tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שער המשגיח, או שער המפקח (ערבית: باب المجلس; באב אל-מג'לִס; בעברית: "שער המועצה"), ממוקם ברחוב עלאא' א-דין, ומשמש אחת הכניסות הראשיות להר.
יש הסבורים כי שמו ניתן לו בשל מיקום משרד הוואקף, המפקח על סדרי ההר, בצמוד לשער.
סברה אחרת גורסת כי בסמוך לשער היה בית הכלא הראשי של ירושלים, ומפקדת המשטרה (לפני בניית הקישלה).
שער הסראיה (ערבית: باب السرايا; באב א-סראיא; בעברית: "שער בית הממשל") הוא שער קטן מצפון לשער המשגיח, שער זה כיום נעול.
שער בני ע'ואנימה (ערבית: باب الغوانمة; באב אל-ע'ואנימה) ממוקם בפינה הצפון-מערבית של ההר, מתחת לבית הספר אל עומריה.
השם של השער והצריח הסמוך אליו מזכיר את "שער הצאן" (באב אל-ע'נאם) שהיה ליד מגדל המאה ומגדל חננאל בקצה המערבי של החומה הצפונית (נחמיה ג: א).
לכן קורים לשער בעברית כיום שער הצאן.
השער החשוך מכונה גם שער המלך פייצל (باب الملك فيصل), על שם פייסל הראשון מלך עיראק.
שער זה בנוי בתוך מנהרה ארוכה וחשוכה מתחת לבית הספר אל-דואדריה, שיוצאת מרחוב ויה דולורוזה עד להר הבית.
שער הסליחה (ערבית: باب حطة באב חוטא) מכונה גם שער האנטוניה.
השכונה הסמוכה לשער מכונה על שמו שכונת באב-חוטא.
ב-14 ביולי 2017 התרחש פיגוע בשער הסליחהובו נהרגו שני שוטרים שאבטחו את הכניסה להר הבית.
בתגובה לפיגוע הוצבו לראשונה בשערי הר הבית מגנטומטרים לבדיקת הנכנסים להר.
המגנטומטרים הוסרו ב-25 ביולי לאחר אירועי מחאה בעידוד הוואקף.
שער השבטים (ערבית: باب الأسباط באב אל-אסבאט, אל-אסבאט בערבית הוא כינוי ל-12 שבטי ישראל) נמצא בפינה הצפון-מזרחית של הר הבית.
השער נמצא בסמוך לשער האריות, שאף הוא נקרא בעבר שער השבטים.
ייתכן אף ששם זה מעיד על שימוש של שער זה לעלייתם של יהודים להר הבית, דבר המשתקף אף בשמם של "בריכת ישראל" ו"צריח בני ישראל" הסמוכים.
דרך שער זה, פרצו הצנחנים מחטיבה 55 של צה"ל אל הר הבית, ומשם לכותל, במלחמת ששת הימים.
שער זה ראה מספר פיגועי טרור בשנת 2020. ב-22 בפברואר מחבל חמוש בסכין נכנס דרך שער האריות ופנה לכיוון שער השבטים.
ב-6 באפריל ערבי ישראלי תושב חיפה פתח באש על השוטרים בכניסה להר ופצע שוטר קל בידו.
ב-17 באוגוסט התרחש פיגוע בשער זה, ובו נפצע בינוני שוטר שאבטח את הכניסה להר הבית.
בצד מזרח אין שערים פתוחים כיום, אך יש שערים סתומים ששמשו בעבר למעבר.
שער הרחמים ממוקם בצדה המזרחי של החומה בסמוך אליו נמצאו שרידי שער מתקופת בית שני.
השער מורכב משני פתחים חסומים, האחד "שער התשובה" והשני "שער הרחמים".
על פי המסורת הנוצרית, בשער זה עבר ישו ועל כן הוא נקרא בפיהם "שער הזהב".
יש גם דעה האומרת שזהו "השער היפה" המופיע בברית החדשה.
על פי אגדה יהודית עממית, בשער זה יעבור המשיח ויביא את הגאולה.
אגדה נוספת, מספרת כי הסולטאן סולימאן הראשון, ששמע על מסורת זו, החליט למנוע את ביאת משיח היהודים על ידי חסימת השער, ועל ידי הקמת בית קברות מוסלמי גדול מולו, שכן אליהו, הנלווה למשיח, הוא כהן, ולכהנים אסור לעבור בתחום בית קברות.
אך הוא לא ידע שבתי קברות של גויים וכן גוי מת אינם מטמאים את ישראל.
כיום נמצא במבנה השער בית תפילה ולימוד מוסלמי.
הכניסה למבנה השער היא דרך הר הבית בלבד.
שער המזרח הנקרא גם שער שושן בזמן הבית היה בכותל המזרחי, ועליו הייתה צורה של שושן הבירה ובו כהן גדול השורף את הפרה ופרה וכל מסעדיה יוצאים להר המשחה.
בצד דרום אין שערים פתוחים כיום, אך יש בו שערים סתומים ששימשו בעבר למעבר.
שערי חולדה נמצאים ב והם מורכבים משתי מערכות שערים, השער הכפול, והשער המשולש.
השערים הם "שערי מחילה" - כשמפלס השער נמוך ממפלס הר הבית, והפרוזדור מסתיים בגרם מדרגות המוביל אל פני הר הבית.
אין זה ברור האם המשנה במסכת מידות מתייחסת למתחם הר הבית החשמונאי, או אף להרחבותיו של הורדוס, כך שייתכן שלא מדובר באותם השערים.
בנוסף לשני השערים נמצא גם "השער היחיד", גם הוא שער סתום בכותל הדרומי קרוב לפינה הדרומית-מזרחית.
לדעת פרופ' דן בהט, השם "שערי חולדה" לא מתייחס לשערים אלו, אלא לזוג בורות בתוך מתחם הר הבית משני צידי מתקן הכוס.
לאורך הכותל המערבי של הר הבית ישנם קברים רבים של נכבדים ערבים ירושלמים.
מצפון לשער מוכרי הכותנה ישנה חלקת הקבר של משפחת אל-חוסייני, בה קבורים זה לצד זה מוסא כאט'ם אל-חוסייני, בנו עבד אל-קאדר אל-חוסייני ובנו של האחרון, פייסל אל-חוסייני.
מצפון להם ממוקמת חלקת הקבר של המשפחה ההאשמית, משפחת המלוכה של ירדן, בה נקבר ב-4 ביוני 1931 השריף חוסיין בן עלי.
בינואר אותה שנה, נקבר שם מוחמד עלי, חכם הדת החשוב ביותר בתת-היבשת ההודית.
כולם נקברו באחוזת קבר בדאר אל-ח'טיב, מאחורי החומה המערבית של החרם א-שריף.
אחוזה זו הייתה במקורה בית מדרש שניתן כהקדש על ידי אצילה אנטולית במאה ה-14.
מוזיאון האסלאם נוסד על ידי המועצה המוסלמית העליונה בשנת 1923, והוא היה בזמנו אחד המוזיאונים הראשונים בארץ ישראל.
המוזיאון נועד להציג את התרבות והמורשת המוסלמית, להמחיש את החשיבות האמנותית של כיפת הסלע ומסגד אל-אקצא ולשמר את השרידים שמקורם בשחזורים השונים הנערכים בהר הבית.
המוזיאון, שהיה סגור במשך שנים רבות נפתח מחדש ב-1979. לקראת פתיחתו נערכו בו שינויים יסודיים, והממצאים בו סודרו מחדש.
המוזיאון נמצא במבנה ששימש בימים עברו כ"מסגד המוגרבים" - כשמו של השער הסמוך.
"המוגרבים" היו עולי רגל מוסלמים מצפון אפריקה, שמקום זה היה מוקד שלהם.
כאשר פחתה תנועת עולי הרגל המוגרבים בתקופת המנדט, הפך המקום למוזיאון.
אגף זה, וכמוהו מסגד הנשים לשעבר בסמוך, הם חלקים נספחים למסגד אל-אקצא, שנבנו ככל הנראה בתקופה הצלבנית ושוקמו בתקופה העות'מאנית.
המוזיאון נחלק לשלושה אגפים עיקריים: האגף הראשון, סמוך לכניסה, כולל חפצי אמנות וכלים שונים.
האגף השני מוקדש ברובו לספרי קוראן ומסמכים.
האגף השלישי, הגדול ביותר, כולל ברובו פריטים ארכיטקטוניים ואמנותיים ממסגדי הר הבית.
בחצר המוזיאון, מוצגות כותרות עמודים שמקורן בשיפוצים שנערכו במבני הר הבית - ובעיקר במסגד אל-אקצא.
בולטות במיוחד כותרות הענק שהוסרו מהאולם המרכזי של המסגד בשיפוצים שנערכו בשנים 1938 - 1942. בחלק לא מבוטל מאותן הכותרות נעשה שימוש משני, וכך הן הגיעו למסגד אל-אקצא ולכיפת הסלע לפני שלבסוף הגיעו לחצר המוזיאון.
דימויים של מבני הר הבית, צילומים ודגמים שלהם, שכיחים בתרבות העממית.
כך למשל, כיפת הסלע היא דימוי שכיח בציורי קירות בתים של מוסלמים.
מבצע 1005 הוא שמו של מבצע שנערך על ידי גרמניה הנאצית בתחילת שנת 1943, בעקבות תבוסותיה, על מנת לנסות להסתיר את ממדי השמדת היהודים ולטשטש את עקבות רצח ההמונים.
לשם ביצוע המבצע הוקמה יחידה מיוחדת שנקראה "זונדרקומנדו 1005", בפיקודו של שטנדרטנפיהרר פאול בלובל.
החל בסתיו 1943 החלה היחידה לפעול בשטחי מזרח אירופה, המקום בו אירעה עיקר ההשמדה.
בלובל מסר בעדותו במשפטי נירנברג ביוני 1947 כי "ביוני 1942 הטיל עליי גרופנפיהרר היינריך מילר (מפקד הגסטפו) את התפקיד לטשטש את עקבות הפעולות של ההוצאה להורג בידי האיינזצגרופן במזרח".
ההנחיה שהעביר היינריך מילר הייתה שאסור שייפלו בידי בעלות הברית איש מהאסירים ושום מסמך, פריט או רכוש גרמני.
פעולות שבוצעו במסגרת מבצע 1005
ניסיון להעלים קברי אחים ובורות ההרג.
הגרמנים ציוו על עובדי כפייה הוצאת הגופות מהבורות, שריפתן במדורות ענק, פיזור האפר והסוואת המקום.
