tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1255 פרצה מלחמה עם רגוזה שהסתיימה בהסכם השלום ב-1254. בשנות ה-1260. הסכסוך התחדש והסתיים שוב בשנת 1268.
אורוש פנה מיד נגד הונגריה וכבש את מאצ'ווה.
עם זאת לבסוף נפל בשבי והשלום עם הונגריה נחתם במקביל לנישואי בנו דרגוטין עם הנסיכה קתרינה, בתו של מלך הונגריה, אישטוואן החמישי.
בנו הבכור, דרגוטין, נועד לרשת את הכתר, אולם אורוש העדיף את בנו הצעיר, סטפאן מילוטין.
הודח על ידי דרגוטין בשנת 1276. סטפאן דרגוטין 1276–1282בנו של סטפאן אורוש הראשון.
היה נשוי עם הנסיכה ההונגריה קתרינה והדיח את אביו בעזרת מלך הונגריה, אחרי קרב גאצקו.
בשנת 1282 נפצע בעת ציד.
האצילים שמחו נגד מדיניות השלום שלו אילצו אותו לוותר על כתר המלכות של ראשקה לטובת אחיו הצעיר, מילוטין, אך הוא המשיך לעמוד בראש ממלכת סרם שבירתה הייתה בלגרד.
אחרי שמילוטין חיזק את יחסיו עם הקיסר הביזנטי וסירב להכיר בזכויות של ולדיסלב השני, בנו של דרוגוטין, הממלכה הסרבית התפצלה.
דרגוטין המשיך לשלוט באזור הספר הצפוני בברית עם הונגריה, אולם בשנותיו האחרונות התפייס עם מילוטין וחזר להיות בחסות ממלכת סרביה סטפאן אורוש השני מילוטין 1282–1321בנו של סטפאן אורוש הראשון.
לקח את כס המלכות מאחיו דרגוטין.
אחרי עלייתו לשלטון פנה עם צבאו אל מקדוניה וכבש את צפונה, לרבות את העיר סקופיה שהפכה לבירתו.
פלש אחר כך עמוק לתוך שטחי האימפריה הביזנטית, כבש את צפון אלבניה עד לקוולה.
אחר כך כבש את וידין בבולגריה ומאוחר יותר את דורס.
אחרי שבשנת 1299 חתם הסכם שלום עם הביזנטים ניהל מלחמת ירושה עם דרגוטין.
מילוטין עזר לביזנטים במלחמתם בטורקים העות'מאנים בקרב גליפולי משנת 1312 שהסתיים בניצחון הנוצרים.
כשמת דרגוטין סיפח את נחלותיו כולל בלגרד.
באותה שנה בנו סטפאן אורוש השלישי ניסה להדיח אותו, נענש על ידי ניקור עיניו והוגלה לקונסנטינופול.
ב-1319 ההונגרים השתלטו על אדמותיו של דרגוטין, ללא ברניצ'בו.
סטפאן קונסטנטין נועד להיות המלך הבא, אך ב-1321 חזר אורוש השלישי, שעיניו חזרו לראות ואביו מחל לו והוריש לו בסופו של דבר את הממלכה.
סטפאן דצ'אנסקי 1321–1331בנו של סטפאן אורוש השני מילוטין סטפן אורוש הרביעי דושאן 1331–1355בנו של סטפאן אורוש השלישי דצ'אנסקי.
בגיל 20 הביס את בוסניה ואת בולגריה.
אביו לא חלש יותר כמפקד צבאי ודושאן הדיח אותו מכס המלכות.
דושאן הכפיל את תחום ממלכתו, כבש שטחים ביזנטים עד גבול פלופונסוס.
בשנת 1346 בסקופיה הוכתר כ"קיסר הסרבים והיוונים".
בזמנו הקיסרות הסרבית פרחה והפכה לאחת המדינות המפותחות באירופה.
בימי דושאן בשנת 1349 נחקק קודקס חוקים הידוע כקודקס של דושאן
המלוכה החוקתית בצרפת הייתה המשטר המונרכי הפרלמנטרי ששרר בממלכת צרפת בין אימוץ החוקה החדשה ב-3 בספטמבר 1791 להפלת הכתר וייסוד הרפובליקה הצרפתית הראשונה ב-21 בספטמבר 1792. הרשות המחוקקת שהתקיימה במסגרתה הייתה האספה המחוקקת בת 745 החברים, בעוד שהרשות המבצעת מונתה להלכה בידי המלך.
המשטר היה פרי הסכמה בין המלך לואי השישה עשר ותומכיו לבין השלטונות הנבחרים שעלו בעת המהפכה הצרפתית, שפרצה שנתיים קודם לכן.
המונרכיה עמדה מיומה הראשון בצל אי-האמון והיריבות בין המלך למהפכנים הקיצונים יותר, וקרסה במהרה.
מראשית המהפכה, המלך שמח לנצל אותה לקידום הרפורמות שראה כנחוצות, אך חשש מאוד מההגבלות שהשיתה על מעמדו כשליט אבסולוטי.
אף כי הרפובליקנים, ששאפו לבטל את המלוכה, היו מיעוט מובהק בתחילה, החשד כלפי לואי רווח.
רבים היו משוכנעים (בצדק גמור) כי הוא מגן על האצילים והכמרים שסירבו להשלים עם המהפכה, בולם מהלכים נחוצים, ומקיים קשרים חשאיים עם המעצמות האירופאיות העוינות.
ב-20 ביוני נמלטה המשפחה המלכותית מפריז, שהייתה תחת שליטת המהפכנים, בניסיון כושל להגיע לעיר השדה וארן, שחיל-המצב בה הוחזק כמהימן ונאמן.
כרכרתם נעצרה בדרך; ראשי האספה המכוננת הלאומית, שביקשו לכונן מונרכיה קונסטיטוציונית וסלדו מהרדיקלים האלימים, גמרו אומר להתעלם מהמעשה ולהתייחס למאורע כחטיפה של לואי בידי "אויבי האומה".
העמדת הפנים השקופה שכנעה מעטים.
הלחץ הכבד והמאסר-בפועל בו היה מצוי המלך לא הותירה לו עוד ברירה כי אם לאשרר את החוקה שהאספה ניסתה לגבש מזה זמן רב.
הוא קיבל אותה ב-14 בספטמבר, בצעד סמלי למעשה, אחד-עשר יום לאחר שהאספה אימצה אותה.
בינתיים, המתח בין צרפת לאימפריה הרומית הקדושה הלך וגאה.
המהפכנים הקיצוניים סברו שרק מלחמה תאלץ את לואי לחשוף את כוונותיו: אם יתמוך בה, הרי שאכן עמד לצדם, ואם לא, אפשר יהיה להדיחו.
ב-20 באפריל נענה המלך בשמחה לדרישותיהם (הוא היה משוכנע שצרפת תובס במהרה וסמכותו האבסולוטית תושב), והכריז מלחמה על אחיינו הקיסר.
המפלות שנחל הצבא במערכה ליבו את השנאה לכתר בדעת הקהל.
ב-10 באוגוסט 1792 הסתער המון זועם על הארמון, והפיל למעשה את המשטר הקיים: רוב הצירים באספה המחוקקת נמלטו, ואלה שנותרו היו בדעה אחת עם הרדיקלים והעבירו את הצעותיהם ברוב מוחץ.
בין ה-2 ל-6 בספטמבר נערכו בחירות בזק, וב-20 בו התכנסה הרשות המחוקקת החדשה, הקונבנט.
למחרת היום בוטלה המלוכה והוכרזה רפובליקה.
ממלכת עיראק הייתה ממלכה עצמאית, שראשיתה בשנת 1921, אז הוקמה במסגרת המנדט הבריטי על מסופוטמיה, ובשנת 1932 הפכה לעצמאית בעקבות ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930. הממלכה התאחדה בשנת 1958 עם ממלכת ירדן במסגרת האיחוד הערבי, אולם זמן קצר לאחר מכן פרצה מהפכת ה-14 ביולי אשר הביאה לביטול המונרכיה ולפירוק האיחוד.
שטחי עיראק המודרנית היו תחת שליטת האימפריה העות'מאנית עד מלחמת העולם הראשונה.
במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה כבש הצבא הבריטי את שטחי עיראק, והם נכללו במסגרת המנדט הבריטי על מסופוטמיה.
בעקבות המרד העיראקי בוטלה התוכנית המקורית, והאמיר פייסל הראשון, מנהיג המהפכה הערבית כנגד האימפריה העות'מאנית בזמן מלחמת העולם הראשונה הוכתר כמלך עיראק.
בשנת 1922 נחתם ההסכם האנגלו-עיראקי שבו התחייבה בריטניה לסייע לעיראק להקים מוסדות עצמאיים ותמליץ על קבלתה לחבר הלאומים, ומאידך עיראק תהיה כפופה במדיניות החוץ לבריטניה.
כספי הנפט היוו חלק ניכר מהכנסת המדינה העיראקית, והם איפשרו את פיתוחה.
בשנת 1930 נחתם הסכם חדש בין בריטניה לעיראק, אשר ביטל את המנדט, והעניק לעיראק עצמאות מלאה.
ב-8 בספטמבר 1933 מת פייסל הראשון ובנו ראזי, מלך עיראק עלה לשלטון במקומו.
ראזי מת בתאונת דרכים ב-4 באפריל 1939. את מקומו של ראזי ירש בנו, פייסל, שהיה אך בן 4. משום כך מונה בן דודו של ראזי, עבד אל-אילה בנו של עלי, כעוצר.
האיחוד הערבי בין ירדן ועיראק הוקם ב-14 בפברואר 1958, פחות משבועיים לאחר הקמת רע"ם בידי נאצר.
מנהיגי המדינות רצו להציג את האיחוד כמייצג האמיתי של הלאומיות הערבית, שלא כמו האיחוד המצרי-סורי שאותו ראו כהשתלטות נאצריסטית על המזרח התיכון.
בנאום ברדיו המלך חוסיין הפציר כי האיחוד מתבסס על שוויון אמיתי, בניגוד למצב של רע"ם שבה מדינה אחת דומיננטית ומדינה אחת גרורה.
לאחר הקמת רע"ם חוסיין הפציר בערב הסעודית להצטרף לברית עם ההאשמים בכל מסגרת אפשרית - פדרציה, קונפדרציה ואפילו הסכם הגנה הדדי.
ביולי 1958 חש חוסיין, מלך ירדן כי משטרו מתערער, וביקש עזרה צבאית מפייסל.
