tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבקר המוזיקה הסובייטי, לב לבדינסקי, חברו של המלחין שנים רבות, אישר בתקופת הגלאסנוסט בשנות ה-80, תחת שלטונו של מיכאיל גורבצ'וב, כי שוסטקוביץ' הגה את הסימפוניה השביעית עוד לפני שהיטלר פלש לרוסיה.
התזמורת הסימפונית של לנינגרד הכריזה על הבכורה של הסימפוניה השביעית לעונתה של שנים 1941–1942. העובדה שההודעה הזו נמסרה לפני הפלישה הגרמנית מאששת את הדברים.
שוסטקוביץ' לא אהב לדבר על מה שהוא כינה "תוכניות יצירתיות", והעדיף להכריז על עבודותיו לאחר שהן הושלמו.
הפרק הראשון של הסימפוניה ידוע במוטיב "הפלישה" שלו, והתקבל כך במיוחד במערב, כפרק המתאר את הוורמאכט הפולש לברית המועצות, במסגרת מבצע ברברוסה בחודש יוני 1941, וכך גם תואר בתוכנית הרשמית של הסימפוניה.
במשך שנים רבות נחשב הדבר לנכון, עד כי טענה המוזיקולוגית לודמילה מיכאיבה ששוסטקוביץ' ניגן את הנושא והווריאציות שלו לתלמידיו עוד לפני תחילת המלחמה עם גרמניה.
בעוד שהמילה "פלישה" שימשה לאורך השנים פרשנים בביקורות ובמאמרים רבים, שוסטקוביץ' עצמו מעולם לא השתמש בה כדי לתאר את הפרק או המוטיב.
בראיון עימו טען כי "לא שמתי לעצמי למטרה לתאר פעולה צבאית (שאגת מטוסים, התרסקות טנקים או ירי תותחים).
לא הלחנתי מה שנקרא מוזיקת קרב.
רציתי להעביר את ההקשר של אירועים קודרים".
יש הטוענים ש"האירועים הקשים" ששוסטוביץ' למעשה אכן תיאר ביצירה מלבד המלחמה, הם הטיהורים ההמוניים של סטלין שקדמו לה.
לפי עדות המלחין, הסביר שוסטקוביץ' מאוחר יותר למה התכוון: "כאשר היטלר תקף את ברית המועצות, הוא עשה זאת בכל כוחו הצבאי.
כמעט כל מי שחווה את זה זכר את האירוע כהלם מיידי של עוצמה אדירה.
שום דבר מזה לא משתמע בסימפוניה.
"מוטיב הפלישה" מתחיל בצליל מיתר המנגנים ברכות רבה, בפיאניסימו.
בסופו של דבר, המנגינה הופכת למפלצת מייללת, אבל רק בהדרגה.
אם הפרק היה מציג פלישה, הוא היה מתאר פלישה פתאומית, ואילו בפרק מושמעת השתלטות הדרגתית, כזו שעשויה להיראות כאילו באה מבפנים ולא מבחוץ".
שוסטקוביץ' מצטט בפרק זה קטע מתוך בשם "Da geh' ich zu Maxim", מתוך האופרטה "האלמנה העליזה" מאת פרנץ להאר, שהייתה גם האופרטה האהובה על היטלר.
בנוסף, השתמש שוסטקוביץ' במספר תיבות מתוך המנון גרמניה הנאצית.
כך, באמצעות שני הציטוטים הללו, יכולה הסימפוניה לתפקד כשני דברים בו-זמנית: באופן שטחי תמונה של הפלישה הנאצית ובסאב-טקסט כתמונה סאטירית של החברה הסטליניסטית בשנות השלושים.
ציטוט שלישי שהוסיף שוסטקוביץ', אישי יותר, נמצא במחצית הפתיחה של הפרק, והוא מנגינת נושא מהאופרה שלו "ליידי מקבת ממחוז מצנסק", היצירה שבגינה ספג המלחין את הוקעתו הרשמית הראשונה בשנת 1936..
המנגינה עצמה שימשה קטעים מהליברית המתארים את הדרך בה סובלים מעריצות.
הסימפוניה השביעית ברה מינור מאת אנטונין דבוז'אק (אופוס 70, מספר B-141) הושלמה ב-17 במרץ 1885 ונוגנה לראשונה בפני קהל ב-22 באפריל באותה שנה בסנט ג'יימס הול בלונדון.
כשהסימפוניה פורסמה, היא הייתה ידועה בתור הסימפוניה השנייה של דבוז'אק, אך לאחר מותו של המלחין, גילו עוד חמש סימפוניות שכתב לפני זה ותאריך יצירתן קדם לזו של השביעית.
הסימפוניה זוכה להערכה רבה בקרב מבקרים ומוזיקולוגים.
דונלד טובי ציין כי "יחד עם ארבע הסימפוניות של ברהמס והתשיעית של שוברט, היא בין הדוגמאות הגדולות והטהורות ביותר בצורת אמנות זו מאז בטהובן".
בפרק הראשון של הסימפוניה נשמעת נימה מוזיקלית "מבשרת רעות".
בפתיחת הסימפוניה קיים מין "מוטיב מרושע", המנוגן בקול חלש, אחיד ונמוך בוויולות וצ'לי, על רקע נגינתם של תפקידי הבס והטימפני.
המוטיב הקצר הזה, שכולל שלושה צלילים קודרים, נותן למלחין שלל אפשרויות לשלב הפיתוח שבהמשך, ודבוז'אק אכן עושה שימוש נכון בתזמור בצורה מופתית לאורך כל הפרק.
הנושא השני, הלירי, מספק ניגוד חזק לזה הראשון, ובהמשך הפרק, המוזיקה דועכת בדימינואנדו, ומתפרצת בקרשנדו שוב ושוב לאורך כל הנושא.
עם סיום הפרק הראשון, הנושא המרכזי שהופיע בהתחלה עובר מכלי אל כלי, נחלש, ולבסוף, מסתיים בקול חרישי.
פוקו אדג'יו (קצת לאט) בפה מז'ור:
בפרק השני של הסימפוניה רומז דבוז'אק במוזיקה למשבר בחייו האישיים, מות אימו וילדו הבכור.
לאירועים אלו הייתה השפעה רבה על אופי הסימפוניה ולפרק השני הוסיף המלחין הערת שוליים לטקסט של הפרטיטורה ובה כתב: "מהשנים העצובות'".
בעוד שאווירת הפרק הראשון חדורה מתח ופחד המוצאים לפעמים הקלה בליריות עדינה השזורה בהם, התנהלות הפרק השני הפוכה.
הליריות המקורית שלו נעלמת תוך התפרצויות דרמטיות עוצמתיות.
כמה מתעתעת היא נעימת הקלרינט הפשוטה, כמעט עממית, שפותחת את הפרק.
אין כאן שום סימן לדרמה שמתגלה במהרה בהמשך.
סקרצו: ויואצ'ה (Vivace-מלא חיים) - פוקו מנו מוסו (Poco meno mosso - קצת פחות נרגש) ברה מינור וטריו בסול מז'ור
אותה מוזיקה עצובה ומדוכאת מאפיינת גם את הפרק השלישי בסימפוניה ובעצם, זהו המשכו של השני.
הסקרצו משקף את התקופה הסלאבית בחייו של דבוז'אק לכל אורך הקטע, שמתחיל במוטיב דמוי ריקוד ומנגינת נגד עממית ועד לחלק האמצעי הפסטורלי, הגדוש בקריאות ציפורים.
הפרק מסתיים בקדנצת פיקארדי ברה מז'ור.
דווקא בפרק הרביעי והאחרון הסימפוניה משנה את האופי שלה והיא יותר מז'ורית, חדורה אמונה ותקווה שמשהו יתגשם, ולמעשה נותנת ביטוי לאמונת המלחין, שחלומותיו אכן יתגשמו וחייו ייראו טובים.
הנוף המגוון להפליא של הפרק האחרון, החדור כמעט כולו בתשוקה וכמיהה לצדק, מתבהר בסופו של דבר בפרץ של אור שמש בסולם מז'ורי, המפיג את המתח המוזיקלי של סולם רה מינור, כהכרזה על ישועה.
ביצוע היצירה אורך כ-40 דקות.
היצירה מבוצעת בתזמורת הכוללת 2 חלילים (החליל השני בפרק השלישי הוא פיקולו), 2 אבובים, 2 קלרינטים (בלה ובסי במול), 2 בסונים, 4 קרנות יער (ברה ובפה), 2 חצוצרות (בדו, ברה ובפה), 3 טרומבונים, טימפני וכלי מיתר.
כמו ברבות מהיצירות שכתב באותה תקופה, הסימפוניה יותר דרמטית, אפלה ואגרסיבית מאשר היצירות שכתב ב"תקופה הסלאבית" שלו.
דבוז'אק החל לעבוד על הסימפוניה ב-13 בדצמבר 1884. דבוז'אק שמע את הסימפוניה השלישית של יוהנס ברהמס, שפורסמה באותה עת.
הוא אהב את מה ששמע, והחל לחשוב על כתיבת סימפוניה חדשה בעצמו.
קרה ובאותה שנה הזמינה החברה הפילהרמונית המלכותית בלונדון סימפוניה חדשה מדבוז'אק ובחרה בו לחבר כבוד.
חודש לאחר מכן, לאחר ההליכה היומית שלו לתחנת הרכבת של פראג, הוא אמר "הנושא הראשון של הסימפוניה החדשה שלי עלה במוחי עם הגעתה של הרכבת החגיגית שמביאה את בני ארצנו מפשט".
הצ'כים המדוברים הגיעו לאירוע תמיכה מוזיקלי במאבקים הפוליטיים של האומה הצ'כית, שהיה אמור להתקיים בתיאטרון הלאומי של פראג.
תוך חמישה ימים סיים דבוז'אק את הסקיצה של הפרק הראשון.
הוא כתב לאחד מחבריו: "בימים אלו אני עסוק בכתיבת הסימפוניה הזו ללונדון, ובכל מקום שאני הולך אליו אינני יכול לחשוב על שום דבר אחר.
שאלוהים ייתן שהמוזיקה הצ'כית הזו תזכה להזיז את העולם!!"
הוא סיים את הסקיצה של הפרק האיטי עשרה ימים לאחר מכן.
לפרק זה הוסיף הערת שוליים שבה נכתב: "מהשנים העצובות".
בכך התכוון לאימו שנפטרה באותו הזמן, וכנראה גם לבנו שנפטר מוקדם יותר, אירועים שרחשו בליבו במיוחד במהלך כתיבת פרק זה.
