הרשמי של המדינה, בשונה מרוב ההמנונים בעולם, הוא שיר מאוד שמח!
התושבים הסלובנים נוהגים כבר דורות לשיר אותו בקולי קולות באירועים חברתיים, בפאבים, בריקודי מחול עם, ובעצם בכל מקום.
השם של הפואמה וההמנון בנוסף לעובדה שלרוב הסלובנים יש כרם ענבים משפחתי פרטי והם מייצרים יין לשימוש ביתי, מייצר ביחד זמר ושיר שיכורים אולטימטיבי.
בשנת 1989 החליטה הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה, שהייתה אז חלק מיוגוסלביה, לאמץ את השיר כהמנון הלאומי כחלק מההתעוררות הלאומית והדרישה להיפרדות מיוגוסלביה והקמת מדינה עצמאית.
בעוד החוקה הסלובנית קובעת כי כל בתי השיר מוכרים רשמית כהמנון המדינה ועל פי חוקת המדינה יש לשיר את כולם, הנוהג הוא לשיר רק את הבית השביעי שמתחיל במילים ברכת האל.
ההמנון הלאומי של הרפובליקה של קולומביה נכתב והולחן בשנת 1887 ואומץ רשמית בשנת 1920.
ההמנון הוא בעל פזמון אחד ואחד עשר בתים, אך הנוהג הוא לשיר את הפזמון, את הבית הראשון ולחזור על הפזמון.
החוק הקולומביאני מחייב את השמעתו בכל שידורי הרדיו והטלוויזיה בשעות שש בבוקר ושש בערב.
עצמאות מוחלטת הוא שם ההמנון הלאומי של סאו טומה ופרינסיפה.
ההמנון שאומץ בשנת 1975, נכתב על ידי אלדה נבס דה גראסה סאנטו והולחן על ידי מנואל דוס סנטוס ברטו דה סוזה הדואר אלמיידה.
תרגום לעברית פורטוגזית עצמאות מוחלטת,
למדינה הריבונית של סאו טומה ופרינסיפה.
לוחמים במלחמה בלי נשק ביד,
להבה חיה בנפשו של העם,
על ידי גבורתו של העם,
האומה המאושרת ביותר עלי אדמות.
אנו הולכים קדימה בצעדי ענק
במסע הצלב של עמי אפריקה,
קולו של העם, בהווה, בהווה ובאיחוד,
להיות גיבור בשעה של סכנה,
נתאחד סיישלים (מקריאולית סיישלית: Koste Seselwa) הוא ההמנון הלאומי של איי סיישל.
ההמנון אומץ רשמית בשנת 1996, ולו מילים בשלוש השפות הרשמיות של המדינה: קריאולית סיישלית, אנגלית וצרפתית.
תרגום לעברית קריאולית סיישלית צרפתית אנגלית
ההמנון הלאומי של פרו אומץ בספטמבר 1821, כחודשיים לאחר ההכרזה על עצמאות המדינה.
לחן ההמנון נכתב על ידי חוסה ברנארדו אלסדו, ומילותיו נכתבו על ידי המשורר חוסה דה לה טורה אוגרטה.
לאחר שפרו הכריזה על עצמאותה, הגנרל חוסה דה סן מרטין ארגן תחרות ציבורית לבחירת המארש הלאומי.
ב-7 באוגוסט 1821 פורסם בעיתון הממשלתי כי כל מי שמעוניין לשלוח יצירה יוכל לעשות זאת עד 18 בספטמבר, והוועדה תבחר את המארש הלאומי.
מתוך שבע יצירות שנשלחו, נבחר המארש "Somos Libres, Seámoslo Siempre" מאת חוסה ברנרדו אלסדו.
הגנרל סן מרטין קבע כי זהו המנון הלאום, ויצירה זו בוצעה לראשונה בפומבי ב-23 בספטמבר 1821 בתיאטרון לימה.
ההמנון הושר על ידי הגברת רוזה מרינו, לפי מילותיו של המשורר חוסה דה לה טורה אוגרטה, ואלסדו ניצח על התזמורת.
לאורך השנים נעשו ניסיונות לשנות את המילים והלחן של ההמנון, אך כולם כשלו עקב התנגדות ציבורית.
בשנת 1913, בעקבות לחץ ציבורי, הקונגרס הפרואני הכריז על מילות ההמנון כבלתי ניתנות לשינוי.
למרות זאת, בשנים שלאחר מכן נעשו ניסיונות לשנות את המילים והלחן, אך כולם כשלו וההמנון המקורי נשמר.
ב-2005 קבע בית הדין החוקתי כי לא ניתן לשנות את המילים והלחן של ההמנון, ושהבית החמישי נשמט מהיצירה, וכעת הוחזר להמנון כבית השישי, כך שבסך הכל יהיו שבעה בתים.
ב-2009 החליטה הממשלה הפרואנית לשנות את הבית השישי להיות הבית הראשון הרשמי, והשינוי נכנס לתוקף בשנת 2010.
נהוג כי אזרחים שרים את ההמנון עם יד ימין על לבם, בעוד שחיילים, שוטרים וכבאים מחויבים להצדיע בעת השמעתו.
בטקסים והופעות נשמעת הכריזה הבאה בסוף שירת ההמנון: המנהיג מכריז "ויוה פרו!" (תחי פרו!), והקהל עונה "ויוה!".
ההמנון הלאומי של פקיסטן (באורדו: قومی ترانہ) ידוע גם בשם פאכ סרזמין (באורדו: پاک سرزمین, "אדמה טהורה").
בתחילת 1948, הציע א"ר ע'אני, מוסלמי מטרנסוואל שבדרום אפריקה, שני פרסים של חמשת אלפים רופי, אחד למשורר ואחד למלחין, עבור כתיבה והלחנה של המנון לאומי חדש עבור המדינה העצמאית החדשה.
הפרסים פורסמו מטעם לשכת העיתונות הממשלתית ביוני 1948. בדצמבר 1948, ממשלת פקיסטן הרכיבה את ועדת ההמנון הלאומי (NAC) במטרה לחבר ולהלחין את ההמנון הלאומי הרשמי של פקיסטן.
בראש ה-NAC עמד בתחילה שיח' מוחמד אכרם ובין חבריה היו מספר פוליטיקאים, משוררים ומוזיקאים, ביניהם עבדור ראב נישתר, אחמד ע'ולאם צ'אגלה וחאפז ג'אלונדרי.
הוועדה נתקלה בקשיים במציאת מילים ולחן הולמים.
כאשר סוקרנו, נשיא אינדונזיה, ביקר בפקיסטן ב-30 בינואר 1950 (הביקור הראשון של ראש מדינה זרה בפקיסטן), לא היה המנון לאומי שאפשר לנגנו.
בשנת 1950, לקרארת הביקור העתידי של השאה של איראן נוספה דחיפות לעניין, שהביאה את ממשלת פקיסטן לבקש מן ה-NAC להציע המנון ללא עיכוב נוסף.
יו"ר ה-NAC, שר החינוך פזל א-רחמן, ביקש ממספר משוררים ומלחינים להציע מילים אבל אף אחת מההצעות שהוגשו לא התקבלה.
ה-NAC בדק גם כמה לחנים שונים ובסופו של דבר נבחר הלחן שהוצע על ידי אחמד ע'ולאם צ'אגלה.
ב-21 באוגוסט 1949, ממשלת פקיסטן אימצה את הלחן של צ'גלה עבור ההמנון הלאומי.
ההמנון, ללא המילים, נוגן בפעם הראשונה לכבוד מנהיג מדינה זרה במהלך ביקורו של השאה של איראן בקראצ'י, ב-1-במרס 1950, בידי להקת חיל הים הפקיסטני.
ב-3 במאי 1950 נוגן ההמנון לכבוד ראש ממשלת פקיסטן ליקאת עלי ח'אן במהלך ביקורו בארצות הברית.
למרות זאת, ההמנון קיבל הכרה רשמית רק באוגוסט 1954. ה-NAC הפיצה הקלטות של הלחן בקרב משוררים בולטים, אשר אשר בתגובה חיברו והציעו כמה מאות שירים להערכה על ידי הוועדה.
בסופו של דבר, המילים שנכתבו על ידי חאפז ג'אלונדרי אושרו וההמנון הלאומי החדש שודר בפומבי בפעם הראשונה ברדיו פקיסטן ב-13 באוגוסט 1954, מושר על ידי חאפז ג'אלונדרי עצמו.
