tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משנת 1694 עד 1700 היה המנהל המוזיקלי בקתדרלת נוטרדאם בפריז, אחרי ששימש בכהונות דומות בטולון, ארל וטולוז.
נטייתו לכיוון התיאטרון החלה בשנת 1697. במועד זה עבד בחצר הנסיך מקונטי כמנהל מוזיקלי ואחר, בשנת 1730, היה למנהל האופרה.
האופרה שחיבר, L'Europe galante הציבה אותו במעמד הגאון האמיתי של ה"באלט-קומדיה", סוגה מוזיקלית שיוצרה היה פסקל קולאס (בבלט שלו "העונות").
כמי שהיה ממוקם בסדר הזמנים בין ז'אן-בטיסט לולי (1632-1687) לז'אן-פיליפ ראמו (1683-1764), היה לקאמפרה חלק בהתחדשות האופרה הצרפתית.
קאמפרה עבד באקדמיה המלכותית למוזיקה ובקאפלה המלכותית בוורסאי אחרי מותו של לואי ה-14.
משנת 1720 ואילך, חזר קאמפרה לחיי הדת והקדיש את רוב זמנו למוזיקת קודש.
הוא מת בגיל 83 בורסאי.
"ל'אירופה גאלאנטה" (1697) L'Europe galante
"טאנקרד" (1702) (טקסט מלא) Tancrède
אנדרה קלויטנס היה מנצח צרפתי, יליד בלגיה.
הוא קיבל אזרחות צרפתית בשנת 1948. ב-1949 התמנה למנצח ראשי של תזמורת הקונסרבטואר של פריז, ובמשרה זו נשאר עד 1960. קלויטנס ניצח על הצגה מפורסמת של האופרה טנהויזר של וגנר בפסטיבל ביירוית בשנת 1955 ועבד עם הפילהרמונית של ברלין כמנצח אורח.
כפי שאפשר ללמוד מכך, קלויטנס היה בקיא ברפרטואר הגרמני כשם שהגיש פרשנויות מהימנות ומוסמכות של ראוול ועוד מלחינים צרפתיים אחרים של המאה ה-20.
קלויטנס הרבה להקליט, בעיקר לחברת EMI.
רשימת הקלטותיו כוללת את גדולי המוזיקה הצרפתית ואת כל מחזור הסימפוניות של בטהובן עם הפילהרמונית של ברלין, בשנים 1957 ל-1960. כמו כן הקליט אופרות רבות.
מספר ניכר מהקלטותיו יצאו על תקליטורים.
אנדרה קאבוש (במקור אדה כ"ץ, ; 5 בנובמבר 1906 – 4 בנובמבר 1944) היה סייף יהודי-הונגרי.
אלוף אולימפי בעל 4 מדליות מהן 3 זהב משתי אולימפיאדות (לוס אנג'לס 1932 וברלין 1936) ואלוף עולם בעל 7 מדליות מהן 6 זהב.
קאבוש נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בזמן השואה, ובהמשך חזר לבודפשט ופעל במחתרת האנטי-נאצית עד למותו ב-1944 בנסיבות שלא הובררו עד תום.
קאבוש החל את קריירת הסיוף כאשר קיבל מידיד ציוד לסיוף כמתנת יום הולדת.
לאחר שקיבל את המתנה, הסתיר אותה בארונו, אך כאשר הידיד התגרה בו, נרשם למועדון סיוף, והפך לאחד הסייפים הטובים בעולם בזמנו.
ב-1928 זכה באליפות סלובקיה במדליית הזהב בסיוף בחרב.
ב-1931 זכה במדליית הכסף באליפות העולם בסיף בתחרות החרב.
בין חבריו לקבוצה היו היהודים אטילה פטשאואר ושנדור גומבוש.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה קאבוש במדליית זהב קבוצתית, ובמדליית ארד אישית בחרב.
בתחרויות הקבוצתיות ניצחה קבוצתו את ארצות הברית (3-13), איטליה (2-9) ופולין (1-9) בגמר.
קאבוש לא היה משופע באמצעים כחבריו לקבוצה, שהיו לרוב ממשפחות עשירות.
בעקבות ניצחונו באליפות אירופה ב-1934, פרש מהסיוף לזמן מה כדי לפתוח חנות מכולת.
לאחר שמצא פטרון עשיר, שב לסייף, והוביל את הונגריה לניצחון נוסף באליפות אירופה ב-1935.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכה קאבוש בשתי מדליות זהב.
הוא הוביל את קבוצתו למדליית הזהב פעם נוספת, כשהיא בלתי מנוצחת, וזכה במדליית הזהב האישית בחרב עם 24 ניצחונות ב-25 קרבות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, השתנה לרעה מצבם של יהודי הונגריה.
קאבוש נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ושהה שם במשך 5 חודשים.
לאחר מכן שהה במחנות הצבא ההונגרי ולימד את הקצינים סיוף.
בעזרת קצין צבא ידידותי נשלח ביוני 1944 לקרובי משפחה בבודפשט ושהה בביתם, תוך שהוא פעיל במסגרת המחתרת ההונגרית.
בנובמבר 1944 נסע בעגלה עם סוסים על גשר מרגיט בבודפשט, כאשר תקלה טכנית הביאה לפיצוץ מתקן שהצמידו הגרמנים לגשר, בציפייה לבואו של הצבא האדום.
קאבוש, ועמו רבים אחרים, טבעו בנהר הדנובה.
ישנם דיווחים סותרים על מותו, אך כולם מציינים כי טבע בדנובה בראשית נובמבר 1944.
ב-1986 הונצח קאבוש ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט.
אנדרה ז'ורז' קוראפ היה גנרל צרפתי, הידוע בשל חלקו בתבוסה במערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה.
קוראפ סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית סן-סיר, ובחר לשרת באלג'יריה, במסגרת הצבא הקולוניאלי הצרפתי.
את רוב הקריירה הצבאית עשה במרוקו ובאלג'יריה, אך במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת במטהו של הגנרל פרדיננד פוש.
קוראפ אף זכה להצלחה במהלך מלחמת הריף ב-1926, בה סייע כוח צרפתי לספרד לדכא מרידה במרוקו, כאשר נטל חלק בתפיסת מנהיג המורדים, עבד אל כרים.
ב-1933 מונה למפקד דיוויזיה בדרגת גנרל, ב-1935 מונה לדרגת מפקד קורפוס, וב-1940 היה מפקד הארמייה התשיעית של צבא צרפת הערוכה לקראת המערכה על צרפת.
האזור בו החזיקה הארמייה של קוראפ היה אזור המפתח במערכה, בין נאמור לסדאן.
הארמייה התשיעית לא הייתה ארמיית עילית, והרכבה האנושי כלל חיילי מילואים וחיילים טריטוריאליים מהמושבות, שסבלו מחסרון בחימוש ובאימון.
צבאות אלו הותקפו על ידי עיקר הכוח התוקף של הצבא הגרמני, יחידות עילית משוריינות, החמושות במיטב הנשק החדיש.
לזאת יש להוסיף את הכשל העיקרי בטקטיקה הצרפתית, והוא האמונה שהמתקפה אינה יכולה לבוא בגזרת קוראפ, שכן יער הארדנים כביכול אינו עביר לרכב קרבי משוריין.
כאשר החלה המתקפה, ב-10 במאי 1940, עמדו יחידותיו של קוראפ תחת מתקפה כבדה, וקרסו.
קוראפ עצמו התמוטט והודח ב-15 במאי 1940. הוא הוחלף בגנרל אנרי ז'ירו.
התמוטטות הארמייה של קוראפ, והארמייה של שארל הונציגר שלחמה דרומית ומזרחית לו באזור סדאן פתחה את הדרך למבקע גרמני מערבה אל תעלת למאנש ולכיתור עיקר הצבא הצרפתי וחיל המשלוח הבריטי על אדמת בלגיה, ובסופו של דבר לתבוסה הצרפתית.
ממשלתו של פול ריינו האשימה את קוראפ באחריות ניכרת לתבוסה.
קוראפ, מצידו, טען כי לא היה בידו את כוח האדם ואת האמצעים החומריים לעצור את ההתקדמות הגרמנית.
באפריל 1941 הופיע קוראפ בוישי, מושב ממשלת צרפת של וישי ונועד עם הגנרל שארל הונציגר ששימש כשר ההגנה של וישי.
לאחר מכן הוציאה ממשלת וישי הודעה כי קוראפ אינו אחראי לתבוסה, וכי פעל כמיטב יכולתו באמצעים שעמדו בפניו.
אנדרה קונט-ספונוויל הוא פילוסוף צרפתי.
אנדרה קונט-ספונוויל נולד בפריז ולמד באקול נורמל סופרייר שבעיר, שם קיבל את השכלתו האקדמאית בפילוסופיה כתלמידו של הפילוסוף לואי אלתוסר.
ב-1998 התפטר מתפקידו כפרופסור לפילוסופיה בסורבון כדי להקדיש את זמנו לכתיבה ולהרצאות מחוץ לאוניברסיטה.
ברצונו של קונט-ספונוויל לחדש את מושג ה"חוכמה" של הפילוסופים של העת העתיקה - מה שמהווה את מטרתו העיקרית בספרו 'מחקר על הייאוש ועל האושר'.
בספרו 'אהבה ובדידות' הוא כותב: "לעסוק בפילוסופיה משמעו לחשוב על חיינו ולחיות את מחשבותינו." הוא מנסה לפתח הומניזם מוסרי ורוחניות ללא אלוהים שהוא מכנה "חוכמה בת זמננו".
בספרו 'האושר הנואש' הוא מגדיר את החוכמה כ"מקסימום של אושר ומקסימום של צלילות דעת".
לדעתו, האושר מהווה את צדו האחר של הייאוש.
אין מקום לאמונה כי הכול תלוי בתבונה, ואין מקום לתקווה כי הכול מסתכם בהגשמת הדברים הנתונים לשליטתנו, ובאהבה באשר לדברים שאינם כאלה.
ניתן למצוא רעיונות אלה אצל אפיקורוס, אצל חכמי האסכולה הסטואית, אצל ברוך שפינוזה ואצל הנזירים הבודהיסטים.
יש הרואים בקונט-ספונוויל אתאיסט נוצרי, אך בספרו 'רוח האתאיזם' הוא מגדיר את עצמו כאתאיסט מאמין.
