tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוקדי מרד נוספים התגלו בלוד, אף שם התפרסמה קהילה יהודית גדולה ששמרה על קשרים עם המרכזים בגליל.
המשולש טבריה-ציפורי-לוד שימש מרכז תעשייתי למלאכת האריגה.
שאיפת המורדים להשתלט על ירושלים הייתה ברורה.
ההצלחות הראשונות של צבא המורדים מחד, והכוח הצבאי הרומי הדל שחנה בירושלים בסדר גודל של גדוד פרשים אחד, שלא היווה בעיה מיוחדת למורדים מאידך, סימלו את האפשרות לניצחון.
המורדים פרצו לירושלים, הניסו ללא קושי את הכוח הרומי.
הם חסו על התושבים הנוצרים, כדי לא לעורר את זעם הקיסר הנוצרי, אך לדברי תאופנס המודה (בחיבורו "כרונוגרפיה", המאה ה-9), הרגו המורדים היהודים "רבים מעמי נכר, הלנים ושומרונים".
תאופנס הוא הסופר הראשון שהציג את הטענה הזאת.
תחילה הצליחו המורדים להתגבר על חיל המצב הדל שהציבו הרומאים בארץ, אולם עד מהרה הזעיקו הרומאים תגבורות.
אב הכנסייה הירונימוס (342–420) מתאר ב"כרוניקון" שלו את דיכוי המרד:
הד לאירועים קשים אלה מופיע בקינה במדרש פסיקתא רבתי: "קול צעקה משער הדגים, זו עכו...
ויללה מן המשנה – זו לוד...
ושבר גדול מן הגבעות – זו ציפורי...
הילילו יושבי המכתש – זו טבריה".
תיאור זה אינו מספק רמז כרונולוגי ברור, אולם שלוש מתוך ארבע הערים הנזכרות בו זהות לשלושת מוקדי המרד הנזכרים בתיאורו של הירונימוס.
נראה כי אזכורה של עכו מורה על אתר קרבות כלשהו, ואולי אף המרכזי, המכריע, הסמוך לעיר נמל זו בו התכתשו הרומאים עם המורדים.
מתוך שני המקורות הללו, נראה כי הכוחות הרומיים התקדמו דרומה לאורך קו החוף מאנטיוכיה לעכו, ומשם פרצו אל עומק הגליל והכניעו את המורדים.
אולם בשונה מהירונימוס, סופרים נוצרים אחרים שמציינים את המרד מזכירים את ציפורי בלבד ולא מזכירים את טבריה ולוד.
תאופנס המודה מציין כי הרומאים החריבו את דיוקיסריה, ואילו שני ההיסטוריונים הנוצרים של הכנסייה, סוקרטס מקונסטנטינופול ("תולדות הכנסייה", ב, 33) וסוזומנוס (שניהם כתבו במחצית הראשונה של המאה ה-5), מתארים את המרד של יהודי דיוקיסריה וסביבתה נגד הרומאים והכנעתו על ידי גאלוס.
סוזומנוס מציין שגאלוס שהה באותה עת באנטיוכיה, שלח כוחות לדכא את המרד, והחריב את דיוקיסריה.
יוחנן כריסוסטומוס, מההוגים הנוצרים במאה הרביעית, מתאר ב"דרשה נגד היהודים" (Adversus Judaeos) , את מרד היהודים בקונסטנטיוס: "אבל הקיסר ראה מה הם ניסו לעשות, חתך את אוזניהם והשאיר על גופם את הסימן הזה של אי-ציותם.
לאחר מכן הוא הצעיד אותם בכל מקום, כמו עבדים ונבלים נמלטים, כך שכולם יראו את גופותיהם המרוטשות, ותמיד יחשבו פעמיים לפני שישקלו אי פעם לנסות מרד כזה".
ממצאים ארכאולוגיים מלמדים כי ציפורי נפגעה קשות וחלקים ממנה נשרפו וכך, אם כי בממדים זעירים הרבה יותר, ניתן לומר על טבריה ולוד.
ממצאים מראים כי אף בית שערים חרבה באותו זמן, מה שמלמד אולי שאף בה התארגן מרכז מרידה.
בכל מקרה, הפגיעה במרכזים אלה לא הייתה כה קשה, ויישובים כמו ציפורי וטבריה השתקמו עם הזמן ושבו לתפקד כמעט כמו בתקופה שלפני המרד.
התגובה הרומית לאחר דיכוי המרד הייתה שבלונית ונקודתית: הטלת משטר צבאי על מרכזי המרד, פגיעה בזכויות הפוליטיות, הכלכליות והמשפטיות של התושבים, ומרדף אחר גורמים שהיו מעורבים ביוזמת המרד ובתמיכה בו.
האחראי לניהול המדיניות הרומית היה המצביא אורסיקינוס, מגיסטר אקוויטום.
בספרות חז"ל אין זכר למרידה, אלא רק לדיכוי ולפעולות עונשין של הצבא הרומי.
בתלמוד הירושלמי מסופר כי אורסיקינוס "שרף ספר תורה של צנבריים".
צינברי הייתה עיר לחוף הכנרת, בסמוך למוצא הירדן.
הפעילות הרומית לאיתור גורמים עוינים להם מוצאת את ביטויה בתלמוד הירושלמי מפי רבי חייא בר אבא: "בימי אורסיקינוס המלך נתבעו אנשי ציפורי, נתנו רטיה על אפם ולא הכירום, ולבסוף נאמרה עליהם לשון הרע ונתפשו כולם".
מטקסט זה נלמד על ציפורי כמוקד המרד, על החיפושים והמרדף שהתבצעו נגד גורמי המרד, על ניסיונות המילוט וההסתתרות, ועל האווירה הקשה ששררה במהלך דיכוי המרד, כשיהודים הסגירו את בני עמם לרומאים.
ייתכן שמסורת אחרת, הדנה בחכמי טבריה, קשורה למרד זה, ובה מתוודים הבורחים כי הסתתרו במערות והתמחו להבחין בין יום ללילה לפי שינויי הבוהק שחלו בנרות השמן.
אולם אין זה מוכח שמסורת זו קשורה למרד, וייתכן שמדובר בבריחה מפני גובי מיסים.
מסורות אחרות בירושלמי מספרות על חילול שבת עבור צורכי צבאו של אורסיקנוס.
מסופר כי "ר' יונה ורבי יוסה הורו לאפות לארסקינס בשבת.
לא נתכוון לשמד אותם ולא נתכוון אלא לאכול פת חמה".
אולם בעוד שסיפור זה מרמז שאורסיקינוס עצמו ביקש שיאפו עבורו לחם טרי בשבת, מסורת אחרת מוסרת: "רבי ליעזר ורבי אבמרי ורבי מתניה הורו להביא פת לארסיקנס בשבת שמא יצרכו לו הרבים".
כלומר, חכמים הם שהורו לאפות עבורו בשבת, וזאת כדי שייעתר לבקשותיהם לבטל עונשים.
מסופר כי מאוחר יותר ביקרו אותם ראשי החכמים בטבריה שהורו לאפות בשבת, אצל אורסיקינוס, וזה כיבד אותם: "ר' יונה ור' יוסה נכנסו לפני ארסקינס באנטיוכיה.
ראה אותם ועמד לו מלפניהם.
אמרו לו: ומלפני אלו היהודים אתה עומד לך?
כשאני יוצא לקרב רואה אני את דמותם ומנצח".
העובדה שלא הוטלו גזירות שמד על היהודים, שלא נרדפה הנשיאות ושלא נרדפו החכמים (הללו התירו ליהודים, מטעמים פרגמטיים, לספק אוכל לצבא הרומי ואפילו בשבת) ושמערכת היחסים בין היהודים לרומאים הותקנה לאחר זמן קצר יחסית מלמדת כי המרד לא היה אלא אפיזודה חולפת בהיסטוריה של שני העמים, הכובש והנכבש.
מרגרינה היא תחליב של מים בשמן צמחי המשמש לרוב למאכל.
מקור שמה של המרגרינה הוא המילה היוונית "μάργαρον" שמשמעותה "פנינה", וזאת בשל המשקעים הכדוריים דמויי הפנינה המרכיבים את חומצת השומן במרגרינה.
חומצות השומן המרגרי התגלו לראשונה ב-1813 על ידי הכימאי הצרפתי מישל שוורל.
ב-1869 איפוליט מז'-מורייס (Hippolyte Mège-Mouriès) בצרפת נענה לאתגר שהציב נפוליאון השלישי למצוא תחליף זול וזמין לחמאה, והמציא את המרגרינה שאחד ממרכיביה היה חומצת שומן מרגרי.
המרגרינה של מז'-מורייס יוצרה משומן בקר ומי חלב.
הוא קרא לחומר שהמציא "אולאומרגרין" (oleomargarine), אשר לימים התקצר לשם המסחרי "מרגרינה".
מז'-מורייס רשם פטנט על המצאתו והרחיב את פעילותו מעבר לצרפת, אבל זכה להצלחה מסחרית מועטה בלבד.
ב-1871 מכר את הפטנט לחברה ההולנדית Jurgens (שכיום היא חלק מיוניליוור).
באותה שנה, הפרמקולוג הגרמני בנדיקט קליין מהעיר קלן ייסד את מפעל המרגרינה הראשון "Benedict Klein Margarinewerke", שייצר את המותגים "Overstolz" ו-"Botteram".
בשנת 1902 רשם וילהלם נורמן פטנט על הידרוגנציה של שמן צמחי נוזלי ובסביבות 1910 הוחל בשימוש בשיטתו בייצור מרגרינה.
בעשורים שלאחר מכן כללה המרגרינה שמן צמחי שעבר הידרוגנציה, שמן נוזלי ושומן מן החי.
המרגרינה נחשבה לתחליף זול לחמאה והיצרנים השתדלו לשוות לו מאפיינים של חמאה.
מרגרינה יוצרה משומן צמחי שעבר הקשיה בהידרוגנציה מלאה (ייצור שומן רווי) או בהידרוגנציה חלקית (ייצור שומן טרנס).
שיטות אלו שלטו בייצור המרגרינה עד לשנות ה-90 של המאה ה-20 ומטרתן הייתה לייצר מוצרים עם עלות ייצור נמוכה ומאפיינים דומים לחמאה.
במהלך המאה ה-21 השתדלו יצרני המרגרינה להעלות את ערכה התזונתי.
רוב המותגים חדלו בהדרגה מהשימוש בשמנים שעברו הקשיה (הידרוגניים), וכיום אינם מכילים שומן טרנס.
