tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1962 זכה בפרס הראשון בביאנלה של ונציה, וזכה להכרה בינלאומית.
אך גם ההכרה הבינלאומית והדרישה המסחרית לעבודותיו לא גרמו לו לוותר על עקרונות יצירתו.
הוא עיצב שוב ושוב את המודלים שלו, לעיתים הרס אותם או הניח אותם בצד לשנים רבות, ורק אז חזר אליהם.
ג'קומטי היה אחד מקומץ האומנים המודרניים שהיו מוכשרים באותה מידה בפיסול, בציור, באיור ובהדפס.
בקטלוג "Giacometti – The Complete Graphics and 15 Drawings" בהוצאת Tudor 1970, כתב הרברט לסט על ההדפסים של ג'קומטי, השפעתם, ופירט את מספר העותקים שנעשו מכל הדפס.
כמה מההדפסים החשובים יותר שלו שוכפלו בהיקף מצומצם של שלושים עותקים בלבד, ונחשבו לנדירים כבר בשנת 1970.
בשנותיו המאוחרות הוצגו יצירותיו במספר תערוכות ברחבי אירופה.
הוא רכב על גלי ההצלחה שלו, ובשנת 1965, למרות בריאותו הרופפת באותו זמן, יצא לארצות הברית לתערוכה מעבודותיו במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
יצירתו האחרונה הייתה הטקסט לספר "Paris sans fin", סדרה של 150 ליתוגרפיות הכוללות זיכרונות מכל המקומות בהם חי.
ג'קומטי נפטר ממחלת לב וברונכיט כרונית בבית החולים בעיר כור שבשווייץ.
גופתו הוחזרה לעיר הולדתו בורגונובו, שם נקבר ליד הוריו.
במאי 2023 הוצגו 130 עבודות של ג'קומטי בביתן הלנה רובינשטיין המשופץ בתל אביב.
בשנת 2017 יצא הסרט "הדיוקן האחרון", המספר את סיפור ידידותו של ג'קומטי (בגילומו של השחקן ג'פרי ראש) עם הביוגרף ג'יימס לורד (ארמי האמר).
הארמון בארבע לפנות בוקר – (1932)
דמות גבוהה II ודמות גבוהה III – (1960)
דייגו בחולצה משובצת – (1954)
אלברטה (באנגלית ובצרפתית: ) היא אחת מפרובינציות קנדה.
העיר הגדולה ביותר בפרובינציה היא העיר קלגרי.
בפרובינציה מתגוררים 4,067,175 תושבים (2016), 81% מתוכם מתגוררים בערים, ו-19% באזורים כפריים.
אלברטה נקראת על שם לואיז קרוליין אלברטה, נסיכת הממלכה המאוחדת (1848–1939), בתה הרביעית של המלכה ויקטוריה.
הנסיכה לואיז הייתה אשתו של ג'ון קמפבל, דוכס ארגייל, מושל קנדה בין השנים 1878–1883.
על שמה של הנסיכה קרוי גם אגם לואיז.
שטחה של אלברטה הוא 661,190 קילומטר רבוע.
היא גובלת בדרום בארצות הברית (במדינת מונטנה) לאורך קו רוחב 49°, בצפון לאורך קו רוחב 60° בטריטוריות הצפון-מערביות.
במזרח גובלת אלברטה בפרובינציית ססקצ'ואן לאורך קו האורך 110° מערב.
במערב גובלת אלברטה בקולומביה הבריטית, בגבול אשר בדרום מתעקל לאורך הרי הרוקי ובצפון מתאחד עם קו האורך 120° מערב.
פרובינציית אלברטה שופעת נהרות ואגמים, למעט בחלקה הדרומי.
ימת העבדים הקטנה ששטחה 1,550 קמ"ר.
בנוסף, חלקה המערבי של ימת אתבסקה ששטחה 7,898 קמ"ר נמצא באלברטה מזרחית לאגם קלייר.
מלבד שלושה אגמים אלה, באלברטה עשרות אגמים ששטחם קטן מ-260 קמ"ר.
האקלים בצפונה של אלברטה שונה מהאקלים בדרומה.
הצפון הרבה יותר קר, בעוד שהדרום הוא בעל אקלים כמעט מדברי בלא משקעים בקיץ, ובעל טמפרטורות יחסית גבוהות בקיץ (עד 35° מעלות צלזיוס) וחורפים קרים (35°- מעלות בחורף).
בחודשי הקיץ תוקפות את אלברטה סופות טורנדו וכן סופות רעמים.
בירתה של הפרובינציה, אדמונטון, שוכנת במרכז הפרובינציה.
בדרומה של אלברטה נמצאת קלגרי, וסביבה נמצאים אזורי גידול בקר.
הטמפרטורה הממוצעת של החורף באלברטה היא 10°- מעלות בדרומה של הפרובינציה ו-24°- מעלות בצפונה.
בקיץ הטמפרטורות הממוצעות נעות בין °13 מעלות בהרי הרוקי ל-18° מעלות בערבות הדרומיות.
(1) חלק מאזור קלגרי רבתי
(2) חלק מאזור אדמונטון רבתי
כלכלת אלברטה מבוססת בעיקר על חקלאות ומשאבי טבע, ובמידה נמוכה יותר על תעשייה ומגזר השירותים.
במערב הפרובינציה, הרי הרוקי מושכים תיירים רבים.
כלכלת קנדה זקוקה לכלכלת אלברטה במידה ניכרת, שכן בשטחי הפרובינציה נמצאים מאגרי נפט גולמי וגז טבעי, והיא המפיקה הגדולה ביותר של נפט וגז טבעי בקנדה.
בשל היותה מישורית ברובה, למעט הרי הרוקי במערב, במרכזה וצפונה קיימים גידולים חקלאיים רבים, כגון חיטה וקנולה.
בפרובינציה מגדלים למעלה מ-5 מיליון ראשי בקר, שמיוצאים לכל אמריקה הצפונית.
אלברטה היא המפיקה הגדולה ביותר של נפט גולמי ושל גז טבעי בקנדה.
היא גם המפיקה הגדולה בעולם של ביטומן מחולות זפת.
חולות הזפת של אלברטה עשירים מאוד ומכילים כ-10% ביטומן.
משערים כי משדות הנפט של אלברטה ניתן להפיק מעל 315 מיליארד חביות נפט.
כריתת עצים נפוצה מאוד, בעיקר ביערות של צפון הפרובינציה.
כלכלת פרובינציית אלברטה מתבססת בעיקר על חקלאות, באלברטה מגדלים מעל 5 מיליון ראשי בקר.
אלברטה מייצאת בקר לכל רחבי העולם, ולמעלה ממחצית תצרוכת הבשר של קנדה גדלה באלברטה.
באלברטה מגדלים ביזונים לבשר וכן כבשים לבשר ולצמר.
הגידולים העיקריים של אלברטה הם חיטה וקנולה וכן מגדלים באלברטה סוגי דגנים נוספים.
עיקר גידול הדבורים לדבש בקנדה מתבצע באלברטה, כאשר בחורף מכניסים הכוורנים את כוורות הדבורים לתוך בניינים מיוחדים.
בקיץ מעבירים את הכוורות לצפונה של המדינה על מנת שהדבורים ייצרו דבש מפרחי התלתן ועשב האש הגדל בצפון המדינה.
גידול הקנולה מחייב האבקה על ידי דבורים ולכן מעבירים את כוורות הדברים לשדות הקנולה כאשר אלה פורחים.
התעשייה באלברטה אינה מפותחת למדי, והיא קיימת באופן חלקי באזורים הכפריים של המדינה.
כמו כן בערים רד דיר ואדמונטון ממוקמים בתי זיקוק לנפט.
מגזר השירותים ממוקם בהיקף קטן בערים הגדולות, רובו בקלגרי.
מעל 1.2 מיליון תיירים מגיעים לאלברטה מדי שנה כדי לצפות במנוסת הבהלה של קלגרי.
במשך 10 ימים נחגג בקלגרי פסטיבל המערב הפרוע (רודיאו), שבמסגרתו נערכת מנוסת הבהלה של הבקר.
בתחומי הפרובינציה שוכנים חלק מהרי הרוקי הקנדיים, ונמצאים בהם הפארק הלאומי באנף והפארק הלאומי ג'ספר, שמושכים אליהם כחמישה מיליון בשנה, בחורף לתיירות סקי, ובקיץ למטיילים.
בין האטרקציות העיקריות, ניתן למנות את אגם לואיז, הר אידית' קאוול ושדה הקרח קולומביה.
באלברטה יש תיירות ציד ודיג ענפה, המאפשרת לתיירים להשתתף בענפי ספורט אלה.
שיטת הממשל באלברטה היא שיטה פרלמנטרית דמוקרטית.
בית המחוקקים כולל בית אחד בלבד בו חברים 83 חברים.
בראש הממשלה עומדת ראש השרים (Premier) דניאל סמית', מנהיגת המפלגה השמרנית המאוחדת, שהחליפה את ג'ייסון קני בתפקיד והושבעה באוקטובר 2022. מקום מושב הממשלה הוא בעיר אדמונטון.
עיקר הכנסות הפרובינציה מקורן במיסים המוטלים על נפט וגז טבעי המופקים בשטח הפרובינציה וכן במיסים על גידול בקר, וכריתת עצים.
שיעור המיסים באלברטה הוא הנמוך ביותר בקנדה – ואלברטה היא הפרובינציה היחידה בלי מס ערך מוסף מקומי (אף שעל המוצרים עדיין מוטל החלק של מס הערך המוסף הפדרלי).
בבית הנבחרים של אלברטה מיוצגות ארבע מפלגות פוליטיות – המפלגה הפרוגרסיבית קונסרבטיבית (המפלגה הפרוגרסיבית קונסרבטיבית של אלברטה), המפלגה הליברלית של אלברטה, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (המפלגה הדמוקרטית החדשה של אלברטה) ומפלגת ורד הבר (Wildrose Party) הקרויה על שם אחד הסמלים של אלברטה.
מפלגה קונסרבטיבית שמרנית נוספת – מפלגת האשראי הסוציאלי של אלברטה – שלטה באלברטה במשך שנים רבות עד שהתפרקה בשנות ה-70 של המאה ה-20 לאחר כישלון בבחירות למפלגה הפרוגרסיבית קונסרבטיבית.
בנוסף מתפקדות באלברטה מספר מפלגות רשומות שאינן מיוצגות בפרלמנט.