לדעתו, מה שנשאר מן האמונה הוא מוסר יווני-יהודי-נוצרי ורוחניות חילונית.
משנתו הפילוסופית איננה אופטימית ואיננה פסימית.
יש לראות את הדברים כפי שהם במקום להיתפס לאשליות.
הוא מצדד במטריאליזם ודוחה את אשליותיו ואת תקוותיו של האדם, המרחיקות אותו מן החוכמה.
מחשבתו של קונט-ספונוויל מסתכמת בקריאה להשלים עם המציאות כפי שהיא - מה שבא על ביטויו בביקורתו על התקווה.
"לקוות קצת פחות, לאהוב קצת יותר" זה מה שלדעתו מהווה את המפתח לחוכמה.
כי התקווה, בניגוד למה שמקובל לחשוב, מונעת מאתנו את ההנאה מחיינו בהווה, במקום לאפשר לנו לחיות באופן טוב יותר.
בניסוחו של קונט-ספונוויל: "לקוות משמעו להשתוקק בלי ליהנות, בלי לדעת את הצפוי לנו ובלי יכולת להגשים את רצונותינו." עלינו להיות מודרכים על ידי התבונה ועל ידי העשייה, ולשאוף להגיע למצב של שלוות נפש - מה שחכמי העת העתיקה כינו "אטאראקסיה".
בין הפילוסופים בני זמננו, קונט-ספונוויל מעדיף את קלוד לוי-שטראוס, את מרסל קונש ואת קלמן רוסה, ובין חכמי המזרח - את הפילוסוף ההודי ג'ידו קרישנמורטי.
קונט-ספונוויל מגדיר את עצמו כסוציאל-דמוקרט או כליברל בעל השקפות שמאליות.
באשר לרווחה חברתית הוא אינו סומך על המדינה, ובאשר לחלוקה צודקת של העושר הוא אינו סומך על כלכלת השוק.
הוא כותב מאמרים רבים בעיתונות ושימש כעורך כתב העת הבינלאומי לפילוסופיה.
במסגרת זו ערך ופרסם סקירות על הפילוסופיה של מישל דה מונטן, של בלז פסקל ושל אמיל שארטייה.
החוכמה אצל הפילוסופים המודרניים (נכתב בשיתוף עם לוק פרי, 1998)
דבש ולענה, שירה ופילוסופיה של לוקרטיוס (2008)
אנדרה פייר ז'יניאק הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת החלוץ בטיגרס מליגת העל המקסיקנית.
ז'יניאק נולד בעיר מארטיגוס שבצרפת.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו במדי קבוצת לוריאן ובתחילת עונת 2007/8 עבר לקבוצת טולוז.
בעונת 2008/9 זכה בתואר מלך השערים של הליגה הצרפתית עם 24 כיבושים.
ז'יניאק החל לשחק בקבוצת מרטיגוס ובגיל 17 עבר לאקדמיית הנוער של לוריין.
הוא ערך את הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת ב-13 באוגוסט 2004. באותו המשחק כבש את שער הניצחון עבור קבוצתו.
בתום העונה, הושאל לקבוצת פו ולאחר מכן חזר ללוריין.
בתחילת עונת 2007/8 נרכש כרטיסו על ידי קבוצת טולוז.
בעונה זו, לז'יניאק היו 28 הופעות מדי הקבוצה, אך הוא כבש 2 שערים בלבד.
בעונת 2008/9, ז'יניאק כבש 24 שערים וזכה בתור מלך השערים של הליגה הצרפתית.
בנוסף, הוא זכה פעמיים בתור שחקן החודש: בספטמבר ובמרץ.
בתום עונה זו, חתם על חוזה במדי טולוז עד לשנת 2013.
ז'יניאק ערך את הופעת הכורה שלו במדי נבחרת צרפת במשחק נגד נבחרת ליטא במהלך מוקדמות מונדיאל 2010. באותו המשחק צרפת ניצחה 1:0 מבישול של ז'יניאק לפרנק ריברי.
כרגע, לז'יניאק יש 16 הופעות במדי נבחרתו ו-4 כיבושים.
ז'יניאק הוא בן לעם הצועני, אביו הוא צרפתי ואימו אלג'יראית.
ב-18 ביוני,2015 ז'יניאק חתם בקבוצת טיגרס מהליגה המקסיקנית, וציין כי שאיפתו להצטרף למועדון הייתה כדי לזכות בליגה ובגביע ליברטדורס.
אנדרה-ניקולא נאווארה היה צ'לן צרפתי ומורה לנגינה בצ'לו.
נאווארה נולד בביאריץ למשפחה מוזיקלית.
אביו היה נגן קונטרבס ממוצא איטלקי.
הוריו הקנו לו ידע ראשוני בתאוריה של המוזיקה, סולמות וסולפג', עוד לפני שהחל את לימודי הנגינה בצ'לו בגיל שבע.
כעבור שנתיים התקבל לקונסרבטוריון של טולוז, שאותו סיים בגיל 13 (בשנת 1924) במקום הראשון במחזור.
הוא המשיך את לימודיו בקונסרבטוריון של פריז, שם למד צ'לו אצל ז'יל לאופולד-לב ומוזיקה קאמרית אצל שארל טורנמיר.
כעבור שנתיים, בגיל 15, סיים את לימודיו, שוב במקום הראשון.
לאחר סיום לימודיו בקונסרבטוריון של פריז נשאר נאווארה בעיר אך הפסיק לחלוטין לקבל שיעורי נגינה, דבר יוצא דופן אף לגבי סולנים ממדרגה ראשונה.
בשל החוסר בתרגילי נגינה אטיודים מספקים לצ'לו, הוא כתב בעצמו סדרה של תרגילים והתאמן בנגינתם.
תרגילים אלה כללו עיבודים של הרבה מתרגילי הנגינה שכתבו קרל פלש ואוטוקאר סבצ'יק עבור הכינור.
נאווארה ניצל תקופה זו גם כדי להיפגש עם נגנים כמו הצ'לן עמנואל פויירמן, הפסנתרן אלפרד קורטו והכנר ז'אק טיבו ולהאזין לנגינתם.
כמו כן, הוא טיפח קשרי ידידות עם המלחינים ז'אק איבר, פלורנט שמידט וארתור הונגר.
בהמשך אף קיבל את הדרכתו של פבלו קזאלס בהיבטים האמנותיים של הנגינה בצ'לו.
בשנים 1929 עד 1935 ניגן עם רביעיית המיתרים קרטלי.
כסולן הופיע לראשונה עם תזמורת קולון הפריזאית בניצוח גבריאל פיירנה בנגינת הקונצ'רטו לצ'לו ברה מינור של אדואר לאלו.
בשנת 1933 מונה לצ'לן הראשי של תזמורת האופרה של פריז ובמקביל הופיע כסולן עם תזמורות אירופאיות שונות.
בכל השנים האלה הירבה נאווארה לעסוק גם בספורט.
הספורט החביב עליו היה שחיה, אך הוא נהנה גם מאגרוף.
על מבנה הגוף החסון והשרירי שפיתח כתוצאה מעיסוקיו אלה שמר גם שנים לאחר מכן וראה בו נכס מועיל לצ'לן, הנדרש לשלוט בכלי נגינה גדול יחסית.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 המשיך נאווארה לבסס את הקריירה שלו, שקיבלה חיזוק יתר כאשר זכה בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית של וינה.
מלחמת העולם השנייה עצרה באחת את התקדמותו, כאשר הניח את הצ'לו מידיו והתגייס לחיל הרגלים הצרפתי.
נאווארה אחרי מלחמת העולם השנייה
ב-1945, לאחר תקופת אימונים שנועדה להשיב לעצמו את כישוריו הפיזיים, חידש נאווארה את הקריירה.
ב-1949 קיבל עליו משרת פרופסור בקונסרבטוריון של פריז, כממשיכו של פייר פורנייה, ויצא לסיורי הופעות נרחבים בארצות הברית, אירופה, אסיה וברית המועצות, בהם ניגן תחת שרביטם של גדולי המנצחים של תקופתו.
הופעותיו כללו ביצועי בכורה של קונצ'רטי לצ'לו שנכתבו למענו, בהם הקונצ'רטו של אנדרה ז'וליבה, שנאווארה הקליט לחברת אראטו; התקליט יצא בארצות הברית על וסטמינסטר XWN-19118 (מונו) ו-WST-17118 (סטריאו).
כמו כן הקליט את הקונצ'רטו לצ'לו מאת אדוארד אלגר עם סר ג'ון ברבירולי על דוכן המנצחים, בביצוע שמצא מהלכים אל לב הקהל.
נאווארה הקליט את הקונצ'רטו השני לצ'לו של דבוז'אק ב-1954 עם התזמורת הסימפונית החדשה של לונדון, בניצוח רודולף שוורץ.
חברת קפיטול הוציאה הקלטה זו בשנת 1955, מק"ט p 8301
נוסף למשרתו בקונסרבטוריון של פריז, הדריך נאווארה בקורסי קיץ באקדמיה למוזיקה בסיינה החל ב-1954 ובקורסי סתיו בסן-ז'אן-דה-לוז, וקיבל משרת פרופסור נוספת בבית הספר הגבוה למוזיקה דטמולד ב-1958. כמו כן לימד בלונדון ובווינה.
אנדרה נאווארה מת בסיינה שבאיטליה.
אנדרה סולטנר היה שף וסופר צרפתי שעבד בארצות הברית.
אנדרה סולטנר נולד באלזס, צרפת.
הוא החל את הקריירה שלו בגיל 15 באוטל די פארק, מילוז, בחבל הולדתו.
ב-1962 פתח אנדר סירמן את מסעדת "לטוס" (Lutèce) במנהטן, ניו יורק.
הוא הביא את אנדרה סולטנר לשמש כשף המסעדה.
מעט אחרי כן סולטנר נכנס לשותפות עם סירמן והם ניהלו את המסעדה ביחד, עד שסירמן עזב אותה ופתח מסעדות במקומות אחרים.
סולטנר נהיה השף-בעלים של "לטוס" עד שהוא מכר אותה ל־Ark Restaurants ב-1994. המסעדה נסגרה ב-14 בפברואר 2004, לאחר ירידה בהכנסות, זאת מכיוון שנטשו אותה לקוחות ותיקים, אחרי שאופיה ותפריטה השתנו בעקבות מכירתה ובעקבות פיגועי 11 בספטמבר, שגרמו ללקוחות להוציא פחות כספים.