המלחין, אחמד ע'ולאם צ'אגלה, מת ב-1953, לפני שההמנון הלאומי החדש אומץ רשמית.
ב-1955, ביצעו את ההמנון הלאומי 11 הזמרים המובילים של פקיסטן: אחמד רושדי, כווכב ג'האן, רשידה ביגום, נג'ם עארה, נסימה שאהין, זוואר חוסיין, אח'תר עבאס, ע'ולאם דסתגיר, אנואר זאהיר ואח'תר וואסי עלי.
המוזיקה שהולחנה על ידי אחמד ע'ולאם צ'אגלה ב-1949, משקפת את הרקע שלו במוזיקה מזרחית ומערבית.
עשרים ואחד כלי נגינה ושלושים ושמונה טונים שונים משתתפים בנגינת ההמנון הלאומי, שאורכו 80 שניות.
מילות ההמנון, שנכתבו על ידי המשורר דובר האורדו, חאפז ג'אלונדרי ב-1952, הן בעלות מכנה משותף עם פרסית וכוללות אוצר מילים רב בשפה זאת, מה שהופך את ההמנון למובן בשתי השפות.
אף שורה בשלושת בתי השיר אינה חוזרת על עצמה.
המילה היחידה ששייכת לאורדו באופן מובהק היא המילית 'kā'.
תהא מבורכת הארץ הטהורה \ תהא שמחה האומה המשובחת
את מופת של נחישות עליונה \ ארץ פקיסטן!
הסדר הטהור בארץ זו \ הוא כוחה של אחוות העם
לאום, מדינה וריבונות \ זרחו והאירו תמיד!
דגל כוכב וסהר \ מדריך ההתקדמות והשלמות
פרשן העבר, מופת ההווה \ מורה דרך לעתיד!
סרי לנקה מאתה (בסינהלית: ශ්රී ලංකා මාතා, בטמילית: ஸ்ரீ லங்கா தாயே) הוא ההמנון הלאומי של סרי לנקה.
השיר נכתב כשעוד הייתה סרי לנקה מושבה בריטית.
השיר נכתב במקור כשיר הוקרה למדינה, אשר מילותיו מביעות אחדות, חופש ועצמאות.
תחילה, השיר לא נועד להיות המנון לאומי, אך בשנות ה-40 של המאה ה-20 נעשה השיר לפופולרי מאוד ואומץ כהמנונה הלאומי של סרי לנקה, 3 שנים אחרי קבלת עצמאותה.
המנון סרי לנקה מושר בשתי גרסאות, גרסה בסינהלית וגרסה בטמילית, ששתיהן שפות המדינה הרשמיות.
עברית סינהלית תעתיק מסינהלית טמילית תעתיק מטמיליתאמא לנקה לך אנחנו סוגדים,
שדות מלאים בקלחי תירס ובפירות עשבים,
הנותנת חיים וכל מיני דברים טובים.
ארצנו, ארץ של שמחה וניצחון,
קבלי את פי שבחותינו, אנו אסירי תודה,
העניקי לנו, אל שעבוד, השראה,
אשליות, מאבק ושנאה, נא יסתיימו נא,
באהבה מוקפת, אומה חזקה ואדירה,
הנהיגי אותנו, אמא, לחירות עולם.ශ්රී ලංකා මාතා
שבחו לדגל (בסומלית: Qolobaa Calankeed) הוא ההמנון הלאומי של סומליה.
אף אחד לא יכול עלינו
אחד בשביל כולם, וכולם בשביל אחד!
סומליה חזקה יותר מכל אחר.
תודה לאל שאנחנו יושבים פה ולא במדינה אחרת
מלמעלה אנו משבחים את ממלכת החופש הוא ההמנון הלאומי של סיירה לאון.
איחוד האיים הגדולים (בקומורית: Udzima wa ya Masiwa) הוא ההמנון הלאומי של קומורו.
קבוצת האיים בריבונות צרפת מיוט מוזכרים אף הם בהמנון.
תרגום חופשי לעברית קומוריתהדגל מתנוסס,
אנו הקומוריאנים של אמונה אחת.
איים אלה הביאו אותנו עד הלום,
לו תהיה לנו הנחישות האיתנה
לו תהי לנו המסירות והדבקות
לאהוב את איינו הנפלאים.I béramu isi pépéza
אלוהים היה נא עם סורינאם (בהולנדית: God zij met ons Suriname, בסרנן טונגו: Opo kondreman) הוא ההמנון הלאומי של סורינאם.
הראשון מושר בהולנדית והשני בסרנן טונגו.
ההמנון של ביאמו (בספרדית: El Himno de Bayamo) הוא ההמנון הלאומי של קובה, הוא חובר והולחן בידי פרוצ'ו פיגורדו במהלך קרב ביאמו בשנת 1868.
ב-10 באוקטובר 1868 הכניעו הכוחות הקובנים את השלטונות הספרדים, החוגגים הקיפו את פיגורדו ודרשו ממנו לכתוב המנון למנגינה שזמזמו, וכך על האוכף כתב את מילות ההמנון, שהיה ארוך מן הגרסה הרשמית.
שנתיים לאחר מכן נתפס פיגורדו בידי הספרדים והוצא להורג על ידי כיתת יורים, לפני מותו צעק: "מורייר בור לה פטריה א ויויר" (טוב למות למען המדינה), ההמנון אומץ רשמית ב-1902 ונשמר במהפכת 1959.
במקור היו להמנון שישה בתים, ארבעת האחרונים הוסרו כיוון שפגעו בגאוות הספרדים, ואף היו ארוכים מידי.
מילים בספרדית תרגום לעבריתבית ראשון¡Al combate, corred, bayameses!,
כמו שהמולדת נראית לך גאה;
למות עבור המולדת זה לחיותבית שניEn cadenas vivir es vivir
המנון המצר (בספרדית: Himno Istmeño) הוא ההמנון הלאומי של פנמה, ההמנון נכתב על ידי ג'רונימו דה לה אוסה והולחן בידי סנטוס א.
חורחה בשנת 1903, הוא אומץ כהמנון רשמי בשנת 1906.
השיר פונה אל מעמד הפועלים הפנמי (כגון המילים: האת והמכוש), השיר בנוי מפזמון, שני קטעים, ופזמון.
פזמוןלבסוף הגענו אל הניצחוןבתחום שמחת האיחודבמבטים לוהטים לתהילהאומה חדשה מוארת.
(חזרה על שתי השורות האחרונות)
זה הכרחי לכסות עם צעיףעל הצליבות והגולגולות שבעברתן לשמיים הכחולים להתקשטבאורו המפואר של הקונקורד.
התקדמות מלטפת את נתיבךלקצב שיר נשגבראה את ימותיך שואגים לרגליךנותנים נתיב למשימתך האצילית.
על רצפתך מכוסה הפרחיםלנשיקות הרוח היבישה והחמהשאגות הלוחם חדלורק אחוות האהבה שולטת.
קדימה את האת והמעדרנעבוד ללא בזבוז זמןואנו נהיה כאלה בעבודה ובחגיגהשל העולם הפורה של קולומבוס.
הו ארץ היופי הוא ההמנון הלאומי של סנט קיטס ונוויס.
הוא הולחן ונכתב בידי קנריק ז'ורז'.
ההמנון אומץ בשנת 1983 כאשר קיבלה הפדרציה את עצמאותה.
תרגום לעברית אנגלית :הו, ארץ היופי!
לא חרב או חנית אותך יכבשו
ההמנון הלאומי של פיג'י הקרוי בשם "אלוהים ברך את פיג'י" נכתב על ידי מיכאל פרנסיס אלכסנדר פרסקוט ללחנו של השיר הנוצרי "גרים בארץ בעולה" שכתב והלחין צ'ארלס אוסטין מיילס.
לחן ההמנון אומץ משיר נוצרי-דתי בעקבות השפעת הנצרות על פיג'י.
קיימים שלושה נוסחים עיקריים להמנון: נוסח בשפה האנגלית, בשפה הפיג'ית ובשפה ההינדית.
הגרסה האנגלית היא הנפוצה ביותר, את הגרסה הפיג'ית שרים לעיתים נדירות.
בשנת 2008, הוצע לתרגם את ההמנון גם להינדית כיוון שגם היא שפה רשמית בפיג'י.
מילות השיר בשפה האנגלית והפיג'ית אינן תרגומים אחת של השנייה ולמעשה קיים ביניהן דמיון מועט.