למשל, על ידי שתילת צמחייה
הריסת מבנים, משרפות וארובות במחנות ההשמדה ומחנות הריכוז.
כך, לדוגמה, כמעט לא נותר זכר למחנות ההשמדה בלז'ץ וטרבלינקה, ולמחנה העבודה פלאשוב
שחיקת עצמות אדם במכונות טחינה מיוחדות
פיזור אפר המשרפות ושרפה חוזרת של עצמות.
כחלק מהעלמת כמויות האפר נשלחו קרונות של אפר הקורבנות לגרמניה (וייתכן שגם למקומות אחרים) למטרת דישון השדות
השמדת מסמכים המתעדים את תעשיית ההרג
צעדות המוות, בהן פינו אסירים מהמחנות (בעיקר מאושוויץ) מערבה, כחלק מהרצון להסתיר את הנעשה
בבאבי יאר - החל ביולי 1943 קיבלו חיילי ה-אס אס הוראה להעלים את כל הראיות לרצח בבאבי יאר.
פאול בלובל הגיע לקייב כממונה על טשטוש עקבות הרצח, בתיאום עם מקס תומאס, מפקד הסיפ"ו והאס דה באוקראינה.
בלובל הקים שתי יחידות מיוחדות וכינה אותן בצופן "1005" (לכן נקרא המבצע "1005").
יחידה 1005A הורכבה משמונה עד עשרה אנשי אס דה ו-30 שוטרים גרמנים.
על מנת להעלים את הראיות נשרפו הגופות, עבודה שבוצעה בכפייה על ידי אסירי מחנה הריכוז סירץ, שכמאה מתוכם היו יהודים.
תוך שישה שבועות לא נותר זכר מבאבי יאר.
מלבד 15 אסירים שהבינו מה עתיד להיות גורלם והצליחו להימלט בחסות הערפל, אסירי סירץ נרצחו בידי הנאצים לאחר סיום העבודה.
עבודת הטשטוש הנאצית כה הצליחה עד שלא נשאר זכר לקברות ההמונים בבאבי יאר, והאנדרטה לזכר הנרצחים הוקמה שנים לאחר מלחמת העולם השנייה.
בבוצ'אץ' - הגרמנים פיזרו את ערמות האדמה שהיו ליד בורות ההריגה בפדור על קברי ההמונים, ושתלו עצים על מנת להסוות את האתר
בבירקנאו - במסגרת תוכניתו של היינריך הימלר להעלים ולטשטש את ההוכחות לרצח, נסעו מפקדי אושוויץ לחלמנו על מנת להיווכח כיצד הם פועלים לטשטוש הראיות.
ב-21 בספטמבר 1942 התחילו אנשי הזונדרקומנדו להוציא גופות מבורות הקבורה של בירקנאו, להובילן לבור הקרוב ל"בונקר" I, ולשרוף אותן במספר מוקדי שרפה.
בשלב השני השתמשו בקברים הפתוחים כבורות שרפה, ואת הבורות שלא היה בהם צורך עוד - סתמו.
על הגופות שפכו שמן ומאוחר יותר מתאנול, ולבסוף העלו אותן באש.
את האש ליבו על ידי זריקת גופות חדשות, כך שהיא בערה בקביעות בתוך הבורות ולא ניתן היה להפסיק את מוקדי השרפה.
עד אמצע נובמבר 1942 נשרפו, לפי המשוער, 107,000 גופות, וכל הקברים ההמוניים רוקנו.
בבלז'ץ - כמו במחנות השמדה אחרים, הנאצים התאמצו להסתיר ולחסל את הראיות להשמדה לקראת סוף המלחמה.
במסגרת מבצע 1005 הוצאו גופות הנרצחים מקברי ההמונים בבלז'ץ, נכתשו ונשרפו, ומבני המחנה פורקו באופן שיטתי
בינובסקה - הגרמנים העסיקו עובדי זונדרקומנדו באיסוף ושריפת הגופות לטשטוש הראיות.
אחרוני אסירי המחנה נרצחו, והמחנה עצמו חוסל ביסודיות
במאלי טרוסטינץ - כשהצבא האדום התקרב לאזור ב-28 ביוני 1944, פוצצו הגרמנים את המחנה.
בכל זאת גילו הסובייטים 34 בורות קבורה
במיידנק - כהיערכות לבואו של הצבא האדום המחנה פוזר ביולי 1944, אך נהרס רק באופן חלקי עד מועד הגעתו של הצבא האדום אליו.
כ-1,000 אסירים נלקחו ממנו בצעדת מוות
בסוביבור - אחרי השמדת עקבות המחנה נטעו יער במקום בו עמד המחנה
בפונאר - עם התקדמות הצבא האדום לעבר ליטא בספטמבר 1943 החלו הגרמנים לפתוח את הבורות ולשרוף את הגופות באתר ההרג פונאר במסגרת המבצע.
קבוצה של 80 אסירים ממחנה הריכוז שטוטהוף הובאו לפונאר לשם כך.
האסירים הצליחו להימלט לאחר שישה חודשים, ב-19 באפריל 1944. 11 מהם שרדו וסיפרו את שהתרחש בפונאר
בפורט התשיעי - בסתיו 1943 הוחל במבצע 1005 באתר הפורט התשיעי שבקובנה.
למרות השמירה הקפדנית על העוסקים במלאכה, ברחו כל 64 האסירים, יהודים ולא-יהודים.
בעקבות בריחתם נודע בעולם כשנה לפני תום המלחמה על מעללי הנאצים באתר
בסיימישטה הוקמה יחידה מיוחדת להוצאת הגופות מהקברים ושריפתן, מדצמבר 1943 עד אפריל 1944. 100 האסירים היהודים והסרבים שביצעו זאת נורו בתום המלאכה, למעט שלושה שהצליחו להימלט
במחנות אושוויץ וברגן-בלזן לא נדרשה מעורבות היחידה, מאחר שמחנות אלו צוידו בכבשנים לשריפת הגופות.
מבפנים הוא ביטאון תנועת הקיבוץ המאוחד משנת 1927 עד 1982, אשר יצא לאור במתכונת של רבעון.
לפני כן, משנת 1923, היה זה ביטאון משק עין חרוד ובהמשך ביטאון תנועת הקיבוצים קיבוץ עין חרוד.
לאחר מכן, משנת 1982 ועד 1993 היה "מבפנים" לביטאון התק"ם, בשנה זו התמזג עם יעד והמשיך לצאת תחת השם "מפנה".
"מבפנים" החל את דרכו באוקטובר 1923 כדף משוכפל שהופץ באופן בלתי סדיר בין חברי משק עין חרוד.
בין החודשים אוגוסט לאוקטובר 1927 הופץ במסגרת קיבוצי התנועה שנקראה "קיבוץ עין חרוד", שקדמה לתנועת הקיבוץ המאוחד.
עם הקמת תנועת הקיבוץ המאוחד באוקטובר 1927 הפך לביטאונה של התנועה ולשופרו של מנהיגה, יצחק טבנקין.
עד 1931 המשיך הביטאון לצאת במתכונת דפים משוכפלים ומאז יצא בדפוס.
מנובמבר אותה שנה החל לצאת באופן סדיר כרבעון.
בשל דרישות פקודת העיתונות המנדטורית והצנזורה יצא גם לעיתים בשמות משתנים כגון "דבר מבפנים", "עלים מבפנים", "איגרת מבפנים", "קונטרס מבפנים" ועוד.
עם עורכי "מבפנים" נמנו משה ברסלבסקי, נחום בנארי, מנחם דורמן, זאב יוסיפון, משה בסוק, שלמה אבן-שושן, אביטל דפנא, זרובבל גלעד, אליעזר ליבנה, אברהם תרשיש ואחרים.
בשנת 1971 הוציאה לאור הוצאת הביבליוגרפיה הקיבוצית מפתח מוער לכל הגיליונות שפורסמו בין השנים 1923–1967 בעריכת מאיר בוכסווילר ודניאל קארפי.
מבני הקבורה העגולים הם שרידים ארכאולוגיים של מבנים מאבן אשר שימשו לקבורת גלוסקמאות מהתקופה הכלקוליתית.
האתר התגלה בשנת 2005 במהלך העבודות להקמת מתקן התפלה שורק בפארק תעשיות פלמחים.
המבנים, שצורתם לרוב עגולה, עשויים אבני גוויל מכורכר מקומי, וקוטרם כשניים עד שלושה מטרים.
בתוך המבנים הונחו גלוסקמאות כורכר, אחת או שתיים במספר, אשר שימשו לקבורה משנית של המת.
בנוסף נמצאו מבני קבורה בעלי מתאר סגלגל ומלבני.
באתר נחשפו כ-50 מבנים שלרובם פתח מלבני חתום בלוח אבן הפונה לכיוון צפון, בהם נחשפו מצבות ממוקמות בתוך נישות הפונות מזרחה.
המבנים מסודרים בשורות ישרות והמרווחים ביניהם רוצפו באבני כורכר קטנות, עובדות המעידות על תכנון מראש של האתר.
לפי הממצאים, אתר הקבורה היה פעיל במשך כמה דורות.
נחשפו ארבע-חמש שכבות של מבני קבורה.
ייתכן שכל מבנה שימש כאתר קבורה של משפחה גרעינית.
סימני פולחן נוספים הם כלי חרס שנמצאו בגומחות שנחצבו סמוך למצבות, או בגומחות ששולבו בקיר לידן, במקצת המבנים.
על רצפת אחד המבנים, קרוב לאחת המצבות, נמצאו סימני שרפה.
גם בתוך אחד הכלים שהוצאו מהגומחות היו סימני שרפה.
תארוך המבנים לתקופה הכלקוליתית נעשה באמצעות הבזיכים שנמצאו באתר.
הבזיך מהווה "מאובן מנחה" לתקופה הכלקוליתית.
ייחודו של בית הקברות בנוסף למצב השתמרותו, הוא בגילוי מבני אבן לראשונה במישור החוף, שבתוכם קבורות עצמות הנפטרים בגלוסקמות כורכר.
מנהגי קבורה כלקוליתיים ידועים מאתרים רבים בישראל, כגון במערת הקבורה בפקיעין וחדרה.
המאפיין העיקרי שלהם הוא קבורה בגלוסקמאות מחומרי גלם שונים, בגדלים ובעיטורים מגוונים.
"מבעד לחלון" (1938) הוא ציור שמן מאת האמן הישראלי אריה ארוך.