באלברטה מעל ל-180,000 קילומטר של כבישים ודרכים, מהם כ-50,000 קילומטר של דרכים סלולות.
כביש מהיר אלברטה מס' 2 חוצה את אלברטה מצפון לדרום ועובר דרך לתברידג', קואוטס, קלגרי, רד דיר, אדמונטון ושם מתפצל לשתי דרכים מהירות – האחת מגיעה לגרנד פריירי ומחוז פיס ריבר והשנייה לפורט מקמרי.
לאלברטה שני כבישים החוצים אותה ממזרח למערב – הכביש הדרומי מהווה חלק מהכביש המהיר טרנס קנדה עובר דרך מדיסין האט, קלגרי והפארק הלאומי באנף, והכביש הצפוני (חלק מדרך מהירה ילוהד) עובר דרך לוידמניסטר במערב אלברטה, דרך אדמונטון ודרך הפארק הלאומי ג'ספר.
באלברטה שני שדות תעופה בינלאומיים – האחד באדמונטון והשני בקלגרי, כמו כן בפרובינציה מעל 9,000 ק"מ של מסילות ברזל.
פסטיבל הפרינג' של אדמונטון הוא השני בגודלו בעולם (אחרי פסטיבל אדינבורו).
כמו כן נערכים באלברטה פסטיבלים רבים של פולקלור ותרבות מקומות.
בקלגרי נערך פסטיבל קאריפסט – פסטיבל תרבות קריבי (שנערך גם בעיר טורונטו).
רוב תושבי אלברטה הם נוצרים, מתוכם רובם נוצרים אוונגליסטים.
בדרום פרובינציית אלברטה מתגוררים מורמונים רבים, להם "מקדשים" בקארדסטון ובאדמונטון.
כמו כן יש באלברטה קהילות של אנאבאפטיסטים והוטרים.
באזור אדמונטון מתגוררים גם סיקים רבים.
האזור המהווה את פרובינציית אלברטה, והנמצא דרומית לקו רוחב 53° צפון היה חלק מאזור שנקרא ארץ רופרט (Rupert's Land) החל מהקמתה של חברת מפרץ הדסון בשנת 1670. בשנת 1731 החלו להגיע מתיישבים צרפתים לאזור והקימו את הקהילות של "לאק לה ביש" (Lac La Biche) ו"בוניוויל" (Bonnyville).
בשנת 1752 הוקם המוצב הצבאי "פור לה ג'ונקוורי" (Fort La Jonquière) בקרבת המקום בו נמצאת העיר קלגרי.
החברה הצפון מערבית שמרכזה היה במונטריאול שלטה בחלקה הצפוני של אלברטה עד שחברת מפרץ הדסון השתלטה על האזור.
החוקר הראשון שחקר את האזור היה פטר פונד בשם החברה הצפון מערבית והוא הקים את פורט אתבסקה בשנת 1778. בשנת 1788 נבנה פורט צ'יוויאן על ידי רוברט מקנזי,
והמגלה אלכסנדר מקנזי, בן דודו של רוברט מקנזי, חקר את האזור לאורך נהר ססקצ'ואן וגילה את הנהר הקרוי על שמו נהר מקנזי.
מחוז אלברטה נוסד בשנת 1882 כחלק מהטריטוריות הצפון מערביות.
בשנת 1905 קיבל המחוז מעמד של פרובינציה.
אוכלוסיית אלברטה מאז שנת 1901:
פרובינציית אלברטה כוללת שלושה אזורי אקלים: אזור תת-ארקטי, אזור מיוער, ואזור ערבות.
באזורים אלה מתגוררים חיות בר רבות.
בערבה המרכזית מתגוררים עדרים של ביזון אמריקאי.
עדרים אלה כמעט נכחדו על ידי המתיישבים האירופאים הראשונים באזור, אשר צדו אותם בשל פרוותם, כספורט, וכן כאמצעי להרוס את תרבותם של האינדיאנים המקומיים.
מאז המאה ה-20 מגדלים עדרים של ביזון בחוות ובשמורות טבע רבות באלברטה.
ביערות אלברטה מתגוררים טורפים רבים ובהם דוב גריזלי, ודובים שחורים, וכן זאבים מצויים, זאבי ערבות, שונרים ופומות.
מבין אוכלי העשב של האזור מצויים צבים, איילים קוראים, אנטילוקפרות, כבשים גדולי-קרניים, עיזי הרים, בואשים מפוספסים, ארנבים, קיפודים, וסנאים (הכולל בין היתר את המין סנאי דואה צפוני).
כמו כן מצוי באלברטה מין אחד של נחש ערבות ארסי (מין ממשפחת העכסנים).
במרכזה וצפונה של אלברטה נמצאים אתרי קינון של עופות נודדים רבים ובהם: ברווזים, אווזים, ברבורים ושקנאים.
המקננים בקרבת האגמים הרבים המכסים את צפונה של אלברטה.
קונדורים, ניצים, ינשופים ועורבים מצויים במספרים גדולים באלברטה וכן ציפורים יותר קטנות האוכלות חרקים.
באלברטה, בשל אקלימה הממוזג חרקים רבים (יתושים, זבובים, צרעות ודבורי בר.
האגמים והנהרות הרבים מהווים בית גידול לצבי נהרות, צפרדעי עץ, סלמנדרות, דגי טרוטה, פיקרל, שטירל, ואף חדקן.
מרכזה וצפונה של אלברטה, שצמחייתה ערבתית, מתכסים עם בוא האביב בכלניות.
את הקיץ מאפיינת פריחה של פרחים ממשפחת החמניות, המכסות את הערבות הגדולות של אזור זה בצבע צהוב וסגול.
במהלך הקיץ פורחים צמחים עונתיים כגון מרווה, ותלתן.
העצים המאפיינים את האזור הם עצים נשירים כגון צפצפה, שדר, ותרזה, וכן ערבות ושרכים.
צפונית לנהר ססקצ'ואן צומחים יערות עד על פני אלפי קילומטרים רבועים, בעיקר של עצי לבנה וסוגים שונים של אורנים.
אלברטה עשירה במאובנים, בפרט של דינוזאורים.
בין הדינוזאורים שנתגלו באלברטה ניתן למנות אלברטוזאורוס, טירנוזאור, טריצרטופס, סוגי צרטופסים שונים (כסמוזאורוס, סטירקוזאורוס, לפטוצרטופס ועוד) והדרוזאוריים שונים כגון אדמונטוזאורוס.
אלברטו ג'ילארדינו (באיטלקית: Alberto Gilardino; נולד ב-5 ביולי 1982 בביאלה, איטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן את קבוצת פיזה.
ג'ילארדינו ערך 57 הופעות במדי נבחרת איטליה, בהן כבש 19 שערים.
"איל ג'ילה" החל את הקריירה שלו בפיאצ'נצה וערך במדיה את הופעת הבכורה בסרייה A נגד מילאן ב-2000. לאחר מכן שיחק בהלאס ורונה במשך שתי עונות, בהן כבש רק חמישה שערים, אבל הראה כישרון מבטיח.
כשמאמן הקבוצה צ'זרה פרנדלי עבר לפארמה ב-2002, הוא התעקש לרכוש את ג'ילארדינו לקבוצתו החדשה.
בעונתו הראשונה במועדון פארמה הוא הבקיע חמישה שערים בלבד.
אולם בעונת (העונה העוקבת) כבר היה שני לאנדריי שבצ'נקו בטבלת המבקיעים של הליגה, עם 23 שערים.
הוא זכה בתואר השחקן האיטלקי הטוב ביותר וגם בתואר השחקן הטוב ביותר של עונת .
ב-17 ביולי 2005 רכשה אותו מילאן מפארמה תמורת 24 מיליון אירו.
הוא הצליח להשתלב במועדון הצמרת האירופי ולהבקיע 17 שערים בסרייה א' בעונתו הראשונה, ובעונת סיים בתור מלך השערים של מילאן במסגרת הליגה.
אולם הוא לא הצליח לשחזר את כושר ההבקעה שלו במסגרת האירופית, ולא מצא את הרשת אף לא פעם אחת ב-12 המשחקים שבהם שותף במהלך הקמפיין של מילאן בעונת בליגת האלופות.
עם זאת, בעונת 2006/2007 הוא זכה עם קבוצתו בליגת האלופות, לאחר שגם כבש בחצי הגמר לרשת מנצ'סטר יונייטד.
בקיץ 2008 עזב ג'ילארדינו את מילאן ועבר לפיורנטינה בתמורה ל-15 מיליון אירו.
בסיום העונה הראשונה שלו במדי הויולה כבש 19 שערי ליגה ו-25 שערים בכל המסגרות.
ב-9 בינואר 2017 חתם ג'ילארדינו בפסקארה לאחר עונה נטולת שערים עבורו באמפולי.
ג'ילארדינו שיחק במדי הנבחרות האיטלקיות של גילאי עד-18 ועד-21. עם הנבחרת עד גיל 21 השתתף במשחקי ההעפלה לאליפות אירופה של 2002, במשחקים הביתיים נגד הונגריה ופולין.
בנבחרות הצעירות היה שותף לזכייה באליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2004 ולזכייה במדליית הארד באולימפיאדת אתונה.
עם 19 כיבושים במדי הנבחרת הצעירה, הוא הכובש המצטיין בה בכל הזמנים.
ב-4 בספטמבר 2004 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק נגד נורווגיה.
הוא היה שותף והבקיע בניצחון 4 - 1 על נבחרת גרמניה ב-1 במרץ 2006. במונדיאל באותה שנה היה שותף לזכייתה של איטליה בגביע העולמי, והבקיע שער בודד מול נבחרת צ'כיה בשלב הבתים.
כמו כן זומן לסגל נבחרת איטליה באליפות אירופה בכדורגל 2008 ולגביע הקונפדרציות 2009, בהם לא כבש.
במוקדמות מונדיאל 2010 כבש ג'ילארדינו 4 שערים, כשאחד מתוכם היה מול נבחרת אירלנד בדקה ה-90, והבטיח את העפלת הנבחרת למונדיאל 2010. כמו כן, במשחק העוקב הבקיע ג'ילארדיניו שלושער לרשת נבחרת קפריסין.
בספטמבר 2018 קיבל ג'ילארדינו את תעודת המאמן מאופ"א, וב-7 באוקטובר התמנה לתפקיד עוזר המאמן של קבוצת רצאטו מהליגה הרביעית באיטליה.
