tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מונה ל-BBG על ידי הנשיאים ביל קלינטון וג'ורג' ווקר בוש ומינויו אושר על ידי הסנאט האמריקאי לארבע תקופות כהונה.
ב-24 בנובמבר 2008 הודיעה מושלת דלאוור, רות אן מינר, על כוונתה למנות את קאופמן לסנאט כמחליפו של ביידן עד שתיערכנה בחירות מוסדרות לתפקיד.
קאופמן הושבע לתפקיד ב-15 בינואר 2009, באותו היום בו התפטר ביידן מהסנאט לאחר 36 שנים.
קאופמן שירת בסנאט עד שיורשו, כריס קונס, נבחר לנציגה הקבוע של דלאוור בסנאט בבחירות מיוחדות שנערכו ב-2010. קאופמן בחר שלא להתמודד לכהונה שלמה.
קאופמן היה חבר בשתי הוועדות הבכירות בהן היה חבר ביידן טרם התפטרותו - ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית וועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית.
בתחילת כהונתו, תמך קאופמן ב"חוק השיקום וההשקעה" (American Recovery and Reinvestment Act of 2009).
במאי 2009 ביקר קאופמן בישראל, בסוריה ובטורקיה כדי לדון בסוגיות ביטחון אזוריות ותחומי עניין ושיתוף פעולה הדדי.
הוא נפגש עם גורמים ממשלתיים וצבאיים, מנהיגים פוליטיים ונציגי החברה האזרחית.
כאשר ביקר בירושלים, ביחד הסנאטור היהודי ג'ו ליברמן, הצהירו השניים כי ארצות הברית תעשה שימוש בזכות הוטו שלה אם תובא הצעה חד-צדדית להקמת מדינה פלסטינית למועצת הביטחון של האו"ם.
במהלך הבחירות לנשיאות איראן ותנועת המחאה 2009, הגיש קאופמן לסנאט הצהרה בה תמיכה מפורשת במוחים אשר התקבלה פה אחד בסנאט.
כהונתו של קאופמן בסנאט הסתיימה ב-15 בנובמבר 2010.
לאחר בחירת ג'ו ביידן בבחירות 2020 לנשיאות, מונה לראש צוות המעבר של הנשיא החדש.
טדאוש סלובודז'אנק (בפולנית: Tadeusz Słobodzianek; נולד ב-26 באפריל 1955 ביניסייסק ברוסיה, ברית המועצות) הוא מחזאי, במאי תיאטרון וטלוויזיה ומבקר תיאטרון פולני.
החל משנת 2012 הוא מכהן כמנהל אדמיניסטרטיבי ומנהל אמנותי של התיאטרון העירוני לדרמה של ורשה.
נודע גם בכינוי יאן קונייצפולסקי.
סלובודז'אנק נולד בשנת 1955 בעיר יניסייסק במחוז קרסנויארסק במרכז סיביר, שם הוגלו הוריו על ידי השלטונות הסובייטיים עקב פעילותם במסגרת ארמייה קראיובה, "צבא המולדת" הפולני.
בדצמבר 1955 הורשתה המשפחה לשוב לפולין והתיישבה בביאליסטוק.
בשנת 1974 סולובוג'יאנק סיים לימודי תיכון עם בגרות בעיר ביאליסטוק.
בשנים 1974–1979 הוא למד לימודי תיאטרון באוניברסיטה היגלונית בקרקוב.
בשנים 1978–1979 כתב בקורת תיאטרון בדו-שבועון "סטודנט" בקרקוב ובשנים 1979–1982 בשבועון "פוליטיקה" - בשם העט יאן קונייצפולסקי.
את הקריירה כמחזאי התחיל בשנת 1980 עם יצירתו לילדים "Historia o żebraku i osiołku" (סיפור על קבצן ועל חמור) בתיאטרון "פינוקיו" בלודז'.
ב-1980 ביים לראשונה בתיאטרון סטפאן יאראץ' בלודז - את המחזה "„Osmędeusze" מאת מירון ביאלושבסקי.
בשנים 1981–1982 כיהן סלובודז'אנק כמנהל אמנותי של תיאטרון וויצ'ייך בוגוסלבסקי בקאליש וב-1982 בתיאטרון הפולני בפוזנאן.
בשנים 1982–1983 עבד כיועץ רפרטואר בתיאטרון סטפאן יאראץ' בלודז ובשנים 1984–1989 בתיאטרון הבובות של ביאליסטוק.
בשנים 1988–1989 הרצה בפקולטה למשחק בובות שבבית הספר הגבוה לתיאטרון בביאליסטוק ובשנים 1989–1991 כיהן כמנהל אמנותי של תיאטרון "מיניאטורה" בגדנסק.
בשנת 1991 יחד עם פיוטר טמאשוק הקים סלובודז'אנק את להקת ויירשאלין (כיום תיאטרון ויירשאלין), אותה ניהל עד שנת 2003.
בשנים 1994–1995 כיהן כדרמטורג בתיאטרון לדרמה של העיר ורשה ובשנים 1999–2003 בתיאטרון החדש בלודז.
ב-2003 ייסד סלובודז'אנק את המעבדה לדרמה, ששיתפה בהמשך פעולה עם התיאטרון הלאומי של ורשה והחל מ-2005 עם חברת היוצרים בתחום התיאטרון Towarzystwo Autorów Teatralnych.
בשנים 2001–2012 הרצה במעבדה לרפורטאז' באוניברסיטת ורשה.
בשנים 2001–2012 פעל גם כמנהל התיאטרון "נה וולי" שהתמזג מבחינה מוסדית עם התיאטרון גוסטב הולובק, התיאטרון העירוני לדרמה של ורשה.
החל מ-2012 הוא מנהל התיאטרון העירוני לדרמה של ורשה.
מחזהו "הכתה שלנו" - דן בחייהם ויחסיהם של עשרה פולנים ויהודים, תלמידים לשעבר של כיתת בית ספר כשברקע אירועים היסטוריים: מלחמת העולם השנייה, פרעות נגד היהודים (עם רמזים לפוגרום הפולני נגד יהודי ידוואבנה ביולי 1941), אחר כך הדיקטטורה הקומוניסטית, הגירה לאמריקה.
Obywatel Pekosiewicz 1989 (האזרח פקושייביץ') - בבימוי מיקולאי גרבובסקי בתיאטרון "שטפאן יאראץ'" בלודז
Turlajgroszek 1990 - בבימוי פיוטר טומאשוק - בתיאטרון מיניאטורה בגדנסק
1992 Kowal Malambo - מלמבו הנפח - בבימוי מארק פשצ'ני בתיאטרון לדרמה בקושאלין
Merlin - inna historia 1993 - בבימוי פיוטר טומאשוק בתיאטרון ויירשאלין
2001 - Sen pluskwy, czyli towarzysz Chrystu (חלום של פשפשים או בן לוייתו של כריסטוס) בבימוי קזימייז דיימק בתיאטרון נובי (החדש) בלודז
היסטוריה ב-14 שיעורים) - הבכורה בהתיאטרון הלאומי המלכותי בלונדון - בבימוי ביג'אן שייבאני
"טרילוגיית ויירשאלין: מבוססת על אירועים אמיתיים שהתרחשו בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 בגבול הפולני-בלארוסי
1985 - Car Mikołaj (הצאר ניקולאי) בכורה - בתיאטרון העירוני לדרמה של ורשה, בבימוי מצ'יי פרוס
1992- Prorok Ilja (הנביא אליהו) בבימוי המחבר, בתיאטרון הטלוויזיוני
2013 - Młody Stalin - (סטלין הצעיר) - בכורה - בתיאטרון העירוני לדרמה של ורשה, בבימוי אונדריי ספישאק
2016 - Niedźwiedź Wojtek (הדב וויטק) - בכורה בתיאטרון העירוני לדרמה של ורשה, בבימוי אונדריי ספישאק
מחזות שלו הועלו על ידי קזימייז' דיימק, מצ'יי פרוס, מיקולאי גרבובסקי, אונדריי ספישאק, פיוטר טומאשוק, אנדריי וורון, ביג'אן שייבאני, ג'ואל גרינברג, כרמה פורטצ'לי, גאבור מאטה, בלנקה ז'יז'קה, היסאו טקאסה, דרק גולדמן, נטלי רינגלר, יאנה רוס, חנן שניר, אוסקרס קורשונובס, אניה סוסה, לאסלו בוצ'ארדי ואחרים.
1982 -Osmędeusze - מאת מירון ביאלושבסקי - בתיאטרון "שטפאן יאראץ'" בלודז.
1986 - "Scenariusz dla trzech aktorów'' - ,תסריט לשלושה שחקנים - מאת בוגוסלב שפר בתיאטרון הבובות בביאליסטוק
1988 - קברט Kabaret Kici Koci " קברט קיצי קוצי מאת מירון ביאלושבסקי בתיאטרון אתנאום בוורשה
1989 - Wielki Teatr Świata - התיאטרון הגדול של העולם מאת פדרו קלדרון דה לה ברקה בתיאטרון הבובות בביאליסטוק
1990 - "Historia o żebraku i osiołku' - "הסיפור על הקבצן והחמור" בתיאטרון מיניאטורה בגדנסק
1991 - Czerwony Kapturek - כיפה אדומה מאת יאן בז'כווה בתיאטרון מיניאטורה בגדנסק
1994 - "Prorok Ilja" מאת טדאוש סלובודז'אנק - בתיאטרון הטלוויזיה
1995 - Magia Grzechu (קסמי החטא) מאת פדרו קלדרון דה לה ברקה בתיאטרון העירוני לדרמה של ורשה
1995 - Car Mikołaj" - הצאר ניקולאי - מאת סלובודז'אנק - בתיאטרון הטלוויזיה
2014 - הכיתה שלנו - בתרגום ענת זיידמן ובבימויו של חנן שניר הוצג על ידי התיאטראות הבימה והקאמרי בשיתוף פעולה, בהשתתפות השחקנים יבגניה דודינה, אלון דהן, ערן מור, נטע גרטי, אלכס קרול, דן שפירא ואחרים
1993 - פרס פשפורט פוליטיקי - של המגזין הפולני "פוליטיקה"
פרס קרן התרבות הכפרית על שם סטניסלב פיינטק - עבור המחזה "הנביא אליהו"
סלובודז'אנק זכה פעמיים בפרס הראשון לתיאטרון פרינג' בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון באדינבורו
כמו כן בגראן פרי (הפרס הגדול) בתחרות לתיאטרון לבימוי מחזות עכשוויים מטעם משרד התרבות של פולין, וארבעה פרסים במפגשי התיאטרון של ורשה.
