tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבור ההחלטות המרכזיות במהלך כהונתו, הסתמך ניקסון בעיקר על משרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית ולא על הקבינט.
יועציו הקרובים בתקופת נשיאותו היו בוב הולדמן וג'ון ארליכמן, שאף כונו "חומת ברלין", בשל נטייתם לשמור על דיסקרטיות ולהגן על הנשיא מאישים אחרים, אפילו כאלה מתוך הבית הלבן.
הם היו אלו שקישרו בין הנשיא לבין אחרים.
בניגוד לחברי קבינט רבים, היה התובע הכללי ג'ון מיטשל משפיע בבית הלבן, והוא היה זה שבחר במועמדים לבית המשפט העליון.
מדיניות החוץ הושפעה בידי המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית, שבראשה עמד הנרי קיסינג'ר, אז יועץ לביטחון לאומי.
מזכיר המדינה הראשון של ניקסון, ויליאם רוג'רס, מודר מקבלת ההחלטות.
ב-1973 מונה קיסינג'ר לתפקיד מזכיר המדינה במקביל להיותו היועץ לביטחון לאומי.
בכהונת ניקסון שולב אגף התקציבים לתוך משרד הניהול והתקציב, מה שריכז את הכוח בבית הלבן.
במקום להתמקד בוועדה הרפובליקנית הלאומית, הסתמך ניקסון בעיקר על הוועדה לבחירה מחדש של הנשיא (מתנגדי הנשיא קראו לוועדה CREEP, "שרץ"), שבה כיהנו כמה אנשים מהבית הלבן, כולל מיטשל.
למרות ריכוז הכוח בבית הלבן, נתן ניקסון לקבינט שלו חופש במדיניות פנים ובנושאים שלא היו חשובים לו, כמדיניות בנושא איכות הסביבה.
ב-1973, עם חשיפת פרשת ווטרגייט, קיבל ניקסון את פיטוריהם של הולדמן, ארליכמן ושל יורשו של מיטשל כתובע כללי, ריצ'רד קליינדינסט.
הולדמן הוחלף באלכסנדר הייג, שהפך לדמות הדומיננטית בסוף כהונת ניקסון בבית הלבן.
עם חשיפת פרשת ווטרגייט באמצע 1973, הפך סגן הנשיא ספירו אגניו למטרה לחקירה אחרת בנושא שחיתות בקרב נבחרי ציבור ויזמי ארכיטקטורה, הנדסה וסלילת כבישים במחוז בולטימור, מרילנד.
הוא הואשם בקבלת שוחד הכולל תשלומים של יותר מ-100,000 דולר בתמורה לחוזים בעת שכיהן כראש הממשל של מחוז בולטימור, כמושל מרילנד וכסגן נשיא ארצות הברית.
ב-10 באוקטובר 1973, התפטר אגניו, ובכך היה לסגן הנשיא השני שהתפטר מתפקידו, לאחר ג'ון קלהון.
באותו היום, סירב אגניו להעיד בנושא העלמת מס בסכום של 13,551.47 דולרים ב-1967. הוא נקנס ב-10,000 דולרים.
ניקסון השתמש בסמכותו לפי התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית ומינה את ג'רלד פורד לסגן הנשיא חדש.
מינויו של פורד אושר על ידי הקונגרס האמריקני והוא נכנס לתפקידו ב-6 בדצמבר 1973.
ניקסון הצליח למנות בהצלחה ארבעה שופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית במהלך כהונתו, ונכשל במינויים של שניים.
הוא מינה שופטים שמרנים יותר ששינו את בית המשפט מהליברליזם שאפיין אותו בתקופת ארל וורן.
וורן ברגר, מונה לנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית (כדי להחליף את ארל וורן), נבחר ב-23 במאי 1969 ואושר בידי הסנאט ב-9 ביוני 1969. נחשב לשופט שמרן יחסית.
קלמנט היינוורט (כדי להחליף את אייב פורטס), נבחר ב-21 באוגוסט 1969, אולם נדחה בידי הסנאט ב-21 בנובמבר 1969.
הרולד קרסוול (כדי להחליף את אייב פורטס), נבחר ב-19 בינואר 1970, אבל נדחה בידי הסנאט ב-8 באפריל 1970.
הארי בלקמן (כדי להחליף את אייב פורטס), נבחר ב-15 באפריל 1970 ואושר בידי הסנאט ב-12 במאי 1970. בתחילת דרכו נחשב לשמרן, אולם הפך לליברל יותר במהלך כהונתו.
לואיס פאוול (כדי להחליף את הוגו בלאק)נבחר ב-22 באוקטובר 1971 ואושר בידי הסנאט ב-6 בדצמבר 1971. נחשב לשופט שמרן.
ויליאם רנקוויסט (כדי להחליף את ג'ון מרשל הארלן), נבחר ב-22 באוקטובר 1971 ואושר בידי הסנאט ב-10 בדצמבר 1971. היה שמרן וירש את ברגר כנשיא בית המשפט העליון ב-1986, ונשאר בתפקיד עד שנת 2005.
ניקסון גם מינה 231 שופטים ממשלתיים, יותר מפרנקלין דלאנו רוזוולט.
בנוסף לארבעת השופטים שמינה לבית המשפט העליון, מינה ניקסון גם ארבעים ושישה שופטים לבית המשפט לערעורים ועוד 181 שופטים לבתי המשפט המחוזיים.
הדמות המשפיעה ביותר בתחום מדיניות החוץ הייתה הנרי קיסינג'ר, שתחילה כיהן כיועץ לביטחון לאומי, ולאחר התפטרות ויליאם רוג'רס מתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית בספטמבר 1973, כיהן במקביל גם בתפקיד זה.
כמה שבועות לאחר כניסתו לתפקיד, נסע ניקסון לשמונה ימים לאירופה, ונחת בבריסל ב-23 בפברואר 1969. הוא נפגש עם ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון בלונדון, ועם נשיא צרפת שארל דה גול בפריז.
בנוסף עצר בבון, בברלין וברומא, ונפגש עם האפיפיור פאולוס השישי בקריית הוותיקן.
בנוסף לכך נסע למדינות קומוניסטיות במזרח אירופה, כולל רומניה (1969), יוגוסלביה (1970) וברית המועצות עצמה (1972 ו-1974).
גם מתנגדי ניקסון זוקפים את ביקורו בסין לזכותו.
ניקסון הכין את היסודות לביקורו בסין העממית לפני שהפך לנשיא, וכתב במגזין "Foreign Affairs" שנה לפני בחירתו: "אין מקום על הפלנטה הקטנה הזו למיליארד אנשים החיים בבידוד זועם".
מי שסייע לניקסון במיזם זה היה יועצו לביטחון לאומי ומזכיר המדינה של ארצות הברית לעתיד, הנרי קיסינג'ר, שעמו עבד הנשיא באופן הדוק, ושעקף את פקידי הממשלה.
היחסים בין ברית המועצות לסין העממית הגיעו לשפל המדרגה עם סכסוך הגבולות הסיני-סובייטי ב-1969. במהלך שנתו הראשונה בתפקידו שלח ניקסון שליחים עם המסר כי הוא מעוניין ביחסים קרובים יותר בעזרת תיווך פקיסטני, מדינה שהייתה מיודדת עם שתי המדינות.
פריצת הדרך הפומבית הגיעה בתחילת 1971, כאשר מאו דזה-דונג הזמין קבוצה של שחקני טניס שולחן אמריקאים לבקר בסין ולשחק נגד שחקנים סינים מובילים.
ביולי 1971 ביקר הנרי קיסינג'ר בחשאי בבייג'ינג, והכשיר את הקרקע לביקורו של הנשיא ניקסון בסין.
ב-15 ביולי 1971 הוכרז בו-בזמן על ידי בייג'ינג וניקסון (בטלוויזיה וברדיו) כי הנשיא יבקר בסין בחודש פברואר הבא.
הכרזות אלו הדהימו את העולם.
החשאיות אפשרה לשתי קבוצות המנהיגים להכין את האקלים הפוליטי בארצם למגע.
בפברואר 1972 נסעו ניקסון ורעייתו לסין.
קיסינג'ר תדרך את ניקסון במשך יותר מ-40 שעות הכנה.
עם נחיתתם בסין על האייר פורס 1, הם התקבלו על ידי ראש הממשלה ג'ואו אנלאי.
ניקסון לחץ את ידו של ג'ואו, מעשה שמזכיר המדינה לשעבר ג'ון פוסטר דאלס סירב לעשות ב-1954 כשהשניים נפגשו בז'נבה.
למעלה ממאה עיתונאים מהטלוויזיה נלוו לנשיא.
על פי הוראותיו של ניקסון, הייתה לטלוויזיה עדיפות על פני פרסומים מודפסים, מאחר שניקסון חש כי המדיה תסקר את הביקור הרבה יותר טוב מאשר העיתונות המודפסת.
הוא גם ניצל את ההזדמנות להעליב את עיתונאי הדפוס שלהם בז.
ניקסון וקיסינג'ר נפגשו במשך שעה עם מאו וג'ואו במעון הפרטי והרשמי של מאו, שם דנו במגוון נושאים.
מאו ראה את ניקסון כאדם כן מאוד.
בנוסף, חשד מאו בקיסינג'ר, אם כי היועץ עצמו טען שפגישתם הייתה היסטורית.
סעודה רשמית נערכה באותו ערב באולם הגדול של העם.
למחרת נפגש ניקסון עם ג'ואו; ההודעה המשותפת שלאחר פגישה זו הכירה בטאיוואן כחלק מסין, וציפתה לפתרון של שלום לבעיית האיחוד מחדש.
כאשר לא היה בפגישות, סייר ניקסון באתרים ייחודיים, שכללו את העיר האסורה, קברי שושלת מינג והחומה הגדולה של סין.
האמריקאים קיבלו הצצה ראשונה לחיי הסינים דרך המצלמות אשר ליוו את פט ניקסון, שסיירה בעיר בייג'ינג ובקהילות, בתי ספר, מפעלים ובתי חולים.
הביקור פתח עידן חדש ביחסי ארצות הברית – סין.
מתוך חשש מברית סינית-אמריקנית, הסכימה ברית המועצות לדטאנט.
כשניקסון נכנס לתפקידו, כ-300 חיילים אמריקנים נהרגו כל שבוע בווייטנאם, והמלחמה הייתה לא פופולרית בארצות הברית, וכן נערכו הפגנות אלימות נגד המלחמה (גם במהלך טקס ההשבעה של ניקסון).
