tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יתר על כן, התגלה שקיימת הצטברות שומן בכבד של העכברים שניזונו בתזונה עשירה בחומצות שומן טראנס וכן אינדיקציות היסטולוגיות לשחמת ולמחלת הכבד השומני.
חומצות שומן טראנס עוברות מגוף האם לגוף העובר.
ניסויים שנערכו על בעלי חיים מראים שצריכה מוגברת של חומצות שומן טראנס מעכבת יצירת שרשראות ארוכות של חומצות שומן רב בלתי רוויות, ובאופן תאורטי תופעה דומה יכולה להתרחש בבני אדם.
חומצות שומן רב בלתי רוויות חשובות להתפתחות העוברים והתינוקות, ולהתפתחות מערכת העצבים והראייה שלהם.
מחקרים הראו שצריכת כמויות גדולות של חומצות שומן טראנס הייתה מלווה בהימצאות כמויות קטנות של חומצות שומן רב בלתי רוויות בדם של תינוקות, ולהפך.
בנוסף לכך, חלק מאותם מחקרים מצאו את אותו היחס בין צריכת חומצות שומן טראנס לבין אורך ההריון, גובה ומשקל התינוק.
הקשר בין צריכת חומצות שומן טראנס עם סוגים שונים של סרטן נחקר רבות בעשורים האחרונים, ובחלוקה לסוגי סרטן ניתן לומר כי:
סרטן השד: לא נמצא סיכון מוגבר באופן מיוחד אלא אצל נשים בגיל המעבר.
סרטן הערמונית: נמצא שצריכת חומצות שומן טראנס מגבירה את הסיכון לסרטן הערמונית.
סרטן המעי הגס: נשים, אנשים עם עודף משקל, ואנשים מבוגרים נמצאים בסיכון יותר מוגבר בעת צריכת חומצות שומן טראנס.
סרטן הלבלב: נמצאו תוצאות סותרות, מחקר אחד הראה שהצריכה מגבירה את הסיכון, אך מחקר אחר הראה שדווקא מפחיתה את הסיכון.
סרטן במערכת העיכול העליונה: נערך רק מחקר אחד שזיהה סיכון מוגבר לסרטן הפה, הלוע, והוושט בעת צריכה מוגברת של חומצות שומן טראנס שמקורן משומן מעלי גירה ולא משמנים שעברו הידרוגנציה חלקית.
מצד שני, נמצא סיכון מוגבר לסרטן הקיבה מצריכת שמנים שעברו הידרוגנציה חלקית.
סרטן עור (עם וללא מלנומה): נמצא סיכון מוגבר עם צריכת חומצות שומן טראנס אצל נשים.
סרטן ריאות: נמצא סיכון מוגבר אצל נשים בעת צריכת חומצות שומן טראנס שמקורן משמן דגים שעבר הידוגנציה חלקית, אך לא נמצא קשר עם חומצות שומן טראנס מסוגים אחרים.
סרטן מערכת הרבייה: כמה מחקרים הראו שצריכת חומצות שומן טראנס מגבירה את הסיכון, אבל רוב המחקרים מראים שאין קשר.
סרטן במערכת העצבים: לא נמצא קשר.
סרטן מערכת השתן (שלפוחית השתן, כליות): מלבד יחס הפוך בין חומצות שומן טראנס שמקורם מדגים וסרטן שלפוחית השתן (יחס הפוך: כמויות קטנה מהראשון במקביל סיכוי מוגבר לשני או להפך), לא נמצא קשר משמעותי עם החשיפה לחומצות טראנס.
לימפומה שאינה הודג'קין: הקשר עדיין לא ברור, נערכו מחקרים שבדקו את תלות הסיכון בצריכת חומצות טראנס ממקורות שונים, אבל כל מחקר הראה תוצאה שונה.
לוקמיה (סרטן הדם): לא נמצא קשר.
מחקר אקולוגי חקר את הקשר בין צריכת חומצות שומן טראנס לבין שכיחות של אלרגיות שונות בעשר מדינות באירופה, והראה כי צריכת חומצות שומן טראנס ממקור טבעי (בעלי חיים מעלי גירה), עשויה להפחית את השכיחות של מחלות אלו, בהשוואה לצריכת חומצות שומן טראנס ממקור שאינו טבעי (הידרוגנציה).
כמו כן, מחקרים שונים הראו שלחשיפה טבעית לחומצות שומן טראנס ממקור טבעי בתחילת החיים יש השפעות חיוביות על הפחתת הסיכוי למחלות אלרגיות.
טרם ברור המנגנון בו חומצות שומן טראנס ממקור בעלי חיים מעלי גירה משפיעות על הגוף.
השפעות ארוכות הטווח של צריכת חומצות שומן טראנס על שומן ומשקל הגוף לא הוערכו בניסויים מבוקרים בבני אדם בשל מגבלות אתיות.
לפיכך, ניסויים מבוקרים בפרימטים הם האלטרנטיבה הטובה ביותר להערכת ההשפעות האלו.
ניסוי אקראי מבוקר הראה שפרימטים שניזונו בדיאטה עשירה בחומצות שומן טראנס הגיעו למשקל גבוה יותר מאשר אלו שניזונו בדיאטה עשירה בחומצות שומן חד בלתי רוויות.
כתוצאה מההשלכות הבריאותיות הרבות שכרוכות בצריכת שומן טראנס חלק ניכר מהמדינות בעולם הובילו ליישום תקנות חדשות המחייבות הצהרת חומצות שומן כולל תכולת חומצות שומן טראנס על התוויות של מוצרי המזון ותוספי התזונה.
קנדה הייתה המדינה הראשונה שהציגה סימון של התוכן של חומצות שומן טראנס במוצרי מזון עוד בתחילת שנת 2003.
ב-11 ביולי 2003 פרסם ה-FDA תקנות בנושא סימון תזונתי של חומצות שומן טראנס.
אלה דורשים כי חומצות שומן טראנס יוצהרו בתווית התזונתית של מזונות ותוספי תזונה בשורה נפרדת מיד מתחת לקו להצהרה של חומצות שומן רוויות, שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 2006.
במדינת ישראל, סימון חומצות שומן טראנס במזון ארוז מראש, בנוסף לסימון חומצות שומן רוויות וכולסטרול, נכנס בפועל לתוקף מ-1 בפברואר 2014. כמו כן, חובת סימון השומנים תקפה כבר משיעור של 2% שומן במוצר ומעלה, ולא ממצב של 4.5% שומן במוצר כפי שהיה קודם.
לכל מוצר מזון שמכיל 2% שומן ומעלה, יכלול הסימון התזונתי את שיעורם של כל אחד מרכיבי השומן, כלומר יפורט איזה סוגי שומן יש במוצר: חומצות שומן רוויות, חומצות שומן טראנס וכולסטרול.
חומר דוב (בתרגום חופשי מאנגלית: Cocaine Bear - דוב הקוקאין) הוא סרט אמריקאי מסוגות הקומדיה שחורה והמתח שעלה לאקרנים ב-24 בפברואר 2023. הסרט בוים על ידי אליזבת בנקס והתסריט נכתב על ידי ג'ימי וורדן.
בשנת 1985, מבריח הסמים אנדרו סי תורנטון השני מפיל משלוח קוקאין ממטוסו.
הוא מנסה לצנוח החוצה עם תיק מלא בסמים, אך מפיל את עצמו מחוסר הכרה על משקוף הדלת, ומת.
גופתו נוחתת בנוקסוויל, טנסי, שם הוא מזוהה על ידי בוב, בלש מקומי.
הוא מסיק שסביר להניח שהקוקאין הגיע מהעיר-סנט לואיס.
בינתיים, ביער הלאומי-(יער בצפון ג'ורג'יה,"צ'אטהוצ'י-אוקוני"), דוב שחור אמריקני אוכל חלק מהקוקאין, הדוב הופך לתוקפני מאוד ותוקף שני מטיילים: אלזה ואולף.
בצפון מזרח ג'ורג'יה, די די מטיילת עם חברה הטוב הנרי כדי לצייר תמונה של המפלים ביער.
הם מוצאים לבנה אבודה של קוקאין, "וטועמים את הקוקאין" לפני שהם מותקפים על ידי הדוב.
קולט נכנסת אל תוך היער כדי לחפש את הילדים עם שומרת הפארק ליז, ופיטר.
השלושה מוצאים את הנרי נצמד לעץ, מסתתר מהדוב.
הדוב תוקף, פיטר מטפס לעץ, ומוצא קוקאין על העץ.
הדוב מנסה לטפס על עץ ולתקוף את הנרי אך נמשך לפיטר ומצופה לקוקאין.
בהתעלמות מהנרי, הדוב הורג את פיטר.
קולט והנרי בורחים עמוק יותר אל תוך היער, וליז שולחת עזרה.
בסנט לואיס, סיד מביא את המתקן של כדי להביא את הקוקאין שנותר.
דייב נוסע לג'ורג'יה עם אדי (בנו של סיד), שנכנס לדיכאון בעקבות מות אשתו ונטש את בנו.
הם מגיעים לג'ורג'יה, וכך גם בוב.
בתחנת היער, דייב נקלע לריב עם כנופיה, שלושה עבריינים שגורמים לצרות ביער.
לאחר שדייב מכה אותם, אחד החברים (סטאצ'י), מסכים לקחת את דייב ואדי כדי להביא חלק מהקוקאין שהחביא בביתם.
ליז חוזרת לתחנה, ומשתוקקת להרוג את הדוב, אשר נמצא מחוץ לתחנה.
ליז שולפת אקדח כדי להרוג את הדוב, אך הורגת את ה-"קוקו" (כינוי), אחד מחברי הכנופיה.
החובשים בת' וטום מגיעים ואוספים את ליז.
הם עוזבים איתה באמבולנס, אך הדוב רודף אחריהם וקופץ אל תוך הרכב, ונוצר כאוס, טום נהרג על ידי הדוב, ואילו ליז נופלת מהאמבולנס ונגררת למוות על הכביש.
בת' מאבדת שליטה על האמבולנס, מתנגשת בעץ, ומועפת אל מותה דרך השמשה הקדמית.
קולט והנרי מגלים ש-די די השאירה להם שובל של צבע, שבו הם משתמשים כדי לעקוב אחריה.
דייב ואדי נלקחים לביתם, אך מוצאים שם את בוב עם הקוקאין החבוי.
הדוב מופיע, אך בוב מסיח את דעתו.
בוב נורה לפתע למוות על ידי סיד, שמגלה שהוא נתון ללחץ מהממונים עליו להביא את הקוקאין.
