tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גולומב כתב מאמרים וספרים על חינוך יהודי חילוני בעידן של התבוללות, הגירה מסיבית והתפוררות הזהות היהודית המזרח אירופאית הישנה.
הגותו הוקדשה לשמירת הזהות היהודית בתפוצות.
את הנוסחה הזו כינה גולומב "יהודיות אינטגרלית" (אינטעגראלע יידישקייט).
גולומב התנגד להטיית התרבות היידית לכיוון אוניברסלי אירופי המטשטש את הנבדלות היהודית.
בדומה להוגים אחרים ביקש גולומב לוותר על הפן הדתי של המסורת היהודית, אך לא על המנטאליות היהודית הטיפוסית.
בהקשר זה הוא טען כי זהות ומנטאליות יהודית שונות בגישתן מזהות ומנטאליות מודרנית רגילה או 'אירופאית', שכן היהודי יעדיף אינטואיציה ואנושיות על פני מחקר מדעי אובייקטיבי של עובדות.
היהדות התבוננה בטבע, טען גולומב, לא על מנת למדוד ולכמת אותו, אלא על מנת לשאוב ממנו השראה.
מטרת החינוך היידי החילוני היא איפוא לשמר את התכונות והנטיות היהודיות המייחדות את היהודי ומכוננות את זהותו הנבדלת.
רוב כתיבתו נותרה ביידיש, חלקה הופיע גם בעברית ורק מעט תורגם לשפות אחרות.
ליום הולדתו השמונים יצא לכבודו ספר יובל בן 916 עמודים ביידיש ובעברית - "חסד לאברהם : ספר היובל לאברהם גולומב צו זיין אכציקסטן געבוירן-יאר", לוס אנג'לס, תש"ל.
עיונים ביהדות זמננו: י"ג מסות, ירושלים ותל אביב: מ.
וי פון א פיש איז א פרוש גיבארן: זכרונות פון מיין קינדהייט (=איך הפך דג לצפרדע - זכרונות מימי ילדותי), ביאליסטוק 1921
דאס ערשטע מאל אין וואלד: זכרונות פון מיין קינדהייט (=הפעם הראשונה ביער: זכרונות מימי ילדותי), ביאליסטוק 1921
אייביקע וועגן פון אייביקן פאלק : עסייען (=דרכיו הנצחיות של עם הנצח: מסות), מקסיקו סיטי-בואנוס איירס 1964
צווישן תקופות, תל אביב 1968
צו די טיפן פון יידישן געדאנק, תל אביב, 1974
אידן און אידישקייט אין אמעריקע, וויניפעג 1940
אברהם ברלין (באוקראינית: Абрахам Берліне; 5 באוקטובר 1894–1942) היה אמן יהודי שחי בצרפת.
אברהם ברלין נולד בעיר נייז'ין באימפריה הרוסית, כיום באוקראינה, ללייב ברלין וחנה קגאנוב.
בגיל 19 היגר לפריז ובה למד ב"אקדמיה לאומנויות יפות".
אברהם ברלין השתייך לקבוצת אמנים יהודיים של אסכולת פריז.
עבודותיו זכו להערכה רבה והוצגה בסלונים הפריזיים היוקרתיים ביותר, כגון: סלון ד'אומנה, סלון אינדפנדנס, סלון דה טילרי, גלריה פול אפל וגלריות פרטיות.
עבודותיו של ברלין נכללו במוזיאון ההיסטורי "פריז" ובאוסף האומנות של המוזיאון "בית לוחמי הגטאות".
הן פורסמו באלבומים, בספרים ובמחקרים רבים.
בעת מלחמת העולם השנייה, עם פלישת צרפת, הצטרף ברלין למחתרת, אך במאי 1941 נעצר במבצע בילט ורט (Billet vert).
כיהודי ממוצא רוסי הוא נכלא במחנה הריכוז קומפיין שנמצא ליד העיר קומפיין בצרפת.
לאחר 7 חודשים הועבר למחנה המעצר דראנסי (Drancy), מחנה ריכוז שהוקם בעיר דראנסי שמצפון לפריז, ובשנת 1942 הועבר למחנה אושוויץ.
שם נרצחו אברהם ברלין ואשתו צאצ'יה.
במחנה הריכוז הוא המשיך לעסוק באמנות ודרכה ניסה להתעלות מעל חוויית המחנה.
הוא צייר בעיקר את הטבע ואת הנופים של הסביבה, אך גם תיאר את הרחובות ואת האנשים במחנה.
הציורים של ברלין הוצגו במחנה יחד עם יצירות של אמנים אחרים.
אברהם ברלין היה אחד האמנים שהיו אסירים במחנות הנאצים והצליחו לתאר ביצירותיהם את המציאות הקשה ואת פרטי החיים של האסירים.
הרב אברהם בן מרדכי גאלאנטי היה מקובל.
נולד ברומא בתחילת המאה ה-16 ונפטר בשנת 1560.
הרב גאלאנטי עלה לצפת ונהיה מתלמידיו של הרמ"ק.
כמו אביו מרדכי ואחיו המבוגר ממנו, הרב משה גאלאנטי, חי חיי סגפנות וקדושה.
על פי מסורת שמופיעה בספר שם הגדולים, לאור עושרו הוא הקים אנדרטה על קברו של רשב"י שעודנה עומדת כיום.
קינת סתרים (נקרא גם קול בוכים) - פירוש קבלי על מגילת איכה.
נערך על ידי בנו שמואל תחת אסופה בשם קול בוכים והודפס בוונציה בשנת 1589.
ירח יקר - פירוש על ספר הזוהר.
רבי אברהם אזולאי כתב ביאור וקיצור של הספר.
זכות אבות - פירוש על מסכת אבות.
אברהם ברויגל (בהולנדית: Abraham Brueghel; הוטבל ב־28 בנובמבר 1631 – בערך 1690) היה צייר פלמי ממשפחת האמנים המפורסמת של ברויגל.
הוא היגר בגיל צעיר לאיטליה, שם מילא תפקיד חשוב בפיתוח סגנון הטבע הדומם של הבארוק הדקורטיבי.
אברהם נולד באנטוורפן, בנו של יאן ברויגל הצעיר, נכדו של יאן ברויגל האב ונינו של פיטר ברויגל הזקן.
חלק גדול מההכשרה האמנותית שלו הגיע מאביו יאן ברויגל הצעיר, צייר פורה ומשתף פעולה קבוע עם רובנס.
אברהם התגלה מגיל צעיר כהבטחה גדולה כאמן, והחל לעשות לעצמו שם בשנות העשרה שלו.
אביו מכר את אחד מציורי הפרחים שלו כשהיה רק בן 15.
בשנת 1649, בגיל 18, נסע אברהם לאיטליה כדי להשלים עבודה עבור פטרונו, הנסיך אנטוניו רופו בסיציליה.
זו הייתה הראשונה מבין העבודות הרבות שבהן הפגין אברהם את יכולותיו האמנותיות בציור טבע דומם פרחוני.
כבר בשנת 1649 מתעדת רשימת המלאי של ציורי הנסיך אנטוניו רופו תשעה ציורי פרחים של האמן בן ה-18.
עשר שנים אחר כך, בשנת 1659, עבר ברויגל לרומא שבאיטליה שם התחתן עם אישה איטלקית.
בשנת 1670 הוזמן לאקדמיה די סן לוקה (Accademia di San Luca), אקדמיה רומאית, שמטרתה הייתה העלאת רמת עבודת האמנים.
אברהם הצטרף לבנטפוכלס, אגודה של אמנים הולנדים ופלמים שעבדו ברומא.
היה נהוג שהבנטפוכלס נתנו כינוי לאמן.
לאברהם ניתן הכינוי ריינגראף, כלומר "דוכס הריין", שהיה תואר אריסטוקרטי ישן בגרמניה.
כאשר הצטרף לבנטפוכלס בשנת 1670 חתם אברהם ברויגל בשמו "אברהם ברויגל".
זמן מה בין 1672 ל־1675 עזב אברהם את רומא ועבר לנאפולי, איטליה.
הוא מילא תפקיד חשוב בפיתוח ציורי טבע דומם בעיר.
לפני הגעתו לנאפולי, האמנים שם התנגדו לסגנון הפלמי-רומי של טבע דומם.
ברויגל נשאר בנאפולי עד מותו, כנראה ב־1690 ובכל מקרה לא יאוחר משנת 1697.
אברהם ברויגל עשה לו מוניטין בשל ציור טבע דומם, ובמיוחד ציורים המכילים פרחים.
ידוע על ציור טבע דומם אחד שנחתם ומתוארך על ידיו.
בגלל חוסר האבולוציה בתקופת הבגרות של האמן ומיעוט העבודות המתוארכות, קשה לבסס כרונולוגיה של התפתחותו האמנותית של אברהם.
משיחות המכחול שלו היו בדרך כלל מעט יותר ציוריות בתקופתו הרומית, בעוד לוח הצבעים שלו נעשה בהיר וחזק יותר בשנותיו המאוחרות.
ציורי הטבע הדומם השופעים יותר הם של הציירים הפלמים פרנס סניידרס, יאן פיט ופיטר בואל שעבדו גם הם באיטליה והיו מקור השפעה עיקרי על אברהם ברויגל.
יואנס הרמנס, צייר פלמי אחר ברומא, צייר גם ציורי טבע דומם גרנדיוזיים המשלבים דמויות אנושיות, פרחים ופירות, שנעשו בזמן בואו של אברהם ברויגל לרומא בשנת 1653. ברויגל שילב את הסגנון הפלמי, והביא בו לביטוי רב גם את התנועה הגורפת של הבארוק האיטלקי של בני דורו, כמו מיכלאנג'לו צ'רקואוצי.
התוצאה של ההשפעות המשלימות היו קומפוזיציות שנראות סתמיות, אך יש בהן שמירה על הרכב חזק ופירוט גבוה.
אברהם ברויגל ידוע במיוחד בזכות ציורי טבע דומם של פירות ופרחים, שהוצבו בדרך כלל מול נוף.
הם מתהדרים לעיתים קרובות באמצעות אגרטל יקר, אנדרטה עתיקה או שברי פסל רומי.
הזרים שלו כבדים וקישוטיים יותר.
לעיתים קרובות הוא שיתף פעולה עם ציירים מומחים אחרים כדי ליצור קומפוזיציות בארוקיות מורכבות.
בדרך כלל צייר את הנופים בשיתופי פעולה אלה בזמן שנוצר צוות עם ציירים איטלקיים ידועים, כמו קרלו מראטה, ג'ובאני בטיסטה גאולי, ניקולה ואקארו ואחרים.
