tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, גם המפרש הסטנדרטי של האוניברסיטה הקתולית עבר שינויים ללא תאימות לאחור לאורך הפיתוח של השפה.
PUC Rio Lua הוא המימוש המרכזי והנפוץ ביותר של לואה, נהוג לכנות אותו גם PUC Lua.
המימוש מפותח באוניברסיטה הקתולית (PUC Rio) שבריו דה ז'ניירו משנת 1993 ומופץ תחת רישיון MIT.
המפרש כתוב בשפת C והוא מתאפיין בצריכה חסכונית של זיכרון וכוח עיבוד למרות ביצועיו המהירים ביחס לשפות מפורשות אחרות.
PUC Lua ממיר קוד מקור של Lua ל־bytecode לפני שלב הריצה לאחר שהקוד עובר בדיקות ראשוניות כגון חוקיות התחביר.
LuaJIT הוא מימוש המכוון לביצועים גבוהים מאוד עם לואה בעזרת הידור תוך כדי זמן ריצה (Just In Time compilation).
חלקים מהמפרש כתובים בשפת סף.
למימוש קיים ממשק שמאפשר תיווך בין לואה ושפת C מבלי לגרוע בביצועים של המפרש ובלי צורך להיעזר ב־Lua C API כפי שדרוש במימוש הסטנדרטי של PUC Lua.
בנוסף למהדר, גם המפרש של LuaJIT הוא מהיר בכפולות מהמפרש הסטנדרטי של PUC Lua, אפילו אם המהדר אינו מופעל כלל.
הביצועים של LuaJIT מהירים עשרות מונים משל PUC Lua 5.1. עובדה זו הפכה את המימוש לאטרקטיבי בתעשייה.
eLua (קיצור של Embedded Lua) היא מימוש מלא של השפה המיועד למערכות משובצות מחשב ומציע אופטימיזציות והרחבות חדשות לשפה שהן רלוונטיות לחומרה האופיינית למערכות משובצות.
שליטה מלאה וישירה בחומרה בהיעדר מערכת הפעלה.
עם זאת, המימוש נמנע מלהפוך לתחליף עבור מערכת הפעלה.
תאימות על מערכות עם ארכיטקטורת מחשבים שונות.
המימוש דואג למגר כל הבדל אפשרי בהתנהגות השפה על גבי מעבדים עם סט פקודות שונה.
המימוש מתוכנן כדי לאפשר החלפה ושדרוג מזדמן של החומרה מבלי לגרום לאי תאימויות בקוד שנכתב עד כה.
מעטפת המאפשרת אינטראקציה נוחה בתהליך הפיתוח בין הקוד המוטמע לקוד שנערך על ידי המשתמש.
לדוגמה, הטמעת הקוד וקבלת משוב על שגיאות תוך כדי הריצה בלי צורך בסימולציות לפני ההטמעה.
לואי, רוזן ונדום, היה רוזן ונדום (Count of Vendôme) מ-1393 ורוזן קסטרה (Count of Castres) מ-1425 עד למותו.
לואי נולד בשנת 1376, לז'אן הראשון, רוזן לה מרשה ולקתרין דה ונדום, בתם של ז'אן השישי, רוזן ונדום וז'אן דה פונטיו.
בשנת 1393 מת סבו ז'אן השישי, רוזן ונדום, ולואי ירש את רוזנות ונדום יחד עם אמו, ובשנת 1403 הוא תפס את השלטון לבדו.
הוא היה מתומכי שארל הראשון, דוכס אורליאן וקיבל מעמד מכובד של ראש הלישכה (Grand Chambrier de France) ב-1408 ותפקיד ראש חצר המלך ב-1413. כמזוהה עם סיעת ארמניאק היה מסוכסך עם סיעת בורגונדי ונכלא על ידם פעמיים ב-1407 וב-1412.
ב-1414 הוא נישא לבלאנש ביתו של רוזן רוסי (Count of Roucy), אך שנה לאחר מכן נלכד בשבי על ידי האנגלים בקרב אז'נקור והוחזק בשבי זמן מה.
ב-1424 נישא בשנית לז'אן דה לאוואל בתו של ז'אן דה לאוואל, בתם של גי השלושה עשר, רוזן לאוול ואן דה לאוול ונולדו להם שלושה ילדים.
היה לו גם ילד לא חוקי נוסף מאישה אנגליה מתקופת שביו באנגליה.
כנאמן למלך צרפת, הצטרף לז'אן ד'ארק ולאצילים צרפתים רבים נוספים בהגנה על אורליאן ב-1429. הוא פיקד על המצור על ז'רגו (Jargeau), סייע בהכתרה של שארל השביעי, מלך צרפת בריימס ונכח בחתימת חוזה אראס ב-1435.
בשנת 1424 התחתן לואי עם ז'אן דה לאוואל, בתם של גי השלושה עשר, רוזן לאוואל ואן דה לאוואל, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
לואי-כריסטוף זלסקי-זמנהוף (23 בינואר 1925 - 9 באוקטובר 2019) היה מהנדס ימי ואזרחי שהתמחה בעיצוב מבני פלדה ובנייה בבטון.
היה נכדו של אליעזר לודוויג זמנהוף, יוצר השפה הבינלאומית אספרנטו.
מאז שנות השישים של המאה ה-20 התגורר בצרפת.
הוא נולד בוורשה בשם לודביק זמנהוף (על שם סבו).
לאחר שאביו, אדם זמנהוף, נעצר ונורה למוות על ידי הנאצים בפולין, הוא ואמו ונדה בקושי הצליחו להימלט מהגירוש למחנה המוות טרבלינקה שבו נרצחו דודותיו סופיה זמנהוף ולידיה זמנהוף.
בגילאי העשרה שלו חי בפולין בשם הבדוי "כריסטוף-זלסקי", שם שהוא נשא לזכר אותם ימים.
בעת שהסתתר מהנאצים, עבד זמנהוף בשדה עגבניות, יחד עם איכר פולני שבמקרה ידע אספרנטו.
לפני שהאיכר נתן לו עבודה בשדה הוא שאל אותו באספרנטו אם הוא יודע לדבר את השפה.
"כריסטוף" ענה בלהט באספרנטו "כמובן, אני יודע אספרנטו.
סבי המציא אותה!", ואז פחד שהאיכר ילשין על שורשיו היהודים, אך למזלו הדבר לא קרה.
לאחר שהשלים דוקטורט בהנדסה ימית ואזרחית, הוא החל לעבוד כמהנדס מקצועי.
תחילה בפולין לאחר מלחמת העולם השנייה, ומשנות השישים בצרפת, הוא תכנן מבנים מבטון יצוק ופרויקטים שונים החל מאסדות קידוח, מתחמי ספורט וכן את האנדרטה לזכרו של שארל דה גול.
כמו כן לימד את התאוריה והטכניקה של בנייה בים וביבשה במספר מוסדות אקדמיים.
זמנהוף העניק לאפיפיור יוחנן פאולוס השני אות הוקרה לסבלנות, בעת ביקורו ההיסטורי של האפיפיור בפולין ב-10 ביוני 1999.
בשנת 2001 נשא זלסקי-זמנהוף נאום בכנס האספרנטו העולמי שנערך בזגרב שבקרואטיה.
הוא אפיין את הכנס לא רק ככנס האספרנטו ה-86 במספר, אלא ככנס האספרנטו הראשון של האלף השלישי וכן כנס לציון מאה שנות קיומה של השפה.
בשנה שלאחר מכן שלח מכתב לכנס האספרנטו ה-87 במספר ובו מילות תודה לברזילאים שאירחו את הכנס.
בהזדמנויות שונות פיאר את שפת האספרנטו ותיאר אותה כשפה שבאה ליצור אחדות ושיתוף פעולה בין אנשים ללא הבדלי לאום.
כמו כן, בעצרות של האו"ם ושל אונסקו קרא להרמוניה בין עמים, להכרה בזכותו של כל אדם לדבר בשפתו, ולמיגור הרעב העולמי.
נפטר בפריז ב-9 באוקטובר 2019. הותיר אחריו שתי בנות, מרגרט וחנה, נכד ונכדות.
לואי-אמיל ברטן היה מהנדס ימי צרפתי, מתומכי ומקדמי "האסכולה הצעירה" (Jeune École) שהעדיפה צי קל, גמיש ומהיר המבוסס על סיירות ממוגנות חמושות בתותחים ארוכי-טווח וסירות טורפדו מהירות על צי כבד המבוסס על אוניות מערכה.
בין השנים 1886 ל-1890 שימש יועץ לשלטון מייג'י בקיסרות היפנית וסייע בהקמת הצי הקיסרי היפני ומספנותיו בהירושימה ונגסאקי.
ברטן נולד בנאנסי ולמד באקול פוליטקניק בפריז.
עם סיום לימודיו הצטרף למחלקת ההנדסה הימית בחיל ההנדסה הצרפתי (Corps du génie maritime).
ב-1886 נשלח מטעם חיל ההנדסה הצרפתי לשמש כיועץ לממשלת יפן.
כך, בגיל 45, נפתחה בפניו הדרך לתכנן צי שלם לפי הבנתו.
לממשלת יפן לא היו די משאבים ליצור צי מבוסס אוניות מערכה ולפיכך רעיונות "האסכולה הצעירה" הצרפתית התאימה למשימה.
כן תכנן עוד שלוש ספינות ללוחמת חופים, שלוש סיירות קלות (צ'יודה, יימה וצ'ישימה), פריגטה (טקאו) ו-16 סירות טורפדו והקים בכך את גרעין הצי הקיסרי.
בנוסף תכנן את הבסיס הימי בססבו ליד נגסאקי ואת מספנת הצי בקורה ליד הירושימה.
בתפקידו ביפן ייצג את צרפת במסגרת המרוץ בינה לבין בריטניה והקיסרות הגרמנית להשגת השפעה בקיסרות היפנית החשובה והצומחת.
כן היה חשוב לצרפת לשקם את מעמדה בקיסרות, לאחר שתמכה בשוגונות טוקוגאווה ממנה ירשה קיסרות מייג'י את השלטון.
להצלחתו או כישלונו של הצי שהקים ברטן נודע אפקט משמעותי לגבי מעמדה של צרפת ביפן.
ניצחונה של יפן בקרב נהר יאלו ב-17 בספטמבר 1894, עליו פיקד האדמירל סוקיוקי איטו מעל סיפון ה"מצושימה", זיכה את ברטן בתהילה והוכיח את צדקת "האסכולה הצעירה".
