tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחפירות האתר התגלו מבנים בנויים אבן בזלת מהתקופה המתוארכת לסוף התקופה הנאוליתית הקרמית 2 (PN2) שעל רצפתם ממצאים רבים: כלי צור, אבני שחיקה מבזלת, נתזי אובסידיאן (זכוכית געשית), מעט חרוזים, עצמות בעלי חיים וקבורת אדם, ביניהם מבנים הנראים כמצבות פולחניות ובהן שילוב של גולגולת בקר ביסודות המבנה.
בשכבה IV נמצאו יסודות מבנים רבועים, וביניהם מבנה מעוגל, אשר שימש כנראה במה פולחנית.
המבנים נבנו בשני מקבצים שביניהם שטח פתוח ובהם מבנים רבים שנבנו לבנים, על יסוד אבן.
בלב המבנים נמצא בור חפור בקרקע ששימש כנראה לאשפה, ובו כמויות גדולות של חרסים.
ממצאים אלה שייכים לתרבות ואדי רבה הארץ-ישראלית (נאולית קרמי), בשילוב אלמנטים מתרבות חלף הצפונית, אשר התגלו לראשונה בארץ באתר הגושרים, והיו ידועים עד כה רק מאתרים פרהיסטוריים בסוריה ובצפון מסופוטמיה.
באתר נמצאו מאות אלפי כלי צור, ביניהם להבי מגל, כילפות (סוג של כלי דו-פני) וראשי חיצים.
אחד הכלים האופייניים אשר נמצא באתר זה, הוא סכין צור ארוכה, עשויה צור לווחי.
באתר נחפרו אלפי פריטי אובסידיאן המיובאים מאנטוליה.
הגושרים הוא האתר בעל מכלול האובסידיאן הגדול בישראל.
האובסידיאן מעיד על קשרים עם הצפון המרוחק כמעט אלף ק"מ, כבר בתקופה קדומה זו.
כמות גדולה מאוד של כלי אבן (כלים שאינם מיוצרים מצור) נמצאה באתר ומספרם מסתכם בכ-3000 פריטים.
רוב כלי האבן עשויים בזלת, חלקם מאבן גיר, אבן חול, וממינרלים שונים.
האתר מתייחד בממצאי תעשיית כלי בזלת מפותחת מהתקופה הנאוליתית, נראה שחומר הגלם עובד ברמת הגולן, ומשם הובאו גושים קטנים לאתר התעשייה שם עוצבו כלי הבזלת באופן סופי.
פריטים מעניינים המיוחסים לתרבות ואדי רבה, אלו אבני קלע בעלות צורה אובלית המזכירה גרעיני זיתים.
בסה"כ התגלו באתר 23 אבני קלע, עשויות אבן גיר לבנה, גודלם הממוצע: 35x55 מ"מ, ומשקלם הממוצע- 70 גרם.
העדויות הארכאולוגיות מצביעות על כלכלה המבוססת על חיות משק ומעט מאוד ציד של חיות בר.
מכאן, שאבני הקלע שימשו את רועי העדרים לשמירה על עדריהם מפני טורפים.
הקלע אפשר לצלוף במדויק בבעלי חיים שאיימו על העדר.
אפשרות נוספת היא שהאבנים שמשו לקרבות בין אוכלוסיות שונות, בין חקלאים לרועים למשל.
בשכבה VI המתוארכת לתקופה הכלקוליתית הקדומה, נמצאו עשרות כלים דמויי דיסקוס, רובם עשויים גיר, ומיעוטם עשוי אבן חול ובזלת.
ייתכן ששמשו כמכסים, או לעיבוד עור, צמר או עץ, אולי לצייד, וייתכן ששימשו כחפץ שווה ערך לסחר חליפין.
חלק מהכלים נמצאו שבורים, משקלם הממוצע עומד על 300 גרם.
כלים אלה נפוצים בכל הלבנט, ובעיקר בעמק החולה.
בשכבה IV המתוארכת לתקופה הכלקוליתית הקדומה, התגלו חותמות טביעה מאבן, מעוטרות בדגמים הנדסיים, בבעלי חיים ומסכות של פני אדם.
החותמות מוצגות היום במוזיאון ישראל ובמוזיאון מעיין ברוך.
ככל הנראה, חלק מהחותמות היו קמעות או תליונים.
חוקרים שעבדו על חותמות דומות במסופוטמיה, שיערו שהן שמשו לצורכי ניהול ביישוב, או למסחר עם אוכלוסייה נוודית שעברה במקום.
רב החותמות עשויות אבן גיר וקלציט, המצויה בסביבת האתר, וחלקן עשויות אבן כלוריט ירקרקה שמוצאה בסוריה ומצפון לה.
על רובן עיטור גאומטרי חרוט, ולחלקן ידית נקב.
בין החותמות בולט חותם טביעה עם ציור של אנטילופה ותומר.
המכלול האמנותי שהתגלה באתר מרשים ויוצא דופן ביחס לאתרים ארכאולוגים בארץ ישראל.
הצלמיות שהתגלו באתר, חלקן משכבה IV מהכלקוליתית הקדומה, וחלקן נאסף מפני השטח.
הן מגוונות ומעניינות: התגלו 9 צלמיות עשויות מעצם ומאבן של אדם וחיה.
ממצא זה יוצא דופן ביחס לאתרים אחרים בארץ ישראל.
שלוש צלמיות הן של אייל.
שתי צלמיות הן של נשים זקופות חרותות על אבן גיר, ומתוארכות לאלף ה-5 לפנה"ס.
אין לדעת אם הן נעשו באתר או הובאו אליו.
שתיהן עשויות על לוח אבן מעובד ומלוטש היטב.
בשתיהן נשברו הראש והחלק התחתון של הרגליים.
העיטור עשוי בחריתה עדינה משני צדי הלוח, המציינת את המפשעה, הרגליים והאחוריים, וכן נקודה המציינת את הטבור.
הסגנון דומה לצלמיות מהתרבות הח'לפית במסופוטמיה, ומצפון הלבנט.
צלמית נוספת שנמצאה היא של ראש גבר דמוית חרוט, מגולפת וחרותה באבן גיר שטוחה.
ניתן להבחין בלבוש וייתכן זקן חרוטי.
עוד צלמית שנמצאה באתר עשויה אבן גיר קשה מגולפת בדמות אדם, ועליה מעט חריתות המציינות את הידיים.
הבולטת ביותר היא צלמית שנחרטה על גבי עצם ובה מתוארת אישה שאיבר מינה מודגש ועל חזה צוירה אנטילופה שלוחכת מעץ תמר.
ממצא העצמות מהחפירה, הניב ידע רב המקיף 2000 שנה לערך החל מהתקופה הנאוליתית הקדם קירמית ג', ועד סוף התקופה הנאוליתית הקירמית ובעיקר על תהליך הביות.
באתר נמצאו עצמות בקר, עזים וחזירים.
עזים כנראה היו קלות ביותר לביות, עקב הסתגלותם הקלה לתנאים משתנים.
הן היו המשאב המרכזי ממנו התפרנסו בלבנט במשך תקופה ארוכה.
נראה שבתחילה החזירים לא בויתו, אלא ניצודו ובשלב מאוחר יותר החלו בביותם.
החזירים המבויתים היו קטני ממדים.
ככל הנראה הם בויתו בצפון והובאו לגושרים.
באתר הגושרים נמצאו ממצאים המעידים על התיישבות רצופה מהתקופה הנאוליתית הקדם קירמית ג' (PPNC) ועד התקופה הכלקוליתית הקדומה.
הממצאים באתר מצביעים על תרבות בעלת אופי צפוני בדומה לתרבות חלף, בניגוד לתרבות שרווחה באתרי ארץ ישראל, תרבות ואדי רבה.
אתר הגושרים הופך ליישוב המקשר בין הצפון לדרום בתקופה הכלקוליתית, וחשיבותו עולה.
מכאן שהאתר ישב כנראה על דרך בינלאומית, שקישרה בין הצפון לדרום, זה הביא להתרחבותו, ושינויו התרבותי הבולט, המושפע מקשרים הדוקים עם תרבות חלף המסופוטמית.
ייתכן שיש כאן עדות להגירה מצפון סוריה לארץ ישראל.
במבצע שלום הגליל, שהחל את מלחמת לבנון הראשונה, הייתה בגזרה המזרחית לחימה בין צה"ל לצבא סוריה.
מטרת צה"ל בגזרה זו הייתה להגיע לבקעת הלבנון ולפחות לכביש ביירות-דמשק, תוך גירוש צבא סוריה מלבנון.
הצבא הסורי אמנם הוכה על ידי צה"ל בקרבות, אולם צה"ל לא הגיע לכביש ביירות דמשק ולאחר הפסקת האש התחפרו כוחות צבא סוריה בלבנון.
כוחות צה"ל בגזרה המזרחית של לבנון היו תחת פיקוד גיס 446. הייתה זו הפעם הראשונה בה הפעיל צה"ל מפקדת גיס במלחמה.
מפקד הגיס היה יאנוש בן גל, סגנו - אהוד ברק וקצין המבצעים של הגיס - עמרם מצנע.
הגיס כלל שלוש אוגדות שריון, ושני כוחות עצמאיים שפעלו בגזרה המרכזית.
הכוחות הוכנסו ללחימה במדורג, הן בשל גיוס יחידות המילואים והן בשל ניסיון ישראלי למנוע כניסת סוריה ללחימה, ניסיון שהסתיים עם מבצע תקיפת סוללות הטילים הסוריות בבקעת הלבנון ב-9 ביוני.
הכוחות שהיו בגזרת הקרב היו:
אוגדה 90 – בפיקוד גיורא לב, כללה 3 חטיבות שריון וחטיבת חי"ר ממוכן:
חטיבה 399 בפיקוד מיקי שחר
חטיבה 14 בפיקוד דוד שובל
חטיבה 943 בפיקוד נחמן ריבקין
חטיבת צנחנים 623 בפיקוד נחמיה תמרי
אוגדה 880 - בפיקוד יום-טוב תמיר, כללה 3 חטיבות שריון.
חטיבה 645 בפיקוד אמציה אטלס
חטיבה 767 ("עוצבת עשת") בפיקוד חיים כץ
חטיבה 656 בפיקוד חגי גולן
אוגדה 252 - בפיקוד עמנואל סקל, הייתה הכוח הצה"לי המזרחי ביותר, וכללה 2 חטיבות שריון וחטיבת חי"ר.
חטיבה 7 בפיקוד איתן קינן
חטיבה 401 בפיקוד עוזי לבצור
חטיבת בה"ד 1 בפיקוד שמואל ארד (בהמשך הועברה החטיבה לאוגדה 90)
כמו כן כללה האוגדה את גדוד שקד וכוח של סיירת מטכ"ל
שני כוחות עצמאיים, בפיקוד דני ורדי ויוסי פלד, שהיו תחת פיקוד הגיס, פעלו בגזרה המרכזית, באזור המורדות המזרחיים של ג'בל בארוכ ואגם קרעון.
