tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקור, הסרט נוצר תחת הכותרת "שיערה של רפונזל", אותו תיאר קין כ"גרסה דמוית שרק של הסרט" שסובבה סביב רעיון אחר לגמרי.
קין אמר על העלילה המקורית, "זו הייתה גרסה מהנה, נפלאה ושנונה והיו לנו כמה סופרים נהדרים.
אבל בליבי האמנתי שיש משהו הרבה יותר כנה ואמיתי לצאת מהסיפור, אז הנחנו אותו בצד וחזרנו לשורשי האגדה המקורית."
בראיון עם השחקנית קריסטין צ'נואת', שלוהקה במקור לתפקיד רפונזל, גילתה קריסטין שבשלב מסוים רפונזל נועדה להיות סנאי.
כבמאים, גרנו והווארד הרגישו חיוני שרפונזל ידמה לגיבורה פחות "פאסיבית" מהאופן שבו היא מתוארת בסיפור האגדה המקורי.
"ידענו שאנחנו עושים את הסרט הזה לקהל עכשווי ורצינו שרפונזל תהיה מודל לחיקוי אמיתי במובן מסוים.
רצינו את כל הכוח של הבחורה הזו ושהיא באמת תניע את הסיפור הזה, שלא תחכה לשום דבר...
היא ילדה חכמה, יש לה את התקוות והחלומות האלה והיא הולכת להשיג את מה שהיא רוצה מהחיים."
סביב ההפקה של "פלונטר" היו שמועות שזה יהיה סרט הנסיכות האחרון של דיסני.
בשנת 2004, השחקנית והזמרת קריסטין צ'נוות' לוהקה במקור כקולה של רפונזל בזמן שהסרט עדיין נקרא "Rapunzel Unbraided" בהנחייתו של קין.
צ'נוות', שכבר החלה להקליט דיאלוג לתפקיד, אמרה אז על דמותה, "אני רפונזל, אבל רפונזל היא סנאי...
ואני הולכת להוריד את הזנב שלי." בשלב מסוים החליטו בדיסני ללהק את השחקנית ריס וית'רספון לתפקיד רפונזל.
חלק מכלי תקשורת דיווחו שצ'נוות' ווית'רספון למעשה יחלקו בתפקיד הראשי.
לוית'רספון הציעו לשמש כמפיקה בפועל של הסרט, תפקיד שהאולפן הציע לה בתקווה שזה ישכנע את השחקנית לקבל את התפקיד.
עם זאת, וית'רספון יצאה בסופו של דבר מהפרויקט עקב הבדלים יצירתיים בכל הנוגע להצעות לתסריט הסרט, בטענה שהפרויקט הוא "כבר לא הסרט שריס חתום עליו במקור".
לאחר התפטרותה של וית'רספון, רפונזל נותרה ללא מדבבת במשך די הרבה זמן, מה שסיכן עוד יותר את הפקת הסרט הבעייתית ממילא.
יוצרי הסרט בחרו שלא לשכור סלבריטאים לדמויות הראשיות של הסרט והמשיכו לעשות אודישנים למאות שחקניות צעירות בתקווה למצוא את קולה של רפונזל, וביניהן גם שחקנית ברודוויי אידינה מנזל, אך אף אחת לא נשמעה ממש מתאימה עד שגילו לבסוף את הזמרת והשחקנית מנדי מור.
מור תיארה את ההזדמנות להשמיע דמות של דיסני כ"פנטזיה האולטימטיבית", מור הייתה מעריצה ותיקה של סרטי דיסני.
בתחילה, הידיעה שהתפקיד היה מבוקש מאוד באותה תקופה הרתיעה אותה מללכת לאודישן לטובת הימנעות מאכזבה, אך בסוף החליטה ללכת על התפקיד בכל הכוח, ואף עשתה את האודישן פעמיים.
מכיוון שהסרט הוא מחזמר המחייב את צוות השחקנים שלו לספק את קול הדיבור והשיר של הדמויות שלהם, כל המועמדים התבקשו לבצע שיר אחד לבחירתם בסגנון של זמרת-יוצרת.
מור, זמרת מקצועית בעצמה, נבחנה עם השיר "Help Me" של ג'וני מיטשל.
לדברי הבמאי היירון הווארד, למור "יש את הנשמה הנהדרת הזו לקול שלה" כמו גם "האיכות הפשוטה הזו, של הילדה ליד הבית, שעושה לה כל מה שאפשר לקוות לו בגיבורת דיסני".
הילדה דילייני רוז סטיין לוהקה כגרסה הצעירה של רפונזל.
מור תיארה את תהליך ההקלטה כמאתגר מכיוון שסופק לה מעט סיוע חזותי, והסבירה, "כל מה שהייתי צריך לעבוד עליו היו כמה סקיצות...
אבל זה היה גם כיף כי זה מאפשר לך להיכנס לעומק הדמיון שלך".
לאחר צפייה בסרט שהושלם בפעם הראשונה, מור התאכזבה מההופעה שלה כי הרגישה שקולה נשמע "צורמני".
לדברי המלחין אלן מנקן, הרקע המוזיקלי של מור גרם לכך ש"תענוג היה לעבוד איתה".
המפיק בפועל, ג'ון לאסיטר, הסביר כי "האתגר הוא שאתה רוצה לגרום לרפונזל להראות כמו בן אדם חכם, משכיל, בריא ומהנה" למרות העובדה שהדמות לא יצאה מחוץ למגדל שלה כבר 18 שנים.
על פי ה"ניו יורק טיימס", אישיותה של רפונזל גרמה לה לסטייה משמעותית מגיבורות דיסני המסורתיות.
מנדי מור מאמינה שרפונזל היא נסיכת דיסני לא טיפוסית מכיוון שהיא דמות עצמאית ש"יכולה לדאוג לעצמה", בנוסף לכך שהיא מתעלמת במידה רבה מהעובדה שהיא נסיכה.
מור גם תיארה את רפונזל כ"נסיכת דיסני הבוהמית".
האנימטור גלן קין עיצב את רפונזל בהדרכתו של האנימטור הוותיק אולי ג'ונסטון, אחד מתשעת הזקנים של דיסני.
ג'ונסטון יעץ לקין לנסות ללכוד את מה שרפונזל חושבת, בניגוד פשוט להנפיש את מה שהדמות עושה.
קין השווה את קבלת העצה הזו לקבלת "סטירה שלא שכחתי מעולם, אז כשציירתי על עבודות של אנשים, באמת ניסיתי להיכנס לראש של הדמות".
הבמאי ביירון הווארד קיבל השראה מהופעתה של אריאל מהסרט "בת הים הקטנה" של דיסני (1989), דמות שגם היא הונפשה על ידי קין.
הווארד פירט כי "אריאל הייתה הדמות הראשונה שאי פעם חשבתי שיש נשמה מאחורי העיניים שלה.
קיווינו לעשות את זה עם רפונזל כדי למצוא איזושהי נשמה ועומק שאנשים יוכלו להתייחס אליהם".
בינתיים, קין הבחין כי אריאל ורפונזל חולקות גם רוחות "בלתי ניתנות להדחקה" תוך שהם נתקלים במחסומים שמונעים מהם להגשים את חלומותיהם.
קין שמר על תחושת אסימטריה בזמן שצייר את רפונזל, תוך שהוא משלב בפניה מספר פגמים עדינים, במיוחד את שיניה העקומות.
הדמות צוירה גם עם נמשים, מה שהפך אותה לנסיכת דיסני הראשונה המנומשת.
קין עיצב את רפונזל עם עיניים גדולות ויחפה, (מור הייתה יחפה בעצמה בזמן שהקליטה את קולה).
בסרט הקצר, רפונזל ויוג'ין מתחתנים ולכבודם ממלכת קורונה במצב רוח חגיגי.
רפונזל מוצגת בשער הפתיחה החגיגית כשאנה בורחת החוצה בשירה "לראשונה בנצח".
הנסיכה סופיה הראשונה: קללת הנסיכה אייבי
רפונזל, שנקראה על ידי הקמע של אבלור, מצילה את הנסיכה סופיה והנסיכה אמבר על ידי כך שהיא מאפשרת להן לטפס על שערה הבלונדיני הארוך.
בטיסה חזרה על אחד הדרקונים, היא מלמדת את אמבר על ההשלכות של מעשיה כלפי סופיה, בצורה של שיר, "Risk It All" ומתייחסת שם גם ליוג'ין.
לאחר מכן היא נותנת לאמבר עצה אחרונה אחת: "אם אתה באמת אוהב את אחותך, תדע מה לעשות בבוא הזמן" ונעלמת.
בסרט, רפונזל מסתגלת לחייה החדשים כנסיכה שישה חודשים לאחר אירועי הסרט "פלונטר".
ההכתרה של רפונזל אמורה להתרחש בעוד כמה ימים.
אביה מגביל את חירות מאחר שהוא לא מוכן לאבד את בתו פעם נוספת.
באמצע כל הלחץ הזה, בליל המשתה המלכותי, יוג'ין מציע נישואים פומבית לרפונזל, אבל היא דוחה אותו, מרגישה שהיא לא בטוחה אם היא מעוניינת להישאר בארמון לאחר הנישואין ושעליה לעשות לעצמה סדר.
באותו לילה, היא חומקת החוצה מהממלכה בעזרת העוזרת שלה קסנדרה שמראה לה את המקום בו נמצא פרח הזהב המיסטי שהציל את אמה ואותה.
רפונזל נוגעת באחד מקוצי הסלע המיסטיים מה שגרם לשיערה הבלונדיני הארוך לצמוח בחזרה, ולהיות שוב בעל יכולות.
הסיפור ממשיך כשהיא מתמודדת עם אויב ידוע של הממלכה ביום ההכתרה שלה, ואסור לה לעזוב את חומות הממלכה ללא הסכמת אביה.
בחדרה, רפונזל נחושה למלא את היומן שלה בהרפתקאות, ולפתור את תעלומת החזרה המופלאה של שערה.
רפונזל מופיעה בסדרת טלוויזיה המצוירת.
רוב העונה הראשונה מתמקדת בגילוי המסתורין של שיערה החדש והקשר שלו לקוצי הסלע המיסטיים שגילתה לפני מספר שבועות, בעזרתה של קסנדרה ומדען צעיר בשם וריאן.
בנוסף, היא מנסה כמיטב יכולתה ללמוד כיצד להיות נסיכה טובה ומלכה לעתיד, למרות שדרכיה התמימות והפתיות מסבכות אותה לעיתים קרובות לצרות.
