tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מגבלות תחמושת קפדניות הוטלו על יחידות הארמייה השישית יותר דרומה, כדי לספק תחמושת ארטילרית ל-250 תותחים כבדים שהוקצו לתמוך בהתקפה בצפון-מערב, בין גלוולט למסין.
הקורפוס ה-15 היה אמור לתקוף באגף הימני, דרומית לדרך מנן – איפר לתעלת קומין – איפר והמאמץ העיקרי היה להגיע משם לגארד דיו על ידי הקורפוס הבווארי ה-2, עם הדיוויזיה ה-26.
ב-29 באוקטובר החלו התקפות של קורפוס המילואים ה-27 נגד הקורפוס ה-1 מצפון לדרך מנן, עם שחר, בערפל סמיך.
עם רדת הלילה נכבש צומת גלוולט ונתפסו 600 שבויים בריטים.
התקפות צרפתיות הלאה צפונה, על ידי הדיוויזיה ה-17, הדיוויזיה ה-18 והדיוויזיה ה-31 כבשו מחדש את ביקסשואוטה ואת קורטקר קברט.
ההתקדמות של קבוצת הארמייה פבק לכיוון דרום-מערב כנגד הקורפוס ה-1 וקורפוס הפרשים המפוצל יותר דרומה, הגיעה למרחק של כ-3 ק"מ מאיפר לאורך דרך מנן והכניסה את העיר לטווח של הארטילריה הגרמנית.
ב-30 באוקטובר התקפות גרמניות על ידי דיוויזיית המילואים ה -54 והדיוויזיה ה-30, בכנף שמאל של BEF בגלוולט, נהדפו אבל הבריטים נדחקו ל-Zandvoorde, Hollebeke וטירת Hollebeke, כמו גם התקפות גרמנית על רכס מסין עד ויטשאט וסנט איב נהדפו.
הבריטים נאחזו מול זנדווורדה עם תגבורת צרפתית ו"כוח באלפין" פיקוד מאולתר של הכוחות.
ל-BEF היו נפגעים רבים והוא השתמש בכל עתודותיו אך הקורפוס הצרפתי ה-9 שלח את שלושת הגדודים האחרונים שלו והחזיר את המצב לקדמותו בגזרת הקורפוס ה-1. ב-31 באוקטובר פרצו התקפות גרמניות ליד גלוולט אולם נהדפו על ידי מתקפת נגד של גדוד 2, רגימנט וורקסטשייר.
הקורפוס ה-16 הצרפתי הגיע לאזור מסנט אלואי לוויטשאט ב-1 בנובמבר, כדי לחזק את קורפוס הפרשים והקורפוס ה-9 תקף עוד צפונה ליד בקלייר, מה שהקל על הלחץ הגרמני בשני צדי הקורפוס הבריטי הראשון.
עד 3 בנובמבר איבדה קבוצת הארמייה פבק 17,250 חיילים בחמישה ימים, ואילו ב-84 גדודי החי"ר של חיל המשלוח הבריטי שהגיעו לצרפת עם כ-1,000 קצינים וחיילים כל אחד, ב-75 נותרו פחות מ-300 חיילים, וב-18 גדודים מתוכם נותרו פחות מ-100 חיילים, אף על פי שהם קיבלו מחליפים עד 28 באוקטובר.
פוש תכנן התקפה לכיוון מסין ולנגמרק ל-6 בנובמבר, כדי להרחיב את המבלט סביב איפר.
ההתקפה נהדפה על ידי התקפות גרמניות על האגפים בין התאריכים 5–9 בנובמבר.
ב-9 בנובמבר תקפו הגרמנים את הצרפתים והבלגים בין לנגמרק לדיקסמוד, ואילצו אותם לסגת בחזרה למסר, שם נאחזו הבלגים במעברים.
לאחר רגיעה קלה, התחדשו ההתקפות הגרמניות בעוצמה רבה בין התאריכים 10–11 בנובמבר, בעיקר בחזית הארמייה הרביעית מלנגמרק לדיקסמוד.
ב-10 בנובמבר, 12 ו-1⁄2 דיוויזיות גרמניות של הארמיות הרביעית והשישית, קבוצת הארמייה פבק וקורפוס המילואים ה-27 תקפו מנון בוששן ושולי יער פוליגון, לגוואלוט ומעבר לכביש מנן ליער שרובסברי בדרום.
ב-11 בנובמבר תקפו הגרמנים ממסין להנדג', יער וולדהוק, נון בוששן ויער פוליגון.
ירי מסיבי של קבוצות קטנות הדף את ההתקפות הגרמניות בין יער פוליגון לוולדהוק.
הדיוויזיות הגרמניות ה-3 וה-26 פרצו מסנט אלוי והתקדמו אל Zwarteleen, כ-2,700 מ' ממזרח לאיפר, שם נבלמו על ידי חטיבת הפרשים ה-7 הבריטית.
הבריטים נהדפו בחזרה על ידי הדיוויזיה ה-4 הגרמנית והתקפות הנגד הבריטיות נהדפו.
למחרת נחתה הפגזה חסרת תקדים על עמדות בריטיות בדרום המבלט בין יער פוליגון למסין.
חיילים גרמנים פרצו לאורך דרך מנן אך לא ניתן היה לתמוך בהם והפריצה נבלמה עד 13 בנובמבר.
שני הצדדים היו מותשים מהמאמצים הללו; הנפגעים הגרמניים בסביבות איפר הגיעו לכ-80,000 איש והאבדות של חיל המשלוח הבריטי, בין אוגוסט - 30 בנובמבר, היו 89,964 חיילים, 54,105 מהם נפגעו באיפר.
הצבא הבלגי הצטמצם במחצית והצרפתים איבדו בספטמבר 385,000 איש, 265,000 איש נוספים נהרגו עד סוף השנה.
מאמצים גרמניים אחרונים (11 בנובמבר–22 בנובמבר)
מזג האוויר נעשה קר הרבה יותר, עם גשם בין 12 ל-14 בנובמבר ומעט שלג ב-15 בנובמבר.
כפור לילה הגיע בעקבותיו וב-20 בנובמבר האדמה הייתה מכוסה בשלג.
הופיעו מקרים של עקיצות כפור והעומס הפיזי גבר, בקרב חיילים שכבשו תעלות מלאות למחצה במים קפואים, נרדמו בעמידה וצלפו והפציצו מתעלות מנוגדות במרחק של 100 מטר משם.
ב-12 בנובמבר, התקפה גרמנית הפתיעה את הקורפוס התשיעי הצרפתי והדיוויזיה ה-8 הבריטית הגיעה לחזית ב-13 בנובמבר והתקפות נוספות בוצעו בחזית הקורפוס השני מ-14 בנובמבר.
בין התאריכים 15–22 בנובמבר, הקורפוס הראשון הוקל על ידי הקורפוסים התשיעי וה-16 הצרפתים והקו הבריטי אורגן מחדש.
ב-16 בנובמבר, פוש סיכם עם פרנץ' להשתלט על הקו מזונבקה לתעלת איפר-קומין.
הקו הבריטי החדש עבר 21 מייל (34 ק"מ) מ-Wytschaete לתעלת La Bassée בז'יבנשה.
הבלגים החזיקו 15 מייל (24 ק"מ) והצרפתים הגנו על כ-430 מייל (690 ק"מ) מהחזית המערבית החדשה.
ב-17 בנובמבר הורה אלברכט לארמייה הרביעית להפסיק את התקפותיה; קורפוס המילואים השלישי והקורפוס ה-13 קיבלו פקודה לעבור אל החזית המזרחית, ללא שהתגלו על ידי בעלות הברית ב-20 בנובמבר.
קרב איפר השני היווה חלק מקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
קרב זה, אשר נערך בסביבות העיירה איפר שבבלגיה, היה שם כולל לארבעה קרבות שונים, אשר נערכו באותו אזור, בין 22 באפריל ל-25 במאי 1915. קרב איפר השני היה הניסיון הרציני היחיד של הגרמנים לתקוף בחזית המערב באותה שנה, 1915, בה הם הפנו את עיקר תשומת לבם מזרחה, כלפי הרוסים.
בקרב זה הגרמנים השתמשו לראשונה בחזית המערב בנשק כימי, ולראשונה בהיסטוריה נעשה שימוש צבאי בגז רעיל.
בכל זאת, בסופו של מאמץ זה, הגרמנים התקדמו מספר קילומטרים.
במהלך המרוץ אל הים, אשר שלבו האחרון היה קרב איפר הראשון, הצליחו הכוחות הבריטים, הצרפתים והבלגים, להחזיק בפינתה הדרומית מערבית של בלגיה, במה שנודע כמבלט איפר, על שם העיירה הבלגית שבתוך המבלט.
המבלט היה מוקף על ידי הגרמנים משלושה צדדים: צפון, מזרח ודרום.
לאחר אותו שלב של המלחמה, התחפרו שני הצדדים, ומכאן ואילך החזית המערבית התייצבה, וכל ניסיון של מי משני הצדדים לשבור את הקיפאון, נכשל, לרוב, תוך אבדות כבדות.
כך, בסתיו 1914 החלה בחזית המערב מלחמת החפירות, כאשר באותו שלב החזיקו הצרפתים ברובו של קו החפירות.
הבריטים, שצבאם התגייס בהדרגה, נטלו על עצמם החזקת קטע חזית גדל והולך, בהתאם למספרי החיילים אשר נשלחו לחזית המערב.
בשלב זה של המלחמה הם החזיקו בכמה עשרות ק"מ באזור איפר, לצד הצרפתים, אשר החזיקו באותו שלב בקטעי החזית שמימינם ומשמאלם.
אל הבריטים הצטרפו בחורף 1915 כוחות מן האימפריה הבריטית: ההודים, בפיקוד בריטי, ואחר כך הקנדים.
ההתבצרות בקו החזית הייתה דלילה למדי בשל מי תהום גבוהים באותו אזור, כמה עשרות ס"מ מפני השטח.
לפיכך, היא כללה מגננים המרוחקים זה מזה כמה מאות מטרים, וביניהם תעלות קשר רדודות.
הצרפתים בנו כמה ק"מ מאחורי הקו הקדמי קו ביצורים רציני יותר, ואף בו מגננים המרוחקים כמה מאות מטרים זה מזה, תעלות קשר חיברו בין המגננים, ובחזית אותו קו, מערך סבוך של גדרי תיל.
הקרב השני של איפר נפתח בניסיון גרמני לכבוש את מבלט איפר, אשר נראה, עקב מעמדו הפגיע, כנקודת תורפה במערך צבאות מדינות ההסכמה.
בנוסף, באותה גזרה היה לגרמנים יתרון מקומי: 11 אוגדות לעומת חמש בריטיות (כולל הודיות וקנדיות) ושתי צרפתיות, ויתרון גדול אף יותר בארטילריה.
