tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המטרות העיקריות של כוחות ההגנה הן הפיתוח ותחזוקה של יכולת אמינה להגן על האינטרסים החיוניים של המדינה והתפתחותם של כוחות ההגנה, באופן שמבטיח יכולת פעולה ההדדית שלהם עם הכוחות המזוינים של מדינות החברות בנאט"ו ובאיחוד האירופי והיכולת שלהם להשתתף במגוון רחב של משימות נאט"ו.
לאחר המהפכה הגרמנית, בין 11 ל-14 בנובמבר 1918, העבירו נציגי הממשל הגרמני באופן רשמי את השליטה הפוליטית לידי ממשלת אסטוניה.
בכך הסתיים הכיבוש הגרמני במדינה.
כמה ימים מאוחר יותר, פלשו לאסטוניה כוחות הצבא האדום, ובכך סימנו את תחילת מלחמת העצמאות של אסטוניה.
הצבא הקטן וחסר החימוש של אסטוניה, נהדף בתחילה על ידי הצבא האדום לסביבת עיר הבירה של אסטוניה, טאלין.
רק 34 קילומטרים הפרידו בין טאלין לקו החזית.
הצבא האדום נעצר גם הודות למשלוח נשק שהגיע על ידי ספינות של חיל הים הבריטי.
בינואר 1919, הכוחות האסטוניים השיקו מתקפת נגד בפיקודו של יוהאן ליידונר (Johan Laidoner).
כוחות צבא היבשה תוגברו על ידי הצי המלכותי הבריטי וכן על ידי מתנדבים משוודיה, דנמרק ופינלנד.
עד סוף פברואר 1919, הצבא האדום נסוג מכל שטח אסטוניה.
ב-2 בפברואר 1920, נחתם חוזה טרטו בין אסטוניה לרוסיה הסובייטית, שבו הכירו הסובייטים בעצמאותה המלאה של אסטוניה.
לאחר הניצחון במלחמת השחרור האסטונית שמרה אסטוניה על עצמאותה למשך 22 שנים.
באוגוסט 1939, ממש לפני תחילת מלחמת העולם השנייה, החליטו סטלין והיטלר בחשאי על גורלה של אסטוניה, בהחלטה הסכימו לחלק את מזרח אירופה כפי שתואר בפרוטוקול הסודי של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
על פי ההסכם אסטוניה הייתה צפויה להכבש על ידי הסובייטים.
הממשלה האסטונית נאלצה לתת את הסכמתה להסכם שאיפשר לברית המועצות להקים בסיסים צבאיים ולשכן 25,000 חיילים על אדמת אסטוניה למטרות "הגנה הדדית".
ב-12 ביוני 1940, ניתנה לצי הבלטי הפקודה למצור צבאי כולל על אסטוניה.
בהתחשב בסדר הכוחות הסובייטים הגדולים, ועל מנת להימנע משפיכות דמים ומלחמה חסרת סיכוי, החליטה ממשלת אסטוניה ב-17 ביוני 1940 כי המדינה לא תתנגד למהלך.
הכיבוש הצבאי של אסטוניה הושלם ב-21 ביוני 1940. הכוחות המזוינים של אסטוניה פורקו מנשקם על ידי הצבא האדום ביולי 1940. רק גדוד אחד שהוצב בטאלין המשיך להתנגד.
הצבא האדום הזרים כוחות נוספים בתגבור רכבים קרביים משוריינים, הקרב נמשך מספר שעות.
היה הרוג אחד ומספר פצועים לצד האסטוני, וכ-10 הרוגים ומספר פצועים לצד הסובייטי.
ההתנגדות הצבאית הסתיימה בעקבות משא ומתן והגדוד נכנע ופורק מנשקו.
במלחמת העולם השנייה, אסטונים רבים התנדבו לאוגדת הגרנדירים (חיל הרגלים) האסטונית, שפעלה במסגרת הוואפן אס אס, וכללה שלושה גדודים (20. Waffen-Grenadier-Division der SS).
רוב המתנדבים עשו זאת במטרה להגן על המולדת מן הקומוניזם.
מנהלת הכיבוש הגרמני גייסה חלק מן הלוחמים למסגרת זו.
מנגד, אסטונים בעלי נטיות קומוניסטיות התנדבו לצבא האדום.
כוחות ההגנה של אסטוניה הוקמו מחדש ב-3 בספטמבר 1991, על ידי המועצה העליונה של אסטוניה.
מאז 1991, הכוחות המזוינים של אסטוניה נפתחו מחדש ובנו יותר מ-30 יחידות ישנות וחדשות וכן מספר זרועות צבא.
עד 2009 כ-40 חיילים אסטוניים לחמו לצד כוחות אמריקאיים במלחמת עיראק ו-כ-150 חיילים, לחמו לצד כוחות בריטיים במלחמת אפגניסטן.
מאז נסוגו הכוחות האסטוניים מעיראק.
אסטוניה גם מסייעת במשימות בינלאומיות לשמירה על השלום בבוסניה וקוסובו במסגרת כוח קוסובו וכן משתתפת במשימות למלחמה בפיראטים למול חופי סומליה.
הצבא האסטוני רוכש ציוד ונשק מפינלנד, שוודיה, גרמניה, דנמרק, בריטניה, ארצות הברית וישראל.
המטרות העיקריות של כוחות ההגנה הן הפיתוח ותחזוקה של יכולת אמינה להגן על האינטרסים החיוניים של המדינה והתפתחותם של כוחות ההגנה, באופן שמבטיח יכולת פעולה הדדית שלהם עם הכוחות המזוינים של מדינות החברות בנאט"ו ובאיחוד האירופי והיכולת שלהם להשתתף במגוון רחב של משימות נאט"ו.
המשימות העיקריות של כוחות ההגנה בעיתות שלום הן לפקח ולתחזק את השליטה על הגבולות והמרחב האווירי, לתחזק את המוכנות הקרבית, לאמן את המגויסים ולפתח יחידות מילואים, להשתתף במשימות של נאט"ו והאיחוד האירופי ולספק סיוע לרשויות האזרחיות במצב חירום לאומי.
במצב חירום המשימות העיקריות של כוחות ההגנה הן להגביר את רמת המוכנות של היחידות השונות ככל שנדרש, לבצע הכנות למעבר למבנה מלחמה ולהתחיל לגייס כוחות מילואים אם נדרש, לשלב יחידות של רשויות שונות ולהתכונן לסיוע וקליטה של כוחות ידידותיים.
בשעת מלחמה המשימות העיקריות של כוחות ההגנה הן להגן על ריבונות המדינה, להקל את ההגעה והפריסה של כוחות ממדינות אחרות ושיתוף הפעולה עימם, לשמור על שליטה במרחב האווירי בסיוע ההגנה האווירית ותוך שמירה על נכסים אסטרטגיים.
בזמן שגרה כוחות ההגנה האסטוניים וארגוני ביטחון נוספים, כולל המשמר הלאומי, מונחים על ידי מפקד כוחות ההגנה.
בזמן מלחמה כל הכוחות נמצאים תחת פיקודו של ראש כוחות ההגנה.
מפקד כוחות ההגנה וראש כוחות ההגנה ממונים לתפקיד ומשוחררים ממנו על ידי האספה הלאומית ה"ריגיקוגו", על פי הצעתו של נשיא אסטוניה.
החל מ-5 בדצמבר 2011, ראש כוחות ההגנה הוא לוטננט גנרל Riho Terras.
ה-Kaitseväe Peastaap היא המפקדה של צבא אסטוניה.
המטה הכללי הוא צוות משותף העוסק במנהיגות תפעולית, הכשרה ופיתוח מבצעי של כוחות הביטחון.
מנהיגות תפעולית מיושמת על ידי הצוות המבצעי, המתכנן, מפקח ומבטיח מוכנות הגנה וגיוס כוחות מילואים.
המחלקות להכשרה ופיתוח אחראית לתכנון לטווח ארוך וטווח בינוני, תכנון משאבים, ארגון ושליטה של תכנון הדרכה והטמעה של פעילויות הגנה לאומיות.
המטה הכללי של כוחות ההגנה הוא בפיקודו של ראש המטה של כוחות ההגנה של אסטוניה.
הביטחון הלאומי של אסטוניה מתנהל על העקרונות של שליטה אזרחית בארגון הדמוקרטי של המדינה.
הגופים המבצעים שנבחרו ומונו באופן דמוקרטי, מבצעים החלטות לגבי השימוש בכוחות ההגנה וקובעים את היעדים המתאימים, מקצים את המשאבים הנחוצים ומבקרים את העמידה ביעדים.
יישום העקרונות של שליטה אזרחית מובטח על ידי זכויות הקשורות להגנה, חובות ואחריות שנקבעו בחקיקה על הפרלמנט, הנשיא והממשלה.
המפקד העליון של כוחות ההגנה הוא נשיא הרפובליקה אשר מתייעץ בענייני ביטחון לאומיים עם מועצת הביטחון הלאומית המורכבת מיו"ר הפרלמנט, ראש הממשלה, ראש כוחות ההגנה, שר ההגנה, שר הפנים, שר החוץ ויו"ר ועדת הביטחון הלאומי הפרלמנטרית.
הסמכות הביצועית בהנהגת כוחות ההגנה מבוצעת על ידי הממשלה.
שםדרגהתחילת כהונהסוף כהונה (Martin Herem) מרטין הרםלוטננט גנרלדצמבר 2018 (Riho Terras) ריהו טראסגנרלדצמבר 2011דצמבר 2018 (Ants Laaneots) אנטס לאנאוטסגנרלדצמבר 2006דצמבר 2011 (Tarmo Kõuts) טרמו קאוטסויצה-אדמירלספטמבר 2000נובמבר 2006 (Aarne Ermus) ארנה ארמוס (ממלא מקום)לוטננט קולונליוני 2000ספטמבר 2000(Johannes Kert) יוהנס קרטלוטננט גנרלינואר 1996יוני 2000(Aleksander Einseln) אלכסנדר איינסלןגנרלמאי 1993דצמבר 1995
כוחות ההגנה מורכבים מיחידות צבאיות סדירות בסדר גודל של 6,500 קצינים וחיילים, חיל המתנדבים, ליגת ההגנה, מונה כ-12,600 חיילים.
הגודל המתוכנן למבנה הצבא בשעת מלחמה הוא כ-30,000 חיילים.
