tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד לשנת 1713 שרר השקט והכבוד ההדדי בקהילה, אאיליון התכתב ארוכות עם רבים מפוסקי ההלכה הנודעים בדור, ואף העניק הסכמות למי שהיה מראשי מתנגדיו לאחר מכן, רבי משה חגיז, שד"ר ירושלים ששהה בשנים ההם באמסטרדם.
לימים טען חגיז כי היה מודע לשבתאותו של אאיליון אך מחמת כבוד הקהל נמנע מלפרסם זאת.
בחודש סיון ה'תע"ג (1713) פנו פרנסי העיר איזמיר שבטורקיה לפרנסי אמסטרדם בבקשה לגזור שרפה על כתבי ההוגה השבתאי אברהם מיכאל קרדוזו.
מסיבות שאינן ידועות פנו פרנסי איזמיר לפרנסי אמסטרדם ולא לרב העיר, רבי שלמה אאיליון, ואולי מפני שידעו על טיבו השבתאי.
אאיליון ראה בכך משום פגיעה בכבודו, וחיווה את דעתו כי אין בכתבי קרדוזו שמץ פסול, אך הפרנסים לא שעו לו ושרפו את כתבי קרדוזו, ומאז נטרו בליבם חשד שבתאות אודות רבם.
בט' בתמוז תע"ג (1713) הגיע לאמסטרדם הנודד השבתאי המפורסם נחמיה חייא חיון, לאחר הדפסת ספריו בברלין, והתקבל בכבוד בקהילה הפורטוגזית.
רבי משה חגיז פנה באופן בהול לפרנסים והודיעם כי על פי המידע שקיבל משליח ירושלים רבי אברהם יצחקי הרי שחיון הוא שבתאי מוצהר וקיצוני.
הפרנסים פנו לרבי צבי אשכנזי, שהכיר את חיון מימי מגוריו בסרייבו וזה שב על האזהרה מפני חיון.
פרנסי הפורטוגזים דרשו מחיון שלא לצאת מביתו, אך אאיליון נפגע קשות מהצעדים שנעשו שלא בידיעתו ומאחורי גבו, והתייצב בגלוי לצד חיון כאשר הוא מזכה אותו מאשמת השבתאות.
בעיר פרצה סערה עזה, במהלכה פורסמו כתבי פלסתר משני הצדדים ונשלחו איגרות לרחבי אירופה.
פרנסי הפורטוגזים ראו בהתנהגותם של חגיז והחכם צבי חוצפה ועזות כנגד רב הקהילה הפורטוגזית והתייצבו לימינו באופן מוצהר, על מנת להציל את כבוד קהילתם.
אאיליון וראשי הקהל התלוננו בפני רשויות העיר נגד החכם צבי וחגיז ושני אלו נאלצו לעזוב את העיר ללונדון.
במהלך הפולמוס הואשם לראשונה אאיליון בגלוי בידי חגיז בשבתאות.
לאחר שוך הפולמוס עזב חיון את אמסטרדם, וכאשר שב אליה בשנת 1726 רחק ממנו אאיליון וביקשו לעזוב את העיר, כפי הנראה מחשש להתלקחות מחדש של המחלוקת.
למרות זאת נהג אאיליון בחיון כבוד, ובספרו של חיון שהשתמר בכתב-ידו מצויות הערות אוטוגרפיות בכתב ידו של אאיליון.
רבי שלמה אאיליון נפטר באמסטרדם בל' בניסן ה'תפ"ח (9 באפריל 1728).
שָׁלֶם (באוגריתית 𐎌𐎍𐎎) הוא אל השקיעה במיתולוגיה הכנענית, ותאומו של שחר אל הזריחה.
הרכיב "שלם" מופיע בשמות שמיים קדומים ביותר, ובהמשך בשמות אמוריים, למשל בשמות האמוריים ʾiṣī-śalim (יצא־שלם) ʾitūr-śalim (יהפוך־(ל)שלם), ו־mut-śalim (איש־שלם); אף שייתכן שמשמעות הרכיב, לפחות בחלק מהמקרים, היא אחרת (למשל, "חבר").
היצירה מתחילה בכמה קטעים ובהם קריאה למשתתפים, הוראות במה וסצנות מקדימות, וביניהם מופיעה גם קריאה ל"אלים הנעימים [...] והיסמים (היפים)" (כינוי לשחר ושלם, גיבורי העלילה), וכן קריאה ל"לאלים נעימים, גוזרי ים בני ים, יונקי שדי אשרה" (גם הם שחר ושלם).
"שחר ושלם" מופיעים ברשימת אלים בלוח שתוכנו תפילה או תרגיל כתיבה.
בלוח אחר, שבו נכתבו שמות אלים אוגריתיים בטור אחד ותרגומם לאכדית בטור שני, "שלם" האוגריתי תורגם לאכדית כ־.
