tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי פלוטרכוס מותו נבע משילוב של לחץ נפשי ופיסי ואורח חיים שלא הלם את גילו; בימיו האחרונים סבל מריוס, מהזיות, סיוטים, נדודי שינה, החדשות על הצלחותיו של סולה במלחמה במזרח הטילו עליו אימה והוא בילה רבים מלילותיו וימיו במשתאות ובשיכרות שהזיקו לבריאותו.
מומזן סבור שמסע הרציחות שעליו הורה מריוס דרדר את מצבו הנפשי והוא היה הגורם לסיוטיו, נדודי השינה שלו והשתכרותו התכופה.
פלוטרכוס מוסר בשם פוסידוניוס, שבסופו של דבר הגורם הישיר למותו של מריוס הייתה דלקת קרום הריאה, שהתפרצה והוחמרה בשל הסיבות שהוזכרו לעיל.
לבסוף נפל מריוס למשכב שנמשך שבוע עד מותו, קודח מדלקת ומאשליות בהן הוא דימה את עצמו בשדה הקרב במזרח, מפקד על המלחמה במיתרידטס בה הוא כה חשק.
למרות כול הישגיו הצבאיים והמדיניים, נראה שמריוס מת כאיש שבור וממורמר, כפי שפלוטרכוס מנסח זאת במילים הבאות:
גאיוס מריוס היה בין המהוללים שבמצביאי רומא הודות לכישרונותיו הצבאיים וניצחונותיו האדירים ובין השנואים שבמנהיגיה הפוליטיים עקב מרחץ הדמים שכפה על רומא בשנותיו האחרונות.
מסע הנקמה של מריוס ותומכיו במעמד האצולה הרומית הסתיים עם מותו (למעט כמה ספיחים).
סרטוריוס, אחד ממנהיגיה המתונים של סיעת הפופולרים, הוציא להורג את כל הפלוגות של מריוס שלקחו חלק בטבח.
עם מותו של מריוס הפך קינה למעשה לשליט יחידי של איטליה וכוחו ביטל כל כוח אחר ברומא.
למריוס ולמעשיו הייתה השפעה מרחיקת לכת על הרפובליקה הרומית, אולי המכריעה ביותר מאז היווסדה.
בטווח הקרוב, מאבקו האכזרי בממשלה החוקית והעלאתם של קינה והפופולרים לשלטון הניעו את גלגלי מלחמת האזרחים שפרצה מחדש עם שובו של סולה מהמזרח.
אכזריותו הרבה, ומרחץ הדמים שערך באצולה הרומית הבטיחו את הנקמה העקובה מדם של סולה ומפלגת האצילים, עם עלייתם בחזרה לשלטון.
על מנת לאפשר למריוס להיבחר לקונסול מספר פעמים באופן רציף, הופר החוק הרומי.
התנהלות זו הייתה תקדים מסוכן ומצביאים אחרים חיקו אותה ושינו גם הם את החוק למטרותיהם הפוליטיות.
כתוצאה ישירה מצרכי מריוס ומצרכי מתנגדיו לחיילים במלחמת האזרחים קיבלו רבים מתושבי איטליה זכויות אזרח רומיות.
זה היה שיאו של התהליך שבו הפכה הרפובליקה הרומית ממדינה רומית ששולטת על איטליה למדינה איטלקית שכל הקהילות האיטלקיות בה בעלות זכויות אזרחים רומיות.
התמורה הגדולה ביותר שחולל מריוס הייתה ללא ספק הרפורמה הצבאית שערך.
לבד מהשינויים הטקטיים והמבניים בצבא שהעלו את רמתו, היה מריוס אחראי להפיכת הצבא מצבא חובה של אזרחי רומא הנאמנים לרפובליקה לצבא התנדבותי של חיילים שכירים ומקצועיים, הנאמנים למצביאם.
המפקד הצבאי הפך לכוח פוליטי מרכזי, נוצר מעמד צבאי ונפתחה הדלת לתקיפים אחרים שבאו בעקבותיו.
מצביאים אלו שכוחם נשען על צבאם הצליחו להשתלט על הרפובליקה ולהביא לביטולה.
בין האחראים להתבטלות המשטר הרפובליקני אפשר למנות לפי הסדר הכרונולוגי את: מריוס, סולה, פומפיוס, יוליוס קיסר ולבסוף אוגוסטוס.
דמותו של מריוס בהיסטוגרפיה העתיקה והמודרנית
בעיני היסטוריונים רבים נחשבת דמותו של מריוס כמורכבת ומלאת ניגודים.
היסטוריונים שונים ניסו להסביר את הניגודים הבולטים בין מריוס המצביא המוצלח וגיבור הרפובליקה הרומית, לבין מריוס המדינאי הגרוע והידוע לשמצה בשל אכזריותו.
מומזן מתאר את מריוס כמנהיג צבאי מעולה, בעל יכולות ארגון מרשימות.
בנוסף הוא מתאר אותו כאדם הנרתע משוחד, שופט חסר פניות, מצביא שחילק את שלל המלחמה בהגינות ושהיה בעל יכולת לקנות את לבם ואהבתם של חייליו בכוח הנהגתו בלבד.
מריוס מוצג כאדם שלא ידע פחד מאויביו ולא היסס להילחם בהם.
יחד עם זה, תכונות האופי שהתאימו להנהגת צבא, לא התאימו במישור המדיני.
מומזן חוזר על דברי המקורות העתיקים הטוענים כי מנהגיו הכפריים, קולו הצווחני, מבטו הפראי, אמונותיו הטפלות וקבלת החלטות תוך כדי התייעצות במגידי עתידות עמדו למריוס לרועץ (יצוין שמחקרים אחרונים טוענים שמריוס היה בן מעמד הפרשים).
מריוס, לפי מומזן, היה עוף מוזר בקרב האצולה הרומית, חסרו לו הגינונים והתחכום שהבטיחו הצלחה במישור המדיני.
האצולה לגלגה ובזה ל"אדם חדש" בעל תיאבון גדול לשתייה חריפה, שחי בצניעות, והיה חסר כל ידע בעריכת נשפים או בעריכת סעודות (לפי תיאור אחד מאשימים את מריוס בשכירת טבח גרוע).
מריוס ידע רק לטינית, דבר שחייב את אצילי רומא המתוחכמים לאסור על השימוש בשפה היוונית בקרבתו.
כפי הנראה סבל מריוס מעקיצותיהם ומיחסם המזלזל של אצילי רומא, שראו בו לא יותר מאשר אדם חדש שדרך מזלו.
לפי מומזן, חזרתו של מריוס ממלחמות הקימברים עטור תהילה, והתשבחות שלהם זכה בזכות הניצחון הן מהעם והן מהאצולה, סחררו את ראשו של בן איכרים זה וגרמו לו להאמין ביכולתו לתקן את כל קלקלות רומא.
מריוס מתואר לפעמים במקורות העתיקים כפוליטיקאי דו פרצופי, אדם המנסה להשיג את תמיכתם של כל הצדדים יחד.
תיאור אחד של פלוטרכוס מציג את מריוס עובר מחדר לחדר בביתו, כשבחדר אחד הוא נושא ודן עם סטורנינוס נציג הפופולרים על אמצעים להיאבק בסנאט, ובחדר השני עם נציגי האופטימאטים על אמצעים להיאבק בסטורנינוס ותומכיו.
מומזן שולל את נכונותו ההיסטורית של תיאור זה, אולם סבור שרוח הדברים בהם הוא נכתב מציגה באופן מושלם את אופיו של מריוס.
מרגע עלייתו של מריוס לקונסולט השביעי הוא מתואר כזקן מריר וכרוצח חסר רחמים, שבהתקף של זעם נקם באכזריות רבה על כל העוולות המדומים והאמיתיים שנגרמו לו בידי מעמד האצולה.
בחברה מעמדית וסגורה כמו רומא הרפובליקנית, המעבר בין שכבה תחתונה לשכבה עליונה יותר ובפרט בשכבות הגבוהות ביותר של החברה, לווה בתרעומת ובבוז מצד השכבות הגבוהות, שהופנו לעבר האנשים שטיפסו בין המעמדות.
ההיסטוריון צבי יעבץ טוען שהמכשולים והקשיים שהעמידו האריסטוקרטים בדרכו של מי שניסה לפרוץ למעגלם הסגור, יצרו קווי דמיון בין אנשים שהיו "אנשים חדשים".
לפי הנחה זו של יעבץ אפשר לתאר את מריוס כאדם הנוטה להתפאר כל הזמן במידותיו הטובות ובמידות אבותיו כדי לכפר על חוסר ייחוס אבות, אדם שחי במתח קבוע, בעל רגישות גבוהה לדעה של מעמד האצולה עליו, וחי בפחד מתמיד מפני כישלון, ביודעו שרק הצלחה מתמדת עומדת לו לזכותו.
מריוס כנראה חש התמרמרות ועלבון בגלל אי קבלתו לשכבת האצולה.
הביטוי הטוב ביותר לרגשות מריוס כלפי שכבה זו ניתן אולי לראות בדברים שסאלוסטיוס מיחס לו את אמירתם:
לסיכום, דמותו ההיסטורית של מריוס, כפי שהיא משתקפת על ידי ההיסטוריונים השונים, היא של מנהיג צבאי מוכשר, מדינאי גרוע, אדם שלשווא ניסה לחדור אל המעגל הסגור של האצולה, אך לא הצליח להתגבר על מעמדו הנחות והיותו "אדם חדש" ובשנותיו האחרונות התפרצה שנאתו וכילה זעמו בבני מעמד זה.
גאיוס לוטאטיוס קאטולוס (Gaius Lutatius Catulus) היה מדינאי ומצביא רומאי במלחמה הפונית הראשונה.
היה נובוס הומו (novus homo) ונבחר לקונסול ב-241 לפנה"ס.
לוטאטיוס הוביל את הצי הרומאי לניצחון על הצי הקרתגי בפיקוד חמלקרת ברקה בקרב אייגוסה.
היה זה קרב ההכרעה של המלחמה.
כדי לחגוג את ניצחונו בנה מקדש לאלה יוטורנה (Iuturna) בקמפוס מרטיוס (שדה מרס, Campus Martius), במתחם הידוע כיום בשם Largo di Torre Argentina.
גאיוס לוטאטיוס קאטולוס הוא הדמות הראשית בספר Merikonsuli, פרי עטו של הסופר הפיני יוקה הייקילה (Jukka Heikkila).
גאיוס דואיליוס (לטינית: Gaius Duilius) היה מדינאי ומצביא רומאי בן המאה ה-3 לפנה"ס, שהשתתף במלחמה הפונית הראשונה.
