tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשלחת הרוסית הביאה איתה טיוטה לאמנה חדשה שהוכנה כניגוד להסכם על ברית המדינות הריבוניות, שיזם גורבאצ'וב.
בהסתמך על כך, ב-8 בדצמבר חתמו ראשי שלוש המדינות על מה שמכונה הסכם בלובז'סקאיה בנושא הקמת חבר המדינות העצמאיות, שבהקדמתו נאמר כי "ברית המועצות ככפופה לחוק הבינלאומי מפסיקה להתקיים".
ההסכם נחתם למרות תוצאות משאל עם על שימור ברית המועצות.
השלטון המרכזי בראשותו של גורבצ'וב היה משותק בשלב זה ולא יכול היה להתנגד עוד למעשיהם של מנהיגי הרפובליקות.
בוריס ילצין התעקש לאשרר את ההסכם מוקדם על הקמת חבר המדינות והתייחס לבעיות רבות הנובעות מחוסר הוודאות בעניין זה.
ב-12 בדצמבר אושר ההסכם על ידי הסובייט העליון של רוסיה.
החוקיות של אישור זה העלתה אז ספקות בקרב חלק מחברי הפרלמנט הרוסי, שכן על פי החוקה משנת 1978, בחינת מסמך זה היה בסמכותו הבלעדית של קונגרס צירי העם, מכיוון שההסכם השפיע על מבנה המדינה של הרפובליקה כחלק מברית המועצות ובכך הביא לשינויים בחוקה הרוסית.
באותו יום אימץ הסובייט העליון החלטה להוקיע את חוזה הקמת ברית המועצות משנת 1922, החלטה זו שיתקה את אחרוני הגופים שפעלו בברית המועצות.
ב-21 בדצמבר הצטרפו מרבית רפובליקות ברית המועצות לחבר המדינות, חתמו על הצהרת אלמטי ועל הפרוטוקול להסכם הקמת חבר המדינות.
ב-24 בדצמבר הודיע בוריס ילצין למזכ"ל האו"ם כי רוסיה ממשיכה את חברותה של ברית המועצות בכל גופי האו"ם (כולל מועצת הביטחון של האו"ם).
לפיכך, רוסיה נחשבת לחברה המקורית באו"ם (מאז 24 באוקטובר 1945) יחד עם אוקראינה (כאוקראינה הסובייטית) ובלארוס (כבלארוס הסובייטית).
ב-25 בדצמבר, עם התפטרותו של נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב, קיבל בוריס ילצין את הסמכויות הנשיאותיות לידיו עם הקמת הפדרציה הרוסית והוא קיבל את המגורים הרשמיים ב ואת המזוודה הגרעינית.
בספטמבר 1992, קבוצה של צירי העם בראשות סרגיי באבורין שלחה עתירה לבית הדין החוקתי של הפדרציה הרוסית לאמת את חוקתיות ההחלטה של הסובייט העליון מיום 12 בדצמבר 1991 "אודות אישור ההסכם ליצירת חבר המדינות", אך ערעור זה מעולם לא נידון בפועל.
בתחילת סתיו 1991 התברר כי ברית המועצות אינה מסוגלת לשלם את חובה החיצוני.
המשא ומתן שהחל עם הנושים הוביל לחתימה בסוף אוקטובר על מזכר הבנות בנושא החוב לנושים זרים של ברית המועצות ויורשיה.
שמונה מתוך חמש עשרה רפובליקות סובייטיות הודו באחריותן המשותפת לתשלום חוב זה.
בנקים זרים מצידם דרשו מעבר דחוף לרפורמות שוק.
בסתיו 1991 נולדה "התוכנית הכלכלית" של ראש ממשלת רוסיה, יגור גאידר.
הנשיא ילצין הודיע על הקווים העיקריים של התוכנית ב-28 באוקטובר בנאום מרכזי בקונגרס החמישי של צירי העם של הפדרציה הרוסית.
התכנית כללה צעדים להפרטה, ליברליזציה של מחירים, התערבות בסחורות והמרת רובל.
בהכריזו על כיוון זה, הבטיח בוריס ילצין לאזרחיו כי "יהיה גרוע יותר לכולם בתוך כחצי שנה" לאחר מכן "ירידת מחירים, מילוי שוק הצריכה בסחורות ובסתיו 1992, ייצוב הכלכלה, שיפור הדרגתי בחייהם של אנשים".
ב-6 בנובמבר הוקמה ממשלת רוסיה, שבראשה עמד ילצין באופן אישי עד יוני 1992. יגור גאידר מונה לסגנו הראשון.
הכלכלן מלנינגרד אנטולי צ'ובייס מונה ליו"ר החדש של ועדת הרכש הממלכתית של רוסיה ותחתיו פותחה תוכנית הפרטה שהניחה את התשתיות ליצירת סקטור פרטי ברוסיה.
ב-21 בנובמבר, בעקבות תוצאות הסיבוב השני של משא ומתן עם מדינות G7 בנוגע לחובות זרים, הוענקה לברית המועצות דחייה קצרת טווח על תשלומי החוב שלה.
ב-5 בדצמבר נחתם הסכם הירושה בגין חובות ונכסי המדינה של ברית המועצות.
בהסכם זה נקבע סכום החוב הכולל של ברית המועצות: 93 מיליארד דולר וחלקן של כל אחת מ-15 הרפובליקות בפירעון החוב הסובייטי.
חלקה של רוסיה היה 61.3%, או כ-57 מיליארד דולר.
שבע רפובליקות (אזרבייג'ן, לטביה, ליטא, מולדובה, טורקמניסטן, אוזבקיסטן ואסטוניה) סירבו לחתום על הסכם זה.
התנאי העיקרי למתן דחייה נוספת בגין התחייבויות חוב היה "שיתוף פעולה עם קרן המטבע הבינלאומית" ביישום "רפורמות שוק".
כפי שטען רוסלן חסבולטוב, יו"ר הפרלמנט, "תוכנית הרפורמה של רוסיה כמסמך בלתי נפרד" לא הייתה קיימת והרפורמות שהושקו בינואר 1992 וכונו "טיפול בהלם" התבססו על "המלצות ודרישות קשות של קרן המטבע הבינלאומית".
נקודת המוצא לטיפול בהלם הייתה ליברליזציה של מחירים.
ההיפר-אינפלציה הופסקה רק בשנת 1993. אחת ההחלטות הכלכליות הרציניות שקיבל ילצין הייתה צו הסחר החופשי שנחתם ב-29 בינואר 1992. מסמך זה הכשיר למעשה את היזמות והוביל לכך שאנשים רבים נכנסו למסחר קטן ברחובות כדי לשרוד בתנאים הכלכליים הקשים שנגרמו מרפורמות השוק.
צווים אחרים של ילצין יזמו הפרטת נכסי מדינה, מכירת ואוצ'רים ומכירות פומביות של הלוואות למניות, מה שהוביל לריכוז מרבית הרכוש הממלכתי לשעבר בידי כמה אנשים (מה שמכונה "אוליגרכים").
בנוסף לאינפלציה, המדינה עמדה בפני בעיות כמו שפל בייצור ואי תשלום שכר, כמו גם אי תשלום פנסיות והטבות סוציאליות אחרות, שנדרשו בקנה מידה גדול.
המדינה נקלעה למשבר כלכלי עמוק.
אך לצד הבעיות הכלכליות של תחילת שנות התשעים, התעוררו משברים פוליטיים.
באזורים מסוימים ברוסיה, לאחר קריסת ברית המועצות, התחזקו הרגשות הבדלניים.
ב-8 ביוני 1991 הוכרזה הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה כרפובליקה עצמאית בעוד הרפובליקה האינגושטית, הכריזה על עצמאותה בחודש שלאחר מכן.
אליהם הצטרפה טטרסטן שדרשה עצמאות משלה.
ב-26 בדצמבר 1991, בהקשר להסכם בלובז'סקאיה על סיום קיומה של ברית המועצות ועל הקמת חבר המדינות, אומצה ההצהרה על כניסת טטרסטן לחבר המדינות כחברה-מייסדת וזו הייתה נקודת המוצא של הטטרים שדרשו עצמאות מרוסיה.
בפברואר 1992 הודיעו שלטונות טטרסטן על משאל עם ב-21 במרץ של אותה שנה, ובו הועלתה השאלה האם טטרסטן היא מדינה ריבונית, הבונה את יחסיה עם הפדרציה הרוסית ורפובליקות אחרות, באופן עצמאי או נותרת חלק מהפדרציה הרוסית.
ב-13 במרץ 1992 הכיר בית המשפט החוקתי של רוסיה ככי הצהרת הריבונות הטטרית מפרה את החוקה הרוסית.
עם זאת, משאל העם התקיים, ו-61.4% מהמצביעים השיבו בעד עצמאות.
בפברואר 1992 ניסו חברי הפרלמנט של קרליה, להעלות לסדר היום של המושב הבא את נושא האפשרות של התנקות רפובליקת קרליה מרוסיה והרגשות הבדלניים במחוזות רוסיה גברו על הירידה ביכולת המשילות של הממשל שתחת ילצין.
בוריס ילצין הצליח לשכנע את ראשי המחוזות לחתום על אמנה פדרלית מעודכנת וב-31 במרץ 1992 נחתם על ידי הנשיא וראשי המחוזות (למעט טטרסטן וצ'צ'ניה ואינגושטיה), וב-10 באפריל האמנה נכללה בחוקת רוסיה.
עד סוף הקדנציה השנייה נאלץ ילצין להיאבק מול טטרסטן וצ'צ'ניה על ריבונותן ובעוד בטטרסטן הדברים לא הגיעו לכדי סכסוך דמים, בצ'צ'ניה הוא מצא את עצמו במלחמה ארוכה ועקובה מדם.
ב-6 באפריל 1992 נפתח הקונגרס השישי של צירי העם, שאותו כינה יגור גאידר "המתקפה החזיתית הראשונה על הרפורמות".
קיצוץ ההוצאות הממשלתיות שנערך מתחילת השנה הביא להיווצרות התנגדות לרפורמות בדמות הלובי התעשייתי והחקלאי, שהייתה לו השפעה רחבה על הסובייט העליון ובקונגרס צירי העם.
ב-11 באפריל אימץ הקונגרס החלטה "אודות התקדמות הרפורמה הכלכלית של הפדרציה הרוסית", בה הצביע על מספר בעיות במשק והציע לנשיא רוסיה לבצע התאמות משמעותיות בשיטות ליישום הרפורמה הכלכלית.