מותגים רבים השיקו ממרחי מרגרינה המכילים רק שליש מכמות השומן והקלוריות של הממרחים המסורתיים.
סוגי ממרחים נוספים מכילים אומגה 3, אינם מכילים מלח או דלי נתרן, או שעשויים משמן זית.
השיטה הבסיסית של ייצור מרגרינה כוללת החלבה של תערובת שמנים ושומנים צמחיים – על ידי הידרוגנציה או תהליכים אחרים – באמצעות חלב רזה, קירור התערובת במטרה למצק אותה, ועיבודה כדי לשפר את המרקם שלה.
שומנים צמחיים ושומנים מן החי הם תרכובות דומות בעלות נקודות התכה שונות.
השומנים הללו, שהופכים לנוזל בטמפרטורת החדר, נקראים שמנים.
נקודות ההתכה קשורות בהימצאותו של קשר כפול בין אטומי הפחמן בתרכובות חומצות השומן.
על פי רוב, השמנים הטבעיים עוברים הידרוגנציה על ידי הוספה של מימן בשמן ושימוש בניקל כזרז, תחת תנאים מבוקרים.
התוספת של מימן לקשרים הבלתי רוויים גורמת ליצירת קשרי C-C (פחמן-פחמן), ובכך מעלה את נקודת ההיתוך של השמן ומקשה אותו.
זאת בעקבות חיזוק קשרי ואן דר ואלס בין המולקולות הרוויות לעומת המולקולות הבלתי רוויות.
עם זאת, מאחר שיש יתרונות בריאותיים להגבלת כמות השומן הרווי בתזונה האנושית, התהליך מבוקר כך שרק כמות מינימלית מהקשרים יעברו הידרוגנציה להשגת המרקם הרצוי.
המרגרינות שמיוצרות באופן זה מפורסמות ככאלה שמכילות חומצות שומן בלתי רוויות.
שיטה זו משמשת כיום בייצור של כמה מסוגי המרגרינות למרות שהתהליך פותח ולעיתים זרזים מתכתיים אחרים משמשים בתהליך הייצור, לדוגמה פלדיום.
אם ההידרוגנציה היא חלקית (דבר לא מחייב בייצור מרגרינה, ובדרך כלל אם נעשה שימוש בתהליך כזה במרגרינה, היצרן חייב להצהיר על כך על גבי התווית), הטמפרטורות הגבוהות יחסית של תהליך ההידרוגנציה יהפכו כמה מקשרי הפחמן הכפולים לצורת "טראנס".
כאשר קשרים אלה לא עוברים הידרוגנציה מלאה בתהליך, הם יופיעו בתוצר המרגרינה הסופי בצורת מולקולות של חומצות שומן טראנס.
מסיבה זו, שומנים שמוצקו חלקית אינם נמצאים בשימוש נרחב בתעשיית המרגרינה.
שמנים טרופיים מסוימים, כגון שמן דקל או שמן קוקוס, הם מוצקים חלקית מטבעם ואינם מצריכים הידרוגנציה.
המרגרינות המודרניות מיוצרות ממגוון שומנים צמחיים ומן החי, כאשר אלה מעורבבים עם חלב רזה, מלח וחומרים מתחלבים.
אחוזי השומן במרגרינות ובממרחים משומן צמחי שנמכרים בשוק נעים בין 10% ל-90%.
כמות המים והשמנים הצמחיים תשתנה במעט בין מרגרינה אחת לשנייה, תלוי בתכולת השומן הסופית ובמטרת השימוש של המרגרינה (מריחה, בישול או אפייה).
השמנים המשמשים לייצור המרגרינה מיוצרים מזרעים (כמו קנולה, חמניות) פולים (סויה) ומזוקקים, ולאחר מכן מערבבים אותם עם שומנים צמחיים כמו שמני דקל או קוקוס, או שמנים מוקשים.
במקרים שבהם לא מוסיפים לשמן הצמחי שומן מוקשה, הוא עובר תהליכים אחרים, כמו למשל הידרוגנציה חלקית או מלאה, כדי למצק אותו.
במקרים אחרים ישנם שמנים טבעיים יותר, המופקים בתהליכים טבעיים ללא הקשיה שיכולים לתת מרקם מוצק ללא יצירת שומן טרנס או העלאה של השומן הרווי.
לתערובת שמתקבלת מהתהליך מוסיפים מים, חומצת לימון, קרוטנואידים, ויטמינים ואבקת חלב.
מתחלבים כמו לציטין עוזרים לשמן לספוג את המים באופן אחיד, ויש הנוטים להוסיף לתערובת גם מלח וחומרים משמרים.
גם כאן אין זה מחייב, ולא כל המרגרינות מכילות חומרים משמרים.
ניתן בבירור לזהות זאת בבדיקה פשוטה של התווית.
תחליב השמן והמים עובר חימום, ערבול וקירור לקבלת המרקם הקרמי הסופי המוכר.
קיימים שלושה סוגים שכיחים של מרגרינה:
ממרחי שומן צמחי רכים בעלי תכולה גבוהה של שומנים חד או רב בלתי-רווים, שמיוצרים משמני חריע, חמניות, פולי סויה, זרעי כותנה, קנולה או זית.
מרגרינות בבקבוק לבישול או להוספה לתבשילים.
מרגרינות קשות, בדרך כלל חסרות צבע, לבישול או לאפיה.
בארץ ישראל החל ייצור המרגרינה בסוף 1938 בחיפה על ידי ד"ר ארנולד הילדסהיימר וחברת תוצרת מזון ישראלית שקבלה זיכיון לייצור מרגרינת בלו בנד מחברת יוניליוור.
במקביל, החלה שמן תעשיות בייצור ושיווק "מרגרינה דקל", בתחילת 1939. המרגרינה היוותה תחליף זול לחמאה ועלתה בין חצי לשליש מחיר החמאה.
בעקבות הפרשי המחירים נטען שרבו הזיופים של מוצרים שנמכרו כחמאה אך הכילו אחוזים נכבדים של מרגרינה.
הפרסומים על הזיופים דחפו את השכבות מעוטות האמצעים להעדיף את המרגרינה על פני החמאה.
בלו-בנד – מיוצרת על ידי יוניליוור
מזולה – מיוצרת על ידי יוניליוור
ויקול - מיוצרת במסגרת שיתוף פעולה של תנובה ואוליביה
עץ הזית בריאות מהטבע – סדרת מרגרינה של עץ הזית
פוליבה - מרגרינה לענף המזון, מיוצרת על ידי פוליבה בע"מ
קנדה אסרה ייצור ושיווק של מרגרינה משנת 1886, בנימוק שמדובר בזיוף של חמאה.
האיסור בוטל זמנית בשנים 1917–1923 בגלל מלחמת העולם הראשונה ובוטל סופית בהחלטה של בית המשפט העליון של קנדה בשנת 1948. חוקים לאיסור שיווק מרגרינה הועברו במדינות שונות של ארצות הברית בשנים 1884–1885, אולם אלו בוטלו על ידי בית המשפט.
החוק במסצ'וסטס התמיד עד 1894 אז בוטל על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית שקבע שלא ניתן לאסור מכירת מרגרינה לא צבועה, בגלל שהיא אינה דומה לחמאה.
מדינות אחרות אסרו על צביעת המרגרינה בצהוב, או חייבו את צביעתו בצבע מסוים כמו ורוד או לבן.
בארצות הברית נקבע ב-1886 מס פדרלי מיוחד על מרגרינה וחובת תשלום עבור רישיון.
בשנת 1902 המס הומר למס על מרגרינה שנצבעה באופן מלאכותי בצהוב ובשנת 1931 המס נקבע על כל מרגרינה צהובה.
המס בוטל לבסוף בשנת 1950.
באמצע המאה ה-20 המרגרינה, ובייחוד מהסוג המכיל שומן רב בלתי-רווי, לקחה חלק מרכזי בתזונה המערבית וגברה במידת הפופולריות שלה על החמאה.
ב-1930 בארצות הברית, לדוגמה, האדם הממוצע אכל יותר מ-8.2 קילוגרם של חמאה בשנה ורק יותר מ-0.91 קילוגרם של מרגרינה.
בסוף המאה ה-20, האדם האמריקאי הממוצע אכל כ-2.3 קילוגרם של חמאה וקרוב ל-3.6 קילוגרם של מרגרינה.
יהודים שומרי כשרות וכן טבעונים מוצאים במרגרינה תחליף לחמאה מעצם היותה פרווה וצמחית לחלוטין.
מֶרֶד הוא התקוממות ישירה ומקיפה נגד שלטון, סמכות ממוסדת או מוּסכמות חברתיות יסודיות.
מהותו של מרד משקפת ניתוק מוחלט ורדיקלי מן האמנה החברתית שבין הממשל לאזרחים.
מרד מוגדר כקונפליקט א-סימטרי פנימי, המתרחש בגבולותיה של טריטוריה נתונה.
מטרתו העיקרית של מרד היא לשנות את הסדר הפוליטי הקיים או להפיל לחלוטין את הסמכות השלטונית הנוכחית.
קונפליקט זה מאופיין ביחסי סמכות ברורים, כאשר צד אחד הוא השלטון הממוסד והלגיטימי.
מנגד, נמצאת קבוצת המורדים, אשר עם פעולת המרד מכריזה למעשה כי השלטון איבד את הלגיטימיות שלו לחלוטין, וכי קיים כורח בהקמת סדר חדש.
מטרתה המוצהרת היא להשתלט על מוסדות השלטון, להשיג שליטה ולשנות את מאזן הכוחות.
בכך, מרד מהווה קריאת תיגר ישירה על עצם עקרון הסמכות השלטון.
המרד כולל ספקטרום רחב של התנהגויות, החל מאי-ציות אזרחי שיטתי ועד לניסיונות מאורגנים ואלימים להרוס ולהחליף את הסמכות המבוססת.
השימוש השכיח במונח זה מתאר התנגדות חמושה כנגד ממשלה מכהנת או שלטון כובש, אך הוא יכול לתאר גם תנועת התנגדות המשתמשת באמצעים לא אלימים כדי לערער על הסמכות.
קבוצת מורדים היא גוף מתואם הפועל במודע לשאוף להשיג שליטה פוליטית על מדינה שלמה או על חלק משמעותי ממנה.
המניעים הנפוצים ביותר לפרוץ מרידות כוללים תגובה מצד האוכלוסייה לתנאי מחיה קשים או פעולה המתבצעת כחלק מהפיכה צבאית.