דואיליוס היה נובוס הומו, כלומר לא השתייך לאחת המשפחות האריסטוקרטיות הרומאיות, ולכן הידיעות אודות רקעו המשפחתי וראשית הקריירה שלו מעטות.
חרף מוצאו הוא הצליח להיבחר לקונסול לשנת 260 לפנה"ס, השנה החמישית למלחמה הפונית הראשונה בין רומא לקרתגו.
לאחר שעמיתו למשרה, הקונסול גנאיוס קורנליוס סקיפיו אסינה, נפל בשבי הקרתגים בליפארה, נותר הפיקוד העליון על הצבא והצי בידיו בלבד.
זמן קצר אחר כך נחל ניצחון מוחץ על הצי הקרתגי בקרב מילאי, בעיקר הודות לשימוש בגשרי השתלטות ללוחמת סיפונים.
דואיליוס לכד רבות מאוניות האויב ובהן את אוניית הדגל של מפקד הצי הקרתגי חניבעל גיסקו.
הוא היה הרומאי הראשון שניצח בקרב ימי גדול, ובשובו לרומא נתכבד בטריומף, תהלוכת ניצחון בה הוצגו לראווה אילי הניגוח של אוניות האויב שנפלו לידו, אשר קישטו אחר כך את הרוסטרה, בימת הנואמים בפורום הרומאי.
מצבת ניצחון, המנציחה לדורות את ניצחונו של דואיליוס, שרדה לימינו ונמצאת במוזיאון הקאפיטוליני.
זהו עמוד שיש, מקושט בפסלים בדמות אילי-ניגוח של אוניות האויב, ומכאן שמו בלטינית columna rostrata.
העמוד נושא בבסיסו את הכתובת הלא שלמה הבאה:
...ובעת היותו קונסול חולל <דואיליוס> מעשה-גבורה באוניות בים, והוא הראשון אשר צייד ואימן צוותים וציים של אוניות-מלחמה; ובעזרת אניות אלה הנחיל תבוסה בלב-ים לציים הפוניים ולחילותיהם למודי-המלחמה של הקרתגים לעיני חניבעל מצביאם הראשי.
ובאמצעות עיקר הצי המלחמתי לכד אוניות על צוותן כדלקמן: שבע-חתרית אחת, שלושים חמש-חתריות ותלת-טוריות, שלוש-עשרה הוא טיבע.
כמו כן היה הוא הראשון אשר העניק לעם מתנת מלקוח מקרב ימי, והראשון אשר הוביל קרתגים בני- חורין בתהלוכת ניצחון...
ארבע אוניות מלחמה איטלקיות נקראו "קאיו דואיליו" על שמו: אונייה מחופת שריון מן המאה ה-19, אוניית מערכה מן המחצית הראשונה של המאה ה-20, סיירת טילים שהושקה ב-1962 ופריגטת טילים שהוכנסה לשירות ב-2007.
גאיוס מריוס הבן (לטינית: Gaius Marius Minor; 110 לפנה"ס?
- 82 לפנה"ס) קונסול רומאי וממנהיגי הסיעה הפופולרית במלחמת האזרחים הרומית.
הוריו של מריוס היו גאיוס מריוס, אחד מהמנהיגים הבולטים בהיסטוריה של הרפובליקה ויוליה קיסריס, בת למשפחת היוליים, מהאצולה הוותיקה של רומא ודודתו של יוליוס קיסר.
מריוס נולד בסביבות 110 לפנה"ס בעיר רומא.
השנים הראשונות לחייו של מריוס הבן היו שנות השיא בקריירה הפוליטית של אביו; מריוס האב כיהן כקונסול 6 שנים ברציפות עד שנת 100 לפנה"ס וזכה לתהילה צבאית כמצביא המנצח במלחמת הקימברים והטווטונים ובמלחמת יוגרטא.
אין ספק שתהילה זו של אביו הייתה בעלת השפעה מכריעה על חייו של מריוס.
יחד עם זו מריוס האב לא היה נוכח כמעט בחייו של מריוס הבן בשנים אלו, הן בשל התחייבויותיו הצבאיות והן בשל סלידתו מהעיר ומן האצולה.
בשנת 88 לפנה"ס פרצה מלחמת האזרחים ברומא בין האופטימאטים בראשותו של סולה ובין הפופולרים בהנהגתם של מריוס האב ופובליוס סולפיקיוס רופוס.
סולה הצליח לנצח בשלב הראשון של המלחמה ומריוס האב ברח מאדמת איטליה.
מריוס הבן ברח גם הוא מרומא וחבר לבסוף לאביו בגלותו באי קרקינא (המזוהה עם אחד מאיי קרקנה התוניסאים של ימינו).
בשנת 87 לפנה"ס, לאחר שסולה עזב בראש צבאו מזרחה כדי להילחם במיתרידטס השישי, מלך פונטוס, חזר מריוס האב לאיטליה ויחד עם לוקיוס קורנליוס קינה השתלט מחדש על רומא.
לאחר מותו של מריוס האב בשנת 86 לפנה"ס הצליח מריוס הבן לגבש סביבו את תומכיו של אביו ולהשיג עמדת כוח בקרב הסיעה הפופולרית ששלטה באיטליה.
בשנת 83 לפנה"ס חזר סולה לאיטליה ומלחמת האזרחים התלקחה מחדש.
בשנת 82 לפנה"ס נבחר מריוס למשרת הקונסול יחד עם גנאיוס פאפיריוס קארבו.
עד שנת 82 לפנה"ס נחל סולה הצלחה מסחררת במלחמה והצליח לכבוש מחדש חלקים נרחבים מאדמת איטליה.
מריוס הבן הצליח לגייס רבים מחייליו לשעבר של אביו ולנסוך בפופולרים רוח לחימה מחודשת.
מינויו של מריוס למפקד המחנה הפופולרי לא האט את התקדמותו של סולה והוא המשיך בכיבושה של איטליה; צבא האופטימאטים התפצל לשניים ובעוד מטלוס המשיך לחלקה הצפוני של איטליה, חתר סולה לעיר רומא עצמה.
מריוס, בראש צבא של כ- 40 אלף איש (צבא שהורכב מחיילים ששירתו בעבר את אביו, כוחות סאמניטים וגיוסים חדשים מאטרוריה ואזור נהר הפו), יצא לקראת אויבו הוותיק של אביו וצבאות השניים נפגשו בסביבות סיגנא, לא רחוק ממעוז הפופולרים פרנסטה.
מריוס הפגין את עוז הלחימה והאומץ שאפיינו את אביו, אבל חסר את ניסיונו הקרבי ואת יכולותיו הטקטיות.
צבאו המיומן של סולה החל לדחוק את צבא הפופולרים אחורה ועריקתו של אחד מגדודי מריוס במהלך הקרב חרצה את דין הצבא כולו.
חצי מכוחותיו של מריוס נהרגו או נפלו בשבי והוא עצמו נסוג עם מרבית שרידי צבאו אל פרנסטה.
חלקים אחרים מהצבא המובס מצאו מקלט בעיר נורבה.
התבוסה של מריוס השאירה את העיר רומא פרוצה לחלוטין.
מריוס שלח פקודה לראש כוח המגן הקטן שנשאר בעיר לסגת משם, לא לפני שהוציא להורג את מעט בני האצולה האופטימאטים ששרדו בעיר תחת שלטון הפופולרים.
בין האישים שנרצחו בפקודתו של מריוס ניתן למנות את פובליוס אנטיסטיוס, גאיוס קרבו ולוקיוס דומיטיוס.
הקורבן המכובד ביותר של מריוס היה הפונטיפקס מקסימוס קווינטוס מוקיוס סקאיוולה.
נראה שרציחות אלו מלמדות שמריוס ירש מאביו, בנוסף לשמו ויכולותיו כלוחם, גם את הנקמנות הידועה לשמצה שלו.
סולה לא בזבז את זמנו וכוחו על כיבוש פרנסטה, הוא הטיל עליה מצור בהנהגת אחד מקציניו, בזמן שהוא התקדם לעבר רומא עם חלק ניכר מצבאו.
ניסיונותיו של מריוס לפרוץ את המצור מפנים וניסיונותיהם של חבריו לפרוץ מבחוץ, נכשלו זה לאחר זה.
כוחות האופטימאטים ריסקו בהדרגה ובשיטתיות את צבאות הפופולרים, בעוד מנהיגי סיעה זו נפלו בקרב או בשבי או פשוט ברחו ונטשו את ארצם ונאמניהם.
ב-1 בנובמבר 82 לפנה"ס נערך מול שערי רומא הקרב המשמעותי האחרון במלחמת האזרחים, הקרב הידוע כקרב שער קולין.
הקרב הסתיים בתבוסתם של שרידי הכוחות הפופולרים, אם כי כיסים של התנגדות נשארו ברחבי איטליה.
עם הגעת הידיעה על התבוסה לפרנסטה, הבין מריוס שהמלחמה אבודה והוא בחר לקפד את חייו מאשר ליפול בידי סולה.
גאיה טראוב (נולדה ב-10 במאי 1988) היא שחקנית ומדבבת ישראלית.
טראוב נולדה, גדלה והתחנכה בתל אביב.
היא בתם של השחקן עמי טראוב ושל הצלמת חני ורדי.
בילדותה למדה בבית הספר לטבע, ובנעוריה למדה במגמת המשחק והתיאטרון בבית הספר לאמנויות תל אביב.
בנובמבר 2009, לאחר שעשתה שנת שירות לאומי, התגייסה לצה"ל.
לאחר דין ודברים עם רשויות הצבא, הוסכם כי תשרת למשך שנה אחת בתיאטרון צה"ל.
בשנת 1994 השתתפה בדיבוב הסרט "במבי".
כבר מגיל צעיר החלה להתעניין במשחק, ועוד כילדה שיחקה במספר סדרות טלוויזיה, כשהזכורה ביניהן היא הסדרה "החבורה של פיני וויני" ששודרה ב"ערוץ הילדים" בשנת 1998, בה גילמה את יעלי.
ב-2001 שיחקה בסרט הטלוויזיה "זנב של עפיפון", בבימויה של שיר צור, לצד מוסקו אלקלעי ולני שחף.
בשנת 2006 שיחקה בסרט הקולנוע של הבמאי חורחה גורביץ', "השרשרת של פסיה", שצולם באוקראינה.
בשנת 2007 זכתה טראוב לחשיפה גדולה כאשר גילמה את דמותה של רוח'לה בסדרת הדרמה זוכת "פרס האקדמיה לטלוויזיה", עטורת השבחים והרייטינג, "מרחק נגיעה", ששודרה בערוץ 2, לצדם של: צחי גראד, הנרי דוד, יבגניה דודינה, לוסי דובינצ'יק, ירדן בר-כוכבא ואחרים.