בתגובה העבירה הממשלה בראשותו של יגור גאידר מכתב התפטרות לנשיא והודיעה עליו במרכז העיתונות של הקונגרס.
בהצהרה, במיוחד נאמר: "מכלול הדרישות שהצהיר הקונגרס דן את המדינה להתפרצות אינפלציה, שמשמעותה השעיית תהליך ההפרטה וקיצור הרפורמה בחקלאות.
הצעות להפחתת מיסים ולהגדלתם במקביל של תשלומים סוציאליים ואחרים אינן ניתנות לביצוע ויכולות רק להביא לקריסת המערכת הפיננסית.
התוצאה הבלתי נמנעת מביצוע החלטות הקונגרס תהיה ירידה קטסטרופלית ברמת החיים, הרעב, המהפך החברתי והכאוס."
ב-15 באפריל הקונגרס ביצע כמה ויתורים ואימץ את ההצהרה "אודות תמיכה ברפורמה כלכלית בפדרציה הרוסית", בה הוא תמך בפעולות הממשלה שמטרתן תמורות מהותיות בכלכלה, וההחלטה מ-11 באפריל הוצעה ליישום "תוך התחשבות בתנאים הכלכליים והחברתיים בפועל." עם זאת, גם הנשיא והממשלה נאלצו לבצע פשרות.
לצורך יישום ההסכמות שהושגו בקונגרס, הביא בוריס ילצין את מנהלי החברות הגדולות במשק - ולדימיר שומאיקו, גאורגי חיז'ו, לממשלה; ללא ידיעתו של גאידר, מונה יו"ר גזפרום ויקטור צ'רנומירדין לסגן ראש ממשלת רוסיה הממונה על מגזר הדלק והאנרגיה.
אם הניסיון הראשון להתייצבות פיננסית, המבוסס על קיצוץ בהוצאות הממשלה והכנסת מיסים חדשים, באפריל-מאי הביא לירידה באינפלציה, אז בלחץ הפרלמנט ומנהלי המפעלים, נאלצה הממשלה לרכך את המדיניות המוניטרית המהודקת שלה.
הממשלה העלתה את משכורות הכורים שפתחו בשביתה, על פי התעקשות הסובייט העליון, הוקצו 600 מיליארד רובל של הלוואות רכות כדי לפתור את משבר אי-תשלום המשכורות.
ביולי התחלפה הנהגת הבנק המרכזי.
נגיד הבנק המרכזי החדש, ויקטור גרשצ'נקו, לא תמך במדיניות קיצוץ העלויות שקידם גאידר; הוא ביצע קיזוז חובות על בסיס הנפקת אשראי חד פעמי של כטריליון רובל.
זו השפיעה זמנית והובילה לעלייה באינפלציה.
בסתיו שוב התעוררה בעיית אי-התשלומים.
בקיץ, גידול ההוצאות הושפע גם מהגורם העונתי: הלוואות הוקצו על בסיס הבטחות ללא כיסוי מהמשק, הפרלמנט אישר את ההחלטה על הלוואות רחבות היקף ליצרנים חקלאיים על בסיס הקציר.
הגידול באספקת הכסף והאינפלציה הואץ (מ-8.6% באוגוסט ל-22.9% באוקטובר) והממשלה נאלצה לקצץ בחדות שוב את ההוצאות כדי למנוע היפר-אינפלציה.
הגירעון התקציבי ירד מ-10.8% מהתוצר באוגוסט ל-4.4% מהתוצר באוקטובר.
אך חוסר האמון בין הפרלמנט לממשלה רק גדל.
ב-10 בדצמבר 1992, יום לאחר שקונגרס צירי העם לא אישר את מועמדותו של יגור גאידר לתפקיד ראש ממשלת רוסיה, מתח ילצין ביקורת חריפה על עבודתו של הקונגרס וניסה לשבש את עבודת חברי הפרלמנט וקרא לתומכיו לעזוב את הפרלמנט.
החל משבר הפוליטי משמעותי: לאחר משא ומתן בין ילצין, יו"ר הפרלמנט רוסלן חסבולאטוב ויו"ר בית המשפט החוקתי, ולרי זורקין, ועריכת הצבעה רב-שלבית, הקונגרס אימץ ב-12 בדצמבר החלטה על ייצוב הסדר החוקתי כאשר ויקטור צ'רנומירדין מונה לראש הממשלה.
לאחר הקונגרס השמיני, בו בוטלה ההחלטה על ייצוב הסדר החוקתי והתקבלו החלטות שערערו את עצמאות הממשלה והבנק המרכזי, ב-20 במרץ 1993, הודיע ילצין, בנאום בטלוויזיה, כי חתם על צו להטלת "מצב שליטה מיוחד".
למחרת פנה הסובייט העליון לבית המשפט החוקתי וקרא לנאומו של ילצין "ניסיון לערער את יסודות החוקתיים של רוסיה".
בית המשפט החוקתי של הפדרציה הרוסית, הכיר במעשיו של ילצין כבלתי חוקתיים ומצא עילה לסילוקו מתפקידו.
הסובייט העליון כינס את הקונגרס.
עם זאת, כפי שהתברר כעבור כמה ימים, למעשה, נחתם צו נוסף שלא הכיל הפרות של החוקה.
ב-28 במרץ ניסה הקונגרס להדיח את ילצין מהנשיאות.
בנאום בעצרת במוסקבה נשבע ילצין שלא להיענות להחלטת הקונגרס, אם היא עדיין תתקבל.
עם זאת, רק 617 מתוך 1,033 הצירים הצביעו בעד הדחה, מתוך 689 הקולות הנדרשים.
יום לאחר כישלון ניסיון ההדחה, קונגרס צירי העם קבע משאל-עם כללי ל-25 באפריל בארבעה נושאים: על אמון בנשיא ילצין, על אישור מדיניותו הסוציו-כלכלית, על עריכת הבחירות המוקדמות לנשיאות ועל הבחירות המוקדמות לקונגרס.
בוריס ילצין דחק בתומכיו להצביע "כן" על כל הארבעה ואילו התומכים עצמם נטו להצביע "כן-כן-לא-כן".
על פי תוצאות משאל העם על אמונו של ילצין, הוא קיבל 58.7% מהקולות, ואילו 53.0% הצביעו בעד הרפורמות הכלכליות.
בסוגיות הבחירות המוקדמות לנשיאות ולקונגרס, רק 49.5% ו-67.2% מאלה שהשתתפו בהצבעה הצביעו "בעד", בהתאמה, אולם לא התקבלו החלטות משמעותיות מבחינה משפטית בנושאים אלה (שכן, על פי החוקים, למטרה זו היה צורך ביותר ממחצית מכלל בעלי זכות הבחירה שיצביעו בעד.
התוצאות הסותרות של משאל העם פורשו על ידי ילצין ופמלייתו כמשאל עם לטובתם.
לאחר משאל העם מיקד ילצין את מאמציו בניסוח ואימוץ חוקה חדשה.
ב-30 באפריל פרסם העיתון איזווסטיה את טיוטת החוקה הנשיאותית, ב-18 במאי הוכרז על פתיחת המועצה החוקתית, וב-5 ביוני התכנסה המועצה החוקתית לראשונה בפגישה במוסקבה.
לאחר משאל העם, עצר ילצין למעשה את כל המגעים עם הנהגת הסובייט העליון, אם כי במשך זמן מה המשיך לחתום על חלק מהחוקים שהסובייט אימץ.
הוא איבד את אמונו בסגן הנשיא אלכסנדר רוצקוי וב-1 בספטמבר הוא הודח זמנית מתפקידו בחשד לשחיתות.
בערב ה-21 בספטמבר 1993 הודיע בוריס ילצין, בנאום ששודר בטלוויזיה, כי הוא חתם על צו מספר 1400 "אודות רפורמה חוקתית בפדרציה הרוסית" והורה להפסיק את פעילותם של קונגרס צירי העם והסובייט העליון ולקבוע עריכת בחירות ל-11–12 בדצמבר לבחירת צירי האספה הפדרלית של רוסיה, גוף חקיקה חדש.
בית המשפט לחוקה, שהתכנס בליל 21–22 בספטמבר, מצא בצו הפרה של מספר סעיפים בחוקה שהיו בתוקף באותה תקופה וקבע את קיומה של עילה להדחת הנשיא מתפקידו.
הסובייט העליון, על בסיס סעיפים שונים בחוקה, אימץ החלטה על סיום סמכויותיו של הנשיא ילצין החל מהשעה 20:00 ב-21 בספטמבר 1993 לאחר חתימת הצו הנשיאותי ועל העברת סמכויות הנשיא לסגן הנשיא אלכסנדר רוצקוי.
עם זאת, ילצין המשיך בפועל למלא את סמכויותיו כנשיא רוסיה.
מאז 22 בספטמבר, בהוראת ילצין, בניין הסובייט העליון נחסם על ידי המשטרה ונותק ממים וחשמל.
הצירים מצאו עצמם במצב של מצור.
הסובייט העליון הודיע על כינוס הקונגרס העשירי של צירי העם ב-22 בספטמבר.
אך במציאות, הקונגרס יכול היה להתכנס רק בערב ה-23 בספטמבר.
ב-24 בספטמבר, בישיבת קונגרס צירי העם, אומצה החלטה מספר 1–5807 "אודות המצב הפוליטי בפדרציה הרוסית", בו הוערכו פעולותיו של הנשיא ילצין כהפיכה, כל הצווים המשפטיים שנחתמו על ידו החל מהשעה 20:00 ב-21 בספטמבר הוכרו כבלתי חוקיים והנשיא עצמו התבקש שלא להחמיר את אשמתו בפני העם והחוק ולהתפטר מרצונו.
ב-27 בספטמבר, בראיון לחברת הטלוויזיה "אוסטנקינו", אמר ילצין כי לא יעשה שום פשרה עם רשויות כלשהן נגד הבחירות המוקדמות לנשיאות ולצירי העם.
העימות בין ילצין, כוחות אכיפת החוק הנאמנים לו ותומכי הסובייט העליון, עלה מדרגה לעימותים מזוינים.
ב-3 באוקטובר הכריז ילצין על מצב חירום.
תומכי הסובייט העליון הסתערו על אחד הבניינים של לשכת ראש עיריית מוסקבה בבניין קומקון, משם ירו קציני משרד הפנים לעבר המפגינים שהתקרבו לבניין הפרלמנט ואז התומכים של הסובייט העליון, בראשות אלברט מקשוב, צעדו אל מרכז הטלוויזיה באוסטנקינו במטרה לעלות לשידור.
