tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר חיסול גטו קרקוב ב-13 במרס 1943 המשיכו מאות משפחות יהודיות להתחבא בבונקרים ובמרתפים בשטח הגטו.
בסיועו של בוסקו הועברו רבים מיהודים אלה, בהם ילדים, למפעל של מדריץ'.
חלקם המשיכו משם למקומות מחבוא בקרב משפחות פולניות, וחלקם נמלטו לאזור טרנוב ומשם לסלובקיה ולהונגריה.
ב-1944 נמלט בוסקו, שחשש שיישלח לחזית.
הוא נתפס בידי הגסטאפו והוצא להורג ב-18 בספטמבר 1944.
בשנת 1964 הכיר יד ושם באוסוואלד בוסקו כחסיד אומות העולם.
גם ריימונד טיץ' ויוליוס מדריץ' הוכרו באותה שנה בתור חסידי אומות העולם.
אוסווין גרוליג היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
גרוליג נולד ב-6 בינואר 1894 באלטונה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1913 התגייס גרוליג לצבא הגרמני הקיסרי, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הצטרף גרוליג לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1939 הועלה גרוליג לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד גדוד ברגימנט הפרשים ה-8.
ב-1 בינואר 1941 הועלה גרוליג לדרגת אוברסט, וב-16 בפברואר 1942 מונה למפקד חטיבת הפאנצר ה-1. ב-8 באוגוסט 1942 מונה גרוליג למפקד זמני של דיוויזיית הפאנצר ה-1, ופיקד עליה עד ה-21 באוקטובר.
ב-16 במאי 1943 מונה גרוליג למדריך בבית הספר לשריון בקראמפניץ, וב-1 בנובמבר אותה שנה הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-10 בינואר 1944 מונה גרוליג למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-21, וב-6 במרץ מונה למפקד הקורפוס ה-78. ב-25 במאי הפך הקורפוס לקורפוס הפרשים ה-1, וב-1 ביוני מונה גרוליג למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-25. ב-18 באוגוסט 1944 נהרג גרוליג בתאונה, על יד העיר לודז'.
אוסוולד לוץ היה גנרל גרמני שפיקח על מיכון הצבא הגרמני בסוף שנות ה-20 וה-30, ובשנת 1935 מונה למפקד כוחות השריון של הוורמאכט.
לוץ נולד בארינגן ב-6 בנובמבר 1876, ובשנת 1894 התגייס לצבא בוואריה, שהיה חלק מצבא הקיסרות הגרמנית.
בשנת 1896 הוא הצטרף לגדוד ההנדסה ה-1, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הוא הצטרף לרייכסווהר, שבו קודם לדרגת אוברסט-לוטננט בשנת 1923, ולדרגת אוברסט בשנת 1928.
ב-1 באפריל 1931 מונה לוץ למפקח הכוחות הממונעים והועלה לדרגת גנרל-מיור, ומטהו כלל את היינץ גודריאן כראש המטה ואת ולטר נהרינג כקצין מטה.
לוץ המשיך לפקח על מיכון הצבא, וב-1 בפברואר 1933 הועלה לדרגת גנרל-לוטננט.
שנתיים וחצי מאוחר יותר הוא הועלה לדרגת גנרל חיל השריון והיה למפקד כוחות השריון, אולם לראש מטהו מונה פרידריך פאולוס במקום גודריאן, שהיה פחות מוצלח בתפקיד.
לוץ פרש משירות פעיל בפברואר 1938, בעקבות פרשת בלומברג-פריטש.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא מונה ב-22 בספטמבר 1941 לראש צוות מיוחד, אולם ב-31 במאי 1942 פרש שוב מהצבא, וב-26 בפברואר 1944 הוא מת במינכן בגיל 67.
אוסוואלד לוואט היא יוצרת סרטים וצלמת קמרונית הידועה בשל התוכן הסוציו-פוליטי שבסרטיה הדוקומנטריים.
הצילום שלה בוחן נושאים של זהות, מקום, ואחרות.
לוואט נולדה בגארואה, קמרון ב-17 בספטמבר 1976. היא גדלה בעיר יאונדה, שם התאהבה בתחום הקולנוע.
היא הראתה עניין בצילום כבר מגיל צעיר, והייתה מצלמת במצלמת פולארויד את בני משפחתה.
לוואט למד לתואר ראשון בפריז, בSciences Po.
לאחר שסיימה את התואר, היא חזרה לקמרון והחלה לעבוד עבור העיתון היומי Cameroon Tribune.
היא התחילה לעשות סרטים תיעודיים לאחר כמה שנים בתור עיתונאית.
לוואט נסעה לקנדה בשנת 2000 כדי ללמוד קולנוע, ושם גם התחילה לייצר סרטים.
הסרט התיעודי הראשון שלה, The Calumet of Hope (Upsa Yimoowin), צולם בטורונטו.
הסרט מתאר את הדחיקה לשוליים של הילידים האמריקאים, וזכה בפרס זכויות האדם בפסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול ב-2003.
בשנת 2002, ביימה לוואט סרט תיעודי באורך מלא, The Forgotten Man (Au-delà de la peine), סיפורו של אסיר בשם לפ אשר נגזרו עליו ארבע שנים בכלא על פשע מינורי.
הוא נותר בכלא גם כעבור 33 שנים, ומשפחתו אבדה כל תקווה שאי פעם ישוחרר.
לוואט זכתה עבור סרט זה בפרס זכויות האדם בפסטיבל הקולנוע Vues ד'Afrique במונטריאול.
הסרט A Love during the War (Un Amour Pendant La Guerre) מתמקד ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו במהלך מלחמת קונגו הראשונה ב-1996. הסרט חושף כמה אונס של נשים היה נפוץ במהלך המלחמה, וכיצד הממשלה שמרה על שתיקה בנושא.
הסרט התיעודי מנסה לענות על השאלה "מה הן ההשלכות כאשר אונס משמש ככלי מלחמה?" הסרט מתאר את חוויותיה של אחת הקורבנות כאשר היא ובעלה היו מופרדים בזמן המלחמה.
"עזיזה נפגשת שוב עם בעלה בקינשאסה, אך זיכרון הזוועות והסבל של נשים אחרות במהלך המלחמה עדיין רודף אותה.
למרות מחאותיו של בעלה, היא חוזרת למזרח קונגו כדי לגלות שהמורשת של האלימות ממשיכה לפגוע בחייהן של נשים, צעירות ומבוגרות כאחת.
עם זאת, כולן נותרות במעמד קורבן, מכיוון שנשים החלו לגנות באופן פומבי את ההתעללות שהן עברו." הסרט זכה בפרס זכויות האדם בפסטיבל Vues ד'Afrique במונטריאול.
סרטה התיעודי של לוואט משנת 2008, Black Business (Une Affaire de nègres), מתרכז באירועים פוליטיים שאירעו בשנת 2000 בקמרון.
על ענף מיוחד של משטרת דואלה, הפיקוד המבצעי, מוטל להתמודד עם הפשע הגובר בעיר.
היחידה המיוחדת הופכת לאחראית על היעלמותם של כאלף גברים בדואלה במהלך שנה אחת.
בסרט, לוואט מראיינת בני משפחה של הקורבנות, פעילים פוליטיים אשר מתבטאים נגד האלימות, וניצולים נדירים מפעולות הרג המוני.
לוואט מראה לצופים את זירות הפשע, הכפרים אליהם נלקחו הקורבנות, ואת המקומות שבהם נמצאו גופות של קורבנות היחידה המיוחדת.
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן ובפסטיבל Vues ד'Afrique במונטריאול.
הסרט היה מועמד לפרס Muhr AsiaAfrica ב-2008.
הסרט התיעודי הפוליטי מתאר את חיי היום יום של בית הספר לקולנוע של שדרות, בדרום ישראל, 2 ק"מ מגבול עזה.
הוא בוחן את חייהם והשקפותיהם המצטלבים של יהודים, מוסלמים, נוצרים, פלסטינים וישראלים.
הסרט Land Rush הופק על ידי ה-BBC.
הוא אחד מתוך שמונה סרטים תיעודיים שנכללו באירוע "Why Poverty?", דיון גלובלי עכשווי על עוני בחסות ה-BBC, יחד עם יותר מ-70 תחנות שידור ברחבי העולם.
שמונה הסרטים הוקרנו באותו הזמן ב-180 מדינות.
הסרט של לוואט חוקר רכישות גדולות של אדמות חקלאיות במאלי על ידי עסקים מערב הסעודית וסין, אשר מקימים חוות תעשייתיות גדולות, במקום החקלאות המשפחתית שהייתה נהוגה באזור.
הסרט עוסק בנושאים של ריבונות מזון, האימפריאליזם, עוני מודרני, ובעלות על קרקע.
הוא בוים בשיתוף עם אוגו ברקלי, וזכה בפרס פיבודי בשנת 2012.
שנהסרטתפקידהערות2001The Calumet of Hopeבמאיתסרט קצרזוכה פרס זכויות האדם בפסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול2002The Forgotten Manבמאיתפרס זכויות האדם בפסטיבל Vues d'Afrique במונטריאול2005A Love During the Warבמאיתפרס שופטים מיוחד (לזכויות האדם) Vues d'Afrique ופרס FESPACO2008Black Businessבמאיתמועמד לפרס Muhr AsiaAfrica2011Sderot, Last Exitבמאיתסרט רב-לשוני: אנגלית, עברית, ערבית צרפתית2012Land Rushבמאיתסרט טלוויזיה תיעודי זוכה פרס פיבודי
מאז 2012, לוואט מתמקדת בעיקר בצילום.
עבודתה בוחנת את הרעיון של "אחרות ודרכים לראות".
היא הציגה את עבודתה בפריז, ארצות הברית והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
אוסוואלד ג'קובי היה שחקן ברידג' אמריקאי הנחשב לאחד מגדולי שחקני הברידג' בכל הזמנים.
ג'קובי היה גם תאורטיקן ומחבר ספרים.
הוא הצטיין גם במשחקים אחרים עליהם כתב, ובהם: שש בש, פוקר, רמי, וקנסטה.
אוסוואלד ג'קובי נולד למשפחה יהודית בברוקלין.
אביו העורך דין היה מועמד לכהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בת אחיו היא הסופרת והעיתונאית סוזאן ג'קובי.
אוסוואלד למד בגיל 6 לשחק ויסט, ובגיל 10 למד לשחק ברידג'.
