tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אשרף אל-מנסי הקים כוח צבאי שלוחם בחמאס.
ב-21 בנובמבר 2024 צה"ל חיסל חמישה מחבלי חמאס, שפיקדו על אירועי החטיפה והרצח בעיקול מפלסים.
בחפירת יסודות לבניית בית, שהתקיימו בשנת 2012 בעיירה, נמצאו שרידי בית עם רצפת פסיפס, כנראה מהתקופה הביזנטית.
ממערב לעיירה, ליד הכפר אל-עטאטרה, נמצאים שרידי כפר מהתקופה העות'מאנית.
בצידה המערבי של העיירה נמצאת גבעה עתיקה ובקרבתה הריסות של כפר נטוש.
בכפר מסגד עתיק ובו שרד חדר תפילה עם גומחה (מחראב) המסמנת את כיוון התפילה.
המסגד מתוארך לסוף תקופת השושלת הפאטמית ותחילת השושלת האיובית ושלטונו של צלאח א-דין.
במקום נמצאים גם שני מסגדים נוספים, כפי הנראה מהתקופה העות'מאנית.
בעבר בא פרסומה של העיירה תודות למאגר המים המתוקים שנמצא תחתיה, שממנו שאבו תושבי המקום מים עבורם ועבור בעלי החיים שלהם.
כן השקו את עצי התאנים, השקמים ופרדסי ההדרים שגדלו במקום, והיו ידועים בפירותיהם המשובחים.
לאחר מלחמת ששת הימים, אימצו החקלאים המקומיים את שיטות הגידול הישראליות והחלו לגדל תות שדה, קישואים, עגבניות מלפפונים ועוד תוצרת חקלאית ששווקה בשווקים הישראליים ואף יוצאה לחו"ל על ידי חברת אגרקסקו.
במקום גם נמצא המתקן לטיהור שפכים של צפון הרצועה, המתקן לטיהור שפכים בבית לאהיא.
המתקן משמש את תושבי העיר והאזור ועוזר להם להתמודד עם משבר המים שברצועה.
החל משנת 2016 פועל בעיר בית החולים האינדונזי.
בית לחם סטיל הייתה יצרנית ענק של פלדה, נשק, קורות לבניית גורדי שחקים וגשרים, ספינות ומספנות שנוסדה בשנת 1857 בעיר בית לחם בפנסילבניה.
בשיאה הייתה יצרנית הפלדה השנייה בגודלה בארצות הברית (לאחר US Steel).
החברה פשטה רגל ב-2001 כתוצאה מחוסר אפשרות להתמודד עם ייבוא תוצרת זולה.
החברה נוסדה ב-8 באפריל 1857 בדרום העיר בית לחם ועברה מספר גלגולי-שמות עד שנתקבע שמה ב-1899. בשנת 1904 הפכה לתאגיד שבראש הדירקטוריון שלו ניצב צ'ארלס שוואב (Charles M.
Schwab), נשיאה הראשון של החברה המתחרה, US Steel.
לקראת התערוכה העולמית של שיקגו (1893) נבחר בית היציקה לצקת את הסרן של גלגל הענק הראשון בעולם.
הייתה זו באותה עת יציקת הפלדה השלמה הגדולה ביותר בהיסטוריה.
החברה הפכה למובילה בתחומי ייצור של פלדה מהירה, פסי רכבת וקורות פלדה לצורכי בניין, בכך השתלבה בתנופת הפיתוח של ארצות הברית בתחומים אלה ובפרט בהקמת גורדי שחקים.
בסביבות 1900 רכשה החברה שליטה במכרה ברזל בקובה וב-1913 רכשה חברת בניית ספינות ממסצ'וסטס והפכה למובילה בתחום בניית ספינות.
משנת 1916 ועד 1945 כיהן כיו"ר החברה יוג'ין גרייס (Eugene G.
Grace), הוא כיהן כנשיא החברה מ-1945 ועד 1957. שנים אלה היו "תור הזהב" של בית לחם סטיל.
במהלך שנים אלה השתתפה החברה בהקמת מספר ציוני דרך בנוף של אמריקה, בהם גשר ג'ורג' וושינגטון, גשר שער הזהב, בניין קרייזלר, מדיסון סקוור גארדן, סכר הובר, מרכז רוקפלר, רשת הרכבות של סן פרנסיסקו ועוד.
החברה הייתה פעילה גם בייצור קרונות רכבת וקרונות-מכולה ומ-1923 ועד 1991 הייתה יצרנית קרונות המכולה הגדולה בעולם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה הפכה בית לחם סטיל ליצרנית וספקית נשק מובילה.
היא בנתה 1,121 ספינות, כחמישית מן הצי האמריקאי ויותר מכל יצרן אחר, וכן תותחים ימיים ותותחים ארוכי-טווח אחרים, ציוד למטוסים, לוחות-שריון ועוד.
ב-1943 הבטיח יוג'ין גרייס עצמו לנשיא רוזוולט ספינה ביום, ועבר את הבטחתו ב-15 ספינות
בין 1948 ל-1952 הייתה בית לחם סטיל ליצרנית מוטות אורניום עבור כורים גרעיניים במפעלה ליד באפלו, ניו יורק.
הפועלים לא היו מודעים לסכנות הבריאותיות ובשנת 2000 קיבלו פועלים שחלו בסרטן פיצוי מן המדינה בסך 150,000$.
הרס תעשיות הפלדה של גרמניה ויפן הוביל לפריחה עולמית בעסקיה של בית לחם סטיל בשנות החמישים והיא הגיעה לשיא ייצור של 23 מיליון טון פלדה בשנה.
ב-1958 היה נשיא החברה, ארתור ב.
הומר לאיש העסקים שקיבל את השכר הגבוה ביותר בארצות הברית.
בית לחם סטיל פעלה כמעט ללא תחרות, אולם במרוצת שנות השבעים והשמונים גדל ייבוא מוצרי פלדה זולים יותר ממתחרותיה ביפן ובאירופה, אשר פיתחו טכנולוגיות חדשניות והכניסו מודרניזציה לענף שבו פעלו מפעלי בית לחם סטיל בדרכים מסורתיות.
גם אופנת גורדי השחקים החלה דועכת לאחר משבר האנרגיה העולמי ב-1973 וקורות הפלדה שיוצרו עבור גורדי שחקים נשארו ללא דורש.
גם הדעיכה בשוק הרכבות הפחיתה את רכש הקרונות ופסי הרכבת מתוצרתה.
ב-1982 דיווחה החברה על הפסד של 1.5 מיליון דולר וסגרה רבים ממפעליה.
ב-18 בנובמבר 1995 הופסק ייצור הפלדה במפעל הדגל, הראשון שנפתח בבית לחם, פנסילבניה.
ב-2001 הודיעה החברה על הליך פירוק.
מפעל הדגל בבית לחם נרכש על ידי רשת בתי קזינו מלאס וגאס (בשליטת שלדון אדלסון) שהקימה בו קזינו ובית מלון.
נכסי החברה נרכשו על ידי International Steel Company שהתמזגה ב-2005 עם Mittal Steel ההולנדית.
בפרק הרביעי של העונה הראשונה של הסדרה הגברים של שדרות מדיסון (Mad Men) מגיע נציג החברה הכוחני (המדמה את דמותו של יוג'ין גרייס) למשרדי משרד הפרסום ועלילת הפרק נסובה סביב הצעת הקמפיין לחברה.
שירו של בילי ג'ואל "ALLENTOWN" (מילים) מציג את התחושה של שלהי שנת השמונים בהם מפעלי תעשייה מסורתיים שהחזיקו ערים שלמות הלכו ונסגרו ומוזכר בו במפורש מפעל בית לחם.
בסרט "הפרש הבודד" מ-2013, הפרש מציין כי פלדת בית לחם היא בלתי שבירה ויהיה קשה להימלט משלשלאות הפלדה שבהן נכבל בסצנת הפתיחה.
בית לוויות הוא מתחם המעניק שירותי קבורה והסדרת הלוויות של נפטרים.
בתי הלוויות מקובלים בתרבויות רבות, הן בתרבויות המערב והן בתרבויות האסייתיות.
השירותים הניתנים על ידי בתי הלוויות כוללים הסדרת הלוויה עצמה (לרבות הכנת הגופה, וארון המתים והכנת טקס הלוויה), הסדרת הקבורה (המצבה) וכן מטפלים בסידורים הביורוקרטיים הנדרשים כיום.
בארצות הברית בתי הלוויות דואגים לחניטת הגופה לצורך הלוויה בה מקובל להציג את הגופה בארון מתים פתוח.
כמו כן במדינה זו נערך טקס הלוויה בבית הלוויות עצמו - כאשר ארון המתים מונח במרכז האולם בו מתנהלת הלוויה.
במזרח אסיה דואגים בתי הלוויות לטקסי טיהור הגופה המקובלים בדתות המזרח, ובהודו לשריפת הגופה.
בישראל שירותי הקבורה ניתנים על ידי החברה קדישא, ואילו המונח "בית לוויות" מקובל רק לחדר בו נישאים ההספדים, כאשר טקס הלוויה עצמו יוצא מבית הלוויות ונערך בבית הקברות במהלך הקבורה.
גיבורי הסדרה עמוק באדמה היו בעליו של בית לוויות אשר זכה לסיקור נרחב בכל עונות הסדרה.
בֵּית לְבָאוֹת היה יישוב מקראי כנראה בצפון-מערב הנגב.
מוזכר בספר יהושע כעיר המצוייה בנחלת שבט שמעון או בנחלת שבט יהודה.
חוקר המקרא עמנואל ענתי סובר כי שמו של האתר נגזר מהמצאו של מבנה פולחן לאלה כנענית בשם לביאה, "ומכאן שראשיתה של העיר היא בתקופה הכנענית".
לבאות מוזכר כאחד מערי שבט יהודה, בין סַנְסַנָּה לשלחים:
בית לבאות נזכר גם כשייך לשבט שמעון, בין חצר סוסה לבין שָׁרוּחֶן:
ענתי שיער כי בית לבאות היא העיר בֵּית בִּרְאִי המוזכרת בספר דברי הימים:
בית לחם הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של יובל אדלר, יוצר רב תחומי שגם כתב את התסריט.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 2013. את התסריט כתבו הבמאי, יובל אדלר, והכתב הוותיק עלי ואקד, לאחר שנים של תחקיר מעמיק.