ממלכת סרביה ההבסבורגית (בסרבית: Краљевина Србија / Kraljevina Srbija, בגרמנית: Königreich Serbien, בלטינית: Regnum Serviae) הייתה אחת מהנחלות של המונרכיה ההבסבורגית בין השנים 1718–1739. הממלכה נוצרה מהשטחים מדרום לנהרות סאווה ודנובה, שכללו את שטחי סנג'ק סמדרבו, אשר נכבשו על ידי בית הבסבורג מהאימפריה העות'מאנית בשנת 1717.
בשנים 1688–1689, במהלך המלחמה הטורקית הגדולה, כבש הצבא ההבסבורגי באופן זמני את רוב השטח של סרביה המודרנית, אך לאחר מכן נסוג ממנו.
בהסכם קרלוביץ בשנת 1699 הוכרה הסמכות העות'מאנית באזור סרביה, ואילו האזור של באצ'קה והחלק המערבי של סירמיה הוקצו לבית הבסבורג.
מלחמה נוספת התרחשה בשנים 1716–1718, שבה הסרבים הצטרפו בהמוניהם לצד בית הבסבורג.
לאחר ניצחונם של ההבסבורגים בשנת 1718 (בעקבות שלום פוז'ארוואץ), ביקשו בית הבסבורג לשלב את סרביה בתוך האימפריה שלהם.
הנחלה נקראה באופן רשמי בשם "ממלכת סרביה", משום שהיא לא הייתה חלק של האימפריה הרומית הקדושה או של ממלכת הונגריה.
בפועל הממשל של המחוז היה בידיים של המושל הממונה.
לא כל השטח המיושב הסרבי שנכבש על ידי בית הבסבורג בשנת 1718 היה כלול בתוך ממלכת סרביה.
חלק גדול של הפרובינציה המזרחית היה תחת שליטה מנהלית נפרדת, כמו הבנאט של טמשוואר.
במהלך השלטון ההבסבורגי, הפיק הרוב הסרבי תועלת ממנו בדמות ממשל עצמי, כולל מיליציה אוטונומית, אינטגרציה כלכלית עם המונרכיה ההבסבורגית – רפורמות אלו תרמו לצמיחה של מעמד הביניים הסרבי, והמשיך על ידי העות'מאנים במה שכונה "האינטרס של חוק וסדר".
האוכלוסייה של סרביה גדלה במהירות מ-270,000 ל-400,000, אולם הירידה בכוחו של בית הבסבורג באזור, עוררו את ההגירה הגדולה השנייה של הסרבים (1737–1739).
אחרי חידוש המלחמה האוסטרו-העות'מאנית (1737–1739), איבדה המונרכיה ההבסבורגית את כל השטחים שמדרום לנהרות סבא והדנובה, כולל את כל שטחה של ממלכת סרביה, עם זאת, הצליח בית הבסבורג לשמור בידיו את הבנאט של טמשוואר.
הקץ של שלטון בית הבסבורג הביא להגירה הסרבית הגדולה השנייה (1737–1739).
סרביה נשלטה במשותף על ידי מועצת המלחמה האוליקית ובית המלוכה, והייתה כפופה לממשל צבאי מקומי.
בעקבות שלום פוז'ארוואץ (1718), בית הבסבורג הקים את ממלכת סרביה ומינה את קאדר הפיקוד הראשון של המיליציה הלאומית הסרבית, אשר הורכב משני אובור-קפיטנים, עשרה קפיטנים, שני סגנים, ומיור אחד.
האובור-קפיטנים היו ווק איסקוביץ' "Crnobarac" וסטנישה מרקוביץ' "Mlatišuma".
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1735–1739), המיליציה הסרבית הייתה מחולק ל-18 פלוגות בארבע קבוצות.
תקנה מ-1720 קבעה כי בלגרד תיושב בעיקר על ידי גרמנים קתולים, בעוד הסרבים יחיו מחוץ לחומות העיר ב"אזור הרסקיאני".
ההערכה היא כי האוכלוסייה בבלגרד בשנות ה-20 של המאה ה-18 לא עלתה על 20,000. האוכלוסייה בסרביה גדלה במהירות מ-270,000 ל-400,000, אולם היחלשותו של הכוח ההבסבורגי באזור הביאה להגירה הסרבית הגדולה השנייה (1737-39).
ממלכת ספרד הנפוליאונית הייתה מדינת לוויין של הקיסרות הצרפתית הראשונה, אשר בראשה עמד להלכה ז'וזף בונפרטה - אחיו של נפוליאון, אולם בפועל נשלטה על ידי הצבא הצרפתי.
בשנת 1788 מת קרלוס השלישי, מלך ספרד, ובנו קרלוס הרביעי, מלך ספרד עלה לשלטון במקומו.
חלקים גדולים מספרד הוכרזו מחוזות צבאיים, תחת שליטה מלאה של מפקדי צבא שלא היו כפופים לז'וזף אפילו לא באופן רשמי.
ממלכת עכברי השן היא סדרת טלוויזיה מונפשת צרפתית-גרמנית-בריטית לילדים, שנוצרה על ידי פרנסואז קספאן.
הסדרה שודרה במקור בבריטניה בערוץ BBC One החל מ-7 בספטמבר 1993 עד 14 בדצמבר באותה שנה.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים בדיבוב עברי בשנת 1993. הסדרה כוללת עונה אחת בעלת 13 פרקים באורך 5 דקות.
באחד מפרקי הסדרה מופיע רומואלד האייל, אחד מהאיילים של סנטה קלאוס, אשר הופקה סדרה בכיכובו בשם "Romuald the Reindeer" שהחלה את שידוריה בשנת 1996.
הסדרה עוקבת אחר מרטין וג'יזל, שני עכברי שן המבצעים את תפקידם של פיות השיניים.
כשילד מאבד שן חלב, שני העכברים, בעזרת חברם ארתור, לוקחים את השן ומעניקים לילד מתנה מתאימה.
הם עושים זאת בהוראה של המלכה אליסה.
ג'יזל – אחת מעכברי השן.
היא בדרך כלל זאת שאוספת את השיניים ומחלקת מתנה מתחת לכרית.
מרטין – אחד מעכברי השן.
ארתור – העוזר של ג'יזל ומרטין, הוא נותן להם טרמפים ועושה הכל כדי שאף אחד לא יפריע להם.
המלכה אליסה – המלכה של ממלכת עכברי השן.
היא מחליטה מה המתנות שג'יזל ומרטין יביאו לילדים.
ג'רלד – גנב המנסה לגנוב את המתנות שעכברי השן נותנים לילדים, אך תמיד מצליחים לעצור אותו.
הדיבוב העברי בוים על ידי קובי אשל, והופק על ידי רוני ערן ועוזי פוקס.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתמרטיןמתונווי ריבסאמנון פישרג'יזלסאלי אן מארשגני תמירארתורדייוויד קליאייל ברטונובהמלכה אליסהפנלופי קית'מיקי קםג'רלדיהויכין פרידלנדר
בנוסף דיבבו בדיבוב העברי יובל סגל ודבי בסרגליק.
לסדרה הופקו שני VHS שכוללים את פרקי הסדרה:
ממלכת פינלנד (בפינית: Suomen kuningaskunta; בשוודית: Konungariket Finland) הייתה ניסיון כושל להקים מונרכיה בפינלנד בעקבות הכרזת העצמאות הפינית מרוסיה בדצמבר 1917 ומלחמת האזרחים הפינית בינואר–מאי 1918. הלבנים המנצחים בפרלמנט של פינלנד החלו בתהליך הפיכת פינלנד לממלכה והקמת מלוכה.
למרות שהמדינה הייתה ממלכה חוקית במשך למעלה משנה שבראשה עמד עוצר, המלך הנבחר מעולם לא שלט ואף לא הגיע לפינלנד בעקבות תבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, וניצחונות הרפובליקאים בבחירות הבאות הביאו לכך שהמדינה הפכה לרפובליקה.
במהלך מלחמת האזרחים הפינית של 1918, האדומים הפינים שהיו ביחסי ידידות עם רוסיה הסובייטית נלחמו בלבנים הפינים שכוננו ברית עם האימפריה הגרמנית.
סיוע ישיר של דיוויזיית הים הבלטי הגרמני סייע ללבנים שניצחו במלחמה.
הממשלה הזמנית שהוקמה לאחר הכרזת העצמאות של פינלנד נטתה מאוד לעבר הימין הפיני וכללה מספר מונרכיסטים.
הפרלמנט גיבש תוכניות להקמת מלוכה פינית על התיאוריה המשפטית לפיה החוקה השוודית מ-1772 עדיין בתוקף, אך התקיים אינטרגנום מורחב ללא שליט בפועל על כס המלוכה.
פרידריך קרל, נסיך הסן נבחר לכס פינלנד ב-9 באוקטובר 1918 על ידי הפרלמנט הפיני, אך הוא מעולם לא נטל את התפקיד בפועל ולא נסע לפינלנד.
זמן קצר לאחר הבחירות, מנהיגים פיניים, כמו גם האוכלוסייה, הבינו באיחור את המצב החמור שבו נמצאים בעלי בריתם הגרמניים, והחכמה של בחירת נסיך גרמני למנהיגם החדש כאשר גרמניה עומדת להפסיד במלחמת העולם הראשונה הוטלה בספק.
גרמניה עצמה הפכה לרפובליקה והדיחה את הקיסר וילהלם השני, וחתמה על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית בנובמבר.
המעצמות המערביות המנצחות הודיעו לממשלת פינלנד כי עצמאותה של פינלנד תוכר רק אם תבטל את בריתה עם גרמניה.
כתוצאה מכך, בדצמבר 1918 ויתר פרידריך קרל על כס המלוכה ודיוויזיית הים הבלטי הגרמנית נסוגה מפינלנד.
בבחירות במרץ 1919, כשהשמאל הפיני והסוציאליסטים הצביעו, זכו הרפובליקנים בניצחון מוחץ.
מעמדה של פינלנד כרפובליקה אושר בחוקה הפינית של 1919.
ממלכת פגן או בגן (בבורמזית: ပုဂံခေတ် - כיום מבטאים בערך "בגן חי" - "תקופת פגן ", ידועה גם כשושלת פגן או אימפריית פגן או בגן) הייתה הממלכה הבורמזית הראשונה שאיחדה את האזורים שהיוו לימים את ארץ מיאנמר או בורמה של ימינו.
ממלכת פגן שלטה למשך 250 שנה בעמק הנהר איראוואדי ועל סביבותיו.