טדאוש איידוקביץ' (בפולנית: Tadeusz Ajdukiewicz; נכתב גם טדאוש איידוקייביץ'; 1852 – 9 בינואר 1916) היה צייר ריאליסטי פולני מראשית המאה העשרים, הידוע בזכות סצנות הקרב, הדיוקנאות, הנופים וציורי הסוסים שלו.
הוא התחנך בקרקוב, ונהרג במאבק המזוין לעצמאות פולין במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בין השנים 1868–1873 למד בבית הספר לאמנויות היפות בקרקוב אצל ולדיסלב לושקביץ'.
מאוחר יותר נסע לווינה ולמינכן במלגה יחד עם וייצ'יך קוסאק ולמד באטלייה של יוזף ברנדט, בין היתר.
בשנת 1877 נסע לפריז ולמזרח הקרוב עם הרוזן ולדיסלב בראניצקי.
בשנת 1882 התגורר בווינה, שם עבד למען האצולה.
הוא צייר דיוקן של הנסיך מוויילס בשנת 1883 בעת ששהה בלונדון.
איידוקביץ' נסע לקונסטנטינופול בשנת 1884, והתארח אצל הסולטאן עבדול חמיד השני.
לאחר מכן עבד בסופיה, בסנקט פטרבורג ובבוקרשט.
הוא הצטרף לחטיבה הראשונה של הלגיון הפולני בשנת 1914 שהוקמה על ידי יוזף פילסודסקי, ומת בקרב סביב קרקוב ב־9 בינואר 1916 במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בן דודו הראשון היה צייר ההיסטוריה הפולני זיגמונט איידוקביץ' (1861–1917), יליד ויטקוביץ.
טדאוש איידוקביץ' ידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו העומדים, כמו "דיוקנה של הלנה מודז'יבסקה", ובציוריו הרבים של סצנות קרב ודיוקנאות של רכיבת אצילים.
הוא הצטיין גם בז'אנר ובציורים המזרחיים שלו.
בהזמנת משרד המלחמה הרומני, הוא הפיק גם אלבום המוקדש למדי הצבא האימפריאלי בעת שהותו בבוקרשט.
טדאוש פרושקובסקי (בפולנית: Tadeusz Pruszkowski; 5 באפריל 1888 – 30 ביוני 1942, ורשה) היה צייר, מבקר אמנות ומורה פולני.
הציל יהודים מגטו ורשה ועל כך נעצר ונרצח על ידי הגסטפו.
פרושקובסקי נולד למשפחת גוסטאו ומריה לבית סיגנסקי.
את לימודיו החל בשנת 1904 בבית הספר לאמנויות יפות בוורשה, הוא היה תלמידו של קונרד קריז'נובסקי.
משנת 1908 המשיך את לימודיו בפריז, שם השתייך למועדון המלוכנים, שריכז סופרים ואמנים פולנים בעלי אמונות מונרכיסטיות.
בתקופה זו נסע לשווייץ ואלג'יריה.
בשנת 1911 חזר לוורשה, שם הקים את קבוצת "האמנות הצעירה" (Młoda Sztuka).
ב־28 בינואר 1914 התחתן עם זופיה סווריינה לבית קטרז'ינה (1887–1957), אמנית-ציירת.
באותה שנה התקיימה, התערוכה האישית הראשונה של תדיאוש פרושקובסקי בחברה לעידוד אמנות.
לאחר שפרצה מלחמת העולם הראשונה, על פי התפיסה האידאולוגית חברי קבוצת "האמנות הצעירה" הם הצטרפו לשורות הלגיון הפולני ב־5 באוגוסט 1915. כספי הקבוצה נתרמו לרכישת ציוד למתנדבים לשורות הצבא.
תדיאוש פרושקובסקי השתמש בשם בדוי "רדזה" והוצב בגדוד.
במהלך שהותו של הגדוד בוולין הוא יצר אוסף נרחב של דיוקנאות של מפקדים וחיילים, שהוצגו בתערוכה בוורשה.
בשנת 1918 הוא הפך לעוזר בבית הספר לאמנויות יפות בוורשה, וכעבור שנתיים השתתף בביאנלה ה-12 בוונציה.
לאחר מותו של קונרד קריז'נובסקי, ב-1 בדצמבר 1922, הוא מונה לפרופסור בבית הספר לאמנויות בוורשה.
התערוכה האישית השנייה של האמן התקיימה באותה שנה.
בהנהגתו הוקמה ב-1925 "אחוות סנט לוקס", אגודה של ציירים פולנים, על ידי סטודנטים בפקולטה שלו.
היה זה ארגון אמנים חדש והחשוב ביותר בוורשה מאז מלחמת העולם הראשונה שהיה פעיל עד 1939. האחווה אימצה חוקים בהשראת הגילדות מימי הביניים של סנט לוק – עם טקסים ואירועים.
הכיוון האמנותי התבסס גם על טכניקות ורעיונות היסטוריים.
הציור ההולנדי של המאות ה-16 וה-17 השפיעו במיוחד על סגנון הקבוצה.
בשנת 1930 פרושקובסקי הפך לרקטור בית הספר לאמנויות יפות בוורשה, בשנת 1932 הועלה בית הספר לדרגת אקדמיה.
בשנת 1934 הוא יזם את הקמת אגודת האמנים המקצועיים, ומתחילת שנות השלושים עסק גם בביקורת אמנות ופרסם את טוריו ב"גזטה פולסקה".
בשנת 1934 השתתף בביאנלה ה-19 בוונציה, ב־19 בדצמבר באותה שנה הוענק לו תואר פרופסור מן המניין.
בשנת 1935 הוענק לו פרס האקדמיה הפולנית לספרות וכן זכה בפרסי הוקרה נוספים.
בשנת 1938 הוא הפך לאזרח הכבוד הראשון של קז'ימייז' דולני.
בראשית דרכו היצירתית הוא עסק בנושאים היסטוריים., ואחר כך צייר דיוקנאות.
בציוריו היו אנשים רבים מהממשל ומהעילית האינטלקטואלית של אותה תקופה.
הוא תיאר בין היתר את יוזף פילסודסקי, גבריאל נרוטוביץ' וסטניסלב ויצ'יצ'ובסקי, נושאי ציוריו כללו גם נופים וטבע דומם.
תלמידיו החשובים של פרושקובסקי היו נתן קורזן, יאן בטלי, בולסלב סיביס, אדוארד קוקושקו ופליצ'אן קובארסקי.
פרוץ מלחמת העולם השנייה מצאה את תדיאוש פרושקובסקי בביתו בקז'ימייז' דולני.
הוא ואשתו עזבו את המקום ועברו לוורשה ונשארו שם.
הם הסתירו יהודים בביתם, על כן הוא נעצר בלילה שבין 30 ביוני ל-1 ביולי 1942 והועבר למפקדת הגסטפו.
לאחר החקירה הוא הועבר לכלא פביאק, ונורה למוות בעת שניסה להימלט מהשיירה תוך כדי נסיעה ברחוב אורלה.
עד 1945 נקברה גופתו במגרשי הספורט סקרא ברחוב אוקופובה יחד עם קורבנות הגטו.
לאחר השחרור הוצאה הגופה והועברה לקבר בבית הקברות פובונזקי.
טדאוש קוטרבינסקי (בפולנית: Tadeusz Marian Kotarbiński; 31 במרץ 1886 – 3 באוקטובר 1981) היה פילוסוף ולוגיקן פולני.
למד פילוסופיה אצל קז'ימייז' טווארדובסקי והיה מהדמויות הבולטות באסכולת לבוב-ורשה.
היה חבר באקדמיה הפולנית לאמנויות ולמדעים (PAU) ובאקדמיה הפולנית למדעים (PAN).
פיתח תורה פילוסופית בשם ראיזם ומערכת אתית בשם "אתיקה עצמאית".
טדאוש קוטרבינסקי נולד בשנת 1886 בוורשה, בירת פולין הקונגרסאית.
אביו, מילוש קוטרבינסקי, היה צייר, ואמו, אווה קוסקובסקה, הייתה פסנתרנית ומלחינה.
בשנת 1905 הודח מבית הספר לאחר שהשתתף בשביתה, אך סיים את לימודיו שנתיים לאחר מכן.
למד, תחילה כסטודנט שלא מן המניין, באוניברסיטה היגלונית בקרקוב, והשתתף בעיקר בשיעורים במתמטיקה ובפיזיקה ובהמשך למד אדריכלות בלבוב ובדרמשטאדט.
לבסוף למד פילוסופיה ופילולוגיה קלאסית באוניברסיטת לבוב.
מוריו נמנו עם הפילוסופים, הלוגיקנים והמתמטיקאים המוערכים ביותר של התקופה, בהם קז'ימייז' טווארדובסקי, יאן לוקשייביץ, ולדיסלב ויטוויצקי והפילולוג סטניסלב ויטקובסקי.
בשנת 1912 קיבל תואר דוקטור על עבודה שכותרתה "תועלתנות בעבודתם של מיל וספנסר".
לאחר סיום לימודיו לימד שפות קלאסיות בבית ספר תיכון בוורשה.
בשנת 1918 החל להרצות בפילוסופיה באוניברסיטת ורשה, ובשנים 1929–1930 היה דיקאן מדעי הרוח שם.
במלחמת העולם השנייה נסגרה האוניברסיטה, וקוטרבינסקי התפרנס ממתן שיעורים פרטיים, ומשנת 1944 עסק בהוראת פילוסופיה במחתרת.
קוטרבינסקי עבד במשך עשר שנים על הכנת מהדורה מדעית לספרו של פרנסיס בייקון, "Novum Organum", אך זו אבדה במלחמה.
לאחר המלחמה השתתף בהקמתה של אוניברסיטת לודז', והיה הרקטור הראשון שלה, בשנים 1945–1949, במקביל לעבודתו באוניברסיטת ורשה.
באוגוסט 1939 עמד בראש קבוצת מלומדים שתכננה ועידה למלחמה באנטישמיות.
בשנים 1957–1962 כיהן כנשיא האקדמיה הפולנית למדעים.
במרץ 1958 ביקר בישראל כאורח של האוניברסיטה העברית בירושלים וממשלת ישראל ונשא הרצאות אחדות.
ספרו "תוגות עליזות" תורגם לעברית.
