tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קברי צדיקים זוכים לביקורים של קהל רב של מאמינים, במיוחד בימים מיוחדים לעלייה לקבר המסוים, אך גם בכל שאר ימות השנה.
עלייה לקברי צדיקים מוזכרת כבר בתלמוד הבבלי, שם מסופר שבעת שליחותם של שנים עשר המרגלים הלך כלב בן יפונה לחברון כדי לבקר בקברי האבות במערת המכפלה ולהתפלל שם.
קברים של אחדים ממנהיגי מדינת ישראל ומנהיגי הציונות זוכים לביקורים מאורגנים של תלמידים וקבוצות אחרות, כחלק משימור זכרם ומורשתם.
עם קברים אלה נמנים קברם של דוד בן-גוריון ורעייתו פולה במדרשת בן-גוריון, קבר הרצל בהר הרצל ועוד.
קבריהם של כוכבי פופ אחדים זוכים אף הם לביקורי מעריצים.
עם אלה נמנים קבריהם של הזמרת אדית פיאף והזמר ג'ים מוריסון בבית הקברות פר לשז בפריז וקברו של הזמר אלביס פרסלי ב"אחוזת גרייסלנד".
עלייה למטוס הוא התהליך שבו עוזבים נוסעים בטיסה מסחרית את הטרמינל בנמל התעופה, מגיעים אל המטוס ותופסים את מקומותיהם בו לקראת יציאת הטיסה לדרכה.
התהליך מהווה עבור הנוסעים את השלב האחרון בתהליך ההתייצבות לטיסתם - לאחר ההגעה לנמל התעופה, בידוק ומסירת הכבודה והבידוק הביטחוני.
מועד העלייה למטוס נקבע מראש שעות אחדות לפני המועד ליציאת הטיסה לדרכה.
מועד העלייה למטוס נמסר לנוסעים בסיום תהליך הבידוק, עם מסירת כרטיס העלייה למטוס לידיהם.
לעיתים נדחה המועד שנמסר לנוסעים וזאת כאשר חלים עיכובים המצריכים את דחיית יציאת הטיסה לדרכה (לדוגמה - מזג אוויר גרוע).
מועד היציאה הוא לרוב כ-45/50 דקות לפני ההמראה במטוסים מעל 100 מושבים.
וכ-20/30 דקות לפני ההמראה במטוסים אזוריים.
על העלייה למטוס להתחיל זמן מספיק לפני מועד היציאה, על מנת שלא לגרום איחור ביציאת הטיסה לדרכה.
עם זאת אין להתחיל בעלייה למטוס כאשר נותרו עוד הכנות רבות ליציאת המטוס וזאת על מנת שלא לאלץ את הנוסעים לבלות בתוכו זמן ממושך לפני ההמראה.
על כן מתחילה העלייה למטוס כאשר הוא מוכן לקבל נוסעים - כשכבר נוקה וסודר לאחר צאת נוסעי הטיסה הקודמת - ויתר ההכנות ליציאת הטיסה לדרכה הגיעו לשלב מתקדם.
בעוד העלייה למטוס מתנהלת ניתן לסיים הכנות אחרות לטיסה, כמו מילוי מכליו בדלק והעמסת כבודת הנוסעים לתוך תאי המטען העיקריים שלו.
תהליך העלייה למטוס מתחיל כאשר עוברים הנוסעים בשער העלייה למטוס.
הם עושים את דרכם אל המטוס באמצעות גשר עלייה למטוס, אוטובוס או טרקלין נייד, או אף ברגל (בשדות תעופה קטנים).
אם הגיעו אל המטוס באוטובוס או ברגל עולים אליו הנוסעים במדרגות (מדרגות המותקנות בו או מדרגות ניידות).
הם נכנסים אל המטוס, מאחסנים את כבודת היד שלהם בתאי המטען המיועדים לכך בתא הנוסעים ומתיישבים במקומות שהוקצו להם במהלך תהליך הבידוק לטיסה.
תהליך העלייה למטוס מנוהל בשער העלייה למטוס על ידי אנשי צוות קרקע של חברת התעופה המפעילה את הטיסה.
בהגיע מועד העלייה למטוס נקראים תחילה הנוסעים על ידי מערכת הכריזה בטרמינל להגיע אל שער היציאה.
אנשי הצוות בשער מזמינים את הנוסעים שכבר התייצבו בו לעבור בו על פי סדר מסוים .
הם מזהים את הנוסעים על פי כרטיסי העלייה למטוס שניתנו להם בעת הבידוק.
בדרך כלל נעשה הזיהוי על ידי מכשירים אוטומטיים, המזהים את פרטי הנוסע שעל הכרטיס (בדרך כלל על פי ברקוד המודפס עליו), משווים אותו לרשימת הנוסעים המאושרת המצויה במחשבי חברת הטיסה ומאשרים את מעברו בשער.
תהליך זה גם מאפשר לצוות הקרקע וצוות המטוס לבדוק לקראת סיום זמן העלייה למטוס האם עברו בשער כל הנוסעים שהתייצבו בטרמינל לטיסה.
אם לא התייצבו כולם, ניתן לקרוא למאחרים במערכת הכריזה של הטרמינל להגיע במהירות לשער העלייה למטוס.
בכניסתם למטוס מתקבלים הנוסעים על ידי אנשי צוות הדיילים, המוודאים שוב כי הנוסעים הגיעו לטיסה הנכונה ומורים להם את הדרך אל המקומות המיועדים להם.
אנשים הרתוקים לכיסאות גלגלים מועלים למטוסים באמצעות כיסא מעבר.
תהליך העלייה למטוס מסתיים כאשר נסגרות דלתותיו.
בדרך כלל הן נסגרות כאשר המטוס מוכן לצאת מעמדת החניה שלו, להסיע אל מסלול הטיסה ולהמריא.
קביעת סדר העלייה של הנוסעים למטוס מתחשבת בשיקולים שונים:
יעילות - הצורך בעלייה מהירה ככל האפשר של הנוסעים למטוס, על מנת שלא לגרום להם אי נוחות ולעכב את יציאת הטיסה לדרכה.
יעילות העלייה למטוס מוגבלת עקב גורמים שונים:
פתחי הכניסה למטוס הם מעטים - בדרך כלל אחד או שניים בלבד
המעברים במטוס הם צרים והשטח הפנוי שבו יכולים הנוסעים לעמוד בדרכם למושביהם הוא מוגבל
המעבר במעברים מוגבל על ידי נוסעים העומדים בהם במהלך עלייה למטוס לצורך העמסת מטען היד שלהם לתאי המטען שמעל למושבים
התופעה של עלייה בנפח מטען היד של הנוסעים, הנובעת מהטלת אגרות על ידי חברות התעופה על עודף במשקל הכבודה הרגילה
שיקולים אחרים של חברת התעופה - למשל הרצון לעודד נוסעים לרכוש מושבים יקרים יותר (שאליהם יוכלו להגיע מהר יותר) או האפשרות לתת לבני משפחה או לחברים לעלות למטוס ביחד.
לעיתים מציעה חברת טיסה לנוסעים זכות קדימה לעלייה למטוס תמורת תשלום נוסף.
קיימות אפשרויות שונות לסדר העלייה של הנוסעים למטוס.
על פי סדר הישיבה של הנוסעים:
יושבי השורה האחרונה ועד יושבי השורה הראשונה
יושבי מושבי חלון, אחריהם יושבי מושבים אמצעיים ולבסוף יושבי מושבים ליד המעבר
לפי קבוצות של יושבי שורות או לפי מדורים בתא הנוסעים
סדר אקראי (הנוסעים עוברים בשער ועולים למטוס בסדר על פי רצונם).
שיטה נוספת שהוצעה (מכונה 'שטיח מעופף') היא שהנוסעים יתארגנו לפי טורי מושבים עוד באזור ההמתנה, לפני המעבר בשער העלייה למטוס.
לרוב נקראים נוסעי המחלקה הראשונה ומחלקת העסקים לעלות למטוס ראשונים.
לעיתים נקראים לעלות אחריהם נוסעים עם מוגבלויות ונוסעים עם ילדים קטנים.
הכניסה לקראת נסיעה לכלי תחבורה אחרים היא לרוב פשוטה יותר.
כך, לאוטובוס ולרכבת עולים ישירות מרציף (או מתחנה ברחוב), ללא צורך בהובלה אליהם.
לרכבת פתחים רבים יותר והנוסעים מכניסים את כבודתם אליה בעצמם.
העלייה לאוניית נוסעים היא מורכבת יותר ודומה יותר לעלייה למטוס.
עליית הגג - הסתרת אנה פרנק הוא סרט אמריקאי-בריטי המבוסס על סיפור חייה של מיפ חיס, הולנדית שסייעה להסתיר את אנה פרנק ומשפחתה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הסרט מבוסס על ספרה של חיס "נזכור את אנה פרנק".
בשנת 1940 פולשים הנאצים להולנד.
מיפ חיס (מרי סטינבורגן) היא עובדת צעירה בסניף חברת אופקטה באמסטרדם.
הסניף מנוהל בידי אוטו פרנק (פול סקופילד) היהודי.
ביולי 1942 מתחיל פרנק לחשוש לגורל משפחתו, וביחד עם מיפ ועובדים נוספים במשרד, הוא בונה את "האגף הנסתר" בבניין בו הוא מסתתר עם אשתו אדית (אלינור ברון) ובנותיו מרגוט (גאורגיה סלוב) אנה (ליסה ג'ייקובס).
אליהם מצטרפת גם משפחה נוספת - משפחת ואן-דאן ויהודי נוסף בשם אלברט דוסל (ג'פרי רוברט).
לכל אורך המלחמה, מתאמצת מיפ להמשיך ולהסתיר את שמונת היהודים וכן לדאוג למחסורם.
כל מאמציה נהרסים ב-4 באוגוסט 1944, עת חוליית שוטרים בפיקודו של קרל זילברבאואר (טום וילקינסון) מתפרצת לבניין ועוצרת את כל המסתתרים.
זילברבאואר עוצר גם חלק מהמסתירים, אולם מרחם על מיפ ומשחרר אותה.
מיפ מנסה לשחד את זילברבאואר כדי שישחרר את חבריה, אולם לשווא.
היא חוזרת למחבוא ואוספת מהרצפה את דפי יומנה של אנה פרנק.
היא מסתירה את הדפים במגירתה ולא מעזה לקרוא בהם.
עם סיום המלחמה, חוזר אוטו פרנק לאמסטרדם, ומיפ מחכה לו ומבשרת לו שאשתו, וכן משפחת ואן-דאן ואלברט דוסל נהרגו במחנות השמדה.