כוחות הביטחון הם כוח מילואים, ובתור שכזה, "כל האזרחים הגברים הכשירים מבחינה פיזית ובריאים בנפשם" חייבים בשירות חובה למשך 8 או 11 חודשים, שבמהלכם המגויסים לומדים מיומנויות בסיסיות הנדרשות לשירות פעיל.
כוחות ההגנה מוצבים ב-4 מרחבי הגנה עם מפקדות בטאלין, טאפה, לונז'ה ופרנו.
הצבא האסטוני בנוי על פי העיקרון של כוחות מילואים, כלומר החלק העיקרי העוסק בהגנה על המדינה מורכב מיחידות אשר במילואים.
בשביל מדינה עם מעט כוח אדם ומשאבים, כוח מילואים המבוסס על רצון האזרחים להגן על המדינה הוא הצורה המעשית ביותר של ההגנה הלאומי.
בעיתות שלום, כוחות המילואים מקיימים אורח חיים רגיל והמדינה דואגת להכשרתם ולרכש של ציוד ונשק.
בזמן מלחמה כוחות המילואים מגויסים ליחידות הצבאיות.
יחידות המילואים נוצרות על העיקרון הטריטוריאלי, כלומר חיילים מאזור אחד ייקראו בפעם אחת ליחידה אחת ואחרי השירות הם נשלחים למילואים כיחידה אחת.
הצבא האסטוני עוסק באופן קבוע במוכנות להגנה בשיתוף פעולה עם גורמים אחרים.
כוחות היבשה האסטוניים הם הזרוע העיקרית בכוחות ההגנה.
הגודל הממוצע של מבנה הכוחות בעיתות שלום הוא 5,500 חיילים מתוכם 2,700 בגיוס חובה.
מרכיב הצבא במבנה התפעולי מורכב מחטיבת חיל רגלים ו-4 פיקודים אזוריים.
חטיבת חיל הרגלים מתפקדת כיחידת אימון וסיוע ליחידות הפרוסות בשטח.
סדר עדיפויות בפיתוח כוחות היבשה כוללות את היכולת להשתתף במשימות מחוץ לטריטוריה הלאומית ואת היכולת לבצע פעולות כדי להגן על הטריטוריה של אסטוניה, גם בשיתוף פעולה עם בעלות ברית.
ביוני 2019, חתמה חברת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות, באמצעות חברת הבת שלה באירופה - יורו-ספייק, על חוזה לאספקת טילים נגד טנקים מדגם "ספייק".
ה-Merevägi אחראי לכל הפעילות הימית ולהגנה על המים הטריטוריאליים של אסטוניה.
התפקידים העיקריים של הכוח הימי הם ההכנה וארגון של ההגנה על המים הטריטוריאליים וקו החוף, הבטחת הביטחון הימי, תקשורת ותנועת ים במים הטריטוריאליים ושיתוף פעולה עם נאט"ו והציים של מדינות ידידותיות אחרות מסביב.
במצב חירום הכוח הימי חייב להיות מוכן להגן על הנתיבים הימיים, אזורי הנמלים ולשתף פעולה עם יחידות של בנות ברית.
הכוח הימי כולל ספינות סיור, שולות מוקשים, פריגטות ויחידות משמר חופים, ההכרחיות לביטחון הימי.
בנוסף קיימת האקדמיה הימית, בסיס ימי ומפקדה ימית הממוקמים בטאלין.
באוקטובר 2021, זכתה התעשייה האווירית לישראל במכרז של חיל הים האסטוני להצטיידות בטילי התקיפה הימיים Blue Spear.
טילי התקיפה Blue Spear מבוססים על משפחת טילי גבריאל של התעשייה האווירית, מערכת טילי ים-יבשה המאפשרת יכולות תקיפה מעבר לאופק נגד מטרות ניידות ונייחות ימיות.
תחילת הכוחות האווירים של אסטוניה היא בשנת 1918 כאשר הוקמה היחידה האווירית הראשונה.
מלחמת העצמאות האסטונית האיצה את הפיתוח של חיל האוויר האסטוני אשר הכיל 130 כלי טיס מודרניים באמצע שנות ה-30. חיל האוויר מורכב מיחידה ימית מוטסת, בית ספר לטיסה, בסיס חיל אוויר ויחידת הגנה אווירית.
מהנדסים אסטוניים בנו ותכננו מטוסי קרב, אשר היו בעלי ביצועים טובים.
חיל האוויר האסטוני הוקם מחדש ב-1991 עם מטרה לשלוט מחדש במרחב האווירי של אסטוניה.
כיום לחיל האוויר אין כנף תעופה משלו והוא מורכב מ-3 יחידות: מטה חיל האוויר, בסיס חיל האוויר וכנף מעקב אווירי.
לחיל האוויר 4 מטרות עיקריות להשגה בטווח הבינוני: לבסס יכולות מעקב אוויריות, בהתאם לכך להתחיל לפתח מערכת הגנה אווירית לאומית.
לבסס יכולות שליטה והגנה אווירית.
לבנות את בסיס חיל האוויר כשדה תעופה פוטנציאלי עיקרי לנאט"ו לצורך יכולת פעולה הדדית וכחלק מתמיכה במדינה המתארחת באסטוניה.
לבסס מערכת מידע ותקשורת לחיל האוויר, אשר תשתלב בממשק של מערכת ההגנה האווירית של נאט"ו.
לפתח מערכת להחלפת מידע בחיל האוויר.
חיל האוויר עבר רפורמה איטית בגלל הנזק הכבד והרס התשתיות שהשאיר חיל האוויר הסובייטי.
חיל האוויר האסטוני הוקם מחדש ב-13 באפריל 1994. בין 1993 ל-1995, קיבלה אסטוניה שני מטוסי תובלה Let L-410 Turbolet, שלושה מסוקי מיל מי-2 וארבעה מסוקי מיל מי-8. ענף השירות קיבל מכ"ם סובייטים ישנים וציוד נ"מ.
רוב יחידות חיל האוויר ממוקמות בבסיס חיל האוויר Ämari אשר שיקומו הושלם ב-2012. הבסיס תוכנן כך שיתן מענה וסיוע לנאט"ו וסיוע למדינות בעלות ברית.
ב-2014 אסטוניה התעניינה ברכישת מטוסי JAS-39 גריפן משוודיה, דבר אשר יוביל ליצירת כנף תעופה אשר נכון להיום אינה קיימת.
ליגת ההגנה (Kaitseliit; קייטסליט) הוא ארגון צבאי לאומי התנדבותי, אשר נמצא תחת משרד ההגנה.
הארגון לוקח חלק באימונים צבאיים.
המטרה העיקרית של ליגת ההגנה היא להגביר את המוכנות של המדינה להגן על עצמאותה, גם במקרה של איום צבאי חיצוני.
לליגת ההגנה תפקיד חשוב בתמיכה במבנה האזרחי.
חבריו מסייעים בכיבוי שריפות יער, מתנדבים במשטרה ומבטיחים את הבטיחות באירועים רבים.
חברי ליגת ההגנה משתתפים גם ביחידות המבצעות משימות בינלאומיות לשמירה על השלום כמו במדינות הבלקן.
הארגון מחולק ל-15 יחידות אזוריות אשר אחראיות לרוב על אזורים בתוך גבולות אסטוניה.
על ליגת ההגנה נמנים גם ארגונים נספחים לנשים, לבנות ולנוער.
כיום, מונה ליגת ההגנה מעל 11,000 חברים.
צבא אסטוניה נכנס לתחום חדש במאה ה-21 לוחמת הרשת, במטרה להגן על תשתיות חיוניות ותשתיות האינטרנט של אסטוניה.
כיום הארגון המרכזי באסטוניה להגנת סייבר הוא ה-CERT (צוות תגובת החירום של אסטוניה), הארגון הוקם ב-2006 כארגון האחראי לניהול אירועי אבטחה ברשתות מחשבים.
משימתו היא לסייע למשתמשי האינטרנט באסטוניה בנקיטת צעדים להפחתת נזק אפשרי מתקריות אבטחה ולעזור להם להגיב לאיומי אבטחה.
ב-25 ביוני 2007, נשיא אסטוניה טומאס הנדריק אילווס נפגש עם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש.
בין הנושאים שדנו השניים היו ההתקפות על תשתיות האינטרנט של אסטוניה.
ההתקפות הדגישו למספר ארגוניים צבאיים בעולם את החשיבות של אבטחת הרשת כחלק מדוקטרינה צבאית מודרנית.
ב-14 ביוני 2007, שרי ההגנה של נאט"ו קיימו ישיבה בבריסל, בסופה הוציאו הודעה המבטיחה טיפול מיידי.
לאחר התקפות הסייבר על אסטוניה ב-2007, היו תוכניות לשילוב הגנה על רשתות מחשבים כחלק מאסטרגיית הצבא, ונוצרו תוכניות של נאט"ו במטרה להקים מרכז להגנת סייבר באסטוניה.</div>
חיל הקשר הוא חיל בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, אשר חייליו פועלים בכל אחת מזרועות הכוחות המזוינים צבא היבשה, הצי וכוחות האוויר והחלל.
חיל הקשר נועד לפרוס מערכות תקשורת ולספק שליטה ובקרה בתקופת שלום ובעת מלחמה.
כמו כן, הם מופקדים על משימות תפעול של מערכות הפעלה וציוד אוטומציה בנקודות בקרה.
החיל הוקם לראשונה בשנת 1877 כחיל הקשר של הצבא הקיסרי הרוסי.
במתכונתו הנוכחית התגבשה לאחר התפרקות ברית המועצות.
יחידות הקשר של צבא היבשה, של הצי ושל חיל האוויר והחלל מתפקדות תחת פיקוד למפקד הקשר של החיל הפציפי.
תאום כללי וקביעת מדיניות כללי מבוצעת על ידי מנהל קרש ראשי של המטה הכללי.
בהתפתחותה, התקשורת הצבאית עשתה דרך ארוכה ומורכבת מהאמצעים הקוליים והחזותיים הפשוטים ביותר להעברת אותות ופקודות שליטה ישירות לשדה הקרב למערכות אוטומטיות רב-ערוציות המוגברות בה, המסוגלות לספק תקשורת בקנה מידה עולמי, הן עם מטוסים נייחים וניידים.
על היבשה, על מים, מתחת למים ובאוויר.
בשל היקף המרחב בשדב הקרב, בעיית התקשורת בצבא הקיסרי הרוסי במאה ה-19 זכתה לחשיבות רבה.