מסיבות לא ברורות, לוחמי היחידה הפרו-ממשלתית "ויטיאז", שהיו בבניין מרכז הטלוויזיה, פתחו באש לעבר תומכי הפרלמנט.
ילצין, על פי הצעתו של סגן מפקד שירות הביטחון של נשיא הפדרציה הרוסית, גנאדי זכרוב, נתן הוראה להסתער על בניין הסובייט העליון באמצעות טנקים.
בשעות הבוקר המוקדמות של 4 באוקטובר הובאו חיילים למוסקבה, ואחריהם הפגיזו את בית הסובייט על ידי טנקים, ואחרי השעה 17:00 - המפגינים נכנעו.
במהלך האירועים הללו משני הצדדים, נהרגו 123 בני אדם, 384 נפצעו, כאשר אף אחד מצירי העם לא היה בין ההרוגים.
שניים מהצירים (יורי אלשין וויאצ'סלב פדטוב), שסייעו לפצועים, נפצעו קל.
אחרים הוכו על ידי שוטרים לאחר שעזבו את בניין הפרלמנט הבוער.
ב-6 באוקטובר 1993 הודיעה מהדורת וסטי של ערוץ הטלוויזיה RTR על סילוק 36 גופות מהבית הלבן.
ב-7 באוקטובר, 3 ימים לאחר הסערת בבית הסובייט העליון, התקיימה מסיבת עיתונאים במשרד הפנים בנוכחות מפקד כוחות הפנים אנטולי קוליקוב, סגן הנשיא רוצקוי ושר הפנים ויקטור ארין.
במהלך מסיבת עיתונאים זו התבשרו עיתונאים כי 49 גוויות הוצאו מבניין הסובייט העליון.
בבוקרו של אותו יום צוות חקירה של משרד התובע הכללי הוכנס למבנה הפרלמנט.
עם זאת, החוקרים לא מצאו שם גופות וחומרי החקירה לא אומרים דבר על מניין הקורבנות בבניין הפרלמנט.
לאחר פירוק הקונגרס והפרלמנט ריכז ילצין במשך זמן מה את כל השלטון בידיו וקיבל מספר החלטות: על פיטוריו של רוצקוי מתפקיד סגן הנשיא, השעיית פעילות בית המשפט לחוקה, סיום פעילות הפרלמנט, שינויים במערכת הממשל העצמי המקומי ועל קיום הבחירות למועצת הפדרציה.
הצעד עורר תרעומת רבה בקרב משפטנים במדינה.
עם זאת, בפברואר 1994 שוחררו המשתתפים באירועים בהתאם לצו הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית על חנינה (כולם, פרט לרוצקוי, הסכימו לחנינה, אף על פי שהם לא הורשעו).
בין יוזמי החנינה היה מקורבו של ילצין סרגיי שחראי.
מבחינה משפטית, אירועי אוקטובר 1993 סתרו את החוקה שהייתה בתקופה באותה תקופה.
לפני אירועים אלה התגלעו מחלוקות קשות בין הנשיא לסובייט העליון.
עוד במרץ 1993 תכנן ילצין להציג את מה שמכונה "נוהל מיוחד לשלטון במדינה" במקרה שהצירים לא יביעו אמון בנשיא.
עם זאת, זה לא היה הכרחי.
ב-2 בדצמבר 1993 התקיימו בחירות למועצת הפדרציה ולדומה הממלכתית וכן משאל עם ארצי על אימוץ טיוטת החוקה החדשה.
ב-20 בדצמבר הודיעה ועדת הבחירות המרכזית של רוסיה על תוצאות משאל העם: 32.9 מיליון מצביעים (58.4% מהמצביעים) הצביעו "בעד", 23.4 מיליון נגד (41.6% מהמצביעים).
החוקה אומצה, שכן בהתאם לצו הנשיא ילצין מיום 15 באוקטובר 1993 מספר 1633 "אודות קיום הצבעה ארצית על טיוטת חוקת הפדרציה הרוסית" שתקף במהלך משאל העם, נדרש רוב מוחלט של קולות בכדי שהחוקה החדשה תיכנס לתוקף.
בהמשך, היו ניסיונות לערער על תוצאות ההצבעה בבית המשפט החוקתי של הפדרציה הרוסית, אך בית המשפט סירב לדון בכך.
החוקה החדשה של הפדרציה הרוסית העניקה לנשיא סמכויות משמעותיות ואילו סמכויות הפרלמנט צומצמו משמעותית.
החוקה נכנסה לתוקף לאחר פרסומה ב-25 בדצמבר בבטאון הממשלה, רוסיסקאיה גאזטה.
ב-11 בינואר 1994, שני בתי האספה הפדרלית החלו לעבוד והמשבר החוקתי הסתיים.
בתחילת 1994 יזם ילצין חתימה על הסכם על הסכמה ציבורית והסכם על תיחום סמכויות עם טטרסטן ולאחר מכן עם מחוזות אחרים, בצעד שנועד להגדיל את כוחה של המדינה על המחוזות.
באביב 1991, בהיותו יו"ר הסובייט העליון ומועמד לנשיא רוסיה, ביקר ילצין ברפובליקה הצ'צ'נו-אינגושטית במסגרת קמפיין הבחירות.
הוא הביע את תמיכתו בריבונות הרפובליקה באופן כללי וחזר על התזה הידועה שלו: "קחו כמה שיותר ריבונות שאתם יכולים לשאת".
בחלק מהאוטונומיות הדבר נתפס כקריאה לפעולה.
ביולי 1991 הכריז ג'וחר דודייב על הרפובליקה הצ'צ'נית העצמאית (נחיצ'וואן).
בספטמבר 1991 פיזרו אנשי דודייב את הסובייט העליון של צ'צ'ניה בגרוזני, בראשותו של דוקו זאבגייב.
יו"ר הסובייט העליון של רוסיה רוסלן חסבולאטוב שלח להם אז מברק "שמחתי ללמוד על התפטרות כוחות הצבא של הרפובליקה".
למשך זמן מה ילצין עצם את עיניו מהמתרחש באזור הקווקז.
כתוצאה מכך, לאחר קריסת ברית המועצות, התחילו לפרוח רגשות בדלניים בכמה רפובליקות אוטונומיות בתוך רוסיה.
גם לאחר שדודייב הפסיק לשלם מיסים לתקציב הפדרלי ואסר על כניסה של שירותים מיוחדים רוסים לרפובליקה, הממשל הפדרלי המשיך רשמית להעביר כספים לדודאייב.
לשם השוואה, בשנת 1993 הוקצו 140 מיליון רובל למחוז קלינינגרד, ו-10.5 מיליארד רובל לצ'צ'ניה.
מוסקבה תמכה בשתיקה באופוזיציה נגד דודאייב, אך לא התערבה במלחמת האזרחים שהחלה באוטונומיה.
בסוף נובמבר 1994, האופוזיציה החמושת עשתה ניסיון נוסף להסתער על גרוזני, שנכשל, למרות תמיכת השירותים החשאיים של ילצין.
לאחר מכן קיבל ילצין החלטה: הכוחות הפדרליים יישלחו לצ'צ'ניה.
האירועים הבאים בקרמלין כונו רשמית בשם "השבת הסדר החוקתי ברפובליקה הצ'צ'נית".
ב-30 בנובמבר 1994 קיבל ילצין את ההחלטה על שליחת חיילים לצ'צ'ניה באמצעות חתימה על צו סודי מספר 2137 "אודות אמצעים להשבת הסדר החוקתי בשטח הרפובליקה הצ'צ'נית".
בכך החלה מלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
ב-11 בדצמבר 1994, על בסיס הצו של ילצין "אודות אמצעים לדיכוי פעילותם של יחידות מזוינות בלתי חוקיות בשטח הרפובליקה הצ'צ'נית ובאזור הסכסוך האוסטי-אינגושטי", החלו כוחות צבא רוסיה להיכנס לצ'צ'ניה.
פעולות צבאיות רבות הובילו לאבדות גדולות בקרב הצבא וגם בקרב האוכלוסייה האזרחית: עשרות אלפי אנשים מתו ומאות אלפים נפצעו.
לא פעם קרה שבמהלך מבצע צבאי או זמן קצר לפניו, הגיע צו סותר להפסקתו.
זה איפשר ללוחמים הצ'צ'נים לארגן מחדש את כוחותיהם.
התקיפה הראשונה על גרוזני לא הובילה לכיבוש העיר והובילה לאבדות גדולות: יותר מ-1,500 בני אדם מתו ונעלמו, 100 אנשי צבא רוסים נפלו בשבי.
בשנת 1995, בית המשפט לחוקה התמודד עם טענות של האופוזיציה לפיהן הצווים של ילצין הובילו לשימוש בלתי חוקי ב, שכן השימוש בהם בשטח הפדרציה הרוסית, כמו גם אמצעים אחרים שנקבעו בצווים אלה, אפשריים מבחינה חוקית רק במסגרת מצב חירום או חוק המלחמה.
בתביעה הרשמית הודגש כי צעדים אלה הביאו להגבלות בלתי חוקיות ולהפרות מסיביות של זכויות חוקתיות וחירויות האזרחים, מה שגרם לפגיעה משמעותית באזרחים.
בית המשפט קיבל את הטענות הללו ב-11 בדצמבר 1994 והכריז על צווי הנשיא כפסולים.
באוגוסט 1996 גירשו מחבלים צ'צ'נים את הכוחות הפדרליים מגרוזני ולאחר מכן נחתם חוזה חסביורט, שבמסגרתו הוטלה הפסקת אש בין הצדדים.
לדברי ראש סגל הקרמלין לשעבר, סרגיי פילאטוב, בתחילה ילצין לא תכנן להשתתף בבחירות לנשיאות בשנת 1996, אך בגלל ניצחון המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית בבחירות לדומה בשנת 1995, הוא שינה את דעתו: "באוגוסט 1995 ניהלנו הנשיא ואני שיחה רצינית בנושא זה...
אחר כך הוא אמר לי שהוא לא רוצה ללכת לקדנציה שנייה, שהוא עייף וממש מתגעגע למשפחתו.
התנגדתי: 'בוריס ניקולאייביץ', אבל אתה מבין שאם לא אתה, אז יהיה זיוגאנוב'.
<...> כידוע, הקומוניסטים ניצחו בבחירות לפרלמנט ב-1995. ילצין זימן אותי ללשכתו ב-4 בינואר 1996 ואמר: "דפקנו את הבחירות לדומה.
יש עכשיו את הדומיננטיות של הקומוניסטים.