ב-28 בפברואר 2019 קודם לתפקיד המאמן הראשי.
ב-11 ביולי 2019 התמנה למאמן הראשי של פרו ורצ'לי מהליגה האיטלקית השלישית.
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21
הכדורגלן הצעיר של השנה בסרייה א' (1):2004
"שחקן הזהב" באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21(1): 2004
אלברטו אוואריסטו חינסטרה (בספרדית: Alberto Evaristo Ginastera; 11 באפריל 1916 – 25 ביוני 1983) היה מלחין ארגנטינאי בסגנון קלאסי.
נחשב לאחד מחשובי המלחינים הקלאסיים של אמריקה הלטינית.
חינסטרה נולד בבואנוס איירס לאב קטאלאני ולאם איטלקייה.
הוא למד בקונסרבטוריון בבואנוס איירס וסיים את לימודיו בשנת 1938. לאחר שהות בארצות הברית בשנים 1945–1947, שם למד אצל אהרן קופלנד בטנגלווד, חזר לבואנוס איירס, ייסד עם אחרים את ליגת המלחינים וכיהן בכמה משרות הוראה.
בשנת 1968 חזר לארצות הברית ומשנת 1970 חי באירופה עד מותו בז'נבה, שווייץ.
שלושתן שונות זו מזו באופן השימוש ביסודות המסורתיים של המוזיקה הארגנטינאית.
ביצירותיו מן התקופה הלאומית אובייקטיבית אפשר למצוא שילוב ברור של נושאים עממיים ארגנטינאים, בעוד שביצירות מן התקופות המאוחרות יותר משולבים יסודות מסורתיים באופן עמום ומופשט יותר.
חינסטרה נתן את ברכתו ללהקת הרוק המתקדם אמרסון לייק ופלמר שעיבדה את הפרק הרביעי מתוך הקונצ'רטו הראשון שלו לפסנתר והקליטו אותו באלבום Brain Salad Surgery תחת הכותרת "טוקטה".
בשנת 1973, כשהלהקה הקליטה את האלבום, קית' אמרסון נפגש עם חינסטרה בביתו בשווייץ והשמיע לו את העיבוד ליצירתו.
אמרסון מספר שחינסטרה, שלא דיבר אנגלית, הגיב ב"דיאבוליק!".
אמרסון, פירש את דבריו של חינסטרה כ"נורא!", אך אשתו של חינסטרה התערבה והסבירה שהוא מתכוון "שטני" במובן טוב, כ"לא ייאמן".
חינסטרה אמר לאחר מכן, "תפסת את המהות של המוזיקה שלי, ואף אחד לא עשה את זה קודם".
- בומארסו (1967), נאסרה להצגה עקב שימוש בשפה גסה.
קונצ'רטי לפסנתר, צ'לו, כינור ונבל
מוזיקה למקהלה או קול סולו עם תזמורת:
- יצירות מוקדמות, הכוללות "חמישה שירי עם ארגנטינאים" (1943)
- בומארסו (1964), קנטטה, שבמילון אוקספורד המרוכז למוזיקה מתוארת כ"נבדלת מן האופרה"
- חמישייה לפסנתר וכלי מיתר
- שלושה ריקודים ארגנטינאים (1937)
- הסבת יצירה של דומניקו זיפולי לפסנתר (1970)
אלברטו איגלסיאס פרננדס-ברידי (ספרדית: Alberto Iglesias Fernández-Berridi; נולד ב-21 באוקטובר 1955) הוא מלחין ספרדי.
איגלסיאס נולד בעיר סן סבסטיאן שבספרד.
הוא התמחה בנגינה בפסנתר באקדמיה למוזיקה בסן סבסטיאן וכן בפריז.
הוא הלחין מוזיקה למספר סרטים (רובם סרטיו של פדרו אלמודובר, בהם "הכל אודות אמא", "דבר אליה", "חינוך רע", "לחזור", "חיבוקים שבורים" ו"הקול האנושי", וכן הסרט "רודף העפיפונים"), ועל מוזיקה זו איגלסיאס גרף שבעה פרסי גויה וכן מועמדות אחת לפרס אוסקר.
איגלסיאס הלחין וכתב את הפסקול לסרטו האפי-היסטורי של רידלי סקוט "אקסודוס: אלים ומלכים" שיצא בדצמבר 2014.
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס סטלייט2025הפסקול המקורי הטוב ביותרהחדר הסמוךפרס המוזיקה במדיה של הוליווד2024פרטיטורה מקורית – סרט עצמאיהחדר הסמוך
גונזאלס היה התובע הכללי השמונים של ארצות הברית, וההיספני הראשון שכיהן בתפקיד זה.
גונזאלס מונה על ידי ג'ורג' ווקר בוש להיות הפרקליט הכללי שלו בהיותו מושל טקסס, ולאחר מכן כיהן גונזאלס בבית המשפט העליון של טקסס.
בין 2002 לפברואר 2005 גונזאלס היה הפרקליט של הבית הלבן (white house counsel), ובפברואר 2005 התמנה לתובע הכללי.
כהונתו של גונזאלס עמדה בצל מספר שערוריות ובראשם פרשת פיטורי עורכי דין במחלקת המשפטים של ארצות הברית, אשר פוטרו לכאורה ממניעים פוליטיים ולא ענייניים.
גונזאלס הכחיש את מעורבותו בפרשה, והוא נחשד במתן עדות שקר בפני הקונגרס.
עדותו בפני הקונגרס, בה הצהיר שוב ושוב שאינו זוכר פגישות ועניינים שונים, התקבלה בביקורת רבה.
באוגוסט 2007 הוא התפטר מתפקידו.
לאחר שעזב את תפקידו הוא התפרנס מנאומים בציבור, שעבורם קיבל כ-30,000 דולר לנאום.
בריאיון לוול סטריט ג'ורנל, גונזאלס טען שהוא נתפס על ידי רבים כ"רשע המפתח מדיניות שאנשים לא מסכימים לה".
גונזאלס אמר שהוא רואה את עצמו כ"קורבן, אחד מהקורבנות הרבים של המלחמה בטרור".
תיאור עצמי זה של גונזאלס צוטט בהרחבה בתקשורת ובבלוגוספירה.
במאמר שפרסם בוושינגטון טיימס בינואר 2015, תיאר גונזאלס את חווייתו מביקור בישראל במסגרת משלחת של מנהיגים היספנים-אמריקאים: "כעורך דין, שופט לשעבר ופרופסור למשפט באוניברסיטה נוצרית, כאשר אני רואה את מעמד הנוצרים בישראל, לאור מנוסתם באזור, אני מעריך מחדש את הברכה של החופש ושלטון החוק ...
מאז ומתמיד זהותי כחלק מקבוצת מיעוט היא חלק ממני, ואינני לוקח כמובן מאליו את מעמדם של ערבים-נוצרים בחברה הישראלית ...
דוגמאות אלו ואחרות, יחד עם הקשיים שחווים הנוצרים ברחבי המזרח התיכון, מזכירות לנו מדוע ארצות הברית ומדינות אחרות בהן חופש ושוויון מהוות רסן לשלטון צריכות לעמוד לצידה של ישראל בחזית נגד חוסר הסובלנות והטרור האיסלאמי".
לואיס אלברטו בלאנקו סאוורדה (בספרדית: Luis Alberto Blanco Saavedra; נולד ב-8 בינואר 1978) הוא כדורגלן עבר פנמי, אשר שיחק בעמדת הקשר ההגנתי.
בלאנקו עבר בקריירה שלו בין קבוצות רבות.
עם קבוצת שריף טיראספול, בה שיחק ארבע שנים, זכה ארבע פעמים ברציפות באליפות מולדובה בין השנים 2002 ו-2005, וכמו כן בגביע המולדובי ב-2002. לאחר מכן שיחק גם באלניה ולדיקווקז הרוסית, וכן בקבוצות בערב הסעודית, איחוד האמירויות וקולומביה.
בינואר 2009 הגיע לישראל והצטרף לקבוצת מכבי נתניה.
במדי נתניה רשם 11 הופעות, בהן כבש שער אחד.
בתום העונה שוחרר מהקבוצה וחזר לשחק במולדתו, עד שפרש ממשחק פעיל בשנת 2013
בין השנים 2000–2009 שיחק בלאנקו בנבחרת פנמה, והשתתף עם נבחרתו בגביע הזהב ב-2005 ו-2007. בסך הכל רשם 57 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש שלושה שערים.
אלברטו אקווילני (באיטלקית: Alberto Aquilani; נולד ב-7 ביולי 1984 ברומא) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר המרכזי ומאמן כדורגל, המאמן את קבוצת קטנזארו מהסרייה ב'.
שיחק בעבר בנבחרת איטליה, עימה השתתף ביורו 2008 ובמונדיאל 2014.
אקווילני החל את קריירת הכדורגל שלו במחלקת הנוער של המועדון המקומי א.ס.
לקראת סיום עונת , בגיל 18, ערך אקווילני את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של רומא בסרייה א', תחת המאמן פאביו קאפלו.
בעונה שלאחר מכן, , הושאל אקווילני לקבוצת טרייסטה מהסרייה ב' על מנת לצבור ניסיון.
הוא פתח בקביעות בהרכבה של טרייסטה, והבקיע במדיה ארבעה שערים ב-41 משחקים.
בעונת חזר אקווילני לרומא, והפך לשחקן קבוע בהרכב הקבוצה.
במהלך העונה שלאחר מכן כבש אקווילני לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת של רומא, וסיים את העונה עם שלושה שערי ליגה ושישה שערים בכל המסגרות.
אחד מהשערים היה בניצחון על לאציו בפברואר 2006, ששבר את שיא הניצחונות הרצופים בסרייה א'.
בעונת הפך אקווילני לאחד מהשחקנים המובילים ברומא.
הוא שיחק בעונה זו לראשונה בקריירה שלו בליגת האלופות.
עם זאת, הוא סבל מפציעה קשה במהלך העונה, שמנעה ממנו לשחק במשך מספר חודשים.
הוא חזר לשחק במאי 2007, וזכה עם הקבוצה בסיום העונה בגביע האיטלקי, שהיה התואר הראשון בקריירה שלו.
הוא הספיק להבקיע בעונה זו שלושה שערים בכל המסגרות.
אקווילני פתח היטב את עונת , אך נפצע פעם נוספת באוקטובר 2007 וחזר לשחק בינואר 2008. הוא סיים את העונה עם ארבעה שערים, וזכה עם קבוצתו בפעם השנייה ברציפות בגביע האיטלקי.