רפורמה במערכת המשפט היא רפורמה מלאה או חלקית במערכת המשפט של מדינה.
רפורמה משפטית נעשית לעיתים קרובות כחלק מרפורמה רחבה יותר של המערכת הפוליטית במדינה.
תחומי הרפורמה השיפוטית כוללים לרוב: קודיפיקציה של החוק במקום המשפט המקובל, מעבר ממערכת אינקוויזיטורית למערכת יריבות, ביסוס עצמאות שיפוטית חזקה יותר עם מועצות שיפוטיות או שינויים בהליך המינוי, קביעת גיל פרישה חובה לשופטים או הגברת עצמאות התביעה.
הרפורמה המשפטית של אלכסנדר השני
הרפורמה השיפוטית של הצאר אלכסנדר השני נחשבת לאחת המוצלחות והעקביות מבין הרפורמות שביצע.
הוקמו מערכת משפט וסדר הליכים משפטיים חדשים לחלוטין.
התוצאות העיקריות היו הנהגת מערכת משפט מאוחדת במקום מערך עזבונות מסורבל של בתי המשפט הממלכתיים, ושינויים מהותיים במשפטים הפליליים.
זה האחרון כלל את ביסוס עקרון השוויון של הצדדים המעורבים, הכנסת דיונים פומביים, משפט המושבעים, ועורך דין מקצועי.
עם זאת, היו ברפורמה גם בעיות, שכן מוסדות מיושנים מסוימים לא כוסו על ידי הרפורמה.
החוקרת קים ליין שפלי מתארת את התופעה שכינתה "רודנות בחסות החוק" כעלייה איטית וסמויה מן העין של משטרים סמכותניים במדינות שנחשבו לדמוקרטיות ליברליות.
היא טוענת שהסימן הראשון לזיהוי משטר שכזה הוא: "שימוש ברפורמה משפטית כדי לשחרר את הכבלים החוקתיים שמרסנים את הכוח של הרשות המבצעת".
מאז תחילת ההצטרפות של רומניה לאיחוד האירופי בשנת 2005, הרפורמה השיפוטית הייתה אחד המאמצים העיקריים של ממשלת רומניה.
האיחוד האירופי ומועצת אירופה מימנו ב־1,220,000 אירו רפורמה משפטית בגאורגיה.
מטרת הרפורמה להגביר את האפקטיביות, היעילות והשקיפות של הרשות השופטת ולשכת עורכי הדין, לשפר אמצעי הגנה חקיקתיים, לתמוך בפרקטיקות ממשל והזדמנויות הכשרה, ולשפר ניהול תיקים ברשות השופטת.
הרפורמה כוללת הנמקת מינוי שופטים ויצירת מנגנון ערעור יעיל, הכשרות לצוות השיפוט ופיקוח על מערכת המשפט.
מחשוב המערכות, הסברה, מודעות ציבורית לנחיצותו של בית המשפט ותיקוני חקיקה.
ממשלת פידס השמרנית בראשות ויקטור אורבן הגדירה בתחילת העשור השני של המאה ה־21 את מטרתה להפוך את הונגריה לדמוקרטיה "לא ליברלית".
מאז, בוצעו שורה של מהלכים ששינו את מערכת המשפט והיחס בין המדינה לחברה.
באמצע 2011 כוננה חוקה חדשה להונגריה, ובסוף אותה שנה שורטטו מחדש מחוזות הבחירה במדינה, בחוק שמבקריו טענו שמהווה הטיה בקביעת מחוזות בחירה.
בנובמבר 2012 חוקק חוק שדורש ממצביעים בבחירות להירשם 15 ימים לפני הבחירות; באותו חודש קבע בית המשפט של האיחוד האירופי שהרפורמות המשפטיות שנועדו להחליש את מעמד בית המשפט העליון לא תואמות את חוקת האיחוד.
ב־2013 ביטל בית המשפט החוקתי של הונגריה את חוק הרישום לבחירות.
חודשיים לאחר מכן הועברה קבוצת תיקונים לחוקה, שבין השאר הגבילה את כוחו של בית המשפט החוקתי, חלקם סעיפים שאותו בין משפט פסל בעבר.
בין הסעיפים נמצא ביטול יכולתו של בית המשפט לבחון סעיפים שכבר עוגנו בחוקה, הורדת גיל הפרישה של השופטים, מתן העדפה לתאים משפחתיים "מסורתיים", ואף קביעה כי דרי רחוב עוברים עבירה פלילית בפועל.
ב־2018 נחקק חוק להקמת ערכאה חדשה שכפופה ישירות לשר המשפטים, ותטפל בנושאים אדמיניסטרטיביים שלפני כן נדונו בבית המשפט העליון, כדוגמת בחירות ומיסוי.
ב־2022 עצר האיחוד האירופי מענק של 7.5 מיליארד אירו להונגריה, כל עוד איננה מממשת 27 ציוני דרך שהוסכמו עם האיחוד להבראת המערכת המשפטית שלה.
כאמור, חלק מהחוקים שחוקקו לא נגעו למערכת המשפט אלא ליחסי המדינה והחברה.
ב־2015 נחקק חוק נגד מסתננים שמאפשר לכלוא אותם במחנות, להאיץ את הליך בקשת המקלט שלהם ולהגביל להם את אפשרויות הערעור.
ב־2018 הוקמה , אליה תרמו אוליגרכים המקורבים לשלטון מאות כלי תקשורת שקיבלו חסינות מבדיקות של רשות התחרות.
בין 2017–2019, שינויי חקיקה, שהוגדרו בית הדין האירופי לצדק כמנוגדים למשפט האירופי, אילצו את האוניברסיטה המרכז-אירופית להעביר את מושבה מבודפשט לווינה.
ב־2020 בוטלה ההכרה המשפטית בטרנסג'נדרים, וב־2021, במסגרת חוק נגד פדופיליה נכלל איסור על הפצת תכנים הומוסקסואלים ותכנים שנוגעים ל"התאמה מגדרית" לפני גיל 18.
החל משנת 2020 ארגון זכויות האדם Freedom House שינה את הגדרת הונגריה בדו"ח השנתי שלו מדמוקרטיה ל"משטר כלאיים".
הביקורת באיחוד האירופי נמשכה והפרלמנט האירופי הצהיר כי הונגריה לא יכולה להיחשב כדמוקרטיה מלאה, אלא כאוטוקרטיה אלקטורלית.
הרפורמה המשפטית שכונתה רפורמת לוין עם הצגתה היא תוכנית של שר המשפטים יריב לוין לביצוע רפורמה במערכת המשפט בישראל.
הרפורמה הוצגה על ידי השר לוין ב-4 בינואר 2023, שבוע לאחר השבעת ממשלת ישראל השלושים ושבע.
ב-24 ביולי 2023 התקבל בקריאה שנייה ושלישית החוק הראשון במסגרת הרפורמה, חוק עילת הסבירות, שהגביל את עילת הסבירות בהחלטות המשפטיות.
רפורמה פמיניסטית בשפה או תכנון שפה פמיניסטי, הם הניסיון לשנות את הדרך בה השפה מייחסת מגדר לאנשים, פעילויות ורעיונות, הן ברמה הפרטית והן ברמת החברה.
הרפורמה בשפה מבוצעת בדרך כלל על ידי תנועות פוליטיות ותנועות שורשיות.
יוזמות כאלה ניתן למצוא במדינות שוודיה, שווייץ ואוסטרליה.
אקטיביזם לשוני ומאמרים פמיניסטיים שהיו חלק מפמיניזם מהגל השני בשנות ה-60 וה-70 עסקו בנושא ההטיה המגדרית בשפה, ותרמו ל"חשיפת האופי המגדרי של כללים ונורמות לשוניות רבות".
פמיניסטיות אקטיביסטיות אשר השתתפו בכנסים קטעו את הכנסים כדי לציין שאינן מרגישות שייכות לכנס בגלל אופן השימוש בשפה.
מחקרים כגון "הדקדוק והמגדר" של דניס ברון ו"אנדרוצנטריות בדקדוק" של אן בודין חשפו רגולציה גברית שעודדה שפה ממוקדת זכר, כמו השימוש ב"הוא " ככינוי גנרי.
בשנות ה-70 סקסיזם בשפה היה נושא לדיון בכנס פמיניסטי בינלאומי.
התנועה הפמיניסטית של שנות ה-70 הביאה לשימוש נרחב יותר בתואר Ms.
בעבר, היה נהוג להשתמש בכינוי "מיס" (miss) או"גברת" (mrs) כדי לציין את מצבה המשפחתי של אישה.
לעומת זאת, התואר "מר" (mr) אינו מרמז על מצב משפחתי, ולכן פמיניסטיות ראו צורך למצוא מונח מקביל עבור נשים.
השימוש בביטויים כגון "מיס" ו"גברת" עדיין מפריע לפמיניסטיות בשפות מסוימות, למשל ספרדית.
בשנות ה-80 וה - 90 של המאה ה-20 המשיכו תנועות שורשיות של בלשנות פמיניסטית לחשוף ולנתח סקסיזם בשפה, בין היתר במחקר חוצה שפות בגרמניה וצרפת.
המחקר והתיעוד של מגדר בשפה התרחב מאז וכיום הוא מכסה יותר מ-30 שפות.
תכנון שפה פמיניסטי הונהג לאחרונה במספר מדינות, בהצלחה חלקית.
בשוודיה החל שינוי שפה המאפשר חברה פחות מיזוגנית.
בשפה השוודית, מעולם לא הייתה מילה לאיבר המין הנשי או אפילו תרגום של המילה "ואגינה", למרות שמשנות ה-60 קיימת המילה "סנופ" שהיא תרגום של "פין".
במהלך ההיסטוריה, היו מונחי סלנג רבים לתיאור לאיברי המין של האישה, כולל מילים כמו fitta שמשמעותה "כוס", där nere שמשמעותה "למטה", ואפילו mus שמשמעותה "עכבר".
בשנות ה-90, התקשורת השוודית החלה להכיר בכך שחסרה מילה מתאימה.
בתחילת שנות ה-2000 החלו פמיניסטיות ואקטיביסטיות להשתמש במילה snippa כדי לתאר את איבר המין הנשי.
המילה snippa קיימת בניבים שוודיים רבים ומשמעותה "משהו קטן ו/או צר, למשל סירה צרה".
בכל הנוגע לאיברי המין, "ייתכן שהמילה שימשה לתיאור איברי המין הנקביים של פרות וחזירים בתחילת המאה העשרים".
