tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האמון הוא סרט פעולה אמריקאי שהוצא לאקרנים ב-13 במרץ 2016. הסרט מבוים בידי בנג'מין ברוור ואלכס ברוור ומככבים בו ניקולס קייג' ואלייג'ה ווד לצד אנסמבל שחקנים.
הסרט מגלם בפני הצופה את הרציונל שמאחורי עולם הפשע ועל השלכותיה ההרסניות.
הסרט מתאר צמד בלשים מלאס וגאס, אשר מאסו בעיסוקם.
בהמשך, נתקל אחד מהצמד בסיטואציה שעוררה את תשומת לבו: פושע מתחיל ששוחרר בדמי ערבות גדולים, יחסית, בסך 20,000 דולר.
בניסיון להתחקות לפשר דבר זה הוא פנה לעמיתו במטרה לפענח תעלומה זו.
בהמשך מתואר כי הצמד מגלים האנגר מסתורי בפאתי לאס וגאס, מתחת לדירת מגורים, שם הם בטוחים שנמצאת כספת מלאה כסף.
הם מתחילים בתכנון השוד הזה, כאשר בהמשך המאורעות העניינים מסתבכים.
האמן הגדול מכולם הוא סרט מוזיקלי מסוגת דרמה היסטורית שנכתב על ידי ג'ני ביקס וביל קונדון ובוים על ידי הבמאי מייקל גרייסי.
הסרט מגולל את הדרך בה פי.
ברנום יצר את "קרקס האחים רינגלינג וברנום את ביילי" והקנה לעצמו פרסום נרחב ברחבי העולם.
בסרט מככבים יו ג'קמן כפי.
ברנום, מישל ויליאמס, זאק אפרון, זנדאיה ורבקה פרגוסון.
הסרט יצא לאקרנים ב-25 בדצמבר 2017. בישראל, הסרט יצא לאקרנים ב-28 בדצמבר 2017.
הסרט הפך להצלחה קופתית מפתיעה והכניס 433 מיליון דולר ברחבי העולם.
הפסקול שלו זכה גם הוא להצלחה מרשימה ונמכר, לפי אתר בילבורד, ביותר ממיליון עותקים בארצות הברית.
הסרט מגולל את סיפור חייו של פי.
ברנום ואת התהליך שהוביל אותו לייסוד "קרקס האחים רינגלינג וברנום את ביילי", מה שהקנה לו שם ופרסום עולמי נרחב, בד בבד עם בחינת מערכות היחסים שניהל ברנום עם הסובבים אותו במקביל לפתיחת וייסוד הקרקס.
הסרט נפתח עם הופעת קרקס ("The Greatest Show") בהנהגתו של האמן האמריקאי המפורסם פי.
ההופעה נמוגה והסרט חוזר אחורה אל תקופת ילדותו של ברנום הצעיר, המתלווה לאביו בעבודתו כחייט עבור מר האלט האמיד.
ברנום הצעיר מתבדח עם צ'אריטי האלט, תלמידת בית ספר פרטי ויוקרתי, אך בעקבות מעשה הקונדס, ברנום זוכה לנזיפה חמורה מאביה ומאביו ואילו צ'אריטי מקבלת ריתוק מהוריה.
השניים נפגשים שוב מאוחר יותר בחוץ, שם צ'אריטי מספרת לברנום כי היא נשלחת לבית הספר במקום מרוחק, ואילו ברנום מרגיע אותה כי הם לא יופרדו למרות זאת ומראה לה בית נטוש העומד במורד רחוב בית הוריה.
השניים שומרים על קשר לאורך כל הדרך, באמצעות מכתבים, עד שהם נפגשים שוב בבגרותם (הם שרים יחדיו את השיר "A Million Dreams").
בסופו של דבר הם נישאים ומגדלים שתי בנות בדירה פשוטה בניו יורק ("(Reprise) A Million Dreams").
המשפחה חיה חיים פשוטים - אך בעוד צ'אריטי מאושרת מחייה, ברנום חולם להעניק לה את חיי העושר והנוחות שהורגלה אליהם בילדותה, ויותר מזה.
כשברנום מפוטר מעבודתו כפקיד בחברת הספנות, לאחר שהחברה פשטה את הרגל בעקבות טביעת ספינות המסחר שלהם בטייפון, הוא מרמה את הבנק ומושך ממנו הלוואה גדולה באמצעות שימוש במסמך של ספינות המסחר (הטבועות) של מעסיקו לשעבר, כערבונות.
בעזרת ההלוואה, ברנום פותח את "המוזיאון האמריקאי של ברנום" - מוזיאון המציג בובות שעווה מתוך נושאים מעניינים, כולל חיות ודמויות היסטוריות שונות.
בחיפוש אחר דרכים לקדם את עבודתו, ולהילחם בביקורת הקשה בעיתונות ושל קבוצת המקומיים שמתארגנת נגדו, הוא מנסה להתקרב גם למעמד העליון בעיר, תוך כדי עימותים עם אביה של אשתו.
לצורך כך הוא רוכש את הבית הנטוש אותו הראה לצ'אריטי בילדותם.
לשם ההמשך ההתחככות במעמד העליון, ברנום פוגש את פיליפ קרלייל (זאק אפרון), מחזאי מקומי מצליח.
הוא משכנע אותו להצטרף למיזם שלו ("The Other Side"), תוך כדי הבטחה שהצטרפותו ללהקה תשחרר אותו מן הלחצים הכרוכים בלהיות בן למעמד העליון.
עם הגעתו של קרלייל למיזם, קרלייל מתאהב באחת מן האמניות, אקרובטית טרפז בשם אן וילר (זנדאיה).
קרלייל מצליח לארגן לברנום וללהקתו פגישה עם המלכה ויקטוריה.
המלכה משועשעת משחקני הקבוצה יוצאי הדופן.
במהלך הפגישה, ברנום פוגש את ג'ני לינד, זמרת אופרה וסופרן שוודית מפורסמת, שאותה הוא משכנע להופיע באמריקה, תוך כדי שהוא משווק את עצמו בתור האמרגן האישי שלה.
הופעתה הראשונה באמריקה הופכת להצלחה מסחררת וזוכה לשבחים רבים מאוד ("Never Enough").
בעקבות כך, ברנום מחליט לקחת אותה לסיור ברחבי ארצות הברית, אך במקביל הוא מזניח את הקרקס המקורי שלו, לאכזבת קרלייל ואמני הלהקה.
האמנים מתחילים לחוש כאילו הם שוב זוכים לחוסר הכרה ולהתעלמות מוחלטת ("This Is Me").
בינתיים, קרלייל ואן, שהתקרבו זה לזה, התאהבו והחלו קשר רומנטי, שניהם עומדים מול הלחץ של הנורמות החברתיות, לחץ אשר מניע את וילר לנתק את הקשר ("Rewrite the Stars").
צ'אריטי גם היא מרגישה יותר ויותר מרוחקת מבעלה, אשר נמצא בסיור עם לינד, בזמן שהיא נשארת בבית לטפל בבנותיהם ובעיקר בתחושת בדידותה ("Tightrope").
במהלך הסיור עם ברנום, לינד נקשרת אליו רגשית יותר ויותר, ואף מעזה לחזר אחריו.
במהלך סיום המופע שלה ("(Reprise) Never Enough"), כאשר ברנום עולה לבמה, לינד מנשקת אותו בשפתיו בהפתעה רבה ובאימפולסיביות, הנשיקה מצולמת.
וכאשר ברנום איננו נענה לחיזוריה, לינד מרגישה נבגדת, כי גם בילדותה נבגדה בידי החברה, ולכן מבטלת את הסיור בהתקף זעם.
ברנום הנסער חוזר הביתה בדיוק בזמן שהקרקס עולה באש, כתוצאה ממאבק בין מפגינים זועמים לבין אמני הלהקה.
במהלך התוהו ובוהו, קרלייל מאמין שאן לכודה בבניין הבוער, והוא רץ פנימה.
אך כאשר אן מתגלה ללא פגע מחוץ לבניין, ברנום מחליט להיכנס לבניין הבוער עצמו על מנת להציל את קרלייל.
הבניין כולו מתמוטט, ולמרות שאין הרוגים, רוב האביזרים והתפאורות של הקרקס נהרסים וקרלייל עצמו נפצע קשה.
עם זאת, השמועות על ביטול הסיור של ג'ני לינד וגם על יחסיו האינטימיים של ברנום עם לינד, מגיעות לניו יורק.
הדבר מביא לא רק לקשיים כלכליים נוספים, כתוצאה מאובדן ההכנסות מהסיור, אלא גם לפינוי משפחתו מאחוזתה ולהתנכרותה של צ'אריטי כלפי ברנום.
מדוכדך וחסר תקווה, הוא מתמכר לאלכוהול, אך אמני הלהקה מוצאים אותו ומשכנעים אותו לבנות מחדש את הקרקס.
בהחלטה נחושה, ברנום מחליט להתמקד במטרותיו וביחסיו עם הסובבים אותו ולא להיסחף על ידי המוניטין והעושר ("From Now On").
בינתיים, קרלייל הפצוע מתעורר בבית החולים עם אן לצידו, השניים חולקים רגע אינטימי ומחליטים להמשיך את הקשר הרומנטי שלהם למרות הלחץ החברתי.
בארנום מבקר את צ'אריטי המנוכרת, בבית הוריה, והשניים מחליטים לבנות מחדש מערכת יחסים מכובדת, בוטחת ומלאת אמון.
לאחר קשייו הניכרים למצוא בנק שיהיה מוכן להלוות כסף על מנת לבנות מחדש את הקרקס, קרלייל שמתאושש מציע להשתמש ברווחיו מהמופעים (10% מסך הכנסות הקרקס) על מנת לבנות את הקרקס מחדש, תמורת הכנסתו כשותף מלא ברווחים.
עם זאת, מכיוון שהקרקס נכשל ונהרס לחלוטין במיקומו המקורי (במרכז העיר מנהטן), והיות ועלויות הקרקע והבנייה יקרות מאוד, ברנום מחליט לבנות אותו מחדש כקרקס באוהל גדול ליד הנמל.
הקרקס החדש, הופך להצלחה מסחררת; ולאחר מכן ברנום מחליט למסור את מושכות ניהול הקרקס לקרלייל, במטרה לפרוש ולהעניק זמן רב יותר למשפחתו.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות יו ג'קמן פי.