למסעדה היה סניף בסטריפ של לאס וגאס.
בזמן שסולטנר היה שף המסעדה זכתה לניקוד מקסימלי של ארבעה כוכבים מהניו יורק טיימס, היא ירדה לשלושה כוכבים תחת הבעלים החדשים.
בין התבשילים המפורסמים של מסעדת "לטוס" היו טארט בצל אלזסי וכבד אווז מוקפץ עם רוטב שוקולד כהה ומרמלדת תפוז מרה.
סולטנר החמיץ רק חמישה ימים מתוך 34 שנותיו ב"לטוס".
הוא היה מחבר-שותף של הספר The Lutèce Cookbook.
הוא זכה ביותר מ-25 פרסים, בכללם לגיון הכבוד וקצין מסדר ההצטיינות הלאומי, Meilleur Ouvrier de France, אביר מסדר ההצטיינות החקלאית מממשלת צרפת ופרס על מפעל חיים מקרן ג'יימס בירד.
סולטנר היה חבר במספר ארגונים קולינריים בכללם המכון האמריקאי לאוכל וליין, שבו הוא ואשתו סימון הקימו את מלגת החינוך לאוכל על-שם אנדרה וסימון סולטנר, שנועדה לסייע לטבחים בתחילת דרכם.
סולטנר היה חבר בפדרציה הקולינרית האמריקאית, בהתאחדות השפים של אמריקה ובחברת הטבחים של צרפת.
הוא שימש במשך למעלה מעשרים שנה כמאסטר שף של צרפת (Délegué Général of the Maîtres Cuisiniers de France) וכן ישב בחבר הנאמנים של חברת הנדבנות הקולינרית.
ב-13 במאי 2010 סולטנר ושפים נוספים מהמכון הקולינרי הצרפתי כמו ז'אק פפין, ז'אק טורס ואלן סאייאק, הכינו ארוחת ערב בעלות של $30,000 לזוג עבור מסע גיוס הכסף של נשיא ארצות הברית ברק אובמה במלון סנט רג'יס במנהטן.
סולטנר כיהן כדיקן ללימודים קלאסיים במכון הקולינרי הצרפתי, חלק ממרכז קולינרי בין-לאומי, בעיר ניו יורק.
הוא נפטר בשארלוטסוויל, וירג'יניה, ב-18 בינואר 2025.
אנדרה קלאבו היה זמר צרפתי, שזכה באירוויזיון השלישי עם השיר "תלכי לישון, אהובתי", שנכתב על ידי פייר דלנואה ואיבר ז'ירו.
קלאבו נולד בפריז בשנת 1911 פריז לאב שהיה רפד במקצועו.
הוא החל את הקריירה שלו בתור מעצב תכשיטים וצייר פוסטרים.
בשנת 1936 זכה בתחרות של זמרים חובבים.
בשנת 1944 החל לעבוד ברדיו.
בתקופה זו הפך לזמר מפורסם.
בשנת 1956 הוא ביצע שיר של ז'אן פרה על מילים של לואי ארגון וביצוע זה זכה להצלחה.
בשנת 1958 נבחר להשתתף באירוויזיון מטעם צרפת עם השיר "Dors, mon amour".
בתחרות באותה שנה הוא סיים במקום הראשון עם 27 נקודות.
אנדרה פיליפ היה מדינאי וכלכלן צרפתי איש המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית.
במהלך מלחמת העולם השנייה לחם פיליפ בשורות הרזיסטנס ולאחר מכן שימש בתפקידים בכירים בהנהגה הפוליטית של צרפת החופשית.
לאחר שחרור צרפת שימש פיליפ כשר בממשלה הזמנית ובממשלת הרפובליקה הצרפתית הרביעית.
פיליפ נולד למשפחה פרוטסטנטית בעיירה פונט-סנט-אספרי במחוז לנגדוק-רוסיון בדרום צרפת.
הוא למד כלכלה ושימש כפרופסור לכלכלה באוניברסיטת ליון.
בשנת 1920 הצטרף אל המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית.
בשנת 1924 נישא למיריי קורמן (Mireille Cooreman) ולזוג נולדו חמישה ילדים.
פיליפ היה יושב ראש החזית העממית בליון, וכבר משלב מוקדם של פעילותו הביע תמיכה ביהודים, וביישוב היהודי בארץ ישראל, ושימש כיושב ראש הוועד נגד אנטישמיות בדרום מזרח צרפת.
בשנת 1935 ביקר בארץ ישראל, והביע תמיכה בהתיישבות העובדת.
בשנת 1936 נבחר לראשונה לפרלמנט הצרפתי, ושירת בתפקיד חבר הפרלמנט עד לתבוסת צרפת במהלך המערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה, בשנת 1940. ביולי 1940 היה בין שמונים הצירים שהצביעו נגד כינון ממשלת צרפת של וישי.
לאחר מכן ירד למחתרת ולחם כנגד הגרמנים בשורות הרזיסטנס.
בשנת 1942 נערך אחר פיליפ מצוד על ידי הגסטפו, אך הוא הצליח להגיע ללונדון ולהצטרף שם אל כוחות הגנרל שארל דה גול.
דה גול צירפו אל "הוועד הלאומי הצרפתי", מעין ממשלה גולה שהקים דה גול, כאות לקשר בין אנשי הרזיסטנס שלחמו בצרפת, ואנשי צרפת החופשית שלחמו מחוץ לגבולות צרפת.
אשתו של פיליפ, מיריי פיליפ, נשארה בצרפת, ועסקה בהצלת יהודים בכפר לה שמבון-סור-ליניון.
היא הייתה חלק ממחתרת שהעבירה יהודים אל מעבר לגבול השווייצרי, והייתה פעילה בהעברת קבוצות ובהשגת אשרות מעבר.
על פעילותה זו זכתה פיליפ ממוסד יד ושם לתואר חסידת אומות העולם.
כאשר הגיע אנדרה פיליפ עצמו ללונדון, חשף את יחסה של ממשלת צרפת של וישי ליהודים, והצטרף לקול קורא בינלאומי שיצא ביזמת מפלגת הלייבור הבריטית שהביע תמיכה ביהודים הסובלים.
בנובמבר 1942 פלשו כוחות בעלות הברית לשטחי צפון אפריקה הצרפתית במסגרת מבצע לפיד.
האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, אחד הבכירים במשטר וישי, ששהה במקרה באלג'יריה, ניהל את ההתנגדות לפלישה, אך לאחר מספר ימים הכריז על הפסקת אש, וניהל משא ומתן עם הכוח הפולש, שלאחריו הוכרז כמפקד הצבאי והאזרחי של כוחות צרפת בצפון אפריקה.
מבחינת אנשי דה גול, שניהלו מזה שנתיים את ההתנגדות למשטר וישי, ושפכו את דמם בקרבות כנגד אנשיו באפריקה ובלבאנט, הייתה זו בגידה.
מיד לאחר המבצע נשלח פיליפ, ועמו אדריאן טיסייה לפגישה עם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לנסות ולהסביר לו את עמדת אנשי צרפת החופשית.
הפגישה, שהתקיימה ב-23 בנובמבר 1942 כשלה.
רוזוולט, שהיה רווי משקעים אישיים כנגד דה גול, וסבר כי יש ביד דרלאן לקדם את מטרת בעלות הברית ולהביא לתוצאות טובות יותר מאשר דה גול, הגיב לפונים במילים - "כל מי שמוכן לעזור לי, ברוך הבא.
לאחר רצח דרלאן, והחלפתו בגנרל אנרי ז'ירו, השכילו אנשי צרפת החופשית ליצור ועד משותף עם אנשי ז'ירו.
בוועד, הוועד הצרפתי לשחרור לאומי, קיבל פיליפ את תפקיד שר הפנים.
לאחר שחרור צרפת, חידש פיליפ את פעילותו הפוליטית במסגרת המפלגה הסוציאליסטית.
במסגרת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית כיהן כשר הכלכלה בממשלתו של הסוציאליסט פליקס גואן בין 26 בינואר ל-26 ביוני 1946. בבחירות שנערכו בשנה זו שב ונבחר לפרלמנט, ועמד בראש הוועדה הפרלמנטרית שניסחה את החוקה הצרפתית, שהייתה לבסיס להקמת הרפובליקה הצרפתית הרביעית.
פיליפ שב ושימש כשר הכלכלה הלאומית והכספים בממשלת לאון בלום בין דצמבר 1946 לינואר 1947, ובמסגרת הרפובליקה הרביעית שימש כשר הכלכלה בממשלתו של פול רמדיה בין ינואר 1947 ליולי 1947.
בתקופת הקמת מדינת ישראל נמנה פיליפ על התומכים במדינה הצעירה, השתתף בעצרות השמחה על הקמתה, והיה בין הלוחצים על הממשלה הצרפתית לקיים עם ישראל קשרים דיפלומטיים.
בשנת 1951 כשל בבחירות, אך המשיך בפעילות ציבורית.
הוא היה בין הפעילים לאיחוד אירופה, והיה בין הפועלים להקמת קהילת הפחם והפלדה האירופית, מסגרת אירופית מוקדמת לשיתוף פעולה כלכלי, ששימשה כבסיס להתפתחות ההיסטורית שהביאה ליצירת הקהילה הכלכלית האירופית והאיחוד האירופי.
בשנת 1957 הוצא משורות המפלגה הסוציאליסטית עקב מאבקו במנהיג המפלגה גי מולה, אותו האשים ב'בגידה בסוציאליזם'.
לאחר מכן הצטרף למפלגת השמאל הקטנה "המפלגה הסוציאליסטית העצמאית".
בין 1951 ל-1957 לימד כלכלה באוניברסיטת זאארבריקן, ולאחר מכן לימד כלכלה בפריז עד 1967. בין 1964 ל-1968 היה פעיל במסגרת ועידת האו"ם לסחר ופיתוח.
אנדרה סֶרבאנסקי (בהונגרית: Szervánszky Endre; 1911, בודפשט – 1977, בודפשט) היה מלחין, מבקר מוזיקה וחסיד אומות העולם מהונגריה, זוכה פרס קושוט פעמיים, זוכה פרס פרנץ ארקל פעמיים.
בשנת 1922 החל סרבאנסקי ללמוד נגינה בקלרינט באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
הוא ניגן במספר תזמורות ולאחר מכן שב ללמוד באקדמיה.
