tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוכלוסייתה, המונה קרוב ל-100,000 תושבים, מדרגת אותה כעיר השנייה בגודלה בחבל או-דה-פראנס ויוצרת יחד עם ליל, טורקואן, וילנב-ד'אסק ו-86 קומונות עירוניות נוספות את המטרופולין ליל הכולל כ-1.1 מיליון תושבים.
רובה גם שייכת לאגד ערים גדול יותר, המשתף משנת 2008 גם את הערים הבלגיות שמעבר לגבול צרפת-בלגיה הסמוך; מוּסקרון (Mouscron), קורטרייק, טורנה ומנן (Menen).
אגד ערים זה הוא האגד האירופי הראשון שכולל שיתוף פעולה עירוני במטרופולין שמצוי בשתי מדינות שונות וכולל כ-2 מיליון נפש.
אזור רובה נכלל בקווי המטרו של ליל.
רובה מפורסמת במורשת האדריכלית שלה ובמרכזיותה בהתפתחות תעשיית הטקסטיל בצרפת, בזמן המהפכה התעשייתית, שהתרחשה בצרפת במאה ה-19, בעת שחברות טקסטיל צרפתיות גדולות התפתחו בעיר.
שתיים מחברות המכירה באמצעות קטלוגים הגדולות בצרפת נמצאות ברובה; "לה רדוט" (La Redoute) ו-"3 Suisses".
בתחילת המאה ה-21 מנסה עדיין רובה להתמודד עם הקשיים שמעוררת דעיכת התעשיות המסורתיות בעיר, שהתרחשה בעיקר בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. למרות תרבות פוליטית מפותחת ונוכחות סטודנטיאלית גבוהה, שקיימת הודות לשני מוסדות להשכלה גבוהה הקיימים בעיר, עדיין סובלת העיר מרמת אבטלה גבוהה ו-75% מהעיר מסווגים כ"אזור עירוני רגיש".
רובה מפורסמת כאתר הסיום של מרוץ האופניים המפורסם פריז–רובה.
המרוץ, שכינויו הוא "הגיהנום של הצפון", נחשב כמרוץ החד-יומי הקלאסי הפופולרי ביותר בקרב חובבי ספורט זה.
המרוץ, שנערך לראשונה ב-1896, מוזנק מקומפיין הסמוכה לפריז ואורכו מעל 250 קילומטרים.
המרוץ מפורסם בעיקר בזכות קטעי אבני מרצפות המשובצים במסלולו ומקשים על הרוכבים.
סיומו של המרוץ הוא בוולודרום שברובה.
המוזיאון לאמנות ולתעשייה אנדרה דיליז'ה (Musée d'Art et d'Industrie André Diligent), הוא מוזיאון שנבנה בין 1922 ל-1937. הוא שוכן בבריכה ישנה בסגנון אר דקו, ומכאן כינויו "הבריכה" (La Piscine).
הערים התאומות של רוּבֶּה הן:
ז'יל בזיל גֵד (Jules Basile Guesde): פוליטיקאי צרפתי (1845-1922)
ז'אן-בטיסט לאבה (Jean-Baptiste Lebas): פוליטיקאי צרפתי מת בגירוש (1878-1944)
ריימון שמיטלן (Raymond Schmittlein): פוליטיקאי צרפתי (1904-1974)
מקסנטיוס ואן דר מרשׁס (Maxence Van Der Meersch): סופר (1907-1951)
ז'ורז' דלרו (Georges Delerue): מלחין קולנוע צרפתי (1925-1992)
ז'ראר מוייה (Gérard Mulliez): עסקים צרפתי (1931)
ברנאר ארנו (Bernard Arnault): עסקים צרפתי (1949)
ולדיסלב זנורכו (Władysław Znorko): מחזאי (1958-2013)
ארנו דפלשיין (Arnaud Desplechin): קולנוען (1960)
רובה צלפים M40 היא סדרת רובי צלפים אמריקאיים תוצרת נשקי רמינגטון המשרתים בחיל הנחתים של ארצות הברית.
הדגמים בסדרה הם M40, M40A1, M40A3, M40A5 ו-M40A6. הרובה מבוסס על הרמינגטון מודל 700, רובה צלפים אזרחי ותיק שחברת נשקי רמינגטון פיתחה ב-1962, שידוע באמינותו ובדיוקו, ועבר הסבה לשירות צבאי על ידי נָשָקֵי המרינס.
כל הרובים בסדרה הם בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו, בעלי טווח אפקטיבי מקסימלי של 800–915 מטר ודיוק של 1.0–0.5 דקת קשת כתלות באיכות התחמושת (דיוק שדומה לזה של הרמינגטון M24, ה"אח" של ה-M40 ששירת בצבא ארצות הברית בשנים 1988–2014).
בשנות ה-60 של המאה ה-20, ובעיקר בעקבות מלחמת וייטנאם, הבין חיל הנחתים האמריקאי שהוא צריך רובה צלפים בריחי תקני.
בגלל האמינות והדיוק של הרמינגטון מודל 700, רכש חיל הנחתים מספר רב של רובי מודל 700 מדגם 40x (גרסת ה-target/varmint של המודל 700) עם כוונת טלסקופית מדגם Redfield 3–9 power Accurange ונתן להם את הציון הצבאי M40. רובים אלה היו בעלי קת ומתפסים מעץ, שהיו פגיעים לנזקי לחות.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 שידרג חיל הנחתים את כל רובי ה-M40 שלו לדגם משופר M40A1 שהשיפור העיקרי בו הייתה החלפת הקת והמתפסים מעץ בקת ומתפסים מפיברגלאס, מדגם A1 של מקמילן.
כמו כן, הכוונת הטלסקופית הוחלפה בכוונת חדשה מדגם Unertl 10× עם US Optics upgrade Schmidt & Bender 3–12×50 M9541 ולה הגדלה של פי 10.
ב-1996 החל חיל הנחתים בתכנון גרסה מחודשת ומשודרגת לרובי ה-M40A1. הפיתוח הסתיים ב-2001 והדגם המשודרג זכה לציון M40A3. הקת והמתפסים שודרגו בשנית, הפעם בקת טקטית A4 של מקמילן, וגם הקנה שודרג.
שדרוגים נוספים כללו שיפורים בארגונומיה ובהנדסת אנוש.
ב-2009 שודרג שוב הרובה, והשיפורים העיקריים היו בקנה, וכן בהחלפת המחסנית הפנימית במחסנית חיצונית נתיקה.
רובים אלה זכו לציון M40A5 ומחליפים בהדרגה את רובי ה-M40A3. הכוונת הטלסקופית שוב הוחלפה, והפעם בכוונת טלסקופית מדגם Schmidt & Bender 3–12×50mm Police Marksman II LP scope.
ב-2014 הוחלט לשדרג את רובי ה-M40 לרובי M40A6 שכולל מספר שיפורים, העיקריים שבהם הם קת מתקפלת ומסילות טקטיות ארוכות יותר, שמאפשרות התקנת עזרים טקטיים ואמצעי ראיית לילה מאחורי הכוונת הטלסקופית.
הרובה נכנס לשירות ב-2016 כאשר את ההסבה ביצעה חברת נשקי רמינגטון.
הרובה שרת במלחמת וייטנאם, במלחמת האזרחים בלבנון (בתקופה בה חיילי חיל הנחתים האמריקאי נכחו בלבנון), מבצע זעם דחוף בגרנדה, מבצע השבת התקווה בסומליה, מלחמת המפרץ, מלחמת אפגניסטן (2001–2014) ומלחמת עיראק.
בעשור השני של המאה ה-21 תוכנן להחליפו ברובה הצלפים Mk 21 PSR שמבוסס על רובה הרמינגטון MSR שזכה במכרז Precision Sniper Rifle.
עם זאת, ה-Mk 21 התגלה כלא טוב מספיק, ורובי ה-M40 נשארו בשירות.
כפתרון ביניים הוחלט על הצטיידות ברובה Mk 13 בקליבר 0.300 וינצ'סטר מגנום שלו טווח ירי ארוך יותר.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21 הוחלט להחליף את כל הרובים, הן את ה-M40 בכל גרסאותיהם והן את ה-Mk 13 Mod 5, ברובה ה-Mk 22 ASR המבוסס על הבארט MRAD.
רובאי מפואר (שם מדעי: Ptiloris magnificus) הוא מין של ציפור שיר טרופית ממשפחת העדניים.
בטבע הוא מצוי בגינאה החדשה וצפון קווינסלנד באוסטרליה.
הרובאי הוא ציפור באורך 34 ס"מ ובעל דו-צורתיות זוויגית.
הזכר שחור ובעל "סינר" על החזה בצבע כחול בוהק המתפשט עד תחתית סנטרו, מה שנתן לו את שמו.
תחת החזה ישנו פס שחור ותחתיו פס דק ירקרק והבטן חומה-זהובה.
על הראש "כיפה" בצבע כחול בוהק.
הנקבה לעומתו חומה עם בטן לבנה משורטטת בשחור.
היא גם קטנה יותר מהזכר.
בעדני זה המאפיין הבולט הוא כנפיו הגדולות נפרשות לצדדים ויוצרות מראה של מניפה גדולה, בעוד הראש מוטל אחורה ומציג את החזה והצוואר הבוהקים במקומו.
ואולם העדני לאחר שמצליח לשבות את בת זוגו ולהזדווג איננו עוזר לה במלאכת הקינון וגידול הצעירים כלל.
ציפור זו ניזונה ממיני פירות ומפרוקי רגליים החיים ביער.
המין רובאי מזרחי (Ptiloris intercedens) בעבר נחשב לתת-מין של רובאי זה.
בשונה מהמוסקט חלק הקנה שהיה נפוץ בצבאות התקופה, טכנולוגיית הרובה המחורק שבאה לידי ביטוי ברובה הבייקר, הביאה ליכולת אש מדויקת בהרבה וטווח אפקטיבי רב יותר.
המחיר היה תפעול מסורבל עם זמני טעינה ארוכים יותר, שכן הבייקר נטען מהלוע (בדומה למוסקט) אך הקנה המחורק הצריך מאמץ רב יותר לטעינת הנשק.
בצבא הבריטי נוסדו יחידות הרובאים כדי לעשות בו שימוש, הרובאיים נדרשו לעשות שימוש בטקטיקות לוחמה שונות והם הוצבו בקדמת הקו במטרה לפגוע במטרות איכות של האויב.
רובאיים אלו היו יחידות חיל רגלים קלות שתפקדו בשדה הקרב בשיטות לחימה דומות ליחידות קומנדו של ימינו - שכללו איגופים, הסוואה והסתתרות כדי לפגוע בכוחות האויב באש מדויקת ואיכותית.