לברטן הוענק אות מסדר השמש העולה.
עם שובו לצרפת התמנה למנהל בית הספר להנדסה ימית (Ecole du Génie Maritime) וב-1895 התמנה למנהל בניין הצי (Directeur des Construction Navales) בדרגת מהנדס ראשי (ingénieur général).
ב-1903 התמנה לחבר המכון של צרפת.
מלחמת רוסיה–יפן והצגת ספינות הפרה-דרדנוט הפכו את "האסכולה הצעירה" למיושנת כבר ב-1905. בסופו של דבר היפנים לא היו מרוצים מביצועי סדרת מצושימה והעבירו לאחר המלחמה עם רוסיה את בניין הצי שלהם לבריטניה.
ב-1931 קרא הצי הצרפתי סיירת קלה על שמו.
לואי-ז'וזף קרקהוף (בפלמית: Louis-Joseph Kerkhofs) (1878 – 1962) היה בישוף קתולי באזור ליאז' שבבלגיה, חסיד אומות העולם.
לאחר לימודיו בסמינר כולל תקופת לימודים ברומא הוסמך ככומר ב-1900. כיהן ככומר וכבישוף של לייז' משנת 1925 עד 1961 ומילא תפקיד מפתח בהצלת יהודים בשנות מלחמת העולם השנייה.
התנגד לכל אפליה על רקע גזעי או אתני ועבד באופן קרוב במיוחד עם הקהילה היהודית.
קרקהוף נעזר בסמכותו ובהשפעתו כדי לעודד אישים ומוסדות באזור הבישופות שלו להציל יהודים מגירוש למחנות.
בכנס שכינס בספטמבר 1942 עודד כמרים מהאזור להציל יהודים.
מעדותו של אחד הכמרים, הובר סליס, בפני יד ושם על דבריו של קרקהוף בכנס:
בין המנזרים והמוסדות הקתוליים שהעניקו מסתור ליהודים עקב פנייתו של קרקהוף היו מנזר באנו (Banneux), מנזרים בנדיקטיניים בליאז', שארנו (Charneux) וכן ואל דיו (Val Dieu), מסדר הלב הקדוש בטר הולפ (Ter Hulpe) ועוד.
לעיתים היה קרקהוף מעורב באופן אישי במבצעי הצלה והסתרה.
באחד המקרים הסיע יהודים במכוניתו ממסתור למסתור.
לפחות אחד משותפיו של קרקהוף למבצעי ההצלה נרצח על ידי הנאצים.
קרקהוף סיפק מקום מקלט לעשרות יהודים במעונו הפרטי, כולל רבה של לייז', הרב יוסף לפכיווכר, שהוסתר עם משפחתו בזמן המלחמה בבישופות העיר לייז' וכן במנזר באנו בזכות קרקהוף.
ב-1961 פרש מתפקידו ונפטר ב-31 בדצמבר 1962. ביולי 1981 הכיר יד ושם בלואי-ז'וזף קרקהוף בתור חסיד אומות העולם.
לואי-לאופולד בואיי , מוזכר גם כבוילי, היה צייר צרפתי.
היה ידוע בשל יכולתו לצייר דיוקנות בצורה מהירה ומדויקת, אך רבות מתמונותיו המפורסמות הן תמונות המתארות סיטואציה.
בואיי נולד בעיירה לה בסה (La Bassée) שבצפון צרפת.
בואיי למד לצייר באופן עצמאי בגיל העשרה, ובשנת 1774, בהיותו בן 13, פרסם את תמונותיו בקרב נזירים אוגוסטינים בעיר דואה (Douai).
תוך שלוש שנים הוזמן לעבוד וללמוד אצל הבישוף של אראס.
בפריז התפרסם בשל עבודותיו, שהוצגו בין היתר בסלון הפריזאי, ואף קיבל את אות לגיון הכבוד, העיטור החשוב בצרפת.
הוא התקבל גם כחבר במכון של צרפת בשנת 1833.
בואיי חי במהלך שינויים פוליטיים רבים בצרפת, ובשנת 1794, בשיא שלטון הטרור, נידון על ידי הממשל בגלל הצביון הארוטי של חלק מהתמונות שצייר.
האמן ז'אן-בטיסט ויקאר הוא שהסגיר את בואיי לשלטונות.
בואיי ניצל לאחר שבפשיטה לביתו התגלו גם תמונות פטריוטיות, בעיקר ה"ניצחון של מארה".
בואיי מת בשנת 1845 בפריז.
בנו אלפונס עסק בתחריט ולמד בניו יורק.
תמונותיו של בואיי מוצגות במוזיאון הלובר בפריז, במוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג, בארמון ליל לאמנויות יפות ועוד.
לואי נולד בורסאי ב-16 באוגוסט 1682 ללואי, הדופן הגדול, בנו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולמריה אנה ויקטוריה, דוכסית בוואריה, בתם של פרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה ואנריקטה אדליידה, נסיכת סבויה.
עם לידתו קיבל לואי את התואר דוכס בורגונדיה, והוצב במקום השני בשושלת הירושה.
לואי גדל יחד עם אחיו פיליפ, דוכס אנז'ו ושארל, דוכס ברי, ועל אף שהיה ילד קשה, הפך בהשפעת מורהו פרנסואה פנלון ארכיבישוף קמברה לדתי אדוק מאוד.
בשנת 1697 התחתן לואי עם מריה אדליידה, נסיכת סבויה, בתו של ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה, על מנת לסיים את המלחמה שהתנהלה עם סבויה.
בשנת 1702 צורף לואי למועצה המלכותית בגיל 20, ולא כמו אביו שצורף רק בגיל 30. בשנת 1708 מונה לואי למפקד הכוחות בפלנדריה, עם לואי ז'וזף דה בורבון, הדוכס מוונדום לצידו.
אולם מכיוון שלא היה ברור מי אמור לפקד בפועל על הכוחות, הביא הדבר לשיתוק הצבא ולכמה תבוסות כואבות.
לואי היה מוקף ביועצים שטענו כי על המלוכה להיות פחות אבסולוטית, ועליה למשול באמצעות שרים מבני האצולה, ודעתם הייתה מקובלת על לואי.
בשנת 1711 מת אביו לואי, הדופן הגדול, ולואי מונה לדופן צרפת.
בשנת 1712 חלתה אשתו בחצבת, ולואי טיפל בה במסירות.
ב-12 בפברואר מתה אשתו, וכעבור 6 ימים ב-18 בפברואר מת אף לואי שנדבק ממנה.
ב-8 במרץ מת אף בנו לואי, דוכס ברטאן, ובנו הקטן לואי, דוכס אנז'ו מונה ליורש העצר.
ב-1 בספטמבר 1715 נפטר לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולואי, דוכס אנז'ו ירש את הכתר בשם לואי החמישה עשר.
אך היות שהיה בן חמש שנים בלבד שימש פיליפ השני, דוכס אורליאן (אחיינו של לואי הארבעה עשר) כעוצר בשמו.
בשנת 1697 התחתן לואי עם מריה אדליידה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה ואן מארי ד'אורליאן, ממנה היו לו 3 ילדים:
לואי, הדופן הגדול היה דופן צרפת בין השנים 1661 ל-1711.
לואי נולד בטירת פונטנבלו ב-1 בנובמבר 1661 ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת ולמלכה מריה תרסה, אחותו-למחצה של קרלוס השני, מלך ספרד.
עם לידתו מונה לואי לדופן צרפת, וב-24 במרץ 1662 הוטבל בכנסיית שאטו דה סן ז'רמן-אן-לייה.
לואי היה בן נאמן וכנוע, וחונך בצורה מעולה, אולם לא גילה שום עניין בפוליטיקה.
בשנת 1685 התרעם לואי על האדיקט של פונטנבלו, שביטל את האדיקט של נאנט - כתב הזכויות של ההוגנוטים.
בשנת 1688 מונה לואי למפקד הכוחות באזור הריין, ופיקד עליהם בהצלחה במלחמת תשע השנים.
בשנת 1691 מונה לואי כחבר במועצה המלכותית, אולם הוא השתתף רק פעמיים בישיבותיה.
בשנת 1700 מת קרלוס השני, מלך ספרד ללא יורשים, ולואי היה היורש הישיר והלגיטימי ביותר, שכן אמו הייתה אחותו הבכירה של קרלוס השני.
אולם, מכיוון שהיה גם יורש העצר הצרפתי, היוותה בחירתו אופציה בעייתית: אילו היה יורש הן את צרפת והן את ספרד, הייתה לו ממלכה עצומה שהייתה מאיימת על מאזן הכוחות באירופה.
יתר על כן, גם אן וגם מריה תרסה ויתרו על זכויותיהן לירושה הספרדית עם נישואיהן.
באוקטובר 1700 הסכים קרלוס השני להוריש את האימפריה כולה לבנו השני של לואי, פיליפ, דוכס אנז'ו.
עם זאת, נקט קרלוס בצעדים כדי למנוע איחוד צרפתי-ספרדי; אילו דוכס אנז'ו היה יורש את כס מלך צרפת, הייתה ספרד עוברת לאחיו הצעיר, שארל, דוכס ברי.
אולם קרל, ארכידוכס אוסטריה טען אף הוא לזכותו לכתר, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה הספרדית.
ב-11 באפריל 1711 מת לואי מאבעבועות שחורות, ובנו לואי, דוכס בורגונדיה מונה לדופן צרפת.
אולם הוא מת כעבור שנה, ונכדו לואי החמישה עשר, מלך צרפת הוא שירש לבסוף את השלטון לאחר מותו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בשנת 1715.
בשנת 1680 התחתן לואי עם מריה אנה ויקטוריה, דוכסית בוואריה, בתם של פרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה ואנריקטה אדליידה, נסיכת סבויה, ממנה היו לו שלושה ילדים:
בשנת 1695 התחתן לואי בחשאי עם מארי אמילי דה ז'ולי דה שואן, ממנה היה לו בן אחד, שמת בגיל שנתיים.
לואי קסבייה מריה גיום (בלוקסמבורגית: Louis Xavier Marie Guillaume; נולד ב-3 באוגוסט 1986) הוא נסיך לוקסמבורג.
בנם השלישי של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה תרזה, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג.
לואי נולד ב-3 באוגוסט 1986 בבית החולים הדוכסית הגדולה שרלוט שבלוקסמבורג סיטי.