אף על פי כן, קיים הקשר רחב יותר לכתיבת הסימפוניה — הוא כתב לחברו: "מה שבליבי הם אהבה, אלוהים ומולדתי." הפרק מתחיל ברוגע ובשלווה, אך כולל גם קטעים סוערים.
לאחר כחודש השלים דבוז'אק את הסקיצות של הפרק השלישי והרביעי.
מאוחר יותר אמר, שהפרק הרביעי מרמז ליכולת העם הצ'כי להתנגד בעיקשות למדכאיו.
בכורת הסימפוניה התקיימה באולם סנט ג'יימס בלונדון, ב-22 באפריל 1885 בניצוחו של דבוז'אק.
למרות הצלחת הסימפוניה, פרסום היצירה היה סיוט בשביל דבוז'אק.
המו"ל הגרמני של דבוז'אק, פריץ זימרוק, דרש עיבוד לדואט לפסנתר.
הוא גם התעקש שהכיתוב על הכריכה יהיה בגרמנית בלבד, ובכלל זה גם שמו של דבוז'אק, אנטונין.
לבסוף, נאמר לדבוז'אק, כי יהיה צורך להשמיט את ההקדשה לחברה הפילהרמונית המלכותית של לונדון.
במהלך הוויכוחים, ביקש דבוז'אק מקדמה מזימרוק: "יש לי הרבה הוצאות על הגינה שלי, ויבול תפוחי האדמה שלי לא טוב במיוחד".
בסופו של דבר, זימרוק הציע רק 3,000 מארק עבור רכישת הסימפוניה, ערך נמוך יחסית ליצירה כה גדולה.
דבוז'אק השיב שמוציאים לאור אחרים ישלמו לו בקלות פי שניים.
לאחר ויכוח נוסף, שילם זימרוק באי רצון 6,000 מארק עבור הסימפוניה.
הסימפוניה השמינית של דמיטרי שוסטקוביץ' נכתבה, כמוה כקודמתה, סימפוניית לנינגרד, בתקופת מלחמת העולם השנייה, והיא מנציחה במוזיקה בלבד, ללא כל טקסט, את מהלך המלחמה נגד צבא גרמניה, עד לניצחון הסופי בינואר 1943. הביצוע הראשון של הסימפוניה היה ב-4 בנובמבר 1943.
הסימפוניה כתובה לתזמורת במערך מלא ומתוגבר של כלי מיתר, כלי הקשה וכלי נשיפה ממתכת, שהשימוש שהמלחין עשה בו מדגים את הבנתו את הכוח המופלא של המוזיקה, המוחשי ועם זאת בלתי מפורש - אי-שם מעבר למילים.
שוסטקוביץ' שמר על שתיקה תמוהה בכל הנוגע לסימפוניה השמינית, אם כי הרבה לדבר על קודמתה, "סימפוניית לנינגרד", אף היא סימפוניית מלחמה.
שתי יצירות אלה, על אף המשותף להן, שונות מאוד זו מזו.
לסימפוניה השמינית אין שם והיא איננה עוסקת במשהו ממשי ומוגדר כמו המצור על לנינגרד.
בפרטיטורה המקורית לא נאמר דבר על הנסיבות שהניעו את שוסטקוביץ' לכתיבתה, אלא רק שהוא עבד עליה במעון איבנוב למלחינים יוצרים בקיץ 1943. בעוד שהסימפוניה השביעית עסקה באימי המלחמה, השמינית חותרת להבנה.
ובעוד השביעית נושאת עיניה לניצחון, השמינית משקיפה אל מעבר לאופק, אל שלום-אמת.
הסופר איליה אהרנבורג אמר על הסימפוניה השמינית, "למוזיקה יש יתרון גדול: בלי להזכיר דבר, היא יכולה להגיד כל דבר שהוא." מוזיקאים רוסים רואים בה את הסימפוניה העמוקה ביותר שחיבר שוסטקוביץ'.
האימה נשמעת בבירור בפרק הראשון, ועל אף הקודה הפייסנית שהוצמדה לו, את הקדרות מפיגים רק הבזקי חטף זערוריים - סולו פיקולו בפרק השני מייצג חייל יוצא לחופשה, בסון מלעיג על פקידי מפלגה נפוחים מחשיבות עצמית.
בשנת 1943 דיבר שוסטקוביץ' על החדווה והתהילה ליפי החיים שבסיום הסימפוניה, אך על אף אותנטיות הדברים, הם אינם כנים.
נוסף לסימפוניה עצמה, שאת קדרותה, אימתה ויגונה אין להכחיש, קיים גם הספר "עדות" של סולומון וולקוב משנת 1979, לפיו הציג שוסטקוביץ' באחרית ימיו את הסימפוניה כרקוויאם שלו, והמסר שלה, כפי שאמר לו, החה שונה מאד מזה שמסר בימי סטלין.
לקראת סופו אמר שוסטקוביץ', לדברי וולקוב, כי הסימפוניה מבכה גם את הרוגי המלחמה וגם את מיליוני הרוסים שנספו בשלטון הטרור של סטלין, לפני פרוץ המלחמה.
יש המפקפקים באמינות הספר "עדות", שכן, גם אם הרגיש המלחין בכורח אמנותי-אנושי למחות על פשעי סטלין, וברור שהיה זה סיכון שאין לתארו אף לרמוז על כך בימי שלטונו של הרודן, מדוע לא הסתפק בהכרזה, שהסימפוניה מתארת את נוראות המלחמה, בלי להוסיף את החדווה ושיר התהילה ליפי החיים?
האם ייתכן, שזה באמת מה שהרגיש?
4 חלילים עם 2 פיקולו
2 קלרינטות, קלרינט במי במול ובס קלרינט
שוסטקוביץ' יצר את הסימפוניה במבנה יוצא דופן של חמישה פרקים, ששלושת האחרונים בהם קשורים ברצף יחיד, שלם ורב-עוצמה, שאין דומה לו בספרות הסימפונית.
הרצף הזה, באורך חצי שעה, מאוזן בפרק יחיד, באורך דומה, המחשב לכרוע תחת כובד הזעם והעצב, בראשית הסימפוניה.
סקרצו מהיר ופראי מקשר ביניהם.
חוט יחיד של מוזיקה, בנגינת הצ'לי והקונטרבסים, פותח את האדג'ו והפורטיסימו של הסימפוניה.
המלחין מתקדם בכובד ראש במוזיקה המשתנה לאיטה - מקוננת, מהורהרת, ואחר זועמת, אפילו נפיצה.
התפרצות בלתי נשלטת כמעט מתחלפת בקטע ארוך של הגות חרישית.
באמצע, מתגברת המוזיקה בהדרגה אל שיאה, ומשם מתפרקת לדהרת האלגרו נון טרופו אחוזת הטירוף, שממנה פורצות תרועות קרן פרועות והלמות תופים.
ההסתערות נבלמת בהתפוצצות, המגולמת בדרדורי תוף מבעיתים - ואחריה צליל של קרן אנגלית, קולו של השורד היחיד, ודומייה מחרישת אוזניים.
שוסטקוביץ' איננו מדגיש את המעבר מדו מינור לדו מז'ור - שלעיתים נדירות נשמע קודר כל כך - אם כי זה הרמז הראשון שניתן למאזין למה שצפוי לו בהמשך, במרחק חצי שעה.
באלגרטו, מוזיקת מרש כבירה וחורגת מכלליה, מאופיינת ברברבנות המתלהמת של תזמורת כלי נשיפה ממתכת, מקצבי צעידה בסך, צווחות פיקולו מרקיעות שחקים והולם תופים.
מחזון מייגע של שיר לכת צבאי מתפרקת המוזיקה לגורמים - ברגע מסוים לא נותר אלא חליל צד למעלה וקונטרה-בסון חמש אוקטבות מתחתיו - ושבה ומסתערת למטח אחד, אחרון.
שלושת הפרקים האחרונים נתפסים כיחידה אחת: האלגרו נון טרופו מתלכד לאחר שיאו עם ראשיתו של הלארגו; פרק זה בעיקרו נפתח אל נופיו רחבי היריעה של האלגרטו המסיים.
מהלך זה מצטיין בחוש מובהק לדרמה ובשליטה ביד אמן בתמונה הכוללת.
ואז, לפתע פתאום, בדרדור תופים וצמד אקורדים אומר פאר וחגיגיות מן התזמורת בשלמותה, מופיע נושא רב עוצמה באוניסונו.
ורק אז, כשהמוזיקה מצטמצמת במהירות מפורטיסיסימו
לבדל צליל חרישי, מבין המאזין, שהמכונה נעצרה והנושא החדש, הנאצל, מוביל אותו אל תוך נופיו הרוגעים של הלארגו.
נושא זה הוא המסד למערך וריאציות רחב-יריעה, והוא חוזר שתים-עשרה פעמים - תמיד במיתרים הנמוכים - בעוד רעיונות חדשים ומתחדשים חגים מעליו, ובהם כמה תפקידי סולו רפסודיים.
קינה זו, קודרת, מאופקת וחרישית (לאורך דפים רבים אין הצליל מתרומם מעל פיאניסימו), היא השקט שלאחר הסערה, אך זה שקט שעדיין אין עמו שלום ושלווה.
אלה מגיעים ברגע של דומיה יוצאת-דופן - אחד הרגעים השקטים והחשובים ביותר ביצירה כולה - כשלוש הקלרניטות מובילות את המוזיקה מעלה-מעלה, אל תוך אורו הצלול, הקורן, של אקורד דו מז'ור.
האלגרטו המסיים, הנפתח בגילוי של דו מז'ור, נושא אווירה מפתיעה של תום.
המוזיקה פשוטה ואפילו משועשעת - נעימת הפתיחה הדיאטונית של הבסון, או הצפצוף החוגג של הפיקולו כמה תיבות אחריה משווים למוזיקה אופי רענן ופסטורלי.
על אף תזכורות של מצוקה במוזיקה שבהמשך, כשפתיחת הסימפוניה פורצת אל המעמד בשיאו, זהו סיום עז ופרובוקטיבי לסימפוניה טרגית ואפלה.
השלטונות הסובייטיים, שלא ידעו איך להתייחס אל מופע זה של קרני שמש המאירות לרגע חזיון קודר כל כך של הרס ושממה, כינו אותו "טרגדיה אופטימית", אבל אופטימיות שוללת את הדו-משמעיות של הסיום הזה, שרוגע וחלום שוכנים בו לצד סבך רגשות מורכבים.
