tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרויקט קיבל גיבוי התחלתי בתחילת שנת 2011, כשהמפיקות לורה זיסקין ופאם ויליאמס יצרו מגע עם שיילה ג'והנסון במטרה להשיג מימון התחלתי לסרט.
לאחר שקראה את התסריט של דני סטרונג, ג'והנסון תרמה מימון ראשוני של 2.7 מיליון דולר לפני פנייה לכמה תורמים אפרו אמריקנים.
למרות זאת, לאורה זיסקין נפטרה מסרטן ביוני 2011, ובתוך כך נשארו הבמאי דניאלס והמפיקה השותפה הילרי שור לחפש משקיעים נוספים.
הם התחילו עם קסיאן אלווס, איתו הם עבדו לפניכן על הסרט "נער הנייר".
אלווס הצטרף לרשימת המפיקים, והחל לגייס תרומות לסרט.
(Icon U.K) חברת מימון והפקה בריטית הבטיחה להוסיף 6 מיליון דולר.
לבסוף הסרט גייס את התקציב הדרוש, בגובה 30 מיליון דולר מ-41 מפיקים ומפיקים בפועל שונים, כולל ארל וו.
מרטין ג'וניור, ברט ג'והנסון מייקל פינלי ובאדי פטריק.
לאחר מכן, כשהפקת הסרט החלה ויינשטיין ושות' לקחו בעלות על רשות ההפצה של הסרט.
היתכנה אפשרות לשינוי שמו של הסרט, היות שחברת הסרטים האחים וורנר טענה בפני איגוד הקולנוע האמריקאי טענו שבבעלותם סרט אילם קצר משנת 1916 שאבד שנושא את אותו השם.
המקרה נפתר כאשר האיגוד העניק לחברת ויינשטיין את הרשות להוסיף את שמו של דניאלס בתחילת השם, בתנאי ששמו יהיה בגודל של 75% מגודל הכותרת.
ב-23 ביוני 2013 המפיץ פרסם פוסטר המציג את הסרט בשם "המשרת של לי דניאלס".
שלב הצילומים החל ביוני 2012 בניו אורלינס.
ההפקה קבעה לסיים בתחילת אוגוסט 2012, אך עוכבה בגלל הוריקן אייזק.
בסוף השבוע עם יציאת הסרט הרווחים מ"המשרת" היו 24.8$ מיליון.
במהלך הצגתו בקולנוע הוא הרוויח 116.6$ מיליון בארצות הברית וקנדה ו־51.1$ מיליון בשאר העולם.
"המשרת" קיבל בעיקר ביקורות חיוביות ממבקרים.
באתר Rotten Tomatoes זכה לדירוג של 71% לאחר 175 ביקורות.
באתר נכתב כי הסרט "מצמרר ומרגש" וכי השחקנים שיחקו באופן יוצא מן הכלל.
באתר Metacritic קיבל הסרט דירוג של 66 מתוך 100.
הסרט קיבל ביקורת מאוד חיובית מהמבקר אבנר שביט מוואלה!
וגם בפורטל הסרטים הישראלי seret.co.il זכה המשרת לביקורת אוהדת מאת המבקרת סביון איינשטיין אשר כתבה בין היתר כי "המשרת הוא נס קולנועי..." ו-"כל ביקורת עד מהרה גוועת לאור השפעתו של הסרט ובזכות הקאסט המופלא..."
אליאנה דוקטרמן, כתבת ב־Time האמריקאי, תיארה את הסרט כלא נאמן לחלוטין למציאות.
היא כתבה כי "אלן נולד בחווה בווירג'יניה ב-1919, לא בג'ורג'יה...
בסרט ססיל גיינס גדל בשדה כותנה במייקון (ג'ורג'יה), כאשר משפחתו נכנסת לקונפליקט עם החקלאים הלבנים שהם עובדים עבורם.
מה שקרה להוריו בשדה הכותנה הוסף בשביל האפקט הדרמטי...
למרות שמתח בין ענייני זכויות אדם בין אב וילד מתדלקים הרבה מהדרמה בסרט, צ'ארלס אלן לא היה האקטיבסט הקיצוני שדמותו בסרט משחקת".ביקורת נוספת כוונה על הדיוק של הסרט בהצגתו את נשיא ארצות הברית לשעבר רונלד רייגן.
הביקורת העיקרית היא כי הסרט הציג את רייגן כאדיש לזכויות אדם ומתעלם לחלוטין מהעובדים השחורים בבית הנשיא.
לטענת בנו של רונלד רייגן, מייקל רייגן, "הסיפור האמיתי של משרת הבית הלבן הוא כלל לא גזעני.
אלו ליברלים מהוליווד שרוצים להאמין משהו לגבי אבי שלעולם לא היה נכון." מעביר ביקורת נוסף בנושא הוא פול קנגור, אחד מהביוגרפים של הנשיא רייגן.
ל"משרת" יש קשר אפסי לחומר עליו הוא מבוסס, חיי משרת הבית הלב ג'ין אלן, מלבד העובדה שהדמות הראשית בסרט ואלן היו שניהם משרתים שחורים בבית הלבן.
הדמות הראשית בסרט, ססיל גיינס, רואה את אביו נרצח ואמו נאנסת על ידי בעל אדמה לבן; זה לא קרה לאלן.
לדמות הראשית בסרט יש שני ילדים, אחד שהולך למלחמת וייטנאם, השני נעשה פעיל זכויות אדם; לאלן היה רק בן אחד."
הסרט וצוותו היו מועמדים ל-52 פרסים בהם לא זכו ול-18 בהם זכו.
בין הפרסים ישנן שתי מועמדויות לפרסים מארגון באפט"א הבריטי, שלוש מטעם פרס בחירת הקהל, שתי זכיות וביניהם "הבמאי הטוב ביותר" מטעם פסטיבל הסרטים ההוליוודי ועוד מינויים רבים אחרים.
המשרד לפיתוח האזור הארקטי והמזרח הרחוק של רוסיה הוא המשרד הממשלתי הפדרלי ברוסיה המופקד על פיתוח חברתי וסוציאלי של אזורי ארקטיקה והמזרח הרחוק הרוסי, בעוד המשרד לפיתוח כלכלי אחראי לפיתוח הכלכלי באזור.
בניגוד לשאר משרדי הממשלה, מטה המשרד שוכן בחברובסק ולא במוסקבה, אף שישנם סניפים של המשרד במוסקבה ובולדיווסטוק.
המשרד הוקם עם כינון ממשלת מדבדב הראשונה במאי 2012 לאחר שעלתה יוזמה לפיה המשרד לפיתוח אזורי של רוסיה יפוצל לשלושה משרדים נפרדים: המשרד לענייני המזרח הרחוק הרוסי, המשרד לפיתוח צפון הקווקז והמשרד לענייני קרים (שפורק לאחר מכן).
המשרד חדש נקרא בשם "המשרד לפיתוח המזרח הרחוק".
המשרד מתאם תוכניות ממשלתיות בתחום ההשקעות והפיתוח באזורי המזרח הרחוק הרוסי ומנהל נכסים פדרליים ממשלתיים בשטחים אלה (למעט שמורות טבע ויערות ומבנים בעלי חשיבות אסטרטגית צבאית, כדוגמת קוסמודרום ווסטוצ'ני).
המשרד מפעיל סוכנות לתמיכה בעסקים ומשיכת משקיעים זרים לאזור, באמצעות הסוכנות להשקעות זרות במזרח הרחוק.
בפברואר 2019 שונה שמו ל"המשרד לפיתוח ארקטיקה והמזרח הרחוק".
השר לפיתוח המזרח הרחוק הרוסי הוא מדינאי הממונה לתפקיד על ידי נשיא רוסיה, בהמלצת ראש הממשלה.
ממאי 2012 ועד אוגוסט 2013 השר כיהן במקביל גם כנציגו המיוחד של הנשיא במחוז הפדרלי של המזרח הרחוק.
המשרד לפיתוח צפון הקווקז של רוסיה היה המשרד הממשלתי הפדרלי ברוסיה המופקד על פיתוח כלכלי, חברתי, תיירותי וסוציאלי של אזור צפון הקווקז ונועד ליישם תוכניות ממשלתיות לפיתוח צפון הקווקז.
מטה המשרד היה ממוקם במוסקבה, עם סניפים בסוצ'י ובעיירת הנופש ייסנטוקי.
המשרד נוסד במסגרת ממשלת מדבדב הראשונה ביוזמת דמיטרי מדבדב, במאי 2014 ופורק בינואר 2020 בהחלטת ראש ממשלת רוסיה מיכאיל מישוסטין.
המשרד הוקם על פי צו נשיאותי של ולדימיר פוטין מה-12 במאי 2014 לאחר שהמשרד לפיתוח אזורי של רוסיה פוצל למספר משרדים נפרדים כמו המשרד לענייני המזרח הרחוק הרוסי (שהוקם בפועל כבר במאי 2012), המשרד לפיתוח צפון הקווקז והמשרד לענייני קרים (שפורק גם הוא לאחר מכן).
ב-21 בינואר 2020 הוחלט לפרק את המשרד.
המשרת הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1963 בבימויו של ג'וזף לוסי עם דירק בוגרד, ג'יימס פוקס, ונדי קרייג ושרה מיילס בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי הרולד פינטר והוא מבוסס על הנובלה "המשרת" של רובין מוהם משנת 1948. זאת דרמה פסיכולוגית על שני זוגות אחד מהמעמד הגבוה והשני מהמעמד הנמוך ועל היחסים ביניהם שגורמים לבסוף להיפוך המעמדות שלהם, משרת הופך לאדון.
טוני (ג'יימס פוקס) הוא אדריכל לונדוני עשיר ומשועמם.
הוא רכש בית ופרסם הודעה על משרה פנויה למשרת שיעזור לו בהתקנת הדירה למגורים וישמש לו כמשרת אישי.
לביתו מגיע הוגו בארט (דירק בוגרד) שעושה עליו רושם טוב והוא שוכר אותו.
בתחילה מתפקד בארט כמשרת מושלם.
הוא מבשל ומגיש לו כל בוקר את ארוחת הבוקר למיטה, דואג לנקיון הבית ולנקיון בגדיו של טוני.
הבדלי המעמדות ברורים, טוני הוא המעמד העליון ובארט במעמד התחתון של משרת שחייב להשביע את רצון המעביד לו.
היחסים בין טוני לבארט מתחילים להיסדק כאשר נכנסת לדירה סוזן (ונדי קרייג), חברתו של טוני.
