tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוך כדי החילוץ נפגע אחיו אלחנן מאש אחד המחבלים, ונהרג.
על פועלם בבלימת הטבח וחילוץ התושבים, זכו חברי הצוות בפרס ישראל לגבורה אזרחית לשנת ה'תשפ"ד.
מנחם הוא בנם של הרב בני קלמנזון, נשיא ישיבת עתניאל ויוכי קלמנזון (לבית מרק).
מנחם גדל ביישוב פסגות ולאחר מכן משפחתו עברה ליישוב עתניאל.
מנחם הוא בוגר ישיבת ההסדר עתניאל שם למד ולימד.
שירת במהלך שירותו הצבאי כלוחם בחיל התותחנים.
במהלך שבע שנותיו בישיבה היה שותף בעריכת הספר "על מה אבדה הארץ" העוסק בניתוחו של הרב בני קלמנזון לתפיסתם של חז"ל לחורבן בית שני ולאטימות האמונית והקרע החברתי שהוביל לחורבן.
בשנת 2009 התחתן מנחם עם אילת (לבית נוימן) ונולדו להם שש בנות.
מנחם הוא מחנך ורב בישיבה התיכונית אור עתניאל ובעל הסמכה לרבנות.
מנחם מתנדב במסגרת כיתת הכוננות של עתניאל שנים ארוכות, בעקבות כך, בזמן המתקפה על עוטף עזה היה לו ניסיון של כ-16 שנים כלוחם כיתת כוננות.
דודו, הרב מיכי מרק, נרצח בפיגוע הירי בכביש 60 ב-2016. בן דודו , בנו של הרב מיכי מרק, נהרג מאוחר יותר בקרבות ג'באליה במלחמת חרבות ברזל.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הצטרף מנחם כחבר הנהלה לפורום הגבורה הפועל לחיזוק הנחישות בלחימה.
במסגרת פעילותו היה שותף לפרויקט האחדות והלכידות בין מטה החטופים, פורום תקווה ופורום הגבורה ואמהות הלוחמים.
כששמעו האחים אלחנן ומנחם קלמנזון בבוקר 7 באוקטובר על טבח שבעה באוקטובר, הגיעו עצמאית לאזור עוטף עזה ונטלו חלק בקרבות.
הצוות נלחם כ-16 שעות, והתמקד בחילוץ תושבים.
משעות הערב ועד הבוקר שלמחרת עברו שלושת חברי הצוות בין בתי הקיבוץ, מוכוונים בבני משפחה ומכרים שדיווחו להם על מיקומי אזרחים.
ב־10:15 בבוקר ביום ראשון נתקלו במחבל לבוש שחור שהתחבא בפינת אחד הבתים ופתח בירי לעבר אלחנן בצרור.
במרץ 2024 הודיע שר החינוך, יואב קיש, על הענקת פרס ישראל בתחום תקומה וגבורה אזרחית ל"צוות אלחנן" בעקבות גבורתם בקרבות ב-7 באוקטובר.
בטקס פרס ישראל נשא מנחם קלמנזון את הנאום בשם זוכי הפרס.
שילוב בתוכנית הלימודים של משרד החינוך
באוגוסט 2024 קיבל מנחם במהלך כנס ארגון RJC את אות 'Defender of Israel Award" לאות הערכה על פועלם של הצוות
מְנַחֶמְיָה הוא כפר יהודי בעמק הירדן.
הוא ממוקם בקרבת כביש 90, כחמישה קילומטר דרומית לצמח וכ-18 קילומטר מצפון לבית שאן.
היישוב נוסד ב-1901, והיה היישוב העברי הראשון בעמק הירדן.
הוא הוקם כמושבה, בין השנים 1951–2005 היה מוכר כמועצה מקומית, וכיום מנוהל בידי המועצה האזורית עמק המעיינות.
בו' באייר תר"פ (24 באפריל 1920) הותקפה מלחמיה על ידי פורעים ערבים והמתיישבים נאלצו להתפנות לתקופה קצרה.
בשנת 1921 שונה שמה של המושבה למנחמיה על שם מנחם, אביו של הנציב העליון הרברט סמואל.
בראש המושבה עמד ועד המושבה בניהולו רב השנים של מאיר דוד רוזנצויג.
בנו, ירמיהו רוזנצויג, נודע כנגן הרמוניקה (מפוחית יד) ומספר סיפורים, ירמיהו חיבר ושר את השיר "על הגורן בליל לבנה".
במנחמיה הוקם בית מרקחת אזורי לפני מלחמת העולם הראשונה.
הוקמה בה מחצבה, שבה כרו חומרי גלם עבור מפעל נשר חיפה שליד חיפה; המחצבה סיפקה עבודה גם לקיבוצי עמק הירדן בראשיתם.
הוקם בה גם מפעל לייצור גבס, שסיפק עבודה לתושבי מנחמיה.
במקום היה קיים מוזיאון לתולדות הרפואה באזור, ולתולדות מנחמיה ונהריים.
היישוב התנהל כמועצה מקומית משנת 1951 עד 2005. שטח השיפוט של המועצה היה 6,000 דונם.
בראש המועצה עמד בני שליטא בין השנים 1956–1992. שליטא נבחר בפעם האחרונה בשנת 1989 אך כיהן כראש מועצה לעומתית בה היה רוב לאופוזיציה.
מסיבה זו הורה שר הפנים בשנת 1992 על פיזור המועצה ועריכת בחירות חדשות שהביאו להחלפת שליטא על יד אהרון מונדרי.
בשנת 1997 פיזר שר הפנים את המועצה בשנית, והפעם הוא מינה ועדה קרואה לניהול היישוב.
גם לאחר מכן ידעו הבחירות במועצה עימותים חריפים שהגיע לתביעת לשון הרע בבית המשפט.
הוא התפטר בשל צבירת גירעונות בקופת המועצה (התפטרות מסיבה זו היוותה תקדים ארצי).
במקום בן-צבי, נכנס לתפקיד ממלא מקומו, איבור אלטשולר, שהחזיק בתפקיד פחות משנתיים.
בא' בטבת ה'תשס"ו (1 בינואר 2006) המועצה בוטלה והמושבה הועברה להתנהל תחת מועצה אזורית עמק המעיינות.
במנחמיה מגדלים מגוון פירות, בהם אשכוליות אדומות, קלמנטינות, תפוזים, בננות, זיתים, תמרים וענבים.
מנחם שֶׁיְנְקִין (בכתיב יידי: שיינקין; תרל"א, 1871, אוּלַה (בלארוס), פלך ויטבסק, האימפריה הרוסית – ה' בחשון תרפ"ה, 2 בנובמבר 1924, שיקגו, ארצות הברית) היה מנהיג ציוני, ממייסדי תל אביב.
מנחם שינקין נולד בעיירה אוּלַה שבבלארוס (אז בפלך ויטבסק, בתחום המושב של האימפריה הרוסית) בשנת 1871, לצבי, רב הקהילה, מחסידי חב"ד.
בגיל רך התייתם מהוריו, ובזכות אחיו הגדול נמצאה משפחה אמידה בפלך מוהילב שאספה אותו לביתה.
בצעירותו למד תורה, ולפרנסתו עסק כמחנך במשפחת קרול האמידה, בעיירה קריוקוב שבדרום רוסיה.
שינקין היה מורו לעברית ויהדות של יעקב קרול, מי שלימים היה פרדסן בפתח תקווה.
כמו כן, למד פילולוגיה באוניברסיטת אודסה.
במקביל ללימודיו ולעבודתו הציבורית והציונית, ייסד בעיר את אגודת "בני ציון" בשנת 1898. בשנת 1900 סיים את לימודי הפילולוגיה ונבחר כציר לקונגרס הציוני הרביעי, שהתקיים בלונדון.
לפני כן ביקר בארץ ישראל ולמד בה את בעיות היישוב וההתיישבות.
מארץ ישראל יצא לקונגרס וסיפר לצירים את מראות עיניו.
עלה ארצה בשנת 1906, והקים ביפו לשכת מודיעין מטעם הוועד האודסאי של "חובבי ציון" עבור המעוניינים לעלות.
העדיף שבעלי אמצעים יעלו לארץ והמליץ למחוסרי האמצעים שלא יבואו.
במכתב משנת 1908 לחבר הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית אוטו ורבורג כתב שינקין:
בניגוד לעמדה הרווחת בתקופתו, ראה שינקין בבעלי המלאכה, ולא בעובדי האדמה, את התורמים העיקריים לבניית היישוב:
בשנת 1908 היה שינקין לרוח החיה בחברת מרכז בעלי מלאכה שהוקמה כדי לאחד את בעלי המלאכה הזעירים של יפו.
שינקין היה אחד מהמתיישבים באחוזת בית.
בשנת 1910 הציע לשנות את שם השכונה "אחוזת בית" לשם "תל אביב", על-פי תרגומו של נחום סוקולוב לספרו של הרצל "אלטנוילנד", ונימק את הצעתו כך: "בשם זה הביע מנהיגנו הרצל את תקוות עתידנו בארץ ישראל.
לשם תל אביב יש צלצול מקומי, ערבי, וכל יושבי הארץ יתרגלו בו קל מהרה."
הוא היה בין ראשי המתנגדים להקמת הקיוסק הראשון בעיר החדשה.
שתי אספות כלליות ושעות ארוכות של דיונים הקדישו חברי "אחוזת בית" לשאלה שהייתה עשויה לשנות מהותית את אופי אזור המגורים שלהם.
מנחם שינקין היה ראשון הדוברים באספה: "כשייסדנו את אגודתינו היה הדבר מובן מאליו שאין אנו בונים נווה שלום חדש, כי אם נווה שאנן, מעין נאות קיץ לנוח אחרי עבודת היום."
בשנת 1909 נוסדה הגימנסיה העברית יפו, שלאחר זמן קצר קיבלה את שמה החדש: הגימנסיה העברית הרצליה.
מנחם שינקין היה אחד ממקימיה, ובזכות התעמולה שקיים גדל מספר התלמידים בה בצורה משמעותית.
בשנת 1910 ייסד שינקין, יחד עם יוסף אליהו שלוש (בנו של אהרון שלוש) ועקיבא אריה ויס, את "חברה חדשה לקניית ומכירת קרקעות".
מלכתחילה התכוונה האגודה לקנות קרקעות בכל מקום בארץ, אך למעשה התרכזו קניותיה על גבול תל אביב.