ממשל ג'ונסון הסכים להשעות את ההפצצות תמורת משא ומתן ללא תנאים מוקדמים, אך הסכם זה מעולם לא נכנס לתוקף במלואו.
לדברי וולטר אייזקסון, זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד, הגיע ניקסון למסקנה כי לא ניתן לנצח במלחמת וייטנאם, והוא היה נחוש בדעתו לסיים את המלחמה במהירות.
אחרים טענו שניקסון קיווה לשחזר את הצלחתו של אייזנהאואר בסיום מלחמת קוריאה.
הוא חיפש הסדר שיאפשר לכוחות המזוינים של ארצות הברית לסגת, תוך השארת דרום וייטנאם מוגנת מפני התקפה.
באמצע 1969 החל ניקסון לנהל משא ומתן לשלום עם הצפון-וייטנאמים, ושלח מכתב אישי למנהיגי צפון וייטנאם, ושיחות השלום החלו בפריז.
אולם השיחות הראשוניות לא הביאו להסכם.
במאי 1969 הוא הציע בפומבי להוציא את כל הכוחות האמריקאים מדרום וייטנאם, בתנאי שצפון וייטנאם תעשה זאת גם, ובדרום וייטנאם יתקיימו בחירות חופשיות בפיקוח בין-לאומי ובהשתתפות הווייטקונג.
ביולי 1969, ביקר ניקסון בדרום וייטנאם, ונפגש עם המפקדים הצבאיים ועם ראש ממשלת דרום וייטנאם.
בשל המחאות שדרשו נסיגה מידית, החל ניקסון באסטרטגיה בה החליף חיילים אמריקנים בחיילים וייטנאמיים, תהליך שנקרא "וייטנאמיזציה".
הבטחתו של ניקסון לעצור את המלחמה והגברת ההפצצות הובילו לפגיעה באמינותו.
ב-1971, קטעים מתוך "מסמכי הפנטגון", שהודלפו על ידי דניאל אלסברג, פורסמו ב ובוושינגטון פוסט.
כאשר הופיעו לראשונה הידיעות על הדליפה, ניקסון לא עשה דבר.
המסמכים, שכללו את היסטוריית המעורבות של ארצות הברית בווייטנאם, עסקו בעיקר בשקרים של ממשלים קודמים ולא חשפו הרבה.
הוא השתכנע על ידי קיסינג'ר שהמסמכים היו מזיקים יותר מכפי שנראו וניסה למנוע את פרסומם.
בסופו של דבר פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית לטובת העיתונים.
בניסיון לערער את תדמיתו ואמינותו של אלסברג פרצו אנשיו של ניקסון שנודעו בשם "השרברבים", למשרדו של הפסיכיאטר של אלסברג בחיפוש אחר דרכים להביך אותו.
מאוחר יותר נטלו אותם אנשים חלק בפרשת ווטרגייט.
עם נסיגת הכוחות המזוינים של ארצות הברית מווייטנאם, צומצם הגיוס ולבסוף גיוס החובה בוטל ב-1973. הצבא הפך לצבא מתנדבים.
לאחר שנים של לחימה, הושג הסכם שביתת הנשק בין הצדדים הלוחמים ב-27 בינואר 1973 בפריז.
ההסכם קבע הפסקת אש וכי ארצות הברית תפנה את כל כוחותיה מווייטנאם מבלי לדרוש מהכוח הצבאי הצפון-וייטנאמי שנמצא בדרום לסגת.
לאחר שהסתיימה תמיכתה הצבאית של ארצות הברית, הייתה הפסקת אש קצרה, לפני שפרצה שוב הלחימה.
צפון וייטנאם כבשה את דרום וייטנאם ב-1975. גם לאוס וקמבודיה נכבשו על ידי צפון וייטנאם.
ניקסון אישר מבצע סודי של הפצצות מסיביות בצפון וייטנאם בקמבודיה במרץ 1969, ללא הסכמתו של נורודום סיהאנוק, מלך קמבודיה.
ההפצצות המשיכו בשנות השבעים וניסו לתמוך בממשלתו של לון נול שלחמה מול הקמר רוז' במלחמת האזרחים בקמבודיה.
בין 50,000 ל-150,000 אנשים נהרגו בהפצצות בין 1970 ל-1973. ההיסטוריונים בחנו את הקשר בין הפצצת קמבודיה לבין צמיחת הקמר רוז' והעלייה בתמיכה בו.
רבים טענו שהאיכרים החלו לתמוך בקמר רוז' לאחר ההפצצה.
אחרים טענו שההפצצות הרחיקו את הקומוניסטים מפנום פן.
ההפצצה הייתה הגיונית מבחינה צבאית כיוון שהרחיקה את הקמר רוז' מפנום פן ומנעה השתלטות קומוניסטית בתקופה בה דרום וייטנאם הייתה חלשה.
נטען שההתערבות בקמבודיה מנעה ממנה לקרוס בין 1970 ל-1973. לא ניתן לדעת האם מעורבותה של ארצות הברית סייעה לקמר רוז'.
אולם ברור שהיו כאלו שהצטרפו לקמר רוז' עקב שנאתם להפצצות האמריקניות.
ניקסון תמך בפעולותיו של ג'ון פיצג'רלד קנדי במהלך הפלישה למפרץ החזירים ומשבר הטילים בקובה ב-1962; עם כניסתו לתפקיד הוא הגביר את פעילותו החשאית נגד קובה ונשיאה, פידל קסטרו.
הוא שמר על קשרים הדוקים עם קהילת הגולה הקובנית-אמריקנית באמצעות חברו, איש העסקים ביבה רבוזו, שלעיתים קרובות הציע דרכים להרגיז ולהתגרות בקסטרו.
בברית המועצות וקובה עלה החשש שניקסון יתקוף את קובה ויפר את ההבנה בין קנדי לניקיטה חרושצ'וב, שסיימה את משבר הטילים.
באוגוסט 1970 ביקשו הסובייטים מניקסון לאשר מחדש את ההבנה.
למרות מדיניותו הנוקשה כלפי קסטרו, הסכים ניקסון.
התהליך טרם הושלם כאשר החלו הסובייטים להרחיב את בסיסם בנמל העיר סיינפואגוס באוקטובר 1970. אז התפתח עימות קל, שהסתיים בהבנה כי הסובייטים לא ישתמשו בסיינפואגוס לצוללות נושאות טילים בליסטיים.
בחירתו של המועמד המרקסיסטי סלבדור איינדה לנשיא צ'ילה בספטמבר 1970 דחפה את ניקסון וקיסינג'ר לתמוך במסע נמרץ של התנגדות חשאית לאיינדה.
השגריר בצ'ילה טען שאין חלופה לאיינדה, אולם ניקסון סירב להכיר בכך.
בפרט עודדו קיסינג'ר וניקסון שביתות מאורגנות נגד איינדה ומימון מתנגדי איינדה.
אנשי ה-CIA עודדו הפיכה צבאית בצ'ילה ותמכו במתנגדי איינדה.
בתמיכת ארצות הברית, רצחו המהפכנים את הגנרל של איינדה.
עם כניסתו של איינדה לתפקידו, החלה ארצות הברית לממן תעמולה נגדו.
בספטמבר 1971 אישר ניקסון באופן אישי להקצות 700,000 דולר להפלת איינדה.
אנשי ה-CIA הונחו לתמוך בהפיכה צבאית, אולם הם ידעו שההפיכה תהיה אלימה.
ניקסון תמך בפגיעה בכלכלה הצ'יליאנית והקצה עשרה מיליון דולר לפעולות חבלניות.
בעקבות תקופה ממושכת של תסיסה חברתית, פוליטית וכלכלית, נטל הגנרל אוגוסטו פינושה את השלטון בהפיכה אלימה ב-11 בספטמבר 1973; בין המתים נמנה איינדה.
לאחר עליית החונטה לשלטון תמכה בה ארצות הברית וממשלת ארצות הברית הואשמה בהתערבות בנושא.
ההאשמות הוכחו בשנת אלפיים, כשמסמכים שוחררו לציבור.
המסמכים תיעדו את פעילות ניקסון וקיסינג'ר כנגד איינדה.
הממשל תמך בפינושה למרות האלימות שהפעיל ולמרות מבצע קונדור.
בימיו של ניקסון התחולל במלחמה הקרה עם ברית המועצות תהליך הדטאנט.
ניקסון השתמש בסביבה הבין-לאומית המשתפרת כדי לעסוק בנושא השלום הגרעיני.
לאחר ההודעה על ביקורו בסין, ניהל ניקסון משא ומתן לקראת ביקורו בברית המועצות.
הנשיא והגברת הראשונה הגיעו למוסקבה ב-22 במאי 1972 ונפגשו עם המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב, ראש הממשלה אלכסיי קוסיגין ועם ראש המדינה ניקולאי פודגורני.
בין השאר נועד ניקסון עם מנהיגים סובייטיים אחרים.
ניקסון עסק במשא ומתן אינטנסיבי עם ברז'נייב.
הם הגיעו להסכמים להגדלת הסחר ולשני הסכמי בקרת נשק משמעותיים: הסכם סאל"ט-1 שנחתם בין שתי המעצמות והסכם הטילים האנטי-בליסטיים, אשר אסר על פיתוח מערכות ליירוט טילים נכנסים.
ניקסון וברז'נייב הכריזו על עידן חדש של "דו-קיום בשלום".
באותו הערב התקיימה סעודת ערב בקרמלין.
למען יחסים טובים יותר עם ארצות הברית, הפסיקו ברית המועצות וסין את תמיכתן בצפון וייטנאם ותמכו בהגעה להסכם.
ניקסון טען שכל שלום בצפון וייטנאם יזדקק לתמיכת הסינים והסובייטים, ולכן הדטאנט וההתקרבות לסין סייעו לסיום המלחמה ולהפעלת לחץ על צפון וייטנאם.
בעקבות התקדמות ניכרת בשנתיים הקודמות ביחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית וברית המועצות, ניקסון יצא למסע שני בברית המועצות ביוני 1974. במוסקבה התקבל לטקס קבלת פנים, להמון מריע ולארוחת ערב חגיגית בארמון הקרמלין הגדול באותו ערב ב-27 ביוני.
ניקסון וברז'נייב נפגשו ביאלטה, שם דנו בהצעה של הסכם הגנה הדדי, בנושאי הדטאנט וטילים מרובי ראשי נפץ.
בעודו שוקל להציע אמנה למניעת ניסויים מקיפים, חש ניקסון שלא יהיה לו זמן כנשיא להשלמת תהליך זה.