הרֻבַּאעִיַּ֫את של עומר ח'יאם הוא ספר הכולל לקט משיריו של המשורר והמתמטיקאי הפרסי בן המאה ה-11, עומר ח'יאם.
משמעות השם "רובאעיאת" בפרסית הוא "מרובעים".
פיצג'רלד בחר לקרוא לספר כך משום שהשירים בספר מורכבים על פי משקל פרסי של יחידות בעלות ארבע שורות.
הספר יצא לאור בבריטניה ב-1859 בתרגומו של אדוארד פיצג'רלד, ובתחילה לא זכה לפרסום רב.
עם זאת, החל משנת 1861 הספר הפך לפופולרי מאוד בבריטניה.
ב-1872 פיצג'רלד הדפיס מהדורה שלישית לספר והוא החל להתפרסם גם בארצות הברית.
בתקופת מפנה המאה העשרים הספר הפך לפופולרי כל כך עד שקמו "מועדוני עומר ח'יאם" ו"מועדוני הרובאעאיאת".
הוא תורגם לשפות רבות, בין היתר לעברית.
בשמו של הספר נקשרו במהלך השנים מספר מקרי מוות מסתוריים.
ב-1945 התאבד ג'ורג' מרשל, אחיו של דייוויד מרשל, כשהספר מונח על חזהו.
ב-1948 נמצאה גופה בסומרטון פארק שבאדלייד.
זהותו של האיש, ונסיבות מותו, נותרו בגדר תעלומה במשך שנים רבות.
ב-2022 בוצעו בדיקות DNA בגופה שבקבר וייתכן כי נתגלתה זהותו.
הרמז היחיד של המשטרה בפרשה הייתה חתיכת נייר שנתלשה מהספר ונמצאה בכיסו של האיש.
על הנייר היו מודפסות המילים "תמאם שוד" (تمام شد, קרי "תם ונשלם") החותמות חלק מהשירים בספר.
האירוע ידוע בימינו בתור "פרשת תמאם שוד".
ארבעים מרובעים, תרגם שמואל פרידמן, הוצאת ש.
המרובעים, תרגום עיבוד וציור: שלמה אחדות, טבריה, הוצאה עצמית, ספטמבר 2020. הספר כולל גם מיניאטורות לכל מרובע, צבעונית ושחור-לבן לסירוגין.
רובה M7 (לשעבר XM7) הוא רובה סער בקליבר 6.8x51 מ"מ פיורי (0.277 פיורי) שפותח על ידי זיג זאואר בשנת 2022 במטרה להחליף את ה-M4 קרבין בשירות סדיר של צבא ארצות הברית.
מדובר ברובה סער מופעל בגז ומוזן באמצעות מחסנית, הוא פותח כגרסה של צבא ארצות הברית מתוך דגם ה-SPEAR של פלטפורמת ה-SIG MCX.
נכון למאי 2025, ה-M7 נקלט בהצלחה בכוחות המזוינים של ארצות הברית, לאחר תהליך בחינה מבצעית (היה שמו XM7, תוספת ה-X לשם מסמלת את מעמדו כרובה ניסיוני).
בינואר 2019, צבא ארצות הברית החל את תוכנית הנשק "Next Generation Squad Weapon Program" כדי למצוא תחליפים ל-M4 קרבין ולמקלע M249. בספטמבר 2019, זיג זאואר הגישה את העיצובים שלה.
ה-XM7 תוכנן לירות ממחסנית SIG Fury קליע בגודל 6.8x51 מ"מ.
קליבר זה נבחר בתגובה לחששות ששיפורים בשריון הגוף יפחיתו את האפקטיביות של קליעים נפוצים כמו 5.56x45 מ"מ (בשימוש ב-M4 וב-M249) ו-7.62x51 מ"מ.
ב-19 באפריל 2022, צבא ארצות הברית העניק חוזה ל-10 שנים לזיג זאואר לייצור רובה XM7, יחד עם רובה אוטומטי XM250, כדי להחליף את ה-M4 וה-M249, בהתאמה.
בדיקות מבצעיות של רובה XM7, רובה אוטומטי XM250, יחידה אגנוסטית של פלטפורמת Fire Control Optic XM157 וכלי הנשק של חוליית התחמושת 6.8x51 מ"מ היו מתוכננים להתחיל בשנת 2024 ובפועל לא הבטיחו הפצה נרחבת בעתיד.
במאי 2025 הרובה נקלט באופן רשמי ושמו שונה ל-M7.
רובה צלפים Mk 13 הוא רובה צלפים המשמש את חיל הנחתים של ארצות הברית.
הוא מורכב ממכלול של רמינגטון מודל 700 בקליבר 0.300 וינצ'סטר מגנום עם מעצה של אקורסי אינטרנשיונל.
הרובה נכנס לשירות בשנת 2001 ביחידת אריות הים ובחיל הנחתים של ארצות הברית שהיו צריכים רובה צלפים לטווחים ארוכים יותר מאשר רובי ה-M40 וה-M24 SWS שהיו בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו (0.308 וינצ'סטר) היעיל רק עד 800–915 מטר.
לשם כך נבחר הקליבר 0.300 וינצ'סטר מגנום שלו טווח יעיל של .
הרובה מוחלף ב-Mk 22 ASR, רובה צלפים מודולרי על בסיס הבארט MRAD.
זהו הדגם הראשון של ה-Mk 13 והיה בעבר בשימוש יחידת אריות הים.
קיים מעט מאוד מידע על הרובה ורק תמונות ספורות שלו נחשפו.
ממה שנחשף עולה שמדובר ברובה על בסיס רמינגטון מודל 700 עם פעולה ארוכה ומעצה מדגם מקמילן A2. הרובה הוא בקליבר 0.300 וינצ'סטר מגנום.
הרובה הוחלף בדגם המשופר Mk 13 Mod 5.
הרובה נמצא בשימוש פיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית (SOCOM).
גם דגם זה מבוסס על הפעולה הארוכה של רמינגטון מודל 700 אך המעצה הוחלף לזה של אקורסי אינטרנשיונל.
על המעצה מותקנות 3 מסילות MARS ומסילות פיקטיני ודורגל מתקפל.
הרובה היה אמור להיות מוחלף ב-Mk 21 PSR, אך מאחר שרובה זה לא עמד בדרישות SOCOM, ההחלפה לא יצאה בפועל.
ב-2019 זכה הבארט MRAD במכרז, ויחליף אותו עם הדגם Mk 22 ASR.
באפריל 2018 הודיע חיל הנחתים של ארצות הברית שהם יחליפו את רובי הצלפים מדגם M40 ב-Mk 13 Mod 7. רובי ה-M40 נמצאים בשירות חיל הנחתים מאז 1966 ולמרות שעברו שיפורים ושדרוגים (הדגם האחרון שלהם הוא ה-M40A6 מ-2016), הם נהיו מיושנים.
ה-Mk 13 Mod 7 בקליבר 0.300 וינצ'סטר מגנום, הוא בעל טווח יעיל ארוך יותר, ומהווה את המקביל ל-M2010 ESR של צבא ארצות הברית.
רובה בסגנון AR-15 הוא כל רובה חצי-אוטומטי קל משקל המבוסס על או דומה לעיצוב Colt AR-15. ה-ArmaLite AR-15 המקורי, קודמו, היה נגזרת מוקטנת של עיצוב ה-ArmaLite AR-10 של יוג'ין סטונר והציג אש סלקטיבית.
ArmaLite מכרה את הפטנט והסימנים המסחריים לחברת הייצור של Colt בשנת 1959, וכתוצאה מכך ה-Colt AR-15, שהסיר את תכונת האש הסלקטיבית.
לאחר שרוב הפטנטים של ה-Colt AR-15 פגו ב-1977, יצרני כלי ירייה רבים החלו לייצר עותקים של ה-Colt AR-15 בשמות שונים.
בזמן שהפטנטים פגו, קולט שמר על הסימן המסחרי של השם AR-15 והוא היצרן היחיד שיכול לתייג את כלי הנשק שלהם כ-AR-15.
האיסור על נשק תקיפה הפדרלי הגביל את מכירת ה-Colt AR-15 וכמה נגזרות בארצות הברית מ-1994 עד 2004, למרות שזה לא השפיע על רובים עם פחות תכונות ברשימה.
לאחר שהמונח רובי ספורט מודרניים נטבע בשנת 2009 על ידי הקרן הלאומית לירי ספורט בארצות הברית, איגוד סחר בנשק חם, הוא אומץ במהירות על ידי חלק גדול מהתעשייה.
בזמן שנת 2010, רובים בסגנון AR-15 הפכו לאחד מ"הרובים האהובים והמושמצים ביותר" בארצות הברית, לפי הניו יורק טיימס.
הרובים זכו לשמצה בין השאר בשל השימוש בהם בירי המוני בפרופיל גבוה.
הפופולריות של רובים בסגנון AR-15, שקודמה כ"הרובה של אמריקה" על ידי איגוד הרובים הלאומי, מיוחסת חלקית להגבלות פעילות, או להצעות לאסור או להגביל אותן.
רובה "מחט" דרייזה היה רובה לשימוש צבאי שנכנס לשימוש הצבא המלכותי הפרוסי בשנות ה-40 של המאה ה-19 ושימש כנשק העיקרי של חיל הרגלים הפרוסי בסדרת העימותים הצבאיים שהובילו לאיחוד גרמניה.
עם כניסתו לשירות ועל מנת לנסות ולהסתיר את יסודות התכנון המהפכני של הנשק מצבאות אויב כונה הרובה "רובה הקשה קל מודל 1841" (גרמנית: leichtes Perkussionsgewehr Modell 1841)
הירי בוצע על ידי נוקר ארוך דמוי סיכה שנדרך ושוחרר על ידי קפיץ, הנוקר חדר את התרמיל העשוי נייר ויצר הצתה ראשונית של המאיץ -כיפת הקשה שהוצמדה למנעל, מנגנון זה איפשר ירי מהיר של כ 6 כדורים בדקה.
לאחר ניסוי מוצלח בשנת 1840 הזמין פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה 60,000 מהרובים החדשים.
על בסיס הזמנה זו ובעזרת הלוואות מאוצר המדינה הפרוסי דרייזה הקים את מפעל דרייזה-זונדנאדל הרובה התקבל לשירות חיל הרגלים של הצבא הפרוסי בשנת 1841 בתור leichtes Perkussionsgewehr דגם 1841, אך רק 45,000 יחידות יוצרו עד 1848.