בעונת הוא סבל ממספר פציעות ושיחק רק ב-14 משחקי ליגה.
בסיום העונה האריך את חוזהו ברומא עד לשנת 2013.
באוגוסט 2009 חתם אקווילני ל-5 שנים בקבוצת ליברפול האנגלית, תמורת 17.2 מיליון לירות שטרלינג.
הוא יועד להחליף את צ'אבי אלונסו, שעזב זמן קצר קודם לכן לריאל מדריד.
ברם, אקווילני לא הפגין רמת משחק גבוהה ובאוגוסט 2010 הושאל ליובנטוס.
עונה לאחר מכן הושאל לשנה למילאן.
בסוף תקופת השאלה זו, נמכר אקווילני לפיורנטינה תמורת 7 מיליון אירו.
ב-6 באוגוסט 2015 חתם לשלוש שנים בספורטינג ליסבון הפורטוגזית.
ב-26 באוגוסט 2016 חתם אקווילני בפסקארה.
לאחר כחצי עונה, ב-3 בינואר 2017, הושאל עד לתום העונה לססואולו.
ב-25 באוגוסט 2017 חתם אקווילני לשנתיים בלאס פאלמס.
אקווילני היה חבר בכל הנבחרות הצעירות השונות של איטליה.
הוא השתתף באליפות אירופה עד גיל 16 ב-2001, ובאליפות אירופה עד גיל 19 ב-2003 שבה הבקיע שער אחד.
בשנת 2004 הוא החל לשחק בנבחרת הצעירה של איטליה.
באליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2007 שנערכה בהולנד הבקיע אקווילני שני שערים, וסייע לנבחרתו לסיים במקום החמישי ולהעפיל לאולימפיאדת בייג'ינג.
הוא אף נבחר להרכב המצטיינים של הטורניר.
אקווילני שיחק לראשונה במדי הנבחרת הבוגרת של איטליה בנובמבר 2006. הוא העפיל עם הנבחרת ליורו 2008, ונכלל בסגל גם בטורניר עצמו.
במהלך הטורניר הוא נכנס כמחליף במשחק השלישי של שלב הבתים מול צרפת, ופתח בהרכב במשחק רבע הגמר מול ספרד, בעקבות השעייתם של אנדראה פירלו וג'נארו גאטוזו.
איטליה הפסידה במשחק בדו-קרב בעיטות עונשין והודחה מהטורניר.
באוקטובר 2008 הבקיע אקווילני את שני שעריו הראשונים במדי הנבחרת הבוגרת, במשחק מול נבחרת מונטנגרו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010.
נבחרת הטורניר באליפות אירופה עד גיל 21: 2007
אלברטו חואנטורנה דנחר (בספרדית: Alberto Juantorena Danger; נולד ב-3 בדצמבר 1950) הוא אתלט קובני, אלוף אולימפי בריצת 400 מטר ובריצת 800 מטר (מונטריאול 1976) ושיאן עולם בריצת 800 מטר.
הוא האתלט היחידי בעולם שזכה עד כה בשתי ריצות אלו באולימפיאדה אחת (פול פילגרים מארצות הברית קבע הישג זה באולימפיאדת אתונה (1906) שאינה נחשבת במניין האולימפיאדות).
חואנטורנה נולד בסנטיאגו דה קובה.
בנעוריו עסק בפעילות ספורטיבית במספר תחומים: כדורגל, כדורעף, כדורסל ושחייה.
הוא אמנם ניצח בתחרויות ריצה במסגרת בית ספרית, אך העדיף להתמקד בכדורסל וב-1969 החל לשחק כדורסל במסגרת קבוצתית.
בעונת 1970 - 1971 צורף לנבחרת הנוער הלאומית של קובה בכדורסל.
הצטיינותו במרוצים שנערכו כחלק ממסגרת האימונים בכדורסל משכה את תשומת לב מאמני האתלטיקה שהיו במקום וקצת אחרי גיל 20, החל חואנטורנה להתאמן באתלטיקה בהדרכתו של המאמן הפולני זיגמונד זביירזובסקי (Zygmunt Zabierzowski), מאמן אצני ה-400 מטר של נבחרת קובה באותה עת.
באולימפיאדת מינכן (1972) סיים חואנטורנה במקום ה-10 בריצת 400 מטר בתוצאה של 46.07 שניות, 5 מאיות השנייה איטי מעליה לשלב הגמר.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 45.94 שניות ובשלב רבע הגמר תוצאה של 45.96 שניות.
באוניברסיאדה שנערכה במוסקבה בשנת 1973 זכה חואנטורנה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.36 שניות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי בשנת 1975 זכה חואנטורנה במדליית כסף בריצת 400 מטר (44.80 שניות).
בנוסף, הוא סיים במקום השביעי בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:03.81 דקות, הרביעייה המנצחת הייתה של ארצות הברית (2:58.65 דקות).
באוניברסיאדה שנערכה בסופיה, בולגריה בשנת 1977 זכה חואנטורנה במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא עולם חדש של 1:43.44 דקות, שיפור ב-6 מאיות השנייה לשיאו העולמי.
בתחרות גביע העולם באתלטיקה שנערכה בדיסלדורף, גרמניה אותה שנה זכה חואנטורנה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.36 שניות ובריצת 800 מטר בתוצאה של 1:44.01 דקות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסן חואן, פוארטו ריקו בשנת 1979 זכה חואנטורנה בשתי מדליות כסף, בריצת 400 מטר (45.24 שניות) ובריצת 800 מטר (1:46.4 דקות).
באולימפיאדת מוסקבה (1980) סיים חואנטורנה במקום הרביעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.09 שניות ולא הצליח להגן על תוארו.
המנצח היה ויקטור מרקין מברית המועצות (44.60 שניות).
לאחר שפרש מספורט תחרותי כיהן חואנטורנה בשנת 1984 כסגן שר הספורט של קובה.
חואנטורנה נשוי ואב ל-5 ילדים.
חואנטורנה זכה בשנים 1976 ו-1977 בתואר אתלט השנה בעולם.
אלברטו גרנאדו (ספרדית: Alberto Granado; 8 באוגוסט 1922 - 5 במרץ 2011) היה ביוכימאי ארגנטינאי-קובני, שותפו של ארנסטו צ'ה גווארה למסעו המפורסם בדרום אמריקה.
גרנאדו נולד בעיירה הרננדו שבפרובינציית קורדובה באזור הפמפס שבמרכז ארגנטינה.
מאז היה בן 9 גדל עם סבַיו בעיר קורדובה, ולמד כימיה וביוכימיה באוניברסיטה המקומית.
במקביל ללימודיו החל להיות מעורב בפעילות פוליטית.
ב-1943 נטל חלק בהפגנות נגד חואן פרון ונאסר לשנה.
בין 1947 ל-1951 התלמד במעבדה הקלינית של מושבת המצורעים בסן פרנסיסקו דל צ'ניאר, והשלים לימודי תואר שני בביוכימיה.
בשלהי 1951 יצא גרנאדו עם חברו ארנסטו גווארה למסע בן מספר חודשים במדינות דרום אמריקה, שיעדו היה מושבת המצורעים סן פבלו שבפרו.
השניים שהו במושבה זמן מה וסייעו לטיפול בחולים.
דרכיהם של השניים נפרדו בקרקאס; גרנאדו נשאר בוונצואלה והחל לעבוד במושבת מצורעים מקומית.
ב-1955 קיבל מלגה ונסע ללמוד במכון הלאומי לבריאות ברומא.
ב-1960 הגיע גרנאדו לביקור בקובה, בהזמנתו של גווארה, שהיה לאחד ממנהיגיה לאחר המהפכה.
שנה לאחר מכן עקר אליה עם משפחתו, ושימש כמרצה לביוכימיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת הוואנה.
ב-1962 ייסד את הפקולטה לרפואה באוניברסיטת סנטיאגו דה קובה, שהייתה הפקולטה השנייה במדינה.
בין 1970 ל-1974 שימש כמרצה בפקולטה זו, ובהמשך הוסמך כדוקטור לביולוגיה.
בין 1986 ל-1990 שימש כנשיא האגודה הקובנית לגנטיקה, שנטל חלק בהקמתה.
לאורך השנים פעל גרנאדו לטיפוח מורשתו של צ'ה גווארה.
ב-1978 פרסם את הספר "Con el Che por Sudamerica" ("עם צ'ה בדרום אמריקה") שתיאר את מסעם של השניים.
כשהופק סרט הקולנוע "דרום אמריקה באופנוע", העוסק במסע, שימש כיועץ לבמאי ולטר סאלס, ואף הופיע בסיומו בהופעת קמאו.
את דמותו בסרט גילם רודריגו דה לה סרנה.
אלברטו בורי (באיטלקית: Alberto Burri; 12 במרץ 1915 – 15 בפברואר 1995) היה פסל וצייר איטלקי אבסטרקטי.
נולד בצ'יטה די קאסטלו שבאומבריה.
ב-1940 סיים בורי לימודי רפואה מאוניברסיטת פרוג'ה ושימש כרופא צבאי במלחמת העולם השנייה.
הוא נעצר על ידי כוחות בעלות הברית בתוניסיה והושם במחנה מעצר בטקסס בשנת 1943, שם שהה כ-18 חודשים ושם גם החל לצייר.
הוא שוחרר בשנת 1946 ועבר לרומא, שם המשיך להתגורר עד סוף חייו.
הוא הציג ברומא תערוכת יחיד ראשונה בשנת 1947 ב-Galleria La Margherita.
תחילה צייר בורי באופן פיגורטיבי, אולם כמו רבים מבני דורו באיטליה פנה אל עבר הציור המופשט.
יחד עם ג'וזפה קאפוגרוסי , אטורו קולה ואמנים נוספים חתם על מנשר של קבוצה בשם Origine, אשר הייתה בו קריאה לאסתטיקה לא-פיגורטיבית.
בורי נודע בשימוש בחומרים לא שגרתיים ביצירותיו כמו זפת, פומיס, פלסטיק תעשייתי, ברזל, צמר שרוף, פחיות ישנות מפח, ויוטה.
יצירתו מושפעת מזרמים כמו האבסטרקציה לירית, האקספרסיוניזם המופשט האמריקאי והטאשיזם האירופאי.