הוא השלישי מבין ילדיהם של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה תרזה, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג.
יש לו שני אחים גדולים בשם גיום ופליקס, אח צעיר בשם סבסטיאן ואחות צעירה בשם אלכסנדרה.
לואי למד בבית הספר לורנצוויילר (Lorentzweiler) ולאחר מכן ב"בית הספר האמריקאי של לוקסמבורג".
ב-1998 נכנס ללימודים בפנימייה בשווייץ אותה סיים ב-2005. הוא גם שרת כמש"ק בצבא לוקסמבורג.
בתקופת לימודיו הוא פיתח עניין מיוחד בסיוע הומניטרי, והשתתף במשימה של ארגון לא ממשלתי במומבאי, הודו.
במהלך המשימה הוא בין היתר לימד אנגלית ילדי רחוב מקומיים.
עם שובו לאירופה הוא ביצע שנת השתלמות במטה הצלב האדום בז'נבה.
בחופשות הוא השתתף בתוכניות לטיפול בילדים ועזרה לקשישים.
במאי 2014 הוא סיים תואר ראשון בתקשורת בריצ'מונד, האוניברסיטה האמריקאית הבינלאומית בלונדון (Richmond, The American International University in London).
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בפרסומת הומניטרית.
לואי דובר לוקסמבורגית, צרפתית, גרמנית ואנגלית בצורה שוטפת, ובצורה פחות טובה בספרדית.
הוא הפטרון של טניס שולחן בלוקסמבורג, וכן של הפדרציה הלוקסמבורגית לאומניות לחימה והפדרציה לאווירונאוטיקה.
הוא בעל רישיון טיס בפני עצמו.
תחביביו העיקריים הם רכיבה על אופניים וצלילה.
בתקופת שירותו בצבא פגש לואי את קורפורל (רב"ט) טסי אנטוני המבוגרת ממנו בשנה, והחל לקיים עמה רומן.
מכיוון שהיו אלו נישואים מורגנטיים, לואי ויתר על זכות הירושה ומצאצאיו נשללה האפשרות לרשת את הכתר.
ב-18 בינואר 2017 הודיעו לואי וטסי על כוונתם להתגרש.
הם התגרשו ב-17 בפברואר של אותה שנה ותאריה של טסי נשללו ממנה.
תארו הרשמי של הנסיך לואי הוא .
התואר "נסיך בורבון-פארמה" בוטל ב-1968 בידי סבו של לואי, ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, אולם חודש ב-1995.
לואי-מארי קישרא היה בלשן ומורה צרפתי, לטיניסט ומילונאי ומוזיקולוג שנודע בעיקר בזכות מילוניו הלטיני-צרפתי והצרפתי-לטיני.
לואי-מארי קישרא נולד בפריז ב–1799 כבנם של פיליבר קישרא (1845-1761) ושל ז'אן פיירט לבית מנאל (Maynal) .
הוא היה אחיו הבכור של ההיסטוריון ז'ול קישרא.
למד בתיכון הקיסרי, לימים תיכון לואי הגדול, לצדם של אז'ן בירנוף ולואי אשט.
בשנת 1819 התקבל לבית הספר היוקרתי "אקול נורמל סופרייר", (שנקרא אז Pensionnat normal) בחוג לספרות.
בשנת 1826 עבר את מבחני ההסמכה (agrégation) והחל לעבוד כמורה לדקדוק ולרטוריקה.
בהמשך בשנת 1842 התמנה כמנהל ספריית על שם סנט ז'נבייב (ז'נבייב הקדושה) בפריז.
בשנת 1864 נבחר למכון של צרפת כחבר באקדמיה לכתובים ולספרות.
קישרא עמל במסירות נפש רבה על חיבור מילוניו הדו-לשוניים לשפה הלטינית.
לדברי בן אחיינו, הלטיניסט אמיל שאטלן, עד יום מותו הקדיש כשש עשרה שעות ביממה לעבודה זו ואף פטירתו יוחסה למאמץ היתר בהכנת מהדורה חדשה (העשרים) של המילון.
לדברי שאטלן היה קישרא טרוד רק במעט בעניינים שאינם קשורים ללטינית ובשנותיו האחרונות רק שיחה בשפה זו יכלה להוציאו מאדישותו הגוברת.
קישרא חיבר ספרי לימוד רבים למוזיקה, ללטינית ולצרפתית.
בין ספריו המפורסמים ביותר היו מילוניו הלטיני-צרפתי והצרפתי-לטיני, שהיו למקור מידע יוצא מן הכלל לחוקרי השפה הלטינית במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בשנת 1934 בתחום הוראת הלטינית בצרפת תפס את מקומו המילון הלטיני-צרפתי של פליקס גאפיו, שהתבסס על שיטות מילונאיות יותר חדשניות ושהתמקד יותר בלטינית הקלאסית של קיקרו ויוליוס קיסר.
1858 - Dictionnaire français-latin - שהופק על בסיס המילון הלטיני-צרפתי, ונסמך על המחברים הרומאים הקלאסיים לגבי השפה השגורה, על מחברים ספציפיים בנוגע לשפה הטכנית, על כתבי אבות הכנסייה לגבי שפת הקודש ועל המילון של די קאנז' לגבי הלטינית של ימי הביניים.
1839 - Nouvelle prosodie latine (פרוזודיה לטינית חדשה) - מהדורתו ה-30 פורסמה בשנת 1887
1879 - Mélanges de philologie -סוגיות פילולוגיות שונות
אחד מגבורי הספר של ז'ורז' דיאמל, Suzanne et le jeunes hommes (סוזן והצעירים) (1941) התייחס בהערצה ל"לטינית של קישרא".
קישרא הלטיניסט מוזכר גם בספורו של בורחס - Funes el memorioso (פונס הזכרן).
לואי, דוכס אורליאן היה דוכס אורליאן ואחד מהנסיכים הבכירים בבית המלוכה הצרפתי, וסבא רבא של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
לואי נולד ב-4 באוגוסט 1703 בארמון ורסאי, לפיליפ השני, דוכס אורליאן ולפרנסואז מארי דה בורבון, בתם של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ומאדאם דה מונטספן, ועם לידתו קיבל את התואר דוכס שארטר.
לואי התחנך על ידי אמו וסבתו אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ, בהנחייתו של ניקולה-איבר מונגו, בנו הבלתי חוקי של ז'אן-בפטיסט קולבר דה-פואנג, בן דודו של ז'אן-בפטיסט קולבר.
לואי היה ביחסים קרובים עם אחותו לואיז אליזבת ד'אורליאן, אשתו של לואיס הראשון, מלך ספרד, אולם היה מסוכסך עם אחותו שארלוט אגלא ד'אורליאן, אשתו של פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה.
בשנת 1715 מת סבו לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ואביו הפך לעוצר הממלכה בשמו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת הקטין.
בשנת 1721 הוא מונה בהשפעת אביו לקולונל-גנרל של חיל הרגלים, והחזיק בתפקיד זה עד לשנת 1730. בשנת 1723 מת אביו פיליפ השני, דוכס אורליאן, ולואי ירש את התואר דוכס אורליאן, והפך לראשון בסדר הירושה לכתר הצרפתי, עד ללידת לואי פרדיננד, דופן צרפת בשנת 1729.
בשנת 1721 הציעו ללואי את אחת מבנותיו של פיוטר הראשון, קיסר רוסיה; אנה פטרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה או אחותה יליזבטה פטרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, אולם ההצעה לא יצאה אל הפועל.
לאחר מכן הציעו לו את אליזבת אלכסנדרין דה בורבון, בתם של לואי השלישי, נסיך קונדה ולואי-פרנסואז דה בורבון, אולם אף הצעה זו לא יצאה אל הפועל.
בשנת 1723 הציעו ללואי את הנסיכה הגרמנית אוגוסטה, מרקיזת באדן-באדן, בתם של לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן וזיבילה, דוכסית סקסוניה-לאוונבורג, ונדונייתה נקבעה על סך 80,000 ליברות, ואכן ב-18 ביוני 1724 התחתנו השניים ונולדו להם שני ילדים.
בשנת 1725 שימש לואי כשליחו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת, על מנת לבצע את הנישואין בינו למריה לשצ'ינסקה, נסיכת פולין.
בשנת 1726 מתה אשתו אוגוסטה, ימים ספורים לאחר לידת בתם לואיז מארי ד'אורליאן, ולאחר מותה סירב לואי לשאת אישה אחרת, על אף שדודתו אליזבת שארלוט ד'אורליאן, נסיכת קומרסי הציעה לו את בנותיה אליזבת תרז, נסיכת לורן ואן שארלוט, נסיכת לורן.
בשנת 1730 הביא הקרדינל פלירי לפיטוריו מתפקיד הקולונל-גנרל של חיל הרגלים, ובעקבות כך הפך לואי ליותר דתי, והשקיע את רוב זמנו בענייני דת.
בשנת 1740 התאהב בנו לואי פיליפ, דוכס שארטר בהנרייט, נסיכת צרפת, בתם של לואי החמישה עשר, מלך צרפת ומריה לשצ'ינסקה, נסיכת פולין, אולם אביה סירב לנישואין הללו, משום שהיו מביאים את לואי פיליפ מדי קרוב לכס המלוכה.
בשנת 1743 התחתן לואי פיליפ עם לואיז הנרייט דה בורבון, בתם של לואי ארמנד השני, נסיך קונטי ולואיז אליזבת דה בורבון, בנישואין שנועדו להביא לפיוס בין בית אורליאן לבית קונטי.
בתחילה היו היחסים ביניהם מעולים, אולם עד מהרה החלה לואיז הנרייט לבגוד בו ולנהל חיים שערורייתיים, מה שגרם ללואי לסרב להכיר בילדיו כילדים חוקיים.
ב-4 בפברואר 1752 מת לואי במנזר סן-ז'נבייב, ובנו לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן ירש את תאריו.
ב-18 ביוני 1724 התחתן לואי עם אוגוסטה, מרקיזת באדן-באדן, בתם של לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן וזיבילה, דוכסית סקסוניה-לאוונבורג, ממנה נולדו לו שני ילדים:
לואי, נסיך נפוליאון, או נפוליאון השישי , היה נסיך צרפתי שעמד בראש בית בונפרטה.