הוא גם למד לשחק פוקר כנער צעיר.
בגיל 15 התגייס לצבא האמריקאי במלחמת העולם הראשונה אחרי ששיקר ביחס לגילו.
בחודשיים האחרונים של המלחמה בעיקר שיחק פוקר והרוויח יותר מ-2,000 דולר.
אחרי המלחמה למד ג'קובי מתמטיקה באוניברסיטת קולומביה והפסיק את לימודיו.
לאחר מכן הוסמך כאקטואר בגיל 21. הוא האדם הצעיר ביותר אי פעם שעבר את הבחינות של האגודה האמריקאית לאקטואריה.
ג'קובי שירת בצבא האמריקאי גם במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה.
במלחמות אלו השתמשו בכישוריו המתמטיים המעולים בתחומים של פענוח הצפנות וריגול נגדי.
אחרי המלחמות הרצה על הסתברות ב-MIT וכתב ספרי מתמטיקה.
התגורר בעיר דאלאס שבמדינת טקסס.
ב-27 ביוני 1984 נפטר ממחלת הסרטן.
מקום ראשון באליפות העולם לנבחרות פתוחות בשנת 1935.
ג'קובי זכה 31 פעמים באליפויות ארצות הברית וצפון אמריקה לפי הפירוט הבא:
זכה פעמיים במקום ראשון ב Reisinger בשנים 1955 ו-1983. רייזינגר היא אליפות צפון אמריקה לקבוצות בשיטת חישוב Board A Match.
פעמיים זכה במקום ראשון באליפות צפון-אמריקה לקבוצות גברים בשיטת Board A Match בשים 1952 ו-1959. פעמיים סיים במקום השני בתחרות בשנים 1954 ו-1956.
זכייה אחת ב-Master Mixed Teams בשנת 1968. פעמיים סיים במקום השני בתחרות בשנים 1935 ו-1941.
זכייה אחת ב-Life Master Pairs בשנת 1936. פעמיים סיים במקום השני בתחרות בשנים 1939 ו-1941.
פעמיים זכה במקום ראשון באליפות הסתוו הפתוחה לזוגות של צפון-אמריקה (Fall National Pairs).
סיים פעם אחת במקום שני באותה תחרות בשנת 1932.
זכייה אחת ב-Open Pairs בשנת 1964.
שלוש זכיות באליפות צפון אמריקה לזוגות גברים בשנים 1934, 1939 ו-1949
זכייה אחת באליפות צפון אמריקה ליחידים בשנת 1935. זוהי תחרות חשובה פחות מהאליפויות האחרות והיא הופסקה בשנת 1960.
פעמיים סיים במקום השני באליפות צפון-אמריקה לזוגות מעורבים בשנים 1931 ו-1939.
חמש זכיות במקום ראשון בתחרויות של התאגדות הברידג' האמריקאית: שלוש זכיות באליפות לקבוצות פתוחות בשנים 1934, 1935 ו-1937. שתי זכיות באליפות הפתוחה לזוגות בשנים 1936 ו-1937.
שתי זכיות בליגה האמריקאית לקבוצות גברים בשנים 1931 ו-1932
Herman Trophy בשנת 1960. זהו פרס הניתן על ידי התאגדות הברידג' האמריקאית לשחקן שצובר את המספר הגבוה ביותר של נקודות אמן באליפות צפון-אמריקה ובליגה האמריקאית הנערכות בסתו.
Goren Award (Personality of the Year) בשנת 1983. הפרס ניתן על ידי איגוד עיתונאיי הברידג' הבינלאומי.
ג'קובי הצטיין גם במשחקים אחרים: שש בש, פוקר ושחמט.
בשנת 1970 זכה באליפות העולם בשש בש.
הוא נחשב לאחד מגדולי שחקני משחקי החשיבה הגדולים בכל הזמנים.
ג'קובי מצוטט כמי שאמר על עצמו: "אני עדיין השחקן הטוב ביותר בעולם של כל המשחקים.
אין אף אחד שיכול לנצח אותי"
ג'קובי לא התכוון באמירה זו להגיד שאין מישהו טוב ממנו באחד מהמשחקים.
הוא התכוון להגיד שאם יתמודדו איתו במספר משחקי חשיבה הוא ינצח כל אחד בסיכום הכולל.
שתיים מקונבנציות ההכרזה בברידג' שג'וקובי הגה נמצאות בשימוש נרחב בתחרויות ברידג'.
שתיהן קרויות על שמו: ג'קובי טרנספר ו-Jacoby 2NT.
אוסוואלדו חוסה הנריקס בוקאנגרה (בספרדית: Oswaldo José Henríquez Bocanegra; נולד ב-10 במרץ 1989) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת הבלם.
הנריקס התחיל את הקריירה שלו במיונאריוס.
בינואר 2013, הצטרף לקרטרו מליגת העל המקסיקנית.
ב-20 בינואר 2013, הנריקס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצב בתיקו 1-1 נגד פצ'וקה.
בינואר , הנריקס חתם ברסיפה מליגת העל הברזילאית.
ב-14 במאי 2016, הנריקס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד סנטראל.
ב-15 ביולי 2018, הנריקס חתם בוואסקו דה גאמה.
ב-18 באוגוסט 2020, הנריקס חתם בבני סכנין מליגת העל.
בינואר , הנריקס חזר לקולומביה וחתם בדפורטיבו פאסו.
בינואר חתם בווילה נובה הברזילאית.
אוסוולד קדוק היה איש אס אס בתקופת גרמניה הנאצית.
הוא שימש כ"רפורטפורר" במחנה הריכוז אושוויץ.
קאדוק נולד לנפח בקוניגשוט שבשלזיה עילית.
לאחר שסיים את חינוך החובה הגרמני הוא הוכשר כקצב.
כמו גם עובד בבית המטבחיים המקומי.
קדוק גם מילא תפקידים בשירותי הכבאות העירוניים בחוז'וב ובמפעל כימי.
בשנת 1939 הצטרף לאלגמיינה אס אס ובשנת 1940 גויס לוואפן אס אס.
הוא נשלח לחזית המזרחית, אך בשל מחלות שונות שסבל מהם ובשל שהותו בבתי חולים צבאיים הוא נשלח למחנה אושוויץ בשנת 1941. תחילה הוטל עליו האחראיות על מגדל השמירה בשנת 1942, ולאחר מכן הוא הפך ל"בלוקפורר" ולבסוף ל"רפורטפורר".
אחד האסירים דיווח שיש לו חולשה לשנאפס.
קאדוק נחשב לאחד מאנשי האס אס האכזריים והוולגריים ביותר.
"במסדר שנערך בערב אחד של סוף קיץ 1944, אסיר אחד נעדר.
כל האסירים נאלצו להמתין עד שהאסיר הנעדר יטופל.
קדוק הכה את האסיר עד שנפל על הרצפה מספר פעמים.
בסופו של דבר האסיר נשאר על הארץ שוכב על גבו אך עדיין בחיים.
בשימוש בכל כוחו, דרך קאדוק צלעות האסיר עם עקבי מגפיו עד שנסדקו.
ההיסטוריון אנדרו רוברטס בספרו "סערת המלחמה" סיפר על הנוהג של קאדוק למסור לילדים יהודים בלונים רגע לפני שנרצחו בזריקת פנול ללב בקצב של עשרה ילדים לדקה.
קדוק היה עד לרצח המוני של אנשים בתאי גזים, ותיאר את עמיתיו לאס אס שהכניסו את הציקלון בה.
אבל אני אישית ראיתי את זה.
רק הרופאים נתנו את הפקודות להחדיר את הגז.
שהיו אמורים להיות מעורבים בפעולות הגזים בוכים".
הרופא דאז, יוזף מנגלה אמר להם, 'אתם חייבים לעשות את זה'.
אני זוכר היטב את , היה בן ארצי, היה איש צעיר.
והוא אמר: 'אתה צריך לעשות את זה'.
הוא עשה את זה, עם דמעות בעיניים.
הוא הכניס אותו וסגר מיד את הצוהר.
קאדוק ידוע גם בעקבות קריאת מגדל זעיר בין צריפי המחנה הראשי של אושוויץ על שמו: "קפלת קאדוק".
לאחר כניעת גרמניה הנאצית, עבד קאדוק במפעל סוכר בלובאו.
בדצמבר 1946 הוא זוהה על ידי אסיר לשעבר ובעקבות כך נעצר על ידי סיירת צבאית ברית המועצות.
בשנת 1947 גזר עליו בית דין צבאי סובייטי 25 שנות עבודת עונשין, אך הוא שוחרר באפריל 1956.
לאחר מכן נסע קאדוק לברלין המערבית, ועבד בבית חולים במקצוע הסיעוד.
למרות המוניטין האלים שלו באושוויץ, הוא כונה "אבא קאדוק" בקרב החולים.
ביולי 1959 שוב נעצר קאדוק והופיע במשפט אושוויץ השני, שם היה אחד הנאשמים העיקריים.
ב-19 באוגוסט 1965 גזר עליו בית המשפט מאסר עולם בגין רצח בעשרה מקרים, ורצח משותף באלף מקרים לפחות.
בגלל חומרת המעשים של קאדוק, דחה ה"ספרוקקאממר" האחראי בקשות שונות לחנינה.
בהיותו בכלא התראיין קאדוק כחלק מסרט תיעודי בטלוויזיה על אנשי אס.
כשנשאל על הכחשת השואה, אומר קאדוק: "היום יש הרבה אנשים שאומרים שאושוויץ היה שקר, שאף אחד בכלל לא הומת בגז.
אני חייב לומר, אני לא מחשיב את האנשים האלה נורמליים.
יש אנשים שמכחישים את זה, אבל מה שקרה קרה, וזה לא נתון למחלוקת"
לאחר ההעברה לשנת 1984 בכלא הפתוח (אופר וולצוג), שוחרר קאדוק מכלא שוואלמשטאט בשנת 1989 בשל סיבות בריאותיות ("האפטונפאהגקייט").
הוא מת בלנגלהיים שבהרי ההארץ כגמלאי בשנת 1997, בגיל 90.
אוסוויגו היא עיר במחוז אוסוויגו שבמרכז מדינת ניו יורק שבארצות הברית.
העיירה משמשת כמושב המחוז של מחוז אווסוגו.
נכון ל-2010 מנתה אוכלוסיית אוסוויגו 18,142 תושבים.
העיר שוכנת ברצועת החוף הדרום-מזרחית של ימת אונטריו ובשפך של נהר אוסוויגו.
