tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעסקה נרכשו מטוסי קרב מתקדמים ובהם מטוסי מיג-15, מיג 17, מפציצים סילוניים מדגם איליושין Il-28 ומטוסי תובלה מדגם איליושין Il-14. כחלק מקליטת המטוסים הגיעו צוותי הדרכה סובייטים וצ'כוסלובקים למצרים כדי להדריך את צוותי האוויר המצריים.
בתקופה זו מצרים שיתפה פעולה עם צ'כוסלובקיה, שוודיה ושווייץ בפיתוח וייצור מטוס האימונים באקר 181 (Bücker Bü 181), שהיה המטוס הראשון שיוצר על ידי התעשייה האווירית המצרית.
הכרזתו של נאצר על הלאמת תעלת סואץ הביאה את ממשלות בריטניה, צרפת וישראל להכריז על מבצע סואץ, אף על פי שחיל האוויר המצרי (כמו הצבא המצרי כולו) ספג אבדות קשות, משבר סואץ נחשב להישג פוליטי של נאצר וזאת לנוכח נסיגת הכוחות הבריטיים, הצרפתיים והישראלים מסיני.
משבר סואץ הביא להידוק היחסים עם ברית המועצות, שהפכה לספקית הנשק העיקרית של מצרים.
כחלק משיקום הצבא המצרי רכשה מצרים את מטוס המיג 17 ומיג 19 שהיו למטוס הקרב העיקרי של מצריים.
בשנת 1961 הצטייד חיל האוויר במטוס הסובייטי החדיש מיג 21 שהפך במהרה למיירט העיקרי ונשאר מטוס "קו ראשון" בשני העשורים שלאחר מכן.
בנוסף נרכש מטוס התקיפה סוחוי 7.
חיל האוויר הישראלי פתח את מלחמת ששת הימים עם מבצע מוקד, בו הצליח להפתיע את מדינות ערב ולהשמיד תוך מספר שעות חלק גדול ממטוסי חילות האוויר הערביים.
גלי התקיפה הראשונים כוונו כנגד חיל האוויר המצרי שכל מטוסי ההפצצה הגדולים והבינוניים ורוב מטוסיו האחרים הושמדו בעודם על הקרקע.
למרות המכה הקשה שספג, הצליח חיל האוויר המצרי להוציא כ-150 גיחות תקיפה כנגד כוחות צה"ל בהמשך המלחמה.
סמוך לאחר מלחמת ששת הימים הזרימה ברית המועצות כמויות נשק גדולות למצרים, ביניהם מטוסים חדשים עבור החיל.
לאחר בנייתו המחודשת הצליח חיל האוויר המצרי לבצע מספר תקיפות כנגד מוצבים ישראלים באזור תעלת סואץ.
בעקבות מחדלי המלחמה נשפטו מפקד חיל האוויר הגנרל מוחמד צידקי מחמוד, ראש אג"ם של חיל האוויר גנרל גמאל א-דין מחמוד עפיפי, מפקד גזרת סיני בריגדיר עאבד אל חמיד עבד ומפקד ההגנה האווירית איסמעיל מוחמד לביב.
לחיל האוויר המצרי היה חלק משמעותי במתקפה הכללית המתואמת כנגד ישראל שפתחה את מלחמת יום הכיפורים כאשר בסמוך לשעה 14:00 חדרו מעל 200 מטוסי תקיפה ויירוט למרחב האווירי הישראלי ותקפו מטרות איכות ישראליות (בעיקר בסיסי חיל האוויר ומפקדות בסיני).
המתקפה כללה מלבד גיחות הפצצה רבות גם שיגור מספר טילי שיוט מדגם קלט ממפציצים כבדים מדגם טופולב 16 והנחתה של כוחות קומנדו לעומק סיני באמצעות מסוקי סער.
בהמשך המלחמה חיל האוויר המצרי מצא את עצמו מתמודד מול גלי תקיפה של חיל האוויר הישראלי שחדרו מבעד לסוללות הנ"מ בהן נגרמו אבדות לשני הצדדים.
בימיה האחרונים של המלחמה כחלק מהמגננה הכללית של הצבא המצרי ביצע חיל האוויר המצרי מאמץ גדול בתקיפת כוחות צה"ל שכבשו שטחים ממערב לתעלת סואץ.
בגיחות אלה ספג החיל המצרי אבדות כבדות והישגיו היו מועטים.
אף על פי שאיבד כ-220 מטוסים מתוך 660 המטוסים ערב המלחמה, מלחמת יום הכיפורים נחשבת למלחמה המוצלחת של חיל האוויר המצרי.
לאחר המלחמה החליטה מצרים לנתק את קשריה הצבאיים עם ברית המועצות ופנתה למשא ומתן עם ישראל, אשר הביא לחתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
לאחר חתימת הסכמי השלום עם ישראל, החלה מצרים בתהליך מודרניזציה של הצבא המצרי.
כלי נשק מערביים נרכשו בעוד כלי הנשק הסובייטיים החלו לצאת מהשירות.
ב-1987 רכשה מצרים שישה מטוסי E-2C הוקאיי, מטוסים המשמשים לבקרה ולהתרעה מוקדמת (AWACS).
במהלך שנות ה-90 יצאו מהשירות כל מטוסי המיג 23, סוחוי 7, איליושין 28 וטופולב 16.
לאחרונה עושה מצרים מאמצים להשיג טילי אוויר-אוויר בעלי טווח מעבר לשדה הראייה (Beyond Visual Range – BVR).
הניסיונות לרכוש טילים מסוג זה מארצות הברית נכשלו, בעיקר בשל התנגדות ישראל, וכיום מצרים עוקבת בדריכות אחר פיתוח מטוס ה-JF-17 המשותף לסין ולפקיסטן ונחשבת לאחת הלקוחות הפוטנציאליים של המטוס.
F-16 – מטוס הקרב העיקרי.
לחיל האוויר המצרי 218 מטוסים מדגמי C ו-D בעיקר, והוא נחשב לרביעי בגודלו בעולם מבחינת כמות מטוסי ה-F-16. מתוך מצבת מטוסי ה-F-16, חמישים מטוסים משמשים לצורכי אימון והשאר (168 מטוסים) לתקיפה.
דאסו ראפאל – 24 מטוסים מדגמי DM/EM.
קיימת הזמנה לעוד 31 מטוסים מדגמי DM18/DM19.
צ'נגדו J-10 - כ-12 מטוסים מדגם CE הוזמנו ודווח כי הגיעו למצריים בתחילת 2025.
מיראז' 2000 – 19 מטוסים מדגמי EM/BM, מתוכם משמשים שלושה גם כמטוסי אימון.
אלפא ג'ט – 44 מטוסים, מתוכם 30 משמשים כמטוסי אימון מתקדמים ו־14 כמטוסי תקיפה קלים.
אייר טרקטור AT-802 – שני מטוסים מדגם U המשמשים כמטוסי סיור ותקיפה קלים.
C-130 הרקולס – מטוס התובלה העיקרי.
(An-74) – 18 מטוסים הוזמנו מאוקראינה, מתוכם נמצאים שלושה בשירות מבצעי.
– מטוס תובלה מתוצרת קנדה, תשעה מטוסים בשירות.
L-39 אלבטרוס – תוצרת צ'כיה
אמבראר EMB 312 טוקנו – תוצרת ברזיל
– מיוצר בשיתוף פעולה על ידי סין ופקיסטן
מטוסי שליטה ובקרה (והתראה מוקדמת)
E-2 הוקאיי – מטוס שליטה ובקרה והתראה מוקדמת תוצרת ארצות הברית.
7 מטוסים נמצאים כעת בשירות.
AH-64 אפאצ'י – מסוק הקרב העיקרי.
מצרים במשא ומתן לרכישת 18 מסוקים מדגם מתקדם.
איירוספסיאל גאזל – תוצרת צרפת
CH-47 צ'ינוק – תוצרת ארצות הברית
מיל מי-6 – תוצרת ברית המועצות / רוסיה
מיל מי-8 – תוצרת ברית המועצות / רוסיה
מיל מי-17 – תוצרת ברית המועצות / רוסיה
וסטלנד סי קינג/קומנדו – תוצרת בריטניה
Sikorsky S-70 – תוצרת ארצות הברית
חיל האוויר המלכותי הסעודי הוא זרוע האוויר של הכוחות המזוינים של ערב הסעודית.
החיל נחשב לאחד הגדולים והמתקדמים במזרח התיכון יחד עם חיל האוויר הישראלי, חיל האוויר הטורקי וחיל האוויר המצרי.
החיל הוקם עוד בשנות ה-20 בעזרת סיוע בריטי, בשנות ה-50 עבר החיל ארגון מחדש והחל לשתף פעולה עם חיל האוויר האמריקאי.
במסגרת שיתוף הפעולה אפשרה ערב הסעודית לארצות הברית להשתמש בבסיס הצבאי בדהראן.
הנוכחות האמריקאית בבסיס מהווה עד היום מטרה לגורמים פונדמנטליסטיים הרואים בכך עדות לשליטה האמריקאית במדינה.
במהלך ימי מלחמת המפרץ הראשונה הותקף הבסיס בטילי סקאד עיראקיים.
עד למלחמת המפרץ הראשונה לא עמד חיל האוויר המלכותי הסעודי במבחן ממשי.
בתום המלחמה, לנוכח הכשלים שהתגלו וכן חוסר היכולת הצבאית של ערב הסעודית להגן על עצמה, החליט בית המלוכה הסעודי על ארגון מחדש של הצבא, הצטיידות בכלי נשק מתקדמים וקיום אימונים משותפים עם צבא ארצות הברית ועם הצבא הבריטי.
כחלק ממסע ההצטיידות רכשה ערב הסעודית בין היתר מטוסי F-15 ומטוסי טורנדו אשר מהווים עד היום את המטוסים העיקריים של החיל.
בנוסף, רכשה ערב הסעודית גם 5 מטוסי בואינג E-3 סנטרי (איווקס) לבקרה והתראה מוקדמת למרות התנגדות נחרצת מצד ישראל.
ב-2007 חתמה ערב הסעודית חוזה ענק שנאמד ב-10–16 מיליארד דולר לאספקת 72 מטוסי יורופייטר טייפון הנחשבים למתקדמים ביותר אחרי ה-F-22 האמריקאי.
העסקה לוותה בשערורייה גדולה כשהתברר שהבריטים שיחדו כספית ומינית גורמים סעודיים והחוזה אף עמד בפני ביטול.
כמו כן, חתמה ערב הסעודית על הסכם עם ארצות הברית לרכישה של כ-84 מטוסי קרב מתקדמים מסוג F-15SA אשר צפויים להגיע בתחילת שנת 2015.