עם זאת, לא ידוע גורלן של אנה ומרגוט.
אוטו מפתח ציפות לגביהן, אולם אז מגיע מכתב המודיע שגם אנה ומרגוט נספו.
מיפ מוציאה מגירתה את דפי היומן שבו לא קראה ומעניקה אותם לאוטו.
אוטו שוקע בקריאה, ומיפ חומקת בחשאי מהחדר ומתיישבת בכיסא שהיה שייך פעם לאנה פרנק.
לאחר מכן היא מדוושת חזרה לביתה על אופניה.
עליית בעלי החיים או עלייתם של בעלי החיים: ניצחונם של בעלי החוליות , היא סדרת טבע תיעודית שהופקה על ידי ה-BBC ומלווה בהסבריו של דייוויד אטנבורו וכן בתיאורים משוחזרים בשיטות חדשניות את היצורים הקדומים.
סדרה זו מהווה המשך לסדרה ראשית החיים מ-2010.
הסדרה בת שני פרקים ועוקבת אחר האבולוציה של בעלי החוליות.
סיפור זה נמשך 500 מיליון שנה, מראשית התפתחותם ועד להופעת האדם.
במהלך התוכנית, דייוויד אטנבורו נעזר בחלק מתגליות המאובנים האחרונות שנמצאו בסין, המעידות על מוצאם של בעלי החוליות.
הסדרה שודרה לראשונה בבריטניה ב-2013, ובישראל היא שודרה בערוץ הראשון בתחילת שנת 2017.
מהים עד לשחקים: הפרק מציג את האבולוציה של ראשוני היצורים המכונים מיתרניים וחולייתנים, אשר שגשגו וכבשו את העולם מחסרי החוליות שקדמו להם, ביניהם הדינוקרידידים והטרילוביטים.
הראשון שבהם היה המילוקונמינגיה שהיה בעל עמוד שדרה בתוך גופו, מה שעזר לו לנוע ביעילות במים.
הוא היה כנראה מראשוני הדגים, אך בדומה לצמדאים המודרניים היה חסר לסתות.
אלו הופיעו עם דגי הסחוס החיים היום וגם עם הדגי בעלי השריון כמו הפריונאנולפיס שהתגלה בסין.
אחריהם הופיעו דגי גרם בעלי עצמות כתחליף לסחוס לאורך גופם.
חלק מדגים אלה החלו לעבור לחיים ביבשה.
מאובנים של לטימריה, דג שהוא מאובן חי פרהיסטורי הוא בעל סנפירים רחבים עם קצוות המזכירים גפיים, אך חסר יכולת לנוע על היבשה ביעילות.
ראשון הדגים שחי על היבשה כונה טיקטאליק והיה בעל מבנה גפיים מתחת לגופו שהכילו אצבעות תומכות.
הדו-חיים התפצלו מדגים כמותו ביניהם סלמנדרת ענק סינית הנושמת במים דרך עורה אך עולה לנשום אוויר בריאות.
רוב הדו-חיים מטילים ביצים במים והם בעלי עור רך, אך הזוחלים שהתפצלו מהם פיתחו עור קשקשי מגונן וביציהם היו אטומות למים, כך שהם התפתחו לאורך היבשה.
המרשימים שבזוחלים היו הדינוזאורים שהיו בעלי מפרקי רגליים שתמכו בגופם וכך גם יכלו לנוע במהירות וגם לגדול לגדלים מרשימים.
כך נראה לופנגוזאורוס שהיה מאבות הזאורופודים העצומים וטירנוזאורוס, מהטורפים הגדולים והמרשימים ביותר מעולם.
חלק מהדינוזאורים היו מכוסי נוצות כמו הסינוזאורופטריקס שהיה מכוסה בנוצות דמויות פלומה.
דינוזאור אחר - האנכיאורניס היה בעל סימנים לכך שיכל לדאות באוויר ואולי היה מאבות החולייתנים שכבשו את השמיים - העופות.
שחר היונקים: הפרק מציג את הופעת היונקים, החולייתנים שכבשו את העולם.
תחילה הם היו קטנים וצנועים כמו ההדרוקודיום שהתגלה בחפירות בדרום סין והכיל מאפיינים של זוחלים ושל יונקים ביניהם מוח גדול, מערכת שיניים מותאמת לחיתוך, חום גוף ופרווה ואולי הוא הטיל ביצים בדומה לברווזן וקיפודן, מהם בקע ולד שינק חלב.
בהמשך התפתחו 2 קבוצות נוספות של יונקים: הכיסאים כמו הקנגורו, הוולבי והאופוסום שמגדלים צאצא קטן בתוך כיס והשלייניים שבמקום לסחוב גור לא מתפקד מכילים אותו בתוך שליה בגוף האם עד הלידה.
בסין נמצאו מאובנים של ראשוני 2 הקבוצות: הסינודלפיס שהיה ראשון המטאתרים והיורמאיה שהיה ראשון האאותרים.
היונקים הראשונים היו קטנים כדי להימלט מהדינוזאורים שסביבם אך לאחר הכחדת הקרטיקון הם החלו למלא גומחות שונות.
בבור מסל בגרמניה נראים מאובנים של ראשוני יונקים ממגוון קבוצות, ביניהם ראשוני אוכלי החרקים, המכרסמים, העטלפים וראשוני הפרסתנים (ייתכן שפרופלאותריום) וכן פרימט קדום מוזר שהיה בעל התאמה לחיים על העצים ולתזונה מפירות, מה שהוביל אותו לראות צבעים.
יונקים אלה חיו ביערות גשם בגרמניה הקדומה של הפלאוקן, אך שינויי אקלים לפני 40 מיליון שנה בקירוב גרמו להכחדת היערות והצמחת ערבות עשב בהם שגשגו יונקי ענק כמו המגצרופס שהגיע לגובה של 2.5 מ' בכתפיים.
ייתכן שהגדילה נבעה להגנה מטורפים כמו המלפליס שצד את ראשוני הברונתותריומים ביערות.
יונקים נוספים גדלו בתקופה זו כמו עצלני קרקע, ממותות והפרצרתריום - הגדול בכל היונקים היבשתיים.
כיום רוב מיני ענק אלה נכחדו, ייתכן שבשל עידן הקרח האחרון וייתכן שעקב ציד מראשוני האנשים שהיו בעלי חלל מוח גדול וחיי חברה עשירים שאיתם יכלו לייצר כלים ולצוד בחבורות.
כיום המין האנושי משגשג כתוצאה מהמאפיינים שאבותיו הנכחדים הורישו לו.
בניגוד למושג המוכר, על פי ההלכה המצווה היא להיראות בבית המקדש (מצוות "ראייה") ולא בירושלים בלבד.
מצוות ראייה נזכרת מספר פעמים בתורה כמצווה:
על פי ההלכה, המצווה היא להגיע אל בית המקדש ולהיראות בו (כי החובה היא "להראות לפני ה'"), והבאת שלושה קרבנות שונים: עולת ראייה, שלמי חגיגה ושלמי שמחה.
בארץ ישראל מתחילים לבקש בתפילה על הגשמים רק כשבועיים אחרי סוכות, כדי שעולי הרגל יוכלו לחזור לביתם ולא יתקעו בדרך בגלל הגשמים.
ישנם תיאורים ארוכים במסכת סוכה על החגיגות שהיו נוהגים בהן בחג הסוכות, ועל ההכנות לחגיגות אלו.
מזמן חורבן בית המקדש לדעת רוב הפוסקים, בטלה מצוות העלייה לרגל, היו שהמשיכו לעלות כזכר לעליה לרגל, כקהילת קודש טבריה, שהיו שולחים נציג מטעם הקהילה לירושלים בזמן הרגל, כפי שמעיד רבי חיים יהושע אלעזר הכהן חמצי, אב"ד חיפה, כסמל לחשיבותה של ארץ ישראל וירושלים וכתקווה לבנין המקדש.
הרדב"ז פסק שבימינו בראיית רצפת המקדש מקימים את מצוות העלייה לרגל ודנו חלק מהפוסקים אם גם האיסור לבוא ריקם לירושלים ברגל נוהג או לא בזמן הזה.
בסוף ה היו במשהד, איראן, התנכלויות קשות לקהילת אנוסי משהד.
בשנים אלו נאלצו ראשי קהילת האנוסים לעלות לרגל למכה, וקבלו את התואר חג'.
יהודים אלה אשר עלו למכה, המשיכו בעלייה לרגל גם לירושלים ולמערת המכפלה בחברון.
רכבת מיוחדת מתל אביב עם עולי רגל בהנהגת הרב ידידיה פרנקל הגיעה לתחנת הרכבת בירושלים ומשם בליווי תזמורות ושירה עלו רגלית להר ציון בתהלוכה מפוארת.
גם בימינו יהודים רבים נוהגים לעלות לירושלים בשלושת הרגלים לתפילה בכותל המערבי.
אחד מאירועי השיא של העלייה לרגל הוא ברכת הכהנים המסורתית ברחבת הכותל.
בקרב קהילת ביתא ישראל נהוג חג נוסף המשלב בתוכו עלייה לרגל, חג הסיגד.
מכאן דבק המונח "רגל" לכל אחד מאותם שלושה החגים ומכאן גם, לדבריו, מקור הביטוי עלייה לרגל – עלייה פיזית, פשוטה כמשמעה, אל אותם מתחמי כף הרגל.
עליית אליהו לשמיים, הוא סיפור מקראי המופיע ב.
התנ"ך מתאר בו את עליית הדמות מקראית אליהו הנביא במרכבת אש לשמים.
תלמידו אלישע הוא היחיד שראה אותו עולה, ובזמן עליית אליהו הוא צעק ובכה על עזיבתו של אליהו.
על פי המסופר ב, אליהו הלך יחד עם אלישע תלמידו מבית אל ליריחו, ומשם הם ירדו אל נהר הירדן, אותו אליהו בקע לשנים על ידי אדרתו.
בכל תחנה בה הם עברו, אלישע פגש קבוצה של בני נביאים, שהודיעו לו שביום זה יילקח ממנו אדונו אליהו, אך הוא השתיק אותם.
לאחר שאליהו ואלישע חצו את הירדן אליהו שאל את תלמידו מה הוא מבקש שייתן לו לפני שהוא נלקח ממנו.
אלישע ביקש , בקשה עליה אליהו עצמו אמר , וקבע שהבקשה תתמלא רק אם אלישע יראה אותו נלקח מאיתו.