בהתאם לאופיו הרדיקלי והמאיים, מרד נחשב לעבירה חמורה ביותר על ידי השלטונות שכלפיהם הוא מופנה, ועל כן הוא גורר ענישה קשה, במיוחד בהקשר של מצבי חירום או מלחמה.
שימוש אחר במונח הוא כדי לתאר קשירת קשר (תכנון) לבצע סירוב לפקודה חוקית, ביחידה צבאית או בכלי שיט אזרחי.
בעידן מגלי הארצות, מראשית המאה ה-15 עד לראשית המאה ה-17, נערכו מרידות רבות במטרה להדיח קפטנים (מפקדים) של ספינות – למשל במסעותיהם של פרדיננד מגלן והנרי הדסון.
המרידות הידועות ביותר, שאף הוסרטו לקולנוע, הן המרד על הבאונטי, שפרץ על ספינה בריטית בשנת 1789 במטרה להדיח את הקפטן ויליאם בליי, והמרד על אוניית הקרב פוטיומקין שפרץ על ספינה רוסית בשנת 1905 כחלק ממהפכת 1905.
כיום מרד בכלי שיט מוגדר כאשר לפחות שלושה אנשי צוות משתמשים בנשק חם על מנת ליטול את הפיקוד על כלי השיט.
בתגובה על מעשה מרד, יש בסמכות רב החובל להשתמש בנשק חם רק לצורך דיכוי המרד, וזאת רק אם היה שימוש בפועל בנשק חם מצד המורדים (או איום ממשי על שימוש בנשק כזה).
אפטר ומקדרמוט הבחינו בין שני סוגי מרד:
מרד פרו-אקטיבי: מרד בו התחושה היא של רצון להתנגד לדרישה כדי להשיג הנאה וריגוש.
מרד מסוג זה ניתן לראות בהתנהגות תלמידים שובבים היוצאים כנגד דמות הסמכות בכיתה (המחנכת) על-מנת להשיג חוויות מרגשות או תשומת לב.
מרד רה-אקטיבי (תגובתי): רצון להתנגד לדרישה שנשפטת כלא הוגנת, לא הגיונית או בלתי צודקת.
במאמר משנת 2003 התייחס בילוו להתנהגות מרדנית במסגרת קבוצתית.
לטענתו, בהקשר של יחסים בתוך קבוצה ניתן להתייחס למרדנות כאסטרטגיה חברתית לפיה האדם מחבל בסטאטוס קוו של הקבוצה.
שיקולים המביאים למרידה הם היכולת הבסיסית של קבוצה מסוימת לערוך דיון ושינויים, כמו גם הלך הרוח של המורד.
כלומר הערכה מקדימה: איזו סוג של קבוצה זו עבורי והאם היא מקובלת עלי כאדם?
למנהיג או מנחה בקבוצה מסוימת יש משמעות חשובה ועליו לנווט בין ריחוק לקרבה כלפי יתר חברי הקבוצה, כך שתוכל להיווצר עצמאות מחד וגיבוש וקרבה מנגד.
במאמרו, מתייחס בילו לארבעה סוגים שונים של מרידות בקבוצה:
התנגדות: לחץ מתמשך ונוכח כנגד תהליך ותוכן קבוצתי המצמיח נתיבים חדשים.
המתנגד מעלה רגשות חשובים, אף על פי שלפעמים הוא לא מביע אותם בדיבור אלא מבליט אותם החוצה בהתנהגותו.
בכך הוא מעביר לזולת מידע אודות האי נוחות שהוא חש ואת עובדת הזדקקותו לתשומת לב ודיאלוג.
לזכותו יאמר שהמנהיג ער לשינויים בקבוצה ולרגשות החברים.
המורד עשוי להיות ידידותי או עוין ולא בקלות ניתן לזהותו.
פרישה: כאשר נוצר קרע בין פרט/פרטים לבין הקבוצה העיקרית וזה מאיים על הנאמנות וההתקשרות ההדדית, המורד פורש מהקבוצה.
במקרה כזה ההפסד הוא לכל הצדדים.
במקרים בהם קבוצה אינה בטוחה או לא מסוגלת להכיל שינוי, בריחה היא הבחירה ההגיונית.
בדומה, כשאדם משתמש בקבוצה כדי להזיק לעצמו או אחרים, על המנהיג להרחיקו באופן זמני או לצמיתות.
הפרישה עצמה היא האקט המרדני.
אנרכיה: טיפוס אנרכיסטי מורד יקדם משברים של חוסר תקשורת, חוסר הבנה ובלבול בקבוצה.
מהפכה: טיפוס מהפכני מורד ינסה להשתלט על הקבוצה.
תאורטיקן נוסף אשר חקר את תופעת המרד לעומקה והבחין בין סוגי מרד שונים הוא גבריאל בוקובזה.
בפרי עטו משנת 2009 הוא מחלק את ההתנהגות המרדנית לחמישה סוגים מובחנים:
מרד טלי (Telic rebellion) – מרידה שיש לה תכלית מוגדרת.
נובעת מתוך תגובה למצב בלתי הוגן.
מרד זה מבוסס על מערכת אמונות או ערכים השואפת ליצור סדר חדש וטוב יותר.
לדוגמה, פרומתאוס בגד בזאוס וגנב מהאולימפוס את אש האלים (המסמלת את הידע, המלאכה והתבונה) והעבירה לבני האדם.
פרומתאוס נחשב למורד משום שזאוס מנע בכוונה את האש מבני האדם, והוא הפר את הסדר כשמסר להם ידע וכוח שנועדו לשנות את יחסי הכוחות מול האלים.
דוגמה נוספת היא חטא עץ הדעת כאשר אדם וחוה מרדו בסמכות האלוהית ואכלו מפרי עץ הדעת בניגוד לציווי המפורש.
מרד הדוניסטי (Hedonistic rebellion) – מרד מתוך חיפוש אחר ריגוש, הנאה מיידית או משחק.
לדוגמה איקרוס מרד בהוראת אביו פן יתקרב מידי לשמש במעופו, משום שנחסף אחר החוויה, מה שעלה לו בחייו.
מרד פנטסטי (Fantastic rebellion) – מרידה שמתקיימת אך ורק בדמיון, במחשבה או בשיח, ואין לה כוונה או יכולת ממשית להתממש במציאות הקרובה.
מרד זה נשאר בגדר פנטזיה ולא מתקיים במציאות.
מרד אנרכיסטי (Anarchist rebellion) – מרידה פוליטית וחברתית שמטרתה העיקרית היא ביטול כל צורות השלטון, הסמכות הכפייתית וההיררכיות החברתיות.
לדוגמה, במרד באסטוריאס שאורגן על ידי סוציאליסטים ואנרכיסטים במחוז אסטוריאס שבספרד באוקטובר 1934, שדוכא צבאית על ידי הגנרל פרנסיסקו פרנקו.
מרד מתריס (Defiance rebellion) – מרד זה הוא התנגדות בולטת ונועזת כנגד דמות הסמכות.
מרד אוגוסט (בגאורגית: აგვისტოს აჯანყება, אגוויסטוֹס אג'אנקֶ'בָּה) היה מרד כושל כנגד השלטון הסובייטי ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה, שהתרחש מסוף אוגוסט ועד לתחילת ספטמבר 1924.
המרד הונהג על ידי הוועדה לעצמאות גאורגיה, במטרה להחזיר את עצמאות גאורגיה מברית המועצות, ואיחד קבוצת ארגונים פוליטיים אנטי-סובייטיזם, שהונהגו על ידי המפלגה הגאורגית הסוציאל-דמוקרטית (מנשביקית).
תקופת המרד הייתה בשיאו של מאבק מתמשך בשלטון הבולשביקי שנמשך שלוש שנים.
השלטון הבולשביקי כונן על ידי הצבא האדום בתום מערכה צבאית כנגד הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בתחילת 1921. המרד דוכא בידי הצבא האדום ויחידות של הצ'ה קה (ארגון הביון והמשטרה החשאית הראשית של הסובייטי הראשון), בגלים של דיכוי שבהם טוהרו אלפי תושבים גאורגים (לפני הטיהורים הגדולים).
מרד אוגוסט היה אחד מהמרידות הגדולות האחרונות כנגד הממשל הסובייטי המוקדם וכישלונו סימן את הביסוס הסופי של השלטון הקומוניסטי בגאורגיה.
גאורגיה הכריזה על היותה חלק מרפובליקות ברית המועצות ב-25 בפברואר 1921, כאשר הצבא האדום השתלט על טביליסי, בירת גאורגיה, והכריח את הממשלה המנשביקית לגלות.
עדיין לא היה קל להנחיל את הנאמנות הגאורגית למשטר החדש.
בשלוש השנים הראשונות של שלטונו, הבולשביקים הצליחו לגייס פחות מ-10,000 איש למפלגתם, כאשר המנשביקים עדיין נהנו מפופולריות ניכרת בגאורגיה, כשהם מונים מעל ל-60,000 חברים לארגונם.
העצמאות הקצרה של 1918–1921, שיחקה תפקיד קריטי בהתעוררות הלאומית של גאורגיה, שהובילה לתמיכה הפופולרית בשלטון המפלגה המנשביקית.
סובייטיזציה כפויה והתמרמרות מהארגון מחדש של גבולות גאורגיה, בו היא איבדה חלקים גדולים משטחיה לטובת טורקיה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של ארמניה ורוסיה, הפיחו רוח במפרשי האופוזיציה למשטר החדש.
הממשלה הבולשביקית, שהונהגה על ידי ועידת המהפכה הגאורגית, שנהנתה מתמיכה קטנה של האוכלוסייה, עמדה מול הסיכון של מרד ומלחמת אזרחים.
לבולשביקים היה קשר מוגבל עם האכרים הגאורגים, שהתנגדו נמרצות לקולקטיביזציה והיו מאוכזבים ממחסור באדמות ובעיות כלכליות אחרות.
בנוסף לכך המצב במדינה היה קשה, רעב המוני התפשט אזורים רבים, ובקיץ 1921 הייתה התפרצות של כולרה שגבתה אלפי קורבנות.
המחסור הנואש במזון והתמוטטות השירותים הרפואיים הובילו לתמותה גבוה, הפטריארך הקתולי לאוניד היה בין הקורבנות.
מעמד הפועלים הגבוה שהיה בעל אופי פוליטי, עם בעיות כלכליות חמורות, היה גם הוא עוין למשטר החדש כמו גם האינטליגנציה הלאומית והאצולה שהבטיחו את נאמנותם לרפובליקה המנשביקית.