קולט והנרי מוצאים את אולף, שמוביל אותם למקום המסתור של די די, הם רואים את מערת הדוב המכילה שני גורי דובים, אשר מגלים שהדוב התוקפני הוא בעצם דובה.
אולף מת, וסיד, אדי ודייב מוצאים את המערה, שמובילה אל המפלים, הדובה חוזרת למערה.
קולט, הנרי ודי די קופצים למים ואחריהם אדי ודייב - שבחרו לעזוב יחד את עסקי הסמים - וכולם שורדים.
עם זאת, סיד מסרב להשאיר את שקית הקוקאין שנמצאה במערה.
הוא יורה ופוצע את הדובה אך לא מצליח להרוג אותה, ונרצח על ידי הדובה וגוריה.
מאוחר יותר, סטאצ'י נוסע לניו יורק עם שקית מלאה ב-קוקאין.
קרי ראסל – קולט מת'יוס.
אוש'ה ג'קסון ג'וניור – הווארד.
ברוקלין פרינס – בתה של קולט.
אייזיאה וייטלוק ג'וניור – בוב.
מת'יו ריס – אנדרו סי.
הסרט בוסס בחופשיות על סיפור אמיתי לפיו דוב שחור אמריקני מת ממנת יתר לאחר שאכל תיק שהכיל את הסם קוקאין בדצמבר 1985. הקוקאין נזרק מתוך מטוס שהוטס על ידי , שוטר לשעבר במחלק הסמים ומבריח סמים מורשע.
מטוסו של אנדרו התרסק בגלל משקל הקוקאין שהיה בתוכו.
טורונטון קפץ מהמטוס, אך בגלל מצנח לא תקין הוא נפל למותו.
הדוב נמצא שלושה חודשים לאחר ההתרסקות בצפון מדינת ג'ורג'יה ולידו 40 חבילות פלסטיק פתוחות שהכילו קוקאין.
מאז אותו יום, גופתו של הדוב פוחלצה ומוצגת לראווה בקניון בלקסינגטון שבקנטקי, ארצות הברית.
בשנת 2015, הקניון העניק לפוחלץ את השם "דוב הקוקאין".
בדצמבר 2019, הוכרז שפיל לורד וכריסטופר מילר מפיקים קומדיית אימה חסרת שם המבוססת על הסיפור האמיתי של דוב הקוקאין על סמך תסריט שג'ימי וורדן כתב.
המפיקים הציעו לשני חברי "Radio Silence" (קבוצה של יוצרי סרטים), מאט בטינלי-אולפין וטיילר ג'ילט לביים את הסרט, אך אלו סירבו ובמקום זאת ביימו את הסרט "צעקה" החמישי.
ב-9 במרץ 2021, סרטי יוניברסל הכריזו שהסרט נמצא בפיתוח.
בנוסף, הוכרז שאליזבת בנקס תביים את הסרט.
בנקס תפיק את הסרט בצוותא עם מקס הנדלמן מחברת ההפקות "Brownstone Productions", פיל לורד, כריסטופר מילר ובריאן דאפילד (שכתב את התסריט לסרט "השמרטפית").
צילומי הסרט התקיימו במחוז ויקלו שבאירלנד בתאריכים 20 באוגוסט עד 17 באוקטובר 2021.
בפברואר 2022 דווח שנטלי הולט תלחין את פסקול הסרט.
אולם, בנובמבר 2022, הוכרז שמארק מות'רסבו יחליף אותה.
סרט זה יהווה את שיתוף הפעולה השני של מות'רסבו עם בנקס לאחר שהשניים עבדו ביחד על הסרט "פיץ' פרפקט 2".
בקדימון הסרט הושמע השיר "White Lines (Don't Don't Do It)" של הראפר מלה מל.
הסרט תוכנן לעלות לאקרנים ב-24 בפברואר 2023 בפצת סרטי יוניברסל.
טרם שחרור הסרט, המידע אודותיו הפך לויראלי ברשתות החברתיות.
הכתבת יסמין טייג מהמגזין "האטלנטיק" כתבה: "חלק מהפופולריות של הסרט ברשתות החברתיות יכולה לנבוע מיחס האדם אל הטבע או בגלל העלילה המפתיעה שלו".
למרות זאת, היא ציינה שהדוב בסרט מוצג בצורה סימפתית.
עלילת הסרט מבוססת באופן חופשי על הסיפור האמיתי ונבדלת ממנו במספר דרכים.
דוב הקוקאין האמיתי לא הרג אף אדם לאחר שבלע את הסמים ולא ידוע מה עבר עליו מהרגע שבלע את הסמים ועד שמת ממנת יתר וגופתו התגלתה על ידי הרשויות.
פרסתאריך הטקסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקורפרסי אגודת מבקרי הקולנוע של סן דייגו19 בדצמבר 2023הופעת הנוער הטובה ביותר (לשחקן מתחת לגיל 18)כריסטיאן קונבריפרס אנני17 בפברואר 2024הנפשת הדמות הטובה ביותר בסרט לייב אקשןכרמלו לג'ירו, סטיב בראגס, קווין קלם, סדריק אנריקז קנלס וקיין אלפרינקפרס בחירת הקהל18 בפברואר 2024סרט הקומדיה של השנה"חומר דוב"
חומר אפל היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת הדרמת מדע בדיוני, בכיכובו של ג'ואל אדגרטון, שנוצרה על ידי , בהתבסס על ספר בעל אותו שם שכתב ויצא לאור בשנת 2016.
הסדרה עלתה לשידור ב-8 במאי 2024 באפל TV פלוס.
באוגוסט 2024 הסדרה חודשה לעונה שנייה.
ג'ייסון דסן, פיזיקאי מהעיר שיקגו, נלקח לעולם מקביל ושואף לנסות לחזור לעולמו ולמשפחתו.
ג'ואל אדגרטון בתור ג'ייסון דסן, תפקיד ראשי כפול של פיזיקאי מהעולם "הראשי" ומהעולם המקביל.
ג'ניפר קונלי בתור דניאלה דסן, אשתו של ג'ייסון בעולם "הראשי".
אליס בראגה בתור אמנדה לוקאס, הבת זוג של ג'ייסון בעולם המקביל.
אוקס פגלי בתור צ'ארלי דסן, בנם של ג'ייסון ודניאלה בעולם "הראשי".
דאיו אוקניי בתור לייטון ואנס.
אינה ברי-יון בתור דואן לורנס.
בדצמבר 2020 התפרסם שנרקמת עסקה לעיבוד טלוויזיוני של הספר "Dark Matter" עבור "אפל TV פלוס", כהפקה משותפת שלה עם "Sony Pictures Television", ושסופר הספר, בלייק קראוץ', ישמש ככותב התסריט.
במרץ 2022 התפרסם כי "אפל TV פלוס" הזמינה את הפקתה של עונה בת תשעה פרקים בכיכובו של ג'ואל אדגרטון וכי בלייק קראוץ' ישמש כשואו ראנר.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס אמי לבידור בפריים טיים2025עיצוב הכותרת הטוב ביותררוני קוף, צ'רלי פרוקטור, אלכס בראדוק ולקסי גונוולדסוןפרס סאטורן2025סדרת הטלוויזיה המדע הבדיונית הטובה ביותרשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיהג'ניפר קונלי
חומר תורשתי הוא חומר בעל יכולת שכפול עצמי וקידוד המעביר מדור לדור תכונות של אורגניזמים חיים.
חומר תורשתי מצוי בכל יצור על-פני כדור-הארץ – מהנגיף הקטן ביותר, דרך חיידקים, פרוטיסטים, צמחים, פטריות, בעלי חיים, ועד לבני אדם – וקובע כמעט כל פרט הקשור במראהו, תכונותיו והתנהגותו של היצור.
תורשה היא העברת עותק של החומר התורשתי מדור לדור.
החומר התורשתי מכיל מידע הדרוש לכל פעילויות הגוף.
במקרה הפשוט והשכיח ביותר, המידע התורשתי מצוי בחומר תורשתי מסוג DNA, אולם יש גם מידע תורשתי שאינו מצוי בו.
"גֶן" הוא שם ליחידת מידע תורשתית בסיסית.
המדע החוקר את התורשה נקרא "גנטיקה".
במקרה השכיח ביותר, החומר התורשתי הוא DNA.
השימוש במידע התורשתי שב-DNA נעשה בשיעתוקו ל-RNA, ובייצור חלבונים על פי ה-RNA בתהליך הנקרא "תרגום".
החלבונים הם קטליזטורים המסייעים לקיים את רוב הפעילויות בתא החי.
חלק קטן מהפעילויות בכל תא חי מתקיים בסיוע RNA המשמש קטליזטור בלא צורך לייצר חלבונים על פי RNA.
אצל חלק מהנגיפים ה-RNA הוא החומר התורשתי עצמו.
במקרים נדירים מאוד יכולה תכונה תורשתית מסוימת להיות מקודדת על ידי חלבון שמשנה חלבונים אחרים ועובר מדור לדור כחלבון שלם בזמן ההתרבות (כמו מחולל מחלת קרויצפלד-יעקב).
ה-DNA וה-RNA הם פולימרים של מולקולות המכונות חומצות גרעין (מכונות גם נוקלאוטידים).
הן מכונות כך משום שביצורים אוקריוטיים הן מצויות בגרעין התא.
פולימר ה-DNA בנוי בצורת סליל ארוך ומלבד בקבוצה של נגיפים, סליל זה הוא כפול.
כל יחידת פולימר אחת של DNA נקראת כרומוזום.
בכל כרומוזום נמצאים חלק מהגנים המקודדים לתכונותיו של היצור החי באמצעות הקוד הגנטי.
באדם קיימים 46 כרומוזומים (23 זוגות) בגרעין התא אשר אוצרים על-גביהם כ-25,000 גנים.
המספר המדויק של הגנים עדיין לא ידוע.
אחת ממטרותיו של פרויקט הגנום היא גילוי מספר הגנים ותפקידיו של כל אחד מהם.
לאדם, כמו לכל יצור בעל תאים בעלי גרעין, יש מעט DNA נוסף במיטוכונדריות.
לצמחים יש בנוסף ל-DNA הגרעיני והמיטוכונדריאלי גם DNA בכלורופלסטים.
הנגיף אינו מוגדר כיצור חי, היות שאינו מסוגל לייצר בעצמו אנרגיה הנדרשת לקיומו.
יש הרואים בנגיף דומם ויש הרואים בו שלב מעבר בין דומם לבין יצור חי.