הרובה הוכיח את יעילותו בשימוש במהלך המהפכות הגרמניות של 1848 והוכיח את עליונותו הקרבית בקרבות רחוב במהלך מרד מאי בדרזדן בשנת 1849. בעקבות ההצלחה בשדה הקרב אומץ הנשק על ידי צבאות נוספים של מדינות גרמניות.
הצבא הבריטי בחן את רובה המחט של דרייזה בסדרת בדיקות שנערכו בין השנים 1849–1851. בניסויים הבריטיים, הוכח כי הרובה מסוגל לירות שישה כדורים בדקה, ולשמור על דיוק על לטווחים של 700 עד 1000 מטר.
למרות הביצועים המרשימים מסקנות המבחנים היו כי הרובה לא מתאים לשימוש הצבא הבריטי מאחר שהוא "מסובך ועדין מדי" לשימוש בשירות ובסיכומו של דבר נבחר הרובה הצרפתי רובה מיני (Pattern 1851 Minié).
הדגם החדש מ-1862 וסוג התחמושת המשופר של M/55 זירזו את השימוש והאימוץ הנרחב של הנשק הצלחתה של התעשייה הפרטית הגרמנית באספקת כמות החימוש הדרושה עבור הצבא סימנה את סוף ההסתמכות של הצבא על מפעלי ייצור בבעלות ממשלתית.
כך הגיע הצבא הפרוסי לשדות הקרב של סוף המאה ה-19 עם חיל הרגלים מצויד בנשק מודרני של כ 270,000 רובי מחט של דרייזה.
הרפורמות הצבאיות והחימוש בכלי נשק מודרניים השתלבו היטב במדיניות האגרסיבית של ההנגה הפרוסית.
אוטו פון ביסמרק שמונה בשנת 1862 לקנצלר פרוסיה, חתר להביא לאיחוד גרמניה באמצעות מהלכים צבאיים, ומהלכים מדיניים שנלוו אליהם.
הייצור של הרובה הוגבר לאחר המלחמה נגד אוסטריה וכאשר פרצה מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870, לצבא הפרוסי היו 1,150,000 רובי דרייזה במלאי.
בשנת 1867 רכשה רומניה 20,000 רובים ו-11,000 גרסאות [רובה קרבין מהממשלה הפרוסית.
אלה שימשו את צבא רומניה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878)
רובי דרייזה נשארו בשירות עד 1876 והוחלפו על ידי רובה מאוזר מודל 71 שהשתמש בעיקרון נעילת הבריח של רובה הדרייזה ושימוש בכדורים בעלי תרמיל עשוי מתכת.
מנגנון הטעינה של רובה הדרייזה עבר מספר שיפורים אך העיקרון נותר ללא שינוי על להמצאת הרובה החצי-אוטומטי.
אחד החידושים שנכנסו לשימוש עם הרובה היה התחמיש.
מדובר בתחמיש אחוד בו משולבים המטען ההודף, מנגנון ההצתה הקליע שקוטרו 15.4 מ"מ (0.61 אינץ') ומשקלו 31 גרם היה בצורת בלוט, וישב בתוך מנעל אליו חוברה כיפת ההצתה (פיקה) שנפרד מהכדור כשיצא מהלוע.
המנעל והכדור ישבו בתוך גליל נייר שקצה העליון שלו מגולגל וקשור ובו היה מטען האבקה, המורכב מ-4.8 גרם (74 גרגירים) של אבקה שחורה.
עם שחרור ההדק, חוד המחט חודר את החלק האחורי של מארז הנייר, עובר דרך האבקה ופוגע בכיפת ההצתה המקובעת לבסיס המנעל.
ההצתה עוברת במטען האבקה השחורה מהחזית לאחור בניגוד למתרחש בתחמיש מודרני.
דפוס הצתה זה מלפנים לאחור ממזער את האפקט הנראה בתחמישים מודרניים שבהן חלק מהאבקה בקדמת המטען מתבזבז ויוצא מהקנה כרשף.
שיטת הצתה זו זה גם מבטיחה שכל המטען נשרף בתוך בית בליעה נעול ומבטיח ירי תחת תנאי הלחץ הגבוה ביותר האפשרי, תאורטית ממזער שאריות לא שרופים.
כתוצאה מכך, ניתן להשתמש במטען קטן יותר כדי להשיג את אותה מהירות כמו מטען הנדלק מאחור באותו קליבר כדור ומשקל.
רובה צלפים M24 הוא רובה צלפים אמריקאי צבאי תוצרת חברת נשקי רמינגטון.
הרובה מבוסס על דגם קצר יותר של החברה, רמינגטון מודל 700 בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו, רובה בריחי פופולרי שנפוץ בקרב אזרחים בארצות הברית, ובקרב כוחות משטרה בארצות הברית ובעולם (הדגם רמינגטון 700P).
בעוד שהרמינגטון 700 נחשב לזול (מחירו הוא בין 750–850 דולר לרובה בלבד) ה-M24 יקר יותר (למעלה מ-3,000 דולר לרובה בלבד) וזאת עקב רכיבים חזקים ואמינים יותר המתאימים למפרט הצבאי אך בעיקר עקב קנה ארוך ואיכותי יותר.
כתוצאה מכך ה-M24 מדויק ועמיד יותר מאשר הרמינגטון מודל 700, ומתאים מאוד לצליפה צבאית.
רובה ה-M24 נחשב לרובה צלפים אמין ומדויק ביותר, המתאים לירי בטווחים ארוכים, עד כ-800 מטר.
בעזרת התחמושת המתאימה (תחמושת צליפה באיכות Match Grade), צלף מיומן יוכל לקבץ בפיזור של חצי דקת קשת (, השקול לפיזור מרבי של 1.45 ס"מ בטווח 100 מטר ו-11.6 ס"מ בטווח 800 מטר), באופן עקבי ולעיתים אף לקבץ בפיזור של רבע דקת קשת (), דיוק הנחשב למעולה ביותר.
עם זאת, הדיוק הנפוץ יותר בירי מבצעי הוא בסביבות 1 עד 0.5 דקת קשת בטווחים של פחות מ-800 מטר, בעיקר עקב מגבלות התחמושת הצבאית.
בטווחים של 1000 מטר ומעלה הדיוק יורד לפיזור זוויתי של למעלה מ-1 דקת קשת.
רובה ה-M24 שימש כנשק הצלפים הסטנדרטי של צבא ארצות הברית בשנים 1988–2014 ושם נקרא M24 SWS (SWS משמעותו Sniper Weapon System).
רובה ה-M24 נמצא עד היום בשירות צבא ההגנה לישראל בו הוא נקרא רוב"צ M24. הרובה זכה להצלחה וחוות דעת חיוביות, הן בצבא ארצות הברית והן בצה"ל.
הרובה נמצא בשימוש צבאות נוספים בעולם.
מיוצר על ידי: חברת הנשק נשקי רמינגטון, ארצות הברית.
משקל: 5.49 ק"ג לא טעון וללא טלסקופ
מכלול (מנגנון פעולה): רובה בריחי, רמינגטון מודל 700 עם מכלול פעולה ארוך (long action).
הזנה: 5 כדורים במחסנית פנימית ("שחלה").
כוונת טלסקופית: ניתנת להחלפה, בצה"ל השימוש הוא בדרך כלל בטלסקופ יום ליאופולד X10, וליטון אקילה X6 ללילה.
החל מ-2017 צה"ל משתמש גם בכוונת טלסקופית ליאופולד סימן 6 X3-X18.
קנה: באורך עם מעלה סלילים של סיבוב אחד כל 284 מ"מ, 5 חריקות מסילות.
קת: HS Precision הניתנת להתאמה באורך.
טווח מקסימלי: 1,100 מטר (בטווח זה עדיין ניתן לפגוע במטרה, אך הדיוק יורד עקב מגבלות הקליבר).
0.5 – 0.35 דקת קשת (MOA) עם תחמושת צליפה באיכות Match Grade
0.35 דקת קשת (MOA) עם תחמושת צליפה באיכות Match Grade בירי ממכונת מבחן תקנית
אמינות קנה: לפי המפרט הקנה אמור לעמוד בירי 5,000 כדורים ללא פגיעה בביצועי הרובה.
בפועל, הקנה עומד גם בירי של 10,000 כדורים ללא פגיעה בביצועים, ומספר רובים אף נבדקו בירי 20,000 כדורים ועמדו בכך בהצלחה.
ה-M24 נחשב לרובה מדויק מאוד בטווחים של עד כ-800 מטר, אך יכול לפגוע גם במטרות בטווח של כ-1,100 מטר.
מעבר לטווחים אלה, האפקטיביות יורדת עקב מגבלות התחמושת: כדורי 7.62x51 מ"מ (0.308 אינץ') יעילים רק לטווחים של עד כ-800 מטר ואחרי זה מאבדים מהתנע שלהם, דבר שגורם לירידה בעוצמת הפגיעה וכן לירידה בהתנגדות לסטיות בליסטיות (כגון רוח) וכתוצאה מכך בדיוק.
לפי המפרט הטכני, ה-M24 תוכנן כך שבירי תחמושת צליפה ברמת Match Grade ממכונת מבחן תקנית הדיוק שיושג יהיה 0.35 דקת קשת או טוב יותר, כלומר: הפיזור הזוויתי המקסימלי של מקבץ יריות לא יעלה על 0.35 דקת קשת = 0.35/60 המעלה = 102 מיקרו-רדיאן.
זה שקול לכך שבירי לטווח 100 מטר המרחק המקסימלי בין הפגיעות יהיה לכל היותר כסנטימטר אחד (10.2 מ"מ).
כמו כן, נדרש הרובה לכך שדיוק זה יישמר גם אחרי ירי של 10,000 כדורים.
ה-M24 עמד בדרישות אלה בהצלחה ואף נמצא כי הדיוק השתפר לאחר 10,000 כדורים.
למרות זאת, בפעילות מבצעית הדיוק הממוצע שלו נע בין 1.0 ל-0.5 דקת קשת, דבר השקול לכך שבירי לטווח 100 מטר המרחק המקסימלי בין הפגיעות יהיה לכל היותר 2.9 עד 1.45 ס"מ בהתאמה, ואילו בטווח 800 המרחק המקסימלי בין הפגיעות יהיה 23.2–11.6 ס"מ בהתאמה.
דיוק של 1.0 דקת קשת נחשב לטוב מספיק עבור צליפה צבאית ואילו דיוק של 0.5 דקת קשת נחשב לטוב מאוד, גם עבור צליפה צבאית וגם עבור צליפת לוט"ר ומשטרה.