שוסטקוביץ' הניח למאזיני הסימפוניה הזו, הפנימית והאישית במכלול יצירתו הסימפונית, לפרש אותה בדרכם הם.
משך הביצוע הוא 62 דקות.
הסימפוניה השמינית של שוברט בסי מינור, המכונה "הסימפוניה הבלתי גמורה" (רשימת דויטש 759) היא סימפוניה שהולחנה על ידי שוברט בשנת 1822 כאשר רק שניים מתוך ארבעת פרקיה הושלמו ויצאו לאור.
על אף ששוברט מעולם לא השלים אותה ונפטר 6 שנים לאחר מכן, נחשבת הסימפוניה לאחת מיצירותיו המפורסמות והמוערכות ביותר של המלחין.
לעיתים מוספרה מחדש בתור הסימפוניה השביעית.
ישנן סברות רבות מדוע שוברט מעולם לא השלים את יצירתו.
בין הסברות הנפוצות היא שפרק הסי מינור שבמחזה "רוזמאונד" אותו שוברט הלחין, אכן נועד להיות במקור הסקיצה לפרק האחרון שבסימפוניה.
סברה נוספת היא ששוברט הלחין את הסימפוניה כאשר אובחן במחלת העגבת אשר גרמה לו לדיכאון, ולכן לא חזר להשלים את היצירה שכן מת מהמחלה 6 שנים לאחר מכן.
הסימפוניה נחשבת אחת הפסגות במוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית, והיא אחת מיצירותיו הפופולריות ביותר של שוברט.
הפרק הראשון, שנכתב בסי מינור, בנוי בצורת הסונאטה.
הנושא הראשון שמנוגן על ידי הקלינרטים והאבובים מוכר היטב לקהל הרחב.
הנושא השני שאותו מלווים כלי המיתר, מנוגן בסול מז'ור, הסובמדיאנטה של סולם היצירה סי מינור.
משך ניגון הפרק בממוצע הוא 10 עד 14 דקות.
הפרק השני נכתב במי מז'ור.
הוא מתחיל יחסית רגוע ושלב, מלווה בכלי הנשיפה ממתכת, אך ממשיך לרגע הדרמטי של כלי הקשת המסמלים את ייאושו ודיכאונו של המלחין.
בפרק זה ישנו שימוש בטכניקת הקונטרפונקט.
משך ניגון הפרק בממוצע הוא 10 דקות.
פרקים 3 ו-4 שלא הושלמו
שוברט התחיל לכתוב סקיצה של הפרק השלישי בסימפוניה, אך לא סיים אותה.
הסקיצה לפרק השלישי נכתבה בסי מינור, הסולם המקורי של הפרק הראשון בסימפוניה.
במחזה "רוזמאונד" אותו הלחין שוברט, ישנה מנגינה בסי מינור שהחוקרים סבורים כי היא למעשה פרק 4 האבוד, אך סברה זאת לא הוכחה.
בסדרת האנימציה לילדים הדרדסים, הנושא המרכזי של היצירה בפרקה הראשון שומש כמוזיקת הנושא של הנבל הראשי גרגמל.
באחד מפרקיה של משפחת סימפסון, הבית ספר של ליסה מנגן את הסימפוניה כאשר הומר מתלונן על כך שלא הושלמה.
באחד מפרקיה של הפלאש הנבל הראשי קליפורד דבואה מנסה להשלים את הסימפוניה.
הסינרמה היה בניין ברחוב יגאל אלון 61 בשכונת ביצרון בתל אביב-יפו, שהיה אולם הקולנוע היחיד בישראל שהקרין סרטי קולנוע בשיטת הסינרמה ולאחר מכן היה לאולם למופעים ושידורי טלוויזיה.
המבנה העגול היה ציון דרך בנוף התל אביבי.
מ-2004 המבנה עמד נטוש למעט סניף של בנק הפועלים שהיה בחזית המבנה.
באוגוסט 2016 המבנה נהרס ומאז יש עליו מגרש חניה.
קיימת תוכנית לבניית שלושה מגדלים בגובה של עד 46 קומות לתעסוקה, משרדים, מגורים, מסחר ושטחי ציבור, במקום בו עמד המבנה.
הקמת הבניין החלה בשנת 1960 וייעודו המקורי היה משכן לקבוצת "זירהטרון", קואופרטיב שהפעיל קרקס שפעל עד אותה העת באוהל ברמת גן, על דרך ז'בוטינסקי.
בבואם לתכנן את משכנם החדש בשולי תל אביב, ביקשו ראשי הזירהטרון להקים מבנה שצורתו דומה לאוהל ברמת גן.
בשל בעיית תקציב הופסקה העבודה בשלב השלד, לפני השלמת הכיפה, למשך מספר שנים.
ב-1964 רכש איש העסקים יוסף אפשטיין את שלד הבניין הלא גמור, וחיפש שוכרים למבנה.
לבסוף הוסכם על שכירות של חברת "סיניקו" לטובת הקרנת סרטים, ובניית כיפת המבנה הושלמה בתכנון האדריכל אהרון דורון במתכונת שונה מהתכנון המקורי.
ביולי 1966 נחנך במקום בית קולנוע להקרנת סרטי קולנוע בשיטת "סינרמה", המתאפיינת במסך קעור ענק, עליו מוקרן סרט משלושה מקרנים.
שיטה זו התאימה למבנה העגול של הבניין.
פחות משנה אחר כך, במאי 1967, נקלע אפשטיין לפשיטת רגל ובמסגרת כינוס הנכסים של חברותיו הוצעו הנכסים למכירה.
אפשטיין גם רכש באותה תקופה את בנק פויכטוונגר, שקרס וביולי 1969 נידון לשש שנות מאסר.
בסוף 1968 פנתה האופרה הישראלית למפרק החברה, וביקשה לרכוש את המבנה באמצעות המדינה ותורם, שהתברר אחר כך כמשולם ריקליס, אך לבסוף נסוג ריקליס מהצעתו, עקב התארכות קבלת האישורים ולאחר שמומחה שהוזמן טען שהאולם אינו מתאים לאופרה, אלא אם יעבור שיפוץ נרחב.
במאי 1970 גם עיריית תל אביב, בעלת הקרקע, נסוגה מהתמיכה בתוכנית להפוך את האולם למשכן "האופרה הישראלית".
בינתיים המשיכו מפרקי החברה להפעיל את האולם כבית קולנוע.
בשנת 1973 נמכר הבניין לאיש העסקים אריה פאלוך, ניצול שואה יליד פולין שעשה את הונו לאחר המלחמה בסחר ביהלומים, ייצור תכשיטים וייזום פרויקטים של נדל"ן בפרנקפורט.
בתקופה בה נחנך האולם פג קסמה של שיטת הסינרמה, שהייתה נפוצה בשנות ה-50 של המאה ה-20. בעלי הקולנוע התקשו למצוא סרטים מתאימים לשיטה זו ורוב הסרטים שהוקרנו באולם לא היו סרטי סינרמה.
הקולנוע נסגר בשנת 1976, ובעלי הבניין החלו במשא ומתן עם עיריית תל אביב, להפוך את המקום לתחנת מכבי אש עירונית.
תוכנית זאת לא יצאה לפועל, והבניין נותר ללא שימוש כעשור, למעט סניף של בנק הפועלים שפעל בחזית הדרומית (שאמורה הייתה להיות קומת הקרקע של מגדל משרדים שמעולם לא נבנה).
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 רכש את המבנה (בפועל רכש את חוזה החכירה שלו שהוחזק בידי חברה בשם "פאלסין"), איש העסקים מיקי אלבין עבור "קבוצת אייזנברג", של המיליארדר שאול אייזנברג, שאת עסקיו בישראל ניהל.
מטרת הרכישה הייתה להקים במקום אולפני טלוויזיה, עבור חברה בשם "טל תקשורת", שהוקמה במטרה להתחרות במכרז העתידי להפעלת ערוץ 2. 5% מהמניות ב"טל תקשורת" הוקצאו לגדעון גדות, שהיה חבר כנסת מטעם הליכוד ויושב ראש מפעל הפיס.
לאחר מותו של אלבין בשנת 1985 נחקר גדות במשטרה על החזקת המניות כטובת־הנאה אסורה, לטענתו אמר שלא ידע על המניות שאלבין הקצה לו, ושהוא ויתר עליהן.
התוכנית להקמת אולפני טלוויזיה במבנה נזנחה, הוא המשיך לעמוד נטוש ו"קבוצת אייזנברג" חיפשה לו שוכרים.
בקיץ 1986, שכרו את המבנה קבוצת משקיעים בראשות איש העסקים שלום פנסטר ביחד עם המלונאי בצלאל מזרחי ואחרים, אשר השקיעו כ-2 מיליון דולר בבניית מועדון ואולם רב-תכליתי מתקדם ומודרני.
כיפת הבניין צופתה מבחוץ ומבפנים צופה האולם ביריעות אקוסטיות.
הותקנה במה גדולה ברוחב 24 מטר ובעומק של 18 מטר, במה מסתובבת נוספת ומגדלי תאורה מיוחדים עם זרועות חשמליות, מיזוג אויר ומעליות.
גם רצפת האולם נבנתה על זרועות הידראוליות, כך שעמדה בשיפוע בעת צפייה בהצגות או התיישרה והפכה לרצפת ריקודים.
אולם הכניסה שופץ וצופה מפנים בשיש שחור, וכלל בר ומסעדה.
האולם נבנה כך שהוא יכול לשמש להופעות לכ-3,000 איש או כדיסקוטק ל-4,500 מבלים (שהבמה המרכזית יורדת על זרועות הידראוליות).
באוגוסט 1987 התקבל אישור לבנות את בניין המשרדים מעל סניף בנק הפועלים, בצידו הדרומי של המתחם, אך הוא לא נבנה.
בקיץ 1989 הוסב המועדון לאולם תיאטרון ואולם למופעים, על ידי התקנת 2,250 מושבים מרופדים קבועים (הוא היה האולם השלישי בגודלו בישראל לאחר בנייני האומה והיכל התרבות).
המופע הראשון שעלה באולם היה הפקה של המחזמר קזבלן.
בנובמבר 1989, אדם בשם פרדי יעקב רכש את חוזה החכירה של המבנה מ"קבוצת אייזנברג", תמורת 2 מיליון דולר, ואת חוזה השכירות וההפעלה שלו מקבוצת המשקיעים.
שאת חלק מהכסף שילם במזומן.
לאחר שלא שילם את יתרת הכסף, הסכם המכירה בוטל (בהמשך הואשם גם בסחר בסמים).
