tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדיניות זו הובילה לעריקות בקנה מידה גדול מהצבא ולעריקות של קצינים, שהחלו להקים תנועת התנגדות.
ככל שההתקוממויות התגברו, הממשלה עצרה עשרות אלפי בני אדם, והחוק הסורי שונה כדי לאפשר למשטרה ולכל אחד מ-18 כוחות הביטחון של המדינה לעצור חשוד למשך שמונה ימים ללא צו מעצר.
רבים מהעצורים חוו התעללות, הוחזקו בחדרים צפופים, קיבלו משאבים מוגבלים, הוכו, חוו זעזועים חשמליים או נפגעו.
לפחות 27 מרכזי עינויים נוהלו על ידי סוכנויות מודיעין סוריות.
תעמולה ממלכתית של המשטר ניסתה להציג כל מחאה כ"פרויקט לזריעת סכסוכים עדתיים" בין הקבוצות האתניות הרבות במדינה.
ההתקוממות בדרעא הייתה התקוממות נגד סוריה הבעת'יסטית ובעלות בריתה שבוצעה על ידי כוחות שונים באופוזיציה הסורית במחוז דרעא כחלק ממלחמת האזרחים בסוריה.
פעילות המורדים ההתקוממות המרד החלה ב-2018, אך גברה בשנה שלאחר מכן.
בשנה שלאחר יוני 2019 ביצעו המורדים למעלה מ-1,200 תקיפות.
בהמשך, נרשמו באזור עימותים כבדים בין כוחות המורדים למשטר, ב וב.
המרד הסתיים בניצחון הממשלה ובכיבוש השטח כולו על ידה, עד למתקפת המורדים הסורים, בה, במסגרת , כבשו קבוצות האופוזיציה את המחוז כולו.
הו צ'י מין (בווייטנאמית: Hồ Chí Minh, IPA: ; 19 במאי 1890 – 3 בספטמבר 1969) היה מהפכן, מייסד ומנהיג צפון וייטנאם.
מכונה כיום בווייטנאם בתואר העממי "אבי האומה".
נולד בשם נגויין סינג קונג (Nguyễn Sinh Cung) בכפר קימילין שבמרכז וייטנאם.
אביו היה פקיד ממשלתי שהתפטר במחאה על השלטון הצרפתי במדינה, והפך למורה נודד בכפרים.
אביו היה מלומד קונפוציאני וברוח זו גדל.
ב-1911 קיבל עבודה כטבח בספינה צרפתית, ואחר כך עבד בלונדון ובפריז.
בפריז היה ממייסדי המפלגה הקומוניסטית של צרפת.
כאשר נשיא ארצות הברית וודרו וילסון הגיע לוועידת השלום בוורסאי, ניסה לעניין אותו בזכות ההגדרה העצמית של העם הווייטנאמי, אך ללא הצלחה.
לאחר מכן שהה בברית המועצות ומשם נשלח לסין ולמדינות נוספות באסיה.
ב-1930 ייסד בהונג קונג את המפלגה הקומוניסטית הווייטנאמית.
ב-1931 נאסר על ידי השלטון הבריטי במושבה, שוחרר ב-1933, ושב לברית המועצות.
ב-1938 חזר לסין ופעל כיועץ עבור הקומוניסטים.
ב-1941, כאשר וייטנאם נכבשה בידי האימפריה היפנית, חזר לארצו, וייסד בה את תנועת הוייט מין, שנלחמה נגד הכובש היפני ומשתפי הפעולה הצרפתים שלהם מטעם ממשלת צרפת של וישי.
באותה תקופה העניק לעצמו את הכינוי הו צ'י מין שפירושו "הנאור".
עם כניעת יפן ב-1945 הקים הווייט מין את הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם, והו צ'י מין נבחר לנשיאה ב-2 במאי 1946. צרפת סירבה להכיר בעצמאות וייטנאם, וכוחות הווייט מין הפנו את מאבקם נגדה.
מאבק אכזרי זה נמשך עד 1954, במהלכו נלחם הצבא הווייטנאמי בעיקשות עד הבסת צבא צרפת.
אחרי ניצחון הווייט מין בקרב דיין ביין פו, ויתרה צרפת על השלטון בהודו-סין הצרפתית (שכללה גם את קמבודיה ולאוס).
אבל ועידת ז'נבה של 1954 שהתכנסה לפתור את המצב בהודו-סין הצרפתית ובקוריאה, החליטה על "חלוקה זמנית" של וייטנאם לשתי מדינות, כאשר החלק הצפוני יהיה בשליטת הווייט-מין בראשות הו צ'י מין.
הו צ'י מין החל לפעול לביסוס השלטון הסוציאליסטי בצפון, אולם מעולם לא ויתר על חלום איחוד וייטנאם.
אחרי 1954 החלה הארץ להיגרר למלחמה נוספת.
המלחמה שבה נלחמה דרום וייטנאם במחתרת הקומוניסטית בדרום – הווייטקונג, אולם לאחר מכן הייתה צפון וייטנאם מעורבת ישירות במלחמה.
בשלב זה הו צ'י מין היה פחות ופחות מעורב ישירות בקבלת ההחלטות, ושימש יותר כדמות סמלית, שדרבנה את העם להמשיך להילחם על אחדות וייטנאם.
הוא היה ידוע בכינוי "הדוד הו".
הפחתת מעורבותו בקבלת ההחלטות נבעה הן מסיבות רפואיות והן מעליית כוחו של לה דואן המיליטנטי בפוליטביורו.
הו צ'י מת בשנת 1969, טרם הספיק לראות את חלומו לאיחוד וייטנאם תחת שלטון קומוניסטי מתגשם.
הוא ציווה שעם מותו יישרפו את גופתו, ואפרה ייקבר בראש שלוש גבעות בווייטנאם.
צוואתו לא קוימה, ולאחר מותו גופתו נחנטה והיא מוצגת במאוזוליאום בהאנוי, בדומה למאוזוליאום של לנין במוסקבה.
עם ניצחון צפון וייטנאם במלחמה, נקראה שמה של בירת הדרום סייגון על שמו (Thành Phố Hồ Chí Minh).
הו צ'י מין סיטי (), לשעבר סייגון (), היא העיר הגדולה ביותר בווייטנאם.
סייגון הייתה בירת דרום וייטנאם מ-1954 ועד 1976, עת נכבשה על ידי צפון וייטנאם במלחמת וייטנאם, והאנוי הפכה לבירת המדינה המאוחדת.
עם כיבושה שונה שם העיר לשם הנוכחי, על שם הו צ'י מין מייסד צפון וייטנאם, אולם וייטנאמים רבים עדיין מכנים את העיר בשמה הקודם.
העיר שוכנת על גדתו המערבית של נהר סייגון , סביבו משתרע המטרופולין שלה על כ-2,061 קמ"ר.
העיר היא שער הכניסה הראשי למדינה, וביקרו מעל ל-8.6 מיליון איש ב-2019, רובם דרך נמל התעופה הבינלאומי טן סון נהאט.
הו צ'י מין היא המרכז הכלכלי של וייטנאם ויש לה מעמד של עיר עולם.
בעיר שוכנת הבורסה לניירות ערך הגדולה במדינה, והיא ביתם של משרדי הנהלה של בנקים וחברות בינלאומיות רבות.
הו צ'י מין סיטי מתפתחת במהירות, ולצד מעמד של מתעשרים חדשים, יש בה גם משכנות עוני ועזובה רבים.
הו צ'י מין סיטי כונתה במספר שמות לאורך ההיסטוריה שלה, ואלו ייצגו קבוצות אתניות, תרבותיות ופוליטיות שונות.
בתקופתה כנמל מסחר קטן של האימפריה הקמרית, נודעה העיר כ"פרי נוקור" (בקמרית: ព្រៃនគរ), וכך היא עוד מכונה בפי חלק מהקמבודים עד היום.
פירוש המילה פרי בקמרית הוא יער והמילה נוקור הוא ממלכה - על כן נקראה העיר בפי האימפריה הקמרית "ממלכת היער".
בהמשך, עם מעבר השליטה בה לידי הווייטנאמים, שמה שונה באופן רשמי ל"יה דין" (בווייטנאמית: Gia Định), שם בו כונתה עד לכיבוש הצרפתי בשנות ה-60 של המאה ה-19.
לאחר הכיבוש הצרפתי, שמה שונה ל"סייגון" (בווייטנאמית: Sài Gòn), על אף שכונתה במפות מקומיות כ"יה דין" עד ל-1891 לפחות.
בשפה הווייטנאמית מילים רבות השאולות משפות סיניות.
אחת הסברות באשר לפשר השם סייגון היא מהמילים הסיניות "סיי" (בווייטנאמית: Sài), אשר משמעה עצי הסקה, גזם, ענפים או כלונסאות עץ, ו"גון" (בווייטנאמית: Gòn) אשר משמעה בווייטנאמית הוא כותנה.
שם זה עשוי להתייחס לעצי הבומבק ההודי, אשר מכונה גם עץ הכותנה, אותו שתלו החמרים מסביב לפרי נוקור, ושעדיין מצוי באזורים שונים בעיר.
כמו כן, שם זה יכול להתייחס גם ליער העבות שסבב את העיר, על שמו נקראה העיר על ידי החמרים.
פירוש נוסף הניתן לשם סייגון הוא מההקבלה לשם טאינגון (בווייטנאמית: Tai-Ngon), שמה הקנטונזי של העיר, אשר משמעה גדה.
כמו כן, ייתכן שהשם סייגון הוא שיבוש של המילים סיי קון (בווייטנאמית: Sai Côn), תרגום השם פרי נוקור מקמרית לווייטנאמית.
השם הנוכחי, "הו צ'י מין סיטי", ניתן לה לאחר נפילתה של סייגון לקראת סופה של מלחמת וייטנאם ב-1975, כהוקרה להו צ'י מין, מייסד ומנהיג צפון וייטנאם.
אף על פי כן, בשיח היום-יומי השם סייגון עודנו שגור בפי האזרחים והתיירים המגיעים לעיר וכן בפי הקהילה הבינלאומית.
לרוב יש הבדל טכני בין שני השמות - השם סייגון משמש למרכז ההיסטורי של העיר והאזורים הסמוכים לו, בעוד שהשם הו צ'י מין סיטי משמש לעיר בכללותה, כולל המטרופולין שלה.
ההתיישבות הראשונה באזור העיר הייתה מקדש שהקימה במקום ממלכת פונאן במאה הרביעית.
יישוב בשם באיגאור הוקם באזור במאה ה-11 על ידי ממלכת צ'אמפה.