היא מתעבת את בארט שנכנס כל פעם לחדר בו נמצאים היא וטוני ומתנהג כאילו הבית הוא שלו.
בארט מבקש אישור מטוני להביא את "אחותו" ורה (שרה מיילס) שתגור איתו ותעזור במשק הבית וטוני מסכים.
למעשה ורה היא אהובתו של בארט ומרגע שהיא מגיעה היא מתחילה לעגוב עליו כחלק מהמזימה שלהם להשתלט על המקום.
טוני נכנע לה ומקיים איתה יחסים בלי לדעת שזו מזימה של בארט להשתלט עליו.
טוני יוצא עם סוזן לבקר את הוריה.
הם חוזרים מוקדם מהצפוי ופוגשים בדיר את בארט ו"אחותו" מתנים אהבה בקול.
בארט מודה שוורה היא אהובתו ושניהם מסולקים מהדירה.
טוני נשאר לבד בדירה ומתחיל להזניח אותה.
הוא פוגש בפאב את בארט וזה מספר לו על כך שוורה ברחה ממנו ולקחה את כל כספו וכי הוא מבקש הזדמנות שנייה לשרת את טוני.
טוני מסכים אבל הפעם משנה בארט את התנהגותו והופך חוצפן כלפי טוני.
הוא מרבה להגיש לטוני משקאות אלכוהוליים וטוני מאבד את שליטתו.
כעת בארט מחזיר את ורה ושניהם הופכים לשליטי המקום בעוד שסוזן מגורשת וטוני שקוע באלכוהול ומתנהג כמשרת.
דירק בוגרד זכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי.
ג'יימס פוקס זכה בפרס באפט"א לשחקן החדש המבטיח ביותר.
דאלאס סלוקומב זכה בפרס באפט"א לצילום הטוב ביותר.
ג'וזף לוסי היה מועמד לפרס באפט"א לסרט הטוב ביותר.
שרה מיילס הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
ונדי קרייג הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הדשה המבטיחה ביותר.
הרולד פינטר היה מועמד לפרס באפט"א לתסריט הטוב ביותר.
משרד לענייני נשים וילדים (MWCA) או משרד המגדר, הילדים וההגנה החברתית (MGCSP) של גאנה, הוא המשרד הממשלתי האחראי על גיבוש המדיניות המקדמת את מיסודן ופיתוחן של זכויות נשים וילדים בגאנה.
המשרד הוקם בשנת 2001 על ידי המושל "ג'ון קופור" כדי לטפל בבעיות נשים וילדים.
ראש המשרד הוא שר לענייני נשים וילדים והשר למגדר, ילדים והגנה סוציאלית.
ראש המשרד הראשון עם הקמתו בשנת 2001 היה "גלדיס אסמה" וראש המשרד הראשון כששמו שונה ל-MGCSP בפברואר 2013 הוא "ננה אויה ליטור".
בין המטרות המשרד מגבש מדיניות והנחיות מגדריות וילדים, מציע תוכניות המקדמות ענייני נשים וילדים ופיתוח מוסדות המעודדים העצמת נשים.
משנת 2001 המשרד פועל בנושאים:
גידול מספר הנשים במגזר הממשלתי.
חינוך מונע בנושא אלימות במשפחה.
תפקידי המשרד גורמים לכך שהוא תומך ביחס טוב יותר לנשים וילדים.
נושאי דאגה העולים על הפרק מטופלים על ידי המשרד.
אחת הסוגיות הללו הייתה שנת 2011 בה הודיע המשרד כי בשיתוף פעולה עם המחלקה לרווחה חברתית בגאנה, יבצע רישום מחדש של בתי יתומים במדינה.
זה נבע מפרסומי תקשורת של ניהול לקוי של בית יתומים במדינה.
במטרה לסלק את הרישיון מהמערכת.
הפרסומים דיווחו כי בתי היתומים שימשו כנקודות מעבר לסחר בילדים והפכו למקומות של התעללות באסירים.
המשרד חגג בשנת 2011 את יום האישה הבינלאומי במהלך החגיגה הוענקו פרסי "מצוינות נשית" בגאנה, במרכז הכנסים הבינלאומי באקרה.
יום הפרסים היה נושא 'העצמת האישה הגאנית להתפתחות לאומית'.
34 נשים גאניות זכו לכבוד בטקס על תרומתן להתפתחות הלאומית.
המשרד לפעילויות ומורשת תרבותית (באיטלקית: Ministero per i Beni e le Attività Culturali, בראשי תיבות: MiBAC) הוא משרד התרבות של הרפובליקה האיטלקית.
המטה ממוקם בארמון קולג'יו רומנו ההיסטורי (דרך דל קולג'יו רומנו 27, במרכז רומא).
משנת 2013 עד 2018 שמו הרשמי היה המשרד לפעילויות, מורשת תרבותית ותיירות.
הוא הוקם לראשונה בשנת 1974 כמשרד לנכסי תרבות וסביבה (באיטלקית: Ministero per i Beni Culturali ed Ambientali) והועברו לאחריותו תפקידים שהיו בעבר בעיקר תחת משרד החינוך ציבורי (במיוחד בניהול עתיקות מהעת העתיקה האמנויות, האקדמיות והספריות).
המשרד ניהל גם תפקידים שהיו בעבר אצל משרד הפנים (בעיקר ניהול ארכיוני המדינה) ושל נשיא מועצת השרים (ניהול ארכיונים ממוחשבים ופיזור מונומנטים תרבותיים).
ב-20 באוקטובר 1998 המשרד הפך למשרד לפעילויות ומורשת תרבותית, ויחד עם תפקידי המשרד הישן נוספה לו האחריות לקידום זירות ספורט ומופעים.
המשרד עוסק בעיקר בתרבות, במיגון ושימור אתרים אמנותיים ורכוש, נוף ותיירות.
בשנת 2009 עבר המבנה הארגוני של המשרד שינויים משמעותיים (צו 91/2009): תיאום תפקידי השרים עדיין מופקד בידי מזכ"ל, המנהלות הכלליות צומצמו מתשע לשמונה, עם עיצוב חלקי של תחומי אחריותו.
שמונה המנהלות הכלליות ממשיכות להיות נתמכות טכנית על ידי גופים מדעיים ברמה גבוהה (בעיקר מכונים מרכזיים).
1974–1998: (המשרד למורשת תרבותית וסביבה)
1998–2013: (המשרד לפעילויות ומורשת תרבותית)
2013–2018: (המשרד למורשת תרבותית, פעילויות ותיירות)
מאז 2018: (המשרד למורשת תרבותית ופעילויות)
המשרד לרכוש מדינה היה המשרד הממשלתי הממונה על אדמות המדינה ורכוש ממשלתי באימפריה הרוסית.
המשרד הופקד על ניהול רכוש המדינה (אדמות, יערות, נכסים), פיקוח כללי על ביצוע פקודות לשימור יערות ועידוד ייעור, ניהול משאבי הרים ומלח, הגנה על מקורות מים מינרליים וניהול מים מינרלים בהרי הקווקז, ניהול אומנות מלאכת יד, טיפול בקטגוריות מסוימות של האוכלוסייה, ארגון ניהול איכרים, שיגביר את רווחתם וטיפול במגזר החקלאות.
כאשר הוקמו המשרדים הממשלתיים בשנת 1802, לא תוכנן להקים מחלקה נפרדת לפיקוח על רכוש המדינה.
משימות אלה חולקו בין חטיבות של משרד הפנים ומשרד האוצר.
מאז שנת 1811 עסק משרד האוצר בניהול רכוש המדינה, במסגרת המחלקה החמישית.
המשרד לרכוש מדינה הוקם ב-26 בדצמבר 1837 (בשנת 1843 עברה מחלקת היערות יחד עם חיל היערות מהמחלקה הפיננסית למשרד.
בשנת 1845 הפכה המחלקה השלישית של המשרד למחלקת החקלאות.
בדצמבר 1866 התחולל שינוי קיצוני במבנה הפנימי של המשרד: המחלקה הראשונה בוטלה; המחלקה השנייה הפכה למחלקה הזמנית, שלמרות שמה, במשך 15 שנה הייתה המחלקה העיקרית של המשרד; מחלקת החקלאות שינתה שמה למחלקת החקלאות והתעשייה הכפרית.
בנובמבר 1892 הוקמו שתי מחלקות חדשות: מחלקה זרה ומחלקת סיביר.
בשנים 1873–1905 כלל המשרד את מחלקת הכרייה, לשעבר אגף במחלקה הפיננסית.
בשנת 1894 הפך המשרד למשרד האדמות ורכוש המדינה, כשהחקלאות הפכה לנושא המרכזי של המשרד, וניהול רכוש המדינה: אדמות, יער וכרייה, קיבל חשיבות פחותה יותר.
במאי 1905, המשרד שונה שוב ואורגן מחדש כ"מנהל הראשי לניהול קרקעות וחקלאות", בה התרכז יישום הרפורמות החקלאיות של פיוטר סטוליפין.
באוקטובר 1915 הפכה המנהלת הראשית שוב למשרד האדמות (Министерство земледелия).
שר האדמות ורכוש המדינה היה באותו זמן המנהל הראשי של יחידת הכרייה, אותה ניהל באמצעות מחלקת הכרייה, מוסד הכרייה הגבוה ביותר - מועצת הכרייה, הוועדה המדעית לכרייה ומפעלי כרייה מקומיים.
1856—1857: וסילי שרמטייב (בפועל ניהל את המשרד חודשיים בלבד והוחלף בדצמבר 1856 על ידי דמיטרי חרושצ'וב);
המשרד לפיתוח ושיתוף כלכלי הוא משרד פדרלי בגרמניה.
המטה המרכזי של המשרד ממוקם בבון עם מטה משני בבירת גרמניה ברלין.
המשרד, שנוסד בשנת 1961, פועל לפיתוח כלכלי בתוך גרמניה ויצירת שותפויות כלכליות עם ארצות אחרות.
המשרד משתף פעולה עם ארגונים בינלאומיים העוסקים בפיתוח ובהם קרן המטבע הבינלאומית, הבנק העולמי והאו"ם.
ממשלת גרמניה מתכוונת להעלות את היעילות של מדיניות הפיתוח הגרמנית בהתאם להצהרת פריז על יעילות הסיוע, באמצעות חלוקת עבודה בינלאומית ברורה ותיאום טוב עם תורמים אחרים.
בעתיד, גרמניה תרכז את שיתוף הפעולה בכ-60 מדינות שותפות.
ה-BMZ ימשיך להעניק למדינות אחרות תמיכה במסגרת תוכניות אזוריות או תוכניות העוסקות במגזרים ספציפיים.
