tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התכנסות כלכלית היא השערה מתחום המקרו-כלכלה שלפיה כלכלות עניות יותר, במונחי תוצר לנפש, צפויות לצמוח בקצב מהיר יותר מאשר הכלכלות העשירות יותר ובכך לסגור את הפערים הקיימים ביניהן.
לכאורה, בסופו של תהליך ההתכנסות כל הכלכלות אמורות להגיע ליחסים דומים של תוצר לנפש.
אחד ההסברים המוצעים לכך שהתכנסות מוחלטת זאת לא מתרחשת במציאות היא שהפערים בשיעורי הצריכה והחיסכון של הכלכלות השונות גדולים מידי לגישור.
לפי גישה זאת, התכנסות מוחלטת תתרחש בסופו של דבר בין שתי כלכלות (או יותר) המאופיינות בשיעורי צריכה וחיסכון זהים.
במדינות המתפתחות קיים פוטנציאל לצמיחה מהירה יותר מאשר במדינות המפותחות וזאת משום שיכולת הצמיחה הכלכלית מאופיינת בכך שהיא הולכת ופוחתת במרוצת הזמן עד שהיא שואפת לגבול סופי כלשהו, כלומר לשיעור צמיחה סופי.
במדינות המתפתחות, המרחק מאותו גבול צמיחה רחוק יותר ולכן ניתן להדביק את המרחק הזה בקצב מהיר יותר.
בנוסף, המדינות העניות יכולות להעתיק אמצעי ייצור ושיפורים טכנולוגיים שכבר פותחו על ידי המדינות המפותחות ובכך לחסוך זמן פיתוח.
בספרות הצמיחה הכלכלית, למושג "התכנסות" יכולות להיות שתי משמעויות: האחת, המכונה גם "סיגמת ההתכנסות" (מהאות הלטינית סיגמא המסמלת במתמטיקה את פעולת הסכימה), מתייחסת לירידה ברמת פיזור ההכנסות בין כלכלות, כלומר להצטמצמות הפערים הקיימים בין הכנסות הפרטים במשק.
המשמעות השנייה, המכונה גם "ביתא-התכנסות" (מהאות הלטינית ביתא המסמלת במתמטיקה פרמטר ממשי), היא המשמעות המוזכרת לעיל, דהיינו צמיחה מהירה יותר של כלכלות עניות ביחס לצמיחתן של כלכלות עשירות.
טלגרמות וילי-ניקי היו סדרת מסרים שהועברו בין וילהלם השני, קיסר גרמניה לניקולאי השני, צאר רוסיה, ערב מלחמת העולם הראשונה.
הקיסר וילהלם והצאר ניקולאי היו בני דודים שלישיים (שניהם היו בני ניניו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה), והקיסר היה בן דודה הראשון של אשתו של ניקולאי, אליס, נסיכת הסה.
השליטים התכתבו באנגלית, וכינו זה את זה "וילי" ו"ניקי".
מקור הטלגרמות הוא , מקבץ מסמכים רשמיים שפורסמו כדי להצדיק את עמדת ממשלת גרמניה לאחר התפרצות המלחמה.
המונח "טלגרמות וילי-ניקי" נובע מכותרת ספרו של הרמן ברנסטיין, "התכתבות וילי-ניקי", שפורסם ב-1918 וחשף את התכתבות הטלגרף בין שני השליטים במהלך התקופה שבין יוני 1904 לאוגוסט 1907.
הטלגרמות נפתחו בבקשתו של הצאר מהקיסר לעצור את ההתפתחויות החמורות שהביאו לפריצת המלחמה:
בסופו של דבר השתנה טון ההתכתבות, ושני המנהיגים הזהירו זה את זה מגיוס ממשמש ובא עקב גורמים שמחוץ לשליטתם, תוך הבהרה שהגיוס, אין פירושו מלחמה.
מתוך הטלגרמה האחרונה של וילהלם לניקולאי:
נציגי המדינות הלוחמות דנו בטלגרמות במהלך המלחמה, במהלך הדיונים בוועידת השלום בפריז (1919), בשנים שבין שתי המלחמות ועד היום.
בשנים האחרונות העריכו החוקרים מחדש את חילופי הדברים, והקדישו תשומת לב יתרה לטלגרמה של ניקולאי השני שמתוארכת ל-29 ביולי 1914, יומיים לפני המלחמה:
כפי שנראה מנוסח הטלגרמה, ב-29 ביולי 1914, הציע הצאר ניקולאי להעביר את הדיון בבעיה האוסטרו-סרבית לוועידת האג (בבית הדין הקבוע לבוררות בהאג).
הקיסר וילהלם לא הגיב להצעה בתשובתו.
לפי הפוליטיקאי האמריקני ג'יימס בק, שכתב רבות על המלחמה ותקף את ממשלת גרמניה לפני שפרצה, משרד החוץ הגרמני השמיט את הטלגרמה כשפרסם את ההתכתבות בין הקיסר ובין הצאר.
לאחר פרסום הטלגרמה בידי משרד החוץ הרוסי ב-31 בינואר 1915, הסבירו אנשי משרד החוץ הגרמני כי החשיבו את הטלגרמה כ"לא חשובה".
מנגד, שר החוץ הרוסי סרגיי סאזונוב ושגריר צרפת ברוסיה מוריס פלאולוג האמינו כי הטלגרמה דווקא חשובה.
פלאולוג, בק ואחרים האשימו את וילהלם שבכך שלא תמך בהצעת ניקולאי, נטש למעשה את הסיכוי לשלום ולפתרון הבעיה.
התליות בבגדאד היו 14 הוצאות להורג של אזרחים עיראקיים שהואשמו בריגול למען ישראל ב-1969. הנאשמים היו 9 יהודים, 3 מוסלמים ושני נוצרים, אשר נתלו למוות בכיכר תחריר, הכיכר המרכזית בבגדאד, בירת עיראק.
מ-1948 עד 1969 הצטמצמה קהילת יהודי בגדאד מלמעלה מ-130,000 נפשות לפחות מ-3,000 עם העליות לארץ ישראל.
הסיבות העיקריות לעליות היו הקמת מדינת ישראל ורדיפות מצד השלטונות.
ההפסד המוחץ שספגו מדינות ערב, ועיראק בכללן, במלחמת ששת הימים שאירעה ב-1967, הגבירו את העוינות כלפי יהודי עיראק, עובדה שהתבטאה בין השאר בפיטורי יהודים ממשרות ממשלתיות, בהקפאת חשבונות הבנק שלהם, בהטלת הגבלות תנועה ומגבלות נוספות.
ביולי 1968 תפסה מפלגת הבעת' את השלטון במהפכה ללא שפיכות דמים.
השלטון החדש חשש ליפול במהפכה, כפי שהפיל את השלטון הקודם.
הוא היה חלש ונתון לפחד מתמיד מפני הפיכה.
לאחר שבדצמבר 1968 תקף צה"ל עמדה של צבא עיראק בצפון ירדן, בתגובה על הפגזת יישובים בגליל, החלו אנשי השלטון לרדוף "מרגלים" ישראלים ואמריקנים, בתואנה שאלו מנסים לחבל בעיראק ולערער את שלטונה.
בגל מעצרים נאסרו 12 יהודים מבגדד ומבצרה.
לקראת עריכת התלייה ב-27 בינואר, קרא רדיו בגדד לאזרחים לבוא ולחזות בה בכיכר תחריר בבגדד.
כמה מאות אלפי אנשים הגיעו וחגגו את ההוצאה להורג.
תשעה מהתלויים היו יהודים ושלושת היהודים האחרים שנעצרו, הוצאו להורג ב-26 באוגוסט 1969.
על פי החוק העיראקי דאז, לא ניתן היה להוציא להורג אנשים שגילם פחות מ-20. חלק מהעצורים היו בגילאי 17-19, ולכן הוכרחו על ידי השלטונות להצהיר שגילם הוא 20-21.
האירועים גררו ביקורת מצד ישראל ומדינות אחרות, אף כי מזכ"ל האו"ם או תאנט סירב לדון בנושא בוועידת האו"ם בטענה כי הדבר הוא עניין עיראקי פנימי.
למרות זאת, על פי דברי ראש ממשלת ישראל לוי אשכול, פנה תאנט לשלטונות העיראקיים בניסיון לסייע בעניין.
ישראל הכחישה שהיהודים ריגלו למענה.
בהמשך השנה וכן בשנים שלאחר מכן נהרגו עוד כ-50 יהודים בידי השלטונות.
בתחילת שנות ה-70 עזבו רוב יהודי עיראק את ארצם ועלו לישראל.
התלקחות ספונטנית או בעירה אנושית ספונטנית היא – מקרים של אנשים שעלו באש לכאורה ללא שיוצתו.
חקירות שונות ניסו לנתח מקרים של התלקחות ספונטנית והגיעו למגוון השערות לגבי גורם ההתלקחות.
צריכת אלכוהול של המוצת, תהליכים כימיים שונים וגם הסברים פסאודו-מדעיים הוצעו כפתרון לתופעה.
הקונצנזוס המדעי לגבי התלקחויות ספונטניות הן שברוב המקרים ישנו מקור הצתה חיצוני שמסיבה כזו או אחרת נעלם מעיני העדים להתלקחות.
המונח התלקחות ספונטנית הוצע לראשונה בשנת 1746 על ידי פאול רולי במאמר שפרסם במגזין פרוטוקלים פילוסופיים.
גאווין ת'ורסטון כתב במגזין הבריטי לרפואה כי "התופעה מושכת לא רק את תשומת לבם של אנשי הרפואה אלא גם את תשומת לבם של ההדיוטות".
ארנולד בשנת 1995, בשם ablaze!
(תרגום חופשי: עולה באש) הוא טען כי במשך שלוש מאות השנים האחרונות נרשמו למעלה מ-200 דיווחים על התלקחות ספונטנית ברחבי העולם.
הנושא זכה לסיקור ב"עיתון הרפואה הבריטי" בשנת 1938. המאמר ציטט מספר רפואי שנכתב ב-1823, אשר קבע כי המקרים המתועדים של התלקחות ספונטנית חלקו במאפיינים הבאים:
הגוף לא הוצת באופן ספונטני אלא בעקבות מגע עם חומר דליק.
כפות הידיים והרגליים נשרו אצל רבים מהקרבנות.
האש גרמה לנזק מועט לדברים בהם הגוף נגע.
הבעירה הותירה שאריות אפר שמנוני ומצחין.
