tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכשיר מדידה הוא אידיאלי אם הוא גם מדויק – מדידותיו קרובות אחת לשנייה, וגם בעל נכונות – המדידות מקובצות סביב ערך ידוע.
הדיוק והנכונות של תהליך המדידה נקבע בדרך כלל על ידי מדידה חוזרת ונשנית של תקני מעקב ייחוסים.
תקנים אלו מוגדרים במערכת היחידות הבין-לאומית, ומתוחזקים על ידי ארגוני תקנים לאומיים כגון: המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה (National Institute of Standards and Technology) בארצות הברית.
שיטות אלו מיושמות גם כאשר יוצרים ממוצע של מדידות חוזרות.
כאן בא לידי ביטוי המונח "טעות תקן": הדיוק של הממוצע שווה לסטיית תקן הידועה של התהליך מחולקת לשורש הריבועי של מספר המדידות בממוצע.
יתר על כן, משפט הגבול המרכזי מראה כי התפלגות ההסתברות של מדידות ממוצעים יהיה קרוב יותר להתפלגות נורמלית מזו של מדידות נפרדות.
ניתן למדוד ולהעריך את נכונות ודיוק המדידות בסיווג דו-ערכי (binary classification).
תנאים שהוחלטו על פי מדד הזהבנכוןלא נכון תוצאות המבחן חיובי חיובי נכון (True positive) חיובי לא נכון (False positive) → ערך ניבוי חיובי או דיוק שלילי שלילי לא נכון (False negative) שלילי נכון (True negative) → ערך ניבוי שלילי ↓רגישות או חזרה ↓סגוליות (או המשלים שלו-הפיזור)נכונות
נכונות מייצגת את שיעור התוצאות הנכונות (גם החיוביות וגם השליליות) מבין כל תוצאות המבחן.
מצד שני, דיוק או ערך ניבוי חיובי (Positive predictive value), מוגדר כשיעור הערכים החיוביים הנכונים מבין כל התוצאות החיוביות (גם הנכונות וגם הלא נכונות).
דיוק של 100% משמעו שערכי המדידות הם בדיוק כמו ערכי הנתונים.
איכות ודיוק בהקשר של מערכות מידע ומסדי נתונים
אחת המטרות של מערכת מידע היא לספק לארגון תובנות עסקיות המאפשרות לו למקסם את היכולות שלו פנימית או אל מול הלקוחות אותם הוא משרת.
התובנות העסקיות המתקבלות ממערכות המידע מתורגמות להחלטות על ידי המנהלים בארגון.
החלטה שגויה תגרום לארגון לאיבוד כיוון ולבזבוז של משאבי כסף וזמן, שהם קריטיים בסביבה התחרותית בה אנו נמצאים היום.
על מנת שמערכות המידע יוכלו לספק את היכולות הללו הן נשענות במידה רבה על מחסן נתונים (Data Warehouse) ארגוני, המכיל את המידע הנאסף מהמערכות השונות בארגון.
התלות במידע נכון ומאומת מובילה למסקנה שארגון מושתת לא רק על הנכסים הפיזיים, האנושיים והאינטלקטואליים הנמצאים ברשותו אלא גם על תשתיות מידע יציבות ומכאן גם הקריטיות של איכות הנתונים הנמצא במחסן הנתונים.
הנתונים הם באיכות גבוהה "אם הם מתאימים לשימושים המיועדים להם בביצוע פעולות, קבלת החלטות ותכנון" (J.
נתונים מוגדרים כאיכותיים כאשר הם מייצגים את מבנה העולם האמיתי שאליו הם מתייחסים.
כלומר, עליהן לקיים את תכונות האיכות הבאות:
דיוק - מידת התאימות בין סט של נתונים וסט של ערכים נכונים בהתאמה.
משמע, נתונים שאינם עומדים בסתירה לנתונים אחרים.
עדכניות (Current) - ישות או ישויות מרובות המסופקות בזמן הנדרש או הנקוב מראש וקובעות את מידת עדכניות הנתונים.
עקביות וסטנדרטיות (Consistent and Standards) - בארגון עם נתונים איכותיים, כל המידע חייב להיות מובנה באותה צורה, על בסיס סטנדרטים שנקבעו ברחבי הארגון כולו וכך ליצור עקביות פנימית בין הנתונים.
שלמות (Integrity) - הצגה תמונת נתונים מלאה על הישויות בהם המידע עוסק.
נכונות ומהימנות - עקביות לוגית המאפשרת קשר הגיוני בהשוואה לנתונים דומים, בין השאר מניעת כפילויות והגדרה של חוקים עסקיים המגדירים את המידע באופן ברור.
ייחוד (Uniqueness) - קיום של אילוצים על הנתונים להיות ייחודיים, ללא חזרות מיותרות - כל ערך יהיה ייחודי ויחיד מסוגו.
בבוא הארגון לטפל בנושא איכות המידע עליו לעבוד, למעשה, בשני מישורים :
המישור הראשון הוא המישור הארגוני-תרבותי הנותן מענה לאופן שבו הארגון מגדיר את החשיבות של הטיפול באיכות הנתונים, והמישור השני הוא המישור הטכנולוגי המאפשר את הטיפול באיכות הנתונים בצורה יעילה וחסכונית לאורך זמן.
במישור הארגוני יש לטפל בנושאים הארגוניים הבאים:
סביבת עבודה – אנשים, טכנולוגיה ותהליכים בארגון.
טיפול באיכות הנתונים – זיהוי ותיקון הסיבות לכשלי מערכת הנתונים בארגון.
הגדרת תהליכים לניהול שינויים וניהול הידע שקיים בארגון.
כימות התועלות אל מול הזיהוי והתיקון.
בנייה והגדרת תוכנית איכות נתונים בארגון שניתן לקיימה.
הגדרת גורם ארגוני שאחראי על איכות הנתונים.
הטיפול במישור הטכנולוגי משלים את המישור הארגוני ומאפשר ביצוע בקרת איכות הנתונים בצורה יעילה.
הפעילות במישור זה מאופיינת על ידי ארבעה שלבים:
הגדרה – הגדרת מהות הבעיה והנקודות הקריטיות בתהליך.
בדיקה – בדיקת פריטי המידע על פי קריטריונים מוגדרים.
החלטה – קבלת החלטות על איכות הנתונים בהתאם לתוצאות הבדיקה.
פעולה – הגדרה של פעילות מונעת או פעילות בקרה לטיפול בנתונים.
כדי לטפל בבעיות איכות הנתונים על הארגון לנהל תהליכי בקרת איכות נתונים בצורה שוטפת.
לאופי תהליכי בקרת התהליכים מספר גישות שניתן לחלק לשתי גישות עיקריות:
הגישה הראשונה - בודקת את הנתונים ללא הגדרה ספציפית של חוקים, מציעה תיקון לנתון שנבדק ואף מתקנת את הנתונים בעצמה.
גישה זו מתייחסת בעיקר לנתונים ולא לתהליך היוצר אותם.
המשמעות היא שמערכת הבקרה לוקחת על עצמה את האחריות לטיפול בנתונים ומתקנת אותם 'בסוף הדרך'.
הגישה השנייה - גישה זו מבוססת על חוקים עסקיים, מנטרת מסד נתונים, מזהה בעיות ומציפה אותם אל האחראים לצורך טיפול.
בגישה זו האחראים מניעים מעגל של שיפור איכות הנתונים הן במחסן נתונים, הן במערכות המקור או בתהליכים שגרמו לבעיה.
לאחר מכן, הם דואגים לטיפול שורשי בגורם ובכך מונעים שוב את היווצרותן של אותן בעיות.
המערכת מהווה חוצץ המונע מעבר של נתונים לא תקינים.
דרישות המחוקק (רגולציה) הן לשמירה מתמדת על איכות הנתונים בארגון - דרישות הממונה על שוק ההון, המפקח על הבנקים וכדומה.
ממחקרים רבים ומניסיון מצטבר בארגונים בהם הוטמעו פרויקטי איכות נתונים וטיוב נתונים, ההערכות הן כי נתונים באיכות גבוהה יכולים לחסוך/לשפר את התוצאות העסקיות עד כדי 15-25% ממחזור הפעילות של הארגון.
למרות זאת, כיום בעיית איכות הנתונים קיימת בארגונים רבים.
ארגונים רבים דיווחו על בעיות חמורות והפסדים משמעותיים הנובעים מנתונים שגויים או בלתי ניתנים להשגה.
כל פרויקטי ה-ERP, CRM בארגונים כוללים שלב של הסבת נתונים.
הדבר נכון גם למקרים של מיזוג מערכות או מעבר למערכות ייחודיות חדשות לארגון.
בכל מקרה כזה, יש חשיבות קריטית לאיכות הנתונים בתהליך ההסבה.
בעולם העסקי והתפעולי של ימינו, נתונים הם הבסיס והתשתית עליה נבנות וממנה נגזרות כל ההחלטות העסקיות, השפעתם היא מיידית על תוצאות הפעילות של הארגון ולכן יש צורך להקפיד על איכותם, דיוקם ונכונותם.
"דיוקן אוטו ורבורג" הוא דיוקן של אוטו ורבורג, שהוגש לו על ידי בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות לרגל יום הולדתו ה-70.
את הדיוקן של ורבורג יצר בוריס שץ בשנת 1905 בגרמניה, לרגל מינויו לתפקיד ראש הוועד הפועל של "בצלאל".
ורבורג מוצג בפרופיל, ללא התייחסות לרקע.
הדיוקן משובץ בתוך מסגרת פליז שעוצבה על ידי זאב רבן ובוצעה במחלקת המקשה של בית-הספר או באחד מבתי-המלאכה הקשורים אליו, באזור שנת 1929. היא מעוצבת כלונטה הנשענת על זוג עמודים.
בין בסיסי העמודים, שבהם מופיע דימוי של המנורה וכוכבים, מופיעה כתובת הקדשה שנוסחה הוא: "בני בצלאל, מנהלו, מוריו, פקידיו, תלמידיו, אומניו ופועליו מגישים לך, נשיאנו, ליום הולדתך השבעים, את המתנה והברכה שתזכה לימים ארוכים וטובים, שתזכה להביא את 'בצלאל' מחדש לתחיה ושיהיה לשמחה ללבך ולתועלת לארץ ישראל ולעם ישראל".
בלונטה מופיע תיאור של בצלאל בן אורי, בונה המשכן, היושב לצד ארון הברית.
מסביב מופיע תיאור של שריגי רימון.