בשנת 1913 הקימה את רחוב אלנבי על האדמות שממזרח לפסי הרכבת שנרכשו ממשפחת טנוס.
בשנת 1912 הנהיג את התאחדות בעלי המלאכה העצמאים בתל אביב ויזם את הקמת שכונת מרכז בעלי מלאכה, שרחובה הראשי נקרא על שמו.
שם הארגון נגזר משם בית הכנסת ששימש מקום מרכז להתכנסות מייסדיו.
פעילותו התפרשה על מגוון רחב של תחומים כגון, קופה מלווה - מתן הלוואות בתשלומים לחברי הארגון.
בשנת 1914 בזמן מלחמת העולם הראשונה הורגשו בתל אביב מאורעות המלחמה.
ההשפעות היו בתחום הכלכלי: אזל הכסף, המצרכים החיוניים התייקרו מאוד והחל להסתמן מצב של חוסר עבודה חריף.
פסק המסחר בשבת, הסגר החופים הפך את תל אביב ויפו לכעין עיר במצור.
רבים מהתיירים שהיו בסביבה נתקעו באזור ורק הגבירו את המהומה.
לכן הוחלט להקים את ה"ועד להקלת המשבר".
בהרכב הראשון של הוועד השתתף מנחם שינקין יחד עם מאיר דיזנגוף ורבים אחרים.
הוועד דאג לאספקת מזון ולחלוקתו הצודקת, מנע הפקעת מחירים וסיפק עבודה לפועלים מובטלים.
בשנת 1919 מונה לנהל את מחלקת העלייה של ההנהלה הציונית.
ב-2 בנובמבר 1924 נהרג שינקין בתאונת דרכים בשיקגו בעת שהיה בשליחות בארצות הברית.
החשמלית שבה נסע עלתה על פסי רכבת, ורכבת חולפת התנגשה בה בעוצמה.
אלמנתו העלתה את ארונו ארצה והוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב, ליד קבר חללי פרעות תרפ"א.
עיריית תל אביב ועיריית גבעתיים כיבדו את זכרו ברחובות הקרויים על שמו.
רחוב שינקין שבלב תל אביב (במקור שכונת מרכז בעלי מלאכה) הפך לסמל ולסטריאוטיפ בתרבות הישראלית.
ידיעות וועגן ארץ-ישראל [ידיעות על ארץ ישראל] (צונויפגעשטעלט פון מ' שיינקין), וילנה: פארלאג קדימה, 1908.
דברי שלום ואמת: מכתב גלוי לקהלות היהודים בתורקיה, יפו: דפוס אתין, תרע"א.
ידיעות: בעד החפצים להתנחל בארץ ישראל (נערכו בלשכת המודיעין אשר לוועד חו"צ שבאודיסה על ידי מ' שינקין), אודסה: דפוס מוריה, תרע"ג.
ארץ ישראל אין מלחמה צייט (פאקטען פון דעם דארטיגען אידישען לעבען) [יידיש: "ארץ ישראל בעת מלחמה"], ניו יורק: ציוניסטישע פעדעריישאן אין אמעריקא, תרע"ז.
קאלאניזאציאנס מעגליכקייטען אין ארץ ישראל: א קורצער איבערבליק (פראספעקט) (ארויסגעגעבען פון דער פלשתינה ביורה פון דער אמעריקאנער ציוניסטישער ארגאניזאציע), ניו יורק: אלפא פרעסס, תרע"ז.
די בעלי מלאכה און די ארבייטער: אין דער עליה פון א"י, (ברלין: דפוס טראטמיס), [תר"ץ].
כתבי מנחם שיינקין (בעריכת א' חרמוני), ירושלים: הממכר היחידי בידי הוצאת ר' מס (הוצאת מרים שיינקין), תרצ"ה.
מנחם תלמי נולד לאפרים תלמי ולטובה בת מנחם לנצנר, בשנת 1926 ברמת גן, יישוב חקלאי קטן באותם ימים.
אביו אפרים תלמִי, עיתונאי ב"דבר", היה גם הוא סופר לנוער.
לימים האב ובנו שיתפו פעולה, ערכו והוציאו לאור יחדיו לקסיקונים ומדריכים שונים.
הוא למד בבית החינוך לילדי עובדים, ואחר כך יצא לבית הספר החקלאי בבן שמן.
בן 18 התגייס לפלמ"ח, והצטרף להכשרה מגויסת שישבה בקיבוץ מזרע.
בתקופת המאבק נגד הבריטים השתתף בכמה פעולות מחתרת של ארגון "ההגנה".
משפרצה מלחמת העצמאות הצטרף לחטיבת גבעתי, ובמסגרתה לחם בקרבות על הדרך לירושלים ובשער הגיא.
לאחר תום המלחמה פנה לעיתונאות, ועשה את ראשית צעדיו ככתב שטח (נהגו לכנותו "כתב משוטט") של השבועונים "במחנה" ו"דבר השבוע".
בשנת 1958 הצטרף לעיתון "מעריב", והיה שנים רבות חבר המערכת של היומון.
הוא פרסם ב"מעריב" מאות כתבות, ברוח של כתיבה בלטריסטית ייחודית.
הוא כתב על נושאים שונים, ובהם מסעדות, בתי אוכל ויין, צה"ל וגיבוריו, לוחמי הבריגדה, היישוב העברי בימי המלחמות ועוד.
על כתיבתו העיתונאית זכה בפרס שווימר לעיתונאות.
על רשימות ביקורת המסעדות שכתב, חתם בשם העט "מאו"ל", ראשי התיבות "מנחם אוהב לאכול".
שמות עט נוספים בהם השתמש היו "מ.
את דרכו הספרותית החל כאחד מהסופרים הצעירים והמבטיחים של דור הפלמ"ח.
ספר סיפוריו הראשון, "לחיות לחיות", שיצא לאור בשנת 1949, נחשב להבטחה ספרותית רצינית.
בהמשך דרכו בחר שלא לכתוב עוד סיפורת רצינית, והלך אל הכתיבה הקלה, הז'אנריסטית והמנייריסטית.
תלמי הרבה לכתוב לנוער על נושאי מלחמת העצמאות והמלחמות שבאו לאחריה.
כתיבתו הייתה פשוטה, צבעונית, נשענת על הדיבור היומיומי, ומושכת את הלב.
אחדים מספריו, כמו "יחי האומץ", זכו להצלחה רבה בשעתם ולתפוצה מאוד נרחבת בקהל הקוראים הצעירים.
תלמי היה סופר פורה ועיתונאי שהרבה לכתוב.
הוא כינס את פרסומיו בכרכים רבים של סיפורת למבוגרים ולילדים, ובקבצים של כתבותיו הייחודיות מהעיתון "מעריב", שהוציאו לו בשעתו שם מצוין.
יחד עם אביו, אפרים תלמי, כתב וערך קבצים, לקסיקונים ואנתולוגיות בנושאי ידיעת הארץ, הציונות ומלחמות ישראל.
ב-28 במרץ 2018 נפטר בגיל 91. הותיר אחריו את רעייתו, דליה, שלושה ילדים ושתי נכדות.
יחי האומץ, צייר - משה פרופס, 1952
הבחורים לא הכזיבו, ציור - יוסי שטרן, תל אביב, 1953
תעלומת הצלחת המעופפת, צייר -מ' אריה, תל אביב, 1955
המטוס המריא בחצות, צייר - יוסי שטרן, תל אביב, 1956
הכנופיה של חיימו, סיפור, צייר - גרשון גרא, תל אביב, 1957
הנזיר מאי האלמוגים, צייר יוסי שטרן, תל אביב, 1959
מכנסי עור היגואר, צייר - אהרון אבדי, תל אביב, 1960
צוחק מי שצוחק אחרון, צייר - משה בן-שאול, תל אביב, 1969
מרדף במדבר, צייר - משה בן-שאול, תל אביב, 1970
ילדי הירקון, עם עובד, תל אביב, 1993
לחיות, לחיות, סיפורי מלחמה, ספרית פועלים, מרחביה, ספרי משלט, 1949
הנתיב החדש, "דרך בורמה", כתב מנחם תלמי, הציורים - נחום גוטמן, צה"ל, 1949
כך לחם ישראל, תיאור קרבות מלחמת העצמאות, הוצאת "יזרעאל", 1953
בעוז רוחם, מעשי גבורה במלחמת העצמאות, צייר מ' אריה, הוצאת "עמיחי", תל אביב, 1956
כך לחמנו בסיני, תל אביב, 1957
כל הארץ-לכסיקון גאוגרפי של ישראל (במשותף עם אפרים תלמי),הוצאת "עמיחי",1962
ארבעה ספורי קרבות בדרום, קצין חינוך ראשי, 1966
כשגבר היה גבר, ציורים - זאב, מסדה, 1970
ישובים באש, על מלחמת העצמאות, צייר גרשון גרא, תל אביב, 1975
שיירות באש, צייר - גרשון גרא, תל אביב, 1975
כך התגונן ישראל, פרשת ההתגוננות והמאבק מימי השומרים ועד קום המדינה, תל אביב, 1978
נחש הכסף, סיפורים ורשימות מן המלחמות, משרד הביטחון, 1978
הבונבונים הכי יפים, ציורים - זאב, רמת גן, מסדה, 1978
תמונות יפואיות: סדרת ספרים בהוצאת ספריית מעריב, על פי טור תלמי במוסף "מעריב".
לטורים נלוו איורים של שמואל כץ.
ב-2024 הופק לסרט "תמונות יפואיות" ספרי הסדרה:
תמונות יפואיות: סיבוב שני, 1982
יפו סבאבה: תמונות יפואיות: סיבוב שלישי, 1983
מנחת בר־יהודה הוא מנחת הנמצא למרגלות מצדה.
המנחת קרוי על שמו של ישראל בר יהודה, שר התחבורה לשעבר.
הוגה ויוזם מלאכת בניין המנחת היה יהודה אלמוג, יושב ראש המועצה האזורית תמר באותה העת.
המנחת שוכן כשני ק"מ צפונית-מזרחית למצדה.
בהיותו סלול על חוף ים המלח, זהו שדה התעופה הנמוך בעולם.
השימוש במנחת מותנה בתיאום עם החברה הכלכלית חבל ים המלח.
תכנון המנחת החל ב-1960 במטרה לאפשר קשר מהיר בין אזור עין גדי ומצדה ומרכז הארץ, ביוזמת יהודה אלמוג, ראש מועצה אזורית תמר.