לואי נולד ב-23 בינואר 1914 בבריסל שבבלגיה, שם שהתה משפחתו בשל האיסור על בני המלוכה לשעבר של צרפת להתגורר בה.
הוריו היו ויקטור, נסיך נפוליאון וקלמנטין, נסיכת בלגיה, בתם של לאופולד השני, מלך הבלגים ומריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה.
בילדותו שהה לואי זמן מה באנגליה, שם התגורר עם הקיסרית אז'ני, אלמנתו של נפוליאון השלישי.
הוא התחנך בלוון, בלגיה ובלוזאן, שווייץ.
בשנת 1926 מת אביו, ולואי בן ה-12, הפך לראש בית בונפרטה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה כתב לואי לראש ממשלת צרפת, אדואר דאלאדיה, וביקש לשרת בצבא הצרפתי.
הצעתו נדחתה, ולכן הצטרף ללגיון הזרים הצרפתי תחת השם לואי בלאנשאר.
לואי שירת בצפון אפריקה, ולאחר חתימת הסכם שביתת הנשק בקומפיין ביוני 1940 השתחרר מהצבא.
לאחר מכן הוא הצטרף לשורות המחתרת הצרפתית, ואף נעצר על ידי הגרמנים לאחר שניסה לחצות את הפירנאים בדרכו ללונדון כדי להצטרף לצבא צרפת החופשית בפיקוד שארל דה גול.
לאחר מעצרו היה כלוא בבתי כלא שונים, ולאחר שחרורו הוא הצטרף לקבוצת ההתנגדות הצרפתית "ארגון ההתנגדות" תחת השם לואי מונייר.
אחד מחברי חטיבת שארל מרטל, שבה שירת, היה בן דודו ז'ואקים, נסיך מירא השביעי, שנהרג ביולי 1944. ב-28 באוגוסט נפצע לואי באורח קשה במהלך מתקפה, ולאחר החלמתו הצטרף לחטיבה האלפינית.
לאחר המלחמה הוא חי בשווייץ, וכאשר בוטל ב-1950 חוק הגירוש נגד ראשי הבתים המלכותיים לשעבר בצרפת, עבר להתגורר בפריז.
לואי הפך לאיש עסקים מצליח, עם מספר מוסדות פיננסיים באפריקה.
בשנת 1951 הוא שלח זר זיכרון הנושא את הסמלים של נפוליאון ללוויה של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, בנו של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
הדבר נראה כמחווה אירונית של המלוכנים באותה עת, בהתחשב בעובדה שבית הוהנצולרן הגרמני הביס את בית בונפרטה, במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870.
בצוואתו, ציין לואי שלושה סימוכין לסמכותו להורות על שלילת מעמדו של בנו כיורש העצר:
הסנאטוס קונסולטוס (Senatus Consultus), תיקון לחוקת הקיסרות השנייה מ-7 בנובמבר 1852, בו נאמר כי אם לנפוליאון השלישי לא יהיו ילדים, הוא יוכל לאמץ כל בן זכר מצאצאי נפוליאון הראשון.
בנו שארל, נסיך נפוליאון, הטיל ספק בכך שכוונתו האמיתית של אביו הייתה לשלול ממנו את הירושה.
בכל מקרה, דוחה שארל את הטענה שלאביו הייתה הסמכות, על פי חוק או מסורת, להדיר אותו מסדר הירושה.
ב-16 באוגוסט 1949 התחתן לואי עם אליקס דה פורסטה, בתם של אלבריק, רוזן דה פורסטה וז'נבייב פרדט, ונולדו להם ארבעה ילדים:
שארל, נסיך נפוליאון (נולד ב-1950)
הנסיך ז'רום בונפרטה (נולד ב-1957)
לואיזה אורורה "לואה" גטסינגר מחלוצי הדת הבהאית המערביים ומפיציה.
זמרת ושחקנית אמריקאית שעלתה לרגל לארץ ישראל על מנת לפגוש את עבד אל-בהאא, ממנו קיבלה שליחות להפיץ את בשורתו.
על פי המסורת, עבד אל-בהאא העניק לה את הכינוי "לואה" ("דגל") כסמל לשליחות זו.
גטסינגר נולדה במדינת ניו יורק, למשפחת חקלאים.
כבר בילדותה אובחנה כיוצאת דופן ביושרה ובסקרנותה.
בגיל עשרים עברה ללמוד תיאטרון בשיקגו, שם נחשפה לראשונה לדת הבהאית וכבר בשנת 1897 הייתה רשומה בין 1,000 הבהאיים האמריקאים הראשונים.
ב-1897 נישאה לאדוארד גטסינגר - אתאיסט שהמיר דתו גם כן, והשניים החלו להפיץ את הדת הבאהית.
ב-1989 יצאו לואה ובעלה מארצות הברית, עם קבוצת מאמינים, על מנת לבקר את עבד אל-בהאא בארץ ישראל.
כבר בפגישתה הראשונה עם עבד אל-בהאא הוא זיהה את כישרונה ונאמנותה והעניק לה את הכינוי "לואה", שעל פי המסורת משמעו דגל - כסמל לשליחות שהטיל עליה להפיץ את בשורתו.
במשך שארית חייה, עסקה לואה במסיונריות חוצה גבולות, עד מותה ב-2 במאי 1916, בקהיר.
לפני מותה הצליחה לחזור על שמו של בהאא אללה שלוש פעמים.
כששמע עבד אל-בהאא על מותה אמר שמדובר ב"הפסד גדול" וחשף תפילה שחיבר למענה בה הוא מהלל את צניעותה ושליחותה.
גטסינגר גדלה בבית שהתאפיין בעיסוקו בביאה השנייה של ישו.
אמה, הלן מקברייד מור, הייתה פמיניסטית שהושפעה מאוד מהמטיף ויליאם מילר, ועל אף ששאלותיה התאולוגיות הושתקו, היא נשאה תפילה לבתה לואה, שנשאה ברחמה: "אם העובר שאני נושאת הוא ילדה, הלוואי ותהיה לה יכולת להתבטא ולדעת את האמת שבמשך כל כך הרבה שנים נמנעה ממני".
כשלואה בת העשרים עברה ללמוד תיאטרון בשיקגו, היא החלה בחיפוש אחר דת שתספק אותה.
לראשונה היא נתקלה בשמו של בהאא אללה בגיל 22, וזמן קצר לאחר מכן החלה ללמוד בקורסו של אבראהים ג'ורג' ח'יראללה על הדת הבהאית.
עד מהרה נמלאה להט רב כלפיה, להט שנבע בין היתר מההתרגשות הדתית שגדלה בה, והיא חזרה למשפחתה בניו יורק כדי להפיץ את הבשורה.
מעורבותה בקהילה הבהאית וקשרה עם עבד אל-בהאא
לאחר שהפיצה את הבשורה בקרבת בני ביתה וחבריה בניו יורק, יצאו הזוג גטסינגר לקליפורניה על מנת להפיץ את הדת הבהאית בקרב נשים חזקות.
אחת מהנשים שקיבלו עליהן את הבשורה הייתה פיבי הרסט, פמיניסטית בעלת אמצעים שהחליטה להסב את טיולה המתוכנן למצרים ב-1898 למסע עלייה לרגל לעכו, מקום מושבו של עבד אל-בהאא, והזמינה קבוצת מאמינים לבוא עימה, ביניהם בני הזוג גטסינגר.
בשל סכנות שאפפו את עבד אל-בהאא המסע נערך בחשאיות והוחלט להתפצל לקבוצות קטנות שיבקרו אותו לסירוגין.
לואה ובעלה זכו להיות הבהאים האמריקאים הראשונים לפגוש את עבד אל-בהאא ב-10 בדצמבר 1898. הזוג קיבל את ברכתו של עבד אל-בהאא להישאר חמישה חודשים בארץ ישראל על מנת ללמוד פרסית ולהגיע להבנה עמוקה יותר של הדת.
בתקופה זו הם גילו פערים בין מה שלמדו אצל אבראהים ח'יראללה ובין דברי עבד אל-בהאא.
כבר בפגישה זו, על פי המסורת, עבד אל-בהאא כינה את לואיזה גטסינגר "לואה" באומרו: "לואה משמע דגל, ועלייך להיות דגלי המתנוסס במזרח ובמערב".
מאז ועד מותה ב-1916, שבה לואה באופן תכוף לארץ ישראל על מנת לקבל את הוראותיו של עבד אל-בהאא.
לואה, שכונתה בפיו גם "כרוז הברית", מילאה את משימותיו באדיקות בכל העולם: במזרח, באירופה, באמריקה ובאפריקה.
עם חזרתם מעכו לארצות הברית ב-1899 ביקשו בני הזוג להגן על הקהילה הבהאית בארצות הברית משקריו של אבראהים ח'יראללה שביקש לחתור תחת עבד אל-בהאא ולהנהיג את הקהילה המערבית, ואף הצליח לפלגה, עד שלבסוף הוחרם בהוראת עבד אל-בהאא.
אחת מהדרכים של עבד אל-בהאא להיאבק בשקריו של ח'יראללה הייתה לשלוח נציגים שילמדו את הקהילה המערבית על הדת, אחד הנציגים הללו היה מירזא אבו אל-פצ'ל, אליו התלוותה לואה במסעו באמריקה ובפריז.
במהלך השליחות בפריז השלימה לואה משימה שקישרה בין הקהילות הבהאיות במזרח ובמערב; היא שלחה לשאה מט'פר א-דין עתירה מאת עבד אל-בהאא, המבקשת להגן על הבהאים הנרדפים בפרס מאז ההתנקשות באביו של השאה ב-1896. אל עתירה זו צירפה לואה עתירה נוספת, באותו נושא, החתומה על ידי הקהילה הבהאית בצרפת.
תחילה ביקשה להיפגש עם ראש הממשלה שליווה את השאה בפריז, אך זה סירב היות שבנו גסס.
לואה הבטיחה לו שאם יפגוש בה, בנו יחלים, ואכן כך היה.
ביקור עבד אל-בהאא בארצות הברית
בשנת 1909 קיבלה לואה מכתב מעבד אל-בהאא המבשר על הפלתו של הסולטאן העותמאני ושחרור העצירים הפוליטיים והדתיים.
במכתב הובע רצונו של עבד אל-בהאא לבקר בארצות הברית.
בין היתר הוזכרה במכתב קבורתו המיוחלת של הבאב בהר כרמל, פרויקט שהושלם לאחר 11 שנים.
