tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספר יצא לאור בנובמבר 2009 בהוצאת "פריים - מכון לחקר השלום במזרח התיכון" (PRIME - Peace Research Institute in the Middle East), תחת ידם של החוקרים דן בר-און וסאמי עדואן.
עבודת קבוצת המורים נעשתה בהנחייתם של שני היסטוריונים, פרופסור אייל נווה ופרופסור עדנאן מוסלם.
הקבוצה עבדה ביחד במשך שבע שנים, 2002–2009, בחסותו של המכון לחקר השלום במזרח התיכון "פריים".
בנוסף לפעילות של הקבוצה במסגרת המכון, התקיימה שותפות רחבת יריעה עם המכון הגרמני ע"ש גיאורג אקרט שבבראונשוויג, אשר מתמחה בפסיכולוגיה, היסטוריה וחינוך נרטיבי באזורי סכסוך שונים במערכת הבינלאומית.
שני העורכים של הספר היו גם המנהלים במשותף של פריים, פרופסור דן בר-און ופרופסור סאמי עדואן.
ספר הלימוד "ללמוד את הנרטיב ההיסטורי של האחר" נשען על גישת "הנרטיב הדואלי", אשר דוגלת בשיח ליברלי ופלורליסטי, הספר מציג את הנרטיבים ההיסטוריים של הפלסטינים והישראלים, זה לצד זה כאשר באמצע הספר קיים רווח - חיץ אשר בעתיד מאפשר ליצור נרטיב משותף.
הספר מורכב מתשעה פרקים מרכזיים בהיסטוריה של שני העמים במאה העשרים.
על כתיבת הספר שקדה קבוצה של מורים להיסטוריה, פלסטינים שאינם אזרחי מדינת ישראל ויהודים אזרחי ישראל, תחת ההנחיה המקצועית של היסטוריונים משני הצדדים.
קבוצת המורים עבדה בסמיכות במשך כעשר שנים, במסגרת מפגשים חד-לאומיים ודו-לאומיים בארץ ובחו"ל.
הייחודיות של הספר נובעת, בין השאר, מכך שהוא נכתב במשותף על ידי מורים פלסטינים וישראלים, על רקע הקונפליקט האלים בין הצדדים.
הספר מיועד להוראה של תלמידי תיכון.
מעבר לכך, הוא מומלץ לשימוש כחומר הוראה למורים העוסקים בקונפליקט הישראלי-פלסטיני, להכשרה של מורים במכללות ובאוניברסיטאות ולמקבלי החלטות בסוגיות אלה.
להלן דוגמאות לתוכן הספר בראי גישת הנרטיב הדואלי:
כאשר עוסקים בהצהרת בלפור – הכותרת של הנרטיב הישראלי היא: "מהצהרת בלפור ועד תחילת המנדט הבריטי על ארץ ישראל", הכותרת של הנרטיב הפלסטיני היא: "הצהרת בלפור, 2 בנובמבר 1917".
כאשר עוסקים במלחמת 1967 – כותרת הנרטיב הישראלי היא: "מלחמת ששת הימים, 5–10 ביוני 1967", כותרת הנרטיב הפלסטיני היא: "התוקפנות הישראלית על אדמות הערבים והפלסטינים מלחמת יוני 1967".
סוגיית הפליטות על פי שני הנרטיבים נוגעת רק בבעיית הפליטים הפלסטינים ומתעלמת מהפליטים היהודים ממדינות ערב.
מעשי טבח, אונס ושוד במלחמת העצמאות על פי שני הנרטיבים נעשו רק על ידי הצד היהודי.
כאשר עוסקים בשנות ה-90 של המאה ה-20 – כותרת הנרטיב הישראלי היא: "שנות התשעים", כותרת הנרטיב הפלסטיני היא:"חיפושים אחרי פשרות והסכמים לעבר הנעלם".
בנוסף לכך, מורי הפרויקט עסקו ביצירת "מדריכים למורה" לכל תקופה בספר, אשר זמינים לציבור המורים באתר מכון המחקר פריים, הערכת התנסויות חדשות שלהם בכיתה על ידי ביקורים בכיתותיהם של המורים האחרים.
בעצם תהליך זה הספר אמור להוות נקודת התחלה של תהליך למידה, ולא את סיומו של תהליך זה.
אלה הנרטיבים שנכתבו על ידי המורים בשלב אלים של הסכסוך, בימי האינתיפאדה השנייה, בתקווה שבשנים הבאות האקלים הפוליטי בין שני העמים ישתפר במידה כזו שיתחולל שינוי משמעותי בדיווח ההיסטורי של העבר המשותף שטוף הדמים.
עשרים וארבעה מורים פלסטינים וישראלים היו מעורבים בפרויקט "ללמוד את הנרטיב ההיסטורי של האחר" במכון לחקר השלום במזרח התיכון – פריים.
כולם בעלי השכלה גבוהה בהיסטוריה, בחינוך ובפסיכולוגיה, כמו גם ניסיון עשיר בהוראה.
חלקם השתתפו בפרויקט החל מראשיתו ואחרים הצטרפו מאוחר יותר.
במהלך כתיבת הנרטיבים השתתפו המורים באופן פעיל במפגשים חד–לאומיים ודו–לאומיים, ובנוסף לימדו את הנרטיבים בכיתותיהם.
לכל אחד מהם היו ציפיות שונות ובהתאם – גם התנסויות שונות.
במהלך השנים המורים עצמם עברו תהליך עבודה ראוי לציון כקבוצת מחקר.
להלן כמה מן הסוגיות שעלו בתהליך מחקר זה:
תפיסה והתמודדות עם נרטיבים כפולים: ילדים לעומת מבוגרים.
הכנסת נרטיבים כפולים במצבי לחץ: תהליך של התמודדות עם אבל והשתחררות ממנו, במטרה לאפשר לקבוצה לחדול מדמוניזציה של האחר ושל קיומו הקולקטיבי.
התמודדות עם אי סימטריה של כוח, המתקיימת בד בבד עם הסימטריה בין הנרטיבים אשר יוצרת מתח מתמיד.
הבנת הנרטיבים כמשקפים שלבים שונים בהתפתחותה של אומה: השלבים המונוליתים והניאו–מונוליתים בשתי החברות, הפלסטינית והישראלית.
העיצוב החיצוני של המהדורה החדשה שונה לחלוטין, כך גם באשר לעיצוב הפנימי השונה מהותית במעט: ובמיוחד באשר לפונט, סדר ועיצוב התמונות בתוך הספר.
המהדורה החדשה מזמנת תהיות שונות, זאת מאחר שמטרת הספר בראשיתה הייתה להוות כלי פדוגוגי מרכזי בתהליכים קבוצתיים חינוכיים, בכיתת הלימוד, תהליכים המאפשרים עיבוד רגשי-קוגניטיבי, ומעבר מקונפליקט להתפייסות של קבוצת הפנים ביחס לקבוצת החוץ.
שאלות רבות אלו ונוספות, מאתגרות את מטרותיו האקסקלוסיביות-ראשוניות של הספר, בכיתת הלימוד, במהדורתו החדשה לעומת המהדורה המקורית.
התקשורת העולמית והישראלית ליוותה את קבוצת המחקר בכל שלביה השונים, במהלך עבודת קבוצת המורים, וביישום גישת הנרטיב הדואלי הלכה למעשה בספר לימוד.
ניתן לומר שבאירופה ובארצות הברית הפרויקט התקבל בפתיחות רבה ואף באוניברסיטאות שונות יישמו את המודל הזה ובתוכניות לימודים.
אולם לעומת זאת במדינת ישראל, היו קולות בודדים של תמיכה וזו אחת הסיבות המרכזיות לכך, שמשרד החינוך פסל בסופו של דבר את גישת הנרטיב הדואלי.
ובעקבות כך, לא נלמד הספר מעולם במתכונת זו או אחרת כספר לימוד כחלק אינטגרלי מתוכנית הלימודים בהיסטוריה, בבתי ספר במערכת החינוך הישראלית.
כראיה לכך, במאמר דעה שהתפרסם באתר ynet בנובמבר 2010, טען דב בן-מאיר שגישה זו היא סילוף היסטורי, וכלשונו: .
ב-2017 קמה עמותה, הכוללת את בוגרי ובוגרות פרויקט זה, שמטרתה להנחיל לציבורים מגוונים את החשיבה הדואלית.
כזו, המבוססת על תהליך היצירה של הספר והקונפליקטים הקבוצתיים שעלו בו בין הפלסטינים לישראלים במהלך כתיבתו.
מכאן, גם נובע שמה של העמותה בעברית ערבית, סיפור - חכאיה.
שם העמותה באופן סימבולי, מעניק הכרה לנרטיב נוסף של הסכסוך, ומדגיש כי כל סכסוך ניתן לספר מזוויות שונות שלעיתים מתנגשות.
הנרי אברי היה פיראט אנגלי, שפעל באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס ההודי בסוף המאה 17. הוא ככל הנראה השתמש בכמה כינויים לאורך הקריירה שלו, כולל בנג'מין ברידג'מן והיה ידוע בתור לונג בן לאנשי צוותו ומקורביו.
בני זמנו כינו אותו "ארכי-פיראט" (ראש הפיראטים, בדומה לארכיבישוף) ו"מלך הפיראטים", והוא היה ידוע לשמצה בכך שהיה אחד ממפקדי הפיראטים הגדולים הבודדים שברחו עם השלל מבלי שנעצר או נהרג בקרב.
הוא כנראה היה הפיראט "הרווחי" ביותר בהיסטוריה.
אף על פי שהקריירה של אברי כפיראט נמשכה שנתיים בלבד, עלילותיו לכדו את דמיונו של הציבור, עוררו השראה לאחרים לעסוק בפיראטיות והולידו יצירות ספרות.
אברי התחיל בקריירת הפיראטים שלו כשהיה קצין ראשון בספינת המלחמה "צ'ארלס השני".
כאשר הספינה עגנה בנמל קורונה בצפון ספרד, הצוות לא היה מרוצה מכיוון ולא הצליחו לשלם את שכרם, והם התמרדו.
"צ'ארלס השני" קיבלה את השם "הפנסי" ואברי נבחר לתפקיד הקפטן החדש.
הפשיטה המפורסמת ביותר שלו הייתה על שיירה של 25 ספינות של הקיסר המוגולי הגדול של הודו, שיירה ימית שליוותה את העלייה לרגל השנתית אל מכה.
