tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1981 מונה לסגנה של ליה ון ליר, מייסדת הארכיון הישראלי לסרטים- סינמטק ירושלים וכמנהל הארגוני של המוסד במשכנו החדש בגיא בן הינום, היה שותף בכיר להתפתחותם של הארכיון, הסינמטק על תוכניותיו והמערכת החינוכית שצמחה בו ופסטיבל הקולנוע הבינלאומי בירושלים.
אילן היה שותף בהצלת אוסף סרטי נתן אקסלרוד, שנרכש על ידי המדינה ונמסר לשימור ואחזקה מקצועית לידי הארכיון בסינמטק.
ב-1984 הצליח להפקיד ולשמר מאות סרטים ישראלים בארכיון, שהיו ברשות איז'ו (יצחק) שני, הבעלים של מעבדת הקולנוע ברקי פטה המפריס בגבעתיים, שהסכים להעביר את העותקים והתשלילים לירושלים לצורכי שימור היסטורי.
ב-1986–1987 הפיק את הסרט העלילתי בלוז לחופש הגדול, עם רנן שור ודורון נשר.
אילן היה חבר בוועד המנהל של בית הספר במשך שנים רבות.
ב-1992 היה שופט בפסטיבל אידפא באמסטרדם.
ב-1995 היה שותף מרכזי כמנהל תוכן ומפיק בשידורים המיוחדים של ערוץ 2 בעקבות רצח יצחק רבין.
בשנת 2000 הקים את גשם תקשורת עם השותפים ראודור בנזימן ואילת הראל.
החברה הפיקה במשך כשנתיים את התוכנית עובדה עם אילנה דיין, הסדרה "מושונוב על המפה" בהנחיית השחקן מוני מושונוב, הסדרה סיפור מסגרת-100 שנות אמנות, פרויקט לציון 100 שנות אמנות בישראל, הסדרה ככה לא מתנהגים בהנחיית גורי אלפי וסדרת בידור בהנחיית התסריטאי והסטנד-אפיסט רמי ורד.
בשנת 2004, חזר לעבוד ב"טלעד" כפרויקטור, במסגרת ההכנות למכרז חדש לזכייניות השידור של ערוץ 2. אך ביוני 2005 הפסידה במכרז ובאוקטובר אותה שנה הפסיקה לשדר בערוץ 2.
בשנת 2006 מונה למנכ"ל משכנות שאננים בירושלים.
במסגרת תפקידו נתן תנופה לפיתוח של INFO - מועדון העיתונות הבינלאומי בירושלים, פרויקט שמשכנו במשכנות שאננים.
בינואר 2008 מונה למנכ"ל הארכיון הישראלי לסרטים – סינמטק ירושלים, תפקיד אותו מילא עד דצמבר 2009. ביוני 2010 החל בתפקידו כסמנכ"ל התוכן של זכיינית ערוץ 2 רשת תחת ניהולו של אבי צבי.
בתקופת ניהולו הופקו בין השאר התוכניות: The Voice, המירוץ למיליון, ומצב האומה.
הפיק וביים את הסרט הקצר "ווילי וקלי", זוכה פרס הסרט הקצר בקטגוריית סטודנטים בפסטיבל הקולנוע שיקגו, 1978. שימש כסמנכ"ל התוכן של טלעד ורשת (ערוץ 2).
אילן דה פריס נולד לחווה ולפרופ' אנדרה דה-פריס, גדל בשלוש שנותיו הראשונות בטחנת הרוח ברחוב רמב"ן ברחביה, "הטחנה", שהיה בית המגורים של סבו וסבתו, הרופא פרופ' יוסף לכמן וולרי לכמן.
אילן נישא לשלומית לביא (בתם של לאה ואישי לביא) ב-1976, להם שלושה ילדים, מאיה, אסף וטליה, ושישה נכדים.
ב-1981 מונה לסגנה של ליה ון ליר, מייסדת הארכיון הישראלי לסרטים סינמטק ירושלים וכמנהל הארגוני של המוסד במשכנו החדש בגיא בן הינום, היה שותף בכיר להתפתחותם של הארכיון, הסינמטק על תוכניותיו והמערכת החינוכית שצמחה בו ופסטיבל הקולנוע הבינלאומי בירושלים.
אילן היה שותף מוביל בהצלת אוסף סרטי נתן אקסלרוד, שנרכש על ידי המדינה ונמסר לשימור ואחזקה מקצועית לידי הארכיון בסינמטק.
ב-1986–1987 הפיק את הסרט העלילתי בלוז לחופש הגדול, יחד עם רנן שור ודורון נשר[1].
בשנת 2000 הקים את גשם תקשורת עם השותפים ראודור בנזימן ואילת הראל[2].
החברה הפיקה במשך כשנתיים את התוכנית עובדה עם אילנה דיין, הסדרה "מושונוב על המפה" בהנחיית השחקן מוני מושונוב[3], הסדרה סיפור מסגרת-100 שנות אמנות, פרויקט לציון 100 שנות אמנות בישראל[4], הסדרה ככה לא מתנהגים בהנחיית גורי אלפי וסדרת בידור בהנחיית התסריטאי והסטנד-אפיסט רמי ורד.
בשנת 2004, חזר לעבוד ב"טלעד" כאחראי התוכן[5], במסגרת ההכנות למכרז חדש לזכייניות השידור של ערוץ 2[6].
אך ביוני 2005 הפסידה במכרז ובאוקטובר אותה שנה הפסיקה לשדר בערוץ 2[7].
בינואר 2008 מונה למנכ"ל הארכיון הישראלי לסרטים – סינמטק ירושלים[8], תפקיד אותו מילא עד דצמבר 2009[9].
ביוני 2010 החל בתפקידו כסמנכ"ל התוכן של זכיינית ערוץ 2 רשת תחת ניהולו של אבי צבי.
בתקופת ניהולו הופקו בין השאר התוכניות: The Voice[10], המירוץ למיליון, ומצב האומה[11].
ממייסדי ארטפורט, מרכז האמנות העכשווית בתל אביב של הקרן המשפחתית על-שם תד אריסון[13], בראשותם של ג'ייסון אריסון וורדית גרוס.
מאז 2011 חבר בוועדת ההיגוי של המוסד.
בשנת 2013 החל לביים סרט תעודה בשם "אסירת תודה" ושימש כלקטור בקרן הקולנוע הישראלי.
בדצמבר 2013, נבחר פה אחד על ידי ועדת איתור ברשות השידור למנהל הערוץ הראשון[15].
עם זאת, הנהלת הרשות החרימה את ועדת האיתור ועובדי הרשות הערימו קשיים על כניסתו לתפקיד[16].
זמן קצר אחר כך הוחלט לסגור את רשות השידור ודה-פריס לא נכנס לתפקיד.
באוגוסט 2014 הצטרף לצוות מחקר של המרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה, בנושא השידור הציבורי[19].
דה-פריס חבר במועצה הציבורית של להקת בת שבע, בחבר הנאמנים של בצלאל, בוועד המנהל של תזמורת הקאמרטה, בעמותה בית הספר לקולנוע סם שפיגל, בעבר בוועד הפעולה של מתנדבי בית הספר ביאליק רוגוזין, בוועדת ההיגוי של ארפורט.
בעבר היה חבר בוועד המנהל של דוקאביב ושל הארכיון הישראלי לסרטים- סינמטק ירושלים.
במשך השנים אילן שימש לסירוגין לקטור בקרן הקולנוע הישראלי.
דה-פריס חבר במועצה הציבורית של להקת בת שבע, בחבר הנאמנים של בצלאל, לשעבר חבר בעמותה פאצ'ה קוצ'ה, חבר בוועד המנהל של תזמורת הקאמרטה, בעמותה מרכז סוזן דלל, בעמותה בית הספר לקולנוע סם שפיגל, בעבר בוועד הפעולה של מתנדבי בית הספר ביאליק רוגוזין ובוועדת ההיגוי של פסטיבל הצילום הבינלאומי.
משת 2023 חבר בוועדות הביקורת של בצלאל ולהקת בת שבע.
דה-פריס נשוי לשלומית (בתם של לאה וישעיהו לביא), אב לשלושה - מאיה אסף וטליה, סב לשישה נכדים.
אחיו הצעיר הוא דוד דה פריס, פרופסור מן המניין להיסטוריה בחוג ללימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב.
כפר זכריה סרט תעודה -1974 - מנהל הפקה
החיפוש אחרי הר סיני –סרט תעודה-1975 מנהל הפקה
ווילי וקלי –סרט קצר זוכה פרס הסרט הקצר קטגורית סטודנטים פסטיבל הקולנוע שיקגו, 1978 מפיק, במאי
המשחק האמיתי- סרט עלילתי באורך מלא – 1980 - עוזר במאי ראשון
ליאונרד ברנשטיין - קונצרט של הפילהרמונית בבריכת השולטן- 1981- מפיק בפועל
אלן מילר (מאו עד מוצרט), ארצות הברית, 1983 – מפיק בפועל
שבוע הוברמן בהיכל התרבות – 1982 – מפיק בפועל - ההקלטות הטלוויזיונית
בלוז לחופש הגדול – 1987- מפיק שותף
אנאפאזה- בת שבע- 1999- מפיק שותף
הטברנה - 2001 – מפיק ועורך שותף
מושונוב על המפה - 2003 - מפיק שותף
ככה לא מתנהגים – גורי אלפי- 2004- מפיק שותף
אסירת תודה – סרט תעודה- 2013 - במאי ומפיק שותף
אילן גנני (נולד ב-7 ביוני 1971) הוא שחקן, סטנדאפיסט, כותב ומדבב ישראלי.
גנני, בנם של רחל שור וגדעון גנני, הוא בוגר בית הספר למשחק של ניסן נתיב.
הוא שיחק במחזות, סרטים וסדרות טלוויזיה.
בין השנים 1996-1999 שיחק בתיאטרון הבימה במחזות "ערב אימפרוביציה", "לה מנדראגולה", "מלכוד 22" ו"מלחמת אחים".
בשנת 1999 דיבב את דמותו של חזי פיפוש במשחק המחשב "פיפוש", וחזר לדבב אותו בשנת 2019 במשחק "פיפוש (2021)".
בשנת 2001 כתב (עם ערן שדר) ושיחק במחזה "הקרפדים" בתיאטרון צוותא.