השאלות בנוגע לחוזקו של חיל האוויר הסעודי
למרות גודלו והציוד המתקדם שברשות חיל האוויר המלכותי הסעודי, החיל אינו נחשב לחזק במיוחד.
דבר זה התבטא במהלך מלחמת המפרץ הראשונה, כשהצבא הסעודי לא היה ערוך להגנת המדינה מפני התקפה.
החיל סובל מתחזוקה לקויה של כלי הטיס, מהיעדר אימונים ברמה גבוהה ומהיעדר כוח אדם מיומן ומוכשר.
ישנם דיווחים רבים שטייסים אמריקאיים, בריטיים וסעודיים הם שמתפעלים את כלי הטיס ומועסקים על ידי חיל האוויר המלכותי הסעודי.
בשנים האחרונות התהדקו היחסים עם פקיסטן ומדריכים צבאיים רבים נמצאים במדינה.
מבנה חיל האוויר המלכותי הסעודי
חיל האוויר הסעודי מחולק-9 אגפים הפרוסים על פני 7 בסיסי חיל אוויר:
אגף 1 של חיל האוויר הסעודי בבסיס המלך עבדולאזיז, ד'אהראן, מחוז המזרח:
טייסת 1 בבסיס המלך סלמאן
אגף 2 של חיל האוויר הסעודי בבסיס המלך פהד, טאיף, מחוז מכה
אגף 3 של חיל האוויר הסעודי בבסיס המלך עבדולאזיז, ד'אהראן, מחוז המזרח
אגף 4 של חיל האוויר הסעודי בבסיס המלך סעוד, חפר אל-באטין, מחוז המזרח
אגף 5 של חיל האוויר הסעודי בבסיס המלך ח'אלד, ח'אמיס מושית, מחוז עסיר
אגף 6 של חיל האוויר הסעודי בבסיס הנסיך סולטאן, אל-חרג', מחוז ריאד
אגף 7 של חיל האוויר הסעודי בבסיס המלך פייסל, טבוק, מחוז טבוק
אגף 8 של חיל האוויר הסעודי בבסיס הנסיך עבדאללה, ג'דה, מחוז מכה
אגף 11 של חיל האוויר הסעודי בבסיס המלך עבדולאזיז, ד'אהראן, מחוז המזרח
טייסת 3 (יורופייטר טייפון F.2/T.3)
טייסת 10 (יורופייטר טייפון F.2/T.3)
טייסת 17 (יחידת המרה מבצעית)
טייסת 33 (טיסות רפואיות מלכותיות)
טייסת 80 (יורופייטר טייפון F.2)
טייסת 41 (נסגרה) (ביצ'קראפט 350 סיור אווירי)
טייסת 66 (נסגרה) (טורנדו IDS)
כלי הטיס שברשות חיל האוויר המלכותי הסעודי
חיל האוויר הפקיסטני (באורדו: پاک فِضائیہ) הוא הזרוע האווירית של הכוחות המזוינים של פקיסטן.
החיל הוקם בשם חיל האוויר המלכותי הפקיסטני (RPAF) לאחר חלוקת הודו ב-1947. ב-1956, עם הפיכתה של פקיסטן לרפובליקה, שונה השם לחיל האוויר הפקיסטני (PAF).
מראשית הקמתו שיתף החיל פעולה עם בריטניה וצרפת ומאוחר יותר עם ארצות הברית, שהפכה לספקית הנשק העיקרית של צבא פקיסטן.
שיתוף פעולה זה ספג מכה קשה אחרי שממשלו של ביל קלינטון החליט להטיל סנקציות על פקיסטן בשל ניסויי הגרעין שביצעה.
כתוצאה מהסנקציות, בוטלה עסקת רכישת 71 מטוסי F-16 שהיו אמורים להצטרף ל-40 מטוסי F-16 שכבר נרכשו על ידי פקיסטן ב-1981.
טייסים פקיסטניים השתתפו במהלך מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
לפי מקורות פקיסטניים, הצליחו הטייסים הפקיסטניים להפיל 3 מטוסים ישראליים מבלי לספוג אבדות, אחד הטייסים הפקיסטניים זכה בשל כך לאות כבוד מטעם הממשל הסורי.
עם הטלת הסנקציות, גבר שיתוף הפעולה עם סין, שתי המדינות חברו יחד גם כתוצאה מהאויב המשותף - הודו.
כחלק משיתוף הפעולה החלו שתי המדינות לייצר בין היתר טנקים (אל-חאליד/MBT-2000), מטוסי אימון (K-8, Super Mushak) וגולת הכותרת - פיתוח וייצור מטוס הקרב JF-17.
מדריכי צבא פקיסטניים רבים מצויים במדינות המפרץ, טייסים פקיסטניים רבים משרתים בשורות חיל האוויר המלכותי הסעודי וכן בחיל האוויר של איחוד האמירויות.
בין פקיסטן לערב הסעודית גם ברית הגנה ושיתוף הפעולה הצבאי הפך לצמוד בשנים האחרונות.
בשנים האחרונות מתבצע תהליך מודרניזציה של החיל אשר כולל עסקאות נשק נרחבות.
F-16 - כיום מצויים בשירות 44 מטוסים מדגמים מיושנים.
פקיסטן חתמה על עסקאות נשק עם ארצות הברית במסגרתו תקבל 18 מטוסים מדגם חדיש (עם אופציה לרכישת 18 מטוסים נוספים), 26 מטוסים משודרגים ושדרוג המטוסים אשר מצויים כבר בשירות.
פקיסטן בוחנת גם את האפשרות לרכוש כמות גדולה יותר של מטוסים.
JF-17 - מטוס שפותח על ידי פקיסטן וסין, 2 מטוסים נכנסו כבר לשירות.
פקיסטן מתכננת ייצור של 150–250 מטוסים.
מיראז' 3/ מיראז' 5 - 221 מטוסים נמצאים בשירות, מתוכם 143 מטוסי מיראז' 5 ו-78 מטוסי מיראז' 3, חלק מהמטוסים עברו שדרוג על ידי צרפת.
המטוסים בעלי יכולת לנשיאת נשק גרעיני.
מדי שנה מתרסקים מספר מטוסים בשל המצב המכני והמבני המיושן.
F-7 - מטוס סיני המבוסס על המיג 21, 57 מטוסים מצויים בשירות.
כמו מטוסי המיראז', המטוסים נחשבים מיושנים ומספר לא מבוטל של מטוסים התרסקו כבר.
Q-5 - מטוס הפצצה סיני המבוסס על המיג 19. 48 מטוסים נמצאים בשירות מבצעי.
בנוסף למטוסי F-16 ומטוסי JF-17, פקיסטן חתמה על הסכם עם סין לרכישת 36 מטוסי J-10 - מטוס קרב סיני מתקדם שלפי הערכות מבוסס על פרויקט הלביא הישראלי.
פקיסטן עדיין שוקלת אפשרות לרכישת מטוס קרב מתקדם (יורו פייטר 2000 טייפון, JAS-39 גריפן או דאסו ראפאל).
כמו כן, פקיסטן אמורה לקבל מטוסי AWACS מתוצר סאאב, מטוסי P-3 אוריון שישמשו בעיקר את חיל הים הפקיסטני וכן רכישות נוספות של מסוקי קוברה ומסוק קרב מתקדם אחר.
חיל האוויר ההלני או חיל האוויר היווני הוא זרוע האוויר של הכוחות המזוינים של יוון, המופקד להגן על המרחב האווירי של יוון ולספק עזרה ותמיכה לצבא ולצי של המדינה.
חיל האוויר היווני הוא אחת משלוש זרועות הצבא היווני.
המוטו של חיל האוויר הוא "Αίεν Υψικρατείν" (תעתיק: "אאין איפסיקרטין") שמשמעותו "תמיד שולטים בשחקים".
החיל מתפעל 558 כלי טיס (מתוכם כ-200 בעלי יכולת נשיאת חימוש) ומשרתים בו כ-33,000 חיילים.
בתקופת המלוכה ביוון, בין השנים 1935-1973, שם החיל היה "חיל האוויר המלכותי ההלני" , תעתיק: "אלניקי וסיליקי אארופוריה").
את המאמץ הראשון שנערך לייסוד כוח תעופה צבאי ביוון החל ראש הממשלה אלפתריוס וניזלוס, וכאות הוקרה נקרא כיום נמל התעופה הבינלאומי של המדינה על שמו.
בשנת 1911 מינתה הממשלה היוונית מומחים צרפתים במטרה לבנות את חיל האוויר היווני, שנקרא בזמנו שירות התעופה היווני.
שישה קצינים יווניים נשלחו לצרפת לאימונים כאשר באותו הזמן הוזמנו ארבעת המטוסים הראשונים של החיל - מסוג "farmar".
הטייס הראשון של החיל היה עמנואל ארגירופולוס, שביצע את הטיסה הראשונה ב-8 בפברואר 1912. הטיסה הצבאית הראשונה התרחשה ב-13 במאי 1912 על ידי דמטריוס קמברוס.
במהלך חודש דצמבר של אותה שנה הקים החיל את הטייסת הראשונה שלו.
ב-5 באוקטובר 1912 התבצעה טיסת הקרב היבשתית הראשונה.
ב-24 בינואר 1913 התבצעה טיסת הקרב הימית הראשונה, בה הופצץ הצי הטורקי.
חיל האוויר היווני השתתף במלחמת הבלקן הראשונה ובשנייה, במלחמת העולם הראשונה, במלחמת יוון–טורקיה ובמלחמת העולם השנייה.
באותה תקופה היו תחילה המשימות הצבאיות האוויריות חלק מתפקידם של חילות היבשה והים, כשרק בשנת 1930 נוסד משרד התעופה וחיל האוויר היווני הוקם כזרוע שלישית בצבא היווני.
ב-1931 נוסדה האקדמיה של חיל האוויר היווני .
ב-1939 הוזמנו מצרפת 24 מטוסים מסוג מרשל MB.151 והוקמה טייסת עבורם, אך עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלחו רק 9 מטוסים ליוון כשהאחרים נותרו בצרפת.
המטוסים שירתו לבסוף בטייסת ה-24 של החיל - טייסת הצנחנים של החיל.
במהלך מלחמת העולם השנייה הדף הצבא היווני בהצלחה את הפלישה האיטלקית ב-1940, אך לאחר מכן, באפריל 1941, הושמד החיל כולו על ידי הלופטוואפה הגרמני.
חיל האוויר נבנה מחדש במזרח התיכון כחלק מחיל האוויר המלכותי של בריטניה וכלל מטוסים מסוג ספיטפייר, הוריקן ובולטימור.