העיר נוסדה במקור בשנת 1796.
בעיר שכן, בשלהי מלחמת העולם השנייה, מקלט חירום לפליטים, רובם יהודים.
אוסוולד וסט היה פוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אורגון ה-14 בשנים 1911–1915.
אוסוולד וסט נולד בעיר גואלף שבאונטריו, קנדה, ובגיל ארבע עבר עם משפחתו לסיילם, אורגון.
הוא התחנך בבתי ספר מקומיים ובסופו של דבר עסק בבנקאות.
לאחר כמה שנים בעבודה בבנקאות בסיילם ובאסטוריה, אורגון, ולאחר שישה חודשים של חיפוש זהב באלסקה, מונה וסט כסוכן מחלקת קרקעות המדינה של אורגון.
הוא הוכיח את עצמו בתפקיד זה והשיב למדינה כמעט מיליון אקרים (4,000 קמ"ר) של אדמות מדינה שהוחזקו במרמה.
ב-1907 עזב וסט את עבודתו והחל לעבוד בנציבות הרכבות של אורגון, וגם שם הוא נחל הצלחה רבה.
ב-1910 זכה וסט במועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אורגון, ניצח את יריבו, המושל הרפובליקני המכהן, ג'יי באוורמן, והושבע לתפקידו בינואר 1911. בעת כהונתו כמושל הוא קרא להנהגתה של "מערכת אורגון", שכללה יוזמות חקיקתיות של האזרחים ומשאלי עם, מערכת שנמצאת עד היום בשימוש של מדינות רבות במערב ארצות הברית.
במסגרת זו התקבלו במהלך כהונתו של וסט חוקים להצבעת נשים, זכויות עובדים ואיסור צריכת משקאות אלכוהוליים.
וסט דאג להעברת חוק כביש החוף של אורגון, שעל פיו כל רצועת החוף הוקצתה לסלילת כביש ציבורי, ובכך נשמרה הגישה לחוף לדורות הבאים.
וסט גם דאג להקמת מערכת הכבישים של אורגון, כאשר ב-1913 הוקמה נציבות הכבישים המדינתית על ידי בית המחוקקים של המדינה, שהטילה מס רכוש למימון הקמתה.
היקף כספי המס שנגבו בשנה הראשונה, הגיע ל-700,000 דולר, סכום שנועד לפיתוח שלושה כבישים ראשיים, כביש החוף (כביש 101), הכביש הפסיפי מספר 99, מפורטלנד ועד עמק וילמאט, וכביש נהר קולומביה, שקישר את פורטלנד למזרח אורגון.
ב-1911 נשא וסט נאום בפני ועידת המושלים שהתקיימה בניו ג'רזי בנושא עבודת אסירים.
וסט היה תומך נלהב באיסור צריכת משקאות אלכוהוליים.
אמונתו ברעיון הייתה כה עמוקה שבראש השנה של 1913 הוא הכריז על ממשל צבאי, בין השאר כדי לסגור מקומות למכירת משקאות בעיירה קופרפילד.
לאחר מכן הוא שיגר את כוחות המשמר הלאומי בלוויית מזכירתו האישית פראן הובס ב-2 בינואר 1914 כדי לאכוף את הצו ולסגור את הברים בעיר.
צעדו זה של וסט יצר כותרות בעיתונים בכל רחבי ארצות הברית, ונבע מהמוניטין שיצא לעיירה ככזאת שהחוק והסדר לא שלטו בה, וכאשר כוחות אכיפת החוק המקומיים כשלו בהשלטת הסדר, נכנסו רשויות המדינה בראשותו של וסט לתמונה.
כמי שהיה ידוע בתמיכתו ברפורמות מוסריות, דחק וסט ב-1913 בבית המחוקקים של אורגון להעביר חוק לעיקור כפוי, בעקבות שערוריית מין בפורטלנד שבה הייתה מעורבת קבוצה של גברים הומוסקסואלים.
תקופת כהונתו של וסט כמושל אורגון נתנה את אותותיה עד היום בשל עבודתו לשימור משאבי הטבע של המדינה.
תחת ממשלו בוצעה הגנה על רצועת החוף של אורגון לטובת שימוש ציבורי, והוקמו המשרד המדינתי לייעור ומשרד הדיג.
וסט כיהן כמושל תקופת כהונה אחת בלבד, ולא התמודד לבחירה נוספת ב-1914. תחת זאת הוא עבר עם משפחתו לפורטלנד, שם הוא עסק בעריכת דין.
ב-1918 הוא היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית, אך נוצח על ידי צ'ארלס מקנרי.
לאחר מכן הוא הגביל את פעילותו הפוליטית לכתיבת מכתבים לעיתונים.
הוא גם היה יועץ משפיע למושל צ'ארלס מרטין.
לאחר שב-1945 הוא לקה בהתקף לב, הוא פרש מעיסוקו בעריכת דין.
אוסוולד וסט נפטר בפורטלנד ב-22 באוגוסט 1960. הוא נטמן במאוזולאום מאונט קרסט שבבית הקברות סיטי ויו שבסיילם.
על שמו נקראו פארק מדינתי ברצועת החוף של אורגון ומעונות סטודנטים באוניברסיטת המדינה של אורגון.
אוסובו הוא כפר הנמצא במחוז משנה אודינצובסקי, במחוז מוסקבה שברוסיה.
באוסובו נמצאת אחוזת נובו-אוגריובו, הנחשבת למעון המגורים הרשמי ואחד מהמעונות הרשמיים של נשיא רוסיה.
אוסובו ממוקמת באזור מגורים יוקרתי רובליובקה.
תחנת הרכבת אוסובו ממוקמת בכפר.
אוֹסְוַלְד קִילְפֶּה היה פסיכולוג ופילוסוף גרמני.
אוסוולד קילפה קיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1887 כתלמידו של וילהלם וונדט בלייפציג.
בשמונה השנים שאחר כך שימש כעוזר לוונדט.
בשנת 1894 הוא הפך לפרופסור באוניברסיטת וירצבורג והקים שם את המכון לפסיכולוגיה בשנת 1896. בשנת 1909 הוא הפך לפרופסור באוניברסיטת בון.
בשנת 1914 הוא קיבל פרופסורה באוניברסיטת מינכן, שם הוא ירש את .
בשנותיו האחרונות עבד קילפה גם בנושאים הקשורים לאסתטיקה.
לאחר מותו, פרסם זיגפריד בהן (Sigfried Behn) ב-1921 את הספר "יסודות האסתטיקה" (Grundlagen der Ästhetik), הכולל אוסף של כמה מכתביו של קילפה שטרם פורסמו על אסתטיקה.
קילפה היה מיוזמי המחקר הגרמני המודרני של החשיבה ומייסד אסכולת וירצבורג בחקר החשיבה.
את דעותיו בנושא סיכם בספר "Über die moderne Psychologie des Denkens" ("על הפסיכולוגיה המודרנית של החשיבה", 1912).
בין תלמידיו של קילפה היו , ארנסט בלוך, ו.
אוסווסטרי העתיקה הוא מבצר גבעה מתקופת הברזל סמוך לעיירה אוסווסטרי, בשרופשייר, אנגליה.
המבצר היה מיושב למשך כ-1,000 שנים לאורך תקופת הברזל ועד שנכבש האזור בידי הרומאים בשנת 47 לספירה, הוא ככל הנראה שימש כמרכז אזורי שלטוני קלטי חשוב של שבט האורדוביקים או הקורנוווים.
האתר נחפר בסוף שנות ה-30 והוא כיום אחת הדוגמאות המרשימות למבצר גבעה בבריטניה, הוא גם אחת הדוגמאות המרשימות למבצר מרובה-סוללות, אלו נבנו באופן מדורג לאורך ההיסטוריה, מה שמעיד על התרחבות ביצוריו לאורך השנים.
החפירה הראשונה והמשמעותית נערכה באתר ב-1939 על ידי ויליאם וארלי, אך הממצאים פורסמו רק בשנות ה-90. החפירות של וארלי הראו כי חומות ההגנה המורכבות המקיפות את מבצר הגבעה לא נבנו באותו זמן וכי היו ארבעה שלבים ברורים בהתפתחותם.
החומות והתעלות הללו היוו מכשולים אדירים בפני תקיפות, אך ייתכן שנבנו גם לצורכי נראות, כאשר המראה המאיים שלהם מסמל את השליטה והעוצמה של מבצר הגבעה ותושביו במרחב.
ארבעת שלבי הבנייה העיקריים שזוהו באוסווסטרי הם:
שתי הסוללות הפנימיות נבנו ראשונות, בתקופת הברזל הקדומה.
הם תחמו את כל ראש הגבעה והורכבו מליבת חרס, נתמכת בעצים וסלעים ומכוסה באדמה.
בכמה מקומות ניתן לראות סלעים אלו בולטים מהסוללות גם כיום.
לאחר מכן, כנראה בתקופת הברזל התיכונה, חלה תקופה של ארגון מחדש במבצר.
הסוללות הקיימות שופצו והורחבו, אולי לקראת עימות צבאי עתידי.
סוללה שלישית נוספה למחציתו המערבית של המבצר.
מאוחר יותר שופצה הסוללה השלישית בצורה ניכרת ונוצר מערך הבורות הסמוך לכניסה המערבית.
לבסוף נוספו למבצר שתי סוללות ענק היקפיות.
אנשים השתמשו בראש הגבעה מהתקופה הנאוליתית ועד לתקופה הרומית, אך היישובים העיקריים כאן מתוארכים לתקופת הברונזה המאוחרת ותקופת הברזל (מ-1000 לפנה"ס לערך ועד 43 לספירה).
גילוי גרזן אבן וכלי צור כאן מעיד שהגבעה יושבה עוד בתקופה הנאוליתית.
העדות הישירה הראשונה ליישוב, לעומת זאת, מתוארכת לשנת 1000 לפנה"ס בערך - כ-200 שנים לפני שנבנו הסוללות הראשונות.
נראה שבעת הזו היישוב הוקף בחומה או גדר כלשהי, עם מספר בתים עגולים שכללו עמוד תמך מרכזי מעץ, גג קש, ואח עצים.
באח של אחד ממבנים אלו התגלה תנור חרס, מה שהעיד על כך שפעילויות תעשייתיות קלות כמו התכת ארד התרחשו בתוך תחומי מבצר הגבעה.
בתקופת הברזל המוקדמת, כאשר נבנו שתי הסוללות הראשונות (כיום הפנימיות ביותר), נוצר היישוב מבתים עגולים משולבי אבן.