תוך כדי הליכתם, צצו רכב אש וסוסי אש, שהעלו את אליהו ב"סערה" לשמיים:
לאחר שאלישע זעק אל אליהו , הוא קרע את בגדיו, לקח את אדרתו של אליהו וחזר לירדן.
הוא הכה את הירדן באדרתו של אליהו, כמו שעשה אליהו לפני שעלה השמימה, אך הירדן לא נבקע.
תקלה זו גרמה לו לקרוא , ולאחר מכן הוא הכה את הירדן, והפעם מימיו נבקעו.
לאחר מכן חזר אלישע לשבת ביריחו, ומכאן והלאה הוא תיפקד כנביא עצמאי ולא רק כנערו של אליהו.
משמעות הבקשה "ויהי נא פי שנים ברוחך אלי"
הפרשנים נחלקו במשמעות בקשתו של אלישע, .
יש שפירשו את הבקשה כפשוטה, כך למשל פירש המצודת דוד: "שתשרה עלי רוח הנבואה, במעלה כפולה על מה ששרתה עליך".
רבים דחו פירוש זה, בטענה שאליהו לא היה יכול להאציל על אלישע רוח נבואה יותר ממה שיש בידו, והוסיפו שזו עזות פנים מצד אלישע לבקש מאליהו דבר כזה.
המלבי"ם הסביר כוונת פירוש זה, שעל אף שנביא לא יכול להאציל על נביא אחר יותר מרוח הנבואה ששרתה עליו, אלישע חשב שלאחר עליית אליהו לשמיים, תגדל מדרגתו ויוכל להאציל על אלישע פי שניים ממעלתו בחייו.
רבי נחמן מברסלב מצדד בדעתו של המצודת דוד.
רלב"ג פירש כי כוונתו של אלישע הייתה לבקש שהוא יהיה יורשו הבכיר של אליהו, ואליהו יאציל עליו חלק גדול מרוחו, פי שנים משאר הנביאים, בדומה לבכור המקבל פי שניים במשפט הבכורה המקראי.
בדומה לכך, יש הטוענים שבתנ"ך משמעות הביטוי "פי שנים" אינה כפליים, אלא שני חלקים מתוך שלוש.
הם מביאים לכך ראיה מהפסוק בספר זכריה, , ממנו מוכח שמשמעות הביטוי "פי שניים" היא שני חלקים מתוך שלושה.
האברבנאל פירש שהביטוי "פי שנים" הוא צירוף סמיכות שמשמעותו "פה של שנים", כלומר הדיבור בין אליהו לאלישע.
לשיטתו, כיון שאלישע התקשה להיפרד מאליהו, הוא ביקש מאליהו שהדיבור ביניהם לא יפסק, ורוחו של אליהו תמשיך לבוא ולדבר איתו גם לאחר שהוא יעלה לשמיים.
רש"י פירש בשם ברייתא דל"ב מידות, שהביטוי לקיום בקשתו של אלישע הוא העובדה שאלישע חולל 16 ניסים, פי שניים ממספר הניסים שחולל אליהו (8).
בדומה לכך כתב הרד"ק, על פי הגמרא, שאלישע החיה 4 מתים, פי שניים ממספר המתים שהחיה אליהו.
חז"ל למדו מבקשתו של אלישע, ש"בכל אדם מתקנא חוץ מבנו ותלמידו", כלומר שלא היה בעיה לאלישע לבקש מאליהו פי שנים מרוחו, כיון שהוא תלמידו של אליהו, ומדרגתו הגבוהה לא תגרום לא קנאה.
זעקתו של אלישע, נאמרה גם על ידי יואש מלך ישראל על אלישע לפני מותו.
מרכבות וסוסי אש נגלו לאלישע גם בסיפור המצור הארמי על דותן, וייתכן שמטרתו של דימוי זה להביע את הרעיון, שבפעולותיהם של אליהו ואלישע היה טמון כוח הדומה לרכב ולפרשים ממש.
העלייה העולמית באינפלציה החלה בתחילת 2021, ונכון למאי 2023, עודנה נמשכת.
גורמים עיקריים לעליה הם תמריצים פיסקאליים ומוניטריים שניתנו על ידי ממשלות במהלך מגפת הקורונה ומשבר עולמי בשרשרת האספקה הגלובלית (שהתבטא במיוחד במחסור בשבבים ובאנרגיה).
עליית האינפלציה החריפה במהלך שנת 2022 בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
כתוצאה מהעליות, הגיבו בנקים מרכזיים בעולם, ובהם בנק ישראל והפדרל ריזרב בארצות הברית, בהעלאות ריבית במהלך שנת 2022. עבור מדינות רבות בעולם, האינפלציה בשנים אלו היא הגבוהה מזה עשרות שנים.
לפי כלכלנים מפירמת ראיית החשבון העולמית דלויט, חל גידול משמעותי בהוצאות הצרכנים על מוצרים ביחס להוצאותיהם על שירותים, וזאת בתקופת דעיכת מגפת הקורונה, ובמיוחד בארצות הברית.
שינוי זה הביא ללחץ על שרשראות האספקה העולמיות, כיוון שהיצע הסחורות לא יכול היה לענות על הביקוש, וכתוצאה מכך החלה עליית מחירים עולמית.
כלכלנים אלו הבחינו כי בארצות הברית, בנובמבר 2021, שיעור האינפלציה בשוק המוצרים שאינם מתכלים (למשל, כלי רכב) הגיעה לשיעור 14.9%, בהשוואה ל-10.7% בשוק המוצרים המתכלים.
להבדיל, האינפלציה עבור שירותים הגיעה לשיעור של 3.8% בלבד.
אותם כלכלנים ציינו כי כלכלות מרכזיות שונות בעולם הראו תוצאות דומות.
במדינות בהן המזון מהווה חלק גדול יותר משיעור האינפלציה הכולל, עליית המחירים אילצה צרכנים בעלי הכנסה נמוכה "להדק את החגורה", וצימצמה הוצאות על מוצרים אחרים ובכך הביאה להאטה בצמיחה הכלכלית.
ויליאם ג'קסון, הכלכלן הראשי לשווקים מתעוררים בחברת הייעוץ Capital Economics ציין כי "במדינות עם אינפלציה גבוהה, ההוצאה הצרכנית נחלשה מפני שכוח ההוצאה של משקי הבית ספג מכה מעליית המחירים, ובשל כך נדרשה מדיניות אגרסיבית יותר בהידוק המדיניות המוניטרית".
יש המייחסים את עליית האינפלציה בארצות הברית למחסור במוצרים הנובעים מבעיות שרשרת האספקה העולמית, אשר נגרמו בעיקר בשל מגפת הקורונה.
גורם משוער נוסף הוא העלייה בביקוש הצרכני בעקבות עליה היסטורית בכוח העבודה ועליה בשכר הנומינלי בארצות הברית.
בנוסף, במהלך המגפה ניתן סיוע פדרלי בסך של כ-5 מיליארד דולר, אשר שימש ככח קניה נוסף שהביא לעליית הביקוש.
עם זאת, יש שרואים בסיוע ככזה שהיה נחוץ למניעת דפלציה, אותה היה קשה יותר לנהל מהאינפלציה הקיימת.
אנליסטים מסוימים טענו כי הפקעת מחירים על ידי התעשיות הגדולות, בעיקר בענף הקמעונאות, מילאה תפקיד בזינוק האינפלציה בארצות הברית.
אותם אנליסטים ציינו כי בעשורים האחרונים התרכזו התעשיות האמורות באוליגופולים ששלטו בשווקים, ובעקבות זאת החזיקו בכוח תמחור גבוה יותר.
עם זאת, כלכלנים רבים אחרים לא ראו באמור כתורם משמעותי לאינפלציה.
השפעת הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022
מארק זנדי, הכלכלן הראשי של Moody's Analytics, ניתח את מרכיבי מדד המחירים לצרכן בארצות הברית באמצעות דו"ח ממאי 2022, שהצביע על שיעור אינפלציה של 8.6% בארצות הברית.
זנדי מצא שהפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022 הייתה הגורם העיקרי לעליית האינפלציה, ומסבירה לדבריו עליה של 3.5% מתוך 8.6%.
לדבריו, מחירי הנפט והסחורות זינקו בציפייה ותגובה לפלישה, מה שהוביל לעלייה במחירי הבנזין.
מחירי הסולר הגבוהים הובילו לעלויות הובלה גבוהות יותר של מוצרי צריכה ובעיקר מזון.
עצירת אספקת הגז הרוסית, שהחלה בשנת 2021, החמירה את משבר האנרגיה העולמי שנגרם כתוצאה מגידול בביקוש יחד עם מגבלות האספקה העולמית במהלך ההתאוששות מהגבלות מגפת הקורונה.
באירופה, בתוך פחות משנה, מחירי הגז עלו ביותר מ-450%, ומחירי החשמל עלו ב-230%.
ב-22 בפברואר 2022, ערב הפלישה הרוסית, הקפיאה ממשלת גרמניה את צינור נורד סטרים 2 המוביל גז מרוסיה לגרמניה, מה שגרם לעלייה משמעותית במחירי הגז הטבעי.
ב-24 בפברואר פלש הצבא הרוסי לאוקראינה על מנת להפיל את הממשלה האוקראינית שנבחרה באופן דמוקרטי, ולהחליף אותה בממשלת בובות רוסית.
ערב הפלישה, אוקראינה היוותה 11.5% משוק יבולי החיטה בעולם, ותרמה 17% משוק יצוא יבולי התירס בעולם.
הפלישה מנעה מהחיטה והתירס האוקראינים להגיע לשוק הבינלאומי וגרמה למחסור בשווקים אלו, וכתוצאה מכך לעליית מחירים גלובלית.
בנוסף, מחיר הנפט הגולמי מסוג ברנט עלה מ-97.93 דולר לחבית ב-25 בפברואר לשיא של 127.98 דולר לחבית ב-8 במרץ, מה שהוביל לעליה במחירים של התעשייה הפטרוכימית.
השפעת הסנקציות על הכלכלה הרוסית גרמה לעליה של 17.89% באינפלציה השנתית ברוסיה, הגבוהה מאז 2002. האינפלציה השבועית הגיעה לשיא של 0.99% בשבוע של 8 באפריל.
עד יוני 2022, כמעט מחצית ממדינות גוש האירו סבלו מאינפלציה דו ספרתית, כאשר ממוצע האינפלציה בכלל הגוש הגיע לשיעור של 8.6%, הגבוה ביותר מאז הקמת הגוש ב-1999. בתגובה, לפחות 75 בנקים מרכזיים ברחבי העולם העלו באגרסיביות את שיעורי הריבית.