עבד אל-בהאא הגיע לניו יורק ב-11 באפריל 1912, אך לואה הייתה בשליחות בקליפורניה.
ב-29 באפריל חיכתה לואה, יחד עם קבוצת מאמינים, לעבד אל-בהאא ברציף הרכבת בשיקגו, אך לשווא.
בערב אותו היום אף פורסמה ידיעה על היעדרותו בעיתון, ועדיין, הבהאים לא משו מהרציף עד להופעתו בליל אותו היום.
ב-1 במאי יצא עבד אל-בהאא, מלווה ב-300 מאמינים, על מנת להניח את אבן הפינה של בית התפילה הבהאי בשיקגו.
במעמד זה הפציר עבד אל-בהאא בלואה לבצע את עידור האדמה הסמלי הראשון.
לואה ובעלה לקחו על עצמם להתרים כספים לבניית בית תפילה זה כבר בשנת 1989 בשובם מהעלייה הראשונה לעכו.
במהלך ביקורו בארצות הברית העניק עבד אל-בהאא ללואה כינוי נוסף, "כרוז-הברית".
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שלח עבד אל-בהאא את הקהילה הבהאית מעכו להתגורר בכפר דרוזי סמוך, על מנת להבטיח את ביטחונם.
בינואר 1915 הגיעה לואה לחיפה, ונשארה שם בחסות משפחת עבד אל-בהאא שבעה חודשים במהלכם שימשה כאחות.
כשהוכרז על הצטרפות ארצות הברית למלחמה, הבין עבד אל-בהאא שלואה לא יכולה להישאר, כאמריקאית, על אדמת אויב, לכן שלח אותה למצרים.
במהלך שהותה במצרים העבירה לואה מכתבים לבהאים ברחבי העולם המדווחים על שלומו של עבד אל-בהאא ועל מסרו להמשיך להפיץ את הבשורה דווקא עכשיו.
לואה התנדבה לטפל בחיילים פצועים עד שלקתה בדלקת ריאות.
היא נקברה בקהיר, במימון חברי הקהילה הבהאית.
עבד אל-בהאא נשא למענה תפילה המספרת את "מסעה לארצות רחוקות ומחוזות נידחים...
תוך שהיא מטפלת בכל חולה בתרופת האל, עד שגופה השברירי בגד בה..." והוסיף שהיא תכונן "בגן העדן התיכון של האלמותיות".
חברת Lowa Sportschuhe GmbH היא יצרנית גרמנית של מגפי טיולים, סקי והרים שנמכרים תחת המותג Lowa.
מאז נוסדה בשנת 1923, החברה שוכנת ביצנדורף שבבוואריה עילית.
החברה נשלטת בעקיפין על ידי הקבוצה האיטלקית.
המחקר והפיתוח של החברה ממוקמים ב יצנדורף, הייצור מתרחש בעיקר ב-יצנדורף (נעלי הרים וטרקים), סלובקיה (נעלי הליכה) ועד 2010, גם איטליה (נעלי סקי).
יש לה סניפי מכירות זרים משלה בארצות הברית ובשווייץ, כמו גם שותפויות מכירה ארוכות טווח באוסטריה ובהולנד.
לורנץ וגנר, בנו של הסנדלר יוהאן וגנר מיצנדורף (40 ק"מ צפונית למינכן), הקים את חברת לואה (לורנץ וגנר) כשהשתלט על עסק הוריו בשנת 1923. זמן קצר לפני כן הקימו שני אחיו הנס ואדולף עסק משלהם עם המותג Hanwag ב-Vierkirchen והמותג Hochland ב-Weichs.
לאחר מותו של לורנץ וגנר בשנת 1953, השתלט החניך לשעבר (וכעת חתנו של המייסד) ספ לדרר על החברה ויחד עם אשתו ברטי הפך את לואה ליצרנית מגפי סקי מצליחה (לואה אייר) בשנות השבעים והשמונים.
בשנת 1993, בגלל קשיים כלכליים ובעיות ירושה, 90% מהמניות נמכרו לקבוצת טניקניקה האיטלקית (בנוסף לטקניקה ולואה, אלה כוללים כיום גם את נורדיקה, בליזארד ורולרבלייד).
ורנר ריטמן, שעבד בעבר בחברת הנעליים השווייצרית רייכל, משמש כמנכ"ל מאז 1992 והפך לבעלים משותף בשנת 1993 (אז 10%, כיום 20%).
בשנת 2010 נמכרו לראשונה למעלה משני מיליון זוגות נעליים.
נכון לשנת 2017, 60% מ- Lowa שייכים בעקיפין לקבוצת Tecnica האיטלקית, 20% למנכ"ל ורנר Riethmann ו- 20% ל-רנזו קסטלני, הבעלים של ספקית ה- Lowa Riko Sport מאיטליה.
בשנת 2003 לואה נכנס למיזם משותף עם שופל, יצרנית בגדי חוץ.
KG מפעיל בסך הכל 33 חנויות Schoffel-Lowa, המנוהלות בעיקר על ידי שותפי זכיינות (28 בגרמניה, ארבע באוסטריה ואחת באיטליה; נכון לאוקטובר 2018).
יחד עם יצרני המגפיים המיוחדים הגרמנים האחרים, לואה היא הספקית של מגפי הקרב החדשים לבונדסוור.
האי לואו אשר כונה בעבר גם האי ג'יימסון (Jameson Island) או האי של ג'יימסון (Jamesons Island), הוא אי בארכיפלג איי שטלנד הדרומיים, המהווים חלק מהטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה, בסמוך לחופי אנטארקטיקה.
מצר אוסמר מפריד בין האי לואו לבין האי סמית', האי לואו ממוקם 25 קילומטרים מדרום-מזרח לאי סמית'.
אורכו של האי 14 קילומטרים, ורוחבו 8 קילומטרים.
האי התגלה על ידי ציידי כלבי ים בשנת 1820, ומופה באופן גס בשנה זו.
הנחיתה הראשונה על האי אירעה ב-2 בפברואר 1821.
האי צולם מהאוויר על ידי הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1956.
שמו של האי תיאורי, אף שיש הסוברים שהוא נקרא על שם רב החובל אדוארד לואו (Edward Low), שפיקד על אוניית ציד כלבי הים האמריקאית "אסתר" (Esther).
שמו של האי ניתן לו בשל גובהו הנמוך מעל פני הים.
המילה "לואו" משמעה באנגלית "נמוך".
חלק מהאי מהווה חלק מאזור ציפורים בעל חשיבות בשל מושבות הפינגווינים שבו.
האי לואו הוא אי בארכיפלג איי פוקלנד.
בטריטורית איי פוקלנד של הממלכה המאוחדת.
האי ממוקם במפרצון ביירון, מצפון-מערב לאי מערב איי פוקלנד, מדרום לאי סדג', ומצפון לרמת ביירון ולהר סטורם.
שיא גובהו של האי - 22 מטרים מעל פני הים.
האי לואו הוא חלק משמורת טבע, בה הציד והדיג אסורים.
לואי דה בורבון, או לואי השלישי, נסיך קונדה , היה נסיך קונדה משנת 1709 עד מותו.
הוא היה בנם הבכור של אנרי ז'ול דה בורבון, נסיך קונדה ואנה הנרייטה מבוואריה, ונכדו של לה גרנד קונדה.
הוא היה אחד מתשעה ילדים, ובנם הבכור של הוריו שנותר בחיים.
אחותו, מארי תרז דה בורבון, נישאה לפרנסואה לואי, נסיך קונטי ב-1688. אחות אחרת, לואיז בנדיקט דה בורבון, התחתנה עם לואי אוגוסט, דוכס מיין, בנו של לואי ה-14, ב-1692. אחותו הצעירה, מארי אן דה בורבון, נישאה מאוחר יותר לגנרל המפורסם לואי ז'וזף דה בורבון.
הוא מונה ל-Chevalier du Saint-Esprit ב-1686, לקולונל של רגימנט הרגלים בורבון מאוחר יותר באותה שנה, למרשל דה מחנה ב-1690 וללוטננט גנרל ב-1692. עם מות אביו, הוא ירש את כל התארים והאחוזות של קונדה.
בשנת 1685, לואי התחתן עם לואיז פרנסואז דה בורבון, הידועה בבית המלוכה בשם מדמואזל דה נאנט, שהייתה הבת הבכורה של מלך צרפת לואי ה-14 ופילגשו, מאדאם דה מונטספן.
בעידן שבו שיקולים שושלתיים מילאו תפקיד מרכזי, הורמו גבות בבית המלוכה בנישואים בין נסיך הדם לממזר מלכותי.
אולם ראש בית קונדה, le Grand Condé, הסכים עם השידוך הנחות מבחינה חברתית בתקווה לזכות בהטבות מאביה של הכלה, לואי ה-14.
כמו אביו, שהפך לנסיך קונדה ב-1687, לואי דה בורבון ניהל חיים טיפוסיים, חסרי ייחוד.
בתקופה שבה מטר וחצי נחשב לגובה נורמלי לאישה, לואי, למרות שלא היה ממש גמד, נחשב לגבר נמוך.
אחיותיו, למעשה, היו כל כך קטנות עד שכינו אותן "בובות הדם", או, באופן פחות מחמיא, "חיפושיות שחורות קטנות" מאחר שרבים מהם היו בעלי גוון עור כהה ובעלי גיבנת.
למרות שלא סבל ממצב זה בעצמו, לואי היה מקרוצפלי.
בנוסף, נאמר כי לגוון עורו היה גוון צהבהב-כתום מובהק.
בצד החיובי, בעוד שלא היה מלומד, לואי היה משכיל בצורה מכובדת.
לואי היה הנסיך דה קונדה במשך קצת פחות משנה, שכן הוא מת רק אחד עשר חודשים לאחר אביו.
כמו אביו, לואי היה מטורף ללא תקנה, והיה "עושה פרצופים איומים", כפי שציין היסטוריון אחד.
לואי מת בשנת 1710 בגיל ארבעים ושתיים.
מארי אן אלאונור דה בורבון, מדמואזל דה בורבון (22 בדצמבר 1690 - 30 באוגוסט 1760) מתה רווקה.
לואי אנרי הראשון, נסיך קונדה (18 באוגוסט 1692 - 27 בינואר 1740) נישא למארי אן דה בורבון, ולאחר מכן התחתן עם קרולינה, רוזנת הסן-רוטנבורג.