בתקופת המעבר משלטון ועידת המהפכה לשיטה הסובייטית, שעבוד ארגוני הפועלים והאיגודים המקצועיים לוועדות המפלגה הבולשביקית ומדיניות הריכוזית של מוסקבה, יצרו אי שביעות רצון אפילו בין הפועלים הרב-גזעיים של טביליסי, שהיו בין האוהדים ביותר לדוקטרינה הסובייטית.
אי שביעות רצון בחברה הגאורגית השתקף בעקיפין במאבק מר בין הבולשביקים על הדרך להשגת שינוי פני החברה מבחינה סוציאלית ופוליטית.
בעלי הקו הנוקשה, בהנהגת סרגו אורדז'וניקידזה, ראש הוועדה האזורית של עבר-הקווקז (זאיקריקום) של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ויוסיף סטלין, קומיסר העם, פתח בסדרת צעדים שאיימו בחיסול שאריות הממשל העצמי הגאורגי.
המשבר ידוע בשם "הפרשה הגאורגית" שהתמשכה לאורך 1922 והסתיימה בניצחון בעלי הקו הנוקשה.
כתוצאה מכך, גאורגיה הוכרחה להתאחד עם הרפובליקות של ארמניה ואזרבייג'ן לתוך הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז, החלטה שהפיחה רוח חזקה בגאווה הלאומית הגאורגית.
עם הכנעת "הסטיה הלאומית", מדיניות הבולשביקים הפכה לאגרסיבית יותר; כל מיני אופוזיציות דוכאות בקפדנות; אותן מפלגות אשר עדיין שמרו על מעמד חוקי הוכרחו להכריז על התפרקותן ולהכריז על נאמנותם הרשמית לשלטונות הסובייטים בין אפריל 1922 ועד לאוקטובר 1923. אלה שהמשיכו לפעול עשו זאת במסגרת ארגונים מחתרתיים.
הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית אף היא נרדפה; מעל ל-1,500 כנסיות ומנזרים נסגרו או נהרסו ומספר כמרים נאסרו, כולל הפטריאך הקתולי אמברוסי שנאסר וניסה לשלוח מכתב מחאה לוועידת גנואה משנת 1922 שמתאר את התנאים שבהם התגוררו הגאורגים לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה ושטח את תחינתו ל"עזרת העולם הנאור".
במהלך הפלישה הסובייטית, חלק מהכוחות הגאורגים המובסים נסוגו לתוך ההרים והתארגנו למספר קבוצות פרטיזניות.
משנת 1921 ועד ל-1922 התנהלה לוחמת גרילה במספר מחוזות גאורגים.
במאי 1921, שוכני ההרים של סוואנתי בצפון-מערב גאורגיה, בהנהגתו של מוססטרו דדשקליאני, נסטור גרדפחדזה ובידזניה פירוואלי, הצטרך למרידה.
לאחר התנגדות של שישה חודשים, המרד דוכא ומנהיגיו חוסלו.
בתחילת 1922, התעורר מרידה נוספת כנגד השלטון הסובייטי בחבסורתי, מחוז הררי נוסף, שבצפון גאורגיה.
יחידות סובייטיות, תוך שימוש במטוסים, עצרה את המרידה מלהתפשט, אבל לא יכלה להכריע אותה לגמרי.
קולונל ככוצה צ'ולוקאשווילי, שהנהיג את המרד, הצליח להימלט לצ'צ'ניה הסמוכה, ומשם היה מבצע חדירות לגאורגיה.
פעולות אלה מנעו את השליטה הסובייטית המוחלטת על האזורים ההרריים בצפון-מזרח גאורגיה.
המרידות היו עדיין מקומיות וספונטניות ולא משכו אליהן מסה גדולה.
בשנים 1922–1923, 33 מתוך 57 קבוצות גרילה התפרקו או נכנעו לסובייטים.
מצב זה אילץ את כל המפלגות האופוזיציוניות האנטי-סובייטיות והמחתרתיות העיקריות לחפש שיתוף פעולה חזק יותר.
המשא ומתן התנהל בעצלתיים ונמשך עד לאמצע 1922 זמן בו המנשביקים השיגו הסכם עם יריביהם הרשמיים הדמוקרטים הלאומיים וקבוצות פוליטיות אחרות, במטרה לתאם את מאמציהם כנגד הבולשביקים.
זמן קצר לאחר מכן, המפלגות האופוזיציוניות התארגנו לתנועת מחתרת הידועה בשם הוועדה לעצמאות גאורגיה או ה"דמקום" (דמוֹקידוּלֶבּיס קוֹמיטי, הוועדה לעצמאות).
ועדה זו נתמכה על ידי ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בגלות.
הדמקום החל בהכנות למרד כללי בגאורגיה.
הארגון הקים "מרכז צבאי" ומינה את גנרל ספירידון צ'בצ'בדזה למפקד בפועל של הכוחות המורדים.
מספר חברים של הממשלה המנשביקית לשעבר חזרו בחשאי מגלותם, ובכללם שר החקלאות, נואה חומריקי, והמפקד לשעבר של המשמר הלאומי של גאורגיה, וליקו ג'ור'לי.
המהגרים הגאורגים באירופה עודדו את המארגנים, בתקוה שכוחות מערביים יעזרו.
כמו כן הם קיוו שהמרידה הגאורגית תתפשט בקווקז, ועמים נוספים יצטרפו.
אבל המשא ומתן הסודי עם הלאומנים הארמנים והאזרים לא הניבו תוצאות.
וגם תוצאות השיחות היותר משמעותיות עם מנהיג המוסלמים הצ'צ'נים, עלי מיטייב, בוטלו בסופו של דבר וזאת עקב מעצרים רבים והדיכוי הסובייטי בצפון הקווקז.
הסניף הגאורגי של המשטרה החשאית הסובייטית, צ'ה קה, עם המינוי החדש של סגן המפקד לברנטי בריה ששיחק תפקיד מוביל, הצליח לחדור לארגון ולבצע מעצרים מאסיביים.
האקטיביסט המנשביקי הבולט, דוד סגיראשווילי, נעצר וגורש לגרמניה באוקטובר 1922 יחד עם שישים ושניים מנשביקים אחרים.
האופוזיציה הגאורגית ספגה אבדות כבדות בפברואר 1923, כאשר חמישה עשר מחברי "המרכז הצבאי" נעצרו.
ביניהם היו מנהיגים ראשיים של תנועת ההתנגדות, הגנרלים, קוטה אבחזי, אלכסנדר אנדרוניקשווילי וורדן צולוקידזה.
הם הוצאו להורג ב-19 במאי 1923. במרץ 1923 הצ'ה קה גילה בית דפוס מחתרתי של המנשביקים ועצר מספר חברי אופוזיציה.
מנהיגי המנשביקים נואה חומריקי, בניה צ'חיקווישווילי , וליקו ג'ור'לי נפלו אף הם בידי הצ'ה קה, ב-9 בנובמבר 1923, 25 ביולי 1924 ו-6 באוגוסט 1924, בהתאמה.
בנסיבות אלה, חלק מהגאורגים נהיו ספקנים לגבי הצלחת המרד.
המנהיג, ג'ור'לי, האיץ בפקידי הצ'ה קה לאפשר לדווח לחבריו כי תוכניתיהם נתגלו ולייעץ להם לנטוש את המרד המתוכנן, אבל הצ'ה קה סירבו.
למרות זאת המסר הצליח להגיע למורדם.
אבל המורדים החליטו שזה כנראה פרובוקציה של הצ'ה קה והמשיכו בתוכניותיהם לגבי המרד.
ישנן הרבה אינדיקציות לכך שהמודיעין הסובייטי, באותו שלב, הסית למרד.
הצ'ה קה העסיקה סוכן סודי במעגל הסוציאלי המקומי, שדיווח בצורה מפורטת על המזימה, וגם על אי שביעות הרצון שרווחה כנגד השלטון הבולשביקי.
בהדרכת סטלין, אורדז'וניקידזה ובריה ומפקדו קוונטאליאני, עודדו בפועל את המורדים להפטר מכל האופוזיציה הפוליטית, ולנקום בבולשביקים.
ב-18 באוגוסט 1924, הדמקום הכינה תוכניות להתקוממות כללית ב-29 באוגוסט בשעה 2:00 לפנות בוקר, של אותה שנה.
התוכנית למרד בו זמני עם השכנים נכשלו בכל זאת בגלל אי הבנה.
בעיר הכורים צ'יאתורה, שבמערב גאורגיה, התפתח מרד מוקדם יותר ב-28 באוגוסט.
זה למשלוח כוח סובייטי מתוגבר בכוננות.
עדיין, המרד הראשון השיג הצלחה בלתי מבוטלת, וייסד ממשלה זמנית גאורגית בראשות הנסיך גיאורגי צרתלי.
המרד התפשט במהירות לאזורים השכנים, וחלק גדול של מערב גאורגיה, ומספר מחוזות במזרח גאורגיה הוצאו מחוץ לשליטה סובייטית.
מרד אורלוב (1770) היה מבשרה של מלחמת העצמאות היוונית, במהלכו התקוממו היוונים יושבי הפלופונסוס נגד השלטון הטורקי.
את המרד הצית הרוזן אלכסיי אורלוב, מפקד הצי הרוסי במלחמת רוסיה-טורקיה (1774-1768).
ביוון ידוע המרד בשם "אורלופיקה" (Ορλωφικά, "אירועי אורלוב").
הרוסים, שביקשו להחליש את האימפריה העות'מאנית ולהקים בבלקנים מדינה יוונית פרו-רוסית, שיגרו באמצע שנות השישים של המאה ה-18 שליחים אל חצי האי מאני, כדי לכרות ברית עם המנהיגים המקומיים שייצגו את הכוח הצבאי החזק ביותר ביוון באותה תקופה.
ב-1769, במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה, הפליג צי בן 14 אוניות מלחמה בפיקוד הרוזן אלכסיי גריגורוביץ' אורלוב (Orlov) מן הים הבלטי אל הים התיכון.
הצי הגיע למאני בפברואר 1770, ועודד את המניאטים להניף את נס המרד.
50 חיילים רוסים נותרו במקום כדי לסייע ללחימה ביבשה, ואילו האוניות הפליגו אל הים האגאי.
בתחילה צלחה דרכו של הצבא היווני ובתוך זמן קצר הוא שחרר חלקים גדולים של הפלופונסוס, אך המרד לא התפשט לשאר חלקי יוון.