לחן ההמנון של פיג'י אומץ מהשיר "גרים בארץ בעולה" (Dwelling in Beulah Land) שנכתב והולחן ב-1911 על ידי צ'ארלס אוסטין מיילס.
מילות ההמנון נכתבו לאחר מכן על ידי מיכאל פרנסיס אלכסנדר פרסקוט ללחן זה וזכו במקום הראשון בתחרות הכלל מדינית לכתיבת ההמנון שנערכה לפני קבלת העצמאות של פיג'י באוקטובר 1970.
תרגום לעברית אנגלית הו אלוהים הענק נא ברכה על איי פיג'י
כשאנו עומדים תחת כחול השמיים האצילי
ונכבד ונגן על סיבתנו לחופש לעד
למען פיג'י, פיג'י לעד, הבה ניתן לקולנו לרנן בגאווה
למען פיג'י, פיג'י לעד, שמה ניסע למרחקים
ארץ החירות, התקווה והתהילה, ונחזיק מעמד בכל המפולות
הו אלוהים הענק נא ברכה על איי פיג'י
חופים שמשיים של חול זהוב, שמחה ושיר
עמדו מאוחדים, אנו תושבי פיג'י, תהילה ותקווה לעד
תרגום לעברית פיג'ית הבה נראה את גאוותינו ונכבד את מדינתנו
הבה נראה את גאוותינו ונכבד את מדינתנו
משא השינוי נישא על כתפיכם צעירי פיג'י
יהיו הכוח לטהר את מדינתנו
יהיו זהירים ואל תנטרו שנאה
כי עלינו לנטוש רגשות כאלו לעד.
פלאו שלנו (בפלאואנית: ) הוא ההמנון הלאומי של פלאו.
מנגינתו אומצה רשמית ב-1981 והולחנה על ידי ימסיי או.
אזקיאל, ומילותיו נכתבו על ידי כמה מחברים.
המנון פלאו הולחן על ידי ימסיי או.
אזקיאל (9 בינואר 1921 – 20 במאי 1984), מלחין, מוזיקאי ומורה למוזיקה, בתקופת המעבר מטריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט לרפובליקה של פלאו תחת טריטוריית הנאמנות.
ועדה בראשות חבר בית הנבחרים של פלאו דמי אוטובד הוקמה במטרה לאמץ המנון לאומי למדינה בהתאם לחוקה.
חברים נוספים בוועדה היו, חוץ מאוטובד ואזקיאל, ההיסטוריונים והמוזיקאים ריוסנג סלבדור, קבקול אלפונסו והרמנה אומטרו.
חברי הוועדה כתבו ביחד את מילות ההמנון.
ההמנון אומץ רשמית ב-1 בינואר 1981, כאשר חוקת פלאו נכנסה לתוקף.
מקור בפלאואנית תרגום לאנגליתתרגום לעבריתI
To govern with all eternity with mightIפלאו יוצאת עם כוח ועוצמה,לפי הדרכים הישנות עדיין פועלת בכל שעה.מדינה אחת, מוגנת, בטוחה, ממשלה אחתעומדת מתחת לאור הרך הזוהר והמרחף.
IIהבה נבנה את גדר ההגנה של כלכלתנובאומץ, בנאמנות ובחריצותחיינו מעוגנים בפלאו, ארצנואנו בכוחנו דרך חיים ומוות מגנים
IIIברוח הבה נשלב ידיים, מאוחדים, כאחדדאגה למולדתנו מאבות אבותינו והלאהתשמור על הקונקורד שלה, תפארתהדרך שלום ואהבה ומסירות לב עמוקה
IVאלוהים, ברך את ארצנו, בית האי שלנו לתמידהירושה המתוקה שלנו מימי קדםתן לנו כוח ועוצמה ואת כל הזכויותלמשול בכל הנצח בעוצמה
בנים ובנות של סנט לוסיה הוא ההמנון הלאומי של סנט לוסיה.
המילים נכתבו על ידי צ'ארלס ג'סי והלחן על ידי לטון פליקס תומאס.
השיר הפך להמנון ב-1967 כאשר המדינה קיבלה משילות עצמית מבריטניה ואושר כהמנון הלאומי הרשמי עם עצמאותה של סנט לוסיה ב-1979.
מילים בקריאולית סנט לוסיאנית מילים באנגליתתרגום לעבריתI
בנים ובנות של סנט לוסיה,
תאהבו את האדמה שהביאה לנו חיים,
תאהבו, הו, תאהבו את אי ביתנו.
תמו הזמנים בהם אומות נלחמות עבור
האי שהוא "הלנה של המערב",
עימעמו את עמלם ומנוחתם של ילדיה,
ולבסוף עלה יום בהיר יותר,
ואיתו הביא דרך שמחה וחדשה.
שאלוהים יברך את האי שלנו,
שמור נא על בנינו מכל צער ופגע,
אורך ימים בשלום (בסומלית: Samo ku waar; בערבית: حياة طويلة مع السلام) הוא ההמנון הלאומי של סומלילנד, מדינה בלתי מוכרת המוכרת בקרב הקהילה הבין-לאומית כאזור אוטונומי של סומליה.
בין 26 ביוני 1960 ועד 1 ביולי 1960, כאשר התמזגה לרפובליקה הסומלית, השתמשה מדינת סומלילנד הקצרה בהלחנה שנכתבה על ידי מוזיקאים מקומיים והועתקה על ידי מנצח תזמורת צבאית בריטית על ידי ר.אי.ווי מיצ'ל.
ההמנון נכתב ונלחן על ידי חסן שייח' מואמין, מחזאי ומלחין סומלי מוכר.
ההמנון אומץ בשנת 1997 ומולחן בשפה הסומלית.
אורך ימים בשלום, אורך ימים בשלום, אורך ימים בשלום
לדגל המעופף גבוה בשחקים, המביא יופי לארצנו
אנו מברכים אותך בשמחה, אורך ימים ושלום
אנו מברכים אותך בזיכרון הגיבורים שהקריבו את חייהם
עבור דגל הניצחון: סמל התחייה
אנו מברכים אותך באחדות, אחווה, ריבונות ומוסלמיות
להלן רשימה ממוינת של ההמנונים הלאומיים של מדינות העולם.
בשלב זה הרשימה כוללת רק המנונים עליהם נכתב ערך בוויקיפדיה העברית.
מדינות חסות או מדינות לשעבר מופיעות ברשימה רק אם יש להן המנון נפרד מההמנון של מדינת האם שלהן.
לצורך נוחות, שמות האומות אשר לא קיימות עוד או אינן מדינות עצמאיות, אך למרות זאת בעלות המנון רשמי נטויות.
המנונים בעלי ערך בוויקיפדיה העברית
רשימה של המנונים לאומיים שקיימים בוויקיפדיה העברית:
מדינה המנון שם ההמנון מדינות עצמאיות המנון אוגנדה הו אוגנדה, ארץ היופי המנון אוזבקיסטן ההמנון הלאומי של אוזבקיסטן המנון אוסטריה ארץ ההרים, ארץ פלג מים המנון אוסטרליה צעדי קדימה אוסטרליה הנאה!
המנון הפדרציה הרוסית המנון הפדרציה הרוסית (ההמנון הנוכחי) המנון שוודיה הו עתיק, הו חופשי המנון שווייץ מזמור שווייץ המנון תאילנד המנון לאומי המנון תוניסיה מגיני המולדת המנון תימן הרפובליקה המאוחדת טריטוריות ושטחים אחרים המנון אבחזיה ניצחון המנון דרום אוסטיה אוסטיה האהובה!
ההמנון הלאומי של קנדה הקרוי בשם "הו קנדה!" קיים בשני נוסחים שונים - בשפה האנגלית והצרפתית.
השיר "הו קנדה" נכתב בצרפתית על ידי קליסקה לוואלה ואדולף בזיל רוטיה, כשיר פטריוטי צרפתי-קנדי עבור "האגודה של סן ז'אן בפטיסט".
השיר בוצע לראשונה ב־24 ביוני 1880 ב"יום סן ז'אן בפטיסט", החג הלאומי של קוויבק.
הגרסה האנגלית מבוססת על שיר של רוברט סטנלי וויר מ-1908 והיא איננה תרגום של הנוסח הצרפתי.
השיר שימש באירועים פנימיים של קנדה, בעוד ההמנון הלאומי של האימפריה הבריטית ששימש בתור ההמנון הלאומי בקנדה.