הציור, הנמצא באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות, אופייני ליצירתו המוקדמת של ארוך.
"מבעד לחלון" צויר בשנת 1938 באמסטרדם, שם שהה ארוך בין השנים 1938–1939. הוא הוצג בתערוכת היחיד הראשונה של ארוך, שנפתחה ב-21 בינואר 1939 בגלריה "סנטה לאנדוור" באמסטרדם, ואף מופיע על ההזמנה לתערוכה.
הציור מציג מבט מתוך חדר אל הנוף העירוני שבחוץ.
מבעד לחלון נחשף חלק ממבנה בית הולנדי טיפוסי, אולם מבט זה מאפשר צפייה רק על קומותיו העליונות של המבנה.
פנים החדר איננו מתואר כלל, לבד מחלק מן התריס הצבוע כחול.
זווית המבט שבחר ארוך מדגישה את חלוקת הפורמט למשטחים גאומטריים.
משיכות המכחול האקספרסיביות משקפות את השפעת "אסכולת פריז" ועבודתו של וינסנט ואן גוך על ארוך בשנים אלו.
מבער בונזן הוא כלי מעבדה נפוץ המשמש לייצור להבה המיועדת לחימום, התכה ולעיקור.
המבער עובד על גז, בדרך כלל גז טבעי או גז פחמימני מעובה.
המבער נקרא על שמו של רוברט בונזן.
המכשיר עשוי מגליל מתכתי המחובר לצינור הגז במעבדה על ידי ברז, המאפשר שליטה בזרימת הגז.
הגז זורם כלפי מעלה, אל חלק בו ישנם חרירים המאפשרים זרימת אוויר פנימה, כנקבע מעקרון ונטורי.
חרירים אלו נשלטים בידית, הקובעת את מצבם, מפתוחים לחלוטין ועד סגורים.
הצתת הגז המעורב באוויר נעשית באמצעות גפרור או מצית.
כמות האוויר המעורב בגז קובעת את סוג הבעירה הנוצרת.
ככל שכמות האוויר המעורב בגז פחותה - הבערה קרה יותר.
ערבוב מוצלח של אוויר בגז יגרום לבערה חמה יותר, ולהופעת להבה כחולה.
במשך השנים יוצרו גירסות שונות למבער, החשובות שביניהם:
מבער טקולו (אנ') - תחתית הצינור חרוטית ובקצה מחובר בורג, הניתן לפתיחה וסגירה מה שגורם לערבוב טוב יותר של האוויר עם הגז, ולהשגת להבה חמה יותר.
מבער מייקר-פישר (אנ') - המבער רחב יותר, עם חורים גדולים יותר לאוויר.
קצה המבער מכוסה ברשת, המחלקת את הלהבה לעשרות להבות קטנות, מה שעוזר להשגת טמפרטורה גבוהה אף יותר, עד ל-1200 מעלות צלזיוס.
מעלה נוספת למבער היא היותה שקטה במיוחד, שלא כשאר גירסות המבער.
כאשר בונזן הועסק על ידי אוניברסיטת היידלברג בשנת 1852, הבטיחה לו האוניברסיטה כי היא תבנה עבורו מעבדה חדשה.
חומר הבערה הנפוץ היה אז גז פחם (אנ'), ובשל כך היה צורך בכלי שישמש לחימום לצורכי עבודת המעבדה.
בונזן הציע לפטר דזאגה (אנ'), מי ששימש כיצרן המכשירים של האוניברסיטה באותה עת, תכנון למכשיר.
המכשיר שהוצע על ידי בונזן היה שכלול של מכשיר דומה שתוכנן על ידי חברו מייקל פאראדיי שנתיים קודם לכן.
דאזאגה ייצר כחמישים ממבעריו של בונזן עבור הסטודנטים, והפך במהרה לפופולרי ביניהם.
בונזן פרסם תיאור של המכשיר, וכיום הוא מהווה כלי מעבדה נפוץ בכל רחבי העולם.
מבני הפרסה הם קבוצה של עשרה מבנים, שהוקמו בראשית ימיו של קיבוץ איילת השחר וסודרו לאורך דרך בצורת פרסה.
בתים אלו היו מבני הקבע הראשונים של הקיבוץ ושימשו בתחילה למגורים.
בהמשך נפתחו בהם בתי מלאכה שונים.
הבתים הוגדרו כאתרי מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
בתחילת שנת 1923 עברה הקבוצה לנקודה סמוכה, בגדה הצפונית של נחל "ווגז", הוא נחל חצור, והחלה בהקמת מבני קבע שכללו בתי מגורים, רפת ומגדל מים.
עשרת בתי המגורים הראשונים סודרו בתבנית של פרסה.
הבנייה נתמכה על ידי יק"א ובוצעה על ידי קבוצת "אחווה" בפיקוחו וניהולו של מיכאל ארליך.
תחילה בנתה הקבוצה את הרפת, מגדל המים וחמישה ממבני הפרסה, וב-1929 הושלמה בנייתם של חמישה מבנים נוספים.
בתחילה שימשו המבנים למגורים אולם בהדרגה עברו חברי הקיבוץ לבתים חלופיים, עד שבשנות ה-50 פסקו לשמש למגורים.
בה בעת לנטישת התושבים החל אכלוס המבנים על ידי גני ילדים, משרדים ובתי מלאכה.
חלק מהמבנים שומר ותוחזק וחלקם נזנח.
מבני הפרסה הם בתים בני קומה אחת שנבנו במתכונת כמעט אחידה.
המבנה היה מאורך ובו ארבעה חדרים שחולקו לשתי דירות.
לכל דירה היה חדר כניסה וחדר פנימי.
בדרך כלל יועדה כל דירה שכזו למשפחה, אולם במספר מקרים גר דייר נפרד בכל חדר, מה שאילץ את דיירי החדרים הפנימיים להיכנס לחדרם דרך החלון על מנת שלא לעבור בחדר השכן.
קירות הבתים נבנו מאבנים שנחצבו בסביבה ולאחר מכן כוסו בטיח.
בבניית התקרת רביץ נעשה שימוש בתערובת גומא מהנחלים באזור וטיט.
המסבך של הגג נבנה בקורות עץ והרעפים היו רעפי מרסיי.
המבנים נבנו במקור למגורים ושימשו בהמשך לתפקידים אחרים.
בחלק מהמקרים קיים תיעוד להיסטוריה של הבתים:
בית מספר 1: ב-1951 עברה למקום הסנדלריה של הקיבוץ.
המבנה שוחזר ושופץ ב-2011 ומשמש כסנדלריה פעילה ומרכז מבקרים.
בית מספר 2: שימש בתחילה למגורים.
משמש בשנים האחרונות כארכיון של הקיבוץ.
בית מספר 3: נבנה ב-1924 כבית מגורים.
בהמשך חולק בין המזכירות והנהלת חשבונות לחדר האוכל הראשון של הקיבוץ.
בית מספר 5: נהרס ובית מגורים נבנה תחתיו.
בית מספר 6: נבנה ב-1929 למגורים עבור שתי משפחות.
שימש בהמשך כבית תינוקות וכפעוטון.
בית מספר 9: שימש תחילה למגורים.
ארכיון הקיבוץ כולל צילומי אוויר של בתי הפרסה, וכן תמונות מתקופת הקמתם ומהשנים הראשונות לאחר מכן:
צילום אוויר של בתי הפרסה, מתוך ארכיון איילת השחר
5 בתי הפרסה הראשונים, מתוך ארכיון איילת השחר
בתי הפרסה, מתוך ארכיון איילת השחר
בניית בתי הפרסה, מתוך ארכיון איילת השחר
צילום אוויר של בתי הפרסה 1-5, מתוך ארכיון איילת השחר
צילום אוויר של בתי הפרסה 7-10, מתוך ארכיון איילת השחר
תוכניות המבנים, מתוך ארכיון תל חי
מֶבּסוּטָה או ε בתאומים הוא הכוכב החמישי בבהירותו בקבוצת הכוכבים תאומים עם בהירות נראית מדרגה 2.98, שנמצא במרחק של כ-845 שנות אור ממערכת השמש.
מקור שמו הוא ביטוי בערבית שפירושו זרועו המושטת של האריה וככל הנראה השם ניתן במקור לכוכב אחר ובנסיבות לא ידועות עבר לכוכב זה.
גם נוגה ומאדים לא צפויים להסתיר את מבסוטה במאה ה-21.
מבסוטה הוא כוכב־התקן של המחלקה הספקטרלית G8Ib.
מבסוטה הוא על-ענק צהוב מסוג ספקטרלי G8 Ib, מסתו למעלה מ-10 מסות שמש ורדיוסו כ-140 רדיוסי שמש.
טמפרטורת פניו נמוכה יחסית ועומדת על כ-4,700 קלווין והוא מאיר בעוצמה של בערך פי 3,700 מהשמש באור נראה, אך בשל הטמפרטורה הנמוכה של פניו חלק ניכר של קרינתו היא בתחום התת-אדום, כך שעוצמת הארתו הכוללת היא בערך פי 8,400 מעוצמת ההארה של השמש.
כוכבים רבים מסוגו של מבסוטה הם משתנים קפאידיים וגם בהירותו של מבסוטה דווחה בעבר כמשתנה מעט והוא נחשד ככוכב משתנה.
עם זאת, הוא אינו מסווג כמשתנה קפאידי ולא נראה שבהירותו משתנה במידה שתגדיר אותו ככוכב משתנה.
במרחק זוויתי של כמעט שתי דקות קשת ממבסוטה נמצא כוכב עמום עם בהירות מדרגה 9.6 וסוג ספקטרלי K2, שלפעמים מסומן כמבסוטה B.
לא ידוע אם יש קשר בין שני הכוכבים או אם הם רק במקרה נמצאים על אותו קו ראייה, אך אם הם אכן קשורים זה לזה, אז המרחק ביניהם הוא לפחות חצי שנת אור.
מבער אחורי הוא רכיב במנועי סילון המשתמש באוויר משלב הפליטה של המנוע, מזריק לו דלק ומצית אותו מחדש.
המבער מוסיף דחף נוסף למטוס תמורת עלייה דרמטית בצריכת הדלק.
לרוב משתמשים במבער אחורי במטוסי קרב, או במטוסים המיועדים לשיוט על-קולי.
מנועי סילון מאופן הפעולה שלהם, דורשים זרימה מתמשכת ובעירה מתונה בתוך תאי הבעירה וזאת על מנת להקטין את הבלאי על תא הבעירה והטורבינות, וכמו כן בשביל להקטין את הסיכון לכיבוי הלהבה בתוך המנוע.