באותה עת הגבול עם ירדן עבר מרחק קצר מצפון לעין גדי והנסיעה לאזור התמשכה שעות רבות, דרך צפון הנגב.
באפריל 1962 לאחר שהושלם התכנון בוטלה התוכנית עקב עלותה הגבוהה, התכנון הראשוני היה למסלול טיסה באורך 2,500 מטר שהצריך עבודות עפר נרחבות.
בסוף 1962 הוקם המנחת בכל זאת, על ידי חיל ההנדסה, עם מסלול טיסה לא סלול באורך 1,200. מטרת התוכנית הייתה לפתח את התיירות באזור, אך באותה עת לא היו מלונות בים המלח, למעט אכסנייות בעין גדי, מצדה וסדום.
עם זאת החברות "ארקיע", "אגד" ו"דן" הודיעו שיציעו חבילת נופש משולבת לטיולים באזור.
המנחת הושלם בסוף פברואר 1963. הוא נחנך בטקס שנערך ב-17 במרץ 1963, בשם "שדה תעופה מצדה", עם נחיתה של מטוס ארקיע במקום.
תחילה ניהלה חברת ארקיע את המנחת ובאוגוסט 1963 הוא נמסר בחכירה לניהול בידי קואופרטיב "צאלים", קבוצה של 5 חברים שהתגוררו למרגלות המצדה וארגנן גם טיולים באזור.
אולם בספטמבר 1963 הודיעה חברת ארקיע כי לא תפעיל יותר טיסות למקום עקב חוסר כדאיות כלכלית.
במהלך 1964 נגרם נזק למסלול הטיסה בעקבות שיטפון והוא חדל לפעול.
בנובמבר 1965 הוחלט לשפץ את המסלול, להפעיל את המנחת מחדש ולקראו לו על שמו של ישראל בר-יהודה שנפטר במאי של אותה שנה.
ב-14 בינואר 1966 נערך טקס לציין קריאת המנחת על שמו של בר יהודה, בנוכחות נשיא־המדינה, יו"ר הכנסת, שר־התחבורה, חברי כנסת ובני משפחתו.
במרץ 1969 החלה חברת ארקיע להפעיל טיסות סדירות למנחת משדה דב, פעמיים בשבוע, כעצירת ביניים בקו לאילת, במטרה לשרת את אורחי בתי המלון שהוקמו באותה עת בעין בוקק.
מאז הפעילה טיסות סדירות למנחת רק לסירוגין, לרוב בשילוב חבילות נופש לבתי המלון שלחוף ים המלח.
בסוף שנות ה-80 אף התחרתה עם חברה נוספת, בשם "כנרי", שהפעילה טיסות למנחת נווה זוהר.
המנחת הפסיק לשמש לטיסות סדירות בשנת 1997.
בשנת 2006, המריא מטוס קל מהמנחת והתרסק על הר המצדה עקב אי-שמירת גובה ביטחון, אך לא היו נפגעים בנפש באירוע זה.
באותה שנה חודשו שירותי התעופה מתל אביב למנחת, אם כי רק במטוסי פייפר קטנים, בהם מקום לטייס וחמישה נוסעים.
בשנת 2009, המועצה האזורית תמר השקיעה כ-5 מיליון שקל בשיפוצו וחידושו של המנחת.
מטרת השיפוץ היה לשפץ את המסלול כך ששוב תתאפשר נחיתת מטוסי נוסעים של עד 50 מקומות (דוגמת המטוסים של ארקיע בקו אילת-תל אביב דאז).
בשנת 2019, הגישה המועצה האזורית תמר לאישור הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה, תוכנית לפיתוח המנחת כנמל תעופה בין-לאומי קטן ליעדים באירופה, עם מסלול באורך 2,000 מטר, מגדל פיקוח, טרמינל נוסעים, שירותי כבאות, בקרת גבולות ומכס.
בשנת 2020 החלה לפעול במנחת חברת תעופה "הצנחניה" המפעילה מרכז צניחה חופשית, גו ג'אמפ (GoJump), המציע התנסות בחווית צניחה חופשית בליווי מדריכי צניחה בכירים בנופי ים המלח ומצדה, ואף הכשרות וקורסים לצניחה חופשית.
בשנת 2024 שופץ והורחב פעם נוספת המנחת, נסלל כביש גישה מאושר, חניות לרווחת קהל המבקרים, נוספו רחבות חניה למטוסים, מדשאה לנחיתת צנחנים וטרמינל חדיש עבור מבקרים במועדון הצניחה.
מנחם שריד (10 בספטמבר 1932 – 9 באוקטובר 2012) היה איש חינוך וחוקר היסטוריה ארץ-ישראלית.
שריד נולד ב-1932. שירת בצה"ל כקצין חי"ר ושריון, היה עורך "מערכות", מנהל תיכון מקיף א' בבאר-שבע, ובשנים 1979–1992 מנהל בית הספר תיכון רוטברג רמת השרון.
חיבר את הספר "לשלטון בחרתנו - בן-גוריון וז'בוטינסקי 1930-1935".
ספר זה זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר בשנת 2005, שנת היובל להיווסדו של המסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי, מעניק הפרס.
שריד הירבה לפרסם את מחקריו בעיקר ברבעון "האומה", הבמה למחשבה לאומית של מסדר ז'בוטינסקי.
רובם עוסק בפעילות הציונית של זאב ז'בוטינסקי ובוויכוחים הרעיוניים שהיו לו עם מתנגדיו בתנועת העבודה.
שריד חשף במאמריו ובספריו פרוטוקולים ומסמכים רבים, מן הארכיונים של תנועת העבודה ומכון ז'בוטינסקי.
בתו יעל שחר שריד (ילידת 1968), ציירת משוררת ועיתונאית.
מנחם שריד הלך לעולמו ב-9 באוקטובר 2012, כחודש לאחר שחגג את יום הולדתו ה-80. נטמן בבית העלמין מורשה ברמת השרון, שם ספד לו עורך "האומה" יוסי אחימאיר.
בדברי הספד כתבה עליו הגברת גילי מליק, שעבדה תחת ניהולו בבית הספר התיכון ע"ש רוטברג ברמת השרון ומאוחר יותר הייתה בעצמה מנהלת בית הספר: "מר שריד כשמו כן הוא – מעולם לא פניתי אליו בשמו הפרטי.
בשביל כולנו הוא היה 'מר שריד' - איש חינוך שהאמין בסטנדרטים גבוהים, שהפעיל מהלך שלם של אינטגרציה חינוכית מתוך אמונה ש'כור ההיתוך' החברתי צריך לפעול בכל כיתת לימוד.
הוא העניק לספורט מקום חשוב בחינוך, ויצר תוכניות משלבות בין לימודים לספורט."
מנחם שטרן (ט' באדר ה'תרפ"ה, 5 במרץ 1925 – י"ט בסיוון ה'תשמ"ט, 22 ביוני 1989) היה היסטוריון ישראלי, מגדולי החוקרים של תקופת בית שני.
חתן פרס ישראל להיסטוריה של העם היהודי לשנת תשל"ז (1977).
חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1978.
מנחם שטרן נולד בעיר ביאליסטוק שבפולין בשנת 1925. אביו, פנחס שטרן, היה מתנגד, ואילו אמו, גיטל לבית קלינא, באה מן הדרום, ממשפחה חסידית.
היה תלמיד בגימנסיה העברית בביאליסטוק, ושם רכש השכלה כללית, שכללה גם לימודי לטינית.
בשנת 1938 עלה שטרן עם הוריו לארץ ישראל דרך וינה.
בתחילה התיישבו בחיפה, שם למד בבית הספר הריאלי, ולאחר מכן עברו לתל אביב, שם סיים את חוק לימודיו בגימנסיה גאולה בשנת 1942. בזמנו הפנוי הרבה לבלות בספרייה העירונית "שער ציון".
לאחר שירות לאומי בן שנה בקיבוץ למד שטרן באוניברסיטה העברית בירושלים היסטוריה כללית ולימודים קלאסיים לתואר הראשון והשני, שאותו סיים ב-1950, אז נישא לחוה ברנר, אחייניתו של הסופר יוסף חיים ברנר.
כשנתיים וחצי, בין השנים 1952 ל-1954, עבר השתלמות באוניברסיטת אוקספורד בלימודים קלאסיים ופפירולוגיה, והשתתף שם בקורפוס הפפירוסים היהודים מיסודו של פרופ' אביגדור צ'ריקובר, שבו השתתף גם פרופ' אלכסנדר פוקס.
בעת חזרתו לישראל קיבל את מלגת המחקר הגבוהה ביותר מאת קרן ורבורג.
בשנת 1955 החל להורות באוניברסיטה העברית.
בשנת 1960 קיבל את הדוקטורט לפילוסופיה מן האוניברסיטה העברית.
עבודת הדוקטור עסקה במשפחות הגדולות בתקופת הבית השני.
ב-1964 נעשה מרצה בכיר, ב-1966 פרופסור חבר ובשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 1977 הוענק לו פרס ישראל.
במהלך השנים הרבה לשהות לצורך מחקריו באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת הרווארד.
שטרן שייך לדור החוקרים השני של האוניברסיטה העברית, שנטה לחבר בין המחקר ההיסטורי לתחייה הלאומית של עם ישראל והושפע עמוקות מהמחקר ההיסטורי-פילולוגי שהגיע אז לשיאו.
שטרן כיהן כיו"ר החברה ההיסטורית הישראלית והיה מעורכי כתב העת שלה "ציון", ממייסדי מרכז זלמן שזר ויושב ראש מערכת הפרסומים שלו, וחבר האיגוד העולמי למדעי היהדות.
בשנת 1979 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, היה חבר בוועד המנהל ובמועצה האקדמית של יד יצחק בן-צבי.
החברה ההיסטורית ייסדה לזכרו בשנת 1993 את במת ירושלים להיסטוריה על שם מנחם שטרן.
מנחם שטרן נרצח בפיגוע דקירה על ידי מחבלים בעמק המצלבה בירושלים, בלכתו כמדי יום ביומו מביתו לבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי שבאוניברסיטה העברית בגבעת רם ביום חמישי, 22 ביוני 1989, בשעה שמונה.
הוא הותיר אחריו אישה, בן ושלוש בנות.
אחד מרוצחיו, מחמוד עטא מועמר, נעצר בפברואר 1992 ונדון למאסר עולם.
הוא שוחרר בדצמבר 2013 במסגרת מחוות של ממשלת ישראל לפלסטינים, ושב לפגע בשנת 2015 כאשר ניסה לדקור שוטרים בעיר העתיקה בירושלים.