בצבא הקיסרי הרוסי שימש לראשונה טלגרף חשמלי צבאי בשנת 1855 בתנאי הלוחמה בסבסטופול במהלך מלחמת קרים.
עד 1855 כבר הוקמו ברוסיה מעל 5,000 ק"מ של קווי טלגרף קבועים.
בשנת 1864 הוקם מבצר הטלגרף הצבאי בסוויבורסק ובשנת 1865 גם בקרונשטאדט.
בשנת 1867 הוקם גדוד קשר ראשון שהורכב מארבעה קצינים ו-40 חיילים, 8 מפעילי קוד מורס ו-35 פורסי חוטי תקשורת).
השימוש בטלגרף במלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1877–1878 הביא תועלות אדירות בפיקוד ובשליטה, והם הביאו לשימוש נרחב יותר בתקשורת הצבאית.
הטלגרפים והטלפונים תפסו מקום בולט בפיקוד ובקרה, עם קווים ניידים שנפרסו בזירת המבצעים.
בסוף המאה ה-19 הופעלו במרכז רוסיה - 17 קווים ובקווקז - שניים.
בנוסף, הוקצו 55 צמתי תקשורת.
באפריל 1905 שתי חטיבות לתפעול טלגרף אלחוטי.
בפברואר 1905 נשלחה קבוצת קצינים בוגרי בתי ספר צבאיים לתחנות הרכבת בכפר האדום, שם שכן המחסן הצבאי של מקלטי רדיו שנרכשו מחוץ לארץ, כדי ללמוד את חוויית הפיקוד והשליטה בתנאי לחימה.
כבר במרץ 1905 נשלחו קצינים אלה לחזית המלחמה הרוסית-יפנית באותו אביב ונכללו בכוחות הצבא הסדיר.
מאז שנת 1910 הופיעו צוותי תקשורת גם בגדודי החי"ר.
החיסרון העיקרי בהתפתחות התקשורת הצבאית היה היעדר גוף שלטוני מרכזי אחד.
לא היה חיל קשר עצמאי.
שירות התקשורת בחיילים הוקצה למחלקות הכלליות במטה.
רק במאי 1917 נכלל תפקיד ראש התקשורת בכל המטות, ממפקדת המפקד העליון וכלה בגדודים עצמם.
עם זאת, לא נפתרו הסוגיות של ארגון שירות קשר מרכזי אחד בצבא הרוסי והקצאת יחידות ותת יחידות תקשורת.
בשנת 1912 הוקם חיל הקשר (Корпус связи) כיחידה נפרדת עם יחידות החיל בצבא.
חיל זה כלל שתי חטיבות איתות (8 גדודי חי"ר בארבע חטיבות), גדוד אותות (שכלל שלוש פלוגות טלגרף קרביות) וחטיבה של המחלקה להנדסת שדה, שהיו בה 193 מערכות טלגרף וכ-333 קווי כבלים.
החיל נלחם בחזיתות מלחמת העולם הראשונה.
ב-20 באוקטובר 1919, בצו מספר 1736/362 של המועצה הצבאית המהפכנית, הוקם אגף הקשר של הצבא האדום.
כך התרחש לראשונה איחוד ומיזוג כלל חילות הקשר לכדי גוף מרכזי לניהול הקשר בצבא האדום.
ב-20 באוקטובר 1919 חיל הקשר של הכוחות המזוינים, הפך לכוח עצמאי ונותר גוף עצמאי בכוחות המזוינים של ברית המועצות גם במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה ולאורך כל שנות המלחמה הקרה.
חיל הקשר של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית נוצרו לאחר התמוטטות ברית המועצות, במהלך התהליך של פיצול הכוחות המזוינים של ברית המועצות.
הבסיס ליצירתו היה מתוך חיל הקשר של כוחות הצבא לשעבר בברית המועצות שהיו פרוסים בשטח רוסיה הסובייטית וממדינות ברית ורשה.
החיל עמד במרכז ההתפתחות הטכנולוגית בשנות ה-90 ונוצרו גם מערכות הולכה סיב אופטיות והוכנסו לשימוש מערכות טלפון, טלגרף, תקשורת פקסימיליה, העברת נתונים ותפעול מערכות מחשוב.
החיל היה במרכז תכנון שיטות העברת דיגיטליות ועיבוד מידע ומילא תפקיד מרכזי בהכנסת טכנולוגיה מתקדמת לשימוש נרחב בצבא רוסיה.
אמצעי התקשורת החדשים אפשרו ליצור מערכות תקשורת רחבות היקף ולראשונה החלו להשתמש בממסרי רדיו ומכשירים טרופוספיריים לסיווג ערוצי טלפון וטלגרף במערכות תקשורת צבאיות.
תקשורת הרדיו אורגנה מכל נקודות הפיקוד והבקרה של הצבא עם נקודות בקרה של היחידות הצבאיות.
כמות גדולה של עבודה בוצעה ליצירת מערכות תקשורת טריטוריאליות נייחות רב-תכליתיות של המחוזות הצבאיים.
במקביל, הוקדשה תשומת לב מתמדת לשיפור רשת התקשורת הארצית, הגברת שרידותה ומאפייני האיכות של ערוצי התקשורת, מכיוון שמערכות הפיקוד והבקרה העיקריות של המטה הכללי וסוגי המטוסים, כמו גם מערכות בקרה מיוחדות של משרד ההגנה, היו מבוססות על ערוצי רשת זו.
במהלך שנות 1970–1987 חיל הקשר התבסס כמערכת קוהרנטית, שאפשרה להנהגה בזמן אמת להביא ובביטחון החלטות וצווים לשימוש קרבי בכוחות הלוחמים.
התפתחות כוחות הקשר במאה ה-21 קשורה לרפורמה ולעדכון של לא רק ציוד התקשורת, אלא גם פעילויות ארגוניות שמאפשרות לתפקוד הכוחות בהתאם לתנאי הפיתוח המודרני של מערכות טלקומוניקציה שונות.
את ניהול כוחות הקשר שמופעל בכל אחת מזרועות הצבא (צבא היבשה, חיל הים וכוחות האוויר והחלל) מוביל מפקד מינהל הקשר הראשי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, שהוא גם סגן ראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
מפקד חיל הקשר עומד בראש מינהל הקשר הראשי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית
לוטננט גנרל ודים שמארין - החל מ-2020
כוחות המבצעים המיוחדים של ארצות הברית הם "אותם כוחות בסדיר ובמילואים בכוחות המזוינים, אשר נקבעו על ידי מזכיר ההגנה כמיועדים ומאורגנים, מאומנים ומצוידים באופן ספציפי לנהל ולתמוך במבצעים מיוחדים".
בראש המערך עומד פיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית (USSOCOM) במחלקת ההגנה של ארצות הברית.
מבצעים מיוחדים מאופיינים בתכונות מסוימות המבדילות אותם באופן מצטבר מפעולות קונבנציונליות.
פעולות אלה הן משימות רגישות פוליטית בהן יש לפרוס רק את הכוחות המצוינים והמיומנים ביותר כדי למנוע חשיפה וכישלון משימה אפשרי, העלול לגרום לפגיעה ביוקרה ובאינטרסים של ארצות הברית.
תשע פעילויות הוגדרו כמשימות עיקריות למבצעים מיוחדים:
פעילויות למניעת שימוש בנשק להשמדה המונית (WMD)
+שיוךשם היחידהייעוד ואופי הפעילותפיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הבריתפיקוד המבצעים
המיוחדים המשולביםכוח דלתאכוחות קומנדו להשתלטות התערבות מהירה.צוות 6 של
אריות היםקומנדו ימי, למרות ייעודה המקורי היחידה
מבצעת מבצעים מיוחדים בעיקר נגד יעדים
בעלי ערך גבוה (HVU) ומשימות
בשיתוף עם סוכנות הביון המרכזיתהטייסת הטקטית
המיוחדת ה-24מורכבת מלוחמים בעלי התמחויות טקטיות מיוחדות:
בקרי קרב, לוחמי חילוץ, סיירי מודיעין ובקרי אוויר טקטים
המצוותים למבצעי ה-ST6 וכוח דלתא.
תפקידם לתאם את הסיוע האווירי ובכלל זה סיוע אווירי
קרוב, אספקה בהיטס, טיפול בנפגעים וחילוץ קרבי.הרגימנט האווירי
בנוסף, לכנף יכולות מודיעין חוזי ייחודיות והתמחות במשימות כוחות המבצעים המיוחדים.כנף מבצעים מיוחדים ה-24תפקיד הכנף לנהל מבצעים מיוחדים באוויר, בחלל ובסייבר.
יכולות הליבה כוללות: סיורי מודיעין, הפעלת שדות תעופה קדמיים, הכוונת סיוע אווירי קרוב וחיפוש והצלה קרבי.
כנף מבצעים מיוחדים ה-24 - כנף הכוחות המיוחדים של חיל האוויר
כנף מבצעים מיוחדים ה-193 (המשמר הלאומי)
כנף מבצעים מיוחדים ה-919 (מילואים)
המרכז ללוחמת אוויר במבצעים מיוחדים
פיקוד הלוחמה המיוחדת של צי ארצות הברית (NSWC)
קבוצת לוחמה ימית מיוחדת אחת (אריות הים)
קבוצת לוחמה ימית מיוחדת שתיים (אריות הים)
קבוצת לוחמה ימית מיוחדת שלוש (צוותי כלי שיט תת-מימיים)
קבוצת לוחמה ימית מיוחדת ארבע (צוותי סירות)
קבוצת לוחמה ימית מיוחדת עשר (סיוע)
קבוצת לוחמה ימית מיוחדת אחת עשרה (מילואים)
המרכז ללוחמה ימית מיוחדת (בית הספר)
יחידת פיתוח ללוחמה ימית מיוחדת DEVGRU (לשעבר צוות 6) מסופחת לפיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים (JSOC)
פיקוד המבצעים המיוחדים של חיל הנחתים (MARSOC)
בית הספר למבצעים מיוחדים של חיל הנחתים
פיקוד מבצעים מיוחדים אפריקה (SOCAFRICA)
פיקוד מבצעים מיוחדים אירופה (SOCEUR)
פיקוד מבצעים מיוחדים מרכז (SOCCENT)
פיקוד פעולות מיוחדות בפסיפיק (SOCPAC)
פיקוד מבצעים מיוחדים דרום (SOCSOUTH)
פיקוד מבצעים מיוחדים צפון (SOCNORTH)
פיקוד מבצעים מיוחדים קוריאה (SOCKOR)
כלי נשק בשימוש הכוחות המיוחדים
כוח דלתא, ה-SEALs של חיל הים ואנשי הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית מופקדים על מגוון רחב של משימות וכלי הנשק והציוד במשימות אלה יכולים להשתנות.