ב-17 מדינות, התוכניות השוטפות יושלמו כמתוכנן וסיום שיתוף הפעולה הפיתוח הדו-צדדי.
במשרד עובדים כ-1,100 איש, ותקציבו בשנת 2020 היה כ-12.4 מיליארד אירו.
המשרד אחראי על פעילות KfW, בנק ממשלתי שמקדם ונותן מימון לפרויקטי פיתוח ברחבי העולם.
כמו כן המשרד אחראי על GIZ - סוכנות ממשלתית למתן עזרה לפיתוח, מימון תוכניות לימוד, הפעלת רשת חברתית פורטל הבוגרים של גרמניה וכו'.
המשרד לענייני קרים היה משרד פדרלי ממשלתי זמני ברוסיה, שעסק בפיתוח תוכניות ממשלתיות לפיתוח חצי האי קרים.
המשרד התקיים מ-31 במרץ 2014 עד 15 ביולי 2015, במהלך מלחמת האזרחים באוקראינה וסיפוח חצי האי קרים (2014).
השר בשנות קיומו של המשרד היה אולג סאבלייב שהיה מחויב למסור דיווחים קבועים על פעילות משרדו לממשלת הפדרציה הרוסית.
על המשרד פיקח סגן ראש ממשלת הפדרציה הרוסית דמיטרי קוזאק.
המשרד לענייני קרים הוקם ב-31 במרץ 2014 כדי לפתור את בעיות שילוב התשתיות של הרפובליקה של קרים וסבסטופול עם המערכות הממשלתיות והמערכות הסוציו-אקונומיות של רוסיה, אחרי שרוסיה ביססה בפברואר-מרץ 2014 את שליטתה על רוב חצי האי קרים.
המשרד פעל בכפוף לאמנה שאושרה ב-10 במאי 2014.
ב-15 ביולי 2015, עם הכרזה על תום תקופת המעבר בחצי האי קרים והשתלבות תשתיות קרים עם הפדרציה הרוסית, בוטל המשרד.
סמכויות המשרד שבוטל הועברו לידי המשרד לפיתוח כלכלי של הפדרציה הרוסית.
על פי צו ממשלתי מיום 10 במאי 2014, הופקד המשרד על פיתוח ויישום מדיניות ממשלת רוסיה במספר תחומים, פיתוח טיוטות תוכניות מדינה עבור פיתוח תשתיות בחצי האי קרים, תיאום פעילויות ליישומם, בקרה על יישום הרשויות של רפובליקת קרים והעיר סבסטופול, פיקוח על התאמת החקיקה המקומית לחקיקת הפדרציה הרוסית.
המשרד לשיתוף פעולה נורדי (בשוודית: Minister för nordiskt samarebte) הוא המשרד הממשלתי האמון על יחסי החוץ של שוודיה עם המדינות הנורדיות (דנמרק, נורווגיה, פינלנד ואיסלנד), אשר לכל אחת מהן משרד מקביל בממשלותיהן, ופועל מתוך משרד החוץ השוודי.
כיום (2021) מכהנת בתפקיד אנה הלברי.
המשרד הוקם לראשונה ב-1970, בתקופת ממשלתו הראשונה של אולוף פלמה.
שרי שיתוף פעולה נורדי במאה ה-21
המשרד לשירותי דת (אינדונזית: Kementerian Agama) הוא משרד ממשלתי באינדונזיה המספק את שירותי הדת.
תוכניות להקמת משרד לענייני דת הוצעו לראשונה בישיבת הוועדה לעבודות הכנה לעצמאות אינדונזיה על ידי מוחמד ימין ב-11 ביולי 1945. הוא הציע להקים משרד מיוחד הקשור לדת, המשרד לענייני אסלאם.
בפעם השנייה, הוצע הקמת משרד לענייני דת במושב הוועדה המכינה לעצמאות אינדונזיה ב-19 באוגוסט 1945. ההצעה התקבלה על ידי שישה מתוך 27 חברים.
יוהנס לאטוהררי , שדחה את ההצעה, הציע לכלול את שירותי הדת במשרד החינוך.
המושב דחה את הקמת המשרד לשירותי דת.
משרד הדתות הוקם רק על ידי קבינט שיחריר .
המשרד לשינוי אקלים של פקיסטן הוא משרד ממשלתי המהווה חלק מממשלת פקיסטן.
המשרד שהוקם בשנת 2017 עוסק בנושאי הקשורים לשינוי אקלים בפקיסטן.
השרה הנוכחית היא שרי רחמן.
אגף אדמיניסטרטיבי – במשרד מועסקים 173 עובדים.
האגף עוסק בניהול הסגל מהבחינה האדמיניסטרטיבית.
אגף פיננסי - פועל לתיאום ומימון של פרויקטים בנושאי שינוי אקלים באמצעות שיתופי פעולה עם ממשלות וסוכניות של האו"ם.
אגף פיתוח - אחראי על ענייני מדיניות הנוגעים לתוכניות פיתוח.
אחראי לתכנון לוחות זמנים ולמעקב אחר ביצוע התוכניות בפועל.
אגף איכות הסביבה - מתמקד בחקיקה סביבתית בנושאים חוצי גבולות (בין מחוזות, נושאים אזוריים ונושאים בין-לאומיים).
האגף מתמקד גם בנושאים של פיתוח ב-קיימא, מים, תברואה ועיור בר-קיימא.
האגף אחראי להסכמים רב-צדיים, כולל אמנת המסגרת של האו"ם ואמנת קיוטו.
אגף היערות - עוסק במדיניות לאומית, תוכניות, אסטרטגיות ותוכניות לגבי אקולוגיה, ייעור, חיות בר, מגוון ביולוגי ומדבור.
אגף לשיתוף פעולה בינלאומי - האגף הוקם בשנת 2005, עוד בטרם הקמת המשרד הממשלתי.
עוסק בתיאום עם סוכנויות סביבתיות בינלאומיות בנושא שינויי אקלים ונושאים סביבתיים, מייצג את פקיסטן בפורומים בינלאומיים העוסקים באמנות ובפרוטוקולים עליהם חתומה המדינה על מנת לעמוד בהתחייבויות בינלאומיות.
בנוסף, מנסה האגף לגייס תמיכה בינלאומית לטיפול בשינויי אקלים/נושאים/יוזמות הקשורות לסביבה בפקיסטן.
המשרד לקידום מעמד האישה היה משרד ממשלתי, שממשלת ישראל השלושים ושבע החליטה על הקמתו ועל מינוי השרה מאי גולן לעומדת בראשו.
הקמת המשרד אושרה על ידי הכנסת ב-1 במאי 2023.
ב-2 באפריל 2023 החליטה הממשלה על הקמת המשרד לקידום מעמד האישה ועל מינויה של חברת הכנסת מאי גולן לשרה הראשונה שתכהן בו.
בעת הקמת המשרד הועברה אליו הרשות לקידום מעמד האישה מהמשרד לשוויון חברתי.
מעבר לכך, לא הועברו סמכויות ו/או רשויות נוספות.
הרשות לקידום מעמד האישה היא רשות ממשלתית, העוסקת בקידום מדיניות בנושא מעמד האישה בישראל; בתיאום בין הגופים המטפלים במעמד האישה בישראל; בגיבוש פעילות למניעת אלימות נגד נשים ומיגור תופעת הזנות בישראל.
בינואר 2024 החליטה ממשלת ישראל לבטל את המשרד ולאחד אותו בחזרה עם המשרד לשוויון חברתי.
המשרד לעסקים ולמסחר הוא משרד ממשלתי של הממלכה המאוחדת, האחראי על קידום צמיחה כלכלית, מסחר בינלאומי, חדשנות, השקעות ורגולציה ידידותית לעסקים.
המשרד הוקם ב־7 בפברואר 2023, כחלק מרפורמה ארגונית רחבת היקף במבנה משרדי הממשלה בבריטניה.
שר העסקים והמסחר המכהן הוא ג'ונתן ריינולדס, אשר מונה לתפקיד על ידי ראש הממשלה קיר סטארמר ב־5 ביולי 2024.
המשרד נוסד כתוצאה ממיזוג תחומי האחריות העסקיים של משרד האנרגיה, העסקים והאסטרטגיה התעשייתית לשעבר (BEIS), יחד עם משרד הסחר הבינלאומי לשעבר (DIT).
שרים ובכירים אזרחיים בכירים ממשרד הסחר הבינלאומי המשיכו בתפקידם תחת המבנה החדש של המשרד.
לשכת ראש הממשלה הגדירה את הקמת המשרד כהזדמנות ליצירת "קול אחיד ועקבי למען העסקים בתוך הממשלה, המתמקד בצמיחה כלכלית באמצעות רגולציה חכמה, הסכמי סחר חדשים בחו"ל, ותרבות יזמית מחודשת בבית".
לפי הצהרת דאונינג 10, תחומי האחריות המרכזיים של המשרד כוללים:
קידום הזדמנויות לצמיחה כלכלית בכלל מגזרי המשק;
סיוע לעסקים בגישה למימון והקמת מערכת רגולטורית המעודדת יזמות;
קידום חברות בריטיות בזירה הבינלאומית ומשיכת השקעות איכותיות, לרבות באמצעות הסכמי סחר חופשי עם הודו ושותפים אסטרטגיים נוספים;
עידוד שווקים תחרותיים וטיפול בפרקטיקות שפוגעות בתחרות, תוך שמירה על זכויות הצרכנים;
הבטחת ביטחון כלכלי ועמידות של שרשראות אספקה;
מיצוי ההזדמנויות שנוצרו בעקבות הברקזיט, והסרת חסמים רגולטוריים מיותרים;
חקיקה בנוגע לרמות שירות מינימליות בשירותים ציבוריים חיוניים ולסקירה, רפורמה או ביטול חוקים שהועברו מהאיחוד האירופי, עד דצמבר 2023.
החל מ־26 באפריל 2023, עבודת המשרד מפוקחת על ידי ועדת העסקים והמסחר של בית הנבחרים הבריטי ("Business and Trade Select Committee").
ועדה זו היא ממשיכת דרכה של ועדת האנרגיה, העסקים והאסטרטגיה התעשייתית לשעבר, אשר איחדה לתוכה גם את סמכויות ועדת הסחר הבינלאומי שפורקה.
באפריל 2023 השלים המשרד את המשא ומתן להצטרפותה של הממלכה המאוחדת להסכם הסחר החופשי המקיף והמתקדם לאזור האוקיינוס השקט (Comprehensive and Progressive Agreement for Trans-Pacific Partnership, CPTPP).