בתקופתה התפשט העם הבורמזי במיאנמר העליונה ויחד איתו השפה הבורמזית ותרבותה, כמו כן נפוצה והתחזקה הדת הובודהסיטית טהרוואדה בשטחי מינמר ובדרום-מזרח אסיה.
הממלכה צמחה מתוך התיישבות קטנה בשם פגן (כיום בגן) שהקימו הבורמזים או בני מרנמה בכניתסם לעמק הנהר איראוואדי מכיוון ממלכת ננג'או.
לאורך מאתיים השנים הבאות גדלה הנסיכות הקטנה על ידי סיפוחם של אזורים בסביבה עד שבשנים 1050–1060 ייסד המלך אנוראטה את ממלכת פגן שכללה את עמק איראוואדי ועוד שטחים מסביבו.
בשלהי המאה ה-12 יורשיו של אנוראטה הרחיבו את השפעתם דרומה אל
חצי האי המאלאי, מזרחה לפחות עד הנהר סלווין, צפונה עד קרוב לגבול סין של ימינו, ומערבה אל אראקן הצפונית וגבעות צ'ין.
במאות ה-12 - ה-13, לצד האימפריה החמרית, הייתה ממלכת פגן אחת משתי האימפריות העיקריות בדרום מזרח אסיה היבשתית.
עד לשלהי המאה ה-12 השפה הבורמזית ותרבותה הפכו לדומיננטיות בעמק איראוואדי העילי ודחקו הצידה את השפות פיו, מון ופאלי.
הבודהיזם טהרוואדה התשפט אט-אט בכפרים, אף על פי שפרקטיקות דתיות אנימיזם, טנטריות, הינדואיזם ושל הבודהיזם מהאיאנה נותרו טבועות עמוקות בכל המעמדות החברתיים.
שליטי פגן בנו יותר מ-10,000 מקדשים בודהיסטים מתוכם שרדו מעל אלפיים ב"אזור הארכאולוגי בגן".
הממלכה התחילה לרדת בכוחה באמצע המאה ה-13 במקביל להתחזקות עושרו של מעמד אנשי הדת הפטורים ממסים שפגעה יכולת המלכות להבטיח לעצמה את נאמנותם של האצילים ושל אנשי הצבא.
התעורר מעגל קסמים של מהומות פנימיות ואתגרים חיצוניים מצד עמים שכנים - אראקנים, בני מון, מונגולים ובני שאן.
פלישות חוזרות של המונגולים (1301-1277) דרדרו את הממלכה אחרי ארבע מאות שנות קיום.
אחרי קריסת הממלכה למשך 250 שנה התחוללה התפצלות פוליטית שנמשכה עד למאה ה-16.
ממלכת קויה (בספרדית: Reino colla) הוקמה באגן הצפון-מערבי של אגם טיטיקקה, אחת מ שכבשה חלק מרמת קויאו לאחר נפילת טיוואנאקו.
באמצע המאה ה-15 החזיקו בני עם הקויה בשטח עצום, מהגדולים בממלכות איימרה.
באותה תקופה הם נכבשו על ידי פאצ'אקוטי הסאפה אינקה (הקיסר) של אימפריית האינקה יחד עם ישויות פוליטיות אחרות באזור.
אימפריית האינקה כינתה את האזור שדרומית לקוסקו הבירה בשם קויאסויו (Qullasuyo) כלומר "אזור קויה", כיוון שכך כינו האינקה את כל ממלכות האיימרה שהיו בעלות קשרים תרבותיים חזקים ביניהן.
שכן ממלכת קויה הייתה עבורם המשמעותית מכולן.
עם הכיבושים הנוספים של האינקה שהגיעו עד לצ'ילה וארגנטינה של ימינו, היה אזור זה גדול בהרבה משטחן המקורי של ממלכות האיימרה.
הקויה אורגנו בשני אזורים (קצ'ואה ואיימרה: "סויו"): אורקוסויו (Urcosuyu, אורקו (Urco): זכר, אש) ואומאסויו (Umasuyu, אומה (Uma): נקבה, מים).
בירתם הייתה "אטונקויה" (Hatunqulla), כלומר "קויה, הגדול" שנמצאת 34 ק"מ צפונית ל באורקוסויו ונשלטה על ידי שושלת הסאפאנס (Zapanas).
בירת אומאסויו הייתה אסנגרו (Azangaro), שהייתה תלויה באטונקויה.
צורת ממשל זו המבוססת על דואליות הייתה אופיינית לחברות האנדיות המרכזיות, שבהן שני החלקים היו משלימים, אך האחד עדיין שלט על השני.
האינקה למשל חילקו את האימפריה והחברה שלהם לאנן (Hanan, קצ'ואה: עליון) ואורין (Hurin, קצ'ואה: תחתון).
בנוסף לקויה של אומאסויו היה בשטחה של ממלכת קויה גם האי איסלה דל סול ("אי השמש").
המיסיונר הספרדי כתב: "האי טיטיקקה...
היה מאוכלס בעבר בקויאס האינדיאנים, אותה מדינה של ילידי קופקבנה".
הנזיר האוגוסטיני אלונסו ראמוס גבילן (Alonso Ramos Gavilan) ציין: "לקויה של טיטיקקה היו המזבח והמקדש המפורסם הזה, היה ואקה מהקויה פוקינה (puquina qollas) והאורקויה".
בתחומם של הקויה היו שלוש קבוצות אתניות: איימרה, ואורו (חלק מהאורו דיברו פוקינה והאחרים .
פליפה גואמן פומה דה איילה הבחין בבירור בין הקבוצות האתניות הללו וזיהה אותן כ"קויה" (איימרה), כ"פוקינה קויה" (פוקינה) וכ"אורו קויה" (בני האורו).
כעשר שנים לאחר הכתרתו, החל פאצ'אקוטי במערכה הצבאית המתפשט שלו לרמת קויאו, ושלח קבוצת חיילים בפיקודו של אפו קונדה מאיטה לעבר הגבול עם ממלכת קויה, שם פגש בכוח הלוחמים שבראשה צ'וצ'י קאפאק (Chuchi Capac), הידוע גם בשם קויה קאפאק (Qulla Capac).
פאצ'אקוטי הצטרף לכוחות החלוץ, ונכנס עם צבאו לשטח האויב עד שהגיע למוצא הנהר וילקנוטה.
קויה קאפאק, שהיה מודע לחדירת האינקה לשטחו, קיבץ את צבאו בעיירה אייאווירי (Ayaviri) כשהוא ממתין לאינקה.
כשהגיע לעיירה זו, הבין פאצא'קוטי שלא תהיה כניעה בלא מלחמה ועקב כך התפתח קרב ארוך.
כשהקרב התארך, מחשש שיובס, נסוג צבא הקויה לפוקרה (Pucara), מבצר באנדים, והאינקה רדפו אחריהם לשם.
בפוקרה נערך הקרב השני, שבו לא רק שהאינקה ניצחו, אלא הם גם הצליחו לקחת בשבי את קויה קאפאק ולהוציאו להורג.
לאחר שהבטיח את הניצחון, הגיע פאצ'אקוטי לאטונקויה, בירת הממלכה המובסת, ונשאר בה עד שכל נציגי הערים הכפופות לקויה הגיעו על מנת להישבע אמונים לשליט החדש.
ב-1473, בתקופת שלטונו של קיסר האינקה טופאק אינקה יופאנקי (1471-1493), דיכאה אימפריית האינקה מרד של הקויה ושכניהם הדרומיים, הלופאקה.
ב-1538, יצאו הלופאקה והקויה למלחמה ביניהם.
בתחילת הקרב הייתה ידם של הספרדים על התחתונה לזמן מה, ופיסארו כמעט טבע בניסיון לחצות את הנהר, אך ניצל על ידי , קיסר האינקה שהוצב על כס השלטון על ידי הספרדים.
ממלכת צ'ימור (בספרדית: Reino Chimúr) או גם אימפריית צ'ימו (Chimú) הייתה הישות הפוליטית של תרבות צ'ימו, תרבות שהתפתחה בשלהי האלף הראשון לספירה בצפון אזור החוף של פרו של ימינו.
תרבות זו הושפעה באופן משמעותי מתרבויות אחרות: "תרבות קחאמרקה" ו"תרבות וארי".
הממלכה נוסדה בסביבות שנת 900 לספירה, לאחר דעיכתה של תרבות מוצ'ה שפעלה באותו אזור, והלכה והתרחבה עד שנכבשה על ידי אימפריית האינקה בראשות הקיסר טופאק אינקה יופאנקי בסביבות 1470, חמישים שנה לפני הגעתם של הספרדים לאזור.
צ'ימור הייתה הממלכה הגדולה ביותר בתקופת הביניים המאוחרת (1000–1400) של אזור פרו של ימינו, והשתרעה לאורך כ-1,000 קילומטרים של קו החוף של האוקיינוס השקט.
בני תרבות הצ'ימו חיו ברצועה מדברית צחיחה בחוף הצפוני של פרו.
הנהרות באזור שמקורם בהרי האנדים חרתו שורה של עמקים ובהם מישורים פוריים, שטוחים מאוד שהתאימו היטב להשקיה.
חקלאות ודיג היו שניהם חשובים מאוד לכלכלת צ'ימו.
נראה שהעמקים הראשונים להתאחד לממלכה אחת עשו זאת מרצון, אך עמקי סופחו באמצעות כיבוש.
לפי האגדה נוסדה צ'אן צ'אן, בירת הממלכה על ידי טאייקנמו (Taycanamo), שהגיע לאזור דרך הים.
צ'ימור הייתה הממלכה האחרונה שהיה לה סיכוי לעצור את אימפריית האינקה.
אבל האינקה בראשות הקיסר טופאק אינקה יופאנקי החלו בכיבוש שטחי הממלכה החל בשנות ה-70 של המאה ה-15 והביסו את צבאו של מינצ'אנקמן, קיסר צ'ימור וצאצא של טאייקנמו.
הכיבוש כמעט הושלם כאשר ואיינה קאפאק עלה על כס קיסרות האינקה בשנת 1493.
בניגוד לאינקה, הצ'ימו סגדו לירח והחשיבו אותו חזק יותר מהשמש.
מנחות מילאו תפקיד חשוב בטקסים דתיים.
חפץ נפוץ למנחות, כמו גם כזה ששימש בעלי מלאכה, היה הקונכייה של צדפת השדרנית, החיה רק במימי החוף החמימים ליד אקוודור של ימינו.
לקונכיות השדרנית יוחסו תכונות מגיות של סיוע לדייגים, המטרת גשמים ופוריות.