בשנת 1964 נכלל ב"רשימה שחורה" של אנשי רוח שהכין ראש ממשלת פולין, ולדיסלב גומולקה, עקב מחאותיהם על הצנזורה והפגיעה בחופש הביטוי.
נישא לתלמידתו היהודייה, דינה שטיינברג, ששינתה שמה לינינה קוטרבינסקה , והייתה אף היא פרופסור באוניברסיטת ורשה.
בשנת 1986 הונפק בפולין בול לכבודו, במלאת מאה שנים להולדתו.
תוגות עליזות, מפולנית: בנימין טנא, מבוא: א"י פוזננסקי, תל אביב: יבנה, תשל"ד 1974
Elementy teorii poznania, logiki formalnej i metodologii nauk (אלמנטים בתורת ההכרה, הלוגיקה הפורמלית ומתודולוגיה של המדעים, 1929); מהדורה שנייה 1961. תורגם לאנגלית: Gnosiology.
טד מיינס (בהולנדית: Ted Meines; 25 בספטמבר 1921 – 24 בדצמבר 2016) היה פקיד בתחום החינוך, חסיד אומות העולם, שבתקופת מלחמת העולם השנייה הציל יהודים ממוות בידי הנאצים ברחבי הולנד.
טד מיינס נולד בפריסלנד למשפחה רפורמית אורתודוקסית והיו לו ארבע אחיות.
היה לוחם בתנועת ההתנגדות ההולנדית.
אביו עבד במסילות הברזל והיה פוליטיקאי מקומי ומחוזי של המפלגה האנטי-מהפכנית.
ב־1939 טד היה אמור להתגייס לשירות צבאי, אך עקב הפלישה הגרמנית להולנד לא התגייס.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עבד מיינס כפקיד בכיר בתחום החינוך בלייוורדן, פריסלנד.
בתפקיד זה הפיץ מסרים לא חוקיים וארגן תעודות זהות, תעודות רישום ותלושי מזון.
באפריל 1943 הוצב לעבודה בגרמניה.
על מנת להתחמק מהזימון, ירד למחתרת והסתתר אצל איכר במינרצגה, פריסלנד.
אף על פי שטיפלו בו היטב שם, הוא התקשה לפעול במסגרת תנועת ההתנגדות.
אחותו היק, שהתארסה לפייט ורמיר, הציעה לו להצטרף ל-NV.
ה-NV העניקו לו תעודת זהות על שם יוספוס אלפונסוס מיקס, יליד הולסברג, לימבורג.
בתחילת נובמבר 1943 החל טד בעבודתו עם ילדים בלימבורג.
זמן קצר לאחר שהגיע לשם, שמע כי הגרמנים מתכננים פשיטה על הכפרים ברונסום, טריבייק והונברוק.
כל הילדים היהודים שהוסתרו במקומות אלה הועברו מיד לבריכת שחייה חיצונית ומשם כעבור כמה ימים הועברו למערה נסתרת בברונסום, תחנת השאיבה הגדולה של המכרות הלאומיות ואחר כך למסתור בכנסייה הרפורמית בהוינסברוק.
טד מילא תפקיד מרכזי בתנועה ובהסתרת הילדים.
טד שהה תקופה ממושכת במערה במטרה לחפש את הילדים המסתתרים שם ומדי פעם נהג לצאת החוצה לשאוף אוויר צח.
הוא עוכב עד שטרוס ורמיר התערב בשמו ושחרר אותו למחרת.
כתוצאה מכך, הוא החל לחפש מקומות מסתור בזלטבומל, גלדרלנד, שם היו לו קשרים, כולל חברו יאן ואן דה בומגארד בן הפקח הראשי של המשטרה בלרדם, בדרום הולנד.
טד ויאן החלו לעבוד יחד ולאחר מאמצים רבים הצליחו להסתיר עשרות ילדים יהודים.
בהם הייתה ילדה בת 7, עדה מוסקוביטר.
בינואר 1944 העבירו אותה טד ויאן למשפחת ואן ברויגל בלרדם.
הם סיפקו לה מדי חודש כרטיסי קיצוב ודאגו לבריאותה.
באפריל 1944 העבירו טד ויאן את מוקד מאמציהם לחלק המזרחי של טוונטה.
טד מצא מחסה אצל הקצב פוגל באנסשדה שבאובריזל, ממנו גם השיג רשימה ארוכה של אנשים שהיו מוכנים להסתיר ילדים יהודים.
במאי 1944 לאחר קרב ארנהם, טד הבין שהוא נותק משאר ה-NV וקופוני הקיצוב אזלו לו.
עד מהרה שמע מאמו ב שהוא יכול לחזור בבטחה למשפחתו.
הוא עשה זאת, ומאוקטובר הפסיק את פעילותו בקבוצת NV והתרכז בהתנגדות מזוינת באזור מגוריו.
בשנת 1945, לאחר השחרור, קבוצת NV התפרקה.
הוא הוכשר לקצונה באנגליה וב-1948 היה קצין מקצועי.
לאחר שירות מעבר לים חזר להולנד והועלה לדרגת קפטן.
טד פרש בשנת 1976 כגנרל בחיל הארטילריה והמשיך בפעילות למען הווטרנים.
בשנים 1988–2000 מילא תפקיד בארגון הנצחת השחרור ב-5 במאי 1945 בוואגינגן והיה הכוח המניע מאחורי ארגון המצעד השנתי.
פרס טד מיינס הוקם ב־25 ביוני 1998 על ידי קרן הוותיקים.
הפרס כלל תעודה ומענק כספי שניתן אחת לשנתיים.
בקבלת פנים בשנת 2013, נכח טד בחשיפת פסל לכבודו בעיר בנפת אוטרכט, הולנד.
בנאומו ב-5 בספטמבר 2015, בפני בית הנבחרים ההולנדי קרא להקים מרכז לותיקים.
טד מיינס הלך לעולמו ב-2016.
לטד מיינס הוענקו עיטורי כבוד מטעם משרד ההגנה ההולנדי.
הוא קיבל אות אביר מסדר האריות ההולנדי ומדליות נוספות.
על הצלת עשרות ילדים יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה הוענקה לו אזרחות כבוד על ידי מדינת ישראל ב־25 באוגוסט 2015.
במהלך נאומו אמר: "במהלך המלחמה זכיתי להציל ילדים יהודים.
זה הופך אותי לחלק מישראל".
ב־6 ביולי 1992 יד ושם הכיר בו כחסיד אומות העולם.
הטקס התקיים בהאג בהולנד ושמו הונצח בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם בירושלים.
תאודור רלף קוּלָנגוֹסקֶי הוא עורך דין, שופט ופוליטיקאי יהודי-אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אורגון ה-36 בשנים 2003–2011. הוא כיהן בשני בתי אספת המחוקקים של אורגון וכנציב הביטוח המדינתי.
הוא גם כיהן כתובע הכללי של אורגון בשנים 1993–1997 ולאחר מכן ועד 2001 כשופט בבית המשפט העליון של אורגון.
בכך כיהן קולנגוסקי בכל שלוש רשויות הממשל של אורגון.
טד קולנגוסקי נולד בסנט לואיס, מיזורי.
כשהיה בן ארבע נפטר אביו ומכאן והלאה הוא בילה את שנות ילדותו בבית יתומים קתולי לנערים.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון הוא שירת בחיל הנחתים של ארצות הברית.
בזכות הסיוע שקיבל מתוקף חוק החיילים המשוחררים הוא סיים ב-1970 תואר בוגר אוניברסיטה ותואר במשפטים באוניברסיטת מיזורי.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר למשפטים, עבר קולנגוסקי ליוג'ין, אורגון, ושם הוא עסק כעורך דין בדיני עבודה.
ב-1974 הוא נבחר לבית הנבחרים של אורגון, וב-1978 לסנאט המדינתי.
בבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-1980 הוא התמודד ללא הצלחה מול הרפובליקני בוב פאקווד.
באותה מערכת בחירות הוא קיבל בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית 8 קולות (0.24 אחוזים) כמועמד למשרת סגן נשיא ארצות הברית, אך הוא לא נבחר וסגן הנשיא המכהן וולטר מונדייל זכה בקלות במועמדות המפלגה לתפקיד.
ב-1982 הוא עשה את ניסיונו הראשון להיבחר כמושל אורגון, אך הובס על ידי המושל הרפובליקני המכהן ויקטור אטיה.
ב-1987 מינה מושל אורגון, ניל גולדשמידט את קולנגוסקי לתפקיד נציב הביטוח של אורגון.
בתפקידו זה ביצע קולנגוסקי רפורמה במערכת ביטוח פיצויי העובדים של אורגון, מהלך שזכה לשבחים על צמצום העלויות לעסקים.
התובע הכללי ושופט בבית המשפט העליון של אורגון
ב-1992 נבחר קולנגוסקי כתובע הכללי של אורגון, לאחר שהביס את הרפובליקני ריץ' רודמן.
כתובע הכללי הוא התמקד ברפורמה במערכת המשפט לנוער.
ב-1996 הוא החליט לא להתמודד לכהונה נוספת כתובע הכללי, ותחת זאת הוא נבחר בהצלחה לבית המשפט העליון של אורגון.
הוא כיהן על כס השיפוט עד 2001 ואז התפטר כדי להתמודד על משרת מושל המדינה.
ב-2002, לאחר שזכה במועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל אורגון, התמודד קולנגוסקי בבחירות הכלליות מול מועמד הרפובליקנים קווין מניקס.
מסע הבחירות שלו היה שקט, והוא הדגיש את המוניטין שלו כיוצר קונצנזוס וכפותר בעיות.
בתשדירי הבחירות שלו בטלוויזיה הוא הציג מצבים של תחושות טובות כמו משחקי כדורת בהם השתתף.
הוא קידם גישה פרגמטית לפתרון משבר התקציב והמיתון במדינה, מפנה ראוי לציון מהסגנון האגרסיבי יותר של המושל היוצא, עמיתו הדמוקרטי, ג'ון קיצהבר.
מניקס טען שהמפלגה הדמוקרטית החזיקה במשרת המושל זמן רב מדי, והתחייב להפחית את הוצאות הממשלה ללא קיצוץ בשירותים חיוניים.
בבחירות ניצח קולנגוסקי בהפרש קטן, לאחר שזכה ב-618,004 (49 אחוזים) מקולות הבוחרים, לעומת 581,785 הקולות (46 אחוזים) של מניקס, ו-57,760 הקולות (5 אחוזים) שקיבל המועמד הליברטריאני טום קוקס.