כשפלשה האימפריה הקמרית לאזור, היא שינתה את שם היישוב לפרי נוקור, שמשמעו "ממלכת היער".
פרי נוקור התפתחה ככפר דייגים קטן, בו ישבו בעיקר חמרים.
בתחילת המאה ה-17 מתיישבים וייטנאמים החלו לפקוד את העיר ולהתיישב בה וכך גם באזור כולו.
אט אט ההתיישבויות הווייטנאמיות ניתקו את ההתיישבות הקמרית בדלתא של המקונג ובפרי נוקור משאר שטחי האימפריה והפכו אותם למיעוט באזור.
ב-1623 המלך החמרי התיר לפליטים וייטנאמיים ממלחמת האזרחים בווייטנאם להתיישב בפרי נוקור ולהקים בה בית מכס.
גלים הולכים וגדלים של וייטנאמיים החלו להשתלט על העיר, ללא יכולת מצד האימפריה הקמרית להתנגד להם, בשל מלחמותיה עם תאילנד.
ב-1698 נשלח לעיר אציל וייטנאמי מהואה מטעם שושלת נווין, על מנת להקים באזור תשתית מנהלית לטובת השלטון הווייטנאמי.
לקראת תום שלטונם בה, הפכה פרי נוקור לנמל מסחרי חשוב ביותר לאימפריה הקמרית - אובדנה ואובדן כל הדלתא של המקונג ניתק את האימפריה מים סין הדרומי לחלוטין, אך נותרה לה הגישה למפרץ תאילנד מהנמלים בסיהאנוקוויל וקפ.
השליטה בעיר עברה באופן רשמי לווייטנאמים והם הקימו בה מצודה בהשראת המהנדס הצרפתי סבסטיאן דה וובאן ובסיוע של שכירי חרב צרפתים.
מצודה זו והעיר כולה כונתה על ידי הווייטנאמים "יה דין".
העיר נכבשה על ידי הצרפתים והספרדים ב-1859 וסופחה באופן רשמי להודו-סין הצרפתית ב-1862 בהסכם סייגון.
השלטון הצרפתי הותיר את השפעתו העמוקה על העיר, ומבנים רבים בה בנויים לפי הסגנון הצרפתי - אף השם האירופאי לעיר, סייגון, הפך לשמה הרשמי.
הווייט מין, בהנהגתו של הו צ'י מין, הכריז על עצמאות וייטנאם כבר בשנת 1945 לאחר שזו נכבשה על ידי צרפת של וישי והאימפריה היפנית.
תחומי שליטתו של הוייט-מין היו מרוכזים באזורים הכפריים של וייטנאם.
לאחר מותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט ונטישת המדיניות האנטי-קולוניאליסטית שאימץ בתקופתו כנשיא ארצות הברית, תמכה ארצות הברית בניסיונותיה של צרפת להשיב לעצמה את השליטה בווייטנאם, בניסיון להשתלט על התפשטות הקומוניזם.
דרום וייטנאם עודנה הייתה נתונה לשליטתה המלאה של צרפת, כולל סייגון, וכן היו בידיה כיסי שליטה בדלתא של ההונג - הערים האנוי, הייפונג ותאי בין.
ב-1949 הכריז באו דאי, קיסר שושלת נווין, על עצמאותה של וייטנאם מידי צרפת ובהסכמתה, וכן הכריז על סייגון כבירת המדינה החדשה.
ב-1954, בעקבות תוצאות מלחמת הודו-סין הראשונה, הוחלט במסגרת ועידת ז'נבה על חלוקתה של וייטנאם, כך שצפון וייטנאם תהפוך למדינה קומוניסטית בשליטתו של הווייט מין והדרום יוותר מדינה קפיטליסטית בשליטתו של באו דאי ובתמיכתה של צרפת.
מספר שנים לאחר מכן פרצה מלחמת וייטנאם, בה נלחמה דרום וייטנאם בתמיכתה של ארצות הברית ומדינות המערב בצפון וייטנאם והווייטקונג בתמיכתן של ברית המועצות ומדינות הגוש המזרחי.
במהלך מתקפת טט ניסו כוחות הצפון לכבוש את העיר, שהייתה לבסיס הפיקוד של צבא ארצות הברית המדינה, אך הדבר עלה בידיהם רק ב-30 באפריל 1975, במהלך שהביא לסוף המלחמה ולניצחונה של צפון וייטנאם ונודע בשם "נפילת סייגון".
ב-1976, החליט הממשל הקומוניסטי החדש על איחודה של סייגון עם מחוז יה דין ושני מחוזות נוספים ליצירת הו צ'י מין סיטי, על שמו של המנהיג המנוח הו צ'י מין.
במאה ה-21, העיר הייתה צפויה להצטרף לערים אחרות שמתקיימות מתחת לקו המים, כמו ניו אורלינס ואמסטרדם בשל שילוב בין גורמים כלכליים, פוליטיים ואקלימיים.
הו צ'י מין סיטי ממוקמת בדרום מזרח וייטנאם, כ-1,760 ק"מ מהבירה האנוי.
הגובה הממוצע של העיר הוא 19 מטר מעל פני הים.
העיר גובלת במחוזות טאי נין ובין ייאנג מצפון, במחוזות דאונגם נאי ובה ז'יה-וונגם טאו ממזרח, במחוז לאונגם אנג ממערב ובים סין הדרומי מדרום.
העיר מכסה שטח של כ-2,095 קמ"ר, המהווים כ-0.63% משטחה של וייטנאם.
המרחק מהנקודה הצפונית בעיר לדרומית הוא כ-102 ק"מ ומהנקודה המזרחית בעיר למערבית הוא כ-47 ק"מ.
בעיר אקלים סוואנה טרופי עם לחות ממוצעת של 78-82%.
השנה בעיר מובחנת לשתי עונות - העונה הגשומה ממאי עד נובמבר, בה יש כמות משקעים ממוצעת של 1,800 מ"מ וכ-150 ימים של גשם, והעונה היבשה מדצמבר עד אפריל.
הטמפרטורה הממוצעת בעיר היא 28.0 מעלות צלזיוס.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שתועדה בעיר היא 40.0 מעלות צלזיוס באפריל והנמוכה ביותר הייתה כ-13.8 מעלות צלזיוס בינואר.
לשטח העיר הו צ'י מין סיטי מעמד כשל מחוז בווייטנאם.
העיר עצמה מחולקת ל-24 תת-מחוזות - חמישה מחוזות כפריים שגודלם 1,601 קמ"ר ו-19 מחוזות עירוניים או פרווריים שגודלם 494 קמ"ר.
הרשות המבצעת של העיר נקראת "ועדת העם של הו צ'י מין סיטי" - היא מונה כ-13 חברים ובראשה עומד נווין ת'אן פונג.
הרשות המחוקקת של העיר היא "מועצת העם של הו צ'י מין סיטי" - בה כ-95 חברים, ובראשה עומדת נווין ת'י קויט טאם.
הרשות השופטת של העיר הוא בית המשפט העממי של הו צ'י מין סיטי, אשר בראשו עומד אונג ת'י שואן הואנג.
בנוסף, בעיר ועדה מבצעת של המפלגה הקומוניסטית, המייצגת את מפלגת השלטון ומזכירה הראשי הוא נווין ת'יין נאן.
סדר ההיררכיה של הפוליטיקה העירונית הוא שמזכיר הוועדה המבצעת של המפלגה הקומוניסטית עומד בראש, לאחריו ראש ועדת העם ולאחר מכן ראש מועצת העם.
ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון של וייטנאם משנת 2019 אוכלוסיית העירייה מנתה כ-8.993 מיליון תושבים, כ-8.34% מאוכלוסייה וייטנאם.
נתון זה הופך את הו צ'י מין סיטי לעיר המאוכלסת ביותר במדינה וגם למחוז המאוכלס ביותר במדינה.
ההערכה היא כי עד 2025 יתגוררו בעיר כ-13.9 מיליון איש.
מוערך כי בשנת 2020 מתגוררים במטרופולין של העיר כ-20 מיליון תושבים.
כ-93.52% מתושבי העיר משתייכים לעם הווייטנאמי.
המיעוט הגדול בעיר הוא הקהילה הסינית המונה כ-5.78% מאוכלוסיית העיר, והיא הקהילה הסינית הגדולה במדינה.
הקהילה הסינית מגוונת ודוברת את השפות יְוֵה, מנדרינית, האקּה, הוֹקְייֵן, האינאנית ועוד.
הדתות הבולטות בעיר הן המהאיאנה, הדאואיזם והקונפוציאניזם, כשמאמיני שלוש הדתות מתפללים בדרך כלל באותם המקדשים.
ישנה אוכלוסייה ניכרת של נוצרים קתולים בעיר - כ-10% מאוכלוסייתה.
דתות נוספות הן קאו דאי, הואה האו, נצרות פרוטסטנטית, אסלאם, הינדואיזם וחברי הדת הבהאית.
אף על פי ששטח העיר מונה כ-0.6% בלבד משטחה של וייטנאם, הו צ'י מין סיטי מייצאת כ-20% מהתל"ג של המדינה, מייצרת כ-27% מהתוצר התעשייתי שלה ומושקעות בה כ-34.9% מהשקעות החוץ הישירות שבה.
העיר נחשבת למרכז הכלכלי של וייטנאם והתוצר המקומי הגולמי לנפש בעיר הוא 5,131 דולר, לעומת הממוצע בווייטנאם של 1,042 דולר לנפש.
התעשיות המרכזיות בעיר הן כרייה, דיג מאכלי ים, חקלאות, בנייה, תיירות ומסחר.
למדינה בעלות על כ-33.3% מענפי התעשייה העירוניים, למגזר הפרטי בעלות על כ-4.6% והשאר בבעלות זרה.
מגזר השירותים מהווה כ-51.1% מכלכלת העיר, המגזר התעשייתי כ-47.7% והחקלאות כ-1.2%.
בעיר 12 אזורי תעשייה ושני מתחמי חברות היי-טק.
אינטל השקיעה במפעליה בעיר כמיליארד דולרים.
בעיר ממוקמים גם סניפיהם הראשיים של מעל 50 בנקים וכ-20 חברות ביטוח.
הבורסה לניירות ערך הראשונה והגדולה ביותר בווייטנאם נמצאת בעיר.
כשלושה מיליון תיירים מגיעים לעיר מדי שנה - כ-70% מהתיירים המגיעים לווייטנאם כולה.
בעיר הוקמו שני מרכזים אורבניים חדשים, שכוללים בתי ספר מקצועיים, תשתיות חדשניות, מרכזי מסחר וכנסים ואטרקציות לתיירים.