לואיז אליזבת דה בורבון (22 בנובמבר 1693 - 27 במאי 1775) התחתנה עם לואי ארמנד, נסיך קונטי.
לואיז אן דה בורבון, מדמואזל דה שרולה (23 ביוני 1695 - 8 באפריל 1758) מתה רווקה.
מארי אן דה בורבון (16 באוקטובר 1697 - 11 באוגוסט 1741) נישאה בחשאי ללואי דה מלון, דוכס ג'ויוז .
שארל, רוזן שרולה (19 ביוני 1700 - 23 ביולי 1760) נישא בחשאי לז'אן דה ולואה סן רמי (צאצא של אנרי השני מצרפת).
הנרייט לואיז דה בורבון, מדמואזל דה ורמנדואה (15 בינואר 1703 - 19 בספטמבר 1772) מתה רווקה.
אליזבת אלכסנדרין דה בורבון, מדמואזל דה סנס (15 בספטמבר 1705 - 15 באפריל 1765) מתה רווקה.
לואי-אלכסנדר ברתייה , נסיך נוישאטל ואלנגין, נסיך ואגרם, היה מרשל צרפת של האימפריה ששירת במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות.
הוא היה פעמיים שר המלחמה של צרפת ושימש כראש המטה של נפוליאון בונפרטה.
ברתייה נולד למשפחה צבאית, שירת בצבא הצרפתי ושרד את החשד למונרכיזם במהלך שלטון הטרור לפני עלייה מהירה בשורות צבא המהפכה הצרפתי.
אף על פי שהיה תומך מרכזי בהפיכה נגד הדירקטורט שהעניקה לנפוליאון כוח אבסולוטי, ונכח בניצחונותיו הגדולים, ברתייה התנגד נחרצות למתיחה המתקדמת של קווי התקשורת במהלך המערכה הרוסית.
לאחר שהורשה לפרוש על ידי משטר בורבון המחודש, הוא מת מסיבות לא טבעיות זמן קצר לפני קרב ווטרלו.
ברתייה נחשב על ידי רבים כאחד מגדולי המנהלים בהיסטוריה, שגאונותו הלוגיסטית הוכיחה את עצמה הכרחית לנפוליאון ולגרנד ארמה.
ברתייה נולד ב-20 בנובמבר 1753 בוורסאי ללוטננט-קולונל ז'אן-בטיסט ברתייה (1721–1804), קצין בחיל המהנדסים הטופוגרפיים, ולאשתו הראשונה (נישאה ב-1746) מארי פרנסואז ל'הוילייר דה לה סר.
הוא היה הבכור מבין חמישה ילדים, כאשר שלושת אחיו שירתו גם בצבא הצרפתי, ושניים הפכו לגנרלים במהלך מלחמות נפוליאון.
כילד, ברתייה קיבל הדרכה באמנות הצבאית על ידי אביו, קצין ב-"Corps de genie" (חיל המהנדסים).
בגיל שבע עשרה, הוא נכנס לצבא, שירת ברציפות בסגל, במהנדסים וברגימנט הדרגונים הגרמני המלכותי של הנסיך מלמבסק.
בשנת 1780 נסע ברתייה לצפון אמריקה עם הגנרל רושאמבו, ובשובו, לאחר שהגיע לדרגת קולונל, הוא הועסק בתפקידי מטה שונים ובשליחות צבאית בפרוסיה.
במהלך המהפכה הצרפתית, כראש המטה של המשמר הלאומי של ורסאי, הוא הגן על הדודות של לואי השישה עשר מפני אלימות עממית, וסייע לבריחתם ב-1791.
בשנת 1792, ברתייה מונה לרמטכ"ל של המרשל ניקולס לוקנר, והוא לקח חלק נכבד במסע הארגון של הגנרלים דומורייה וקלרמן.
הוא שירת עם קרדיט רב במלחמה בוואנדה של 1793–1795, ובשנה שלאחר מכן מונה לגנרל של דיוויזיה וראש המטה של צבא איטליה, שבונפרטה מונה לאחרונה לפקד עליו.
הוא מילא תפקיד חשוב בקרב ריבולי, והקל על הגנרל ז'ובר כאשר האחרון הותקף על ידי הגנרל האוסטרי יוזף אלווינצ'י.
כוח העבודה שלו, הדיוק וההבנה המהירה שלו, בשילוב ניסיונו הארוך והמגוון ושליטתו המלאה בפרטים, הפכו את ברתייה לרמטכ"ל האידיאלי.
בתפקיד זה, ברתייה היה העוזר המוערך ביותר של נפוליאון למשך שארית הקריירה שלו.
ברתייה ליווה את נפוליאון לאורך המערכה של 1796, ונותר אחראי על הצבא לאחר הסכם קמפו פורמיו.
הוא היה בתפקיד זה בשנת 1798 כשנכנס לאיטליה, פלש לוותיקן, ארגן את הרפובליקה הרומית ולקח את האפיפיור פיוס השישי בשבי.
ברתייה פיקח על העברת האפיפיור לוולנס, שם, לאחר מסע מפותל, מת פיוס השישי.
מותו של האפיפיור היווה מכה קשה לכוחו הפוליטי של הוותיקן, אשר, עם זאת, לא הוכיח את עצמו כחולף כמו זה של האימפריה הצרפתית הראשונה.
לאחר מכן הצטרף ברתייה למפקדו במצרים, ושירת שם עד שובו של נפוליאון.
הוא סייע בהפיכת 18 בברימר (9 בנובמבר 1799), לאחר מכן הפך לשר המלחמה לזמן מה.
במהלך קרב מרנגו, ברתייה היה ראש צבא העתודה הרשמי, אך הקונסול הראשון ליווה את הצבא והוא פעל במציאות, כמו תמיד, כראש המטה של נפוליאון.
כדי שלא יחשבו שזו הייתה עבודה בטוחה יחסית, קצין מטה עכשווי, ברוסייה, מדווח כי בקרב מרנגו:
בתום המערכה הוא הועסק בשליחויות אזרחיות ודיפלומטיות.
זה כלל שליחות לספרד באוגוסט 1800, שהביאה לחזרה של לואיזיאנה לצרפת על ידי הסכם סן אילדפונסו ב-1 באוקטובר 1800, והובילה לרכישת לואיזיאנה.
כאשר נפוליאון הפך לקיסר, ברתייה מונה מיד למרשל האימפריה.
הוא השתתף במערכות של אוסטרליץ, ינה ופרידלנד.
הוא מונה לדוכס ולנגין ב-1806 ולסגן קונסטבל של האימפריה ב-1807. כשנפוליאון הדיח את פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה מנסיכות נשאטל, מונה ברתייה לשליטה.
זה נמשך עד 1814 וגם הביא לו את התואר נסיך ריבוני ב-1806.
ב-1808 שירת במלחמת חצי האי, וב-1809 שירת בזירה האוסטרית במהלך מלחמת הקואליציה החמישית, ולאחר מכן קיבל את התואר נסיך ואגרם.
הוא היה עם נפוליאון ברוסיה בשנת 1812, והשתתף במועצת המלחמה יוצאת הדופן לגבי האם להמשיך, בהיותו אחד מכמה שייעצו נגד התקדמות על מוסקבה עליה החליט נפוליאון, בעידוד ז'ואקים מירא, שהואשם על ידי רבים על קצב הרג הסוסים של הצעדה לרוסיה.
נאמר כי ברתייה פרץ בבכי בעקבות ההחלטה.
הוא שירת בגרמניה ב-1813, ובצרפת ב-1814, מילא, עד לנפילת האימפריה הצרפתית, את תפקידיו של ראש המטה של הגרנד ארמה.
לאחר הוויתור הראשון של נפוליאון, פרש ברתייה לאחוזתו שכללה 600 דונם (2.4 קמ"ר), וחידש את תחביביו של בזיירות ופיסול.
הוא עשה שלום עם לואי השמונה עשר ב-1814 וליווה את המלך בכניסתו החגיגית לפריז.
במהלך הגלות הקצרה של נפוליאון על אלבה, הוא הודיע לברתייה על הפרויקטים שלו.
ברתייה היה נבוך מאוד באשר למסלולו העתידי, ומכיוון שלא היה מוכן להתחייב לנפוליאון, נפל עליו חשד גם מצד מנהיגו הישן וגם מצד לואי השמונה עשר.
עם שובו של נפוליאון לצרפת, נסוג ברתייה לבמברג, שם מת כמה שבועות לאחר מכן ב-1 ביוני 1815 בנפילה מחלון בקומה העליונה.
על פי כמה דיווחים, הוא נרצח על ידי חברי אגודה חשאית, בעוד שאחרים אומרים כי, דעתו נטרפה עליו ממראה החיילים הרוסים שצעדו לפלוש לצרפת, הוא השליך את עצמו מחלונו ונהרג.
אובדן כישוריו של ברתייה בווטרלו הורגש מאוד על ידי נפוליאון, כפי שאמר מאוחר יותר בתמציתיות:
ברתייה היה רמטכ"ל מיומן מאוד, אבל הוא לא היה מפקד שטח מוצלח.
כשהיה בפיקוד זמני ב-1809, הצבא הצרפתי בבוואריה עבר סדרה של תהפוכות.
למרות העובדה שהצלחתו כגנרל הואפלה לחלוטין על ידי גאונותו של נפוליאון, ברתייה היה בכל זאת ידוע בזכות כישורי הארגון המצוינים שלו והיכולת להבין ולבצע את הנחיות הקיסר לפרטי פרטים.
הגנרל פול ת'יבאו אמר עליו ב-1796:
איש לא יכול היה להתאים יותר לגנרל בונפרטה, שרצה אדם המסוגל לפטור אותו מכל עבודה מפורטת, להבין אותו באופן מיידי ולחזות מה יזדקק לו.
בשנת 1796 התאהב ברתייה בג'וזפה קרקאנו, המרקיזה ויסקונטי די בוגוראטו, שהייתה אמורה להיות המאהבת שלו למשך תקופת האימפריה הצרפתית הראשונה, למרות אי הסכמתו של הקיסר.
אפילו כאשר נפוליאון הכריח אותו להתחתן עם נסיכה בווארית, הדוכסית מריה אליזבת, בשנת 1808, הצליח ברתייה לשמור על פילגשו ואשתו יחד תחת קורת גג, מצב עניינים שהכעיס את הקיסר.