הוא איחוד כוחות עם מספר פירטים נוספים, והצליחו לשדוד כ-600,000 ליש"ט במתכות יקרות ותכשיטים, שווה ערך לכ-89.6 מיליון לירה שטרלינג ב-2019, הפשיטה הפכה אותו לפיראט העשיר ביותר בעולם.
הפשיטה גרמה לנזק רב ביחסים של אנגליה עם המוגולים, והוצע פרס של 1,000 ליש"ט – סכום עצום באותה התקופה – על לכידתו.
הוא נודע כניצוד הראשון ברמה העולמית שנרשם בהיסטוריה.
אף כי נעצרו מספר אנשים מצוותו, כל אחד בפני עצמו חמק מהמעצר ונעלם.
מקום הימצאו ופעילויותיו לאחר תקופה זו אינם ידועים.
בדווחים שלא אושרו נאמר כי ייתכן שהוא שינה את שמו ופרש, בשקט לשארית חייו בבריטניה או באי טרופי לא מזוהה, בעוד שדיווחים אלטרנטיביים מתייחסים לאברי שאולי בזבז את עושרו.
הוא נפטר כנראה בין 1699 ל־1714 והאוצר שלו מעולם לא הוחזר.
המחקר המודרני מציע שאברי נולד ב־20 באוגוסט 1659 בכפר ניוטון פררס, מדרום-מזרח לפלימות', דבון.
מרישומי הקהילה שם עולה כי ייתכן שהיה בנם של ג'ון אברי ואשתו אן (שם הנעורים לא ידוע).
על פי התצהיר של ויליאם פיליפס, איש צוותו של אברי שהתוודה לאחר לכידתו, באוגוסט 1696 אברי היה "כבן 40 שנה", אמו התגוררה "ליד פלימות'", ואשתו גרה בדרך רטקליף.
אברי היה נשוי, והרישומים מעידים כי ייתכן שהוא התחתן עם דורותי ארת'ר בכנסייה סנט ג'יימס דיוק בלונדון ב־11 בספטמבר 1690, אם כי אין שום הוכחות לכך שהיו לו ילדים.
התיעוד הביוגרפי המוקדם ביותר של האיש, חייו והרפתקאותיו של קפטן ג'ון אברי (לונדון: ג'יי בייקר, 1709) קובע שהוא נולד בשנת 1653 בקאטטאון, פלימות'.
אף שכעת ידוע כי מיקום ותאריך זה אינם נכונים, הם צוטטו לעיתים קרובות בספרות.
מחבר הספרים ההולנדי, שכתב את ספרו קצת יותר מעשור לאחר שהפיראט נעלם, משתמש בשם אדריאן ואן ברוק, אך זה נראה כשם בדוי.
הדיווח מספר על השבי הקצר של ואן ברוק על ידי צוותו של אברי על סיפונה של הפנסי, וטען כי אביו של אברי היה קפטן ששירת בצי המלכותי בפיקוד האדמירל רוברט בלייק.
מספר דיווחים מאוחרים יותר על חייו של אברי, ובמיוחד הבולט ביותר של מלך הפיראטים של דניאל דפו (1720), התייחסו ליצירה הקודמת, אך מדובר ב"אמיתות מפוקפקות".
אף שקיימת תאוריה כי שם הולדתו של אברי היה למעשה בנימין ברידג'מן (במיוחד לאור הכינוי שלו "לונג בן"), וכי "הנרי אברי" היה למעשה כינוי.
לעומת זאת טוענים "הנרי אברי" היה שמו האמיתי של הפיראט, בהתחשב בכך שהוא השתמש בשם זה כשנכנס לצי המלכותי.
מכיוון שזה היה לפני תחילת הקריירה הפיראטית שלו, הוא לא היה צריך שום כינוי; כלומר, אברי השתמש בשם "ברידג'מן" לאחר שביצע פעולות פיראטיות.
אברי היה כנראה מלח מימי נעוריו, שירת באוניות הצי המלכותי.
על פי דיווחים פופולריים, אברי שירת על סיפונה של אוניית הצי האנגלי שהפציצה את אלג'יר בשנת 1671. לאחר מכן שטה בים הקריבי, ואף הצליח להוביל מטען עצים במפרץ קמפצ'ה.
עובדות אלה מקורם בספר הזכרונות הבדיוני של אדריאן ואן ברוק.
עובדות אלה מיוחסות לתקופה שלאחר מרץ 1689, אז פרצה מלחמת תשע השנים.
קואליציה רחבה של מדינות כולל אנגליה, הולנד, בוואריה וספרד, ניהלה מלחמה נגד לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, בניסיון לעצור את התפשטותו.
בתקופה זו, אברי בשנות השלושים המוקדמות שלו, עובד כאיש - צוות על סיפון ספינת הקרב עם שישים וארבעה תותחים - האוניה "רופרט" בפיקודו של סר פרנסיס ווילר.
מהרישומים הימיים של אברי עולה כי הוא היה בן משפחה מסור, שהוציא "מעט משכרו על תוספות כמו טבק והעביר באופן קבוע את שכרו למשפחתו".
באמצע שנת 1689 עזרה האוניה "רופרט" ללכוד שיירה צרפתית גדולה מחוץ לברסט שבצרפת.
הניצחון הזה נתן לאברי הזדמנות לשפר את הונו ובסוף יולי הועלה בדרגת פיקוד גבוה באוניה, אם כי הוא ככל הנראה היה הצעיר ביותר מבין שלושת המועמדים האחרים.
בסוף יוני 1690 הוא הוזמן להצטרף לקפטן וילר באוניה חדשה, "אלבמארלה" עם תשעים תותחים.
סביר להניח שהוא השתתף בקרב על החוף כנגד הצרפתים כשבועיים לאחר מכן, אף על פי שהקרב הזה הסתיים בצורה הרת אסון עבור האנגלים.
ב־29 באוגוסט באותה שנה, אברי השתחרר מהצי המלכותי.
לאחר השחרור מחיל הים, אברי נכנס לסחר העבדים האטלנטי.
בין 1690 ל־1698 שמרה החברה המלכותית האפריקאית על מונופול על כל סחר העבדים האנגלי, מה שהפך לחוקי למכור עבדים.
כדי להבטיח ציות, חיל הים המלכותי הגן על האינטרסים של החברה לאורך חופי מערב אפריקה.
למרות העבדות הבלתי חוקית, סחר עבדים ללא רישיון יכול היה להיות עסק משתלם מאוד.
קפטן פיליפס, אשר על פי כתביו נתקל באברי יותר מפעם אחת - וייתכן שאף הכיר אותו באופן אישי - אף רמז שאברי סחר בעבדים בניהולו של איסק ריצ'ייר, מושל ברמודה הלא פופולרי, שהורחק מאוחר יותר מתפקידו.
באביב 1693 התכנסו כמה משקיעים בלונדון בראשות סר ג'יימס הובלון, סוחר עשיר, בתקווה להחיות מחדש את הכלכלה האנגלית השוממת.
הם הקימו מיזם שאפתני המכונה "המשלוח הספרדי".
המיזם כלל ארבע ספינות מלחמה.
המיזם הוזמן על ידי בעל בריתה של אנגליה, צ'ארלס השני מספרד, לפגוע בכלי השיט הצרפתים באיי הודו המערבית.
משימת המיזם הייתה להפליג לאיי הודו המערבית הספרדית, שם המשלחת תנהל סחר, תספק לספרדים נשק ותחזיר אוצרות תוך שוד רכושם של הצרפתים באזור.
המשקיעים הבטיחו לשלם היטב למלחים: בחוזה נקבע שכר חודשי מובטח שישולם כל שישה חודשים לאורך המסע, כאשר שכר החודש הראשון ישולם מראש לפני תחילת המשימה.
הובלון עלה באופן אישי על הספינות ופגש את אנשי הצוות והבטיח להם את שכרם.
אכן, השכר עד 1 באוגוסט 1693, זמן לא רב לפני תחילת המשימה, שולם באותו מועד.
כתוצאה מניסיונו הקודם בחיל הים, אברי הועלה לדרגה של קצין ראשון לאחר שהצטרף למשלחת הספרדית.
על ארבע ספינות השיירה פיקד האדמירל סר דון ארטורו אובירן, אציל אירי ששירת בעבר במרינס הצי הספרדי .
ההפלגה נקלעה במהרה לבעיה, שכן קפטן אוניית הדגל, ג'ון סטרונג, איש קריירה ששירת בעבר עם סר ויליאם פשיפס, נפטר בזמן שהספינה עדיין הייתה בנמל.
במקומו מונה קפטן צ'ארלס גיבסון.
האירוע לא היה המזל הרע האחרון של המיזם.
בתחילת אוגוסט 1693 שטו ארבע ספינות המלחמה לאורך נהר התמזה בדרך לעיר קורונה הצפונית של ספרד.
המסע לקורוניה היה אמור לארוך שבועיים, אך משום מה הספינות לא הגיעו לספרד רק לאחר חמישה חודשים.
גרוע מכך, ככל הנראה המסמכים המשפטיים הנחוצים לא הצליחו להגיע ממדריד, כך שהאוניות נאלצו להמתין.
ככל שחלפו חודשים והמסמכים עדיין לא הגיעו, המלחים נקלעו למצב שלא ניתן היה לחזות: בלי כסף לשלוח הביתה לפרנס את משפחותיהם, והם לא היו מסוגלים למצוא מקורות תעסוקה חלופיים, והפכו ל"אסירים" בקורונה.
לאחר מספר חודשים בנמל, עתרו הגברים לקברניט לתשלום שהיה עליהם לקבל מאז תחילת עבודתם.
אם בקשה זו הייתה נענית, המלחים כבר לא היו קשורים לספינה והיו יכולים בקלות לעזוב אותה, מהלך שניתן היה לחזות אותו.
לאחר שנכשלה גם עתירה דומה לג'יימס הובלון מצד נשות המלחים, רבים מהם הפכו לנואשים, מתוך אמונה שהם נמכרו לעבדות לספרדים.
ב -1 במאי, כשהצי התכונן סוף סוף לעזוב את קורונה, דרשו המלחים את השכר של ששת החודשים שלהם ואיימו לשבות.
הובלון סירב להיכנע לדרישות אלה, אולם האדמירל אובראן, כשראה את רצינות המצב, כתב לאנגליה וביקש את הכסף המגיע לאנשיו.
עם זאת, ב־6 במאי היו חלק מהמלחים מעורבים בוויכוח עם האדמירל אובראן, ונראה שתוך כדי כך הם הגו תוכנית למרוד והחלו בגיוס אחרים.