ה-M4A1 עם שדרוג SOPMOD II לעזרים טקטיים הוא רובה בשימוש פיקוד המבצעים המיוחדים.
הוא כולל מגוון אביזרים כגון מסילות, לייזרים, כוונות טלסקופיות וידיות אחיזה.
הלוחמים רשאים להתאים את הנשק האישי שלהם כראות עיניהם.
ה-MK18 הוא גרסה קצרה יותר של ה-M4 ומיועד ללחימה מטווחים קצרים כגון לחימה בשטח בנוי.
ה-HK416 הוא המועדף על כוח דלתא ועל קבוצת פיתוח לוחמה מיוחדת של חיל הים (DEVGRU), המכונה גם SEAL Team 6. הנשק מתוכנן סביב פלטפורמת AR-15 אך עם כמה שינויים משמעותיים.
ה-FN SCAR תוכנן במיוחד עבור יחידות מיוחדות, אולם הנשק לא הפך פופולרי בגלל העיצוב הלא נוח ונטייתו לתקלות.
ה-noveske N4 שמשמש את צוות שש של אריות הים ומחליף את ה-HK416 בתור הנשק העיקרי.
המקלעים שנבחרו עבור כוחות המבצעים המיוחדים בארצות הברית הם MK46 ו-MK48.
ה-Mk 46 הוא הגרסה הקלה והקומפקטית של מקלע M249 שתוכננה על ידי Fabrique Nationale במיוחד לשימוש על ידי ה-SOF.
זהו מקלע קל משקל (LWMG) בקוטר 5.56 המופעל על ידי גז ומקורר אוויר.
הוא משמש את כוחות המבצעים המיוחדים של ארצות הברית (SOF) מאז 2003.
ה-Mk 48 הוא גרסה של ה-Mk 46 בקוטר 7.62 בהתאם לדרישות נאט"ו.
הוא פותח עבור פיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית (USSOCOM) כתחליף קל ונייד ל-M60.
כוחות נסתרים הוא סרט צרפתי משנת 1943, נודע כסרט האחרון שאותו ביים פול רייך Paul Riche (שם הבמה של ז'אן מאמי Jean Mamy).
הסרט מגולל את חייו של חבר פרלמנט צעיר שמצטרף לבונים החופשיים כדי להתניע מחדש את הקריירה שלו.
כך הוא לומד כיצד הבונים החופשיים זוממים עם היהודים עם האומות האנגלו-אמריקאיות את עידודה של צרפת לצאת למלחמה נגד גרמניה.
הסרט הוזמן בשנת 1942 על ידי מחלקת התעמולה של גרמניה הנאצית בצרפת הכבושה La Propaganda Abteilung de france ועל ידי ז'אן מאמי בונה חופשי לשעבר.
הסרט מגנה בבוטות את הבונים החופשיים, הפרלמנטריזם והיהודים כחלק מהדחף של משטר וישי נגדם ומבקש להוכיח את העלילה היהודית מסונית.
עם שחרור צרפת הואשמו התסריטאי שלו ז'אן מארק-ריבייר Jean Marquès-Rivière, המפיק רוברט מוזארד Robert Muzard, והבמאי ז'אן מאמי Jean Mamy בשיתוף פעולה עם האויב.
ב-25 בנובמבר 1945, מוזארד נידון לשלוש שנות מאסר, ז'אן מארק שברח לגלות מרצון נידון בהיעדרו למוות ובגידה בערכי הלאום.
מאמי היה גם עיתונאי ב-L'Appel עיתון התעמולה של משטר וישי ושרת תחת פייר קונסטנטיני Pierre Constantini (מנהיג תנועת משתפי הפעולה – Ligue française d'épuration, d'entraide sociale et de collaboration européenne) וכן השתתף בכתב העת התעמלוני Au pilori, על כך נידון למוות והוצא להורג במצודת מונטרו Montrouge, ב־29 במרץ 1949.
כוחות הקרקע והכוחות המיוחדים של חילות האוויר הם כוחות אבטחה והגנת בסיסים, וכן כוחות טקטיים מיוחדים המהווים חלק מחיל האוויר של האומה.
לוחמים המוקצים ליחידות מסוג זה מאומנים, חמושים ומצוידים ללוחמה קרקעית ולמבצעים מיוחדים.
כוחות הקרקע של חילות האוויר
באופן מסורתי, הסיבה לקיומם של כוחות חי"ר בחילות האוויר הוא להגנה ואבטחת שדות תעופה.
מטוסים פגיעים ביותר בהיותם על הקרקע והם תלויים בתשתיות קבע ובאנשי צוות מיומנים.
יריב יכול להשיג עליונות אווירית על ידי תקיפת מטוסים ונכסים אחרים בבסיסי אוויר.
התקפות כאלה יכולות להתבצע על ידי מטוסים, טילי שיוט וטילים בליסטיים.
עם זאת, יריב שנמצא בחסרון מספרי, טכנולוגי או אחר יכול לצאת למתקפת מנע על בסיסי האוויר של האויב מוקדם ככל האפשר, תוך שימוש בטקטיקה דמוית בליץ, כמו במבצע מוקד, או באמצעות פשיטת כוחות מיוחדים כמו .
כדי להגן מפני התקפות נגד בסיסי אוויר, המטוסים מפוזרים לבסיסי אוויר משניים ושדות חירום.
עם זאת, כאשר הם מפוזרים באופן כזה, מטוסים ואנשי צוות חשופים עוד יותר להתקפות קרקע.
כדי להתגונן מפני התקפות קרקעיות, מרבית חילות האוויר הכשירו חיילים באימוני חי"ר בסיסיים והקימו יחידות חיל רגלים של חיל האוויר.
מלבד תפקידי הגנה על הבסיס ונכסיו, יחידות חיל רגלים של חיל האוויר עשויות להיות בעלות תפקידים אחרים כמו התגוננות אב"כ, אימון אנשי חיל האוויר אחרים בכישורי נשק וחי"ר והכשרת מפקדים בתפקידי הגנת בסיסים.
בנוסף להגנת הבסיסים, כוחות החי"ר של חיל האוויר מספקים הגנה לכוחות משלוח הפרוסים בחו"ל.
במבצעי רכבת אווירית, הם בדרך כלל אנשי חיל האוויר הראשונים להיות על הקרקע.
מבצעים מיוחדים יכולים לכלול פשיטה והשתלטות על שדות תעופה של היריב ואבטחתם לשימוש, אבטחת מנחתים ושדות תעופה קדמיים כולל סיורים אלימים מחוץ למתחם הבסיס כדי להרתיע, לאתר ולהשמיד איומים.
לא בכל חיילות האוויר קיימים כוחות קרקע.
יחידות כאלה פועלות כמכפיל כוח המאפשר הפעלה בטוחה של שדות תעופה קדמיים ובכך מגדילות את זמינות כוחות האוויר.
בחיל האוויר הישראלי הגנת המרחב הקרקעי של בסיסי החיל ונכסיו מאורגנת במסגרת מערך ההגנה הקרקעית.
בחלק מחילות האוויר יש גם כוחות מיוחדים המהווים זרוע קרקעית לתמיכה במבצעי חיל האוויר.
אלה כוללים יחידות קומנדו ויחידות טקטיות מיוחדות הפועלות באופן עצמאי או בשיתוף עם יחידות אחרות.
המשימות העיקריות ביחידות מסוג זה הן חיפוש והצלה קרבי כולל חילוץ טייסים משטח אויב, סיורי מודיעין, תצפית והכוונת אש מן התווך, הפעלת מנחתים ושדות תעופה קדמיים, ובקרת אוויר במרכז מאמץ האש המשולב (Joint Terminal Attack Controller - JTAC) לתאום סיוע אווירי ליחידות צבאיות אחרות.
תפקידים אחרים כוללים השתלטות וחילוץ בני ערובה וחבלה והשתלטות על שדות תעופה.
בחיל האוויר הישראלי הכוחות המיוחדים מאורגנים במסגרת כנף 7.
חיל האוויר ההודי - כוח קומנדו גארוד
כוחות הסיור המיוחד של חיל האוויר של ארצות הברית נמנים עם לוחמי העילית של כוחות המבצעים המיוחדים של ארצות הברית (SOF) בכפיפות לפיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר (AFSOC)
סיורי המודיעין המיוחדים מבוצעים על ידי כוחות קומנדו הפועלים באופן חשאי ובמסגרות קטנות מאחורי קווי האויב.
הם נפרסים בכל אמצעים - מפלטפורמות מוטסות, ימיות או יבשתיות - עמוק מאחורי קווי האויב כדי לאסוף מודיעין ולייצר מטרות תוך שימוש בטכנולוגיות מתקדמות.
הם מצוותים לכוחות המבצעים המיוחדים ותומכים בהשתלבות הממד האווירי במבצע.
היחידה המקבילה בישראל היא יחידת שלדג.
תפקידם כולל תצפית ואיסוף מודיעין, הטמנת אמצעי איסוף מודיעין אותות, הכוונת אש מן התווך (סימון וציון מטרות מן הקרקע לתקיפת כלי טיס ונשק מונחה) והכנות למבצעי כוחות מיוחדים אחרים.
כמו כוחות מיוחדים אחרים, יחידות SR מוכשרות גם לבצע פעולות ישירות (Direct Action - פשיטות קומנדו קצרות ופעולות התקפיות אחרות של לוחמה זעירה, מארבים וחבלה) וכן מבצעי לוחמה לא קונבנציונלית.
הכוחות מאורגנים בכנף המבצעים המיוחדים ה-24 במסגרת טייסות טקטיות מיוחדות.
הטייסות כוללות בנוסף לאנשי ה-SR, גם בעלי התמחויות טקטיות אחרות המצוותים אף הם לכוחות המבצעים המיוחדים ותומכים בהשתלבות הממד האווירי במבצע.
שיעור הנפל הוא בין הגבוהים ביותר ב-SOF ועומד סביב 93%.
טירונות - 8 שבועות בבסיס חיל האוויר לקלנד (Lackland AFB) טקסס.