הוא היה שותף ליצירה ולכתיבה של סדרת האנימציה "זולגאר ופופקין" ששודרה בערוץ הילדים.
בשנת 2003 שיחק בסרט מספר סרטי קולנוע בניהם: "סימה וקנין מכשפה", "איש החשמל" ו"שתיקת הצופרים".
בנוסף באותה השנה השתתף במספר פרקים בודדים בעונה השנייה של סדרת הנוער "הילדים מגבעת נפוליאון" ששודרה בערוץ הילדים גילם את יוסף צלינקר.
בשנת 2004 שיחק בסדרת הנעורים "אדומות", ששודרה בערוץ הילדים, וכן שיחק בסרט הקולנוע "האושפיזין".
בשנת 2011 שיחק בסדרת הדרמה "פלפלים צהובים" בערוץ 2. ב-2017 שיחק בסרטו של צחי גראד, "הבן-דוד".
גנני הוא היוצר, המופיע והכותב של "המופע של פיצי ג'י", מופע קומי מוזיקלי בהפקתו המוזיקלית של תום מוכיח.
הוא כותב ומדבב בסדרת האנימציה "מיקמק", וכן דיבב בסרט האנימציה, המבוסס על הסדרה, "המסע לכוכב המינימיקים".
כמו כן, שיחק בתיאטרון צוותא במחזות "התשמע קולי" ו"מה הסיפור שלך".
בתיאטרון הנפש הוא לקח חלק במחזה "סיזווה בנזי מת".
לאחר מכן שיחק בתיאטרון הרצליה במחזה "אלוהים".
כמו כן, שיחק בתיאטרון ארצי לנוער במחזה "שמוליק חבר חדש" במחזה "פח" בפסטיבל תיאטרון קצר ובהצגה "רעב" בתיאטרון תמונע.
שיחק בעונה השלישית של "שכונה".
מאז 2019 מופיע כסטנדאפיסט במסגרות שונות, ובשנת 2022 העלה את מופע הסטנדאפ "גנני".
היה שותף לכתיבת מופע הסטנדאפ של לירית בלבן.
בשנת 2020, עקב השפעות נגיף הקורונה, החל לצד עיסוקו כשחקן לשמש כמורה לשפה האנגלית בבית הספר טרגט', וכמו כן החל לעבוד כמדריך בצהרון בתל אביב.
בשנת 2022 שיחק בעונה החמישית של רצים למשנה, מתנ"ס חל"ם.
בשנת 2024 החל לעבוד לצד עבודתו כשחקן כמורה לאנגלית בבית הספר יגאל אלון גבעתיים.
אילן ביטון (נולד ב-26 באוגוסט 1957) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, שירת כראש כוחות הנ"מ בחיל האוויר.
ביטון נולד במרוקו, ועלה עם משפחתו ארצה בהיותו ילד.
התגייס לצה"ל ב-1975 ושירת במערך המתנייע של כוחות הנ"מ.
עם גיוסו הוצב בגדוד 947. לאחר קורס קצינים הוצב כמפקד פלגה בגדוד 947, ולאחר מכן עבר להדרכה בביסנ"ם, לאחר מכן שב שוב ל-947 כמפקד סוללה א'.
לאחר מכן שימש כקמב"ץ אגד 168. במהלך מלחמת שלום הגליל מונה לסמג"ד 947. לאחר המלחמה שימש כרמ"ד מתנייע בענף הדרכה במטה, ולאחר מכן שימש כקצין אג"ם באגד צפון.
ביטון יצא ללימודים שנמשכו כ־5 שנים, ולאחריהם מונה ב־1991 למפקד יטנ"מ 138 (יחידת טילי נ"מ הוק, במהלך כהונתו נקלטו בה פטריוט ב-1991 מונה ), ב-1993 מונה למפקד קורס קצינים בבית הספר לנ"מ וב-1995 לראש ענף תורה והדרכה במפקדת כוחות הנ"מ.
בתפקידיו הבאים שירת כמפקד אגד נ"מ מרכז 167 בשנים 1998–2001 ומפקד אגד נ"מ צפון 168 בשנים 2001–2002. באוגוסט 2003 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד כוחות הנ"מ, כיהן בתפקיד עד ספטמבר 2006, כולל בתקופת מלחמת לבנון השנייה.
לאחר שחרורו, מונה ביטון ב-2007 למנהל מפעל טכנולוגיות בחטיבת מערכות, טילים וחלל של התעשייה האווירית לישראל.
בשנת 2015 שימש ביטון כראש משלחת התעשייה האווירית בהודו עד נובמבר 2017.
בדצמבר 2017 יסד ביטון כמייסד שותף את חברת ההזנק Smart Colorist LTD ומונה בה למנכ"ל.
ביטון בעל תואר ראשון בהצטיינות בהנדסה אווירונאוטית מהטכניון, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני בהצטיינות במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה, ובעל תואר שני במנהל עסקים בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב.
מתגורר ברמת גן, אב לשלושה.
ביוני 2018 הודיע ביטון על התמודדותו לראשות עיריית רמת גן מטעם הליכוד, אך פרש טרם הבחירות.
אילן דיקשטיין (נולד ב-11 בינואר 1973) הוא קצין מילואים בצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
בעברו שימש מפקד חטיבת עציוני ובמקביל מפקד בא"פ אליקים, מפקד גדוד חרוב ומפקד סיירת גולני.
דיקשטיין הוא בוגר מחזור ד' במכינה הקדם-צבאית בני דוד.
עם גיוסו לצה"ל שובץ בחטיבת גולני והתקבל לסיירת החטיבתית.
בגולני עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס שב לסיירת ושימש מפקד צוות, בהמשך החליף את יואב מרדכי ופיקד על הפלוגה הרובאית של גדוד 12. לאחר מכן שימש כמפקד פלחה"ן גולני.
במבצע חומת מגן היה בחופשת לימודים, אולם הוא הצטרף לכוחות גדוד 51 בלחימה בקרב בג'נין במהלכו נפצע קשה.
לאחר תקופת שיקום מונה למפקד סיירת גולני בין השנים 2004–2005, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
לאחר מכן שימש קצין המבצעים המיוחדים בפיקוד מרכז.
ב-20 בפברואר 2017 הוחלט על מינויו לקצין אג"ם של הגיס הצפוני.
השתחרר משירות ב-29 באוקטובר 2019.
בשנת 2020 מונה לראש מטה מפקדת "אלון" במיל'.
מכהן כחבר הוועד המייעץ בתנועת הביטחוניסטים.
דיקשטיין מתגורר בעלי, נשוי לצופיה ואב לשישה ילדים; חמש בנות ובן אחד.
בנו, סגן עברי דיקשטיין, מפקד מחלקה בגדוד 51 בחטיבת גולני, נפל בקרב בדרום לבנון בתמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל ב-14 בנובמבר 2024.
אילן בן עמי (נולד בשנת 1967) הוא נגן כלי מיתר אתניים וחשמליים, מפיק מוזיקלי ישראלי, חבר להקת "הברירה הטבעית".
הורשע ברצח פרודתו, דפנה בר ציון, ונידון למאסר עולם.
נולד בישראל, בנם של שלמה וג'ולי בן עמי.
בשנת 1991 הצטרף כחבר ללהקת "הברירה הטבעית".
בן עמי הוא מחלוצי מוזיקת העולם בישראל.
השתתף בפסטיבלים בישראל ובחו"ל (למשל ביאנלה בוונציה).
יצר את הפסקול לסדרת הטלוויזיה "זינזנה" של חיים בוזגלו ותרם מוזיקה לסרטו של בני תורתי "כיכר החלומות".
השתתף בהקלטת שירים שונים, בהם "לילה כיום יאיר" של אביתר בנאי, ועבד עם בובי מקפרין ועם שלמה בר.
הופיע והקליט יוצרים וזמרים רבים: אתי אנקרי, דוד ד'אור, שלמה גרוניך, ברי סחרוף, אלון אולארצ'יק ועוד.
ב־2012 יזם והפיק מוזיקלית את אלבום שירי הילדים "בייבי אוריינטל" (עם אמנים רבים ובהם: אהובה עוזרי, עדי רנרט, ליאורה יצחק ואחרים).
השיר "פזמון ליקינטון" מהדיסק השני נכנס לרשימת ההשמעה של גלגלצ.
היה נשוי לאסתר ואב לשתי בנות.
אחיו הראל בן עמי, גיטריטסט שהיה חבר בלהקת התעויוט של אביב גפן.
בשנת 2012 נישא בשנית למסעדנית והמוזיקאית דפנה בר ציון.
בשנת 2014 נפרדו השניים וב־14 באוגוסט נמצאה גופתה של בר ציון בביתו בשכונת פלורנטין בתל אביב.
המשטרה ניהלה מצוד אחר בן עמי וכעבור שלושה ימים הוא נתפס והודה ברצח.
על גבי קיר הבניין שבו נתפס כתב בן עמי ציטוט מהשיר "ניגון עתיק" של נתן אלתרמן: "אך אם פעם תהיי צוחקת, בלעדיי במסיבת מרעייך, תעבור קנאתי שותקת, ותשרוף את ביתך עלייך".
ב־31 בינואר 2017 הורשע ברצח ובשיבוש הליכי משפט וב־26 במרץ גזר עליו בית המשפט המחוזי בתל אביב מאסר עולם.
אילן בשור (נולד ב-27 במרץ 1952) הוא צלם מסחרי ואמנותי ישראלי.
אילן בשור נולד, גדל והתחנך בקיבוץ געש.
הוריו, חוה ואשר, עלו מארגנטינה ב-1950, עברתו את שם משפחתם מ"ברושטיין" ל"בשור" - וכן נמנו על מייסדי הקיבוץ.
אילן הוא הבכור מבין שלושה אחים: אחיו הצעיר נמרוד הוא מדריך תיירים, ואחיהם הצעיר אריאל הוא צלם עיתונות.
בצה"ל שירת כקצין לוחם בסיירת אגוז בתפקידים של מפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה.
בעשר השנים האחרונות לשירות המילואים שלו שירת כצלם סטודיו בעיתון "במחנה".
עד ללימודיו בבצלאל, בגיל שלושים, בשור מעולם לא צילם, למעט קורס ערב בצילום.
הוא בוגר המחזור השני של המחלקה לצילום באקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל (1986-1982).
בין מוריו היו פרופסור חנן לסקין, אבי גנור, שמחה שירמן וקני לסטר.