ההסכם כולל 11 מדינות השוכנות סביב האוקיינוס השקט: קנדה, מקסיקו, פרו, צ'ילה, ניו זילנד, אוסטרליה, ברוניי, סינגפור, מלזיה, וייטנאם ויפן.
סבב המשא ומתן נמשך כשנתיים, והצטרפות בריטניה מהווה הישג סחר אסטרטגי במסגרת מדיניות הסחר שלאחר הברקזיט.
באפריל 2021, הקים הלורד גרימסטון מבוסקובל (The Lord Grimstone of Boscobel), בשיתוף המשרד, את מועצת ההשקעות של הממלכה המאוחדת (UK Investment Council) – גוף מייעץ שמטרתו לעודד השקעות נכנסות לממלכה ולספק לממשלה תובנות אסטרטגיות של משקיעים גלובליים בנוגע למדיניות הסחר וההשקעות.
במאי 2023 ערך הלורד ג'ונסון מליינסטון (שר ההשקעות) ביקור היסטורי בהונג קונג, והיה לשר הבריטי הראשון שביקר באזור המנהלי המיוחד מאז 2018, ולראשון לעשות כן מאז חקיקת חוק הביטחון הלאומי החדש על ידי ממשלת סין.
הביקור נתפס כמהלך אסטרטגי במסגרת מאמצי בריטניה לחזק קשרים כלכליים עם אזורים באסיה־פסיפיק, תוך שמירה על ערכים מערביים של סחר חופשי וביטחון השקעות.
עוד באותו חודש, הודיע המשרד כי החל לנהל משא ומתן לקראת חתימת הסכם סחר בילטרלי חדש עם שווייץ, במטרה לעדכן ולהרחיב את ההסדרים הקיימים לאחר עזיבת האיחוד האירופי.
המתחזים היא תוכנית מציאות בהפקת ערוץ 4 הבריטי המשודרת בערוץ 8. התוכנית עלתה לשידור לראשונה בשנת 2001 בערוץ 4 הבריטי.
בשנת 2003 עלתה גרסה אמריקאית לסדרה בערוץ TLC אשר משודרת גם היא בערוץ 8.
בכל פרק נבחר מתמודד בעל מקצוע מסוים, אשר אמור תוך חודש ימים להתחזות לבעל מקצוע אחר, מקצוע אשר לרוב רחוק ממנו עד כדי כך שלכאורה אין שום קשר בין המקצוע המקורי של המתמודד לבין המקצוע אותו עליו ללמוד.
המתמודד לומד את המקצוע בעזרת שלושה עד ארבעה מורים - אשר הם עצמם מקצועיים וותיקים באותו מקצוע - לימוד הכולל הכולל הכרת מושגים חדשים לחלוטין ולעיתים אף שינוי המראה החיצוני (תספורת חדשה, בגדים בסגנון אחר וכיוצא באלה).
בסוף החודש מתחרה המתמודד יחד שלושה מקצוענים אשר לא מכירים אותו ולא יודעים שהוא מתחזה, וכל אחד מהם נדרש להציג את המיומנויות שלו בפני שלושה או ארבעה שופטים מקצועיים, אשר לא מודעים כלל שאחד מהמתחרים מתחזה.
לאחר שהמתחרים הציגו את מיומנויותיהם בפני השופטים, מתבקש כל שופט לזהות את המתחזה מבין המתחרים, כאשר מטרת המתמודד ומוריו להקשות על השופטים ככל האפשר לזהות את המתחזה.
לרוב אחוז ההצלחה גבוה, והשופטים אכן מתקשים לזהות את המתחזה.
בחלק גדול מהתוכניות נוסף ממד נוסף, מעצם זה שהמתמודד הגיע מיישוב קטן והיה רגיל לחיים צנועים ושלווים, ונאלץ גם להתרגל לחיי הכרך .
נהג מרוצי שטח - התחזה לדראג קווין
גוזז כבשים - התחזה לספר צמרת
כומר - התחזה למוכר מכוניות
נגנית צ'לו - התחזתה לתקליטן
מכין פיצה - התחזה לשף מקצועי.
עורך דין - התחזה למתאבק מקצועי.
עובדת במכבסה - התחזתה לסטייליסטית.
גננת - התחזתה לשומרת ראש.
מגדלת ירקות - התחזתה לאשת חברה.
עובדת מחשבים - התחזתה למדריכת כושר.
סטודנטית לרפואה - התחזתה למתחרה בתחרות יופי.
מדריכת טיולים וסקי - התחזתה לסוכנת נדל"ן.
סטודנט להיסטוריה של האמנות - התחזה לאמן גרפיטי.
"המתאגרף מקווירינאלה" (Quirinale) הוא פסל דמות מתאגרף שפוסל על ידי אפולוניוס, מן התקופה ההלניסטית, עשוי ברונזה, שהשתמר בשני עותקים רומיים מן המאה הראשונה לפנה"ס, שנתגלו בגבעה הרומית בעלת שם זה בשנת 1885.
נושאו של הפסל מהווה עדות לערכים השונים של החברה ההלניסטית לעומת החברה בתקופת יוון הקלאסית.
הדמות מציגה מתאבק מבוגר, גופו פצוע, אפו שבור והוא יושב בעייפות על גבי סלע.
הפסל מציג תיאור ריאליסטי לתיאור גוף האדם.
ביטוי אוהד זה לאיש נחות היה אחד מהשפעות האסכולה הסטואית, אשר דגלה בטשטוש מאפיינים מעמדיים ועבורה היו "ההבדלים האתניים ניתנים מעתה כדבר חיצוני בלבד, כגלימה המכסה את הישות האמיתית".
יש המזהים את הפסל כפסלו של המתאגרף קלאיטומאכוס שזכה בתחרות האגרוף במשחקים האולימפיים ה-142 בשנת 212 לפנה"ס וזכה להערצה גדולה בקרב קהל חובבי הספורט כתוצאה מאורח חייו הסגפני.
המשתה הוא דיאלוג סוקרטי שנכתב על ידי אפלטון.
הדיאלוג מתרחש בביתו של אחד מחבריו של סוקרטס, אגאתון, שהוא במקצועו מחזאי אשר זכה בפרס על המחזה הטוב ביותר באתונה.
בשל הזכייה מזמין אגאתון את כל חבריו למשתה על-מנת לשמוח בשמחתו.
החברים, חמישה במספר, מגיעים לאגאתון ובמהלך המשתה מציעים הצעה לקיום תחרות נאומים אודות טיב ה-"ארוס".
שני הנאומים המרכזיים, שרוב ההתייחסות מכוונת אליהם, הם הנאומים של אריסטופאנס ושל סוקרטס.
אריסטופאנס טוען כי הבנת האהבה (הארוס) קשורה בהבנת החיים שלנו, ולכן הוא פונה לעסוק בהבהרת טיב החיים.
לפי אריסטופאנס החיים האנושיים הם חיים פגומים בהם יש אלמנט מתמיד של חוסר חיבור בין אנשים, אשר בא לידי ביטוי בהשתוקקות הדדית האחד לשני - הן הגופנית והן הרגשית.
לפי סיפורו של אריסטופאנס היו בעבר בני האדם דמויות כדוריות, אשר להן 4 רגליים, 4 ידיים, שני ראשים, 4 עיניים וכדומה - כלומר: שני אנשים מחוברים, אשר היו בעלי עוצמה כפולה וכוח תבוני רב.
בשל חטא הגאווה והעוצמה הרבה הפריד אותם זאוס לשני אנשים נפרדים, וכך נוצרו יצורים הדומים יותר לבני האדם.
הרבייה של אותם יצורים כדוריים קדומים הייתה שונה מזאת שיש היום - רבייה הדומה לזו של צמחים.
שני היצורים התגעגעו זה לזה וכשמצאו האחד את השני עסקו בפעילות האהבה עד שזנחו כל פעולה אחרת, כולל הזנה, עד שמתו.
זאת הייתה השתוקקות שלא אפשרה לעולם כלל להתקיים, אשר הביאה את השניים למצב של תשוקה ומוות.
בשלב מאוחר יותר זאוס הביא את המיניות לשני החצאים, וכך נוצרה תשוקה מינית שמגיעה לשובע בשלב מסוים, ומאפשרת לקיים את שלבי החיים אחריה.
אריסטופאנס חוזר ומדגיש כי שני החצאים רוצים להיות יחד, אך הם אינם יודעים מדוע ואינם יודעים מה הם צריכים כדי להשלים את החסר.
אריסטופאנס מדגיש כי זהו לא רק מין.
ההשתוקקות הזאת היא היא הרצון של בני האדם לחזור לאחדות שקיימו לפני ההפרדות - הארוס כהשתוקקות לשלמות.
האלנכוס הוא מתודה סוקראטית להוכיח את טעות בן-שיחו של סוקרטס.
את השיטה הזאת מפעיל סוקרטס על אגאתון, מארחו.
טרם נאומו אמר אגאתון כי ארוס הוא האל היפה ביותר מכל האלים והמושלם מביניהם.
סוקרטס לא מסכים עם אמירה זו.
סוקרטס טוען כי כשמדברים על ארוס מדברים על יחסיות בין שני דברים.
ארוס הוא מטבעו אהבה של משהו.
כשמשהו אוהב מישהו אחר הוא משתוקק אליו, ולכן ארוס הוא סוג מסוים של השתוקקות.
השתוקקות מכוונת למה שחסר למשתוקק.
מכאן היא המסקנה שארוס (האל) הוא חסר יופי, היות שהוא משתוקק לדברים יפים, וגם חסר אותם.
אזי כיצד הוא יהיה התגלמות היופי, אך גם יהיה חסר אותם?
- מכאן שיש בדברי אגאתון סתירה.
דיוטימה היא דמות מיתולוגית שעד היום יש ויכוח אקדמי - פילוסופי והיסטורי - לגבי קיומה.
דיוטימה מתארת כי ארוס הוא המאחד בין העולם האלוהי לעולם המציאותי, וכי תפקידו לקשר בין עולם המציאות לעולם האידאות.
תפקידו של ארוס בעולם הוא להביא אושר, אשר מתקשר בקשר ישיר לאהבה.
לפי דיוטימה, כשיהיה לנו טוב, אזי הדבר יביא לנו אושר ושמחה.
בעלות על הטוב = בעלות על האושר.
אנו מבינים מדוע אנחנו רוצים דברים טובים, אך אנו לא מבינים מדוע אנו רוצים דברים יפים שמתקשרים גם הם לאושר.