תיאור זה של בצלאל מבוסס על עיצובו של אפרים משה ליליין לסמל בית-הספר והופיע גם בפסל "בצלאל בונה המשכן ליד ארון העדות" (1918) של שץ ועל כריכת ספרו של שץ "על אמנות אמנים ומברקיהם: פתגמים ומכתמים" (1924), שעוצב בידי מרדכי נרקיס.
הלונטה מוקפת בדגם של מנורה ובבסיסה הכתובת "מבצלאל - לנשיאו פרופ.
כותרות העמודים מכילות דימוי לא שגרתי ובו מוקפים בניני בצלאל בזוג נחשים.
ייתכן כי בכך מובע מצבו הכספי הקשה של בית-הספר, שנסגר בשנה זו.
בשנת 2002 נמכר הדיוקן במכירה פומבית.
"דיוקלזיאן" ("הנביאה", או "חייו של דיוקלזיאן") (במקור: Dioclesian, The Prophetess או The History of Dioclesian) היא אופרה דרמטית (אופרה למחצה) בחמישה חלקים, שהולחנה על ידי הנרי פרסל ונכתבה על ידי תומאס בטרטון.
הליברית מבוססת על המחזה "הנביאה" (במקור: The Prophetess) שנכתבה על ידי ג'ון פלטשר ופיליפ מסינג'ר ומבוסס באופן כללי על חייו של הקיסר דיוקלטיאנוס.
היא הועלתה לראשונה בסוף מאי 1690 בתיאטרון המלכה, בדורסט גארדן שבלונדון (במקור: London, Queen's Theatre, Dorset Garden).
במידה רבה דיוקלזיאן נתפס כתגובה ישירה ל"אלביון ואלבניוס" (במקור: "Albion and Albanius"), אופרה מושרת באורך מלא שהועלתה באנגליה ב-1685. בעת שהותו בגלות, המלך צ'ארלס השני פיתח חיבה עזה למוזיקה בסגנון צרפתי, ולא חסך במאמצים לייבא אותו לחצרו.
בניסיון לחקות את האופן שבו לואי ה-14 תמך וטיפח מפעלים תרבותיים לצורכי תעמולה, צ'ארלס השני ביצע מגוון פעולות בתחומי האמנות, האדריכלות והמוזיקה אשר נתפסים על ידי היסטוריונים כחלק מניסיונו להקים מנגנון דומה.
בהפקות שהועלו בחצר המלוכה לקחו חלק מלחינים, שחקנים, זמרים ורקדנים מצרפת.
המוזיקאים האנגלים חשו מאוימים מתופעה זו והתנגדו לשילובה של מוזיקה בסגנון צרפתי בתיאטרון האנגלי.
הליברית לאופרה אלביון ואלבניוס נכתבה על ידי המשורר והמחזאי המוערך ג'ון דריידן אך מכיוון שהולחנה על ידי לואי גראבו (Louis Grabu), קטאלני שרכש את השכלתו המוזיקלית בצרפת, היא זכתה למידה רבה של ביקורת ממשכילים פטריוטיים.
דיוקלזיאן נתפס כמעין "מתקפת-נגד" של פרסל, ניסיון לסלק את גראבו ואת ההשפעה הצרפתית מעל בימות לונדון, ובמקביל לזכות בהערכתו ובשיתוף הפעולה של דריידן.
ישנם קווי דמיון רבים באופי ההלחנה, התזמור ומבנה היצירות, אך ב"נביאה" של פרסל, על פי מסורת התיאטרון האנגלי, נשמרת ההפרדה בין פרקי המשחק המדובר לבין הפרקים המוזיקליים.
מעבר לכך, בדומה לאופן שבו בצרפת יצאו לאור כרכי פוליו מהודרים של פרטיטורות מלאות לאופרות מפורסמות (המלחין הצרפתי ז'אן בטיסט לולי היה המייצג המובהק של תופעה זו), גראבו ופרסל פרסמו שניהם פרטיטורות מלאות בפורמט דומה.
פרויקט ההוצאה לאור ערך זמן רב, כלל הגהה ותיקונים בכתב יד, והיה כרוך בעלות גבוהה אותה נשאו המלחינים בעצמם.
העותק המודפס שימש ככלי להעברת מסרים, אשר הופיעו בפתיחה ובהקדשות, האדרת שמם ומיצוב היצירה למעמד מונומנטלי ועל-זמני ולא הצדיק את עצמו מבחינה כלכלית.
הקומדיה הטרגית, אשר הופקה במקור ב-1622, עוסקת במאבקי כוח פוליטיים ברומא העתיקה.
הנביאה דלפי חוזה כי דיאוקלס, חייל פשוט בצבא הרומי, יוכתר לקיסר לאחר שיקטול חזיר בר רב עצמה.
דיואקלס מאמין שאין הדבר סביר ומבטיח לשאת את אחייניתה של דלפיה, דרוזילה, אם הנבואה תתקיים.
בהמשך הוא מגלה כימפקד המשמר, המכונה החזיר, התנקש בקיסר.
דיאוקלס נוקם את מותו ובתמורה מוכתר לקיסר.
לאחר הכתרתו הוא משנה את שמו לדיוקלזיאן, מתעלם מהבטחתו לדרוזילה, ומחזר אחר הנסיכה אורליה היפהפייה.
הנביאה דלפי זועמת על הפרת ההבטחה ועוצרת את טקס החתונה באמצעות זימון מפלצת וסופת ברקים ורעמים.
מעבר לכך, היא מכשפת את הנסיכה אורליה כך שתתאהב ביריבו מקסימיניאן ועוזרת לפולשים הפרסים להביס את הצבא הרומי בקרב.
דיאוקלס מזועזע מהמאורעות, הוא תוקף ומביס את הפולשים, מוותר על שלטונו, מכבד את הבטחתו לדרוזילה ופורש ללומברדיה כדי להקדיש את חייו לחסד.
דיוקן אתינאום , הוא דיוקן לא גמור של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' וושינגטון מאת גילברט סטיוארט.
הוא נוצר בשנת 1796, ונחשב ליצירה הבולטת ביותר של סטיוארט.
הציור מתאר את וושינגטון בגיל 65 (כשלוש שנים לפני מותו) על רקע חום.
דיוקן זה שימש כמודל לדיוקן שמופיע בשטר דולר אמריקאי אחד.
דיוקן מקביל של מרתה וושינגטון ידוע גם כ"דיוקן אתניאום", והוא מוצג בסמוך לציור של בעלה במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון.
לטענת מקורות שונים, הונצח בתמונה סבלו של וושינגטון שהרכיב שיניים תותבות וסבל מכאבי שיניים רבים: פניו נראות קפוצות ושפתיו הדוקות.
הציור מכונה "אתניאום" כשם ספריית אליה נשלח אחרי מותו של סטיוארט, שם הוא שימש כמקור לחריטה שתשמש בשטר של דולר אחד בארצות הברית.
האתנה נחשב ליצירה המפורסמת ביותר של סטיוארט, אותה החל לצייר בשנת 1796 ב בפילדלפיה.
זהו ציור שמן על בד, ומתאר רק את ראשו וצווארו של וושינגטון כשהיה בן 65 (כשלוש שנים לפני מותו בשנת 1799) על רקע חום כששאר הציור אינו גמור.
המסגרת יוצרה בידי יצרן מסגרות, סוחר תמונות ויזם בשם ג'ון דוגט.
הציור מעולם לא הועבר לוושינגטון.
במקום זאת, סטיוארט השתמש בה כמודל לשכפולים רבים, תוך ניצול פרסומו של וושינגטון.
לאחר מותו של וושינגטון הוא השתמש בו כדי לצייר 130 עותקים אותם מכר ב־100 דולר כל אחד.
יותר מ־60 מעותקים אלה עדיין קיימים.
לפי הדיווחים, סטיוארט התייחס לציור כ"שטר מאה הדולר שלו" בשל הסכום שגבה בגין העותקים.
דיוקן אתניאום שימש גם לייצור מספר בולי דואר אמריקאיים של המאה ה־19 ותחילת המאה העשרים.
השימוש הבולט והמפורסם ביותר בדיוקן הוא כמודל לחריטה שתשמש (בתמונת מראה) עבור שטר דולר אמריקאי אחד.
הציור היה בבעלות סטיוארט עד שנפטר בשנת 1828 ולאחר מותו, הועברו הזכויות לבתו, ג'יין סטיוארט.
במאי 1831, נאמני ספריית אתנאום בוסטון רכשו את הציור תמורת 1,500 דולר בכסף שגויס ממימון איגוד האנדרטאות בוושינגטון ו־22 תורמים נוספים וניתן לספריית בוסטון אתנאום על ידם.
בשנת 1876 הפקיד אתונאום בוסטון את הציור במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון.
בשנת 1980 נרכש הציור במשותף על ידי המוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון וגלריית הדיוקנאות הלאומית עבור אתנאום בוסטון.
הוא שוכן כעת במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון, שם הוא מוצג כרגע.
דיוקן אמו של האמן (בהולנדית: Portret van de moeder van Van Gogh) הוא דיוקן של אנה קורנליה קרדבנטוס, אימו של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך, משנת 1888. הדיוקן נוצר בהתבסס על תצלום שחור-לבן של האם.
אימו של ואן גוך לימדה אותו על אמנות מאחר שהייתה בעצמה אמנית חובבנית.
יחסיו של הצייר עם משפחתו ידעו עליות ומורדות, אך בשלב מסוים הם השלימו.
ואן גוך נהג לשלוח לאימו ציורי טבע ופרחים.
בדיוקן האמן תפס את הבעת הגאווה שנסוכה על פניה של אימו.
אנה קורנליה קרדבנטוס הייתה אמנית חובבנית שנהנתה לצייר פרחים וצמחים.
אנה גדלה בין שמונה אחים, והיא גידלה שישה ילדים; וינסנט, אנה, אליזבת', תיאו, וילהלם וקורניליוס.
אנה הנחילה לילדיה את אהבת הציור.
בין רישומיו הראשונים של ואן גוך ישנו העתק של ציור זר פרחים שאנה ציירה.
בעלה של אנה, תיאודורוס ואן גוך, היה כומר.
השניים היו דתיים אדוקים, והם שירתו כאנשי דת באזורים כפריים אליהם נשלח תיאודורוס.
תיאודורוס לימד את ילדיו כי אלוהים נמצא בכל פרט בטבע, החל מעננים ועד לזריחת השמש.