ב-13 בינואר 2003 הושבע קולנגוסקי כמושל אורגון ה-36. הוא ירש מדינה שהתמודדה עם גירעון תקציבי גדול ושיעור אבטלה גבוה.
יותר מכך, היה עליו לטפל בבעיות במערכת הפנסיות הציבוריות לעובדים מבלי לעורר את חמתם של האיגודים המקצועיים שהעניקו לו את תמיכתם במערכת הבחירות.
כמושל, הוא היה חבר באגודת המושלים הלאומית ובאגודת המושלים הדמוקרטים.
ב-1 בדצמבר 2005 דיווח העיתון מיוג'ין רג'יסטר גארד שהמושל הדמוקרטי לשעבר ג'ון קיצהבר שקל להתמודד מול קולנגוסקי בבחירות מקדימות של המפלגה.
חודש לאחר מכן, הודיע קיצהבר שהוא לא יעשה כן, כפי שעשתה מועמדת פוטנציאלית נוספת, ויקי ווקר.
מצב זה הותיר את קולנגוסקי מול שני מתמודדים: נציג מחוז ליין פטר סורנסון, והגזבר המדינתי לשעבר ג'ים היל, ושניהם האשימו את קולנגוסקי בכך שבגד בעקרונות המפלגה הדמוקרטית.
היל הכריז, "מנקודת המבט שלי, [העימות בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית] הוא הזדמנות טובה להראות מה הדמוקרט טד הנורא היה".
האיגוד הבינלאומי של משרתי הציבור תמך בהיל, והוועדה המרכזית של המפלגה הדמוקרטית במחוז מולטנומה החליטה בפגישה שהתקיימה בפברואר 2006 לתמוך ביריביו של קולנגוסקי.
ב-16 במאי 2006 ניצח קולנגוסקי בבחירות המקדימות של הדמוקרטים לאחר שזכה ב-54 אחוזים מהקולות.
ג'ים היל סיים שני עם 25 אחוזים, ופט סונרסון שלישי עם 16 אחוזים.
קולנגוסקי ניצב מול כמה יריבים בבחירות הכלליות: מועמד הרפובליקנים רון סקסטון, מועמדת מפלגת החוקה של אורגון מרי סטארט, מועמד המפלגה הליברטריאנית ריצ'רד מורלי, ומועמד המפלגה הירוקה ג'ו קיטינג.
הרפובליקני לשעבר בן וסטלונד תכנן להתמודד כמועמד עצמאי, אך באוגוסט 2006 פרש מהמרוץ.
ב-7 בנובמבר 2006 ניצח קולנגוסקי בבחירות לכהונתו השנייה כמושל לאחר שגרף 51 אחוזים של הקולות מול 43 האחוזים של רוס סקסטון.
בפברואר 2007 הבהירו קולנגוסקי והסנאטור המדינתי בראד אבאקיאן שאורגון לא מכירה בשום תפקיד של "הקלימטולוג המדינתי" בתגובה לשימוש במונח זה על ידי הפרופסור מאוניברסיטת המדינה של אורגון ג'ורג' ה.
טיילור, שהאמין שפעילות אנושית היא לא הסיבה לשינוי האקלימי העולמי.
קולנגוסקי אמר שהמדינה זקוקה למסר עקבי להפחתת גזי החממה כדי להיאבק בשינוי האקלימי.
החל מהשבוע של ה-24 באפריל אותה שנה משך קולנגוסקי את תשומת הלב הלאומית כאשר הוא הצטרף לקמפיין, שנודע כאתגר תוכנית הסיוע לתזונה משלימה, ושתיאר את הקושי להתקיים מקצבת מזון של 21 דולר.
ב-8 במאי אותה שנה הכריז קולנגוסקי שאורגון תצטרף למשרד רישום האקלים שעוקב אחר פליטות גזי חממה מסוכנים.
למחרת חתם קולנגוסקי על שני חוקים לזכויות להט"ב: חוק שותפות ביתית וחוק נגד אפליה.
במאי 2010 סבל קולנגוסקי מדימום בעינו.
לדברי הדוברת שלו, אנה ריכטר טיילור, הוא היה התאשפז לצורך ניתוח לטיפול בדימום.
בספטמבר אותה שנה היה קולנגוסקי אחד משבעה מושלים שקיבלו ציון נכשל בדוח המדיניות הפיסקלית של מכון קאטו.
לאחר סיום כהונתו כמושל, מונה קולנגוסקי על ידי המושל החדש ג'ון קיצהבר לנציבות הבטיחות הציבורית כחלק מקווי המתאר לגזרי הדין באורגון.
ב-2012 הוא הצטרף לסגל בית הספר לממשל על שם מארק הטפילד באוניברסיטת המדינה של פורטלנד.
טדאוש מזובייצקי ( 18 באפריל 1927 – 28 באוקטובר 2013) היה סופר, עיתונאי, פילנתרופ, פוליטיקאי ואחד ממנהיגי תנועת סולידריות בפולין.
בשנת 1989 מונה לראש ממשלת פולין והיה ראש הממשלה הפולני הראשון שאינו קומוניסטי מאז 1946. מזובייצקי היה מייסד ומנהיג של "האיחוד הדמוקרטי" ו"האיחוד החופשי".
בין השנים 1991 ל-2001 היה חבר בפרלמנט הפולני.
בשנים 2010–2013 שימש כיועץ לנשיא ברוניסלב קומורובסקי.
הוא זכה לעיטור הגבוה ביותר של פולין, עיטור מסדר העיט הלבן.
טדאוש מזובייצקי נולד ב-18 באפריל 1927 בפלוצק, פולין, למשפחת אצולה פולנית המשתייכת לשושלת דולנז'ה.
שני הוריו עבדו בבית החולים המקומי "השילוש הקדוש": אביו היה רופא ואמו ניהלה ארגון צדקה לעניים.
השכלתו נקטעה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ובמהלך המלחמה עבד כנער שליח בבית החולים שבו עבדו הוריו.
לאחר שחרור פלוצק מהנאצים, חזר מזובייצקי ללימודיו וב-1946 סיים את לימודיו בתיכון "מרשל סטניסלב מאלכובסקי", בית הספר התיכון העתיק ביותר בפולין ואחד מבתי הספר העתיקים ביותר הפועלים ברציפות באירופה.
לאחר מכן עבר ללודז' ומשם לוורשה, שם הצטרף לפקולטה למשפטים באוניברסיטת ורשה, אך לא סיים את לימודיו ובמקום זאת הקדיש את זמנו לפעילות באגודות קתוליות שונות, כתבי עת והוצאות ספרים.
בשנת 1957 נבחר מזובייצקי לפרלמנט הפולני, שם היה חבר פעיל בוועדת החינוך ובוועדת העבודה והעניינים החברתיים.
אף על פי שפולין הייתה למעשה מדינה חד-מפלגתית, הצליח מזובייצקי לעורר הד ציבורי רחב בנאומיו ובהתנגדויותיו לחוקים שפגעו בחופש ההתארגנות והביטוי בפולין.
לאחר סיום כהונתו בפרלמנט, הפך מזובייצקי לראש סניף ורשה של מועדון האינטליגנציה הקתולית והיה לאחד הדיסידנטים המובילים בפולין.
באוגוסט 1980 עמד מזובייצקי בראש ועדת המומחים שתמכה בעובדים שובתים מגדנסק במגעיהם עם השלטון.
לאחר הכרזת הממשל הצבאי בדצמבר 1981, נעצר ונכלא, ושוחרר רק בדצמבר 1982. בשנת 1989, בעקבות שיחות השולחן העגול, הפך לראש ממשלת פולין הראשון שאינו קומוניסטי מזה 43 שנים, והוביל רפורמות פוליטיות וכלכליות רבות.
בשנת 1991 מונה מזובייצקי לדַּוָּח מַנְחֶה של ועדת האו"ם לזכויות האדם בנושא מצב זכויות האדם בטריטוריה של יוגוסלביה לשעבר.
בשנת 1995 התפטר מתפקידו במחאה על חוסר תגובת הקהילה הבינלאומית לזוועות במלחמת בוסניה, ובמיוחד לטבח סרברניצה.
מזובייצקי נפטר ב-28 באוקטובר 2013 בוורשה, כשהוא בן 86. לאחר מותו, תיאר אותו שר החוץ רדוסלב סיקורסקי כאחד מ"אבות החירות והעצמאות הפולנית".
טד מור היה צלם קולנוע בריטי הידוע בעבודתו בשבעה סרטים מסדרת סרטי ג'יימס בונד בשנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. זכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר על עבודתו בסרט "אדם לכל עת" של פרד זינמן, וכן פעמיים בפרס באפט"א לצילום הטוב ביותר עבור "אדם לכל עת" ו"מרוסיה באהבה".
מור נולד בבאנוני, חאוטנג, איחוד דרום אפריקה.
ב-1930 עבר עם משפחתו לבריטניה.
ב-1939 התנדב לחיל האוויר המלכותי והיה חבר במחלקת הקולנוע של החיל.
מור זכה בעיטור צלב המלחמה על תצלומי אוויר של מפקדת הגסטפו ובונקרים של צוללות גרמניות בטיסות אויב שצילם.
ב-1941 היה מצלמי סרט התעמולה הבריטי "הקרובים הבאים".
בשנות ה-50 של המאה ה-20 עבד על כמה סרטים שהפיק אלברט ברוקולי ולאחר מכן צילם שבעה סרטים מסדרת סרטי ג'יימס בונד שהפיק ברוקולי, יחד עם הארי זלצמן.
נקודת שיא בקריירה שלו הייתה ב-1967, כאשר זכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר על עבודתו בסרט "אדם לכל עת".
הוא גם זכה פעמיים בפרס באפט"א לצילום הטוב ביותר עבור "אדם לכל עת" ו"מרוסיה באהבה".
מלבד זאת הוא צילם את הסרטים "יומו של השלוש-רגל", "האביב של מיס ברודי", "התנגשות הטיטאנים" ועוד.
טד שרודר היה טניסאי אמיריקאי.
הוא זכה במקום ראשון באליפות וימבלדון ובאליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס ובסך הכול זכה ב-6 ניצחונות בתחרויות גראנד סלאם.
טד שרודר נולד בניוארק בשנת 1921. בהמשך המשפחה עברה לגלנדייל בה שרודר החל לשחק טניס.