הסרט מספק הצצה לעולם האפל והמרתק של המודיעין האנושי, בו הדרך הטובה ביותר להפעיל מקור, היא להיות האדם הקרוב ביותר אליו.
הוא זכה לשבחים גם מאנשי שטח בשב"כ בזכות אופן ההצגה הריאליסטי של הפרטים והמצבים.
הבמאי אדלר הגדיר אותו כסרט לא פוליטי, אלא "סרט פעולה שמראה מה קרה לכמה דמויות בשטחים, ומנסה לעשות את זה הכי טוב ונאמן למציאות.
הסרט הושווה על ידי מבקרים שונים לסרט הפלסטיני "עומאר", שעוסק בנושאים דומים.
הסרט זכה בפרס אופיר לסרט הטוב ביותר לשנת 2013 ועוד 5 פרסי אופיר: לבמאי, לעריכה, לתסריט, לשחקן המשנה ולליהוק הטובים ביותר.
במרכז הסרט נמצאת מערכת היחסים המורכבת בין רזי (צחי הלוי), רכז נפת בית לחם בשב"כ לסנפור (שאדי מרעי), אחיו הצעיר של איברהים, מפקד גדודי חללי אל אקצא בעיר.
רזי גייס את סנפור כמקור כשהיה בן 15 והשקיע זמן רב בבניית הקשר ביניהם.
סנפור, שגדל תמיד בצילו של אחיו, מצא ברזי חבר ודמות אב, מישהו שמאמין בו וסומך עליו.
עכשיו, כשהוא בן 17, מנסה סנפור לתמרן בין הדרישות של רזי לבין נאמנותו לאחיו ולממשיכיו.
הוא חי חיים כפולים ומשקר לשניהם.
כשבשב"כ מגלים את מידת מעורבותו של סנפור בפעילות של אחיו המבוקש, מוצאים רזי וסנפור את עצמם בסיטואציה בלתי אפשרית.
טארק קופטי - אבו איברהים
עוד לפני צאתו להקרנות בבתי הקולנוע, היה הסרט מועמד ל-12 פרסי אופיר (בין היתר לפרס הסרט הטוב ביותר), התקבל לפסטיבל טורונטו ולפסטיבל טליורייד היוקרתיים, ונרכש להפצה בארצות הברית.
בכורתו העולמית של הסרט התקיימה בפסטיבל ונציה הוותיק וזכתה לביקורות אוהדות.
כמו כן, הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ב"ימי ונציה", המסגרת בה הוקרן בפסטיבל.
הסרט זכה בפרס אופיר לסרט הטוב ביותר בספטמבר 2013. כמו כן זכה הסרט בפרסי התסריט, הבימוי והעריכה הטובים ביותר.
בית לאה הוא בית פרדס היסטורי מהמאה ה-19, הניצב על הגדה הצפונית של נחל הירקון סמוך לסכר נווה ירק לא הרחק מהמושב נווה ירק.
המבנה הוקם במאה ה-19, בלב פרדסים.
בקומה הראשונה שכן מתקן שאיבה שבאמצעותו שאבו מים מנחל הירקון להשקיית הפרדס הסמוך.
כרבים מבתי הפרדס ההיסטוריים, גם בית זה נבנה בשלבים.
ראשיתו במבנה בן קומה אחת, שבו שכן מכון שאיבה ששאב מים מנחל הירקון להשקיית הפרדס הסמוך.
בחדר קטן, מצפון לחדר המשאבות, התגורר כנראה הביארג'י ("איש הבאר") שטיפל בפרדס.
סקר שנערך במבנה גילה שתחילה שאבו מים במנוע קטן ואחר-כך החליפו אותו במנוע חזק יותר, ולשם חיזוק ועיגון המנוע נוספו ברצפה יציקות בטון.
בשלב כלשהו הוסיפו בעלי הפרדס קומה שנייה.
ייתכן שהקומה השנייה שימשה כבית קיט ונופש לבעלי הפרדס.
המבנה נמצא בשטח המועצה האזורית דרום השרון, בסמוך למושב נווה ירק.
במשך שנים הוא נמצא במצב כללי של הזנחה, נטוש וסדוק ושימש כמקום עשיית צרכים למטיילים בקטע זה של נחל הירקון.
בסמוך למבנה הוצב שלט רשמי מטעם המועצה האזורית דרום השרון רשות נחל הירקון וגופים נוספים המתאר את עברו וייעודו של המבנה.
מקור השם "בית לאה" הוא בכתובת שרוססה על קיר הבית בשנת 1995 לערך.
בית לבן היה יישוב יהודי בארץ ישראל בתקופת בית שני, ממנו הועלו לבית המקדש מנחות של יין.
היישוב מזוהה כיום עם הכפר הערבי א-לובן אל-ע'רבי שבהר אפרים, מערבית לבית אריה.
חיזוק לזיהוי, פרט לשימור השם, הוא קרבתו של כפר זה לכפר בית רימא, המשמר לפי הסברה את שמה של בית רימה הקדומה.
בית לדרברג הוא בית אר-נובו לשימור בשדרות רוטשילד 29 פינת רחוב אלנבי 116 במרכז ההיסטורי של תל אביב.
הבית תוכנן על ידי האדריכל דב טשודנובסקי בשנת 1924. בהיותו פינתי, הוא מתהדר בשתי חזיתות מרשימות.
הסגנון העיצובי אקלקטי, ומשלב בין סגנונות אדריכליים של התקופה לבין אלמנטים המאפיינים בנייה מזרחית.
המעקות מפורזלים כמנורה, ואת החלונות מעטרים עמודים קורינתיים.
על החזיתות משובצים אריחי קרמיקה צבעוניים תוצרת בצלאל, שעיצב זאב רבן וביצוע של יעקב אייזנברג, בהזמנה מיוחדת של לדרברג.
האריחים מציגים, על פי מיטב האתוס הארצישראלי, נופים מארץ ישראל וסיפורים מן התנ"ך, הכוללים ציורי קרמיקה המתארים את "הזורעים בדמעה", "ברינה יקצורו" ורועה צאן.
בחזית הפונה לאלנבי – ציור העיר ירושלים, וכן ציון שם בעלי הבית .
בנוסף מעקה מרפסת בדוגמת מנורת קנים - מתוך רצון להעניק לבניין אופי עברי מקורי.
הסמלים הללו יונקים ממגוון מקורות תרבותיים, ללא היגיון פנימי.
לסגנון הבנייה הזה, עתיר המניירות, אין אמירה מגובשת, והוא הביע רעיונות שונים - מזרחיים, עבריים ועוד.
היה בכך הד לזהות תרבותית של חברה מתהווה.
אי סגנון זה מכונה "סגנון אקלקטי", אך הרומנטיקנים מעדיפים לכנותו "בתי החלומות".
בית לדרברג נבנה בשנת 1925 על ידי היבואן יצחק לדרברג כבית משותף עם דירות להשכרה.
הבניין מעוטר באריחי קרמיקה פרי יצירתו של זאב רבן.
לדרברג עצמו גר עם משפחתו בשכונת רמת השרון (שכונת החשמל), השכונה הכי יוקרתית בתל אביב של תחילת שנות העשרים.
בזמן הבנייה, התעוררה שביתה של הפועלים נגד הקבלן, בטענה כי נוצלו יתר על המידה.
בשנותיו הראשונות, שימש הבית כבית דירות להשכרה.
המבנה היוקרתי והסגנון, הביאו למקום משפחות אמידות ובעלי מקצועות חופשיים, עורכי דין ורופאים.
ביניהם ד"ר וולובלסקי, מומחה למחלות ריאה ושחפת, היה מהראשונים שפתח בבית קליניקה.
משרד עורכי הדין של ד"ר גרשמן וד"ר אליהו כהן.
ב-1927 הצטרף לבניין עורך הדין פרופ' צבי בלקובסקי, שהיה ממארגני הקונגרס הציוני הראשון.
ב-1929 הבית נמכר לאורולוג, ד"ר יעקב ביקלס (ממייסדי בית הרופא, יו"ר ארגון רופאי קופת חולים ויו"ר ההסתדרות הרפואית בתל אביב).
משנת 1933, במשך למעלה משלושה עשורים ניהל יעקב פוגל בית ספר לריקוד, לפי שיטה שהוא כינה "שיטת פוגל".
בשנות ה-40, בהמשך לשינוי שחל ברחוב אלנבי, הפכה קומת הקרקע למסחרית, ובמקום שכן "קפה שדרות", מהתוססים בעיר.
כיום נמצאת בבנין הגלריה לאמנות "עדן".
בית לדרברג נכלל ברשימת הבתים לשימור של תל אביב, ומטפל בו משרדו של האדריכל אדרעי.
יצחק לדרברג היה יבואן כלי בית ומטבח בשוק היווני ביפו, שחנותו נשדדה בידי ערבים בפרעות תרפ"ט.
בית לורן הוא משפחת אצולה גרמנית ששלטה בדוכסות לורן, ולאחר מכן התאחדה עם בית הבסבורג ליצירת בית הבסבורג-לורן, ששלטה באימפריה הרומית הקדושה, ולאחר מכן שלטה באימפריה האוסטרית וביורשתה האימפריה האוסטרו-הונגרית, עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
שורשי השושלת מוצאם מז'ראר הראשון, רוזן פריז, שיורשיו שלטו ברוזנות מץ במהלך המאה ה-10. בשנת 1048 מסר היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את דוכסות לורן העילית לאדלברט ממץ, ולאחריו מסר היינריך את הדוכסות לאחיו של אדלברט - גרהרד, דוכס לורן.
יורשיו של גרהרד שלטו בדוכסות, עד למותו של קרל השני, דוכס לורן בשנת 1431.
בשנת 1528 קיבל קלוד מלורן את התואר "דוכס גיז" מפרנסואה הראשון, מלך צרפת, כהוקרה על שירותיו למען המלך.
בניו של קלוד - פרנסואה, דוכס גיז ושארל, קרדינל לורן צברו השפעה רבה על פרנסואה השני, מלך צרפת, ואף הפכו למנהיגי מועצת המדינה שעל פיהם יישק דבר, ואילו אחייניתם הייתה מרי, מלכת הסקוטים.
בשנת 1572 נרצח פרנסואה, דוכס גיז, ובתגובה דאג בנו אנרי הראשון, דוכס גיז לרצח גאספאר דה קוליני השני, מה שהחל את טבח ליל ברתולומאוס הקדוש.