ואן גוך נשלח לבית ספר מרוחק כבר בגיל 11, מה שיצר אצלו תחושת ריחוק ממשפחתו.
תחושה זו רק התעצמה כאשר הוא נכשל בעיסוקיו כסוחר אמנות וכעובד במשרד ממשלתי.
כשהוא החליט להיהפך לצייר, חברי המשפחה לא ראו זאת בצורה חיובית והם הציעו לו למצוא אלטרנטיבה כלכלית יותר.
לבושו, התנהגותו וחיי האהבה הסוערים של ואן גוך גרמו למבוכה רבה בקרב משפחתו של האמן.
ואן גוך פיתח תפיסת עולם שונה מהוריו בנוגע לדת, לאנשים ולמוסר.
במכתב לאחיו, תיאו, הוא ציין כי דעותיהם של הוריו היו חסרות היגיון.
בשיא הקריירה שלו, ואן גוך נהג להעביר לבני משפחתו ציורים, בעיקר של פרחים.
בנוסף, הוא היה לפעמים מכניס את בני משפחתו לציוריו, כגון ביצירה "זיכרון הגן באטן" ששם הוא צייר ככל הנראה את אימו ואת אחותו.
ואן גוך היה נודע בציורי הטבע שלו, ודיוקנאות היוו תחום מאתגר עבורו.
ואן גוך ראה בציור דיוקנאות כהצצה לתוך נפש האדם כפי שהוא תיאר זאת במכתב לתיאו.
לא נקרו בפני הצייר הזדמנויות רבות ליצור דיוקנאות עקב חוסר יכולת כלכלית לשלם לדוגמני ציור.
ייתכן כי זאת הייתה אחת מהסיבות שהובילו אותו לצייר דיוקן של אימו.
ואן גוך השתמש בתצלומי שחור-לבן כדי לצייר את הדיוקן.
הוא לא אהב את התצלום עקב החוסר בצבעים, והוא רצה ליצור דיוקן הרמוני המבוסס על זיכרונו.
דיוק ניוקם: פרויקט מנהטן נבנה על בסיס המנוע הגרפי התלת-ממדי Prism3D.
גם השלבים וגם הדמויות ממודלות בתלת-ממד באופן מלא וכן השחקן והמצלמה יכולים לנוע לכל ציר, אך תנועת השחקן מוגבלת למשטח דו-ממדי.
המנוע מאפשר לשחקן לקרב או לרחק את המצלמה על פי צרכיו: לראות אילו אויבים מתקרבים ולקבל מבט כללי על השלב.
דיוק יכול להתכופף, לרוץ, לקפוץ ולהחליק.
המשחק מחולק ל-8 שלבים (המכונים פרקים), אשר כל אחד מהם מחולק לשלושה חלקים.
בחלק השלישי של כל שלב, מתקיים קרב של דיוק נגד בוס.
על מנת לסיים חלק, על דיוק לשחרר בחורה (המכונה בייב) מידיהם של המוטנטים ולהשיג כרטיס גישה.
כמו כן, בכל חלק קיים פריט בשם ניוק (Nuke), אשר נמצא מפוזר במפה וניתן לאוספו.
על כל 10 ניוקס שנאספו, דיוק מקבל תוספת של 2 אגו וכן תוספת תחמושת לכלל נשקיו.
בנוסף לכך, במפות מפוזרות שלושה סוגי חפיצים אשר נותנים כוחות זמניים לדיוק: נזק כפול המכפיל את הנזק של דיוק, שדה כוח המגן על דיוק מנזק ותרמיל ריחוף המאפשר לדיוק לרחף ולעבור מכשולים בקלות רבה יותר.
דיסק המשחק מגיע עם עורך שלבים בשם "PrismEd", אך זה לא הצליח לצבור פופולריות בקרב השחקנים ונכון ל-2020, קהילת עורכי השלבים מאוד קטנה אך פעילה.
פרויקט מנהטן אינו מהווה המשך ישיר למשחקים הקודמים בסדרה.
סגנונו מזכיר את המשחק הראשון בסדרה, כמו העובדה שהאנטגוניסט נראה ומתנהג כמו ד"ר פרוטון, האנטגוניסט הראשי במשחק הראשון.
כמו כן, פיצ'ר גלילה בצד גם כן קיים במשחק.
העלילה המקורית של פרויקט מנהטן כללה את ד"ר פרוטון בתור האנטגוניסט, אך זה שונה על מנת למנוע שגיאות המשכיות עם דיוק ניוקם לנצח, אף על פי שבסופו של דבר המשחק לא כלל בכלל את ד"ר פרוטון והוא הופיע רק בהרחבה The Doctor Who Cloned Me.
פרויקט מנהטן מציג את גיבור הפעולה דיוק ניוקם באור שוביניסטי-הומוריסטי, כאשר הפעם הגיבור נלחם נגד מק מורפיקס (Mech Morphix), מדען משוגע אשר משתמש בחומר רדיואקטיבי דמוי רפש ירוק בשם ג.ל.ו.פ.
(G.L.O.P.P; ראשי תיבות של Gluon Liquid Omega-Phased Plasma) על מנת ליצור מוטציות קטלניות מבעלי חיים על מנת להשתלט על האי מנהטן שבעיר ניו יורק.
בין היצורים שמורפיקס יצר, ניתן למנות אליגטורים אנושיים, מקקים ענקיים ואף חזירים-שוטרים, אויב אייקוני מהמשחק דיוק ניוקם 3D.
בנוסף למוטנטים, דיוק פוגש באויבים חדשים כמו אישה-מכנית ומצלמות אבטחה קטלניות.
פרק 1 - מרד בגגות (Chapter 1 - Rooftop Rebellion) – השלב מתחיל בנאומו של ראש העיר ניו יורק על פועלו היוצא דופן של דיוק.
באמצע הנאום, שני חזירים-שוטרים יורדים מגג הבניין ומאיימים על הקהל.
דיוק לא מהסס לרגע, שולף את אקדחו הזהוב והורג אותם, ולאחר מכן עולה לעליית הגג של גורד השחקים.
השלב כולו מתרחש בגגות של גורדי השחקים של העיר ובסופו, דיוק נלחם כנגד מורפיקס אשר נמצא במסוק ומצליח להפילו לקרקע.
פרק 2 - צינון בצ'יינהטאון (Chapter 2 - Chinatown Chiller) – לאחר ההתרסקות של המסוק, מתגלה כי דיוק ומורפיקס שרדו ומורפיקס בורח.
כעת, דיוק נלחם בדרכו בשכונת הצ'יינהטאון מול אויבים חדשים.
בסופו של השלב, דיוק מגיע למועדון לילה בשם מינג ושם נלחם בבעליו, גאטור גראנט (אליגטור מוטנטי).
לאחר שדיוק הביס את גאטור גראנט, דיוק יורד לרכבת התחתית של ניו יורק.
עיצוב השלב והאויבים מושפע רבות מהתרבות הסינית ובמיוחד מאמנות הלחימה קונג פו.
פרק 3 - הרס במטרו (Chapter 3 - Metro Mayhem) – הפרק מתרחש כולו במטרו של ניו יורק ובתחנותיה, השורצים בחרקים מוטנטים.
הבוס של הפרק הזה הוא ראצ'ואיד (תיקן מוטנטי) ברמה 3, שדיוק נתקל בו בזמן רכיבה על אחת מרכבות המטרו לעבר מערכת רכבות תחתיות ישנה שאינה בשימוש.
פרק 4 - עולם תחתון נוראי (Chapter 4 - Unholy Underworld) – בדומה לפרק הקודם, גם הפרק הזה מתרחש במטרו של ניו יורק, רק באזור אשר אינו נמצא בשימוש יותר וכן בתעלות ביוב שונות הנמצאות בקרבת האזור.
הבוס בפרק זה הוא מלכת החרקים, חרק מוטנטי ענקי שגודלו כגודל קרון רכבת.
לאחר קרב נוקשה, דיוק מצליח להערים על מלכת החרקים וללכוד אותה במלכודת ובסופו של דבר היא נמחצת למוות על ידי קטר.
פרק 5 - מפעל מפחיד (Chapter 5 - Fearsome Factory) – לאחר המסע במטרו, דיוק מסתנן למפעל הג.ל.ו.פ.
של מורפיקס, ששורץ הן במוטנטים והן במכונות של מורפיקס.
הבוס בפרק זה הוא חולדאויד (חולדה מוטנטית) ברמה 3.
פרק 6 - מכולה בעייתית (Chapter 6 - Tanker Trouble) – לאחר המסע דרך מפעל הג.ל.ו.פ.
של מורפיקס, דיוק מסתנן לתוך אוניית המכולות של מורפיקס, המכילה מכולות מלאות בגלופ.
הבוס בפרק זה הוא פלייאויד (זבוב מוטנטי) אשר מסוגל לעוף, לירוק שלוליות גלופ ולהפוך לבלתי נראה לזמן קצר.
פרק 7 - קידוח מוסט (Chapter 7 - Deviant Drilling) – מאוניית המכולות, דיוק מסתנן לתוך אסדת ג.ל.ו.פ.
הבוס של הפרק הזה הוא אישה-מכנית (אנדרואיד דמוי אישה) ברמה 3. לאחר שדיוק מביס את האישה המכנית, הוא משתגר באמצעות טלפורטר ישירות לתחנת החלל של מורפיקס.
פרק 8 - אבדון מסלולי (Chapter 8 - Orbital Oblivion) – הפרק האחרון, מתרחש כולו בתחנת החלל של מורפיקס.
הפרק מאופיין בגרביטציה נמוכה, מה שמאפשר לדיוק לקפוץ למרחקים ללא שימוש בתרמיל ריחוף.
הבוס בשלב זה הוא מורפיקס עצמו, אשר בנה רובוט ענק עליו הוא שולט.
לאחר שדיוק מביס את הרובוט והורג את מורפיקס, תחנת החלל משמידה את עצמה ודיוק מצליח לחזור לכדור הארץ בטרם הושמדה כליל.
לכל אויב במשחק יש שלוש רמות: ככל שהרמה גבוהה יותר כך קשה יותר להרוג את האויב והוא יותר חזק וקטלני כלפי השחקן.
ככל שמתקדמים יותר במשחק כך הסיכוי לפגוש אויבים ברמה גבוהה יותר גדלה.
ישנם שמונה סוגי אויבים במשחק:
חזיר שוטר (Pig Cop) – זהו האויב הראשון שהשחקן נתקל בו, אחד מהאויבים האייקונים בסדרת המשחקים והאויב הנפוץ ביותר במשחק.