לנגיף חומר תורשתי משלו, המכיל מידע הדרוש להפיכת תא חי מתא המתפקד באופן המקובל לתא שמרבה בתוכו נגיף.
ישנם שבעה סוגי נגיפים המוגדרים על פי החומר התורשתי שלהם.
העובדה שישנם וירוסים שהחומר התורשתי שלהם משתלב בחומר התורשתי של התא גורמת לכך שישנן מחלות שהיצור החי מקבל כמחלה מידבקת ועשוי להעביר כמחלה תורשתית, אולם מספר המחלות האלה אינו גבוה.
מהעובדה שיש וירוסים שהחומר התורשתי שלהם משתלב בחומר התורשתי של התא נובע גם שיש וירוסים שמשנים את התורשה גם אם הם לא מורשים בעצמם.
הסבר אבולוציוני לחומר התורשה הנגיפי
חוקרי האבולוציה מאמינים שקיום הנגיף קדם לקיום התא החי.
הם סוברים כי בתחילה התקיימו רק נגיפים שהחומר התורשתי שלהם היה RNA חד גדילי וחומר זה היה גם החומר הקטליטי המסייע בפעולות הדרושות להתרבות הנגיף, כאשר הנגיף הגיע למקום עם תנאים להתרבות.
לתקופה בה כל החומר התורשתי וכל הקטליזאורים שנוצרו לפיו היו RNA קוראים עולם ה-RNA.
כיום נגיפים יכולים להתרבות רק בתוך תאים חיים אולם בעבר היו סביבות שסיפקו תנאים דומים.
בשלב הבא, ה-RNA של חלק מהנגיפים האלה התפתח ל-RNA שיכול להיות מתורגם לחלבונים ויכול להיות "משועתק לאחור" ל-DNA ומשועתק חזרה מ-DNA ל-RNA.
חלבונים הם קטליזטורים טובים יותר מאשר DNA .RNA עמיד יותר לשינויים ומתאים יותר לשמור את המידע התורשתי מאשר ה-RNA.
בחלק אחר של הנגיפים התפתח RNA דו גדילי ששמר את המידע התורשתי טוב יותר מאשר ה-RNA החד גדילי.
חלק מהנגיפים בעלי החלבונים ובעלי ה-DNA איבד את היכולת לשעתק לאחור RNA ל-DNA אך לא את היכולת לשעתק DNA ל-RNA.
בחלק מאלה שאיבדו את יכולת השיעתוק לאחור ה-DNA החד גדילי התפתח לדו גדילי והחומר התורשתי שב-DNA שלהם הפך לעמיד במיוחד.
ההצטיידות בחומר תורשתי עמיד במיוחד ובחלבונים נתנה יתרון הישרדותי גדול לנגיפים אלה.
חלקם צבר עוד ועוד חומר המקודד למידע תורשתי ומידע זה איפשר להם להתרבות ולקיים פעילויות לחיים בכל מקום – הם הפכו לתאים חיים.
חלק הנגיפים שהפכו לתאים חיים התנוון בחזרה והפך לנגיפים טפיליים החיים בתוך תאים חיים.
חלק מהנגיפים שלא הפכו לתאים חיים הסתגל לחיים טפיליים בתוך תאים חיים.
התאים החיים המשיכו להתפתח אבולוציונית ולשגשג ובסופו של דבר הם חיסלו את אותן סביבות בהן יכלו וירוסים להתרבות גם שלא בתוך תא חי.
חיסול סביבות אלה נעשה על ידי הפיכת האטמוספירה לחמצנית.
החומר התורשתי של הבקטריות והארכיאות, יצורים חד-תאיים נטולי גרעין (פרוקריוטיים), שמור בכרומוזום אחד ארוך ומפותל של DNA דו-סלילי, הקשור לדופן התא.
ביצורים בעלי גרעין, אוקריוטיים, הרוב המוחץ של החומר התורשתי מאוגד בסלילים ארוכים של DNA דו-גדילי הקרויים כרומוזומים המצויים בגרעין.
בדרך-כלל, מסובב ה-DNA שבכל כרומוזום סביב היסטונים המורכבים מחלבונים ושומנים, המגנים עליו מפני פגיעה.
לבד מחומר תורשתי, ה-DNA שבכרומוזומים מקודד גם למקטעים טפיליים כמו ה־ALU באדם ומכיל גם מקטעים חסרי משמעות, שחלקם הם תולדה אבולוציונית של גנים שחדלו לפעול (פסבדו-גן).
כמות נוספת של DNA מצויה במיטוכונדריה ובצמחים גם בכלורופלסט.
ה-DNA המיטוכונדריאלי והכלורופלסטי מכיל חלק מהגנים המקודדים מידע הדרוש להפעלת המיטוכונדריה והכלורופלסט.
ה-DNA הגרעיני מקודד את מרבית המידע התורשתי כולל חלק מהמידע הדרוש להפעלת המיטוכונדריה והכלורופלסט.
למיטוכונדריה יש קוד גנטי מעט שונה מזה של שאר החומר התורשתי.
לתאים החיים הראשונים, שהיו חיידקים, היה מוצא אחד ולכן כבר מתחילת קיומם היה להם קוד גנטי אחד.
המטען הגנטי שלהם היה גדול ביחס לווירוסים ולכן, בניגוד לווירוסים של אותה תקופה, שינוי בקוד הגנטי שלהם קלקל קידוד לחלבונים רבים ולא יכול היה לשרוד בזכות שינוי במבנה החלבונים עצמם.
לכן החיידקים, שהשתנו זה מזה במהלך האבולוציה נשארו זהים בקוד הגנטי שלהם.
הווירוסים שהתאימו להיות טפילים בחיידקים היו וירוסים שהקוד הגנטי שלהם הפך לזהה לזה של החיידקים.
זהות הקוד הגנטי אפשרה לתא החי לייצר את החלבונים של הווירוס ממידע שמקורו בחומר התורשתי של הווירוס.
חוקרי האבולוציה סוברים שמקור התאים בעלי הגרעין הוא בסימביוזה בין בקטריה (חיידקים אמיתיים) לבין ארכאה.
המדענים סוברים שהמיטוכונדריה והכלורופלסט היו במקורם בקטריות וששאר התא היה במקורו ארכיאה.
עם תהליך האבולוציה מתאחד הגנום של הסימביונטים ונודד כולו לגרעין.
כאשר הגנום של המיטוכונדריה והכלורופלסט הפך לקטן מספיק וקודד למעט חלבונים, יכל הקוד הגנטי שלהם לשוב ולהשתנות.
עם תהליך האבולוציה, נוצרו בקטריות דמויות כלורופלסט ודמויות מיטוכונדריה.
הבקטריות דמויות המיטוכונדריה יכלו להתקיים בסביבות חמצניות שהיו נדירות באותה תקופה.
הבקטריות דמויות הכלורופלסט יכלו להתקיים בעזרת אנרגיית השמש.
התאים בעלי הגרעין שהכילו מיטוכונדריות או כלורופלסטים נהנו גם הם מתנאים אלה.
בהדרגה, הפכו הכלורופלסטים והבקטריות דמויות הכלורופלסט את אטמוספירת כדור הארץ לחמצנית והסביבות בהן יכול וירוס להתרבות שלא בתוך תא חי נעלמו.
לפני שהייתה נשימת חמצן התאים נשמו תרכובות גופרית שמקורן בפעילות געשית.
עד היום ניתן לראות חיידקים נושמי גופרית בריקבון שמתרחש בסביבות דלות חמצן.
אולם, בסביבות אלה אין תנאים להתרבות וירוסים שלא בתוך תאים חיים.
יצור חד-תאי הוא אורגניזם חי בפני עצמו, שחייב לספק את כל צרכיו.
על-כן, כל הגנים שלו יבואו לידי ביטוי בשלב זה או אחר של חייו, שלא כמו ביצורים רב-תאיים.
ביצורים אלה, לכל תא ותא בגוף יש תפקיד שונה, ועל-כן גנים מסוימים יתבטאו בכל התאים (Housekeeping Genes), בעוד שהגנים האחרים הם אלה שיקבעו, בעצם, את פנוטיפ התא.
יש לזכור, כי בעוד שהגנוטיפ של כל התאים בגוף האדם זהה, הפנוטיפ שלהם נוטה להשתנות.
ברמת היצור השלם אין הבדלים במנגנון התורשתי בין יצורים רב תאיים ליצורים חד תאיים עם גרעין, לבד ממספר הכרומוזומים שבגרעין ומכרומוזומי המין.
ביצורים חד תאיים אין חלוקה של האוכלוסייה לזכרים ולנקבות (אם כי לפעמים ניתן לצפות בתופעות שיש להן משהו שמעט דומה לזה).
ביצורים רב תאיים יש מגוון רחב של מנגנונים הגורמים להבדל בין זכרים לנקבות והם נובעים מסיבות הקשורות בחומר הגנטי עצמו ולא רק במה שמקודד בעזרתו.
יש עצים שאצלם הזהות המינית תלויה בזמן.
לעצים צעירים כאלה יהיו פרחים נקביים בלבד ולזקנים פרחים זכריים בלבד.
אצל עצים אלה אין כרומוזומי מין.
גם לתנינים אין כרומוזומי מין.
אם הביצים מוטלות במקום חם – בוקעים זכרים; אם הביצים מוטלות במקום קר – נקבות.
ליונקים יש כרומוזומי מין X ו-Y ואצל עופות זה הפוך מאשר אצל היונקים (קוראים לזה W ו-Z אבל מהותית זה היפוכו של X ו-Y).
לזבובים יש X ו-0 זאת אומרת שבמקום כרומוזום Y של היונקים פשוט חסר להם כרומוזום.
אצל דבורים כל הכרומוזומים הם כרומוזומי מין.
אם יש צמדי כרומוזומים – נקבה.
אם כל כרומוזום הוא בודד – זכר.
בתאי המין עצמם – בביציות ובזירעונים – יש עותק אחד מכל כרומוזום.
בתאי מין אין זוגות כרומוזומים.
ה-DNA החד גדילי מורכב מרצף ארוך המכיל נוקלאוטידים.
ב-DNA יש ארבעה סוגי נוקלאוטידים שונים: אדנין, תימין, גואנין וציטוזין.
ה-DNA הדו גדילי בנוי משני רצפים ארוכים האלה שהנוקלאוטידים מחוברים בהם זה לזה.
אלא שלא כל שני גדילי DNA יכולים ליצור DNA דו גדילי.
גדילים אלה חייבים להיות משלימים.
