tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרקמן נעה תדיר בין המבט החיצוני על הדברים, לבין נוכחות פעילה בנסיבות עצמן.
היצירה היא בבחינת כלי לתיעול תהליכים נפשיים – נקודת אחיזה המארגנת את הכאוטיות השרירותית של החיים לכדי גוון רגשי במרחב הפנימי שמתרגם לדימוי או לצליל, בתחביר שמפגיש ומטשטש את ההבדלים בין מציאות לבדיה.
עולם הדימויים של מרקמן שואב מסביבתה היומיומית הקרובה, אך בסיס זה הופך חומר לפנטזיה מערערת, לעולם מסויט, לחוויה חוץ גופית ואוניברסלית, לעיתים חשופה ומוכרת עד כאב ולעיתים אניגמטית וזרה.
מוטיבים חוזרים בעבודותיה הם דימויי צלליות, השתקפויות, חלונות ופתחים.
אלמנטים סימבוליים לעצם הפעולה האמנותית-קולנועית וכאלו המדמים מצב סופי.
פעולת המבט מן הפנים אל החוץ או מן החוץ אל הפנים, תוך התמקדות סבלנית באלמנט זניח לכאורה, היא גם ביטוי להשלכה המובנית בפעולה האמנותית, במובן זה שהמבט מוסט לרגע מן המציאות ואז שב להתבונן בה: הוא מפרש, מעורב, פעיל, וכמו הפעולה האמנותית הוא שכלתני ורגשי גם יחד.
השימוש התדיר בהצבה רב-ערוצית, בפורמטים שונים של מדיות ותצוגה, הוא הדהוד חומרי למצב תודעה מורכב וחמקמק: ייצוג לאופן המופשט והאסוציאטיבי בו פועל המוח האנושי.
סצנות קטועות, קולות, רגעי חלום בהם ההיגיון מפסיק לעבוד ואנו מוצפים במידע מהקשרים שונים; כל אלו מתורגמים לאוסף חלקיקים המצטבר לסך שלם המשקף הוויה מקומית וחולפת של האמנית.
כמו אוסף מילים המצטברות לכדי משפט זה, התקף רק עבור קורא שורות אלו, בעת שהוא מטעין בו את מאגר חוויותיו שלו".
(מתוך התערוכה "תרגילי גמישות", 2018)
"עיסת חלום" – מיצב וספר אמן, גלריית החווה, חולון, 2004. אוצר אריה ברקוביץ'
גלריית תנועת המושבים, תל אביב, 2005.
"גופי לילה" – וידאו ארט, פיסול ופרפורמנס, המדרשה לאמנות בית ברל, 2006
"צילום" – תערוכת יחיד בבית האמנים בוואנקיו פרו, 1996
"היעלמות" – מוזיאון פתח תקווה, 2006
"remote viewing" – מוזיאון קרקוב, פולין, 2017. אוצרות: Agnieszka Sachar ומעיין שלף
"תרגילי גמישות" – גלריית הירקון תל אביב, 2018. אוצרת: נוגה דוידסון
"מה רוצה החומר?" – גלריה גבעון, תל אביב, 2019. אוצר: ניקולא טרצי
"היה הייתם שני קופים" – מיצב פסלים, רחוב נעמי שמר, חולון 2014. ארבעה פסלי חוצות, בהשראת ספרו של דויד גרוסמן, שהוקמו במסגרת פרויקט גני סיפור, ומזמינים השתתפות פעילה סביבם ובתוכם.
"אינסוף" – פסל בטון, הצבה זמנית בכיכר הכניסה לבית ברל (2010)
"אמא אדמה" (פרפורמנס, 8 דקות) מוזיאון פתח תקווה לאמנות, 2006
"שקיפות" (אנימציה ניסיונית, 20 דקות) אוניברסיטת תל אביב, 2008
"גוף" (פרויקט גמר MFA בקולנוע, 28 דקות) אוניברסיטת תל אביב, 2016
"הפרעת שואה" (וידאו-ארט משותף עם רוני אורן, 5 דקות) MOCAK מוזיאון קרקוב לאמנות עכשווית, פולין, 2017
"אבן נייר ומספריים" – Rock Paper Scissors – (סרט ביכורים תיעודי אישי, 54 דקות), 2018. תסריט, בימוי, הפקה, וצילום (עם רז מרקמן).
בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, קרן רבינוביץ', מפעל הפיס ויס דוקו
"דום (עומד מלכת)" (וידאו-ארט משותף עם בצלאל בן-חיים, 2 דקות), 2020. זוכה במקום שלישי בפרס הסרט הניסיוני בפסטיבל קולנוע דרום
"מה אם" (וידאו ארט משותף עם דפנה טלמון, 11 דקות) 2020, גלריה ZUZU
פרסים עבור הסרט "אבן נייר ומספריים"
פרס ראשון לעיצוב אקסליבריס, בצלאל, 1992
פרס ראשון לצילום, תחרות צילום יום האשה, אונ' ת"א, 2008
פרס קרן גשר לקולנוע רב תרבותי בשיתוף פסטיבל אפוס 7 – הפסטיבל הבינלאומי לסרטי תרבות ואמנות, מוזיאון תל אביב, לסרט "גוף", 2016
פרס שלישי ל"דום (עומד מלכת)" ב"סינימה אפטר" לסרטים קצרים בפסטיבל קולנוע דרום, 2020
לילך סיגן (נולדה ב-29 בנובמבר 1963) היא סופרת, מרצה ועיתונאית ישראלית.
נולדה ב-1963, בירושלים, לשמחה סיגן שהיה פרסומאי ויועץ שיווק, ולדליה סיגן שהייתה עורכת בקול ישראל וסמנכ"ל ברשות השנייה לטלוויזיה ורדיו.
נשואה לליגד רוטלוי (מבעלי רציו, חלל וקרן ההון-סיכון פרוסיד) ואם לשתי בנות.
בעלת תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה העברית, ותואר שני במנהל עסקים בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב.
עבדה כתקציבאית במשרד הפרסום אריאלי בשנות ה-80. לאחר לימודי ה-MBA עבדה בפריז במחלקת השיווק של תאגיד הקוסמטיקה לוריאל.
בשנת 1996 החלה את דרכה בעיתונות ככתבת כלכלית ב"הארץ", שם הקימה מדור חדש על שיווק ופרסום.
ב-2002 הצטרפה לעיתון "גלובס" כעורכת מדור "נתח שוק" וכבעלת טור על תחומי השיווק, הפרסום והתקשורת.
פיתחה את "מדד המותגים" יחד עם חברת גיזה וחברת POC, שדירג את 100 המותגים המובילים בישראל על פי הערך הכספי שלהם.
בהמשך הדרך מונתה לעורכת מגזין בגלובס, ולעורכת אחראית של מגזין "פירמה" עד לעזיבתה ב-2011. במהלך שנים אלה סיגן הנחתה את כנסי השיווק ואת ועידת ישראל לעסקים של "גלובס", כמו גם את תוכניות הטלוויזיה "הקמפיין" ו"הזירה הכלכלית" בטלוויזיה החינוכית, ואת תוכנית הטלוויזיה "הכסף מדבר" במשותף עם רונית ורדי בערוץ 10.
ב-2012 כיהנה כסמנכ"ל אקטואליה ברשת (ערוץ 2) למשך זמן קצר.
ב-2013 הצטרפה ל"מעריב" כבעלת טור אישי שבועי במגזין סופהשבוע.
ב-2015 החלה לכתוב טור שבועי במוסף "המגזין" של "מעריב השבוע" בנושאי פוליטיקה וחברה, ובהפינגטון פוסט בנושאים הקשורים להצגת העמדה הישראלית במדיה הבינלאומית.
ב-2016 הצטרפה לוועד המנהל של עמותת "רואים רחוק" של קשת 12.
ב-2022 ערכה מחקר מקיף על הכיסוי של ישראל ב"ניו יורק טיימס" בשיתוף עם פרופ' איתן גלבוע עבור אוניברסיטת בר-אילן.
את ספרה הראשון פרסמה ב-2002. ארבעת ספריה פורסמו על ידי הוצאת ידיעות אחרונות.
ספרה האחרון, "כפיות", קיבל את אות ספר הזהב מהתאחדות הוצאות הספרים ותורגם לאנגלית.
ב-2022 יצאה גרסת שמע לספר "כפיות" בהשתתפות השחקן זהר שטראוס.
האלים החדשים (2002, הוצאת ידיעות אחרונות, ספר עיון בשיתוף עם שמואל ורשבסקי, בעריכת עדי ארבל).
געגועים למקס (2004, הוצאת ידיעות אחרונות, בעריכת מיכל חירותי).
רומן למתחילים (2010, הוצאת ידיעות אחרונות, בעריכת לילך פלדמן).
כפיות (2017, הוצאת ידיעות ספרים, בעריכת מיכל חירותי).
לילך שובל (נולדה ב-12 בספטמבר 1986) היא עיתונאית ישראלית.
משמשת ככתבת לענייני צבא וביטחון בעיתון ישראל היום מאז הקמתו.
שובל נולדה בירושלים ולמדה בתיכון שליד האוניברסיטה.
עם גיוסה לצה"ל שרתה ככתבת בעיתון "במחנה" וסיקרה את זרוע היבשה.
לאחר כשנה בשירות, הייתה לאישה הראשונה בעיתון הצבאי שמונתה לכתבת צבאית וחברה בתא הכתבים הצבאיים, ובמהלך תפקידה סיקרה את תוכנית ההתנתקות ואת מלחמת לבנון השנייה.
בתום שירותה הצבאי מונתה לכתבת באתר האינטרנט ynet, וסיקרה את משרד החוץ וירושלים.
עם הקמת ישראל היום בשנת 2007 הצטרפה לעיתון ככתבת לענייני צבא וביטחון, ונמנתה עם מייסדיו.
שובל משמשת ככתבת ופרשנית ונמנית עם צוות הכותבים במוספים "ישראל השבוע" ו"שישבת".
במסגרת תפקידה סיקרה את כל מבצעי צה"ל בשנים האחרונות, וביניהם מבצע עופרת יצוקה, מבצע עמוד ענן ומבצע צוק איתן.
שובל הייתה הראשונה שחשפה את האירוע בו נפצע לוחם יחידת מגלן עילי חיות ואת התנהלותו של ראש אכ"א לשעבר, מוטי אלמוז.
בשנת 2021 חשפה דו"ח פנימי של הצבא המצביע על עלייה במספר ההטרדות המיניות בצה"ל.