הדיוק בפעילות מבצעית (לעומת ירי ממכונת מבחן במטווח) יורד עקב מגבלות היורה, תנאי שדה לא אידיאליים ומגבלות התחמושת הצבאית (שבדרך כלל איננה ברמת Match Grade).
עם תחמושת סטנדרטית מדגם M118 הדיוק הוא 1 דקת קשת (MOA) ומטה (כלומר: הפיזור הזוויתי של הכדורים קטן יותר מ-1/60 מעלה).
עם תחמושת M118 Special Ball (שנחשבת לאיכותית יותר מתחמושת 7.62 מ"מ רגילה אך איכותית הרבה פחות מתחמושת צלפים ברמת Match Grade) ומכונת מבחן תקנית של הממשל האמריקאי הושגו התוצאות הבאות:
כדי להתגבר על מגבלות התחמושת הרגילה פיתחו משרד ההגנה האמריקאי וצבא ארצות הברית תחמושת צליפה לטווח ארוך שציונה הוא M118LR (כאשר LR מציין "Long Range").
תחמושת זו עדיפה בהרבה על תחמושת ה-M118 הרגילה, אך עדיין אינה ברמה של תחמושת צליפה ייעודית באיכות Match Grade.
עם תחמושת זו הדיוק של ה-M24 נע בין 0.6 ל-0.5 דקת קשת (MOA), דיוק הנחשב לטוב מאוד.
עם תחמושת ייעודית לצליפה ברמת Match Grade הרובה מקבץ באופן עקבי בדיוק של 0.5 דקת קשת, דיוק הנחשב למצוין, ויכול אף לקבץ ולפגוע בדיוק של 0.25 דקת קשת () בידי צלף מיומן, דיוק הנחשב למצוין ביותר.
עם תחמושת 7.62mm x 51mm Long Range, Match 175 Grain תוצרת התעשייה הצבאית צלפי צה"ל מסוגלים לקבץ בפיזור של 12 ס"מ בטווח של 800 מטר.
יכולת קביצה זו שקולה לדיוק של חצי דקת קשת (0.5 MOA).
דגם של ה-M24 בקליבר 0.300 וינצ'סטר מגנום היעיל לטווחים של עד .
חברת רמינגטון פיתחה דגם משופר של הרובה בשם M24A2. הדגם כולל מחסנית חיצונית נתיקה של 10 כדורים, מסילות פיקטיני למעלה ובצדדים (נקראת באופן רשמי בשם MARS שהוא ראשי תיבות של Modular Accessory Rail), שינויים בקנה שיאפשרו התקנת משתיק קול, קת משופרת עם כן מתכוונן ללחי ועקב מתכווננת.
נשק מומחה יכול לשדרג רובי M24 לדגם M24A2, פעולה שמחייבת את החלפת הקנה.
הדגם M24A3 הוא רובה M24 שתוכנן לירי לטווחים ארוכים יותר מן הרגיל.
דגם זה הוא בקליבר 0.338 לפואה מגנום והתחמושת בשימוש היא בקוטר 0.338 אינץ' (8.58 מילימטר).
בנוסף להחלפת הקנה, הרובה כולל גם מתפסים חדשים, מסילות להרכבת אמצעים טקטיים, בלם לוע חדש המאפשר התקנה מהירה של משתיק קול, הסבת מערכת הטעינה למחסנית חיצונית נתיקה בת 5 כדורים והחלפת הקת המסורתית לקת חדשה וידית אחיזה דמוית אקדח.
הרובה נבחן על ידי צבא ארצות הברית תחת השם XM2010 והוחלט לרכוש אותו לצד ה-M110 SASS.
את הסבת הרובה מבצעת חברת הנשק נשקי רמינגטון, היצרנית של ה-M24 המקורי.
הציון הרשמי של הרובה הוא M2010 ESR (ראשי תיבות של Enhanced Sniper Rifle).
רובים אלה הם רובים שנבנו מחדש מהחלקים המקוריים של רובי ה-M24 SWS, שנותרו אחרי הסבתם ל-M2010, בתוספת מכלול וקנה מעובה חדש.
רובים אלה שופצו על ידי חברת נשקי רמינגטון ונקראים M24R (האות R מסמלת "Rebuild") והם מוצעים למכירה גם לאזרחים.
זהו רובה צלפים M24 של צה"ל שעבר שדרוג כולל של המעצה (השלדה המקיפה את הקנה והמכלול, ומשמשת גם כממשק לצלף) ממעצה קלאסי למעצה מודרני תוצרת חברת MDT.
הזנת תחמושת באמצעות מחסנית נתיקה.
מתאמי פיקטיני לאורך כל המתפסים, המאפשרים התקנה מהירה של כוונות טלסקופיות, אמצעי ראיית לילה, דורגל, מתאם לחצובה ואמצעי עזר טקטיים נוספים.
המעצה המשודרג הופך את ה-M24 לנוח יותר גם בצליפת לש"ב (המתבצעת גם בעמידה וישיבה) ולא רק בצליפת שדה (המתבצעת בעיקר בשכיבה).
הרובה המשודרג שומר על הדיוק הגבוה של ה-M24 ואף משפר אותו עם מקבצים סביב 0.5 דקת קשת עם תחמושת צליפה תעשייתית ועד ל-0.2 דקת קשת עם תחמושת צליפה מותאמת אישית (handloads).
הדגם המשודרג נכנס לשירות בשנים 2019–2020. ב-M24 המשודרג נעשה שימוש רב במלחמת חרבות ברזל.
: בשירות צבא ארצות הברית בשנים 1988–2014, בשירות חיל האוויר האמריקאי והמשמר הלאומי של ארצות הברית.
משרת גם ביחידות SWAT משטרתיות.
: בשירות צה"ל ויחידות מיוחדות.
: בשירות צבא יפן ביחידות הצלפים, הצנחנים, הנחתים והכוחות המיוחדים.
: בשירות פיקוד המבצעים המיוחדים (ברזיל).
: בשירות צבא ארגנטינה וחיל הים הארגנטינאי.
: בשימוש הצבא וחיל הנחתים.
: בשירות גדוד הנשר השחור וה-SWADS.
: בשירות צבא לבנון ושירות הביטחון הפנימי.
: בשירות הצבא האפגני הלאומי.
: בשירות הכוחות המיוחדים - SSG.
: בשירות צבא עיראק המחודש.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החליט צבא ארצות הברית להקים מחדש את מערך הצליפה ולשם כך היה צריך רובה שיחליף את ה-M21 החצי-אוטומטי שהיה אז בשירות.
היה צורך בכ-10,000 רובים ולכן נדרשו פיתוח וייצור מהירים של הרובה.
חברת נשקי רמינגטון זכתה במכרז והחלה לפתח רובה צלפים בריחי המבוסס על מודל 700 המוצלח של החברה, ששימש גם כבסיס לרובי ה-M40 של חיל הנחתים של ארצות הברית.
התכנון המקורי היה לבנות רובה שיתאים לכדורים בקליבר 0.30-06 ספרינגפילד עם יותר אבק שרפה, אך עקב מחסור בתחמושת הזאת הוחלט לייצר את הרובה בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו הנפוצה יותר.
עם זאת, המתכננים שמרו את האופציה להחלפת קליבר ל-0.30-06 בכך שייצרו אותו עם מכלול ארוך (long action), דבר שאיפשר גם הסבה מהירה ל-0.300 וינצ'סטר למרות שקליבר זה לא היה בתכנון המקורי.
הרובה תוכנן במהירות ונכנס תוך זמן קצר לייצור.
תוך פרק זמן קצר יחסית הצליחה רמינגטון לצייד את רוב צלפי צבא ארצות הברית ברובה.
ה-M24 נכנס לשירות בצבא ארצות הברית ב-1988 תחת השם SWS) M24 SWS משמעותו Sniper Weapon System, מערכת נשק צלפים).
הרובה זכה לביקורות וחוות דעת טובות מאוד מצלפי צבא ארצות הברית במלחמת אפגניסטן (2001) ומלחמת עיראק.
למרות שהטווח היעיל הרשמי שלו הוא 800 מטר הרובה רשם פגיעות מדויקות גם בטווחים של .
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 ערך צבא ארצות הברית רוויזיה בדרישות והמפרט של רובה הצלפים שישמש את חיל, שבו הושם דגש על דיוק לטווחים של עד 1500 מטר.
ה-M24, שהיה מדויק רק בטווחים של כ-800 מטר ומטה, לא עמד בדרישות המפרט.
בשנת 2009 החליט צבא ארצות הברית על שורה של שיפוצים ושדרוגים לרובי ה-M24 הקיימים במלאי, בחלקם יוחלף הקליבר ל-0.300 וינצ'סטר הנחשב לחזק יותר מה-7.62 מ"מ ויעיל לטווח ארוך יותר.
בשנת 2010 החליט צבא ארצות הברית לא לרכוש יותר רובי M24 ובהדרגה להחליף את רובי הצלפים ל-M110 SASS החצי-אוטומטי, למרות שגם הוא מוגבל לטווח של כ-800 מטר.
הבחירה נעשתה כי ירי חצי-אוטומטי שימושי יותר בלוחמה בשטח בנוי.
בעקבות החלטה זו הפסיקה רמינגטון לייצר את הרובה, אם כי מאוחר יותר חזרה לייצר אותו והחלה לשווק אותו גם לכוחות משטרה.
בסוף 2014 סיים הצבא להסב ולשדרג את רובי ה-M24 SWS לרובי M2010 ESR.
עם זאת, המשיכו הכוחות המזוינים של ארצות הברית בחיפוש אחר מערכת נשק צלפים מודולרית שיעילה לטווח של עד כ- והחלו להצטייד ברמינגטון MSR, רובה חדש שתוכנן למטרה זו.
עם זאת, הם לא היו מרוצים מהרובה החדש ובשנות ה-20 של המאה ה-20 רכשו צבא ארצות הברית וחיל הנחתים של ארצות הברית את הבארט MRAD כמערכת נשק הצלפים העיקרית שלהם.
אחרי הסבת כל הרובים של צבא ארצות הברית, לקחה חברת נשקי רמינגטון את החלקים המקוריים שנותרו אחרי ההסבה ובנתה מהם רובי M24 SWS משופצים, שנקראים M24R (האות R מסמלת "Rebuild"), ואלה מוצעים למכירה גם לאזרחים (חלק מקהל היעד הוא צלפים משוחררים יוצאי צבא ששירתו עם ה-M24).
רובה ה-M24 נכנס לשירות בצה"ל ב-1997 בעקבות תוכנית מקיפה לשיקום ושדרוג מערך הצליפה בצה"ל, שסבל מהזנחה קודם לכן.
