tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זאת, תוך כדי דיון במודלים תרבותיים, דגמי התנהגות, מערכת הקשרים בין יצירות או אסכולות שונות בשדה מסוים ובין שדות שונים, בסוכנים התרבותיים (למשל משוררים, מתרגמים ומלומדים) ובאסטרטגיות הפעולה שנקטו.
כך למשל הראתה במאמר כיצד עוצב בתקופה העבאסית קאנון השירה הערבית של הג'אהליה (התקופה הקדם-אסלאמית) כתוצאה ממאבק בין סוכנים תרבותיים שונים, ובמאמרה המשותף עם גדי אלגזי על החצר, כיצד שימש המודל התרבותי של האהבה קוד לחיברות בני האליטה העבאסית.
הפואטיקה של החריזה בספרות הערבית הקלאסית.
תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ם, 1980.
ראשית המגעים של הספרות העברית עם הספרות הערבית במאה העשירית.
תל אביב: המכון הישראלי לפואטיקה וסמיוטיקה ע"ש פורטר, אוניברסיטת תל אביב, 1988.
ויש חלום אחר: רינה דרורי: שירים, צילומים, חפצים.
ערכים שחיברה באנציקלופדיה לספרות ערבית
על תפקידה של הספרות הקראית בתולדות הספרות היהודית במאה העשירית (1993–1994).
"חקר הקשרים בין קהילות ישראל במזרח ובמערב - אתגרים ויעדים" (קיץ תשנ"ט).
"שלושה ניסיונות להחייאת העברית בימי הביניים: המזרח, ספרד המוסלמית, ספרד הנוצרית".
אדרת לבנימין, ספר היובל לבנימין הרשב, כרך ב', עורכת: זיוה בן-פורת.
תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד והמכון הישראלי לפואטיקה וסמיוטיקה ע"ש פורטר, 2001, עמ' 176–191.
רינה פושקרנה (נולדה ב-10 בפברואר 1959) היא יזמת, מסעדנית ואשת עסקים ישראלית ממוצא הודי, פעילה בענף המסעדנות, המייסדת והבעלים של רשת המסעדות ההודיות "טנדורי".
רינה פושקרנה נולדה ב-10 בפברואר 1959 בניו דלהי שבהודו לקולונל ארג'ון סינג, הודי בן הדת הסיקית ששירת בצבא ההודי ולמת'ילדה (לבית יחזקאל סולומון), יהודיה ילידת יוצאי עיראק מהקהילה הבגדאדית של הודו .
מלבדן עוד שלושה אחים: האח אניל, האחות אניטה, והאחות המאומצת (בתו של אחי אביהן), מיטאנה.
המשפחה נדדה בהודו בעקבות תפקידיו הצבאיים של האב, ופושקרנה גדלה ברווחה בבתים עם משרתים.
בגיל 16 התחתנה עם וינוד פושקרנה, הינדי בן 22 ממעמד הברהמינים, רב חובל בצי הסוחר.
פושקרנה הפליגה עמו תשע שנים במהלכן למדה לבשל מהשפים שפגשה באוניות.
באותה תקופה נולדו ילדיהם, הבת סרינה והבן קונאל.
פושקרנה ובעלה הפליגו יחד עם ילדיהם במקומות רבים בעולם, ביקרו בישראל מספר פעמים, עד שהחליטו, בשנת 1982 להשתקע בישראל.
פושקרנה דוברת אנגלית, עברית, הינדית, פנג'אבי, מראטהית וגוג'ראטית.
בסביבות שנת 1979, פושקרנה ובעלה פתחו בלונדון מיניסטור בתל אביב מסעדה צמחונית קטנה בשם "איצ'יקדנה", שהגישה אוכל רחוב הודי.
מלבד קהילות יוצאי הודו בישראל, הציבור הרחב בישראל לא היה מודע לתרבות, למטבח ולאמנות הקולינרית ההודית.
מכיוון שהמסעדה לא הצליחה, היה וינוד מוכן לחזור לים.
רינה שכנעה את וינוד לעשות ניסיון נוסף, אך הפעם לא צמחוני.
בני הזוג פתחו בשנת 1981, בכיכר דיזנגוף בתל אביב את מסעדת "טנדורי", שהגישה אוכל הודי.
חלל המסעדה עוצב בסגנון הודי אותנטי ולעיתים קרובות התקיימו במקום גם הופעות של רקדנים וזמרים הודיים.
היה זה הסניף הראשון מבין שש מסעדות ברשת "טנדורי" שנפתחו בישראל עד שנת 2000 ובהן שתי מסעדות כשרות: באילת ובירושלים (בשם קוהינור).
בעקבות אירועי האינתיפאדה השנייה נסגרו שלושה סניפים.
בשנת 2003 החלה פושקרנה לייצר אוכל הודי קפוא במפעלה "פרסקו" (לשעבר מפעל "שף הים") בקיבוץ אילון בשם "רינה'ס מזון טרי ואתני" ומכרה אותו ברשת מרכולים בישראל ואוכל קפוא כשר למרכולים ברחבי העולם.
לפושקרנה היו גם סניפים של רשת של אוכל מהיר שנקראה ניו דלהי, מסעדה תאילנדית בשם קוקונאט ומסעדת דגים בשם אטלנטיס בהרצליה.
נכון ל-2020 פעילים שני סניפים של רשת טנדורי: בהרצליה ובתל אביב.
המסעדות מגישות אוכל הודי ממבחר מטבחים המותאם לחיך הישראלי.
בתחילת שנות האלפיים, פתחה פושקרנה בוטיק של בגדי מעצבים גדולים בכיכר טיראן בהרצליה פיתוח.
פושקרנה הייתה חברת המשלחת הישראלית בביקור הראשון של ראש ממשלת ישראל בהודו, אשר נערך בשנת 2003, בראשותו של אריאל שרון.
בשנת 2017, בעת ביקורו של נרנדרה מודי, ראש ממשלת הודו בישראל, הוזמנה פושקרנה לבשל עבורם ארוחה במעון הרשמי של ראש הממשלה.
בשנת 2018 הצטרפה לפמלייתו של בנימין נתניהו אשר ביקר בהודו, לציון 25 שנים לכינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות.
לקחה חלק בספר "אמא הודו, אבא ישראל" בעריכת הסופרת הישראלית ממוצא הודי אילנה שזור, אשר פורסם בשנת 2017 בהוצאת "קמודן מוכאדם" בבעלות הסופר הישראלי מקהילת הבני ישראל (הודו), אליעז ראובן-דנדקר.
בשנת 2004 הוענק לה תואר כבוד מלשכת המסחר ישראל-אסיה, על הבאת תרבות הודו לישראל.
פושקרנה היא חברת המועצה של מרכז ישראל-אסיה, נשיאת כבוד של המועצה המרכזית של ארגונים יהודים-הודיים בישראל, חברת הנהלה באגודת הידידות ישראל-הודו ומעורבת ביוזמות לקידום מנהיגות נשים.
הבת סרינה חיה בסינגפור עם משפחתה, והבן קונאל למד בישול בשווייץ, ניהל בעבר מסעדות בסינגפור וחי כיום עם משפחתו בישראל.
רינה פדווה (נולדה ב-18 ביולי 1953) היא שחקנית וקומיקאית ישראלית.
יזמה, הקימה וייסדה את עמותת כנפיים.
רינה פדווה נולדה וגדלה בירושלים להורים יוצאי חלב ואוסטריה שהיו ממקימי מק"י.
למדה בתיכון סליגסברג במגמה לאמנות ומלאכת מחשבת ושם נפגשה לראשונה עם לימודי התיאטרון בהנחיית נועה אשכול.
התגייסה לצה"ל לגרעין נח"ל, ושירתה בתפקיד מש"קית תרבות.
עם שחרורה מהצבא למדה משחק ולימודי תיאטרון בבית צבי והייתה מתלמידותיה של פאני לוביץ'.
מיד עם סיום הלימודים החלה את דרכה המקצועית בעבודה על ההצגה "המלך אובו" בבימויו של יוסף מונדי, כעוזרת במאי ושחקנית.
בתיאטרון החאן השתתפה בפרויקט החאן–בארט במסגרתו הופיעה בשירי תיאטרון יחד עם קטעים ממחזות של ברטולט ברכט.
בשנים 1980-1983 המשיכה את לימודיה בסטודיו של לי סטרסברג בניו יורק.
בהמשך, עבדה עמו בקבוצת אולפן השחקנים
בהשתתפות שחקנים מכל העולם, בהנחייתו של לי סטרסברג.
שדמותו והדרכתו משפיעים וניכרים בעבודתה בכל התחומים בהם היא עוסקת.
בתחילת שנות התשעים המשיכה את קריירת המשחק שלה בישראל והשתתפה בהפקות תיאטרון שונות:
הייתה שותפה בכתיבה ובבימוי וכשחקנית במחזה "דרך חמישה חלונות" ("Thru 5 windows") אשר הוצג בתיאטרון האמפסטד (Hampstead Theatre) בלונדון, בניו יורק וברחבי העולם, וכמו כן הייתה שותפה להפקות שונות ב"תיאטרון אינפרוויזציה".
בשנת 1990 הקימה עם עדינה טל את תיאטרון אירוע ועבדה איתה בצמד במשך 17 שנה.
בתיאטרון משחקת, יוצרת, כותבת ומופיעה בהצגות בידור בנושאים חברתיים, נשים, הגיל השלישי ועוד.
צרינה משתתפת קבועה בפסטיבל מספרי סיפורים בהפקתו של יוסי אלפי עם מיטב הקומיקאים ואנשי הבמה והרוח בישראל.
רינה פדווה החלה את פעילותה במוזיאון ישראל משנת 1982,פעילותה כוללת יצירת מופעים בגלריות שתרמו להבנת והעשרת הביקור בתערוכות ולימודי תיאטרון בחוגים קבועים לכל טווח הגילאים .רב בוגריה עוסקים כיום בפעילות בתחומי הקולנוע והתיאטרון.
בין בוגריה השחקן טל קלאי, נדב בושם ועוד רבים אחרים.
הקימה את "התיאטרון האחר " של אקי"ם ישראל העלתה מחזות שהועלו בארץ וברחבי העולם בפסטיבלים במופליה - צרפת בלוס אנג'לס בפסטיבל "very special art".
בשנת 2005 יסדה את עמותת כנפיים, במה לעשייה אמנותית חברתית לאמנים המתמודדים עם משברים נפשיים ולאמנים המתמודדים עם מוגבלויות שכליות.