אחד הגברים שגייסו אחרים היה הנרי אברי.
כפי שהעיד מאוחר יותר ויליאם פיליפס.
אברי הלך "מעלה ומטה מספינה לספינה ושכנע את הגברים לעלות אליו, והוא היה סוחב אותם לאן שהם היו יכולים להשיג מספיק כסף".
מכיוון שלאברי היה ניסיון רב וגם נולד בדרגה חברתית נמוכה יותר, הוא היה הבחירה הטבעית לפקד על המרד, מכיוון שהצוות האמין לו.
ביום שני, 7 במאי 1694, אמור היה האדמירל אובראן לישון בחוף, מה שהעניק למורדים את ההזדמנות שחיכו לה.
סמוך לשעה 21:00 בערב, כל המורדים ואנשים נוספים מיהרו לעלות על האוניה "צ'ארלס השני" והפתיעו את הצוות שעל סיפונה.
הקפטן גיבסון היה מרותק למיטה, והמרד הסתיים ללא דם.
רב החובל של הספינה השנייה "ג'יימס", קפטן המפריס, הבין מה קרה וירה על אוניית המורדים "צ'ארלס השני", שהצליחה להתחמק בחסות החשיכה מהנמל אל האוקיינוס.
לאחר שהפליג מספיק רחוק למען בטיחותם, אברי נתן אפשרות לעלות לחוף למלחים שלא השתתפו במרד, ואף הציע לקפטן גיבסון להישאר ולפקד על הספינה אם יצטרף אליהם.
הקברניט סירב וירד לחוף עם כמה מלחים אחרים.
האיש היחיד שנמנע מלעזוב מרצונו היה המנתח של הספינה, ששירותיו נחשבו חשובים מכדי לוותר עליהם.
כל הגברים שנשארו על סיפונה של "צ'ארלס השני" בחרו פה אחד באברי כרב חובל בספינה.
חלק מהדיווחים אומרים כי אברי היה הרבה יותר שקט בהתנהלותו מקפטן גיבסון, אך מסכימים כי לפחות הציע לו את תפקיד הקצין השני.
בשני המקרים, כל אחד הפגין מידה של נדיבות בשעת המרד מה שמעיד שמניעיו לא היו הרפתקה גרידא.
אברי יכול היה בקלות לשכנע את אנשיו להפליג לאוקיינוס ההודי כפיראטים, מכיוון שמשימתם המקורית דמתה מאוד לפיראטיות ואברי נודע בכוחות השכנוע שלו.
ייתכן שהוא הזכיר את הצלחתו של תומאס טי להשיג פרס עצום בים האדום רק שנה קודם לכן.
הצוות הסדיר במהירות את נושא התשלום בכך שהחליט שכל חבר יקבל חלק אחד מהאוצר, והקברניט יקבל שניים.
נקבע מסלול לכף התקווה הטובה .
באי מאיו, המזרחי בכף ורדה, אברי ביצע את פעולת הפיראטיות הראשונה שלו, ושדד שלוש ספינות סוחר אנגליות מברבדוס שהובילו אספקה.
תשעה מהאנשים שהגיעו מהספינות הללו שוכנעו במהירות להצטרף לצוות של אברי, שמנה כעת כתשעים וארבעה אנשים.
אברי הפליג לחוף גינאה, שם הוא שכנע מפקד מקומי לעלות ל"פנסי" תוך העמדת פנים שמדובר באוניית סחר, ואז שדד בכוח את עושרו ואנשיו, והשאיר אותם כעבדים.
הם המשיכו לסובב את קו החוף האפריקאי, ועצרו ביוקו במפרץ בנין, שבו "פנסי" נכנסה לשיפוצים ותיקונים.
הם הורידו חלק מהמבנה העליון של הספינה כדי לשפר את מהירותה.
הפנסי הפכה לאחת מהספינות המהירות ביותר ששטו אז באוקיינוס האטלנטי.
באוקטובר 1694 תפסה "הפנסי" שתי ספינות דניות סמוך לאי פרינסיפה, ושדדו מהן שנהב וזהב וקבלו בברכה כשבע-עשרה עריקים דנים שהיו על סיפונה.
בתחילת 1695, פנסי סוף סוף הקיפה את כף התקווה הטובה, ועצרה במדגסקר שם הצוות חידש את האספקה, ככל הנראה באזור מפרץ סנט אוגוסטין.
העצירה הבאה הייתה באיי קומורו, כאן הצוותו של אברי נח וחידש אספקה, ותפס ספינת פיראטים צרפתית חולפת.
הוא בזז את הספינה וגייס כארבעים אנשים נוספים מהצוות להצטרף לחבורה שלו.
כוחו הכולל היה כעת כ-150 גברים.
בג'והנה כתב אברי מכתב שהופנה למפקדי הספינות האנגליות באוקיינוס ההודי, ובו טען כי הוא לא תקף אף ספינה אנגלית.
במכתבו הוא מתאר דגלון מסוים שנווטים אנגלים צריכים להשתמש על ספינתם כדי להזדהות, ומזהיר אותם כי ייתכן שהוא לא יוכל לרסן את אנשיו לבזוז את ספינותיהם אם הם לא יתמידו להשתמש בדגלון הזה.
לא ברור אם המסמך הזה היה נכון, אך ייתכן שהיה זה תכסיס של אברי כדי להימנע מתשומת לבה של חברת הודו המזרחית, שספינותיה הגדולות והחזקות היו האיום היחיד כנגדו התמודדה "פנסי" באוקיינוס ההודי.
כך או כך, המכתב לא הצליח למנוע את האנגלים מלרדוף אחריו.
בשנת 1695, אברי הפליג לאי הגעשי פארים להמתין לצי ההודי שיעבור במקום.
(הצי הפליג לרגל העלייה לרגל השנתית אל מכה, לכן שיערו את הזמן שבו הם יחזרו הביתה).
הצי הזה נחשב כמוליך את העושר הגדול באסיה - אולי בעולם כולו.
פיראט שיצליח לכבוש את השיירה הזאת, היה מבצע את הפשיטה הפיראטית הרווחית ביותר בעולם.
בחודש אוגוסט 1695, "פנסי", הגיעה למצרי באב אל-מנדב, שם אברי איחד כוחות עם חמישה פיראטים אחרים: ספינה מלחמתית בשם "אמיטי", עם צוות של כשישים אנשים.
ג'וזף פארו עם "פורטסמות", גם עם ששים גברים.
ריצ'רד וואנט עם "הדולפין", גם עם שישים גברים.
ויליאם מייס על "הפנינה", עם שלושים או ארבעים גברים.
ותומאס וואק על "סוזנה", עם שבעים גברים.
תומאס טאו עם "איימי", וכשבעים גברים.
כל הקברניטים האלה נשאו רישיונות לעמלות פרטיות לשוד ימי בחוף הים המזרחי של צפון אמריקה.
אברי נבחר לאדמירל של משט הפיראטים החדש בן שש הספינות מצא את עצמו כמפקדם של למעלה מ-440 גברים בזמן שהם חיכו לצי ההודי.
שיירה של עשרים וחמש ספינות המוגול, כולל הספינה "גאנג-סוואי" הענקית בגודל של 1,600 טון ושמונים תותחים.
וספינת "פאתה מוחמד" בת 600 הטונות.
השיירה אותרה כשהם עברו את המצרים בדרך לסוראט.
אף על פי שהשיירה הצליחה לחמוק מצי הפיראטים במהלך הלילה, הפיראטים רדפו אחריהם.
ה"דולפין" הייתה איטית מדי, מפגרת אחרי שאר ספינות הפיראטים, לכן העלו אותה באש והצוות הצטרף אל אברי.
הספינות "אמיטי" ו"סוזנה" גם הן היו ספינות גרועות: "אמיטי" פיגרה, ולא הצטרפה יותר לצי הפירטים.
רב החובל שלה נהרג בקרב עם הצי ההודי.
"סוזנה" בסופו של דבר הצטרפה לקבוצת הפיראטים.
הפיראטים השיגו את "הפאתה מוחמד" ארבעה או חמישה ימים לאחר מכן.
אולי האיום על ידי ארבעים וששה התותחים של ה"פנסי" או עקב חולשה מהקרב הקודם עם טיו, הצוות של "פאתה מוחמד" גילה התנגדות קטנה.
הפיראטים של אברי חילקו את הספינה, שהייתה שייכת לעבדול עפור - סוחר העשיר ביותר בסוראט.
למעשה, הוא היה כה חזק ועשיר ותואר כך: "עבדול עפור, מהומטאן נהג לסחור בגודל המסחר השווה לזה של "חברת הודו המזרחית האנגלית", הוא מילא בשנה, מעל עשרים אוניות מפרש, בין 300 ל-800 טון סחורות".
בעוד האוצר שנתפס היה עצום - בין 50,000 ל-60,000 ליש"ט, היה ביכולתו של הסכום בכדי לקנות 50 אוניות בגודלה של "הפנסי".
אבל ברגע שהאוצר חולק בין צי הפיראטים הגדול, צוותה של כל ספינה קיבל סכום קטן.
הם המשיכו במרדף אחרי הספינה המוגולית השנייה, "גאנג-סוואי" כמה ימים לאחר ההתקפה על "פאתה מוחמד" כאשר שתי הספינות האיטיות נשארו מאחור, רק ה"פנסי", ה"פרל", ו"פורטסמות" התייצבו לקראת הקרב הגדול.
"גאנג--סוואי", בפיקודו של מוחמד איברהים, היה יריב מפחיד, היו לרשותו שמונים תותחים, גדוד צבא חמוש ברובי מוסקט עם ארבע מאות חיילים, וכן שש מאות נוסעים אחרים.
אבל מטח הפתיחה השווה את הסיכויים לניצחון.
מכיוון שהמוגולית לא הצליחה להימלט, ה"פנסי" התקרבה לצידה.
בהתחלה - מטח אש הרובים ההודית מנע מהפיראטים לטפס על סיפונה, אולם אחד התותחים של הגאנג-סוויאי התפוצץ, והרג חיילים רבים מהצוות ההודי, שנמלט מתחת לסיפון או נלחם בשריפות שהתפשטו על האוניה.
אנשיו של אברי ניצלו את הבלבול, וטיפסו במהירות על צדדי הספינה המוגולית.
צוות "הפנינה", שחשש בתחילה לתקוף את ההודים, התעשת והצטרף לצוות של אברי ותקף את סיפון הספינה ההודית.
לאחר מכן התחולל קרב אכזרי פנים אל פנים שנמשך שעתיים-שלוש.