בשנת 1993 נקראה על שמו הכיכר שמול ביתו, בצומת הרחובות טשרניחובסקי והרב חן בירושלים.
מנחם שטרן חידש את פני המחקר בתחום תולדות ישראל בתקופת בית שני.
בשני העשורים האחרונים לחייו נחשב כגדול ההיסטוריונים של תולדות ישראל בתקופה זו.
עבודותיו הגדולות הראשונות של שטרן היו איסוף מקורות, ההדרתם ופירושם.
הוא לקח חלק חשוב במפעל המונומנטלי "אוסף הפפירוסים היהודיים" (Corpus Papyrorum Judaicamm) בשלושה כרכים (1964-1957) מאת אביגדור צ'ריקובר ואלכסנדר פוקס.
מעט לאחר מכן הוציא שטרן את הספר "התעודות למרד החשמונאים" (תשכ"ה), בו ההדיר את כל התעודות הנוגעות למרד החשמונאים, כשהן מתורגמות עברית, בצירוף מבואות ופירושים, ובכך יצר "ספר שימוש" איכותי לעוסקים בנושא.
מחברים יוונים ולטינים על יהודים ויהדות
בראשית שנות ה-60 החל שטרן במפעלו המונומנטלי המקיף, אשר בגינו אף הוענק לו פרס ישראל לשנת תשל"ז.
זוהי עבודה קאנונית בשלושה כרכים בהוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (1984-1974), שבה סקר שטרן את כל הספרות היוונית והרומית (בצירוף תרגומים, מבואות ופירושים), ובדק את יחס המחברים בני התקופה ליהדות וליהודים, בתקופה בת כאלף שנים.
מפעלו היווה בסיס ואבן שואבת למחקרים רבים שבאו אחריו.
ספרו של שטרן מושפע מהאסכולה הבולטת באנגליה של התקופה, אותה התווה רונלד סיים במחקרו "המהפכה הרומית", המתמקדת בהשפעות מהפכות מדיניות על מעמדות בחברה, שעליה ביסס את עבודת הדוקטורט שלו ומאמרים שונים.
קדם למפעלו זה של שטרן, מפעל דומה של החוקר היהודי-צרפתי תאודור ריינאך, והמשיך בו יוחנן לוי, כשפרסם מאמרי מופת בנושא; ברם מותו בדמי ימיו מנע ממנו מלהשלים את המלאכה שאליה כיוון, ושטרן המשיך את פועלו והביאה לידי שלמות.
במחקרו זה השתית שטרן נדבך חדש למחקר הבית השני, והביא פרספקטיבה חדשה לדברי ימי עם ישראל בתקופה ההלניסטית והרומית.
בספרו בחן שטרן את ההאשמה שרווחה בעולם הקלאסי, שלפיה היהודים הם מיזנתרופיים.
טענה זו התגלגלה לפתחו של העולם הנוצרי ושימשה בסיס לטיעונים כנגד היהודים במסכת הנוצרית.
בספרו זה אף מאיר שטרן עיניים ומאפיין את הסופרים הפגאניים והספרות שחיברו, את קווי המתאר האתנוגרפיים שלה, את מגמותיה, את מינותה ואת יחסה לזרים.
שטרן הרבה לכתוב מאמרים, ופרסם מחקרים רבים על מקורות פגאניים לתולדות ישראל, על הספרות היהודית-הלניסטית ועל יוסף בן-מתתיהו וכתביו.
בערוב ימיו החל להכין טיוטות לספר על אודות ההיסטוריה המדינית של הבית השני מימי אלכסנדר מוקדון ועד חורבן הבית, ואף פרסם מאמרים רבים בנושא.
בנוסף, תכנן לכתוב לאחר מכן על תולדות ישראל בתקופה הביזנטית, נושא שעד היום נחקר מעט יחסית.
אולם רציחתו קטעה באיבם את שני המפעלים האלה.
יהודה החשמונאית בעולם ההלניסטי: פרקים בהיסטוריה מדינית (ערך: דניאל שוורץ), מרכז זלמן שזר, תשנ"ה-1995.
תל אביב: משרד הביטחון, אוניברסיטה משודרת, תשנ"ב-1992.
מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני (עורכים: ישעיהו גפני, משה דוד הר, משה עמית), ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"א-1991.
התעודות למרד החשמונאים (תרגם, פירש והקדים מבואות: מנחם שטרן), מהדורה שלישית.
תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1983.
שטרן, תולדות ארץ-ישראל מגלות בבל ועד מרד החשמונאים, מטכ"ל, קצין חינוך ראשי, תשכ"א-1961.
יהודים ויהדות בימי בית שני, המשנה והתלמוד: מחקרים לכבודו של שמואל ספראי.
העורכים: אהרן אופנהיימר, ישעיהו גפני, מנחם שטרן.
ירושלים, יד יצחק בן-צבי, תשנ"ג 1993.
התבוללות וטמיעה: המשכיות ותמורה בתרבות העמים ובישראל קובץ מאמרים.
ערכו יוסף קפלן, מנחם שטרן.
ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשמ"ט 1989.
ערכו משה צימרמן, מנחם שטרן, יוסף שלמון.
ירושלים, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשמ"ח 1987.
אומה ותולדותיה: קובץ מאמרים בעקבות הקונגרס העולמי השמיני למדעי היהדות.
ספר זיכרון ליצחק בער: (תרמ"ט-תש"ם).
אטינגר, חיים ביינארט, מנחם שטרן).
ירושלים, החברה ההיסטורית הישראלית, תשל"ט-תשמ"א.
פרקים בתולדות ירושלים בימי הבית בית שני: ספר זיכרון לאברהם שליט.
בעריכת אהרן אופנהיימר, אוריאל רפפורט, מנחם שטרן.
ספר זיכרון לגדליה אלון: מחקרים בתולדות ישראל ובלשון העברית.
בעריכת מנחם דורמן, שמואל ספראי ומנחם שטרן.
אהרן אופנהיימר, ישעיהו גפני ודניאל שוורץ (עורכים), היהודים בעולם ההלניסטי והרומי: מחקרים לזכרו של מנחם שטרן, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, החברה ההיסטורית הישראלית, תשנ"ו-1996.
מִנְחַת הָעֹמֶר (גם: עֹמֶר הַתְּנוּפָה, מִנְחַת בִּכּוּרִים) היא קורבן מנחת ציבור שמביאים מראשית הקציר, למחרת יום טוב ראשון של חג הפסח.
הקרבת המנחה היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות.
המנחה הייתה מובאת מסולת שעורים של ראשית הקציר בנפח של "עומר" (מה שנתן למנחה את שמה), וקודם הקרבתה הייתה מונפת על ידי הכהן.
קורבן זה נקרא גם "מנחת ביכורים" מכיוון שמביאים אותו מביכורי השעורים, בדומה לפירות הביכורים.
מיום הבאת העומר, מתחילה ספירת העומר, המונה את הימים שבין הבאת העומר לחג השבועות, בו מקריבים את שתי הלחם.
היום המדויק שבו יש לקיים את המצווה, ובהתאמה לחגוג את חג השבועות - הנקבע לפי פירוש הביטוי "ממחרת השבת" - היווה מוקד לפולמוס מרכזי בין הכתות היהודיות בתקופת המקדש.
בתקופת בית שני התקיימה מחלוקת גדולה בין הפרושים לבין הבייתוסים בדבר תאריך הבאת העומר.
למחלוקת זו השלכה על ספירת העומר ועל התאריך שבו חל חג השבועות, ולכן היו לה השלכות דרמטיות על אחדות העם באותם ימים.
מקור המחלוקת בהבנת הפסוקים בתורה:
הפרושים, ואחריהם ההלכה הרבנית פירשו את ה"שבת" שאחריה יש להביא את העומר כיום טוב הראשון של חג הפסח, בו שובתים ממלאכה.
לדידם הכוונה במילים "ממחרת השבת" ליום הראשון של חול המועד פסח, שחל תמיד ביום ט"ז בניסן, ולפיכך חג השבועות חל תמיד ביום ו' בסיוון.
גם במסורת ביתא ישראל פירשו שהמילה "שבת" מתייחסת לחג הפסח, אך לפי מסורת זו הכוונה לשביעי של פסח ולא ליום החג הראשון.
אי לכך חל חג השבועות במסורת ביתא ישראל שישה ימים מאוחר יותר, בי"ב בסיוון ולא בו' בסיוון.
לעומתם כיתות אחרות בזמן הבית, כגון הבייתוסים והשומרונים ואחריהם הקראים, פירשו שהמילה "שבת" מכוונת ל"שבת בראשית", היינו היום השביעי בימות השבוע.
לדידם התורה מתייחסת לשבת הראשונה שאחרי יום הקרבת הפסח.
לפיכך בשיטה זו אין להקרבת העומר תאריך קבוע ותאריך חג השבועות נע בהתאם מדי שנה.
בלוח השנה במגילות קומראן, יום הקרבת העומר הוא יום ראשון שאחרי פסח שחל תמיד ב-26 בחודש הראשון וחג השבועות חל ב-15 בחודש השלישי.
לפי התרגום של מגילת רות לארמית וכן בהלכות קצובות, תאריך קצירת העומר הוא בערב פסח.
על פי מסורת המובאת בסכוליון של מגילת תענית, ניצחון הפרושים על הבייתוסים במחלוקת על קביעת תאריך חג השבועות, הביא לקביעת ימי שמחה בחודש ניסן, בין ח' בניסן לסוף חג הפסח.
אסור, אפילו ליחידים, לקצור תבואה מחמשת מיני דגן (חיטה, שעורה, כוסמין, שיבולת שועל ושיפון) לפני שקצרו את העומר (אף על פי שמנחת העומר באה רק משעורה).
האיסור הוא כדי שקצירת העומר בידי שלוחי בית דין תהיה כפי שהוגדר בתורה: "ראשית קצירכם", שיהיה העומר ראשית לכל הנקצרים.
הקוצר קודם לקצירת העומר, אינו לוקה והקציר, לאחר הקרבת העומר, מותר באכילה.
לפי ההלכה, קציר העומר הוא מצווה והוא אף דוחה את השבת.
(קציר הוא אחד מל"ט אבות מלאכה שאסור לעשות בשבת מן התורה).
המצווה היא לקצור "קמה" במיוחד בשביל הקורבן, אך אם הביאו עומרים קצורים, הקורבן כשר.