מועמדים לכוחות המיוחדים עוברים מדי שבוע אימונים נוספים.
מבדקי הערכה ומיון - 4 שבועות בבסיס חיל האוויר לקלנד (Lackland AFB) טקסס.
בשלב השדה (2.5 שבועות) האימונים בתנאי שדה אינטנסיביים כוללים שחייה וביטחון במים, תרגילי התגנבות, ריצה, מסעות עם מטען כבד, מבחני כושר ותרגילי צוות.
בשלב המיון (1.5 שבועות): לאחר שלב השטח, המועמדים עוברים מבחנים, סקרים, ביקורות וראיונות אישיים ופסיכולוגיים.
רק מועמדים העומדים בדרישות ימשיכו במסלול.
קורס הכנה לצלילה קרבית - 4 שבועות בבסיס חיל האוויר לקלנד (Lackland AFB) טקסס.
הקורס נועד להקנות ביטחון במים ולהכין את החניכים לבית הספר לצלילה קרבית.
קורס צלילה קרבית - 5 שבועות בבית הספר לצלילה קרבית של חיל האוויר (U.S.
הקורס מחולק לשני שלבים: צלילת אוויר (SCUBA) וצלילה במערכת נשימה סגורה.
החניכים לומדים צלילות בסיסיות ועקרונות והצלה בים במהלך החלק הראשון של האימונים.
בשלב הבא החניכים לומדים את יסודות הצלילה הקרבית בדגש על ניידות חשאית מתחת למים בתנאי פעולה שונים.
הקורס כולל צלילות עד עומק 40 מטר.
עם סיום ההכשרה החניך מוסמך כצוללן לוחם.
קורס צניחה חופשית - 4 שבועות בבית הספר לצניחה חופשית של צבא ארצות הברית בפורט בנינג, ג'ורג'יה הכולל 30 צניחות.
קורס מילוט והישרדות - 3 שבועות בבית הספר ליסודות המילוט (U.S.
Air Force Basic Survival School) בבסיס חיל האוויר פירצ'ילד (Fairchild AFB) מדינת וושינגטון.הקורס כולל לימוד טכניקות מילוט, הסתתרות, הישרדות, היחלצות והתמודדות בשבי.
השתלמות בהיחלצות ממטוס טבוע - יומיים בבסיס האוויר של חיל הים בפנסקולה (Naval Air Station Pensacola), פלורידה.
קורס סיור מיוחד - 8 שבועות בסיס חיל האוויר קסלר (Keesler AFB), מיסיסיפי.
במהלך הקורס לומדים תצפית ואסוף מודיעין קרבי.
קורס חניכות בסיור מתקדם - 8 שבועות בשדה פופ, צפון קרוליינה.
החניכים מתנסים בסיור, תצפית וסימון מטרות לתקיפה.
אימונים אחרים כוללים חבלה, תקשורת ואיתות, איסוף מודיעין אנושי ויישומי לוחמת סייבר טקטיים.
אימוני טקטיים מיוחדים - 6 חודשים בבסיס חיל האוויר הורלבורט (Hurlburt Field), פלורידה.
החניכים עוברים הכשרה מקיפה ומתקדמת בנושא כלי נשק, חבלה, תצפית וסיור מתקדם - הכולל לוחמה אלקטרונית רב-תחומית, מערכות מזל"ט, הכוונת אש למטרות בעומק, נהיגת שטח, פעולות ימיות וטכניקות חדירה והסתננות.
עם סיום הלימודים, מפעילי SR מוסמכים לפריסה עולמית.
כוחות ההגנה של פינלנד או כוחות ההגנה הפינים (בפינית: Puolustusvoimat, בשוודית: Försvarsmakten) הם הכוחות החמושים של פינלנד, הכוללים בעיקר את צבא פינלנד, חיל האוויר הפיני והצי הפיני.
הם אחראים על שלמותה הטריטוריאלית של פינלנד וכמו כן בחילוץ והצלה, שמירה על הסדר והביטחון במדינה ובנוסף לסיוע במשברים בינלאומיים.
נשיא פינלנד הוא המפקד העליון של כוחות ההגנה.
הגנרל טימו קיבינן הוא מפקד העומד בראש כוחות ההגנה.
בפינלנד קיים חוק גיוס חובה לגברים.
גיל הגיוס הוא 18. משך שירת החובה תלוי תפקיד, אותו מבצע המגויס.
שירות של חיילי רגיל נמשך 6 חודשים, של חיילים המבצע תפקידים שדורשים כישורים טכניים מיוחדים - 9 חודשים, חיילים שמיועדים להיות מש"קים או קצינים - משרתים 12 חודשים.
בתום שירות החובה החיילים רשומים בכוחות המילואים של פינלנד עד גיל 50 או 60 (תלוי בתפקיד).
בהתאם לחוק אנשי כוחות המילואים מחויבים מדי פעם לבצע שירות מילואים פעיל, במהלכו הם עוברים אימוני ריענון.
מי שמסיבות אידאולוגיות אינו יכול לבצע שירות צבאי - מחויב בשירות אזרחי שנמשך שנה.
החל משנת 1995 נשים יכולות לשרת בהתנדבות בכוחות ההגנה של פינלנד ללא הגבלת תפקיד.
בזמן שלום, משרתים בכוחות ההגנה הפיניים כ-24,000 איש (נכון לשנת 2023).
כוחות ההגנה הפיניים מכשירים מדי שנה כ-22,000 מתגייסים.
ולאחר גיוס מילואים בזמן מלחמה מספר זה יכול לצמוח עד לכ-900,000 (קרביים ולא קרביים).
ציוד הצבא כולל כ-200 טנקי לאופרד 2, כ-50 מטוסי קרב F/A-18 סופר הורנט שבעתיד יוחלפו במטוסי F-35A ו-30 BAE סיסטמס הוק.
כוחות ההגנה של פינלנד לוקחים חלק פעיל בארגון נאט"ו.
לאחר הכרזת העצמאות של פינלנד ב-6 בדצמבר 1917, המשמר הלבן הוכרז כגוף הצבאי של הממשלה החדשה ב-25 בינואר 1918 ולאחר מכן מונה לוטננט-גנרל של הצבא הקיסרי הרוסי קארל גוסטף אמיל מנרהיים למפקד העליון של הכוחות הללו למחרת.
קרבות בין המשמר הלבנים והמשמרות האדומים כבר פרצו כשבוע לפני בסביבות ויפורי, במה שנודע כמלחמת האזרחים הפינית.
בתחילת המלחמה נראה כי לשני הצדדים היו 50,000-90,000 חיילים.
בצבא האדומים היו רוב החיילים מתנדבים.
היו אלו אזרחים צעירים (בני 15–17) שחומשו ויצאו לקרב.
חיילים אלו לא היו מקצועיים וחלשים במיוחד נגד מתקפות נגד של הלבנים.
לצבא הלבנים לעומת זאת, היו רק 11,000-15,000 מתנדבים ורוב חייליהם היו מגויסים.
ללבנים היו שני יתרונות מרכזיים על צבא המתנדבים של האדומים: ללבנים הייתה הנהגה צבאית טובה יותר - 84 קצינים שוודים התנדבו לצבא הלבנים.
היתרון השני הוא היגרים: קבוצה עילית בצבא הפיני בת 1,300 חיילים, שהוכשרו על ידי גרמניה ונלחמו לצידה בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
בתחילת המלחמה השתלטו האדומים על המובלעת הלבנה הלסינקי ב-28 בינואר 1918 וכן החלו במתקפה שנסתיימה עד אמצע מרץ.
אולם האדומים לא השכילו לתרגם את יתרונותיהם להישגים בשטח.
המפקדים האדומים התחלפו מספר פעמים וצבא המתנדבים של האדומים לא היה יעיל כנגד מתקפות הנגד של הלבנים.
הלבנים קבעו את ואסה כבירתם ב-29 בינואר לאחר נפילת הלסינקי.
בואסה גם שכנו מפקדותיהם של הלבנים.
הלבנים החלו באמצע מרץ מתקפת נגד שהצליחה למוטט את צבא האדומים וגרמה לפאניקה בצבאם.
הגרמנים הנחיתו כוחות בדרום המדינה בתחילת אפריל ומשחתות גרמניות הפגיזו עמדות של האדומים.
חיילים גרמנים כבשו את הלסינקי ב-13 באפריל.
פינלנד הלבנה חגגה ניצחון ב-16 באפריל.
לאחר הניצחון במלחמת האזרחים, אורגן הצבא הפיני בתקופה שבין המלחמות בשלוש דיוויזיות ובריגדה על ידי קצינים גרמנים מקצועיים.
זה הפך למבנה הבסיסי ל-20 השנים הבאות.
החוף הובטח על ידי ביצורי חוף צרים וספינות שנלקחו שלל ממלחמת האזרחים.
וחיל האוויר שכבר הוקם במרץ 1918, נשאר תחת הצבא ולא הפך לזרועה עצמאי עד 1928. המשמר הלבן ( Suojeluskunta ) שיחק תפקיד מפתח במדיניות ההגנה הפינית בין המלחמות, בכך שהיה לכוחות מיליציה חצי עצמאי מקומית המפוזר לאורך הגבול ומוכן ליום פקודה.
הממשלה החדשה הנהיגה גיוס חובה לאחר מלחמת האזרחים והנהיגה גם מערכת גיוס וריענון חובה לחיילי מילואים.
בנוסף לאקדמיות שהוקמו בתקופה הזו.
באפריל 2023 הצבא הפיני צורף רשמית לנאט"ו
כוחות הצבא של טורקמניסטן (בטורקמנית: Turkmenistanyň Ýaragly Güýçleri) הם עיקר הכוחות החמושים בטורקמניסטן.
תפקידם להגן מפלישות חוץ ולסיוע בביטחון פנים.
העומד בראש כוחות נשיא המדינה, ולצידו מזכיר המועצה לביטחון המדינה שהוא גם שר הביטחון.
בטורקמניסטן יש גיוס חובה לשנתיים.
הכוחות מחולקים לכוח יבשה, חיל ים וחיל האוויר עם הגנה אווירית, ובנוסף לאלה כפופים לצבא גם ארגונים עצמאים כמשמר לאומי, משמר גבול, וכוחות פנים.
כוח האדם של הכוחות הצבאיים מוערך בכ-36,500.
הצבא מחולק לחמישה פיקודים על פי מחוזות המדינה.