תועדו כמה שיתופי פעולה בין אברהם ברויגל לגיום קורטויס, צייר צרפתי שהיה פעיל ברומא.
דוגמה לכך היא טבע דומם של פירות ופרחים עם דמות.
את הטבע הדומם צייר ברויגל וקורטויס צייר את הדמות.
הציור הוא גרסה של ה"ענבים ורימון עם אגרטל פרחים ודמות נשית" שתוארך לסוף שנות ה-60 של המאה ה-17.
אברהם שיתף פעולה גם עם ציירי נוף מומחים וציידי ודוטה כדי ליצור עבודות שיתופיות המשלבות ציורי נוף וטבע דומם.
דוגמה לכך היא "זר הפרחים והנוף הימי" - שיתוף פעולה עם צייר הנוף ג'נארו גרקו.
הציור מראה במרכזו סצנה עם דמויות בקדמת הציור שמוקפת זר פרחים.
היצירה אופיינית לציור נפוליטני של סוף המאה ה-17, שייעודו כמעט אך ורק לצורכי נוי וקישוט ולא שם דגש על נטורליזם.
סוג זה של ציור שייך לקטגוריה של "ציורי גרלנד", סוג של טבע דומם שהומצא בראשית המאה ה-17 באנטוורפן על ידי סבו של אברהם, יאן ברויגל הזקן.
הסגנון הזה משך ציירים פופולרים מובילים, ובמיוחד דניאל סשררס, שעזר להפצת הז'אנר בארצות אחרות.
ציורים בז'אנר זה הציגו בתחילה פרח או זר פירות.
בהתפתחות המאוחרת יותר של הז'אנר הוחלפה הסצנה המרכזית על ידי נושאים אחרים כמו דיוקנאות, נושאים מיתולוגיים, סצנות אלגוריות ונופים.
אברהם (אבי) גובר (נולד ב-6 ביולי 1945) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לאלקטרוניקה פיזיקלית בפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב המתמחה באלקטרוניקה קוונטית ולייזר אלקטרונים חופשיים, וראש המרכז הישראלי לפיתוח מקורות ושימושי קרינה המשותף לאוניברסיטת תל אביב ולאוניברסיטת אריאל.
אברהם גובר נולד בפולין בשם אברהם גרוברט, בנם של הורים ניצולי שואה – הלה ואהרון גרוברט שניצלו על ידי חסידי אומות העולם (משפחת פייטרובסקי), ועלה ארצה עם משפחתו בשנת 1949. הוא למד בתיכון קוגל בחולון, התגייס בשנת 1963 ושירת כקצין קשר.
בתקופת לימודי המאסטר הועסק גובר במפעל הטרנזיסטורים של תדיראן, והשתתף בפיתוח המעגלים המשולבים הראשונים בתעשייה הישראלית.
במהלך לימודי התואר השלישי שימש גובר יועץ לחברת Heliotech בתחום תאי שמש ולחברת Meret בתחום לייזרים מוליכים למחצה.
בשנת 1976 היה גובר חוקר אורח ב-Caltech, ושנה לאחר מכן הצטרף לאוניברסיטת תל אביב כמרצה בכיר, ובשנת 1983 קיבל דרגת פרופסור חבר.
הוא כיהן כראש המכון לחקר התקנים אלקטרוניים ע"ש מקס ובטי קרנצברג בשנים 1984–1985, וב-1991 הפך לפרופסור מן המניין.
ב-1988 גובר ייסד ועמד בראש קונסורציום לפיתוח ה-FEL (לייזר אלקטרונים חופשיים - Free Electron Laser) הישראלי הראשון בהשתתפות אוניברסיטת תל אביב, מכון ויצמן, רפא"ל, וקמ"ג ובהיגוי של שר המדע והאנרגיה – פרופ' יובל נאמן.
לזירה ראשונה הודגמה במכון ויצמן ב-1988. הלייזר ומאיץ האלקטרונים האלקטרוסטאטי שבבסיסו הועברו ממכון ויצמן לאריאל ב-1999 בהזמנת נגיד אוניברסיטת אריאל יגאל כהן-אורגד.
גובר ייסד ב-2003 את מרכז לייזר אלקטרונים חופשיים הישראלי לפיתוח מקורות ושימושי קרינה, המשותף לאוניברסיטת תל אביב ולאוניברסיטת אריאל, והוא עומד בראשו מאז.
בשנת 2005 זכה גובר בפרס FEL הבינלאומי על "תרומתו החלוצית לביסוס יסודות התאוריה של ה-FEL".
בין השנים 2006–2010 החזיק גובר את הקתדרה לאלקטרוניקה על שם לודביק ג'וקל באוניברסיטת תל אביב, וב-2013 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
לאורך השנים, שימש גובר יועץ למעבדת המחקר של חיל הים האמריקני (US Navy) בוושינגטון DC, וניהל בסוף שנות ה-80 בחברת SAIC בוושינגטון פרויקט מו"פ במסגרת יוזמת ההגנה האסטרטגית של ארצות הברית ("מלחמת הכוכבים") לפיתוח לייזרים של אלקטרונים חופשיים בעלי עוצמה גבוהה.
בנוסף, שימש גובר כפרופסור אורח באוניברסיטת סטנפורד, המעבדה הלאומית בברוקהייבן, ניו יורק, אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, אוניברסיטת מרילנד, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס והאוניברסיטה הטכנית נניאנג בסינגפור.
בשנים 2005–2006 היה גובר חבר בצוות מומחים של האיחוד האירופי ESFRI - European Roadmap for Research Infrastructure, שהכין מפת דרכים לתשתיות המחקר האירופיות בשני העשורים הבאים בתחום ה-FEL של קרינת X רכה.
גובר היה בין המייסדים של הוועדה הבין-סנאטית של האוניברסיטאות להגנה על העצמאות האקדמית, ושירת בה כנציג הסנאט של אוניברסיטת תל אביב בשנים 2004-2013.
במהלך השנים פרסם גובר מעל 250 פרסומים אקדמיים, הנחה יותר מ-40 תלמידים לתארים מתקדמים ופוסט-דוקטורט, ועל שמו רשומים 6 פטנטים.
גובר נשוי לג'ון ואב לשלושה.
פרופ' גובר עוסק באלקטרוניקה קוונטית, אלקטרומגנטיות, פיזיקת הפלזמה, אלקטרואופטיקה, לייזרים, התקנים אלקטרוניים והתקני מוליכים למחצה.
תחומי המחקר הספציפיים שלו הם:
אופטיקה קוונטית של אלקטרונים חופשיים.
תופעות בסיסיות של אינטראקציה קוונטית של אלקטרונים חופשיים עם אור וחומר, ודואליות גל-חלקיק.
אינטראקציה בין אלומת אלקטרונים לשדות אלקטרומגנטיים, לייזרים של אלקטרונים חופשיים, קרינת צ'רנקוב-סמית-פורסל.
האצת לייזר ומאיץ אלקטרונים על שבב.
קרינת-על מאלומות אלקטרונים מקובצות ודיכוי רעש מאלומות אלקטרונים.
גלים אלקטרומגנטים באורך גל מילימטרי וקרינת טרה-הרץ.
העברת אנרגיה במרחב החופשי באמצעות אלומת גלים מילימטריים.
2007- עמית IEEE על "תרומתו ללייזרים של אלקטרונים חופשיים וקרינת-על מאלומות אלקטרונים מקובצות".
1979- חבר באגודה האמריקנית לאופטיקה (OSA).
1988- חבר באגודה הבינלאומית להנדסה אופטית (SPIE).
2008- עמית באגודה האמריקנית לפיזיקה (APS) על "הישגים מדעיים יוצאי דופן ומנהיגות תוך שיתוף פעולה בינלאומי בתחום ה-FEL".
אברהם ברתנא (גם: בר-תנא; 11 בינואר 1902, ג' בשבט ה'תרס"ב – 16 בנובמבר 1966, ג' בכסלו ה'תשכ"ז) היה מחנך עברי, מנהלה של הגימנסיה העברית רחביה וסמנכ"ל משרד החינוך.
נולד בביאליסטוק לשרה דבורה ותנחום אש-רובינשטיין (בהמשך עברת את שמו לבר תנא – בן ר תנחום אש).
למד בבתי ספר ממשלתיים תוך שהוא משלים את לימודי המסורת בחדר מתוקן.
לאחר סיום התיכון המשיך לבית המדרש לרבנים בברסלאו ולאוניברסיטאות ברסלאו ובזל.
לאחר סיום לימודיו, לימד בוילנה וגימנסיה העברית בוירבלן, שם הושפע משיטתו החינוכית של יעקב רובינסון.
בשנת 1927 עלה לארץ ישראל ועוד באותה שנה החל ללמד בגימנסיה רחביה.
במהלך שנת 1928 נשא לאישה את רות הילנברג, שסיימה באותה שנה את לימודי האחיות במכללת הדסה ועתידה להיות מנהלת מרפאות החוץ של בית החולים הדסה; הזוג התגורר ברחוב עזה בירושלים.
בשנת 1935, עקב חוליו של יוסף מוהליבר, מונה ברתנא לכהן כסגן מנהל הגימנסיה.
לאחר פטירתו של מוהליבר בשנת 1943, מונה ברתנא למנהל בית הספר.
בהשפעתו של ברתנא, הוגברה מעורבותו של צוות הגימנסיה בפעיליות הצופים של תלמידיהם, ובתקופה זו נוסד שבט מצדה.
היה חבר בהגנה ובמשמר העם.
בשנת 1954 פרש מניהול הגימנסיה והתמנה כסמנכ"ל משרד החינוך.
היה אחראי על הכשרת מורים בישראל ותחת הנהלתו התפתח במיוחד מוסד ההשתלמויות כן כיהן כיו"ר הוועדה הבינמשרדית לקשרי ספורט בינלאומיים.
בראשית שנות ה-60 עמד בראש ועדה לענייני הוראת השואה, וקרא ללמד את הנושא לא רק בסמיכות ליום השואה.
נכדתו היא האמנית יעל ברתנא.
ברתנא נפטר בג' בכסלו תשכ"ז ונטמן למחרת בהר המנוחות.
על שמו נקרא אגף במכון וינגייט.
הרב אברהם ברזני (1899–1973) היה רב, שוחט ומקובל כורדי.
אברהם נולד בארביל, שבכורדיסטן, לרב יעקב ברזני בשנת 1899, נצר למשפחת ברזני שהעמידה רבנים ושוחטים בקרב יהודי כורדיסטן במשך כארבע מאות שנים.