הצגות שביימה בכנפיים (עמותה): "כפית של זהב" אשר מוצגת בארץ ובעולם ההצגה נכתבה ובוימה בשיתוף עם שירה גפן, "במה במקום מיטה", ערב מוזיקלי "הסיפור שבפנים" מופעים שהועלו בצוותא תל אביב וזאת בעקבות תהליך עבודה אותו עוברים האמנים המתמודדים עם משברים נפשיים במסגרת סדנאות העובדות יום יום .
"יש לי השראה" ,"לאהוב ללא גבול" הצגות המועלות בהשתתפות שחקנים מ"אלווין ישראל" שעובדים ועוברים תהליך במשך מספר שנים באופן קבוע במוזיאון ישראל.
בנוסף למופעי הסטנד-אפ, היא גם משחקת בתיאטרון, בטלוויזיה ובקולנוע.
בין היתר שיחקה בשנת 1996 בסרט הקולנוע "כלבים לא נובחים בירוק", בשנת 2007 בסרט הקולנוע "מדוזות", בבימוי של אתגר קרת ושירה גפן, בשנת 2008 בסרט "משכנתא".
בטלוויזיה שיחקה את דליה מלקין ברמזור (סדרת טלוויזיה) ששודרה בערוץ 2, במסגרת שידורי קשת.
בשנת 2012 השתתפה בצילומי הגרסה הישראלית של הסדרה "נשואים פלוס".
בשנת 2016 השתתפה בסדרה "בלתי הפיך" ביחד עם עדי אשכנזי בתפקיד המטפלת, השתתפה בסדרה "חברות" ביחד עם ליטל שוורץ בתפקיד החמות.
השתתפה בפרסומת ל"הוט" לצידו של יהודה לוי.
משנת 2016 משחקת בסדרה לצבי יש בעיה בתפקיד העוזרת ירדנה לצידו של צביקה הדר.
ב-2019 שיחקה לצידו של יהודה ברקן בסרט אהבה בשלייקס.
מה שלומך את - מועלה כבר יותר מ-2500 פעמים.
חתיכת חיים – הצגת יחיד.
זמן שווה זהב – הצגה לגיל השלישי ולהכנה לפרישה.
משרה מלאה.- הצגה המיועדת למנהלי ארגונים ובעלי תפקידים בכירים
מפגש משפחתי – הצגה שייצגה את ישראל בעולם (באנגלית).
הברקודות – יחד עם ענת ברזילי, מאיר סוויסה ושרית סרי.
צחוק, נשים ופפריקה – יחד עם חני נחמיאס ועדנה קינטי.
רינה ניקובה (23 ביוני 1898 – 7 באוגוסט 1972) הייתה רקדנית בלט וכוריאוגרפית, חלוצת הבלט הקלאסי בישראל.
ניהלה את להקת הבלט של האופרה הארצישראלית, הקימה את להקת הבלט התימני ואת "הבאלט הירושלמי לתנ"ך ולפולקלור", ששילבו בין בלט קלאסי לצעדים תימניים, והעמידה דורות של רקדנים.
ניקובה נולדה לאסתר לבית יעקב כץ וללאו רבינוביץ, סוחר אמיד ובעל מפעל בסנט פטרבורג, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
הוריה קיבלו אישור מיוחד להתגורר בעיר, בזכות מצבם הכלכלי.
בשל התנגדותו של אביה, החלה ללמוד ריקוד בגיל מאוחר יחסית (16), בקונסרבטוריון העירוני ולאחר מכן אצל ניקולס ליגאט.
לאחר מלחמת העולם הראשונה למדה ריקוד אצל אויגניה אדוארדובה בברלין.
שם השתלמה, הופיעה ואף נישאה לאריה שפושניקוב.
בשנת 1924 הגיעה לביקור בארץ ישראל עם אביה והחליטה להישאר בארץ.
באוגוסט אותה שנה הופיעה לראשונה בקולנוע עדן בתל אביב במבחר ריקודי קלאסיים.
בהמשך אותה שנה הקימה את הסטודיו הראשון לבלט ביישוב ובמקביל הצטרפה לאופרה הארצישראלית של מרדכי גולינקין כרקדנית וככוריאוגרפית.
היא הופיעה על במות מכוסות שטיחים עם בן-זוגה לריקוד, דוד בריינין, שעזב מאוחר יותר את הארץ לצרפת ונרצח בתקופת השואה באושוויץ.
באותה תקופה לא היו בישראל כל תנאים לבלט והריקוד הקלאסי שייצגה לא התקבל בעין יפה בקרב החלוצים.
עד 1927 הופיעה במסגרת האופרה.
בשנת 1928 הפסיקה האופרה את הופעותיה בשל המשבר הכלכלי שפקד את ארץ ישראל, וניקובה עזבה לניו יורק, שם הופיעה במסגרת המטרופוליטן אופרה ב"לה ג'וקונדה", היא שבה לארץ ישראל ב-1932.
ב-1933 הקימה את להקת הבלט התימני.
ניקובה גיבשה להקה בת שבע נשים צעירות, בראשותה של הפרימה-בלרינה רחל נדב, כולן תימניות, וערכה עבורן כוריאוגרפיה משולבת קלאסית-תימנית ייחודית.
בין הריקודים שיצרה: "רות ונעמי", "על נהרות בבל", "אליעזר ורבקה", "בני הנביאים" (לפי הבלדה של שאול טשרניחובסקי, שהיה ידידה האישי, אודות שמואל הנביא ושאול המלך) ועוד.
ניקובה הכניסה לריקוד שכלולים מודרניים כגון שימוש בשירה תוך כדי ריקוד, דרישה להבעת רגש מהרקדניות ולקסיקון התנועה שהתבסס על צעידות מגוונות, כריעות, סיבובים והרמות ידיים, תשומת לב מיוחדת לתלבושות הצבעוניות ולרקמות המזרחיות ושימוש באביזרים כגון כדים ושיבולים.
בשנת 1935 הופיעה הלהקה בין היתר בארמון הנציב העליון בירושלים (ארמון הנציב) ובאוניברסיטה האמריקאית בביירות.
כמו כן הופיעה ברחבי הארץ בתוכניות שונות למבוגרים ולילדים, ונטלה חלק ב"יריד המזרח".
הלהקה זכתה להצלחה ולהתלהבות בשל השילוב האמנותי האוריינטלי-תנ"כי, והמשיכה במסע ברחבי אירופה.
עם זאת הקימה עליה ניקובה ביקורת בישראל כיוון שבמודעות שליוו את המסע לא נזכר מוצאה הארץ-ישראלי של הלהקה.
בשנת 1942 נישאה ניקובה ליוסף גיזלט (נפטר ב-1948), חייל מצבא אנדרס הפולני, והזוג השתקע בירושלים.
שם פתחה את "הסטודיו לבלט תנכי וקלסי" בבית המעלות שברחוב המלך ג'ורג, בכניסה א' שם התגוררה בקומה העליונה ושם היה הסטודיו שלה כולל המרחב העליון של הגג שהיה קשור לדירתה.
כמו כן היא לימדה בבית הספר אוולינה דה רוטשילד.
כן הקימה בעיר את להקת "הבאלט הירושלמי לתנ"ך ולפולקלור", שחזרה אל מקורותיה בבלט הקלאסי, תוך ויתור מסוים על האוריינטליזם.
בסוף שנות השישים הוקם בעמק המצלבה, בשכונת ניות בירושלים "בית רינה ניקובה", שכלל אולם הופעות, חדרי חזרות והלבשה בתקן גבוה, ארכיון ודירת מגורים עבור ניקובה, תרומת ידידי להקתה מדרום אפריקה.
רינה ניקובה נהרגה ב-1972 בתאונת אופנוע בתל אביב ונקברה בהר המנוחות.
ניקובה הורישה בצוואתה את גופתה למדע ואת ביתה לעיריית ירושלים, בתנאי שישמש בית לאמנות.
על כן הפך המקום למבנה תרבות כללי למחול.
כיום ניצב במקום "מרכז עפרון למחול" המהווה את בית להקת "הורה ירושלים".
זכרה מונצח ברחוב על שמה בשכונת פסגת זאב בירושלים.
רינה פִירְסְטֶנברג (20 במרץ 1931 - 21 בנובמבר 2001) הייתה חברת קבוצת גבע, אשר שימשה כמנהלת להקת הגבעטרון של הקבוצה.
פירסטנברג נולדה לאביה סלומון חסין יליד סמולנסק, שקבל את שמו של יהודי אחר בזמן שהותו בשבי האנגלי במצרים, ונקרא בשמו מרדכי בן יהודה, ולאמה אלה קלינסקי, ממייסדי קבוץ גבע.
אחיה הם עמוס בן יהודה וורד אבן צור, ואחיינה אבשי, שגם הם מחברי להקת הגבעתרון.
פירסטנברג, שבלטה בגבע מצעירותה בכושרה לארגן אירועי תרבות, הייתה בין מקימי הלהקה לאחר מלחמת העצמאות.
היא שרה בה ושימשה גם כסולנית.
מראשיתה הייתה פירסטנברג מנהלת הלהקה, בצידם של המנהלים האמנותיים שלה, וניצחה במשך למעלה מארבעים שנה על מלאכת הארגון של הופעות הלהקה והקלטותיה ועל קבלת חברים ללהקה.
כמו יתר חברי הלהקה הייתה השירה בה עיסוק נוסף לפירסטנברג, ובמהלך שעות היום היא עסקה בעבודתה היומיומית בקבוצה, בחדר האוכל.
בשנת 1990, על רקע ירידה בהצלחת הגבעטרון וחילוקי דעות בקבוצה על עתידו, נאלצה פירסטנברג לפרוש מתפקידה, ומנהל אחר מונה במקומה.
אז בחרה לפרוש גם מן הלהקה.
לאחר שעזבה את הגבעטרון עסקה פירסטנברג בפעילות התנדבותית למען שוטרי משמר הגבול והדריכה חבורת זמר של חברי יישובים מעמק יזרעאל.
רינה פירסטנברג נפטרה בשנת 2001, ובהלווייתה בבית העלמין של קבוצת גבע השתתפו אלפים .
היה זה במהלך צילומי הסרט התיעודי "האמא של הגבעטרון" בהפקתם של שחר מגן ואיילת גיל.
בנובמבר 2010 כתב חיים קינן את השיר "ירוק בעיניים", שהוקדש לרינה (לחן שרה'לה שרון).
ותיקי הגבעטרון ו"החברים של רינה" הקליטו אותו, בעיבודו של צביקה כספי והשיר נכלל באלבום "הגבעטרון לדורותיו".