במקום בו לאחד מהם יש אדנין, לשני חייב להיות תימין ובמקום בו לאחד מהם יש גואנין לשני חייב להיות ציטוזין ולהפך.
הסליל הכפול של ה-DNA יוצר צורת שרוך.
כשל-DNA יש רק גדיל אחד, גדיל זה מתקפל לצורת פקעת כך שהנוקלאוטידים שלו אוחזים זה בזה כפי שיכלו לאחוז בנוקלאוטידים של גדיל DNA המתאים ליצירת סליל כפול.
גדילי DNA בודדים בעלי רצפים שונים יתקפלו לפקעת שיש ביניהן הבדלים צורניים.
גם ה-RNA מורכב מארבעה נוקלאוטידים.
שלושה מהם זהים לאלה של ה-DNA.
ה-RNA החד והדו גדילי זהה בתכונותיו הצורניות ל-DNA.
ל-RNA יש אורציל במקום התימין של ה-DNA.
האורוציל נוטה יותר לריאקציה כימית מאשר התימין ולכן ה-RNA הוא קטליזטור טוב יותר מאשר ה-DNA אך גם פחות יציב.
מספר התכונות התורשתיות המקודד בחלבונים זניח לעומת מספר התכונות התורשתיות המקודד בחומצות גרעין, אולם תורשה מסוג זה קיימת בכל תא חי.
תכונה חשובה של חלבוני שלד התא מקודדת בחלבוני שלד התא עצמם.
חלבוני שלד התא נוצרים באופן דומה למקובל בחלבונים אחרים.
רוב המידע התורשתי לייצורם מצויי ב-DNA הגרעיני, משועתק ל-RNA ומתורגם לחלבון.
אלא שהחלבון המיוצר כך הוא רק כמעט במבנה המוגמר שלו.
עליו לבוא במגע עם חלבוני שלד תא אחרים כדי שיצירתו תושלם.
דהיינו – בתא שאין בו חלבוני שלד חסר חלק מהמידע לייצור חלבוני שלד.
כיצד מופיע אם כך חלבון השלד הראשון בתא חדש?
הוא מגיע איליו מתא האם שלו.
זאת אומרת שמגיע מידע מתא האם לתא הבת על ידי חלבון.
אצל כל אדם הגיע החלבון הראשון עם מידע זה מאימו.
לאימו הגיעה חלבון בעל מבנה זהה מסבתו.
ייתכן שתורשה חלבונית קיימת גם במחלות פריאונים – מחלות "חלבונים מדבקים" באדם אולם תורשה חלבונית כזו נצפתה עד היום בשמרים בלבד.
קבוצת מחלות זו מכילה מחלות כמו טרשת נפוצה, מחלת קרויצפלד-יעקב (איבוד יכולת דיבור בשלבים תוך התקפים אפילפטיים), הפרה המשוגעת, קורו ויש סברה כי גם מחלת אלצהיימר.
גורם המחלה הזו הוא חלבון שמקורו מיונק אחר שבמקרה בו הוא מצליח להיכנס בשלמות לתא עצב הוא גורם לחלבוני אדם הדומים לו לשנות מעט את קיפולם ולדבוק זה בזה עד ליצירת גוש שמשתק את התא.
אם חלבון כזה מצליח להיכנס בשלמות לתא ביצית, המחלה הופכת לתורשתית.
חומר משמר הוא הכינוי למספר חומרים הנמצאים בשימוש תעשייתי בדרך כלל, שביכולתם להאריך את הזמן בו המזון נותר בר אכילה.
קיימים שני סוגים עיקריים של חומר משמר: סוג אחד הוא חומרים המונעים את חימצונו המהיר של המזון וסוג שני הוא חומרים אנטימיקרוביאלים המונעים התיישבות והתרבות של מיקרואורגניזמים בתוכו (בפרט חיידקים ועובשים).
לפיכך, ניתן להשתמש גם במינונים משתנים של חומרים המוגדרים "תרופה אנטיביוטית" כחומר משמר כזה, אולם הדבר אסור עבור מרבית המוצרים במרבית המדינות.
בקהילה המדעית ישנה אוכלוסייה מסוימת של מדענים (בפרט מתחום הביוכימיה והמיקרוביולוגיה) המביעה הסתייגות משימושים תעשייתיים שונים בחומר משמר בשל השפעתו האפשרית על חיידקי המעי הטובים (חיידקים פרוביוטיים).
ביקורת נשמעה גם על פיקוח לקוי אפשרי, לעיתים, על התעשיינים המשתמשים בו.
מטרת השימוש בחומרים משמרים היא מניעת הרעלות מזון והארכת חיי המדף של מוצרי המזון תוך שינוי מינימלי כביכול בטעמו.
הארכת חיי המדף של המזון מאפשרת למשווקי המזון להרוויח יותר מכך שמוצריהם מחזיקים זמן ארוך יותר ונותנים ללקוח תחושת איכות ואמינות ביחס למוצריהם בכלל ובכך מגדילים הסיכוי שיקנה את מוצריהם; ייתכנו סיבות נוספות כגון הקטנת הסיכוי לבעיות תברואה במפעלי\מאגרי החברה (או טרפוד בעיות תברואה שמקורן במפעל עצמו).
מולקולות שונות של חומר משמר עשויות להיות ממגוון רחב של משפחות כימיות, כמו למשל חומצות שונות, ניטריטים, ניטראטים, פוספטים, וכן חומרים שמקורם בפטריות או בחיידקים.
חומרי שימור נפוצים הם למשל מלחי סורבט, מטה-ביסולפיט, פורמאט ובנזואט עם פרוטון מסוים, גופרית דו-חמצנית (E220) (בעיקר ביינות) ועוד.
לפי טענת יצרנים מסוימים, החומרים המשמרים דרושים עקב יכולתם לדכא, לחסל או למנוע התרבות מיקרואורגניזמים הגורמים לזיהומי מעיים ומחלות קשות אחרות.
עם זאת, מכיוון שחלק מהחומרים הללו נחשבים לרעילים גם לבני אדם ולחיידקים טובים (חיידקים פרוביוטיים הנמצאים בגוף האדם), או לכל הפחות נחשבים לכאלה שבטיחותם בשימוש עקבי מוטלת בספק, הרי שהחומרים מוגבלים לעיתים למינונים שמוסכם כי לא יגרמו להרעלות אצל הצרכנים.
הגבלת הכמות מופיעה לעיתים באותיות קטנות בתווית הרכיבים שעל האריזה.
אישים וגופים שונים מתחו ביקורת על השימוש בחומרים משמרים והם מציינים פגיעה אפשרית באוכלוסיית חיידקי המעי הטובה (חיידקים פרוביוטיים) של הצרכנים, וטוענים כי מדענים המעודדים שימוש בחומר משמר משוחדים למעשה לטובת התעשיות המשתמשות בו.
חוסר הוודאות אודות השפעת קוטלי ומעכבי חיידקים על מערכת העיכול
רופאת הילדים פרופ' ניטה סלזמן (Nita Salzman) הציעה כי שימוש במעכבי אורגניזמים עשוי לתווך את התפוצה של אוכלוסיות חיידקים טובים (פרוביוטיים) הנמצאים במעי, אם כי סלזמן ציינה שטיב ההשפעה עדיין איננו ברור.
החוקר השוודי טורי מדוודט (פרופסור למיקרוביולוגיה) הביע עמדה דומה והוא טוען כי שינויים מסוימים באוכלוסייה זו הם פתח לבעיות בריאות (יצוין כי אכן קיים מגוון של בעיות בריאות הקשורות בשינויים לרעה בחיידקי המעי, דוגמת מעי דולף, תסמונת המעי הרגיז, השמנה, ועוד)..
תחליף צמחי למעכבי חמצון סינתטיים
נוגדי חמצון (אנטי-אוקסידנטים) טבעיים מסוימים הנמצאים באופן טבעי בצמחים, עשויים לפעול כחומר משמר טבעי מהסוג-המעכב חמצון ונחשבים לטובים דווקא וכמסייעים להפחית את קצב ההזדקנות (שכן תהליך ההזדקנות, בפרט המאוחר, קשור בתהליכי חמצון רקמות).
עם זאת, חומרים אלה פחות נפוצים כמשמרים מזון מפני חמצון, ויצרנים רבים מעדיפים להשתמש בחומרים הסינתטיים הנפוצים יותר בתעשייה.
שימור מזון ללא "חומר משמר"
לפני שנעשה שימוש בחומרים משמרים, שימור מזון הושג על ידי פעולות כגון שמירת המזון בשמן צמחי כל שהוא, תיבול, החמצה וייבוש בשמש (כמו למשל בירקות מיובשים) ועוד.
אופציות אלה שהן טבעיות יותר, עשויות להיות יקרות יותר ליצרנים בתעשייה ולפגוע ברווחיהם.
אנשים רבים, בפרט המקפידים על תזונה אורגנית מקפידים להימנע באופן מכוון משימוש במזון תעשייתי המכיל "חומר משמר" או ממזון שלא שומר בצורה אורגנית.
חומרים מְתַחְלֵבִים (באנגלית Emulsifiers) הם חלק מקבוצת חומרים גדולה המכונה תוספי מזון, המחברים בין חומרים שאין להם זיקה משותפת, ולאחר החיבור מונעים את היפרדותם.
חומרים אלה, המשמשים בתעשיות שונות ובמיוחד בתעשיית המזון, משנים ומפחיתים את מתח פני השטח של שתי תרכובות שאינן מסיסות מלכתחילה זו בזו, עד שמתקבל תחליב (אמולסיה) יציב יחסית המשותף לשתיהן.
בעזרת החומרים המתחלבים ניתן לבסס גם צורות משותפות לגז ונוזל או מוצק ונוזל, במטרה לשפר את מרקם המזון.
בתעשיית המזון נעשה שימוש בחומרים מתחלבים במגוון מוצרים, כמו למשל בתעשיית השוקולד, שעושה שימוש רב בלציטין, ובתעשיות מזון נוספות כמו תעשיית הגלידות, המיונז, הרטבים ועוד.
על אף שהמילה "מתחלב" נגזרה מהמילה "חלב", אין קשר בין החומרים המתחלבים לחלב או למוצריו.
חלב הוא פשוט דוגמה טבעית לתחליב שבו מים ושומן דרים בכפיפה אחת.
חומר נפץ הוא חומר המסוגל לעבור תהליך אקסותרמי מהיר המלווה בשחרור אנרגיה רבה ויוצר אפקט של פיצוץ.