לא רציתי ללכת לבחירות לנשיאות, אבל עכשיו אין דרך אחרת."
בתחילת 1996 איבד ילצין מהפופולריות שלו, בשל הכישלונות והטעויות של הרפורמה הכלכלית והמלחמה בצ'צ'ניה; עם זאת, הוא החליט להתמודד לקדנציה שנייה, עליה הכריז ב־15 בפברואר ביקטרינבורג (אם כי קודם לכן הבטיח שוב ושוב שהוא לא יתמודד לקדנציה שנייה).
יריבו העיקרי של ילצין נחשב מנהיג המפלגה הקומוניסטית, גנאדי זיוגאנוב, שדגל בשינוי המערכת החוקתית, בתיקון המדיניות הכלכלית וביקר בחריפות את מהלכיו של ילצין וצבר פופולריות רבה.
במרץ 1996, לאחר שהדומה קיבלה החלטה בדבר ביטול הסכם בלובז'סקאיה אודות סיום קיומה של ברית המועצות, הורה ילצין להכין צווים לפירוק הדומה, דחיית הבחירות לנשיאות ועל איסור פעילות המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית.
עם זאת, אנטולי צ'ובאיס שכנע את ילצין לנטוש את יישום התוכניות הללו.
במהלך מערכת הבחירות ילצין הפך פעיל יותר, החל לטייל ברחבי הארץ עם נאומים וביקר באזורים רבים, כולל צ'צ'ניה.
מטה הבחירות של ילצין פתח בקמפיין תעמולה ופרסום פעיל תחת הסיסמה "הצביעו או הפסידו", שלאחריו החל הפער בדירוגים בין זיוגאנוב וילצין להצטמצם במהירות.
מרבית המימון של ילצין הגיע מכיסיהם של האוליגרכים ובראשם בוריס ברזובסקי שחששו בכנות כי יאבדו את כוחם עם ילצין יפסיד ויעלה מועמד קומוניסטי במקומו.
זמן קצר לפני הבחירות אומצו מספר צווים פופוליסטים (למשל, צו של ילצין על ביטול גיוס חובה בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית משנת 2000; עד מהרה שונה צו זה על ידי ילצין).
ב-28 במאי קיימו ילצין וויקטור צ'רנומירדין שיחות עם משלחת צ'צ'נית בהנהגתו של זלימחן יאנדרבייב וחתמו על הסכם הפסקת אש.
מערכת הבחירות הובילה לקיטוב חברתי וחילקה אותה לתומכי המערכת הסובייטית ולתומכי המערכת הקיימת.
ב-9 ביוני הודיע ילצין כי יש לו יורשים לשנת 2000, ש"צומחים במהירות".
ילצין נהנה מתקציבים רבים בקמפיין שלו וחרג הרבה מעבר למגבלה שנקבעה בחוק על הכספים שהוציא מטה הבחירות של ילצין, עלו טענות לזיופים, וגם בשל העובדה שכמעט כל כלי התקשורת, למעט כמה עיתונים קומוניסטיים קטנים, תמכו בגלוי בילצין.
על פי תוצאות סיבוב ההצבעה הראשון ב-16 ביוני 1996, ילצין זכה ב-35.28% מהקולות ועלה לסיבוב השני של הבחירות, לפני זיוגאנוב שקיבל 32.03%.
אלכסנדר לבד קיבל 14.52%, ולאחר הסיבוב הראשון מינה אותו ילצין למזכיר מועצת הביטחון וביצע מספר שינויים בממשלה ובסוכנויות אכיפת החוק.
בסיבוב השני ב-3 ביולי 1996 קיבל ילצין 53.82% מהקולות, לפני זיוגנוב שקיבל 40.31% בלבד ונבחר לקדנציה שנייה כנשיא.
בין סבב ההצבעה הראשון לשני אושפז ילצין בשל התקף לב, אך הצליח להסתיר עובדה זו בפני המצביעים.
הוא לא הוצג בפומבי, אך בטלוויזיה הראו כמה הקלטות וידאו מפגישותיו של ילצין שצולמו מספר חודשים קודם לכן, אך לא שודרו בעבר, שנועדו להפגין את "חיוניותו הגבוהה".
ב-3 ביולי הופיע ילצין בקלפי של בית מרפא בבארוויחה.
ילצין סירב להצביע במקום מגוריו ברחוב אוסנאיה שבמוסקבה, מחשש שלא יוכל לעמוד בהליכה לאורך הרחוב, עלייה המדרגות וצעידה במסדרון.
בעיות רפואיות אלה, הם שהיוו בהמשך את הגורם להתפטרותו בתום הקדנציה השנייה.
לאחר הבחירות מונו האנשים שמימנו את מערכת הבחירות של ילצין לתפקידים בכירים בממשלה: אנטולי צ'ובייס הפך לראש סגל הקרמלין, ולדימיר פוטנין מונה לסגן ראש ממשלת רוסיה, בוריס ברזובסקי הפך לסגן מזכיר מועצת הביטחון.
באוגוסט 1996 אושר חוזה חסביורט, באוקטובר פוטר אלכסנדר לבד מתפקידיו בממשלה.
ב-5 בנובמבר 1996 עבר ילצין השתלת עורקים כליליים, במהלכו מילא צ'רנומירדין את תפקיד ממלא מקום נשיא רוסיה.
ילצין חזר לעבוד רק בתחילת 1997. בשל מחלות שונות הוא אושפז לעיתים קרובות בבית החולים הקליני המרכזי, שם נשמרה סוויטה מספר 7 לילצין.
בשנים 1997–1999 נערכה רפורמה צבאית שראשיתה הונחה בצו נשיאותי מספר 722 "אודות המעבר לגיוס דרגות וסמלים של הכוחות המזוינים וכוחות אחרים של הפדרציה הרוסית על בסיס מקצועי." במסגרתה בוטל פיקוד כוחות היבשה של רוסיה ונערכה רפורמה במבנה חיל האוויר.
בשנת 1997 הוא ערך שיחות במוסקבה עם אסלן מסחאדוב וחתם על הסכם שלום ועקרונות בסיסיים בנוגע ליחסים עם הרפובליקה הצ'צ'נית.
במרץ 1998 הודיע על פיזור ממשלת צ'רנומירדין ובניסיון השלישי, תחת האיום של פיזור הדומה, מינה את סרגיי קיריינקו לראש ממשלה.
ב-17 באוגוסט 1998, כאשר יומיים לאחר הצהרתו של ילצין בטלוויזיה כי לא יהיה פיחות ברובל, הרובל הופחת פי 4 ובתגובה ילצין פיטר את ממשלת קיריינקו והציע להחזיר את צ'רנומירדין לראשות הממשלה.
ב-21 באוגוסט 1998, בישיבת הדומה, רוב הצירים (248 מתוך 450) קראו לילצין להתפטר מרצונו, ורק 32 צירים תמכו בו.
בספטמבר 1998 מינה בוריס ילצין, בהסכמת הדומה, את יבגני פרימאקוב לראש הממשלה.
במאי 1999 ניסתה הדומה להעלות ללא הצלחה את נושא הדחתו של ילצין מתפקידו.
לפני הצבעת ההדחה, פיזר ילצין את ממשלת פרימקוב ומינה את סרגיי סטפאשין לראש הממשלה, אך באוגוסט הוא פיטר גם אותו והציג לאישור את מועמדותו של ולדימיר פוטין, מנהל שירות הביטחון הפדרלי, שמעט מאוד היה ידוע עליו באותה תקופה.
לאחר החמרת המצב בצ'צ'ניה, המתקפה על דגסטאן, פיצוצי בנייני הדירות במוסקבה, בבוינקסק ובולגודונסק, ילצין הורה על פתיחת מלחמת צ'צ'ניה השנייה.
הפופולריות של פוטין הלכה וגברה ובסוף 1999 החליט ילצין להתפטר ולהשאיר את פוטין כראש המדינה בפועל.
ב-31 בדצמבר 1999 בשעה 12 בצהריים שעון מוסקבה הודיע בוריס ילצין על התפטרותו מתפקיד נשיא הפדרציה הרוסית: "חברים יקרים!
היום אני פונה אליכם בפעם האחרונה בברכת השנה החדשה.
היום אני פונה אליכם בפעם האחרונה כנשיא רוסיה.
התלבטתי בזה זמן רב וכואב.
היום, ביום האחרון של המאה היוצאת, אני פורש." ילצין הסביר כי הוא עוזב "לא מטעמי בריאות, אלא בשל כלל הבעיות" וביקש סליחה מאזרחי רוסיה.
ראש הממשלה ולדימיר פוטין מונה לנשיא בפועל, שמיד לאחר הודעתו של בוריס ילצין על התפטרותו שלו נשא את נאום ראש השנה לאזרחי רוסיה.
פוטין חתם באותו יום על צו שמבטיח לילצין הגנה מפני העמדה לדין, כמו גם יתרונות מהותיים משמעותיים לו ולבני משפחתו.
בהמשך, בוטל הצו לטובת אימוץ חוק פדרלי מקביל.
ילצין נפטר ב-23 באפריל 2007 בשעה 15:45 שעון מוסקבה כתוצאה מאי ספיקת לב בבית החולים הקליני המרכזי.
ילצין אושפז 12 יום לפני מותו.
הוא הונח בארון פתוח בקתדרלת ישו המושיע (שנהרסה על ידי סטלין ונבנתה מחדש בהוראת ילצין עצמו), ארונו נותר פתוח בלילה שבין 24 ל-25 באפריל.
ב-25 באפריל הונח ארונו על עגלת תותח שנקשרה לנגמ"ש שעשה את דרכו לבית הקברות נובודביצ'י שם נקבר בהלוויה ממלכתית דתית, בניגוד להלוויותיהם של מנהיגים סובייטים שנקברו בבית הקברות של חומת הקרמלין שבכיכר האדומה.
השוני בהלוויה בוצע בשל בקשה אישית שלו, עקב רצונו להבדיל את עצמו מאישיותם ודרכי פעולותיהם של מנהיגי ברית המועצות.
ב-23 באפריל 2007 האוניברסיטה הטכנית הממלכתית של אוראל נקראה על שמו של בוריס ילצין וב-1 בפברואר 2011 נחנכה אנדרטת בוריס ילצין, בעיר יקטרינבורג במתחם המרכז הנשיאותי על שם ילצין.
בוריס טאדיץ' (בסרבית: Борис Тадић, ; נולד ב-15 בינואר 1958) הוא פוליטיקאי סרבי, שכיהן כנשיא השלישי של סרביה, נשיא אחרון של סרביה כרפובליקה במסגרת האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו (2004–2006) ונשיא ראשון של הרפובליקה של סרביה הנפרדת (2006–2012).