אלכוהוליזם התקשר רבות להתלקחות ספונטנית, מאחר שהדעה הרווחת הייתה שהתלקחות ספונטנית נגרמת מאלכוהול בגוף הקרבן.
פרויקט נרחב של מחקר שנמשך במשך שנתיים מ-1984 עד 1986 נערך על ידי החוקר המדעי ג'ו ניקל והמשפטן ג'ון פ.
הדו"ח שלהם סיכם מעל שלושים מקרים של התלקחות ספונטנית.
החקירה העלתה כי הקרבנות היו תמיד בקרבת מקורות הצתה סבירים: נרות, מנורות, אח וכן הלאה.
לרוב המדווחים התעלמו ממקורות אלו כדי להוסיף על מסתוריות ההתלקחות.
החוקרים גם גילו שרוב הקרבנות היו חסרי זהירות או חסרי יכולת להגיב כראוי להתלקחות.
כאשר לא נגרם נזק רב, החומר המצית היה בבגדיו או בגופו של הקרבן.
במקרים בעלי הרס נרחב היו מקורות הצתה נוספים בסביבה, כמו מילויי כיסאות, כיסויי רצפה וכדומה.
החוקרים תיארו כיצד שומן מומס בגוף ניצת, ובמהלך הבעירה שומן נוסף בגוף נמס ושימש כדלק נוסף.
על פי החקירה של ניקל ופישר, חפצים קרובים לקרבן נשרפו וגרמו לאש להתפשט יותר ויותר.
במקרים בהם לא היו חפצים דליקים קרובים הבעירה הייתה קטנה וממוקדת.
עם זאת, כמו עם תעלומות אחרות, ניקל ופישר הזהירו מפני "הסבר יחיד ופשטני לכל מקרי המוות שנגרמו מהתלקחויות ספונטניות" והאמינו בחקירה פרטנית של כל מקרה לגופו.
השערות שונות ניסו להסביר כיצד תיתכן התלקחות ספונטנית ללא מקור בעירה חיצוני.
רבים פקפקו על האפשרות של התלקחות ספונטנית על טבעית.
בנימין רדפורד, סופר המדע, הטיל ספק בסבירות של תופעה כזו.
"אם התלקחות ספונטנית היא תופעה אמיתית (ולא פשוט קשיש שהתקרב לאש)," שאל, "מדוע היא לא מתרחשת לעיתים קרובות יותר?
יש כמה מיליארדים של אנשים בעולם, ואנחנו בכל זאת לא רואים אף אחד מהם עולה בלהבות כשהוא הולך ברחוב, משחק כדורגל או שותה קפה."
שאיפה של זרחן בצורות שונות עלולה לגרום להיווצרות של פוספין גז עם נקודת התלקחות נמוכה.
כמעט בכל המקרים של התלקחות ספונטנית הקרבנות היו אנשים בעלי ניידות נמוכה ובריאות לקויה.
קרבן שגוסס מסרטן עשוי לעשן ולשמוט את הסיגריה בעווית המוות שלו, מה שגורם להתלקחות.
"אפקט הפתילה"; חומר בוער או חם גורם להמסת שומנים בגוף ולהצתתם, מה שממס שומנים נוספים וגורם לבעירה.
אלכוהול בגוף עשוי להתלקח מסיבות כימיות שונות.
המוות נגרם מסיבה טבעית ומסיבות שונות תואר כהתלקחות ספונטנית.
הוצע כי חלקיק תת-אטומי מיוחד גורם להתלקחות הגוף בשל גורמים שונים.
יש סברה כי רוחות רפאים נקמניות יכולות לגרום להתלקחויות ספונטניות.
הנרי ת'ומאס, בן 73, נמצא שרוף בסלון של האחוזה שלו בוויילס הדרומית בשנת 1980. כל גופו נשרף, למעט ראשו וחלקים מרגליו.
החוקרים קבעו שמותו נגרם כתוצאה מ"אפקט הפתילה".
מרי ריזר נמצאה שרופה בביתה בפלורידה ביולי 1951. החוקרים לא הבינו כיצד גופה נהפך כמעט כולו לאפר, בעוד החדר בו נמצאה לא הכיל כמעט עדויות לשריפה.
בדצמבר 2010 הדוקטור קיארן מקלוגין תיעד את מותו של מיכאל פהרטי באירלנד כ"נובע מהתלקחות ספונטנית.
"אף הסבר אחר אינו מתאים לאירוע", כתב הדוקטור.
בפרק השמיני בעונה ה-2 של הסדרה NCIS ישנו קרבן שמשוער כי מותו נגרם בשל התלקחות ספונטנית.
בפרק ה-17 בעונה ה-6 של הסדרה תיקים באפלה סקאלי משערת שמותו של אדם נגרם כתוצאה מבעירה ספונטנית.
בפרק "התלקחות ספונטנית" בסדרה סאות' פארק ישנו אדם שמת מהתלקחות ספונטנית.
בסדרת משחקי הסימס ישנו סיכוי נמוך עבור דמות במשחק למות מהתלקחות ספונטנית.
בסרט ספיינל טאפ אחד מחברי הלהקה לשעבר מת מהתלקחות ספונטנית.
בפרק החמישי של סדרת הקומדיה והמדע בדיוני ננס אדום אחד מחברי הצוות הוזה על אדם שמת מהתלקחות ספונטנית.
בפרק העשירי של העונה השישית של הסדרה Riverdale ישנו קרבן המתואר כמי שמת כתוצאה מהתלקחות ספונטנית.
במתמטיקה, נאמר כי אינטגרל או טור מתכנס בתנאי, אם הוא מתכנס אבל לא מתכנס בהחלט, או במילים אחרות:
טור מתכנס בתנאי אם מתכנס אך מתבדר.
דוגמה ידועה לטור מתכנס בתנאי היא הסדרה ההרמונית המתחלפת (או טור לייבניץ), אשר מוגדרת על ידי:
טור זה מתכנס בתנאי כי "הערך המוחלט של הטור" - סכום הערכים המוחלטים של כל איבר בטור נותן לנו את הטור ההרמוני, שאיננו מתכנס.
משפט רימן קובע כי בטורים מתכנסים בתנאי, חיבור אינה פעולה קומוטטיבית, וכי על ידי החלפת סדר האיברים ניתן להגיע לכל ערך אחר (אפילו לטורים שלא מתכנסים), דבר שאינו אפשרי בטור שמתכנס בהחלט, כי שינוי הסדר אינו משפיע על הסכום.
תוצאה ידועה בתורת הטורים היא שטור שמתכנס בהחלט הוא גם מתכנס (במובן הרגיל), אך התוצאה ההפוכה איננה נכונה תמיד, כפי שניתן לראות במקרה של טור לייבניץ שמתכנס, איך איננו "מתכנס בהחלט".
תוצאה חשובה נוספת היא משפט לייבניץ, שאומר כי אם היא סדרה חיובית היורדת מונוטונית ושואפת לאפס, אזי הטור שנוצר על ידה באופן הבא הוא טור מתכנס.
זנב הטור, , קטן תמיד בערכו המוחלט מגודל האיבר הראשון בו.
מבחן זה נותן דרך לדעת אילו טורים מתכנסים בתנאי על בסיס סדרות ידועות.
משפט לייבניץ הוא מקרה פרטי של מבחן דיריכלה, שמתחליף את הסדרה של 1 ו־1-, עבור כל סדרה - היא סדרה של מספרים מרוכבים שמקיימת לכל מספר טבעי N, אז הטור מתכנס.
שני מבחני ההתכנסות הללו הם מאוד חשובים בתורת הטורים, כי רוב מבחני התכנסות לטורים אינם עובדים על טורים שמתכנסים בתנאי, מכיוון שהם דורשים שהסדרה המדוברת תהיה חיובית, ואם הסדרה החיובית הזו יוצרת טור מתכנס, הרי שזה יהיה גם טור שמתכנס בהחלט, היות שהערך המוחלט לא ישנה דבר.
ניתן באותה דרך להגדיר גם אינטגרל שמתכנס בתנאי, ודוגמה לאינטגרל שמתכנס בתנאי הוא האינטגרל של הפונקציה בחלק הלא שלילי של הציר הממשי .
נאמר כי טור מתכנס לא בתנאי אם הוא אינו מתכנס בהחלט אך כל שינוי של סדר האיברים שלו נותן את הסכום המקורי, זאת אומרת שאינו מקיים את משפט רימן.
ניתן לראות כי טורים כאלו אינם יכולים להיות ממשים, אך קיימים טורים כאלו במרחבים אחרים, לדוגמה הטור כאשר הוא בסיס אורתוגונלי של מרחב בנך.
בצורה יותר כללית, אריה דבורצקי וקלאוד אמברוס רוג'רס הוכיחו את המשפט הבא:
כל מרחב בנך מממד אינסופי מכיל סדרה שמתכנסת לא בתנאי ולא בהחלט.
לכל ε > 0 נבחר כל שמתקיים:
לכן לכל מספר שלם יהי
ולכן , וזה מוכיח כי ולכן הטור מתכנס לא בתנאי ולא בהחלט.
ה"תלוש" הוא סוג של גיבור בספרות העברית של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. זהו צעיר יהודי מזרח-אירופאי בודד, שנטש את ביתו ואת מורשת אבותיו, ומנסה, ללא הצלחה, להיקלט בעולם החדש והזר אליו הוא נקלע.
הגיבור שרוי בדילמה בין ישן לחדש, שגורמת לו לתחושה כללית של משבר, מבוי סתום וחוסר אונים.
"התלוש" במקורות היהודיים הוא פרי שנתלש מעצו או שנעקר מאדמתו.
וזהו, גורס חוקר הספרות שמעון הלקין, גם תיאורו של הגיבור הספרותי שכונה התלוש: אדם שנעקר ממקום מטעו, מהקרקע שגידלה אותו, מחייו ותרבותו, ונקלע למקום זר, אך אין הוא מצליח להכות שורשים במקום החדש.
ביצירותיהם של ברדיצ'בסקי, ביאליק, ש.
בן ציון, ברנר, שופמן, גנסין, ברקוביץ, דבורה בארון, זלמן יצחק אנכי ואחרים – הופיעו במפנה המאה ה-20 גיבורים שתואמים את התיאור דלעיל.
זהו, בדרך כלל, גיבור שעזב את משפחתו ואת העיירה שבה גדל, מאס בתרבות יהדות מזרח אירופה שעל ברכיה התחנך, ונסע לעיר, ולעיתים גם לארץ זרה, כדי להרחיב את השכלתו הכללית, שעד עתה הייתה יהודית בלבד.