עם זאת, הבנק העולמי מזהיר כי מאבק באינפלציה באמצעות העלאות ריבית מגבירה את הסיכון למיתון עולמי.
האינפלציה בישראל הגיעה לשיעור של 5.2%, שיא של 14 שנים.
מחירי הדירות התייקרו ב-17.8% בשנה.
בתגובה לכך, העלה בנק ישראל את ריבית בנק ישראל מספר פעמים, עד לשיעור של 2% (נכון לספטמבר 2022), וזאת לאחר שנים בהן הריבית בישראל שמרה על שיעור קרוב לאפסי.
בנוסף, על מנת להקל על משקי הבית ולבלום את עליית המחירים, הפחיתה הממשלה את מס הבלו על הדלק במהלך 2022.
מעבר לגורמים העולמיים לאינפלציה, ישראל חוותה עליית מחירים וירידה בהיצע הסחורות וזאת בשל "פקק" שנוצר בנמלי ישראל, כחלק מחוסר יכולת הנמלים להתייעל, כאשר ברקע לכך סכסוכי עבודה ואיומים בשביתה מצד ההסתדרות.
יצוין, כי על אף שישראל, כאמור, סובלת גם היא מגל האינפלציה, ביוני 2022 ציינה הכלכלנית הראשית של ה-OECD, ד"ר לורנס בון, כי "העולם בבעיה אך המשק הישראלי במומנטום חיובי...בין היתר בשל מגזר ההייטק, שוק העבודה החזק ועתודות הגז".
עליית האינפלציה השפיעה על מדינות בצפון אפריקה באופן חסר פרופורציה, והביאה למחסור חמור במזון במדינות מסוימות, למשל תוניסיה ומרוקו.
שיעורי האינפלציה השנתיים במדינות צפון אפריקה עלו ל-15.3% בהשוואה ל-6.4% ב-2021, לפי הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה במצרים.
בארצות הברית, מדד המחירים לצרכן עלה ב-6.8% בין נובמבר 2020 לנובמבר 2021, וזאת בעיקר עקב עליית מחירי הבנזין, המזון והדיור.
עליית מחירי האנרגיה ב-2022 הביאה את האינפלציה בארצות הברית לשיעור של 9.1%, השיעור הגבוה ביותר מאז 1981. האינפלציה הביאה לכך שפדרל ריזרב העלה את הריבית מספר פעמים במהלך 2022. העלאת הריבית על ידי הפד העלתה חשש לכך שהכלכלה האמריקאית, ובעקבותיה הכלכלה העולמית, ייכנסו למיתון.
בנוסף, עליות אלו הביאו לכך שלראשונה מזה 20 שנה, ערך הדולר עלה על ערך היורו.
קיימות הערכות כי האינפלציה מילאה תפקיד מרכזי בירידה בתמיכה בנשיא ג'ו ביידן, כפי שהתבטאה בסקר רחב שנערך בתחילת שנת 2022.
גם בקנדה האינפלציה הגיעה לשיא של מספר עשורים כאשר האמירה לשיעור של 5.1% בפברואר 2022 ועלתה לשיעור של 6.7% כעבור חודשיים.
באפריל, האינפלציה עלתה ל-6.8%, ובמאי 2022 זינקה לשיעור של 7.7%, הגבוה ביותר מאז 1983.
בהולנד, שיעור האינפלציה הממוצע לשנת 2021 היה הגבוה ביותר מאז 2003.
בבריטניה, האינפלציה הגיעה ביולי לשיא של 40 שנה של 10.1%, וזאת בעיקר בשל עליית מחירי המזון.
הבנק המרכזי של בריטניה העלה את הריבית שש פעמים במהלך העליות (נכון לספטמבר 2022), כך שהריבית הגיעה לשיעור של 1.75% באוגוסט, תוך אזהרות כי בריטניה צפויה להיכנס למיתון עד סוף 2022.
ביוני 2022, הבנק המרכזי האירופי (ECB) החליט להעלות את הריבית לראשונה מזה יותר מ-11 שנים בשל לחץ האינפלציה הגובר.
ביולי ירד היורו מתחת לדולר בפעם הראשונה מזה 20 שנה, בעיקר בשל חשש מהגבלות אספקת אנרגיה מרוסיה, אך גם עקב העובדה שהפד הקדים את הבנקים המרכזיים האירופאיים בהעלאת הריבית.
באוגוסט הגיעה האינפלציה בגוש האירו ל-9.1%, השיעור הגבוה ביותר מאז הקמת גוש האירו ב-1999.
טורקיה, אשר מצויה מאז שנת 2018 במשבר חוב ומשבר מוניטרי, ספגה עליות משמעותיות בעיקר במחירי האנרגיה.
שורה של מהלכי הורדת ריבית על ידי הבנק המרכזי הטורקי, יחד עם מדיניות מוניטרית חריגה של נשיא טורקיה ארדואן, הביאו לכך שהאינפלציה הורגשה ביתר שאת ביחס לשאר העולם, כאשר הלירה הטורקית איבדה 44% מערכה מול הדולר במהלך 2021.
עלייה על שרטון ימי, היא פגיעה של ספינה בקרקע הים או בצד של נתיב מים.
במצב זה הספינה נתקעת בקרקע הים מבלי יכולת להמשיך לצוף ולשוט.
המפגש של גוף הספינה בקרקע הים, יכול להיות מתוכנן, בשעה שמנחיתים ספינה בחוף כדי להוריד צוות או מטען, או לצורך תחזוקה ותיקון, מצב שכזה נקרא, החפה או נחיתת כלי השיט בחוף.
עם זאת, פגיעה בקרקע הים יכולה להיות מקרית ולקרות "בטעות", מתוקף גורמים ונסיבות שונים.
מקרים שכאלה, גורמים לתאונה ימית.
אירוע מסוג זה נקרא "עלייה על שרטון".
באירוע המתרחש "בטעות" שלא במתכוון, ההתנגשות בקרקע הים עלולה לגרום ל"התקעות" הספינה בקרקע הים מבלי יכולת לזוז, עם או בלי נזק לחלק השקוע מתחת למים של גוף הספינה.
במקרה של נזק לדופן הספינה, יכולה להיווצר הצפת מים נרחבת לתוך גוף הספינה ובנוסף הדבר עלול לפגוע ביציבותה ובבטיחותה של הספינה בצורה משמעותית.
בהתנגשות חמורה, שבטעות, בקרקע הים, מופעלים עומסים קיצוניים על מבנה גוף ספינה.
בהתנגשות שבחומרה קלה, עלול להגרם נזק קל לגוף הספינה; עם זאת, בתאונות הקשות, ההתנגשות עלולה להוביל לפריצת דופן גוף הספינה, חדירת מים עד כדי טביעה, דליפת מטען (כגון דלקים ושמנים), אובדן מוחלט של כלי השיט, ובמקרים החמורים ביותר, פגיעה בחיי אדם.
העלייה על שרטון מהווה כשליש מהתאונות הימיות בעולם, תאונות מסוג זה מדורגות במקום השני בתדירות, לאחר התנגשות בין ספינות.
תאונות מסוג זה נחקרות בנמלים בינלאומיים רבים.
בין הגורמים לעלייה על שרטון הם:
כאשר מתרחשת עלייה על שרטון, יש צורך להוריד ולחלץ את הספינה מהשרטון או את המטען שלה במידת האפשר.
הספינה עדיין כשירה לשיט ולכן מורידים אותה מהשרטון כדי לתקנה ולהחזירה לשירות.
גוף הספינה התקועה חווה עומסים משמעותיים שעלולים להרוס אותה אם לא יטפלו בה.
אם הספינה מכילה חומרים מסוכנים היא עלולה לגרום לנזק סביבתי, כשהחומר המסוכן ישתחרר או ידלוף לסביבה, דבר שקורה כשהספינה נשארת תקועה לזמן ממושך.
כדי למנוע גניבת הרכוש והסחורות על ידי גנבים/שודדים, נעשים מאמצים להוריד את הספינה מהשרטון או לכל הפחות את המטען שעליה, כמה שיותר מהר.
ספינה מקורקעת על שרטון, מהווה סכנת ניווט במצב שהיא חוסמת נתיב שיט.
החפה או נחיתה של כלי שיט על החוף הן פעולות יזומות, המתוכננות לאפשר למגע בטוח של קרקעית הספינות בקרקע הים, למטרות הורדת צוות ביבשה או להורדת מטען בחוף, או לצורך תחזוקה ותיקונים.
שני מושגים אלה החפה ונחיתה ימית, נקראים באנגלית Ship Landing.
נחתות צבאיות (ללוחמה אמפיבית) נבנו במיוחד, לנחיתה בחופים.
כדי שיוכלו להנחית טנקים, רק"מ, ציוד צבאי וחיילים בחוף האויב.
כלי שיט מסוג זה נבנו כשקרקעיתן שטוחה, השוקע שלהן מופחת ויש להן מכלי ציפה ייעודיים, כל זאת במטרה שהם יכולו לגשת לחוף לפרוק את הציוד שהביאו ולעזוב אותו מיד עם גמר הפריקה.
בעבר ספינות גדולות לא יכלו להתקרב לחופים מחשש שיעלו על שרטונים.
לצורך פריקת צוות וציוד בחופים (שלא בנמלים).
הספינות עגנו במרחק בטוח מהחוף, הורידו מהן, סירות המותאמות לנחיתה או גלישה לחוף, שהועמס עליהן הציוד ובני האדם המיועדים להגיע לחוף.
סירות אלה יכלו להתקרב לחוף במים הרדודים ולבצע החפה בחופים חוליים.
בגמר הפריקה צוותי הסירות היו דוחפים אותן חזרה לים עד שהסירות צפו ויכלו לשוט חזרה לכלי השיט הגדולים.
נחתות אזרחיות הן אניות שנבנו להנחתת נוסעים, כלי רכב וסחורות בחופים ומהם, מבלי צורך בנמלים.
הן יכולות לנחות בכל חוף המתאים לנחיתה.
עליית הנוער הייתה תנועה ציונית שהוקמה בגרמניה, במטרה להעלות צעירים יהודים לארץ ישראל, ולהכשיר אותם לעבודה חקלאית.
בשנת 1932 בגרמניה, פוטרו נערים יהודים מעבודתם בשל היותם יהודים.
הנערים פנו אל רחה פריאר שתסייע להם במציאת עבודה.