באוקטובר 2011 נערך בגבע ערב רב משתתפים לזכרה במלאת עשור למותה.
רינה פרנקל (נולדה ב-17 בספטמבר 1956) היא אשת ציבור ישראלית.
כיהנה כחברת הכנסת בכנסת ה-19 מטעם מפלגת יש עתיד.
קודם לכן כיהנה כסגנית מנהל מחוז הצפון בשירות התעסוקה.
רינה פרנקל נולדה בשנת 1956 למריה ואברהם ויתקין בסמולנסק שבברית המועצות (כיום ברוסיה).
בעלת תואר שני במוזיקולוגיה מהאקדמיה למוזיקה ע"ש סובינוב בעיר סראטוב שברוסיה.
בשנים 1980–1989 ניהלה בית ספר למוזיקה בקייב שבאוקראינה.
ב-1990 עלתה לישראל עם משפחתה מקייב שבאוקראינה.
בין השנים 1991–2003 כיהנה כפקידת השמה וייעוץ בלשכת התעסוקה בנהריה והייתה אחראית על סניף האקדמאים בלשכה.
שיתפה פעולה עם משרדי ממשלה וכן עם הביטוח הלאומי בפרויקטים רבים.
בין 2003–2006 ניהלה את לשכת התעסוקה בעיר מעלות-תרשיחא.
השתתפה בפרויקט "עיר מקדמת תעסוקה" עם גורמים נוספים ובהם משרד התמ"ת, ג'וינט ישראל והרשות המקומית.
במסגרת תפקידה יזמה פרויקטים רבים בעיר וירידי תעסוקה, עסקה בפיתוח, ייזום וביצוע קורסי העצמה והסבה מקצועית.
יזמה קורסי יזמות עסקית עם מ.ט.י גליל מערבי ומעסיקים באזור.
בראשותה נבחרה פעמיים לשכת התעסוקה במעלות תרשיחא לסניף המצטיין בשנים 2004 ו-2006, לאור הורדת אחוזי האבטלה בעיר מ-13.9% ל-7.2%.
בין השנים 2006–2012 - מונתה לסגנית מנהל מחוז צפון לענייני השמה ופיקחה על 24 לשכות ומנהלי לשכות במחוז.
במסגרת תפקידה עסקה בנושאים מגוונים כגון שיפור ההשמה של דורשי עבודה במחוז, ייזום פרויקטים שונים בתחום ההשמה, שיפור שירות לדורשי העבודה וייעול תהליכי השמתם לעבודה, ריכוז וניהול קשרי עבודה מקצועיים עם ארגונים שונים (משרד התמ"ת, המוסד לביטוח לאומי, רווחה, קליטה, ג'וינט, משרד הביטחון וגורמי קהילה נוספים).
בנוסף הייתה אחראית על תכנון, ריכוז צורכי הכשרה מקצועית של דורשי עבודה במחוז ובניית תוכנית הכשרה שנתית.
ניהלה ועדות כושר, ועדות ערר במחוז והייתה אחראית פניות הציבור במחוז צפון.
פרנקל בוגרת קורס דירקטורים בתעשייה 2013 מהטכניון.
באוקטובר 2012 פרשה משירות התעסוקה והצטרפה למפלגת "יש עתיד", הוצבה במקום ה-15 ברשימתה בבחירות לכנסת ה-19 ונבחרה לכנסת בפברואר 2013. הייתה יושבת ראש השדולה לקידום תעשייה ותעסוקה בצפון ויושבת ראש השדולה למען משפחות חד הוריות.
יזמה תיקון לחוק דמי מחלה (היעדרות בשל מחלת הורה), שהסיר מהחוק את מגבלת הגיל של ההורה המטופל.
לקראת הבחירות לכנסת ה-20 הודיעה על פרישתה ממפלגת יש עתיד ועל כך שלא תתמודד בבחירות אלו.
פרנקל מתגוררת בנהריה, היא אלמנה ואם לאחד.
חברה בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות
יושבת ראש השדולה לקידום תעשייה ותעסוקה בצפון
יושבת-ראש השדולה לקידום מעמד האישה החד-הורית
חברת משלחת הכנסת ליחסים עם הפרלמנט אירופה
רינה נתן (8 בספטמבר 1923 - 13 באוגוסט 1979) הייתה ישראלית, אשר התפרסמה כאישה הטרנסקסואלית הראשונה בישראל.
רינה נתן נולדה בשם גרשון בזיגן שבגרמניה למשפחה אמידה.
בילדותה הייתה נתן יצירתית והצטיינה במקצועות מוזיקליים ואמנותיים.
כבר מילדותה נהגה ללבוש בגדי נשים, ובבגרותה תיארה את עצמה כמי שחשה "הכרח נפשי ללבוש בגדי אשה ולנהוג כאשה לכל דבר".
במהלך מלחמת העולם השנייה, שהתה תקופת מה בצרפת, שם למדה חקלאות, ומשם עלתה לארץ ישראל בשנת 1946 ועברה בין הקיבוצים מעגן מיכאל, אשדות יעקב ונען.
אופן הליכותיה הנשיות לא השתלב בחברה הקיבוצית, וזאת על אף שביצעה את עבודתה היטב.
בשל התנהגותה סירבו הקיבוצים לשכן אותה הן בצריף הגברים והן בצריף הנשים והיא סולקה מקיבוץ לקיבוץ עד אשר נטשה את הניסיון הקיבוצי והתגוררה בגדרה.
היא שירתה בצה"ל כחובשת במהלך מלחמת העצמאות, אך לאחר שחרורה התקשתה במציאת עבודה ולכן התגייסה מחדש לשירות קבע באותו תפקיד.
גם בצבא התקשתה נתן להשתלב.
היא קיבלה חדר משלה, אולם לבסוף שוחררה על רקע חוסר התאמה.
גם במקצועה כמדריכה ומורה לחקלאות לא עבדה משום שמוסדות החינוך לא היו מקבלים אותה.
בתחילת שנת 1953 עלה שמה של נתן לכותרות במספר מקרים בהם הותקפה על ידי אנשים בגלל מוזרותה או נעצרה מפני שהסתובבה בבגדי אשה.
במרץ 1953 נעצרה בטבריה מפני שהייתה לבושה בבגדי אישה והועמדה לדין על כך שטענה במשטרה שהותקפה על ידי אלמונים בעוד היא חתכה את עצמה.
באפריל 1953 נעצרה על ידי המשטרה בעת התקהלות, שבה נמצאה מחזיקה סכין.
היא שוחררה לאחר שנים עשר יום, לאחר שלא נמצא סעיף פלילי בו ניתן להאשימה.
נתן טענה בפני השוטרים (כפי שדווח בעיתון הארץ): "אני אשה בנפשי וברגשותי, רק בשל טעות פיזיולוגית נולדתי גבר".
נתן טענה בתחילה כי נולדה עם איברי מין גבריים ונשיים כאחד - כלומר, העידה על עצמה שהיא אינטרסקסואלית.
ניתוחים לקביעת מין כבר נעשו בישראל בקרב אינטרסקסואלים (שכונו אז "דו-מיניים"), אולם בסתיו 1954 נבדקה נתן על ידי ועדת רופאים שטענה כי אין זה מצבה.
נתן נאבקה במשך שנים רבות על מנת לקבל אישור לעבור ניתוח להתאמה מגדרית.
במסגרת מאבקה לקבלת האישור לעבור את הניתוח, החלה נתן פוגעת בעצמה.
ועדת רופאים מטעם משרד הבריאות המליצה להיענות לבקשתה ולאפשר לה להינתח "מטעמים של היגיינה רוחנית", אולם היועץ המשפטי לממשלה, חיים כהן, דחה את ההמלצה בסוף שנת 1954, בנימוק שסירוס מנוגד לחוק הפלילי האוסר גרימת "נזק גופני".
בעקבות הפגיעות העצמיות החוזרות ונושנות אולצה נתן לקבל בניגוד לרצונה זריקות טסטוסטרון.
היא המשיכה במאבקה, וב-25 במאי 1956 הגיעה נתן לבית החולים "אסף הרופא" לאחר שחתכה את איבר מינה.
בתקשורת דווח כי נתן ניסתה לסרס את עצמה וכי אמרה לרופאים "הפעם לא יועיל כבר שום דבר, ואתם מחויבים תהיו לנתחני וליטול את האיברים המיותרים ולהפכני לאשה".
פרופסור איריס רחמימוב הביעה ספק כלפי תיאוריה זו.
בעודה מאושפזת ולאחר שביתת רעב, עברה נתן ניתוח, אשר בשנים שלאחר מכן דווח כניתוח להתאמה מגדרית כפי שרצתה, אך לפי רחמימוב היה מדובר בפרוצדורה חלקית בלבד.
בפברואר 1957 חזרה לבית החולים אסף הרופא, וסיפרה שהתקינה חוסם עורקים על גופה במשך שעות רבות.
לאורך 1957 ו-1958 בוצעו מספר ניתוחים נוספים, שהסתיימו ככל הנראה בעיצוב נרתיק כפי שייחלה נתן.
בשל כך נחשבת נתן לטרנסקסואלית הראשונה שעברה ניתוח להתאמה מגדרית בישראל.
ביוני 1957 נעצרה לאחר שהתפשטה ברחוב המלך ג'ורג', לדבריה על מנת להפגין את נשיותה.
במהלך מאבקה התייחסו העיתונים לנתן במונחים וכינויים כמו "גבר-אשה" ו"מדמואזל רינה", המושגים "טרנסקסואליות" ו"טרנסג'נדריות", ומושג ה"אינטרסקסואליות" - כל אלה טרם היו מושגים מקובלים ומוכרים.
באוגוסט 1958 עזבה נתן את ישראל וחזרה לגרמניה לצמיתות.
שם היא נשארה עד פטירתה בשנת 1979. היא חיה בעיר מנהיים עד חודש ינואר 1961 ואז עברה לעיר זארבריקן שבחבל הסאר.
המעבר היה קשור כנראה לנישואיה ב-11 ביולי 1961 לסוחר בן ה-64 וילי בנימין קנבל (Knäbel).
החזרה לגרמניה הייתה מלווה בהתרחקות מהיהדות.
תחילה נרשמה כ"חסרת דת" (Konfessionslos) ובתעודת הפטירה שלה היא רשומה כ"קתולית".
לאחר נישואיה היא השתמשה בשם "רינה קנבל".
בשנת 1971 מת בעלה וילי והיא עצמה נפטרה בגיל הצעיר 55.