לא היו פריצות דרך משמעותיות במשא ומתן זה.
ניקסון רצה להעניק לברית המועצות מעמד של מדינה מועדפת במסחר עם ארצות הברית, אך הסנאטור הנרי ג'קסון וחבר בית הנבחרים צ'ארלס ואניק תבעו לעשות זאת רק אם ברית המועצות תאפשר הגירה חופשית מתחומה ובפרט הדבר נגע ליהודים שרצו לעלות לישראל.
סביב תיקון בחוק הסחר שלא אפשר לנשיא להעניק מעמד כזה למדינה שאינה מאפשרת הגירה מתחומה התחולל מאבק בין ניקסון לחברי הקונגרס שסופו בהעברת התיקון.
המאבק גרם לברית המועצות לבטל את מס ההשכלה שרצתה להטיל על המהגרים היהודים.
בתחילת כהונתו של ניקסון התחוללה מלחמת ההתשה בין ישראל ומצרים.
מצרים הייתה אז בחוג ההשפעה הסובייטי עם יועצים רבים ואף חיילים מברית המועצות.
כחלק מדוקטרינת ניקסון, שלפיה ארצות הברית תימנע מסיוע קרבי ישיר לבעלות בריתה במידת האפשר, ובמקום זאת תיתן להן סיוע להגנה עצמית, הגדילה ארצות הברית מאוד את מכירות הנשק למזרח התיכון – בעיקר לישראל, איראן וערב הסעודית.
בפרט ניקסון הסכים לספק לישראל מטוסי פנטום.
מטוסים אלה אפשרו תקיפות למרחקים גדולים במצרים עד גבול סודאן.
ניקסון תמך בישראל אולם הציב גם כמה תנאים.
הוא סבר שעל ישראל לחתום על שלום עם מדינות ערב ושעל ארצות הברית לסייע לכך.
הוא האמין שפרט למלחמת סיני, לא הצליחה ארצות הברית ללחוץ על ישראל ועליה להשתמש בסיוע הצבאי כדי ללחוץ על המדינות לדון בנושאי השלום.
בכהונתו הראשונה של ניקסון, הוא לא התמקד בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי, והרגיש שבלי קשר למה שיעשה, יהודי ארצות הברית יתנגדו לבחירתו מחדש.
ניקסון מינה את מזכיר המדינה ויליאם רוג'רס להיות מתווך בסכסוך הישראלי-ערבי מטעמו והוא הציע מספר תוכניות שידועות כתוכנית רוג'רס.
במסגרת תוכנית רוג'רס השנייה ביוני 1970 היה אמור להתנהל משא ומתן בין ישראל ומצרים בחסות שליח האו"ם השוודי גונאר יארינג.
תוכנית זו התבססה על נסיגת ישראל משטחים
(לא הוגדר בדיוק אם מכולם או חלקם) שכבשה במלחמת ששת הימים בהתאם להחלטת מועצת הביטחון 242, הכרה הדדית של כל הצדדים בריבונותן של המדינות, שלמותן הטריטוריאלית, עצמאותן המדינית והסכמי שלום.
רוג'רס הציע שהשלב הראשון בתוכנית יהיה סיום מלחמת ההתשה וחידוש הפסקת האש בין ישראל למצרים.
ממשלת ישראל דחתה תחילה את ההצעה ב-21 ביוני, אולם הממשלה המצרית הודיעה שהיא מסכימה לדון ביוזמה.
לאור ההסכמה המצרית החל ניקסון ללחוץ על ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר להסכים להצעה.
הוא הבטיח שארצות הברית תערוב לריבונותה, שלמותה וביטחונה של מדינת ישראל ותשמור על מאזן החימוש באזור והבהיר למאיר כי הדרישה היא לנסיגה ישראלית לגבולות בטוחים ומוסכמים ולא לגבולות הקו הירוק ושלא תיכפה על ישראל נסיגה לפני שייחתם הסכם שלום חוזי מחייב.
בעקבות ההבטחות וההבהרות האמריקאיות הסכימה גם ממשלת ישראל לכך.
בו ביום הפרו המצרים את סעיף 3 בהסכם המחייב שימור הסטטוס קוו הצבאי כאשר קידמו טילי נ"מ לתוך תחום 50 הקילומטרים ממערב לתעלה וישראל, בתגובה, השעתה את השיחות בתיווכו של יארינג.
השיחות חודשו חצי שנה מאוחר יותר בפברואר 1971. בסופו של דבר, מגעים אלה נכשלו גם בשל תמיכה מועטה מצד ניקסון לתוכניתו של מזכיר המדינה שלו, והעדפתו במקום זאת את עמדת היועץ לביטחון לאומי שלו, הנרי קיסינג'ר, שלא להמשיך ביוזמה.
קיסינג'ר סבר שכל נסיגה ישראלית תשרת את הסובייטים, ולכן לא כדאי בשלב זה לתמוך בנסיגה ישראלית.
נשיא מצרים אנואר סאדאת גירש במפתיע את אלפי היועצים הסובייטיים ממצרים ביולי 1972, ואותת בכך לוושינגטון את נכונותו לשאת ולתת, אך הדבר לא הוביל לפריצת דרך.
ב-28 בפברואר 1973, בעת ביקורה בוושינגטון, הסכימה ראשת ממשלת ישראל גולדה מאיר להצעת השלום של הנרי קיסינג'ר, המבוססת על "ביטחון מול ריבונות": ישראל תקבל את הריבונות המצרית על כל חצי האי סיני, ומצרים תקבל את נוכחותה של ישראל בכמה עמדות אסטרטגיות בסיני.
ב-6 באוקטובר 1973, תקפה קואליציה ערבית בראשות מצרים וסוריה, בתמיכה צבאית ואפסנאית מצד ברית המועצות, את ישראל ומלחמת יום הכיפורים פרצה.
ישראל ספגה אבדות כבדות וניקסון ציווה על רכבת אווירית כדי לחדש את מלאי צה"ל.
אף שהיה ברור כי ארצות הברית תחמש את ישראל בסופו של דבר, ניקסון הורה לקטוע את המריבות והבירוקרטיה הבין-משרדית ונטל אחריות אישית לכל תגובה של מדינות ערב.
יותר משבוע לאחר מכן, כאשר ארצות הברית וברית המועצות החלו לנהל משא ומתן על הפסקת אש, כבר חדרה ישראל עמוק לתוך שטח האויב.
המשא ומתן על ההפוגה הפך במהירות למשבר של מעצמות-העל; כאשר ידה של ישראל הייתה על העליונה, ביקש נשיא מצרים אנואר סאדאת הפסקת אש.
כאשר המנהיג הסובייטי ברז'נייב איים באופן חד-צדדי להעביר כלי שיט סובייטים לים התיכון, ניקסון ציווה על הצבא האמריקאי להעלות את הכוננות לרמת DEFCON 3 ולהכין את כל אנשי הצבא ואת בסיסיה בכוננות למלחמה גרעינית.
הייתה זו התקופה הקרובה ביותר שהגיע העולם למלחמה גרעינית מאז משבר הטילים בקובה.
ברז'נייב נסוג כתוצאה מפעולותיו של ניקסון.
מדינות אופ"ק הערביות הגיבו בסירוב למכור נפט למדינות שראו כתומכות בישראל ובפרט לארצות הברית, וכתוצאה מכך החל משבר האנרגיה העולמי.
אמברגו זה גרם למחסור בבנזין וקיצוב בארצות הברית בשלהי 1973, ובסופו של דבר הסתיים על ידי המדינות המייצרות נפט, עם תהליך השלום במזרח התיכון.
לאחר ביטול תקן הזהב בידי ניקסון, אגרו מדינות העולם יתרות מטבע חוץ בציפייה להצפת השוק, מה שהוביל לדפלציה.
מדינות אופ"ק הרוויחו פחות כסף מהדולר ונאלצו להעלות מחירים.
בעקבות המלחמה עברה מצרים לחוג ההשפעה האמריקני.
אחד הצעדים שהובילו לכך היו הלחץ האמריקני על ישראל לאחר שצה"ל כיתר את הארמייה השלישית של מצרים לאפשר לאספקה מצרית להגיע לחיילים הנצורים.
לאחר המלחמה נחתם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים בינואר 1974 וביוני אותה שנה הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה שהובילו לסיום משבר הנפט.
ההסכם האחרון נחתם לאחר מסע דילוגים של קיסינג'ר.
ניקסון ערך את אחד מביקוריו הבין-לאומיים האחרונים כנשיא במזרח התיכון ביוני 1974, והיה לנשיא ארצות הברית הראשון שביקר בישראל.
בנוסף לכך ביקר במצרים, וחידש את היחסים עמה לראשונה מאז 1967.
ניקסון נסע מחוץ לארצות הברית חמש עשרה פעמים לארבעים ושתיים מדינות שונות במהלך כהונתו.
תאריכיםמדינהמיקוםפרטים1בריסלנכח בפגישה ה-23 של המועצה הצפון אטלנטית.
נפגש עם בודואן, מלך הבלגים.לונדוןביקור בלתי רשמי.
נאם כמה נאומים ציבוריים.מערב ברלין, בוןנאם כמה נאומים ציבוריים.
נאם מול הבונדסטאג.רומאנפגש עם הנשיא ג'וזפה סארגאט ועם ראש הממשלה מריאנו רומור ועם עוד אנשי ממשל.פריזנפגש עם הנשיא שארל דה גול.ארמון האפיפיורביקר את האפיפיור פאולוס השישי.2מנילהביקור ממלכתי.
נפגש עם הנשיא פרדיננד מרקוס.ג'קרטהביקור ממלכתי.
נפגש עם הנשיא סוהארטו.בנגקוקביקור ממלכתי.
נפגש עם המלך.סייגון,די אןנפגש עם הנשיא וביקר אנשי צבא אמריקנים.ניו דלהיביקור ממלכתי.
נפגש עם הנשיא בפועל.לאהורביקור ממלכתי.
נפגש עם הנשיא יחיא חאן.בוקרשטביקור רשמי.
נפגש עם הנשיא ניקולא צ'אושסקו.בסיס חיל האוויר.פגישה בלתי רשמית עם ראש הממשלה הרולד וילסון.3אקוניהחנך את סכר אמיסטד עם הנשיא גוסטבו דיאס אורדס.4פוארטו ואיארטהביקור רשמי.
נפגש עם הנשיא גוסטבו דיאס אורדס.5רומא,נאפוליביקור רשמי.
נפגש עם הנשיא ג'וזפה סארגאט.