הגיבורים הבולטים ביותר בסוגה זו הם גיבורי סיפוריו של ברדיצ'בסקי, "מחניים" ו"עורבא פרח".
יוסף חיים ברנר היה הראשון שתיאר את הגיבור הקרוע מעמו, ואילו הלקין ניסה לאבחן את סוגי התלושים:
הבחנה חברתית-מעמדית: ה"תלוש" הוא בדרך כלל בן עניים שחי בחוסר כל בעיר הגדולה, ולעיתים קרובות אף רעב ללחם.
על אף ניסיונותיו להתערות במקום ובתרבות הזרים, הוא חי את חיי עיירתו, ולפעמים אף חוזר אליה כ"מנצח".
הגיבור המתלבט: זה שנמצא "בין התחומים", כהגדרתו של ברדיצ'בסקי, בעל הקרע שבלב.
בדרך כלל הוא בן-טובים שנתון במאבקים פנימיים; מצד אחד הוא קורא את ניטשה ושומע את ברהמס, ומצד שני הוא שקוע עדיין בעולמו של רש"י ובניגון החסידי.
אבחנה פסיכולוגית: הגיבור המבודד שהרבה להופיע בספרות האירופית של התקופה, כמו ביצירותיהם של ג'יימס ג'ויס, מרסל פרוסט, פרנץ קפקא ואף בספרות העברית ביצירותיו של אורי ניסן גנסין.
עבורו הזמן כאילו קפא, הוא נוטה להתכנס בתוך עצמו, משם מגיעה הארתו, אך הוא איננו עיוור למתרחש בעולם החיצוני.
גם אם התופעה והדיון בתלוש החלו מספר שנים קודם לכן, הראשון שטבע את המונח, שהתפשט במהרה, היה י.ד.
ברקוביץ, שבשנת 1914 נתן לסיפור קצר שלו את הכותרת "תלוש".
גיבור הסיפור נפתח בשובו של הדוקטור ויניק אל עירו, "כמנצח, מוכתר בכתב־גדוּלה ונלהב לתפקידו בפינת מולדתו הנידחת".
באיזו מהם יבקש את דרכו הנסתרה בחיים".
לדעתה של חנה הרציג, התלישות בסיפורי ברקוביץ אינה אופיינית רק לגיבור האינטקלטואלי היהודי, אלא זהו מצב נתון של כל היהודים באותה תקופה.
אבנר הולצמן חוזר לסיפורי הילדות של הגיבורים כדי למצוא שם את זרעי התלוש ו"ניצני הקרע שבלב בין עולם האבות המסורתי לבין העולם החילוני המודרני".
לדעתו, המשקעים שניטעו בילדותם של האנטי-גיבורים הללו, בחינוך הקפדני שקיבלו, במורא שהטילו עליהם אבותיהם במיוחד, הם אלה שהפכו אותם לתלושים בבגרותם.
תפיסת הילדות שלהם היא ביקורתית ולא רומנטית.
עינת ברעם-אשל, נותנת סימנים בגיבור התלוש: הוא נתון תמידית בחיטוט נפשי, אנטי-גיבור פסיבי וכפייתי, בעל פחדים וחולשות פיזיות ונפשיות כאחד, חושש מקשר רומנטי בעקבות חולשותיו ונוטה לנדודים חסרי תכלית ולעיתים קרובות טיפוס אובדני.
אלו הם סימני ההיכר של התלוש כפי שניתן למצוא בסיפורים "מחניים" ו"עורבא פרח" אצל ברדיצ'בסקי, "בטרם" ו"אצל" מאת גנסין, "בחורף" של ברנר, ו"מעבר לחיים" של ש.
הדי שייט מוסיפה לרשימת הספרים הנדונים את הגיבורים של פייארברג ושופמן.
הכינוי "תלוש", היא אומרת, הוא בעצם "מטפורה המשקפת את חוסר יציבותו ואת קיומו הרופף של הגיבור".
בנוסף לניתוק הגאוגרפי ממשפחתו קיים גם הניתוק הנפשי, ובהיותו איש רוח ולא איש עבודה, הוא סובל תמידית מחסרון כיס.
מכיוון שהוא מרבה לקרוא בספרים ובעל אידיאות, הוא בעל תחושה של עליונות על סביבתו, אך אין לו את היכולת לממש עליונות זו במציאות.
לכן גם נפילתו היא טוטאלית, גם במקצועות החיים וגם בקשרים רומנטיים, עקב נחיתות ארוטית וגופנית.
אבנר הולצמן מסכם: "המאבק על עיצובה המורכב של נפש התלוש הביא את הסיפורת העברית לשכלול רב בכלי התחושה והתיאור שלה, והניח את הבסיס ליכולת של עיצוב פסיכולוגי מורכב שמפירותיו נהנית הסיפורת העברית עד ימינו".
התִּלְתָּן הארקטי הוא שמו של בסיס צבאי של הפדרציה הרוסית על ארץ אלכסנדר שבארכיפלג ארץ פרנץ יוזף, ליד בסיס משמר הגבול הרוסי "נאגורסקויה".
המטרה העיקרית של הבסיס היא לספק הגנה אווירית לשטחי חוג הקוטב הצפוני שבשליטת רוסיה.
הבסיס כולל את המבנה הצפוני ביותר בעולם - שכולל קומפלקס מינהלי ומגורים.
הבסיס הוא המתקן הצבאי השני שנבנה בקוטב הצפוני לצורך פריסת יחידות ההגנה האווירית של הצי הצפוני של רוסיה.
הראשון היה הבסיס הצבאי הקליבר הצפוני על האי קוטלני שבארכיפלג של איי נובוסיבירסק.
התכנסות חלשה של סדרה במרחב הילברט היא ההתכנסות המושרת מהטופולגיה החלשה עליו.
סדרת נקודות במרחב הילברט H מתכנסת חלש ל־ אם לכל , .
לעיתים התכנסות זו נרשמת באופן הבא:.
אם סדרת נקודות מתכנסת ל־x אז היא מתכנסת אליו חלש לפי אי שוויון קושי שוורץ: .
כמו כן מאי שוויון קושי שוורץ נובע שהנורמה היא רציפה למחצה מלמטה: אם מתכנסת חלש ל־x אז ומקושי שוורץ נקבל ש־.
מצד שני אם סדרת נקודות מתכנסת חלש ל־x וכן אז מתכנסת ל x: .
ממשפט בנך שטיינהוס, נובע שכל סדרה מתכנסת חלש היא חסומה.
מצד שני לכל סדרה חסומה יש תת-סדרה מתכנסת חלש.
משפט בנך–סאקס מספק קשר נוסף בין התכנסות להתכנסות חלשה:
תהי סדרה המתכנסת חלש ל־x אזי יש ל־x תת-סדרה המתכנסת בממוצע ל־x: .
הוכחה: בה"כ x=0. כמו כן מתכנסת חלש ולכן חסומה על ידי M.
נגדיר את הסדרה באופן הבא הבא: וכן בהינתן לכל j<k מתקיים מההתכנסות החלשה ש־ לכל j<k ולכן יש m כך ש־ לכל j<k.
נבחר את להיות ה־m הראשון המקיים זאת.
הערה: למעשה המשפט נכון לכל מרחב בנך קמור במידה שווה (למשל מרחב כאשר ).
כיוון ש־, ברור ש־ איננה שואפת לאפס.
עם זאת, נראה שהיא שואפת חלש לאפס.
מאי שוויון בסל נקבל ובפרט הטור מתכנס ולכן אבריו שואפים לאפס.
לכן ולכן שואפת חלש לאפס.
התליינית היא סדרת טלוויזיה בלשית בת עשרה פרקים רוסית בבימויו של ויאצ'סלב ניקיפורוב, שצולמה בשנת 2014 על פי סיפור חשיפתה של אנטונינה מקארובה, התליינית של רפובליקת לוקוט, שבמהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה, בהיותה בשירות כוחות הכיבוש הנאציות, ירתה ביותר מ-1,500 איש למוות..
הסדרה מהווה סדרת המשך לסדרה מוסגז והשנייה בסדרת סדרות הטלוויזיה הבלשיות על החוקר צ'רקאסוב.
הסדרה הבאה - השלישית בסדרה - היא "העכביש".
הסדרה צולמה באביב 2014, הצילומים התרחשו בעיקר ביארוסלבל ותושבים מקומיים ותושבי הערים הסמוכות - ריבינסק, רוסטוב, מישקין, אוגליץ' היו מעורבים באופן פעיל בהפקה.
סצנות הכיבוש הנאצי צולמו בכפר סטארוז'ילובו, מחוז ריאזאן, בחוות הרבעה מקומיות.
בשנת 1965, במהלך חגיגות יום הניצחון, נרצח באכזריות בוגר בית הספר בן שבע עשרה, פטיה יאקובלב, בפאתי מוסקבה - הרוצח יורה בו בשתי עיניו.
החשד נופל על חברתה של הנרצחת, ליונקה פונומארב, עמה הם טענו לתשומת ליבה של ויקה לופטינה.
איוואן צ'רקאסוב, חוקר מנוסה במחלק הפלילי המוסקבאי, נבהל מאכזריות הפשע ומסדרת הרציחות שבאה בעקבותיו.
בנוסף, נודע כי פטיה הכין הפתעה לדודתו ראיסה איוואנובנה, פרטיזנית לשעבר, חיילת מכובדת מקו החזית, על ידי כתיבת מאמר עליה בעיתון קומסומולסקאיה פרבדה "הם נלחמו למען מולדת" לרגל החג.
לשם כך הוא הכין חומרים על עברה ההרואי, חיפש את עמיתיה לשעבר - ותיקי מלחמה, צילם אותם במצלמת קולנוע, שממנה מסכם צ'רקאסוב כי יש לחפש עקבות לפשע בעבר הצבאי.
כי לפשעי מלחמה אין חוק התיישנות.
פגיעת הקליעים בקורבנות כופה על צ'רקאסוב להיזכר במקרה של 'אנטונינה "טונקה" מאלישקינה', נערה סובייטית שבמהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה, בשנות העשרים שלה, עבדה בשטח כבוש של הנאצים כתליינית ובפקודת שלטונות הכיבוש, ביצעה הוצאות להורג המוניות במקלע של אסירים פרטיזנים ואזרחים.
איש לא ראה את פניה, מכיוון שבזמן הביצוע האכזרי שלה היא תמיד חבשה מסכת קרנבל לילדים.
