tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1982 - עיטור אנדרסן, עבור ספרו האי ברחוב הציפורים
1990 - פרס יאנוש קורצ'אק לספרות (מטעם IBBY בפולניה)
2002 - פרס זאב לספרות ילדים ונוער
2003 - פרס יד ושם לספרות ילדים ונוער
2014 - פרס דבורה עומר, עבור ספרו האי ברחוב הציפורים
2016 - פרס דבורה עומר על מפעל חיים
אורלב התגורר בשכונת ימין משה בירושלים.
היה נשוי ליערה, ולהם ארבעה ילדים.
אחד מהם הוא הסופר איתמר אורלב.
אורלב נפטר ב-25 ביולי 2022 בגיל 91. ארכיונו נמצא במכון גנזים בספריית בית אריאלה בתל אביב.
המלך מתיא הראשון, מאת יאנוש קורצ'אק, הוצאת כתר 1979. בשנת 2012 יצא הספר בהוצאה מחודשת לרגל "שנת יאנוש קורצ'אק", לציון 70 שנה למותו.
קאיטוש המכשף מאת יאנוש קורצ'אק (עיטור אנדרסן לשנת 1988)
עדן, מאת סטניסלב לם, מסדה, 1980
קוו ואדיס, מאת הנריק סנקביץ', איורי פנים הספר - אלכסנדר לויטס, זמורה ביתן, 2003
השד מהשביעית, מאת קורנל מקושינסקי, איורים - זביגניב פיוטרובסקי, "מרגנית", ספרי מופת לילדים ולנוער, זמורה ביתן, 1990
התפקיד העצוב של התיעוד, יומן מחבוא, צאלק פרחודניק, כתר, 1993
טייס החלל פירקס, מאת סטניסלב לם, שוקן, 1982
סיירת החלל ניצחון, מאת סטניסלב לם, שוקן, תל אביב, 1981
בישימון ובערבה, מאת הנריק סנקביץ', תרגם מהמקור אורי אור-לב, איורים ז'ניה שור, ירושלים, 1970
חזרה מהכוכבים, מאת סטניסלב לם, כתר, 1988
יומני כוכבים, מאת סטניסלב לם, כתר, 1990.
חנויות קינמון, בית-המרפא בסימן שעון החול, מאת ברונו שולץ, תרגמו מפולנית - אורי אורלב, רחל קליימן, יורם ברונובסקי, אחרית-דבר - יורם ברונובסקי.
ינוש קורצ'ק - יומן מן הגטו, הוצג בתיאטרון חיפה.
אורי בלאו (נולד ב-1977) הוא עיתונאי חוקר ישראלי.
בלאו למד בתיכון ליד"ה בירושלים.
בשנים 2000–2002 שימש ככתב הצבאי של המקומון הירושלמי "כל העיר".
בתפקיד זה הרבה לכתוב על טענות להתנהגות בעייתית של צה"ל וחייליו, במיוחד במהלך האינתיפאדה השנייה, כמו פרסום עדויות חיילים שטענו להריגת שוטרים פלסטינים בפעולת נקמה בעקבות הריגת חיילים ישראלים במחסום עין עריק, או דיווח על חיילים שהצטלמו עם ראש כרות של מחבל מתאבד תוך כדי תחיבת סיגריות לפיו.
אופי הסיקור שלו היה שונה מהמקובל בקרב כתבים צבאיים, הן מפני שעבד בשבועון מקומי, שבו לא היה צורך בדיווח שוטף, הן מפני שסירב להצטרף לתא הכתבים הצבאיים ולא פיתח קשרים עם קצינים בכירים, אלא העדיף לשאוב מידע מחיילים וקצינים זוטרים בשטח.
חלק מהחשיפות שלו התבססו על מסמכים סודיים שהגיעו לידיו תוך עבירה על החוק.
באחד המקרים הועמדה חיילת לדין משמעתי ונדונה ל-35 ימי מחבוש, באשמה שהדליפה מסמכים מסווגים לבלאו.
בסוף 2005 החל בלאו לכתוב ב"הארץ".
בין השאר פרסם שם שורה של תחקירים על אישי ציבור.
בפברואר 2006, זמן קצר לפני הבחירות לכנסת השבע עשרה פרסם כתבת פרופיל על אהוד אולמרט בשם "ראש ממשלה מחוסר ראיות" שיחד עם תחקיר של יואב יצחק הייתה התייחסות כמעט יחידה לפני הבחירות לפרשיות השחיתות שאפפו לכאורה את אולמרט.
באוגוסט 2006 פרסם יחד עם יוצא "כל העיר" נוסף, גידי וייץ, תחקיר על יחסיו של אולמרט עם עורך הדין אורי מסר, תחקיר שתרם להעמדתו לדין של אולמרט.
באפריל 2007 פרסם כתבה על קבלת מיליוני שקלים על ידי אביגדור ליברמן דרך חברות ייעוץ שפתחה בתו.
ביולי אותה שנה, זמן קצר אחרי שאהוד ברק חזר לפוליטיקה, פרסם יחד עם וייץ תחקיר על עסקיו של ברק בתקופת היותו מחוץ למערכת הפוליטית בהם צבר עשרות מיליוני דולרים,
ובסוף 2009 פרסם לבדו תחקיר המשך בו חשף כיצד ברק העביר לבנותיו את הבעלות על החברה "אהוד ברק בע"מ" שהקים לצורך עסקיו.
זמן קצר אחר כך פרסם תחקיר גם על עסקיו של הרמטכ"ל גבי אשכנזי בתקופת היותו אזרח, ועל המשך עסקיו של בנו בתעשיות הביטחוניות כאשר הוא התמנה למנכ"ל משרד הביטחון ואחר כך לרמטכ"ל.
תחקירים וכתבות נוספים של בלאו בנושאים דומים כוללים, בין השאר, חשיפות על ישראל חסון וקשריו העסקיים אחרי שפרש מהשב"כ, על יו"ר ארגון המורים רן ארז ותנאי העסקתו, על תנאי השכר וההוצאות בעמותות בולטות בישראל, ועל בזבוז הכספים בבניית הבניין של מרכז פרס לשלום.
כמו כן, כתב תחקירים בנושאי כלכלה וחברה, דוגמת חשיפת הכת הירושלמית וחשבונות הבנק הסודיים של ישראלים בסניף בנק HSBC בשווייץ.
גם ב"הארץ" המשיך בלאו לפרסם ידיעות ותחקירים ביקורתיים על פעילות צה"ל ומערכת הביטחון, שכללו בין השאר חשיפה על סכנת הפגיעה במכלי האמוניה במפרץ חיפה בעת מלחמת לבנון השנייה;
פרסום על מאגר נתונים סודי של מערכת הביטחון על בנייה לא חוקית בהתנחלויות, כולל על קרקעות פרטיות של פלסטינים;
תחקיר על ניהול המצור הכלכלי על רצועת עזה;
והחשיפה, בעזרת מסמכים סודיים שהגיעו לידיו, שצה"ל אישר מראש, לטענתו, חיסול של מבוקשים ב"מבצע שני מגדלים" בניגוד לסייגים שקבע בית המשפט העליון בבג"ץ הסיכולים הממוקדים.
אורי בלאו גם פנה לצנזורה שבוע לפני מבצע עופרת יצוקה בבקשה לפרסם את התוכנית הצבאית של המבצע.
בספטמבר 2008 העבירה לבלאו ענת קם, חיילת ששימשה עוזרת לראש לשכת אלוף פיקוד מרכז, החסן נייד ובו למעלה מ־1,500 מסמכים.
בלאו נעזר בהם לצורך פרסום כתבה ב"הארץ" שבה נטען כי הצבא פועל בניגוד להנחיות בג"ץ.
במהלך חקירה שערך השב"כ התגלה כי בלאו החזיק במסמכים סודיים של צה"ל.
בהתאם להסכם שנחתם בין עורך דינו לבין השב"כ בספטמבר 2009, החזיר בלאו עשרות מסמכים, בתמורה להבטחה שלא יועמד לדין באשמת החזקת אותם מסמכים.
בנוסף סוכם על השמדת מחשבו האישי על ידי השב"כ בתמורה למימון מחשב חדש.
ענת קם, נעצרה בחשד שהעבירה את המסמכים לבלאו.
חקירתה עוררה את השב"כ לחשוד שבידי בלאו מסמכים סודיים רבים נוספים, שעליהם לא סיפר לאנשי השב"כ ולא העבירם כפי שהתחייב לכאורה.
בתחילת דצמבר יצא בלאו לחופשה בסין, ובמהלכה החליט, בעצת עורך דינו, שלא לחזור לישראל, מחשש שייעצר, והוא שהה בלונדון.
עורך "הארץ", דב אלפון, ציין כי "יישאר שם ככל שיידרש".
בלאו עצמו התייחס לכך, וכתב: "כשהוסבר לי שאם אשוב ארצה אני עלול להיות מושתק לעד, ושהאמצעי יהיה הגשת כתב אישום נגדי על עבירות מתחום הריגול, החלטתי להילחם.
וסליחה על המליצה, אבל לא מדובר פה רק במלחמה על חירותי האישית, אלא על 'פרצופה של המדינה'".
משטרת ישראל הגדירה את בלאו "עבריין נמלט הדרוש לחקירה" והוציאה צו מעצר נגדו.
מועצת העיתונות פרסמה, בתום דיון סוער בפרשת המסמכים הסודיים, הודעה ולפיה "אין זה מן הראוי להגיש כתב אישום נגד עיתונאי שהחזיק במסמך סודי במהלך מילוי תפקידו העיתונאי."
ב-3 במאי 2010, לאחר שקם ויתרה על החיסיון העיתונאי שלה, נפגשו פרקליטי "הארץ" עם אנשי פרקליטות מחוז תל אביב, ומסרו את יתרת המסמכים שקיבל בלאו מקם.
ב-24 באוקטובר 2010 שב בלאו לישראל לאחר חתימת הסכם עם הפרקליטות.
בגין המסמכים שהחזיק ולא העביר לשב"כ במסגרת ההסכם, בלאו הועמד לדין באשמה של החזקת ידיעות סודיות על ידי מי שאינו מוסמך לכך.
הוא הורשע בהתאם להסדר טיעון, ונגזרו עליו ארבעה חודשי עבודות שירות, עונש שסיים לשאת בראשית 2013.
ביוני 2012, טרם גזירת דינו, נערך דיון בכנסת בעניינו.