פרט לנחיתות במספר קני הארטילריה, הבריטים, אשר בגזרתם התרחשו רוב הקרבות, סבלו ממחסור חמור בפגזים, ולעיתים הגבילו עצמם לשלושה פגזים לתותח ליום.
לידי מדינות ההסכמה הגיעו ידיעות עמומות אודות נשק הגז, אך אלה לא זכו להתייחסות מיוחדת.
הקרבות סביב איפר באביב 1915
הגרמנים תכננו התקפה מוגבלת למדי בהיקפה על ס'חרוונטאפל (s'Gravenstafel), כפר הנמצא מספר ק"מ מצפון מזרח לאיפר, בקצה הצפון מזרחי של "בליטת איפר".
בנטל ההתקפה נשאה הארמייה הגרמנית הרביעית.
הקו של כוחות מדינות ההסכמה, בצפון מזרח הבליטה, היה מאויש, משמאל לימין, באוגדה של חיילים טריטוריאליים צרפתים, מבוגרים מכדי לשרת ביחידות מסתערות, אוגדה צרפתית של חיילים קולוניאליים מצפון אפריקה ואוגדה קנדית.
הקרב החל בשעה 17:00 ב-22 באפריל 1915, עת הגרמנים פתחו בהפגזה כבדה.
במקביל הגרמנים פיזרו כ-170 טון גז כלור לאורך חזית של כ-6.5 ק"מ, במקום בו איישו אותה האוגדות הצרפתיות.
היה זה השימוש הראשון בהיסטוריה בגז רעיל, לאחר שבקרב בולימוב, חלק מן הקרב השני על האגמים המזוריים במהלך קרבות החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, נעשה שימוש לא מוצלח בגז מדמיע.
גז הכלור שוחרר ידנית, באמצעות פתיחת המכלים תוך הסתמכות על הרוח שתישא את הגז מן הקו הגרמני לקו מדינות ההסכמה.
כיוון שכך, גם חיילים גרמנים לא מעטים נפגעו, ואף נהרגו, מן הגז אליו נחשפו.
לצרפתים נגרמו כ-6,000 אבדות, רובן נגרמו בדקות הראשונות שלאחר התקפת הגז.
חיילים שנותרו בחפירות נפגעו מן הגז הכבד מן האוויר, בעיקר בעיניהם ובריאותיהם.
אחרים נמלטו מן החפירות, ונפגעו בהיותם חשופים מאש כבדה שהמטירו הגרמנים.
כתוצאה, קטע החזית המותקף נפרץ, אלא שהגרמנים לא ניצלו כהלכה את הצלחתם, הן כיוון שהופתעו בעצמם מן האפקט של כלי הנשק החדש, שגם מבחינתם היה ניסיוני במידה רבה, הן בשל היעדר עתודות מספיקות, הן כיוון שהם עצמם, מודעים לסכנת הגז, המתינו בטרם התקדמו.
הגרמנים פרצו גם את חלק החזית בו החזיקה האוגדה הקנדית.
התקפה משנית, שערכו הגרמנים ק"מ מספר דרומה משם, ריתקה חלק מן האוגדות הבריטיות בגזרת איפר, ומנעה מהן לשלוח תגבורות כדי לסכור את הפרצה בקו.
חיילים קנדיים, שהחזיקו את קטע החזית הסמוך לזה שנפרץ, הצליחו למנוע את איגופם, אם כי תוך אבדות כבדות.
וכיוון שהגרמנים בוששו לנצל את הצלחתם המקומית, הבריטים הצליחו לתגבר את קו החזית מאחורי המקום בו נפרץ.
לקראת חצות, ערכו שני גדודים קנדיים התקפת נגד, כדי לסגור את הפרצה בקו החזית, במקום שכונה "יער קיצ'נר" (Kitchener's Wood, מן המילה האנגלית ל"מטבח", ולא על שם הורשיו קיצ'נר, שר המלחמה הבריטי באותה עת).
הם פילסו דרכם דרך משוכות שיחים, ובהן שזורים חוטי תיל, באמצעות קתות הרובים, ובהגיעם, תוך כדי קרב כידונים, אכן הצליחו לעקור את הגרמנים, אך במחיר אבדות של כ-75% מן התוקפים.
אל הקרב הצטרפו חיילים צרפתים, אשר ניסו להשתלט חזרה על תותחים שנטשו בעת נסיגתם מוקדם יותר.
כך, התקפת הנגד השיגה מעט, תוך אבדות עצומות.
בסופו של דבר, אם כי הגרמנים לא הבקיעו את קו מדינות ההסכמה, הם בכל זאת התקדמו מספר ק"מ.
Julien, כיום נקרא סנט יוליאן (St.
Juliaan)) נמצא מספר ק"מ מערבה לס'חרוונסטפל, ולפיכך, מעט מאחורי קו החזית טרם המתקפה.
לאחר התקדמות הגרמנים נמצא הכפר על קו החזית עצמו.
בבוקר 24 באפריל הגרמנים הגבירו את עוצמת הפגזותיהם על קו מדינות ההסכמה.
בהמשך הם שבו ותקפו בגז רעיל בגזרת סנט ז'יליאן, והפעם היו אלה הקנדים אשר ספגו לראשונה את ההתקפה הגרמנית.
החיילים הקנדים, אשר החזיקו באותו קטע חזית, למדו עד מהרה שניתן לנטרל במידת מה את גז הכלור באמצעות מטליות בד טבולות בשתן, אם כי אמצעי זה לא סיפק הגנה מלאה, וכן לא ניתן היה להילחם בעת השימוש בהן.
כך, באותה התקפה הגרמנים כבשו את הכפר והתקדמו מעט מעבר לו.
ביום המחרת ערכה בריגדה בריטית התקפת נגד, ואם כי זו לא השיגה את יעדה, בכל זאת הבריטים התקדמו מעט, וקו החזית עבר סמוך יותר לכפר.
יום לאחר מכן, בהתקפה נוספת, הבריטים הצליחו להאחז בכפר, אך נעקרו ממנו, לאחר שאבדותיהם הגיעו ל-1,940 איש.
ב-1 במאי פקד סיר ג'ון פרנץ', מפקד הכוחות הבריטיים בחזית המערבית, על נסיגה משמעותית בבליטה.
ביום המחרת תקפו הגרמנים בגז חזית של כחמישה ק"מ בגזרה אותה החזיקו הבריטים.
הבריטים הפגיזו את השטח שמאחורי ענן הגז, בהנחה שהגרמנים צפויים להתקדם בו, ואכן, הפגזה זו עכבה את התוקפים.
עד 4 במאי הבריטים השלימו את נסיגתם המתוכננת.
ב-8 במאי הגרמנים פתחו בהתקפה ברכס פרצנברג (Frezenberg), מספר ק"מ ממזרח לאיפר, ומספר ק"מ מדרום לגזרות הלחימה הקודמות בבליטת איפר.
לקראת ההתקפה הם ריכזו שלושה גייסות (קורפוסים), יחד עם כמות ארטילריה מסיבית, וזאת אל מול שתי אוגדות בריטיות, אשר כלל גם כוחות קנדיים.
ההפגזה מחצה את קו החפירות הבריטי, ואליה נוספה התקפת גזים ב-10 לחודש, אולם הגרמנים השיגו התקדמות מועטה בלבד.
גם כאשר הגרמנים הצליחו לפרוץ את קו החזית הבריטי, תגבורות והתקפות נגד הצליחו להדפם, או לפחות למנוע התקדמות נוספת.
ב-13 לחודש, לאחר שישה ימי קרבות, הגרמנים השיגו התקדמות של פחות מק"מ.
ב-24 במאי, בשעה 03:00, שוב תקפו הגרמנים, ושוב השלב הראשון בהתקפתם היה פיזור גז בכיוון קו החזית, שבגזרה זו החזיקו בו הבריטים.
הגזרה המותקפת הייתה קטע חזית בן כששה ק"מ בבלוורדה (Bellewaerde), ק"מ מספר ממזרח לאיפר.
כיוון שכיוון הרוח היה נוח להתקפת גזים גרמנית, הבריטים לא הופתעו, ובשלבים הראשונים של הקרב הם התגוננו בהצלחה.
בכל זאת, בהמשך היום, עם גבור הלחץ הגרמני, הבריטים נסוגו.
כך, הגרמנים התקדמו הן באגף הדרומי, הן באגף הצפוני של הגזרה.
הבריטים ערכו מספר התקפות נגד, ונהדפו.
כיוון שכך, הבריטים נסוגו עוד כק"מ באגף הצפוני, שם נוח היה יותר להגן על אותו קטע חזית.
לאחר קרב איפר השני נותרה בידי הגרמנים כמחצית מ"בליטת איפר" המקורית, אך במחיר אבדות עצום לשני הצדדים.
אבדות הבריטים הגיעו ל-59,275, אבדות הגרמנים הגיעו ל-34,933 (שיטת הספירה הגרמנית לא כללה פצועים שלא אושפזו), אבדות הצרפתים הגיעו לכ-22,000 ואבדות הקנדים הגיעו ל-5,975, מהם כ-1,000 הרוגים.
העיירה איפר, שכעת התקרב אליה קו החזית, סבלה מהרס עצום.
לאחר השימוש שהגרמנים עשו בנשק הגז, אימצו אותו מכאן ואילך שני הצדדים, כאשר תוך מספר חודשים גם מדינות ההסכמה פיתחו נשק כזה ועשו בו שימוש.
קרב איפר השני היה הניסיון הרציני היחיד של הגרמנים לתקוף באותה שנה, בה הם הפנו את עיקר תשומת לבם כלפי הרוסים, בחזית המזרח.
יותר משנתיים אחר כך, בסתיו 1917 נערך באותה אזור קרב איפר השלישי.
עצם קיומו, והעובדה שקו החזית כמעט שלא השתנה לאחר זמן כה רב של לחימה מרובת אבדות, המחיש יותר מכל את אופייה של מלחמת החפירות בחזית המערב.
קרב איי סנטה קרוז (בהיסטוריוגרפיה היפנית: קרב דרום האוקיינוס השקט (南太平洋海戦)) היה קרב ימי במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, שהתרחש ב-25–27 באוקטובר 1942. קרב זה היה קרב נושאות המטוסים הרביעי במלחמת העולם השנייה, והקרב הימי הרביעי בין הצי הקיסרי היפני וצי ארצות הברית במהלך קרב גוודלקנל.
בדומה לקרב ים האלמוגים, קרב מידוויי וקרב איי שלמה המזרחיים, לא היה קשר עין בין הצדדים לאורך כל הקרב, וכל הלחימה נעשתה על ידי מטוסים שהמריאו מנושאות מטוסים או מבסיסים יבשתיים.