אחר כך, מפעילי המקום לא הצליחו לעמוד בתשלומי השכירות, למרות שפעל בהצלחה, ההוצאות השוטפות היו גבוהות.
במהלך שנות ה-90 התחלפו מספר פעמים היזמים שהיו שותפים בהפעלת האולם, והוא פעל לסירוגין עד תחילת שנות ה-2000.
בשנת 1993, עם תחילת השידורים המסחריים בערוץ 2, חתמה הזכיינית "שידורי קשת" על חוזה להקמת אולפני טלוויזיה במבנה.
במרתף הוקם אולפן בו צלמו תוכניות וסדרות שונות, והאולם המרכזי הותאם לשידורי טלוויזיה בשידור חי.
במסגרת החוזה קיבלה "שידורי קשת" את הזכות להשתמש במבנה 120 יום בשנה.
בסוף שנות ה-90 החלה עיריית תל אביב בפיתוח האזור שלאורך רחוב יגאל אלון, בו רוב הקרקעות בבעלותה, ושהיה מיועד במקור לתעשייה קלה.
בשנת 1997 נמכר המגרש הגובל מצפון בסינרמה, ועליו נבנה בין השנים 1999–2001 מגדל טויוטה המתנשא לגובה של כ-94 מטר.
ארווין איזנברג, בנו של שאול איזנברג, ירש את הבעלות על החברה שהחזיקה בחוזה החכירה והוא ביקש להרוס את המבנה ולבנות במקום פרויקט ענק בעלות של 350 מיליון דולר.
אך עיריית תל אביב הודיעה לו שלא תחדש את חוזה החכירה, שהיה צפוי לפוג בשנת 2008 לאחר 49 שנים, כך שהמבנה והקרקע יחזרו לבעלותה.
בדצמבר 2001 אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה את שינוי תוכנית בניין העיר של האזור ואיפשרה בנייה לגובה.
בתוכנית אושרו מבנים של עד 50 קומות על רחוב יגאל אלון.
באוגוסט 2004 אישרה להפקדה, הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה בתל אביב תוכנית למתחם הסינרמה וסביבתו, שעיקרה בנייה לתעסוקה ושטחי ציבור בשטח כולל של 96 אלף מ"ר.
בדצמבר 2010 אושרה ועדת המשנה לנושאים תכנוניים עקרוניים של המועצה הארצית לתכנון ובנייה תוכנית להריסת המבנה ובניית כ-88.5 אלף מ"ר, בשלושה מגדלים בגובה עד 40 קומות המיועדים למסחר ולתעסוקה.
התוכנית המאושרת מאפשרת המרת חלק מהשטחים לשימוש מגורים, בהיקף של עד 260 דירות.
באוגוסט 2016 נהרס המבנה לשם הקמתם של שלושה מגדלי משרדים במקום, ובשלב ראשון הפך המגרש למגרש חניה.
באוגוסט 2021 הודיעה העירייה כי היא מקדמת תוכנית חדשה למתחם.
התוכנית תאפשר בנייה של ארבעה מגדלים בני 46 קומות, בעיקר למגורים, כך שבסך הכל תתאפשר בנייה של 495 יחידות דיור.
97 יחידות דיור שיישארו בבעלות העירייה במתווה של שכירות מפוקחת, ושאותו תפעיל העירייה לצמיתות.
בנוסף 30 יחידות דיור ינוהלו כדיור בר השגה.
במשך השנים שימש האולם לשורה של מופעים ואירועים שונים, בין השאר:
ביולי 1969, נערך בסינרמה כנס של יוצאי רפ"י, שבו עמדה על הפרק פרישת רפ"י ממפלגת העבודה הישראלית, שבסוף נמנעה.
בדצמבר 1972, נערכה באולם הוועידה השישית של מפלגת מפ"ם.
באוגוסט 1973, נערך באולם כנס ארצי של סיעת גח"ל, לקראת הבחירות לכנסת השמינית, וזמן קצר לפני שהפכה למרכיב העיקרי של מפלגת הליכוד.
במרץ 1992, ערכה מפלגת העבודה פריימריס באולם הסינרמה, לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה, בהן זכתה בניצחון סוחף.
במרץ 1999, ערכה מפלגת המרכז כנס בו הכריז יצחק מרדכי על מועמדותו לבחירות הישירות לראשות הממשלה במאי 1999, בהמשך הסיר את מועמדותו.
עופרה חזה ערכה באולם את הופעת הבכורה של מופע היחיד שלה, "ימים נשברים", ב-22 בנובמבר 1986.
יהודה פוליקר ערך ב-9 בדצמבר 1986, מופע מיוחד של שיריו מהאלבום "עיניים שלי", ואיחוד של להקת בנזין, שצולם ל.
שלום חנוך ערך ב-13 בדצמבר 1986 מופע של סיבוב ההופעות "מחכים למשיח" בו אירח את דפנה ארמוני, שהוציא באותה עת את תקליט הבכורה שלה.
ב-1 באפריל 1987 נערכה תחרות הקדם-אירוויזיון בסינרמה.
שלמה ארצי ערך מופע אחרון בסיבוב ההופעות "לילה לא שקט".
ב-19 בינואר 1999 נערכה הופעת הפרידה של להקת היי פייב מחבר הלהקה מייקל הרפז
קאץ' הופיעה באולם ב-11 בנובמבר 1986, כמופע הפתיחה הרשמי לאחר השיפוץ.
להקת החונקים הופיעה בסינרמה ב-21 בפברואר 1987
הזמר איגי פופ הופיע בסינרמה ב-1 בספטמבר 1988
ניק קייב ולהקתו הזרעים הרעים הופיעה בסינרמה באפריל 1995 ושוב ביולי 1998.
הזמרת פטי סמית' הופיעה בסינרמה ביולי 1999.
הזמרת מריאן פיית'פול הופיעה בסינרמה בנובמבר 1999.
הזמר לו ריד הופיע בסינרמה ב-4 ביולי 2000.
להקת רדיוהד הופיעה בסינרמה ב-8 ביולי 2000.
להקת ג'ת'רו טאל הופיעה בסינרמה ב-11 בנובמבר 2000.
ביולי 1973 נערכה הקרנת בכורה חגיגית של הסרט קזבלן בסינרמה, בנוכחות נשיא המדינה, ראש הממשלה, כוכבי הסרט ו-2,000 אורחים.
בשנת 1991 העלו באולם המפיקים יהודה טלית, חיים סלוצקי ורפי שאולי, הפקה מחודשת של המחזמר "שיער".
בשנת 1994 הוצג בסינרמה המחזמר "הקוסם!", בהפקת יהודה טלית, ובימוי של אורי פסטר, והוצג במהלך חג החנוכה.
בשנת 1995 הוצג בסינרמה המחזמר "גריז", בהפקת יהודה טלית, ובימוי של אורי פסטר, והוצג מעל 200 פעמים.
בשנים 1995–1996 הוצג בסינרמה המחזמר "צלילי המוסיקה", בהפקה ובימוי של מנחם גולן, כ-200 פעמים.
בשנת 1996 הוצג בסינרמה המחזמר "עוץ לי גוץ לי", בהפקת מנחם גולן, ובימוי של שלמה וישינסקי.
באותה שנה הוצג בסינרמה המחזמר "עליסה" בהפקת מנחם גולן ובימוי של צדי צרפתי והוצג במהלך חג החנוכה.
בשנת 1997 הוצג בסינרמה המחזמר "הכל אגדה" בהפקת יהודה טלית, ובימוי של אורי פסטר, והוצג במהלך חג החנוכה.
בשנת 1998 הוצג בסינרמה המחזמר "שלושת המוסקטרים", בהפקת מאיר טורנר, וטדי הפקות, ובימוי של צדי צרפתי, והוצג במהלך חג החנוכה.
בשנים 1999 עד 2001 הוצגו בסינרמה מחזות הזמר "מסביב לעולם בשמונים יום", "מלך סיאם", ו"המלך ארתור ואבירי השולחן העגול", בהפקת יוכלמן אשר פרידמן הפקות, ובימוי של ירון כפכפי, והוצגו במהלך חגי החנוכה של אותן שנים.
ב-24 באוקטובר 2000 נערך באולם טקס חלוקת פרס מסך הזהב.
הטקס הועבר בשידור חי בערוץ 2 על ידי שידורי קשת.
בשנים 1999–2001 נערך טקס פרסי האקדמיה הישראלית לקולנוע (פרס אופיר) בסינרמה.
ב-25 באוקטובר 2001, נערך באולם אירוע השקת מערכת ההפעלה Windows XP בישראל.
להקת "דה לה גוארדה" מארגנטינה, המשלבת מולטימדיה תיאטרון, מוזיקה ותנועה, הופיעה בסינרמה כ-100 פעמים בין סוף 2003 לתחילת 2004.
הסינפונייטה של לונדון היא תזמורת קאמרית בריטית השוכנת בסאות'בנק סנטר שבלונדון ומתמחה בביצוע מוזיקה קלאסית בת זמננו.
ניקולאס סנואומן ודייוויד אתרטון ייסדו את התזמורת בצוותא בשנת 1968. אתרטון היה מנהלה המוזיקלי הראשון, משנת 1968 עד 1973.
מייקל ויינר היה המנהל האמנותי משנת 1972 עד 1989. פול קרוסלי החליף אותו ושימש בתפקיד משנת 1988 עד 1994. מרקוס שטנץ היה המנהל המוזיקלי משנת 1994 עד 1998.
הסינפונייטה של לונדון הזמינה יצירות אצל מלחינים רבים, ביניהם מגנוס לינדברג, תומאס אדס, סטיב רייך וסר הריסון ברטוויסל.
המלחין והמנצח אוליבר נאסן היה מנהלה המוזיקלי משנת 1998 עד 2002 ובעבר היה גם מנצח כבוד של הסינפונייטה.
ג'יליאן מור הצטרפה לסינפונייטה בשנת 1983 כקצינת החינוך של התזמורת, ועזבה בשנת 1993 למלא את תפקיד אחראית על החינוך במרכז הגדה הדרומית.
מור חזרה לסינפונייטה כמנהלת אמנותית בשנת 1998 עד 2006.
משנת 2007 ואילך משמש אנדרו בורקה כמנכ"ל ומנהל אמנותי של הסינפונייטה.
הסינפונייטה הישראלית באר שבע היא תזמורת ישראלית הפועלת בעיר באר שבע.
הסינפונייטה נוסדה בשנת 1973 על ידי בן-ציון כרמל ואליהו נאוי.