הן זכו להערכה רבה ונסחרו על ידי אנשי צ'ימו, כשסחר בקונכיות מילא תפקיד כלכלי ופוליטי משמעותי באימפריה.
אנשי צ'ימו ידועים בעיקר בזכות כלי החרס המונוכרומטיים הייחודיים שלהם ועיבוד מתכת מעודן של נחושת, זהב, כסף, ארד ו (נחושת וזהב).
כלי החרס שיצרו היו לרוב בצורת יצורים או שיש להם דמות אדם היושבת או עומדת על בקבוק בצורת תיבה.
הגימור השחור המבריק של רוב כלי החרס של הצ'ימו הושג על ידי שריפה של כלי החרס בטמפרטורות גבוהות בכבשן סגור, מה שמנע מחמצן להגיב עם החימר.
תחילת תרבות צ'ימו (תרבות מוצ'ה)
הציוויליזציה העתיקה ביותר שהייתה קיימת בחוף הצפוני של פרו הייתה תרבות מוצ'ה (או בשמה האחר תרבות מוצ'יקה), הנחשבת כבסיס לתרבות צ'ימו.
תחילתה של תקופה זו אינה ידועה בוודאות, אך היא הסתיימה בסביבות שנת 700 לספירה.
היא הייתה מרוכזת בעמקי , ו.
"פירמידות גדולות רבות מיוחסות לתקופת צ'ימו הקדומה".
הפירמידות הללו בנויות מלבני בוץ (אדובי) בצורת תיבה שהוכנו בתבניות.
"בתי הקברות המוקדמים של צ'ימו נמצאים גם ללא קשר לפירמידה כלשהי.
הקבורה מתבצעת בדרך כלל בפישוט איברים, בקברים מוכנים.
לקברים המלבניים, המצופים באדובי והמכוסים יש גומחות בקירות בהן הונחו קערות".
כלי החרס המוקדמים מאופיינים גם בדוגמאות מהמציאות ובסצנות מצוירות.
תרבות הצ'ימו התפתחה במקביל לתקופת שלטונה של אימפריית וארי על פרו, בערך באותו שטח שבו התקיימה תרבות מוצ'ה מאות שנים קודם, לכן גם תרבות הצ'ימו הייתה תרבות שהתפתחה לאורך רצועת החוף המדברית.
מתארכים את תחילת התרבות לשנת 900. הבירה צ'אן צ'אן נוסדה בשנים 900–1000 לספירה במישור שטוח ליד האוקיינוס השקט, כשבעה קילומטרים צפונית לנהר המוצ'ה.
על פי האגדה היה מייסד העיר אציל זר מצפון פרו בשם טאייקנמו שהפליג על גבי רפסודת בלזה, הגיע לעמק מוצ'ה (מצפון ללימה של ימינו, צפונית-מזרחית ל), וטען שנשלח על ידי מלך גדול מעבר לים.
במשך שנה הסתגר בביתו, ערך טקסים ולמד את השפה המקומית.
לאחר שזכה בכבוד וביוקרה הוענקו לו נשים מקומיות והוא קיבל את התואר צ'ימור קאפאק.
מתארכים את הקמת הממלכה שהקים למחצית הראשונה של המאה ה-14. בנו, "גוארי-קאור" (Guacri-caur), כבש את החלק התחתון של עמק מוצ'ה ואותו ירש אותו בן בשם "נאנסן-פינקו" (Nancen-pinco) שהניח את היסודות של הממלכה על ידי כיבוש החלק העליון של עמק מוצ'ה, והעמקים השכנים סאניה (Zaña), פאקאסמאיו (Pacasmayo), צ'יקמה, וירו, צ'או וסנטה.
משערים שנאנסן-פינקו שלט בסביבות שנת 1370 ואחריו הגיעו שבעה שליטים ששמותיהם אינם ידועים.
השליט העשירי היה מינצ'אנקמן (Minchancaman) והוא שלט בממלכה בשנים בין 1462 ל-1470, עד שהיא נכבשה על ידי אימפריית האינקה.
הוא הוביל את הממלכה לשיא כוחה וכבש רצועת חוף באורך 200 ליגות (כ-1,000 קילומטרים) עד טומבס.
ידוע מחפירות ארכאולוגיות שממלכת צ'ימור התרחבה וכללה אזור עצום וקבוצות אתניות רבות ושונות.
נראה שהעמקים הראשונים התאחדו מרצון עם הממלכה, אך עמקי סופחו באמצעות כיבוש.
בשיאה הגיעה ממלכת צ'ימור עד לגבול החוף המדברי בעמק הנהר בצפון.
גם העיר , אתר ארכאולוגי בעמק למבייקה, נשלטה על ידי הצ'ימו.
דרומה התרחבה האימפריה עד לקראבאייו (Carabayllo).
התפשטותם דרומה נעצרה על ידי הכוח הצבאי של העמק הגדול של לימה.
היסטוריונים וארכאולוגים חלוקים בשאלה עד כמה הם הצליחו להתרחב דרומה.
ההערכה היא שההתרחבות הגדולה הזו התרחשה במהלך התקופה המאוחרת של תרבות צ'ימו, הנקראת: "צ'ימו מאוחר", אך התפתחות הטריטוריה של צ'ימו השתרעה על פני מספר שלבים ויותר מדור בודד.
נאנסן-פינקו, "אולי דחף את גבולות הקיסרות לחקטפקה ולסנטה, אבל כיבוש האזור כולו היה תהליך מצטבר שיזמו שליטים קודמים".
חברת צ'ימו הייתה מערכת היררכית בת ארבעה מעמדות, עם שלטון רב עוצמה של אליטה על מרכזים אדמיניסטרטיביים.
ההיררכיה התרכזה בערים המוקפות חומה, המכונות "סיודאדלס" (ciudadelas, "מצודות"), בצ'אן צ'אן.
הכוח הפוליטי בצ'אן צ'אן הופגן על ידי ארגון העבודה לבניית התעלות והשדות המושקים של הצ'ימו.
צ'אן צ'אן עמדה בראש ההיררכיה של צ'ימו, עם העיר פרפאן (Farfán) בעמק חקטפקה ככפופה.
משערים שהצ'ימו הקימו את ההיררכיה בשלבים הראשונים של התפשטותם על בסיס ארגון זה, שהוקם במהירות במהלך כיבוש עמק חקטפקה.
האליטה הקיימת במקומות פריפריאליים, כמו עמק חקטפקה ומרכזי כוח אחרים, שולבו בממשל צ'ימו ברמות נמוכות יותר של ההיררכיה.
מרכזים מסדר נמוך אלה ניהלו קרקע, מים ועבודה, בעוד שמרכזי המעמד הגבוה יותר העבירו את המשאבים לצ'אן צ'אן או ביצעו החלטות מנהליות אחרות.
אתרים כפריים שימשו כמטה הנדסי בזמן בניית התעלות.
מאוחר יותר הם פעלו כאתרי תחזוקה.
הקערות השבורות הרבות שנמצאו בקברדה דל אוסו (Quebrada del Oso) תומכות בתאוריה זו, שכן הקערות שימשו כנראה להאכלת כוח העבודה הגדול שבנה ותחזק קטע התעלה זה.
העובדים כנראה הוזנו ושוכנו על חשבון המדינה.
נטען שצ'אן צ'אן פיתחה בירוקרטיה בשל הגישה המבוקרת של האליטה למידע.
המערכת הכלכלית והחברתית פעלה באמצעות ייבוא של חומרי גלם, שם הם עובדו לסחורות יוקרה על ידי אומנים בצ'אן צ'אן.
האליטה בצ'אן צ'אן קיבלה את ההחלטות ברוב העניינים האחרים הנוגעים לארגון, מונופול על ייצור, אחסון מזון ומוצרים והפצה או צריכה של סחורות.
רוב האזרחים בכל ה"סיודאדלס" (ciudadelas, "מצודות"), היו בעלי מלאכה.
בשלהי תקופת תרבות צ'ימו, כ-12,000 אומנים חיו ועבדו בצ'אן צ'אן בלבד.
נאסר על בעלי מלאכה לשנות את מקצועם, והם קובצו בסיודאדלה לפי תחום התמחותם.
ארכאולוגים ציינו עלייה דרמטית בייצור חפצי האומנות של צ'ימו, והם משערים שייתכן כי בעלי מלאכה הובאו לצ'אן צ'אן מאזור אחר שנכבש על ידי ממלכת צ'ימור.
מכיוון שישנן עדויות הן לעבודות מתכת והן לאריגה באותה יחידה ביתית, סביר להניח שגם גברים וגם נשים היו אומנים.
הם עסקו בדיג, חקלאות ומטלורגיה, ויצרו כלי חרס וטקסטיל מכותנה ומצמר של למה מצויה, אלפקה וויקוניה מצויה.
לדיג האנשים השתמשו בסירות מקנים (המוצגים בתמונה משמאל), צדו וסחרו באמצעות מטבעות ברונזה.
חקלאות הצ'ימו התפתחה בעיקר באמצעות טכניקות לשימוש במים וחקלאות אינטנסיביות, שחיברו עמקים ליצירת מתחמים, כמו מתחם צ'יקמה-מוצ'ה, שהיה שילוב של שני עמקים בלה ליברטאד (La Libertad).
הלמבייקה קישר בין העמקים של לה לצ'ה (La Leche), למבייקה (Lambayeque), רקה (Reque) וסניה חקטקה (Saña Jequeteque).
הם פיתחו טכניקות חקלאיות מעולות שהרחיבו את השטחים המעובדים שלהם.
ואצ'אקס (Huachaques) היו חוות שקועות שבהן גרפו את הקרקע מלמעלה כדי לעבד את האדמה הלחה והחולית שמתחתיה, דוגמה לכך היא צצ'ודי (Tschudi).
הצ'ימו השתמשו בבארות שאליהם היו נכנסים, דומות לאלו של הנסקה, כדי לשאוב מים, ומאגרים כדי להכיל את המים מהנהרות.
מערכת זו הגדילה את התפוקה של האדמה, מה שהגדיל את עושר צ'ימו, וכנראה תרמה ליצירת מערכת בירוקרטית.
הצ'ימו גידלו שעועית, בטטה, פפאיה וכותנה בעזרת המאגרים ומערכת ההשקיה.
התמקדות זו בהשקיה בקנה מידה גדול נמשכה עד לתקופת הביניים המאוחרת.
בשלב זה, חל מעבר למערכת מתמחה יותר שהתמקדה בייבוא וחלוקה מחדש של משאבים מקהילות לווין.