ב־1 ביולי 1980 אומץ "הו קנדה" להמנון הרשמי של קנדה.
אחרי קבלת ההמנון החדש, ההמנון הישן הפך להמנון המלכותי, ומשתמשים בו לציון לשבח המושל או ברגע שבני המשפחה המלכותית נמצאים במדינה.
הוא מנוגן גם ברוב האירועים הממלכתיים כגון הלוויות ויום זיכרון לחיילים (וטרנים).
בחודש יוני 1980, בטרם קיבל ההמנון מעמד רשמי, פנה הקונגרס היהודי-קנדי (CJC) לממשלה בבקשה להשמיט את המילה "צלב" מן הגרסה הצרפתית של ההמנון אך הבקשה לא התקבלה.
ב-2018 תיקן הפרלמנט את השורה השלישית של השיר על מנת להופכו לשווה מבחינה מגדרית.
תרגום לעברית אנגלית הו קנדה!
אהבה פטריוטית כנה מושלת בכולנו.
בלבבות זוהרים אנו חוזים בעלייתך,
אלוהים שמור על ארצנו מפוארת וחופשית!
הו קנדה, אנו עומדים על משמרתך.
על כי ידך נכונה לשאת את החרב,
יכול תוכל היא לשאת את הצלב
תגן על בתינו וזכויותינו Ô Canada!
המנון הפדרציה הרוסית הוא ההמנון הלאומי של רוסיה.
הוא הולחן על ידי אלכסנדר אלכסנדרוב ונכתב על ידי סרגיי מיכאלקוב.
עד שנת 2001 היה המנון רוסיה "השיר הפטריוטי" שהלחין מיכאיל גלינקה.
לשיר לא היו מילים רשמיות, ואף על פי שהיו מספר הצעות למילים, אף אחת מהן לא התקבלה.
בשנת 2001 הוחלט לשנות את ההמנון – לשחזר את המנגינה של המנון ברית המועצות תוך כדי עדכון המילים שעסקו בברית המועצות, לנין וקומוניזם.
לפי חלק 4 בחוק ההמנון הרוסי, כל ערוצי הטלוויזיה הממשלתיים מחויבים לשדר את ההמנון הלאומי פעמיים ביום.
ברית נצחית של עמים אחים,
חוכמה עממית שניתנה על ידי אבותינו,
רק אחת יש כמוך -
מולדתנו השמורה על ידי האל.
נאמנותנו לארצנו נותנת לנו את העוצמה,
כך היה, כך עכשיו, וכך תמיד זה יהיה!
מנורת שבעת הקנים שימשה כאחד מכלי הפולחן החשובים ביותר בבית המקדש.
במהלך הדורות הייתה המנורה לסמל הנושא מסרים רבים.
יוחסו למנורה משמעויות רוחניות וקוסמיות וגם כוחות מאגיים.
היא הייתה תזכורת לחורבן בית המקדש אך גם ביטוי של תקווה לבניינו בבוא הגאולה.
בהיותה סמל חזותי המלווה את העם היהודי מימיו הראשונים, נבחרה המנורה להיות הסמל הרשמי של מדינת ישראל.
אל מול משכן הכנסת ניצבת מנורת הכנסת.
המנורה מופיעה בספר שמות בין כלי המשכן – אוהל מועד – שבו התקיימה עבודת האל לפני שהוקם בית המקדש בירושלים.
הדלקת הנרות במנורה בזמנים קבועים ובטקסיות קבועה מתוארת כחלק מהפולחן היומי במשכן.
אהרון ובניו מצווים על הדלקת "נר תמיד" באמצעות שמן זית זך שאותו יכינו בני ישראל ואהרון מצווה לערוך אותו .
ביום חנוכת המזבח, לאחר ששנים עשר הנשיאים של שבטי ישראל העלו קורבנות במשכן, נקרא אהרון הכהן להדליק את הנרות ונאמר: .
סדרי הדלקת הנרות במנורה והטיפול בהם, המוצגים בתורה בצמצום, נידונים בפירוט רב במשנה, בתלמוד, במשנה תורה לרמב"ם ובפרשנויות רבות, שייתכן ונסמכו על נוהגים שהתקיימו בימי הבית השני.
ככל הנראה, הייתה המנורה עם המשכן בגלגוליו השונים והיא נזכרת בספר שמואל בתיאור של נר אלוהים שאינו כבה הדולק ב בספר מלכים מתואר בפירוט רב בניין בית המקדש על ידי שלמה ונזכרים בו כלי הפולחן כמו המזבח ושולחן לחם הפנים שנעשו מזהב סגור, ועשר מנורות שנעשו אף הן מזהב סגור.
לא ברור אם הדלקת הנרות במקדש שלמה נערכה בכל עשרת המנורות, או שמנורות אלו שימשו רק למאור ולא שותפו בהדלקה הפולחנית, והפרשנים והחוקרים חלוקים בשאלה זו.
בספר דברי הימים נזכרת הדלקת נרות על ידי הכוהנים מדי ערב וערב במנורה אחת המכונה "מנורת הזהב" .
עדות על הדלקת המנורה בתקופת בית שני מופיעה בספר מקבים.
לאחר טיהור המקדש עשו המקבים כלי קודש חדשים.
יוסף בן מתתיהו מזכיר שתי מנורות זהב ומספר שאחד הכהנים, מסר לטיטוס כלי קודש מהמקדש, לאחר שהובטח לו כי חייו יינצלו.
מנורת שבעת הקנים ייחודית בצורתה ככלי למאור שיש לו תפקיד פולחני.
חוקרים ניסו לזהות את מקור הצורה ברקע הסביבתי או התרבותי שלה.
תיאורי המנורה במקרא רצופים במונחים ובשמות הלקוחים מעולם הצומח, כמו קנים, גביעים משוקדים, כפתורים ופרחים.
צורת המנורה דומה לצמח בעל גבעול מרכזי שממנו מסתעפים סעיפים נגדיים.
בוטנאים מצאו שצורה זו דומה במיוחד לצמחי המרווה הגדלים בארץ.
נגה ראובני מוצא בעקבות רש"י קשר בין צמחי המרווה המדיפים אדי בושם של שמנים אתריים ואדי הקטורת הנקראים מור ולבונה, ומקשר אותם עם שמו של הר המוריה שעליו נבנה בית המקדש מכך הוא מסיק על קשר בין צורת המנורה שניצבה במקדש לצורת צמח המרווה.
מקובל שמקור מנורת המקדש הוא בעץ המקודש לאשרה.
בלכיש נמצא כד, שלפי כתובתו הוא מוקדש ל"אלת" (אל בנקבה, שם אחר לאשרה), הכולל ציור של יעלים משני צדי עץ מקודש, המעוצב בצורה דומה לייצוגי מנורת המקדש המוכרים לנו; כד זה מהווה מעין "חוליה חסרה" לקשר בין העץ המקודש המוכר במזרח הקדום לבין צורת מנורת המקדש.
אפשר שעיצוב המנורה בימי בית שני כעץ אשרה (בשילוב עם דימוי אפשרי לסנה הבוער) נועד להוות אלטרנטיבה לעצי אשרה במסגרת המאבק נגדם.
לפי אירועי מטה אהרן בסיני בו הפריח המטה פרחים ושקדים, נראה שהתקיימו קשרים מיוחדים בין אלוהי המקרא לשקד (אולי בשל פריחתו המוקדמת, בזמן שרוב שאר עצי הארץ עוד חשופים מהחורף); בחורבת תימן נמצא ציור עץ מקודש עם יעלים מצדיו ובצמרתו שקד גדול, ובכתובות מהאתר נכתב .
אתר הפולחן לוז־בית אל מהווה, ככל הנראה, עדות לקשרים בין עץ שקד ששימש כאשרה לפולחן אלוהי ישראל באתר.
ייתכן, אפוא, קשר בין מקור המנורה (שיש בה פרחים וגביעים משוקדים, על פי ספר שמות) לעץ השקד בפרט.
תיאור המנורה וההנחיות לעשייתה מופיעים במצוות על הקמת המשכן:
כלומר, המנורה תעשה מגוש אחד של זהב טהור שהוא הזהב הטוב ביותר, במשקל של כיכר אחת.
חלקה המרכזי של המנורה הוא קנה העומד על "ירך" – בסיס שממנו יוצאים ששה קנים: שלשה קנים מכל צד והם מקושטים בצורות של גביעים, כפתורים ופרחים.
