tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המדריך אף מפרט שלוש דוגמאות של "מקומות מוגנים", שאחד מהם יכול היה לשמש להצדקת הפצצת אושוויץ מבחינה חוקית: "מקום שמיושב על ידי כוח צבאי".
החשש מהרג אזרחים חפים מפשע
לא מן הנמנע שכתוצאה מהפצצה היו נהרגים מאות, אם לא אלפי אסירים ומספר גדול פי כמה היו נפצעים.
בנוסף לכך היה חוסר ודאות בהצלת הנותרים.
שיקולים אלה היו למכשול בפני החלטת מנהיגי בעלות הברית בביצוע ההפצצה על עשרות אלפי אזרחים חפים מפשע, זאת דווקא בגלל שיקולים הומניטריים ומשום לבם הרחום.
קיצ'נס תומך בדעה זו, באזכרו ספר שכתב ההיסטוריון רונאלד שאפר שמתאר את רגישות מנהיגי צבאות בעלות הברית להרג חפים מפשע.
קיצ'נס גם מזכיר עדות בנושא מ-1985 של לואיס פאוול, שהיה קצין במודיעין האמריקני ומאוחר יותר שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
פאוול ענה לשאלה ספציפית בנושא באומרו: "אני בטוח לחלוטין שגנרל ספאץ היה מתנגד לכל הצעה להרוג אזרחים יהודיים, על מנת להוציא את אושוויץ מכלל פעולה באופן זמני.
לא סביר לחשוב שאדם הגיוני ינהג לפי הצעה כזו".
אך לפי יהודה באואר, הגנרל קארל ספאץ, מפקד חיל האוויר של ארצות הברית באירופה, אכן הציע להפציץ את אושוויץ ב-2 באוגוסט 1944, לאחר שנודע לו תוכן דו"ח וורבה-ווצלר.
החשש ממעשי נקם גרמנים בעקבות ההפצצה
זהו אחד הנימוקים שהעלה מקלוי בתשובתו לפהלה מ-14 באוגוסט באשר לדחיית בקשת ההפצצה: "מאמץ מסוג זה, אפילו נניח שהוא מעשי, עלול לעורר את הגרמנים לנקוט פעולות נקם חריפות עוד יותר".
לסברת מקלוי היה על מה להסתמך.
בדו"ח של המודיעין הבריטי מ-5 בספטמבר 1944 נאמר כי בידי הגרמנים היו 160,000 שבויים מחבר העמים הבריטי, ו-30,000 שבויים אמריקאים.
כפי שמציין פיינגולד, הנאצים יכלו להסלים את הטרור ולהוציא להורג שבויי מלחמה.
הוא מאזכר ראיון שנעשה עם מקלוי בשלהי המאה העשרים ובו הוא אמר שדווקא נימוק זה ולא חוסר הנכונות להקצות משאבי מלחמה למשימות לא חיוניות היה הנימוק העיקרי לדחיית אופציית ההפצצה.
משוואות הזרימה במכניקת הזורמים ובפרט בהידרודינמיקה הן משוואות לא ליניאריות ולכן כמעט בלתי אפשרי לפתור אותן בצורה אנליטית.
בעזרת אנליזה ממוחשבת, ניתן להגיע לפתרון מספרי של בעיות מסוימות, אך לא מדובר בפתרון מדויק של המשוואות.
חקר הזורמים החל מאות שנים לפני שהומצאו מחשבים ולכן היה צורך למצוא דרך נוחה יותר להגיע לפתרון לפחות מקורב של המשוואות.
לצורך כך, נעשית הפרדה בין משטרי זרימה שונים.
הסיווג של זרימה לקטגוריות מסוימות מאפשרת להניח הנחות לגבי משוואות נאוויה-סטוקס ובמקרים מסוימים מאפשרת מציאת פתרון אנליטי למשוואות או מקל על מציאת פתרון מקורב.
בערך זה נחלק את הזרימה לפי שמונה קטגוריות שונות, אם כי קיימות חלוקות נוספות.
במכניקה קלאסית, המרחב בו מתבצעת התנועה הוא מרחב תלת-ממדי.
אמירה זו נכונה גם למכניקת הזורמים, עם זאת, במקרים מסוימים ניתן לבצע הנחות סימטריה ולתאר את הזרימה במספר ממדים קטן יותר.
כדוגמה, זרימת הלה-שו היא זרימה דו־ממדית, מאחר שניתן למצע את הזרימה בכיוון .
לעיתים, מערכת בעלת גאומטריה זהה יכולה במקרים מסוימים להיות מתוארת באופן חד-ממדי, במקרים אחרים נדרש תיאור דו־ממדי ובמקרים אחרים נדרש תיאור תלת־ממדי מלא של המערכת.
לדוגמה עבור זרימה בצינור בעל חתך עגול - כאשר הצמיגות גבוהה הזרימה תהיה שכבתית (ראה בהמשך), ומטעמי סימטריה הזרימה תהיה תלויה רק במרחק ממרכז הצינור ובמרחק לאורך הצינור, כלומר ניתן לבצע תיאור דו־ממדי של הזרימה.
עבור צמיגות נמוכה יותר, מספר ריינולדס של הזרימה גבוה יותר, והזרימה תהפוך לטורבלנטית, במצב זה המערכת דורשת תיאור תלת־ממדי מלא.
כאשר מקטינים עוד את הצמיגות, שכבת הגבול (בה מתקיימת זרימה טורבלנטית) הקרובה לשפת הצינור קטנה, ולמעט שכבת הגבול הזרימה לרוחב חתך הצינור מתבצעת במהירות אחידה.
במצב כזה, ניתן לתאר את מהירות הזרימה באמצעות משתנה חד־ממדי המתאר את המרחק לאורך הצינור.
זרימה אחידה היא זרימה בה כל השדות המתארים את הזרימה (מהירות, צפיפות ולחץ) לא תלויים במיקום במרחב.
זרימה אחידה יכולה להיות קבועה או לא קבועה.
בזרימה אחידה, קווי הזרימה הם קווים ישרים ומקבילים.
המצב של זרימה אחידה הוא מצב לא מעניין במיוחד, מאחר שפתרון משוואות התנועה במצב זה הוא טריוויאלי, והמצב הוא מצב אידיאלי שכמעט לא קיים במערכות מציאותיות.
דוגמה לזרימה אחידה היא זרימה בצינור מאוזן (כלומר צינור בו כוח הכבידה לא משפיע על הזרימה) במצב בו ניתן להזניח אפקטי הצמיגות (לדוגמה בזרימה של גז).
במקרים רבים מניחים שחלק מהשדות המתארים את הזרימה הם שדות אחידים אולם לא כל השדות, בפרט במקרים רבים מניחים ששדה הצפיפות הוא שדה אחיד.
מצב כזה לא ייקרא זרימה אחידה.
זרימה קבועה (תמידית) וזרימה לא קבועה (לא תמידית)
זרימה קבועה (תמידית) היא זרימה בה כל השדות המתארים את הזורם (בגישה האוילרית) לא תלויים בזמן.
בזרימה כזו, אם "נצלם" את הזורם ברגעים שונים, נראה את אותה התמונה.
זרימה כזו נוחה לטיפול מכיוון שכל האיברים התלויים בזמן - או איברים הנגזרים לפי הזמן - מתאפסים.
בזרימה אידיאלית (ראה להלן) קבועה מתקיימת משוואת ברנולי.
חלק גדול מהבעיות בהידרודינמיקה יכולות להיפתר תחת ההנחה של זרימה קבועה.
לדוגמה, זרימה שכבתית בצינור שאיננה מושפעת משלב פתיחת וסגירת הברז (או הפעלת המשאבה) והזרימה מסביב לכנף במהלך טיסה (בשלב ההאצה של המטוס הזרימה איננה קבועה).
זרימה לא קבועה היא זרימה בה קיימים שדות התלויים בזמן.
בפרט, כל זרימה טורבלנטית (ראה להלן) היא זרימה לא קבועה.
זרימה אידיאלית, זרימה צמיגה וזרימת סטוקס
זרימה אידיאלית היא זרימה בה ניתן להזניח את התנגדותו של הזורם למאמצי גזירה.
זרימה כזו מתוארת על ידי משוואות אוילר.
בזרימה צמיגה לא ניתן להזניח את הצמיגות, ולכן נדרש להוסיף איבר דיפוזיה מהצורה למשוואת התנע ואיבר דיסיפציה למשוואת האנרגיה.
לעיתים (כמו בפיתוח משפט קוטה-ז'וקובסקי באווירודינמיקה) הצמיגות משפיעה רק על שכבת הגבול והזרימה יכולה להיות מתוארת כזרימה אידיאלית מחוץ לשכבה זו.
זרימת סטוקס היא זרימה בה ההתנגדות למאמצי גזירה גדולה בהרבה מהאינרציה, כך שאיברי האינרציה במשוואות נאוויה סטוקס יכולים להיות מוזנחים והזרימה מתוארת על ידי משוואות סטוקס.
בניגוד למשוואות נאוויה סטוקס, משוואות סטוקס עבור זורם לא דחיס הן משוואות ליניאריות הניתנות לפתרון אנליטי בפורמליזם של פונקציות גרין.
מאפיין נוסף של זרימת סטוקס הוא סימטריה בזמן בהחלפת כיוון המאמצים החיצוניים.
זרימה לא דחיסה וזרימה דחיסה
זרימה בלתי דחיסה היא זרימה בה כל אלמנט זורם שומר על צפיפותו המקורית במהלך הזרימה.
בתיאור מתמטי זרימה בלתי-דחיסה היא זרימה בה כאשר היא צפיפות הנוזל והנגזרת היא נגזרת חומרית.
ניתן להוכיח כי בזרימה בלתי דחיסה דיברגנץ שדה המהירות מתאפס - .
זרימה דחיסה היא זרימה בה אלמנטי זורם יכולים לשנות את צפיפותם.
יש לשים לב כי זרימה בלתי דחיסה איננה בהכרח קובעת ששדה הצפיפות הוא אחיד.
לדוגמה, באי יציבות ריילי-טיילור זורם כבד מונח מעל זורם קל, אי היציבות גורמת לזורם הכבד ליפול באותו הזורם הקל יצוף מעליו.
מצב זה יכול להתרחש גם באופן בלתי-דחיס, ושדה הצפיפויות בה איננו אחיד.
זרימה אי רוטציונית וזרימה רוטציונית
זרימה אי רוטציונית (=זרימה חסרה ערבוליות) היא זרימה בה הערבוליות שווה לאפס.