בשנת 1584 מת פרנסואה, דוכס אנז'ו - יורש העצר של ממלכת צרפת, ואנרי, מלך נווארה מונה ליורש העצר במקומו.
אנרי הראשון, דוכס גיז טען לזכותו על הכתר, ובעקבות כך פרצה מלחמת שלושת האנרים, שבסיומה נרצחו אנרי ואחיו לואי מלורן, הקרדינל מגיז.
באוקטובר 1595, אנרי הרביעי, מלך צרפת חתם על הסכם שלום עם שארל מלורן, דוכס מיין, ובכך הגיעה לקיצה הליגה הקתולית, מה שהביא לסיומן של מלחמות הדת בצרפת בשנת 1598.
בתקופת שושלת בורבון מילאו בני המשפחה תפקידים בכירים בממלכת צרפת, ואילו בני הענף הבכור של המשפחה שלטו בכל התקופה הזו בדוכסות לורן.
במהלך מלחמת שלושים השנים כבשה ממלכת צרפת בשנת 1641 את הדוכסות, אולם נאלצה להחזירה בשלום וסטפאליה בשנת 1648. בשנת 1670 נכבשה הדוכסות מחדש על ידי הצרפתים, וקרל החמישי, דוכס לורן ברח לווינה, שם יצר קשרים חמים עם בית הבסבורג.
אחד מתנאיו של הסכם זה היה כי דוכסות לורן ודוכסות באר, שהיו במשך שנים תחת שלטון מלך צרפת, יחזרו להיות עצמאיות תחת שלטונו של לאופולד, דוכס לורן.
כדי לחתום את ההסכם בינו לבין דוכס לורן הסכים לואי הארבעה עשר, מלך צרפת לתת את אחייניתו אליזבת שארלוט, נסיכת אורליאן, בתם של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן ואליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ ככלה ללאופולד בן ה-18.
ב-17 באוגוסט 1698 נכנס לאופולד בתהלוכה לננסי, בירת הדוכסות, ומיד החל לטפח את הדוכסות ולאכלסה מחדש.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית נכבשה בירתו של לאופולד ננסי, ולאופולד ומשפחתו עברו לשאטו דה לינוויל, שהפכה תחת חסותו לורסאי של לורן.
בשנת 1715 מת לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ואחיה של אליזבת שארלוט, פיליפ השני, דוכס אורליאן הפך לעוצר בשמו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת הקטין למשך שבע שנים, במהלכן העניק אדמות נוספות לטובת גיסו, לאופולד.
בשנת 1729 נפטר לאופולד באופן פתאומי, ובנו פרנץ שטפן עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1733 פרצה מלחמת הירושה הפולנית, וצרפת תפסה את ההזדמנות לתפוס את הדוכסות, משום שחששה מנוכחות כוחות אוסטריים סמוך כל כך לגבולה.
בנוסף, שיתפה אותו אשתו מריה תרזה בשליטה בנחלותיה, שכללו את ארכידוכסות אוסטריה, ממלכת הונגריה, ממלכת בוהמיה, וממלכת קרואטיה.
יורשיו של פרנץ ומריה תרזה שלטו באימפריה הרומית הקדושה עד לשנת 1806, שבה הכריז פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על פירוק האימפריה, והפיכתו לקיסר האימפריה האוסטרית.
בשנת 1848 פרצו באוסטריה הפגנות כחלק ממהפכות אביב העמים, וכתוצאה מכך הודח פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה ובמקומו עלה לשלטון פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 ניטש מאבק בין אוסטריה לפרוסיה על ההגמוניה בגרמניה, ולבסוף הפסידה אוסטריה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, מה שהוביל לאיחוד גרמניה תחת בית הוהנצולרן.
בשנת 1867 הוקמה האימפריה האוסטרו-הונגרית, שהתקיימה עד לאחר התבוסה במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1900 התחתן פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה בנישואים מורגנטיים עם סופיה חוטק, ובשל כך הוצאו בניו מסדר הירושה של אוסטרו-הונגריה.
על אף שלא יצאו מסדר הירושה של בית לורן, נחשב כיום ראש הבית קרל, ארכידוכס אוסטריה ראש בית הבסבורג.
נפת בית לחם () היא אחת מ-16 נפות הרשות הפלסטינית.
בירת הנפה היא העיר בית לחם.
על פי הערכת הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2016, בנפה התגוררו כ-221,802 נפשות.
לדברי משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים, לנפה שטח כולל של כ-660 קמ"ר, ורק 13% מהם בשליטה כלשהי של הרשות הפלסטינית.
בית לוקסמבורג הוא משפחת אצולה גרמנית שהתקיימה כארבע מאות ושבעים שנה, במהלך ימי הביניים, ובניה שלטו בבוהמיה, הונגריה, ואף הוכתרו כקיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 963 בנה זיגפריד, רוזן הארדנים את מבצר לוקסמבורג, ונטל לעצמו את התואר "רוזן לוקסמבורג".
בשנת 1065 מונה ואלראן מארלון לרוזן לימבורג, ובשנת 1119 הועלה נכדו ואלראן השני למעמד דוכס.
בשנת 1247 ירש היינריך בנו של ואלראן השלישי, דוכס לימבורג את רוזנות לוקסמבורג מאמו ארמסינדה, רוזנת לוקסמבורג, בתו של היינריך הרביעי, רוזן לוקסמבורג, שהיה צאצא של הענף המבוגר של בית לוקסמבורג.
בשנת 1281 מת היינריך החמישי, רוזן לוקסמבורג, ובמקומו עלה לשלטון בנו היינריך השישי, רוזן לוקסמבורג, אולם הוא נהרג בקרב וורינגטון, ובמקומו עלה לשלטון בנו היינריך השביעי, רוזן לוקסמבורג.
בשנת 1308 הוכתר היינריך השביעי כמלך הרומאים, ובשנת 1312 אף הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם הוא מת במפתיע בשנת 1313.
בשנת 1310 התחתן בנו של היינריך - יוהאן, מלך בוהמיה עם אליזבת מבוהמיה, אחותו של וצלאב השלישי, מלך בוהמיה, והוכתר כמלך בוהמיה.
בשנת 1354 העניק קרל לאחיו ונצל הראשון, רוזן לוקסמבורג את התואר דוכס, ולאחר מותו בשנת 1383 ירש אותו בנו של קרל - וצלאב.
וצלאב אף הוכתר בתור וצלאב הרביעי, מלך הרומאים, אולם בשנת 1400 הודח מתפקידו על ידי רופרכט השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
בית לזמר העברי הוא פרויקט שנוהל על ידי מחלקת המוזיקה של הספרייה הלאומית.
הפרויקט מתעד ומשמר כל חומר הקשור לזמר עברי ומציע אותו לציבור הרחב.
בפרויקט זה ארכיון הצליל הגדול ביותר בעולם בתחום ההקלטות האתנוגרפיות והמסחריות של מוזיקה יהודית וישראלית.
בין החומרים הנמצאים בארכיון ניתן למנות ספרים, פריטי תווים והקלטות אודיו ווידאו, בהן גם הקלטות שהופקו בידי חוקרים ומוזיקאים מראשית המאה ה-20 ואילך, וכן הקלטות נדירות של תחנת הרדיו הציבורית "קול ישראל" בהיקף של רבבות שעות.
חומרי הפרויקט כוללים גם ארכיונים בתחום המוזיקה של מלחינים מרכזיים בתחום המוזיקה היהודית והישראלית, בהם סשה ארגוב, משה וילנסקי, דובי זלצר, נעמי שמר ומרדכי סתר.
בפרויקט ישנם למעלה משלושים אלף שעות הקלטה שעברו תהליך דיגיטציה.
על פי הספרייה הלאומית, "מטרת מיזם זה היא הנגשת השפע המוזיקלי של המחלקה לכלל הציבור, תוך חיבור בין חומרים מוקלטים לבין הארכיונים הקיימים בספרייה".
האתר נסגר ביולי 2022 ובמקומו נפתח האתר "מוזיקה ישראלית".
בית כנסת תפארת ישראל ע"ש עגנון הוא בית כנסת השוכן בפסגת שכונת תלפיות בירושלים.
בתוכניות המקוריות הועיד קאופמן את המקום לבניית אקדמיה לאמנות, אך יועד המקום הוסב לבית כנסת.
בראשית שנות ה-30 הקדישה הגברת שרה צ'רנובה את ביתה לבית כנסת לשכונת תלפיות.
אולם ועד השכונה החליט שהבית אינו מתאים לשמש כבית כנסת ומכר אותו תמורת 700 לא"י ששימשו להקמת בית כנסת בשכונה.
עד אוקטובר 1934 נאספו עוד 800 לא"י מתושבי השכונה.
ב-2 בדצמבר 1934 התקיים מעמד הנחת אבן פינה לבית הכנסת בהשתתפות הרבנים הראשיים, הרב קוק והרב יעקב מאיר.
תוכנית בית הכנסת כללה אולם גדול עם 500 מקומות, מהם 150 לנשים, ואולם שני קטן יותר.
בית הכנסת היה גדול בהרבה מצורכי התושבים בתלפיות ולדברי קלויזנר בנאומו בעת הנחת אבן הפינה, שבית הכנסת הגדול הוא "אות ומופת שהשכונה תגדל ותורחב ותתפשט ותגיע עד רמת רחל ועד בית לחם".
בניית בית הכנסת התקדמה במהירות בשנת 1935 ובאוקטובר 1935, במהלך חול המועד סוכות, נערך במבנה בית הכנסת חגיגת שמחת בית השואבה.
בדצמבר 1937 ביקר בבית הכנסת מ"מ מושל מחוז ירושלים.
עד שנת 1939 הושקעו בבית הכנסת כ-6000 לא"י, אולם חסרו כספים להשלמתו.
ביוני 1939 טרם הושלם בניית בית הכנסת ובינתיים השתמשו תושבי תלפיות בצריף העץ שב"חורשה".
מרדכי כספי הודיע שנעשים מאמצים להשלים את בית הכנסת.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוחרם המבנה הבלתי גמור על ידי הבריטים, שהשתמשו בו כמחסן נשק.
תמונות מן התקופה מציגות חיילים יהודים בשרות הצבא הבריטי, השומרים על המבנה, ובד בד מתיידדים עם תושבי השכונה.
ב-1948 עזבו הבריטים את ארץ ישראל, אך רבים מתושבי השכונה ברחו מפחד המלחמה, ומפני הקִרבה לגבול.