העומר היה בא מן השעורים, אף על פי שבתורה לא מפורש מאיזה מין.
התבואה צריכה להיות דווקא מארץ ישראל, ולכתחילה יש להביאה ממקום קרוב לבית המקדש.
אולם אם לא נמצאו קרוב לירושלים הביאו את אותם ממקומות רחוקים יותר.
המקומות המוזכרים במשנה הם צריפין ועין סוכר.
שלוחי בית דין היו יוצאים מערב יום טוב (י"ד בניסן), ועושים את התבואה כריכות במחובר לקרקע, כדי שיהיה נוח לקצור.
זמן הקציר הוא בט"ז בניסן בלילה, ואם קצרו ביום, הקורבן כשר.
קוצרים שלוש סאים (מידת נפח) של שעורה, בשלושה אנשים, בשלושה מגלים, לתוך שלוש קופות.
יש לקצור תבואה לחה ולא יבשה, אך גם יבשה כשרה.
במשנה מתואר טקס הקציר לפי ההלכה בזמן בית המקדש השני:
מביאים את הקופות עם שלוש הסאים לבית המקדש, וחובטים את השעורים וזורים ובוררים אותם.
לאחר מכן קולים בכלי מיוחד הנקרא "אבוב", כלי מנחושת עם חורים, כדי שהאש תיגע בגרעינים.
לאחר הקלייה לוקחים את הגרעינים ושוטחים אותם ב כדי שהרוח תנשב עליהם.
אחר כך מכניסים אותם ל'ריחים של גרוסות' וטוחנים אותם, ומנפים את השעורים הטחונות בשלוש עשרה נפות, ומוציאים לקורבן מתוך שלוש סאים של שעורים, עשירית האיפה של סולת מנופה, שהוא שיעור עומר.
מה שנותר משלוש הסאים נפדה ויכול כל אדם לאוכלו.
ביום ט"ז בניסן, לאחר שהוקרבו קורבן מוסף הרגיל של פסח וכבש העולה המיוחד לעומר, אך לפני שהוקרב קורבן התמיד של בין הערביים, לוקחים את עומר סולת השעורים, שמים בכלי שרת, ומערבבים (בוללים) יחד עם לוג שמן זית.
על הסולת הבלולה בשמן מניחים קומץ לבונה, כשאר המנחות.
לאחר הבלילה לוקח כהן את המנחה, ומניף אותה במזרח העזרה, (על שם הנפת העומר, מכונה יום ט"ז בניסן יום הנף), ומגיש אותה לקרן מערבית דרומית כשאר המנחות.
לאחר מכן כהן קומץ את המנחה, ומקטיר את הקומץ.
הנותר מן המנחה - שנחשב אחד מ־24 מתנות כהונה - נאכל לכהנים כשיירי כל המנחות.
ישנו איסור לאכול מאכל מחמשת מיני דגן מהתבואה של השנה החדשה לפני הקרבת העומר.
בזמן שבית המקדש היה קיים מעת שקרב העומר, מותר היה לאכול מהחדש מיד.
הרחוקים מבית המקדש שלא יכלו לדעת בדיוק מתי קרב העומר, אכלו מחצות היום ולהלן, "שהם יודעים שאין בית דין (האחראים) מתעצלים בו".
משחרב בית המקדש, מעיקר הדין היה מותר לאכול מהתבואה החדשה כבר מבוקר ט"ז בניסן, אבל מכמה סיבות התקין רבן יוחנן בן זכאי שיהיה יום הנף (הנפת העומר), כלומר יום ט"ז בניסן, כולו אסור.
הרמב"ם פוסק כדעת רבי יהודה במשנה, שבזמן שאין בית המקדש כל היום כולו אסור מן התורה.
תבואה שהשרישה קודם העומר, מותרת החל מהקרבתו.
אך אם השרישה אחר העומר, אסור לקוצרה ולאוכלה עד שיוקרב העומר של השנה הבאה.
מצוות עשה לספור שבע שבתות תמימות מיום הבאת 'עומר התנופה' (ט"ז בניסן).
לפי ההלכה יש לספור ימים ושבועות שכן בפסוק נאמר "וספרתם...
שבע שבתות", ושבת היינו שבוע, ולאחר מכן נאמר "תספרו חמישים יום".
המצווה מוטלת על כל ישראל.
זמן הספירה הוא בלילה, שהוא תחילת היום לפי ההלכה.
יש לברך לפני הספירה: "אשר קידשנו במצוותיו וציוונו על ספירת העומר".
יום החמישים לספירה הוא חג השבועות, שנקרא כן על שם שבעת השבועות שסופרים מיום הקרבת העומר.
עם חידוש ההתיישבות החקלאית בישראל חודש גם מנהג קציר העומר.
הטקס ברוב הקיבוצים שעורכים אותו מבוסס על הטקס שעיצבו מתתיהו שלם ולאה ברגשטיין ברמת יוחנן.
בשנים האחרונות מקיימים ארגוני המקדש תרגול של הקרבת העומר תוך הכנה של סולת השעורים כך שתהיה מוכנה להקרבה עבור העבודה בבית המקדש השלישי.
מנחם (מַרק) שטיין (24 במרץ 1855, ה' בניסן, ה'תרט"ו, ביאליסטוק - ט"ז בניסן, ה'תרע"ו, 19 באפריל 1916, ירושלים) היה רופא מאנשי העלייה הראשונה.
שטיין נולד לדב וחנה בביאליסטוק ולמד בחדר המקומי.
הוא סיים את הגימנסיה הריאלית והתקבל לפוליטכניון שבמוסקבה, שם עבר בהצטיינות את הבחינות.
בבתי הספר הגבוהים ברוסיה דאז, היו מוקדי המהפכה נגד המשטר ושטיין חשב ליטול חלק בה, אך משהתברר לו כי המשטרה בעקבותיו וצפויים לו עונשי מאסר וגלות בסיביר הוא נמלט לגרמניה.
הוא לא המשיך בלימודים טכניים אלא החל ללמוד רפואה באוניברסיטת לייפציג שבגרמניה.
בעת לימודיו שם הגיע לידיו כרוז של תנועת ביל"ו מחרקוב הקורא לעלות לארץ ישראל.
שטיין התרשם מהתנועה ומטרותיה והחליט לעלות לארץ ישראל ולהצטרף לביל"ויים מיד עם סיום לימודי הרפואה שלו.
בשנת ה'תרמ"ג ביום הראשון של חג החנוכה, הגיע שטיין ליפו והצטרף אל קבוצת הביל"ויים שעבדו במקוה ישראל כדי להגשים הלכה למעשה את אחת ממטרות התנועה - חזרה לעבודת האדמה.
וכפי שפורט אחר כך במבוא לתקנון ביל"ו שהוא השתתף בניסוחו: .
החיים ב"מקוה ישראל" היו קשים.
השכר היה זעום, לעיתים לא עבדו כלל מפאת מחלה, התזונה הייתה ירודה והעבודה מפרכת.
הסופר משה סמילנסקי מתאר את תנאי העבודה שם:
למרות זאת ולמרות שכבר היה רופא, לא נסוג שטיין ויצא עם חבריו לעבודה כפועל פשוט.
בתקופה ההיא איש לא ידע שהוא רופא, אבל כאשר הוא טיפל בחבריו שחלו התגלה הדבר והוא נדרש על ידם ועל ידי מנהל "מקוה ישראל" לעזוב את עבודת האדמה ולהתמסר לרפואה.
בשנת 1884 מינה אותו הברון רוטשילד לרופא בראשון לציון ומזכרת בתיה, וכן הוא שימש כרופא ביתר מושבות יהודה.
את עבודתו מתאר הבילו"יי דוד יודלביץ: .
ביוני 1886 עלה בידו, יחד עם האחים רוקח, להקים חברה בשם "עזרת ישראל" ששכרה בית בן 2 קומות ששימש מין בית חולים "ביקור חולים" שהיה מרכז האשפוז הראשון בעיר.
בית חולים זה נסגר בשנת 1887 כאשר ד"ר שטיין עזב את יפו ועבר לחברון.
סיבת עזיבתו את יפו נעוצה בסכסוך בין פקידי הברון רוטשילד ובין אליעזר רוקח.
בעיני פקידי הברון לא מצא חן תמיכת ד"ר שטיין ברוקח והם פיטרוהו.
על תקופת עבודתו בחברון מספר נכדו רענן גלמן: .
בשנת 1887, בין עבודותיו ביפו ובחברון, נסע שטיין לרוסיה, שם נשא לאישה את שרה.
באותה הזדמנות הוא גם העלה ארצה את אחותו פניה ואת הוריו דב וחנה.
בשנת 1890 חזר שטיין ליפו ונמנה עם מייסדי "לשכת שער ציון" של בני ברית אשר הקימה מוסדות ציבור כדוגמת הספרייה הציבורית "שער ציון" ובית החולים "שער ציון" אותו ניהל.
כרופא דאג גם למניעת מחלות ולא רק לריפויין.
השקפה זו הניעוהו ליזום הקמת שכונה חדשה מרוחקת מיפו המזהמת היא שכונת "נווה צדק" שאחד מרחובותיה נקרא כיום על שמו (המשכו של רחוב לילינבלום).
ד"ר שטיין עסק בפעילות ציבורית ענפה פרט לרפואה, הוא יזם והקים בית ספר לילדים שהיו בטלים מלימודים ובו אחותו הייתה הגננת.
בית ספר זה היה בית הספר העברי הראשון בארץ ישראל.
הוא הוציא את עיתון הילדים הראשון בארץ בעברית "עולם קטן" שיצא כמוסף ל"הצבי", בנוסף היה ראש אגודת "בני משה" ומפעילי מסדר "בני ברית" ביפו.
דמותו הייתה מרכזית ביפו ומשה סמילנסקי הגדיר זאת באופן הבא: "כל מה שהיה ביפו רוחני התרכז סביב לביתו של ד"ר מנחם שטיין".
בהיותו מלומד ובעל אופקים רחבים, שימש מעין שגריר לביל"ויים ונשלח בשנת 1883 לטורקיה (התעקש לנסוע על חשבונו) כדי לנסות להשפיע על השלטונות שם בעניין פריסת חסות על קבוצת הביל"ויים בארץ וקבלת אדמות מתאימות להתיישבות הביל"ויים ואחרים.
בשנת 1884 הגה שטיין את רעיון ההתיישבות של בעלי מלאכה וכתב על כך מאמר בשם "שיבת החרש והמסגר".