חברת הכנסת זהבה גלאון, יושבת ראש מפלגת מרצ, הביעה את הסתייגותה מהחלטת היועץ המשפטי מני מזוז בעניינו של בלאו וקראה לכל התומכים בהעמדתו לדין: "אתם רוצחים את השליח".
שומרים - המרכז לתקשורת ודמוקרטיה
משנת 2020 בלאו חבר צוות בארגון שומרים - המרכז לתקשורת ודמוקרטיה ומפרסם באתר הארגון תחקירים בנושאים שונים, בהם נתיבי הברחות של חזבאללה, חביות של פסולת רדיואקטיבית שאוחסנו בראשון לציון, חברות המימון לרכישת קרקע על ידי יהודים בשכונת שמעון הצדיק, וחשבון בנק סודי שנוהל על ידי מיקי גנור.
אורי אסף (נולד ב-1942) הוא משורר וצייר ישראלי הכותב בהונגרית.
אסף נולד בחיפה ובגיל 5 הוריו היגרו להונגריה וילדותו, נעוריו ובגרותו עברו עליו שם.
הוא חזר לישראל בשנת 1969, לאחר שקיבל תואר דוקטור בכימיה באוניברסיטת בודפשט.
בשנים 1969–2002 עבד במחקר מדעי באוניברסיטה העברית בירושלים.
הספר "קפקא בתמונות" ראה אור בעברית בשנת 2019 בתרגומו של רמי סערי ובהוצאת כרמל.
אחדים משיריו תורגמו לעברית וראו אור, בין השאר, במוסף תרבות וספרות של העיתון "הארץ".
כיום, מחלק אסף את זמנו בין בודפשט לירושלים ומקדיש חלק ניכר מעתותיו לציור ולהוראת עברית בהונגריה.
יצירותיו הוצגו בתערוכת יחיד בשנת 2006 בבית האמנים בירושלים, בשתי תערוכות בגלריית הגג של מנזר פאנונהאלמה בהונגריה (2003, 2005) ובתערוכה משותפת בשנת 2007 בבראטיסלבה.
בשנת 2016 ראתה אור בהוצאת קליגרם שבבודפשט וביוזמת השגריר הישראלי היוצא, אילן מור, אסופה דו-לשונית, עברית והונגרית, שאסף וידידו, המשורר ההונגרי יאנוש מרנו, תרגמו מעברית ומערבית להונגרית.
באסופה המקיפה שבעריכת רמי סערי כלולים מבוא וכן שירה ישראלית עכשווית במקור ובתרגום.
אוּרי אלון (נולד ב-16 במרץ 1969 בתל אביב) הוא פרופסור מן המניין במחלקה לביולוגיה מולקולרית במכון ויצמן למדע, מחלוצי המחקר בביולוגיה מערכתית.
בצבא שירת אלון בתוכנית תלפיות ובמסגרתה סיים תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים בפיזיקה ובמתמטיקה בשנת 1989. את התואר השני סיים גם באוניברסיטה העברית בשנת 1992, ואת לימודי הדוקטור לפיזיקה תאורטית — במכון ויצמן למדע בשנת 1996. בשנת 1996 זכה במלגת רוטשילד לחוקרים צעירים מצטיינים.
במסגרת הפוסט-דוקטורט התמחה במחלקה לביולוגיה בפרינסטון.
בשנת 2000, כשנה לאחר סיום הפוסט דוקטורט, התמנה אלון לחוקר בכיר במכון ויצמן כאשר מחקריו התמקדו בנקודת מבט אינטרדיספלינרית המשלבת ביולוגיה מולקולרית ופיזיקה של מערכות מורכבות.
ארבע שנים מאוחר יותר מונה לפרופסור חבר, ובשנת 2008 מונה לפרופסור מן המניין.
מ-2020 פרופסור אלון הוא חבר באקדמיה הישראלית למדעים.
אלון הוא מחלוצי המחקר של ביולוגיה מערכתית.
כמו כן, מחקרו מתאפיין בשימוש בחקר רשתות ובמודלים פיזיקליים על מנת לאפיין מערכות ביולוגיות מורכבות, הכוללות רשתות של חלבונים וגנטיקה מולקולרית כמו גם תהליכים קוגניטיביים גבוהיים של התנהגות אנושית כמו יכולת אלתור ויצירתיות.
1996 מלגת רוטשילד לחוקרים צעירים מצטיינים
2004 - פרס אוברטון מטעם החברה הבינלאומית לביולוגיה חישובית
אורי אליעז (14 ביוני 1931 – 17 בדצמבר 2020) היה צייר, פסל ויוצר תפאורות ישראלי.
אליעז נולד בתל אביב למשורר והמתרגם רפאל אליעז, ואשתו פולה, שנרצחה ב-1960.
אחיו של אורי, סא"ל , נהרג במלחמת לבנון הראשונה ב-1982.
אליעז צייר מילדותו, ובבית הספר התיכון היה תלמידו של אהרון אבני בציור.
ב-1947 החל ללמוד רישום בבצלאל.
מוריו בבצלאל היו איזידור אשהיים יוסי שטרן, יעקב שטיינהרדט, ירחמיאל שכטר ויעקב אייזנשר.
אליעז נאלץ להפסיק את לימודיו עקב המאורעות שפרצו בירושלים בתחילת מלחמת העצמאות.
בעודו נער בן 17 גויס לעזרת ארגון ההגנה במצור על ירושלים ולאחר מכן במסגרת גרעין מגויס נשלח לסייע לחברי קיבוץ אילון, שם עבד ביערנות.
הגרעין עבר מאילון לקיבוץ בית אלפא לתקופת הכשרה צבאית ועבודה.
בבית אלפא היה אליעז רועה צאן, וכשהיה יוצא לשדות נהג לקחת עמו מחברת ולרשום בה רישומי שדה.
בהמשך הוטל על חברי הגרעין לתפוס את מה שנקרא אז "משלט 200", על קו הגבול הירדני באזור לטרון.
גם שם עסק אליעז ברעיית צאן, והקים את ענף הדיר של הקיבוץ, שבמשך השנים התרחב באופן ניכר ל"מחלבות נחשון".
אליעז עסק ברעיית צאן כעשר שנים מחייו, דבר שהטביע את חותמו על יצירתו באופן ניכר.
כחבר הקיבוץ, השתתף בשנת 1953 בקורס לציור מטעם השומר הצעיר בגבעת חביבה, בהדרכת יעקב וכסלר ונפתלי בזם.
בשנת 1955, עדיין כחבר קיבוץ נחשון, השתתף בסדנת רישום בעין הוד בהדרכת מרסל ינקו, משה מוקדי ויוחנן סימון.
ב-1956 השתתף במספר קורסי ערב לרישום בבצלאל, וכן למד קרמיקה אצל הדוויג גרוסמן, אחת מאמהות הקרמיקה בא"י.
בתקופה זו החל לצייר גם בצבעי שמן, לרוב על נייר ומעט על בד.
סגנונו היה פיגורטיבי ביסודו, והוא ניסה להביע ביצירותיו את החיבור בין האדם לנוף ולחי שסביבו.
בשנת 1960 עבר להתגורר בחיפה.
הוא עסק באיור ספרי ילדים ("הרפתקאותיו ומעשי גבורתו של הברון מינכהאוזן", "אגדות מארץ הודו", "אגדות יהודיות", "ספר האידיליות" ועוד).
בנוסף עבד כמעצב תפאורות בתיאטרון חיפה, הן לצידם של ציירי תפאורות ידועי שם כ: תיאו רוט, ז'אק נואל ו אריה נבון והן כמעצב עצמאי בהצגות כגון "בן ערובה", "אל תגעו בנוימן", "הנסיך הקטן", "בר כוכבא", "המזל הקמע ועין הרע", "קשה להיות יהודי" ועוד.
בעבודתו בתיאטרון נחשף אליעז לשימוש בחומרים שונים ולדרך הבעה חדשה, שבלטה מאז ביצירתו.
בתקופה זו נולדו ילדיו ותערוכתו הראשונה (1963, גלריה צ'רמנסקי, תל אביב) עסקה בעולם הפחדים של הילד.
שמה של תערוכה זו ניתן לה מפיו של מיכאל אוהד שהיה מחשובי מבקרי האמנות בישראל באותה תקופה.
במהלך שירות מילואים ברמת הגולן נפצע אליעז.
לאחר תקופת שיקום ארוכה, חזר לתל אביב, וב-1968 יצא לדרכו כאמן עצמאי.
עד סוף שנות ה-70 הציג תערוכות, ויצירותיו נרכשו על ידי אספנים ומוזיאונים בישראל ומחוצה לה.
נסיבות חיים שונות הביאו לכך שהפסיק להציג את ציוריו אבל עם זאת, המשיך ליצור באינטנסיביות ולעיתים היה עובד על כמה ציורים בו זמנית.
בתקופה בה הפסיק להציג, הייתה המשכיות של כל נושאי הציור שלו, במקביל זה לזה.
בשנות ה-80 נוסף סגנון חדש בציוריו, גאומטרי מופשט, ממנו נעלמו הדמויות, ואליו נוספו ציורי נוף מהדמיון והזיכרון.
רוב ציוריו היו שמן או אקריליק על בד, אך כמות נכבדה צוירה על נייר.
יצירתו של אליעז הושפעה מאהבתו והכרתו את התנ"ך, ההיסטוריה, הגאולוגיה והארכאולוגיה של ארץ ישראל.
בשל תקופות לימודיו הקצרות, הציג אליעז את עצמו כאוטודידקט והעיד כי עיקר לימודו בא מתוך העשייה.
בהיותו בשדות המרעה תקופות ארוכות, אסף אליעז ממצאים ארכאולוגיים, אבנים וכדומה; כאמן הוא הגדיר את אחד מנתיביו כקרוב לאמנות הביזנטית.
האווירה הסטטית והאיקונית שהופיעה ביצירתו מקורה בנתיב זה.
בטיוליו לכיוון הים היה עובר על פני תל האשפה בדרומה של יפו.
בשנות ה-80 החל אליעז ללקט מציאות מתל האשפה וכן פסולת שהים פלט וחפצים שמצא בצידי דרכים.
מכל אלו התחיל ליצור את משפחת פסלי ה"דחליל-אליל" שלו, שמנתה מאות פסלים.
אליעז ראה בהם המשך לנתיב האיקוני בציוריו, וסבר כי בשניהם יש נוכחות רליגיוזית.