אטרקציות התיירות העיקריות בעיר נבנו בתקופה הקולוניאלית הצרפתית או בתקופת מלחמת וייטנאם.
השדרות הרחבות שבמרכז העיר המודרנית בנויות בסגנון אמריקאי או צרפתי מהתקופה הקולוניאלית.
האתרים המתוירים במרכז העיר הם ארמון העצמאות (בווייטנאמית: Dinh Thống Nhất), בניין העירייה, התיאטרון העירוני, בניין הדואר הישן (אשר תוכנן על ידי גוסטב אייפל), הבנק המרכזי, בית המשפט העממי וקתדרלת נוטרדאם.
הקתדרלה נבנתה בשנת 1877 מלבנים שיובאו אליה מטולוז על פי הדגם של קתדרלת נוטרדאם שבפריז, אך מידותיה קטנות יותר.
בעיר מבני דת רבים נוספים, כמו המקדש הגדול של קאו דאי, כנסיות נוצריות, פגודות בודהיסטיות ומקדשים הינדואיסטים ועוד.
במרכז העיר ארבעה בתי מלון היסטוריים - קונטיננטל ומאז'סטיק (מהתקופה הקולוניאלית הצרפתית) ורקס וקארוול (מתקופת מלחמת וייטנאם).
המוזיאונים הגדולים בעיר הם מוזיאון הו צ'י מין סיטי, מוזיאון ההיסטוריה הווייטנאמית, המוזיאון המהפכני, מוזיאון שרידי המלחמה, שמציג מוצגים מתקופת מלחמת וייטנאם ומלחמת הודו-סין הראשונה, ומוזיאון לאמנות.
בעיר גן חיות וגן בוטני שנבנו בשנת 1865. רובע פאם נגו לאו, המכונה "רובע התרמילאים", מהווה מוקד משיכה לעשרות אלפי תרמילאים מדי שנה.
בשנת 2019 ביקרו בעיר כ-8.6 מיליון תיירים.
נמל התעופה הבינלאומי טן סון נהאט, הגדול בווייטנאם מבחינת מספר נוסעים, משרת את העיר - בנמל התעופה עוברים לפי ההערכות כ-15.5 מיליון איש בשנה.
בניית נמל התעופה הבינלאומי לונג טאן החלה בשנת 2015 - הוא ממוקם כ-40 קילומטרים צפון-מזרחית להו צ'י מין סיטי ומתוכנן כנמל תעופה בינלאומי, עם קיבולת מקסימלית של כ-100 מיליון נוסעים בשנה.
טון סון נהאט יוסב לשימוש טיסות פנים בלבד.
בעיר עוברות רכבות רבות לחלקים שונים בווייטנאם, ובין היתר ישנו קו רכבת ישיר לבירה האנוי.
אולם, תעבורת הרכבות אינה מפותחת דיו ופחות מאחוז מתנועת הנוסעים ורק כשישה אחוזים מתנועת הסחורות משתמשים בה.
בעיר נבנים שלושה קווי רכבת קלה.
בשל מיקומה של העיר על נהר סייגון, היא הפכה לנמל חשוב לתנועת אנשים וסחורות מיעדים שונים לאורך תוואי הנהר.
היעדים המרכזיים בדרום וייטנאם וקמבודיה הם וונג טאו, קנג טהאה, הדלתא של המקונג ובירת קמבודיה, פנום פן.
כמו כן, מעבורות משמשות כאמצעי תחבורה בתוך העיר עצמה.
רוב התחבורה הפנימית בעיר כוללת מוניות, אוטובוסים ואופניים, אך כלי התחבורה הנפוץ ביותר הם האופנועים.
ההערכות הן כי בעיר כ-340,000 מכוניות וכ-3.5 מיליון אופנועים, כמעט כפול מהכמות בבירה האנוי.
בעבר, אופניים היו כלי התחבורה הנפוץ ביותר, אך עם הזמן החליפו אותם אופנועים ומכוניות, מה שמגדיל את הפקקים ואת זיהום האוויר בהו צ'י מין סיטי.
בהו צ'י מין סיטי יש למעלה מ-80 אוניברסיטאות ומכללות שבהן לומדים למעלה מ-400,000 סטודנטים.
האוניברסיטה הגדולה בעיר היא האוניברסיטה הלאומית של וייטנאם הו צ'י מין סיטי, בה לומדים מעל ל-50,000 סטודנטים בשש פקולטות - טכנולוגיה, מדעי הטבע, מדעי הרוח והחברה, פקולטה בין-לאומית, כלכלה ומשפטים וטכנולוגיות מידע.
בנוסף, ישנן אוניברסיטאות נוספות לפדגוגיה, רפואה, כלכלה, ארכיטקטורה, משפטים, הנדסה, בנקאות, תעשייה, ספורט וחינוך גופני, תרבות, קונסרבטוריון ואמנויות יפות - כולן אוניברסיטאות ציבוריות.
בנוסף להן, ישנם מספר מוסדות לימוד פרטיים בעיר, רובן אוניברסיטאות זרות.
הוא כתב עת ספרותי עברי בעריכת המשורר והמתרגם דורי מנור, שהחל לצאת לאור בישראל משנת 2005 בהוצאת אחוזת בית.
חברי מערכת כתב העת הם סיון בסקין ומשה סקאל.
מאז 2014 כתב העת מופץ בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
"הו!" נחשב לכתב העת המרכזי והמשפיע בעולם הספרות הישראלי כיום.
נכון לדצמבר 2025 ראו אור 29 גיליונות של "הו!".
מאחורי כתב העת ניצבת העמותה "הו!
יושבת ראש העמותה היא המשוררת והמתרגמת סיון בסקין.
לאחר שירותו הצבאי כעורך ומפיק בגלי צה"ל, הקים דורי מנור עם חבריו אורי פקלמן וגל קובר את כתב העת לשירה "אֵב", שזכה לביקורות משבחות.
מערכת "אב" פעלה בין השנים 1993–1996 ופרסמה שלושה גיליונות.
עם זאת, כאשר שניים מעורכיו, מנור ופקלמן, עזבו את ישראל ללימודים בצרפת, פסקה פעילות כתב העת.
במהלך תקופת פעילותו של "אב", התגבשה סביבו חבורה ספרותית, שכללה, בין השאר, את רועי גרינולד, לי שיר, בני מר, אנה הרמן ואחרים.
עשור לאחר סגירת "אב", הוכרזה במרץ 2004 הקמתו של "הו!" – כתב עת לספרות ולשירה עברית, ביוזמת מייסדת הוצאת אחוזת בית שרי גוטמן, שגייסה את בוגרי "אב", מנור והרמן, לשמש כעורכים ראשיים.
הגיליון הראשון יצא לאור בינואר 2005. לימים, המשיך מנור לשמש כעורך הראשי של כתב העת.
בתחילת דרכו של כתב העת, הסביר מנור כי עיקר ייעודו של "הו!" הוא השבת החרוז והמשקל לשירה העברית, ברוח חבורת "יחדיו" והתנגדות למשקל החופשי.
עם זאת, לאחר פרסום גיליונו הראשון של כתב העת פרץ פולמוס, שרובו התחולל מעל דפי מוסף "תרבות וספרות" של עיתון "הארץ".
מבקר וחוקר הספרות אריאל הירשפלד פרסם מאמר ביקורת על הגיליון הראשון שבו טען כי מדובר באפיגוניה (פואטיקה של חיקוי) ובשירה לא חיה ואנכרוניסטית הקרובה לקיטש ולחרזנות.
במאמר תגובה האשים דורי מנור את הירשפלד ומבקרים נוספים בהיותם "שומרי סף", מייצגים של "מהפכה מתמדת" ו"אוונגרד תשוש בן חצי מאה ויותר".
מנור הוסיף להתייחס לביקורות שנשמעו נגד "הו!" גם בגיליון השני.
שם הסביר כי מאבקו של "הו!" אינו כרוך בחזרה לחרוז ולריתמוס, כי אם בפתיחת הספרות העברית להשפעות קלאסיות, השבת השירה למקומה הבכיר בתרבות העברית והדגשת היסוד האמנותי ביצירה השירית.
הגיליון השני יצא לאור ביוני 2005, וזכה כמו קודמו לשורה של מאמרי ביקורת, אך רובם היו אוהדים.
ביקורות שהופנו כלפי "הו!" הוסיפו להגיע גם בגיליונות הבאים.
כך למשל, בראיון למוסף התרבות של עיתון "מעריב" ביקר בני ציפר, עורך מוסף "תרבות וספרות" של "הארץ" (שבו פרסמו קודם לכן מנור והרמן בקביעות) את כתב העת "הו!", ואמר: "אני רואה בהו!
שמרנות שאותי היא ממש מזעזעת.
לעיסה של דברים ישנים לגמרי, בלי שום חידוש".
מנור הגיב על כך במקומון "העיר": "סוף סוף נפטרנו מחיבוק הדוב של בני ציפר".
חרף הביקורות נגדו, עם הזמן, הובטח מקומו של "הו!" ככתב העת המרכזי והמשפיע בעולם הספרות הישראלי.
בפתח הדבר לגיליון השביעי שיצא לאור בינואר 2009 הסביר מנור את פשר השם "הו!": "המילה 'הו!' היא הזמנה להפוגה מן היומיום הבלתי-שירי ולקריאה נרגשת יותר, מְחָרֶפֶת-נפש יותר, בשירה.
כתב העת 'הו!' הוא פתיחת פתח לחידוש האופציה הרהוטה, העשירה והקוסמופוליטית בספרות העברית, ליצירה מתוך התכתבות מתמדת עם קולות של יוצרים לא עבריים, מתוך הסתכלות ביקורתית ומפוכחת על הישראליוּת ומתוך מוּדעוּת לקולותיה של העברית האחרת: הרב-תרבותית, העל-זמנית, הטרום-צברית".
מאפיינים מרכזיים, מדורים וכותבים בולטים של כתב העת
שירת מקור ומסות בענייני שירה וספרות
בכתב העת מתפרסמת בעיקר שירת מקור בשפה העברית וכן מסות בענייני שירה וספרות.
מבין המסות הבולטות שראו אור ב"הו!" ניתן לציין לדוגמה את מאמרו של דן מירון על ספרות בלשית ומקומה בתרבות הישראלית שפורסם בגיליון השלישי וכן את גיליון 20 של כתב העת, שהוקדש לשאלה "מהי ספרות?", שעליה השיבו כ-95 סופרות וסופרים, משוררות ומשוררים, חוקרות וחוקרים במסות קצרות על מהות הספרות בעיניהם.
