tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא ביקש לפרסם את דבריו, ושניים מתלמידיו פעלו ברוח זו.
לאחר פגישה שנערכה בין שני הרבנים פורסם כי "יושרו ההדורים" ביניהם.
בהמשך פרסם הרב טאו מכתב שבו חיזק את דבריו הראשונים והזהיר מעריכת משפט שדה לאדם בתקשורת.
באוגוסט 2022 פרסמה נחמה תאנה פוסט בפייסבוק ובו טענה שהרב טאו פגע בה מינית פגיעה ממושכת בזמן שהייתה קטינה, לפני כ-30 שנים.
על התלונה שהגישה תאנה חלה התיישנות, והמשטרה התקשתה לעמוד על אמינות המתלוננת.
ב-13 בנובמבר 2022 התראיינה דורית הופר לנג, ולדבריה גם היא הותקפה מינית על ידי הרב טאו, לפני למעלה מ-40 שנים.
זמן קצר לאחר מכן פתחה משטרת ישראל בחקירת הטענות, ובהמשך החקירה הועברה לידי להב 433.
בינואר 2023 אמרה תאנה כי הרב טאו הוא צאצא של יוזף מנגלה והשתקע בישראל בזהות בדויה של יהודי, ואחראי לרציחתם של אזרחים ישראלים.
תאנה ומשפחתה קראו לרב טאו לבצע בדיקת סמני DNA מפוקחת כדי לְהָזֵם את השמועות.
בפברואר 2023 פורסם שנחקר תלמידו לשעבר ששמע כבר לפני שנים על סיפורה של דורית לנג, שכתב כי "מחפשים את ראשו" של הרב טאו.
כמו כן פורסם כי בינואר נחקרה אישה נוספת, שלפי הנטען סיפרה לפני למעלה מעשרים שנה באופן אישי לאישה אחרת כי הוטרדה מינית על ידי הרב טאו.
במרץ 2023 הרב טאו נחקר באזהרה בחשד לביצוע עבירות מין, תקיפה בנסיבות מחמירות, חטיפה ומעשה מגונה בקטין ושוחרר בערבות.
ביוני 2023 הסתיימה החקירה, והמשטרה העבירה את התיק לפרקליטות מחוז ירושלים שתחליט אם להגיש כתב אישום נגדו.
במאי 2024 הוגשה תלונה נוספת על פגיעה מינית כנגד הרב טאו שהועברה לבחינת הפרקליטות.
אשתו הראשונה, הרבנית חנה טאו, הייתה מחלוצות לימוד התורה לנשים בציבור הדתי.
נחשבה למורת דרך, ולימדה רבות מהמחנכות במדרשות התורניות.
חנה טאו נפטרה בשנת 2005 ובשנת 2008 נישא הרב טאו בשנית, לבתיה כהן מהרובע היהודי.
לרב טאו שלושה בנים ובת.
הרב מרדכי (מוטי), הקים את הישיבה הקטנה "שלום בניך" בירושלים ועומד בראשה.
הרב נחמיה (נשוי לנחמה, בתו של הרב אלי הורוביץ) עומד בראשות ישיבה גבוהה בבני דקלים "עוז וחדווה", אותה הקים בטבת ה'תשפ"ג יחד עם הרב דביר שחר.
בנוסף, הוא מעביר שיעורים בישיבת מדברה כעדן, ובישיבה הקטנה מדברה כעדן לצעירים (שבהקמתה היה שותף), שבמצפה רמון.
תהילה - נשואה לרב איתי אפלבאום, המלמד אף הוא בישיבת "שלום בניך".
הרב טאו הוא אחיהן הצעיר של פרופ' גרדה אילתה-אלסטר (מרצה לשעבר לספרות משווה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ורעיית פרופ' חיים אילתה) ושל הרַבָּה פרופ' אוולין גודמן-טאו, חוקרת מחשבת ישראל.
טאו לא פרסם ספרים או מאמרים שכתב בעצמו, למעט מאמרים בודדים.
בנוסף טאו ערך ספר הנקרא "להלכות ציבור" בו מרוכזים אגרות וכרוזים של הרב צבי יהודה בתוספת רקע וביאור קצר מטאו.
תוך שיתוף פעולה הדוק איתו הוצאו לאור על ידי הוצאת הספרים "חוסן ישועות" (מכון תורני להוצאת כתבי רבני ישיבת הר המור), סדרות של ספרים וחוברות שנערכו על בסיס שיעוריו.
לאמונת עתנו – שמונה עשר כרכים של שיחות בענייני אמונה, הנהגה וגאולה
צדיק באמונתו יחיה – על הגישה ללימוד תורה, בהוצאת מכון בניין התורה – עלי.
הספר מבקר את הגישה האקדמית והחילונית ללימוד התורה.
סולו המסילה – בנושא המאבק על ארץ ישראל וגישת הממלכתיות
נשמה לעם עליה – מאמרים שנאמרו בעיצומה של תוכנית ההתנתקות
נושא אלומותיו – ערכה של החקלאות
צדקה תרומם גוי – ערכה של מצות הצדקה
חסד ומשפט אשירה – בעניין אהבת ה' וקבלת הייסורים באהבה (תשע"ז).
האומץ לעצמאות – התנגדות לערכי הפוסט-מודרניזם (אביב תשע"ט (2019))
הרימו מכשול מדרך עמי – חובת המחאה.
הִיבָּרוּ נושאי כלי ד' – על התמודדות עם הפוסט-מודרניזם וההשתחררות מכבליו (תשפ"ג).
מדי כמה חודשים יוצאות חוברות של שיעורים שמעביר טאו, בהוצאת מכון שירת ישראל.
כמו כן יצאו בהוצאה זו הספרים הבאים:
ותשחק ליום אחרון – היחס הראוי אל המוות (תש"פ)
הגיון ליבי לפניך – ביאור עניינה של התפילה ולקט ביאורי תפילה (תשפ"א).
עם מקדשי שביעי – שיעורים בנושא מעלת השבת וקדושתה.
אהבתי מצוותיך – קיום המצוות בדקדוק כיסוד חיי האמונה.
ושבתה הארץ – פירוש להקדמת שבת הארץ לרב קוק (תשפ"ב).
צבי לָם (15 בינואר 1921 – 17 בדצמבר 2004) היה איש חינוך ישראלי, פרופסור לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1938 עלה לארץ ישראל בגפו כחלוץ, ועבד בנמל חיפה ובחקלאות.
במסגרת זו, וכן בשליחות מחתרתית מטעם "ההגנה" והמוסדות הלאומיים, במסגרת תנועת הבריחה, הקים בתי ספר יהודיים באיטליה (בבארי ובליבורנו) עבור ילדים יהודים פליטים ועקורים ממרכז אירופה, לימד בהם וניהל אותם.
בתקופה זו שימש גם כמורה בבית הספר היהודי ברומא.
אחרי מלחמת העולם השנייה למד בבית המדרש למורים ע"ש דוד ילין בירושלים, ובסיום לימודיו היה מורה ומחנך בכפר הנוער מאיר שפיה ובבתי ספר בחדרה.
באוגוסט 1951 מונה למנהל מחלקת החינוך בחדרה.
ב-1956 הוזמן ללמד בבית המדרש ע"ש דוד ילין, ובשנת 1959 היה סגן מנהל הסמינר.
לאחר זמן התמנה למנהל הסמינר, כממלא מקום של אברהם אבן-שושן.
בתפקידו זה הקים בית ספר תיכון בחסות בית המדרש למורים, ששימש כמכינה ללימודים בסמינר.
בשנת 1963 היה מפקח על הסמינרים במשרד החינוך.
כבר בשנת 1959 היה מרצה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1964 קיבל תואר מוסמך במדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת תשכ"ז השלים בה את עבודת הדוקטורט שלו, בנושא "אידיאולוגיה וחינוך", בהנחיית עקיבא ארנסט סימון.
בראשית שנת הלימודים תשכ"ח (1967) הועלה לדרגת מרצה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1971 הועלה לדרגת מרצה בכיר.
בהמשך התמנה לפרופסור חבר ולפרופסור מן המניין.
במחקריו התמקד לם באידאולוגיות חברתיות וחינוכיות, בגישות להוראה, בתוכניות לימודים ובהתפתחותה של מחשבת החינוך הישראלית.
הוא הקים וניהל את המחלקה להכשרת מורים באוניברסיטה העברית ואת הפרויקט "מורי מורים" – מסגרת להדרכת מורי מורים במכללות בעבודת הדוקטורט שלהם.
במסגרת לימודי "תעודת הוראה" הנהיג לראשונה את שיטת הטיוטורים.
בשנת 1972 חבר לפרופסורים משה כספי ויוסף באשי בהקמת בית הספר הניסויי בירושלים, ובשנת 1976 הקימו את מכון חפ"ן (חינוך פתוח ניסויי), מכון להכשרת מורים בחינוך הפתוח.
בשנת 2004 הוענק לצבי לם פרס א.מ.ת במדעי החברה – חינוך ופסיכולוגיה (לם הלך לעולמו בטרם קיבל את הפרס).
ההגיונות הסותרים בהוראה: מבוא לדידקטיקה, מרחביה: ספרית פועלים (השכלה וחינוך), 1973. (מהדורה ב: 1976)
דימויים של הוראה: מחקר דעות, אידיאולוגיות והשקפות של מורים ושל מועמדים להוראה, ירושלים: משרד החינוך והתרבות – האגף להכשרת עובדי הוראה ולהשתלמותם – המחלקה להכשרת עובדי הוראה, תשל"ג.
מלחמה וחינוך, תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך (מן המוקד), תשל"ו.
הכרעות דידאקטיות: תרגילים בשיקולי-דעת פדאגוגיים, תל אביב: ספרית פועלים, 1976. (ספר לתלמיד וספר למורה)
תנועות הנוער הציוניות במבט לאחור, תל אביב: ספרית פועלים, 1991.
שיטת החינוך של השומר הצעיר: סיפור התהוותה, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס; גבעת חביבה – יד יערי, מרכז תיעוד וחקר של השומר הצעיר, תשנ"ח 1998. (הופיע בתרגום לאנגלית ב-2004: Youth Takes the Lead: The Inception of Jewish Youth Movements in Europe)
לחץ והתנגדות בחינוך: מאמרים ושיחות; עורך: יורם הרפז, תל אביב: ספרית פועלים (מחשבות על חינוך), תש"ס 2000.