לאחר שיוון שוחררה, ב-1944, היא חזרה להיות ביתו של חיל האוויר היווני, ששיחק תפקיד מרכזי במלחמת האזרחים ביוון שנמשכה עד לשנת 1949.
טייסת תובלה של חיל האוויר היווני השתתפה במלחמת קוריאה, כחלק מכוח המשימה הבינלאומי של האו"ם.
ב-1952 התקבלה יוון כחברה בנאט"ו, ובסיוע ארצות הברית עבר חיל האוויר היווני ארגון מחדש, ובמסגרתו קיבל החיל מטוסי סילון חדישים, והוא הותאם לסטנדרטים הנהוגים בחילות נאט"ו.
מטוס ה-F-84F ת'אנדרג'ט נכנס לשירות בחיל האוויר היווני ב-1950. הת'נדרסטרייק פותח כדגם מתקדם, משוך-כנף, של ה-F-84 ת'אנדרג'ט, בעל הכנפיים הישרות, כדי להתגבר על ביצועיו הנחותים של האחרון.
ה-RF-84F, גרסת הסיור והצילום של הת'אנדרסטרייק, נכנס לשירות מבצעי בחיל בשנת 1956, ונותר בשירות עד שנת 1991.
בשנות השישים המאוחרות של המאה ה-20 עבר החיל תהליך של מודרניזציה, במסגרתו רכש מטוסי קרב חדשים, אשר כללו בין היתר את ה-F-104G סטארפייטר, ה-קונבאייר F-102 דלתא דאגר (שהיה בשירות בין השנים 1969-1975) ואת ה-F-5 פרידום פייטר.
במסגרת תהליך מודרניזציה נוסף, בסוף שנות ה-70, רכש החיל מטוסי מיראז' F-1 וכן קיבל את ראשוני מטוסי ה-F-4E פנטום, אשר ממשיכים לשרת אותו גם כיום.
עד לשנות ה-80 המאוחרות של המאה ה-20 היו על אדמת יוון טילים אמריקנים בעלי ראש נפץ גרעיני.
כתוצאה ממתח יווני-טורקי בשנת 1974 בעקבות הפלישה הטורקית לקפריסין, החזירה ארצות הברית את הטילים הגרעיניים שלה מיוון ומטורקיה.
יוון - שראתה בכך עוד פעולה פרו-טורקית של נאט"ו - הסיגה את כוחותיה מנאט"ו משנת 1974 עד 1980.
בנובמבר 1992 צורפו עוד מטוסים מסוג RF-4E לטייסת 348.
בשנת 1997 המשיכה לגדול כמות מטוסי הדור הרביעי בחיל.
ביולי של אותה השנה, הגיעו ארבעה מטוסי F-16 BLOCK 50. המטוסים החדשים היו מצוידים במערכת ניווט לוויינית מסוג LANTIRN, בטילים מסוג AMRAAM ו-HARM, והם מוקמו בכנף 341 ו-347.
יוון השתתפה בתוכנית שיתוף הנשק הגרעיני של נאט"ו עד לשנת 2001, במסגרתה הפעיל חיל האוויר היווני מבסיסו אראקסוס, מטוסי ווט A-7 קורסייר II, אשר מסוגלים לשאת נשק גרעיני טקטי (ממשפחת ה-B61).
ב-2001 הסירה יוון את כלי הנשק הגרעיניים והעבירה אותם לאחסון, והפסיקה לקנות מטוסים עם יכולת שיגור של כלי נשק גרעיניים.
בספטמבר 2004 החלה החלפת מטוסי המיראז' 2000 של הצי היווני במטוסי 200-5 Mk2, על ידי יצרן צרפתי ותעשיית האוויר והחלל היוונית (EAB).
חמישה עשר מטוסים הוזמנו מצרפת, כשבמקביל נבנו עשרה אחרים ביוון עצמה על ידי תעשיית האוויר והחלל היוונית.
הפרויקט כלל שדרוג מערכות מכ"ם ותעופה, יכולת תדלוק אווירי, מערכת הגנה חדשה ושדרוג המנוע וכן חלו שינויים רבים ומהותיים במבנה תא הטייס.
ב-2005 הייתה יוון בין המדינות הראשונות שרכשו את מטוס ה-F-16 BLOCK 50/52. תשעים מטוסים מדור 4.5 של המטוסים הוזמנו ונכנסו לשירות באותה שנה.
דגם זה של ה-F-16 כולל מכ"ם חזק יותר, מערכת תקשורת טובה יותר, ומנוע חזק.
כיום (2012), יש לחיל האוויר היווני כ-358 מטוסי קרב מודרניים או מטוסים שעברו שדרוג במהלך השנים.
לאחר פרישת מטוסים ישנים משירות פעיל, חיל האוויר היווני מסתכל קדימה - מעבר לדור המטוסים 4 ו-4.5 - לעבר דורות המטוסים הבאים כדי להגיע למספר גבוה יותר של מטוסי קרב מודרניים.
חיל האוויר הישראלי, שידוע גם בשמו המקוצר "חיל האוויר", או בשמו הרשמי "זרוע הָאוויר והֶחלל", הוא הזרוע האווירית של צה"ל.
חיל האוויר הישראלי הוא מרכיב משמעותי בעוצמתו של צה"ל הנחשב לחזק ביותר במזרח התיכון ולאחד מחיילות האוויר הטובים והמיומנים בעולם.
בראש זרוע האוויר עומד קצין בדרגת אלוף.
מפקדו הנוכחי של החיל הוא אלוף תומר בר.
מפקדת חיל האוויר כוללת את מטה החיל, המפקדות המקצועיות וגופי הפיקוח והבקרה.
מטה חיל האוויר שוכן במחנה רבין (הקריה) בתל אביב.
בראש כל להק עומד קצין בדרגת תת-אלוף, הכפוף ישירות למפקד חיל האוויר.
המבנה ההיררכי של הלהקים, כנהוג ביחידות מטה בצה"ל, מורכב ממחלקות, ענפים ומדורים.
מטה חיל האוויר מורכב מהלהקים הבאים:
להק המטה (למ"ט) – מופקד על בניין הכוח בחיל-האוויר, מבקר את מימושו ומתאם את עבודת המטה הבין להקית.
ראש הלהק, ה-רמ"ט, משמש גם כסגנו של מפקד חיל האוויר וממלא מקומו.
להק האוויר (לה"א) – אחראי על ההדרכה (ההכשרות והאימונים) והתורה בחיל-האוויר.
להק מבצעי אוויר (רמ"א) – עומד בראש המטה המבצעי ואחראי על הפעילות המבצעית.
להק השתתפות וגבולות (לה"ג) – מוביל את משימת ההשתתפות של חיל האוויר בקרב היבשה – בסיוע לפיקודים ולזרוע היבשה, בתוך המטה המבצעי ובמתואם עם רמ"א ורל"א.
מוביל מערך המסוקים – הובלה מקצועית, פיתוח תו"ל, מדיניות הטיסה ובניין הכוח של המערך ראש הלהק מכונה רלה"ג.
להק המודיעין (למד"ן) – מגבש ויוצר את תמונת המודיעין למשימות חיל-האוויר, ומשתתף ביצירת תמונת המודיעין הכוללת, כחלק מקהילת המודיעין.
להק הציוד (לצ"ד) – עומד בראש המטה הטכנולוגי ואחראי על המערך הטכני, על לוגיסטיקה ועל פיתוח המערכות השונות שמפעיל החיל ושמירת מלאי החלפים עבור מערכות אלו.
להק כוח האדם (לכ"א) – אחראי לניהול, לפיתוח ולטיפוח המשאב האנושי בחיל-האוויר.
מפקדות מקצועיות הפועלות במסגרת חיל האוויר:
מפקדת מערך ההגנה האווירית (מהגנ"א) – אחראית למערך ההגנה האווירית בחיל האוויר הישראלי.
בראש המפקדה עומד קצין בדרגת תת-אלוף, הכפוף למח"א.
מפקדת יחידות הבקרה (מיח"ה) – אחראית למערך הבקרה האווירית ופיקוח הטיסה.
בראש המפקדה עומד קצין בדרגת אלוף-משנה, הכפוף למח"א.
מפקדת קצין רפואה חילי (מקרפ"ח) – מרכזת את כל הפעילות הרפואית בחיל האוויר.
בראש המפקדה עומד קצין (תמיד רופא) בדרגת אלוף-משנה, הכפוף לרלכ"א.
גופי הפיקוח והבקרה הפועלים במסגרת חיל האוויר:
מינהל בטיחות ובקרת איכות (מבק"א) – מנחה מקצועי בתחום בטיחות הטיסה וחקירת תאונות טיסה, בטיחות בעבודה ובקרת איכות.
בראש מבק"א עומד קצין בדרגת אלוף-משנה הכפוף לרמ"ט.
מינהל תקציב ובקרה (מת"ב) – אחראי על ניהול תקציב ובקרת התקציב.
בראש מת"ב עומד קצין בדרגת אלוף-משנה הכפוף לרמ"ט.
חיל-האוויר פועל מבסיסים קבועים, ברובם שדות תעופה צבאיים בהם מוצבות טייסות.
קיימים שני סוגי בסיסים בחיל האוויר:
כנף: מסגרת חטיבתית המאגדת מספר טייסות או יחידות אחרות הפועלות בתחום דומה.
מפקד כנף הוא קצין בדרגת אלוף-משנה.
בסיס חיל-אוויר (בח"א): בסיס בו פועלות מגוון של טייסות ויחידות.
מפקד בח"א הוא קצין בדרגת אלוף-משנה או תת-אלוף.
בנוסף ישנם שני כנפות לא גאוגרפיות: כנף 7, אשר מאגדת את יחידות כוחות האוויר המיוחדים, וכנף 168 כנף היערכות של מערך ההגנה האווירית.
שתי כנפות אלו יושבות בפלמחים.
טייסות הטיסה הן הטייסות המפעילות את כלי הטיס של החיל.
מפקד טייסת טיסה הוא איש צוות-אוויר בדרגת סגן-אלוף, ולצידו משרתים סגני מפקד הטייסת: מפקד גף טיסה (סמ"ט א') ומפקד גף הדרכה (סמ"ט ב') וכן מפקד גף טכני, בדרגות רס"ן.
לכל טייסת כינוי, למשל "טייסת העטלף", ומספר ייחודי, לרוב בן שלוש ספרות (יוצאת מן הכלל היא טייסת 69).
בכל טייסת טיסה קיים גף טכני.
למפקד הגף כפופים קצין חימוש וקצין אחזקה ולעיתים גם קצין חמ"מ וקצין ממ"ס.
הגף הטכני מאויש על ידי טכנאי צוות קרקע במקצועות: ממ"ס (מכונאי מטוסים), חָמָ"מ (חשמלאי מכשירן), חמש (טכנאי מערכות חימוש).