שני בתים שנמצאו בחפירות היו בקוטר 7 מטרים, ושוב כללו אח עצים מרכזי.
כמה חרסים מתקופת הברזל הקדומה (המאה ה-7 לפנה"ס) יובאו מאזור וילטשייר וכן מכלי מלח מצ'שייר, מה שמעיד על קשרי מסחר למרחקים ארוכים בתקופה זו.
עדות לכיבוש לאחר בניית שני הסוללות האחרונות מורכבות ממבנים עגולים אבן מוזרים, כל אחד מחולק לשני תאים על ידי חלוקת אבן פנימית.
אלה עשויים להיות מתוארכים לתקופת הברזל המאוחרת, אך התאריך המדויק שלהם אינו ידוע.
צילומי אוויר הראו עדויות ליישובים אפשריים מתקופת הברזל ולשדות שעובדו בקרבת מקום.
עודפי תוצרת מהחוות הללו יכלו לפרנס את תושבי המבצר, ואולי לספק את העבודה הדרושה לבניית ותיקון החומות.
ייתכן שאוסווסטרי שימשה מקום מפלט עבור אוכלוסייה מרוחקת זו בעתות משבר וסכסוך.
לאחר שהמבצר ניטש, סוללות העפר שלו היוו חלק מסוללת ואט שהוקמה במאה ה-8 כקו גבול בין ממלכת מרסיה לממלכות הוולשיות ממערב ובפרט ממלכת פוויס.
סוללת הגנה זו באורך כ-40 קילומטרים קדמה לסוללת אופה שהוקמה אף היא על ידי מרסיה אך נמתחה כ-240 קילומטרים לאורך כל הגבול עם ויילס.
במשך השנים התפתחה בסמוך לאתר המבצר העיירה אוסווסטרי שהפכה לעיירת שוק ומרכז שלטוני אזורי חשוב לאורך ימי הביניים.
אוסוואלדו אלונסו מורנו (בספרדית: Osvaldo Alonso Moreno; נולד ב-11 בנובמבר 1985) הוא כדורגלן עבר קובני-אמריקאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
אלונסו גדל בקובה עד שבשנת ערק לארצות הברית והפך לאזרח המדינה 5 שנים לאחר מכן.
אלונסו התחיל את הקריירה שלו בקבוצה פינאר דל ריו הקובנית, בה שיחק שנתיים עד לעריקתו לארצות הברית.
בתחילת דרכו בארצות הברית התאמן עם צ'יבאס ארצות הברית, אך לבסוף החליט לחתום בצ'ארלסטון באטרי מה-USL.
אלונסו כבש 7 שערים ב-31 משחקים והפך לחביב האוהדים.
בשנת חתם בסיאטל סאונדרס מה-MLS.
ב-20 במרץ 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0-3 נגד ניו יורק רד בולס.
ב-18 ביוני הבקיע את שער הבכורה שלו בתיקו 3-3 נגד די.
באותה עונה הוסיף גם שלושה בישולים.
בפברואר האריך את חוזהו בקבוצה עד .
עונה לאחר מכן רשם את עונת השיא שלו כאשר רשם 2688 דקות משחק, שיא מועדון לשחקן בעונה אחת.
בעונה זו אף נכלל באולסטאר של ה-MLS והשתתף במשחק נגד צ'לסי.
בשנת זכה עם המועדון בגביע ה-MLS.
ב-14 באפריל 2017 הבקיע ל-20,000 דקות משחק במדי סיאטל והפך לכדורגלן הראשון שעושה זאת ה-MLS.
ב-10 בינואר 2019 חתם במינסוטה יונייטד ובכך הפך לשחקן האחרון שעוזב את סיאטל מאז שהצטרפה ל-MLS.
ב-13 באפריל הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 3-3 נגד ניו יורק סיטי, שהיה גם השער הראשון של המועדון באליאנץ פילד, האצטדיון החדש של הקבוצה.
במרץ אלונסו חזר למינסוטה יונייטד.
ב-23 בדצמבר 2021 חתם לשלוש שנים באטלנטה יונייטד.
באפריל קרע את הרצועה הצולבת ולמעשה סיים את העונה.
ב-4 ביוני 2023 חזר למגרשים בקבוצת המילואים של המועדון.
בהמשך העונה, חזר לקבוצה הבוגרת ורשם במדיה 7 הופעות עד לסיום העונה.
ב-8 בינואר 2024 הודיע על פרישה מכדורגל.
ב-29 בפברואר של אותה שנה חתם על חוזה ליום אחד בסיאטל סאונדרס.
אלונסו שיחק בצעירותו בנבחרות הצעירות של קובה ושימש כקפטן הנבחרת בקמפיין המוקדמות להעפלה למשחקים האולימפיים (2008).
בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק נגד .
ביוני ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת במשחק נגד במסגרת גביע הזהב 2007.
באותו טורניר אלונסו וחברו לסגל הנבחרת לסטר מורה, ניצלו את השהייה בארצות הברית על מנת לערוק אליה.
העריקה בוצעה כאשר טייל עם חבריו לנבחרת בוול-מארט ועזב אותם בזמן שנכנסו לחנות.
לאחר הליכה של מספר רחובות פגש באדם שדובר ספרדית שנתן לו להתקשר לחבר שחיכה לו במיאמי שבפלורידה.
ב-19 ביוני 2012 קיבל אזרחות אמריקאית.
למרות ששאף לשחק בנבחרת ארצות הברית, הוא לא יכל להגשים שאיפה זו בגלל שכבר רשם דקות משחק עבור קובה.
אליפות ארצות הברית הפתוחה: , , ,
נבחרת האולסטאר של ה-MLS: , , ,
אוסוד (בהונגרית: Uszód, בקרואטית: Vusad) הוא כפר בנפת קלוצ'ה שבמחוז באץ'-קישקון, בדרום־מזרח הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה, גם אוכלוסיית דונסנטבנדק נמצאת בירידה.
צורתו הנוכחית של היישוב קיימת מאז המאה ה-16. באביב 1599, הספנים ההונגרים על הדנובה, בסיוע חיילים, בהנהגת מיקלוש פאלפי, ניצחו את הכוחות הטורקים באזור, כאשר תקפו והשמידו את ספינות האספקה שלהם בין פוקטו לאוסוד.
מאז התקופה העות'מאנית, השתייך היישוב לאחוזת הארכיבישוף של קלוצ'ה.
בשנת 1691 שולמו מיסים על רבע מהשטח, ובשנת 1695 על שלושה רבעים ממנו.
במפקד 1715 נמנו ביישוב 17 משקי בית הונגריים, וב-1720 נמנו 15. בתקופה זו השתייכו לאוזוד גם האזורים הנטושים שנקראו סאטמאר, סנט-גאל ופאלפלדה.
בשנת 1832, במסגרת חלוקה בין הארכיבישוף לבין מועצת הכמורה הבכירה של קלוצ'ה, עבר היישוב לבעלות האחרונה.
בשנת 1875 פקדה את המקום הצפה גדולה שגרמה נזקים רבים.
בתחילת המאה ה-20 השתייך היישוב לנפת קלוצ'ה במחוז פשט-פיליש-שולט-קישקון.
אזור הנקרא "קָרָה" ביישוב משמר את זכרו של כפר שנחרב.
בשנת 1880 חיו בכפר 26 יהודים ובשנת 1941 כבר חיו בו 20 יהודים בלבד.
בית הזיכרון פטר בנדיק, השוכן בבית מגורים עתיק שהוכרז כמבנה היסטורי
הכנסייה הרומית-קתולית, שנבנתה בשנת 1872
הכנסייה הרפורמית, שנבנתה בשנת 1790
אוסוולד אדלר היה מעצב גרפי ואמן, שהתפרסם בעיצוב בולי דואר, כרזות וציורי אקוורל.
נולד ב-1912 בעיירה בקשצ'בה שבהונגריה, שני מבין שלושת בניו של סולומון אדלר, קצין בדרגת קולונל ב.
את מרבית שנות נעוריו בילה אדלר בעיר קרונשטאדט שבטרנסילבניה.
בגיל 16, במקביל ללימודיו בבית הספר הגבוה למסחר, החל לקחת שיעורים פרטיים בציור פורטרטים ואקוורלים אצל הצייר גוסטב קולאר (Gusztáv Kollár), שציוריו כללו נופים בסגנון המזכיר את האקוורלים הקלאסיים האנגליים.
עבודתו של קולאר השפיעה על סגנונו האמנותי של אדלר בשנים שלאחר מכן.
ב-1934 עבר אדלר לבוקרשט, שם פנה לצייר לפרנסתו.
הוא החל לעבוד בסוכנות פרסום, בה עסק בגרפיקה שימושית, תחום אותו למד באופן עצמאי.
במשך היום עבד בסטודיו לגרפיקה מסחרית ובערבים השתתף בקורסים באקדמיה לאמנות פלסטית.
בסוף שנת 1938, עם פלישת גרמניה לאוסטריה, נאלץ אדלר לשוב לרומניה.
זמן קצר לאחר הגיעו גויס לצבא ומאוחר יותר נשלח למחנות עבודה שונים עד לסוף המלחמה.
לאחר המלחמה שב אדלר לבוקרשט והמשיך בקריירה של מעצב גרפי.
הוא עיצב כרזות, עטיפת ספרים, איורים לספרים ופרסומות, בולי דואר, וכן עיצוב גרפי לירידים לאומיים ובינלאומיים.
בשנת 1955 התוודע אדלר לד"ר , פרופסור לאנטומיה אמנותית, שהיה גם צייר, רופא מנתח ומדען.
אדלר קיבל על עצמו את העיצוב הגרפי לשלושת כרכי ספר האנטומיה האמנותית של גיצסקו.
ממנו למד אדלר להבין את מבנה גוף האדם, את היופי של ציוריהם של אמני הרנסאנס, את התמזגותם של המבנה והפרספקטיבה.
בשנים אלו הצליח אדלר, ככל שהתירו לו חובותיו המקצועיות, לשוב להגשמת חלומו להיות צייר.
ב-1960, לאחר שנות המתנה רבות לקבלת אשרת יציאה, עלה אדלר לישראל.