בעזרת יושבי האיים היווניים הכה הצי הרוסי את הצי הטורקי בקרב צ'סמה (Çeşme), אך לא היה בכך כדי לסייע לצבא היווני בפלופונסוס, ועד מהרה דוכא המרד.
מנקודת מבטה של רוסיה, משימתו של הרוזן אורלוב הושגה, משום שהצליח לפגוע בצי הטורקי, להכריח את טורקיה להפנות חיילים דרומה ולתרום לניצחון שהוביל לחתימה על הסכם קוצ'וק קאינרג'ה (Küçük Kaynarca).
מנקודת ראותם של היוונים נחשב מרד אורלוב לכישלון, שעלה במחיר אבדות כבדות בנפש, הן בלחימה הן בפעולות הנקם של הטורקים שבאו לאחריו.
היוונים נשכחו למעשה בהסכם קוצ'וק קאינרג'ה, וכתוצאה מכך הלכה וגברה חשדנותם כלפי רוסיה.
קשרי היוונים עם הרוסים נותרו אמנם איתנים, חלקית משום ההשפעה של אישים יוונים חשובים ברוסיה, אך רבים מקרב הדור הצעיר של המנהיגות היוונית, כמו פטרוביי וקולוקוטרוניס, יפנו מבטם מערבה בחיפוש אחר בעלי ברית.
מרגרתה מצנאואר (גרמנית: Margarete או Margarethe Matzenauer; 1 ביוני 1881- 19 במאי 1963) הייתה זמרת קונטראלטו וסופרן דרמטי אמריקאית, ילידת באנאט, אז באוסטרו-הונגריה, ממוצא הונגרי-גרמני.
מצנאואר נולדה בטימישוארה בחבל באנאט ,אז באימפריה אוסטרו-הונגרית למשפחת מוזיקאים.
אביה לודוויג היה מנצח, ואמה זמרת אופרה.
מרגרתה מצנאואר למדה בגראץ, בברלין ובמינכן.
את הקריירה שלה כזמרת התחילה בשטרסבורג בשנת 1901 בתפקידים של פאק ופטימה באופרה "אוברון" של ובר.
קנתה לעצמה שם קודם על במות אירופה - אחרי שטרסבורג בשנים 1901–1904, באופרה של מינכן בשנים (1904–1911) קודם כאלטו דרמטי ומצו סופרן.
אחר כך עברה בהצלחה רבה לתפקידי סופרן דרמטי.
מרגרתה מצנאואר הצטיינה במנעד ואיכויות קול רחבים במיוחד - מקונטראלטו ועד סופרן דרמטי גבוה.
זכתה בהערכה רבה בביצוע תפקידיהן של אזוצ'נה, כרמן, מיניון, ואלטראוטה, ארדה ואורטרוד.
בשנת 1911 התקבלה למטרופוליטן אופרה בניו יורק והפכה לאחת מכוכביה למשך 19 שנה עד שנת 1930. התפקיד הראשון שביצעה שם היה זה של אמנריס מאאידה, בליהוק שכלל את אנריקו קרוזו בתפקיד רדמס ואת אמי דסטין בתפקיד אאידה, תחת ניצוחו של ארטורו טוסקניני.
אחר כך הופיעה מצנאואר גם בתפקיד איזולדה בטריסטן ואיזולדה של וגנר וב-13 בנובמבר 1912 מילאה בהתראה קצרה ובהצלחה את מקומה של זמרת אחרת בתפקיד החדש בשבילה של קונדרי באופרה פרסיפל, גם היא של וגנר.
בשנת 1913 היא שרה על במת המטרופוליטן ב"נשף המסכות" לצד אנריקה קרוזו ופסקואלה אמטו.
על במת אופרת מטרופוליטן ביצעה מגוון רחב של תפקידים, ביניהם אבולי בהפקה הראשונה במטרופוליטן של דון קרלו של ורדי בשנת 1920, סנטוצה באבירות כפרית של מסקאני, מרינה בבוריס גודונוב של מוסורגסקי, לאונורה ב"פידליו" של בטהובן וברונהילדה בוולקירה של וגנר.
בשנת 1924 שרה בתפקיד קוסטליצ'קה באופרה ינופה של ינאצ'ק בבכורה האמריקאית שלה.
מרגרתה מצנאואר הופיעה לעיתים נדירות על במות אחרות: בשנת 1911 בפסטיבל ביירוית בתפקידים ואלטראוט, הנורנה הראשונה.
פלוסהילדה בתיאטרון קולון בבואנוס איירס, בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ובתיאטרון של שאנז אליזה בפריז.
הופעתה האחרונה במטרופוליטן הייתה בתפקיד שבו התחילה שם: אמנריס מ"אאידה" ב-13 בפברואר 1930. אולם היא המשיכה לשיר בקונצרטים וללמד בכיתות אומן.
בשנת 1938 פרשה סופית מהמוזיקה האופראית.
הופעתה האחרונה על במה הייתה בקומדיה "ויקי" בברודוויי בשנת 1942.
מצנאואר נישאה בשנת 1912 לטנור אדוארדו פרארי-פונטנה (1878–1936), ועקב כך היא בעלת אזרחות איטלקית.
מצנאואר מתה ב-1963 בון-נויס, קליפורניה.
בין תלמידותיה הצטיינה המצו-סופרן בלאנש תיבום.
מרד אסירים הוא סוג של מהומות ומחאה חברתית שמתרחשות בבתי סוהר.
מרד אסירים נחשב לאירוע חריג בפעילות בית כלא, ומערב פעולות מחאה והתנגדות של קבוצת אסירים נגד הנהלת הכלא, הסוהרים או קבוצות אסירים אחרים בניסיון לשנות מצב או להביע אי שביעות רצון.
מרד אסירים יכול לכלול פעילויות לא-אלימות כמו שביתת רעב, אי התייצבות לעבודה או לפעילויות אחרות במסגרת בית הסוהר, סירוב להתייצב לספירה; אך גם פעילויות אלימות וניסיונות להימלט מבית הסוהר.
בתקופת השואה ובמחנות הריכוז של גרמניה הנאצית התרחשו מספר מקרים של מרידות אסירים, לעיתים של שבויים (בעיקר בריטים), לעיתים של אסירים קומוניסטים או יהודים.
ב-2 באוגוסט 1943 התרחש מרד במחנה טרבלינקה שהוביל בסופו של דבר לחיסול המחנה.
גם במחנה סוביבור התרחשו מספר התקוממויות של האסירים, האחרון באוקטובר-נובמבר 1943. המרד בסוביבור צלח וכ-300 אסירים נמלטו ליער.
ב-31 ביולי 1958 נערך מרד אסירים בכלא שאטה, "מרד שאטה".
מרד זה, בו נמלטו 66 אסירים ונהרגו שני סוהרים ו-11 אסירים, הביא לטלטלה עזה בשירות בתי הסוהר.
טלטלה זו, הובילה לפרישתם של מפקדים בכירים רבים, ובהם נציב בתי הסוהר צבי חרמון.
מספר פעמים אורגנו מרידות אסירים על ידי אסירים ביטחוניים בבתי הכלא הישראליים.
באוקטובר 2003 הכריזו אסירים ביטחוניים יהודיים על מרד אסירים.
ביולי 2004 פרץ מרד אסירים ביטחוניים בכלא גלבוע, בו נפצע קשה קצין שב"ס משמן רותח שהושלך עליו.
בנובמבר 2004 פרץ מרד אסירות ביטחוניות בכלא השרון.
מקרי מרד אסירים אירעו גם בבתי כלא צבאיים.
הבולט שבהם היה מרד של אסירים בכלא שש שפרץ ב-9 באוגוסט 1997.
במהלך הסדרה נמלטים מתבצע מרד אסירים.
הקליפ של השיר תנו לו צ'אנס של שלישיית מה קשור מציג מרד אסירים.
הסרט הבריחה מסוביבור מראה את כל תוכנית התקוממות של אסירי המחנה, עד המרד הגדול, ובריחת האסירים.
במהלך הסדרה כתום זה השחור החדש מתבצע מרד אסירות עקב מותה של אסירה בחדר האוכל בזמן מחאה כנגד יחס הסוהרים.
בהיסטוריה של רוסיה, מרד 1682 היה מרד של יחידות צבא המוצבות במוסקבה.
כתוצאה ממנו, השלטון במדינה הועבר לנסיכה סופיה אלכסייבנה רומנובה כעוצרת ליד שני אחיה הצעירים, איוואן החמישי ופיוטר הראשון (הגדול).
הסיבות למרד היו קיימות כבר בתקופת שלטונו של הצאר פיודור השלישי.
קופת אוצר המדינה הייתה ריקה, ותשלומי השכר לחיילים לא הועברו באופן סדיר.
קצינים היו משאירים אצלם חלק מן השכר, ובנוסף, חייבו חיילים לעבוד באחוזותיהם.
ב-27 באפריל 1682 נפטר הצאר פיודור השלישי ללא צאצאים.
בהתאם לנוהל, כס השלטון היה אמור לעבור לאחיו בן ה-16 איוואן, בנו של הצאר אלכסיי הראשון, צאר רוסיה מאשתו הראשונה מריה מילוסלבסקי, או לאחיו בן ה-10 פיוטר, בנו של הצאר אלכסיי מאשתו השנייה נטליה נרישקין.
איוואן היה ילד חולני ונראה היה שלא יאריך ימים.
היריבות בין שתי המשפחות הגיעה לשיאה, כי החלטה על היורש הייתה צפויה להשפיע ישירות על מצב המשפחה וקבלת הטבות.
ההחלטה הסופית הייתה בידי אספת בויארים.
לאחר התלבטויות, האספה הבויארית והפטריארך הרוסי החליטו ביום פטירתו של הצאר שפיוטר הוא שיהיה הצאר הבא.
למשפחת מילוסלבסקי החלטה זו הייתה גורלית - הם היו צפויים לאבד את השפעתם בחצר.
הנסיכה סופיה, אחותו הגדולה של איוואן ונציגת משפחת מילוסלבסקי, החליטה לנצל את התמרמרות יחידות הצבא המוצבות במוסקבה.
היא נתמכה במשפחתה, חלק מן הבויארים, והנסיכים וסילי גוליצין ואיוואן חובנסקי שהיו נציגי המשפחות הוותיקות ולא ראו בעין יפה את עליית משפחת נרישקין.
תומכי משפחת מילוסלבסקי הפיצו בין החיילים שמועות ולפיהן תחת השלטון החדש, תשלום השכר יהיה גרוע עוד יותר מבעבר.