ב-11 ביוני השתתפו אוגדה 90 ואוגדה 880 בקרב סולטאן יעקוב שהסתבך והפך לקרב חילוץ, לצורך חילוץ הגדוד (גדוד 362 מחטיבה 399) השתתפו כוחות ארטילריה רבים שסיפקו ארגז אש:
אגד 454 - אגד ארטילרי של אוגדה 90 בפיקוד אהוד בכר
אגד 209 - אגד ארטילרי של אוגדה 252 בפיקוד דורון קדמיאל
אגד 449 - אגד ארטילרי של אוגדה 880 בפיקוד פרנקו גונן
אגד 219 - אגד ארטילרי של פיקוד הצפון בפיקוד אמנון אופק
גדוד "חביב" - גדוד בן שתי סוללות של רקטות 290 מ"מ בפיקוד יאיר קורן
הכוח העיקרי של צבא סוריה בגזרה המזרחית בלבנון היה:
ב-10 ביוני תגברו הסורים את כוחותיהם, על מנת למנוע את ניתוק כוחותיהם שבלבנון.
הדיוויזיה השלישית, שהייתה מצוידת בטנקי T72. הדיוויזיה כללה:
הכוח הסורי נערך בגזרה המזרחית בלבנון כך:
בהר הלבנון נערכה חטיבה ממוכנת 62, שכללה גם טנקים ובין 4 ל־6 גדודי קומנדו.
בבקעת הלבנון נערכה חטיבת שריון 51, שכללה טנקי T62 עם כוח חי"ר ממוכן ובין 3 ל-4 גדודי קומנדו.
ברכס מול הלבנון נערכה חטיבת שריון 91 מדיוויזיה 1, שכללה טנקי T62 ולה גם כוח חי"ר ממוכן ו־2 אגדי קומנדו.
על פי התוכנית היו אמורים כוחות צה"ל בגזרה המרכזית להגיע בסוף היום השני ללחימה לכביש ביירות דמשק וליצור משם איום על הכוחות הסורים בלבנון.
בשלב זה, היו אמורים כוחות צה"ל בגזרה המזרחית להיכנס ללחימה בלבנון, להגיע לכביש ביירות דמשק ולבקעת הלבנון ולסלק את צבא סוריה מלבנון.
בכך היה מאפשר הקמת ממשלה עצמאית בלבנון בראשות באשיר ג'ומייל.
מסיבות פוליטיות, המבצע הוצג לציבור כמבצע מוגבל יותר.
בהתאם לכך, בימים הראשונים למלחמה הוגדר משימתו של צה"ל בגזרה המזרחית כ: "פיקוד הצפון ...
יהיה בכוננות להשמיד את הצבא הסורי בלבנון, אם יתקוף את כוחותינו".
ביום ראשון, ה-6 ביוני, קיבלה אוגדה 252 הוראה להשתלט על הפתחלנד עד לקו חצביא - שבעא - כאוכבא.
חטיבה 401 התקדמה בציר ואדי שבעא עד למבואות הכפר שבעא.
הכניסה לכפר לא התאפשרה בגלל הרחובות הצרים של הכפר, ועקב כך נאלצו הטנקים לחזור על עקבותיהם.
רק חמישה נגמ"שים בפיקוד מ"פ מקורס קצינים בשם אילן וצוער מחיל ההנדסה בשם חיים חכם, שהורידו את הזיווד מסביב לנגמ"ש, הצליחו לחצות את הכפר ונעו דרך עין קיניה לחצביא, שם חברו לשאר כוחות החטיבה שנעו משער טוליפ דרך ציר מיכה.
הכוחות הצטוו לעצור במקום, עקב ההחלטה לא להיכנס ללחימה בשלב זה עם הסורים, ולכן על אף שהסורים ירו אש ארטילרית על הכוחות, ניתנה הוראה לא להגיב.
מאחר שהכוחות בגזרה המרכזית והמערבית לא הגיעו לכביש ביירות דמשק כמתוכנן, ומפני שיחידת המילואים שיועדה לאגף המרכזי של הגזרה טרם השלימה את התארגנותה, דחה שר הביטחון את פתיחת הלחימה בגזרה המזרחית.
במקום זאת, הוחל בזחילה קדימה שהתקיימה בכל היום השלישי ללחימה עד יום רביעי אחר הצהריים והכח הגיע למרחק של כ-10 קילומטר מאגם קרעון.
במקביל, התנהל במערב הגזרה קרב ג'זין שהבהיר לסורים שהם יעד של צה"ל ועורר אותם להתחיל לתגבר את כוחותיהם בלבנון.
במסגרת ההתקדמות, ביום שלישי, ה-8 ביוני, התקדמו הכוחות במסגרת גיס 446: חטיבה 7 של אוגדה 252 התקדמה בציר ואדי שבעא השומם אך הקשה למעבר, חטיבה 401 בציר הכפרים, וחטיבת בה"ד 1 על רכס ג'בל ביר אל-דהר.
אוגדה 90 נעה בציר מיכה, ובציר בוצר המקביל לליטני.
ב-9 ביוני המשיכו הכוחות את התקדמותם; בציר ואדי שבעא התחולל באותו יום קרב בין סיירת מטכ"ל ויחידות תותחנים לבין כוח קומנדו סורי על גבעה מיוערת, בצמוד לקצהו הצפוני של רכס שאראת כריסטופני.
על אף ההצלחה הוחלט לנטוש זמנית את הציר עקב היותו ממוקש ומוגן היטב.
אוגדה 252 המשיכה להתקדם בציר הכפרים ועד הערב כבשה את כפר א-זית, בנוסף כבשה האוגדה באותו יום את הכפר אל-חילווה בקרב קשה מבית לבית.
אוגדה 90 התייצבה בסוף היום על קו דנייבה - לביא - יוחמור אל-בקעא, תוך שחטיבת בה"ד 1 פתחה את ציר הפיתולים חצביא - דנייבה - כפר משכי.
חטיבה 14 התקדמה על המורדות המזרחיים של רכס ג'בל ביר אל-דהר, חטיבה 623 שתוגברה בכוחות שריון והנדסה פתחה את כביש כאוכבא - קרעון עד זליא, וחטיבה 943 חדרה בדרכי עפר על רכס ג'בל ביר אל-דהר וכבשה את הכפר לביא.
ב-10 ביוני, אוגדה 90 שניסתה לפרוץ בפיתחת כפר משכי - ראשיא, נבלמה בקרב קשה אל מול הסורים.
אוגדה 252 שהצטוותה לסייע לאוגדה 90 מהאגף, התעכבה בשל גשר מפוצץ ומיקוש בצירים, וכן בשל לחימה בטנקים סוריים.
כשהצליחו כוחות האוגדה לעלות לכפרים בית לחיא ורקיפא, הם החלו לפגוע מהאגף בכוחות חטיבה 91 הסורית שחסמו את כוחות אוגדה 90, ולאחר לחימה קצרה הסורים החלו לסגת.
בשלב זה חטיבה 943 חדרה למרכז ג'בל ערבה עד הכפר רפיד ופגעה בכוחות הסורים הנסוגים, אולם עקב ההתקדמות הרבה, הותקפה החטיבה בטעות על ידי חיל האוויר, ונגרמו לה אבדות רבות.
עם ערב התייצבה אוגדה 252 על כביש עיחא - ראשיא, ואילו אוגדה 90 התייצבה עם חטיבה 943 ברכסים מעל כאמד א-לוז, חטיבה 399 באזור כאוכבא - אבו ערב, וחטיבה 623 באזור קרעון.
בליל ה-11 ביוני, לקראת היום השישי ללחימה, נשלח גדוד 362 מחטיבה 399 לבצע חסימה לקראת מתקפה גדולה בבוקר אל כביש ביירות-דמשק.
הגדוד נכנס מדרום לכפר סולטאן יעקוב למארב נ"ט סורי במה שנודע כקרב סולטאן יעקוב.
הכוח חולץ בקושי בסיוע ארטילריה כבד בלא שהצליח לכבוש את אזור הצומת.
ניהול הקרב נחשב לאחד הכישלונות הגדולים של צה"ל במבצע שלום הגליל.
הקרב זכור בעיקר בשל ההרוגים, הפצועים והשבויים הרבים שהיו בו לצה"ל, ושלושת חיילי המילואים הנעדרים: זכריה באומל (ששרידיו הועברו לקבורה בישראל ב-2019), יהודה כץ וצבי פלדמן.
בעקבות קרב סולטאן יעקוב בוטלה המתקפה וצה"ל לא הגיע לכביש ביירות דמשק בגזרה המזרחית.
בשעות הבוקר של 11 ביוני השתלטו כוחות אוגדה 252 על מורדות החרמון ומישור כפר קוק, והגיעו עד למבואות בקעת ינטא.
בקרבות שניהלה חטיבה 7 עם כוחות התגבורת של דיוויזיה 3 הסורית, השמידו טנקי המרכבה כמה טנקי T72 סוריים.
באותו היום בשעה 12:00 בצהריים, נכנסה הפסקת האש לתוקפה.
הצבא הסורי נותר מחופר בתוך לבנון והתקוות לגרש את הסורים מלבנון כדי לאפשר הקמת ממשלה לבנונית עצמאית, ידידותית לישראל נגוזו.
ב-22 ביולי התנהל בגזרה מבצע טרף – יום קרב כנגד הסורים והמחבלים.
לאחר שמתחילת יולי ניהלו הסורים והמחבלים פעילות מוגברת נגד צה"ל, הוחלט לערוך נגדם פעולת עונשין, על ידי כוחות במסגרת גיס 479 בפיקוד אלוף משה בר כוכבא.
במהלך המבצע השמידו כוחות צה"ל שכללו יחידות שריון, ארטילריה, חי"ר, נ"ט, וכן יחידות נ"מ שפעלו בכינון ישיר, 70 טנקים, 23 נגמ"שים, וכן תומ"תים, תותחי נ"מ, משאיות, טרקטורים ועמדות לחימה, וכן נפגעו להם אבדות קשות בנפש.
לכוחות צה"ל היו 2 הרוגים, 5 פצועים, ו-3 טנקים שנפגעו.
בעקבות המבצע ריסנו הסורים את המחבלים, והשתדלו לשמור על השקט בגזרה.
בגזרה נקבע דה פקטו גבול בין הכוחות הסורים והישראלים שכונה הקו האדום.
גבולותיו היו ממערב ג'בל בארוכ, עמיק ונהר הליטני, הזורם באזור זה בכיוון כללי מצפון לדרום.