ב-9 במרץ 1808 התחתן ברתייה עם אליזבת שהייתה בתם היחידה של וילהלם, דוכס בבוואריה ושל מריה אנה מצווייבריקן-בירקנפלד, אחותו של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה, וקרובת משפחה של הקיסר הרוסי דרך קו ויטלסבאך בצד הבווארי והצד הפרוסי (מקלנבורג) של השושלת שלה.
נולדו להם בן אחד ושתי בנות:
נולדו להם שתי בנות, מלסי לואיז קרוליין פרדריק ברתייה נסיכת ואגרם (1832–1884), אליזבת אלכסנדרין מריה ברתייה נסיכת ואגרם (1849–1932) ובן, לואי פיליפ מארי אלכסנדר ברתייה, הנסיך השלישי של ואגרם (1836–1911)
מארי אן וילהלמין אלכסנדרין אליזבת, נסיכת ואגרם (19 בפברואר 1816 – 23 ביולי 1878).
נולדה זמן קצר לאחר מות אביה.
לואי-ז'אן קניגסוורטר היה משפטן וכלכלן יהודי צרפתי.
נשיאה הראשון של חברת "כל ישראל חברים" (אליאנס).
נולד בווינה, בן למשפחת הבנקאים היהודית קניגסוורטר .
הוא אחיהם של הבנקאי והפוליטיקאי הצרפתי מקסמיליאן דה קניגסוורטר ואנרי-ז'יל דה קניגסוורטר.
למד באוניברסיטת ליידן וקיבל תואר דוקטור למשפטים ב-1835.
ב-1843 היגר לצרפת והתיישב בפריז.
הוא התמסר למחקרו על כלכלה פוליטית ותולדות המשפט בעודו עובד למחייתו בבנק המשפחתי.
ב-1860 היה לנשיאה הראשון של חברת כל ישראל חברים.
מ-1850 ועד מותו היה חבר ה"אקדמי דה סיינס מוראל א פוליטיק" (האקדמיה למדעי הרוח והמדיניות ) ועם מותו הוריש לאקדמיה סכום של 10,000 פרנק לייסוד פרס על שמו.
לואו גואן-ג'ונג (סינית מסורתית: 羅貫中; סביבות 1300 - 1400) היה סופר סיני מהמאה ה-14, המוכר בעיקר כמחבר הרומן ההיסטורי המפורסם "רומן שלוש הממלכות", אחד מארבעת הרומנים הקלאסיים של הספרות הסינית.
הוא נחשב לאחד הרומנים ההיסטוריים הגדולים ביותר בסין, מתאר תקופה של מלחמה ואי-שקט פוליטי ומכיל יסודות של אסטרטגיה צבאית.
הרומן מתאר את התקופה שקדמה לסוף שושלת האן והמלחמות שהובילו למיסוד שלוש ממלכות (Wei, Shu, ו-Wu).
לואו גואן-ג'ונג שילב באי-יצירתו אלמנטים של היסטוריה, פולקלור ואגדות סיניות, והפך את הסיפור לססגוני ומרתק.
הרומן נחשב לאבן דרך בספרות הסינית הקלאסית, והוא עדיין נלמד ונקרא בהערכה רבה.
לואי-אברהם ואן לו נודע כאברהם ואן לו עד להתנצרותו הקתולית בשנת 1681, וגם כלואי או לודוביק ואן לו, היה צייר מנייריסטי צרפתי בסגנון הבארוק וצאצא לשושלת הציירים ואן לו.
לואי-אברהם היה בנו של הצייר ההולנדי מתור הזהב, יאקוב ואן לו ואביהם של הציירים ז'אן-בפטיסט ואן לו ושארל-אנדרה ואן לו (הידוע כקרל ואן לו).
רוב ציוריו של לואי-אברהם עסקו בנושאים דתיים.
הוא קיבל הזמנות ציורי פרסקו מהכנסייה וממספר מסדרים דתיים בליון, אקס-אן-פרובאנס, גראס, מיורקה וניס.
הוא גם קיבל הזמנות להשלמת עיטורים (כולל ציורים למגורי הקצינים) של מספר ספינות של הצי הצרפתי בטולון.
הוא נפטר בניס בשנת 1712.
אברהם נולד באמסטרדם בשנת 1653 אך נלקח לפריז בגיל שבע.
אביו, יאקוב ואן לו, היה מעורב בקטטה בפונדק, במהלכה דקר אדם בחרבו.
האיש מת לאחר מכן מפצעיו ויאקוב נמצא אשם ברצח ונאלץ לברוח מהמדינה עם משפחתו.
בשנת 1667, אברהם ואחיו ז'אן התאזרחו כאזרחי צרפת.
האחים למדו בקורסים שהוצעו על ידי האקדמיה המלכותית לציור ולפיסול, אך ב-29 בנובמבר 1670 גורש אחד מהם בגין תקיפה (voies de fait).
שני הבנים הפסיקו להשתתף בקורסים, אם כי שנה לאחר מכן, בשנת 1671, כל אחד מהם זכה בפרס בתערוכת הסלון בארמון הלובר.
אברהם זכה בפרס ה-huitème (פרס שמיני) עבור ציור שכותרתו "לואי ה-14 מעניק שלום לאירופה"; בד שחגג את סוף מלחמת האצלה שהושגה על ידי חוזה אקס-לה-שאפל (1668).
אברהם וז'אן ואן לו נעלמו מהרישומים לתקופה של עשר שנים לאחר סילוקו מהאקדמיה.
ההנחה היא שהם נסעו רבות ברחבי איטליה במהלך תקופה זו, ושכללו את אמנותם.
אברהם הופיע ברישומי כנסיית האורסולינים בליון בשנת 1681, שם נאמר שהוא ויתר על אמונתו היהודית והתנצר.
בשלב זה הוא גם אימץ את שם המשפחה לואי (או לודוביץ').
במשך שנים רבות, לואי-אברהם נחשב כמי שחי חיים צנועים, עם הזמנות מעטות יחסית.
עם זאת, מחקרים שפורסמו בשנים 1985 ו-2000 הציעו כי קשה היה להבחין בין עבודותיו של לואי לבין ציורים מניריסטיים בארוקיים טיפוסיים של תקופתו, מה שמסביר מדוע הערכת יצירתו תמיד הייתה בעייתית.
הוכח כי אפילו במהלך שלוש עשרה שנותיו האחרונות השקטות ביותר, לואי פיזר מספר ציורים בין בתי המלוכה של פרובאנס וצפון איטליה.
ב-24 באוקטובר 1707, הוא גם קיבל הזמנה ל-12 ציורים לקישוט הארמון המלכותי בפריז, לרגל לידתו של לואיס, בנו של פליפה מספרד ונכדו של לואי ה-14. לאחר מותו, עשרה ציורים נוספים נרשמו במלאי הסטודיו שלו, כולם בשלבי השלמה שונים.
לואי דניאל ארמסטרונג , הידוע גם בכינוי "סצ'מו" ("Satchmo"), היה זמר וחצוצרן אמריקאי שעסק בעיקר בסגנון הג'אז.
ארמסטרונג נחשב על ידי רבים כאחד ממוזיקאי הג'אז הגדולים ביותר במאה ה-20. נגינתו הכריזמטית, יכולת הביצוע החדשנית שלו ואישיותו המרשימה הפכו את הג'אז ממוזיקת ריקודים פרובינציאלית לצורת אמנות פופולרית.
ארמסטרונג נודע בתחילה בעיקר בזכות נגינתו בחצוצרה, אולם הוא גם היה אחד מזמרי הג'אז המשפיעים ביותר, ולקראת סוף הקריירה שלו היה מפורסם בעיקר בשירתו.
ארמסטרונג נולד כבן למשפחה ענייה מניו אורלינס שבלואיזיאנה.
על פי מרבית המקורות אביו היה ויליאם ארמסטרונג, אשר סירב לשאת את אמו, מרי מאיאן אלברט, ואשר נטש את המשפחה ביום לידתו של ארמסטרונג, ובכך אילץ את אימו לצאת לעבוד בזנות על מנת לפרנס את המשפחה.
על פי האתר "Elvis Presley News", אמו הייתה זונה, אביו "בלתי ידוע" והוא (ואחותו ביאטריס) גדלו לסירוגין אצל אמו ואצל סבתו ג'וזפין.
את כלי הנגינה הראשון שלו, קורנט (אחד מסוגי החצוצרה המוכרים ביותר, שהיה פופולרי בקרב מוזיקאים בניו אורלינס) הוא קיבל משכניו, משפחת קרנופסקי היהודית-ליטאית ממוצא חסידי, שהעסיקו אותו בעבודות שונות לצד אחד מילדי המשפחה ושאליהם היה מקושר במיוחד.
ארמסטרונג התארח בביתם במשך שנים באופן קבוע, דבר שהקנה לו בין היתר ידיעת יידיש שוטפת.
עד סוף ימיו הוא נהג לשאת על צווארו שרשרת עם מגן דוד, כאות להכרת הטוב לאותה משפחה, שהייתה משפחתו היחידה.
הלהקה הראשונה אליה הצטרף כנגן קורנט הייתה להקת "בית האסופים השחורים" (Negro Waif's Home), או בשמו הרשמי בית המחסה לאסופים צבעונים של ניו אורלינס (New Orleans Home for Colored Waifs).
הוא נשלח למקום זה כשהיה בן 10, לאחר שנתפס יורה באקדח בחגיגה בערב ראש השנה האזרחית.
ארמסטרונג נהג לעקוב אחרי תהלוכות תזמורות כלי נשיפה שעברו בעיר לעיתים קרובות, כשהוא מאזין למוזיקאים ותיקים כמו באנק ג'ונסון, באדי פטיט, ויותר מכולם ג'ו "קינג" אוליבר, שהיה המורה ודמות האב של ארמסטרונג הצעיר.
לאחר מכן ניגן ארמסטרונג בתזמורות כלי נשיפה ובספינות נהר בסביבות ניו אורלינס, והתחיל לנוע בדרכים עם התזמורת המפורסמת של פיית מאראבל, שהצטרפה לשייט ספינת קיטור לאורך נהר המיסיסיפי; ארמסטרונג תיאר את התקופה בתזמורת של מאראבל כ"ללכת לאוניברסיטה", שכן הזדמנות זו אפשרה לו לרכוש ניסיון רחב עם עיבודים כתובים.