אי לכך משתמשים מנועי סילון במיעוט מהחמצן באוויר בשביל בעירה, מה שמשאיר כמות גדולה של חמצן לא מנוצל.
המבער האחורי מאפשר להשתמש בעודף החמצן בשביל בערה שנייה (כפי שמכונה חימום מחדש - Reheat).
המבער בנוי מתעלה רחבה המותקנת מהמפלט של המנוע ולה שלושה שלבים: הזרקה, בערה-תאוצה ונחיר פליטה.
בצמוד למפלט המנוע מותקנות טבעות של צינוריות דלק מחוררות המזריקות דלק רב לתוך זרימת האוויר, דלק זה ניצת באופן חד פעמי מכיוון שכל עוד יש בערה והזרקת דלק, הלהבה תמשיך להיות מוזנת.
שלב התאוצה הוא למעשה תעלה רחבה וארוכה יחסית בה האוויר המתפשט אחרי בערה מאיץ לקראת היציאה מהמנוע, אוויר זה מתקרר מעט.
השלב האחרון הוא נחיר הפליטה בעל הגאומטריה המשתנה.
במצב של בערת המבער הנחיר נמצא במצב פתוח, תפקיד הנחיר הוא לאפשר פעולת המנוע בכל תנאי העבודה.
כאמור שלב התאוצה של המבער הוא תעלה רחבה, הנדרשת במהלך העבודה של המבער, אבל בשאר שלבי העבודה של המנוע שלא כוללים בערת מבער התעלה הרחבה גורמת לירידת הטמפרטורה, מהירות הזרימה והלחץ של האוויר שלמעשה מורידה את הדחף של המנוע.
בשביל לפצות על נפילת הלחץ השלב האחרון של המבער כולל נחיר פליטה בעל גאומטריה משתנה שעל ידי שליטה על גודל פתח הפליטה שולט על הלחץ ומהירות הפליטה של המנוע.
במצב טיסה ללא מבער פתח הנחיר יהיה קטן בשביל להגדיל את הלחץ בתוך תעלת המבער ולהאיץ את האוויר היוצא.
במהלך ההצתה הראשונית של המבער הנחיר ייסגר לקוטר הקטן ביותר בשביל להגדיל את הלחץ, להאט מעט את הזרימה באזור ההזרקה ולאפשר הצתה קלה יותר, ומיד לאחר ההצתה הנחיר יפתח לקוטר הגדול ביותר.
מנועים מסוימים של מטוסי קרב משתמשים בנחיר הפליטה בשביל לכוון את הדחף שלהם ולאפשר למטוס לבצע ביצועים עבר-הזדקרותיים שלא אפשריים בתנאי טיסה רגילים.
בעת יציאת האוויר החם מנחיר הפליטה בפעולת המבער האחורי, האוויר יוצא במהירות גבוהה מאוד ולכן בתוך שובל הלהבה נוצרים גלי הלם המצטלבים בתוך הלהבה ויוצרים צורות של יהלומים.
מבער אחורי מאפשר גידול דרמטי בדחף המנוע אבל זאת תמורת גידול משמעותי בצריכת הדלק.
המבער בא לשימוש לרוב במטוסים צבאיים.
מיעוט מטוסים אזרחיים, במיוחד אלה המיועדים לשייט במהירויות על-קוליות כוללים מבער אחורי שכן אין אפשרות אחרת להאיץ דרך אזור הגרר הגבוה עד למהירות של מאך 2.4. חלק מהמטוסים מסוגלים להמשיך לשייט במהירות על קולית ללא מבער אחורי בעוד אחרים חייבים להשתמש במבער בצורה מתמשכת.
במטוסים בעלי מבער אחורי המבער משמש גם להמראה.
במטוסי קרב המבער האחורי משמש לתמרוני קרבות אוויר לטובת תאוצה מהירה, טיפוס חד ושמירה על מהירות תוך כדי תמרונים.
לרוב מטוסים לא משתמשים במבער לשיוט מתמשך הן בגלל צריכת הדלק הגבוהה, והן משום שהטמפרטורה הגבוהה במבער יכולה לגרום לכשל במנועים שלא תוכננו לכך מראש.
חלק ממנועי הסילון מקריבים יחסי דיחוס גבוהים בשלב המדחס של המנוע בשביל להוריד את הטמפרטורה בשלב המבער, מה שמקריב ביצועים בטיסה תת-קולית ללא שימוש במבער.
במטוסים בעלי מבער אחורי כאשר המנוע עובד ללא בערה במבער המנוע נקרא "יבש", כאשר המבער ניצת המצב מכונה "רטוב".
המטוסים מקדונל F3H דימון ודאגלס F4D סקייריי נבנו עם מנועי טורבו-סילון וסטינגהאוס J-40, המסוגלים לייצר דחף של 8,000 ליברות (36 קילו-ניוטון) ללא מבער אחורי.
באנגליה, שיפרו את המנוע רולס רויס אבון כך שיפעל עם מבער אחורי, והוא הניע את האינגליש אלקטריק לייטנינג, שנהפך למטוס העל-קולי הראשון בשירות חיל האוויר המלכותי והראשון בעולם שהיה מסוגל לבצע שיוט על-קולי.
המנוע בריסטול-סידלי אולימפוס היה אף הוא בעל מבער אחורי, והותקן במטוס הקונקורד.
זהו השימוש היחיד במבער אחורי לצורכי תעופה אזרחית, לצד עמיתו של הקונקורד, המטוס טופולב Tu-144, ששניהם היו מסוגלים לבצע שיוט על-קולי אם כי הקונקורד היה יכול לשייט ללא שימוש במבער.
"השלך והבער" הוא הליך השלכת דלק שבו הדלק מוצת במכוון בעזרת המבער האחורי של המטוס.
הלהבה המרהיבה המשולבת במהירות הטיסה הגבוהה הופכת הליך זה לפופולרי למדי בתצוגות אוויריות, או כתוספת למופעי זיקוקי די-נור.
מבער הוא מכשיר המשמש ליצירת להבה מבוקרת על ידי בעירה של גז דליק.
מבער יכול להיות מכשיר בפני עצמו או להיות חלק ממערכת (למשל בכיריים).
השימושים הנפוצים של מבערים הם חימום חומרים, בישול, , ריתוך, התכה, חיתוך (בעיקר של מתכות), אמנות (למשל ניפוח זכוכית).
קיימים גם מבערים המיועדים לתאורה.
המבער בנוי מנחיר (או שניים, ראו להלן) המחובר לצינור, אליו מוזרם גז דליק מתוך מכל דרך ברז המאפשר שליטה על עוצמת הזרימה.
יש מבערים הכוללים גם מצית.
עם פתיחת הברז זורם הגז דרך הצינור ונפלט מהנחיר.
הצתתו יוצרת להבה יציבה ובגודל קבוע, על פי יעודו של המבער ובהתאם למצב הברז.
קיימים מבערים עם צינורות מתכתיים ומבערים עם צינורות גמישים, בהתאם לשימוש הנדרש.
הגזים העיקריים המשמשים במבערים הם אצטילן, פרופן, בוטאן, גז טבעי, גפ"מ ומימן.
במבער פשוט, הלהבה נוצרת מחימצון של הגז באוויר.
במבערים עם שני נחירים משמש הנחיר השני להזרמת חמצן ליצירת להבה בטמפרטורה גבוהה: לדוגמה, טמפרטורת להבה אדיאבטית של פרופן עם אוויר (בתנאי סביבה של 20°C ולחץ אטמוספירי 1 בר) היא 1980°C, בעוד שבאותם התנאים הלהבה של פרופן עם חמצן תבער בטמפרטורה של 2800°C.
להביור הוא מבער המשמש כנשק.
מבער חמצן-מימן משמש לריתוך ולתאורה מתחת לפני המים.
מבערים שהם חלק מתנור התכה מקבלים אוויר בלחץ באמצעות מפוח.
מבער בונזן משמש לחימום ועיקור במעבדות.
לשימוש ביתי קיימים מבערי יד המשמשים בבישול, למשל ליצירת שכבת קרמל מעל למאכל כגון בקרם ברולה.
מבערים בעלי נחירים רחבים מאוד המשמשים לבישול בסירי מחנאות מכונים "כלב גז".
כלבי גז משמשים גם לחימום זפת לאיטום גגות.
השימוש במבערים מערב גזים דליקים מאוד ואש גלויה, ולכן כרוך בסיכון מוגבר.
על מנת לצמצם את הסיכוי להתרחשות תאונות הנובעות משימוש במבערים ולהקטין את נזקן אם התרחשו קיימים מגוון של אמצעי בטיחות וטכניקות עבודה מיוחדות.
גופים מאסדרים כ בישראל, ה-OSHA וה-NFPA בארצות הברית מפרסמים הנחיות לאמצעי הבטיחות שיש לנקוט בעת שימוש במבערים.
בנוסף, חברות פרטיות העוסקות בתחום מציעות קורסי הכשרה בתחום הבטיחות בשימוש במבערים.
מבנים הוא כתב עת ישראלי לענף הבניה.
העיתון משקף היסטוריה מתהווה בתחום הבניה במשך ארבעים שנה, שינויים שחלו בענף וסוגיות שעדיין על הפרק.
הכותבים המקצועיים היו בעלי מוניטין בתחומם, והעיתון שמר על כללי העיתונות הקלאסית ומשלב לשוני אחיד.
סגנון הכתיבה משובץ במושגים מעולמות התרבות המקומית והגלובלית ("מיתוס הצבר" מול "מיתוס הבטון").
החומר הכתוב לווה בצילומים מהשטח וגרפיקה ייחודית.
מ־1996 נערכה בחירת אנשי השנה של "מבנים".
נבחרו אנשי מקצוע משכמם ומעלה שפועלים כסוכני שינוי לטובת החברה.
בגיליון ינואר פורסם גם אינדקס מאמרים של השנה שחלפה.
ירידי הבניה בחוץ לארץ שסוקרו בקביעות על ידי "מבנים" היו "Batimat" בפאריס ו"Messe " ו"Bauma" במינכן.
מ־1997 "מבנים" סקר את תערוכות הבניה הרב תחומיות "בילדקס" בישראל.
גיליונות נושא וסדרות הדגישו תחומים מתפתחים כמו: בניינים אינטליגנטיים, אתגרים בבניית מרכזים רפואיים, מקצוע האדריכלות על פרשת דרכים, סדרת המילניום, מיתוג ערים, תכנון גדות האיילון, בינוי ותחזוקה בבית המשותף.