משם, קיוו היפנים, יוכלו לפגוש ולהשמיד כל כוח ימי של בעלות הברית (ובעיקר של ארצות הברית) שעשה דרכו לגוודלקנל בעקבות ההתקפה הקרקעית.
נושאות המטוסים של בעלות הברית באזור קיוו אף הן לפגוש ביפנים, ובכך ליטול את השליטה האסטרטגית במימי איי שלמה.
במקביל למתקפה הקרקעית של היפנים בקרב על שדה הנדרסון, התעמתו שני הכוחות הימיים זה עם זה בבוקר 26 באוקטובר, צפונית לאיי סנטה קרוז.
לאחר חילופי המהלומות, נסוגו אוניות בעלות הברית לאחר שאיבדו נושאת מטוסים אחת, אך גם היפנים נסוגו לאחר שאיבדו מטוסים רבים ולאוניותיהם נגרם נזק רב.
אף על פי שבמונחים של נזק שנגרם השיגו היפנים ניצחון טקטי, אובדן המטוסים וצוותיהם היה בלתי הפיך עבור היפנים, בעוד שמספר המטוסים וצוותי האוויר שאבדו לבעלות הברית היה נמוך בקרב, ונתן להם יתרון אסטרטגי ארוך-טווח.
ב-7 באוגוסט 1942 נחתו כוחות בעלות הברית, בעיקרם נחתים מחיל הנחתים האמריקני, בגוודלקנל, בטולאגי ובאיי פלורידה שבאיי שלמה המזרחיים.
בעלות הברית רצו למנוע מהיפנים את השליטה באזור, ובייחוד בשדה התעופה שבגוודלקנל, שמיקומו הגאוגרפי איים על נתיבי השיט והתקשורת בין ארצות הברית ואוסטרליה.
בעלות הברית אף תכננו להשתמש באיים אלה כנקודת פתיחה למערכה לכיבוש איי שלמה מידי היפנים, ובסופו של דבר לכבוש את בסיס הצי היפני ברבאול.
מערכה זו תוכננה להגן על אגפה הימני של ההתקדמות כוחותיו של גנרל דאגלס מקארתור בגינאה החדשה.
אחרי קרב איי שלמה המזרחיים, במהלכו ספגה נושאת המטוסים אנטרפרייז נזק כה כבד שנאלצה להפליג לפרל הארבור לתיקונים, נותר צי נושאות המטוסים של הצי האמריקני בדרום האוקיינוס השקט.
באזור פעלו שלושה כוחות משימה, שכל אחד מהם התרכז סביב אחת מנושאת מטוסים ואספ, סרטוגה והורנט, והכיל מגוון אוניות מלחמה כגון אוניות מערכה, סיירות ומשחתות, ובסיסם היה באיי ההיברידים החדשים.
כוחות המשימה היו אחראים להגנת קווי התקשורת שבין בסיסי בעלות הברית בקלדוניה החדשה ובאספיריטו סאנטו, לסיוע לכוחות הקרקע בזמן התקפות הקרקע היפניות, ליווי שיירות בעלות הברית באזור, והשמדת כל כלי שיט יפני שיימצא באזור.
האזור בו פעלו כוחות המשימה של בעלות הברית נודע בפי המלחים בשם "צומת הטורפדו" ("Torpedo Junction"), משום שצוללות יפניות הרבו לפקוד את האזור.
ב-31 באוגוסט פגעה הצוללת היפנית I-26 בסרטוגה באמצעות טורפדו, והשביתה אותה למשך שלושה חודשים.
ב-14 בספטמבר נפגעה נושאת המטוסים ואספ משלושה טורפדו ששגרה לעברה הצוללת I-19, במהלך ליווי שיירת תגבורת לגוודלקנל.
בשל פגיעת הטורפדו נותקה מערכת החשמל באוניה ואנשי צוות בקרת הנזקים לא הצליח להשתלט על השרפה הגדולה שהתפשטה, ובסופו של דבר ננטשה הוואספ.
בעלות הברית המשיכו להחזיק בעליונות האווירית בשמי גוודלקנל והסביבה, בזכות מטוסים שחנו בשדה התעופה שדה הנדרסון, וזאת על אף שנותרה להן רק נושאת מטוסים אחת בזירה.
אולם במהלך הלילות, כשהמטוסים היו מקורקעים, שלטו היפנים במימי איי שלמה הדרומיים, ובשל עליונתם הברורה בקרבות לילה נמנעו בעלות הברית מלקרוא תיגר על השליטה היפנית.
מצב זה התקבע במהלך המערכה על גוודלקנל והוביל למצב של קיפאון אסטרטגי.
בעלות הברית שינעו אספקה ותגבורות לגוודלקנל במהלך היום, והיפנים עשו זאת במהלך הלילות תוך שימוש במשחתות מהירות, במה שזכה לכינוי טוקיו אקספרס בפי חיילי בעלות הברית, או "תחבורת עכברושים" בפי החיילים היפנים, ובאמצע חודש אוגוסט היו לשני הצדדים מספר דומה של חיילים על האי.
הקפאון האסטרטגי בגוודלקנל הופר על ידי שני קרבות ימיים גדולים: בליל 11–12 באוקטובר ירט כוח אמריקני כוח יפני שהיה בדרכו למשימת הפגזה בגדוודלקנל בקרב כף אספרנס.
יומיים לאחר מכן הפגיזו אוניות המערכה "קונגו" ו"הרונה" את שדה הנדרסון וגרמו נזק רב למתקני השדה ולמטוסים.
האמריקנים, שרצו להטות את המצב האסטרטגי לטובתם, האיצו את תיקוני האנטרפרייז, וב-23 באוקטובר היא שבה לדרום האוקיינוס השקט, על סיפונה קבוצת מטוסי קרב חדשה, וחברה להורנט ולשאר כוחות המשימה 276 מילים ימיים (506 קילומטרים) צפון-מזרחית לאספיריטו סאנטו.
במקביל, ב-18 באוקטובר הדיח מפקד כוחות בעלות הברית באוקיינוס השקט, אדמירל צ'סטר נימיץ, את מפקד זירת דרום האוקיינוס השקט, תת-אדמירל רוברט גורמלי, ובמקומו מינה את אדמירל ויליאם הלסי.
נימיץ חש שגורמלי נוטה לפסימיות ולקוצר ראייה שהפריעו לו לפקד ביעילות על כוחות בעלות הברית.
הלסי לעומתו, ברגע שקיבל את התפקיד החדש, החל לתכנן את תוכנית קרב שלפיה קיווה להשמיד את הצי הקיסרי.
גם הצי היפני המשולב שאף לאלץ את בעלות הברית להיכנס לקרב שטח, בו קיווה להכריע באופן סופי את צי בעלות הברית באוקיינוס השקט.
נושאות המטוסים היו וג'וניו, ונושאת המטוסים הקלה "זואיהו", הגיעו לבסיס הצי היפני בלגונת טרוק בראשית אוקטובר, ושם הצטרפו לשוקאקו ולזואיקאקו.
כוח המשימה היפני כלל חמש נושאות מטוסים חמושות במטוסי קרב, ובנוסף אוניות מערכה, סיירות ומשחתות.
לאור זאת היה מפקד הצי המשולב, אדמירל איסורוקו יממוטו בטוח בסיכוי היפנים לנצח בקרב בצורה מוחצת, ובכך לכפר על התבוסה בקרב מידוויי.
כדי לשמור על חשאיות, וכדי להימנע ממפגש מוקדם עם נושאות המטוסים האמריקניות, לא השתתף כוח המשימה היפני בלחימה בגוודלקנל, מלבד שיגור שתי התקפות אוויר במהלך אוקטובר.
לקראת 20 באוקטובר, מועד פתיחת המתקפה הקרקעית הגדולה המתוכננת, נע כוח המשימה היפני לאיי שלמה הדרומיים, שם חיכה לדיווחים מהנעשה באי עצמו, והמתין להזדמנות להכות בצי בעלות הברית.
ב-20–25 באוקטובר ערכו חיילי הצבא היפני מתקפה גדולה בניסיון לכבוש את שדה הנדרסון מידי הנחתים האמריקנים בקרב על שדה הנדרסון, אך ההתקפה נהדפה וגבתה מהיפנים אבדות רבות מאוד.
בשל דיווחים מוטעים משדה הקרב, בבוקר 25 באוקטובר טעה הפיקוד היפני לחשוב שחייליו כבשו את שדה התעופה, ובהתאם לתוכנית הפליג כוח ימי יפני לגוודלקנל כדי לסייע לכוחות הקרקע בהפגזה מן הים.
מטוסים מכוח אוויר קקטוס תקפו את הכוח וטיבעו את הסיירת הקלה "יורה" והסבו נזק למשחתת "אקיזוקי".
למרות כישלון המתקפה הקרקעית וסיכול הסיוע הימי, הפליגו כוחות המשימה של הצי המשולב לדרום איי שלמה בתקווה לפגוש את צי בעלות הברית בקרב.
כוח המשימה של הצי המשולב, בפיקודו הכללי של תת-אדמירל נובוטאקה קונדו, כלל:
"הכוח הקדמי", בפיקודו של קונדו, כלל את נושאת המטוסים "ג'וניו", את אוניות המערכה "הרונה" ו"קונגו", את הסיירות הכבדות "אטאגו", "טקאו", "מאיה", ו"מיוקו", את הסיירת הקלה "איסוזו", ועשר משחתות.
"כוח החלוץ", בפיקודו של אדמירל משנה הירואקי אבה, כלל את אוניות המערכה "קיאיי" ו"קירישימה", את הסיירות הכבדות "סוזויקה", "טונה", "צ'יקומה", את הסיירת הקלה "נאגרה", ושבע משחתות.
מול כוח זה התייצב "כוח משימה 61" של בעלות הברית, בפיקודו הכללי של אדמירל משנה תומאס קינקייד, שכלל את:
"כוח משימה 16", בפיקודו של קינקייד, כלל את נושאת המטוסים אנטרפרייז, שעל סיפונה 33 מטוסי קרב מסוג F4F ויילדקט, 33 מפציצי צלילה מסוג SBD דונטלס, ו-15 מפציצי טורפדו מסוג TBF אוונג'ר, אוניית המערכה "דקוטה הדרומית", הסיירת הכבדה "פורטלנד", הסיירת הקלה "סן חואן", ושמונה משחתות.
"כוח משימה 17", בפיקודו של אדמירל משנה ג'ורג' מורי, כלל את נושאת המטוסים הורנט, שעל סיפונה 37 מטוסי ויילדקט, 21 מפציצי דונטלס, ו-16 מפציצי אוונג'ר, את הסיירות הכבדות "נורת'האמפטון" ו"פנסקולה", את הסיירות הקלות "סן דייגו" ו"ג'ונו", ו-6 משחתות.