הגף הטכני משמש כדרג א' של תחזוקה ופעילותיו כוללות: בדיקה יומית לכלי הטיס, בדיקה לפני טיסה, חימוש ותדלוק ותחזוקה קלה.
טייסות מטוסי קרב מפעילות מטוסים ליירוט ולתקיפה (אוויר-קרקע).
רוב טייסות חיל האוויר הישראלי משתייכות לקטגוריית טייסות קרב.
ישנם מטוסי קרב שאותם מטיס טייס בודד, ואחרים (מטוסים דו-מושביים) שאותם מטיסים שני אנשי צוות: טייס ונווט קרב.
טייסות הקרב בחיל האוויר הישראלי מפעילות את המטוסים הבאים:
F-35 לייטנינג II: בדגם F-35I אדיר, זהו מטוס קרב רב-משימתי חמקן, מהדור החמישי, וקליטתו בטייסת נשר הזהב החלה בדצמבר 2016. ב-2018 ביצע את התקיפה המבצעית הראשונה שלו (תקיפת בכורה עולמית) וב-2021 את ההפלה הראשונה (הפלת בכורה עולמית).
זהו מטוס קרב רב-משימתי שמהווה את עמוד השדרה של חיל האוויר הישראלי.
F-15: בדגמי A/B/C/D ("בז משופר") לעליונות אווירית, וכן בדגם F-15I ("רעם") לתקיפה והפצצה טקטית ואסטרטגית.
זהו מטוס הקרב הגדול ביותר בחיל האוויר הישראלי, בעל כושר נשיאה גבוה ושרידות גבוהה מאוד.
מטוס הקרב הראשון של חיל האוויר היה אוויה S-199 ("סכין").
לאחריו נכנסו לשירות מטוסי ספיטפייר, P-51 מוסטנג, בופייטר, B-17 מבצר מעופף (מפציץ כבד, ולא מטוס קרב כשאר המטוסים ברשימה זו), ומוסקיטו.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלו להיכנס לשירות מטוסי סילון; הראשון שבהם היה המטאור, ואחריו החלה "התקופה הצרפתית" בחיל האוויר, שבה היוו מטוסי קרב צרפתיים את עמוד השדרה של מערך הקרב.
הראשון שבהם היה האוראגן, ואחריו באו ווטור, מיסטר, סופר מיסטר (סמב"ד), ומיראז' 3. זה האחרון היה המטוס הראשון שזכה לכינוי עברי – "שחק".
לאחר המיראז' נכנס הסקייהוק, "עיט", שהיה המטוס הראשון מתוצרת ארצות הברית.
אחריו הגיע לחיל האוויר ה-F-4 פנטום שכונה בחיל האוויר "קורנס" והיווה קפיצת מדרגה ביכולות מטוסי הקרב של החיל.
במקביל, קלט חיל האוויר מטוסים מתוצרת התעשייה האווירית לישראל; הראשון שבהם היה הסער, מטוס סופר מיסטר שעבר השבחה.
אחריו קלט חיל האוויר את מטוס הנשר והכפיר.
החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 החל חיל האוויר לקלוט את מטוסי ה-F-15 ו-F-16 לסוגיהם, ואלה מהווים עד היום את עיקר כוחו.
מערך המסוקים בחיל האוויר הישראלי הוקם בשנות החמישים.
מפקד טייסת המסוקים הראשון היה אורי ירום.
תחילה כלל מסוקים קלים בודדים כגון: ההילר 360 מתוצרת "סיקורסקי" והאלואט II.
טייס המסוקים הראשון בחייל היה קרול זבדי שהחל במאי 1951 קורס הסבה למסוקי הילר, ומכונאי המסוקים הראשון היה היטר טיבור (טיבי).
רק בסוף שנות החמישים נקלטו מסוקי תובלה מדגם סיקורסקי S-55 שהתגלו כלא אמינים ומאוחר יותר הסיקורסקי S-58 שרשם פרק מפואר במלחמת ששת הימים.
עידן המסוקים הכבדים נפתח בהקמת טייסת הסופר פרלון ("צרעה"), טייסת 114, מסוק תובלה כבד מתוצרת צרפת בעל יכולות אמפיביות.
מסוקים אלו התפרסמו בין השאר בחילוץ ניצולים מהמשחתת אח"י אילת שטובעה סמוך לחוף רומני בחצי האי סיני.
מסוקי הבל 206 ("סייפן" לדגם הקצר, "סייפנית" לדגם הארוך) היוו את שדרת מסוקי התובלה הקלים בחיל האוויר ושימשו לרוב משימות ההטסה של בכירי צה"ל ובהמשך לאימון טייסים.
כמו כן שירת בעבר בחיל האוויר מסוק קל בל 47 שכלל טייס אחד ונוסע לידיו ושימש בשנות השישים לתעבורת מפקדים בשדה.
בעשור השני של המאה ה-21 החליף מסוק ה"עופר" (אגוסטה וסטלנד AW119 קואלה) את מסוק ה"סייפן" למשימת אימון טייסים חדשים.
בעשור השני של המאה ה-21, ה-CH-53 סי סטאליון ("יסעור") הוא מסוק התובלה הכבד בחיל האוויר.
מסוק התובלה החדיש ביותר בחיל האוויר הוא ה-UH-60 בלק הוק ("ינשוף") שנכנס לשירות בחיל-האוויר ב-1994, והחליף בהדרגה את הבל 212 ("אנפה").
את עידן מסוקי הקרב פתחו בשנות השבעים ה-MD500 דיפנדר ("להטוט") וה-AH-1 קוברה ("צפע") אליהם הצטרף בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ה-AH-64 אפאצ'י ("פתן") מתוצרת בואינג שנחשב מסוק הקרב המשוכלל בעולם בזמנו.
בשנת 2005 נרכשו מסוקי AH-64D אפאצ'י לונגבו המכונים בחיל "שרף", שנחשבו למתקדמים ביותר בעולם בזמנם.
ב-2014 יצאו מסוקי הקוברה משירות ואילו מסוקי ה"פתן" שודרגו לרמה קרובה לזו של ה"שרף".
מערך המסוקים יורה מגוון טילי אוויר-קרקע וטילי נ"ט בהם ה-AGM-114 הלפייר והתמוז – טיל ישראלי ארוך טווח שהיה מסווג במשך שנים רבות.
מסוק העטלף פועל מעל גבי ספינות הטילים מסוג סער 5 של חיל הים.
מסוק זה החליף את קודמו הדולפין.
מסוקי חיל האוויר השתתפו במלחמות ישראל החל ממלחמת ששת הימים.
מלבד חילוץ פצועים וטייסים שנטשו מעבר לקווי האויב השתתפו מסוקי הסער במשימות רבות שהתפרסמו: מבצע הלם בנגע חמאדי (סופר פרלון), מבצע תרנגול 53 – חטיפת המכ"ם הרוסי (יסעור), הנחתת סיירת הצנחנים בעומק סוריה במלחמת יום הכיפורים (יסעור) ועוד.
מסוקי הקרב של חיל האוויר ביצעו אלפי תקיפות כנגד קיני מחבלים והשמידו אלפי מטרות אויב בלבנון ובשטחי יהודה, שומרון ועזה.
באינתיפאדה השנייה ביצעו המסוקים סיכולים ממוקדים כנגד פעילי וראשי ארגוני טרור פלסטינים.
מערך התובלה של חיל האוויר אחראי על תובלה צבאית וכן על תובלה במבצעים מיוחדים (כגון מבצע אנטבה והעלאת יהודי אתיופיה).
מערך התובלה מפעיל מטוסים מדגמי C-130 הרקולס ("קרנף"), C-130J סופר הרקולס ("שמשון") בואינג 707 ("ראם") ובוננזה A36 ("חופית") מתוצרת ביצ'קראפט, שהחליף את ה־TB-20 טרינידאד ("פשוש").
מטוסים קלים רבים שירתו בחיל האוויר עוד לפני הקמתו הרשמית, ובהם אוסטר אוטוקרט ("פרימוס"), ביצ'קראפט בוננזה, גראמן G-44 וידג'ן, מיילס איירוואן M-57, ריפבליק RC-3 סי-בי (מטוס ימי), R.W.D.
כמו כן שירתו בחיל מטוסי תובלה גדולים יותר, ובהם דראגון רפיד, לוקהיד הדסון, נורדואין UC-64A נורסמן, וכן מטוסי תובלה כבדים יחסית כמו קרטיס C-46 קומנדו, לוקהיד 18 לודסטאר, לוקהיד קונסטליישן, PBY קטלינה, דאגלס DC-3 דקוטה ו-C-54 סקיימאסטר.
מטוסים אלה נרכשו בשנותיה הראשונות של המדינה מכל הבא ליד; חלקם הגדול שירת שנה או שנתיים בלבד ואז הוצא משירות, אם כתוצאה מבעיות טכניות או מאי התאמה למטרות החיל.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 רכש חיל האוויר את מטוס התובלה נורד 2501 נוראטלס, ובשנות ה-70 נוסף לחיל מטוס הבואינג 377 סטרטוקרוזר שכונה בחיל האוויר "ענק".
באותן שנים רכש חיל האוויר גם מטוסי קישור קטנים יותר: פילטוס PC-6A טורבו-פורטר, דורניר Do 27 (דרור), צסנה 180 ו-205, ואירוספסיאל סוקאטה ראלי.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הפעיל חיל האוויר את הביצ'קראפט B-80 "קווין אייר", שכונה בחיל האוויר "זמיר", ומטוסי "ערבה" מתוצרת התעשייה האווירית.
באותן שנים נכנסו לשירות גם ה"קרנף" וה"ראם".
בשנת 2005 החל חיל האוויר לקלוט בטייסת 122 את מטוסי ה"נחשון", מטוסי מנהלים מסוג גאלפסטרים V שהוסבו לתצורת איסוף מודיעין אותות (סיגינט) שזכה לכינוי "שביט", ולתצורת בקרה אווירית, שזכה לכינוי "עיטם".
אחזקת מטוסי הבואינג 707 ("ראם"), ה-C-130 הרקולס ("קרנף") והגאלפסטרים V ("נחשון") נעשית על ידי התעשייה האווירית, זאת בניגוד לשאר כלי הטיס בחיל האוויר שאחזקתם נעשית על ידי החיילים בגפים הטכניים.
טייסות כלי טיס מאוישים מרחוק
מערך כלי טיס מאוישים מרחוק (כטמ"ם) (בעבר נהוג היה להשתמש במושג כלי הטיס הבלתי מאויש – כטב"ם, ובמושג מזל"ט), שפועל מאז שנת 1971 מפעיל כלי טיס בלתי מאוישים למגוון רב של מטרות.