הכמיהה לדבר יציב, העולה מן הקרקע אנכית אל-על, כפורש זרועות לצדדים או מובנה בעיגול, מכילה את היסודות שהוא סבר שהרכיבו גם רבים מציוריו.
יואב דגון ממוזיאון הרצליה היה הראשון שהציג תערוכה מפסליו של אליעז (1987), לאחריו הם הוצגו במספר תערוכות בארץ.
כמה מהפסלים הוצגו במוזיאון ישראל.
אליעז החזיק ברשותו אוסף גדול ורב של ציורים ופסלי דחליל, תבליטי מתכת על עץ, פסלי ברזל, פסלי קרמיקה, שרטוטים לפסלי חוצות ועוד.
1963 – גלריה צ'רמנסקי, תל אביב
1965 – גלריה צ'רמנסקי, תל אביב
1965 – מוזיאון חיפה לאמנות – תערוכה קבוצתית
1965 – מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע
1966 – ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו – תערוכה קבוצתית
1967 – גלריה טרקלין, חיפה
1967 – גלריה גרא, יפו העתיקה
1970 – גלריה "יפו העתיקה" (אירם סמואל), יפו
1971 – מוזיאון הנגב, באר שבע
1972 – מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה
1973 – גלריה יורק, רמת השרון
1974 – גלריה "יפו העתיקה" (אירם סמואל), יפו
1978 – גלריה "שלוש עשרה וחצי", יפו העתיקה
1978 – גלריה בהוואנה, קובה – תערוכה קבוצתית
1981 – גלריית אמני יפו העתיקה (עם הפסל מתניה אברמסון)
1981 – "ארט סנטר", אטלנטיק סיטי, ארצות הברית
1988 – מוזיאון ערד - תערוכת ציור ופיסול
1989 – בית ראשונים, גבעתיים
1989 – מוזיאון ישראל בירושלים, אגף הנוער
1989 – המוזיאון הפתוח תפן
1990 – הגלריה העירונית, כפר סבא
1990 – מוזיאון האדם, פתח תקווה
1991 – מוזיאון אשדוד לאמנות
1992 – היכל התרבות, נתניה
1992 – מרכז תרבות ואמנויות, הוד השרון
1994 – גלריה הורס ריכטר, יפו העתיקה
2020 – ארטפורט, תל אביב, כחלק מהתערוכה "ברוכים הבאים ליפו"
אשר ברש, שיח העיתים - נובלות היסטוריות, (ציורים - אורי אליעז), הוצאת מסדה, תל אביב, תשי"ב, 1951.
אוֹרי אֵלון (נולד ב-8 באפריל 1981, תשמ"א) הוא סופר, מאייר, תסריטאי ויוצר קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
זוכה פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה כיוצר ותסריטאי הסדרה שטיסל.
אורי אלון נולד בקיבוץ שלוחות לאמונה והרב בני אלון.
הוא גדל בבית אל ולמד בישיבת שיח שבאפרת אצל הרב שג"ר ושירת בצה"ל כחובש קרבי.
בהמשך למד תסריטאות במעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות, שם כתב את התסריט לסרט הקצר "טופו" בבימויה של אורית בן-חור רז.
בנוסף למד ציור אצל הצייר ליאוניד בלקלב.
אלון שימש כתסריטאי בסדרת הדרמה הטלוויזיונית "סרוגים" (עונות שנייה ושלישית, ששודרה ב-yes) שיצרו לייזי שפירא וחוה דיבון, העוסקת בעולם הפנויים-פנויות של המגזר הדתי לאומי בירושלים.
בשנת 2013 יצר וכתב את סדרת הדרמה "שטיסל" (בעבור yes) העוסקת בעולם החרדי בשיתוף עם יהונתן אינדורסקי.
בעונתה הראשונה והשנייה זכתה "שטיסל" ב-17 פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה, בהם פרס התסריט לאינדורסקי ולאלון.
הסדרה נמכרה בשנת 2018 לרשת נטפליקס ומשודרת בעשרות מדינות ברחבי העולם.
ב-2018 יצר יחד עם יהונתן אינדורסקי את המיני-סדרה "אוטונומיות" (עבור HOT), המתרחשת תחת היסטוריה חלופית, בה מפוצלת מדינת ישראל לשתיים: מדינה חילונית ואוטונומיה חרדית.
הסדרה זכתה בנובמבר 2018 בפרס הסדרה הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בז'נבה.
באוקטובר 2018 עלתה הסדרה "המנצח", אותה יצר אלון בעבור yes.
ב-2020 הוכרזה זכייתו בפרס שר החינוך לתרבות יהודית בתחום הקולנוע.
אלון פרסם סיפורים קצרים בעיתונים וכתבי עת שונים, ובשנת 1998 זכה עם סיפורו "אומרים עכשיו התור שלך, אייר" בתחרות הסיפור הקצר של עיתון "הארץ" (הסיפור נכלל גם באנתולוגיה "אוטוטו").
בשנת 2008 פרסם את ספרו הראשון, "המופע הנסתר", שזכה בפרס שר המדע, התרבות והספורט לספר ביכורים, ומאז שנת 2010 פרסם חמישה ספרי ילדים.
אורי אלון הוא בנם של הסופרת אמונה אלון והשר והח"כ לשעבר הרב בני אלון ולו חמישה אחים ואחיות.
הוא נכדם של השופט פרופ' מנחם אלון והרב פרופ' פינחס פלאי.
שניים מגיסיו הם העורך והמשורר אלחנן ניר והמשורר והקולנוען עמיחי חסון.
אלון נשוי ומתגורר עם משפחתו ביישוב תקוע.
המלך גוגול (מאייר: מורן ברק), כתר, 2010
בשוק של ז'קרובאט : אגדה על פי יוסף מוקיר שבת (מאייר: מנחם הלברשטט), כתר, 2015
התרנגולים שהפכו לעזים (מאייר: מנחם הלברשטט), כתר, 2016. יצא גם במסגרת ספריית פיג'מה
סל מלא תאנים (מאייר: מנחם הלברשטט), הוצאת תכלת, 2017. יצא גם במסגרת ספריית פיג'מה
הדרך הארוכה (מאייר: מנחם הלברשטט), הוצאת תכלת, 2022. יצא גם במסגרת ספריית פיג'מה
אמונה אלון, גרב, ספריית בית אל, 2000
שימש במשך 22 שנה מנהל רשות שמורות הטבע.
נולד ביבנאל וב-1946 התגייס לפלמ"ח.
מדצמבר 1947 עד תחילת 1948 נטל חלק בקרבות סג'רה ועין מאהל בגליל ולאחר מכן הצטרף לגדוד החמישי בחטיבת הראל והשתתף בליווי שיירות לירושלים ובקרבות באזור שער הגיא וירושלים.
היה מפקד מחלקת החוד בפלוגת שכבשה לאחר קרב קשה את משלט י"ד ליד משטרת לטרון במבצע יורם, אך נאלצה לסגת בהוראת המפקדה הממונה.
שימש כמפקד פלוגה במבצעים מכבי, דני וחורב.
בהמשך שירת כמפקד גדוד 12 בחטיבת גולני בין השנים 1957–1958, ב-1959 נתמנה לסגן מפקד החטיבה וב-1961 לקצין אג"ם של פיקוד הצפון.
ב-1963 יצא להשתלמות צבאית באנגליה ולאחריה נתמנה כמדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
ב-1965 התמנה למפקד חטיבה 3 (אלכסנדורני) – חטיבה מרחבית בגזרות סוריה ולבנון.
במלחמת ששת הימים עמד בראש חטיבה מוקטנת בתוך חטיבת הנגב (הכוח המאולתר כונה "כוח א–ב") בגזרת פיקוד הדרום.
הכוח כלל את גדודי החי"ר 112 ו-132, וכוח טנקים.
תפקידו הראשוני של הכוח היה ריתוק מתחם קוסיימה הגדול והסחת הצבא המצרי מהמאמץ הישראלי העיקרי בקרב ההבקעה באום-כתף.
הכוח כבש את מוצבי ה"סבחה" וב-7 ביוני, לאחר כיבוש אום-כתף ואבו עגילה, כבש את מתחם קוסיימה, לאחר שרוב הכוח המצרי נמלט ממנו.
לאחר המלחמה שימש כמפקד בה"ד 3. ב-1969 מונה למפקד מרחב שלמה (דרום סיני).
לאחר שחרורו החל בלימודי היסטוריה של המזרח התיכון וערבית באוניברסיטה, ובמהלך לימודיו מונה לסגן מנהל מינהל מקרקעי ישראל
במלחמת יום הכיפורים שימש כמפקד חטיבה 99, שהוצבה תחילה בגזרת אילת ולאחר מכן עברה לגזרת תעלת סואץ.
במלחמה זו נהרג בנו במבואות אסמאעיליה.
ב-1981 הובא על ידי אברהם יפה לרשות שמורות הטבע ושימש כמנהל הרשות עד 2003. כיהן כיושב ראש בעמותות "קרן היעל" ו"אגודת חי-בר".
ב-2013 זכה לאות יקיר העיר רמת גן.
אורי בידץ התגורר ברמת גן.
היה נשוי לדקלה (לבית גלובמן-גוברין) עד למותה ב-2018. לזוג נולדו שני בנים ובת.
בנו הבכור, , שהיה קצין בסיירת מטכ"ל, נהרג במלחמת יום הכיפורים.
בתו השנייה, רונית שרמייסטר, הייתה ממקימי מצפה חרשים ואדריכלית נוף.
בנו השלישי, יוסי, היה גם הוא לוחם בסיירת מטכ"ל, והמשיך בתפקידים שונים בחיל המודיעין עד לתפקיד ראש חטיבת המחקר.
תפקידו האחרון היה בדרגת אלוף, כמפקד המכללות הצבאיות.
נפטר ב-7 ביולי 2025, ונקבר בבית העלמין בית גן ביבנאל .
אורי אייזנצוויג (נולד ב-28 בספטמבר 1946) הוא פרופסור לספרות צרפתית והשוואתית באוניברסיטת ראטגרס בארצות הברית.
בוגר תואר ראשון בפילוסופיה ובצרפתית מאוניברסיטת תל אביב (1969), תואר שני ודוקטורט מאוניברסיטת פריז VIII ואחר כך המשיך לכתוב עבודת הביליטציה באוניברסיטה.
בהמשך הוא עבר לארצות הברית ומכהן עתה כפרופסור באוניברסיטת ראטגרס.
בשנת 1996 הוא זכה במלגת גוגנהיים.