נכח במפקדה הדרומית של נאט"ו.ארמון האפיפיורביקר את האפיפיור פאולוס השישי.בלגרד,זאגרבביקור ממלכתי.
נפגש עם הנשיא יוסיף ברוז טיטו.מדרידביקור ממלכתי.
נפגש עם הנשיא פרנסיסקו פרנקו.צ'קרסנפגש באופן בלתי רשמי עם המלכה אליזבת' השנייה ועם ראש הממשלה אדוארד הית'.לימריק,טימהודבליןביקור ממלכתי.
נפגש עם הטישך ג'ק לינץ'.6פריזנכח בהלווייתו של שארל דה גול.7טרסיירהשוחח על נושאים כלכליים עם נשיא צרפת ז'ורז' פומפידו ועם ראש ממשלת פורטוגל מרסלו קייטאנו.8המילטוןנפגש עם ראש הממשלה אדוארד הית'.9שאנגחאי,בייג'ינגהאנגג'ואוביקור ממלכתי.
נפגש עם מזכ"ל המפלגה מאו דזה-דונג ועם ראש הממשלה ג'ואו אנלאי.10אוטווהביקור ממלכתי.
נפגש עם המושל הכללי רולנד מיצנר ועם ראש הממשלה פייר טרודו.
חתם על הסכם המים הטהורים של הימות הגדולות.11זלצבורגביקור בלתי רשמי.
נפגש עם הקנצלר ברונו קרייסקי.מוסקבה,לנינגרדקייבביקור ממלכתי.
נפגש עם ראש הממשלה אלכסיי קוסיגין ועם המזכיר הכללי ליאוניד ברז'נייב.
חתם על הסכמי סאל"ט.טהראןביקור רשמי.
נפגש עם מוחמד רזא שאה פהלווי.ורשהביקור רשמי.
נפגש עם ראש המפלגה אדוורד גרק.12רייקיאוויקנפגש עם הנשיא כריסטיאן אלדיארן ועם ראש הממשלה אולאפור יוהאנסון ועם הנשיא הצרפתי ז'ורז' פומפידו.13פריזנכח בלווייתו של הנשיא ז'ורז' פומפידו.
נפגש עם חוסיין, מלך ירדן.שדה התעופה.נפגש עם הנשיא אנטוניו דה שפינולה.15בריסלנכח בפגישת המועצה הצפון אטלנטית.
נפגש עם המלך בודואן ועם פביולה, מלכת הבלגים, עם ראש הממשלה ליאו טינדמנס, ועם קנצלר גרמניה הלמוט שמידט, ראש הממשלה הבריטי הרולד וילסון וראש ממשלת איטליה מריאנו רומור.מוסקבה,מינסקאורנדהביקור רשמי.
נפגש עם המזכיר הכללי ליאוניד ברז'נייב, הנשיא ניקולאי פודגורני וראש הממשלה אלכסיי קוסיגין.
חתם על אמנת האיסור על ניסויים גרעיניים.
מבחינת יחסי הפנים של ארצות הברית התיימר ניקסון לייצג את מה שהגדיר כ"רוב הדומם" של אמריקנים שמרנים שלא אהבו את תרבות הנגד של ה"היפים", וראו בעין לא יפה את המפגינים כנגד המלחמה בווייטנאם ובעד זכויות האדם.
כמה מפעולותיו של ניקסון בענייני פנים:
ניתוק שער הדולר מבסיס הזהב ב-1971.
ניקסון נאלץ להתמודד עם משבר אנרגיה בין-לאומי, שיצר OPEC, ארגון המדינות המייצרות נפט, בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
בין השאר, הוגבלה המהירות המותרת לנסיעה ל-55 מייל בשעה, (כ-88 קמ"ש), על מנת לחסוך בדלק.
בתקופה בה ניקסון נכנס לתפקידו ב-1969, עמדה האינפלציה על 4.7% – השיעור הגבוה ביותר מאז מלחמת קוריאה.
תוכניות "החברה הגדולה" נחקקו תחת ממשל הנשיא לינדון ג'ונסון, אשר יחד עם עלויות המלחמה בווייטנאם, גרמו לגירעונות תקציביים גדולים.
שיעור האבטלה היה נמוך (3.3%)), אך שיעורי הריבית היו הגבוהים ביותר מזה מאה שנים.
היעד הכלכלי העיקרי של ניקסון היה לצמצם את האינפלציה; האמצעי הברור ביותר לעשות זאת היה לשים קץ למלחמה.
דבר כזה יכול לא היה להיעשות בן לילה, וכלכלת ארצות הברית המשיכה במסלולה הקודם לאורך שנת 1970. ניקסון הגביל את הגדלת היצע הכסף לשם בלימת האינפלציה.
בפברואר 1970, כחלק מניסיון להוריד את ההוצאה הממשלתית, מנע ניקסון את העלאת משכורתם לעובדים ממשלתיים במשך חצי שנה.
כששירות הדואר שבת, השתמש ניקסון בצבא לצורך שבירת השביתה.
לבסוף נאלצה הממשלה לוותר לעובדי הדואר ולפגוע באיזון התקציבי.
האינפלציה, האבטלה ודרישת המפלגה הדמוקרטית להקפאת מחירים תרמו להפסדים המתונים של הרפובליקנים בבחירות האמצע לקונגרס (הדמוקרטים שלטו על שני בתי הקונגרס במהלך כל נשיאותו של ניקסון).
לדברי הכלכלן הפוליטי נייג'ל בולס ב-2011, הנשיא החדש עשה מעט כדי לשנות את מדיניות ג'ונסון בשנה הראשונה לנשיאותו.
ניקסון גילה עניין רב יותר במדיניות חוץ מאשר במדיניות הפנים, אך סבר שהבוחרים נוטים להתמקד במצבם הכלכלי, וכי התנאים הכלכליים מהווים איום על בחירתו מחדש.
במסגרת השקפותיו של "הפדרליזם החדש", הוא הציע מענקים למדינות ארצות הברית, אך הצעות אלו אבדו ברובן במסגרת העברת התקציב בקונגרס.
עם זאת, ניקסון קיבל קרדיט פוליטי על תמיכה בהן.
ב-1970 העניק הקונגרס לנשיא את הסמכות להקפיא משכורות ומחירים, אם כי הרוב הדמוקרטי בקונגרס לא סבר שניקסון ישתמש בפועל בסמכות זו.
כשמשבר האינפלציה לא נפתר עד אוגוסט 1971, בשנת בחירות, החליט ניקסון (לאחר פגישה עם יועציו הכלכליים בקמפ דייוויד) על הקפאה זמנית של משכורות ומחירים, ביטול תקן הזהב וניוד הדולר לעומת מטבעות אחרים.
באמצעות מאבקו באינפלציה הקשה ניקסון על הדמוקרטים לבקר אותו.
הם לא הצליחו להציג מדיניות חלופית לזאת שלו.
מדיניותו של ניקסון מתנה את האינפלציה עד 1972, אולם האינפלציה חזרה במהלך כהונתו השנייה ובמהלך ממשל פורד, עקב השפעות הצעדים שנקט בהם.
לאחר שזכה בבחירות 1972, ראה ניקסון כי האינפלציה חוזרת לאחר נפילת הבורסה במהלך כל שנת 1973 ו-1974, והסנאטורים הדמוקרטים המליצו להקפיא את המחירים ושיעורי הריבית למשך תשעים ימים.
ניקסון הטיל פיקוח על מחירים ביוני 1973, פיקוח שהוגבל לשישים ימים.
הפיקוח על המחירים הפך לבלתי אהוד בעיני הציבור ואנשי העסקים.
בעלי העסקים חשו כי הקפאת המחירים היא קבועה, ולכן לא שיתפו פעולה עם המדיניות.
הקפאת המחירים – שהובילה למחסור בבשר ולכך שהאיכרים הטביעו עופות במקום למכור אותם במחיר הפסד – רק הגדילה את האינפלציה.
ההקפאה בוטלה בהדרגה, ופגה ב-30 באפריל 1974. עד לסוף השנה עלתה האינפלציה ל-12.1%.
בין היתר קיצץ ניקסון בהוצאות הממשלה הפדרלית של ארצות הברית לתוכניות רווחה וקרא לערים ולמדינות כאחד להקים קרנות לחלוקת רווחים לצורך פיתוח עירוני, חינוך, תעסוקה ואכיפת החוק.
ניקסון דגל ב"פדרליזם חדש", שיגביר את סמכויותיהם של נבחרי ציבור מקומיים וארציים, אף על פי שהקונגרס היה עוין לרעיונות אלה וחוקק מעט מהם.
הוא קיווה להקטין את מספר המחלקות הממשלתיות לשמונה: המדינה, המשפטים, האוצר וההגנה, לצד הקמת מחלקות לנושאים כלכליים, למשאבי טבע, לכוח אדם ולפיתוח קהילתי.
הוא אומנם לא הצליח בכך, אולם הצליח לשכנע את הקונגרס לחסל מחלקה אחת – הוא הפך את מחלקת הדואר של ארצות הברית לשירות הדואר של ארצות הברית ביולי 1971. השירות היה רשות עצמאית בתוך האגף הביצועי של הממשלה.
ניקסון הצטרף מאוחר יותר לתנועת השימור, תנועה פוליטית, סביבתית וחברתית שמטרתה להגן על המשאבים הטבעיים, כולל מינים של בעלי חיים וצמחים וכן על בתי הגידול שלהם.
מדיניות הסביבה לא הייתה נושא משמעותי בבחירות 1968; לעיתים נדירות התבקשו המועמדים להביע את דעותיהם בנושא.
הוא ראה כי יום כדור הארץ, ב-1 באפריל 1970, העלה בבוחרים גל של עניין בנושא, וביקש להשתמש בכך לטובתו – בחודש יוני הוא הודיע על הקמת הסוכנות להגנת הסביבה (EPA).
ניקסון עשה מעשה חלוצי כשדן במדיניות הסביבה בנאום מצב האומה שלו; יוזמות אחרות שנתמכו על ידי ניקסון כללו את חוק האוויר הנקי של 1970 והקמת "המנהל לבטיחות וגיהות בעבודה" (OSHA).
בנוסף תמך בחוק שדרש מכל פרויקט ממשלתי להצהיר על השפעתו על איכות הסביבה.
בנוסף הועברו חוקים לבטיחות הצרכנים, להגנה על יונקים ימיים ולהגנה על זנים בסכנת הכחדה.
למרות תמיכתם בהתקדמות הסביבתית במהלך תקופת ניקסון, ביקרו אותו רבים מפעילי איכות הסביבה.