זרימה זו היא זרימה פוטנציאלית, כך שקיים פוטנציאל סקלרי המקיים , קיום הפוטנציאל יכול לפשט רבות את פתרון משוואות הזרימה.
עבור זרימה אידיאלית אי רוטציונית ניתן לכתוב את משוואת ברנולי.
במקרים רבים הערבוליות תהיה מרוכזת באזור מסוים, כשמחוצה לו הזרימה תהיה אי רוטציונית, לעיתים ניתן יהיה למצוא פוטנציאל עבור זרימה זו, אשר לא יהיה מוגדר עבור האזור בו הערבוליות שונה מאפס.
כך לדוגמה במערבולת או בזרימה בקרבת טבעת מערבולת.
זרימה למינרית (ראה להלן) יכולה להיות רוטציונית.
לדוגמה, הזרימה הלמינרית בתוך צינור בעל חתך מעוגל היא רוטציונית.
זרימה טורבלנטית תמיד תהיה רוטציונית.
האופי הלא ליניארי של איבר האינרציה במשוואות הזרימה גורם לאי יציבות מובנית במשוואות.
איבר הצמיגות המופיע מרסן את אי היציבות.
כדי שפתרון מסוים לקירוב מסוים של משוואות הזרימה יהיה הפתרון הנצפה בטבע, אין די בכך שהוא יפתור את המשוואה, אלא יש להראות שהפתרון יהיה יציב, כלומר שאם תוצג הפרעה קטנה לשדות בזמן מסוים, ההפרעה הזו תדעך כתלות בזמן.
מאחר שאיבר הצמיגות הוא איבר המרסן את המשוואות, נצפה שעבור צמיגות גבוהה המשוואות יהיו יותר יציבות, ואילו בצמיגות נמוכה הזרימה תהיה פחות יציבה.
המעבר בין זרימה יציבה לזרימה לא יציבה נקבע ביחס למספר ריינולדס של המערכת .
זהו גודל חסר מימד התלוי בצפיפות הזורם, בצמיגות הזורם, במהירותו וביחידת אורך המאפיינת את המערכת.
מספר ריינולדס גבוה מביא לזרימה לא יציבה, בעוד במספר ריינולדס נמוך הזרימה נוטה להיות יציבה.
ההפרדה בין משטרי הזרימה השונים על פי ערך מסוים של מספר ריינולדס (משתנה בהתאם לסוג הבעיה) היא החלטה שרירותית למדי שנובעת מתוך הניסיון שנרכש, וערכים מקובלים נקבעו בהתאם לסוגי בעיות שונות (זרימה בצינור, מעל פלטה, עם או בלי מעבר חום, זרימה דו-פאזית וכו')
זרימה למינרית, היא סוג של זרימה יציבה, בה מתייחסים לזורם כאילו הוא עשוי משכבות דקות מאוד רבות, הנעות במקביל זו לזו וכל אחת מהן נעה בכיוון הזרימה של הזורם כולו.
זרימה כזו מתארת את הזרימה בצינור או את הזרימה מעל פלטה דו־ממדית בזורם בעל צמיגות גבוהה.
במצב כזה ניתן להניח הנחות לגבי הסימטריה של המערכת וכך להקל על פתרון משוואות התנועה.
זרימה טורבולנטית היא זרימה בלתי יציבה.
במצב כזה לא ניתן להניח שהזרימה בכל נקודה במרחב מקבילה לכיוון הזרימה הכללי.
זרימה טורבולנטית מאופיינת בערבוליות גבוהה ובכך שהזרימה תלויה בזמן ומשתנה במהירות.
עם זאת, ניתן לתאר זרימה טורבולנטית כסכום של הזרימה הממוצעת וזרימה תונדת.
הנחות מסוימות על מאפייני הזרימה התונדת מאפשרים לכתוב משוואות מקורבות לזרימה הממוצעת.
כאשר הפרעה מסוימת נוצרת בתוך זורם היא מתקדמת בתוך החומר במהירות מסוימת התלויה בסוג הזורם ובתנאי הסביבה (הלחץ והצפיפות של הזורם), מהירות זו נקראת "מהירות הקול".
כאשר גוף נע בתוך זורם (למשל מטוס, מכונית או אפילו אדם שהולך בתוך האוויר של הסביבה), הוא גורם להפרעה בזורם.
הפרעה זו מתקדמת בתווך, בזרימה תת-קולית מהירותו של הגוף נמוכה ממהירות הקול בתווך בו הוא נמצא.
במצב זה, ההפרעה מתקדמת לפני הגוף וגורמת לתנועה של מולקולות הזורם, כך שהן נעות ו"מפנות את המקום" בו הן נמצאות כך שכשהגוף מגיע לשם, יהיה לו מקום פנוי.
בזרימה על-קולית מהירות הגוף גדולה יותר ממהירות הקל בתווך.
במצב כזה, עד לרגע הגעת הגוף למקום מסוים, אין למולקולות של התווך שום אפשרות "לדעת" שגוף מגיע ושהן "צריכות" לנוע משם על מנת לפנות את המקום.
במקרה זה, נוצרת בקרבת הגוף המתקדם מעין קו גבול שכשהוא מגיע אל המולקולות, נותן להן תוך זמן קצר מכה מאוד חזקה כך שבבת אחת (ולא באופן הדרגתי כמו שקורה בהפרעה רגילה) המולקולות מפנות את מקומן.
הגעת הגוף אל אזור שלא "מוכן" להגעתו גורמת לשינויים קיצוניים, כאשר הזורם עובר ממצב מנוחה למצב של מהירות גבוהה.
מעבר זה גורם לעלייה בטמפרטורה ובלחץ.
בתעשיית הקולנוע והסרטים, סוגה קולנועית או ז'אנר קולנועי מהווה סיווג המבוסס על הסיפרים (בלועזית: נרטיבים), מהם בנוי הסרט העלילתי.
רוב התאוריות לסיווג לקוחות מביקורות לסוגות ספרותיות.
לצד ההבדל הברור שבין עלילה ותיעוד, סוגה קולנועית עשויה להיות מסווגת במספר קטגוריות רב.
ז'אנר זה סוג מסוים של סרט, אשר עלילתו מצייתת לאוסף של כללים, הידועים הן ליוצרי הקולנוע והן לצופי הקולנוע, ואשר מתייחסים למאפיינים שונים של העלילה, כגון: מקום התרחשות העלילה, סגנון קולנועי-ויזואלי, נושאים, ערכים, קהל יעד, הקונפליקט הדרמטי ועוד.
סרט יכול להשתייך בו זמנית למספר ז'אנרים שונים.
לסוגה משקל רב על מאפיינים שונים של הסרטים, דוגמת אסטרטגיית השיווק שלהם וסיווגם בקטגוריות חיפוש, אולם בעוד בלימודי קולנוע נותנים משקל רב להבחנה בין סוגות שונות, בסוציולוגיה מקובל לראות בכך הבניה חברתית.
לז'אנר גם יכול להיות תת-ז'אנר, שהוא ז'אנר בפני עצמו, עם אוסף כללים מפורטים יותר.
למשל: ז'אנר סרטי המתיחות הוא תת-ז'אנר של ז'אנר סרטי הקומדיה, וז'אנר סרטי הזומבים הוא תת-ז'אנר של ז'אנר סרטי האימה.
בשנים הראשונות להולדת הקולנוע, קוטלגו הסרטים בעיקר על פי אורכם ועל פי נושאיהם המרכזיים ("סרטי אקטואליה", למשל, או "סרטי טריקים"), וזה רק החל מסוף העשור הראשון למאה העשרים שהתכנים המוצגים – מקומות, טיפוסי דמויות, מבני עלילה נפוצים – הופכים לפופולריים.
בשנים שבתווך ההשראה הייתה לא פעם תיאטרון הוודוויל ודומיו.
אחרי מלחמת העולם הראשונה נעשית נפוצה יותר ויותר חלוקה של הסרטים השונים לז'אנרים במובן המקובל כיום, למשל קומדיית סלאפסטיק או קומדיית הרפתקאות.
החלוקה עברה שיופים ועדכונים עד לתור הזהב של הוליווד, אז קטגוריות מסוימות מוסדו כמהותיות לקולנוע האמריקני וזוהו עם שחקנים, במאים, כותבי תסריטים וסגנונות צילום.
גם אופני השיווק וההפצה תאמו את אותן סוגות, מתוך הנחה שאם הקהל ידע למה לצפות הוא יגיע יותר לבית הקולנוע.
מערכת הז'אנרים של ארצות הברית התמסדה כמערכת המרכזית, על אף שניתן לטעון שלכל מדינה ותרבות קולנועית יש מערכת ז'אנרים משלה, למשל סרטי העיירות הקטנות (Heimat) בגרמניה.
מוסכמה היא אחת מאבני הבסיס של ז'אנר מסוים, והיא נוגעת בציפיות מסוימות שמזהה הצופה ומפתח כדי לעשות סדר בהתרחשויות שמופיעות מולו על המסך.
ז'אנרים ומוסכמות מגדירים הן מה יכול להופיע בסרט והן מה לא יכול להיכנס אליו, ואם משהו נכנס לסרט המוסכמות מגדירות גבולות לגבי כיצד ובאיזה אופן האלמנט יופיע על המסך.
כך, מסרט מערבון נפתח ציפייה שאקדחים ישחקו תפקיד מרכזי, ושכובע בהיר יותר מסמן דמות טובה יותר.
אם ציפיות אלו לא יתממשו, יכול להיות שנסיק שהסרט לא משתייך לאותו הז'אנר, או אולי שהסרט משחק על הציפיות שלנו מהז'אנר.
זיהוי של מוסכמות וזיהוי של סט הז'אנרים שמאפיינים סרט מסוים הוא קשר הכרחי ודו כיווני: זיהוי של ז'אנר גורר חיפוש אחרי מוסכמות מסוימות, ולהפך, והדבר תלוי מאוד באוריינות הקולנועית של הצופה.
ככזה, הוא תלוי הן בתכנים שיוצקים צוותי ההפקה של הסרט פנימה, והן בהליך הפרשני של הצופה.
לכן, לעיתים הקהל מסווג סרטים מסוימים אחרת משכיוונו בצוות ההפקה.
לז'אנרים יש היסטוריה, סרטים מעצבים וסרטים בעלי תפקידים אחרים בעיצוב של המוסכמות הז'אנריות השונות.
קאנון זה אינו קבוע, הוא עובר שינויים וסרטים לא פעם מתייחסים לכך במפורש.