עותקי "מבנים" עומדים לרשות הקוראים בספריות אקדמיות, כמפורט ב"מפתח אוניברסיטת חיפה": בספריה הלאומית, באוניברסיטאות – תל אביב, בן-גוריון וחיפה, טכניון, בצלאל – אקדמיה לאמנות ולעיצוב, ובמכללות: למינהל (אדריכלות פנים), ספיר, גליל מערבי, ויצו, כנרת, אחוה, בית ברל ואורט בראודה.
עיתון "מבנים" מיוצג גם בארכיון "אדריכלות ישראלית" מייסודו של ד"ר אדריכל צבי אלחייני.
אהרון פלמון (בעלים) ודב צ'רנוברודה (עורך מייסד) הכירו בגרעין נחל במשגב עם.
צ'רנוברודה למד אדריכלות בטכניון והקים משרד אדריכלים פרטי שתכנן פרויקטים ברחבי הארץ.
במגזר הערבי הוא נחשב לחלוץ בתכנון.
שניהם חברו להקים את כתב העת "מבנים".
הגיליון הראשון יצא לאור בשנת 1981.
דב צ'רנוברודה נהרג בפיגוע במסעדת מצה בחיפה בשנת 2002.
בתקופתה של העורכת גילה קולקה ניכרה השפעת הסקטור הפרטי על תכנון מבנים לשירות הציבור והבעלות עליהם.
קולקה כתבה על תכנון שמשקף שינוי/נטישת ערכים סוציאליסטיים.
בתקופה של העורכת הראשית אילת אלגור הושם דגש על ביקורת קונסטרוקטיבית, הרחבת התחומים המשיקים לענף הבניה בהם עסק העיתון, ומתן במה למגוון דעות.
העיתון יצא לאור על ידי "מירב תעשיות הפקה" בשנים: 1979–1999 ו"מירב דסקלו הפקות" בשנים 1999–2017, חברות שהתמחו בהוצאה לאור של עיתונים מקצועיים לקהלים ממוקדים.
חברת "מגה מוטור" רכשה את כל הפעילות של רשת "מירב דסקלו", והיא מפרסמת עיתון בשם "מגה מבנים – עיתון לענף הבניה, עיצוב ואדריכלות".
אדריכלים: פרופ' דן איתן, ד"ר צבי אלחייני, פרופ' מיכאל בורט, חיים דותן, אהרון ויקס, רות להב, צבי לישר, דימיטרי מזו, פרופ' ניצה מצגר-סמוק, נילי פורטוגלי, אלי פירשט, דינה רצ'בסקי, שבי שגיב.
אדריכלי נוף: שלמה אהרונסון, דפנה גרינשטיין, גיל הר-גיל, יעל מוריה, טלי מרק.
מהנדסים: יעקב אהרונוב, עמי בוך, ד"ר אנטולי בנגרט, ישראל דוד, משה ממון, ד"ר יואב סרנה, משה פזנר, ד"ר אברהם בן-עזרא, פרופ' אלכסנדר צייטלין, ד"ר לאה קפלן.
חוקרים מהטכניון: המכון לחקר הבניה - פרופ' רחל בקר, פרופ' משה פוטרמן, פרופ' יגאל שוחט; המרכז לחקר העיר והאזור בטכניון - פרופ' רחל אלתרמן, פרופ' נעמי כרמון, פרופ' ארזה צ'רצ'מן.
כותבים מדיסציפלינות אחרות: פרופ' משה ליסק, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה, האוניברסיטה העברית.
פרופ' יצחק שנל, גאוגרפיה וסביבת האדם, אוניברסיטת תל אביב.
ד"ר דוד רודי, פסיכולוג קליני, עו"ד סמדר בן דור.
כתבי העיתון היו ברובם בוגרי בתי ספר לתקשורת ובעלי ניסיון בעריכת תחקירים, כתיבה מגזינית וניהול דיונים.
מבנן (או בלוק עירוני) הוא מושג מתחום התכנון העירוני, שמוגדר כאזור עירוני שתוחמים אותו בניינים, רחובות וכבישים.
בהוראה מורחבת משמש מונח זה להגדרת כל קבוצת בניינים שיש להם מתחם משותף.
הבלוק הוא קבוצת מבנים ומרחבים פתוחים הממוקמים בדרך-כלל בין ארבעה כבישים הממשיכים מעבר לבלוק ומהווים חלק מאותו פסיפס אורבני.
בלוק עירוני הוא יחידת חלוקה בסיסית החוזרת על עצמה ויוצרת את הרקמה העירונית הבנויה.
הבלוק העירוני כבסיס לארגון המרחב, החל להופיע בראשית המחשבה על בנייתן של ערים ומאז הוכר כבעל חשיבות רבה בתכנון הסביבה האורבנית.
לאורך ההיסטוריה השתנו גודלו וצורתו של הבלוק העירוני, אך הוא נשאר חשוב בעיצוב אופייה ומרחביה של העיר.
בנוסף לכך, לאורך השנים הוכר תפקידו החברתי החשוב של הבלוק העירוני במרחב האורבני ובכוחו ביצירת חוסן חברתי וקשרים קהילתיים שונים.
דרך ניתוח הפרמטרים הכמותניים והאיכותניים של בלוק אחד – כגון מרחבים פרטיים וציבוריים, טיפולוגיות מגורים, שפות אדריכליות, אִיזוּר, קני-מידה שונים, יחס כלפי הרחובות ומרחבים ירוקים – ניתן להבין את העיר עצמה.
הבלוק העירוני כבסיס לארגון המרחב האורבני, החל להופיע כבר בראשית המחשבה על בניית ערים ועל מהי עירוניות.
בעזרת סידור המרחבים בעיר ניתן היה לגבות מיסים ולגייס אנשים לצבא בצורה מסודרת, ובכך לבסס הגמוניה ושליטה כלכלית באזרחים.
כבר בתחילת דרכו, הכיל הבלוק העירוני את כל אותם מאפיינים שהיו חלק מהחיים האנושיים: בית מגורים, מקום תפילה וחלקות חקלאיות בהם גידלו לעצמם האנשים פירות וירקות.
צמיחתם של ערכי הדמוקרטיה והשוויון ביוון הקלאסית במאה ה-6 לפנה"ס, מגולמים היטב בחלוקת המרחב העירוני בערים היווניות.
בערים אלו לא היו רחובות מרכזיים או משניים, אלא מרחב ציבורי משמעותי נגיש לכולם הממוקם במרכז העיר.
צורתם של הבלוקים העירוניים הייתה מלבנית וגודלם נקבע על ידי הרחובות שהתפתחו מסביב למרכז העיר.
הבלוקים התאימו לאופי וגודל יחידות הדיור שהיו מקובלות באותה תקופה, והם גודרו על ידי חומות מאולתרות שהתאימו לתנאי השטח.
באימפריה הרומית, אשר כבשה את יוון במאה ה-2 לפנה"ס, התבססה תפיסה אורבנית חדשה: העיר נחצתה על ידי שני רחובות ראשיים, הדומוס (צפון-דרום) והדקומנוס (מזרח-מערב) שהפכו למרכזי כוח וגיוס כספים וחיילים, דבר שהעיד על שלטון חזק ומשמעותי.
סביב שני הרחובות ובצומת המרכזית שנוצרה בחיבור ביניהם, התפתח המרכז האורבני של העיר הרומאית.
שני רחובות אלו יצרו חלוקה עירונית ל-4 רבעים, שניים מתוכם נחשבו לאזורים טובים בסמוך למרכז העיר והשניים האחרים לאזורים פחות טובים, ולפיכך גם חלוקה של אוכלוסיות שונות.
הבלוק העירוני היה בצורה מרובעת ונוצר עקב החלוקה לרבעים, כאשר בכל רובע היו דפוסי בלוקים שונים.
הרומאים הביאו תפיסה כוחנית יותר לארגון וסידור העיר.
סקירה היסטורית של הבלוק העירוני מעלה מספר תובנות עיקריות:
בחירת גודל וצורת הבלוק בתקופות היסטוריות חשובות נקבעה בעיקר עקב דרישות פיתוח ראשוניות של חלוקת הקרקעות.
כל תקופה שיקפה מידה מסוימת של עקביות בגודל ובצורת הבלוק העירוני, ובכל תקופה כזו ניתן לזהות את גודל הבלוק הדומיננטי בהתאם לאזור גאוגרפי ולתקופה ההיסטורית.
ניתן לזהות צורות וממדים של בלוקים בעלי יעילות אופטימלית של היבטים מסוימים, וכן לזהות השלכות על התפתחות תהליכים של צורות וממדי הבלוק.
עם התפתחות הרעיון האורבני וצמיחתו של תחום התכנון העירוני החלה התייחסות ספציפית לאלמנטים אורבניים שונים וביניהם הבלוק העירוני.
תיאוריות רבות ומגוונות התהוו סביב רעיון הבלוק העירוני כאשר כל גישה מתייחסת לסוגיה אחרת הנוגעת לבלוק.
אחת הסוגיות הבולטות בחקר הבלוק העירוני היא הדרך שבה האדם ההולך במרחב חווה אותו.
לכן, בתכנון עירוני נכון יש לקחת בחשבון את הארגון והפריסה של הסביבה הבנויה ליצירת תנועה נוחה, כמו סוגי הבניינים וארגונם במרחב.
דייוויד סים תבע את המונח העיר הרכה (soft city) ככזו שיוצרת מרחבים נעימים ובטוחים עבור תושביה בניגוד לתפיסה הרווחת על חיים בעיר.
בין היתר מדגים סים כיצד תצורות שונות של פיזור הבניינים בבלוקים בעלי שטח זהה, יוצרות חוויה מרחבית ועירונית שונה לחלוטין.
כאשר לוקחים ארבעה בלוקים בעלי אותו השטח ומספר זהה של יחידות דיור, בכל אחד מהם תיווצר חוויה עירונית ומרחבית שונה והזדמנויות שונות במרחב העירוני.
התצורות השונות גורמות למרחב להיראות אחרת: בנייה גבוהה אל מול בנייה נמוכה, שטחים ציבוריים רחבים אל מול שטחים ציבוריים קטנים וכדומה.
כשבפועל האדם במרחב יקבל תחושה שונה לחלוטין בכל אחד מהמקרים.