טד שרודר התאמן במועדון הטניס של לוס אנג'לס בוא הוא הכיר את בן גילו ג'ק קרמר והם הפכו לחברים קרובים.
בשנת 1940 הוא ניצח בתחרות זוגות גברים (שיחק לצד ג'ק קרמר) באליפות ארצות הברית הפתוחה.
הם שיחזרו את ההישג בשנת 1941.
בשנת 1942 שרודר הגיע לגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה אך הפסיד לפרנק פרקר.
בתחרות זוגות גברים הוא הפסיד במשחק הגמר.
בתחרויות זוגות מעורבים הוא ניצח בתחרות (שיחק לצד לואיז ברו).
בתקופת מלחמת העולם השנייה שרודר שירת בצי ארצות הברית.
כמו כן בתקופה זו הוא סיים לימודי אוניברסיטה.
לאחר סיום המלחמה שרודר חזר להשתתף בתחרויות טניס כאשר ג'ק קרמר היה מאמנו.
באליפות וימבלדון שרודר זכה בשנת 1949 בתחרות הגברים.
בתחרות זוגות הגברים הוא הפסיד במשחק הגמר.
באליפות ארצות הברית הפתוחה של שנת 1949 שרודר הפסיד בגמר לפנצ'ו גונסאלס.
בשנת 1947 הוא ניצח בתחרות זוגות גברים (לצד ג'ק קרמר) ובשנת 1948 הפסיד בגמר.
טד שרודר היה חבר בנבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית בשנים 1946-1949.
ג'ק קרמר לחץ על שרודר לעבוד לטניס מקצועי, אך שרודר העדיף לעסוק במקצוע והיה סגן נשיא של חברה לייצור ציוד קירור.
בשנת 1966 טד שרודר נכלל בהיכל התהילה של הטניס.
טד שרודר נפטר בשנת 2006 מסרטן.
תיאודור שווינדן היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל מונטנה ה-19 בין השנים 1981–1989. טרם היבחרו לתפקיד המושל היה סגן המושל ה-26 של מונטנה מ-1977 עד 1981, וחבר בית הנבחרים של מונטנה.
תיאודור שווינדן נולד במחוז רוזוולט שבמונטנה, בחווה החקלאית של משפחתו בשמורת האינדיאנים פורט פק, בין הערים וולף פוינט ופופלר.
הוא היה מצטיין כיתתו בלימודיו התיכוניים.
במהלך מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא ארצות הברית ושירת הן בזירת האוקיינוס השקט והן בזירה האירופית.
הוא השתחרר מהצבא בשנת 1946. שווינדן השלים תואר ראשון ושני באוניברסיטת מונטנה.
הוא החל ללמוד לדוקטורט בכלכלה באוניברסיטת מינסוטה, אך נאלץ לשוב לחוות משפחתו בשל מחלתו של אביו.
בשנת 1946 נישא לג'ין כריסטיאנסון, ולזוג נולדו שני בנים, מייק שווינדן ודור שווינדן, ובת אחת, כריס אנדרסון.
ג'ין שווינדן נפטרה מסרטן ב-24 במרץ 2007 בגיל 81.
בשנת 1958 נבחר שווינדן לבית הנבחרים של מונטנה מטעם המפלגה הדמוקרטית, לאחר שניצח את נציג המחוז הרפובליקני המכהן כריס ס.
הוא השלים שתי כהונות בבית הנבחרים, אך לא הצליח להיבחר מחדש לכהונה שלישית.
בשנת 1959 מונה למועצה המחוקקת של המדינה, וב-1961 כיהן כמצליף סיעת המיעוט הדמוקרטית בבית הנבחרים המדינתי.
בשנת 1965 נבחר לנשיא איגוד מגדלי הדגנים של מונטנה.
ב-1969 מונה לנציב הקרקעות של המדינה על ידי המושל פורסט אנדרסון, והמשיך בתפקידו גם לאחר שמונה מחדש ב-1973, עד שהתפטר באפריל 1976 כדי להתמודד על תפקיד סגן מושל מונטנה.
הוא נבחר לתפקיד והיה לסגן מושל מונטנה ה-23, תחת המושל תומאס לי ג'אדג'.
שווינדן כיהן כסגן המושל בשנים 1977–1981.
בשנת 1980 התמודד מול ג'אדג' בבחירות המקדימות של מפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל מונטנה, וניצח אותו.
בבחירות הכלליות גבר על המועמד הרפובליקני ג'ק רמירז והפך למושל ה-19 של מונטנה.
בנובמבר 1984 נבחר לכהונה שנייה, לאחר שניצח את חבר הסנאט של מונטנה פאט מ.
כהונתו התאפיינה ביוזמות כלכליות כגון תוכנית "בונים את מונטנה" (Build Montana) ובאירועים ציבוריים בשם "בירת המדינה ליום אחד", שבהם ביקר בערים שונות והפך אותן באופן סמלי למוקד השלטון ליום אחד.
הוא הוביל את המדינה בתקופה כלכלית מאתגרת, תוך דגש על פתיחות לקהל הרחב וקשב לצורכי הציבור.
על אף שנהנה מפופולריות גבוהה, עמד בהבטחתו שלא לכהן יותר משתי כהונות ובחר שלא להתמודד בבחירות 1988.
בערוב ימיו התגורר שווינדן עם בתו בפיניקס שבאריזונה.
טדאוש לודוויק רומר (בפולנית: Tadeusz Ludwik Romer; 6 בדצמבר 1894 – 23 במרץ 1978 במונטריאול) היה דיפלומט ופוליטיקאי פולני.
רומר נולד בעיירה אנטנשה (Antanašė) הסמוכה לרוקישקיס שבליטא.
בשנת 1919 שימש מזכיר אישי של הפוליטיקאי הפולני רומן דמובסקי.
לאחר מכן הצטרף לשירות החוץ הפולני, ושירת כשגריר פולין באיטליה, פורטוגל, יפן (1937–1941) ובברית המועצות (1942–1943).
בהמשך, כיהן כשר החוץ של הממשלה הפולנית הגולה בלונדון (1943–1944).
לאחר מלחמת העולם השנייה עבר להתגורר בקנדה, שם שימש כמרצה באוניברסיטת מקגיל שבמונטריאול.
בין אוגוסט 1940 לנובמבר 1941, סייע רומר לכ-2,000 פליטים יהודים פולנים-ליטאים שהגיעו לקובה שביפן ולגטו שאנגחאי שברפובליקה העממית של סין, בקבלת אשרות שהייה ליעדים שונים, בהם קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, בורמה, פלשתינה (א"י), ארצות הברית ומדינות שונות באמריקה הלטינית.
רומר שירת כשגריר פולין ביפן עד סגירת השגרירות ביולי 1941. הוא יזם והוביל את הקמת "הוועדה הפולנית לסיוע לנפגעי מלחמה" ביפן, ומינה את רעייתו, זופיה, לנשיאת הוועדה.
השניים פעלו לגיוס כספים ברחבי המזרח הרחוק לטובת קהילות יהודיות בעיר יוקוהמה ובקובה.
בעקבות סגירת שערי ההגירה לארצות הברית, הפך רומר לדמות מרכזית עבור פליטים יהודים ביפן.
הוא ניהל מגעים עם מדינות ידידותיות לפולין למציאת פתרונות הגירה לפליטים, ובין היתר דן עם קנדה על אפשרויות קליטה עבור פליטים שישתלבו במאמץ המלחמתי של בעלות הברית.
באוקטובר 1942, לאחר שגורש מיפן, מונה רומר ליועץ פולני בשאנגחאי.
בתחילה חשב שמדובר במינוי זמני, אך לאחר המתקפה על פרל הארבור נעשו הדרכים משאנגחאי לברית המועצות מסוכנות, והוא נותר בעיר.
ביוני 1942 החל רומר בהכנת דו"ח אנליטי מקיף בן 40 עמודים אודות מצב הפליטים הפולנים בשאנגחאי, אשר כלל נתונים על מגדר, גיל והשקפות פוליטיות.
מטרת הדו"ח הייתה לבחון את פעילות הקהילה ועתידה.
הדו"ח פורסם באוגוסט 1942 והעניק לתושבים תחושת גאווה פולנית, אשר עודדה רבים מהם להתנגד לדרישות יפניות להפוך לחסרי מעמד.
באוגוסט 1942 השתתף רומר במשא ומתן לעסקת חילופי אסירים במזרח אפריקה, ובמהלך הפעולה הצליח להבריח מספר פליטים פולנים מהאזור.
ישנו ארכיון של טדאוש רומר בספרייה והארכיון הלאומי של קנדה.
טדאו איינדה (בספרדית: Tadeo Allende; נולד ב-20 בפברואר 1999) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקיצוני באינטר מיאמי מה-MLS בהשאלה מסלטה ויגו.
איינדה החל את הקריירה במועדון עיר הולדתו CA Juventud Unida, וב-2017 עבר למחלקת הנוער של אינסטיטוטו.
במרץ 2021 חתם על חוזה מקצועני ראשון וקודם לקבוצה הבוגרת.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-13 במרץ 2021 בתיקו 0–0 מול דפנסורס דה בלגראנו במסגרת ליגת המשנה.
ב-20 בינואר 2022 עבר איינדה לגודוי קרוס מליגת העל הארגנטינאית בהשאלה לשנה עם אופציית רכישה.
ב-14 ביוני 2022 רכשה גודוי קרוס 50% מכרטיסו של איינדה והוא חתם על חוזה עד 2026.
ב-31 בינואר 2024 חתם איינדה על חוזה לארבע וחצי שנים בסלטה ויגו מהלה ליגה הספרדית.
ב-14 בינואר 2025 הושאל איינדה לאינטר מיאמי מה-MLS לעונת 2025.
טדאוש צַ'צְקִי (בפולנית: Tadeusz Czacki; ) היה אציל, היסטוריון, פדגוג ונומיסמטיקאי פולני.
מילא תפקיד חשוב בתקופת הנאורות בפולין.
צ'צקי נולד ב (Poryck) שבווהלין, האיחוד הפולני-ליטאי (כיום פבליבקה (Павлівка) באוקראינה).
כאשר הנסיך מונה לעמוד בראש מחוז החינוך של וילנה, צ'צקי מונה למפקח על בתי הספר של ווהלין, פודוליה ואוקראינה.
כמתנגד לישועים, הוא נלחם בפעולתם בתחום הפדגוגיה, ובאחד המקרים גייס באמצעות מגבית ציבורית סכום של שני מיליון פלורינים פולניים כדי להבטיח את קיומן של הגימנסיות בוויניצה וקייב.