קאנון זה מאופיין אסתטית בארבעה אלמנטים מרכזיים: סוגי דמויות טיפוסיים, סוגי מרחבים טיפוסיים (למשל, המערבון מקושר למערב ארצות הברית, באותם אזורים מיושבים בדלילות), סוגי עלילות טיפוסיים ולבסוף במוסכמות ויזואליות מסוימות (למשל הכובעים מהפסקה הקודמת).
כל אלה סוגים של מוסכמות שביחד מגדירים, לפחות עד גבול מסוים, את הז'אנר הרלוונטי.
האוריינות של הצופה מתייחסת להיכרות עם סוגי המוסכמות הללו ועם היכולת לזהות אותם בווריאציות הפרטיקולריות של הסרט.
כך גם לגבי ההליך השיווקי של הסרט: נצפה למצוא, למשל, שחקניות ושחקנים מסוימים בסרטים מז'אנרים מסוימים, ואלה בתורם בגדר מוסכמות ויזואליות.
סרטי קולנוע מסווגים בדרך כלל לפי: הרקע העלילתי, אופי הסרט, שיטת ההפקה ולפי קהל היעד.
הרקע העלילתי מתייחס לסביבה שבה העלילה מתרחשת (המיקום והזמן).
אופי הסרט מציין את הטון הרגשי של העלילה.
הפורמט הקולנועי מתייחס לעריכה הקולנועית או לאופן ההצגה.
סיווג לפי מקום התרחשות העלילה
מערבונים – סרטים אשר עלילתם מתרחשת במהלך המאה ה-19 בארצות הברית בתקופת המערב הפרוע.
סרטי מלחמה – סרט העוסק באירועים הקשורים לאירוע כלשהו המתקשר לנושא צבאי או מלחמתי מכל סוג.
סרט היסטורי – סרטים אשר מבוססים על אירועים היסטוריים.
סרט תקופתי – סרט אשר עלילתו מתרחשת בתקופה מסוימת בהיסטוריה האנושית.
סרטי פשע – סרטים הכוללים אלמנטים שונים של פשיעה ועבירות על החוק.
סרטי דרמה – סרטים אשר מתמקדים בעיקר בהתפתחות העומק של הדמויות ובאינטראקציות ביניהם.
סרטי פנטזיה – סרטים אשר עלילתם מכילה אלמנטים אשר קיימים רק בדמיון האנושי.
סרטי מדע בדיוני – סרטים אשר עוסקים לרוב בתיאור עלילות עתידיות בדיוניות באמצעות פיתוח של רעיונות ומגמות קיימים בתחומי המדע, הטכנולוגיה, הכלכלה והאמנות והשלכותיהם על עתיד האנושות.
סרטי פעולה – סרטים אשר מאופיינים לרוב בסיפור פשוט אודות "אנשים טובים" נגד "אנשים רעים", כאשר רוב המחלוקות באות לידי פתרון באמצעות אלימות.
סרטי הרפתקאות – עלילתו מתרחשת לרוב בעבר או בעולם פנטזיה אשר לעיתים קרובות כוללים גם מסעות וקרבות.
סרטי מלודרמה – סרטים הפונים לרגשות עצובים, יש בהם חלוקה ברורה בין טובים לרעים.
סרטים רומנטיים – סרטים בהן העלילה המרכזית סובבת סביב מעורבותם הרומנטית של הדמויות הראשיות.
סרטי קומדיה – סרטים הומוריסטיים אשר בהם הדגש העיקרי הוא להצחיק את הצופים.
סרטי אימה – סרטים אשר תוכנם מכוון לעורר בצופים בו פחד, אימה, בעתה, חרדה, זעזוע או דחייה.
סרטי מתח – סרטים אשר מאופיינים בשימוש בפעולה, במקצב גבוה ובגיבורים בעלי תושייה שצריכים לסכל את מזימותיהם של נבלים בעלי כוח רב יותר מהם.
סרטי אסונות – סרטים שמטרתם להפחיד, ואשר עלילתם מתמקדת באסון הממשמש ובא או באסון מתמשך (כגון מטוס פגום, שרפה, ספינה טובעת או התנגשות אסטרואיד).
סיווגי סרטים על פי מדיום
סרטי לייב אקשן – הפורמט הנפוץ ביותר של סרטים.
סרטים אשר מופקים באמצעות מצלמות בהם השחקנים הם אנשים אמיתיים (בשר ודם), להבדיל מאנימציה.
סרטי הנפשה – סרטים בהם מוצג רצף מהיר של פריימים אשר יוצרים אשליה של תנועה.
סרטים ביוגרפים – סרטים המבוססים על ביוגרפיה של אדם מסוים או קבוצה של אנשים.
סרטים תיעודיים – סרטים שמטרתם לתעד את המציאות בניגוד לסרט קולנוע שמטרתו להציג את התסריט הבדוי.
סוגרי פואסון הוא אופרטור בי-ליניארי במכניקה המילטונית, הפועל על שתי פונקציות שתחום ההגדרה שלהן הוא במרחב הפאזה.
סוגרי פואסון הם כלי חשוב במכניקה אנליטית.
| || הן פונקציות גזירות התלויות ב-,
האופרטור נמצא בשימוש נרחב במכניקה אנליטית.
יהיו קואורדינטות קנוניות במרחב הפאזה.
יהיו ו- שתי פונקציות גזירות בקואורדינטות הקנוניות.
אזי סוגרי פואסון מוגדרים להיות:
מקיים את חוק לייבניץ לנגזרות
בפיזיקה, משוואות הפורמליזם ההמילטוניאני מנוסחות בעזרת סוגרי פואסון.
בעזרת סוגרי הפואסון ניתן להגדיר את המשתנים הקנוניים של המערכת.
במכניקה קוונטית, הקומוטטור מקיים את אותן תכונות אלגבריות כמו סוגרי הפואסון.
שיטת קוונטיזציה סטנדרטית, שפותחה על ידי פול דיראק, משתמשת בסוגרי פואסון של מערכת קלאסית כדי לתאר את המערכת הקוונטית.
האופרטורים המייצגים של הגדלים הקלאסיים נבחרים כך שיחס החילוף בניהם שווה לסוגר הפואסון הקלאסי שלהם כפול (כאשר הוא קבוע פלאנק חלקי 2π).
בגלל שהקומוטטור וסוגרי פואסון מקיימים את אותן תכונות אלגבריות, עבור מערכות פשוטות מספיק הדבר מבטיח שמשוואות התנועה הקוונטיות יהיו בעלות אותה צורה כמו משוואות התנועה הקלאסית (בתמונת הייזנברג).
כך לדוגמה, משום שהמקום והתנע מקיימים באופן קלאסי , ובקוונטיזציה קנונית , אז משוואות התנועה הקוונטיות, היינו משוואת הייזנברג, נותנת:
שהן בדיוק משוואות התנועה הקלאסיות.
קוונטיזציה קנונית מבטיחה שהיחס הזה ישמר עבור מערכות לא פתולוגיות.
את התהליך הזה ניתן להכליל גם עבור שדות, והוא משמש כדי להגדיר את המרחב והאופרטורים הבוזונים בתורת השדות הקוונטית.
סוגומון (סולומון, שלֹמֹה) טהליריאן (בארמנית: Սողոմոն Թեհլիրեան; 2 באפריל 1897, פאקאריש, וילאייט ארזורום, האימפריה העות'מאנית – 23 במאי 1960, סן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית) היה סטודנט ארמני וניצול שואת הארמנים.
ב-15 במרץ 1921 התנקש טהליריאן בשר הפנים לשעבר והווזיר הגדול לשעבר טלעת פאשה בשכונת שרלוטנבורג, אשר בברלין שבגרמניה, כנקמה על רצח העם הארמני.
התנקשות זו הייתה חלק ממבצע נמסיס של הפדרציה המהפכנית הארמנית, בשיתוף המודיעין הבריטי והרוסי.
טהליריאן הועמד לדין, אך זוכה על ידי בית המשפט הגרמני על רקע אי שפיות זמנית.
טלעת פאשה היה האחראי המרכזי לרצח העם הארמני.
הוא חתום על שני הצווים העיקריים שהובילו לגירוש הארמנים למחנות ריכוז ולרציחתם (גירוש האינטלקטואלים הארמנים מאיסטנבול ב-24 באפריל 1915 ו"חוק הטרנספר" (תחכיר) ב-30 במאי אותה שנה) ומי שפיקח וזירז אישית את הוצאתם לפועל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחץ טלעת לזירוז הגירוש וההשמדה עוד במהלך המלחמה, כיוון שלאחר מכן יהיה קשה הרבה יותר לבצעם ושיגר אישית פקודות לדרגי הביצוע בשטח.
עם תום המלחמה, ב-3 בנובמבר 1918, נמלט טלעת בצוללת גרמנית יחד עם שותפיו לשלטון, שר המלחמה איסמעיל אנוור פאשה ושר הימייה אחמד ג'מאל פאשה והוברח לברלין.
במהלך משפט שניהל הסולטן מהמט השישי בחסות בריטית, על מנת לדון בנסיבות כניסת טורקיה למלחמה וביצוע רצח העם הארמני, העידו קצינים רבים שהפנו אצבע מאשימה לשלושת הפאשות ולטלעת פאשה בפרט.
הם איתרו את מיקומו של טלעת בשכונת שרלטנבורג בברלין והעבירו את המידע לפדרציה המהפכנית הארמנית.
סוגומון טהליריאן היה המתנקש שנבחר לבצע את גזר הדין.
טהליריאן ירה בטלעת כדור 9x19 מ"מ פרבלום יחיד מאקדח לוגר P08 והרגו לאור יום, כיוון שביקש שייערך לו משפט, במסגרתו תצא לאור האמת על טבח העם הארמני.
הוא נתפס מיד, נעצר והובל למשפט מהיר.
המשפט של טהליריאן נמשך יומיים לבד אך עורר הדים רבים.
הוא העמיד במבחן לא רק את מעשהו של טהליריאן אלא את דעתו המוצקה שלפיה טאלאת פאשה אשם ברצח העם הארמני.
המשפט היה גורם מרכזי שהביא לידיעת הציבור האירופאי את טבח העם הארמני.
המשפט השפיע רבות על המשפטן רפאל למקין, שאמר "למה אדם נענש על רצח אדם אחר?
למה רצח של מיליון איש הוא פשע פעוט יחסית לרצח של אינדיבידואל אחד?".
למקין הוא זה שתבע מאוחר יותר את המונח "רצח עם".