הוא עבד ברדיו ההונגרי, היה אחראי על ניהול תזמורות ברדיו, ולאחר מכן לימד תאוריה באקדמיה למוזיקה.
יצירותיו הראשונות שזכו לתשומת לב ציבורית נוצרו בסוף שנות השלושים - יצירות לרביעיית מיתרים.
יצירותיו הושפעו מיצירותיהם של בני זמנו, זולטאן קודאי ובלה בארטוק.
בעת לימודיו האקדמיים הכיר סרבאנסקי יהודייה בשם אווה בירו, לימים סלוט.
לאחר פלישת הגרמנים להונגריה במרס 1944 נחלץ סרבנסקי לעזרתה של בירו, אף על פי שלא היו חברים קרובים.
באוקטובר 1944 נכלאה בירו במחנה לעבודת כפייה בעיבורי בודפשט.
בירו הצליחה להעביר לסרבאנסקי מידע על מקום הימצאה ועל מצבה.
סרבאנסקי הצליח לכתוב לה, ולהעביר לה מכתב שסיפק לה הגנה חלקית.
מכתב זה הציל אותה מהשילוח של יחידתה לרייך הגרמני והיא נותרה במחנה כשיחידתה יצאה לצעדת מוות לכיוון הגבול האוסטרי.
בירו עברה לבודפשט ונקלטה בבית שהשתייך לשגרירות השווייצרית ועל כן זכה להגנה לפי החוק הבינלאומי.
למרות זאת יום אחד פרצו אנשי צלב החץ לבית ותקפו את יושביו היהודים.
בירו נמלטה ופנתה לסרבאנסקי בבקשת עזרה.
הוא לקח אותה לביתו בבודה ובני משפחתו קיבלוה ללא היסוס.
אחד מבני המשפחה נתן לה תעודות זהות מזויפות.
כמו כן סיפק סרבאנסקי מזון ותרופות לארז'בט פראגר (בהונגרית: Práger Erzsébet), אשת חברו היהודי, שילדה תינוק באוקטובר 1944. הוא זייף תעודות זהות לפיהן פראגר הייתה אשתו וכך הציל אותה מגירוש.
כשהוברר שבעלה של פראגר נספה, נשא סרבאנסקי את פראגר לאישה ואימץ את בנה גֱ'רג' (György).
בשנת 1948 מונה סרבאנסקי למשרת פרופסור לקומפוזיציה באקדמיה למוזיקה.
משנות ה-50 החל לחבר יצירות גדולות, אחת מהן - קונצ'רטו לתזמורת לזכר אטילה יוז'ף, בהשראת יצירתו של יוז'ף ותוך ציטוט ממנה.
יצירתו מתקופה זו ועד שנות השישים מעידה על עניין הולך וגובר בסריאליזם.
ביצירה שחיבר בשנת 1963 מופיע מחנה אושוויץ בתור נושא מרכזי.
שני אחיו, פטר וינו, הם כנרים, ואחייניתו ולריה היא פסנתרנית.
בשנת 1998 הוכר סרבאנסקי בתור חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
אנדרה פוקו הוא כדורגלן גבונזי אשר משחק בעמדת הקשר באמדספור.
פוקו התחיל את הקריירה שלו בביטאם המקומית ובגיל צעיר החל לשחק בקבוצה הבוגרת.
בשנת חתם בז'ירונדן דה בורדו והצטרף לקבוצת המילואים של המועדון.
ב-13 בדצמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה בתיקו 0-0 נגד סנט אטיין.
ב-11 במאי 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 2–3 נגד נאנסי.
במהלך עונת עזב את קבוצת המילואים והפך לשחקן סגל קבוע בהרכב הקבוצה הראשונה.
בפברואר 2021 עבר לאלטאי מהליגה הטורקית השנייה.
ב-11 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גבון בניצחון 1–2 נגד .
ב-14 בנובמבר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 2-2 נגד .
פוקו השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2012, אולימפיאדת לונדון (2012) וגביע אפריקה לאומות 2015.
אנדרה פרודון היה חסיד אומות העולם מצרפת.
פרודון היה פעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית.
הוא היה ידידה של היהודיה ארנה וסטרייך.
הוריה ואחיותיה הגיעו ממץ ובתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה באביב 1940, עברו למונסו-לה-מין .
באוגוסט 1942 נתפסו ארנה וסטרייך ואמה וגורשו לאושוויץ, ובאוקטובר נתפס וגורש לאושוויץ האב אברהם.
פרודון הגן על שתי אחיותיה של וסטרייך - מינה בת ה-16 ונטי בת ה-13. הוא העביר אותן לקרוביו בביה , קרובים שאחד מהם היה אף הוא פעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית.
אנדרה עבד בסכר גניסייה במזרח צרפת, ובזכות משכורתו יכול היה לתמוך בשתי האחיות.
במקביל לעבודתו בהקמת הסכר היה פרודון פעיל ביחידת מאקי אזורית - המאקי של חבלי אה ואוט-יורה .
הוא שילב את הנערות בפעולת המחתרת באזור פלאנשה .
ביולי 1944, בעת פעולה לחבלה בצומת מסילת רכבת, נתקלו פרודון ויחידתו במארב גרמני באפינק, ופרודון נהרג.
אחרי שחרור צרפת הובאה גופתו של פרודון לקבורה בכפר הולדתו, סאנבין-לה-מין.
קרוביו של פרודון, שאצלם שהו מינה ונטי במסתור, אימצו את נטי לבתם לאחר נפלו.
פרודון עוטר לאחר מותו באות לגיון הכבוד הצרפתי, במדליית ההתנגדות ובצלב מלחמת העולם השנייה .
במקום נפלו באפינק הוקם אתר הנצחה לזכרו.
בעיירת הולדתו, סאנבין-לה-מין, נקראה כיכר על שמו.
בשנת 2004 הוכר פרודון על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
אנדרה מיגל ואלנטה דה סילבה (בפורטוגזית: André Miguel Valente da Silva; נולד ב-6 בנובמבר 1995 בבגים דו מונטה שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אלצ'ה.
סילבה גדל במחלקות נוער של מועדונים שונים בעיר פורטו, ובשנת הצטרף למחלקת הנוער של המועדון הבכיר בעיר, פורטו.
בעונת החל סילבה לשחק בפורטו ב', קבוצת המילואים של פורטו.
ב-2 בינואר 2016 ערך סילבה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כשנכנס כמחליף במקומו של וינסנט אבובקאר בדקה ה-71 בהפסד 0–2 לספורטינג ליסבון במסגרת המחזור ה-15 בליגת העל הפורטוגלית.
ב-14 במאי הבקיע סילבה את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-88 בניצחון 0–4 על בואבישטה במסגרת המחזור ה-34 בליגה.
בעונתו הראשונה בקבוצה הראשונה של המועדון ערך סילבה 9 הופעות ליגה, בהן הבקיע שער אחד.
את עונת פתח סילבה בסערה, עם 5 שערים ב-7 הופעות ליגה.
ב-14 בספטמבר 2016 ערך סילבה את הופעת הבכורה שלו בשלב הבתים של ליגת האלופות, כששיחק 90 דקות בתיקו 1-1 נגד פ.צ.
קופנהגן במסגרת שלב הבתים של עונת 2016/2017. ב-18 באוקטובר הבקיע סילבה את שער הבכורה שלו בליגת האלופות, שער מכריע בפנדל בדקה השנייה של תוספת הזמן של המחצית השנייה בניצחון 1–2 על קלאב ברוז' במסגרת המחזור השלישי של שלב הבתים.
ב-12 ביוני 2017 חתם סילבה לחמש שנים במילאן.
ב-27 ביולי ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 0–1 על קראיובה במוקדמות הליגה האירופית.
ב-17 באוגוסט הבקיע צמד שערי בכורה בניצחון 0–6 על שקנדיה במוקדמות הליגה האירופית.
ב-11 באוגוסט 2018 הושאל סילבה לעונה אחת לסביליה.
ב-12 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 1–2 לברצלונה בסופר קאפ הספרדי.
ב-19 באוגוסט כבש שלושער בכורה בקבוצה בניצחון 1–4 על ראיו ואיקאנו.
ב-2 בספטמבר 2019 הושאל סילבה לאיינטרכט פרנקפורט וב-10 בספטמבר 2020 חתם בה על חוזה קבוע לשלוש שנים.
עונת 2020/2021 הייתה עונת שיא מבחינתו של סילבה עם 28 שערים בבונדסליגה, הוא שיפר בשער אחד את שיא המועדון לעונה אחת מלפני 44 שנים שהיה שייך לברנד הולצנביין.
רק רוברט לבנדובסקי, חלוץ באיירן מינכן האלופה עם 41 שערים כבש יותר מסילבה באותה העונה.
ב-15 באוגוסט ערך הופעת בכורה בהפסד קבוצתו 0–1 למיינץ 05. ב-20 באוגוסט כבש שער בכורה בניצחון 0–4 על שטוטגרט.
ב-2 באוגוסט 2023 הושאל אנדרה סילבה לריאל סוסיאדד מהלה ליגה לעונה אחת, עם אופציה לרכישה בסיום ההשאלה.
סילבה ערך 19 הופעות ליגה במדי הקבוצה והבקיע שלושה שערים.
אופציית הרכישה לא מומשה, ובתום עונת ההשאלה חזר לר.ב.
ב-18 באוגוסט 2025 חתם באלצ'ה תמורת מיליון אירו.
ב-1 בספטמבר 2016 ערך סילבה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל, כשהחליף את אדר בפתיחת המחצית השנייה בניצחון 0–5 על נבחרת גיברלטר במשחק ידידות.
ב-7 באוקטובר 2016, בהופעתו השלישית בנבחרת הבקיע סילבה את שער הבכורה שלו, שער בדקה ה-86 בניצחון 0–6 על נבחרת אנדורה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. ב-10 באוקטובר 2016, בהופעתו הרביעית בנבחרת, הבקיע סילבה שלושער בניצחון 0–4 על נבחרת איי פארו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
אנדרה פרדריק קורנאן היה רופא וחוקר צרפתי-אמריקאי בתחום מדעי הרפואה.
זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1956 יחד עם ורנר פורסמן ודיקינסון וו.
ריצ'רדס על פיתוח צנתור הלב.
נולד בפריז ולמד ביולוגיה, כימיה ופיזיקה באוניברסיטת פריז.
בנעוריו היה חובב ספורט נלהב ועסק בכדורגל, טניס וטיפוס הרים.