נראה שהייתה רשת מורכבת של אתרים שסיפקו סחורות ושירותים למחיית הצ'ימו.
רבים מהאתרים הללו ייצרו סחורות שהצ'ימו לא יכלו לייצר.
אתרים רבים הסתמכו על מקורות מזון מן הים, אך לאחר התפתחות החקלאות, היו אתרים נוספים בפנים הארץ, שבהם היה קשה יותר להשיג מזון מהים.
רעיית למות נוצרה כדרך משלימה להשגת בשר, אך בתקופת הביניים המאוחרת ובאופק המאוחר, האתרים בפנים הארץ השתמשו בלמות כמשאב עיקרי, אף על פי שהם שמרו על קשר עם אתרי החוף כדי להשתמש במשאבים ימיים משלימים.
אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר לתקשורת מרחוק היא מכשיר של הצ'ימו המורכב משתי דלעות מצופות שרף המחוברות ביניהם בחוט באורך 25 מטרים.
נמצאה רק דוגמה אחת, ושום דבר לא ידוע על מקורה או השימוש בה.
בבירת צ'ימו, צ'אן צ'אן, הייתה סדרה של מתחמי מגורים מובחרים או סיודאדלס שלא היו בשימוש בו-זמנית, אלא ברצף.
הסיבה לכך היא ששליטי צ'ימו תרגלו ירושה מפוצלת, מה שהכתיב כי יורש העצר היה צריך לבנות ארמון משלו.
לאחר מותו של שליט, כל הונו של השליט חולק לקרובים רחוקים יותר.
אנשי הצ'ימו העריכו מאוד את הקונכיות של הרכיכות בשל משמעותן הכלכלית והפוליטית כמוצרי מותרות הנסחרים למרחוק, והקונכייה נתפסה לעיתים קרובות כסמל למעמד עילית וכוח אלוהי.
תוך שימוש בקונכייה כאמצעי לאמנות ולחפצים שלהם, הצ'ימו השתמשו לעיתים קרובות בקונכיית של שדרנית, סוג של רכיכה ימית דו-קשוותית.
לSpondylus calcifer יש גוונים אדומים ולבנים, המשמשים בעיקר עבור חרוזים וחפצים.
בעוד שמין זה שוכן במים רדודים יותר וקל יותר להשיגו, ה-Spondylus princeps, המכונה "הצדפה הקוצנית" בשל הקוצים האופייניים לה, היא בצבע אדום אחיד וניתן לקצור אותו רק על ידי צוללנים מנוסים.
לפיכך, קונכייה זו הייתה נחשקת יותר ואנשי צ'ימו סחרו בה.
לקונכייה של שדרנית היו מגוון רחב של שימושים בתרבות האנדים במגוון צורות, החל מקונכיות שלמות דרך שברים ועד אבקת קונכיות טחונות.
חומר זה עובד ליצירת קישוטים מגולפים בצורה מורכבת, כלים וסחורות המיועדות לאצילים ולאלים.
שברי צדפים נמצאו כשיבוץ לקישוטי גוף וכחרוזים לתכשיטים.
התמונה מימין מציגה צווארון צ'ימו עשוי כותנה, חרוזי קונכייה אדומים של שדרנית וחרוזי אבן שחורים, והתמונה למטה מציגה קלע עשוי קונכייה.
הקונכייה, המייצגת עושר וכוח, נטחנה לאבקה ונפרסה לפני מלך צ'ימור על ידי פקיד הקרוי פונגה סיגדה (Fonga Sigde), ויצרה "שטיח אדום" לרגליו של השליט בזמן שצעד.
צדפים שימשו גם לקישוט של מבנים מסוימים ומבנים אדריכליים.
חפצים אלה שהתגלו בקברי אצילים, שימשו לעיתים קרובות כמנחות קבורה ומילאו תפקיד בטקסי הקרבה.
בשל מקורותיהן הימיים, זכו הקונכיות להערכה על הקשר שלהן לים ותפקידן בטקסי מים ופוריות, ושימשו מנחות בשדות חקלאיים לקידום יבולים בשפע.
הצ'ימו גם הניחו צדפים במקורות מים, כמו בארות ומעיינות, כדי להביא גשם לשדותיהם, במיוחד בתקופות בצורת.
המשמעות הסמלית של קונכיית השדרנית קשורה קשר הדוק לתכונות הפיזיקליות ולתכונות הביולוגיות של הצדפה.
המורפולוגיה האופיינית לה תרמה לקשר של הקונכייה עם הכוח האלוהי והעולם העל טבעי.
הקוצים החיצוניים של השדרנית מעניקים לקונכייה את הקשר שלה לחוזק ולהגנה.
בגלל צורתה וצבעה דמוי הדם האדום, הקונכייה מייצגת לעיתים קרובות מוות, הקרבה ושיטות הקזת דם פולחניות, כמו גם חלקי גוף רבייה נשיים.
קונכיית השדרנית, הידועה כ"בת הים", נקשרה גם לנשיות, כאשר החד-קשוותיים מגלמים גבריות.
לשדרנית יש איברי חישה מיוחדים, במיוחד עיניים רגישות ופטמות, שתרבויות האנדים שייכו להגנה חושית נוספת.
קונכייה, הרגישה לשינויי טמפרטורה במים ומשגשגת במים חמים יותר, נחשבה כבעלת כוחות ניבוי, ומכיוון שדפוסי הנדידה שלה קשורים לתנאי אל ניניו, נוכחותה נתפסה כסימן לאסון.
יתר על כן, השדרנית מפגינה רעילות עונתית, המכונה הרעלת רכיכה משתקת (PSP).
פעמיים בשנה מכילה רקמת הרכיכות חומרים רעילים לבני אדם, הנגרמים מאצות רעילות שהרכיכות צורכות.
במהלך החודשים הללו, הקונכיות מוצעות לאלי מזג האוויר והפוריות כ"מזון לאלים", שכן חשבו שרק אלים חזקים מספיק כדי לאכול את בשרה של הצדפה.
ברמות נסבלות, צריכה אנושית של בשר רעיל זה עלולה לגרום לחולשת שרירים, מצבים משנים נפש ואופוריה, אך במינונים מרוכזים יותר, עלולה להוביל לשיתוק ולמוות.
בגלל ההשפעות ההזיות הללו, הייתה השדרנית סמל להתעלות רוחנית ונראתה כגשר בין עולמות פיזיים לעולמות על טבעיים.
אף על פי ששרידי סדנאות צדפים וחפצים מצויים בשפע בצ'ימור, מקור קונכיית השדרנית במים החמים של אקוודור.
ליקוט הקונכייה הוא תהליך עתיר זמן ועבודה כאחד, המחייב צוללנים מנוסים לצלול חופשי לעומקים של עד 50 מטרים ולנתק את הקונכיות מהסלעים.
המשימה הקשה של צלילה לאיסוף קונכיות מוצגת בציורים על חפצים רבים מהאנדים, כגון קערות, קישוטי אוזניים ואריגים.
רבים מהציורים הללו דומים: סירה עם מלחים אוחזים בחבלים המחוברים לצוללים במים.
משקולות אבן תלויות מהצוללנים בזמן שהם אוספים קונכיות, ותיאורים של שדרניות מדגישים לעיתים קרובות את הקוצים האופייניים להן.
התמונה משמאל מציגה קישוט אוזניים של צ'ימו, שעוצב מסגסוגות זהב-נחושת וכסף ומתאר סצנת צלילה עבור קונכייה.
המלבן בחצי העליון של קישוט האוזן הוא סירה עם מפרשים גדולים, וציפורים בקצה העליון היצירה.
ארבעה צוללנים שוחים מתחת לסירה ונמצאים ליד קונכיות דוקרניות בצורת קליפת ביצה.
קטעים של סיודאדלס, מתחמים גדולים השמורים לעיתים קרובות למלכים ולאליטה, שימשו כשטחי אחסון לקונכיות, והארכיטקטורה והקישוט של מבנים אלה מסמלים את האוצרות מהים.
התבליט המכונה Los Buceadores (הצוללנים), תבליט בצ'אן צ'אן בסיודאדלה אולה (Ciudadela Uhle), מציג תמונות של זוג דמויות בסירה, שאחת מהן אוחזת במשוט, וזוג נוסף של צוללני קונכיות מתחת לסירה ומחוברים לחבלים.
התבליט כולל גם חצי עיגול דמוי רשת, כמו גם דמויות קוצניות המייצגות קונכיות.
חלק ניכר מהעדויות הקיימות לעיבוד קונכיות בהרי האנדים נובעות מממצאים ארכאולוגיים וטקסטים קולוניאליים.
קונכיות של שדרנית מצויות בשפע באתרים ברחבי פרו, הן התגלו באתרי קבורה ובשרידי סדנאות צדפים.
רמת האחידות הגבוהה בחפצי קונכייה אלו, בשילוב עם האופי הטכני של עיבוד הקונכיות, מעידים על כך שייצור שדרנית היה מקומי ובוצע על ידי אומנים עצמאיים.
אוספים רבים של חפצי שדרנית מכילים חפצים משלבים שונים של ייצור קונכיות: קונכיות שלמות, שברים, חלקים מעובדים ופסולת מעיבוד קונכיות.
אף על פי שחוקרים חשפו פסולת קונכיות מעובדות והוכחות רבות לנוכחותן של סדנאות צדפים, הם זיהו ודנו רק במעט מאוד סדנאות קונכיות ספציפיות.
בית מלאכה אחד, שמשערים כי הופעל על ידי אנשי צ'ימו, זוהה בטוקומה באזור למבייקה שבפרו על ידי הארכאולוג והחוקר דניאל סנדוויס (Daniel Sandweiss).
הוא מתוארך לסביבות 1390–1480 לספירה, בית המלאכה כלל חדרים קטנים שונים והכיל עדויות לייצור חרוזי שדרנית.
פסולת קונכיות מכל שלבי הייצור, החל מחתיכות חתוכות ועד חרוזים מוגמרים, יחד עם כלי האבן ששימשו לעבודת הקונכייה, נחפרו מהאתר.
בעוד שמקורות ארכאולוגיים רבים מצביעים על שפע של עיבוד קונכיות, שכן שרידי סדנאות צדפים וחפצים נחשפו בהרחבה בפרו, עדויות מעטות מתעדות את תנועת השדרנית ממקורה באקוודור לבתי מלאכה בצ'אן צ'אן.