ב-25 באוקטובר הפליג כוח משימה 16 בצפון איי סנטה קרוז, וחיפש את הכוח היפני.
בשעה 11:20 דיווח מטוס סיור PBY קטלינה אמריקני על איתור הכוח הקדמי של קונדו, ובשעה 12:50 דיווח מטוס סיור נוסף על שתי נושאות מטוסים יפניות.
בשל הטווח בין הצדדים, וחוסר הוודאות לגבי דיוק הדיווחים, שיגר קינקייד בשעה 15:30 29 מטוסים מהאנטרפרייז למשימת חיפוש והשמדה, את תוך זמן קצר התברר שהכוח היפני פנה צפונה, והמטוסים לא איתרו אותו ושבו לנושאת המטוסים.
בשעה 02:50 הפכו האוניות היפניות את כיוון הפלגתן והחלו להפליג לכיוון כוח המשימה האמריקני.
בשעה 05:00 שיגרו שני הצדדים מטוסים למשימות סיור, בעודם מכינים את שאר המטוסים להמראה ברגע שיתקבל דיווח על איתור אוניות האויב.
בשעה 06:50 איתרו מטוסי סיור אמריקנים את נושאות המטוסים היפניות, וכמעט באותו זמן איתרו מטוסי הסיור היפנים את כוח משימה 17 ואת נושאת המטוסים הורנט.
מיד שיגרו היפנים גל התקפה שכלל 18 מפציצי טורפדו, 22 מפציצי צלילה ו-20 מטוסי קרב, שהחלו לעשות דרכם דרומה בשעה 07:40. באותה עת איתרו שני מפציצי דונטלס אמריקנים במשימת סיור את נושאת המטוסים הקלה זואיהו ותקפו אותה.
מכיוון שקבוצת מטוסי הקרב שהגנה על זואיהו הייתה עסוקה במרדף אחר מטוסי הסיור האחרים, יכלו מפציצי הצלילה להתקרב לנושאת המטוסים, פגעו בה עם שתי פצצות, ובשל הנזק שנגרם לסיפון ההמראה, איבדה האונייה את היכולת לשגר מטוסים.
במקביל, הורה קונדו לאבה להגביר את מהירות כוח החלוץ, לסגור את הטווח עם אוניות בעלות הברית, ולהיכנס עמן לקרב שטח.
קונדו גם הגביר את מהירות הכוח הקדמי שלו כדי לאפשר לג'וניו לשגר את מטוסיה להתקפה.
בשעה 08:10 שיגרו שוקאקו וזואיקאקו את גל התקיפה השני, שכלל 12 מפציצי טורפדו, 20 מפציצי צלילה ו-16 מטוסי קרב, ועד השעה 09:10 עשו 108 מטוסים יפנים את דרכם לכוח המשימה האמריקני.
גל התקיפה האמריקני הראשון המריא כמעט חצי שעה אחרי הגל היפני הראשון, ועד השעה 08:30 המריאו מהורנט ומאנטרפרייז 27 מפציצי צלילה, 21 מפציצי טורפדו ו-24 מטוסי קרב, אולם בשל אילוצי דלק וזמן יצאו המטוסים בשלוש קבוצות קטנות, תחת שיטוסו במבנה אחד גדול.
במהלך הטיסה חלפו גלי התקיפה הראשונים זה על זה, ובשעה 09:20 תקפו 12 מטוסי זירו את הקבוצה השנייה של מטוסים אמריקנים, ובקרב האוויר שהתפתח נפלו שלושה מטוסי זירו לעומת שלושה ויילדקט ושלושה מפציצי טורפדו אמריקנים.
בשעה 08:50 איתרה הקבוצה הראשונה של גל התקיפה האמריקני את כוח החלוץ של אבה, אך המשיכה בדרכה.
זמן קצר לאחר מכן איתרו הטייסים את נושאות המטוסים והתכוננו לתקוף אותן.
בשעה 09:27 תקפו מפציצי הצלילה האמריקנים את נושאת המטוסים שוקאקו תחת אש כבדה מצד מטוסי זירו שהגנו עליה.
בעוד מטוסי הזירו מפילים ארבעה מפציצים, פגעו הנותרים בשוקאקו לפחות ארבע פעמים, ונזק כבד נגרם לסיפון ההמראה.
קבוצה של שישה מפציצי טורפדו מהורנט איבדו קשר עין עם נושאות המטוסים ונאלצה לחזור.
בדרך חזרה להורנט שיגרה הקבוצה מטח טורפדו כנגד הסיירת טונה, אך לא נגרם לה נזק כבד.
בשעה 10:45 קבוצת מפציצי טורפדו מאנטרפרייז תקפה את הסיירת סוזויה, אך כל הטורפדו החטיאו את מטרתם.
במקביל, תקפה קבוצה של מפציצי צלילה מאנטרפרייז את הסיירת צ'יקומה, פגעו בה 2–4 פעמים, והסבו לה נזק כבד.
בהתקפה נוספת עשר דקות לאחר מכן ספגה צ'יקומה נזק נוסף ונאלצה לשוב ללגונת טרוק בליווי שתי משחתות.
בשעה 08:52 איתר גל התקיפה היפני הראשון את כוח משימה 17 ואת נושאת המטוסים הורנט ונערך להתקפה.
המטוסים היפנים נתגלו במכ"ם על סיפון נושאת המטוסים שלוש דקות לאחר מכן במרחק 80 קילומטרים, ומטוסי קרב המריאו כדי ליירט את האויב, אך בשל קשיי תקשורת ויכולות מכ"ם מוגבלות לא הספיקו להמריא בזמן.
בשעה 09:09 פתחו תותחי הנ"מ של הורנט ומלוותיה באש כנגד המפציצים המתקרבים.
בשעה 09:12 פגעה פצצה בקצה סיפון ההמראה של ההורנט, ומספר רגעים לאחר מכן פגעו שתי פצצות נוספות בסמוך לגוף האונייה.
מיד לאחר מכן התרסק אחד מהמפציצים היפנים לתוך הארובה ושתי פצצות שנשא במטוסו התפוצצו גם הן ופערו חור בסיפון ההמראה.
פצצה נוספת חדרה מבעד לשלושה סיפונים והתפוצצה במטבח.
במקביל תקפו את ההורנט מפציצי הטורפדו היפנים, ובשעה 09:15 פגעו בה שני טורפדו שהסבו נזק כבד לחדרי המכונות.
בעוד הורנט מאטה במים התרסק לתוך חרטומה מפציץ יפני, אך לא הסב נזק רב.
גל נוסף של מפציצי צלילה החטיא את מטרתו.
בסיוע המשחתות המלוות הצליחו אנשי צוות בקרת הנזקים על סיפון ההורנט להשתלט על השריפות עד השעה 10:00. לאחר פינוי הפצועים, החלה הסיירת הכבדה נורת'האמפטון לגרור את הורנט, אך כעת היו שתי האוניות חשופות לגל התקיפה היפני השני.
בשעה 09:30 החלו לנחות על סיפון האנטרפרייז מטוסי הסיור ומטוסי הקרב שהגנו על האונייה.
זמן קצר לאחר מכן הופיע גל התקיפה היפני על מסכי המכ"ם, וכל הנחיתות נעצרו, דבר שאילץ את הטייסים לנטוש את מטוסיהם בים ולהיאסף על ידי משחתת.
במקרה אחד התרסק מפציץ טורפדו בסמוך למשחתת "פורטר".
זמן קצר לאחר מכן, בזמן פעולת החילוץ, ספגה פורטר פגיעת טורפדו שהסבה נזק כבד לגוף האוניה.
לפי הוראה מקינקייד, נטש צוות הפורטר את אונייתו, ומשחתת נוספת שהייתה באזור טיבעה אותה.
אחד ממטוסי גל התקיפה היפני הראשון, שעשה דרכו חזרה לנושאת המטוסים שלו, הבחין באנטרפרייז ודיווח את מיקומה למטוסי הגל השני.
מכיוון שהסבו נזק כבד להורנט, התרכזו טייסים אלה באנטרפרייז, והחלו לתקוף אותה בשעה 10:08. כבפעם הקודמת, לא הוזנקו מטוסי הקרב בזמן, והמפציצים היפנים תקפו את נושאת המטוסים ללא הפרעה, לבד מאש נ"מ כבדה מאנטרפרייז וממלוותיה.
שלוש פגיעות נרשמו: הפצצה הראשונה חדרה בסמוך לקצה סיפון ההמראה והתפוצצה בקו המים בחרטום, הפצצה השנייה פגעה במרכז סיפון ההמראה ובמעלית המטוסים, והפצצה השלישית פגעה במים בסמוך לגוף האונייה, וגרמה לסדק.
הפצצות גרמו לשריפות וכן להרוגים ולפצועים רבים.
כעשרים דקות לאחר מכן תקפה את אנטרפרייז קבוצת מפציצי טורפדו.
קבוצת מטוסי הקרב שהגנה על נושאת המטוסים יצאה לקראתה ובקרב האוויר התרסק אחד ממפציצי הטורפדו אל תוך המשחתת "סמית'".
התרסקות המטוס הציתה שרפה וגרמה לאבדות, והטורפדו, ששרד את ההתרסקות והתפוצץ זמן לאחר מכן, גרם לנזק נוסף.
מפקד המשחתת השיט אותה לעבר שובל אוניית המערכה דקוטה הדרומית, וסילוני המים כיבו את השריפות והמשחתת שבה לפעולה.
שאר מפציצי הטורפדו שיגרו מטחים לעבר אנטרפרייז, דקוטה הדרומית ופורטלנד, אך כולם החטיאו את מטרתם או היו נפלים, ולא נגרם כל נזק.
צוותי בקרת הנזקים על סיפון האנטרפרייז השתלטו על השריפות, ובשעה 11:15 היא החלה לקלוט את מטוסי גל התקיפה הראשון.
תוך זמן קצר הופיע גל תקיפה יפני נוסף, ואילצו אותה לבטל את הנחיתות.
היה זה גל התקיפה מנושאת המטוסים ג'וניו, שבשעה 09:14 שיגרה 17 מפציצי צלילה ו-12 מטוסי קרב.
בשעה 11:21 פתחו מפציצי הצלילה בהתקפה ופגעו באנטרפרייז, בדקוטה הדרומית ובסיירת סן חואן.
בשעה 11:35 החליט קינקייד להסיג את כוחותיו משדה הקרב.