בין המשתתפים: פרופ' זאב שטרנהל במאמרו האחרון, נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין ואחרים.
במרוצת השנים, פרסמו ב"הו!" כותבים ויוצרים בתחום הספרות והתרבות העברית.
יהושע, אילנה ברנשטיין, חדוה הרכבי, נורית זרחי, ראובן נמדר, אילנה ברנשטיין, מיכל בן-נפתלי, דודו בוסי, סמי ברדוגו, והמתרגמים שמעון זנדבנק, בני מר, נילי מירסקי, ניצה בן ארי, רונן סוניס, אלכס בנדרסקי ואחרים.
נוסף לכך, במשך הזמן נתפס "הו!" גם כחממה בולטת לטיפוח משוררים צעירים וכבמה ליצירות ביכורים של משוררים אלה, שעבורם הפרסום ב"הו!" היה לפרסומם הראשון.
כך למשל, הגיליון התשיעי, שיצא לאור באפריל 2013, כלל מבחר שירים של משוררים צעירים ובגיליון 21 משנת 2021 נערך רב-שיח עם משוררים ילידי שנות השמונים והתשעים שמרבים לפרסם בכתב העת.
בין המשוררים הבולטים שלהם הפרסום ב"הו!" היה פרסום ראשון בדפוס ובכתב עת ספרותי בפרט, ניתן למנות את רועי שניידר, עומר ולדמן, עמרי לבנת, אורין רוזנר, אוהד אוחיון, צור גואטה ומיכאל קגזנוב.
לצד שירת מקור, רואה אור ב"הו!" מאז היווסדו שירה מתורגמת לעברית, ממגוון רחב של שפות.
פעמים רבות, חלק נכבד מהשירה המתורגמת בכתב העת מהווה פרסום ראשון של היוצר (ואף של השפה עצמה) בעברית.
כיום, שירה מסוג זה מתפרסמת מדי כמה גיליונות, בדרך כלל כחלק מגיליון נושאי המוכתר "אסופה משירת העולם".
בגיליונות אלה הופיעו עד כה תרגומים לשירה פלסטינית ושירת יידיש וכן תרגומי שירה לעברית משפות כמו תאית, אינדונזית, סינית, אנגלית, איטלקית, פרסית, ערבית, לטינית, רוסית ושפות אחרות.
נוסף לכך, ראו אור תרגומי שירה לשפות קדומות כמו אכדית, יוונית עתיקה ואוגריתית.
את הגיליונות הללו עורכת בדרך כלל חברת המערכת סיון בסקין.
נוסף לגיליונות התרגום, מעת לעת, מקדיש "הו!" את גיליונותיו לנושאים מסוימים או מייחד מדורים סביבם.
בין הנושאים הללו ניתן לציין גיליונות שהוקדשו לנושאים כמו הגירה, פוריות, יורדי ים, דמות השטן בשירה ובספרות, יצירה לסבית, דרמטורגיה, יומנים אישיים ועוד.
לעיתים הוקדשו מדורים ליוצרים בולטים.
בכלל זאת, ניתן למנות את המשוררות הישראליות לאה גולדברג, חדוה הרכבי ואנה הרמן, המשוררת הרוסייה מרינה צבטייבה, התנועה הפוטוריסטית בשירה, חבורת אוליפו ועוד.
מדורים אחרים הוקדשו לשירה בעלת מאפיינים ייחודיים.
למשל, מדורים צורניים שעסקו בסונטות קלאסיות, ב"סונטות על סונטות" (מטה-סונטות), במרובעים פרסיים ומודרניים, במסות ארס-פואטיות קלאסיות ובחבורת אוליפו האוונגרדיסטית והמצאותיה הצורניות.
מדור נוסף שרואה מעת לעת ב"הו!" הוא "מן העיזבון", שבו מתפרסמות לראשונה בדפוס יצירות שנמצאו בעיזבונם של משוררים נודעים, הודות לעבודת ארכיון מאומצת.
במרוצת השנים, ראו אור מעל דפי "הו!" יצירות מהעיזבון של דליה רביקוביץ, לאה גולדברג, זלדה, אבות ישורון, זלדה ואברהם בן יצחק וכן דיגומים של המשורר דוד אבידן לשירים מאת נתן אלתרמן, שייקספיר (בתרגום אברהם שלונסקי) ורחל בלובשטיין, שנמצאו בארכיונו ועוד.
"הו!" עסק לא פעם גם בקשר שבין מוזיקה לבין שירה.
לצד משוררים, סופרים ומתרגמים נודעים, פרסמו ב"הו!" מוזיקאים כדוגמת הזמר שלומי שבן שפרסם שיר פרי עטו בגיליון הרביעי וכן הזמרת נעמי חשמונאי, שלימים אף הוציאה לאור ספר ביכורים בשם "בסוד החשמל", שכמה משיריו פורסמו בנוסח מוקדם ב"הו!".
גיליון 17 של "הו!" הוקדש לקשר שבין שירה לבין מוזיקה וכלל 19 מסות בנושא זה.
את מרבית גיליונות "הו!" עורך דורי מנור, לצד חברי המערכת סיון בסקין ומשה סקאל.
עם זאת, בשנים האחרונות החל "הו!" לייחד גיליונות נושאיים בעריכה של עורכים-אורחים.
ננה אריאל ולילך נתנאל ערכו את גיליון 23 בנושא "קרנבל", שיוחד לטקסטים ממסורות הצחוק והאימה, ואת גיליון 29 שעוסק בנושא מיתוס ערכו נדב ליניאל וסיוון בסקין.
עמותת "הו!" והוצאת הספרים "ה-21"
בשנת 2007 התאגד כתב העת כעמותה רשומה, אשר מקדישה את פעילותה לקידום הספרות והיצירה העברית.
יושבת ראש העמותה היא חברת מערכת כתב העת, סיון בסקין.
מנכ"ל העמותה הוא אבי דאול.
כחלק מהתרחבות פעילותה הספרותית, הקימה עמותת "הו!" בשנת 2021 את הוצאת "ה-21", במטרה לפרסם ספרים נגישים שיחשפו לקורא העברי תרגומי קלאסיקות ותיקות וחדשות, מבחרי שירה ייחודיים, פרוזה תיעודית-אמנותית ומסות.
ספרי ההוצאה רואים אור בשיתוף פעולה עם הוצאת הקיבוץ המאוחד והוצאת אפרסמון ועורכי ההוצאה הם דורי מנור וסיון בסקין.
בהוצאה ראו לאור (נכון ל-2025) ארבעה ספרי מקור ושבעה ספרי תרגום:
השחף מאת אנטון צ'כוב (מרוסית: רועי חן)
זר שלגים, מבחר משירת יידיש (ערך ותרגם: בני מר)
המקוללים בעריכת דורי מנור (מצרפתית: מתרגמים שונים)
שבעה ימים אביב בשנה - ממואר מאת סיון בסקין
המועדים - מאת בני מר
אַתְּ כל הרצון - מבחר שירה לסבית עברית עכשווית (בעריכת אורית נוימאיר-פוטשניק)
הכפפה של יד שמאל - מבחר משירי אנה אחמטובה ומרינה צווטאייבה (מרוסית: סיון בסקין וריטה קוגן)
עולם חצוף וחשמלי - מבחר משירי יעקב גלאטשטיין.
עורך: בני מר (מיידיש: מתרגמים שונים)
תפרחת של עלטה - מבחר משירת איטליה במאה העשרים (מאיטלקית: אסף בנרף)
הברכה של בבל - מחשבות על שירה ועל שפה מאת דורי מנור
מעבר בטוח מאת בוריס פסטרנק (מרוסית: סיון בסקין)
הו, הו יוליה הוא מחזה הומוריסטי שנכתב על ידי אפרים קישון בשנת 1974. קישון מציג במחזה את המשך קורותיהם של רומיאו ויוליה לולא התאבדו.
הוא מציג אותם כזוג נשוי טיפוסי, במובן הרע של הביטוי הזה, ושם ללעג את ה"אהבה הגדולה" שלהם המתוארת במחזה המקורי של ויליאם שייקספיר.
בהצגה המקורית, אריק לביא ואשתו שושיק שני גילמו את הדמויות הראשיות, ושחקנים שונים נשכרו כדי לגלם את ויליאם שייקספיר, בהם יהודה אפרוני, נסים זוהר, מנחם עיני ואבנר חזקיהו.
תפאורה - יוסף קארל, תלבושות - עדינה רייך, מוזיקה - פולדי שצמן, תנועה -יעקב קלינסקי
המחזה מתחיל בהצגת חייהם של רומיאו ויוליה: הם הצליחו להתחמק מההתאבדויות ודבר זה לא קרה מעולם, הם חיים בעוני, נוטים לריב על דברים קטנים, יש להם בת מרדנית ששונאת אותם (לוקרציה), ורומיאו מחכה לכך שאמהּ של יוליה תמות כדי שהוא יוכל לרשת את כל כספה.
באמצע ריב של רומיאו ויוליה, מגיעה רוחו של ויליאם שייקספיר אשר התעוררה מהוויכוחים, בטענה שהם חרגו מהמחזה שכתב, והוא דורש לתקן זאת.
כאשר הם מסרבים לחזור לסוף המקורי של המחזה (כלומר להתאבד), מחליט שייקספיר לתקן זאת בכך שיגרום לשניהם להרוג אחד את השני על ידי הרעלה.
בסוף המחזה שייקספיר בורח עם בתם לוקרציה, ונותן להם להרעיל אחד את השני.
לאחר שנראה ששניהם מתים, הם מתעוררים שוב, וחוזרים לריבים הישנים שלהם.
רומיאו מונטגיו - אוויל, זללן, עצל וחמדן, המייחל למותה של חמותו על מנת לזכות בכל כספה, מפני שהוא ויוליה הם יורשיה היחידים.
יוליה מונטגיו - אשתו של רומיאו.
מתוארת כאישה נוחה לכעוס ודעתנית, החשה כי רומיאו מזניח אותה.
לורנצו - הכומר שחיתן את רומיאו ויוליה במחזה של שייקספיר.
במחזה הוא זקן סנילי המתבלבל בין מחזותיו הרבים של שייקספיר, כמו המלט.
לוקרציה מונטגיו - בתם היחידה של רומיאו ויוליה.
נערה מרדנית ועזת-מצח ששונאת את הוריה, ומתאהבת במהרה בשייקספיר כאשר זה מגיע לביתה.
האומנת - האומנת של יוליה מן המחזה המקורי.
מתוארת כזקנה חלושה, שניהלה בעבר רומן עם רומיאו.