מערך הכטב"ם של חיל האוויר הישראלי זכה לפרסום רב באינתיפאדה השנייה עקב מעורבותם הגבוהה של הכטב"מים בהספקת מודיעין, איתור חוליות קסאם וסיוע בביצוע סיכולים ממוקדים בפעילי טרור.
בעבר הפעיל חיל האוויר הישראלי כטב"מי מטרה (שמדמים מטוסים וטילים) וצילום אוויר מתוצרת אמריקנית, אך פרט לכך כל הכטמ"מים של חיל האוויר הישראלי הם מתוצרת התעשיות הביטחוניות הישראליות.
משרתים במערך הכטמ"ם ההרון 1 ("שובל") וההרמס 450 ("זיק") ומזל"ט טקטי סקיילייט ("עפרוני") למשימות סיור ואיסוף מודיעין, כמו גם ציון מטרות עבור נשק מונחה לייזר.
כן משרת במערך ההארפי ("שיאון"), כטב"ם אוטונומי "מתאבד" למשימות דיכוי הגנה אווירית.
כמו כן, מפעיל חיל האוויר כטב"מי תקיפה חמושים.
לטענת כתב העת אוויאיישן וויק אנד ספייס טכנולוג'י כטב"מים אלו הם למעשה כטב"מי הרמס 450 שצוידו במשגרי טילים.
ב-2008 נקלט בחיל ההרון TP ("איתן") – מטוס ללא טייס ארוך טווח.
ב-2014 נקלט בחיל ההרמס 900 בשם "כוכב", והוא נטל חלק במבצע צוק איתן במהלך תהליך כניסתו לשירות, וב-2015 הוכרז כמבצעי.
ב-2022 נקלט בחיל האורביטר 4 בשם ניצוץ.
בצה"ל, כוחות ההגנה האווירית (לשעבר נ"מ) כפופים לחיל האוויר.
כוחות אלה אחראים על הפלת כלי טיס עוינים, רקטות ארטילריות וטילים בליסטיים באמצעות ירי מהקרקע ומתן חיפוי נגד-מטוסים לכוחות היבשה של צה"ל.
בהתאם לדוקטרינת הגנת שמי המדינה המערבית, נסמך חיל האוויר הישראלי בעיקר על מטוסי יירוט ככלי להשגת עליונות אווירית, כאשר מערך הנ"מ מהווה את קו ההגנה האחרון מפני איומים אוויריים.
מערך הנ"מ הפעיל בעבר אמצעים שונים, ביניהם: טילי הכתף FIM-92 סטינגר ("ברקן"), סוללות טילי MIM-23 הוק וסוללות טילי MIM-104 פטריוט ("יהלום") ותותחי נ"מ מדגמים שונים.
כיום מפעיל מערך ההגנה האווירית מערך הגנה רב-שכבתית נגד ארטילריה רקטית וטילי קרקע-קרקע.
המערך כולל בשכבתו הגבוהה ביותר סוללות טילי "חץ 3" שמיועד ליירט טילים בליסטיים מחוץ לאטמוספירה, מתחתיו סוללות טילי "חץ 2", המיועדים ליירוט טילים בליסטיים בעת מעופם ומתחתם מערכת "קלע דוד" ליירוט טילי קרקע-קרקע לטווח בינוני וארוך ורקטות לטווח ארוך, טילי שיוט וכלי טיס.
מתחת לקלע דוד נמצאות סוללות "כיפת ברזל" המיועדות ליירוט רקטות ארטילריות קצרות טווח.
כיפת ברזל נקלטה בחיל ב-2011 ויירטה אלפי רקטות ששיגרו מחבלים פלסטינים על ישראל.
מערכת קלע דוד רשמה יירוט בכורה מבצעי ב-2022 במבצע מגן וחץ ומערכת החץ (חץ 2 וחץ 3) רשמו יירוטי בכורה מבצעיים במלחמת חרבות ברזל.
מערך האחזקה מעניק למטוסי חיל האוויר את הטיפול הטכני שבלעדיו לא ימריאו.
טיפול שוטף בטייסות בדרג א'.
תיקונים רציניים יותר במוסכי הבסיסים בטייסת תחזוקה (דרג ב').
פירוק מטוסים והרכבתם מחדש, עד הבורג האחרון, ביא"א (דרג ד').
מערך הבקרה האווירית ופיקוח הטיסה אחראי על בניית התמונה האווירית, מערכת המכילה את כל כלי הטיס הנמצאים במרחב האווירי של מדינת ישראל וסביבתה.
המערך ממונה על פיקוח ובקרה על התנועה האווירית בכל המרחב האווירי של ישראל, וכן על גילוי וזיהוי ניסיונות חדירה למרחב האווירי של מדינת ישראל, והכוונת מטוסי הירוט של החיל אל עבר מטרות אוויריות.
המערך כולל יחידות בקרה אזוריות (יב"א) בהר מירון ובמצפה רמון, יחידת גילוי בבעל חצור ויחידות בקרה מקומיות, דוגמת ביבו"פ שבבסיס עובדה, הפרוסות ברחבי הארץ ומספקות כיסוי של המרחב האווירי של מדינת ישראל וסביבתה באמצעות מכ"מים.
תחת מערך הבקרה ופיקוח הטיסה פועלים גם מגדלי הפיקוח בבסיסי הטיסה אשר אמונים על ניהול התעבורה ושמירה על בטיחות הטיסה במרחב האווירי של כלל בסיסי הטיסה.
בראש מפקדת יחידות הבקרה (מיח"ה 517) עומד קצין בדרגת אלוף-משנה.
כנף כוחות האוויר המיוחדים (כנף 7)
הכוחות המיוחדים של חיל האוויר כוללים את היחידות הבאות:
היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (יחידה 669).
יחידת ההנחתה הקדמית (יחידה 5700).
המטה הטכנולוגי של חיל האוויר (או בקיצור "המטה הטכנולוגי") – הגוף מוביל את מדיניות הפיתוח, המחקר, והאחזקה בחיל, מחלפי המטוס ועד מערכות ה־IT הרלוונטיות לביצוע משימותיו השונות.
יחידת אופק 324 – יחידת המחקר ופיתוח תוכנה של הזרוע, ולעיתים מכונה בית התוכנה של חיל האוויר הישראלי.
אחראית על פיתוח מערכות המידע אשר משמשות מגוון משתמשים מבצעיים בכל החיל ולתחזוקתן של הרשתות המבצעיות הקיימות בו.
בנוסף, חוקרת ומהנדסת פתרונות לבעיות ואתגרים הקשורים לתפקודה המבצעי השוטף של הזרוע ומטמיעה טכנולוגיות חדשות שמטרתן לחזק את כוחה.
יחידה 108 – יחידת מחקר ופיתוח אלקטרוניקה, תקשוב ואמל"ח של חיל האוויר.
בית מלאכה אשר אחראי על פיתוחים בתחום האלקטרוניקה, קושחה, חימוש אווירי וכן בתחום הקשר והתקשוב.
יחידת האחזקה האווירית (יא"א 22) – יחידת האחזקה הראשית של כלי טיס בחיל האוויר.
מהווה כדרג ד' לכל דרגי א' ו-ב' בטייסות השונות בחיל.
שירות טכנולוגי למודיעין (יחידת שט"ל).
בזרוע האוויר קיימות שתי יחידות ניסויים:
טייסת מנ"ט (מרכז ניסוי טיסה) – אחראית על ניסויים במטוסי קרב, מטוסי תובלה, מסוקים, כטבמי"ם ומערכות וחימוש מוטסים.
יחידת ניסוי טילים (ינ"ט) – אחראית על ניסויים בטילי הזרוע.
הכשרה למקצועות הדרושים בחיל האוויר נעשית בדרך כלל באחד מבתי הספר של החיל, ולאחריו הכשרה תוך כדי עבודה ביחידה מבצעית.
חלק מהמקצועות המיוחדים בחיל האוויר עוברים את ההכשרה במלואה בבסיסי שטח, כגון טכנאי בדיקות לא הורסות (אל הרס) המוכשרים ביחידת האחזקה האווירית של חיל האוויר.
מערך ההדרכה של חיל האוויר הישראלי כולל שבעה בתי-ספר עיקריים:
בית הספר לטיסה (ביס"ט 12) – ממוקם בבסיס חיל-האוויר חצרים, ובו מתקיים קורס הטיס שמכשיר אנשי צוות אוויר (קצינים לוחמים בכלי טיס) – טייסים, נווטים ומכוננים.
בית הספר למקצועות הטכניים (ביסל"ט 21) – ממוקם בבח"א 21 בחיפה.
ביסל"ט מכשיר חיילים לשירות במערך הטכני של החיל כמכונאים, חשמלאים וטכנאים.
בית הספר למקצועות התעופה (ביסמ"ת 501) – ממוקם בבסיס חיל-האוויר עובדה (בח"א 10).
ביסמ"ת מכשיר חיילים לשירות במערך התעופה של החיל ככבאים, פקידות מבצעים (פקמ"ציות), מפענחי תצלומי-אוויר (תצ"א), ועוד.
בית הספר לבקרה אווירית ופיקוח טיסה (ביבו"פ 528) – ממוקם בבסיס חיל-האוויר עובדה (בח"א 10).
מכשיר חיילים לשירות במערך הבקרה של החיל כקציני פיקוח, קציני בקרה אווירית העוסקים בבקרה תעבורתית ובבקרה משימתית, מש"קי בקרה אווירית ופקחי טיסה שמאיישים את מגדלי הפיקוח בבסיסי החיל.
בית הספר להגנה אווירית (ביסל"א 883) – ממוקם בסמוך לקיבוץ משאבי שדה בדרום הארץ.
מכשיר לוחמי הגנה אווירית ושאר מקצועות תומכי לחימה במערך ההגנה האווירית.
בית הספר לחי"ר של חיל האוויר (ביסל"ח 314) – ממוקם על יד בסיס חיל האוויר בחצרים.
בית הספר לחי"ר של חיל האוויר מכשיר את כלל החיילים המשתייכים למערך ההגנה הקרקעית של חיל האוויר, מבצע הדרכות לכל הנושאים הקשורים בחי"ר בחיל וכמו כן אחראי להכשרת כל הנושאים באחריות להגנה קרקעית של בסיסי חיל האוויר.
בית הספר למפעילי כטמ"ם – ממוקם בבסיס חיל האוויר בפלמחים.
בית הספר לפיקוד ומנהיגות – ממוקם בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים.
מעביר קורסים מתקדמים לקצינים ונגדים, ובו מתקיימת תוכנית תלפיות.