במערבולת האידאולוגיות: יסודות החינוך במאה העשרים, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשס"ב 2002.
בנימין אחיה, משה הרפז, קורות ישראל; תכנון ועריכה: צבי לם; ציורים: חוה לוין, 3 כרכים, תל אביב: ניב, תשכ"ח.
נעמי ג' כהן, דורות; תכנון ועריכה: צבי לם, תל אביב: ניב, תשכ"ט 1969. (על תולדות עם ישראל; חוברת עבודה, תדריך למורה; "ספר ראשון להוראת הסטוריה לילדים טעוני טיפוח בבית הספר הממלכתי-הדתי")
צבי לם (עורך), ההוראה: בירורי משמעותה; תרגם: יונה שטרנברג, ירושלים: בית ספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים ושל משרד החינוך והתרבות, תשכ"ט.
צבי אדר, צבי לם, שמואל שקולניקוב (עורכים), טכסטים במחשבת החינוך, ירושלים: האוניברסיטה העברית – הפקולטה למדעי הרוח – בית הספר לחינוך, תשמ"ב.
צבי לם (עורך), זרמים חדשים בחינוך; תרגום: דב פורת, תל אביב: יחדיו, תשמ"ג 1983.
צבי לם (עורך), בית-ספר וחינוך, ירושלים: בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ושל משרד החינוך והתרבות על-ידי הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ה 1985.
צבי לם (עורך), עיצוב ושיקום: אסופת מאמרים לזכרם של עקיבא ארנסט סימון וקרל פרנקנשטיין, ירושלים: בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים; הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ו 1996.
ממקימי "קול ישראל" ומנהלה הראשון, עד 1948.
לוריא למד בגימנסיה יבנה בלודז' ואחר כך החל ללמוד באוניברסיטאות ורשה ווינה.
בספטמבר 1925 עלה לארץ ישראל, הצטרף לקבוצת השומר הצעיר בעין גנים והקים עמה את קיבוץ עין שמר בשנת 1927. עם הקמת הקיבוץ הארצי באפריל 1927 נבחר לוועדת תרבות וחינוך שלה.
ב-1931 נישא לגוטה לבית מרקובסקי.
היה אב ליובל, עמי, רות.
צבי לוריא נפטר בשנת 1968, באורח פיתאומי בבית החולים איכילוב.
בתקופת הזמן בה עסק בהכנות לקראת הקונגרס הציוני ה-27.
צבי לוריא ז"ל: מדבריו תשכ"ז–תשכ"ח, ירושלים: המחלקה לארגון של ההסתדרות הציונית העולמית, תשכ"ח.
(לקט מאמרים והרצאות של לוריא מחודשי חייו האחרונים, מוגש לצירי הקונגרס הציוני הכ"ז.)
חיים של שרות (ערך: צבי זהר), ירושלים: הספרייה הציונית על יד הנהלת ההסתדרות הציונית: בשיתוף עם ספרית פועלים, תשל"א.
צבי ישראל שְבַיְד (גם: שבייד, שוייד, שווייד) (3 בנובמבר 1901, קובילה-גורצקה, גליציה – מאי 1954, ירושלים) היה סופר עברי, מתרגם, משורר, ועיתונאי; אביו של הוגה הדעות אליעזר שביד.
שביד נולד בקובילה-גורצקה שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית.
סיים את לימודיו בעיר נובי סונץ', ובשנת 1920 יצא ללמוד באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1924 הופסקו לימודיו בשל היעדר אזרחות גרמנית, הוא הוכרח לצאת מגרמניה, החליט לעלות לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בשנותיו הראשונות בארץ עסק שביד, שהיה פוליגלוט, במלאכות מזדמנות, ובעיקר בתרגום, בעריכה ובהבאה לדפוס.
לאחר כמה שנות ישיבה בארץ התקבל לעבודה כפקיד בבית המשפט, והתמיד בעבודה זו שנים רבות.
בד בבד עם היקלטותו החל גם לפרסם מיצירתו הספרותית בכמה תחומים: שירים, סיפורים, תרגומי שירה, תרגומי סיפורת, ורשימות עיתונאיות.
שביד התפרסם בעיקר בשל סדרת סיפוריו על גרמניה באמצע שנות ה-20, עם עליית התנועה הנאצית.
לימים כונסה סדרה זו, בשם "הקאברט הגדול", בספרו "נתיב אל האור".
תרגומו הידוע הוא ל"פרומתאוס הכבול" מאת אייסכילוס.
צבי ישראל (שביד), נתיב אל האור: דברי שיר סיפור ותרגום (מבוא מאת דב סדן), תל אביב: אל"ף, תשי"ח 1958.
צבי לביא (1 בינואר 1937 – 9 באוגוסט 2018) היה עיתונאי ישראלי, אשר שימש כתב, פרשן ובעל טור בעיתונים "מעריב" ו"גלובס" ובאתר החדשות "ynet".
בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בהיסטוריה של המזרח התיכון בעת החדשה, מדעי המדינה, ולימודי תעודה בתוכנית שוורץ להכשרת מנהלים למרכזים קהילתיים.
בשנת 1953 החל לעבוד במערכת תל אביב של העיתון "זמנים" שיצא לאור בירושלים.
ב-1954 החל את שירות החובה בצה"ל ככתב צבאי בדו-שבועון הצבאי לנוער "במחנה גדנ"ע".
לקראת סוף שירותו סופח ליחידת דובר צה"ל, ככתב צבאי במבצע קדש.
במלחמת ששת הימים ליווה ככתב במילואים את אוגדת פלד הצפונית.
ב-1957, לאחר שחרורו מצה"ל, החל לעבוד בעיתון "מעריב".
במשך 35 שנה שימש במגוון תפקידי כתיבה ועריכה.
בשנים 1975–1977 יצא לחופשה מ"מעריב" וחזר לצה"ל כסגן קצין חינוך פיקודי של פיקוד המרכז.
הוא פיתח תוכניות לטיפול בפרט במלחמה ושיטה לקידום לימודי העברית של חילי חובה והשתחרר בדרגת רב-סרן.
ב-1992 פרש מ"מעריב" ועבד תקופה קצרה כיועץ לענייני חוץ של שר הכלכלה והתכנון שמעון שטרית.
ב-1993 חזר לעיתונות ככתב פרלמנטרי ופוליטי ובעל טור בעיתון העסקים "גלובס" במשך 13 שנים.
ב-2006 התמנה לכתב ופרשן כלכלי בכנסת של אתר האינטרנט ynet.
לביא ערך במהלך הקריירה העיתונאית מספר מחקרים בהם: עלייתה ונפילתה של ועדת עורכי העיתונים היומיים; תמורות ברחוב הערבי בישראל; "פראבדה" כמודל לעיתונות היומית בברית המועצות; תולדות תנועות הפועלים בסוריה; ופעילות האיגודים המקצועיים בגדה המערבית 1948–1967.
סדרת תצלומיו "אמן יוצר חלון" מוצגת דרך קבע בבית הספרים הלאומי בירושלים מול החלון האמנותי הענקי של מרדכי ארדון, לתיעוד יצירתו.
ב-1986 זכה בפרס השלטון המקומי לתכנון אורבני על המודל שפיתח בעבודה קהילתית מקבילה לעבודתו העיתונאית, בתכנון והקמה של המרכז הקהילתי בקריית עקרון.
כמו כן זכה בציון לשבח במסגרת פרס "עמוס לב" לכתבות צבאיות, ובציון לשבח בתחרות צילומים ע"ש "קאפה-שים".
לביא נפטר ב-9 באוגוסט 2018. הותיר אחריו אישה ושני ילדים.
לביא חיבר ופרסם מספר ספרים בהם:
"השמים אינם הגבול" עם חבר הכנסת לשעבר אליעזר ("צ'יטה") כהן - סיפורו של חיל האוויר הישראלי;
כרך המיעוטים באנציקלופדיה צה"ל בחילו;
"להיות שייך" – על חיים ציפורי, אבי תורת המתנ"סים (כותב ועורך);
"ציורי דרך" – מסה אוטוביוגרפית של הצייר וחתן פרס ישראל מרדכי ארדון.
יצחק צבי לנגרמן (נולד ב-1951) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לערבית באוניברסיטת בר-אילן, כיהן בעבר כראש המחלקה.
צבי לנגרמן נולד בעיר לוול בארצות הברית.
רכש את כל השכלתו עד סוף התיכון בישיבת רמב"ם בברוקליין שבבוסטון,
ישיבה אותה ייסד הרב סולובייצ'יק.
קיבל תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת בוסטון בשנת 1971 ודוקטורט בתולדות המדעים באוניברסיטת הרווארד, אותו קיבל ב-1979. הדוקטורט נעשה בהדרכתו של פרופסור עבד אלחמיד צברה .
בתום לימודים לתואר ראשון התקבל כחבר ב-Phi Beta Kappa (הצטיינות כללית), Phi Alpha Theta (הצטיינות בהיסטוריה), ובתום לימודיו לתואר שלישי התקבל ל-Sigma Xi (הצטיינות במדעים).
עלה לישראל בסוף 1979, כשסיים את הדוקטורט.
בשנים 1980–1986 הרצה באוניברסיטה העברית במשרה חלקית, בשנים 1981–1999 עבד במשרה מלאה במכון לתצלומי כתבי-היד העבריים שבספרייה הלאומית, שם עסק בקיטלוג כתבי יד עתיקים במדעים ובפילוסופיה, חלקם בעברית וחלקם בערבית.
ב-1997 הצטרף לאוניברסיטת בר-אילן ומונה לפרופסור חבר, ב-2004 מונה לפרופסור מן המניין.
בשבתונים שהה כפרופסור אורח במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית שבירושלים, וחבר במכון ללימודי יהדות מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה.
לנגרמן למד במשך עשרים שנה אצל ר' יוסף קאפח ורואה עצמו כתלמידו המובהק.
צבי לנגרמן נשוי לדינה זילברמן, פסיכולוגית ארגונית.
לזוג שלושה ילדים (בהם העיתונאי נתי לנגרמן).
צבי לנגרמן חקר בראשית דרכו את תולדות המדעים בימי הביניים, בעיקר תולדות האסטרונומיה.
