tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם פרישתו בשנת 1975, הוענקה לו בטקס בקיבוץ אפיקים "תעודת הרשמה" בספר הזהב של קרן קיימת לישראל, מטעם המועצה האזורית עמק הירדן.
תעודת הוקרה על התנדבות לשיקום נכי צה"ל ושילובם בחיי החברה, 1977.
פינת הנצחה לד"ר שלמן באגף המיילדות בבית החולים פורייה, הוקמה בשנות התשעים של המאה ה-20.
תעודת יקיר העיר טבריה, הוענקה על פועלו, מסירותו ויחסו האנושי.
משה שי (נולד ב-26 באוגוסט 1955) הוא צלם חדשות וצלם דוקומנטרי ישראלי.
עוסק גם בצילום גאוגרפי, אוצֵר תערוכות צילום, עורך ספרי צילום, עוסק בהוראת צילום ומרצה על צילום ועל תחומים נוספים.
שי צילם עבור עיתונים בישראל, ביניהם עיתון חדשות, ידיעות אחרונות, מעריב והארץ, וכן גם עבור מגזינים, ביניהם סאנדיי טיימס, ניוזוויק ולה פיגארו; ולסוכנויות Sigma ,Corbis וגטי אימג'ס.
בשנים 1979–1983 היה צלם עצמאי וצלם סטודיו, וצילם עבור מדור הספורט בעיתון מעריב.
בשנת 1983 החל לעבוד בעיתון חדשות, היה צלם מערכת בתחום החדשות והמגזין, ושימש צלם הספורט הראשי של העיתון עד סגירתו בשנת 1993.
משנת 1993 שימש שי צלם הבית של מגזין מסע אחר, ותיעד בסטילס ובווידאו מסעות ברחבי העולם והתרחשויות, כגון קרנבלים, טקסים דתיים ועוד.
בין הארצות המתועדות: האיטי, קובה, זנזיבר, פולינזיה, וייטנאם, סרי-לנקה, אוזבקיסטן, מיאנמר, פיליפינים ניקרגואה, צפון קוריאה, אנטארקטיקה ומדינות נוספות.
בה בעת לעבודתו בצילום עיתונות צילם שי עבור התיאטראות הבימה, הקאמרי ובית ליסין.
בשנים 1994–2004 היה צלם הבית של בית הספר לקולנוע ע"ש סם שפיגל.
בשנים 1984–1988 היה צלם הבית של תיאטרון נווה צדק וקבוצת התיאטרון.
משנת 1994 היה צלם מערכת בעיתון מעריב במשך כשנתיים.
משנת 1996 משה שי הוא צלם עצמאי, המצלם בין השאר עבור ידיעות אחרונות, הארץ, גלובס, בלייזר וישראל היום.
בשנת 2003 ייסד שי את "עדות מקומית" - תערוכות צילומי העיתונות הארצית שהפכו למסורת שנתית ובמה מרכזית לעבודותיהם של צלמי העיתונות הישראלית.
משה שי נתן לתערוכה את שמה ושימש כאוצר התערוכה בשנותיה הראשונות.
למשה שי פינה קבועה בתוכנית הרדיו של שמעון פרנס "העונג השישי" בגלי צה"ל, שבה הוא מדבר על "הסיפורים הקטנים שמאחורי התמונות הגדולות".
2002 – בעין מקצועית – פורטרטים של בעלי מקצוע ייחודיים העומדים לחלוף מן העולם, כגון ממיין עלי טבק, שומר יערות ומתקן עטים נובעים.
התערוכה נערכה בעקבות המדור "בעין מקצועית" של ידיעות אחרונות והוצגה בתיאטרון חולון.
2005 – "און לוקיישן", תיעוד הפעילות בבית הספר לקולנוע ע"ש סם שפיגל, הוצגה בסינמטק תל אביב ובתיאטרון ירושלים.
2016 – "אומרים שהיה פה שמח", תיעוד גיבורי תרבות בשחור לבן משנות ה-80 וה-90. התערוכה הוצגה עם פרסום ספרו של משה שי באותו השם, והחלה נודדת ברחבי הארץ.
הוצגה בין היתר בתיאטרון ירושלים במשך שנתיים וחצי, בספרייה של אוניברסיטת תל אביב, בגלריית טרומפלדור ב-אוניברסיטת באר שבע, בפסטיבל הצילום הבינלאומי ועוד.
במקביל הודפסה מחדש תערוכת קבע עבור היכל התרבות והיא מוצגת שם ברציפות עד היום, נכון לשנת 2022.
1994 – "תל אביב – תיעוד זמני", תערוכת צילומים של העיר תל אביב – מציג.
1996 – "צילומי יצחק רבין" – מציג ויוזם התערוכה.
1996 – "יונה וולך" – תערוכת צילומי המשוררת יונה וולך – מציג.
1996 – "מפה של זיכרון" – תיעוד פועלו של יצחק רבין – מציג.
1999 – Imagination – תערוכות שנתיות של אמנים ישראלים שהכנסותיהן מוקדשות למאבק במחלת האיידס – תל אביב.
2001 – "עניים, מדינה, עשירים" – צילומי אסירים – מציג.
2002 – חיי אסירים – צילומי אסירים באגף הפסיכיאטרי של כלא איילון – מציג.
2002 – "צוותים בעבודה" – תערוכת צלמי מגזין "מסע אחר" מרחבי העולם – מציג ואוצר, מרכז עזריאלי, תל אביב.
2005-2003 – "עדות מקומית" – תערוכות צילומי העיתונות הארצית שהפכו למסורת שנתית ובמה מרכזית לעבודותיהם של צלמי העיתונות הישראלית – משה שי ייסד את התערוכה והיה האוצר הראשון.
מרכז עזריאלי ודיזנגוף סנטר, תל אביב.
2006 – Human Condition, תערוכת צילומי אסירים – מציג ואוצר.
1994 – "יום בחיי ישראל", פרויקט בינלאומי, בהשתתפות צלמים מכל העולם, המתעד יום בחיי מדינה.
2000 – "24 שעות בחיי צה"ל", עורך הספר שבו השתתפו למעלה מ-50 צלמים שנשלחו לתעד את יחידות צה"ל ביום אחד.
2005 – "יום בחיי שב"ס", עורך הספר שבו השתתפו למעלה מ-20 צלמים שתיעדו את חיי היום-יום בבתי הכלא בישראל.
2016 – "אומרים שהיה פה שמח", תיעוד גיבורי תרבות משנות ה-80 וה-90, ספר תצלומים בשחור לבן בפורמט אלבומי בהוצאה עצמית.
כל שלוש המהדורות נמכרו, ובעקבותיו נוסדה תערוכת הקבע באותו השם בהיכל התרבות.
מרצה ומנחה סדנאות בתחומי הצילום הדוקומנטרי, הצילום הגאוגרפי ועוד.
2008-2006 – מכללת ספיר, בית הספר לתקשורת, מרצה לצילום.
2016-2008 – מורה ומרצה בכמה בתי ספר לצילום, ובחוגי צילום בתחומי צילום שונים.
משה שיינמן (נולד ב-1943) הוא עיתונאי ספורט ישראלי ויושב ראש תא כתבי הספורט באגודת העיתונאים בתל אביב; חתן פרס מפעל חיים בספורט לשנת 2011.
בגיל 21 החל בעבודתו ב"ידיעות אחרונות" לסקר את מכבי תל אביב בכדורגל.
במקביל סיקר את פעילות ההתאחדות לכדורגל בישראל, את מרכזי הספורט השונים ואת קבוצות הכדורגל האחרות בת"א (הפועל, שמשון ובית"ר).
בנובמבר 2006 מונה לסגן עורך מדור הספורט בידיעות אחרונות.
עם הזמן ערך כתבות ספורט בכדורגל ובכדורסל מהארץ מאסיה ומאירופה וכתבות מיוחדות, כמו על אסון המכביה והריאיון הבלעדי עם אולסי פרי בכלאו בארצות הברית.
במרץ 2017 העיד בחקירת תיק 2000, כמי שמקורב להנהלת העיתון ולממלאי תפקיד בכירים בעיתון.
הוא יו"ר תא כתבי הספורט באגודת העיתונאים בתל אביב.
שיינמן נחשב כתב ספורט מוביל וזכה להערכה רבה לאורך השנים, מתוכם:
יחד איתו קיבל את הפרס גם העיתונאי דני דבורין.
נובמבר 2011 אות הוקרה על פועלו מארגון העיתונאים (אילת)
אות הוקרה מאופ"א במהלך טקס שנערך במונקו.
אוקטובר 2022 הוקרה מאת מכבי תל אביב בפתיחת המחזור ה-11 בליגת העל במשחקה מול סקציה נס ציונה.
שיינמן קבל חולצה ממוסגרת עם הספרה 56, כמספר השנים אותן סיקר את הקבוצה.
הרב משה שלמה אנטלמן היה רב, דיין, פוסק הלכה, ד"ר לכימיה והוגה תאוריות קשר אמריקני-ישראלי.
אנטלמן נולד בי"ב בטבת ה'תרצ"ג (10 בינואר 1933) בקמדן שבניו ג'רזי להארי (אהרון לייב) ואנה (חנה) אנטלמן, יוצאי רומניה.
את השכלתו האקדמית עשה בישיבה יוניברסיטי בשנות ה-50.
עלה לישראל ב-1983. ב-1990 חזר לארצות הברית והתגורר בפרובידנס שברוד איילנד, וב-2000 עבר להתגורר בוימות' , פרבר של העיר בוסטון שבמסצ'וסטס.
לאחר מכן חזר לישראל והתגורר בה עד לפטירתו בח' בחשוון ה'תשע"ד (12 באוקטובר 2013).
הובא למנוחות בחלקת נוחם, של בית העלמין ארץ החיים, ליד בית שמש.
על שמו של אנטלמן רשומים כ-15 פטנטים הקשורים לכימיה ולרפואה במשרד רישום הפטנטים בארצות הברית.
רבים מהפטנטים עוסקים בתחמוצות מתכתיות בעלות קשר ערכי (Mixed-valence complex metal oxides) ובשימושיהן בריפוי מחלות עור (לרבות מחלות עור ממאירות), בחיטוי מפני מיקרואורגניזמים ובטיהור מים.
ב-1996 הגיש אנטלמן בקשה לפטנט במספר 5,676,977 ובה טען כי ניתן לרפא את מחלת האיידס תוך שימוש בזריקה בודדת המכילה את תחמוצת המתכת כסף (I,III) חמצני .