לאחר ההוצאות להורג חיסלה "טונקה" את קורבנותיה וירתה בהם בעיניים מחשש שתזוהה.
לראות את פניה האמיתיות היה שווה למוות.
היא ביצעה משפטים בפני הקורבנות במצב של שכרות.
למחרת בבוקר, לאחר זוועותיה, היא הופיעה ללא מסכה סדיסטית וחיה בשקט בין אזרחים, כך שלמעשה לא היו עדים לפשעיה.
בתהליך של חקירה מבלבלת ומורכבת על הפשעים הזוועתיים של רוצח/ת מסתורי/ת, חוקרי המחלק הפלילי במוסקבה יתקשו.
לרשותם רק ראיות נסיבתיות ועדות של כמה עדים שנותרו בחיים.
העלילה המרכזית נקטעת מעת לעת על ידי הפסקה המציגה כיצד דודתה של פטיה, ראיסה, במהלך המלחמה, הוקפה על ידי הגרמנים - בדיוק במקום בו "טונקה" ביצעה את ההוצאות להורג שלה.
בשנת 2016 קיבלה הסדרה 3 פרסי נשר הזהב במועמדויות לסרט הטלוויזיה הטוב ביותר או מיני סדרה (עד 10 פרקים), השחקן הטוב ביותר בטלוויזיה (לאנדריי סמוליאקוב) והשחקנית הטובה ביותר בטלוויזיה (ויקטוריה טולסטוגאנובה).
התלוי או "הקורבן" הוא קלף מספר 12 בארקנה הגדולה של קלפי הטארוט.
יש המזהים את הדמות שבקלף עם אודין, בעוד אחרים מזהים את הדמות עם יהודה איש קריות.
הקלף מתאר דמות תלויה במהופך ,לרוב עם רגל אחת בעוד שהשנייה מצטלבת מאחורי הראשונה, על גרדום (בחבילות העתיקות), במערה עם מים (בחבילת "השחר המוזהב") או על צלב הטאו (בחבילת הריידר), וראשו לעיתים מוקף הילה והוא אוחז לעיתים בזוג שקיקים שיוצאים מהם מטבעות של זהב וכסף.
הקלף מסמל ויתור שנעשה מרצון.
כמו כן הקלף מזמין את האדם לשנות פרספקטיבה על הדברים.
התלוי מייצג אדם שמוכן, או נאלץ, להקריב את החופש והעיסוקים שלו תמורת מבט שונה על העולם.
קלף התלוי כולו משדר ריסון והגבלה של הגוף, אבל תוך כדי גם שחרור של התודעה והדמיון.
תהליך הענישה, או ההגבלה מרצון של התלוי גורמים לו לראות את העולם מזווית אחרת, ועל ידי כך להבין דברים שלכאורה אחרים לא מסוגלים.
ארתור אדוארד וייט גרס כי הקלף מסמל בין היתר חכמה, נבואה, אינטואיציה והקרבה.
התליות בירושלים התרחשו ב-29 ביוני 1916, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה.
השלטון העות'מאני בארץ ישראל הוציא להורג בתלייה ברחבת שער יפו חמישה מתושבי העיר מכל העדות.
החמישה הוכרזו כעריקים מצבא האימפריה העות'מאנית, ונבחרו באקראי למיתה.
הוטל עליהם עונש מוות והם ניתלו במטרה להרתיע עריקים אחרים, ולגרום להם לשוב ליחידותיהם.
ב-1916 נמצא הצבא העות'מאני במזרח התיכון במצב ביש.
מסע המלחמה שלו לכיבוש תעלת סואץ מידי הבריטים לא הצליח.
הצבא העות'מאני סבל ממכת עריקות נרחבת.
היא נבעה גם מהמצב הכלכלי הקשה שהשתרר לאחר פרוץ המלחמה באימפריה העות'מאנית, ובמיוחד במזרח התיכון.
הצטרפות האימפריה למלחמה הביאה לאובדן ההכנסות מתיירות לארץ הקודש, בצורת פגעה בחקלאות וב-1914-1915 פגעה בארץ גם מכת ארבה קשה.
גיוס התושבים הכפוי לצבא העות'מאני פגע בפרנסתן של משפחות רבות, והרעב והעוני החריפו.
רבים מהתושבים גויסו לגדודי עבודת כפייה.
הגיוס, הכישלונות הצבאיים והמצב הכלכלי הקשה גרמו לדמוראליזציה והחריפו את תופעת העריקה.
עריקים רבים שהו בערים ברחבי האימפריה העות'מאנית.
מפקד הארמייה הרביעית ומושל סוריה וארץ ישראל אחמד ג'מאל פאשה הזהיר את העריקים כי הם יוצאו להורג אם לא ישובו לשירותם, אך התופעה לא פסקה.
פאשה התמודד עם התופעה על פי דרכו - באכזריות רבה, שהביאה אותו לבצע במהלך ימי שלטונו פשעי מלחמה רבים אחרים, ובתוכם מעורבותו ברצח העם הארמני.
פאשה סייר ברחבי המזרח התיכון וציווה להוציא להורג עריקים ו"בוגדים" למיניהם.
במחצית 1916 פנה ליישם את שיטותיו בירושלים, שם הודיע כי על כל העריקים לשוב ליחידתיהם עד סוף יוני וכי הם לא ייענשו, אך שכל עריק שלא יעשה זאת יוצא להורג.
כיוון שהעריקים לא נענו ציווה פאשה לבחור באקראי בירושלים חמישה עריקים שיוצאו להורג בפומבי על מנת להרתיע את האחרים.
הנידונים המיועדים נבחרו לפי העדות שהרכיבו את אוכלוסיית ירושלים - שני נוצרים, שני יהודים ומוסלמי אחד.
בתוך יום אחד נלכדו חמישה עריקים לפי המפתח שקבע פאשה.
בבוקר 29 ביוני הם הובאו אל גרדומים שהוקמו ברחבת שער יפו בנוכחות אישי ממשל מקומיים ואנשי צבא.
לאחר טקס קצר שכלל פגישה עם כוהני הדת של הנידונים הוצאו גזרי דינם לפועל.
גופות הנידונים נותרו תלויות על הגרדום למשך כל היום בטרם הורדו ממנו, על מנת להטיל אימה על האוכלוסייה המקומית.
על הגופות נתלו שלטים המתארים את הסיבה לתלייתם.
המעמד הנורא צולם על ידי הצלם ח'ליל ראד.
חמשת המוצאים להורג היו המוסלמי אחמד אלוצו, הנוצרים אברהים אנדלפט ומוסא סוס והיהודים משה מלל ויוסף אמוזיג.
מלל היה מיהודי ספרד, בן 22. היה בן יחיד לאמו האלמנה ועבד בבית מלון בעיר שבו הייתה היא כובסת.
הוא גויס לצבא, וכיוון שידע מספר שפות שירת בדמשק כמתרגם.
הוא ביקש לפני מותו שיגבו עבורו כספים המגיעים לו ויתנו אותם לאמו השכולה.
הוא דרש להסיר את כיסוי העיניים ששמו לראשו לקראת התלייה, אך בקשתו נדחתה.
אמוזיג היה יליד מרוקו ועלה לארץ ישראל עם אמו ואחותו.
היה חייט בירושלים והפעיל בשותפות עם מוסלמי סדנא גדולה לחייטות.
בין לקוחותיו היו אישים חשובים בעיר, אולי אפילו פאשה עצמו.
לאחר תחילת המלחמה גויס ונשלח לעבוד כחייט בבאר שבע.
באחד הימים שלח אותו מפקדו לירושלים לתפור עבורו בגדים.
הוא עבד בסדנא שלו עד שנתפס על ידי המשטרה הצבאית ונאסר.
הוא לא הצליח להבהיר לשוטרים כי שהה בירושלים ברשות, שכן צו התנועה הצבאי שלו נעלם והוא לא הצליח להתקשר עם מפקדו (שנקרא להתייצב בטורקיה) כדי להוכיח את טענתו.
אירוע התלייה סופר במשך השנים על ידי היהודים הספרדים בירושלים עד שהפך לסיפור עירוני מוכר בירושלים.
האכזריות והאקראיות שבה נבחרו והומתו הנידונים משלוש העדות הפכה את האירוע לנקודת ציון בהיסטוריה של העיר ולסמל להיותה משכן לתושבים בני שלוש דתות.
התלוליות הטקסיות של ההופוול הן אתר מורשת עולמית שהוכרז על יד ארגון אונסק"ו בספטמבר 2023. האתר מורכב משמונה אתרי משנה, כולם באוהיו שבארצות הברית.
כל אתרי המשנה כוללים מתחמים גדולים התחומים בסוללות עפר שנבנו מלפני 2,200 ועד לפני 1,500 שנים לאורך היובלים הראשיים של הנהר אוהיו.
אתרים אלו נבחרו משום שהם מייצגים בצורה הטובה ביותר את השרידים שנותרו למסורת של עמים ילידים ששגשגו משנת 200 לפנה"ס לערך ועד שנת 500 לספירה ומכונים בשם הכולל תרבות הופוול.
על פי אונסק"ו: "קנה המידה והמורכבות שלהם באים לידי ביטוי בדמויות גאומטריות מדויקות, כמו גם בראשי גבעות המפוסלים כך שהם תוחמים כיכרות מפולסות נרחבות.
יש יישור קו עם מחזורי השמש והמחזורים המורכבים הרבה יותר של הירח.
עבודות עפר אלו שימשו כמרכזים טקסיים והאתרים הניבו חפצים פולחניים מעוצבים היטב שנוצרו מחומרי גלם אקזוטיים שהתקבלו ממקומות רחוקים".
להלן רשימת אתרי המשנה כלולים באתר המורשת:
סידורישםשם במקורמיקוםקואורדינטות שטח בדונם שטח אזור החיץ בדונםתיאור תמונה 1689-001 תלוליות המתומן Octagon Earthworksתלוליות ניוארק 432303מורכבות מתלולית מצפה הכוכבים (Observatory Mound, מחובר בקצה הדרום-מערבי של מעגל מצפה הכוכבים [Observatory Circle]), מעגל מצפה הכוכבים (80 דונם) ותלולית המתומן המחובר (200 דונם).
למתומן שמונה קירות באורך 170 מטרים, מגובה של 1.5 מטרים ועד 1.8 מטרים.
המתומן מחובר על ידי קירות מקבילים למעגל מצפה הכוכבים.
ההערכה היא שהמטרה העיקרית של "תלוליות המתומן" הייתה מדעית.