ביוני 2021 חשפה שיחה בין תא"ל עופר וינטר לבין ידידו, חבר הכנסת נפתלי בנט, שהתקיימה ללא אישור ולא דיווח, וזאת בניגוד להוראות האוסרות על קשר ישיר בין משרתים לנבחרי ציבור.
בעקבות החשיפה נרשמה לתא"ל וינטר נזיפה מהרמטכ"ל, רא"ל אביב כוכבי.
בספטמבר 2022 חשפה כי מפקד יחידת אגוז, סא"ל אפרים תהילה, שיקר בתחקיר צבאי באשר להפעלת לבנת חבלה באימון בצפון הארץ.
בעקבות הפרסום החליט הרמטכ"ל להדיחו מצה"ל.
מאוקטובר 2023, בעקבות מלחמת חרבות ברזל, משמשת כפאנליסטית ב"חדשות הבוקר" בקשת 12.
בעלת תואר ראשון במשפטים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני בדיפלומטיה וביטחון מטעם אוניברסיטת תל אביב.
שובל נשואה, אם לשניים ומתגוררת בצפון ישראל.
לילנד וילקינסון היה סטטיסטיקאי ומדען מחשבים אמריקני שפעל באקדמיה ובתעשיית התוכנות הסטטיסטיות.
מחקריו התמקדו בהדמיה מדעית ובגרפיקה סטטיסטית.
וילקינסון הוא מחבר הספר המשפיע The Grammar of Graphics שעקרונותיו מהווים בסיס לחבילת הוויזואליזציה ggplot של תוכנת R, ולתכנות ויזואליזציה נוספות.
סיים תואר ראשון במדעי הרוח והחברה ב-1966, ותואר ראשון בתאולוגיה ב-1969, שניהם מאוניברסיטת הארוורד.
ב-1975 הוענק לו תואר ד"ר לפסיכולוגיה מאוניברסיטת ייל.
וילקינסון התחתן עם הכומר רות איליין ואנדמרק ב-1967. יחד, הם היו הוריהם של איימי וילקינסון, פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת שיקגו, ושל הסופרת קרוליין וילקינסון.
ואנדמרק נפטרה ב-2012. מאוחר יותר וילקינסון נישא למרילין ווגל.
ווילקינסון נפטר ב-10 בדצמבר 2021, בבית החולים נורת'ווסטרן לייק פורסט, בלייק פורסט, אילינוי.
וילקיסון מונה למרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטת אילינוי בשיקגו בשנת 1976 וקודם לדרגת פרופסור חבר בשנת 1980. בשנת 1991 התמנה לפרופסור נלווה לסטטיסטיקה באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
הוא נשאר בתפקיד זה עד 2010. ב-2007 הוא הצטרף מחדש לאוניברסיטת אילינוי בשיקגו כפרופסור נלווה למדעי המחשב.
ב-1999 היה העורך הראשי של הנחיות של האגודה הפסיכולוגית האמריקאית לשימוש בשיטות סטטיסטיות במחקרים בפסיכולוגיה.
וילקינסון כתב את SYSTAT, חבילת תוכנה סטטיסטית, בתחילת שנות ה-90. תוכנה זו נודעה בזכות הגרפיקה המקיפה שלה.
בחבילה זו נכלל יישום התוכנה הראשון של תצוגת מפת החום.
לאחר שהחברה שלו גדלה ל-50 עובדים, הוא מכר אותה ל-SPSS ב-1995. ב-SPSS הוא הוביל צוות של מתכנתים גרפיים שפיתחו את פלטפורמת הוויזואליזציה של SPSS, ומוצרי אנליטיקה נוספים.
עבודתו שם הובילה לכתיבת הספר שעסק בגרפיקה סטטיסטית, The Grammar of Graphics.
העקרונות שהציג בספר זה ימשו כבסיס לחבילת הוויזואליזציה ggplot של תכנת R, חבילת Bokeh של תכנת פייתון ותוכנות ויזואליזציה נוספות.
בהמשך וילקינסון שימש כסגן נשיא לסטטיסטיקה בחברת Tableau Software, שם המשיך לעבוד על הדמיה מדעית וגרפיקה סטטיסטית.
בשנת 2016 התמנה למדען ראשי בחברת-H2O.ai; הוא נשאר בתפקיד זה עד מותו.
וילקינסון נבחר לעמית האגודה האמריקאית לסטטיסטיקה ב-1998 ולעמית האגודה האמריקאית לקידום המדע ב-2009. הוא נבחר לחבר במכון הבינלאומי ב-2006. בשנת 2010 וילקינסון קיבל את פרס השירות המצטיין של המכון הלאומי למדעי סטטיסטיקה.
מייג'ור גנרל לילנד סטנפורד הובס היה קצין בכיר מעוטר בצבא ארצות הברית שפיקד על דיוויזיית הרגלים ה-30 במערב אירופה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הובס נולד ב-4 בפברואר 1892 בגלוסטר, מסצ'וסטס וגדל בניו ג'רזי.
בשנת 1911 הוא למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (USMA) בווסט פוינט, ניו יורק.
הוא סיים ארבע שנים מאוחר יותר ביוני 1915, כחלק ממחזור ווסט פוינט של 1915, הידוע גם בשם "הכיתה שעליה נפלו הכוכבים", וסיים את לימודיו לצד דווייט ד.
ואן פליט, הנרי אורנד, רוסקו ב.
וודראף, סטפורד לירוי אירווין, ג'ון לאונרד, צ'ארלס וו.
ריידר, ורנון פריצ'רד ופול ג'יי.
כמו הובס, כל האנשים האלה יהפכו מאוחר יותר לגנרלים.
לאחר מכן הוסמך כלוטננט משנה בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית והוצב ברגימנט הרגלים ה-12, אז הוצב בנוגלס, אריזונה.
הוא השתתף שם בפעולה הראשונה שלו בהתכתשויות עם השודדים המקסיקנים במהלך משלחת פנצ'ו וייה.
לאחר מכן שירת בקליפורניה ובמרילנד, עד שאחרי הכניסה האמריקנית למלחמת העולם הראשונה, הוא נשלח לחזית המערבית עם דיוויזיית הרגלים ה-11. עם זאת, שביתת הנשק עם גרמניה ב-11 בנובמבר 1918 נחתמה לפני שהדיוויזיה השתתפה בפעולה כלשהי.
הדיוויזיה חזרה לארצות הברית ולאחר מכן הושבתה במחנה מיד, מרילנד.
הובס פיקד לזמן קצר על הגדוד ה-3 של רגימנט הרגלים ה-63. לאחר מכן הוצב ב-USMA, שם שימש כעוזר מדריך לטקטיקה עד 1924.
בעידן שבין המלחמות, להובס היו משימות שונות וגם למד במכללת הפיקוד והמטכ"ל של צבא ארצות הברית בפורט לוונוורת', קנזס או מכללת המלחמה של הצבא בקרלייל, פנסילבניה.
בשנת 1935, הובס מונה למפקד הצבא באזור הקורפוס הרביעי ובשנת 1937 הוא מונה לראש מטה הארמייה השלישית בפיקודו של לוטננט גנרל סטנלי ד' אמביק.
בתחילת 1940, הובס הועבר לוושינגטון הבירה, שם מונה לקצין המבצעים של רגימנט הרגלים ה-3. הוא שירת בתפקיד זה תקופה קצרה ולאחר קידומו לדרגת קולונל זמנית, מונה למפקד הרגימנט.
היפנים תקפו את פרל הארבור בדצמבר 1941 והכניסו את ארצות הברית באופן רשמי למלחמת העולם השנייה.
באותה תקופה, הובס כיהן כראש המטה של פיקוד טרינידד בפורט ריד, תפקיד בו כיהן עד מאי 1942. בחודש שלאחר מכן הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל והפך לעוזר מפקד הדיוויזיה (ADC) של דיוויזיית הרגלים ה-80 שזה עתה הוקמה, בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'וזף ד.
פאץ', אחיו הבכור של אלכסנדר פאץ'.
עם זאת, הוא היה שם רק לזמן קצר, שכן בספטמבר מונה הובס למפקד (CG) של דיוויזיית הרגלים ה-30, יחידה של המשמר הלאומי, שהוצב אז במחנה בלנדינג, פלורידה.
הובס פיקד על הדיוויזיה לשארית המלחמה.
קודמו היה מייג'ור גנרל ויליאם הוד סימפסון, שמונה למפקד הקורפוס ה-12. בספטמבר הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
בינואר 1943 בריגדיר גנרל ויליאם קלי הריסון ג'וניור הפך ל-ADC החדש שלו והוא שמר על תפקיד זה עד סוף המלחמה.
בנובמבר 1943, הובס הועבר, יחד עם הדיוויזיה שלו, למחנה אטרברי, אינדיאנה, שם המשיכה באימונים לקראת פריסתה בזירה האירופית (ETO).
דיוויזיית הרגלים ה-30 הגיעה לאנגליה ב-22 בפברואר 1944, והתאמנה שם עד יוני אותה שנה.
מייג'ור גנרל הובס נחת בנורמנדי, צרפת בחוף אומהה עם הדיוויזיה שלו ב-11 ביוני, חמישה ימים לאחר הפלישה לנורמנדי.
הדיוויזיה ה-30 נלחמה בקרב על נורמנדי ואבטחה את תעלת Vire-et-Taute, חצתה את נהר Vire, ב-7 ביולי, והחל ב-25 ביולי עמדה בראש הפריצה של סן-לו, מבצע קוברה.
הובס הוביל את דיוויזיית הרגלים ה-30 בקרב על נורמנדי, מתקפת הנגד במורטן, קרב הבליטה, קרב אאכן ובהמשך המלחמה עד סוף מלחמת העולם השנייה באירופה במאי 1945. בספטמבר 1945 ירש אותו מייג'ור גנרל אלברט סי סמית' כמפקד הדיוויזיה ה-30, שעליה פיקד עד כה במשך שלוש שנים.
מייג'ור גנרל הובס עוטר רבות על מנהיגותו של הדיוויזיה ה-30 במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה הובס הועבר בחזרה לארצות הברית, שם מונה למפקד פורט דיקס, ניו ג'רזי ולממלא מקום מפקד פיקוד השירות השני בפברואר 1946. הוא שירת בתפקיד זה עד אוקטובר 1946, אז שמונה כמפקד דיוויזיית השריון ה-2, וירש את חברו לכיתה בווסט פוינט, מייג'ור גנרל ג'ון וו.