חנה ארנדט, בספרה "אייכמן בירושלים: דו"ח על הבנאליות של הרוע", השוותה את טהליריאן לשלום שוורצבארד.
ב-1925 התנקש שוורצבארד בפריז באוקראיני סימון פטליורה בפריז, בשל אחריותו של פטליורה לפוגרומים שבבהם נרצחו עשרות אלפי יהודים.
ארנדט טענה כי שני המתנקשים התעקשו להשפט, על מנת להוכיח לעולם דרך בית המשפט, אילו פשעים נעשו נגד האנושות וכיצד קרה שאיש לא נענש עליהם.
בסופו של המשפט זוכה טהליריאן מאשמה.
טהליריאן עבר לסרביה ונשא אישה, לאחר מכן עבר לבלגיה, שם עבר את מלחמת העולם השנייה.
ב-1945 היגרו בני הזוג לסן פרנסיסקו.
לאחר מותו ב-1960, הוצב על קברו אובליסק ועליו נשר מוזהב.
בשנת 1982 ראה אור הסרט Assignment Berlin ("המשימה ברלין"), על אודות הפרשה.
סוגי כלבים הם קבוצות של כלבים המאופיינות לפי ייעוד.
מבחינה טקסונומית, כל הכלבים שייכים לאותו סוג טקסונומי ולמעשה כולם שייכים לאותו תת-מין: כלב הבית.
מנגד, גזעי הכלבים המודרניים הם תקני גזע בודדים החולקים מספר מאפיינים תורשתיים משותפים, שעליהם החליטו מועדוני הכלבים שהכירו בגזע.
סוגי כלבים כוללים צורות קדומות שהתפתחו ללא מעקב לאורך תקופת זמן ארוכה.
עם ראשית החקלאות, לפני כ-12,000 שנה, החלו בני האדם להשתמש בכלבים בדרכים שונות.
אליין אוסטראנדר (Elaine Ostrander), ביולוגית מולקולרית והמייסדת של פרויקט הגנום הכלבי, אמרה ש"כשהפכנו לחברה חקלאית, מה שדרשנו מכלבים השתנה מאוד, ופיצול נרחב ולא ניתן להשבה [בין כלבים לזאבים] התרחש בנקודה זו".
ישנן הרבה השערות לגבי השימושים הראשונים של כלבים, אבל הניתוחים הגנטיים האחרונים מראים את אבותיהם הקדומים של גזעים מודרניים (אלו בעלי הסטייה הגנטית הקטנה ביותר מהזאב הקדום) הכוללים סוגי כלבי לוויה (כמו פקינז ושי טסו) יחד עם סוגי כלבי ציד וכלבי עבודה ושירות.
החלוקה לסוגים שונים של כלבים התקיימה כבר בעת העתיקה בהתאם לשימושם האזורי.
בסין החלוקה הייתה בין כלבי שמירה, כלבי ציד וכלבים לאכילה בעוד ברומא העתיקה החלוקה לשלוש קבוצות הייתה בין כלבי קרב, מהירי רגליים וחכמים.
סוגי כלבים וגזעי כלבים מודרניים
הפדרציה הבינלאומית לכלבנות, שהחלוקה שלה מקובלת ברוב ארצות אירופה, ברית המועצות לשעבר ומדינות נוספות, מגדירה 10 סוגי גזעים של כלבים:
כלבי רועים פרט לכלבי רועים שווייצריים
פינצ'רים, שנאוצרים, מולוסים, כלבי הרים וכלבי רועים שווייצריים
כלבי שפיץ וגזעים מן הסוג הפרימיטיבי
כלבי מרוץ, כלבי מרוץ עוקבים והגזעים הקרובים
בבריטניה וארצות הברית סוגי הכלבים מתחלקים לגזעים באופן שונה.
כיום, גזעי כלבים מסווגים לפי הסוג ותת הסוג הקדומים שמהם הגזע התפתח.
בנוסף, קבוצות כלבים, שמועדוני כלבים משתמשים בהן על מנת למיין את גזעי הכלבים, מבוססות על גזעי כלבים כמו כלבי גישוש או טריירים.
חלק מהקבוצות מכסות יותר מסוג כלבים אחד: כלב עבודה ושירות הוא כלב שעושה עבודה כלשהי לבני אדם, בניגוד לכלב לוויה שהוא חיית מחמד, אף על פי שכלבי עבודה יכולים להיות מלווים ושכלבי לוויה יכולים לעשות עבודה מועילה.
המונחים אינם ברורים לחלוטין, כפי שאפשר לראות בקבוצת כלבי העבודה ובקבוצת הכלבים השימושיים.
לכלבים מעורבים יכול להיות כל שילוב של תכונות עבודה ולוויה, והם יכולים להיות מכל סוג שהוא.
טוי הוא כלב קטן מאוד מכל סוג שהוא, כפי שאפשר לראות בקבוצת כלבי הטוי.
גזעי כלבים קדומים הם גזעי כלבים מודרניים שזוהו גנטית כצאצאים של סוג קדום מאוד של מספר סוגים, והם יכולים להשתייך למספר סוגים.
מובאים לפניכם סוגים ותת-סוגים של כלבים.
גזע כלבים יכול היה להיות מפותח למספר מטרות, ולכן יכולות להיות חפיפות בין הקבוצות.
קטגוריות ראשיות רשומות קודם ותת-סוגים אחריהן.
ראו גם כלבים כפריים וכלבי שמירה
מאפייני הערים בעולם המשתנים לפי מיקום גאוגרפי ומאפיינים היסטוריים ואתניים.
העיר המוסלמית במזרח התיכון - העיר המוסלמית בנויה בעיקר מרחובות צרים וצפופים הנועדו ליצירת צל ומחסה מפני השמש.
העיר מורכבת מעיר עתיקה בנויה סביב לשוק ממנו יוצא מעבר צר אל עבר מרכז מסחרי חדש ואותו חוצה מסילת רכבת.
בין העיר העתיקה למרכז החדש מצויים אזורי מעבר למגורים כאשר בני המעמד הנמוך גרים בסמיכות למרכז העיר העתיקה ובני המעמד הגבוהה בקצה העיר החדשה.
בשולי העיר העתיקה מצויים אזורי תעשייה.
העיר הסינית - ערים סיניות בנויות לפי תכנון של תורת ה"פנג שואי" מצפון לדרום כאשר במרכז מצויים המקדשים וארמון המלך ומסביבם שכונות המגורים.
את העיר מקיפה חומה גבוהה ומסביבה תעלת מים רחבה.
ערי היורובה - ערי היורובה הן ערים באזור ניגריה ומערב אפריקה המצויות מדרום למדבר סהרה הבנויות על דרכי שיירות וברובן גם חקלאיות.
העיר היוונית - דגם של עיר הבנויה "רחובות שתי וערב" מסביב למקדש, תיאטרון פתוח: "אמפיתיאטרון", מרכז שלטון: "אקרופוליס", ומרכז עסקים: "אגורה".
העיר הרוסית - ערים רוסיות מסורתיות בנויות לרוב סביב מצודת שלטון בנויית חומה הקרויה: "קרמלין".
העיר הקומוניסטית במזרח אירופה - ערים בעלות כיכרות גדולות ורחבות עם סמלי הקומוניזם בתוכם.
מאפייני העיר הם מבני ציבור בסגנון: "עוגת החתונה", דירות סטנדרטיות למעמד הפועלים, רכבת תחתית המשמשת גם בתור מקלט או עיר תת-קרקעית.
בנוסף חוצים את העיר כבישי טבעת רבים ומסלולי טבעת של רכבת תחתית.
העיר בצפון אמריקה - דגם של עיר הבנויה "שתי וערב" בעלי שמות של אותיות לטיניות ומספרים היוצאים מתוך "בניין הקפיטול" הנמצא במרכז העיר ובמרכז שדרה מרכזית הנקראת: "מול" ובה מרוכזים בנייני השלטון או מוסדות תרבות מרכזיים.
העיר של הילידים האינדיאנים - העיר האינדיאנית בנויה מסביב לכיכר מרכזית בה פזורים מקדשים רבים, בצידה האחד אזור תעשייה המיועד לעובדי המקדשים ובצידה השני ארמון המלך.
ליד אזור המקדשים מצוי אזור המגורים.
סוגי פרכוסים אפילפטיים רבים, מוגדרים בדרך כלל, על פי הסכימה שהוצעה על ידי הליגה הבינלאומית נגד אפילפסיה (International League Against Epilepsy - ILAE) ב-1981. ההבחנה בין סוגי פרכוסים שונים היא חשובה משום שלסוגים שונים יש סיבות, פרוגנוזה וטיפולים שונים.
המיון הבינלאומי של סוגי הפרכוסים (1981)
מיון זה מבוסס על תצפיות קליניות ו-EEG ולא על פתופיזיולוגיה או אנטומיה.
I פרכוסים חלקיים (המונח הישן: פרכוסים מוקדיים)
פרכוסים חלקיים פשוטים – ההכרה אינה נפגעת
עם סימפטומים או סימנים אוטונומיים
פרכוסים חלקיים מורכבים – ההכרה אינה נפגעת (המונח הישן: פרכוסים של האונה הרקתית או פרכוסים פסיכומוטוריים)
ההתחלה היא פרכוס חלקי פשוט ובהמשכו פגיעה בהכרה
פרכוסים חלקיים המתפתחים לפרכוסים משניים כלליים
פרכוסים חלקיים פשוטים המתפתחים לפרכוסים כלליים
פרכוסים מורכבים חלקיים התפתחים לפרכוסים כלליים
פרכוסים פשוטים חלקיים המתפתחים לפרכוסים מורכבים חלקיים המתפתחים לפרכוסים כלליים
התקפי ניתוק (השם הישן: פטיט מל)
פרכוסים טוני-קלוני (שם ישן גרנד מל)
III פרכוסים אפילפטיים לא ממוינים
על פי מיקום מקורם במוח ניתן לתאר את הפרכוסים כ"חלקיים" (מוקדיים) או "כלליים".
פרכוסים חלקיים מערבים רק אזור מסוים במוח, בעוד שפרכוסים כלליים מערבים את שתי ההמיספרות של המוח.
ניתן להשתמש במונח "כללי משני" כדי לתאר פרכוס חלקי שמתפשט מאוחר יותר בכל קליפת המוח ונעשה פרכוס כללי.
בעוד שאת רוב הפרכוסים ניתן לפצל לחלקיים וכלליים, יש כאלה שאינם מתאימים לחלוקה הזאת.
למשל: הפרכוס יכול להות כללי רק בתוך המיספרה אחת.