טאדיץ' נולד בעיר סרייבו בבוסניה והרצגובינה לליובה טאדיץ' פילוסוף במקצועו ולנבנקה, פסיכולוגית.
סביו נרצחו במלחמת העולם השנייה בקרואטיה על ידי האוסטאשה בשל מוצאם הסרבי ונחשבים לחלק מקורבנות השמדת הלא יהודים במלחמת העולם השנייה.
בנעוריו עבר לבלגרד, שם למד בבית הספר התיכון במגמת פסיכולוגיה.
כמו כן לימד פסיכולוגיה בגמנסיה הראשונה בבלגרד.
בשנים 1997–2000 כיהן כראש המכון לפוליטיקה, דמוקרטיה וכישורים.
בשנת 1990 הצטרף למפלגה הדמוקרטית הסרבית בסרביה וכיהן במספר תפקידים בהם:
מזכיר המפלגה, נשיא המפלגה (כיהן פעמיים, בפעם השנייה לאחר רצח הנשיא הקודם בתפקיד זוראן ג'ינג'יץ').
בשנת 2002 מונה כשר התקשורת של יוגוסלביה, בשנת 2003 נבחר לשר ההגנה של סרביה ומונטנגרו, במסגרת זו ביקר בישראל.
בשנת 2003 נבחר גם לחבר הפרלמנט בסרביה ומונטנגרו מטעם המפלגה הדמוקרטית ושם גם כיהן כיו"ר גוש האופוזיציה הדמוקרטית ושנה לאחר מכן מונה לנשיא המפלגה בעקבות הירצחו של ג'ינג'יץ'.
נשיא סרביה במסגרת האיחוד המדיני עם מונטנגרו 2004–2006
בשנת 2004 נבחר לנשיא סרביה כשזו הייתה חלק מן האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו, וזאת לאחר שלסרביה לא נתמנה נשיא נבחר במשך כשנתיים.
הוא גבר על מועמד המפלגה הרדיקלית (הלאומנית) טומיסלב ניקוליץ' לאחר שני סיבובים, עם 27.3% בסיבוב הראשון ו-53.24% בסיבוב השני, והחל לכהן כנשיא ב-11 ביולי 2004.
ב-1 בדצמבר 2004, אירעה תאונה במהלך נסיעתו בשיירת הנשיא, כאשר סרבי עובד שגרירות ארצות הברית פגע במכוניות בשיירה ונמלט.
המקרה הזכיר את ניסיון ההתנקשות בראש הממשלה הסרבי זוראן ג'ינג'יץ' שבועות ספורים לפני הרצחו.
חקירה העלתה כי ההתנגשות בשיירה הייתה תאונה ולא הייתה כלל כוונה להתנקש בטאדיץ'.
טאדיץ' היה ראש המדינה הראשון של סרביה שנפגש עם האפיפיור, מפגש זה אירע ב-28 בספטמבר 2005 עת שנפגש עם בנדיקטוס השישה עשר.
ב-5 ביוני 2006 הכריזה סרביה בראשותו על עצמאותה, לאחר פרישת מונטנגרו מהאיחוד המדיני של שתיהן.
טאדיץ' אף הניף את דגל סרביה ליד האומות המאוחדות לאחר מכן.
ב-3 בפברואר 2008 נבחר שוב לנשיא סרביה, לראשונה כמדינה נפרדת עצמאית.
ב-4 באפריל 2012 התפטר טאדיץ' מנשיאות סרביה כדי לשפר את סיכויי מפלגתו בבחירות לפרלמנט, והכריז כי יתמודד על תפקיד הנשיא גם בבחירות הקרובות.
בבחירות, שהתקיימו ב-6 במאי 2012, העפיל טאדיץ' לסיבוב השני.
בסיבוב השני, שהתקיים ב-20 במאי 2012, הובס טאדיץ' על ידי טומיסלב ניקוליץ'.
בוריס בבקר דיאו-ריפיוד הוא כדורסלן עבר צרפתי.
דיאו, המתנשא לגובה 2.03 מטרים, שיחק במשך שלוש עונות בקבוצת פו אורטז הצרפתית לפני הצטרפותו ל-NBA.
הוא נבחר בבחירה ה-21 בדראפט 2003 על ידי קבוצת האטלנטה הוקס, בה שיחק במשך שנתיים והעמיד ממוצעים של 4.6 נקודות, 3.6 ריבאונדים ו-2.3 אסיסטים למשחק, ובקיץ 2005 עבר לקבוצת הפיניקס סאנס.
בסוף עונת דיאו זכה בפרס "השחקן המשתפר של העונה" לאחר שהתעלה במשחק הריצה של פיניקס - שם שיחק בכל העמדות במגרש.
ב-10 בדצמבר 2008, הועבר דיאו יחד עם שון סינגלטרי וראג'ה בל לשארלוט בובקאטס בתמורה לג'ייסון ריצ'רדסון וג'רד דאדלי שנשלחו לפיניקס סאנס.
דיאו שיחק בשארלוט במשך ארבע שנים, כשבמהלך השביתה בעונת 2011/2012 הוא שיחק בקבוצה הצרפתית בורדו.
בסיום אותה עונה עבר דיאו לקבוצת סן-אנטוניו ספרס, עמה זכה באליפות ב-2014. ב-2016 הוא עבר לשחק ביוטה ג'אז, ובעונתו האחרונה בקריירה שב לצרפת ושיחק בקבוצת פריז לבלואה.
בסיום אותה עונה, בשנת 2018, הודיע דיאו על פרישה ממשחק פעיל.
דיאו שיחק גם בנבחרת צרפת, וזכה איתה באליפות אירופה בכדורסל בשנת 2013 ובמדליית ארד באליפות העולם בכדורסל ב-2014.
אימו של דיאו, אליזבת ריפיוד, נחשבת לשחקנית הכדורסל הצרפתית הטובה בהיסטוריה; ואביו, איסה דיאו, היה אלוף סנגל בקפיצה לגובה.
בוריס ויאצ'סלבוביץ' גריזלוב הוא מדינאי ודיפלומט רוסי, יושב־ראש הדומה הרביעית והדומה החמישית משנת 2003 ועד 2011. לאחר בחירות לדומה ה-6 הודיע שלא יתמודד לתפקיד היו"ר כי לא סביר להיות בתפקיד זה יותר מ-2 קדנציות ברציפות.
כמו כן, הודיע שאינו מעוניין לכהן בדומה זו בכלל וזאת ללא פירוט לסיבה.
מאז 2015 שימש כנציגו של נשיא רוסיה, פוטין במשא ומתן עם אוקראינה להסדרת משבר אוקראינה.
בדצמבר 2021 הדומה השמינית אישרה את מועמדותו כשגריר רוסיה בבלארוס.
מאז 2003 הוא גם מכהן כיושב־ראש המועצה העליונה של מפלגת השלטון רוסיה המאוחדת (Единая Россия) הנתמכת על ידי ולדימיר פוטין.
אביו היה טייס קרב ואמו מורה.
ב־1954 עבר עם משפחתו ללנינגרד.
בשנת 1973 סיים לימודים במכון להנדסת־חשמל ותקשורת בלנינגרד (Ленинградский электротехнический институт связи) וקיבל תואר מהנדס רדיו עם התמחות בתקשורת בחלל.
בשנים 1977–1996 התקדם בקריירה של מהנדס במפעלים שונים בתעשיית האלקטרוניקה של ברית המועצות ורוסיה, הגיע לדרגת מנהל מחלקה.
משנת 1996 עבר מהתעשייה לקריירה ציבורית.
ב-1996 היה למנהל המרכז לטכנולוגיות חדשות באוניברסיטה הטכנולוגית הבלטית הממלכתית על שם דמיטרי אוסטינוב (Балтийский государственный технический университет имени Д.Ф.
ב־1999 התמנה למנהל הקרן הבין־אזורית "פיתוח האזורים" (Развитие регионов) לשיתוף פעולה עסקי.
באוקטובר באותה שנה התמנה לראש מפלגת אחדות (Единство) במחוז לנינגרד ובדצמבר נבחר מטעם המפלגה לדומה השלישית.
ובשנת 2000 נבחר ליושב־ראש המועצה הפוליטית של המפלגה, וליושב־ראש סיעתה בדומה.
בשנת 2001 קיבל תואר קנדידט (מקביל לדוקטור לפילוסופיה) במדע המדינה מאוניברסיטת סנקט פטרבורג.
עבודת המחקר שהגיש עסקה בנושא המפלגות הפוליטיות ברוסיה בתנאים של רב־מפלגתיות.
באותה שנה מפלגת "אחדות" התאחדה עם מספר מפלגות אחרות למפלגה בשם "רוסיה המאוחדת" ובנובמבר 2002 גריזלוב נבחר לתפקיד יושב־ראש המועצה העליונה של המפלגה המאוחדת.
מ־2001 עד 2003 שימש בתפקיד שר הפנים של רוסיה (והמפקד על המשטרה).
ב-2003 נבחר לדומה הרביעית והיה ליושב ראש הדומה עד 2011 וכן כיושב ראש סיעת "רוסיה המאוחדת".
בשנת 2015 הוא מונה להיות נציג רוסיה בוועדה בינלאומית לפתרון משבר אוקראינה.
בדצמבר 2021 מונה לשגריר רוסיה בבלארוס.
בוריס ולנטינוביץ וולינוב הוא קוסמונאוט יהודי-סובייטי שטס לחלל בשתי משימות חלל במסגרת תוכנית סויוז.
נבחר בקבוצת הקוסמונאוטים הראשונה, יחד עם יורי גגארין, והתאמן לטיסה במסגרת תוכנית החלליות ווסטוק.
שימש כטייס גיבוי למספר משימות חלל וטס לראשונה לחלל בחללית סויוז 5 בשנת 1969.
טיסת החלל השנייה שלו התקיימה בשנת 1976 לתחנת החלל סאליוט 5. וולינוב שימש כיועץ בכיר ומדריך בבית הספר לקוסמונאוטים במשך שמונה שנים.
בוריס וולינוב היה האדם הראשון ממוצא יהודי – הוא היה בן לאם יהודיה ולאב רוסי, ותחת חוקי הלאום הסובייטיים לאנשים ממוצא מעורב, בחר להירשם כבן הלאום הרוסי – ששהה בחלל.