חוקרים הוכיחו שתלולית המתומן מהווה מצפה ירח למעקב אחר מסלולו של הירח במהלך מחזורו בן 18.6 השנים.
1689-002 תלולית המעגל הגדול Great Circle Earthworksתלוליות ניוארק 202165"המעגל הגדול" (Newark Earthworks Great Circle) ברוחב 370 מטרים (הממוקם בהית' באוהיו) הוא אחת מתלוליות העפר המעגליות הגדולות ביותר ביבשת-העל אמריקה, לפחות במאמץ הבנייה.
חפיר בעומק 1.5 מטרים מוקף בחומות עפר שגובהם 2.4 מטרים; בכניסה למעגל, המידות גדולות עוד יותר.
חוקרים השתמשו בארכאוגאודזיה וב כדי לנתח את המיקומים, הכיוונים, הממדים ויחסי הגומלין של תלוליות העפר.
מחקר זה גילה כי לתרבויות הפרהיסטוריות באזור הייתה הבנה מדעית מתקדמת שבה השתמשו כבסיס לבנייתן המורכבת.
1689-003 תלוליות הופטון Hopeton Earthworksהפארק הלאומי ההיסטורי תרבות הופוול 227804 האתר כולל עיגול של 80 דונם, ריבוע של 80 דונם, לפחות שני עיגולים קטנים וקירות מקבילים.
1689-004 קבוצת עיר התלוליות Mound City Groupהפארק הלאומי ההיסטורי תרבות הופוול 131140 האתר היחיד שבו יש מרכז המבקרים והאתר היחיד המשוחזר במלואו של תרבות הופוול.
1689-005 תלוליות הגדה הגבוהה High Bank Worksהפארק הלאומי ההיסטורי תרבות הופוול 260304 האתר כולל תוואי קרקע מרובים הפרוסים על פני 800 דונם על טרסה מעל הנהר סיוטו.
1689-006 קבוצת תלוליות הופוול Hopewell Mound Groupהפארק הלאומי ההיסטורי תרבות הופוול 695599 באתר זה בנו בני תרבות הופוול מתחם עבודות עפר עצום המשתרע על פני כ-526 דונם.
1689-007 תלוליות סיפּ Seip Earthworksהפארק הלאומי ההיסטורי תרבות הופוול 5621,073 אתר זה הכיל פעם יותר מארבעה קילומטרים של חומת סוללה המקיפה מעל 490 דונם בצורת שני עיגולים גדולים וריבוע של 109 דונם עם כיוונים אסטרונומיים.
1689-008 פורט אנשנט Fort Ancientפורט אנשנט 6982,030 האתר הוא המתחם המגודר הפרהיסטורי הגדול ביותר בראש גבעה בארצות הברית המוקף ב-5.4 קילומטרים של חומות במתחם של 400 דונם.
מתחם פורט אנשנט נבנה לפחות בשלושה שלבים על פני תקופה משוערת של כ-400 שנה.
ארכאולוגים מעריכים את נפח האדמה הכולל בחומות ב-423,000 מטרים מעוקבים.
בהתבסס על כל המחקר הארכאולוגי, הפרשנות הפונקציונלית הנוכחית היא שהמתחם תוכנן למטרות חברתיות, כלכליות, פוליטיות וטקסיות.
מחקרים הראו כי ארכיטקטורת האתר הייתה מותאמת לאירועים אסטרונומיים משמעותיים.
התכנסות שבטי הדרום היא ארגון מיליציוני הפועל במחוז א-סווידא, שהוקם על ידי כוחות שבטיים.
לאחר נפילתו של משטר אסד, הם התכוננו למסור את נשקם לממשלת המעבר הסורית.
הם השתתפו באופן פעיל בלחימה נגד קבוצות דרוזיות בא-סווידא במהלך העימותים בדרום סוריה ביולי 2025, תוך דרישה לשחרור עצורים בדואים, ולאחר מכן הביעו מחויבות להפסקת אש.
התמדתו של הזיכרון (בספרדית: La persistencia de la memoria; בקטלאנית: La persistència de la memòria) הוא ציור שמן, משנת 1931 - אחד הציורים המפורסמים ביותר של האמן סלבאדור דאלי, שנחשב לאחת מהיצירות הנודעות והמוערכות בסגנון הסוריאליזם באמנות.
כיום היצירה מוצגת במומה - המוזיאון לאומנות מודרנית שבעיר ניו יורק.
דאלי החל את היצירה בציור אחת התמונות האהובות עליו - חוף ים באזור קטלוניה שבספרד.
לאחר מכן הוסיף את השעון הנמס המפורסם בעקבות גבינת קממבר נמסה.
היצירה מתארת את השעונים כנמסים, ואת הנמלים האוכלות אותם - כאמירה על הזמן שנראה בעיני אנשים כדבר קבוע ובעצם אין הוא כזה.
הניגוד בין הנוף המוקפא שברקע לבין תנועת השעונים וזרימתם מדגיש אצל הצופה בתמונה את תחושת הזמן שחולף ורק הזמן הוא שמשתנה.
במרכז התמונה, תחת אחד השעונים ישנו פרופיל של פרצוף המופיע ביצירה קודמת של דאלי - "המאונן הגדול".
שם היצירה ניתן לה על ידי גאלה, אשתו של דאלי.
כאשר עזבה את ביתם המשותף ונסעה לקונצרט ראתה רק את קו החוף בקאפ דה קרוס.
דאלי צייר את היצירה במהירות, ועם שובה מן הקונצרט הייתה היצירה מוכנה.
גאלה התרשמה מן השעונים הנמסים ואמרה לבעלה כי מי שיראה את התמונה לעולם לא ישכח אותה.
היצירה הוצגה לראשונה בניו יורק בשנת 1932 ולאחר מכן נמכרה בעלות של 250 דולרים.
היצירה הפכה להיות אחת היצירות הידועות ביותר של דאלי, ובשנת 1938 הוצגה כרקע לסרט המצויר Dough for the Do-Do מאת אולפני האחים וורנר.
דאלי חזר לרעיונות בבסיס יצירה זו ביצירה אחרת - "התפוררות התמדתו של הזיכרון" בשנת 1954 - יצירה המוצגת במוזיאון דאלי שבסיינט פיטרסברג פלורידה.
דאלי אף יצר מספר ליתוגרפיות ופסלים של השעונים הנמסים המפורסמים.
התמיינות תאים היא מושג הלקוח מתחום הביולוגיה ההתפתחותית, ומתאר את התהליך שבו תא באורגניזם רב-תאי מקבל תפקיד מוגדר ורוכש תכונות המשמשות אותו לתפקיד זה.
המורפולוגיה של התא יכולה להשתנות באופן משמעותי במהלך ההתמיינות, בעוד החומר הגנטי נשאר זהה, מלבד מספר יוצאי דופן.
במרבית האורגניזמים הרב-תאיים, אין התאים כולם זהים זה לזה.
כך למשל, תאי עור אנושיים שונים מתאים ברקמות האיברים הפנימיים.
אף על פי כן, מקורם של כל סוגי התאים השונים בגוף האדם הוא בביצית מופרה אחת, זיגוטה, וההבדלים ביניהם נוצרו בתהליך ההתמיינות, שבו, באופן מווסת ומבוקר, ברקמות התאים השונות מופעלים ומושתקים גנים שונים, על פי התפקיד שעל הרקמה לבצע.
לאחר ההפריה מתחילה הזיגוטה בחלוקה לתאים זהים, ולאחר מספר מחזורי חלוקה, נוצרת הבלסטולה.
בשלב זה מתחילה התמיינות התאים, ובשלב הגסטרולה כבר ניתן לראות חלוקה לשכבות שונות שיתפתחו בהמשך למערכות השונות של העובר.
כתוצאה מתהליך ההתמיינות, תא ממוין יתפתח במבנה מסוים, וימלא תפקידים מסוימים.
ההתמיינות עשויה לכלול שינויים בהיבטים שונים של הפיזיולוגיה של התא: גודל, צורה, קוטביוּת, פעילות מטבּוֹלית, תגובה לאותות וביטוי של גנים.
ישנם גם תאים היכולים להתמיין לסוגים שונים של תאים, גם במהלך חייו הבוגרים של האורגניזם.
תאים אלו נקראים בבעלי-חיים תאי גזע, ובצמחים מריסטמה.
בצמחים אלו הן הרקמות העובריות שיכולות לפתח איברים נדרשים.
מראשית חייהם, בצמחים קיימות שתי מריסטמות: מריסטמת שורש ומריסטרמת נצר, עם הזמן הצמח יכול לפתח מריסטמות חדשות.
ישנן שלוש קטגוריות בסיסיות של תאים שמהם מורכב גוף היונקים: תאי נבט, תאים סומטיים, ותאי גזע
בכל תא מכ- 100 טריליון באדם יש עותק או עותקים של הגנום למעט סוגים מסוימים של תאים, כמו תאי דם אדומים, שאין להם גרעין.
רוב התאים הם דיפלואידים, יש להם שני עותקים מכל כרומוזום.
תאים אלה נקראים תאים סומטיים, ומהווים את רוב גוף האדם כגון עור ותאי שריר.
תאי הנבט הם אלה היוצרים את תאי המין-ביצית וזרע- וכך הם נשארים לאורך בדורים.
לעומתם, תאי גזע יש להם את היכולת להתחלק לתקופה בלתי מוגבלת ובכך להצמיח תאים מתמחים.
הם בעלי תפקיד חשוב בהקשר ההתפתחות האנושית הנורמלית.
ההתפתחות מתחילה כאשר זרע מפרה ביצה ונוצר תא בודד שיש לו את הפוטנציאל ליצירת כל האורגניזם.
זה הוא תהליך תאי, שנפוץ בקרב צורות חיים בסיסיים כגון תולעים ודו-חיים, שבו תא באופן חלקי או מלא חוזר לשלבי התפתחות מוקדמים יותר, בדרך כלל, כחלק מתהליך התחדשות.
תהליך זה מתרחש גם בצמחים.
בתרבית תאים, תאים יכולים לאבד תכונות שהיו להם במקור, כגון ביטוי חלבון, או לשנות את הצורה שלהם.
תהליך זה נקרא גם דה-דיפרנציאציה.
יש מדענים שסבורים שתהליך זה מהווה סטייה ממחזור ההתפתחות הנורמלי שגורם לסרטן.
מצד שני, יש כאלה שחושבים שזה תהליך טבעי של אובדן התגובה החיסונית בבני אדם כתוצאה של אבולוציה.