גף אבטחה בחו"ל – יחידת האבטחה של חיל האוויר, המעניקה מענה אבטחתי למטוסי חיל-האוויר הנוחתים מחוץ לשטחי מדינת ישראל, אבטחת הנוסעים בסביבת המטוס ומתן מענה אבטחתי לצוות במהלך השהייה.
כנף ציון הוא מטוס בואינג 767-338ER המשמש את ראש הממשלה ואת נשיא המדינה בטיסות רשמיות.
המטוס נרכש בשנת 2016 מחברת קוואנטס האוסטרלית ועבר הסבה מקיפה שכללה מערכות תקשורת מוצפנות, אמצעי מיגון וחדרי עבודה ומנוחה.
טיסת הבכורה הרשמית התקיימה ביולי 2024 עם נסיעתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו לארצות הברית.
המטוס מופעל מבסיס נבטים בידי טייסת 120 בשיתוף משרד ראש הממשלה, וצוותו כולל טייסים ואנשי תחזוקה ייעודיים.
צוותי האוויר של חיל האוויר משתייכים לשלוש קבוצות:
לוחמים סדירים המוצבים בטייסות באופן קבוע.
אלו כוללים את מפקדי הטייסות, השדרה הפיקודית והניהולית של הטייסות והלוחמים הצעירים הנמצאים בהכשרה.
לוחמי הצבת חירום המשרתים בחיל האוויר במסגרת שירות קבע בתפקיד מחוץ לטייסת, כולל תפקידי מטה, הדרכה ופיקוד, שומרים על כשירות מבצעית בטייסת בטיסות אחת לשבוע, ומיועדים להגיע לטייסת בשעת חירום.
לוחמי מילואים המקדישים יום בשבוע לשירות מילואים בטייסת לאורך כל השנה.
רוב הכוח הלוחם של צוותי האוויר של חיל האוויר משתייכים לקבוצות הצבות חירום והמילואים.
הלוחמים הסדירים משמרים את פעילות הטייסת בשגרה כדי שתהיה מוכנה להפעלה על ידי לוחמי המילואים והצבות החירום בשעת הצורך.
המודל ההתנדבותי של אנשי המילואים
מודל הפעולה של חיל האוויר המבוסס במידה ניכרת על אנשי מילואים המתנדבים לשרת, מצליח באופן כללי הודות למוטיבציה גבוהה של אנשי המילואים להמשיך את שירותם לאורך שנים רבות.
עם זאת, במהלך השנים היו שלושה מקרים בהם קבוצות של אנשי צוות אוויר אתגרו את המודל ההתנדבותי.
המקרה הראשון אירע לאחר אסון המסוקים כאשר התברר לאנשי המילואים שלאנשי הקבע יש ביטוח חיים מקיף יותר משיש להם.
לאחר דיון עם משרד הביטחון, הודיעו בשנת 1999 עשרות אנשי צוות אוויר במילואים על פרישתם משירות, ורק לאחר שיג ושיח נוסף הסכימו לחזור לשירות.
במקרה השני, 27 לוחמי צוות אוויר חתמו ב־24 בספטמבר 2003 על עצומה בה הודיעו שיסרבו לקחת חלק בתקיפה במרכזי אוכלוסייה אזרחית.
בתגובה, חותמים שלא חזרו בהם הודחו משירות בחיל האוויר ומפקד החייל, דן חלוץ, הגדיל את מספר המשרתים בקבע, כדי להקטין את התלות באנשי המילואים.
בשנת 2023 הודיעה קבוצה של טייסים ובעלי תפקידי שליטה בחיל האוויר שלא יתנדבו עוד למילואים כחלק מהמחאה נגד הרפורמה המשפטית.
ביולי 2023 נטען על ידי המארגנים שמעל 1,100 אנשי צוות אוויר שבהם יותר מ-500 טייסים מבצעיים, המהווים אחוז משמעותי מכלל הטייסים של החיל, חתמו על אי התייצבות.
בתחילת אוגוסט 2023 נמסר שלאחר חקיקת ביטול עילת הסבירות 830 אנשי מילואים, בהם 260 טייסים הפסיקו את התנדבותם.
תגובת החיל למוחים כללה בעיקר ניסיון לשכנע אותם לא לפגוע בכשירות החיל.
במהלך מלחמת חרבות ברזל טען מפקד חיל האוויר, תומר בר, שכשירות החיל לא נפגעה.
כ-60% מאנשי חיל האוויר משתייכים למערך הטכני.
בשנת 2017 היוו נשים כ-30% מהמערך הטכני של חיל האוויר.
הסמל הראשון של החיל נקבע בתקופתו של לסקוב בין השנים 1951–1953. הסמל עוצב על פי תווית של כנפי נשר ישראלי שהתגלתה בעתיקות בית שאן.
חוגרים וקצינים עד כניסתם לקבע: מכנסיים וחולצה בצבע חאקי בהיר (מדי א')
נגדים מדרגת רס"ל, קצין שסיים קורס טיס, קצין בתפקיד ייצוגי וקצינים בקבע (מדרגת סרן ומעלה): מכנסיים בצבע כחול כהה וחולצה בצבע תכלת (מדי א')
בנוסף קיימים מדי עבודה שונים לפי סוגי תעסוקה – סרבלים מסוגים שונים
דרגות החוגרים, הנגדים והקצינים בצבע כסף על רקע כחול
לקצינים, כובע מצחייה כחול עם סמל חיל האוויר.
כומתת החיל היא בצבע אפור כהה עם סמל חיל האוויר כסוף.
דרגות החיל בתחילתו היו שונות מהנהוג בחילות היבשה.
שם הדרגה בזרוע היבשהשם הדרגה בזרוע האווירטוראיאוויראיטוראי ראשוןאוויראי ראשוןרב-טוראיאוויראי מוסמךסמלסמל אווירסמל ראשוןסמל טייסרב-סמלסמל תעופהרב-סמל ראשוןחסין אווירסגן (דרגות קצונה החל מדרגה זו)פקד אווירסגן ראשוןפקד טייססרןפקד תעופהרב-סרןסגן מפקד טייסתסגן-אלוףמפקד טייסתאלוף-משנהמפקד כנףתת-אלוףמפקד להקאלוףמפקד חילרב-אלוף (אם הרמטכ"ל נבחר לאחר היותו מפקד החייל)
עם הזמן אוחדו שמות הדרגות וסימניהן עם אלה של כוחות היבשה, כדי ליצור אחידות.
מפקד חיל האוויר הישראלי (בראשי תיבות: מח"א) הוא קצין בדרגת אלוף.
דרגי הפיקוד של חיל האוויר לא הכירו בשניהם, ומבחינה מעשית, לא הכירו גם בפיקודו של ישראל עמיר, ונמנעו משיתופו בקביעת מדיניות והחלטות שונות.
הפיקוד התייצב רק לאחר שמונה אהרן רמז כמפקד החיל.
מינויו של מפקד חיל האוויר, נדון במטה הכללי ומתקבל על ידי הרמטכ"ל תוך אישורו של שר הביטחון.
שם (תקופת חיים)תמונהתקופת כהונה כמפקד החיל הערות ישראל עמיר (1903–2002)מאי 1948 – יולי 1948 מקים החיל.
תומר בר (1969–) אפריל 2022 ואילך מפקד החיל במבצע עלות השחר, מבצע מגן וחץ, מלחמת חרבות ברזל, מבצע עם כלביא.
ראשיתו של חיל האוויר הישראלי היה "שירות האוויר", הזרוע האווירית של ההגנה.
ב-10 בנובמבר 1947, הוקם "שירות האוויר" באופן רשמי, כשלרשותו 11 מטוסים מטיפוסים טייגר מות', ר.וו.ד.-13, , טיילורקרפט, אוסטר, סי-בי ודה הבילנד דראגון רפיד.
בראשית 1948 נוספו 21 מטוסי אוסטר שנרכשו משלטונות המנדטוריות וכונו בישראל "פרימוס" ולכן בתחילת מלחמת העצמאות הפעיל שירות האוויר רק מטוסי סיור קלים.
מפקדו הראשון היה יהושע אייזיק (אשל).
באפריל 1948 החליף השם "חיל האוויר", בהדרגה, את השם "שירות האוויר", מבלי שפורסמה הודעה רשמית על כך.
רק אחרי פלישת צבאות ערב השיג חיל האוויר מטוסי קרב בעלי חימוש תקני.
בפעולתם הראשונה, ב-29 במאי 1948, תקפו ארבעה מטוסי אוויה S-199 את ראש הטור המצרי סמוך לג'סר איסדוד מצפון לאיסדוד.
אחד הטייסים, אדי כהן, נהרג, עוד השתתפו בתקיפה מודי אלון, עזר ויצמן ולו לנרט.
התקפה דומה נערכה גם על ראש הטור העיראקי באזור טולכרם.
ימים מספר לאחר מכן השיג חיל האוויר הצלחה מוראלית חשובה עת הפיל הטייס מודי אלון, במטוס אוויה, שני מטוסים מצריים שהפציצו את תל אביב לאור יום.
ב-4 ביוני 1948 תקפו שלושה מטוסי חיל האוויר ספינה מצרית שהתקרבה לחופי תל אביב.
אחד המטוסים נפגע ונפל לים, ושני טייסיו ומתי סוקניק נהרגו (אנדרטה לזכרם מוצבת בגן העצמאות בתל אביב).
עם התבססותו, רכש חיל האוויר עליונות אווירית בשמי הארץ ואף הפציץ ערי בירה של מדינות האויב.
עמאן הופצצה ב-2 ביוני, דמשק הופצצה ב-10 ביוני 1948 וקהיר הופצצה ב-15 ביולי 1948. לחיל האוויר היה חלק נכבד בשמירת הקשר עם הנגב המנותק, עת העביר במבצע "אבק" (אוגוסט–אוקטובר 1948), אלפי טונות אספקה אל הנגב ואלפי חיילים אל הנגב וממנו.
כן שמר חיל האוויר על הקשר עם סדום.
במחצית השנייה של 1948 רכש חיל האוויר עליונות אווירית על חילות האוויר הערביים, דבר שהתבטא בהשתתפותו במבצעים האחרונים של המלחמה, כמו מבצע שוטר בסוף יולי, מבצע יואב ב-15 עד 22 באוקטובר.
מבצע חירם בסוף אותו חודש, ובמבצעים בחזית הדרום שסיימו את המלחמה, ובראשם מבצע חורב, בסוף דצמבר ובימים הראשונים של 1949. עם זאת, גם בשלבים אלה כוחו היה דל מכדי להשפיע באופן מכריע על מהלך המלחמה.
לקראת תום מלחמת העצמאות היה חיל האוויר שליט יחיד בשמי מדינת ישראל.