היסטוריון הודי בן זמנו שהיה באותה עת בסוראט, כתב שאנשיו של אברי עלו על הספינה, רב החובל של "גאנגי-סוויאי" רץ מתחת לסיפון שם חימש את העבדים שהיו באוניה, ושלח אותם להילחם בפיראטים.
תיאורו של ההיסטוריון ההודי חפי חאן על הקרב, מופיע ביצירתו "ההיסטוריה של הודו, כפי שנכתב על ידי היסטוריונים משלה".
הספר מטיל את האשמה של הכישלון בקרב על קפטן איברהים.
הוא כתב: "הנוצרים אינם מורגלים להשתמש בחרבות, והיו כל כך הרבה כלי נשק על סיפון כלי השיט המלכותי, שאם הקברניט היה מגלה התנגדות ראשונית, הנוצרים היו מובסים".
בכל מקרה, לאחר מספר שעות של התנגדות אך חסרת מנהיגים, נכנעה הספינה.
להגנתו, הקברניט איברהים דווח אחר כך כי "רבים מהאויבים נשלחו לגיהנום".
אכן, מספר הנפגעים מאנשי הצוות של אברי הגיע למעלה ממאה אם כי נתונים אלה אינם בטוחים.
לדברי חפי חאן, הפיראטים המנצחים הכניעו את שוביהם באורגיה של אימה שנמשכה מספר ימים.
הם אנסו והרגו את אסיריהם המפוחדים סיפון אחר סיפון.
על פי הדיווחים, הפיראטים השתמשו בעינויים כדי לחלץ מידע מאסיריהם, שהסתירו את האוצר שהיה מוחבא בקורות הספינה.
כמה מהנשים המוסלמיות ככל הנראה התאבדו כדי להימנע מאונס, ואילו הנשים שלא הרגו את עצמן או מתו מאכזריותם של הפיראטים נלקחו אל סיפונה של הפנסי.
אף על פי שסיפורי האכזריות של הפיראטים נדחו על ידי אוהדי הפיראטים כסנסציונים, הם אושרו על ידי עדויות שאנשים סיפקו בעקבות לכידתם.
ג'ון ספארקס העיד ב"מילים גוססות וידוי אחרונים כי היחס הלא אנושי והעינויים חסרי הרחמים שנגרמו להודים העניים ונשותיהם עדיין משפיעות על נשמתו".
זאת, אף על פי שהוא כנראה לא השתתף בביצוע מעשי הפיראטים, "הוא בכל זאת חזר והעיד על הברבריות הנוראית שהוא עצמו ביצע, אם כי רק על גופותיהם של המתים".
פיליפ מידלטון העיד כי כמה מהגברים ההודים נרצחו, לאחר שעברו עינויים.
בעדויות מוזכרים כי כל הפירטים "שכבו עם הנשים שהיו על סיפונה, והיו כמה מהן שנראו נשים מכובדות ועשירות, על פי התכשיטים על רגליהן, שהיו באיכות טובה יותר מאצל האחרות".
יתר על כן, ב־12 באוקטובר 1695 שלח מושל בומבי ונשיא חברת הודו המזרחית מכתב שבו ציין כי כל הפיראטים שהתקיפו את הצי ההודי היו אנגלים, והתנהגו בברבריות, עינו את השבויים כדי שיגלו היכן התכשיטים והכסף, וגרמו לנשים ולבעלים לאבד עצמן לדעת מרב צער ואימה.
מכל מקום, הניצולים הושארו על סיפון ספינותיהם המרוקנות, כשהפיראטים שחררו אותן להמשיך במסעם חזרה להודו.
השלל מגאני-סוויאי, הספינה הגדולה ביותר בצי המוסלמי, הסתכם בין 200,000 ל-600,000 ליש"ט, כולל 500,000 בכלי זהב וכסף.
על פי כל האמור, ייתכן שזאת הייתה הספינה העשירה ביותר שנשדדה אי פעם על ידי שודדי ים.
כל הדברים האלה יחד הפכו את אברי ואנשיו לפיראטים העשירים בעולם.
הפיראטים העסיקו את עצמם כעת בחלוקת האוצר שלהם.
מקורות אמינים מעידים שהיו חילופי דברים בין צוותי ה"פרל" וה"פנסי" על חלוקת השלל.
האוניות כמו "פורסמות'" שלא השתתפו בקרב, לא קיבלו כלום.
פנסי הפליגה לאי ריוניון באוקיינוס ההודי, הגיעה לשם בנובמבר 1695. כאן כל איש צוות קיבל סכום של כ־1000 £ (בערך 93,300 לירה שטרלינג ל-128,000 לירה שטלינג נוכחיים).
סכום גדול יותר מאשר רוב המלחים עשו בימי חייהם.
נוסף על כך, כל אחד קיבל חלק נוסף באבני חן.
כפי שהבטיח אברי, אנשיו מצאו את עצמם כעת מרופדים ב"זהב מספיק כדי לסנוור את העיניים".
עם זאת, הניצחון העצום גרם למעשה לאברי ואנשיו לגאווה מופרזת, והייתה מחלוקת רבה בקרב אנשי הצוות לגבי המקום הטוב ביותר להמשיך לשייט אליו.
הפירטים הצרפתים והדנים החליטו לעזוב את הצוות של אברי, והעדיפו להישאר בריוניון.
הפיראטים הנותרים לאחר ישוב המחלוקת עברו לנסאו באיי בהאמה, כולל כמאה עבדים שהם תפסו במשך ההפלגות שלהם.
לאורך הדרך, העבדים נוצלו לעבודה הקשה ביותר של הספינה, ובהיותם "פריט עובר לסוחר", ניתן היה לסחור בהם בהמשך.
בדרך זו, האנשים של אברי נמנעו משימוש במטבעות ששדדו, שעלולים היו לחשוף את זהותם.
הפלגה מהאוקיינוס ההודי לבהאמה הייתה מסע ארוך, וה"פנסי" נאלצה לעצור בדרך בכמה איים נוספים, הממוקמים באוקיינוס האטלנטי.
האי העיקר לא היה מיושב, אך הפיראטים הצליחו לתפוס חמישים צבי ים שזחלו כדי להטיל את ביציהם על החוף - מה שנתן להם מספיק מזון לשאר ההפלגה.
עם זאת, שבעה-עשר מאנשי הצוות של אברי סירבו להמשיך הלאה ונשארו באי.
כאשר ניזוקה הספינה המלכותית גאנג-סוואי ועשתה דרכה אל נמל סוראט, התפרסמו בהודו הידיעות על הפיגוע של הפיראטים שהוגדר כחילול הקודש בגלל אונס הנשים המוסלמיות.
מעשה שנחשב לעבירה בלתי נסלחת של בתקופת החג'.
המושל ההודי המקומי, איתמאד חאן, עצר מיד את האזרחים והסוחרים האנגליים בסוראט, כעונש על מעשי הפיראטים מארצם וכן להגנתם מפני התושבים ההודים המתפרעים.
המלך אוראנגזב סגר מייד ארבעה מנציגויות "החברה לסחר בהודו" וכלא את העובדים והקצינים, וכמעט הורה על מתקפה חמושה נגד העיר בומביי האנגלית במטרה לגרש את האנגלים מהודו.
כדי לפייס את אוראנגזב, הבטיחה "חברת הסחר להודו" לשלם את כל הפיצויים הכספיים, ואילו הפרלמנט הבריטי הכריז על הפיראטים "אויבי המין האנושי".
באמצע שנת 1696 הציעה הממשלה האנגלית פרס של 500 ליש"ט על ראשו של אברי והציעה חנינה לכל מלשין שיחשוף את מקום הימצאו.
"חברת הודו המזרחית" הכפילה את הפרס מאוחר יותר.
כך נוצר התיעוד על המירדף הראשון בהיסטוריה העולמית אחרי פושע.
הכתר האנגלי, הבטיח שלא יעניק לאברי חנינה שתינתן לפיראטים אחרים.
כפי שמשערים עכשיו, אברי הסתתר אי שם במושבות האטלנטיות, שם הוא מצא ביטחון בקרב מושלים קולוניאליים מושחתים.
שם הוא היה מחוץ לסמכות השיפוט של חברת הודו המזרחית.
המקרה של אברי הפך אותו לבעיה לאומית.
כיוון שכך, הוטל על מועצת המסחר לתאם את הפעולות למציאת אברי ואנשי הצוות שלו.
בינתיים, הפנסי הגיע לסנט תומאס, שם מכרו הפיראטים חלק מהאוצר שלהם.
במרץ 1696 עגנה הפנסי באי המלכותי כ-80 ק"מ מצפון לפרובידנס בבהאמה.
ארבעה מאנשיו של אברי יצאו בסירה קטנה לנסאו, עיר הבירה הגדולה של האי, עם מכתב שהופנה למושל האי, סר ניקולס טרוט.
במכתב הסבירו כי אוניית המלחמה עם ארבעים וששה תותחים, ה"פנסי", חזרה בדיוק מחופי אפריקה, עם עבדים בלתי חוקיים.
בתמורה לאפשרות לאוניה להיכנס לנמל ושמירה על הסוד בעניין העבדים הלא חוקיים, שמנוגד למונופול של "חברת הודו המזרחית", הצוות ישלם למושל סך כולל של 860 ליש"ט.
רב החובל שלהם, אדם בשם "הנרי ברידג'מן", הבטיח גם הוא לתת את הספינה למושל במתנה ברגע שצוותו יפרוק את המטען.
עבור המושל טרוט, ההצעה הייתה מפתה.
באותה העת, מלחמת תשע השנים השתוללה והאי, שהצי המלכותי לא ביקר בו כמה שנים, היה בסכנה קיומית.
טרוט ידע כי הצרפתים כבשו את אקסומה, 230 קילומטרים מדרום-מזרח, וכעת פנו לעבר ניו פרובידנס.
רק שישים או שבעים חיילים התגוררו בעיירה, שמחציתם היו בשמירה בכל עת.
לא הייתה שום דרך מעשית להפעיל את עשרים ושמונה התותחים של המבצר בעיר נסאו באופן מלא.
עם זאת, אילו אנשי הצוות של ה"פנסי" היו נשארים בנסאו, למעשה הוא היה מכפיל את אוכלוסיית החיילים באי, בעוד שעצם נוכחותה של הפנסי בנמל עשויה להרתיע מתקפה צרפתית.
מצד שני, פניית קפטן ברידג'מן עלולה להיות אסון אם כוונותיו הסמויות יהפכו למעשי אלימות.