בשנת 1914 החל ללמוד רפואה, אך לימודיו נקטעו עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
קורנאן התנדב לשירות ב-1915 כחובש קרבי ושוחרר ב-1918 עם עיטור צלב המלחמה עבור שלושה מעשי גבורה אל מול פני האויב.
לאחר שחרורו השלים את לימודיו לתואר דוקטור לרפואה ב-1930, (התואר ניתן לאחר השלמת חמש שנות התמחות קלינית בבתי חולים בפריז) ויצא להמשך התמחות באוניברסיטת קולומביה ובמחלקה לריאות ולבית החזה בבית החולים בלוויו בניו יורק, שם עבד במעבדתו של דיקינסון וו.
ריצ'רדס, עמיתו לעתיד לפרס נובל.
במסגרת זו חקר את הפיזיולוגיה והפתולוגיה של מערכת הנשימה ובפרט את מערכת הלב-ריאה, עבודה שהובילה לפיתוח המתודולוגיה והכלים לביצוע צינתור לב.
קורנאן החליט להשתקע בארצות הברית ובשנת 1941 הוענקה לו אזרחות אמריקאית.
בשנת 1952 החל קורנאן לנהל את המעבדה לפיזיולוגיית לב-ריאה בבית החולים בלוויו ואת מחלקת הצינתורים הראשונה.
במקביל היה לפרופסור לרפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1958 נבחר לחבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית וב-1960 נבחר לחבר האקדמיה הלאומית לרפואה של צרפת (Académie nationale de médecine).
כן היה חבר במוסדות רבים אחרים בארצות הברית ומחוצה לה (כגון האגודה הקרדיולוגית של בריטניה, החברה השוודית לרפואה פנימית, המועצה הרפואית של בתי החולים של פריז והאקדמיה המלכותית לרפואה של בלגיה).
אנדרה פופס (בשוודית: André Pops; נולד ב-7 באוקטובר 1972) הוא מגיש טלוויזיה שוודי.
פופס נולד בעיר אסקילסטונה, מצד אביו הוא ממוצא אסטוני, ב-1997 עבר לסטוקהולם.
הוא למד עיתונאות במחלקה ללימודי מדיה של אוניברסיטת סטוקהולם, הוא ביצע את ההתמחות שלו בשידורי הספורט של SVT ולאחר מכן החל לשמש שם כמגיש מן המניין.
ב-2007 הופיע במלודיפסטיבלן והיה דובר הניקוד של שוודיה באירוויזיון.
ב-2009 הגיש תוכנית עם מרי סרנהולט לכבוד היום הלאומי השוודי.
הוא הגיש את התוכנית "Vinterstudion" המסקרת ספורט חורף במהלך עונת החורף, באותה שנה הנחה תוכנית במסגרת חגיגות חג המולד.
הוא ביצע שידור לטלוויזיה השוודית במהלך אולימפיאדת ונקובר (2010) בקנדה.
ב-2012 שידר מיורו 2012 ומהמשחקים האולימפיים.
ב-2013 הוציא ספר ילדים בשם Vinterkampen.
הוא זכה מספר פעמים בפרס הקריסטאלן (Kristallen) וב-2013 הנחה את אירוע חלוקת הפרס.
הוא נשוי ולו ארבעה ילדים.
אנדרה נאג' (במקור עד 1900 גרוס (בהונגרית: Nagy Endre; נגסלש, 5 בפברואר 1877 – בודפשט, 5 במאי 1938) היה עיתונאי, סופר, מנחה מופעים, מנהל קברט יהודי-הונגרי, מכונה "אבי הקברט ההונגרי".
אנדרה גרוס היה בנם של שאלאמון (שלמה) גרוס וינקה רוזנר.
נולד בנגסלש שברוזנות מרמורש, כיום בטרנסקרפטיה שבאוקראינה.
סיים את לימודיו באוראדיה והפך לעיתונאי בעיתון "חופש" (Szabadság).
הוא היה חבר בחוג של המשורר אנדרה אדי והסופר לאיוש בירו.
בשנת 1900 כבר התגורר בבודפשט ועבד בעיתון "מילה ההונגרית" (Magyar Szó) ואחר כך בפשטי נפלו עד שנת 1910. הוא התפרסם תחילה ב"תיאטרון טרקה" בשנת 1901 עם מילות שיריו, ומשנת 1907 היה מנחה בקברט בונבוניירה בנאג' קרוט (הבולוואר הגדול).
משנת 1908 היה מנהל התיאטרון "במה מודרנית" (Modern Színpad), אותה ניהל עד שנת 1913. אחרי שנת שהות בפריז עבד במספר עיתונים בבודפשט ובשנת 1919 פתח קברט בשם "הקברט של אנדרה נאג'", בשנת 1921 ניהל במרתף ארמון גרשם את "קברט פודיום".
בין 1923 לבין 1929 ניהל תיאטרון קברט מצליח יחד עם השחקן, הקומיקאי והבמאי בלה שאלאמון.
בשנות השלושים עבד ככתב במערכת ה"עיתון" (Újság).
בשנים האחרונות לחייו ניהל והנחה את ערבי המפגש של חוג החברים של כתב העת הספרותי החשוב ניוגט.
לאנדרה נאג' היה חלק חשוב בהעלאה וההצלחה של מערכוני האצ'ק ושאיו של לאסלו ודנאי.
אנדרה ספיר היה משורר, סופר ופעיל ציוני צרפתי.
אנרי פול אנדרה ספיר נולד בעיר נאנסי שבחבל לוריין בצרפת, למשפחה יהודית בורגנית אשר ראשוניה השתקעו באזור כבר בראשית המאה ה-17. אביו, אדוארד ספיר היה תעשיין אמיד שניהל מפעל לכפפות שהוקם על ידי משפחת אימו של ספיר, מרי ברונט ספיר.
בילדותו הירבה לעסוק בפעילות ספורט, שחייה, שייט, גלישה, ורכיבה על סוסים ועל אופניים שזה מקרוב הומצאו.
הוא היה נער חזק, מלא שמחת חיים ולעיתים אלים, כאשר הושמעו לעברו הערות גנאי בשל יהדותו.
הוא למד ספרות ומשפטים בבית הספר החופשי למדעי המדינה (École libre des sciences politiques).
בשנת 1887 התגייס לשנת שירות בצבא הצרפתי ביחידת פרשים ונחשב לרוכב נועז.
סיים את שירותו הצבאי בדרגת סגן משנה.
עבר להתגורר בפריז וסיים תואר ראשון במשפטים בשנת 1891 ודוקטוראט במשפטים בשנת 1895. בשנת 1894 התקבל ל"מועצת המדינה" (Conseil d'État), למשרת מבקר, לאחר שעמד בהצלחה בבחינות הכניסה שהיו מפורסמות בקושי לצלוח אותן.
חודשים ספורים לאחר כניסתו לתפקיד פרצה פרשת דרייפוס אשר חשפה בבת אחת עד כמה הייתה האנטישמיות נפוצה בצרפת באותה עת.
ספיר נטל חלק פעיל בפרשה, נלחם באנטישמיות, וביקר בחריפות את אזלת ידם של היהודים המתבוללים במאבק.
הוא אף הזמין לדו-קרב חרבות עיתונאי בעל טור בעיתון "לה ליברה פארול" (La Libre Parole) הלאומני והאנטישמי, על כך שטען כי מינויים של יהודים ל"מועצת המדינה" לא הושגו בזכות כישוריהם, אלא הודות להשפעה בלתי חוקית.
ספיר נפצע בחתך עמוק בזרועו בדו-קרב.
למרות הביקורת שהפנו נגדו דוברי היהדות המתבוללת בצרפת, הפך ספיר ללוחמני בדעותיו.
האירועים בצרפת סביב פרשת דרייפוס ושערוריית פנמה הניעו את ספיר לפעילות חברתית ענפה.
בשנת 1896 הקים יחד עם עמית לעבודה במועצת המדינה, את ארגון הצדקה "אגודת המבקרים" (Société des Visiteurs) שפעלה כביטוח סוציאלי בסיוע לפועלים הסובלים מאבטלה, מחלות או פציעות.
לאחר מכן נטל חלק בתנועת ה"שיתוף הרעיוני" (Cooperation des Idées) שם פגש את ההיסטוריון הצרפתי דניאל הלוי.
ביחד יסדו השניים בפריז, בשנת 1898, אוניברסיטה עממית (Université populaire) למעוטי יכולת ופועלים .
במסגרת התעניינותו בפרשת דרייפוס הירבה לבקר בספריה שניהל המשורר הצרפתי שארל פגי שהייתה מקום מפגש לתומכיו של דרייפוס.
ספיר התיידד עם פגי וביקש את חוות דעתו על שיריו הראשונים.
רק כעבור שנים, בשנת 1905, פרסם פגי, בכתב העת שלו "מחברות החמישה עשר" שירים מפרי עטו של ספיר (הקובץ "ואתה צוחק" -Et vous riez) בהם הביע אכזבה מתנועת הפועלים.
בשנת 1898 עזב ספיר את משרתו במועצת העם ועבר למשרד העבודה שם עסק בבעיות האבטלה.
בשנת 1902 נשלח על ידי משרד העבודה הצרפתי לבדוק את סדנאות היזע בלונדון ואת מצבם של הפועלים באנגליה.
במסעו זה התוודע לשכונת וויטצ'אפל, בה התגוררו בעוני מחפיר מהגרים יהודים רבים ממזרח אירופה.
ב-1903 הוא פרסם דו"ח מקיף על ניצול הפועלים שחיו במשכנות עוני צפופים וביצעו את עבודתם בתנאים לא תנאים בבתים הדלים בהם התגוררו.
הוא כתב מאמרים על רשמיו מהביקור בלונדון ועל רשמיו מהמפגש עם היהודים.
הוא כינה את וויטצ'אפל - גטו - והתחיל להתקרב לרעיון הציוני במטרה לסייע בפתרון למצוקתם של היהודים.
לאחר שובו מלונדון הוא עזב את משרד העבודה והצטרף לצוותו של שר החקלאות ג'ין דופוי (Jean Dupuy) בממשלתו של וולדק רוסו (Waldeck-Rousseau).
הוא התקדם עד לתפקיד מפקח כללי במשרד החקלאות ופרש מהמשרד בשנת 1926.