וזאת, כתוצאה מפעולת הצתה כלשהי.
בזמן התהליך, החומר משנה את צורתו ממוצק או מנוזל לגז.
בדרך כלל מכיל חומר הנפץ אלמנט הקולט חמצן ומרכיב אחר בחומר הנפץ המשמש כאלמנט מחמצן, אך קיימים גם תהליכים אחרים בעלי מאפיינים דומים.
התהליך יוצר חום רב, אור, ותוצרי לוואי גזיים בדומה לאש.
כאשר פיצוץ חומר הנפץ מתבצע במקום סגור, כגון בתוך תרמיל של כדור רובה, הרי שכל הגזים שנוצרו בפיצוץ, מרוכזים בנפח הקטן ששימש קודם לכן את חומר הנפץ בצורתו הגולמית.
לגזים אלו אנרגיה גבוהה, המתבטאת בלחץ גבוה מאוד.
התפשטות הגזים הללו יכולה לגרום לפעולות שונות, החל מאפקט פיצוץ ועד לשיגורם של קליעים ופגזים.
חומר נפץ המוצת בקלות מכונה רגיש (כגון ניטרוגליצרין), או מוצת בקושי רב ואז מכונה אדיש (כגון TNT).
חומרי הנפץ משמשים ברובם במישור הצבאי, באמצעי לחימה שונים המבוססים על אנרגיה קינטית.
אך ניתן למצוא אותם גם במישור האזרחי, למשל בעבודות מסוימות בהנדסה אזרחית, כגון חציבה בהר סִלעי והריסה מהירה של מבנים.
ישנם שני סוגים עיקרים של חומרי נפץ:
חומר נפץ הודף (חנ"ה) משמש למטרות הדיפה בסוגי תחמושת שונים.
חומרים אלו הם בחלקם חומרי נפץ חלשים כגון הניטרוצלולוזה ובחלקם אינם חומרי נפץ כלל כמו אבק השרפה השחור.
אבק השרפה השחור מורכב מדלק ומחמצן ואינו מסוגל לעבור תהליך ניפוץ כמו חומרי הנפץ המרסקים.
תהליך הפעולה של שני סוגי ההודפים מוגדר כבעירה (דפלרגציה), ולהצתתו נדרש חום או אש גלויה.
בעת הבעירה משתחררים גזים רבים ואנרגיה רבה, אך נשארות שאריות מוצקות.
תהליך הבעירה הוא איטי ו"נע" לאורך החומר במהירויות של מספר בודד של סנטימטרים לשנייה עד ל-400 מטרים לשנייה.
מכאן נובע גם השימוש בו כמנגנון השהייה פשוט.
באבקות הדיפה הגזים מתפשטים בכיוון ההפוך מכיוון הבעירה, דבר המאפשר יצירת טילים מאבקות בעירה.
חומר נפץ מרסק (חנ"מ) משמש למטרות חבלה והריסה במטרות מוגדרות.
תהליך פעולתו מוגדר כניפוץ (דטונציה).
תהליך הניפוץ אינו תהליך שרפה הכולל תגובה בין דלק ומחמצן אלא פירוק מהיר ביותר של מולקולה יחידה בלתי יציבה המכילה בתוכה את האטומים האופייניים לתרכובות דלק ולתרכובות מחמצן גם יחד.
חומר נפץ מרסק לא משאיר אחריו שאריות מוצקות וגל הניפוץ שלו נע במהירויות שנמדדות בכמה קילומטרים לשנייה.
בחומרי נפץ מרסקים, להבדיל מאבקות הדיפה, הגזים נפלטים לכיוון הבעירה של חומר הנפץ, אשר מעבירה גל ניפוץ בחומר.
חומרי נפץ מסווגים גם לפי מידת הרגישות שלהם ל"גירוי" חיצוני על מנת לפעול:
רגיש: חומר נפץ שיכול לפעול מניצוץ, חום, אש או אפילו מכה חזקה.
אדיש: חומר נפץ הדורש "גל ניפוץ" כדי לפעול בעצמו, או טמפרטורות גבוהות במיוחד (1000+ צלזיוס).
אם מוצת, חומר נפץ אדיש עשוי לבעור ללא פיצוץ כלל.
מאיץ: חומר נפץ בעל רגישות בינונית המשמש בדרך כלל כ"מתווך" בין חומר נפץ רגיש לחומר נפץ אדיש.
חומרי נפץ הודפים הם לרוב רגישים, וחומרי נפץ מרסקים הם בדרך כלל אדישים, אבל זה לא מחייב.
לעיתים, החומר העיקרי במטען חבלה או פצצה הוא חומר נפץ אדיש, וכדי לקבל את גל הניפוץ הראשוני שגורם לו להתפוצץ משתמשים בחומר נפץ רגיש.
אבק שרפה שחור מורכב מחנקת אשלגן, גפרית ופחם והוא חומר הנפץ הראשון שהתגלה לאדם.
קיים גם אבק שרפה על בסיס ניטרוצלולוזה.
ניטרוצלולוזה היא צלולוזה (תאית) שעברה ניטרציה.
אבקת פלאש מורכבת מאבקת מתכת בעלת ערך קלורי גבוה, כמו אלומיניום או מגנזיום, ומחמצן חזק, כמו אשלגן חנקתי.
תערובת ארמסטרונג תערובת פירוטכנית נפיצה בשימוש בנפצים.
TATP – תרכובת של אצטון, מי חמצן וחומצת מלח.
TATP הוא חומר נפץ רגיש.
MEKP – תרכובת של מתיל אתיל קטון עם מי חמצן וחומצת מלח.
MEKP הוא חומר נפץ רגיש.
HMTD – תרכובת של , חומצה ציטרית ומי חמצן.
HMTD הוא חומר נפץ רגיש.
אוריאה חנקתית – תרכובת של אוריאה (שתנן) שעברה ניטרציה.
אוריאה חנקתית היא חומר נפץ אדיש.
TNT – טולואן שעבר ניטרציה וחימום.
TNT הוא חומר נפץ אדיש.
טריטונל – תרכובת של 80% TNT ו-20% אבקת אלומיניום.
ניטרוגליצרין – גליצרין שעבר ניטרציה.
ניטרוגליצרין הוא חומר נפץ רגיש.
ניתן לייצבו על ידי הפיכתו לדינמיט.
C-4 – חומר נפץ פלסטי המורכב מחומר הנפץ RDX עם מאגדים פלסטיים עמידים במיוחד.
PETN – פנטאריטריטול טטרניטרט, חומר נפץ תקני הנחשב לרב עצמה.
סמטקס – חומר נפץ פלסטי רב עצמה שפותח בצ'כוסלובקיה.
נובל 808 (Nobel 808) או בקיצור 808 – חומר נפץ פלסטי שפותח על ידי הבריטים לפני מלחמת העולם השנייה לשימוש בפגזי מעיך לתותחי טנקים ופצצות מרגמה.
808 הוא חומר נפץ אדיש.
חומר נפץ פלסטי הוא סוג של חומר נפץ שניתן לעצב את צורתו בקלות.
מרקמו של חומר נפץ פלסטי בצקי ודומה מאוד למרקם של פלסטלינה, בעקבות כך ניתן לעבדו בקלות, להכניסו לתוך כלי קיבול, לחתוך אותו ולעצבו בצורה מתאימה כך שהאפקטיביות של חומר הנפץ תהיה מקסימלית.
אחד מחומרי הנפץ הפלסטיים הראשונים היה נובל 808, אותו פיתחו הבריטים לפני מלחמת העולם השנייה והשתמשו בו בראשי נפץ של פגזים נגד טנקים.
בחומר נפץ זה משתמשים עד היום.
בשנות השישים הומצא על ידי סטניסלב ברברה הסמטקס (Semtex), שהוא תערובת של RDX עם PETN ומאגדים פלסטיים שונים.
חומרי נפץ פלסטיים נמצאים לרוב בשימוש צבאי, אך נעשה בהם שימוש גם בהנדסה אזרחית.
לעיתים הם משמשים לפעולות טרור, בעיקר הסמטקס.
חומר קֶרָמִי הוא חומר מוצק שאינו אורגני או מתכתי.
החומר הקרמי הקדום ביותר הוא חמר (המכונה גם "חימר" ו"חומר").
בימינו, הודות להנדסת חומרים מתקדמת, נכללים בחומרים הקרמיים גם תחמוצות של מתכות (לדוגמה אלומינה), תרכובות של אל-מתכות כדוגמת הסיליקטים (ובהם החול), ואפילו יסודות אל-מתכתיים טהורים (כמו גרפיט ויהלום).
קשיותם של חלק מהחומרים הקרמיים עולה רק לאחר חימומם לטמפרטורה גבוהה, כמו עם חרסית.
מבנה האטומים בחומר קרמי יכול להיות גבישי או אמורפי.
חומר גבישי יכול להיות חד-גבישי, כלומר מורכבת מגביש יחיד, כמו פרוסת סיליקון, או רב-גבישי, כמו אלומינה.
דוגמה לחומר קרמי אמורפי היא הזכוכית.
המילה קרמיקה מקורה ביוונית, ופרושה קדרות.
בין השימושים המוקדמים של חומרים קרמיים נמצא כדים עשויים חימר, שהוא בעצם תערובת של מספר חומרים חרסיתיים.
חומרים קרמיים מהווים משפחה גדולה ומגוונת אשר חבריה שונים זה מזה בתכונותיהם.
חומרים אלה בדרך כלל אינם מוליכים חשמל, אך יש לכך יוצאים מן הכלל כמו גרפיט.
סוגים מסוימים של חומרים קרמיים התגלו כמוליכי-על בטמפרטורות גבוהות.
חלקם בעלי קשיות גבוהה וביניהם היהלום, שהוא המינרל הקשה ביותר הקיים על פני כדור הארץ.
בשל הקשיות הגבוהה קשה לשרוט אותם (מודול יאנג גבוה).
הם שומרים על צורתם וקשה למתוח, ללחוץ או לכופף אותם.
כמו כן, יש להם טמפרטורת היתוך גבוהה.
חלק אחר של החומרים הקרמיים הם פריכים ובעלי חוזק נמוך, כמו חימר שעובר שריפה והופך לחרס.
ייצור חומר קרמי הוא תהליך מורכב, אשר מותאם באופן ייחודי לכל סוג ייחודי ותכונותיו הרצויות.
התהליך הוא בעל השפעה מכרעת על התוצאה הסופית, ושני תהליכים שונים לא יניבו את אותם החומרים, גם אם הרכבם זהה.