על משחקה בדרמה זו הייתה אף מועמדת לפרס האקדמיה לטלוויזיה, בקטגוריית: "השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה".
באותה שנה גילמה גם את דמותה של אביה במחזה, "עץ הדומים תפוס", שהוצג ב"תיאטרון המדיטק" וב"תיאטרון הקיבוץ" בבימויו של משה קפטן ועל פי רב המכר של גילה אלמגור, שזכה להצלחה רבה, עליו זכתה גם ב"פרס הבמה לילדים ונוער" כ"שחקנית הטובה ביותר".
בשנים 2008 ו-2009 גילמה את דמויותיהן של דניאלה לוין ועופרה הראל בסדרת הדרמה היומית, "דני הוליווד" מבית yes.
בשנת 2009 החלה לגלם את גאיה וורנר בסדרת הדרמה והמתח, "דאוס", ששודרה ב-yes וב-ערוץ הילדים.
באותה שנה שיחקה גם בסרט הקולנוע, "היו לילות", בבימויו של רוני ניניו ולצידם של משה איבגי, יבגניה דודינה, דאנה איבגי ואחרים.
באותה שנה החלה גם לשחק במחזה של "תיאטרון חיפה", "סיפור פשוט", המבוסס על ספרו של ש"י עגנון.
בשנת 2011 כיכבה בתוכנית המציאות, "בקרוב אהבה", ששודרה בערוץ 2, לצידן של סיגל שחמון, אמירה בוזגלו, גילי שם-טוב, מיכל שפירא וגלית לוי.
באותה שנה החלה גם לשחק במחזה, "שמוליק של זהרה", המוצג ב"תיאטרון מופע".בנוסף שיחקה בסרט "שמור על ילדתי" שהפיקה דינה פרלשטיין לנשיים חרדיות,לצדה שיחקו איילת מרגלית אוולין הגואל רותם זיסמן כהן ואירית סוקי.
בשנים 2012–2013 שיחקה טראוב את דמותה של דפני דנציגר בסדרת הטלוויזיה "גאליס", המשודרת בערוץ הילדים.
ב-2016 שיחקה בסרטו של נוני גפן" "הכל שבור ורוקד".
בשנת 2017 נטען במאמר ב"ידיעות אחרונות" כי טראוב הייתה חברה בכת מייסודה של חוה גואז.
גאיוס אסיניוס פוליו היה מדינאי והיסטוריון רומאי.
פוליו נולד ברומא, לפי הנומן שלו ייתכן שהיה צאצא של המצביא האיטלקי הריוס אסיניוס שנלחם כנגד רומא בעת מלחמת בעלות הברית בשנת 91 לפנה"ס.
פוליו התחיל את הקריירה המדינית שלו בשנת 54 לפנה"ס כתומך הסיעה האופטימאטית, הוא תבע לדין את גאיוס קאטו בעוון מעשים בלתי חוקיים שהוא ביצע בזמן כהונתו כטריבון הפלבס בשנת 56 לפנה"ס ושנועדו לעזור לפומפיוס וקראסוס להיבחר לקונסולים, בסופו של דבר התביעה נכשלה בשל חבריו החזקים של קאטו.
למרות תמיכתו המוקדמת של פוליו באופטימאטים במלחמת האזרחים בין יוליוס קיסר לפומפיוס הוא בחר לתמוך בקיסר.
קיסר שלח את פוליו יחד עם גאיוס סקריבוניוס קוריו לאפריקה להילחם בתומכיו של פומפיוס, הם הצליחו להביס את פובליוס אטיוס וארוס באוטיקה, הם הובסו בקרב כנגד המלך יובה הראשון באופן מוחלט כשקוריו נהרג ופוליו הצליח לסגת בקושי רב לאוטיקה עם קומץ חיילים.
בקרב פארסאלוס פוליו שירת כלגאטוס בצבאו של קיסר.
לאחר רציחתו של קיסר בשנת 44 לפנה"ס פוליו בחר לתת את תמיכתו למרקוס אנטוניוס, כשהוקם הטריומווירט השני והפרובינקיות הרומאיות חולקו בין חבריה אנטוניוס קיבל שליטה על גאליה ומינה את פוליו למושל גאליה קיסאלפינה.
בעקבות הניצחון על רוצחיו של קיסר בקרב פיליפי לוקיוס אנטוניוס ופולביה אנטוניה, אחיו ואשתו של מרקוס אנטוניוס התחילו לפעול כנגד אוקטביוס בניסיון לבסס את משפחתם כשליטים היחידים ברומא על ידי ניסיון לשבש את הקצאת הקרקעות לווטרנים של צבא אוקטביוס.
הניסיון שלהם נכשל והם נדחקו לפרוסיה (בימינו פרוג'ה שבאיטליה) שם כוחותיו של אוקטביוס הטילו עליהם מצור, פוליו ופובליוס ונטידיוס בסוס ניסו להעביר להם סייעו אולם דרכם נחסמה על ידי מרקוס ויפסניוס אגריפס וקווינטוס סלבידינוס רופוס שהצליחו לדחוק אותם לפולגיניום (כיום פוליגנו שבאיטליה) ושם הטילו עליהם מצור.
עם כניעתו של לוקיוס, אנטוניוס פוליו ושאר מצביאיו של אנטוניוס נטשו את צבאותיהם והתפזרו לכל עבר.
לאחר תבוסתו של אנטוניוס פוליו פתח במשא ומתן בשנת 40 לפנה"ס עם גאיוס קילניוס מאיקנס שהיה נציגו של אוקטביוס, השיחות הוכתרו בהצלחה והביאו לחתימתו של הסכם ברונדיסיום שביסס את השלום בין אנטוניוס לאוקטביוס.
באותה שנה פוליו כיהן כקונסול.
לאחר סיום כהונתו פוליו נשלח לאזור הבלקן על ידי אנטוניוס, שם הוא נלחם כנגד השבטים המקומיים והביסם בשנת 38 לפנה"ס, מסיבה כל שהיא יחסיו עם אנטוניוס הועכרו ומכיוון שלא רצה להעביר את תמיכתו לאוקטביוס פוליו פרש מן החיים הציבוריים.
פוליו בילה את שארית חייו כאזרח פרטי.
למרות פרישתו מן החיים הציבוריים הוא המשיך להפגין את זלזולו באוגוסטוס.
יוסף בן מתתיהו מספר כי פוליו היה "אחד מאלה ששקדו מאוד לזכות בידידותו של הורדוס", מלך יהודה, ושביתו ברומא שימש אכסניה לבניו, אלכסנדר ואריסטובולוס.
פוליו נפטר בשנת 4 לספירה.
הוא חיבר ספר על ההיסטוריה של רומא משנת 60 לפנה"ס ועד קרב פיליפי.
הספר לא השתמר, אך שימש כמקור לכתביהם של פלוטרכוס ואפיאנוס, וגם סטראבון נסמך עליו.
ככל הנראה נקט פוליו בגישה ביקורתית כלפי משטר הפרינקפס ואוגוסטוס.
גאיוס טרנטיוס וארו (לטינית: Gaius Terentius Varro) היה פוליטיקאי רומאי בתקופת הרפובליקה התיכונה.
טיטוס ליוויוס מתאר את וארו כבן של קצב, אחד מהמקצועות שנחשבו בזויים ברומא.
למרות שברור שהוא לא היה חלק מאצולת הנוביליטאס, יש המפקפקים בדברי ליוויוס ורואים בהם עדות למסורת היסטוריוגרפית עוינת.
לאחר שוארו ירש מאביו סכום כסף נכבד הוא החליט להיכנס לחיים הפוליטיים והחל לעלות במעלה מסלול המשרות תוך שהוא נוקט מדיניות פופוליסטית ומשתדל למצוא את תמיכתו יותר בקרב המוני העם מאשר בקרב האצולה הסנאטורית.
תחילה נבחר כקוואיסטור, אחר כך כאיידיל פלבאי וקורולי.
וארו נבחר כפראיטור בשנת 218 לפנה"ס, בשנה שלאחר מכן הוא הציע באספת הפלבס להשוות את סמכותו של המגיסטר אקוויטום מרקוס מינוקיוס רופוס לזו של הדיקטטור פאביוס מאקסימוס, ההצעה בא בעקבות הביקורת הקשה שהושמע כנגד האסטרטגיה הפביאנית שנקט בה מאקסימוס במלחמתו כנגד חניבעל, הצעתו התקבלה וסמכויותיהם הושוו.
ליוויוס מייחס חלק ממניעיו של וארו לצבור פופולריות כדי להיבחר לקונסולאט על גלי התמיכה של מתנגדיו של מקסימיוס.
וארו התמודד למשרת הקונסול של שנת 216 לפנה"ס ונבחר בזכות תמיכתם של המוני העם ולמרות ההתנגדותם העיקשת של הנוביליטאס והסנאט.
פיקד על הצבא הרומי בתבוסתו הגדולה בקרב קאנאי בשנת 216 לפנה"ס בעת המלחמה הפונית השנייה נגד קרתגו, המסורת ההיסטוריוגרפית מאשימה את וארו בכך שבחר לצאת לקרב בתנאים לא נוחים לצבא הרומי אולם יש חוקרים שסבורים שיציאה לקרב הייתה החלטה של הסנאט ולא הייתה תלויה בדעתם של הקונסולים.
וארו הצליח להימלט משדה הקרב והגיע עם שרידי צבאו שמנו עשרת אלף אנשים לקאנוסיום שם התבצר מאחורי חומות העיר.
הקונסול השני, לוקיוס אמיליוס פאולוס, נהרג בקרב.
לאחר התבוסה בקרב קאנאי קיבל את אזור פיקנום בין 215 - 213 לפנה"ס במסגרת הפרוקונסולט.
אחר כך החזיק באטרוריה בתפקיד פרופראיטור ונלחם נגד עזרובעל ברקה, אחיו של חניבעל באזור זה.
בשנת 200 לפנה"ס שירת כלגאטוס באפריקה.
גאיוס לוקיליוס היה סאטיריקן רומי, שמוצאו ממשפחת פרשים אמידה.
אחייניתו הייתה אמו של פומפיוס.
ב-133 ו-134 לפנה"ס הוא שירת במלחמת נומנטיה.
מפקדו היה פובליוס קורנליוס סקיפיו איימיליאנוס, שהיה בין חבריו הקרובים ביותר, גם כשהוא חזר לרומא.
בשנותיו האחרונות הוא חי בנאפולי.
לוקיליוס התחיל לפרסם כשהוא היה כבר בן 50 בערך.