עקב כך לא התקיימו כמעט תפילות בבית הכנסת, והמבנה הושכר לאוניברסיטה העברית.
זו הפכה את המבנה הנטוש למחסן, ששימשהּ עד שנות ה-60, ואז העבירה את המבנה לרשות העירייה.
מעשה זה הוביל לסכסוך בעלות בין העירייה ובין יושבי תלפיות, שבראשם עמדו מרדכי כספי וש"י עגנון.
הדבר הגיע עד לבית משפט, שפסק לטובת אנשי השכונה.
העירייה נאלצה לשפץ את המבנה על חשבונה.
בפברואר 1970 הודיע ראש העיר, טדי קולק שבית הכנסת יושלם וייקרא על שמו של ש"י עגנון.
החלטה רשמית על כך נתקבלה במועצת העירייה ב-15 במרץ 1970. בשנות ה-70 נחנך בית הכנסת מחדש בתהלוכת ספרי תורה שהובאו מהצריף הישן.
בשל מעורבותו של עגנון ב"גאולת" בית הכנסת, ובשל העובדה שהתפלל בו בקביעות, מכנים יושבי תלפיות את בית הכנסת בשמו.
אף על פי שבתלפיות פועלים לא מעט בתי כנסת, נחשב בית כנסת ש"י עגנון לבית הכנסת המרכזי.
בית לוינסון הוא מבנה לשימור בגדרה.
בני הזוג איטה (אליזבטה) אלישבע ודוד לוינסון עלו לארץ מסיביר בעשור השני של המאה ה-20. המשפחה התיישבה בגדרה, בה בשנת 1921 בנו את בית לוינסון, וקנו קרקעות באזור.
את הבית יצר האדריכל דב טשודנובסקי, שזה היה המיזם הראשון ששלו בארץ ישראל.
דוד לוינסון נפטר בשנת 1925 ורעייתו, אליזבטה, נפטרה בשנת 1948 ושניהם טמונים זה לצד זה בבית העלמין בגדרה.
במלחמת העצמאות שימש בית לוינסון כבית חולים שדה.
לבני הזוג לוינסון לא היו ילדים ועל אף שאחותה, חנה שרמן, התגוררה אף היא בגדרה, היא ציוותה את ביתה להיות בית מנוחה ומרגוע לסופר ולמורה ובשנת 1952 נפתח במקום בית המרגוע למורה ולסופר ע"ש דוד לוינסון.
בית לותר הוא מבנה מוזיאון בעיר ויטנברג במדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה, המשמש כאנדרטת הנצחה לרפורמטור מרטין לותר.
הבניין נבנה ב-1504 כחלק מאוניברסיטת האלה-ויטנברג, והיה ביתו של מרטין לותר במשך רוב חייו הבוגרים ואתר משמעותי בתולדות הרפורמציה הפרוטסטנטית.
לותר התגורר כאן כשכתב את 95 התזות שלו.
האוגוסטום (Augusteum) הוא הרחבה לבניין המקורי שנבנה לאחר מותו של לותר כדי לאכלס סמינר לכמרים פרוטסטנטיים (שפעל עד 2012) וספרייה שעדיין קיימת.
שער הכניסה של האוגוסטום מוביל לחצר פנימית, בה היה בעבר הגן הבוטני של האוניברסיטה, ואל ביתו לשעבר של מרטין לותר.
כיום שוכן בבניין המוזיאון לתולדות הרפורמציה ובאוספיו הנרחבים תמונות, כתבים ומוצגים מתקופת הרפורמציה.
שני המבנים הוכרזו ב-1996 כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו, חלק מהאתר אנדרטאות מרטין לותר באייסלבן ובוויטנברג.
עם פתיחת האוניברסיטה בשנת 1503 קיבלו הנזירים של מסדר הנזירים האוגוסטינים (.O.S.A) מסקסוניה אדמות שהיו שייכות בעבר לבית החולים הייליגגייסט (Heiliggeisthospital, "בית החולים של רוח הקודש") שנמצא בסמוך לשער אלסטר (Elstertor).
שם הם החלו בבניית קלויסטר, המכונה "המנזר השחור" (Schwarze Kloster) בגלל צבע גלימות הנזירים, שהיה אמור להיות בית מגורים ואקדמיה לאוגוסטינים שלומדים בוויטנברג.
בשנת 1507, לאחר הסמכתו ככומר במנזר בארפורט, נשלח מרטין לותר על ידי ראש מסדר האוגוסטינים, יוהאן פון שטאופיץ (Johann von Staupitz), להמשיך את לימודיו במנזר החדש בוויטנברג, והוא התמקם בתא בפינה הדרומית-מערבית של המנזר החדש.
בשנת 1512 סיים את לימודיו כדוקטור לתאולוגיה והיה חלק מהפקולטה התאולוגית של אוניברסיטת ויטנברג, בעל תפקיד רשמי של דוקטור לתנ"ך (Professur für Bibelerklärung).
הוא החל לפתח ולהטיף לעיקרי היסוד של הרפורמציה הפרוטסטנטית ופרסם את 95 התזות שלו בזמן שלימד כאן.
לותר התגורר עם האוגוסטינים במנזר השחור עד 1521, אז נאלץ להסתתר בטירת וארטבורג עקב מתחים פוליטיים סביב הרפורמציה הפרוטסטנטית שלו.
כאשר התחזקה מלחמת האיכרים הגרמנית, ננטשו חלקים מאוניברסיטת ויטנברג, כולל המנזר.
בשנת 1524, לאחר שחזר לותר לוויטנברג, העניק הנסיך הבוחר מסקסוניה את בתי המגורים הריקים של המנזר השחור למשפחת לותר, שם התגורר עד למותו בשנת 1546. כאן התחיל מרטין לותר החל משנת 1531 את השיחות שלו עם תלמידיו שהתפרסמו לאחר מותו כ"שיחות השולחן" (Tischreden).
לותר לימד וכתב לאורך כל תקופתו שם, כולל תיקונים רבים בתרגום התנ"ך שלו.
הוא גם הרחיב והוסיף את לותר, ובמיוחד בנה את קתריננפורטל (Katharinenportal), כניסה מגולפת שהייתה מתנת יום הולדת לאשתו.
לאחר מותו של לותר באייסלבן, נמכר בית לותר לאוניברסיטה בשנת 1564 על ידי יורשיו.
בתוך שנה החלו שיפוצים גדולים שהפכו את בית לותר לפנימייה.
התווסף גרם המדרגות הלולייני החיצוני המרשים, חדר האוכל קיבל תקרה מקומרת חדשה, והאולם הגדול, שהיה אולם ההרצאות של לותר, שופץ.
הסלון המכונה לותרשטובה (Lutherstube, "הסלון של לותר"), נותר כשהיה, אם כי הוא שימש לעיתים קרובות לאירוח אורחים חשובים.
בשנת 1760, ויטנברג הותקפה על ידי אוסטריה במהלך מלחמת שבע השנים, ובניינים חשובים רבים, במיוחד כנסיית הטירה (שלוסקירכה, כנסיית העיר), נפגעו קשות.
אף על פי שבית לותר שרד וספג נזק מינימלי בלבד, זו הייתה תחילתה של תקופת הידרדרות.
בין השנים 1761–1813 הוא שימש כבית חולים צבאי, במיוחד בשל המלחמות הנפוליאוניות.
לאחר מכן הוא נמסר לסמינר המלכותי (Königliche Predigerseminar), מאחר שאוניברסיטת ויטנברג פורקה והפכה לחלק מאוניברסיטת האלה-ויטנברג.
עם זאת, הקיסרות לא הצליחה להשתמש בבניין, והוא הפך לבית ספר חינם לעניים והמשיך להידרדר.
לבסוף, המצב האיום של הבניין הפך ליותר מדי גרוע מכדי שאפשר היה להתעלם ממנו, ופרידריך אוגוסט שטילר נשכר לשיקום ובנייה מחדש של בית לותר בין השנים 1853 ל-1856. למעט כמה תיקונים קלים וחפירות מסוימות, הבניין והשטח נשארו כפי ששטילר סיים לשפץ אותם.
האוגוסטום הוא הרחבה לבית לותר שהוזמנה על ידי אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה בשנת 1564 כספרייה, אם כי העבודה בפועל לא החלה עד 1579 בהנחייתו של הנס אירמיש (Hans Irmisch).
הבניין היה מוכן לשימוש בשנת 1598, אז הועברה לשם ספריית האוניברסיטה מהטירה הסמוכה.
בשנת 1686 התווסף אולם להצגת אנטומיה (Theatrum Anatomicum).
בעקבותיו, בשנת 1736, הוקם מוזיאון בשם אנטומיקום (Anatomicum), שהיה למעשה אוסף של דגימות מוכנות ומוזרויות אנטומיות, שרובן מתנות מאוגוסט השלישי, מלך פולין.
האוגוסטום המשיך לצבור חשיבות לאוניברסיטה ולעיר ויטנברג.
אוספים ספרותיים נוספים נוספו והביאו את האוסף הכולל ל-16,000 ספרים באמצע המאה ה-18. נוספה גלריה של הנסיכים הבוחרים של סקסוניה, כולל תרשימי יוחסין למלכי דנמרק, בראונשוויג וברנדנבורג.
עוד נוספו חדרי סטודנטים ומשרדים רבים החל משנת 1725.
גם האוגוסטום הושפע מהידרדרות של בית לותר, אם כי לא באותה מידה.
זה היה חלק מבית החולים הצבאי במהלך מלחמת שבע השנים, ובשלב מסוים שימש כממגורה.
עם זאת, הוא יכול היה לשמש כחלק מהסמינר המלכותי, בניגוד לבית לותר, וכך נחסכה ממנו מרבית ההידרדרות.
הוא המשיך לפעול לאורך המאה ה-19 כמדרשה, ושימש גם כדי להגן על הארכיונים מכנסיית הטירה, שכמעט נהרסה במהלך מלחמת שבע השנים.
הוא שימש עד 2012 כסמינר לותרני והיה שייך לארגון הגג של הכנסיות הפרוטסטנטיות בגרמניה (Evangelische Kirche in Deutschland).
ב-2017 עבר המבנה לידי מדינת סקסוניה-אנהלט בתמורה למסירת כנסיית הטירה לארגון הגג של הכנסיות הפרוטסטנטיות בגרמניה.