ה-M24 נרכש בגלל דיוקו, אמינותו וכן העובדה שאפשר לממנו בכספי סיוע חוץ ביטחוני (FMS).
הרובה נחשב להצלחה בצה"ל עקב אמינותו ודיוקו, ונהפך לנשק הצלפים התקני של כוחות היבשה, ונקרא רוב"צ M24 כאשר "רוב"צ" זה ראשי תיבות של רובה צלפים.
בתחילת שנות ה-2000 נרכשו רובי SR-25, רובי צלפים חצי-אוטומטיים שביצועיהם דומים ל-M24 אך תחזוקתם קשה בהרבה ואמינותם קטנה יותר.
רובים אלה נרכשו עבור היחידות המובחרות.
ב-2008 נרכש רובה H-S Precision Pro Series 2000 HTR (נקרא בצה"ל "ברק" ומכונה גם "338") כרובה צלפים לטווח ארוך.
ביצועיו של רובה זה עולים על ה-M24 בטווח ובדיוק, אך הוא משתמש בתחמושת 0.338 לפואה מגנום היקרה יותר מתחמושת ה-7.62x51 מ"מ נאט"ו, ולכן לא החליף את ה-M24 אלא נועד להשלימו.
ב-2012 שקל צה"ל לקנות רובי M24 מהדגם המשופר M24A2 הכולל קת משופרת, מתפסים מאלומיניום, עמעם מובנה והזנה ממחסנית חיצונית נתיקה במקום ממחסנית הפנימית בת 5 הכדורים.
בדצמבר 2017 פרסם משרד הביטחון מכרז לשדרוג המעצים של ה-M24, שדרוג שיתבצע בשתי פעימות ויכלול 1200 רובים.
הרובים המשודרגים עם המעצה המודרני נכנסו לשירות בסוף שנת 2020.
כיום רובה ה-M24 הוא נשק הצלפים התקני של צלפי חיל הרגלים וגם זה המשמש בהכשרה הבסיסית של הצלף בצה"ל.
הוא נמצא בשימוש גם אצל צלפי יחידות מובחרות בצה"ל לצד רובי צלפים אחרים, בהם הבארט MRAD שנקלט ב-2018 והבארט REC10 שנקלט ב-2021.
עם תחמושת IMI M118LR Match תוצרת התעשייה הצבאית צלפי צה"ל מסוגלים לקבץ בפיזור של 12 ס"מ בטווח ירי של 800 מטר, דיוק השקול לחצי דקת קשת (0.5 MOA).
דיוק זה נחשב למצוין הן עבור צליפה מלחמתית והן עבור צליפת לוט"ר.
רובה סער (ראשי תיבות: רוס"ר) הוא סוג של רובה מודרני צבאי המאפשר הן ירי חצי-אוטומטי (יריות בודדות) והן ירי אוטומטי מלא (ירי בצרורות).
רובה סער שונה מרובה בריחי או רובה מטען בכך שבנוסף לירי כדורים בודדים, הוא מסוגל לירות באופן אוטומטי מלא, כל עוד ההדק לחוץ.
לכן רובה סער הוא מקרה פרטי של רובה אוטומטי.
הדרישה לרובה סער באה כתוצאה מכך שתת-מקלעים השתמשו בקליעי אקדח (9 מ"מ) והיו מאוד לא מדויקים לטווחים ארוכים, ועוצמת האש שלהם הייתה נמוכה בגלל הקליבר שנבחר.
רובה הסער משלב בין הטווח והעוצמה של רובה המטען לבין קצב האש של תת-המקלע.
התחמושת בה משתמש רובה סער היא תחמושת בעלת תרמיל בינוני (intermediate-rifle cartridge); אמנם כבדה מזו של אקדח ותת-מקלע ("תחמושת קלה") אך קלה מזו של רובה הקרב, המשתמש בתחמושת בעלת תרמיל מלא (Fully powered cartridge)
רובי הסער הראשונים שהומצאו היו StG 44 ונגזרתו, תמ"ק ה-MP43, שפותחו בשלהי מלחמת העולם השנייה בידי גרמניה (השם "רובה סער", Sturmgewehr, נקבע על ידי היטלר).
רובים אלה יוצרו בכמויות קטנות מכדי להשפיע על מהלך המלחמה ולהטות את הכף לטובת גרמניה.
רובה ה-StG 44 שימש מקור השראה ל-AK-47 ("קלאצ'ניקוב") הרוסי אשר פותח ב-1947, והפך לרובה הסער הראשון שיוצר בתפוצה המונית.
עקב הפופולריות לה זכה הקלאצ'ניקוב במדינות הגוש המזרחי, ניסו מדינות ברית נאט"ו לפתח מענה משלהם.
תחילה, אימצו מדינות נאט"ו רובי קרב בעלי קליבר כבד, כמו הFN FAL וה-G3 שהשתמשו בתחמושת כבדה בקליבר 7.62x51, על מנת להתחרות בכוח האש של הקלאצ'ניקוב.
עד מהרה רובים אלו התגלו ככבדים ומסורבלים למדי לשימוש בשדה הקרב, ומדינות נאט"ו מיהרו "להדביק" את הפער על ידי אימוץ רובי הסער הקומפקטיים יותר, בעלי התחמושת הקלה יותר, לרוב בקליבר 5.56x45, כאשר המוביל מביניהם הוא רובה ה-M-16 של ארצות הברית על נגזרותיו, שפותח באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20.
כיום, רובה AK-47 על נגזרותיו הוא רובה הסער הנפוץ בעולם, ואחריו צועדת סדרת רובי ה-M-16 ונגזרותיה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלה מגמה לפתח רובי סער בתצורת bullpup (בולפאפ).
זוהי תצורה בה מנגנון הירי והבריח נמצאים בתוך קת הרובה, ואילו ההדק ממוקם באזור אמצע הקנה, ולא ליד המחסנית.
היתרון בתצורה זו הוא שהיא מאפשרת לייצר רובי סער קצרים וקומפקטיים אך בעלי קנה ארוך יחסית, תכונה שהכרחית לשמירה על ביצועיהם מבחינת דיוק, טווח ועוצמת אש.
חסרונה של תצורת ה-bullpup היא אי-נוחות בהחלפת מחסנית וחוסר היכולת להחליף כתף עקב פליטת תרמילים מהקת, קרוב לפניו של היורה (רובים מסוימים פתרו בעיה זו במידה חלקית).
רובים אלו זכו לפופולריות באירופה ואומצו בידי צבאות בריטניה (SA80), צרפת (FAMAS) ואוסטריה (שטייר AUG).
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החל מעבר לתצורת קרבין - רובה סער בעל קנה מקוצר.
הסנונית המבשרת של תופעה זו היה רובה CAR15 של חברת קולט וארמלייט, שהיה בעצם גרסה מקוצרת לרובה ה-M16 עם שיפורים בארגונומיה ובעיצוב החיצוני.
במחצית השנייה של שנות ה-90 פיתחה קולט את רובה ה-M4 קרבין שהיווה גרסה מקוצרת לרובה M16A2. הקנים של רובים אלה היו קצרים באופן משמעותי יחסית לקנה של ה-M16 הארוך, דבר שפגע בביצועיהם מבחינת דיוק לטווחים ארוכים.
כדי להתגבר על הבעיה, הוחלף הקנה הרגיל של ה-M16 בקנה מעובה עם מעלה סלילים 1:7 שנועד לירות תחמושת SS109. אבק השרפה המוגבר שבתרמיל היה אמור לפצות על קוצר הקנה.
יתרונם הגדול של רובי הקרבין הללו הייתה הנדסת אנוש מתקדמת, יכולת להתקין על הנשק מגוון רב של עזרים טקטיים באמצעות מסילות ייעודיות, וגודל קומפקטי המאפשר תמרון באזורים צפופים - דבר חשוב ביותר בלוחמה בשטח בנוי ומבצעי מלחמה בטרור - שנהפכו ליותר ויותר נפוצים בתקופה זו.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 התבסס צה"ל על 3 כלי נשק עיקריים בחי"ר:
תת מקלע עוזי ששימש כנשק אוטומטי לטווח קצר וכנשק עבור כוחות הקומנדו וסיור;
רובה מטען FN FAL (ידוע פשוט כרומ"ט) שהיה רובה קרב כבד לטווחים ארוכים, ושימש כנשק האישי הסטנדרטי של לוחם החי"ר.
"מקלעון", הן של FN והן של בראונינג, ששימש כנשק האוטומטי של הצוות לטווח רחוק, כלומר: מקלע.
לכל אחד מכלי נשק אלה היו חסרונות ויתרונות, אך שלושתם נחשבו ללא מספיק טובים.
המגרעת העיקרית של העוזי הייתה הטווח הקצר שלו בעוד שרובה ה-FN סבל מחוסר אמינות ועמידות לתנאים קשים, ומשקלו העיק על החיילים.
בעקבות מבצע קדש (1956) ומלחמת ששת הימים (1967) בה נלחמו החיילים הישראלים מול המצרים במדבר סיני, כאשר האחרונים חמושים ב-AK-47 (קלשניקוב), הוחלט בצה"ל שחיל הרגלים צריך נשק אישי חדש שיעמוד בסטנדרטיים המודרניים (של אז).
צה"ל דרש רובה סער שיוכל לירות הן בבודדת והן באוטומטי מלא, שיהיה עמיד לתנאי מדבר קשים ושיהיה מדויק וקל לתפעול.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הגיע התכנון לשלב מתקדם ושני המועמדים הסופיים היו ה"גל" של עוזיאל גל והרובה של ישראל גליל (בלשניקוב), שהיה מבוסס על חיקוי פיני ל-AK-47. הרובה של גליל זכה במכרז ויוצר תחת השם "גליל".
מספרים מעטים של הגליל נכנסו לשירות עוד במלחמת יום הכיפורים אך רק ב-1974 הוא אומץ כרובה הסטנדרטי של יחידות השדה של צה"ל.
ביום הכיפורים זכתה ישראל לסיוע צבאי מארצות הברית ובמסגרתו הגיעו לארץ אלפי רובי M16. הללו שימשו את החיילים במלחמה והיו עדיפים בהרבה על הרומ"טים, אך בתום המלחמה הונפקו לחילות שאינם מסתערים, מאחר שצה"ל אימץ את הגליל עבור היחידות המסתערות.
הגליל היה רובה אמין וחזק, אך שקל הרבה (כ-4 ק"ג ריק), דבר שהעיק על החיילים שנלחמו איתו.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ערך צה"ל השוואה בין הגליל ל-M16 וקבע שהאחרון מדויק יותר ונוח יותר, והוא הועדף על פני הגליל כנשק הסטנדרטי של יחידות החי"ר בצה"ל.