לחלופין יכולות להיות נקודות מוקדיות רבות (פרכוסים מרובי מוקדים (multifocal seizures) המתחלקים בצורה סימטרית או א-סימטרית.
ניתן לחלק פרכוסים חלקיים לתת חלוקה נוספת – פרכוסים פשוטים ומורכבים.
דבר זה מתייחס לתוצאה של פרכוסים אלה על ההכרה.
פרכוסים פשוטים לא גורמים להפרעה כלשהי להכרה (למרות שהם עלולים לגרום להפרעות מוטוריות או תחושות אחרות), בעוד שפרכוסים מורכבים מפריעים להכרה בדרגות משתנות.
אין פירושו של דבר זה, בהכרח, שהאדם החווה סוג זה של פרכוס ייפול מחוסר הכרה (כמו בהתעלפות).
כך למשל, פרכוס חלקי מורכב יכול לכלול פעולות פשוטות, מחוות וביטויים ורבליים חוזרים ונשנים באופן לא מודע, או פשוט בהייה וחוסר מודעות נראית לעין לקיומו של פרכוס שבעקבותיו האדם לא זוכר את הפרכוס.
חולים אחרים יכולים לדווח על תחושה של ראיית מנהרה או ניתוק שלה המייצג צמצום של התודעה בלי איבוד מלא של ההכרה.
חולים אחרים יכולים לבצע פעולות מורכבות, כמו טיול או קניות בהיותם במהלכו של פרכוס חלקי מורכב.
התוצאות של פרכוסים חלקיים תלויות במידה רבה על האזור במוח שבו הן מתרחשים.
כך למשל, פרכוס חלקי באזורים המעורבים בתפיסה עלולים לגרום לחוויות חושיות מיוחדות.
(למשל תחושת ריח, מוזיקה או הבהובי אור) בעוד שאם הם נמצאים בקליפת המוח האחראית על התפקוד המוטורי עלול פרכוס חלקי לגרום לתנועה של קבוצות מסוימות של שרירים.
סוג זה של פרכוס יכול, גם, ליצור מחשבות מסוימות או דימויים ויזואליים פנימיים או אפילו חוויות שיכולות להיות מובחנות אבל לא קל לתאר אותן.
פרכוסים המרוכזים באונות הרקתיות ידועים בכך שהם יוצרים חוויות מיסטיות או חוויות דתיות אקסטטיות אצל אנשים מסוימים.
דבר זה עלול לגרום לדיאגנוזה שגויה של פסיכוזה אם מתעלמים מהסימפטומים האחרים של הפרכוס ולא מבוצעים מבחנים אחרים.
לרוע המזל תרופות אנטי-פסיכוטיות הניתנות במקרה הזה בלי תרופות אנטי-אפילפטיות עלולות, במקרה הזה, להנמיך את סף הרגישות לפרכוס עוד יותר ולהחמיר את הסימפטומים.
כאשר ההשפעה של הפרכוסים החלקיים מופיעה כ"סימן אזהרה" לפני פרכוס גדול יותר הם נקראים אאורה.
לעיתים קרובות קורה שפרכוס חלקי מתפשט לחלקים אחרים של המוח ובסופו של דבר נעשה לפרכוס כללי, שיוצר פרכוס טוני-קלוני.
החוויה הסובייקטיבית של אאורה, כמו פרכוסים חלקיים אחרים משקפת את התפקוד של החלק הנגוע במוח שבו מתרחש הפרכוס.
ניתן למיין פרכוסים כלליים לכמה קטגוריות בהתאם לתוצאה ההתנהגותית שלהם:
התקפי ניתוק כוללים הפרעה להכרה כאשר נראה שהאדם החווה פרכוס זה לא מגיב ומבטו ריק למשך תקופת זמן קצרה (בדרך כלל עד 30 שניות).
עלולות להיות התכווצויות קלות של השרירים.
פרכוסים מיוקלוניים הם התכווצויות מאוד קצרות (פחות מ-0.1 שנייה) של השריר ועלולות לגרום לקפיצה של שריר או של קבוצת שרירים.
פרכוסים קלוניים הם פרכוסים מיוקלוניים שחוזרים על עצמם בקצב אופייני של 3-2 בדקה.
פרכוסי טוני-קלוני מורכבים מהתכווצות ראשונית של השרירים (השלב הטוני).
בשלב עלולה להיות נשיכת לשון, בריחת שתן והעדר נשימה.
אחר כן מגיע שלב של התכווצויות ריתמיות של השרירים (השלב הקלוני).
לסוג זה של פרכוס מתייחסים, בדרך כלל, כאשר משתמשים במונח התקף אפילפטי בלשון המדוברת.
פרכוסים א-טוניים כוללים איבוד של טונוס השרירים מה שגורם לאדם ליפול על הארץ.
פרכוסים אלה נקראים, לעיתים, התקפי נפילה.
אבל יש להבחין ביניהם לבין התקפים הנראים דומים להם בקטפלסיה.
ההגדרה של פרכוסים מעורבים היא של קיומם של פרכוסים כלליים וחלקיים אצל אותו חולה.
למשל, אדם שיש לו באופן מחזורי מפרכוסים מיוקלוניים יכול שיהיו לו גם פרכוסי טוני-קלוני שהסיבה להם, לדוגמה, יכולה להיות חום נמוך.
סטטוס אפילפטיקוס מתייחס לפעילות אפילפטית מתמשכת בלי הפסקה בין פרכוסים עוקבים.
סוג זה של פרכוסים עלול להיות מסכן חיים ויש לקרוא לעזרה רפואית ברגע שחושדים שזה סוג ההתקף.
פרכוס טוני-קלוני שנמשך יותר מ-5 דקות או שתי דקות יותר מהזמן הרגיל אצל חולה מסוים נחשב כסיבה מספקת לקריאה לעזרה ראשונה.
אפילפסיה חלקית מתמשכת (epilepsia partialis continua) היא סוג נדיר של פרכוס מוטורי מוקדי (ידיים או פנים) שחוזר כל כמה שניות או דקות במשך תקופה ממושכת (ימים או שנים).
הסיבה, בדרך כלל, היא אירוע מוחי אצל מבוגרים ודלקת מוקדית בקליפת המוח אצל ילדים (תסמונת רסמוסן) שנגרמת, אולי, על ידי זיהום ויראלי או תהליכים אוטואימוניים.
ב-1997 התחילה ILAE לעבוד על תיקון ושיפור מיון סוגי הפרכוסים, האפילפסיות והתסמונות האפילפטיות.תיקון זה נמצא עדיין בתהליך ולא החליף את המיון משנת 1981.
החלפת המונח חלקי במונח הישן יותר מוקדי כדי לתאר פרכוסים שמקורם בחלק אחד של המוח (למרות שהוא לא בהכרח חלק קטן או אזור מוגדר היטב).
השמטת המונחים חלקי פשוט וחלקי מורכב – מונח המבוסס על מה שנגרם להכרה אינו נחשב עוד כמועיל.
החלפת המונח קריפטוגני בסימפטומטי קרוב לוודאי.
להיררכיה המוצגת יש המבנה הבא:
סוגי פרכוסים בעלי הגבלה עצמית (Self limiting seizure types)
פרכוסי טוני-קלוני (כולל וריאציות המתחילות בשלב קלוני או מיוקלוני)
פרכוסים קלוניים (עם או בלי מאפיינים טוניים)
מיוקלונוס של העפעפיים (עם או בלי ניתוקים)
פרכוסי רפלקס בתסמונות של אפילפסיה כללית
פרכוסים מוקדיים חושיים (Focal sensory seizures)
סטטוס אפילפטיקוס של טוני-קלוני כללי
סטטוס אפילפטיקוס של המערכת הלימבית (סטטוס פסיכומוטורי)
המיון של 1981 היה תיקון של שיטת מיון שתכנן אנרי גסטו (Henri Gastaut) עבור ILAE ופורסמה ב- 1970. הבדל חשוב היה בהבחנה בין פרכוסים חלקיים פשוטים ומורכבים.
בשיטת המיון מ-1970 ההבחנה הייתה האם הסימפטומים כללו תפקודים סנסוריים יסודיים או שכללו גם תפקודים גבוהים יותר (מורכבים).
דבר זה השתנה לשיקול האם ההכרה נשמרה במלואה או לא.
כתוצאה מכך, לא ניתן להשוות, בצורה ישירה, מחקרים שקיבצו חולים בהתאם למיון הזה עם כאלה שנעשו דור אחד אחרי כן.
המיון של 1970 היה חשוב לסטנדרטיזציה של המונחים המודרניים עבור סוגי פרכוסים רבים.
לפני כן השתמשו במונחים כמו פטיט מל, גרנד מל, מחלת ג'קסון, פרכוסים פסיכומוטוריים ופרכוסים של האונה הרקתית.
את המיון הקדום ביותר של סוגי הפרכוסים ניתן לייחס למלומדים הבבלים שחרתו את הידע הרפואי שלהם ללוחות אבן הידועים כסקיקו (Sakikku) שפירושו כל המחלות.
הם מתוארכים לתקופת שלטונו של המלך הבבלי אדד-אפלא אידינא (Adad-apla-iddina) מן השושלת השנייה של איסין בין 1067 ל-1046 לפני הספירה.
תוארו בהם סוגים רבים של פרכוסים.
כל אחד יוחס לשד או רוח ונתנו להם פרוגנוזה.
סוגטה מיטרה הוא פרופסור לטכנולוגיה חינוכית בבית הספר לחינוך, תקשורת ושפות של אוניברסיטת ניוקאסל שבאנגליה.
הוא ידוע בעיקר בזכות ניסוי "החור שבקיר" ("Hole in the Wall"), שבו הדגים את יכולת הלמידה העצמאית של ילדים.
כמו כן הוא משמש כמדען הראשי בדימוס של החברה ההודית לפיתוח טכנולוגית מידע .
אוניברסיטת לונדון הכתירה אותו כאיש אשכולות, בזכות 30 שנות פעילותו במגוון רחב של תחומי לימוד.
הוא זוכה פרס ועידת TED לשנת 2013.
מיטרה, יליד קולקטה, הודו, למד לתואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת ג'אדאבפור בקולקטה (1973), ולתואר שני בפיזיקה של מצב מוצק ב-IIT בדלהי (1975).
הוא החל את מחקריו בתחום של חישוביות של מסלולי חלקיקים במולקולות.
הוא גילה שתפקודן של מולקולות אורגניות נקבע על ידי המבנה של המרחבי שלהן, יותר מאשר על ידי הרכבן האטומי.