לטענת אנטלמן, הניסויים הקליניים בוצעו בהונדורס.
ב-2001 הגיש אנטלמן הצעת שיפור לפטנט המקורי, בטענה כי הצליח לנטרל חלק מתופעות הלוואי של הטיפול ובפרט את אלו המשפיעות לרעה על הכבד.
הפטנט זכה לתשומת לב תקשורתית רבה ולממים רבים באינטרנט בשנים שלאחר פרסומו.
ב-1961 היה אנטלמן אחד ממייסדיו של סניף ניו אינגלנד של תנועת הצעירים האורתודוקסית NCSY .
עד ל-1971 היה חבר אנטלמן גם בליגה להגנה יהודית מייסודו של הרב מאיר כהנא, אז בחר לפרוש מהארגון ולהקים (יחד עם אליהו (אלן) מנלבאום) את תנועת "הליגה להישרדות יהודית" ששם לו למטרה להגן על חיי יהודים ולסייע להם, אך במסגרת חוקית ונאותה.
ב-1976 עמד אנטלמן בראש "בית הדין הרבני העליון של אמריקה" (SRCA) ובמסגרת זו הטיל, יחד עם ארבעה דיינים נוספים, עונש חרם על הנרי קיסינג'ר בעוון "פעילות אנטי-יהודית ואנטי-אמריקאית".
ב-1982 הטיל בית הדין של אנטלמן עונש נידוי על כ-100 יהודים-אמריקאים נוספים, וביניהם נועם חומסקי, שחתמו על עצומה שפורסמה בניו יורק טיימס ב-20 ביוני אשר תמכה בזכויות ההומוסקסואלים וזכויות הפלסטינים החברים באש"ף, בעוון "הפצת דעות מרקסיסטיות על ישראל ועל יחסי אישות, ושיתוף פעולה עם אויבי היהדות".
בכתבה שהתפרסמה בוושינגטון פוסט נטען כי מרבית הזרם המרכזי ביהדות ארצות הברית לא מתייחס ברצינות לטקס הנידוי שהוטלו בידי בית הדין של אנטלמן.
כמו כן, חידש בית הדין של אנטלמן את חרם ועד ארבע ארצות שהטיל רבי יעקב עמדין (יעב"ץ) על יהונתן אייבשיץ באשמת שבתאות, ואסר על קריאה בכתביו, ובנושא זה חיבר גם ספר בשם "בכור שטן: יהונתן אייבשיץ, מסית ומדיח" שיצא לאור ב-1992.
אנטלמן קידם פסק דין חדשני המאפשר לבית דין להתיר גירושין לאישה במקום שהגירוש מועיל לזוג והגבר אינו מסכים, על בסיס שבית דין רשאי לעשות טובה לאדם, ואף חיבר ספר בנושא בשם "לפדות מחכי גט" (הוצאת י' גולן, תל אביב ה'תשנ"ד).
ב-1974 הוציא אנטלמן לאור כרך ראשון מתוך ספרו To Eliminate the Opiate (בתרגום חופשי מאנגלית: "להתעורר מהתרדמה".
שם הספר נלקח מהאמרה של קרל מרקס "הדת היא אופיום להמונים").
ב-2002, לאחר מאבקים משפטיים בהם היה מעורב אנטלמן בעקבות הוצאת הספר, יצא לאור הכרך השני.
ספרו זכה להתייחסות מקרב גורמים מכל קצוות הקשת הפוליטית, החל מגורמים בציונות הדתית בישראל שראו עצמם נבגדים על ידי מוסדות המדינה על רקע אירועי האינתיפאדה השנייה וכישלון תהליך השלום שהחל עם הסכמי אוסלו, דרך העיתונאי והוגה תאוריות הקשר הבריטי דייוויד אייק ועד לתנועות עליונות לבנה כמו הקו קלוקס קלאן.
העיתונאי הישראלי ברי חמיש, הידוע כהוגה אחת מתאוריות הקשר על רצח רבין, הרבה להסתמך על עבודותיו של אנטלמן בספריו, ואף טען כי "אנו חייבים חוב עצום לרב מרווין אנטלמן, היהודי הראשון שניסה לפצח את המזימה האמיתית שנוצרה כדי להשמיד את היהודים ואת היהדות".
בעבודתו על הספר התבסס אנטלמן רבות על מחקריו של פרופ' גרשם שלום.
עוד קודם לפרסום הספר, שלח אנטלמן אליו מכתבים רבים הנוגעים לנושא השבתאות ואף הזכיר אותו ישירות בספרו "בכור שטן" כבר סמכא שעליו ביסס את מחקרו.
שלום עצמו לא התייחס ברצינות לכתביו, ובכריכת העותק של הכרך הראשון מ"להתעורר מהתרדמה" ששמור בספריית גרשם שלום מצוינת הערה בכתב ידו: "הבלים שמבוססים עליי (=על עבודתי)!!!".
כרך ראשון, הוצאת Zahavia, ניו יורק, ארצות הברית 1974
כרך שני, הוצאת The Zionist Book Club, ארצות הברית 2002
Kissinger, הוצאת Review of the News, בלמונט, מסצ'וסטס, ארצות הברית 1976
ועד ארבע-ארצות הכריזו עליו בכ' בסיון 1756 שהוא בכור-שטן : יהונתן אייבשיץ מסית ומדיח, הוצאת י' גולן, תל אביב ה'תשנ"ב
לפדות מחכי גט, הוצאת י' גולן, תל אביב ה'תשנ"ד
משה (מוריץ) שטרן (Moritz Stern; ב' בתמוז ה'תרכ"ד, 6 ביולי 1864, שטיינבך – כ"ד בשבט ה'תרצ"ט, 13 בפברואר 1939, ברלין) היה רב, היסטוריון, וספרן מוזיאון יהודי־גרמני.
משה שטרן נולד בעיירה שטיינבך לרבי יעקב בן מאיר.
כשהיה בן חמש היגרה משפחתו לברלין.
ב-1889 השלים את לימודיו באוניברסיטת הומבולדט של ברלין וקיבל תואר דוקטור בפילוסופיה.
בהמשך היה תלמידו של הרב אברהם ברלינר בבית המדרש לרבנים בברלין.
בשנת 1891 מונה לרב בעיר קיל.
בשנת 1898 נישא לשרה קרליבך, בתו של הרב שלמה קרליבך, שהיה רבן של קהילות שונות בגרמניה.
היה בין הראשונים לעיין בארכיונים הסודיים של הוותיקן לצורך מחקר מפורט על יחסי יהודים קתוליים.
שטרן שימש כמנהל בית הספר התיכון היהודי בפירט החל משנת 1898, ולאחר מכן, החל משנת 1900, ניהל בית ספר יהודי דתי לבנים בברלין.
בשנת 1905 מונה לספרן בספריית הקהילה היהודית בברלין , וב-1920 קודם לתפקיד ספרן בכיר.
תחת הנהגתו של שטרן, התפתחה ספריית הקהילה היהודית בברלין לאחת הספריות היהודיות החשובות ביותר באירופה, עם אוסף שכלל מעל 70,000 כרכים ואוסף אמנות משמעותי.
הוא ארגן תערוכות, בהן תערוכה לציון 200 שנה להולדת משה מנדלסון.
שטרן התמקד במחקריו בחיים היהודיים בגרמניה ובאיטליה, באנטי-יהדות בימי הביניים, ובנושאים כגון עלילות דם והיסטוריה יהודית מודרנית.
הוא היה אחד מהחוקרים היהודים הראשונים שעיינו בארכיונים הסודיים של הוותיקן, ופרסומיו תרמו רבות להבנת יחסי היהודים והקתולים.
שטרן נפטר בברלין בשנת 1939, זמן קצר לפני שתכנן להגר מגרמניה.
עזבונו נשמר והועבר מאוחר יותר להארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי בירושלים.
מימורבוך הישן דק"ק ווינא לפני הגירוש, בתוך: "ברכת אברהם", ספר יובל לכבוד אברהם ברלינר, תרס"ג.
מגלת נס (בשנת שע"ה), מר' רפאל בן בצלאל תושב ססולו, בתוך:
קונטרסי הזכרת נשמות מן המאות ט"ז-י"ט (בינסוואנגן , פפארזי, נויבורג, פיטאך, איטינגן, אוברדורף, ארדהיים, וואלרשטיין, קריגסהאבר, הארבורג , סטאפך, הירבן , קליין-ארדלינגן , זונטהיים שבמדינת שוואבין אשכנז), ירושלים, תש"א.
משה "שימי" שמעון (5 באפריל 1947 – 21 ביולי 2024) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כראש העירייה הראשון של קריית מלאכי בשנים 1993–1998. במהלך כהונתו, בשנת 1998, שונה מעמדה המוניציפלי של קריית מלאכי ממועצה מקומית לעיר.
שמעון נולד ברומניה ועלה לישראל בנובמבר 1963. בשנים 1967–1970 שירת בצה"ל כלוחם וכמפקד ביחידת שדה, והשתחרר בדרגת רב-סמל.
פעילות ציבורית וכהונה כראש העיר
בשנת 1993 נבחר שמעון לראשות המועצה המקומית קריית מלאכי, כשהוא מחליף את יוסף ונונו.
הוא כיהן בתפקיד זה חמש שנים, עד לשנת 1998. במהלך כהונתו בשנת 1998 הוכרזה קריית מלאכי כעיר.
לאחר סיום כהונתו כראש עיר, המשיך שמעון בפעילות ציבורית ופוליטית.
הוא כיהן כיו"ר המגזר הדתי והמסורתי במפלגת העבודה וכן שימש כיו"ר הוועד המנהל של הפדרציה העולמית של יהדות מרוקו.
במישור החברתי, הקים שמעון בקריית מלאכי את "מפעל אופק" (כחלק מעמותת אופק), פרויקט תעסוקתי-חברתי המשלב אנשים עם מוגבלויות בקהילה.
במהלך השנים שלאחר כהונתו, הגישה עיריית קריית מלאכי תביעה אזרחית נגד שמעון ונגד גורמים נוספים, בטענה להוצאת כספים שלא כדין במהלך כהונתו.
שמעון היה נשוי למרים ואב לשלושה: גילי, בתיה וערן.
משה שמעון ונפטר בחודש יולי 2024, בגיל 77, והובא למנוחות בבית העלמין בקריית מלאכי.
משֶׁה שָרֵת (שֶרְתוֹק) היה ראש הממשלה השני של מדינת ישראל (1954–1955), בין שתי תקופות הכהונה של דוד בן-גוריון.