לפי תעודות ומסורות שבקרב המשפחה היה הרב אברהם הדור ה-22 לשושלת הרבנים.
היה חלק מקהילת יהודי ארביל.
הוא הוסמך לשוחט ובודק בארביל.
בגיל 17, לאחר סמיכתו, בדרכו לארץ ישראל, ירד לבגדאד.
שם, באופן שלא תוכנן, נשאר בעקבות התלהבותו ללמוד מפי אחד מגדולי מקובלי התקופה רבי יהודה פתיה.
אברהם סיכם בכתוב את שיעורי רבו וזה אף חיתנו עם בת משפחתו.
לאחר עלייתו, בשנת 1934, התיישב בשכונת בית ישראל בירושלים ואף לימד יחידים קבלה בכמה מישיבות העיר.
היה ידוע ככותב קמיעות וכמקובל מובהק אשר רבים התייעצו עימו ואף למד עם הרב בן ציון אבא שאול והרב סלמאן מוצפי.
בירושלים, שימש הרב אברהם כדמות רבנית מרכזית בקהילת הארבילים.
השאיר אחריו כתבי יד בקבלה שאבדו.
מבין תלמידיו: הרב עזריאל מנצור, ראש מוסדות שובי נפשי ברחוב הרב יוסף חיים זוננפלד פינת רחוב בעש"ט בשכונת בית ישראל בירושלים.
אברהם נישא ללולו, אחייניתו של רבו, המקובל רבי יהודה פתיה.
לזוג היו שישה ילדים (2 בנות ו-4 בנים).
חמישה מתוך ששת ילדיהם היו חברי לח"י והשתתפו בפעולות חבלה.
על פי כמה עדויות כלל המשפחה, כולל זוג ההורים לקחו חלק בכמה פעילויות מחתרתיות כגון הדבקת כרוזים.
כך לדוגמה על פי העדות הכינה האם דבק, והאב עזר בהכנת חבילות הכרוזים אותם הדביקו האחים.
קרה ובבית המשפחה אף הוסתרו נשק ומבוקשים.
אחד מבניו של הרב אברהם, משה ברזני היה אחד מעולי הגרדום.
בן נוסף, , נפל גם הוא בעת פעילות מודיעינית כמסתערב בשנת 1956.
בן אחר - שאול, שהיה פעיל גם הוא בלח"י שירת במסגרת הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, היה שבוי בידי הגרמנים וחזר ללחימה לאחר שהצליח להימלט מהשבי.
אחיו היה רבה של העיר ארביל - יצחק ברזני.
נפטר בשנת 1973, ונקבר בחלקת הבבלים בהר הזיתים סמוך לרב יהודה פתיה.
אשתו לולו נפטרה בשנת 1992, ונקברה לידו.
אברהם ג'קובי היה רופא אמריקאי ממוצא יהודי-גרמני, חלוץ רפואת ילדים, נחשב לאבי רפואת הילדים בארצות הברית.
ג'קובי היה מרצה וחוקר, הוא פרסם מאות מאמרים מדעיים והחזיק בתפקידים ציבוריים רבים.
ג'קובי נולד בהרטום (היום רובע בהילה) שבווסטפאליה (פרוסיה) למשפחה יהודית דלת אמצעים.
ג'קובי היה ילד שנטה לחלות והוריו לא האמינו כי יגיע לגיל בגרות, אך טיפחו אותו ודאגו לשלוח אותו לגימנסיה במינדן כדי לרכוש השכלה, על אף הקושי הכלכלי.
לאחר סיום לימודיו המשיך ללימודים באוניברסיטה.
תחילה למד שפות שמיות, אבל עבר ללמוד רפואה וב-1851 קיבל תואר MD מאוניברסיטת בון.
באותה שנה נעצר ג'קובי בשל השתתפותו בהתקוממויות אביב העמים ב-1848. ג'קובי הורשע בבגידה ונשלח למאסר במינדן ובילפלד.
בקיץ 1853 הוא נמלט מבית הסוהר.
ג'קובי, שהיה קומוניסט, הפליג ללונדון, שם שהה בחברתם של קרל מרקס ופרידריך אנגלס.
ג'קובי פתח מרפאה בשכונת בווארי שבדרום מנהטן.
הוא פרסם מאמרים מדעיים בכתבי עת רפואיים.
ב-1860 פרסם את ספרו הראשון, שעסק במחלות נשים וילדים וכתוצאה מכך נשכר על ידי מכללת ניו יורק לרפואה, שזה עתה הוקמה, כפרופסור הראשון לרפואת ילדים בארצות הברית.
ג'קובי ייסד במכללה מרפאה חינמית לילדים, כגורם מסייע לשם עיסוקו כחוקר ומרצה.
באותה שנה הצטרף גם לסגל של בית החולים היהודי של ניו יורק, הידוע מאז 1866 כבית החולים מאונט סיני.
שם ייסד מחלקה חינמית לרפואת ילדים.
ג'קובי האמין כי מטופלים הם המורים הטובים ביותר לסטודנטים לרפואה והיה סבור כי יש בכך רווח לשני הצדדים; לילדים הזוכים לטיפול רפואי ולסטודנטים הלומדים רפואה.
ב-1870 זכה במשרת פרופסור לרפואה במכללה לרופאים וכירורגים של אוניברסיטת קולומביה.
ג'קובי שימש כרופא מן החוץ בשורה של בתי חולים.
היה שותף לייסוד ועריכת כתב עת רפואי בתחום המיילדות.
ג'קובי המציא לרינגוסקופ, אך מכשיר דומה הומצא במקביל על ידי מנואל גארסיה השני שהקדים לרשום פטנט על המצאתו.
ב-1888 ייסד את איגוד רופאי הילדים בארצות הברית.
כיהן כנשיאו הראשון וכן כנשיאם של איגודים מקצועיים נוספים.
ב-1912 נבחר ג'קובי לתפקיד נשיא איגוד הרופאים האמריקני והוא הנשיא היחיד בהיסטוריה של הארגון שנולד מחוץ לארצות הברית (וכן היהודי הראשון שכיהן בתפקיד).
הוא כיהן בתפקיד כשנה אחת כמקובל בארגון.
בעת לימודיו באוניברסיטה נישא ג'קובי לפאני לבית מאייר (1833 - 1851), יהודייה אף היא, אחותה של סופי, שבנה, פרנץ בועז שנולד ב-1858, היה לאבי האנתרופולוגיה.
רעייתו הייתה הרה ומתה בעת הלידה - גם התינוק לא שרד.
רעייתו השנייה של ג'קובי מתה בנסיבות דומות.
ב-1873 נישא ג'קובי בשלישית, הפעם למארי קורינה פטנאם, בתו של המו"ל ג'ורג' פאלמר פטנאם, רופאה והאישה הראשונה שלמדה רפואה באוניברסיטת פריז.
היו להם שלושה ילדים, רק אחת, מרג'ורי, הגיעה לבגרות.
בנם מת בגיל 7 מדיפתריה, מחלה בה ג'קובי עסק רבות.
ג'קובי נפטר בגיל 89. הוא נקבר בבית העלמין גרין-ווד שבניו יורק.
ג'קובי הותיר אחריו מורשת של מצוינות ברפואה, במחקר ובהוראה.
ג'קובי היה חסיד בריאות ילדים והוא ניצל את השפעתו הציבורית לשם קידום מודעות לחשיבות של היגיינה, סביבה משפחתית בטוחה, נגישות לשירותי בריאות ושימוש באמצעי מניעה.
בחגיגת יום הולדתו ה-70 של ג'קובי אמר עליו ויליאם אוסלר, המכונה "אבי הרפואה המודרנית", כי איש בארצות הברית לא עשה יותר עבור רווחתם הבריאותית של ילדים מאשר ג'קובי.
מרכז רפואי ג'קובי, בית חולים ברובע הברונקס שבניו יורק, קרוי על שמו.
אברהם (אבי) גולנדר (14 ביולי 1941 – 8 באפריל 2017) היה רופא ילדים ומחלוצי המומחים לאנדוקרינולוגיה של ילדים בישראל.
גולנדר כיהן כפרופסור אוניברסיטת תל אביב והיה מנהלה הראשון של היחידה לסוכרת נעורים ולאנדוקרינולוגיה פדיאטרית בבית החולים דנה לילדים, במתחם המרכז הרפואי תל אביב.
גולנדר, בן יחיד להוריו ציפורה וגוטמן, נולד בעיצומה של הפלישה הנאצית לברית המועצות כשהמשפחה במנוסה לעיירה קובילקינה.
בתום המלחמה שבה המשפחה לפולין לעיירה דז'רז'וניוב עד לעלייתם לארץ ישראל בשנת 1950. מסלול הקליטה בישראל כלל מגורים במחנה עולים עין שמר, בשיכון הפועל המזרחי בראשון לציון ומעבר לתל אביב שם סיים תיכון עירוני ה'.
גולנדר סיים לימודי בוגר בביולוגיה באוניברסיטה העברית ובמקביל למד בבית הספר לרפואה במרכז רפואי הדסה ירושלים (1961–1969).
הוא התמחה ברפואת ילדים במחלקתו של פרופ' נחום בוגר ופרופ' צבי שפירר בבית חולים "הדסה" תל אביב, מחלקת ילדים א' (1970–1975).
את ההתמחות המשנית שלו באנדוקרינולוגית ילדים עשה בארצות הברית (1975–1978) באוניברסיטת אוניברסיטת דיוק.
משנת 1978 היה חבר בסגל ההוראה של אוניברסיטת תל אביב, בשנת 1990 הוענק לו התואר פרופסור חבר בפדיאטריה.
הוא נמנה עם הצוות הבכיר של המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית להתמחות באנדוקרינולוגיה פדיאטרית (ועדת בחינות) והיה חבר בוועדת ההיגוי הארצית של משרד הבריאות לטיפול בהורמון גדילה.
ב־1983 הצטרף כרופא חוקר לחברת "ביוטכנולוגיה כללית" BTG והיה שותף לפיתוח הורמון גדילה בהנדסה גנטית למטרות טיפול רפואיות.
גולנדר השתחרר משירות מילואים בצה"ל בדרגת רב-סרן, בין תפקידיו האחרונים היה רופא בגדוד הנדסה קרבית ויועץ בוועדות הרפואיות בלשכת הגיוס.
עם סיום התמחותו בארצות הברית שב לבית חולים ע"ש רוקח ("הדסה" תל אביב), שעבר בהמשך למשכנו הנוכחי בבית החולים דנה לילדים.