לאחר השיפוץ של שטילר, התקבלה ההחלטה לפתוח מוזיאון בבית לותר המתעד את הרפורמציה ואת חייו של לותר.
התערוכות הראשונות נפתחו לקהל בשנת 1883, והיו מוגבלות בעיקר לקומה השנייה, בעיקר סלון לותר.
החל משנת 1911 התרחב המוזיאון בהדרגה לכל הבניין.
לציון 500 שנה להולדתו של מרטין לותר, ובמלאת 100 שנה להקמת המוזיאון, נערכו הרחבות ושיפוצים גדולים בשנת 1983. בשנת 2002 הושלם אזור כניסה חדש שתוכנן על ידי חברת האדריכלות פיץ והוה (Pitz & Hoh) מברלין.
סגנונו המודרני מאוד תוכנן, כלשונם של האדריכלים, לאפשר "לתפקוד ולהיסטוריה להיראות ניצבים זה מול זה", וזכה בפרס האדריכלות של מדינת סקסוניה-אנהלט.
בית לותר הוא כיום המוזיאון הגדול בעולם הקשור לרפורמציה.
הוא מכיל חפצים מקוריים רבים מחייו של לותר, כולל דוכן המטיף שלו מהכנסייה העירונית של ויטנברג, גלימת הנזיר שלו, כמה ציורים של לוקאס קראנאך האב, וספרי תנ"ך וביבליה רבים, קונטרסים, וכתבי יד.
בית ליאו בק הוא בניין בן ארבע קומות ברחוב טוכולסקי ברובע מיטה בברלין.
הוא נקרא על שם הרב ליאו בק ונבנה בשנת 1906/07 על ידי האדריכל יוהאן הוניגר בתמיכתו הכספית של נתן ברנשטיין.
באוקטובר 1907 עבר בית המדרש הגבוה למדעי היהדות לבניין במה שהיה אז ארטילרישטראסה 14. הבניין היה בבעלות הקהילה היהודית של ברלין.
בתקופת השלטון הנאצי נאלצו היהודים לסגור את בית המדרש והבניין ככל הנראה הופקע.
לאחר 1945 הבניין שימש את בית החולים שאריטה וכן כבניין מגורים בגרמניה המזרחית.
בשנות ה-90, ועידת התביעות, המייצגת בעלים יהודים קודמים, קיבלה את הבית בחזרה והעבירה אותו למועצה המרכזית של יהודי גרמניה.
לאחר הסבה עם שיפוץ כולל, ב-1999 מוקם שם מטה המועצה.
המועצה קרא לבניין על שם הרב ליאו בק, שלימד במקום זה בבית המדרש בין השנים 1912–1943. משתמשים נוספים של בית ליאו בק הם העיתון השבועי "Jüdische Allgemeine", הקונגרס היהודי האירופי והקונגרס היהודי העולמי.
בית לואיזידיס הוא מבנה בשכונת קטמון שבירושלים ברחוב רחוב רחל אמנו 39, על כיכר רחה פריאר.
המבנה בנוי אבן ירושלמית באדריכלות הסגנון הבין-לאומי, בעוד שער הכניסה והחלונות עוצבו בסגנון האופייני לאר דקו.
עם הקמתו התגורר לואיזיזיס עם משפחתו בקומת הקרקע, כאשר יתר הדירות במבנה נבנו למטרות השכרה עבור אנשי ממשל בריטים בכירים, בהמשך שימש המבנה את הבולשת הבריטית.
בחזית המבנה הוצב תורן בבסיס שיש לתליית דגל האימפריה הבריטית.
קומת הממסד מחולקת לשתי דירות, כאשר באמצע המבנה גרם מדרגות פנימי המאפשר גישה לקומה העליונה המחולקת גם היא לשתי דירות.
לאחר מלחמת העצמאות שימש המבנה כבית חולים צבאי אחלמה לשיקום פצועי צה"ל ובהמשך הועבר הבית לידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים והושכר לעולים חדשים, בהם המשורר יחזקאל בר-נחום.
כיום, רוב המבנה נשאר כפי שהיה ללא שינויים דרסטיים ונמצא ברשימת המבנים לשימור.
בית מדרש הוא מקום המשמש ללימוד תורה, לדיון ולתפילה.
בעבר שימש גם כבית-ועד לענייני ציבור.
המונח בית מדרש מציין מקום מיוחד ללימוד התורה, במובחן מבית כנסת המציין מקום תפילה.
אף על פי שגם בראשון מקיימים תפילות, עיקרו הוא בלימוד דווקא.
במזרח אירופה רווח הכינוי "קְלוֹיְז" לבית המדרש, ו"קלויזים" מפורסמים פעלו בברודי ובווילנה.
האגדה תיארה את שם ועבר כראשונים שהקימו בית מדרש, שבו למדו אבות האומה.
בסוף ימי בית שני היו בתי מדרשות ללימוד תורני לתלמידים מבוגרים, ואליהם באו ללמוד גם מבוגרים שתורתם עראי.
צורת המדרש הקדומה הייתה אוראטורית; כלומר, הרב יושב ומסביביו תלמידיו והוא דורש להם בעל פה מקראות ופירושם, מפני ש"דברים שבעל פה אי אתה רשאי לכותבן", והם מחדדים לו בקושיות.
עם השנים, מאחר שנכתבה המשנה, צורת הלימוד הלכה ונעשתה אוטו-דידקטית או על ידי חברותות, מול חומר כתוב.
בית המדרש הוא מקום קדוש, ונוהגים בו כבוד ואין מקלים בו ראש, בדומה לבית הכנסת.
יתרה מזו, קדושתו, על פי ההלכה, גדולה מקדושת בית הכנסת, ולכן אסור להפוך מקום המשמש כבית המדרש לבית הכנסת, כי אין מורידים בקדושה.
למרות זאת, בהלכה ישנן הקלות מסוימות ללומדי בית המדרש בענייני אכילה ושינה בבית המדרש לעומת בית הכנסת.
הטעם הוא, שבבית הכנסת נמצאים זמן מועט ובקלות אפשר להימנע מאכילה ושינה, אולם בבית המדרש שוהים במשך שעות רבות וקשה יותר להימנע מזה.
מכל מקום, נאמר בגמרא, שכל הישן בבית המדרש תורתו נעשית קרעים קרעים, וזאת משום שכדי לקנות תורה צריך להשקיע.
בעשורים האחרונים מוצאים גם יהודים שאינם דווקא דתיים עניין בלימוד בית מדרשי, במוסדות דוגמת 'עלמא בתל אביב, בית מדרש אלול בירושלים, 'מדרשת השילוב נטור' ברמת הגולן, 'במידבר' בירוחם ועוד.
בית מדרש אלול הוא בית מדרש פלורליסטי פתוח ליהדות בירושלים המגדיר את עצמו כשוויוני וסובלני.
בית המדרש, בו לומדים במשותף דתיים וחילונים, הוקם בחודש אלול בשנת תשמ"ט, על ידי רות קלדרון ומוטי בר-אור בתמיכת קרן אבי חי, ומטרתם הייתה ליצור חידוש בלימודי היהדות.
בית מדרש אלול פועל בבית אלול, ברחוב ש"י עגנון שבשכונת סן סימון בירושלים.
בית המדרש חבר באיגוד ההתחדשות היהודית "פנים" וכן בפורום הירושלמי 'רשות הרבים' לארגוני יהדות-ישראלית.
ההתקבלות לבית המדרש אינה דורשת תעודות כלשהן וכרוכה בראיון אישי.
קבוצת בית המדרש המרכזית נפגשת בוקר אחד בשבוע ללימוד של כשש שעות.
הלימוד בבית המדרש מחולק לשלושה חלקים:
פתיחה - שבה המנחה נותן הקדמות, מציג את חומרי הלימוד ודפי מקורות ושם דגשים והבהרות בלימוד.
חברותא - שהיא קבוצת לימוד מצומצמת, המונה בין 2-5 חברים שתופס את רוב הנפח של הפגישה.
דגם שאומץ והורחב מתוך הדגם המסורתי של בית המדרש.
אסיף - שהוא דיון במעגל מונחה שבו מתכנסים הלומדים בסוף הלימוד ואליו מביאים כל חברי הקבוצה את פירות הלימוד, תוך שמנחה הלימוד, מנווט את הדיון.
בכל שנה נקבע נושא אחר ללימוד, והוא מחולק למספר חטיבות.
"אדמה" - על היחס שבין השמים לארץ, על אידאות ועל יישומן.
"עשרת הדיברות" - על קודקס החוקים האוניברסלי.
"נבואה" - על המתח שבין אמת והזיה ובין חזון לטירוף.
"חירות" - למהותם של החירות והחופש האנושיים.
החומרים הנלמדים מובאים מארון הספרים היהודי, ומהוגי דעות שונים, ביניהם פילון האלכסנדרוני, אפלטון, ניטשה, הרמן כהן, אנרי ברגסון ונוספים.
לצד קבוצת בית המדרש המרכזית פועלות באלול מספר סדנאות ערב וקבוצות לימוד, יצירה וכתיבה, סדנאות לעולים, וסדנאות לכתיבה יוצרת לנוער ומבוגרים.
במקום נמצאת ספרייה גדולה ואוסף חומרים מוכנים לשימוש בשם "אסופה", שנוצרו בסדנאות לימוד שהתקיימו באלול במהלך השנים וכן גלריה קטנה.
ברחבי ישראל פועלות כעשרים שלוחות של אלול - קבוצות לימוד המיועדות לקהלים שונים, וזאת במסגרת התוכנית "קהילות לומדות".
מופעלת גם תוכנית מיוחדת בשיתוף עם מדרשות צבאיות של צה"ל.
בית המדרש מקיים ערבים פתוחים לקהל הרחב - בעיקר בתיקון ליל שבועות ובהושענא רבה.
בשונה מלימודים באקדמיה או בישיבות הכרוכים בעיקר בלימוד היררכי-פרונטלי, בבית המדרש הכללי הלימוד באלול הוא לימוד דמוקרטי-קבוצתי שבו למנחים של הקבוצות אין מעמד מיוחד בנוגע למהות של הדברים והם אחראים על בחירת התכנים וזרימת הדיון ועל חלוקת ההנחיות של מפגשים בין המשתתפים.
אפיון הלימוד הוא פגישה ראשונית של התלמידים עם הטקסט, תוך ניסיון לסלק השפעות חיצוניות.
לימוד שקרוי "לימוד בעיניים יחפות".