בן-ציון כרמל היה ממונה על התרבות והחינוך בבאר שבע.
הוא מינה את נסים אלשיך להיות מנצח המשנה בתזמורת קאמרית שכללה 22 נגנים.
המנהל המוזיקלי הראשון והמנצח שלה היה אבי אוסטרובסקי.
מטרתה הייתה לתת מענה תעסוקתי מקצועי לעשרות המוזיקאים המצטיינים שעלו לארץ מברית המועצות (17 נגנים) והתגוררו בבאר שבע ולפתח את חיי התרבות והמוזיקה בעיר.
בשנת 1977 שונה שמה ל"תזמורת באר שבע", לאחר שהצטרפו לתזמורת נגנים וכלים נוספים והמנהל המוזיקלי שלה היה מנדי רודן כ-15 שנים.
בשנת 1980 שונה שמה בשנית ל"סינפונייטה הישראלית באר שבע" לאחר שנוספו אליה נגנים רבים וכלים רבים ומגוונים.
לצד הופעותיה בבאר שבע, מקיימת התזמורת סדרות קונצרטים גם בירושלים, תל אביב, כפר שמריהו, ערד, קריית גת, אופקים, אשקלון ואילת.
כמו כן היא יוצאת להופעות מיוחדות בכל רחבי הארץ וברחבי העולם.
בשנת 1995 זכתה התזמורת בפרס הראשון של המועצה לתרבות ואמנות על ביצוע מוזיקה ישראלית ובשנת 1998 קיבלה את פרס "אמנות לעם" על הופעות בערי שדה וביישובים מרוחקים.
בין השאר מקיימת הסינפונייטה סדרות קונצרטים לילדים ולנוער.
התזמורת הוציאה עד כה תשעה תקליטורים, אלבומי מוזיקה ישראלית, תקליטים והקלטות לרדיו ולטלוויזיה.
בין המנצחים שניצחו על התזמורת היו ליאונרד ברנשטיין, יוסטוס פראנץ ואלכסנדר רהברי.
מנכ"ל הסינפונייטה הנוכחי הוא יאיר נגיד, המנהל המוזיקלי הוא קונסטנטין אורבליאן, מנצח הבית הוא דייוויד סלומון והכנרים הראשיים הם אורי ויסנר לוי וטמיר תבור.
אולם הקונצרטים של הקונסרבטוריון העירוני באר שבע היה בעבר אולם הבית של התזמורת וכיום אולם הבית ומשרדי הסינפונייטה נמצאים במשכן לאמנויות הבמה באר שבע.
בספטמבר 2015, תחת ניצוחו של יוסטוס פראנץ, קיימה הסינפונייטה מסע הופעות מתוקשר בגרמניה, לרגל 50 שנה לכינון יחסים דיפלומטיים בין גרמניה לישראל, בשיתוף תזמורת "פילהרמוניה של האומות" מהמבורג ובכך הייתה לתזמורת הראשונה בהיסטוריה של ישראל, אשר הופיעה בפני בית הנבחרים הגרמני בברלין בבניין הרייכסטאג.
בשנת 2018 שחזרה הסינפונייטה בניצוחו של ניר קברטי את הקונצרט ההיסטורי שהתקיים בניצוחו של ליאונרד ברנשטיין באוקטובר 1948 לאחר כיבוש באר שבע.
קונסטנטין אורבליאן (2025 - ממשיך)
ב-1975 צולם סרט תיעודי בשם "אורקסטרה", שאותו ביים הבמאי אלי כהן והפיק שירות הסרטים הישראלי, המתעד את הקמת הסינפונייטה וקליטת הנגנים העולים בה.
ב-2003 צולם סרט נוסף בשם "הסינפונייטה הבלתי גמורה", שאותו גם ביים אלי כהן והפיק שירות הסרטים הישראלי, המתעד את הסיינפונייטה נחלצת מסכנת סגירה כ-30 שנה אחרי הקמתה.
סיעה סוציאל-דמוקרטית הייתה סיעה שכיהנה בכנסת השמינית.
הסיעה הוקמה בידי אריה (לובה) אליאב ומרשה פרידמן ב-27 בינואר 1976 לאחר שפרשו מסיעת יעד (שהוקמה אף היא במהלך הכנסת השמינית, כאיחוד בין סיעת רצ לחבר הכנסת אריה אליאב שפרש מהמערך).
ב-3 בפברואר 1976 שונה שם הסיעה ל"סיעה סוציאליסטית עצמאית".
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית נפרדו דרכיהם של חברי הסיעה: אליאב הצטרף לתנועות השמאל מוקד, מר"י, וכמה חברים בולטים מהפנתרים השחורים על מנת ליצור את מחנה של"י, במסגרתה נבחר לכנסת התשיעית, ואילו פרידמן התמודדה בראשות "מפלגת הנשים", שלא עברה את אחוז החסימה
הסיעה הבלתי תלויה – לאחדות העבודה הייתה סיעה קצרת ימים שפרשה ממפ"ם בתחילת 1952 והצטרפה למפא"י בתחילת 1954, בתקופת כהונתה של הכנסת השנייה.
הסיעה נוצרה ב-21 בפברואר 1952 כאשר פרשה ממפ"ם קבוצת חברים, יוצאי התנועה לאחדות העבודה ההיסטורית, בראשות חברי הכנסת דוד ליבשיץ וחנה למדן.
רוב חברי חטיבת אחדות העבודה במפ"ם נשארו במפלגה.
ועדת הכנסת הכירה בליבשיץ ולמדן כסיעה נפרדת ב-4 במרץ, אך שם הסיעה אושר רק כעבור שנה, ב-10 במרץ 1953.
ליבשיץ ולמדן הקימו, ב-20 ביוני 1952, את מפלגת הפועלים לאחדות העבודה.
המפלגה התקיימה במשך כשנה וחצי, עד שב-13 בינואר 1954 התמזגה עם מפא"י.
חטיבת אחדות העבודה במפ"ם התקיימה עד אוקטובר 1954, אז הקימו חבריה את סיעת אחדות העבודה - פועלי ציון.
הסיעה הדרוזית הישראלית הייתה סיעת יחיד שכיהנה בכנסת השישית.
הסיעה הוקמה ב-11 באפריל 1967 על ידי ג'בר מועדי לאחר שפרש ממפלגת שיתוף ואחווה.
מועדי הקים את הסיעה לאחר שסיעת שיתוף ופיתוח בה היה חבר, שהיוותה איחוד של המפלגות שיתוף ואחווה וקידמה ופיתוח התפרקה מספר חודשים קודם לכן.
לכנסת השביעית נבחר מועדי מטעם מפלגת קידמה ופיתוח, ובכך בא נמחקה המפלגה מהמפה הפוליטית, המפלגה הייתה הסיעה היחידה בתולדות הכנסת שייצגה במופגן את הציבור הדרוזי.
ב-26 ביוני 1940, ברית המועצות הגישה אולטימטום לרומניה, הדורש את פינוי הכוח הצבאי הרומני משטחי בסרביה ומשטחיה של צפון בוקובינה.
מהאולטימטום השתמע איום לפלישה במידה ורומניה לא תקבל את האולטימטום.
תחת לחץ ממוסקבה ומברלין, מוסדות השלטון הרומני וכוחות הצבא נסוגו כדי למנוע עימות צבאי בין רומניה לבין ברית המועצות.
ללא שום הסבר, הכוחות הסובייטים כבשו גם את חבל הרצה הרומני.
אירועים אלו היו תוצר של ההסכמים בין גרמניה הנאצית ורוסיה הסובייטית במלחמת העולם השנייה הושפעו על ידי נפילת צרפת, מעצמה שנחשבה לערבה לגבולות רומניה, לידי הנאצים.
בחלקו העיקרי של שטח הכיבוש בבסרביה, הסובייטים סיפחו ל, שהוקמה קודם לכן בין הבוג לדנייסטר ואת שאר השטח העבירו לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אוקראינה.
האבדות בשטחים של רומניה ב-1940 בבסרביה, צפון בוקובינה וכן בטרנסילבניה בהתאם לתכתיבים של גרמניה וברית המועצות גרמו למועקה רבה בקרב תושבי רומניה והיוו עילה להדחת המלך קרול השני של רומניה ועלייתו לשלטון של המשטר הלאומי-לגיונרי בראשות הגנרל יון אנטונסקו ומנהיג משמר הברזל, הוריה סימה.
שטח הכיבוש הסובייטי אבד בשנת 1941, כשהרומנים כבשו חזרה את שטחי בסרביה וצפון בוקובינה במבצע מינכן (בתיאום עם מבצע ברברוסה הנאצי).
השטח נכבש חזרה בידי הסובייטים בשנת 1944, במבצע יאשי-קישינב.
הסיפור המודרני: בן המלך והעני הוא סרט בבימויו של ג'יימס קוטרוצ'י ובכיכובם של קול ספראוס ודילן ספראוס, המבוסס על הרומן "בן המלך והעני" מאת מארק טוויין.
הסרט שודר לראשונה ב-15 בספטמבר 2007. הסרט שודר בטלוויזיה ברחבי העולם, בעיקר בערוץ דיסני.
הסרט נפתח בכך שאדי טודור (קול ספראוס), כוכב הסרט, צועד על השטיח האדום בבכורה של אחד מסרטיו.
טום קאנטי (דילן ספראוס) צופה בו בטלוויזיה, כאשר סבא שלו פופ (אד לאוטר) קורא לו להתכונן לבית הספר.
בבית הספר המנהלת שואלת את טום מה שאיפתו בחיים וטום עונה שהוא רוצה להיות אדי טודור.
המנהלת מייעצת לו להצטרף לשיעורי משחק אך פופ אינו מאפשר לו לעשות זאת.
טום גר עם פופ מאז שההורים שלו הלכו לעולמם, מספר שנים לפני מאורעות הסיפור.
השאיפה של טום היא להיות שחקן.
מילס (וינסנט ספאנו), שחקן לשעבר ואבא של אדי טודור, (עובדה שמתגלה רק בסוף הסרט), מספר לטום סיפורי תהילה של שחקנים אחרים.
טום מתוסכל מסבא שלו, שדוחף אותו לשכוח מהמשחק ומעודד אותו לעבוד איתו בעסק.
פופ רוצה שטום יעבוד ב"עבודה אמיתית".
לעומת זאת מילס תומך בטום אבל מזהיר אותו שזה עסק שקשה לשרוד בו.
בינתיים, אדי טודור מתוסכל כי כל הזמן אומרים לו מה לעשות.