כמו כן היה שר החוץ הראשון של מדינת ישראל.
מראשי הנהגת היישוב ומחותמי מגילת העצמאות.
שרת עלה לארץ ישראל בשנת 1906 וסיים את לימודיו במחזור הראשון של הגימנסיה העברית "הרצליה".
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה למד משפטים באיסטנבול, התגייס לשירות צבאי ושירת כקצין בחזית מקדוניה.
בסיום המלחמה חזר לארץ ישאל, היה עוזרו של יהושע חנקין והתמנה למזכיר ועד הצירים.
שרת היה גם עיתונאי ושימש אחראי על עמוד החדשות בעיתון דבר, בהמשך מונה לסגן עורך העיתון ברל כצנלסון ולעורך שבועון דבר בשפה האנגלית.
היה פעיל מרכזי במפלגת אחדות העבודה ולאחר מכן ממייסדי מפא"י.
בשנת 1931 פרש ממערכת העיתון לטובת פעילותו הפוליטית ונבחר בשנת 1933 לראשות המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, תפקיד אותו מילא עד להקמת המדינה.
כשר החוץ הראשון של ישראל הקים את שירות החוץ הישראלי ונאבק על קבלת ישראל כמדינה חברה בארגון האומות המאוחדות.
הוא כיהן בתפקיד כשמונה שנים, גם במקביל לכהונתו כראש הממשלה.
הוא חזר בשנת 1955 לתפקיד שר החוץ ופרש מהממשלה בשנת 1956, על רקע חילוקי דעות סביב עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית.
בשנים האחרונות לחייו היה יושב ראש הוצאת עם עובד, יושב ראש הנהלת בית ברל ומשנת 1961 יושב ראש הסוכנות היהודית.
משה שרת נולד בסתיו 1894 בשם משה צ'רטוק בחרסון שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) ליעקב צ'רטוק, סופר ופובליציסט, ולפניה (ממה) לבית לב, מורה.
ב-1906 עלתה משפחת צ'רטוק לארץ ישראל והתגוררה במשך שנתיים בכפר הערבי עין סיניא שבשומרון, שם חכרה אחוזה מידי אפנדי ערבי, במטרה לייסד את היישוב העברי הראשון בצפונה של ירושלים, בהרי אפרים.
המשפחה גרה בכפר שנתיים בלבד, אך חוקרים טענו כי הייתה לתקופה זו השפעה על חייו של שרת, בעיקר בהיכרות עומק עם הערבים, השקפה ברורה וקבועה בדבר שורשיות הקונפליקט היהודי-ערבי, ועד לחוסר תקווה לפתרון מהיר וכוללני של הסכסוך.
ב-1908 עקרה המשפחה ליפו, מאוחר יותר הייתה משפחתו ממקימי העיר העברית הראשונה - תל אביב.
שרת היה בוגר המחזור הראשון של גימנסיה הרצליה, ולמד פרק זמן בקונסרבטוריון שולמית.
בגימנסיה למד טורקית, צרפתית, גרמנית וערבית.
בבית הספר פגש את צפורה מאירוב, לה נישא בהמשך, ובאליהו גולומב ודב הוז.
לימים נשאו השניים את אחיותיו.
לקראת סיום לימודיו הצטרף ל"הסתדרות המצומצמת של בוגרי הגמנסיה", תנועת נוער בראשות אליהו גולומב, שחבריה התחייבו להקדיש את עצמם לטובת הכלל.
ב-1913 סיים את לימודיו בגימנסיה בהצטיינות ונסע ללמוד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת איסטנבול, שם למדו באותה תקופה דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי.
ב-1914 קטעה מלחמת העולם הראשונה את לימודיו והוא חזר לארץ ישראל.
הוא לימד טורקית בבתי ספר בתל אביב והטיף לקבלת נתינות עות'מאנית כדי למנוע גירוש יהודים אזרחי מדינות-אויב מארץ ישראל.
ב-1916 התגייס לצבא העות'מאני (יחד עם בוגרים רבים אחרים של גימנסיה הרצליה), ונשלח לקורס קצינים באיסטנבול.
בסיום הקורס, הוצב ביחידת רגלים ושירת כמתורגמן עבור המפקד הגרמני שלה.
היחידה לחמה במקדוניה ולאחר מכן בדרום עבר הירדן.
לאחר שהתפרקה, הוצב שרת במפקדה בחלב שבסוריה, ושירת בה עד לסוף המלחמה.
עם כיבוש העיר על ידי בריטניה, נחקר שרת על ידי קצין מודיעין בריטי, שהניח לו לחזור לארץ ישראל לאחר ששמע כי הוא ציוני.
כעבור שמונה ימים הגיע שרת לחיפה.
ב-1919 התמנה למזכירו של יהושע חנקין, מנהל המחלקה לענייני ערבים ולקרקעות ב"ועד הצירים" של ההנהגה הציונית.
באותה שנה הצטרף למפלגת "אחדות העבודה" עם ייסודה, ושימש מטעמה כמזכיר "ועד הצירים".
ב-1921 יצא לבריטניה, ללמוד בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בלונדון התגורר בחדר משותף עם חברו ללימודים, דוד הכהן, והתפרנס ממתן שיעורים בעברית ובצרפתית ומעבודות תרגום מערבית ומטורקית.
בתקופת לימודיו עסק באיסוף כספים וברכישת נשק עבור "ההגנה".
כמו כן, סקר עבור ההנהלה הציונית את העיתונות הערבית ופרסם מאמרים בשבועון "קונטרס" של "אחדות העבודה", וייצג את 'פועלי ציון' בכינוסים של הלייבור הבריטי.
ב-1922 התחתן בלונדון עם חברתו, צפורה.
הוא סיים את לימודי התואר הראשון בהצטיינות.
על כמה ממאמריו ב"קונטרס", חתם שרת בכינוי הספרותי "מ.
ברל כצנלסון קרא אותם והזמין את שרת לעבוד במערכת היומון "דבר", לקראת הקמתו.
שרת התנה את הקדמת שובו מלונדון בסילוק חובותיו משנות לימודיו שם, וכצנלסון דאג לכך.
ב-1925 חזר שרת לארץ ישראל והצטרף למערכת "דבר", עם יסודו, כאחראי על עמוד החדשות.
בין השנים 1925–1931 תפקד כסגנו של עורך "דבר", ברל כצנלסון, והיה אחראי על ענייני הנוער של "אחדות העבודה", שכללו את תנועות הנוער "החוגים" ו"הבחרות הסוציאליסטית".
בשנים הללו (תרפ"ה–תרצ"א) כתב עשרות מאמרים שעליהם חתם בפסבדונים "מ.
הוא היה ממונה על מדור ענייני חוץ: סקירות, מאמרים ופרשנות.
שרת היה היחיד במערכת שידע אנגלית ויכול היה לתרגם ידיעות ממרכז השלטון הבריטי, ולכן ערך את ה"טלגרמות" מחוץ לארץ.
ב-1929 הקים וערך את שבועון "דבר" בשפה האנגלית (במשותף עם נלי שטראוס-מושנזון).
ב-1930 הצטרף שרת למפא"י, עם הקמתה כאיחוד מפלגות "אחדות העבודה" ו"פועלי ציון", וב-1931 עזב את העיתון למען פעילותו הפוליטית.
בראשות המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, 1931–1948
באוקטובר 1931 התמנה למזכיר המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית – סגנו של חיים ארלוזורוב עם התמנותו לראש המחלקה המדינית.
באותה שנה עבר לגור עם משפחתו בירושלים.
בתקופה זו שינה את שם משפחתו "צ'רטוק", בעל הצליל הסלאבי, ל"שרתוק", בעקבות מורו חיים בוגרצ'וב, שהפך ל"בוגרשוב", ובעצת הסופר יעקב מיבר.
לאחר רצח ארלוזורוב ב-1933, נבחר שרת בקונגרס הציוני ה-18 להחליף אותו בתפקיד ראש המחלקה המדינית.
בתקופה זו טיפלה המחלקה המדינית גם בענייני ה"הגנה" ושרת היה אחראי גם לתיק הביטחון בסוכנות היהודית.
בתפקידו כראש המחלקה המדינית, עסק במגעים בין התנועה הציונית לפקידי המנדט הבריטי ובניסיונות לזכות בתמיכת מדינות העולם בהקמת מדינה יהודית.
שרת תמך בשיתוף פעולה עם שלטונות המנדט במקביל לחיזוק היישוב.
בזמן מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט יזם גיוס יהודים למשטרה הבריטית (הנוטרות), וכן היה הרוח החיה מאחורי מבצעי חומה ומגדל.
בשנים 1936–1937 נפגש עם מנהיג מפלגת אל-איסתקלאל הפלסטינית, עווני עבד אל-האדי.
שרת הופיע כאחד מנציגי היישוב היהודי בפני ועדת פיל ותמך בפתרון חלוקת הארץ, כפי שהוצעה בוועדה.
ב-7 ביוני 1937, יום פרסום המלצות הוועדה, כתב ביומנו לגבי הצורך בתנופת התיישבות היהודית לאור אפשרות של חלוקה: "את גבולות הארץ לא קבעו תביעותינו ההיסטוריות, אלא הנקודות שהיו לנו.
תפקידנו עכשיו הוא – לחטוף וליישב".
שרת כיהן כראש המחלקה המדינית של הסוכנות עד לקום מדינת ישראל ב-1948.
בדרכו לקונגרס הציוני ה-21 בז'נבה ב-1939, ביקר אצל ראש ממשלת סוריה (תחת המנדט הצרפתי), , במעון הקיץ שלו בהר הלבנון.
באפריל 1939, מספר חודשים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, הגיע שרת לפולין ונפגש עם יהודיה בוורשה ובלודז'.
בעת מלחמת העולם השנייה פעל שרת להתגייסות אנשי היישוב לצבא הבריטי, והיה ממובילי המאבק להקמת הבריגדה היהודית ב-1944.
בשנת 1941, בעת ההכנות לפלישה הבריטית לסוריה ולבנון נענה לבקשה שהביא בפניו איש המודיעין הבריטי ג'וליאן אמרי לשתף את אנשי הפלמ"ח במבצע.
לקראת סוף המלחמה, נסע לבקר את לוחמי הבריגדה היהודית באיטליה וביוון, מלווה בדגל עברי שייצג אותם כרצונם, ושם נשא את הנאום הידוע כנאום הדגל.