בשנת 1805, הוא ייסד את הגימנסיה בקרמניץ, ווהלין ().
הוא התכוון להקים בית ספר למורים יהודיים בצמוד לליציאום, אך התוכנית לא יצאה לפועל.
עם זאת, הספרייה העשירה בליצאום העמידה לרשות יצחק בר לווינזון (ריב"ל) את הכתבים שנדרשו לעבודתו הספרותית.
לאחר מותו של צ'צקי, לבו הופקד באחד מאולמות בית הספר בווהלין, תחת הכתובת "Ubi thesaurus tuus, ibi est cor tuum" .
הוא גילה את מה שנחשב בזמנו לקברו של קופרניקוס; עם זאת, המחלוקת סביב מיקומו נמשכה זמן רב לאחר מכן.
הוא היה גם חבר ב, שנוסדה על ידי המלך סטניסלאב פוניאטובסקי בשנת 1773 ונחשבת למשרד החינוך הראשון בעולם.
בין השנים 1786 ל-1792 הוא עבד בוועדת האוצר הפולנית והיה אחראי על הפיקוח על ענייני היהודים במדינה.
במהלך תקופה זו ולאחריה, הוא פעל למען אמנציפציה של היהודים בפולין.
ב-1807 הוא צורף לוועדה שהציעה לדחות את גירוש היהודים מהכפרים.
פטור ממס הגולגולת הוענק בשנת 1775 למי שעסק בחקלאות, ועד 1787, בזכות מאמציו של צ'צקי בעת שירותו באוצר , הוא זכה לראות כמה עשרות משפחות נהנות מפריבילגיה זו.
בנוסף, הוא היה שותף לכתיבת חוקת 3 במאי 1791, וייסד את "" (Towarzystwo Przyjaciół Nauk).
ספר זה שימש מקור עיקרי בנושא במשך שלושה דורות.
לאחר תיאור ההיסטוריה המוקדמת של היהודים, צ'צקי מתאר את מצבם בקרב הערבים, האיטלקים, הספרדים, הצרפתים, הגרמנים וההונגרים.
הוא מספר על כניסתם לפולין במאה השתים עשרה; על מצבם האינטלקטואלי; על ממשלם וחוקיהם; ועל הרדיפות שמהן סבלו.
הוא כתב גם מאמר קצר על הקראים (בתוך "כתבי טדאוש צ'צקי"), המנסה להסביר, על בסיס המקורות שהיו נגישים לו, "מיהם הקראים, ובמה הם נבדלים בעיקר מיהודים אחרים; מתי התרחש הפילוג ביניהם; ובאילו מדינות הם יושבים".
צ'צקי, שהתעניין בשפה הליטאית, פרסם עבודה בת שני כרכים על משפטים, "על החוקים הליטאיים והפולניים, על רוחם, מקורותיהם, והקשר ביניהם ועל הדברים הכלולים ב משנת 1529", המסבירה את ההבדלים בין שני העמים של האיחוד לשעבר.
טדי (תיאודור) קולק נולד בעיירה קטנה נג'וואז'ון באזור וספרם שבהונגריה.
הוריו, גרטה (רחל) לבית פליישר, ואלפרד (אברהם), קראו לו בשם תיאודור, וכינויו היה טדי.
לימים סיפר כי החליט לדבוק בכינוי זה, למרות צלילו הנוכרי, כאשר גילה כי לחומת הר הבית בימי בית המקדש השני היה שער צפוני שנשא את השם "שער טדי" ().
בשנת 1918 עברה המשפחה לווינה, בירת אוסטריה.
אביו שימש מנהל בנק רוטשילד.
בתחילת שנות ה-20 היה פעיל בתנועת הנוער "בלאו וייס" בווינה.
משנת 1931 פעל במסגרת תנועת "החלוץ" בצ'כוסלובקיה, בגרמניה ובאנגליה.
קולק עלה לארץ ישראל ב-30 בדצמבר 1935 באונייה Gerusalemme (ירושלים) של החברה האוסטרית לויד טריאסטינו שאוניותיה פעלו על קו טרייסט – נמל יפו.
בשנת 1937 הצטרף לגרעין מייסדי קיבוץ עין גב.
באותה שנה נשא קולק לאישה את תמר קולק (אנה הלנה), בתו של הרב והקודיקולוג ארתור זכריה שוורץ , ילידת וינה.
משנת 1938 פעל בשליחות "החלוץ" באנגליה, והצליח לשחרר כ-3,000 צעירים יהודים ממחנות ריכוז ולהעבירם לאנגליה.
באביב 1939 ביקר במטה של אדולף אייכמן בווינה, שנקבע בארמון משפחת רוטשילד.
אייכמן אישר את בקשתו של קולק להתיר לצעירים יהודים שהיו עבורם אשרות כניסה לאנגליה, לצאת מאוסטריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מילא קולק תפקידים מרכזיים במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, בין היתר בקישור עם פקידים מרכזיים במשטר הנאצי על מנת להציל יהודים ולנסות להעלותם לארץ ישראל.
בשנת 1944 התמנה לראשות "המחלקה לתפקידים מיוחדים" בסוכנות היהודית.
במסגרת תפקידו זה סיפק קולק, במהלך ה"סזון", מידע נרחב לבריטים, כאיש הקשר עם ארגון הביון הבריטי MI5, על האצ"ל והלח"י, כדי שישמש את שלטון המנדט הבריטי במלחמתו במחתרות.
בשנת 1947 יצא בראש משלחת מטעם "ההגנה" לארצות הברית, במטרה לקנות ולהעביר נשק שנועד לקרבות נגד הערבים שהיה צפוי שיפלשו לישראל עם סיום המנדט וההכרזה על הקמת המדינה.
במסגרת תפקיד זה היה אחראי גם לגיוס המח"ל שם.
לאחר קום המדינה, בשנים 1950–1952, שימש ציר בוושינגטון, שם קשר את הקשרים הראשונים בין קהילות הביון הישראלית והאמריקאית.
בעת ששהה כנציג "המוסד" במטה ה-CIA בלאנגלי (וירג'יניה), נחרד קולק לזהות במסדרון את קים פילבי, שהיה בעת ההיא איש הקשר של המודיעין הבריטי עם סוכנויות הביון האמריקאיות, אותו הכיר מהתרועעות משותפת בחוגי השמאל בווינה בשנות ה-30, ופעל באותה עת בשירות המודיעין הסובייטי.
קולק עדכן על כך את עמיתו האמריקאי.
קולק נקרא לחזור ארצה ומונה על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שהיה מקורב אליו, למנכ"ל משרד ראש הממשלה.
בתפקידו זה כיהן מ-1952 עד 1964, שנה שבה נרתם למען מוזיאון ישראל, אותו הקים וניהל בירושלים.
בנוסף, עמד בראש החברה הממשלתית לתיירות.
בזמן מעצרו של אדולף אייכמן בישראל, היה קולק ממונה על ההכנות הטכניות למשפטו.
בשנת 1965 הצטרף טדי קולק לדוד בן-גוריון בהקמת רפ"י.
באותה שנה נבחר מטעם רפ"י לכהונת ראש עיריית ירושלים, לאחר שהקים קואליציה עם מפלגות הימין והדתיים.
בשנת 1967, בעקבות מלחמת ששת הימים ואיחוד ירושלים הפך לראש העירייה של העיר המאוחדת.
איחוד העיר הכפיל את שטחה המוניציפלי ואת אוכלוסייתה.
בבחירות העירוניות של 1969 עמד בראש רשימת המערך ובשנים מאוחרות יותר הקים רשימה על מפלגתית בשם "ירושלים אחת".
שיא התמיכה ברשימתו ירושלים אחת היה בבחירות באוקטובר 1983 בהן זכתה הרשימה ב-17 מושבים במועצה לעומת 4 של הליכוד.
קולק זכה ב-63% מהקולות לעומת 19% של שלמה תוסיה כהן, מועמד הליכוד.
קולק כיהן בתפקיד ראש העירייה במשך 28 שנים.
לאחר איחוד העיר החל קולק בפעילות נמרצת של פיתוח העיר מבחינה תרבותית, והקים מוסדות ומרכזי חינוך.
תרומתו העיקרית מתבטאת בפיתוח האורבני וביצירת "המייל התרבותי" במרכז העיר.
הוא התעקש על שמירת הריאות הירוקות בעיר ועל שימור שכונות ישנות ומבנים חשובים, למעט כמה חריגים, כמו שכונת נחלת-שבעה, מתחם עומריה, בנין טליתא קומי, ועוד.
בבחירות המוניציפליות ב-1993 החליט קולק שלא לרוץ לקדנציה נוספת, בין היתר מפאת גילו (82), אך לא עמד בלחצים פוליטיים של אנשי ציבור והחליט להתמודד בכל זאת.
קולק הפסיד את הכהונה לאהוד אולמרט, בין היתר בגלל אי התייצבותם של הבוחרים הערבים לקלפי, בגלל אחוז הצבעה נמוך בקרב היהודים החילוניים ובשל פרישתו של המועמד החרדי – מאיר פרוש – ברגע האחרון וקריאתו של פרוש לתמוך באולמרט.
לשניים נולדו שני ילדים: האמנית אסנת והקולנוען עמוס קולק.
טדי קולק נפטר בשנת 2007, בגיל 95, בבית האבות בו התגורר בירושלים.
על פי החלטת הממשלה, נערכה לו הלוויה ממלכתית והוא הובא למנוחות בחלקת גדולי האומה בהר הרצל.
פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית, 1985
הדלקת משואה ביום העצמאות, 1986.
פרס ישראל על תרומה מיוחדת למדינה, 1988.
פרס הסובלנות מטעם האקדמיה האירופית למדעים ואומנויות, 1997
אזרחות כבוד מטעם עיריית וינה, 2001
למרות תרומתו המרשימה של קולק לפיתוחה של העיר ירושלים, שהתבצעה על ידי מערכת גיוס הכספים שלו – "הקרן לירושלים" – הושמעה כלפיו לא פעם ביקורת על התנהלותו ה"אליטיסטית" בכל הנוגע לפיתוח מזרח ירושלים.
הוא השקיע מעט מאוד בשכונות הערביות, והזניח כמעט כליל את הרובע המוסלמי.