אורי אלפרט (10 במאי 1909 – 23 באפריל 1990) היה מפקד פלוגה בארגון "ההגנה", חבר בהנהלת מפלגת מפא"י ההיסטורית, מילא תפקידי מפתח בהסתדרות ובאיגוד המקצועי.
אורי (אוריה, לייבל מהבית) אלפרט נולד בעיר קובל שבחבל ווהלין בשנת 1909 להוריו מאיר, מצאצאי הרב מפרוז'נה, ולאמו ציפורה בת ירוחם כהן מבריסק.
קיבל חינוך מסורתי ב"חדר", למד בישיבת הרב סולובייצ'יק בבריסק והמשיך לימודיו בגימנסיה העברית "תרבות" שבקובל.
את פעילותו הציונית החל כמזכיר "החלוץ הצעיר" וכראש מועדון הספורט העברי "קדימה" בקובל.
עבר הכשרה חקלאית ועלה ארצה ב-10 בינואר 1925. תחילה שהה בהכשרת גבעת השלושה שליד פתח תקווה ומשם הצטרף לקבוצה ביבנאל שם עבד בסלילת כבישים ובמחצבה ואחר כך בגדוד העבודה.
לאחר כשנה (1927), התחילה בגדוד העבודה ירידה מאורגנת לרוסיה של קבוצת אלקינד.
אלפרט עם עוד חברים ממפלגת "אחדות העבודה" עברו לעבוד בתל אביב, שם חלה בקדחת.
הרופאים יעצו לו לחזור לפולין, אך הוא עלה לירושלים והצטרף לקואופרטיב שרברבים.
כחבר ב"הגנה" עבר קורס מפקדי פלוגות והוצב כמפקד בעיר העתיקה.
במאורעות 1929 מונה על ידי רחל ינאית למפקד ה"הגנה" בסנהדריה.
בשנת 1933 נשא לאישה את מיקה (מרים) בת ליבוש גולדשמידט, בת עירו, חניכה בקן "השומר הצעיר" בקובל וחברה בגרעין עין-הקורא (לימים קיבוץ שער הגולן).
לבני הזוג שהתיישבו בת"א לא נולדו ילדים.
בת"א הקים קבוצה חדשה של שרברבים שהתמחו בהתקנת צנרת מודרנית בפרדסי הארץ.
עם סיום העבודה ב-1936 הוא נקרא ל"בית ברנר" לשמש מזכיר אגודת עובדי המתכת.
אלפרט (שכונה "עמיקם" כמפקד ב"הגנה") שימש כמפקד שכונת ברנר ואחר כך מפקד "הנודדת" שפעלה בנוה שאנן, רח' המלך ג'ורג' ועוד.
בעימות עם הערבים שהתקדמו בשוק הכרמל עד רחוב השומר הצליחה החוליה של אלפרט להודפם.
ב-1942 התגייס לצבא הבריטי, שירת במצרים, בלוב ועד טוברוק.
ממצרים נשלח לאיטליה עם "פלוגת סולל בונה" שהתקדמו עם הצבא עד מילאנו.
עם סיום המלחמה עסק בהצלה, בהקמת הכשרות ובהעברת הניצולים לארץ במסגרת עליה ב'.
בשובו ארצה עסק בשיקום החולים, חזר למועצת פועלי תל אביב כחבר מפא"י במזכירות המועצה.
כתב מאמרים מפעם לפעם בנושאים מקצועיים.
תפקידים שמילא אחרי קום המדינה:
חבר מועצת התעשייה של משרד המסחר והתעשייה ומועצת שירות התעסוקה של משרד העבודה.
חבר בוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית, המחלקה לאיגוד מקצועי.
השתתף בוועדה הכלכלית של מפא"י.
בשנת 1960 נבחר כמזכיר מועצת מחוז תל אביב-יפו, בה כיהן עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1976.
המשיך בפעילות ענפה בהתנדבות בהנהלת הסתדרות הגמלאים.
זכה בתואר "יקיר העיר תל אביב" בשנת ה'תשל"ט- 1979.
אורי אלפרט נפטר בכ"ח בניסן ה'תש"ן.
בני הזוג ציוו את רכושם להסתדרות.
על שמו ושם אשתו הוקמה קרן מלגות לתלמידי רשת "עמל".
מסמכים ומכתבים של בני הזוג מתועדים בארכיון מכון לבון - המכון לחקר תנועת העבודה.
אורי ביאלר (נולד ב-24 במרץ 1944) הוא חוקר ומרצה ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית.
ביאלר נבחר לעמית מחקר של החברה המלכותית ההיסטורית הבריטית.
אביו, קלמן ביאלר יליד העיירה אולקסנדריה באוקראינה, היה חלוץ ועלה לארץ על ספינת המעפילים הראשונה בעליה ב' שהגיעה ארצה בקיץ 1934. אימו, ברוריה, הייתה חניכת השומר הצעיר שעלתה מאותו אזור באוקראינה, כאביו.
הוא התחנך בבית חינוך לילדי עובדים ולמד בתיכון היחידי שהיה אז ברחובות.
שירת בנח"ל (בני הגרעין שלו הקימו את גרופית בערבה) ובנח"ל המוצנח.
ביאלר למד מדע המדינה והיסטוריה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית וכשנפתח החוג ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית היה המוסמך הראשון שלו (1971) ועוזרו האישי של מייסד החוג, פרופ' שאול פרידלנדר.
התזה שלו לתואר שני עסקה בהכרזה הישראלית על עצמאות מדינית ב-1948 ועשתה שימוש במסמכי בן-גוריון.
כדי להכשירו למשרת הוראה בחוג ליחסים בינלאומיים שזה עתה קם, שלחה אותו האוניברסיטה העברית לחו"ל ללמודי התואר השלישי.
הוא נסע ללונדון למשך שלוש שנים ביחד עם משפחתו, על מלגה של שוחרי האוניברסיטה העברית בלונדון ולמד בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE) (1974-1971).
הדוקטורט שלו עסק בפחדים הבריטיים מהפצצות אוויר לפני מלחמת העולם השנייה.
כששב לישראל לא נמצאה לו עבודה באוניברסיטה העברית והוא קיבל הצעה לשרת כחוקר בכיר במרכז למחקר ותכנון מדיני של משרד החוץ בירושלים, בראשו של תת-אלוף יהושע רביב, בימיו של יגאל אלון כשר החוץ.
במסגרת זו עסק ביאלר במשך כשנתיים במודיעין צבאי אסטרטגי.
ב-1975 קיבל ביאלר הצעת עבודה מהאוניברסיטה העברית ומאז הוא חקר ולימד באוניברסיטה זו.
במקביל לכך, נענה להצעתו של פרופסור יחזקאל דרור, שהיה איש מרכזי במחלקה האסטרטגית של אגף התכנון של צה"ל לשרת במילואים ביחידה, תפקיד אותו מילא במשך למעלה מעשרים וחמש שנה.
ב-2012 פרש ביאלר מהאוניברסיטה העברית והפך לפרופסור אמריטוס שלה.
בין יתר שיעוריו, ביאלר לימד במשך למעלה משלושים שנה את קורס החובה לתואר הראשון על יחסים בינלאומיים במאה העשרים והעמיד במהלך שנותיו באוניברסיטה כעשרת אלפים תלמידים.
בשנת 2006 זכה בפרס ע"ש מיכאל מילקן להצטיינות מתמשכת בהוראה באוניברסיטה העברית.
בין תפקידיו באוניברסיטה: דיקן הסטודנטים, ראש המחלקה ליחסים בינלאומיים, וראש המכינה הקדם-אקדמית.
הוא גם כיהן משך שש שנים כראש המרכז לחקר ארץ ישראל וישובה של "יד בן-צבי" וכעורך כתב העת קתדרה.
ביאלר שירת כפרופסור אורח במסגרת שנות השבתון שלו באוניברסיטת שיקגו, בסנט אנתוני קולג' באוקספורד, באקדמיה הבריטית, באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת מונאש באוסטרליה, באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת ברנדייס.
נשוי לרחל, עובדת סוציאלית ואמנית במקצועה שניהלה במשך 25 שנה את המקלט לנשים מוכות בירושלים "אשה לאשה".
הם הורים לארבע בנות ומתגוררים בירושלים.
צילו של המפציץ, הפחד מתקיפות אוויריות והפוליטיקה הבריטית 1939-1932
זהו עיבוד של עבודת הדוקטור של ביאלר.
הספר עוסק בפחדים הבריטיים מהפצצות אוויר טרום מלחמת העולם השנייה.
הוא קרוי "צילו של המפציץ" כיוון שהדימוי הבריטי המקובל, עוד לפני עליית היטלר לשלטון ב-1933, היה שהמלחמה הבאה תיפתח בהפצצות אוויר שעלולות להביא לקיצה של אנגליה תוך שבועות ספורים.
הציר השני הוא מדיניות הפיוס הבריטית כלפי גרמניה.
אשר נבעה במידה רבה מהפחד מ"צילו של המפציץ" ומהרצון לדחות עד כמה שאפשר פרוץ מלחמה וניצול הזמן עד אז להתחמשות מסיבית בעיקר בתחום האווירי.
בנצלו מסמכים שנפתחו לעיון רק בשלהי שנות השישים ביאלר היה בין הראשונים שפיתחו נושא מרכזי זה בהיסטוריוגרפיה של הדיפלומטיה הבריטית בשנות השלושים.
ספרו שראה אור בהוצאת "החברה המלכותית ההיסטוריות" הבריטית בשנת 1980 מצוטט עד היום בהרחבה על ידי היסטוריונים ואסטרטגים.
בין מזרח למערב: האוריינטציה הבינלאומית במדיניות החוץ הישראלית 1956-1948
הספר שיצא לאור על ידי הוצאת הספרים של אוניברסיטת קיימברידג' מטפל בבעיית יסוד היסטורית של מדיניות החוץ של ישראל.
ביאלר מראה כיצד יסודותיה היו טמונים בדיפלומטיה של התנועה הציונית ולא צמחו יש מאין.
אחד המאפיינים המרכזיים של דיפלומטיה זו היה החיפוש אחרי תמיכת מעצמות גדולות.
התמיכה הייתה קריטית במיוחד במצב הבראשיתי שלה כאשר התנועה נעדרה בסיס טריטוריאלי כלשהו למימוש חזונה.