לאחר המלחמה, תמך כחבר ב"ועדת הביטחון", הגוף המפקח על ארגון "ההגנה", במאבק מוגבל נגד הבריטים.
באוגוסט 1945 החליט יחד עם בן-גוריון ומשה סנה, להקים את "תנועת המרי העברי", שאגדה את "ההגנה", אצ"ל ולח"י למאבק אלים בשלטון הבריטי.
במרץ 1946 הופיע כנציג היישוב היהודי בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל.
בעקבות השבת השחורה ב-29 ביוני 1946, נעצר במחנה לטרון יחד עם מנהיגי היישוב עד 5 בנובמבר, וקרא שם להפוגה במאבק.
ב-1947 ייצג את עמדת הנהגת היישוב לפני ועדת אונסקופ, וניהל את המאבק בעצרת או"ם לאישור תוכנית החלוקה, שהתקבלה לבסוף בכ"ט בנובמבר 1947.
ב-8 במאי 1948 הוא נפגש בניו יורק עם גנרל ג'ורג' מרשל שהיה מזכיר המדינה של ארצות הברית.
מרשל יעץ לו לדחות את תאריך הכרזת המדינה ולקבל עד אז משטר נאמנות של האו"ם היות שהכרזת המדינה תעורר התנגדות הערבים ותסכן את קיומם של היהודים בארץ ישראל.
שרת השיב כי הנהגת היישוב היהודי בארץ ישראל הגיעה לשלב של הכרעה היסטורית וכי היא תיתן את הדין לפני ההיסטוריה אם לא תעשה את הצעד הנדרש ממנה ברגע זה.
הוא היה חבר במנהלת העם ופעל להקמה מיידית של המדינה בתום שלטון המנדט.
נמנה עם מנסחי מגילת העצמאות וחותמיה.
היה אחד מששת המצביעים במנהלת העם בעדהכרזת המדינה ב-14 במאי 1948.
עם הקמת מדינת ישראל מונה שרת לשר החוץ הראשון שלהּ, ייסד את משרד החוץ והתווה את מדיניותו.
אז גם שינה את שמו בשנית, כאשר עברת אותו מ"שרתוק" ל"שרת".
בזמן מלחמת העצמאות, נדרש שרת לנושא בריחת הערבים.
ב-15 ביוני 1948 תיאר במכתב לנחום גולדמן את בריחתם כאירוע הבולט ביותר בהיסטוריה של ארץ ישראל בעת החדשה, אפילו יותר מהקמת המדינה היהודית.
לרוזן ברנדוט אמר כי אין לדון בשאלת חזרתם לבתיהם, כל עוד נמשכת המלחמה.
בדיון בממשלה שהתקיים ב-16 ביוני 1948, אמר שרת: "אילו קם בתוכנו מישהו ואמר שצריך לקום יום אחד ולגרש את כל אלה – כי אז הייתה זו מחשבת טירוף.
כאשר עלתה שאלת הספקת מזון לכוחות המצריים המכותרים בכיס פלוג'ה, דרש שרת לאפשר את משלוחי המזון בהתאם להחלטת מועצת הביטחון של האו"ם (בתקופה זו עמדה על הפרק קבלת מדינת ישראל לארגון), ובן-גוריון, שהתנגד לתביעתו, קיבל לבסוף את דעתו והתיר להעביר את האספקה.
ב-1949 נבחר לכנסת הראשונה מטעם מפא"י.
הישגו הגדול ביותר של שרת בתפקידו כשר החוץ היה הסכמי שביתת הנשק ב-1949, שסיימו באופן רשמי את מלחמת העצמאות.
עם קבלת מדינת ישראל כחברה באו"ם באותה שנה, נשא בשמה שרת נאום בכורה בעצרת.
שרת השתמש בשפות שידע, לצורך תעמולת בחירות למען מפלגתו: הוא נאם בפני העולים החדשים מעדות המזרח בערבית, טורקית וצרפתית.
בכניסתו לאולם המליאה של הכנסת, נהג שרת לקוד קידה ליד פתח האולם כלפי יושב ראש הכנסת, לפני שהתיישב במקומו.
שרת העריך את חלקה של ברית המועצות בהחלטה על הקמת מדינה יהודית וזה היה אחד המניעים למדיניות אי-ההזדהות שהוביל בשנים הראשונות של מדינת ישראל, שהודות לה, זכתה המדינה בתמיכה מדינית סובייטית, בעלייה ממדינות מזרח אירופה ובמשלוחי נשק מצ'כוסלובקיה.
שרת נטש בסופו של דבר את מדיניות אי ההזדהות, כאשר הוברר לו כי לנוכח מצוקת המשק הישראלי, יש לפנות אל המערב.
ב-1952 השתתף שרת בהלוויית ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת.
בביקורו זה בבריטניה, נפגש לראשונה עם וינסטון צ'רצ'יל..
שרת ראה צורך ביחסים עם גרמניה המערבית, מכיוון שהבין כי גרמניה חוזרת להיות גורם משמעותי בקהילה הבינלאומית.
הוא לא ראה תכלית בחרם על גרמניה, בזמן שלא הייתה אף מדינה במערב או בגוש הסובייטי, שותפה לכך.
הוא חשש שעוינות ישראלית כלפי גרמניה תדחוף אותה ליחסים קרובים עם מדינות ערב.
בשל בדידותה המדינית של ישראל ומצבה הכלכלי הקשה בתחילת שנות ה-50, סבר שרת שיש לקדם את יחסי ישראל עם גרמניה.
שרת היה דמות מרכזית בעיצוב היחסים.
עמדותיו היו פרגמטיות והוא טען בעד הסכם השילומים.
ב-7 בינואר 1952 היה שרת הראשון בין שרי הממשלה שהעלה את סוגיית המשא ומתן הישיר בוועדת חוץ וביטחון של הכנסת ולאחר מכן ליווה את כל התהליך.
ב-5 בספטמבר 1952, במהלך המשא ומתן עם גרמניה על ההסכם, אמר שרת לחברי הוועדה המדינית של מפא"י: "עלינו לחנך את העם הזה, שזכה למדינה, להיות עם ממלכתי ולחדול להיות עם גלותי.
עליו לדעת כי יש לו מדינה על פני כדור הארץ, ועל פני אותו כדור הארץ ישנה גם מדינה ששמה גרמניה.
הוא לא יכול להימנע מזה, לא על ידי חיסול מדינתו ולא על ידי העברתה לפלנטה אחרת...הוא צריך להתרגל לכך".
ב-10 בספטמבר 1952 חתם בלוקסמבורג, כשר החוץ, יחד עם קנצלר גרמניה המערבית, קונראד אדנאואר, על הסכם השילומים עם מדינת ישראל ועם ועידת התביעות החומריות היהודיות מגרמניה.
להבדיל מסוגיות רבות בהן שרת ובן-גוריון הציגו עמדות לעומתיות, הרי שבמאבק על קבלת השילומים פעלו שרת ובן-גוריון בתיאום מלא.
עמדתם העקרונית הייתה דומה: תפקידה של מדינה ריבונית לשקול שיקולי מדיניות רציונליים ולא מוסריים או רגשיים בלבד.
לאחר פרישתו של בן-גוריון מראשות הממשלה ב-7 בדצמבר 1953, התמנה שרת, למרות רצונו של בן-גוריון שביכר את לוי אשכול, לראש הממשלה השני של מדינת ישראל, וממשלתו קיבלה את אמון הכנסת ב-26 בינואר 1954.
בנוסף לתפקיד זה, המשיך שרת לשמש שר חוץ.
שרת לא היה שלם עם פעולות התגמול של צה"ל בתגובה לרציחות הפדאיון בישראל.
ב-17 במרץ 1954 אירע טבח מעלה עקרבים, שבו נרצחו 12 מנוסעי אוטובוס שעשה דרכו מאילת לתל אביב.
פעולת טרור זו עוררה בציבור הישראלי זעזוע עמוק וזעם רב, אך שרת התנגד לפעולת תגמול וכתב על כך ביומנו: "מעשה תגובה על מרחץ דמים זה רק יטשטש את רשמו המחריד, ויעמיד אותנו בדרגה שווה עם המרצחים מהצד שכנגד.
מוטב לנו לעשות מעניין מעלה עקרבים מנוף להתקפה מדינית על המעצמות, למען יפעילו לחץ על ירדן שכמוהו עוד לא היה".
בימים שאחרי טבח מעלה העקרבים, נפגש שרת במסיבת פורים עם המשורר יעקב אורלנד והמלחין מרדכי זעירא וביקש מהם לעודד את העם בשיר שמח.
תוך זמן קצר כתבו השניים את "שיר שמח": "אם גם ראשנו שח ועצב סובבנו הבה ונתלקח עם השמחה שבנו".
במהלך כהונתו של שרת כראש הממשלה, ניהל גישושים זהירים, באמצעות מתווכים, עם נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר.
אולם תקופתו הקצרה של שרת בראשות הממשלה אופיינה בחולשתו.
קשתה עליו השפעתו של בן-גוריון, שנותרה בעינהּ גם בעת שפינה את מקומו כראש הממשלה וישב בשדה בוקר.
שרת לא הצליח להשתלט על מנגנוני הביטחון ושר הביטחון פנחס לבון והרמטכ"ל משה דיין לא שעו לדבריו.
לא היה דבר הרחוק ממשנתו המדינית המתונה והמיושבת מאשר "העסק הביש", פעולת חבלה במצרים שהתחוללה ביולי 1954 ונרקחה בתקופתו ומאחורי גבו.
החרפת היחסים עם מצרים שמה קץ למגעים חשאיים שהחלו בין שרת והנשיא המצרי.
שרת יזם את חידוש הדו-שיח עם נאצר וזה הסכים לשיחות רמות-דרג.
אלא שב-27 בינואר 1955 דן בית הדין הצבאי במצרים שניים מבין נאשמי הפרשה למוות, ושרת ביטל בתגובה את השיחה רמת הדרג.
משהתפטר לבון ב-21 בפברואר 1955, בעקבות "הפרשה", נתמנה בן-גוריון לשר ביטחון בממשלת שרת, ומעמדו של שרת נפגע עוד יותר.
היחסים בין שרת ובן-גוריון החריפו על רקע התנגדות שרת להסלמת המתיחות בין ישראל ושכנותיה.
במהלך כהונתו של שרת בראשות הממשלה, ב-29 במאי 1955, הגיע לישראל לשמונה ימים ראש ממשלת בורמה או נו, שהיה בכך למנהיג מדינה זר ראשון שערך ביקור רשמי בישראל העצמאית.