ויליאם שייקספיר - המחזאי שיצר את רומיאו ויוליה מתעורר כאשר הוא מגלה שהדמויות שלו אינן נוהגות על פי המחזה שהוא כתב.
הוא עושה הכול על מנת להחזיר את המצב לקדמותו, למצב שבו רומיאו ויוליה מתים, ובינתיים מתאהב בלוקרציה.
במחזה המקורי, דמויותיהם של רומיאו ולורנצו מגולמות על ידי אותו שחקן, ואילו יוליה, לוקרציה והאומנת מגולמות על ידי אותה שחקנית, כפרודיה על התיאטרון בתקופת שייקספיר, שבו גילמו השחקנים יותר מדמות אחת.
ההתקפה על בתי המלאכה של הרכבת במפרץ חיפה בוצעה ביום שלישי, י"ט בסיוון תש"ו (17 ביוני 1946) על ידי אנשי ארגון לח"י במסגרת תנועת המרי העברי נגד השלטון הבריטי בארץ ישראל.
ההתקפה הסבה נזק כבד לבתי המלאכה של הרכבת.
11 מלוחמי הלח"י נהרגו בפעולה.
ביוני 1946 חידשה תנועת המרי העברי את פעולותיה בעקבות סירובם של ארנסט בווין וקלמנט אטלי לקבל את המלצת ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל לתת אישורי עלייה ל-100,000 עקורים יהודים.
ההתקפות הגיעו לשיאן בליל הגשרים שבוצע ב-16 ביוני 1946 על ידי "ההגנה", ובהתקפה על בתי המלאכה של הרכבת שבוצעה ב-17 ביוני 1946 על ידי לח"י.
שתיהן היו התקפות בקנה מידה גדול שהצליחו מבצעית אך הסתיימו במספר נפגעים גדול.
בתגובה לפעולות אלה הוציאו הבריטים ב-29 ביוני 1946 לפועל את תוכניתם לחיסול כוח המגן העברי, מה שנודע ביישוב היהודי בשם "השבת השחורה".
לגבי לח"י הייתה התקפה זו שיא הפעולות מבחינת היקפה ומספר המשתתפים הרב שדרש את ביצועה.
לראשונה יצא לח"י לא בחוליות מצומצמות אלא ביחידה צבאית גדולה של 44 לוחמים.
מטרת ההתקפה הייתה לשבש את התחבורה בארץ ישראל.
אחד מחברי לח"י, ז'ק אלקלעי, היה עובד קבוע בבתי המלאכה והכיר אותם היטב.
הוא ידע את חשיבות המטרות השונות והציע את הראויות לחבלה כך שהנזק שייגרם יהיה גדול ככל האפשר, ואלה שתיקונם יארך תקופה ארוכה.
הוא ידע גם את סדרי השמירה בבתי המלאכה וסביבתם.
אלקלעי הכניס לבתי המלאכה, כפועלים בלתי מקצועיים, את חברי לח"י שהיו אחראים לחוליות החבלה כדי שיידעו היכן נמצאים האובייקטים לפיצוץ.
בתי המלאכה של הרכבת היו מוקפים באתרים חשובים לבריטים.
מדרומם שכנו בתי הזיקוק של חברת "של" ומחסני צבא מאוכלסים בחיילים בריטים וחיילי הלגיון הערבי, לידם שכנו שדה תעופה צבאי, משטרת קריית חיים הבריטית ומשטרת שפרעם עם כוח בריטי נייד מצויד במשוריינים.
גם דרך הנסיגה הייתה זרועה במחנות צבא והיה ברור שהוא ייכנס לפעולה מיד עם הישמע הפיצוצים.
התוכנית הייתה שהלוחמים ייסוגו במשאית משוריינת שלפניה תיסע מונית שאמורה הייתה לבדוק את הדרך ולאותת אחורה אם תיתקל במחסום או בכוח אויב.
במקרה זה הייתה אפשרות למפקד הפעולה להורות ללוחמים לרדת מהמשאית ולהתפזר בשטח.
למפקד הפעולה התמנה לוחם לח"י שכינויו היה "בועז".
לצורך ריכוז הלוחמים נשכרה דירה ריקה בקריית חרושת שליד חיפה, וב-17 ביוני 1946 רוכזו בה הלוחמים ואמצעי הלחימה.
מפקד "החטיבה הלוחמת" יעקב בנאי (מזל) הסביר בעזרת תרשימים את פרטי הפעולה.
חלק מהלוחמים נועדו לשמש חוליות אבטחה, חסימה ועזרה רפואית.
במשתתפים היו גם שבע נשים.
חוליות החסימה הגיעו למקומותיהן בשעה 19:00. תפקידן היה לחסום את כל הדרכים המובילות לבית המלאכה בעת ההתקפה.
לשם זה השתמשו במוקשים, סלילי תיל דוקרני ושלטי אזהרה.
בשעה 19:30 עלו הלוחמים על המשאית המכוסה ברזנט ותוך זמן קצר הגיעו לבתי המלאכה.
המשאית נעצרה 50 מטר מהשער ושנים מהלוחמים התקרבו לשער.
על פי התוכנית הייתה כוונה לכפות על הנוטרים הערבים לאפשר כניסה שקטה מבלי לפגוע בנוטרים.
אולם הנוטרים חשדו ומיד פתחו באש ועל כן נעשתה הפריצה בהתקפה ישירה.
בחיפוי אש מתת מקלעים ורימונים, התקדם אחד הלוחמים ופרץ את השער בעזרת חומר נפץ והנוטרים הערבים נסו על נפשם.
לאחר הכניסה למתחם בתי המלאכה התפצלו הלוחמים לחוליות של חבלנים וחוליות חיפוי.
קבוצה של שלוש חוליות נתקלה במחסום ליד קרון משא מאויש ובעת הזזת המחסום נתקלו באש מתוך הקרון ממנו נהרגו שניים מאנשי הלח"י.
רימון וצרורות של יריות שיתקו את האש מתוך קרון המשא.
ממשרדי ההנהלה של בתי המלאכה נורו פצצות תאורה ורקטות לקריאה לעזרה.
אולם בהמשך השתרר שקט והחבלנים עברו ממטרה למטרה - קטרים, גשרי קטרים, מנופים, קומפרסורים ועוד וטמנו שם מטעני חומר נפץ.
הפעולה התארכה ונמשכה כחמישים דקות.
הבריטים חסמו את האזור והזרימו טנקים דרך השדות לחסימת נתיבי הנסיגה.
במהלך הפעולה פוצצו הלוחמים חור בגדר המתחם ובסוף הפעולה לאחר שנאספו כל הלוחמים החיים נסוגו מהאזור והלכו ברגל כברת דרך אל נקודת המפגש עם המשאית המשוריינת, שם פגשו את חברי חוליות החסימה.
בנסיגה לקחו איתם הלוחמים שלושה מחבריהם הפצועים, אך הותירו במקום את גופות שני ההרוגים.
כאן היו שתי טעויות שחרצו את גורל הלוחמים:
המונית שהייתה אמורה לנסוע לפני המשאית ולהתריע על מחסום, לא הגיעה ובכל זאת אושרה הפעולה.
ריכוז כל הלוחמים במשאית כאשר ברור היה שהבריטים חסמו את דרכי הנסיגה הייתה טעות.
נכון יותר היה לבצע את הנסיגה ברגל דרך השדות בחוליות קטנות וחמושות.
המשאית נסעה בכביש המחבר את הקריות עם כפר אתא.
בשלב מסוים הורדו שניים מהפצועים מהמשאית כדי שלא יעכבו את הנסיגה הרגלית שתוכננה להמשך.
הפצועים חשבו שבכך נחרץ גורלם אולם הם פגשו אנשי "הגנה" שהובילו אותם למקום מסתור בכפר אתא והם הצליחו להתחמק לתל אביב בלי שנתפסו.
המשאית התקדמה עם שאר הלוחמים והגיעה למחסום דרכים של 17 חיילים בריטים.
המשאית ניסתה לפרוץ את המחסום אך התנגשה בטנק שחסם את הכביש.
בטרם עמדו הלוחמים על המתרחש נפתחה עליהם אש תופת מכל הכיוונים.
תוך זמן קצר התמלאה המשאית בהרוגים ופצועים.
שישה הצליחו להימלט מהמקום בחסות החשיכה, תשעה נהרגו במקום ועשרים ושלושה נפצעו ונשבו על ידי הבריטים.
חלק מהבניין הגדול של בתי המלאכה התמוטט ומכונות וקטרים הועפו באוויר.
אולם לא היו נפגעים בנפש מצד הבריטים ועובדי בתי המלאכה.
מכונית כבאים של עיריית חיפה שיצאה לסייע בכיבוי האש עלתה על מוקש ושני כבאים נפצעו קל.
גרסאות שונות נמסרו לגבי היקף הנזק.
הבריטים טענו שהעבודה במקום חודשה יממה אחרי ההתקפה והעריכו שישובו לשגרה עוד באותו שבוע, הודות למכונות שהובאו במקום אלו שניזוקו ושהנזק לא עלה על 10,000 לירות ארץ ישראליות.
לעומת זאת, הלח"י טענו שהיקף הנזק מגיע עד מיליון לא"י בהערכה מינימלית, שמבחינה מעשית היה עדיף לייסד בתי מלאכה חדשים במקום אחר מאשר לתקן את בתי המלאכה ההרוסים ושלמכונות שנהרסו אין תחליף וייקח חודשים עד שיוכלו להביא מכונות חדשות מאנגליה.
לטענתם, ההרס בבתי המלאכה שיבש את שירות הרכבות והביא לביטול הקו טולכרם - שכם, שבוטל בנימוק של מיעוט נוסעים.
העצורים והמתים הובאו לתחנת המשטרה בקריית חיים וממנה הועברו לקישלה בחיפה.
תשעת הפצועים הועברו לבית החולים הממשלתי בחיפה והשאר הועברו לכלא עכו.
הפצועים הועברו בשלבים לכלא בהתאם לחומרת הפציעות שלהם.
11 ההרוגים נקברו בבית הקברות בחיפה בהלוויה מעוטת משתתפים.
ב-4 ביולי 1946 הובלו העצורים זוגות זוגות למשטרת עכו להקראת כתב האישום נגדם.
בהתאם להחלטה שלא לשתף פעולה עם השלטונות הם השתדלו שלא להתעניין בנאמר בכתב האישום וחלקם כלל לא הגיב ולא הסכימו לחתום על הצהרה שכתב האישום הוקרא בפניהם.