גם לתעשייה הישראלית המתפתחת באותם הימים ההם תרם ד"ר שטיין תרומה נכבדה.
הוא העלה מצרפת בסוף 1887 או בשנת 1888 את אחיו המהנדס ליאון שטיין ומימן עבורו הקמת בית חרושת למכונות.
שטיין האח חולל מהפכה תעשייתית וחקלאית בייצור המשאבה המונעת בכוח מנוע שהחליפה את האנטיליה - משאבה שהונעה באמצעות בעל חיים שהיה מסתובב סביב באר.
יוזמה תעשייתית נוספת לה היה שותף ד"ר שטיין, התרחשה בשנת 1893 עת עלה במוחו רעיון לייסד יקב בגדרה.
בשלהי אותה שנה הוקם למטרה זו ועד בן 5 חברים שכלל את פינס וד"ר שטיין, והוועד הוא שנתן את השם "אגודת תירוש".
יקב ממש לא הוקם אלא לייצור קוניאק בלבד, וגם זה רק לזמן קצר ואת ענבי גדרה שלחו ליקב בראשון לציון.
בשנת 1900 עבר ד"ר שטיין לפתח תקווה לאחר שהסתכסך עם שמעון רוקח - מייסד ומנהל בית החולים "שער ציון", ובית החולים נסגר.
בפתח תקווה התגורר ד"ר שטיין במקום בו נפגשים היום הרחובות מונטיפיורי וסלור.
בפ"ת היו מקרים רבים של מלריה.
גם בכפרים הערבים שבסביבה היו חולים רבים ומצב זה דרש מד"ר שטיין עבודה רבה ומאומצת.
למרות עזיבתו את יפו המשיך שטיין לבקר בה כשלוש פעמים בשבוע.
באחד הכפרים הוא גילה מקרה של כולירע ולפי דרישתו אסר ועד המושבה על הכפריים את הכניסה לפ"ת ומנגד נאסר על תושבי פ"ת כל מגע איתם.
הודות לכך עלה בידיו לשמור על התושבים גם כאשר היו בסביבה מקרי מוות רבים.
בפ"ת נשאר ד"ר שטיין כ-3 שנים בלבד כי שכרו לא שולם וגם אדיקותם של תושבי המושבה לא הייתה לרוחו ובשנת 1904 הוא חזר ליפו, לשכונת נוה שלום כרופא פרטי.
בהמשך היה שטיין ממייסדי ההסתדרות הרפואית בישראל, ונטל בה חלק פעיל, אחת לשבועיים התקיימו בתל אביב ישיבות ההסתדרות והוא בא מנווה שלום להשתתף בהן ולשאת הרצאות.
ב-11 בינואר 1912, כאשר מספר הרופאים היהודים בארץ עמד על 32, הוחלט באספה שהתקיימה בביתו של ד"ר דב מאיר קרינקין בתל אביב ברחוב אלנבי, לייסד אגודה שתיקרא "אגודה מדיצינית עברית ליפו ומחוז יפו", שאליה יוכלו להתקבל רופאים, וטרינרים ופרוביזורים (רוקחים מוסמכים).
הנוכחים באספה שנחשבו למייסדי האגודה היו: ד"ר יהודה לייב פוחובסקי, ד"ר חיים חיסין, ד"ר בת שבע יוניס גוטמן, ד"ר דב מאיר קרינקין, ד"ר מנחם שטיין וד"ר משה שרמן והרוקח זאב אורבוך.
הוועדה התכנסה בד' בניסן תרע"ד ב"בית חולי עיניים העברי", בירושלים.
בשנת 1915, במלחמת העולם הראשונה, בגיל 60 גויס ד"ר שטיין אל הצבא העות'מאני ונשלח לבית החולים העירוני בירושלים.
בשנת 1916 - שנה מאוחר יותר, נדבק שטיין בטיפוס הבהרות ונפטר בחג הראשון של פסח.
שטיין היה נשוי לד"ר שרלוטה שטיין ואב לישראל (מהנדס) ולרחל אשת הפרדסן נחמן גלמן בפתח תקווה.
ד"ר הלל יפה אמר עליו: .
שולמית לסקוב מעידה בספרה "הביל"ויים", על פי ריאיון עם דבורה גור לבית רבינוביץ, בת אחותו של ד"ר שטיין (אשתו של אסף גור וכלתו של יהודה גור), ועפ"י עיתונות מאז: .
הסופר יהודה גור-גרזובסקי כתב: .
על שמו רחוב בשכונת "נווה צדק" בתל אביב.
מנחם שרמן (30 בספטמבר 1925 – 29 באוגוסט 2021) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כמנכ"ל משרד הקליטה וראש המועצה המקומית רמת השרון.
שרמן נולד בריגה שבלטביה למשפחה ציונית.
בשנים 1941–1944, לאחר כיבוש לטביה בידי גרמניה הנאצית, שהה שרמן בגטאות ומחנות ריכוז שונים.
לאחר חיסולו של גטו ריגה הוא הובל בשנת 1943 למחנה הריכוז שטוטהוף בו הועבד בעבודות פרך עד לשחרור המחנה על ידי כוחות בעלות הברית.
בסמוך לשחרורו עלה לארץ ישראל דרך צרפת והתיישב בבית דודו בחיפה.
כעבור מספר חודשי שיקום עבר שרמן להתגורר ברמת גן והחל לעבוד כפועל בבית חרושת.
כשנה לאחר מכן התגייס לצה"ל ושירת כקצין בחטיבת הצנחנים.
שרמן סיים את שירותו בדרגת סגן-אלוף.
בשנת 1968, עם הקמת משרד הקליטה, מונה לסמנכ"ל לענייני מינהל במשרד.
במחצית הראשונה של 1970 הוא מונה למשנה למנכ"ל.
אולם ביולי 1971 הוא פרש מהמשרד על רקע חילוקי דעות עם המנכ"ל.
שרמן עבר להיות מנהל שירותי העירייה בתל אביב יפו.
ביוני 1974 הוא שב למשרד הקליטה כמנכ"ל, למרות שלא היה איש מפ"ם, מפלגתו של השר.
לאחר המהפך הצהיר שהוא מוכן להמשיך בתפקידו גם תחת שלטון הליכוד והוא נשאר מנכ"ל משרד הקליטה עד יולי 1978.
במקביל, היה שרמן פעיל במרכז מפלגת העבודה.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 1978 הוא נבחר להיות מועמד המערך לראשות מועצת רמת השרון, ובאישור המפלגה הקים רשימה על המפלגתית, להתמודד מול הרשימה המקומית של פסח בלקין ששלטה אז ברמת השרון.
בבחירות, קיבלה רשימתו של שרמן שישה מושבים מתוך 15, לעומת שבעה מושבים של רשימתו של בלקין, אולם בבחירות האישיות, שהונהגו אז לראשונה, זכה שרמן ב-52% מהקולות ומונה לראש המועצה.
בלקין ערך הסכם עם נציג הליכוד שסינדל את שרמן ואילץ את שרמן להשאיר תפקידי מפתח בידי סיעתו של בלקין, אולם לקראת סוף 1979 עבר אחד מחברי סיעתו של בלקין לצידו של שרמן ובכך שרמן קיבל יותר כח לשלוט במועצה.
בתקופת כהונתו כראש המועצה כוסו גירעונותיה והחל תכנון תוכנית המתאר למזרח היישוב.
הוקם התיכון השני במושבה, תיכון אלון, מתנ"סים חדשים ומקלטים ציבוריים.
שרמן נפטר ב-29 באוגוסט 2021, כחודש לפני יום הולדתו ה-96.
מַנְחֵת אוֹפְּטִי הוא רכיב או מערכת אופטית שתפקידם להחליש את עוצמת האור המועבר דרכם.
התהליך יכול להתבצע בתווך חופשי או בסיב אופטי.
מנחתים אופטיים מבוססים על בליעת אור או על החזרה של האור, כך שעוצמת האור המועבר דרך המנחת יורדת.
מאחר שבליעה או החזרה תלויות בדרך כלל באורך הגל, גם הניחות תלוי באורך הגל.
שימוש נפוץ במנחת אופטי הוא משקפי שמש, שבהם עוצמת האור המגיעה לעין מונחתת כדי להקל על הראייה.
בתחום הצילום נהוג לציין את הניחות ביחידות של צפיפות אופטית (Optical Density, בראשי תיבות: OD, זוהי יחידה הזהה לבל).
בתחום התקשורת האופטית נהוג לציין את הניחות בדציבלים.
מִנחת הוא שטח שהוכשר לנחיתה ולהמראה של כלי טיס והוכרז ככזה על ידי הרשויות המוסמכות.
השירות שנותן מנחת המטוסים הוא בסיסי ביותר, ובדרך כלל יש בו מסלול אחד בלבד, לעיתים סלול ולעיתים עשוי כורכר .
בדרך כלל אין במנחת מגדל פיקוח, והעזר העיקרי בו למען הטייס הוא שרוול רוח.
מנחת מסוקים הוא משטח ישר המיועד לנחיתת מסוקים ולהמראתם.
שטחו של מנחת תקני כזה בישראל, הוא 37 מטר על 37 מטר.
לעיתים מוכשר מנחת כזה, עשוי אספלט, בטון או כורכר.
מנחת ממוקם לרוב על־פני האדמה, ולעיתים נבנה בראשו של בניין - בית חולים או גורד שחקים.
השטח הקטן הנדרש למנחת מסוקים מאפשר להקצות שטח כזה גם על־גבי ספינה קטנה יחסית, כדוגמת ספינת הטילים סער 5.
מנחת ספיר (מנחת עין יהב) בין מושב עין יהב וספיר
מנחת רמת יותם - המנחת נמצא במעלה אילת (רמת יותם), סמוך לאבן דרך מספר 3, מדרום לכביש 12, בתוך שטח מטווח קצא"א.
מנחת רוחמה (ליד קיבוץ רוחמה בנגב הצפוני)
ציוריו, בצבע וברישום, עוסקים בעיקר בארץ ישראל, אוֹרהּ, נופיה ואנשיה.
סגנונו מהווה סינתזה אישית בין המסורות שלמד באודסה, השפעות אסכולת פריז ו".
כמו כן עיצב את אנדרטת חטיבת הראל, בה לחם ונפל בנו סרן אהרן (ג'ימי), בבית הקברות הצבאי בקריית ענבים וערך את הקובץ "חברים מספרים על ג'ימי".
שמי נולד בשם מנחם שְמיט בבוברויסק שברוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
ב-1910 עבר לבית סבו במינסק.