התיעוד הארכאולוגי מצביע על כך שצ'ימור היה מרכז חשוב לחילופי מסחר, וקונכיות הובאו אליה לעיתים קרובות ממרחק רב ממקורו הגאוגרפי כדי להגיע לאימפריה של צ'ימור.
הסחר בשדרנית היה חלק בלתי נפרד מהכוח הפוליטי והכלכלה המתרחבים של הצ'ימו.
הקונכייה נתפסה כחומר אקזוטי, והשליטה של ממלכת צ'ימור בסחר החילופין של מוצרי היוקרה המיובאים שימשה אמצעי לשליטה פוליטית, לביסוס ולגיטימציה של שלטון האצילים.
בניגוד לאימפריית האינקה, לא ניסתה ממלכת צ'ימור להרחיב את שליטתה על הסחר בשדרנית באמצעות כיבושים של מדינות שכנות, אלא השתמשה בנתיבים הקיימים של המסחר כהצדקה דתית ופיננסית לשלטון.
קיים מידע מועט על האמצעים שבהם בוצעו רכישות וחילופין של שדרנית לאורך נתיבי מסחר, וחוקרים רבים הציעו מודלים שונים לנתיבי הסחר של השדרנית.
סביר להניח שהצדפה הימית נסחרה באמצעות סוחרים עצמאיים או סחר למרחקים ארוכים בניהול המדינה, עם תנועה מצפון לדרום של הפריטים.
אחד הדיווחים הראשונים על חילופי שדרנית הוא דו"ח שנכתב על ידי המתיישב הספרדי פרנסיסקו חרס (Francisco Xerez), שהיה חבר במשלחת בראשות פרנסיסקו פיסארו, ומתאר רפסודה של מוצרי מותרות, כגון טקסטיל, אזמרגדים וחפצי זהב וכסף, שהיו אמורים להיסחר תמורת קונכיות שדרנית.
חוקרים חלוקים גם באשר לשיטות ההובלה של קונכיות והאם הן הובלו דרך הים או היבשה.
ציורים על כלי חרס ותבליטים מהאנדים מתארים שיירות למה הנושאות קונכיות, מה שמספק עדות לכך שהשינוע של הקונכיות היה לפחות בחלקו יבשתי.
הצ'ימו קישטו את הבדים שלהם ב (רקמה בחוט זהב), רקמה, בדים כפולים ובדים צבועים.
לפעמים הבדים היו מעוטרים בנוצות ובלוחיות זהב או כסף.
נוצות טרופיות המשמשות באריגים כאלה הן עדות לסחר למרחקים ארוכים.
צבעים צבעוניים הופקו מצמחים המכילים טאנין או אגוזי מלך, ומינרלים, כגון חרסית כמו גם מבעלי חיים, כמו כנימת קוכיניאל.
הבגדים היו עשויים מצמר של ארבע חיות: הגואנקו, הלמה, האלפקה והוויקוניה.
האנשים השתמשו גם בזנים של כותנה, שגדלה באופן טבעי בשבעה צבעים שונים.
הבגדים כללו אזור חלציים של צ'ימו, חולצות ללא שרוולים עם או בלי שוליים, פונצ'ו קטנים וטוניקות.
רוב האריגים של הצ'ימו נעשו מצמר אלפקה וכותנה.
אם לשפוט לפי כיוון הסיבוב האחיד, מידת הפיתול והצבעים של החוטים, סביר להניח שכל הסיבים נטוו מראש ויובאו ממקום אחד.
כלי החרס של הצ'ימו נוצרו עבור שתי פונקציות: מכלים לשימוש ביתי יומיומי וכאלה שנעשו לשימוש טקסי למנחות בקבורה.
כלי חרס ביתיים פותחו ללא גימור גבוה יותר, בעוד שכלי החרס לקבורה מעודנים ואסתטיים יותר.
המאפיינים העיקריים של הקדרות של הצ'ימו היו פסלים קטנים, וייצור כלי חרס מעוצבים לשימוש טקסי או יומיומי.
כלי החרס נצבעו בדרך כלל בשחור, אם כי יש כמה וריאציות.
גם כלי חרס בהירים יותר יוצרו בכמויות קטנות יותר.
הבהירות האופיינית התקבלה על ידי שפשוף באבן שלוטשה קודם לכן.
בעלי חיים, פירות, דמויות וישויות מיסטיות רבות פוסלו על כלי החרס של הצ'ימו.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שסגנון צ'ימור צמח מתוך שרידי תרבות מוצ'ה, מכיוון שלקדרות הצ'ימו המוקדמת היה דמיון מסוים לזה של המוצ'ה.
הציוויליזציה ידועה בעיבוד המתכת המעודן והמורכב שלה, מהמתקדמים ביותר בתקופה הפרה-קולומביאנית.
העבודה של הצ'ימו במתכות יקרות מאוד מפורטת ומורכבת.
עיבוד מתכת הלך וגדל במהירות בתקופות צ'ימו המאוחרות.
הצ'ימו עבדו עם מתכות כמו זהב, כסף ונחושת.
כמה אומנים של צ'ימו עבדו בבתי מלאכה למתכת שחולקו לחלקים עבור כל טיפול מיוחד במתכות: ציפוי, זהב, הטבעה, שעווה אבודה, פנינים, סימן המים ותבניות עץ.
טכניקות אלו יצרו מגוון גדול של חפצים, כגון כוסות, סכינים, מכלים, פסלונים, צמידים, סיכות וכתרים.
הם השתמשו בארסן כדי להקשיח את המתכות לאחר יציקתן.
התכה בקנה מידה גדול התרחשה במקבץ של סדנאות ב"סרו דה לוס סמטריוס" (Cerro de los Cemetarios, "גבעת בתי הקברות").
התהליך התחיל בעפרה המופקת ממכרות או מנהר, אשר מחוממת לטמפרטורות גבוהות מאוד ולאחר מכן מתקררות.
התוצאה היא קבוצה של גלילים קטנים, כמו חלקים עגולים קטנים של נחושת, במסה של סיגים, שהם חומרים אחרים שאינם שימושיים למטלורגיה.
לאחר מכן מחלצים את הגלילים על ידי ריסוק הסיגים, ולאחר מכן מתיכים יחד ליצירת מטילים, שעוצבו לפריטים שונים.
הצ'ימו גם עיצבו מתכות באמצעות ריקוע בפטיש, כפי שמוצג בתמונה בצד ימין של ספל הצ'ימו הכסוף.
מעבדי המתכות של הצ'ימו השיגו את הטכניקה הזו עם כלים פשוטים וגיליון זהב בודד.
האמן היה מגלף תחילה תבנית עץ.
אחר כך הם היו מכים בפטיש בזהירות את יריעת הזהב הדקה בעובי נייר סביב העץ.
אף על פי שנחושת מצויה באופן טבעי על החוף, היא הושגה בעיקר מהרמות באזור במרחק של כ-3 ימים משם.
מכיוון שרוב הנחושת יובאה, סביר להניח שרוב חפצי המתכת שיוצרו היו קטנים מאוד.
הפריטים, כגון חוטים, מחטים, פינצטה וקישוטים אישיים, הם באופן עקבי חפצים קטנים, תועלתניים של נחושת או ברונזה נחושת.
ה הוא פריט ידוע של הצ'ימו.
הם גם הכינו תלבושות פולחניות יפות של תרכובות זהב עם כיסויי ראש של נוצות, עגילים, שרשראות, צמידים וחושן.
בפאקאסמאיו (Pacasmayo), אל הירח (סי או שי) היה האל החשוב ביותר.
הצ'ימו האמינו שהוא חזק יותר מהשמש, כפי שהוא מופיע בלילה וביום, והוא גם שולט במזג האוויר ובצמיחה של יבולים.
המאמינים הקריבו חיות וציפורים לירח, כמו גם את ילדיהם על ערמות של כותנות צבעוניות עם מנחות של פירות וצ'יצ'ה (בירה מתירס).
הם האמינו שהילדים המוקרבים יהפכו לאלים ובדרך כלל הם הוקרבו בסביבות גיל חמש.
הצ'ימו סגדו לאלי מאדים (נור) וכדור הארץ (גיסה), כמו גם לאל השמש (ג'יאנג) והים (ני).
ג'יאנג היה קשור לסלעים שנקראו אלאק-פונג (alaec-pong, אבן קסיקה), שהאמינו שהם אבותיהם של האנשים שבאזורם הם ניצבו ובני השמש.
הצ'ימו הגישו מנחות של קמח תירס של אוכרה אדום לאל ני במטרה לזכות בהגנה מפני טביעה ולהצלחה בדיג ותפיסת שלל רב של דגים.
גם כמה קבוצות כוכבים נתפסו כחשובות.
שניים מכוכבי אוריון נחשבו לשליחי הירח.
קבוצת הכוכבים של הפליאדות שימשה לחישוב השנה והאמינו שהיא משגיחה על היבולים.
לכל מחוז היו מקדשים מקומיים שחשיבותם הייתה שונה.
מקדשים אלו, הנקראים ואקה, נמצאו גם בחלקים אחרים של פרו, והיו להם מושא פולחן קדוש (macyaec) עם אגדה וכת הקשורים בהם.
בשנת 1997 גילו חברי צוות ארכאולוגי כ-200 שרידי שלדים על החוף בפונטה לובוס (Punta Lobos) פרו.
העיניים של דמויות אלו היו מכוסות וידיהן קשורות מאחורי הגב, רגליהן קשורות זו לזו וגרונן חתוך.
הארכאולוגים טוענים כי דמויות אלו, ככל הנראה גופות של דייגים, נהרגו כאות תודה לאל הים ני לאחר שכבשו את עמק חוף הים הפורה של הדייגים בשנת 1350.
קברים בוואקה של הירח היו שייכים לשישה או שבעה בני נוער מגיל 13–14. תשעה קברים היו שייכים לילדים.
בשנת 2011, חשפו ארכאולוגים שלדי אדם ובעלי חיים בכפר ואנצ'אקו (Huanchaco).
לאחר שנים של חפירות, הם זיהו יותר מ-140 שלדים אנושיים (ויותר מ-200 של למה) של ילדים בגילאי 6 עד 15, שלכולם היו חתכים עמוקים על פני עצם החזה וכלובי צלעות שבורים, המעידים על כך שייתכן שליבם הוסר.
לפי נשיונל ג'יאוגרפיק, אם הניתוח נכון, התגלית מהווה "אירוע הקרבת ילדים ההמוני הגדול ביותר הידוע בהיסטוריה העולמית".