אחת מיצירותיו המפורסמות היא סדרת ה-Sacchi (שקים), אותה החל ליצור בשנת 1949 והיא מורכבת משקי יוטה התפורים בגסות זה לזה.
אלברטו מורביה (באיטלקית: Alberto Moravia, במקור אלברטו פינקרלה (Alberto Pincherle; 28 בנובמבר 1907 – 26 בספטמבר 1990) היה סופר איטלקי ועיתונאי.
הרומנים שלו עסקו בנושאים מודרניים כגון מיניות, ניכור ואקזיסטנציאליזם.
הוא ידוע בפרט בשל הרומן הראשון שלו "האדישים" (Gli Indifferenti), שפורסם ב-1929, ובשל הרומן האנטי-פשיסטי "הקונפורמיסט" (Il Conformista), שהיה הבסיס לסרט "הקונפורמיסט" (1970), בבימויו של ברנרדו ברטולוצ'י.
רומנים אחרים שלו שהועברו לקולנוע הם "הבוז" (Le mépris) בבימויו של ז'אן-לוק גודאר (1963), "שעמום" (La Noia) והועלה בארצות הברית ב-1963 בשם "הבד הריק" (The empty canvas) ו"לה צ'וצ'ארה" (שתי נשים) בבימויו של ויטוריו דה סיקה ובכיכובה של סופיה לורן.
אלברטו פינקרלה (שם העט מורביה הוא שם המשפחה של סבתו מצד אביו) נולד בוויה זגמבטי (Via Sgambati) שברומא, איטליה, למשפחה מבוססת מן המעמד הבינוני.
אביו היהודי הונציאני קרלו היה ארכיטקט וצייר.
אמו הקתולית מאנקונה טרזה איג'יניה דה מרסאניק הייתה מדלמטיה.
אחיה אוגוסטו דה מרסאניק, דודו של מורביה היה תת-שר בקבינט המדיני של המפלגה הפשיסטית.
מורביה לא סיים לימודים פורמליים בבית ספר משום שבגיל תשע לקה בשחפת של העצם, שריתקה אותו למיטה במשך חמש שנים.
הוא בילה שלוש שנים בבית ושנתיים בבית ההחלמה קורטינה ד'אמפצו (Cortina d'Ampezzo) בצפון איטליה.
מורביה היה נער אינטליגנטי וקרא הרבה.
כמה מהסופרים האהובים עליו היו דוסטויבסקי, ג'ויס, אריוסטו, גולדוני, שייקספיר, מולייר, מלארמה.
הוא למד צרפתית וגרמנית וכתב שירה בשתי השפות.
ב-1925 עזב את בית ההחלמה ועבר לברסנונה (Bressanone) שם כתב את הרומן הראשון שלו האדישים שפורסם ב-1929. הרומן הוא ניתוח ריאליסטי של התנוונות מוסרית של אם מן המעמד הבינוני ושני ילדיה.
ב-1927 פגש מורביה בקוראדו אלווארו (Corrado Alvaro) ומאסימו בונטמפלי (Massimo Bontempelli) והתחיל בקריירה כעיתונאי בעיתון 900 שפרסם את סיפוריו הראשונים, ביניהם הקורטיזנה עייפה (La cortigiana Stanca) (1927), פשע במועדון הטניס (Delitto al Circolo del Tennis) (1928), הגנב הסקרן (Il Ladro Curioso) ורוח רפאים (Apparizione), שניהם ב-1929.
את האדישים פרסם מורביה בכספו.
מבקרי הספרות קיבלו את הספר כדוגמה ראויה לציון של סיפורת איטלקית.
בשנה שלאחר מכן הוא התחיל בשיתוף פעולה עם העיתון לה סטמפה אותו ערך אז הסופר קורציו מאלאפארטה (Curzio Malaparte).
ב-1933 הוא הקים עם מריו פאנונציו את כתבי העת הספרותיים Caratteri (דמויות) ו-Oggi (היום) והתחיל לכתוב לעיתון 'לה גאזטה דל פופולו' (La Gazzetta del Popolo).
השנים שלפני מלחמת העולם השנייה היו בעייתיות עבורו.
השלטון הפשיסטי אסר לפרסם סקירות על גלגל המזל (Le Ambizioni Sbagliate) (1935) ואסר לפרסם את הספר אגוסטינו (Agostino) (1941).
ב-1935 הוא נסע לארצות הברית כדי להעביר סדרת הרצאות על ספרות איטלקית.
התרמית (L'imbroglio) יצאה לאור על ידי ולנטינו בומפיאני ב-1937. כדי להימנע מצנזורה פשיסטית הוא כתב, בעיקר, בסגנון סוריאליסטית ובאלגוריות.
בין הספרים שנכתבו כך היה חלומו של העצל (Il Sogno del Pigro).
אחרי שהשלטון תפס את המהדורה השנייה של המסכה (La mascherata) ב-1941 הא נאלץ לכתוב בשם עט.
באותה שנה הוא התחתן עם הסופרת אלזה מורנטה אותה פגש ב-1936. הם חיו בקאפרי שם כתב את אגוסטינו.
אחרי שביתת הנשק ב-8 בדצמבר 1943 מצאו מורביה ומורנטה מקלט בפונדי, על גבול צ'וצ'ארה.
חוויותיו מתקופה זו נתנו השראה לספרו שתי נשים (1958).
במאי 1944, אחרי שחרור רומא חזר לשם מורביה והתחיל בשיתוף פעולה עם קוראדו אלווארו.
הוא כתב בעיתונים חשובים כמו איל מונדו (Il Mondo) וקוריירה דלה סרה (Corriere della Sera).
האחרון פרסם את כתביו עד מותו.
בסוף המלחמה עלתה הפופולריות שלו בהתמדה עם יצירות כמו האישה מרומא (La Romana) (1947), אי-ציות (La Disubbidienza) (1948), ירח דבש (L'Amore Coniugale e altri racconti) (1949) והפשיסט (Il Conformista) (1951).
ב-1952 קיבל את פרס סטרגה על הספר סיפורים (I Racconti) והחלו לתרגם את הרומנים שלו בחוץ לארץ.
כמו כן החלו לעבד את ספריו לקולנוע.
ב-1952 עובד ספרו הפרובינציאלית (La Provinciale) על ידי מריו סולדאטי (Mario Soldati).
ב-1954 ביים לואיג'י זמפה את האישה מרומא.
ב-1953 הקים מורביה את כתב העת הספרותי נושאים חדשים (Nuovi Argomenti) שהעסיק את פייר פאולו פאזוליני בין עורכיו.
בשנות החמישים הוא כתב הקדמות ליצירות כמו 100 סונטות של ג'וּזפה ג'וֹאקינו בֶּלִי (Giuseppe Gioachino Belli) ותהלוכות ברומא של סטנדל.
מ-1957 ואילך הוא כתב, גם, ביקורת קולנוע עבור השבועונים L'Europeo ו-L'Espresso.
שעמום (La noia) וחייו המאוחרים
ב-1960 הוא פרסם את אחד מספריו הידועים ביותר – שעמום (La noia).
סיפור על קשר מיני בעייתי בין צייר צעיר ועשיר, המנסה למצוא משמעות לחייו, לנערה נינוחה ברומא.
הספר זכה בפרס ויארג'ו וצולם לסרט על ידי דמיאנו דמיאני ב-1962.
ב-1962 נפרדו מורביה ואלזה מורנטה.
הוא עבר לגור עם הסופרת הצעירה דצ'יה מראיני.
הוא התרכז יותר ויותר בתיאטרון.
ב-1966 ייסד יחד עם מראיני ואֶנצו סיצ'יליאנו (Enzo Siciliano) להקה שנקראה "קיפוד" (Il Porcospino), שהעלתה מחזות של מורביה, מראיני, קרלו אמיליו גאדה ואחרים.
ב-1967 ביקר מורביה בסין, יפן וקוריאה.
ב-1971 פרסם את הרומן אני והוא (Io e lui), אודות תסריטאי והפין העצמאי שלו ועל הסיטואציות אליהן הוא נקלע.
כמו כן פרסם את המאמר שירה ורומן (Poesia e romanzo).
ב-1972 נסע לאפריקה, מסע שהיווה השראה ליצירתו "לאיזה שבט אתה משתייך?" (A quale tribù appartieni?), שפורסמה באותה שנה.
בעקבות מסעו ליפן, כולל ביקור בהירושימה, פרסם סדרה של מאמרים בכתב העת "ל'אספרסו" על הפצצה האטומית.
אותו נושא נמצא גם ברומן "המתבונן" (L'Uomo che Guarda) (1985).
אוסף הסיפורים הקצרים "סיפורים אירוטיים" (La Cosa e altri racconti) הוקדש לכרמן יֶרה (Carmen Llera), בת זוגו החדשה, הצעירה ממנו ב-45 שנה, איתה התחתן ב-1986 .
ב-1984 הוא נבחר לפרלמנט האירופי מטעם המפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
חוויותיו משטרסבורג תוארו בספרו "יומן אירופי" (Il Diario Europeo).
ב-1985 זכה בתואר אישיות אירופית.
ב-1990 נמצא אלברטו מורביה מת בחדר האמבטיה בדירתו ברומא.
הנושאים השולטים ביצירותיו של מורביה הם צחיחות מוסרית, הצביעות בחיים בימינו ואי היכולת הבולטת של אנשים למצוא אושר בדרכים המסורתיות כמו אהבה ונישואים.
מצבים אלה אופייניים לחיי בני המעמד הבינוני.
נישואים במיוחד הם המטרה של יצירות כמו אי-ציות וירח דבש.
ניכור הוא הנושא ביצירות כמו בוז (בתרגום העברי: מותה של אהבה) ושעמום.
גם נושאים פוליטיים נמצאים לעיתים קרובות ביצירותיו.
כך למשל בספר האישה מרומא – סיפורה של זונה המסתבכת עם המשטר הפשיסטי ועם רשת של קושרים.
הריאליזם המיני הקיצוני בשעמום (1960) היה הראשון בין היצירות הניסיוניות של שנות השבעים.
סגנון הכתיבה של מורביה נחשב כבוטה ולא מצועצע ומאופיין במילים בסיסיות ושכיחות במבנה דקדוקי מורכב.
ביצירות המאוחרות בולט מונולוג פנימי.
הפאשיסט, תורגם מאיטלקית על ידי א' שן ארי.
תורגם מחדש בשם הקונפורמיסט, תרגום מאיטלקית: עתליה זילבר, הוצאת פן וידיעות ספרים, 2016
ירח דבש, עברית - חיים תדמון.