בהמשך החליפו רובי ה-M16 הארוכים והמקוצרים את רובי ה"גליל" ששירתו בחיל השריון וחיל התותחנים, אך עדיין ניתן למצוא רובי "גליל" ו"גלילון" בחילות אלה.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20, בהן התנסה צה"ל אינטנסיבית בלוחמה בשטח בנוי, הורגש הצורך ברובה סער קומפקטי.
הפתרון של צה"ל לכך היה הסבה של רובי סער קיימים לרובים בעלי קנה מקוצר.
חלק מההסבות נעשו בסדנאות של חיל החימוש, ובהן קנים נוסרו וקוצרו, וחלקי רובים הוחלפו.
במקרים אחרים, פותחו במיוחד רובים בעלי קנה מקוצר, כגון ה"גלילון" - גרסת הקרבין של רוס"ר הגליל.
רק בשנות ה-90 החל צה"ל ברכש של רובי קרבין מודרניים מסדרת ה-M16. הרובים המקוצרים הראשונים שנרכשו היו ה-CAR15 ורובה Colt Commando (נקראו בעגה "מקוצרר"), שנרכשו באופן ספורדי על ידי היחידות הלוחמות.
החל מ-1997 החל צה"ל גם ברכש של רובי M4 קרבין, והחל משנת 2000 נהפכו רובי ה-M4 ו-M4A1 לרובי הסער הסטנדרטיים של היחידות הלוחמות (בעיקר חי"ר והנדסה קרבית).
ככלל, בצה"ל המונח "מקוצר" הוא ביטוי הסלנג הצה"לי למונח המקצועי "קרבין".
בשנת 2002 הוחלט לאמץ את הרובה הישראלי תבור TAR-21, שפיתחה תע"ש, כנשק הסטנדרטי של יחידות החי"ר בצה"ל.
במבחנים השוואתיים בין התבור ל-M4, זכה התבור בנקודות (אך לא בנוק-אאוט).
התבור בנוי בתצורת bullpup, שנחשבת למהפכנית בצה"ל, ובנוי בטכנולוגיות מודרניות: כיסוי מחומרים מרוכבים, דגש על הנדסת אנוש, כוונת מתקדמת, ועוד.
צה"ל החל להצטייד בתבור (בדגם הקומנדו CTAR-21) החל מ-2006, והוא זכה לטבילת אש מבצעית במבצע עופרת יצוקה בסוף 2008. ב-2010 הוחלט שדווקא המיקרו-תבור בעל הקנה הקצר יותר יהיה הנשק האישי של חטיבות החי"ר, והחלה ההצטיידות בו בחטיבת גולני וחטיבת גבעתי.
ב-2014 הוחלט על הצטיידות ברובה מיקרו-תבור משופר (הדגם X-95-L), בעל קנה ארוך יותר, כנשק האישי של היחידות הלוחמות, וב-2018 הצטייד בדגם המשופר תבור X-95 פלאט-טופ עם קנה באורך 38 ס"מ.
בשנת 2011 הוצג אבטיפוס של רובה סער ישראלי חדש, ה"גלבוע", מתוצרת חברת סילבר שאדו הירושלמית, שהוא בתצורת AR15, ולו גרסת 2 קנים שמאפשרת ירייה של 2 כדורים במכת אש אחת.
גרסה זו הוצגה בתערוכת ישראל דיפנס 2013. כמו כן, הוצג האמתן MZ-4, רובה סער ישראלי תוצרת אמתן כרמיאל.
ב-2021 הציגה תעשיות נשק לישראל IWI שני רובי סער: ה"ערד" וה"כרמל".
בעוד הכרמל לא נרכש בידי צה"ל, רובה ה"ערד" בתצורת קרבין נרכש על ידי הימ"מ ויחידות נוספות של משמר הגבול, ובמספרים קטנים גם על ידי צה"ל.
כיום, רובי סער (בתצורה ארוכה, bullpup או קרבין) נפוצים בכל העולם והם רובי השירות הסטנדרטיים של רוב צבאות העולם.
להלן רשימה מקוצרת של רובי הסער העיקריים בשימוש צבאות העולם:
ארצות הברית: רובה M16A4, רובה M4A1 קרבין, רובה FN SCAR.
בריטניה: רובה EM2 אנפילד, רובה SA80, רובה Steyr AUG.
דרום אפריקה: גליל, "וקטור" - גליל בולפפ.
ישראל: רובה M16 ארוך ומקוצר/מנוסר, רובי M4A1, תבור X-95 פלאט-טופ, ערד.
רוסיה: רובים מסדרת קלאצ'ניקוב AK-47 ודגמים מאוחרים יותר כגון: AKM, AK-74, AK-12.
הרפובליקה העממית של סין: רובה סער סוג 56, רובה סער סוג 81 (נגזרות של קלאצ'ניקוב), QBZ-95 בולפאפ, QBZ-191.
רובה צלפים דרגונוב הוא רובה צלפים סובייטי חצי-אוטומטי בקליבר 7.62X54 המשמש בעיקר את צבא רוסיה, ארצות ערב וארצות מזרח אירופה.
בעבר, היה הדראגונוב נשק הצליפה העיקרי של הצבא הסובייטי והרוסי אחריו, אך כיום השימוש בו הפך לשימוש צלפי סער בגדודי החי"ר, כשהיחידות המיוחדות עברו לכלי נשק בעלי בריחים, דוגמת SV-98.
באמצע שנות ה-50 יצאה דרישה בצבא האדום לפתח נשק צלפים חצי אוטומטי שייתן מענה לירי מדויק בטווחים מעבר ליכולותיו של הרובאי הפשוט בעל ה AK47. שלושה מתכננים ניגשו למכרז ולאחר מספר סבבים נבחר הנשק שתוכנן על ידי יבגני פיודורוביץ' דרגונוב להיות נשק הצלפים הבא של הצבא האדום.
רשמית נכנס הנשק להצטיידות רחבה ב-1963.
משקלו קל, הוא מדויק יחסית לרובי סער בעלי קליבר דומה, הוא חצי-אוטומטי (יורה כדור אחר כדור ללא צורך בדריכה חוזרת) ומשתמש בכדורים שמזינה מחסנית רב פעמית.
הרובה יכול להשתמש בכדורים סטנדרטיים של 7.62x54 אך מיוצרים גם כדורים מיוחדים לשימוש ה-SVD, עם קליעים בעלי ליבת מתכת כבדה לשיפור הדיוק.
ה-SVD הוא נשק אמין ביותר ומתפקד בתנאי שטח קשים.
הוא עבר בהצלחה מספר מבחנים של לחימה כמו בפלישה לאפגניסטן, צ'צ'ניה וחיכוכים פנימיים וכן בקרבות רבים בעולם ומשמש עד היום את הצבא הרוסי ורוב מדינות ברית ורשה לשעבר, רוסיה, סין, טורקיה, איראן ועיראק.
חלקם משתמשים בדגם הרוסי, וחלקם מייצרים אותו באופן עצמאי.
SVDS - דגם קצר יותר עם קת מתקפלת שנועד לשימוש צנחנים וכוחות חי"ר שמנויידים בנגמ"שים.
PSL - העתק רומני של הדראגונוב.
ה-SVD שימש גם יחידות בצה"ל בעת האינתיפאדה השנייה שפרצה בשנת 2000. הראשונים להשתמש בו היו גדוד העלייה ("יחידת הצ'צ'נים") - כוח צלפים מיוחד באוגדת עזה שפעל מספטמבר 2003 עד יולי 2004 שכלל יהודים שעלו מרוסיה והיו בעל ניסיון קרבי מהקרבות בצ'צ'ניה בה שירתו כצלפים.
כאשר פורקה היחידה, עברו רובי ה-SVD לשמש את חיילי מחס"ר 603, מחלקת הסיור של גדוד "להב" של חיל ההנדסה הקרבית, שזכתה לצל"ש אלוף על לחימתה ברצועת עזה.
בשנת 2002 נתפסו כ 30 רובים על אוניית הנשק הפלסטינית הקארין איי.
הזנה: מחסנית בת 10 כדורים.
משקל: 4.31 ק"ג (ריק, אך עם כוונת טלסקופית).
סוג כוונת אופטית: PSO-1 עם רשתית מוארת.
חירוק הקנה: 4 סלילים במעלה ימני.
פעולה: חצי אוטומטי, מופעל על ידי גז.
מהירות לוע: 830 מטר לשנייה.
קצב אש מקסימלי: 30 כדורים בדקה.
קצב ירי מכוון: 3-5 כדורים בדקה.
טווח יעיל: 450 מ' (עם כוונת טלסקופית).
דיוק: בין 1 ל-2 דקות קשת, תלוי בתחמושת, בטווח של 600 מטר.
רובה צלפים או רובה צליפה (מוכר גם בראשי תיבות: רוב"צ) הוא רובה מחורק-קנה (rifle) שייעודו הוא קליעה מדויקת במטרות מרוחקות וקרובות כאחת.
רובה הצלפים הוא המרכיב העיקרי במערכת נשק צלפים (Sniper Weapon System) הכוללת גם כוונת טלסקופית, אמצעי ייצוב (כגון חצובה או דורגל) ותחמושת צליפה (כגון תחמושת Match Grade).
עקב הדגש על דיוק רב בקליעה, מיוצרים רובי הצלפים באופן מיוחד ומורכבים באופן ידני.
כתוצאה מהדרישה לדיוק ויציבות, רובה הצלפים בדרך כלל כבד ויקר יותר מרובים אחרים.
לרוב, רובה הצלפים כולל קנה ארוך וכבד על מנת להגביר את היציבות והדיוק של הרובה.
פעמים רבות נעשה שימוש גם ב"קנה צף" - קנה המחובר לרובה רק בנקודה אחת וזאת על מנת להמעיט ככל האפשר את תנודות הקנה בעת הירי כתוצאה מרעידות ידי הצלף או מהרתע המופעל על הרובה.
מנגנון הפעולה (המכלול) ברובי צלפים הוא בדרך כלל בריחי או חצי-אוטומטי.
באופן עקרוני, כל רובה יכול לשמש כרובה צלפים (כאשר הוא מיוצב ומותקנת עליו כוונת טלסקופית), אך הרובים הייעודיים מדויקים הרבה יותר מאשר רובי סער או רובים פשוטים שהוסבו באופן מאולתר.