שיטות הייצור נחלקות לכאלו המיועדות לייצר את התערובת הבסיסית, ותוצאתם היא אבקה, כאלו המשתמשות באבקה ויוצרות חומר קרמי צפוף, וכאלו אשר תוך כדי התגובה כימית יוצרות את החומר הסופי.
אבקה קרמית ניתן גם להשיג בריסוק של חומר קרמי צפוף מסלעים.
סינטור היא השיטה הנפוצה ביותר לייצור חומר גלם קרמי.
בתהליך הסינטור, מחממים אבקה קרמית דחוסה, לטמפרטורה שנמוכה משמעותית מטמפרטורת ההתכה שלה.
גרגירי האבקה מתחברים זה לזה ויוצרים גוף קשיח.
החימום מאפשר הקטנה של אנרגיית פני שטח (מתח פנים), שהיא גבוהה במצב אבקתי.
את תהליך הסינטור נהוג לחלק למספר שלבים, כאשר השלב הראשון הוא היווצרות "צווארים" (necking) בין הגרגרים, לאחר מכן דחיסת החומר והיעלמות החללים.
התוצאה של תהליך הסינטור היא חומר קרמי רב-גבישי.
סינטור יכול להתבצע לעיתים באופן יעיל יותר עם הפעלת לחץ בזמן החימום, אם חד-כווני כמו במכבש, ואם איזוסטטי כמו ב-HIP (Hot isostatic press).
תהליך נפוץ נוסף ליצירת חומר קרמי אחיד הוא יציקה.
בתהליך זה מתיכים אבקה או שאריות של החומר ויוצקים לתבנית בעלת הצורה המבוקשת.
חלונות זכוכית מיוצרים ביציקה, בתהליך שהומצא בשנת 1953, שבו יוצקים את הזכוכית המותכת על גבי בדיל מותך, כך שהזכוכית צפה על גבי הבדיל ויוצרת שכבה אחידה וחלקה.
כאשר התוצר המבוקש הוא חד-גבישי, יש צורך לגדל את הגביש באופן איטי ומבוקר, מנקודה אחת שהיא גרעין ההתגבשות, כך שהגביש כולו יצא בכיוון קריסטלוגרפי יחיד.
בתהליך צ'וחרלסקי (Czochralski, Чохральски) מכניסים מוט סיליקון קטן המשמש כגרעין התגבשות לצינור קוורץ שבו סיליקון מותך ונקי, ויוצרים תוך משיכה וסיבוב של המוט יחד עם הפרשי הטמפרטורות, גביש יחיד גדול.
הגביש בשיטה זו גדל מן המרכז החוצה.
בתהליך ברידג'מן-סטוקברגר (Bridgman–Stockbarger) הגביש גדל בצינור עם סיליקון מותך, שצדו האחד קר יותר ובו פרוסת סיליקון המשמשת כגרעין התגבשות, והגביש בתהליך גדל לאורך הצינור בהתחילו מהצד הזה.
זו תגובה כימית היוצרת חומר קרמי, בגז או נוזל.
התוצר של התגובה שוקע על מצע, כך שנוצר חומר מוצק.
שיטה זו משמשת להכנת שכבות דקות של חומר קרמי, אך ניתן לקבל גם חומרים עבים, המשמשים כחומר בנייה הנדסי.
שיטה זו יוצרת גם את התרכובת הקרמית עצמה וגם את החומר המוגמר.
מיגון (שריון קרמי ושריון מרוכב)
בטבע קיימות צורות רבות של חומרים קרמיים, חד-גבישיים ורב-גבישיים.
חומר מקומי הוא אלבומם השלישי של להקת הדג נחש.
האלבום יצא לאור במאי 2004 על ידי חברת הד ארצי ולבנטיני, בהפקתו המוזיקלית של יוסי פיין.
הסינגל הראשון מן האלבום, "חליפות", יצא במרץ 2004, וכלל שיתוף פעולה של הלהקה עם הזמרת ההודית ליאורה יצחק.
הסינגל השני מן האלבום והמצליח ביותר מתוכו היה "שירת הסטיקר", אשר כתב להם הסופר דויד גרוסמן.
השיר, המאגד סיסמאות שונות מסטיקרים, זכה להצלחה גדולה במצעדי הפזמונים ולהשמעות רבות בתחנות הרדיו.
בשיר התארחה אהובה עוזרי בנגינה בבולבול טרנג.
אחריהם יצאו הסינגלים "הכאפה המצלצלת" ו"רק פה".
האלבום כלל גם עיבוד בסגנון היפ הופ של הלהקה לשירו של עוזי חיטמן "רציתי שתדע", ובה גם שולבו קטעים מביצועו המקורי של חיטמן לשיר זה.
הופעת הבכורה של האלבום נערכה במוסד החינוכי מבואות עירון, כ-12 שעות לאחר הוצאת האלבום לחנויות.
במצעד הפזמונים השנתי ה'תשס"ד של רשת ג' ושל גלגלצ זכתה הלהקה בתואר להקת השנה.
ב-20 במאי 2008 קיבלו חברי הלהקה אלבום פלטינה על האלבום אחרי שהוא מכר מעל ל-40 אלף עותקים.
במרץ 2011 תבע אריאל זילבר את הדג נחש מכיוון שלטענתו השיר "מה נעשה" מהווה גנבה אמנותית של הלחן של שירו "ואיך שלא".
פסק הדין חייב את הלהקה לשלם פיצויים לאריאל זילבר, וכן לשחרר את הדיסק במהדורה חדשה, ובה הושמט השיר "מה נעשה".
ביוני 2019 נערכה בלייב פארק בראשון לציון הופעה של הדג נחש תחת השם "שירת הסטיקר 2019 - ההופעה החברתית הראשונה", אותה ארגנה הלהקה בשיתוף 21 עמותות ובה השתתפו אומנים ידועים נוספים.
לקראת אותה הופעה חידשה הלהקה את "שירת הסטיקר" בליווי תזמורת פירקת אל נור.
האלבום יצא בהוצאה מחודשת על גבי תקליט ויניל בינואר 2024.
11:05 הדג נחש הדג נחש יוסי פיין14 רציתי שתדע 5:46 עוזי חיטמן והדג נחש עוזי חיטמן הדג נחש
חומר מולקולרי הוא חומר המורכב ממולקולות, הבנויות מאטומי אל מתכות הקשורים ביניהם בקשרים קוולנטיים.
בין המולקולות מתקיימים קשרים בין מולקולריים חלשים יותר, ובעיקר קשרי מימן וקשרי ואן דר ואלס זמניים או קבועים.
מאחר שבהתכה וברתיחה ניתקים הכוחות הבין מולקולריים החלשים יחסית בלבד, טמפרטורות ההיתוך והרתיחה של חומרים מולקולריים נמוכות יחסית, ורבים מהם נוזלים או גזים בטמפרטורת החדר.
טמפרטורות ההיתוך והרתיחה של חומרים מולקולריים נקבעות על פי חוזק הקשרים הבין מולקולריים, ובפרט קיומם של קשרי מימן וכן חוזקם של קשרי הואן דר ואלס, המושפע בעיקר מגודל ענן האלקטרונים שלהם ומקוטביותם.
החומרים המולקולריים אינם מוליכים חשמל באף מצב צבירה מכיוון שהם אינם מכילים אלקטרונים או יונים ניידים.
מרבית היסודות האל מתכתיים, כגון חמצן O2, מימן H2, חנקן N2 וכלור Cl2, הם חומרים מולקולריים.
בנוסף, ישנן תרכובות מולקולריות רבות המכילות אטומים של יסודות שונים הקשורים ביניהם בקשרים קוולנטיים, כגון מים H2O, פחמן דו-חמצני CO2, ומתאן CH4.
חומר מרוכב הוא חומר העשוי מכמה חומרי גלם שונים בעלי תפקידים ייעודיים המסודרים במבנה מסוים, המעניק לחומר המרוכב תכונות רצויות.
לחומרים המרכיבים את החומר המרוכב תכונות פיזיקליות או כימיות שונות באופן משמעותי, שהשילוב ביניהן יוצר חומר עם התכונות המבוקשות.
החומרים השונים נשארים מופרדים גם לאחר יצירת החומר המרוכב וניתן להבדיל ביניהם במוצר המוגמר גם ללא מיקרוסקופ.
קיימים ארבעה סוגים של חומרים מרוכבים:
חומר סיבי המחוזק במטריצת מילוי.
חומר מבנה כריך - מעטפת קשיחה ומילוי רך.
חומר רב פאזי - החדרת זיהומים לתוך חומר אחר.
היתרון המרכזי של החומרים המרוכבים הוא יחס קשיחות למשקל גבוה ועמידות טובה בטמפרטורה גבוהה.
החומר המרוכב הוא היחיד שבו ניתנת אפשרות לתכנן, לקבוע את תכונות החומר.
בעיה נפוצה בחומרים מרוכבים היא שבגלל הפיזור של הסיבים בתור החומר לכל הכיוונים, ביצירת פגם מקומי יכולה להיות השפעה על תכונות החומר כולו.
בהכנסת קדח לחומר, נוצרת משיכה של הסיבים וקטיעתם באזור הקדח, דבר שיכול ליצור נזק סביבתי רחב היקף.
לדוגמה, מקדח בקוטר 1 מ"מ עלול להתקבל נזק לטווח של חצי מטר.
בחומר מרוכב רואים התקדמות סדקים לא ישרה (כמו במתכות) אלא אם כן זו קורוזיית מאמצים.
נוצר נזק נפחי, בו הסדק מתפתח ונע לכל השכבות לכל הכיוונים.
כיווני ההתקדמות תלויים בחוזק השכבות.
חומר מרוכב יכול להיכשל גם במימד המיקרוסקופי וגם המאקרוסקופי.
כשל דחיסה וכשל מתיחה יכולים להיווצר ברמה המקרוסקופית כמו בחומרים הומוגניים, וברמה המיקרוסקופית עקב כשל של הסיבים המרכיבים את החומר.
השימוש הנפוץ ביותר בחומרים מרוכבים הוא כפולימר אשר בתוכו ספוגים סיבים.
דוגמה לחומר מרוכב היא בטון.
חומרי פלסטיק/פולימר מחוזקים (FRP ראשי תיבות של Fibre-reinforced plastic) הם חומרים מרוכבים, העשויים ממטריצת פולימר מחוזק עם סיבים.
הסיבים עשויים בדרך כלל מפיברגלס, או פחמן ואילו הפולימר הוא בדרך כלל אפוקסי, פוליאסטר תרמוסטי, וינילסטר, פוליסולפון או פלסטיק אחר.