מסקנה המרכזית של דיוטימה: הארוס הוא הרצון שיהיה לי טוב, ושהטוב יהיה לי לנצחי.
כיצד אוכל לקיים את הדברים לעד?
לפי דיוטימה, אוכל לעשות זאת על ידי קיום היופי שבהם.
נוכחותם של דברים יפים גורמת לאל-מוות, ובעזרתם אפשר להוליד.
סוקרטס מפרש את רעיון ההולדה (תינוק, יצירה, רעיון) במובן מצומצם יותר, כהולדה של צאצא אנושי.
אהבה ארוטית, כהצגתו, היא פגישתנו עם היופי, וזה הכלי המאפשר לנו להביא צאצאים לעולם, ובכך להנחיל את עצמנו לדורות הבאים - דבר שיוצר אלמוות.
אושר הוא להחזיק דברים טובים לאורך זמן.
- אך הזמן לוקח בעצמו את מה שהוא נותן.
ברעיון ההולדה המתמשכת יש מצבי הקטיעה, כאשר האב מת, או גם כאשר הילד עצמו ימות.
גם בנושא הזמן כל דקה, כל שנייה, כל דבר מכחיד את עצמו ולא נמשך לאורך זמן.
האושר האמיתי, לדברי דיוטימה, הוא דבר המצוי בקטגוריה של אל-זמניות ולכן זה נכון.
מה שאפלטון קורא לו הולדה מקרב אותנו לאל-מוות.
סוקרטס חושב שבהולדה יש ביסוס של קשר ביננו לבין ישויות שמעבר לזמן שלנו - ליסודות הקבועים בעולם - לאידאות (על תורת האידאות של סוקרטס יש לקרוא בדיאלוג "פיידון").
היצירתיות, לדבריו, היא השגת האושר בדרג שונה וגבוה יותר.
בן-ישראל, 1914 (עם מבוא גדול ע"ד חיי אפלטון וערכו הפילוסופי והספרותי והערות ובאורים בסוף הספר.)
המשתה, בתוך: כתבי אפלטון כרך ב', תרגום: ליבס
אפלטון, המשתה תרגום מיוונית עם מבוא והערות: מרגלית פינקלברג.
אחרית דבר: ורד לב-כנען וחגי כנען.
לקריאה ב'פסיק' הספרייה הדיגיטלית (זמין לסטודנטים וחוקרים).
אפלטון מתורגם מיוונית לעברית : בשנים עשר כרכים, תרגום מיוונית שאול טשרניחובסקי, א.
אפלטון, משתה תרגם מיוונית שאול טשרניחובסקי, מבוא מאת יוסף קלוזנר.
נאומו של אריסטופאנס הוא ההשראה המרכזית עבור השיר "The Origin of Love" מתוך המחזמר "הדוויג והשארית העצבנית".
שכונת המִֹשְתָּלָה היא אחת משכונות עבר הירקון בתל אביב, הממוקמת על הגבול עם רמת השרון.
השכונה תוכננה על ידי האדריכל יעקב יער, שמשרדו תכנן גם את רוב בנייניה, ותוכניתה אושרה ב-1993. אכלוסה של השכונה החל ב-1998. השכונה הוקמה על שטח בו הייתה המשתלה העירונית ומכאן מקור שמה.
בתוכנית המקורית מתחילת שנות התשעים אושרו כ-1,200 יחידות דיור, ולאחר תוכנית בניין חדשה לשכונה מספר היחידות השתנה ל-1,450. בשנת 2016 אושרה הקמתן של 136 יחידות דיור בשכונה כחלק ממיזם דירה להשכיר.
המתחם החל להתאכלס בינואר 2024.
גבולותיה הם שכונות צהלה וגני צהלה מדרום, דרך משה סנה ממערב ושטחים חקלאיים של רמת השרון עליהם אמורה לקום רצועת הנופש מצפון וממזרח.
בשכונה נמצאת הנקודה הגבוהה ביותר בשטח השיפוט של העיר, בגובה של כ-70 מטרים מעל פני הים.
רחובות השכונה נקראים על שם סופרים ומלחינים ישראלים: סשה ארגוב, משה וילנסקי, לוין קיפניס, יעקב שבתאי, דוד אבידן, מקס ברוד, אלי תבין ומרדכי זעירא.
השכונה בנויה על גבעה בקוטר של כ-700 מטרים ובהיקף של 1,600 מטרים, אותה מקיפים הרחובות סשה ארגוב ומשה וילנסקי.
בקצה המערבי של הגבעה נמצאת שדרה הסגורה לכלי רכב (רחוב דוד אבידן) אשר מקיפים אותה בנייני מגורים בני כ-7 קומות.
אשר בקצה המערבי שלה נמצאים שטחי מסחר קטנים בהיקפם.
ובשולי השכונה קיימים בניינים שגובהם נע בין 3 לכ-7 קומות.
לצד בתים דו משפחתיים צמודי קרקע.
בקצה המזרחי של השכונה נמצא פארק גדול אשר משמש את תושבי השכונה.
בנוסף לפארק הקיים בכניסה לשכונה בדרך משה סנה.
בשכונה נמצאים חמישה גני ילדים עירוניים, מעון של ויצו ובית ספר שנקרא: "המשתלה" שנפתח בספטמבר 2012 ולצידו מבנה שכולל שלושה גנים.
השכונה גובלת בקאנטרי, במרכז הקהילתי ובשבט הצופים השייכים לשכונת צהלה, ולכן משמשים במידה רבה גם את תושבי השכונה.
כמו כן קיים בשכונה בית דיור מוגן גדול מבית אחוזת ראשונים הנקרא "אחוזת צהלה".
המתחזה (בספרדית: La Usurpadora; באנגלית: The Usurper) היא טלנובלה מקסיקנית בת 102 פרקים שהופקה בשנת 1998 על ידי חברת טלוויסה.
עלילתה בנויה על פי ספרה של אינס רודנה.
לסדרה יצא גם סרט המשך הנקרא: "יותר מהמתחזה".
פאולינה מרטינס היא בחורה ענייה, חרוצה, וטובת לב שעובדת בשירותים של מועדון לילה בקנקון כדי לפרנס את פאוּלה, אמה החולה.
באחד מהימים היא פוגשת את פאולה ברצ'ו, הדומה לה כשתי טיפות מים.
פאולה היא אישה עשירה, בוגדנית ורעת לב שהתחתנה עם בעלה, קרלוס דניאל, רק כדי לחיות חיים טובים.
השתיים לא יודעות על קשר הדם ביניהן; אמן מסרה את פאוֹלה לזוג עשירים, משום שהייתה ענייה ולא יכלה לטפל לבד בשתי התינוקות.
פאולה מציעה לפאולינה דבר נוראי: לתפוס את מקומה במשך שנה באחוזת ברצ'ו במקסיקו סיטי.
כדי להכריח את פאולינה להסכים להצעתה, פאולה מכניסה את הצמיד שלה לתוך התיק של פאולינה ומאשימה אותה בגנבה.
ובכך היא מציבה לפאולינה אולטימטום: או להסכים להתחזות לה בבית של בעלה במשך שנה, או להיכנס לכלא על הפשע הזה שהיא לא ביצעה.
החל מהרגע שפאולינה נכנסת לאחוזת בראצ'ו, היא כובשת את ילדיו של קרלוס דניאל עם המון אהבה וחיבה.
וגם עוזרת לסבתו של קרלוס דניאל להיגמל מהאלכוהול.
קרלוס דניאל מרגיש אהבה לאישה שהוא חושב אותה שהיא אשתו, ופאולינה לא מצליחה להימנע מלהתאהב בגבר שאותו היא מרמה.
אך לצערם, בדיוק כאשר אהבתם מתחילה לפרוח, פאולה האמיתית חוזרת בהפתעה, ונחושה בדעתה להשיב לה את מקומה בבית משפחת ברצ'ו.
פאולה ברצ'ו (גבריאלה ספניק): אישה יפהפייה, אך גם אנוכית וחסרת רגשות, מעוניינת רק בכסף והנאה.
פאולה נשואה לקרלוס דניאל ומכריחה את פאולינה להתחזות לה במשך שנה בבית משפחת ברצ'ו על מנת שתוכל ליהנות מהחיים עם המאהבים שלה.
פאולינה מרטינז (גם היא מגולמת על ידי גבריאלה ספניק): אישה יפהפייה ותמימה.
נשלחת בכוח על ידי פאולה להתחזות לה בבית משפחת ברצ'ו במשך שנה שלמה.
אישה חכמה וטובת לב, אשר מתחבבת על כל בני המשפחה.
קרלוס דניאל ברצ'ו (פרננדו קולונגה): גבר מצליח שהחברה שלו נמצאת במצב של פשיטת רגל.
קרלוס דניאל התחתן בפעם השנייה עם פאולה ברנצ'ו, לאחר שאשתו הראשונה מתה.
יש לו 2 ילדים: ליזט וקרליטוס.
מתאהב בוורוניקה המזכירה, אך לאחר מכן הוא מבין שהוא מאוהב בפאולינה ומתחתן איתה.
פיאדד ברצ'ו (ליברטד למארקה): סבתו של קרלוס דניאל.
מכורה לאלכוהול, אך בעזרתה של פאולינה, היא נגמלה מהאלכוהול.
פיאדד מההתחלה לא אהבה את פאולה אך לאחר שפאולה (פאולינה) השתנתה לטובה, היא נכבשה בטוב ליבה ובאהבתה.
אסטפניה ברצ'ו דה מונטרו (שנטל אנדרה): אחותם החורגת של קרלוס דניאל ורודריגו.
אסטפניה הייתה בהתחלה אישה צנועה ולא יפה, אך בעזרתה של פאולה (פאולינה) היא עוברת שינוי מראה והופכת לאישה יפהפייה.
חמה דורן ברצ'ו (דומיניקה פאלטה): אישה יפה ורעה.
מאוהבת בקרלוס דניאל ותעשה הכל כדי להפריד בינו לבין פאולה (פאולינה).
לוסיאנו אלקנטרה (מריו סימרו): גבר חתיך ומפתה, אשר משמש כמאהב של פאולה.
רודריגו ברצ'ו (מרסלו בוקט): אחיו של קרלוס דניאל.
לוקח על חסותו את בנה של אסטפניה לאחר שהיא משתגעת, ומגדל אותו כאילו היה שלו.
גיז'רמו "ווילי" מונטרו (חואן פבלו גמבואה): גבר חתיך ורודף בצע.
מנהל רומן עם פאולה ברצ'ו ולאחר מכן גם עם ויואנה.
לליטה (פאטי דיאז): משרתת בבית משפחת ברצ'ו.