כל התאים המתמחים באורגניזם מבטאים את כל הגנים שמרכיבים את הגנום שלו.
כל סוג תא מוגדר על ידי המנגנון המיוחד שלו בפיקוח התבטאות הגנים.
התמיינות תאים היא המעבר של סוג תא אחד לאחר וזה כרוך בהחלפת מנגנון הפיקוח של אותו תא, ומוגדרת כתוצאה של רשת הפיקוח על התבטאות הגנים.
(תאוריה אלטרנטיבית שמתבססת על ביטוי גנים סטוכסטיים הוצעה לאחרונה, והיא טוענת שחלבון ורשת הפיקוח הם תוצאה של תהליך תאי ולא ההפך).
ישנם תהליכים מולקולריים שמעורבים במנגנון התא לשליטה בהתמיינות.
רוב התהליכים מערבים איתות תאי.
הרבה ממולקולות האיתות שמעבירות מידע מתא לתא במהלך ההתמיינות נקראים גורמי גדילה.
המסלולים להעברת אותות חולקים את הצעדים הבאים.
ליגנד המיוצר על ידי תא אחד נקשר לקולטן שנמצא באזור החוץ תאי של תא אחר, דבר הגורם לשינוי במבנה הקולטן.
הצורה של התחום הציטופלזמטי של הקולטן משתנה, והקולטן רוכש פעילות אנזימטית.
הקולטן אז מזרז תגובות זירחון שמבצעות אקטיבציה לחלבונים מסוימים.
שרשרת של תגובות זירחון בסופו של דבר מפעילה גורם שעתוק רדום או חלבון ציקלוסקלטון, ובכך לתרום לתהליך ההתמיינות בתא היעוד.
תאים ורקמות יכולים להשתנות ביכולת שלהם להגיב לאות חיצונית.
התמה של איבריה (יוונית: θέμα 'Ιβηρίας) הייתה תמה - יחידה צבאית ומינהלית של האימפריה הביזנטית, שנוצרה על ידי קיסרי האימפריה הביזנטית ממספר אזורים ארמניים וגאורגיים במאה האחת עשרה.
התמה נוסדה לראשונה עקב הסיפוח של בסיליוס השני חלקים משליטת הבגרטידים לאימפריה הביזנטית, בשנים 1000-1021. מאוחר יותר הגדיל בסיליוס את שטח התמה על חשבון מספר ממלכות ארמניות, טיפין טיפין במהלך המאה האחת עשרה.
אוכלוסיית התמה הייתה מולטי-אתנית עם רוב ארמני, ובכללם מספר ניכר של קהילות ארמניות, שהשתייכו לכלקדונים, ושזוהו אתנית, על ידי הביזנטים, כאיברים, שהוא הכינוי היווני-רומי לגאורגים.
התמה נוסדה על ידי הקיסר בסיליוס השני (976-1025) מהאדמות שהוריש לו הנסיך הגאורגי, דוד השלישי .
למרות זאת, דחה דוד, בשנת 987, את בקשת העזרה של בסיליוס במרד אחר כנגד הגנרל הביזנטי, ברדס פוכאס, מה שעורר את חשדו של בסיליוס כלפי השליטים בקווקז.
לאחר נפילת המרד, הוכרח דוד להפוך את בסיליוס ליורשו היחיד לאחר מותו.
בסיליוס מימש את ירושתו מיד עם מותו של דוד השלישי בשנת 1000, והכריח את יורשו הגאורגי, בגרט השלישי להכיר בסידור מחדש של המחוזות.
למרות זאת, לא ויתר בנו של בגרט השלישי, גיאורגי הראשון, וחידש את התביעה הישנה לירושת דוד השלישי.
עם היווצרות ההזדמנות הראשונה, כאשר בסיליוס עסוק במלחמה כנגד הבולגרים, פולש גיאורגי, בשנת 1014, לטאו ופאסיאן.
במלחמה שנמשכה שבע שנים הובס גיאורגי, ונאלץ, בשנת 1022, לוותר על שטחים נוספים לטובת הביזנטים, ביניהם: קולה (גאורגית: კოლა, טורקית: Göle), ארטאני (არტაანი) וג'אוואחתי.
מחוזות אלה אורגנו מחדש על ידי בסיליוס לתוך התמה של איבריה שבירתה תאודוסיופוליס.
כתוצאה מכך, המרכז הפוליטי של הממלכה הגאורגית נע צפונה, כמו גם חלק ניכר מהאצולה הגאורגית, כאשר האימפריה הביזנטית החזיקה במאחזים קריטיים להמשך התפשטותה לשטחי ארמניה וגאורגיה.
מאוחר יותר המשיך בסיליוס לתבוע חלקים מהממלכה הארמנית, שנשלטה על ידי הבגרטים הארמנים, ממלכת אני, שהיו באותם ימים, אזורים במחלוקת בין בנו של גאגיק הראשון, יואן סומבט ואשוט הרביעי מאני.
משלב זה ואילך נוהלה התמה של איבריה במשותף עם ארמניה הגדולה, והתמה הגדולה מצוינת פעמים רבות כתמה של איבריה וארמניה.
בשנת 1064 סופחה, הממלכה הארמנית העצמאית האחרונה, ממלכת קארס, לתמה, כאשר גאגיק השני מקארס בנה לכבוד התפטרותו מכהונתו לטובת הקיסר, קונסטנטינוס העשירי (1059-1067), כדי למנוע מהסלג'וקים את כיבוש הממלכה.
משפחת המלוכה עברה לקפדוקיה, כנרה כדי להצטרף לאצולה הארמנית שם, שפותתה בידי המינהלה הביזנטית לוותר על שטחיהם בתמורה לשטחים במערב.
לאירוע זה קדם כיבוש של העיר אני בידי הסלג'וקים והמרכז המנהלתי של התמה הוחזר לתאודוסיופוליס.
הכרונולוגיה המדויקת של התמה של איבריה והמושלים ששלטו בה לא ברורה לגמרי.
מספר חותמות יווניות מהתמה או "פנים איבריה" המעורפל ניתנות לתיארוך רק לעיתים רחוקות.
חלק מההיסטוריונים מאמינים כי המושל הראשון של התמה היה רומנוס דלסנוס או אחיו תאופילקטוס שמונו בשנת 1022 ו-1027 לאחר המערכה הגאורגית של בסיליוס
מושל התמה נעזר בפקידי מיסים, שופטים ובאדמיניסטרטורים שלקחו חלק בניהול הצבאי והאזרחי.
בין הפקידים היו פקידים מקומיים, אדמיניסטרטורים של המחוזות שבהם שלטה התמה ונציגים ארעיים שנשלחו על ידי הקיסר.
פרט לחיל המצב הביזנטי הרגיל, שמרו על האזור חיילי צבא של איכרים מקומיים, שקיבלו בתמורה אדמות ממשל פטורות מס.
מצב זה השתנה על ידי קונסטנטינוס התשיעי (1042-1055), אשר פרק את הצבא התמה של איבריה שמנה כ-5,000 חייל, והמיר את שירותם משירות צבאי לתשלומי מיסים.
הרפורמות של קונסטנטינוס הביאו לאי שביעות רבה בקרב תושבי התמה, וחשף אותה למתקפה עוינת של צבא התמה שפורק.
קונסטנטינוס נאלץ בתחילה למחוץ את המרידה המקדונית של לאו טורניסיוס, שהיה מושל לשעבר של התמה של איבריה בשנת 1047, ולאחר מכן לעצור את התקדמות הפצ'נגים (Peçenekler).
בשנים 1048-1049 ביצעו הסלג'וקים, בהנהגת איברהים אינל, את הפלישה הראשונה שלהם באזור, והשמידו, ב-10 בספטמבר 1048, את הצבא הביזנטי-ארמני-גאורגי המשותף שכלל כ-50,000 איש בקרב קפטרואו.
עשרות אלפי נוצרים נטבחו ובמספר אזורים הפכו ערים לעיי חורבות.
בשנת 1051 או 1052, אאוסטתיוס בוילאס, איל-הון ביזנטי שהגיע מקפדוקיה לתמה של איבריה מצא הרס חורבן ועזובה באזור.
התמה של איבריה פסקה להתקיים לאחר תבוסת הביזנטים בקרב מנזיקרט, שהתרחש ב-26 באוגוסט 1071. עדיין התמה המשיכה להחזיק מעמד, אבל לא יאוחר משנת 1074, כאשר גרגורי פקואוריאנוס (Γρηγσριος Παχουράνος), המושל הביזנטי ממוצא ארמני-גאורגי, העביר באופן רשמי את הבעלות על חלק מהתמה, ובכללם טאו וקארס למלך הגיאורגי, גיאורגי השני.
אף על פי כן, צעד זה לא עזר בעצירת הפלישה הסלג'וקית, והאזור הפך לשדה קרב של המלחמות בין הסלג'וקים לגאורגים.
התמוטטות הוא ספרו של ג'ארד דיימונד אשר יצא לראשונה בשנת 2005. דיימונד הוא פרופסור לגאוגרפיה ופיזיולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
ספרו של דיימונד מנסה ללמוד כיצד התמוטטו אחדות מהציוויליזציות הגדולות בהיסטוריה ומה ניתן ללמוד מכך.
הספר תורגם לעברית על ידי עמנואל לוטם ויצא לאור בהוצאת מטר בשנת 2008.
דיימונד בוחן את התמוטטות הציוויליזציות במסגרת חמישה גורמים משפיעים, שחלקם או כולם חברו לתוצאה הסופית.
יחסי איבה עם שכנים עוינים
נתק או הפסקה ביחסי ידידות ומסחר עם שכנים
דרך התגובה של החברות הנדונות על התהליכים הבעיתיים.
המחבר מונה שמונה מרכיבים בהשפעת האדם על סביבתו שגרמו להתמוטטות הציוויליזציות הגדולות בהיסטוריה:
בירוא יערות והרס הסביבה הטבעית.
בעיות קרקע (סחיפת קרקע והמלחת מי תהום).
השפעות של מין פולש על אזור שבו לא התקיים קודם בצורה טבעית.
ההשפעה של הריבוי בהתאם למספר האנשים על האוכלוסייה.
בהמשך, הוא מציין שארבעה גורמים יתרמו להיחלשות ולהתמוטטות של הציוויליזציות הנוכחיות ושל הציוויליזציות העתידיות:
שינויי אקלים שנגרמו על ידי בני-אנוש.
ניצול אנושי מלא של יכולת הפוטוסינתזה של כדור הארץ.