במשך הזמן הרחיב את תחומי מחקריו להיסטוריה של הרפואה ולהיסטוריה של הפילוסופיה.
איתור ופיענוח כתבי יד גנוזים על מדעים
לנגרמן עסק בזיהוי, פיענוח וניתוח של מאות חיבורים שונים בערבית ובעברית העוסקים במדעים ובפילוסופיה, שגנוזים בכתבי יד.
החיבורים מכילים מידע רב על שיטות מדעיות, חשיבה מדעית ודיונים פילוסופיים, והוא מתאר אותם ומדווח עליהם בצורות שונות, בהתאם לשיקול דעתו על חשיבותו של החיבור.
לעיתים הוא מתאר אותם בקצרה, כמו כ-20 מאמרים קצרים בכתב העת "קריית הספר" (כולם נדפסו מחדש בחוברת, מגנזי המכון לכתבי היד העבריים, בעריכת א' דוד, ירושלים תשנ"ו).
הוא גם תורם מדור קבוע בכתב העת "אלף", שדן בתולדות המדעים בקרב היהודים ויוצא לאור מטעם מרכז אדלשטיין באוניברסיטה העברית; מאמריו שם ארוכים יותר, ודנים בפירוט בתכנים ובהקשרם התרבותי-היסטורי.
לנגרמן הרבה לעסוק במחקר על הרמב"ם, בעיקר בסוגיות הקשורות לידע שלו בתחומי המדע השונים, כגון: אסטרונומיה ורפואה.
כן הוא דן בעמדות שנוקט הרמב"ם בקשר לסוגיות המדעיות שעמדו על הפרק בזמנו ואיך עמדותיו מתקשרות לפילוסופיה היותר כללית שלו.
ישנן סוגיות באסטרונומיה שהוא חלוק בדעתו על חוקרים אחרים.
במחקריו על הרמב"ם סובר לנגרמן שיש להימנע מהכללות גורפות או מניסיונות להדחיק את הרמב"ם לאיזושהי קטגוריה אנכרוניסטית.
הוא מנסה להבין את הדברים בהקשרם ההיסטורי, בתוך התרבות הערבית יהודית וההגות האסלאמית של תקופתו.
באשר לדרכו של הרמב"ם בהגות ומורשתו לדורות, לנגרמן סבור שכמו רוב ההוגים הגדולים, כך גם הרמב"ם חשב שהוא רק יכול לסמן את הדרך לציבור תלמידיו וקוראי ספריו.
למרות שהרמב"ם סבר שישנה רק אמת אחת — ובהתאם לדרכי הביטוי בערבית, האמת, "אלחק", זהה עם האל — לא הפיץ דוקטרינה מגובשת ונוקשה עד לפרט האחרון.
לפי דרכו של הרמב"ם, האדם יכול וחייב להגיע לאמת לבד; המורה לא יכול לעשות יותר מאשר להאיר את הדרך, לכוון את התלמיד ולהזהיר בפני מכשולים ומעידות.
חלק חשוב מהדרכה זו הוא השמירה הקפדנית על המסורת וההלכה.
הרמב"ם, לדעתו, האמין בכפייה דתית, כלומר באכיפת כללי ההלכה על כלל הציבור, אבל לא בכפיית קו פילוסופי מסוים.
לנגרמן כתב הרבה על המורשת התרבותית של יהודי תימן, שמהם נשארו הרבה מאוד חיבורים פילוסופיים, בכלל זה גם באסטרונומיה, שלא הובאו לידיעת הציבור הרחב.
המדעים המדויקים בקרב יהודי תימן
זהו ספרו הראשון של לנגרמן, שראה אור בהוצאת משגב ירושלים בשנת תשמ"ז.
בספר ניסה לנגרמן לאסוף ולתאר את כל החיבורים בפילוסופיה ומתמטיקה השייכים לספרות התימנית.
רוב ספרו עוסק במאות ה-16-15, שהיו שיא העשייה המדעית בתימן אך הוא מגיע עד למאה העשרים.
הוא גם הביא בו צילום ותרגום של פירוש תימני מהמאה ה-15 על "הלכות קידוש הקודש" של הרמב"ם.
הספר עוסק בנושאים כמו אסטרונומיה טכנית של ימי הביניים, חישובים ומודלים של תנועות הכוכבים כפי שהיה מקובל באותה תקופה, שדרשו רמה גבוהה של ידיעה טכנית ומתמטית.
אבן אל-הית'ם: על מבנה הקוסמוס
זהו שם עבודת הדיסרטציה של לנגרמן שראתה אור כספר (Ibn al-Haytham's On the Configuration of the World), בהוצאת גרלנד, בלונדון וניו יורק, בשנת 1990. העבודה נסובה על חיבור מהמאה ה-11 אותו כתב איבן אל-היית'ם, שנכתב בערבית ותורגם לעברית וללטינית.
לנגרמן ההדיר את הספר, הביא את מהדורת הטקסט בערבית, תרגם אותה לאנגלית וניתח אותה.
חיבור זה היה נפוץ מאוד בקרב קהילות ישראל, ותורגם בחלקו או במלואו לא פחות מחמש פעמים.
ישנם גם קטעים בתעתיק לאותיות עבריות בגניזה הקהירית.
חיבור זה מתאר את המבנה של היקום על כל חלקיו כפי שהיה מקובל בימי הבינים.
מדרש תימני: פרשנות פילוסופית על התורה
זהו שם ספרו של לנגרמן (Yemenite Midrash.
בתימן כתבו כמה וכמה מדרשים על התנ"ך, בכיוון פילוסופיה מפורשת, רובם נמצאים בכתבי יד וטרם פורסמו.
לנגרמן הרכיב אנתולוגיה וחילק אותה לפי נושאים שונים: הנשמה, יעודו של האדם, מבנה הקוסמוס.
המדרשים תורגמו לאנגלית והספר יצא בסדרה שמרכיבה את מורשת ספרות הקודש של כל העמים.
ספר זה (The Jews and the Sciences in the Middle Ages) הוא אסופת מאמרים פרי עטו של לנגרמן, שראתה אור בסדרת ואריורום בהוצאת אשגייט שבאלדרשוט.
בין המאמרים גם שלושה שלא ראו אור מעולם: מאמר מקיף על מקומם של המדעים בקהילות ספרד ופורטוגל; מאמר על ענייני מדע בכתביו של רב סעדיה גאון; ודיון על סוגיות באסטרונומיה ואסטרולוגיה אצל הרמב"ם.
את ספר זה (Hebrew Medical Astrology: David ben Yom Tov, Kelal Qatan) כתב לנגרמן במשותף ביחד עם הפרופסורים חט בוס וצ'ארלס בורנט והוא ראה אור בהוצאת החברה הפילוסופית האמריקאית.
"כלל קטן" הוא הספר והמקיף ביותר והנפוץ ביותר באסטרולוגיה רפואית.
לפי שיטה זו, למחזורי הכוכבים, והחשוב מכולם הירח, השפעה מכריעה על מהלך המחלה, ולכן על הרופא לקחת בחשבון את מצבה של הלבנה, ומידה מסוימת גם יתר הכוכבים, בקביעת הטיפול, במיוחד כשמדובר בקדחות.
לנגרמן כתב את המבוא לספר, שם סקר את כל החיבורים בעברית ובערבית יהודית בעניין זה, והשתתף בעריכת הטקסט העברי ותרגומו לאנגלית.
לאחרונה כתב לנגרמן שני מאמרים בכתב-העת "אלף" על הספר "תעלומות חוכמה" (האחד פורסם בגיליון 2007, והשני ב-2009) אותו חיבר משה בן יהודה גליאנו בסביבות 1500 לספירה.
גליאנו היה קרוב לחצר באיסטנבול, ביקר בוונציה ושהה גם באי כרתים (שהיה אז מרכז יהודי תוסס).
הספר גדוש בידיעות שכמעט אין להן אח ורע באותה עת בטכנולוגיה, רפואה אסטרונומיה, פיזיקה ואלכימיה והן שופכות אור על התסיסה המדעית של התקופה.
כך למשל, מופיעים בספר תיאורים של מכונות (פרט לספר זה לא ידועה לנו שום ספרות בעברית, לפני העת החדשה, העוסקת במכניקה), כולל רובוט, שגליאנו בנה והפעיל לעיני נכבדי השלטון.
הספר גם יכול לעזור לחשוף את הקשרים הענפים בין איסטנבול לאיטליה, למרות המתיחות והאיבה ששררה ביניהן בעת ההיא.
ידע זה לתרום לשאלה שמעסיקה את המחקר היום, כאשר נראה ברור שקופרניקוס קלט מודלים שפותחו במזרח במאה ה-14 והלאה: איך הגיע ידע זה לאיטליה?
גליאנו הכיר היטב את ספרו של אבן אלשאטר, אחד האסטרונומיה החשובים של ימי הבינים המאוחרים; וכאמור ביקר גליאנו באיטליה.
ואשר על כן, לפנינו עדות ברורה על נתיב אפשרי להעברת מידע אסטרונומי מסוים זה לאיטליה.
מחקריו העכשוויים: המדעים בימי הביניים בקהילות אשכנז
בשנות האלפיים החל לנגרמן לחקור את מצב המדעים בקהילות אשכנז בימי הביניים.
הוא מצא שהקהילות האלה ניזונו מספרות עברית קדומה, שעוד קדמה למפעל הגדול של תרגומים העבריים מהערבית הקשור בעיקר עם .
ספרות זו עברה במסלול שהתחיל במזרח התיכון, ועבר לאיטליה ומשם צפונה לאשכנז.
למעשה, קיומו של ציר זה וחשיבותו להעברת ידע בתחומים אחרים (כגון הלכה ומדרש) היה ידוע מזמן; לנגרמן מראה שדרכו עבר גם ידע רב במדעים ובפילוסופיה.
ידע זה נכלל היה בספרות עברית שמנתה מספר חיבורים בעלי אפיונים משותפים, כגון היותם אנונימיים וערוכים לפי המודל של המשנה.
קבוצה זו כוללת לדעתו "ספר היצירה", "משנת המידות", ועוד כמה ספרים שאחר כך נפוצו והיוו את הבסיס של התרבות המיוחדת שהתפתחה באשכנז.
המדעים המדויקים בקרב יהודי תימן.