ליצירה שלו היה אופי של שירה בציבור, כמו רב היצירות בזמנו, אבל הוא הצליח להוסיף לה גיבוש ולהכניס אליה תוכן חדש, ובכך יצר סוג ספרותי חדש: סאטירה, שלעגה למגוחך בחיים הציבוריים.
הנושאים שבהם הוא עסק ביצירתו היו רבים ומגוונים: בעיות מדיניות - היה תומך נלהב של האופטימאטים, חיי המשפחה- שנא את הנשים ואת הנישואים, ענייני ספרות- לא אהב את הניפוח של כותבי הטרגדיות ואפילו הביע את דעותיו בנושאי לשון וכתיב.
הוא חיבר 30 ספרים, שקובצו לשלושה קבצים.
הקובץ השני קדם כנראה לאחרים מבחינה כרונולוגית, וממנו נשתמרו רק מילים וקטעים בודדים.
סה"כ נשתמרו מיצירתו של לוקילוס כ-1,380 חרוזים.
לשונו הייתה תוקפנית, שנונה, אבל מעט מרושלת, ולא נקייה מתערובת יוונית.
חרוזיו היו לקויים גם מבחינת המבנה, אך בשל היותו מקורי ורב-גוני הוא זכה להערכה רבה ברומא העתיקה והורטיוס ראה בו את רבו.
גאיוס אטיליוס רגולוס סראנוס (לטינית: Gaius Atilius Regulus Serranus) היה קונסול ומצביא רומאי במלחמה הפונית הראשונה (241 - 264 לפנה"ס).
גאיוס אטיליוס נבחר לקונסול בפעם הראשונה ב-257 לפנה"ס, בשנה השמינית למלחמה.
עמיתו למשרה היה גנאיוס קורנליוס בלאסיו (Gnaeus Cornelius Blasio).
אטיליוס, שפיקד על הצי המלחמתי, ניצח את הצי של קרתגו בקרב טינדאריס, כבש את ליפארה (ליפארי) ואת מליטה (מלטה) ונתכבד בשובו לרומא בטריומף ימי.
ב-251 לפנה"ס החליטו הרומאים להקים שוב צי מלחמה ולנסות, זו הפעם השלישית, להעביר את המלחמה מסיקיליה (סיציליה) אל אפריקה, ולהכריעה על אדמת קרתגו.
לשם כך בחרו לקונסולים של שנת 250/249 את גאיוס אטיליוס ואת לוקיוס מאנליוס וולסו (Lucius Manlius Vulso), שהיו בעלי ניסיון בקרבות ימיים – אטיליוס בקרב טינדאריס ולוקיוס מנליוס בקרב אקנומוס.
מכל מאחזי הקרתגים באי נותרו בידיהם באותו זמן רק ערי הנמל דרפאנה (טרפאני) וליליבאיום (מרסלה).
הרומאים הכירו בחשיבותה האסטרטגית של ליליבאיום להצלחת הפלישה, ועל כן נצטוו הקונסולים לכובשה קודם שיצאו אל אפריקה.
אטיליוס ומנליוס הטילו מצור על העיר, אך כל מאמציהם להכריעה עלו בתוהו בשל התנגדותם העיקשת של הקרתגים הנצורים.
סופו של דבר, לאחר שרבים מצוותי האוניות הרומיות שהשתתפו במלאכת המצור נהרגו, חדלו הקונסולים מן הניסיון לבקע את חומות העיר.
הם הידקו את ההסגר סביבה, ונערכו להכריעה על ידי הרעבתה.
שנת הקונסולאט של אטיליוס ועמיתו הסתיימה אפוא ללא הניצחון המקווה.
תרגם וכתב מבואות: בנימין שימרון.
גאיוס אנטוניוס , פוליטיקאי רומאי.
אביו, מרקוס אנטוניוס קרטיקוס, היה בנו של הנואם הגדול מרקוס אנטוניוס אוראטור, אשר הוצא להורג בידי אנשי גאיוס מריוס בשנת 86 לפנה"ס.
דרך אמו היה קרוב רחוק של יוליוס קיסר.
אביו מת בעודו בגיל רך, ואנטוניוס ואחיו לוקיוס ומרקוס נותרו בהשגחת אמם יוליה.
יוליה נישאה לפובליוס קורנליוס לנטולוס סורה, אשר הוצא להורג בשל השתתפותו בקשר קטילינה להפלת הרפובליקה הרומית בשנת 63 לפנה"ס.
נעוריו של אנטוניוס התאפיינו בהיעדרה של השגחה הורית.
על פי היסטוריונים כפלוטרכוס הוא בילה את שנות נעוריו בהשתוללות ברומא עם אחיו, ועם ידידים כפובליוס קלודיוס פולכר (שנודע לשמצה בשל כך שחילל את טקס "האלה הטובה", אליו היו מוזמנות רק נשים, והוא הסתנן אליו בלבוש אישה).
רעים אלו פיתחו אורח חיים פרוע, הימרו, שתו לשוכרה, וקיימו מערכות יחסים לא נאותות עם נשים.
כמו יתר אחיו גם אנטוניוס היה מתומכיו של יוליוס קיסר ועם פרוץ מלחמת האזרחים כנגד פומפיוס הוא שירת כלגאטוס בצבאו של קיסר, הוא נלחם בצי הפומפיני ליד קוריקטה (כיום קרק שבקרואטיה) שהביסו ואילצו להיכנע להם.
כאשר אחיו מרקוס כיהן כקונסול בשנת 44 לפנה"ס אנטוניוס כיהן כפראיטור, לאחר כהונתו הוא מונה למושל מוקדון אולם מינויו בוטל לאחר מכן על ידי הסנאט.
למרות שיעצו לו להוציא את אנטוניוס להורג ברוטוס שמר עליו בחיים ונתן לו יחס נאות, ייתכן שהסיבה לכך היא שעדיין הייתה לו תקווה להגיע להסדר עם אחיו אולם כשאנטוניוס ניסה לעורר מרד בקרב צבאו של ברוטוס הוא נתפס והוצא להורג.
גאיוס (ביוונית Γάϊος) היא בירת האי ועיירת נמל בפאקסי אשר באיים היוניים.
בגאיוס נמצא הנמל העיקרי של האי פאקסי.
גאיוס נמצאת בחוף המזרחי של האי.
שם תלמידו של שאול התרסי (השליח פאולוס), יהודי דובר יוונית שהיה מראשוני השליחים הנוצרים.
גאיוס היה זה שהביא את הנצרות לאי פאקסי.
גאיוס מונה כשש מאות תושבים.
העיירה בנויה בסגנון ונציאני ובה בארים, בתי קפה ומסעדות רבות.
בפתח המפרץ ישנו אי קטן בשם אגיוס ניקולאס והאי פאנאגיה ובו בנוי מנזר על שם מרים הבתולה.
ב-15 באוגוסט נפתחות דלתות המנזר באי והתושבים של גאיוס באים לבקר, לתרום ולכבד את המקום.
בצפון העיירה מוזיאון לתרבות ובו מוצגים מההיסטוריה של הסביבה.
האי פאקסי היה מיושב כנראה כבר בתקופה הפרה היסטורית.
באופן מסורתי מייחסים לפיניקים את ההתיישבות הראשונה במקום ושם האי לקוח מהמילה הפיניקית פאקס.
הרומאים שלטו בפאקסי מהמאה השנייה לפני הספירה.
בתקופה הביזנטית ובימי הביניים פאקסי סבלה מהתקפות של פירטים.
בזמן מסעי הצלב עברו במקום
חיילים מצבאות הצלבנים ומסוף המאה ה-14 לספירה פאקסי כשאר האיים היוניים נשלט על ידי הרפובליקה הוונציאנית.
נפוליאון שהכה את הוונציינים באיטליה כבש מיד לאחר מכן את האיים היווניים ובהם את פאקסוס בסביבות שנת 1800. האי נכבש על ידי כח רוסי טורקי ומיד לאחר מכן בשנת 1815, על ידי הבריטים שהקימה את האיחוד של האיים היוניים.
בשנת 1864 פאקסוס ויתרה על עצמאותה יחד עם שאר האיים היוניים שהתאחדו עם יוון.
גאיה היא להקה ישראלית שנוסדה בשנת 1998 על ידי גילי ליבר, והוציאה עד כה חמישה אלבומים.
גילי ליבר – סולן וגיטרה
רונן ציוני Rony Zee – תופים
סימה דן – נגנית כלי הקשה
דין דין אביב – סולנית
מישל עמר - תופים וכלי הקשה
רוקדים ושרים (2000) – מתוכו הצליח "מה אני יודע"
נולדנו להמשיך חיים (2002) – מתוכו הצליח "חגיגאיה"
יפים הלילות בכנען (2009) - מתוכו "דבקה רפיח"
גאיוס ולריוס קאטולוס היה משורר רומאי.
כונה בידי ממשיכיו בכינוי "דוקטוּס" (מלומד).
קאטולוס נולד בתקופת הרפובליקה המאוחרת למשפחה מכובדת מוורונה, עיר הלניסטית בצפון איטליה.
ייתכן וזו הסיבה שקאטולוס שלט היטב בשפה היוונית.
תאריך לידתו אינו ידוע אבל בהסתמך על הירונימוס, אשר מסתמך על סווטוניוס, הוא נולד בשנת 87 לפנה"ס ונפטר בשנת 57 לפנה"ס.
עם זאת ידוע לנו מהמשורר עצמו כי חי בשנת 55 לפנה"ס על סמך אזכור של אירוע משנה זו.
בהנחה שקאטולוס חי שלושים שנה, מתארכים את שנות לידתו בין 84-54 לפנה"ס.
הוא בילה את רוב חייו ברומא.
קאטולוס השתייך למעגל של צעירים שהתרחקו מהפוליטיקה והעדיפו להשקיע את זמנם באמנות.
שירתו היא אישית וחלק גדול ממנה מופנה לאהובתו שנקראת בשירים "לסביה".
מקורות מאוחרים יותר זיהו אותה עם קלודיה אחותו של טריבון הפלבס מעורר המחלוקת פובליוס קלודיוס פולכר.
לערך בשנת 57 לפנה"ס, פנה אל ביתיניה כחלק מהפמליה של המושל גאיוס ממיוס (Gaius Memmius).
במהלך המסע הוא ביקר בקבר אחיו אשר נמצא בטרואדה (Troad).
לזכרו מוצב פסל על יד המזח בעיירת הנופש סירמיונה, השוכנת לחוף אגם גארדה.
בנוסף נמל התעופה ורונה-וילפרנקה קרוי על שמו של גאיוס ולריוס קאטולוס, באופן שבו ששמו מבוטא באיטליה המודרנית "Valerio Catullo"-ולריו קאטולו.