מצב זה, בו הורנט יצאה מכלל פעולה, אנטרפרייז ניזוקה באופן קשה, והוא הניח שליפנים יש לפחות נושאת מטוסים אחת שלמה באזור, לא הותיר לו ברירה אלא להורות לכוחות המשימה שלו לנתק מגע.
בשעה 11:40 החלו נושאות המטוסים היפניות הנותרות, זואיקאקו וג'וניו לקלוט את מטוסיהן והתכוננו לשגר גלים נוספים.
בשעה 13:00 הפליגו הכוח הקדמי וכוח החלוץ לאזור בו נצפו כוחות המשימה של בעלות הברית, במטרה להיכנס עמם לקרב שטח.
לעומתם, פנו נושאות המטוסים הפגועות זואיהו ושוקאקו צפונה ונסוגו משדה הקרב.
בשעה 13:06 שיגרה ג'וניו את גל התקיפה השני שלה, שמנה שבעה מפציצי טורפדו ושמונה מטוסי קרב, ובשעה 13:11 שיגרה זואיקאקו את גל התקיפה השלישי שלה, שמנה שבעה מפציצי טורפדו, שני מפציצי צלילה וחמישה מטוסי קרב.
בשעה 14:45 החלה נורת'האמפטון לגרור את הורנט אל מחוץ לשדה הקרב במהירות של 5 קשרים.
צוותי התיקון הצליחו לשקם את מערכת החשמל, אך בשעה 15:20 תקפו את נושאת המטוסים מפציצי טורפדו מג'וניו.
חמישה מתוך ששת המפציצים החטיאו, אך הטורפדו השישי פגע במרכז נושאת המטוסים, והסב נזק רב.
מערכת החשמל קרסה שוב, והפסיקה את פעולת משאבות המים, והורנט החלה לנטות.
בעת שהחלו ההכנות לנטישת האונייה, הגיע גל התקיפה השלישי מזואיקאקו ופגע פעם נוספת בהורנט.
עד השעה 16:30 נטש כל הצוות את האונייה.
לאחר ההתקפה ביטל הלסי ניסיונות נוספים לגרירת הורנט, בשל איום המטוסים היפנים, והורה לשתי משחתות לטבע אותה ולשאר כוחותיו לסגת דרומה.
המשחתות "מסטין" ו"אנדרסון" ניסו לטבע את נושאת המטוסים באמצעות טורפדו ותותחים אך היא המשיכה לצוף.
בסביבות השעה 20:00 התקרבו אוניותיו של אבה להורנט הבוערת והמשחתות האמריקניות נסוגו במהירות.
המשחתות "מקיגומו" ו"אקיגומו" שיגרו ארבעה טורפדו שלבסוף טיבעו את נושאת המטוסים בשעה 01:35. לאחר מכן פנו הכוחות היפנים ושבו לטרוק, לשם הגיעו ב-30 באוקטובר.
במהלך נסיגה כוחות המשימה האמריקנים, התנגשה אוניית המערכה דקוטה הדרומית במשחתת מהן והסבה לה נזק כבד.
לאחר הקרב טענו היפנים כי טיבעו ארבע נושאות מטוסים ושלוש אוניות מערכה, למעשה איבדו בעלות הברית נושאת מטוסים אחת, הורנט, ומשחתת אחת, פורטר.
נושאת המטוסים אנטרפרייז, אוניית המערכה דקוטה הדרומית, הסיירת הקלה סן חואן והמשחתות סמית' ומהן ניזוקו.
מתוך 155 המטוסים שהיו ברשות בעלות הברית, 74 אבדו.
נושאות המטוסים היפניות שוקאקו וזואיהו והסיירת צ'יקומה ספגו נזקים כבדים, ומתוך 157 מטוסים בתחילת הקרב אבדו ליפנים 100 מטוסים.
אנטרפרייז הפליגה לקלדוניה החדשה לתיקונים, אך נאלצה לעזוב את המספנה ולשוב לאיי שלמה כדי לסייע לכוחות בעלות הברית בקרב הימי על גוודלקנל, בו מלאה תפקיד מרכזי בניצחון בעלות הברית.
היפנים אמנם השיגו ניצחון טקטי בקרב זה בבחינת מספר הכלים שאבדו, אך הניצחון גבה את חייהם של אנשי צוות רבים, אותם התקשו היפנים להחליף, בניגוד לאמריקנים.
גם הנזק שנגרם לנושאות המטוסים היה כה גדול, עד שהן נאלצו לשוב ליפן לתיקונים יסודיים, ושבו לפעילות רק ב-1943.
הנזק הגדול ביותר שנגרם לצי הקיסרי היה אובדן צוותי האוויר שלו.
בקרב איי סנטה קרוז אבדו יותר אנשי צוות אוויר יפנים מבכל אחד מקרבות נושאות המטוסים הקודמים בים האלמוגים, במידוויי ובאיי שלמה המזרחיים, ובשלב זה יותר ממחצית הטייסים שהשתתפו בהתקפה על פרל הארבור נהרגו.
בשל המחסור בטייסים חדשים נאלצו גם נושאות המטוסים זואיקאקו והיו לשוב ליפן, כדי לחדש את מצבת הטייסים שלהן.
בצי היפני צוות האוויר היה חלק אינטגרלי ממצבת נושאת המטוסים והם לא נהגו להעביר טייסות מנושאת מטוסים אחת לאחרת.
אף על פי שנושאות המטוסים היפניות שבו ללגונת טרוק בקיץ 1943, הן לא שבו למלא תפקיד במערכה באיי שלמה.
על אף הניצחון הטקטי לו זכו היפנים, למעשה הייתה זו ההזדמנות האחרונה של הצי הקיסרי היפני להכריע את צי בעלות הברית בקרב ימי, ומנקודה זו והלאה העניקה העוצמה התעשייתית של ארצות הברית יתרון ברור לצי בעלות הברית.
קרב איי שלמה המזרחיים (בהיסטוריוגרפיה היפנית נודע בשם "קרב איי שלמה המזרחיים השני" (第二次ソロモン海戦)) היה קרב ימי בין הצי הקיסרי היפני לצי האמריקני שהתרחש בין 24 ל-25 באוגוסט 1942, והיה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
קרב זה היה השני בסדרת קרבות ימיים בין הצי הקיסרי והצי האמריקני במהלך קרב גוודלקנל.
בדומה לקרב ים האלמוגים וקרב מידוויי, כל ההתקפות בקרב זה נערכו על ידי מטוסים מנושאות מטוסים, ומבלי שאוניות הצדדים איתרו זו את זו בעין.
לאחר מספר התקפות אוויריות נסוגו שני הצדדים מזירת הקרב, מבלי שהושגה הכרעה ברורה, אולם היה זה הצי האמריקני שהשיג ניצחון טקטי ואסטרטגי כאחד.
היפנים איבדו יותר כלי שיט, וחמור מכך, עשרות מטוסים וטייסים מיומנים.
בנוסף, התגבורות שהיו בדרכן לגוודלקנל התעכבו, והעיכוב סיפק בידי בעלות הברית את הזמן הנחוץ להתכונן להתמודדות איתם.
את כוחות הנחיתה של בעלות הברית ליוו שלושה כוחות משימה של נושאות מטוסים אמריקניות, עליהם פיקד תת-אדמירל פרנק ג'ק פלטצ'ר:
"כוח משימה 11", בפיקודו של פלטצ'ר עצמו, כלל את נושאת המטוסים סרטוגה, שעל סיפונה 27 מטוסי קרב מדגם F4F ויילדקט, 30 מפציצי צלילה מדגם SBD דונטלס, ו-13 מפציצי טורפדו מדגם TBF אוונג'ר, את הסיירות הכבדות "מיניאפוליס" ו"ניו אורלינס", וחמש משחתות.
"כוח משימה 16", בפיקודו של תת-אדמירל תומאס קינקייד, כלל את נושאת המטוסים אנטרפרייז, שעל סיפונה 28 מטוסי ויילדקט, 33 מפציצי דונטלס, ו-14 מפציצי אוונג'ר, אוניית המערכה "קרוליינה הצפונית", הסיירת הכבדה "פורטלנד", הסיירת הקלה "אטלנטה", ושש משחתות.
"כוח משימה 18", בפיקודו של תת-אדמירל לי נויז, שכלל את נושאת המטוסים ואספ, שעל סיפונה 25 מטוסי ויילדקט, 26 מפציצי דונטלס, ו-9 מפציצי אוונג'ר, הסיירות הכבדות "סן פרנסיסקו" ו"סולט לייק סיטי", הסיירת הקלה "סן חואן", ושבע משחתות.
בנוסף עמדו לרשות פלטצ'ר 25 מפציצי B-17 מבצר מעופף, ו-33 מטוסי PBY קטלינה מבסיסם באספיריטו סאנטו.
לאחר שהסתיימו הנחיתות נשארו כוחות המשימה בדרום האוקיינוס השקט ועסקו בהגנה על קווי התקשורת והאספקה בין בסיסי בעלות הברית באזור, במתן סיוע אווירי לכוחות הקרקע בגוודלקנל ובטולאגי, ובהשמדת כלי שיט של הצי היפני שהפליגו באזור.
ב-20 באוגוסט סייעו נושאות המטוסים לשנע את המטוסים הראשונים של הכוח האווירי בגוודלקנל לבסיסם בשדה הנדרסון – 13 מטוסי ויילדקט ו-11 מפציצי דונטלס של חיל הנחתים האמריקני – שבנייתו הושלמה חמישה ימים קודם לכן.
הנחיתות הפתיעו את היפנים, ולפיכך העביר הפיקוד העליון בטוקיו את השליטה בזירה מהצי הקיסרי לידי צבא היפני הקיסרי.
הפיקוד נמסר למפקד הארמייה ה-17, גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה, והוא הורה על מבצע משולב של הצבא והצי, שזכה לשם "מבצע קָה", שמטרתו הייתה כיבוש גוודלקנל על ידי הצבא, והשמדת צי האויב על ידי הצי.
ב-16 באוגוסט 1942 יצאו כוח הנחיתה הימי המיוחד החמישי, שמנה 500 לוחמים, וכ-1,400 חיילים מהרגימנט ה-28, מלגונת טרוק על סיפון ארבע אוניות תובלה לכיוון גוודלקנל.
את האוניות ליוו הסיירת הקלה "ג'ינצו", שמונה משחתות וארבע ספינות משמר, בפיקודו של אדמירל משנה ראיזו טנאקה.
את השיירה ליווה גם "כוח הסיוע הקרוב", שכלל ארבע סיירות בפיקודו של תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה, שהביסו את צי בעלות הברית בקרב האי סאבו מספר ימים לפני כן.
כוח זה תכנן להגיע לגוודלקנל ב-24 באוגוסט.