החזיר-שוטר הוא חזיר מוטנט שרירי וגדול בעל בגדי משטרה כחולים (ברמות 2 ו-3: בעל מדי SWAT שחורים וכובע גרב על ראשו), אשר נושא שוטגאן חצי-אוטומט.
חזיר שוטר ברמה הראשונה יכול לתקוף באמצעות הנשק שלו רק ימינה ושמאלה ואינו מסוגל להתכופף, מה שנותן יתרון תמרון לשחקן.
החל מרמה 2, חזיר שוטר יכול גם להתכופף ובכך מקשה יותר על השחקן.
ברמה 3, לחזיר שוטר יש שוטגאן אוטומטי שיורה בצרורות של 8–10 כדורים ולאחר מכן כדור בודד, אשר בקלות יכול לבצע נזק של 50 אגו, אם השחקן לא נזהר.
חולדאויד (Ratoid) – חולדה מוטנטית, שמופיעה לראשונה בפרק השלישי במשחק, בעל פרווה חומה.
לחולדאויד יש שני אמצעי התקפה: טפריו ומספר סוגים של מטעני צינור, בהתאם לרמה.
ברמה 1, לחולדאויד יש סוג אחד בלבד של מטען צינור, בצבע אדום, מסב נזק של 5 אגו בפגיעה ישירה בשחקן ובעת פגיעה בקרקע המטען מתפוצץ ופולט אש לכל עבר, בדומה לבקבוק תבערה.
ברמה 2, לחולדאויד יש בנוסף למטען האדום, אשר מסב יותר נזק מאשר ברמה 1, מטען צינור כחול, שבעת פגיעתו בקרקע, הוא "קופץ", מטיח צרור של כדורים לכל עבר המסבים נזק של 2 אגו כל אחד ולבסוף מתפוצץ.
ברמה 3, החולדאויד, שונה בצבעו בכך שהוא לבן ובעל מטען גלופ על גבו.
בנוסף לשני סוגי המטעני צינור הקיימים, שמסבים יותר נזק מאשר ברמה 2, יש לו סוג נוסף של מטען צינור, אשר בהרבה יותר קשה לחמוק ממנו.
כאשר המטען צינור פוגע באדמה, הוא משמיע צפצוף, לאחר מכן מתפוצץ ומתחלק למספר "רקטות" קטנות אשר נעולות על השחקן.
כל רקטה כזו מסבה נזק של 5 אגו.
אם השחקן יפוצץ את מטען הגלופ שנמצא על גבו של חולדאויד ברמה 3, המטען יתפוצץ ונוזל גלופ ירד לרצפה, לכן על השחקן כדאי להימנע מכך.
ראצ'ואיד (Roachoid) – תיקן מוטנטי, אשר נראה לראשונה בפרק השלישי.
ברמה 1, הראצ'ואיד הוא בעל גוון לבן חיוור ויכול להקיא מפיו חומצת גלופ לעבר השחקן, שמסבה נזק של 10 אגו ואף להכות ברגליו ולהסב נזק של 20 אגו.
ברמה 2, הראצ'ואיד מקבל גוון חום וכנפיים, אך בהתנהגותו הוא זהה לרמה 1, פרט לכך שהוא חזק יותר - הקאת גלופ תסב נזק של 12 אגו והכאה ברגליו תסב נזק של 25 אגו.
ברמה 3, הראצ'ואיד נראה חיצונית זהה לרמה 2, אך גדול יותר, חזק יותר ומסוגל לקפל את עצמו לכדור למספר שניות על מנת להגן על עצמו.
הקאת גלופ תסב נזק של 15 אגו והכאה ברגליו תסב נזק של 30 אגו.
בנוסף לכך, ראצ'ואיד מסוגל להטיל ביצים שמהם בוקעים תיקנים קטנים ולא מוטנטים, אך ברגע שהם נוגעים בגלופ, הם משתנים למוטנטים.
כך, כביכול התיקנים הקטנים אינם מזיקים ישירות לשחקן, אך רצוי להרגם טרם יבקעו מהביצים.
גאטור גראנט (Gator Grunt; מילולית: נאקת תנין) – אליגטור מוטנטי שמופיע לראשונה בחלק הראשון של הפרק השני במשחק.
ברמה 1, גאטור גראנט לובש חליפת קונג פו צהובה-שחורה, מצויד בשני אקדחים שכל אחד מהם מסב נזק של 12 ומסוגל להביא בעיטות קראטה שכל אחת מהן מסבה נזק של 15 אגו.
ברמה 2, הגאטור גראנט נראה כמו ברמה 1, פרט לכובע קש בצורת חרוט אשר מסייע להבדיל בינו לבין הרמה הקודמת וכן בעיטות הקראטה שלו יכולות להסב נזק של 20 אגו.
ברמה 3, שבה השחקן נתקל רק מספר מועט של פעמים, גדול יותר מקודמיו, בעל חליפת קונג פו אדומה וכובע קש בצורת חרוט ומצויד בשני תתי מקלעים מסוג עוזי, אשר מסבים נזק של 4 אגו כל אחד, אך עקב קצב הירי המהיר שלהם, יכולים להסב נזק הרבה יותר גדול מקודמיו.
הוא מסוגל לבצע בעיטת קראטה שמסבה נזק של 16 אגו וכן אם השחקן מתקרב אליו יותר מדי, גאטור גראנט יבצע מהלכי קונג פו שכל אחד מהם תסב נזק של 4 אגו, אך עקב הקצב המהיר של המהלכים, יכול להסב נזק כבד לשחק.
פלייאויד (Flyoid) – זבוב מוטנטי, אשר מופיע לראשונה בשלב הרביעי.
זהו האויב היחיד שיש לו שתי רמות בלבד במקום שלוש.
בעל צבע עור חיוור (ברמה 2 - שחור), יכולת תעופה ויכולת לירוק שלוש שלוליות גלופים במכה אשר כל אחת מהן מסבה נזק של 20 אגו.
מלבד כמות החיים הנוספים שיש לרמה 2, אין הבדלים נוספים בין הרמות.
אישה-מכנית (Fem-Mech) – אנדרואיד דמוי אישה, אשר נראית לראשונה בחלק השני בחלק הראשון במשחק.
יש לה יכולת תמרון גבוהות מאשר שאר האויבים משחקים.
ברמה 1, האישה-מכנית לובשת בגדי עור שחורים, בעלת קוקו גבוה ושיער בצבע בלונד ומצוידת בשוט חשמלי אשר יכול להסב נזק של 10 אגו בכל מכה.
ברמה 2, היא לבושה בבגדי עור אדומים, שיערה לבן ובעל קוקו גבוה, משתמשת באותן הטקטיקות כמו ברמה 1, אך מצוידת בשוט חשמלי אשר יכול להסב נזק של 20 אגו בכל מכה.
ברמה 3, האישה-מכנית נוטשת את ההמראה האנושי שלה והיא נראית כסייבורג שלם שעשוי ממתכת, אך עדיין חמושה בשוט, שיכול להסב נזק של 30 אגו בכל מכה.
אם יורים באישה-מכנית באמצעות קרן גלופ ובהסבת מספיק נזק, היא תתפוצץ.
מכני (Mech) – המכני, היא מכונת ירייה אשר נשלטת על ידי בינה מלאכותית, שמופיעה לראשונה בחלק השני של הפרק החמישי במשחק.
כאשר היא מזהה את השחקן, היא נכנסת למצב התקפה.
ברמה 1, היא יכולה להסב נזק של 25 אגו בכל ירייה, אך היא מוגבלת בתנועתה, בקצב ובטווח הירי שלה: אם השחקן יהיה רחוק מהמכונה או אם השחקן יתכופף, המכונה לא תפגע בשחקן.
ברמה 2, המכונה מעט יותר גדולה מברמה הקודמת, אך במקום לירות פעם אחת, היא יורה צרור של 3 יריות, כאשר כל אחת מהן יכולה להסב נזק של 5 אגו, דבר שנראה כחיסרון, אך המכונה חזקה יותר וקשה יותר להרוס אותה.
ברמה 3, המכונה אף יותר חזקה ויותר ממוקגנת, מה שהופך אותה לאויב החזק ביותר במשחק (פרט לבוסים).
בדומה לרמה 1, המכונה יורה כדור אחד בכל פעם, אשר יכול להסב נזק של 40 אגו, אך יש לה גם מתקפה נוספת: ירי רקטי של מטעני צינור לעבר השחקן, כאשר כל מטען צינור מסב נזק של 5 אגו.
אם יורים במכני באמצעות קרן גלופ ובהסבת מספיק נזק, היא תתפוצץ.
מצלמת אבטחה מכנית (Security Camera Mech) – זוהי מצלמת אבטחה מעופפת שמצלמת כל מספר שניות, אשר דומה לאויב "Sentry Drone" מהמשחק דיוק ניוקם 3D.
ברגע שהיא מזהה את השחקן, היא נכנסת למצב התקפה, שמשתנה בין הרמות.
ברמה 1, המצלמה עוקבת אחר השחקן וכאשר מתקרבת מספיק, היא מתפוצצת ויכולה לבצע נזק של עד 40 אגו.
ברמה 2, למצלמה יש לייזר בעינית שאיתו היא יכולה לירות בשחקן ולהסב נזק של עד 20 אגו.
בנוסף, אם השחקן קרוב מדי לפיצוץ המצלמה, כמות הנזק שהשחקן יקבל תהיה זהה כמו לרמה 1. ברמה 3, במקום הלייזר בעינית, ישנה הרחבה למצלמה בה הלייזר ממקום ברובה ייעודי אשר נמצא מתחתיה, אשר יכול להסב נזק של עד 30 אגו.
פיצוץ המצלמה יגרום לנזק זהה לנזק ברמות 1 ו-2. אם יורים במצלמה באמצעות קרן גלופ ובהסבת מספיק נזק, היא תתפוצץ.
ישנם שמונה כלי נשק במשחק וכן נשק נוסף "סודי".
בסך הכל יש שלושה סוגי תחמושת הנמצאים בשימוש: כדורים, מטעני צינור וגלופ.
המגף האדיר – כינוי לרגלו של דיוק אשר בעזרתה הוא יכול לבעוט באויביו ולהסב להם נזק.
זהו נשק אייקוני אשר מזוהה עם הסדרה כולה.
אקדח – אקדח חצי-אוטומטי מסוג נשר המדבר מצופה זהב.