מישל ויליאמס צ'אריטי ברנום אשתו של ברנום.
רבקה פרגוסון ג'ני לינד לורן אלרד קול שירה זאק אפרון פיליפ קרלייל זנדאיה אנדי "אן" וילר אחותו של וי.
קיילה סטל לטי לוץ האישה המזוקנת פול ספארקס ג'יימס גורדון בנט האב שאנון הולצאפפל הנסיך קונסטנטין האיש בעל הקעקועים.
וילר אקרובט ואחיה של אן.
סם האמפרי צ'ארלס סטרטון אמן נמוך קומה הידוע בשם הבמה "גנרל טום אצבעוני".
אריק אנדרסון מר או'מאליעוזרו של פי.
ברנום וקופאי בקרקס, כייס לשעבר.
נטשה ליו בורדיזו דנג יאן אקרובטית ומומחית סכינים סינית.פאול ספרקסג'יימס גורדן בנטמבקר תיאטרון ובעליו של "ניו יורק הראלד".ראדו ספינגל"הענק האירי"הזדהה כ"ואסילי פאלאווס".לוצ'ינו אקונה ג'וניור"איש כלב"מבוסס על פדור ג'פטיצ'ו.
דניאל אברידג' "האיש השמן בעולם"שקל 500 פאונד על פי דבריו, פי.
שיווק אותו במשקל של 750 פאונד.שולר הנזלימנהיג המוחים אוסטין ג'ונסון קרוליין ברנום בתם של פי.
קמרון סילי הלן ברנום בתם של פי.
ויל סוונסון פילו ברנום חייט, אביו של פי.
פרדריק לה-נה בנג'מין האלט אביה של צ'אריטי קתרין מייזל האנה האלט אמה של צ'אריטי גייל ראנקין המלכה ויקטוריה
בנג' פאסק וג'סטין פול כתבו את שירי הסרט.
ב-16 בנובמבר 2018 יצא אלבום רמיקס תחת השם: "The Greatest Showman: Re-imagined", ובו גרסאות כיסוי של שירי הפסקול מבוצעים על ידי אמנים כמו ג'יימס ארתור ואן-מארי, שרה ברליס, קלי קלרקסון, קשה, פינק, פאניק!
שנה פרס קטגוריה מועמד תוצאה 2017 פרס גלובוס הזהב השיר המקורי הטוב ביותר - קולנוע "This Is Me"
הפרויקט על הסרט הוכרז לראשונה בשנת 2009, ואיתו הוכרז כי יו ג'קמן יככב בתפקיד הראשי.
באוגוסט 2011, חברת ההפצה פוקס המאה ה-20 שכרה את מנהל הפרסומות ואמן האפקטים חזותיים, מייקל גרייסי, לתפקיד ביום הסרט.
באותו השלב, הסרט נועד להוות דרמה היסטורית לחלוטין, ללא אלמנטים מוזיקליים כגון שירים או ריקודים, אך בעקבות התערבותו של גרייסי בפרויקט, הסרט התפתח למחזמר.
לדברי ג'קמן בין השיקולים שעיכבו את הפקת הסרט במשך שבע שנים היה, בין השאר, חוסר נכונותם של האולפנים לקחת סיכון נגד המחזמר המקורי שנכתב על חייו של פי.
תפקידה של ג'ני לינד היה מיועד במקור עבור השחקנית אן האת'ווי, אבל רבקה פרגוסון קיבלה את התפקיד במקומה.
ב-15 ביוני 2016 דווח כי זאק אפרון ניהל משא ומתן עם האולפנים עבור תפקיד בסרט.
לאחר מכן, ביולי 2016, מישל ויליאמס לוהקה לצוות השחקנים.
החזרות לקראת הסרט החלו באוקטובר 2016 בניו יורק, ואילו הצילומים הראשיים החלו ב-22 בנובמבר 2016.
במקור, הסרט היה אמור לצאת לאקרנים ב-25 בדצמבר 2016, אך תאריך יציאתו נדחה לשנה מאוחר יותר, בשל שיקולי האולפנים שרצו למנוע תחרות מול הסרט "לה לה לנד".
האמונה בגורל היא האמונה המבוטאת בכתבי הקודש של דת האסלאם, בכך שכל דבר שקורה בעולם הזה הוא לפי רצונו של אללה.
על פי אמונה זו, אללה יודע את מה שהיה בעבר ואת מה שיהיה בעתיד.
אין בשמיים או בארץ או ביניהם תנועה או חידלון, כוח או התרחשות, אלא ברצון אללה הכל-יכול.
על פי הכתוב בקוראן (פרק 3, פסוק 45): "הדברים כולם בידי אללה".
ובפרק 42 פסוק 153: "אל אללה ישובו הדברים".
האמונה בגורל פירושה אמונה בכך שאללה ידע כל דבר.
מוחמד, שעל פי אמונת האסלאם הוא שליחו של אללה, אמר: "ודע לך שמה שהחטיא אותך לא היה פוגע בך.
ומה שפגע בך לא היה מחטיא אותך".
וכן: "העזר באללה, אל תתייאש, ואם פגע בך משהו אז אל תגיד: לו הייתי עושה כך וכך.
אלא אמור: רצה האל, ומה שרצה עשה.
מפני שהמילה 'לו', תפתח את הדלת לשטן".
יחד עם הגורל הצפוי מראש, על פי אמונת האסלאם האדם בעולם הזה חופשי לעשות דברים מסוימים, ואינו חופשי לעשות דברים אחרים.
המעגל הראשון, שאין בו חופש פעולה, וביום הדין לא יתחשבנו איתו על מה שקרה כי הוא במעגל הזה אינו חופשי.
למשל: גובה האדם, צבע העור והעיניים, אם הוא נברא עשיר או עני, מקום הלידה שלו, כל אלה הם בידי אללה.
דברים שנעשו כתוצאה מרצון אללה, עליהם לא ייתן האדם את הדין.
בנושאים הללו, על האדם להאמין בגורל, ואם ניזוק מדבר כלשהו, עליו להתאפק ולבקש מאללה רחמים, ולא להתנגד למה שאללה רוצה.
מוחמד אמר: "מוזר עניין המאמין.
עניינו כולו טוב, ואין דבר כזה אלא למאמין.
אם יהיה לו טוב, יודה לאללה ויהיה לו טוב.
ואם תפגע בו רעה, יתאפק ויקבל את הגזירה, ויהיה לו טוב".
וכן אמר: "מי שמתאזר בסבלנות, יעזור לו אללה בסבלנות, ולא ניתנה לאדם תכונה רחבה וטובה יותר מהסבלנות".
המעגל השני שחי בו האדם הוא המעגל החופשי.
במעגל הזה נמצאים המעשים שהאדם עושה לפי ההחלטות ולפי הבחירה החופשית שלו, ואם יימנע מלעשות, גם זה לפי ההחלטה והבחירה שלו.
לכן אללה ייתן לו שכר או יעניש אותו ביום הדין על המעשים הללו.
על פי אמונת האסלאם, אללה ייחד את האדם משאר בעלי החיים בשכל אשר נתן לו, כך שהאדם יכול להבחין בין הטוב והרע, בין המועיל למשחית, בין האמת וההבל.
בפרק 76, פסוק 3 של הקוראן נאמר: "אל הנתיב הובלנו אותו, אז הוא יכיר טוב או יכפור".
להאמין או לכפור, להתפלל או לא, לצום או לא לצום, לעלות לרגל או לא לעלות לרגל, להסתכל על דברים אסורים או לא, לתת צדקה או לא לתת, להתנהג בצורה טובה או להתנהג בגסות.
כל אלה פעולות שאדם עושה או נמנע מלעשות מתוך החלטה חופשית, ולא מתוך גזירת הגורל או צו אלוהי.
לכן, ביום הדין, אללה יבוא חשבון עם האדם על מעשיו.
בפרק 74, פסוק 38 נאמר: "כל נפש ערבה למעשיה".
על פי אמונה זו, אללה אינו מחייב את האדם לעשות צעד בעל כורחו.
אמנם, אללה יודע עוד לפני לידת האדם את מעשיו בעתיד, אבל בכל זאת האדם פועל מרצונו החופשי.
בעניין זה כתב חסן בן עלי, נכדו של הנביא מוחמד, לחסן אלבסרי : "מי שלא מאמין בגזירת הגורל, לטוב ולרע, הוא כופר.
אך מי שמאשים את אללה במעשיו - כופר שבעתיים." הרי האדם לא יודע מה כתוב בלוח הגנוז; אך הוא הצטווה לבצע את פקודות ריבונו, שלא הטיל על האדם יותר מיכולתו.
כפי שנאמר בפרק 2, פסוק 286 של הקוראן: "אללה אינו מחייב נפש בעול, זולת מידת יכולתה".
על פי הכתוב במקומות רבים בקוראן, האמונה בגורל שידוע רק לאללה - מביאה איתה שלוות נפש, סבלנות, דבקות במצוות האל, הימנעות מנזקי החיים, ושחרור מפחדי היום-יום.
למשל: "אולם ייתכן כי תמאסו בדבר למרות שהוא טוב לכם, וייתכן שתאהבו דבר למרות שהוא רע לכם.
ואללה יודע את אשר לא תדעו" (פרק 2, פסוק 216), וכן "(המלאך) גבריאל אמר לי, שלא תמות נשמה עד שתקבל את כל הפרנסה שלה ואת כל הזמן שלה, לכן תיראו מאללה ותטיב בקשת פרנסתכם".
האמן הוא דמות ספרותית מתוך הרומן "האמן ומרגריטה" של מיכאיל בולגקוב.
דמותו מופיעה לראשונה בפרק 13 - "הופעתו של הגיבור".
אדם כבן 38 השוהה בבית-חולים לחולי-נפש, מתגנב בחצות לחדרו של המשורר איוון בְּלִיבַּיִת השוהה בבית חולים הנ"ל בגין מאורע גרוטסקי (התחקות אחר וולנד), לדידו, תייר או מרגל אשר מעורב במותו של ברליוז (ראש אגודת האסוציאציות הספרותיות במוסקבה), במשכן-הסופר גריבויידוב.
האמן מתעב צעקות ומתיירא מחושך.
הוא מגלה את לבו לאיוון ומספר כי גנב מהאחות הראשית צרור-מפתחות, ולכן ביכולתו לצאת אל המרפסת המשותפת המתארכת לאורך הקומה.