שכן בצוותו היו 113 איש ועוד תשעים עבדים, שיביסו בקלות את תושבי האי.
לבסוף, היה גם עניין השוחד שצריך לקחת בחשבון, שהיה פי שלושה מהמשכורת השנתית של טרוט בסך 300 ליש"ט.
טרוט התקשר למועצה העיר של נסאו, ואמר שאין סיבה מספקת לסלק את הפנסי, שנוכחותה תסייעה כעת לביטחונה של נסאו.
המועצה הסכימה לאפשר לפנסי להיכנס לנמל, ככל הנראה מעולם לא נמסר למועצה על השוחד הפרטי.
טרוט שלח מכתב לקפטן ברידג'מן ובו הורה כי צוותו "מוזמן לבוא וללכת כרצונם." זמן קצר לאחר מכן, טרוט פגש את אברי באופן אישי ביבשה בפגישה בדלתיים סגורות.
פנסי נמסרה אז למושל, שמצא בה שוחד בדולרים וחמישים טונות של חטי שנהב, מאה חביות של אבק שרפה, מספר גדול של כלי נשק ותחמושת, וכן מבחר פריטים שהושאר בתא המטען בשבילו.
עושר המטבעות הזרים לא יכול היה להיות בר שימוש לטרוט.
הוא בוודאי הבין שצוות הספינה לא היה מורכב רק מעבדים ללא רישיון, והוא ראה את נזקי הקרב בפנסי.
כאשר הגיעה בסוף הידיעה כי הצי המלכותי וחברת הודו המזרחית מחפשים אחרי הפנסי וכי "קפטן ברידג'מן" היה אברי בעצמו, טרוט הכחיש שאי פעם ידע דבר על ההיסטוריה של הפיראטים מלבד מה שהם אמרו לו.
זאת הוא טען חרף העובדה שהכרזה על חיפוש הפיראטים כללה אזהרה כי צוותו של אברי יכול "להיות מוכר ומזוהה בעזרת הכמויות הגדולות של זהב וכסף שלהם".
בינתיים, הפיראטים מצאו את עצמם במהרה מאוכזבים ומשועממים מאיי בהאמה.
האיים היו מאוכלסים בדלילות, כלומר כמעט ולא היה מקום להוציא את הכסף שהם שדדו.
במשך החודשים הבאים הפיראטים בילו את רוב זמנם בשעמום יחסי.
בשלב זה טרוט רוקן את הפנסי מכל דבר בעל ערך, והטביע את הספינה במכוון כי היה רצה להיפטר מחומר ראיות נגדו.
כאשר ההכרזה על החיפוש אחרי אברי ואנשיו הגיעה לטרוט, הוא נאלץ להוציא צו מעצר לכולם, אך לא חשף את הקשר שלו עם הפיראטים.
כשהוא העדיף את הסגרתם למען המוניטין שלו, והתריע בפני הרשויות על מקום הימצאם של הפיראטים.
לפיראטים נודע כי הם התגלו, וכל הצוות של 113 איש ארגן את בריחתו החפוזה, ונעלם מהאי.
בסופו של דבר, במשך השנים, רק עשרים וארבעה פיראטים מהצוות נלכדו, חמישה מהם הוצאו להורג.
אברי עצמו לא נראה שוב.
דבריו האחרונים לאנשיו היו מלאים בדיווחים סותרים על תוכניותיו.
הוצע כי מכיוון שאברי לא יכול היה לקבל חנינה מטרוט או ממושל ג'מייקה, צוותו התפצל, חלקם נותרו באיי הודו המערבית, הרוב פנה לצפון אמריקה, והשאר, כולל אברי, חזרו כנראה לבריטניה.
מתוכם, חלק הפליג על סיפון הספינה "אייזק", ואילו עשרים פיראטים נוספים הפליגו ב"פרח הים"(עם הקפטן ג'וזף פארו) לאירלנד בסוף יוני 1696. הם עוררו חשדות תוך כדי פריקת המטען שלהם, ושניים מהם נתפסו.
הסופר והביוגרף הבריטי, צ'ארלס ג'ונסון, הציע כי לאחר שניסה למכור את היהלומים שלו, אברי מת בעוני בדבון לאחר שהפסיד את עושרו על ידי סוחרי בריסטול .
עם זאת, לא ברור כיצד ג'ונסון יכול היה לגלות זאת.
אם היה ידוע על אברי שהוא חי בעוני, סביר להניח שהוא היה נתפס.
ייחוס גורל כזה לאברי היה אולי תוצר של אמונה מוסרית מצידו של ג'ונסון.
אחרים הציעו שאחרי שאברי שינה את שמו, הוא התיישב בדבון וחי את שארית חייו בשלווה, ונפטר ב־10 ביוני 1714 עם זאת, המקור למידע זה הוא הספר "ההיסטוריה וחייהם של כל הפיראטים הידועים לשמצה ביותר וצוותיהם" (לונדון: Edw.
Midwinter, 1732), הנחשב כמקור לא מהימן (ומעט מורחב) של ההיסטוריה הכללית של ג'ונסון.
באוקטובר 1781 קיים ג'ון קניל בקורנוול פגישה עם צאצאיו של אברי של מי שהצהיר שאביו אמר לו כי הוא קפטן אברי.
הוא הודיע למתכנסים כי אברי סיים חייו בעוני ובמצוקה גדולה ומת".
מכיוון שהספקולציות על אברי נמשכו בעשורים שלאחר היעלמותו, היו דיווחים לעיתים קרובות על מקום המצאו.
אך אף אחד מהם לא הוכח כאמין.
לאחר פרסום ספר זיכרון בדיוני בשנת 1709, שטען שאברי היה מלך השולט באוטופיה פיראטית במדגסקר, התפרסמו סיפורים פופולריים עליו.
אלה נוצרו בסגנון אגדי ורומנטי יותר.
לסיפורים כאלה היה קהל מעריצים שהאמין בהם, אך לא היה להם שום בסיס במציאות.
לא פורסם מידע אמין אודות מקום הימצאו או פעילויותיו של אברי לאחר יוני 1696.
במהלך הקריירה של אברי, הממשלה הבריטית השתמשה בתקשורת כדי להציגו כעבריין ידוע לשמצה במאמץ להניע את דעת הקהל מלתמוך בפיראטיות, אך התוצאה הייתה "כישלון כמעט מוחלט".
חלק גדול מהציבור המשיך להיות אוהד את מטרות הפיראטים.
עלילותיו של אברי כבשו את דמיונו של הציבור, וחלקם ראו בו סוג של רובין הוד נועז שהדגים את הרעיון של מעמד הפועלים, לפיו מרד ופיראטיות היו דרכים מקובלות להילחם נגד מנהיגים וחברות לא הוגנות.
על ידי הצטרפותו לפנתאון של "שודדי ים אצילים אחרים", כולל פרנסיס דרייק והנרי מורגן, אברי ללא ספק נתן השראה לרבים אחרים להצטרף לפיראטים.
עלילותיו של אברי הקדימו שודדי ים רבים הידועים לשמצה מהתקופה שלאחריו כמו שחור הזקן, בארתולומיאו רוברטס, קליקו ג'ק, סמואל בלמי, אדוארד לואו ואחרים.
אלה היו עדיין ילדים כשמעלליו הפכו לאגדיים.
הפיראט האירי אדוארד אנגלנד, קצין אצל צ'ארלס ויין, בילה את מרבית הקריירה שלו באוקיינוס ההודי ופשט על ספינות מוגוליות באותה צורה שבה אברי עשה זאת שני עשורים קודם לכן.
לאחר שנפרד מויין, אנגלנד פשט על ספינות עבדים לחופי מערב אפריקה.
בשנת 1720, הוא תפס ספינה של 300 טון, עם 34 תותחים ושינה את שמה לספינת הדגל החדשה שלו "פנסי".
לרוע המזל של אנגלנד, הוא הודח על ידי צוותו והורד במאוריציוס לאחר שסירב לתת להם אישור לענות את שבוייהם.
לאחר שבנה רפסודה מאולתרת, הוא נסחף אל האי שהוא האמין שהוא נשלט על ידי מלך הפיראטים עצמו.
עם זאת, שום אוטופיה פיראטית לא חיכתה לו, והוא מת כקבצן אלכוהוליסט.
למרבה האירוניה, זה היה הגורל הבדיוני אך המוסרי שצ'ארלס ג'ונסון ייחס לכל אחד בהיסטוריה הכללית שלו.
הוצע כי כמו כל אחד לפניו, לאדוארד אנגלנד הייתה "קריירה קצרה ועם זאת מרהיבה", וייתכן שהוא הגיע "הכי קרוב לחיות כמו באגדה".
מספר דיווחים בדיוניים וחצי-ביוגרפיים של אברי התפרסמו בעשורים שלאחר היעלמותו.
בשנת 1709 הופיע התיאור הראשון כקונטרס בן שישה עשר עמודים שכותרתו "חייו והרפתקאותיו של הקפטן ג'ון אברי"; הפיראט האנגלי המפורסם שנמצא כעת במדגסקר (לונדון: ג'יי בייקר, 1709).
הספר נכתב על ידי סופר אנונימי שהשתמש בשם הבדוי אדריאן ואן ברוק, שטען שהוא הולנדי שסבל מהשבי בידי צוותו של אברי.
בספר, אברי מתואר כפיראט בוגדני וגם כמאהב רומנטי.
לאחר שפשט על ספינת המוגול הוא ברח עם בת המלך והתחתן איתה.
לאחר מכן הזוג ברח מהצבא המוגול לאי סנט מרי, שם אברי הקים אוטופיה פיראטית הדומה למדינת הפיראטים הבדיונית.
לפי הסיפור, לאברי היו כמה ילדים עם הנסיכה והוא הקים מלוכה חדשה.
הוא היה מלך מדגסקר, שפיקד על צבא של 15,000 שודדי ים, עם צי של ארבעים אוניות מלחמה.
עוד מסופר שהוא חי במותרות פנטסטיות במבצר בלתי ניתן לכיבוש על ידי יריביו האנגלים והמוגולים.
יתר על כן, אברי הטביע את דמותו על מטבעות הזהב שלו.
שמועות פרועות על גורלו של אברי הסתובבו במשך השנים.
הביוגרפיה הבדיונית של אדריאן ואן ברוק סיפקה את האגדה הפופולרית של אברי שהושאלה על ידי פרסומים מאוחרים יותר.