בוריס וולינוב טס לחלל לראשונה כמפקד החללית סויוז 5, ב-15 בינואר 1969. עמו בחללית היו הקוסמונאוטים אלכסיי יליסייב ויבגני חרונוב.
משימת החללית הייתה להתחבר עם החללית המאוישת סויוז 4, שעליה הקוסמונאוט ולדימיר שאטאלוב.
לאחר ששתי החלליות עגנו, יצאו שני קוסמונאוטים מחלליתו של וולינוב לריחוף בחלל, ועברו לחללית סויוז 4, ושבו לכדור הארץ.
וולינוב נותר לבדו בחללית וחזר עמה לכדור הארץ ב-18 בינואר 1969. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של הטיסות לחלל ששתי חלליות מאוישות עגנו יחדיו בחלל, ובוצעו חילופי צוותים.
לאחר שהפעיל וולינוב את מנועי הבלימה של חלליתו, תא החזרה לכדור הארץ היה צריך להתנתק מתא השירות של החללית, אך עקב תקלה ניתוק זה לא התבצע.
החללית של וולינוב החלה בנפילתה אל כדור הארץ כשחרטום החללית מופנה קדימה במקום מגן החום.
הטמפרטורה עלתה באופן ניכר, ותא החללית של וולינוב החל להתמלא בעשן כתצאה מאטמי הגומי של הפתח, שהחלו נשרפים.
דלת התא, העשויה טיטניום, החלה להתעוות מהחום, ושניות שלפני שהחללית החלה להשרף ולהתפרק, נותק תא השירות ותא הפיקוד של החללית החל לייצב עצמו עם מגן החום כלפי מטה.
עקב הסחרור של החללית, משנפרש המצנח שלה, הוא לא התנפח כראוי, והחללית צנחה במהירות רבה הרבה יותר מהמתוכנן.
החללית פגעה בקרקע בעוצמה רבה, ולוולינוב נגרמו פציעות מרובות, ובהם שברים בצלעות, בלסת, ורוב שיניו נשברו.
כשהוא פצוע קשה, יצא מחלליתו על מנת לגלות כי נחת בהרי אוראל, בשלג עמוק, עקב תקלה במערכת הניווט של החללית.
הטמפרטורה הייתה 38 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, וולינוב הבין כי אם ימתין לחילוץ, סביר שלא ישרוד, לכן יצא למסע מילוט רגלי, ולאחר כעשרה קילומטרים הגיע לבית של אזרח מקומי, שם קיבל מחסה, והוזעקה עזרה.
סיפור הנחיתה הקשה, שכמעט הסתימה באסון לא פורסם עד שנת 1997, אז התראיין וולינוב לראשונה.
פרטים מלאים על קורותיו במשימת חלל זו נתן וולינוב בראיון מקיף בשנת 2003, עת ביקר בישראל.
משימת סויוז 21 / סאליוט 5
וולינוב טס לחלל במשימתו השנייה כמפקד החללית סויוז 21. השיגור התקיים בקוסמודרום בייקונור ב-6 ביולי 1976. החללית שהתה בחלל כשהיא מחוברת לתחנת החלל סאליוט 5, ונחתה בקזחסטן ב-24.8.1976. עם וולינוב טס לחלל הקוסמונאוט ויטאלי ז'ולובוב.
שני הקוסמונאוטים פעלו בתחנת החלל סאליוט 5, שהייתה למעשה תחנת חלל צבאית מסדרת תחנות החלל הצבאיות של ברית המועצות, שכונתה אלמאז.
במסגרת הפעילות שלהם בחלל, ערכו תצפיות על תרגיל צבאי סובייטי גדול, לשם הערכת היכולת לתצפת מהחלל על מטרות קרקעיות צבאיות.
נוסף לפעילות הצבאית, בוצעו על ידי הצוות מספר ניסויים מדעיים.
משימת החלל הסתיימה מוקדם מהצפוי, עקב שורה של בעיות טכניות ובהן תקלת חשמל חמורה, התדרדרות במצבו הנפשי של הקוסמונאוט ז'ולובוב, והיה חשש להרעלה של אנשי הצוות עקב חשיפה לחומרים כימיים שונים, חלק מהם אדי דלק רקטי שנשאה תחנת החלל לצורך תמרון.
בוריס ואלחו (בספרדית: Boris Vallejo; נולד ב-8 בינואר 1941 בלימה) הוא צייר פרואני.
סגנון ציורו מאופיין בפרטים מדויקים ונושאים הכוללים פנטזיה, מדע בדיוני, עירום ולוחמה.
ואלחו היגר לארצות הברית ב-1964 וכיום הוא גר באלנטאון שבפנסילבניה.
לעיתים קרובות הוא עובד עם אשתו, ג'ולי בל, שאף היא ציירת בסגנון הדומה מאוד לשלו.
לואלחו שני ילדים מנישואיו הקודמים לסופרת דוריס ואלחו.
בנו, דוריאן ואלחו, גם הוא אמן פנטזיה ובתו מיה ואלחו היא צלמת.
ואלחו החל לצייר בגיל 13 ואת עבודת האיור הראשונה שלו עשה בגיל 16. סגנונות הציור של ואלחו הם פנטזיה ואירוטיקה.
לאחר שהיגר לארצות הברית הוא החל לצבור מעריצים בעקבות ציוריו על טרזן, קונאן הברברי, דוק סבאג' ודמויות פנטזיה נוספות.
ברבים מציוריו מופיעים אלים, מפלצות וגברים ונשים ברברים בנויים לתלפיות בעת קרב.
ואלחו עצמו שימש כמודל לרבים מדמויות הגברים שאותן צייר וכך גם אשתו ג'ולי, שעסקה בעבר בפיתוח גוף, עבור דמויות הנשים בציוריו המאוחרים יותר.
עבודותיו האחרונות מאופיינות באלמנטים רבים של סגנון הפנטזיה אולם נוטות יותר לארוטיקה מאשר לפנטזיה טהורה.
יחד עם בל, מציג ואלחו את עבודותיו על גבי לוחות שנה ושלל ספרים.
ואלחו, שעשרות מציוריו הופיעו על כריכות של חוברות מדע בדיוני, יצר אף כרזות לסרטים רבים, ביניהם:
חופשה מטורפת באירופה (1985) European Vacation
בוריס ורלינסקי היה שחמטאי יהודי-אוקראיני-סובייטי, מאלופי אוקראינה ומאלופי ברית המועצות בשחמט.
בוריס ורלינסקי התבלט כשחמטאי צמרת כבר ב-1909, כשהגיע למקום 10–11 בתחרות חובבים כל רוסית, בסנקט פטרבורג, באירוע זה ניצח אלכסנדר אלכין.
הנה ניצחונו על פטר רומנובסקי ב-1910 זכה בתחרות של אודסה וב-1911 הגיע למקום 6–8 בתחרות של סנקט פטרבורג (ניצח: סטפן לויצקי).
ב-1912 זכה שוב בתחרות אודסה וב-1913 הגיע למקום השלישי בתחרות סנקט פטרבורג (ניצח: אלכסנדר אבנסון).
לאחר מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים עבר מאוקראינה לתחומי רוסיה ושיחק בתחרויות השונות בהצלחה ניכרת.
בשנת 1923 זכה במקום ראשון, בשותפות עם קוטוזוב, בתחרות פטרוגרד.
בשנת 1923 הגיע למקום השני, אחרי סרגייב בתחרות פטרוגרד.
בשנת 1924 חלק מקום 10–11 באליפות השלישית של ברית המועצות (המנצח: יפים בוגוליובוב) .
בשנת 1924 הגיע למקום השני, אחרי גריגורייב באליפות מוסקבה החמישית.
בשנת 1925 חלק מקום 2–3, אחרי סרגייב באליפות מוסקבה השישית.
בקיץ 1925 הגיע למקום הרביעי בתחרות לנינגרד, האליפות הרביעית של ברית המועצות (המנצח: יפים בוגוליובוב) .
בחורף 1925 חלק ורלינסקי מקום 12–14 בתחרות בינלאומית ראשונה שהתקיימה במוסקבה (המנצח: יפים בוגוליובוב) ; באירוע זה בלט ניצחונו של ורלינסקי בכלים השחורים על אלוף העולם חוסה ראול קפבלנקה תוך הפגנת יכולת טקטית מרשימה.
ב-1926 זכה במקום ראשון, בשותפות עם מרקסי, באליפות אוקראינה השלישית שנערכה באודסה.
באותה שנה הגיע למקום 8–9 באליפות מוסקבה השביעית (ניצח: אברהם רבינוביץ).
בשנת 1928 ניצח ורלינסקי באליפות מוסקבה התשיעית.
בשנת 1929 זכה ורלינסקי באליפות ברית המועצות בשחמט שנערכה באודסה.
בשנת 1930 הגיע ורלינסקי למקום השביעי בתחרות מוסקבה (ניצח: אברהם רבינוביץ).
בנובמבר 1931 הגיע למקום 3–6 באליפות השביעית של ברית המועצות עם תוצאה טובה של 10/17 (ניצח: מיכאל בוטביניק) .
בשנת 1932 הגיע למקום השני בתחרות מוסקבה (ניצח: פדור בוגאטירצ'וק).
בשנת 1933 הגיע למקום ה-12 באליפות מוסקבה.
בשנותיו המאוחרות יותר ורלינסקי היה פחות פעיל בשחמט, אך עדיין היווה יריב ראוי לאמנים חזקים.
שנים רבות לאחר שפסק להתחרות ברמת העל, ניסה ורלינסקי להעפיל לגמר אליפות ברית המועצות של שנת 1945, בגיל 53, אך הצליח להשיג רק 4.5/15 בשלב חצי הגמר.
למרות זאת ניצח באירוע זה את הכוכב העולה, דוד ברונשטיין.
התחרות האחרונה המשמעותית, שהשתתף בה, הייתה אליפות מוסקבה בשנת 1945, שם צבר 5/16.
ב-1950 הוענק לורלינסקי תואר של אמן בינלאומי על ידי פיד"ה.
ורלינסקי היה שחקן חזק במיוחד בשלב הפתיחה, הן בלבן והן בשחור.
ורבים אחרים, מעידים על כך.
עובדת היותו חרש-אילם והצלחתו להתגבר על כך במשחק השחמט מרשימה.
ורלינסקי היה יהודי, גורם מפלה בברית המועצות.
ורלינסקי מעולם לא קיבל הזדמנות להתמודד מחוץ לאימפריה הרוסית או ברית המועצות.