בשנת 2006, בעקבות עליית הפופולריות של השימוש במילה Snippa, האקדמיה השוודית הוסיפה את המילה למילון השפה השוודית.
חלק ממתקני השפה פועלים לשינוי נימה סקסיסטית ואוצר מילים פטריארכלי באמצעות שיטה הנקראת "שיבוש לשוני".
לדוגמה: בארצות הברית, המילה "הרסטוריה" (herstory) משמשת "כדי להתייחס להיסטוריה שאינה עוסקת רק בגברים".
גם בשוודיה בוצע שינוי באוצר המילים.
האגודה השוודית לחינוך מיני הציעה להעניק למונח "בתולים" את המילה החדשה slidkrans במקום המילה הקיימת mödomshinna.
המילה החדשה, slidkrans, מורכבת מהמילה slide אשר משמעותה "נרתיק" ומהמילה krans, אשר משמעותה "זר".
במילה זו הושמטה הקונוטציה של האידאולוגיה של הבתולים והכבוד אשר הייתה מקושרת למילה mödomshinna." הכינוי הנייטרלי מבחינה מגדרית hen (המתייחס לתרנגולת/תרנגול) הוצע במקור על ידי פמיניסטיות וקהילת הלהט"ב.
למרות היותו שנוי במחלוקת הוא זכה להכרה רחבה בשוודיה, נמצא בשימוש בבתי ספר ולאחרונה התווסף למילונים.
באוסטרליה ההשפעה הפמיניסטית הגיעה עד לממסד, ביישום רפורמה בשפה הפמיניסטית במוסדות רבים.
מאז שינוי זה, חלו באוסטרליה שינויים בהנהגה הפוליטית והממשלתית אשר מנוגדים לרפורמה זו, כגון מעבר לממשלה בעלת נטייה שמרנית.
מצד שני ישנן תופעות שתומכות בהשפעה הפמיניסטית, למשל הגברת השימוש בכינוי הניאטרלי מבחינה מגדרית "הם" (they) והפיכתו למקובל יותר.
התנועה הפמיניסטית רואה בשפה "מכשיר רב עוצמה של פטריארכיה".
מטרתה של רפורמה בשפה להשיג שוויון לשוני בין המינים.
מחקר של עיתונים אוסטרליים מ-1992 ו-1996 מצא שהמילה chairman (יושב- ראש) שימשה לתיאור כל האנשים המכהנים בתפקיד, כולל נשים.
זו דוגמה לסוגיה לשונית שהפמיניסטיות מבקשות לתקן.
המונח "יושב ראש" משקף הטיה מגדרית.
כאשר "המינוח המקצועי המשמש בהקשרים הקשורים לתעסוקה מציג הטיה לטובת גברים המובילה לאי-נראות של נשים בתחום זה".
אי נראותן של נשים היא סוגיה פמיניסטית לשונית משום שלשמע משפטים בהם משתמשים בעיקר בכינויי זכר, יש סיכוי גבוה יותר שהמאזינים יחשבו על גברים לפני נשים ולכן נשים זוכות להתעלמות.
תפקידים מקבלים הטיה מגדרית גברית ו"השימוש המתמשך והשכיח משקף את העובדה שהרבה יותר גברים מנשים ממשיכים לכבוש את התפקיד הזה".
מחקר זה מצא גם מקרים של נשים מקצועיות אשר בשיח עליהן הודגשה עובדת היותן אישה, בעוד שבשיח על גברים באותו מקצוע יצוין רק המקצוע עצמו, למשל "שופטת אישה", "מהנדסת אישה" ו"אישה פוליטיקאית".
שווייץ ניסתה לבצע רפורמה פמיניסטית בשפה באופן פורמלי ובלתי פורמלי.
אולם, השינויים בשווייץ מסובכים בשל היותה מדינה רב לשונית (השפות העיקריות הן גרמנית, צרפתית ואיטלקית).
ה-Bulletin Suisse de Linguistique Appliquée (העלון השווייצרי לבלשנות שימושית) התייחס לסוגיה זו בשנת 2000 בגיליון מיוחד המוקדש לפמיניזציה של השפה בשווייץ.
העלון ניסה לנתח את השפה בשווייץ על ידי סקירה של כל השפות בשווייץ וכיצד הן מתקשרות עם המגדר.
השפה הנפוצה ביותר בשווייץ היא הגרמנית, שהיא שפה מגדרית.
המילים המשמשות בגרמנית לתיאור תפקידים חשובים בחברה, כגון "שופט" ו"פרופסור" הן מילים ממין זכר.
פעילים פמיניסטיים חששו שהמגדר של מילים אלו מונע מנשים להיכנס לתחומים המקצועיים הללו.
היבט זה של השפה הגרמנית חשוב במיוחד בשווייץ כיוון שהוא שימש בעבר כהצדקה להגבלת זכות הבחירה של נשים.
בשווייץ דוברת הגרמנית נעשו מספר ניסיונות ליישם רפורמה פמיניסטית בשפה.
הממשלה וארגונים אחרים ניסו ליישם פמיניזציה של שפה בתחומי קביעת מדיניות, הוראה, פרסום וכו' המונח "פמיניזציה של השפה" מתייחס לכך שבזמן דיבור או כתיבה, נעשה שימוש בגרסה הנשית של מילים ממין זכר או שמוסיפים להן סיומת נקבה.
ניסיונות אלו זכו להצלחה חלקית בלבד.
לדוגמה, שידורי רדיו וטלוויזיה שווייצריים פרטיים עדיין משתמשים בדרך כלל בצורה הגנרית-גברית של מילים.
השפה השנייה המדוברת ביותר בשווייץ היא הצרפתית, שגם היא שפה בעלת מגדר כמו הגרמנית ולכן מעוררת את אותם חששות כמו השפה הגרמנית..שמות עצם רבים (במיוחד אלה של מקצועות) הם מגדריים.
כדי לטפל בכך, ממשלת שווייץ יצרה מדריך על שימוש לא סקסטי בשפה הצרפתית.
אולם, ניסיונות אלה לשינוי לא צלחו בשל העובדה שלשוודיה יש השפעה מוגבלת על השפה הצרפתית.
צרפת, במיוחד הממשלה הצרפתית, גיבתה את האקדמיה צרפתית (המועצה הצרפתית בנושאים הקשורים לשפה הצרפתית) אשר התנגדה לרפורמה פמיניסטית בשפה.
החל מהמאה ה-17, לשמות עצם תעסוקתיים רבים בצרפתית יש רק הטיה זכרית.
בעבר, כאשר התפקיד הוחזק על ידי אישה, שם העצם עדיין נחשב לזכר, למרות שבעלת התפקיד היא נקבה.
בשל כך, הכותבים נאלצו להבהיר שהם מתייחסים לאישה באמצעות רמזים אחרים במשפט.
כיום, כאשר מילות זכר אלו מתייחסות לאישה, מוסיפים להן סיומת.
עוד דרך פתרון הייתה להשתמש בלשון זכר בהתייחסות לגבר ובצורה נקבה בהתייחסות לאישה על מנת להפוך נשים לנראות.
במקרים של מודעות לגיוס עובדים, כדי להבהיר שהתפקיד מיועד גם לנשים, הוסיפו לאחר שם העצם H/F, או homme/femme (גבר/אישה) בסוגריים.
בשל העובדה שיש הבחנות מגדריות בשמות עצם בצרפתית, על המעסיקים לציין שהתפקיד מתאים לגבר או לאישה.
כמה קבוצות עשו מאמץ להחלפת שמות עצם זכריים כמו chairman (יושב ראש) ו-spokesman (דובר) לשמות עצם ללא מיגדר כמו chairperson (יו"ר) ו-spokesperson (דוברות).
עם זאת, המבקרים מטילים ספק ביעילותה של גישה זו וטוענים ששמות העצם ללא מגדר משמשים רק בהתייחסות לאישה, וכאשר מדובר בגברים עדיין מבוצע שימוש בשמות עצם ספציפיים לגברים.
לגבי הוספת שפה לא סקסיסטית, כמה חוקרים טוענים שהיא יעילה רק בקבוצות שכבר דוגלות בהתנהגות לא סקסיסטית.
השפה הלא-סקסיסטית נכשלת אם הדוברים לא תומכים בשינוי.
שילה מייקלס מוכרת בזכות הפיכתו של Ms (גב') לקידומת ברירת מחדל לנשים ללא קשר למצבן המשפחתי, בדומה לקידומת Mr לגברים שאינה מתייחסת לשאלה האם הם נשואים.
קייט סוויפט וקייסי מילר כתבו יחד ספרים ומאמרים חשובים אודות סקסיזם בשפה האנגלית.
הניסיון לעבור לשפה לא-מינית אומץ על ידי מו"ל חשוב ב-1973 כחלק ממעבר איטי להפחתת שימוש בשמות עצם זכריים.
ב-1990, שני עיתונים חשובים בטורונטו, "Globe and Mail" ו"Star ", שינו את מדיניותם בנושא שפה סקסיסטית והחליטו להפסיק את השימוש במילה man כמונח כללי.
בנוסף, החליטו להפסיק את השימוש בשמות עצם זכריים בעיתונים הללו.
באוסטרליה הקידומת Ms תפסה את מקומן של "מיס" ו"גברת", בדומה לתפקיד של "מר".
התואר Ms נועד לתקן חוסר איזון מגדרי, אך היה קשה להפסיק את השימוש בתארים הנשיים האחרים השכיחים כל כך, ובמקומם להעניק לכל הנשים את הכינוי "גברת".
גם גברים וגם נשים אחראים להצלחת השינוי הזה, שכן אנשים הסכימו להשתמש במונח "גברת" ואילו הסכימו שיתייחסו אליהן כ"גברת".
החינוך באוסטרליה תרם לשינוי זה בכך שהגביר את המודעות לגבי הטיה מגדרית בשפה וגיבוש חלופות.
באנגלית אוסטרלית, השימוש בכינוי זכרי גנרי פחת מאוד ובמקומו החל שימוש ב " they".
זאת כתוצאה ממעבר לשפה לא מינית המקדמת כינויים גנריים.
בספרדית, פמיניסטיות שאפו לרפורמה בשפה החל משנות ה-70. השינויים שהוצעו היו קשורים בעיקר להפיכת ביטויים שונים לניאטרליים יותר לנטרול ביטויים, כיום ישנן גם הצעות של תנועות שורשיות לשימוש במורפמה כדי לכלול אנשים המזהים את עצמם כלא-בינאריים.