בעקבות פניה זו, והקשיים המצטברים של נוער יהודי גרמניה כתוצאה מהאנטישמיות העולה וגואה, העלתה רחה פריאר את ההצעה להעלות נוער יהודי מגרמניה לארץ ישראל,בה יקבלו חינוך לאומי.
פריאר פנתה אל גורמים מרכזיים שונים, כגון: הסתדרות העובדים בארץ ישראל, ההסתדרות הציונית בגרמניה, ויצו, עזרא ואחרים, אך לא זכתה למענה.
פריאר החליטה לפעול בכל זאת, ובסיועו של ד"ר זיגפריד להמן הצליחה להביא קבוצה ראשונה של 12 נערים לבן שמן ב-12 בספטמבר 1932. הייתה זו הקבוצה הראשונה של "עליית הנוער".
בעקבות עליית היטלר לשלטון בגרמניה הוחל בסוכנות היהודית בפעילות מואצת להעלאת יהודים מגרמניה לישראל.
אחד הנתיבים שנבחנו היה העלאת ילדים שאינם קשורים לפרנסתם במקום מושבם בגרמניה.
הסוכנות היהודית בחנה שלוש אפשרויות לקליטת הילדים: פנימיות, משקים של קיבוצים וכפרי ילדים, כשההנחה הייתה שההורים ישלמו את דמי השהות של הילדים.
האופציה הזמינה ביותר הייתה של המשקים.
עד יולי 1933 הביעו 36 משקים נכונות לקלוט כ-900 בני נוער, ודובר על קליטת עוד כ-100 ילדים בתל חי ובכפר ילדים.
תקציב האחזקה של כל ילד לשנה הוערך ב-25 לא"י.
באוגוסט 1933, בקונגרס הציוני ה-18 בפראג, הוחלט על הקמת משרד אשר יפעל ליישובם של יהודים יוצאי גרמניה בארץ ישראל.
הנרייטה סאלד נתבקשה לרכז את הטיפול בעליית הנוער.
בתחילה היא סרבה, אולם לאחר ביקור בגרמניה היא לקחה על עצמה את התפקיד.
היא כונתה "אם עליית הנוער", והייתה לה השפעה מרובה על הלך הרוח האידאולוגי וכן על הצד המעשי בארגון.
האתגר בתוכנית לא היה רק אישור המוסדות הציוניים לעניין, אלא אף שכנוע והסברה להורי הנערים, על מנת שיאפשרו להם לעלות לארץ ישראל, אשר נחשבה כמסוכנת.
כמו כן, היה צורך במאמץ לשמירה על התלהבות בני הנוער למרות ההמתנה הארוכה לפעמים לעליה.
מטרתה האידאולוגית של עליית הנוער בהקמתה הייתה להעלות נוער יהודי מגרמניה, על מנת שיעזרו בבניין הארץ על ידי עבודה חלוצית.
הארץ זקוקה שיבואו לגאלה, והעם צריך ידיים צעירות עובדות.
המטרה הייתה להגשים את חזון הציונות על ידי עליית בני נוער והתיישבותם בארץ.
מתוך כך, יהיה ניתן להרוויח הצלה ליהודים, קליטתם בארץ, שיקומם וחינוכם.
מטרתה החינוכית של התנועה הייתה לחנך את הנוער, להטמיעו בתרבות הישראלית ולגרום לו להיות יצרן ותורם לחברה, תוך יצירת חיי אומה חדשים בארץ ישראל.
מפעל זה נעשה בשיתוף עם התנועה הקיבוצית, ומתוך כך נקבעו העקרונות החינוכיים.
שיתוף הפעולה עם התנועה הקיבוצית לא הוסכם על כולם בהסתדרות הציונית.
נציגי התנועה הרוויזיוניסטית ו"המזרחי" מחו על כך, כל אחד מסיבותיו הוא.
התנועה הייתה מושתתת על שלושה עקרונות: עבודה, לימודים וחברה.
בכל יום עבדו 4–5 שעות ולמדו 4 שעות.
יתר הזמן הוקדש לפעילות חברתית, וזמן מועט בלבד לפנאי אישי.
לדעת סאלד, משקלם של שלושת העקרונות שווים, ואין להפחית מחשיבותו של אף אחד מהם.
עקרון העבודה התבטא בעיקר בעבודה חקלאית.
החניכים ראו בכך מדד להתפתחותם.
המחנכים ראו בעבודה כמחנכת ומשפיעה על התבססות הילד בקבוצה ובקיבוץ.
חברי הקיבוץ ראו בכך אף תועלת כלכלית, ודרך לבחינה עד כמה התאקלמו הילדים בקיבוץ.
לאנשי עליית הנוער היה זה נדבך בתהליך החינוכי, כאשר המטרה הייתה להגיע בסופו של דבר להגשמה קיבוצית.
עקרון הלימוד היה חשוב ביותר בעיני הנרייטה סאלד, שכן לפי דעתה, על החלוץ להיות בעל ידע כללי ויהודי נרחב.
דעה זו לא הייתה מקובלת באותה תקופה.
עקרון החברה הביא לקביעת מטרות התנועה על פי צורכי החברה והעם, ויצר דרך חיים תוך התלכדות ודיבוק חברים.
הנערים והנערות היו מאורגנים בקבוצות, "חברות נוער".
זו הייתה המשענת הרגשית שלהם, במקום משפחה שנמצאת רחוק או שכבר אינה בין החיים.
בעזרת הקבוצה אפשר להטמיע ערכים בצורה טובה יותר, קל יותר לבסס התנהגות נכונה.
הפעילות בקבוצה מאפשרת יחסי גומלין חברתיים, ונותנת במה לכוחות מנהיגותיים להביע כישרונותיהם.
כמו כן, "חברת נוער" היא זו המכינה את הנוער להגשמה חלוצית בקיבוצים.
לפי תפיסת הארגון, הקבוצה היא במרכז, ולא היחיד.
אבל כל זאת לא בא מתוך הקטנת או ביטול הפרט, אלא מתוך תפיסה כי כוחו ועוצמתו יבואו לידי ביטוי עם הגשמת מטרות החברה.
עם השנים השתנו היעדים והעקרונות המנחים את הארגון לאור התמורות באוכלוסייה ובתרבות בארץ ישראל.
מהקמתה ועד למלחמת העולם השנייה
ב-30 בינואר 1933, היום בו עלה היטלר לשלטון בגרמניה, נוסדה אגודת "ועד העזרה לנוער יהודי", שכונתה גם כן "עלית הנוער".
אגודה זו הייתה מעין ארגון כולל של כל תנועות הנוער הציוניות שבגרמניה, אשר תמכו בעלית נוער יהודי לארץ ישראל.
האגודה רשמה מועמדים, הפנתה אותם להכשרה ולארגון העלייה וחילקה סרטיפיקטים (רישיונות עליה).
ב-30 במאי באותה שנה, נוסד "ועד שיתוף הפעולה לעלית ילדים ונוער", אשר דאג לארגון ולגיוס כספים ברמה העולמית, וכן להפיץ מידע בנוגע לעלית הנוער.
צלע נוספת של הארגון הייתה "הלשכה לעלית הנוער" בירושלים, שהייתה חלק מהמחלקה הגרמנית של הסוכנות היהודית, שהייתה אחראית על יישוב יהודי גרמניה.
תפקידה היה להשיג סרטיפיקטים, לדאוג לקשר עם הקיבוצים הקולטים, ולהכניס את הנוער למוסדות החינוך.
הנרייטה סאלד הייתה אחראית על ההיבטים הפדגוגיים של המפעל ועל המימון וההיבטים המנהליים היו אמונים אנשי המחלקה הגרמנית בסוכנות, גאורג לנדאור ודוד ורנר סנטור, שהיה גם ראש מחלקת העלייה של הסוכנות.
לאחר הקמת הלשכה, הוענקו 350 סרטיפיקטים ראשונים על ידי ממשלת המנדט הבריטי.
בתחילה, המטרה הייתה ממוקדת בנוער יהודי גרמניה.
עם השנים, נכללו מדינות נוספות במפעל זה, שאף בהן התגברה הסכנה ליהודים.
הילדים נשלחו על ידי הוריהם בשמחה רבה, שכן זו הייתה הדרך להצילם.
רוב הוריהם של הילדים נהרגו לאחר מכן בשואה.
בתקופה הראשונה שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, המיונים היו קפדניים ביותר.
שתי סיבות עיקריות היו לכך: האחת, עקב מספרם המועט של הסרטיפיקטים שנתן הממשל הבריטי לעליית הנוער.
השנית, בשל הדרישות, התנאים המיוחדים ויכולת הקליטה של הקיבוצים בהם נקלטו הנערים.
המיונים נערכו על ידי האגודה "עזרה לנוער יהודי" בברלין, אשר כלל את כל תנועות הנוער הציוניות שבגרמניה.
בני הנוער שנבחרו לעלות היו צריכים להיות מגיל 15 ומעלה, לאחר בדיקה גופנית ובאישור הוריהם.
אלו שיכלו, נתבקשו לשלם עבור נסיעותיהם והכשרתם במרכזים בגרמניה, עד שיקבלו סרטיפיקטים.
קבוצת הנוער הראשונה שנקלטה באופן רשמי על ידי "הלשכה לעליית הנוער", התחילה פעולתה ב-19 בפברואר 1934 בעין חרוד.
קבוצה זאת של כ-50 נערים ונערות התנהלה תחילה כחברת נוער נפרדת, אך בסוף יוני 1934 שולבה עם שאר ילדי עין חרוד לחברת נוער אחת.
כעבור ארבעה חודשים הועלתה קבוצה דתית ראשונה לקיבוץ רודגס, לימים קבוצת יבנה.
עם זאת, היה מחסור במקומות לקליטת נוער דתי.
עד נובמבר 1934 עלו כ-200 נערים ונערות.
חלקם השתכנו בשלושה מוסדות: כפר ילדים ונוער אהבה, משק הפועלות ליד תלפיות ובית צעירות מזרחי בירושלים והשאר השתכנו בקיבוצים עין חרוד, רודגס ותל יוסף.
לאחריהן, הוקמו קבוצות בתל חי, כפר חסידים, קבוצת שילר, שריד, גבת, גשר, קריית ענבים, איילת השחר, גבעת השלושה, נהלל, רמת דוד וקיבוצים נוספים.
במרץ 1936 הגיעה לעין חרוד קבוצה שנייה, לאחר שהראשונה סיימה במקום ועברה להתיישבות באלונים.