היסטורית, רובי הצלפים מקורם בשני סוגי רובים: רובי שירות צבאיים שמהם נבחרו המדויקים ביותר ועליהם הותקנה כוונת טלסקופית, ורובי ציד (רובים חרוקי קנה ששימשו לציד ולא רובי shotgun חלקי-קדח) שהיו מדויקים מאוד בשל ייעודם אך היו פחות מתאימים לתנאי שדה תובעניים שדורש השירות הצבאי.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 החל פיתוח של רובי צלפים צבאיים ייעודיים שהיו מדויקים באופן ניכר מרובי השירות המדויקים ועמידים ומותאמים יותר לתנאי שדה מאשר רובי הציד המדויקים.
בתחילת המאה ה-21 הגיעו הרובים לדיוק רב ביותר.
בתקופה זו גם החל פיתוח רובי צלפים מודולריים שבהם ניתן להחליף את המכלול והקנה בתנאי שדה ובכך מאפשר להם לתמוך במספר קליברים וסוגי תחמושת בהתאם למשימה הנדרשת.
מנגנון הפעולה של הרמינגטון מודל 700 נחשב לאמין ומדויק ביותר, עד כדי כך שהוא משמש בסיס לרובי צלפים רבים בהם ה-M24 SWS (רובה צלפים צבאי) והטנגו 51 (רובה ליחידות מיוחדות בעל דיוק של רבע דקת קשת, הרובה המדויק ביותר בעולם).
עוד בולטים הרובים של האחים מקמילן (בהם המקמילן TAC-338 והמקמילן TAC-50 הידועים בביצועים שלהם: טווח ירי גדול ודיוק של 0.5 דקת קשת) והרובים הכבדים של חברת הנשק בארט (הדגם הידוע והנפוץ ביותר שלה הוא הבארט M82A1 בקליבר 0.5 אינץ' ואחריו הבארט MRAD, רובה צלפים מודולרי מדויק ביותר).
באירופה בולטת במיוחד משפחת רובי ארקטיק וורפר של אקורסי אינטרנשיונל (Accuracy International Arctic Warfare) הבריטית שרוביה נחשבים למבין הטובים בעולם מבחינת ביצועים (פועלים גם בקור גדול, מגיעים לטווחים גדולים (תלוי בקליבר ובתחמושת) ובעלי דיוק של 0.5 דקת קשת).
עוד בולטים משפחת רובי ה-PGM Précision מצרפת (שכולל את ה-PGM Ultima Ratio ואת PGM 338 בעלי דיוק של 0.5 דקת קשת ומטה ) והרובים של מאוזר, הקלר וקוך ושטייר.
את הדיוק של הרובה ניתן למדוד בשני מדדים :
דיוק נקודת פגיעה משוערת (נפ"מ, מקביל ל-Accuracy): מה המרחק המקסימלי בין נקודת הפגיעה בפועל למרכז המטרה (נקודת הפגיעה המבוקשת).
יכולת קביצה (מקביל ל-Precision): מה הפיזור במקבץ של לפחות 5 כדורים.
הפיזור מוגדר כמרחק המקסימלי בין שתי פגיעות במקבץ.
מדד זה בודק כמה הרובה עקבי בירי שלו.
לרוב משתמשים במדד השני להערכת הדיוק של הרובה, כי את הנפ"מ קשה יותר למדוד בפועל.
הדיוק ברובה צלפים נמדד לפי הפיזור הזוויתי של מקבץ יריות, כלומר: מהי הזווית המקסימלית בין נקודת המטרה לבין הפגיעות ביחס לקנה הרובה, כאשר יחידות המידה הן דקות קשת (MOA = Minute of arc).
מכיוון שהפיזור נמדד לפי מקבץ יריות, הוא נקרא גם "יכולת קביצה" (מלשון "קבוצה") ואומרים על רובה בעל דיוק X שהוא "מקבץ בדיוק X" או "קובץ בדיוק X" או פשוט "מקבץ ב-X" או "קובץ ב-X".
רובה צלפים בעל דיוק של 1 דקת קשת, הוא בעל פיזור מקסימלי של 2.9 ס"מ בירי לטווח של 100 מטר, או ביחידות מידה אמריקאיות מקובלות: פיזור מקסימלי של 1.047 אינץ' בירי לטווח של 100 יארד.
הפיזור המקסימלי (כלומר: המרחק המקסימלי בין שתי הפגיעות הרחוקות ביותר זו מזו במקבץ ירי) של רובה עם דיוק של 1 MOA (כ-0.3 מילי-רדיאן) הוא 23 ס"מ בטווח 800 מטר.
דיוק זה נחשב למספיק כדי להבטיח פגיעה במטרת אדם בטווח 800 מטר ומטה.
כך למשל, ה-M24 SWS של צה"ל כאשר יורה תחמושת IMI תואמת מקבץ בדיוק של חצי דקת קשת (), השקול לפיזור של כ-12 ס"מ בירי למרחק 800 מטר.
רובי צלפים עולים בדיוקם על הרובים הרגילים שבשירות הצבא והמשטרה אך לא על הדיוק של רובים ספורטיביים המשמשים לתחרויות קליעה.
רובה סער המשמש כנשקו האישי של לוחם החי"ר פוגע בדרך כלל בדיוק של 6–3 MOA, או 2–1 מילי-רדיאן.
רובה צלפים צבאי מהדור הישן מקבץ בדרך כלל בדיוק של 3–1 MOA (כ-0.3-1 מילי-רדיאן) ואילו רובה צלפים צבאי מהדור החדש ורובה צלפים משטרתי מקבצים בדיוק של 1.0–0.25 MOA (0.3–0.073 מילי-רדיאן).
לשם השוואה, רובה ספורט המשמש לתחרויות קליעה מקבץ בדיוק של כ-0.3–0.15 MOA.
ב-2009 סקר שוק של פיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית קבע כדרישה 1 MOA כפיזור אנכי עבור מקבצים של 10 יריות במטרות בטווחים של 300, 600, 900, 1200 ו-1500 מטר.
רובי הצלפים הקיימים כיום בצבא ארצות הברית - M24 SWS (המבוסס על רמינגטון מודל 700) ו-M110 SASS (המבוסס על ה-SR-25) לא עומדים בדרישות אלה, ומדויקים ברמה הנדרשת רק עד לטווחים של כ-800 מטר, בעיקר עקב מגבלות התחמושת (7.62x51 מ"מ נאט"ו).
אף על פי שלא קיימים תקני דיוק אחידים עבור רובי צלפים של המשטרה וסוכנויות אכיפת חוק, הם בדרך כלל מדויקים יותר ודיוקם נע בין 1.5–0.5 MOA.
ה-FBI, סוכנות ביון ואכיפת חוק פדרלית בארצות הברית, קבעה תקן דיוק של חצי דקת קשת () עבור מקבץ של חמש יריות בטווח 100 יארד עבור רובי הצלפים של יחידות ה-SWAT שלהם.
עבור מצבים בהם נתקלים כוחות משטרה הפיזור המקסימלי הנדרש הוא בדרך כלל 1 MOA (כ-0.3 מילי-רדיאן), זאת כיוון שצלפי משטרה בדרך כלל יורים בטווחים קצרים למדי, הרבה יותר מאלה של צלפי הצבא.
בטווח של 100 מטר ופחות, רובה עם דיוק (נמוך יחסית בסטנדרט של רובי צלפים של המשטרה) של 1 MOA יכול לפגוע במטרה בגודל 3 ס"מ במספר יריות עוקבות.
גודל זה של 3 ס"מ קטן יותר מגזע המוח, מטרה מועדפת על צלפי משטרה בגלל אפקט ההריגה המהירה של פגיעה באיבר זה.
רובה הצלפים המדויק ביותר בעולם הוא הטנגו 51 של חברת Tactical Operations, שלו דיוק של רבע דקת קשת (), ויכולת לקבץ גם בפיזור זוויתי קטן יותר (כלומר בדיוק גבוה יותר).
רובים נוספים בעלי דיוק דומה הם הבלייזר R93 טקטי, ה-PGM Ultima Ratio, ה-Unique Alpine TPG-1, ה-DSR-1 ואף הרמינגטון M24 הוותיק, כאשר יורים בו תחמושת צליפה ברמת Match Grade.
להלן טבלה הממחישה את הדיוק של רובי צלפים.
טווחי הירי ויחידות המידה נבחרו לפי הגדלים השימושיים בתחום הצליפה.
בניגוד לצלפי משטרה, צלפי הצבא יורים במטרות בטווח המקסימלי האפשרי כדי להימנע מאיתור מהיר ולהגדיל את החשאיות של הצלף.
רובי הצלפים הפופולריים ביותר (מבחינת מספרם בשירות) הם בקליבר 7.62 מ"מ (0.308 אינץ') כגון 7.62x51mm ו-7.62x54mm R.
מאחר שרובי צלפים מרמה זו צריכים להתמודד עם כלי נשק צבאיים מסוגים שונים בעלי טווח דומה (800 מטר), צלפים צריכים לשלוט במיומנויות שדאות, הישרדות בתנאי שטח והסוואה, כדי להסתיר את עמדתם.
המגמה האחרונה היא רובים צבאיים לטווחים ארוכים במיוחד, ואלה באים בקליברים גדולים יותר מה-7.62 מ"מ הסטנדרטי, כגון ה-0.338 לפואה מגנום וה-0.338 נורמה מגנום, שזוכים פופולריות בעולם הצליפה המערבי, וה-0.50 BMG (קליבר 12.7 מ"מ נאט"ו של מקלע כבד M2 בראונינג) וכן 14.5x114mm.
תחמושת 300 PRC תוכננה מראש כתחמושת צליפה לטווח של כ-2,000 מטר ומעלה.
רובים אלה מאפשרים לצלף להסתכן פחות ולבזבז פחות זמן על הסוואה והסתתרות מכוחות האויב (כאשר הם לא מצוידים ברובים דומים).
בארצות הברית פותחו שלושה רובי צלפים בקליברים ייחודים שכל מטרתם היא ירי לטווחים ארוכים במיוחד: ה-CheyTac Intervention בקליבר 0.408 אינץ' שיעיל עד לטווחים של כ-2300 מטר, והבארט M99 והבארט MRADELR בקליבר 0.416 אינץ' שיעילים עד לטווחים של כ-2600 מטר.
עד 2002 כלי הירי שהחזיק בצליפה הארוכה ביותר, כלומר: הריגת לוחם אויב מהמרחק הגדול ביותר, לא היה רובה צלפים אלא היה דווקא מקלע כבד מדגם M2 בראונינג עם כוונת טלסקופית, שבאמצעותו רשם הצלף המעוטר קרלוס הת'קוק צליפה והריגה מטווח של 2,286 מטר.
שיא זה נשבר רק במאה ה-21 בקרבות ההרריים של מלחמת אפגניסטן (2001-2014).