שירים של קאטולוס הגיעו לידינו שנאספו באסופת liber ומחולק לשלושה חלקים:
ההנחות הם כי רצף השירים אינו כרונולוגי והקשר בין השירים קשור למטריקה בלבד.
תרגמו מרומית והוסיפו מבוא, הערות ומפתחות רחל בירנבאום ודוד וייסרט.
ירושלים, מוסד ביאליק, תשמ"ט (1989).
קטולוס, , מלטינית שמעון בוזגלו
גאיוס יוליוס קוודראטוס באסוס היה איש צבא רומאי ומשנת 102 עד 105 לספירה שימש כנציב יהודה ומפקד הלגיון העשירי פרטנסיס.
קיבל את העיטור אות הטריומף על לחימתו במלחמה הדאקית הראשונה, בשנת 105 לספירה התמנה לקונסול.
גאיוס יוליוס קוודראטוס באסוס היה יליד פרגמון ובן למשפחה מלכותית.
הוא נולד בפרגמון בשנת 67 לספירה, והיה חלק מהמעמד החברתי השולט של העיר והפרובינקיה.
הוא היה הבן של גאיוס יוליוס באסוס, פרו-קונסול של ביתיניה בשנת 98. הוא התחתן עם נסיכה מקיליקיה, יוליה (בשנת 80 לספירה), הבת של המלך גאיוס יוליוס אלכסנדר.
הכתובות המזכירה את נציבותו ביהודה כוללת תפקידים רבים, כמעט ללא תקדים, בשירות האימפריה הרומית.
התפקידים הרבים אותם מילא מביאים להנחה שלא היה כמעט רווח זמן בין תפקיד לתפקיד.
משנת 102 עד 105 לספירה שימש כנציב יהודה ומפקד הלגיון העשירי פרטנסיס.
בשנת 105 לספירה התמנה לקונסול.
לאחר הקונסולאט מונה לתפקיד פונטיפקס, מושל הפרובינקיה קפדוקיה-גלטיה, במלחמות הפרתיות של טראיאנוס פיקד על יחידות מהלגיונות: הלגיון השלישי גאליקה, הלגיון הארבעה עשר גמינה ועוד 2 לגיונות לא ידועים במלחמות הפרתיות של טראיאנוס.
הוא היה מושל פרובינקיית סוריה בשנים 114–117, ומושל פרובינקיה דאקיה בשנת 117. מינויו כנציב דאקיה לאחר היותו נציב סוריה מהווה צעד יוצא דופן, המציין את חשיבותו והכרת יכולתו הצבאית על ידי טראיאנוס.
הוא מצא את מותו בדאקיה בזמן כהונתו כנציב, לאחר מותו נישא על ידי חייליו לפרגמון ושם נקבר.
גאיוס מאטיוס היה ידידם של יוליוס קיסר וקיקרו.
הוא היה תומך נלהב של קיסר, וסייע לקיקרו בקשריו איתו בשנים 48-49 לפנה"ס.
מאטיוס לא נשא באף משרה פוליטית, אבל היה פעיל במהלך מלחמת האזרחים לצדו של קיסר.
ההיסטוריון והפילולוג הגרמני קונרד ציכוריוס סבור כי מכתב שכתב קיסר ב-47 לפנה"ס, בו הוא מספר על ניצחונו על פארנאקס השני שליט ממלכת בוספורוס, היה ממוען אל מאטיוס.
במכתב מופיע המשפט המפורסם "Veni Vidi Vici" ("באתי, ראיתי, ניצחתי").
כאשר הגיע אוגוסטוס לרומא, נעשה מאטיוס לאחד ממקורביו.
ביולי שנת 44 ניהל את המשחקים לזכרו של קיסר שקבע אוגוסטוס.
לאחר מות קיסר שיתף מאטיוס פעולה עם אנטוניוס ואוגוסטוס.
גאיוס מאטיוס נזכר אצל פליניוס הזקן כמחברם של שלושה ספרי בישול.
ככל הנראה מדובר באיש אחר, אפשר בבנו של מאטיוס.
גאיוס ליקיניוס קאלבוס היה מדינאי, נואם ומשורר רומאי.
הוא השתייך לבית האב הפלבאי של הליקינים (gens Licinia).
אביו היה פראיטור ומחבר ספרי השנים גאיוס ליקיניוס מאקר (Gaius Licinius Macer).
קאלבוס כתב נאומים אחדים נגד פובליוס ואטיניוס, מתומכיו של יוליוס קיסר, שאחד מהם נזכר בשיר 53 של ידידו המשורר קאטולוס.
כמו כן כתב שירי אהבה, בהם שיר על מותה בטרם עת של אשתו קווינטיליה.
אחד מחיבוריו ששרד לימינו הוא אפיליון בשם "אִיוֹ".
זוהי פואמה קצרה העוסקת בגיבורה המיתולוגית אִיוֹ, שיופיטר התאהב בה ונרדפה על ידי יונו.
גאיה שליטא-כץ (נולדה ב־6 בספטמבר 1988) היא שחקנית, תסריטאית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
שליטא-כץ נולדה וגדלה בתל אביב.
למדה במגמת תיאטרון בתיכון עירוני א' בתל אביב, ולא סיימה את לימודי התיכון.
בשנים 2007–2010 למדה בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
מיד עם תום הלימודים השתתפה בהצגה "משורה משחרר רק המוות" שהוצגה בפסטיבל עכו בבימויו של ג'ייסון דנינו-הולט.
בשנים 2012–2016 גילמה את דמותה של אלה-לי רשף בסדרת הנוער המצליחה "החממה" ששודרה בערוץ ניקלודיאון של Yes, ואף לוותה במופע "החממה לייב" שהוצג בהיכל נוקיה.
כשסיימה את לימודי התסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע בירושלים, הצטרפה שליטא-כץ לצוות הכתיבה של "החממה" והייתה שותפה לכתיבת העונה השלישית שלה.
בשנת 2015 השתתפה במופע "החממה על הבמה" לצד שיר מורנו, דניאל ליטמן ותמיר גינזבורג.
בנוסף, השתתפה גם במחזמר לילדים "הדינוזאורים" בתפקיד המרשעת לילה.
בספטמבר 2016 עלתה ב־HOT הסדרה "מטומטמת" בה שליטא-כץ שיחקה את נופר, תלמידת תיכון שלכאורה מנהלת רומן עם מנהל בית הספר ומאושפזת בבית חולים עקב שימוש בסמים.
באותה שנה שיחקה בסדרת הרשת "קונפס" שביימו משה רוזנטל ועדי קוטנר.
ב־2017 הנחתה את תוכנית הראיונות "סנאפטוק" בערוץ KidZ.
באותה שנה שיחקה בתפקיד ליאור בסדרה הקומית "ויקי ואני" בערוץ עשר.
בין השנים 2017–2020 שיחקה את דודה רונה בסיטקום "צפוף" בערוץ זום לצד אלי פיניש, יעל שרוני ודניאל ליטמן.
בנוסף, הייתה שותפה לכתיבת שתי העונות הראשונות.
ב־2019 שיחקה בסדרת הדרמה "גיבור אמיתי" בערוץ KidZ ב-yes.
באותה שנה השתתפה בסדרה "אבא משתדל" בערוץ כאן 11 בתפקיד אדווה, המטפלת.
בדצמבר 2020 השתתפה במערכון בתוכנית פעם בשבוע עם תם אהרון בתפקיד בתו העתידית של תל.
בפברואר 2015 השתתפה בכתיבת העונה השלישית של "החממה", יחד עם גיורא חמיצר.
בין השנים 2016–2018 שימשה שליטא-כץ כתסריטאית בטלנובלה של HOT בידור ישראלי "פולמון".
בין השנים 2017–2018 השתתפה בכתיבת שתי העונות הראשונות של קומדיית המצבים "צפוף" ששודרה בערוץ זום, ובה גם הופיעה בתור "דודה רונה".
שליטא-כץ נמצאת בזוגיות עם השחקן והתסריטאי דור מוסקל, חבר בהרכב ערוץ הכיבוד.
לשניים נולד בן בחודש מאי 2022 וכן בת בחודש אפריל 2024, והם מתגוררים בכפר ידידיה.
גאיה גל וגילי הייתה תוכנית טלוויזיה בריטית חינוכית לילדים בגילאי הגן ובית הספר היסודי בת 276 פרקים.
הסדרה שודרה בישראל משנת 1996 עד 1997 בדיבוב לעברית בטלוויזיה החינוכית.
הסדרה זכתה בשני פרסי באפט"א לטלוויזיה.
שיר הפתיחה של התוכנית בגרסה העברית בוצע על ידי שלוש מדבבות הסדרה אור אזולאי, עירית ענבי ומירב גרובר.
עלילת התוכנית מתמקדת בשלושה ילדים :גאיה גל וגילי שגרים בבית כפרי מוקף ירק.
השלושה יוצאים לחקור את העולם ולגלות דברים חדשים בעזרת תיק קסמים מיוחד.
גאיה (עברית: אור אזולאי, במקור: טילי), ילדה עם שיער כתום.
בסדרה המקורית דוברת גאיה צרפתית, וספרדית בשידורי הסדרה בארצות הברית.
עם זאת, בדיבוב הישראלי היא אינה דוברת שום שפה אחרת מלבד עברית.
גל (עברית: עירית ענבי, במקור: טום), ילד ממושקף בעל שיער כחול וככל הנראה המבוגר מהשלישייה.
גילי (עברית: מירב גרובר, במקור: טייני) ילד עם שיער ירוק, ככל הנראה הקטן בשלישייה.
גורי (במקור: פֶריבוּ) - הכלבלב של השלישייה.
חמורון (במקור: דונקי) - החמור של השלישייה.
גאיה קורן (נולדה ב-28 במרץ 1969) היא עיתונאית ישראלית, מחברת הספר "אני מלכה גרושה באושר", מרצה להעצמה נשית, מנחת סדנאות "אני מלכה" ומטפלת בשיטת NLP.
את כתיבתה העיתונאית החלה בשנת 1985 ככתבת צעירה ב"מעריב לנוער".
המשיכה בכתיבה לשבועון לנוער "ראש 1" ובעריכת כתבי עת שונים.
החל משנת 1992 נמנית עם בכירי העיתונאים במוספי "ידיעות אחרונות" וכותבת טורי דעה לצד כתבות מגזין לעיתון, בין השאר במוספים "7 ימים" ו"זמנים בריאים".
בראשית שנות ה-90 שודר בערוץ 2 הסרט התיעודי "רציתי להגיד לך".
בסרט, שהיה הראשון מסוגו, הנציחה קורן את זכרו של רס"ן , קצין צנחנים ובן זוגה, שנהרג במהלך שירותו הצבאי בהיתקלות עם אנשי חזבאללה.