כמו כן, הוקם בית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ בקיבוץ יגור לנוער עולה מגרמניה על שם לודוויג טיץ, אחד ממנהיגי הנוער היהודי בגרמניה.
באפריל 1936 הובאה קבוצה ראשונה של עליית הנוער למושב נהלל.
הקליטה בנהלל נחשבה להצלחה והכונו מקומות נוספים במושבים כפר יחזקאל וכפר יהושע.
במהלך תקופה זו, עלו קבוצות שסיימו הכשרה להתיישבות קבועה באלונים ובשדה אליהו.
יתר על כן, הוקם בתלפיות שבירושלים מוסד לנערים בני 13–15, שלאחר מכן עברו לאחד ממוסדות החינוך של עלית הנוער.
היה זה בסיס ל"מכינות" שהקימו לאחר מכן.
בשנת 1938 הד"ר שמואל ספירו הקים ובנה את השרות הרפואי של עליית הנוער.
הקבוצות הראשונות של בני נוער אלו נבחרו בקפידה.
היה להם זמן להיפרד ממשפחתם וממכריהם.
הם הגיעו עם ביגוד וציוד, וידעו שיש להם לאן לחזור בגלות.
מלבד הבדלים קטנים, האופי התרבותי של הנערים היה דומה.
הם התרגלו לסגנון חיים גרמני, ובארץ פגשו תרבות אחרת לחלוטין.
נוער זה היה חדור אידיאלים מהפכניים.
אמנם חלקם תכננו לפני בואם לרכוש השכלה גבוהה, אולם משהגיעו לארץ ישראל, שאיפותיהם השתנו.
הם הצטרפו להקמת של יישובי חומה ומגדל, הצטרפו לשורות ההגנה, הפלמ"ח והבריגדה היהודית.
חלקם אף עזרו בעליה הבלתי לגאלית.
עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה עלו לארץ ישראל דרך עלית הנוער כ-5,000 נערים ונערות, כאשר כמחצית מהם עלו ב-1939. ממערב אירופה הגיעו כ-90%, והשאר ממזרחה.
בתחילת 1936 הגיעה קבוצה ראשונה של עלית הנוער מפולין.
הם היו חברי גורדוניה שהגיעו לכפר הנוער בן שמן.
בשנת 1938 קיבלה על עצמה ההסתדרות הציונית ברומניה לממן את מחצית העלות של עליית הנוער מרומניה ובקשה לקדם את העלייה ממדינה זו.
מאז פרוץ המלחמה, ב-1 בספטמבר 1939, החלה תקופה חדשה בעלית הנוער.
המונים ניסו להגיע לארץ ישראל בכל הדרכים האפשריות.
באותה תקופה הייתה גם עלייה גדולה בדרכי היבשה, וכן לא התמקדה רק באירופה, אלא אף בארצות נוספות.
נקלטו 380 נערים ונערות מתימן, 73 מעיראק, 1045 מטורקיה, ועוד 249 נוספים מארצות נוספות באסיה.
מניעי עליה זו היו אף הם אידאולוגיים-ציוניים, וכן ניסיונות להצלה ולהישרדות.
בשנת 1941 החלו להיקלט במוסדות עלית הנוער גם נוער ישראלי מרקע של מצוקה.
הייתה זו תוכנית, ביוזמתה של הנרייטה סאלד, שנועדה להוציא נוער משכונות המצוקה ולגדלו בקיבוצים.
כמו כן, הותאמה תוכנית זו אף במסגרת דתית.
בשנת 1941 בעקבות הפרהוד בעיראק, נשלחה לשם בחשאי הפעילה מזל מוצרי לאור העניין שהביעו רבים מניצולי הפרעות לשלוח את בני משפחותיהם הצעירים לארץ ישראל.
בבואם של בני הנוער שניצלו מהשואה, השתנו לגמרי מאפייני הקליטה ואופייה.
במיוחד, אצל קבוצה של כ-1,300 ילדים ונוער שנקראה "ילדי טהראן" אשר עברו בדרך עקלקלה וקשה, עד שהצליחו לעלות לארץ.
הייתה זו הפעם הראשונה שנקלטו גם ילדים בגילאי בית הספר היסודי, שאף הם שולבו בקיבוצים, בקבוצות ובמושבים.
לא היו אלה ילדים שעלו מרצונם האישי, לאחר הכשרה נפשית ופיזית ובאישור הוריהם, אלא פליטים שברחו.
המצב כאן היה אחר לגמרי.
הוקמה ועדה שנדרשה למיין את הילדים עד גיל 14, האם יישלחו למוסדות כלליים או דתיים.
נערים מעל גיל 14 – ההחלטה נשארה בידיהם.
באותה התקופה, עלה ויכוח ציבורי רחב היקף באשר לאופי החינוך שניתן לנערים.
קליטת של ילדי טהראן הכשירה את השטח והתנאים לקבלת נערים נוספים, אשר ניצלו מן השואה.
לעומת התקופה הקודמת, בה עלו נערים בעלי השכלה כללית, תוך כדי לימודיהם בתיכון, אשר חסרו בדרך כלל השכלה כללית, הנוער כאן הוא במצב אחר לגמרי.
בשל המלחמה, הילדים לא למדו כלל, לא השכלה כללית ולא השכלה עברית.
כאן עמדו אנשי עלית הנוער מול שתי משימות חשובות: האחת, לתמוך רגשית בילדים היתומים כאב ואם, והשנית, ללמדם ולחנכם.
היה קיים קושי בקליטת ילדים מארצות המזרח, אשר באו מתרבות שונה.
המקומות שקלטו את הילדים לא התנהגו באותה סובלנות כאל הילדים שהגיעו קודם לכן מאירופה.
הייחודי בתקופה זו הוא הנכונות והמאמץ להעלות כמה שיותר ילדים, למרות חסימת אירופה ומדיניות הספר הלבן של הבריטים המגבילה עליה יהודית.
לאור קשיים אלה, בתקופה זו עלו 10,000 ילדים ונוער בלבד.
מסוף מלחמת העולם השנייה ועד להקמת המדינה
בקונגרס הציוני ה-22 בבזל, בשנת 1946, נקבע כי כל יתום יהודי באירופה עד גיל 17, רשאי להיקלט במוסדות עליית הנוער.
הארגון נערך לכך ואף הקים לשם כך מרכז בפריז.
כמו כן, בארצות רבות באירופה הוקמו "בתי עלית הנוער", שם נקלטו החניכים לפני עלייתם ארצה.
בזמן זה הוחלט לחדש את המיון בקבלת החניכים לעלייה לארץ.
היו לכך מס' גורמים, ביניהם: מס' הסרטיפיקטים המועט שניתן על ידי המנדט, חוסר במקום מתאים לקלוט ילדים צעירים, צורך היישוב בנערים חסונים ובריאים בנפשם שיוכלו לסייע ברמה הטובה ביותר, קשיים כלכליים של הארגון וכו'.
על כן, בקבלת הנערים ההעדפה הייתה כזאת: ראשית, יתומים משני הוריהם, או ילדים אשר להם קרובים יחידים בארץ.
כמו כן, הם נתבקשו לבצע בדיקות רפואיות מקיפות וטיפול בבעיות לפני העלייה, עד כמה שניתן.
יתר על כן, הועדפו בני נוער בני 15–17, וכן בני נוער שהיו מאורגנים בקבוצות.
בסוף 1946 הוקם כפר נוער בקפריסין, לאחר שגירשו הבריטים את העולים הלא חוקיים.
בתחילת 1948, עליית הילדים אושרה, ונקלטו בתוך מוסדות עלית הנוער כ-3000 חניכים.
בתקופה זו, נקבע להקים את "המחלקה לעלית ילדים ונוער" בתוך הסוכנות היהודית, במקום "הלשכה לעלית ילדים ונוער" שהייתה חלק מ"המחלקה ליישוב יהודי גרמניה".
מסיום מלחמת העולם השנייה ועד לקום המדינה, נקלטו בעלית הנוער כ-15,000 ילדים, רובם מגרמניה ומפולין, חלקם מבולגריה, מהונגריה ומצ'כוסלובקיה, וכן מסוריה, מלבנון ומתימן.
מהקמת המדינה ולאורך שנות ה-50
בולים לציון 20 שנה לעלית הנוער, 1955
מקום המדינה ועד ל-1952, העלייה לארץ הייתה גדולה במיוחד.
באותה התקופה, מעל 27,000 ילדים ובני נוער הצטרפו לעליית הנוער.
כל הנערים שהיו ב"בתי עליית הנוער" בערים ברחבי אירופה עלו לארץ.
בשל כמות העולים הגדולה, נפתחו מחנות מעבר ומיון בכמה מרכזים בארץ.
דבר המייחד תקופה זו לעומת קודמותיה, היה העובדה כי בני הנוער והילדים לא הגיעו לבדם, אלא יחד עם משפחותיהם.
דבר מרכזי נוסף היה ארץ מוצאם: 76% מתוכם היו מארצות ערב.
תמורות אלה יצרו שינויים באופי הארגון והתנהלותו.
באלול תש"ט, 1949, ביקר במרוקו משה קול, ראש הארגון.
בעקבות ביקור זה, נפתחה תוכנית של עליית הנוער בקזבלנקה, ונערכו לקליטת ילדים בארץ.
יש הסוברים כי זוהי נקודת פתיחה לתחילת עלית יהודי מרוקו בשנות ה-50.
בתחילת עשור זה החלה מגמה של התגברות החינוך המקצועי באידאולוגיה של הארגון, לעומת מטרות החינוך החקלאי שהיו עד כה.
מגמה זו נבעה כתוצאה מחיזוק המימד המקצועי במדינה, שינוי בשאיפותיהם של החניכים, דו"חות שונים שהוגשו, וכן בתי ספר ומרכזים מקצועיים שהוקמו בכל הארץ.
בתקופה זו הוקמו מוסדות רבים, כגון: כפרי נוער, חוות גדנ"ע ו"מרכזי נוער" לחינוך והכשרת נערים שלא נקלטו במוסדות החינוך הרגילים או בעבודה.
בשנת 1954 הציע אלברט איינשטיין להמליץ על ארגון עליית הנוער לפרס נובל לשלום.
בשנת 1958, בשנת העשור למדינה, קיבלה עליית הנוער את פרס ישראל.
בשנים אלה הייתה תקופת משבר לעליית הנוער.
ראשית, נקלטו בארגון נוער ישראלי ונוער עולה ותיק משכונות המצוקה, והיו רבים שהתנגדו לכך.