בהרים אלה ובפרט בעמק שאח אי-קוט צפיפות האוויר נמוכה בהרבה מהצפיפות בגובה פני הים (העמק נמצא בגובה 2,432 מטר מעל פני הים), עובדה שמגדילה את הטווח האפקטיבי המקסימלי של הרובים במאות מטרים.
להלן רובי הצלפים ששברו את שיא הצליפה הארוכה ביותר:
רובה McMillan TAC-50, המתוכנן לצליפה בטווחים ארוכים, היה רובה הצלפים הראשון ששבר שיא זה.
השיא נקבע על ידי רב-טוראי רוב פרלונג (Rob Furlong) מצבא קנדה ב-2002 באפגניסטן, כאשר ירה ברובה TAC-50 והרג חמוש של הטליבאן מטווח של (1.509 מייל).
ב-2010 צלף בריטי בשם קרייג הריסון שבר את שיא הצליפה מטווח רחוק כאשר הרג שני מקלענים של הטאליבאן מטווח ברובה L115A3 (השם של צבא בריטניה לרובה AWM-338).
בסוף 2012 נשבר שיא זה שוב, כאשר שני צלפים מרגימנט הקומנדו השני של צבא אוסטרליה הרגו מפקד בטאליבאן כאשר פגעו בו מטווח .
הירי בוצע ברובה צלפים כבד בארט M82A1 (בקליבר 0.5 אינץ') בהרי אפגניסטן.
השיא נשבר ביוני 2017 שוב בעזרת הרובה מקמילן TAC-50 בירי לעבר מחבל דאעש בעיראק על ידי צלף קנדי ממרחק של .
השיא נשבר בנובמבר 2023 במלחמת רוסיה-אוקראינה כאשר צלף אוקראיני בשם Viacheslav Kovalskyi מיחידת אלפא הרג חייל רוסי ממרחק באמצעות רובה נגד ציוד בשם MCR Horizon's Lord בקליבר שפותח עבור הרובה.
השיא נשבר באוגוסט 2025 במלחמת רוסיה-אוקראינה כאשר צלף אוקראיני מיחידת "Pryvyd" (צלפי "רוח רפאים") הרג שני חיילים רוסיים ממרחק באמצעות רובה נגד ציוד Snipex Alligator בקליבר .
הצליפה נעשתה בסיוע רחפן ומחשב שהשתמש ב-AI.
רובה הצלפים נבדל מהרובה הרגיל במאפיינים הבאים:
כוונת טלסקופית - כמעט כל רובי הצלפים מצוידים בכוונת טלסקופית המאפשרת הגדלה ניכרת (בדרך כלל יותר מ-x4 ולפעמים גם יותר מ-x10) וזיהוי מטרות בטווחים רחוקים.
מלבד עדשות איכותיות הכוונות הטלסקופיות כוללת גם שנתות שעוזרות לצלף לכוון ולאמוד מרחק.
פעולה ומכלול: רובי צלפים יכולים להיות רובים בריחיים או רובים חצי-אוטומטיים.
הרובים הבריחיים זולים יותר, קלים יותר לייצור, אמינים יותר ומדויקים יותר - מכיוון שמנגנון הפעולה הוא פשוט יותר וכולל פחות חלקים נעים.
החיסרון ברובה זה הוא קצב ירי איטי וקושי בירי יריות עוקבות במהירות.
הרובים החצי-אוטומטיים מאפשרים מספר יריות עוקבות במהירות אך הם פחות אמינים ומדויקים מהרובים הבריחיים.
עוד יתרון ברובים חצי-אוטומטיים הוא יכולתם לשמש לעיתים גם כרובה מיטען או רובה קרב ולא רק לצליפה.
הדק: ההדק משפיע על הדיוק.
ברובי צלפים עוצמת הלחיצה של ההדק חזקה ומתכווננת.
קנה: לקנה איכותי יש חשיבות רבה בדיוק הרובה.
קנים של רובי צלפים הם בדרך כלל עבים וכבדים יותר, וזאת על מנת להפחית את התחממות הקנה והשפעתה על הדיוק.
תחמושת: מאחר שרוב רובי הצלפים משמשים כוחות צבא ומשטרה, הם בדרך כלל בנויים בקליבר של תחמושת צבאית נפוצה כגון 7.62x51 מ"מ נאט"ו, 7.62 מ"מ מזרחי או 12.7x99 מ"מ נאט"ו.
כדי לשפר את דיוק הרובה לצד התחמושת הצבאית הרגילה ישנה גם תחמושת צליפה איכותית שנקראת תחמושת Match Grade שמאפשרת לרובה הצלפים לממש את מלוא הפוטנציאל שלו.
כמו כן, ישנן סוגי תחמושת שפותחו במיוחד לצליפה, כגון ה-0.338 לפואה מגנום, ה-300 PRC, ה-0.408 Chey Tac וה-0.416 בארט, שהן בעלות טווח ירי ארוך במיוחד (יותר מ-2,000 מטר).
מעצה, קת ומתפסים: הקת היא אחת מנקודת הממשק העיקריות בין הצלף והרובה ולכן רובי צלפים רבים כוללים קתות מתכוונות (שכוללת כרית הגבהה ללחי ועקב קת מתכוונן) המאפשרות התאמה מרבית לכל צלף.
הקתות עשויות מחומרים שונים כגון עץ, אלומיניום וחומרים מרוכבים.
אמצעי ייצוב: לרוב הירי ברובה צלפים נעשה כאשר הצלף שוכב והרובה מוצב על דורגל או "שק שעועית" על מנת להגביר את יציבותו ולהקל על הצלף את אחיזתו, שכן הרובה הצלפים בדרך כלל כבד (למעלה מ-5 ק"ג ריק).
לעיתים, בעיקר בצליפת לוט"ר ולש"ב, הירי נעשה גם בעמידה או בישיבה כאשר הרובה מיוצב על חצובה גבוהה או מאוזן על שולחן ירי.
משתיק קול: צלפים משתמשים לעיתים במשתיק קול או עמעמם על מנת להגדיל את החשאיות שלהם ולא לחשוף את מיקומם כאשר הם מבצעים ירי.
כמעט כל רובי הצלפים כוללים קנים שניתן להתקין עליהם משתיקי קול.
מחסנית: רובי צלפים מוזנים בדרך כלל או ממחסנית פנימית הנמצאת מתחת לקנה ונקראת שחלה (נפוצה בעיקר ברובים בריחיים ישנים) או ממחסנית חיצונית נתיקה.
ברובי צלפים מודרניים יש העדפה של הזנה ממחסנית חיצונית נתיקה.
רובה ציידים: רובה צלפים אזרחי שנועד בעיקר לציד של בעלי חיים כגון אווזים ואיילים.
דוגמה לרובה כזה הוא הרמינגטון מודל 700 ורובי וינצ'סטר.
לעיתים מחלקים אותם לרובה לציד בעלי חיים קטנים (vermint) ורובה לציד בעלי חיים גדולים (game).
רובה אולימפי: רובה צלפים מיוחד שנועד לתחרויות קליעה ספורטיבית ובפרט לקליעה אולימפית.
רובים אלה מתאפיינים בקליבר קטן ובדיוק רב, בסביבות 0.3 דקת קשת.
רובה צלפים טקטי: נועד ליחידות משטרה וסוכנויות ביטחון וביון כגון ה-FBI.
רובה זה מתאפיין בדיוק של כ-0.5 דקת קשת וטווח ירי של עד 800 מטר.
דוגמאות לרובי צלפים כאלה הם רמינגטון 700P, מאוזר 86SR, PSG-1 ו-טקטיקל אופריישנס טנגו 51.
רובה קלעים: רובה קלעים הוא רובה סער משופר או רובה צלפים חצי-אוטומטי שנועד לקלע סער, תפקיד המהווה גשר בין הרובאי הרגיל לצלף הייעודי.
דוגמאות לרובי קלעים: רובה M16A2E3 (מכונה גם "M16A3"), רובה M14 DMR, רובה גליל צלפים וכן SR-25 והבארט REC10 ובמידה רבה גם ה-SVD דרגונוב.
רובה צלפים חי"ר/שדה: רובה צלפים בקליבר בינוני שנועד למשימות צליפה רגילות, כגון צליפת שדה, ולו טווח ירי של 800 מטר.
רובה זה יכול להיות רובה בריחי (כמו הרמינגטון M24, ה-PGM Ultima Ratio, האקורסי אינטרנשיונל ארקטיק וורפר או השטייר SSG 69) או רובה חצי-אוטומטי כמו ה-SVD דרגונוב, הגליל צלפים וה-M110 SASS.
דיוק של רובה כזה הוא דקת קשת אחת ומטה, וברובים טובים מגיע גם ל-0.5 דקת קשת.
רובה צלפים ארוך טווח: רובה צלפים שנועד לפגיעה בטווחי ירי ארוכים במיוחד, של יותר מ-1,200 מטר, ולעיתים אף של 2 ק"מ ויותר.
רובים אלו מתאפיינים בקליבר גדול, דוגמת ה-0.338 לפואה מגנום, 0.338 נורמה מגנום וה-12.7x99 מ"מ נאט"ו (0.50 BMG) במדינות המערב ו-12.7x108 מ"מ במדינות הגוש המזרחי.
דוגמאות לרובים כאלה הם המקמילן TAC-338 והמקמילן TAC-50 של ארצות הברית, האקורסי אינטרנשיונל AWM, ובצה"ל ה"ברק" (338).
לרובי ה-CheyTac Intervention, הבארט M99 והבארט MRADELR טווח ירי ארוך במיוחד שעומד על 2000–2600 מטרים.
רובה נגד ציוד: רובה צלפים בקליבר גדול שנועד לפגיעה במטרות חומר, ציוד צבאי, מבנים, כלי רכב ומטרות משוריינות (כגון חיילים עם אפוד מגן).
רובים אלו הם גדולים וכבדים ובעלי רתע חזק.
הקליברים הנפוצים לרובים אלו הם 12.7x99 מ"מ נאט"ו (0.50 BMG) במדינות המערב ו-12.7x108 מ"מ או 14.5 מ"מ במדינות הגוש המזרחי.
דוגמאות לרובה כזה הן הבארט M82A1 וה-Snipex Alligator.
רובה צלפים לוט"ר: רובה צלפים שמטרתו היא לוחמה בטרור ומותאם לשימוש בשטח בנוי, כולל במתן מענה לפיגוע מיקוח ומשבר בני ערובה.
הם בעלי מעצה ארגונומי המאפשר ירי מהיר בעמידה או ישיבה (על גבי חצובה או שולחן ירי) או שכיבה.