צבי לרון (נולד ב-6 בפברואר 1927) הוא רופא ישראלי, ממייסדי תחום האנדוקרינולוגיה של ילדים בישראל, חתן פרס ישראל לרפואה לשנת 2009. כיהן כפרופסור באוניברסיטת תל אביב.
תרם רבות במיוחד למחקר ולטיפול בהפרעות הורמון הגדילה וסוכרת הנעורים.
תסמונת מיוחדת של הפרעה בגדילה שתיאר לראשונה בשנת 1966 נושאת את שמו, תסמונת לרון.
לרון נולד בצ'רנוביץ שבצפון-בוקובינה, אז ברומניה, כיום אוקראינה, ובהיותו בן שש עבר עם משפחתו להתגורר ברדאוץ, עיר הנמצאת גם כן בבוקובינה, שם אביו עבד כסוכן של בית חרושת לדיקטים.
בימי מלחמת העולם השנייה, בגיל 14, גורש על ידי השלטון הפאשיסטי הרומני, יחד עם משפחתו, למחנות הריכוז וגטאות טרנסניסטריה.
הוא עבד בבית היציקה שדודו, המהנדס זיגפריד סמי יגנדורף, פתח מחדש לייצור בעיר מוגילב, על מנת להציל כמה שיותר יהודים ממוות, והיה לחרט מוסמך.
בסוף המלחמה חזר עם הוריו לצ'רנוביץ שסופחה מחדש לברית המועצות וכעבור שנה עברו לרדאוץ בשטח רומניה.
אחרי שהשלים את לימודי התיכון, בשנת 1945 החל בלימודי רפואה, בטימישוארה ברומניה.
היה פעיל בארגון הסטודנטים הציוני "חשמונאה", ובמסגרתו עזב בשנת 1947 והעפיל באונייה פאן יורק, אחת מאוניות הפאנים, לארץ ישראל.
האונייה נלכדה על ידי הבריטים ולרון הוגלה למחנות המעפילים בקפריסין ועלה לישראל לאחר ההכרזה על קום מדינת ישראל.
עם הגעתו לארץ ישראל, גויס לרון לעבודה בבית החולים דג'אני ובבית החולים תל השומר.
את לימודיו סיים בשנת 1952 בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, בסיומם התמחה בבית החולים רמב"ם.
לאחר מכן, אחרי שהתחתן, התמחה שנתיים במחלות אנדוקריניות של ילדים בבית החולים "Mass General" שבבוסטון ושנה נוספת עשה בפיטסבורג.
צבי לרון נשוי, אב ל-4 ילדים וסב ל-10 נכדים.
פעילותו בישראל כרופא, חוקר ומורה
בשנת 1957 שב לישראל והצטרף לאנדרה דה-פריס בייסוד חקר האנדוקרינולוגיה הפדיאטרית בישראל.
לבקשת דה-פריס הוא עמד בראש המכון לאנדוקרינולוגיה פדיאטרית בבית החולים בילינסון, שהוקם אז.
לרון המשיך לנהל את המכון עד 1992. כן הוקמו על ידו המרכז הארצי לסוכרת נעורים ומעבדה אנדוקרינית לפיתוח שיטות למדידת הורמונים בדם, הפועלת במסגרת מכון פלזנשטיין למחקר.
היה גם נשיא האגודה האירופית לאנדוקרינולוגים.
נוסף לעבודתו המעשית היה לרון פעיל במחקר במסגרת מכון רוגוף של בית חולים בילינסון והיה מראשוני חברי הסגל של בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, בה השתתף בבניית מערך הלימוד של תוכנית הפדיאטריה.
הוא קודם לפרופסור חבר בשנת 1967 ובשנת 1971 היה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1963 זכה צוות בראשותו בפרס על מחקר על הורמון גדילה ובמיוחד בניסיון למדוד את כמות ההורמון בילדים נמוכים, במטרה לברר האם העדר ההורמון הוא הסיבה לננסות.
בשנת 1966, לאחר שמדענים מצאו דרך למדוד את כמות הורמון הגדילה בנוזלי הגוף, זיהה את תסמונת לרון שהלוקים בה הם ננסים למרות שגופם כמות גדולה של הרגיל של הורמון הגדילה.
במשך שנים רבות ניסה לברר מדוע לוקי תסמונת לרון לוקים בננסות, עד שבשנות ה-80 של המאה ה-20 התברר שיש לקות גנטית בקולטנים להורמון הגדילה.
המכון לאנדוקרינולוגיה פדיאטרית התפתח תחת ניהולו והקים מערך לשירות אבחנתי וטיפולי, כמו גם ייסוד ארגון הורים לילדים עם סוכרת וייסוד הארגון הבינלאומי "Juvenile Diabetes Foundation".
שטחי המחקר שפותחו במכון היו בין הראשונים להפיק ולהשתמש בהורמון גדילה ובהורמון IGF.
לאחר פרישתו מניהול המכון עבר לרון לשמש מנהל היחידה למחקר אנדוקרינולוגי וסוכרת בבית חולים שניידר.
1987 חבר באקדמיה "לאופולדינה" למדעי הטבע - בהאלה, גרמניה
1993 - פרס החברה הבינלאומית לסוכרת נעורים
1993 - פרס החברה הקוריאנית לרפואת ילדים
1993 - אזרחות כבוד ומדליית העיר, מונפלייה, צרפת
1996 - פרס החברה הישראלית לרפואת ילדים
1998 - מדליית ניימן לרפואה, אוניברסיטת נאנסי, צרפת
1998 - מדליית המאה, החברה האיטלקית לרפואת ילדים
1999 - פרס אנדראה פראדר - של החברה האירופית לאנדוקרינולוגיה פדיאטרית
2001 - פרס לחוקר קליני מהאגודה האמריקנית לאנדוקרינולוגיה
2002 - נשיא כבוד של החברה היוונית לחקר הורמון הגדילה ויישומיו
2003 - פרס החברה הבינלאומית לסוכרת נעורים
2007 - פרס החברה הישראלית לאנדוקרינולוגיה של ילדים
2007 - פרס החברה הישראלית לאנדוקרינולוגיה
2008 - אביר "מסדר הוורד הלבן" מטעם נשיא פינלנד
2009 - פרס ישראל לרפואה
צבי לרון מונה לדוקטור לשם כבוד של האוניברסיטאות לרפואה של הערים קלוז' (1998) וטימישוארה (2000) ברומניה ושל אוניברסיטת נוברה באיטליה.
צבי לרון כתב למעלה מאלף מאמרים מדעיים וכתב וערך 30 ספרים.
צבי לוין (30 במאי 1911 – 26 באוקטובר 2000) היה פעיל ציבור, תעשיין, חזן ועיתונאי ישראלי.
הוא כיהן פעמיים כנשיא גדול של הלשכה הגדולה למדינת ישראל של הבונים החופשים בישראל, שימש עורך "הבונה החופשי" במשך 17 שנים, וחיבר את הספר "הבניה החופשית היא דרך חיים".
לוין הוא יקיר העיר תל אביב-יפו.
בעת מלחמת העולם הראשונה היגר עם משפחתו לדמשק, שם למד בבית הספר העברי בהנהלת יהודה בורלא ובבית הספר אליאנס הצרפתי.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה והשיבה לתל אביב נמנה עם מייסדי "חוגי הנוער הלאומי" בתל אביב (שהצטרפו אחר כך לבית"ר).
ב-1928 הוא מוזכר בדאר היום⁩ כאיש מפתח בברית טרומפלדור, שמה המקורי של בית"ר.
בין השנים 1933-1934 שרת כקצין הנציבות של בית"ר.
ערך את העיתונים "אבוקה" ו"משואות", וגם כיהן כעורך "המשקיף הספורטיבי", שהופץ יחד עם עיתון "המשקיף".
סייע לאביעזר ילין בעריכת העיתון "המכבי", וייסד את שבועון הספורט הראשון בישראל "הספורט הלאומי".
במקביל היה פעיל בתנועת "מכבי", וכמזכיר הסניף התל אביבי של התנועה סייע רבות בהכנות למכבייה הראשונה.
הצטיין מילדותו במוזיקה, הן בנגינה והן בזמרה.
בבית-הספר היסודי ניגן בחצוצרה בתזמורת בית הספר ושר במקהלה.
בבית-הספר התיכון החל לעבור לפני התיבה, ותוך כמה שנים היה לחזן, במשך השנים עסק בזמרה ובחזנות כמקצוע משני.
הוא למד אצל המנצח ליאו ליוב, החזן זבולון קוורטין ואחרים, ונודע בקול הבריטון שלו ובסגנונו המיוחד בתפילה.
במקביל למד פיתוח קול וזמרה, עמד בראש מקהלת "אקורד", נבחר כזמר הבריטון המוביל של מקהלת תל אביב, והופיע לפני קהל וברדיו ירושלים.
כששהה המנצח המפורסם ליאו ליוב בארץ הצטרף, יחד עם אחיו הצעיר דב לוין, למקהלה שלו, והיה הסולן שלה כל שנות קיומה.
שימש כחזן שני לחזנים קוורטין ויצחק מן שהתפללו בתל אביב.
שנים רבות עסק בחזנות והופיע בתפילות בתל אביב ובירושלים והיה חבר פעיל בוועד ארגון החזנים בישראל.
ב-1947 יצא לארצות הברית, שם הופיע כחזן וכזמר וזכה להצלחה.
כאשר זכה בתואר יקיר העיר תל אביב בשנת 1984, נתבקש לשאת דברים בטקס, אך בחר לשיר את יצירתו של קוורטין ל"אבינו מלכנו זכור כי עפר אנחנו".
עיקר מקצועו היה ענף הדפוס, אליו נכנס בשנת 1940, בדפוסו של משה שהם בתל אביב.
תוך זמן קצר היה למנהל הדפוס ובמשך השנים נחשב לאחד המומחים הראשונים במעלה במקצוע הדפוס.
הקים וייסד את דפוס "אבוקה" שהתמחה בהוצאה לאור של ספרי חוק ומשפט וספרים בערבית.
כן הדפיס במשך עשרות שנים את השבועון "הד החינוך", הירחון "החינוך" ופרסומים אחרים של הסתדרות המורים.
לוין היה אחיו של שופט בית המשפט העליון דב לוין.
בשנת 1935 נישא לבת שבע לבית פלדמן.
בנם היה המתרגם והמשורר עמשי לוין.