גולנדר יזם ופיתח שם את תחום האנדוקרינולוגיה לילדים: תחילה פתח עם פרופ' אילון את המרפאה למתבגרים, התמנה ליועץ אנדוקריני לילודים ולפגים בבית החולים ליולדות, עקב אחר גדילה והתפתחות של תינוקות וילדים בתחנות לבריאות המשפחה של עיריית תל אביב.
לאנדוקרינולוגיה וסוכרת לילדים בבית חולים לילדים דנה והיה למנהלה הראשון (1990–2008).
החל משנת 1988 גולנדר כיהן כסגן למנהל מחלקה בכיר במחלקת ילדים בראשות פרופ' צבי שפירר.
פרופ' גולנדר שילב בין מחקר בסיסי למחקר קליני מעבדתי ופרסם כחמישים מאמרים ופרקים.
עבודותיו עסקו בעיקר בתפקוד האנדוקריני-פיזיולוגי של השליה והדיצידאה האנושית החיוניים להתפתחות התקינה של העובר בתקופת ההריון.
קבוצתו הייתה הראשונה להוכיח שרקמת הדיצידואה מפרישה פרולקטין לתוך מי שפיר שהרכבו הכימי, הביולוגי והאימונולוגי זהה, או כמעט זהה לפרולקטין המופרש מההיפופיזה, אלא שהמנגנונים המווסתים את הסינתזה וההפרשה של ההורמון הם שונים במהותם בכל אחד מהמקורות.
נמצא שדיצידואה מהריונות טוקסמיים מייצרת רק כמחצית מכמות הפרשת פרולקטין בהשוואה להריונות נורמליים.
מחקריו הקליניים מתמקדים בקידום האבחון ובהערכת הטיפול במחלות אנדוקריניות, כמו סוכרת והטיפול במעוכבי גדילה.
גולנדר הוא מחבר הערך מחלות בלוטת התריס בילדים באנציקלופדיה הישראלית לרפואה וכן היה שותף לכתיבת 3 פרקים על השלייה ותפקודה.
אברהם היה נשוי לפרופ' חוה גולנדר ואב לשלושה ילדים.
רבי אברהם בן ר' שמואל גדיליא (גדיליה/גדליה) הראשון, שד"ר ירושלים ומחבר ברית אברהם, הפירוש הקדום ביותר על הילקוט שמעוני.
בשנת ת"ח (1648) יצא מירושלים לאיטליה כדי להדפיס את ספרו "ברית אברהם", ושהה באיטליה שתים עשרה שנה.
לפני צאתו לדרכו קיבל הסכמות על ספרו מרבני ירושלים: רבי ישראל בנימין, ר' ישראל ב"ר עזריה זאבי, ור' אליעזר בן ארחא.
הסכמה נוספת קיבל באיטליה מרבי משה זכות, שאף חיבר שיר לכבודו.
בזמן שהותו בליוורנו התפרנס ר' אברהם גדליה מהגהת ספרים בבית הדפוס של ידידיה גבאי.
בהקדמתו ל"תולדות אדם" ציין ר' אברהם גדליה את תקוותו לשוב לירושלים, מאחר שכבר גמר להדפיס את ספרו על הילקוט שמעוני "בדפוס אהובי אשר כנפשי כה"ר ידידיה גבאי נר"ו".
תשובה אליו, בעת היותו בליוורנו, בשו"ת "דבר שמואל" מאת ר' שמואל אבוהב (סי' עב).
לאחר חזרתו לארץ ישראל, היה מתומכי שבתי צבי, ואף שלח מכתבים לידידיו באיטליה.
ערך סדר תפילות ולימוד לפוקדים את קבר שמואל הנביא, כולל תפילה קצרה שניסח בעצמו.
ספר זה הוא הפירוש הקדום ביותר שנכתב על הילקוט שמעוני.
נדפס יחד עם הילקוט שמעוני, ובמהדורה זו הוסיף ר' אברהם גדליה קטעים חדשים לילק"ש על הנ"ך ממדרשים שונים, כגון "אגדת בראשית", שלא היו בדפוסים הקדומים של הילקוט
פירושו "ברית אברהם" כולל מובאות מפרשנים קדומים מכתבי יד שהיו בידו, כגון פירוש הספרי המיוחס לראב"ד, פירוש רבנו הלל ופירוש רבי חיים חבריא על מדרש ההלכה תורת כהנים.
כמו כן הביא דברים ששמע מפי רבי חיים הכהן תלמיד רבי חיים ויטאל.
פירוש זה מצוטט רבות בספרות התורנית, כגון בפירוש "זית רענן" על הילקוט שמעוני מאת בעל המגן אברהם.
בחלק מספרי הכתובים פירוש "זית רענן" אינו אלא העתקה מה"ברית אברהם".
כפי הנראה בעל המגן אברהם לא השלים את ספרו, והמדפיסים הוסיפו חלקים אלה לצורך השלמת הספר.
שני בניו, ר' יעקב ור' יוסף גדיליא, נהרגו בשנת תס"ה (1705) על ידי שודדים בדרך בין עזה לחברון.
ר' יוסף זה היה שד"ר של ארץ ישראל ביוון, תלמיד חכם, שכמה מתשובותיו נדפסו בספר "כרם שלמה" מאת רבי שלמה אמריליו, רבה של סלוניקי.
נכדו, ר' אברהם גדילייא השני, היה אף הוא שד"ר, בשליחות העיר חברון.
אברהם ברום (14 בספטמבר 1910, י' באלול ה'תר"ע – 1 באוגוסט 1986, כ"ה בתמוז ה'תשמ"ו) היה איש ציבור ישראלי בן התנועה הקיבוצית, אשר שימש מנכ"ל משרד החקלאות ומזכיר ברית התנועה הקיבוצית.
ברום נולד ב-14 בספטמבר 1910 בוויילון, בנם הרביעי מתוך שמונה של בינה ושל דוד, שהיה חנווני ובעל בית בילדותו למד בחדר ולאחר מכן בחטיבת ביניים בה למד עברית ולימודי חול.
את ההכנות לבגרות עשה באמצעות מורים פרטיים יחד עם בני נוער יהודים נוספים.
בגיל 13 החל לעבוד בשל המצב הכלכלי של המשפחה.
בגיל 17 הצטרף ברום לתנועת הנוער של מפלגת פועלי ציון שמאל.
ב-1930, בהשפעת מאורעות תרפ"ט, הקים יחד עם כמה חברים סניף של פרייהייט, תנועת הנוער של פועלי ציון.
בשנת 1934 הצטרף ברום להכשרה בברנוביץ' במסגרת גוש שחריה.
לאחר כחצי שנה מונה לגזבר הקיבוץ ונבחר למזכירות הגוש.
החל משנת 1937, במסגרת תפקידיו בקיבוץ, עסק בארגון חלק מההעפלה.
בשנת 1939, לאחר שמצאו רימוני דמה בהכשרה, מסרו שוטרי הרפובליקה הפולנית השנייה לברום כי הוא צפוי להיאסר ולהישלח לעבודות כפייה; עקב כך הפסיק ברום את פעילותו בהכשרה והחל להיערך לעלייה לארץ ישראל.
באביב 1939 החל ברום במסע לארץ.
לאחר שיט על אוניית המעפילים "קולורדו", הועברו המעפילים לספינה "טרטון", וב-1 במאי 1939 ירד ברום בחוף על יד שפיים והצטרף מיד לקיבוץ.
בשפיים עבד ברום בפרדסים ובמחנות הצבא הבריטי, וב-1943 מונה למזכיר הקיבוץ למשך שנה.
במסגרת תפקידו יזם את הקמת בית ההבראה בקיבוץ.
בשנת 1946 נבחר לגזבר הקיבוץ, תפקיד בו שימש במשך חמש שנים.
בשנת 1952 הצטרף למזכירות הקיבוץ המאוחד.
בתחילה עסק ברום בשיפוץ והרחבת הדירות מהן פעלה המזכירות לחלקיה, ולאחר כמה חודשים הצטרף, בהמלצת זאב צור, לוועדת המשק של התנועה.
במסגרת תפקידו נאלץ להתמודד עם תוצאות הפילוג בקיבוץ המאוחד, השפעות העלייה ההמונית ומתן אשראי לקיבוצי התנועה.
ב-1955, לאחר הבחירות לכנסת השלישית, הצטרפה מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון לקואליציה וחבר הכנסת מטעמה, זאב צור, מונה לסגן שר החקלאות; לאחר מינויו ביקש צור מברום להצטרף אליו במשרד החקלאות, וברום קיבל את תפקיד הממונה על האשראי החקלאי.
במסגרת תפקידו הכין ברום תוכנית שנתית למימון המשקים החקלאיים, וקיבל מבנק ישראל את הכספים הנדרשים לכך דרך בנק הפועלים, בנק לאומי ובאופן חלקי דרך בנק דיסקונט.
את האשראי הזרים ברום באמצעות מועצות הייצור.
בנוסף, עסק ברום במיחזור ההלוואות של חובות המשקים, שהיו מורכבים מהלוואות קצרות מועד, להלוואות ארוכות טווח.
בשנת 1959 נכנס משה דיין לתפקיד שר החקלאות ללא סגן; למרות בקשת ברום לעזוב את המשרד סיכם דיין עם יצחק בן-אהרן כי ברום ימשיך בתפקידו במשרד החקלאות.
תחת דיין היה ברום חבר בוועדת משנה בראשות חיים הלפרין, שעסקה במימון החקלאות.
בנוסף, עסק ברום בפיתוח ויישום תוכנית האשראי המרוכז לקיבוצים.
קבוצת גזברי הקיבוצים והמושבים אשר השתתפו בתוכנית האשראי המרוכז כונו, על שמו, "מועדון ברום".
ב-1962 מונה לחבר מועצת המנהלים של בנק יעד לפיתוח חקלאי.
בשנת 1966 ביצע שר החקלאות חיים גבתי ארגון מחדש של המשרד ומינה את ברום לסגן המנכ"ל במשרד.
אל תחום האחריות של ברום נוספו תפקידים כלכליים נוספים; בין השאר כיהן כיושב ראש מועצת הכותנה, מועצת הפירות והמועצה לגפן היין.
ב-1968 מונה לחבר מועצת המנהלים של בנק החקלאות לישראל.
ב-1969 פרש מנכ"ל משרד החקלאות אריאל עמיעד, וגבתי, שהמשיך לכהן כשר החקלאות אחרי הבחירות לכנסת השביעית, ביקש מברום לקבל עליו את התפקיד.
לאחר מכן זקף גבתי לזכות עבודתו של ברום כמנכ"ל המשרד את יכולתו למלא במקביל את תפקידי שר הבריאות ושר הפיתוח.