דיימונד מראה כי בכל המקרים חברות משגשגות ומוצלחות קרסו עקב ניצול יתר של משאבי הטבע שלהם ועקב התפוצצות אוכלוסין.
הגורם היחיד שאיננו מיוחס להתפוצצות אוכלוסין הוא ההשפעה המזיקה של אורגניזמים שמוגדרים כמינים פולשים המופצים על ידי האדם, באזורים שבו לא התקיימו קודם לכן בצורה טבעית, בין אם בכוונה ובין אם בשוגג.
הספר מראה כי הסכנות האורבות לקיום החברה המודרנית דומות במהותן לסכנות שגרמו לקריסת חברות בעבר.
החלק הראשון מתאר את הסביבה במדינת מונטנה של ימינו ומתמקד בחייהם של מספר אנשים על מנת להסביר כיצד החברה כיום משפיעה על הסביבה.
החלק השני מתאר ציוויליזציות עבר שהתמוטטו.
כדי לתאר את אופן ההתמוטטות של הציוויליזציות, דיימונד משתמש בחמישה גורמים חברתיים שכוללים: נזק סביבתי, שינוי אקלים, קבוצות אתניות עוינות ודעיכה במסחר כתוצאה מן הבעיות הסביבתיות.
הציוויליזציות שדיימונד מתאר בחלק זה הן:
אי הפסחא (ציוויליזציה שהתמוטטה לגמרי בשל נזק סביבתי).
האי פיטקרן בפולינזיה (נזק סביבתי ודעיכת המסחר).
בני אנסאזי מדרום-מערב ארצות הברית של ימינו (נזק סביבתי ושינוי אקלים).
בני המאיה מאזור אמריקה המרכזית (נזק סביבתי, שינוי אקלים, ושכנים אויבים).
הנורדים ששכנו בגרינלנד (נזק סביבתי, אובדן קשרי מסחר, שינוי אקלים, שכנים אויבים ואי הנכונות להשתנות לנוכח התמוטטות חברתית).
לבסוף, דיימונד דן בשלושה סיפורי הצלחה מן העבר:
האי הקטנטן טיקופיה השוכן באוקיינוס השקט.
ההצלחה החקלאית של אזור מרכז גינאה החדשה.
ניהול היערות בתקופת אדו ביפן.
החלק השלישי מתמקד בחברה המודרנית:
רצח העם ברואנדה בשנות התשעים, שנגרם באופן חלקי בשל התפוצצות אוכלוסין.
הכישלון של האיטי לעומת ההצלחה היחסית של הרפובליקה הדומיניקנית, ששתיהן חולקות את האי היספניולה.
הבעיות המצפות למדינה המתפתחת סין.
הבעיות המצפות למדינה המודרנית אוסטרליה.
החלק הרביעי מסכם את המחקר ודן בנושאים כגון עסקים וגלובליזציה, ולקחים מעשיים שניתן ללמוד.
התמוטטות עצבים הוא מושג עממי שכולל בתוכו מספר גדול ומגוון של מצבים.
המכנה המשותף של מצבים אלו - הופעה של תסמינים קשים בתחום הנפשי, הרגשי או החשיבתי בצורה פחות או יותר פתאומית, אשר מלווים בקריסה נפשית הכוללת ירידה בכל התחומים - ברמה התפקודית, בהיבט הבין-אישי ובתחום התעסוקתי.
הביטוי איננו בשימוש רפואי מקצועי ואין מונח קליני רפואי מקביל.
תחת המושג התמוטטות עצבים, יכולים להיכלל מצבים נורמטיביים ומצבים שאינם נורמטיביים.
מצבים נורמטיביים – סיטואציות בהן הסימפטומים הם של התמוטטות עצבים, אולם מדובר במצב נורמטיבי, שלרוב אינו דורש התערבות רפואית.
למשל תגובת אבל או תגובה להודעות הקשורות במצב הבריאותי של אדם, תגובה לאירוע מפחיד שקרה לאיש קרוב, או תנודות רגשיות בגיל ההתבגרות.
כל אחת מהתופעות הללו עשויה להשפיע על מצב הרוח וההתמודדות האישית.
קיימים גם מצבים לא נורמטיביים, פתולוגיים – מוכרים כאבחנות פסיכיאטריות.
למשל, הפרעת הסתגלות אשר בנסיבות חיים חדשות האדם עלול למפתח דיכאון, חרדה, ירידה תפקודית, חוסר שינה וסימפטומים נוספים.
בנוסף אפשרית גם תגובת לחץ אקוטית, למשל במצב של פיגוע טרור, בעקבותיה נדרש טיפול מיידי.
במקרה שהסימפטומים ממשיכים או חוזרים בעתיד הדבר נחשב הפרעת דחק פוסט טראומטית.
גם מצב של תגובה פסיכוטית קצרה להתרחשות שאצל רוב האוכלוסייה נחשבת לנורמלית, אך בוחן המציאות במקרה הזה אינו תקין, כמו מחשבות שווא, והמצב דורש טיפול תרופתי אנטיפסיכוטי.
ישנן מספר סיבות נפוצות שעשויות להוביל להתמוטטות עצבים, כגון התעללות, אבטלה, קשיים יוצאי דופן בהתנהלות מקצועית או לימודית, נדודי שינה, אבל על קרוב משפחה, שימוש בסמים פסיכואקטיביים, הצקות חברתיות חוזרות ונשנות ודחייה חברתית.
כל אחד מהגורמים הללו יכול להוביל למתח נפשי עז ולהתמוטטות נפשית במקרים מסוימים.
המונח התמוטטות עצבים הוא רחב וכולל תחתיו מגוון של סיטואציות – חלקן נורמליות וחלקן אינן נורמליות.
לכן, חשוב לעשות את האבחנה הנכונה.
בעת הטיפול יש להתחשב בשני היבטים:
ניסיון להבין מהי הבעייתיות המיוחדת של אותו בן אדם, כיצד ניתן למנוע את הישנות המקרה בעתיד.
(לדוגמה: ליווי פסיכולוגי, להבין מהן נקודות החולשה של האדם וכיצד ניתן לחזק אותן).
התמוטטות טריזית היא תהליך שבו מאגמה העולה ממקורה במעטפת כדור הארץ או מחלקו התחתון של קרום כדור הארץ ממוטטת את הסלעים בדרכה.
התאוריה המסבירה את התהליך פותחה במקביל ובאופן עצמאי על ידי הגאולוג הקנדי רג'ינלד אלדוורת דאלי (Reginald Aldworth Daly; 1957-1871) והגאולוג האמריקני ג'זף בארל (Joseph Barrell; 1919-1869) בתחילת המאה ה-20.
התהליך מתחיל בהתפרקות מכנית של סלע האם, הנובעת מסדקים הנוצרים בו כאשר המאגמה העולה מפעילה עליהם לחץ רב.
חום המאגמה גורם להתפשטות החומר הסלעי ומרחיב את הסדקים במידה רבה.
הרחבה נוספת מתרחשת כאשר המאגמה חודרת לסדקים ויוצרת טריזים סלעיים חמים.
בסופו של התהליך יתמוטטו גושים מסלע האם אל תוך המאגמה.
בחלק מהמקרים, גושי הסלע – שמשקלם הסגולי גדול מהמשקל הסגולי של המאגמה – ישקעו בתוכה.
כאשר משקלם הסגולי נמוך יותר – הם יצופו על פניה.
כאשר הגושים שוקעים אל תוך המאגמה מופעל עליהם לחץ גבוה וחום המפוררים אותם.
אם הגושים צפים על-פני מאגמה זורמת, הגושים יינשאו איתה, כפי שמתרחש לדוגמה בהרי הגעש של הוואי, שם זרם תת-קרקעי של מאגמה ממוטט את התקרה באזורים בהם קיימות בסלע נקודות חולשה.
כתוצאה מהתמוטטות זו נוצרים מכתשי שקיעה.
בין אם הגושים שוקעים במאגמה ובין אם הם צפים על-פניה ונסחפים – לרוב לא נותרות בשטח עדויות לתהליך ההתמוטטות הטריזית, מה שגרם בעבר למחלוקת על עצם קיומו.
היעדר העדויות נובע לרוב מהתכה של גושי סלעי הסביבה בתוך המאגמה, ולכן רק גושים שנפלו אל תוך המאגר בשלבים האחרונים של הגיבוש המפריט – שורדים כראיות נדירות.
ראיות חשובות נוספות מיוצגות על ידי היעדר יחידות סלע ברצף סלעי הסביבה בשולי מסלע פלוטוני.
התמוטטות טריזית היא תהליך חשוב מכמה בחינות:
היא עשויה לתפקד כמוביל אנכי חשוב של סלעים כלפי מטה ומאגמה כלפי מעלה במהלך השלבים האחרונים של היווצרות סלעים פלוטוניים
ביכולתה להסיר חלקים גדולים של סלעי סביבה ועמם ראיות חשובות לתהליכים קודמים
היא מהווה מדד למודלים של היווצרות תאי מאגמה ולהימצאות תאי מאגמה קדומים בקרום כדור הארץ מאחר שהיא נזקקת לאזורים גדולים של התכה בקרום ולכן אינה יכולה להתרחש באמצעות מחדרים מצומצמים
התהליך תורם לא רק להעברת חומר אלא גם להסעת חום אנכית בקרום ולמיזוג חומרים זרים המעשירים את הרכב המאגמה
הגושים המתמוטטים אל תוך המאגמה מסייעים להבנת אופן וזמן היווצרותם של גופים מגמטיים
התמוטטות טריזית עשויה לעורר התפרצויות געשיות ולכן מהווה מרכיב חשוב בניתוחן
התמדה או שקידה בלימוד תורה, היא הקדשת מלוא הזמן ללימוד בלא לבזבז את הזמן על דברים אחרים.
ביהדות, נחשבת ההתמדה בלימוד התורה למעלה גדולה, בעיקר עבור גברים המחויבים במצוות תלמוד תורה.
הגיוגרפיות יהודיות רבות מייחסות את תכונת ההתמדה לדמויות מופת רבניות.
למרות שהתמדה ושקידה דומים במשמעותם הכללית, יש הבדל: התמדה מציין את כמות ורצף השעות המוקדשות ללימוד, ושקידה מציין את הריכוז המוחלט וההירתמות המלאה בלימוד.