תיאור זה מתייחס למנורה שניצבה באוהל מועד, אך בממצאים הארכאולוגיים מתקופת הבית הראשון ומתקופות שקדמו לו אין עדות למנורה כזו.
יש הסוברים שמאחר שברשימת אוצרות המקדש שהוחזרו בשיבת ציון () לא מוזכרת המנורה, הבבלים המיסו אותה (או שבכלל לא הייתה קיימת בבית המקדש הראשון), ומקור תיאור המנורה בתורה הוא במקור הכהני שנכתב לאחר שיבת ציון.
טענה זו נסמכת גם על ההתייחסות בצורת יחיד ולא בצורת ריבוי לנר הדולק בהיכל ה' הנזכר בספר שמות ובספר שמואל, וגם על עשר המנורות במקדש שלמה כלל לא נאמר שהיו בעלות קנים מרובים, וייתכן שאכן היו כני תאורה רגילים.
לדעתם של חוקרים אלה מנורת שבעת הקנים נוצרה בפרק הזמן שבין שיבת ציון לתקופת החשמונאים והתאור בספר שמות הוא השלכה של מנורת המקדש של הבית השני.
אין מחלוקת בין החוקרים על כך שבבית המקדש השני ניצבה מנורת זהב בעלת שבעה קנים, המנורה שככל הנראה הוצבה בו בימי שיבת ציון נלקחה על ידי אנטיוכוס ולאחר טיהור המקדש הכניסו אליו המכבים מנורת זהב חדשה.
מנורה זו הוחלפה במנורה מפוארת יותר במקדש שבנה הורדוס.
למנורה בעלת שבעה קנים בבית המקדש השני יש עדויות ארכאולוגיות מתקופת בית שני: מטבע ברונזה מתקופת אחרון המלכים החשמונאים, מתתיה אנטיגונוס, שעליו הוטבע דימוי המנורה, מנורה חרותה על טיח קיר של בית בירושלים מתקופת הורדוס וקטע טיח מקבר יאסון, קיר במערת קבורה מימי בית שני, שעליו חמש חריתות של מנורות.
יוסף בן מתתיהו מספר על מנורת הזהב בעלת שבעה קנים שהייתה בבית המקדש ונשדדה עם שאר כלי המקדש על ידי טיטוס.
עדות צורנית לכך הוא התבליט בשער טיטוס ברומא.
דימויים חזותיים של מנורת שבעת הקנים נמצאו באתרים ארכאולוגיים ישראליים שונים מתקופת המשנה, בין היתר במערות קבורה בבית שערים ובבתי כנסת עתיקים רבים כמו בית אלפא, יהודיה, יריחו, ציפורי, מעון ומעוז חיים וקרוב לוודאי שנשמר בהם זכר מנורה בעלת שבעה קנים שהייתה בבית המקדש.
קני המנורה: מעוגלים או ישרים
במרבית הייצוגים החזותיים שהיו למנורה במהלך הדורות נראים קני המנורה מעוגלים, אך יש פרשנים מוקדמים ומאוחרים הטוענים שהקנים היו ישרים.
בעדויות הספורות מתקופת בית שני: המטבע שטבע מתתיה אנטיגונוס, שעליה דימוי המנורה והמנורה החרותה על טיח קיר של בית בירושלים מתקופת הורדוס, נראים קני המנורה מעוגלים.
בקבר יאסון (בו נמצאו על אחד הקירות תחריטים של חמש מנורות מעוגלות), שעון שמש בכותל הדרומי (מתקופת הורדוס).
דימויים אלו הם מתקופה בה ההדלקה במקדש הייתה מעשה יום יומי, כשכוהנים היו נכנסים להיכל ורואים בעיניהם את המנורה.
כך נראית המנורה גם בייצוגים הרבים שלה שנמצאו באתרים מתקופת המשנה ואחריה.
בית הכנסת העתיק בקצרין, בית הכנסת שלום על ישראל ביריחו, בית הכנסת בכפר נחום, מערת הקבורה בבית שערים, ועוד עיטורים על קירות בבתי כנסת עתיקים בארץ ישראל, על מטבעות וכלי אומנות שונים.
המנורה המופיעה על שער טיטוס אף היא עם קנים מעוגלים.
הדימוי החזותי העיקרי המתאר מנורה שחלק מקניה ישרים מופיע בציור הקיר של בית הכנסת בדורה אירופוס מהמאה השלישית.
אך שם, במקטע אחר של ציור הקיר מופיעות שתי מנורות שקניהן מעוגלים.
בקערת חרס מהתקופה הביזנטית שנמצאה בפרויקט סינון העפר מהר הבית נמצאה חריטה שעשויה להיות של מנורה שחלק מקניה ישרים.
עם זאת יש ריבוי ברור של עדויות קדומות על מנורה עם קנים מעוגלים, וכך נראים גם רוב הדימויים החזותיים של המנורות מאז.
צורתה של המנורה שנויה גם במחלוקת בין חכמי ימי הביניים.
לדעת אבן עזרא הקנים היוו "חצי עגול".
רש"י כותב על קני המנורה "יוצאים מצדיה לכאן ולכאן באלכסון".
אולם, בדברי רש"י "אלכסון" יכול גם לתאר צורה מעוגלת או מלבנית, ובכמה מכתבי היד של פירושו מופיעה תמונה של מנורה עם קנים מרובעים.
מדברי הרמב"ם משתמע שקני המנורה היו ישרים.
באיור בכתב ידו של המנורה בפירושו למשנה הקנים שלה ישרים.
בנו, רבי אברהם בן הרמב"ם הסביר שזו אכן הפרשנות של דעתו, וכתב שהקנים "עולים כמו ענפים, ונמשכים ביושר כלפי מעלה כמו שצייר אבא [הרמב"ם], לא בעיגול כפי שצייר זולתו".
לדעה זו לא הצטרפו בזמנו פרשנים חשובים, אך בדור האחרון היא זכתה לתמיכה ועוררה מחלוקת נוקבת, ששותפים לה פרשנים ורבנים רבים.
הרבי מלובביץ' טען שקני המנורה היו ישרים, כפי שמשתמע לדעתו מרש"י ומציור הרמב"ם והורה שגם בחנוכיות בהן משתמשים בימי החנוכה יהיו קנים ישרים, וכך נוהגים חסידי חב"ד בניגוד לדעה זו, במכון המקדש שבו מנסים לשחזר את כלי המקדש על פי המקורות המקראיים והרבניים יצרו מנורה עם קנים עגולים.
בהוראות לעשיית המנורה בספר שמות אין התייחסות לבסיס המנורה, אולם בדימויים החזותיים של המנורה מתקופת הבית השני והמשנה בסיס המנורה הוא מעין משולש או שלש רגליים.
כך גם בתיאור של מידות המנורה בתלמוד נזכרות רגלי המנורה.
שלש רגליים יש למנורה גם בייצוגים הרבים של המנורה עד המאה השישית.
הרמב"ם ורש"י מתארים את המנורה כבעלת שלש רגלים.
מאידך, למנורה המתוארת בשער טיטוס ברומא יש בסיס מסיבי, המורכב משני משושים כשהעליון צר מן התחתון.
על פאות שני המשושים מגולפים תבליטים של דמויות מיתולוגיות, חיות ומפלצות, דבר הנוגד את איסור עשיית פסל שידוע שנשמר אז; התאוריה הרווחת במחקר היא שמדובר בכן שנוצר על ידי הרומאים לצורך נשיאה נוחה של המנורה ואינו חלק מגוף המנורה.
דעה אחרת מצביעה על הדמיון בין בסיס זה ובין בסיס רב צלעות לעמוד במקדש אפולו בדידימה, שבמערב טורקיה שדרקונים מגולפים עליו וכי ייתכן שהמנורה עברה שינוי בתקופתו של הורדוס שרצה להוכיח את השתלבותו בתרבות הרומאית.
המנורה הופכת לסמל יהודי נפוץ בשלהי העת העתיקה.
עדויות להופעתה במאה השנייה נדירות מאוד, כנראה בגלל האיסור ההלכתי לחקות את כלי המקדש.
החל במאה השלישית ועד למאה השישית מופיעה המנורה בשכיחות גוברת בארץ ישראל וברחבי העולם היהודי.
היא מעטרת קירות, עמודים ורצפות פסיפס בבתי כנסת, ומופיעה על ארונות קבורה וחפצי בית כסימן להיותם שייכים ליהודים המבדיל אותם מן האחרים.