הותר לו לקחת עימו רק חלק קטן מעבודותיו הגרפיות, ובין העבודות הללו היה הביצוע הגרפי המקורי לכרזת "ייצוא נוצות", כרזה אשר זכתה במדליית הכסף בתערוכה התלת שנתית לעיצוב גרפי במילאנו ב-1957. כרזה זו, יחד עם מעט עבודות אחרות שאדלר הצליח להביא עמו, משקפות את סגנון העיצוב הגרפי שאפיין את התקופה.
בישראל, המשיך אדלר לעבוד בתחום הגרפיקה השימושית.
הוא עיצב בולי דואר, 18 בולים עבור הקרן הקיימת לישראל, 3 מטבעות עבור בנק ישראל, ו-2 מדליות עבור החברה הישראלית למדליות ולמטבעות.
ב-1963 נשלח אדלר לגינאה על ידי המדפיס הממשלתי כדי לצייר נושאים לבולי דואר.
בעקבות עיצוב הבולים של גינאה, עיצב אדלר בולים לארצות אפריקאיות רבות אחרות.
אדלר החשיב תמיד את הרישום כיסוד האמנות החזותית.
אדלר הרבה לצייר באקוורל נופי ארץ ישראל ופורטרטים, העדיף את הסגנון הקלאסי ועסק גם בציורי חיות, נושא אותו למד ב-1969 בווינה מהצייר פריץ מרטינץ.
אדלר, שהתרשם מהטבע ומחוקיו "חסרי הרחמים", התמקד בעבודתו ביסוד הצמיחה והדעיכה: (כמה מהסמלים המופיעים בעבודתו הם העץ והאבן).
אדלר הבחין בין עיצוב גרפי מסחרי לבין אמנות חופשית.
לדבריו, המעצב הגרפי פועל בשירות החברה וביחסי גומלין עמה, כאשר עבודתו דורשת סטנדרטים אמנותיים גבוהים ודמיון יצירתי, אך תכליתה להעביר מידע לציבור ולספק את צורכי הלקוח.
מנגד, אמנות חופשית נתפשה בעיניו כביטוי אישי של חייו הפנימיים של האמן וכחלק מהווייתו.
אדלר הגדיר את גישתו האמנותית כנגזרת מהאמונה
בולי מדינת ישראל 1960 - הנריטה סאלד
בולי מדינת ישראל 1961 - בולי אירוע
בולי מדינת ישראל 1962 - יאנוש קורצ'אק
בולי מדינת ישראל 1966 - יום הזיכרון לחללי צה"ל
בולי מדינת ישראל 1967 - בולי זיכרון
בולי מדינת ישראל 1968 - בולי דואר אוויר
המוזיאון לתולדות העיר תל אביב יפו
מוזיאון בן ארי, בת ים
1989 לשכת התיירות, תל אביב
1994 מוזיאון ראובן ועדית הכט, אוניברסיטת חיפה
1948-1949 תערוכות סלון רשמיות, בוקרשט, רומניה
1971 גלריה לאומנות במוזיאון Guildhall, לונדון
1973 תערוכת יובל ה-25 למדינת ישראל, באנשחדה, בחסות הרייכמוזיאום, הולנד
1974 מוזיאון "יד-לבנים", פתח תקווה
1974,1987,1989 אגודת הציירים והפסלים, בית האומנים, תל אביב
1986 "דימוי עצמי", מוזיאון ישראל, ירושלים
2025 מאסטרים ישראלים ברישום, בית האמנים, תל אביב
1956 מדליות ארד וכסף עבור סדרת בולי ספורט, הוועד האולימפי, רומא
1957 תערוכת הטריאנלה ה-11 לעיצוב גרפי, מילנו, מדליית כסף
דקימוס מגנוס אוסוניוס היה משורר רומי.
נולד בעיר בורדיגלה (כיום בורדו שבצרפת), אביו, יוליוס אוסוניוס, היה רופא ממוצא יווני ואמו, אמילה אאוניה (Aemilia Aeonia) ממוצא גאלו-רומי.
קיבל חינוך משובח בלטינית, פילוסופיה ותורת הנאום.
אחרי שסיים את חוק לימודיו שימש כפרקליט, אך העדיף להיות מורה.
ב-334 הקים בית ספר לפילוסופיה בבורדו שבו שימש כפרופסור וזכה לפרסום רב.
אחד מתלמידיו, פאוליניוס מנולה, הפך לבישוף בנולה ומקדושי הנצרות.
אחרי כ-30 שנות הוראה, הוזמן ב-367 על ידי הקיסר ולנטיניאנוס הראשון אל העיר טריר (כיום בגרמניה) כדי לשמש מורה פרטי לבנו גרטיאנוס.
ב-368 וב-369 לקח חלק לצדו של הקיסר במערכה נגד האלמנים (שבט שעל שמו נקראת גרמניה).
ב-375, אחרי מות הקיסר ולנטיניאנוס, ירש בנו גרטיאנוס את האימפריה הרומית המערבית ומינה את אוסוניוס למושל איליריה, איטליה, אפריקה וגליה בזה אחר זה.
ב-383 הצבא הבריטי בפיקודו של מגנוס מקסימוס הוביל מרד כנגד גרטיאנוס, שבמהלכו נרצח הקיסר סמוך לליון, ואוסוניוס שב לאחוזתו שליד העיר בורדו, ונשאר שם עד מותו ב-395.
יצירתו המפורסמת של אוסוניוס היא הפואמה "מוזלה", שכתב ב-371 בעת שהיה בדרכו מן העיר בינגן אל העיר טריר.
בפואמה זו הוא מתאר את הנוף הכפרי של אזור הנהר מוזל, את הגבעות המכוסות בגפנים, את קריאותיהם של הרועים ואת הדייג המשליך חכתו למימי הנהר.
כשפרש לאחוזתו בימי זקנתו המשיך אוסוניוס לכתוב שירה, ובין היתר תיאר את עבודת האדמה, ובמיוחד את גידול הגפנים, באזור מולדתו שבסביבות העיר בורדו, אזור המפורסם גם כיום בתרבות היין שלו.
שירתו של אוסוניוס כתובה בסגנון קל ושוטף, המזכיר את זה של ורגיליוס, ולמרות פרסומו, אוסוניוס לא נחשב מגדולי משוררי הספרות הלטינית.
אדוארד גיבון כתב בספרו "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית", כי "תהילת שירתו של אוסוניוס היא גנאי לטעם דורו" (פרק 27 הערה 1).
אוסוניוס מתאר ב"מוזלה" טחנת מים על גדות יובלו של המוזל, קיל, ששימשה לניסור אבני שיש.
אמנם אין זה התיאור הראשון לניצול תנועת המים לשימושים שונים (קדמו לו ויטרוביוס ב"על אודות האדריכלות" ופליניוס הזקן ב"תולדות הטבע"), אך זהו מהאזכורים הבודדים לכך בספרות הרומית.
אוסטאופתיה היא שיטת רפואה אלטרנטיבית העוסקת בעיסוי ומניפולציה ידנית של שרירים ועצמות.
לתאוריה העומדת בבסיס השיטה אין ביסוס מדעי והיא נחשבת לפסאודו-מדע.
לפי חלק מהספרות המחקרית, הראיות ליעילות האוסטאופתיה בטיפול בכאבי עצם ושרירים אינן חזקות מספיק.
מניפולציה אוסטאופתית היא מערך הליבה של טכניקות באוסטאופתיה ורפואה אוסטאופתית.
הטכניקות מבוססות על תאוריה שנוצרה על ידי אנדרו טיילור סטיל (1828–1917) המייצגת קיומה של שכבת רקמה ש"קושרת כל חלק בגוף עם כל חלק אחר".
אוסטאופתים מנסים לאבחן ולטפל במה שנקרא "חוסר תפקוד סומטי", על ידי מניפולציה על עצמותיו ושריריו של אדם.
טכניקות אוסטאופתיות משמשות לרוב לטיפול בכאבי גב ובעיות שרירים ושלד.
האוסטאופתיה נוסדה בשנת 1874 על ידי ד"ר במיזורי, ארצות הברית, אשר היה רופא בעל ותק של 30 שנה.
סטיל טען כי מחלות מושרשות בבעיות במערכת השלד והשרירים, וכי מניפולציות אוסטאופתיות יכולות לפתור בעיות אלה על ידי רתימת פוטנציאל הריפוי העצמי של הגוף.
בנוסף לראייתו, יש להעדיף טיפול הוליסטי על פני הדרכים הקונבנציונליות הכוללות נטילת תרופות.
על פי נתוני האיגוד האמריקני לאוסטאופתיה (AOA), טיפול במניפולציה אוסטאופתית נחשב רק למרכיב אחד ברפואה האוסטאופתית וניתן להשתמש בו לבד או בשילוב עם תרופות, שיקום, ניתוחים, חינוך מטופלים, תזונה ופעילות גופנית.
טכניקות אוסטאופתיות אינן בהכרח ייחודיות לרפואה האוסטאופתית; תחומים אחרים, כמו פיזיותרפיה או כירופרקטיקה, משתמשים בטכניקות דומות.
עקרון בלתי נפרד באוסטיאופתיה הוא שבעיות באנטומיה של הגוף יכולות להשפיע על תפקודו התקין.
עיקרון נוסף הוא היכולת המולדת של הגוף לרפא את עצמו.
רבות מהטכניקות המניפולטיביות של הרפואה האוסטיאופתית מכוונות להפחית או לחסל את המכשולים למבנה ותפקוד תקינים, כך מנגנון הריפוי העצמי יכול לחזור לתפקודו והשיב לאדם את בריאותו.
האיגוד האמריקני לאוסטאופתיה (AOA) קובע כי ארבעת העקרונות העיקריים של הרפואה האוסטאופתית הם הבאים:
הגוף פועל כיחידה משולבת של נפש, גוף ורוח.
הגוף מחזיק מנגנונים לוויסות עצמי, ובעל היכולת הטמונה להגן, לתקן ולבנות מחדש את עצמו.
מבנה ותפקוד קשורים זה בזה וזה לזה.
טיפול רציונלי מבוסס על התחשבות בשלושת העקרונות הראשונים.
עקרונות אלה אינם נראים על ידי רופאי הרפואה האוסטאופתית כחוקים אמפיריים; הם משמשים, למעשה, כבסיס לגישה האוסטאופתית לבריאות ומחלות.
לפי האוסטאופתיה טכניקת המתח הנגדי רואה את חוסר התפקוד כרפלקס מתמשך ובלתי הולם, אשר מעוכב במהלך הטיפול על ידי הפעלת מתח קל בכיוון ההפוך בדיוק לזה של הרפלקס.