בוריס השלישי, מלך בולגריה (בבולגרית: Борѝс III Обединител, 30 בינואר 1894, סופיה, נסיכות בולגריה – 28 באוגוסט 1943, סופיה, ממלכת בולגריה) היה מלך בולגריה מ-3 באוקטובר 1918 ועד יום מותו.
בוריס השלישי עלה לכס השלטון לאחר תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה וסיום כהונתו של אביו פרדיננד הראשון.
עד אמצע שנות ה-30 לא היה מעמדו של המלך איתן, הוא ניצל ממספר ניסיונות התנקשות בחייו כאשר במקביל התחוללו בממלכתו הפיכות וניסיונות הפיכה במחיר דמים גבוה.
נסיבות סיום מלחמת העולם הראשונה וכפיית חוזה ניי על בולגריה, הובילו לאי-שקט חברתי ופוליטי ומשבר כלכלי חריף שהקשה על התנהלות הממלכה.
החל מאמצע שנות ה-30 התקרב המלך במדיניותו לגרמניה הנאצית והעניין הניב פירות כלכליים ומדיניים לבולגריה.
המלך חיזק את מעמדו ושלטונו הפך אוטוקרטי.
בלחצה של גרמניה העבירה רומניה לבולגריה במסגרת הסכם קראיובה את חבל דרום דוברוג'ה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה ממלכת בולגריה על נייטרליות, אך בהמשך הצטרפה להסכם התלת-צדדי ובתמורה קיבלה לחזקתה את חבלי תראקיה היוונית, ומקדוניה הווארדארית.
צעד זה העלה מאוד את הפופולריות של בוריס השלישי בקרב ההמונים והוא זכה לכינוי "המלך המאחד" על השבת השטחים שאבדו לבולגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בוריס השלישי, אשר חשש לחזור על טעויותיו של אביו, סירב לצרף את הצבא הבולגרי לקרבות החזית המזרחית ולהכריז מלחמה על ברית המועצות והעניין הוביל למתיחות בין בולגריה לגרמניה, ובכלל זה מתיחות אישית בינו לבין אדולף היטלר.
החל משלהי שנות ה-30, ובמקביל לחיזוק הקשרים עם גרמניה הנאצית, אימצה בולגריה מדיניות אנטי-יהודית.
בספטמבר 1939 גורשו 4,022 מיהודי בולגריה, שהוגדרו "נתינים זרים" או מחוסרי נתינות, במסגרת "המסע לגירוש נתינים זרים".
בהמשך חוקק בבולגריה החוק להגנת האומה ובמסגרתו נשלחו 9,000 גברים יהודים בגילאי 20–40 לעבודות כפייה.
במרץ 1943 גירשו הבולגרים בצו שאישר בוריס השלישי את 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה והעיר פירוט אל מותם במחנה ההשמדה טרבלינקה.
במקביל, נכשל ניסיון גירושם לטרבלינקה של לפחות 6,365 מיהודי בולגריה "הישנה".
ב-28 באוגוסט 1943 מת בוריס השלישי מהתקף לב לאחר ששב לבולגריה מפגישה קשה ומתוחה עם היטלר.
סביב נסיבות מותו רווחו תאוריות קשר רבות שלא הוכחו.
מותו סימן את קץ ימיה של ממלכת בולגריה.
בנו, יורש העצר סימאון, היה בן 6 ולכן מונתה מועצת עוצרים בראשות הנסיך קיריל, אחיו של בוריס השלישי.
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה בבולגריה הפיכה, שהובלה על ידי חזית המולדת של בולגריה.
המשטר הפרו-מלוכני הודח ובהדרגה השתלטו הקומוניסטים על המדינה.
בפברואר 1945 הוצא הנסיך קיריל, אחיו של בוריס להורג, ב-1946 כוננה הרפובליקה העממית של בולגריה ובני משפחת המלוכה הצטוו לעזוב את בולגריה.
בוריס השלישי נולד כנסיך בוריס קלמנס רוברט מריה פיוס לודוויג סטאניסלב חבייר לבית סקסה קובורג גותה והיה בנם הבכור של פרדיננד הראשון ורעייתו מריה לואיזה.
הייחוס המשפחתי שלו מצד אביו מגיע לאנרי הרביעי, מלך צרפת וליוהאן פרידריך מסקסוניה ומצד אימו לפליפה החמישי, מלך ספרד ולרובר החזק מלך צרפת.
ניקולאי השני, קיסר רוסיה היה סנדקו.
בוריס הוטבל כנוצרי-קתולי, אך בפברואר 1896, במחווה לשיפור היחסים מול האימפריה הרוסית, המיר המלך פרדיננד הראשון את דתו של בוריס מנצרות קתולית לנצרות אורתודוקסית.
הצעד גרר אחריו חוסר שביעות רצון בקרב קרובי משפחתו הקתולים ובראשם פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
מאוחר יותר נולדו לפרדיננד ומריה לואיזה עוד בן ושתי בנות.
לאחר לידת נדז'דה נפטרה מריה לואיזה והיא בת 29 שנים.
בוריס היה בן חמש שנים בעת מות אימו והאירוע הותיר בו רושם קשה.
שנים מאוחר יותר ציין את חסרונה של דמות האם בחייו הצעירים.
ב-1908, נישא פרדיננד הראשון בשנית לנסיכה אלאונורה מרויס-קוסטריץ והיא הפכה לאם אומנת לילדיו הצעירים.
יחסיה עם בוריס הוגדרו כקורקטיים ובוריס היה נבוך לא פעם מיחסו של אביו למלכה אלאונורה, שהייתה עבור המלך בת לוויה לטקסים ואירועים שונים.
בוריס נודע כתלמיד שקדן בעיקר בתחום השפות ונעזר במורה פרטי שהובא משווייץ, עבורו ועבור אחיו הנסיך קיריל.
הנסיכים היו קרובים בגיל והפכו לחברים קרובים.
ב-1910 נסעו לראשונה אל מחוץ לגבולות ממלכת בולגריה ונפגשו באיסטנבול עם הסולטאן מהמט החמישי.
ב-22 ביוני 1911 מילא בוריס את תפקידו הרשמי הראשון, כאשר נשלח כנציגו של המלך פרדיננד הראשון לטקס הכתרתו של ג'ורג' החמישי למלך הממלכה המאוחדת.
בספטמבר 1911 נסע לבקר את סנדקו ברוסיה.
במהלך ביקור זה הוזמן לקייב, לטקס חנוכת אנדרטה לזכרו של הצאר אלכסנדר השני, שכונה "משחרר בולגריה", משום תוצאותיה של המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), אותה יזם.
במהלך הביקור הוזמן לבית האופרה המקומי והיה עד להתנקשות בראש הממשלה הרוסי, פיוטר סטוליפין.
האירוע הותיר בו רושם קשה, ליווה את בוריס במהלך חייו הבוגרים והפך אותו לחשדן בכל הקשור לביטחונו האישי.
בינואר 1912, עת מלאו לו 18 שנים, הוזמנו ליום הולדתו נציגי משפחות אצולה מאירופה ויורשי העצר של המדינות השכנות.
בוריס השתתף במלחמת הבלקן הראשונה והשנייה כקצין קישור בקרבות בדרגת קולונל ובמלחמת העולם הראשונה קודם לדרגת גנרל-מיור וגם בה שימש כקצין קישור בחזית המערכה הסרבית.
הבולגרים סברו שהמלחמה תארך חודשים ספורים ותסתיים בניצחון מעצמות המרכז, אך היא הלכה והסתבכה והמורל בצבא הבולגרי הלך והדרדר.
בהנחיית הפיקוד הגרמני, הועברו בהדרגה כוחות צבא גרמניים מהחזית המקדונית לחזית המערבית.
המצב בחזית המקדונית הפך לסטאטי, הבולגרים נותרו הכוח המרכזי במערכה, סבלו מקשיי אספקה ומורל ירוד ובהדרגה נטתה החזית לטובת מדינות ההסכמה.
התבוסה בקרב סקרה סימנה את סופה הקרב של המלחמה לרעת הבולגרים ומעמדו של המלך פרדיננד הראשון התערער.
יורש העצר בוריס ביקר בחזית ושלח מברקים מוצפנים ובהם הוא מתאר את מצבם הקשה של הכוחות הבולגריים והכעס הגובר על ההנהגה הבולגרית.
בספטמבר 1918, לאחר תבוסת הצבא הבולגרי בקרב דוברו פולה, נטשו החיילים הבולגרים את החזית המקדונית, התמרדו ונעו לעבר סופיה, כשהם מכריזים על הדחת המלך פרדיננד הראשון.
כך, נפרצה החזית וצבאות צרפת וסרביה נעו לתוך שטחי בולגריה.
יורש העצר בוריס ארגן תחת פיקודו מספר יחידות, שנותרו נאמנות למלך, לצורך בלימת הצרפתים והסרבים.
הוא לחם בראש כוחותיו, אך בשל הנחיתות המספרית לעומת הצרפתים והסרבים והחוסר בציוד צבאי, נותרה בולגריה ללא כוח מגן אפקטיבי וממשלתה נאלצה לבקש הפסקה של הקרבות ללא התייעצות עם המלך פרדיננד.
ב-29 בספטמבר 1918 הוכרזה שביתת הנשק של סלוניקי.
ב-3 באוקטובר אולץ המלך פרדיננד הראשון לוותר על כיסאו.
בוריס השלישי, שהיה מקובל על כוחות הצבא ונחשב נוח לתמרון על ידי הכוחות הפוליטיים, הוכתר תחתיו כמלך בולגריה.
אירועי סיום מלחמת העולם הראשונה עיצבו את כהונתו של בוריס השלישי כמלך בולגריה והוא שם דגש מרכזי על שרידות שלטונו והבטחת עצמאותה של בולגריה תוך הימנעות מהשתתפות פעילה במלחמות.
כהונתו של בוריס השלישי כמלך בולגריה נחלקת לשלוש תקופות מרכזיות.
מעלייתו לשלטון ועד הפיכת הליגה הצבאית במאי 1934, מהפיכת הליגה הצבאית ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה ותקופת המלחמה עד מותו באוגוסט 1943.
את התקופה הראשונה ליוו תוצאותיה ההרסניות של מלחמת העולם הראשונה.
בולגריה הייתה במצב כלכלי קשה כאשר על כלכלתה רבץ עול נוסף בדמות פיצויי העתק שנדרשה לשלם במסגרת חוזה ניי.
בנוסף, התחוללו מאבקי כוח פוליטיים שלוו באלימות קשה, הפיכות וניסיונות הפיכה, רצח של פוליטיקאים ומספר ניסיונות התנקשות בחייו של המלך.