ב-7 בינואר 1949, בתקרית האוויר הישראלית-בריטית, אף הפיל חמישה מטוסים בריטיים שחגו מעל כוחות צה"ל בחזית הדרומית.
במלחמת העצמאות שירתו בחייל גם נשים טייסות.
אחת מהן, זהרה לביטוב, נהרגה בתאונת מטוס באוגוסט 1948.
בסך הכול הפיל חיל האוויר 21 מטוסי אויב במלחמת העצמאות.
לאחר המלחמה היו בחיל האוויר 173 מטוסים מ-20 דגמים.
רק 74 מהמטוסים היו שמישים, ומתוכם רק 15 היו מטוסי קרב והפצצה.
בדצמבר 1948 עבר מטה חיל האוויר לקריה בתל אביב.
עיריית תל אביב הציבה על כך לוחית זיכרון בכניסה לשער דוד ברחוב קפלן.
בפברואר 1949 עברה מפקדת חיל האוויר (מטר"ש – מטה ראשי) לבית עבד א-ראוף אל-ביטאר, (יהודה הימית 35–37) במחנה אריאל ביפו (שהיה מחנה חיל האוויר הבריטי בתקופת המנדט).
לפני כן שכנה במלון קונטיננטל הסמוך (בשדרות ירושלים 46 ביפו) ולפני כן במלון "הירקון" (ברחוב הירקון 64 פינת רחוב נס ציונה).
"יום חיל האוויר" הוא יום בו חוגג החיל את הקמתו.
יום זה מצוין בטקס חגיגי, מטס ומפגן אווירי ותצוגת אמצעי לחימה, תוך כדי כנס גדול של ותיקי חיל האוויר ואנשיו, הכולל נאומים, סרטונים ומצגות.
היום נחגג בדרך כלל בבסיס חצרים, לקראת סוף חודש יוני.
החיל שהוקם כ"שירות האוויר" ב-10 בנובמבר 1947, לא חגג את "יום השנה" הראשון שחל בנובמבר 1948, עקב הלחימה העצימה ב"מלחמת העצמאות".
"יום חיל האוויר" הראשון, נחגג ב"יום השנה" השני להקמתו של החיל, בתאריך 3 בנובמבר 1949, י"א בחשוון שנת תש"י.
ב-2 בנובמבר 1949, ביקשו אהרן רמז והימן שמיר, שניים מבין אנשי המפתח במטה "שירות האוויר" (ובהמשך מפקד חיל האוויר וסגנו) "לציין בחגיגיות וברוב עם", את מלאת שנתיים לכינונו של "שירות האוויר" והחלפת שמו ל"חיל האוויר".
לצורך הכנת האירוע, הוקמה יחידה קטנה של אנשי מקצוע שהפיקו תערוכה מוזיאלית, הוזמנו כרזות, מעטפות דואר חגיגיות ולוגואים, ואורגן טקס ומפגן אווירי בשמי תל אביב.
החגיגות והאירועים נמשכו שלושה ימים, במקומות שונים בגוש דן, והסתיימו במסיבה, בהשתתפות מפקדי החיל, שהתקיימה ב"קפה פילץ" בתל אביב.
הוויכוח על מעמדו של חיל האוויר
במקביל למלחמה ועם הקמת צה"ל התקיים ויכוח עז על מקומו של חיל האוויר ותפקידו בצה"ל.
הפיקוד העליון של צה"ל, בראשות יגאל ידין (שהיה ראש אגף מבצעים והמפקד בפועל של צה"ל) ראה בחיל האוויר חיל מסייע, כמו חיל התותחנים.
מכיוון שכך, ראה המטכ"ל את חיל האוויר ככפוף לו בכל ההיבטים, וסבר שכל ענייני החיל אמורים להגיע מהמעטפת הכלל צה"לית, כמו כל חיל אחר.
היבט בולט של תפיסה זו הייתה ההנחה שמפקד החיל אינו חייב להיות טייס, אלא קצין בכיר שיידע לנהל את החיל על פי כללי הניהול והפיקוד של כל חיל אחר.
כך התמנה ישראל עמיר למפקד הראשון של חיל האוויר, למרות העובדה שלא היה לו עבר כאיש תעופה.
בניגוד לתפיסה זו עמדו ראשי חיל האוויר על כך שעצמאותו של החיל חייבת להישמר, וכי על החיל להיות כפוף ישירות לרמטכ"ל.
לתפיסתם, לחיל האוויר יש משימות ייחודיות, הדורשות שהחיל יהיה עצמאי ברוב התחומים שהוזכרו לעיל, הן בתחומים מבצעיים ומודיעיניים והן בתחומים ארגוניים ולוגיסטיים.
ראשי החיל דרשו שמפקדם יהיה טייס, ואף הצביעו על אהרן רמז, ששירת כטייס קרב בחיל האוויר המלכותי הבריטי במלחמת העולם השנייה בזירת מערב אירופה.
ואולם, רמז היה פלייט סרג'נט בלבד , וכך לא נשמעה דעתו מול הפיקוד הבכיר של צה"ל.
המחלוקת יצרה קשיים עמוקים בתפקוד חיל האוויר, שהגיעו לשיאם לאחר קרבות עשרת הימים, באמצע יולי 1948. הפיקוד העליון האשים את חיל האוויר בכישלונות מבצעיים ובחוסר יעילות.
אהרן רמז האשים בתגובה את הפיקוד העליון בכך שאינו מאפשר לחיל האוויר את התנאים הדרושים להצלחתו.
בעצת מתנדבים מדרום אפריקה פנה דוד בן-גוריון לססיל מרגו, יהודי תושב דרום אפריקה שהיה קולונל בחיל האוויר הדרום-אפריקאי ומפקד כנף במהלך מלחמת העולם השנייה, וביקש ממנו להגיע לארץ ולסייע בארגון חיל האוויר.
מרגו הגיע לארץ ב-12 ביולי, ולאחר כמה שבועות הגיש לבן-גוריון את המלצותיו.
הוא קבע שהיעד העיקרי של חיל האוויר צריך להיות השמדת כוחו האווירי של האויב, ולקראת יעד זה צריך חיל האוויר להתארגן – מבצעית, ארגונית ומקצועית.
חיל האוויר, על פי המלצותיו של מרגו, צריך להיות כפוף ישירות לרמטכ"ל, ולהיות בעל עצמאות ארגונית ומבצעית.
מרגו הציע דרכים לארגון פנימי של עבודת החיל ולממשק של החיל עם המטכ"ל, ודרש שהשינוי יתרחש בתוך זמן קצר.
המלצותיו של מרגו הביאו להתנגדות רבה.
אחד הנושאים שעליהם התנהל ויכוח חריף במיוחד היה השליטה במערך המכ"ם בצה"ל.
באותה תקופה לא היו כלל מכשירים כאלה בישראל, אך מרגו עמד על כך שהכרחי לרכשם, ושמערך המכ"ם יהיה בשליטת חיל האוויר.
בן-גוריון אימץ מיד את המלצותיו של מרגו.
אחת ההמלצות החשובות של מרגו הייתה שחיל האוויר יהיה בפיקוד אנשי צוות אוויר ישראליים, ולא מתנדבים יהודים או לא יהודים שיחזרו בכל עת לארצותיהם.
המלצה זו הייתה מקובלת גם על מתנגדיו, ובן-גוריון אימץ גם אותן.
בן-גוריון הציע למרגו עצמו לעמוד בראש החיל, אך הוא סירב.
שלושה ימים לאחר הגשת ההמלצות מונה אהרן רמז לתפקיד מפקד החיל.
המלצותיו של מרגו היו דומות בעיקרן להמלצות שהגיש אהרן רמז זמן רב לפני כן.
ואולם, רמז היה, כאמור, סמל בלבד, שהסתמך על תאוריה; מרגו, לעומתו, היה קצין בדרגת קולונל שפיקד על יחידה גדולה בצבא מאורגן, והכיר מבפנים את ההתנהלות המעשית של חיל אוויר גדול.
משום כך הייתה לו סמכות רבה, ובן-גוריון יכול היה לאמץ את המלצותיו ולגבות אותו מול המתנגדים להן.
המבנה שהציע מרגו היווה את הבסיס לארגון חיל האוויר ולפעילותו, למעשה עד היום.
מבצע קדש נפתח באוקטובר 1956 כשרביעיית מטוסי מוסטנג נשלחה לנתק את קווי הטלפון מערבית למיתלה, על מנת למנוע דיווח על מהלכי הכוחות הישראליים.
גדוד הצנחנים בפיקוד רפאל איתן (רפול) הוצנח ליד מצבת פארקר במעבר המיתלה בסיני ("מבצע מכבש").
את ההצנחה ביצעה טייסת מטוסי דקוטה שהמריאה מבסיס תל נוף.
אחת מטייסי המשנה הייתה הטייסת יעל רום.
בנוסף להצנחת הצנחנים השתתף חיל האוויר בפעולות תקיפה קרקעיות ובחיפוי על כוחות הקרקע.
מטוסי הקרב העיקריים היו: מיסטר, אוראגן, מטאור ו-P-51 מוסטנג.
מלחמה זו הייתה הפעם הראשונה בצה"ל שבו נעשה שימוש מבצעי בכסא מפלט.
הטייס שנטש את מטוס המיסטר שלו היה בני פלד, לאחר שנפגע מאש נ"מ ליד ראס נצרני.
זוג מטוסי אוראגן השתתפו בתקיפת המשחתת המצרית איברהים אל אוול שניסתה להפגיז את חיפה, נכנעה וצורפה לחיל הים כמשחתת "חיפה".
בשל העובדה שבמבצע סיני לא היו לחיל האוויר מסוקים בשימוש מבצעי, ביצעו מטוסי הפייפר את רוב משימות התובלה הקלה, ובכללן שינוע מפקדים וחילוץ פצועים.
מטוסי הפייפר השתמשו בכבישים כמסלולי טיסה, כדי להתקרב לכוחות הלוחמים, שהיו רחוקים ממסלולי טיסה מוסדרים.
במהלך הקרבות איבד החיל 15 מטוסים, רובם מאש נ"מ, ו-5 טייסים נהרגו.
בקרבות אוויר הפילו טייסי החיל 7 מטוסים מצריים – 4 מטוסי ומפייר ו-3 מטוסי מיג 15.
מלחמת ששת הימים נפתחה ב-5 ביוני 1967 בשעה 7:45 בבוקר במהלומה אווירית מקיפה, לאחר ימי ההמתנה מורטי העצבים בעקבות חסימת נתיבי השיט במצרי טיראן למעבר ספינות מישראל, עליה החליט גמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים.