הממשל תמך בכמה פרויקטים מזהמים.
בנוסף לכך, הטיל ניקסון וטו על חוק המים הנקיים של 1972 - לא כי התנגד למדיניות החקיקה, אלא כי התקציב הנדרש לכך נראה לו מופרז.
לאחר שהקונגרס עקף את זכות הוטו שלו, החרים ניקסון את הכספים שהוא ראה כבלתי מוצדקים.
הקונגרס הדמוקרטי היה ליברלי מאוד, ותמך בהגדלת ההוצאות, ולכן ניקסון החרים כספים כמה פעמים בכהונתו.
הקונגרס חוקק ב-1974 חוק שקבע הליך תקציבי חדש וסיפק בקרה של הקונגרס על החרמת התקציב.
ניקסון, שהיה שקוע בפרשת ווטרגייט, נאלץ לחתום על החוק ב-12 ביולי.
בהתייחסו לשכיחות השימוש בסמים הן מבית והן בקרב החיילים האמריקאים בווייטנאם, קרא ניקסון למלחמה בסמים, והתחייב לנתק מקורות אספקה מחוץ לארצות הברית ולהגדיל את הכספים לחינוך ולמתקני שיקום.
באוגוסט 1970, הגיש הסנאטור הדמוקרטי טד קנדי חקיקה לביסוס ביטוח בריאות ממלכתי, שימומן ממסים וללא השתתפות עצמית.
בפברואר 1971, הציע ניקסון רפורמה מוגבלת, שבה המעסיק היה מחויב להציע ביטוח בריאות פרטי אם העובדים התנדבו לשלם כרבע מהפרמיות, כולל הלאמת תוכנית מדיקאייד למשפחות עניות עם ילדים מוגבלים, ותמיכה בקופות החולים.
ניקסון טען שכל מערכת שמבוססת על השוק תזכה ליתרונות המערכת הפרטית.
הסנאט ובית הנבחרים בדקו את הנושא ב-1971, אולם לא נקטו בצעדים.
באוקטובר 1972, חתם ניקסון על חוק לתיקון הביטוח הלאומי, שהרחיב את תוכנית מדיקר לאלו מתחת לגיל שישים וחמש שהיו נכים קשים במשך מעל שנתיים או שחלו במחלות כליות סופניות.
בנוסף, הוא העלה את מס הבריאות מ-1.1 ל-1.45% באופן הדרגתי, העלאה שהסתיימה ב-1986. בדצמבר 1973, חתם ניקסון על חוק קופות החולים, שהקים מערכת ממשלתית ניסיונית לתמיכה בקופות החולים.
הרצון בביטוח רפואי גדל ב-1974. בינואר, הציג בית הנבחרים חוק לביטוח בריאות ממלכתי שיספק שירותי בריאות ללא השתתפות עצמית.
כעבור חודש שוב הציע ניקסון חוק פשרה – חיוב המעסיק להציע ביטוח פרטי בתנאי שהעובדים התנדבו לשלם רבע מהפרמיות, החלפת מדיקאייד בתוכנית ממשלתית, והחלפת מדיקר בתוכנית ממשלתית שתסיר את ההגבלה על ימי אשפוז, תוסיף מגבלת תשלום מבוססת הכנסות, ותכסה את עלויות התרופות.
באפריל, הציע קנדי חוק שנועד למסד ביטוח בריאות אוניברסלי, עם הטבות כמו בתוכנית ניקסון, אולם עם חיוב המעסיקים והעובדים להשתתפות באמצעות מס מהמשכורת והשתתפות עצמית נמוכה.
באותו הקיץ, לאחר התפטרות ניקסון וקריאתו של פורד לרפורמה בביטוח הבריאות, שוב עלתה תוכנית ניקסון, אולם היא נזנחה לאחר שסירבו לתמוך בה.
ניקסון ביצע שתי יוזמות בנושא מחקר רפואי שהוגשו לקונגרס בפברואר 1971. הראשונה כללה את העברת חוק הסרטן הלאומי, שהזריק כמעט 1.6 מיליארד דולרים (שווה ערך לתשעה מיליארד בערכי 2016) מתקציב הממשלה למחקר בנושא הסרטן למשך שלוש שנים.
החוק גם הקים מרכזים רפואיים, בתחילה חמישה עשר, שפעלו לחקר הסרטן.
היוזמה השנייה התמקדה בהגדלת התקציב למחקר, טיפול וחינוך בנושא אנמיה חרמשית, מחלה הנפוצה אצל אנשים ממוצא מערב אפריקני.
לאחר מכן חתם על החוק הלאומי לפיקוח על האנמיה החרמשית ב-16 במאי 1972. רבים התעלמו מהמחלה לפני העברת החוק, שכן היא נתפסה כמחלה "שחורה".
לאחר מאבק לאומי של כמעט עשור, ניצחה ארצות הברית במירוץ להנחתת אסטרונאוטים על הירח ב-20 ביולי 1969, עם שיגור אפולו 11. ניקסון שוחח עם ניל ארמסטרונג ועם באז אולדרין במהלך נחיתתם על הירח.
הוא כינה את השיחה "שיחת הטלפון ההיסטורית ביותר שנעשתה אי פעם מהבית הלבן".
ניקסון לא היה מוכן המשיך לתקצב את מנהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומי (נאס"א) בסכומים הגבוהים להם זכה בשנות השישים, כאשר נאס"א התכוננה לשלוח אנשים לירח.
מנהל נאס"א, תומאס פיין, הגה תוכניות שאפתניות להקמת בסיס קבוע על הירח עד סוף שנות השבעים והשקת משלחת מאוישת למאדים כבר ב-1981. ניקסון דחה שתי הצעות אלו בשל ההוצאות.
ניקסון גם ביטל את תוכנית MOL (Manned Orbital Laboratory – מעבדה מסלולית מאוישת) של חיל האוויר ב-1969, משום שלווייני ריגול לא מאוישים היו דרך יעילה יותר להשגת אותה מטרת איסוף מודיעיני.
ב-7 במרץ 1970, הודיע ניקסון על סיום המאמצים המסיביים של תקופות קנדי-ג'ונסון במסגרת המרוץ לחלל.
לאחר מכן הוא ביטל את שלוש משימות הירח המתוכננות של תוכנית אפולו שנועדו למקם את מסלול סקיילאב בצורה יעילה יותר וללא כלות עד לתכנון ובנייה של מעבורת החלל.
ב-24 במאי 1972 אישר ניקסון תוכנית שיתוף פעולה בת חמש שנים בין נאס"א לתוכנית החלל הסובייטית, שהגיעה לשיאה במשימתם המשותפת של אפולו אמריקאי וסויוז סובייטי בשנת 1975.
בתקופת נשיאותו של ניקסון בוצעה בפועל האינטגרציה הגזעית המשמעותית של בתי הספר הציבוריים בדרום.
ניקסון חיפש דרך אמצעית בין ג'ורג' וולאס הבדלני לבין הדמוקרטים הליברלים, שתמיכתם באינטגרציה גרמה לניכור של לבנים דרומיים רבים.
בתקווה לנצח בדרום ארצות הברית בשנת 1972, הוא ביקש להיפטר מההפרדה הגזעית כבעיה פוליטית לפני כן.
זמן קצר לאחר השבעתו הוא מינה את סגן הנשיא ספירו אגניו להנהיג כוח משימה, שעבד עם מנהיגים מקומיים – לבנים ושחורים כאחד – כדי לקבוע כיצד לשלב את הגזעים בבתי ספר מקומיים.
אגניו לא התעניין כלל בעבודות, ורובן נעשה על ידי מזכיר העבודה ג'ורג' שולץ.
עד לספטמבר 1970, פחות מ-10% של ילדים שחורים למדו בבתי ספר נפרדים.
אולם ב-1971 התעוררו מתחים על ההפרדה הגזעית בערים בצפון ארצות הברית, עם מחאות זועמות על הסעת ילדים לבתי ספר מחוץ לשכונה שלהם כדי להשיג איזון גזעני.
ניקסון התנגד לאוטובוסים באופן אישי, אך אכף צווי בית משפט המחייבים שימוש בהם.
נוסף על המלחמה בהפרדה הגזעית בבתי הספר הציבוריים, יישם ניקסון את תוכנית פילדלפיה ב-1970 – תוכנית העדפה מתקנת פדרלית ראשונה, שדרשה מחברות ממשלתיות בפילדלפיה לשכור עובדים בני מיעוטים.
לאחר הרחבת חוק זכויות ההצבעה של 1965 ב-1970, ירד גיל הבחירה לשמונה עשרה.
בית המשפט העליון פסק שלקונגרס הייתה הסמכות לבצע זאת בבחירות ממשלתיות אולם לא בבחירות מקומיות.
ניקסון שלח מכתב לקונגרס בו תמך בתיקון חוקתי לצורך הורדת גיל ההצבעה, והקונגרס מיהר לבצע זאת.
התיקון הגיע לאשרור במדינות ב-23 במרץ 1971, וב-1 ביולי 1973, לאחר אשרורו בשלושים ושמונה מדינות, הפך לתיקון ה-26 לחוקת ארצות הברית.
ניקסון גם תמך בתיקון לשוויון זכויות לאחר שעבר בשני בתי הקונגרס ב-1972 והגיע לאשרור במדינות ארצות הברית.
התיקון לא עבר לאחר שלא אשררו אותו מספיק מדינות בתקופת הזמן שנקבעה.
ניקסון הצטייר כתומך בתיקון ב-1968, אם כי הפמיניסטיות מתחו עליו ביקורת על כך שעשה מעט כדי לעזור לתיקון או לענייניו לאחר בחירתו.
עם זאת, הוא מינה יותר נשים לעמדות מנהל מאשר לינדון ג'ונסון.
במהלך מלחמת וייטנאם התנגד חלק גדול מהציבור למעורבות האמריקנית בדרום וייטנאם.
דעת הציבור פנתה נגד המלחמה לאחר 1967, וב-1970 רק שליש מהאמריקנים האמינו שארצות הברית לא טעתה כששלחה חיילים לווייטנאם.
במהלך סוף שנות השישים, החלו מתנגדי המלחמה למחות ברחובות, כמו בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1968 ובמחאה של 1969.
המלחמה זכתה להתנגדות חריפה עוד יותר כשמערכת השירות הסלקטיבי החלה בגיוס בדצמבר 1969. כ-30,000 נערים ברחו לקנדה כדי להשתמט בין 1970 ל-1973. המתח עלה, בעיקר לאחר שסטודנטים שמחו נגד המלחמה נהרגו ביריות, מה שהוביל למחאות, ולאחר פרסום מסמכי הפנטגון.