מצפון לג'וב ג'נין עבר הגבול כמה מאות מטרים מצפון לכביש הרוחב המחבר את ג'וב ג'נין, כאמד א-לוז ומדוחה .
משם ירד הגבול דרומה, ממערב לכפר ינטא שנמצא בשליטת הצבא הסורי, ועד לגבול הבינלאומי בין סוריה ולבנון, ממזרח לכפר קוק שהיה בשליטת צה"ל.
במבצע שלום הגליל, שהחל את מלחמת לבנון הראשונה, הייתה בגזרה המערבית לחימה בין צה"ל לכוחות אש"ף וכוחות צבא סוריה.
מטרת צה"ל בגזרה זו הייתה להגיע לביירות ולסלק את כוחות אש"ף מלבנון.
לאחר קרבות קשים בביירות, לקראת אמצע אוגוסט 1982 הושגה הסכמה להוצאת הכוחות הסוריים והכוחות הפלסטיניים מביירות, בחסות כוח בינלאומי.
תהליך זה הושלם ב-31 באוגוסט 1982.
כוחות צה"ל בגזרה המערבית של לבנון היו תחת פיקוד הצפון.
אוגדה 91 - בפיקוד יצחק מרדכי, כללה 2 חטיבות שריון ו-4 חטיבות חי"ר.
חטיבה 211 בפיקוד אלי גבע (בהמשך הועברה החטיבה לאוגדה 36)
חטיבה 847 בפיקוד עוזי קרן
חטיבה 939 בפיקוד יאיר עוגן
חטיבה 165 בפיקוד צבי פולג
חטיבת ביסלמ"ח בפיקוד עמוס קוצר
חטיבה 300 בפיקוד אבי תלם
בשלבי ההשתלטות על מרחבי האוגדה, נוספה לאוגדה חטיבה 525 בפיקוד דובי הלמן, כמו כן בשלב של כיבוש ביירות, נוספה לאוגדה חטיבה 188 בפיקוד מאיר דגן.
אוגדה 96 - בפיקוד עמוס ירון, כללה 2 חטיבות.
חטיבת הצנחנים בפיקוד יורם יאיר
חטיבה 454 בפיקוד חגי רגב
אוגדה 36 – בפיקוד אביגדור קהלני, כללה חטיבת שריון ו-2 חטיבות חי"ר:
חטיבת גולני בפיקוד ארוין לביא
חטיבה 188 בפיקוד מאיר דגן
חטיבה 769 בפיקוד שאול מופז (בהמשך הועברה החטיבה לאוגדה 91)
הכוח העיקרי של אש"ף בגזרה המערבית בלבנון היה:
במרחב "משולש הברזל" (בין הכפרים קאנא – דיר עאמס וג'וויא) כ-500 מחבלים
במרחב שבין צור לצידון כ-1,500 מחבלים
בביירות היו לסורים 4 מסגרות חטיבתיות ועוד יחידת קומנדו.
2 חטיבות צש"ף (אלה חטיבות חסרות המאוישות בפלסטינים).
על אוגדה 91 הוטל לכתר את צור ואת מחנות הפליטים שבמרחב העיר, וכן את משולש הברזל.
כמו כן הוטל עליה לתפוס את גשר קסמיה שעל הליטני.
חטיבה 211 חצתה את הגבול ב-6 ביוני בשעה 10:55, ובתוך 4 שעות תפסה את גשר קסמיה, ואיימה על צור מצפון.
חטיבת ביסלמ"ח החלה לכתר את מחנות הפליטים בורג' א-שמאלי ואל-בס, ואיימה על צור ממזרח.
חטיבה 300 כיתרה את מחנה הפליטים רשידיה, ואיימה על צור מדרום, כך שבתום יום הלחימה הראשון כותרה צור מכל עבריה.
באותו יום גדוד 450 בפיקוד אורי גייגר, נכנס למחנה אל-בץ, הכוח נותק מהחטיבה והסתבך בקרב שבו היו לו נפגעים רבים, כולל מפקד הגדוד שנהרג וגופתו נחטפה והושלכה לבור מים, והקשר אפרים טלבי שנשבה בידי המחבלים.
סמח"ט 211 יחיעם ששון, הופנה לעסוק בחילוץ הכוח, ואחר כך הופנתה למשימה גם חטיבת ביסלמ"ח, שבמהלך כל אותו הלילה עסקה במלאכת החילוץ, ובסופו של דבר פינתה את כל הנפגעים.
אפרים טלבי הצליח כעבור עשרה ימים להיחלץ משוביו, ולחבור לכוח צה"ל בפאתי צידון.
על אוגדה 96 הוטל לנתק את מערכי חטיבת ה"קסטל" של אש"ף ממפקדותיהם בביירות ולמנוע מאנשי הארגון לסגת לביירות.
ב-6 וב-7 ביוני החל חיל הים להנחית את כוחות האוגדה בחוף האוואלי שמצפון לצידון.
את ראש החוף תפסו לוחמי שייטת 13 בפיקוד דידי יערי, פלוגת בני המשקים של גדוד 50 בפיקוד שאול אריאלי ופלוגת ההנדסה החטיבתית בפיקוד יחיאל גוזל.
על אוגדה 36 הוטל לכבוש את רמת נבטיה, ולהתקדם לעבר צידון.
חטיבות גולני ו-188 התקדמו מכיוון אצבע הגליל, חצו את הליטני בגשר עקיה ללא כל התנגדות, והמשיכו להתקדם צפונה לכיוון רמת נבטיה, תוך שחטיבת גולני מושכת מערבה לכיוון הים.
על חטיבה 769 הוטל לחצות את הליטני בגשר חרדלה לכיוון רמת נבטיה, אולם עקב מיקוש ומכשולים בצירים, לא הצליחה החטיבה להתקדם לכיוון רמת נבטיה.
עם זאת על ידי יצירת רושם שזוהי גזרת המאמץ העיקרי, הקלה מאוד על שאר כוחות האוגדה באזור גשר עקייה.
בליל 7 ביוני נערך הקרב על הבופור.
במהלך ההגעה ליעד נפצע מפקד הכוח משה קפלינסקי, ובקרב עצמו נהרגו 6 מלוחמי חטיבת גולני בהם מפקד הכוח שהחליף את קפלינסקי - רס"ן גוני הרניק.
ב-7 ביוני כבשה אוגדה 91 את צור.
חטיבת ביסלמ"ח לחמה באל-בץ ובבורג' א-שימאלי, חטיבה 300 לחמה בגזרת שבריחה מדרום לצור, חטיבה 939 לחמה ממזרח לצור, ואילו חטיבה 847 לחמה מדרום לצור.
הופעלה אש ארטילרית עזה ואש מהאוויר כדי לפגוע במעוזי המחבלים.
במהלך היום התנהל משא ומתן בחסות הצלב האדום, ובסיומו הופסקה האש בדרום העיר והותר לתושבים (ובתוכם גם הרבה מחבלים) לצאת אל חוף הים מדרום לעיר.
עד הערב נכבשה העיר צור כמעט ללא התנגדות.
באותו יום כוחות אוגדה 96 שנעו צפונה הגיעו לאזור דאמור.
תוך כדי כך, כוחות אחרים של האוגדה השלימו את כיתור העיר צידון, כמו כן, כוח בן כשלושים מחבלים תקף פלוגה מגדוד 202 בפיקודו של מאיר כליפי, שהייתה ערוכה להגנה על רכס הבוקסתא.
בקרב קשה, בסיוע טנקים וכוחות נוספים מן הגדוד, בפיקוד מ"פ המסייעת דורון אביטל והסמג"ד שמאי רן, הצליחו כליפי וחייליו להדוף את התוקפים ולהרגם.
באותו יום, לאחר כיבוש הבופור בידי חטיבת גולני, התקדמה חטיבה 769 יחד עם כוח בפיקוד סמח"ט גולני גבי אשכנזי לכיוון העיר נבטיה, ועם ערב נכבשה העיר.
באותו ערב הגיעו כוחות אוגדה 36 לפאתי צידון ובלילה חברו לכוחות אוגדה 96 שהונחתו מהים בשפך האוואלי, ולחטיבה 211 שהגיעה מכיוון דרום בציר החוף, והוכפפה לפיקוד האוגדה.
ב-8 ביוני המשיכה אוגדה 91 שתוגברה בחטיבה 165 בכיבוש המרחב שבין הליטני לזהרני.
באותו יום ניהלה אוגדה 36 קרב קשה בצידון על מנת לפתוח את הציר הראשי לתנועה, תפקיד האוגדה היה למצוא דרך לעבור את העיר במהירות ולהתקדם צפונה, בעוד שעל אוגדה 91 הוטל לטהר את כיסי ההתנגדות בעיר.
אולם, הלחימה בצידון התעכבה זמן רב בגלל התנגדות במחנות הפליטים שבפאתי העיר.
ב-9 ביוני נטלה אוגדה 91 את האחריות לכיבוש צידון.
חטיבה 939 עסקה בכיבוש הקסבה והרחוב הראשי של העיר, חטיבה 847 נלחמה בחלק המזרחי של העיר, וחטיבה 165 לחמה בכיבוש אזור בית החולים והשטחים השולטים על מחנה הפליטים עין אל-חילווה.
בהמשך לחמו החטיבות הללו בכיבוש מחנה הפליטים עין אל-חילווה שנכבש רק ב-12 ביוני לאחר לחימה קשה, כמו כן חטיבות 769 ו-300 עסקו בכיבוש המרחב שמדרום לנהר האוואלי.
במהלך אותו יום, אוגדה 96 שתוגברה בחטיבות גולני, 188 ו-211, כבשה את דאמור.
חטיבה 211 בסיוע גדוד 50, השתלטה על השטח המעובד ממערב לעיירה, בעוד שחטיבת הצנחנים פרצה לעיירה מדרום וממזרח.
לאחר כיבוש דאמור המשיכה חטיבה 211 להתקדם וכבשה את דוחה, אולם בהמשך נתקלה במארב באזור כפר סיל ונאלצה לסגת.
באותו יום בלילה ולמחרת ב-10 ביוני, התקדמו כוחות חטיבת הצנחנים בציר ההררי היוצא מדאמור צפונה לביירות, ולקראת הצהריים כבשו את כפר מתא.
עם חשיכה תפסו הכוחות עמדות מעל העיירה קבר שאמון.
באור ראשון ב-11 ביוני החל הקרב על קבר שאמון, הצנחנים והטנקים שהיו עימם פגעו בטנקים הסוריים שהיו בעיירה, והכוח הסורי נסוג מהעיירה.
כמו כן ב-10 ביוני תקפו כוחות אוגדה 96 את כפר סיל, התנהל קרב קשה שנמשך עד 12 ביוני, ובסיומו כבשו כוחות צה"ל את העיירה.