בנוסף יש דגש על יצירה על בסיס הלימוד ולעיתים משולבות בלימוד סדנאות כתיבה ופעילות יצירתית נוספת.
פרס אבי חי לשנת תשנ"ז הוענק לרות קלדרון ומוטי בר-אור על הקמת בית המדרש.
פרס אגרסט לתרבות יהודית, מטעם האגף לתרבות תורנית במשרד החינוך, הוענק לבית המדרש אלול בשנת תשע"ב.
בית מגורים הוא מבנה קבע המשמש באופן שגרתי למגורי אדם ומשפחתו.
במובנו הכללי ביותר, זהו מבנה מעשה-ידי אדם המורכב מקירות ומגג ולפחות פתח כניסה אחד, שהוא בדרך כלל הדלת הראשית.
הבית מספק מחסה מפני גשמים, שלגים, רוחות, חום, קור ופולשים זרים, בין אם בני-אדם או בעלי חיים.
בעלי חיים רבים בויתו על ידי בני האדם, אשר מגדלים אותם בבית או בחצר ביתם.
לבית יש גם תפקיד רגשי חשוב והוא מהווה את מקום המבטחים של האדם ומשפחתו.
חלקים מן הבית משמשים את כלל הקבוצה וחלקים אחרים מהווים את המקום הפרטי של האדם.
מבחינה קוגניטיבית ורגשית הבית הוא מקום גאוגרפי שנרשם בתודעתו של אדם למשך כל ימי חייו.
במקרים רבים מעביר האדם חלקים גדולים מזמנו, ואף את מרבית זמנו, מחוץ לביתו (למשל במקום עבודתו), אולם ביתו משמש אותו לכל הפחות לשינה.
אם נצמצם את ממדי הבית לממדיו הקטנים ביותר יהיה זה חלל המאפשר שינה.
עם זאת, בתי מגורים משמשים בדרך כלל למגוון רחב של פעילויות כגון הכנת מזון, טיפוח עצמי, לימודים, עיסוק בתחביבים ועבודה, וגם לבילוי משפחתי ולאירוח.
הללו נחשבים כחלק מהותי של המגורים בבית.
בנוסף לניהול של משק בית, בית המגורים נותן מענה גם להיבטים רגשיים וחברתיים שונים.
כאשר משפחה, או קבוצה, גרה בבית יחדיו התכונה החשובה ביותר שלו, לפי מרווין האריס, הוא שהבית מהווה את "משכנה של אהבה".
דף בית של אתר אינטרנט הוא הדף הראשי של האתר, זה המוצג כשמגיעים לכתובת האתר (דומיין).
דף זה לרוב מכיל תמצות של התכנים העיקריים באתר, הפניות להרחבות, ולקטגוריות שונות ולמידע נוסף בכל המופיע בו.
הזכות לדיור היא אחת מזכויות האדם המוכרות במשפט הבינלאומי.
חסר בית הוא מצב וקטגוריה חברתית של אדם החסר קורת גג קבועה, בדרך כלל על רקע מחסור כלכלי.
המונח "חסרי בית" עשוי לכלול אף את מגזר האוכלוסייה אשר לן במקלטים לחסרי קורת גג, המופעלים על ידי גופים פרטיים או ציבוריים.
מספר קטן של חסרי בית בוחרים באורח חיים זה.
לבית מגורים יש לפחות כניסה אחת (דלת או שער), ובדרך-כלל גם חלונות.
הבתים מתחלקים לאזורים פרטיים ואזורים ציבוריים-משפחתיים.
על פי ויטרוביוס, בן המאה ה-1 לספירה, ספר שישי פרק ה' סעיף 1 (רייך 1997) כבר לפני כ-2,000 שנה היו בבתי המגורים חדרים פרטיים.
"החדרים הפרטיים הם אלה אשר לאיש אין רשות הכניסה אליהם ללא הזמנה, כמו חדרי שינה, טרקלינים, חדרי רחצה וכל היתר המשמשים צורך דומה" (שם 141).
במקומות שונים ברחבי העולם קיימים מוזיאונים המציגים בתים בסגנונות בנייה שונים מתקופות שונות בהיסטוריה.
במהלך ההיסטוריה הפך תכנון הבית, עיצובו וקישוטו לנושא בעל חשיבות ומשמעות חברתית ותרבותית.
בתי המגורים הראשונים (שנבנו, ככל הנראה, בתקופת האדם הניאנדרטלי) איפשרו את מעבר האדם ממגורים במערות למגורים במקומות אחרים, שלא בהכרח סיפקו מקלט ראוי בטרם בניית הבית, ולפיכך היוו צעד חשוב בהתפתחות האנושות.
הבתים הראשונים היו כפי הנראה אוהלים (מיריעות עור ובהמשך מבד), וסוגים נוספים התפתחו עם הזמן, כגון בתי עץ ובתי אבן או חימר.
הבתים הראשונים היו מעוגלים והבניה הרקטנגולרית המוכרת לנו כל כך היום הופיעה רק בשלבים מאוחרים יותר.
על פי יובל פורטוגלי (1999) עולה ממחקרים ארכאולוגים ואנתרופולוגים כי הבתים הקדומים היו כמעט זהים בצורתם המעוגלת לפני המעבר לצורה המצולעת.
הצורה המעוגלת אליבא דפורטוגלי היא צורה טבעית יותר, ראשונית יותר.
אולם, כאשר היישוב גדל וכמות הבתים גדלה והבתים נדחסים אלו לאלו צורתם הופכת להיות יותר מצולעת כמו חלת הדבש.
בתחילה היו בעלי החיים המבויתים מתגוררים בתוך המתחמים השבטיים ובתוך בתי המגורים.
בחצר הפנימית של הבתים או מתחת לבתים.
דוגמה מובהקת לכך היא מגורי החיות בתוך "בתי ארבעת המרחבים" של תקופת הברזל - היא תקופת השופטים והמלכים של ממלכת ישראל וממלכת יהודה.
בבתי ארבעת המרחבים הראשונים היו החיות גרות בחצרות הפנימיות של הבתים ממש כאילו היו הם חלק מהמשפחה והיה להם "חדר משלהם".
האדריכל הרומי ויטרוביוס בן המאה ה-1 לספירה, לפני כ-2000 שנה, הותיר אחריו את ספר האדריכלות הראשון המוכר לנו כיום ובו הציג את רעיון הבקתה הפרימיטיבית.
הספר "על אודות האדריכלות" תורגם לעברית ב-1997 בידי רוני רייך.
בהמשך, כאשר צמחה ההתמחות, היו האנשים עובדים בתוך בתיהם ובית המגורים נבנה והותאם למקצוע של בעלי הבית.
רק בשלב מאוחר הרבה יותר, החלו להופיע אזורי תעשייה ומסחר שאליהם העובדים היו יוצאים מביתם והולכים לעבוד בהם.
ככל שהתופעה הלכה והתרחבה כך בתי המגורים איבדו את התצורה העסקית-מקצועית שלהם והם הפכו ל"יחידות מגורים" בלבד.
כיום בנויים מרבית בתי המגורים מבטון, מלט לבנים וקירות גבס (בשילוב חומרים רבים אחרים), אם כי נמצאים בשימוש גם בתים הנבנים בעיקר מעץ ואף ממתכת.
בית לנקסטר היה ענף של בית פלנטג'נט ששלט באנגליה מ-1399 עד 1471, להוציא תקופה בין 1460 ל-1470.
בית אצולה זה נקרא כך כי בניו היו צאצאיו של בנו השלישי של אדוארד השלישי מלך אנגליה, ג'ון מגונט דוכס לנקסטר.
מבית זה יצאה שושלת של מלכים אנגליים ושני מלכים צרפתיים, אותה ייסד הנרי בולינגברוק (הנרי הרביעי), בנו של ג'ון מגונט.
בית לנקסטר נלחם בבית יורק במלחמת השושנים, שנקראה כך על שם השושנים שסימלו את שני הבתים (סמלו של בית לנקסטר היה שושן אדום ושל בית יורק שושן לבן).
היריבות בין המחוזות שבהם שלטו בתי האצולה האלה (יורקשייר ולנקשייר) נמשכת עד היום על בסיס ידידותי יותר.
כך תחרות ספורט שנתית בין אוניברסיטת לנקסטר לאוניברסיטת יורק נקראת "תחרות השושנים".
בית לנקסטר הגיע לסופו בקרב טיוקסביורי בשנת 1471. אולם, בית טיודור, שהשתלט בשנת 1485 על הכתר האנגלי, היה בעל קשר דם לבית לנקסטר דרך מרגרט בופורט, נינתו של ג'ון מגונט שנישאה לאדמונד טיודור.
הנרי השביעי חיזק את אחיזתו בכתר על ידי חתונה עם אליזבת מיורק, היורשת של בית יורק.
ילדיהם העבירו את כתר אנגליה לבית טיודור ונינם, ג'יימס הראשון, היה המלך האנגלי הראשון מבית סטיוארט.
מבית לנקסטר יצאו שלושה מלכים אנגלים:
על שמו של בית זה נקרא בית בית לאניסטר מסדרת ספרי "שיר של אש ושל קרח".
הם בחרו את הביטוי Festina lente כמוטו של המשפחה.
כמו משפחות אחרות שהיו בעלות שליטה מרכזית על ערים באיטליה, גם משפחת מדיצ'י תרמה סכומי כסף נכבדים לשלטון המקומי בפירנצה.
המשפחה הצליחה להביא את פירנצה אל תחת שליטתם, ובכך לאפשר סביבה לשגשוג של אמנות והומניזם.
בכך למעשה הובילה המשפחה ללידתו של הרנסאנס האיטלקי, יחד עם משפחות גדולות ומשפיעות אחרות, כמו: משפחות ויסקונטי וספורצה ממילאנו, משפחת אסטה מפרארה, משפחת גונזגה ממנטובה, ואחרות.
במאה ה-16 נכתבה על ידי ניקולו מקיאוולי מַסָּה פוליטית הנסיך.
הספר הוקדש על ידי מקיאוולי עבור לורנצו השני, דוכס אורבינו לבית מדיצ'י.
מקור המשפחה מהאזור החקלאי מוג'לו, צפונית לפירנצה.
אזכור ראשון לשמה נמצא במסמך משנת 1260. משמעות שם המשפחה באיטלקית הוא "רופא", אבל ייתכן שהשם נובע ממשמעות אחרת, ככל הנראה מרקע קדום של סחר בתרופות.