ב-1978 הוא קיבל תואר דוקטור בפיזיקה של מצב מוצק בתחום מוליכים למחצה אורגניים מ-IIT.
לאחר מכן המשיך במחקר על מערכות לאגירת אנרגיה, בתחילה ב-IIT, ולאחר מכן במכון הטכנולוגי של וינה.
כתוצאה ממחקרו פותחה סוללת כלוריד האבץ, הנמצאת בשימוש עד היום.
בעקבות עבודת הדוקטור שלו, בנושא התנהגות אקסיטונים במוליך למחצה, החל מיטרה להתעניין בהולכה חשמלית של רקמות חיות.
המחקר בעניין זה הוליד השערה נועזת על הסיבות למיקומם המיוחד של אברי החישה.
כעבור מספר שנים החל מיטרה לעסוק ברשתות תקשורת מחשבים.
הוא הקים את העיתון מבוסס הרשת המקומית הראשון בהודו, וב-1985 כתב מאמר על האפשרות של הוצאה לאור שולחנית, רעיון שהקדים את זמנו בשנה שבה המחשב האישי היה רק בתחילת דרכו.
מיטרה הוא אחד המדענים הבולטים בקידום של חינוך עצמאי (הידוע במינוח "חינוך בהתערבות מינימלית", באנגלית: Minimally Invasive Education ).
הוא רשם מעל 25 פטנטים בתחומי המדעים קוגניטיביים וטכנולוגיה חינוכית.
בשנות התשעים שוב פנה מיטרה לתחום חדש, והחל לחקור את תהליכי הלמידה והזיכרון במוח האנושי.
הוא היה בין הראשונים שהראו שסימולציה ממוחשבת של רשת עצבית יכולה לסייע בהבנת המנגנון של מחלת אלצהיימר.
הוא היה גם בין ההוגים הראשונים של טכניקת הקישור האסוציאטיבי (Hyperlink) בקובצי מחשב, שנים מספר לפני שזה הפך לאבן הפינה של הגלישה באינטרנט.
בצד פרסומו העולמי, הוא המשיך לפעול בתחום החינוך בארצו, הודו, והיה לגורם רב השפעה ויוצר בתחום שיטות ההוראה.
שיטותיו חינכו מיליוני ילדים הודים, רובם בין הילדים העניים ביותר בעולם.
בשנת 1999 הציב מיטרה מחשב אישי בתוך קיר אבן בשכונת מצוקה בעיר קלקאג'י שבמחוז דלהי בהודו, באופן שילדים הורשו להפעיל את המחשב ללא הגבלות.
במחשב הותקנו לומדות פשוטות לשימוש, אך לא ניתנה לילדים כל הדרכה או עזרה.
בעקבות הצלחתם של הילדים להפעיל את הלומדות ולרכוש מיומנות בשימוש במחשב, הוצבו 22 מחשבים בקיוסקים דומים באזורים העניים ביותר בהודו, ובשנת 2004 גם בקמבודיה.
הניסויים הראו שוב ושוב, שילדים מכל סביבה חברתית, גאוגרפית או מעמדית, מסוגלים לרכוש לבדם מיומנות שימוש במחשב ובאינטרנט.
בעקבות הצלחת הניסוי, סיפר מיטרה, הוא החליט לבחון מה עוד ילדים יכולים ללמוד בעזרת מחשב.
הוא נתן לקבוצת ילדים שידעו אנגלית בעיר היידראבאד מחשב, ובו מערכת זיהוי דיבור.
הילדים דיברו אל המיקרופון במבטא טלוגו כבד, והמחשב בתגובה הדפיס צירופים חסרי משמעות של אותיות.
מיטרה אמר לילדים: "תעשו שהמחשב יבין אתכם." כששאלו אותו איך עושים זאת, ענה להם שאיננו יודע, והלך לדרכו.
כעבוד חודשיים, הילדים דיברו אנגלית במבטא הבריטי של המסנתז.
על עבודתו הזאת זכה מיטרה בפרס על שם דהואנג מהטה, חלוץ התוכנה ההודי.
מסופר שהדיפלומט והסופר ההודי ויקאס סווארופ כתב את ספרו רב המכר העולמי נער החידות ממומביי בהשראת הניסוי של מיטרה.
מיטרה ייסד את 'החור שבקיר - חינוך בע"מ' (HiWEL), מיזם משותף ל-NIIT ולתאגיד הפיננסי הבינלאומי (IFC), כדי להפיץ את רעיונות הלימוד העצמאי.
בשנת 2017, ביקר מיטרה בישראל במסגרת כנס IDEC, בו הרצה וקיים סדנאות על מחקריו בחינוך והמודלים החינוכים שיצר ברחבי העולם.
לימוד הוא בעצם מערכת שמארגנת את עצמה (SOLE), כלומר ללא התערבות חיצונית, שבה לפתע - בוקעת הלמידה.
מאוד אופנתי כיום לומר שמערכת החינוך מקולקלת, אך זה לא נכון - היא עובדת מצוין; הבעיה היא, שהיא לא נחוצה יותר; היא נבנתה כדי לספק חלקים זהים ויעילים למכונה, שאינה קיימת עוד (- הביורוקרטיה של האימפריה).
מה יהיה תפקיד המורה בעתיד, כשאפשר יהיה להשיג כל פריט-מידע בתוך דקות?
- הוא יצטרך למלא את תפקיד "הסבתא" - רק להביט בתוצרי הלמידה, ולומר: "וואו!
כשהייתי בגילכם, בחיים לא הייתי מסוגלת לכך".
זה יספיק כדי לדרבן אותם ללמד את עצמם.
מיטרה זכה בפרסים אחדים בארצו ומחוצה לה, וכן במענקי מחקר המסתכמים בכמה מיליוני דולרים מגופים פיננסיים.
בין הפרסים החשובים שזכה בהם:
פרס דהואנג מהטה על חדשנות בטכנולוגית מידע ממשרד טכנולוגיית המידע של ממשלת הודו, 2005
פרס "איש השלום" מטעם הקרן "ביחד למען השלום", איטליה 2002
פרס "החדשנות החברתית של השנה" מהמכון לחדשנות חברתית, בריטניה 2000
כמו כן דורג מיטרה ברשימת 10 ההוגים והממציאים של רשת CNN לשנת 2013.
סוגינאמי (ביפנית: 杉並区) הוא אחד מ-23 הרבעים של טוקיו אשר יחדיו מהווים את לבה של טוקיו, בירת יפן.
נכון ל-2011 נאמדה אוכלוסיית הרובע ב-538,703 נפש וצפיפות האוכלוסייה הייתה 15,834 נפש לקמ"ר.
הרובע נחשב כרובע המשמש בעיקרו למגורים.
במקביל, יצא לו שם של מוקד של אקטיביזם חברתי.
רובע סוגינאמי נמצא בקצה המערבי של חלק הרבעים המיוחדים בעיר טוקיו.
בשכנות לרובע נמצאים הרבעים המיוחדים: שיבויה ונקאנו במזרח, נרימה בצפון ובדרום סטגאיה.
ממערב נמצאות הערים מיטאקה ומוסאשינו.
נהר קנדה, שאורכו 26 ק"מ, עובר בסוגינאמי.
שני יובלי הקנדה, זפוקוג'י ומיושוג'י מקורם נמצא בשטחי הרובע: בפארק זנפוקוג'י הנמצא במערב סוגינאמי ובפארק מיושוג'י הנמצא מצפון לתחנת הרכבת אוגיקובו.
השכונות החשובות ברובע נמצאות לאורך קו הרכבת צ'ואו החוצה את הרובע בכיוון מזרח-מערב ומחבר אותו עם רובעי המסחר המרכזיים של טוקיו.
אוגיקובו - שכונה במרכז הרובע ובה תחנת הרכבת אוגיקובו.
בעבר היה בה שוק פתוח ידוע.
חלקה הדרומי של השכונה היה ידוע בעבר כמקום מגורים יוקרתי לבעלי חברות ואנשי ממשל, אך איבד את מעמדו זה.
נכון ל-2006 סבלה השכונה מירידה בפעילות הכלכלית בשל עליית מחירי הקרקע.
שיני אוגיקובו - שכונה ממערב לאוגיקובו בעבר הייתה ידועה כ"מובלעת היפית".
כיום יש בה חנויות רבות לחפצי ערך עתיקים.
אסגאיה - שכונה ממזרח לאוגיקובו נודעה בעבר בריכוז של סופרים שחיו בה.
קואנג'י - שכונה ממזרח לאסגאיה.
בעיקרה שכונת מגורים הנהנית ממיקומה הסמוך יחסית לרובע שינג'וקו.
השם סוגינאמי מקורו בתקופת אדו המוקדמת והוא גרסה מקוצרת לשם סוגינאמיקי, או "שדרת ארזים".
שם זה עלה לאחר שאציל בעל אחוזה מתקופה מוקדמת יותר, לורד טדאיושי אוקבה, נטע שדרת ארזים כדי לציין את גבולות אחוזתו.
הרובע הוכרז כאחד מ-23 הרבעים המיוחדים של טוקיו ב-15 במרץ 1947. ב-1970 נחשפו סטודנטים מהרובע לערפיח ונדרש אשפוזם.
אירוע זה משך תשומת לב ציבורית נרחבת והעלה את המודעות לסכנות שבזיהום אוויר.
סוגיית ההיתכנות המבצעית להפצצת מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ היא חלק מסוגיה רחבה יותר בחקר השואה, סוגיית הפצצת אושוויץ.
במרכזה עומדת השאלה מדוע לא הפציצו בעלות הברית את מחנה ההשמדה אושוויץ ואת מסילות הרכבת המוליכות אליו, למרות פניות אל הממשלות השונות שהחלו ביוני 1944.
ערך זה עוסק בשאלת היתכנות ההפצצה ומידת יעילותה, כלומר: האם ניתן היה, מבחינה מבצעית, להפציץ את מחנה ההשמדה, והאם הפצצה כזו הייתה יכולה להיות יעילה.
הסוגיה הרחבה יותר עוסקת בשאלות נוספות:
מה וכמה ידעו בעלות הברית אודות השמדת היהודים בכלל, ואודות אושוויץ בפרט;
האם בעלות הברית לא ביצעו את התקיפה בגלל סיבות פוליטיות כאלה ואחרות.
למעשה, מחנה ההשמדה אושויץ 2 - בירקנאו הופצץ בטעות כחלק מהפצצת מפעלי התעשייה הסמוכים במונוביץ ב-13.9.1944. על בירקנאו הוטלו שבע פצצות, שהרסו תא גזים אחד והרגו כ-50 גרמנים.