האשה מרומא, עברית - ס' דן.
האדישים, עברית - י' אברהמי.
מותה של אהבה, תרגם מאיטלקית - אלדו פבורה [=תבור פלדי].
מסע בסין האדומה, תורגם מאנגלית בידי אשר דורי והושוה אל המקור האיטלקי.
שתי נשים, עברית - א' אליעזר.
סיפורים אירוטיים, תרגם י' ראובני.
המתבונן, מאיטלקית - אריה אוריאלי.
אגוסטינו, תרגום מאיטלקית - דליה עמית; עריכה ואחרית דבר - אריאל רטהאוז.
אי-ציות, תרגמה מאיטלקית ענת שפיצן; ייעוץ ואחרית דבר - אריאל רטהאוז.
האדישים, תרגום מאיטלקית - דליה עמית; אחרית דבר - אריאל רטהאוז.
אלברטו זאקֶרוֹני (באיטלקית: Alberto Zaccheroni; נולד ב-1 באפריל 1953) הוא מאמן כדורגל איטלקי.
הוא אימן בעבר את נבחרת יפן בכדורגל, והוביל אותה ב-2011 לזכייה בגביע אסיה בכדורגל.
עוד בעברו, אימן זאקרוני מספר קבוצות מהבולטות בכדורגל האיטלקי ובהן: אינטר מילאנו, מילאן, יובנטוס ולאציו רומא.
זאקרוני ידוע בדבקותו במערך הטקטי 3-4-3 ששאר מאמני הכדורגל אינם מרבים להשתמש בו.
זאקרוני נולד בעיירה מודולה שבנפת פורלי-צ'זנה.
את קריירת האימון שלו החל בגיל צעיר יחסית וב-1983 החל לאמן בקבוצת החובבים של העיר הסמוכה צ'זנאטיקו.
עד 1995 הוא אימן במספר קבוצות בליגות נמוכות.
בשנה זו החל לאמן את אודינזה לאחר שזו העפילה לסרייה א', בתקופה שבה נודעה כקבוצה ה"מתנדנדת" בין שתי הליגות הגבוהות.
בשלוש השנים בהן אימן את אודינזה היא שיפרה בעקביות את מיקומה בליגה, העפילה לגביע אופ"א וסיימה ב-1998 במקום השלישי בליגה האיטלקית.
הישגיו באודינזה הרשימו את המועדונים הגדולים באיטליה והוא הוחתם ב-1998 על ידי מילאן לאחר שנתיים בהן השיגה תוצאות מאכזבות.
יחד עמו עברו למילאן שניים מכוכביו הגדולים באודינזה: הגרמני אוליבר בירהוף והדני תומאס הלווג.
כבר בעונתו הראשונה הצליחה מילאן לזכות באליפות סרייה א' לאחר שהקדימה את פיורנטינה ולאציו.
השנה שלאחר מכן הייתה פחות מוצלחת.
מילאן הודחה מליגת האלופות בשלב מוקדם וסיימה במקום השלישי בליגה אך לא היוותה גורם במאבק האליפות.
בשנה השלישית היה המצב גרוע אף יותר ולאחר שהודחה על ידי דפורטיבו לה קורוניה מליגת האלופות, פוטר זקארוני על ידי נשיא המועדון, סילביו ברלוסקוני והוחלף באביב 2001 על ידי צ'זארה מלדיני.
לאחר מספר חודשים הובא זאקרוני ללאציו כמחליפו של דינו זוף לאחר פתיחת עונה גרועה של המועדון הרומאי.
למרות שהצליח להביא את לאציו למקום ה-6 בסיום העונה, מקום המקנה כרטיס לגביע אופ"א, הוחלף זאקרוני בסוף העונה על ידי רוברטו מאנצ'יני, כנראה על רקע אי הכללתם בסגל של שניים מכוכבי הקבוצה: גאיסקה מנדייטה וסטפאנו פיורה ובשל התבוסה 1:5 לרומא בדרבי הרומאי.
לאחר מספר חודשים שוב הוזעק זאקרוני להציל קבוצת פאר שהתדרדרה.
הפעם הייתה זו אינטר מילאנו שאומנה לפניו על ידי הקטור קופר.
למרות שהודחה מליגת האלופות בתבוסה ביתית משפילה 1:5 על ידי ארסנל, הצליח המועדון לסיים את הליגה במקום הרביעי שהקנה כרטיס לליגת האלופות.
אולם, נשיא המועדון, מאסימו מוראטי, לא שוכנע ביכולותיו של זאקרוני והחליפו בסיום העונה ברוברטו מאנצ'יני.
לאחר שנתיים בהן לא אימן, נקרא זאקרוני לאמן את טורינו לאחר שזו עלתה לסרייה א' אך פיטרה את מאמנה, ג'אני דה ביאסי, ערב פתיחת העונה.
למרות פתיחה טובה, נכשלה טורינו בהמשך ונשיא המועדון, אורבנו קאירו, פיטר את זאקרוני בפברואר 2007.
לאחר שלוש שנים בהן לא אימן, הוחתם זאקרוני ב-2010 על ידי יובנטוס והחליף את צ'ירו פרארה לאחר שורת כישלונות של הקבוצה בפתיחת העונה.
אחרי מספר הצלחות שוב הגיעו כישלונות.
יובנטוס הודחה על ידי פולהאם מליגת האלופות וסיימה את הליגה במקום ה-7 המאכזב מבחינתה.
באוגוסט 2010 נודע כי זאקרוני יחליף את הבוסני, איביצ'ה אוסים כמאמנה של נבחרתה הלאומית של יפן.
בשל בעיה באשרה שלו ניהל את הנבחרת בשני המשחקים הראשונים בקדנציה של זאקרוני חלוץ העבר, הירומי הארה.
ביוני 2014 התפטר זאקרוני מאימון הנבחרת, לאחר הדחתה של הנבחרת בשלב הבתים של המונדיאל.
במאי 2016, ארבעה חודשים לאחר שהוחתם בקבוצה הסינית בייג'ינג גואואן, פוטר זאקרוני על ידי המועדון הסיני בשל הישגים ירודים.
ב-16 באוקטובר 2017, הוא חתם על חוזה אימון ל-16 חודשים עם נבחרת איחוד האמירויות.
2011 גביע אסיה בכדורגל עם יפן
2013 גביע מזרח אסיה בכדורגל (EAFF East Asian Cup)
אלברטו מורנו פרס (בספרדית: Alberto Moreno Pérez; נולד ב-5 ביולי 1992) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקומו.
לאורך שנות הקריירה הראשונות שלו שיחק מורנו, יליד סביליה, בקבוצת הכדורגל של העיר.
הוא החל את דרכו במחלקת הנוער של המועדון וב-2011 שיחק בקבוצת המילואים של המועדון, סביליה אתלטיקו.
באפריל 2012 שיחק לראשונה בקבוצה הבכירה של העיר בליגה הספרדית הראשונה אך רק בפברואר 2013 הצטרף באופן קבוע לקבוצה הראשונה של המועדון.
בסוף עונת זכה עם הקבוצה בליגה האירופית.
מורנו פתח בהרכב למשחק הגמר, בו ניצחה סביליה בדו-קרב בעיטות עונשין.
ב-16 באוגוסט 2014, ביום פתיחת עונת 2014/2015 של הליגה האנגלית, חתם מורנו במועדון האנגלי ליברפול, ששילמה לסביליה 12 מיליון ליש"ט תמורת העברתו.
ערך את הופעתו הבכורה נגד מנצ'סטר סיטי בהפסד 1–3, וכבש את שערו הראשון בהופעה השנייה נגד טוטנהאם הוטספר בניצחון 0–3. הוא העפיל עם קבוצתו לגמר הליגה האירופית 2016, שם פגשה את קבוצתו לשעבר סביליה.
מורנו הפגין יכולת חלשה במשחק, שהובילה לביקורת חריפה כלפיו.
במיוחד בלטו טעויותיו של מורנו בשער השוויון של סביליה, כאשר הרחקה לא טובה שלו העבירה את הכדור לספרדים בחצי המגרש של קבוצתו, ובהמשך המהלך העביר מריאנו את הכדור בין רגליו של מורנו בדרך לבישול השער.
ב-26 במאי 2021 זכה עם ויאריאל בליגת האירופית לאחר שקבוצתו ניצחה בפנדלים את קבוצת מנצ'סטר יונייטד.
ב-19 ביולי 2024 חתם בקומו האיטלקית לעונה אחת.
בשנת 2013 זומן מורנו לנבחרת ספרד הצעירה וזכה עימה באליפות אירופה עד גיל 21 בשנה זו.
בסוף השנה קיבל זימון לנבחרת הבוגרת ופתח בהרכב במשחק הבכורה שלו, ניצחון ספרד 0–2 על גאורגיה.
הוא נכלל בסגל המורחב של הנבחרת למונדיאל 2014, אך לא נכנס לסגל הסופי של 23 שחקנים.
נבחרת ספרד בכדורגל עד גיל 21
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21: 2013
אלברטו תומאס בוטיה רבסקו (בספרדית: Alberto Tomás Botía Rabasco, נולד ב-27 בינואר 1989 באלקריאס שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק כבלם בקבוצת אל-ווחדה (מכה).
בוטיה גדל במערכת הנוער של ברצלונה ושיחק בקבוצת המילואים של המועדון במשך מספר שנים.
לאחר מכן עבר בקבוצות הספרדיות ספורטינג חיחון, סביליה ואלצ'ה לפני שהגיע לאולימפיאקוס.
בוטיה נולד וגדל באלקריאס שבמורסיה.
בילדותו שיחק במחלקת הנוער של הקבוצה הקטנה בניאל, לפני שעבר לזו של מורסיה בגיל 11. ב-2003 הצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה, מהבכירות בכדורגל בספרד.
ב-2006, כשהיה בן 17, קודם לקבוצת המילואים של המועדון, ברצלונה אתלטיק, ששיחקה אז בליגה השלישית.
ברצלונה ב' ירדה בסוף עונת 2006/2007 לליגה הרביעית, ובעונה הבאה, עם ז'וזפ גוארדיולה כמאמן, עזר בוטיה לקבוצתו לשוב לליגה השלישית.
בקיץ 2008 הפך גוארדיולה למאמן הקבוצה הבוגרת של המועדון, והחליפו בברצלונה ב' לואיס אנריקה.