כתב האישום מכיל חמישה סעיפים אשר העונש על כל אחד מהם הוא מוות על פי התקנות לשעת חירום:
הטלת פצצות במטרה לגרום נזק
ירי לעבר שומרי בתי המלאכה
ירי לעבר כוחות הצבא הבריטי
זריקת רימונים לעבר כוחות הצבא הבריטי
ב-12 באוגוסט 1946 נפתח בחיפה משפטם של עשרים ושניים מהלוחמים (אחד הפצועים לא היה יכול להגיע בגלל מצבו הרפואי).
הגברים הובאו מבית הסוהר בעכו וארבע הנשים, מתוכן שלוש פצועות - מבית הסוהר לנשים בבית לחם.
בקהל נכחו חלק מההורים של הנאשמים.
הנאשמים כפרו בסמכותו של בית הדין לדון אותם ודרשו לבטל את המשפט ולהעניק להם זכויות של שבויי מלחמה.
הם הפריעו כל הזמן למהלך המשפט בשירם את המנון המחתרת.
לאחר שמספר ניסיונות לנהל את המשפט נכשלו, כולל הבטחה לאסירים שיינתן לכל אחד מהם לנאום בפני בית המשפט אם ירשו למשפט להתנהל כסדרו, המשפט בוטל והנאשמים הושבו לכלאם.
באותו לילה חוקק הנציב העליון חוק אשר התיר לבית הדין הצבאי לשפוט נאשמים שלא בפניהם, אם הם מפריעים למהלך המשפט.
ב-13 באוגוסט הובלו העצורים שוב לבית המשפט ושוב נכשל הניסיון לנהל את המשפט, גם לאחר שהובהר לעצירים שעל פי החוק החדש הם יישפטו שלא בפניהם.
המשפט נמשך שלא בנוכחות האסירים וב-15 באוגוסט הגיעו השופטים לכלא עכו לצורך זיהוי הנאשמים.
במהלך הזיהוי הנאשמים שרו שירים והתעלמו מבית המשפט.
על פי עדות הנאשמים, החיילים והשוטרים שהשתתפו בזיהוי בחרו באופן אקראי מבין הנאשמים ושניים מהנאשמים לא צוינו על ידי מי מהעדים.
ב-16 באוגוסט התכנס בית המשפט שוב בכלא עכו להקראת גזר הדין: הגברים נדונו למוות בתלייה והנשים למאסר עולם.
אולם לנאשמים אשר היו עסוקים בשירה בכל מהלך הקראת גזר הדין נודע על גזר הדין רק שעות מאוחר יותר.
הגברים הולבשו בבגדים אדומים ממתינים להוצאתם להורג.
ארגון לח"י איים בפעולות קשות אם יוצא גזר הדין לפועל.
כעבור שבועיים הומר גזר דין המוות במאסר עולם.
בפריצה לכלא עכו ב-4 במאי 1947 נהרגו שניים ממשתתפי ההתקפה על בתי המלאכה.
אחד מהם, חיים אפלבוים, כתב בשבתו בכלא עכו על ההתקפה הזאת.
חיבורו יצא לאחר מותו בחוברת בשם: ולא חזרנו לבסיס.
מספר שנים לאחר מכן, יצא הספר ובכל מאודם, שכלל את הטקסטים שנכתבו על ידי אפלבוים בצירוף צילומים, מכתבים, כרוזים, ידעות עיתונאיות ושירים.
ב-1970 נחנכה אנדרטה לזכר הנופלים בהתקפה על בתי המלאכה של הרכבת.
האנדרטה נמצאת בקריית אתא, סמוך לצומת דשנים, במקום ההתקלות עם הבריטים בו נהרגו תשעה מן הלוחמים.
באנדרטה נוסף לאחד עשר הלוחמים שנהרגו בפעולה מונצחים גם שמותיהם של שניים ממשתתפיה שנהרגו בפריצה מכלא עכו ושניים שנפלו במלחמת העצמאות.
מדי שנה, בי"ט בסיון, נערכת במקום אזכרה ממלכתית לנופלים.
גרשון ניסים, אחד הלוחמים, ערך אסופת כתבים הנוגעת להתקפה ולהנצחתה והוציאה לאור בהוצאת אברהם בן הר, לוחם נוסף שלקח חלק באירוע.
ההתקפה על משטרת רמת גן הייתה פעולה של האצ"ל שבוצעה ב-23 באפריל 1946, ובה תקף כוח של הארגון את תחנת המשטרה הבריטית ברמת גן במטרה להחרים נשק.
בפעולה נהרגו שלושה לוחמים ולוחם אחד, דב גרונר, נפצע, נשבה, ומאוחר יותר הוצא להורג.
ריבוי ההתקפות וגידול מתמיד במספר הלוחמים המשתתפים בהן חייב את האצ"ל לבצע פעולות שיספקו את הכמויות הנדרשות של נשק וחומרי נפץ.
היה צורך מתמיד להחליף כלי נשק שהתבלו ולמלא את המחסנים שהתרוקנו מנשק ותחמושת.
על פי הסכם תנועת המרי העברי, היו פעולות של החרמת נשק פטורות מאישור המפקדה המשותפת, והיו רובן התקפות על מתקני צבא ומשטרה.
ההתקפה על משטרת רמת גן הייתה בתקופת תנועת המרי העברי והייתה נועזת - התקפה בצהרי-יום על תחנת משטרה מוגנת היטב, בסמיכות לעורק תחבורה ראשי (דרך תל אביב - פתח תקווה), תוך הימנעות מפגיעה באזרחים ובמינימום נפגעים.
באמצעות אחד השוטרים בתחנה הושג מידע על מבנה התחנה וסידורי השמירה בה.
בהתקפה השתתפו 40 לוחמים שהתחלקו לארבע קבוצות: שתי קבוצות חסימה שתפקידן היה לעצור כוחות בריטים מלהגיע למשטרה המותקפת, קבוצת "סבלים" בפיקודו של דב גרונר שתפקידה היה להעמיס את הנשק המוחרם על משאית וקבוצת פריצה לתחנת המשטרה.
כמו כן, תוכננה התקפת הסחה על תחנת הרכבת תל אביב.
אנשי האצ"ל התכנסו ב-7:00 בבוקר בגן הנשיא בפתח תקווה.
קבוצה אחת חסמה את צומת דרך פתח תקווה ורחוב ביאליק, ליד קולנוע רמה.
הלוחמים עצרו כלי רכב, הורו לנוסעיהם לעזוב, והעמידו את כלי הרכב כחסימה לרוחב הכביש.
קבוצה שנייה חסמה את צומת הכניסה לבני ברק (כיום צומת רחוב רבי עקיבא) באופן דומה.
מעט אחרי 12:00 נכנסה משאית צבאית "בריטית" במשקל 3 טון לתחנת המשטרה ובתוכה לוחמי אצ"ל שהתחפשו לשוטרים בריטיים ואסירים ערבים.
ה"שוטרים בריטים" הובילו כתריסר "אסירים ערבים" שנתפסו כביכול בעת גנבה במחנה תל ליטוינסקי (כיום מחנה תל השומר).
הבריטים פתחו את דלת תא המעצר ואז שלפו ה"אסירים" וה"שוטרים" כלי נשק וכלאו את הבריטים בתא המעצר.
הלוחם ישראל פינרמן התמקם עם מקלע ברן מול המשטרה לשם חיפוי.
עד כאן הכל פעל לפי התוכנית, אך הפעולה השתבשה בגלל שתי בעיות:
האלחוטן היהודי במשטרה חשב שמדובר בהתקפה של ערבים, סגר את דלת חדרו ושידר בקשר בקשת עזרה לתחנות המשטרה בפתח תקווה ובשרונה.
לא נמצאו המפתחות למחסן הנשק וצריך היה לפוצץ את דלת הברזל.
הפיצוץ הזעיק את השוטרים שהיו בקומה השנייה, שפתחו באש.
ה"אסירים" שהפכו לסבלים בפיקודו של דב גרונר החלו מיד בהעברת הנשק למשאית: מקלעים כבדים, תת-מקלעים, רובים, מדוכות (מטולי רימונים מוברגים על רובים) וארגזי תחמושת לרוב.
ישראל פינרמן ירה בעזרת המקלע שלו בפתחי הירי של הבריטים והשתיק את אש היורים הבריטים.
התגבורת הבריטית משרונה לא הצליחה לעבור את החסימה בכביש.
לקראת סיום ההעמסה חלה החמרה במצב.
הלוחם המחפה, ישראל פינרמן, נהרג מאש הבריטים.
תגבורת בריטית ממשטרת פתח תקווה עקפה את החסימה ושטפה את הכניסה למשטרה באש.
התוקפים העבירו את המשאית לרחוב צדדי ונסוגו דרך הדלת האחורית וגדר התיל המקיפה את הבניין.
דב גרונר נפצע קשה בלסתו וצנח לתוך תעלה ליד הגדר.
שאר הלוחמים, בהם מספר פצועים, הצליחו להגיע למשאית.
הנהג שהיה פצוע בלחיו ובזרועו הצליח להביא את המשאית לפרדס בין רמת גן ורמת יצחק.
הנשק הוסתר זמנית בשני בורות שהוכנו מראש.
התקפת ההסחה על תחנת הרכבת בתל אביב נכשלה.
אחד הלוחמים, יצחק בילו, ניסה לזרוק פצצה אבל בגלל פציעה קודמת נשמטה הפצצה מידו וכדי למנוע את התפוצצותה ליד חומרי התבערה שבידי חבריו הוא הטיל עצמו עליה, נפצע קשה בבטנו ונפטר כעבור שעתיים בבית החולים.
עם סיום תקיפת תחנת המשטרה ברמת גן היה מתוכנן על ידי לוחמי הלח"י לפוצץ את מחסן הנשק שהיה במגדל השמירה הצפוני של המצודה, במקום אף הונחו כבר חומרי הנפץ אך בשל פגיעת כדור במי שהיה אמור לבצע את הפעלת הנץ נותר חומר הנפץ במקומו מבלי שהופעל.
הבריטים לא הצליחו לתפוס את הנשק ואת מבצעי ההתקפה, פרט לדב גרונר שנפל בשבי.
הוא הועבר לבית החולים הדסה לניתוח בלסתו ובהמשך הועמד לדין, נידון למוות והועלה לגרדום בכלא עכו ב-16 באפריל 1947.
מול המשטרה הוקמה האנדרטה לזכר דב גרונר של חנה אורלוף המציגה את "גור אריה יהודה" הקטן הנאבק ב"אריה הבריטי" הגדול.
על האנדרטה חקוקים שמותיהם של דב גרונר ושלושת הנופלים בהתקפה על משטרת רמת גן.
בצד אחר של האנדרטה חקוקים שמותיהם של עולי הגרדום מכל המחתרות.