בהמשך ערך שרת ביקור גומלין בבורמה.
בהיפרדו מראשות הממשלה בכנסת, בירך שרת את בן-גוריון: "רצוני לאחל לחברי וידידי דוד בן-גוריון חוסן גוף ועוז רוח לשאת את המשא הכבד שהוטל עליו.
כל חבריו יעזרו לו במלוא יכולתם בתפקיד האחראי והגדול הזה.
לך בכוחך זה והושעת את ישראל!".
לאחר פרישתו מראשות הממשלה כתב שרת ביומנו: .
שר חוץ בממשלה בראשות בן-גוריון והדחתו ממנה (1955–1956)
בכהונתו השנייה של בן-גוריון כראש ממשלה, המשיך תחילה שרת לכהן כשר החוץ.
אך במהרה החריפו היחסים ביניהם.
חילוקי דעות מדיניים ואישיים הפכו את שרת ובן-גוריון ליריבים מושבעים.
שרת תמך בפעולה מדינית והסברתית והתנגד ל"אקטיביזם" הביטחוני של בן-גוריון.
כמו כן, גרס שרת, שיש לעשות כל מאמץ להדק את הקשרים המדיניים והביטחוניים עם ארצות הברית.
לעומתו, בן-גוריון, שנוכח לדעת, שארצות הברית מסרבת לספק לישראל נשק בכמויות שיאזנו את עסקת הנשק המזרח-אירופית המצרית, החליט לחזק את יחסי ישראל עם צרפת והשיג ממנה אספקת נשק .
התנגדות שרת למהלכים שהובילו בסופו של דבר למבצע קדש נגד מצרים, תרמה לאולטימטום שהציב בן-גוריון לשרת בדרישה כי יתפטר מתפקיד שר החוץ ולמינויה של גולדה מאיר במקומו.
בישיבה שנערכה ב-17 ביוני 1956, החליט מרכז מפא"י להיענות לדרישתו של בן-גוריון.
בהצבעת הדחתו מן הממשלה, הצביעו 35 בעד, 7 נגד ו-74 נמנעו.
בהתאם להחלטה, הגיש שרת את התפטרותו מהממשלה ב-18 ביוני 1956. לאחר הדחתו, כתב שרת ב-24 ביוני ביומנו: "אני שרוי כל הימים האלה במרה שחורה...
בלב משתולל הזעם וצורב העלבון".
לאחר פרישתו מתפקיד שר החוץ ולמרות יחסיו המתוחים עם בן-גוריון וגולדה מאיר, יצא שרת ב-21 בספטמבר 1956 למסע רשמי במדינות דרום-מזרח אסיה, כשגריר של רצון טוב.
המסע נערך בין היתר כתגובה לוועידת באנדונג של מדינות אסיה ואפריקה, בה התקבלו שורה של החלטות נגד ישראל.
במסגרת המסע, ביקר שרת בתאילנד, בורמה, הפיליפינים, יפן, הונג קונג, סינגפור, מלזיה (שהייתה אז עדיין מושבה בריטית), סרי לנקה, הודו, נפאל, לאוס וקמבודיה.
ביפן זכה לפגישה רשמית עם הקיסר הירוהיטו.
ב-29 באוקטובר פרצה מלחמת סיני.
שרת התבשר עליה מן העיתונות, בעת שהותו בניו דלהי, בירת הודו, בבוקר פגישתו ב-30 באוקטובר עם ראש ממשלת הודו, נהרו, שהתנפל עליו בכעס בשל המתקפה הישראלית, וסמוך לפתיחת הוועידה השנייה של התנועות הסוציאליסטיות באסיה, שבה השתתף מטעם מפא"י.
המסע ברחבי אסיה נמשך 81 ימים, והוא שב לישראל ב-9 בדצמבר 1956. הוא פרסם טורים בעיתון דבר על הביקורים במדינות השונות ולאחר מכן הוציא אותם כספר בשם "משוט באסיה".
לאחר עזיבתו את משרד החוץ, התמנה שרת ב-1957 לראש הוצאת הספרים "עם עובד" והשיק את מפעל הדגל שלה, "ספריה לעם".
בנוסף על כך, כיהן כיושב ראש הנהלת המוסד החינוכי "בית ברל".
שרת היה תומך נלהב בשמירת ערכי השפה העברית, ונאומיו הרהוטים ידועים בשפתם העשירה.
לזכותו עומדות מילים עבריות רבות שהצליח להכניס לשפה העברית.
לדברי שרת עצמו, חידש "כשלושים-ארבעים חידושי לשון", ובהם המילים: "פיחות", "לוויין", "ייצוג", "תוואי", "נוהל", "לבטח" ו"נזיל".
בשנת 1959 זכה בפרס סוקולוב על עבודתו העיתונאית במשך שנים רבות ועל ספרו "משוט באסיה".
בשנות ה-60 זכה באזרחות-כבוד של ירושלים ושל תל אביב.
שרת כתב יומנים אישיים, שפורסמו אחרי פטירתו.
בשנת 1961 נבחר ליושב ראש ההסתדרות הציונית העולמית וליושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית.
שרת כיהן בתפקיד יושב ראש ההסתדרות הציונית עד יום מותו.
ב-4 בפברואר 1961, בימי ה"פרשה", התנגד בישיבת מרכז מפא"י לתביעת בן-גוריון להדיח את פנחס לבון מכהונתו כמזכ"ל ההסתדרות.
הוא תיאר בנאומו את האווירה השוררת במפלגה תחת שלטון בן-גוריון: "זה מכבר אני רואה בתוכנו, בשיקולינו, בתגובותינו, בהכרעותינו כי לא הכבוד והצדק משמשים נר רגלינו, כי אם הפחד והחשבון".
באוגוסט 1964 הוענקה לו אזרחות כבוד של ירושלים.
היריבות בינו לבין בן-גוריון הגיעה לשיאה ב-17 בפברואר 1965, כאשר הובא על כיסא גלגלים אל ועידת מפא"י העשירית ויצא בהתקפה חריפה על בן-גוריון, במה שכונה "נאום כיסא הגלגלים", בו מתח ביקורת קשה על בן-גוריון ותמך בראש הממשלה לוי אשכול, שסירב לתביעת בן-גוריון להמשיך לעסוק בפרשת ה"עסק ביש".
ב-16 במרץ 1965 הוענק לו תואר דוקטור כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב.
ביולי 1965 החמיר מצבו הרפואי והוא אושפז במצב קשה בבית החולים הדסה, ב-7 ביולי 1965 נפטר שרת ממחלת הסרטן בירושלים, והותיר אחריו את אשתו צפורה, לזוג נולדו שלושה ילדים: יעקב, יעל וחיים.
משה שרת נקבר לבקשתו בבית הקברות טרומפלדור שבתל אביב, שם קבורים גם סבתו, אביו ואמו, ושתי אחיותיו.
לימים נקברה לידו אשתו, צפורה.
על פי צוואתו, לא נישאו הספדים בלוויה.
דוד בן-גוריון נעדר ממנה, אולם בכנס ועידת מפלגתו רפ"י בבית העיתונאים על שם סוקולוב ספד לו.
בן-גוריון אמר, בין היתר, כי מותו של שרת הוא "אבדה קשה לציבור ולכלל היהודים".
שרת היה גיסם של שלושה מראשי היישוב וההגנה: אליהו גולומב, דב הוז ושאול אביגור (יחדיו כונו "ארבעת הגיסים"), ודודו של חבר הכנסת לשעבר דוד גולומב, שהיה בנו של אליהו.
שרת היה בוגר המחזור הראשון של גימנסיה הרצליה, ולמד פרק זמן בקונסרבטוריון שולמית שם בבית הספר פגש את צפורה מאירוב, לה נישא בהמשך, ובאליהו גולומב ודב הוז חבריו מימי הגימנסיה ו"ההסתדרות המצומצמת" וממקימי "ההגנה".
לימים נשאו השניים את אחיותיו עדה ורבקה בשנת 1921 והפכו לגיסיו.
ציפורה מאירוב ומשה שרת התקרבו לראשונה במהלך טיול שנערך לתלמידי הגימנסיה בפסח 1913 בחברון.
שנים ספורות לאחר מכן, כאשר שרת לימד טורקית, הייתה מאירוב אחת מתלמידותיו וכך התהדק הקשר בין השניים.
לאחר שהכירו זה את זה לעומק, החלו "לצאת קבוע".
שרת המתין שנה נוספת בטרם ביקש את ידה של צפורה, חברתו מנעוריו, וב-1922 הוא התחתן איתה בלונדון.
ב-1927 ילדה אשתו ציפורה את בנם הבכור יעקב שרת.
לאחר הלידה, עזבה ציפורה את עבודותיה השונות ודאגה להקדיש מזמנה לילדים ולמשפחה.
ב-1930 נולדה בתם יעל מדיני ובשנת 1933, נולד חיים שרת.
ב-1993 הקימו בניו חיים שרת, יעקב שרת, ואשתו רנה שרת את "העמותה למורשת משה שרת", במטרה לרכז, ולקטלג ולפרסם את כל כתבי משה שרת, ולהוציא לאור כתבים אלה בצורה מסודרת ומוערת.
על שמו של שרת שכונות (רמת שרת בירושלים, קריית שרת בחולון, קריית שרת ברעננה, נווה שרת בתל אביב-יפו ושכונת שרת בלוד) ורחובות בערים רבות בישראל.
מפעל המלגות לתלמידים יחידי סגולה בתחומי המוזיקה, המחול, האמנות החזותית, הקולנוע, התיאטרון והאדריכלות, ששרת הקים בשנת 1955, נושא את שמו, "קרן שרת".
על שטר של 20 ש"ח מסדרות א' וב' הופיעו דיוקנו ופרטים אחרים הקשורים לפעילותו.
בשטרות מסדרה ג' הוחלף דיוקנו של משה שרת בדיוקנה של רחל המשוררת.
על שמו בתי ספר בתל אביב, בחולון, בכפר סבא, בנתניה, בקריית אונו, בבת ים ובנוף הגליל "בית הספר הישראלי בפריז ע"ש משה שרת" פעל בבירת צרפת במשך כ-40 שנה ונסגר בשנת 2005.
על שמו "בית הפקיד" בירושלים שנמכר ב-1998, למכללה למינהל.
ביער המגינים הוקם אתר הנצחה למשה שרת, המורכב מתשעה סלעים שעליהם חקוקות נקודות ציון בחייו.