לדעת החוקרים הסבורים כי ניתן היה להפציץ את אושוויץ, ניתן היה להסתמך על המודיעין שהיה לבעלות הברית כבר מסוף 1942. מידע רב התקבל מדיווחים שונים, ובהם דו"ח ורבה-וצלר והדו"ח של ויטולד פילצקי.
עם זאת, החוקרים הסבורים כי ההפצצה לא הייתה מעשית טוענים כי למעשה צילום מחנה בירקנאו לראשונה נעשה באקראי, ב-31 במאי 1944. מפענחי תצלומי האוויר לא ידעו מהו מחנה ריכוז, לא היו להם האמצעים והידע לזהות אותם וכלל לא הוטלה עליהם המשימה למצוא מחנות כאלה.
למעשה, הדו"ח של ורבה-וצלר הגיע לוועד לפליטי מלחמה ב-24 ביוני ולמשרד החוץ הבריטי רק ב-4 ביולי.
הדו"ח המלא, בן עשרים וחמישה עמודים, ביחד עם התקציר בן חמישה עמודים, הגיע ללונדון רק ב-26 ביולי, בזמן שכבר היה מאוחר מדי להציל את יהודי הונגריה.
הדו"ח המלא הגיע לוועד לפליטי מלחמה האמריקני רק בתחילת נובמבר, כשתהליך ההשמדה כמעט הסתיים.
לטענת שוללי אפשרות ההפצצה, אפילו אחרי ה-26 ביולי לא היה הדו"ח המלא של ורבה-וצלר ישים לצורכי מודיעין.
היה זה דו"ח מעורר חלחלה על מעשי הרצח של הגרמנים, אך לצורך הפצצה מדויקת על המתקנים הוא היה חסר ערך.
התיאור שלהם את המשרפות התמקד בתיאור המזעזע של הרצח ולא כלל את הפרטים הנחוצים לביצוע התקפה עליהם כמו מבנה הבניינים, ממדיהם, החומרים שמהם הם עשויים ומיקום אמצעי ההגנה כנגד מטוסים במחנה.
עצמים המסכנים מטוסים הטסים בגובה נמוך כמו חוטים חשמליים ומגדלי שידור ורדיו לא הוזכרו כלל.
ארובות ואזורי יער הוזכרו רק במעורפל.
הדו"ח לא ציין את מיקומם המדויק של המשרפות ומתקני הגז לצורכי מיפוי.
בדו"ח הייתה לפחות טעות אחת, שהייתה יכולה לבלבל את המנסה לחבר בינו לבין תצלומי האוויר: בסיכום נכתב שניתן להבחין בקצה הצפון-מזרחי על ידי הארובות של ארבע המשרפות, בעוד שלמעשה הארובות האלה מוקמו בחלק הנגדי או המערבי של המחנה.
יתרה מכך, מפה של האזור, שהגיעה למשרד החוץ הבריטי ב-22 באוגוסט, הייתה לחלוטין לא מדויקת.
המפענחים היו אמנם יכולים להתאים בין הדו"חות לבין תצלומי האוויר, אך המחברים עצמם נשארו בסלובקיה ולא היו נגישים לתחקור פנים אל פנים לצורך כך.
גם אם היו המפענחים מצליחים לתאם בין הדו"חות מ-4 ביולי לבין תצלומי האוויר, היה הדבר אורך עוד שבועיים עד שלושה שבועות, כלומר שהיה נעשה לכל המוקדם באמצע יולי.
לצורך מיקום המטרות היה צורך בתצלומים נוספים שיצולמו בטיסה בגובה נמוך, וניתן היה לפענח אותם לכל המוקדם באמצע אוגוסט 1944. הצעד הבא, של הפניית יחידות אוויריות פנויות מהים התיכון היה אורך שבוע נוסף.
תכנון הפעולה ואימון היחידות היה מצריך לפחות עוד שבוע.
מכאן, שמועד ההתקפה היה נקבע לתחילת ספטמבר 1944. לשם השוואה, תקיפת כלא אמיין על ידי מטוסי מוסקיטו, המובאת כדוגמה לפעולה אפשרית כנגד אושוויץ), התבצעה שלושה שבועות מרגע קבלת בקשת המחתרת הצרפתית.
מזג אוויר גרוע עיכב את המשימה רק ביום אחד.
המרחק מהבסיסים באנגליה לאושוויץ הוא כ-1,400 ק"מ, לפחות, לכל כיוון.
זהו טווח אפשרי למפציצים הכבדים, כמו B-17 מבצר מעופף וB-24 ליברייטור
, אם כי טווח ארוך.
ניתן היה לבצע גיחות הפצצה לאושוויץ גם מבסיסים קרובים יותר.
האפשרות הסבירה ביותר הייתה יציאה להפצצה מהבסיסים סביב העיר פוג'יה (Foggia) שבדרום איטליה.
גם מטוסי קרב ומטוסי קרב הפצצה כמו P-38 לייטנינג וP-51 מוסטנג היו יכולים לפעול בטווח זה, כמו גם מטוס הקרב הרב תכליתי דה הבילנד מוסקיטו.
חודשי הקיץ של 1944 הוכיחו שהפצצת אושוויץ מפוג'יה הייתה אפשרית בהחלט, לפחות מבחינת המרחק.
ב-10 ביוני 1944 פעלו מטוסי P-38 לייטנינג נגד בתי הזיקוק בפלוישט ברומניה, המרוחקים כ-2,000 ק"מ מפוג'יה.
באוגוסט 1944 הטילו מפציצי B-24 והנדלי פייג' הליפקס (של חיל האוויר המלכותי הבריטי שהמריאו מפוג'יה נשק ואספקה כסיוע למרד הפולני בוורשה; המרחק האווירי בין פוג'יה וורשה הוא כ-800 מייל, 1,290 ק"מ, מרחק גדול יותר מהמרחק לאושויץ.
ב-7 ביולי המריאו מפציצי כנף 452 מפוג'יה, טסו מעל קווי הרכבת המוליכים לאושוויץ והפציצו מתקני דלק סינתטי במחנה בלכהיימר (Blechhammer), כ-50 ק"מ מצפון מערב לאושוויץ.
ההתקפה נמשכה גם בשבועות הבאים, וב-20 באוגוסט הופצץ מפעל אי גה פארבן ליצור דלק סינתטי שהיה במרחק 8 ק"מ מאושוויץ על ידי 127 מטוסי B-17 שהיו מלווים ב-100 מטוסי P-47 מוסטנג.
מ-127 המפציצים אבד רק אחד.
גם בגיחה זו המריאו המפציצים מפוג'יה שבאיטליה.
בסיס אפשרי אחר ליציאה לתקיפה היה האי ויס, אי קטן בים האדריאטי, השייך כיום לקרואטיה.
שטחו של האי כ-90 קילומטרים רבועים.
האי נכבש על ידי כוחות בריטיים, בשיתוף פרטיזנים יוגוסלביים ב-1943, והוכשר בו מסלול המראה.
המסלול היה מבצעי החל מ-2 במאי 1944. המרחק מהאי לאושוויץ היה כ-525 מייל, כ-845 קילומטר.
למרות היתרון במרחק המקוצר, לשימוש באי ויס כנקודת יציאה היו מגבלות משמעותיות.
מסלול ההמראה והנחיתה הבודד שנבנה באי היה קרוב מאוד למרחב האווירי של הגרמנים והיה פרימיטיבי ומסוכן.
היו בו 18 מקומות בלבד למטוסים, והדלק, התחזוקה וההגנה האווירית היו מינימליים.
קומץ של מטוסים השתמשו באי בשובם מאיטליה, אבל מספר גדול יותר עלול היה להביא לצפיפות ולסכנת הפצצה.
כל תקלה בהמראה ובנחיתה הייתה עלולה לחסום את המסלול בפני המטוסים הבאים.
אפשרות נוספת לתקיפה הייתה מהבסיס הסובייטי פולטבה.
ב-2 ביוני 1944 החלו בעלות הברית במבצע שנקרא "מבצע פרנטיק" (Operation Frantic), במהלכו נחתו מטוסי חילות האוויר של צבא ארצות הברית שהמריאו מבריטניה או מאיטליה בפוג'יה.
זאת, כדי להאריך את טווח טיסותיהם ולטוס באזורים שהיו עד אז מחוץ לטווח הטיסה שלהם המרחק מפולטבה לאושוויץ הוא כ-1,000 ק"מ, דומה למרחק מפוג'יה.
עם זאת, גם בפולטבה היו קשיים רבים.
לקראת סוף יוני תקפו מפציצים גרמניים את השדה והשמידו עשרות מפציצי B-17 שחנו בו, וכך גם 450,000 גלון דלק (כ-1.7 מיליון ליטר) שעלו באש.
התקרית הביאה לדחיית המשימה הבאה ל-26 ביוני ולביטול כל טיסות חודש יולי במסגרת המבצע.
הטיסות חודשו רק ב-6 באוגוסט.
נוסף על כך, בקיץ 1944 נתגלעו חילוקי דעות קשים בין ברית המועצות לבין ארצות הברית ובריטניה, על רקע חששו של מנהיג ברית המועצות, יוסיף סטלין מכינון ממשלה אנטי-קומוניסטית בפולין.
בשל חשש זה סירב סטלין להרשות למטוסי בעלות הברית המערביות שסייעו למרד המחתרת הפולנית בוורשה, לנחות על אדמת ברית המועצות.
אי האמון ההדדי הכביד מאוד על שיתוף הפעולה, ובסופו של דבר הביא לכישלון המבצע.
נוסף לבסיסים אלה, היו עוד כמה אפשרויות להפצצת אושוויץ.
החל מסתיו 1944 הייתה אושוויץ בטווח הטיסה של מפציצי הצלילה הסובייטים.
מטוסי "לייטנינג" היו יכולים במקרי חירום לנחות בשובם מאושוויץ בבסיס האווירייה שבידי הפרטיזנים ביוגוסלביה.
קיצ'נס מתווה תסריט היפותטי של הפצצת המחנה, החל מנתיב הטיסה לאושוויץ ועד לביצוע ההפצצה, עם ציון המכשולים שבדרך והיכולת להתגבר עליהם.
בהנחה שהתקיפה הייתה יוצאת מהבסיס בפוג'יה, היה על המטוסים לחצות את הרי האלפים אם היו טסים ישירות צפונה; את הרי הקרפטים, אם היו בוחרים בנתיב מזרחי יותר; ואת הרי טאטרה, בגבול שבין פולין לסלובקיה.