באוגוסט 1947, הוא הועבר לפורט מקפירסון, ג'ורג'יה, שם מונה לסגן המפקד של הארמייה השלישית, בפיקודו של לוטננט גנרל אלבן סי גילם.
בתחילת 1949 הוא הועבר ליפן, שם קיבל את הפיקוד על הקורפוס ה-9 במחנה סנדאי, עליו פיקד עד אוגוסט 1950, אז הוחלף על ידי הגנרל פרנק וו.
משימתו הצבאית האחרונה הייתה כסגן המפקד של הארמייה הראשונה, שהוצבה בפורט ג'יי, גברנרז איילנד, ניו יורק, בפיקודו של לוטננט גנרל וויליס ד' קריטנברגר.
הוא פרש מהצבא ב-1953 והפך לסגן נשיא ה-Colonial Trust Bank בעיר ניו יורק.
הובס מת ב-6 במרץ 1966, בגיל 74, בבית החולים וולטר ריד בוושינגטון הבירה.
הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, וירג'יניה.
לילך סגל (נולדה ב-1 בדצמבר 1966) היא שחקנית, מורה למשחק ובמאית תיאטרון ישראלית, מאז שנת 2003 משמשת בתפקיד המנהלת האמנותית והפדגוגית בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
בגיל 8 עברה עם אימה לקיבוץ רמת השופט.
במהלך השירות הצבאי השתתפה כמורה חיילת בפרויקט ייחודי של משרד החינוך להוראת דרמה בבתי ספר תיכוניים בטבריה.
בשנת 1994 סיימה את לימודיה בבית הספר למשחק בית צבי, ובשנים 1996–1998 גם לימדה משחק בבית הספר והשתתפה בתרגילי בימוי.
בין השנים 1999–2003 הייתה מורה למשחק ובמאית בבית הספר לאומנויות ע"ש אריסון.
בשנת 2003 החלה בתפקיד מנהלת אומנותית ופדגוגית בבית הספר למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין.
בשנת 2019 יזמה את פרויקט "במאים צעירים" במסגרתו מביימים בוגרי בתי ספר למשחק סצנות מתוך מחזאות עולמית במשך חודש וחצי עם תלמידי שנה א'.
רחוב – עיבוד למחזה מאת ג'ים קרטרייט (יורם לוינשטיין, 2002)
הא הא – נוסח עברי של אילן דר למחזה של הבמאי האנגלי ריצ'רד אייר, על פי ספרה של ג'ניפר דאוסון (יורם לוינשטיין, 2002)
מרד הבובות – הצגה עם הרכב ייחודי של עשרה שחקנים שומעים ועשרה שחקנים כבדי שמיעה, שנוצר בעקבות סדרת מפגשים של השחקנים עם המחזאי אורן יעקובי (יורם לוינשטיין, 2005)
אל נקמות – המחזה הפרובוקטיבי של הסופר היידי שלום אש בתרגום אלי ביז'אוי (יורם לוינשטיין, 2007)
שבת של שלום – מחזה מאת אהוד עזריאל מאיר שבמרכזו זוג צעיר שפונה מגוש קטיף במסגרת תוכנית ההתנתקות (פסטיבל תיאטרון קצר, 2008)
קליגולה – מאת אלבר קאמי בהשתתפות תלמידי שנה ג' בסטודיו יורם לוינשטיין (2016)
בית הרוחות – גרסה עברית של עינת ברנובסקי בהשתתפות מסיימי סטודיו יורם לוינשטיין (2018)
מפגש חטוף – גרסה עברית של דורי פרנס למחזה מאת נואל קאוורד המשלב תיאטרון, קולנוע ושירה (יורם לוינשטיין, 2020)
יפו 1903 – דרמה חברתית על דו קיום ערבי יהודי בתחילת המאה ה-20 על פי המחזה "אללה כרים".
סגל נקראה להחליף את הבמאי אורי פסטר לאחר ששחקנים התלוננו על התנהגותו של הבמאי בפני יו"ר ועד השחקנים בתיאטרון.
לוליטה – מופע מוזיקלי הקורא למעורבות חברתית ושינוי (2022)
סגל הייתה נשואה לבמאי שחר סגל ולשניים ילדה משותפת.
כיום מתגוררת עם בן זוגה בבית דגן.
ברט לילנד מקלוהן , הידוע בשם הבמה לילנד (Leland) הוא זמר יוצר אמריקאי.
הוא כתב שירים למספר זמרים ידועים שזכו לפופולריות.
ברט לילנד מקלולין נולד בעיירה בילוקסי במיסיסיפי.
הוא התחיל לשיר עוד בהיותו בבית הספר.
לאחר סיום בית הספר למד מוזיקה באוניברסיטה בנשוויל.
הוא התחיל להופיע עם שם במה "לילנד" בשנת 2007. בשנת 2010 לילנד נחתם בחברת תקליטים EMI.
החל משנת 2015 הוא מתגורר בלוס אנג'לס.
בשנת 2018 לילנד הוצא את האלבום הראשון Sierra Burgess Is a Loser על בסיס שירים שהוא כתב לסרט באותו שם.
לילנד כתב מוזיקה למספר תוכניות טלוויזיה לרבות "המרוץ לדראג של רו פול".
הוא כתב שלוש שירים לסדרת טלוויזיה "באהבה, ויקטור".
בשנת 2019 שיר שלילנד כתר זכה בפרס גלובוס הזהב.
שירים שנכתבו על ידי לילנד
לילנד הריסון (לי) הרטוול Hartwell, נולד ב-30 באוקטובר 1939 בלוס אנג'לס, קליפורניה) הוא המנהל לשעבר של המרכז לחקר הסרטן של פרד האצ'ינסון בסיאטל, וושינגטון, ארצות הברית.
הוא חלק את פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה לשנת 2001 עם פול נרס וטים האנט "על גילוי משפחת חלבוני הציקלין וקינאזות תלויות ציקלין, מולקולות מרכזיות בוויסות מחזור התא".
בנוסף על פרס נובל, הרטוול הוא זוכה פרס לסקר (1998) ופרס מאסרי (2000).
החל משנת 1987 הוא חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
הרטוול למד בתיכון גלנדייל בגלנדייל שבקליפורניה ולאחר מכן קיבל את התואר הראשון שלו במדעים מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה ב-1961. ב-1964 קיבל את הדוקטורט בביולוגיה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בשנים 1965–1968 עבד באוניברסיטת קליפורניה שבאירווין כפרופסור.
הוא עבר לאוניברסיטת וושינגטון ב-1968. בסדרת ניסויים מ-1970 עד 1971 גילה הרטוול את הגנים של מחזור חלוקת התא (CDC) בשמרי האפייה.
החל משנת 2002 מוענק אחת לשנתיים "פרס לי הרטוול" למדענים שמחקרם על שמרים השפיע רבות על הביולוגיה.
בפרס זה זכו בין השאר רנדי שקמן (2012) וסוזן לינדקוויסט (2012)
לילך רחל דיין (נולדה ב-19 בספטמבר 1972) היא עורכת דין ישראלית.
החל מיולי 2023 משמשת כפרקליטת מחוז מרכז (אזרחי) בפרקליטות המדינה.
שניים מילדיה שירתו בצה"ל ובתה האמצעית סיימה שנת שירות.
לילך רחל דיין נולדה לרבקה (בקי), אמנית וציירת, וברוך מימון.
בעלת תואר ראשון (בהצטיינות) ושני במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
בתחילת דרכה עבדה במשרד עורכי הדין נשיץ ברנדס אמיר ושות', בתחום האזרחי.
ב-1999 החלה דיין לעבוד במחלקה הפיסקאלית בפרקליטות המדינה.
ב-2001 החלה לשמש כפרקליטה פרקליטת מחוז תל אביב (אזרחי) (לימים מחוז מרכז).
במסגרת תפקידה עסקה בתובענות אזרחיות, בהן מאות תיקי קשישים וניצולי השואה שהונו בפרשת הפנסיה הגרמנית.
כן עסקה בתיקים רוחביים מטעם היועץ המשפטי לממשלה.
ב-2019 נבחרה לשמש כמשנה לפרקליטת מחוז מרכז ומנהלת מחלקת מקרקעין.
במסגרת עבודתה השתתפה בהקמת המחוז, הובילה פרויקטים דוגמת "מסלול בטוח" של אכיפה משולבת בחברה הערבית, הפקעת קרקעות לצורכי תחבורה ועוד.
כן ניהלה תיקי דגל, דוגמת תיקים על גידולי קנאביס לצורך סחר בסמים על אדמות מדינה, שמירה על חופי הים והסביבה האקולוגית במחוז, ועוד.
בנוסף, במסגרת פרשת דודי אפל, עסקה בתביעה לביטול מכרז בעתודות הקרקע במחוז מרכז (פרשת "מגדל הזוהר"), יזמה מבצעי אכיפה משולבת דוגמת טיפול במטמנות פיראטיות, השבת קרקע לאחר שינוי ייעוד, ועוד.
חברת ועדת בוררות במחוז מרכז של לשכת עורכי הדין.
ביולי 2023 בחרה ועדת המרכזים של נציבות שירות המדינה, פה אחד, בלילך דיין לשמש ככפרקליטת מחוז מרכז (אזרחי), במקומה של עורכת הדין שירלי אנגלרד.
נשואה לגורן דיין ואם לארבעה.
נולדה בחולון וכעת מתגוררת בראשון לציון.
אחותה, ד"ר עינבל בלאו-מימון, מרצה בקריה האקדמית אונו.
לילך-שלו-מבורך היא פרופסור חבר בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, מומחית לטיפול בליקויי קשב וריכוז בקרב בילדים.
שלו-מבורך נולדה בתל אביב להוריה אלכסנדר ומרים מבורך.
השלימה תואר ראשון בפסיכולוגיה ובסטטיסטיקה (1986), תואר שני בפסיכולוגיה קוגניטיבית {1990) ודוקטורט בפסיכולוגיה קוגניטיבית (1995) תחת הדרכתו של פרופסור יהושע צאל באוניברסיטת תל אביב.
נושא עבודת הדוקטורט שלה היה השפעות הייתה עמיתת פוסט דוקטורט באוניברסיטת בר-אילן (1994–1995) ובאוניברסיטת ברמינגהאם (1995–1996).