ארכיון מפלגת העבודה נקרא על שמו.
המכון האונקולוגי בבית החולים הדסה עין כרם בירושלים נקרא על שמו.
בעטרת שבמטה בנימין במרחק קצר ממקום מושב משפחתו הראשון של שרת בארץ (עין סיניא) ביקשו לקרוא לאחד הרחובות על שמו אך משפחת שרת הביעה את התנגדותה מפאת התנגדותם למפעל ההתנחלות.
משה שרת, משוט באסיה: יומן-מסע, תל אביב: דבר, תשי"ח 1957
משה שרת, אורות שכבו, תל אביב: עם עובד, תשכ"ט 1969 (דברים שנאמרו ונכתבו בזמנים שונים על 13 אישים שהלכו לעולמם)
משה שרת, יומן מדיני: תעודות ומסמכים של משה שרת, 1936–1941, 5 כרכים, אהוביה מלכין (עורך) ואמנון סלע (עורך משנה), תל אביב: עם עובד, 1968–1979
משה שרת, יומן אישי: יומנו של שר החוץ וראש הממשלה, 1953–1957, 8 כרכים, תל אביב: ספרית מעריב, 1978
משה שרת, נתראה ואולי לא: מכתבי משה שרת מן הצבא העותמאני: 1916–1918, יעקב שרת (עורך), תל אביב: העמותה למורשת משה שרת, 1998
משה שרת, מאסר עם נייר ועיפרון: תכתובת משה וצפורה שרת מן השבת השחורה 29 ביוני, עד נובמבר 1946 מחנה המעצר לטרון – ירושלים, רנה ויעקב שרת (עורכים), תל אביב: העמותה למורשת משה שרת, 2000
משה שרת, ימי לונדון: מכתבי משה שרת מימי הלימודים, 1921–1925, 3 כרכים, תמר גדרון, יעקב שרת, רנה שרת (עריכה), תל אביב: העמותה למורשת משה שרת, 2003–2008
משה שרת, מחברת תרגומי שירה, מהדורה מורחבת עם שירי המקור (רוסית, גרמנית, אנגלית), תל אביב: העמותה למורשת משה שרת, 2003
משה שרת, פולמוס השילומים: משה שרת במערכות המשא ומתן על הסכם השילומים, תל אביב: העמותה למורשת משה שרת, 2007
משה שרת, שוחר שלום: היבטים ומבטים על משה שרת, תל אביב: העמותה למורשת משה שרת, 2008
משה שרת, מאבק מדיני: מסמכי משה שרת כראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ינואר–מאי 1942, א, יעקב שרת (עורך), שפרה קולת (איסוף, תחקיר והערות), תל אביב: העמותה למורשת משה שרת, 2009
משה שרת, מאבק מדיני: מסמכי משה שרת כראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, יוני–דצמבר 1942, ב, יעקב שרת (עורך), שפרה קולת (איסוף, תחקיר והערות), תל אביב: העמותה למורשת משה שרת, 2011
משה שרת, ירחים בעמק איילון: מכתבי משה שרת ממחנה המעצר לטרון 29 ביוני – 5 בנובמבר 1946, פנחס עופר (תחקיר, פיענוח, ביאורים והערות), תל אביב: העמותה למורשת משה שרת, 2011
משה שרת, פולמוס השילומים, מהדורה אנגלית מקוצרת, גרמניה: הוצאת דה גרויטר, 2011
משה שרת, דבר דבור: דברים שבעל-פה בזירות פנים וחוץ, 1948, יעקב ורנה שרת (עורכים), תל אביב: העמותה למורשת משה שרת, 2013
משה שרת, דבר דבור: דברים שבעל-פה בזירות פנים וחוץ, 1949, יעקב ורנה שרת (עורכים), תל אביב: העמותה למורשת משה שרת, 2016
משה שרת, דבר דבור: דברים שבעל-פה בזירות פנים וחוץ, 1950, יעקב ורנה שרת (עורכים), תל אביב: העמותה למורשת משה שרת, 2018
משה שרת, דבר דבור: דברים שבעל-פה בזירות פנים וחוץ, 1951, יעקב ורנה שרת (עורכים), תל אביב: העמותה למורשת משה שרת, 2019
די אויפגאבן פון אונזער פאליטישער טעטיקייט: ארץ-ישראל אין דער ענגלישער עפנטלעכער מיינונג / מ' שערטאק, ירושלים: הסוכנות היהודית בארץ-ישראל, תרצ"ה.
תפקידי פעולתנו המדינית / מ' שרתוק ; ז' ברודצקי: פעולתה המדינית של הנהלת הסוכנות היהודית בלונדון, ירושלים; לונדון: הנהלת הסוכנות היהודית לארץ-ישראל, תרצ"ה 1935. (הרצאות במושב הוועד הפועל הציוני בירושלים, אדר ב' – ניסן תרצ"ה)
על המצב הפוליטי / הרצאת מ' שרתוק [שרת] בכינוס חברי הוועד הפועל הציוני בא"י שנתקיים בירושלים ביום ב תמוז תרצ"ו, (ירושלים: חמו"ל, תרצ"ו)
ההסתדרות והמפלגה, תל אביב: מרכז מפלגת פועלי ארץ ישראל, תש"ד 1944 (חוברת)
ההעפלה - חיים, הטרור - מות / משה שרתוק, תל אביב: מרכז מפלגת פועלי ארץ ישראל, תש"ז 1947 (חוברת)
במאבק נגד תוכנית ברנדוט / מאת משה שרתוק [=שרת], תל אביב: מפלגת פועלי ארץ ישראל, תש"ט (נאום של משה שרתוק בוועדה המדינית של או"ם, 15 בנובמבר 1948)
ישראל קוראת לעצור תוקפנות ולהשבית חרב / מאת משה שרת, ירושלים: משרד ראש הממשלה – שרותי המודיעין, תש"י 1950 (סדרת "בעיות המדינה", ז)
עשרים שנות מפלגת פועלי ארץ ישראל, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ ישראל, תשי"א-1950 (ראה אור במקביל ביידיש: "צוואנציק יאר מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י)", פריז, הוצאת אייראפעאישער ביורא פון איחוד עולמי)
דער קאמף קעגן כוליגאניזם: פון דער רעדע אין כנסת / משה שרת, ירושלים: שירותי המודיעין למדינת ישראל, תשי"א 1951 (סדרת "מדינה פראבלעמען", 1)
אין דינסט פון אונדזער שליחות: ענטפער אין כנסת / משה שרת, ירושלים: שירותי המודיעין, תשי"א 1951 (סדרת "מדינה פראבלעמען", 6)
בשירות הייעוד: מתשובת שר-החוץ על הוויכוח בכנסת), ירושלים: שירותי המודיעין, תשי"א 1951 (סדרת "בעיות המדינה", ג)
רעפאראציעס פון דייטשלאנד / משה שרת, ירושלים: שרותי המודיעין למדינת ישראל, תשי"ב 1952 (סדרת "מדינה פראבלעמען", 7) (ראה אור במקביל בשפות נוספות)
המדינה היהודית והעם היהודי, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ-ישראל – המרכז – המחלקה להסברה, 1963
החנוך והעלייה, תל אביב: הגמנסיה הרצליה, תשכ"ד 1963 (הרצאה שהושמעה בערב השני לערבי העיון של הגמנסיה "הרצליה", בימים כ"ג–כ"ה בתשרי תשכ"ד)
מה היה לנו ברל: על ברל כצנלסון באוזני חברים צעירים וחדשים, תל אביב: מפלגת פועלי א"י - המרכז - המחלקה לחינוך תנועתי ולהסברה, 1964 (הופיע גם בקובץ: דרכי איש: שלוש מסות על ברל כצנלסון / כינס זאב גולדברג, צופית: בית ברל, תשכ"ח)
לקט, ירושלים: ההסתדרות הציונית העולמית - מחלקת ההסברה, תשכ"ה 1965 (כולל מקצתו "דברים על משה שרת" ורובו: לקט מאמרים מאת משה שרת על נושאים שונים)
דברים על הציונות, ירושלים: ההנהלה הציונית העולמית), תשכ"ו 1966 (חוברת המכנסת דברים שנאמרו על ידי משה שרת בשני הקונגרסים הציונים האחרונים ובמושב הוועד הפועל הציוני בשנת 1963)
ד' סתר (מיכאל בייטלסקי), הלא תשאלי: שירי ציון חדשים מברית המועצות, תרגום מרוסית: חבר משוררים, בעריכת אברהם שלונסקי ומשה שרת, תל אביב: עם עובד, תשכ"ב 1962
מחברת תרגומי שירה, תרגומי שירה, בעיקר מן הקלסיקה הרוסית: משה שרת, תל אביב: עם עובד, תשכ"ה 1965
דרכי איש: שלוש מסות על ברל כצנלסון, זאב גולדברג (כינוס), ישראל קולת : "איש ונבו לו", משה שרת: "מה היה לנו ברל", דב סדן : "צופה לבית הישוב", צופית: בית ברל, תשכ"ח 1967
משה (מושיק) תאומים (נולד ב-1945) הוא פרסומאי ישראלי.
תאומים הוא בעליה של קבוצת התקשורת והפרסום "גיתם" הכוללת את משרד הפרסום "גיתם BBDO", משרד יחסי הציבור "גיתם פורטר-נובלי" ועוד.
כמו כן, תאומים כיהן בעבר כחבר דירקטוריון בקבוצת הפועל תל אביב אשר שיחקה בליגת העל.
לאחר שירותו בצה"ל למד לתואר ראשון פסיכולוגיה וסוציולוגיה ולתואר שני תקשורת באוניברסיטת ת"א.
בתקופת לימודיו היה פעיל בארגוני סטודנטים וערך את עיתון הסטודנטים "דרבן", וכן היה עיתונאי ועורך ב"ידיעות אחרונות".
במשך שנים רבות היה תאומים פעיל בתנועת הצופים.
בשנים 1965–1969 הקים וריכז את שבט הצופים בכפר שמריהו.
בשנים 1973–1985 שימש כחבר ההנהגה הארצית של התנועה.
בין השנים 1969–1973 נשלח מטעם תנועת הצופים לרכז את הפעילות בקרב תנועת הנוער "יהודה הצעיר" בחוף המערבי של ארצות הברית.
שם גם למד מנהל עסקים והשלים תואר שני בפסיכולוגיה בארצות הברית.
בשובו לארץ עבד 5 שנים בתחום הפרסום ויחסי ציבור, ובשנת 1977 הקים יחד עם יוחנן גולדברג (דובז'ה) את "גיתם מערכות תדמית".