שני כתובים עיקריים בתנ"ך עוסקים במעלת העיסוק התמידי בשינון התורה והמצוות, ועליהם מסתמכים רבים מהמקורות המאוחרים יותר העוסקים במעלת ההתמדה בלימוד תורה:
שני כתובים אלו הם המקור לקטע שנאמר בנוסח התפילה היהודית מידי ערב, בברכות קריאת שמע של ערבית:
מאמרי חז"ל רבים משבחים את הניצול המרבי של הזמן ללימוד תורה, ומגנים את בזבוז הזמן על דברים אחרים.
הרמב"ם במשנה תורה תיאר כיצד ניצול מרבי של הזמן ללימוד התורה הוא תנאי הכרחי להשגת מדרגה גבוהה בידיעת התורה.
לדבריו, יש להקדיש זמן מינימלי ביותר לצורכי פרנסה, אכילה ושינה, ואת כל שאר הזמן להקדיש ללימוד:
מי שנשאו לבו לקיים מצווה זו [לימוד תורה] כראוי ולהיות מוכתר בכתר תורה – לא יסיח דעתו לדברים אחרים, אלא...
עושה מלאכה בכל יום מעט כדי חייו אם לא היה לו מה יאכל, ושאר יומו ולילו עוסק בתורה...
ולא יתן שינה לעיניו ולעפעפיו תנומה...
מי שרצה לזכות בכתר התורה – ייזהר בכל לילותיו, ולא יאבד אפילו אחד מהן בשינה ואכילה ושתייה ושיחה וכיוצא בהן, אלא בתלמוד תורה.
המהר"ל התייחס להתמדה בלימוד התורה, והסביר בצורה פילוסופית שהקדשת מלוא הזמן ללימוד היא הכרחית כדי להורות על כך שהתורה היא מציאות רוחנית שאינה תלויה בזמן:
צריך שיהיה לאדם התמדה בתורה מאוד, כי אין התורה כמו שאר דברים הגשמיים שהם דברים שהם תחת הזמן.
ואם האדם נוהג עם התורה כאלו הוא דבר זמניי, ולימודו בתורה לפי שעה ולפי הזמן – אינו קונה התורה.
ולכך צריך שישכים ויעריב עליהם, כי זהו עניין השכל שאינו תחת הזמן, והוא תמידי.
רבי ישראל מאיר הכהן, ה"חפץ חיים", כתב חיבור בשם "תורת הבית", המתריע על כך שכל אדם חייב להקדיש את מלוא הזמן שבו הוא פנוי מעסקיו כדי ללמוד תורה:
נצטווינו בזה שכל אימת שנשב בביתנו או שנלך בדרך – לא נהיה פנויים מדברי תורה אחרי שיש לנו זמן ללמוד...
הטיל הכתוב על האדם שאף שעה קטנה לא ישקוט ולא ינוח מלהגות בתורה.
בעולם הישיבות, הועלתה על נס מעלת ההתמדה בלימוד.
לצד ההערכה בישיבות לדמות העילוי בעל החריפות השכלית, ישנה הערכה רבה גם לדמות הלומד החרוץ הנקרא "שקדן" או "מתמיד", לרוב בהגייה מלעילית.
בישיבות, חוסר התמדה בלימוד תורה נקראת "בטלנות", ובהתאם נקרא הטיפוס המנוגד למתמיד – "בטלן".
הבטלנות נחשבת בישיבות לחטא של ביטול תורה.
בנוסף, משתמשים במונח היידישאי "שְטַיְגֶען" (התקדמות, התעלות) לתיאור לימוד בלהט והתמדה, ובמונח "שְלֶעפְּט זיך" (נהגה:שְלֶעפְּצַאך, נסחב) לתיאור המצב ההפוך.
בשיחות מוסר רבות שניתנות בישיבות על ידי ראשי הישיבה והמשגיחים מודגשת חשיבות ההתמדה.
חלקם עוסקים בהוראות מעשיות ללימוד בהתמדה.
למשל, הרב דוד אברהמי, מחבר ספר המוסר "בנין עולם", שהיה משגיח בישיבה ליטאית, העיר על אלו שמסתכלים בסקרנות בכל פעם שנפתחת דלת בית המדרש לראות מי נכנס, וערך חשבון שבכל שנייה מבוזבזת ניתן ללמוד שלוש מילים.
הרב משה צוריאל כתב "עצות להצלחה בלימוד", ובהן הוא מונה "התמדה בלימוד, ללא הפסקות" ומספר שהרב קוק היה מתנגד שיפסיקו בישיבה את הלימוד כדי לומר פרקי תהלים לרפואת חולה, וכן היה מתנגד ליציאתם של תלמידים להפגנות פוליטיות.
אחד משיריו המפורסמים של חיים נחמן ביאליק נקרא "המתמיד", ועוסק בגעגועיו לעולם הישיבה.
השיר מספר על נער שמוערך בישיבה כבעל "שני כתרים" ב"סולם התורה הרם" – גם "עילוי" וגם "מתמיד":
התמוטטות מזרח הים התיכון: שינוי אקלימי ודעיכת המזרח 950–1072 (התפרסם באנגלית בשם: The Collapse of the Eastern Mediterranean: Climate Change and the Decline of the East, 950–1072) הוא ספרו של פרופסור רוני אלנבלום שראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 2012.
בספר מנתח רוני אלנבלום אירועים אקלימיים קיצוניים שפגעו במהלך המאה ה-11 במזרח אגן הים התיכון וחרגו בעוצמתם ובתכיפותם מכל מה שהיה מוכר קודם לכן ומאוחר יותר בהיסטוריה הכתובה של האזור.
המקורות ההיסטוריים המובאים בספר מתעדים 27 שנות בצורת בעמק הנילוס כולל בצורות שנמשכו חמש, שש ושבע שנים לעומת ממוצע של שנת בצורת אחת בכל חמישים שנה באלף הראשון לספה"נ.
באותה מאה נרשמו גם גלי קור עזים באיראן, במסופוטמיה, בח'ראסאן ובבלקן והביאו לקפיאה מלאה של נהרות גדולים כמו הדנובה (לראשונה מאז "נדידת העמים" במאה ה-5) והאוקסוס.
שלגים שירדו בבגדאד הביאו כמה פעמים לקפיאה חלקית של החידקל.
בצורות ממושכות נרשמו גם בסוריה ובארץ ישראל.
גלי קור פקדו את האזור שוב ושוב בין השנים 1027 ו-1060.
האירועים הקיצוניים גרמו לשורה של תוצאות ישירות כמו אובדן יבולים, עלייה במחירי המזון, אינפלציה, מהומות, רעב, מגפות ומוות המוני, ולתהליכי דומינו, כמו רדיפת מיעוטים והגירתם מן האזור ופשיטות של נוודים, שנאלצו לנטוש את אזורי המרעה המסורתיים שלהם ולתור, באלימות גוברת והולכת אחרי אזורי מרעה חדשים.
גם התוצאות ארוכות הטווח של אירועים אלה היו הרסניות: ערים גדולות ומרכזי לימוד ניטשו, אזורים חקלאיים הדלדלו, כנסיות ומנזרים חרבו, בירוקרטיות גדולות קרסו וקבוצות אתניות חדשות חדרו לאזור.
במהלך כל התקופה הזאת שרר במערב אירופה ובצפון האוקיינוס האטלנטי אקלים חם ונוח המכונה גם "תקופת החום הימי ביניימית," והטמפרטורה הגלובאלית הממוצעת הייתה קרובה מאוד למה שמוכר היום.
הגבול בין אזור האקלים הנוח, למזרח אגן הים התיכון היה חד ועבר בקו הדמיוני המקשר בין קירואן, רומא ו"שערי הברזל" של הדנובה.
אלנבלום מבסס את התאוריה שלו על עדויות כתובות המעידות על קשר ישיר בין אסונות אקלימיים, מחסור במזון, ותהליכי הקריסה שבאים בעקבותיהם.
ניסיונות קודמים לקשר בין שינויי אקלים ושינויים תרבותיים נדחו כדטרמיניסטיות בעיקר מכיוון שלא הצליחו להראות קשר ישיר כזה ההתבססות על תעודות כתובות נובעת הן מריבוי התעודות והן מדיוקן בזמן ובמרחב.
מדידות של סיגנלים עקיפים שבהם נהוג להשתמש לשם שחזור אירועי עבר (טבעות עצים, הרבדה של משקעים וכדומה) אינם מתאימים כאן מכיוון שהאירועים שעליהם מצביע אלנבלום נמשכו פחות זמן מתחום השגיאה של המדידות.
העדויות האמפיריות המוצגות בספר מלמדות כי רצף של אירועים קצרי ימים המתרחשים ב"משך הבינוני" (כמאה שנים) עשוי להניע תהליכי דומינו שבכוחם להשפיע על גורלן של תרבויות מורכבות.
תדירות ההתרחשות של אירועים כאלה, עוצמתם, אורכם, מידת הרציפות שלהם והאזור שבו הם ניכרים, חשובים לכן לא פחות, ואולי אף יותר, מאשר השינוי בטמפרטורה הגלובאלית הממוצעת.
התמוֹכְכות היא תהליך שקיעת אוויר באטמוספירה ודחיסתו, תוך התחממות אדיאבטית והתייבשות, לרוב באזור נרחב.
התמוככות מאפיינת אזור לחץ גבוה - רמה ברומטרית, המתבטאת ביציבות אטמוספירית, ומדכאת משקעים ועננות.
לחץ האוויר יורד ככל שעולים בגובה האטמוספירה, מאחר שמסת עמודת האוויר הנמצאת מעל משטח נתון קטנה ככל שמגביהים,
כאשר חבילת אוויר שוקעת עמודת האוויר שמעליה גדלה והלחץ עולה.
כתוצאה מכך האוויר השוקע נדחס, מתחמם ומתייבש.
אוויר מתמוכך יתחמם תמיד בשקיעתו לפי מפל טמפרטורה אדיאבטי יבש (עליה של כ-9.8°C עבור כל קילומטר של ירידה בגובה), כיוון שאפילו אם האוויר נמצא ברוויה, ברגע שיתחיל לשקוע הוא יתחמם והלחות היחסית שלו תרד מתחת ל-100%.
השכבה התחתונה ביותר של האטמוספירה נקראת טרופוספירה והיא מתאפיינת באי יציבות תרמאלית.
בטרופוספירה מתרחשות כל תופעות מזג האוויר (עננות, משקעים, רוחות, שקעים, רמות וכו').
האוויר בטרופופאוזה זורם ממוקד לחץ גבוה, רמה, אל מוקד לחץ נמוך שקע - אליו זורם האוויר מכל הכיוונים סביבו.