בתום לימודיו שימש במשך שנה כאסיסטנט של צלם האופנה בן לם.
כעבור שנה, ב-1988, משלא הסתייע בידו לפתוח סטודיו לצילום בקיבוץ, עזב אותו ביחד עם אשתו עליזה ושני ילדיו (כיום יש לו שלושה ילדים) ופתח סטודיו לצילום בתל אביב.
הם התיישבו בכפר הירוק, שם אשתו לימדה וניהלה במשך שנים רבות את בית הספר, הם מתגוררים במקום עד היום.
בעשר השנים הראשונות לעבודתו צילם בעיקר אופנה לעיתוני הנשים: לאישה, עולם האישה, את; כמו כן צילם פורטרטים למגזינים: במחנה, מוניטין (צלם מערכת במשך שנתיים), המוספים 7 ימים ו-7 לילות של העיתון ידיעות אחרונות ועוד.
צילם שערים רבים, על פי רוב של אמנים, שחקנים, מוזיקאים ואנשי בידור.
ההיכרות עם האמנים שצילם למגזינים, הביאה אותם לפנות אליו ובשור הרבה לצלם עטיפות תקליטים ודיסקים וכרזות להצגות.
בין הזמרים להם צילם עטיפות תקליטים: יהודה פוליקר, גידי גוב, אלון אולארצ'יק, שלמה ארצי, דויד ברוזה, ריקי גל, נורית גלרון, דנה ברגר, שלמה גרוניך, אתי אנקרי, הכול עובר חביבי, שלמה ידוב, דני ליטני, אריק סיני, אהובה עוזרי, רמי קליינשטיין וריטה.
בנוסף לכך עבד עם מעצבים, חברות אופנה ומשרדי הפרסום המובילים בישראל.
מצלם בעיקר אנשים ופרזנטורים של חברות.
בין החברות להן צילם קמפיינים ניתן למנות את אל על, סלקום, כלל עסקי ביטוח, בנק מזרחי, Yes, בנק דיסקונט, ביטוח AIG, ההסתדרות הכללית, וואלה!, כאל, מקדונלד'ס, סטודיו סי, 012, בנק לאומי ועוד.
ביים את הוידאו קליפ לשיר "לונדון" של להקת "החשמליות".
בשור לימד קורס צילום סטודיו בבית הספר לעיצוב ויטל ואחר-כך לימד קורסי בחירה בצילום אופנה ובצילום פורטרטים במכללת שנקר.
בשנת 2002 יצא לאור בספריית מעריב ספרו "פנים מוכרות" ובו כמאה תצלומי דיוקנאות בשחור לבן של הדמויות המרכזיות בתחומי הבמה והמוזיקה בישראל.
בין המצולמים: יוסי בנאי, יעל אבקסיס, אלון אבוטבול, אסף אמדורסקי, שלמה ארצי, אהוד בנאי, אורנה בנאי, ריקי גל, אביב גפן, ארקדי דוכין, אסי דיין, רמי הויברגר, איילת זורר, שלום חנוך, מרב מיכאלי, אחינועם ניני, ברי סחרוף, רמי פורטיס, ריטה, מיכה שטרית.
לספר הקדמה של ארבעה עמודים מאת העיתונאי והסופר רון מיברג.
בספר נכללו צילומים מתוך מאגר עבודות שנעשה עבור כתבי עת, תיאטראות וחברות תקליטים ולא זכו להתפרסם.
לצד צילומים שנעשו לצורך הספר עצמו.
בשנת 2017 יצא לאור ספרו השני "אילן בשור מצלם תרבות ישראלית".
הספר כולל תצלומים של מאה שחקנים, מוזיקאים ויוצרים ידועים, בהם: אילנית, יהודה פוליקר, נורית גלרון, דויד ברוזה, יעל אבקסיס, יוסי בנאי, רבקה מיכאלי, שלמה ארצי, אחינועם ניני, שלום חנוך, ג'וזי כץ, גידי גוב ויהודית רביץ.
את ההקדמה לספר כתב יואב קוטנר.
"קרקס בשחור לבן", גלריה טלי, ניו יורק, 2000
"תערוכה זו שואבת את השראתה מעולם הקרקס.
הצלם, אילן בשור, בוחר הפעם חומרי לוליינות ולהטוטנות, לש אותם בתאורה חושפת ומסווה כאחד, ומפרנס את דמיוננו בדימויים בעלי קסם פיוטי.
תנועתן הדינמית של הדמויות מדבירה את הקיפאון והסטטיות שבתמונות דוממות.
חשיפה ממושכת לאור, מלווה בהבזקי ספוט נוספות, מנציחה את רצף התנועה עצמו.
במהלך תנועתה הולכת הדמות ונמוגה, ומותירה בנו את תחושת "חלוף הזמן"."
"שמיים שחורים – נופים", המשכן לאמנויות הבמה, 2003
"אילן בשור מצלם תמונות נוף טריוויאליות, נטולות דרמה לכאורה, שהתנועה שקפאה בהן לרגע אינה בולמת את זרימת מחשבותיו של המתבונן בהן אלא מעוררת את הסקרנות ואת הדמיון.
הנופים בתצלומיו נותקו ממקומם הטבעי, הם אינם תלויי זמן ומקום והצופה מוזמן לפענח את מסתוריותם, להתגעגע, להתחבר."
"לראות את הקול", גלריה ארטספייס, 2004
"הזמרות הישראליות נבחרו כנושא התערוכה, שכן במיוחד במפגש זה מפליא בשור להוציא מכל זמרת הן הפרפורמרית שבה, והן את האישה הפרטית, הארוטית והחושנית...
בתור גבר מעניק אילן בשור למצולמות מרחב לבטא את נשיותן, תוך כדי דיאלוג המאפשר הן את נקודת מבטו הגברית ותפיסתו האסתטית, והן את המרחב האישי והפרטי של כל אחת מהמצולמות, הבוחרות לבטאו בדרכן השונה והייחודית."
"מצולמיו של אילן בשור מתייצבים אל מול מצלמתו בטבעיות רבה.
בשורה אחת אנחנו מוצאים את אותן פנים מוכרות שאילן מצלם באדיקות רבת שנים, אותן דמויות מפורסמות שהתפזר סביבן אבק כוכבים, אותם אלה שחדרו לחיינו במהלך השנים; אמנים, שחקניות, זמרות, אנשי תרבות ומדיה מהשורה הראשונה, אך בהבדל אחד: כאן הם אינם משחקים ואינם מציגים.
תמונותיהם, המספרות כל אחת את סיפורה השלם ללא כל צורך במילים, הונצחו בעדינות אין קץ וכישרון רב בעדשת מצלמתו.
בצילום זהיר אך ישיר ומדויק, הוא מכוון את מצלמתו אל "האני הפנימי" של המצולם.
מצליח ומוכר ככל שיהיה, ביישן או בעל ביטחון, מתמסר האחרון למצלמה, חף מכל גינוני כוכבות וחומות הגנה.
או אז, ברגע אותנטי נכון אחד, נוצר הקסם: תמונה אמיתית וכנה." אוצר: גיא עולמי.
"אינטימיות", בית מדרה ברשפון, 2009
"אילן בשור מציג בתערוכתו סוג מיוחד של טיפול רומנטי שמתכתב עם ציירי הרנסאנס והציירים האימפרסיוניסטים...
בצילומי סטודיו מוקפדים הוא בונה תפאורה עם סדינים ובדים רכים ונופלים, כשמשחקי האור הרך יוצרים אטמוספירה מיוחדת, חלומית, שהופכת במידה רבה את גופה של המצולמת לדימוי כמעט מושלם המאזכר אובייקט פיסולי...
את חימר העירום הנשי של בשור לכדי פסלים צילומיים, הבוראים מציאות אל-זמנית הנמשכת בתודעתו של המתבונן.
איכויות הצילום המוקפד להפליא והיופי המוקרן מתנועה שקפאה במרחב אינטימי מצליחים לשבות את תשומת לבו של הצופה ולפלס את דרכם לנחלת נפשו."
"נקודה בזמן", הבית הירוק, 2012
בוחר בתערוכתו הנוכחית להתמקד בשפת הגוף מבלי לגעת בשפת הנפש.
כמדען, הבוחן במעבדתו את חזות התנועה האנושית, הוא משלח נשים, הלבושות בחליפות עסקים מחויטות, לנפילתן או לניתורן בחלל הריק, המודגש על ידי רקע לבן נטול רעשים."
"תופסות מקום", גלריית קסטיאל, 2015
מבחר תצלומים של נשים בעלות גוף שופע, בעירום מלא או מרומז.
הפרויקט שואף לתת לנשים את הכוח להתעלם ממוסכמות אידיאל היופי ולהאמין בעצמן וביופיין.
התערוכה מלווה בסרטון בבימויה של נועה אהרוני, ארט וסטיילינג: רונה דורון.
"זהב שחור, בנייני האומה, 2016.
מתוך הטקסט לתערוכה: "בשור מצלם את המוזיקאים שלו כמעט תמיד בשחור לבן "מכובד", מדגיש את מאבקי האור והצל המוגזמים המשווים להם מראה תאטרלי.
זו מראית עין שכמעט כולה משחק עם המצלמה, מעין התחפשות המסגירה אמת פשוטה וישירה.
גם במקומות שבהם ה"בימוי" בולט בשור גורם למצולמיו להישיר מבט למצלמה, ודרכה – להתבונן לנו בעיניים." אוצר: ערן ליטוין.
2016 - ""מלאכים", גלריית בית יד לבנים, רמת השרון.
2016 - "זהב שחור", בנייני האומה, ירושלים.
2015 – "תופסות מקום", גלריית קסטיאל as is.
2012 – "נקודה בזמן", הבית הירוק (ערב להעצמה נשית בבית הירוק).
2009 – "אינטימיות", גלריה מדרה, רשפון.
2004 – "לראות את הקול", גלריה ארטספייס.
2003 – "שמיים שחורים", המשכן לאמנויות הבמה.
2000 – תיאטרון תמונע תל אביב.
2003 – Gallery Yoram Gil, בוורלי הילס, קליפורניה.
2000 - "קרקס בשחור לבן", Tali's fine art Gallery, ניו יורק.
1999 – בית יד לבנים רמת השרון.
אילן ברוך (נולד בשנת 1949) הוא דיפלומט ישראלי בדימוס ופעיל שמאל.