קולק טען שההבדל אינו תלוי בהחלטתו האישית, אלא הוא תוצאה ישירה של היות רוב התורמים ל"קרן ירושלים" יהודים, שדרשו כי כספם יופנה לציבור יהודי בלבד.
כן תלה את הבדלי התקציב שמעבירה העירייה בפועל בשוני שבין קבוצות האוכלוסין.
על שמו קרוי "אצטדיון טדי", האצטדיון הביתי של בית"ר ירושלים והפועל ירושלים בכדורגל.
קולק פעל רבות לזירוז הקמת האצטדיון, לאחר שנכשלה כוונתו להקים אצטדיון עירוני בלב שכונת קטמון הישנה, במקום "מגרש הפועל".
האצטדיון נקרא על שמו מהיום שנחנך ב-1992, 15 שנה לפני פטירתו של קולק.
כמו כן נקראה על שמו חטיבת הביניים בשכונת פסגת זאב, בצפון ירושלים, אשר הורחב לכלול גם את התיכון הצמוד בשנת 2015 והפך לבית ספר שש שנתי בשם "תיכון טדי פסגת זאב".
ב-2 במאי 2013 נפתח פארק ציבורי מול שער יפו שנקרא "פארק טדי" על שמו.
בווינה הוצב שילוט על הבית בו התגוררה המשפחה בשנים 1918–1934.
שמו של הפיל "טדי" שבגן החיות התנ"כי ניתן לו לכבודו של טדי קולק.
ב-26 ביוני 2012, הנפיק דאר ישראל בול דאר לזכרו של קולק הנושא את דיוקנו.
האמן דוד הראל עיצב את הבול.
על מעטפת יום ההופעה (מיר), מופיעה חתימת ידו של קולק.
טדי קולק היה ממייסדי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
זכה בתואר עמית כבוד של בית הספר לשנת 1998.
אדוארד פול (טדי) שרינגהאם הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן התקפה בקבוצת וסטהאם יונייטד.
בעונת זכה שרינגהאם עם קבוצת מנצ'סטר יונייטד בטרבל, שכלל את אליפות אנגליה, הגביע האנגלי וזכייה בליגת האלופות.
במשחק גמר ליגת האלופות באותה עונה מול באיירן מינכן, כבש שרינגהאם שער שוויון לזכות מנצ'סטר בתוך תוספת הזמן, וכעבור שתי דקות בישל את שער הניצחון ותרם למהפך הדרמטי שחוללה קבוצתו במשחק.
שרינגהאם ממוקם במקום התשיעי בטבלת הכובשים בפרמייר ליג, עם 147 שערים, וממוקם במקום ה-19 במספר ההופעות בליגה.
הוא מחזיק בתואר השחקן המבוגר ביותר שהבקיע שער בפרמייר ליג (החל מ-1992), ושחקן השדה המבוגר ביותר ששיחק בה.
הוא הוסיף לשחק כדורגל מקצועני עד גיל 42, אז פרש במדי קולצ'סטר יונייטד, לאחר שצבר מעל ל-700 הופעות ליגה בכל הקריירה.
שרינגהאם, שחקן נבחרת אנגליה לשעבר, ייצג את נבחרתו בשני טורנירי מונדיאל (1998, 2002) ובטורניר יורו אחד (1996), ובסך הכל ערך במדיה 51 הופעות.
ב-2007 קיבל שרינגהאם תואר חבר מסדר האימפריה הבריטית ממלכת בריטניה.
שרינגהאם החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת מילוול בשנת 1982. שרינגהאם, שהיה אז בן 16, הרשים את צוות הסקאוטים של הקבוצה, במשחק ידידות של קבוצת הנוער בה שיחק.
שרינגהאם כבש כבר בהופעתו השנייה במדי הקבוצה, במשחק חוץ מול בורנמות' בינואר 1984. במהלך שנת 1985 הושאל לשתי קבוצות שונות, ביניהן יורגודן השוודית, וכשחזר הפך במהרה לשחקן הרכב פותח בשורות מילוול.
בעונת השיגה מילוול את העלייה לליגה הבכירה לראשונה בתולדותיה, לאחר שזכתה באליפות ליגת המשנה.
בעונה שאחריה היה שרינגהאם לראשון שכובש שער ביתי לזכות מילוול בליגה הבכירה.
מילוול, שהובילה את הטבלה במשך מספר מחזורים בסיבוב הראשון, סיימה את העונה במקום העשירי, ובעונה שאחריה סיימה אחרונה בטבלה נשרה לליגת המשנה.
הקבוצה השיגה הזדמנות לעלות בחזרה לליגה הבכירה עונה לאחר מכן, עונת , אך הפסידה בחצי גמר פלייאוף העלייה לברייטון.
שרינגהאם סיים את העונה עם 37 שערים וזכה בתואר מלך השערים של ליגת המשנה, כשהוא כובש שלושער בארבעה משחקים שונים.
יכולתו הגבוהה של שרינגהאם, בנוסף לעובדה כי המועדון לא הצליח להעפיל בחזרה לליגה הבכירה, סללו את דרכו לעבר קבוצה בכירה יותר, ושרינגהאם עזב עם סיום העונה.
בתקופתו במילוול היה שרינגהאם למלך שערי הקבוצה בארבע עונות שונות, מתוכן שלוש ברציפות וביניהן בשתי העונות בליגה הבכירה.
שרינגהאם שותף בכל אחד ממשחקי הליגה של הקבוצה בשתי עונות מלאות שונות, כולל עונתו האחרונה במועדון.
עם עזיבתו, הוביל את טבלת המבקיעים של מילוול בכל הזמנים עם 111 שערים בכל המסגרות, הישג שהחזיק מעמד קרוב לשני עשורים.
כיום הוא ממוקם שני בטבלה זו.
לקראת עונת , נמכר שרינגהאם בשני מיליון ליש"ט לקבוצת נוטינגהאם פורסט.
שרינגהאם הוביל את טבלת הכובשים של קבוצתו באותה עונה עם 14 שערי ליגה ו-22 שערים בסך הכל, והקבוצה סיימה את העונה במקום השמיני בליגה, והגיעה עד לגמר גביע הליגה שם הפסידה למנצ'סטר יונייטד.
עונה אחר כך, עם היווסדה של הפרמייר ליג, היה שרינגהאם לשחקן נוטינגהאם פורסט הראשון שכובש לזכותה בליגה הבכירה החדשה, במשחק מול ליברפול.
היה זה השער הראשון אי פעם ששודר בשידור חי ברשת סקיי ספורטס.
שבוע אחר כך נמכר שרינגהאם לקבוצת טוטנהאם הוטספר.
שרינגהאם, בעונתו הראשונה בטוטנהאם, היה למלך שערי הפרמייר ליג הראשון, כשסיים את העונה עם 22 שערים, מתוכם 21 במדי טוטנהאם.
עונה אחר כך, ב-, שרינגהאם הוביל את טבלת הכובשים של קבוצתו עם 14 שערים, אך שיחק במהלך העונה 19 משחקים בלבד עקב פציעה, ובלעדיו הקבוצה הצליחה לסיים רק במקום ה-15 בטבלה.
עונה אחר כך הקבוצה התאוששה והגיעה עד למקום החמישי.
שרינגהאם הוסיף לשחק בקבוצה עד לסיום עונת .
יכולת כיבוש השערים הגבוהה של החלוץ, ביחד עם הפופולריות שלו בקרב אוהדי טוטנהאם, הפכו אותו לאחד החלוצים המוערכים והטובים באנגליה.
עם זאת, בגיל 31, שרינגהאם עדיין לא זכה בתואר משמעותי בקריירה.
ביוני 1997 שרינגהאם נמכר לקבוצת מנצ'סטר יונייטד תמורת 3.5 מיליון ליש"ט.
הוא הוחתם כמחליפו של אריק קנטונה שפרש מכדורגל.
משחק הליגה הראשון שלו בקבוצתו החדשה היה באצטדיון ווייט הארט ליין, במשחק חוץ מול קבוצתו הקודמת טוטנהאם.
במהלך המשחק זכה שרינגהאם לקריאות בוז והקנטות מצד הקהל הביתי, שכעס על הצהרותיו של שרינגהאם בעת מעברו על חוסר הישגיות מצד טוטנהאם.
בדקה ה-60, במצב של 0-0, החמיץ שרינגהאם פנדל, אך קבוצתו ניצחה לבסוף בתוצאה 0-2. שרינגהאם כבש 14 שערים בעונה זו, אך מנצ'סטר סיימה את העונה ללא אף תואר משמעותי.
עם פתיחת עונת , עלו שמועות על שחרורו הצפוי של שרינגהאם מהקבוצה, וזאת עקב החתמתו של דווייט יורק מאסטון וילה.
שרינגהאם נשאר לבסוף בקבוצה, אך מיעט לקבל דקות משחק בעקבות שיתוף הפעולה הפורה של יורק עם אנדי קול בהתקפת יונייטד.
שרינגהאם צבר 17 הופעות ליגה, מתוכן עשר בהרכב הפותח, בהן כבש שני שערים בלבד, אך קבוצתו זכתה באליפות ושרינגהאם זכה בתואר משמעותי ראשון בקריירה, בגיל 33. אמנם, לשרינגהאם היה תפקיד מכריע בסיום העונה.
שבוע לאחר הזכייה באליפות, עלה שרינגהאם מהספסל במשחק גמר גביע ה-FA, וכבש את שערה הראשון של קבוצתו בדרך לניצחון 0-2 על ניוקאסל יונייטד וזכייה בגביע האנגלי.
ארבעה ימים בלבד אחר כך, בגמר ליגת האלופות 1999 מול באיירן מינכן, שוב עלה מהספסל, ובזמן הפציעות, כשבאיירן מובילה 0-1, כבש את שער השוויון של קבוצתו.
דקה אחר כך, בישל שרינגהאם בנגיחה לאולה גונאר סולשיאר את שער הניצחון של קבוצתו, שהשלימה זכייה בטרבל.
עונה אחר כך שוב זכתה יונייטד באליפות, ושוב זכה שרינגהאם להזדמנויות מועטות בלבד.
עם סיום העונה, תם חוזהו בן ארבע השנים של שרינגהאם בקבוצה.
בקיץ חתם החלוץ רוד ואן ניסטלרוי במנצ'סטר, מה שהגביר את התחרות על המקום בהרכב.
שרינגהאם סירב להצעת יונייטד להארכת החוזה בשנה, וחזר לטוטנהאם בהעברה חופשית, שהייתה לאחת ההחתמות הראשונות של המאמן גלן הודל.