טכניקה זו מוחזקת תשעים שניות והמטופל מוחזר לאחר מכן לתנוחתה הרגילה.
שיפור או שחרור בנקודת המתח המזוהה הוא התוצאה הרצויה.
זו טכניקה המפעילה כוח טיפולי מהיר, ממוקד ובמשך זמן קצר.
טכניקה זו היא מהטכניקות האוסטאופתיות הוותיקות והנפוצות ביותר.
מרבית המחקרים הקליניים התמקדו בהערכת יעילותה של צורה זו של מניפולציה בעמוד השדרה, במיוחד לכאבי גב תחתון, אמצע גב וצוואר.
פשייה היא רקמת החיבור המספקת תמיכה והגנה לרוב המבנים בגוף האדם, כולל שרירים.
לפי האוסטאופתיה רקמה רכה זו יכולה להיות מוגבלת עקב מחלה פסיכוגנית, שימוש יתר, טראומה, חומרים זיהומיים או חוסר פעילות, ולעיתים קרובות לגרום לכאבי שרירים.
היא טכניקת טיפול המשתמשת במגע עדין כדי לחוש את המפרקים של עצמות הגולגולת.
מגע, שנועד ל"איזון תנודת נוזל המוח והשדרה" במטרה לחזק את "כוח הריפוי הפנימי".
הטכניקה לא תאומת למחקר מדעי מודרני והגדרתה פסאודו מדע.
טיפול במשאבות לימפטיות (LPT) הוא טכניקה ידנית המיועדת לעודד זרימת לימפה במערכת הלימפה של האדם.
טכניקת המשאבה הלימפטית המודרנית הראשונה פותחה בשנת 1920, אם כי רופאים אוסטאופתים השתמשו בצורות שונות של טכניקות לימפטיות כבר בסוף המאה ה -19.
במרבית האנליזות שנערכו לא נצפתה השפעה חיובית משמעותית כתוצאה מטיפול באוסטאופתיה.
בסקירה שיטתית משנת 2013 לא נמצאו מספיק ראיות לתמיכה בטיפול במניפולציה אוסטאופתית לכאבי גב תחתון לא ספציפיים.
בשנת 2011, סקירה שיטתית לא מצאה שום הוכחה משכנעת לכך שמניפולציה אוסטיאופתית הייתה יעילה לטיפול בכאבי שרירים ושלד.
סקירה שיטתית משנת 2013 של השימוש במניפולציה אוסטיאופתית לטיפול במצבי ילדים הגיעה למסקנה כי יעילותה אינה מוכחת.
סקירת ספריית קוקרן משנת 2005 של שימוש במניפולציה אוסטיאופתית בטיפול באסתמה הגיעה למסקנה כי אין מספיק הוכחות לכך שניתן להשתמש במניפולציה אוסטיאופתית לטיפול באסתמה.
בסקירה שיטתית משנת 2018 נמצא כי אין הוכחות לאמינות או ליעילות הספציפית של הטכניקות המשמשות באוסטיאופתיה של האיברים הפנימיים.
בסקירה שיטתית משנת 2011 הגיעו למסקנה כי אין מספיק ראיות המצביעות על יעילות למניפולציה בסגנון אוסטאופתי בטיפול בכאבי שרירים ושלד.
אוסטאופתים מוסמכים מקבלים את הסמכתם לעיסוק במקצוע לאחר קבלת הסמכה ממוסד אקדמי מוכר, כמו בצורה של השלמת תואר בוגר באוסטאופתיה (בבריטניה מכונה תואר זה .B.Ost).
בישראל עוסקים באוסטאופתיה מאז שנות ה־80 של המאה ה־20. כיום פועלים שני מוסדות המציעים לימודי אוסטאופתיה ייעודיים במסגרת תוכניות רב־שנתיות (4.5–5 שנים): המכון הישראלי ללימודי אוסטאופתיה במכללה האקדמית לוינסקי–וינגייט, וגליל – המרכז ללימודי אוסטאופתיה במכללה האקדמית תל אביב–יפו.
תוכניות הלימודים כוללות בדרך כלל לימודים באנטומיה ופיזיולוגיה של האדם, אורתופדיה, נוירולוגיה ופתולוגיה; אבחון תפקודי וקליני; טיפול ידני וטכניקות טיפוליות; וכן התנסות קלינית מעשית נרחבת תחת פיקוח.
העיסוק באוסטאופתיה בישראל אינו מוסדר בחוק, ואין רישוי ממשלתי למקצוע.
אוסטאופתים בישראל עובדים בקליניקות פרטיות ובמסגרות של רפואה משלימה בקופות החולים ובבתי חולים.
האגודה הישראלית לאוסטאופתיה היא עמותה רשומה הפועלת לקידום הסטנדרטים המקצועיים, וכן לקידום הסדרה חוקית עתידית והכרה אקדמית במקצוע.
בארצות הברית, קיימים שני סוגים של עוסקים באוסטאופתיה:
ראשית, אוסטאופת, המקבל הכשרה בטיפול אוסטאופתי בלבד, ואינו רשאים לעסוק ברפואה.
שנית, רופא אוסטאופת, בעל תואר דוקטור לרפואה אוסטאופתית.
רופאים אלה בעלי הכשרה בכל תחומי הרפואה המודרנית, עם מסלול הכשרה ובחינות רישוי כמעט זהות לאלה של רופאים קונוונציונליים.
בנוסף להכשרה הרפואית הרגילה, רופאים אוסטאופתים מקבלים הכשרה גם בטיפול אוסטאופתי.
רופאים אוסטאופתים משתמשים בקיצור D.O.
לאחר שמם, בניגוד לרופאים אחרים להם תואר M.D.
אוּסְטַאשֶׁה (בקרואטית: Ustaše) היא תנועה לאומנית קרואטית, בעלת זיקה עמוקה לקתוליות, שנוסדה ב-1929. מיום היווסדה שמה לה התנועה למטרה להקים מדינה קרואטית עצמאית, והכריזה על מאבק בשלטון המלוכני ביוגוסלביה.
התנועה הוצאה אל מחוץ לחוק, ומייסדיה, אנטה פאבליץ' וגוסטב פרצ'ץ (שנרצח מאוחר יותר בהוראת פאבליץ'), נידונו למוות שלא בפניהם.
שמו של ארגון האוסטאשה נקשר לרצח אלכסנדר הראשון מלך יוגוסלביה ושל שר החוץ הצרפתי לואי בארטו במרסיי, ב-1934.
בתקופת ייסוד הארגון ב-1929 היה האוסטאשה ארגון לאומני, שהיה ידוע במעשי אלימות רבים.
כאשר הארגון קיבל את השליטה במדינה הקרואטית, במהלך מלחמת העולם השנייה, כבר היה לו מבנה צבאי לכל דבר (צבא אוסטאשה – Ustaška Vojnica), צבא שמנה, בשיאו בשנת 1944, 76,000 לוחמים.
אחרי התמוטטות יוגוסלביה בשנות ה-90, הייתה מעין התעוררות אידאולוגית של הארגון וכמה מסגרות פרלמנטריות דרשו לשאת את שם האוסטאשה, אך הדבר לא תפס תאוצה ממשית ולא יצא לפועל מעבר למספר קבוצות קטנות שלא זכו לפופולריות רבה.
באוקטובר 1928 נרצח המנהיג הקרואטי סטייפן ראדיץ' בסקופשטינה בידי פוליטיקאי רדיקלי סרבי, פונישה ראצ'יץ'.
כתגובה לרצח ייסד ברנימיר יליץ' באוניברסיטת זאגרב קבוצת נוער בשם תנועת הנוער הקרואטי.
שנה מאוחר יותר, הוזמן אנטה פאבליץ' בידי יליץ' בן ה-21 להצטרף לארגון כחבר צעיר, אירוע שמאוחר יותר ייחשב למאורע היסטורי בעל חשיבות רבה.
תנועה נוספת, דומובראנסקי פוקרט (Domobranski Pokret), (מה שהיה שמו של הצבא הקרואטי החוקי באוסטרו-הונגריה), החלה לפרסם את Hrvatski Domobran - עיתון אפונימי המוקדש לענייני האומה הקרואטית.
ההתארגנות סביב העיתון "דומובראן" ניצלה את הזעם שהקרואטים חשו בעקבות רציחתו של הפוליטיקאי הבולט ביותר בפרלמנט של המדינה, על מנת להניע ולהקצין את האווירה המתוחה שכבר הייתה עוד לפני כן בקרואטיה.
ב-1929 נוצרו בקרואטיה שני זרמים פוליטיים שסועים, כאשר פאבליץ' ואחרים תמכו בנקיטת אלימות על מנת לתקן את המצב הפוליטי במדינה.
מספר חברים במפלגת הימין הקרואטית תרמו לכתיבת העיתון, עד תקופת חג המולד ב-1928, שבה נאסר העיתון לפרסום בידי הרשויות הממלכתיות של יוגוסלביה.
בינואר 1929, המלך החרים את כל התנועות הלאומיות, ואנשי מפלגת הימין הרדיקלית הוגלו, בהם אנטה פאבליץ', גוסטאב פרצ'ץ ובראנימיר יליץ'.
לקבוצה הזו הצטרפו מאוחר יותר גולים קרואטים נוספים.
הגולים ארגנו תמיכה במטרתם אצל הקרואטים בגולה שבאירופה, דרום אמריקה ובצפון אמריקה.
הם זכו לתמיכה רחבה בעיקר בבלגיה, ארגנטינה ובפנסילבניה.
בינואר 1932, הם הכריזו שם לארגונם המחתרתי – "האוסטאשה".
באותה השנה, כמה חברי אוסטאשה בראשות אנדריה ארטוקוביץ' ניסו לגרום להתקוממות באזור ליקה-ולביט, וכשלו.
הם ברחו לצפון איטליה, ושם הקימו מחנה אימונים על יד ברשה.
שם הארגון לקוח מן הפועל "אוסטאטי" (ustati) שמשמעו "לעלות".
לשם זה לא היו קישורים פאשיסטיים בשנים הראשונות בממלכת יוגוסלביה; התואר "אוסטאש" היה בשימוש בהרצגובינה על מנת לציין את המורדים הסרבים האורתודוקסים מהמרד ההרצגוביני של 1875.
בשנת 1933 התנקש פאבליץ' בחייו של פרצ'ץ.