כיהן כשגריר ישראל בדרום אפריקה.
ברוך שירת בצה"ל בחיל השריון, במלחמת ההתשה שימש מפקד מחלקה בגדוד 52 של חטיבה 14, הוא נפצע ואיבד את עינו הימנית.
לאחר מלחמת יום הכיפורים הצטרף למשרד החוץ.
הוא שירת בסינגפור, קופנהגן ובלונדון.
בתקופת הסכמי אוסלו הקים את הדסק הפלסטיני במשרד החוץ, היה חבר במשלחת הישראלית לחתימת על הסדרי הביניים ב-1993. כיהן כשגריר ישראל בפיליפינים.
ב-2001 מונה לראש הדסק ליחסים כלכליים עם מדינות ערב.
ב-2005 מונה לשגריר ישראל בדרום אפריקה ושגריר לא תושב לבוטסואנה, נמיביה, זמביה וזימבבואה וסווזילנד.וכיהן בתפקיד עד דצמבר 2008. במרץ 2011 הודיע על פרישתה מוקדמת מהמשרד, לטענתו במחאה על מדיניות הממשלה בראשותו של בנימין נתניהו ושר החוץ אביגדור ליברמן.
לאחר פרישתו משמש ברוך יועץ מדיני למפלגת מרצ ופעיל בארגוני שמאל שונים בהם חבר המועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל, חבר המועצה הציבורית של תנועת "עתיד כחול לבן" וחבר פורום ארגוני השלום.
הוא היה מהפונים למדינות אירופה השונות להכיר במדינה פלסטינית, היה בפונים לממשלת ברזיל לא לאשר את מינויו של דני דיין לשגריר ישראל במדינה, ושותף לפנייה לאיחוד האירופי להחריף את צעדיה נגד ישראל.
אילן גולדפיין (נולד ב-12 במרץ 1966) הוא כלכלן ברזילאי-ישראלי והנשיא הנוכחי של הבנק הבין אמריקני לפיתוח.
גולדפיין הוא הישראלי הנושא בתפקיד הבכיר ביותר במוסד פיננסי בינלאומי.
בעבר כיהן גולפדיין כנשיא הבנק המרכזי של ברזיל.
גולדפיין יליד חיפה, ישראל, הוא סיים את לימודיו בכלכלה באוניברסיטה הפדרלית של ריו דה ז'ניירו, קיבל תואר מהאוניברסיטה הקתולית של ריו דה ז'ניירו ודוקטורט מ-MIT.
בבחירות שנערכו במועצת הנגידים של הבנק הבין אמריקני המייצגים את 48 המדינות המחזיקות במניות הבנק, נבחר גולדפיין ב-20 בנובמבר 2022 לנשיא הבנק ברוב של 80%.
טרם כהונתו בבנק, גולדפיין עמד בראש מחלקת חצי הכדור המערבי בקרן המטבע העולמית וטרם לכך עמד בראש הבנק המרכזי בברזיל.
אילן גדל בברוקלין הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1945 בבימויו של איליה קאזאן.
זה היה הסרט הראשון באורך מלא אותו ביים.
התסריט מבוסס על חלק מהרומן "אילן גדל בברוקלין" של בטי סמית שפורסם ב-1943, והיה מבוסס על חוויות ילדותה ונעוריה בשכונת ויליאמסבורג בברוקלין.
הרומן הוא דרמה תקופתית המתארת משפחת מהגרים מאירלנד בשכונת העוני ויליאמסבורג בברוקלין, ניו יורק בתחילת המאה ה-20.
הסרט קצר מהספר ומתאר תקופה של מספר חודשים בחיי משפחת נולן.
הספר מכסה את השנים 1900–1917 בחיי המשפחה, ובעיקר בחיי הבת פראנסי, בעוד שהסרט מתאר אותה בשנת 1912 כשהייתה נערה כבת 13.
הספר עובד למחזמר שהועלה 250 פעם בברודוויי ב-1951, וכן עובד לסרט טלוויזיה בשנת 1974.
ג'יימס דאן זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר עבור תפקידו בסרט.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
פגי אן גארנר זכתה עבור הופעתה בסרט ב"פרס האקדמיה לשחקנים צעירים" (פרס שחולק בשנים 1935–1960 לשחקנים שגילם פחות מ-18).
ב-2010 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס על "היותו בעל ערך תרבותי, היסטורי או אסתטי".
קייטי נולן (דורותי מקגוויר) היא אישה קשת יום ומרת נפש המפרנסת בקושי את משפחתה.
הם גרים בדירה שכורה ברובע ויליאמסבורג והיא מתפרנסת מניקוי חדר המדרגות בבנין בו הם גרים וממכירת גרוטאות תמורת פרוטות.
ג'ון נולן (ג'יימס דאן) הוא אבי המשפחה, מתפרנס בקושי מהיותו מלצר מזמר ואת רוב הכסף שהוא מרוויח הוא מוציא על שתיית אלכוהול.
כשהוא מגיע הביתה הוא נחמד אל הילדים, והם אוהבים אותו יותר מאימם הממורמרת והקפדנית.
פראנסי נולן (פגי אן גארנר) בת 13 היא הבת הבכורה.
אוהבת לקרא ולחבר סיפורים פרי דמיונה הפורה.
אביה מעריץ אותה וקורא לה "פרימדונה".
כאשר היא רוצה לעבור לבית ספר טוב יותר שלא באזור מגוריה הוא מזייף למענה את כתובת מגוריה בבקשת הקבלה.
קורנליוס "נילי" נולן (טד דונלדסון) בן 12, אחיה של פראנסי.
דודה סיסי (ג'ואן בלונדל) אחותה המבוגרת של קייטי.
הייתה נשואה 3 פעמים לגברים בשם ביל ועתה מאוהבת בגבר בשם סטיב.
היא מתחברת לילדים, למורת רוחה של קייטי, שרוצה להרחיק את ההשפעות הרעות שלה מהם.
לבסוף היא מתחתנת עם סטיב ויולדת בן.
הקצין מקשיין (לויד נולן), שוטר המקוף באזור, מכיר את המשפחה ופעם אחת מחזיר את ג'ון נולן השיכור לדירה.
הוא מחבב את המשפחה ובעיקר את קייטי.
המצב הכלכלי של המשפחה מידרדר והם נאלצים לעבור לדירה קטנה יותר באותו בנין.
הם חוגגים בדירה חג מולד וקייטי מגלה לג'ון שהיא בהריון, ופראנסי תצטרך, כנראה, לעזוב את הלימודים כדי לעזור לכלכלת המשפחה.
כאשר ג'ון שומע זאת הוא יוצא מיד אל הלילה המושלג כדי למצוא עבודה, ונעלם.
כעבור שבוע מביא השוטר מקשיין את הבשורה הרעה, שג'ון מת לאחר שנפל ברחוב בגלל שכרות ולקה בדלקת ריאות.
קייטי נאלצת ללדת בבית כי אין באפשרותה לממן אשפוז בבית חולים.
היא יולדת תינוקת בשם לורי.
פראנסי מסיימת את בית הספר והשוטר מקשיין מבקש את ידה של קייטי.
הוא מבטיח לילדים כי יהיה אבא טוב ויאמץ את לורי.
הילדים מתבוננים בעץ האילנתה הבלוטית, שצומח מול חלונם וממשיך לגדול, למרות שעבר גיזום רחב של ענפיו, כפי שהבטיח להם אביהם.
אילן בנק (נולד ב-1951) הוא פנימאי, ראומטלוג, לשעבר מנהל מעבדת מחקר בנושא מערכת החיסון בבית החולים תל-השומר, פרופסור לרפואה פנימית בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב ומנהל מחלקה פנימית ב מרכז רפואי מעיני הישועה בבני ברק.
בין התמחויותיו של בנק בראומטולוגיה, נמנית מומחיותו במחלת לופוס, תסמונת אנטי-פוספוליפידית, (קדחת ים תיכונית משפחתית) ומחלות אוטואינפלמטוריות.
בנק נולד למיירה ופרופ' הרי צבי בנק.
במסגרת העתודה האקדמית התקבל בגיל 18 לפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בנק בוגר הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות בשנת 1975. בצה"ל שירת כרופא צבאי עד 1982.
לאחר סיום השירות הצבאי יצא בנק לארצות הברית, שם התמחה במחלות פנימיות וראומטולוגיה, (1982-1988).
בשנת 1987 התמנה לפרופסור לרפואה בבית הספר לרפואה College of Physicians and Surgeons באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בשנת 1986 פרסם בנק מאמר מדעי על גילוי של תאי חיסון חדשים מסוג תאי ה-T המכונים 'גאמה-דלתה' האחראים על מערכות החיסון וההגנה מפני חיידקים, וירוסים ומחלות סרטן, המשמשים היום לטיפול בסרטן בניסויים קליניים מתקדמים.
בשנת 1988 חזר בנק לישראל, לבית חולים תל-השומר, למחלקה פנימית ו'.
בנק מונה לסגן מנהל בכיר של המחלקה, בנוסף ניהל מרפאת מפרקים ואת מעבדת המחקר בנושא מערכת החיסון.
בנוסף מכהן בנק כפרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב ברפואה.
משנת 2016 מכהן בנק כמנהל מחלקה פנימית בבית החולים מעייני הישועה בבני ברק.
אילן גריבי (נולד ב-1965) הוא אמן אוריגמי ומעצב ישראלי.
גריבי החל את דרכו בעולם האמנות והעיצוב כאמן אוריגמי המתעסק בנייר וכיום הוא מעצב רהיטים, תכשיטים ופריטי אמנות ממגוון רחב של חומרים, בכללם מתכות, עץ וזכוכית.
הוא מתמחה בסגנון קיפול אוריגמי הנקרא "טסליישן" (Tessellation).
ב-2012 הקים יחד עם ד"ר סעדיה שטרנברג וגדי וישנה את אוריגמישראל, ארגון אמני האוריגמי בישראל, ומכהן, נכון ל-2024, כיושב ראש הארגון.
גריבי נולד וגדל בחדרה, בנם השני מתוך חמשת ילדיהם של שולה וסלמן גריבי.
בשנת 1983 התגייס לצה"ל ושירת בחיל המודיעין.
הוא המשיך לשירות קבע עד שפרש בשנת 2009 בדרגת סגן-אלוף.