בשנת 1996 הצטרפה לסגל המחלקה לחינוך ופסיכולוגיה באוניברסיטה הפתוחה, ובשנת 2007 עברה למחלקה לפסיכולגיה באוניברסיטה העברית בירושלים שם קיבלה בשנת 2009 דרגת פרופסור חבר.
מאז שנת 2011 היא חברת סגל בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
מחקריה של פרופסור שלו-מבורך מתמקדים בזיהוי קשרים בין ליקויי קשב ספציפיים לבין קשיים תפקודיים שונים (בקריאה, בחשבון, בתפקודים ניהוליים ובתחום החברתי).
מוקד מחקרי נוסף הוא מיפוי הסמנים הנוירולוגיים של תפקודי קשב ושל תוצרי האימון הקשבי.
במחקרים אלה היא משתפת פעולה עם חוקרים בעלי שם מישראל ומאנגליה תוך שימוש במגוון שיטות של הדמיה מוחית.
משמשת כראש מעבדת הקשב ביית הספר לחינוך, שבה נערכים מחקרים רבים תוך שימוש במבחנים נוירופסיכולוגיים שפיתחה ובמדדים התנהגותיים ואלקטרופיזיולוגיים.
בנוסף למחקרי המעבדה שהיא מבצעת עורכת שלו-מבורך מחקרי שדה בשיתוף עם פסיכולוגים חינוכיים ופסיכיאטרים המתמחים ב-ADHD.
מחקרי השדה מתבצעים בבתי ספר, בשירות הפסיכולוגי-החינוכי ובמרפאות לאבחון וטיפול בילדים עם ADHD.
לילך הדני (נולדה ב-16 בינואר 1973) היא ביולוגית חישובית ישראלית; פרופסור מן המניין בבית הספר למדעי הצמח ואבטחת מזון בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב.
הדני נולדה בשנת 1973 בתל אביב.
היא בוגרת תיכון עירוני ד'.
את שירותה הצבאי עשתה כמדריכה בבית ספר שדה אכזיב של החברה להגנת הטבע.
הדני סיימה תואר ראשון בהצטיינות יתרה במדעי הביולוגיה באוניברסיטת תל אביב (1996) ותואר שני בהצטיינות יתרה בגנטיקה במחלקה למתמטיקה של אוניברסיטת תל אביב (1997).
את עבודת הדוקטורט שלה, בהנחיית אילן אשל ועוזי מוטרו (2002), ביצעה בגנטיקה של אוכלוסיות, בבית הספר למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
נושא החיבור שלה היה: "על האבולוציה של תכונות מורכבות: מנגנונים המאפשרים מעברים בין פסגות אדפטיביות".
בראיון ציינה כי היא בחרה לעסוק בחקר האבולוציה מכיוון ש"אותי מעניין ה'למה' יותר מאשר ה'איך'".
היא יצאה לפוסט דוקטורט בתורת האבולוציה באוניברסיטת סטנפורד בין השנים 2002 ל-2005. לאחר מכן, שימשה כמרצה בכירה במחלקה לביולוגיה באוניברסיטת איווה (2005-2008) ובמחלקה לביולוגיה מולקולרית ואקולוגיה של צמחים באוניברסיטת תל אביב (2008–2014).
בשנת 2014 מונתה לפרופסור חבר בבית הספר למדעי הצמח ואבטחת מזון באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2020 מונתה לפרופסור מן המניין.
ב-2020–2022 כיהנה ב-steering committee של האגודה הישראלית לביולוגיה אבולוציונית.
מאז 2020, הדני משמשת ראש התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן.
הדני חוקרת שאלות פתוחות בתיאוריה האבולוציונית.
מחקריה עוסקים בנושאים כמו אבולוציה של שיתוף פעולה, של המערכת הגנטית, של הרבייה המינית ושל תקשורת, כולל תקשורת אקוסטית בצמחים.
היא משתמשת במודלים מתמטיים, בסימולציות וגם בניסויים, על מנת לבחון שאלות בנושאים אלו.
קיים מאזן ביצירת שונות גנטית.
מצד אחד, נראה שלא כדאי לשנות גנום שהצליח לשרוד עד לדור הנוכחי, מצד שני, מין שלא יעבור שינוי גנטי, אחת דינו להיכחד.
מחקריה של הדני בחנו את הסוגיה הזו ביחס למנגנונים שונים של יצירת שונות, כולל רבייה מינית, שחלוף, מוטציה והפצה.
היא בחנה את האפשרות שהיצירה של שונות גנטית היא גמישה, וקצב יצירת השונות תלוי במצבו של הפרט, כך שפרטים במצב של דחק ייצרו יותר שונות מפרטים שמצבם טוב.
מנקודת הראות של גן המשפיע על קצב יצירת השונות, העלאת קצב יצירת השונות כאשר הוא מקושר לרקע גנטי לא מוצלח מגדילה את הסיכוי לעבור לרקע גנטי אחר.
שונות גנטית תלוית דחק מספקת הסבר לאבולוציה של הרבייה המינית, השחלוף והמוטציה בתנאים רחבים הרבה יותר, ויש לה השלכות מרחיקות לכת על היכולת של האוכלוסייה לעבור התאמה.
בשיתוף פעולה, פרט אחד מבצע פעולה שיש לה מחיר עבורו, כאשר פרט אחר מרוויח ממנה.
ביטויים של שיתוף פעולה נפוצים מאוד בטבע, והאבולוציה של שיתוף פעולה היא שאלה אבולוציונית פתוחה.
הדני וקבוצתה הראו שהמיקרוביוטה (קהילה זעירה של מיקרואורגניזמים) יכולה להציע כיוון חדש לפתרון בעיה זו.
ברירה טבעית הפועלת על המיקרוביוטה יכולה להעלות את שכיחותם של מיקרואורגניזמים המניעים את הפונדקאי שלהם לנהוג בצורה קואופרטיבית, ויכולה לעזור להסביר את האבולוציה של שיתוף פעולה בטווח רחב של פונדקאים.
מיקרואורגניזמים יכולים לעבור "אנכית" מהורה לצאצא, כמו גנים, וגם "אופקית" - בין שני פונדקאים שמתקיימת ביניהם אינטראקציה.
כתוצאה ממעבר אופקי יכול הפונדקאי המקבל לשאת מיקרואורגניזמים דומים לאלה של התורם - אפילו אם אין קשר גנטי בין הפונדקאים.
הברירה הטבעית יכולה להעדיף מיקרואורגניזמים המשפיעים על התנהגות הפונדקאי במקרים נוספים, כגון טיפול הורי, התלהקות והתמכרויות.
בשנת 2019 הובילה פרופ' הדני מחקר, שהראה שצמחים מגיבים לקולות סביבם.
במחקר, שנערך באוניברסיטת תל אביב, החוקרים מצאו שפרח נר הלילה מעלה את ריכוז הסוכר בצוף כאשר הוא שומע את משק כנפיה של דבורה מתקרבת.
כך הוא מגדיל את הסיכוי שהדבורים המבקרות ישתהו בפרח, ואף יחפשו פרח דומה בהמשך, והסיכויים שלו להתרבות יגדלו.
ב-2023 התפרסם מחקר בהובלתה, הקובע כי צמחים משמיעים קולות הנשמעים כמעין קליקים בווליום דומה לדיבור אנושי, אבל בתדרים שמעל טווח השמיעה האנושי, והם עשויים להיקלט על ידי בעלי חיים שונים, כגון עטלפים, עכברים וחרקים.
המאמר פורסם בכתב העת Cell.
במחקר נמצא כי צמחים משמיעים קולות בעיקר כשהם נמצאים במצוקה כגון עקב פציעה או מחסור במים, ולכל צמח ולכל סוג של מצוקה יש צליל אופייני הניתן לזיהוי.
במסגרת המחקר החוקרים הכניסו את הצמחים לקופסה מבודדת אקוסטית, ובמרחק של כ-10 ס"מ, הוצבו מיקרופונים שקולטים צלילים שהאדם אינו שומע.
לקופסה הוכנסו גם צמחים במצוקה (שסבלו מיובש או שגבעולם נחתך) וגם צמחים בריאים.
ההקלטות נותחו באמצעות אלגוריתמים ייעודיים של בינה מלאכותית.
התוכנה למדה להבחין בין סוגי הצלילים השונים, ולזהות עבור כל הקלטה את סוג הצמח ואת מידת המצוקה שהוא שרוי בה.
בהמשך הוקלטו הצמחים בחממה, וגם שם, למרות רעשי הרקע, הצליחו החוקרים לזהות צמחים הסובלים מיובש על פי קולותיהם בלבד.
ב-2024 התפרסם מחקר שנעשה באוניברסיטת תל אביב, במעבדותיהם של פרופ' יוסי יובל ושל הדני, בו הודגמה לראשונה אינטראקציה בין עשים ובין אותות אקוסטיים המופקים על ידי צמחים.
במחקר, שהתפרסם בכתב העת , נמצא כי נקבות עש מסתמכות על הקולות האולטראסוניים אותם מפיקים צמחים במצוקה, למשל כתוצאה מהתייבשות, ומעדיפות להטיל את ביציהן בסמוך לצמח שאינו מפיק קולות כאלו.
כאשן ניתנה להן הברירה בין קופסה שקטה לקופסה בה הושמעו קולות של צמחים בתהליך התייבשות, העדיפו נקבות העש להטיל את ביציהן בסמוך לאותות הקוליים מאשר בקופסה שקטה.
מעקב אחר התנהגות הנקבות לפני קבלת ההחלטה הראה שהן בדקו את שתי האופציות ובהדרגה בילו זמן רב יותר בצד שבו הושמע הקול.
כאשר ניתנה להן הבחירה בין צמחים ממשיים שלא השמיעו קולות מצוקה לבין צמחים שבסמוך להם הושמעה הקלטה של קולות כאלו, התהפכה העדפת ההטלה והן העדיפו צמחים שקטים, המרמזים על בריאות וחוסן.
כאשר פגעו במכוון ביכולת השמיעה של נקבות העש, ההעדפה נעלמה, מה שמעיד כי בחירתן התבססה על שמיעה.
בנוסף, אותות קוליים של זכרים לא השפיעו על החלטת ההטלה של הנקבות, דבר שמרמז על תגובה ספציפית, רק לאותות קוליים מהצמחים.
לילך פריסקי (נולדה ב-21 ביולי 1972) היא סייפת אולימפית ישראלית.
פריסקי הגיעה למקום ה-17 ברומח באליפות העולם בסייף ב-1993.