הסרט מתמקד בניגוד החריף שבין הנפש העדינה של צעיר רגיש המפגין אהבה ורכות יוצאת דופן, לבין דמות הקצין הקשוח והנערץ שזוכה לימים באות הצטיינות.
בין חשיפותיה העיתונאיות נמנה סיפור ההשתמטות מצה"ל של הדוגמנית והשחקנית בר רפאלי, שנישאה באוקטובר 2003 בנישואים פיקטיביים לארי ויינשטיין, ידיד של הוריה, מספר ימים לפני מועד גיוסה לצה"ל.
בשנת 2012 השתתפה בעונה הראשונה של תוכנית המציאות "בואו לאכול איתי" וניצחה בשבוע בו השתתפה.
בהמשך, היא השתתפה בשבוע נוסף בעונה השנייה של התוכנית.
בדצמבר 2012 חשפה חשד להטעיית הציבור בעקבות סרטון מטעם "שידורי קשת" לאירוע ההתרמה "יום טוב" – שבו הוצג ילד שזקוק לתרומה כספית, לכאורה, כשלמעשה היה מדובר בילד שחקן, בן למשפחה אמידה.
בעקבות הפרסום הודתה " שידורי קשת" בעובדות החשיפה ואף התנצלה.
בחודש יוני 2014 פורסמה במוסף "7 ימים" כתבה פרי עטה על תופעת הקשרים הרומנטיים שמחוץ למסגרת הנישואין, ובה תיעדה כוונות לניאופים בחסות אתרי היכרויות ברשת האינטרנט.
פרסום היומן זכה לתהודה תקשורתית ועורר תגובות רבות.
בין השאר הגישה קורן את התוכנית "המסגננים" בערוץ האופנה הישראלי, וכן הגישה מספר פינות לייף סטייל בתוכניות הבוקר לצד פינות צרכנות בתוכנית הטלוויזיה "אודטה".
בהיעדרותה של טלי מורנו הגישה את חדשות הבוקר לצדו של חיים אתגר בערוץ 10.
קורן זכתה לכינוי 'גורו הגרושות' בזכות רב המכר שכתבה, 'אני מלכה גרושה באושר', שמהווה מדריך מפורט ויומן חושפני המתאר את חייה של אשה גרושה בישראל.
בין השאר מעבירה קורן את ההרצאה "אני מלכה" וכן הרצאות בנושאי זוגיות וצמיחה ממשבר.
היא מטפלת בשיטת NLP ובעלת טור אישי ומקצועי באינטרנט.
קורן היא בעלת תואר אקדמי בקולנוע וטלוויזיה מאוניברסיטת תל אביב.
היא התחתנה בשנת 1995, וכיום היא גרושה ואם לשניים.
בשנת 2017 יצא לאור במימון המונים, חלקו בהוצאת סטימצקי ספרה "אני מלכה גרושה באושר".
גאיוס מוקיוס סקבולה הוא דמות אגדית רומית על צעיר שהתפרסם במעשה גבורה שעשה בזמן מצור אטרוסקי על רומא.
על פי המסורת, בשנת 508 לפני הספירה, בעת מלחמה בין רומא לבין העיר האטרוסקית קלוסיום (Clevsin) (בפרובינקיה האטרוסקית סיינה), המלך לארס פורסנה (Lars Porsena) הטיל מצור על רומא.
מוקיוס, באישור הסנאט הרומי, התגנב לתוך המחנה האטרוסקי וניסה לרצוח את פורסנה.
זה היה יום התשלום לחיילים.
היו שם שני אנשים לבושים באופן דומה על במה מוגבהת מדברים אל החיילים.
מוקיוס טעה בזיהוי והרג את הסופר של פורסנה במקום את המלך.
מוקיוס נתפס והצהיר: "אני גאיוס מוקיוס, אזרח רומי, באתי לכאן להרוג את אויבי, ואני מוכן למות כפי שאני מוכן להרוג.
אנו הרומאים פועלים באומץ וסובלים באומץ." בנוסף, הוא אמר שהוא הראשון מתוך 300 רומאים צעירים שמוכנים לחרף את נפשם במטרה להרוג את המלך האטרוסקי.
מוקיוס, על פי המסורת הכניס את ידו הימנית לאש הבוערת והחזיק אותה שם מבלי להראות סימן לכאב.
פורסנה, שהתרשם מהפגנת האומץ, שחרר את מוקיוס ואפשר לו לחזור לרומא, באומרו "לך לדרכך, הואיל ואתה גורם יותר נזק לעצמך מאשר לי".
במקביל, הוראטיוס קוקלס (Horatius Cocles) הצליח להגן על גשר הכניסה לעיר ולכן המלך פורסנה שלח שליח לרומא לשאת ולתת על הסכם שלום ועבר לתקוף את העיר אריקיאה (Ariccia) הסמוכה.
למוקיוס הוענקה אדמה על גדתו הימנית של הטיבר והוא אביה של משפחת (Gens) הפטריקים מוקיה (Mucia).
גאיוס אופיוס , בן המאה ה-1 לפנה"ס, היה מידידיו הקרובים של יוליוס קיסר.
הוא ניהל את ענייניו הפרטיים של קיסר בתקופות בהן נעדר מרומא, ויחד עם לוקיוס קורנליוס בלבוס קנה לו השפעה רבה על העיר.
מסופר כי אופיוס סעד עם קיסר, סלוסטיוס, הירטיוס, בלבוס וסולפיקיוס רופוס לילה לפני שקיסר חצה את הרוביקון אל איטליה, ב-10 בינואר 49 לפנה"ס.
סווטוניוס מספר, כי יש החושבים שאופיוס הוא שכתב את תולדות המלחמות בהיספניה, אפריקה ואלכסנדריה, ספרים המיוחסים ליוליוס קיסר עצמו.
אופיוס כתב גם ביוגרפיה של קיסר ושל סקיפיו אפריקנוס.
יש הסבורים כי אחרי מות קיסר כתב אופיוס פמפלט בו הוא מנסה להוכיח כי קיסריון, בנה של קלאופטרה, לא היה מזרעו של קיסר כפי שטענה היא עצמה.
גאיוס ליוויוס סלינטור היה מצביא רומאי, לקח חלק פעיל במלחמת אנטיוכוס.
אביו היה מרקוס ליוויוס סלינטור שהביס את עזרובעל ברקה בקרב מטאורוס.
שימש כאיידיל בשנת 204 לפנה"ס וכפראיטור בשנת 202 לפנה"ס, ופיקד על שני לגיונות של בעלי ברית במהלך המלחמה המקדונית השנייה.
בשנת 193 לפנה"ס שימש כמפקד פרשים במלחמה נגד הבוים, בשנת 192 לפנה"ס הוא ניסה לקבל את משרת הקונסול אולם נכשל ומונה כפריאטור פעם שנייה.
אותה שנה פרצה מלחמת אנטיוכוס וליוויוס נבחר לפקד על הצי הרומאי.
הוא עגן בדלוס במטרה להשתלט על נתיבי הים האגאי ולאפשר נחיתת כוחות באסיה.
המלך אנטיוכוס השלישי מיהר לגייס חיילים, ובו בזמן שלח את האדמירל פוליקסינידאס לעצור את ליוויוס בטרם יחברו אליו הציים של רודוס ופרגמון.
ליוויוס הצליח להתחבר אל הצי הפרגמוני תחת פיקודו של המלך אאומנס, כעת היו לו 150 אניות.
בקרב קוריקוס הביס ליוויוס את פוליקסינידאס, 10 אניות סלאוקיות נלקחו בשבי ועוד 13 טובעו פוליקסינידאס נסוג להתארגנות באפסוס.
הצי הרודי התחבר אל ליוויוס גם כן.
ובחורף של שנת 191 לפנה"ס כבר שלט הצי הרומאי בים.
עם הגיע האביב של שנת 190 לפנה"ס פנה ליוויוס לכבוש את ההלספונט המפריד בין אירופה לאסיה.
העיר ססטוס שנמצאה בצד האירופי נכנעה לו מיד והוא נכנס למשא ומתן עם תושבי אבידוס שבצד האסייתי.
אולם אז נודע לו שפוליקסינידאס הטביע שייטת רודית שהייתה בדרכו אליו.
ליוויוס מיהר וחזר לסאמוס הוא תכנן לסגור על פוליקסינידאס אולם אז הוחלף בידי לוקיוס אימיליוס רגילוס.
בסוף שנת 190 לפנה"ס נשלח ליוויוס אל ביתיניה כשגריר אל המלך פרוסאוס הראשון במטרה לשכנע אותו לא לסייע לסלווקים.
בשנת 188 לפנה"ס מונה לבסוף לקונסול.
יש הטוענים כי הוא ייסד את העיר פורלי באיטליה.
גאיה גור אריה (נולדה ב-22 בנובמבר 1995) היא שחקנית ודוגמנית ישראלית.
גאיה גור אריה גדלה בגבעת עדה והופיעה לראשונה בטלוויזיה בגיל 12, במסגרת פרויקט "ילדים יוצרים סרטים" 2008 בערוץ הילדים, בסרט "מאומצת" בתפקיד שירן, יחד עם כיתתה.
בשנת 2012 קיבלה את תפקיד אלינור וקסלר בסדרה "יומני החופש הגדול" בערוץ דיסני ישראל לצופי Yes, והייתה שחקנית אורחת בעונתה השנייה של הטלנובלה המצליחה "ויולטה" בערוץ דיסני ארגנטינה, בתפקיד ליבי, רקדנית שהגיעה מישראל.
בשנת 2014 שבה לשחק את דמותה של אלינור, בתפקיד אורח בעונה הראשונה של סדרת ההמשך ל"יומני החופש הגדול" – "כוכב הצפון".
בשנת 2016 החלה לגלם את אמה קליין ב"נעלמים", סדרת המתח לנוער, של HOT.
ב-2016 גילמה את שיר הדר, בתו של צביקה הדר, בסדרה הקומית של ערוץ 2 ברשת - "לצבי יש בעיה".
ב-2017 גילמה את ורדינה שעשוע ב"מועדון החנונים: הסרט".
ב-2017 גם גילמה את קארין במחזה "ספינינג" שנכתב בהשראת "הקומה הראשונה" מתוך הספר "שלוש קומות" מאת אשכול נבו בתיאטרון הבימה.
ב-2018 החלה לשחק בסדרת הנוער "טרנינג".
באותה שנה שיחקה במיני סדרה "מעורבבים".
ב-2020 הצטלמה ככוכבת התוכנית "שוסטר ושוסטר" לצידו של מיכאל הנגבי במקום שירה נאור.