ב-12 ביוני כבשו הצנחנים את העיירה שמלאן בלחימה קשה אל מול כוחות קומנדו ושריון סוריים.
ב-13 ביוני בצהריים, חברו כוחות הצנחנים לכוחות הנוצריים בבסבא, וניתקו את המחבלים במערב ביירות.
ב־15 ביוני החלו כוחות צה"ל לנוע שמונה קילומטרים צפונית לביירות, לכיוון אזור ג'מהור, במאמץ להרחיב את שליטתם על כביש ביירות-דמשק, מזרחה.
על אף החבירה לנוצרים וניתוק מערב ביירות, הפרוזדור הצר באזור כפר שימא היה נתון להטרדות סוריות שישבו בשטח הגבוה בעאליי.
בשל כך ב-21 ביוני החלה אוגדה 162 להתקדם לעבר בחמדון ועאליי.
האוגדה צלחה את נהר הדאמור והחלה לטפס על השלוחה הצפונית המוליכה לבחמדון.
בשל העדר אישור מהדרג המדיני למתקפה, האוגדה התנהלה בזחילות תוך קרבות קשים מול אויב נחוש ובשטח טופוגרפי נחות.
בנוסף עקב העדר אישור לפתח מאמצים מקבילים, התרכזה כל הארטילריה הסורית כנגד כוחות האוגדה.
הלחימה התנהלה בחלקה הראשון כנגד מארבי נ"ט וטנקים סוריים מרחוק, לאחר מכן משעלתה האוגדה על הרכס, מרואייסאת נעמן ועד כביש ביירות דמשק התנהלו קרבות קשים, בעיקר במסולעת מעל מנצוריה ובשקיף מטלון.
ב-25 ביוני, עקב התקדמות אוגדה 96 מביירות לכיוון מזרח, והתקדמות אוגדה 162 שתוגברה בחטיבת גולני לכביש ביירות דמשק מדרום, החלו הסורים להימלט מזרחה, במטרה להימלט מכיתור על ידי כוחות צה"ל.
כביש ביירות דמשק מביירות ועד רואייסאת צופר, היה בשליטת כוחות צה"ל.
מעתה, במשך כחודש וחצי, צה"ל בסיוע ארטילרי מסיבי (כולל ירי בכינון ישיר) ותקיפות מהאוויר, הידק את המצור על ביירות והפעיל לחץ כבד על המחבלים על מנת להביא לכניעתם.
כמו כן, חיל הים הטיל מצור ימי על העיר על מנת למנוע הספקת נשק וציוד למחבלים.
ב-1 באוגוסט, על מנת להגביר את הלחץ על המחבלים, החל צה"ל להתקדם לעבר שטחים בנויים בדרום מערב ביירות.
בראשית אוגוסט, צה"ל גייס שוב את חטיבה 939, ואת חטיבה 165. החטיבות הונחתו בליל ירח מלא על ידי נחתות חיל הים מצפון לג'וניה, והצטרפו לכוחות צה"ל בביירות.
במהלך הקרבות רוב ביירות נכבשה, נמל התעופה של ביירות נהרס לקראת אמצע אוגוסט הושגה הסכמה להוצאת הכוחות הסוריים והכוחות הפלסטיניים מביירות, בחסות כוח בינלאומי.
ב-16 בספטמבר 1982, עקב רצח בשיר ג'ומאייל, החל צה"ל להיכנס למערב ביירות, תוך שאוגדה 96 שכללה את חטיבות גולני ו-211 תוקפת מדרום, ואוגדה 91 שכללה את חטיבות ביסלמ"ח ו-188 ממזרח - מכיוון הנמל מערבה.
כמו כן, אישר צה"ל לכוחות הפלנגות הנוצריות להיכנס למחנות הפליטים סברה ושתילה שבאזור ביירות.
כניסת הפלנגות למחנות, הפכה במהרה לטבח סברה ושתילה, שבו רצחו הפלנגות במשך יומיים, מאות מתושבי המחנה.
הטבח עורר סערה ציבורית בינלאומית, וקומם מדינות רבות נגד ישראל.
בעקבות הסערה הציבורית שהתחוללה בעולם עקב הטבח, ולחץ אמריקאי, נסוגה ישראל ממערב ביירות ב-30 בספטמבר 1982. לאחר הנסיגה הסתיימה למעשה הלחימה האקטיבית, וב-29 בספטמבר 1982 הסתיימה המלחמה באופן רשמי.
הגוררת "איתנה" היא אתר צלילה ואתר מורשת תת-מימי, הממוקם מערבית לאיי אכזיב.
האיתנה היא גוררת שהייתה בבעלות חברת גל-ים.
הגוררת פעלה שנים רבות כגוררת אזרחית בנמל חיפה (לצד הגוררות הצבאיות של חיל הים הפועלות אף הן בנמל).
האיתנה טובעה כ-250 מטר מערבית לאיי אכזיב, ושקעה כאונייה טרופה לעומק 30 מטרים (חלקה העליון בעומק של 25 מטרים, וחרטומה בעומק 27 מטרים), ביום רביעי ה-13 במרץ 1996, לאחר שנתרמה על ידי החברה לעבודות תת-מימיות, וטובעה על ידי ההתאחדות הישראלית לצלילה במטרה שתהפוך לאתר צלילה.
הגוררת היא כלי שיט קטן, אך נשארה שלמה לאחר טביעתה.
הגוררת שקועה על צידה; חרטומה פונה צפונה ועל דפנות החרטום צמיגי ניגוח (פנדרים).
בטרם טובעה נחסמו רוב המעברים הפנימיים בגוררת, משיקולי בטיחות צלילה אך ניתן להציץ לתוך גשר הפיקוד.
מאז טביעתה, הפכה הגוררת לביתם של סוגים שונים של דגים, כוכבי ים וספוגים, מאחר שהגוררת הטבועה מגינה עליהם מדיגים וטורפים ימיים.
הגוש הלטיני (באיטלקית: Blocco Latino, בספרדית: Bloque Latino) הייתה ברית שהוצעה על ידי מנהיג איטליה הפשיסטית, בניטו מוסוליני, ב-1927. מוסוליני הציע להקים ברית בין איטליה, צרפת, ספרד ופורטוגל (ואולי אף רומניה), וזאת על בסיס המכנה המשותף התרבותי של המדינות, שכולם למעשה מדינות בעל תרבות לטינית.
הברית הוצעה גם באופן פומבי על ידי ממשלות איטליה, ספרד וצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הביע ראש ממשלת צרפת, פייר לאוואל לצד חבריו השמרנים הצרפתים תמיכה בהקמת גוש לטיני עם איטליה וספרד.
במהלך מלחמת העולם השנייה נדונה ההצעה בין הדוצ'ה האיטלקי בניטו מוסוליני, הקאודיו פרנסיסקו פרנקו הספרדי ומנהיג צרפת של וישי, אנרי פיליפ פטן, אולם המגעים לא נשאו פרי.
הגוש המתכונן היה מאחד את איטליה, צרפת, ספרד, פורטוגל וקריית הוותיקן כגוש של מדינות מאוחדות הנושאות את דגל התרבות הלטינית ולהוות חלק ממדינות הציר ואף לאזן את הכוחות בין איטליה ובעלות בריתה לכוחה של גרמניה ובעלותה ברית.
מרבית המאמצים השוקעו ביצירת "ציר רומא-מדריד", פרנקו אף לקח חלק מרכזי בקידום ההצעה וניסה לקדם אותה בפגישה עם פטן ב-1940 במונפלייה ובפגישה עם מוסוליני בבורדיגרה ב-1941.
הגוררת חוגלה היא גוררת שהוטבעה ומשמשת כאתר צלילה.
כאונייה טרופה, היא עומדת זקופה על קרקעית הים מול חופי אשקלון, כ-2.5 קילומטרים מערבית למרינה באשקלון, בעומק 32 מ'.
אורכה 25 מ', וגשר הפיקוד שלה מזדקף מעלה עד לעומק של 22 מ'.
האונייה טובעה בשנת 1996 על ידי ההתאחדות הישראלית לצלילה על מנת להוות אתר צלילה נוסף בדרום הארץ, היכן שאתרי הצלילה הטבעיים מעטים יחסית.
הגוררת חוגלה היא אחותה של הגוררת "איתנה", שהוטבעה צפונית לקניון התת-ימי, בסמוך לאיי אכזיב.
חוגלה הוכנה להטבעה ע"י ההתאחדות הישראלית לצלילה בנמל חיפה.
חברת קו צינור אילת-אשקלון (קצא"א) תרמה הפלגה של גוררת שגררה את "חוגלה" לאתר ההטבעה באשקלון.
כיום מהווה הגוררת אתר צלילה.
הגוררת מונחת על קרקע חולית, כשחרטומה מוטה כלפי מעלה ונמצא בעומק של כ–27 מטר בעוד הירכתיים נמצאים בעומק של כ-32 מטר.
במהלך 20 השנים שעברו מאז טובעה התפתחו במקום מושבות של אלמוגים ים-תיכוניים (גם מסוג אוקולינה, הנדירים יחסית לעומקים כאלה) או ספוגים גדולים וצבעוניים.
ניתן למצוא במקום גם חשופיות צבעוניות, להקות סרגוסים ודגי ים פתוח.
לעיתים ניתן למצוא את לובסטר ים תיכוני, כפן גושמני או דגי דקר (לוקוס).
ההגעה לאתר מתאפשרת באמצעות הפלגה בסירה בלבד.
ההעמקה אורכת זמן רב, משום שאורך חבל העוגן עולה על 100 מטר.
הגשר העצום של הגוררת פתוח בחלקו ומאפשר מעברים מרתקים (ולא מסוכנים) בגוף כלי-השיט.
הסיפון והמבנה מרופדים בספוגים ונוצות ים, שיש להימנע מלגעת בהן, בשל סכנת צריבה.
הקרקעית היא בוצה סמיכה המכוסה באצות.
הספינה יושבת במעין שקע בקרקעית, וניתן לחדור בזהירות מתחת לירכתיים.
יש לציין כי הראות באזור אינה מיטבית, והקרקעית בוצית.
מומלץ להימנע ככל האפשר מהרחפת חול ומשקעים, שרק יחריפו את בעיית הראות.
הגזע המוחרם הוא מערבון אמריקאי משנת 1960 בבימויו של ג'ון יוסטון, עם אודרי הפבורן וברט לנקסטר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן The Unforgiven (הבלתי נסלח) של אלן לה מיי (1957) שכתב גם את הרומן "המחפשים" שעובד לסרט "המחפשים" בכיכובו של ג'ון ויין.
זה המערבון היחיד של אודרי הפבורן והוא מיוחד משאר המערבונים בכך שהוא דן בנושא הגזענות כלפי אינדיאנים.