ב-15 במאי התפשטה שמועה שמשפחת נרישקין הרגה את הנסיך איוואן.
חיילים רבים נהרו לקרמלין של מוסקבה, עברו את המשמר, והתאספו בכיכר הקתדרלות בחזית הארמון.
הצארינה נטליה נרישקינה, אלמנתו של הצאר אלכסיי, יצאה מהארמון עם בנה פיוטר ועם הנסיך איוואן.
איוואן ענה לשאלות החיילים שבריאותו טובה, שמשפחת נרישקין מתייחסת אליו כראוי, ושאין לו טענות כלפיה.
מצב זה העמיד את פעולות החיילים באור בעייתי, כמרד נגד השלטון.
אחד הקצינים, הנסיך דולגורוקי, איים על החיילים והאשים אותם במרד גלוי.
ההמון המשולהב לא עמד בלחץ, התפרץ והרג את דולוגורסקי.
בהמשך הם אף נכנסו לארמון עצמו והרגו כמה מבני משפחת נרישקין ותומכיה.
מעשי הרצח התפשטו לעיר כולה.
החיילים המורדים הציבו שמירה על הקרמלין ולמעשה כל יושבי הארמון היו עצורים.
למחרת חזרו החיילים לארמון ודרשו להסגיר לידם את איוואן נרישקין, אחיה של נטליה נרישקינה.
הנסיכה סופיה ובויארים נוספים לחצו על משפחת נרישקין.
איוואן נרישקין הוסגר לידי המורדים והוצא להורג.
קיריל נרישקין, אביה של הצארינה, אולץ לקבל עליו שבועת נזירות הוגלה למנזר בצפון המדינה.
מהומות והוצאות להורג נמשכו עד ל-18 במאי.
רוסיה נשארה למעשה ללא שליט, שכן פטר הגדול היה באופן פורמלי צאר ואמו נטליה לידו, אך הם לא יכלו לשלוט.
רבים מתומכיהם נהרגו או נמלטו ממוסקבה.
ב-19 במאי נציגי החיילים הציגו לפיוטר אולטימטום - לשלם להם לאלתר את החוב, שלטענתם היה כ-240,000 רובל.
קופת האוצר הייתה ריקה, אך הנסיכה סופיה, למרות שפורמלית לא הייתה לה בשלב זה כל סמכות, נתנה פקודה לאסוף את הכסף והשתמשה לכך בכלי זהב וכסף שהיו בארמון.
ב-23 במאי וב-29 במאי החיילים הציגו דרישות נוספות, ביניהן הכרזה על איוואן החמישי כצאר לצד פיוטר, ומינוי הנסיכה סופיה כעוצרת לידם, בהתאם לאינטרסים של משפחת מילוסלבסקי.
מחוסר ברירה, נענו האספה הבויארית והפטריארך לדרישות החיילים.
בשלב זה, החיילים המורדים שלטו, אך היו מודעים לכך שהמצב אינו יציב ומותנה בנוכחותם בקרמלין.
במטרה להבטיח לעצמם ביטחון לטווח ארוך, הם דרשו מן הממשל לפרסם צו ולפיו כל פעולות החיילים היו לטובת השלטון ומשפחת רומנוב, ולהציב בכיכר אנדרטה שעליה שמות הבויארים שנהרגו ופרוט פשעיהם, לכאורה, נגד השלטון.
מחוסר ברירה הממשל הסכים גם לכך.
יחד עם זאת, בשלב זה הנסיכה סופיה החלה להרגיש שהמצב מסכן גם אותה.
סופיה מינתה את הנסיך חובאנסקי למפקד העליון של החיילים במוסקבה.
הוא היה ידוע כתומך של משפחת מילוסלבסקי והיה גם פופולרי בקרב החיילים.
במינוי זה הנסיכה סופיה ציפתה שהוא יפעל להרגעת הרוחות.
אומנם, הנסיך בעצמו החליט שהוא יכול להפעיל לחץ בלתי פוסק על הנסיכה.
בתמיכתו, החיילים לא עזבו את שטח הקרמלין ושמרו את היכולת לדרוש מהממשל הטבות נוספות.
מתנגדי הרפורמה הדתית ברוסיה חשבו שזה הזמן להפסיק אותה.
מתנגדי הרפורמה הגיעו למוסקבה מערי שדה והחלו בתעמולה בקרב החיילים.
הנסיך חובאנסקי תמך בהם, כי ראה בהם כלי נוסף ללחץ על הממשל.
אומנם הממשל לא היה יכול לקבל החלטה בנושא דתי שהיה בידי הכנסייה והפטריארך.
הכנסייה לא יכלה לבטל את הרפורמה שנמשכה כבר עשרות שנים.
גם הנסיכה סופיה לא תמכה במהלך, כי זה היה עלול לפגוע בתדמית אביה ואחיה שהתחילו את הרפורמה.
למציאת הפתרון הוצע לארגן דיון פתוח על הכיכר האדומה.
הנסיך חובאנסקי תמך ברעיון הדיון הפתוח.
הפטריארך התנגד לדיון על הכיכר כי הבין שמהלך הדיון יהיה תלוי בהתנהגות ההמון שצפוי להתאסף בכיכר ולא בטענות הצדדים.
הוא הציע לארגן את הדיון בחדרי הארמון.
סופיה תמכה ברעיון קיום הדיון בארמון.
כטענה לכך היא ציינה שהיא בעצמה עם קרובי המשפחה מעוניינת להיות נוכחת בדיון ולא סביר שהם השתתפו בדיון בכיכר.
ב-5 ביולי 1682 הדיון אכן נערך בשטחי הארמון.
תוך זמן קצר הדיון נהפך להיות לא ענייני וקולני.
מתנגדי הרפורמה בראשות ניקיטה הצבוע עזבו את הדיון, והודיעו להמון שהמתין בכיכר על הניצחון המוחץ.
באותו זמן, סופיה הודיע לנציגי החיילים שהיו בארמון שמתנגדי הרפורמה לא נתנו שום טענה רצינית ולא ייתכן שרפורמה שנתמכה על ידי הצארים הקודמים לא נכונה.
היא גם איימה על החיילים שהיא עלולה לעזוב את מוסקבה ולחזור עם צבא מתנדבים.
לאור הנאום שלה, החיילים תפסו חלק ממתנגדי הרפורמה והרגו אותם.
לעומתם, הנסיך חובאנסקי המשיך בתמיכתו במתנגדי הרפורמה.
שלב זה, בו הממשל היה תלוי ברצון החיילים במוסקבה נמשך עד ל-19 באוגוסט.
בהתאם למסורת, באותו יום היה צריך להתקיים טקס דתי בהשתתפות משפחת הצאר.
במסגרת הטקס הפמליה הייתה צריכה לעזוב את הקרמלין ולהגיע למנזר מחוץ לעיר.
בפמליית הטקס השתתפו שני הצארים, שתי האלמנות של אלכסיי הראשון, קרובי המשפחה והנסיכה סופיה בעצמה.
הפמליה קיבלה הגנה מיחידות צבא שלא תמכו במרד.
עם עזיבת העיר, הם שינו את המסלול והגיעו לקרבת לאוורת השילוש-סרגייב בכוונה להופכו למרכז שלטוני חדש.
בספטמבר התאספו סביבם בויארים ויחידות צבא נוספות.
מהלך זה הדאיג את נסיך חובאנסקי והוא החליט להגיע לנסיכה סופיה לקראת 17 בספטמבר שהיה יום הולדתה.
בדרך הוא ובנו נעצרו והובאו לחצר.
תוך זמן קצר הם הואשמו בניסיון להפיכה שלטונית והוצאו להורג.
סופיה הודיע על אספת צבא מתנדבים לצורך השבת הסדר בבירה.
ללא מנהיג ברור, החיילים במוסקבה איבדו את יכולתם לביצוע פעולות החלטיות.
הם שלחו לסופיה מספר מכתבים בהם ביקשו את תמיכתה והבטיחו לשרת אותה בנאמנות.
בסופו של דבר, בחודש אוקטובר 1682 הם כתבו מכתב בו ציינו שכל הפעולות שבוצעו החל מחודש מאי היו לא חוקיות, ביקשו חנינה כללית והסכימו להריסת הפסל שהוצב לפי דרישתם בכיכר האדומה.
סופיה הסכימה לחנינה והוציא להורג רק מספר מצומצם של מנהיגי החיילים.
מפקדם החדש השליט משמעת נוקשה.
בתחילת נובמבר 1682 חזרה חצר הצאר למוסקבה.
נטליה נרישקינה ובנה פטר הגדול לא חזרו לבירה.
הם עברו להתגורר בכפר פראוברז'נסקי תחת משמר של חיילים נאמנים.
פטר הגדול בעצמו היה מגיע לבירה רק לצורך השתתפות בטקסים הנדרשים.
מצב שלטוני זה ארך שבע שנים, עד לשנת 1689. באותה שנה, פטר הגדול היה מבוגר דיו כדי לסלק את סופיה מתפקידה כעוצרת.
מרד 1698 היה מרד יחידות צבאיות במוסקבה שהתרחש במהלך שלטונו של פיוטר הגדול.
במרץ 1698 הופיעו במוסקבה 175 חיילים שערקו מהיחידות שהשתתפו במערכות אזוב.
בהתאם לטענותיהם הם הושארו תקופה מסוימת באזוב אך הובטח להם שבשנת 1697 הם יוחזרו לבירה.
במקום זאת, הם נשלחו לעיר שדה.
ניסיון שלטונות העיר לעצור אותם לא הצליח.
הם יצרו קשר עם נסיכת סופיה שהייתה עצורה במנזר נובודוויצ'י.
באפריל 1698 הצליחו חיילי היחידות נאמנות לשלטון לגרום לחיילים המורדים לעזוב את העיר והם חזרו ליחידותיהם.
התסיסה נמשכה וב-6 ביוני מרדו החיילים במפקדיהם, בחרו בנציגות והחלו להתקדם למוסקבה.
המורדים, שכוחם הגיע לכ-4,000 איש, רצו להכריז על נסיכת סופיה כצארינה, ואם תסרב, התכוונו להציע את השלטון לוסילי גוליצין שהיה בגלות במחוז ארכנגלסק.
השלטונות שלחו יחידות צבא נאמנות ובקרב שהתרחש ב-18 ביוני הובסו המורדים.
במהלך חודש יוני 1698 הוציא להורג אלכסיי שאין, שהיה המפקד הצבאי העליון, כ-130 מורדים.