"מדוע אינך נס אל נפשך?" שואל איוון "או שמא הקומה רמה?" כי "הנני נטול-בית", עונה האמן.
הוא מגנה את שיריו של איוון ואומר: "אל נא תכתוב עוד".
האמן עבד כהיסטוריון במוזיאון במוסקבה ותרגם מ-5 שפות: אנגלית, צרפתית, גרמנית, לטינית ויוונית.
עקב כך, הוא שקע בדיכאון ושרף את כתב-היד.
הוא מגולל בפני איוון בליבית את סיפור היכרותו עם בחירת ליבו – מרגריטה: הם נפגשו לראשונה בטברסקיה בידה החזיקה זר פרחים צהובים שהיו בעיניו מבחילים.
היא פנתה לסמטה והוא התחקה אחר עקבותיה.
היא נעצה בו מבטה ועיניה היו גלמודות ושאלה: "האם הינך אוהב את פרחיי?" "לא" השיב האמן.
הוא אומר לאיוון: "אהבה קפצה עלינו כליסטים מזוין".
מרגריטה הייתה נשואה, אך עם מאהבה, האמן, התראתה בערבים בדירתו.
האמן מסולק מדירתו בשל מכתב קובלנה-פלילית מאת אלוזיי מוגרץ' - שכנו.
הם נפגשים שוב לאחר שמרגריטה פונה לוולנד בבקשה להתראות עם אהובה עם תום נשף השטן.
האמן מת במרתפו לאחר שלגם יין מורעל של עזאזלו, אך לאמיתו של דבר גופתו מצויה בחדר מספר 118 בבית-החולים לחולי-נפש.
למעשה, הוא זוכה לחיי שלווה ומצטרף לסוויטה של וולנד יחד עם אהובתו אל מסע מעל פני האדמה.
שיר האמונה הוא שיר שחיבר הראי"ה קוק.
השיר נכלל בקובץ שיריו "אורות הראי"ה".
השיר עוסק בערך התחייה הלאומית, בתוכנה וביעדיה.
השיר נכלל גם במספר קובצי שירים של יהודי תימן ("דיוואן"), וזכה למספר ביצועים.
אחד המפורסמים שבהם הוא של דוד רפאל בן-עמי.
בחוברת בה נתפרסם נכתב שיש לשיר אותו במנגינת "התקווה".
השיר המקורי תקוותנו שנכתב כבר ב-1878 עבר בראשית המאה ה-20, מספר שינויי נוסח על ידי בני היישוב.
דעתו של הראי"ה קוק לא הייתה נוחה מחלק מנוסח "התקווה" בפרט במתכונתה החדשה, ושיר זה נכתב כתגובה לכך, כשמטרת הראי"ה היא להעמיד את סוגיית התחייה הלאומית של עם ישראל במבט התורני האמוני.
ההבדל השני הוא בתוכן התחייה, בעוד התכלית הלאומית המבוטאת בשיר התקווה היא "להיות עם חופשי בארצנו", בשירו של הראי"ה החיים הלאומיים של עם ישראל הם חיי קודש הכוללים יחס לארץ ישראל כארץ הקודש, עבודת ה' המתבטאת בעלייה לרגל לבית המקדש ובלימוד תורה.
בדומה לכך, בפזמון החוזר בנוסח המקורי של התקווה – השיר "תקוותנו", מופיע הביטוי "לשוב לארץ אבותינו, עיר בה דוד חנה", הראי"ה השתמש בביטוי זה, אך שינה את כינויה של הארץ ל"ארץ קדשנו".
בנוגע לשינויי הנוסח ב"התקווה" שנערכו בה בראשית המאה-20, למרות השינוי, רבים המשיכו לשיר את הנוסח המקורי של הפזמון: "עוֹד לֹא אָבְדָה תִּקְוָתֵנוּ / הַתִּקְוָה הַנּוֹשָׁנָה / לָשׁוּב לְאֶרֶץ אֲבוֹתֵינוּ / לָעִיר בָּהּ דָּוִד חָנָה" במשך יותר מיובל שנים.
כך למשל נהגו בקונגרסים הציוניים לפני קום המדינה.
בדומה לפזמון בשיר תקוותנו: "עוד לא אבדה תקוותנו..." משמש הבית הראשון בשיר האמונה: "לעד חיה בלבבנו" כפזמון השיר.
הלחן הנפוץ של שיר זה שימש במקורו לפסוק "הרנינו גוים עמו, כי דם עבדיו יקום, ונקם ישיב לצריו, וכיפר אדמתו עמו" ().
לרגל אירוע שנערך במלאת שנה למלחמת ששת הימים, הרב שלום נתן רענן, חתנו של הרב קוק, ביקש מהרב ישראל אריאל, אז תלמיד בישיבת מרכז הרב, להציע לחן ל"לעד חיה בלבבנו", והוא הציע את הלחן המוכר, שהתפרסם במהירות.
האמירות האסלאמית של אפגניסטן היא מדינה טוטליטרית תאוקרטית אסלאמית הנשלטת על ידי הטליבאן שהיא הממשלה בפועל באפגניסטן מאז 15 באוגוסט 2021, לאחר שהתקיימה גם כמדינה בשנים 1996–2001.
בין השנים 1996–2001, האמירות שלטה בכ-90% מהמדינה במסגרת תנועת מרד, בעוד שאר האזורים בצפון-מזרח היו בידי הברית הצפונית, ששמרה על הכרה בינלאומית רחבה כהמשך למדינה האסלאמית באפגניסטן.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר והכרזת המלחמה העולמית בטרור והכרזת מצד ארצות הברית, ההתנגדות הבינלאומית למשטר גברה באופן דרסטי, כשההכרה הדיפלומטית של איחוד האמירויות הערביות ופקיסטן בארגון כממשלה הרשמית של אפגניסטן בוטלה.
האמירות האסלאמית הופלה על ידי הברית הצפונית ב־17 בדצמבר 2001, דבר שחיזק את קואליציית ISAF שהוקמה לאחר פלישה אמריקנית למדינה חודשיים קודם לכן במסגרת מלחמת אפגניסטן.
הטליבאן המשיך להתייחס לעצמו כאיחוד האמירויות האסלאמיות של אפגניסטן בתקשורת רשמית משנת 2001 ועד 2021. הטאליבן שלט בחלק מהשטח דה פקטו בחלק מהזמן.
במהלך מתקפות הטליבאן ב-2021 שהתרחשו לאחר נסיגת הכוחות האמריקאים מהאזור, החזיר לעצמו הארגון את השליטה בפועל על השלטון באפגניסטן לאחר נפילת קאבול ב־15 באוגוסט 2021.
מדינות המערב השעו סיוע הומניטרי באפגניסטן בעקבות ההשתלטות של הטליבאן.
באוגוסט 2011 הבנק העולמי וקרן המטבע הבינלאומית עצרו גם את התשלומים.
ב-11 בנובמבר 2021 משמר זכויות האדם דיווח כי אפגניסטן ניצבת בפני רעב נרחב עקב קריסה כלכלית ומערכת בנקאות מקולקלת.
האמזונות של דהומיי היה הכינוי שנתנו נוסעים ומתיישבים אירופאים ליחידה מיוחדת בצבאה של ממלכת דהומיי במערב אפריקה (כיום בנין), אשר הורכבה מנשים בלבד.
לוחמות היחידה נודעו גם בכינוי אגוג'י או מינו.
היחידה פעלה מהמאה ה-17 עד סוף המאה ה-19.
דהומיי הייתה אחת המובילות בסחר העבדים במערב אפריקה.
דהומיי נהגה לתקוף את השבטים והממלכות שמסביבה, ולמכור את אזרחיהם כעבדים לממלכת איו השכנה, שבתורה מכרה אותם לסוחרי עבדים אירופאים.
המלחמות הממושכות דילדלו מאוד את כוח האדם של דהומיי.
צורך זה הביא ככל הנראה להקמת יחידה המורכבת כולה מנשים.
המלך הוגבד'גה (שלט בין השנים 1645-1686) הקים לראשונה יחידה של נשים אשר עסקה בציד פילים.
בתו של הוגבדג'ה, המלכה האנגבה, הקימה לעצמה משמר אישי שהיה מורכב כולו מנשים.
אחיה ויורשה של האנגבה, המלך אגאג'ה, הפך את היחידה לקרבית לכל דבר ועניין, והשתמש בה במלחמתו כנגד ממלכת סאווי השכנה ב-1727. מקורות אחרים מערערים על הטענה שהיחידה הוקמה בידי האנגבה, וסבורים שהיא לא הוקמה לפני ימיו של אגאג'ה.
לוחמות היחידה כינו את עצמן "אגוג'י", אשר בשפת הפון משמעותו "נשות המלך".
הלוחמים הגברים בצבא דהומיי כינו אותן "מינו", היינו "האימהות שלנו".
הכינוי "האמזונות של דהומיי" הגיע להן מאוחר יותר בידי מתיישבים ונוסעים אירופאים שקראו להן על שם האמזונות מהמיתולוגיה היוונית.
המלך גזו (שלט בין 1818-1858) היה שליט מיליטריסטי מאוד.
הוא הגדיל את צבא דהומיי ובכלל זה את יחידת הנשים.
בתקופת שלטונו, דהומיי כבשה מספר ממלכות אפריקאיות קטנות, אולם הובסה בקרב מול ממלכת איו.
ב-1890 פלשה צרפת לדהומיי (מלחמת צרפת-דהומיי הראשונה).
החיילים הצרפתים ציינו לשבח את כושר הלחימה של האמזונות, אולם המלחמה הסתיימה בתבוסתה של דהומיי, וצרפת סיפחה חלקים מהממלכה.
ב-1892 פלשה צרפת לדהומיי בשנית (מלחמת צרפת-דהומיי השנייה).
האמזונות מילאו חלק פעיל בלחימה, אולם הובסו לנוכח העדיפות הצרפתית בחימוש.
במהלך קרב אדגון ב-6 באוקטובר 1892, נהרגו 417 אמזונות ועוד 86 לוחמים גברים, מפגיעת כידונים צרפתיים.
הצרפתים איבדו באותו היום שישה אנשים בלבד.
המלחמה הסתיימה בתחילת 1894, ובעקבותיה סופחה דהומיי לאימפריה הצרפתית וצבא דהומיי פורק.
ישנם מקורות שונים באשר לאופן הגיוס של האמזונות.