הפבורן נחבלה בזמן צילומי הסרט, כשנפלה מסוס לבן דוהר ונזקקה לאשפוז.
היא הייתה אז בהיריון שהסתיים בהפלה טבעית.
למשפחת זכארי יש חוות סוסים ובקר גדולה בגבול טקסס.
אבי המשפחה ויל, נהרג על ידי שבט הקיווה והשאיר את אשתו מתילדה (ליליאן גיש) ובניו בן (ברט לנקסטר), קש (אודי מרפי) ואנדי (דאג מקלור).
אתם גרה רייצ'ל (אודרי הפבורן) אותה הביא ויל כתינוקת לאחר שהשתתף בפעולת נקם נגד שבט קיווה.
רייצ'ל היא למעשה בת תערובת אינדיאנית.
זאת יודעים רק ויל ומתילדה שהחליטה לאמץ אותה לאחר שבתה הביולוגית מתה.
בן הוא מנהל החווה ויש לו קשר עסקי טוב עם משפחת רולינס, האב זאב (צ'ארלס ביקפורד) בנו צ'רלי (אלברט סלמי) שחושק ברייצ'ל ובתו ג'ורג'יה (קיפ המילטון) שחושקת בקש.
בשטח מסתובב איש מוזר, קטוע יד ושתום עין בשם אייב קלסי (ג'וזף ויסמן) שמפיץ שמועה שרייצ'ל למעשה שייכת לשבט הקיווה.
כאשר צ'רלי נהרג על ידי אינדיאנים משבט הקיווה מתחילה שנאה גזעית נגד רייצ'ל.
קלסי נתפס בגניבה ולפני תלייתו הוא מגלה כי רייצ'ל נמצאה בשבט הקיווה כתינוקת לאחר שהוריה נהרגו בפעולת נקם.
גם בנו נלקח על ידי השבט שבקשו להחליפו ברייצ'ל אך ויל זכארי סירב בהשפעת מתילדה ובנו נרצח.
כעת לוחצים האינדיאנים ובראשם "ציפור אבודה" (קרלוס ריבס) להחזיר להם את רייצ'ל.
בן מסרב והאינדיאנים מתחילים בסדרת התקפות.
קש מתנגד לדעתו של בן ועוזב אותם לאהובתו ג'ורג'יה רולינס.
מתילדה, בן, רייצ'ל ואנדי מבצרים את הבית ומתכוננים להתקפה המכרעת.
רייצ'ל מחליטה למנוע שפיכות דמים ולצאת אל אנשי שבטה, אבל בן עוצר בעדה, מגלה לה את אהבתו וטוען כי מקומה אצל משפחתו.
האינדיאנים מתקיפים בכל כוחם ומתחילים להבעיר את הבית.
מתילדה נהרגת ונראה שגורלם נחרץ.
ברגע האחרון שומע קש את היריות וממהר לעזרת משפחתו הוא מפיל חללים באינדיאנים.
"ציפור אבודה" נכנס לבית אך רייצ'ל יורה בו למוות.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאודרי הפבורןרייצ'ל זאכריברט לנקסטרבן זאכריאודי מרפיקש זאכריג'ון סקסוןג'וני פורטוגלבוקרצ'ארלס ביקפורדזאב רולינסליליאן גישמתילדה זאכריג'וזף וייסמןאייב קלסיקיפ המילטוןג'ורג'יה רולינסאלברט סלמיצ'רלי רולינסקרלוס ריבסציפור אבודהמנהיג אינדאינידאג מקלוראנדי זאכרי
הגוש נגד הכיבוש הוא שיתוף פעולה של תנועות, פעילים וארגונים יהודיים וערביים אשר פועלים יחד כחלק מהמחאה נגד הרפורמה המשפטית בישראל.
תפיסתם היא שהעמקת השלטון בגדה המערבית והרחבת ההתנחלות בשטח C הם המצע לתוכנית הרפורמה המשפטית, והיא נועדה למנוע מבית המשפט לפסול חוקים ותקנות בשטחים, למשל בגלל הפרה של חוק יסוד כבוד האדם וחירותו והזכות לקניין.
הגוש החל לפעול עוד במהלך מחאת בלפור, ובמהלך המחאה של 2023 גדל וצמח.
מוקדי הפגנותיו המרכזיים הם בצומת הרחובות קפלן-דה וינצ'י בתל אביב, בסמוך למכון ון ליר בירושלים, ובמרכז חורב שבחיפה.
לאורך המחאה הוקמו מוקדים נוספים, ונכון לאוגוסט 2023, פועלים למעלה מ-20 מוקדים ברחבי הארץ.
גרסתו המוקדמת של הגוש נגד הכיבוש התגבשה במחאת בלפור שהתמקדה ברובה במסרים שעסקו בהחלפת ראש הממשלה, בנימין נתניהו.
במסגרת אותה מחאה, הגוש הביע התנגדות לא רק לכהונת נתניהו, אלא גם לצעדי השלטון אותם ראה כאנטי-דמוקרטיים כלפי האוכלוסייה הפלסטינית, והדגיש את המסר "דמוקרטיה לכולן.ם".
כאשר החלו ההפגנות נגד הרפורמה המשפטית, הגוש החל לפעול להעלאת המודעות לקשר בין הרפורמה לכיבוש.
בין הארגונים הבולטים השותפים ניתן למצוא את מסתכלים לכיבוש בעיניים, חד"ש, שוברים שתיקה, לוחמים לשלום, פרי ג'רוזלם, שלום עכשיו, עומדים ביחד, ארץ לכולם ועוד עשרות ארגונים, כמו-גם פעילות ופעילים רבים שאינם משויכים לארגון מסוים.
המוקד הגדול ביותר של הפגנות "הגוש נגד הכיבוש" נמצא בתל אביב-יפו, ומקיים בחלק גדול מההפגנות במת דוברים אלטרנטיבית לבמה הראשית של רחוב קפלן.
בבמה זו ניתן מקום למסרים ותכנים בנושאי הכיבוש וגם בנושאים כמו המאבק המזרחי, מאבק האקלים, מצב האוכלוסייה הערבית בישראל, משבר האלימות והפשיעה, וביקורת על הנהגת המחאה המרכזית.
ב-3 ביוני 2023 התקיימה צעדה לציון 56 שנים לכיבוש - הצעדה יצאה מכיכר דיזנגוף לקפלן פינת דה וינצ'י.
אלה הצעדה הגיעו הסעות מרחבי הארץ, גם מהחברה הערבית, מה שהפך אותה להפגנה עם ההשתתפות הנרחבת ביותר של אזרחים מהחברה הערבית מאז תחילת המחאה.
ב-23 ביולי 2023 התבצעה תליית השלט "לא נמית ולא נמות בשירות ההתנחלות" מול המטה הכללי של צה"ל בתל אביב-יפו, על ידי חברי הגוש.
ב-6 באוגוסט 2023 התקיימה "צעדת המתים", צעדת מחאה נגד האלימות בחברה הערבית שגבתה 141 קורבנות מ-1 בינואר 2023 עד 6 באוגוסט 2023. בצעדה נישאו 141 ארונות מתים כמספר הנרצחים בחברה הערבית.
פעילים רבים בגוש נגד הכיבוש מייחסים חשיבות רבה להנפת דגל פלסטין, הסמל המובהק של הלאומיות הפלסטינית.
בשבועות הראשונים למחאה התרחשו עימותים סביב ניסיונות של מפגינים ממרכז המחאה להחרים את דגלי פלסטין.
נוסף-על-כך, המשטרה מנעה הנפה של דגל פלסטין ברחבי הארץ מכיוון שלטענתה, הנפת דגל פלסטין עלולה להביא לפגיעה בסדר הציבורי ולכן נדרשת התערבות ומניעה של הנפתו.
המפגינים בירושלים, בחיפה, ובמוקדים שונים ברחבי הארץ שניסו להניף דגל פלסטין נתקלו בדרך-כלל בפעולות מיידיות מצד המשטרה שהחרימה את הדגל.
בתל אביב-יפו לעומת זאת, לא דווח שהמשטרה התערבה בהנפת הדגל.
ב-29 באפריל 2023 פרסמה "שושקה" (האמן זאב אנגלמאיר) איור של "מפת קפלן", בו הופיע גם שלט עם הכיתוב "די לכיבוש".
בקבוצות הדגלים השחורים הופץ האיור, תוך מחיקת השלט "די לכיבוש".
לאחר ביקורות שנשמעו ברשת הופצה המפה המקורית.
ב-31 במאי 2023 דחתה המשטרה בקשה לקיים צעדה לציון 56 שנה לכיבוש בשטח ההפגנה ברחוב קפלן, בשל התנגדות מארגני המחאה לשתף פעולה עם מפלגות פוליטית, בהן חד"ש שהובילה את הצעדה.
בסופו-של-דבר הצעדה יצאה מכיכר דיזנגוף בתל אביב, ומשם הצטרפו המפגינות והמפגינים להפגנה השבועית נגד הרפורמה.
ב-2 ביולי 2023 תועדו פעילי מחאה המזוהים עם אחים לנשק מתעמתים עם פעילי הגוש נגד הכיבוש, כאשר האחרונים ניסו לפרוס שלט עם הכיתוב "חובה להתנגד לטרור מתנחלים".
תחילה הגיבו מובילי "אחים לנשק": "כפי שלא נאפשר אלימות בהפגנות, לא נקבל הנפת דגלי אויב.
המחאה נגד ההפיכה המשטרית היא מחאה פטריוטית של אוהבי המדינה ולא של אלה המתנגדים לקיומה".
לאחר מכן פרסמו תיקון לפיו: "אנו מכבדים את כל שותפינו למאבק הבאים מכלל גוני הקשת הפוליטית מימין ומשמאל.
מטרתנו אחת והיא ביטול ההפיכה המשטרית.
אנו מגנים כל גילוי של אלימות, ונמשיך להיאבק יחד שכם אל שכם למען המטרה המשותפת".
הגורים הבנאים היא סדרת טלוויזיה אמריקאית שנוצרה על ידי טרביס בראון, אשר הופקה על ידי .Titmouse, Inc.
הסדרה מתמקדת בגורים הבנאים שבונים דברים.
הגורים הבנאים הם קבוצה של גורים שבונים דברים בעיר פיצגור, לפעמים הם עושים מה שרוצה ראשת העיר גילמור.
הם היו נוטים לעשות פרויקטים שונים תוך כדי התמודדות עם היריבים שלהם בחברת הבנייה "בונים בצ'יק" בראשות בובי בוטס.
פיני (Phinny) - הוא כלב מסוג ולש קורגי, בן 8 והוא הקפטן והאדריכל של הגורים הבנאים.