לדוגמה, הכינוי "elle" והשימוש ב-e כמורפמה במקום המורפמות המגדריות, -a (נקבה) ו-o (זכר).
ההתמקדות העיקרית של רפורמת השפה הפמיניסטית היא חשיפת הדרכים הבלתי-מודעות בהן השפה גם משתיקה וגם מדגישה את המגדר.
בשפות מסוימות שבהן קיימים שמות עצם מגדריים קל להבחין כיצד מילים מקושרות עם נשיות או עם גבריות.
אולם, פילוסופים פמיניסטיים טוענים שגם באנגלית, שהיא שפה לא מגדרית, נדרשת רפורמה בשפה.
ניסיונות קודמים של רפורמת השפה להימנע ממילים או ביטויים סקסיסטיים טופלו באופן סימפטומטי.
במקומות העבודה, עובדים קיבלו חוברות עם רשימות מילים שיש להימנע מהן או מילים שעדיף להשתמש בהן.
פמיניסטיות מודרניות רבות טוענות שפתרון כזה אינו יעיל כי הוא לא מטפל בשורש הבעיה.
עיקר התיאוריה מתמקד במילים או ביטויים אשר הופכים מגדר אחד, בדרך כלל נשים, לבלתי נראה בהשוואה למגדר אחר.
הדוגמאות המוכרת ביותר הן הכינוי "הוא" או המילה "גבר".
פילוסופים פמיניסטיים העוסקים בפילוסופיה של הלשון, טוענים שמילים אלה הופכות נשים לבלתי נראות כאשר משתמשים בהן כדי להתייחס לגברים וגם לנשים.
העובדה שהכינויים או המילים של המין הזכרי יכולים לשמש גם כדי להתייחס למין הנשי מראה כיצד הזכריות דומיננטית והנשיות מוכפפת.
תאוריית השפה הפמיניסטית מתמקדת גם במילים או ביטויים אשר מלמדים על שינוי בנורמות המגדריות.
דוגמאות ברורות לכך הן מילים כמו "גברת" "רופאה" או "מנהלת".
מילים אלה מציינות עמדות כוח שבדרך כלל מכהנים בהן גברים.
לכן, כשאישה מכהנת בעמדת כוח כזו נדרש תואר חדש כדי להדגיש את הפרת הנורמה החברתית.
גם בכיוון ההפוך, מונחים כמו "male nurse " (אחות ממין זכר) מתייחסים לגבר אשר עוסק בתפקיד שנתפס כתפקיד נשי.
רפורמת השפה הפמיניסטית שואפת להסיר מילים כאלה מכיוון שהן עוזרות להנציח נורמות מגדריות לא בריאות.
כמה פמיניסטיות מודרניות, כמו סרג'יו בולנוס קיילאר, טוענות שרפורמות פמיניסטיות בשפה צריכות להפוך את צורות הזכר הגנריות וליצור צורה נשית גנרית כך שמילים כמו "הוא" יוחלפו ב"היא".
התיאוריה הלשונית, או הדרך שבה אנשים מבינים שפה, משפיעה גם על האופן שבו הבלשנות מיושמת על מבני כוח מגדריים.
הגישה הסטרוקטורליסטית גורסת שיש לחקור את השפה בפני עצמה ולא להתייחס לאופן שבו היא מושפעת מכוחות חיצוניים.
הגישה ה'קוגניטיביסטית ' מתמקדת בחיבור מהשפה למוח, והגישה ה'חברתית- תרבותית ' מדגישה את ההשפעה של תרבות והקשר חברתי על השפה.
הפרשנות של האדם עצמו לתיאוריה הלשונית עשויה לשנות את ההנחות שלו לגבי הדרך הטובה ביותר לשנות שפה סקסיסטית.
היו נשים שטענו שהן מנוכרות לשפה או שהן אינן מרגישות ריבונות על מילותיהן.
ישנם חוקרים הטוענים שכדי לנכס מחדש את כוחה של השפה, יש לשלב בה את השפה הפמיניסטית.
גלוריה סטיינם אמרה "יש לנו מונחים כמו 'הטרדה מינית' ו'נשים מוכות'.
לפני כמה שנים, הם פשוט כונו 'חיים'", ותאורטיקנים כמו קרופורד ופוקס טוענים שהשימוש בשפה פמיניסטית הכרחי לשינוי דינמיקת כוח מגדרית.
בבלשנות להט"ב, רווחת התפיסה שההבחנה הלשונית בין מין (המתייחס למין ביולוגי) לבין מגדר (המתייחס לנשיות וגבריות) משנה את תפיסת הזהויות שלנו.
על פי התאורטיקנית הפמיניסטית רודה אונגר, כאשר מפתחים זהות על בסיס 'מין' (ולא על בסיס 'מגדר'), ההבדלים המגדריים מנוטרלים ודבר זה מזיק לנשים.
השימוש בפועל בתכנון שפה פמיניסטי נבע מגישה סוציו-לשונית ששואפת לחולל שינוי חברתי באמצעות שינוי בשפה ובאופן השימוש בשפה.
גישה זו לתכנון שפה מחולקת לארבעה שלבים:
מציאת עובדות - מזהים ומדווחים על בעיות שפה.
תכנון - מציעים פתרונות לנושא.
יישום - נבדקות שיטות מוסכמות ומיושם הפתרון הסופי.
הערכה ומשוב - נבחנת האפקטיביות של התכנית ומוערכות ההשפעות הכוללות שלה.
רפורמות מונטגיו–צ'למספורד היו סדרת רפורמות שנועדו ליצור ממשל עצמי בהודו הבריטית.
הרפורמות נקראות על שם הוגיהם, המזכיר לענייני הודו אדווין מונטגיו ומושל הודו פרדריק תסיגר, הוויקונט מצ'למספורד, שהגישו דו"ח משותף לבית הנבחרים הבריטי ב־1918 שהיה הבסיס לחוק ממשלת הודו, 1919.
ב־20 באוגוסט 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הודיע מושל הודו תסיגר בפני בית הנבחרים הבריטי כי בכוונת ממשלת בריטניה לפעול לקראת התפתחות הדרגתית של ממשל עצמי בהודו הבריטית.
הכרזה זו באה בעקבות הממשל העציי הגובר של מושבות האימפריה הבריטית בהלבנות, לצד הסתמכותה הגדולה של האימפריה על צבא הודו הבריטית והודו במהלך המלחמה ו שתבעה ממשל מקומי.
חלק חשוב בניסוח הרפורמות נעשה על ידי , שהציע לכונן מערכת דיארכית בין הממשל המרכזי, שהלך והתחזק עד אז לבין ממשלות המחוזות.
לא כל הצעותיו באו לידי ביטוי בנוסח הסופי של ההצעה.
הקונגרס הלאומי ההודי החרים בפועל את המועצות והגופים המחוקקים שהוקמו על ידי הרפורמות, דבר שהגביל את השפעתם הממשית.
הרפורמות יצרו לראשונה ממשל עצמי בהודו הבריטית, שכונה דיארכיה.
במקביל הוגדלו המועצות המחוקקות במחוזות השונים, ונקבע כי יהא בהן רוב נבחר.
לעומת זאת, הממשל המרכזי נותר בעיקרו בידי מושל הודו.
המועצה המחוקקת האימפריאלית הפכה לבית מחוקקים דו-ביתי, כשמועצת המדינה היא הבית העליון והאספה המחוקקת המרכזית כבית תחתון.
הרפובליקה של קובה, המכסה את התקופה ההיסטורית בהיסטוריה של קובה בין 1902 ל-1959, הייתה מדינת אי שכללה את האי קובה, כמו גם איסלה דה לה חובנטוד (מאז 1925) וכמה ארכיפלגים קטנים.
הוא היה ממוקם במקום שבו נפגשים הים הקריבי הצפוני, מפרץ מקסיקו והאוקיינוס האטלנטי.
התקופה החלה בשנת 1902 לאחר סיום הכיבוש הצבאי הראשון של ארצות הברית, שנים לאחר שהכריזה קובה על עצמאות ב-1898 מהאימפריה הספרדית.
עידן זה כלל ממשלות משתנות שונות וכיבושים צבאיים אמריקאים, והסתיים עם פרוץ המהפכה הקובנית ב-1959. במהלך תקופה זו, ארצות הברית הפעילה השפעה רבה על הפוליטיקה הקובנית, בעיקר באמצעות תיקון פלאט.
ממשלות קובה בין העצמאות מספרד למהפכה נחשבו כמדינת חסות של ארצות הברית.
מ-1902 עד 1934 החוק הקובני וארצות הברית כלל את תיקון פלאט, שהבטיח את הזכות של ארצות הברית להתערב בקובה והטיל מגבלות על יחסי החוץ של קובה.
בשנת 1934 חתמו קובה וארצות הברית על אמנת היחסים שבה קובה הייתה מחויבת לתת יחס מועדף לכלכלתה לארצות הברית, בתמורה העניקה ארצות הברית לקובה נתח מובטח של 22 אחוז משוק הסוכר האמריקני שלימים תוקן לנתח של 49 אחוז בשנת 1949.
המדינה המשיכה להשתמש בחוקת 1940 עד לפרסום החוקה החדשה ב-1976.
לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד חתמו ספרד וארצות הברית על הסכם פריז משנת 1898, שבאמצעותו ויתרה ספרד על פוארטו ריקו, הפיליפינים וגואם לארצות הברית תמורת סכום של 20 מיליון דולר (שווה ערך ל-730 דולרמיליון בשנת 2023).
עם סיום תחום השיפוט של הממשל הצבאי של ארצות הברית (USMG), קובה קיבלה עצמאות רשמית ב-20 במאי 1902, בתור הרפובליקה של קובה.
על פי החוקה החדשה של קובה, שמרה ארצות הברית על הזכות להתערב בענייני קובה ולפקח על הכספים ויחסי החוץ שלה.
על פי תיקון פלאט, ארצות הברית חכרה את בסיס הצי של מפרץ גואנטנמו מקובה.
לאחר טיהור פוליטי ובחירות מושחתות ומזויפות ב-1906 התמודד הנשיא הראשון, תומאס אסטרדה פאלמה, עם מרד מזוין מצד ותיקי המלחמה.
כמו במלחמת העצמאות, אפרו-קובנים היו מיוצגים יתר על המידה בצבא המורדים של 1906. עבורם, מהפכת אוגוסט החיתה את התקוות ל'חלק צודק' בממשלת קובה.