נראה שמרבית המגויסות היו נשים משבטים אחרים שנלקחו בשבי.
מקורות אחרים מצביעים על כך שהמגויסות היו נשים דהומייניות חופשיות שהתגייסו לאימונים כבר בגיל שמונה.
חלקן התגייסו מרצונן, ואחרות גויסו בכפייה לאחר שהאבות או הבעלים שלהן התלוננו בפני המלך עליהן.
לעומת זאת ישנן עדויות שמרבית המגויסות היו במקור נשותיו של המלך (שלעיתים קרובות היו מאות מהן).
האמזונות מנו בין 1,000 ל-6,000 לוחמות - כשליש מצבא דהומיי כולו.
תיירים אירופיים ציינו שהאמזונות נחשבו לעיתים ללוחמות טובות יותר מהלוחמים הגברים.
הלוחמות עברו אימונים אגרסיביים וקשוחים ונחשבו לקדושות בדת הפון.
הן היו נשואות באופן טקסי למלך, ולפיכך נאסר עליהן לקיים יחסים או חיי משפחה עם גבר אחר.
אמונה עממית גרסה שקיום יחסים עם לוחמת מוביל למוות.
בחברה המסורתית והפטריארכלית של דהומיי, שירות בגדוד הנשים העניק לנשים הזדמנות להגיע לתפקידים בכירים ולצבור השפעה ואף ממון.
לנציגות מיחידת הנשים נשמר מקום של כבוד במועצת הממלכה של דהומיי.
בהדרגה, נציגות הלוחמות צברו כוח פוליטי רב והשפעה רבה על ענייני הממלכה.
בהשפעת האמזונות, דהומיי הפסיקה בהדרגה את הסחר בעבדים שגם יצר עבורה תלות בממלכת איו.
תחת זאת דהומיי החלה לסחור עם בריטניה באופן ישיר בשמן דקלים.
בעקבות פירוק צבא דהומיי, פורקה גם יחידת האמזונות.
הלוחמות לשעבר נאלצו לצאת לחיים אזרחיים.
קבוצה גדולה מהן התיישבה באבומה.
אגדות עם שונות גרסו שהן המשיכו בחשאי לבצע פעולות גרילה ולהתנקש בחייהם של קצינים צרפתיים.
שמועות אחרות גרסו שהן שמרו בחשאי על הטוען האחרון לכתר דהומיי.
היסטוריון שהתחקה אחר חייהן של כמה אמזונות לשעבר, גילה שכולן התקשו להסתגל לשינוי במעמדן.
מלוחמות שנהנו מיוקרה רבה, הן הפכו לנשים פשוטות בחברה פטריארכלית.
חלקן המשיכו לאמן נשים אחרות בשיטות האימונים המסורתיות של האגוג'י, אולם אף אחת מתוך ה"מגויסות" החדשות לא השתתפה מעולם בקרב.
בשנת 2019, הצליחה השחקנית לופיטה ניונגו למצוא אישה שהתאמנה עם האמזונות ולראיין אותה לסרט התיעודי Warrior Women with Lupita Nyong'o.
ב-1978 ראיין עיתונאי בניני אישה בשם נאווי מהכפר קינטה, אשר הציגה את עצמה בתור אחרונת האמזונות שעדיין בחיים.
נאווי טענה בין היתר, שהשתתפה בלחימה נגד הצרפתים ב-1892. היא נפטרה בנובמבר 1979 והיא בת יותר ממאה שנים.
האמזונות של דהומיי זכו לייצוגים רבים בתרבות הפופולרית במהלך השנים.
בין היתר, הן מופיעות בספרו של ז'ול ורן רובור הכובש.
האמזונות גם שימשו כהשראה ליצירתם של הדורה מילג'ה ביקום מארוול קומיקס.
בשנת 2015, אונסק"ו פרסם את הרומן הקומי "החיילות של דהומי" כחלק מסדרת אונסק"ו על נשים בהיסטוריה של אפריקה.
בשנת 2022 יצא לאקרנים הסרט "לוחמת" אשר מספר את סיפורן של האמזונות.
האמונד היא עיר במחוז לייק שבמדינת אינדיאנה שבארצות הברית.
העיר היא חלק מהמטרופולין של שיקגו, והעיר היחידה באינדיאנה שגובלת בשיקגו.
העיר נוסדה באמצע המאה ה-19 על ידי מתיישבים והיא אחת הערים העתיקות ביותר בצפון מחוז לייק.
על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2020 האוכלוסייה עמדה על 77,879 תושבים והחליפה את גארי כעיר המאוכלסת ביותר במחוז לייק.
מצפון העיר לדרומה, זורם ימת מישיגן עד לנהר קלומט הקטן שזורם ממזרח העיר למערבה לאורך גבולה הדרומי, שם הוא עובר מקו מדינת אילינוי לשדרת Cline.
מסילות ברזל וכבישים מהירים רבים חוצים את העיר לרבות קו החוף הדרומי, הכביש המהיר בורמן וכביש האגרה של אינדיאנה.
מקומות ידועים בעיר כוללים את הפארק סביב אגם וולף ואת הקזינו Horseshoe Hammond riverboat casino.
בתור חלק מאזור חגורת החלודה, העיר האמונד הייתה עיר תעשייתית כמעט מראשיתה, אך היא גם ביתם של קמפוס של אוניברסיטת פרדו ורבעים היסטוריים רבים הבנויים בארכיטקטורת המגורים והמסחר של תחילת המאה ה-20.
תושבי הקבע הראשונים הגיעו לאזור בסביבות 1847 כדי להתיישב על האדמה שבין נהר גרנד ונהר קולומט הקטן בקצה הדרומי של אגם מישיגן.
אותם מתיישבים היו חקלאים גרמנים שזה עתה הגיעו מאירופה וחיפשו אדמה והזדמנויות.
לפני אותה תקופה, האזור שימש כצומת דרכים לשבטים אינדיאנים, מגלי ארצות, מעבר של כרכרות דיליז'נס ומעבר אספקה למערב.
המיקום הנוח ושפע המים המתוקים מאגם מישיגן הובילו לתחילת התיעוש של האמונד בשנת 1869 כאשר מפעל אריזת הבשר של חברת ג'ורג' ה.
האמונד עקב אחרי סוחרים וחקלאים לאזור.
האמונד קיבלה את שמה ב-21 באפריל 1884, ונקראה על שם הקצב מדטרויט.
האמונד היא אחת הערים העתיקות ביותר במחוז לייק, כאשר קראון פוינט היא העתיקה ביותר שהוקמה ב-1834. לפי האנציקלופדיה של שיקגו, ג'ורג' הנרי האמונד, חלוץ בשימוש בקרונות קירור להובלת בשר טרי, השתמש לראשונה בשיטה זו עם חברת אריזת הבשר הקטנה שלו בדטרויט, מישיגן.
בשנת 1868, האמונד קיבל פטנט על עיצוב מכונית מקרר.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19, הוא בנה מפעל חדש בצפון אינדיאנה לאורך פסי הרכבת המרכזית של מישיגן.
האמונד מכרה בשר בשווי מיליון דולר בשנה.
עד 1875, סך המכירות עמד על כמעט 2 מיליון דולר.
בית האריזה הגדול של החברה בהאמונד התחרה באלו הממוקמים ב-Union Stock Yard שבשיקגו.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-19, כשהאמונד בנה מפעל חדש באומהה שבנברסקה, החברה של האמונד שחטה למעלה מ-100,000 בקר בשנה והחזיקה בצי של 800 מכוניות מקרר.
לאחר מותו של האמונד ב-1886, החברה הפכה פחות חשובה וכבר לא התחרתה עם בתי האריזה של שיקגו, שרכשו את החברה בתחילת המאה ה-20 ומיזגו אותה ל-National Packing Co.
ב-22 ביוני 1918, התרחשה תאונת רכבת הקרקס בהאמונד שאירעה כ-8.9 קילומטרים מזרחית לעיר, בתאונה נהרגו 86 בני אדם ו־127 נפצעו.
רובע הקניות במרכז העיר האמונד נמצא לאורך רחוב סטייט ושדרות הוהמן וכלל רשתות גדולות כמו סירס ו-JC Penney .
החנויות הגדולות ביותר במרכז העיר היו חנויות הכלבו גולדבלט ו-EC Minas.
החנות EC Minas נבנתה בשנת 1894 ופעלה עד אוגוסט 1984. הבניין ששיכן את החנות גולדבלט נרכש על ידי קמעונאי משיקגו ב-1931 ופעל עד 1982 עד שנסגר עקב פשיטת רגל.
חברת Pullman Standard Car בנתה טנקי שרמן M4 בהאמונד במהלך מלחמת העולם השנייה.
האדריכל ויקטור גרואן תכנן את קניון וודמר בשכונת וודמר בעיר.
הקניון נפתח בשנת 1954 והוקם מסביב לחנות קרסון פירי סקוט ושות'.
לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 1960, אוכלוסיית האמונד הגיעה לשיא של 111,698 תושבים.
אוכלוסיית האמונד ירדה במהלך שנות ה-70 וה-80 כמו ערים מתועשות אחרות בחגורת החלודה, כאשר אוכלוסיית העיר ירדה ל-94,000 בשנת 1980, ו-83,000 בשנת 2000. עם זאת, כלכלתה של האמונד הייתה מגוונת יותר מאשר שכנותיה העיר גארי, מזרח שיקגו, והצד הדרומי של שיקגו, שהסתמכו כולם על תעשייה כבדה (בעיקר ייצור פלדה).
לעומתם, הכלכלה של האמונד, הייתה תלויה בייצור קל, תחבורה ואחסון, קמעונאות, בנקאות וביטוח, שירותי בריאות, שירותי אירוח ואוכל, ובנייה.
בשנת 1981, שיטפון רעיל בגארי הוביל את האמונד להקים מחסום ברחוב 165, אחד הכבישים המחברים בין שתי הערים, מה שהוביל למתיחות מתמשכת עם גארי.
חברות ייצור בולטות בהאמונד כוללות את מפעל הסבון של יוניליוור, Atlas Tube, מפעל עיבוד המזון של קארגיל, מונסטר פלדה, Lear Seating Corporation, אלומיניום יופיטר, Tri-State Automation ו-Dover Chemical.
גם חברות אחסון ואחסנה היו בולטים, כאשר ל-אקסון מוביל ול-Marathon Petroleum יש מתקני אחסון נפט גדולים בעיר, ולפדקס יש מרכז הפצה.