ב-2022 החלה לשחק בסדרת הנוער "זיגי"
בשנת 2024 לוהקה להחליף את גל מלכה בתפקיד ניקול במחזמר סוף העולם שמאלה.
היא צמחונית מאז גיל 14 מטעמים אידאולוגיים.
+שנהפרויקטתפקידהערות2012ויולטהליביתפקיד אורח; שודר בערוץ דיסני ארגנטינה2012–2013יומני החופש הגדולאלינור וקסלר2 עונות; תפקיד ראשי2014כוכב הצפוןעונה 1; תפקיד אורח2016–2019לצבי יש בעיהשיר הדר2016–2021נעלמיםאמה קליין4 עונות; תפקיד ראשי2018מעורבביםטרנינגאדר/ ליאור ויצמןתפקיד ראשי2020שוסטר ושוסטראלה שוסטר2022–2023זיגיבר קקון
+שנהפרויקטתפקידתיאטרוןבמאימחזאיהערות2017ספינינגקאריןתיאטרון הבימה2024סוף העולם שמאלהניקול שושןהתיאטרון הארצי לילדים ולנוער בשיתוף עם תיאטרון חיפהאודי גוטשלק
שנהפרסקטגוריהפרויקטמועמדות2019פרסי נבחרי השנה של פרוגישחקנית השנה בסדרת נוערנעלמים
גאיוס ולריוס פלאקוס היה משורר רומי מהמאה ה-1, שפרח ב"עידן הכסף" תחת השושלת הפלאבית, וכתב "ארגונאוטיקה" (Argonautica) בלטינית, החבה את חובה לארגונאוטיקה המפורסמת יותר של אפולוניוס מרודוס.
האזכור המקובל היחיד של גאיוס ולריוס פלאקוס על ידי בני זמנו, מופיע אצל קווינטיליאנוס, שמתאבל על מותו לאחרונה של "ולריוס פלאקוס" כאבדה גדולה; מאחר שחיבורו של קווינטיליאנוס נשלם בסביבות 90 לספירה, פרט זה מציב בדרך כלל תאריך סף למותו של פלאקוס.
עם זאת, חוקרים מציבים לאחרונה תאריך אלטרנטיבי של סביבות שנת 95, אך לכל היותר לפני מותו של דומיטיאנוס בשנת 96.
אזכור שנוי במחלוקת של משורר בשם "ולריוס פלאקוס" נמצא אצל מרטיאליס, המתייחס אל איש יליד פדובה.
חתימה בכתב היד של ספריית הוותיקן מוסיפה את השם Setinus Balbus, שם שמצביע על כך שבעליו היה יליד סטיה בלאטיום, אולם אין זה ברור אם כיתוב זה מתייחס ל"ולריוס פלאקוס" או למישהו אחר.
הקשר של "ולריוס פלאקוס" זה לגאיוס ולריוס פלאקוס שנוי במחלוקת בשל ההנחה שמרטיאליס התייחס למצוקתו הכלכלית של החבר, ושגאיוס ולריוס פלאקוס היה חבר בקולגיום של החמישה עשר ולכן ככל הנראה היה אמיד.
חיבורו היחיד ששרד של גאיוס ולריוס פלאקוס, ה"ארגונאוטיקה", הוקדש לאספסיאנוס ביציאתו לבריטניה.
הוא נכתב בזמן המצור, או מעט לאחר כיבוש ירושלים על ידי טיטוס בשנת 70 לספירה.
מאחר שישנה התייחסות להתפרצותו של וזוב בשנת 79, נראה שכתיבתו העסיקה אותו במשך הרבה זמן.
הארגונאוטיקה היא שירה אפית שככל הנראה יועדה להתכנס בשמונה ספרים, הכתובה בהקסמטר דקטילי מסורתי, המספר על מסע חיפושו של יאסון אחר גיזת הזהב.
הארגונאוטיקה אבדה עד שנת 1411, כאשר ארבעה וחצי הכרכים הראשונים נמצאו בסנט גאל בשנת 1417 ופורסמו בבולוניה בשנת 1474.
הטקסט כפי ששרד נמצא במצב גרוע מאד; הוא מסתיים בכזו פתאומיות עם בקשתה של מדיאה להתלוות אל יאסון במסעו הביתה, שרוב החוקרים המודרניים משערים שהוא מעולם לא הושלם.
זהו חיקוי חופשי ובחלקיו תרגום של הארגונאוטיקה של אפולוניוס מרודוס.
על הנושא המוכר כבר נכתב קודם לכן בשירה הלטינית בגרסה הפופולרית של וארו אטאקינוס .
מטרת היצירה תוארה כגלוריפיקציה של הישגיו של אספסיאנוס בהבטחת השלטון הרומי בבריטניה ופתיחת האוקיינוס לשיט (כפי שהים השחור נפתח על ידי הארגו ).
ולריוס פלאקוס מאזכר בפואמה את כיבוש ירושלים על ידי טיטוס ומשתמש בשם "אידומיאה" (אדום) לציון ארץ יהודה.
ייתכן שהמשפט על השלכת הלפידים רומז על שריפת בית המקדש על ידי טיטוס.
גאיוס ולריוס פלאקוס מופיע כדמות חוזרת בסדרת הספרים לילדים "The Roman Mysteries" מאת קרוליין לורנס .
בעיבודים הטלוויזיוניים , הדמות משוחקת על ידי השחקן הבריטי בן לויד-היוז .
גאיוס יוליוס קיסר היה מגיסטראט רומאי.
גיסו של גאיוס מריוס ואביו של יוליוס קיסר.
קיסר היה בן למשפחת היוליים.
משפחת פטריקים ותיקה אשר התייחסה עד איניאס.
עם זאת, למשפחה לא היה כח רב בפוליטיקה הרומית.
אביו נקרא גם כן גאיוס יוליוס קיסר, אולם ידוע עליו מעט מאוד.
היה לו אח בשם סקסטוס יוליוס קיסר אשר שימש כקונסול בשנת 91 לפנה"ס ואחות בשם יוליה אשר נישאה לגאיוס מריוס.
הוא עצמו נישא לאורליה קוטה בתם של לוקיוס אורליוס קוטה ואשתו רוטיליה.
כתוצאה מכך, היא הייתה נצר לשתי משפחות פטריקים חזקות האורליי והרוטיליי .
היו להם שתי בנות בשם "יוליה", שכונו עקב כך ו.
בנם גאיוס יוליוס קיסר, הצעיר מאחיותיו, נולד בשנת 100 לפנה"ס.
הוא נבחר כקוואיסטור בשנת 99 או 98 לפנה"ס ובשנת 92 לפנה"ס לפרוקונסול.
בשנה שלאחר מכן, בעת שאחיו כיהן כקונסול, הוא התמנה למושל פרובינקיית אסיה.
במהלך הסכסוך בין גיסו גאיוס מריוס ללוקיוס קורנליוס סולה, תמך קיסר במריוס.
קיסר מת מוות טבעי בשנת 85 לפנה"ס.
לפי פליניוס הזקן, הוא מת בעודו נועל את נעליו בבוקר.
סווטוניוס כותב כי הוא הוספד בידי אחד מגדולי נואמיה של רומא - מרקוס אנטוניוס גניפו .
שנים ספורות לאחר מותו, נבזזו אדמותיו בידי צבאותיו של סולה.
גַאיוּס יוּלְיוּס קִיווילִיס היה מנהיג המרד הבטאווי נגד הרומאים בשנת 69 לספירה.
שמו מעיד על כך שהוא (או אחד מאבותיו הזכרים) נעשה לאזרח רומי (ולכן, השבט הפך לווסאל של רומא) על ידי אוגוסטוס קיסר או קליגולה.
יוליוס קיוויליס (מילולית: "יוליוס האזרח", בבירור שם רומאי שאומץ עם קבלת אזרחות רומית, לא שמו המקורי) היה אציל משבט ה והפרפקט של קוהורטה של בטאווים.
חייל ותיק ששירת 25 שנים בצבא הרומי, הוא התבלט בשירות בבריטניה, שם הוא ושמונה קוהורטות בטאוויות מילאו תפקיד מכריע הן בפלישה הרומית בשנת 43 לספירה והן בהכנעה של דרום בריטניה לאחר מכן.
עם זאת, בהגיע שנת 69, נוצר קרע בין קיוויליס, הגדודים של הבטאווים והבטאווים לממשל הרומאי.
לאחר נסיגת הגדודים הבטאוויים מבריטניה לאיטליה בשנת 66, נעצרו קיוויליס ואחיו (גם הוא פרפקט) על ידי מושל הפרובינקיה הרומית גרמאניה אינפריור בהאשמה מפוברקת של המרדה.
המושל הורה על הוצאתו להורג של אחיו, ואילו קיוויליס, שכאזרח רומי הייתה לו הזכות לערער לקיסר, נשלח לרומא בשלשלאות לשיפוט על ידי נירון קיסר.
הוא שוחרר על ידי מי שהפיל את שלטונו של נירון ויורשו בתפקיד, גלבה.
אך האחרון גם פירק את יחידת שומרי הראש הקיסרית בשל נאמנותם לנירון.
זה הרגיז כמה מאות חיילי בטאווים, ולמעשה את כל האומה הבטאווית שראו בכך עלבון חמור.
במקביל, קרסו היחסים בין הקוהורטות הבטאוויות לבין הלגיון שאליו היו קשורים מאז הפלישה לבריטניה 25 שנים קודם לכן (הלגיון הארבעה עשר גמינה).
שנאתם ההדדית פרצה בקרבות גלויים לפחות בשתי הזדמנויות.
בנקודת זמן זו, הייתה האימפריה הרומית מזועזעת בעקבות מלחמת האזרחים הגדולה הראשונה שלה מאז קרב אקטיום בדיוק מאה שנה קודם לכן: שנת ארבעת הקיסרים (69–70 לספירה).
מושל גרמאניה אינפריור, שהורה לגייס חיילים נוספים, עורר את זעמם של הבטאווים בניסיונו לגייס לצבא הרומי יותר בטאווים מהמקסימום שנקבע בהסכם ביניהם.
האכזריות והשחיתות של גורמי הגיוס הרומאים (כולל מקרים של תקיפה מינית של צעירים בטאווים) גרמו לכעס רב במולדת הבטאווים שהתפרץ כמרד.
קיוויליס הוביל כעת את עמו במרד גלוי.
בתחילה, הוא טען שהוא תומך בניסיון להתמנות לקיסר של אספסיאנוס, המצביא שפיקד על הלגיונות בפרובינקיה סוריה, שקיוויליס כנראה התיידד עימו כששניהם היו מעורבים בפלישה הרומית לבריטניה 25 שנה קודם לכן (אספסיאנוס היה אז מפקד הלגיון השני אוגוסטה).