ב-21 באוגוסט הפליגו שאר האלמנטים של מבצע קה מלגונת טרוק לאיי שלמה המזרחיים.
כוחות אלה התחלקו לשלוש קבוצות:
"כוח החלוץ", בפיקודו של אדמירל משנה הירואקי אבה, כלל את אוניות המערכה היאיי וקירישימה, את הסיירות הכבדות "קומאנו", "סוזויה" ו"צ'יקומה", הסיירת הקלה "נאגרה" ושלוש משחתות.
"הכוח הקדמי", בפיקודו של אדמירל משנה נובוטאקה קונדו, כלל את הסיירות הכבדות "אטאגו", "מאיה", "טקאו", "מיוקו" ו"האגורו" את הסיירת הקלה "יורה", שש משחתות, ונושאת מטוסים ימיים.
הסיוע האווירי כלל 51 מטוסי זירו, 41 מפציצים מדגם מיצובישי G4M ("בטי"),9 מפציצי צלילה ואל, ו-13 מטוסי סיור נוספים, שהמריאו מבסיסם ברבאול.
כוח צוללות קדמי, שמנה שש צוללות.
לפי תוכנית מבצע קה, היה על נושאות המטוסים של נגומו לשגר גלי התקפה ברגע שנושאות המטוסים האמריקניות התגלו.
לאחר שתושמדנה נושאות המטוסים של האויב, ימשיכו הכוח הקדמי וכוח החלוץ להתקדם לגוודלקנל, תוך שהם משמידים בדרכם את כל כלי השיט של האויב.
לאחר מכן יפגיזו אוניות הצי את שדה הנדרסון, תוך שהם מסייעים לנחיתות הצבא היפני בגוודלקנל ובטולאגי.
בתגובה לקרב טנרו, שהיה הקרב הקרקעי הגדול הראשון שנערך בגוודלקנל והתרחש ב-21 באוגוסט, התקרבו כוחות המשימה של פלטצ'ר לגוודקנל כדי להגן שדה הנדרסון וכדי להעניק סיוע אווירי לנחתים על הקרקע.
ב-22 באוגוסט עשו שני הצדדים את דרכם לגוודלקנל, ועל אף חיפושים נרחבים שערכו, לא הצליחו הצדדים לאתר זה את זה.
בשעה 10:40 של 23 באוגוסט התגלה טורו של טנאקה על ידי מטוס סיור קטלינה אמריקני, והוא נסוג צפונה כדי להימנע מגלי ההתקפה שהמריאו מנושאת המטוסים סרטוגה בשעה 15:10. לאחר מכן המשיך וחבר לכוחו של קונדו.
בשעה 18:30, לאחר שלא התקבלו דיווחים נוספים על כלי שיט יפנים באזור, שלח פלטצ'ר את נושאת המטוסים ואספ ואת שאר כוח משימה 18 לתדלוק דרומית לגוודלקנל.
כך נמנעה מנושאת המטוסים וממלוותיה ההשתתפות בקרב.
פעילות נושאות מטוסים ב-24 באוגוסט
לפנות בוקר 24 באוגוסט, שלח נגומו את נושאת המטוסים הקלה ריוג'ו דרומה, בליווי הסיירת טונה ושתי משחתות, והורה למפקדה לשגר גל תקיפה כנגד שדה הנדרסון עם אור ראשון.
למעשה, הייתה זו פעולת הסחה שתפקידה היה לפתות את הצי האמריקני לחשוף את עצמו בכך שיתקוף את נושאת המטוסים הקלה, ולאפשר לצי היפני לסגור את המרחק מבלי להתגלות, בעוד אנשי צוותי האוויר על סיפון שוקאקו וזואיקאקו התכוננו להמראה בהתראה קצרה.
בשעה 06:30 המריאו מסיפון נושאת המטוסים אנטרפרייז מפציצים למשימות סיור והחלו לחפש את הכוח היפני.
בשעה 09:30 איתר מטוס קטלינה את ריוג'ו ואת מלוותיה, ומטוסי סיור אחרים דיווחו על הימצאות צוללות אויב באזור.
פלטצ'ר היסס תחילה לתקוף את ריוג'ו מכיוון שחשש שליפנים נושאות מטוסים נוספות, אך בסופו של דבר, בשעה 13:30 שיגר מסרטוגה גל של 30 מפציצי צלילה דונטלס ושמונה מפציצי טורפדו אוננג'ר.
בשעה 12:30 שיגרה ריוג'ו שישה מפציצי צלילה קייט ו-15 מטוסי זירו להתקפה על שדה הנדרסון.
המטוסים היו אמורים לתקוף את שדה התעופה בשיתוף פעולה עם 24 מפציצי בטי ו-14 זירו מרבאול, אך האחרונים חזרו לרבאול בשל תנאי מזג אוויר קשים.
המטוסים תקפו את שדה הנדרסון בשעה 15:40, הפציצו את מסלול הטיסה, ונכנסו לקרבות אוויר עם המטוסים שחנו בגוודלקנל.
היפנים איבדו שישה מטוסים בקרב, לעומת שלושה בצד האמריקני, ולשדה התעופה לא נגרם נזק רב.
בשעה 14:25 איתר מטוס סיור מהסיירת צ'יקומה את נושאות המטוסים האמריקניות.
על אף שהמטוס הופל, הטייס הספיק לדווח לאחור את מיקומם של כוחות המשימה, ונוגומו הורה על שיגור מיידי של מטוסיו משוקאקו ומזואיקאקו.
הגל הראשון המריא בשעה 14:50 לכיוון אנטרפרייז וסרטוגה, והגל השני המריא בשעה 16:00. אבה וכוח החלוץ שלו הגיבו מהירות והתכוננו לקרב לילה נגד אוניות בעלות הברית.
באותה עת, החלו המטוסי מסרטוגה לתקוף את ריוג'ו, ופגעו בה עם ארבע פצצות לפחות וטורפדו אחד.
נושאת המטוסים ניזוקה קשות, ולאחר שנטתה 20 מעלות לצד ימין נטש אותה צוותה, והיא שקעה זמן קצר לאחר מכן.
המשחתות שליוו אותה אספו את הניצולים, ולאחר מכן שבו עם טונה וחברו לכוח העיקרי.
גם כן באותה עת, בסביבות השעה 16:00, איתר המכ"ם של סרטוגה את גל התקיפה היפני הראשון.
51 מטוסי ויילדקט ניסו לסוכך על נושאות המטוסים, אך בשל תקשורת לקויה ויכולות לא מספקות, מול כישורי טיסה מעולים של היפנים, לא הצליחו הטייסים האמריקנים למנוע מהמפציצים היפנים להגיע לאוניות.
ממש לפני תחילת המתקפה, שיגרו אנטרפרייז וסרטוגה את כל המטוסים שעמדו על סיפוניהן, ונתנה לטייסים הוראה לטוס צפונה ולתקוף כל מטרה שיפגשו, ולהמתין עד לאישור חזרה.
בשעה 16:29 החלו היפנים בהתקפה, כשמפציצי צלילה החלו בצלילתם לעבר אנטרפרייז, אך כולם החטיאו את מטרתם הודות לתמרוני התחמקות של האונייה ואש נ"מ יעילה.
בשעה 16:44 חדרה פצצה חודרת שריון עם מנגנון השהייה את סיפון ההמראה והתפוצצה שלוש קומות מתחת, בסמוך לקו המים.
30 שניות לאחר מכן נחתה פצצה נוספת בסמוך למקום נפילת הפצצה הראשונה, וגרמה לפיצוץ מערום תחמושת שעמד במקום.
בשעה 16:46 פגעה באנטרפרייז פצצה נוספת, הפעם בסיפון ההמראה, ופערה בו חור בקוטר 3 מטרים.
בשעה 16:48 תמה ההתקפה והמטוסים היפנים פנו חזרה לנושאת המטוסים שלהם.
בקרב זה איבדו היפנים 25 מטוסים על אנשי צוותם, והאמריקנים איבדו שישה מטוסים, אך הצילו כמעט את כל אנשי הצוות שלהם.
על אף הנזקים הכבדים שספגה, הצליחו אנשי בקרת הנזקים של אנטרפרייז להשתלט על השריפות, ובשעה 17:46 יכלה נושאת המטוסים לשגר מטוסים.
בשעה 18:05 שבו המטוסים שטיבעו את ריוג'ו ונחתו על סרטוגה.
הגל היפני השני התקרב לאזור נושאות המטוסים האמריקניות בשעה 18:15, אך לא הצליח למצוא אותן ושב על עקבותיו.
גם הגל השני של מטוסים מאנטרפרייז לא איתר את הכוח היפני, ושב לאחור, וחלק מהמטוסים נחת בשדה הנדרסון בשל קשיי ראות.
כוחות המשימה האמריקנים הפליגו דרומה כדי להימנע מקרב לילה עם אוניות המלחמה של הצי הקיסרי, ואילו הכוח הקדמי וכוח החלוץ היפנים המשיכו במרדף עד שעת חצות, ואז הסתובבו ושבו צפונה, כדי לחבור לכוח העיקרי שנסוג לצפון-מערב.
פעילות נושאות מטוסים ב-25 באוגוסט
במהלך הלילה התקדם טורו של טנאקה לכיוון גוודלקנל, והוא שלח את המשחתות קדימה כדי להפגיז מתקני חוף ואת שדה התעופה.
בשעה 08:00 ב-25 באוגוסט נמצא במרחק 130 מילים ימיים (240 קילומטרים) מיעדו.
איתרו שמונה מפציצי צלילה משדה הנדרסון את השיירה ותקפו אותה.
הסיירת ג'ינצו ספגה פגיעה ישירה לפני הגשר, וטנאקה איבד את הכרתו מהדף הפיצוץ, ואוניית התובלה "קינריו-מארו" ספגה גם היא פגיעה ישירה, ושקעה תוך זמן קצר.
בשעה 10:15, עוד המשחתת "מוצוקי" התקרבה אליה והחלה למשות ניצולים מהמים, החלו תוקפים אותה מפציצי B-17 מאספיריטו סאנטו.
המפציצים פגעו במוצוקי חמש פעמים והיא שקעה מיד.
טנאקה עבר למשחתת "קגרו", והסיג את כוחותיו לבסיס הצי היפני באיי שורטלנד.
בשלב זה החליטו שני הצדדים להסיג את כוחותיהם מהאזור, ובכך הסתיים הקרב.
הקרב הסתיים בניצחון טקטי ואסטרטגי עבור הצי האמריקני ובעלות הברית, שכן ספגו פחות אבדות מהיפנים והצליחו לסכל את מבצע קה.
בעלות הברית איבדו שבעה טייסים ואנשי צוות אוויר, ואילו היפנים איבדו 61 טייסים אנשי צוות.