רכלנית וחברה טובה של פאולה.
לאנדרו גומז (אלחנדרו רואיז): גבר נאה המתאהב בויויאנה.
הוא גבר עני ולכן ויויאנה לא מעוניינת בו.
מתאהב לאחר מכן בוורוניקה סראנו.
ויויאנה ( אנסטסיה): בחורה צעירה עניה.
הופכת למאהבתו של ווילי ומאמינה שהוא יעזוב את אסטפניה בשבילה.
פטריסיה ברצ'ו (ג'סיקה חורדו): אשתו של רודריגו.
לוקחת על חסותה את בנה של אסטפניה ומגדלת אותו כשלה.
פידלינה (מגדה גוזמן): אם הבית של משפחת ברצ'ו ואשת סודה של פיאדד.
אלסנדרו פארינה (אנריקה ליזלדה): גבר מבוגר ועשיר.
עוד אחד ממאהביה של פאולה.
פאולה מרטינז (נוריה באגז): האמא של פאולה ופאולינה.
היא זו ששלחה את פאולה לאימוץ והשאירה איתה את פאולינה.
ורוניקה סוריאנו (אדריאנה פונסקה): מועסקת בתור מזכירתו של קרלוס דניאל.
מתאהבת בקרלוס דניאל והוא משיב לה אהבה, אך מרגישה שהוא מאוהב בפאולינה ולכן הם נפרדים.
בעקבות ההצלחה שלה זכתה הסדרה, יצא לסדרה סרט המשך אשר נקרא "יותר מהמתחזה" (Más Alla De La Usurpadora ), אשר מתרחש שנה לאחר מאירועי הסדרה.
שנה עברה מאז שקרלוס דניאל (פרננדו קולונגה) ופאולינה (גבריאלה ספניק) התחתנו, ויש להם בת קטנה בשם פאוליטה על שם אמה של פאולינה.
הבעיות במהרה מתחילות לצוץ על פני השטח, כאשר פאולינה לא מרגישה טוב, היא הולכת לרופא יחד עם סבתא פאידד (ליברטד למארקה).
שם, הרופא אומר לה שיש לה סרטן, ושנותר לה עוד 3 חודשים לחיות.
לאחר גילוי זה, פאולינה שומרת על מחלתה בסוד ממשפחתה, אבל מבקשת מראקל (יאדירה קארילו), המטפלת של פאולה, שתינשא לקרלוס ראול לאחר שהיא תמות.
ראקל, שמאוהבת בסתר בקרלוס דניאל, מסכימה.
כאשר פאולינה משתפת את סבתא פאידד בסודה, היא מתעקשת שעל המשפחה לדעת גם כן על מחלתה.
כאשר קרלוס דניאל מגלה על מחלתה של פאולינה, הוא מנחם את פאולינה ומחליט לנצל את הזמן שנותר לה, בשביל להפוך אותו לאחד מהימים היפים שיהיו לשניהם ביחד.
בינתיים, פאולינה וקרלוס דניאל חוגגים את יום השנה לנישואיהם.
ראקל, אשר לא מוכנה לחכות עד שפאולינה תמות, מכניסה לתוך כוס היין של פאולינה רעל.
פאולינה שותה את היין ומיד מתעלפת, אך ראקל גם כן מתעלפת.
שתי הנשים מובלות לבית החולים, שם מתברר שפאולינה לא חולה אלא בהיריון.
בינתיים, ראקל מגלה שהיא זו שתתה מהיין המורעל.
ראקל במהרה מתנצלת בפני כולם ולבסוף, מבריאה לחלוטין.
בבית משפחת ברצ'ו, פאולינה וקרלוס דניאל מבשרים לכולם את הבשורה המשמחת: פאולינה שוב בהיריון.
המתחם הדתי בקלוואריה זבז'ידובסקה (בפולנית: Sanktuarium pasyjno-maryjne w Kalwarii Zebrzydowskiej) הוא מתחם דתי הכולל מבנים בסגנון המנייריסטי, גנים ופארק צליינים, סמוך לעיר קלוואריה זבז'ידובסקה (Kalwaria Zebrzydowska) בדרומה של פולין.
המתחם הוקם במאה ה-17, כאשר הקונטרה-רפורמציה בסוף המאה ה-16 הובילה לתנופת מחודשת של הקמת מבני דת ברחבי אירופה הקתולית, ואלה נקראו על שמה של גולגותא בירושלים (בפולנית "גולגותא" היא Kalwaria - "קלוואריה").
המתחם הדתי בקלוואריה זבז'ידובסקה הוא הידוע ביותר בפולין לאחר יאסנה גורה (Jasna Góra) שבצ'נסטוחובה, ובשנת 1999 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית.
הקמת המתחם החלה בשנת 1600 על ידי מיקולאי זבז'ידובסקי (Mikołaj Zebrzydowski), וויווד קרקוב, שהקים את "קפלת הצליבה" ומקום פרישה קטן ששימש אותו לצרכיו האישיים.
שני נזירים ציסטרציאנים שכנעו את זבז'ידובסקי להרחיב את היקפו של האתר ולהקים בו קפלות ומבנים נוספים, שיקושרו במראם ובשמותיהם למקומות הקדושים לנצרות בירושלים, ואשר ישאו אופי של מקום עלייה לרגל.
תכנונו של המתחם התבסס על נופה של ירושלים בזמנו של ישו, ועשה שימוש בגבעות במקום כדי לייצג את הרי ירושלים.
24 הקפלות הוקמו באתר כך שייצגו את הפסיון, וארבע-עשרה התחנות בוויה דולורוזה חוברו אלה לאלה באמצעות שביל שהונח ביער סביב למקום וסומנו בצלבים.
צלבים אלה הוחלפו בקפלות בין השנים 1605-1632, והאדריכל הבלגי שהופקד על הקמתן, תכנן אותן בסגנון המנייריסטי של ארצות השפלה.
ב-1632 הוקף המקום בחומה שסימנה את גבולותיו של האתר הקדוש, והונחה רשת שבילים שחיברה בין עשר קפלות העוסקות בחייה של הבתולה.
מאז נוספו למקום תשע קפלות נוספות, ו"גשר המלאכים" הוחלף במבנה חדש ב-1907.
כנסיית גבירתנו של המלאכים והמנזר הציסטרסיאני הושלמו ב-1609. המנזר הורחב באופן משמעותי בין השנים 1654-1656 ואימץ מראה של טירה בסגנון הבארוק.
סמוך לאחר מכן הוספה קפלת צליינים לכנסייה, גם היא בסגנון הבארוק, בין השנים 1692-1720 קיבל המבנה את מראהו הנוכחי.
המנזר הורחב פעם נוספת בתחילת המאה ה-19, וב-1887 הובא לכנסייה איקונין עושה ניסים של הבתולה המוכר בשם "הגבירה מקלוואריה".
בתחילת המאה ה-18 הקימה משפחת צ'רטוריסקי (Czartoryski), שאדמותיו של הפארק היו בבעלותה, ארמון מגורים סמוך לכנסייה, אך זה נהרס ברובו במאה ה-19. חלקת קרקע זו עברה לבעלותה של הממשלה הפולנית לאחר מלחמת העולם השנייה, והיא הקימה עליה בית ספר לתאולוגיה.
עוד התחדשה במקום ב-1947 שגרת הטקסים הדתיים שנפסקה עם חלוקת פולין והכיבוש האוסטרי ב-1772, וחשובים שבהם נערכים בפסחא ובחג עליית מרים.
האפיפיורים יוחנן פאולוס השני ובנדיקטוס השישה עשר ביקרו שניהם באתר, ופסלו של הראשון הניצב בחזית הכנסייה מנציח את האירוע.
האתר שוכן בין הרי ז'אר (Żar) להרי לנצקורונסקה (Lanckorońska) והוא מיוער ברובו.
על מורדות ההרים שמשני צדדיו שוכנים שרידיהן של שתי מצודות מימי הביניים.
המבנים הוקמו ברחבי האתר אגב ניצול תנאיו הטבעיים, והם משמשים דוגמה טובה לפארק מנרייסטי המשלב בין גנים צרפתיים בסגנון הבארוק, למבנים איטלקיים בסגנון הרנסאנס.
צורתו של הפארק היא כשל אליפסה ושטחו כ-4 קמ"ר.
המבנים העיקריים שוכנים לאורך היקפו של תא השטח ומקושרים זה לזה בשבילים.
ממקומות שונים ברחבי האתר נשקפים נופי הפארק עצמו כמו גם מראות של הרי טאטרה ושל קרקוב.
המבנים ברחבי הפארק מגוונים ושונים זה מזה.
הם מקוריים ועשירים בפרטים, ולעיתים ממחישים את ייעודם ואת שמם בצורתם.
כך לדוגמה עשויה "קפלת לב הבתולה" בצורת לב.
חלק מהמבנים פשוטים בבסיסם, כמו ביתו האליפטי של כייפא, וחלקם מורכבים כמו בית הבתולה הבנוי בצורת משולש המחובר באמצעות חצאי עיגולים, או ביתו של פונטיוס פילאטוס העשוי כצלב יווני.
גם החומרים ששימשו להקמת המבנים ולעיטורם מגוונים - אבנים ולבנים לא מטוייחות לצד כאלה שטוייחו או צופו; גגות נחושת או אבץ לצד גגות רעפים מקרמיקה, ועוד.
אנטבלטורות משמשות לחלוקה אופקית של קירות המבנים, וחצאי עמודים מחלקים אותם אנכית.
עיטורי המבנים משלבים מוטיבים מהסדר הטוסקאני, הסדר האיוני ומהסדר המשולב, חזיתות דמויות ארקדות וחלונות עגולים או מעוגלים.
לחלק מהקפלות כיפות עם עיטורי סטוקו, ולחלקן צמודות בימות דרשה כנסייתיות (Pulpit) מאבן, עץ או לבנים, הבולטות מחזיתותיהן.
עם זאת חלל המבנים פשוט בעיצובו ובריהוט שבהם.
בחלקם לבנים הנושאות את הכיתוב "Terra Santa" ("ארץ הקודש"), המעיד עליהן כי הן מכילות עפר מירושלים.
באתר שתי כנסיות גדולות - כנסיית קבר הבתולה וכנסיית הצליבה - אך המבנים הבולט בו הם אלה של כנסיית גבירתנו של המלאכים ושל המנזר הציסטרסיאני הממוקמים במעלה הרי ז'אר.
בכנסייה ספינה בודדת, ובצידה הדרומי שלוש קפלות הנושאות כיפות.