לרשות חיל האוויר הישראלי עמדו 203 מטוסי קרב מהם 197 שמישים, מתוכם 65 מטוסי מיראז' 3, 35 מטוסי סופר מיסטר, 33 מטוסי מיסטר, 19 מטוסי ווטור ו-51 מטוסי אוראגן.
בשעות הראשונות של המלחמה תקף חיל האוויר הישראלי בסיסים צבאיים ושדות תעופה במדינות אויב ב"מבצע מוקד".
המתקפה הישראלית ניחתה בהפתעה מוחלטת ולמעשה הכריעה את המלחמה מראשיתה, בהשמידה את עיקר חילות האוויר של צבאות ערב על הקרקע.
חיל האוויר הישראלי הנחית מכה אווירית, בו זמנית כמעט, על כל שדות התעופה המצריים.
שדות התעופה הותקפו פעמים אחדות באותו יום וחיל האוויר המצרי שותק כמעט לגמרי למשך שארית המלחמה.
מיד לאחר המכה הראשונה, הותקפו גם שדות התעופה שממזרח למדינה והונחתה מכה על שדות התעופה של חיל האוויר הסורי, חיל האוויר הלבנוני וחיל האוויר הירדני והופצץ גם שדה התעופה העיראקי המערבי ביותר.
בניגוד למתקפה היבשתית שכוונה תחילה רק נגד החזית המצרית, ההתקפה האווירית כוונה להשגת עליונות אווירית למשך כל ימי הלחימה.
כ-350 מטוסים הושמדו ביום הראשון למלחמה מתוך כ-600 המטוסים שהיו למדינות הערביות הלוחמות.
עד סוף המלחמה הושמדו 451 כלי טיס של חילות האוויר הערביים, לעומת 45 מטוסים שאבדו לחיל האוויר הישראלי.
במלחמה נהרגו 25 טייסים ישראלים ו-7 נוספים נשבו.
בתום הלחימה נותרו בחיל 139 מטוסים שמישים.
המתקפה המקדימה המוצלחת אפשרה לחיל האוויר הישראלי להגיש סיוע התקפי נמרץ לכוחות היבשה הישראליים, בצורה הולכת וגוברת במשך כל ימי הלחימה.
הותקפו מהאוויר כוחות שריון וארטילריה של צבאות ערב, והחישו במידה רבה את שבירת צבאות ערב.
התקפות על העורף הישראלי מהאוויר במהלך המלחמה היו מעטות.
בעקבות המלחמה והגידול בממדי חיל האוויר בעקבותיה הועלה מעמד ראשי הענפים (רע"נים) במטה לראשי מחלקות (רמ"חים), ודרגתם הועלתה מסא"ל לאל"ם.
מפקדי הטייסות קודמו לדרגת סא"ל, לצד בעלי תפקידים נוספים במטה ובבסיסי החיל.
במלחמת ההתשה פעל חיל האוויר בתקיפה של מטרות קרקע ובקרבות אוויר.
תקיפות של מטרות אזרחיות בעומק מצרים היו בין הגורמים שהביאו לסיומה של המלחמה.
חיל האוויר היה גורם עיקרי במלחמה זו, שבה סבלו כוחות היבשה מנחיתות ניכרת.
החיל ביצע 12,850 גיחות במהלך המלחמה, שבהן הוטלו יותר מ-50,000 פצצות.
פעולות בולטות של חיל האוויר במלחמה זו:
יולי 1969: בסדרה של קרבות אוויר שיזם חיל האוויר הישראלי הופלו כ-20 מטוסי קרב מצריים.
11 בספטמבר 1969: 11 מטוסים מצריים הופלו בקרבות אוויר לאחר שניסו לתקוף את כוחות צה"ל באזור תעלת סואץ.
26 בדצמבר 1969: מבצע תרנגול 53, שבו נחטף מכ"ם מצרי מדגם P-12 שהיה ממוקם ק"מ אחד מראס-ערב הנמצאת לחוף מפרץ סואץ.
7 בינואר 1970: תחילתם של "מבצעי פריחה", הפצצות חיל האוויר בעומק מצרים, שנמשכו עד 13 באפריל 1970.
30 ביולי 1970: רימון 20 – קרב אוויר באזור התעלה שבמהלכו הפילו טייסי טייסת 119 ("טייסת העטלף") וטייסת 69 ("טייסת הפטישים") של חיל האוויר הישראלי חמישה מטוסי קרב שטייסיהם רוסים.
מלחמת יום הכיפורים הייתה הקשה במלחמותיו של חיל האוויר, והוא ספג בה אבדות ניכרות במטוסים ובטייסים, בעיקר עקב פגיעות של טילי קרקע-אוויר (טק"א).
"הטיל כופף את כנף המטוס", אמר על כך עזר ויצמן, מפקדו לשעבר של חיל האוויר.
בקרבות אוויר ככלל הפגין החיל עליונות על פני חילות האוויר הערביים.
חיל האוויר הישראלי היה מקור החשש העיקרי בצבאות הערביים לפני המלחמה, והם ריכזו מאמצים רבים הן בהיבט ההצטיידות והן בהיבט התכנון על מנת לנטרל את ההשלכות הנובעות מעליונותו על פני חילות האוויר שלהם.
עליונות זו הייתה אחת הסיבות לקונספציה שהטעתה את מקבלי ההחלטות בצד הישראלי לפני פרוץ המלחמה.
ביומה השני של המלחמה ביצע חיל האוויר את השלב הראשון של "מבצע תגר" והתקיף ב-40 גיחות 7 שדות תעופה במצרים, אך הפסיק את המבצע בשלב שבו היו אמורים להיות מושמדים טילי הנ"מ וסוללות התותחים.
המבצע הופסק בהוראת שר הביטחון משה דיין שביקש להפעיל את "מבצע דוגמן-5" לתקיפה של כוחות הנ"מ הסוריים.
מבצע זה נעשה ללא הכנה מדוקדקת וללא מודיעין, ותוצאותיו היו נפילת שישה מטוסי פנטום ומבלי שסוללות הטילים הסוריות נפגעו כמעט.
בד בבד עסק חיל האוויר באינטנסיביות במתן סיוע לכוחות הקרקע, שניהלו קרבות בלימה מרים בימיה הראשונים של המלחמה.
הסיוע האווירי מנע מצבא סוריה לכבוש את דרום רמת הגולן, וסייע בבלימת התקדמותו של הצבא המצרי מזרחה ב-14 באוקטובר.
רק עם השיפור במצבם של כוחות היבשה, ובפרט לאחר פגיעה של כוחות שריון בסוללות הטק"א, החל חיל האוויר בתקיפות של שדות תעופה בעומק מצרים ומטרות תשתית ושדות תעופה בעומק סוריה, כשהבולטת שבהן היא תקיפת המטכ"ל הסורי ביומה הרביעי של המלחמה.
אולם רק חיל האוויר היה יכול להציל את המדינה מסכנה לאומית קיומית מיידית באותו יום".
מטוסי הקרב שהפעיל חיל האוויר במלחמה היו מיראז' 3 "שחק", תע"א נשר (הגרסה הישראלית למיראז' 5), A-4 סקייהוק "עיט" ו-F-4 פנטום "קורנס".
במהלך כל ימי הלחימה איבד חיל האוויר הישראלי 102 מטוסים.
חיל האוויר המצרי איבד 235 מטוסים, וחיל האוויר הסורי איבד 135 מטוסים.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה הופלו על ידי חיל האוויר הישראלי כ-100 מטוסים סוריים, מבלי שאיבד אף מטוס בקרבות אוויר.
טייסי חיל האוויר הישראלי הפילו 80 מטוסים סוריים בקרבות אוויר, והשאר הופלו באש נ"מ וגורמים נוספים.
ב-6 ביוני 1982 הופל מטוס "סקייהוק" של חיל האוויר באש מהקרקע וטייסו, אהרון אחיעז נפל בשבי אש"ף.
מסוק "אנפה", שהיה במשימת פינוי פצועים, הופל באש נ"מ סמוך לנבטייה.
ב-9 ביוני, היום הרביעי למלחמה, פתח חיל האוויר במבצע ערצב-19 לתקיפת מערך טילי הקרקע-אוויר הסורי בבקעת הלבנון.
מטוסי החיל השמידו את סוללות הטילים תוך שעות ספורות בלבד.
במהלך התקיפה התפתח קרב האוויר הגדול בעידן הסילון, שבו השתתפו כ-120 מטוסי קרב (מדגמי F-15 בז, F-16 נץ ו-F-4 פנטום) והופלו 29 מטוסי קרב סוריים.
למחרת הופלו 30 מטוסים סוריים נוספים.
אף מטוס מחיל האוויר הישראלי לא נפגע בקרבות האוויר.
במקביל, מסוקי AH-1 קוברה של חיל האוויר השמידו מאות כלי רק"מ סורים, לרבות עשרות טנקים, כולל מדגם טי-72.
ב-24 ביולי הופל בטיל קרקע-אוויר מטוס הפנטום של הטייס סרן גיל פוגל, והנווט רס"ן והם נטשו את המטוס.
לאחר הגעתו לקרקע נלקח פוגל בשבי הסורי, ואילו כץ פגע בקרקע במהירות גבוהה, וככל הנראה נהרג במקום.
לאחר שנתיים פוגל שוחרר במסגרת עסקת חילופי שבויים, שכללה גם את החזרת גופתו של כץ לארץ.
באינתיפאדה השנייה בלט חלקם של מסוקי הקרב של חיל האוויר בפעולות של סיכול ממוקד בהם נהרגו מאות מחבלים, כאשר עשרות מהם היו מחבלים בכירים (כגון מייסדי וראשי החמאס ברצועת עזה).
נעשה שימוש נרחב בכטב"מים, בעיקר לצורכי מודיעין צבאי ולהספקת מודיעין חזותי בזמן אמת לסיכולים הממוקדים, ואת התקיפות עצמן ביצעו מסוקי AH-64 אפאצ'י עם טילי AGM-114 הלפייר ומסוקי "צפע" AH-1 קוברה עם טילי תמוז.
בנוסף לסיכולים הממוקדים תקפו מטוסי ומסוקי קרב מתקני מחבלים, כגון מעבדות נפץ, מחרטות לייצור רקטות "קסאם" ומשגרי "קסאם".
את הפעולות המוצלחות והשינויים הללו הוביל האלוף דן חלוץ, שגם שם דגש על נוהלי בטיחות והוריד באופן משמעותי את התאונות בחיל.
בעקבות ההצלחה הגדולה של חיל האוויר בלחימה בטרור זכו החיל, מפקדו וטייסיו להערכה רבה.
דן חלוץ הועלה לדרגת רב-אלוף ומונה לרמטכ"ל.