בנוסף, מגרשי מסילות רכבת גדולים נמצאים בעיר, כאשר המטה של רכבת אינדיאנה הארבור בלט נמצא בעיר.
תחנת החשמל "המפעל לייצור קו המדינה" פעל על גבול מדינות אינדיאנה-אילינוי בין השנים 1929 ל-2012, ונהרס בשנת 2014.
קזינו "הקיסרית" נפתח בהאמונד ביוני 1996 והוחלף בקזינו Horseshoe Hammond בשנת 2001.
בפברואר 2006, התקבלה ההחלטה להרוס את קניון וודמר למעט החנות קרסון.
ועדת הפיתוח מחדש של האמונד הודיעה ביוני 2016 על תוכניות לבניית מתחם ספורט בשווי 12 מיליון דולר שיוקם על אדמת הקניון לשעבר.
החנות קרסון נסגרה ב-2018, ונהרסה ב-2019, כחלק מפירוק חברת האם שלה.
העיר שוכנת בגבולות אגם שיקגו, האב הקדמון של אגם מישיגן, וחלק ניכר משטחה מורכב משטחי דיונות ששוטחו לאחר מכן.
רוב העיר נמצאת על אדמה חולית עם שכבת אדמה עליונה שחורה שעובייה המשתנה בין לא קיים לעובי של כמה מטרים.
חלק ניכר מהחול הוסר למטרות כגון שימוש תעשייתי לייצור בטון וזכוכית.
+האמונד, אינדיאנה - פרופיל דמוגרפימבט השוואתי על אוכלוסיית האמונד גזע / מוצא אתני כמות
הערה: מפקד האוכלוסין של ארצות הברית מתייחס להיספנים/לטינים כאל קטגוריה אתנית.
טבלה זו אינה כוללת לטינים בקטגוריות אחרות ומשייכת אותם לקטגוריה נפרדת.
היספנים/לטינים יכולים להיות מכל גזע.
צפיפות האוכלוסין הייתה 3548.3 נפשות ל-1370 קמ"ר.
היספנים או לטינים מכל גזע היוו 34.1% מהאוכלוסייה.
היו 29,949 משקי בית, מתוכם ל-36.2% היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 37.0% היו זוגות נשואים שחיים יחד, ל-19.7% הייתה בעלת בית אישה ללא נוכחות בעל, ל-7.5% היה בעל בית גבר ללא נוכחות אישה.
30.3% מכלל משקי הבית היו יחידים, ול-9.7% היו מישהו בן 65 ומעלה שחי לבדו.
גודל משק הבית הממוצע היה 2.67 נפשות וגודל המשפחה הממוצע היה 3.36 נפשות.
הגיל החציוני בעיר היה 33.3 שנים.
ההרכב המגדרי של העיר היה 49.0% גברים ו-51.0% נשים.
צפיפות האוכלוסין הייתה 3630 נפשות ל-1401.6 קמ"ר.
היספנים או לטינים מכל גזע היוו 21.04% מהאוכלוסייה.
היו 32,026 משקי בית, מתוכם ל-31.8% היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 42.9% היו זוגות נשואים שחיו יחד, ל-16.9% הייתה בעלת בית אישה ללא נוכחות בעל, ו-34.8% לא היו משפחות.
29.7% מכלל משקי הבית היו יחידים, ו־10.9% היו מישהו בן 65 ומעלה שחי לבדו.
גודל משק הבית הממוצע היה 2.58 נפשות וגודל המשפחה הממוצע היה 3.23 נפשות.
הגיל החציוני היה 34 שנים.
ההכנסה החציונית למשק בית בעיר הייתה 35,528 דולר, וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 42,221 דולר.
לגברים הייתה הכנסה חציונית של 35,778 דולר לעומת 25,180 דולר לנשים.
ההכנסה לנפש בעיר עמדה על 16,254 דולר.
לפי העירייה, אותם עסקים המעסיקים 200 עובדים או יותר בהאמונד הם:
הנכסים הבודדים והמחוזות ההיסטוריים הלאומיים הבאים רשומים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים:
מורס דל פליין בית וגן
רובע המגורים ההיסטורי של פורסט-איבנהו
רובע המגורים ההיסטורי של פורסט-מוריין
רובע המגורים ההיסטורי של פורסט-סאות'ויו
הרובע ההיסטורי של גלנדייל פארק
הרובע המסחרי ההיסטורי של שדרת הוהמן
הרובע ההיסטורי של פארק אינדי-אילי
חברת ביטוח חיים נורת'ן סטייטס
המחוז ההיסטורי של רוסלנד-פורסט הייטס
בניין בנק המדינה של האמונד
המחוז המסחרי ההיסטורי של רחוב סטייט
הספרייה הציבורית של האמונד הממוקמת ברחוב סטייט 564, כוללת את חדר ההיסטוריה המקומית של סוזן ג'י לונג.
המערכת נהגה להפעיל את ה־E.B.
Hayward Branch בכתובת 1212 ברחוב 172 ובכתובת 7047 בגראנד אווניו.
הספרייה הציבורית של האמונד הייתה הספרייה הראשונה במדינה שהקימה איגוד מוכר, איגוד מקומי של AFSCME (הפדרציה האמריקאית של עובדי המדינה, המחוז והעיר).
רובינסון הייתה הנשיאה הראשונה של איגוד הספריות.
האמונד הפסידה לקבוצה מטאיפיי, טאיוואן בטורניר הבייסבול Little League World Series בשנת 1972.
האמונד רולרס, קבוצה באיגוד הכדורסל האמריקאי שנוסדה ב-2006, נמכרה לבעלים של ה-Quad City Riverhawks באותה שנה.
הקבוצה עברה לרוק פולס שבאילינוי ושמה שונה ל-סאוק ואלי רולרס.
האמונד סיזר אול-אמריקנס (1938–1941) והאמונד קאלומט בוקאנירס (1948–1949), היו קבוצות כדורסל מקצועיות בליגת ה-NBL.
שחקן היכל התהילה של הבייסבול לו בודרו ומאמן הכדורסל של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ג'ון וודן שיחקו שניהם עבור הקבוצה.
ה-Hammond Pros הייתה אחת מקבוצות הפוטבול המקצועיות המוקדמות ביותר בארצות הברית.
כאשר ליגת הפוטבול המקצועני האמריקאית הוקמה ב-1920, ה-Hammond Pros הייתה חברה בעלת זכויות בליגה, מה שהמשיך להתקיים גם כאשר הליגה שינתה את שמה ל-NFL ב-1922. עם זאת, ארבע שנים מאוחר יותר, כאשר ה-NFL החליטה לצמצם את מספר הקבוצות, היא עשתה זאת פשוט על ידי קיפול זיכיונות קטנים יותר.
המקצוענים של האמונד מעולם לא שיחקו בהאמונד.
במהלך ארבע שנות קיומם של ה-Hammond Pros, ל-NFL היו תשעה שחקנים אפרו-אמריקאים, שישה מהם שיחקו עבור הקבוצה.
המאמן האפרו-אמריקאי הראשון של ה-NFL היה מאמן היכל התהילה פריץ פולארד מהקבוצה.
האמונד נחשבת לעיר לפי חוקי אינדיאנה.
לכן יש לה ראש עיר ומועצת עיר בת תשעה חברים.
בית העירייה של האמונד ממוקם בשדרת קולומט 5925. למועצת העיר האמונד יש ישיבות שנקבעו לימים השניים והרביעיים של כל חודש.
בקומה השנייה של בניין העירייה נמצא בית משפט עירוני, שפועל בתחום שיפוט מוגבל בתוך מחוז לייק.
בית המשפט מטפל לא רק בהפרות פקודות מקומיות ובעניינים פליליים קלים מסוימים, אלא גם בחלק ניכר מתביעות גביית החובות והפינוי שהוגשו במחוז לייק.
כל חברי מועצת העיר הם מהמפלגה הדמוקרטית.
+#שםתקופת כהונהמפלגה1מרקוס טאוול1884–1888רפובליקני2תומאס האמונד1888–1893דמוקרטי3פטריק ריילי1893–1894דמוקרטי4פרד ר.
בתי הספר של האמונד הם חלק מרשת החינוך "בתי ספר העירוניים של האמונד" (School City of Hammond).
רשת החינוך מעוגנת בחוק של מדינת אינדיאנה, שאינו תלוי בעיר האזרחית.
ביוני 2021, "בתי הספר העירוניים של האמונד" סגרה לצמיתות שני בתי ספר תיכונים בעיר: דונלד א.
גאוויט וג'ורג' רוג'רס קלארק, שנפתחו לראשונה בשנות ה-30 וה-60, בהתאמה.
תיכון ג'ורג' רוג'רס קלארק (נסגר 2021)
חטיבת הביניים ג'ורג' רוג'רס קלארק (נסגרה 2021)
חטיבת הביניים גביט (נסגרה 2021)
בית הספר היסודי בנג'מין פרנקלין
בית הספר היסודי וורן ג'י הרדינג
בית ספר יסודי ג'וסף הס
בית הספר היסודי וושינגטון אירווינג
בית הספר היסודי תומאס ג'פרסון
בית הספר היסודי פרנק או'באנון
בית הספר היסודי לו וואלאס
האקדמיה למדע וטכנולוגיה של האמונד (6–12)
סיינט קאסימיר (בית ספר יסודי)
סיינט ג'ון בוסקו (בית ספר יסודי)
סיינט ג'ון הבפטיסטי (בית ספר יסודי)
בתי ספר קתוליים נמצאים תחת רשת החינוך "הדיוקסיה הרומית-קתולית של גארי"
סיינט קתרין מסיינה, בית ספר יסודי קתולי, נפתח לפני 1959. לפני 2009 ירדה כמות הנרשמים אליו, עם 130 תלמידים באותה שנה, ובעקבות כך מצבה הכלכלי הידרדר.
בית הספר נסגר בשנת 2009.
מכללת קולומט של ג'וזף הקדוש
רוב הרחובות של האמונד פרוסים בתבנית רשת הדומה לרחובות שיקגו.
בעוד רחוב מדיסון בשיקגו משמש כנקודת יחס לרחובות צפון–דרום הכתובת "1" הראשון הוסרה; זה הופך כתובות בעלות חמש ספרות באילינוי לכתובות בעלות ארבע ספרות בהאמונד.
גבול המדינה משמש כנקודת יחס למספור רחובות מזרח–מערב.