דבר נוסף, התקציבים קוצצו וצצו קשיים רבים.
הארגון עמד בפני סכנת סגירה.
עקב כך, פנה הקונגרס ה-25 בקריאה עולמית לגייס כספים למענו.
יחד עם קשיים אלה, המשיכה עלית הנוער בפעילותה הענפה.
ב-1960 הוקם "מרכז תרבות עמים לנוער", אשר יועד לבסס ערכי תרבות ואומנות עולמיים לילדים בישראל.
עלית הנוער קיבלה את הנהלתו של המרכז.
ב-1961 הוקמו "כיתות מכינות" עבור ילדים שהוזנחו חינוכית ועקב כך הם מפגרים בלימודם ולא התאקלמו בבית ספר רגיל.
המכינות הוקמו תחילה ברמת הדסה, ולאחר מכן הוקמו עוד שניים: בבן יקיר ובנתיבות.
בפברואר 1962 נוסדה "היחידה לקליטת נוער מתבגר".
יחידה זו קיבלה נערים עולים בני 16–18 אשר הפסיקו את לימודי התיכון שלהם במקום מוצאם, וחפצו לרכוש מקצוע כדי להתאקלם בארץ.
מסלול היחידה כלל לימוד של חצי שנה באולפן לעברית, לאחריו לימוד מקצוע במשך שנה, ולאחר מכן גיוס לצבא.
לאחר מלחמת ששת הימים, חל שינוי גדול בעליה.
אל הארץ הגיעו, בין השאר, עולים רבים מברית המועצות ומרומניה, שרצונם היה לבסס את לימודם וידיעותיהם.
על מנת לענות לצרכיהם, הותאמו עבורם "כיתות לועזיות" (או "הנתיבים הלועזיים"), בהם נערים ונערות בכיתות יא'-יב' למדו ונבחנו בשפת אמם.
בכיתות אלה למדו גם עולים מצרפת ומדרום אמריקה.
כמעט מחצית מהעולים בגילאי 15–17 מברית המועצות ניסו להיקלט בארגון, ואכן הצטרפו כ-4,000 בני נוער ממדינה זו.
בשנת 1962 הציעו מספר חברי כנסת להעניק פרס נובל לשלום לעליית הנוער.
בנימוקיהם כתבו: "עליית הנוער הצילה מעל ל-100,000 ילדים יהודים, שיקמה וחינכה אותם בישראל."
בשנת 1971 אושרה "תוכנית ה-4,600" (או "הפרויקט הישראלי") על ידי הנהלת חבר הנאמנים של הסוכנות היהודית.
תוכנית זו מורה על עליית הנוער לתת דגש על חינוכו של נוער ישראלי משכבות המצוקה.
ראוי להזכיר, כי משימה זו החלה עוד בזמנה של סאלד, אולם לא באותו היקף.
בשנים 72'-78' התעצם מס' החניכים מ-9,971 ל-18,145. הנוער הישראלי בעליית הנוער הגיע ל-88% מכלל החניכים, כך שתוכנית ה-4,600 הצליחה הרבה מעבר למצופה.
במסגרת תוכנית זו הופעלו פרויקטים ומיזמים חדשים בתחומים שונים.
כמו כן, חזר שיתוף הפעולה עם הקיבוצים.
בשנת 1976 נוסתה תוכנית חדשה בשם "תור ועלה לנער", שמטרתה הייתה להביא נערים ונערות מחוץ לישראל לתקופה של כחודש וחצי בארץ, ולעורר בהם את רצון לעלות ארצה או ללמוד פה.
לאחר מספר שנים תוכנית זו בוטלה.
בשנת 1979 התגייס מחזור ראשון של עליית הנוער במסלול פיקודי מיוחד.
מטרתו של פרויקט זה הוא לאפשר לבוגרים להוציא אל הפועל בצורה הטובה ביותר את כישרונותיהם הצבאיים.
בשנת הלימודים של 78'/79' החל "מפעל הפרויקטים המיוחדים", בו בני נוער יהודיים מחוץ לישראל הוזמנו ארצה ללמוד במשך שנה במוסדותיה של עלית הנוער את מקצועותיהם בשפת אמם, ועם זאת לקבל ידע בעברית, ביהדות ובמורשת ישראל.
לקראת סוף שנות ה-70 ארעה המהפכה באיראן, בעקבותיה נקלטו כ-1,800 בני נוער עולים מאיראן בארגון, אשר כמחצית מהם עלו בלי משפחתם.
עליה זו עוררה דיון ציבורי בנוגע לאופי החינוך הניתן- כללי או דתי.
אולם, דיון זה לא היה כה חריף כמו זה שאירע לפני קום המדינה, בעלית ילדי טהראן.
עלייה עיקרית בתקופה זו (ואף לאחריה) הייתה מאתיופיה.
הילדים נקלטו בלא סינון לפי גיל או מצב בריאותי.
נפתחו בשנים אלה מרכזים למיון, אשר משם הופנו הילדים אל מוסדות החינוך הדתיים המתאימים להם.
כולם הופנו לבתי ספר דתיים, ועלית הנוער דאגה רבות לקליטתם.
בשנת 1996 נסגרה עליית הנוער כמחלקה נפרדת בשל סיבות תקציביות, בהחלטת הנהלת הסוכנות היהודית.
רוב החניכים הועברו לאחריותו של האגף לחינוך התיישבותי של משרד החינוך והתרבות.
עד זמן זה, לאורך יותר מחמישים שנה, נקלטו והתחנכו במוסדותיה עליית הנוער כ-350,000 נערים ונערות.
קשר הארגון עם הורי החניכים
בשנותיה הראשונות של עליית הנוער, הקשר של הארגון עם הורי החניכים הסתכם בהסכמתם של ההורים לעליית הילדים ארצה.
המלחמה, בין השאר, גרמה לכך שאף נפסק קשר המכתבים בין ההורים והילדים, וגרוע מכך – להתיתמותם של ילדים רבים.
בשל כך, היה הארגון כמעין מחליף מקום ההורים.
מציאות זו התאימה לרעיון של הארגון, שלעיתים רבות פנה כנגד האידאולוגיה אליה חינכו ההורים.
מאז הקמת המדינה, המצב השתנה לגמרי.
הארגון החל לקבל גם תלמידים שעלו ארצה עם הוריהם, אולם דבר זה לא שינה את מהות הקשר של הארגון עם ההורים.
רבים מההורים באותו זמן הרגישו חדשים ולא בטוחים בארץ, ועל כן לא התנגדו שגורמים אחרים ותיקים יותר ינהיגו את ילדיהם.
בתחילת שנות ה-50 הגיעו עולים רבים ממזרח אירופה ומארצות האסלאם.
בארצות אלה לא היה נהוג קשר חזק בין גורמי החינוך לבין ההורים, ולכן קיבלו ההורים את המדיניות הזו גם בארץ.
עליית הנוער סברה שבשל התערערות מעמד ההורים, עליהם להמשיך בדרך זו ולשמש כמעין תחליף להורים, על כל האחריות המשתמעת מכך.
ההורים לא נתפסו כשותפים לתהליך החינוך והלמידה, ולא היו מעורבים מספיק בחיי הילדים.
לאור תפיסה זו, עולים חדשים רבים לא רצו לשלוח את ילדיהם למוסדותיו של הארגון (ובמיוחד את בנותיהם), והיו רבים שאף הוציאו את ילדיהם מן המוסדות במהלך שנות הלימוד, לעיתים אף בהתנגדות ילדיהם.
כמו כן, היו ילדים שעזבו ביוזמתם את עליית הנוער, בשל הריחוק שחשו מהוריהם.
עם השנים, החלו להבין בארגון שניתן יהיה לחנך בצורה הרבה יותר שלמה ואפקטיבית כאשר גם ההורים ייקחו חלק בתהליך ויהיו מעורבים.
הכרה זו הגיעה, בין השאר, על רקע ההתפכחות מהשאיפה שכל החניכים ימשיכו לחיות חיי קיבוץ.
בארגון הבינו שמסגרת זו אינה מתאימה לכולם, ומלאכת החינוך ותחומיו רחבים הרבה יותר, ועל כן לא כדאי לכפות צורת חיים זו על הילדים.
אט אט, הליך זה של קירוב ההורים ועירובם בתהליך החינוכי הלך וגבר, והגיע אל כל מוסדות החינוך של הארגון.
עם זאת, המשיכה עליית הנוער לחוש אחריות אישית כלפי תלמידיה כאילו היא ממלאת מקומם של ההורים, ועל כן היא מעורבת בכל מקומות החינוך אליהם מגיעים הילדים.
עליית משה, אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך, נכתב ככל הנראה בארץ ישראל במאה הראשונה, כמה עשרות שנים לפני חורבן בית המקדש השני.
המקור, שנכתב ככל הנראה בעברית, לא השתמר.
השתמרו רק קטעים ממנו בתרגום ללטינית.
הספר פורסם לראשונה בשנת 1861 מתוך כתב יד לטיני בן המאה השישית שנמצא בספרייה האמברוזיאנית שבמילאנו.
החוקרים זיהו אותו כתרגום של הספר האבוד עליית משה, או צוואת משה הנזכר בכתבי יד של ההיסטוריון גלסיוס.
כתב היד, הקטוע בסופו, כולל נבואה פסאודואפיגרפית בשמו של משה רבנו, המדברת על מהלך ההיסטוריה הישראלית בדורות שיבואו אחריו ועד לתקופת בניו של הורדוס.
נבואה זו ניתנת בתוך תיאור של התכוננות משה לפטירתו ומינוי יהושע בן נון כממלא מקומו.
על פי גלסיוס, מכיל חלקו האבוד של הספר קרוב לוודאי ויכוח בין השטן לבין רב המלאכים מיכאל.
ויכוח זה נזכר גם בברית החדשה.
עליית ישעיהו, אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך ומיוחס לנביא ישעיהו.
הספר מחולק לשלושה חלקים ומכיל 10 פרקים.
הספר אינו מופיע באסופת הספרים החיצוניים של אברהם כהנא.
הספר מורכב משלושה חלקים הנחשבים לספרים נפרדים, ממחברים שונים, שנאספו יחדיו.
החלק הראשון (פרקים א'- ג', יב, פרק ה') מספר על מותו של ישעיהו על קידוש השם בידי מנשה מלך יהודה.
החלק השני (פרק ג', יג - פרק ד', כב) הוא אפוקליפסה נוצרית הנקראת ברית חזקיהו המתארת את רדיפת הנוצרים ברומא בתקופת נירון קיסר.