למשל, במקרה בו בלוק מוקף על ידי בניינים, קירות הבניינים עוזרים להרחיק את הרעש מהרחובות והמרחבים הציבוריים, במיוחד מהתנועה.
כך נוצר חלל במרכז שמאפשר מרחב בטוח למשחק עבור ילדים וכן הזדמנויות רבות לאינטראקציה אנושית.
היבט חשוב בהקשר הזה הוא היכולת של פיזור המבנים בבלוק ביצירת תחושת קהילתיות וביטחון מעצם קיומו של בלוק במבנה מסוים.
למשל בבנייה אחידה וגבוהה אדם עלול לחוש בדידות רבה יותר לעומת בנייה נמוכה יותר עם עירוב שימושים וקרבה בין הבניינים כך שבאופן אוטומטי נוצרים מפגשים אנושיים ותחושת הניכור שמאפיינת לעיתים את החיים בעיר מצטמצמת.
בספרה של ג'יין ג'ייקובס, עיתונאית וסופרת שעסקה רבות בתחום התכנון העירוני היא מתייחסת לגודל הבלוק האידיאלי ומציגה את גודל הבלוק כהיבט חשוב ביותר בהוויתו וכאחד התנאים להיווצרותה של עירוניות טובה.
עירוניות טובה היא כזו המבוססת על גיוון במרחב שמביא לנוכחותם של הולכי רגל רבים ברחוב לאורך רוב שעות היממה.
על מנת ליצור את הגיוון נדרשת יש לאפשר נגישות של המרחב עבור הולכי הרגל המיועדים לכיוון מסוים והולכי רגל "מזדמנים-אקראיים".
אלה ואלה ככל שייקרו למקום מסוים באופן מזדמן יוסיפו לחיות הרחוב, ימקסמו את המפגשים האנושיים ואף יחשפו לבתי עסק הנמצאים ברחוב כלקוחות פוטנציאליים.
לגודל הבלוק חשיבות גדולה בעיקר בתחום ההליכתיות בעיר.
כלומר, ככל שהבלוק גדול יותר, מספר הצמתים הפוטנציאליים יקטן וכך חווית ההליכה תהיה קשה יותר ופחות אטרקטיבית.
לעומת זאת, בלוקים קטנים יוצרים יותר אפשרויות הליכה בעיר ומגדילים את המגוון ההליכתי ואת האפשרויות למפגשים אנושיים שונים.
הסופר-בלוק (super-block) היא התפתחות של העשורים האחרונים בתפיסת הבלוק העירוני.
מדובר על איחוד מספר בלוקים על ידי הגבלת התנועה בכבישים ביניהם ויצירת מרחב ציבורי אטרקטיבי בחלל המשותף: "סופר-בלוק הוא שטח המכיל מבנים למגורים, חנויות, בתי ספר, משרדים וכו', עם שטח פתוח ציבורי (למשל ירוק), מוקף בכבישים ודרכים ללא מוצא.
הוא מקושר לסופר-בלוק אחרים ולמרכז העיר באמצעות שבילים מעל או מתחת לכבישים".
הבלוק העירוני המסורתי פיזר את תנועת הרכב לדרכים צרות יותר במהירות איטית יותר בעזרת פיזור צמתים בתדירות גבוהה יחסית המאטים את תנועת המכוניות.
רשת המחוברת זו של כבישים צרים אפשרה פריחה של מספר תחומים הנוגעים להולכי הרגל ורוכבי האופניים בשכונות המורכבות מבלוקים סמוכים.
אך צמתים כה רבים עלולים גם להאט את תנועת הולכי הרגל וגם לסכן אותם.
יתרה מכך, פיזור כבישים צרים ורבים בין הבלוקים לרוב בא על חשבון צמצום השטחים הציבוריים הפתוחים במרחב השכונה.
בעקבות זיהוי חסרונות אלה ומתוך ההבנה כי חיבור של בלוקים בקנה מידה המתאים רק לרכב, ולא להולכי רגל, שימש כאמצעי לדומיננטיות המכונית באמצע המאה העשרים ולא תואם את התפיסה ששמה את הולך הרגל בראש סדרי העדיפויות.
רעיון ה"סופר-בלוק" נותן לכך מענה באמצעות איחוד מספר בלוקים והגבלת הכבישים ביניהם כך שנוצר שטח ציבורי ללא תנועת מכוניות.
הסגירה הזו מאפשרת לפתח במרחב שבילי אופניים, שטחי ציבור, גנים ופארקים ויוצרת סביבה עירונית בטוחה ונעימה יותר תוך ניתוב הכבישים לדרכים אחרות, על חשבון העירוניות המתקבלת ברחובות ליניאריים: "העיר הטובה מאפשרת חופש במגוון דרכים וצורות.
חופש תנועתי במגוון אמצעים למגוון אנשים, ללא תלות בגילם.
הבסיס לחופש זה הוא האפשרות של בני האדם לנוע בצורה הטבעית להם – ברגל.
בעיר הטובה החופש לנוע באופן עצמאי במרחב מוענק גם לקשישים, לילדים ולבעלי מוגבלויות." (תנועה מקיימת במרחב העירוני)
את הבלוק העירוני בישראל ניתן למצוא לדוגמה בתל אביב.
תוכנית "גדס" הייתה תוכנית המתאר הראשונה של תל אביב, אשר תוכננה על ידי פטריק גדס, מתכנן ערים סקוטי.
התוכנית התמקדה בתכנון רחובות ושדרות הניצבים לים בכדי לאפשר כניסת רוח לעיר, ורחובות אורכיים שיעודדו התפתחות מסחרית, בשילוב של תכנון כולל של גנים ציבוריים קטנים השזורים במרקם העיר.
ה"בלוק העירוני של גדס" התבסס על בלוקי מגורים בעלי מאפיינים זהים, אשר יצרו קהילות-משנה בתוך המרקם העירוני ויתפקדו כיחידות עירוניות קטנות.
הבלוקים תוכננו בין ארבעה רחובות ראשיים הממשיכים מעבר לבלוק, בכדי ליצור אחידות ברצף האורבני.
הבלוק האידיאלי היה מרובע ובעל צלעות באורך של כ-200 מטרים, כאשר הרחובות הפנימיים הם צרים וחד-סטריים למכוניות, ומתקיימת אווירה שכונתית ושקטה יותר.
בתוך הבלוק לרוב הוקמה גינה ציבורית או מבנה ציבור שכונתי כמו גן ילדים, בית ספר או קופת חולים.
במשך השנים ברבים מבלוקים אלו נבנו במרכז הבלוק בנייני מגורים נוספים.
מחקר מעניין אודות הבלוק העירוני בישראל נעשה על ידי יעל אלוויל, חוקרת ומתכננת ערים ישראלית, המתעסקת רבות במחקריה במגדר ובקשרי הגומלין היום-יומיים בין נשים במרחב העירוני.
היא טוענת כי גדס תכנן את תל אביב מתוך מחשבה על נשים ממעמד הפועלים.
מפגשים הכוללים היבטים של זהות נשית סביב יצירת קשרים מקצועיים, הופעה בלבוש אופנתי, התארגנות אקטיביסטית ואפילו התארגנות פוליטית.
המציאות החדשה הבליטה את רלוונטיות החיים בסביבה עירונית, קומפקטית, מגוונת ואינטנסיבית וחידדה את חשיבותם של מגוון הזדמנויות במרחב הביתי; מסחר, מקומות עבודה, שירותים שונים, מקומות ישיבה מוצלים, גינה שכונתית ועוד.
בעקבות המציאות המשתנה הוציא מינהל התכנון דוח הערכת מצב שמטרתו לזהות איומים והזדמנויות שבמשבר הקורונה על עולם התכנון, אשר מתמקד בין היתר בצורך לחזק את העירוניות הקרובה לבית מסמך נוסף שפרסם מינהל התכנון בהקשר זה מתמקד בתכנון עדכני ואיכותי של חללים עירוניים ובאתגר להשיגם במרחב מחיה מצומצם.
הגבלת התנועה לטווח 100 מטר הציפה את חשיבות מרחבי הבניינים בבעלות משותפת, ששימשו את הדיירים כמקומות מפגש ומקום מפלט לשאיפת אוויר צח.
הסגר בתקופת הקורונה הדגיש את הערך בשטחי חוץ, בצמחייה ובשטחי טבע בקרבת הבית, בייחוד עבור המפגש החברתי שנוצר בקרב משפחות עם ילדים, אוכלוסייה מבוגרת ועוד.
פרופ' אלס ורבקל, ראש המחלקה לארכיטקטורה בבצלאל, מביטה על השינויים העמוקים שהביא עמו משבר הקורונה, וטוענת כי תקופה זו מצריכה מחשבה מחודשת על הקשר בין האדם והטבע, ועל האופן בו אנו מתכננים ערים.
הקורונה שינתה את היומיום העירוני, והעלתה את חשיבות הקשר בין הבית לסביבה המיידית שבחוץ: אור שמש, אוויר, צמחייה וטבע, ובין המתגוררים בו לבין הקהילה – בהתאם לאלמנטים המרכזיים בתכנון הבלוק העירוני.
לדבריה, הסגר חשף את האמת: "האנשים גילו שבטווח ה-100 מטרים אין לעיר שלהם מה להציע".
ורבקל מסתכלת על ההקצאה התכנונית של שטחים פתוחים בעיר וטוענת כי האתגר המרכזי כעת יהיה להפוך את אותם מרחבים פתוחים לכאלה שהמשתמש העיקרי בהם הוא לא האדם: "אנחנו צריכים להיות רק מבקרים".[15]
מבצע 14f13, הנקרא גם "הטיפול המיוחד" - הוא מבצע אשר היה תוכנית המשך לתוכנית T4 - אותנסיה.
היא פעלה בין השנים 1941 עד 1944. במסגרת תוכנית זאת יצאו "משלחות רופאים", בעיקרם פסיכיאטרים, היישר ממוסדות אותנסיה אל מחנות הריכוז.
במחנות אלו, ערכו הרופאים סלקציות של "חולי נפש" במטרה לזהות את אלו שאינם עומדים בקריטריונים הנאציים ולא יכלו להמשיך לעבוד על מנת לרצוח אותם.
תוכנית אותנסיה (או "תוכנית T4") הייתה תוכנית "המתת חסד" בגרמניה הנאצית שחלה על גרמנים שהוגדרו כ-"אלמנטים גרמניים חסרי ערך" כחולי נפש, ילדים עם פיגור ומוגבלים, במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתוקף צו שפורסם ב-1 בספטמבר 1939, על בסיס חוק שנחקק בשנת 1933, הוקם מוסד רפואי שבראשו עמד הד"ר קרל ברנדט.