הכוחות הפוליטיים המובילים בבולגריה – מפלגת האיכרים, הליגה הצבאית, המפלגה הקומוניסטית, זוונו, ותנועות השחרור המקדוניות ובראשן הארגון המהפכני הפנים-מקדוני – ניהלו מאבק איתנים על דמותה ודרכה של בולגריה.
בוריס השלישי נתפש בתקופה זו כדמות משנית ועסק בעיקר בהישרדות אישית שלו ושל שלטונו, תוך רכישת מיומנויות פוליטיות בבולגריה ורקימת קשרים עם בעלי ברית אירופיים, ובכלל זה נישואיו עם ג'ובאנה, בתו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
בוריס השלישי ניצל את היריבויות בין הכוחות הפוליטיים שסיכנו את מעמדו, תמרן ביניהן ובתום התקופה הראשונה לכהונתו לא היוו עוד מפלגת האיכרים והמפלגה הקומוניסטית כוחות פוליטיים שסיכנו את מעמדו של המלך.
התקופה השנייה מתחילה בהפיכת הליגה הצבאית ופיזור הפרלמנט.
המלך בוריס השלישי אמנם נאלץ להסכים לתוצאות ההפיכה מחשש לכיסאו, אך ניצל את כישוריו הפוליטיים ורתם את מנגנון הליגה הצבאית לייצוב מצב ביטחון הפנים תוך שבירת כוחו של הארגון המהפכני המקדוני.
בהמשך, מינה בוריס את מקורביו לתפקיד ראש הממשלה, הותיר חלק מהמגבלות שהטילה הליגה הצבאית, אך סילק את ראשיה מהשלטון.
תוך חיזוק משמעותי של הקשרים עם איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית הוביל המלך הבולגרי לשיפור מצבה הכלכלי והפוליטי של הממלכה ומיצב את עצמו כאוטוקרט.
החל מהמחצית השנייה של שנות ה-30 הפך בוריס השלישי לשליט יחיד אבסולוטי, ולא נותר כל כוח פוליטי משמעותי שסיכן את מעמדו.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה בולגריה על נייטרליות מדינית, אך הפגינה זיקה לגרמניה.
קשריה הטובים של בולגריה עם גרמניה הנאצית הובילו גם להישגים מדיניים, כאשר הגרמנים אילצו את רומניה לחתום על הסכם קראיובה ולהעביר לבולגרים את חבל דרום דוברוג'ה שנגרע מהממלכה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בהמשך, חתמה בולגריה על ההסכם התלת-צדדי והצטרפה למדינות הציר.
בשל תוצאותיה ההרסניות של מלחמת העולם הראשונה, סירב בוריס השלישי לצרף בפועל את כוחות צבא בולגריה ללחימה, ובהמשך, לאחר תחילת מבצע ברברוסה, סירב להכריז מלחמה על ברית המועצות.
תמיכתו במדינות הציר השתלמה וב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה ויוון על ידי גרמניה הנאצית, הועברו לבולגריה לפיקדון שטחי תראקיה המערבית ובכלל זה המוצא לים האגאי, ומקדוניה הווארדארית.
השטחים נגרעו מבולגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
צעדים אלו חיזקו עוד את מעמדו של המלך וזיכו אותו בכינוי העממי "המלך המאחד".
מהעלייה לשלטון ועד ניסיון ההפיכה הקומוניסטי
הצעד הראשון שבו נקט בוריס השלישי היה כניעה רשמית למדינות ההסכמה.
בינואר 1919 התכנסה ועידת השלום בפריז וההסכמים שהתגבשו ובהם הוצבו תנאים נוקשים לבולגריה הובילו לטלטלה במערכת הפוליטית.
ראש הממשלה תאודור תאודורוב התפטר בשל סירובו לחתום על ההסכם המתגבש ובאוקטובר 1919, מינה המלך בוריס השלישי לתפקיד ראש הממשלה את אלכסנדר סטמבוליסקי ראש מפלגת האיכרים, שהייתה המפלגה הדומיננטית בציבוריות הבולגרית בתקופה זו.
בולגריה הייתה מדינה חקלאית ברובה ומפלגת האיכרים נוסדה על רקע מחאתם של איכרי בולגריה על גיוסם החוזר והנשנה למלחמות ותוצאותיהן ההרסניות למשקים החקלאיים.
סטמבוליסקי דגל ברפורמה אגררית מרחיקת לכת ובמאבק בבעלי ההון.
סטמבוליסקי היה אופוזיציונר למשפחת המלוכה, תמך בהקטנת הכוח הפוליטי של המלך לטובת הפרלמנט, התנגד לכניסתה למלחמת העולם הראשונה, ואף נכלא לתקופה מסוימת על ידי המלך פרדיננד הראשון.
למרות עמדותיו המוצהרות של סטמבוליסקי, הוא הפגין פרגמטיות פוליטית והסכים לכהן תחת בוריס השלישי בעיקר משום שחסות ארמון המלוכה נדרשה לו כדי לייצב את מעמדו בציבוריות הבולגרית ולצבירת כוח פוליטי נוסף באמצעות מינוי מקורבים לתפקידים ציבוריים.
סטמבוליסקי חתם בשם בולגריה על חוזה ניי במסגרתו, נגרעו מבולגריה שטחים שהושגו במלחמות הבלקן ובתחילת מלחמת העולם הראשונה והסוגיה היוותה את הגורם המרכזי לעמדתה הפוליטית העתידית של ממלכת בולגריה במלחמת העולם השנייה.
במסגרת חוזה ניי נאסר על בולגריה להחזיק כוחות צבא סדירים אלא רק כוחות שיטור (ז'נדרמריה).
כך, פוטרו קציני צבא רבים והעניין הביא להתמרמרות גוברת בקרבם על רקע כלכלי ופוליטי.
גם מהפכת אוקטובר ברוסיה השפיעה על בולגריה והביאה בין השאר להקמתה של "התנועה הסוציאליסטית הרדיקאלית" אשר קראה למרד פועלים ואיכרים.
כך, במשך כל שנות ה-20 נקלעה בולגריה לחוסר יציבות פוליטית, טרור ואלימות.
בוריס השלישי נתפש כשליט חלש וההתייחסות אליו הייתה יותר כאל שליט סמלי מאשר מונרך מעשי.
במאי 1920, נערכו בבולגריה בחירות כלליות ומפלגת האיכרים זכתה ברוב מוחלט.
לאחר כינון ממשלה יציבה פעל סטמבוליסקי להעמדה לדין פלילי וצבאי של עשרות קצינים ופוליטיקאים שנתפשו בעיניו כאחראים לתוצאות המלחמה.
ננקטו פעולות משפטיות ובכלל זה החרמת רכוש כנגד סוחרים ובעלי ממון אשר הפקיעו מחירים במהלך המלחמה.
ממשלתו של סטמבוליסקי שינתה את מדיניותה כלפי ממלכת יוגוסלביה אשר הוקמה לאחר המלחמה וחתמה עימה הסכם אי-התקפה, אשר במסגרתו התחייבה להפסיק את פעילותו של הארגון המהפכני המקדוני שפעל מתוך בולגריה ומטרתו הייתה להחזיר את שטחי מקדוניה שנגרעו חזרה לממלכת בולגריה.
עוצמתו של סטמבוליסקי סיכנה את שלטונו של המלך, גרמה למורת רוח גדולה בצבא ובקרב יוצאי הצבא והאליטות הכלכליות בבולגריה.
המלך בוריס חבר לארגוני הימין בממלכה במטרה לצמצם את כוחה של מפלגת האיכרים.
ב-9 ביוני 1923 פרצה בבולגריה הפיכה על ידי מיליציות "חצי צבאיות" כגון הליגה הצבאית, שזכו לתמיכת הצבא הסדיר אשר נייד כוחות ותפס עמדות מפתח בסופיה.
בוריס השלישי נמלט מהארמון בלווי שומרי ראשו והסתתר באזור הכפרי שמחוץ לסופיה עד יעבור זעם.
ראש הממשלה המכהן אלכסנדר סטמבוליסקי הודח, נעצר ובהמשך הוצא להורג.
ניסיונות להתקוממות נגד של איכרים ופועלים חברי מפלגת האיכרים דוכאו ביד קשה על ידי הצבא והמשטרה.
הוקמה ממשלה חדשה בראשות הפרופסור אלכסנדר צאנקוב מנהיג מפלגת הימין "האיחוד הלאומי", אשר בעצמו היה חלק ממנגנון ההפיכה הצבאית.
המפלגה הקומוניסטית לא התערבה לטובת סטמבוליסקי במהלך ההפיכה משום שמפלגת האיכרים והקומוניסטים התחרו על אותו קהל אוהדים והפגינו עוינות האחת כלפי השנייה.
כוחה של מפלגת האיכרים נשבר.
בקומינטרן נמתחה ביקורת על אי התערבותה של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית נגד השלטון המלוכני במהלך ההפיכה נגד אלכסנדר סטמבוליסקי, והופעל לחץ כבד על הקומוניסטים הבולגרים לנסות ולהפיל את השלטון.
הקומוניסטים ארגנו תאים בערים ובכפרים שונים המרוחקים מהבירה הבולגרית לקראת ההפיכה המיועדת.
ב-20 בספטמבר 1923 החלו מהומות בעיר סטארה זאגורה אשר התפשטו בהמשך גם לבורגס, אזור צ'ירפאן, מספר כפרים באזור פלובדיב, מונטנה, וידין, לום ונובה זאגורה.
ראש הממשלה אלכסנדר צאנקוב אשר זכה לתמיכת הצבא, הכריז על ממשל צבאי ברחבי בולגריה והצבא הופעל כדי לדכא את המהומות.
המורדים לא הצליחו להפוך את ההתקוממות לעממית ובסדרת קרבות מהירים עלה בידי הצבא הבולגרי לשבור את המרד, תוך גרימת מאות רבות של הרוגים לקומוניסטים.
ראשי המפלגה הקומוניסטית נמלטו מבולגריה לברית המועצות.
כוחה הפוליטי של המפלגה הקומוניסטית נשבר והיא עברה לטקטיקה של פעולות טרור ברחבי בולגריה.
עשר השנים שלאחר ניסיון ההפיכה הקומוניסטי ועד להפיכת "הליגה הצבאית" עמדו בסימן פעולות הטרור של המפלגה הקומוניסטית ושל הארגון המהפכני הפנים-מקדוני ובכללן ניסיונות התנקשות במלך בוריס השלישי.