רינה שיראל סופר היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית-יהודייה.
סופר נולדה בארקדיה, קליפורניה שבארצות הברית.
בתם של סוזן (לבית פרנצבלאו) פרופסורית לפסיכולוגיה, ושל מרטין סופר רב יהודי-קונסרבטיבי שלמד לדוקטורט בישיבה יוניברסיטי שבניו יורק, ובצעירותו שירת במלחמת העצמאות בישראל ב-1948. לאחר גירושי הוריה, היא ואחיה דייוויד גדלו אצל אביהם.
למדה בבית ספר תיכון יהודי-אורתודוקסי-מודרני בפרמוס שבניו ג'רזי, שם אביה היה רב בית הכנסת "בית אל".
ידועה בעיקר עבור השתתפותה באופרות סבון ובסרטי טלוויזיה.
ב-1988 החלה לגלם את אמיליה מקנזי דומק באופרת הסבון "אהבות" ששודרה ב-ABC.
את תפקידה זה גילמה עד 1991. ב-1992 הופיעה בסרט "זרה בתוכנו".
בשנת 1993 לוהקה לשחק את הדמות לויס סרילו באופרת הסבון "ג'נרל הוספיטל" ברשת CBS, עד ל עזיבתה ב-1997. בשנת 1995 זכתה בפרס אמי עבור תפקידה.
בגרסה של 2002 ל־Carrie, סופר גילמה את הדמות של מיס דז'ארדין, מורת חינוך גופני בבית הספר.
בגרסה זו, בניגוד לגרסאות קודמות, הדמות של מיס דז'ארדין מוצגת כיותר אסרטיבית ומגוננת כלפי קארי ווייט, גיבורת הסרט.
בשנת 2001 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרה "הכרוניקה" בתפקיד של גרייס האל, למשך עונה 1 עד שירדה מהמרקע.
בשנת 2002 הצטרפה לקאסט העונה השביעית של סדרת הסיטקום "תהרוג אותי וזהו" ברשת NBC, בדמותה של ויקי קוסטה.
ב-2005 שיחקה בסדרת הדרמה "צדק עיוור" בתפקיד קריסטי דאנבר.
בשנת 2007 השתתפה בעונה השישית של הסדרה "24", בה גילמה את מרילין באואר, אשת אחיו של הדמות הראשית ג'ק באואר.
בשנת 2010 שיחקה סופר בסדרת המשטרה "NCIS" כפרקליטה בשם מרגרט אליסון הארט.
מאז 2013, משחקת את הדמות של קווין פולר באופרת הסבון הפופולרית "היפים והאמיצים" המשודרת ברשת CBS.
בשנת 1995 נישאה לשחקן וולי קארת', ששיחק לצדה ב"ג'נרל הוספיטל".
נולדה להם ילדה, רוזאבל רוזלינד קארת'.
בשנת 2003 נישאה למפיק סנפורד בוקסטאבר.
ב-5 באוגוסט 2005 ילדה בלוס אנג'לס את בתם המשותפת.
סופר ובוקסטאבר התגרשו מאוחר יותר.
בשנת 2019 הודיעה סופר כי השניים התפייסו ובאפריל הודיעו על אירוסיהם.
רינה גלוק (14 בינואר 1933 – 13 בינואר 2023) הייתה אמנית, רקדנית, יוצרת, מחנכת וחוקרת ישראלית ילידת ארצות הברית.
הייתה ממייסדי להקת בת שבע, ומעמודי התווך של הפקולטה למחול באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
רינה גלוק נולדה בניו יורק ארצות הברית, להורים מהגרים מאירופה.
בגיל שלוש שנים החלה לרקוד בהמלצת רופא המשפחה, שהתרשם מתת משקלה, ומאז לא הפסיקה.
מגיל שש עד שלוש עשרה למדה אצל בלאנש אוונס מחול יצירתי.
כשהייתה בת 13 הבינה אמה שהיא זקוקה להכשרה מקצועית כדי שתוכל להיות לרקדנית, ולכן הפסיקה את לימודיה עם בלאנש והצטרפה ל"ניו דאנס גרופ", הסטודיו הניו יורקי למחול מודרני.
ב"ניו דאנס גרופ" למדה גלוק "טכניקת גראהם" עם סופי מסלו, את "טכניקת המפרי ווידמן" עם נונה שורמן, בלט עם רוני אאול, עם פרל פרימוס ג'יין דאדלי ועם איב ג'נטרי, שהזמינה את גלוק להצטרף ללהקתה.
גלוק גם הוזמנה להצטרף ללהקת מסלו, דאדלי וביילס, שנקראה גם היא "New Dance Group Company".
בגיל 14, לאחר שנה ב"תיכון ג'וליה ריצ'מן" ובעודה רוקדת ב"ניו דאנס גרופ", התקבלה מבין מאות תלמידים ללימודי השנה השנייה בבית הספר למחול, שאך זה נפתח- High School of Performing Arts .
לימודיה כללו בלט קלאסי, טכניקות מודרניות, רפרטואר וכוריאוגרפיה (לבאן), היסטוריה של המחול, דרמה וכמובן כל המקצועות העיוניים על פי דרישות משרד החינוך בניו יורק.
בשנת 1948, בגיל 15 בלבד, זכתה בפרס "Audition Winners", שניתן לרקדנים ולכוריאוגרפים מצטיינים.
פרס זה זיכה אותה בהופעה מקצועית פומבית ראשונה באולם ימה"א ברח' 92, בריקוד שחיברה, "Johnny Has Gone For a Soldier".
בשנת 1951, עם סיום לימודיה בבית הספר התיכון לאמנויות הבמה ועם הקמתה של המחלקה למחול בבית הספר ג'וליארד – בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה, זכתה להתקבל, שוב מבין פונים רבים.
במהלך לימודיה בג'וליארד יצרה מספר מחולות, בהם הדואט על רות ונעמי, "רות" ו "עקורה משורש", שינקו ממוטיבים תנ"כיים, היו חדורי מודעות חברתית, התבססו על שירי עם וביטאו הזדהות עם המוחלש.
יצירות אלה הועלו במסגרת "הבמה לרקדנים" ובמסגרת "קונצרטים למחול ישראלי" בניהולו של פרד ברק, בימה"א ברח' 92 בניו יורק.
באותה שנה, התחדש הקשר בין גלוק למורתה בלאנש, בעקבות מחלתה של בלאנש והזדקקותה למורה מחליפה.
בהדרכתה של בלאנש עברה גלוק הכשרה להוראת מחול.
ביולי 1948 נסעה לקורס הקיץ שהתקיים בקולג' של קונטיקט, הודות לעזרתה של מרתה היל, שסידרה לה מלגה.
את היל הכירה גלוק, כשופטת בתחרות בה השתתפה ומאז נשארו בקשר.
ב-1951 החלה ללמוד אצל מרתה גרהם במסגרת "ג'וליארד" והייתה לתלמידתה המובילה של גראהם.
השיעורים אצלה נשאו אופי של מופע על הבמה.
גראהם התמקדה בחומר בסיסי ובתפיסת יסוד שפיתחה, תוך הקפדה על ביצוע מדויק של כל תרגיל.
הטכניקה של גראהם דיברה ישירות אל עמקי נשמתה של גלוק.
כיוון לימודיה הקודמים של גלוק היה שונה.
בלאנש אוון התנגדה לתרגול הטכני והמסוגנן של גראהם ולכן ביקרה בחריפות את החלטתה של גלוק ללמוד אצלה.
בנובמבר 1951 הכירה רינה גלוק את משה מורביץ, אמן וכנר, ולאחר פחות משנה נישאה לו.
עם סיום לימודיה ב"ג'וליארד", ולאחר ביצוע מופע מחול משלה, הוענק לה תואר בוגרת במדעים.
במופע רקדה גלוק את הדואט "רות" וקטעי סולו שונים משלה.
המורה של גלוק לבלט היה אז אנטוני טיודור, שהדרכתו הייחודית ודרך הוראתו הן שעוררו בה את האהבה וההערכה לבלט הקלאסי.
משיעוריו הבינה גלוק שאין זה משנה באיזו טכניקה או סגנון ריקוד בוחרים לרקוד, חשוב רק אם יש לריקוד משמעות, אם הוא מקרין כנות ועושר של דימויים פנימיים.
גלוק כבר הייתה בפיתחה של קריירה כאחת הרקדניות הצעירות המובילות בניו-יורק, אך בשנת 1954 החליטו היא ובעלה לעזוב את ארצות הברית ולעלות לישראל.
רינה גלוק ומשה מורביץ התמקמו בדירה קטנה בתל אביב והתחילו להתכונן בנפרד להופעות ההיכרות הראשונות שלהם עם הקהל הישראלי.
האתגר הראשון שעמד בפני גלוק, אותו צלחה, היה מציאת רקדנים וסטודיו לאימונים וחזרות.
גלוק התקבלה על ידי קהיליית המחול בישראל בזרועות פתוחות והוזמנה ללמד ולערוך חזרות בסטודיו של מיה ארבטובה ושל דבורה ברטונוב, שם היו רצפות עץ – מצרך נדיר בימים ההם.
הופעת הבכורה של גלוק נערכה במרץ 1955, באולם תיאטרון האהל בתל אביב, היה זה ערב של קטעי סולו ודואטים, ישנים וחדשים שיצרה גלוק בארצות הברית ובארץ.
הביקורות היו חמות, ובעקבות כך הוזמנה גלוק להופיע בקיבוצים ובערים ברחבי הארץ.
לאחר שנה של מגורים בתל אביב, עבר הזוג לקיבוץ בית אלפא, שם עבר מורביץ תקופת הכשרה טרם פגישתו עם גלוק במהלך לימודיו ב"ג'וליארד".
את בימות המחול של ניו-יורק החליפה גלוק בבמות שאילתרו נגרי הקיבוצים והמושבים, בהופעות בחללים קטנים, בבתי-עם שבישובים הפריפריאליים: מדן ועד רביבים, מעפולה ועד באר שבע וירושלים.
גלוק הופיעה עם יצירות היחיד שלה ובהמשך עם להקתה.
היא הביאה עימה להופעותיה את ציוד הקול, המוזיקה והתאורה ולעיתים גם רצפת עץ ניידת.
קודם שלבשה את בגדי הריקוד, עסקה בהכנת האולם להופעה המקצועית.
לאחר שנה חזר הזוג לתל אביב.