במרץ 1970 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של אגרקסקו.
באוגוסט אותה שנה טס לארצות הברית, שם קיבל מהבנק העולמי הלוואה על סך 20 מיליון דולר בריבית של 7.25%, שהועברה לחקלאים הישראלים כהלוואה בריבית של 9%.
באותה שנה עמד בראש ועדה משותפת עם משרד האוצר והמועצה לשיווק פרי הדר, שנועדה לסייע לפרדסנים בשל ירידה משמעותית בהכנסות; הוועדה סיימה את עבודתה בתחילת 1971.
ביוני 1972 מונה לממלא מקום יו"ר המועצה לשיווק פרי הדר.
באוגוסט 1973 טס שנית לארצות הברית וקיבל הלוואה נוספת מהבנק העולמי על סך 35 מיליון דולר בריבית זהה.
במלחמת יום הכיפורים שימש ברום ראש מטה החירום במשרד החקלאות.
ב-16 באוקטובר נהרג בנו, סגן אלוף יואב ברום, בקרב החווה הסינית.
על אף נפילת בנו, המשיך ברום למלא את תפקידו באופן מלא.
בשנת 1974, עם כניסת אהרן אוזן לתפקיד שר החקלאות, עזב ברום את המשרד.
בתחילת אוקטובר 1974 החליף ברום את ישראל פנחסי בתפקיד מזכיר ברית התנועה הקיבוצית.
לאחר המהפך עסק רבות בהתמודדות הקיבוצים עם פעולות שביצעה ממשלת בגין כמו המעבר מכלכלה מתוכננת לכלכלת שוק והניסיון להעביר חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
מיד לאחר הבחירות התמודד עם טענות שמחה ארליך על אי סדרים במיסוי הקיבוצים.
לאחר שהוגש לשר האוצר דו"ח הביניים של ועדת שטראוס, שבחנה את שיטת מס ההכנסה לגבי קיבוצים ומושבים שיתופיים, תבע ברום את פרסום הדו"ח המלא ואת יישום מסקנות הוועדה.
בשלהי שנות ה-70 לקח חלק בוועדת המשא ומתן בנושא האיחוד של הקיבוץ המאוחד ואיחוד הקבוצות והקיבוצים, מטעם הקיבוץ המאוחד.
בשלהי 1981 הוחלף, בהוראת שר החקלאות, בתפקיד יו"ר מועצת המנהלים של בנק החקלאות לישראל.
בדצמבר 1983 סיים את תפקידו כמזכיר הברית.
בערוב ימיו עסק ברום בכתיבה לאנציקלופדיה לחקלאות וכן בכתיבת ספר על אודות ההתפתחות הכלכלית והחברתית של התנועה הקיבוצית בימי המדינה ביד טבנקין.
ביוני 1986 לקה ברום בשבץ מוחי, ולאחר מספר ימי אשפוז נשלח לשיקום בבית לוינשטיין.
ב-1 באוגוסט 1986 נפטר ברום והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ שפיים.
לאחר שהגיע לשפיים נשא ברום את אידה לבית קוניק וב-9 בדצמבר 1941 נולד בנם, יואב.
בשנת 1944 התאלמן ברום לאחר שנפטרה אידה מסרטן.
בתחילת שנות ה-50, במסגרת תפקידו במזכירות הקיבוץ המאוחד, הכיר את שרה; השניים נישאו וחיו ביחד עד יום מותו.
אברהם גוליק (12 באפריל 1934 – 8 באוגוסט 2025) היה גאולוג ימי ואוקיינוגרף ישראלי, אשר שימש כמדען הראשי הראשון של חקר ימים ואגמים לישראל.
גוליק נולד ב-12 באפריל 1934 בתל אביב לאריה ולשרה גוליק, שניהם בני קהילת יהודי אוסטרוה.
בצעירותו עברה המשפחה לירושלים וגוליק למד בבית הספר תחכמוני.
כשהיה בן 12 עברה המשפחה לראשון לציון והוא השלים את לימודיו בגימנסיה הריאלית.
בשירותו בצה"ל עבר קורס קצינים, ובשירות המילואים שימש מפקד סוללת נ"מ, בין השאר במלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1960 השלים תואר שני בגאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובאותה שנה החל לשמש עוזר מחקר במכון סקריפס לאוקיינוגרפיה, שם השלים ב-1965 תואר דוקטור באוקיינוגרפיה.
הדיסרטציה שלו עסקה באקולוגיה של חוריריות והיסטוריה של ההולוקן במפרץ פנמה.
בשנת 1967 שב לישראל, התיישב בחיפה, והצטרף לצוות ההקמה של חקר ימים ואגמים לישראל כמדען ראשי.
בשנות ה-70 חקר, בין השאר, את מפגע הזפת בים התיכון.
בשנות ה-80 הוביל צוות שחקר ביחד עם מדענים מצרים את נדידת החולות בדלתא של הנילוס.
בהמשך שימש מנהל המעבדה לגאולוגיה ימית.
אברהם ברקאי (1921, ברלין - 29 בפברואר 2020, להבות הבשן) היה היסטוריון וחוקר אנטישמיות ישראלי יליד גרמניה.
הוא נפטר בגיל 99 ב-29 בפברואר 2020 בלהבות הבשן.
ברקאי נולד למשפחה אורתודוקסית ממוצא מזרח אירופאי ברובע שננפירטל (Scheunenviertel) בברלין, בנו של סופר סת"ם.
בגיל ארבע למד לקרוא עברית בחדר, אך כנער התנער מאמונת אביו.
בגיל 11 הכיר קומוניסטים מובטלים, מה שסימן את תחילת התפתחותו הפוליטית.
בשנת 1932 היה עד לאלימות משטרתית בהפגנה.
ברקאי למד רק בבתי ספר יהודיים וניצל רוב הזמן מאלימות אנטישמית.
הוא שמע על הטרדות מצד מורים שתמכו בנאצים רק דרך סיפורי חבריו לכיתה.
עקב צו גירוש שהוציאו הנאצים, נאלץ לגור בבית הילדים היהודי בית אהבה (Beit Ahawah) בין 1935 ל-1938. הבית נוהל על ידי בטי רוטשילד.
עד 1936 למד בגימנסיה הריאלית של עדת ישראל.
ביוזמת הוריו, עלה לארץ ישראל ב-1 במרץ 1938. הוא לא ראה את הוריו שוב, אך שבועות לאחר מכן נודע לו שגורשו.
כחבר בשומר הצעיר, בילה שנתיים בלימודי גידול פירות ומרקסיזם-לניניזם.
לאחר מכן נשלח לנגבה, קיבוץ שנוסד על ידי חברי השומר הצעיר שעלו מפולין.
בשנת 1941 עזב את נגבה כדי להקים יישוב חדש, כרכור.
שם פגש את שושקה, גם היא ממוצא גרמני.
הם נישאו בשנת 1947 ונולדו להם שלושה ילדים.
בקיבוץ עבד כפועל יומי בגנים ובפרדסים ובמשך שנה לקח על עצמו אחריות לקשר עם הרשויות.
משנת 1940 הוא ואשתו היו חברים בקיבוץ להבות הבשן, שם עבד במשך 20 שנה בחקלאות ובחינוך נוער.
באביב 1953 חזר לכרכור עם משפחתו.
משנת 1963 למד היסטוריה וכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא נתקל בקשיים במהלך ההרשמה משום שלא הצליח להשלים את לימודיו התיכוניים בגרמניה ולא היה ברשותו תעודה מקבילה מבית ספר חקלאי.
עם זאת, האוניברסיטה העניקה לו מעמד של סטודנט ללא תואר.
בניגוד לסטודנטים ללא תואר, הוא הורשה לגשת לבחינות, להגיש עבודות סמינריוניות ואף לקבל ציונים.
הוא נרשם ללימודי כלכלה והיסטוריה, ובשל ציוניו הטובים הורשה להמשיך את לימודיו כסטודנט מן המניין.
ב-1967 עבר בחינת גמר לתואר ראשון בכלכלה.
בקיץ 1972 עבר בחינת גמר בהיסטוריה והמשיך את לימודיו כסטודנט לתואר שני בשנת 1973/74.
בסוף 1973 הגיש תזת מאסטר על המערכת הכלכלית של הנאציזם לוולטר גראב.
זו הייתה תחילת עיסוקו האקדמי בעידן הנאצי ובמדיניותו הכלכלית.
בין 1967 ל-1979 היה מרצה במשרה חלקית לכלכלה והיסטוריה כלכלית.
עניינו בתפקוד הכלכלה תחת הנאציזם התמקד פחות בהיסטוריה הגרמנית ויותר בחקר הכלכלה והתיאוריות שלה.
בשנת 1974 החל את עבודת הדוקטורט שלו.
המנחה שלו לדוקטורט, שרל בלוך, הציע לו ליצור קשר עם ההיסטוריון הגרמני ורנר יוכמן בהמבורג.
הוא מצא מקורות לעבודתו בארכיון המבורג.
יוכמן ארגן ראיונות עם אנשי אקדמיה רלוונטיים.
ברקאי שוחח עם דמויות בולטות מתקופת הנאצים.
ראיונות אלה סיפקו מקורות לעבודת הדוקטורט שלו.
בשנת 1977 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת תל אביב על העבודה "המערכת הכלכלית של הנאציזם: הרקע ההיסטורי והאידאולוגי, 1933 עד 1936" בה הציג את המדיניות הכלכלית שיושמה בשנים הראשונות של הרייך השלישי כמערכת קוהרנטית.
מהדורה מתוקנת של המחקר, שהורחבה כך שתכלול את התקופה עד 1945, פורסמה כספר בשנת 1988 - הכלכלה הנאצית.
ברקאי חיבר מחקר פורץ דרך על האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית, הארגון המייצג הגדול ביותר של יהודי גרמניה בין 1893 ו-1938. המחקרים הביאו לו הכרה בינלאומית בקהילה האקדמית.[15][16][17]
ברקאי ערך מחקר במכון ליאו בק בירושלים ועבד במכון לחקר השואה ביד ושם.
הוא כתב מחקרים אישיים על ההיסטוריה היהודית-גרמנית של המאה ה-19, הגירת יהודי גרמניה לארצות הברית והנאציונל-סוציאליזם.
הוא היה חבר בוועדה ההיסטורית שהוקמה על ידי דויטשה בנק בשנת 1997 לחקור את ההיסטוריה של דויטשה בנק בתקופת הנאצים, וערך מחקר במכון להיסטוריה כלכלית וחברתית באוניברסיטה החופשית של ברלין.
הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה ב-2003.
מחרם להשמדה: המאבק הכלכלי של יהודי גרמניה, 1933-1943. סדרת מכון טאובר לחקר יהדות אירופה, 11. הנובר, ניו המפשייר: פורסם עבור הוצאת אוניברסיטת ברנדייס על ידי הוצאת אוניברסיטת ניו אינגלנד, 1989. (מוחזק בלמעלה מ-400 ספריות בארצות הברית לפי WorldCat) תרגום של Vom Boykott zur "Entjudung" שלו.
כלכלה נאצית: אידאולוגיה, תיאוריה ומדיניות.
ניו הייבן: הוצאת אוניברסיטת ייל, 1990. (מוחזק בלמעלה מ-500 ספריות בארצות הברית לפי WorldCat) (תרגום - Wirtschaftssystem des Nationalsozialismus.)
התפצלות: הגירה יהודית-גרמנית לארצות הברית, 1820-1914. סדרת אליס איילנד.
ניו יורק: הולמס ומאייר, 1994. (נמצא ביותר מ-350 ספריות בארצות הברית לפי WorldCat)
רבי אברהם ברוך מני (1855, תרט"ו – ו' באלול תרמ"ב, אוגוסט 1882) היה רב ומחבר ספרים.
נולד בבגדאד לסמרה ולרבי אליהו מני.
בגיל שנה עלו הוריו לישראל וגרו בירושלים, בתרי"ח עברה המשפחה לחברון שם מונה האב לרב העיר.
התפרסם כעילוי, בתרל"ב היה באמצע כתיבת חידושיו, כבר מגיל צעיר החל לדון עם רבנים בולטים בהלכה.
בתרל"ו מציין בכתביו שהוא חולה בחברון.
בסוף תרל"ט ותחילת תר"מ מציין בכתביו שהוא שוהה בעיירת המרפא פרנצסבד.
לאחר תקופה ירד למצרים למטרת בריאות, ראשי הקהילה הציעו לו תפקיד רב אך התנגד בשל רצונו לחזור לחברון.
בתר"ם בעודו במצרים הוציא לאור את ספר "גיא חזיון" מאת המקובל האיטלקי רבי אברהם יגל, בצירוף מבוא והערות משלו.
תכנן ועסק בהוצאה לאור של כתבים נוספים.
בתרמ"ב היה בתקופות שונות ביפו, ירושלים וחברון.
אחד משיריו מוקדש להולדת בנו, ומכך שהיה אב לפחות לבן אחד.
הרב מני חיבר ספר בשם "גולת מים" אשר נמסר לדפוס אחרי פטירתו, הספר לא יצא לאור בסיבות לא ברורות.
נדפסו ממנו מספר כתבים תחת השם "ברוך מבנים", תשובות בנושאי מתנה, הגהות על המרדכי הלכות ארץ ישראל, הגהות על ספר החינוך.
פרסם מאמר בעיתון שערי ציון.
תשובות ושמועות ממנו נדפסו בספרי רבני דורו.
ספר בשם ריח השדה נקבר עמו בהוראת הרב ראובן אברהם בצראווי.
בירושלים תשמ"ז נדפס ספרו "ברוך אברהם" על ידי חברת אהבת שלום.
בספר כינוס של כתבים מפוזרים בנושאים שונים.
באחת התשובות בספר המחבר מציין שהוא לא יכול לעיין בנושא התשובה מחמת חוליו ואין ספרים לפניו, בשל כך הוא מציין בעל פה ל-66 חיבורים חלקם נדירים שעסקו בנושא.
אברהם בן יעקב הדפיס 43 שירים ממנו.
יומנו היה בידי מאיר בניהו שהעתיק ממנו מספר תשובות מהרמב"ם.
אברהם "אברם" גְרָנְט (נולד ב-6 בפברואר 1955) הוא מאמן כדורגל ישראלי.
גרנט הוא המאמן הישראלי היחיד שאימן בליגה הבכירה באנגליה, ועם צ'לסי הפך למאמן הישראלי היחיד שמעפיל לגמר ליגת האלופות.
בהמשך אימן באנגליה גם את פורטסמות' ווסטהאם יונייטד, עם שתיהן ירד לליגת המשנה.
עם פורטסמות', אשר סבלה מבעיות תקציביות קשות באותה תקופה, הגיע גרנט לגמר הגביע האנגלי.
בהמשך הוביל את פרטיזן בלגרד לזכייה באליפות ליגת העל הסרבית, ואת נבחרת גאנה לגמר גביע אפריקה לאומות.
גרנט נולד בפתח תקווה כבן בכור למאיר גרנט ולעליזה ניסן, וגדל בפתח תקווה.
אביו ניצול השואה מפולין העניק לו את שמו של סבו שנספה בשואה, ומשפחתם הייתה יהודית-אורתודוקסית.
אברהם למד בבית הספר היסודי פיק"א ושם גם החל את קריירת המשחק שלו.
אברהם הקדיש בצעירותו את רוב זמנו לכדורגל, ובמשך כ-30 שנה היה אוהד אדוק של הכדורגל האנגלי ונסע לצפות במשחקים רבים באנגליה.
הוא הושפע רבות מקורותיו של אביו במהלך השואה.
שנים לאחר מכן, בנאום שנשא במצעד החיים של 2008 כמאמן צ'לסי, אף התייחס להיבט זה של חייו במילים "השואה הפרטית שלי" ודיבר על מחויבותו של הדור הצעיר להנציח את זכר השואה.
בניגוד לרובם המכריע של המאמנים בישראל, גרנט מעולם לא היה כדורגלן מקצועי.
הוא החל בקריירת אימון לאחר שנפצע בתאונה בהיותו שחקן בנערים.
ב-1973, בגיל 18, הוא מונה על ידי מנהל הפועל פתח תקווה עמנואל אופיר לתפקיד מאמן קבוצת הנוער של הקבוצה, כאשר חלק מסגל האימון גויס למילואים עקב מלחמת יום הכיפורים.
בהדרכתו זכתה קבוצת הנוער לראשונה בתולדותיה באליפות הליגה בשנת 1978, זכייה שנחשבה להישג גדול.
ב-1986 התמנה במפתיע על ידי חיים צימר למאמן קבוצת הבוגרים של הפועל פתח תקווה, כשהחליף את גיורא שפיגל שהעלה את הקבוצה ליגה שנתיים קודם לכן.
גרנט העלה לקבוצה הבוגרת שחקנים צעירים רבים מקבוצת הנוער, ביניהם בני קוזושווילי, אלון חזן, מני בסון, דני ניראון וגבע מרכוס, וכן השוער בן ה-18 מהפועל אילת רפי כהן.
מדיניות זו הולידה את הביטוי "תינוקות גרנט", והחלה את מסורת טיפוח הצעירים שהמועדון ידוע בה מאז.
רובם הפכו לימים לסמלים של הקבוצה.
הקבוצה הציגה כדורגל התקפי ותוסס והייתה היריבה העיקרית של מכבי חיפה ושלמה שרף בצמרת הגבוהה של הליגה.
עם הקבוצה הבוגרת סיים גרנט בשלוש עונות במקום השני בליגה וזכה בשני גביעי טוטו.
גרנט זכור בקבוצה כמי שבנה אותה מחדש מן היסודות, שיקם את תדמיתה והחזיר אותה לצמרת הכדורגל הישראלי לאחר תקופה של כ-25 שנה.
בעונתו האחרונה בפתח תקווה, 1990/1991, היה גרנט קרוב מאוד לזכות באליפות ובגביע, אותם הפסיד למכבי חיפה בתוך פרק זמן של שלושה ימים.
רק בעונה הבאה נקצרו פירות עבודתו של גרנט באופן רשמי, אז זכתה הקבוצה בגביע המדינה השני שלה והפכה לנציגתה הראשונה של ישראל בגביע אירופה למחזיקות גביע, כאשר היא מנצחת בגמר את מכבי תל אביב של גרנט.
מכבי תל אביב והפועל חיפה
בעונה הבאה עבר גרנט לאמן את מכבי תל אביב במשך ארבע עונות, וזכה עימה בשתי אליפויות, ב-1992 וב-1995. האליפות הראשונה של גרנט הושגה אחרי 13 שנים שחונות של מכבי תל אביב, במסגרתן לא זכתה בתואר אליפות ואף לא היוותה יריב בצמרת.
במכבי תל אביב המשיך גרנט במסורת טיפוח הצעירים שלו, וקידם שחקנים אלמונים כמו אבי נמני, איציק זוהר, גדי ברומר, אלון ברומר, חיים חג'ג', בן לוז וניר סביליה להרכב הפותח של הקבוצה הבוגרת.
בסיום עונת 1995 עבר גרנט לאמן את הפועל חיפה, שנתיים לאחר הצטרפותו של רובי שפירא לקבוצה.
גרנט הוביל את הפועל חיפה למקום הרביעי, להשתתפות בגביע האינטרטוטו ולניצחון ראשון לאחר כ-20 שנה על מכבי חיפה בדרבי.
שנה לאחר מכן חזר גרנט למכבי תל אביב במקומו של דרור קשטן שהוביל את מכבי לדאבל, אך מדיניות קידום הצעירים לא הצליחה כמו בקדנציה הקודמת (למעט בודדים כמו אבי סטרול, אלי ביטון, דדי בן דיין וגיא צרפתי), הקבוצה אכזבה בליגה ולא הצליחה לזכות בתארים למעט גביע טוטו אחד.
השערורייה של נטילת חומרים אסורים של כפיר אדרי, בידיעתו או שלא בידיעתו של המאמן גרנט, ושורת כישלונות בליגה, הובילה את האוהדים למסע ארוך בו הם דרשו את התפטרותו של המאמן.
בנוסף, החלפתו של קשטן עטור התהילה בגרנט, מקורבו של לוני הרציקוביץ', התקבלה בזעם רב על ידי האוהדים, שהתייחסו למהלך כאל "פוטש".
בשנת 2000 התפטר גרנט ממכבי תל אביב לאחר שהקבוצה סיימה את העונה במקום השישי בטבלה.
בשנת 2000 היה גרנט על סף מינוי לתפקיד מאמן הנבחרת הצעירה של ישראל, אך לבסוף מונה למאמן מכבי חיפה.
גרנט אימן בחיפה כוכבים רבים כמו יוסי בניון, יעקובו איגביני, ג'ובאני רוסו, רימונדאס ז'וטאוטאס, יניב קטן, ננאד פראליה, אריק בנדו, אלון חרזי, אדורם קייסי וניר דוידוביץ', מה שמנע ממנו לנסות ולקדם שחקנים צעירים יותר כהרגלו.