טייסים ואנשי צוות אלה היו המנוסים והמיומנים ביותר ביפן, זאת לאור העובדה שצברו ניסיון קרבי רב בחודשים שקדמו לקרב.
התוכנית היפנית המקוצרת להכשרת טייסי קרב לא הייתה יכולה למלא את מקומם של טייסי הקרבות הוותיקים שאבדו, ואלה מהם שנותרו בחיים המשיכו בתפקידים מבצעיים, תחת שיעברו לבסיסי ההדרכה כדי להכשיר טייסים חדשים.
כך צנחה הרמה המבצעית של הצי היפני, בעוד זו האמריקנית טיפסה בקצב מהיר.
החל ב-29 באוגוסט החל טנאקה להעביר חיילים יפנים לגוודלקנל באמצעות משחתות שיצאו מאיי שורטלנד שבאיי שלמה המערביים.
בהשוואה לאוניות התובלה, יכלו המשחתות לשאת מספר קטן יותר של חיילים, ולא יכלו להעביר ציוד ארטילרי כבד.
לאחר הקרב, שגו היפנים באשליה, שהסבו לאמריקנים אבדות כבדות.
הטייסים החוזרים דיווחו שטיבעו או גרמו נזק כבד לשלוש נושאות מטוסים, לאוניית מערכה, לחמש סיירות ולארבע משחתות; אחת מנושאות המטוסים האלה הייתה, לטענתם, הורנט (שלא השתתפה כלל בקרב), וכך נקמו בה היפנים על חלקה בפשיטה של דוליטל.
חשיבותו האסטרטגית של שדה הנדרסון באה לידי ביטוי כשמטוסים שהמריאו ממנו טיבעו משחתת אחת והסבו נזק כבד לשתיים נוספות שהובילו תגבורות לגוודלקנל ב-28 באוגוסט.
הלחימה בגוודלקנל עצמו נכנסה למצב של מלחמת חפירות למשך החודשיים הבאים, למעט קרב רכס אדסון ב-13 בספטמבר, וקרב כף אספרנס והפצצת שדה הנדרסון על ידי שתי אוניות מערכה יפניות בראשית אוקטובר.
לאחר הקרב הפליגה נושאת המטוסים אנטרפרייז לפרל הארבור לצורך תיקונים, שנשלמו ב-15 באוקטובר 1942. לאחר מכן היא שבה לדרום האוקיינוס השקט, והספיקה להשתתף בקרב איי סנטה קרוז, בו פגשה שוב את שוקאקו ואת זואיקאקו.
קרב איליפה היה קרב שהתרחש בשנת 206 לפנה"ס במהלך המלחמה הפונית השנייה, בין צבא קרתגי בפיקוד עזרובעל גיסקו ומאגו ברקה, לבין צבא רומי בפיקוד פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס.
הקרב התרחש ליד העיר ליד איליפה, כ-14 ק"מ צפונית למסֶוויליה שבדרום היספניה (ספרד), והסתיים בניצחון רומי מבריק ששבר סופית את אחיזתה של קרתגו בחצי האי האיברי.
המלחמה הפונית השנייה פרצה בשנת 218 לפנה"ס בספרד, כאשר חניבעל ברקה, המפקד הראשי של צבא קרתגו, תקף את העיר סגונטו, שהייתה בעלת בריתה של רומא.
חניבעל תכנן להעביר את המלחמה לאיטליה, ולכן יצא במסע נועז דרך גאליה והרי האלפים, בעודו מפקיד ביד אחיו עזרובעל את הפיקוד על הצבא הקרתגי בחצי האי האיברי.
בסתיו 217 לפנה"ס, לאחר שהובס בידי חניבעל בקרבות טיקינוס וטרביה, יצא הקונסול פובליוס קורנליוס סקיפיו וחבר אל כוחותיו של אחיו גנאיוס קורנליוס סקיפיו קאלבוס בצפון ספרד.
השניים פלשו דרומה והגיעו עד סגונטו.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 215 לפנה"ס, הביסו השניים את עזרובעל בקרב דרטוסה.
קרתגו שלחה לספרד צבא נוסף תחת פיקודו של מאגו, אחיו הצעיר של חניבעל.
בשנת 214 לפנה"ס נקרא עזרובעל לאפריקה לדיכוי מרד נומידי, והאחים הרומים ניצלו זאת והרחיבו את התפשטותם דרומה.
עזרובעל שב לספרד כשלצידו צבא קרתגי שלישי בפיקודו של עזרובעל גיסקו, וכוח פרשים נומידי בהנהגת הנסיך מסיניסה.
בשנת 211 לפנה"ס הצליחו הצבאות הקרתגיים המאוחדים להביס את הצבא הרומי שפוצל בין פובליוס סקיפיו ואחיו גנאיוס.
השניים נהרגו, ושרידי צבאם נסוגו מצפון לאברו.
באביב שנת 209 לפנה"ס חצה סקיפיו את האברו, ולאחר מסע מזורז לעומק חצי האי הפתיע את הקרתגים בכיבושה המהיר של קרתגו החדשה, ששימשה אחד מהבסיסים החשובים של קרתגו בספרד.
באביב שנת 208 לפנה"ס יצא סקיפיו לעבר עזרובעל ברקה.
האחרון נסוג מכוחו העדיף וניסה לחבור לצבא קרתגי נוסף, אך סקיפיו תקף את כוחותיו והביסם בקרב באיקולה.
עזרובעל הצליח להציל את רוב צבאו, ויצא לעבר איטליה כדי לתגבר את אחיו.
עזרובעל חצה את הרי האלפים ופלש לאיטליה, אך הובס ונהרג בקרב מטאורוס מול כוחותיהם המאוחדים של הקונסולים גאיוס קלאודיוס נרו ומרקוס ליוויוס סלינטור, בטרם הצליח לחבור לחניבעל.
ב-206 לפנה"ס נערך סקיפיו לקרב מכריע נגד הכוחות המשולבים של מאגו ועזרובעל גיסקו על יד איליפה, כ-14 ק"מ צפונית למסֶוויליה.
ע"פ ההיסטוריון היווני פוליביוס, מנה הצבא הקרתגי המאוחד 70 אלף רגלים, 4000 פרשים ו-32 פילים.
כנגדו כלל צבאו של סקיפיו 45 אלף רגלים ו-3000 פרשים.
לעומתו, ליוויוס מייחס לקרתגים כוח קטן יותר, ומונה 50 אלף רגלים ו-4500 פרשים.
עם הגעתו של הצבא הרומי לאיליפה יצאו לקראתו מאגו והנסיך הנומידי מסיניסה במתקפת פרשים, במטרה להפתיע את הרומאים בעודם בונים את מחנם, אולם סקיפיו צפה זאת ותקף אותם מן המארב, והפרשים הקרתגים נהדפו.
המחנות שכנו זה מול זה, משני עבריו של עמק בין שני רכסים.
במשך מספר ימים שקדמו לקרב הגדול הוציאו המצביאים את כוחותיהם ונערכו לקרב, כשהקרתגים תמיד ראשונים להיערך ואחר כך הרומאים, אולם אף צד לא פתח בקרב אלא חיכה ליריבו.
הקרתגים הציבו את כוחותיהם הכבדים מלוב במרכז, ומולם ערך סקיפיו את הלגיונות הרומים.
בשני הצבאות הוצבו בעלי הברית האיברים באגפי מערך הרגלים, כשהפרשים ניצבים באגפי הצבא.
את הפילים חילקו הקרתגים בין האגפים.
ביום המכריע שלח סקיפיו את פרשיו וחייליו קלי הנשק, הקרויים וליטים, לתקיפה על המחנה הקרתגי בטרם שחר, כשהוא מורה לחייליו לאכול את ארוחת הבוקר שלהם מוקדם.
הקרתגים המופתעים שלחו את פרשיהם וחייליהם הקלים להדוף את המתקפה הרומית, והגיחו בחופזה מן המחנה תוך שהם נערכים במבנה הרגיל שלהם.
בעמק מולם כבר עמד סקיפיו בראש לגיונותיו, ערוך במבנה קרב, אלא שהפעם ערך את צבאו כשהלגיונות הרומים באגפים והאיברים במרכז.
משהבחין הפיקוד הקרתגי בארגונו החדש של הצבא הרומי היה זה מאוחר מדי להערכות מחודשת.
הכוחות הקלים משני הצדדים נסוגו לבסוף ללא הכרעה, וסקיפיו העמיד את הווליטים באגפים, לפני הפרשים.
לקראת הצהרים פקד על צבאו להתקדם אבל על המרכז האיברי פקד לצעוד לאט יותר.
הוא בעצמו פיקד על הלגיונות הרומיים באגף ימין, בעוד מרקוס סילאנוס פיקד על אלה שבאגף שמאל.
הלגיונרים הרומיים התקדמו במהירות כך שהמרכז האיברי נשאר מעט מאחור.
כ-800 מטרים לפני האויב פנה סקיפיו והתקדם באלכסון החוצה, וכך עשה במקביל גם האגף הרומי השני.
תוך התקרבות אל שורות האויב פנו הלגיונרים קדימה בזה אחר זה עד שהיו שוב לקו חזיתי.
כך עלו הישר על הכוחות האיברים, שאלמלא תמרון זה היו עולים עליהם במספרם.
בזמן שהלגיונרים לחצו מלפנים התגברו הפרשים והוליטים את פרשי האויב, ותקפו את האיברים מצדם ומאחור, תוך שחלקם מעסיק את פילי המלחמה.
ההתקפה שהתמקדה על האגפים שיבשה את המערך הקרתגי משום שאילצה אותו לעמוד בפני התקפה משני כיוונים באותה עת.
המהלומה הייתה מכרעת עוד יותר משום שהונחתה על האיברים המאומנים פחות על ידי הלגיונרים הרומים, שהיו מנוסים מהם וחמושים בכבדות.
בנוסף לכל גרמו התקפותיהם של הפרשים והוליטים באגפים לבריחת הפילים המשתוללים אל עבר המרכז הקרתגי, כך שהתעוררה מהומה גם שם.
כל אותו הזמן עמד המרכז של עזרובעל, המורכב מחיילים לובים כבדים ומאומנים היטב, מבלי יכולת לעזור לאגפיו מחשש שהחיילים האיברים של סקיפיו העומדים ממולם יתקפו.
תכנון זה של סקיפיו אפשר לו לרתק את הכוח האיכותי של האויב באמצעות כוחותיו הזוטרים, ובה בעת לחסל את אגפיו.
משהושמדו לבסוף אגפיו של עזרובעל החל המרכז התשוש והרעב לסגת, בתחילה בצורה מסודרת ואז אט-אט תחת הלחץ נפוצו וברחו לעבר המחנה שלהם.