ב-16 באוגוסט 1906, מחשש שהממשלה מוכנה לנפץ את המזימה, פתח גנרל צבא השחרור לשעבר פינו גוארה במרד.
מיד עצר פאלמה כל פוליטיקאי ליברלי בהישג יד; השאר ירדו למחתרת.
במאמץ למנוע התערבות, שלח רוזוולט שני שליחים להוואנה כדי לחפש פשרה בין הממשלה לאופוזיציה.
בהתייחס לנייטרליות כזו כמו צנזורה של ממשלתו, אסטרדה פאלמה התפטר וגרם גם לממשלתו כולה להתפטר, מה שהותיר את הרפובליקה ללא ממשלה ואילצה את ארצות הברית להשתלט על האי.
רוזוולט הכריז מיד כי ארצות הברית נאלצה להתערב בקובה וכי מטרתם היחידה היא ליצור את התנאים הדרושים לבחירות שלום.
בשנת 1909 הוחזרה ממשלת שלטון הבית כאשר חוסה מיגל גומס הוכנס לתפקיד הנשיא השני של קובה, בעוד ארצות הברית המשיכה להתערב בענייני קובה.
במלחמת 1912 ניסתה ה-Partido Independiente de Color להקים רפובליקה שחורה נפרדת במחוז אוריינטה, אך דוכאה על ידי הצבא הלאומי הקובני בפיקודו של גנרל מונטאגודו, תוך שפיכות דמים ניכרת.
לייצור סוכר היה תפקיד חשוב בפוליטיקה ובכלכלה הקובנית.
בשנות ה-1910, במהלך מלחמת העולם הראשונה ואחריה, מחסור באספקת הסוכר העולמית הניע פריחה כלכלית בקובה, בסימן שגשוג והפיכת עוד ועוד אדמות חקלאיות לגידול סוכר.
המחירים הגיעו לשיא ולאחר מכן התרסקו ב-1920, והרסו את המדינה כלכלית ואפשרו למשקיעים זרים לצבור יותר כוח ממה שכבר היה להם.
סערה כלכלית זו כונתה "ריקוד המיליונים".
בשנת 1924 נבחר ג'ררדו מצ'אדו לנשיא.
בתקופת ממשלו, התיירות גדלה בצורה ניכרת, ומלונות ומסעדות בבעלות אמריקאית נבנו כדי להכיל את זרם התיירים.
הפריחה התיירותית הובילה לעלייה בהימורים ובזנות בקובה.
מצ'אדו נהנה בתחילה מתמיכה מרוב הציבור ומכל המפלגות הפוליטיות הגדולות במדינה.
עם זאת, הפופולריות שלו ירדה בהתמדה.
ב-1928 ערך בחירות שאמורות לתת לו כהונה נוספת, זו בת שש שנים, למרות הבטחתו לכהן רק לכהונה אחת; מצ'אדו היה המועמד היחיד.
ההתרסקות בוול סטריט ב-1929 הובילה לירידות חדות במחיר הסוכר, אי שקט פוליטי ודיכוי.
סטודנטים מפגינים, הידועים כדור 1930, וארגון טרור חשאי המכונה ABC, פנו לאלימות בניגוד למאצ'אדו שהפך למאוד לא פופולרי.
שגריר ארצות הברית סאמנר וולס הגיע במאי 1933 והחל בקמפיין דיפלומטי שכלל "תיווך" עם קבוצות אופוזיציה כולל ה-ABC.
מסע זה החליש באופן משמעותי את ממשלתו של מצ'אדו, ובגיבוי איום בהתערבות צבאית, היווה את הקרקע לשינוי משטר.
שביתה כללית (בה המפלגה הסוציאליסטית העממית צידדה במצ'אדו), התקוממויות בקרב עובדי הסוכר, ומרד צבאי אילצו את מצ'אדו לגלות באוגוסט 1933. הוא הוחלף על ידי קרלוס מנואל דה סספדס אי קסדה, בנו של הפטריוט הקובני קרלוס מנואל דה סספדס ושגריר לשעבר בארצות הברית.
בספטמבר 1933, מרד הסרג'נטים, בראשות סמל פולגנסיו בטיסטה, הפילו את סספדס.
הגנרל אלברטו הררה כיהן לזמן קצר כנשיא (12–13 באוגוסט) ואחריו קרלוס מנואל דה סספדס אי קסדה מ-13 באוגוסט עד 5 בספטמבר 1933. ועדה של חמישה חברים (הפנטרכיה של 1933) נבחרה לעמוד בראש ממשלה זמנית.
הם הודחו על ידי ארגון בראשות סטודנטים, "מדריך הסטודנטים", אשר מינה את רמון גראו סן מרטין לנשיא זמני והעביר רפורמות שונות במהלך ממשלת מאה הימים שלאחר מכן.
גראו התפטר ב-1934, ולאחר מכן שלט בטיסטה בפוליטיקה הקובנית במשך 25 השנים הבאות, תחילה באמצעות סדרה של נשיאי-בובות.
התקופה שבין 1933 ל-1937 הייתה תקופה של "לחימה חברתית ופוליטית כמעט בלתי פוסקת".
בשנת 1940 התקבלה חוקה חדשה, אשר יצרה רעיונות פרוגרסיביים רדיקליים, כולל הזכות לעבודה ולשירותי בריאות.
בטיסטה נבחר לנשיא באותה שנה, והחזיק בתפקיד עד 1944. עד כה הוא הקובני הלא-לבן היחיד שזכה בתפקיד הפוליטי הבכיר ביותר במדינה.
ממשלתו ביצעה רפורמות חברתיות גדולות.
כמה מחברי המפלגה הקומוניסטית הקובנית כיהנו בתפקידו תחת ממשלו.
הכוחות המזוינים הקובניים לא היו מעורבים במיוחד בלחימה במהלך מלחמת העולם השנייה, אף על פי שהנשיא בטיסטה הציע תקיפה משותפת של וארצות הברית ואמריקה הלטינית על ספרד הפרנקואיסטית כדי להפיל את המשטר האוטוריטרי שלה.
בטיסטה דבק במבנים של חוקת 1940 שמנעו את בחירתו מחדש.
רמון גראו סן מרטין היה המנצח בבחירות הבאות, ב-1944. גראו הרס עוד יותר את בסיס הלגיטימיות המתנודדת ממילא של המערכת הפוליטית הקובנית, במיוחד על ידי ערעור הקונגרס ובית המשפט העליון הפגומים, אם כי לא לגמרי חסרי יעילות.
קרלוס פריו סוקראס, בן טיפוחיו של גראו, הפך לנשיא ב-1948.
לפני הבחירות לנשיאות ב-1952, בטיסטה ביצע הפיכה.
הוא חזר לשלטון וקיבל תמיכה כספית, צבאית ולוגיסטית מממשלת ארצות הברית, השעה בטיסטה את חוקת 1940 וביטל את רוב החירויות הפוליטיות, כולל הזכות לשבות.
הוא הוציא מחוץ לחוק את המפלגה הקומוניסטית הקובנית בשנת 1952. לאחר מכן הוא יישר קו עם בעלי האדמות העשירים ביותר שהחזיקו במטעי הסוכר הגדולים ביותר, וניהל כלכלה עומדת שהגדילה את הפער בין קובנים עשירים לעניים.
בסופו של דבר היא הגיעה לנקודה שבה רוב תעשיית הסוכר הייתה בידי ארצות הברית, וזרים החזיקו ב-70% מהאדמה הניתנת לעיבוד.
ככזה, ממשלתו המדכאת של בטיסטה החלה אז להרוויח באופן שיטתי מניצול האינטרסים המסחריים של קובה, על ידי משא ומתן על יחסים רווחיים הן עם המאפיה האמריקאית, ששלטה בעסקי הסמים, ההימורים והזנות בהוואנה, והן עם חברות רב לאומיות גדולות בארצות הברית.
כדי להרגיע את חוסר שביעות הרצון הגוברת בקרב האוכלוסייה – שהוצגה לאחר מכן בהתפרעויות סטודנטים והפגנות תכופות – הקים בטיסטה צנזורה הדוקה יותר על התקשורת, תוך שימוש בלשכה שלו לדיכוי פעילויות קומוניסטיות במשטרה החשאית לביצוע אלימות רחבת היקף, עינויים והוצאות להורג פומביות.
רציחות אלו התגברו ב-1957, כשהסוציאליזם הפך למשפיע יותר.
אנשים רבים נהרגו, וההערכות נעות בין מאות לכ-20,000 הרוגים.
בקובה היו שיעורי הצריכה הגבוהים ביותר באמריקה הלטינית לנפש של בשר, ירקות, דגנים, מכוניות, טלפונים ומכשירי רדיו, אם כי כשליש מהאוכלוסייה נחשבה עניה ונהנתה מצריכה זו מעט יחסית.
בעוד בקובה היה היחס הגבוה ביותר בין מיטות אשפוז לאוכלוסייה באמריקה הלטינית, כ-80% מהמיטות הללו היו ממוקמות בעיר הוואנה, היה רק בית חולים כפרי אחד והוא היה מצויד ב-10 מיטות בלבד.
בשנת 1951 הבנק העולמי דיווח כי בין 80 ל-90% מהילדים באזורים הכפריים סבלו מסוג כלשהו של טפילי מעיים, בשנת 1956 לכ-13% מהאוכלוסייה הכפרית הייתה היסטוריה של טיפוס ו-14% בשלב מסוים סבלו משחפת.
מחקר שנערך בשנת 1959 על ידי רשויות בריאות הציבור מצא כי ברחבי הארץ כ-72% מהאוכלוסייה סבלו מטפילות ובאזורים הכפריים אחוז זה הגיע ל-86.54%.
רק 11% ממשפחות עובדי החווה שתו חלב, ותמותת תינוקות כפרית עמדה על 100 לכל 1000 לידות חי.
רק 1 מכל 4 איכרים הצליח להרשות לעצמו אכילה קבועה של בשר, ביצים ודגים והאבטלה הכרונית עמדה על 25%.
קובה הייתה חברה מאוד לא שוויונית כשרק 8% מבעלי הקרקעות החזיקו בכ-75% מהקרקע, ובעוד שחמישית מהאוכלוסייה לקחה 58% מההכנסה הלאומית, החמישית התחתונה קיבלה 2% ממנה, השיעורים הנמוכים ביותר.
עבור 20% התחתונים בעולם אז וגם עכשיו.
קובה הייתה גם תחת השפעה רבה מארצות הברית עד לנקודה שבה ארצות הברית שלטה ב-80% מהמסחר של קובה.