בתחילת המאה ה-14 עסקה המשפחה בסחר בצמר, מהמכובדים בשוקי המסחר של פירנצה, ונחשבה לבית מכובד, אך לא מהמשפחות הפלורנטיניות יוצאות הדופן כגון: משפחת אלביצי (Albizzi) או סטרוצי (Strozzi).
החל מהמאה ה-14 בתהליך שהגיע לשיאו במאה ה-16, שימשה עוצמת הכלכלה של המשפחה כבסיס לעיסקי בנקאות שעמדו בתחרות עם הבנקאות הלומברדית.
למעשה עוצמתם הפיננסית היא שעמדה בבסיס כוחה של המשפחה עוד יותר מכל תחום עיסוק כלכלי אחר.
בנו של אווראדו, ג'ובאני די ביצ'י דה מדיצ'י , הגדיל את הונה של המשפחה על ידי ייסוד בנק, אשר היה לאחד החשובים והמכובדים באירופה.
הבנק אף הצליח לקבל מהאפיפיור את הזכות להעביר הכספים מכל רחבי הקהילות הנוצריות לכנסייה.
ג'ובאני דה ביצ'י אמנם צבר השפעה רבה בקרב חוגי השלטון בפירנצה, אולם רק בשנת 1434 הפכו בני המשפחה לשליטיה הלא רשמיים של הרפובליקה, עם הענקת התואר "גראן מאסטרו" לבנו של ג'ובאני, קוזימו דה מדיצ'י.
מול המשפחה עמדה משפחת פאצי, שאף ניסתה להשתלט על העיר פירנצה בכוח ב-1478. בשיא הסכסוך בין שתי המשפחות הותקפו לורנצו דה מדיצ'י ואחיו ג'וליאנו בקתדרלה של פירנצה.
ג'וליאנו נרצח, אך לורנצו הצליח להימלט.
בתגובה תלו אנשי פירנצה את פרנצ'סקו סלוויאטי, הארכיבישוף של פיזה, שצידד במשפחת פאצי.
האפיפיור סיקסטוס הרביעי, שתמך במשפחת פאצי, הכריז על נידויו של לורנצו דה מדיצ'י והטיל חרם על פירנצה.
בני הענף ה"וותיק" של המשפחה, אלו המשתייכים לזרעו של קוזימו, שלטו ברפובליקה עד להתנקשות בחייו של אלסנדרו דה מדיצ'י, הדוכס הראשון של פירנצה, בשנת 1537. שלטון זה, במשך כמאה שנה, הופרע רק על ידי שני אירועים (בין 1494–1512 ובין 1527–1530), כשמהפכנים שלחו את בני מדיצ'י לגלות.
לאחר הרצח עבר השלטון לידי קוזימו הראשון דה מדיצ'י (דוכס טוסקנה), אשר בא מקרב הענף ה"צעיר" של המשפחה, אשר מקורו בלורנצו די ג'ובאני דה מדיצ'י, בן הזקונים של מייסד השושלת - ג'ובאני דה ביצ'י.
קוזימו ואביו המשיכו לבסס את מעמד משפחתם בעזרת הבנק, המסחר, פטרונות לאמנים ולאנשי תרבות, והאפיפיורות - שהבטיחו את מעמדה של המשפחה לדורות.
קוזימו הראשון הרחיב את גבולות שלטונו, רכש את האי אלבה (1548), כבש את סיינה (1555) והפך את טוסקנה לכוח החשוב והחזק ביותר באזור.
בד בבד קשר ברית אמיצה עם מדינת האפיפיור בראשות פיוס החמישי.
אף שקוזימו עצמו הפסיק לשלוט בפועל ב-1565 והעביר את תפקידו לבנו פרנצ'סקו דה מדיצ'י, המשיך שלטונם להיות יציב וחזק.
בשנת 1569 העניק האפיפיור לקוזימו את התואר דוכס גדול, צעד שהפך את טוסקנה לדוכסות גדולה.
לאורך שלטון בני מדיצ'י בטוסקנה, הזהות בין בני מדיצ'י לבין הדוכסות הגדולה הייתה גדולה, ולא הייתה למעשה הפרדה בין הקופה הציבורית לבי הקופה המשפחתית של המשפחה השלטת.
רק בני המשפחה יכלו למשל לנצל משאבי טבע.
שלטונו של פרנצ'סקו (שמת בן 46 ב-1587 וכיהן בפועל כראש המדינה מ-1565 ובאופן רשמי ממות אביו קוזימו ב-1574), היה המשך ישיר של ימי אביו, כאשר המדינה נשלטת בפועל על ידי הפקידות הבכירה שמינה אביו.
את פרנצ'סקו ירש אחיו, פרדיננדו, שהיה פעיל בפיתוח המדינה וכרת בריתות עם מדינות שכנות על ידי נישואיו לכריסטינה מלורן, בתו של דוכס לורן והשאת אחותו, מארי דה מדיצ'י לאנרי הרביעי, מלך צרפת.
את בנו, קוזימו השני, השיא למריה מדלנה, ארכידוכסית אוסטריה מבית הבסבורג, ששלט גם בספרד, אשר הציבה איום מתמיד של חופי טוסקנה מכיוון הים הטירני.
ב-1605 הביא פרדיננדו לבחירת בן משפחתו, אלסנדרו דה מדיצ'י לאפיפיור לאו האחד-עשר, שאמנם נפטר כעבור חודש, אך ממשיכו פאולוס החמישי היה תומך בית מדיצ'י.
קוזימו השני, בנו של פרדיננדו ויורשו, הותיר, כמו דודו פרנצ'סקו, את השליטה לשריו.
בנו, פרדיננדו השני היה אך בן 11 במות אביו ב-1621 ובתחילת שלטונו שימשו אמו מריה מדלנה, ארכידוכסית אוסטריה וסבתו, קריסטינה מלוריין כעוצרות.
השתיים, וקריסטינה במיוחד, הסתמכו על ייעוצם של אנשי דת (בניגוד לזהירותו הרבה של קוזימו הראשון מעירוב בין דת וענייני מדינה).
ב-1634 השיאו השתיים את פרדיננדו השני לויטוריה דלה רוברה.
לקראת תום שלטונו של פרדיננדו היה אוצר הדוכסות ריק והיא נאלצה ללוות מהאימפריה הרומית הקדושה וכך הפכה לבעלת חוב מולה.
את שלטונו של פרדיננדו השני ירש ב-1670 בנו קוזימו השלישי.
הוא ירש מצב כלכלי חמור ובמהלך שלטונו חלה התדרדרות נוספת וחזה במעמד הדוכסות הגדולה.
קוזימו השלישי היה שמרן ופוריטן קתולי, הוא אסר על חגיגות בעלות ניחוח פאגאני, הוציא להורג מי שנחשד כהומוסקסואל, החמיר את המיסוי, העמיק את החינוך הדתי והוציא צווים נגד היהודים.
קוזימו השלישי נשא לאישה את נכדתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת, מרגריט לואיז ד'אורליאן.
מנישואים ללא אהבה אלה נולדו שלושה צאצאים, פרדיננדו, שהיה אלכוהוליסט, ג'אן גסטון דה מדיצ'י, שירש את אביו ואנה מריה לואיזה דה מדיצ'י, הנצר האחרון לבית מדיצ'י.
שושלת דה מדיצ'י לא זכתה לאזכורים רבים בספרות, אך סדרת הספרים המצליחה מאת מרי הופמן: "סטרוגנזה", מזכירה את משפחת דה מדיצ'י בתור שושלת: די-צ'ימיצ'י, שקורותיה קשורים הדוקות לתולדות העיר "ג'יליה", כמו שקורותיה של משפחת מדיצ'י קשורים לעיר פירנצה.
משפחת די צ'ימיצ'י, בדומה למשפחה שעליה היא בנויה – משפחת מדיצ'י – צברה את הונה בבנקאות.
לפי הספר, צברה משפחת מדיצ'י שם ומוניטין מרשימים, והם הפכו לאנשי תרבות מצליחים.
האפיפיור עצמו היה אחד מהם, כפי שמוזכר במציאות, וגם דוכס "ג'יליה", העיר המקבילה לפירנצה, היה אחד מהם: ניקולו די צ'ימיצ'י.
האופרה "I Medici" מאת רוג'רו ליאונקוואלו דנה בתקופתו של לורנצו דה מדיצ'י וקנוניית בית פאצי.
הספר קנוניית אפריל מאת סוסנה פורטס עוסק באיבה בין משפחת פאצי למשפחת מדיצ'י ובקנוניית בית פאצי והטבח בקתדרלה של פירנצה שהתרחש ביום 26.4.1478.
בית מדיצ'י הוא גורם מרכזי בסדרת הטלוויזיה "הסודות של דה וינצ'י".
כמו כן, הבית מופיע גם בסדרת הטלוויזיה "הבורג'ס".
בנוסף, בית מדיצ'י מופיע במשחק Assassin's Creed II, מסדרת המשחקים Assassin's Creed.
ב-2016 החל שידור המיני-סדרה "מדיצ'י" בכיכובם של דסטין הופמן כג'ובאני די ביצ'י דה מדיצ'י, ריצ'רד מאדן כקוזימו הראשון וסטיוארט מרטין כלורנצו.
בסדרת הטלוויזיה "ממלכה" אשר שודרה בין השנים 2013–2017 וכיום משודרת בפלטפורמת השידור האינטרנטית נטפליקס, קתרין דה מדיצ'י משמשת כאחת מהדמויות הראשיות בסדרה כמלכת צרפת, וכאמו של פרנסיס, מלך צרפת.
בית מאיר הוא מושב במועצה אזורית מטה יהודה, צפונית לבית שמש, באמצע יער הקדושים.
המושב הוקם בידי המזרחי בשנת 1950. נמצא על דרך בורמה, שחיברה את ירושלים עם השפלה במלחמת העצמאות.
משלט שמורת המסרק, היום אתר נוף וטבע, שוכן בקרבתו.
במושב כ-200 משפחות שמתפרנסות בין השאר ממקצועות חופשיים באזור ירושלים.
במושב יש גם עסקים חקלאיים, כגון לולי תרנגולות מטילות.
במושב פועל סניף של תנועת הנוער בני עקיבא .
המושב הוקם בשנת 1950 על אדמות הכפר הערבי החרב בית מחסיר, ובקרבת אדמות שנרכשו על ידי הקרן הקיימת בלחצו של מאיר בר-אילן.