הקבורה מתוארכת לשנים 1400–1450. האנתרופולוג האגן קלאוס (Haagen Klaus) משער שייתכן כי צ'ימו עברו להקרבת ילדים כאשר ההקרבה של מבוגרים לא הספיקה כדי לעצור גשם שוטף והצפות שנגרמו על ידי אל ניניו.
באוגוסט 2019, הצוות הארכאולוגי שעבד באתר זה חשף כי נחפרו גופותיהם של 227 קורבנות, בני ארבע עד 14, מה שמבסס זאת כדוגמה הגדולה ביותר הידועה ביותר להקרבת ילדים.
ארכיטקטורה שונה בין ארמונות ואתרים מונומנטליים הבדילה בין השליטים לפשוטי העם.
בצ'אן צ'אן יש עשרה מתחמים גדולים עם חומה הנקראים סיודאדלס, או מתחמים מלכותיים, שמשערים שהם קשורים למלכי צ'ימור.
הם מוקפים בחומות לבני בוץ שגובהן תשעה מטרים, הנותנות לסיודאדלה מראה של מבצר.
מרבית אוכלוסיית צ'ימו (כ-26,000 איש) חיה בשכונות בקצה החיצוני של העיר.
הבתים כללו הרבה חללים ביתיים חד-משפחתיים עם מטבח, חלל עבודה, אזור לחיות בית ואזור אחסון.
לסיודאדלס יש לעיתים קרובות חדרים בצורת האות הלטינית U המורכבים משלושה קירות, רצפה מוגבהת, ולעיתים קרובות, חצר, ולעיתים קרובות היו עד 15 חדרים כאלו בארמון אחד.
בתחילת תקופת צ'ימו, האזורים בצורת U נמצאו במקומות אסטרטגיים לשליטה באספקה מהמחסנים, אך לא סביר שהם שימשו כשטחי אחסון.
הם מתוארים ככלים לסייע במעקב אחר חלוקת האספקה.
עם הזמן גדלה תדירותם של המבנים בצורת U, ותפוצת המבנים השתנתה, הפכה מקובצת יותר, ולא התפזרה, והתרחשה רחוק יותר מדרכי גישה למשאבים.
גם הארכיטקטורה של האתרים הכפריים תמכה ברעיון של סדר חברתי היררכי.
יש להם רכיבים מבניים דומים, מה שהופך אותם למיני-סיודאדלות עם פונקציות אדמיניסטרטיביות מותאמות לכפר.
לרוב האתרים הללו יש קירות קטנים יותר, עם מושבים בנויים רבים כמוקד המבנים.
אלה שמשו להגבלת גישה לאזורים מסוימים ולעיתים קרובות נמצאים בנקודות אסטרטגיות.
בצ'אן צ'אן אין תוכנית מאחדת או דפוס שניתן להבחין בו.
הליבה העירונית מכילה שישה סוגים עיקריים של אדריכלות:
עשר סיודאדלס - מצודות או מבצרים מפוארים
אדריכלות ביתית המזוהה עם האצולה של צ'אן צ'אן
בתי מגורים ובתי מלאכה ממעמד האומנים פרושים ברחבי העיר
ארבע ואקה או תלי מקדש
SIAR (Small Irregular Agglutinated Rooms), כלומר חדרים צמודים לא סדירים, שנראה שימשו כמגורים של רוב האוכלוסייה
ממלכת סלוניקי הייתה מדינה צלבנית קצרת מועד שנוסדה לאחר מסע הצלב הרביעי על אדמות ביזנטיות שנכבשו במקדוניה ובתסליה.
לאחר נפילת קונסטנטינופול בידי הצלבנים בשנת 1204, צפוי היה בוניפאס ממונפראט, מנהיג מסע הצלב, הן על ידי הצלבנים והן על ידי הביזנטים המובסים להפוך לקיסר החדש.
עם זאת, הוונציאנים הרגישו שבוניפאס היה קשור יותר מדי לאימפריה הביזנטית, שכן אחיו קונרד התחתן עם המשפחה הקיסרית הביזנטית.
הוונציאנים רצו קיסר שיוכלו לשלוט בו בקלות רבה יותר, ובהשפעתם נבחר בולדווין מפלנדריה לקיסר האימפריה הלטינית החדשה.
בוניפאס קיבל זאת בחוסר רצון, ויצא לכבוש את סלוניקי, העיר הביזנטית השנייה בגודלה אחרי קונסטנטינופול.
בתחילה הוא נאלץ להתחרות בקיסר בולדווין, שגם הוא רצה את העיר.
לאחר מכן הוא המשיך ולכד את העיר מאוחר יותר ב-1204 והקים בה ממלכה, הכפופה לבולדווין, אם כי מעולם לא נעשה שימוש רשמי בתואר "מלך".
מקורות של סוף המאה ה-13 וה-14 מצביעים על כך שבוניפאס ביסס את תביעתו לסלוניקי על ההצהרה שאחיו הצעיר רנייה קיבל את סלוניקיה על נישואיו למריה קומננה ב-1180.
בשנים 1204–1205, בוניפאס הצליח להרחיב את שלטונו דרומה לתוך יוון, והתקדם דרך תסליה, בויוטיה, אוויה ואטיקה.
נראה כי הגבולות של ממלכת סלוניקי בפועל השתרעו רק עד לדומוקוס, פארסלוס ולסטינו: דרום תסליה, עם הערים זטווניון וראווניקה, היה תחת מושלים שמונו על ידי הקיסר הלטיני, ונסיכויות דרום יוון היו רק הווסלים הפיאודליים של בוניפאס.
המשלחת של הקיסר אנרי מפלנדריה נגד הברונים הלומברדים המורדים של סלוניקה בשנים 1208–1209, סיימה את התלות הפיאודלית של הנסיכויות הדרומיות - דוכסות אתונה, מרקיזות בודוניצה, לורדות סלונה וממלכת נגרופונטה - על סלוניקי, והחליפו אותה בריבונות אימפריאלית ישירה.
שלטונו של בוניפאס נמשך פחות משנתיים לפני שהוא נקלע למארב על ידי הצאר קאלויאן, קיסר בולגריה ונהרג ב-4 בספטמבר 1207. הממלכה עברה לבנו של בוניפאס, דמטריוס, שעדיין היה תינוק, כך שהכוח הממשי הוחזק בידי אצילים זוטרים שונים ממוצא לומברדי.
אצילים אלו, תחת העוצר אוברטו, החלו לתכנן להציב את גיום השישי ממונפראט, בנו הבכור של בוניפאס, על כס המלוכה, והתריסו בגלוי נגד הקיסר הלטיני אנרי מפלנדריה.
אנרי צעד נגדם ב-1209 ואילץ את הכנעתם.
כתוצאה מכך, אחיו של אנרי יוסטאס הפך אז לעוצר עבור דמטריוס.
מלחמה עם אפירוס ושקיעת הממלכה
תוך ניצול מצב זה, מיכאל הראשון מאפירוס, בן בריתו לשעבר של בוניפאס, תקף את הממלכה בשנת 1210, וכך גם הבולגרים.
אנרי מפלנדריה הביס בסופו של דבר את שניהם, אך לאחר מותו של מיכאל ב-1214, אחיו ויורשו תאודורוס החלו מחדש בהסתערות על הממלכה.
במהלך תשע השנים הבאות תאודורוס כבש בהדרגה את כל סלוניקי פרט לעיר עצמה, מכיוון שהאימפריה הלטינית לא יכלה לחסוך בצבא כדי להגן עליה בזמן שהיו עסוקים בלחימה באימפריה הביזנטית של ניקאה באסיה.
בשנת 1224, בדיוק כשדמטריוס התבגר מספיק כדי לקחת את השלטון בעצמו, תאודורוס כבש לבסוף את סלוניקי והממלכה הפכה לחלק מנסיכות אפירוס.
הממלכה נתבעה על ידי מלכים בתואר בלבד של בית מונפראט עד 1284 וגם על ידי דוכסי בורגונדי; בולדווין השני מקונסטנטינופול הבטיח את התואר ליו הרביעי אם יחזיר לעצמו את האימפריה הלטינית.
ממלכתיות הייתה כינויה של גישת דוד בן-גוריון - בתמיכת מפא"י ומפלגות הימין והמרכז - שצידדה בהעברת מרכז הכובד של ההכרעות שעניינן אופייה והתנהלותה של המדינה, ממוסדות המפלגות, התנועות וההסתדרות אל מוסדות מדינת ישראל.
הכוונה היא להתקנתה של מדינה מסודרת מודרנית - לאחר ההשתחררות מהכיבוש הבריטי, וזאת ע"ב סדרה של סטייט-ריפורמס, כמו בפרוסיה שאחרי המלחמות הנפוליאוניות.
הגישה העניקה למעשה ביטוי אידאולוגי להעברת מרכזי השליטה במדינה מהמוסדות החברתיים שניהלו את היישוב לממשלה ולביסוס ריבונותה של המדינה.
שורשיה של הגישה נעוצים בתפיסה שדגלה במעבר "ממעמד לעם" והדגישה את תפקידיה הלאומיים של מפא"י על חשבון תפקידיה התנועתיים.
פירוק הפלמ"ח, חקיקת חוק חינוך ממלכתי שביטל את שיטת הזרמים בחינוך והלאמת לשכות העבודה נתנו ביטוי למעבר מתנועתיות לממלכתיות.
בשנות ההנהגה של לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין בכהונתו הראשונה, 1963-1977 אושררו ובוצרו עקרונות ממלכתיים אחדים, בעיקר כאלה הנוגעים לפן המשפטי של הממלכתיות וכאלה הנוגעים לזכויות אדם.
כך למשל בוטל הממשל הצבאי, נחקקו חוקי יסוד שהסדירו את מעמד רשויות השלטון, כונן מוסד ועדת החקירה הממלכתית ומעמדם של בג"ץ ושל היועץ המשפטי לממשלה התעצם.
בתחום הבריאות נשמר מעמדם של הגופים התנועתיים והמפלגתיים, ורק בשנת 1995 חל שינוי בתחום זה, עם כניסתו לתוקף של חוק ביטוח בריאות ממלכתי, שניתק את הקשר ההדוק בין ההסתדרות הכללית (ובעקיפין מפלגת העבודה) לקופת חולים כללית, ואת הקשר הדומה בין הסתדרות העובדים הלאומית לקופת חולים לאומית.
צעד זה הרים תרומה חשובה להקניית מעמד ממלכתי לשירותי הבריאות, אם כי נמשכת אספקתם מטעם גופים עצמאיים (קופות החולים), ולא ישירות מטעם המדינה.