הוא לא נראה כל כך מעוניין לשחק והוא לא מבין למה אמא שלו דוחפת אותו לכך.
הוא מתגעגע לקצת חופש ורוצה להיות כמו ילד רגיל.
הצילומים של הסרט מתקיימים בפאלם ביץ' במקום בו טום גר.
כאשר טום שומע על ההפקה, הוא מבקר הרבה בצילומים בתקווה לפגוש את אדי טודור האליל שלו.
במהלך ההפסקה בצילומים טום (אשר התנגב אל הסט והתחבא מתחת לקרוואן) פוגש את אדי בפעם הראשונה.
אדי שמח לראות עוד ילד על הסט.
אדי מזמין אותו לתוך הקרוואן שלו והוא משחק עם טום ב-Xbox.
טום נרגש לפגוש את אדי, להיות בקרוואן שלו, להיות על סט הסרט ולשחק ב-Xbox שלו.
אדי אומר שלאמא שלו לא אכפת שהוא משחק ב-Xbox בשעות הפנאי שלו, משום שהיא עסוקה.
טום אומר שלאדי יש מזל בהשוואה אליו, אבל הוא חבר של השחקן מילס, אדי לא נראה שהוא מתרשם מזה אף על פי שהוא מעולם לא שמע על מילס או על שחקנים אחרים.
טום רואה שאדי לא מתעניין במשחק והוא בוחר להתרכז בעיקר ב-Xbox שלו.
טום רואה את החליפה של אדי אשר הוא לובש על המסך בסרט "מרגלי נוער" והוא שואל את אדי אם הוא יכול למדוד את זה.
אדי עדיין שקוע במשחק והוא אומר "בטח".
כשאדי רואה את טום לובש את החליפה שלו הוא מבין שטום והוא זהים במראם.
לאחר מכן הוא לובש את הבגדים של טום והם נדהמים לראות כמה הם דומים זה לזה.
עוזר הבמאי של הסרט מגיע לקרוואן, אדי מבין שעכשיו יש לו קצת חופש מהצילומים, אדי (אשר נראה בדיוק כמו טום) אומר "טוב אדי, זה היה נהדר לפגוש אותך אבל אני חייב ללכת" והותיר את טום נבהל במקומו, עכשיו הוא צריך לפעול כמו אדי.
אדי פוגש את פופ, פופ חושב שהוא טום ולוקח אותו הביתה ובדרך מרצה לו למה צריך לבוא אחרי בית הספר ישר הביתה.
אדי רואה את הבית של טום, הוא רואה שבחדר השינה של טום יש פוסטרים שלו.
למחרת פופ הולך לעבודה (פופ מנהל עסק גינון וטום לפעמים עוזר לו), אדי אומר לפופ שהוא לא טום והוא מסביר לו מה קרה.
פופ מתוסכל ומתחיל לחשוב שטום "השתגע".
בינתיים טום מבין שתהילה זה לא הכל ולמרות שכייף לו לשחק הוא מתגעגע לפופ ולמילס.
ליידי אליזבט (קיי פנבייקר) (כוכבת הסרט לצידו של אדי) שהייתה רבה עם אדי, מסתדרת יותר טוב עם טום מאשר עם אדי ולכן היא מבינה שמשהו שונה ב"אדי" והיא מבקשת ממנו לגלות לה את האמת.
טום מסביר הכל לאליזבט והיא שומרת את זה בסודיות ביחד עם טום.
ככל שעברו הימים טום ואדי מנסים להגיד לאנשים סביבם שהם לא מי שהם חושבים שהם.
טום מקווה שסבא שלו ייקח אותו הביתה.
אדי מגלה שהצילומים של הסרט עברו למיאמי והוא לוקח את הסירה שלו (אשר השאיר אותה בפאלם ביץ'), מילס לוקח ממנו את המפתחות של הסירה וזורק אותם למים כדי לעצור אותו.
מילס אומר שהוא רק דואג לו.
פופ מסיע את אדי ומילס למיאמי, כשהם מגיעים לצילומים אדי רואה את טום והוא צועק שהוא גנב לו את הזהות שלו הם מתחילים לריב.
בסופו של דבר כולם נרגעים ומגלים מה קרה.
אדי אומר לאמא שלו שרק עכשיו הוא מבין למה היא דוחפת אותו כי אכפת לה ממנו.
היא חוזרת למילס אחרי שנפרדה ממנו ומגלה לו שהוא אבא של אדי.
הסרט מסתיים כאשר אדי ומילס מכירים אחד את השני כמו אב ובן ואדי וטום משחקים בסרט בתור תאומים.
אדי טודור (קול ספראוס): שחקן הקולנוע המפורסם, רוצה להיות כמו ילד רגיל ונמאס לו שמחליטים לו על החיים.
לאחר שהוא מתחלף עם טום הוא מגלה כמה החיים הקודמים שלו חשובים לו והוא מנסה לעשות הכל בשביל לחזור להיות אדי ואפילו אם זה להיחקר במשטרה.
טום קנטי (דילן ספראוס): חבר של ליידי אליזבט, יתום, עני וחי חיים פשוטים, מעריץ את אדי טודור והחלום שלו הוא להיות שחקן כמוהו.
החבר הטוב ביותר שלו הוא מילס שמלמד אותו גם משחק.
לאחר שהוא מתחלף עם אדי הוא מגלה שהוא מאוד אוהב לשחק אבל שהוא גם מתגעגע לסבא שלו ולמילס.
ליידי אליזבט (קיי פנבייקר): חברה של טום, שחקנית, היא שונאת את אדי והם כל הזמן רבים.
מילס (וינסנט ספאנו): השכן והחבר הכי טוב של טום, אבא של אדי, שחקן לשעבר.
פופ (אד לאוטר): סבא של טום והוא חי איתו מאז שההורים של טום מתו, הוא עני והוא עובד בעבודות גננות.
הוא לא רוצה שטום יהיה שחקן, הוא לא מאמין בו והוא רוצה שהוא יעבוד איתו בגננות.
ג'רי (סאלי קלרמן): עוזרת של השחקן אדי, מאוד דאגנית ואימהית.
הציעה לעשות סרט המשך על בן המלך והעני.
על ראשי הסיעה בארץ נמנו אב"א אחימאיר, אורי צבי גרינברג ויהושע ייבין.
בפולין עמדו בראשה מנחם בגין, ישראל אלדד ויוסף כצנלסון.
בווינה הנהיגו את הסיעה זאב פון וייזל ופנחס הלר.
הסינתזה האבולוציונית המודרנית , הידועה גם בתור "הסינתזה החדשה" או "הסינתזה האבולוציונית", היא סינתזה שנעשתה במאה ה-20 בין מספר תחומי מחקר בביולוגיה ומספקת סקירה של תהליכי האבולוציה כפי שהם מקובלים כיום במחקר.
את המושג טבע ג'וליאן הקסלי, נכדו של תומאס הקסלי, בשנת 1942, בספרו "אבולוציה: הסינתזה המודרנית".
הסינתזה נהגתה בין 1936 ל-1947. היא עושה שימוש במספר תחומים בביולוגיה, בהם גנטיקה, ציטולוגיה, סיסטמטיקה, בוטניקה, מורפולוגיה, אקולוגיה ופלאונטולוגיה, ומשקפת קונצנזוס מדעי לגבי אופן התנהלותה של האבולוציה.
הסינתזה היא פיתוח של רעיונות קודמים בני המאה ה-19 מאת דרווין, גרגור מנדל, רעיונות הנאו-דרוויניזם ומחקר שנעשה על ידי גנטיקאים שעסקו באוכלוסיות בראשית המאה ה-20 ועד שנות השלושים שלה.
הסינתזה איחדה בין חוקי התורשה של מנדל לבין עקרונות הברירה הטבעית והאבולוציה ההדרגתית.
הסינתזה הסבירה כיצד מקרואבולוציה, שקיומה נצפה גם בטבע וגם במחקרים פלאונטולוגיים, מתאפשרת בהינתן מיקרואבולוציה (שינוי ברמה המולקולרית, חקר הורשתם של גנים במרוצת הדורות, ויחסי הגומלין בין גנים באוכלוסיות נתונות).
ג'ון הלדיין ותאודוסיוס דובז'נסקי הם בין הגנטיקאים ששילבו בסינתזה האבולוציונית המודרנית את תחום הגנטיקה.
חוקרים נוספים מתחום הגנטיקה של אוכלוסיות תרמו את ממד המחקר בנושא שינויי אללים באוכלוסיות נתונות, כפי שהודגם למשל בניסוי האבולוציה ארוכת הטווח של האי-קולי.
חוקרים נוספים בתחום הסינתזה הם רונלד פישר, סיואל רייט, ארנסט מאייר, ג'ורג' גיילורד סימפסון וג'ורג' סטבינס .
חוקרים ובהם הפלאונטולוג סטיבן ג'יי גולד והביולוג ניילס אלדריג' שייסדו את תאוריית שיווי המשקל המקוטע בשנות השבעים, סבורים שבאבולוציה ההדרגתית משולבים מקטעים של אבולוציה מהירה.
גם סברה הזו, שיש בה טענה לגבי קצב שונה של האבולוציה, מקבלת את הנחות היסוד של הסינתזה האבולוציונית המודרנית.
הסינדרום הסיני הוא סרט דרמת מתח אמריקאי משנת 1979 בבימויו של ג'ון ברידג'ס עם ג'יין פונדה, ג'ק למון ומייקל דאגלס בתפקידים הראשיים, דאגלס גם הפיק את הסרט.
העלילה עוסקת בשאלת הבטיחות של תחנות כוח גרעיניות.
שדרנית וצלם טלוויזיה מגלים בעיות בטיחות קשות בכור גרעיני המוסתרות ומטוייחות על ידי הנהלת הכור.
הסרט יצא לאקרנים ב-16 במרץ 1979 ו-12 יום לאחר מכן אירעה תאונת אי שלושת המילין.
עובדה היסטורית זו גרמה להצלחת הסרט ולהפיכתו לשובר קופות.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר: השחקן הטוב ביותר (ג'ק למון), השחקנית הטובה ביותר (ג'יין פונדה), התסריט והעיצוב האמנותי הטוב ביותר.
ג'ק למון זכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי ובפסטיבל הקולנוע בקאן.
ג'יין פונדה זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
"הסינדרום הסיני" הוא מונח דמיוני למצב שבו תותך ליבת כור גרעיני וכל החומר הרדיואקטיבי יחדור את קליפת כדור הארץ ויגיע עד לסין מהצד השני.