וציודו כולל: כ-2,000 כלי רכב, כ-700, ומספר התותח הוא בסביבות 560. הרובה הסדרתי של הצבא הוא הקלשניקוב לגרסאותיו השונות ולצידו נשק יותר חדש כדוגמת התבור.
לחיל האוויר כוח אדם של 3,000 איש וכ-120 כלי טיס ומתוכם 94 חמושים.
החיל מחזיק גם בלטים תוצרת ישראל
חיל הים היא זרוע קטנה במיוחד עם עשרות כלי שיט מסוגים שונים.
כוחות ההגנה של אתיופיה (באמהרית: የኢፌዲሪ መከላከያ ሠራዊት) הם הכוחות הצבאיים של אתיופיה והאחראים על הגנת המדינה.
בעבר, כאשר לאתיופיה הייתה מוצא לים הוא כלל גם חיל הים שפורק סופית בשנת 1999.
הכוחות המזוינים היו מופקדים על הגנת אתיופיה מפולשים מבחוץ.
בשנת 1579 אימפריה העות'מאנית פלשה לתחומי המדינה במהלך מלחמת טורקיה–אתיופיה ללא הצלחה יתרה.
הצבא הצליח להביס את מצרים בשנת 1876. בשנת 1896 במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה הם ניצחו בקרב עדווה ובכך הבטיחו המשך קיום מדינה עצמאית.
בשנת 1899 בעזרת קצין רוסי ניקולאי לאונטייב הוקמו יחידות ראשונות בסגנון צבאות אירופה.
עד לתחילת מלחמת העולם הראשונה כ-40 קצינים קיבלו הכשרה צבאית במוסדות לימוד בתחומי האימפריה הרוסית.
בתקופת היילה סלאסי, קיסר אתיופיה מודרניזציה של הצבא נמשך.
בשנת 1929 נרכשו מטוסים ראשונים.
האיטלקים הצליחו לכבוש את המדינה, אך המאבק מזוין נמשך.
בשנת 1941 איטלקים הובסו בעזרת כוחות מבריטניה ודרום אפריקה.
בשנת 1944 הצבא חזר לפיקוד של משרדה ההגנה האתיופי ולא היה כפוף יותר לבריטים.
יחידות מאתיופיה השתתפו במלחמת קוריאה.
לקוריאה נשלחו מעל ל-3,500 חיילים מהם 121 נהרגו.
היינץ לודוויג ארמן שהקים מערך הרפואה האתיופי היה חלק של משלחת הצבא לקוריאה.
בשנת 1960 יחידות כוחות ההגנה נשלחו לקונגו כחלק מכוחות האומות המאוחדות.
בשנת 1966 פרץ סכסוך גבול עם סומליה שבסופו הגבול נותר ללא שינוי.
בשנת 1974 השליטה במדינה עברה לחונטה הצבאית.
בהדרגה הקשרים עם מדינות המערב הוקפאו וצבא התחיל להסתמך על עזרת ברית המועצות וקובה.
תקופה ארוכה הצבא היה מעורב בקרבות עם מורדים בתוך המדינה ובמלחמת אוגדן עם סומליה.
בשנת 1988 כוח אדם הגיע לכ-388 אלף אנשים.
כמו כן במדינה הייתה נוכחות משמעותית של יועצים מקובה שמספרם הגיע ל-17 אלף בשנת 1978. למרות הגודל של הצבא ועזרה מברית המועצות ומקובה הצבא ספג מספר הפסדים בלחימה באריתריאה והממשל נאלץ להכיר בעצמאותו של החבל.
כתוצאה מכך אתיופיה איבדה גישה לים.
בשנת 1993 בעקבות השינויים בשלטון הצבא פוזר והשלטון החדש הסתמך על כוחות מזוינים של המיליציות של הארגונים שהגיעו לשלטון.
בשנת 1996 הוחלט על הקמה מחדש של הצבא תחת פיקוד ופיקוח של משרד ההגנה.
בעקבות כך הקצינים המקצועיים בהדרגה הוחזרו לשרות ולמדינה הגיעו יועצים מארצות הברית.
בשנת 1998 פרצה מלחמה עם אריתריאה בעקבות כך הקצינים המקצועיים בהדרגה הוחזרו לשרות.
בשנת 2000 כ-25% משטח אריתריאה היו כבושים.
בהמשך של אותה שנה נחתם הסכם שלום שהביא לשינויי גבול לא משמעותיים ורובם לטובת אריתריאה.
בשנת 2006 הצבא פלש לסומליה ולחימה שם נמשכה עד לשנת 2009.
בשנת 2020 החלה מלחמת תיגראי.
במרץ 2022 הוכרז על הפסקת אש זמנית.
בנושא איסוף מודיעין הצבא נעזר בשירות הביון והביטחון הלאומי של אתיופיה.
צבא יבשה מחולק ל-4 פיקודים אזוריים.
קיים נשק רב מתוצרת ברית המועצות שהגיע למדינה ברובו במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20. זה כולל כ-650 טנקים מדגמים T-55/54, T-62 ו-T-72 כמה מאות נגמ"שים מדגם BTR-60. כמו כן בשרות נמצאים מאות תותחים גם הם מתוצרת ברית המועצות.
לרשות חיל האוויר עומדים מטוסים מדגם מיג-23 (8 יחידות), סוחוי Su-27 (8 יחידות), מסוקים מיל מי-24 (18 יחידות) ומיל מי-8 (12 יחידות)/ בשנת, 2020 סופקו מערכות S1 פנציר רוסית.
כוחות מיוחדים הוא סרט פעולה צרפתי בבימויו של סטפן ריבוז'ה שגם כתב את התסריט ובכיכובם של דיאן קרוגר, דני מנושה, רז דגן ודג'ימון הונסו.
אפגניסטן, ארץ הטאליבן, שנת 2011. המלחמה של צבאות המערב נגד הטאליבן נמשכת במלוא עוזה.
אלזה קזנובה היא עיתונאית פציפיסטית צרפתייה, המבקרת בחריפות את שתי הצדדים הלוחמים, אך נקלעת שלא ברצונה למצב חמור בו היא נחטפת וחייה נתונים בסכנה.
שישה גברים מפיקוד המבצעים המיוחדים (COS) של הקומנדו הצרפתי הפרוסים עם הכוחות הצרפתיים באפגניסטן נקראים לשחרר את העיתונאית ובן לווייתה האפגני, אמין.
על אף שהם מצליחים לשחרר את שני בני הערובה מכלאם, המבצע שמוביל המפקד קובקס עומד בסכנה כאשר הפינוי במסוק אינו מתאפשר עקב תגובת המורדים, מה שמאלץ את הקבוצה לברוח מעבר להר, כשרודפיהם בעקבותים, בתנאים קשים מאוד.
הסרט, שצולם בסיוע הצבא הצרפתי, היה בעל תקציב של 10 מיליון אירו.
צוות הצילום צילם בבסיס הצבאי קיילוס, בג'יבוטי וכן בפריז, תוך שהשחקנים מתאתנים עם הקומנדו הימי.
רוב הצילומים נערכו בטג'יקיסטן בדושנבה ובהרי פאמיר שמסביב, בתנאים קשים לפעמים עם תשתית לקויה, אקלים יוצא דופן, מדינה בסיכון, מאחר שטג'יקיסטן גובלת באפגניסטן.
לוטננט-קולונל ג'קי פוקרו, לשעבר ראש מחלקת התקשורת של הצבא ומכיר טוב את ההתערבות באפגניסטן, ליווה את צוות הצילום לאורך הפקתו ושמו מוזכר בקרדיטים.
כוחות המשטרה (בנורווגית: Polititroppene, בשוודית: Polistrupperna) היו כוחות מיוחדים שהוקמו בידי שוודיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
כוחות אלו הורכבו מגולים נורווגים שנמלטו מארצם מאימת גרמניה הנאצית.
כוחות המשטרה אומנו וצוידו בידי השוודים במטרה לסייע בשמירת הסדר בנורווגיה של אחרי המלחמה.
לקראת סוף המלחמה הם אף השתתפו בשחרור פינמרק.
ב-1940 נכבשה נורווגיה בידי גרמניה הנאצית לאחר מערכה אכזרית.
נורווגים רבים שלא רצו לחיות תחת השלטון הנאצי, נמלטו לשוודיה השכנה, שנותרה נייטרלית עד סוף המלחמה.
רבים מהם היו אנשי הכוחות המזוינים של נורווגיה.
עד סוף המלחמה הגיעו לשוודיה כמעט 50,000 פליטים נורווגים.
ב-1942 נסע הארי סדרמן ראש המרכז השוודי הלאומי לזיהוי פלילי, לביקור בלונדון שם שהתה הממשלה הנורווגית הגולה.
סדרמן נפגש עם שר המשפטים הנרווגי טרי וולד שהציע לו להקים כוח משטרתי מיוחד שיורכב מחיילים נורווגים.
באופן אישי, סדרמן גילה אהדה לרעיון, אך ממשלת שוודיה סרבה לאשר אותו בשל מדיניות הנייטרליות שלה.
עם זאת, בפברואר 1943 שינתה ממשלת שוודיה את טעמה, והחליטה לספק לפליטים הנורווגים נשק ומאמנים.
המהלך נעשה בתיאום עם הממשלה הנורווגית הגולה, ומטרתו המוצהרת הייתה הקמת כוח משטרה גדול שיוכל לשמור על הסדר בנורווגיה לאחר שהגרמנים ייסוגו ממנה, וכן להעמיד לדין נורווגים ששיתפו פעולה עם הגרמנים.
הכוחות הראשונים אומנו בחשאי מצפון לסטוקהולם.
רק ב-2 בנובמבר 1943 הוציאה ממשלת שוודיה הצהרה רשמית על כך, וב-3 בדצמבר של אותה שנה הוציאה הצהרה נוספת על פיה במסגרת התכנית יאומנו 9,500 חיילים נורווגים.
עם זאת, ממשלת שוודיה הורתה לחלק את הנורווגים בין מחנות שונים, וקבעה שלא יהיו יותר מ-500 חיילים בכל מחנה.
רק בארבעה מחנות הותרו אימוני ירי, ורק לשליש מהחיילים סופק נשק בפועל.
במקביל, הקימה שוודיה את הבריגדה הדנית - כוח צבאי שהורכב מגולים מדנמרק.
לקראת סוף שנת 1944, החליטה מפקדת בעלות הברית לנסות לשחרר את פינמרק - המחוז הצפוני ביותר בנורווגיה.