השאיפה לא איבדה מרכזיותה גם לאחר שהציונות קיבלה גושפנקה מדינית ותמיכה מעשית באמצעות הצהרת בלפור וכינון המנדט הבריטי על פלשתינה.
עם זאת, כל זמן שבריטניה שלטה בארץ ישראל בתוקף החלטת חבר הלאומים הייתה שאלת ה"אוריינטציה" הבינלאומית של היישוב במידה רבה ובאופן טבעי - אקדמית.
שלושה תהליכים היסטוריים שהתחוללו מתום מלחמת העולם השנייה העניקו עם זאת ממד ממשי לשאלת זהות הכוח העולמי עליו תנסה התנועה הציונית להישען במאבקה למימוש מטרותיה.
ראשית, מה שנתפש על ידי הנהגתה כמדיניות עוינת של ממשלת הלייבור ובמיוחד החלטתה של זו להעביר את שאלת פלשתינה להכרעת ארגון האומות המאוחדות, שנית, התעניינותה ומעורבותה הגוברת של ארצות הברית בשאלה זו, ושלישית, הסימנים הברורים לשינוי מפתיע בעמדתה המסורתית העוינת של ברית המועצות כלפי התנועה הציונית ומטרתה המדינית.
מציאות חיצונית זו היוותה בשנתיים הראשונות לאחר מלחמת העולם השנייה בסיס לוויכוח אורינטציוני שהיה לראשונה בעל השלכות מעשיות בתוך ההנהגה הציונית ובמערכת הפוליטית היישובית.
היא התנהלה בין חסידי ההסתמכות המסורתית על הבריטים בדיפלומטיה הציונית לאלה שטענו כי יש לטוות חוטים מדיניים לכיוונים חדשים ומבטיחים יותר, כארצות הברית וברית המועצות.
סיום המנדט והקמת המדינה צמצמו אלטרנטיבות אלו אך גם חידדו אותן במקביל.
בעיית הבחירה הישראלית הייתה מורכבת היות שבמציאות של שיא המלחמה הקרה בין ארצות הברית וברית המועצות הייתה המשמעות הפוליטית של נטייה אחרי אחת - התייצבות ברורה בצד השני.
ישראל שחששה מתוצאות של בחירה אסטרטגית ברורה כזו נקטה לכן בקו מדיני שהוגדר בזמנו כ"אי הזדהות".
האסטרטגיה המדינית הייתה למעשה של "דפוק על כל הדלתות" תוך הימנעות ממהלכים העלולים לסגור אותן.
במציאות הבינלאומית של עולם דו-קוטבי קשיח של סוף שנות הארבעים - אמצע שנות החמישים היא ערבה מטבע הדברים אקרובטיקה פוליטית וגם עוררה חילוקי דעות פנימיים.
הפרובלמטיקה הישראלית והנתיב העקלקל שבו בחרה המדינה בנושא זה מתבהרים בספרו של ביאלר מניתוח מכלול השיקולים שהיו מעורבים בעיצובה של אסטרטגיה זו.
בספרו טוען ביאלר, כי מסמכי המדינה שנחשפו לתקופה שבין מלחמת העצמאות ומבצע סיני מוכיחים כי המאבק להבטחת מקורות אנרגיה היה אחד היעדים המרכזיים (אם כי הפחות ידועים) של מדיניות החוץ הישראלית.
אחת התוצאות החמורות של מלחמת העצמאות מבחינת מדינת ישראל הייתה ניתוקה של המדינה ממקורות האנרגיה הטבעיים שלה.
פלשתינה המנדטורית ומדינת ישראל היו תלויות לחלוטין ביבוא של נפט, מאחר שמוצר זה לא נתגלה בשטחן עד שלהי 1955 (אז נתגלתה כמות מצומצמת ביותר שלו), ומכיוון שמסוף שנות השלושים ואילך חוסלה כמעט לחלוטין צריכת הפחם בארץ.
הסכנה לישראל בתחום זה הייתה של מימוש כוונה בריטית מראשית מלחמת העצמאות לסיים אספקת דלק לישראל, לסגור את בתי הזיקוק ובכך במציאות של סוף שנות הארבעים לחנוק את המדינה הצעירה במונחים של מקורות אנרגיה.
ישראל הצליחה בסופו של דבר לשכנע הבריטים על אף רצונם הראשוני להפעיל את בתי הזיקוק בחיפה ולהמשיך לספק צרכיה בדלק ובכך אפשרה לה בבוא העת להתקשר עם איראן וברית המועצות ולהבטיח אספקת מוצר חשוב זה.
הספר המהווה פריצת דרך היסטוריוגרפית מלמד על טכניקות הפעולה הכלכליות-פוליטיות של המדינה הצעירה שנקטה באמצעים לעיתים לא מקובלים, ובוודאי לא-גלויים, כדי להבטיח קיומה בתחום זה.
קצא"א - מיזם הנפט המשותף עם איראן
בשנת 2007 פרסם את מחקרו "גשרי דלק מעל לים התיכון", המסתמך על מסמכים שהותרו לפרסום בישראל ובבריטניה ועל ראיונות עם אישים שהיו מעורבים בנושא מיזם הנפט המשותף עם איראן.
המחקר, שפורסם בכתב העת "Israel Studies", מתעד את המהלכים שהובילו להקמת פרויקט קו צינור אילת-אשקלון בשיתוף עם איראן.
הספר מטפל באחת הבעיות הסבוכות בהן נתקלה מדיניות החוץ של ישראל משנותיה הראשונות, במסגרת מאבקה להכרה בינלאומית: עמדתו של העולם הנוצרי.
על אף העובדה שעולם זה לא היה הומוגני בגישתו לציונות ולישראל לאחר מלחמת העולם השנייה ונע בין העוינות הבסיסית ואי ההכרה הקטגורית של הכנסייה הקתולית, דרך האמביוולנטיות הכללית הפרוטסטנטית לתמיכה האוונגליסטית, האפקט המצטבר של שלילת לגיטימציה הקשה על יחסי החוץ של המדינה הצעירה.
זאת גם כיוון שהדת הראשית במדינות שהיו המטרות המרכזית של הניסיונות הישראליים להבטחת הכרה, הייתה הנצרות.
מקורותיה של עוינות זו היו בעיקרם תאולוגיים אך גם פוליטיים.
כך בין היתר הייתה הקמתה של מדינת ישראל כרוכה בדלדול משמעותי של קהילות נוצרים פלסטינים בתחומיה שרבים מחבריהן נטשו או גורשו מארצם ב-1948 ולא הורשו לחזור אליה, וביצירת גבול בעייתי שחצץ בין הקהילות הנוצריות הקימות במזרח התיכון ובין 'הארץ הקדושה'.
כל אלה היו לצנינים בעיקר בעיני הכנסייה הקתולית ויצרו תמיכה פוליטית טבעית שלה בעמדות ערביות.
העימות בו מצאה עצמה ישראל בתחום זה, מקומי ולא רק בינלאומי.
חלק, קטן אמנם, מהאוכלוסייה הלא יהודית במדינת ישראל מראשיתה היה בן הדת הנוצרית, והמדינה הייתה השליטה על מספר רב של אתרים קדושים להם ולעולם הנוצרי כולו.
בנוסף לכך הייתה ישראל חיבת להתמודד עם תופעת הפעילות החינוכית-מיסיונרית מסורתית של קבוצות נוצריות בארץ.
תוצאת עימות במעגל פנימי זה חיזקה מצידה עוינות כנסייתית כלפיה.
הספר מהווה טיפול ראשוני בפרספקטיבה הישראלית של היחסים בין המדינה הצעירה והעולם הנוצרי.
הספר מציג ניתוח מפורט ועל פי תקופות, של תהליכי קביעת המדיניות הישראלית בנושא, השיקולים המרכזיים בתהליך זה יחד עם האישים והארגונים שטיפלו בו.
כמו כן, הספר מציג את הטכניקות באמצעותן ניסתה ישראל לצמצם את הנזק של עוינות העולם הנוצרי ולחזק מגמות חיוביות מבחינתה, ושל מיקומו היחסי של השיקול "הנוצרי" בהתגבשות מערכת מדיניות החוץ הישראלית באותה תקופה לאור השינויים שחלו בה.
הוא מגלה בין היתר את העוינות הישראלית הבסיסית לעולם הנוצרי מחד ואת זהירותם המוצלחת של האבות המייסדים שלה לא לחצות "קווים אדומים" במדיניותם המעשית כלפיו.
נכון ל-2012, ביאלר שוקד על כתיבת ספר העוסק במאמץ הישראלי לגייס הון יהודי לארץ בעשרים השנה הראשונות לקיומה של המדינה.
גרסתו העברית התפרסמה כצלב במגן דוד (יד בן צבי והמכון למורשת בן-גוריון 2006)
לא לבדד : מדיניות החוץ של ישראל.
קריית שדה בוקר : מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות - אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשפ"ב ©2022.
אורי ארליך (נולד ב-28 ביולי 1956) הוא פרופסור במחלקה למחשבת ישראל ע"ש גולדשטיין-גורן באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וממלא מקום ראש המחלקה.
אורי ארליך גדל בקבוצת יבנה.
את שרותו הצבאי עשה בחיל השריון וסיים כסגן מפקד פלוגה בשנת 1978. הוא למד לתואר ראשון בתלמוד ובמחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים והמשיך בה במסלול ישיר לדוקטורט.
בשנת 1979 נשא לאישה את יעל לבית גלס ולהם ארבעה ילדים.
כיום מתגורר ארליך ביישוב מיתר.
את עבודת הדוקטורט בנושא "דרכי התפילה ומשמעותן בתקופות המשנה והתלמוד" סיים בשנת 1994. בתקופה זו למד גם במכון שלום הרטמן ללימודי יהדות מתקדמים בירושלים.
במקביל ללימודיו החל ללמד במוסדות שונים, ביניהם המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין ומכון שלום הרטמן, שם ניהל את ישיבת ה"שילוב" שפעלה לזמן קצר.
משנת 1996 הוא מלמד במחלקה למחשבת ישראל ע"ש גולדשיין-גורן באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הוא שימש בתפקידים שונים ובשנת 2012 נבחר למלא את תפקיד ראש המחלקה.
מחקרו של ארליך מתמקד בשני צירים: הריטואל כשפה תרבותית-דתית בתקופת חז"ל וחקר התפילה בעת העתיקה כמשתקף מספרות חז"ל ומן הסידורים הקדומים.