המונח הזה הוא מטפורי היות שארצות הברית וסין אינן נקודות אנטיפודיות ושום חומר לא יכול לחדור את כל קליפת כדור הארץ.
אחד המומחים בעלילת הסרט אומר כי החומר לא יגיע לסין אלא יפגוש במי תהום ותיווצר התפוצצות גדולה שתשלח ענן רדיואקטיבי שיוכל לזהם שטח כמו כל מדינת פנסילבניה.
בעקבות הצלחת הסרט התלוננו מדעני גרעין כי הוא זרע פאניקה מיותרת נגד הפקת חשמל באמצעות אנרגיה גרעינית, שהיא למעשה בטוחה ונקיה יותר מסוגים אחרים של אנרגיה.
קימברלי וולס (ג'יין פונדה) היא שדרנית טלוויזיה בערוץ 3 בקליפורניה.
היא משדרת בעיקר אירועים מבדרים למשפחה כמו "מברק מזמר" או ביקור בגן חיות.
היא רוצה לשדר אירועים יותר משמעותיים אך נבלמת.
יום אחד היא מקבלת הזמנה לצלם בתוך הכור הגרעיני בוונטאנה (שם פיקטיבי) ליד לוס אנג'לס.
החברה המפעילה את הכור הגישה בקשה לכור נוסף וזקוקה ליחסי ציבור להדגים את בטיחות הכורים.
לקימברלי מצטרפים הצלם ריצ'רד אדמס (מייקל דאגלס) והמקליט הקטור סאלאס (דניאל ואלדז).
הם עומדים ביציע המבקרים וצופים על חדר הפיקוח על הכור ומצלמים את הצוות שבראשו המפקח ג'ק גודל (ג'ק למון).
לפתע הם מרגישים זעזוע ורואים שאנשי הבקרה בראשות גודל מתרוצצים בחרדה ממקום למקום.
מנהל יחסי הציבור מבקש מריצ'רד להפסיק לצלם אבל הוא ממשיך בחשאי.
מסתבר שהייתה תקלה במערכת השסתומים, הטמפרטורה עלתה והשעונים זייפו.
לבסוף מתגברים על התקלה אך מפסיקים זמנית את פעולת הכור.
קימברלי וריצ'רד מביאים את הקלטת לתחנת הטלוויזיה אבל המנהל החושש מתביעת דיבה אוסר את השידור ומחביא את הקלטת בכספת.
צ'ארלס גונב את הקלטת ומראה אותה למומחה שאומר שהכור הוא בסכנה של "הסינדרום הסיני".
בינתיים מגלה גודל המודאג מהרעידות בכור כי תצלומי הרדיוגרפיה ממספר שנים של הריתוכים בכור הם זהים וכי בעצם לא בוצעו צילומים חדשים.
הוא מראה את העדות למנהלים ומתריע כי הם יוצגו לוועדה.
קימברלי וריצ'רד נמצאים במקום בו נערכת חקירה של ועדת הפיקוח הגרעיני האמורה לאשר בניית כור נוסף של אותה חברה, הם מתקשרים לגודל ומשכנעים אותו להעביר להם את הצילומים המזויפים של הכור.
גודל מוסר את הצילומים להקטור אך בריוני החברה רודפים אחרי מכוניתו של הקטור וגורמים להתהפכותה ולפציעתו הקשה ומסלקים ממכוניתו את העדות המרשיעה.
גודל מחליט לנסוע להעיד במקום החקירה.
הוא שם לב למכונית שעוקבת אחריו ומחליט במקום זה להגיע במהירות לכור בוונטאנה שם לא יוכלו רודפיו להיכנס.
גודל מכריח את העובדים באיומי אקדח לעזוב את חדר הבקרה ונועל אותו.
הוא מעביר דרישה להנהלה להביא את קימברלי וצוותה למקום כדי שיוכל לדבר בשידור ישיר לטלוויזיה.
קימברלי מוכנסת לחדר הבקרה וגודל מתחיל בשידור לטלוויזיה אבל הוא נשמע מבולבל ומתקשה בדיבור.
באותו זמן מוזעקים אנשי קומנדו לכור ועובדי הכור מצליחים לרתך את המנעול של הדלת.
אנשי הקומנדו פורצים, פותחים באש והורגים את גודל.
הנהלת הכור מודיעה שגודל מעורער בנפשו ואין לשים לב לדבריו אולם קימברלי מודיעה שהוא היה אדם מצפוני ובריא בנפשו.
היא מעלה לשידור את טד ספינלר (וילפורד ברימלי), עמיתו לעבודה של גודל, המעיד כי גודל היה אדם ישר ושפוי.
באותו רגע נקטע השידור במכוון ועובר לפרסומות.
הסיפור בגדול הוא אלבומה השני של המוזיקאית דניאל רובין, שיצא בשנת 2019.
אלבום זה הופק גם הוא בידי עמרי אמדו, כמו אלבום הבכורה, כלום לא עובר על ידי.
רובין תיארה כמה פעמים את האלבום כיותר אופטימי ופחות כאוב מקודמו, כפי שמשתמע משם האלבום ושיר הנושא "הסיפור בגדול".
כל השירים נכתבו והולחנו בידי רובין, מלבד "אולי" שהלחינה למילים של יונתן בלומנפלד, שגם ביצע יחד עמה את השיר.
גדי רונן מבצע יחד עם רובין את השיר "חוזר ואומר".
השיר "יש לך רק אותך" מתאר את החזרה לקרקע שהתרחשה, כשהבינה שאלבום הבכורה שלה לא גרם לרעידת אדמה, כפי שקיוותה.
"מתגעגע" הוא חזרה על השיר "לא מתגעגע", בהופעה חיה, יחד עם הקהל שהצטרף לשיר.
את האלבום סוגרת גרסת כיסוי של רובין לשיר "הלילה", שאיתו ייצגו הכל עובר חביבי את ישראל באירוויזיון 1981, כחלק ממחווה של כאן 88 לקראת אירוויזיון 2019 שהתקיים בישראל.
דניאל רובין - מילים, לחן, פסנתר, קלידים, בס, כלי הקשה ושירה
עמרי אמדו - הפקה מוזיקלית, מיקס, גיטרות, קלידים, קולות, תכנותים, בס, סימפולים, תופים וכלי הקשה
תמיר מוסקט - תופים (טוב או רע, זה שצועק), מיקס (נורות האזהרה)
שחר חזיזה - תופים (חוזר ואומר, כשמגיעים לסוף, הסיפור בגדול)
מיכל אליסף - תופים (יום חדש)
נדב הולנדר - בס וגיטרה חשמלית (הסיפור בגדול)
רוני בר הדס - בס (חוזר ואומר), קולות (חוזר ואומר, אולי)
אלכס משה - גיטרה (חוזר ואומר), קולות (חוזר ואומר, אולי)
קרן טננבאום - כינור (זה שצועק)
מאיה בלזיצמן - צ'לו (זה שצועק)
גילי ריבקין - כינור (הסיפור בגדול, ברזיל, יום חדש)
תום דרום - קלידים ותכנותים (נורות האזהרה)
עינב ג'קסון כהן - פסנתר (אולי)
ספי ציזלינג - חצוצרה (טוב או רע, יום חדש)
רותם ג'ארד - טרומבון (זה שצועק, אולי)
רן יצחקי - מפוחית (יש לך רק אותך)
טל שנהב - יוקללי (יום חדש)
יונתן בלומנפלד - מילים ושירה (אולי)
גדי רונן - שירה (חוזר ואומר)
"הסיפור האמיתי" הוא אלבום האולפן האחד-עשר והאחרון של הזמרת הישראלית אילנה אביטל.
את האלבום הוציאה בשנת 2008 לאור חברת התקליטים ACUM.
הסינגל המוביל שלו, "תצא מהסרט", יצא לאור בשנת 2007, כשנה לפני יציאת האלבום.
זהו האלבום הראשון של אביטל לאחר "נוגעת באושר" משנת 2001, ונחשב לאחרון בדיסקוגרפיה שלה.
הסינתזה האבולוציונית המורחבת בוחנת מחדש את החשיבות היחסית של גורמים שונים באבולוציה, בוחנת כמה הנחות של הסינתזה המוקדמת יותר, ומרחיבה אותה בגורמים סיבתיים נוספים.
היא כוללת ברירה קבוצתית, תורשה אפיגנטית חוצה-דורות, בניית נישות, יכולת התפתחות ומספר מושגים מביולוגיה התפתחותית אבולוציונית.
לא כל הביולוגים הסכימו על הצורך או ההיקף של סינתזה מורחבת.
רבים שיתפו פעולה בסינתזה נוספת בביולוגיה התפתחותית אבולוציונית, המתרכזת בגנטיקה מולקולרית התפתחותית ובאבולוציה כדי להבין כיצד הברירה הטבעית פעלה על תהליכי התפתחות והומולוגיות עמוקות בין אורגניזמים ברמה של רצפים שמורים.
הסינתזה המודרנית הייתה הסינתזה המקובלת בתחילת המאה ה-20, ויישבה את תאוריית האבולוציה של צ'ארלס דרווין על ידי ברירה טבעית עם תורת הגנטיקה של גרגור מנדל במסגרת מתמטית משותפת.
היא קבעה את האבולוציה כפרדיגמה המרכזית של הביולוגיה.
רעיונות הברירה הטבעית של המאה ה-19 כפי שניסח דרווין ורעיונות חוקי התורשה של מנדל אוחדו על ידי חוקרים שכללו את רונלד פישר, ג'ון הלדיין וסיואל רייט, שלושת המייסדים של גנטיקה של אוכלוסיות בין 1918 ל-1932. ג'וליאן האקסלי הציג את הביטוי "סינתזה מודרנית" בספרו משנת 1942, אבולוציה: הסינתזה המודרנית.
במהלך שנות ה-50, הביולוג האנגלי וודינגטון (C.
Waddington) קרא לסינתזה מורחבת על סמך מחקריו על אפיגנטיקה והידמות (אסימילציה) גנטית.
ב-1978, מייקל ג' ד' וייט כתב על הרחבה של הסינתזה המודרנית המבוססת על מחקרים חדשים בספציאציה.
בשנות ה-80, האנטומולוג ריואיצ'י מטסודה טבע את המונח "פאן-סביבתיות" כסינתזה אבולוציונית מורחבת וראה בה מיזוג של דרוויניזם עם נאו-למרקיזם.