נפטר בתל אביב בכ"ז בתשרי ה'תשס"א.
את אידאולוגיית הבנייה החופשית קיבל מאביו, אליהו מיכל בן-ציון לוין, שקודש למסדר בדמשק והיה ממקימי לשכת חירם.
הוא הצטרף לבונים החופשיים ב-17 בנובמבר 1937, בלשכת חירם, יחד עם אחיו אריה.
בשנת 1958 נבחר לנשיא לשכת חירם.
והוא נבחר לנשיא גדול של הלשכה הגדולה למדינת ישראל בפעם הראשונה באוקטובר 1974 ובפעם השנייה באפריל 1976. כמו כן ערך במשך 17 שנים, את העיתון הרשמי של המסדר, "הבונה החופשי", והגה ויזם את הקמת לשכת הלואיסים "עלומים" (ב-1968) והיה אף נשיא בה בתחילת דרכה (1969-1970).
צבי (צביקה) ליפקין (16 ביוני 1921 – 15 בספטמבר 2015) היה פיזיקאי ישראלי, פרופסור במכון ויצמן למדע, מבכירי החוקרים בפיזיקת חלקיקים בארץ.
ליפקין נולד בניו יורק ב-1921 כהארי ליפקין.
הוא השלים תואר ראשון בהנדסת חשמל באוניברסיטת קורנל.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתתף כמהנדס במיזם פיתוח המכ"ם הראשון ב-MIT.
לאחר מכן סיים דוקטורט בתחום הפיזיקה הניסיונית באוניברסיטת פרינסטון.
בתקופת לימודיו באוניברסיטת פרינסטון הכיר את המתמטיקאי האמריקאי ג'ון פורבס נאש, שהיה שותפו לחדר.
ב-1950, עם סיום לימודיו, עלה לישראל עם אשתו, מלכה, במסגרת גרעין של "השומר הצעיר" והשתקע בקיבוץ סאסא שבגליל העליון.
לאחר מכן היה ממייסדי המחלקה לפיזיקה גרעינית במכון ויצמן למדע ויצא עם עוד פיזיקאי לצרפת, לשם התמחות בכורים גרעיניים.
בשנת 1956 הקים עם הפרופסורים עמוס דה-שליט, יגאל תלמי ואחרים את המחלקה לפיזיקה גרעינית במכון ויצמן.
בשנת 1960 התמנה כראש המחלקה וחקר בתחום פיזיקת החלקיקים, ועבודתו התאפיינה בשימוש בתורת החבורות.
מאוחר יותר עסק בפיזיקה עיונית.
מסוף שנות ה-60 פעל למען מסורבי העלייה מברית המועצות וביקר תכופות במדינות הגוש המזרחי אליהן נכנס באמצעות דרכונו האמריקאי.
בשנת 1970 צורף כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בין השנים 1991–1992 שימש כעמית בתוכנית סאקלר (פרופסור בכיר במינוי מיוחד) באוניברסיטת תל אביב
בשנת 1955 ייסד ליפקין יחד עם הווירולוג אלכסנדר (לשק) כהן, את כתב העת לסאטירה ולהומור מדעי Journal of Irreproducible Results.
בין הפרסים בהם זכה ליפקין במהלך הקריירה היו פרס קפלון בשנת 1973 ופרס רוטשילד לפיזיקה בשנת 1980. בשנת 1993 זכה בפרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים, על מפעל חיים בתחומים שונים ומגוונים של הפיזיקה, כולל פיזיקת החלקיקים האלמנטריים, פיזיקה גרעינית ופיזיקה של חומר מעובה.
זכה בפרס א.מ.ת למדעים מדויקים בשנת 2009.
ליפקין היה חבר בחטיבה למדעי הטבע של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ב-16 בספטמבר 2015 הלך לעולמו בביתו שברחובות.
הוא הותיר אחריו את רעייתו, בת, בן, ונכדים.
הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ סאסא .
צבי כַּנָּר (יידיש נכתב גם: קאנאר; 17 ביולי 1929 – 18 באפריל 2009) היה שחקן פנטומימה וסופר יידי ישראלי.
ספריו מתייחסים לשואה, אשר כניצול השואה ליוותה אותו כל חייו.
כנר נולד בסְקַלְבְּמְיֶיז' שבפולין, במשפחה מסורתית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנים 1942–1945, שהה במספר מחנות ריכוז בפולין ובגרמניה, בהם בוכנוואלד, ושרד את צעדות המוות.
בתום המלחמה מצא את אמו ואחותו בין הניצולים.
בשנת 1946 העפיל לארץ ישראל מאיטליה עם ילדי סלבינו, הוגלה למחנות המעצר בקפריסין ולבסוף הגיע לארץ והצטרף לקיבוץ משמר השרון שבעמק חפר, שם התחנך במסגרת עליית הנוער.
בשנת 1948 התגייס לפלי"ם, עבר קורס ימי בקיבוץ שדות ים ולחם במלחמת העצמאות.
שירת על הספינה פרטו פ.39, והשתתף במספר פעולות ימיות.
בשנת 1949 השתחרר משירות ועבד כמלח על סיפונן של אוניות נוסעים.
לאחר מכן למד בבית הספר למשחק שעל יד תיאטרון "הקאמרי" בתל אביב, ובשנים 1955–1957 למד משחק ופנטומימה אצל מרסל מרסו ואטיין דקרו (Decroux) בפריז.
מתום לימודיו הופיעה במשך שנים כשחקן פנטומימה בפריז, בלגיה (יותר מ-20 שנה), ארצות הברית וקנדה.
את מגוריו חילק בין בלגיה, ארצות הברית וישראל.
בשנות ה-80 החל לכתוב: כתב קטעי פנטומימה טרגי-קומיים; כתב, ביים וביצע מחזה בשם "ברח, יעקב, ברח", לפנטומימאי וקריין, המבוסס על זיכרונות ילדותו בשואה.
ב-1984 החל לכתוב ביידיש במסגרת "יוגנטרוף" בארצות הברית, ופרסם סיפורים בכמה עיתוני יידיש, בהם "פארווערטס".
בשנת 1990 שב לארץ, אך הוסיף להופיע בחו"ל.
ספרו הראשון, הרומן "איך און למך" ("אני ולֶמֶךְ"), שראה לאור ב-1994, זיכה אותו בשנת 1997 בפרס שייבר לספרות ואמנות מטעם בית שלום עליכם.
בשנת 1996 יצא ספרו השני, "אפגעגעבן ברויט".
על ספר זה זכה בשנת 2000 בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש, והוא תורגם לעברית וראה אור ב-2002.
שני ספריו הראשונים עוסקים בחוויות שואה.
ספרו השלישי והאחרון, "א פיש האט מיך נישט איינגעשלונגען: דערציילונג" ("דג לא בלע אותי"), שראה אור ב-2003, מתמקד בשחרור מהמחנות ובחיים בארץ.
בנוסף שיחק בתיאטרון ("יעקב השקרן" ליורק בקר בפסטיבל עכו; "ההולכים בחושך" לחנוך לוין בתיאטרון הבימה), בסרטי קולנוע ("שמיכה חשמלית ושמה משה", "רכבת החיים").
בשנים 2002–2003 העלה בבית ציוני אמריקה את הצגתו האחרונה, "להיות", גם היא בנושא השואה.
צבי כנר התגורר בתל אביב עד לפטירתו באביב 2009, בגיל 80.
אפגעגעבן ברויט: דערציילונגען, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשנ"ו 1996. (סיפורים)
א פיש האָט מיך נישט איַינגעשלונגען: דערציילונג, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשס"ג 2003. (סיפור) ("דג לא בלע אותי")
לחם נקמות; מיידיש: יעקב בסר; עריכת תרגום: עידו בסוק, לוד: זמורה-ביתן, תשס"ב 2002. (תרגום של "אפגעגעבן ברויט")
סליחה שהרגתי אותך; מיידיש: שלמה צוקר, אור יהודה: זמורה-ביתן, 2008. (תרגום של "איך און למך")
צבי לוּז (10 בינואר 1930 – 1 בנובמבר 2020) היה סופר וחוקר ספרות ישראלי, פרופסור באוניברסיטת בר-אילן.
לוז נולד בדגניה ב', בנם של שניים ממייסדי הקבוצה, רחל וקדיש לוז, איש מפא"י ולימים יו"ר הכנסת.
גדל והתחנך במוסדות החינוך הקיבוציים של עמק הירדן בתיכון בית ירח.
במלחמת העצמאות נלחם כקצין בחטיבת גולני.
לאחר המלחמה עבד בחקלאות בדגניה ב', ואחר כך היה מחלוצי ההתיישבות בערבה בהיאחזות יטבתה.
למד ספרות עברית ומדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן.
אחר-כך שימש מורה בבית הספר המשותף בבית ירח.
בשנת 1968 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן, ואחר-כך לימד בה ספרות עברית עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1998. בנוסף לעבודתו באוניברסיטת בר-אילן לימד ספרות עברית במכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן.
בשנת 1965 ראה אור ספרו הראשון, "מקום שהנחלים הולכים", שזיכה אותו בפרס קוגל לספרות יפה.
מאז הוציא עוד ספרים רבים.
בשנת 2011 זכה בפרס רמת גן לספרות על מפעל חיים.
ללוז היו שלושה אחים: אסתר דינר, אהוד לוז, פרופסור בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטת חיפה, וחנה ברקן.
היה נשוי לאהובה עד פטירתה בשנת 2010, ואב לשני בנים ושלוש בנות (בהם הסופרת תהילה לוז גלמן, אשתו של אלי גלמן המנכ"ל לשעבר של חברת אמדוקס).
בתו שירה נשואה לפרופסור יואב צ'פמן, מנהל מחלקה נוירולוגית במרכז רפואי שיבא.
נפטר ב-1 בנובמבר 2020 ונקבר בקיבוצו.
סמוך לפטירתו הוגש לו ספר מאמרי-מחקר המוקדש לו:
זיוה שמיר, אבידב ליפסקר (עורכים), ארצות הצבי: מחקרים על נוף ואדם בספרות העברית מוגשים לצבי לוז, ירושלים: כרמל, תשפ"ב.
מקום שהנחלים הולכים (1965 - הוצאת הקיבוץ המאוחד)
מציאות ואדם בספרות הארץ ישראלית, (סדרת מחקרים, אוניברסיטת בר-אילן), הוצאת דביר, תש"ל, 1969.