ערים ועיירות אחרות בצפון מערב אינדיאנה המשתמשות במערכת המספור של האמונד הן: ווייטינג, מונסטר והיילנד.
I-90 – כביש האגרה של אינדיאנה, יציאות (עובר מצפון מערב לדרום מזרח):
I-80/94 – הכביש המהיר בורמן, יציאות (עובר ממערב למזרח):
לקו הרכבת הבין עירוני - קו החוף הדרומי, יש תחנה בשדרת הוהמן בנסיעה משיקגו לסאות' בנד שבאינדיאנה.
הוא מופעל על ידי ה-NICTD (מחוז התחבורה של צפון אינדיאנה).
אמטרק, תאגיד רכבות הנוסעים האמריקני, מספק שירות פעמיים ביום בשני הכיוונים, ומפעילה את רכבת הוולברין דרך תחנת האמונד-ווייטינג בין שיקגו לפונטיאק שבמישיגן, מעט צפונית לדטרויט.
נמל התעופה הקרוב ביותר לעיר הוא נמל התעופה הבינלאומי של שיקגו מידוויי במרחק של כ-25 קילומטרים בשיקגו.
הסעת האוטובוסים סופקה עד 2012 על ידי רשות האוטובוסים האזורית של צפון מערב אינדיאנה, אשר קיבלה על עצמה את האחריות ממערכת ההסעות של האמונד בשנת 2010, והקימה במקומה את מערכת ה-EasyGo Lake Transit.
כל האוטובוסים של EasyGo הופסקו ב-30 ביוני 2012 עקב חוסר מימון.
בנוסף, ישנה עצירה בתחנת דן רבין שבהאמונד בכמה מסלולים שיוצאים מהעיר גארי.
בית החולים היחיד בהאמונד הוא פראנסיסיאן סיינט מרגרט בריאות על גבול אינדיאנה-אילינוי, מעבר לרחוב בעיר קולומט שבאילינוי.
זהו מרכז מוסמך לכאבי חזה המשרת את צפון מערב אינדיאנה ואת הפרברים הדרומיים של שיקגו.
בית החולים נוסד בסוף 1898 ונקרא במקור בית החולים סנט מרגרט, מאוחר יותר התמזג עם בית החולים Our Lady Of Mercy בדייר, אינדיאנה, בשנות ה-90 והיה חלק משירותי הבריאות לשעבר של סנט פרנסיס.
חשמל וגז טבעי - כמעט כל החשמל והגז הטבעי המשמשים בהאמונד מיוצרים על ידי NIPSCO, חברת בת של NiSource.
מים - שירות המים עבור כמעט כל צרכני המים בעיר מסופק על ידי מחלקת המים של האמונד, שירות בבעלות המדינה המופעל על ידי העירייה.
האמיש קר הוא אתלט ניו זילנדי, אלוף אולימפי (פריז 2024), אלוף העולם (טוקיו 2025) אלוף עולם באולם (גלאזגו 2024) ואלוף חבר העמים הבריטי (ברמינגהאם 2022) בקפיצה לגובה.
קר נולד בדנידין שבניו זילנד.
באליפות העולם שנערכה באוקטובר בדוחה שבקטר סיים במקום 22 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.22 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט סיים במקום עשירי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.30 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ בבלגרד שבסרביה זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.31 מטר, יחד עם ג'אנמרקו טאמברי מאיטליה, ואחרי וו סאנג-הייוק מקוריאה הדרומית (2.34 מטר) ולואיק גאש משווייץ (2.31 מטר).
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, סיים במקום 14 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.25 מטר.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באוגוסט בברמינגהאם שבממלכה המאוחדת זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.25 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה סיים במקום 19 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.22 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ בגלאזגו שבממלכה המאוחדת זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אוקיאניה חדש של 2.36 מטר, לפני שלבי מקיואן מארצות הברית (2.28 מטר) ו-וו סאנג-הייוק (2.28 מטר).
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.36 מטר, לפני שלבי מקיואן (2.36 מטר) ומועתז עיסא ברשם מקטר (2.34 מטר).
באליפות העולם באולם שנערכה בנאנג'ינג שברפובליקה העממית של סין במרץ זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.28 מטר, אחרי וו סאנג-הייוק (2.31 מטר) ולפני ריימונד ריצ'רדס מג'מייקה (2.28 מטר).
באליפות העולם שנערכה בטוקיו שביפן בספטמבר זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.36 מטר, לפני וו סאנג-הייוק (2.34 מטר) ולפני יאן סטפלה מצ'כיה (2.31 מטר).
האמירות האסלאמית של סומליה מתייחסת לשטחים בדרום סומליה הנמצאים תחת שליטתו וממשלו של א-שבאב, שהכריז על שטחו כאמירות אסלאמית ב־7 בדצמבר 2008. מטרתו הייתה לשלוט ולמשול בסומליה, אם כי היא נותרה בלתי מוכרת.
גבולותיה של האמירות האסלאמית של סומליה עברו שינויים דרסטיים במהלך מלחמת האזרחים הסומלית.
ג'יהדיסטים אמריקאים וממדינות מערביות נוספות הגיעו לסומליה בעקבות הקמת האמירות האיסלמית.
באמירות האסלאמית של סומליה, א-שבאב יישם את פסיקות השריעה בצורה מחמירה.
ובאמירות האסלאמית של סומליה היו מיישבים סכסוכים באמצעות בתי משפט המבוססים על חוקי השריעה, שלעיתים נתפסו כטובים יותר מאלה שבשטחים שבשליטת הממשלה.
סומלים מסוימים נסעו לאמירות האסלאמית רק בזכות מערכת יישוב הסכסוכים שלה.
אל-שבאב נטל חלק מהקרדיט על תנובת היבולים של סומליה בתחילת 2010, וטען כי ייצור הדגנים הסומלי שגשג הודות לצמצום יבוא המזון על ידי אל-שבאב, וכי המדיניות חילקה מחדש את ההכנסה לחקלאים סומלים עניים וכפריים.
בין כלי התקשורת שלו נמנו גם סוכנות הידיעות שחאדה ורדיו אל-אנדלוס.
ארגון א-שבאב ביצע גם הפרות זכויות אדם בשטחי המדינה, כולל באמצעות פרשנות ויישום אכזריים של הפסיקה הדתית האסלאמית.
האמיר נשבע אמונים לאל-קאעדה בשנת 2009, ונידון למוות שלא בפניו על פיגוע שעשה בהרגייסה בירת סומלילנד ב־2008. בשנת 2012 ארצות הברית הציע פרס של שבע מיליון דולר למי שיביא לתפיסתו.
חברים לשעבר בארגון א-שבאב טענו שארגון הטרור סוחט כספים רבים מדי יום באמצעות מחסומי דרכים, והטלת מסים על סוחרים המעבירים מוצרי מזון ואספקה למכירה לתושבים.
סוחרים שלא שילמו את המיסים נתפסו ונהרגו.
(2008–2014) נהרג בדרום סומליה, ב־1 בספטמבר 2014, בתקיפה מהאוויר של ארצות הברית.
"האמן ומרגריטה" (רוסית: Ма́стер и Маргари́та, בתרגום הראשון לעברית נקרא "השטן במוסקבה") הוא רומן מאת הסופר הרוסי יליד אוקראינה מיכאיל בולגקוב.
הרומן נכתב על ידי בולגקוב בין השנים 1928 ל-1940, ויצא לאור רק בשנת 1967, שנים רבות לאחר מותו.
הוא מתאר את ביקורו של השטן במוסקבה בימי שלטונו של סטלין.
עלילתו רבת רבדים, ובין היתר הוא פורש סיפור אהבה בין אמן מיוסר, הנרדף על ידי הצנזורה הסובייטית, ובין אהובתו מרגריטה, וכן את סיפור משפטו ומותו של ישו.
כל רובדי הרומן מתאחדים לכלל סיפור אחד, העוסק באהבה, במוות, במחילה, במאבק בין הטוב לרע, ברוחו החופשית של האמן והיוצר, הנאבקת באלו המנסים לכלאה, ובנושאים רבים נוספים.
הספר נחשב אבן פינה בספרות העולמית בכלל ובספרות הרוסית של המאה העשרים בפרט.
לרוב נחשבת היצירה כגולת הכותרת ביצירתו של בולגקוב כסופר וכמבקר, וככזאת היא משקפת נאמנה את תמצית חייו ואמונותיו.
מקובל להתייחס אל תוכנו וסגנונו של הספר כנוגע לחברה הרוסית באופן קונקרטי, אך עם זאת להכיר במסריו כאוניברסליים.
בולגקוב החל בכתיבת הספר בשנת 1928. כשהחל את הכתיבה כבר היה בולגקוב מחזאי מצליח, שעיבד את הרומן "הגווארדיה הלבנה" למחזה בשם "ימי משפחת טורבין" שמשך את הקהל, וזכה אף לתשומת לבו האוהדת של סטלין.
אף שנהנה מתשומת לבו האישית ומחסותו של סטלין, נאבק בולגקוב כל ימיו עם הצנזורה, שפסלה חלק ממחזותיו ואסרה על הצגתם, והוא נאבק לפיכך לברוח מברית המועצות.
על רקע זה שרף, בשנת 1930, את אחת הטיוטות הראשונות של הספר, כשם ששרף את יומניו האישיים.
בשנת 1989 נמצאה הטיוטה, כשהיא מצולמת ושלמה, בתוך מרתפי הק.ג.ב.
לשריפת הגרסה יש הדים בתוך הסיפור, כאשר האמן, גיבור הסיפור שאינו מצויין בשמו, שורף יצירה שכתב, המספרת על צליבתו של ישו הנוצרי.
הספר זכה למספר טיוטות נוספות, בהן התפתחה עלילתו לכיוונים שונים, אך עד מותו, בשנת 1940, לא הצליח בולגקוב לסיים את הטיוטה האחרונה, שאותה סיימה לבסוף אשתו, ילנה שילובסקאיה, בשנה שלאחר מותו.
בשנת 1967 יצא הספר לאור בחוברות של כתב העת "מוסקבה" בנובמבר 1966 ובינואר 1967. החוברות זכו לתפוצה רבה, והתפרסמו ב-150,000 עותקים.
הגרסה כללה עדיין מחיקות של הצנזורה בהיקף של כ-12% מן הטקסט.