עם הזמן, רבים מהציבור האנגלי האמינו לטענות הסנסציוניות של ספר הזכרונות הזה.
ממשלות אירופה קיבלו עד מהרה אנשים שטענו כי הם שגרירים של אברי מסנט מרי, וככל שהאגדה התנפחה, אפילו ראשי מדינות החלו להאמין לסיפורים המדהימים.
סופר, כי אברי היה יחד עם שחור הזקן, אחד הפיראטים הבודדים שחייהם הועלו על הבמה.
בשנת 1712 פרסם המחזאי צ'ארלס ג'ונסון את הטרגי-קומדיה הרומנטית ביותר שלו, "הפיראט המצליח".
המחזה הוכיח את עצמו כמוצלח, אבל גם הותקף בבקורת, והוצג בפני קהל רב בתיאטרון בלונדון.
הוא הופיע גם בדפוס בשנה שלאחר מכן.
למרות הביקורות המוסריות על המחזה והספר - הוא הופיע במהדורות אחדות.
בשנת 1720 אברי הופיע כדמות ראשית של מלך הפיראטים אצל דניאל דפו וכדמות מינורית ברומן "קפטן סינגלטון".
שני הסיפורים הנציחו את הרעיון של הרפובליקה הפיראטית של אברי.
ג'ונסטון, 1809), ככל הנראה מדובר בהדפסה מחדש של פרסומים קודמים.
בנוסף למחזה ולספרים שנכתבו על הנרי אברי, הודפסה בלדה במהלך הקריירה שלו.
כותרתה "העתק של פסוקים, שחוברו על ידי קפטן הנרי אברי...", היא פורסמה לראשונה בין מאי ליולי 1694 על ידי המדפיס הלונדוני תיאופילוס לואיס לאחר מכן הבלדה נאספה על ידי סמיואל פיפס ונוספה לספריית פיפס.
לפחות תשע מהדורות שונות של הבלדה הופיעו בין השנים 1694–1907. לאחרונה, הודפסה הבלדה בספר "שירי הים של אוקספורד" של רוי פאלמר (ניו יורק: אוניברסיטת אוקספורד, 1986).
הנרי צ'וקוומיקה אונייקורו הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הקיצוני בגנצ'לרבירלי מליגת העל הטורקית.
אונייקורו החל את הקריירה שלו בכדורגל באקדמיית אספייר בשנת 2010, שבשורותיה התאמן עד שנת 2015. באותה השנה הוא הצטרף לאופן הבלגית.
הוא רשם את הופעתו הראשונה בקבוצה ב-5 בספטמבר 2015 בתיקו 2–2 במשחק בליגת המשנה.
אונייקורו עזר לאופן להשיג את העפלה לליגת העל כבר בעונת הבכורה שלו.
משחקו הראשון בליגה הבכירה הגיע ב-30 ביולי 2016 בהפסד 3–0 לזולטה ורכם.
ב-30 ביוני 2017, אונייקורו הצטרף לאברטון מהפרמייר ליג ובאופן מיידי חזר לבלגיה בהשאלה לאנדרלכט.
לאחר שהבקיע עשרה שערים ב-28 משחקים עבור אנדרלכט, הוא ספג פציעה בברכו בחודש דצמבר אשר דרשה ממנו לעבור ניתוח.
ביולי 2018, אונייקורו הושאל לגלאטסראיי עד לתום העונה תמורת 700 אלף יורו.
ב-20 במאי 2019, אונייקורו העניק לקבוצתו ניצחון 1–2 יקר מפז על איסטנבול בשאקשהיר אשר הבטיח לגלאטסראיי אליפות שנייה ברציפות.
באותה העונה, אונייקורו היה אף שותף לדאבל של הקבוצה, כאשר גלאטסראיי הניפה גם את הגביע הטורקי לאחר ניצחון 1–3 על אקהיסאר בלדייספור.
בעונת השאלה בודדת בגלאטסראיי, אונייקורו היה אחראי ל-16 כיבושים ב-44 משחקים בכל המסגרות.
לאחר שלא הבטיח לעצמו עבודה בממלכה המאוחדת, אונייקורו הצטרף למונקו הצרפתית ב-12 באוגוסט 2019 עבור סכום ששוער בין 12 ל-15 מיליון לירות שטרלינג בחוזה לחמש שנים.
ב-5 בינואר 2020 עבר אונייקורו בהשאלה לגלאטסראיי עד סוף העונה שבסיומה חזר למונקו.
ב-25 בינואר 2021 חזר אונייקורו להשאלה נוספת עד תום עונת 2020/2021 בגלאטסראיי.
ב-2 באוגוסט 2021 חתם אונייקורו באולימפיאקוס.
ב-10 ביולי 2022 הושאל לאדנה דמירספור.
אונייקורו נקרא לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת של ניגריה במאי 2017. הוא ערך את הבכורה שלו במדים הלאומיים ב-1 ביוני 2017 במסגרת הניצחון 0–3 במשחק ידידות על נבחרת טוגו.
לאחר עונה מוצלחת במדי גלאטסראיי, אונייקורו נכלל בסגל 23 השחקנים של הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2019.
הנרי אדוארד דויל היה צייר ומאייר אירי, ובמשך 23 שנים היה מנהל הגלריה הלאומית של אירלנד.
דויל היה בנם השלישי של ג'ון דויל (מחבר האיורים הפוליטיים "H.
B.") ומריאן, בתו של מר ג'יימס קונאן, מדבלין.
הוא נולד בשנת 1827 והתחנך כאמן.
הוא היה אחיהם של ג'יימס ויליאם אדמונד דויל, וריצ'רד דויל.
בהמלצת הקרדינל ויסמן הוא מונה לנציב רומא בתערוכה הבינלאומית בשנת 1862 בלונדון, ועל שירותיו בתפקיד זה הוענק לו תואר אביר מסדר פיוס התשיעי.
ב־6 בפברואר 1866, הוא התחתן עם ג'יין איזבלה בול ביתו של הכומר ניקולס בול, אחד משופטי בית המשפט באירלנד.
הטקס נערך על ידי אחיה של ג'יין, הכומר אנתוני בול.
אחיינו היה הסופר סר ארתור קונאן דויל.
הוא היה מפקח אמנות על התערוכה הבינלאומית בשנת 1865, בדבלין ומזכיר הכבוד של הגלריה הלאומית לפורטרטים בשנת 1872בדבלין.
הוא נבחר על ידי למנהל של הגלריה הלאומית של אירלנד, בשנת 1869 עם מותו של ג'ורג' פרנסיס מולבני המנהל הקודם.
הוא היה גם חבר בוועדת הייעוץ לשלוש התערוכות המיוחדות של דיוקנאות לאומיים בין השנים 1866-1868.
במהלך עשרים ושלוש שנות כהונתו בתפקיד מנהל הגלריה הלאומית האירית, הוא העלה את האוסף שם מחסר משמעות למקום מכובד ביותר בין הגלריות הקטנות באירופה, וזאת למרות קמצנות קיצונית מצד האוצר.
הוא נפטר בפתאומיות ב־17 בפברואר 1892.
הנרי אורנשטיין (נולד הנריק אורנשטיין; 13 באוקטובר 1923 – 14 בדצמבר 2021) הוא ניצול השואה, שנודע כממציא ומפתח צעצועים יהודי-פולני-אמריקאי, שחקן פוקר מקצועי ויזם.
אורנשטיין הגיע לארצות הברית כפליט, לאחר מלחמת העולם השנייה, והחזיק ביותר ממאה פטנטים הרשומים על שמו, שהנודע שבהם עבור צעצועי הרובוטריקים.
הוא עשה הון כמעצב צעצועים ויצרן, ונכנס להיכל התהילה של הממציאים בניו ג'רזי .
הוא שיחק פוקר באופן מקצועי בארצות הברית במשך שנים, ובשנת 2008 נכנס להיכל התהילה של הפוקר בזכות היקף הרווח והזכיות שלו.
הנריק (הנרי) אורנשטיין נולד בשנת 1923 בהרוביישוב שבפולין למשפחה יהודית.
לאחר כניסת הוורמאכט להרוביישוב בספטמבר 1939 אורנשטיין, יחד עם שלושת אחיו ואביו, ברחו בתחילה לאוליקה.
הם התגוררו באוליקה במשך שנתיים לפני שחזרו לאמם ואחותם בהרובישוב.
אורנשטיין הסביר בראיונות כי משפחתו בנתה מקומות מסתור סודיים בין קירות כפולים, שם התחמקו מהרשויות.
לבסוף, לאחר שאזלה אספקת המזון והמים, הם הסגירו את עצמם.
הוריו הועמסו על משאיות עם יהודים אחרים והועברו לבית קברות שבו נורו למוות.
הוא ואחיו הועברו למחנה הכלא בודז'ין בדרום-מזרח הגנרלגוברנמן, שבסופו של דבר שולב כמחנה משנה במחנה הריכוז מיידנק.
אורנשטיין ואחיו הוחזקו גם בפלאשוב שבדרום-מערב הגנרלגוברנמן תחת אמון גת הידוע לשמצה.
אורנשטיין ואחיו הועברו מאוחר יותר למחנה הריכוז ראוונסבריק בגרמניה.
בעודו בבודז'ין שמע אורנשטיין יום אחד הודעה ברמקול שעל כל מדען להירשם במשרד.
בהנחה שבכך יהיה סיכוי להישרדות, אורנשטיין רשם את אחיו ואותו, אם כי לאף אחד מהם לא הייתה הכשרה מדעית.
אורנשטיין אמר כי המפקדים הגרמנים הנאצים הבינו שחלק מהנרשמים אינם מדענים, אך יחד עם התחבולה לאפשר להם להישאר במה שמכונה "עמדות מחקר" במקום שיגויסו למלחמה.
אורנשטיין נפטר ב-14 בדצמבר 2021.
אורנשטיין ושני אחיו, פרד וסם, שרדו את השואה.
הוריהם נרצחו על ידי נאצים בשנת 1942, ואחיהם פליקס ואחותו האנקה מתו בימי השבי האחרונים שלהם במחנות ריכוז נפרדים בסוף המלחמה.
הוא היגר לארצות הברית על סיפונה של USS פלטשר, משחתת ששימשה להובלת פליטים.
הוא הצטרף לדודו באפר וסט סייד של מנהטן.
בתחילה מצא עבודה בחברת שימורי המזון ליבי .
יום אחד הבחין בבובת כלה בתצוגה של חלון כלבו, שנמכרה במחיר של 29.95 דולר.