קבוצה קטנה ונבחרת של רופאים החליטה מי מהאסירים ייכלל בהגדרה, חיסולם בוצע במתקנים סודיים שונים של השירות הרפואי הגרמני, וביניהם המוסד בברנדנבורג, ששכן מדרום למגדבורג.
מבצע זה נמשך עד סוף קיץ 1941, והופסק עקב מחאות של הכנסייה ומוסדות המשפט.
בתחילת 1941, פנה היינריך הימלר, ראש האס אס, לפיליפ בוהלר, מי שעמד בראש תוכנית T4 - אותנסיה, בבקשה להשתמש במתקני הגז של מוסדות T4 כדי להרוג "יצורים מיותרים" במחנות הריכוז, שחסרו מתקנים לרציחות המוניות, להבדיל מרציחות אינדיוודואליות.
הסלקציות של חולים המיועדים להמתה במסגרת המתת החסד החלו בעקבות החלטתו של הימלר "לשחרר את מחנות הריכוז מן המעמסה".
באותה השנה באפריל, החלו ההכנות וצוותי רופאים יצאו למחנות הריכוז לשם עריכת סלקציה בקרב החולים אך גם בין הבריאים שסבלו מתשישות בלבד, רובם יהודים.
בשעה בה הוכנו הנחיות כלליות ונהלים לביצוע הסלקציות, הוראות מפורטות הועברו אל מפקדי מחנות הריכוז.
מכתב שנשלח ב-12 בנובמבר 1941 ממשרדו של המפקח על מחנות הריכוז - פול ניטשה, נשא את סימון התיק 14f13 - סימון שהפך לצופן הסודי בהתכתבות שנגעה למקרי מוות במחנות ואומץ כצופן של מבצע המתת החסד.
בשלב ראשון נשלח המכתב אל מחנות הריכוז אושוויץ, בוכנוואלד, דכאו, מאוטהאוזן וזקסנהאוזן, ובו הודעה על בואן של הוועדות הרפואיות לשם ביצוע סלקציה.
בבוכנוולד לוותה הסלקציה של החולים בבדיקה רפואית, אך בקרב האסירים היהודים הסלקציה הייתה ללא בדיקה.
כותבת הספר "גשר צר אל החיים", גוטרמן בלה טענה ש-"משמע שלגבי היהודים הייתה ההחלטה ברורה כבר בשלב הזה: גורלם הוכרע ללא כל קשר למצב בריאותם".
לאחר תחילת המבצע באפריל 1941, פאנל של רופאים החל לבקר במחנות ריכוז כדי לבחור אסירים חולים וחסרי יכולת ל"חיסול".
פאנל זה כלל את אלו שכבר מנוסים והשתתפו בתוכנית T-4, כגון הפרופסורים ורנר היידה והרמן פול ניטשה והרופאים פרידריך מנקה, קורט שמאלנבך, הורסט שומאן, אוטו הבולד, , רוברט מולר, תיאודור שטיינמאייר, , , ו.
את האנשים במשקל מאוד נמוך ריכזו והם קיבלו מהרופאים אישור יציאה משירות, שניתן לכל אסיר שלא היה מסוגל לעבוד במשך זמן רב או שהיה מאובדן כושר מהותי ולא יכול היה לחזור לעבודה.
אנשים אלו נשלחו ל-"בתי מרגוע" בברנדנבורג, בהרטהיים ובזוננשטיין שם הם נרצחו.
דבורז'צקי, כותב הספר "אירופה ללא ילדים": "במחנות ההסגר והגטאות תכננו הרופאים הנאציים את הקמת התנאים הסאניטאריים האיומים, שכל מה שסופר עליהם הוא כאין וכאפס לעומת המציאות ההיא.
עבודת הכפייה האיומה, הרעב, והצמא, הקור, העירום, הכאות והתעללות זדון הביאו לידי מחלות קשות וממיתות: הטיפוס, הדיזנטריה, השחפת, ואותה חולשה איומה.
חולשת אפיסת כוחות המוחלטת, שהפכה את האנשים ליצורים שלא מן העולם הזה.
רבים מבין הרופאים הנאציים השתתפו אישית בפעולת המיון לחדרי הגזים.
המיתו במו ידיהם אלפי חולים בזריקות של פנול, אויפאן נתרן וכיוצא באלה לתוך הלב.
ההליכה אל בית החולים במחנה הסגר נחשבה כהליכה אל המוות.
שם הרופא הגרמני במחנות ההסגר היה שם נרדף לרוצח.
כאלף מחנות הסגר היו קיימים בגרמניה ובארצות כיבושה: אלפי רופאים גרמניים מילאו שם תפקיד איום; עשרות אלפי רופאים גרמניים אחרים ידעו — ושתקו".
הרציחות הראשונות נעשו בברנדנבורג, במוסד רפואי ששכן בפרברי העיר וצורף למבצע אותנסיה בסתיו 1940 כאשר האס אס תפס חלק מהמבנים.
במבנה שסומן במספר 2 הותקנו תא גז וקרמטוריום שבו היה אפשר להמית, 160 איש ביממה.
על פי עדויותיהן של אסירות ממחנה הריכוז ראוונסבריק, נלקחו אחרי 3 בפברואר 1942 כאלף חמש מאות או אלף שש מאות אסירות בריאות שהוגדרו כ-"א-סוציאליות", כפליליות ומספר גדול של יהודיות לתא הגזים של המוסד לחולי נפש בברנדנבורג.
למעשה, עד להקמת תאי הגזים בראוונסבריק בדצמבר 1944, יצאו מהמחנה טרנספורטים לתאי הגזים באושוויץ, במיידנק בברנדנבורג וברטהיים.
כך השתלב מחנה רוונסבריק בפתרון הסופי - רצח העם ההמוני של היהודים.
ב-29 בספטמבר 1942, הורה הימלר להעביר לאושוויץ את היהודיות שנותרו עד אז ברוונסבריק כדי שזו תהיה נקייה מיהודים, אך עד מהרה באו למחנה טרנספורטים של נשים יהודיות אחרות.
המפנה במלחמה לצד הקשיים והביקורת מצד הכנסייה בעקבותיה הביאו להפסקת "הטיפול המיוחד".
בנוסף, המפנה גם הביא לבחינה מחודשת של שאלת העסקת אסירים בעבודה למען תעשיית המלחמה הגרמנית.
עם אימוץ התפיסה של המתה תוך עבודה, בא אל קיצו מבצע 14f13 במחנות.
במכתבו מ-27 באפריל 1943, נענה הימלר להצעת פול ניטשה (אשר תמך ברעיון המתת החסד) והודיע לכל מפקדי מחנות הריכוז כי הטיפול המיוחד יחול רק על אסירים חולי נפש.
לגבי האחרים, אם נחלשו - ניתנה הסמכות לרופאי המחנות ולמפקדיהם לערוך סלקציות בצריפים ולהחליט על דעת עצמם על חיסול במקום.
האסירים התשושים והחולים הועברו מעשה שגרה לדכאו בהתאם להוראת המשרד הראשי למינהל ומשק.
מבנה תחבירי הוא תיאור וניתוח האופן בו משפט דבור מורכב מקישור של צירופים לשוניים אחד לשני באופן שלכל צירוף לשוני יש תפקיד המשלים את הפעולה שהיא במרכז המשפט, ובכך יוצר רצף לכיד וקוהרנטי, בעל משמעות ומובן.
ישנם שני סוגי מבנה תחבירי:
מבנה העומק המופשט הנקרא גם המבנה הבסיסי - המתוכנן בשכל, או העומד בבסיס הדיבור לפני שהופק.
מבנה שטח - המבע כפי שהוא מופק במציאות.
מבנה השטח הוא בעיקר תוצאה של נוהלי דיבור מוסכמים והכרחיים לצורך הדיבור הטבעי המתואם בין בני אדם, וכן מהרגלי דיבור שהדובר רכש במהלך חייו בהשפעת הסביבה או כאימוץ עצמי.
מבנה השטח כולל לעיתים גם טעויות דיבור ושגיאות לשון, ומבעי קישור שאינם שייכים ישירות לנושא השיחה.
מתוך אוסף נרחב של מבני שטח שהופקו בשיח של דוברים רבים, ניתן להצביע על תבניות ומהן לחקור ולזהות את מבנה העומק המופשט העומד בבסיסם.
מונחים אלו פותחו בשנות החמישים בידי הבלשן בן ימינו נעם חומסקי ואחרים בעקבות מורו של חומסקי הבלשן היהודי אמריקאי זליג הריס יליד באלטה וסברותיו בתחום הדקדוק היצרני (הגנרטיבי) .
ניתוח המשפטים והצגת המבנה התחבירי שלהם נעשה על ידי עץ של צירופים לשוניים המתחברים לרכיבים משפטיים, וכולם יחד למשפט מורחב הכולל את נימת המשפט כשאלה או אמירה.
לפי המתברר מניתוח המבנים הבסיסיים המתקבלים ממבני השטח, מתברר שבכלל השפות שבעולם ישנו מבנה אחיד של רצף על פי כמה כללים פשוטים אשר סטיה מהם משאיר את המשפט בלתי תקין באוזני השומע או בעיני הקורא.
מבעד למראה הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס בשנת 1936. בסרט זה, למיקי יש חלום מסוג של 'מבעד למראה' בו הוא עובר דרך המראה שלו ונכנס לעולם משונה והפוך שבו הכל חי.
בעודו שם, הוא עוסק במופע ריקוד של פרד אסטר עם זוג כפפות וחבילת קלפים, עד שהקלפים מניסים אותו מהעולם המוזר.
זהו הסרט ה-83 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצא לאקרנים והרביעי באותה השנה.
מיקי נרדם לאחר שקרא את הרומן "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם" של לואיס קרול משנת 1871 וחולם שהוא עובר דרך המראה שמעל האח למציאות חלופית.
מעבר למראה, הרהיטים והרכוש שלו התעוררו לחיים והוא מסתבך בצורה מגושמת עם כיסא נדנדה, הדום ומטרייה.
מיקי אוכל אגוז שמציע לו מפצח אגוזים וזה גורם לפלג גופו התחתון להסתובב בטירוף.
זה גם גורם לו לגדול בטירוף עד שראשו פוגע בתקרה, ומיד לאחר מכן להתכווץ לגודל זעיר.