גריבי עסק באוריגמי כבר בשלבים המוקדמים של חייו.
כשהיה בכיתה ו', החל ללמוד את אמנות קיפולי הנייר לבדו מתוך הספר "אוריגמי 1" של רוברט הארבין, ובהמשך מהספרים הנוספים בסדרה.
בשנת 2006 חבר למרכז הישראלי לאוריגמי, בו היה מנהל מועדון החובבים בין השנים 2009–2011. בשנת 2008 החל ליצור דגמי אוריגמי מקוריים ופרסם את הדגמים באתר השיתוף פליקר ובקבוצות אוריגמי שונות.
לאחר פרישתו מצה"ל בשנת 2009, החל ללמד חשיבה יצירתית ומדעית דרך אוריגמי בכיתות לילדים מחוננים בטכנודע חדרה.
משנת 2011 ועד היום משמש גריבי כסגן עורך של המגזין The Fold, מגזין אינטרנטי של ארגון האוריגמי האמריקאי, OUSA.
בנוסף, הוא מחבר את הטור Paper Review, המנתח סוגי נייר שונים ואת התאמתם לסגנונות קיפול שונים, ואת הטור Origami Designer Secrets, בו הוא מראיין אמני אוריגמי צעירים מרחבי העולם על תהליך יצירתם.
גריבי פרסם עשרות דגמים בחוברות אוריגמי, ביניהן כתבי העת BOS (ארגון האוריגמי הבריטי), Pajarita (ארגון האוריגמי הספרדי), The Paper (ארגון האוריגמי האמריקאי), Orison (ארגון האוריגמי ההולנדי) ועוד, ובספרי כנסים של הארגון האיטלקי, הצרפתי, ההולנדי, האמריקאי, הגרמני והישראלי.
ב-2012 הקים את ארגון אמני האוריגמי בישראל (OASIS) ומכהן עד היום כיושב הראש שלו.
הארגון שינה את שמו ב-2016 ל"אוריגמישראל", נכון לשנת 2017 הוא כולל כמאה חברים, ומארח כנס אוריגמי בין-לאומי אחת לשנה.
החל משנת 2013 מרצה גריבי כחלק מהסגל האקדמי במכון הטכנולוגי חולון במחלקות לעיצוב פנים ועיצוב תעשייתי.
ב-2010 הכיר גריבי את האדריכל גל גאון, בעל גלריית טאלנטס דיזיין בתל אביב, שהפנה אותו לעולם העיצוב.
הפרויקט הראשון תחת הגלריה היה עיצוב גופי תאורה מקיפולי אוריגמי למותג העיצוב אקווה קריאשיינס (AQUA Creations).
סדרת גופי התאורה Molecules פותחה יחד עם המעצב אופיר צוקר, עובד החברה, והוצגה לראשונה בשבוע העיצוב במילאנו בשנת 2011 ונכון ל-2017 נמכרת עדיין על ידי החברה.
בהמשך עבד על פרויקט משותף עם המעצב אופיר צוקר, בו עיצבו יחד ליין של אגרטלים מבטון היצוקים לתבניות נייר מקופלות, וכן יצר אריחי בטון יצוקים לחברת Kaza Concrete, על בסיס דגם אוריגמי מקורי.
בשנת 2012 נחשף גריבי לטכניקת קיפול של מתכת מסוג נירוסטה החתוכה בלייזר.
שיטת העבודה מורכבת ממספר שלבים: תכנון החיתוך על פי דגם הקיפול הנבחר, העברת התכנון לקובץ ממוחשב, שליחת הקובץ לחיתוך במכונת החיתוך בלייזר, העברת המתכת לשטח נקי וקיפול על פי החיתוך והתכנון המקורי.
תחילה החל גריבי לעבוד עם נירוסטה רגילה ומאוחר יותר המשיך לעבוד עם נירוסטת מראה אשר יוצרת אפקטים יוצאי דופן בשילוב עם אומנות האוריגמי.
גריבי עיצב 6 קולקציות שונות בטכניקת יצירה זו, אשר הוצגו בתערוכות במילאנו בין השנים 2013–2015 ובתערוכות צבע טרי בתל אביב בשנים 2013–2016. הן כוללות פריטים אומנותיים המשמשים כדקורציה לחללים ופרטי עיצוב הכוללים שולחנות, גופי תאורה, חיפויי קיר ועוד.
בשנת 2014 החל גריבי להתעניין בתחום התכשיטנות ועיצב סדרת תכשיטים הנקראת "Paper Wood Metal".
הסדרה כללה צמידים, תליונים וטבעות עשויים פליז מקופל בתהליך של צריבה פוטוכימית ועץ דק מאוד בשיבוץ של דגמי קיפול אוריגמי.
במהלך השנים ניסה גריבי לעבוד עם מגוון רחב של חומרים כגון זכוכית, עור, בד, יציקות סיליקון, שעווה וגבס.
2014 – 'מרחב אוריגמי', גלריית בבלי, תל אביב.
2011 – 'יוצא לאור', גלריית חנקין, חולון.
2017 – 'אוריגמי ישראלי 2' – אילן גריבי וסעדיה שטרנברג, גלריית חנקין, חולון.
2016 – יריד האמנות של שאנגחאי, סין.
2015 – 'קיפול בריבוע: אוריגמי ישראלי' – אמנים מקהילת אוריגמישראל, אוצר ד"ר סעדיה שטרנברג, גלריית בית מאירוב, חולון; גלריית "סימן שאלה" קיבוץ עמיר.
2013–2014 – MIART, בית התערוכות של מילאנו, איטליה.
2012 – 'מקופלת' – אילן גריבי, טל פרנק ולאה שבס, אוצרת לאה קראוס, גלריה עירונית רחובות.
2009 – 'אמנות קיפולי הנייר' – הרמן מריאנו ואילן גריבי, אוצרת – פיוטה אונגר ויתקין, גלריית חנקין, חולון.
2016 – 'יצורים מנייר', אמנים מכל העולם, מוזיאון יפו העתיקה.
2017 – 'גיבורי נייר', אמנים מכל העולם, מוזיאון יפו העתיקה.
אליעזר אילן בומבך (נולד ב-17 בפברואר 1966) הוא עורך דין ישראלי העומד בראש משרד עורכי הדין "אילן בומבך ושות'" המתמחה בליטיגציה בתחומי המשפט האזרחי, משפט מנהלי וצווארון לבן.
כיהן כיושב ראש ועד מחוז תל אביב של לשכת עורכי הדין (2003–2007).
בומבך נולד בתל אביב, הבכור מבין שניים בבית דתי לאומי, לצבי יהודה וליוויה בומבך, שעלו מאירופה.
למד בבית הספר היסודי 'אלומות' ברמת אביב, ולאחר מכן המשיך לתיכון צייטלין בתל אביב.
עם סיום לימודיו בתיכון התגייס לחיל הקשר ושירת כאלחוטן.
כעבור שנה עבר לשמש מדריך ומרצה בבית הספר למנהיגות צבאית.
אחרי השחרור מצה"ל החל ללמוד משפטים באוניברסיטת בר-אילן, ובמקביל למד במכון הגבוה לתורה.
הוא בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני (בהצטיינות) מאוניברסיטת תל אביב.
בתקופת לימודיו שימש כדובר משרד הדתות תחת השר אבנר שאקי.
עוד מעבודותיו הסטודנטיאליות: עיתונאי בעל טור קבוע ב'הצופה' וכתב לענייני מפלגות של השבועון 'יום השישי'.
בתום לימודיו התמחה במשרד עורכי הדין מלצר ושות' של חנן מלצר.
הוא חבר בלשכת עורכי הדין בישראל ומגשר מוסמך.
בשנת 1996 הקים משרד עורכי דין אשר בו הוא פעיל עד היום.
משרדו נמנה עם המשרדים המובילים למשפט מנהלי, ליטיגציה מסחרית ודיני לשון הרע בדירוג Dun's 100 וכן הוא מדורג ב-7 תחומי משפט שונים בדירוג הפירמות המובילות של BDI.
הוא עוסק במשפט מנהלי וליטיגציה מסחרית, דיני רשויות, דיני מכרזים, דיני תכנון ובנייה, צווארון לבן ולשון הרע.
לפי הפרסומים מטעמו, מרצה בין השאר באוניברסיטת בר-אילן, בפקולטה למינהל עסקים באוניברסיטת תל אביב, בקריה האקדמית אונו, באיגוד לשכות המסחר ובמוסדות לשכת עורכי הדין.
בשירות המילואים משמש כקצין בפרקליטות הצבאית בסנגוריה הצבאית הראשית.
בתחילת 2019 הציג מועמדות לתפקיד יו"ר לשכת עורכי הדין, אך בהמשך הסיר את מועמדותו.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש כיהן כסגן יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת מטעם סיעת הליכוד.
ייצוג בהליך הפלילי של ענת קם בערעור לבית המשפט העליון להקלת עונשה בגין עבירת מסירת מידע סודי, שהוביל לקיצור עונש המאסר בשנה.
ייצוג בהליך האזרחי של ענת קם נגד עיתון "הארץ" על סך 2.6 מיליון ש"ח.
במסגרת התביעה, בית המשפט חייב את "הארץ" לשלם פיצויים לקם על חשיפתה כמקור.
ייצוג המתמחים בראיית חשבון בהליך נגד מועצת רואי החשבון בגין כשלים בבחינות ההסמכה למקצוע.
ההליך הוביל לבדיקה מחודשת של הבחינות והעלאת אחוז המעבר לשיא של 83% מהנבחנים.
ייצוג המתמחים בעריכת דין בעתירה נגד לשכת עורכי הדין והוועדה הבוחנת, בשל כשלים שנפלו בבחינות ההסמכה ואחוזי המעבר הנמוכים בבחינה.
העתירה הובילה לפסילת חלק משאלות המבחן ולמעבר של מאות נבחנים נוספים.
ייצוג אגודת העיתונאים מול מבקר המדינה בפרשת התנצלות חדשות 10 בפני שלדון אדלסון.
ייצוג הוועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת בבג"ץ, בעתירה לקיום דיון בנוכחות המבקר בנוגע לאופן הכנת דו"ח הביקורת הכנת מוכנות העורף במלחמת לבנון השנייה.