מציאות ואדם בספרות הארץ-ישראלית מחקר בספרות (1970 - הוצאת דביר)
עונות (1970 - הוצאת הקיבוץ המאוחד)
אגדות המקום (1972 - הוצאת עקד)
מאזן - 13 סיפורים, הוצאת הקיבוץ המאוחד וקרן תל אביב לספרות ולאמנות, 1980.
משוואות שיר: מסות על שירה ופרשנות השוואתית, תקופת התחיה, הוצאת עקד, 1981.
ציד יונים (סיפורים לבני נעורים), (1981 - הוצאת דביר)
הצטלבות (רומן), הוצאת ספריית הפועלים, תשמ"ג, 1982.
אצל גנסין: פירוש צמוד לסיפור "אצל", הוצאת ספריית הפועלים, תשמ"ג, 1983.
אולי באחד הימים, עיון בשיריו של נתן יהונתן, הוצאת עלי-שיח, 22, תשמ"ד, 1984.
תשתיות שירה, עיקרים בפואטיקה של ביאליק, הוצאת ספריית פועלים, תשמ"ה, 1984.
נפשו בכפו (רומן), (1985 - הוצאת הקיבוץ המאוחד)
שירת נתן יהונתן / מונוגרפיה, הוצאת ספריית הפועלים, תשמ"ו, 1986.
שומר רוח (1988 - הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר)
על מתי מדבר, מסות על פואמה לביאליק, אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן, תשמ"ח, 1988.
שירת יעקב פיכמן מונוגרפיה, הוצאת פפירוס, תש"ן, 1989.
שירת עוזר רבין, מונוגרפיה: צבי לוז, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1992.
שקפים: סיפור רב קולי, הביא לדפוס חיים פלג, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1994.
שירת אברהם חלפי, מונוגרפיה: צבי לוז, הביאה לדפוס : לאה שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1994.
הלל, מונוגרפיה: צבי לוז, הקיבוץ המאוחד, תשנ"י, 1996.
שירת אסתר ראב - מונוגרפיה: צבי לוז, עריכה: לאה שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1997.
שירת יוסף צבי רימון, מונוגרפיה: צבי לוז, עריכה: לאה שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשנ"ח, 1998.
המציאות האחרת - שירת פנחס שדה, הוצאת שוקן, 2000.
שירת אורי ברנשטיין מונוגרפיה, ערכה והביאה לדפוס לאה שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000.
היסוד הפילוסופי בשירה העברית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001.
מריבה עם אלוהים, ערכה והביאה לדפוס לאה שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ב, 2002.
העיקר הלירי בשירה העברית המודרנית, ערכה: לאה שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003.
התגלמות של מציאויות בשירה העברית המתחדשת, ערכה והביאה לדפוס לאה שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2004.
מחתרת השיר: מגמות אחרות בשירה העברית, ערכה והביאה לדפוס לאה שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006.
אתגר היתרון וחיסרון האתגר: על מצב הרוח השירי והתאולוגי, עריכה :לאה שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008.
אור חוזר - מסות, הביאה לדפוס: לאה שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ע, 2010.
טלטלה חוזרת: מבחר סיפורים קצרים, הביאה לדפוס : לאה שניר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"ב, 2011.
הזרימה הדו-סטרית של העברית : בין הקנונים לשירה המתחדשת, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"א, 2011.
אגדת המקום (טרילוגיה), הוצאת הקיבוץ הארצי, 2013.
מה יתרון: שני סיפורים על אותו מקום: נפשו בכפו, מכאן ועד היכן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014.
בעקבות חילופי משמרות: מסות ממבט חוזר, הוצאת הקיבוץ המאוחד: ספריית פועלים, 2016.
שירים יעקב לרנר, (כינס והקדים מבוא צבי לוז), (ספרי נפש על שם יהודה בורלא), גבעתיים רמת-גן, אגודת הסופרים העברים בישראל, ליד מסדה, 1974.
רימון, העורך: ישראל כהן, בחר והקדים מבוא: צבי לוז, אגודת הסופרים העברים בישראל, ליד הוצאת מסדה, תשל"ט?
חפוש הספרות הישראלית: מסות ומאמרים ברוך קורצווייל , ערך ביחד עם ידידיה יצחקי, אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן, תשמ"ב, 1981.
מבוא לשמש: מסות על כליל סוניטות לשאול טשרניחובסקי, (מבוא ועריכה צבי לוז), אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן, 1996.
על ספיח לביאליק (הסיפור ספיח ומסות עיון), עריכה ומבוא ביחד עם זיוה שמיר, אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן, תשנ"ח, 1997.
על גילוי וכסוי בלשון: עיונים במסתו של ביאליק, עריכה ומבוא ביחד עם זיוה שמיר, אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן, תשס"א, 2001.
היה מפקד פיקוד הנח"ל ומפקד פיקוד ההדרכה.
בתפקידו האחרון היה יו"ר הארגון הארצי של חברי "ההגנה".
נולד בוורשה, פולין, ועלה לארץ ישראל עם הוריו ב-1938. אביו, יעקב, היה מראשי התנועה הציונית בפולין, ואמו, צילה, סופרת יידיש.
היה תלמיד בית הספר העממי "כרמל" והגימנסיה העברית "הרצליה" (במגמה חקלאית), שנוהלה אז על ידי ד"ר חיים בוגר (בוגרשוב).
היה חניך "הצופים הקשישים" בתל אביב.
בגיל 14 הצטרף ל"הגנה" במסגרת הגדנ"ע.
נמנה עם "גיוס הילדים" – ילידי 1931, שבהוראת הממשלה הזמנית גויסו לצה"ל עוד בהיותם בכיתה י"א, בעיצומה של מלחמת העצמאות.
היה בין מקימי הנח"ל, והשתייך לגרעין המייסד של קיבוץ תל קציר שבעמק הירדן.
ב-1954 מונה למפקד סיירת הנח"ל, שפעלה בנגב בעקבות רצח נוסעי האוטובוס לאילת במעלה עקרבים.
בשנים 1955 - 1956 השתתף בפעולות התגמול במסגרת הצנחנים ולקח חלק בפעולת א-צבח'ה בה הוביל את פלוגת קורס המ"כים של הנח"ל בפיקודו.
לאחר סיום לימודיו במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, מונה למפקד גדוד 51 בחטיבת גולני.
ב-1966 מונה לסגן מפקד הנח"ל.
במלחמת ששת הימים פיקד על גדוד מילואים 54 של חטיבה 11, שהשתתף בכיבוש מוצב אל-קובה שמדרום־מזרח לעזה ובכיבוש העיר עזה.
לאחר המלחמה מונה למפקד מרחב שלמה (שארם א-שייח').
ביוני 1969 מונה למפקד פיקוד הנח"ל וקודם לדרגת אל"ם.
בספטמבר 1972 עבר לפקד על פיקוד ההדרכה, ובמלחמת יום הכיפורים פיקד על אוגדת ההונאה שפעלה בחזית הצפון.
השתחרר מן הצבא ב-1976 בדרגת אלוף-משנה.
בשנים 1976–1979 שימש שליח עלייה בקנדה מטעם הסוכנות היהודית.
עם שובו לישראל מונה למנכ"ל הקריה לחינוך ומדע בשדה בוקר שבנגב.
בין התפקידים שמילא: מנהל הרשות לחינוך רעיוני של ההסתדרות ומנהל המחלקה לחינוך משלים במכללת בית ברל; מנהל פרויקט שיקום שכונות בבית דגן; חבר הנהלת האגודה למען החייל; חבר הנהלת הקרן למען ביטחון ישראל (לב"י) ובעל עיטור "יקיר לב"י זהב" שהוענק לו על ידי נשיא המדינה.
כן עסק בארגון והדרכת משלחות נוער ומבוגרים לסיורים ללימוד השואה בפולין.
היה בין מדליקי שתים-עשרה המשואות בטקס המרכזי לציון יום העצמאות ה-62 למדינת ישראל, שהתקיים בהר הרצל בירושלים ב-2010.
חתן פרס יקיר הצופים לשנת 2013.
בעל תואר ראשון ותואר שני בחינוך מאוניברסיטת בר-אילן.
כיהן עד יומו האחרון כיו"ר הארגון הארצי של חברי "ההגנה".
בתפקיד זה עסק בין היתר בייזום וארגון שורת פעולות ואירועים לציון 90 שנה להקמת "ההגנה" (שנוסדה ב-1920), בהם שחזור העלייה לביריה (1946) בהשתתפות ותיקי "ההגנה" ואלפי בני נוער, וכנס חניכי הקורסים למ"מים של "ההגנה", שהתקיים בג'וערה ב-2010.
נפטר בעקבות אירוע מוחי ב-20 באוקטובר 2014.
היה נשוי לתמימה (לבית מילשטיין), ואב לשלושה.
בתו אילה נישאה לעורך הדין יורם ראב"ד.
צבי כַּשְׂדָאִי (קוזודוי/קוסידוי) (נובמבר 1862, חשוון תרכ"ג – 15 באוגוסט 1937, ח' באלול תרצ"ז) סופר וחוקר היסטוריה של עם ישראל ויהדות בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בין יצירותיו הידועות "להר סיני", "המתיהדים" ו"מטאטא השמד" בה דרש תיקונים בארחי החיים היהודים ברוסיה לאחר מהפכת פברואר 1917 וקבלת שוויון זכויות.
כשדאי נולד בדובובה שבפלך קייב של האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי; כיום באוקראינה) למשפחה יהודית אמידה.
אביו, דוד חיים כשדאי (קוזודוי), היה עסקן ציבורי וסוחר.
את חינוכו קיבל ב"חדר" והוסיף והשתלם בלימוד עצמי של הספרות העברית, תורה ובהיסטוריה של העם היהודי.
כמו כן, היה פעיל בנעוריו באגודות ציוניות ולאומיות רבות והשתלב בהמשך דרכו בתנועת חיבת ציון.
במשך זמן מה עבד כסוכן נוסע אצל יוסף קודריאנסקי ולפי הוראותיו החל לתעד במשך נסיעותיו את חיי הקהילות והשבטים היהודים בארצות הקווקז ואת חיי היהודים הקראים.