עם חזרתו מונה שרינגהאם לקפטן הקבוצה.
בעונת החזרה שלו טוטנהאם סיימה במקום התשיעי, הגבוה שלה מזה שש שנים, והגיעה לגמר גביע הליגה שם נוצחה על ידי בלקברן רוברס בתוצאה 1-2. הוא הוסיף לשחק בקבוצה עונה אחת נוספת עד לתום חוזהו, ובסך הכל בקדנציה השנייה בקבוצה ערך שרינגהאם 80 הופעות בכל המסגרות, בהן כבש 26 שערים.
שרינגהאם לא שב לשחק עוד בטוטנהאם, אך על תרומתו לקבוצה הוא נכנס ב-8 במאי 2008 להיכל התהילה של טוטנהאם הוטספר.
לקראת עונת החליטה טוטנהאם שלא לחדש את חוזהו של שרינגהאם, והוא עבר בהעברה חופשית לקבוצת פורטסמות', בעונתה הראשונה אי פעם בפרמייר ליג.
ב-26 באוגוסט 2003 שרינגהאם הפך למשחקן המבוגר בהיסטוריית הפרמייר ליג שכובש שלושער, לאחר שעשה זאת במשחק מול בולטון וונדררס.
פורטסמות' הצליחה לשרוד בליגה בעונתה הראשונה, ובסיום העונה שרינגהאם שוחרר מהקבוצה שהחליטה שלא לחדש את חוזהו.
שרינגהאם שותף ב-38 משחקים במדי פורטסמות' בכל המסגרות, בהן כבש עשרה שערים.
לקראת עונת ירד שרינגהאם לליגת המשנה כשחתם על חוזה לעונה אחת בקבוצת ווסטהאם יונייטד.
כבר בעונתו הראשונה כבש שרינגהאם 20 שערי ליגה, ובזכות יכולתו נבחר לשחקן העונה של ליגת המשנה.
הוא נחל גם הצלחה קבוצתית, כשווסטהאם ניצחה בגמר פלייאוף ההעפלה את פרסטון נורת' אנד וחזרה לליגה הבכירה.
בנוסף, הוא היה למבוגר ביותר שמשחק בגמר הגביע האנגלי, בו הפסידה קבוצתו לליברפול לאחר בעיטות הכרעה.
שרינגהאם היה היחיד שכבש בבעיטות ההכרעה לזכות קבוצתו, שהפסידה 1-3 בדו-קרב.
לקראת עונת , עם שחרורו מווסטהאם, עבר שרינגהאם לעונת פרישה במדי קולצ'סטר יונייטד מליגת המשנה, במדיה ערך 19 הופעות ליגה וכבש שלושה שערים.
בכל שנת 2008 הוא ערך שלוש הופעות ליגה בלבד, וקבוצתו ירדה בסיום העונה לליגה השלישית.
בסיום העונה, בגיל 42, שרינגהאם פרש ממשחק פעיל.
שרינגהאם זכה להופעת בכורה בנבחרת אנגליה בגיל מאוחר יחסית.
היה זה בשנת 1993, ושרינגהאם היה אז בן 27. בתקופתו של המאמן טרי ונבלס, שרינגהאם היה החלוץ המועדף לצידו של אלן שירר.
שיתוף הפעולה ביניהם ברמה הבינלאומית היה בולט, והגיע לשיאו בטורניר יורו 1996, שנערך באנגליה.
במשחק הסיום של שלב הבתים בטורניר גברה אנגליה על בתוצאה 1-4, מצמדים של שרינגהאם ושירר.
אנגליה הגיעה עד לחצי גמר הטורניר, שם הודחה בדו-קרב בעיטות הכרעה מול .
שרינגהאם פתח בהרכב הנבחרת בכל חמשת משחקיה וכבש שני שערים.
למרות שבאנגליה הנבחרת הייתה מוערכת מאוד על הישגיה במגרש, שרינגהאם יחד עם מספר שחקני נבחרת נוספים היו נתונים לביקורת ציבורית עוד לפני הטורניר, לאחר שצולמו שיכורים, משחקים משחקי שתייה ומתפרעים בטיסה תוך שהם גורמים נזק לרכוש.
שרינגהאם הוסיף להיות שחקן הרכב פותח גם בתקופתו של גלן הודל כמאמן, אך במהלך שנת 1998, עם פריצתו של מייקל אואן, איבד לו את המקום בהרכב.
למרות זאת, שרינגהאם היה בסגל הנבחרת למונדיאל 1998 בצרפת, ופתח בשני המשחקים הראשונים של אנגליה בשלב הבתים.
הוא לא שותף במשחק השלישי ובשמינית הגמר, אז הודחה נבחרתו בפנדלים על ידי .
קווין קיגן, המאמן שהוביל את הנבחרת ליורו 2000, לא זימן את שרינגהאם לסגל לקראת הטורניר.
למרות זאת, פרישתו של אלן שירר ממשחק בינלאומי בתום הטורניר והגעתו של סוון גורן אריקסון לתפקיד המאמן ב-2001, בנוסף על יכולתו הגבוהה במנצ'סטר יונייטד באותה העונה, סללו את דרכו של שרינגהאם בחזרה לנבחרת.
אריקסון נהג להשתמש בשרינגהאם לצורך חילוף טקטי מאוחר, בשל משחקו האלגנטי ויכולת החזקת הכדור שלו.
שרינגהאם זכה ל-12 הופעות בינלאומיות בתקופתו של אריקסון, כולן כשחקן מחליף.
במהלך מוקדמות מונדיאל 2002, כבש שרינגהאם שער חשוב עבור נבחרתו במשחק האחרון בשלב הבתים מול , 15 שניות בלבד לאחר שנכנס כמחליף.
אנגליה השיגה שוויון דרמטי בתוך תוספת הזמן, משער של דייוויד בקהאם, שהעלה אותה מהמקום הראשון בבית, והוריד את למקום השני ולמשחקי הפלייאוף.
שרינגהאם זומן על ידי אריקסון לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2002. הוא לא שותף במשחק הראשון של הנבחרת בשלב הבתים, אך עלה כמחליף בכל אחד מארבעת משחקיה הנותרים של אנגליה בטורניר, עד שהודחה על ידי בשלב רבע הגמר, במה שהיה למשחקו האחרון של שרינגהאם במדי הנבחרת.
שרינגהאם ערך 51 הופעות במדי אנגליה, מתוכן שש בטורנירי מונדיאל, וכבש 11 שערים.
שנה לאחר פרישתו, ב-2009, זכה שרינגהאם להיכנס להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי.
בקיץ 2012 נטל שרינגהאם חלק בשני משחקי ידידות מרובי כוכבים.
בחודש מאי שותף שרינגהאם בניצחון נבחרת אנגליה על נבחרת שאר העולם, במשחק צדקה ליוניצ"ף.
הקבוצות הורכבו מכדורגלני עבר מפורסמים, ובמהלכו פצע שרינגהאם בתיקול את השף גורדון רמזי, לפני שכבש את שער השוויון של אנגליה בדרך לניצחון 1-3. כשבוע לאחר מכן, שותף שרינגהאם במשחק ראווה למטרות צדקה בין ותיקי מנצ'סטר יונייטד לוותיקי ריאל מדריד.
גם במשחק זה כבש שרינגהאם, הפעם את השער האחרון במשחק בהקפצה מעל השוער, שקבע את תוצאת הסיום, 2-3 לריאל מדריד.
במאי 2014, מונה שרינגהאם לתפקיד מאמן ההתקפה של קבוצת ווסטהאם יונייטד, במדיה שיחק במשך שלוש עונות.
הוא זכה לשבחים על שינוי הסגנון ההתקפי של הקבוצה, שהוביל את הקבוצה לפתיחת עונה טובה ב-, במהלכה אף זכה חלוץ הקבוצה, דיאפרה סאקו, בתואר שחקן החודש של הפרמייר ליג לחודש אוקטובר 2014.
מלך השערים של הפרמייר ליג:
כדורגלן השנה בליגה האנגלית (התאחדות שחקני הכדורגל):
היכל התהילה של הכדורגל האנגלי:
טדי יזמות והפקות בע"מ היא חברת יזמות, פיתוח והפקות טלוויזיה, אשר הוקמה בשנת 1973 על ידי טמירה ודודו ירדני.
חברת "טדי הפקות" הוקמה בשנת 1973 ושמה מורכב מראשי התיבות של שמות מנהליה: טמירה ודודו ירדני.
החברה החלה את דרכה בהפקות הצגות ילדים כאשר בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 ולאחר הצלחת מופע שהפיקה לגרי אקשטיין, החלה החברה לייצג אמנים רבים, ביניהם יהודית רביץ, קורין אלאל, סי היימן, להקת בנזין, חיים צינוביץ' ויגאל בשן.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הפיקה החברה מרתוני סטנד-אפ, ערבי ה"קומדי סטור" בבית ציוני אמריקה.
כשהוקם ערוץ 2 הפכו המופעים לתוכנית טלוויזיה שזכתה להצלחה מסחררת.
בין המשתתפים היה גם צביקה הדר.
במשך השנים הפיקה החברה תוכניות טלוויזיה שזכו, כמעט כולן, להצלחה גדולה.
ביניהן ניתן למנות את התוכניות "שמש", "לא נפסיק לשיר - כוכב נולד", "הפיג'מות", "השיר שלנו", "השמיניה" ו"נולד לרקוד".
התוכנית המצליחה ביותר שהחברה חתומה עליה ומזוהה עמה היא "כוכב נולד".
טדי היא המפיקה הראשית ומשמשת כסוכנת של רוב הכוכבים שצמחו בתוכנית.
בשנת 2000 היא הקימה בשיתוף עם אייל B את "סטודיו אייל B" בישגב ואחר כך היא הקימה את אולפני דאבי דאב.
בשנת 2007 היא הקימה בשיתוף חברת אינטרנט זהב את אתר Tedy.tv, מיזם טלוויזיה באינטרנט שבו ניתן לצפות ברבות מהתוכניות שהפיקה החברה, אך המיזם הפסיק לפעול לאחר מספר חודשים.
בשנת 2013 השיקה טדי הפקות פורמט טלוויזיה חדש לתוכנית שירה, ביוזמתו של יואב צפיר, בשם "הכוכב הבא".
הפורמט (שנקרא באנגלית ) נמכר לכ-25 מדינות ברחבי העולם, כולל גרסה המשודרת לעולם הערבי.