בעקבות קישורם המוקדם יותר ללאומנים המקדונים, האוסטאשה הואשמו בקשירת קשר לרצח אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה בשנת 1934, וכך הורשע אאוגן קווטרניק בתכנון ההתנקשות המוצלחת, שנעשתה בידי כמה חברים בארגון המקדוני המחתרתי אימרו (IMRO).
מידת השתתפותם של האוסטאשה ברצח לא ידועה.
ידוע רק שהרצח נעשה בידי מקדוני בשם ולדה ג'יאורג'ייף, ולא בידי חברי האוסטאשה, אם כי הארגון סייע בארגון הרצח.
זמן קצר לאחר הרצח, כל הארגונים אשר היו מקושרים לאוסטאשה, כולל ה-Hrvatski Domobran, שהיה ארגון אזרחי, הוחרמו ברחבי אירופה.
פאבליץ' וקוואטרניק נכלאו באיטליה באוקטובר 1934 עד מרץ 1936. לאחר מרץ 1937, בתקופה שאיטליה ויוגוסלביה חתמו על הסכם שלום, מרבית חברי האוסטאשה הוסגרו ליוגוסלביה.
למרות זאת, ההסגרות לא חיסלו את הארגון.
להפך, הן הקנו אליו יותר סימפתיה בקרב הנוער הקרואטי, ובעיקר אצל סטודנטים.
בפברואר 1939, שני נלהבי האוסטאשה מילה בודאק ואיבן אורשאניץ' היו לעורכי מגזין חדש, Hrvatski narod ("העם הקרואטי"), שתמך ברעיונות האוסטאשה ובעצמאות קרואטית.
מדינות הציר פלשו ליוגוסלביה ב-6 באפריל 1941. ולדקו מאצ'ק, מנהיג מפלגת האיכרים הקרואטית (HSS), שהייתה המפלגה החזקה ביותר בקרואטיה באותה התקופה, דחה את הצעת גרמניה הנאצית להוביל את הממשלה החדשה.
האוסטאשה קפצו על ההזדמנות ובסיוע הצבאות הזרים הקימו את המשטר החדש בקרואטיה ב-14 באפריל 1941.
מאות מחברי הארגון הסתננו למדינה דרך איטליה, ומנהיגם סלאבקו קווטרניק הקים ממשלה בזאגרב והכריז על ייסודה של מדינת קרואטיה העצמאית.
שם המשטר החדש במדינה הבהיר בבירור את הניסיון המוצלח בהפיכת קרואטיה למדינה קרואטית לאומית-לאומנית.
ולאדקו מאצ'ק קרא לעם להתנגד לשיתוף פעולה עם הממשל החדש באותו היום.
אנטה פאבליץ' הגיע ב-20 באפריל 1941, והפך ל"פוגלבניק" (מנהיג בקרואטית) של קרואטיה החדשה שבמהרה כללה את מרבית שטחי קרואטיה המודרנית, בוסניה והרצגובינה וחלקים מסרביה (מחוזות סירמיה וסאנדז'אק).
משום שלאוסטאשה לא היו צבא ומשטר יציבים לשליטה הכרחית בטריטוריות שלו, גרמניה ואיטליה חילקו את שטחי קרואטיה לשני אזורי השפעה, אחד דרום-מערבי תחת חסות איטלקית, והשאר בצפון-מזרח קרואטיה תחת חסות גרמנית.
מעשי הזוועה כנגד האוכלוסייה הלא-קרואטית במדינה החדשה החלו ב-27 באפריל 1941, כאשר יחידה חדשה בצבא האוסטאשה עוללה רצח המוני באוכלוסייה הסרבית הגדולה שבשטחים המיושבים בגודובאץ (על יד ביילובאר).
עם הזמן, כל מתנגדי השלטון וכל מי שאיים עליו בדרך כלשהי הוצא מחוץ לחוק.
מפלגת האיכרים הקרואטית הוחרמה ב-11 ביוני 1941, בניסיון של האוסטאשה להפוך לייצוג השלטוני העיקרי של האיכרים והפועלים בקרואטיה.
ולאדקו מאצ'ק נשלח למחנה הריכוז ביאסנובאץ, אבל עקב הפופולריות שלו, שוחרר בהמשך למעצר בית מאצ'ק נקרא בשלב מאוחר יותר בידי הזרים לייצגם ולהתנגד לממשלת פאבליץ', אך הוא סירב לבקשתם.
פאבליץ' פגש לראשונה את אדולף היטלר ב-6 ביוני 1941. מילה בודאק, שכיהן אז כשר בממשלתו של פאבליץ', הכריז בפומבי על האלימות הגזענית, כחלק ממדיניות המשטר ב-22 ביוני 1941. וייקוסלאב "מקס" לובוריץ', אחד ממפקדי הארגונים של המשטרה החשאית בקרואטיה, החל בבניית מחנות ריכוז בקיץ של אותה השנה.
כנופיות האוסטאשה החריבו כפרים מסביב לאלפים הדינרים.
ב-1942, גנרל אדמונד גלאס פון הורסטנאו כתב מספר דיווחים למפקדיו בוורמאכט, בהם הביע את חרדתו לאור מעשי הזוועה שמחוללים האוסטאשה.
הדיווחים שלו אומתו בידי דיווחיו של פילדמרשל וילהלם ליסט.
האיטלקים החלו גם להביע את חוסר רצונם לשתף פעולה עם האוסטאשה, והצבא האיטלקי החל לשתף פעולה עם הצ'טניקים בחלקי השליטה הדרומיים שלהם.
אף על פי שהיטלר התעקש שמוסוליני ישלח את כוחותיו לעבוד עם האוסטאשה, הגנרל האיטלקי מריו רואטה, ורבים כמוהו בשטח, סירבו לפעול על פי הוראות אלו.
לקראת סוף שנת 1942, השמועות לגבי מעשי הזוועה שחוללו האוסטאשה ביאסנובאץ ובסביבה, הופצו גם בקרב הציבור הקרואטי.
סופרים מפורסמים, כמו ולדימיר נאזור ואיבן גוראן קובאצ'יץ', ברחו משטחי השליטה של האוסטאשה, והצטרפו לפרטיזנים, ואחריהם הצטרפו רבים אחרים.
הצבא הרגיל של קרואטיה, המשמר הביתי (Domobrani), הורכב ממספר גדול של אנשים שבקושי היו מוכנים ללחימה ולא השתתפו במעשי הזוועה.
חברי מפלגת האוסטאשה היו חלק מיחידות צבאיות למחצה שהשתתפו בפשעים.
פאבליץ' טען שלמעלה מ-30,000 אנשים הצטרפו למפלגה באותה התקופה, אף על פי שדיווחים נייטרליים יותר טוענים שמדובר במחצית מהמספר הזה.
בשנת 1943 ספגו הגרמנים אבדות קשות בחזית המזרחית, וכוחות איטלקיים רבים החלו לערוק, והשאירו מאחוריהם כמויות עצומות של תחמושת, שסייעו למורדים ללחום נגד האוסטאשה.
הפרטיזנים הפכו במהרה לכוח המורד העיקרי בכל רחבי יוגוסלביה, והחלו לגייס אליהם אפילו עריקים דומבורנים וצ'טניקים.
הם קיבלו סיוע רב מבעלות הברית באמצעות הצנחות אוויריות של ציוד.
בסופו של דבר הצבא האדום והפרטיזנים שחררו את יוגוסלביה, והאוסטאשה הובסו.
הם המשיכו ללחום במשך זמן קצר אחרי כניעת גרמניה ב-9 במאי 1945, אבל במהרה הוכנעו גם הם.
מספר רב של חברי האוסטאשה וגם מספר חיילים דומבורנים, כמו גם אזרחים רבים, ניסו להימלט לעבר אוסטריה ואיטליה בסופו של אותו החודש, אבל הם הוסגרו לרשויות בידי הפרטיזנים בגבול האוסטרי, חלקם הוצאו להורג במקום, ואחרים נשלחו בצעדת מוות בחזרה למדינה, אירוע שנודע כטבח בלייבורג.
פאבליץ' הצליח להימלט, והסתתר באוסטריה ורומא לזמן מה, בסיועם של עמיתיו הפרנציסקנים ואנשי רשת "נתיבי העכברושים", ולבסוף נמלט לארגנטינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, שאריות האוסטאשה ירדו למחתרת או שברחו למדינות זרות, כמו קנדה, אוסטרליה, גרמניה ודרום אמריקה, באמצעות עזרתן של הכנסיות הקתוליות באזורים הללו וגם בעזרתם של ארגוני פשוטי העם אשר לא התנגדו לשלטון החדש.
חלק מהם התמידו והמשיכו במסע הצלב שלהם כנגד יוגוסלביה: האוסטאשה נטלו חלק בלמעלה מ-24 פעולות טרור בתקופה שלאחר המלחמה, שכללו פיגועים בארצות הברית.
מרבית פעולותיהם לא היו מוצלחות בעקבות מחסור חמור בתמיכה עממית בפעולות ובעקבות רדיפתם בידי סוכנויות הביון היוגוסלביות (UDBA/KOS), שסוכניהן התנקשו באנטה פאבליץ' בבואנוס איירס, ופצעו אותו פצעי מוות.
גם כיום יש אוסטאשה בין קרואטים בקרואטיה ומחוצה לה.
הללו לרוב מכחישים, לפי רוב, את היקף הזוועות שבהם הואשמו, ומוקיעים זאת כטענות-כזב של סרבים ויהודים, שאותם הם שוטמים.
פרניו טוג'מן, נשיא קרואטיה לשעבר, שייך לזרם הזה, והוא חלק כבוד למפקד יאסנובאץ, דינקו שאקיץ', שנתפס ב-1998, ונפטר בכלא ב-2008. הוא גם מינה את איבו רויניצה לשגרירו בארגנטינה, אך זו סירבה לקבלו, שכן היה מפקד האוסטאשה במחוז דוברובניק.
בלווייתו של דינקו שאקיץ', המפקד הנודע לשמצה נשרף במדי האוסטאשה, וכומר קתולי ספד לו ואמר שהוא "דוגמה ומופת לכל קרואטי".
המילה "אוסטאשה" (Ustaše) היא ריבוי לשם הפועל Ustaša – אדם הנוטל חלק ב"אוסטאנאק" (Ustanak), כלומר, מרד או התקוממות.
בתרגום פשוט פירוש המילה מורד, מתקומם.
האוסטאשה דגלו בהפיכת קרואטיה ל"טהורה", וראו בסרבים המתגוררים בקרואטיה, בוסניה ובהרצגובינה, כמכשול הגדול ביותר העומד בפניהם.