את מחקריו והידיעות שרכש פרסם במאמרים בעיתונים העבריים הצפירה והמליץ, בכתבי עת, בחוברות חגיגיות שיצאו לקראת החגים ובספריו.
בהמשך דרכו החל לעבוד כסוכן בחברות יבוא ברוסיה ולרגל עיסוקו הרבה לנדוד בארצות שונות, בהן סיביר, קווקז, סין, יפן ומונגוליה.
בכל עיר שהגיע מחוץ למושב היהודי היה מטיף לציונות מטעם המורשה לתעמולה ציונית ברוסיה דאז.
ככל שהרבה לנדוד ולהטיף כ"מגיד" נודד כך שמו הלך והתפרסם בקהילות היהודיות בניכר כ"מטיף הלאומי".
כשדאי היה בעל תפישת עולם פרוגרסיבית ולא פעם יצא להגן על המושב היהודי ולנאום כנגד ראשי ממסד ברוסיה, בגרמניה ובארצות נוספות, שניים מנאומיו - "הנרות הללו" ו"העצמות היבשות" תועדו ופורסמו בספר "חדשים כישנים" שיצא לאור בשנת 1910.
בחלק ממסעותיו במזרח התיכון ביקר בארץ ישראל בשנים 1913 ו-1914 ובביקורו השני ניסה לארגן "שיירה עברית" למסע אל הר סיני.
כשדאי פרסם הודעה בעיתונות על המשלחת המתגבשת למצרים שעוררה התעניינות רבה אך איש לא היה מוכן להצטרף למסע בשל הסכנות הכרוכות במסע זה ועל כן הוא הפליג בגפו מיפו לפורט סעיד ומשם לסואץ, שם הצטרף לשיירת צליינים נוצרים שהפליגה לא-טור ומשם רכבה על גבי גמלים אל מנזר סנטה קתרינה.
במהלך מסע זה כשדאי לקח אלמוג לצורכי מחקר, כמתנה לגמנסיה העברית "הרצליה".
את האלמוג הצליח להבריח לארץ בעזרת תשלום שוחד לפקידי המכס הטורקים.
לפי התיעוד, אלמוג זה הוצג בגימנסיה הרצליה במשך שנים רבות.
לאחר סיום המסע כתב את ספרו "להר סיני".
זיכרונותיו של צבי כשדאי פורסמו בכרך ד של המאסף "רשומות" מאת ח"נ ביאליק, י"ח רבניצקי ואלתר דרויאנוב.
ב-1925 עלה לארץ ישראל והשתכן בעיר חיפה, שם גרה בתו, והתמסר להוצאת ספריו.
בשנותיו האחרונות התרופפה בריאותו, והוא נפטר ב-1937, בן 75 במותו.
בן גרני, ברדיצ'ב: דפוס שעפטיל, תרנ"ז.
משא דומה: פרקים בשאלות הזמן, קרקוב: צ' כשדאי, תרס"ז.
חדשים גם ישנים: שני נאמים: א) "הנרות הללו" ב) "העצמות היבשות", אודסה: דפוס ביאליק ובורשיקין, תרע"א.
ממלכות אררט: פרשת מסעותיי במשך כמה שנים בארצות קוקז ומעבר להררי קוקז, בעבר ים-הכספי ואסיה-התיכונה וכו', אודסה: מוריה, תרע"ב.
מירכתי תבל: בשני חלקים: I ירכתי צפון; II ירכתי מזרח: פרשת מסעותיי בארצות: סיביריה, מנדז'וריא, סינים ויפון, וכו', ירושלים: דפוס לונץ, תרע"ד.
מטאטא השמד: פרקים אחדים במשאלות הזמן, קייב: דפוס של היורשים י' שענפלעלד, תרע"ח.
המתיהדים: ברוסיה ובארצות אחרות: תולדות תנועה כבירה זו מימים קדמונים ועד היום הזה, חיפה: ישורון, תרפ"ו.
(מהדורה ב: חיפה: דפוס ורהפטיג, תר"ץ; מהדורה ג: שם, תרצ"ד)
שבטי יעקב ונצורי ישראל: חומר לחקירה על אדות עשרת השבטים, חיפה: ישרון, תרפ"ח.
להר סיני: (על פי מקורות שונים של ספורי תיירים וציילנים-נוצרים וכו' והעיקר – מה שראיתי בעיני), חיפה: דפוס ורהפטיג, תר"צ.
צבי כשדאי (עורך), שפוך חמתך: חוברת לפסח ולכל ימות השנה, חיפה: [חמו"ל], תר"ץ.
המן הצדיק: חוברת להומור; ערוכה בידי "חיל זקן", חיפה: דפוס ורהפטיג, תר"ץ.
צבי כשדאי (עורך), מגלת ספר: שבה פונים ראשי העולים מקיוב בירת אוקראינה לארץ ישראל לאחיהם ראשי הציונים, ראשי ההסתדרות העברית ולראשי מוסדות החנוך בנויורק ופיטטסבורג, חיפה: דפוס נ.
("לכבוד הסופר והעסקן משה רוזנבלט מקיוב שהתיישב באמריקה בשנת תרפ"ו") ספרון)
צבי לחמן (נולד ב-22 ביולי 1950) הוא פסל, צייר ורשם ישראלי.
צבי לחמן נולד בשנת 1950 בתל אביב, להורים חלוצים, יוצאי קישינב ופולין.
אמו, סוציאליסטית מנעוריה, הייתה תופרת ועושה מלאכות.
אביו, נצר למשפחה חסידית, היה בנאי ומנהל עבודה בסולל בונה.
הוריו היו ממקימי קיבוץ שדה נחום.
לחמן העביר את ילדותו ואת נעוריו בין תל אביב לקיבוץ שבו התגוררה אחותו.
סיים לימודי הנדסה אזרחית (1972) ואדריכלות (1976) בטכניון, שם התוודע ליואב בראל וליצחק דנציגר.
ב-1978 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בציור בגלריה "סוף השדרה" בתל אביב.
ב-1978 יצא לניו יורק, שם למד אצל הציירים ג'ורג' מקניל, ופול רזיקה, תלמידיו של הצייר האמריקני הנס הופמן.
במקביל למד אצל הצייר האמריקני לילנד בל ואצל הפסלים ויליאם טאקר, פיטר אגוסטיני וחיים גרוס.
בוגר בית ספר פרסונס לעיצוב, M.F.A בציור (1980), ובוגר בית הספר לאמנות 'סטודיו סקול', בניו-יורק.
כשחזר לארץ, הוצגה תערוכת הפיסול הראשונה שלו "דמות" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית (1990), ובאותה שנה הציג עבודות על נייר בגלריה גורדון.
תערוכות נוספות שלו הוצגו בגלריה גורדון (1997, 1993) ובגלריית גולקונדה לאמנות (2002, 2007).
בשנת 2000 הוצגה תערוכת הפיסול שלו "פדיון האב" במוזיאון לאמנות ישראלית, ברמת-גן; ב-2003 תערוכת הפיסול "אנגוסים" במוזיאון הפתוח, גן התעשייה, עומר.
בשנת 2009 הציג תערוכות פיסול בגלריית אלון שגב: "דיוקן ועצמי" (2009) ו"איש עומד אשה יושבת" (2011); ב-2014 הוצגה תערוכת הפיסול שלו "עמודים", באצירתה של איה לוריא במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
תערוכות "רישומי משוררים" שלו הוצגו בגלריה במשכנות שאננים בירושלים, בפסטיבל השירה במטולה (1997) ובמוזיאון בית ראובן, תל אביב; ו"דיוקנאות משוררים ישראליים" במוזיאון ישיבה יוניברסיטי 2007), ניו יורק ובגלריות בבוסטון ובדנבר, קולורדו (2008).
על דיוקנאותיו כתבה המשוררת והחוקרת שבא סלהוב: "הדיספוגירציה של פני השטח שאנו מגדירים לרוב כ"פנים", מתחוללת בעקבות הבנתו של לחמן את האובייקט, את עולם הדברים או "העצמים", כדינמיקה חלקיקית טוטלית, דינמיקה של אנטרופיה מרובת כיוונים, מכלול פרוע ונפרע של תנועות סותרות וזעות הפונות ונענות ללא הרף ולכל הכיוונים".
בשנים האחרונות, הרחיב לחמן את פרויקט הדיוקנאות בבחינת ראי לזמנו ולתקופתו.
בשנים 1985–1989 לימד לחמן במכון אבני תל אביב, בשנים 1992 – 1996 במדרשת בית ברל, ב-2003 -1999 לימד בבצלאל ב-2008 ו-2011 הנחה סדנאות אמן בניו יורק סטודיו סקול, ניו יורק ובבית הספר הבינלאומי לאמנות מונטקסטלו, איטליה.
מאז 1987 לחמן מנחה שתי סדנאות אמן (ציור ופיסול) במרכז מאיירהוף, מוזיאון תל אביב לאמנות.
במשך השנים פיתח לחמן שיטת לימוד ייחודית וארוכת-טווח המשלבת בין עבודה מהטבע, דיאלוג עם מסורת האמנות ופיתוח שפה אישית באמצעות פירוק הדימוי.
פסלים, ציורים ורישומים של לחמן מצויים באוספים פרטיים בישראל ומחוצה לה.
פסליו מוצבים במרחבים ציבוריים, במוסדות להשכלה גבוהה, בבתי חולים, במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית ובגן התעשייה בתפן.
נשוי לחוקרת השירה לילך לחמן.
אב ליקינתון ולאיתי סבא לעטרת פז שויתי אברהם כתרי אליעזר טוביה יערי רבקה נורי כרמי נתן ומאיה יונתן ואורי
ענר פרמינגר (במאי), פדיון האב, 71 דקות, שנת ההפקה: 2000.
דניאל מן, מהתערוכה "דיוקן ועצמי",אלון שגב, 2009.
גורדון, במסגרת שיחות של אמנים, 2015.
צבי ליברמן (ליבנה) (1 במרץ 1891 – 6 באוגוסט 1985) היה איש העלייה השנייה ותנועת העבודה, ממייסדי נהלל, וסופר ילדים עברי פורה.
ספריו של ליברמן עובדו לשני סרטים חלוציים בקולנוע הישראלי – "עודד הנודד" (1935) ו"מעל החורבות" (1938).