הטקסט המלא התפרסם בתחילה כסמיזדט (ספרות מחתרתית, מילולית: הוצאה עצמית), ולאחר מכן בספר שיצא לאור בשנת 1973. גרסה זו נותרה הגרסה הקאנונית, עד שיצאה בשנת 1989 גרסה שנערכה על ידי חוקרת הספרות לידיה יאנובסקיה .
הספר תורגם כמעט מיידית לשפות רבות, זכה להשפעה רבה, והוכר אוניברסלית כספר חשוב ומשמעותי מבחינה תרבותית וספרותית.
לעברית תרגם את הספר המתרגם יוסף סערוני.
גרסה ראשונית של הפרק הראשון התפרסמה ב"דבר" במאי 1967, ובה כונה הספר "האמן ומרגריטה".
על הכתבה חתם סערוני בראשי התיבות "ס.י.".
הספר יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 1969, בשם "השטן במוסקבה", וסערוני בחר בשם העט "א.ר." "השטן במוסקבה" התבסס על המהדורה המצונזרת שיצאה לאור ברוסיה.
הספר התקבל על ידי הקורא העברי באהבה רבה, ויצא במספר רב של מהדורות.
בשנת 1999 יצא לאור תרגום עברי של פטר קריקסונוב בהוצאת ספרי עליית הגג וידיעות אחרונות, המלווה בהקדמה של יהודה מלצר, עיצוב כריכה של ולדימיר בנדרסקי ואחרית דבר של המתרגם קריקסונוב, וכן בביאורים ומראי מקום.
המהדורה התבססה על ההוצאה החדשה והמעודכנת של הספר, וכללה את הטקסט שהושמט מ"השטן במוסקבה".
הפעם נקרא הספר בשמו הנכון - "האמן ומרגריטה".
עלילת הספר מתרחשת בשלושה מישורים מקבילים:
במישור הראשון מסופר על הנשף שעורך השטן, המופיע לביקור פתע במוסקבה בדמותו של אמן מאגייה שחורה, זר המכונה "וולנד".
לצורך עריכת הנשף מתגורר השטן בדירה במוסקבה ("הדירה המשוקצת", הקיימת עד היום במציאות), יחד עם ידידיו המכונים "פאגוט" / "קורובייב", "עזאזלו" והחתול השחור "בהמות".
אלו חומדים לצון ואף מתעללים בדמויות שונות מחוגי התיאטרון והספרות במוסקבה.
וולנד חושף את החברה הרוסית בשנות שלטונו של סטלין במערומיה.
חברה חשדנית, רודפת בצע, ביורוקרטית ומסואבת.
בולגקוב משתמש בלשון סאטירית, ויש המגדירים אותו כממשיך המסורת הספרותית הרוסית בסגנונו של ניקולאי גוגול.
על מנת לערוך את הנשף נדרש וולנד לאישה אנושית, מרגריטה, שקושרת בין מישור התרחשות זה למישור השני.
במישור השני מתואר סיפור האהבה בין קורבן המשטר המכונה "האמן" ובין אהובתו מרגריטה.
האמן כתב ביוגרפיה של פונטיוס פילטוס, אך היא אינה מתיישבת עם הקו המטריאליסטי השליט.
האמן משלם על כך מחיר אישי כבד, של חרם ונידוי, ואף אשפוז בבית המשוגעים.
מרגריטה מקריבה את כבודה ומשלמת מחיר אישי כבד על מנת לתמוך בו.
מדובר בסיפור אהבה מרגש, על רקע החברה הרוסית הקומוניסטית המדכאת כל ביטוי עצמי שאינו תואם את הקו האידאולוגי השולט, המונחה על ידי המפלגה.
מישור זה הוא במידה רבה סיפורו האישי של בולגקוב.
במישור השלישי נמסרת גירסה מרתקת לסיפור משפטו ומותו של ישו הנוצרי, וליחסיו המורכבים עם פונטיוס פילטוס.
מישור זה מבטא ערכים של אהבה וחמלה, אל מול המטריאליזם השליט.
במסגרת זו מביא בולגקוב את גרסתו לסיפור הפסיון מן הברית החדשה, ופילטוס מתואר בה כדמות טראגית, הנודדת לנצח, מלווה בכלבה, ומבקשת לנצח את סליחתו של ישו באזור הדמדומים שבין החיים ובין המוות.
תוך כדי כך מצייר בולגקוב את ירושלים (או עירשלם) כעיר ארצית וממשית מאוד, ואת ישו האדם, בן לזמנו ולסביבתו.
הספר מתרחש בשני מישורי זמן שונים, בהפרש של 1900 שנה זה מזה, הנמסרים במקביל.
המישורים הראשון והשני מתרחשים במשך 4 ימים בחודש מאי, במוסקבה של השנים 1928 עד 1940 שהיא שנת מותו של בולגקוב.
המישור השלישי מתייחס ל-48 שעות בערב פסח של חודש ניסן בין השנים 31 ל-33 לספירה.
לספר גם שלושה רובדי עלילה, הכוללים גלריה עשירה של דמויות.
במספר פרקים בספר (כגון תיאור הארוחה בבית גריבוידוב בערב בו מת ברליוז, או תיאור הנשף של השטן) מופיעות עשרות דמויות שונות, בעלות משמעות, המרמזות על אי אלה מאנשי חוגי הספרות במוסקבה, או על דמויות היסטוריות מזמנו של בולגקוב או מזמנים אחרים.
להלן סקירת הדמויות העיקריות המופיעות בספר:
האמן - גיבורו של הספר הוא אדם ללא שם, המכונה רק בכינוי "האמן".
האמן כתב ספר על ישו, אך ספג ביקורת ורדיפות מהממסד הסובייטי האתאיסטי.
הוא שרף את כתב היד, ואושפז במוסד לחולי רוח.
הוא מחולץ מן המוסד על ידי השטן, לבקשת אהובתו, מרגריטה, ולבסוף מרעיל אותו עזאזלו, בשליחות השטן, על מנת שיתאחד עם מרגריטה לנצח בעולם שמעבר.
מרגריטה - אהובתו של האמן.
מרגריטה לכודה בנישואים ללא אהבה לגבר אחר, ומקדישה עצמה לאהובה, האמן.
היא אינה יודעת מה עלה בגורלו, ומניחה כי מת.
השטן בוחר בה לארח את הנשף הגדול שהוא עורך במוסקבה לאורחיו מן הגיהנום.
לשם כך היא נמרחת בקרם מיוחד והופכת למכשפה.
בדמותה כמכשפה היא נוקמת בלטונסקי, המבקר הספרותי שרדף אחר האמן.
כפרס על אירוח הנשף מעניק לה וולנד את משאלתה - איחוד עם האמן.
בסופו של דבר מרעיל עזאזלו את שניהם, והם מתאחדים לנצח בעולם שמעבר.
שמה נלקח מגרטכן גיבורת המחזה פאוסט, וממרגריט דה ולואה גיבורת האופרה של ג'אקומו מאיירבר "ההוגנוטים" וכן מספרו של אלכסנדר דיומא האב "המלכה מרגו".
איוואן ניקולייביץ' פונירוב "בליבית" (בזדומני) - איוואן הוא משורר צעיר, המכונה בשם העט "בליבית", שכתב שיר בו הוא מגנה את ישו.
בסצנת הפתיחה של הספר הוא נפגש עם המבקר ברליוז, וזה מבקר אותו על כך שעל אף שהשיר שכתב מציג את ישו באור שלילי, לא עולה ממנו כי ישו לא היה ולא נברא.
וולנד מגיע למקום ומתערב בשיחתם, ומתנבא כי באותו היום ברליוז ימות.
כאשר הנבואה מתגשמת וברליוז נהרג בתאונה, חושד בליבית בוולנד, ומחליט לרדוף אחריו.
וולנד גורם לבליבית לרדוף אחריו בעודו אוחז בנר ובאיקונין בעודו לבוש בבגדיו התחתונים, וכך נתפס בליבית על ידי נציגי הרשות והוא מאושפז בבית המשוגעים.
שם הוא פוגש את האמן, המספר לו את קורותיו, וכן את סיפורו של ישו הנוצרי.
בסופו של דבר מגיע בליבית למסקנה העגומה כי הוא משורר גרוע.
בסוף הספר הוא מפציע כפרופסור להיסטוריה ולפילוסופיה, הנרדף בלילות הירח על ידי חזיונות של פונטיוס פילאטוס ושל ישו הנוצרי.
מיכאיל אלכסנדרוביץ' ברליוז - ראש אגודת הסופרים מאסוליט, נכנס לוויכוח עם השטן, המבקר במוסקבה בדמות אדם בשם וולנד, על דבר קיומו של ישו הנוצרי.
השטן מנבא כי עוד באותו היום ייערף ראשו של ברליוז, ואכן הוא מאבד את חייו בתאונת דרכים, בה ראשו נערף.
לאחר מכן, בנשף שעורך השטן בדירתו של ברליוז, "הדירה המשוקצת" מספר 50 בבית מספר 302 ב' ברחוב סדוביה, מוסר השטן לגולגלתו של ברליוז כי מכיוון שברליוז האמין כל חייו כי אין קיום לאחר המוות, גורלו יהיה כי אכן יאבד את קיומו, ותוך כך הוא הופך את גולגולתו לגביע שתייה.
שמו מזכיר את שמו של המלחין הקטור ברליוז, כותב האופרה "פאוסט".
סטפן בוגדנוביץ' (סטיופה) ליכודייב - מנהלו האמנותי של התיאטרון "ורייטה", ושותפו לדירה של ברליוז.
ליכודייב מתואר כאדם קל דעת האוהב לשתות לשכרה ומתייחס בגסות לנשים.
השטן משלח אותו בהינף יד ליאלטה, מרחק 1,500 קילומטרים ממוסקבה.
ליכודייב אינו מצליח לשכנע את השוטרים ביאלטה בדבר זהותו, כי חבריו לתיאטרון מתעקשים על כך שדיברו איתו במוסקבה אך באותו הבוקר.
גריגורי דנילוביץ' רימסקי - המנהל הכלכלי של תיאטרון ורייטה, הנרדף אחר כנופיית השטן.
הוא מצליח להתחמק מאב הבית ורנוחה, שהפך לערפד, וכן מהלה הערפדית השטנית, אך ראשו מלבין כשלג, והוא מזקין בן ליל.
לאחר האירועים הללו הוא מגיש את התפטרותו.