ב-1959 כ-40% מאדמות הסוכר של קובה, כמעט כל חוות הבקר, 90% מהמכרות ו-80% מהשירותים היו בבעלות חברות אמריקאיות.
ב-1958 נחשבה קובה למדינה מתקדמת יחסית בסטנדרטים של אמריקה הלטינית, ובמקרים מסוימים בסטנדרטים עולמיים.
מצד שני, קובה הושפעה אולי מההרשאות הגדולות ביותר של איגודי העובדים באמריקה הלטינית, כולל איסורים על פיטורים ומיכון.
הם הושגו במידה רבה "במחיר המובטלים והאיכרים", והובילו לפערים.
בין 1933 ל-1958 הרחיבה קובה את הרגולציות הכלכליות בצורה עצומה, וגרמה לבעיות כלכליות.
האבטלה הפכה לבעיה שכן בוגרים שנכנסו לכוח העבודה לא מצאו עבודה.
מעמד הביניים, שהיה דומה לזה של ארצות הברית, הפך יותר ויותר לא מרוצה מהאבטלה ומהרדיפות הפוליטיות.
איגודי העובדים תמכו בבטיסטה עד הסוף.
בטיסטה נשאר בשלטון עד שנאלץ לצאת לגלות בדצמבר 1958 במהלך המהפכה הקובנית.
בין 1915 ל-1930, הוואנה אירחה יותר תיירים מכל מקום אחר בקריביים.
הנהירה נבעה במידה רבה מקרבתה של קובה לארצות הברית, שבה חוק היובש המגביל על אלכוהול ובילויים אחרים עמד בניגוד מוחלט ליחס המסורתי הרגוע של האי לעיסוקי פנאי.
תיירות כזו הפכה למקור השלישי בגודלו של קובה למטבע חוץ, מאחורי שתי התעשיות הדומיננטיות של סוכר וטבק.
משקאות קובניים כמו הדאקירי והמוחיטו הפכו נפוצים בארצות הברית בתקופה זו, לאחר ביטול חוק היובש.
שילוב של השפל הגדול של שנות ה-30, סיום תקופת היובש ומלחמת העולם השנייה פגעו מאוד בתעשיית התיירות של קובה, ורק בשנות ה-50 החלו מספרים לחזור לאי בכוח משמעותי כלשהו.
במהלך תקופה זו, הפשע המאורגן האמריקני הגיע לשלוט בענפי הפנאי והתיירות, שיטת פעולה שפורטה בוועידת הוואנה הידועה לשמצה של 1946. באמצע שנות ה-50 הפכה הוואנה לאחד השווקים העיקריים והנתיב המועדף לסחר בסמים לארצות הברית.
למרות זאת, מספר התיירים גדל בהתמדה בקצב של 8% בשנה והוואנה נודעה כ"לאס וגאס הלטינית".
תעשיית הסוכר הייתה אחת התעשיות הגדולות במדינה והייתה כזו במשך מאות שנים.
קובה ב-1950 הייתה המדינה הראשונה באמריקה הלטינית ששידרה טלוויזיה.
שמונה שנים מאוחר יותר נעשה שידור הטלוויזיה הצבעוני הראשון והייתה אחת המדינות הראשונות בעולם שהיו בהן שידורים צבעוניים.
הטלוויזיה בקובה גדלה בצורה דרמטית בשנות ה-50 ובסוף שנות ה-50 היה בה את המספר התשיעי בגובהו של מכשירי טלוויזיה מכל מדינה בעולם והמספר הרביעי הגבוה ביותר של ערוצי טלוויזיה מכל מדינה.
לקובה היו יחסים הדוקים עם ארצות הברית בתקופה זו.
קובה הייתה מעורבת במלחמת העולם הראשונה והעמידה 10,000 חיילים לשירות באירופה יחד עם הכרזת מלחמה לצד מדינות ההסכמה.
ההשפעה המשמעותית ביותר על קובה שהייתה למלחמת העולם הראשונה הייתה על סחר הסוכר שלה, שכן חלק גדול מהאספקה האירופית העולמית נותק עם התפוצצות הביקוש יחד עם הרווחים מהתעשייה.
מאוחר יותר חתמה קובה על הסכם ורסאי.
קובה הייתה חברה בחבר הלאומים ולאחר מכן היורש שלו, האו"ם.
במהלך מלחמת העולם השנייה הכריזה קובה מלחמה על מדינות הציר.
רפורמת בכר היא רפורמה בשוק ההון בישראל שנערכה לאור מסקנות "ועדת בכר" בראשותו של מנכ"ל משרד האוצר ד"ר יוסי בכר, אושרה בכנסת בסדרת חוקים באוגוסט 2005, והוטמעה לאחר מכן.
מטרת הרפורמה היא הפחתת הריכוזיות של המערכת הבנקאית בשוק ההון.
עיקרי הרפורמה הם סיום הבעלות של הבנקים על קופות הגמל וקרנות הנאמנות, עידוד התחרות בתחומי השקעות אלה, הגברת התחרות בתחום החיסכון הפנסיוני, והגברת הגיוון של אמצעי המימון במשק, באמצעות יצירת תחרות לאלו המוצעים על ידי הבנקים.
כבר בתחילת שנות ה־90 החלו להתגלות קשיים במבנה שוק האשראי והמשכנתאות בישראל.
בשנת 1990 בוטל מנגנון מימון המשכנתאות באמצעות איגרות חוב מיועדות של המדינה, מהלך שהעביר את נטל גיוס האשראי לכתפי הבנקים למשכנתאות.
קופות הגמל, שהיו אז מקור עיקרי למימון אשראי, השקיעו חלק מנכסיהן במשכנתאות, אולם היקף זה לא הספיק למימון כלל הפעילות הבנקאית לאורך זמן.
בשנת 1991פנתה יממשלת ישראל בראשות יצחק שמיר, לממשל האמריקאי בבקשה לערבויות חוב בהיקף של 10 מיליארד דולר לצורך מימון קליטה, דיור ותשתיות.
לצד הדרישות המדיניות להגבלת הבנייה בהתנחלויות, הציבו האמריקנים גם תנאי כלכלי: קידום רפורמות שיפחיתו את הריכוזיות במערכת הבנקאית ויחזקו את התחרות בשוק האשראי.
אחת המרכזיות שבהן הייתה פיתוח שוק משכנתאות חוץ־בנקאי ויישום מודל האיגוח (Securitization), שבמסגרתו בנקים מעבירים תיקי הלוואות לתאגידים ייעודיים המנפיקים איגרות חוב לציבור.
במחצית השנייה של שנות ה־90 חווה המשק משבר אג"ח ממשלתיות, שנגרם על ידי גירעון תקציבי והוביל לעלייה חדה בתשואות ובריביות.
המשבר פגע בקופות הגמל, גרם ליציאת כספים מהן והקשה על הבנקים במימון פעילותם.
בשנת 1996 נסגר בנק טפחות לשלושה ימים בשל מצוקת נזילות חריפה, ובסופו של דבר גויסו עבורו 300 מיליון ש"ח ממקורות פרטיים בריבית גבוהה.
באותן שנים פעלו ועדות שונות במטרה לבחון הקמת שוק משכנתאות אלטרנטיבי.
ועדת ברודט (1996) ווועדת טלמון (1998) דנו במבנה אפשרי לשוק איגוח משכנתאות, אולם המלצותיהן לא יושמו עקב התנגדות אגף התקציבים למתן ערבויות מדינה.
במקביל, החלה המדינה להפחית את הסתמכות קרנות הפנסיה על איגרות חוב מיועדות, מהלך שנתקל בהתנגדות ציבורית רחבה.
בתחילת שנות ה־2000 גברה ההבנה כי נדרשת רפורמה מקיפה בשוק האשראי, שתפחית את התלות של הבנקים בחסכונות הציבור ותיצור שוק הון תחרותי יותר.
תהליכים אלה, לצד משברים חוזרים בבנקים הגדולים ובקופות הגמל, סללו את הדרך להקמת ועדת בכר בשנת 2004.
חברי הוועדה היו בכירי מערך הרגולציה הישראלי בשוק ההון.
בראשה עמד מנכ"ל משרד האוצר, ד"ר יוסי בכר, ועל שמו היא נקראת.
בכר, היה האיש שקידם אותה בפועל, יחד עם מנכ"ל משרד ראש הממשלה אילן כהן.
למימוש הרפורמה אישרה הכנסת, בעקבות הצעת חוק מטעם הממשלה, את החוק להגברת התחרות ולצמצום הריכוזיות וניגודי העניינים בשוק ההון בישראל (תיקוני חקיקה), התשס"ה-2005, שבו שלל תיקונים לחוקים המסדירים את שוק ההון בישראל.
מטרת החוק הייתה לבסס מבנה תחרותי בשוק ההון בישראל, לשיפור יעילותו ודרכי פעולתו ולהגברת רווחת הציבור, וזאת בעיקר באמצעות צמצום הריכוזיות ומזעור ניגודי העניינים אצל הגופים הפועלים בו, והרחבת הפיקוח והבקרה על גופים אלה ועל השולטים והמחזיקים בהם.
בנוסף חוקקה הכנסת שני חוקים חדשים, אף הם בעקבות הצעת חוק מטעם הממשלה:
חוק הפיקוח על שירותים פיננסיים (קופות גמל)
חוק הפיקוח על שירותים פיננסיים (עיסוק בייעוץ פנסיוני ובשיווק פנסיוני).
הרפורמה חייבה את הבנקים למכור את קופות הגמל וקרנות הנאמנות שברשותם תוך ארבע שנים.
הרוכשות הפוטנציאליות היו חברות ביטוח, חברות וקרנות השקעות, יזמים וגופי השקעות פרטיים.
אך עם כניסת הרפורמה לתוקף (אוקטובר 2005) נמכרו בתוך חודשים ספורים רוב הקרנות והקופות הגדולות מהבנקים לחברות הביטוח ולקרנות השקעה זרות.
כך למשל רכשה קרן מרקסטון את קרנות הנאמנות פקאן מבנק הפועלים בתמורה ל-956 מיליון שקל.
חברת הביטוח הראל השקעות רכשה את קרנות הנאמנות פיא מידי בנק לאומי.
קרן ההשקעות יורק רכשה את קרנות הנאמנות פסגות של בנק לאומי.
תוצאה נוספת של הרפורמה היא הגברת התחרות בשוק החסכון הפנסיוני.
הבנקים יוכלו לעסוק בהפצה של תוכניות ביטוח פנסיוני, על ידי יועץ פנסיוני או יועץ ההשקעות בבנק.