הוא קבע שהטרוכרוניות היא מנגנון עיקרי לשינוי אבולוציוני ושניתן ליצור חידוש באבולוציה על ידי הידמות (אסימילציה) גנטית.
סינתזה מורחבת הוצעה גם על ידי הזואולוג האוסטרי רופרט רידל, עם חקר יכולת ההתפתחות (evolvability).
גורדון ראטראי טיילור בספרו "תעלומת האבולוציה הגדולה" מ-1983 קרא לסינתזה מורחבת וציין שהסינתזה המודרנית היא רק תת-סעיף של הסבר מקיף יותר לאבולוציה ביולוגית שעדיין יש לגבש.
בשנת 1985, הביולוג רוברט ג' ב' רייד (Reid) פרסם את "התיאוריה האבולוציונית: הסינתזה הבלתי גמורה", בו טען שהסינתזה המודרנית עם הדגש על הברירה הטבעית היא תמונה לא שלמה של האבולוציה, ואבולוציה מתהווה יכולה להסביר את מקור השונות הגנטית.
ב-1988, האתולוג ג'ון אנדלר (Endler) כתב על פיתוח סינתזה חדשה ודן בתהליכי אבולוציה שלדעתו הוזנחו.
בשנת 2000, רוברט ל' קרול קרא ל"סינתזה אבולוציונית מורחבת" עקב מחקר חדש בביולוגיה התפתחותית מולקולרית, סיסטמטיקה, גאולוגיה ותיעוד המאובנים.
בשנות השמונים, הפליאונטולוגים האמריקאים סטיבן ג'יי גולד וניילס אלדריג' טענו לסינתזה מורחבת המבוססת על הרעיון שלהם של שיווי משקל מקוטע, תפקידה של ברירת המינים בעיצוב דפוסים אבולוציוניים בקנה מידה גדול וברירה טבעית שפועלת ברמות מרובות המשתרעות מגנים למין.
חוקרים מתחום הביולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית הציעו סינתזה נוספת.
הם טוענים כי הסינתזות המודרניות והמורחבות צריכות להתרכז בעיקר בגנים ולהציע אינטגרציה של אמבריולוגיה עם גנטיקה מולקולרית ואבולוציה, במטרה להבין כיצד הברירה הטבעית פועלת על בקרת גנים והומולוגיות עמוקות בין אורגניזמים ברמה של גנים שמורים, גורמי שעתוק ומסלולי איתות.
לעומת זאת, גדיל אחר של evo-devo (אבולוציה התפתחותית) בעקבות גישה אורגניזמית תורם לסינתזה המורחבת על ידי הדגשת הטיה התפתחותית באמצעות האצה והגבלה, יכולת התפתחות, והורשת צורה כגורמים ראשוניים באבולוציה של מבנים מורכבים וחידושים פנוטיפיים.
את הרעיון של סינתזה אבולוציונית מורחבת קידמו בשנת 2007 מאסימו פיגליוצ'י, וגרד מילר (Gerd B.
Müller), בספרם (2010) "אבולוציה: הסינתזה המורחבת" (Evolution: The Extended Synthesis), שהיה נקודת פתיחה למחקר בתחום.
תפקידן של תצורות קודמות, מבנים גנומיים ותכונות אחרות באורגניזם ביצירת וריאציות אבולוציוניות.
כיצד הגדלת הממדיות של אפשרויות כשירות (Fitness landscape) משפיעה על השקפתנו על הספציאציה.
תפקידה של ברירה קבוצתית במעברים האבולוציוניים העיקריים.
סוגים חדשים של תורשה, כולל תורשה תרבותית ואפיגנטית.
האופן שבו התפתחות האורגניזמים והפלסטיות ההתפתחותית שלהם מתעל מסלולים אבולוציוניים ומייצר חידוש פנוטיפי.
כיצד אורגניזמים משנים את סביבותיהם באמצעות בניית נישה.
לטענת תומכי הסינתזה, תהליכים כגון יכולת התפתחות, גמישות פנוטיפית, אבולוציה מרושתת, העברה גנטית אופקית, סימביוגנזה, הודרו או זכו להתעלמות בסינתזה המודרנית.
המטרה של הסינתזה המורחבת של פיגליוצ'י ומילר היא לקדם את האבולוציה מעבר לגישה הממוקדת בגנים של גנטיקה של אוכלוסיות כדי לשקול גישות יותר ממוקדות באורגניזם ובאקולוגיה.
רבים מהסיבות הללו נחשבות כיום לסיבות אבולוציוניות משניות, ותומכי הסינתזה המורחבת רוצים שהן ייחשבו לסיבות אבולוציוניות ממדרגה ראשונה.
מייקל ר' רוז וטוד אוקלי קידמו סינתזה פוסט-מודרנית.
הם העירו כי "עכשיו ברור שיצורים חיים מגיעים לרוב לדרגה של מורכבות גנומית הרבה מעבר למודלים פשוטים כמו הגנום של "ספריית הגנים" של הסינתזה המודרנית".
הביולוג יוג'ין קונין הציע שההדרגתיות של הסינתזה המודרנית אינה בת קיימא שכן שכפול גנים, העברת גנים אופקית ואנדוסימביוזה ממלאים תפקיד מרכזי באבולוציה.
קונין העיר כי "אין לראות את ההתפתחויות החדשות בביולוגיה אבולוציונית כהפרכה של דרווין.
להפך, הן מרחיבות את השבילים שדרווין פתח לפני 150 שנה וחושפות את הפוריות יוצאת הדופן של חשיבתו".
ארלין שטולצפוס ועמיתיה דוגלים בהטיה מוטציונית והתפתחותית בהכנסת וריאציה כמקור חשוב להתמצאות או כיוון בשינוי אבולוציוני.
הם טוענים שהטיה בהכנסת וריאציה לא הוכרה רשמית לאורך המאה ה-20, בשל השפעת הנאו-דרוויניזם על החשיבה על סיבתיות.
הביולוגים המוקדמים של התנועה האורגניסטית השפיעו על הסינתזה האבולוציונית המורחבת המודרנית.
מחקר עדכני קרא להרחיב את מסגרת ההתייחסות של גנטיקה של אוכלוסיות בביולוגיה האבולוציונית על ידי נקודת מבט ממוקדת יותר באורגניזם.
הגישה הזו תוארה כ"אבולוציה ממוקדת אורגניזם" שמסתכלת מעבר לגנום על הדרכים שבהן אורגניזמים בודדים משתתפים באבולוציה שלהם.
פיליפ בול כתב סקירת מחקר על אבולוציה ממוקדת אורגניזם.
רוי דיוגו (Rui Diogo) הציע עדכון של התיאוריה האבולוציונית, שאותה כינה ONCE, ראשי תיבות של "אבולוציה אורגנית, לא אופטימלית מרוסנת" (ONCE: Organic Nonoptimal Constrained Evolution).
לפי ONCE, האבולוציה מונעת בעיקר על ידי בחירות התנהגותיות והתמדה של האורגניזמים עצמם, בעוד שהברירה הטבעית משחקת תפקיד משני.
ONCE מביא דוגמאות לסיבתיות הדדית בין אורגניזם לסביבה, אפקט בולדווין (Baldwin effect), ברירה אורגנית, הטיה התפתחותית ובניית נישה.
הסינתזה המורחבת מאופיינת במערך תחזיות נוסף, שונות מתאוריית הסינתזה המודרנית הסטנדרטית:
שינוי בפנוטיפ יכול להקדים שינוי בגנוטיפ
שינויים בפנוטיפ הם בעיקר חיוביים ולא נייטרליים
שינויים בפנוטיפ נגרמים באורגניזמים רבים ולא באורגניזם אחד
שינוי מהפכני בפנוטיפ יכול להתרחש באמצעות מוטציה, וריאציה קלה או אירועי סף
אבולוציה חוזרת באוכלוסיות מבודדות יכולה להיות על ידי אבולוציה מתכנסת או הטיה התפתחותית
הסתגלות יכולה להיגרם על ידי ברירה טבעית, אינדוקציה סביבתית, תורשה לא גנטית, למידה והעברה תרבותית
אבולוציה מהירה יכולה לנבוע מאינדוקציה סימולטנית, ברירה טבעית ודינמיקה התפתחותית
המגוון הביולוגי יכול להיות מושפע מתכונות של מערכות התפתחותיות כמו הבדלים בהתפתחות
וריאציה תורשתית מכוונת לווריאציות שהן אדפטיביות ומשולבות עם הפנוטיפ
בניית נישה מוטה לשינויים סביבתיים המתאימים לפנוטיפ של בעל הגנים המקוריים או של צאצאיו, ומשפרים את כושרם
ברירה קבוצתית (ברירה מרובת רמות)
משנת 2016 עד 2019 התקיים פרויקט "מבחן הסינתזה האבולוציונית המורחבת" שנתמך במענק 7.5 מיליון דולר מקרן ג'ון טמפלטון, בסיוע מוסדות ובהם אוניברסיטת קלארק, אוניברסיטת אינדיאנה, אוניברסיטת לונד, אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת סאות'המפטון ואוניברסיטת סנט אנדרוז.
פרסומי הפרויקט כוללים למעלה מ-200 מאמרים, גיליון מיוחד ואנתולוגיה על סיבתיות אבולוציונית.
בשנת 2019 פורסם דו"ח סופי של הקונסורציום, שכותרתו - "מעמידים את הסינתזה האבולוציונית המורחבת במבחן, 2019-2016" (2016–2019, Putting the Extended Evolutionary Synthesis to the Test).
בראש הפרויקט עמדו קווין ללנד מאוניברסיטת סנט אנדרוז וטוביאס אולר מאוניברסיטת לונד.
לפי ללנד, הסינתזה במורחבת "מסתכמת בהכרה שבנוסף לברירה, לסחף, למוטציה ולתהליכים אבולוציוניים מבוססים אחרים, גורמים אחרים, במיוחד השפעות התפתחותיות, מעצבים את התהליך האבולוציוני בדרכים חשובות".
יש ביולוגים שחולקים על הצורך בסינתזה מורחבת.
הם טוענים שהסינתזה המודרנית מסוגלת להסביר באופן מלא את התצפיות החדשות.
אחרים מבקרים את הסינתזה המורחבת על כך שאינה רדיקלית מספיק.
התומכים חושבים שתפיסות האבולוציה שבליבת הסינתזה המודרנית צרות מדי ושגם כאשר הסינתזה המודרנית מאפשרת את הרעיונות שבסינתזה המורחבת, השימוש בסינתזה המודרנית משפיע על האופן שבו ביולוגים חושבים על אבולוציה.