בשנת 1904 התוודע ספיר לראשונה לדמותו של ישראל זנגוויל לאחר שהתרשם עמוקות מסיפורו "חד גדיא" שהתפרסם ב"מחברות החמישה עשר" של פגי בפריז.
באותה עת הורדה תוכנית אוגנדה מסדר היום של ההסתדרות הציונית וכתוצאה מכך ייסד ישראל זנגוויל יחד עם מנהיגים נוספים את "ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית" (ITO) שמטרתה הייתה ""להשיג טריטוריה על בסיס אוטונומי לאלה מבין היהודים שאינם יכולים או שאינם רוצים להישאר בארצות מגוריהם".
ספיר החל בפעילותו הציונית בהצטרפו אל הארגון שבראשות ישראל זנגוויל, שם מונה לחבר בהנהגת הארגון, לקח חלק בהסברה ופרסם מאמרים רבים.
בשנת 1905, לאחר המהפכה ברוסיה, פליטים יהודים רבים נמלטו כתוצאה מפוגרומים ורדיפות.
ספיר תמך בהתארגנותם של יהודי רוסיה להגנה עצמית לנוכח הפוגרומים, ומאוחר יותר הקים ארגון לצעירים יהודים שטיפל במהגרים יהודים מרוסיה.
בשנת 1908 נסע לאיטליה והחל לכתוב עבודה על ישראל זנגוויל אותה פרסם בתחילה בקטעים בעיתונות ואחר כך בספר.
קובץ שיריו "בדרכי האבסורד" (Vers les routes absurds) יצא לאור ב-1911. באותה שנה השתתף ספיר בקונגרס הציוני העשירי שהתקיים בבזל.
בדברים שכתב בעת שהותו בבזל תקף בחריפות את המתבוללים המתכחשים לזהותם היהודית באומרו "התבוללות היא מוות, ציונות היא חיים".
בשנת 1912 ייסד את "ארגון הצעירים היהודים" (AJJ) שטיפל במהגרים יהודים מרוסיה.
בשנת 1913 הרחיב את עבודתו על ישראל זנגוויל הוסיף לה פרקים על אוטו וויינינגר וג'יימס דרמסטטר (James Darmesteter) ופרסם אותה בשם "כמה יהודים" (Quelques Juifs).
אחיו של ספיר, פול, שניהל את המפעל המשפחתי, גויס לצבא עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ספיר לא גויס בשל גילו ועל כן הופקד בידיו ניהול העסק.
מאורעות המלחמה אילצו את ספיר להעתיק את מיקומו של המפעל.
עם זאת, תוך כדי המלחמה, כאשר מצבו של העסק המשפחתי התייצב ועיסוקיו הציבוריים אפשרו זאת, החל ספיר לתעד את מצב הקהילות היהודיות ברחבי העולם (אירופה, אפריקה ואסיה).
הוא חשף עדויות על מעשי זוועה שביצע הצבא הרוסי נגד יהודים בפולין, תיעד רדיפות יהודים ברומניה ובמקומות נוספים במרכז אירופה, ואסף מסמכים דו"חות ונתונים סטטיסטיים, אשר חלקם הגיעו אליו מידי ישראל זנגוויל.
ממצאי מחקרו זה פורסמו בספרו "היהודים והמלחמה" שיצא לאור בשנת 1917. הוא המשיך לנהל את העסק, עד שנת 1922, במקביל לעבודתו בממשלה ולפעילותו הציבורית.
בתוקף תפקידו במשרד החקלאות עסק בשיקום אזורים חקלאים שנהרסו במלחמה.
לאחר הצהרת בלפור יסד בשנת 1918 את "ליגת ידידי הציונות" ושנה לאחר מכן ייצג את הציונים הצרפתים בוועידת השלום בפריז.
בשנת 1920 הוזמן על ידי ד"ר חיים ויצמן לביקור משותף בארץ ישראל על מנת לסייע במשא ומתן על קו הגבול עם סוריה.
אולם בעקבות מחלוקת עם ויצמן, חדל ספיר לעסוק בפעילות ציונית רשמית.
ב-11 ביולי 1920 אירח ספיר, לארוחה בביתו שבפרוור הפריזאי ניי-סיר-סן, את ג'יימס ג'ויס ורעייתו נורה.
לארוחה הוזמנו אורחים נוספים ביניהם המשורר האמריקאי עזרא פאונד ואשתו, וכן סילביה ביץ' בעלת חנות הספרים "שייקספיר אנד קומפני", אשר פגשה שם לראשונה את הסופר האירי.
בהמשך קשריהם הוציאה סילביה ביץ' לאור את הגרסה הראשונה והמלאה של יצירתו המונומנטלית של ג'ויס - "יוליסס".
בשנת 1925 יצא בשליחות משרד החקלאות לרומניה, בסרביה וצ'כוסלובקיה לבדוק אפשרות הגירת עובדי חקלאות מארצות אלה לצרפת.
במסגרת זאת הגיעו עובדים יהודים רבים אשר יושבו בדרום צרפת.
ספיר עסק בפעילות זאת עד שנת 1933. במסגרת עבודתו הספרותית הרחיב שוב את חיבורו על ישראל זנגוויל שנפטר ב-1926. הוא הוסיף לספר דמויות נוספות ופרסם אותו בשנת 1928 בשם "כמה יהודים וחצי יהודים" (Quelques Juifs et demi-Juifs).
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה, החל משנת 1933, סייע ספיר ליהודים רבים מגרמניה ומאוסטריה להימלט לצרפת מאימת המשטר הנאצי.
בשנת 1936 נפטרה אשתו גבריאל לוסיאן מארי .
הוא נשא אישה שנייה- תרז - ב-1940. עם כיבוש צרפת על ידי הנאצים בשנת 1940 נאלצו ספיר ואשתו להימלט ולמצא מקלט בארצות הברית.
עם בואם לניו-יורק נולדה בתם מארי ברונט.
בניו-יורק עסק ספיר בהוראת ספרות צרפתית במספר אוניברסיטאות ומוסדות חינוך, המשיך בפעילות פוליטית, סייע לפליטים, ונטל חלק בכנסים רבים.
חלק מהמוסדות בהם לימד מומנו על ידי צבא צרפת החופשית של הגנרל דה-גול ועל ידי הממשלה הגולה של בלגיה.
במסגרת פעילותו הציונית שיתף פעולה עם נחום גולדמן בקונגרס היהודי העולמי.
סמוך להכרזת העצמאות של ישראל הוא תמך ב"תנועת השחרור הלאומית העברית" של הילל קוק.
הוא שב לצרפת בשנת 1946. בתקופה זו השלים כתיבת עבודה בשם "הנאה פואטית והנאה שרירית – חיבור על התפתחותן של טכניקות פואטיות" (Plaisir poétique et plaisir musculaire, essai sur l'évolution des techniques poétiques) שראתה אור בשנת 1949 בבית ההוצאה הפריזאי (José Corti).
ספיר נפטר בביתו בשנת 1966 בגיל 98. הרב דוד פיירוורקר ערך את טקס הלווייתו.
ספיר נחשב למעורר התחיה בספרות היהודית בצרפת במאה ה-20 וכן כתאורטיקן וחדשן ספרותי.
שירתו מלאה תשוקה והומור, נלחמת למען חירות וצדק ובזה לעשירים ולמוגי הלב.
מחזור שיריו העיקרי " שירים יהודיים" (Poèmes juifs ראה אור בשנים 1919, 1959) מצליף במתבוללים וקורא להתקוממות יהודית.
ביצירתו "סמאל" (1921) הוא מפתח חזיון דרמטי של טוב מול רע, גורל האדם מול אושרו.
ספיר מוגדר כמשורר טוטאלי שחייו שלו עצמו הם שיר ארוך על אהבה, כעס ומאבק.
ספיר עסק בכל נושא בשירתו המגוונת, והרבה לכתוב בסגנונות שונים תוך שילוב כישוריו הרבים בצימאונו לחיים ולצדק.
המשוררים הצרפתים, מאבות הסוריאליזם, גיום אפולינר ופול אלואר החשיבו את ספיר כאביהם הרוחני.
עם זאת, למרות ההיקף הגדול של שירתו ואיכותן הגבוהה של רבות מיצירותיו, נשכח ספיר בחלוף השנים ושירתו אינה נלמדת במערכת החינוך או באוניברסיטאות בצרפת.
אנדרה צ'ייקובסקי (בפולנית: André Tchaikowsky, גם Andrzej Czajkowski) נולד בשם רוברט אנדז'יי קראוטהאמר, 1 בנובמבר 1935 – 26 ביוני 1982) היה מלחין ופסנתרן יהודי-פולני.
רוברט אנדז'יי קראוטהאמר נולד בוורשה בשנת 1935. הוא גילה כישרון מוזיקלי מגיל צעיר, ואמו, פסנתרנית חובבת, החלה ללמד אותו לנגן בפסנתר בגיל ארבע.
משפחתו הייתה יהודית; עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הועברו לגטו ורשה.
קראוטהאמר נשאר בגטו עד 1942, אז הוברח החוצה וצויד במסמכים מזויפים, לפיהם נקרא אנדז'יי צ'ייקובסקי.
הוא נכנס למחבוא עם סבתו, צלינה.
השניים נשארו במסתור עד 1044, אז נתפסו בזמן מרד ורשה ונשלחו למחנה המעבר פרוצקוב כאזרחים פולנים לכל דבר.
ממחנה זה שוחררו בשנת 1945. אביו של צ'ייקובסקי, קרל קראוטהאמר, שרד גם הוא את המלחמה.
אמו, פליציה קראוטהאמר (מבית רפפורט) נלקחה מגטו ורשה ב-1942, נשלחה לטרבלינקה ושם מתה.
אנדז'יי צ'ייקובסקי, כפי שנקרא אז (בהמשך אימץ את השם אנדרה), חידש את לימודי הנגינה בגיל 9, בבית הספר הממלכתי בלודז' אצל אמה אלטברג (שהייתה בעברה תלמידה של ונדה לנדובסקה; מכאן התקדם לפריז, ללימודי המשך אצל לאזאר לוי.
בתקופת שהותו בפריז גם ניתק את קשריו עם אביו לשנים רבות לאחר ריב.
לאחר שובו לפולין בשנת 1950, למד באקדמיה הממלכתית למוזיקה בזופוט אצל אולגה איליביצקה-דברובסקה, ואחר באקדמיה הממלכתית למוזיקה בוורשה אצל סטניסלב שפינאלסקי.