טאנק (Tank) - הוא כלב מסוג מסטינו נפוליטנו, בן 7 והוא זה שמספק לכולם את חומרי הבנייה.
רוקסי (Roxy) - היא כלבה מסוג רוטוויילר, בת 9 עם כיסא גלגלים לרגליים האחוריות שלה והיא אוהבת להרוס פשוט.
הרכב שלה הוא כדור הריסה ענקי.
לונה (Luna) - היא כלבה מסוג צאן אנגלי עתיק, בת 8 והיא זאת שחופרת בחבורה.
מאיה (Maya) - היא כלבה מסוג דלמטי, והיא האמא של פיני וביילי, היא גם הבוסית של הגורים הבונים.
היא רב-לשונית משום היא דוברת עברית ואנגלית.
הארי (Harry) - הוא כלב מסוג ולש קורגי, והוא האבא של פיני וביילי.
הוא שף שאוהב לבשל אוכל למשפחתו ולצוות הגורים הבנאים.
הוא מאוד את הבן שלו, פיני, אבל הוא יכול להיות מאוד מגונן לפעמים, עד שהוא דואג יותר מדי.
ביילי (Bailey) - היא כלבה מסוג דלמטי והיא התינוקת במשפחה, היא אחותו הקטנה של פיני, שעדיין לא יודעים מה הגיל שלה באמת, למרות שהיא חגגה את יום ההולדת שלה בפרק "רכבת יום ההולדת של ביילי".
זה נראה כאילו שהיא מאוד נהנית מלבנות דברים בדיוק כמו אח שלה ואמא שלה, אבל לפעמים היא גם נהנית להרוס בדיוק כמו רוקסי (ברור שרוקסי לימדה אותה כמה כיף זה להרוס).
בובי בוטס (Bobby Boots) - הוא חתול, והוא מנהיג והמנהל של חברת הבנייה "בונים בצ'יק".
הוא גם נבל-על שחוזר בסדרה בתדירות הכי גבוהה בסדרה.
הוא מאוד רוצה שהחברה שלו תהיה הכי גדולה והכי נערצת, אבל בגלל שהוא ממהר מדי לעשות דברים, קורים אסונות.
הרכב שלהם הוא משאית ירוקה בצורת חתול.
סקראץ' וסניף (Scratch & Sniff) - הם העובדים והעוזרים של בובי.
לפעמים הם היו מעלים הצעות על איך לעשות את העבודה טוב יותר, אבל בובי תמיד היה מתעלם מהן.
שלא כמו המנהיג שלהם, הם היו חוגגים כל בנייה מוצלחת שהגורים הבנאים בונים.
לויד (Lloyd) - הוא גרביל, הוא העוזר האישי של ראשת העיר גילמור, וגם העוזר שלה בשביל לסחוב את קערת הדגים של ראשת העיר גילמור.
לפעמים הוא שולח לגורים הבנאים את מיקומי הבניינים שלהם.
ללויד יש אח שהוא בקר תנועה אווירית.
ראשת העיר גילמור (Mayor Gilmore) - היא דג, והיא גם ראשת העיר של פיצגור.
היא מתגוררת בקערת דגים, והצבע האהוב עליה הוא סגול.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתפינייונאס אסקונסיון קיבריבדניאלה גפן אשכנזיטאנקקרסון מיניאראיתמר אולייררוקסיסקרלט קייט פרגוסוןמעיין עדןלונהמיקה זלצרנגה קופרווסרמאיהגריי דליסלרונה בקרמןבובי בוטסבובי מויניהןדן קיזלרסקראץ'קארי וולגרןאלונה אלכסנדרפאטג'ף בנטיובל בינדרסניףאריק באוזההארילוידגלעד קלטרצ'ילה צ'ילג'וש בנדייסבא חגפרד טטצ'יורהבייליאלסנדרה פרזנועם בירןראשת העיר גילמוראיווט ניקול בראוןענת ניבסבתא דיאולגה מרדיזשירלי לילופרופסור פראזלקארי וולגרןהדר שחף-מעיין
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון12514 ביוני 202317 ביולי 202417 במרץ 202427 בפברואר 202522514 באוקטובר 20245 בספטמבר 202523 במרץ 2025יפורסם בהמשך
הסדרה שודרה לראשונה בערוץ דיסני ג'וניור וערוץ דיסני ב-14 ביוני 2023. מאוחר יותר היא החלה להיות מופצת בשירות הסטרימינג דיסני+.
ויקטוריה דייוויס מרשת אנימציה העולמית אמרה, "הטון הכללי של התוכנית הוא הומוריסטי ומהנה, אבל המסרים שבראון והצוות שלו מקווים להעביר לילדים הם רציניים מאוד, במיוחד בהתחשב שהתוכנית מדברת לדור שבו לילדים יש גישה כמעט לכל צעצוע ומנגנון אלקטרוני תחת השמש שיכולים להסיח את דעתם לפרקי זמן ארוכים.
ועדיין, ילדים עדיין רוצים לשחק עם נייר העטיפה יותר מהצעצוע העטוף בתוכו.
חינוך מטפח את אותו "משחק דמיוני" בלהיות ילד.
יכול ללכת לאיבוד בחברה של היום אם לא נזהר."
אשלי מולטון מ-Common Sense Media נתנה לגורים הבנאים ציון של ארבעה מתוך חמישה כוכבים, החמיאה לתיאור הערך החינוכי, וקבעה שהתוכנית מדגישה עבודת צוות והתמדה, ושיבחה את נוכחותם של מסרים חיוביים ומודלים לחיקוי, תוך ציון מועיל, כתבה, "הגורים הבנאים היא סדרה מתוקה ומושכת לגיל הרך שמתאימה לצופים הצעירים ביותר".
הגוש האסלאמי בפלסטין היא תנועת הסטודנטים של חמאס.
הגוש משתמש באוניברסיטאות ובבתי ספר כמרכז לפעילותו, ומגדיר את עצמו כ"קבוצת סטודנטים פלסטינית המאמצת את החזון האיסלאמי המקיף באיגוד החינוכי, בתחומי החברה, בתרבות ובספורט, ושואבת את רעיונותיה, תפיסותיה מהאסלאם על גישתם של הסונים".
רבים מהמצטרפים לחמאס במסגרת פעילותם בגוש האסלאמי בבתי הספר מנותבים לגדודי אל-קסאם, לעיתים עוד טרם סיום חוק לימודיהם.
למשל, מנהיגי החמאס יחיא סנואר וכן מוחמד דף נבחרו לייצג את הגוש בזמן לימודיהם באוניברסיטה האסלאמית בעזה.
תקופת ההקמה וההשקה של הגוש משתנה בהתאם לאוניברסיטה בה החלה.
באוניברסיטת חברון היא החלה בשנת 1977, ובאוניברסיטת א-נג'אח היא החלה בשנת 1979, ולאחר מכן היא התפשטה בשנות השמונים וכללה את רוב האוניברסיטאות הפלסטיניות.
על פי הגוש, מטרתו היא "קודם כל לרצות את אלוהים הכל יכול, ולהגיב לציווי שלו לשאת את המסר של האסלאם ולהעביר אותו.
קהילת האוניברסיטה מבקשת לשכנע את הסטודנטים ברעיון האסלאמי, ולאחר מכן לשקף את זה בהתנהגות, בתרבות ובאתיקה במציאות של הסטודנטים".
עוד קובע הגוש כי "האסלאם הוא המסגרת והציר הקבועים שלו, והאסלאם שולט בכל פעולותיו, והוא מאמין שהאסלאם הוא הפתרון לכל הבעיות והבעיות שלנו ...
אין תהילה אלא דרך האסלאם, והוא נושא את המסר של האסלאם בתוך האוניברסיטה וקורא לאסלאם כדוקטרינה, שיטה ודרך חיים".
ההתארגנות רואה בעצמה שלוחה אינטלקטואלית של התנועה האסלאמית הישראלית, ומאמינה בחזון התנועה האסלאמית בהיבטים שונים של החיים הפוליטיים, החברתיים, התרבותיים, הכלכליים ואחרים.
היא נהנית ממסגרת ארגונית עצמאית מכיוון שתנועת החמאס היא פוליטית.
הגוש הוא שלוחה אינטלקטואלית של חמאס כמו שאר הארגונים הפלסטיניים שיש להם שלוחות אינטלקטואליות וסטודנטיות.
הגוש הצהיר כי מטרותיו הן:
קידום ערכים ועקרונות אסלאמיים בתוך קהילות סטודנטים במקומות חינוכיים שונים.
מתן תשומת לב להעלאת רמת ההישגים הלימודיים של התלמידים במסגרות חינוכיות שונות.
חיזוק הקשרים עם ארגוני החברה האזרחית לטובת הסטודנטים.
קידום רוח ההשתייכות לעניין הפלסטיני והגנתו.
על פי הגוש, "מאחר שקהילת האוניברסיטה היא חלק מהמציאות הפלסטינית, הגוש האסלאמי שואף לשכנע את הקהל שהפתרון היחיד לסוגיה הפלסטינית הוא דבקות בתורת האסלאם, ושכל האפשרויות והחלופות האחרות הוכחו ככשלות.
והביאו צרות ואסונות על עמנו".
עוד נכתב כי "הגוש האסלאמי משתתף בהשתתפות מעשית, אפקטיבית ורצינית בהתמודדות עם האויב הציוני, ובהגנה על המולדת והעם, על קדושותיו וזכויותיו הגוש האסלאמי, באמצעים העומדים לרשותו, מחנך את התלמידים בנושאים לאומיים, שומר על הזיכרון הפלסטיני.
וטהור מכל עיוות, מתעמת עם תוכניות נורמליזציה, וחושף את המשא ומתן המתמשך עם האויב הציוני.
הוא חשף את התוצאות המסוכנות שהמשא ומתן הזה הוביל."
הגוש קיים ברוב האוניברסיטאות הפלסטיניות בגדה המערבית ובעזה, ובבתי הספר בעזה, ונוכחותו פחותה בבתי הספר בגדה המערבית לאחר עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה.
פעילות הגוש בגדה המערבית מתרכזת באוניברסיטאות ויש לו מספר סניפים.
הגוש פעיל מאוד באוניברסיטה האסלאמית בעזה, בהיותה מרכז חברתי של החמאס.
מנהיג החמאס יחיא סנואר נבחר לנציג הגוש באגודת הסטודנטים של האוניברסיטה, בזמן לימודיו שם בשנות ה-80 של המאה העשרים.
ראשיתה של אגודת הסטודנטים האסלאמית באוניברסיטת חברון החלה בשנת 1977, כאשר חלק מהסטודנטים - ובראשם שייח' ראאד סלאח - כיום ראש התנועה האסלאמית - הובילו את הגרעין הראשון, ולאחר מכן בעקבותיהם הקבוצה השנייה של אנשים כמו שייח כמאל ח'טיב ומופיד סעיד.