הטלפון עונה לעצמו וגורר את מיקי עם הכבל שלו לראש המכתבה.
לאחר שיחה חסרת תועלת, הטלפון משתמש בכבל שלו כדי לשעשע את מיקי במשחק קפיצה בחבל.
הדילוג הופך לריקוד סטפס, והרדיו מדליק את עצמו כדי להשמיע מנגינה.
מיקי תופס כובע צילינדר קטן וגפרור כמקל, ומבצע רוטינת ריקוד סטפס, משתמש בכובע צילינדר בגודל רגיל כפלטפורמה שלו.
יש לו עוד סצנת ריקוד עם זוג כפפות, שבה ישבנו של מיקי נבעט שלוש פעמים, ואז הוא הופך למנהיג הצעדה של סט קלפי משחק.
מיקי נדחף לתוך החפיסה והוא חוטף מכות בישבנו מהקלפים, מה שהופך לרוטינת ריקודים נוספת.
מיקי רוקד עם מלכת הלבבות (מראה בהשראת גרטה גרבו), עד שמלך הלבבות (מראה בהשראת צ'ארלס לוטון בתור הנרי השמיני) מבחין בכך וסוטר למיקי על חוצפה שלו.
מיקי והמלך מנהלים דו-קרב חרבות זועם, כאשר מיקי משתמש במחט חדה כחרב.
מיקי מטביע את המלך לתוך קסת הדיו, מה שמקומם אותו מאוד.
לאחר שחותם מוציא את המלך ומנקה אותו, האחרון קורא לכל הקלפים, והרדיו פועל כאזעקה בתגובה לכך.
נחיל קלפים מגיח מכס המלך, ואחריו עוד סט ממגירת שולחן סמוכה, מזנקים להקשבה ומתחילים לרדוף אחרי מיקי.
מיקי מתחבא בסל התפירה ומשתמש בעט נובע כמקלע כדי להטביע את הקלפים בדיו, אך יש יותר מדי מהם.
בסופו של דבר נגמר הדיו בעט, מה שמאפשר לקלפים להיערם על מיקי.
מיקי נמלט בתוך גרב קרוע, אך חיש מהר הקלפים מגלים זאת.
מרדף נוסף מתרחש, כשהקלפים זורקים את הסמלים שלהם על מיקי, אבל העכבר משתמש במאוורר חשמלי כדי להעיף את כולם.
הטלפון מתחיל להזעיק את המשטרה, ומיקי בורח בעוד הטלפון מצלצל פעם אחר פעם.
מתנדנד מכבל מנורה (מה שגורם לה להתכבות ולהידלק בתהליך) ואז דוהר על פני גלובוס, מיקי מועד ונופל לאוקיינוס, עד שהוא מגורש משם על ידי המלך נפטון הזועם באמצעות דקירת ישבנו של מיקי בקלשונו.
מיקי חוזר לגודלו הנורמלי בזמן תוך כדי ריצה לעבר המראה, בחזרה לעולם האמיתי ולהצטרף מחדש למיקי הישן במיטה.
מתברר שהצלצול הוא השעון המעורר של מיקי, שמיקי המנומנם משליך לתוך המגירה וחוזר לישון.
מלך הלבבות – ג'ימי מקדונלד
רדיו – בילי בלטשר (דיבור) פינטו קולביג (שיהוקים)
מפצח אגוזים – קלרנס נאש
בפתיח, כותרת הסרט כתובה "Thru the Mirror", אך האיות החלופי "Through the Mirror" מופיע על כרזת הסרט.
סצנת הפתיחה של הסרט שוכפלה שוב בקטע הפותח של משחק הווידאו משנת 2010, "Epic Mickey".
הסרט הוא גם רמת מעבר במשחק.
ישנה מחווה לסרט בסצנת השיר "Friend Like Me" שבסרט "אלאדין", שם ג'יני רוקד בקצרה עם שתי ידי ג'יני גדולות באופן דומה לזה שמיקי רוקד עם הכפפות בסרט זה.
הסרט התווסף כסרט בונוס בכל מהדורות ה-DVD של הסרט "עליסה בארץ הפלאות" מאז שנת 2000.
המוזיקה המתנגנת כשמיקי רוקד עם שתי הכפפות הגדולות שימשה כמוזיקת רקע בסוף הקלטות בסדרת "Walt Disney Mini Classics", תוך פירוט כל הכותרים האחרים שבסדרה.
לסצנה שבה מיקי רוקד עם ידיו בכיסים נעשה שימוש חוזר בלוגו הסגירה של ערוץ דיסני בסביבות 1997 עד 2002.
המנגינה במהלך הצעדה של מיקי עם הקלפים היא גרסה תוססת יותר של המוזיקה שבה נעשה שימוש בסרט "בית המלאכה של סנטה" מ-1932. נושא המוזיקה מבוסס על היצירה של פרנץ שוברט, "מארשים צבאיים אופ.
מבפנים היא סדרת מתח-דרמטית, שפותחה על ידי סטיבן מופאט.
הסדרה בת ארבעת הפרקים עלתה לראשונה ב-26 בספטמבר 2022, ושודרה בערוץ הבריטי BBC One.
הסדרה הוקרנה לראשונה בארצות הברית בשירות הזרמת המדיה, נטפליקס ב-31 באוקטובר 2022.
גריף (סטנלי טוצ'י) הוא פרופסור לקרימינולוגיה, נדון למוות על רצח אשתו בבית כלא שמור בארצות הברית.
בת' דבנפורט, עיתונאית חוקרת (לידיה וסט) מוטרדת על ידי חוליגן ברכבת.
לעזרתה נחלצת ג'אניס פייר (דולי וולס), מורה פרטית למתמטיקה שמעבירה שיעורים פרטיים גם לבנו של הכומר המקומי הארי ווטלינג (דייוויד טננט).
כדי למצוא את ג'אניס נעזרת דוונפורט בגריף.
דייוויד טננט – הארי ווטלינג, כומר אנגלי
סטנלי טוצ'י – ג'פרסון גרייף פרופסור לקרימנולוגיה לשעבר הנדון למוות על רצח אשתו
דולי וולס – ג'אניס פייף – מורה למתמטיקה המגלה סוד נוראי
לידיה וסט – בת' דוונפורט – עיתונאית חוקרת
לינדזי מרשל – מרי ווטלינג אשתו של הארי
דילן בייקר – שומר בכלא
אטקינס אסטימונד – נדון למוות המשמש כעוזרו של גרייף
לואי אוליבר – בן ווטלינג בנו המתבגר של הארי
אקה צ'וקו – שומר בכלא
קייט דיקי – מורג, מכרה של ג'פרסון מאנגלייה
מארק קווטרלי – אדגר עוזרו הבעייתי של הארי
טילי ווסבור – הילדה אמו של אדגר
בו גולדינג – די.סי קלייד
הצילומים התקיימו בכנסיית סנט אנדרו בפרנהאם, תחנות הרכבת גודאלמינג וברוד סטריט בוקינגהאם ומרכז המבקרים בצי.
מבצור הצוללות נורדזי 3 (גרמנית: U-Boot-Bunker Nordsee III; "בונקר הצוללות נורדזי III") היה בונקר צוללות שנבנה על יד גרמניה הנאצית בנמל הדרומי של האי הלגולנד שבים הצפוני כ-70 ק"מ צפונית מערבית לשפך נהר האלבה.
אורכו של המבצור היה 156 מטר ורוחבו 94 מטר ובו שלושה מבדוקים ברוחב של 22 מטר כל אחד.
המתקן נבנה באי הגרמני הלגולנד ובנייתו הושלמה בסוף שנת 1941.
בין החודשים ינואר למרס 1942 עברו במתקן 26 צוללות, בשנים שלאחר מכן המקום שימש לטיפול גם בשולות מוקשים ובספינות תקיפה מהירות.
במהלך מבצע אפרודיטה באוגוסט 1944 נכשלו בעלות הברית לגרום נזק למתקן באמצעות הפצצות מהאוויר.
בינואר 1945 נכנסה למקום הצוללת U 245 והמתקן הוגדר גם כבסיס משני לצוללות ננסיות בהן צוות של 2 בלבד.
ב-30 באפריל 1945 השתלטו הבריטים על המתקן ובו נמצאו 4 צוללות.
3 נוספות הגיעו לאחר הכניעה.
לאחר המלחמה, החל ממרס 1946 ועד שנת 1949, בוצע פרויקט "רובי" שהיה שתוף פעולה בין חיל האוויר המלכותי לזה של חיל האוויר של ארצות הברית ונועד לבחינת פצצות חודרות בונקרים.
למטרה זו נבחרו מספר אתרים לרבות זה והמקום הופצץ על ידי מטוסי אוורו לנקסטר, בואינג B-29 סופרפורטרס ומטוסי בואינג B-17 מבצר מעופף שהטילו פצצות מדגמים שונים.
בשנת 1947 נערך במבצור פיצוץ הלגולנד בידי הבריטים.
מבצור (בונקר) הצוללות ולנטין הוא מתקן שנועד לבניית, הגנת ותחזוקת , שנבנה על גדת נהר הווזר בפרבר בשם רקום של העיר ברמן.
המקום נבנה על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה בין השנים 1943 ועד למרס 1945 תוך ניצול עובדי כפיה.
במהלך הפצצות של בעלות הברית, המתקן ניזוק ולא הושלם.
מפעל ולנטין היה המתקן המבוצר הגדול ביותר של צוללות בגרמניה, והיה שני רק לבסיס הצוללות בלוריאן ולזה שבברסט שבצרפת.
כמתקן אשר היו בו גם יכולות בניה, הוא שונה מהאנגרים אחרים של צוללות שתוכננו לאחסנה ותחזוקה מבצעית בלבד.
הפצצות של חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר של צבא ארצות הברית גרמו לירידה דרמטית בייצור צוללות במספנות הגרמניות, דבר שהצריך יצירת אתרי ייצור חסינים יותר.
בשנת 1944 היו מספר אתרי ייצור והספנה כאלו, כולל מבצור הצוללות נורדזי 3 באי הגרמני הלגולנד Fink II ו-Elbe II בהמבורג וקיליאן בקיל.
אתרים אחרים בגרמניה הנאצית ובאזורי הכיבוש היו בשלבי בנייה או בתכנון, כמו בברמן ובוילהלמסהאפן.
לקראת סוף 1942 פרסם אלברט שפר שהיה שר החימוש בממשל הנאצי, את התוכנית לבניית אחת המספנות הגדולות ביותר לבניית צוללות.