משני צדדיה של החזית ניצבים שני מגדלים עם גגות בסגנון הבארוק שביניהם גמלון.
מבני המנזר בנויים סביב שני קלויסטרים פנימיים מצפון לכנסייה, וחזיתם נישאת לגובה של שלוש קומות.
המתופפת הקטנה הוא עיבוד קולנועי משנת 1984, בבימויו של ג'ורג' רוי היל, לספר בשם זהה מפרי עטו של ג'ון לה קארה שיצא לאור ב-1983.
הסרט היה מועמד לפרס "אדגר" על שם אדגר אלן פו בשנת 1985, בקטגוריית "התסריט הטוב ביותר".
חוליית המוסד בראשות מרטין קורץ (קלאוס קינסקי) מנסה להתחקות אחרי מרכיב מטענים פלסטיני, "ח'ליל", המעורב בפיגועי טרור כנגד מטרות יהודיות ברחבי אירופה.
המוסד מגייס שחקנית אמריקנית, צ'ארלי (דיאן קיטון), על-מנת שתתחזה לחברתו של אחיו של ח'ליל, שנתפס על ידי המוסד.
למרות נטיותיה הפרו-פלסטיניות, צ'ארלי נרתמת למשימה, בשל יצר הרפתקנות ומפני שהתאהבה בסוכן המוסד ג'וזף שגייס אותה תוך התחזות לפעיל פלסטיני.
צילומי העיבוד הקולנועי של הספר החלו כחצי שנה לאחר יציאתו לאור של הספר, באוקטובר 1983, חלק מהצילומים נעשו בישראל.
את דמותה של צ'רלי גילמה השחקנית דיאן קיטון, ואת דמותו של קורץ גילם השחקן קלאוס קינסקי.
הסרט יצאה לאקרנים באוקטובר 1984.
בסרט משחקים שורה של שחקנים ישראלים, בהם: אלי דנקר, יהונתן סגל, ג'וליאנו מר, דורון נשר, דור צויגנבום, אורי לוי, סוהיל חדאד, שמעון פינקל, סמדר ברנר ועוד.
המתווך הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת המתח משנת 1998. הסרט בוים על ידי במאי הקולנוע פליקס גארי גריי ומככבים בו סמואל ל.
לוטננט דני רומן (סמואל ל.
ג'קסון) הוא מתווך משא ומתן משטרתי בכיר במחלקת המשטרה של שיקגו וחייל לשעבר בצבא ארצות הברית.
שותפו של רומן, נייט רוניק (פול גילפויל) מספר לו כי מודיע במשטרה שאת שמו הוא לא חושף בפניו הוכיח לו כי חברים ביחידה שלהם מועלים בכספי קרן הנכות של המשטרה, קרן שדני הוא חבר במועצת המנהלים שלה.
נייט מספר לדני שהמודיע שלו לא סיפר על המידע שלו למחלקת חקירות הפנים של משטרת שיקגו מכיוון שלדעתו חברים במחלקה הזו מעורבים גם כן במעילה.
כשדני מוזמן לפגישה עם נייט, הוא מגיע למכוניתו ומגלה את גופתו של נייט, שנורה בראשו, והמשטרה שמגיעה מספר שניות לאחר מכן מציבה את דני כחשוד העיקרי שלה ברצח.
מצבו של דני הופך להיות גרוע יותר כאשר חוקר מטעם מחלקת חקירות הפנים, טרנס ניבאום (ג'יי טי וולש), עליו הצביע המודיע של נייט כחשוד בשותפות במעילה, ממונה לחקירת הרצח.
לאחר שהאקדח שהרג את נייט נמצא והתגלה כאקדח הקשור למקרה עליו דני עבד בעבר, ניבאום ושאר החוקרים מגיעים לביתו של דני לצורך חיפוש ומוצאים מסמכים המעידים על חשבונות בנק בחו"ל עם סכומי כסף מופקדים שסכומם מתאים לסכומי הכסף שנגנבו מהקרן.
דני מתבקש על ידי מפקדו למסור את אקדחו האישי ואת תג המשטרה שלו וחבריו יחידה מפנים לו עורף ומגלים ספקנות לגבי טענותיו לחפותו.
כשהוא עומד בפני אישומים אפשריים של רצח ומעילה, דני נכנס בסערה למשרדו של ניבאום ודורש תשובות ממנו מדוע הוא הפליל אותו.
כשניבאום מסרב לענות, הוא לוקח כבן ערובה אותו, את העוזרת שלו מגי (סיבואן פאלון הוגאן), את מפקדו הישיר וחברו גראנט פרוסט (רון ריפקין) ואת העבריין והמודיע המשטרתי רודי טימונס (פול ג'יאמטי).
המשטרה מפנה את הבניין ומטילה עליו מצור על ידי היחידה ללוחמה בטרור והאף בי איי, ודני מציב בפניה את תנאיו: למצוא את המודיע ואת הרוצח האמיתי של נייט ולזמן את לוטננט כריס סביאן (קווין ספייסי), מתווך משטרתי מחלק אחר של העיר.
דני מאמין שהוא יכול לסמוך על כריס מכיוון שיש לו מוניטין של מתווך שמדבר כמה זמן שנדרש ורואה בפעולה טקטית נגד טרוריסטים כמוצא האחרון בלבד, ומכיוון שהוא שייך למחוז אחר בשיקגו הוא אינו קשור למעילה בקרן הנכות של היחידה של דני.
לאחר שהיחידה ללוחמה בטרור מנצלת הזדמנות ומנסה לחדור פנימה, דני מצליח להתגבר עליהם ולוקח שני שוטרים נוספים כבני ערובה ולכאורה הורג אחד מהם.
כריס מוצא את עצמו מתעמת עם מפקדי היחידה של דני, ובייחוד עם מפקד היחידה ללוחמה בטרור אדם בק (דייוויד מורס) שמעוניין לפרוץ פנימה ולחלץ בכוח את בני הערובה ולסיים את המצב במהירות, אך כריס מצליח לשכנע את המפקד ולקבל פיקוד זמני על המצב ולמנוע פעולות נוספות כאלה ללא אישורו.
לאחר דיונים עם כריס, דני משחרר את פרוסט בתמורה להחזרת החשמל לבניין שנותק לאחר שהשוטרים האמינו שדני הוציא להורג את אחד מהשוטרים שתפס.
בסיועו של רודי ומגי, דני נכנס למחשב של ניבאום ומוצא שם הקלטות ורמזים מצליח להבין כי השוטרים המושחתים הגישו תביעות שווא לקרן הנכות באמצעות אדם משלהם שישב במועצת המנהלים שלה.
ההקלטות שדני מוצא במחשב כוללות הקלטות של נייט הנפגש עם המודיע שלו לפני שהוא נרצח.
כריס משתמש במידע שדני חושף בפניו וטוען שהוא איתר את המודיע של נייט ומביא אותו בפניו כדי לדון על שחרור בני הערובה.
דני מבין שכריס מבלף אותו ושההקלטות של ניבאום חושפות כי נייט בעצמו היה המודיע של המשרד לחקירות פנים.
כשדני מאיים לחשוף את ניבאום לחלון הפתוח ולהפוך אותו לפגיע לאש צלפים, ניבאום נשבר ומודה שנייט נתן לו את ההקלטות וחושף את שמם של שלושה מחברי היחידה של דני (הלמן, אלן וארג'נטו) כשותפים במעילה.
ניבאום מודה שכשהוא התעמת עימם הוא קיבל שוחד על מנת שלא לחשוף אותם, ושהם הציעו שוחד גם לנייט אבל הוא סירב ולכן נרצח על ידם.
ניבאום מספר כי הוא אינו יודע מי מנהל את המעילה אך טוען כי יש בידיו הקלטות המעידות על אשמתם של שלושת השוטרים.
השניים אינם יודעים כי בינתיים שלושת השוטרים נכנסו לחדר דרך תעלות האוורור תחת הטענה לפיה הם מעוניינים להיות מוכנים לפרוץ לחדר במידה ודני יחליט להרוג עוד בני ערובה.
לאחר שהם שומעים את וידויו של ניבאום, הם פותחים באש, הורגים את ניבאום ויורים במחשב שלו לפני שהוא יחשוף היכן הסתיר את ההקלטות.
דני מצליח להבריח אותם ואת שאר חברי היחידה שפורצים איתם תוך שימוש ברימוני ההלם שהוא לקח משני השוטרים שהוא תפס בניסיון הקודם לחדור לחדר.
כשסוכני האפ בי איי מבינים כי המצב יצא משליטתם של כריס ושל המשטרה המקומית, הם לוקחים פיקוד על המשא ומתן ומדיחים את כריס ומורים על פריצה מלאה לבניין.
בזמן שדני מתכונן בפני כניעתו ומעצרו, מגי חושפת בפניו כי ניבאום עבד הרבה ביתו וייתכן ששמר שם את ההקלטות.
כריס מגיע ומתעמת עם דני ומזהיר אותו לגבי הפריצה, ודני מספר לו כי השוטרים המושחתים הרגו את ניבאום וכי השוטר שלכאורה נהרג על ידו עדיין חי ומוחזק בחדר צדדי כשפיו חסום.
כריס מתחיל להאמין לחפותו של דני ונותן לו הזדמנות להוכיח אותה, ובזמן שצוותי האפ בי איי והמשטרה משתלטים על הבניין ומשחררים את בני הערובה, דני מתחפש ללוחם ביחידה נגד טרור ובורח דרך תעלות האוורור.
דני וכריס מגיעים לביתו של ניבאום אבל אינם מצליחים למצוא במחשבו את ההקלטות.
המשטרה מגיעה בעקבותיהם והשוטרים המושחתים נכנסים לבית ומתעמתים עם דני, אך יוצאים החוצה בהוראה של פרוסט שנכנס בעצמו לבית.
כריס רואה אותו לוקח מהם אקדח טעון ומבין שהוא מנהל המעילה, המקור בתוך מועצת המנהלים של הקרן והרוצח של נייט.
כשפרוסט מנסה לשכנע את דני להסגיר את עצמו, כריס לפתע יורה בדני ולכאורה הורג אותו ומציע לפרוסט להשמיד את הראיות שהוא חשף בתמורה לחלק מהכספים שנגנבו.
פרוסט מסכים ומודה בפני כריס לגבי המעורבות שלו ושל שלושת השוטרים האחרים במעילה.
כשפרוסט יוצא החוצה, הוא מגלה שכריס רק פצע את דני, שהחזיק בידיו מכשיר קשר משטרתי ובאמצעותו הווידוי של פרוסט שודר לאוזני כל השוטרים.