גלוק הייתה חלוצת המחול המודרני בישראל, בכך שהביאה את טכניקת המחול של גרהם ארצה, והנגישה אותה לרקדנים וליוצרים כאן, באמצעות הופעותיה בכל הארץ עם מחולות שיצרה (חלקם בהשראת המקורות) בפני קהלים הולכים וגדלים, שהיו צמאים לאוצרות התרבות שהביאה.
היא הקימה סטודיו למחול בתל אביב, שם, בנחישות ובתנאים פיזיים קשים השרישה את רוח המחול האמריקאי, שהציב דרישות מחמירות, שהיו בלתי מקובלות באותה תקופה.
בזכות מקצועיותה ויסודיותה, ביקשה אותה גראהם ללמד את הטכניקה שלה.
בסיועה של הברונית בת שבע דה רוטשילד, פתחה גלוק סטודיו מאובזר בתל אביב, אליו הצטרפו רקדנים נוספים מרחבי הארץ.
הסטודיו של גלוק הפך למרכז הוראת הטכניקה וגיבש כוח אמנותי תוסס, שלימים היווה את שדרת המייסדים של להקת בת שבע.
בשנת 1957 יזמה גלוק במשותף עם נעמי אלסקובסקי ורינה שחם פרויקט חדשני – "בימת מחול", מסגרת ראשונית שנוצרה כדי לאפשר מפגש פורה בין כוריאוגרפים ורקדנים ישראלים.
שיתוף פעולה סביב יצירת שפה תנועתית ויצירתית, תוך צמצום התחרות המגבילה ומתוך תקווה להקים להקה מקצועית.
בשנת 1958, ארבע שנים לאחר עלייתה ארצה, כשהייתה בת 25, הוזמנה גלוק על ידי פרופ' חסיה לוי-אגרון ללמד בהאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, ועל ידי שרה לוי-תנאי – ללמד את רקדני ענבל את יסודות המחול המודרני.
בפעילויותיה הרבות והמגוונות בעשור הראשון לעלייתה ארצה (1964-1954) הכשירה גלוק גם את הקהל שוחר המחול לצפייה ביצירות בעלות רוח שונה מזו אליה הורגל – צפייה במופעי ריקוד בסגנון אירופאי.
שפת המחול המודרני שהביאה יצרה קרקע בשלה להופעותיה בעתיד של להקת בת שבע ושל להקות מחול מודרניות נוספות, שהוקמו ושהגיעו לכאן עם השנים.
באוקטובר 1963, הוזמנה גלוק על ידי בת שבע דה רוטשילד להצטרף ללהקה החדשה.
האודיציות לרקדנים נערכו בנובמבר 1963 וגלוק התבקשה לתת את השיעור שהיווה את האודיציה, כאשר מרתה גרהם, בת שבע דה רוטשילד, האמן דני קרוון ואחרים, היו צוות השופטים.
מועד תחילת פעילותה של הלהקה נקבע לאביב 1964. גלוק התבקשה לאמן את הרקדנים בטכניקה של גרהם.
ב-16 בדצמבר של אותה שנה קיימה להקת בת שבע את הופעת הבכורה שלה בתיאטרון הבימה בתל אביב.
באותה הופעת בכורה, רקדה גלוק את תפקידה של מרתה גרהם ביצירה "הורודיה".
הקהל היה נלהב וכן הביקורות.
הייתה זו התחלה בלתי נשכחת ומבטיחה טובות, ציון דרך ממשי.
מאז ואילך דובר על המחול בישראל במושגים של "לפני או אחרי הקמת להקת בת שבע".
רינה גלוק הייתה בין סוללות הדרך ומייסדי להקת בת-שבע ובמשך 18 שנים הייתה מעמודי התווך שלה – רקדנית מלאת אנרגיה, בעלת נוכחות בימתית ייחודית, שרקדה ביצירותיהם של גדולי הכוריאוגרפים של אותה תקופה: גראהם, מק'קייל, כהן, טטלי, רובינס ואחרים.
היא קיבלה את תפקיד הסולנית (בחלקם תפקידיה של גראהם עצמה) בריקודים רבים וביניהם "הורודיה", "נבכי הלב", "הציידים האגדיים", "תנועות", "הכרם של מרתה", "חזרה...?" "שעשועי מלאכים" ובעוד רבים אחרים.
גלוק יצרה שש כוריאוגרפיות ללהקה: "נשים באוהל", "בבואות", "לעת ציפייה", "משחקים שאנו משחקים", "דמויות" ו"מסע", כאשר ברובם שיתפה פעולה עם המובילים שבמלחינים הישראלים: פאול בן-חיים, גארי ברתיני, נעם שריף, מרדכי סתר, עדן פרטוש ועם הפסל דני קרוון, שהתעניין אז בעיצוב תפאורה.
במהלך שנות עבודתה בבת-שבע, שימשה גם כמנהלת חזרות וכמנהלת אמנותית-עמיתה של הלהקה והשפיעה על דרכה האמנותית.
היא ליוותה את הלהקה בשיאיה, כמו גם בתקופות השפל שלה, כאשר מול עיניה עמדו הרצון והחובה לשמור את קיום הלהקה.
היא עבדה ללא לאות כדי לגשר על פערים בין הרקדנים, הלהקה ומממניה, וכל אלה תוך שמירה על ערכיה שלה ועל יוקרת הלהקה.
לימים אמרה הברונית בת שבע דה רוטשילד, כי הקימה את להקת בת שבע עבור "שתי הרינות" – רינה גלוק ורנה שיינפלד, תלמידתה.
בשנת 1976 יזמה, במשותף עם רנה שחם, את הקמת להקת בת שבע 2, כשבחזונן מתן במה לכוחות אמנותיים צעירים, במטרה לעודד את היצירה הישראלית.
עם השנים התפתחה בת שבע 2 ל"אנסמבל בת-שבע".
לכל אורך שנות פעילותה שקדה על יצירת שיתופי פעולה בין-תחומיים: בין שחקנים ורקדנים, בין להקת בת שבע והתזמורת הפילהרמונית הישראלית ובין "בת שבע 2" לפקולטה לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בסוף שנת 1980 פרשה גלוק מלהקת המחול "בת שבע".
לאחר שפרשה מלהקת בת שבע, המשיכה גלוק להשפיע על התפתחות המחול המודרני בישראל, כאשר הצטרפה לאקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
בשנת 1995 קיבלה תואר פרופסור מטעם האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
גלוק הוזמנה לעמוד בראש החוג למחול באקדמיה ולהורות טכניקה מודרנית, ובצד תפקיד זה המשיכה ללמד בתיאטרון המחול "ענבל" בתל אביב, ובסטודיו של ליה שוברט בחיפה.
ב"ענבל" שימשה מתאמת אמנותית ואסיסטנטית לשרה לוי-תנאי, באקדמיה כיהנה שלוש פעמים כראש החוג למחול, ומ-1991 עד 1996 – כדיקנית הפקולטה למחול בדרגת פרופסור.
במהלך השנים הללו הוזמנה כמורה אורחת, יועצת וכוריאוגרפית לבתי ספר גבוהים למחול ברחבי העולם, בהם: המכון לאמנויות של קליפורניה, תיאטרון המחול טורונטו, האקדמיה למחול של רוטרדם, אוניברסיטת טקסס באוסטין, האקדמיה למחול של בייג'ינג, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת ברקלי, האקדמיה למוזיקה של ריגה, האוניברסיטה האמריקנית, וושינגטון הבירה.
באותן שנים הורתה גם במגמות מחול בבית הספר לאמנויות תלמה ילין וב"אולפן געתון" (הלהקה הבין קיבוצית).
נוכחותה של גלוק התקיימה כמעט בכל מרכז מוביל להוראת מחול מקצועי.
בשנת 2002, עם סיומה של תקופת עבודתה באקדמיה בירושלים ופרישתה לגמלאות, המשיכה למלא גלוק תפקידים במועצות ציבוריות שעיניינן מחול, ובוועדות להענקת מלגות ופרסים, ביניהן, מדור מחול – משרד התרבות והספורט, קרן התרבות אמריקה-ישראל, קרן ירושלים, קרן רבינוביץ' וסל תרבות.
מאז פרישתה הקדישה את זמנה למחקר ותיעוד, בבחינת: "לא ניתן לבנות עתיד ישראלי ייחודי בתחום האמנות הישראלית ובתוכה אמנות המחול הישראלית, מבלי להכיר את עברה ואת יסודותיה".
ספרה פורש את תולדותיה של להקת בת שבע במהלך שני העשורים הראשונים לקיומה, מנקודת מבט אישית - פרק מסעיר בתולדות המחול בארץ במהלכו נוצקו היסודות שלולא הם היינו מתקשים להבין את סצנת המחול העכשווית של ישראל ואת השפעתה גם מחוץ לישראל.
בשנת 2009 יזמה פרויקט לאומי נוסף: "שיחות על מחול בישראל", שעיקרו תיעוד מוסרט של ראיונות עם חלוצי המחול הישראלי משנות ה-40 ואילך.
הפרויקט מאיר פעילות אמנותית מגוונת ועשירה, חושף את שורשי עולם המחול בארץ, ואת הכוחות האסתטיים, האידאולוגיים, הכלכליים והחברתיים אשר השפיעו על התפתחותו.
המרואיינים והמרואיינות הם רקדנים, כוריאוגרפים, מורות ומחנכות מחול, מעצבי במה, מוזיקאים, וכל המעורבים ביצירה בעולם המחול בישראל.
פאנלים נערכו עם רקדניות, תלמידים וקולגות שהכירו מקרוב את יצירתם של אנשי מחול שאינם בין החיים.
עד כה רואיינו כ-120 יוצרים ב-87 ראיונות.
הפרויקט נועד לשמר את תולדות המחול בישראל מנקודת מבט רחבה ככל האפשר.
הראיונות עוסקים בעובדות אך גם במניעים אישיים וחברתיים של תהליכי היצירה, והם מובאים ממקור ראשון של היוצרים עצמם.
הראיונות המוקלטים הועלו במלואם ליוטיוב.
כולם הוענקו לספרית המחול בבית אריאלה.
פרופ' רינה גלוק זכתה לשבחים על הופעותיה בישראל ומחוצה לה, כמו גם להוקרה על פעילותה בתחום המחול בכלל:
בשנת 2000 נערך לכבודה טקס הוקרה בבית הספר "תלמה ילין".
בשנת 2003 נרשמה גלוק בספר הזהב של האקדמיה בירושלים, בו נכתב: "...גלוק נמנית עם דור המייסדים של להקת בת שבע ושימשה בלהקה זו כסולנית, כוריאוגרפית ואף כחברה בצוות הניהול האמנותי...בכל שנותיה כמורה וכרקדנית, שוקדת על שימור והפצה של טכניקת מרתה גרהם....