היא התחרתה בתחרויות אישיות וקבוצתיות לנשים כשהיא מייצגת את ישראל באולימפיאדת אטלנטה בקיץ 1996, בגיל 24.
בתחרות אישית לנשים, פריסקי ניצחה בסיבוב הראשון, את ינינה יאנוצי מארגנטינה, אך הפסידה בסיבוב השני.
בסיבוב הראשון של תחרות קבוצתית ברומח, נגד סין היא ניצחה 1-1-1 (ניצחה את ליאנג ג'ון ותוצאת שוויון עם שיאו איהואה).
בסיבוב השני מול ארצות הברית היא עלתה ל-1-2 (ניצחה את פלישיה צימרמן) וישראל הגיעה למקום ה-9.
פריסקי הגיעה למקום ה-20 ברומח באליפות העולם בסייף ב-1998. שנה לאחר מכן היא הגיעה למקום ה-41 ברומח באליפות העולם בסייף ב-1999.
לילך וולך (נולדה ב-23 באפריל 1977) היא עיתונאית, מבקרת תרבות, סופרת ומגישת פודקאסט ישראלית.
וולך נולדה ב-1977 בשכונת נווה יעקב בירושלים, להורים יוצאי ארגנטינה.
בגיל 10 עברה עם משפחתה לתל אביב, שם למדה בבית הספר לאומנויות ולאחר מכן בתיכון תלמה ילין.
לאחר סיום לימודיה, למדה שנה אחת משחק בבית צבי, אך החליטה כי תחום המשחק אינו מתאים לה ופנתה ללימודי כתיבה בבית אריאלה.
את דרכה המקצועית החלה וולך ב-2006 ככתבת תרבות באתר "נענע", ב-2008 פרסמה ביקורות ספרות באתר ynet, וב-2010 הצטרפה לאתר "וואלה!" כמבקרת טלוויזיה וכסגניתו של אביעד קדרון כעורך התרבות, עד לפרישתה ב-2014.
בשנים 2014–2016 הגישה עם ירון טן ברינק את התוכנית TV on The Radio שעסקה בביקורת טלוויזיה, ברדיו הקצה.
בשנים 2015–2022 פרסמה טורים במגזין הרשת "ליברל", ובשנים 2016–2017 פרסמה ביקורות טלוויזיה במגזין "טיים אאוט".
ב-2021 פרסמה באתר "המקום הכי חם בגיהנום" כתבה בשני חלקים שעסקה בפרשת יצחק לאור והביאה עדויות של נשים שבהן פגע מינית.
הכתבה זכתה להדים רבים, והובילה להפסקת העסקתו של לאור בעיתון "הארץ".
מאז 2022 וולך כותבת ועורכת במוסף "גלריה" של עיתון "הארץ", וב-2023 החלה להגיש במסגרת האתר את הפודקאסט "ענקי הווידאו" לצידו של יונתן אנגלנדר.
וולך פרסמה שני סיפורים קצרים במגזין "מאזניים" של אגודת הסופרים, ובשנת 2022 יצא לאור בהוצאת "ידיעות ספרים" רומן הביכורים שלה, "הטיטניק טובעת אבל הבופה פתוח" שזכה לביקורות אוהדות.
לימה (בספרדית: Lima) היא עיר הבירה של פרו, וכן העיר הגדולה ביותר במדינה זו.
העיר ממוקמת על חופו של האוקיינוס השקט ומשתרעת על פני העמקים בהם זורמים הנהרות צ'ייון (Chillón), רימק (Rímac) ולורין (Lurín), ומהווה מטרופולין רציפה עם עיר הנמל קייאו (Callao).
העיר הוקמה בידי הקונקיסטאדור פרנסיסקו פיסארו ב-18 בינואר 1535 ונקראה בשם "עיר המלכים".
במהלך התקופה הקולוניאלית הספרדית הייתה לימה לעיר הבירה של מלכות המשנה של פרו, ולאחר מלחמות העצמאות באמריקה הלטינית - לעיר הבירה של הרפובליקה של פרו.
כיום מתגוררת בלימה כשליש מאוכלוסיית המדינה.
מבחינה מנהלית העיר מחולקת ל-43 מחוזות.
המרכז ההיסטורי של העיר שרובו נמצא במחוז לימה הוכר על ידי אונסקו כאתר מורשת עולמית.
שמה הראשון של העיר, עת נוסדה בידי פיסארו, היה "עיר המלכים" (בספרדית: Ciudad de los Reyes), על שם שלושת האמגושים, שכן ב-6 בינואר, הוא חג ההתגלות, התקבלה ההחלטה על ייסוד העיר.
אולם, בחלוף הזמן, השתרש שמו המוקדם יותר של האזור, שמקורו אינו ודאי.
ייתכן והמקור הוא בשפת האיימרה, בה משמעותה של המילה "לימה-לימאק" (lima-limaq) היא פרח צהוב.
השערה אחרת היא שהמקור נעוץ בשפת הקצ'ואה, בה משמעות המילה "רימאק" (rimaq) היא "מדבר" ואשר בהגיית בני החוף נשמע צליל ה"ר" כ-"ל" ועל כן נהגה "לימאק".
השם "רימאק" נשמר גם בשמו של אחד העמקים בה שוכנת העיר, ובנהר הרימק הזורם בו, כלומר "הנהר המדבר".
גרסה אחת מצביעה על הרעש העולה ממימי הנהר כמקור השם, ואילו אחרת גורסת כי המקור הוא הימצאותו של אורקל שקדם לתרבות האינקה במקום אותו זיהו הספרדים עם הוואקה של סנטה אנה, ואשר בעבר עמד בו בית חולים שנשא את אותו השם.
על אף שההיסטוריה של העיר לימה ראשיתה בייסוד העיר הספרדית בשנת 1535, הרי שבעמקים רימאק, צ'ייון ולורין התגוררו מספר קבוצות אמרינדיאניות.
שרידי כלים מלמדים כי אלו הקימו מספר מרכזים טקסיים, או ואקאס, שרבים מהם נשמרו עד לימינו בכל רחבי העיר, דבר המעיד על תפוצתם הרחבה של המרכזים האמורים.
כבר בתקופה זו ניתן להבחין בעליית השפעתה של תרבות צ'אווין, שמרכזה היה צפונה משם.
במהלך המחצית הראשונה של האלף הראשון לספירה התבססו באזור עליו משתרעת כיום העיר לימה תרבות מרנגה (Maranga) ותרבות לימה (Lima; 100–650).
במרוצת תקופה זו נבנו המקומות הקדושים לאטי (Lati), כיום פורוצ'וקו (Puruchuco) שמחוז אטה (distrito de Ate), ופצ'אקמק, כיום במחוז פצ'אקמק (distrito de Pachacámac).
תרבויות אלו נכבשו בידי תרבות וארי (בספרדית: Huari; 500–1200) במהלך התפשטותה האימפריאלית.
במהלך תקופה זו נבנה המרכז הטקסי קחאמארקייה (Cajamarquilla).
לאחר שקיעת הווארי חזרו התרבויות המקומיות וזכו באוטונומיה, ובמיוחד תרבות צ'אנקה ( 1200–1470).
זמן קצר לאחר מכן סופח האזור, והתרבויות ששכנו בו, לאימפריית האינקה העולה ומתחזקת.
העיר לימה נוסדה בידי הקונקיסטאדור פרנסיסקו פיסארו ב-18 בינואר 1535 בשם: "עיר המלכים של פרו האצילה מאוד, נכבדה מאוד ונאמנה מאוד" ובמפות הראשונות של פרו ניתן לראות את שמה הרשמי, "עיר המלכים", מופיעה לצד השם "לימה".
העיר הפכה למרכז החשוב ביותר של האימפריה הספרדית באמריקה הדרומית, שנקראה, החל משנת 1529, מלכות המשנה של קסטיליה החדשה.
בשנת 1537 העניק קרלוס החמישי לעיר את שלט האצולה שלה.
שנותיה הראשונות של העיר התאפיינו בהגירה מתמדת של אירופאים מחד, ובעימות מתמשך בין פיסארו ובין שותפו לכיבוש פרו, דייגו דה אלמגרו (Almagro), שהחריף עד לכדי מלחמת אזרחים, מאידך.
במהלך העימות נהרגו שני הקונקיסטאדורים: אלמגרו הוצא להורג ואילו פיסארו נרצח בעודו בביתו בידי דייגו דה אלמגרו הצעיר (Almagro el Mozo), בנו של הקונקיסטאדור.
בשנת 1543 נוסדה האודיינסייה המלכותית של לימה והעיר הוכרזה כבירתה של מלכות המשנה של פרו.
כתוצאה מהכרזה זו הגיע שנה לאחר מכן, ב-1544 המשנה למלך הראשון, בלאסקו נונייס דה ולה (Núñez de Vela) שקבע את מושבו בביתו של פיסארו והחל במלאכת הרגעת המחנות הנצים.
עם זרימת עושרה של אימפריית האינקה דרך נמלה של העיר (כיום קייאו), שגשגה החברה המקומית עד מאוד.
ב-1551 נוסדה אוניברסיטת סן מרקוס (כיום האוניברסיטה הלאומית הראשית של סן מרקוס; Universidad Nacional Mayor de San Marcos), הנחשבת לוותיקה מבין האוניברסיטאות בעולם החדש, והחלה לפעול לאחר מספר חודשים במנזר סנטו דומינגו (Convento de Santo Domingo).
ב-1545 הייתה בעיר בישופות אחת, שסמכותה השתרעה על פני מלכות המשנה כולה.
ב-15 בנובמבר 1573 נערך האוטו דה פה הראשון של האינקוויזיציה הספרדית מבין 27 מקרים דומים במלכות המשנה.
העלייה על המוקד נערכה מחוץ לגבולות העיר באתר בשם "הקרקע הסלעית" (El Pedregal), שכבר אינו קיים (כיום במחוז רימאק; distrito del Rímac).
המתיחות הפנימית בקרב הסיעות עיכבה את התפתחותם של מפעלי בנייה גדולים בעיר, ואלו החלו רק במהלך המאה ה-17. בשנת 1630 כבר מנתה אוכלוסיית העיר למעלה מ-30,000 איש.
כמאה לאחר מכן, עם התרחשותה של רעידת האדמה ההרסנית של 28 באוקטובר 1746 שהחריבה את מרבית העיר, התגוררו בלימה כ-60,000 איש.
במרוצת התקופה הקולוניאלית התפתחה העיר בהתמדה, זולת התקפות של שודדי ים על נמל קייאו הסמוך.