1,300 מהשוטרים הנורווגים בשוודיה קיבלו פקודה לנוע אל פינמרק ולחבור שם לכוח נורווגי גולה אחר שהגיע מבריטניה, ולכחות הצבא האדום שכבשו את קירקנס והתקדמו צפונה.
שחרור פינמרק נמשך עד סוף אפריל 1945. הגרמנים נסוגו בזהירות תוך שהם משאירים מאחור אדמה חרוכה.
שאר נורווגיה נותרה תחת כיבוש גרמני, ושוחררה רק עם כניעת הצבא הגרמני ב-8 במאי.
עם סיום המלחמה, צעדו כוחות המשטרה משוודיה לנורווגיה וסייעו בשמירת הסדר במדינה ובמעצרם של משתפי פעולה נורווגים.
כוח המשטרה הלאומית של הולנד (בהולנדית: Korps Nationale Politie) היא גוף אכיפת החוק ושמירת הסדר הציבורי וביטחון הפנים של הולנד.
כוח המשטרה הלאומית מורכב מעשר יחידות אזוריות (כל יחידה היא מחוז מוניציפלי), ואת היחידה לתפקידים מיוחדים.
כוח האדם של משטרת הולנד מונה כ-65,000 עובדים, מתוכם 51,000 שוטרים לובשי מדים ו-14,000 עובדים הממלאים תפקידים אחרים התומכים בעבודת המשטרה.
עד הקמתו של כוח המשטרה הלאומית היו בהולנד משני סוגי גופי משטרה ואכיפת חוק עצמאיים – משטרות אזוריות ומשטרה לאומית, כל אחד בגזרתו שלו.
לאחר שנת 2010 ולאחר עבודת מטה ממשלתית הוכר הצורך בגוף משטרתי לאומי אחד שיאגד את כלל גופי אכיפת החוק במדינה.
בינואר 2013 הוקם כוח המשטרה הלאומית של הולנד.
כוח המשטרה הלאומית של הולנד בנוי ממספר יחידות שהייתה כל אחת נפרדת עד הקמתה בינואר 2013. כיום כלל היחידות מאוגדות תחת כוח המשטרה הלאומית:
כוחות הנמר היא יחידת כוחות מיוחדים של הצבא הסורי.
היחידה הוקמה ב-2013 במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, ומשמשת כיחידה למשימות מיוחדות בשירות ממשלת סוריה.
כוחות הנמר הוקמו ב-2013 בידי עקיד סוהיל אל-חסן, במטרה להוות כוחות מיוחדים התקפיים.
כוחות הנמר היו בין היחידות הסוריות הראשונות שצוידו בטנקי T-90 מתוצרת רוסיה.
ב-2016 כוחות הנמר השתתפו במערכה לכיבוש חלב.
ב-2017, כוחות הנמר השתתפו בכיבוש הכפר עין אלחניש במישור דיר חפיר מידי המדינה האסלאמית.
ב-2018, צומצמו הכוחות באופן ניכר.
רבים מהחיילים שולבו מחדש ביחידות אחרות או עזבו את הצבא.
ב-29 באוגוסט 2019, ממשלת סוריה ארגנה מחדש את היחידה, ושינתה את שמה ל"דיוויזיית כוחות המשימות המיוחדות ה-25".
במרץ 2022 החלה קבוצת וגנר לגייס חברים בכוחות הנמר כדי שיוכלו להילחם עבור רוסיה במלחמת רוסיה-אוקראינה.
כוחות צבא ארצות הברית של פיקוד אירופה ופיקוד אפריקה הוא פיקוד של צבא ארצות הברית האחראי על פעילות כוחות היבשה בזירת אירופה ואפריקה.
הפיקוד פועל תחת פיקוח שני פיקודים קרביים מאוחדים של מחלקת ההגנה: פיקוד אירופה ופיקוד אפריקה.
מפקדת מטה הפיקוד ממוקמת בוויסבאדן שבגרמניה.
הפיקוד כולל 38,500 חיילים באירופה, 14,000 חיילים באפריקה, עוד 33,500 אזרחים אמריקאים עובדי הצבא ו-8,700 אזרחים מקומיים המועסקים על ידי הפיקוד.
שורשי הפיקוד הם במפקדת זירת המבצעים של צבא ארצות הברית באירופה ששימשה כגוף המפקח על פעילות הצבא באזור במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה הפך לפיקוד כוחות צבא ארצות הברית באירופה ותמך בהתמודדות מול הגוש הסובייטי במהלך המלחמה הקרה.
בשנים 1966 עד 2010 מפקד הפיקוד היה גם מפקד הארמייה השביעית.
בשנות ה-90 תמך הפיקוד במבצעים באזור הבלקן.
ב-2020 מוזג הפיקוד עם פיקוד כוחות צבא ארצות הברית באפריקה לפיקוד מאוחד.
משימות הפיקוד הם אספקת כוחות יבשה מוכנים ללחימה כדי להגן על אינטרסים של ארצות הברית ובעלות בריתה באירופה ובאפריקה, ביצוע תרגילים צבאיים רב-לאומיים, לחיזוק שיתוף הפעולה עם כוחות נאט"ו ומדינות שותפות, מתן סיוע הומניטרי ותמיכה במבצעי שמירת שלום, תמיכה במדינות אפריקה בבניית יכולות צבאיות.
במאה ה-21 מתמקד הפיקוד בחיזוק הברית עם מדינות נאט"ו בפרט על רקע פלישת רוסיה לחצי האי קרים ולאוקראינה.
באפריקה, הפיקוד תומך במאמצים למלחמה בטרור באזור.
הפיקוד כולל 9 פיקודי משנה, העיקריים בהם:
הקורפוס החמישי - הקורפוס הוקם מחדש ב-2020 ומוצב בפולין ובגרמניה.
כוח המשימה של דרום אירופה, אפריקה - הכולל בין השאר את חטיבת הצנחנים ה-173 וחטיבת המודיעין הצבאי ה-207
פיקוד ההגנה האווירית ומפני טילים ה-10
פיקוד האימונים של הארמייה השביעית (פיקוד אימונים רב-לאומים משותפים באירופה)
כוחות מגן החוף היא מיליציה עלווית פרו-אסדית הפועלת בהרי אנסריה, סוריה, מאז פברואר 2025. המיליציה פועלת מאז נפילת משטר אסד ומטרתה להשיב את שלטונו.
הקבוצה נוסדה רשמית ב-1 בינואר 2015, במחוז לטקיה, כמיליציה מקומית של משמר הרפובליקני, אחת מדיוויזיות סוריה של אסד.
הקבוצה החלה בגיוס חיילים בסוף מאי של אותה שנה.
בשנת 2025, לאחר נפילת משטר אסד, פרסמה הקבוצה סרטון המציג את הקמתה, במטרה להילחם נגד נגד , ממשלת המעבר הסורית והיאת תחריר א-שאם, ששלטו במדינה מאז נפילת משטר אל-אסד.
הסרטון הופץ על ידי ארגון .
הארגון החדש קרא לעלווים ולתומכים של בשאר אל-אסד "לאחוז נשק" נגד נשיא סוריה החדש, אחמד אל-שרע, וכלל בין נימוקי ההקמה שלו את ההסלמות הצבאיות שבוצעו מצד שלטונו של א-שרע, בהם התקפות על עלווים בערי החוף הסורי.
הארגון אף הדגיש כי הוא אחראי לכל פגיעה בכוחותיו של סוריה החדשה בערי החוף ומחוצה להן.
פטיחה, מקים הארגון, הצהיר כי ארגונו ייקח אחריות על כל פעולה שתבוצע נגד היאת תחריר א-שאם במחוז לטקיה.
על פי התקשורת הטורקית, התומכת בא-שרע, פאטיחה היה מעורב בסחר בסמים, שוחד, חטיפה והוצאות להורג ללא משפט בתקופת משטר אסד.
כוחות של הארגון משתתפים ב, אשר נגדם ביצע שלטון אחמד א-שרע של טבח העלווים ב-2025.
בנוסף, הארגון תמך במועצה הצבאית של א-סווידא במהלך הקרבות בבשן בין הדרוזים לשלטון.
כוחות המשטרה המזוינים המרכזיים (בהינדי: केन्द्रीय सशस्त्र पुलिस बल; באנגלית: Central Armed Police Forces) מורכבים משבעה ארגוני משטרה חמושים תחת משרד הפנים ההודי ותפקידם לשמור על הסדר הציבורי ומשימות ביטחון פנים, סיכול התקוממויות והגנה על גבולות הודו .
בעבר כונה כוחות "צבאיים למחצה", המונח בוטל רשמית בשנת 2011.
כוחות המשטרה המזוינים המרכזיים מסווגים לשלוש קבוצות: כוחות משמר הגבול (רובאי אסאם, כוח הגנת הגבול, משטרת הגבולות ההודית-טיבטית וסשהסטרה סימה באל), כוחות לביטחון פנים (כוח הביטחון התעשייתי המרכזי וכוח משטרת המילואים המרכזי), וכוח משימה מיוחד (משמר הביטחון הלאומי).
בעוד שרובי אסאם נמצאים מבחינה מנהלית תחת MHA וחלק מ-CAPF, השליטה המבצעית שלהם מנוהלת על ידי הכוחות המזוינים של הודו.
כוחות אלה מסווגים תחת "כוחות מזוינים אחרים" ברשימת האיחוד של חוקת הודו ופועלים בהתאם לסעיף 355, המחייב את האיחוד (הממשלה הפדרלית) להגן על מדינות מפני "תוקפנות חיצונית" ו"הפרעות פנימיות".
כיוון ש"משטרה" ו"סדר ציבורי" הם בסמכות המדינות, יחידות של כוחות המשטרה המזוינים המרכזיים נפרסות כדי לתמוך בממשלות המדינות כנדרש, בעוד שסמכויותיהן, זכויותיהן וחובותיהן נותרות תחת שליטת ממשלת האיחוד בהתאם לסעיפי החוק.
כוח הגבול המזוין, ידוע גם בתעתיק ההודי של שמו, "סשהסטרה סימה באל", אחראי על הגבול עם נפאל ובהוטן
כוחות היבשה של צבא איראן (בפרסית: نیروی زمینی ارتش جمهوری اسلامی ایران) הם כוחות הקרקע של צבא הרפובליקה האסלאמית של איראן.