ייצוג הרב הצבאי הראשי, תא"ל רפי פרץ, בהליך משמעתי שנוהל על ידי הרמטכ"ל בגין המלצתו לרבנות הראשית להכיר בקצינים ברבנות הצבאית כרבני ערים, הכרה שתגמול כספי בצידה, בניגוד לקריטריונים.
ייצוג יצחק סאצ'י בעתירה שנידונה בהרכב מורחב של שבעה שופטים בבית המשפט העליון.
ההרכב פסק שהחוק לפיו קנסות חנייה מתיישנים אחרי שלוש שנים חל רטרואקטיבית.
ייצוג השר אריה דרעי בתביעת לשון הרע נגד העיתונאי בן כספית, בעקבותיה חויב כספית לשלם פיצויים לדרעי.
ייצוג משפחות שכולות בעתירה שהתקבלה והובילה להפסקת שביתה כללית במשק תוך קביעה שהיא פוליטית ועל כן אינה חוקית.
ייצוג רשויות בבית המשפט העליון בעתירות שהוגשו נגד המשך כהונתם של ראשי העיר יצחק רוכברגר (רמת השרון), שמעון גפסו (נצרת עילית) וצבי בר (רמת גן).
ייצוג משפחות חללי צה"ל בהתנגדות לעתירה שעסקה בהיתר להקרנת הסרט "ג'נין ג'נין", שנפסל להקרנה ציבורית על ידי המועצה לביקורת סרטים.
ייצוג חבר הכנסת איתן ברושי בתביעת לשון הרע נגד ראש מפלגתו, אבי גבאי, שטען שהוא עבריין מין.
בעקבות התביעה, גבאי התנצל בפני ברושי, ושילם לו פיצויים במסגרת פשרה.
ייצוג מנכ"ל חברות בזק ופלאפון, רן גוראון, בתביעה נגד ועד עובדי חברת פלאפון.
ייצוג חברות דוגמת סופר-פארם, כלל ביטוח, מגדל שלום מאיר והבונים החופשיים.
בספטמבר 2023 ייצג את הממשלה בבג"ץ עילת הסבירות.
יו"ר ועדת האתיקה במחוז תל אביב של לשכת עורכי הדין (1999–2003).
יושב ראש ועד מחוז תל אביב של לשכת עורכי הדין בין (2003–2007).
היה חבר בוועדה המייעצת למינוי שופטים של ועד מחוז תל אביב של לשכת עורכי הדין.
חבר הוועד המרכזי וחבר המועצה הארצית בלשכת עורכי הדין (החל משנת 2007).
היה יושב ראש האגודה לרפואה ומשפט (החל מ-2007).
יו"ר ועדת ערר לפי חוק כביש אגרה (כביש ארצי לישראל).
במשך ארבעה חודשים כיהן כממלא מקום יושב ראש הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
יועץ משפטי למזכירות הליכוד (החל משנת 2016).
סגן יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-25 מטעם סיעת הליכוד.
ב-2007 יפה לוי, מנהלת מערכת הבחירות של בומבך בבחירות לראשות ועד מחוז ת"א של לשכת עורכי הדין, תבעה ממנו בבית הדין לעבודה חצי מיליון ש"ח.
רוב מרכיבי תביעתה נדחו, ובומבך חויב לשלם לה 9,150 ש"ח.
ב-2008 עתר לבג"ץ נגד שר המשפטים ודרש מהשר לפעול להארכת תקופת ההתמחות במקצוע עריכת הדין, ולשנות את מבנה הבחינה.
אך לאחר מכן ביקש למחוק את העתירה.
ב-2010 ניצח בתביעת דיבה נגד עו"ד פישביין לאחר שהאחרון שלח מכתב בו טען, כי עו"ד בומבך הבטיח לפעילים מרכזיים בקמפיין הבחירות שלו לראשות לשכת עורכי הדין, כי ימנה אותם כבוררים.
בומבך קיבל פיצוי של 50,000 ש"ח בגין פרסום לשון הרע.
ב-2023 הפסיד בתביעה שאליה הצטרף עם וולטר סוריאנו נגד אתר "העין השביעית".
השופט אמר שמדובר בתביעת השתקה וחייב את סוריאנו בהוצאות של 74 אלף ש"ח, ואת בומבך באופן אישי בעוד 10,000 ש"ח.
מתגורר בפתח תקווה ומנהל אורח חיים דתי.
אילן גלבוע (גולובוביץ') (נולד ב-22 בספטמבר 1954) הוא מלחין, מעבד ומנהל מוזיקלי ישראלי.
מנהל מוזיקלית את הגבעטרון במשך למעלה מ-30 שנה ועבד עם אמנים רבים בהם שלמה ארצי, להקת הכל עובר חביבי ולהקות צבאיות שונות.
כמו כן שימש כמנהל מוזיקלי בפסטיבלי זמר שונים.
גלבוע גדל בצפון תל אביב לאם שעלתה עם משפחתה לישראל בגיל שנתיים מסלוניקי שביוון.
אביו, צבי גולובוביץ' ממוצא רוסי נולד בישראל והיה אלוף הארץ בריצה לנוער.
סבו, אהרון גולובוביץ היה מוזיקאי.
הוא גדל בבית מוזיקלי וכבר בגיל 4 למד נגינה באקורדיון ובהמשך נגינה בפסנתר.
למד מוזיקה במשך 4 שנים בבית הספר התיכון תלמה ילין בגבעתיים, בו למד נגינה בטרומבון.
הוא ייסד את פסטיבל הזמר של בית הספר עם תזמורת מלאה שפעל בו במשך עשרות שנים.
הוא קיבל אז הצעה ממנצח תזמורת חיל האוויר אריך טייך להצטרף לתזמורת אך הדבר לא יצא לפועל.
ב-1971, כשגלבוע היה בן 17 ועדיין תלמיד תיכון, הוא ליווה מוזיקלית חברה שהגיעה להיבחן ללהקה צבאית.
רפי בן-משה שהיה אחד מהשופטים, זיהה את כישרונו והציע לו להמשיך וללוות את יתר הנבחנים באותו היום.
לאחר מכן צירף אותו בן-משה כנגן טרומבון ללהקה חדשה שהקים בשם "מישראל באהבה" והורכבה מיוצאי להקות צבאיות והופיעה בסיבוב הופעות בישראל ובאירופה.
הסיבוב נעצר בעקבות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן וגלבוע חזר לישראל.
הוא גויס בינואר 1973 ושירת כטרומבוניסט בלהקת פיקוד הצפון.
אמנון ברנזון בחר בו כאחד המעבדים של להקת הכל עובר חביבי וזו הייתה ההפקה הראשונה שלו כמעבד מוזיקלי.
בשנות השבעים, עבד גלבוע עם שלמה ארצי במשך מספר שנים, במהלכן היה שותף להפקת שלושה תקליטים: "שלמה ארצי שר ומספר לילדים על יאן הגמד", אלבום שירי המשוררים ביש לי אישה, ילדה ולמברטה ואני גר בתל אביב, ו"רומנסה ופיוט" כלל שירים שתורגמו מלאדינו.
גלבוע ניגן בהופעותיו של ארצי כפסנתרן וטרומבוניסט, השתתף בעיבודים וגם הלחין חלק מהשירים.
באותה תקופה חידש ארצי את השיר אני נושא עמי של דוד זהבי.
גלבוע ניהל מוזיקלית אמנים רבים בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
בשנת 1976 הפיק את האלבום "טמבולינה" (אצבעונית) של ציפי שביט.
בשנת 1978 ניהל מוזיקלית את המופע "מחכים לדודו" של דודו דותן שביים שייקה אופיר.
הוא ניהל מוזיקלית גם מופעים ליוסי בנאי.
בשנת 1981 הלחין את השיר "גל כחול" שביצעה מזי כהן בפסטיגל.
בסוף שנת 1989, נענה גלבוע לפניית יואל פרנס שהיה מנהל להקת הגבעטרון לנהל מוזיקלית את הלהקה.
הוא הפיק את כל מופעיה מאז ועיבד לה עשרות משיריה.
מאז עובד גלבוע עם להקות זמר בהן צעירי תל אביב (לא כולל שירות), מנהל אומנותית את פסטיבל עין גב במשך שנים רבות, ומפיק את פסטיבל ערד.
הוא מנהל מוזיקלית חברות זמר שונות, בהן "קולות גבעתיים" שהקים ראש העיר יצחק ירון בשנות ה-80 ומשתתפת בטקסי העיר מדי שנה וחבורת הזמר של ארגון המורים.
גלבוע נשוי לויקי ואב לילדים.
אילן בוקארה (נולד ב-14 במאי 1993) הוא כדורגלן עבר יהודי ממוצא צרפתי-הולנדי, ששיחק בעמדת הקשר.
בוקארה נולד בפרבר בולון-ביאנקור, ממזרח לעיר פריז לאמא הולנדית ואבא צרפתי.
בוקארה החל את קריירת הכדורגל שלו בגיל שש בקבוצת הנוער אי.אס שש עשרה מהרובע השישה-עשר של פריז.
לאחר עונה עבר לאתלטיק קלאב בולון-ביאנקור, ובמדיה שיחק במשך כשש שנים.
בגיל 13, התגלה בוקארה על ידי סקאוטרים מקבוצת הפאר הצרפתית פריז סן-ז'רמן שצירפו אותו לאקדמיה שלהם.
לאחר שסיים את מחלקת הנוער, עבר לשחק בקבוצת המילואים והשתתף באליפות צרפת לחובבנים בעונת 11–2010. בעקבות הופעותיו זומן בוקארה לסגל נבחרת הולנד עד גיל 19.
בשנת 2011 בעקבות רכישתה של פריז סן ז'רמן על ידי קבוצת רוכשים מקטר רכשה הקבוצה שחקנים מובילים בכדורגל העולמי ובוקארה החליט לעזוב לקבוצה ההולנדית איאקס.
בקיץ 2012, חתם בוקארה לשלוש עונות באיאקס תמורת 500.000€.
את הקריירה בקבוצה ההולנדית החל בקבוצת המילואים שלה אך בהמשך קודם והצטרף לסגל הראשון באוגוסט 2012. משחק הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית היה מול הירנפיין כשעלה מהספסל בדקה ה-77'.
ב-2 בספטמבר 2013 הושאל לעונה אחת לקבוצת אוויאן מהליגה הראשונה בצרפת.