מאוחר יותר היא מופיעה בכתבי יד, בכתובות, על תשמישי קדושה כמו חנוכיות ופרוכות, וכחלק מקמיעות המגינים על הבית או על היחיד.
מנורת שבעת הקנים הייתה מוטיב חוזר בייצוגי תרבות ואומנות יהודיים כסמל למגוון רחב של משמעויות ורעיונות: זיכרון בית המקדש, הציפייה לבניינו ולחידוש הפולחן, התקווה לגאולת העם, האור השופע מן האל ומן התורה, פלאי היקום והקוסמוס, סמל להשתייכות לעם היהודי ולאמונתו.
מאז המאה הרביעית מופיעה המנורה כעיטור וכסימן על חפצים ביתיים, על מבנים ורצפות פסיפס, בקטקומבות ועל קברים.
לעיתים מתלווים אליה כלי המקדש, או לולב, אתרוג ושופר, המנורה מופיעה בהם בקווים בסיסיים ופשוטים: קנים, מעוגלים לרוב, המסתיימים בקו גובה אחד עם הכן המרכזי ושלש רגלים או בסיס משולש.
אמנם המנורה כסמל נושאת מסרים ורעיונות רבים ושונים: זכר לבית המקדש, תקווה לגאולה, מקור התורה והאור, הקוסמוס ועוד, אך חוקרים רואים את התפוצה הנרחבת של השימוש בסמל המנורה בשלהי העת העתיקה ככוונה לציין זהות יהודית או שייכות ליהודים.
הסיבה לכך היא עלייתה של הנצרות והפיכתה לדת המדינה.
בתקופה הביזנטית מחליפים מוטיבים נוצריים את המוטיבים הפגאניים באמנות.
כנגד סמל הצלב, ההופך לסמלה של הדת הנוצרית, הופכת המנורה להיות סמל לדת היהודית.
כך, למשל, נמצאו בחפירות נרות שמן מחרס מעוטרים בצלב ונרות זהים מעוטרים במנורה.
בחפירות חורבת עוצה ליד עכו נמצא חותם לחם מעוטר בצורת המנורה, אשר נועד לציין שמדובר בפת ישראל.
ניתן לשער שהמנורה הפכה לסמל כה פופולרי גם בגלל צורתה שהיא ייחודית ובאותה מידה פשוטה וקל לצייר או לחרוט אותה.
התנועה הציונית העדיפה בתחילת דרכה את המגן דוד כסמל המייצג אותה, לאחר שבמהלך המאה ה-19 הפך המגן דוד לסמל היהודי המוכר והשכיח ביותר והיה לסימן ההיכר בו בחרו היהודים לזהות את עצמם כלפי סביבתם.
אך סמל המנורה, שהיה מזוהה עם הפולחן בבית המקדש עבר חילון ואומץ על ידי הציונים כסמל לריבונות היהודית שאבדה וסמל לתקווה להשיבה.
המנורה הייתה לאחד הסמלים החשובים של הציונות.
כסמל ציוני מתרחקת המנורה מההקשרים הדתיים שלה ומופיעה כמייצגת של הלאומיות היהודית והמדינה היהודית.
בימיה הראשונים של התנועה הציונית היה למנורה יצוג מינורי באיקונוגרפיה הציונית, שהעדיפה דימויים המציגים התחדשות ותחיה כמו השמש העולה, הקשת בענן, ובעיקר החלוצים והחלוצות הצעירים.
המגן דוד, לעיתים עם המילה "ציון" באמצעו, היה הסמל הציוני הבולט והשכיח ביותר, שאף הוצג על הדגל הציוני מתוך הסכמה כללית.
גם הציונות הדתית בחרה בדימוי של לוחות הברית המייצגים את התורה כסמל המרכזי שלה ולא בסמל המנורה.
המנורה המופיעה בפרסומים ציוניים מעלה אמנם את זכר בית המקדש שחרב אך לא כמרכז פולחני אלא כסמל לריבונות היהודית שאבדה.
במקרים רבים מופיעה המנורה משולבת במגן דוד, כשהשילוב מסמל את השותפות בין עבר ועתיד ובין מסורת להתחדשות.
בוריס שץ בחר במנורה כסמל של בצלאל, המחדש את האמנות היהודית בארץ ישראל מתוך קשר עם העבר והמסורת.
המנורה קיבלה משמעות חדשה כשהופיעה בסמלי הגדודים העבריים ונבחרה על ידי זאב ז'בוטינסקי לסמל של תנועת ביתר כביטוי לגבורה היהודית.
הבחירה במנורה כדימוי המרכזי בסמל הרשמי של מדינת ישראל השלימה את התהליך בו הפכה המנורה לסמל לאומי.
מועצת המדינה הזמנית מינתה ועדה שבחנה 450 הצעות לעיצוב סמל המדינה שהוגשו על ידי הציבור ועל ידי מעצבים גרפיים.
המנורה הייתה מרכיב מרכזי כמעט בכל ההצעות האלה.
לאחר ויכוחים ודיונים רבים נבחר דימוי המנורה המופיע על שער טיטוס.
הרעיון שמאחורי בחירה זאת היה שהמנורה שנחקקה בתודעה כסמל לחורבן היא גם סמל לתקומה - המנורה שיצאה לגלות שבה לביתה עם חידוש הריבונות של העם היהודי בארצו.
הוספת המילה "ישראל" - שם המדינה החדשה, ומסגרת של עלי זית המסמלים את השאיפה לשלום השלימו את שילוב המנורה בסמל מדינת ישראל.
דימוי המנורה שנבחר לסמל המדינה רחוק מאוד מההקשרים הפולחניים של המנורה, אך בעלי הזית יש קשר למנורה שבחזון זכריה, ובכך קישור למשמעויות האסכטולוגיות של המנורה.
למנורה יש נוכחות בולטת בחיי היום יום במדינת ישראל בזכות סמל המדינה המופיע בכל מוסדות השלטון ובפרסומיו.
גם במטבעות ישראל מופיעה המנורה, במטבע 100 שקלים ישנים ובמטבע עשר אגורות, כמחווה למנורה על המטבע החשמונאי.
יצירתו של האמן בֶּנוֹ אֶלְקָן, הניצבת בקצה גן הוורדים, מול משכן הכנסת בירושלים מבטאת את היות המנורה סמל לתקומה הלאומית.
התבליטים על המנורה מציגים כעשרים ותשעה אירועים, ביטויים, דמויות ומושגים מכוננים בתולדות עם ישראל, מתוך כוונה לשמש מעין "ספר לימוד" ויזואלי של ההיסטוריה היהודית לדורותיה.
בעשורים הראשונים לקיום המדינה זכתה המנורה לפופולריות רבה והיא שולבה בתוויות של מוצרים מסחריים ובפרסומות, מחברות ביטוח ועד סבונים וקבוצות ספורט.
בחזון המנורה של זכריה מופיעה המנורה לראשונה כסמל להתחדשות הפולחן בבית המקדש.
לזכריה הנביא היה חלק חשוב בבניין בית המקדש השני.
לאחר שמונה עשרה שנות הפסקת הבניה על ידי מלכות פרס, הורה זכריה להמשיך את בנייתו על אף התנגדות המלך.בזכות הוראה זו הושלמה בנייתו של בית המקדש.
בחזונו ראה זכריה את מנורת שבעת הקנים ושני עצי זית משני צדדיה.
המנורה של זכריה שונה מזו שהייתה בבית המקדש, משום שהייתה בראשה "גולה", כלומר כלי קיבול לשמן, שממנו יצאו צינורות אל שבעת קני המנורה.
כאשר זכריה שאל את המלאך לפשר מראה המנורה, הסביר לו המלאך שזהו סימן וחיזוק לזרובבל לפעול לשיבת ציון מממלכת פרס ולבניין בית המקדש, שלא יעשה בחיל או בכוח אלא ברוחו של ה'.
שני עצי הזיתים הם "שְׁנֵי בְנֵי הַיִּצְהָר הָעֹומְדִים עַל אֲדוֹן כָּל הָאָרֶץ" ולפי הפרשנים מסמלים את מוסדות הכהונה והמלוכה הנמשחים בשמן זית.
פרשנים בימי הביניים ראו את חזון המנורה כחזון משיחי: "מנורת הזהב היא משל לאומה שמהלכת עתה בחושך ולעתיד לבוא גאולתה תהיה כמנורה מאירה" (אברבנאל).