הנפגעים העיקריים מהרפורמה הם סוכני הביטוח, שתפקידם הועם, ומאז הם מוגדרים כמשווק פנסיוני, על שום הזיקה הישירה שלהם לחברות הביטוח.
כל שנותר להם הוא עיסוק המכירה המסורתי של תחומי הביטוח האחרים ותו לא.
הרפורמה נועדה לייצר תחרות בתחום העמלות על שירותי הבנק.
אך משא ומתן ארוך מול נציגי הבנקים והגופים האחרים בוועדות הכנסת הוביל לפשרה: הבנקים יוכלו להציע חבילות ומסלולים הכוללים צירופי עמלות בשם "עמלות הפצה".
הלקוחות יאלצו לנסות ולהתמקח כדי לקבל הנחה.
ההתנגדות לרפורמה באה בעיקר מכיוונם של הבנקים.
ראשי הבנקים טענו כי הרפורמה תוביל לפיטורם של עובדים רבים.
אך בפועל נראה כי הבנקים נהנו ממחירים גבוהים בעת מכירת קרנות הנאמנות, שחיזקו מאוד את איתנותם הפיננסית ורווחיותם, ואפשרו להם גם תשלומי דיבידנד גדולים.
בנוסף הרוויחו מ"עמלות הפצה" מהבעלים החדשים של קופות הגמל וקרנות הנאמנות – עבור הפצת המוצרים ללקוחותיהם.
בשנת 2007 אושר לבנקים לשווק מוצרים פנסיוניים, למרות התנגדות הממונה על שוק ההון, ידין ענתבי.
לדברי ירון זליכה, החשב הכללי במשרד האוצר באותה עת, הוא עצמו התנגד לאופן שבו בוצעה הרפורמה, והעדיף כי הבנקים יישארו בתחום קופות הגמל וקרנות הנאמנות, אך שיעור החזקותיהם יוגבל, ואת העודף יימכרו לחברות הביטוח וגופים אחרים.
כך היה גדל מספר המתחרים בשוק ומשתפרת התחרותיות, בניגוד למצב בו מחליפים את המתחרים הקיימים במתחרים אחרים, באופן שאינו מגדיל את התחרותיות.
בשנת 2006 נקבעו בתקנות ניירות ערך מגבלות על פעילות חיתום של גופים הקשורים לבנקים, כך שחתם שהוא חברה קשורה לבנק (קשר של למעלה מ-20% בעלות) לא יוכל להיות חתם מוביל בהנפקה של חברה שהבנק הקשור לו הוא נושה עיקרי שלה.
כמו כן נקבע שם כלל האוסר על ניגוד עניינים ביחסים אלה.
בשנת 2008 נדונו תקנות נוספות, הפעם מטעם הממונה על שוק ההון באוצר, המכונות "תקנות ההשקעה", אשר יצרו בפעם הראשונה מאז רפורמת בכר רגולציה מהותית על הגופים המוסדיים" - אלה המנהלים כספי חוסכים המושקעים בקופות גמל ובקרנות פנסיה.
גם בתקנות אלה נכללו הוראות חשובות שנועדו למנוע ניגודי עניינים בניהול "כספם של אחרים".
בין היתר נקבע בתקנה 25 לתקנות ההשקעה הכלל החשוב לפיו גוף מוסדי לא ירכוש מעל 10% מניירות המוצעים בהנפקה המנוהלת על ידי חתם הקשור אליו בקשרי בעלות.
כמו כן נקבע בתקנה 30 שם כי ייאסר על גוף מוסדי לבצע פעילות ברוקראז' (מכירה וקנייה של ניירות ערך) באמצעות גוף קשור אליו, אף זאת כדי למנוע ניגוד עניינים וניצול כספי החוסכים.
איתן נודע בהיותו אחד ממפקדי מבצע לכידת אדולף אייכמן בארגנטינה והבאתו למשפט בישראל.
נולד בקיבוץ עין חרוד ליהודית ונח הנטמן, אנשי תנועת החלוץ שעלו מרוסיה, בני העלייה השלישית.
הוא גדל כבכור, אך בפועל היה הילד השלישי שילדה אמו – שני הילדים שנולדו לפניו נפטרו בטרם נולד.
בגיל שלוש עבר עם הוריו לרמת השרון, שם ניהלו משק מעורב שהקימו (פרדס, גן ירק, מכוורת ורפת).
לאחר סיום בית הספר העממי ברמת השרון עבר לתיכון החקלאי בקיבוץ גבעת השלושה.
בבית ספר זה התגוררו בחדר אחד ארבעה תלמידים, ובהם רפי איתן ורחבעם זאבי.
שם קיבל את כינויו "רפי המסריח":
איתן התנדב לפלמ"ח, עבר הכשרה כלוחם, קורס מפקדי כיתות וקורס מפקדי מחלקות.
בין השאר השתתף בשחרור מעפילי עתלית, במבצע ליל הגשרים ובהתנקשות בשני טמפלרים אקראיים בנובמבר 1946 כדי להרתיע את יתר חברי הקהילה מלשוב לארץ בתום המלחמה.
באחת הפעולות לקליטת מעפילים בקיבוץ יגור התפוצץ מוקש לידו וגרם לו חירשות כמעט מוחלטת.
מאז נעזר במכשירי שמיעה רבי עוצמה.
בעת שירותו בפלמ"ח שימש כקצין הסיור של הגדוד הראשון של הפלמ"ח, בהמשך פיקד על הפעולה הרביעית לפיצוץ תחנת רדאר.
במלחמת העצמאות שירת כמ"מ בגדוד הראשון של חטיבת יפתח והשתתף בקרבות עם אנשיו של קאוקג'י במשמר העמק ובקרבות מלכיה.
ב-15 במאי נפצע קשה ברגליו ורסיסים נותרו בגופו.
בהמשך שב לחזית להשתתף ב"מבצע דני", בו החליף את רחבעם זאבי.
כקצין מודיעין של חטיבת יפתח ירד איתן לדרום ותכנן את מערך ההגנה של העיר אילת.
לאחר שירות צבאי כקצין המודיעין של חטיבת יפתח, גויס איתן לשב"כ על ידי מכרו יעקב כרוז, ושימש כמפקד שלוחת תל אביב של מטה 10, היחידה המבצעית.
בשנת 1954 פיקד על מבצע ברן להחזרתו לישראל של קצין צה"ל שטס לרומא, יצר קשר עם השגרירות המצרית שם ונחשד בריגול.
בשנת 1955 החל ללמוד בבית הספר לכלכלה של לונדון ובמקביל שימש איש הקשר של המוסד ל-MI6. הוא לא סיים את לימודיו וחזר ב-1958 לישראל.
באוקטובר 1959 מונה איתן לראש מטה 10, יחידת המבצעים של השב"כ שסיפקה שירותים גם למוסד.
איתן היה בין היתר מופקד על מבצע לכידתו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן בארגנטינה בשנת 1960. לאחר מלחמת ששת הימים עמד בראש שלוחת "אגף צומת" באירופה.
במסגרת זו היה מעורב בפרשת בן ברכה ובמאמץ לסכל את העסקת המדענים הגרמנים במצרים.
באמצע שנות השבעים שימש איתן עוזרו של חברו אריאל שרון, בעת ששרון שימש יועץ לענייני טרור לראש הממשלה יצחק רבין.
כאיש מודיעין נקשר שמו של איתן לפרשיות סודיות שונות, וייעוץ ל-MI6 (סוכנות הביון של בריטניה) במלחמתם במחתרת האירית (IRA).
כמו כן שימש איתן כיועץ לכוח דלתא בתיחקור מבצע טופר העיט.
כן פורסם כי ביקר ב-1968 במפעל NUMEC של זלמן שפירו שנקשר להעברת אורניום מועשר עבור תוכנית הגרעין של ישראל - פרשת אפולו.
בשנת 1981 מונה על ידי שר הביטחון שרון לעמוד בראש לק"ם, הלשכה לקשרי מידע של משרד הביטחון, גוף מודיעיני סודי שתפקידו היה השגת טכנולוגיות מערביות לטובת התעשיות הביטחוניות בישראל.
כראש הלק"ם, איתן שימש איש מפתח בפרשת הריגול של יונתן פולארד - הוא ניהל את אביאם סלע, מפעילו של פולארד במודיעין הצי האמריקאי, שנלכד בידי ה-FBI בנובמבר 1985. הפעלתו של פולארד היוותה חריגה מהמדיניות שבה נהגו לפני כן בקפדנות, לפיה ישראל נמנעת מאיסוף חומרי גלם מודיעיניים ממקורות בפנטגון.
בעקבות לכידתו של פולארד נאלץ איתן לפרוש מקהילת המודיעין.
פולארד ותומכיו האשימו את איתן בהפקרתו והעלו חשש מכך שהתמנותו לתפקיד שר ב-2006 עתידה להרגיז את האמריקנים ולפגוע בכך בסיכויי השחרור של פולארד.
תומכי פולארד עתרו לבג"ץ נגד מינויו של איתן כשר בממשלה מסיבות אלו, אך העתירה נדחתה.
בתוכנית עובדה עם אילנה דיין ששודרה ב-1 בדצמבר 2014 סיפר רפי איתן שהוא האדם שנתן את ההוראה שלא להכניס את הזוג פולארד לשגרירות הישראלית.
במקביל לעבודתו בקהילת המודיעין פנה לעסקים החל משנות ה-70 של המאה ה-20, סחר בכימיקלים ונפט, ועסק ברכישת קרקעות בשומרון.
יחד עם אלי לנדאו החזיק בקרקע שעליה הוקמה חלק מההתנחלות קרני שומרון וישיבת ההסדר קרני שומרון.
אחר כך היה בסכסוך משפטי עם ישיבת ההסדר קרני שומרון על כספים שהייתה חייבת לו, תמורת רכישת הקרקע.
בשנת 1986 מונה על ידי שר המסחר והתעשייה אריאל שרון לעמוד בראש מועצת המנהלים של חברת כימיקלים לישראל (כי"ל).
הוא הודח מהתפקיד בתחילת 1990, לאחר ששרון טען שהוא מכשיל את
איתן עתר לבג"ץ בטענה שההדחה נעשתה ממניעים פוליטיים, ולבסוף הודיע על פרישה.
בעקבות ההדחה נקטעה למעשה חברותו עם שרון.
השניים התפייסו רק לאחר מותה של רעייתו של שרון, לילי.