יחד עם עוזר המאמן שלו, בלם הקבוצה מרקו בלבול, הנהיג גרנט לראשונה שימוש בטכנולוגיה על מנת לשפר את ביצועי השחקנים ואת הבנתם הטקטית.
לשם כך השתמש גרנט בתוכנת מחשב לניתוח משחקים שפותחה על ידי בלבול ואיש היי-טק חיפאי.
התוכנה ניתחה סרטי וידאו וביצעה הדמיות טקטיות באמצעות תרשימים דינמיים.
גרנט החל להשתמש החל מסיום העונה הראשונה בחיפה בתוכנה זו על מנת להכין את הקבוצה למשחקים חשובים וכדי לשפר את ההבנה הטקטית והאימונים של שחקניו.
תחת גרנט זכתה מכבי חיפה באליפות לאחר בצורת של שבע שנים, ובעונתו השנייה בקבוצה זכתה באליפות נוספת והגיעה לגמר גביע המדינה, בו הפסידה למכבי תל אביב בבעיטות הכרעה.
בסיום עונה זו קיבל גרנט הצעה לאמן את נבחרת ישראל, ונשיא מכבי חיפה יעקב שחר הסכים לשחררו מהחוזה.
בשנת 2002 מונה גרנט למאמן נבחרת ישראל במקומו של ריצ'רד נילסן.
גרנט הוביל את הנבחרת לראשונה במשחקי מוקדמות יורו 2004, והנבחרת סיימה במקום השלישי בבית.
למרות הכישלון בהעפלה לטורניר, קיבל גרנט קדנציה נוספת.
במהלך הקמפיין הנהיג אברהם גרנט שיטת אימון חדשה (כולל שימוש בתוכנת מחשב לניתוח טקטי) והצהיר על מטרתו להצעיר את הסגל ולבצע "חילופי דורות" בנבחרת.
גרנט שילב בנבחרת שחקנים צעירים, ביניהם גל אלברמן, קלמי סבן, עומר גולן, יניב קטן, עבאס סואן ויוסי בניון אך עקב התוצאות הלא טובות נאלץ לחזור להתבסס בעיקר על שחקנים ותיקים כאריק בנדו, אבי נמני, אלון חרזי, ואליד באדיר ואדורם קייסי.
גרנט הדריך את נבחרת ישראל גם במוקדמות מונדיאל 2006, במהלכן גילתה הנבחרת שיפור ניכר ורכשה בהדרגה את אמון הקהל אחרי ניצחונות על נבחרת קפריסין ("הכבשה השחורה" המסורתית של ישראל) והשגת תוצאות תיקו מול צרפת, שווייץ ואירלנד, במשחקי הבית והחוץ.
בהחלטה מעוררת מחלוקת החליט גרנט להשאיר את אייל ברקוביץ', מכוכבי הנבחרת, מחוץ לסגל הלאומי.
ברקוביץ' לא התאים לשיטת המשחק ולמדיניות הצערת הנבחרת של גרנט, שמאידך בחר להשאיר בסגל כוכב ותיק אחר של הנבחרת, בן טיפוחיו אבי נמני בן ה-34. פרשנים רבים ביניהם שלמה שרף תקפו את גרנט על החלטתו שלא לזמן את ברקוביץ' למשחקים, אך מנגד רבים הסכימו עם המהלך שביצע.
על אף ההצלחה היחסית זכה גרנט לביקורות שליליות, בין השאר על כך שרק במשחק אחד מתוך עשרה הבקיע חלוץ הנבחרת שער (יניב קטן מול איי פארו), כאשר כל שאר השערים באו מההגנה והקישור, וכללית, על משחקה ההגנתי והאפור של הנבחרת, למרות הישגיה.
את משחקי מוקדמות המונדיאל 2006 סיים גרנט ללא אף הפסד, הישג חסר תקדים למאמן נבחרת, על אף שבהגרלת הבתים הנבחרת דורגה רק בדרג הרביעי, מתחת לצרפת, שווייץ ואירלנד.
הנבחרת סיימה שלישית בבית שלה כאשר היא מדורגת מתחת לשווייץ בשל הפרש שערים, מה שמנע ממנה להגיע למשחקי ההצלבה ולמונדיאל.
שלמה שרף ואבי רצון ביקרו את גרנט לאורך הקמפיין.
בסוף הקמפיין הותקף גרנט בחריפות על רקע התנהלותו התקשורתית ויחסו לשחקנים על ידי חלוץ הנבחרת פיני בלילי, שהודיע על פרישה מהנבחרת כל עוד גרנט מאמן אותה, ומיד לאחר מכן על ידי אייל ברקוביץ' שאף הציע את עצמו כחלופה לגרנט.
בעקבות הביקורת השלילית עליו ומחול השדים סביב מינויו או אי מינויו לקדנציה נוספת, הודיע גרנט ב-26 באוקטובר 2005 על התפטרותו מאימון הנבחרת, בה היה למעשה חתום עד יוני 2006. דרור קשטן הוחתם במקומו.
על רקע תדמיתו המצליחנית והמזל הגדול שהיה לכאורה מנת חלקו במהלך הקריירה שלו כמאמן הנבחרת, נוצר בתקשורת הספורט הישראלית הביטוי החצי-הומוריסטי "התחת של אברם".
בין המשחקים להם נקשר הביטוי הוא למשל משחק החוץ מול שווייץ שהסתיים בשוויון 1–1 כתוצאה משער מפתיע של המגן אדורם קייסי, שלא הרבה לכבוש בנבחרת, שער אחר של אבי יחיאל נגד אירלנד, בנגיחה ממרחק רב, ומספר שערים ממש בשניות הסיום.
ב-2006 החליט לב לבייב, אשר היה מצוי בתהליכי רכישה של הפועל תל אביב, למנות את גרנט למאמן הקבוצה, והאחרון קיבל את ההצעה.
לבסוף לא רכש לבייב את הקבוצה וגרנט לא מונה למאמן הפועל תל אביב, אך קיבל במלואו את השכר אשר הובטח לו בעת שנבחר לתפקיד.
לאחר מכן נפגש גרנט עם ארקדי גאידמק בנוגע לאפשרות שיאמן את בית"ר ירושלים, אך המעבר לא יצא לפועל בעקבות החלטתו של גרנט להעתיק את הקריירה שלו לאנגליה.
בסוף יוני 2006 מונה גרנט על ידי גאידמק לתפקיד מנהלה הטכני של קבוצת פורטסמות' מהפרמייר ליג, שאותה אימן הארי רדנאפ.
גרנט החזיק בתפקיד זה במשך שנה.
מתקופה זו זכורה הצהרתו של הקשר הקונגולזי של הקבוצה לומאנה לואה לואה, על כך שעידודו ותמיכתו הרגשית של גרנט היו אלה ששכנעו אותו שלא לפרוש ממשחק בעקבות מותו של בנו מדלקת ריאות.
ב-8 ביולי 2007 עבר גרנט לקבוצת הצמרת האנגלית צ'לסי, בתור מנהל מקצועי וחבר בדירקטוריון.
פרשנים טענו שהמינוי נבע בין השאר מקשריו הטובים עם רומן אברמוביץ'.
ב-20 בספטמבר, ולאחר החלטה הדדית פתאומית על סיום דרכו של ז'וזה מוריניו כמאמן הקבוצה, מונה גרנט לתפקיד המנג'ר כאשר סטיב קלארק שומר על תפקידו כעוזר המאמן.
המינוי נחשב לסנסציה, בעקבות המוניטין הגדול לו זכה מוריניו באנגליה (כך למשל הוצע לו לאמן את נבחרת אנגליה מיד עם עזיבתו את צ'לסי), לעומת אלמוניותו היחסית של גרנט, הישראלי הראשון שזכה לאמן קבוצה אנגלית, שאף לא הוסמך רשמית עד אז למאמן על ידי אופ"א.
מינויו של גרנט התקבל בתגובות מעורבות ברחבי העולם בכלל ובאנגליה ובישראל בפרט.
חלק מהתגובות היללו אותו כהישג נדיר לכדורגל הישראלי, בעוד שאחרות טענו שהמינוי נעשה על רקע קשרי החברות של גרנט עם אברמוביץ', טענה שנשללה על ידי הנהלת הקבוצה.
אייל ברקוביץ' כינה את הדרך בה גרנט קיבל את התפקיד כ"מגעילה, חתרנית, חסרת כל כבוד וידועה מראש".
בעקבות המינוי החמיאו מאמני הפרמייר ליג ארסן ונגר וסוון גוראן אריקסון לגרנט בראיונות שונים כשכינו אותו מאמן מוכשר ובעל ניסיון.
חלק מאוהדי צ'לסי התנגדו במופגן למינויו של המאמן החדש על ידי הנפת כרזות ביציע שעליהן נכתב "מוריניו – המיוחד" (כינוי אותו העניקו האוהדים למוריניו) ושירת שמו של מוריניו.
במשחקיו הראשונים בצ'לסי הופנו נגד גרנט קריאות גזעניות מצד חלק מאוהדי הקבוצה, והנהלת הקבוצה גינתה את התופעה וטענה כי היא מכתימה את שמם הטוב של רוב אוהדי צ'לסי.
מספר שחקני צ'לסי טענו בעילום שם כי שיטותיו של המאמן "מפגרות אחר התקופה ב-25 שנה", שלקבוצה מגיע מאמן ברמה גבוהה יותר, ושהקבוצה תסבול בגללו במשחקיה מול יריבות חזקות.
ב-3 באוקטובר, במשחקו הראשון במסגרת ליגת האלופות כמאמן, הוביל גרנט את צ'לסי לניצחון חוץ 2:1 על ולנסיה באצטדיון מסטאייה.
בכך שחזר גרנט את ניצחונה של צ'לסי בוולנסיה באותה תוצאה שישה חודשים קודם לכן, במסגרת רבע גמר ליגת האלופות, שנחשב בעיני רבים לניצחונו הגדול ביותר של ז'וזה מוריניו עם הקבוצה.
בתחילת דרכו בקבוצה השיג גרנט רצף של 16 משחקים ללא הפסד שכלל רצף של 7 ניצחונות, כולל ניצחון בתוצאה נדירה של 0:6 על מנצ'סטר סיטי.
בעקבות השיפור ביכולתה של צ'לסי, שפתחה את עונת 2007/2008 בתוצאות לא טובות, הוחתם גרנט ב-14 בדצמבר על חוזה ל-4 שנים נוספות בקבוצה.