בתחום חקר הריטואל, יצא ספרו 'כל עצמתי תאמרנה: השפה הלא מילולית של התפילה' על מקומן של המחוות הגופניות בתפילה בתקופת חז"ל.
בנוסף, הוא חקר נוהגים בינאישיים בתקופת חז"ל כגון מנהגי פרידה מהחיים ומהמתים ונוהגם של חכמי ארץ ישראל בתקופת התלמוד להישען על תלמידיהם בזמן ההליכה.
בתחום השני, חקר התפילה הקדומה, פרסם ארליך מאמרים רבים ואף הקים מאגר נתונים במרשתת: 'התפילה בספרות חז"ל: מאגר נתונים מתפתח'.
בשנת 1999 הקים את 'המפעל לחקר התפילה' בסיוע הקרן הלאומית למדע, ובשנת 2003 פרסה האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים את חסותה על המפעל והעמידה אותו כאחד ממפעלי האקדמיה.
ספרו בנושא תפילת עמידה של חול בסידורים הקדומים מהגניזה הקהירית יצא לאור בהוצאת מכון בן-צבי בשנת תשע"ג.
ספר זה זכה בפרס יצחק בן-צבי בתולדות ארץ ישראל וישובה לשנת תשע"ד.
'כל עצמֹתי תאמרנה': השפה הלא מילולית של התפילה, הוצאת מאגנס, ירושלים תשנ"ט (מהדורה שנייה יצאה בשנת תשס"ג)
תפילת העמידה של ימות החול: נוסחי הסידורים בגניזה הקהירית – שורשיהם ותולדותיהם, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשע"ג.
'לחקר נוסחה הקדום של תפילת העמידה: ברכת העבודה', בתוך, י' תבורי (עורך), מקומראן עד קהיר: מחקרים בתולדות התפילה, ירושלים תשנ"ט, עמ' יז-לח
'"אף הן היו באותו הנס": לגלגולה של טענה שוויונית בעולם ההלכה', בתוך, נ' אילן (עורך), עין טובה: דו-שיח ופולמוס בתרבות ישראל, ספר יובל למלאת עי"ן שנים לטובה אילן, תל אביב תשנ"ט, עמ' 142-159.
'ברכת גבורות, קדושת השם והדעת בנוסח התפילה הקדום לאור קטע חדש מסידור על פי מנהג ארץ ישראל', תרביץ עג (תשס"ד), עמ' 555-584.
'התפילה כשיח ופנומנולוגיה של פרידה: למשמעות יחידת הסיום של התפילה', בתוך: י' לוינסון, י' אלבוים וג' חזן-רוקם (עורכים), היגיון ליונה: היבטים חדשים בחקר ספרות המדרש, האגדה והפיוט, קובץ מחקרים לכבודו של פרופסור יונה פרנקל במלאת לו שבעים וחמש שנים, ירושלים תשס"ז, עמ' 481–497.
'קריאת פסקאות מעשה בראשית ומזמורי שיר של יום בסידור הקדום על פי ממצאים חדשים מן הגניזה הקהירית', תרביץ עח (תשס"ט), עמ' 189-202.
א' ארליך וא' שמידמן, 'קטעי ברכות מזון מן הגניזה עם לשון זימון על פי מנהג ארץ ישראל הקדום', גנזי קדם ח (תשע"ב), עמ' 37-79.
אורי ארליך, נוסח תפילת שמונה עשרה בסידור ר' שלמה בן נתן ושאלת מוצאו, בתוך: כנישתא - מחקרים על בית הכנסת ועולמו, 4.
אוֹרי אלון הוא יזם סדרתי, ואיש עסקים ישראלי-אמריקאי-אוסטרלי, מייסד ויושב ראש חברת "קומפאס".
אלון הוא אחד האנשים העשירים בישראל.
הונו האישי מוערך בכ-747 מיליון דולר.
אביו הוא העיתונאי גדעון אלון, אימו, עליזה אלון, עוסקת בפיסול וציור.
בשנת 1999 התגייס לצה"ל ושירת ביחידה קרבית.
אלון מדורג במקום ה-27 ברשימת 500 האנשים העשירים בישראל של מגזין פורבס.
ולאחד מעשרת הישראלים המשפיעים ביותר באמריקה לפי ידיעות אחרונות.
הונו האישי מוערך בכ-747 מיליון דולר, נכון לשנת 2022.
בינואר 2018 נבחר לרשימת אנשי השנה של "גלובס", ובספטמבר 2018 בחר בו "ידיעות אחרונות" לאחד מעשרת הישראלים המשפיעים בניו יורק.
במרץ 2022 רכש את אחד הבתים היקרים בישראל, וילה בהרצליה פיתוח ב-180 מיליון שקל.
ביוני 2022 הודיע על תרומה של שני מיליון שקל למרכז היזמות והחדשנות של אוניברסיטת תל אביב.
לאחר סיום שירותו בצה"ל עבר ללמוד מדעי המחשב באוסטרליה.
הוא קיבל תואר ראשון ותואר שני מאוניברסיטת מונש במלבורן, ותואר דוקטור מאוניברסיטת ניו סאות' ויילס בסידני.
במסגרת עבודת הדוקטורט שלו פיתח את מנוע החיפוש "אוריון" (Orion) - אשר מאתר קטעי טקסט רלוונטיים לשאילתת החיפוש באתרי אינטרנט ומציגם לגולש בדף אחד.
בשנת 2006 נקנה האלגוריתם על ידי חברת גוגל, שגייסה את אלון לשורותיה.
בשנת 2009 הודיעה גוגל כי בעקבות עבודתו של אלון נוספה אפשרות להציג "חיפושים קשורים" לגולש במנוע החיפוש שלה.
בשנת 2010 הקים את חברת ההזנק ג'ולפן (Julpan) שפיתחה מנוע חיפוש לרשתות חברתיות.
בשנת 2011 נרכשה החברה בידי חברת טוויטר, תמורת כארבעים מיליון דולר.
עם המכירה הצטרף אלון לטוויטר וניהל את מרכז הפיתוח שלה בניו יורק.
בשנת 2012 הקים את חברת קומפאס, פלטפורמה אינטרנטית שמספקת מידע מקומי מעמיק ומאפשרת למשתמשים לאתר בזמן אמת את הנכס המתאים להם.
ביולי 2014 גייסה החברה 40 מיליון דולר לפי שווי של 360 מיליון דולר.
בשנת 2015 הודיע אלון על גיוס נוסף לקומפאס, בגודל 50 מיליון דולר, המשקף לחברה שווי של 800 מיליון דולר מהמשקיעים הבולטים בעמק הסיליקון, ובהם מנכ"ל Salesforce, מארק בניוף, וקרן פאונדרס של פיטר ת'יל (מייסד פייפאל) ושון פארקר.
ובאוגוסט 2016 גייסה קומפאס 75 מיליון דולר לפי שווי של יותר ממילארד דולר.
בשנת 2017 הודיע אלון שערך החברה הוכפל ל-1.8 מיליארד דולר, כאשר השלים גיוס נוסף של 100 מיליון דולר.
בדצמבר 2017 גייסה Compass סכום של 450 מיליון דולר מחברת Softbank היפנית, המשקף לחברה שווי של 2.2 מיליארד דולר.
בספטמבר 2018 הכפילה Compass שוב את שוויה וגייסה עוד 400 מיליון דולר לפי שווי של 4.4 מיליארד דולר.
פחות משנה לאחר מכן, ביולי 2019, אלון הודיע על גיוס נוסף לפי שווי חברה של 6.4 מיליארד דולר.
בשנת 2013 הקים קרן השקעות בשם Allon Ventures, המשקיעה בחברות הזנק, החברה מנהלת השקעות בהיקף של עשרות מיליוני דולרים.
החל מיולי 2013 עמד אלון בראש קבוצת המשקיעים שרכשה 90% מהבעלות על קבוצת הכדורסל הפועל ירושלים.
ביוני 2015, כשנתיים לאחר שרכש את הקבוצה, זכתה הפועל ירושלים באליפות ליגת העל, לראשונה בתולדותיה.
ביוני 2017 זכתה הפועל ירושלים באליפות השנייה.
במאי 2018 הודיע אלון כי הוא עוזב את הפועל ירושלים, על רקע צמיחת חברתו Compass.
בדצמבר 2021 הודיע אלון שיתמוך כלכלית בקבוצת הכדורגל הפועל ירושלים, בזמן חלון ההעברות בינואר 2022. ב-1 ביוני 2022 נכנס אלון ספונסר ראשי בקבוצת הכדורגל של הפועל ירושלים שחברת Allon Ventures שבבעלותו תהיה נותנת החסות המרכזית לעונת 2022/2023..
בעונת 2022/2023 הפועל ירושלים העפילה לראשונה בתולדותיה לפלייאוף העליון של ליגת העל בכדורגל.
ב-21 במרץ 2023 הודיע שחברת Allon Ventures תהיה נותנת החסות גם לעונת 2023/2024.
אלון מחזיק באזרחות ישראלית, אוסטרלית ואמריקאית, ומתגורר על הקו בין ניו יורק להרצליה פיתוח שם מחזיק באחוזת מגורים.
אורי אורון (נולד ב-1967) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, המכהן כמנהל סוכנות החלל הישראלית.
שירת בחיל האוויר כראש להק המודיעין וכמפקד בסיס חצור.
אורון נולד וגדל בקיבוץ להב, בנם של נילי וחיים אורון.
בשנת 1985 התגייס לחיל האוויר וסיים קורס טיס מס' 117 במגמת קרב.
לאחר מכן קודם לדרגת תא"ל ושירת כראש חטיבה באגף המבצעים.
אורון לחם במבצע צוק איתן והשתלם במכללה לביטחון לאומי.
ב-2015 מונה לראש להק המודיעין.
במהלך כהונתו ערך חיל האוויר תקיפות רבות של מטרות בשטח סוריה.
מאז השחרור מצה"ל אורון בנה וניהל את התחום האופרטיבי בחברת הסטארט-אפ SparkBeyond המפתחת טכנולוגיה לפתרון בעיות בכלים של בינה מלאכותית (AI) וב-13 בספטמבר 2021 משרד המדע עדכן על מינויו לתפקיד מנהל סוכנות החלל הישראלית.
אורון בוגר המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר של ארצות הברית, בעל תואר ראשון מאוניברסיטת אובורן מאלבמה (1997) ובעל תואר שני במדיניות ביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה (2015).
אורי אורון נשוי לגלית (בתו של גיורא רם-פורמן) ואב לבן ושלוש בנות.