כ-2,000 מורדים פוזרו לערי שדה שונות ולמנזרים.
ב-25 באוגוסט 1698 חזר פיוטר הגדול למוסקבה מאירופה.
הוא החליט על ביצוע חקירה מחודשת.
במהלך התקופה עד לפברואר 1699 הוצאו להורג כ-1,200 חיילים מהיחידות המורדות.
בהתאם להוראת הצאר, היו בויארים ופקידי שלטון בכירים צריכים להשתתף בהוצאות להורג באופן אישי.
לפי עדויות, נהרגו חלק מהנידונים על ידי פיוטר הגדול בעצמו.
חלק מהוצאות להורג בתלייה בוצעו מול חלונות החדר בה התגוררה נסיכת סופיה.
כתוצאה מהמרד, היא הוכרחה להתנזר.
בסופו של דבר פוזרו כל היחידות הצבאיות המורדות.
משפחות החיילים המורדים הוצאו ממוסקבה ורכושם נלקח לטובת המדינה.
החקירות וההוצאות להורג נמשכו עד לשנת 1707.
מרד בגיל שנתיים מתייחס לשלב ההתפתחותי בו מצוי הפעוט כאשר הוא מתחיל להיפרד מהתלות מההורים ומתחיל להיות עצמאי.
בגיל שנתיים הפעוט מתחיל לרכוש מיומנויות מוטוריות, קוגניטיביות, רגשיות וחברתיות אשר מאפשרות לו להתחיל להתנסות בעצמו בהיותו אדם אוטונומי הנפרד מהוריו, ומתפתחת תחושת העצמי ותחושת המסוגלות שלו.
עם זאת, יכולת הוויסות העצמית שלו עדיין לא מתפקדת היטב ולכן הוא מתקשה בשליטה בדחפיו ונוטה לכעוס ולהביע תסכול רב כאשר אינו מקבל את מבוקשו.
הילד בשלב הזה מגלה את העצמי שלו ומתחיל להיות מודע ליכולותיו ורצונותיו, וכן מגלה את הייצוג הפנימי שלו ומבין שהוא יכול לעשות דברים בעצמו.
תחושת העצמי של הילד מבססת אצלו מוטיבציה לעצמאות וגורמת לו יותר ויותר לסמוך על עצמו.
כמו כן הוא גם לומד מה מותר ומה אסור ומהם גבולות הוריו (ועל כן המרד כה משמעותי), הגבולות מעניקים לו את הביטחון להמשיך להתפתח ולחקור, להפנים את הנורמות החברתיות, וכך הילד לומד לווסת את תחושותיו ורגשותיו ולשלוט בעצמו.
בתקופת הגילאים שנתיים עד ארבע, מתרחשות התפתחויות מקיפות בתחומים מרכזיים אצל הילד:
במהלך הילדות מתרחשת התפתחות חשובה בפעילות הבין-אישית והרגשית של הפעוט אשר מחוללת שינויים רבים ביחסי הגומלין בינו ובין הסביבה.
לקראת תחילת גיל שנתיים האם הופכת למוקד ההתקשרות המרכזי של התינוק והוא בוחן את נכונותה להיענות לציפיותיו.
מתחיל גיבוש העצמי (self) הפעוט מתחיל לקבוע מטרות ופעילויות שהוא מעוניין בהן, שלא בהכרח מוצאים חן בעיני המבוגרים סביבו.
בשלב זה האם מרגישה סיפוק מהידיעה שהילד שלה זקוק לה, אך עם זאת אף עשויה לחוש לעיתים איום לנוכח דרישותיו.
כתוצאה מדו-ערכיות זו, האם מתחילה להציב גבולות, אשר מובילות לידי התנהגות דעתנית ותובענית של הפעוט.
הפעוט מתחיל להכיר היטב את כוחה של המילה "לא" ומשתמש בה בתכליתיות.
מגיל שנתיים עד ארבע מתפתחת תחושה של קביעות העצמי.
העצמי ממשיך להתקיים על אף שיבושים זמניים ביחסים עם הסביבה.
בדרך כלל ניתן לראות לראות ביטויים של עצמאות לצד ביטויים של עקשנות ותוקפנות.
הפעוט לומד שגם כאשר מתנגד לרצון האם הוא יכול לשמור על דימוי טוב בעיני הסביבה.
כך הפעוט שומר על קביעות העצמי שלו, וכן על מערכת יחסים טובה עם הסביבה, הישג שיעניק לו את הביטחון שהוא זקוק לו במידה רבה.
בתחילת תקופת גיל שנתיים ומעבר לגן, הילד מגלה ומפגין מיומנויות בתפקוד ובתנועות המוטוריות.
הילד מגלה התעניינות רבה בתנועות ובמשחקים מוטוריים ואוהב להפגין את יכולותיו המוטוריות בתחומים רבים.
ניתן בגיל זה לראות פעילויות כגון: עלייה וירידה במדרגות ללא עזרה, בניית מגדל קוביות, השחלת חרוזים, שיפור מיומנויות האחיזה השונות ועוד.
בסביבות גיל 3–4 הילד מפגין כישורים מוטוריים גבוהים יותר וכן פעולות הדורשות קואורדינציה.
לדוגמה: שריכת נעליים, כפתור כפתורים, וכן ציור וכתיבה.
כתוצאה מההתפתחות הגופנית ורכישת הכישורים המוטוריים הילד מפגין רצון גבוה לעצמאות, ועומד בתוקף על רצונו לבצע דברים לבד ללא עזרת הוריו והסביבה הקרובה.
הילד עובר התפתחות מהירה מבחינה קוגניטיבית אשר באה לידי ביטוי בדרך החשיבה, אופני הדיבור, התפתחות לשונית ועוד.
מגיל שנתיים חלה התפתחות מרשימה אצל הילד והוא עובר לשלב בו הפעילות הקוגניטיבית מבוססת על חשיבה פנימית ולוגית, מעבר לסביבתו המידית של הילד.
ההתפתחות מבוססת על חשיבה סמלית ומופשטת יותר.
החשיבה הסמלית מתבטאת אף בשפה הנרכשת בגיל זה, וכתוצאה מכושר הדיבור המתפתח, הילד מתחיל להבין את המציאות סביבו.
ההתפתחות הלשונית הנובעת מיכולת החשיבה הסמלית המתפתחת, מאפשרות לילד עצמאות גדולה יותר ויכולת הבנת הסביבה והבעת דעתו.
השלב האנאלי מתקיים מגיל שנתיים עד שלוש וחצי.
לפי פרויד האנרגיה המינית - הליבידו מושקע באזור האנאלי - הסיפוקים הם באזור ההפרשות .
שלב זה מתאפיין בראשית העצמאות של הילד.
התינוק מגלה את השליטה בסוגרים ושליטה זו גורמת לו הנאה מרובה.
יחד עם זאת, התינוק חייב ללמוד להתאים עצמו לדרישות המציאות וכך מתפתח האגו.
הילד לומד לשלב בין עקרון העונג (לא להתאפק) לבין עקרון המציאות (הדרישה לחינוך וניקיון - להתאפק ולהשתמש בשירותים).
כך, הילד מגלה את כוחו באמצעות שני אופנים "עצירה" ו"שחרור".
הורים המקפידים יתר על המידה בענייני חינוך או דורשים ממנו דרישות טרם זמנן, ומגיבים בכעס ודחייה כאשר הילד אינו מצליח, עלולים לגרום לו להרגיש שגופו רע ומלוכלך.
ילדים אשר מרגישים כי החינוך לניקיון מאוד חשוב להוריהם עשויים לבטא כעס בהרטבה ובלכלוך כדרך לביטוי מרד ולהפך, לסבול מעצירות מחשש שיאכזבו.
המודל ההתפתחותי של אריק אריקסון מתבסס על שמונה שלבים התפתחותיים בחיי האדם, ובשנתיים הראשונות הילד עובר את שלב האמון בסיסי לעומת חשדנות.
בשלב זה תפקיד האם להפגין נכונות לטפל בילד, כתוצאה מכך הילד לומד שאפשר לסמוך על הסביבה משום שהאם נמצאת לידו ודואגת לו.
במהלך שלב זה כאשר צרכיו נענים ניתן לצפות תחושה של אמון כלפי הילד וסביבתו.
תקופת גיל 2–4 מתוארת לפי המודל ההתפתחותי של אריקסון כשלב העצמאות לעומת בושה וספק.
בשלב זו חלה התפתחות ביכולת הפיזית-מוטורית והלשונית של הילד.
בנוסף, ההורים מציבים דרישות הקשורות בתהליך החיברות socialization, תהליך זה נועד להקנות לילד ערכים ודרכי התנהגות הרצויים בעיני החברה.
לפי אריקסון ובדומה לפרויד, במהלך שנים אלו נמצא במוקד העניין החינוך לניקיון.
נושא זה מהווה קונפליקט בין הנטייה של הילד להפגין עצמאות ובין ציפיית ההורים הדורשים משמעת.
בשלב זה תפקיד דמות ההורים ליצור בסיס בטוח המאפשר לילד לגלות את העולם תוך ידיעה שתמיד יוכל לחזור אליו.
הילד לומד לתת ביטוי לרצונותיו ולעצמאותו, צפויות תגובות של עקשנות אך גם שליטה עצמית.
אם הילד לא יזכה לגישה מתאימה של הסביבה צפויות תגובות של בושה וספקות.
תהליך הספרציה-אינדיבידואליזציה לפי מרגרט מאהלר
לפי מאהלר כל פעוט עובר תהליך התפתחותי אשר אותו כינתה תהליך ההיפרדות והייחוד (ספרציה ואינדיבידואציה) והוא מתאר את ההיפרדות הפסיכולוגית של הפעוט מהדמות המטפלת שלו, ואת מודעתו הגדלה להיותו אינדיבידואל עצמאי, אדם יחיד ומיוחד.
מאהלר מתארת כיצד הקרבה המוקדמת של הפעוט עם המטפל, תומכת בהתמודדויות הראשונות של הפעוט בעולם, וכיצד התמודדויות אלו מעניקות לפעוט תחושה בלתי נמנעת של נפרדות מהמטפל.
ככל שהפעוט מתנסה יותר בעצמו, כך הוא מכיר בעצמאותו ובפעולותיו אשר מתקיימות גם ללא המטפל (הליכה, ביטוי רצונותיו וכדומה).
מאהלר מתארת את שלבי התינוק עד שמגיע לשלב בו הוא מרגיש עצמאי ונפרד, כאשר תהליך ההפרדות מתחיל בגיל חצי שנה כשהשלב הראשון הוא שלב ההבחנה.