בינואר 2008 צירף גרנט אל צ'לסי את ניקולא אנלקה, ברניסלב איבנוביץ' ופרנקו די סנטו.
בפברואר הוביל גרנט את הקבוצה לגמר גביע הליגה שם היא הפסידה לטוטנהאם הוטספר.
ב-20 בפברואר הוא קיבל ממקור בלתי ידוע איום ברצח על רקע אנטישמי.
במרץ הודחה הקבוצה מגביע ה-FA בשלב רבע הגמר לאחר הפסד לבארנסלי.
בלם נבחרת ישראל טל בן-חיים, שהובא לצ'לסי על ידי מוריניו ופתח בקביעות בהרכב הראשון בתקופה בה ג'ון טרי וריקרדו קרבליו היו פצועים, הפך תחת שרביטו של גרנט לשחקן ספסל.
באפריל הוא התבטא בחריפות כנגד גרנט ("אם הייתי יודע שגרנט יאמן את צ'לסי לא הייתי מגיע.
ידעתי ששום דבר טוב לא ייצא מזה שגרנט יגיע לצ'לסי") ונקנס על ידי הנהלת הקבוצה ב-80,000 ליש"ט.
ב-30 באפריל הוביל גרנט את צ'לסי לראשונה בתולדותיה לגמר ליגת האלופות, בעקבות ניצחון 3–2 בסטמפורד ברידג' על ליברפול.
הניצחון הושג לאחר ניצחונה של צ'לסי על מנצ'סטר יונייטד באפריל בתוצאה 2–1 שהוביל לשוויון בנקודות בין הקבוצות בראש הטבלה שני מחזורים לקראת סיום העונה, וכן ניצחון 2–1 על ארסנל במרץ, שהוציא את ארסנל מן המאבק על האליפות.
שרשרת זו של ניצחונות במאבקים מכריעים מול קבוצות הצמרת, גרמה לשינוי גדול לטובה ביחסיהם של אוהדי צ'לסי והתקשורת האנגלית כלפי גרנט.
גרנט הוכתר כ"מנג'ר החודש של הפרמייר ליג" של חודש אפריל, מה שנחשב להישג גדול עבור מאמן בעונתו הראשונה בליגה.
בחודש מאי, צ'לסי סיימה לבסוף את העונה במקום השני, בדומה לעונה הקודמת.
בגמר ליגת האלופות, שנערך ב-21 במאי באצטדיון לוז'ניקי שבמוסקבה, הפסידה צ'לסי למנצ'סטר יונייטד בפנדלים, לאחר תיקו 1–1 בתום ההארכה.
גרנט התגאה לאחר המשחק בהישג הקבוצה, שהייתה רחוקה מרחק בעיטת פנדל מוצלחת אחת מזכייה ראשונה בליגת האלופות, אך גם הביע עצב.
ב-24 במאי, שלושה ימים לאחר ההפסד בגמר ליגת האלופות, פוטר גרנט ממשרת מאמן צ'לסי.
הוא גילה מאוחר יותר שסירב להצעה להישאר בקבוצה בתפקידו הקודם כמנהל מקצועי.
צ'לסי לא הפסידה תחת שרביטו של גרנט אף משחק ביתי בפרמייר ליג, בדומה לתקופה בה אומנה הקבוצה בידי מוריניו.
באוקטובר 2009 מונה גרנט לקדנציה נוספת כמנהל המקצועי של פורטסמות', אך בעקבות פתיחת העונה הגרועה של הקבוצה (7 נקודות מ-13 משחקים), פוטר מאמנה פול הארט וגרנט מונה במקומו, במטרה להשאיר אותה בפרמייר ליג.
אולם גם תחת הנהגתו של גרנט הקבוצה כשלה במשחקיה, סיימה את העונה במקום האחרון בטבלה וירדה לליגת המשנה, הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
במקביל נתקלה פורטסמות' בבעיות כלכליות.
על אף האכזבות בליגה, גרנט הצליח להוביל הקבוצה עד לגמר גביע ה-FA, בו הפסידה 0–1 לצ'לסי.
בקיץ 2010 חתם גרנט על חוזה לארבע שנים בקבוצת וסטהאם יונייטד ובכך, לראשונה בקריירת האימון שלו בפרמייר ליג, קיבל הזדמנות לאמן קבוצה טרם תחילת העונה.
אולם, קבוצתו של גרנט הצליחה להשיג רק שני ניצחונות בשמונה עשר המשחקים הראשונים של העונה, ומצאה את עצמה לקראת מחזור משחקי חג המולד במקום האחרון בטבלה, ובסכנת ירידה לליגה השנייה, כשבמאזנה שלוש עשרה נקודות בלבד.
גם בהמשך העונה הוסיפה קבוצתו של גרנט לדשדש בתחתית הטבלה כשסכנת הירידה לליגה השנייה מרחפת מעליה ללא הפוגה.
היכולת הנמוכה של וסטהאם נזקפה במידה רבה לחובתו של גרנט, וגרמה לביקורת נוקבת מצד פרשני הספורט בקשר ליכולות האימון שלו, כמו גם לזלזול בהחלטותיו המקצועיות.
ביקורות אלו לוו לא אחת בקריאות לפיטוריו המיידיים.
בסיום העונה לא הצליח גרנט להשאיר את הקבוצה בפרמייר ליג.
הקבוצה נשרה לליגת המשנה, וגרנט פוטר מתפקידו.
ב-13 בינואר 2012 מונה גרנט לאימון פרטיזן בלגרד מליגת העל הסרבית לאחר פיטוריו של המאמן אלכסנדר סטנוייביץ' שהסתכסך עם הנהלת בלגרד.
גרנט קיבל את הקבוצה במקום הראשון וביתרון של 10 נקודות אל מול סגניתה, והצליח להבטיח את האליפות שלושה מחזורים לסיום העונה.
החל מה-16 בספטמבר 2014 שימש גרנט לתקופה קצרה כמנהל הטכני של הקבוצה התאילנדית טרו סאסאנה.
ב-12 באוקטובר זכתה קבוצתו בגביע הליגה המקומי.
ב-7 בנובמבר 2014 מונה גרנט למאמן נבחרת גאנה.
גרנט הדריך את גאנה במסגרת גביע אפריקה לאומות בשנת 2015, שם הגיעה הנבחרת עד למשחק הגמר בו הפסידה לחוף השנהב בבעיטות הכרעה לאחר 0–0 בתום הארכה.
ב-7 בפברואר 2017, לאחר הדחתה של נבחרת גאנה מאליפות אפריקה החליט גרנט להתפטר מתפקידו.
בשנת 2018 מונה ליועץ טכני ולאחר מכן היה למאמן ראשי זמני בקבוצת נורת'איסט יונייטד מליגת העל ההודית.
לאחר מכן שימש כיועץ מקצועי בהתאחדות הכדורגל של איחוד האמירויות הערביות ובמשרד הספורט של בחריין.
ב-22 בדצמבר 2022 מונה למאמן נבחרת זמביה.
ביוני 2023 הצליח להעפיל עם הנבחרת לגביע אפריקה לאומות 2023, אך נבחרתו הודחה בשלב הבתים, לאחר הפסד 1:0 במחזור הסיום למרוקו, שבעקבותיו סיימה במקום השלישי.
בסוף אוקטובר 2025 הודיע גרנט על סיום דרכו בנבחרת זמביה, לאחר קדנציה בת שלוש שנים, שבסיומה לא הצליח להוביל את הנבחרת זמביה למונדיאל 2026.
אברהם גרנט היה נשוי לצופית גרנט, אשת טלוויזיה ישראלית.
בספטמבר 2014 הודיעו בני הזוג על גירושיהם.
אביו, מאיר גרנט, נולד בפולין וגורש לסיביר במהלך מלחמת העולם השנייה.
מאיר נאלץ לכרות במו ידיו את קבריהם של אביו ושל חמישה מאחיו שנספו בשואה.
במהלך גמר גביע הליגה באצטדיון ומבלי נשמעו קריאות אנטישמיות מצד אוהדי צ'לסי כלפי אברהם גרנט, על אף הימצאותו של אביו ניצול השואה ביציע.
במהלך משחק חצי גמר ליגת האלופות מול ליברפול, שהתקיים ביום הזיכרון לשואה ולגבורה, ענד אברהם על זרועו סרט שחור שעליו טלאי צהוב, דבר שגרר הד תקשורתי רב מאישי ספורט ומאישי ציבור בישראל ובתקשורת הבריטית.
גרנט נחשב למקורב למספר בעלי הון ובהם איש העסקים המיליארדר הרוסי-ישראלי רומן אברמוביץ', בעליו לשעבר של מועדון הכדורגל האנגלי צ'לסי, שיחסיו עמו החלו עוד בתקופת היותו של גרנט מאמן נבחרת ישראל, ונמשכו בעת שאברמוביץ' התעניין במהלך רכישת הפועל תל אביב תוך מינוי גרנט למאמן הקבוצה.
בנוסף, גרנט נחשב לחבר ילדות קרוב של איש העסקים המיליארדר הישראלי קובי מימון, ובעבר אף הואשם בניסיון לסייע למימון להתחמק מתביעת ענק נגדו בפרשת קווי אשראי לישראל.
בינואר 2022 שודר תחקיר בתוכנית "חשיפה" בערוץ 12 שחשף את עדויותיהן של מספר נשים שהאשימו את גרנט, במעשים המתארים הטרדה ואף תקיפה מינית, תוך ניצול מעמדו בכדורגל הישראלי בעשורים האחרונים.
בעקבות התחקיר בפיפ"א החליטו לחקור את הנושא, המשטרה הודיעה כי היא פותחת בבדיקת הטענות כלפי גרנט.
לו גם דרכון פולני (דרך אביו), עקב כך שבתור מאמן נבחרת גאנה דאז היה אמור להגיע עמם למחנה אימונים שנערך באבו דאבי שבאיחוד האמירויות הערביות - אך זו לא הרשתה כניסת ישראלים באותה עת.
מאמן החודש בפרמייר ליג: אפריל 2008
הרב ד"ר אברהם גַיְיגֶר היה מגדולי "חכמת ישראל" ותורם חשוב לביקורת המקרא והתלמוד, אביה הרוחני של היהדות הרפורמית.
היה אחיו הצעיר של ר' שלמה זלמן גייגר, ודודו של לצרוס גייגר.
משפחת אביו, אהרן יחיאל מיכל, התגוררה בעיר כשלוש מאות שנה, והלה שימש כש"ץ בקהילה.
אברהם היה הבן האחרון של אביו מנישואיו השניים לריזכן, בת הרב אליעזר וואלוי, ראש בית המדרש ודיין.