אורי בלאס, (נולד ב-15 בדצמבר 1967, תל אביב) הוא רב-אמן בשחמט בהתכתבות, שהיה אלוף ישראל בשחמט בהתכתבות ב-1997, לשעבר המדורג ראשון בישראל בשחמט בהתכתבות.
אורי בלאס הוא בנם של האקטואר יצחק בלאס ונעה בלאס ונכדו של שמחה בלאס.
בלאס בעל תואר ראשון במתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני בסטטיסטיקה (מסלול חקר ביצועים) מאוניברסיטת תל אביב ותואר שלישי בהנדסה מאוניברסיטת תל אביב.
הוא אמן בינלאומי בכיר בשחמט בכתב משנת 2007 ורב-אמן בשחמט בכתב משנת 2011.
הוא בעל דרגת מועמד לאמן בשחמט ("רגיל") ובעל דרגת שיפוט של שופט פיד"ה.
בנוסף, הוא מדריך שחמט מוסמך, המדריך ילדים.
זכה ב-2011 באליפות יהודה ושומרון בשחמט.
אורי בלאס ואמו, נעה בלאס, חיברו יחד את הספר "מגדל האינסוף", סיפור אגדה, המיועד לילדים בגיל בית הספר היסודי ומשלב מושגים מתמטיים.
תושב תל אביב ועוסק בהיי טק.
אורי בוז'ו-מסרי (נולדה בשנת 1993) היא ספורטאית ישראלית, המתחרה בסקי מים בכבלים.
בוז'ו מתאמנת בסקי מים מגיל 5.
באליפות העולם לנוער שנערכה בפיליפינים בנובמבר 2012 זכתה בוז'ו במדליית זהב בסקי מים בכבלים בוויקסקייט.
באליפות אירופה שנערכה בשוודיה בספטמבר 2013 זכתה בוז'ו במדליית זהב בסקי מים בכבלים.
ביולי 2014 באליפות אירופה שנערכה בפולין זכתה בוז'ו במדליית זהב בסקי מים בכבלים.
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות העולם בסקי מים בכבלים שנערכה בנורווגיה באוגוסט היא זכתה במדליית ארד בוויקסקייט.
באליפות אירופה שנערכה בוורונה, איטליה בספטמבר 2015 זכתה בוז'ו במדליית כסף בסקי מים בכבלים
באליפות אירופה שנערכה בישראל בספטמבר 2016 זכתה בוז'ו במדליית הזהב בטורניר הנשים במקצוע הוויקסקיט.
באליפות העולם בסקי מים שנערכה במקסיקו בנובמבר אותה שנה היא זכתה במדליית כסף.
אורי ביילין (נולד ב-31 ביולי 1978) הוא מוזיקאי ופרסומאי ישראלי.
אורי ביילין עומד בראש משרד הפרסום "הביילינים", אשר החל דרכו בשנת 2003 כיחידת חדשנות במסגרת משרד הפרסום מקאן אריקסון (היום מקאן תל אביב) ומאז שנת 2007 פועל באופן עצמאי.
ביילין זכה בעבר בתחרות הקריאייטיב הבינלאומית EPICA ולפני מספר שנים זכו "הביילינים" בפרס הזהב השמור למקום הראשון במכירות ובאפקטיביות של מהלכי פרסום בתחרות האפי, בקטגוריית חשמל ומוצרי אלקטרוניקה.
ביילין הוא הבמאי, התסריטאי והמפיק של סרטי הפרסום של חברת הביילינים ובין עבודות הבימוי: קמפיין לקרולינה למקה ברלין, המכללה האקדמית תל אביב יפו, מיקרוסופט, החברה להגנת הטבע, דיוטי פרי ג'יימס ריצ'ארדסון, מגה ספורט, לשכת רואי החשבון, לשכת סוכני הביטוח, עמותת עיגול לטובה ועוד.
כיום אורי הוא מרצה מן החוץ בחוג לתקשורת של המרכז הבינתחומי הרצליה בנושא חדשנות ופרסום ומשמש כשופט בתחרויות פרסום.
אורי ביילין הוא זמר-יוצר, שמנגן על מגוון כלים ביניהם: פסנתר, תופים, בס וגיטרות.
ביילין שירת בצבא בלהקה צבאית והוא בן מחזורו של עידן רייכל, שאף שימש כקלידנו של ביילין בהופעות אלבום הבכורה, לצד עילי בוטנר בגיטרות.
בשנת 1999 נבחר על ידי גלגלצ ל"דבר הבא" במוזיקה הישראלית (מבצע, מלחין, כותב ומעבד) עם שירו "היום את במבצע".
בשנת 2002 זכה בתחרות "נוצת הזהב" של אקו"ם על אלבום הבכורה שלו "כובש".
בשנת 2016 השיק את הפרויקט "הבכירים + אורי", במרכזו שיתף בשיריו המקוריים, אמנים בכירים וותיקים וביניהם ניסים סרוסי, דורית ראובני, דני ליטני, עוזי פוקס, רבקה מיכאלי, ישראל גוריון, מיכל טל, דודו זכאי ואמנים נוספים.
שני השירים מתוך הפרויקט אשר בלטו ואשר שניהם הגיעו לראש בחירת העורכים המוזיקליים ברשת ג' של קול ישראל הם "בואי" עם חנן יובל ורמי קליינשטיין ו"מגדלים וארמונות" עם מיקי גבריאלוב.
הפרויקט זכה לתהודה בתקשורת ובעבורו קיבל אורי אות הוקרה מיוחד מארגון אמני ישראל – אמ"י.
ב-2022 הוציא את "גבוה" ו"נפלא בקולה", שני סינגלים מתוך אלבומו הרביעי שעתיד לצאת בהמשך השנה.
אורי ביילין הוא בנו של השר וחבר הכנסת לשעבר יוסי ביילין ושל עו"ד הלנה ביילין.
הוא נשוי לעו"ד מארי ביילין ואב לשלושה.
אורי אפק (נולד ב-11 בספטמבר 1932) הוא ספורטאי, מאמן לאומי ושופט בינלאומי בכדורעף.
כיהן כמפקח משרד החינוך על החינוך הגופני, סגן מנהל וממלא מקום מנהל רשות הספורט, מנכ"ל הוועד האולימפי בישראל, ראש משלחת ישראל בשלוש אולימפיאדות ויו"ר ועד המנהלים של המכללה האקדמית בווינגייט.
אפק נולד בבלפוריה בשם אורי פינצ'וק וכתינוק עבר לכפר יונה ולמד בנתניה הסמוכה.
כבר מגיל צעיר בלט כישרונו הספורטיבי והוא החל את דרכו כאתלט במכבי נתניה.
הצטיין בריצות קצרות ובקפיצות ואף גבר באחת מאליפויות הנוער על אריה קלינשטוב-נווה, שהיה אז אלוף ישראל בקפיצה לגובה.
במכבי נתניה העבירו את אפק בן ה-16 לקבוצת הכדורגל המקומית ששיחקה בליגה העליונה, בתפקיד שוער.
איתו שחקו אריה מכנס, שמואל פרלמן, יוסי מלר, ויצחק כספי.
אפק התגייס לנח"ל ושימש כשוער בנבחרת החיל.
בימים ההם, כפי שסיפר, היה הכדורגל בצבא מפותח ונערכו משחקים בין החֵילוֹת.
אורי אפק עבר קורס קצינים ושימש קצין ספורט חיילי של הנח"ל עד שחרורו בשנת 1952. עם שחרורו מצה"ל בדרגת סגן (מיל.) המשיך אורי אפק לשרת במילואים כקצין בגדוד חי"ר בו התקדם בדרגות ובתפקידים ולימים מילא לסירוגין את תפקידי המג"ד והסמג"ד.
בגיל 40 עבר לשרת בענף אימון גופני והשתחרר משירות המילואים בדרגת סגן-אלוף.
במהלך שירותו עבר קורס צניחה.
דרכו בחינוך הגופני כמורה וכמפקח
עם שחרורו, החל אפק ללמוד במדרשה לחינוך גופני שהתמקמה באותם ימים במחנה יונה.
באותם ימים נמשכו הלימודים שנתיים.
עם פתיחת מכון וינגייט החל אפק ללמד במקום בתפקיד מדריך כללי.
בשנת 1958, החל אפק ללמד כדורעף במדרשה, ובנוסף לכך שימש כעוזרו של מנהל המדרשה, איסר וגנר, שהיה עולה חדש מפולין, בנושאי שפה ובירוקרטיה.
דוד אלדר, שהחליף את וגנר כמנהל המכללה, החליט להאריך את משך הלימודים משנתיים לשלוש על מנת להרחיב את השכלת המורים לחינוך גופני ואפק סייע לו במשך מספר שנים בהקמת שנה ג' נוספת לסטודנטים.
בנוסף לעבודתו במדרשה, לימד אפק חינוך גופני בקיבוצי האזור והצטיין בהקמת נבחרות כדורעף.
בד בבד עם עבודתו כמורה לחינוך גופני, מונה אורי לתפקיד מדריך למורים באזור, ומכאן נסללה דרכו לפיקוח על החינוך הגופני באזור, משרה בה שימש שבע שנים.
בשנת 1975 נסע לשנתיים לארצות הברית, שם למד וסיים תואר שני באוניברסיטת CSUN.
במהלך לימודיו גם אימן את נבחרת האוניברסיטה בכדורעף וזכה לתואר "מאמן השנה".
עם סיום לימודיו חזר לתפקידו בשנת 1977.
אפק היה בן טיפוחיו של מיכה שמבן, מורה ומאמן מוערך בכדורסל וכדורעף, ששכנע את אפק להתמחות בכדורעף.
בשנת 1955 אימן אפק את כפר יונה ולאחר מכן אימן במשך מספר שנים את הפועל עין שמר.
בשנים 1962–1966 אימן אפק את נבחרת הכדורעף של אליצור.
בשנים 1967–1969 ושוב מ-1971 אימן את קבוצת "הפועל העוגן" שזכתה תחת ניהולו בגביע המדינה בשנת 1973. היה זה הגביע התשיעי שבו זכה אפק כמאמן.
בסך הכול, זכה ב-14 אליפויות וגביעים.
בשנת 1976 מונה על ידי גרי אברמוביץ למאמן קבוצת הבוגרים של הפועל כפר סבא ותרם תרומה משמעותית להתפתחות הכדורעף בעיר.
בשנות ה-80 חזר שוב לאמן את הפועל העוגן.