על פי נתונים אלה כוחות היבשה של איראן הם הכוח הקרקעי התשיעי בגודלו בעולם, כוח השריון התשיעי בגודלו בעולם, ובעל צי התעופה הצבאית הגדול ביותר במזרח התיכון כולו.
באיראן חל גיוס חובה, ועל פיו משרתים המגויסים 21 חודשים ועוברים הכשרה צבאית מקצועית.
לאיראן שני כוחות יבשה מקבילים ולהם שילוב מסוים ברמת הפיקוד: האחד הוא צבא זה, הסדיר, המכונה ארטש (צבא בפרסית), והשני הוא זרוע היבשה של משמרות המהפכה האסלאמית, המכונים גם ספאה (משמרות המהפכה בפרסית).
צבא יבשה מסוג כלשהו קיים באיראן מאז הקמת האימפריה הפרסית בשנת 646 לפני הספירה.
באותן התקופות, צבאות לאומיים נכחו בדרך כלל בנקודות הכוח של המדינה, כאשר בזמני חולשה גויסו גם שכירי חרב וצבאות של מחוזות אוטנומיים מרוחקים.
הגרעין של חיילי הצבא, שהיה במשרה מלאה, ושומרי הראש האימפריאליים היו בני האלמוות – יחידה צבאית שהוקמה בשנת 580 לפני הספירה על ידי כורש הגדול.
בהמשך הוחלפה היחידה השאהאנשאה ג'ונישאפור מהשושלת הסאסאנית במהלך .
חוסר היציבות שנוצר במלחמת האזרחים איפשר את הפלישה האסלאמית לאיראן (632–651), ולאחריה לא התקיימה ריבונות פרסית במהלך כאלף שנה של אסלאמיזציה של איראן.
בעת חידוש המלוכה הפרסית העצמאית על ידי השושלת הספווית (1501–1736), הוקם צבא חדש בשם קזלבאש.
בתקופת השושלת הקאג'ארית (1794–1925) בוצעו מספר ניסיונות לעיצוב מחדש של הצבא האיראני המסורתי על סמך מודלים מערביים.
אלה זכו להצלחה מוגבלת באותה תקופה.
בשנת 1918, כוחות הקג'ארים כללו ארבע יחידות צבאיות נפרדות בפיקוד זר.
נוסף עליהם היו גם כמה כוחות פרובינציאליים ושבטיים אותם ניתן היה לגייס בשעת חירום, אך אמינותם לממלכה הייתה מוטלת בספק רב.
לעיתים קרובות, כוחות פרובינציאליים ושבטיים התנגדו למאמצי הריכוזיות של הממשלה המרכזית, במיוחד משום שטהראן נתפסה ככזו הנמצאת תחת תכתיבן של מעצמות המערב.
קיומם של אותם קצינים זרים בתפקידי פיקוד בתוך הכוחות האיראניים הוסיף לחששות השבטיים הללו.
יחידת הממשלה היעילה, הנאמנה, הממושמעת והמאומנת ביותר של הקג'ארים באותה תקופה הייתה שגודלה כ-8,000 לוחמים.
חטיבה זו הוקמה בשנת 1879 ומפקדיה היו קציני צבא האימפריה הרוסית עד המהפכה הרוסית של 1917. לאחר המהפכה ברוסיה עבר הפיקוד על החטיבה לידי איראן הקג'ארית, והחטיבה הייתה לליבת הכוחות המזוינים החדשים הלאומיים.
חטיבה נוספת הייתה ז'נדרמריה שהוקמה בשנת 1911 ככוח צבאי ראשון.
היא הייתה בפיקוד קצינים שוודים, והיו בה היו 8,400 לוחמים.
היא הוקמה ב-1916, הייתה בפיקוד ובמימון בריטי ומנתה 6,000 איש.
משימתה העיקרית הייתה להילחם בכוחות שבטיים שלכאורה הוקמו על ידי סוכנים גרמנים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
משמר , הניזאם, היה בפיקודו של קצין שוודי, וכלל במקור 2,000 איש, אם כי מספר לוחמי המשמר התדרדר במהירות בגלל יריבויות פנימיות.
סך הכל, במהלך מלחמת העולם הראשונה, 24,400 החיילים בארבע היחידות הצבאיות הנפרדות היוו את אחד מהכוחות החלשים ביותר בהיסטוריה האיראנית".
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הצבא הצטמק עוד יותר, כך שעל הנייר מנה לכאורה מנה 25,000 איש בסך הכל.
עד 1920 נשארו בו רק הקוזאקים הפרסיים, הז'נדרמריה, שהורחבה משני גדודים שנשארו נאמנים לממלכה, רובאי דרום פרס ואת הצבא הסדיר.
לאחר עליית שושלת פהלווי לשלטון בהפיכה צבאית בשנת 1925, הצבא האימפריאלי האיראני החדש זכה לעדיפות עליונה.
עד 1941 הוא גדל ומנה 125,000 חיילים, ונחשב מאומן ומצויד היטב.
עם זאת, הצבא התמקד בפעולות ביטחון פנימי, ולא בלחימה בצבאות ברית המועצות ומדינות המערב.
16 דיוויזיות הצבא היו פרוסות ברחבי המדינה במחנות הבית שלהן, ורק חלק מהדיוויזיות שהוצבו באזור המערבי של האימפריה זכו לתגבורת משמעותית של חיל רגלים ושל ארטילריה.
באותה תקופה גם הוקם פיקוד מרחבי עבור הכוחות המערביים, ובראשו הוצב מייג'ור גנרל חסן מוגאדם, מפקד הדיוויזיה החמישית.
הגנת אזור ח'וזסתאן הוטלה תחת אדמירל משנה מחיל הים, יחד עם מלחיו וחטיבה אחת מהדיוויזיה השישית.
בפלישה הפרו האימפריות את הנייטרליות שאיראן הכריזה על עצמה עבור אותה מלחמה, וזאת בעקבות שמיקומה של איראן היה כה חשוב מבחינה אסטרטגית למאמץ המלחמתי של בעלות הברית.
במהלך הפלישה הגיע כוח עיראק הבריטי, תחת פיקודו של לוטננט גנרל אדוארד קינאן.
כוח נוסף הורכב מדיוויזיות חיל הרגלים ההודיות והעשירית, בתוספת שלוש חטיבות נוספות.
תוך כדי הסובייטים פלשו מצפון באמצעות הארמיות ה-44, ה-47 וה-53 של חזית עבר הקווקז, תחת פיקודו של גנרל דמיטרי קוזלוב, וכבשו את המחוזות הצפוניים של איראן.
כוחות הצבא האיראניים הובסו בתוך שלושה ימים, כאשר חיל האוויר האיראני הצעיר והצי האימפריאלי האיראני ספגו נזק כבד.
מגויסים נטשו את המערכה באלפיהם.
לאחר שבסיס הכוח המוסדי שלו נהרס, ויתר רזא שאה על כס המלוכה לטובת בנו הצעיר, מוחמד רזא שאה פהלווי.
בהיעדר בסיס כוח פוליטי רחב ועם צבא מרוסק, עמד מוחמד רזא שאה בפני משימה כמעט בלתי אפשרית של בנייה מחדש של האימפריה האיראנית.
הצבא לא היה אהוד באותה התקופה לאור התפיסה הרווחת, והמדויקת במידה רבה, שהוא כלי אכזרי המשמש לקיום משטר דיקטטורי.
השאה הצעיר, שהצליח להרחיק את האירופים מבירתו טהראן, ביקש בשנת 1942 מארצות הברית לשלוח משלחת צבאית לייעץ לו במאמצי הארגון מחדש של הצבא.
בעצה האמריקאית, הושם דגש על איכות הצבא ולא על כמות הלוחמים.
הצבא הקטן אך הבטוח יותר שנוצר כתוצאה מהאימונים האמריקאיים היה חזק דיו כדי להילחם במהלך משבר איראן נגד ו, קבוצות בדלניות כורדיות ואזריות בצפון-מערב המדינה שפתחו במרד בהשפעת ברית המועצות.
אותו המשבר החל ב-12 בדצמבר 1945, כאשר לאחר שבועות של עימותים אלימים בצפון-מערב המדינה נוסדה הרפובליקה הבדלנית של אזרבייג'ן, ואחריה גם הרפובליקה הכורדית.
במהלך הפתיחה של המלחמה, כוחות איראניים שנשלחו כדי להשיב את השליטה על המחוזות האמורים נחסמו על ידי יחידות הצבא האדום הסובייטי.
הסובייטים לא נסוגו מאיראן עצמה עד למאי 1946, אז הגיעה הנסיגה בעקבות תלונה רשמית של איראן למועצת הביטחון של האומות המאוחדות יחד עם לחץ עז מצד ארצות הברית.
המג'לס (הפרלמנט האיראני) חשד בשנת 1946 בתוכניותיו של השאה להקים צבא חזק.
חברי פרלמנט רבים חששו שהצבא יחזור לשמש מקור כוח פוליטי.
לכן, על מנת לצמצם את שליטתו הפוטנציאלית של השאה במדינתם, הם הגבילו את תקציבי הצבא.
בין 1966 ל-1970 מנה צבא איראן על פי דיוויזיה משוריינת אחת, שבע דיוויזיות חיל רגלים וחטיבה משוריינת עצמאית אחת.
בשנת 1972 מנה המכון שתי דיוויזיות שריון, חמש דיוויזיות חיל רגלים, חטיבת שריון עצמאית אחת וחטיבות עצמאיות אחרות.
שנתיים לאחר מכן, הרשימה כבר כללה שלוש דיוויזיות שריון ושלוש דיוויזיות חיל רגלים.
רפורמות דרמטיות הביאו לפעילות שורה של יועצים ממדינות מערב, ובמהלך יותר משלושה עשורים הצבא הפך לחמישי בכוחו בעולם, עד ל-1979. לאורך שנות ה-70 של המאה ה-20 עברו כוחות היבשה האימפריאליים של איראן שינויים מהירים ועלייה מרשימה בכוחם.
במהלך תקופה זו, איראן הקימה את גוף , שצויד בעיקר במטוסים אמריקאיים.
בתחילת שנות ה-70 נלחם סולטן עומאן קאבוס בן סעיד אאל סעיד ב.
בשנת 1973 שלח השאה חטיבה של 1,200 חיילים עם מסוקי קרב כדי לסייע לכוחות הסולטן.
שנה מאוחר יותר הורחב הסיוע האיראני לסולטן, וכעת הוא מנה 4,000 לוחמים.