השם "גיתם" מורכב מראשי התבות של שמות מקימי החברה.
גיתם הפכה לחברת הפרסום הראשונה בישראל אשר נרכשה על ידי קבוצת תקשורת בינלאומית – Omnicom.
כיום מוחזקות 49% ממניות החברה על ידי Omnicom באמצעות BBDO, אחת מחברות הפרסום המובילות בעולם.
ב-1988 היה תאומים שותף של בוריס קרסני בחברת פוליסי אותה הקימו ביחד עם מנחם "ממי" גולן, אולם תאומים נפרד מהשניים לאחר פחות משנה.
במשך כל השנים בהם מכהן תאומים בראש חברת הפרסום וחברת יחסי הציבור מהמובילות בישראל, הוא עוסק גם במתן ייעוץ תדמיתי ותקשורתי לאישים בכירים במשק הישראלי, בזירה הציבורית ובפוליטיקה בארץ וכן לאנשי עסקים מהעולם.
בשנים האחרונות הקים תאומים חברה נוספת במסגרת גיתם: Management BBDO Issue (IM) בה הוא מרכז את פעילות הייעוץ שלו.
תאומים ניהל קמפיינים לבחירת ראש ממשלה, לנשיא המדינה, לרבנים הראשיים ויושבי ראש הכנסת.
כמו כן, היה יועץ לראשי ממשלה ונשיאים.
לפני מספר שנים פרש מניהול קמפיינים פוליטיים אך נשאר מקורבם ויועצם הקרוב של אישי ציבור בתפקידים שונים.
בשנת 1997 רכשה קבוצת אנשי עסקים בראשותו של תאומים את זכויות הניהול של מועדון הכדורגל הפועל תל אביב והובילה את המועדון מספר שנים.
בצד הפעילות במועדון פיתחה הקבוצה בראשות תאומים תוכנית רחבה, שמטרתה שימוש בכדורגל כמכשיר למובילות חברתית והקימה עשרות בתי ספר לכדורגל במקומות חלשים בחברה הישראלית.
בבתי ספר אלה מועסקים גם פסיכולוגים ומדריכים חברתיים.
במסגרת זאת פועלים ילדים יהודים (שחלקם עולים חדשים) ערבים, דרוזים ועוד.
התוכנית מפעילה כיום למעלה מ-20,000 ילדים ובהם ילדים בעלי צרכים מיוחדים, פנימיות לנוער חוסה ועוד.
התוכנית זכתה להכרה בינלאומית ולפרסים בפורומים רבים.
בשנת 2008 העבירה קבוצת תאומים את זכויות הניהול של המועדון למוני הראל.
בשנת 2012 מונה תאומים על ידי חיים רמון לחבר דירקטוריון בהפועל תל אביב.
תאומים חבר בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית ובוועד המנהל של מרכז פרס לשלום והוא חבר ויועץ במספר רב של עמותות חברתיות.
במאי 2006 אוניברסיטת תל אביב יחד עם חבריו, חנכה קתדרה לתקשורת על שמו של משה תאומים כהוקרה על תרומתו לשוק התקשורת הישראלי.
משה תאומים מתגורר כיום ברמת השרון, נשוי ואב לשלוש בנות.
משה שרוני (1929 – 20 בספטמבר 2020) היה חבר הכנסת בכנסת ה-17. מטעם סיעת "גיל" ויושב ראש השדולה למען חיפה.
שרוני נולד בשנת 1929 בבוחוש שברומניה, ועלה לישראל בשנת 1948. מיד עם הגיעו ארצה התגייס לצה"ל ושרת במגוון תפקידים, בהם ראש הלשכה של חיים לסקוב ומאיר זורע.
שרוני השתחרר ב-1964 בדרגת רס"ן.
עבד במשך שנים רבות בעיריית חיפה, ובשנות ה-60 אף היה יו"ר ארגון עובדיה.
שרוני בוגר לימודי משאבי-אנוש (1978) ומנהל מוניציפלי (1987) באוניברסיטת חיפה.
בבחירות לכנסת ה-14 היה מועמד לכנסת ברשימת הגמלאים בראשות נאוה ארד, אך רשימה זו לא עברה את אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת ה-17 הוצב במקום השלישי ברשימת הגמלאים המחודשת (גיל - גמלאי ישראל לכנסת) בראשותו של רפי איתן.
לאחר הבחירות ועם כניסת המפלגה לקואליציה התמודד על תפקיד שר הבריאות שהיה תפקיד השר השני שהמפלגה קיבלה, אולם הפסיד את התפקיד על חודו של קול בהצבעה במזכירות המפלגה לחבר מפלגתו יעקב בן יזרי.
התפרסם בשורה של התבטאויות החורגות מהקונצנזוס, למשל בעניין משפט קצב.
באוקטובר 2008 הודיעה המשטרה כי נמצאה תשתית ראייתית נגדו בחשד לרישום כוזב במסמכי תאגיד, מרמה והפרת אמונים, והמליצה להעמידו לדין, אך ב-2009 החליטה פרקליטות המדינה לסגור את התיק.
היה יושב ראש השדולה למען חיפה והגליל.
היה נשוי ואב לשני ילדים, התגורר בשכונת רמת התשבי שבחיפה ונפטר ב-20 בספטמבר 2020.
בכנסת ה-17 כיהן כיושב-ראש ועדת העבודה והרווחה עד ל-29 באוקטובר 2007, אז הודח מתפקידו כהצעת חברי סיעתו.
עד 15 באוקטובר 2007 שימש שרוני יו"ר סיעת גיל, אך הודח מתפקידו בשל מחלוקת עם יו"ר המפלגה, רפי איתן, בנוגע להצעת חוק שהגיש העוסקת בהגדלת קצבאות זקנה.
ב-29 באוקטובר העביר שרוני את החוק בוועדת העבודה והרווחה לקראת קריאה שנייה ושלישית.
בתגובה להדחה אמר שרוני: "אני מבקש סליחה מכל הציבור הגמלאים שהצביע עבור מפלגתי בבחירות".ב-28 באפריל 2008 הגיש שרוני לוועדת הכנסת יחד עם חבריו לסיעה, אלחנן גלזר ושרה מרום שלו בקשה להתפלג מהסיעה ולהקים סיעה עצמאית בשם "צדק לגמלאים".
במקביל להליכי הפילוג, החליטה סיעת גיל כי שרוני יישאר נציגהּ רק בוועדת החוקה חוק ומשפט, וביתר הוועדות הוחלף בחברים אחרים.
ב-15 באוקטובר 2008, בעת נסיונותיה של ציפי לבני להקים ממשלה חדשה בראשותה, הודיעו ראשי שתי הסיעות על איחוד מחודש.
חבר הכנסת גלזר הודיע כי יישאר בסיעת היחיד "צדק לזקן".
יו"ר ארגון גמלאי עיריית חיפה, 1991
סגן יו"ר גמלאי השלטון המקומי, 1991
סגן ומ"מ יו"ר התאחדות עולי רומניה בחיפה, 1998
משה שרמן (1881 – 17 ביוני 1969) היה ראשון רופאי האף אוזן גרון בישראל.
ממייסדי ההסתדרות הרפואית בישראל ונשיאה הראשון.
חתן פרס סולד לשנת 1954.
שרמן נולד ביום הכיפורים 1881 בניקולאייב, רוסיה.
אביו, יעקב שרמן, היה בעל חנות ספרים והוצאה לאור של ספרות ציונית .
שרמן התחנך בחדר, בפרוגימנסיה ובגימנסיה הממשלתית ובמקביל ללימודיו עבד בחנות הספרים של הוריו.
ב-1897 הפך לחבר פעיל בתנועה הציונית ושימש מדריך קבוצות שונות של הנוער הציוני.
ב-1901 החל ללמוד רפואה מתוך מטרה ברורה לעלות לישראל.
כסטודנט היה בין מייסדי האגודה הראשונה של סטודנטים ציונים וחבר ב"מרכז הציוני העירוני באודיסה".
באותה שנה ליווה את חיים ויצמן במסע תעמולה ציוני ברוסיה .
ב-1903 שימש כציר לקונגרס הציוני השישי כנציגן של שתי אגודות ציוניות: "פועלי ציון" ו"בנות-ציון".
שרמן הצביע כנגד תוכניתו של הרצל ועזב את אולם הקונגרס ביחד עם יחיאל צ'לנוב.
ב-1905 נשא את רבקה ריימיסט, צעירה ציונית בת למשפחה מסורתית של בעלי תעשייה זעירה מאודסה שהתכנחה באוניברסיטאות של ז'נבה וברלין.
עקב מהפכת 1905 נאלץ הזוג הצעיר לנדוד בתחילה לברלין ואחר-כך לדורפאט בה השלים שרמן את לימודי הרפואה ב-1907. בעצת ד"ר צ'לנוב בחר להתמחות ברפואת אף אוזן וגרון ואף עבד כרופא מומחה במוסקבה ובניקוליאיבסקיה בטרם עלייתו ארצה.
שרמן ביקר לראשונה בארץ ישראל ב-1910 כשלקח על עצמו עבודה זמנית כרופא אונייה בהפלגה חד-פעמית מאודיסה לאלכסנדריה.
על ביקורו הקצר בתל אביב סיפר בריאיון לרגל יום הולדתו השמונים וחמש:
כשנה לאחר מכן באוגוסט 1911 עלתה משפחת שרמן לארץ ישראל והשתקעה בתל אביב.
באותה תקופה לא היו בארץ רופאי אף-אוזן-גרון, פרט לד"ר לייב שמעוני-מקלר (רופא עיניים ואף-אוזן-גרון) שעלה לארץ ב-1912, מספר חודשים אחרי עלייתו של שרמן, והתיישב בירושלים.
ב-11 בינואר 1912 התכנסו בדירתו של ד"ר דב מאיר קרינקין בתל אביב שישה רופאים: חיסין, בת שבע יוניס גוטמן, פוחובסקי, דב מאיר קרינקין, מנחם שטיין ו- משה שרמן והרוקח זאב אורבוך והכריזו על הקמת "אגודה מדיצינית עברית יפו, ארץ-ישראל".
ד"ר פוחובסקי נבחר ליושב ראש, ד"ר קרינקין לסגנו וד"ר שרמן למזכיר.
עם הקמת המדינה שונה השם שוב ל"הסתדרות רפואית ישראלית".