בראשית המאה ה-19, בשעה בה ערים רבות אחרות ברחבי אמריקה הספרדית פרקו את עול האימפריה, נשארה לימה נאמנה לכתר הספרדי והייתה למעוז המלוכנים בדרום אמריקה עד לכניסת צבאו של חוסה דה סן מרטין לעיר ביולי 1821.
עם כניסתו ללימה, הכריז סן מרטין על עצמאותה של פרו, וקבע את העיר כבירתה של האומה החדשה.
משום כך הפכה העיר לבסיס הכוחות המתנגדים לספרד ומקום מושבו של הקונגרס המכונן, שהחליט בשנת 1822 שפרו תהיה רפובליקה.
שנותיה הראשונות של הרפובליקה התאפיינו במאבקים חוזרים ונשנים בין קאודיוס צבאיים שביקשו לאחוז בכס השלטון, ועל כן התחוללו עימותים והתנגשויות אלימות ברחובות העיר.
מבחינה אורבנית עברה העיר תהליך מודרניזציה.
בשנת 1862 הוחל בשינוי מדיניות הענקת השמות ברחבי העיר, ואילו בשנת 1868 נהרסו חומות העיר במצוות הנשיא חוסה בלטרה (Balta), דבר שאיפשר את סלילת השדרות רחבות הידיים הראשונות.
תהליך זה נעצר עם תחילת מלחמת האוקיינוס השקט (1881) והכיבוש הצ'יליאני של העיר, והמשיך בתחילת המאה ה-20.
במהלך מלחמת האוקיינוס השקט נכבשה העיר בידי צבא צ'ילה.
במהלך שלוש שנות הכיבוש נגרמו לעיר נזקים כבדים.
הנראטיב הפרואני של שנות הכיבוש גורס כי הצ'יליאנים בזזו את העיר ונטלו איתם יצירות אמנות וחפצים משנות היות העיר בירת מלכות המשנה.
לימה ממוקמת בעיקרה על שטח מישורי של קרקע של אדמת סחף נהרות מסוגים שונים.
המרכיב העיקרי של הקרקע הוא קונגלומרט.
לימה נחשבת לפגיעה ביותר במקרה של רעידת אדמה בעצמה גבוהה בגלל בתים בתחזוקה ירודה ומיקום של חלק מהשכונות על קרקעות רגישות לרעידות אדמה.
במהלך התקופה הקולוניאלית פקדו את העיר רעידות אדמה רבות.
ב-28 באוקטובר 1746 אירעה רעידת אדמה חמורה ביותר והסבה נזק רב לעיר.
קייאו הסמוכה הושמדה לגמרי ברעידת האדמה הזאת, ובצונאמי שבאה אחריה.
בשנים 1940 ו-1966 אירעו בסביבות העיר רעידות אדמה חזקות.
לימה שוכנת במדבר סצ'ורה, מדבר חופי ברובו המשתרע לאורך רוב חופי פרו והמורדות המערביים של הרי האנדים, ונחשב לאחד המדבריות היבשים בעולם.
מזרח העיר נחשב להררי יחסית, עם עמקים בהם זורמים הנחלים צ'יון, רימק ולורין, שלושתם נחלי אכזב, בנוסף לגבעות והרים של עד 900 מטרים, כחלק מהשיפולים המערביים ביותר של הרי האנדים, וכחלק ממדבר סצ'ורה.
רצועת החוף של העיר מופרדת מהעיר על ידי מצוקים בגובה של 50-60 מטרים.
ללימה אקלים מדברי חם (Bwh בשיטת קפן) ייחודי וחריג.
למרות מיקומה באזור הטרופי (קו רוחב 12 דרום), האקלים מתון מאוד ביחס לאזור ולח מאוד, ולמעשה מהווה אקלים מדברי סובטרופי.
הסיבה הראשית לאקלים היא זרם הומבולדט הזורם סמוך לחופי פרו באוקיינוס השקט, זרם ימי קר הגורם לקירור משמעותי של מי האוקיינוס ולצינון האוויר שמעליו, ובכך גורם לעצירת משקעים כמעט מוחלטת מכיוון מערב, וללחות רבה ואוויר קריר יחסית להיכנס מכיוון הים.
הקיץ (דצמבר עד מרץ) נטול משקעים כמעט לחלוטין וחמים עד חם, והחורף (יוני עד אוגוסט) נעים ואף קריר מעט, עם ענונת רבה המכסה את העיר, כולל ערפילים רבים.
ערפילים אלה, גורמים לצמחייה רבה וסבוכה יחסית לצמוח בכמה הרים וגבעות בחודשי החורף, למרות שיורדים טפטופים או לא יורד גשם כלל.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת מזערית ביותר, כ-6.4 מילימטרים בלבד, והיא עיר הבירה היבשה בעולם.
בלימה פועל נמל התעופה הבינלאומי חורחה צ'אבס שהוא נמל התעופה הראשי והגדול ביותר של פרו.
הוא ממוקם סמוך לנמל, כ-10 ק"מ ממרכז העיר.
עוד פועלים ארבעה שדות תעופה קטנים לשימוש צבאי בלבד.
לִימבּוֹ (מלטינית מאוחרת, מהמילה הטווטונית "limbus" שפירושה אימרת הבגד, גבול) בתאולוגיה של הכנסייה הקתולית הוא הגבול בין גיהנום לגן עדן שבו שוהות נשמות של אנשים שלא חטאו אישית אך לא נוקו מהחטא הקדמון.
על אף שלא נידונו להיענש, נשמות אלו אינן נהנות מהשהות הנצחית עם אלוהים בגן עדן.
מושג הלימבו התפתח כנראה באירופה בימי הביניים.
קיימים שני סוגים של לימבו בתאולוגיה הנוצרית-קתולית:
לימבו האבות – בו שהו באופן זמני נשמות הקדושים הקדמונים שמתו לפני תחייתו של ישו.
לימבו הילדים – בו שוהות באופן קבוע נשמות התינוקות שמתו לפני שהוטבלו.
מושג זה אינו חלק מהדוקטרינה הרשמית של הכנסייה (בהשוואה לכור המצרף למשל).
על פי ספרי ההדרכה הרשמיים של הכנסייה, "לימבו" הוא מצבן של נשמות שלכאורה אינן ראויות לגיהנום, אך אינן יכולות לפסוע בנתיב השמימי לגן העדן.
בהשאלה נעשה שימוש במונח זה בספרות האנגלית (לדוגמה בגן העדן האבוד של ג'ון מילטון) לתיאור מקום או מצב של ריתוק או בידוד, כלומר ל"כלא".
מהספרות עברה המילה לשפה האנגלית לתיאור מצב של אדם או מיזם הנמצאים בקיפאון עד שפעולה חיצונית תניע אותו.
קטעים אחדים בברית החדשה תומכים באמונה כי אנשים טהורים שמתו לפני תחייתו של ישו לא עלו לגן עדן אלא נאלצו להמתין שישו יפתח את שערי גן עדן.
ישו אמר ל"גנב הטוב" כי שניהם יהיו יחדיו "היום" ב-"גן עדן" (הבשורה על-פי לוקאס כג 43).
אך בין תחייתו של ישו לעלייתו השמימה אמר ישו לחסידיו כי הוא "עדיין לא עלה לאביו" (הבשורה על-פי יוחנן כ 17).
הוא גם מתואר כמי שמטיף ל"נשמות שבכלא".
בימי הביניים תיארו לעיתים מחזות דתיים את ישו המוביל התקפה דרמטית המכונה "שידוד הגיהנום" במהלך שלושת הימים בין הצליבה לתחייה.
התקפה זו הוצגה כשחרור נשמותיהם של הצדיקים והובלתן המנצחת לגן העדן.
דימויים אלה מצויים עדיין בליטורגיה של הכנסייה האורתודוקסית בין יום שישי הטוב לפסחא.
על פי ההלכה הקתולית נידונה נשמתו של מי שלא הוטבל אך לא חטא (כדוגמת תינוקות שמתו בטרם הוטבלו, או הסובלים מפיגור שכלי) לשהות בלימבו.
החשיבות המהותית של סקרמנט הטבילה בתאולוגיה הקתולית חייבה את המסקנה כי מי שלא הוטבל אינו זכאי להיכנס לגן העדן.
על פי תאולוגיה זו, אדם מטוהר מהחטא הקדמון של הטבע האנושי על ידי הטבילה, שבה הוא מתאחד עם ישו שהסיר מהאנושות חטא זה.
לפיכך נמנע מאלו שלא הוטבלו לחוות את ה"חזון המבורך" שממנו נהנות נשמות בגן עדן.
אבות הכנסייה הקתולית כדוגמת אוגוסטינוס קבעו באופן פסקני כי במקרה זה ילכו נשמות התינוקות שמתו בטרם הוטבלו לגיהנום.
הצהרות של הכנסייה הקתולית במאות ה-13 וה-15 קבעו כי נשמות של אלו שמתו כשחטאם היחיד היה החטא הקדמון (כלומר תינוקות שטרם הוטבלו) אכן יורדות לגיהנום אבל מקבלות עונשים קלים מאלה האשמים בחטא ממשי.
קללת התינוקות ומידת קלות העונש שלהם הפכו חלק מהאמונה, אך המקום בשאול בו שוכנות נשמות אלה ואופי העונשים שיקבלו נותרו פתוחים.
תאולוגים אחדים סוברים כי התינוקות בלימבו סובלים מידה מסוימת של עצב בשל האושר האלוהי שנגזל מהם.
אחרים, כדוגמת תומאס אקווינס, סוברים כי הם נהנים מאושר טבעי בלתי מוגבל, שאינו נפגם מתחושת האובדן של האושר העל־טבעי שיכלו לחוות לו הוטבלו.
בשנים האחרונות יש מגמה לבטל את קיומו של לימבו הילדים, בין השאר משום שמונח זה מחליש את טיעוניהם של הקתולים כי ביצוע הפלה מלאכותית שקול לרצח כיוון שהעובר הוא אדם שלם.
כך למשל האפיפיור יוחנן פאולוס השני באנציקליקה Evangelium Vitae (בשורת החיים) נגע בנושא כשכתב על ה"קורבנות" של ההפלות.
הוא אמר כי הכנסייה אינה יודעת את גורלם של תינוקות שלא הוטבלו, אך הציע לקתולים לבטוח באהבתו ובחמלתו של אלוהים.