המחאות שככו לאחר החתימה על הסכמי השלום ב-1973.
בחירה מחדש, פרשת ווטרגייט והתפטרותו
ניקסון האמין שעלייתו לשלטון הגיעה לשיאה ברגע של התכנסות פוליטית.
"גוש הדרום" הדמוקרטי היה מזה זמן רב מקור לתסכול לשאיפות הרפובליקניות.
בארי גולדווטר זכה בכמה מדינות דרומיות על ידי התנגדות לחוק זכויות האזרח מ-1964, אך ניכר ממנו את הדרום המתון יותר.
מאמציו של ניקסון להשגת תמיכה דרומית ב-1968 נחלשו בגלל מועמדותו של ג'ורג' ואלאס.
בתקופת כהונתו הראשונה הוא ניהל אסטרטגיה דרומית במדיניותיו, כדוגמת תוכניותיו להפסקת האש, שתהיה מקובלת בקרב הלבנים הדרומיים, ותעודד אותם להתפייס עם הרפובליקנים תומכי התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
הוא מינה שני שופטים דרומיים, קלמנט הינסוורת' וג'ורג' הרולד קארסוול לבית המשפט העליון של ארצות הברית, אך אף אחד מהם לא אושר על ידי הסנאט.
ניקסון היה נשיא אהוד ב-1972, הוא זכה לנקודות זכות בעקבות הדטאנט עם ברית המועצות ועם סין.
הסקרים חשפו שיצליח לנצח בקלות במפלגה הרפובליקנית.
ניקסון זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית ללא קושי.
הוא נאלץ להתמודד מול פיט מקלוסקי מקליפורניה, שהיה מועמד אנטי-מלחמתי, וג'ון אשברוק מאוהיו, שמרן שהתנגד לדטאנט.
בבחירות בניו המפשייר, השיג אשברוק 9.7% מהקולות ואילו מקלוסקי השיג 19.8% מהקולות.
ניקסון השיג 67.6% מהקולות, והיה ברור שינצח בקלות.
בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1972 באוגוסט, נבחר ניקסון בקלות כשהשיג 1,347 צירים בסיבוב הראשון, כשרק ציר אחד מצביע למקלוסקי.
הקהל בוועידה צעק "עוד ארבע שנים".
הנשיא ציפה שיריבו הדמוקרטי יהיה הסנאטור טד קנדי ממסצ'וסטס, אולם קנדי בחר שלא להתמודד לאחר פרשת צ'פקווידיק.
בבחירות המוקדמות במפלגה הדמוקרטית המועמד המוביל תחילה היה הסנאטור אדמונד מאסקי ממיין, כשהסנאטור ג'ורג' מקגוורן מדקוטה הדרומית אחריו במקום השני.
ניקסון העדיף להתמודד מול מקגוורן שבו ראה מועמד חלש ולכן הפעיל שורה של תרגילים על מנת להכפיש את מאסקי.
תרגילים אלה נחשפו בעקבות פרשת ווטרגייט.
נושא מרכזי בבחירות היה התמשכות המלחמה בווייטנאם.
לאור הצלחתו בבחירות המוקדמות זכה מקגוורן במועמדות הדמוקרטית לנשיאות ביולי 1972. ניקסון דחה את המצע הדמוקרטי כפחדני ומפלג.
מקגוורן התכוון לצמצם בצורה חדה את הוצאות הביטחון ותמך בחנינה למשתמטים מגיוס, וכן בזכויות הפלה.
כמה מתומכיו תמכו בלגליזציה לסמים, ומקגוורן נתפס כמצדד ב"חנינות, הפלות ו-LSD".
מקגוורן נפגע גם הוא מכך שהתגלה כי המועמד שבחר כעמיתו למרוץ, הסנאטור תומאס איגלטון ממיזורי, קיבל טיפול בדיכאון קליני בנזעי חשמל.
התפטרות איגלטון והחלפתו בסרג'נט שרייבר ממרילנד, גיסם של האחים קנדי, לא סייעה לדמוקרטים.
ניקסון הוביל בסקרים במשך רוב תקופת הבחירות, והתמקד בעיקר בתהליך השלום בווייטנאם ובשיפור הכלכלי.
והוא נבחר מחדש ב-7 בנובמבר 1972 באחד הניצחונות הגדולים בבחירות בהיסטוריה האמריקאית.
הוא ניצח את מקגוורן כשלו יותר מ-60% מהקולות הכשרים, כשהוא משיג 47,169,911 קולות לעומת 29,170,383 למקגוורן, ועם תוצאות שהן כמעט קונצנזוס בחבר האלקטורים: ניקסון גרף את 520 האלקטורים של 49 מדינות, והפסיד רק במסצ'וסטס ובמחוז קולומביה, שהעניקו למקגוורן שבעה עשר אלקטורים בלבד.
האירועים כללו פעולות חשאיות ולעיתים בלתי חוקיות שביצעו חברי ממשל ניקסון.
ניקסון שלח אישים לשים מכשירי ציתות במשרדיהם של אויבים פוליטיים ושל אנשים שחשד בהם.
הוא ואנשיו השתמשו ב-FBI, ב-CIA ובשירות הכנסות הפנים כדי להטריד אקטיביסטים ודמויות פוליטיות.
הביטוי הפומבי הראשון של פעילויות אלו היה כשחמישה גברים נתפסו פורצים למטה המפלגה הדמוקרטית שבמתחם ווטרגייט בוושינגטון די.
ב-17 ביוני 1972. באותה עת החלו שני כתבים צעירים של העיתון "וושינגטון פוסט", בוב וודוורד וקרל ברנסטין, לסקר ולחקור את הפרשה.
פעילותם של וודוורד וברנסטין, שזכתה לעידוד מעורך העיתון בן בראדלי, מנעה את ירידתה של הפרשה מעל סדר היום הציבורי.
ניקסון הפחית בערכה של הפרשה והציג אותה כפוליטיקה גרידא, תוך שהוא קורא למאמרים חדשותיים מוטים ומטעים.
באוגוסט 1972, הכחיש ניקסון כל קשר לנושא והפרשה לא השפיעה עליו בבחירות.
סדרה של גילויים הראו כי הוועדה לבחירה מחדש של הנשיא ניקסון, ולאחר מכן הבית הלבן, היו מעורבים בניסיונות לחבל במסע הבחירות של הדמוקרטים.
כמה מעוזריו הבכירים של ניקסון, בהם ג'ון דין, עמדו בפני תביעה ובסך הכול 48 פקידים הורשעו בעבירות פליליות בתחילת 1973.
במאי 1973, החל הסנאט לחקור את פרשת ווטרגייט.
העדים נתנו עדויות לא רק על הפריצה לווטרגייט אלא על פעילות בלתי חוקית אחרת של אנשים בממשל, וניקסון החל לאבד מתמיכתו.
ב-25 ביוני, הודה ג'ון דין שניקסון סייע בתכנון הסתרת הפריצה.
ביולי 1973 העיד אלכסנדר בטרפילד, עוזרו של הנשיא, בפני ועדת הקונגרס של ארצות הברית כי לניקסון הייתה מערכת הקלטה סודית שהקליטה את שיחותיו ואת כל מה שנאמר בחדר הסגלגל.
קלטות אלה הוזמנו לבית הדין על ידי התובע המיוחד בעניין ווטרגייט, ארצ'יבלד קוקס.
ניקסון סיפק תמלילים של הקלטות, אך לא את כל הקלטות בפועל, תוך ניצול חסינותו.
באוקטובר פתח הנשיא ב"טבח מוצאי שבת" והורה לפטר את קוקס.
הפיטורין עוררו את זעם הציבור והקונגרס.
ב-30 באוקטובר, החלה לשקול הוועדה המשפטית של בית הנבחרים להתחיל בהליך הדחה.
כעבור יום, הוחלף קוקס בליאון ג'ורסקי, והנשיא הסכים למסור את הקלטות.
בנובמבר, עם מסירת הקלטות לתובע, גילו עורכי הדין של ניקסון כי ישנה קלטת שמע מ-20 ביוני 1972, ובה חסרות כ-18.5 דקות, שנמחקו מחמישה מקומות שונים.
הדקות החסרות, שאומנם לא היוו הוכחה חותכת לעבירה שנעשתה בידי הנשיא, הטילו ספק בהצהרתו של ניקסון שלפיה הוא לא היה מודע לטיוח דקות אלו.
אף על פי שניקסון איבד תמיכה רבה, אפילו ממפלגתו, הוא דחה האשמות בדבר עבירות שנעשו לכאורה על ידו והקדיש את מאמציו להישאר בתפקידו.
ניקסון בחר בג'רלד פורד, מנהיג המיעוט בבית הנבחרים של ארצות הברית, להחליפו.
ב-17 בנובמבר 1973, במהלך מסיבת עיתונאים, אמר ניקסון, .
המאבק המשפטי על שחרור הקלטות נמשך עד תחילת 1974. ניקסון המשיך לדחות את כל ההאשמות וטען שיזוכה.
בינתיים, בבתי המשפט ובקונגרס, המשיכו ההתפתחויות.
ב-1 במרץ, הרשיע חבר מושבעים גדול שבעה פקידים לשעבר בטענה שעסקו בטיוח הפרשה.
בנוסף, נטען שניקסון היה שותף סמוי שלהם.
באפריל דרשה הוועדה המשפטית של בית הנבחרים לשחרר הקלטות של ארבעים ושתיים שיחות, והתובע המיוחד דרש עוד הקלטות ומסמכים.
הבית הלבן שוב סרב, על בסיס חסינותו, לשחרר את התמלילים.
בסוף אפריל באותה השנה, במהלך בלתי צפוי, הודיע ניקסון על שחרורם של 1,200 עמודים של תמלילי שיחות מהבית הלבן שנוהלו בינו לבין עוזריו.
הוועדה המשפטית של בית הנבחרים פתחה בדיונים להליך הדחה נגד הנשיא ב-9 במאי 1974, אשר שודרו בטלוויזיה ברשתות הטלוויזיה הגדולות.
דיונים אלה הגיעו לשיאם בהצבעה על פתיחת הליך ההדחה.
ב-27 ביולי, פסקו עשרים ושבעה חברי ועדה לעומת אחד עשר, ביניהם כל עשרים ואחד הדמוקרטים ועוד שישה רפובליקנים, על פתיחה בהליך הדחה.