במחציתה הראשונה של העונה שיחק לרוב בקבוצת המילואים שלה המועדון וב-8 במרץ 2014 ערך הופעת בכורה בסגל של הקבוצה בניצחון 0–1 על גנגאן .
בעונה שלאחריה חזר הקשר לאמסטרדם והצטרף לקבוצת המילואים של איאקס.
הוא ערך ארבע הופעות בלבד במהלך עונת 15–2014. ב-25 בינואר 2015 הודיעה איאקס על שחרורו מהמועדון.
בספטמבר 2015 חתם בהפועל כפר סבא מליגת העל ושיחק במדיה עונה אחת.
בקיץ 2015, נבחן במכבי נתניה ולאחר שלא הרשים חתם בהפועל ירושלים.
בסוף עונת 2016 עזב את הפועל ירושלים ופרש מכדורגל פעיל.
בוקארה ייצג את נבחרת צרפת במשחקי המכביה העשרים ב-2017.
על אף שהוא בעל אזרחות צרפתית והולנדית, בחר בוקארה לשחק בנבחרת הולנד וזומן לנבחרת עד גיל 19 עימה סיים במקום השלישי בטורניר טולון ב-2012.
הוא בן דודו השני של יו"ר הדירקטוריון של קבוצת המילואים של איאקס, מייקל קינסברגן.
אילן דמתי (נולד ב-14 בספטמבר 1976) הוא זמר ישראלי.
ידוע בזכות השתתפותו ב"פרויקט של עידן רייכל", בביצוע השירים "שובי אל ביתי" ו"רוב השעות".
דמתי נולד וגדל בכפר סבא.
בשנת 1999 הוציא יחד עם יאיר זיו את האלבום "שמור בשבילך".
את האלבום הוציאו תחת להקה בשם "קטרזיס", שהתפרקה לאחר מות אביו של זיו.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, היה התאורן בהופעתיו של ההרכב "הפרויקט של עידן רייכל", ולאחר מכן החל גם לשיר ולנגן בהופעות, עקב הצעתו של עידן רייכל.
בשנת 2005 יצא הסינגל "שובי אל ביתי" בביצועו, מתוך האלבום "ממעמקים".
השיר הפך ללהיט, תוך שהגיע למקום השלישי במצעד השבועי של רשת ג' והיה לאחד מן השירים המצליחים ביותר מתוך האלבום.
בשנת 2013 השתתף בסיבוב ההופעות של הפרויקט, "רבע לשש", שנתמך על ידי אלבומו של הפרויקט הנושא את אותו השם.
בשנת 2014 השתתף באלבום האוסף "שרים שיר השירים", המורכב מפרקי הספר שיר השירים, תוך שביצע את פרק ו'.
דודו הוא הכוריאוגרף אמנון דמתי.
עם "הפרויקט של עידן רייכל"
אילן בן-דב (נולד בשנת 1959) הוא דיפלומט ישראלי, שכיהן כשגריר ישראל בשוודיה ובסינגפור, כסגן שגריר וכממלא מקום שגריר ישראל באוסטריה וכקונסול בגרמניה.
בן-דב נולד בתל אביב-יפו, ישראל, בשנת 1959. למד בתוכנית לתואר ראשון במדעי המדינה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בר-אילן כחתן מלגת רוטשילד, וקיבל תואר שני ביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בתום שלוש שנות שירות בצה"ל ולאחר עבודה של שנה כעוזר פרלמנטרי בכנסת שביצע במהלך לימודיו, הצטרף בן-דב לשירות הדיפלומטי בישראל במשרד החוץ בשנת 1986. בשנים 1990–1995 היה בן-דב אחראי על הדיפלומטיה הציבורית בשגרירות ישראל בגרמניה.
בתפקיד זה הוא היה מהפקידים הישראלים הראשונים שהתחילו את המגעים החדשים עם גרמניה המזרחית לשעבר, כמה חודשים לאחר איחוד גרמניה.
בשגרירות ישראל בווינה, אוסטריה, החל בן-דב כסגן ראש המשימה ולאחר מכן שימש כסגן השגריר.
בשנת 2000, לאחר שישראל החזירה את שגרירה מווינה, הפך בן-דב לממלא מקום השגריר ולשגריר בפועל לתקופה של כשנתיים.
בין השנים 2005–2009 שימש בן-דב כשגריר ישראל בסינגפור, ועסק בעיקר בקידום תעשיית ההיי-טק הישראלית וביחסים בתחומי החדשנות והמו"פ עם סינגפור.
במשרד החוץ בירושלים מילא בן-דב כמה תפקידים בכירים, לאחרונה כמנהל המחלקה המרכז-אירופית.
בן-דב נשוי ואב לשלושה ילדים.
הוא דובר עברית, אנגלית וגרמנית.
אילן ברוק (נולד ב-24 ביולי 1974) הוא מנכ"ל HOT mobile.
כיהן כסמנכ"ל החטיבה העסקית בהוט וכסמנכ"ל מכירות בהוט מובייל.
ברוק למד בתיכון עירוני ה' בחיפה והוא בעל תואר ראשון ותואר שני במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו.
התחיל ב-1997 את עבודתו בתחום התקשורת בחברת מוטורולה כמנהל מכירות ביחידת הטלפונים הסלולרים.
לאחר כשנתיים הצטרף לפרטנר תקשורת.
כיהן במגוון תפקידי ניהול בכירים בחברה ובתפקידו האחרון ניהל את מערך המכירות של החטיבה הפרטית בתחום התקשורת.
בשנת 2011 עבר ברוק לחבר מירס.
בשנת 2012 הפכה מירס להוט מובייל, והוא מונה לסמנכ"ל המכירות של החברה.
בשנת 2014 עבר לכהן כסמנכ"ל החטיבה העסקית, במסגרתה פעל להרחבת שירותי התשתיות.
החל מאמצע 2019 מכהן ברוק כמנכ"ל HOT mobile.
מאז, קידם את הפעלת הדור החמישי, את אבטחת המידע, הגנת הסייבר והטמעת טכנולוגיית ה-5G.
היה פעיל במיוחד בתקופת מלחמת ששת הימים וצילם את הצילום הידוע של משה דיין, יצחק רבין ועוזי נרקיס בשער האריות, וכן את נאומו של יצחק רבין בהר הצופים לאחר המלחמה.
נולד בצ'כוסלובקיה, בנם של חנן והילדה ברונר.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח לבדו לאנגליה במסגרת הקינדר-טרנספורט.
בשנת 1945 עלה לארץ ישראל.
עבד כצלם עיתונות בלשכת העיתונות הממשלתית.
לקראת מלחמת ששת הימים גויס לדובר צה"ל יחידתי במסגרת המילואים.
חוליית הסיקור שלו, שכללה עיתונאי, איש טלוויזיה וצלם, הייתה מסופחת לשר הביטחון משה דיין והרמטכ"ל יצחק רבין.
ב-7 ביוני 1967 בשעות הבוקר שוחררו הר הבית והכותל המערבי.
באותו יום טס ברונר עם דיין ורבין במסוק מתל אביב לירושלים והם נחתו ליד בנייני האומה, שם חיכתה להם פמליה גדולה של קצינים ועשרות מכוניות שהתלוו לדיין ורבין בדרך לעיר העתיקה ולכותל.
דיין הורה לברונר להתיישב בקומנדקר, שהיה הרכב השני בשיירה, מיד אחרי המכונית שהובילה אותו.
כשהגיעו לעיר העתיקה, מיהרה הפמליה לעבר העיר העתיקה.
את הכניסה הם עשו דרך שער האריות, וברונר הנציח את המעמד.
צילום ידוע נוסף של ברונר הוא של הרמטכ"ל יצחק רבין נושא את נאומו בתיאטרון המעלות בהר הצופים ב-28 ביוני 1967 בטקס קבלת תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
נשא לאישה את אסתר, התגורר בגבעתיים.
אילן גזית (נולד ב-6 בדצמבר 1963) הוא סגן ומשנה לראש עיריית חולון לשעבר .
בנוסף משמש פרשן ושדרן בערוץ הספורט, מגיש תוכניות כושר בטלוויזיה, מאמן ושופט התעמלות בינלאומי.
בעברו היה מאמן נבחרות ישראל בהתעמלות, במאי קרבות במה ופעלולים בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה.
אילן גזית נולד בכפר סבא, וגדל ומתגורר כמעט כל חייו בחולון.
לגזית שתי אחיות צעירות ממנו.
בין גיל שנה לשלוש התגורר עם משפחתו בפריז, שם הופיע אביו רפי כזמר, תחת שם הבמה "ז'ראר קסטר".
אימו, לילי, הייתה שחקנית תיאטרון.
הם שבו לישראל והתיישבו בגבעתיים ומשם עברו לחולון.
בישראל אביו שר שאנסונים בעברית וצרפתית, הקים מספר להקות ולמעלה משלושים שנה שר בחתונות ומועדוני לילה, אחר-כך עבד כטכנאי בזק, אב בית וצייר; ואימו הייתה שחקנית בתיאטרון "תילון" לילדים של מנחם גולן, שרה עם אביו במופעים, אחר-כך עבדה כגננת ומזכירת קונסרבטוריון.
למד בבית הספר שלום עליכם ואחר-כך בתיכון קוגל, בו סיים ללמוד ב-1981.
ב-1974, בגיל 11, החל להתאמן בהתעמלות מכשירים,
בגיל 14 התקבל לנבחרת ישראל לנוער ובגיל 17 לנבחרת הבוגרים.
זכה ארבע פעמים ברציפות באליפות בתי הספר התיכוניים,
ב-1979 והחל להתאמן בנבחרת ישראל בהתעמלות תחת הדרכתם של יעקב (ג'קי) וישניה ומיכאל אקרמן.
ב-1984, בתקופת שירותו הצבאי, היה אלוף ישראל בדרגה לאומית בהתעמלות מכשירים,
ייצג את הפועל חולון וזכה בשלוש מדליות זהב במקצועות האישיים.
בגיל 18, ב-1981, הוסמך גזית לשופט בינלאומי מטעם התאחדות ההתעמלות הבינלאומית והיה בכך לשופט ההתעמלות הבינלאומי הצעיר בעולם.
בשנים 1982–1983 שירת בלבנון (במלחמת לבנון הראשונה) כמש"ק מודיעין וסמב"צ.
כשסיים לשרת בצה"ל, שהה שנה בארצות הברית וכששב הפעיל חוגי התעמלות בגני ילדים,
אימן את נבחרת הנוער בהתעמלות
ושימש כעוזר נבחרת ישראל של יעקב וישניה.