פרוסט, מבין שהוא עומד בפני מעצר, מנסה לירות בעצמו אך נורה בכתפו על ידי בק ונעצר על ידי המשטרה ביחד עם הלמן, אלן וארג'נטו.
דני מובל לאמבולנס וכריס מעניק לו את התג שלו ועוזב.
האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 75%, המבוססת על ידי 56 מבקרים.
המתופפת הקטנה הוא מותחן ריגול מאת הסופר הבריטי ג'ון לה קארה, שיצא לאור בשנת 1983, ומתאר את המצוד שמנהלים סוכני "המוסד" אחר מחבלי אש"ף באירופה.
בטרם כתב את הספר "המתופפת הקטנה", ערך לה קארה ביקור בישראל, נפגש עם בכירי קהילת המודיעין הישראלית, ובהם אלוף (מיל') שלמה גזית, ראש אמ"ן לשעבר, ועמוס גלעד, שהיה אז קצין מודיעין באמ"ן ולימים אלוף.
כמו כן נפגש לה קארה עם בכירי "המוסד למודיעין ותפקידים מיוחדים".
הסופר ביקר גם בלבנון ונפגש עם פעילי אש"ף.
אף כי הספר בדיוני הוא מסתמך על אירועים אמיתיים ובהם מבצע זעם האל.
עלילת הספר, המתרחשת בעידן המלחמה הקרה, נפתחת בפיגוע טרור באמצעות מזוודה ממולכדת אשר בה מטען חבלה, שמבצעים מחבלים פלסטינים בבון, בירת גרמניה המערבית.
בפיצוץ נהרגו חמישה בני אדם, ובהם בנו של הנספח לענייני עבודה הישראלי, ושישה עשר פצועים, ובהם אשת הנספח.
בעקבות זאת מוטל על קורץ, רב-מרגלים במוסד לפתוח במצוד אחר המפגעים.
קורץ, המשוכנע שמאחורי הפיגוע עומד חליל, מחבל בכיר בארגוני הטרור הפלסטינים, מחליט לגייס כסוכנת את צ'רלי, שחקנית תיאטרון בריטית, שמאלנית ופרו-פלסטינית בדעותיה.
כמפעיל של צ'רלי מגייס קורץ את גדי בקר, יוצא סיירת אשר היה סוכן חשאי ומתנקש במוסד שפרש ועקר לגרמניה.
גדי, המציג עצמו לצ'רלי כ"ג'וזף".
עד מהרה מתברר כי צ'רלי אמנם אינה תומכת כלל במאבקה של ישראל בפלסטינים, אך התאהבה ב"ג'וזף".
במקביל חוטפים אנשיו של קורץ ובראשם סגנו, שמעון ליטבק, איש המבצעים המיוחדים ויוצא סיירת אף הוא, את סלים, אחיו של חליל, וחוקרים אותו.
צ'רלי ו"ג'וזף" מטיילים ברחבי אירופה, כאשר "ג'וזף" מתחזה לסלים וצ'רלי לאהובתו.
זאת כדי למשוך את תשומת לבו של חליל דבר שיאפשר למוסד לאתר את מקום הימצאו ולהורגו.
או אז מתחיל השלב השני בתוכניתו של קורץ.
ליטבק הורג את סלים, ועד מהרה יוצר חליל קשר עם צ'רלי דרך מתווכים.
היא יוצאת ללבנון, מבקרת במחנות הפליטים, וכן משתלמת באימוני חבלה וטרור.
בעקבות זאת חשה צ'רלי הזדהות עמוקה עם הפלסטינים ומטרותיהם, דבר המקשה עליה לפעול תחת הכיסוי שיצרו לה שולחיה במוסד, ומביא אותה קרוב להתמוטטות נפשית.
לבסוף נשלחת צ'רלי, בהוראת המחבלים הפלסטינים בלבנון, להטמין מטען חבלה כדי להרוג מרצה ישראלי מתון בדעותיו.
כאשר היא נפגשת עם חליל יחידת המוסד של קורץ העוקבת אחר תנועותיה מאתרת אותם.
"ג'וזף", הוא גדי, פורץ לחדר והורג את חליל ביריות אקדח.
ליטבק מגיע אחריו ויורה בחליל המוטל על הרצפה כדי לוודא את ההריגה.
בעקבות המתח הנפשי שבו הייתה שרויה במהלך המשימה עוברת צ'רלי התמוטטות עצבים.
בעוד היא מתאוששת בלונדון מתפטר גדי ועוזב את המוסד.
לאחר שצ'רלי מחלימה הוא מגיע לראותה במחזה שבו היא מופיעה בתפקיד הראשי.
עם תום ההצגה הוא פוגש בה והיא מבינה כי הוא אוהב אותה ורוצה בה.
הספר מסתיים כאשר השניים פוסעים מחובקים ברחובות העיר.
ככל הנראה, דמותו של סוכן המוסד הוותיק "קורץ", מבוססת על דמותו האמיתית של איש "המוסד" רפי איתן.
צילומי העיבוד הקולנועי של הספר החלו כחצי שנה לאחר יציאתו, באוקטובר 1983, חלקם נעשו בישראל.
את הסרט ביים ג'ורג' רוי היל ואת דמותה של צ'רלי בסרט גילמה השחקנית דיאן קיטון, ואת דמותו של קורץ גילם השחקן קלאוס קינסקי.
הוא יצא לאקרנים באוקטובר 1984.
בשנת 2018 הופקה מיני-סדרת טלוויזיה בכיכובם של מייקל שאנון ומיכאל מושונוב.
כששאנון גילם את קורץ בעוד את דמותה של צ'רלי בסדרה גילמה השחקנית פלורנס פו.
המתופפת הקטנה / ג'ון לה קארה, מאנגלית: כרמית גיא, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ג-1983
המתווך הוא ספר מאת הסופר הבריטי פרדריק פורסיית'.
הספר עוסק בשלהי המלחמה הקרה ובהסכמים שהביאו לסיומה.
שם הספר נגזר מעיסוקו של גיבור הספר, המשמש מומחה למשא ולשחרור בני ערובה.
עלילת הספר נפתחת בעת שמנהיגי ארצות הברית וברית המועצות מקדמים הסכם לשיפור היחסים בין המעצמות, ולצמצום הנשק הגרעיני שבידיהן.
גורמים בצבא האדום מודאגים מהמלאי המצטמצם של מקורות האנרגיה הזמינים, ובהם הנפט, וגם מצמצום כוחו של צבאם.
גם בארצות הברית ישנם אנשים שמודאגים מצמצום היקף הייצור בתעשיות ההגנה ומהמחסור במקורות האנרגיה.
שתי הקבוצות מתאגדות יחד ורוקמות מזימה להכשיל את השלום בין ארצות הברית ורוסיה.
מטרתן: להביא למלחמה, שתאפשר השתלטות רוסית על מקורות הנפט של סעודיה ושכנותיה.
להבנת הקושרים הציר המרכזי בהסכם בין המעצמות הוא הנשיא האמריקני, ג'ון קורמק.
כדי להוציאו מן המשוואה יוצאת אל הפועל תוכנית במהלכה נחטף באנגליה סיימון, בנו היחיד של הנשיא, הלומד באוניברסיטת אוקספורד.
הנשיא האמריקני מטיל על סגנו, מייקל אודל, וצוותו את משימה לשחרר את בנו מידי החוטפים.
לצורך המשימה מגויס אמריקני גולה אשר חי בספרד בשם קווין.
קווין הוא מתווך, מומחה למשא ומתן עם מחבלים וחוטפים, ובעברו איש הכוחות המיוחדים, אשר שירת בגבורה במלחמת וייטנאם.
סגן ראש ה-CIA נשלח להשיבו מן הבדידות אשר כפה על עצמו לאחר מותם של אשתו ובנו וכן לאחר פרשת חטיפה בה טיפל שהסתיימה במות בת ערובה צעירה.
קווין אינו משתמש בשמו הפרטי והוא נותר בגדר תעלומה לאורך כל הספר.
הוא זאב בודד ולוחם מיומן.
אולם מקרה חטיפת בנו של נשיא ארצות הברית צופן בחובו שחקנים נסתרים ורבי עוצמה ומאחורי הקלעים המשא ומתן אותו רוקם קווין מסתבך והולך.
המשרתות הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הצרפתי ז'אן ז'נה.
הצגת הבכורה שלו הייתה בתיאטרון האתינה בפריז ב-17 באפריל 1947, בבימויו של לואי ז'ובה.
סרט נעשה על פי המחזה ויצא להקרנה בבתי הקולנוע ב-1974.
ז'נה שאב את הרעיון הכללי למחזה מהאחיות פאפן, לאה וכריסטין, שרצחו באכזריות את מעבידתן ובתה בלה מאן, צרפת, 1933, למרות שהמחזה לא סיפר את סיפורן של האחיות פאפן.
כוונתו המקורית של ז'נה הייתה ששחקנים גברים יגלמו את דמויותיהן של שלוש הדמויות במחזה: מאדאם והמשרתות סולאנז' וקלייר.
סולאנז' וקלייר הן שתי משרתות שמשחקות בריטואלים סאדו-מזוכיסטיים כשגבירתן (מאדאם) אינה בבית.
במוקד משחקי התפקידים נמצא רציחתה של מאדאם והן מחליפות ביניהן תפקידים, כשכל אחת בתורה מגלמת את דמותה של מאדאם והשנייה את דמותה של המשרתת.
משחק התפקידים הפרטני גורם לכך שהפנטזיות שלהן לגבי "רציחתה" של המאדאם לעולם אינו מתגשם בסופו של הריטואל.
המחזה הוצג לראשונה בבריטניה בשפה הצרפתית במכון לאמנויות מודרניות, בתחילה בתיאטרון מרקורי, בנוטינג היל גייט, לונדון.
הבמאי הגרמני פטר צדק ביים, ואדוארדו פלוצי (Paolozzi ) עיצב את התפאורה.
סלמה ואן דיאז גילמה את דמותה של סולאנז', אוליב גרג גילמה את דמותה של קלייר ואוריאל רוס גילמה את דמותה של מאדאם.
ההפקה המשיכה והציגה בתיאטרון רויאל קורט, בטי סטוקפילד גילמה את דמותה של מאדאם ודייוויד דה בתל עיצב את התפאורה.
צדק גם ביים את ההפקה הראשונה בבריטניה שנעשתה באנגלית, שהצגת הבכורה שלה נערכה ב-5 ביוני 1956 בתיאטרון מועדון ניו לינדסי.