התינוק לראשונה מרשה לעצמו להתרחק פיזית מהאם ומתחיל לזחול ולחקור את סביבתו ובכך מתחיל להבחין עצמו כישות נפרדת מהאם.
לאחר מכן מגיע שלב האימון שמתחיל בגיל 10 חודשים, ובשלב הזה הילד מתחיל לעמוד וללכת.
ההתפתחות הפיזיולוגית גורמת לילד להרגיש בטוח ומסוגל יותר, אולם מבחינה רגשית הוא עדיין מחובר לאם וזקוק למגעה הפיזי.
האם מעניקה לו את הביטחון לצאת ולחקור כאשר הוא יודע שהיא שם.
בהמשך מתרחשת התקרבות מחודשת, בגיל 16 חודשים, כאשר בשלב זה הילד מתחיל להפנים את ההתרחקות שלו מהאם והוא חווה אמביוולנטיות בין אוטונומיה לקרבה ורצון שהאם תמשיך להיות איתו בכל רגע.
שלב זה נחשב לפי מאהלר כמשבר בו הילד מבין שלהוריו יש רצונות משלהם והוא אינו כל יכול וזהו תחילתו של מרד גיל השנתיים.
הילד מבין שלא כל רצונותיו דומים לאלו של אימו, ומתחילים עימותים הנוגעים בחינוך לניקיון ושליטה בצרכים.
השלב נחשב כמאתגר במידה רבה עבור הילד.
הילד חווה את הפיצול של האם: "האם הטובה" לעומת "האם רעה" וחווה בעוצמה חזקה את הקונפליקט שבין הצורך באוטונומיה לבין הפחד מאובדן אהבת אימו, מה שעשוי לגרום להתקפי זעם.
אולם, כאשר הפעוט מפנים את האובייקטים האהובים והמגוננים עליו ומבין שהם אינם נעלמים הוא עובר לשלב ההיפרדות.
באופן הדרגתי הילד רוכש את העצמיות שלו, ומבחין עצמו מהסביבה ובעיקר מהאם ומפנים את דמותה אצלו.
הילד יוצר אצלו אינטגרציה בין "האם הטובה והאם הרעה" ותהליך זה דורש רכישת אמון ויכולת מילולית ובהמשך רכישת ייצוג סמלי של האם ושל עצמו.
המרד מתרחש במקביל לשלב ההיפרדות מההורים, בו הילד הפנים את עצמאותו ובוחר להיפרד ולחקור בעצמו.
כאשר קיימת קביעות האובייקט הרגשית אצל הילד, והפנים אצלו את הוריו, הוא מרגיש בטוח יותר לחקור את העולם והתחיל לגבש את זהותו.
אלו מעניקים לו את הביטחון להרגיש שיכול לעשות יותר ויותר בעצמו.
לפי מאהלר התהליך אינו מסתיים ונמשך לאורך כל החיים, כך בעצם, אנחנו לוקחים איתנו מאפייני מרד בכל שלב בחיים.
כמו כן, תהליך ההיפרדות הכרחי להתפתחות נורמלית אצל כל ילד ועל כן, שלב המרד גם הוא נורמלי להתפתחות תקינה.
פתולוגיות ובעיות רגשיות שונות עשויות להיות מוסברות על ידי כשלים בתהליכי הסימביוזה בין האם והילד בתחילת החיים, או סיום לא תקין של שלבי ההיפרדות, למשל קשיי היפרדות אשר משפיעים על התפתחות הילד (לא רוצה ללכת לגן או לבית הספר).
תאוריית ההתפתחות הקוגניטיבית של פיאז'ה
לפי ז'אן פיאז'ה, בסביבות גיל שנה וחצי-שנתיים, הפעוט נמצא בתחילת השלב הקדם-אופרציונלי: השלב הקדם מושגי.
בשלב זה הפעוט כבר סיים באופן תקין את השלב הסנסורי-מוטורי בו הילד תופס את המציאות בצורה מוחשית ומיידית "כאן ועכשיו", וחשיבתו צמודה לדברים קונקרטיים וממשיים הנמצאים בסביבתו.
בתום השלב הוא מסוגל ליצור בדמיון ייצוג או דימוי של סמלים של אובייקטים שאינם נראים לעין.
צורת ההופעה בדמיונם של הפעוטות נקראת ייצוג פנימי, והיכולת הזו מכונה לפי פיאז'ה תפקוד סמלי.
יכולת זו מהווה בסיס לצורות החשיבה הקוגניטיביות אשר מתחילות להתפתח אצל הפעוט.
בין יתר הצורות, הפעוט מתחיל לרכוש שפה והתפקוד הסמלי הופך גם ליכולת ביטוי.
בנוסף, יכולת התפקוד הסמלי שהתפתחה לפי פיאז'ה בסוף השלב הסנסורי-מוטורי, מאפשרת לילד לתפוס את עצמו כישות נפרדת ועצמאית, ולהבין את המשמעות של "אני" ו"עצמי".
כמו כן, המודעות העצמית של הפעוט כבר מפותחת בשלב זה, ומאפיין חשוב הוא התפיסה האגוצנטרית.
כך, במקביל להתפתחות השפה ככלי שימושי עבור הילד, הוא חושב אך ורק מנקודת מבטו ותופס את העולם כנועד לספק רק את צרכיו האישיים, והוא כמרכז העולם.
ההתפתחות הלשונית מעניקה לילד את היכולת לבטא את עצמו בצורה ברורה, ויחד עם החשיבה האגוצנטרית המאפיינת את הגיל, הילד לומד לסמוך על עצמו כמסוגל לדאוג לעצמו ולהסתדר לבד.
הפעוט בגיל הזה נמצא בשלב מרגש עבורו, הוא כבר מבין שיש עולם מסביבו, חוויות והרפתקאות, והוא מרגיש במרכזו של העולם הזה.
כל אלו, מעניקים לפעוט תחושות כל יכול המהווים בין היתר גורמים למרד הראשון.
כאשר הפעוט מרגיש עצמאי ובמרכז העולם, הוא מתחיל לרצות לצאת לחקור בעצמו.
מרד גיל השנתיים נובע מרצונו של הילד להיות עצמאי, שכן הוא מגלה את יכולותיו המוטוריות, הקוגניטיביות והשפתיות.
הילד חש כי הוא מסוגל להיות עצמאי יותר ואף אומניפוטנטי (כל-יכול), ללא עזרת הוריו, לממש את רצונותיו ולהביע זאת על ידי האמירה "לא רוצה".
היכולת של הילד להבין את הסביבה, גבוהה יותר מיכולתו להביע את עצמו.
כאשר הילד מצליח במשימה כלשהי, הוא מטפח את תחושת המסוגלות והביטחון כי הוא יכול להיות עצמאי.
הילד דורש לבצע פעולות לבד ומשתמש בביטויים כמו "רק אני", "אני רוצה לבד".
באמצעות היכולת לסרב, הילד יוצר הפרדה בינו לבין ההורה, ועובר תהליך של היפרדות וייחודיות.
מאפיין נוסף של שלב התפתחותי-מרדני זה, הוא הרצון של הפעוט לבצע פעולות שהוריו עושים, לבדוק עד כמה הוא מסוגל להיות עצמאי ועד כמה הוא חזק מול הוריו.
גילויי המרד באים לידי ביטוי בדרכים שונות, כגון שינויים קיצוניים במצבי רוח, התפרצויות בכי פתאומיות, דיבור בצעקות כלפי ההורים, השתטחויות על הקרקע ובעיטות (בייחוד כאשר הילד נתקל בסירוב או אי הסכמה) ועוד.
הילד מביע יחס אמביוולנטי כלפי ההורים, מצד אחד הדיפתם ומצד שני צורך ותלות בהם.
הילד לומד להיות עצמאי, דורש מהוריו לעשות דברים לבד, ומתגאה בהצלחותיו.
מנגד, הוא עדיין מביע התנהגות המתאימה לגילאים צעירים יותר, כגון רכושנות כלפי חפצים או בני משפחה וחברים.
ביטוי נוסף של המרד הוא התקפי זעם ותוקפנות, הנובעים מתנודות רגשיות חזקות ומקונפליקט שבין שליטה לחוסר אונים.
התסכול שחווה הילד מוביל להתפרצויות כעס ולבכי בלתי נשלט.
התקפים אלו הם דרך ביטוי של הילד, שכן השפה אינה מפותחת דיה להבעה עצמית.
הזעם משתלט על הילד והוא מתנהג בחוסר שליטה, בוכה ומשליך את עצמו על הרצפה.
סרבנות היא הדרך בה הפעוט מבטא את עצמאותו ורצונותיו.
לכן מרד גיל שנתיים, על אף קשייו, תורם להתפתחות הרגשית של הפעוט, משום שהיא מלמדת אותו את גבולות המותר והאסור, מה שתורם לו בהבנת העולם סביבו.
ישנם גם ילדים שאינם מבטאים התנהגויות מרדנות בגיל זה, או שעוברים אותו בצורה שקטה ומאופקת יותר.
התקפי זעם (Temper Tantrum) - הם תופעה שכיחה בגיל הזה ובעיקרם נובעים מתסכול.
ההתקפים מתבטאים בבכי שעשוי להיות היסטרי, צרחות, חוסר שליטה ולפעמים אף ילדים משתטחים על הרצפה מרוב זעם.
בכי כזה יכול להמשך שעות, כאשר הילד אינו מקבל את מבוקשו.
נטיית ההורים להיעלב ולהיבהל מאוד, אך הופעת התקפי זעם כאלה היא טבעית ולא מומלץ לרצות את הילד מיד.
אי-דחיית סיפוקים והתקשות בוויסות העצמי - בסביבות גיל שנתיים הילד כבר בעל רצונות ומוטיבציה מאוד חזקה עקב התפתחותו הקוגניטיבית, אולם מנגנון הוויסות העצמי אינו פועל כראוי עדיין והוא מתקשה בדחיית סיפוקיו.
להורים יש תפקיד משמעותי בעזרה והנחית הילד ביצירת מנגנון ויסות עצמי.
רצון לעצמאות (לעשות לבד!) - כאמור, בגיל זה חלה התפתחות מהירה ביכולת הפיזית, המוטורית והלשונית של הילד.
יכולות אלו מאפשרות לו לשלוט בתנועותיו ולתקשר במילים, מה שבוודאי גורם לו להרגיש שהוא פחות תלותי בהוריו וכן את הרצון לפעול לבד.