כמאמן לאומי אימן את נבחרת הנשים לקראת אליפות עולם בפריז 1956, היה מאמן לאומי של נבחרת הגברים שהשתתפה בטורניר בינלאומי באיסטנבול ובאליפות קדם אולימפית בהודו 1963. אימן את נבחרות ישראל לאוניברסיאדות מקסיקו 1970, טורינו 1973 ומוסקבה 1981.
במקביל לאימון שימש אפק כשופט בכדורעף.
הוא שימש שופט בינלאומי באליפות העולם במוסקבה 1962 ובמשחקים נוספים.
בשנת 1959 החל לכהן כרכז ארצי לכדורעף במרכז הפועל.
עם מינויו של יריב אורן למנהל רשות הספורט בשנת 1970 הוא מינה את אפק לסגנו.
אפק היה (בשיתוף פעולה עם הפיקוח על החינוך הגופני) אחראי על הספורט ההישגי ועל התאחדות הספורט ומוסדות ספורט אחרים.
בשנים 1980 - 1981 מילא את מקומו של יריב אורן, שהשתתף באותה עת בקורס דו שנתי של המכללה לביטחון לאומי והיה למעשה מנהל הרשות.
במסגרת תפקידו כסגן מנהל רשות הספורט, היה אפק פעיל בכל המכביות.
כאיש כדורעף, שימש בחלק מהן כיו"ר ענף הכדורעף במכבייה.
כן סייע למפעלי ספורט לאומיים אחרים כגון האליצוריה והביתריה.
עוד ב-1968, כאשר סייע ליריב אורן במגוון תחומים, היה מעורב באירוח המשחקים הפאראלימפיים באותה שנה.
אפק המשיך במרוצת השנים לסייע במסגרת תפקידיו לספורט הנכים ושימש כגמלאי בהתנדבות בתפקיד מנכ"ל ההתאחדות הישראלית לספורט נכים.
אורי אפק עבר בשנת 1982 לוועד האולימפי לתפקיד שהוגדר לאחר מכן כמנכ"ל ועד זה.
במסגרת תפקידו היה אפק אחראי על ההכנות האולימפיות של נבחרות ישראל בענפים האולימפיים, תוך שיתוף פעולה עם היחידה לספורט הישגי שהיא הזרוע המקצועית של הוועד האולימפי.
במהלך שנות כהונתו בתפקיד זה, היה ראש משלחת מוסדות ישראל בשלוש אולימפיאדות, לוס אנג'לס 1984 (יחד עם שמואל ללקין), סיאול 1988 וברצלונה 1992.
בשנת 1995 החליט לעזוב תפקיד זה והוחלף על ידי אפרים זינגר.
למרות פרישתו מהתפקיד, המשיך במשך כשלוש שנים לעבוד במנהלת הספורט ההישגי, והיה פעיל בהכנות לאולימפיאדת סידני 2000.
יו"ר מועצת המנהלים במוסדות אקדמיים ואחרים
כיהן כיו"ר מועצת המנהלים במכללת וינגייט, במרכז הספורט של אוניברסיטת ת"א ושל להקת המחול של גברי לוי שלום.
לאחר פרישתו בשנת 1992 המשיך אורי אפק לעבוד בהתנדבות מלאה בנושאים החשובים בעיניו, תוך ויתור על שכר כלשהו ותרומתו למוסדות ראויים.
היה חבר הוועדה שהעניקה את פרס ישראל לספורט לאסתר רוט וליהושע רוזין.
עסק בניהול 14 מחזורים של קורס מנהלי ספורט בכירים במכון וינגייט ובאוניברסיטת ת"א, פעילות בקרן כהנא, שעיסוקה העיקרי הוא שיתוף פעולה בין ערבים ליהודים בכדורגל באמצעות הפועל תל אביב, ניהול קורס של מנכ"לי איגודי הספורט וייעוץ לזבולון אורלב, לשעבר מנכ"ל משרד החינוך לאחר מכן יו"ר ועדת החינוך והספורט של הכנסת.
במסגרת תפקידו זה סייע בהעברת שני חוקים חשובים הקשורים לספורט, חוק שוויון מלא בין נכים לספורטאים רגילים ברמה ההישגית וחוק חדרי כושר.
בשנת 1959 הוא פרסם בעל המשמר כתבות על ענף הכדורעף.
בראשית שנות ה-60 הוציא ספר על משחק הכדורעף.
אורי אפק כתב 29 ספרים, הן בנושאי ספורט מקצועיים והן בתיעוד חוויותיו כנושא תפקיד בכיר במשחקים האולימפיים.
חמש טבעות אולימפיות ישראליות : סיפורה של ישראל בעשרת המשחקים האולימפיים שבהם נטלה חלק
הספורט בישראל : מבנה, קשרים וזיקות לעולם
כדור-יעף (מותאם לתוכנית הלימודים החדשה)
הכדור יעף לקראת שנות השמונים
אדמה ואדם – יד ליוסקה בן משה
אם מפרגנים החיים גן של שושנים
אבות אכלו יושר ושיני בנים תלבנה
אורי נשוי לדליה אפק, מורה לחינוך גופני וקפטן נבחרת הנשים בכדורעף.
לאורי בת אחת ושלושה בנים, 11 נכדים ושני נינים.
בתו עינת היא מורה ורעייתו של הכדורגלן עודד מכנס, בנו ירון הוא רואה חשבון, בנו אלון הוא בוגר המכללה בווינגייט ובעל תואר ד"ר בחינוך גופני ובנו שרון אפק הוא אלוף במילואים בצה"ל, לשעבר הפרקליט הצבאי הראשי.
אחיו היה שאול אפק, קצין בכיר בצה"ל, אביה של מיכל הרצוג, רעיית נשיא המדינה.
במהלך השנים זכה אפק בתוארי כבוד שונים, בהם:
עיטור כבוד בכדורעף מהפועל כפר סבא 2018
עמית כבוד של הוועד האולימפי בישראל
מגן הוקרה מאולימפיאדת לונדון 2012 מהוועד האולימפי בישראל לרגל יום הולדתו ה-80
סיכת הזהב של הוועד האולימפי בישראל שהוענקה לו על ידי אנטוניו סאמראנש, נשיא הוועד האולימפי
עיטור כבוד לאנשי מופת בספורט הישראלי מטעם תנועת אומץ
פרס על מפעל חיים מארגון "יד לאיש הספורט היהודי" על פועלו הספורטיבי 2002
אוֹרי בית־אור (נולד ב-17 באוגוסט 1934) הוא אוֹמן, סופר וחוקר.
היה מנהלה הראשון של 'מכללת ספיר בנגב', הציג את יצירותיו בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה, ופִרסם שישה ספרי אוֹמנות ומחקר.
אוֹרי בית־אור, הבן הראשון של היישוב קדימה, נולד בו' באלול תרצ"ד, 17 באוגוסט 1934, לפנינה וברוך ליכטהויז (לימים בית־אור), חברי גדוד העבודה, ממייסדי הקיבוצים עין חרוד ותל יוסף, ומראשוני המתיישבים בעמק חפר.
שנות ילדותו ונערותו עברו עליו בכפר סבא, שם היה פעיל בתנועת 'הנוער העובד' שבמסגרתה התגייס לנח"ל בשנת 1953. בצבא שירת בנח"ל המוצנח בפלוגה א' בגדוד 88 (לימים גדוד 50), השתתף בפעולות התגמול בשנות ה־50 ובקרב המיתלה במלחמת סיני (מבצע 'קדש').
בשנותיו בקיבוץ היה פעיל במוסדות התנועה הארציים והאזוריים, יזם וביצע פרויקטים שונים וחדשניים בניסיון להתאים את הקיבוץ לזמנים המשתנים, ביניהם כאלה שהתממשו רק שנים מאוחר יותר, כהקמת שכונות קהילתיות.
בית־אור עסק בקיבוץ ומחוצה לו במגוון רחב של נושאים ובפעילות ציבורית מגוונת בקיבוץ, בתנועה הקיבוצית, בנגב ובמדינה, בתחומים רבים: תכנון ויישום, חינוך, תקשורת, תרבות, אוֹמנות, השכלה ומחקר, חינוך, ספורט, תנועות נוער, נוער וצעירים ועוד.
במקביל ותוך שיתוף פעולה הגו צבי חזן, ראש המועצה האזורית שער הנגב, ואוֹרי בית־אור את הרעיון למכללה אזורית ופעלו למימושה.
בית־אור וצוות ההקמה, קבעו את תכניה הלימודיים-הכשרתיים והאקדמיים, כְּשמה שהנחה אותם היה: "כל המקדם השכלתו ברמה אחת לפחות, הוא סטודנט שווה ערך".
בית־אור היה למייסדה ומנהלה הראשון של מכללת ספיר בנגב שפתחה את שעריה באוקטובר 1976, ובה הקים גם כמה שנים מאוחר יותר את מגמת לימודי התקשורת.
בית־אור לימד גם באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובמכללה האקדמית לחינוך קיי בבאר שבע.
לאחר עזיבת הקיבוץ עבד בית־אור במפעל הפיס כיועץ, פרויקטור, מרכז וחבר בגופי קביעת מדיניות, ניהול ותכנון.
הוא כיהן בתפקידים ציבוריים כגון יו"ר המועצה לשימור אתרים בבאר שבע והדרום, וכחבר המועצה לארץ ישראל יפה.
אוֹרי בית־אור הוא מראשי התאורטיקאים של האוֹמנות הקיבוצית.
הוא כתב מאמרים וחיבורים רבים בתחום היצירה הקיבוצית והכללית.
בשנת 1995 ריכז צוות בין־תחומי בַּתק"ם לבדיקת הנושא: 'אוֹמנות ואוֹמנים בקיבוץ המשתנה'.
היה זה ניסיון ראשוני לארגן את היוצר הקיבוצי על בסיס עסקי, בעקבות השינויים שהתחוללו בתנועה הקיבוצית.
אוֹרי בית־אור מוכר כפעיל אוֹמנות בקיבוץ, בנגב ובתנועה הקיבוצית.
בשנותיו בקיבוץ הוא צייר בטכניקות שונות, תפאורה, איפור, עיצוב חגים, מסיבות ועלונים, ובתחומים רבים נוספים: תערוכות, סטודיו פתוח, שילוב אוֹמנות בתחום הפרט והקהילה, חוגים לילדים ולמבוגרים, יזמוּת בתחום האוֹמנות והאוצרות.