ב-24 ביולי פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית פה אחד כי יש לשחרר את ההקלטות המלאות, לא רק את התמלילים הערוכים.
אף על פי שהתמיכה הציבורית בו פחתה בשל סדרה מתמשכת של גילויים בפרשה, קיווה ניקסון להילחם בהאשמות.
עם זאת, אחת הקלטות החדשות, שהוקלטה זמן קצר אחרי הפריצה, הוכיחה כי ניקסון היה מודע לקשר של הבית הלבן לפריצות למתחם ווטרגייט זמן קצר לאחר שהתרחשו, ואישר תוכניות לסיכול החקירה.
בהצהרה שהתלוותה לשחרור של מה שכונה "האקדח המעשן" ב-5 באוגוסט 1974, קיבל ניקסון על עצמו את ההאשמה בדבר הטעיית האומה, אולם טען שהנושא פרח מזיכרונו.
התמיכה בניקסון נעלמה לחלוטין, וכל התמיכה הפוליטית בו נעלמה.
מנהיג המיעוט בסנאט, יו סקוט, הסנאטור בארי גולדווטר, ומנהיג המיעוט בבית הנבחרים ג'ון רודס נועדו עם ניקסון יומיים לאחר מכן.
רודס אמר לניקסון כי הוא עומד בפני הליך הדחה בטוח בבית הנבחרים.
סקוט וגולדווטר אמרו לנשיא, כי לכל היותר עומדים לרשותו רק חמישה עשר קולות בסנאט – הרבה פחות מ-34 הקולות שנדרשו למניעת הדחתו.
ניקסון הבין שכהונתו נגמרה, והחליט להתפטר באופן סופי.
לנוכח אובדן התמיכה הפוליטית בו והוודאות הקרובה כי הוא יודח מתפקידו, התפטר ניקסון מנשיאות ארצות הברית ב-9 באוגוסט 1974. יום לפני כן הודיע על החלטתו לפורד ושוחח עמו על העברת השלטון.
לאחר מכן פנה לאומה בטלוויזיה.
ניקסון בחר להתפטר לאחר שגילה שדעת הקהל הייתה נגד הישארותו כנשיא.
נאום ההתפטרות נמסר מהחדר הסגלגל בשידור חי ברדיו ובטלוויזיה.
ניקסון הצהיר כי הוא התפטר לטובת ארצות הברית וביקש מהעם לתמוך בנשיא החדש, ג'רלד פורד.
ניקסון המשיך לסקור את הישגי נשיאותו, בעיקר במישור מדיניות החוץ.
בנאום הגן על הרושם וההיסטוריה שהשאיר כנשיא.
הנאום של ניקסון קיבל תגובות ראשוניות חיוביות במיוחד מפרשני רשתות הטלווזיה, כאשר רק רוג'ר מוד מרשת CBS אמר כי ניקסון לא הודה בעבירה.
הנאום כונה "יצירת מופת" בידי קונרד בלאק, אחד מהביוגרפים של ניקסון.
בלאק סבר כי "מה שהיה אמור להיות השפלה חסרת תקדים עבור כל נשיא אמריקני, הפך ניקסון להכרזה פרלמנטרית וירטואלית ללא תמיכה כמעט מוחלטת בו והוא עזב בעודו מקדיש חצי מנאומו לדקלום הישגיו".
ניקסון התפטר ב-9 באוגוסט 1974. מוקדם יותר באותו הבוקר, הביא אלכסנדר הייג לניקסון מכתב התפטרות מוכן אותו שלח להנרי קיסינג'ר.
קיסינג'ר חתם עליו, וקבע את השעה 11:35 בבוקר כשעת סיום כהונתו של ניקסון.
לאחר מכן, עם משפחתו לצידו, נפרד ניקסון מצוות הבית הלבן באגף המזרחי.
לאחר מכן עזבו הוא ואשתו את הבית הלבן לתמיד.
הייתה זאת הפעם התשיעית בתולדות ארצות הברית בה נשיא מכהן לא השלים כהונה שנבחר אליה.
הייתה זאת הראשונה שהסתיימה לא בגלל מותו של הנשיא.
ניקסון הוא הנשיא היחידי שהתפטר.
כעבור חודש, העניק לניקסון הנשיא פורד חנינה על כל פשע ש"ביצע או אולי ביצע או לקח בו חלק" בהיותו הנשיא.
יחסו של ניקסון ליהודים היה מורכב ולעיתים שלילי.
בהקלטות הרבות של דבריו בחדר הסגלגל ניקסון נשמע מתייחס לעיתים קרובות בשלילה ליהודים כקבוצה ורוצה לדעת על אנשים ספציפיים אם הם יהודים.
הוא דרש לקבל רשימה של היהודים בעלי המשרה במשרד העבודה מתוך מחשבה שהם מתנכלים לו וגורמים לפרסום סטטיסטיקות לא טובות מבחינתו.
חלק מהאנשים ברשימה שקיבל הורדו בדרגה.
מאידך ניכר שהעריך את היהודים בישראל.
היו לו מספר יועצים יהודים שהידוע שבהם הוא קיסינג'ר.
אחת ההתבטאויות האנטישמיות הידועות ביותר של ניקסון הייתה האמירה על חשיפת טבח מי ליי (שקרה 20 חודשים לפני מועד החשיפה עקב טיוח נרחב, עוד בתקופת נשיאותו של לינדון ג'ונסון) שלדבריו: .
לאחר התפטרותו, טסו ניקסון ורעייתו פט לביתם שבסן קלמנטה, קליפורניה.
על פי הביוגרף שלו, ג'ונתן אייטקן, לאחר התפטרותו "ניקסון היה נפש מיוסרת".
הקונגרס מימן את עלויות המעבר של ניקסון, כולל כמה הוצאות שכר, אם כי הפחית את קצבתו מ-850,000 דולר ל-200,000 דולר.
הוא נותר ללא תעסוקה ממשית.
ההתפטרות המבישה של ניקסון לא שמה קץ לרצונם של רבים לראות אותו נענש.
הבית הלבן של פורד שקל לחון את ניקסון, אם כי מהלך כזה לא יהיה פופולרי בארצות הברית.
ניקסון, שפנו אליו שליחי פורד, נרתע בתחילה לקבל את החנינה הנשיאותית, אך הסכים לה בסופו של דבר.
פורד התעקש על הצהרת חרטה, אולם ניקסון הרגיש שהוא לא ביצע שום פשעים ולכן אינו צריך להוציא מסמך כזה.
בסופו של דבר פורד נעתר, וב-8 בספטמבר 1974 הוא העניק לניקסון "חנינה מלאה, חופשית ומוחלטת" בטרם החל משפט נגדו, ובכך הסתיימו ההליכים המשפטיים כנגד ניקסון.
באוקטובר 1974, חלה ניקסון בפלביטיס, דלקת של הווריד ונותח.
הנשיא פורד ביקר אותו בבית החולים.
ניקסון זומן לדיונים בבית המשפט שנערכו נגד שלושה מעוזריו לשעבר – דין, הולדמן וג'ון ארליכמן – וה"וושינגטון פוסט", שלא האמין למחלתו, פרסם קריקטורה שהציגה את ניקסון עם גבס על "הרגל הלא נכונה".
השופט ג'ון סיריקה פטר את ניקסון מנוכחות בדיונים למרות התנגדות הנאשמים.
הקונגרס הורה לפורד לשמר את המסמכים הנשיאותיים של ניקסון ובכך החל מאבק משפטי בן שלושה עשורים על מסמכים אלו והסתיים לטובת הנשיא.
ניקסון היה בבית החולים כאשר נערכו בחירות אמצע השנה ב-1974, והחנינה ופרשת ווטרגייט תרמו לאובדן של 43 מושבים רפובליקנים בבית הנבחרים ושלושה בסנאט.
בדצמבר 1974 החל ניקסון לתכנן את שובו לחייו הציבוריים, למרות הפגיעה הלאומית הרבה בתדמיתו.
בתחילת 1975, השתפרה בריאותו של ניקסון.
הוא שמר על משרדו בתחנת משמר החופים של ארצות הברית במרחק של 300 מטר מביתו.
בתחילה לקח עגלת גולף ואחר כך הלך בדרך מדי יום.
הוא עבד בעיקר על זיכרונותיו.
ניקסון קיווה לחכות עם הוצאת זיכרונותיו אבל ההוצאות הגבוהות שלו אילצו אותו לעבוד במהירות.
בפברואר נאלץ לפטר את רוב אנשי המטה שלו כיוון שלא יכול היה להרשות לעצמו אותם.
באוגוסט אותה שנה הוא נפגש עם העיתונאי הבריטי דייוויד פרוסט, ששילם לו 600 אלף דולר (שווה ערך ל-2,670,000 דולר ב-2016) על השתתפותו בסדרת ראיונות ישיבה, שצולמו ושודרו ב-1977. הראיונות החלו בנושא של מדיניות החוץ, וסיפרו על המנהיגים שהכיר ניקסון, אבל החלק הזכור ביותר בראיונות היה על ווטרגייט.
ניקסון הודה שהוא "אכזב את המדינה" ו"הפלתי את עצמי, נתתי להם חרב והם תקעו אותה פנימה וסובבו אותה בהנאה.
ואני מניח, אם הייתי במקומם, שהייתי עושה את אותו הדבר".
על ווטרגייט הוסיף ואמר: "ובכן, אם הנשיא עושה את זה, זה לא בלתי חוקי".
הראיונות נצפו על ידי 45–50 מיליון צופים – והפכו לתוכנית הנצפית ביותר מסוג זה בהיסטוריה של הטלוויזיה.
הראיונות סייעו לשפר את מצבו הפיננסי של ניקסון – בנקודה אחת בתחילת 1975 היה לו רק חמש-מאות דולר בבנק – וכך גם מכירת ביתו בקי ביסקיין לידידיו העשירים.
בפברואר 1976 ביקר ניקסון בסין העממית בהזמנה אישית של מאו דזה-דונג.
ניקסון רצה לחזור לסין, אך בחר להמתין עד לאחר ביקורו של פורד ב-1975. ניקסון נשאר נייטרלי במאבק העיקש בין פורד לרונלד רייגן בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1976. פורד ניצח בקרב על המועמדות הרפובליקנית לנשיאות, אך בבחירות עצמן הובס על ידי מושל ג'ורג'יה, ג'ימי קרטר.
ממשל קרטר לא היה ידידותי לניקסון וחסם את נסיעתו המתוכננת לאוסטרליה וגרם לכך שממשלת מלקולם פרייזר עיכבה את הזמנתו הרשמית.