אחר כך הפך לאיש עסקים בינלאומי וביסס את מעמדו הכלכלי.
הוא ניצל את המוניטין של ישראל בתחום החקלאות לפיתוח עסקיו בקובה, שהפכה למרכז פעילותו העסקית הגלויה והסמויה.
בנוסף היה שותף של איש העסקים מארק ריץ', מייסד תאגיד הענק גלנקור, והם היו שותפים בהקמת ריף הדולפינים באילת ב-1990.
פעילותו של איתן התבצעה באמצעות שתי חברות עיקריות: "GBM - GRUPO BM" בקובה ו"ריסימקס" בישראל.
בהודעת מחלקת המדינה של ארצות הברית נאמר כי הרכוש שבו מחזיקה החברה הופקע מידי אזרחים אמריקאים בידי המשטר המהפכני של פידל קאסטרו בשנת 1959. על פי "חוק הלמס-ברטון" מוטלות סנקציות בארצות הברית על חברות זרות הסוחרות או מקיימות פעילות עסקית בקובה ושבהן מעורב רכוש שהיה שייך לאזרחים אמריקאים.
GBM הייתה מעורבת גם בתחום ההיי-טק והתקשורת, ובין היתר הייתה המפיצה הבלעדית של חברת ECI Telecom הישראלית באמריקה הלטינית (ב-2003 פורסם כי ECI סגרה עסקת ענק בקובה בתיווכו של איתן).
בשנת 2000 החלה להקים בשותפות עם הממשלה הקובנית ואיש העסקים הרצל חבס, את ה"מירמאר טרייד סנטר" - מרכז עסקי ומסחרי רחב היקף בהוואנה, הכולל 18 בניינים, שהוקם בהשקעה של כ-200 מיליון דולר.
ב-2005 תיווך בחוזה עם קבוצת רד-בינת להקמת תשתית התקשורת במתחם.
בין השאר החזיק גם בחברת התוכנה "בלו סיסטמס", והשקיע גם בחברת ההזנק "אימפקטיה", שנמכרה ב-2009.
במהלך השנים נפוצו שמועות רבות על קשריו עם פידל קסטרו, אך הוא הכחיש אותן.
בריאיון עם כניסתו לפוליטיקה אמר איתן ש"אני לא עובד עם פידל קסטרו".
במאי 2006, כשר בממשלת ישראל נפגש עימו בגלוי לראשונה.
ולאחר שראול קסטרו מונה לנשיא, ממשלת קובה לא חידשה את החוזים עם חברת GBM.
בתחילת 2006, לקראת הבחירות לכנסת ה-17, התבקש איתן לפעול במסגרת מפלגת הגמלאים הישראלית, מפלגת גיל, לאחר שזו החליטה לרוץ לכנסת באופן עצמאי.
הוא נבחר לכהן מטעמה כחבר הכנסת בכנסת ה-17 לאחר שמפלגתו הגיעה להישג המפתיע של שבעה מנדטים וזכתה לשני תפקידי שרים.
איתן כיהן כשר במשרד ראש הממשלה הממונה על ענייני גמלאים, בין 4 במאי 2006 ל-25 ביולי 2007, אז הוקם המשרד לענייני גמלאים.
בנוסף, החל מתאריך זה הופקד איתן על ענייני ירושלים.
במסגרת תפקיד זה ניהל את המגעים לפתרון פרשת הקרקעות של הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית ברחביה.
לאחר מינויו של שמעון פרס לנשיא המדינה ופרישתו מהכנסת, הפך איתן לזקן חברי הכנסת.
מפלגת גיל בראשות איתן התפצלה כמה פעמים וכן לא עמדה במטרות שהציבה לעצמה.
אלו, כנראה, הסיבות המרכזיות לכישלונה של גיל בבחירות לכנסת ה-18 ב-2009: מ-7 מנדטים לפחות מ-1/3 מאחוז החסימה.
עם זאת מונה איתן לאחר הבחירות כיועץ לענייני גמלאים לראש הממשלה.
במאי 2010, הקים איתן את מפלגת הגמלאים "דור - מפלגת הגמלאים החברתית החדשה".
באוקטובר 2012 הודיע איתן שמפלגתו תתמודד בבחירות הקרובות לכנסת ה-19. לקראת בחירות 2013 החליף אותו אפרים לפיד כראש מפלגת הגמלאים והתמודד במקומו לכנסת ה-19 בראש רשימה שנשאה את השם "דור בוני הארץ".
ב-1 בפברואר 2018 פורסם בחשבון הטוויטר של מפלגת "אלטרנטיבה לגרמניה" סרטון של איתן המברך את המפלגה על פועלה, בזכות התנגדותה לאסלאמיזציה של גרמניה.
בציוץ אמר איתן: "ברכות מישראל במיוחד ליו"ר אלכסנדר גולנד.
אנחנו בישראל מעריכים את גישתכם כלפי היהדות וקראנו את הודעת התמיכה שלכם ב-27 בינואר ביום השואה הבינלאומי" ואיחל להם שבעתיד "במקום אלטרנטיבה לגרמניה תהפכו לאלטרנטיבה לאירופה".
שגריר ישראל בגרמניה, ג'רמי יששכרוף, תקף את איתן וצייץ בטוויטר: "אני שולל לחלוטין את אמירתו של רפי איתן".
איתן נימק את עמדתו בראיונות לתחנות רדיו בישראל, אך בעקבות הביקורת שספג אמר ש"אני מרגיש שטעיתי" בעיסוק בנושא, אך לא שינה את דעתו העקרונית.
היה נשוי למרים (אלמנתו של יאיר פלד) ולהם שני בנים.
בנוסף גידלו גם את יעל, בתם של מרים ויאיר פלד, שנהרג לפני הולדתה.
איתן התגורר בשכונת אפקה שבצפון תל אביב, עסק בפיסול במתכת כתחביב.
איתן נפטר בבית החולים איכילוב, ב-23 במרץ 2019, ונקבר בבית העלמין "מנוחת עולם" בנתניה.
בשנת 2020 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "איש הסוד".
איתן מוזכר בספר המתח "כל הפחדים כולם", מאת טום קלנסי, כמי שגייס את אבי בן יעקב, סגן ראש המוסד בספריו של קלנסי.
ככל הנראה, דמותו של סוכן המוסד הוותיק "קורץ", בספרו של ג'ון לה קארה: "המתופפת הקטנה", מבוססת על דמותו של רפי איתן.
רפורמת השכונות של ברלין היא רפורמה, בה אוחדו ב-1 בינואר 2001 שכונות בברלין זו עם זו.
בברלין, כל שכונה מקבלת את שירותי העירייה בתוך השכונה עצמה ובכל שכונה יש משרדי ממשלה, כמו: משרד הפנים, שירותי בריאות, משרד האוצר, לשכת תעסוקה ועוד.
עם איחוד השכונות, נסגרו משרדים רבים וכוח האדם בהם צומצם.
שכונות שאוחדו במסגרת הרפורמה שם השכונה המאוחדת – שם הרובע (Bezirk) מורכבת משכונות פנקו פנקו, פרנצלאואר ברג, וייסנזה מרצאן-הלרסדורףמרצאן, הלרסדורףטרפטו-קפניקקפניק, טרפטוטמפלהוף-שנברגטמפלהוף, שנברג שטגליץ-צלנדורףשטגליץ, צלנדורףשרלוטנבורג-וילמרסדורףוילמרסדורף, שרלוטנבורגמִיטֶהמִיטֶה, ודינג, טירגארטןפרידריכסהיין-קרויצברגפרידריכסהיין, קרויצברגליכטנברגליכטנברג, הוהנשנהאוזן
בשכונות נויקלן, שפנדאו ורייניקנדורף לא חל שינוי מנהלתי.
הרפורמה ספגה ביקורת, הן בשל צמצום השירותים לאזרח והן בגלל חיבור של שכונות שונות זו מזו מבחינת האופי.
כך, שכונת מיטה העשירה והתיירותית אוחדה עם טירגארטן הממוצעת וודינג הענייה.
גם קרויצברג הנמצאת בצד המערבי של חומת ברלין לשעבר אוחדה עם פרידריכסהיין הנמצאת בצדה המזרחי.
רפטינג הוא פעילות ספורטיבית המשתמשת בכלי ציפה לשיט נהרות.
בדרך כלל פעילות זו משלבת מעברים מורכבים הכוללים מספר דרגות של אשדות, במטרה להלהיב את השייטים.
התפתחות פעילות זו כספורט פנאי הפכה מקובלת מאז אמצע שנות 1970.
כיום משתמשים בסירות מתנפחות המורכבות מאריגי גומי רבי שכבות ומספר תאי אוויר עצמאיים.
יוצאות מן הכלל הן סירות הפאקרפט, אשר מתוכננות לשאת אדם אחד ובגודל של כ-1.5 מטר ומשקל של כ-4 ליברות.
באירופה הסירה הנפוצה ביותר היא סירה סימטרית כאשר ההיגוי מתבצע באמצעות משוט בירכתי הסירה.
סוגים אחרים הם האסימטרית וסירה בעלת הגה כיוון.
הסירות בדרך כלל נעות באמצעות משוטים ומשיטות בין 4 ל-12 שייטים.
ברוסיה, הסירות לרוב מיוצרות ידנית ובדרך כלל מתוכננות בסגנון קטמרן עם שני גלילים מתנפחים המחוברים למסגרת.
זוג פדלים מנווטים סירות אלו.
סירות בסגנון קטמרן הפכו לנפוצות במערב ארצות הברית גם כן, רק שבהן עושים שימוש במשוטים במקום פדלים.
רפטינג יכול להיות ספורט מסוכן, במיוחד אם צעדי זהירות ובטיחות בסיסיים אינם נשמרים.
בעבר היו תאונות רבות בטיולים מסחריים ובטיולים פרטיים אשר גבו נפגעים רבים בגוף ובנפש, כאשר בטיולים פרטיים הדפוס הנפוץ היה סיכון יתר.
בהתאם לתנאי השטח, חוקי בטיחות קיימים כיום למפעילי רפטינג, החל מהסמכת ציוד, לבוש, סירות ומדריכים.
מומלץ לשמור על כללי בטיחות שמרניים עם מדריכים וחברות הפעלה מוסמכות לפני יציאה לטיול.
בדיקת הציוד היא פעולה בסיסית נדרשת.
כמו בענפי ספורט רבים, רפטינג הפך בטוח יותר במהלך השנים.
מספר המומחים בתחום הולך וגדל והציוד הפך יותר ייחודי ואיכותי.