עוד בתקופת לימודיו החל לטפח קריירה של פסנתרן קונצרטים והפגין את כישרונו בקונצרטים פומביים של וריאציות גולדברג מאת באך, הקונצ'רטו השני מאת סרגיי רחנינוב ובאלתורים על כל נושא לבקשת הקהל.
ב-1951 החל ללמוד הלחנה אצל קז'ימייז' שיקורסקי.
אחרי השתתפות בתחרות הבין-לאומית ע"ש שופן לפסנתר של 1955, שבה הגיע למקום השמיני, יצא צ'ייקובסקי ללמוד בבריסל אצל הפסנתרן הפולני סטפן אשכנזי.
כתוצאה מקשריו עם אשכנזי, ניגש צ'ייקובסקי לתחרות המוזיקה ע"ש המלכה אליזבת בשנת 1956 וזכה בפרס השלישי.
באותה שנה היגר לאנגליה, שם התגורר עד מותו.
בשנת 1957 הגיש סדרת רסיטלים בפריז, שבהם ניגן את כל יצירותיו של ראוול לפסנתר, לציון שנת העשרים למות המלחין הצרפתי.
באותה תקופה, התייעץ עם נדיה בולאנז'ה בפונטנבלו בענייני הלחנה, ואף יצר קשר עם ארתור רובינשטיין.
על אף הצלחתו כפסנתרן, אנדרה צ'ייקובסקי שאף מעל לכל להלחין.
הוא כתב שני קונצ'רטי לפסנתר, רביעיית מיתרים, מוזיקה לארבע סונטות של שייקספיר לקול בליווי פסנתר, שלישיית פסנתר וכמה יצירות לפסנתר סולו.
הוא השלים אופרה "הסוחר מוונציה" על פי המחזה של שייקספיר.
רוב האופרה נכתבה עד 1978, ולאחר דיונים עם מבקר המוזיקה הנס קלר, החליט צ'ייקובסקי להגיש אותו לשיקול דעתה של האופרה הלאומית האנגלית.
ביצוע של שתי המערכות הראשונות נקבע לדצמבר 1981, בנוכחות המנהל האמנותי דייוויד פאוטני והמנצח מארק אלדר.
אבל במרץ 1982 קיבל צ'ייקובסקי ממנהל האופרה, לורד הרווד, מכתב דחייה ליצירתו.
במועד זה כבר היה צ'ייקובסקי חולה מאוד, ושלושה חודשים לאחר זאת הלך לעולמו.
משאלתו האחרונה הייתה, שהאופרה תגיע לכלל ביצוע.
האופרה הגיעה לכלל הפקה רק ב-2013, בפסטיבל ברגנץ.
צ'ייקובסקי הקליט בשביל RCA ויקטור וקולומביה EMI יצירות מאת באך (וריאציות גולדברג), היידן (שתי סונאטות, וריאציות בפה מינור), מוצרט (קונצ'רטו בדו מז'ור, שתי סונאטות וזוטות שונות), שוברט (ולסים, לנדלרים, מחולות גרמניים), שופן (15 מזורקות) ופורה (רביעית פסנתר בדו מינור).
הוא הקליט כמה מיצירותיו הוא לחברת EMI.
צ'ייקובסקי מת בגיל 46 מסרטן המעי הגס, באוקספורד.
הוא ציווה את גופתו למחקר רפואי ואת גולגולתו תרם ללהקת שייקספיר המלכותית, לשמש כאביזר במה.
צ'ייקובסקי קיווה, שגולגולתו תוכל לשמש כגולגולת של "יוריק" בהפקות של המלט.
במשך שנים רבות, לא הרגיש שום שחקן או במאי בנוח להשתמש בגולגולת אמיתית בהצגות, אם כי נעשה בה שימוש מדי פעם בחזרות.
רק בשנת 2008, החזיק השחקן דייוויד טננט את הגולגולת בסדרת הצגות של "המלט" בתיאטרון החצר בסטרטפורד על האייבון.
לאחר שדבר השימוש בגולגולתו של צ'ייקובסקי התפרסם בעיתונות, עברה הפקת "המלט" לוסט אנד והנהלת הלהקה הודיעה, שלא ייעשה שוב שימוש בגולגולת של צ'ייקובסקי (דובר אמר, שהדבר "יסיח יותר מדי את דעת הקהל").
אלא שזו הייתה תרמית; למעשה, השימוש בגולגולת נמשך בכל ההצגות בווסט אנד ואף בעיבוד לטלוויזיה שבא בהמשך.
סונאטה לקלרינט ופסנתר, אופוס 1 (1959)
אנדרה סלמון היה משורר, עיתונאי, מבקר אמנות וסופר צרפתי ממוצא יהודי.
אנדרה סלמון נולד בפריז, ילדם הרביעי של אמיל-פרדריק סלמון, פסל וחרט, וסופי-ג'ולי קטיו.
מוצאם ממשפחה יהודית, אולם אנדרה סלמון עצמו הטיל ספק בכך.
בעשור הראשון של המאה ה-20 הוא התערבב עם חוגים ספרותיים ברובע הלטיני של פריז.
באותה תקופה הקים יחד עם קבוצת אמנים צעירים קבוצה אמנותית שכונתה "סאז'ס" ("חוכמה"), בה נמנו גם ז'אן פולן, פייר רוורדי, פייר מק אורלן, מקס ז'אקוב וארמן לובן.
בשנת 1904 עבר לבאטו-לבואר והתגורר שם עם פאבלו פיקאסו, מקס ג'ייקוב ואפולינר.
במשך כמה שנים חי חיי בוהמה.
ביולי 1909 נשא את ז'אן בלאזי-אסקארפט והם עברו לגור ברובע השביעי של פריז.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס סלמון לצבא כמתנדב.
לאחר מכן עבד כעיתונאי בעיתונים שונים.
פרסם שירים, סיפורים קצרים, ביקורות ומאמרים.
משנת 1928 סלמון עבד ב"לה פטיט פריזיאן" ככתב משפטי.
בשנות השלושים נקלע לקשיים כלכליים, סלמון נשלח לספרד על ידי ה"פטיט פריזיאן" כדי לדווח על מלחמת האזרחים בספרד מהצד הפרנקואיסטי.
הדיווחים שלו, שהיו ביקורתיים כלפי הפשיסטים, צונזרו על ידי העיתון.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שימש כתב צבאי.
לאחר נפילת צרפת הוא עשה את דרכו חזרה דרך מארסיי לפריז.
הוא הצטרף שוב ל"לה פטיט פריזיאן", אך נמנע מכל נושא שנוי במחלוקת, ונאלץ להגן על עצמו מפני התקפות מהימין הקיצוני שהאשימו אותו בהיותו יהודי ותומך ב"אמנות מנוונת".
לאחר שחרור צרפת הוא כתב במשך כמה שנים בשם בדוי.
אשתו נפטרה ב-1949. ב-29 באוקטובר 1953 הוא נשא את ליאו, דוגמנית לשעבר.
בנובמבר 1961 עבר מפריס לסאנארי.
בשנת 1964 הוענק לסלמון ה"גרנד פרי" לשירה מטעם האקדמיה הצרפתית.
סלמון נפטר ב-12 במרץ 1969 בביתו בפרובנס.
אנדרה ספשי (במקור שיסהולץ-Süszholz, בהונגרית: Szepesi Endre; שאטוראליאויהיי, 14 באוקטובר 1906 – בודפשט, 26 ביוני 1977) היה מהנדס חשמל יהודי-הונגרי, פרופסור, דוקטור למדעים טכניים (1952).
אנדרה ספשי נולד במשפחה יהודית כבנם של שמעון שיסהולץ (1860–1938) מהנדס מכונות, מנהל מפעל רכבות ממלכתי בהונגריה ושל רבקה גליק (1874–1960).
תחילה היה תלמיד בגימנסיה הקתולית בעיר הולדתו ואחר כך בבית הספר המסחרי העליון ברחוב ואש בבודפשט.
את לימודיו הגבוהים סיים בגרמניה, שם קיבל בשנת 1930 תואר בהנדסת חשמל באוניברסיטה הטכנית בשרלוטנבורג.
עד 1933 עבד כראש מחלקת העריכה של חברת Neumann Hochspannungsgeräte הגרמנית ולאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה חזר להונגריה ומשנת 1933 הפך לעובד של חברת .Power Transmission and Light Co (בהונגרית: Erőátviteli és Világítási Rt.
הוא עבד בחברה במשך שש עשרה שנה (למעט בחלק מתקופת השואה), והגיע עד לדרגת סגן מנהל.
לאחר הלאמת החברה הועבר לחברה לניהול אנרגיה (EGART), ממנה הוקם מאוחר יותר המכון לניהול אנרגיה.
הוא ניהל את משרד התכנון של החברה עד לפרישתו.
ספשי עסק בעיקר בתחנות כוח תעשייתיות ובציוד חלוקה (מיתוג) תעשייתי.
הוא הרצה בשני נושאים אלה באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
מאז הקמתו בשנת 1933 היה חבר ב"איגוד מהנדסי החשמל ההונגרי", מאוחר יותר הוא היה גם סגן נשיא ונשיא כבוד.
ספשי היה גם חבר בוועדת האנרגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים וחבר במערכת כתב העת "אלקטרוטכניקה".
הם נישאו ב-21 בדצמבר 1940 בבודפשט.
קברו ממוקם בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
שיטות שימור הציוד וצמצום הפסדי אנרגיה (עם בלה באטור, ינה קלופפר, בודפשט, 1951)
מדליית הזיכרון של בלאטי (1965)
מסדר הכבוד הכסוף של העבודה (1966)
אנדרה פרנקן, בשמו המלא - אנדרה ז'אק אקטור פרנקן היה קומיקסאי בלגי שיצר קומיקס בצרפתית.
כמו כן יצר את דמותו של מרסופילמי, בעל חיים דמיוני.
פרנקן היה חניכו של ז'יז'ה, יחד עם היוצרים ויל ומוריס והתחיל את דרכו בתחום הקומיקס בשנת 1946 במגזין "Spirou (ספירו).
הוא ירש ופיתח את הסדרה "ספירו ופנטזיו" (1968-1946) אותה זנח ז'יז'ה.
פרנקן בנה את עולמה של הסדרה תוך הוספת דמויות כמו הרוזן דה שמפיניאק, זורגלוב, זנטאפיו, סקוטין, ובמיוחד מרסופילמי.