המושב קרוי על שמו של הרב מאיר בר-אילן שהיה מהמנהיגים החשובים בציונות הדתית ונשיא תנועת "המזרחי".
מקימי המושב היו דתיים מעולי הונגריה ורומניה שהתיישבו במסגרת תנועת ההתיישבות של המזרחי.
באוקטובר 1954 הונחה אבן פינה לבית הכנסת של המושב.
המושב היה מהראשונים בפרוזדור ירושלים שחובר לרשת החשמל וזכה לחשמל בבתים כבר בשנת 1955. בשנת 1961 הורחבו בתי המושב לשטח של 45 מ"ר.
פרנסת המקום התבססה בראשיתו על ענף הלול.
לאחר התפרקות קיבוץ נוה אילן נמסרו מטעי הקיבוץ בשטח 300 דונם למושב.
במקביל החלו דיבורים על פיתוח תעשייה ותיירות במקום, ובשנת 1960 עלה הרעיון להקים בית הבראה.
ב-1961 אף הושגו הסכמות עם אגודת שומרי הטבע, אך אבן הפינה ל"רמות שפירא" הונחה רק בשנת 1967. באמצע שנות ה-60 נעשה ניסיון לגדל במקום צ'ינצ'ילות לפרוות.
ב-25 בנובמבר 2016 פרצה שרפה גדולה בכניסה למושב, תושבי המושב פונו מבתיהם באישון לילה, בתים ומחסנים רבים נשרפו.
עקב שריפת מבנים המכילים סיבי אזבסט, לא הורשו התושבים לשוב לבתיהם אלא בחלוף יומיים מכיבוי האש.
רב המושב בשנות ה-50 וה-60 היה הרב מרדכי דוידוביץ.
בין השנים תשנ"ה-תשע"ה שימש כרב המושב הרב יוחנן פריד.
בשנת תשע"ח 2018 מונה לרב המושב הרב יהודה יקותיאל ויזנר.
במקום נמצא המרכז החינוכי רמות שפירא הנושא את שמו של חיים משה שפירא.
המרכז החינוכי משמש מוקד לפעילויות בידיעת הארץ, בתרבות תורנית והדרכת בני נוער.
בתוך המרכז החינוכי פועלים שלושה גופים חינוכיים ומוזיאון:
בית ספר שדה שער הגיא: מקיים הדרכות והרצאות בנושאי מורשת קרב, היסטוריה, ציונות, טבע וסביבה, זהות יהודית, תנ"ך ועוד.
בית הספר מוציא טיולים לאזור הרי יהודה, השפלה, ירושלים ומדבר יהודה.
מדרשת פרידמן ליהדות וציונות: פועלת מאז שנות ה-80 להעמקתם ולהשרשתם של ערכי היהדות והמסורת בקרב הציבור החילוני, המסורתי והדתי.
המדרשה מקיימת סמינרים וימי עיון המיועדים לבתי ספר יסודיים, תיכונים ומקיפים, ישיבות ואולפנות, ביישובים ובעיירות פיתוח ומועברים במרכז החינוכי רמות שפירא, או בבית הספר עצמו.
מכון ליברמן: נועד לחזק את המשפחה היהודית, בעת שרבו הגורמים המערערים על חוסנה.
במכון מקיימים תוכניות לבני נוער, לזוגות בראשית דרכם ולזוגות מבוגרים.
מוזיאון בית החלוץ הדתי: מציג כלי בית וכלים חקלאיים.
במקום שוחזר אחד מבתי ראשוני המושב הדתי נחלים, כפי שהוקם ב-1944 באצבע הגליל.
בחצר מוצגים כלים חקלאיים שהיום כבר אינם בשימוש.
המוזיאון פעל במושב נחלים משנת 1996 והועבר ב-2007 לרמות שפירא.
במרכז רמות שפירא עוברות מורות חיילות הכשרה של כ־8-6 שבועות באחריות משרד החינוך.
המרכז מוגדר גם כאכסניית נוער ובית הארחה.
מאז ה'תשס"ו (2006) שוכנים משרדי מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא, ברמות שפירא.
בשנת 1964 הוקמה בבית מאיר ישיבה בראשות הרב צבי כהנא, חתנו של הרב יצחק אריאלי.
הישיבה המשיכה לפעול במקום עד פטירתו של הרב כהנא בשנת 1996 ולאחר מכן פעלו במבניה מוסדות שונים באחריות בנו וחתנו.
בשנת 2015 הורה בית המשפט בירושלים, לבקשת המושב, על פינוי הישיבה מהמקום.
בשנת 2008 הוקמה במקום המכינה הקדם צבאית 'אורות', ובה כמה עשרות חניכים.
במכינה לימד הרב נחמיה לביא, שנרצח בפיגוע בעיר העתיקה באוקטובר 2015.
בית ליסין היה מבנה ששימש לאירועי תרבות ולמופעי תיאטרון.
על תכנון המבנה זכו האדריכלים בפרס רוקח.
אבן פינה לבית ליסין הונח במאי 1949 ובדצמבר 1953 נחנך הבית כ"בית תרבות לפועלים" על שם מנהיג הפועלים וידיד הציונות, המשורר והעיתונאי היידי אברהם ליסין.
בבית ליסין פעל אולם בו התקיימו הרצאות, סימפוזיונים, רסיטלים והקרנות של סרטי קולנוע.
בצדו השני של הבניין פעלו ארכיון העבודה, הספרייה על שם סירקין, מכון אבשלום, ספרייה מוניציפלית וספרייה פדגוגית.
במקום שכנה מסעדת פועלים אשר הגישה אוכל מבושל במחיר מסובסד.
בשנים 1980–2003 שכן בו תיאטרון בית ליסין.
בקומה העליונה של המבנה שכן שנים רבות מועדון הופעות בשם "המרתף העליון", שאמנים רבים הופיעו בו לפני קהל מצומצם.
המבנה היה בבעלותה של ההסתדרות הכללית, עד שמכרה אותו באוקטובר 2000 לקבוצת רחמים-ביתן תמורת 14.2 מיליון דולר.
הרוכשים קיבלו אישור להקמת בניין בן שבע קומות מגורים על מגרש החניה של בית ליסין.
בדצמבר 2006 נמכרו 52 אחוזים מהמתחם לחברת "אזורים".
ב-15 בפברואר 2018 נהרס המבנה לשם הקמת מגדל מגורי יוקרה בשם "מגדל בית ליסין".
בית מאלאווליה (באיטלקית: I Malavoglia) הוא רומן משנת 1881 פרי עטו של הסופר האיטלקי ג'ובאני ורגה.
רומן זה, המשתייך לזרם הווריזמו (הוא הריאליזם האיטלקי), מהווה אבן דרך בספרות האיטלקית.
משפחת טוסקאנו, הידועה יותר בכינויה משפחת "מאלאווליה", היא משפחה של דייגים מהכפר אצ'י טְרֶצה שבסיציליה המחזיקה בבית ("בית עץ השסק") ובסירת דייגים בשם "Provvidenza" ("השגחה עליונה").
פאדרון 'נטוני הישיש, אביו של בסטיאנאצו אשר לו חמישה ילדים, קונה מטען גדול של תורמוסים על מנת לשלוח את בנו בסטיאנאצו לסחור בהם.
הסירה, שהייתה מקור הפרנסה העיקרי של המשפחה טובעת על המטען שבה וטובע עמה אף בסטיאנאצו.
זה הראשון מבין סדרה ארוכה של אסונות העתידים לפקוד את בית מאלאווליה; על מנת לפרוע את החובות שנוצרו עקב אסון התורמוסים נאלצים הם למכור את ביתם.
לוקה, בנו השני של בסטיאנאצו, נופל בקרב ליסה ואילו מארוצה, אלמנתו של בסטיאנאצו, מתה במגפת הכולרה.
המזל הרע פוקד אף את שאר בני המשפחה: 'נטוני, בנו הבכור של בסטיאנאצו, חובר לאנשים מפוקפקים ומתחיל לעסוק בהברחות ולבסוף נתפס ונכלא בבית הסוהר.
ליה, הבת הצעירה, בורחת מביתה ונעלמת לאחר שמופצות עליה שמועות בדבר יחסיה כביכול עם דון מיכלה, רב-פקח ממשמר המכס.
בהמשך הספר נודע כי זו החלה לעסוק בזנות.
הבת הגדולה, מֶנה, עקב הקשיים הכלכליים אינה יכולה להתחתן עם אלפיו.
גרעין המשפחה מתפרק לחלוטין עם מותו של פאדרון 'נטוני.
'נטוני הצעיר נוטש את אצ'יטרצה על מנת לנדוד הרחק משם.
נותר אלֶסי, צעיר הבנים, שעליו לפדות את "בית עץ השסק" ולהמשיך במלאכתו של הסב.
בית לייוויק (ביידיש: לייוויק הויז) השוכן ברחוב דב הוז 30 במרכז תל אביב הוא מרכז לתרבות היידיש, ומקום משכנה של אגודת סופרי ועיתונאי יידיש בישראל.
במקום נערכות פעילויות חברתיות, חינוכיות ותרבותיות, במטרה לשמר את שפת היידיש ואת העולם התרבותי היידי.
הקמת בית לייוויק החלה בשנת 1969, במטרה לשמש כמרכז הפעילות הספרותית והתרבותית של אגודת סופרי ועיתונאי יידיש בישראל, ולהחליף את בית האגודה הקודם ששכן במרתף ברחוב דב הוז.
להקמת המבנה נאספו תרומות בסך של כחצי מיליון לירות.
הוא נקרא על שם הסופר ה.
לייוויק (לייוויק הלפרן), מעמודי התווך של השירה האידית, יליד רוסיה שמרבית ימיו ישב בארצות הברית.
יוזמי הקמת הבית היו: יושב ראש האגודה משה גרוס־צימרמן, המשוררים אברהם סוצקבר ויוסף פפירניקוב, העיתונאי מרדכי חלמיש והסופר והבלשן מרדכי צאנין, שכיהן כיושב ראש הראשון שלו.
הקמת המבנה מומנה מתרומות של מוסדות ואנשים פרטיים (מאיר וייסגל נמנה עם התורמים הבולטים) במגרש בו הוקם שכן קודם ביתו של שחקן הבימה, יהושע ברטונוב, שמכר את הנכס ועבר עם משפחתו להתגורר בחולון..