אבל המרד הפך במהרה למטרה לעצמאות.
לבטאווים הצטרפו מיד כמה שבטים גרמניים שכנים.
כוחות המצב הרומאים ליד הריין הובסו, ועשרים וארבע ספינות נתפסו.
שני לגיונות בפיקודו של מומיוס לופרקוס הובסו בקסטרה וטרה (ליד של ימינו) ונכנעו.
שמונה קוהורטות של בטאווים הצטרפו לבני ארצם, והחיילים שנשלחו על ידי אספסיאנוס לעזרת וטרה הצטרפו אליהם.
התוצאה של ההצטרפות הללו לכוחותיו של קיוויליס הייתה מרד בגאליה.
נרצח על ידי חייליו (70 לספירה), וכל הכוחות הרומיים שוכנעו על ידי שני מפקדים של חילות העזר הגאליים - יוליוס קלאסיקוס ויוליוס טוטור - למרוד ברומא ולהצטרף לקיוויליס.
גאליה כולה הכריזה אפוא על עצמה כעצמאית, והחלה בחינה של ביסוסה מחדש של ממלכת גאליה.
הנביאה ולדה ניבאה את הצלחתו המלאה של קיווליס ואת נפילת האימפריה הרומית.
אבל מחלוקות פרצו בין השבטים השונים והפכו את שיתוף הפעולה לבלתי אפשרי; אספסיאנוס, לאחר שסיים בהצלחה את מלחמת האזרחים, קרא לקיווליס להניח את נשקו, ולאחר שהאחרון התעלם מקריאתו החליט לנקוט בצעדים חריפים לדיכוי המרד.
הגעתו של עם כוח חזק הכניעה את הגאלים ואת הכוחות המורדים; קיוויליס הובס באוגוסטה טרווררום (טריר) ובקסטרה וטרה, ונאלץ לסגת לאי הבטאווים.
לבסוף הגיע להסכם עם קריאליס לפיו בני ארצו השיגו יתרונות מסוימים, וחידשו יחסים ידידותיים עם רומא.
מזמן זה, קיוויליס נעלם מדפי ההיסטוריה.
גאידיס אנדרייס זייבוטס (בלטבית: Gaidis Andrejs Zeibots; נולד ב-26 ביוני 1945) הוא ויצה-אדמירל בדימוס בצי הלטבי.
כיהן כמפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל) של לטביה בין 2003-2006.
זייבוטס נולד באזור הכפר צירגלי ב-26 ביוני 1945. אביו נהרג במלחמת העולם השנייה.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים, המשיך ללימודי מוזיקה.
ב-1964 הוא התגייס לצי האדום, ולמד בבית הספר הגבוה למהנדסי רדיו ואלקטרוניקה ימית בלנינגרד.
ב-1969 הוא סיים את לימודיו, ובמהלך השנים הבאות שרת על סיפונן של פריגטות שונות כראש שירות הרדיו.
ב-1978 הוא החל ללמוד באקדמיה הימית בלנינגרד.
ב-1980 הוא סיים את לימודיו ומונה לראש מטה בריגדת ספינות הטילים בבלטייסק.
ב-1987 הוא הועבר לשמש כסגן מפקד בסיס הצי בלייפאיה.
ב-1988 הוא מונה למפקד דיוויזיית הצי בגדיניה.
עם התפרקות ברית המועצות, זייבוטס חזר למולדתו לטביה, ומונה למפקד הראשון של הצי הלטבי מאז 1940. ב-1999 הוא הועלה לדרגת ויצה-אדמירל.
ב-2000 הוא נשלח לבריסל כנציג לטביה לוועדות הצבאיות של נאט"ו והאיחוד האירופי.
ב-31 בינואר 2003 הוא חזר ללטביה ומונה למפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל).
במאי 2006, בעקבות מחדל שהוביל למותם של שני צנחנים לטבים, הגיש זייבוטס את התפטרותו לנשיאה ואירה ויקה-פרייברגה.
ההתפטרות נכנסה לתוקף ב-6 ביולי של אותה שנה.
גאיוס ממיוס היה פוליטיקאי, נואם ומשורר ברומא העתיקה.
הוא מפורסם בעיקר בזכות השיר "על טבע היקום" של לוקרטיוס שמוקדש לו, ובזכות אזכוריו בשיריו של גאיוס ולריוס קאטולוס.
קרוי לעיתים בטעות Gemellus ("התאום").
גאיוס ממיוס נולד בסביבות שנת 99 לפנה"ס למשפחת ממיוס הפלבאית.
שם אביו היה לוציוס ממיוס.
בכתבים רומיים משנת 109 לפנה"ס מוזכר טריומוויר כספים בשם זה, וייתכן שמדובר באותו אדם.
ממיוס מוזכר לראשונה בכתובים כטריבון הפלבאים בשנת 66 לפנה"ס, ובתפקידו העמיד לדין את על מעשיו כקוואיסטור תחת שלטונו של לוקיוס קורנליוס סולה.
בשנת 60 לפנה"ס פיתה ממיוס את אשתו של מרקוס לוקולוס, שהתגרש ממנה כשנודע לו על כך.
ממיוס מילא תפקיד משמעותי כאשר גנאיוס פומפיוס מגנוס החליף את לוקיוס ליקיניוס לוקולוס (אחיו של מרקוס לוקולוס) כמפקד הצבא הרומי ב, וממיוס תמך בו וקידם אותו, הן מבחינה פוליטית והן באמצעות קשרים משפחתיים.
מרקוס לוקולוס ניסה לטעון שניצח במלחמה, אך ממיוס האשים אותו במעילה ובהארכת המלחמה ללא צורך, והוביל קמפיין נגדו.
הוא נשא לפחות ארבעה נאומים פומביים נגד לוקולוס, הצליח למנוע מלוקולוס להיכנס לרומא ודחק אותו מעיסוקים פוליטיים.
גאיוס סאלוסטיוס קריספוס מציין את ממיוס כאחד הנואמים הפופולריים ברומא, שעמל קשה על מנת לעורר את הפלבאים מן ההשלמה הפאסיבית עם מצבם.
ממיוס שימש כפראיטור במשך כשנה בשנת 58 לפנה"ס, יחד עם לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס.
הם פתחו בחקירה לגבי התנהגותו של יוליוס קיסר במהלך כהונתו כקונסול אך הסנאט סירב לנקוט בפעולה נגדו.
בשנים 57-56 לפנה"ס הוא היה פרומגיסטראט בביתיניה ובפונטוס.
בין אנשיו נמנה המשורר גאיוס ולריוס קאטולוס.
בנו, הקרוי אף הוא גאיוס ממיוס, היה סנטור והנפיק מטבעות דנאריוס בהם תואר אביו כאימפרטור.
ממיוס היה תומך נלהב של פומפיוס, אך בערך בשנת 54 לפנה"ס החל לתמוך ביריבו, יוליוס קיסר, שגם תמך בו כמועמד לתפקיד קונסול.
על אף תמיכה זו, ממיוס לא נבחר לתפקיד, ומי שזכה בו היה לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס.
ממיוס טען שאהנובארבוס זכה בתפקיד בזכות קנוניה עם אפיוס קלאודיוס פולכר (קונסול 54 לפנה"ס) וגנאיוס דומיטיוס קלווינוס.
הוא ניסה להעמיד לדין את דומיטיוס בנושא זה, אך כנראה ללא הצלחה.
בשנת 52 לפנה"ס ניסה ממיוס לפתות את , אשתו של פומפיוס (ובתו של קווינטוס קייקיליוס מטלוס פיוס סקיפיו נסיקה).
הוא כתב לה מכתב אהבה, אך היא לא נענתה וגילתה את דבר המכתב לבעלה.
באותה שנה הוא הואשם בקבלת שוחד והצעת שוחד במהלך מסע הבחירות שלו לתפקיד קונסול.
באותה עת, חוקי המאבק בשוחד של הרפובליקה הרומית העניקו חנינה למי שהואשם בשוחד, אם הביא לדין אדם אחר שהואשם באותה עברה.
ממיוס האשים אז בקבלת שוחד את מטלוס סקיפיו, חותנו של פומפיוס.
פומפיוס התערב בהליך המשפטי וניסה לשכנע את המושבעים בחפותו של מטלוס סקיפיו.
בעקבות צעד זה ממיוס חזר בו מההאשמות נגד מטלוס סקיפיו, ויצא לגלות באתונה.
בשנת 51 לפנה"ס, בזמן שהותו באתונה, קנה ממיוס אחוזה באראופגוס שעליה היו חורבות ביתו של אפיקורוס, וביקש אישור לבנות בית חדש במקומו.
מרקוס טוליוס קיקרו סירב לבקשה זו, ובעקבות הסירוב ממיוס עזב את אתונה ועבר למיטילנה.
כמעט לא קיים תיעוד אודות שנותיו האחרונות של גאיוס ממיוס.
משערים שהוא שב לרומא, שם מת, כנראה בשנת 49 לפנה"ס.
בשנת 46 לפנה"ס, כאשר ראה אור החיבור "ברוטוס" של מרקוס טוליוס קיקרו, גאיוס ממיוס כבר לא היה בחיים.
בספר של אובידיוס שראה אור בסביבות שנת 10 לספירה, הוא מציין שגאיוס ממיוס היה מחברם של שירים ארוטיים, אך יצירתו זו לא שרדה.
הוא מונה את ממיוס לצד גאיוס ולריוס קאטולוס (שהזכיר אותו בשיריו), גאיוס ליקיניוס קאלבוס וטיבולוס – משוררים רומיים שהרבו לכתוב על ניאוף.
פליניוס הצעיר ואולוס גליוס שיבחו את שירתו.
השפעתו הגדולה ביותר של ממיוס על הספרות הרומית נובעת מכך שלוקרטיוס הקדיש לו את היצירה "על טבע היקום".
ביצירה הוא מציג את תפיסת האסכולה האטומיסטית על פי אפיקורוס, ומייחס אותה לממיוס.
עם זאת, לא ברור מדוע בחר לוקרטיוס להקדיש את היצירה דווקא לממיוס.
גאיוס ממיוס היה בנו של לוציוס ממיוס, ומשערים שהיה לו אח בכור שנקרא אף הוא לוציוס ממיוס, אך לא קיים תיעוד לגביו.
גאיוס ממיוס היה נשוי ל, בתו של לוקיוס קורנליוס סולה.
הוא התגרש ממנה בשנת 55 לפנה"ס בטענה שהיא בגדה בו.
לאחר שהתגרשו, היא נישאה לטיטוס אניוס מילו.
היה מצביא, מדינאי וסופר רומי.