החלק השלישי (פרקים ו'-י"א), מתאר את החזון של ישעיהו מהשנה העשרים למלכותו של חזקיהו המלך וגם לו יש אופי נוצרי.
הספר נשמר בשלמותו רק בשפת הגעז, אך קטעים ממנו נשמרו בשפות נוספות.
קיימים היום ארבעה כתבי יד מן המאות 14 - 18, הכוללים:
כתב יד מהמאה ה-15 שנשמר ב
כתב יד מהמאה ה-15 שנשמר בספרייה הבריטית
כתב יד מהמאה ה-18 בספרייה הבריטית
כתב יד מהמאות ה-14-15 בספריית הוותיקן.
קטעים של הספר הקיימים היום כוללים:
חלק מהספר בגעז (פרק א' ד - ב' ב) הדומה מאוד לנוסח של כתב היד השלם בספריית הוותיקן
חלק מהספר ביוונית (פרק ב' ד - ד' ד) על פפירוס המתוארך למאה ה-5 או ה-6.
שני קטעים (פרק ב', יד - ג', יג; פרק ז', א-יט) של כתב יד בלטינית של הספר, הנמצאים בספריית הוותיקן ומתוארכים למאה ה-5 או ה-6.
בנוסף, היה ידוע בעבר על כתב יד בלטינית של פרקים ו'-י"א.
כתב יד זה הודפס בשנת 1522 ויצא לאור מחדש בשנת 1832. כתב היד עצמו אבד.
הספר פותח בפרק א' בצוואה שמצווה חזקיהו את בנו מנשה ובנבואה של ישעיהו באותו מעמד שמנשה לא יקיים את צוואת אביו, אלא יעבוד את בליעל ויוציא להורג את ישעיהו במשור עץ.
הספר ממשיך בתיאור רשעותו של מנשה, בהשפעתו של סמאל, הנקרא גם "מלכי רע", המשכין את בליעל בלבו של מנשה (פרק ב', א-ו).
בעקבות זאת, יוצא ישעיהו מירושלים אל בית לחם וממנה אל הר במדבר (פרק ב', ז-יא).
לאחר שנתיים, מוצא אותו שומרוני מבית לחם בשם בחיר-רע, המסגיר את ישעיהו לידי מנשה והוא מואשם שניבא על חורבן ירושלים, שטען שהוא ראה את אלוהים וחי, ושחירף את עם ישראל בכך שדימה את ירושלים לסדום ועמורה (פרק ב', יב; פרק ג', א-י).
באמצע מוזכר סיפורו של מיכיהו בן ימלה (פרק ב', יב-טז).
בסוף הספר מסופר על הוצאתו להורג של ישעיהו בידי מנשה (פרק ה', א-טז).
החוקרים סבורים כי החלק הראשון נכתב במקורו בעברית או ארמית, ושהוא החלק העתיק ביותר של הספר.
לסיפור של החלק הראשון מקבילה בתלמוד, שם נאמר: "שמעון בן עזאי אומר: מצאתי מגילת יוחסין בירושלים, וכתוב בה: מנשה הרג את ישעיה".
כן יש בין החוקרים הטוענים שהכתוב בספר האיגרת אל העברים (פרק י"א, לז) "נִסְקְלוּ בָאֲבָנִים נֻסְּרוּ בַמְּגֵרָה נִבְחֲנוּ בְיִסּוּרִים מֵתוּ לְפִי־חָרֶב" מתייחס לאותה מסורת של תיאור מותו של ישעיהו בספר עליית ישעיהו.
דוד פלוסר מצביע על דמיון בין התיאורים בספר ובין כתבי כת ים המלח.
לטענתו, ההאשמות שהואשם בהן ישעיהו, על פי הספר, והרדיפות שנרדף, משקפות את ההאשמות והרדיפות כלפי אנשי כת ים המלח.
במיוחד מצביע פלוסר לאמירה של ישעיהו בסוף הספר: "לכו לארץ צור וצידון כי רק עבורי מזג אל את הכוס" (פרק ה', יג) כאמירה שנועדה לחזק את הגישה של אלו מחברי הכת שתמכו במעבר צפונה, כמתואר בברית דמשק.
בהתאם, טוען פלוסר, שהספר נתחבר על ידי איש כת ים המלח בגלות בארץ צפון כדי לחזק את האמונה בברית החדשה של הכת בארץ דמשק.
תיאוריה זאת של פלוסר זכתה לתמיכה של יוהנס ון דר פלויג ומרק פילוננקו.
לעומת זאת, מיכאל ניב מפקפק בזיהוי זה וטוען שהוא לא סביר.
החלק השני מוצג כנבואה של ישעיהו הכוללת:
חייו ומותו של האהוב (פרק ג', יג-כ)
שחיתות הכנסייה (פרק ג', כא-לא)
שלטונו של בליעל (פרק ד', א-יג)
בואו השני של המשיח (פרק ד', יד-כב)
ברית חזקיה נכתב לאחר מותו של נירון קיסר, בשנת 68 לספירה, מכיוון שהספר מזכיר את האמונה שנירון קיסר ישוב כאנטיכריסט.
על פי הקבלות נוספות מתוארך הספר לסוף המאה הראשונה לספירה.
חזון ישעיהו נפתח בסיפור שבשנה ה-20 לחזקיהו, בהיותו בחצר המלך חזקיהו, עלה לשמים וקיבל חזון (פרק ו').
ישעיהו מתאר את מסעו דרך שבעת הרקיעים (פרקים ז'-ט') וברקיע השביעי הוא רואה את האל ורוח הקודש ומצטרף לעבודתם (פרק ט', כז - פרק י', ו).
אז הוא שומע את האל ממנה את ישו לרדת אל העולם (פרק י', ז-טז) ורואה את הירידה של ישו דברי שבעת הרקיעים (פרק י', יז-לא).
החזון ממשיך בתיאור לידת ישו (פרק י"א, א-טז), חייו, מותו ותחייתו (פרק י"א, יז-כא) ועלייתו חזרה לשמים (פרק י"א, כב-לג).
החלק השלישי נכתב במקורו ביוונית.
הספר נערך ככל הנראה ברומא, בתקופתו של הקיסר נירון, על ידי יהודי נוצרי, ביוונית.
הוא תורגם לגעז, לטינית, סלאבית כנסייתית עתיקה וקופטית.
התרגום לגעז נעשה ככל הנראה במסגרת תרגום התנ"ך והספרים החיצוניים, בזמן כלשהו בין קבלת הנצרות באתיופיה במאה הרביעית, לבין סוף המאה השישית.
השוואה של הגרסה בגעז לגרסה היוונית מראה שהתרגום לגעז יחסית נאמן למקור, וכולל טעויות שהיו ביוונית.
הספר יצא לראשונה בדפוס בשנת 1819, על סמך כתב היד של הספרייה הבודליינית, שהיה כתב היד היחיד שהיה ידוע אז.
דילמן מהדורה מדעית על סמך שלושת כתבי היד של הספרייה הבודליינית והספרייה הבריטית.
בשנת 1900 יצאה הוצאה מדעית נוספת, על ידי ר.
בשנת 1983 יצאה מהדורה נוספת של הספר על סמך ארבעת כתבי היד וחלקי כתבי יד נוספים.
עליית תלמידי הגאון מווילנה או עליית הפרושים הוא גל עליות של מספר קבוצות עולים מליטא ומרוסיה הלבנה לארץ ישראל בתחילת המאה ה-19.
עלייה זו כללה מאות עולים ובתוכם משפחות צעירות, שעלו ארצה בשלושה גלים עיקריים, והתיישבו תחילה בעיקר בצפת ובטבריה.
עלייה זו מכונה "עליית תלמידי הגר"א" מפני שכמה ממנהיגי העלייה הבולטים הכירו את הגר"א (הגאון מווילנה) והיו קרובים למשנתו.
עלייה זו נתמכה, כמו כל היישוב בארץ, גם מכספי החלוקה שנאספו על ידי השד"רים, ומנהיגים מעלייה זו אף יצאו בעצמם לחו"ל כשד"רים.
העולים בעלייה זו השפיעו בצורה דרמטית על היישוב היהודי בארבע ערי הקודש, ירושלים, חברון, טבריה וצפת, ובין השאר נטלו חלק משמעותי ביציאה מן החומות בירושלים, ובהקמת פתח תקווה.
הגל הראשון של העולים, היה קבוצה בראשותו של הרב מנחם מנדל משקלוב שהגיעה לחיפה ביום ח' באלול תקס"ח (1808).
במשך כחודשיים התגוררו בטבריה, ומשם עברו להשתקע בצפת, על מנת להימנע ממחלוקות עם החסידים שהגיעו ארצה כ-30 שנה קודם לכן והתגוררו בטבריה.
אך גם בצפת לא הצליחו להשתלב בקהילה האשכנזית המקומית, שהייתה ברובה חסידית.
הגל השני יצא לדרך בעקבות הצורך בהקמת קהילה אשכנזית נוספת, אשר זירז את עלייתם של מתכנני עלייה.
הקבוצה, בראשות הרב סעדיה משקלוב, הגיעה בתחילת הקיץ של שנת תקס"ט (1809).
השיירה השלישית הגיעה לארץ בתשרי ה'תק"ע (1809), הייתה בראשותם של הרב חיים כ"ץ והרב ישראל משקלוב, והצטרפה לקהילה החדשה בצפת.
ר' חיים כ"ץ כיהן בפועל כרב הקהילה, ור' ישראל משקלוב הפך לאחד ממנהיגיה הבולטים.
בין ראשי הקבוצות הייתה מחלוקת סביב השאלה מה הפעולה המרכזית שלשמה עלו לארץ.
רבי מנחם מנדל סבר שצריך לפעול בעיקר לבניין ירושלים בפועל, ואילו רבי ישראל משקלוב סבר שעיקר המאמץ צריך להיות מופנה לחידוש הסנהדרין.
בשנת תקע"ו (1815), לאחר תכנון של מספר שנים, עזב הרב מנחם מנדל משקלוב יחד עם קבוצה מהעולים את צפת ועלה לירושלים, שם ייסד מחדש את הקהילה האשכנזית.
בתחילה נמנעו אנשי הקהילה מלהזדהות בגלוי כאשכנזים, בין השאר, בשל החובות שהשאירו אנשי עליית רבי יהודה החסיד, בשנת 1700. הם נאלצו לשנות את מלבושיהם ואת גינוניהם כלפי חוץ ולנהוג כבני העדה הספרדית.