בחג השבועות תרע"ג, 1913, השתתף שרמן כנציג של "ההסתדרות הרפואית העברית", בוועידה השנייה של "קופת חולים של פועלי יהודה", שהתכנסה ב- יפו.
שרמן מונה ליועץ הרפואי של הקופה.
בשנים 1955-1935 כיהן שרמן כיושב-ראש ההסתדרות הרפואית.
עם פרישתו נבחר לנשיאה הראשון של ההסתדרות.
בשנת 1937 יזם את הקמת המכון לביקורת רפואית במטרה לבחון את היעילות של התרופות המשווקות בארץ ישראל ולדווח לרופאים על תוצאות הבדיקות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת שרמן כרופא צבאי בצבא העות'מאני.
בתחילה נשלח ביחד עם שני רופאים נוספים להקים בית-חולים לחיילים יהודים בעזה ומשזה פורק עבר לשמש כרופא צבאי ברמלה.
הוא הספיק לשרת גם בשכם, בעפולה ובטול-כרם בטרם עבר לחיפה לשמש כרופא למגורשי תל אביב בעיר.
לאחר המלחמה שימש שרמן כחבר בוועד הזמני ליהודי ארץ-ישראל ושימש כמחליפו של מאיר דיזנגוף בוועד הפועל שלו .
ב-1919 היה ד"ר שרמן ממקימי ארגון "האזרח" ארגון ששאף לרכז את הכוחות הליברליים ביישוב היהודי שבראשו עמד מאיר דיזנגוף.
מטעם "האזרח" היה ד"ר שרמן חבר במועצת עיריית תל אביב הראשונה והשלישית.
ד"ר שרמן עמד בראש מחלקת האף-אוזן-גרון של בית-החולים של הקהילה היהודית ביפו וניהל אותו במקומו של ד"ר חיסין תקופה קצרה עד סגירתו.
ב-1932 מונה למנהל מחלקת האף-אוזן-גרון של בית החולים הדסה (תל אביב).
כהוקרה על תרומתו לקידום הרפואה בישראל זכה בפרס סולד מטעם עיריית תל אביב לשנת 1954.
משה שרמן נפטר ב-17 ביוני 1969 ונקבר יום למחרת בבית הקברות נחלת יצחק שבגבול גבעתיים-תל אביב-יפו.
בין ותיקי תל אביב יש שחשבו שבתו הדסה קרויה על שם בית החולים אך למעשה הדסה נולדה בשנת 1910, הרבה לפני הקמת בית החולים.
היא לימדה מוזיקה בגימנסיה הרצליה והייתה מחלוצות החינוך המוזיקלי בישראל.
בנו, מאיר היה מראשי הרכש הצבאי בארצות הברית ולימים הציר הכלכלי של ישראל בארצות הברית ומנכ"ל חברת הנפט "פז".
משה שניאורי (בערך 1784 – לפני 1878), היה בנו הצעיר של מייסד שושלת חב"ד, רבי שניאור זלמן מלאדי.
הוא סבל ממחלת נפש ולפי כמה גרסאות, התנצר.
חסידי חב"ד מיעטו לעסוק בו עד שדמותו התפרסמה במאה ה-21.
ידוע כי התחתן בשנת 1797, ומאחר שרוב בני משפחתו נישאו בהיותם בני 14, יש המשערים שנולד בשנת 1784. רבי יוסף יצחק שניאורסון (האדמו"ר השישי של חסידות חב"ד) כותב במקום אחד שנולד בעיר ליאזנא בשנת תקמ"ד (1784), אך במקום אחר הוא כותב שנולד בשנת תקל"ט (1779).
בהיותו בן שמונה התגלו בו סימנים של אי שפיות.
אביו דאג שיטופל בידי רופאים ומחלתו רוסנה ופרצה חליפות.
בשנת 1801 לקחו אביו לריפוי בויטבסק, סנקט פטרבורג וסמולנסק.
בהיותו בגיל נישואיו אוזנה מחלתו, ובחנוכה שנת תקנ"ח (1797) נשא לאישה את שפרה, בתו של רבי צבי הירש מאולה (Ula), הקרובה לליאדי.
משה עבר להתגורר בבית חותנו, וככל הנראה התמנה לאחר מכן לרב באולה.
החל משנת תקס"ב, בהגיעו לגיל 18, רשם בקביעות את הדרושים שאמר אביו בשבתות.
מספר כרכים מכתבי ידו נמצאים בספריית חב"ד.
באדר א' תשפ"ב (פברואר 2022) העלתה ספריית חב"ד לאתר האינטרנט של הספרייה סריקה של כמה מהם, וכן פרסמו כתב יד של דרוש של משה עצמו.
במסורת חב"ד מיוחס לו ידע בניגוני חב"ד.
בתקופת מלחמות נפוליאון ופלישתו לרוסיה (1812), נסוגו אביו ובני ביתו עם צבא רוסיה לרוסיה הפנימית, מסע שבמהלכו נפטר רבי שניאור זלמן.
משה ובני משפחתו לא הצטרפו למסע.
כאשר ניסה משה להגיע לשקלוב נפל בשבי הצבא הצרפתי.
הוא הואשם בריגול ונידון למוות אך שוחרר.
משערים כי שהותו בשבי הביאה להתפרצות מחודשת של אי השפיות שממנה סבל בצעירותו.
ממכתב שכתבה אמו בשנת 1817 עולה לכאורה כי בשנה זו כבר היה מצבו הנפשי מעורער.
באייר תקע"ד חתם עם אחיו רבי דובער והרב חיים אברהם על הסכמה להדפסת הראשונה של 'אגרת הקודש' החלק הרביעי של ספר התניא שכתב אביהם.
אשתו, שתי בנותיו, בעליהן ונכדיו עלו לארץ ישראל והתיישבו בקהילת חב"ד בחברון בסביבות השנים תר"ג-תר"ד, לאחר כמה שנים, בשנת תרי"ב, הם עברו לירושלים.
חסיד חב"ד שנפטר בסוף המאה ה-20 סיפר כי בתקופת כהונתו כאדמו"ר של נכד אחיו, רבי שמואל שניאורסון, הופיע בעיר לובביץ' לכמה ימים, וביקר את הרבי ובני משפחתו.
זהותו נודעה לאנשי העיירה רק לאחר שעזב את העיר.
באותה תקופה הוא נראה כחסיד חב"ד זקן וותיק.
המשכילים שלחמו בחסידות, טענו כי בעקבות מאבק ירושה בין משה לבין אחיו האדמו"ר האמצעי, שהסתיים בכישלונו של משה, החליט משה להמיר את דתו.
לדבריהם, החסידים שלא ידעו כיצד להתמודד עם הפרשה, סיפרו שהוא מעורער בנפשו.
החסידים טענו כי רובן של השמועות אינן אלא בדיות.
הספר "בית רבי", שנכתב בידי חסיד חב"ד מענף קאפוסט, נמנע מלעסוק במחלתו ובשאלת ההתנצרות, באמרו שהנעשה עמו ידוע, והתמקד בסיפור נדודיו שלאחר המעשה.
גרסת הריי"ץ היא כי בשנת 1815 התלווה משה אל אחיו, האדמו"ר האמצעי, לריאיון עם קיסר רוסיה בנושא יישוב היהודים במושבות.
סגנון דיבורו הפתוח של משה עורר עניין אצל הקיסר והוא ביקשו להתווכח עם הכומר הראשי.
משה נענה להצעה וניצח בוויכוח.
הנוצרים, שהתקשו לשאת את העלבון, אסרו את משה בכפייה, הביאוהו למנזר והחתימוהו על כורחו על מסמך שבו הוא מבקש להמיר את דתו.
לאחר שסירב לשתף עימם פעולה הם הכניסו אותו למאסר.
בי"ט בכסלו תקע"ו מת אחד האסירים ובחסות המהומה שנוצרה הצליח משה לברוח מהמאסר (במקום אחר כתב הריי"ץ כי במהלך הובלתו למאסר לפתע "נפלה תרדמה על כולם" וכך הוא הצליח לברוח).
לאחר ריצה של כמעט 24 שעות בשלג הוא הגיע למקום יישוב יהודי, אך כיוון שחשש שיתפסוהו שוב, המשיך לנדוד במשך 62 שנה בזהות מוסתרת, עד שנפטר בשנת תרל"ח (1878).
בשנת תש"ס פרסם דוד אסף מאמר בנושא בכתב העת "ציון", שהורחב במידה רבה בפרק הראשון של ספרו נאחז בסבך (תשס"ו).
אסף מסתמך על מסמכים שנחשפו לאחרונה, סוקר את ההמרה מכל היבטיה ומצביע על השכתובים ההיסטוריים שנעשו בפרשה זו.
הספר זכה לפרסום נרחב בעיתונות.
בפורום עצור כאן חושבים התפתח דיון ער בנושא, בהשתתפותם של דוד אסף וחוקרים חב"דיים ואחרים, ובו תיעוד רב והפניות למאמרים אחרים בפרשה.
לדברי אסף, בעקבות סכסוך ממוני בין משה לבין מיכאיול אלכסייביץ פוזנוב, קצין ארטילריה שהתגורר באולה, החליט מיכאיול לנקום במשה ולהעבירו על דתו.
הוא הזמינו למסיבת תה ובה השקה אותו לשכרה בפונץ', החתים אותו על מסמך שבו הביע את רצונו להתנצר ולהפוך לקתולי, גזז את פאותיו וזקנו ושלח אותו אל הכומר המקומי בליווי חיילים.
הכומר הטבילו לנצרות כמה ימים לאחר מכן.
אחיו של משה פנו במכתב אל סטניסלב סיסטרצנייביץ בוהוש, המטרופוליט של כלל הכנסיות הקתוליות ברוסיה, ובו גוללו בפניו את פרשת מחלת נפשו של משה, שבעקבותיה הם טענו לחוסר תקפות חתימתו על מסמך המרת הדת.
במהלך חודש אוקטובר ביקש משה לשנות את דתו שנית, ולהיות פרבוסלבי.
בעקבות הודעתו זו פנתה המועצה של הכנסייה הפרבוסלבית במוהילב למקבילתה הקתולית בדרישה לקבל את תעודת ההטבלה הרשמית.
בחקירה שנערכה בעניין התברר שלא הוטבל כדין; אולם פוזנוב והכומר של אולה עמדו על כך שההטבלה נעשתה כדין, ובעקבות כך הודיע המינהל הקתולי במסמך רשמי שמשה הוטבל כדין ושמו החדש הוא ליאון יולייביץ.