הוא החליט שהוא יכול להכין אחת כזו במחיר טוב ומשתלם יותר, והפך ליצרן צעצועים.
לאחר שזכה להצלחה ביצור בובותיו הראשונות, הרוויח את מיליון הדולרים הראשונים שלו והקים את Topper Toys .
הוא ייצר צעצועים ידועים כמו קו הבובות "Suzy Cute" של בובות מיניאטורות וקו מכוניות מדגם Johnny Lightning.
מנכ"ל הסברו לשעבר, אלן האסנפלד, ציין כי אורנשטיין היה "הזרז לייצור הרובוטריקים הקיימים".
אורנשטיין מחזיק ביותר ממאה פטנטים אחרים.
מלבד רובוטריקים, הידועה ביותר מבין המצאותיו היא הפטנט האמריקני 5,451,054: מכשיר להצגת קלפי השחקנים במשחקי פוקר.
במטרה להפוך את אליפויות הפוקר בטלוויזיה למעניינות יותר עבור הקהל, אורינשטיין המציא דרך בה הקלפים של השחקנים יהיו גלויים לצופים: על ידי יצירת חלון זכוכית עם מצלמה מתחתיו בשולחנות ליד כל שחקן, הקהל יוכל להעריך טוב יותר את המשחק, תוך שהוא לא מפריע לשחקנים.
נשיא התוכניות של רשת NBC, ג'ון מילר, אמר כי אורנשטיין הוא "האחראי היחיד להצלחת משחק הפוקר בימינו."
אורנשטיין הוא היוצר והמפיק הבכיר של טורניר פוקר סופרסטארס ברשת FSN.
הוא גם הפיק את תוכנית הטלוויזיה הפופולרית "High Stakes Poker", ששודרה בין השנים 2006–2007 ובין 2009–2011; פרקים ישנים ניתן לראות בארצות הברית ב-GSN.
החל משנת 2009 הזכיות בטורניר הפוקר החי של אורנשטיין היו כ-200,000 דולר.
הוא היה מועמד לשנת 2008 להיכל התהילה של פוקר.
אורנשטיין הוכנס גם להיכל התהילה של הממציאים בניו ג'רזי.
הוא זכה בטורניר "Seven-card stud" בסך 5,000 דולר בטורניר הפוקר העולמי (WSOP) ב-1996, והרוויח 130 אלף דולר כשהביס את טי.ג'יי קלוטיאר, סינדי ויולט וסגנית האלופה הומברטו ברנז.
הוא הגיע למקום השביעי באירוע של Seven Card Stud וזכה בסך 2,500 דולר באליפות ארצות הברית בפוקר 2005. למרות היותו המתחרה הוותיק ביותר (בגיל 80), הוא זכה בסיבוב הראשון שלו באליפות הפוקר של NBC נגד אחד משחקני משחק המזומנים הטובים בעולם, צ'יפ ריס.
אורנשטיין הפסיד בסיבוב השני לג'ון הניגן.
בשנת 1984 הקימה הממשלה האמריקאית בניין בן אחת עשרה קומות למשפחות בעלות הכנסה נמוכה.
אורנשטיין עזר במימון בניין הדירות וכינה אותו לכבוד הוריו: בניין לייב וגולדה אורנשטיין.
הוא תרם את מרבית העלויות לבניין לייב וגולדה אורנשטיין בקריית אונו, בו יחידות דיור ומתקני פנאי.
בשלושים השנים האחרונות סייע אורנשטיין לאלפי תושבי ניו יורק עניים בתשלום דמי השכירות והחשבונות הרפואיים שלהם.
פעילותו הפילנתרופית של אורנשטיין התרחבה גם לתחומי ישראל.
לרגל יום השואה שצוין בשנת 2019 אורנשטיין, יחד עם אשתו סוזי, הרימו תרומה של מיליון ורבע דולר אמריקאי למחלקה לשיקום עמוד השדרה של המרכז הרפואי לשיקום לוינשטיין, שיועדו לשיפוץ המחלקה.
המחלקה קרויה מאז המחלקה לשיקום שדרה ע"ש אורנשטיין.
אברם: לוחם יהודי, הוצאת מוסד ביאליק
הנרי אינמן היה צייר פורטרט, ז'אנר ונוף אמריקאי.
הוא נולד ביוטיקה, ניו יורק, להורים מהגרים אנגלים שהיו בין המתיישבים הראשונים ביוטיקה.
משפחתו עברה להתגורר בניו יורק בשנת 1812.
החל משנת 1814 ובמשך שבע השנים הבאות, היה תלמידו של ג'ון ווסלי ג'רוויס בניו יורק, יחד עם ג'ון קווידור.
הוא היה סגן הנשיא הראשון של האקדמיה הלאומית לעיצוב.
הוא הצטיין בציור פורטרטים, אך היה פחות מוכשר בתמונות הז'אנריות.
בין נופיו ניתן למנות את "מפלי רידאל, אנגליה", "אחר הצהריים באוקטובר", ו"חורבות ברמבלטי".
נושאי הז'אנר שלו כוללים את "נער החדשות" ו"נערות וושינגטון".
הדיוקנאות שלו כוללים את אלה של הנרי ראטגרס ופיץ גרין האלק באגודה ההיסטורית בניו יורק.
הוא גם צייר דיוקנאות של אנג'ליקה סינגלטון ואן בורן, הבישוף ווייט, השופטים הראשיים מרשל ונלסון, ג'ייקוב בארקר ואחרים.
תומאס מקנני הטיל על אינמן, שהיה ליתוגרף מוכשר, להעתיק יותר ממאה ציורי שמן של מנהיגי האינדיאנים שנעשו על ידי צ'ארלס בירד קינג עבור ספר מודפס, "ההיסטוריה של שבטי האינדיאנים של צפון אמריקה".
ציורי השמן נמצאים כעת באוספים של הבית הלבן, המוזיאון לאמנות ג'וסלין ומוזיאון אמון קרטר לאמנות אמריקאית.
במהלך שנה שהה באנגליה בשנים 1844–1845, הוא צייר את הסופר וורדסוורת', ג'ון צ'יימברס, סר ויליאם סטיוארט, הברון מבלייר וסלבריטאים אחרים.
יחד הם היו ההורים לארבעה ילדים, אחד מהם היה צייר ג'ון אובראיין אינמן (1828–1896), והנרי אינמן ג'וניור (1837–1899) שהיה סופר.
אינמן נפטר ב־17 בינואר 1846 לאחר שחזר מאנגליה לאמריקה עקב בריאות לקויה.
לפני מותו הוא עסק בסדרת תמונות היסטוריות עבור הקפיטול בוושינגטון.
הנרי אוסאווה טאנר היה אמן אמריקאי והצייר האפרו-אמריקני הראשון שזכה לשבחים בינלאומיים.
טאנר עבר לפריז, צרפת, בשנת 1891 כדי ללמוד, והמשיך להתגורר בה לאחר שהתקבל לחוגים אמנותיים צרפתיים.
הנרי אוסאווה טאנר נולד בפיטסבורג, פנסילבניה, הראשון מבין תשעה ילדים; שני אחים, בנימין והוראס, מתו בינקות.
אחת מאחיותיו, האל טאנר דילון ג'ונסון, הייתה האישה הראשונה שהוסמכה לעסוק ברפואה באלבמה.
אביו בנימין טאקר טאנר (1835–1923) הפך לבישוף בכנסייה האפיסקופלית המתודיסטית האפריקאית (AME), העדה השחורה העצמאית הראשונה בארצות הברית.
הוא התחנך בקולג' אייברי ובסמינר התאולוגי המערבי בפיטסבורג, ופיתח קריירה ספרותית.
בנוסף, הוא היה פעיל פוליטי שתמך בביטול העבדות.
אמו של הנרי טאנר שרה נולדה לעבדות בווירג'יניה אך ברחה כפליטה לצפון שם הכירה והתחתנה עם בנג'מין טאנר.
המשפחה עברה מפיטסבורג לפילדלפיה כשטאנר היה צעיר.
כשהוא היה כבן 13, הוא ראה צייר נוף שעובד בפארק פיימונט, שם הוא טייל עם אביו.
הוא החליט שהוא רוצה להיות צייר.
אף על פי שאמנים רבים סירבו לקבל חניך אפרו-אמריקני, בשנת 1879 נרשם טאנר לאקדמיה לאמנויות יפות בפילדלפיה, והפך לסטודנט השחור היחיד.
החלטתו ללמוד בבית הספר הגיעה בתקופה חשובה בתולדות ההכשרה המוסדית האמנותית.
האקדמיות לאמנות הסתמכו זה מכבר על מושגי לימוד ישנים שהוקדשו כמעט לחלוטין ללימודי גבס והרצאות באנטומיה.
זה השתנה באופן דרסטי עם הצטרפותו של תומאס אייקינס כ"פרופסור לרישום וציור" לאקדמיה בפנסילבניה.
אייקינס עודד שיטות חדשות, כגון מחקר ממודלים חיים, דיון ישיר באנטומיה בשיעורים, וניתוחים של גופות להיכרות עם הגוף האנושי והבנתו.
הוראתו של אייקינס וגישתו המתקדמת לחינוך לאמנות השפיעו עמוקות על טאנר.
האמן הצעיר היה אחד התלמידים האהובים על אייקינס; שני עשורים לאחר שעזב טאנר את האקדמיה, אייקינס צייר את דיוקנו.
באקדמיה התבגר טאנר עם אמנים איתם שמר על קשר לאורך כל חייו, בעיקר רוברט הנרי, ממייסדי אסכולת אשקאן.
במהלך זמן קצר יחסית באקדמיה פיתח טאנר ידע מעמיק באנטומיה ובמיומנות להביע את הבנתו את המשקל והמבנה של הדמות האנושית על הבד.
בתקווה להרוויח מספיק כסף כדי לנסוע לאירופה, טאנר הפעיל סטודיו לצילום באטלנטה בסוף שנות השמונים.
במהלך תקופה זו פגש טאנר את הבישוף ג'וזף קריין הרזל, נאמן מכללת קלארק.
הרזל ואשתו התיידדו עם טאנר, הפכו לפטרונים שלו והמליצו לו על עבודת הוראה במכללה.
טאנר לימד ציור במכללת קלארק (אוניברסיטת קלארק אטלנטה) לתקופה קצרה.
בשנת 1891 נסע לפריז, צרפת, ללמוד באקדמיה ז'וליאן.
הוא הצטרף גם למועדון סטודנטים לאמנות.