באיורים בכתבי יד של התנ"ך מספרד, כמו תנ"ך סרווירה או תנ"ך פרחי, מופיע דימוי חזותי למנורת זכריה בהבלטה רבה.
לאחר מרד בר כוכבא, כשנכזבה התקווה לעצמאות ולבניין בית המקדש והוחלפה בתקווה לביאת המשיח באחרית הימים, מופיעה המנורה כדימוי המרכזי המייצג את בית המקדש העתיד להבנות.
המנורה מופיעה במקרים רבים כשהיא מלווה בכלי הפולחן האחרים שהיו בבית המקדש: מחתה, שופר, שולחן, וגם באתרוג ובלולב.
כך בבית הכנסת בדורה אירופוס מצוירת המנורה ליד חזית בית המקדש.
המנורה מופיעה בעיטורי בתי כנסת בארץ ישראל, בעיקר ברצפות פסיפס, מהמאה השלישית עד המאה השביעית ובבתי קברות.
אתרים קדומים בולטים בהם ניתן למצוא ייצוגי מנורה:
מערות המנורה בגן הלאומי בית שערים, בהן עשרות תבליטים של מנורת שבעת הקנים
בית הכנסת בגן לאומי ציפורי - פסיפס
בית הכנסת בגן לאומי חמת טבריה - פסיפס.
תבליט שיש עם עיטור מנורה שגם נמצא במקום מוצג במוזיאון ישראל
בית הכנסת בחורבת מעון - פסיפס
בית הכנסת העתיק בעין גדי - פסיפס
בית הכנסת העתיק במגדלא - פסיפס
בית הכנסת העתיק שלום על ישראל ביריחו - פסיפס
בית הכנסת בנערן - פסיפס
בכתבי יד עבריים מימי הביניים מופיעה המנורה כשלצידה כלי המקדש, במסגרת של תיאור סמלי של בית המקדש העתיד להיבנות באחרית הימים.
המנורה מופיעה בכמה מהם כחלק מתוכנית קרקע של בית המקדש ובאחרים כחלק ממערך של כלי המשכן - המקדש, ומשמעותה תמיד משיחית.
המכון ללימוד מחקר ובנין המקדש, המכונה מכון המקדש הוא מכון מחקר, מרכז תיעוד, הוצאת ספרים וגם מוזיאון העוסק בנושאי בית המקדש וכליו.
מטרתו הרשמית היא בניין בית המקדש השלישי, ובפועל הוא עוסק בעיקר בהשבת נושא "בית המקדש" לתודעה הציבורית ובקידום העיסוק היומיומי בנושא זה.
המכון נוסד בשנת 1984 ובראשו עומד הרב ישראל אריאל.
מאז הקמת המכון יוצרו בחסותו כלים המיועדים לשימוש ככלי המקדש, כגון המנורה ומזבח הקטורת, שולחן הפנים והכיור.
ברחבת בית הכנסת החורבה, הוצבה מנורה מצופה זהב שנעשתה על ידי מכון המקדש.
אור המנורה ושבעת הנרות הפכו את המנורה לסמל לכוחות אלוהיים וקוסמיים.
בחזון המנורה מתאר זכריה את שבעת הנרות כמייצגים את האל: "שִׁבְעָה-אֵלֶּה; עֵינֵי ה', הֵמָּה מְשׁוֹטְטִים בְּכָל-הָאָרֶץ".
שבעת הנרות מייצגים את האור האלוהי כששבע עיני ה' מקבילות לאור של שבעת הקנים.
במדרש תנחומא ביארו חז"ל כי קני המנורה שראה זכריה מבטאים את שבעת עיני השגחת ה' על הארץ: "שבעה אלה עיני ה' – זו המנורה.
המספר שבע נשא משמעויות קדושות במסורת היהודית: שבעת ימי השבוע, שבע שנים לשמיטה וכו'.
יוסף בן מתיתיהו ופילון טענו ששבעת הנרות של המנורה מייצגים את שבעת כוכבי הלכתכך גם פירשו את שבעת קני המנורה המקובלים ר' אברהם אבולעפיה ור' יוסף ג'יקטילה.
שראה בשבעת קני המנורה סמלים לשבעת כוכבי הלכת, ובחומרי המנורה כמסמלים את העולם העליון האמצעי והתחתון.
המקובל אשר בן דוד ראה בה כסמל לעשר הספירות, כאשר שבעת הקנים מייצגים את שבע הספירות התחתונות.
הנרות, המתחלקים לשתי שלשות מסמלים את ששת הספירות ומחוברים בכן האמצעי שקולט את השמן והאור שהם השפע הנובע מהאין סוף.
כך המנורה מייצגת את הרעיון של האחדות שבתוך הריבוי של הכוחות האלוהיים.
על פי מקובלים אחרים המנורה היא התמונה של האל שראה משה, שהמנורה היא כמו אילן, שהיא מסמלת את סדר גופו של האדם או שהיא מסמלת את שבעת כוחות הנפש.
לתכונות המיסטיות שיוחסו למנורה נוספו בקבלה המעשית גם תכונות מאגיות שהפכו אותה לקמיע נפוץ.
החל מהמאה ה-14 התפשט המנהג לצייר את המנורה באמצעות הטקסט של מזמור ס"ז בתהילים.
הקשר מתבסס על המספר שבע: שבעה פסוקים כנגד שבעת הקנים של המנורה, מ"ט (7X7) מילים במזמור, ולקשר עם שבעת כוכבי הלכת ושבעת ימי השבוע נוסף קשר למ"ט ימי ספירת העומר.
"מנורת מזמור" מופיעה לעיתים בסידורי תפילה, ובעיקר על לוחות שנועדו לתליה על קיר בבתים או בבית הכנסת.
לוחות אלה נקראים "מנורה" או "שיוויתי" על שום הפסוק "שיויתי ה' לנגדי תמיד" או "מזרח" כשהם תלויים על קיר הפונה לארץ ישראל.
המנורה מופיעה בהם בשילוב פסוקים או טקסטים קבליים, חלק בהצפנות ובראשי תיבות.
בדרך כלל ציור המנורה מלווה בעיטורים של כלי המקדש, ידיים בברכת כהנים, מגן דוד ולוחות הברית.
כוחה המגן של המנורה נשען גם על המסורת הקושרת אותה עם משה רבנו ודוד המלך.
למנורה יש סגולות המגינות על המתפלל מולה בכוונה עמוקה: "כל מי שרואה את המנורה בכל יום ומכוין בה, מעלה עליו הכתוב כאילו הדליקה ומובטח לו שהוא בן העולם הבא....לא יקרה לו שום מקרה רע ויצליח במעשיו".
בין כלי המקדש תופסת המנורה מקום חשוב ומכובד בספרות חז"ל.
עבודת המנורה, כך עולה, חשובה אף יותר מעבודת הקורבנות: .
הלכות רבות תלויות במנורה ומהם נמצאים בכל סוגי הספרות התורנית.
ואולם, עשיית המנורה לא נמנית על ידי מוני המצוות כמצווה מיוחדת בין תרי"ג מצוות, כשם שלא נמנו אף שאר כלי המקדש.
הרמב"ם כלל את עשיית הכלים במצוות בנין בית הבחירה, שהוא "כולל מינים רבים, שהם המנורה והשולחן והמזבח וזולתם כולם מחלקי המקדש והכל יקרא מקדש".
אף בספר החינוך נכתב: "לבנות בית לשם ה'...
וזאת המצווה כוללת עמה הכלים הצריכים בבית אל העבודה, כגון המנורה וכל שאר הכלים כולם".
אך לעומתם הרמב"ן, שחלק על דעת הרמב"ם, טען שעשיית המנורה נכללת בכלל מצוות הדלקת הנרות, וכן עשיית השולחן בכלל מצוות לחם הפנים.
כלומר שהכלים הם הכשר המצוות התלויות בהם.
החומר של המנורה מפורש: "זהב טהור".
ולכתחילה, כשיש אפשרות לכך, אכן נעשית מזהב.
ואולם, נחלקו תנאים האם הזהב מעכב אף בדיעבד.
בגמרא ביארו את טעמי המחלוקת בין התנאים לפי מדרשי המקראות על פי המידות שהתורה נדרשת בהן כך שלפי הברייתא הראשונה לדעת רבי יש צורך ב"דבר חשוב" דווקא: זהב, או כסף (שאחר הזהב הוא הראשון בחשיבות, חידושי הרשב"א) ולר' יוסי כשרים כל מיני המתכת.