עמו נהיה בוטיה שחקן קבוע בהרכב הקבוצה ובמהלך עונת 2008/2009 ערך 27 הופעות בהן הבקיע פעמיים.
ב-14 ביולי 2009 הושאל בוטיה לספורטינג חיחון, קבוצה נוספת מהליגה הספרדית למשך עונה, אותה אימן מנואל פרסיאדו.
במהלך עונת 2009/2010 שיחק בעקביות בהרכבה, הוא שותף ב-26 משחקי ליגה ועזר לקבוצתו להישאר בליגה הראשונה.
בקיץ 2010 עבר באופן מוחלט לחיחון והוא חתם במדיה על חוזה לארבע שנים, כשלברצלונה יש זכות ראשונים על החתמתו מחדש במדיה.
בעונת 2010/2011 המשיך לשחק בתדירות גבוהה בחיחון.
ב-12 בספטמבר הבקיע את שערו הראשון בליגה הראשונה, בניצחון 2-0 על מיורקה.
בסך הכול השתתף ב-28 משחקי ליגה לאותה עונה והוא סייע לקבוצתו להגיע למקום ה-10. בעונת 2011/2012 סבלה חיחון מחוסר יציבות, היא החליפה את פרסיאדו בחבייר קלמנטה באמצע העונה, ולבסוף היא ירדה לליגה השנייה.
בוטיה, שהופיע ב-34 משחקי ליגה במהלך העונה, כבש שער אחד לזכות קבוצתו, אך גם שני שערים עצמיים לחובת קבוצתו, בתיקו עם ריאל סרגוסה ב-6 בנובמבר 2011 ובהפסד 4-0 לוולנסיה ב-12 בפברואר 2012.
בקיץ 2012 עזב בוטיה את חיחון ועבר לסביליה, שם הופיע כשחקן הרכב ומחליף לסירוגין.
את שערו הראשון במדיה כבש בשמינית גמר הגביע הספרדי ב-12 בדצמבר, אז ניצחה סביליה את מיורקה ועלתה לרבע הגמר.
הוא עזר לקבוצתו להגיע לחצי הגמר, שם הודחה על ידי אתלטיקו מדריד.
את שערו הראשון והיחיד במדי סביליה בליגה כבש במשחק נגד קבוצת נעוריו, ברצלונה, שניצחה 2-1 ב-23 בפברואר 2013. בעונה זו, בה סיימה סביליה במקום ה-9 בליגה, פתח בוטיה בהרכב 14 פעמים ונכנס כמחליף ב-4 משחקים נוספים.
בעונת 2013/2014 הוא ושני חבריו לקבוצה מנו דל מורל ומירוסלב סטבנוביץ' הושאלו מסביליה לאלצ'ה, שעלתה מהליגה השנייה עונה לפני כן.
בוטיה פתח ב-33 משחקי ליגה באותה עונה ועזר לה להישאר בליגה הראשונה בכך שהיא סיימה במקום ה-16, נקודה מעל אוסאסונה שבמקום ה-18.
לאחר ששב מהשאלתו, ב-1 באוגוסט 2014, הצטרף בוטיה לאולימפיאקוס וחתם על חוזה ל-4 שנים.
בעונתו הראשונה בקבוצתו החדשה היה חלק מזכייה בדאבל - זכייה באליפות יוון ובגביע היווני באותה עונה.
הוא השתתף ב-17 משחקי ליגה, בהם כבש פעם אחת.
הוא הופיע במדי הקבוצה בליגת האלופות ואף כבש שער בהפסד 3-2 ליובנטוס ב-4 בנובמבר, אך אולימפיאקוס סיימה במקום ה-3 בשלב הבתים, משם עברה לליגה האירופית והודחה על ידי דניפרו דניפרופטרובסק כבר בשלב 32 הגדולות.
ב-29 בספטמבר 2015 עזר לקבוצתו לנצח 3-2 את ארסנל בליגת האלופות, אם כי פעם נוספת היא סיימה את שלב הבתים במקום ה-3. ב-25 באוקטובר הבקיע צמד ראשון בקריירה שלו, בניצחון 2-1 על אטרומיטוס.
ב-10 בפברואר 2009 ערך בוטיה את הופעת הבכורה במדי נבחרת ספרד עד גיל 21, במשחק ידידות מול .
במאי אותה שנה השתתף עם נבחרת ספרד עד גיל 20 באליפות העולם לנוער.
הוא פתח בשני המשחקים הראשונים בשלב הבתים, בהם ניצחה ספרד והבטיחה את עלייתה לשמינית הגמר.
באוגוסט 2011 זומן על ידי ויסנטה דל בוסקה לסגל נבחרת ספרד הבוגרת, לקראת המשחקים מול ו, אך הוא לא לקח חלק במשחקים.
בקיץ 2012 ייצג את מדינתו באולימפיאדת לונדון והוא פתח בשני משחקים בשלב הבתים, נגד נבחרות ו, אך נבחרתו הודחה כבר בשלב זה לאחר שהפסידה להונדורס ול וסיימה בתיקו עם מרוקו.
נבחרת ספרד עד גיל 21
אלברטו גרסיה אספה מנה (בספרדית: Alberto García Aspe Mena; נולד ב-11 במאי 1967 במקסיקו סיטי) הוא כדורגלן עבר מקסיקני ששיחק בעמדת הקשר.
גרסיה אספה שיחק לאורך כל הקריירה בליגת העל המקסיקנית, בה זכה בשלוש אליפויות עם שתי קבוצות שונות, למעט קדנציה קצרה בריבר פלייט הארגנטינאית.
הוא מהכדורגלנים הבולטים של נבחרת מקסיקו בשנות ה-90. הוא ערך במדיה מעל למאה הופעות בינלאומיות, ואף הוביל אותה כקפטן במונדיאל 1998, שהיה אחד מתוך שלושה טורנירי מונדיאל בהם השתתף.
גרסיה אספה החל את הקריירה במחלקת הנוער של אוניברסידד נסיונל.
ב-1984, כשהיה בן 17 בלבד, החל גרסיה אספה לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון, והשתלב במהרה בהרכב הקבוצה.
לשיא הצלחתו במועדון הגיע תחת המאמן מיגל מחייה ברון, שהגיע לקבוצה ב-1988. יחד עם ברון, זכתה הקבוצה בגביע CONCACAF לאלופות 1989, ושנתיים אחר כך, בעונת , זכתה באליפות מקסיקו, לאחר ניצחון בגמר פלייאוף כפול מול קלוב אמריקה.
עבור גרסיה אספה הייתה זו עונה אישית מוצלחת.
הוא רשם ארבעים הופעות בליגה, וכבש 11 שערים בדרך לזכייה בתואר.
עונה זו הייתה האחרונה של גרסיה אספה במדי פומאס, וממנה עבר לשחק בנקקסה.
גרסיה אספה השתלב במהרה בקישור הקבוצה והיה דומיננטי גם בחלק ההתקפי ובכיבוש השערים, כשהחל מעונת ובמשך שלוש עונות כבש מספר דו-ספרתי של שערים.
בעונת , תחת המאמן מנואל לפואנטה, זכה גרסיה אספה באליפות השנייה בקריירה, שהייתה הראשונה בתולדות המועדון, לאחר שגברה בגמר הפלייאוף על קרוס אסול.
באותה עונה השלימה נקקסה זכייה בדאבל, לאחר שגברה בגמר הגביע המקסיקני על וראקרוס.
בסיום העונה, לקראת טורניר אפרטורה 1995 בליגת העל הארגנטינאית, הושאל גרסיה אספה לריבר פלייט של המאמן רמון דיאס.
מספר הופעות פושרות של גרסיה אספה במשחקי קדם העונה ועומס של שחקנים איכותיים בעמדה שלו, הובילה למיעוט משמעותי בדקות המשחק שלו.
הוא שותף רק בחמישה משחקים במהלך הטורניר, ובאף אחד מהם לא השלים תשעים דקות, כך שהתקשה להפגין את יכולותיו במדי הקבוצה.
את הטורניר סיימה ריבר במקום השביעי, ועם סיומו בחודש דצמבר של אותה שנה, לאחר כחצי שנה בלבד, חזר גרסיה אספה למקסיקו ולקבוצתו הקודמת נקקסה.
החזרה לנקקסה התבררה כמוצלחת עבור גרסיה אספה.
על אף שהחמיץ את חודשי פתיחת העונה, חזר גרסיה אספה לשחק באופן קבוע בקישור הקבוצה, ובסיום העונה זכה עמה באליפות שנייה ברציפות, לאחר שהכניעה בגמר הפלייאוף את אתלטיקו סלאיה.
בעונת התפצלה הליגה המקסיקנית לטורניר אינביירנו הפותח את העונה, וטורניר וראנו הסוגר אותה.
באותה עונה גרסיה אספה העפיל עם הקבוצה לגמר הפלייאוף בטורניר האינביירנו, ולחצי גמר טורניר הווראנו, ובסך הכול כבש 16 שערי ליגה באותה עונה ב-35 הופעות - שיא קריירה אישי.
לאחר אותה עונה עבר גרסיה אספה לקלוב אמריקה, מהמעוטרים שבמועדוני מקסיקו, ועל אף שהשתלב היטב בקבוצה לא הצליח גרסיה אספה לזכות עמה בתארים.
ב-1999 עבר לשחק בפואבלה, במדיה פרש ממשחק פעיל בשנת 2002, בגיל 35.
גרסיה אספה החל את דרכו הבינלאומית בנבחרות הצעירות של מקסיקו.
הוא ייצג את מקסיקו בגביע העולם עד גיל 20 שנערך בברית המועצות ב-1985, ובו הודחה מקסיקו ברבע הגמר.
גרסיה אספה היה המקסיקני היחיד מתוך משבעה שחקנים שונים שכבשו שלושה שערים באותו טורניר, וחלקו את תואר מלך השערים.
גרסיה אספה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מקסיקו הבוגרת ב-26 באפריל 1988, בניצחון 4-1 על במשחק ידידות, תחת המאמן מריו ולארדה - אותו מאמן שהעלה אותו לבוגרים באוניברסידד נסיונל ארבע שנים קודם לכן.
גרסיה אספה אף כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת באותו משחק.
בעקבות סיום דרכו של ולארדה בנבחרת שנה אחר כך, נפסקה הקריירה הבינלאומית של גרסיה אספה לשנתיים, בהם לא הופיע כלל בשורות הנבחרת.