חומרי פלסטיק מחוזקים נפוצים בתעשיית הבנייה, חלל, רכב וימאות.
חיזוק מבנים - ניתן ליישם FRP על מנת לחזק את הקורות והעמודים במבנים.
ניתן להגדיל את הכוח של חלקי מבנה אלו גם אחרי שנפגעו קשות בשל תנאי העמסה.
חיזוק קורות, קיימות שתי טכניקות מקובלות: הראשונה היא להדביק לוחות FRP לתחתית הקורה (בדרך כלל באזור המתיחה).
ההדבקה מגדילה את כוחה של הקורה, הקשיחות וההתנגדות למתיחה, שכן ההתנגדות של הלוחות תתחזק בתוספת כוח מתיחה של FRP.
השיטה השנייה עוטפת את הקורה בצורת U ברצועות FRP וכתוצאה מכך נוצרת התנגדות גזירה גבוה יותר.
חיזוק עמודים - עמודים בבניין יכול להיות עטופים עם FRP להשגת חוזק גבוה.
השיטה פועלת על ידי ריסון ההתפשטות לרוחב העמודה.
חומר פסיכואקטיבי הוא, במובן הרחב והפופולרי של המילה, חומר שנועד להשפיע לצורך לא רפואי או רפואי על מערכת העצבים המרכזית על מנת לגרום לשינוי בתפקוד המוח על מרכיביו, וכתוצאה מכך לגרום שינויים בהכרה, בתפיסה, במצב רוח או בהתנהגות וכן חומר העלול לגרום לתופעות לוואי או להרעלה עם ביטויים נפשיים.
החומרים הפסיכואקטיביים במובן זה כוללים: סמים, תרופות, חומרים רעילים לא רפואיים.
במובן הצר והנפוץ ביותר של המילה ברפואה (בעיקר בספרות בשפה האנגלית) המושג "חומרים פסיכואקטיביים" או בקיצור "חומרים" (substance) זהה לזה של סמים או סמים פסיכואקטיביים.
השימוש בחומרים פסיכואקטיביים ידוע מזה אלפי שנים, הן למטרות רפואיות, גופניות ונפשיות – כמו שיכוך כאב, הפחתת שיעול, הפחתת חרדה, הן למטרות דתיות ומאגיות כדי לשנות מצב תודעה במהלך טקסים והן להנאה.
חומרים פסיכואקטיביים רבים הם תרופות.
(המובן הרחב של "חומרים פסיכואקטיביים", המשפיעים על המוח ועל התפקודים הנפשיים)
ישנם מספר סוגים של חומרים פסיכואקטיביים שנעשה בהם שימוש רפואי כתרופות למצבים שונים:
קבוצה גדולה של חומרים פסיכואקטיביים מורכבת מתרופות המרשם אופיואידיות משככות כאבים המשמשות בענפים רפואיים רבים.
חומרי ההרדמה והתרופות לשיכוך כאב - מרביתם מבוססים על חומרים אופיואידים, שהם חומרים פסיכואקטיביים.
חלק מהתרופות מקבוצת האופיואידים, ממקור טבעי או סינתטיים, מבוקשות מאוד גם על ידי צרכני סמים, מפני שהם יכולים לתפקד גם כסמים פסיכואקטיביים.
ההרואין שהוא סם רחוב, נשר בזמנו מן הרפואה הקונבנציונלית לפני עשרות שנים.
גם האופיום הטבעי הוא בשימוש מאוד מצומצם ברפואה המודרנית.
תרופות נוירולוגיות - כמו אנטיאפילפטיות, אנטיפרקינסוניות,
גם חלק מההורמונים הטבעיים או הסינתטיים ונגזרותיהם, למשל קורטיקוסטרואידים, תכשירים הורמונליים או אחרים בשימוש בהפרעות של בלוטת המגן, וכו'
תרופות נוגדות יתר לחץ דם, לאי ספיקת לב, להפרעות קצב הלב, אנטיביוטיקה, תרופות נגד טפילים ופטריות, תרופות כימותרפיות נגד גידולים סרטניים, תרופות נוגדות דלקת לא סטרואידיות, תרופות בשימוש בטיפול גמילה מסמים ואלכוהול
תרופות מרשם פסיכוטרופיות או פסיכיאטריות נועדו לטפל בהפרעות נפשיות למנוע את החמרתן או חזרת התסמינים שלהם.
הן כוללות תרופות אנטיפסיכוטיות, נוגדות דיכאון, מייצבות מצב רוח, תרופות נוגדות חרדה ולהרגעה, לשינה ותרופות ממריצות
תרופות אלו אינן סמים כלל ועיקר, השפעתם הטיפולית היא בדרך כלל איטית, אינם גורמים להנאה, לתלות פיזית או נפשית, לכמיהה מופרזת ולתסמונות גמילה.
במספר מהן הפסקה פתאומית גורמת לתופעות לוואי חולפות של גמילה אך לא לתסמונת גמילה.
תרופות פסיכוטרופיות ללא מרשם רופא הכוללות תמציות ולריאן, פסיפלורה, ג'ינסנג, גינקו בילובה וכו'.
מתוך התרופות הפסיכוטרופיות או הפסיכיאטריות רק לבנזודיאזפינים - שהן תרופות נוגדות חרדה ולשינה, (חלקן גם אנטיאפילפטיות), לתרופות לשינה מקבוצת ה-Z ולכמה תרופות ממריצות מקבוצת האמפטמינים יש גם פוטנציאל של אפקטים נפשיים מידיים ושל התמכרות והן מבוקשות על ידי צרכני סמים.
חומרים פסיכואקטיביים אחרים - הם התרופות נוגדות פרכוסים, המשמשות בנוירולוגיה (באפילפסיה) וברפואת הכאב, וכמה מהן בפסיכיאטריה כמייצבות מצב רוח, תרופות אנטיפרקינסוניות, הורמונים מסוימים ונגזרותיהם, (למשל סטרואידים אנבוליים, הורמונים זכריים, מלטונין) וכו'.
היסטוריה והתפתחות של השימוש הרפואי
חמרים פסיכואקטיביים מסוימים שימשו לצורך טיפול מאות שנים ברפואה של פעם, לפני עידן המדע המודרני.
בגלל הסיכון להתמכרות ולהרעלה הוצאו חלק מהם ממסגרת הרפואה הקונבנציונלית המדעית.
קיימים חומרים פסיכואקטיביים רבים שהם תרופות המשמשות בטיפול ברפואה המודרנית.
כמו תרופות רבות של הרפואה הקונבנציונלית, הם נשאבו בהתחלה מן הרפואה המסורתית הקדומה או העממית בצורת חומרים שהופקו מן הטבע - למשל, התרופות משככות כאבים שהופקו מן הפרג - כולל תמציות אופיום, מורפין, פפברין, קודאין.
הליתיום המשמש בפסיכיאטריה הוא יסוד של הטבע.
החומצה הוולפרואית הידועה כתכשיר נגד אפילפסיה וכמייצב מצב רוח ותרופה למיגרנה מקורה בחומר שבצמח הוולריאן.
חומרים פסיכואקטיביים בעלי תכונות של סמים מכונים סמים פסיכואקטיביים.
חומרים אלו משמשים את בני האדם למטרות לא רפואיות כמו הרגשת תחושת הנאה ועונג, לשינוי מכוון של ההכרה והתודעה, עלייה בחשק וכו' - מטרות שמרביתן נקראות רקריאציונליות (Recreational), מיעוטן הן לצורך הגברת הדמיון היצירתי או התפוקה, הרחקת העייפות או הירדמות.
השימוש בסמים נעשה מתוך סקרנות ובנסיבות חברתיות - כולל מסיבות, בלחץ חברתי, עקב מגע עם סוחרי סמים, או על רקע תרבות של מרד נעורים במוסכמות.
ישנם סמים פסיכואקטיביים ששימשו או משמשים פעילות רוחניות או דתיות, למשל בהשגת מצבי טראנס או אקסטזה.
מכיוון שהם נמכרים לרוב בשוק השחור על ידי סוחרי סמים (Drug pushers) הם נקראים גם "סמי רחוב".
בהקשר זה, כתב העת "Journal of Psychoactive Drugs" מסן פרנסיסקו למשל, שהוקם בשנת 1967 בשם "Journal of Psychedelic Drugs" ("עיתון לסמים פסיכדלים") ושינה את שמו לזה הנוכחי בשנת 1981, עוסק בסמים הפסיכואקטיבים, בסמים הגורמים לחוויות נפשיות מיוחדות במינם - מבחינת תודעה, תפיסה, מצב רוח - ובמה שנקראת "תרבות הסמים".
שאינם קשורים בדרך כלל לטיפולים רפואיים בעבר ובהווה- רעלים המשמשים למשל במלחמה כימית, מתכות כבדות, ממסים תעשייתיים, ממסים נדיפים, קוטלי חרקים, חומרי ניקוי ביתיים ורבים אחרים.
חומרים פסיכואקטיביים משמשים לעיתים קרובות גם לניסיונות "טיפול תרופתי עצמי" (Self medication) של אנשים שלקו בחרדה, דיכאון, פוביה חברתית, או הפרעת דחק פוסט טראומתית, ואף מצבים פסיכוטיים, ללא התייעצות עם רופאים.
ברוב המקרים האלה השימוש המזיק בסמים משכרים או ממריצים עלול להחמיר את ההפרעות הנפשיות.
חלק מהסמים הופכים למסוכנים בעקבות אינטראקציה מסובכת בין 3 גורמים: אישיותו, נטיותיו האישיות והמצב הנפשי של המשתמש, הסביבה של השימוש, וסוג החומר.
חלק מהסמים הנ"ל נכללים בישראל בפקודת הסמים המסוכנים.
צריכה של חלק מהסמים הפסיכואקטיביים נחשבת לעבירה פלילית במרבית מדינות העולם, בשל הסכנות הרבות, הבריאותיות והפסיכולוגיות, הטמונות בצריכתם והשלכות חברתיות כמו יציאה ממעגל הלימודים והעבודה ועבריינות.
עם זאת, ישנם סמים פסיכואקטיביים מקובלים חברתית בקנה מידה רחב והם חוקיים בארצות רבות.
דוגמאות בולטות הן אלכוהול (הנמצא במשקאות חריפים) וטבק – ששימושם ושיווקם מוגבל על ידי חוקים שונים בגלל סכנות רבות לבריאות המשתמשים והציבור, וחומרים שצריכתם המבוקרת פחות מסוכנת לבריאות הנפשית והגופנית כמו הקפאין (הנמצא בקפה, בתה ובקוקה-קולה).