האפיפיור לשעבר בנדיקטוס ה-16 שקל כנראה לאשר את הקטכיזם של ועדה בין-לאומית של תאולוגים (שהוא עמד פעם בראשה) שהתכנסה בדצמבר 2005 והכריזה שהלימבו אינו חלק מהגיהנום ואף פעם לא היה, וכי גבר או אישה חייבים לחטוא מעבר לחטא הקדמון על מנת שישכנו במחיצתו של השטן.
לימבורגית (Limburgs) היא שפה גרמאנית המורכבת מקבוצה של ניבים פרנקוניים המדוברת באזור לימבורג בקרבת הגבול המשולש בלגיה, הולנד וגרמניה (פרובינציית לימבורג ההולנדית, פרובינציית לימבורג הבלגית ומחוז לימבורג-ויילבורג הגרמני) ומכאן שמה.
היא מוכרת כשפה אזורית (בהולנדית: Streektaal) בהולנד והיא מוגנת לפי חוק האיחוד האירופי.
בגרמניה לימבורגית מוכרת כניב פרנקוני.
בהולנד ובבלגיה, לעומת זאת, לימבורגית מוכרת כלא יותר מניב גרמני.
השינוי הזה בין ההכרה של שפה זו נובע מההגדרה השונה של בלשנים בארצות השפלה ובגרמניה של מהו ניב לגרמנית ומהו ניב של שפה הקרובה לה.
לימבורגית מדוברת בפי כ-1,600,000 בארצות השפלה ועוד מאות אלפים בגרמניה, בהתאם לסיווג.
דוברי הלימבורגית החיים בבלגיה מושפעים יותר מצרפתית לעומת דוברי הלימבורגית החיים בגרמניה או הולנד, אשר שפתם גרמאנית כמעט לחלוטין.
לימבורגית מראה סימנים להשפעה קלטית אשר מצוינת על ידי מספר מילים ממקור קלטי, אשר שונות ממילים בעלות אותן משמעות בניבים מערב-גרמניים.
האזור בעבר יושב בידי קלטים.
לימבורגית הולנדית צפונית (Noordnederlimburgs) היא ניב המדובר באזור פֶנְלוֹ שבהולנד.
לימבורגית מרכזית (Centraalimburgs) היא ניב המדובר באזור מאסטריכט שבהולנד.
לימבורגית מזרחית (Oostlimburgs) היא ניב המדובר בדרום לימבורג שבהולנד.
לימבורגית מערבית (Westlimburgs) היא ניב המדובר באזור האסלט שבבלגיה.
לימבורגית עילית (Opperlimburgs) היא ניב המדובר באזור אאכן שבגרמניה.
לילסדה - קדחת אביב הוא סרט קולנוע אנסמבל ישראלי, בבימויו של שמי זרחין, שיצא לאקרנים בשנת 1995. הסרט בביקורות משבחות והסרט הוצג בפסטיבלים רבים בחו"ל.
בפסטיבל הקולנוע של מונטריאול 1995 זכה הסרט בפרס התסריט הטוב ביותר.
זהו סרט הביכורים של שמי זרחין והוא היה מועמד לפרס אופיר על הבימוי והתסריט שלו ואסתי זקהיים על תפקיד שחקנית המשנה.
הסרט צולם באחת מן הווילות במושב מגשימים.
בשנת 2016 הוציא זרחין לאור את הספר "ההגדה של לילסדה: רומן עם תסריט" בהוצאת "כתר".
בשנת 2025 במלאות 30 שנה לסרט, התקיימה הקרנת רסטורציה לסרט בהשתתפות ההפקה והשחקנים.
בשנת 2025 העלה תיאטרון חיפה גרסה בימתית בכיכוב אוולין הגואל, בבימוי משה קפטן ובעיבוד ארז דריגס.
על רקע ארוחת ליל הסדר המשפחתית מתרחשות דרמות קטנות בחיי משפחה המתכנסת בבית ההורים לקראת החג.
אם המשפחה יונה (גילה אלמגור) חושדת שבעלה מיכאל (יוסף שילוח) בוגד בה, אך הוא למעשה מכין לה הפתעה ללא ידיעתה.
נתנאל (אלון אבוטבול) בנם של יונה ומיכאל הגרוש מגילה (ענת וקסמן) ולהם בן בשם מיקי (עופר סקר) מגיע עם חברתו החדשה מרגו (דנה ברגר), כדי לנקום בגילה ומעורר את חמתה של יונה עקב העובדה שמרגו צעירה בשבילו.
דורונה (מיקי קם) בתם של יונה ומיכאל מגיעה עם בעלה ריקי (אריה מוסקונה), ושלושת ילדיהם.
דורונה וריקי מתמודדים עם הבעיות הנפשיות של בתם נועה (מיכל שר) שאינה מדברת עם אף אחד.
אלחנן (איצ'ו אביטל) בנם של יונה ומיכאל מגיע עם אשתו דליה (אסתי זקהיים) שסובלת מבעיות השמנה, ועקב כך נחשדת בגנבת אוכל המיועד לארוחת החג.
ובנוסף מגיע גם האח הצעיר שי (דרור קרן).
במהלך הסרט נאלצים כל בני המשפחה להתמודד עם סודות מן העבר, קונפליקטים ועימותים משפחתיים, וכל זאת על רקע ההתמודדות עם מותו של יזהר אחיו התאום של שי שנהרג במהלך שירותו הצבאי מספר שנים קודם לכן, והכאב עדיין מלווה את כל בני המשפחה.
שיר השמנה - בביצוע אריה מוסקונה ומיקי קם -
השיר של יזהר - בביצוע דרור קרן
הלילה הזה - בביצוע להקת אבטיפוס -
שחקןתפקיד גילה אלמגור יונה סתר האמא שחושדת שבעלה מיכאל בוגד בה אך מכין לה הפתעה ללא ידיעתה.
יוסף שילוח מיכאל סתר - האב שמכין הפתעה לאשתו יונה ללא ידיעתה ובך היא מסיקה שבוגד בה.
אלון אבוטבול נתנאל סתר, בנם של יונה ומיכאל וגרושה של גילה המגיעה לארוחת החג עם חברתו החדשה מרגו.
איצ'ו אביטל אלחנן סתר, בנם של יונה ומיכאל ובעלה של דליה.
דנה ברגר מרגו, חברתו של נתנאל.
שושנה דואר הסבתא, אמו של מיכאל איילת הרדון בשמת, בתם של דורונה וריקי מיקי קם דורונה, בתם של יונה ומיכאל דרור קרן שי- בנם הצעיר של יונה ומיכאל ששנים קודם לכן אחיו התאום יזהר נהרג בפעולה צבאית.
אריה מוסקונה ריקי, בעלה של דורונה עופר סקר מיקי, בנם של נתנאל וגילה מיכל שר נועה, בתם של דורונה וריקי שכבר אינה מדברת עם אף אחד.
יותם שאו כפיר, בנם של דורונה וריקי.
ענת וקסמן גילה, גרושתו של נתנאל ואמו של מיקי.
אסתי זקהיים דליה, אשתו של אלחנן הסובלת.
מבעיית אכילה ועקב כך נחשדת שגנבה אוכל מארוחת החג.
לימאט הוא יובל באורך 36 קילומטר של הנהר אַרֶה בשווייץ.
מוצא הנהר מהנהר לינת שבקנטון גלרוס, ראשיתו באגם ציריך ושפכו לנהר ארה בקנטון ארגאו, כשבדרכו הוא חוצה ערים רבות כשהבולטת בהן היא העיר ציריך השוכנת משתי גדותיו, כמו גם הערים שפרייטנבאך ובאדן שבקנטון ארגאו.
שמו של הנהר ניתן לו על שם נהר מוצאו הלינת וערוצו מאג.
לימאנדה (באסטונית: Lümanda vald) הייתה נפה אסטונית במחוז סארה שבאסטוניה.
היא ממוקמת במערב האי סארמאה.
ממזרח נמצאת נפת קארלה, מדרום סאלמה, ומצפון קיהלקונה.
בשנת 2006 אוכלוסייתה מנתה 915. היישוב הגדול ומרכזי בלימאנדה ("בירת הנפה") הוא העיירה לימאנדה (210 תושבים) שעל-שמה נקראת הנפה, וישנם גם 25 כפרים נוספים.
נפת לימאנדה הוזכרה לראשונה בכתב בשנת 1522.
חלק מהנפה נכללת בתוך שמורת וילסאנדי שעיקרה בקיהלקונה.
יערות לא מוגנים מושכים חובבי-טבע בקיץ.
בשנת 2014, היא מוזגה עם העיריות קרלה וקארמה והפכה לעיריית לאנה-סארה.
לימוד בעל פה היא שיטת לימוד שבה מתמקדים בשינון החומר כך שהתלמיד יהיה מסוגל לחזור על החומר הנלמד בדיוק בדרך שבה הוא נקרא או נשמע, בדרך כלל על חשבון הבנה עמוקה או טובה יותר של הטקסט.
הטכניקה העיקרית של לימוד בעל פה היא בדרך של חזרה, מתוך ההנחה כי ככל שהתלמיד יחזור על החומר הנלמד, הוא יהיה מסוגל לזכור אותו יותר טוב.
הנחה זו נשענת על העובדה שחשיפה חוזרת ונשנית למידע מסוים הנמצא בזיכרון לטווח קצר אכן מגדילה את הסיכוי שישלף בצורה מוצלחת מהזיכרון לטווח הארוך.
בתחומי לימוד מסוימים, לימוד בעל פה היא שיטת הלימוד היחידה המאפשרת ללמוד חומר במהירות וביעילות.
שיטה זו מתאימה במיוחד למידע מילולי (כמו למידת רשימות מילים) משום שהמידע בזיכרון לטווח הקצר מקודד באופן צלילי-פונולוגי המבוסס על השמיעה.
עם זאת, שינון משמר שבו נעשית חזרה על החומר ללא פיתוח שלו, אינו משפר את יכולת השליפה והזיכרון לטווח הארוך.
בנוסף, בשטחי לימוד רבים, במיוחד במתמטיקה ומקצועות דומים, לימוד בעל פה הוא בעל תועלת נמוכה יחסית.
לעיתים תכופות מתייחסים ללימוד בעל פה בדרך מזלזלת, המפחיתה מערכו ובכינויים כגון "לומד כמו תוכי", או "חמור נושא ספרים", מכיוון שהלומד בעל פה עשוי ליצור את הרושם של מי שמבין את החומר הנלמד.