הוא ערך שלוש הופעות בתוך חודשיים בשנת 1991, אך שוב לא זומן לנבחרת במשך כשנתיים, ולמעשה הפך לבורג מרכזי בנבחרת החל משנת 1993, עם הגיעו של המאמן מיגל מחייה ברון לתפקיד המאמן.
הוא היה חלק משמעותי מטורניר מוקדמות מונדיאל 1994 שנערך באותה שנה, וכבש במהלכו שלושה שערים בחמישה משחקים.
בקיץ של אותה שנה זומן גרסיה אספה לסגל מקסיקו לקראת קופה אמריקה 1993 באקוודור.
גרסיה אספה שיחק בכל ששת משחקיה של מקסיקו בטורניר.
מקסיקו התקשתה בשלב הבתים ולא הצליחה להשיג ניצחון, אך העפילה לרבע הגמר מהמקום השלישי.
בשלב זה מול כבש גרסיה אספה צמד שערים שסייע לנבחרתו להעפיל לחצי הגמר עם ניצחון 4-2. בחצי הגמר גברה מקסיקו על המארחת , אך סיימה את הטורניר במקום השני לאחר שנכנעה בגמר ל.
גרסיה אספה זומן על ידי מחייה ברון לסגל מקסיקו למונדיאל 1994 בארצות הברית.
הוא לא שותף בהפסד ל 1-0 במשחק הראשון, אך חזר להרכב בניצחון 2-1 על במשחק השני, ובמשחק מול שהסתיים בשוויון 1-1 והעניק למקסיקו את המקום הראשון בבית.
בשלב שמינית הגמר פגשה מקסיקו את אחת מהפתעות הטורניר, .
בדקה השישית העלה חריסטו סטויצ'קוב את הבולגרים ליתרון, אך גרסיה אספה כבש בפנדל את השוויון בדקה ה-18, תוצאה שנשמרה עד לסיום ושלחה את המשחק להארכה, ולאחר מכן לדו-קרב בעיטות עונשין.
גרסיה אספה היה הבועט הראשון בדו-קרב, ובעט בעיטה דומה לפנדל שכבש במהלך המשחק בעיטה גבוהה למרכז השער - אך הכדור עלה מעל למשקוף.
בסיום ניצחה בולגריה 3-1 בדו-קרב והעפילה לשלב הבא.
לאחר שהיה שותף למקום השלישי של נבחרתו בגביע המלך פהד 1995, ואף כבש בדו-קרב הפנדלים מול במשחק על המקום השלישי.
לאחר טורניר קופה אמריקה 1995, שגם בו היה גרסיה אספה שותף, הגיע לנבחרת המאמן בורה מילוטינוביץ'.
תחת המאמן החדש זכה גרסיה אספה בתואר הראשון שלו עם הנבחרת, גביע הזהב 1996.
ב-1997 הגיע לנבחרת המאמן מנואל לפואנטה, בסיום הקדנציה שלו כמאמן נקקסה, בה שיחק אז גרסיה אספה.
לפואנטה העניק לגרסיה אספה את סרט הקפטן של הנבחרת בטורניר מונדיאל 1998 בצרפת.
גרסיה אספה פתח בהרכב הנבחרת בכל ארבעת משחקיה בטורניר.
במשחק השני של שלב הבתים מול , כבש גרסיה אספה בדקה ה-55 בפנדל שער שצימק את התוצאה ל-2-1, בדרך לשוויון 2-2 בסיום.
בכך היה גרסיה אספה לכדורגלן הראשון של נבחרת מקסיקו שכובש בשני טורנירי מונדיאל שונים.
גרסיה אספה ומקסיקו סיימו את דרכם בשלב שמינית הגמר, בהפסד 2-1 ל.
גרסיה אספה היה שותף למקום השלישי שהשיגה מקסיקו בקופה אמריקה 1999. זמן קצר אחר כך נפתח במקסיקו גביע הקונפדרציות 1999, ובו זכתה מקסיקו בתואר לראשונה בתולדותיה.
גרסיה אספה היה שותף לזכייה, אך רשם שתי הופעות בלבד בפתיחת הטורניר.
בקופה אמריקה 2001, תחת המאמן חבייר אגירה, העפיל גרסיה אספה עם נבחרתו בפעם השנייה בקריירה לגמר.
בשלב חצי הגמר, בניצחון 2-1 על , כבש גרסיה אספה בפנדל את שער הניצחון של נבחרתו בדקה ה-67. דקות ספורות לסיום הורחק גרסיה אספה לאחר תיקול חזק על פביאן אסטויאנוף, והחמיץ את משחק הגמר בו הפסידה נבחרתו 1-0 ל.
הטורניר הבינלאומי האחרון של גרסיה אספה היה מונדיאל 2002, אליו זומן על ידי אגירה.
גרסיה אספה לא שותף כלל בשלב הבתים, ורשם את הופעתו האחרונה במדי הנבחרת בהפסד 2-0 ל בשמינית הגמר, כשהחליף 12 דקות לסיום את חרארדו טוראדו.
בסך הכול ערך גרסיה אספה 109 הופעות במדי נבחרת מקסיקו, בהן כבש 21 שערים.
גביע הזהב של CONCACAF: 1996
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםאוניברסידד נסיונלליגת העל המקסיקנית18216537637927281401נקקסהליגת העל המקסיקנית379291428133812ריבר פלייטליגת העל הארגנטינאית50נקקסהליגת העל המקסיקנית1953516קלוב אמריקהליגת העל המקסיקנית338303פואבלהליגת העל המקסיקנית32739122610סה"כ בקריירה534145
אלברטו אסקרי (13 ביולי 1918 - 26 במאי 1955) היה נהג מרוצים איטלקי, שזכה פעמיים באליפות הפורמולה 1. הוא החל את דרכו במרוצי אופנועים ובהמשך עבר להתחרות במגוון מרוצי מכוניות.
אנטוניו אסקרי, אביו של אלברטו היה גם הוא נהג מרוצים.
הוא נהרג בתאונה במהלך הגרנד פרי הצרפתי ב-26 ביולי 1925, כשהוא בן 36. גם בנו נהרג בתאונה שארעה במהלך ההכנות למרוץ ב-26 במאי 1955, וגם הוא היה בן 36 במותו.
אלברטו אסקרי נולד במילאנו, בנו של אנטוניו אסקרי, נהג מרוצים שכיכב בשנות ה-20 בקבוצת אלפא רומיאו.
שבועיים לפני יום הולדתו השביעי נהרג אביו בתאונה שהתרחשה במהלך הגרנד פרי הצרפתי.
הוא החל להתחרות במרוצי אופנועים ובגיל 19 הוחתם כרוכב בקבוצת ביאנקי.
בשנת 1940 התחרה, ביחד עם בן דודו, במרוץ המילה מילייה (Mille Miglia).
השניים התחרו, כשהם נוהגים בדגם אאוטו אביו קוסטרוזיוני 815, רכב המרוצים הראשון שיוצר על ידי אנצו פרארי כעצמאי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, המוסך המשפחתי שהיה בהנהלת אלברטו, העניק שירות לרכבי הצבא האיטלקי.
באותה תקופה הקים יחד עם שותפו, לואיג'י וילורסי, עסק לאספקת דלק לכוחות הצבא ששהו בצפון אפריקה.
הצמד שרד התהפכות שאירעה בנמל טריפולי בעת שהובילו משלוח של משאיות.
בשל העובדה שהעסק שהקים סיפק שירותים לצבא קיבל פטור מגיוס לצבא כלוחם.
לאחר סיום המלחמה החל אסקרי להשתתף בתחרויות כשהוא נוהג במזארטי 4CLT.
בן זוגו לקבוצה היה שותפו העסקי, וילורסי.
הצמד זכה להצלחה רבה במרוצים שנערכו בצפון איטליה ולאסקרי הודבק הכינוי "צ'יצ'ו" (באיטלקית: Ciccio), שמשמעותו "גוץ שמנמן".
בשנת 1946 פורסמו תקנות הפורמולה 1, לקראת האליפות שתוכננה להיפתח ארבע שנים מאוחר יותר.
בתקופת המעבר עד להתחלת האליפות הרשמית השתתף וניצח במגוון תחרויות ברחבי אירופה.
הוא ניצח את הגרנד פרי של סן רמו בשנת 1948, סיים שני במרוץ שנערך בסילברסטון, אנגליה וניצח את הגרנד פרי שנערך בבואנוס איירס בינואר 1949. בעקבות ההצלחה הוחתמו אסקרי ווילורסי בקבוצת פרארי.
באותה שנה זכה בשלושה מרוצים נוספים.
אליפות הפורמולה 1 נפתחה בשנת 1950. אסקרי ערך את הופעת הבכורה באליפות בגרנד פרי מונקו, המרוץ השני בעונה, לצידם של וילורסי וריימונד סומר, צמד נהגי הקבוצה.
את המרוץ סיים במקום השני, אחרי חואן מנואל פנג'יו.
דגם הטיפו 125 של הקבוצה לא היה מספיק חזק בשביל להתמודד עם דגמי האלפא רומיאו ובמהלך העונה הוחלף בדגם ה-275 ולאחר מכן בדגם ה-375 בעל מנוע בנפח 4.5 ליטרים.
הדגם החדש אפשר לאסקרי לנצח את הגרנד פרי שהתקיים בברצלונה, תחרות שלא הייתה חלק מסבב האליפות.
בעונת 1951 ניצח את גרנד פרי גרמניה שהתקיים במסלול הנורבורגרינג ואת הגרנד פרי האיטלקי.
לקראת המרוץ האחרון בעונה דורג במקום השני בפער של 2 נקודות בלבד אחרי פנג'יו.
אסקרי זינק למרוץ מהפול פוזישן, אך בחירת צמיגים לא נכונה אפשרה לפנג'יו לעקוף אותו, לנצח את המרוץ ולזכות באליפות.
אלפא רומיאו, שזכתה באליפות בשנים הראשונות, פרשה מן האליפות לפני עונת 1952. אסקרי פרש ממרוץ האינדינאפוליס 500, בו היה הנהג האירופאי היחיד שלקח חלק.
בהיעדר תחרות לא התקשה לנצח את ששת המרוצים האחרונים של העונה וזכה באליפות הראשונה עבורו ועבור הקבוצה.
רצף הניצחונות נמשך עם שלושה ניצחונות בפתיחת עונת 1953. המשך העונה ניצח שני מרוצים נוספים וזכה באליפות השנייה ברציפות.