לפי הברייתא השנייה, לדעת רבי כל מתכת כשרה ואילו לדעת ר' יוסי כל דבר כשר, מלבד חרס.
בתורה נקבע דין מיוחד לעשייתה של המנורה: "מִקְשָׁה תֵּעָשֶׂה הַמְּנוֹרָה".
ופירש רש"י: , וכן בתוספתא: "מנורה אין כשרה אלא מן העשת ('עשייתה חתיכה שלמה ומכה בקורנס עד שיצאו ממנה כל כליה') עשאה מן הגרוטאות ('זהב שבור') פסולה".
ודין נוסף במקשה: שלא תהיה חלולה.
אף דין המקשה עצמו, תלוי בחומר ממנו נעשית המנורה - זהב או מתכת אחרת: "באה זהב באה מקשה, אינה באה זהב אינה באה מקשה".
הרמב"ם חילק בין שני המובנים של מקשה.
מנורה חלולה כשרה בשאר מיני מתכת ואילו מנורה מגרוטאות פסולה לעולם.
שלא כבשאר כלי המקדש, קבעה התורה משקל מסוים למנורה - ככר.
וכתב רש"י: "שלא יהיה משקלה עם כל כליה אלא ככר לא פחות ולא יותר".
המנחת חינוך הביא ראיה לדברי רש"י מהגמרא במנחות: "עשר מנורות עשה שלמה וכל אחת ואחת הביא לה אלף ככר זהב והכניסוהו אלף פעמים לכור והעמידוהו על ככר".
ועוד: "מעשה והייתה מנורת בית המקדש יתירה על של משה בדינר זהב קורדיקיני והכניסוה פ' פעמים לכור והעמידוה על ככר".
מכאן שעשו תחבולות שונות כדי שלא תהיה יותר מככר
התנאים נחלקו האם באו אף הם מהככר של המנורה או שהיו כחוליות מן החוץ, מחוברים למנורה, וניתן לסלקם ולהחזירם בשעת הצורך.
מידות המנורה נמסרו במפורט בברייתא במסכת מנחות: .
בשם כוונות האר"י מובא שגובה המנורה היה 17 טפחים ומשהו (הטפח ה-18 לא היה שלם).
מיקומה של המנורה נקבע בתורה: .
השולחן היה משוך מן הכותל הצפוני שתי אמות חצי והמנורה הייתה משוכה מהכותל הדרומי שתי אמות וחצי.
ואולם, הנצי"ב, כתב להפך: קפידת ההרחקה הייתה משום המנורה, כדי שלא ישחירו בגדי הכהן הגדול מעשן המנורה, כמבואר ביומא, ומחמת המנורה הרחיקו אף את השולחן.
נחלקו התנאים: האם המנורה הייתה עומדת בכיוון צפון-דרום, או בכיוון מזרח-מערב.
הכוונה: ברחבו של ההיכל (צפון-דרום) או בארכו (מזרח-מערב).
לפי מי שסובר צפון-דרום, של שלשת הנרות הצפוניים נטה כלפי דרום ושל שלשת הדרומיים כלפי צפון; וכך ששת הנרות נטו לנר האמצעי, והנר האמצעי נוטה לכיוון קודש הקודשים, היינו לכיוון מערב, ועל כן נקרא "נר המערבי" שעליו נאמר: "יַעֲרֹךְ אֹתוֹ (לשון יחיד) אַהֲרֹן וגו' לִפְנֵי ד'".
ולפי מי שסובר מזרח ומערב, היו כל הפיות נוטים לצד מערב ו"נר המערבי" הוא כינויו של הנר החיצוני ביותר שלצד מערב, או הנר השני שממזרח למערב.
נחלקו הרמב"ם והראב"ד כמי הלכה.
הרמב"ם מסביר את צורתם של הגביעים הכפתורים והפרחים: .
בגוף המנורה היו ארבעה גביעים, חמישה כפתורים ושלושה פרחים.
שישה קנים יצאו מהמנורה, שלושה מצד אחד ושלושה מהצד השני, ובכל אחד מהקנים היו שלושה גביעים, כפתור ופרח.
ונפל ספק האם צריך לקרוא "גביעים משוקדים", ואז על הגביעים תופיע צורה של שקד, או שמא "משוקדים כפתוריה ופרחיה" ואז צורת השקד תופיע על הכפתורים והפרחים.
זהו אחד מחמישה מקראות שאין להם הכרע, ומטעם זה פסק הרמב"ם לחומרא:.
מדרשות הפסוקים למדו בגמרא, שיש הבדל בין מנורה שעשויה מזהב לבין מנורה שעשויה משאר מיני מתכת: .
מלשון רש"י נראה שדין זה אינו איסור, אלא קולא.
אבל אם רוצים לעשות גביעים כפתורים ופרחים במנורה העשויה משאר מתכות, עושים.
לעומתו המשנה למלך דייק מלשון הרמב"ם שהוא סובר, שלכתחילה אסור לעשות גביעים כפתורים ופרחים במנורה שעשויה משאר מתכות.
את עתיקה, את חופשייה (בשוודית: Du Gamla, Du Fria), הוא ההמנון הלאומי של שוודיה.
ההמנון חובר בשנת 1844 על ידי המלחין השוודי ריקרד דייבק (Richard Dybeck) לפי לחן עממי.
בשנת 1910 נוספו להמנון שני הבתים האחרונים על ידי לואיס אלן (Louise Ahlén), אך הבתים הללו לרוב לא מושמעים בנגינת ההמנון.
לשיר אין מעמד חוקי רשמי כהמנון, אלא הוא משמש כהמנון מכוח המסורת.
המוטיב המרכזי בהמנון הוא פנייה ל"צפון" תוך ציון סגולותיו הנעלות.
תרגום לעברית תעתיק עברי שוודית 1.
את, העתיקה, החופשייה, הצפון ההררי,
את השקטה, היופי מלא השמחה!
אני מברך אותך, הארץ היפהפייה ביותר על פני האדמה,
את שמשך, את שמייך, את כרי הדשא הירוקים שלך,
את שמשך, את שמייך, את כרי הדשא הירוקים שלך.
כתרך ניצב בזכרונות מאז ימי העבר
עת כבודך נישא עד קצות תבל.
אני יודע כי הינך ועוד תהיי מה שהיית.
כן, אני רוצה לחיות, אני רוצה למות בצפון.
לנצח ארצה לשרתך, ארצי האהובה,
עד למוות אשאף להישבע לך אמונים.
על צדקתך אגונן בשכלי ובידי,
את דגלך עטור הגבורה אשא,
את דגלך עטור הגבורה אשא.
עם אלוהים אלחם, למען הבית והאח (המבוערת)
לא אחליף אותך בעד עולם ומלואו,
לא, אני רוצה לחיות, אני רוצה למות בצפון,
לא, אני רוצה לחיות, אני רוצה למות בצפון.1
הַמְנוּשָּׁל הוא ספר מדע בדיוני המתעסק בשאלת היתכנותה של אוטופיה שנכתב על ידי אורסולה ק.
לה גווין בשנת 1974. הספר מתרחש באותו יקום (היקום האקומני) בו מתרחשים ספרים נוספים של הסופרת, בין השאר "מעבר לעלטה" ו"העולם כיער".
הספר זכה הן בפרס הוגו והן בפרס נבולה בשנת 1975, וזכה להכרה ספרותית בלתי-רגילה יחסית ליצירות מז'אנר המדע בדיוני.
הספר תורגם לעברית על ידי תמר עמית ויצא לאור בהוצאת כתר ב-1980, ותורגם לעברית פעם נוספת תחת שם הכותר בידיים ריקות על ידי עמנואל לוטם ויצא לאור בהוצאת מובי דיק ב-2015.
הסיפור מתרחש בכוכב הלכת הבדיוני יוּראס (אוּראס בתרגום החדש) ובירחו, אַנארֵס.
לאחר מהפכה אנרכיסטית אשר התרחשה כ-200 שנים לפני הזמן בו מתרחשת העלילה, המורדים עזבו מרצונם אל הירח הדליל במשאבים, שם הקימו חברה אנרכיסטית שיתופית בשיטה שהם מכנים "אוֹדוֹניזם" על שם המהפכנית שפיתחה אותה, אוֹדוֹ.