רישיון עורך הדין של ניקסון נשלל על ידי לשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק בשנת 1976, עקב מניעת הצדק שהיה מעורב בה בפרשת ווטרגייט.
ניקסון בחר שלא להגן על עצמו בפני הלשכה.
בתחילת 1978, ניקסון נסע לממלכה המאוחדת.
הוא נדחה על ידי דיפלומטים אמריקאים ועל ידי רוב השרים של ממשלת ג'יימס קלהאן.
הוא התקבל בברכה, עם זאת, על ידי מנהיגת האופוזיציה, מרגרט תאצ'ר, וכן על ידי ראשי ממשלת בריטניה לשעבר אלק דאגלס-יום והרולד וילסון.
שני ראשי ממשלה לשעבר, הרולד מקמילן ואדוארד הית' סירבו להיפגש עמו.
בנוסף נאם באוקספורד, הודה באשמתו בפרשת ווטרגייט אולם טען שההיסטוריה תשפוט אותו לחיוב.
ב-1978 פרסם ניקסון את זיכרונותיו בספר "ר"נ: זיכרונותיו של ריצ'רד ניקסון", הראשון מבין עשרה ספרים שכתב במהלך פרישתו.
הספר היה רב-מכר וזכה לביקורות חיוביות.
ניקסון ביקר בבית הלבן ב-1979, בהזמנתו של הנשיא ג'ימי קרטר, לארוחת ערב חגיגית עם סגן ראש ממשלת סין, דנג שיאופינג.
תחילה קרטר סירב להזמין את ניקסון, אך חזר בו, בעקבות הצהרתו של דנג, שיבקר את ניקסון בקליפורניה אם הנשיא לשעבר לא יוזמן.
ניקסון ודנג נפגשו פעם נוספת באופן פרטי, וניקסון ביקר פעם נוספת בבייג'ינג – באמצע שנת 1979.
ב-1979 רכשה משפחת ניקסון בית מגורים פרטי בשדרה החמישית במנהטן, לאחר שנדחו על ידי שתי אגודות דיור משותף ("קואופ") בעיר.
כאשר מוחמד רזא שאה פהלווי, השאה האיראני לשעבר, נפטר במצרים ביולי 1980, התנגד ניקסון להחלטת מחלקת המדינה של ארצות הברית, לפיה לא יישלח נציג אמריקאי להלוויה.
ניקסון, כנשיא לשעבר, היה נציג ארצות הברית בהלווייתו של מי שהיה בן בריתה, אף שלא היה נציג רשמי.
ניקסון תמך ברונלד רייגן לנשיאות ב-1980, והופיע רבות בטלוויזיה, כדי לבסס עצמו – כפי שנאמר בביוגרפיה של סטיבן אמברוז – כ"מדינאי הבכיר למען המערכה".
ב-1981, לאחר שהות של כשנה וחצי בניו יורק, עברו ניקסון ואשתו לסאדל ריבר שבניו ג'רזי.
במהלך שנות השמונים המשיך ניקסון להופיע בציבור.
הוא נפגש עם מנהיגים זרים רבים, במיוחד אלו של מדינות העולם השלישי.
הוא הצטרף לנשיאים לשעבר פורד וקרטר, כנציגי ארצות הברית בהלווייתו של נשיא מצרים, אנואר סאדאת, לאחר הירצחו.
ניקסון ביקר בברית המועצות ב-1986, ועם שובו שלח לנשיא רייגן תזכיר ארוך, ובו הצעות לשיפור מדיניות החוץ בין שתי המדינות, כמו גם התרשמויותיו האישיות ממיכאיל גורבצ'וב.
לאחר מסע זה, דורג ניקסון בסקר אשר נערך מטעם חברת "גאלופ" – כאחד מעשרת הגברים הנערצים ביותר בעולם.
ב-19 ביולי 1990, נפתחו הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ריצ'רד ניקסון ובית הולדתו שביורבה לינדה, קליפורניה – כמוסד פרטי, בנוכחות ניקסון ורעייתו פט.
אליהם הצטרפו אישים רבים, בהם הנשיאים לשעבר ג'רלד פורד, רונלד רייגן וג'ורג' הרברט ווקר בוש, נוסף לנשותיהם, בטי, ננסי וברברה.
בינואר 1991 ייסד הנשיא לשעבר את מרכז ניקסון (כיום "המרכז לאינטרס הלאומי"), מרכז כנסים וצוות חשיבה למדיניות בוושינגטון.
פט ניקסון נפטרה ב-22 ביוני 1993,כתוצאה ממחלת ריאות חסימתית כרונית וסרטן ריאות.
טקסי הלווייתה נערכו בשטח הספרייה הנשיאותית ומקום הולדתו.
הנשיא לשעבר היה נסער בעת קבורתה, ונשא דברים לזכרה בתוך בניין הספרייה.
ניקסון סבל משבץ מוחי ב-18 באפריל 1994 בביתו שבפארק רידג', ניו ג'רזי.
קריש דם, שנוצר כתוצאה מפרפור עליות, ממנו סבל במשך שנים רבות, התגבש בלבו העליון והגיע אל מוחו.
הוא הועבר לבית החולים הפרסביטריאני בניו יורק, ותחילה היה ערני, אך לא היה מסוגל לדבר או להזיז את זרועו או רגלו הימנית.
נזק מוחי גרם לנפיחות (בצקת מוחית), וניקסון נכנס לתרדמת עמוקה.
במותו היה בן 81, מילתו האחרונה הייתה "הצילו".
הלווייתו של ניקסון התקיימה ב-27 באפריל, בספרייה הנשיאותית על שמו ביורבה לינדה, קליפורניה.
הסופדים בטקס כללו את הנשיא ביל קלינטון, מזכיר המדינה לשעבר הנרי קיסינג'ר, מנהיג המיעוט בסנאט בוב דול, מושל קליפורניה פיט וילסון, והכומר בילי גרהאם.
כמו כן בטקס השתתפו הנשיאים לשעבר פורד, קרטר, רייגן, בוש האב, ונשותיהם.
סגן נשיא ארצות הברית לשעבר, ספירו אגניו, אשר כיהן תחת ניקסון, השתתף אף הוא בטקס.
בהתאם לרצונו, הלווייתו לא הייתה הלוויה ממלכתית מלאה, אם כי גופתו הונחה לראווה בלובי של הספרייה הנשיאותית מ-26 באפריל ועד מועד ההלוויה.
ההיסטוריון והמדען הפוליטי ג'יימס מקגרגור ברנס אמר על ניקסון: "כיצד ניתן להעריך נשיא כה אִידְיוֹסִינְקְרָטִיי, כה מבריק וחסר מוסר?" הביוגרפים של ניקסון חולקים על האופן שבו ייתפס על ידי ההיסטוריה.
לדברי סטיבן אמברוז, "ניקסון רצה להישפט על פי מה שהוא עשה.
מה שייזכר ממנו הוא הסיוט שהוא העביר את המדינה בתקופת כהונתו השנייה והתפטרותו".
ארווין גלמן, שתיעד את הקריירה של ניקסון בקונגרס של ארצות הברית, טוען כי "הוא היה יוצא דופן בקרב חברי הקונגרס שלו, סיפור הצלחה בעידן עכור, שהוביל קו אנטי-קומוניסטי הגיוני נגד ההגזמות של ג'וזף מקארתי".
אייטקן סבור ש"ניקסון, הן כאדם והן כמדינאי, הושמץ יתר על המידה על מגרעותיו ולא זכה להכרה מספקת בסגולותיו, אך גם ברוח ההיסטורית הרוויזיוניסטית, לא ניתן לקבוע גזר דין פשוט".
האסטרטגיה הדרומית של ניקסון נזקפה לזכותו בידי כמה היסטוריונים הסוברים כי בזכותו דרום ארצות הברית הפך ממעוז כחול ודמוקרטי למעוז אדום ורפובליקני, אם כי אחרים רואים בגורמים כלכליים חשובים יותר כשינוי.
במשך כל הקריירה שלו הוא מילא תפקיד במעבר מפלגתו משליטתם של הבדלנים, וכחבר קונגרס היה תומך משכנע בהגבלת הקומוניזם וברית המועצות.
לדברי ביוגרף נוסף שלו, הרברט פארמט, "תפקידו של ניקסון היה להסיע את המפלגה הרפובליקנית לאורך מסלול ביניים, אי שם בין הדחפים התחרותיים של תומכי רוקפלר, גולדווטר ורייגן".
ניקסון זוכה לאשראי על עמדתו בענייני הפנים, אשר הביאה למעבר ואכיפה של חקיקה סביבתית.
ההיסטוריון פול צ'ארלס מילאצו (Paul Charles Milazzo), הצביע בעיתונו ב-2011 על מעורבותו של ניקסון בייסוד הסוכנות להגנת הסביבה ובאכיפת חוקים סביבתיים, כדוגמת חוק המינים בסכנת הכחדה מ-1973, שהצהיר כי "אף על פי שלא זכה להכרה, המורשת הסביבתית של ריצ'רד ניקסון בטוחה".
ניקסון ראה במדיניותו כלפי וייטנאם, סין העממית וברית המועצות כמפתח למקומו בהיסטוריה.
ג'ורג' מקגוורן, מתנגדו של ניקסון, אמר ב-1983: "לנשיא ניקסון יש כנראה גישה מעשית יותר לשתי המעצמות הגדולות, סין וברית המועצות, מכל נשיא אחר מאז מלחמת העולם השנייה ...
מלבד המשך הבלתי נסלח של המלחמה בווייטנאם, ניקסון באמת ישאיר חותם גדול בהיסטוריה".
המדען הפוליטי ג'וסי חנימקי חולק על כך, ואמר כי הדיפלומטיה של ניקסון היא רק המשך למדיניות ההכללה של המלחמה הקרה, תוך שימוש באמצעים דיפלומטיים ולא צבאיים.
ההיסטוריון כריסטופר אנדרו מסכם כי "ניקסון היה מדינאי גדול על הבמה העולמית, ומטפל עלוב בפוליטיקה האלקטורלית בזירה הפנימית, בעוד שהפארסה הפלילית של ווטרגייט הייתה בעיצומה, מדינאות ההשראה של ניקסון הקימה יחסי עבודה חדשים עם שתי המעצמות הקומוניסטיות סין העממית וברית המועצות".
ההיסטוריון קית' אולסון כתב כי ניקסון הותיר מורשת שלילית: חוסר אמון בסיסי בממשל ששורשיו בווייטנאם ובווטרגייט.