איוואן סבלייביץ' ורנוחה - ורנוחה הוא אב הבית של התיאטרון, ומתואר כאדם גס רוח ושקרן.
קורובייב ובהמות תופסים אותו בשירותים הציבוריים, כשהוא מטיל את מימיו, מכים בו בחזקה, מטלטלים אותו בגשם לאורך רחוב סדוביה, והלה הופכת אותו לערפד.
הוא רודף אחר רימסקי, אך לבסוף חוזר לצורתו האנושית, וחוזר למלא את תפקידו בתיאטרון, אך עתה הוא מדבר באדיבות ובקול רך ועצוב.
ז'ורז' בנגלסקי - מתמנה להיות המנחה בהופעתם של שלושה מחברי כנופיית השטן, וולנד קורובייב ובהמות.
לאחר שדרש מקורובייב כי יסביר את הטכניקה העומדת מאחורי המופע, ערף בהמות את ראשו, ולאחר מכן קורובייב הרכיבו בחזרה.
בעקבות התקרית חדל בנגלסקי להופיע על הבמה.
ניקנור איוואנוביץ' בוסוי - ראש ועד הדיירים בבית מס' 302 ב' ברחוב סדוביה.
בוסוי משכיר את דירתו של ברליוז המת לוולנד תמורת סכום כסף הגון, אותו הוא מחביא בפתח אוורור בשירותים.
קורובייב מלשין עליו למשטרה החשאית, ומשזו מגיעה ומוצאת את הסכום, הופכים הרובלים שקיבל בוסוי לדולרים, ובוסוי נעצר.
ניקולאי איוואנוביץ' - ניקולאי איוואנוביץ' הוא שכנה של מרגריטה מהדירה התחתונה.
הוא מורח עצמו בשאריות הקרם השטני שקיבלה מרגריטה מעזאזלו, והופך לחזיר.
המשרתת של מרגריטה, נטאשה, רוכבת עליו אל הנשף שערך השטן, אך כאשר מוצעת לו האפשרות להצטרף עם נטאשה לפמליית השטן, הוא מוותר, ומבקש אישור בכתב עבור המשטרה ועבור אשתו המעיד כי בילה את הלילה בנשף של השטן.
בסוף הספר הוא מפציע כאדם המבכה לנצח את ההזדמנות החד פעמית שהייתה לו להתאחד עם "ונוס" (כך כינה את נטאשה), עליה ויתר עבור טופס של אישור.
מקסימיליאן אנדרייביץ' פופלבסקי - דודו של מיכאיל אלכסנדרוביץ' ברליוז אשר חלם לעבור מקייב למוסקבה.
פופלבסקי הוזמן להלוויה של ברליוז על ידי בהמות, אך כאשר הגיע למוסקבה, כל מה שעניין אותו זו הדירה של ברליוז.
פופלבסקי גורש ממוסקבה על ידי בהמות בחזרה לקייב.
אנדריי פוקיץ' סוקוב - מנהל המזנון של תיאטרון ורייטה.
סוקוב הגיע לדירתו של וולנד כדי להתלונן על כסף מזויף שקיבל מהלקוחות במזנון בזמן ההופעה של וולנד ופמלייתו בתיאטרון.
כתגובה, סוקוב ספג ביקורת קשה על טיב המזון במזנון מוולנד עצמו, והודעה מקורובייב על כך שימות בעוד תשעה חודשים מסרטן כבד.
אנושקה ' - נוכלת מקצועית.
היא שברה את בקבוק השמן כפי שחזה וולנד וגרמה למותו של ברליוז.
צירוף מקרים מוזר הוא שאנושקה גרה באותו בניין בו התארחו וולנד ופמלייתו.
ארצ'יבלד ארצ'יבלדוביץ' - מנהל המסעדה של "בית גריבוידוב".
מנהל קשוח ואדם בעל אינטואיציה יוצאת דופן.
בולגקוב משווה אותו לקברניט של ספינת פיראטים.
דמותו של ארציבלד ארצ'יבלדוביץ' מתבססת על מנהל מסעדות "בית גרצן" ו"בית הדפוס" - יעקוב דנילוביץ' רוזנטל (1893–1966).
פונטיוס פילטוס: מכונה בספר "פרוקורטור", תואר בעל משמעות שלטונית ברורה בשפה הרוסית.
פילאטוס מתואר כמי שנופל בקסמו של ישו, אך נאלץ להוציאו להורג, ולאחר מכן מחפש את סליחתו עדי עד.
ישו הנוצרי: מתואר כפילוסוף נודד בעל קסם אישי רב, הנגרר לתככים פוליטיים, ונופל להם קורבן.
דמותו שונה למדי מדמותו של ישו, המופיעה באבנגליון.
בין היתר מספר ישו הנוצרי כי הוא מגמלא, ולאחר מכן הוא מכונה "העני מעין סריד".
בספר נקראת הדמות "ישו הנוצרי" (Иешуа Га-Ноцри), שם אותו קשה לקורא הרוסי לקשר לדמותו של ישו המכונה "איסוס כריסטוס" (Иисус Христос).
יהודה איש קריות: בספר מתואר כיצד נוקם פילאטוס באיש קריות ומביא למותו.
אפרניוס - ראש השירות החשאי של הרומאים ביהודה.
על פי הספר, הוצאו להורג ביחד עם ישו הנוצרי גם מורד בשם בר-רבן, וגנבים בשם דיסמס וגסטס, כאשר על פי המסורת רשאי היה העם לבקש מהפרוקורטור חנינה לאחד מהם.
קאיפא סירב לתחינותיו של פילאטוס לבקש כי יחון את ישו הנוצרי, וביקש כי יחון את בר-רבן.
לוי מתי - תלמידו של ישו הנוצרי.
גובה מיסים שעזב את עיסוקו, והלך אחר ישו כשהוא רושם את דבריו.
בספר מתלונן ישו בפני פילאטוס כי אי ההבנות באשר לתורתו תימשכנה עוד זמן רב, וכל זאת בשל זאת שמתי אינו רושם נכון את דבריו.
מרקוס מכה החולדות - קנטוריון, עושה דברו של פילאטוס.
פרצופו של מרקוס הושחת בקרב עליו פיקד פילאטוס כנגד הגרמנים בעמק הבתולות.
הוא המפקד על צליבת ישו הנוצרי, דיסמס וגסטס, ובמוסקבה רודף את איבן בליבית בחלומותיו.
וולנד - הוא השטן, המופיע במוסקבה במסווה של אמן זר המעלה מופע של מגיה שחורה, כאשר כוונתו היא לערוך נשף, אליו יזמין אורחים רבים מן הגיהנום.
וולנד מתואר כאדם גבוה, ממוצא זר, לבוש בהידור, שעינו האחת ירוקה ואילו השנייה שחורה, החובש ברט שחור, ונושא מקל הליכה.
השם "וולנד" לקוח מיצירתו של גתה, פאוסט בה מופיע השם פעם אחת ככינוי לשטן.
קורובייב / פגוט - עוזרו של וולנד, מתואר כאדם גבוה, הלובש בגד משובץ וכובע משובץ, וחובש משקף סדוק.
מספר פעמים הוא מתואר כ"מקהיל מקהלות".
הוא מוסר כי שמו "קורובייב" אך וולנד קורא לו "פגוט" (פירושו ברוסית - בסון).
הוא אחראי לרבים מהנזקים שגרם השטן במוסקבה, וניהל את הופעת "המגיה השחורה", כאשר בשלב מוקדם הסתלק וולנד מן הבמה.
בפרק בו עוזבת פמליית השטן את מוסקבה מתגלה קורובייב בדמותו האמיתית - אביר סגול כהה בעל פנים קודרות.
בהמות - חתול גדול ושחור, המסוגל ללכת על שתי רגליו ולדבר.
הוא חובב שחמט, וודקה ואקדחים.
בסוף הספר מסתבך בקרב עם אנשי המשטרה החשאית, ונורה.
או אז הוא שותה מעט נפט מהפרימוס ומחלים.
אף הוא אחראי לרבים מהנזקים שגורם השטן במוסקבה, לרבות מעשה הזוועה של תלישת ראשו של המנחה ז'ורז' בנגלסקי מעל ראשו.
בפרק בו עוזבת פמליית השטן את מוסקבה מתגלה בהמות בדמותו האמיתית - שד ליצן, גדול הליצנים שחיו מעולם.
עזאזלו - אדם נמוך ומוצק בעל שיער אדום, מכוער עד זוועה ובעל ניב הבולט מפיו.
עזאזלו הוא הנותן למרגריטה את הקרם ההופך אותה למכשפה, והוא גם המרעיל אותה ואת האמן בסופו של הספר.
אף הוא אחראי למעשי זוועה רבים, ביניהם הכאתו הברוטלית של ורנוחה (אותה ביצע עם קורובייב) בטרם הפכה אותו הלה לערפד.
בפרק בו עוזבת פמליית השטן את מוסקבה מתגלה עזאזלו בדמותו האמיתית - שד רוצח.
אבדונא - האנשתו של המוות - מופיע בפני מרגריטה בנשף השטן.
הלה - מכשפה יפהפייה המשרתת את וולנד וחבורתו, מתוארת כמי שצווארה פגום בצלקת.
היא רודפת אחר ורנוחה והופכת אותו לערפד.
בחלקו הגדול, הספר הוא הגדה-מחדש של אגדת פאוסט המפורסמת, בעיקר במישור העלילה השני.
למעשה, באחת מהגרסות הראשונות של הרומן נקרא "האמן" בשם "פאוסט", ושמה של מרגריטה נלקח משמה של גיבורת "פאוסט" של גתה.
"וולנד" נלקח מכינוי נדיר של מפיסטו (השטן) בו משתמש גתה פעם אחת בלבד.
הרומן נפתח בציטוט מפאוסט לגתה, אותו תרגם בולגקוב בעצמו מגרמנית -
- אני הוא חלק מאותה עצמה,
עם זאת, יש לשים כי בולגקוב נוהג חירות רבה במיתוס פאוסט, ומתאים אותו לצרכיו.
דמותו של האמן מכילה קווים אוטוביוגרפיים מסוימים הלקוחים מחייו של בולגקוב- לדוגמה, בולגקוב עצמו שרף רבים מכתבי היד שלו, ובתוך כך רומן נרחב שכתב על ישו (ובכך הפר את האמרה המפורסמת ביותר מן הרומן - "כתבי-יד לא נשרפים!").