כך, שרי האוסטאשה מילה בודאק, מירקו פוק ומילובאן ז'אניץ' הכריזו במאי 1941 שמטרות האוסטאשה היו:
שליש מהאוכלוסייה הסרבית בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית צריכים להמיר בכוח את דתם ולהפוך לקתולים (שזכו לאישור הכנסייה הרומית קתולית וההיררכיה ברומא).
יש לגרש שליש אחד מן האוכלוסייה הסרבית בקרואטיה.
יש לחסל שליש אחד מן האוכלוסייה הסרבית בקרואטיה.
האידאולוגיה הנאצית העמידה קושי אפשרי בפני הקרואטים, עקב היותם סלאבים, שנחשבים בתורת הגזע הנאצית לגזע נחות.
כדי להתגבר על כך הגו האידאולוגים של האוסטאשה תאוריה שלפיה מקורם של הקרואטים בגותים, עם גרמני קדום.
האוסטאשה סברו שהבוסנים המוסלמים הם במוצאם קרואטים, שאבותיהם המירו דתם לאסלאם.
סגן קולונל מארקו מסיץ' פיקד על החטיבה הארטילרית.
קרואטיה אפילו הפכה מוזיאון לשעבר בזאגרב למסגד.
בנושאים אחרים, האוסטאשה היו נגד דמוקרטיה והמהפכה התעשייתית.
העקרונות הבסיסיים של התנועה הוגדרו בידי פאבליץ' ב-1929 בפרסום החוברת "עקרונות תנועת האוסטאשה".
יחסים עם מדינות הציר ומוסדות בינלאומיים
כמו בשאר תקופת השואה, גם בנוגע ליאסנובאץ ניכרת ההשפעה שהייתה לחוסר המעש של מוסדות ועמים, ביחס לנחישות האוסטאשים והגרמנים, ביחס להשמדה:
בתור מדינה קתולית, הייתה קרואטיה בקשרים טובים עם הוותיקן שהכיר בה "דה-פקטו".
לפיכך, היה הוותיקן, נוכח שתיקתו, מטרה קלה לסרבים אורתודוקסים ולפרוטסטנטים להוקיע, כגוף שממש תמך במשטר האוסטאשי.
רבים מהגרועים שבאנשי המחנה: מירוסלאב פיליפוביץ' המכונה מאיסטורוביץ', אנטון וורבאן, איביצה ברקליאצ'יץ' ועוד, היו בין כמרים ובין כמרים לשעבר.
הארכיבישוף הקרואטי, אלויזיה סטפינאץ כתב ב-26 במרץ 1941: "ככלות הכול, הקרואטים והסרבים הם עולמות נפרדים, שני קטבים אשר לעולם לא יתקרבו זה לזה...
הסכיזמה הפרבוסלאבית היא הקללה הגדולה ביותר של אירופה, יותר אף מהפרוטסטנטית.
היא חסרת עקרונות מוסר וחוקים, ואין כאן כל חוש צדק ולא יושר-מידות".
סטפינאץ' גם התבטא לא-פעם נגד היהודים, אך בלשון רפה יותר.
עם זאת, מנחם שלח הראה כי סטפינאץ' ניסה להציל יהודים, צוענים וקרואטים ואף את הסרבים.
עם כל זה, הרי שרוב שתדלנותו באה לאחר שהיהודים כבר היו כלא-היו.
הגם שהיו פשיסטים ובני-ברית לגרמנים, מעולם לא צידדו האיטלקים במדיניות גזענית חריפה כמו זו שבגרמניה.
יתר על כן, האיטלקים איוו לשטחים מן הטריטוריה שהוכרזה כ"מדינת קרואטיה העצמאית", ולאט לאט גזלו מהם שטחים, בייחוד אזור החוף, דלמטיה, הקרוי אזור "א".
מחנות ריכוז שהוקמו באזורים אלו חוסלו על כל אסיריהם מבעוד מועד.
קציני צבא איטלקים בכירים סייעו ליהודים להימלט מן הקרואטים ואף מן הגרמנים.
עם זאת, אין זה נכון שהמנהיגות הפשיסטית צידדה במעשים אלו.
מוסוליני השתכנע לשלח את היהודים, ושנאתו אליהם גברה לאחר הפלתו ממעמדו וכינון ממשלת הבובות שלו בצפון איטליה.
צ'אנו התייחס לעניין בזלזול, ולא השקיע בו מאמץ.
גם בין אנשי הצבא האיטלקים, והרבה יותר בקרב אנשי ה"חולצות השחורות" היו אנטישמים.
יש דיווחים על כך מעם הגנרלים דאלמאצו ואליברטי, וכן דו"ח אנטישמי ארסי של רנאטו קוטורי.
מנחם שלח מציין כי בכל שטח הכיבוש האיטלקי התרחשה מהומה אחת, ובה נפרעו פרעות ביהודים בספליט, אך הקמתם של מחנות בידוד ליהודים בלוב האיטלקית (כגון פורט אל-עזיזי ומקומות נוספים).
כמו כן, היחס הטוב של האיטלקים למגזרים מסוימים אינו יכול לחפות על מעשי נבלה כלפי אוכלוסייה אזרחית בסרביה, קרואטיה, אתיופיה וצפון-אפריקה.
ניתן לקבוע, כי בכירים בצבא ובחברה האיטלקית עשו ככל שביכולתם למען יהודים ואחרים, אך זאת בניגוד להוראות הממשל הפשיסטי ולא בתמיכתו, כביכול.
באופן דומה לעמדתו כלפי הוותיקן והשלטונות האיטלקיים, נוקט מנחם שלח עמדה פייסנית כלפי אנשי הצלב האדום של איטליה ושווייץ, אשר פעל בקרואטיה.
אמת, יוליוס שמידלין השתדל למען היהודים והקורבנות בכלל, אך משהגיע לביקור במחנה יאסנובאץ, ב-13 ביוני 1944, מצאו בעל תנאים נאותים, אפילו שנודע לו, מסתמא, מה התחולל שם.
ניתן לומר, שיוליוס שמידלין והצלב-האדום סייעו יותר מכל מוסד אחר לקורבנות המשטרים הפשיסטיים של מדינות הציר, אך יש לומר שעזרה זו הייתה מעטה ואחרי זמנה, ולעיתים נערכה תוך כדי אפליה (שמידלין היפלה לטובה את האסירים היהודים) בין אסירים שונים.
עמדת האזרחים והמוסדות של קרואטיה
הגם שרבים סייעו לאוסטאשה או הצטרפו לשורותיהם, הטבע הקיצוני של התנועה גרם ליצירת פערים לא רק בין האידאולוגיות שלהם ושל רבים מאזרחי המדינה, אלא גם יצר מחלוקת בקשר לשיטות היישום של השקפת-עולם זו.
בדין-וחשבון של ועדת-החקר הממלכתית של קרואטיה לחקר פשעי הכוחות הכובשים ועוזריהם, נאמר כי בבואו, "גלוי וידוע היה מלפני פאבליץ', שתמיכת העם בו מועטה", ולכן בא לזאגרב בלילה.
מנחם שלח אומר כי אכן היה חשש כזה, אך הוא נתבדה וכי התגובה לבואו של פאבליץ' ושל הנאצים התקבל בתשואות.
עם זאת, אין עוררים לכך, שמשנחשפו מטרות המשטר ושיטות ביצוען, קמו מתנגדים רבים למשטר, בין פעילים (שהצטרפו לפרטיזנים) ובין סבילים (שניסו להשפיע על המשטר בטרוניות).
אפילו היו אוסטאשים שלא הסכימו עם המשטר.
מהם יש להזכיר את ולדימיר צ'ופיץ', שפיקד על המשק במחנה, והציל מספר אסירים, בהם בוריסלאב שבה, וכן את מנהל בית-החולים האוסטאשי, מארין יורצ'ב שנתלה עם אשתו כשסייע לאסירים לתקשר עם אוסטאשה שאחר-כך ערק לפרטיזנים עם מידע על זוועות-יאסנובאץ.
דינקו שאקיץ' הורה לתלותו ביום 22 בספטמבר 1944. גישת האזרחים המקומיים שנותרו באזור, ביחס אל האסירים, הייתה טובה.
קרואטיה עצמאית הוקמה על ידי הגרמנים והאיטלקים ונשענה על סיועם.
לפיכך, הייתה למדינה גרורה של מעצמות הציר ובאשר שכזו הייתה תלויה בהם עד מאוד.
במשך הזמן התרחקה מהאיטלקים עקב עמדתם של אלו ביחס למדיניות הגזענית של האוסטאשה, והתקרבה יותר לפטרוניה הגרמנים.
האנטישמיות הגזענית של האוסטאשה לא הייתה רק אצטלה פוליטית שמטרתה לקרב את הלבבות בין קרואטיה והמדינה שהקימה אותה.
האוסטאשים, כקנאים קתולים וכגזענים קרואטים לאומנים, היו אנטישמים ומצאו יסוד משותף עם הנאצים, והסבו אותו למרכז על מנת לשפר את היחסים עם הנאצים.
עם זאת, נתגלעו במשך הזמן מחלוקות, בייחוד לגבי גבולות בשטחי ספר, ולגבי גירושם של חלק מן היהודים המתבוללים, שגרמו לריחוק כלשהו אף מן הנאצים.
האוסטאשה לא היו עושי רצונם של הגרמנים ואין בלתם, הם פעלו לפי אנטרסים משלהם, ובמידה מסוימת אף קיוו להרוויח מריב אפשרי בין הגרמנים והאיטלקים.
משרד החוץ: שיוצג במקום על ידי זיגפריד קאשה, איש אס.
לשעבר שניצל מ"ליל הסכינים הארוכים" ונטר טינה לאנשי האס.
קאשה היה אנטישמי והיה מעורה עד מאוד במתרחש בעניין זה בקרואטיה.
שנציגו במקום היה קצין גסטפו שהעדים היהודים זוכרים כמילר, הגם ששמו אינו מופיע באף תעודה של האוסטאשים או הנאצים.
במעשה, היה הוא הקובע בענייני מדיניות גזענית.
לפי תעודה המובאת אצל מנחם שלח, מילר היה בזאגרב בראשית יולי 1941.
הוורמאכט והרייכספיהרונג – בקרואטיה נודעה מעורבות רבה בעניין הפתרון הסופי לגופים שלרוב היו מעורבים בו פחות: הצבא וההנהגה.