כשג'ו אוליבר עזב את ניו אורלינס בשנת 1919, תפס ארמסטרונג את מקומו בתזמורת של קיד אוריי, שנחשבה לתזמורת הג'אז המובילה בעיר.
בשנת 1922 הצטרף ארמסטרונג לנדידה לשיקגו, שם הוזמן על ידי ג'ו אוליבר להצטרף לתזמורת הקריאול-ג'אז שלו.
התזמורת של אוליבר הייתה החשובה והמשפיעה ביותר בשיקגו בתחילת שנות ה-20, תקופה בה שיקגו הייתה המרכז של הג'אז.
ההקלטות הראשונות של ארמסטרונג, מנגן קורנט שני בתזמורת של אוליבר (כולל קטעי סולו אחדים) נעשו בשנת 1923.
ארמסטרונג שמח לעבוד עם אוליבר, אך אשתו, הפסנתרנית ליל הארדין ארמסטרונג, האיצה בו לחפש שכר גבוה יותר.
ארמסטרונג ואוליבר נפרדו כידידים בשנת 1924 וארמסטרונג עבר לניו יורק כדי לנגן עם התזמורת של פלטשר הנדרסון – התזמורת השחורה המובילה באותה עת.
אז גם עבר ארמסטרונג לחצוצרה כדי להשתלב טוב יותר בקרב שאר הנגנים במחלקת כלי הנשיפה.
באותו זמן, הוא גם ביצע הקלטות רבות אותן ארגן עבורו ידידו הוותיק מניו-אורלינס, הפסנתרן קלרנס ויליאמס.
הקלטות אלו כללו להקות ג'אז קטנות (שהטובות שבהן זיווגו את ארמסטרונג עם אחד מיריביו לטכניקה ולרעיונות, סידני בשה) וסדרה בה ליווה זמרי בלוז.
הוא חזר לשיקגו בשנת 1925 והחל להקליט תחת שמו עם להקותיו Louis Armstrong and his Hot Five ו-Louis Armstrong and his Hot Seven להיטים כמו Potato Head Blues, Muggles (רמיזה למריחואנה) ו-West End Blues שקבעו את הסטנדרט וסדר היום של הג'אז לשנים רבות.
בשנת 1928 הוא הקליט שיר עם St.
James Infirmary Blues שמאז הפך לסטנדרט של השיר.
בשנת 1938 הוא הקליט את השיר "כשהקדושים צועדים בסך".
ארמסטרונג חזר לניו יורק בשנת 1929, ואז עבר ללוס אנג'לס בשנת 1930, ומשם לסיבוב הופעות באירופה.
לאחר שנים רבות בדרכים, הוא השתקע בקווינס שבניו יורק בשנת 1943. אף על פי שהיה קורבן לתהפוכות של עולם המוזיקה האמריקאית בתחילת המאה ה-20, ולעסקי המוזיקה בהם התערבו גם הגנגסטרים, הוא המשיך לפתח את המוזיקה שלו.
ידידו הקרוב ביותר של ארמסטרונג החל מסוף שנות ה-20 היה מנהל תקליטים יהודי משיקגו, ג'ו גלייזר, אשר הפך החל מ-1935 למנהל עסקיו.
בשלושים השנים הבאות, ארמסטרונג ניגן ביותר משלוש-מאות הופעות בשנה.
רוב מסעות ההופעות שלו החל משנות ה-40 היו עם קבוצה קטנה ויציבה בשם Louis Armstrong and his All Stars, שכללה את בארני ביגרד, ג'ק טיגרדן, ארל היינס, טרומי יאנג ובארט דימס.
במהלך תקופה זו הוא ביצע הקלטות רבות והופיע ביותר מ-30 סרטים.
בשנת 1959 ערך ארמסטרונג מספר הופעות בישראל.
ארמסטרונג התמיד בלוח ההופעות העמוס שלו עד מספר שנים לפני מותו.
הוא גם יצא להופעות באפריקה, אירופה ואסיה תחת חסות משרד החוץ האמריקאי בהצלחה מרובה ונודע כ"השגריר סאצ'".
ארמסטרונג מת מהתקף לב בשנת 1971, חודש לפני יום הולדתו ה-70. הוא נקבר בבית העלמין פלשינג בניו יורק.
הכינוי "סצ'מו" (Satchmo או "סץ'") הוא קיצור של Satchelmouth (פה-ילקוט).
מוקדם יותר הוא היה ידוע בכינוי Dippermouth (פה-אוניה).
כל אלו הם התייחסויות לפיו הגדול.
חברים ועמיתים בדרך כלל קראו לו "פופס" (Pops), השם בו השתמש ארמסטרונג כשהתייחס לחבריו ועמיתיו המוזיקאים (פרט לפופס פוסטר, לו קרא ארמסטרונג תמיד "ג'ורג'").
הכינוי "סצ'מו" ואישיותו הדרומית החמה של ארמסטרונג, יחד עם אהבתו הטבעית לבידור ולעירור תגובה מהקהל, הביאו ליצירתה של אישיות ציבורית – החיוך, הזעה, הממחטה – שהפכו אולי אפילו לסוג של קריקטורה גזענית בשנותיו המאוחרות.
חוסר הרגישות הגזעי של ארמסטרונג בכך שלקח את תפקיד מלך הזולו נחשב לחלק מכשל גדול יותר אצל ארמסטרונג.
בעוד חלק ראו בו אישיות חברתית וחברותית, אחרים סברו שהוא מנסה למצוא חן בעיני הקהל הלבן והופך לקריקטורה של זמר נודד.
מוזיקאים כמו סמי דייוויס ג'וניור, דיזי גילספי ומיילס דייוויס מתחו ביקורת על ארמסטרונג על כך שהופיע בפני קהלים מופרדים גזעית, ושלא נקט עמדה תקיפה מספיק בתנועת זכויות האזרח, כמו הדמות מהספר "אוהל הדוד תום".
בילי הולידיי ענתה למבקרים – "of course Pops toms, but he toms with class." (מובן ש"פופס" נוהג כדוד תום, אך הוא עושה זאת עם סגנון).
ארמסטרונג היה אחד מהתורמים הגדולים למרטין לותר קינג ולפעילי זכויות אזרח אחרים, אך העדיף לפעול מאחורי הקלעים, כשהוא שומר על הפרדה בין הפוליטיקה לעבודתו כאמן-מופיע.
בשל כך, דווקא התבטאויותיו החריגות בנושא זה זכו לתהודה: הביקורת של ארמסטרונג על חוסר הפעולה של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר במהלך המאבק על האינטגרציה בבתי הספר בליטל רוק ארקנסו בשנת 1957 זכתה לחשיפה ברמה הלאומית.
בשנותיו הראשונות, נודע ארמסטרונג בעיקר בשל הווירטואוזיות שלו בנגינה בקורנט ובחצוצרה.
ניתן לשמוע את נגינתו הטובה ביותר בחצוצרה בתקופה המוקדמת בתקליטיו עם ה-"Hot Five" וה-"Hot Seven".
האלתורים שביצע בהקלטות אלו, של סטנדרטים מניו-אורלינס ושל שירים עדכניים (לאותה תקופה), נחשבים עד היום לגאוניים.
הדור הקודם של המוזיקאים מניו-אורלינס התייחסו לאלתורים שלהם כ"וריאציות על המלודיה"; אבל האלתורים של ארמסטרונג היו נועזים ומתוחכמים לאותה תקופה, אך שמרו על עידון ומלודיות.
הוא נהג להרכיב מחדש מנגינות פופולריות שניגן, הופך אותן למעניינות יותר.
נגינתו של ארמסטרונג מלאה במלודיות שמחות ומלאות השראה, קפיצות יצירתיות, ומקצבים מעודנים רגועים או נמרצים.
הגאוניות של פסקאות מוזיקליות אלו היא בת-לוויה לטכניקת הנגינה של ארמסטרונג, שהושחזה באימון מתמיד, שהרחיבה את רוחב היריעה, הצליל והיכולות של החצוצרה.
בתקליטיו ארמסטרונג יצר כמעט לבדו את תפקיד סוליסט הג'אז, הופך את מה שהיה מוזיקה עממית קבוצתית לצורת אמנות עם אפשרויות בלתי מוגבלות לביטוי אינדיבידואלי.
ביצירתו של ארמסטרונג בשנות ה-20 הוא מתח את יכולותיו לשיא.
בתקליטי ה-"Hot Five" בעיקר ניתן להבחין בפספוסים קלים ובתווים שלא נוגנו, שאינם פוגעים בחוויית ההאזנה שכן האנרגיה של ההופעה הספונטנית מצליחה לעבור לשומע.
באמצע שנות ה-30 ארמסטרונג הגיע לרמה נאותה של ביטחון עצמי, כשהוא יודע בדיוק מה הוא יכול לבצע ומיישם זאת באופן מושלם.
ככל שהמוזיקה שלו התפתחה והפופולריות שלו גברה, שירתו הפכה חשובה גם כן.
ארמסטרונג לא היה הראשון להקליט שירת סקאט, אך היה רב-אמן בסוגה זו ועזר להפוך אותה לפופולרית.
תקליטיו אלו היו להיטים ושירת סקאט הפכה לחלק חשוב בהופעותיו.
אולם הרבה לפני כן שיחק ארמסטרונג עם קולו, מקצר ומאריך משפטים, משלב אלתורים, כשהוא משתמש בקולו ביצירתיות לא פחותה מאשר בחצוצרתו.
במהלך הקריירה הארוכה שלו, ניגן ושר ארמסטרונג עם הנגנים והזמרים החשובים ביותר.
ביניהם עוזר-הקטר המזמר ג'ימי רודג'רס, בינג קרוסבי, דיוק אלינגטון, פלטשר הנדרסון, בסי סמית, ואלה פיצג'רלד.
ארמסטרונג הקליט שלושה אלבומים עם פיצג'רלד: "Ella & Louis", "Ella & Louis again", ו-"פורגי ובס" עבור חברת "ורב רקורדס".
Handy" בשנות ה-50 היו, ככל הנראה, האחרונות שבהקלטות היצירתיות הגדולות שלו, אבל אפילו להקלטות אנקדוטליות כמו "Disney Songs the Satchmo Way" יש רגעי הקסם שלהן.
עם זאת, רוב ההקלטות המאוחרות שלו זכו לביקורת על היותן פשטניות מדי או משעממות.
הוא אפילו הדיח את להקת "הביטלס" מראש מצעדי הפזמונים עם השיר "Hello, Dolly".