מסיבות אלו נעשה בו שימוש בעיקר עבור מידע שלא ניתן ללמוד בצורה יעילה יותר.
שיטת הלימוד בעל פה, כשיטת לימוד מובילה, מקובלת עדיין במערכות חינוך רבות בעולם, כך למשל, בהודו, פקיסטן, סין, סינגפור, יפן, רומניה ויוון.
בדין וחשבון מיוחד של האומות המאוחדות על פיתוח אנושי בעולם הערבי, לשנת 2004, טוענים המחברים כי הלימוד בעל פה הוא אחד הגורמים העיקריים המעכבים התפתחות בשטחי המדע והמחקר בארצות ערב.
לימוד בעל פה בחינוך התורני
בחינוך התורני מייחסים חשיבות רבה ללימוד בעל פה של מקצועות הקודש, בשל החשיבות הרבה שיש לכך ביהדות.
להלן חלק מהמאמרים המובאים בגמרא: "אם ישאלך אדם (בענייני התורה) אל תגמגם ותאמר לו אלא אמור לו מיד" כלומר זכור את דברי התורה בעל פה בצורה שתוכל לאומרם מיד.
"רבי דוסתאי ברבי ינאי משום רבי מאיר אומר: כל השוכח דבר אחד ממשנתו, מעלה עליו הכתוב כאילו מתחייב בנפשו, שנאמר: 'רק הישמר לך ושמר נפשך מאד פן תשכח את הדברים אשר ראו עיניך, ופן יסורו מלבבך כל ימי חייך'".
"אשרי מי שבא לכאן (העולם הבא) ותלמודו בידו" כלומר אשרי מי שמגיע לאחר מותו לעולם הבא וזוכר את מה שלמד בעל פה.
עם זאת עיקר החשיבות אינה בזכירת הדברים מילה במילה, אלא בזכירת התוכן ובהבנה בסיסית לפחות.
במרבית תלמודי התורה מעודדים את התלמידים להיבחן בעל פה על משניות וגמרא, בהענקת סכום כסף סמלי.
בישיבות קטנות פועל ארגון ארצי "מאן דירית" (אשר שמו לקוח מדברי ספר הזוהר "מאן דירית מסכתא חדא, ירית עלמא חדא" שביאורם: "מי שיודע מסכת אחת בתלמוד בעל-פה מקבל עולם שלם").
הארגון מצמיד לכל תלמיד החפץ בכך אברך שבוחן אותו מדי שבוע על דפי גמרא בעל פה, במספר דפים המותאם אישית לתלמיד.
פעם בשנה נערך כנס גדול ובו מוענקים ספרי קודש לנבחנים.
בישיבות גדולות ובכוללים פועל ארגון ארצי "ושננתם", אשר עורך פעמים בשנה בחודשים תשרי וניסן מבחנים בכתב, ברמת שאלות המצריכה שליטה בעל פה.
במבחן הראשון נבחנים על 50 דף, ובכל מבחן נבחנים על החומר הקודם בתוספת 50 דף.
לנבחנים מוענקת מלגה בסך שקל אחד לדף.
לימוד בעל פה בחינוך המוסלמי: חפיז
חאפז או חפיז (ערבית حافظ قرآن או حافظ; בתעתיק מדויק: חאפט') אשר משמעותו המילולית "שומר", הוא מונח מוסלמי המתייחס לאדם אשר הצליח לשנן את כל הקוראן בעל פה.
בתקופת הנביא מוחמד, במאה ה-7 לספירה, תושבי חצי האי ערב היו ברובם אנלפביתים.
לכן, שימור ההיסטוריה, תולדות המשפחה, שירה ורבים משאר היבטי התרבות נעשה באמצעות לימוד בעל פה.
כך גם השתמרו נבואותיו של מוחמד עד אשר קובצו לספר הקוראן.
אף בשעה שהועלו דברי הנביא על הכתב, היה עדיין הכתב הערבי בשלבי התהוותו וחסר תנועות וסימני פיסוק המאפשרים להבחין בין מילים.
לכן, אף אז הייתה חשיבות לשימור הקוראן שבעל פה, כמקור מהימן.
החוּפאז (רבים של חפיז) זכו להערכה רבה בחברה המוסלמית כמדקלמים שדבריהם היו נגישים אף להמוני העם הבורים.
שינון בעל פה לא דרש אמצעי עזר יקרים (נייר היה נדיר בעולם המוסלמי וכתיבה נעשתה על מגילות עור).
שינון בעל פה נחשב אף אמצעי בטוח יותר לשימור המידע – בעוד שמסמך כתוב עלול היה ללכת לאיבוד; אף אם יאבד חפיז בודד עדיין ייוותרו חופאז רבים שהקוראן חרות בזכרונם.
אף לאחר שהח'ליף עות'מן בן עפאן ארגן והחליט על נוסח אחיד לקוראן בין השנים 650–656 לערך, עדיין נותר שינון הקוראן בעל פה עיסוק מוערך שיש לעודדו.
קיימות מסורות רבות של שינון הקוראן בעל פה.
רוב החופאז משננים את הקוראן בגרסה אחת בלבד, אולם מומחים יכולים לשנן את הקוראן במספר מסורות (נגינות).
החופאז זוכים להערכה רבה בקהילה המוסלמית.
הם זכאים להקדים את התואר "חפיז" לשמם.
בתואר זה הם זוכים לאחר שהם עוברים בהצלחה מבחן אחד או יותר.
באחד ממבחנים אלה הם מתבקשים להשלים פסוק הנבחר באופן אקראי מן הקוראן.
כיוון שאינם יודעים איזה פסוק ייבחר, עליהם לדעת את מלוא הטקסט כדי להבטיח הצלחה בבחינה זו.
בבחינה אחרת שבה עשוי המבקש לשאת בתואר "חפיז" לעמוד, הוא נדרש לדקלם פסוקים המכילים מילה מסוימת או צירוף מילים מסוים.
רוב החופאז למדו בילדותם בבתי מדרש מוסלמיים, מדרסה, שם אף למדו את כללי התייוויד (כללי השינון) ואת ההטעמה שיש לתת למילים בתהליך הלימוד בעל פה.
לימו-אנריה הייתה אחת הממלכות ההיסטוריות באזור גיב שבדרום מערב אתיופיה, אשר נוסדה במשך המאה ה-19. הממלכה גבלה במזרחה עם ממלכת ג'ימה, בדרומה עם ממלכת גומה ובמערבה עם ממלכת גאמה.
מעבר לגבול הצפוני ישבו המאצ'ים, תת-קבוצה של בני האורומו.
אוכלוסיית הממלכה מנתה כ-40,000 נפש וכללה בין היתר עבדים, לאחר מגפה שהתרחשה בסוף 1840. על פי ההיסטוריון מרדכי אביר, הממלכה מנתה לפני המגפה כ-100,000 תושבים.
<font size="+1" color=black>מלכי לימו-אנריההשושלת הפרה-אורומוית קאבה ציון סאפאניהי לאשונהי באדאנצ'ו באנארו סיסגאיו אמנה קראסטוס גאה נאצ'וכהו גאווה שארוצ'ו שיסאפוצ'ו סאצ'ו נאצ'וכהו תאקלה סאצ'י גארגינוצ'ו שאגי נאצ'וכהו צ'אכהו נאצ'וכהושושלת האורומו אבבה גומולי הראשון אבבה באגיבו אבבה באלגו אבבה גומולי השני
ממלכת לימו-אנריה הייתה המשכה של הממלכה הקודמת אנריה, שהצליחה להחזיק מעמד כנגד הגירת האורומו הגדולה.
חרף זה, ההיסטוריון מוחמד חסן כותב שאנאראה לבסוף נסחפה לתוך תקופה ארוכה של מלחמת אזרחים: "באמצע החצי השני של המאה ה-17, אנריה הייתה חסרת הנהגה מכיוון שרבים מבני האצולה נאבקו על הכתר במקום באויביהם המשותפים".
ב-1704, כאשר הקיסר ייואס הגדול ניהל את הקמפיין הצבאי מדרום לנילוס הכחול, והגיע עד לגונגה, הוא ניהל מאבק כנגד אנריה על נהר גיב.
לאחר מכן, השליטים של ממלכות האזור, ביניהם אלו של אנריה, ברחו דרומה לממלכת קאפה.
הסידאמים תושבי האזור נספגו ואיבדו את זהותם בתוך אוכלוסיית האורומו.
לבסוף מנהיג מלחמה חזק בשם בופו, בנו של בוקו, מקרב הלימוים (תת קבוצה של בני האורומו), עלה לשלטון בזכות המיומנות הצבאית שלו.
מוחמד חסן מתארך את ההתפתחות הזאת בין 1800 ל-1802. בופו יצר שושלת יחד עם בתו של אבבה ראבו, מלך ג'ימה.
ההיסטוריון מרדכי אביר מוסיף שהמסורת הזו של נישואים היא מסורת שמאחדת בין השבטים סאפארה וסיגארו.
בנוסף לזה תחת השפעה פורטוגזית (שכן חיילים פורטוגזים מצבאו של כריסטובו דה גאמה באו לחיות בממלכה.
) לימו-אנריה קראו לעצמם בתואר סאפארה, שלא כמו תוארי המלכים בממלכות אזור גיב השונות ששם מקובל יותר התואר האורומו "מוטי", שבאופן רשמי תיאר מנהיג מלחמה (הנקרא גם אבבה דולה).
ב-1825 בופו התפטר ובנו אבבה באגיבו עלה לשלטון.
בגלל המלחמות שממלכת ג'ימה ניהלה, סוחרים השתמשו בדרך המסחר ועברו דרך לימו-אנריה על מנת להגיע לממלכת לקאפה.
אבבה באגיבו עשה מאמץ על מנת לשמר את דרך הסחר הזאת, והציע לסוחרים ביטחון משודדים והורדת תעריפים.
במשך שלטונו של אבבה באגיבו, לימו אנאראה אימצה את דת האסלאם.
כאשר מיסיונרים קתולים פתחו החלו בשכנוע להתנצרות ב-1846, המלך אמר להם "אם הייתם מגיעים לפני שלוש עשרה שנים היית מתערב שכל נתיניי היו מאמצים את דתכם, אך כעת זהו בלתי-אפשרי".
ההצלחה הסופית של ממלכת ג'ימה בכיבוש באדי פולה ב-1847, גרמה לדרך המסחר שבין שאווה לממלכת קאפה להיפתח שוב, והביאה לסופה של דרך המסחר שעברה בלימו-אנריה.