זהו הנשק ההתחלתי שהשחקן מקבל במשחק.
מטען צינור – מטען דמוי רימון יד שמופעל בשלט רחוק.
ניתן לפוצץ בכל פעם מטען אחד.
שוגטאן – רובה צייד, שמשתמש ב-3 כדורים בכל פעם.
רובה סער – דמוי מקלע קל היורה 4 כדורים בכל לחיצה על ההדק.
קרן גלופ – נשק אשר יורה חומר כימי שהשפעתו הפוכה מזה של גלופ - החומר מחזיר מוטנטים לצורתם המקורית, כך שדיוק יכול למעוך אותם עם רגלו.
הנשק דומה במהותו לנשק "ממזער" (Shrinker) מהמשחק דיוק ניוקם 3D, בכך ששניהם ממזערים את האויבים לגודל קטן, כך שהשחקן יכול למעוך אותם עם רגלו של דיוק.
למרות העובדה שהחומר שהוא פולט הוא בעל השפעה הפוכה מזה של החומר גלופ, הנשק עדיין משתמש בגלופ כתחמושת.
רקטה נגד טנקים – נשק היורה מטעני צינור למרחק רב, בעל יכולות שיגור מהירה.
תותח פעימות (Pulse Cannon) – נשק אשר יכול לצבור זרם חשמלי בצורת כדור, אשר ניתן לשגרו לעבר אויבים ולהסב להם נזק.
X-3000 – נשק בונוס סודי, שניתן להשיג על ידי השגת כל ה-Nukes במשחק ברמת הקושי הגבוהה ביותר.
הנשק יורה ברק ומחסל כל אויב במכה אחת.
הנשק אינו משתמש בשום תחמושת ולכאורה ניתן לירות בו מספר בלתי מוגבל של פעמים ברצף.
ב-1996, ג'ורג' ברוסרד נשאל לגבי פרויקטים עתידיים של 3D Realms: הוא אמר כי משחק מסדרת דיוק ניוקם בסגנון גלילת צד בשם דיוק ניוקם לנצח נמצא בתהליך הפקה ואמור לצאת במהלך דצמבר 1997. מאוחר יותר התברר כי הפרויקט בוטל וכי במקומו יפותח משחק המשך ל-דיוק ניוקם 3D תוך שמירה על השם.
כאשר פרויקט מנהטן הוצג לראשונה לציבור, הופצו שמועות כי הוא המשחק ש-3D Realms ביטלה, אך שמועות אלו הופרכו כאשר התגלה כי פרויקט מנהטן הוא משחק אשר מפותח על ידי Arush Entertainment.
פורט מגרסת המחשב לקונסולת המשחקים Xbox 360 יצא לאור לשירות Xbox Live Arcade ב-23 ביוני 2010, תמורת 800 נקודות מיקרוסופט (MSP).
הגרסה כללה שני אווטארים כפרס (תרמיל ריחוף וחולצה עם הלוגו של דיוק ניוקם), שניתן להשיגם במשחק.
זמן קצר לאחר מכן, חברת HIP פשטה רגל.
בעקבות הליכי פשיטת הרגל, הזכויות על הכותר הועברו על ידי בית המשפט לחברת פשיטת רגל.
חברת 3D Realms ניסתה להשיג את הזכויות לכותר בחזרה, אך לא צלחה בזאת.
המקרה תועד על ידי ג'ו סיגלר, ממנהלי אתר האינטרנט של הבחרה, באתר הפורומים.
בפוסט שכתב ב-11 במאי 2006, סיגלר פירט על המצב:
זמן מה לאחר פשיטת הרגל, האתר הרשמי של המשחק נפל והדומיין נקנה בסכום כסף גבוה.
למרות זאת, ג'ו הצליח להשיג עותק מלא של האתר מעובד לשעבר של Arush וכעת מאחסן אותו באתר של 3D Realms.
בסוף פברואר 2009, מפיצת משחקי הווידאו הדיגיטלית GOG.com הכריזה על כך שמספר כותרים בבעלותה של Apogee Software יהיו זמינים לקנייה באתר בעתיד.
דיוק ניוקם: פרויקט מנהטן הופיע ברשימת הכותרים.
המשחק החל להימכר ב-10 במרץ 2009, דרך החנות הדיגיטלית של GOG.com.
כאשר נשאל לגבי כך, ג'ו השיב בפוסט בפורומים של 3D Realms, כי נעשתה עבודה משפטית ב-2008 על מנת לשחרר את הזכויות למשחק.
המשחק זמין לרכישה באתר ZOOM Platform, זמין לרכישה מהמרקט של Xbox Live לקונסולת המשחקים Xbox 360 וכן הותאם לאחור לקונסולת המשחקים Xbox One.
גרסה למערכת ההפעלה iOS יצאה לאור ב-18 בדצמבר 2013, כך שהמשחק זמין ב-App Store.
ב-28 בדצמבר 2015, GOG.com הכריזה על מבצע מכירה אחרונה וכי המשחק יפסיק להימכר בחנות החל מ-1 בינואר 2016 בשעה 00:59 שעון ישראל.
ב-19 ביולי 2020, המשחק הוסר מהחנות הדיגיטלית סטים.
על פי אתר הציונים Metacritic, גרסת המחשב האישי קיבלה באופן כולל ביקורות חיוביות ואוהדות, גרסת ה-Xbox 360 קיבלה באופן כולל ביקורות שליליות וגרסת ה-iOS קיבלה ביקורות מעורבות.
האתר GameSpy כינה את גרסת המחשב האישי .
האתר GameSpot היה יותר נייטרלי על אותה הגרסה וציין כי .
האתר IGN כינה את גרסת המחשב .
בניגוד לכך, אותו אתר ביקר את גרסת ה-Xbox 360 וכינה אותה ו-.
דיוקו קלויטוקה הוא כדורגלן עבר קונגולזי ששיחק בעמדת החלוץ.
דיוקו קלויטוקה התחיל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת ויטה קלאב מקינשאסה בה שיחק שנתיים.
ב-2007 הצטרף קלויטוקה לקבוצת ט.פ מזמבה בה שיחק מספר עונות, עם הקבוצה הוא שיחק בשנים 2007, 2008 ו-2009 בליגת האלופות האפריקאית ובשנת 2009 היה מלך השערים של התחרות עם 8 כיבושים.
כמו כן הוא שיחק במסגרת גביע העולם למועדונים.
בסיום גביע העולם למועדונים 2010 הוא זכה ב"כדור הכסף.
בשנת 2011 דיוקו קלויטוקה עבר לשחק בקטר.
הוא שיחק בליגת העל הקטרית במספר קבוצות.
הוא סיים את הקריירה המקצועית בשנת 2018.
בשנת 2004 רשם קלויטוקה את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת קונגו.
בשנת 2009 היה שותף לזכייתה של הנבחרת באליפות האומות האפריקאיות.
בתחרות זו הוא כבש שלושה שערים, כולל שער במשחק הגמר.
מלך השערים בליגת העל הקטרית - 2013
גביע העולם למועדונים 2010 - "כדור הכסף
דיוקן בשחור הוא מותחן פשע אמריקאי משנת 1960 בבימויו של מייל גורדון, עם לנה טרנר, אנתוני קווין, סנדרה די וג'ון סקסון בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי איבן גוף ובן רוברטס והוא מבוסס על מחזה שלהם באותו שם.
מת'יו קבוט (לויד נולן) הוא איל ספנות בסן פרנסיסקו.
הוא נשוי בפעם השנייה לשילה (לנה טרנר) ולהם בן קטן, פיטר (דניס קולר).
לקבוט יש גם בת, קתי (סנדרה די), מאשתו הראשונה.
היחסים בין קתי ושילה גרועים וכך גם היחסים בין קבוט לשילה.
קבוט חולה במחלה כרונית ומרותק למיטה.
את החברה מנהל למעשה מנכ"ל החברה, הווארד מייסון (ריצ'רד בייסהארט).
מטפל בו ד"ר דניאל ריברה (אנתוני קווין) שהוא גם המאהב הסמוי של שילה.
ריברה רוצה לנסוע למחקר בשווייץ ושילה רוצה להישאר צמודה אליו.
הם מחליטים ביחד להרוג את קבוט וריברה עושה זאת על ידי הזרקת אוויר במקום זריקה לשיכוך כאבים כדי שלא יגלו כל רעל בדמו.
לאחר ההלוויה משתלט מייסון על העסק וגם רוצה להתחתן עם שילה כדי לחזק את מעמדו אבל היא דוחה אותו.
קתי מאורסת לריצ'רד בלייק (ג'ון סקסון) בעל ספינות גרירה.
מייסון מבטל לו את החוזה ומזכירתו מיס לי (וירג'יניה גריי) מוסרת לו בחשאי כי הוא היה גם מעורב בחיסול עסקי הגרירה של אביו.
מייסון מתחיל לחשוד בקשר של שילה וריברה עם הרצח והם מחליטים לחסלו.
ריברה יורה בו בחוץ ומחטיא ואחר כך בבית כשמייסון מגלה את האמת על שילה ורוצה להכות אותה, הוא יורה בו למוות ושניהם שמים אותו במכוניתו, נוסעים לחוף שומם ומשליכים את המכונית לים.
קתי מגלה את האמת על הרצח וריברה רוצה לחסלה.
היא נסה לגג והולכת על המעקה על פי התהום וריברה אחריה אבל הוא מועד ונופל למותו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותלנה טרנרשילה קבוטאנתוני קוויןדייוויד ריברהרופאסנדרה דיקתי קבוטג'ון סקסוןבלייק ריצ'רדלויד נולןמתיו קבוטריצ'רד בייסהארטהווארד מייסוןוירג'יניה גריימיס לימזכירהדניס קולרפיטר קבוטריי ולסטוןקובמשרתאנה מיי וונגטאונימשרתת
"דיוקן אהרון מסקין" (1935) הוא פסל מאת זאב בן-צבי, המתאר את השחקן אהרון מסקין.
פסלו של זאב בן-צבי עוצב במתכונת של פרוטומה, המציגה את פניו של השחקן מסקין.
הדיוקן מעוצב בקווים גאומטריים רכים, בהשפעת הפיסול המודרניסטי האירופי.
סגנון זה מאפיין את יצירותיו של בן-צבי בשנות ה-30 של המאה ה-20. בן-צבי בוחר תנוחה שבה הדמות מפנה את מבטה באלכסון והצדה.
תנוחה זו יוצרת דינאמיות ומתח בתיאור, ומאזכר את השפעת הפוטוריסטית על האמן.