במסירותה, כישרונה וכישוריה תרמה...רבות לתלמידיה, לסגל המורים ולפיתוח וקידום הפקולטה למחול."
בשנת 2006 נערך לכבודה אירוע במרכז סוזן דלל לציון השקת הספר "להקת מחול בת שבע 1964–1980 סיפור אישי".
בשנת 2007 זכתה בפרס משרד החינוך והתרבות בקטגוריה "פרס מפעל חיים" מטעם משרד המדע, התרבות והספורט.
בשנת 2013 זכתה בפרס אמ"י.
בין נימוקי אמ"י: "פועלה רב-השנים בתחום הביצוע האמנותי, החינוך לאמנות המחול, הכשרת רקדנים ומורים ועידוד היצירה הישראלית-יהודית, בשנים הראשונות להתהוותה.
פועלה בשטח המחול במהלכם של יותר מארבעה עשורים, ובמיוחד השרשת טכניקת הריקוד של...
גראהם השפיע על כיוון התפתחותו של המחול בישראל מאז ועד היום...
גלוק מחלוצי אמנות המחול המודרני בישראל, היא הסנונית הראשונה שהחדירה את טכניקת מרתה גרהאם לעולם המחול בארץ."
בשנת 2016 זכתה בפרס אריק איינשטיין מטעם משרד התרבות והספורט שמוענק לאמנים ותיקים.
רינה "ראסטי" קנוקוגי (Rena "Rusty" Kanokogi; 30 ביולי 1935 – 21 בנובמבר 2009) נחשבת ל"אמא של ג'ודו נשים", מומחית לג'ודו, יהודייה-אמריקאית מקוני איילנד ניו יורק.
בשנת 1959 היא התחזתה לגבר וזכתה במדליה בתחרות לגברים בלבד ב-YMCA.
לאחר שהתגלה שהיא אישה, נדרשה להחזיר את המדליה.
קנוקוגי היגרה ליפן על מנת להמשיך ולהתאמן בג'ודו, והייתה האישה הראשונה שקיבלה את האישור להתאמן בקבוצת גברים ב-Kodokan Institute - המרכז העולמי של הג'ודו.
היא ידועה כיוזמת הוספת ענף קרבות הנשים בג'ודו למשחקים האולימפיים.
רינה קנוקוגי נולדה ב-1935 למשפחה קשת יום מקוני איילנד, ניו יורק.
כבר בגיל שבע נאלצה לצאת לעבוד בעבודות מזדמנות.
סביבת המגורים והעוני הובילו אותה בנעוריה להנהיג חבורת רחוב שנקראה "אפאצ'י".
ב-1950 היא החלה להתאמן בהרמת משקולות, עם משקולות שהיו שייכות לאחיה, והתאמנה עם שק האיגרוף באולם ההתעמלות, פעילות שלא הייתה מקובלת לנשים בתקופה זו.
באמצע שנות ה-50 היא התחתנה לראשונה וקבלה את שם משפחתו של בן זוגה, סטיוארט.
לזוג נולד בן בשם כריס סטיוארט, שמאוחר יותר שינה את שם משפחתו לשם משפחתו של בעלה השני של רנה.
היא התגרשה לאחר זמן קצר.
באותה תקופה היא עבדה כמרכזנית במוקד.
בשנת 1955 ידיד שלה הראה לה מהלכים בג'ודו והיא מיד התאהבה באמנויות הלחימה.
היא נמשכה לתורת לחימה זו מפני שהיא מצאה עיסוק זה מרגיע, ועוזר בפיתוח שליטה עצמית.
היא למדה ג'ודו בסניף ימק"א המקומי וניסתה להתקבל לתחרויות, אך הדבר לא עלה בידה מפני שלא היו תחרויות לנשים או תחרויות מעורבות.
בשנת 1959 השתתפה קנוקוגי באליפות הג'ודו של ימק"א ביוטיקה, ניו יורק, שם התחזתה לגבר.
לא היה איסור מפורש על נשים להשתתף בתחרות, אך אף אישה לא ביקשה להתחרות לפני כן.
היא קיצצה את שערה והשטיחה את החזה על מנת ליצור לעצמה מראה גברי.
תפקידה בנבחרת היה מחליפה, במקרה של פציעה או פסילה של חבר נבחרת אחר.
כך מצאה עצמה משתתפת בתחרות, ובמהלך האליפות ניצחה את היריב שלה והביאה ניצחון לנבחרת.
בסיום התחרות התברר למארגנים שקנוקוגי היא אישה והמדליה נלקחה ממנה.
מאחר שלא היו לה אפשרויות להתפתח בג'ודו בארצות הברית, בחרה קנוקוגי בשנת 1962 לנסוע להתאמן ב-מכון קודוקאן, בית הספר והמרכז החשוב לג'ודו בעולם בטוקיו, יפן.
בקודוקאן התאמנו נשים בג'ודו מאז 1926, אך בקבוצות נפרדות מהגברים.
לאחר שגברה בקלות על התלמידות האחרות שהיו איתה בכיתה, הייתה לאישה הראשונה שהתאמנה עם קבוצת גברים במוסד.
במהלך שהותה ביפן הועלתה לדרגת דאן 2. בקודוקאן היא הכירה את מי שלימים הפך לבעלה השני, Ryohei Kanokogi שהיה בעל חגורה שחורה (דאן 5) בג'ודו ובקראטה וחבר נבחרת אוניברסיטת ניהון.
הזוג התחתן ב-1964 בניו יורק.
עם חזרתה לארצות הברית הובילה קנוקוגי פעילויות מגוונות לחיזוק הג'ודו בניו יורק ובארצות הברית תוך התמקדות בפעולות שיעודדו נשים לבחור להתמקצע כג'ודוקא.
היא ארגנה את טורניר הג'ודו הראשון לילדים, תחרויות מקצועיות לנשים ועוד.
ב-1976 אימנה קנוקוגי את נבחרת הנשים הלאומית בג'ודו של ארצות הברית.
בשנת 1980 ארגנה ומימנה מכספה הפרטי את התחרות ג'ודו העולמית הראשונה לנשים במדיסון סקוור גרדן.
קנוקוגי הייתה הכח המניע שהוביל לשילוב תחרויות ג'ודו נשים באולימפיאדת סיאול בקיץ 1988. ג'ודו הנשים שולב אז במעמד של ענף הדגמה, לאחר שקנוקוגי איימה לתבוע את הוועד האולימפי.
היא גם אימנה את נבחרת הנשים לאולימפיאדה זו.
בשנת 1991 היא צורפה להיכל התהילה הבינלאומי של הספורטאיות וב-2011 להיכל התהילה של הספורטאים היהודים.
קנוקוגי הייתה האישה הראשונה שהועלתה לדרגת דן 7 בג'ודו.
קנוקוגי שימשה כפרשנית של רשת NBC בתחום הג'ודו באולימפיאדת אתונה בשנת 2004.
בשנת 2008 היא קיבלה את עיטור מסדר השמש העולה, דרגה רביעית.
זהו אחד מאותות ההצטיינות האזרחית הגבוהים ביותר ביפן.
באוגוסט 2009, כ-50 שנים לאחר שנלקחה ממנה המדליה בתחרות ימק"א, היא חזרה וקיבלה את המדליה כהוקרה למפעל חיים בתחום הג'ודו·
בנובמבר 2009 נפטרה רינה קנוקוגי ממיאלומה נפוצה.
היא הותירה אחריה בעל, שני ילדים, ושני נכדים.
מאז מותה, מחלקת קרן הספורט לנשים מענקים על שמה של קנוקוגי לג'ודוקא מצטיינות.
רינה שחם (20 בפברואר 1930 - 22 ביולי 2004) הייתה רקדנית, כוריאוגרפית ומורה למחול מודרני.
פעלה ויצרה בישראל במשך 53 שנה, עד יום מותה ממש.
שחם נחשבה למי שהביאה לישראל עם עלייתה ארצה מארצות הברית ב-1951 את המחול האמריקאי ובפרט את שיטת מרתה גרהם למחול מודרני, לכוריאוגרפיה ולהוראת המחול.
במשך הזמן התרחקה במידה מסוימת ממקורותיה וגיבשה סגנון אינדיבידואלי ואישי, ולכן היא נחשבת גם לאחת מהמייסדות הבולטות והחשובות של המחול המודרני העצמאי בישראל.
רינה שחם נולדה בשם רוזלינד גולוגורסקי (Rosalind Gologorsky) בניו יורק ב-1930, בת שלישית להוריה, מהגרים יהודים מאודסה.
המשפחה ידעה קשיי קיום, וכשהייתה בת 10 עזבה המשפחה בעקבות הפרנסה ללוס אנג'לס, שם גילתה רוזי הצעירה ניצנים ראשונים של עניין במה שיהפוך להיות מרכז חייה - המחול.
יום אחד נקלעה למרכז קהילתי יהודי חדש בשכונה, וקולות תיפוף עזים משכו את תשומת ליבה היישר לכיתת המחול של מורתה הראשונה, הילדה הופי.
בהיות רינה בת 15 בלבד, נפטרו בפתאומיות שני הוריה והיא עברה להתגורר בבית אחותה הבכורה בברקלי שליד סן פרנסיסקו, שם סיימה את התיכון.
בתקופה זו קיבלה מלגה בסן פרנסיסקו ב-Welland Lanthrop Dance School והשתתפה בהופעות שהועלו על ידי בית ספר זה.
בתום התיכון חזרה ללוס אנג'לס.
ההפקה הבימתית הראשונה שבה השתתפה בלוס אנג'לס הייתה "גטו ורשה", מחול שהועלה על ידי הילדה הופי לצלילי מוזיקה מקורית של המחבר סרגיי הוביי והווה רמז לעתידה המקצועי של רינה: עבודה עם עומק ומחשבה והתמסרות טוטאלית.
זמן קצר לאחר מכן עברה רינה לעבוד אצל בנימין צמח (Benjamin Zemach) – כוריאוגרף יהודי מקומי בלוס אנג'לס שאצלו למדה והופיעה בהצגות התיאטרון האידי שלו.
בגיל 18 הכירה רינה בקן השומר הצעיר, בו הייתה חברה ופעילה, סופר ישראלי צעיר, דוד שחם (בנו של הסופר אליעזר שטיינמן), שהיה בשליחות מטעם תנועת השומר הצעיר, שמטרתה לעודד ולארגן עלייה של נוער יהודי ארצה.