המפציצים הכבדים, כמו B-17 פליינג פורטרס, B-24 ליברייטור והנדלי פייג' הליפקס, היו טסים בדרך כלל בגובה זה, ואולם למפציצים הקלים כמו P-38 לייטנינג ודה הבילנד מוסקיטו, שפרופיל הגיחה שלהם כלל בדרך כלל תקיפה מגובה נמוך הייתה חצייה אפשרית של ההרים מורכבת.
כדי להימנע מגילוי על ידי ההגנה האווירית הגרמנית היו נחוצים דממת אלחוט מוחלטת וטיסה בגובה נמוך מאוד, בזיג-זג דרך רוחות עזות ועמקים.
טיסה כזו מקשה על הניווט מעלה את תצרוכת הדלק, מקשה על טיסה במבנה קרוב הנחוץ לשם הגנה, ומגבירה את עייפות הצוותים.
הייתה נדרשת נשיאת דלק נוסף על חשבון מטען הפצצות, דבר שהיה מצריך יציאת מטוסים נוספים למשימה.
במקרה של P-38 לייטנינג, לדוגמה, ניתן היה לשאת פצצה אחת בלבד.
גילוי מוקדם, הגנת נ"מ ומיירטי אויב
תחנות המכ"ם הגרמניות בדוברובניק היו יכולות לאתר מפציצים מנמיכי טוס שהמריאו ממרכז איטליה מטווח של כ-19 ק"מ ומפציצים שטסו בגובה 8,000 עד 10,000 רגל (2,400 - 3,000 מטר) מטווח של קרוב ל-100 ק"מ.
הגילוי המוקדם נתן לטייסי הלופטוואפה די זמן ליירוט.
תחנות המכ"ם לא היו יכולות לזהות מטוסים שטסו בגובה נמוך מ-200 רגל (60 מטר), אך טיסה בגובה כזה הייתה מסוכנת ועדיין ניתנת לגילוי באמצעות האזנת רדיו.
כוח הלופטוואפה בבלקנים לא היה חזק כבגרמניה, אך מנה לפחות שלושים מטוסי יירוט.
עשרים וחמישה מטוסים נוספים השתייכו לטייסת שהייתה מוצבת בהונגריה, לא הרחק מאושוויץ.
לא הייתה הגנה נגד מטוסים באושוויץ ובבירקנאו, אך היו שבעים ותשעה תותחים כבדים שהגנו על מפעל אי גה פארבן במונוביץ.
טווח הירי של תותחים אלה היה כ-14,800 מטר לגובה וכ-11,700 מטר במימד האופקי, וכך היו יכולים להגן על רוב המרחב האווירי שמעל מחנה בירקנאו, אם לא על כולו.
תקיפה בגובה נמוך על ידי מפציצים קלים הייתה חושפת אותם גם לירי מנשק קל.
פתרון אפשרי לירי הנ"מ הוצע על ידי ויימן, ועל פיו ניתן היה לשלב התקפה על תאי הגזים בהתקפה על מפעלי התעשייה, וכך הייתה האש הגרמנית מכוונת לתקיפה על המפעלים
בהגיעם למטרה היו המטוסים צריכים לפזר את המבנה לשלושה חלקים, כמספר מתקני ההשמדה: ארבעה מתקנים בבירקנאו (בנויים בשני זוגות במרחק כ-500 מטר בין הזוגות), ומתקן נוסף באושוויץ I, במרחק כ-8 ק"מ.
החלק העיקרי של תאי הגזים היה תת-קרקעי, והפרופיל האווירי הצר שלהם הקנה להם צורה כשל גשר גדול, דבר שהקשה על דיוק ההפצצה מגובה רב.
גם גילברט מציין, ביחס להתקפה על אי גה פארבן ב-20 באוגוסט 1944, ש"בשל הפיזור הרב של המתקנים היו פגיעות רבות בשטח הפתוח שבין המבנים ולכן הנזק אינו כה מרשים כפי שיכול היה להיות".
הפצצה מגובה רב על ידי מפציצים כבדים בני ארבעה מנועים הייתה אפשרית, וכך הופצץ מחנה מונוביץ ב-20 באוגוסט 1944 וב-13 בספטמבר 1944.
מפציצים אלה שייטו במהירות של 280 קמ"ש, והפציצו מגובה של 15,000 עד 30,000 רגל (4,500 - 9,000 מטר), אך מגובה כזה היה למטוסים גם אחוז החטאה גבוה ורבות מן הפצצות היו פוגעות באסירים.
במהלך 1945-1944 נפלו שלושים אחוזים מהפצצות במרחק של אלף רגל מהמטרה בממוצע.
על פי פורג'ר, טייסי קרב העידו כי "יש לפטור כל הצעה להשתמש במפציצים בגובה רב כבלתי מעשית, בשל אי-דיוקם", וכי "דיוק בהפצצות מגובה רב היה אידיאל טקטי, שמומש רק לעיתים".
ויימן הציע כי מפציצים כבדים במשימה הפצצה של מפעלי הדלק באושוויץ היו יכולים לסטות ממסלולם ולהפציץ את מחנות המוות, אך גם הוא מודה כי הדיוק היה מועט וכי כמה מהמפציצים היו פוגעים במחנה בירקנאו הסמוך, המאוכלס בצפיפות.
ההערכה היא שבהפצצה מגובה רב כמחצית מן הפצצות היו נופלות במרחק הגדול מ-150 מטרים מן המטרות.
הזוג הצפוני של מתקני הגז והמשרפות בבירקנאו היה במרחק כ-200 מטרים מצריפי האסירים הקרובים ביותר, והזוג הדרומי היה במרחק 90 מטרים בלבד.
בין המשרפות היה אזור מחסנים שנקרא בפי האסירים "קנדה", ובו הועסקו כ-2000 עצירים.
בנוסף אליהם עבדו במתקני ההשמדה עצמם 410 אסירים, שנקראו זונדרקומנדו.
במחנה כולו היו בין 60,000 ל-135,000 עצירים, על פי ההערכות השונות.
בהפצצה של מאה מפציצים, שכל אחד מהם היה מטיל שמונה פצצות במשקל חמש מאות פאונד (כ-230 ק"ג), ניתן להניח ש-160 עד 200 מהפצצות היו נופלות בשטח המחנה עצמו - שטח מאוכלס בצפיפות במבני עץ פגיעים, ללא מחסות כלשהם.
על פי ההערכות, הפצצה כזו הייתה עלולה לגרום למאות ואף אלפי הרוגים בין האסירים.
להמחשת הסיכוי לפגיעה באסירים ניתן להשוות לגיחה אחרת, שהתבצעה ב-24 באוגוסט 1944 על ידי חיל האוויר השמיני של ארצות הברית.
ההפצצה הייתה על מחנה דורה-מיטלבאו, ליד בוכנוואלד, שבו יוצרו טילי V-2, ובוצעה על ידי 129 מפציצי B-17 סופר פורטרס, שהטילו 303 טונות של פצצות בתנאים מזג אוויר מעולים ועל פי מודיעין מדויק.
למרות התנאים האופטימליים להפצצה ורמת דיוק גבוהה שהשיגו המפציצים, נהרגו 315 מהעצירים.
525 אסירים נוספים נפצעו קשה ו-900 נפצעו קל.
ניתן היה גם לבצע תקיפה מגובה נמוך, שהיא מדויקת יותר אך מסוכנת יותר.
קיצ'נס מציג פרופיל טיסה אפשרי, על פיו היו מפציצים כבדים טסים בדרך לאושוויץ בגובה רב, מנמיכים לאחר חציית ההרים לתקיפת אושוויץ, ומגביהים שוב לטיסה חזרה לבסיס.
לדעתו של קיצ'נס סיכויי ההתקפה בדרך זו לא היו רבים; המטוסים היו מתגלים על ידי מכ"ם ותצפיות עוד בעת חציית הים האדריאטי.
יתרה מכך, טייסי המפציצים הכבדים חסרו את השיטה, הניסיון והאימון המיוחדים הנדרשים לביצוע משימה כזו.
דוגמה לכך היא מבצע נחשול (Operation Tidal Wave) ב-1 באוגוסט 1943, בו תקפו 166 מפציצים את שדות הנפט בפלוישט, רומניה.
57 מהמטוסים התוקפים אבדו, 34% מכלל הכוח, ו-440 אנשי צוות נהרגו.
מבצע שהיה אף דומה יותר להתקפה אפשרית על אושוויץ היה תקיפה של חיל האוויר המלכותי הבריטי על מפעל מ.א.ן למנועי דיזל באאוגסבורג, ב-17 באפריל 1942. התקיפה הייתה מבוססת על מודיעין שהגיע מאסיר שסיפק שרטוט של המחנה; לרוע המזל, המידע היה מוטעה.
12 מטוסי אברו לנקסטר נשלחו לגיחה באור יום ובגובה נמוך, במרחק דומה לזה שבין פוג'יה לאושוויץ.
רק חמישה מפציצים שבו לבסיסם.
שבעת המטוסים שאבדו היו 58% מכלל הכוח, יחד עם 49 אנשי צוות שנהרגו.
דוגמה נוספת לתקיפה מגובה נמוך היא תקיפה שביצע חיל האוויר השמיני על תחנות כוח הולנדיות ב-17 במאי 1943. עשרת המטוסים שנשלחו לתקיפה הופלו, על 68 אנשיהם.
הלהק השמיני לא ביצע תקיפות נוספות בגובה כזה.
גיחת הפצצה מגובה נמוך נוספת הייתה גיחה שהתבצעה באוגוסט 1944. בגיחה זו הטילו מפציצי B-24 והליפקס נשק ואספקה כסיוע למרד הפולני בוורשה.
המפציצים המריאו מפוג'יה, שהמרחק בינה לבין וורשה גדול מהמרחק לאושוויץ.
חבילות הסיוע הוטלו על וורשה מגובה נמוך של 400 רגל (כ-120 מטרים).
אף שהגנת הנ"מ הגרמנית מעל ורשה הייתה דלילה מאוד, אבדו כ-12% מהמטוסים התוקפים, 36 מפציצים מתוך 296 שהשתתפו בהצנחות הציוד.
האבדות באו בשל המרחק הרב שהיה על המטוסים לעבור, בחלקו הגדול מעל שטח עוין; על פי ההשערה, חלק מהמטוסים הופלו גם על ידי תותחי נ"מ סובייטיים, שהיו קרובים לוורשה.