עותקים מן הפסל נמצאים באוסף מוזיאון ישראל ובאוסף המשכן לאמנות על שם חיים אתר.
דיוק ניוקם הוא זיכיון מולטימדיה בו מככבת דמותו של גיבור הפעולה השרירן והקשוח דיוק ניוקם אשר חותר להציל את העולם מפלישות חוצנים חוזרות ונשנות.
הזיכיון כולל משחקי וידאו, חוברות קומיקס, מוצרים נלווים וישנו גם עיבוד קולנועי שנמצא בשלבי בפיתוח במשך שנים.
בעוד שמשחקי הסדרה נוצרו במקור על ידי חברת Apogee Software Ltd.
(שהיא כיום חברת 3D Realms), ב-2010 הזכויות של הסדרה נרכשו על ידי חברת Gearbox Software אשר השלימה את הפיתוח של המשחק דיוק ניוקם לנצח והוציאה אותו לשווקים במהלך 2011.
כמה ממשחקי דיוק ניוקם הכיל שירים פופולריים של להקות ידועות.
בשנת 1999 יצא לשווקים אלבום אוסף שהכיל את אותם השירים אשר נקרא "Duke Nukem: Music to Score By".
הפיתוח של עיבוד קולנועי לדיוק ניוקם נמצא בשלבי פיתוח במשך שנים רבות.
ביוני 2022 אולפן הסרטים האמריקני Legendary Entertainment הצהיר שהאולפן רכש את הזכויות להפקת העיבוד הקולנועי של דיוק ניוקם מחברת Gearbox Software.
במהלך יולי 2011 חברת IDW פרסמה מיני-סדרה שכללה ארבעה גיליונות בשם "Duke Nukem: Glorious Bastard".
העלילה של חוברות הקומיקס דיוק ניוקם חזר בזמן למלחמת העולם השנייה על מנת לסייע לבעלות הברית להביס את הנאצים וכמו גם על מנת להביס את כוחות החוצנים.
דיוקן בנג'מין דיזראלי הוא ציור משנת 1852 מעשה ידי האמן הבריטי פרנסיס גרנט.
הציור מתאר את בנג'מין דיזראלי, פוליטיקאי שמרן שלימים כיהן כראש ממשלת בריטניה.
באותה שנה מונה ד'יזראלי לתפקיד שר האוצר בממשלת השמרנים בראשות רוזן דרבי.
היצירה ידועה גם בשם החלופי ד'יזראלי כאיש צעיר.
גרנט היה צייר דיוקנאות בתקופה הוויקטוריאנית המוקדמת.
בשנת 1866 נבחר לכהן כנשיא האקדמיה המלכותית לאמנויות.
הוא החליף את צ'ארלס לוק איסטלייק.
דיוקן נוסף של ד'יזראלי צויר בשנת 1881 בידי ג'ון אוורט מיליי.
כיום נמצא הציור באוסף הנאמנות הלאומית באחוזת יוג'נדן שבבקינגהמשייר, ביתו הכפרי של ד'יזראלי, לאחר שנתרם על ידי האגודה הד'יזראלית בשנת 1947.
דיוקן ארנה שילינג (אישה חולה / גברת עם כובע) הוא ציור מאת האמן הגרמני ארנסט לודוויג קירכנר משנת 1913. הציור מתאר את רקדנית מועדוני הלילה הברלינאית ארנה שילינג, שהפכה לבת זוגו ולדוגמניתו הראשונה של קירכנר לאחר שעבר מדרזדן לברלין בשנת 1911. מאז 1989 הציור נמצא באוסף הגלריה הלאומית של ברלין.
היסטוריה, תוכן היצירה והיסטוריית בעלות
לאחר שעבר לברלין באוקטובר 1911, פגש קירכנר במועדון לילה בעיר את הרקדנית ארנה שילינג ואת אחותה, גרדה.
הוא הוציא את ארנה מן העולם הלילי, הפך לבן זוגה והיא שימשה כדוגמניתו.
מערכת היחסים ביניהם הייתה שוויונית ונמשכה עד להתאבדותו של קירכנר בשנת 1938 בדאבוס, שווייץ.
קירכנר ראה בארנה שותפה חופשית לחייו וליצירתו.
בשנת 1913 חלתה ארנה וסבלה ממצב רוח מלנכולי ורוגזני, שקירכנר תרגם לביטוי אמנותי ביצירתו.
הוא מצא עניין באדם עירוני אלגנטי אך בלתי כשיר, משום שהדבר אפשר לו לחקור סגנון ציור חדש.
סגנון זה מתאפיין במשיכות מכחול חדות וזוויתיות, המשקפות את המתח של החיים המודרניים בעיר.
לבושה האלגנטי של הדמות, הבעת הפנים הספקנית והגוונים המעודנים שלה עומדים בניגוד לרקע הצבעוני והעז.
ציור זה מציין שלב חדש ביצירתו של קירכנר ומבשר את הסגנון הבשל של ציורי העיר הגדולה שלו.
ההיסטוריון לאמנות פטר-קלאוס שוסטר תיאר את הדיוקן כ"פסיכוגרמה צבעונית של תפיסת האדם האקספרסיוניסטית ערב מלחמת העולם הראשונה".
האחיות ארנה וגרדה שילינג שימשו גם כדוגמניות בציורו המרכזי של קירכנר מתקופתו הברלינאית, "כיכר פוטסדאם" (1914), המוצג בגלריה הלאומית החדשה בברלין.
הציור, בגודל 71.5 × 60.5 ס"מ, צויר בטכניקת שמן על בד ונושא את חתימתו של קירכנר בפינה השמאלית העליונה: "EL Kirchner".
בשנת 1916 עבר הציור לידי התעשיין ואספן האמנות קרל הַגֶמַן, ידידו של קירכנר, שבמסגרת הסכם לתמיכה כלכלית קבועה נהג לבחור מדי חודש יצירה מסדנתו של האמן.
בתקופת המשטר הנאצי הוסתר הציור יחד עם אוסף הגמן במוזיאון שטֵדֵל בפרנקפורט, וכך שרד את התקופה.
לאחר מותו של הגמן, הועבר הציור בשנת 1949 לאוסף של האספן קרלהיינץ גבּלר בפרנקפורט על המיין.
לאחר מותו של גבּלר, בשנת 1986, הושאל הציור לתצוגה קבועה באוספי האמנות הממלכתיים של קאסל.
בשנת 1989 נרכש הציור על ידי אגודת ידידי הגלריה הלאומית של ברלין מעיזבונו של גבּלר.
מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 הוצג הציור בתערוכות בין-לאומיות רבות, בהן הביאנלה של ונציה (1952), הדוקומנטה הראשונה בקאסל (1955), תערוכת "האקספרסיוניזם האירופי" בבית האמנות של מינכן (1970), ותערוכות אמני קבוצת "הגשר" באסן, לונדון וברלין.
בנוסף, הציור הוצג בתערוכות של קירכנר בבזל, סיאטל וברלין.
דיוקן אגתה באס הוא ציור שמן מאת רמברנדט ואן ריין, המתוארך לשנת 1641. נחשב לאחת מיצירות הפורטרט היפות ביותר באוסף המלכותי הבריטי.
היצירה מתארת את אגתה באס (1611–1658), רעייתו של סוחר הצמר מאמסטרדם ניקולאס ואן באמבק.
בן זוגה מופיע בדיוקן תואם המצוי כיום במוזיאון המלכותי לאמנויות יפות בבריסל.
הציור חתום ומתוארך על ידי האמן ("Rembrandt f.
היצירה מציגה חידוש קומפוזיציוני מובהק: הדמות מצוירת בתוך מסגרת דמוית הובנה, המצוירת אף היא, ויוצרת אשליה של חציצה חלקית בין המרחב הדמיוני בציור לבין עולמו של הצופה.
היד הנשענת על המסגרת והמאוורר המתקדם אל מעבר לגבול הציור מחזקים תחושת מגע ישיר עם הדמות.
הקטנת הבד במועד כלשהו הפחיתה במידת מה את עוצמת האפקט האשלייתי.
רמברנדט יצר רמות גימור שונות בציור, ביניהן ציור עדין של שיער בגבול קו השיער בעזרת חריטה בצבע באמצעות קצה המכחול, ולעומת זאת עיבוד מדויק ורך במיוחד של עור הפנים והעיניים.
אגתה לבושה בשמלה שחורה מעל מחוך רקום בפרחי זהב ומעוטר בתחרה אלכסונית שחורה.
היא עוטה חצאית משי ורודה בהירה, ואוחזת מאוורר קיפול אופנתי.
מחרוזות פנינים רבות מקשטות את צווארה ופרקי ידיה, והיא עונדת גם צווארון, חזהון ומטפחת – כולם מעוטרים בתחרה.
הבדלים בטכניקות ציור התחרה נחשפו בבחינה טכנית: לעיתים צוירה התחרה בצבע לבן סמיך על רקע כהה, ולעיתים נצבעה משטחית בלבן ואז נחרטו בו אזורים כהים ליצירת הדוגמה.
הקשר בין הדיוקנאות של אגתה באס וניקולאס ואן באמבק
הדיוקן מהווה חלק מצמד דיוקנאות שתוכננו כיחידה אחת – דיוקנה של אגתה באס ודיוקן בעלה, סוחר הצמר ניקולאס ואן באמבק, שנשמר כיום במוזיאונים המלכותיים לאמנויות יפות בבריסל.
שני הדיוקנאות חולקים קומפוזיציה אחידה, הכוללת תבנית מסגרת מדומה (trompe-l'œil) המדמה עץ הובנה, שממנה הדמויות נראות כמתקדמות מעט קדימה, אשליה שתוחזקה ככל הנראה גם באמצעות מסגרות העץ הפיזיות המקוריות.
רמברנדט חיזק את התחושה של חדירה אל מרחב הצופה באמצעות מחוות כגון אצבעות או אביזרים (כגון כפפה או מניפה) החורגים אל מעבר לקו המסגרת המדומה.
הקשר בין שני הציורים מתבטא גם בניגודים צורניים וסמליים בין הדמויות: תנוחות הגוף, שפת הגוף, הבעות הפנים והאביזרים האישיים (כפפות מרוסקות לעומת מניפה פתוחה) יוצרים ביניהם דיאלוג מתוחכם של ניגוד והשלמה.
הקומפוזיציה של ניקולאס שואבת השראה מדיוקן אריוסטו של טיציאן, והשפיעה על ציירים בני זמנו של רמברנדט.