בנוסף, לוחית זיכרון, לזכר ההתקפה, נמצאת בכניסה למשטרה.
עיריית תל אביב הציבה שלט זיכרון ללוחם האצ"ל יצחק בילו ברחוב הרכבת מול בית המכס של תחנת הרכבת הישנה.
ההתקפה על המרכז המסחרי בשכונת ממילא שבירושלים התחוללה ב-2 בדצמבר 1947, והייתה הפעולה הגדולה הראשונה של הציבור הערבי בתגובה להחלטת החלוקה.
ההתקפה הסתיימה בהרס המרכז המסחרי ונחשבת ככישלון של "ההגנה".
ב-1 בדצמבר 1947 החלה בירושלים שביתה של שלשה ימים עליה הכריז הוועד הערבי העליון בתגובה להחלטת האומות המאוחדות על חלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות.
המרכז המסחרי היה מקום מועד לפורענות.
הוא השתרע בשטח מאחורי מלון המלך דוד לכיוון שער יפו.
היו בו בתי מסחר סיטוניים גדולים של יהודים ועשרות בתי מסחר קטנים ומוסכים של יהודים, מוסלמים ונוצרים.
בעלי המסחר היהודים לא גילו הבנה לצורכי "ההגנה" ולא שיתפו אתה פעולה, ורק לאחר מאמצים הצליחו אנשי "ההגנה" למצוא מקום שאפשר היה להחביא בו כמות נשק, שסיפקה את הצרכים המינימליים של כיתת הגנה אחת.
ב-30 בנובמבר 1947 נשלחה למקום חוליית הגנה קטנה.
מציאותם של שוטרים וחיילים בריטים, גרמה כנראה לאשליית ביטחון אצל היהודים.
כמה סוחרים פנו בשאלה למפקדת ההגנה האם עליהם להוציא את רכושם מהמקום ונענו בשלילה.
העימות היה ידוע מראש לכל הצדדים.
במפקדת ההגנה הוחלט להכריז על מצב כוננות בעיר, והופעל גיוס חלקי של החי"ם והחי"ש, בעקבות דיווחים מהש"י על כוונת הערבים לפגוע ביהודים באזור שער יפו.
המידע של הבריטים היה יותר ממוקד, ויומיים לפני ההתקפה, הופיע צמד קצינים בריטיים בחנותו של אליה קאווג'יאן, ועזרו לו להעמיס את מרכולתו על משאיות ולפנות את החנות.{{הערה|עדותו של בנו של קאווג'יאן בג'רוזלם פוסט:
הסוחרים הערבים בשוק גם ידעו על ההתקפה המתקרבת, והקדימו תרופה למכה בכך שסימנו את דלתות חנויותיהם בסהרונים או בצלבים.
ב-9:30, בבוקרו של ה-2 בדצמבר, התקהלו מפגינים ערבים בסמוך לשער יפו, והחלו לצעוד לעבר רחוב הנסיכה מרי (כיום רחוב שלומציון המלכה), כשהם מצוידים במקלות וסכינים, שם החלו לבזוז חנויות יהודיות ולהעלותן באש, ואז פגשו במספר אנשי "ההגנה" שהוזעקו למקום.
אנשי "ההגנה" ירו מספר יריות אקדח באוויר, וגרמו למנוסת ההמון לעבר העיר העתיקה.
השוטרים הבריטיים שהיו במקום, שלא הניפו יד לעבר ההמון החמוש בנשק קר, החלו לדלוק אחרי אנשי "ההגנה".
הערבים התעודדו מפעולת הבריטים ופרצו שוב למרכז המסחרי.
כעת לא נתקלו בהתנגדות, אלא להפך.
השוטרים הבריטים נתנו להם יד חופשית.
חנויות היהודים נפרצו, נבזזו והועלו באש.
בעלי החנויות שהיו במקום הותקפו במוטות ברזל ובגרזנים.
בסוף היום הועלו באש 40 חנויות.
עשרים יהודים נפצעו, חלקם באופן קשה אבל הם חולצו מהמקום.
רק אחד מהסוחרים, משה קן-דרור, היה חמוש, שכן הוא היה גם פעיל בהגנה ואף באצ"ל.
כשהפורעים עמדו בפתח חנותו, הוא ירה עליהם ופתח בריצה החוצה תוך ירי לכל הכיוונים, וכשנגמרו לו הכדורים, הוא יידה אבנים ואף התעמת.
בסופו של דבר, אחרי שנחבל קשות מאבנים שזרקו עליו, הוא פרץ בכוח למשוריין בריטי שהיה לידו, אך סירב לעזור לו, וכך ניצל.
חברי "ההגנה" נוספים שניסו להגיע למרכז ולעצור בעד ההמון נעצרו ונאסרו על ידי הבריטים.
בתגובה הציתו חברי האצ"ל את קולנוע רקס ברחוב הנסיכה מרי, שהיה בבעלות ערבית.
לפנות ערב הגיעו כמה מחברי "ההגנה" אל הרחוב במשאית, וסייעו לסוחרים להציל את הסחורות שלא נשדדו.
כשהסתלקה המשאית מהמקום נפל ממנה אחד מהאנשים, .
חבריו לא הבחינו בכך והוא נרצח בסכינים על ידי הערבים.
הוא היה ההרוג היחידי באותו יום.
נפילת המרכז המסחרי הייתה משום פגיעה קשה ביוקרתה של "ההגנה" בירושלים.
העובדה כי הארגון לא היה יכול למנוע את הרס המרכז עוררה פקפוקים בציבור היהודי לגבי יכולותיו, ועודדה את הערבים.
הו"ד - הומוסקסואלים דתיים הוא עמותה של הומוסקסואלים דתיים בישראל שהקים רון יוסף ב-1 בפברואר 2008. לטענת אנשי הארגון, הארגון פועל לפי תורת ישראל ומחויב להלכה היהודית האורתודוקסית ומתנגד למשכב זכר, אך תומך בזוגיות חד-מינית.
בסיס פעילותו הוא באתר אינטרנט ועמוד הפייסבוק, המרכזים את הפעילות, האידאולוגיה והמסרים החברתיים של הארגון.
הארגון משמש כמרכז סיוע ותמיכה, חינוך והסברה ומקיים מפגשים, קבוצות לימוד, שבתות, הרצאות וימי עיון.
הו"ד נרשמה כעמותה במאי 2011, וטרם הגישה דוחות או קיבלה אישור ניהול תקין.
בעקבות פרסום על מעצרו של ראש הארגון בחשד להונאה, ב-22 בפברואר 2016, פורסם בעמוד הפייסבוק של הארגון שהארגון ימשיך לפעול.
אולם, עד אמצע שנת 2019 פורסמו בעמוד הפייסבוק רק שלושה פוסטים, אתר האינטרנט של הארגון חדל לפעול ושם הדומיין שלו עבר לידי ארגון אחר.
השם הו"ד הוא ראשי תיבות של "הומוסקסואלים דתיים".
הארגון אימץ את שמה של קבוצה חברתית שפעלה בתל אביב, במסגרת אגודת הלהט"ב, בשנות ה-90 ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, והתפרקה.
שמו של הארגון מתכתב עם ספירת ההוד בקבלה, ששמה מתקשר להודאה על האמת.
ראשיתו של ארגון הו"ד בפורום האינטרנטי "גייז דתיים", שפעל בעבר באתר האינטרנט וואלה.
הפורום היה מקום המפגש וההתרחשות החשוב והמרכזי ביותר שעמד לרשות ההומואים והלסביות הדתיים בארץ.
עם הזמן נוצרו מתחים בין הקבוצות השונות בפורום, שרצו לנווט את הפורום לפי השקפתם הדתית והערכית.
בעקבות זאת הפורום נסגר והקבוצות התפצלו.
אחת הקבוצות התגבשה לארגון "חברותא", שנתמך על ידי "הבית הפתוח".
קבוצה אחרת התפתחה לארגון העצמאי "הו"ד".
שתי הקבוצות דגלו בשימור הזהות הדתית-ההומוסקסואלית, עודדו יציאה מהארון והתנגדו לטיפולי המרה.
ארגון הו"ד נוסד ב-2008, בהנהגתם של רון יוסף ואיתי, עורך דין דתי.
רון יוסף, שהציג עצמו כרב אורתודוקסי, כטוען רבני וכסופר סת"ם המכהן כרב קהילה בנתניה, ייסד את הארגון ועמד בראשו.
בעקבות פעילותו בארגון, לדבריו הוטרד ואף קיבל איומים על חייו.
בעת הקמתו, מנה צוותו 12 איש, שהורכב מרוב אנשי הפורום בוואלה שנסגר ומהקבוצה של "אסף זהבי" (שם בדוי), פעיל הומו דתי ידוע באותה תקופה.
בפברואר 2008 הושק אתר האינטרנט של הארגון, ועבר חידוש ב-2013. לדברי רון יוסף, בחודש הראשון לעליית האתר, הוא צבר 10,000 כניסות, ובסיכום השנה הראשונה - מעל 102,000 כניסות.
ארגון הו"ד, מצהיר שפעילותו בהתנדבות ואיננו מקבל תקציב או כספים מאף גורם חיצוני, כדי להישאר בלתי תלוי ובעל אג'נדה עצמאית וחופש פעולה.
את פעילותו מממנים חברי הארגון, אנשי הצוות ויו"ר הארגון.
ארגון הו"ד התרכז, מלכתחילה, בשיח עם רבנים ומציאת פתרונות הלכתיים וחברתיים.
כך למשל, ב-2008 קיים הו"ד מפגש ראשון מסוגו עם הרב יובל שרלו בהשתתפות ארגון בת קול, אנשי חינוך והורים.
שיח זה הבשיל לבסוף לכדי מסמך העקרונות של הארגון.
במהלך השנה וחצי הראשונים לפעילותם, הוחלט בהו"ד שלא לפתוח קבוצה חברתית נוספת אלא לתמוך בקבוצות הקיימות של "אסף זהבי".
עם סגירת הקבוצות של אסף לקראת סוף 2009, ארגון הו"ד החל לארגן מפגשים חברתיים, מעבר למפגשים ייחודיים אחרים שקיים.
בתקופה זו, מפגשי הו"ד עסקו בעיקר בסיעור מוחות ומחקר בנוגע לעניין הנטייה המינית וההלכה, במקביל לעריכת שבתות משותפות ברחבי הארץ.
הפעילות מול ארגון "עצת נפש"
ארגון הו"ד רואה עצמו כאלטרנטיבה לארגון "עצת נפש", ארגון שטוען שביכולתו לשנות את הנטייה המינית של הפונים אליו באמצעות טיפולי המרה.