ליברמן נולד בכפר מאנקובקה הסמוך לעיר אומן שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
הבית שבו גדל היה בית יהודי חסידי בעיירה שבה התפרנסו מאה משפחות יהודיות מחקלאות.
עוד בצעירותו גילה עניין בציונות ובעבודת האדמה, ובשנת 1912 עלה לארץ ישראל, כחבריו בני העלייה השנייה.
בארץ עבד כפועל וכחקלאי ביישובים שונים, בהם חדרה, דגניה, סג'רה, ובשנת 1917 היה לחבר בקיבוץ גן שמואל.
בימי מלחמת העולם הראשונה עמד בראש מרכז העבודה של "הפועל הצעיר", ובשנת 1916 היה בין מקימי המשביר המרכזי ונציגו באזור השומרון.
בין 1919 ל-1925 נמנה עם מנהלי מרכז העלייה של ההסתדרות.
כן היה פעיל במסגרת הקרן הקיימת לישראל והסוכנות היהודית.
בשנת 1935 השתתף כנציג תנועת העבודה לקונגרס הציוני ה-19 בלוצרן.
היה פעיל אף במסגרת המרכז החקלאי, החבל הימי לישראל ותנועת המושבים.
בשנת 1921 הצטרף לגרעין מייסדי מושב נהלל, ולאחר עליית המושב על הקרקע קבע בו את ביתו וחי בו כל חייו.
עד גיל מתקדם המשיך להיות פעיל בענייני הציבור, ולהביע דעה בענייני השעה בעיתונים "דבר" ו"הפועל הצעיר".
ליברמן נשא לאישה את רבקה פינסקי.
בשנת 1919 נולדה בתם הראשונה, שנקראה "חפציבה", על שם חוות חפציבה, שבה גרו בני הזוג באותה תקופה.
לאחר מכן נולדו לזוג ארבעה ילדים נוספים: שרה, רחל, עודד ודינה.
על שמו של עודד נקרא גיבור ספרו הידוע של ליברמן "עודד הנודד".
רחל, נישאה ליצחק בלינקי ואחר נפילתו למרדכי כפרי, המשיכה בדרכו של אביה, ונותרה בנהלל.
עודד נפצע קשה ב-1943 מפגיעה בראשו על ידי חייל עיראקי משומרי בסיס התעופה ברמת דוד ומת שנה לאחר מכן בגיל 19. גבעת תל סיפן ליד רמת דוד נקראה "גבעת עודד" על שמו.
עוד בהיותו באוקראינה עסק ליברמן בכתיבה, אך ערב עלייתו לארץ השמיד את כל שכתב.
את סיפורו הראשון פרסם בביטאון בשם "גן ירק" שיצא לאור על ידי אליעזר יפה בפתח תקווה, והפך בשנת 1920 לביטאון "השדה", ששימש כביטאון לתנועת "הפועל הצעיר", שאליה השתייך.
היה זה פיליטון שעסק בגידול דבורים על ידי תימנים.
הצלחת המאמר הביאה אותו להמשיך ולכתוב לעיתונים "דבר" ו"הפועל הצעיר".
כתיבתו בשנים אלו הייתה למבוגרים, והוא כתב במיוחד פיליטונים ומאמרים.
בשנת 1932 החל לכתוב לילדים – בתחילה ספרונים וחוברות כ"עודד הנודד" (1932), ולאחר מכן ספרים של ממש.
כתיבתו לילדים נועדה בתחילה לדחוק את ספרות ה"שוּנְד" – סוג של ספרות זולה במיוחד בשפת היידיש, שהיה פופולרי בתקופה זו.
כתיבתו של ליברמן עסקה בנושאים מגוונים.
הוא כתב ספרי ילדים וספרי נוער.
ספרו "תבל בתחייתה" (1955) מתאר אוטופיה הנבנית על ידי אסטרונאוטים היוצאים למסע אל המאדים; זהו מראשוני ספרי המדע הבדיוני שנכתבו בעברית.
חלק מספריו של ליברמן אף תורגמו לאנגלית.
ליברמן כתב עשרות ספרים, והשפיע על שני דורות קוראים.
עמוס עוז מתאר בספרו "סיפור על אהבה וחושך" את ההשפעה העזה שהשפיע עליו ספרו של ליברמן "מעל החרבות", שאותו קרא בילדותו.
כתב את הספר "חקלאים יהודים בערבות רוסיה", שמשמש מקור היסטורי לחוקרים בתחום.
ליברמן המשיך לכתוב ולהוציא ספרים לאור עד גיל מאוחר.
גם לאחר מותו התפרסמו ספרים מעזבונו.
קורפוס של כתבי יד מעזבונו- סיפורים, מחזות לילדים ולנוער, פיליטונים ורשימות- מצוי בארכיון מרכז לוין קיפניס לספרות ילדים שבמרכז האקדמי לוינסקי-וינגייט.
שניים מספריו של ליברמן עובדו לסרטים, שהיו אבני דרך חשובות בהתפתחות הקולנוע הישראלי.
"עודד הנודד", שנוצר בשנת 1933, היה סרט ראינוע, הנחשב לסרט העלילה האמנותי הראשון שהופק במימון פרטי ובכוחות מקומיים לקהל בארץ ישראל המנדטורית.
הסרט הופק בשנת 1933 בתקציב דל, ועסק בהרפתקאותיו של תלמיד בית ספר היוצא לטיול ומאבד את בני כיתתו.
הסרט נחשב לסרט העברי הראשון.
עם זאת, עלילת הסרט שונה בפרטים מהותיים רבים מעלילת הספר.
בשנת 1938 הפיק הקולנוען נתן אקסלרוד סרט חלוצי נוסף על פי אחד מספריו של ליברמן, "מעל החורבות".
הספר מספר על ילדים בכפר בימי בית שני, שכל המבוגרים בו נהרגו על ידי הרומאים, והם מקימים מחדש את כפרם.
"מעל החורבות" היה סרט ציוני אשר תיאר מדריך נוער המספר לקבוצת ילדים בקיבוץ את סיפורם של ילדים בימי הבית השני, אשר לאחר חורבן כפרם בידי הרומאים, מקימים אותו מחדש.
עם זאת, הסרט נחשב לאבן דרך בהיסטוריה של הקולנוע הארץ ישראלי.
בשנת 2018, במלאת 80 שנה להפקת הסרט, ולציון 7 שנים למותה של לאה אקסלרוד עורכת הסרט, הוא יוקרן בגרסה מחודשת.
צבי ליבונטין הכהן (תקצ"ב, 1832 – י' בטבת תרנ"ח, 1898) היה מאנשי העלייה הראשונה, ממייסדי ראשון לציון.
נולד בניקולייב שברוסיה (כיום באוקראינה) לזאב הכהן ליבונטין.
בשנת תרמ"ב (1882) עלה בן אחיו זלמן דוד ליבונטין לארץ ישראל כציר מטעם משפחות מקרמנצ'וג ומחרקוב.
הוא כונן ביפו ועד בשם ועד חלוצי יסוד המעלה, אשר הציב לו מטרה לרכוש קרקע בארץ ישראל ולייסד בה מושבה של עובדי אדמה.
לאחר שאיתר אדמות ב"עיון קרא" שבדרום יפו, פנה לדודו העשיר והציע לו לרכוש את האדמות.
צבי ליבונטין נענה לבקשתו ורכש בכספו למעלה ממחצית אדמות "עיון קרא", שעליהן קמה ראשון לציון.
זמן קצר לאחר מכן עלה צבי ליבונטין עם אשתו לאה לארץ ישראל.
מיד עם בואו הצטרף לקבוצת ועד חלוצי יסוד המעלה, וכעבור מספר חודשים עלו חברי הקבוצה על הקרקע וייסדו את המושבה ראשון לציון.
צבי ליבונטין נחשב "זקן המייסדים".
את מחצית השטח מכר לחבריו ומחציתו השאיר לעצמו.
מחלקו הפריש 360 דונם לשש משפחות חסרות אמצעים.
את תמורת הקרקע הקדיש לבניית בית הכנסת הגדול של המושבה.
בשנת תרמ"ג (1883) קיבל צבי ליבונטין מוועד חלוצי יסוד המעלה תואר "חבר נכבד" מטעם הוועד ואף הוגשה לו תעודת הוקרה על פועלו.
באותה שנה החל יחד עם שני חברים נוספים בנטיעת גפנים, ובעקבותיהם הלכו שאר המתיישבים.
כיו"ר ועד המתיישבים חתם בשנת תרמ"ג (1883) על המכתב הראשון שנשלח מבני המושבה אל הברון רוטשילד, בו סיפרו על המצב הקשה של המתיישבים.
לימים סירב ליבונטין לקבל את מרות פקידות הברון, ובעקבות זאת מכר את רכושו ונשאר להתגורר במושבה, יחד עם אשתו לאה, כאזרחים מן השורה עד יומם האחרון.
בהיותם חשוכי ילדים תרמו את עיזבונם למוסדות הציבור במושבה.
נקבר בבית הקברות הישן בראשון לציון, ולצדו אשתו לאה.
הרב צבי מאיר זילברברג (נולד ב-1963, כ"ו בניסן ה'תשכ"ג) הוא משפיע ודרשן חסידי.
נודע בעיקר בשיחותיו בשבת בשעת סעודה שלישית, שרבים, אף כאלו שאינם נחשבים כתלמידיו, באים להאזין להן.
צבי מאיר נולד במונסי שבניו יורק לרב משה שמעון חיים זילברברג, חסיד גור, ששימש בעבר ר"מ בישיבת בית מדרש עליון במונסי.
נקרא על שם סבו (אבי אביו), ר' רפאל צבי מאיר זילברברג,
בבחרותו למד בישיבת סלבודקה בבני ברק.
מבחרותו קם מדי יום לפנות בוקר ללימוד ותפילה.
לאחר חתונתו מונה ל בחסידות גור.
לאחר כמה שנים החל להתקרב לרב יעקב אריה ישעיה מיליקובסקי, האדמו"ר מאמשינוב.
פרסומו נודע עקב שיחותיו בסעודה שלישית.
בתחילת שנות ה'תש"ן (שנות ה-90) נהג למסור שיחות חיזוק בסעודה שלישית בביתו.
והחל משנת תשנ"ו (1995) פתח בית כנסת וחבורה חסידית בשם נחלת יעקב.