בין השנים 1912–1913 למד באקדמיה לאומנות באודסה.
ב-1913 עלה לארץ ישראל והצטרף ל"בצלאל".
בשל הקשיים שאליהם נקלע היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה עבר ב-1915 לרחובות.
כאשר חזר לירושלים נתפס על ידי שליחי הצבא הטורקי במסגרת גיוס כפוי שהוטל על כל תושבי הארץ.
שמי עמד להישלח לדמשק כחייל.
אך מנהל בצלאל בוריס שץ שחרר אותו מן השירות הכפוי, ולבסוף הוברח שמי לרחובות על ידי חברתו רבקה זאווין (1898–1983), עמה התחתן ב-1917.
ב-1918 התגייס לגדודים העבריים, מהם השתחרר ב-1920 ועבר עם אשתו ובתו נעמי (1918–1983) (לימים ציירת בעצמה) לטבריה, שם עבד כמורה לציור.
ב-1928 ביקר שמי לראשונה בפריז וזכה בתחרות עיצוב התפאורה והתלבושות להצגה "כתר דוד" בתיאטרון הבימה, שפתחה שורה של עבודות רבות לתיאטרון שגררו נסיעות תכופות לתל אביב.
בשנת 1937 ביקר בפעם השנייה בפריז, בעידודו ובהזמנתו של מארק שאגאל ביקר ביריד העולמי בעיר והציג תערוכת יחיד בגלריה ביליֶיה (Billiet).
בתערוכה הציג ציור נופים ודיוקנאות מעכו ומפריז וזכה לביקורות חיוביות ולמפגשים עם אמנים מאסכולת פריז כשאגאל, חיים סוטין, מאנה כץ ואחרים.
לאחר שחזר פרסם בכתב העת "גזית" את המאמר "על אמנות הציור הצרפתית בזמננו: לתערוכה בפטי-פאלה, פריז".
בהמשך עבר לחניתה שאך-זה עלתה על הקרקע על מנת לתעד את חיי מייסדיה.
ב-1938 וב-1942 זכה בפרס דיזנגוף ובעקבות זכיות אלה נרכשו תמונות שלו למוזיאון תל אביב.
ב-1942 התגייס לצבא הבריטי לפלוגת הנדסה קרבית שפעלה בסואץ ובבנגאזי.
בעת שירותו צייר תמונות מהווי המחנה.
בבנגאזי שבלוב הגיע לבית הספר היהודי, לימד ציור וצייר לראשונה נושאים יהודיים.
ב-1944 הועברה פלוגתו לאיטליה ושמי ביקר בנאפולי, ברומא בסורנטו ובקאפרי, ב-1945 הצפינה הפלוגה לטוסקנה ושמי ביקר בפירנצה, במילאנו ובוונציה.
בכל המקומות התרשם מן האמנות וצייר רישומים רבים.
ב-1944, בעת חניית הפלוגה במילאנו הציג תערוכה מציוריו בגלריה NAAFI, שנה לאחר מכן הציג במועדון החיילים היהודים ברומא.
בנובמבר 1946 הוצגה במוזיאון תל אביב תערוכה מציורי המלחמה שלו בשם "מנחם שמיט, 1945-1942" (48 תמונות מהווי הצבא ואווירת המלחמה).
עם שחרורו שב שמי ללמד ציור בחיפה.
ב-1947 הוציא לאור ספר רישומים וחוויות בשם "חייל חוזר לארץ ישראל" ובו איוריו מתקופת מלחמת העולם השנייה בצד סיפורי חברו, צבי ברמאיר.
באותה שנה שכר דירה בצפת והתמקד בציורי נוף ובתי כנסת.
בעת מלחמת העצמאות נותקה צפת ושמי נותר בעיר מבלי יכולת לשוב למשפחתו.
באותה עת לחם בנו, סרן אהרון (ג'ימי), כמפקד פלוגה בקרבות הדרך לירושלים, במסגרת חטיבת הראל של הפלמ"ח.
ב-19 באוקטובר הגיעה אל שמי הידיעה על נפילת בנו בקרבות המשלט המשותף שליד הר-טוב.
הסופר יורם קניוק מספר שלאחר שהובאה גופת הבן לבית החולים הקדמי של הראל, בכנסייה באבו גוש, ראה את שמי מצייר את פניו של בנו: "שמי לא פצה פה, פניו היו קרים וקפואים...שעה ארוכה צייר את פניו של בנו המת ושריר לא נע על פניו.
הוא היה מרוכז כאילו מת בעצמו תחת בנו".
לאחר המלחמה היה מראשוני קריית האמנים צפת.
בעקבות מות בנו החלו שמי ורעייתו לנסוע ברחבי הארץ ולאסוף עדויות מחבריו שלחמו לצידו, רובם בקיבוץ חוקוק בגליל.
העדויות קובצו באחד מספרי ההנצחה הראשונים והמשפיעים בספרות המדינה "חברים מספרים על ג'ימי".
במקביל תכנן את האנדרטה לחטיבת הראל השוכנת בבית הקברות הצבאי בקריית ענבים.
ב-1950 השתתף שמי ב וזכה שם בפרס.
בשנת 1951 תוכננה תערוכת יחיד שלו במוזיאון תל אביב, לרגל זכייתו השלישית בפרס דיזנגוף ורכישת תמונתו "נוף בצפת" על ידי המוזיאון.
אולם, עוד לפני שנפתחה התערוכה, נפטר שמי, בן 53 במותו.
הוא נקבר לצד בנו ובצל האנדרטה שלו בקריית ענבים.
התערוכה במוזיאון תל אביב בין מאי 1952 וינואר 1953 הייתה לתערוכה לזכרו.
"על אמנות הציור בארץ, גזית, 1935.
"על אמנות הציור הצרפתית בזמננו: לתערוכה בפטי-פאלה, פריז", גזית, 1938.
מנחם שמי : 8 תמונות בצבעים, (מבואות - א.
קולב קולב, משה בסוק), מוציא לאור : הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשכ"ו, 1966, (מהדורה ב').
אסיף: כנסת סופרים ואמנים בארץ-ישראל / העורכים: ספרות ותיאטרון: דב שטוק, ציור ופיסול: מ' קסטל, מ' שמיט [=שמי], תל אביב: גזית, תש"ג, 1942.
צבי ברמאיר, חוזר חיל לארץ ישראל, רשומים - מנחם שמיט.
חברים מספרים על ג'ימי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ג, 1952.
חיים גמזו, עשרה ציירים בישראל, חיים אתר, יוסף זריצקי, מרסל ינקו, מרדכי לבנון, אריה לובין, משה מוקדי, יוחנן סימון, משה קסטל, ראובן רובין, מנחם שמי, מוציא לאור: אשכול, תל אביב, תשי"ב.
שישה אמנים ישראליים : משה קסטל - יום של תקוה, אהרן כהנא - סעודה, מנחם שמי - צפת, מרסל ינקו - עין הוד, יחזקאל שטרייכמן - מאיר בעל הנס, יוחנן סימון - יושבי אוהלים, מוציא לאור: סונול, חיפה, תשכ"-?
מנחם שיפר (Menahem Max Schiffer; 24 בספטמבר 1911 - 11 בנובמבר 1997) היה מתמטיקאי ממוצא יהודי-גרמני אשר שימש כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת סטנפורד.
שיפר נולד ב-24 בספטמבר 1911 בברלין שבגרמניה למשפחה יהודית.
הוא סיים את לימודיו בתיכון בשנת 1930 והחל ללמוד באוניברסיטת הומבולדט שבברלין (נקראת גם אוניברסיטת פרידריך וילהלם) באותה השנה, בכוונה להתמחות בפיזיקה.
הוא היה תלמידם של הפיזיקאים מקס פון לאואה, ולטר נרנסט וארווין שרדינגר, ובנוסף למד מתמטיקה מהמתמטיקאים ארהרד שמידט, ישי שור ולודוויג גאורג ביברבך.
במהלך לימודיו, החליט שיפר לשנות את מקצוע ההתמחות שלו למתמטיקה.
עקב רדיפתם של הנאצים לאקדמאים יהודיים בגרמניה, נאלץ שיפר לעזוב את ברלין ובשנת 1934 עלה לארץ ישראל.
הוא סיים תואר שני באוניברסיטה העברית שבירושלים בשנת 1934. התואר התבסס על מאמר שכתב ופרסם בגרמניה, "משפטים סופיים של תאוריה בלתי משתנה" (Finiteness Theorems of Invariant Theory).
בשנת 1938 סיים דוקטורט בהנחיית מיכאל פקטה.
שיפר המשיך לעבוד באוניברסיטה העברית עד שנת 1946, ועבר לארצות הברית בשנה זו כאשר מונה למרצה מחקר באוניברסיטת הרווארד.
הוא שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון משנת 1949 עד 1950, אז גם הוזמן לקונגרס הבינלאומי של מתמטיקאים של שנת 1950 שנערך בקיימברידג' (הוא הוזמן שוב בשנת 1958).
שיפר חזר לאוניברסיטה העברית בשנת 1950, שם התמנה לפרופסור למתמטיקה.
לאחר שנה בישראל, חזר שיפר לארצות הברית בשנת 1951, לאוניברסיטת סטנפורד, שם מונה כפרופסור למתמטיקה ב-1 בספטמבר 1952. הוא כיהן כיושב ראש המחלקה למתמטיקה משנת 1954 עד 1959.
שיפר זכה בהצטיינויות רבות: בשנת 1968 היה נבחר האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולמדעים, ובשנת 1970 הוא הוזמן להיות חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
בשנת 1976 נבחר כאחד ממקבלי פרס הדיקן להוראה בבית הספר למדעי הרוח והחיים שבאוניברסיטת סטנפורד.
במהלך הקריירה שלו כמתמטיקאי, חיבר ופרסם 135 פרסומים, כולל 4 ספרים, ועם כ-40 מחברים שונים.
בשנת 1937 נישא לפניה רבינוביץ' בירושלים.
בתם היחידה, דינה סינגר, היא ביולוגית מולקולרית.
שיפר נפטר ב-11 בנובמבר 1997 בקליפורניה שבארצות הברית.
תרומתו של שיפר ניכרה בתחומים רבים במתמטיקה ובפיזיקה.
ספריו ומאמריו משמשים כבסיס לתחומים אלו, ומעלים רעיונות ושיטות להתייחסות ולפתרון בעיות.