הגשם שהחל לרדת גרם לבוץ עמוק שמנע מהרומאים ללכוד את המחנה לאחר הקרב.
במהלך הלילה החל עזרובעל בפינוי כוחותיו, אלא שסקיפיו ערך מרדף נמרץ אחרי הקרתגים הנמלטים, והרומאים ערכו בהם טבח, עד שלבסוף צרו על גבעה אליה נמלטה שארית הצבא שנותרה מכותרת ומנותקת, עד שגם אלה נכנעו.
עזרובעל ומאגו הצליחו להימלט מספרד דרך הים.
תוך חודשים אחדים לאחר הניצחון באיליפה השלים סקיפיו את כיבושו של חצי האי האיברי וגירש את הקרתגים ממנו.
הוא גם יצר קשרים עם המנהיג הנומידי הגולה מסיניסה, שהיה עתיד לעזור לו בחזית החדשה אותה תכנן לפתוח באפריקה עצמה.
קרב איפר החמישי, המכונה גם ההתקדמות בפלנדריה וקרב פסגות פלנדריה, הוא שם לא פורמלי המשמש לזיהוי סדרת הקרבות בצפון צרפת ובדרום בלגיה מסוף ספטמבר עד אוקטובר 1918.
לאחר שמתקפת האביב הגרמנית ב-1918 לא הצליחה להשיג ניצחון מכריע, המורל הגרמני דעך ומאידך המספר ההולך וגובר של חיילים אמריקאים שהגיעו לחזית המערבית העניקו לבעלות הברית יתרון מספרי הולך וגובר על הארמיות המערביות של הקיסרות הגרמנית.
כדי לנצל זאת פיתח המרשל פרדיננד פוש פיתח אסטרטגיה שהתפרסמה כ"המתקפה הגדולה", בה בוצעו התקפות על הקווים הגרמניים לאורך חזית רחבה ככל האפשר.
כוחות בלגים, בריטים וצרפתים ברחבי מבלט איפר היו אמורים ליצור את הקצה הצפוני של מתקפה לעבר העיר הבלגית לייז'.
הארמייה הבריטית השנייה עקבה אחר כמה נסיגות קלות ונלחמה בפעולה ברכס אוטרשטיין ב-18 באוגוסט, ולאחריה הייתה הפוגה.
כוחות של בעלות הברית באזור נחו היטב בסוף ספטמבר.
קבוצת הארמיות פלנדריה (GAF) תקפה בשעה 5:30 בבוקר ב-28 בספטמבר, לאחר הכנה ארטילרית של שלוש שעות.
ה-GAF תקף עם 12 דיוויזיות בלגיות, 10 דיוויזיות בריטיות של הארמייה הבריטית השנייה ו-6 דיוויזיות צרפתיות של הארמייה הצרפתית השישית.
הבריטים תקפו על חזית עד לכביש איפר-זונבקה, משם תקף צבא בלגיה על קו צפונה לדיקסמוד.
התקפות בעלות הברית חדרו במהירות מבעד להגנות הגרמניות והתקדמו עד .
חלק גדול מהאדמה שממערב לפשנדל, שננטשה במהלך הנסיגה של תחילת 1918, נכבש מחדש.
גשם החל לרדת אך בערב הבריטים כבשו את קורטוויילדה, זנדווורדה, קרויסייק ובקלייר; חיילים בלגים כבשו את זונבק, פולקפה, שאאפ ביילי ויער חותולסט.
באגף הדרומי התקדמו פעולות קלות של שלוש דיוויזיות בריטיות לסנט איב, מסין והרכס מוויצ'אטה להולבקה.
הקו הקדמי הגרמני נמתח מדיקסוד להות'ולט, בלארה, זנדווורדה והולבקה.
Messines, Terhand ו- Dadizeele נפלו ב-29 בספטמבר, ולמחרת, על אף שהאדמה שנלכדה הפכה לעוד בוץ, כל הקרקע הגבוהה סביב איפר נכבשה על ידי בעלות הברית.
עד 1 באוקטובר, נתפסה הגדה השמאלית של המחנה (ליס) עד קומינס והבלגים היו ממזרח לקו ממורסלדה לסטאדן ודיקסמוד.
ההתקדמות נמשכה עד 2 באוקטובר כשהגיעה תגבורת גרמנית והמתקפה עלתה על אספקתה.
בשל מצב האדמה, 15,000 מנות מזון הוצנחו על ידי 80 מטוסים בלגים ובריטים.
בעלות הברית התקדמו עד , עם התקדמות ממוצעת של , ולכדו 10,000 שבויים, 300 תותחים ו-600 מקלעים.
המתקפה נמשכה בקרב קורטה (14–19 באוקטובר).
יחידות בעלות הברית נכללו בקבוצת הארמיות פלנדריה בפיקודו של אלברט הראשון, מלך הבלגים, והגנרל הצרפתי ז'אן-מארי דגוט שימש כראש המטה.
הארמייה השנייה (גנרל הרברט פלומר)
הקורפוס ה-15 (לוטננט גנרל בוואור דה ליל)
הקורפוס ה-10 (לוטננט גנרל רג'ינלד סטפנס)
הקורפוס ה-19 (לוטננט גנרל הרברט ווטס)
הקורפוס ה-2 (לוטננט גנרל קלוד ג'ייקוב)
הדיוויזיה ה-36 (אלסטר) - בעתודה
קבוצת דרום (לוטננט גנרל אלויס ביויאק)
קבוצת המרכז (לוטננט גנרל אלפונס ז'אק דה דיקסמוד)
הדיוויזיה הצרפתית ה-128 - מאחור
קבוצת צפון (לוטננט גנרל לואי ברנהיים)
הדיוויזיות הבלגיות הנותרות הגנו על חזית איזר המוצפת מקלרקן לים
הקורפוס ה-7 (גנרל אנדרה ז'וזף עמנואל מאסנה) - בפיקוד בלגי
הדיוויזיה ה-128 - תחת פיקוד הצבא הבלגי
הקורפוס ה-34 (גנרל אלפונס נודן) - עדיין בשליטת פוש
קורפוס הפרשים ה-2 (גנרל פליקס אדולף ראבילו) - הוצבה באזור פרובן - אוטקרק - ארזל
קבוצת הארמיות רופרכט בפיקודו של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה אשר פיקדה על צבאות גרמניה בצפון, החזיקה את פלנדריה עם הארמייה הרביעית, שכללה פחות מחמש דיוויזיות באזור.
הארמייה הרביעית (גנרל חיל הרגלים פרידריך זיקסט פון ארמין)
קורפוס הצי (אדמירל לודוויג פון שרודר)
קורפוס המשמר (גנרל-לויטננט אלפרד פון בקמן)
קורפוס המילואים ה-10 (גנרל לויטננט ארתור פון גאביין)
| מערכה = הזירה המזרח-תיכונית / המערכה במסופוטמיה
| מלחמה = מלחמת העולם הראשונה
| כיתוב =מפת הקרב בדרום מזרח עיראק
| קרב לפני = קרב בצרה
| קרב אחרי =קרב עמארה| מקום = אל-קורנה
| תוצאה = ניצחון בריטי
| טריטוריות = כיבוש אל-קורנה בידי הבריטים
| צד ראשון = מדינות ההסכמה: האימפריה הבריטית
| מפקד ראשון = צ'ארלס ארווין פריי ג'ון ניקסון
| צד ראשון-אבדות=29 חללים, 252 פצועים
| צד שני = מעצמות המרכז:| מפקד שני = קולונל סובחי ביי לוטננט קולונל סולימאן אסקרי ביי
| שם = קרב אל-קורנה
|מפה=}}קרב אל-קורנה''' נערך בדרום מזרח עיראק בין 3 ל-9 בדצמבר 1914 בין הצבא הבריטי לצבא האימפריה העות'מאנית במסגרת המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה.
הקרב הסתיים בניצחון הבריטים לאחר שחצו את נהר החידקל, כיתרו את הכוחות הטורקים שהתבצרו בעיר ושבו את כל חייליו.
עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה שלטו העות'מאנים במסופוטמיה מזה כ-400 שנה.
שלטון זה היה רופף והשלטון המרכזי באיסטנבול התבסס על נציגים מקומיים להם הוענקה סמכות בתמורה לשתוף פעולה.
מנגד שלטו הבריטים במתקני הפקה וייצור נפט בפרס דרך חברת הנפט האנגלו-איראנית וראו במפרץ הפרסי גזרה אסטרגית בו יש לשמור את מתקני היצור וקווי ההולכה בכל מחיר.
עם פרוץ המלחמה, בספטמבר 1914, התייצבו הבריטים והטורקים משני עברי המתרס ומשום כך מיהרו הבריטים לשלוח כוחות להגן על מתקני הנפט בנמל הנפט באבאדאן.
העיר אל-קורנה נבנתה בנקודת המפגש של הנהרות פרת וחידקל.
מיקום זה מגן על העיר מתקיפה מכוון מזרח ומדרום והוא בא לידי ביטוי במהלכי כיבוש העיר.
עיקר הכח הבריטי התבסס על כח D של חיל המשלוח ההודי (IEFD) בפיקודו של לוטננט גנרל ג'ון ניקסון כשבתור כח החלוץ שימשה הדיוויזיה ה-6 של פונה בפיקודו של לוטננט גנרל ארתור ברט.
לקרב אל-קורנה הקצה הפיקוד הבריטי 2 בטליונים מתוך הדיוויזיה ה-6, יחידה מתוך רגימנט "נורפוק" וספינות מלחמה ששייטו בנהר הפרת.
הכח הטורקי שהגן על עיראק, עד המלחמה, היה הארמייה ה-4 שכללה שני קורפוסים:
הקורפוס ה-12 שכלל את דיוויזיות ה-35 וה-36 ונפרס באזור מוסול.
הקורפוס ה-13 שכלל את דיוויזיות ה-37 וה-38 שנפרס באזור בגדד.
עם פרוץ המלחמה נשלח הקורפוס ה-12 למערכה בארץ ישראל והדיוויזיה ה-37 של הקורפוס ה-13 נשלחה למערכה בקווקז כך שהכח היחיד שנשאר להגן על עיראק הייתה הדיוויזיה ה-38 בפיקודו של לוטננט קולונל סולימאן אסקרי ביי.
הקרבות בזירה זו החלו ב-6 בנובמבר 1914 כשהכוחות הבריטים הפגיזו את העיר פאו, שבשפך נהר פרת והנחיתו שם את כוחות הדיוויזיה ה-6. התנגדות חלשה של כ-350 חיילים טורקים איפשרה לבריטים להתקדם לאורך הנהר אל פנים הארץ ולכבוש, בעקבות קרב בצרה, את העיר עד 21 בנובמבר.