ההקמה הרשמית הייתה ב-1980, כאשר הגוש האסלאמי הונהג על ידי עקל רביע, סטודנט בפקולטה לאמנויות.
הוא השיג את ניצחונו הראשון נגד גוש פת"ח ב-1981 בבחירות למועצת התלמידים.
פעילות הגוש הופיעה באוניברסיטת א-נג'אח בשכם לראשונה במהלך שנת הלימודים 1978/1979. הביטוי הראשון לפעילות היה תפילת קהל במקום ייעודי, לאחר שהתקיימה בנפרד ובחללים צרים מאוד.
כשנה לאחר הקמתו הגוש הצליח להשיג ניצחון בבחירות הראשונות למועצת התלמידים שם, והשיג 10 מנדטים מתוך 11 בשנת הלימודים 1979/1980.
בשנת 2023 ניצח בבחירות שוב.
פעילות הגוש באוניברסיטת ביר זית החלה בשנת 1995. ההתארגנות השתתפה בבחירות למועצת הסטודנטים שנה לאחר מכן, בשנת 1996. היא זכתה ב-23 קולות מול 17 קולות של נוער הפת"ח משנת 1998 עד 2005.
הגוש האסלאמי באוניברסיטת אל-קודס נוסד בשנת 1984. הגוש זכה במספר הקולות הגבוה ביותר בכל פעם שהשתתף מאז הקמתו ועד 2005, כאשר בשנים שלאחר מכן הפסיד בבחירות החרים אותם עקב רדיפת מנגנוני הביטחון הפלסטיניים.
מפלגת הגוש הלאומי הייתה מפלגה פוליטית ערבית בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
המפלגה נוסדה ב-4 באוקטובר 1935 בעיר שכם על ידי עבד אל-לטיף צלאח, עורך-דין משכם וחבר לשעבר ב.
הסיבה להקמת המפלגה הייתה רצונו של צלאח למצוא לו מקום בין המנהיגים הלאומיים של הציבור הערבי הפלסטיני.
עוד באמצע שנות ה-20 הקים בשכם את "מפלגת התושבים" (חזב אל-אהאלי) במטרה לכונן לעצמו בסיס כוח משלו.
בין המייסדים היה גם עבדאללה מוח'לס, מוותיקי האופוזיציה ומאוחר יותר מנהל ארצי של הווקף עד 1945.
המפלגה הוקמה מתוך רצון מיסדיה לא להצטרף לאחד משני המחנות היריבים (המפלגה הערבית הפלסטינית ה"חוסיינית" ומפלגת ההגנה הלאומית ה"נשאשיבית" – האופוזיציה), אלא לשמור על מידה של עצמאות וליצור למשפחתו של המייסד פלטפורמה למנהיגות פוליטית.
צלאח הסביר את הקמת המפלגה החדשה כאמצעי לגשר על הפער בין החוסיינים והנשאשיבים ולכונן אחדות לאומית.
המפלגה אימצה מצע, שקבע שהמפלגה "תפעל להשגת עצמאות פוליטית מלאה של פלסטין ולשמירת אופיה הערבי".
לפי ספרו של עיסא אל-ספרי ("פלסטין אל-ערביה", יפו 1937), בהמשך המשפט נאמר "במסגרת האחדות הערבית", אולם לדברי יהושע פורת, תוספת זו "אין לה על מה שתסמוך", ובמצע לא נזכרו שאיפות פאן ערביות.
צלאח ניסה להפעיל למען המפלגה פטריוטיות מקומית של בני שכם, אך לא הצליח לגייס תומכים רבים, והמפלגה נותרה חוג קטן של מספר נכבדים שלא מצאו לעצמם מקום ראוי במפלגה אחרת.
המפלגה הצליחה לזכות בתמיכתן של משפחות נכבדים ובעלי רכוש מאזור שכם, אולם לא מחוצה לו.
אף התומכים ביפו היו למעשה בני העיר שכם שעקרו לשם.
למפלגה היה ארגון רופף, חוג תומכים לא גדול, ללא בסיס בכפרים, ופרט למנהיג, לא היו בה אישים חשובים.
מכיוון שהמפלגה נוסדה רק באוקטובר 1935, היא לא הספיקה לפעול ולהתבטא באופן עצמאי לפני הקמת "קואליציית המפלגות" בסתיו אותה שנה, שבנובמבר הציגה את דרישותיה הלאומיות היסודיות: איסור על ההגירה היהודית; איסור העברת קרקעות ערביות ליהודים; וכינון ממשלה לאומית ("וטניה"), שתהיה אחראית בפני מועצה ייצוגית.
עם זאת, מאחר שתוכן התזכיר הזה לא פורסם בציבור ולא נעשה ניסיון לשכנעו בצדקתה של עמדה מתונה זו, ניתן להסיק שעיקר מטרתו של התזכיר הייתה להוכיח לממשלה שצלאח ומפלגתו הם גורמים מתונים.
ב-22 בדצמבר 1935 מסר הנציב העליון הבריטי למנהיגים הערבים את ההצעה הממשלתית הבריטית אודות הקמתה של מועצה מחוקקת בארץ ישראל.
ב-25 באפריל 1936 הוקם "הוועד הערבי העליון" כהנהגתה המרכזית של התנועה הלאומית הפלסטינית.
ועד זה כלל את ששת ראשי המפלגות הפלסטיניות, ובהם עבד אל-לטיף צלאח.
הוועד הנהיג את השביתה הערבית הגדולה ואת "המרד הערבי הגדול" שהחלו באותו החודש.
ב-1 באוקטובר 1937 פיזר השלטון הבריטי את הוועד הערבי העליון.
הוא הכריז עליו כגוף בלתי-חוקי ונגד חבריו הוצאו פקודות מאסר.
ב-7 בנובמבר 1938 הודיעה ממשלת בריטניה על כוונתה לכנס ועידה ערבית-יהודית כדי למצוא פתרון לשאלת ארץ ישראל (ועידת השולחן העגול).
צלאח נותר מחוץ להרכב הסופי של המשלחת הערבית הפלסטינית, וסירב לקבל את הצעת הוועד הערבי העליון לכהן כיועץ המשלחת.
הוא דרש מעמד של חבר מלא, דרישתו נדחתה והוא לא הצטרף למשלחת.
הוא שלל את זכותו של ראש הוועד הערבי העליון אמין אל-חוסייני לקבוע את הרכב המשלחת, וציפה שהבריטים יזמינו אותו בנפרד, אך לא קיבל מהם הזמנה מיוחדת ולא השתתף בוועידה שנערכה בפברואר-מרץ 1939. במאי 1939 פרסמה ממשלת בריטניה את הספר הלבן.
לאחר שהתברר כי חוגי הנשאשיבים מוכנים לשתף פעולה בביצועו, הצטרפו לעמדה זו גם צלאח ומפלגתו.
מאז חידוש החיים הפוליטיים והמפלגתיים בקרב ערביי ארץ ישראל בשנת 1942, השתדל צלאח להצדיק את קיום מפלגתו על ידי פעילות מסוימת של שליחת תזכירים ועריכת אסיפות.
בשנת 1944 נתחדשה פעילותן של כמה מן המפלגות הערביות בארץ ישראל באופן רשמי וגלוי, ובהן גם "הגוש הלאומי".
המפלגה חידשה את פעולתה בעיקר בעריכת כינוסים ופרסום גילויי דעת.
היא נותרה קטנה וחסרת השפעה, והשקיעה את כוחה בעיקר בצירוף עסקנים ומשפחות שאין להן מסורת של השתייכות לאחד המחנות הגדולים, וכן גם בתיווך בין היריבים הפוליטיים.
למפלגה הייתה רשת זעירה של מספר משפחות שהיו מזוהות עמה: משפחת צלאח, וכן המשפחות ח'יאל מהעיר עזה, ערפאת משכם ולמשך תקופה מסוימת גם אבו כישכ.
למעשה הייתה זו קבוצה של עירוניים שלא רצו להצטרף לאחד המחנות הגדולים.
ב-20 בנובמבר 1945 הוקם מחדש הוועד הערבי העליון, ושוב השתתפו בו נציגי שש המפלגות המסורתיות, ובהן גם "הגוש הלאומי".
צלאח צורף אל הוועד הערבי העליון המחודש, אך הסתכסך עם חברי הוועד ונמנע מלהשתתף בישיבותיו.
הוועד נתפרק במרץ 1946, ובאותה שנה היה צלאח בין מייסדי "החזית הערבית העליונה" – ועד נגדי של חמש מפלגות האופוזיציה ל"וועד העליון" של החוסיינים.
"הגורדונס" הייתה להקת נוער שפעלה בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 במועדון העירוני ברחוב יורדי הסירה בתל אביב, בהובלת מדריך הנוער יגאל גורדון (שעל שמו נקראה הלהקה).
בהרכב זה החלו את דרכם המוזיקלית האחים שוקי אלגרנטי (גיטרה מובילה) ו-חיים אלגרנטי (בס), לאחר שחיים למד לנגן בהדרכתו של גורדון.
הגורדונס הופיעו במועדוני נוער וזכו לפופולריות רבה, אך התפרקו לאחר תקופה קצרה.
פירוק הלהקה הוביל את האחים אלגרנטי להמשיך ולהופיע בהרכבים נוספים – צעד שהוביל ישירות להקמת להקת האריות ב-1964, אחת הלהקות החשובות והמשפיעות בתולדות הרוק הישראלי
הוא הרומן הגדול הראשון של הסופר הצרפתי ויקטור הוגו שנכתב בשנת 1831. הספר תורגם לשפות רבות, זכה להצלחה כבירה בעולם ועובד למספר מחזות וסרטים.
במרכז הספר המקורי עומדת הקתדרלה עצמה, והוגו מקדיש עמודים רבים כדי לתאר אותה, ולפרוש את השקפת עולמו האומנותית.
לכן הוגו לא אהב את התרגום לאנגלית, שמעמיד בכותרת הספר את הגיבן עצמו, ולא את המבנה.
דמות נוספת המניעה את העלילה היא האחות גודול, סגפנית ערירית, אשר בתה נחטפה שנים רבות לפני ההתרחשויות בספר על ידי צוענים ובעקבות כך היא מתעבת צוענים ואת אזמרלדה בפרט.
בנוסף ישנם בספר מספר פרקים ארוכים בהם מתאר הוגו את קתדרלת הנוטרדאם ואת פריז של ימי הביניים, ושוטח את תפיסתו האומנותית והאדריכלית.
פרקים אלו הושמטו במהדורות הראשונות, ולאחר שהספר זכה להצלחה כבירה הם נוספו במהדורות המאוחרות.
הסיפור מתרחש בפריז של 1482 תחת שלטונו של לואי האחד עשר.