בשנת 1938 סיים שיפר דוקטורט בנושא ייצוג קונפורמי ופונקציות אוניוולנטיות (Conformal Representation and Univalent Functions).
התזה של שיפר הציגה את מה שמכונה כיום "וריאציית שיפר" – פיתוח "חשבון הווריאציות" כדי לאפשר יישום של שיטות וריאציה באופן שיטתי לבעיות גאומטריות בניתוח מורכב.
בשנת 1953, פרסם שיפר יחד עם סטפן ברגמן את הספר "פונקציות ליבה ומשוואות דיפרנציאליות אליפטיות בפיזיקה מתמטית" (Kernel functions and elliptic differential equations in mathematical physics).
ספר זה מתמקד בתאוריה של בעיות ערך הגבול במשוואות דיפרנציאליות חלקיות, שממלאות תפקיד מרכזי בתחומים שונים של מתמטיקה טהורה ויישומית, פיזיקה תאורטית והנדסה.
הוא דן בחלק מן התאוריה מנקודת מבט אחידה ומספק מבוא שיטתי לכל ענף של היישומים שהוא מכיל.
בשנת 1954, פרסם שיפר עם דונלד ספנסר את הספר "פונקציונליות סופית של משטחי רימן" (Functionals of finite Riemann surfaces).
בשנת 1965, פרסם שיפר, יחד עם רונלד אדלר ומוריס באזין, פרסם את הספר "הקדמה ליחסות כללית" (Introduction to general relativity).
ספר זה מתאר בקצרה את התאוריה.
שיפר כתב על נושאים רבים נוספים בתחום, אך פרסומים אלו הם החשובים ביותר ותרומתם למחקר היא המשמעותית ביותר.
עם דונלד ספנסר: תחומי המקדם של פונקציות פשוטות (The coefficient regions of schlicht functions), סטנפורד, 1949
עם סטפן ברגמן: פונקציות ליבה ומשוואות דיפרנציאליות אליפטיות בפיזיקה מתמטית (Kernel functions and elliptic differential equations in mathematical physics), אקדמיק פרס, 1953
עם דונלד ספנסר: פונקציונליות סופית של משטחי רימן (Functionals of finite Riemann surfaces), פרינסטון, 1954
עם רונלד אדלר ומוריס באזין: הקדמה לתורת היחסות הכללית (Introduction to general relativity), מק'גרו היל, 1965
עם לאון בוודן: תפקיד המתמטיקה במדע (The role of mathematics in science), האיגוד המתמטי של אמריקה, 1984
מנחם שיזף (15 ביוני 1955 – 5 בינואר 2011) היה עיתונאי, עורך דין, יועץ תקשורת, לוביסט, סוציאליסט ואקטיביסט ישראלי שכיהן כיושב ראש אגודת הלהט"ב בשנים 1997 – 1999. כמו כן היה ליועץ התקשורת של הנשיא עזר ויצמן.
על פועלו זכה לאות מפעל חיים מעיריית תל אביב ולאות יקיר אגודת הלהט"ב על תרומתו רבת השנים.
בבחרותו למד משפטים באוניברסיטת תל אביב בעת ששימש כמדריך נוער בפנימיית הכפר הירוק וכרכז נוער במתנ"ס בפרדס כץ.
במסגרת שירותו הצבאי שירת בחיל האוויר.
שיזף היה יושב ראש מועצת התלמידים בפקולטה למשפטים וחבר ועד אגודת הסטודנטים.
לאחר שהתפרנס כעורך דין פלילי, ביצע הסבה מקצועית לכתב חדשות לענייני פלילים, תחילה במקומון "תל אביב", לאחר מכן בעיתונים "חדשות", ב"רשת שוקן", ב"העולם הזה", ב"שישי", וב"ידיעות תקשורת".
שיזף עסק במקצועות ותחומים רבים.
בין השאר, היה מורה בכפר הירוק, הקים חברה לייעוץ תקשורתי ולשתדלנות, במסגרתה שימש כיועץ תקשורת של מספר חברי כנסת וכן של נשיא המדינה השביעי עזר ויצמן בבחירות של 1993 ו-1998, על אף התבטאויותיו ההומופוביות, אליהן התייחס: "תדמיתו של עזר ויצמן נפגמה לאחר התבטאויותיו המכוערות.
אבל כדי לא לחטוא על האמת מהתנהגותו אליי, כהומוסקסואל מוצהר, לא הרגשתי בעיה.
אני יודע שגם לא הייתה לו בעיה מיוחדת עם הומואים אחרים שהיו מקורבים אליו.
אני תמיד אומר ללקוחותיי מראש על היותי הומוסקסואל, כדי שלא יתעוררו בעיות אחר כך.
מניסיוני, מעולם לא קיבלתי סירוב לעבודה בשל כך אפילו מאנשים דתיים".
במשרד שפתח הריץ אישים רבים לכנסת ולתפקידים שונים; ביניהם – מיכה גולדמן, אלי גולדשמידט, יוסי כץ, יוסף ונונו, זאב בוים, אלי בן-מנחם, רפי אדרי, אברהם הירשזון, רובי ריבלין ואיתן כבל.
כמו כן, הריץ את רוני מילוא לראשות עיריית תל אביב.
בתור לוביסט עבד שיזף בעבור חברות כ"דובק", "פלאפון", "בזק בינלאומי" ו"קשת", בראשית דרכה כשהתמודדה לראשונה לקבלת הזיכיון לערוץ 2.
אחד ממאבקיו הממושכים של שיזף למען קהילת הלהט"ב היה נגד הזמר והמוזיקאי מאיר אריאל, לאחר שהתבטא כנגד הקהילה, מאבק שגרם להחרמת הזמר ולביטול הופעותיו.
ב-27 במרץ 1997 מונה ליושב ראש אגודת הלהט"ב לקידום מאבקה של הקהילה ושל האגודה בפרט.
במהלך כהונתו, היה ממייסדי מצעד הגאווה בתל אביב, וארגן סדר פסח לחברי הקהילה הגאה שנותרו בודדים בחג.
ביולי 1998 עולה לשידור תוכנית רדיו "גאים באוויר" ברדיוס 100FM בהגשת שיזף ואלי שרון ובעריכתו של יניב שרון.
ב-14 באוקטובר 1999 פרש מתפקידו עקב מחלוקת.
כמו כן, יזם מפגש פעילי להט"ב מהקהילה לפגישה עם נשיא המדינה משה קצב בבית הנשיא וגם בין אריאל שרון לפעילים מהקהילה גם הם.
במסגרת המפגש ספג ראש הממשלה ביקורת מצד המפלגות הדתיות.
ב-2005 זכה לאות מפעל חיים מאת עיריית תל אביב לכבוד פעילותו החברתית רבת השנים באגודה לקידום שוויון זכויות בין חברי הקהילה ההומו-לסבית לשאר האוכלוסייה בראשות איתי פנקס ובנוכחותם של מכרים רבים, ביניהם – חבר הכנסת יוסי שריד, סגנית העירייה יעל דיין וכן ראש העירייה רון חולדאי.
בשנותיו האחרונות היה שיזף נכה בכסא גלגלים ופעל גם למען זכויות הנכים בישראל.
שיזף נפטר ב-5 בינואר 2011 לאחר מאבק של שנים ארוכות במחלת הסוכרת.
חוקרי המקרא וארץ ישראל במאה ה-20 הציעו לזהותה עם מָנָחָה, עיר בחבל יהודה, בין קריית יערים לביתר, המוזכרת בתרגום השבעים.
חוקרים אחרים סוברים כי מנחת היא עיר בשפלה.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום בשנים 1989–1987, על ידי גרשון אדלשטיין, יניר מילבסקי ושרה אורנט, נתגלו ממצאים קראמיים הדומים לממצאים שנתגלו בחפירות באזור שכונת גילה על ידי עמיחי מזר, ותוארכו שם לתקופת הברזל.
עם זאת, חופרי מנחת תיארכו את האתר לתקופה מוקדמת יותר; תקופת הברונזה המאוחרת.
במכתבי אל עמארנה נזכר שם מקום "מנחת" (Mankhate) (קנ' 292, שו' 30) ומצוין כי אינו מרוחק הרבה מגזר (שם, שו' 43).
הופעת שם המקום במכתבי אל עמארנה מעידה על קדמות השם.
רבי מנחם שלמה בורנשטיין (ב' בחשוון תרצ"ה, 11 באוקטובר 1934 - כ"ז באב תשכ"ט, 11 באוגוסט 1969) היה האדמו"ר מסוכטשוב־ראדומסק, רבה של שכונת יד אליהו בתל אביב, מייסד "ישיבת סוכוטשוב" בירושלים וראש כולל "כתר תורה" ראדומסק בבני ברק.
נולד בארץ ישראל, בנו הצעיר של האדמו"ר רבי חנוך הניך בורנשטיין מסוכטשוב.
אמו, פריידל, הייתה בתו של האדמו"ר רבי נתן נחום הכהן רבינוביץ מקרימילוב, משושלת חסידות רדומסק.
גדל בשכונת בית וגן בירושלים.
למד בישיבת כפר הרא"ה ולאחר מכן בישיבת כנסת חזקיהו שהייתה אז בזכרון יעקב.
כשהישיבה עברה לכפר חסידים בשנת תשט"ו, ופטירתו של רבו הרב נח שימנוביץ רצה לעבור וללמוד בבני ברק, אך לבקשת ראשי הישיבה, המשיך ללמוד שם עד לחתונתו.
קיבל היתר הוראה מהרב אליהו מישקובסקי.
בשנת תשי"ז (1957) נישא לטובה, בתו של הרב דניאל מובשוביץ (נפטרה ב-ח' בתמוז תשפ"ד), שהיה רבה של זורביץ ברוסיה ולאחר עלייתו לארץ ישראל כיהן כרב שכונת צ'לנוב בתל אביב.
לאחר נישואיו למד בהיכל התלמוד ובכולל בית יהודה בראשות הרב יחיאל מיכל פיינשטיין.
בשנת תשי"ז התמנה כרב בית הכנסת סוכטשוב בתל אביב.
בח' בטבת תשכ"ה התמנה לרבה של שכונת יד אליהו בתל אביב.
בסוף אותה שנה, נפטר אביו והוא הוכתר לאדמו"ר מסוכטשוב.
בכ"ט באדר ה'תשכ"ו, לאחר התייעצות עם האדמו"ר הבית ישראל מגור, הוכתר גם כאדמו"ר מרדומסק.