אחרי ריב עם המו"ל שארל דופווי הצטרף פרנקן בשנת 1955 למגזין Journal de Tintin" ("ז'ורנל דה טנטן") ("טינטין") ויצר את הסדרה "מודסט ופומפון".
בהמשך חזר להוצאה לאור דופווי.
בשלהי שנות ה־50 במגזין "ספירו" יצרו פרנקן ואיוואן דלפורט את הגיבור Gaston Lagaffe ("גסטון לאגאף"), דמות שעמדה בהמשך במרכזה של סדרה חדשה.
באותה תקופה, עמוס בעבודה, הקים פרנקן סטודיו משלו וכינס סביבו יוצרים צעירים שהידועים בהם היו Greg (גרג), Roba (רובא) וז'ידהם (Jidéhem).
בעקבות מחלה גופנית ודיכאון בהם לקה בשנות ה־60 הפסיק פרנקן לעבוד על הסדרה "ספירו ופנטזיו" על מנת להקדיש את זמנו ל"גסטון" וכדי לכתוב את התסריט לסדרה Isabelle (איזבל).
בסוף שנות ה־70 נמנה עם מייסדי המגזין Trombone illustré (טרומבון המאויר), בו יצר את הסדרה "Idées noires" (רעיונות שחורים), שפורסמה בהמשך ב־"Fluide glacial".
אנדרה פרנקן נפטר בשנת 1997 מאוטם שריר הלב.
פרנקן נחשב לאחד מעמודי התווך של הקומיקס הפרנקו־בלגי ושל הדור הראשון של אסכולת מרסינל (Marcinelle).
הוא הצטיין באיכות ציוריו, במיוחד בתיאור התנועה, בהבעות הדמויות, בתפאורות עשירות וגם בהומור עתיר דמיון, בעל נגיעות ליריות לפרקים.
פרנקן יצר בתקופה שבה הקומיקס נתפס כיצירה המיועדת בעיקרה לילדים וחיבר סיפורים נגישים לקהל הצעיר בלי לשכוח לזרוע בהם גם פרטים המתגלים רק אחרי קריאה מעמיקה.
החל מסוף שנות ה־1970 יצר פרנקן גם יצירות קומיקס בעלות אופי בוגר ופוליטי יותר ובנושאים אקולוגיים.
אנדרה פרנקן נולד בשנת 1924 באטרבק, אחד היישובים באזור בריסל רבתי, שהיה גם מקום הולדתו של הקומיקסאי הרז'ה.
כשהיה בן חמש עברה משפחתו של פרנקן לגור ברובע סמוך, איקסל.
אביו היה פקיד בנק חמור סבר.
לימים סיפר פרנקן שהאווירה המתסכלת והמחניקה של רצינות יתרה ששררה בביתו בתקופת ילדותו היא זו שיצרה בו צורך עז להצחיק ולבדר.
פרנקן התחיל לצייר בגיל חמש כשקיבל במתנה לוחית שחורה עליה צייר בגירים.
הוא צייר לעיתים קריקטורות של הסובבים וצייר קצת גם בתקופת לימודיו במכללת סן בוניפאס, שבה למד גם הרז'ה כמה שנים לפניו.
פרנקן אהב גם את העיתון ההומוריסטי הצרפתי "L'Os à moelle" (העצם עם מח) שהיה פחות מאויר.
כנער אהב פרנקן סרטים אמריקאים עם לורל והארדי, בסטר קיטון, הרולד לויד, מק סנט ויותר מכולם – אהב את צ'רלי צ'פלין.
גם השפה הוויזואלית וההומור בסרטי וולט דיסני נתנו לו השראה.
פרנקן העריץ גם את יצירתו של טקס אוורי שממנו למד לתאר תנועה בצורה קומית, ובתחילת דרכו חיקה את סגנונו של ז'יז'ה.
השפיעה עליו גם הצבעוניות בציוריו של רובנס ושל הציירים הפרימיטיבים הפלמים.
בין הסופרים משכו אותו בעיקר ז'ול ורן וספרו של דניאל דפו, "רובינזון קרוזו".
אחרי סיום לימודים הומניים במכון סן בוניפאס-פרנאס החליט אביו לרשום אותו ללימודי אגרונומיה.
בעזרת אמו שכנע פרנקן את אביו לוותר על הרעיון ולאפשר לו ללמוד בבית הספר הגבוה לאמנויות סן לוק, מוסד חינוך קתולי לאמנויות אותו עזב לבסוף אחרי תקופה קצרה.
פרנקן למד שם טכניקות ציור בצבע, רישום בפחם, ציורים של מוטיבים רומיים או ביזנטיים, ציור מודל ושיעורי קורות הקדושים (הגיוגרפיה).
כללי הצניעות במוסד אסרו על שימוש במודל עירום נשי.
בדרך כלל הסטודנטים עצמם שימשו כמודלים עבור הסטודנטים האחרים.
בימי מלחמת העולם השנייה בזכות מעמדו כסטודנט בסן לוק, חמק פרנקן מהמגבלות שהוטלו על התושבים ומעבודות שנכפו עליהם.
לימים הודה שכל מה שלמד בסן לוק לא היה "מיותר" בסופו של דבר.
אולם באותה תקופה, כשנה לאחר תחילת לימודיו, חש פרנקן שהוא כבר למד את כל מה שהמוסד היה מסוגל להעניק לו והחל להשתעמם.
באותם ימים ימים פגש פרנקן את הקומיקסאי אדי פאפ, מפגש שהשפיע על המשך מהלך חייו.
המפגש בין השניים התרחש בסן לוק, בעת ביקורו של פאפ, שהיה בעצמו בוגר המוסד.
פאפ התרשם מאוד מציוריו של פרנקן הצעיר והציע לו להצטרף ל־CBA, סטודיו קטן לסרטי אנימציה שבו עבד.
מבחינת פרנקן, ההצעה לא יכלה להגיע בזמן מתאים יותר שכן בית הספר סן לוק נאלץ לסגור את שעריו בשל ההפגזות האוויריות בתקופת המלחמה.
בספטמבר 1944, ללא הכשרה מוקדמת, היה פרנקן ליוצר סרטי אנימציה, עיסוק חדש לחלוטין עבורו.
פרנקן נאלץ להסתדר בכוחות עצמו, ללא כל הדרכה או הנחיה.
בעקבות שחרור בלגיה מהכיבוש הגרמני, נוצרה תחרות בין התעשייה המקומית לבין תעשיית סרטי האנימציה אמריקאית והסטודיו CBA פשט את הרגל.
עם זאת, פרנקן הפיק תועלת מעבודתו בסטודיו ובמיוחד בשל ההיכרות שעשה עם שותפיו לעבודה, הקומיקסאי מוריס, שהיה מופקד על הציור בדיו ועל עבודת ההצללה, והקומיקסאי פיו (Peyo) שהיה מופקד על עבודת צביעת הציורים בגואש.
בשנת 1945 היה פרנקן מובטל.
מוריס, שכבר פרסם ציורים הומוריסטיים וקריקטורות במגזין "מוסטיק" ("יתוש", מגזין לתוכניות רדיו בהוצאת המו"ל שארל דופווי), סיפר לפרנקן שהמו"ל מחפש מאיירים עבור מגזין אחר שלו, "ספירו" (Spirou).
פרנקן, מוריס ואחרים מצאו אז בית במגזין זה.
במקביל פרסם פרנקן ציורים "מקצועיים" בכתב העת של ארגון הצופים הקתולים הבלגים, Plein-Jeu.
לשם כך הוא התעמק בעולם הצופים, על תלבושותיהם ומנהגיהם שעליהם למד מהמאייר פייר ז'ובר ומהעורך הראשי הנמרץ של כתב העת, ז'אן-ז'אק שלנס, בין היתר.
בשנים 1945–1952 יצר פרנקן עבור "מוסטיק" כארבעים ציורים, שכללו כמה עיצובים לשער המגזין, קומיקס המתאר גגים מפתיעים המתפרסים על פני עמוד אחד (פורמט המכונה gags en une planche - גג בעמוד אחד) וכן איורים עבור מודעות פרסום.
כבר בתחילת דרכו בספירו זכה פרנקן להערכה בזכות דמויותיו ההבעתיות ובשל נטייתו להומור שחור מעודן (גיבוריו נקלעים למצבים קשים אך הדבר מתקבל על ידי הקורא בזכות סגנונו הקומי).
באותה תקופה יצר פרנקן כמה שערים בטכניקת ווש (ציור מונוכרומטי בצבעי מים או בדיו מדוללים) עבור השבועון Bonnes Soirées.
באותם הימים ז'יז'ה היה המאייר הראשי של "ספירו" ויצר כמעט את כל הקומיקסים של המגזין: ספירו ופנטזיו, ואלארי (Valhardi), דון בוסקו, עמנואל, ועוד.
ריכוז המטלות בידי ז'יזה הטיל עליו עומס רב.
בעצת שארל דופווי כינס ז'יז'ה בביתו שבווטרלו את המאיירים החדשים: וויל, מוריס (שעבד על פרויקט בנושא בוקרים עבור אולפן האנימציה) ופרנקן שלקח על עצמו את המשך העבודה על הסדרה "ספירו ופנטזיו".
הקבוצה עבדה בחדר השינה של ז'יז'ה ובת זוגו.
לפרקים הגיעו גם מאיירים נוספים לסטודיו המאולתר להתייעצות וביניהם גם פיו, יוצר סדרת הדרדסים.
בתחילת שנת 1946 הפליג פרנקן ביצירת המשכים ל"ספירו ופנטזיו": "הירושה" ו"הטנק" שראו אור בשנת 1947 ב"אלמנך ספירו".
שקיבץ בתוכו קומיקסים שונים של מאיירי הבית של דופווי.
פרנקן עבר מבחן זה בהצלחה וז'יז'ה הרשה לעצמו לעזוב את הסדרה כדי לנסוע לאיטליה לשם תחקיר לקראת הסדרה השנייה של "דון בוסקו".
ביוני 1946 התפנה פרנקן גם להשלמת הסדרה ה"טרומית" של ז'יז'ה "ספירו והבית הטרומי" שראתה אור באלבום "רדאר הרובוט".
פרנקן ידע להיצמד בדיוק לסגנון הקריקטורי של קודמו, כך שלא ניתן היה להבדיל במעברים מיוצר ליוצר.
לאחר מכן עבר פרנקן ביד בטוחה לפרק "הירושה של ספירו".