רוב החומרים הפסיכואקטיביים העלולים לגרום להתמכרות רשומים בישראל בפקודת הסמים המסוכנים, אשר מתעדכנת מזמן לזמן עם הופעת חומרים חדשים.
על פי החוק במדינת ישראל חל איסור על גידול, הפקה, יבוא, יצוא, החזקה או שימוש בסם מסוכן.
עם זאת, יש תרופות בעלות תופעת לוואי של התמכרות המופיעות אף הן בפקודה ומותרות לשימוש תחת הגבלות מסוימות (כמו מורפיום).
כמו כן, יש חומרים שעליהם אין כל איסור, כגון צריכה של קפה או גת בלעיסה.
בנוסף, חומרים אחרים כמו טבק ואלכוהול נמצאים תחת בקרה, כך שאסור למכור אותם לקטינים.
חומרים פסיכואקטיביים מחולקים לקבוצות שונות בהתאם להשפעותיהם הפרמקולוגיות.
תרופות וקבוצות פסיכואקטיביות בשימוש נפוץ הם:
אנקסיוליטים: תרופות המשמשות להפחתת חרדה כמו בנזודיאזפינים וברביטורטים.
אמפתוגנים-אנטקטוגנים: פנתילאמינים כמו MDMA ,MDA.
סמים מעוררים: חומרים שממריצים את פעילות המוח אך לא משפיעים על תפיסת המציאות.
דוגמאות: אמפטמינים, קפאין, קוקאין, ניקוטין.
סמים מדכאים: הכוללים תרופות הרגעה, תרופות לשינה, ואופיואידים.
קבוצה זו מונה את כל סמי ההרגעה, מעודדי השינה, מפחיתי החרדה, וחומרי ההרדמה, שלפעמים גורמים לשינויים תפיסתיים ולפעמים מעוררים תחושות אופוריה.
הלוצינוגניים: הכוללים פסיכדליים, סמים דיסוציאטיביים, ודליריאנטים.
קבוצה זו מונה את כל החומרים הגורמים לשינויים חריגים בתפיסת המציאות, המרחב והזמן, וברגש.
דוגמאות: פסילוציבין, LSD, סלוויה דיווינורום, ומסקלין.
דיאגרמת ון הבאה שעוצבה על ידי דרק סניידר מפורום המוקדש לסמים הפסיכדלים בגוגל (2003),
ניסתה לארגן בצורה אסתטית ולתת סקירה כללית אם כי שרירותית למדי, של החומרים הפסיכואקטיביים הנפוצים ביותר על ידי מיונם לקבוצות ותת-קבוצות המצטלבות לפי סיווגם הפרמקולוגי שלהם ודרך פעולתם.
פריטים בתוך כל תת-קבוצה היו צריכים להיות קרובים לאלה עם דרך הפעולה הדומה ביותר, וממוקמים בכלליות לפי המקרא מתחת לדיאגרמה.
הצטלבויות ראשיות מיוצגות על ידי ערבובי צבעים.
אחת הטעויות העיקריות בדיאגרמה זו היא בערבוביה בין סמים פסיכואקטיביים ובין תרופות שאין להן בכלל פעולה של סמים, כמו התרופות האנטיפסיכוטיות, הקרויות בצורה מוטעית "סמים אנטיפסיכוטיים" טעות אחרת היא קשורה לשילוב של התרופות נוגדות דיכאון ומייצבות מצב רוח שפוזרו בין "סמים מדכאים", "סמים אנטיפסיכוטיים" ו"סמים ממריצים".
התרופות נוגדות דיכאון למשל אינן סמים ממריצים ואינן אנטי-פסיכוטיות.
חסרים בדיאגרמה תרופות הורמונליות, תרופות אנטיאפילפטיות שאינן ברביטורטים ובנזודיאזפינים, תכשירים סטרואידים, תרופות אנטיפרקינסוניות וכו'.
כחול: ממריצים, בכלליות הפונטציה עולה לכיוון הפינה השמאלית עליונה.
אדום: מדכאים, כלומר "מרגיעים" או סדטיבים, בכלליות הפוטנציה עולה לכיוון הפינה הימנית תחתונה.
ירוק: הלוצינוגנים, פסיכדליים יותר לקראת צד שמאל, "דיסוציאטיבים" לקראת צד ימין, פחות צפויים לכיוון הפינה הימנית תחתונה, ובכלליות הפוטנציה עולה לכיוון מטה.
ורוד: אנטיפסיכוטיים, מרגיעים יותר לכיוון ימין.
ציאן (כחול בהיר): חפיפה של ממריצים (כחול) והלוצינוגנים פסיכדליים (ירוק) - בעיקר פסיכדליים עם תכונות ממריצות.
צהוב : חפיפה של מדכאים (אדום) והלוצינוגנים דיסוציאטיביים (ירוק) - בעיקר סמים דיסוציאטיביים בעלי השפעה מרגיעה.
לבנדר: חפיפה של ממריצים (כחול) ואנטיפסיכוטיים (ורוד) - נוגדי דיכאון מודרניים שאינם מרגיעים, אך אינם ממריצים.
סלמון: חפיפה של מדכאים-סדטיבים (אדום) ואנטיפסיכוטיים (ורוד) - נוגדי דיכאון ישנים בעלי תכונות מרגיעות ונוגדות החרדה.
מג'נטה (סגול): חפיפה של ממריצים (כחול), מדכאים-מרגיעים (אדום) ואנטיפסיכוטיים (ורוד) - דוגמה: לניקוטין השפעות המשתייכות לשלוש הקבוצות - הערה: לא ידוע על אפקט אנטיפסיכוטי של הניקוטין.
לבן: חפיפה של ממריצים (כחול), מדכאים-מרגיעים (אדום) והלוצינוגנים (ירוק) - דוגמה:ל-THC השפעות המשתייכות לשלוש הקבוצות.
כחול שמיים: חפיפה של ממריצים (כחול), הלוצינוגנים פסיכדליים (ירוק) ואנטיפסיכוטיים (ורוד) - אמפאטוגנים.
הערה: במציאות לאמפטמינים אין השפעה אנטיפסיכוטית.
אפרסק: חפיפה של מדכאים (אדום), הלוצינוגנים דיסוציאטיביים (ירוק) ואנטיפסיכוטיים (ורוד) הערה: במציאות קיימת סתירה מובהקת בין המונח "הלוצינוגני" ו"אנטיפסיכוטי".
קיומה של קבוצה כזאת היא בספק.
ורוד בהיר: חפיפה של כל ארבע הקבוצות (ממריצים, מדכאים, הלוצינוגנים ואנטיפסיכוטיים) - לקנאביס, המכיל גם THC וגם CBD יש השפעות מכל הקבוצות, כשהעיקרית היא פסיכדלית, משום ש-THC הוא המרכיב הפעיל העיקרי.
הערה: אפקט אנטיפסיכוטי בקנאביס מיוחס ל־CBD ואילו ה-THC הוא חומר שרוב פעילותו פסיכדלית רכה.
הפרעות נפשיות הקשורות לחומרים פסיכואקטיביים
ההפרעות הנפשיות העיקריות הקשורות לשימוש בסמים פסיכואקטיביים הן בעיקר ההתמכרות לסמים, השימוש לרעה - בכמויות גדולות וקבועות של סם, הפרעות ממושכות בתפיסה הנגרמות על ידי סמים הלוצינוגנים, ותסמונות גמילה.
תרופות פסיכו-אקטיביות עלולים לגרום כתופעות לוואי או כמנת יתר למצבים בלבוליים, פסיכוטיים, דמנטיביים (קיהיון), אמנסטיים, הפרעות במצב הרוח, חרדה, הפרעות שינה.
כך גם חומרים רעילים לא רפואיים.
קיימות התנהגויות של שימוש לרעה גם במקרה של תרופות שאינן פסיכואקטיביות ושאינן גורמות לתלות כמו משלשלים, תרופות משככות כאבים מסוימות כמו פרצטמול או אספירין, תרופות נוגדות חומצה בקיבה, ויטמינים, הורמונים, תרופות צמחיות או עממיות, משתנים וכו'.
דרך פעולתם של חומרים פסיכואקטיביים
חומרים פסיכואקטיביים פועלים על מערכת העצבים בדרכים שונות, שכולן קשורות לפעילותם של מוליכים עצביים בתוכה.
במסגרת תהליך ההולכה העצבית, המוליכים העצביים הם המולקולות שמעבירות את האותות העצביים בין תאי עצב בצורה של אות כימי.
רבים מהחומרים נקשרים לאותם קולטנים שאליהם נקשרים המוליכים העצביים, ובכך משפיעים על עוצמת ההולכה העצבית.
אגוניסט הוא חומר שנקשר לקולטן ומשפיע בצורה דומה למוליך העצבי, ולכן מעצים את ההפעלה של אותו מסלול עצבי, ואילו אנטגוניסט הוא חומר שנקשר לקולטן אך אינו מפעיל אותו, ולכן מחליש את הפעילות העצבית באותו מסלול.
חומרים אחרים משפיעים על הכמויות של מוליכים עצביים בתוך המוח.
חלקם פועלים על אנזימים שמעורבים בסינתזה או פירוק של מוליכים עצביים, ובכך מגדילים או מקטינים את הכמות של אותו מוליך עצבי ואת הפעילות שלו.
מנגנון פעולה נוסף הוא עיכוב תהליך הספיגה החוזרת של מוליכים עצביים, דבר המגדיל את העוצמה ומשך ההשפעה שלהם.
השפעתם של החומרים הפסיכואקטיביים נגזרת מהמסלולים העצביים שעליהם הם פועלים.
לשם הדגמה, אם מוליך עצבי מסוים פועל במעגל במוח שמעודד תהליכים של קשב, החומרים שמגבירים את פעולתו (למשל אגוניסטים לקולטנים של אותו מוליך עצבי או מעכבי ספיגה חוזרת שלו) יגרמו לקשב מוגבר ואילו החומרים שמתנגדים לפעילותו (אנטגוניסטים לדוגמה) יפחיתו את הפניית הקשב.
רוב המוליכים העצביים פועלים במספר מסלולים נפרדים במוח אשר משפיעים על היבטים רבים של תפיסה והתנהגות.
מסיבה זו, חומר פסיכואקטיבי אחד יכול להשפיע על מגוון של תחומים, מפעילות מוטורית ועד למצב הרוח.