השניים נישאו בנובמבר 1948. מנישואים אלה נולדו שתי בנות - מילת ודלית.
השניים נפרדו בסוף שנות ה-70.
בדרכם ארצה התעכבו כשנה וחצי בניו יורק, שם השתלמה רינה בסגנונות מחול מודרני אמריקאי ששלטו אז ושאותם הביאה ארצה עם עלייתה.
כשנה הייתה מתלמדת במלגה בלהקתה של מרתה גרהם.
מרתה גרהם הכירה בכישרונה, טיפחה אותה באופן אישי וייעדה אותה לגדולות.
רינה התקבלה ללהקתה והחלה להשתתף בחזרות למחול המונומנטלי "אביב בהרי האפלצ'ים" (Appalachian Spring), אולם עזבה בדרכה ארצה לפני תחילת ההופעות.
במקביל, למדה רינה אצל הכוריאוגרף מרס קנינגהם וכמו כן השתלמה במוזיקה וכוריאוגרפיה אצל המוזיקאי לואיס הורסט - מנהלן המוזיקלי של מרתה גרהם ושל רות סנט דניס, אשר עליו דיברה תמיד בהערכה עצומה כמי שהשפיע במיוחד עליה ועל יצירתה.
התקופה בניו יורק הייתה תקופה מעצבת מבחינת סגנונה של רינה כרקדנית וככוריאוגרפית.
לפני העלייה ארצה, התעכבו רינה ודוד מספר חודשים בפריז.
שם התחילה ידידות ארוכת ימים עם אמנים שונים, ובהם הפנטומימאי מרסל מרסו שאיתו עבדה פרק זמן קצר ואשר הזמין אותה להופיע בלהקתו.
דבר זה לא יצא לפועל בגלל רצונה להתמקד במחול ובגלל העלייה ארצה.
אבני דרך בעבודתה ויצירתה בישראל
בשנת 1951 הגיעו בני הזוג שחם לישראל ומייד החלה רינה להשתלב בסצנת המחול המקומית.
לאחר תקופה קצרה בקיבוץ בית אלפא התיישב הזוג הצעיר בתל אביב.
רינה יצרה קשר עם כוהנת המחול דאז גרטרוד קראוס והצטרפה ללהקתה - "תיאטרון הבלט הישראלי".
כבר בשנת 1951 נחשף הקהל בישראל לכשרונה המיוחד של רינה שחם כאשר נבחרה לרקוד כסולנית ביצירה "אש בהרים", שהועלתה על ידי תיאטרון הבלט הישראלי.
הכוריאוגרף היה טאלי ביטי, יוצר אפרו-אמריקאי שהוזמן במיוחד ארצה לצורך הכוריאוגרפיה.
העיתונים מלאו בשבחה של רינה והיא כונתה "אש המחול".
ב-1952 הוזמנה רינה לככב בתפקיד הנסיכה, כסולנית בהצגה "מעשה בחייל" בתיאטרון הבימה לצלילי מוזיקה של איגור סטרווינסקי.
גם כאן זכתה לשבחים רבים.
ב-1952 נבחרה רינה שחם להשתתף כרקדנית בלהקה שהוקמה על ידי הרקדן והכוריאוגרף האמריקאי, ג'רום רובינס, אשר הובא לישראל על ידי הקרן לתרבות אמריקה-ישראל במטרה להקים להקה קלאסית ולהקה מודרנית שיופיעו בארצות הברית במחול שיצר בשם "אינטרפליי - INTERPLAY".
המחול לא עלה בסופו של דבר על הבמה.
ב-1954 העלתה רינה שחם ערב סולו ראשון שבמרכזו יצירתה "המים המאררים".
יצירה זו מבוססת על תוכן תנ"כי, ומציגה את השפלתה של אישה הנחשדת בבגידה בבעלה.
המבקרים שיבחו את כשרונה הדרמטי, את שליטתה הטכנית המוחלטת ואת טעמה האמנותי בהרכב התוכנית ובחירת המוזיקה.
כאן כבר כונתה "אחת הרקדניות המבטיחות בארץ".
בעקבות הצלחה זו, החלה רינה שחם ליצור מחולות קבוצתיים בהרכבים שונים.
ב-1954 חברה רינה שחם לכוריאוגרפיות רינה גלוק ונעמי אלסקובסקי ויחד הקימו וניהלו את "בימת מחול", להקה שהופיעה כשנתיים והעלתה יצירות של שלוש האמניות.
בתחילת שנות ה-60, נולדו ידידות ושיתוף פעולה עם הרקדנית והכוריאוגרפית האמריקאית היהודייה אנה סוקולוב שפעלה גם בישראל והקימה בין היתר את "התיאטרון הלירי", להקה, שחבריה תוגמלו, לראשונה בארץ, במשכורות צנועות.
רינה רקדה ב"פואמה של התעלות" (שהועלתה על ידי אנה סוקולוב במסגרת, "בימת מחול" ב-1959), וכן במספר הפקות של התיאטרון הלירי כסולנית ("מעשה בחייל" 1962) וכרקדנית אורחת ("השאלה", "אודה" 1964) ופרשה על מנת להתמקד ביצירה עצמאית.
בשנת 1963 ייסדה רינה את להקתה, "הלהקה הקאמרית למחול מודרני", ובה רקדנים ורקדניות שהתחלפו אך המסגרת נשארה.
להקה זו התקיימה במשך יותר מ-40 שנה, יותר מכל להקה אחרת בתקופה מקבילה, להוציא אולי להקות בעלות מקור מימון קבוע.
עבודותיה התאפיינו בעומק אינטלקטואלי, אקספרסיביות ורגש, מוזיקליות רבה ולעיתים גם הומור.
בהיותה אינטלקטואלית רב תחומית, נהגה לשלב ביצירותיה קטעי ספרות ושירה של יוצרים בעברית ובאנגלית.
היא הופיעה במשך כמה שנים יחד עם השחקן פנחס קורן בתוכנית מחול ופיוט "אותיות גדולות" במסגרת "אמנות לעם".
היא שילבה בעבודותיה מוזיקה מז'אנרים שונים.
היא ראתה חשיבות בשילוב מוזיקה ישראלית מקורית וכך שיתפה פעולה עם מוזיקאים ישראלים, שחלקם כתבו יצירות במיוחד לעבודותיה: פאול בן-חיים, גארי ברתיני, נעם שריף, בן-ציון אורגד, יחזקאל בראון, דון גודמן.
יצירותיה שילבו גם ביצוע "לייב על הבמה" של מוזיקאים.
מאחר שלהקת המחול של רינה שחם לא נהנתה ממקור מימון קבוע, נאלצה רינה שחם להסתמך ולהסתפק בתקציבים, מענקים ומלגות, בסכומים לא מספיקים, שהוענקו לה אד הוק, על ידי גורמים שונים וביניהם המועצה לתרבות במשרד החינוך, הקרן לתרבות אמריקה ישראל ועוד.
מציאות זאת אילצה את הלהקה להפיק מופעים רק אחת לכמה שנים, כאשר ההופעות בוצעו לעיתים בתנאים קשים ובלתי הולמים, והרקדנים כמעט ולא תוגמלו על עבודתם ועל הופעותיהם.
רק עקשנותה של רינה שחם, דבקותה במטרה ואמונתה השלמה בדרכה האמנותית, אפשרו את המשך פעילתה של הלהקה במשך עשרות שנים.
רינה שחם שיתפה פעולה גם עם כוריאוגרפים אחרים והעלתה ערבים משותפים עם היוצרות חסיה לוי-אגרון, רוני סגל, עופרה בן צבי סרוסי ועוד.
ב-1976 חברה רינה שחם שוב לרינה גלוק וביחד יזמו ויסדו את להקת "בת שבע 2", במטרה לגבש עתודת רקדנים מקצועיים שישתלבו בהמשך בלהקת האם – "בת שבע".
השתיים שימשו כמנהלות אמנותיות של "בת שבע 2" במשותף במשך 4 שנים.
רינה שחם יצרה מספר כוריאוגרפיות עבור להקה זו.
בין השנים 1971–1974 הייתה רינה שחם חברה במועצה לתרבות ואמנות שליד משרד החינוך והתרבות.
במישור ההוראה - דורות של רקדנים זוכרים את רינה שחם כמי שעיצבה את תחילת דרכם, והעניקה להם את אהבת המחול, המוזיקה והשירה והייתה מנטורית לחיים עבור רבים מהם.
היא הקימה וניהלה במשך למעלה מ-40 שנה סטודיו למחול מודרני בתל אביב, לימדה שנים רבות בחטיבת הבינים "רעות" בחיפה וניהלה את המגמה למחול בתיכון ויצו לאמנויות בחיפה במשך 10 שנים (1989–1999).
היא חינכה דורות של שחקנים, בשנים ארוכות של הוראה לתלמידי משחק ודרמה באוניברסיטת תל אביב (13 שנה) ובסמינר הקיבוצים (10 שנים).
במסגרות אלה יצרה רינה כוריאוגרפיות וקטעי תנועה שהועלו על ידי התלמידים.
רינה שחם הוזמנה לתת שיעורים וקורסים במסגרת כיתות אמן לרקדנים (Master Classes), בין היתר ב-University of Southern California (לוס אנג'לס, קליפורניה 1976) וב-Mills College (אוקלנד, קליפורניה 1976).
בשנת 1977 הוזמנה שחם לכהן כמורה אורחת בבית ספר למחול בקלן, גרמניה, ה – Tanz-Forum Koln.
באמצע שנות ה – 90 הוענק לרינה שחם פרס מעיריית תל אביב בגין מפעל חיים בתחום המחול והכוריאוגרפיה.
ב-1 במאי 2015 נערך בספריית "בית אריאלה" בתל אביב אירוע בשם "ציפור האש" – מחווה לרקדנית וליוצרת רינה שחם, במלאת 10 שנים לפטירתה.
המחווה נערך ביוזמה ובחסות הארכיון הישראלי למחול בבית אריאלה, שם מרוכז עיזבונה המקצועי של רינה שחם.
העורכות והמנחות היו מילת שחם יקיר ודלית (שחם) גילברג, בנותיה של רינה שחם.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתה של רינה שחם ברחוב יעקב דה האז 14 בתל אביב.
1954 רסיטל מחול: כוריאוגרפיה רינה שחם, רקדנית רינה שחם.