קבלת שירותי בריאות מקופת חולים מסוימת חדלה להיות תלויה בחברות בארגון העובדים השולט בקופה.
אספקת השירותים מטעם גופים עצמאיים אין בה כדי לפגוע בעקרון הממלכתיות, כל עוד ניהול של גופים אלה כפוף לשיקולים ממלכתיים ולא לשיקולים תנועתיים.
ממלכתיות (נהגית במלעיל) היא תפישה מבית מדרשו של הרב קוק, שלפיה יש לנקוט ביחס של כבוד רב כלפי המדינה ולהימנע מפגיעה בה, כחלק מהראייה שהיא "ראשית צמיחת גאולתנו".
לאחר פטירתם של אלו נמנים עם מייצגיה הבולטים רבנים כמו הרב יעקב אריאל, הרב זלמן מלמד והרב דוב ליאור.
במקרים רבים משמש הכינוי בשיח הציבורי כמאפיין לקבוצה הרדיקלית יותר.
ביסוד תפיסת ה"ממלכתיים" עומד רעיון ה"אתחלתא דגאולה" כפי שפותח בבית מדרשו של הרב קוק ובנו הרב צבי יהודה הכהן קוק, ולפיו "מדינת ישראל היא יסוד כיסא ה' בעולם", לפי רעיון זה מוסדות השלטון של עם ישראל בארץ ישראל הם כלי הכרחי עבור ההופעה המלאה של האלוהות – הגאולה השלמה.
לאור זאת, גורסים ה"ממלכתיים", שיש להתייחס בכבוד מיוחד ולהיזהר מלפגוע במדינה ובמוסדותיה, ובפרט בראש הממשלה.
לאור תפיסה זו, "הממלכתיים" משתדלים שלא להיאבק במדינה ובמוסדותיה אלא לנסות להשפיע עליהם בדרך חיובית.
הם נמנעים ככל האפשר מהפגנות נגד המדינה או הממשלה, ובמידת הצורך יעדיפו עצרות תמיכה ברעיונות או במהלכים חיוביים.
הגישה בולטת במיוחד התנהלותם של ה"אולטרא – ממלכתיים" במקרים של פינוי יישובים או מאחזים.
מקפידים שלא להתעמת עם כוחות הביטחון, וודאי שלא להיקלע לעימות פיזי איתם, אלא יתפנו בעצמם.
קל וחומר – לדעתם – שאסור לחיילים להכריז שהם מסרבים פקודה במקרים כאלה.
כך היה בעת יישום תוכנית ההתנתקות ובמקרים רבים אחרים.
לדבריהם, המצווה לשלוט בארץ ישראל מוטלת על הציבור, וכאשר המדינה נוטשת את שליטתה במקום מסוים, האזרח הבודד היושב שם אינו יכול למנוע זאת.
התפיסה משליכה גם על מעשי ההתיישבות עצמם.
לעומת הגישה המתייחסת להתיישבות ביהודה ושומרון כקיום מצות יישוב ארץ ישראל לפי פסיקת הרמב"ן גם ללא שליטה מדינית על שטחיה, הרב טאו רואה את עיקר החשיבות של מעשה ההתיישבות בניסיון להוביל מהלך רוחני שישפיע על עם ישראל, ורק מתוך תמיכתו של העם בהתיישבות נובע ערכה המרכזי.
משמעותה של המדינה נובעת מהיותה המוסד שבו הציבוריות של עם ישראל באה לידי ביטוי.
באופן דומה, הממשלה היא כלי הביטוי של המדינה.
לכן, בשעה שהממשלה מחליטה החלטות הנובעות מרצון העם, ואין להילחם נגדה, אלא יש לפעול כדי לשנות את עמדת העם, בלי "לשבור את הכלים".
כאשר מקבלת הממשלה החלטות המנוגדות לרצון העם (כאשר מדובר בממשלת מיעוט או כשרוב הציבור מבטא מורת רוח ממדיניות הממשלה), ניתן להתנגד להחלטות הממשלה, בשם רצון העם.
הגישה ה"ממלכתית" נשענת על תפיסת הרב קוק, שחלק מרכזי ממנה הוא הבנת ייחודיותה של הלאומיות הישראלית, המתגלה במדינה:
"אין המדינה האושר העליון של האדם, זה ניתן להאמר במדינה רגילה שאינה עולה לערך יותר גדול מחברת אחריות גדולה, שנשארו המוני האידיאות שהן עטרת החיים של האנושיות מרחפים ממעל לה ואינם נוגעים בה.
מה שאין כן מדינה שהיא ביסודה אידיאלית, שחקוק בהויתה תוכן אידיאלי היותר עליון, שהוא באמת האושר היותר גדול של היחיד, מדינה זו היא באמת היותר עליונה בסולם האושר, ומדינה זו היא מדינתנו, מדינת ישראל, יסוד כיסא ה' בעולם"
בדברים אלו מוסבר כי הלאומיות הישראלית שונה מכל לאומיות אחרת.
התנועות הלאומיות הנפוצות שואפות לדאוג לבני לאום מסוים מבחינה חומרית ותרבותית, שזהו דבר טוב כשלעצמו, בכך שיעיל יותר לחיות כך מלחיות ללא סדר.
לעומת זאת, ייעודו של עם ישראל הוא להביא לגילוי ה', שהוא גילוי האמת המוחלטת, וכך להשפיע על העולם כולו ולהביאו לתיקונו השלם.
שאיפה זו גדולה הרבה יותר משל כל עם והיא גוררת יחס מיוחד למדינה שמאפשרת את קיומה.
כך גם בכיוון ההפוך, הרב קוק אומר שהמדינה היא "האושר היותר גדול" משום שהיא "יסוד כיסא ה' בעולם", כלומר, רק על ידיה יכול ה' להתגלות.
מטרת התורה היא לתקן את כלל העולם בכל הרמות, וללמד כיצד ניתן לחיות את חיי העולם על כל גווניהם, אך בשביל כך צריך להראות כיצד פועלת חברה מתוקנת:
"למלואה של שאיפה זו צריך דווקא, שצבור זה יהיה בעל מדינה פוליטית וסוציאלית וכיסא ממלכה לאומית...
הרב קוק לא התייחס באופן ספציפי למדינת ישראל של ימינו, שקמה לאחר פטירתו, אך ה"ממלכתיים" לומדים ממנו עקרונות לגבי היחס העקרוני למדינה יהודית.
כנגדם טוענים אחרים שהרב קוק דיבר על המדינה היהודית האידיאלית ולא על המצב הנוכחי.
הגישה בקרב תלמידי הרב קוק
הרב צבי ישראל טאו, מוביל התפישה, טוען שהוא הולך בדרכו של הרב צבי יהודה הכהן קוק, ומסתייע במספר מעשים שלו.
הוא טוען שהרצי"ה קוק בדק בכל שלב האם אכן העם תומך באופן כללי בהתנחלות לפני שפעל.
וגם כשפעל, לטענתו הוא סירב לפגוע בצה"ל בכל צורה, ולו מדובר היה בפריצת מחסום בדרך ליהודה ושומרון.
את דבריו החריפים "ייהרג ואל יעבור", "על יהודה ושומרון תהיה מלחמה" הוא מסביר כאמירה: "עמדתנו נחושה ולא נוותר"; ראיה לכך, לדעת הרב טאו, היא שאת הבנות שלחו לביתן מטעמי צניעות ברגע שהתקרבו המפנים.
ראיה נוספת היא, שלדבריו מעולם לא נאלצו לסחוב את הרצי"ה פיזית.
יתר על כן, הרב טאו טוען שכאשר הרצי"ה חש שהעם לא איתו הוא ויתר גם על נוסחים חריפים אלו.
שותף נוסף לתפיסה זו הוא הרב אלי סדן.
לדבריו לפני כל התנחלות שאל הרצי"ה: "האם רוב העם איתנו?" הוא טוען שהיות והממשלה ידעה על כל הקמת התנחלות של גוש אמונים מראש, ההסבר הוא שהעליות היו מעין "הפגנות", בעוד שההחלטה הסופית האם לאשר את היישובים הייתה של הממשלה.
עוד לדברי הרב סדן, במזכירות גוש אמונים ובבית הרצי"ה התקיימו דיונים על צורת ההתנגדות לפינויים: האם יש להתפנות מיד לבקשת המח"ט; או לעמוד במקום, אבל לא להתנגד כאשר החיילים מפנים; או הגישה הקיצונית ביותר, של 'פרפור' ביד החיילים, וכפי היכולת התחמקות וחזרה לקבוצה.
הוא טוען שהרצי"ה בעליה לסבסטיה נהג בדרך הראשונה.
טענה זו מוכחשת בידי אחרים, ביניהם: הרב דב ליאור, הרב זלמן מלמד, הרב חיים אביהוא שוורץ, הרב מנחם פליקס ומשמשו של הרצי"ה – הרב יוסף בדיחי.
תלמידים נוספים של הרצי"ה הדגישו את התחשבותו ברצון העם.
כאשר החלו הנסיגות מחבל סיני, שאל הרב יואל בן נון את רבו הרצי"ה: "כיצד זה ב-1971 אמרת לפעול ('לסגור את הגמרות')...
ועכשיו עם כל הנסיגות – מאומה?" והרצי"ה השיב: "אז הייתה הרגשה שהעם איתנו, שאפשר להשיג את זה.
אחרי קמפ-דייוויד אין הרגשה כזאת".
מלבד תלמידיו של הרב טאו ("רבני ישיבות הקו"), מחזיקים בעמדה דומה גם רבנים נוספים שהרצי"ה אינו רבם המובהק, כגון הרבנים יואל בן נון, יובל שרלו ואחרים.
באופן טבעי, מי שאינם מכירים במדינת ישראל כ"אתחלתא דגאולה" מתנגדים גם לתפיסה ה"ממלכתית".
עם זאת, גם בקרב תלמידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק ובנו הרב צבי יהודה, המכירים בקדושת המדינה ובהיותה "יסוד כיסא ה' בעולם", יש החולקים על בעלי הגישה הממלכתית.
החולקים סבורים שעל אף קדושת המדינה והיותה "ראשית צמיחת גאולתנו" ניתן לעיתים להתנגד לפעולותיה אף במחיר של פגיעה מחושבת בה או בכבודה.
כך למשל תמכו ראשי ישיבת מרכז הרב, הרב אברהם שפירא והרב שאול ישראלי, בסרוב פקודה, בזמן הסכמי אוסלו, תוכנית ההתנתקות ובהזדמנויות אחרות.