בשנים 1986–1995 אילן גזית היה מאמן נבחרת ישראל לבוגרים ונוער של איגוד ההתעמלות והתאחדות הספורט, אימן נבחרות שהשתתפו בשבע אליפויות עולם ועשרות אליפויות בינלאומיות ואליפויות אירופה.
ב-1987 התמנה למאמן בכיר בהתעמלות מכשירים ממכון וינגייט.
היה מאמנו האישי של המתעמל האולימפי רון קפלן שהשתתף באולימפיאדת ברצלונה (1992).
מאמן הכושר של נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית במשחקים האולימפיים:
בשנים 2018–2022 היה ממאמניה של המתעמלת האולימפית ליהיא רז שהשתתפה בטוקיו (2020).
ב-2012 סיים קורס מאמני ספורט בכירים, המשותף לאוניברסיטת תל אביב וקמפוס שיאים.
ב-2019 התמנה למאמן בינלאומי בכיר מטעם התאחדות ההתעמלות הבינלאומית.
בשנים 2012–2022 היה מאמן ומנהל מקצועי של אגודת הפועל חולון בהתעמלות מכשירים.
ב-2016 עבר קורס שופטים בינלאומי בהתעמלות מכשירים בקטגוריה 1,
דרגת השיפוט הגבוהה ביותר, בה מחזיקים 24 שופטים בעולם.
ב-2021 קיבל את התואר שופט של כבוד מההתאחדות האירופית להתעמלות.
בשנים 1986–2016 היה בעלים ומנהל של מספר מרכזים לספורט ומחול.
החל מאפריל 2022 גזית מנהל את אס"א ת"א במרכז הספורט באוניברסיטת תל אביב.
החל מ-2020 מרצה במכללה לספורט במכון ויינגייט.
ב-2006 יצא לאור ספרו "300 טיפים לשיפור הכושר ואיכות החיים" בהוצאת אורנית.
אילן גזית הנחה והגיש שתי תוכניות כושר יומיות בטלוויזיה החינוכית ובערוץ הראשון.
החל מ-1990 הוא פרשן ושדרן אולימפי בערוץ הספורט,
הנחה בשידור חי את תחרויות ההתעמלות באולימפיאדות ריו (2016),
טוקיו (2020) כולל את זכייתו של ארטיום דולגופיאט במדליית הזהב,
ופריז (2024), וגם את משחקי החורף האולימפיים.
הוא מנחה אירועי ספורט כמו ישראמן, מרתון ירושלים, אליפות אירופה בהתעמלות אמנותית, המכביה, ספורטיגל, משחקי הפועל, קול הצועדות, מרוץ גולני, תחרויות גרנד פרי בהתעמלות ועורך ומנחה טקסים רשמיים של הוועד האולימפי בישראל ומשרד החינוך.
ב-1987 הוציא את ספר השירים "סטריפטיז רוחני" בהוצאת סער, אותו אייר אביו.
ב-1991 ליווה כזמר ביחד עם אחותו האמצעית יעל את אדם בקדם-אירוויזיון עם השיר "יחד נעמוד".
בראשית שנות התשעים הקים עם יעל את להקת "דז'ה וו", בה שר כסולן, הלהקה הופיעה ברחבי ישראל.
בשנת 2013 הקים את הרכב הג'אז LENNY G JAZZ שהופיע בהבימה ובמועדון שבלול בנמל תל אביב.
גזית הגיע לקרבות הבמה כשרקדני להקת בת-שבע חיפשו בווינגיט אקרובט בעל יכולות משחק ומוזיקה, מכאן הצטרף להופעה "עליסה בארץ הבלהות", בה השתתפה להקת בת שבע.
כשההצגה השתתפה בפסטיבל עכו ראו אותו חנוך רוזן ואורי פסטר וב-1988 הזמין אותו רוזן לקחת חלק בהפקה הראשונה של "פיטר פן"
בהפקת תיאטרון חיפה בבימוי אורי פסטר עם זאב רווח, חני נחמיאס וחנוך רוזן כפיטר פן.
ב"פיטר פן" הוא היה מאמן הכושר ובמאי האקרובטיקה.
מאז עבד עם רוזן בכמה הצגות ועם פסטר בהצגות רבות, כשגזית היה מדריך כושר, מדריך אקרובטיקה או מדריך קרבות במה.
ב-1989 הכיר את גילה אלמגור שרשמה אותו לקורס במאים באוניברסיטת תל אביב ומאותה עת ואילך ביים קרבות בהצגות במשך שנים רבות בתיאטראות הבימה, הקאמרי, בית ליסין, באר שבע, חיפה, החאן, גשר, הרצליה, בתי ספר למשחק וגם בקולנוע.
ב-2002 היה מועמד לפרס התיאטרון הישראלי למעצב התנועה ביחד עם חנוך רוזן במסגרת תיאטרון באר שבע בהצגה "אדונן של שתי משרתות".
ב-1998 עבד בלימוד קרבות בסרט "קשר עיר" בבימויו של יהונתן סגל.
ב-2014 עבד כמלהק ילדים בסרט "הגננת" בבימויו של נדב לפיד.
היה מנהל ההצגה "הקיץ של אביה" של גילה אלמגור שהציגה בחו"ל.
ניסיונו הבימתי הראשון של גזית
היה ב-1985 כששיחק במחזמר לילדים "הדבורה מאיה" בהפקת טדי יזמות והפקות, מאת ובבימויו של דודו ירדני עם מוזיקה של עוזי חיטמן
ב-1986 שיחק בתפקיד קלף המלך לצד אליס דור-כהן בהצגה "עליזה בארץ הבלהות", בבימוים של אלי דור-חיים וריצ'רד אורבך.
ב-1996 השתתף בהצגה "הקרנבל של מיכל" של מיכל ינאי.
ב-1996 שיחק בסרט "אושר ללא גבול", בבימויו של יגאל בורשטיין.
ב-2013 שיחק בסדרת הטלוויזיה "יעלי בעולם התיאטרון", מאת ובכיכובה של אחותו, יעל גזית.
שיחק בפרסומות למרק עוף אסם, מגבות כיתן, זהירות בדרכים, לטוטו ומפעל הפיס בטלוויזיה ולזיפ בקולנוע.
גזית הוא יו"ר מפלגת יש עתיד בחולון מאז שנת 2015 והיה מועמד מטעמה לראשות העירייה.
משנת 2018 הוא סגן ומשנה לראש עיריית חולון,
אילן גזית נשוי מאז 1990 ללימור פלד, מאמנת מנטלית במקצועה.
לזוג שני ילדים והם מתגוררים בחולון.
בעל תואר ראשון במדע המדינה ומינהל ציבורי מהמרכז האקדמי שערי מדע ומשפט (2016-2013), ותואר שני בתקשורת מאוניברסיטת בר-אילן (2018-2016).
אילן גולני (10 במאי 1938 – 21 במרץ 2024) היה זואולוג, אתולוג וחוקר תנועה ישראלי, שנודע ביישום של כתב התנועה אשכול-וכמן לחקר התנהגות בעלי-חיים, וההתפתחות של חקירת המרחב בבעלי-חיים ובילדים.
היה במשך שנים רבות פרופסור במחלקה לזואולוגיה של אוניברסיטת תל אביב.
נולד בחולון ב-1938 לפסח גולני (לשעבר גולצר) וחנה (לבית וינשטין).
אביו היה חופר בארות בחברת מקורות, ממקימי מערכת המים של חולון, ובשל כך התגוררה המשפחה בחוסמסה.
הוא התחנך בתנועה המאוחדת, במסגרתה שירת בצה"ל בנח"ל, ובפרק התיישבות בקיבוץ משאבי שדה.
הוא נישא לראשונה למיכל, בתו של הסופר ישראל זרחי ולהם בן משותף, ובשנית נישא לאנה, בתו של הכימאי אוטו אלסנר, ולהם שני ילדים משותפים.
גולני למד לתואר הראשון בביולוגיה בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב, והמשיך ללימודי תואר שני ודוקטורט במחלקה לזואולוגיה, בהנחייתו של היינריך מנדלסון, בו-זמנית עם חברו יורם יום-טוב שאף הוא היה לימים לפרופסור באותה מחלקה.
בתקופה זו הושפע מאוד גם מהגותו של הפסיכיאטר יהודה פריד.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בניתוח התנהגות של קרב טקסי בין שני תנים, שאותם הסריט במסרטת 16 מ"מ בגן הזואולוגי של האוניברסיטה, במיקומו הישן באבו כביר.
גולני ייצג את ההתנהגות באופן מתמטי כסדרה עתית של וקטורים שכל אחד מהם קודד תנוחה כלשהי של גוף התן.
לימים יחשיב עבודה זו לחסרת ערך מדעי משל עצמה, אבל היא עוררה בו את התובנה שחקר ההתנהגות חסר שפה נכונה לייצוג של תנועה.
נתקל לראשונה בכתב התנועה אשכול-וכמן בעת שחלק דירת סטודנטים בחולון עם שותף: ג'ון הריז, מתלמידיה של הכוריאוגרפית נועה אשכול.
לאחר שלמד את הכתב מאשכול ותלמידיה, חזר וניתח את התנהגות הקרב הטקסי של התנים באמצעות הכתב, בספרו "התן הזהוב" שיצא לאור במכון לחקר כתב תנועה באוניברסיטת תל אביב.
היה זה היישום הראשון של הכתב לתיאור תנועה של בעל-חיים שאיננו אדם.
בהמשך יישם את כתב התנועה למחקר של קרב טקסי גם בין זאבים אפורים, בין שדים טסמניים, ובין גיריות דבש.
בשנת 1972 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מן המחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1974-75 היה פוסט דוקטורנט בסמית'סוניאן בוושינגטון הבירה, ביחד עם הנוירולוג האמריקאי-יהודי פיליפ טייטלבאום, וניתח בכתב-תנועה את הסדר שבו חולדות מחלימות מפגיעה מוחית ובשנים 1975-76 היה פרופסור אורח באוניברסיטת דלהוסי בקנדה, שם החל לחקור התנהגות זאבים עם ג'ון פנטרס.
שב למחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב כמרצה בכיר ב-1978, כפרופסור חבר מ-1988, וכפרופסור מן המניין מ-1994.