הציורים הופרדו בשנת 1814, ולא ניתן כיום לחוות את האפקט המלא של הדיאלוג החזותי ביניהם אלא באמצעות הדמיות או תצלומים.
עוד בטרם ההפרדה עברו שני הדיוקנאות חיתוך בקצוותיהם, אשר פגע באשליה האופטית המקורית.
בעקבות שינויים אלה, שחזור דמיוני של המראה הראשוני הפך לחלק בלתי נפרד מהתבוננות ביצירה.
הדיוקן צויר שלוש שנים לאחר נישואיהם של אגתה באס וניקולאס ואן באמבק.
בני הזוג התגוררו ברחוב סינט-אנתוניסברסטראאט שבאמסטרדם, באותו אזור בו התגורר רמברנדט עצמו משנת 1631, וסביר להניח כי הכירם.
בין בעלי היצירה בעבר נמנה לואי ברנרד קוקלרס (1805, אמסטרדם).
לאחר שהובאה לאנגליה בידי הסוחר נייווינהויס, הוצעה למכירה בכריסטי'ס בלונדון בשנת 1814 אך לא נמכרה.
לאחר מכן נרכשה בידי ג'ון סמית ונמכרה ללורד צ'ארלס טאונסנד.
בשנת 1819 נרכשה במכירה פומבית בלונדון בידי לורד ירמות עבור ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת.
הציור תועד באוספי קרלטון האוס בשנים 1816 ו־1819, והוצג בגלריית התמונות בארמון בקינגהאם בשנת 1841.
הציור שמור באוסף המלכותי הבריטי.
הוא נמנה עם חמש יצירות מאת רמברנדט הנמצאות באוסף זה, בהן גם הצייר ובת זוגו שנרכשה על ידי ג'ורג' הרביעי בשנת 1811 ונחשבת לרכישתו החשובה ביותר של אמן זה.
דיוקן ג'ורג' הרביעי הוא ציור שמן מ-1821 מאת הצייר הבריטי סר תומאס לורנס, המתאר את המלך ג'ורג' הרביעי בגלימות ההכתרה.
היצירה שמורה כיום באוסף וולאס בלונדון.
ג'ורג' הרביעי (1830–1762) היה דמות מפתח בהיסטוריה של אוסף וולאס ואספן אמנות נלהב.
עוד בטרם הומלך בשנת 1820, היה מיודד עם המרקיזה השנייה מהרטפורד ועם בנה, לימים המרקיז השלישי, ששימש לעיתים כיועצו ואף כסוכן מטעמו במכירות פומביות.
לורנס, שהחזיק בתואר נשיא האקדמיה המלכותית לאמנויות (1820–1830), צייר מספר דיוקנים של המלך, אך התייחס לדיוקן זה כאל המוצלח שבהם.
הדיוקן מתאפיין בגישה בלתי רשמית יחסית ומדגים את האלגנטיות והעידון שאפיינו את המלך.
ג'ורג' העניק את הדיוקן לפילגשו ליידי קונינגהם.
עד שנת 1841 כבר נחרט הדיוקן חמש פעמים והוזכר בכתביהם של ויליאם תקרי (ב"יריד ההבלים") וצ'ארלס דיקנס (ב"בית קדרות").
רכישת היצירה על ידי סר ריצ'רד וולאס מעידה על רגישותו להיסטוריה של האוסף.
לורנס נחשב לדיוקנאי הדגול והאופנתי ביותר בדורו.
מינויו כצייר החצר של ג'ורג' השלישי בשנת 1792, לאחר מותו של ג'ושוע ריינולדס, הוביל להזמנות מזדמנות בלבד, אך רק לאחר 1814 החל המלך ג'ורג' הרביעי להעסיקו באופן תדיר.
זהו דיוקן ההכתרה של ג'ורג' הרביעי, שתיעד את הגלימות המרהיבות שעוצבו לפי הנחיותיו האישיות של המלך.
הציור הוזמן לתלייה באולם הכס בארמון סנט ג'יימס, בין סצנות קרב מאת הצייר ג'ורג' ג'ונס, והוא עדיין תלוי שם כיום.
למרות חשיבותו, הציור נעשה על גבי גרסה מוקדמת יותר — דיוקן מ-1818 שבו תואר ג'ורג' כנסיך העוצר בגלימות מסדר הבירית.
גרסה זו ניתנה לבית האחוזה בדבלין (כיום בגלריית יו ליין), ומהן הועתקו ארבע גרסאות נוספות השמורות באוסף המלכותי.
בגלימת ההכתרה ניכרים קווי המתאר של הגלימה הקודמת, ואף ניתן לראות דרכה פרטים מהתלבושת המקורית.
המלך מתואר בגלימות ההכתרה, כשידו הימנית נשענת על שולחן מסוג Table des Grands Capitaines ולצדו הכתר הקיסרי.
הוא עונד את שרשראות מסדר גיזת הזהב, מסדר גואלף, מסדר באת' ומסדר הבירית.
דיוקן אדוארד השישי הוא ציור שמן המיוחס לצייר הפלמי ויליאם סקרוטס, שנעשה ככל הנראה זמן קצר לפני עלייתו של אדוארד השישי לכס המלכות האנגלי בינואר 1547. היצירה מציגה את יורש העצר הצעיר בהופעה מלכותית מוקפדת בסביבה קלאסית, ומשקפת את מעמדו כיורש חוקי לבית טיודור.
הדיוקן שמור באוסף המלכותי הבריטי ומוצג בטירת וינדזור.
הציור מתאר את הנסיך אדוארד רגע לפני עלייתו לכס המלכות.
הוא לובש גלימת סאטן חומה עם שרוולים תלויים, קישוטי קטיפה, רקמת זהב ודיפון מפרוות לינקס.
תכשיט התלוי על צווארו כולל את סמל נסיך ויילס – כתר מלכותי ושלוש נוצות.
הרקע כולל עמוד קלאסי שעל בסיסו תבליט של הגיבור הרומאי עם הכתובת MARCUS.
מבעד לחלון ניתן לראות פארק צבאים ובית האנטסדון שבהרטפורדשייר, מקום שהותו של אדוארד בין מאי ליולי 1546.
הדיוקן הזה שימש השראה לדיוקן מאוחר יותר של אדוארד, שנוצר בסביבות 1550 בסדנת סקרוטס.
מהציור של וינדזור נלקחו אלמנטים כגון הכובע בעל הנוצה והרקמה המוזהבת.
הציור מיוחס לסקרוטס בשל הדמיון לדיוקן מקביל של "אליזבת הראשונה כנסיכה" - הפאנלים של שני הציורים נבנו בצורה דומה, וישנה אפשרות כי מקורם באותו עץ.
בשנת 1734 תיאר ג'ורג' ורטו כי הדיוקן היה במקור חצי־גוף בלבד, אך הורחב מאוחר יותר לגוף מלא באופן "גרוע ולא מדויק".
עד שנת 1813 קיצצו את התוספות, והפאנל הוקטן מכל צדדיו.
הציור ככל הנראה הוזמן על ידי המלך הנרי השמיני.
הוא תועד לראשונה ברשימת האוסף המלכותי בארמון וייטהול בשנת 1547, נרשם שוב בגלריה המלכותית בשנת 1639, ונמכר לאחר מכן ב־8 בדצמבר 1649 במחיר של עשר לירות שטרלינג.
לאחר השבת המלוכה ב־1660, הדיוקן הושב לאוסף המלכותי, ותועד שוב בשנת 1688. בשנת 1819 הוא תואר כתלוי ב־King's Closet שבטירת וינדזור.
דיוקן אדוארד השישי (ויליאם סקרוטס, המפטון קורט, 1550) הוא ציור שמן גוף-מלא של המלך אדוארד השישי, המיוחס לצייר הפלמי ויליאם סקרוטס.
הדיוקן נחשב לאחד הדיוקנאות הרשמיים החשובים ביותר של אדוארד, והוא נוצר ככל הנראה בשנת 1550, בתקופת משא ומתן לנישואי המלך עם בתו הבכורה של אנרי השני, מלך צרפת.
הדיוקן נרכש על ידי המלכה ויקטוריה בשנת 1882 ונמצא באוסף המלכותי הבריטי.
היצירה מוצגת בארמון המפטון קורט.
הציור מציג את אדוארד השישי בעמידה, בתוך חדר שיש.
הוא לובש תלבושת שחורה רקומה בזהב ומכנסיים תואמים, וחובש כובע משובץ אבני חן ללא נוצת יען.
בידו הימנית הוא אוחז בכפפות, ובידו השמאלית בקצה חגורתו.
קומפוזיציה זו שימשה כבסיס לגרסאות נוספות של דיוקן המלך, ונחשבת לדימוי הרשמי המרכזי של אדוארד מתקופת שלטונו.
הדיוקן מיוחס לוויליאם סקרוטס, שפעל באנגליה בין השנים 1537–1553. מדובר בגרסה איכותית של טיפוס דיוקן אשר התפתח סביב שנת 1550.
הדיוקן נוצר ככל הנראה בתקופת משא ומתן לנישואין בין אדוארד השישי לאליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת, בת הבכורה של אנרי השני, מלך צרפת.
הציור הפך לדימוי רשמי ומזוהה של אדוארד, ונוצרו ממנו גרסאות רבות.
דיוקנאות המלך: השוואה בין דיוקן וינדזור לדיוקן המפטון קורט
שני דיוקנאות רשמיים של אדוארד השישי, המיוחסים לוויליאם סקרוטס, מציגים את המלך הצעיר בתקופות שונות של שלטונו, ומשקפים טיפוסים שונים של תדמית מלכותית.
הדיוקן מטירת וינדזור (1546–1547) מציג את אדוארד בטרם הוכתר למלך, לבוש בגלימת סאטן חומה רקומה בזהב ומרופדת בפרוות לינקס, כשהוא עומד בחלל קלאסי ולצדו עמוד עם תבליט של מרקוס קורטיוס.
לעומת זאת, הדיוקן מארמון המפטון קורט (סביבות 1550) מתאר את אדוארד כבר כמלך מכהן, בלבוש שחור רקום בזהב, בכובע משובץ תכשיטים וללא נוצת יען, כשהוא ניצב בחלל שישי מלא, בגוף מלא.
הקומפוזיציה של דיוקן זה שימשה בסיס לגרסאות רבות ונחשבת לדימוי הרשמי המרכזי של המלך.