עם הקמתו, הו"ד ביקש להתמודד עם המצב בו, לתפיסתו, עמדו בפני ההומו הדתי שני פתרונות אפשריים: טיפול המרה שאליו הפנו רבנים וראשי ישיבות או עזיבה של הדת.
ארגון הו"ד פנה לרבנים כדי שיתנו מענה מקיף יותר להומו הדתי, מלבד ההפניה לטיפולי ההמרה.
משנואש הרב רון משינוי בכיוון זה, הוא פנה לתוכנית הטלוויזיה "עובדה", ששידרה ב-2009 תחקיר בנושא טיפולי ההמרה של ארגון עצת נפש.
לפי אתר הו"ד, בין השנים 2008 -2010 קיים הארגון משא ומתן עם רב דתי-לאומי מוביל ומוכר, שדרש מהו"ד לא "להפריע" לעצת נפש ו-"לא לתקוף אותם בתקשורת".
במהלך משא ומתן זה, התפרסם תחקיר "עובדה" על טיפולי ההמרה של "עצת נפש", שבעקבותיו הו"ד דרש פיקוח גלוי על פעילות "עצת נפש" מצד רבנים ואנשי מקצוע מוסמכים.
דרישה זו נתקלה בסירוב, ובנוסף, אותו רב דרש:
1. שכל אחד מהארגונים הללו (עצת נפש והו"ד) ימשיכו לפעול ללא הפרעה או התערבות האחד לשני.
2. שכל הומוסקסואל דתי יחויב ללכת לטיפול המרה.
3.מי שלא יצליח, יופנה למכון פוע"ה או למטפל אלטרנטיבי.
4. אם גם שלב זה לא יצלח, ייִמצא לו שידוך עם לסבית.
5. רק מי שלא הצליח בכל אלו, יופנה להו"ד כמוצא אחרון.
בהו"ד סירבו לקבל את הדרישות הללו וכינו זאת "הנפקת תעודת הומו דתי כשר".
הו"ד טענו כי כישלון משא ומתן זה הוא שהביא להקמת ארגון "כמוך" בינואר 2011, עם פרישת אחד מחברי הצוות מארגון "חברותא".
עצת נפש, מצידם, דחו את האשמות הו"ד כלפיהם, והאשימו את הארגון בהשמצות ובהסתרת האפשרות העומדת בפני מי שמתמודד עם משיכה לגברים לגלות, "באמצעות טיפול יעיל ובטוח", שיש לו משיכה חבויה לנשים.
הו"ד נרשמה כעמותה במאי 2011, ונכון לשנת 2019 טרם הגישה דוחות או קיבלה אישור ניהול תקין.
במהלך השנים, הארגון פרסם שהתמקד בחינוך והסברה מול משרד החינוך, משרד הבריאות וצה"ל, נפגש עם פסיכולוגים ועובדים סוציאליים, השתתף בימי עיון, ערך הרצאות ושיחות עם מחנכים ויועצים חינוכיים בבתי ספר, וחיבר ביחד עם אנשי מקצוע וחינוך, רבנים, פסיכולוגים ועובדים סוציאליים, מסמכי ייעוץ המשמשים כלי עזר הלכה למעשה.
בעקבות פניית הו"ד למשרד הבריאות ולהסתדרות הפסיכולוגים בישראל בנושא טיפולי המרה, ב-2011 הוקמה ועדת פסיכולוגים מומחים מטעם ההסתדרות.
הו"ד מסר שהצטברו בידיו עדויות ותלונות מפיהם של 291 אנשים שעברו טיפולי המרה וטענו שנגרמו להם נזקים בגינם.
הנשאלים ציינו במקום הראשון את המשבר האמוני, ודיווחו על דיכאונות ממושכים עד כדי צורך בטיפול תרופתי, על שנאה עצמית ודימוי עצמי נמוך, ועל פגיעה בחשק או בתפקוד המיני.
הוועדה מטעם הסתדרות הפסיכולוגים גיבשה נייר עמדה, לפיו הבסיס המקצועי והעדויות האמפיריות להצלחתם של טיפולי המרה קלושים למדי, וכי ההתרשמות היא שרוב העוסקים בתחום של טיפול המרה אינם נמנים עם מקצועות בריאות הנפש המוכרים (פסיכולוגים, עובדים סוציאליים ופסיכיאטרים).
הוועדה הדגישה כי המחקרים שנעשו בנושא הם בעייתיים וכי התחום אינו נחקר כראוי בשל "תקינות פוליטית".
כשהמטופל חש, מתוך מוטיבציה פנימית ולא מתוך לחצים, שנטייתו עומדת בסתירה לאמונתו הדתית או עלולה לגרום לניתוקו מסביבתו, על הפסיכולוג לכבד את אמונתו ולנסות לעזור לו בהתאם.
בהו"ד קראו לפסיכולוגים, למטפלים ולארגון עצת נפש בפרט, ללכת אחר המלצות הוועדה ומסקנותיה.
בעקבות כך, ב-2012 נערך יום עיון מטעם הו"ד, בו התריע הארגון על טיפול המרה הנעשים "באופן שרלטני, ללא פיקוח וללא הכשרה מקצועית".
באותה השנה, כהמשך ליום העיון, התקיים קמפיין פרסומי נגד טיפולי ההמרה ובעד ההשלמה העצמית של קהילת ההומואים הדתיים בישראל.
ב-2012, נערך ערב עיון לעובדים סוציאליים חרדיים, ולראשונה נפתח שיח עם רבנים שונים מהציבור החרדי.
ביוני 2014, בעקבות פנייה מצד הו"ד, איגוד העובדים הסוציאליים החליט לאמץ את נייר העמדה של הסתדרות הפסיכולוגים בישראל בנושא טיפולי המרה.
באוקטובר 2014, בעקבות פניית הו"ד, אימץ גם משרד הבריאות את עמדת הסתדרות הפסיכולוגים בישראל.
הו"ד נוסד במטרה להוות מסגרת לגברים יהודים אורתודוקסים הומוסקסואלים בישראל וברחבי העולם, המתמודדים עם נטייתם המינית.
הארגון נוצר מתוך הרצון של גברים דתיים הומוסקסואלים לשמור על זהותם הדתית הנאמנה להלכה, ועם זאת, לקיים חיים שנותנים ביטוי לנטייתם המינית.
ארגון הו"ד מפעיל אתר אינטרנט ועמוד פייסבוק, ומקיים מפעם לפעם מפגשים ופעילויות חברתיות, המהוות גם קבוצות תמיכה וסיוע.
ארגון הו"ד מעוניין לעורר בקרב ציבור שומרי התורה והמצוות ומנהיגיו שיח ציבורי, הלכתי וחברתי, להכרה בהומואים הדתיים כתופעה הקיימת בחברה הדתית.
בין השאר, עם השנים נוהל פולמוס ציבורי עם הרב רצון ערוסי, הרב שלמה אבינר, הרב הצבאי הראשי הרב אביחי רונצקי, הרב ישראל רוזן, הרב דוד סתיו, הרב אליהו אברז'ל, הרב יצחק יוסף, חבר הכנסת אלי ישי, חבר הכנסת יעקב כץ, וחבר הכנסת משה פייגלין.
מטרת השיח הייתה לגשר על ההשקפות המנוגדות ברוח סובלנות ושוויון, ובכך, לשפר את מצבו הקיומי והחברתי של אדם הומו ודתי בחברה הדתית, עשייה למען חברה יהודית וישראלית מתוקנת, חינוך לסובלנות וקבלת האחר בסימן "ואהבת לרעך כמוך" על ידי הסברה בקרב אנשי חינוך, פסיכולוגיה ואנשי אקדמיה.
הארגון גם פועל למיגור השנאה וחוסר הסובלנות כלפי הומוסקסואלים באשר הם.
הו"ד פועל להעלאת נושא ההומוסקסואליות למודעות בחברה הדתית והחרדית.
לטענת הו"ד, בידיו עשרות עדויות של בחורים חרדים, שניסו במשך שנים להשתנות וסבלו מנזקים.
ב-2012 העיד הו"ד כי כ־70% מהפונים אליו משתייכים למגזר הדתי-לאומי בעוד כ־30% מהם מהמגזר החרדי, החרד"לי והחסידי.
כן פועלים בהו"ד נגד הומופוביה וגילויי שנאה.
הארגון מספק מענה, אוזן קשבת, תמיכה וייעוץ ראשוני לקשת רחבה של הומוסקסואלים דתיים, שלא מתוך עמדה שיפוטית.
על פי דיווחי הארגון, במהלך חמש השנים הראשונות לפעילותו, פנו אליו מעל ל-6,000 איש בטלפון.
בין הפונים: בני נוער, הומוסקסואלים נשואים, בעלי מצוקה נפשית עד סכנת התאבדות ועוד.
ארגון הו"ד הקים מערך מיוחד של פסיכולוגים, מטפלים ועובדים סוציאליים דתיים, המסייעים ומעניקים תמיכה נפשית והכוונה לבחורים דתיים, שמבקשים ייעוץ ועזרה בתהליך המורכב שאותו הם עוברים, בהתאם למסמך ייעוץ רוחני למתבגר דתי.
הארגון משקיע מאמצים מרובים ברווחת הפרט.
ביחד עם אנשי מקצוע וחינוך, רבנים, פסיכולוגים ועובדים סוציאליים, נכתבו מסמכי ייעוץ, המשמשים כלי עזר הלכה למעשה.
אחת מחברות ועדה זו היא הרבנית מלכה פיוטרקובסקי.
ארגון הו"ד מצהיר כי הוא "מתנגד באופן מוחלט לכל סוג של טיפולי המרה שהוא".
הארגון מאשים את ארגון "עצת נפש" בשליחה אוטומטית, כביכול, של הומוסקסואלים לטיפולים כאלה.
הו"ד אמון על הקמת מסגרות חינוכיות להעמקת המחקר, הידע וההסברה בתחום הדת וההומוסקסואליות, וזאת באמצעות פרסומים, ספרים, עלונים וכתבי עת.
בין השאר, חוברו עם השנים: חוברת בשם "אהבת נפש", שמציגה את הקושי הדתי והחברתי של הומואים דתיים וקוראת לממסד הרבני ליצור פתרונות; "מסמך ייעוץ רוחני למתבגר"; "מסמך יהו"די מאמין" המתווה את דרכו האמונית של ההומוסקסואל; ועוד.
ארגון הו"ד מתנגד למשכב זכר, האסור לפי ההלכה.
הנטייה המינית ההומוסקסואלית, כשלעצמה (ללא מימושה), אינה אסורה.