במרכז העלילה קתדרלת נוטרדאם המצויה בשכונת עוני של פריז (בניגוד למציאות).
בכנסייה עובד כומר קתולי, קלוד פרולו, אשר מאמץ תינוק אשר ננטש בשל כיעורו ומכנהו קווזימודו.
התינוק גדל ומשמש כמצלצל הפעמונים של הקתדרלה, ובמקביל הוא הופך לשנוא על כל הבריות בשל מראהו המעוות (גיבן, מעוות ובעל עין אחת), ולחירש בגלל קולות הפעמונים, כשהאדם היחיד שהוא אוהב ומבין הוא הכומר פרולו.
הספר נפתח במחזה מוסר שמעלה המחזאי פייר גרינגואר (המבוסס על דמות היסטורית אמיתית) בפני האצולה.
המחזה נכשל ובמקומו מתחוללת מהומה, במהלכה מכתירים את קווזימודו ל"אפיפיור השוטים" בגלל כיעורו.
בלילה גרינגואר תועה והולך בעקבות אזמרלדה – צוענייה יפהפייה שרוקדת עם עז ברחבת הקתדרלה, אך היא מותקפת בידי שני אנשים – שהמחזאי מזהה ככומר וכגיבן.
גרינגואר אינו מצליח להציל אותה, אך משמר העיר מתערב, מציל את הצוענייה ועוצר את הגיבן.
גרינגואר ממשיך לתעות ומגיע אל "חצר הניסים" (מקום המסתור של הקבצנים והצוענים), מועמד למשפט ונידון למוות בידי מלך החצר.
הדרך היחידה שבה הוא יכול להינצל הוא אם אחת הנשים תינשא לו.
אזמרלדה בת ה-16 מסכימה להצעה כדי להציל את חייו, אך מבהירה שהנישואין הם רק לצורך הצלת חייו.
למעשה היא מתאהבת בקצין המשמר שהציל אותה מידי החוטפים – סרן פבוס דה שאטופר, צעיר הולל שמאורס לבת דודו.
קווזימודו החירש מואשם בניסיון חטיפתה של אזמרלדה, ונגזרים עליו עינויים לעיני העוברים ושבים.
לאחר שנסתיימו העינויים הוא מתחנן לעזרה.
אזמרלדה חשה לעזרתו והוא מתאהב בה.
במקביל אנו מתוודעים לסיפורה של האחות גודול, "השקית" – סגפנית היושבת בקביעות באחד מתאי הכפרה העירוניים – מסתבר שמוצאה מאחד הכפרים הסמוכים לפריז, ובתה נחטפה בידי הצוענים חמש עשרה שנים קודם, ובמקומה השאירו לה ילד מעוות וגיבן (הלא הוא קווזימודו) – שאותו היא נטשה בכנסייה.
מאז היא מתעבת צוענים, ובפרט את אזמרלדה.
הכומר פרולו לומד מגרינגואר (שמכנה את עצמו כעת פילוסוף ועובד כלהטוטן רחוב) על אהבתה של אזמרלדה לסרן פבוס, עוקב אחריו, וכאשר הוא מוצא את אזמרלדה בחיקו של פבוס הוא מתנפל עליו מן המסתור ודוקר אותו.
הוא חומק מהמקום, וכשמגיעים אנשי המשמר הם עוצרים את אזמרלדה והעז שלה, ומענים אותה עד שהיא מודה שהיא מכשפה ושניסתה להרוג את הקצין.
אזמרלדה נידונת למוות יחד עם העז, המסמלת את השטן, ונכלאת במרתפי הכלא.
הכומר פרולו מגיע ומתוודה על אהבתו אליה, ומציע לה שיציל אותה ובתמורה היא תסכים לחיות איתו, אך היא מסרבת ומבהירה שהיא תעדיף למות ולא להיענות לאהבתו.
בדרך אל הגרדום מגיע קווזימודו, חוטף את הצוענייה מידי המוציאים להורג ומכניס אותה אל הקתדרלה, המוגנת מפניהם ומשמשת כמקום מקלט המעוגן בחוק עתיק.
הגיבן המאוהב באזמרלדה דואג לה לאוכל ובגדים, אך היא נחרדת ממראהו המעוות ולכן הוא שומר ממנה מרחק ומקפיד להשגיח עליה.
כשהכומר מגלה שאזמרלדה מצאה מחסה בקתדרלה, הוא פונה לגרינגואר ומשקר לו שצו ממשלתי עומד להפקיע את זכותה של אזמרלדה למחסה בנוטרדאם, ולהוציא אותה להורג.
גרינגואר רותם את כל הקבצנים (וביניהם גם ז'אן פרולו, אחיו הלא יוצלח והנהנתן של הכומר) ליצור מהומה, ובמהלכה להציל את אזמרלדה אחותם.
קווזימודו החירש רואה את התהלוכה מתקרבת אל הקתדרלה, אך הוא טועה ומניח שהצועדים רוצים להרוג את אזמרלדה, ולכן הוא מגן על הנוטרדאם באמצעות אבנים, קורות עץ כבדות וסיר עופרת מותכת, ומביא למותם של רבים מהפושטים.
רגע לפני שהקבצנים מצליחים להשתלט סופית על המבנה, מגיעים חיילי העיר בפקודת המלך לואי האחד עשר ומפזרים אותם לכל עבר.
קווזימודו ממהר אל תאה של הצוענייה ומוצא אותו ריק.
במקביל למהומה, נכנסים פרולו וגרינגואר בסתר דרך דלת סודית ומוציאים את אזמרלדה.
גרינגואר נמלט עם העז, ופרולו חושף את עצמו, מתוודה שוב על ייסורי אהבתו לצוענייה היפה, ואומר שהוא מסכים לסבול את כל ייסורי הגיהנום בשביל לחיות איתה.
אזמרלדה מסרבת, ופרולו מסגיר אותה לידי האחות גודול שתשמור עליה, בזמן שהוא הולך לקרוא למשמר שיעלה אותה לגרדום.
בזמן ש"השקית" מחזיקה את אזמרלדה, היא מזהה שהיא בתה האבודה, אך רגע אחרי שהן מתאחדות מגיעים חיילי המשמר.
הסגפנית מסתירה את בתה, אבל למשמע קולו של אהובהּ קפטן פבוס הצוענייה מסגירה את עצמה – אך הוא מתעלם ממנה והיא מועלה לגרדום.
אימה מתה משברון לב למרגלות עמוד התלייה.
על גג הנוטרדאם צופה פרולו במותה תוך כדי צחקוק, וקווזימודו מגיח מאחוריו ודוחף אותו אל מותו.
לבסוף, הולך קווזימודו לחדר המתים לחבק את גופתה של אזמרלדה, ומת מרעב ומלב שבור כשהוא לצדה.
בחתימת הספר מסופר כי בפריז, במקום בו מאוחסנות גופותיהם של המוצאים להורג – נמצא שלד של אישה מחובקת על-ידי שלד של גיבן.
בניסיונות שנעשו להפריד ביניהם, השלדים מתפוררים לאבק.
קווזימודו (Quasimodo): אסופי גיבן, בעל עין אחת, צולע ומכוער, אשר עובד כמצלצל הפעמונים של קתדרלת הנוטרדאם ובשל כך שמיעתו נפגעה.
קווזימודו התייתם בגיל צעיר ואומץ בידי הכומר קלוד פרולו.
הוא נלעג בשל כיעורו, ובשל כך שומר על מרחק מרוב האנשים.
קלוד פרולו (Clude Frollo): כומר קתולי והארכידיאקון של נוטרדאם ואביו המאמץ של קווזימודו.
חוקר את מדעי האלכימיה ומלמד את המלך בסתר.
מאוהב באזמרלדה אך שונא אותה על כך, משום שככומר אסור לו לאהוב אישה.
בסוף הרומן קווזימודו דוחף אותו אל מותו.
אזמרלדה (Esmeralda): אסופית צעירה שגדלה בין הצוענים ומגיעה איתם לפריז.
במהלך הספר היא נחטפת על ידי קווזימודו לבקשת פרולו, ומתאהבת בפבוס.
דז'אלי (Djali): העז של אזמרלדה.
פבוס דה שאטופר (Phœbus de Châteaupers): קצין בחיל הקשתים המלכותי ומושא אהבתה של אזמרלדה.
הציל את אזמרלדה מניסיון חטיפה של קלוד פרולו וקווזימודו.
פייר גרינגואר (Pierre Gringoire): מחזאי מיוסר, אשר נחטף בידי תושבי חצר הניסים ונדון למוות, עד שאזמרלדה מצילה את חייו על ידי נישואיה לו.
מבוסס על דמות אמיתית (אך בשינוי משמעותי של קורות חייו ואפילו השנים שבהן חי).
ז'אן פרולו (Jehan Frollo): אחיו הצעיר והמפונק של קלוד פרולו.
סטודנט בעייתי התלוי באחיו הגדול מבחינה כספית.
נהרג בידי קווזימודו בהתקפה על קתדרלת נוטרדאם.
האחות גודול: סגפנית שבתה התינוקת נחטפה ממנה בידי צוענים, ובשל כך חיה מזה 15 שנים בכוך קטן עם הנעל של התינוקת האבודה, חיה ממזון שהיא מקבלת כצדקה, ומתעבת צוענים, ואת אזמרלדה בפרט.
מתה משברון לב כשמוציאים את אזמרלדה להורג, כיוון שהיא מגלה שהיא בתה האבודה.
סרט אילם משנת 1905 בשם "אסמרלדה".
סרט אילם נוסף משנת 1911.
סרט אילם משנת 1917 בכיכובה של תידה בארה.
סרט אילם משנת 1922 בשם אסמרלדה.
סרט אילם משנת 1923 בכיכובו של לון צ'ייני.
הסרט המדבר הראשון יצא בשנת 1939 בכיכובם של צ'ארלס לוטון ומורין או'הרה.
סרט טלוויזיה משנת 1982. בתפקיד קווזימודו אנטוני הופקינס.
סרט הנפשה טלוויזיוני של אולפני ברבנק אוסטרליה משנת 1986.
סרט הנפשה של חברת וולט דיסני משנת 1996.
סרט הנפשה של חברת Sony משנת 1996.
סרט הנפשה של חברת Jetlag משנת 1996.
מחזמר ישראלי לכל המשפחה משנת 1996. בתפקיד קווזימודו דודו פישר.
סרט טלוויזיה קנדי משנת 1997. בתפקיד דון פרולו ריצ'רד האריס.
סדרת הנפשה משנת 1996 בשם "הגיבן מנוטרדאם – הרפתקאותיו הקסומות של קווזימודו".
מבוסס באופן רופף על הספר.
מחזמר צרפתי משנת 1998 בשם Notre-Dame de Paris.