דיוקן ג'ורג' השלישי הוא ציור שמן ממלכתי מאת האמן האמריקאי-בריטי בנג'מין וסט, אשר נחתם והושלם במחצית השנייה של שנת 1779. הדיוקן צויר עבור המלך ג'ורג' השלישי ונועד להציגו כמנהיג צבאי סמכותי בתקופה של משבר לאומי.
הציור מהווה חלק מצמד של דיוקנאות רשמיים – של המלך ושל המלכה שארלוט – אשר נועדו מראש לתלייה באולם הקהל של המלך בארמון המפטון קורט.
יצירה זו נחשבת לדיוקן השאפתני והמרשים ביותר של המלך מבין יצירותיו של וסט, והיא מתארת את ג'ורג' השלישי כלוחם בטוח בעצמו המחזיק תוכנית של פריסת כוחות.
בדיוקן זה בוחר המלך ג'ורג' השלישי להופיע שלא בגלימות מלכותיות ולא עם כתרו, אלא כשהוא לבוש מדים צבאיים.
בידו הוא אוחז מסמך – תוכנית לפריסת כוחות צבאיים – והבעת פניו משדרת ביטחון ושליטה.
הציור נועד לציין את אירועי קיץ 1779, כאשר עמד המלך בחזית המאמץ הלאומי לנוכח איום ממשי של פלישה משולבת מצד ציי צרפת וספרד.
במרכז הקומפוזיציה מופיעים שני קצינים רמי דרג כשהם רכובים על סוסים: ג'פרי אמהרסט, ברון אמהרסט הראשון, המפקד העליון של כוחות היבשה בתקופה זו, הלבוש במדי גנרל עם סרט אדום וכוכב מסדר האמבט; ולצדו המרקיז החמישי מלות'יאן, ויליאם קר, הלבוש במדי מייג'ור גנרל עם סרט ירוק וכוכב מסדר הדרדר.
לצדם מופיע גם משרת בלבוש מלכותי, האוחז בסוסו של המלך.
ברקע נראה מחנה צבאי הממוקם על שפת הים, ואוניות מלחמה, ובהן ה־Royal George, אשר יורה מטח כבוד למלך.
אמהרסט, בתפקידו כמפקד, זימן מיליציות אזוריות ופרס תוכנית הגנה, שבמסגרתה הופקד רגימנט הדרגונים הקלים ה־15 על סיורים לאורך חופי קנט וסאסקס - יחידה הנראית גם היא בתמונה.
הדיוקן צויר על רקע מלחמת העצמאות האמריקאית, במהלכה ניהל ג'ורג' השלישי מדיניות נוקשה כלפי המושבות.
ביוני 1779, חרף הצטרפות ספרד למלחמה נגד בריטניה, נותר המלך אופטימי בנוגע לסיום הסכסוך.
הוא הביע את התנגדותו לכל ניסיון לפיוס שלא יגיע מצד המורדים עצמם, ותיאר את האמריקאים כילדים סוררים שיש להשיבם לחיק האימפריה מתוך תחושת תבוסה.
המלך ציפה שהכוחות הבריטיים יצליחו ללחוץ על המורדים מן החזית, בשילוב מתקפות של בני ברית אינדיאניים מן העורף.
לקראת סוף יולי איימה פלישה של הציים הצרפתי והספרדי, אך היא לא יצאה אל הפועל, בין השאר בשל מגפות שהתפשטו בקרב אנשי הצוות.
הציור צויר עבור המלך ג'ורג' השלישי והמלכה שארלוט, ותועד לראשונה באולם הקהל של המלך בארמון המפטון קורט בשנת 1819. לאחר מכן הועבר לחדר הציור של המלכה בארמון זה, שם הופיע ברשימות האוסף בשנים 1835 (מס' 414) ו־1861 (מס' 494).
נכון לשנת 2019, מוצג הדיוקן בגלריה המזרחית של ארמון בקינגהאם.
דיוקן אן הייד הוא ציור שמן שנעשה בשנת 1662 על ידי הצייר סר פיטר לילי, ומתאר את אן הייד, דוכסית יורק ואשתו הראשונה של ג'יימס, דוכס יורק (לימים המלך ג'יימס השני, מלך אנגליה).
היצירה שייכת לאוסף המלכותי הבריטי (RCIN 405641) ומוצגת כיום בארמון הולירוד שבאדינבורו.
הדיוקן נחשב לאיכותי ביותר מבין מספר גרסאות דומות של הדמות, ומתאפיין ברגישות רבה בעיבוד הבד והפרטים.
בציור נראית אן הייד יושבת כשהיא לובשת שמלת סאטן בצבע נחושת.
ידה הימנית נוגעת ברכות בשערה הפזור, בתנוחה טבעית ואישית.
התיאור של סמואל פפיס משנת 1662, לאחר שביקר בסטודיו של לילי, מתאר את הציור כפורטרט מלא של הדוכסית, יושבת בהדרת מלכות בכיסא, לבושה שמלת סאטן לבנה – תיאור שעשוי להתאים לגרסה אחרת או לשלבים מוקדמים של הדיוקן.
הגרסה הנוכחית מציגה קומפוזיציה קלאסית אך בעלת נימה אינטימית.
שתי גרסאות נוספות הדומות בהרכבן שמורות גם הן באוסף המלכותי (RCINs 405508 ו-404080), אך הציור הנוכחי נחשב למוצלח ביותר, במיוחד מבחינת רמת הגימור והעידון שבציור הבד.
ציור זה מציג את אן הייד.
הדוכסית, שישבה עבור לילי במספר הזדמנויות, מופיעה כאן כשהיא לובשת שמלה בצבע נחושת, מקושטת בפנינים ובאבזמים משובצים אבני חן.
צעיף חום מוצמד לצווארון שמלתה, והיא מתוארת תוך שהיא משחקת בשערה ביד ימין, בתנוחה מעודנת אך בעלת נוכחות.
תיאור דומה של דיוקן מלא של הדוכסית בלבן מופיע ברשומותיו של סמואל פפיס משנת 1662, כאשר ביקר בסטודיו של לילי.
הציור זוהה, ככל הנראה, עם הדיוקן שתואר בגלריה המלכותית בארמון קנזינגטון בשנת 1790 (רשימה מס' 1), הועבר לטירת וינדזור בשנת 1795 (רשימה מס' 6), ונרשם כחלק מתכולת חדר השינה המלכותי בטירת וינדזור בשנים 1813 ו-1816.
גרסה זו של דיוקנה של אן הייד, הדוכסית מיורק (1637–1671), נחשבת לעותק שנעשה ככל הנראה בסטודיו של סר פיטר לילי, עם שינויים קלים מהגרסה המקורית (RCIN 405641).
בציור, הדוכסית מתוארת יושבת בשמלת סאטן בצבע נחושת, מקושטת בפנינים ובאבזמים משובצים, כאשר ידה הימנית בוחשת בשערה הארוך.
צעיף חום מוצמד לצווארון השמלה.
תיאור דומה מופיע ברשומותיו של סמואל פפיס משנת 1662, שם הוא מתאר דיוקן מלא של הדוכסית בסטודיו של לילי, כשהיא יושבת בלבן על כיסא רשמי.
הציור נרשם ככל הנראה לראשונה במלאי ארמון קנזינגטון בשנת 1710 (מס' 26), הוצג במדרגות המלכותיות המצוירות בארמון זה בשנת 1732, ולאחר מכן עבר לחדר ההלבשה של המלכה (המכונה גם "החדר הכחול" או "חדר הקטיפה הכחולה") בארמון בקינגהאם בשנים 1790 ו-1819 (מס' 668).
הציור הופיע כאיור מעל דלת ביצירתו של פיין Royal Residences משנת 1819. בשנת 1864 נמצא בארמון סנט ג'יימס, תלוי לצד ציור נוסף (RCIN 403224, מס' 33–34).
אן הייד (1637–1671) הייתה בתו של אדוארד הייד, הרוזן השלישי מקלרנדון וקנצלר המלך צ'ארלס השני.
היא הכירה את דוכס יורק בשנת 1656 בעת ששירתה כמלוות כבוד לאחותו, מרי, נסיכת אורנז'.
לאחר שהרתה לו, נישאו בני הזוג בשנת 1660, למרות התנגדות מצד משפחותיהם.
אמו של הדוכס, המלכה האם הנרייטה מריה, התנגדה לנישואין בטענה שמעמדה של אן נמוך, ואביה של אן חשש מהשלכות פוליטיות על מינוי בתו למעמד מלכותי.
הדוכסית נחשבה לאשה חכמה ובעלת השפעה על בעלה, ולעיתים תוארה גם כמרוחקת ותקיפה.
לשניים נולדו שמונה ילדים, אך רק שתי בנות – מרי ואן – הגיעו לבגרות.
שתיהן גדלו כפרוטסטנטיות לפי אמונתה של אמם, ושתיהן ימלכו לימים כמרי השנייה ואן, מלכות אנגליה.
היצירה תועדה לראשונה בשנת 1688 כתלויה בחדרו הפרטי של המלך בטירת וינדזור (מס' 1071).
בשנת 1710 מוקמה מעל האח בחדר ההלבשה של המלכה בארמון, שם נשארה עד 1776. משנת 1792 חזרה היצירה לחדרו של המלך, והיא מופיעה גם בפרסום המאויר של ויליאם פיין Royal Residences משנת 1819 (RCIN 922104).
דיוקן אן מדנמרק הוא ציור שמן על פאנל עץ, המתוארך לשנת 1614 ומיוחס לצייר הפלמי מרקוס חרארטס הבן .
היצירה מתארת את אן מדנמרק, רעייתו של ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד (ובהמשך גם ג'יימס הראשון של אנגליה), ומתאפיינת בפרטי לבוש ותכשיטים המלמדים על מעמדה המלכותי ועל אופנת החצר של ראשית המאה ה-17.
הציור שמור בהאוסף המלכותי הבריטי ומוצג בארמון הולירוד שבאדינבורו, סקוטלנד.
מספר הקטלוג ביצירה הוא RCIN 404437.
אן מוצגת בדיוקן בן שלושה רבעים, עומדת בלבוש טקסי מפואר הכולל שמלת משי בצבע אפור־כסוף, ארוגה בפרחים קטנים.
על מותניה נראית חצאית נפוחה ורחבה הנתמכת בפארתינגייל (Farthingale) – אביזר אופנתי בצורת גלגל שטוח, שאן המשיכה ללבוש גם לאחר שיצא משימוש בחוגי האצולה.