פריז הייתה בריחה מבורכת עבור טאנר; בתוך חוגי האמנות הצרפתיים, הגזע לא היה חשוב ביותר.
טאנר התאקלם במהירות בחיי פריז.
שם פגש את אתרטון קרטיס שהפך לחבר ולפטרון של אמנותו.
פרט לחזרה קצרה מדי פעם הביתה, טאנר בילה את רוב חייו בפריז.
שם הוא הוצג בפני אמנים חדשים רבים שעבודותיהם השפיעו על גישתו לאמנות.
במוזיאון הלובר הוא נתקל ולמד את יצירותיהם של גוסטב קורבה, ז'אן בפטיסט שארדין ולואי לה ניין.
אמנים אלה ציירו סצנות של אנשים רגילים בסביבתם, וההשפעה ביצירתו של טאנר ניכרת.
טאנר המשיך את לימודיו אצל אמנים ידועים כמו ז'אן ג'וזף בנג'מין קונסטנט וז'אן פול לורנס.
בהנחייתם החל טאנר לבסס מוניטין בצרפת.
הוא התיישב במושבת האמנות אטפלס בנורמנדי.
מוקדם יותר צייר טאנר סצנות ימיות של מאבק האדם בים, אך ב־1895 הוא יצר בעיקר יצירות דתיות.
המעבר שלו לציור סצנות תנ"כיות התרחש כשהוא עבר מהפך רוחני.
במכתב שכתב להוריו בחג המולד בשנת 1896, הצהיר: "החלטתי לשרת אותו [אלוהים] בנאמנות רבה יותר."
ציורו של טאנר "דניאל בגוב האריות" התקבל לסלון בפריז ב-1896. מאוחר יותר באותה שנה הוא צייר את "תחייתו של לזרוס".
השבחים הביקורתיים ליצירה זו חיזקו את מעמדו של טאנר באליטה האמנותית ובישרו על הכיוון העתידי של ציוריו, שטיפלו בעיקר בנושאים מקראיים.
לאחר שראה את "תחייתו של לזרוס", הציע מבקר האמנות רודמן ונאמאקר לשלם את כל ההוצאות עבור מסעו של טאנר למזרח התיכון.
ונאמייקר הרגיש שכל צייר רציני בסצנות תנ"כיות צריך לראות את הסביבה ממקור ראשון וכי צייר בקליבר של טאנר שווה את ההשקעה.
לפני שהסלון הבא נפתח, הוא נסע לארץ ישראל.
חקר מסגדים ואתרים מקראיים שונים, כמו גם מחקרי אופי של האוכלוסייה המקומית, אפשרו לו להמשיך בהכשרתו האמנותית.
ציוריו פיתחו אווירה עוצמתית של מסתורין ורוחניות.
טאנר לא היה האמן הראשון שחקר את המזרח התיכון באופן אישי: מאז שנות ה -30 של המאה ה -19 גברה ההתעניינות במזרחיות באירופה.
אמנים כמו אז'ן דלקרואה, דייוויד רוברטס, ומאוחר יותר, אנרי מאטיס ערכו סיורים כאלה.
בביקור חוזר קצר בארצות הברית בשנת 1893, צייר טאנר את "שיעור הבנג'ו", בעודו בפילדלפיה.
הציור נחשב ליצירתו הידועה ביותר ומציג גבר שחור קשיש המלמד נער, הנחשב לנכדו, כיצד לנגן בבנג'ו.
קומפוזיציה שקטה זו בוחנת כמה נושאים חשובים.
דמותו של גבר שחור המנגן בבנג'ו מופיעה בכל ספרי האמנות האמריקאית בסוף המאה ה -19.
טאנר יצר רגע רגיש של אינטראקציה אנושית.
הזקן והילד הצעיר מוצגים בפעילות מרוכזת, שאינם מודעים לשאר העולם, חולקים תחושת מגע ושיתוף פעולה.
הוא מציג את היושבים כיחידים עם פרטים דמויי דיוקן.
הציור של טאנר יוצר סצנה שלווה המדגישה צניעות ומשפחה.
ישנם שני מקורות אור נפרדים ומשתנים: זוהר לבן וכחול טבעי מבחוץ נכנס משמאל, ואילו האור החם מאח ניכר בציור מצד ימין.
הדמויות מוארות במקום בו נפגשים שני מקורות האור.
ייתכן ויש בכך ביטוי למצבו של טאנר במעבר בין שני עולמות, אמריקה בעבר וביתו החדש בצרפת.
טאנר צייר נופים, נושאים דתיים וסצנות של חיי היומיום בסגנון ריאליסטי.
בעוד שעבודות כמו שיעור הבנג'ו תיארו סצנות יומיומיות מחיי אפרו-אמריקאים, מאוחר יותר צייר טאנר נושאים דתיים.
טאנר לא היה מוגבל לגישה ספציפית אחת לציור ולרישום.
עבודותיו משקפות לעיתים קשב מוקפד לפרטים ולמשיחות מכחול רופפות ואקספרסיביות אצל אחרים.
לעיתים קרובות שתי השיטות משמשות בו זמנית.
טאנר התעניין גם בהשפעות שיכולות להיות לצבע בציור.
קומפוזיציות חמות יותר כמו תחייתו של לזרוס (1896) וההכרזה (1898) מבטאות את העוצמה של רגעים דתיים, ואת התרוממות הרוח של התעלות בין האלוהי לאנושות.
ציורים אחרים מדגישים גוונים חמים, שהפכו לדומיננטיים בעבודתו לאחר אמצע שנות ה -90.
עבודות כמו הרועה הטוב (1903) וחזרתן של הנשים הקדושות (1904) מעוררות תחושה של דתיות קודרת והתבוננות פנימית.
טאנר התנסה לעיתים קרובות עם אור בקומפוזיציה.
מקור ועוצמת האור והצל בציוריו יוצרים מרחב ואווירה כמעט מוחשיים תוך הוספת רגש ומצב רוח לסביבה.
טאנר השתמש גם באור כדי להוסיף משמעות סמלית לציוריו.
בשנת 1899 נישא לג'סי אולסון, זמרת אופרה שוודית-אמריקאית.
ג'סי טאנר נפטרה בשנת 1925, שתים עשרה שנה לפני בעלה, והוא התאבל עליה עמוק לאורך שנות העשרים.
הוא מכר את בית המשפחה בלס שארמס שם הם חיו ביחד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבד טאנר במחלקת המידע הציבורי של הצלב האדום, ובמהלכה צייר גם תמונות מקווי החזית של המלחמה.
עבודותיו בהשתתפות חיילים אפרו-אמריקאים היו נדירות במהלך המלחמה.
בשנת 1923 המדינה הצרפתית הפכה אותו לאביר של לגיון הכבוד על עבודתו כאמן.
טאנר נפטר בשלווה בביתו בפריז, צרפת, ב־25 במאי 1937.
הוא נקבר בבית העלמין סקו בסקאו, האוט-דה-סיין, שהוא פרבר של פריז.
הנרי אברמוביץ (נולד ב-1950) הוא פסיכואנליטיקאי יונגיאני, אנתרופולוג, ומומחה לחינוך רפואי.
כיהן כנשיא הראשון של המכון הישראלי לפסיכולוגיה יונגיאנית, וכראש האגודה האנתרופולוגית הישראלית.
הוא פרופסור אמריטוס בחוג לחינוך רפואי בבית ספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב והתמחה שם בחינוך רפואי לסטודנטים לרפואה.
אמו, אתל לאה, הורתה ספרות עברית וספרות אנגלית, ושלטה בשפה העברית.
אביו, הרי צבי יונה, היה רואה חשבון בעיסוקו, והתעניין בארכאולוגיה מקראית כתחביב.
בנוסף לו, היו במשפחה אח ואחות.
סיים תואר ראשון, שני ושלישי באוניברסיטת ייל.
ב-1967–1971 למד לתואר ראשון בפילוסופיה.
ב-1971–1973 למד לתואר שני בפסיכולוגיה, וב-1973–1977 למד לתואר שלישי בפסיכולוגיה.
עבודת הדוקטור שלו עסקה באברהם אבינו, ופורסמה גם כספר בשנת 1993.
ב-1977, לאחר סיום לימודיו, עלה לישראל.
ב-1981 התחיל לעבוד כמרצה בחוג לחינוך רפואי בבית ספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
הוא לימד שם בעיקר סטודנטים אמריקניים לרפואה שהגיעו לישראל במסגרת מסלול מיוחד.
בשנת 2018 פרש כפרופסור אמריטוס.
במקביל לעבודתו כמרצה, עסק גם במקצועו השני - פסיכולוג קליני, והתמקד בעיקר בטיפול פסיכואנליטי במסורת של הפסיכולוגיה היונגיאנית.
כיהן כנשיא הראשון של המכון הישראלי לפסיכולוגיה יונגיאנית.
בין השנים 1993–1995 עמד בראש האגודה האנתרופולוגית הישראלית.
לאחר פרישתו מהאוניברסיטה, ממשיך לחקור, לכתוב ולעבוד כמטפל בקליניקה הפרטית שלו.
תחומי מחקרו של אברמוביץ ממוקמים בפסיכולוגיה היונגיאנית ובאנתרופולוגיה התרבותית.
להלן פירוט של תחומי מחקרו העיקריים:
בעבודותיו על הטיפול הפסיכולוגי, חלק אברמוביץ על התפיסה המקובלת, ששמה דגש על תיאוריה וטכניקה, וטען שהטיפול הוא סוג מיוחד של "פרפורמנס", עם דגש מיוחד על אלתורים ורעיונות נוספים מתחומי הדרמה ובימוי (Analysis as performance arts).
אברמוביץ שם דגש על החשיבות של המרחב הקליני, שיונג הגדיר כ"טמנוס", קודש הקדושים במקדש יווני, כחלק אינטגרלי של תהליך הריפוי.
בסדרת מאמרים הוא חקר אספקטים שונים של הטמנוס, כגון: "אובדן טמנוס" או: כשהקליניקה עוברת דירה, "טמנוס הושגה מחדש: הרהורים על העדר האנאליטיקאי", ולאחרונה, חיבר אברמוביץ בין מחקר איכותי לבין מציאות קלינית במחקר המבוסס על ראיונות עם 40 מטפלים בסוגיה: מתי המטפל צריך להפסיק טיפול?.
טקסי קבורה ואבל ומצבים של קרבה למוות
כאנתרופולוג, התפרסם אברמוביץ במחקריו על טקסי קבורה ואבל, ועל מקומו של המוות בתרבויות שונות.