"המים המאררים": מוזיקה קודאי, בארטוק
"חלומות של אחר הצהריים:" מוזיקה ראוול, דביוסי, שיר עם אמריקאי
"אכזבה קלה:" מוזיקה שיר עם אמריקאי
1954 רסיטל מחול: רינה שחם ותהילה רסלר.
"קהל נכבד": מוזיקה וילה לובוס
"שירת הים": מוזיקה פרוקופייב, שיר עם אמריקאי
1955 שלישיית המחול של רינה שחם: רקדנים: רינה שחם, רות פוזנר, אברהם דוד.
"לחן המים": מוזיקה פרוקופייב, שיר עם אמריקאי
"מעפר אתה ואל עפר תשוב": מוזיקה אהרון לזאר
"אדם ונופים": מוזיקה אהרון לזאר
1957 ו-1959 "בימת מחול" (בשילוב עם היוצרות נעמי אלסקובסקי ורינה גלוק).
"ביד אישה נתתו" (על פי שמשון ודלילה).
כוריאוגרפיה רינה שחם, מוזיקה מקורית יחזקאל בראון, פסנתרנית נחמה פיגלר, רקדנים: רינה שחם, אריה כלב, לאה לוין, עליזה טרי, עפרה בן צבי.
"שעשועי נעורים": כוריאוגרפיה רינה שחם, מוזיקה שירי ילדים בעיבוד גארי ברתיני.
רקדנים: רינה שחם, רות אריאל, לאה לוין, אורי אורן, אהוד בן דוד, אברהם צורי.
1963 ערב מחול של להקת רינה שחם: כוריאוגרפיה רינה שחם, רקדנים: רינה שחם, אורי אורן, אהוד בן דוד, עפרה בן צבי, לאה לוין, נאוה רובינשטיין.
"אטיוד": מוזיקה פנטזיה לפי מקצבים מדרום ארצות הברית
"ביד אשה נתתו": מוזיקה יחזקאל בראון
"אינטרלוד": מוזיקה באך, טקסט מתוך "יוליסס" של ג'יימס ג'ויס
"אנשים ונופים": מוזיקה אהרון לזאר
"מעפר לעפר": מוזיקה אהרון לאזר
"שעשועי נעורים": מוזיקה שירי ילדים אמריקאיים
"סוויטת גאז'": מוזיקה רוברט פרינס, ג'וני מנדי
1965 רביעיית המחול של רינה שחם: כוריאוגרפיה רינה שחם, רקדנים: רינה שחם, נעמי בן דוד, גדעון אברהמי, ינון נאמן.
"חזיונות": מוזיקה נעם שריף, לופרסטי, שאבז, באך
"סוויטת ג'אז'": לקט קטעי גאז' מודרני
1968 חמישיית המחול של רינה שחם: כוריאוגרפיה רינה שחם, רקדנים: רינה שחם, דליה רז, טל הרן, חנן ליסאי, יצחק זליגפלד.
"חזיונות": מוזיקה, נעם שריף, לופרסטי, שאבז, באך
"צורות ודמיוונות": מוזיקה אבסטרקטיים מוזיקליים
1970 רביעיית המחול של רינה שחם: כוריאוגרפיה רינה שחם, רקדנים: רינה שחם, דליה נאור, יהודה מאור, יצחק זליגפלד.
"קינה": מוזיקה צבי סנונית, אלבינוני
"צורות ודמיונות": מוזיקה אבסטרקטים מוזיקליים
1970-71 הלהקה הקאמרית למחול מודרני: כוריאוגרפיה רינה שחם, כינור סולו דוד חן.
רקדנים: רינה שחם, דליה רז, טל הרן, נעמי בן דוד/כרמלה עברי.
1973 הלהקה הקאמרית למחול מודרני ערב מחול בשיתוף עם היוצרות חסיה לוי ורוני סגל).
"צורות והזיות": כוריאוגרפיה רינה שחם.
רקדנים: רינה שחם, דליה רז, שאול גלעד, הלל פריש.
1975 ערב מחול – הלהקה הקאמרית למחול מודרני (בשיתוף עם היוצרת רוני סגל)
"קונצ'רטו": כוריאוגרפיה רינה שחם, מוזיקה באך, רקדנים: רינה שחם, דליה רז, דניאלה מיכאלי, תרצה שפנאוף
"מטאפורות": כוריאוגרפיה רינה שחם, מוזיקה פנדרצקי, באך, בארד, רקדנים: רינה שחם, ג'סטין האריס, עופר זקס, דליה רז.
1976 ערב מחול ופיוט: כוריאוגרפית ורקדנית רינה שחם, קריאת שירה James Robiscoe.
התוכנית הועלתה במרכז למחול מודרני בעיר ברקלי בקליפורניה, ארצות הברית.
"המים המאררים": מוזיקה בן ציון אורגד
"על דברים שהיו": מוזיקה שופן
1977 "אותיות גדולות" ערב מחול ופיוט: כוריאוגרפית ורקדנית רינה שחם, הקראת שירים השחקן והבמאי פנחס קורן.
"תחייה": מוזיקה ויואלדי, שירים: לאה גולדברג, ז.
"אזעקות ודומיות": מוזיקה סמואל בארבר, שירים: אריה זקס, ש.
פילוס, נתן אלתרמן, נתן זך, יהודה עמיחי
"המים המאררים": מוזיקה בן ציון אורגד, שירים: ל.
"על דברים שהיו": מוזיקה שופן, שירים: ל.
1980 "כנמר הפוך": כוריאוגרפיה רינה שחם, שירים סנדרה הוכמן (אנ'), קריינות אביבה אורגד, תרגום ישראל אובל.
"שבבים של איזודורה": רקדנית רינה שחם, מוזיקה שופן
"בחלל": רקדנים רון בן ישראל(אנ'), מאשה מוזס, אורנה טורקניץ.
"מתוך ראשי העמוס": רקדנים רינה שחם, דורית גבעון, אורנה טורקניץ, ליזה יפמן, מאשה מוזס, דלית שחם, נירה שחף
"כיסא נדנדה": רקדנית רינה שחם, מוזיקה שופן וראוול
1981 "פסל הכבשים של דנציגר" – במסגרת המופע "שבע פנים לגן" אשר הועלה בגן האמניות ע"ש בילי רוז, שבמוזיאון ישראל בירושלים.
כוריאוגרפיה רינה שחם, מוזיקה סטיב הורנשטיין, רקדנים: ליסה יפמן, סוניה רופיץ, מאשה מוזס, מור עדן, רועי עופר.
1983 "סבך" הלהקה הקאמרית למחול מודרני.
כוריאוגרפיה רינה שחם, רקדנים: רינה שחם, סוניה רופיץ, אלן סוורדלאו, מללה עמיאל, ארז לוי.
מוזיקה אלקטרונית, ויואלדי, דניאל שוורצמן, הקלטות ועיבודים אלקטרוניים וקול דון גודמן.
עמיחי, קריינות תמר נייהאוס, ליאון בוגנים
1986 "בין חושך לאור" כוריאוגרפיה רינה שחם.
"היום יום ההולדת של השמש": מוזיקה באך.
רקדנים: רינה שחם, עירית דורפמן, מירי בנואליד, עופרה לוי, אפרת וינטר, תמי כץ-לוריא .
"כיסא נדנדה": מוזיקה בטהובן, פופ, ראוול.
רקדנים: מירי בנואליד, עירית דורפמן, תמי כץ-לוריא עופרה לוי, דורון ליניק, דור פלס, רינה שחם.
שירים סנדרה הוכמן 1988 "מסכי עשן": כוריאוגרפיה רינה שחם, רקדנים: רינה שחם, סוניה רופיץ, מירי בנואליד, עפרה לוי, דור פלס.
"מסכי עשן": מוזיקה דון גודמן, פ.
שירים אבא קובנר 1996 ערב מחול (בשילוב עם היוצרת עופרה בן צבי).'
"הרהורים": כוריאוגרפיה רינה שחם, מוזיקה קולאז', איור משה טטרו, רקדנים: מיכל גינס, עינת דואק, רותם ריטוב, יפעת דורף.
" כל ימי חייך": כוריאוגרפיה רינה שחם, מוזיקה הנס צימר, שיר י.
עמיחי, קריינות דורון ליניק, רקדנים: מיכל גינס, עינת דואק, רותם ריטוב.
ללהקת בת שבע 2 - 1977 "שיר": מוזיקה באך, טקסט ג'יימס ג'ויס, קריינות אביבה אורגד, רקדנים: רות אשל, קרין פרבר, ירון מרגולין, אורית קינן, אמיר קולבן, אריאלה שפירא, תרצה שפנאוף
ללהקת בת שבע 2 - 1978 כיצד נוצר רקדן" ללהקת בת שבע - 1979 "מטאפורות": מוזיקה פנדרצקי, בייד, באך.
רקדנים: ג'יי אוגן, לאה אברהם, רו קליינפלד, עודד הררי.
שחם הוזמנה לחבר כוריאוגרפיה ותנועה בכמה וכמה הפקות תיאטרון:
1970 - "חברים מספרים על ג'ימי", תיאטרון הבימה.
הבמאי – ראובן ראדא מירון.
בין המשתתפים – חנה רובינא כאימו של ג'ימי.
1970 "חג הסנדלרים", תיאטרון הבימה.
מחזה מאת תומאס דקר למוזיקה של נעם שריף.
בין השחקנים - שרגא פרידמן, ליא קניג, ויעקב בודו.
1986 - "החיים כמשל" על פי ספרו של פנחס שדה, תיאטרון "עידן".
הבמאי מאיר ינאי והשחקנים הראשיים אביבה אורגד ואמיר אוריין.
1974 - הצגת היחיד "שירי המשוררת סילביה פלאת" של השחקנית אביבה אורגד.
שחם לימדה 13 שנה כמורה למחול בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב והייתה מורה מוערכת ואהובה.
במסגרת זו, יצרה כוריאוגרפיות במחזות שונים שהועלו על ידי תלמידי החוג ובין היתר:
1986 - כטוב בעיניכם" של שייקספיר בתרגום אברהם עוז ובבימוי שמואל בונים.
1989 - "מתחתנים בטור אייפל" של ז'אן קוקטו ו"התשוקה נתפסת בזנבה" של פבלו פיקאסו.' שני המחזות הועלו במשותף במסגרת ערב בשם "קוקטייל" לציון 100 שנה להולדת ז'אן קוקטו.
1992 – "הינקמן" מחזה מאת ארנסט טולר, בתרגומו של נתן זך ובבימוי דוד זינדר.
1994 – "פונדק הרוחות"' מאת נתן אלתרמן בבימויו של דוד זינדר.