שם האל שלם מופיע כנראה כרכיב תיאופורי בכתבי אוגרית בשמות 𐎛𐎍𐎌𐎍𐎎 (אִלשלם), 𐎁𐎓𐎍𐎌𐎍𐎎 (בעלשלם), ו־𐎕𐎄𐎖𐎌𐎍𐎎 (צדקשלם), וכן בשמות התאופוריים הפיניקיים 𐤉𐤊𐤍𐤔𐤋𐤌 (יכנשלם), 𐤁𐤕𐤔𐤋𐤌 (בת־שלם) ו־𐤔𐤋𐤌𐤋𐤇𐤉 (שלמלחי).
מקור השם "ירושלים", או במקור "ירושלם" (שם המתועד עוד בכתבי המארות מהמאה ה־19 לפנה"ס), הוא 'ירה-שלם' כלומר: "[העיר ש]יסד שלם", או "העיר שהורתה (נולדה מזרעו של) שלם".
ייתכן אף שהיישוב bît dšulmāni הוא ירושלים עצמה.
כמה שמות מקראיים, במיוחד השמות שלמה ואבשלום (ככל הנראה במקור "אבי־שלום"), בני דוד שישב בירושלים, עשויים גם הם להיות קשורים לאל שלם.
בספר בראשית () מתואר מלכיצדק כמלך העיר שלם וככהן לאל עליון (אביו של שלם במיתולוגיה האוגריתית), וזה מחזק את הקשר בין השם "ירושלם" לשם האלוהות שלם.
הוצע אף שהמזבח של גדעון שנקרא "יהוה שלום" () הוא למעשה מוקדש ליהוה ולשלם.
שלמבו (צרפתית Salammbô) הוא רומן היסטורי שכתב גוסטב פלובר בשנת 1862 ואשר עסק במלחמת שכירי החרב נגד קרתגו במאה ה-3 לפנה"ס, שהועסקו כשכירי חרב במלחמה הפונית הראשונה והתמרדו לאחר שלא זכו לגמולם המובטח.
פלובר ניסה להתחשב בהיסטוריה הידועה, בעיקר מכתביו של פוליביוס, אך ניצל את המחסור בפרטים אודות התקופה, וטווה עלילה אקזוטית, חושנית ואלימה.
חמלקרת ברקה - מדינאי ומצביא קרתגני שהוביל את שכירי החרב לפני המרד
שלמבו - בתו של חמלקרת ברקה וכוהנת האלה תנית
חניבעל - בנו של חמלקרת ברקה
חנון - מצביא קרתגני; דמותו מבוססת על זו של חנון הגדול
שאהאברים - כהן תנית ומורה של שלמבו
מאתוס - מנהיג שכירי החרב הלובים
נאר'האוואס - מנהיג שכירי החרב הנומידים שערק לצד הקרתגנים, ולו מובטחת שלמבו
ספנדיוס - עבד יווני משוחרר העושה בשירותו של מאתוס
לאחר המלחמה הפונית הראשונה, קרתגו אינה מסוגלת לעמוד בהבטחותיה לצבא שכירי החרב שהעסיקה, ואלה תוקפים אותה.
שלמבו, בתו של חמלקרת ברקה וכוהנת האלה תנית, היא מושא אהבתו של מאתוס, אחד ממנהיגי שכירי החרב.
בעזרתו של ספנדיוס, עבד יווני משוחרר, גונב מאתוס את הזאימפ (Zaïmph), רעלה קדושה ומשובצת ביהלומים המעטרת את פסל האלה תנית.
הזאימפ נחשב לקמע של העיר, וכל הנוגע בו מת.
בכך הוא מביא את שלמבו להיכנס למחנה שכירי החרב ולגנוב את הזאימפ בחזרה.
פרק 1, המשתה (Le Festin) - בעת משתה לרגל הניצחון ובהיעדרו של חמלקרת ברקה, מתפרעים שכירי החרב בגנו, ושלמבו מנסה להרגיע את המהומה.
מאתוס מתאהב בה, והעבד היווני ספנדיוס משוחרר ומנסה לפתות את מאתוס להשתלט על העיר.
פרק 2, בסיקה (A Sicca) - שכירי החרב עוזבים את קרתגו ויוצאים לסיקה.
חנון מגיע לסיקה ומסביר להם על הדחיה במועד תשלום שכרם, אך הוא עוזב את המקום כאשר מגיעה בשורה אודות טבח שבוצע ב-300 שכירי חרב שנותרו בקרתגו.
פרק 3, שלמבו (Salammbô) - שלמבו מתפללת והכהן שאהאברים מנחה אותה.
פרק 4, בצל חומות קרתגו (Sous les murs de Carthage) - שכירי החרב צרים על קרתגו.
מאתוס וספנדיוס מתגנבים אל העיר דרך אמת-המים.
פרק 5, תנית (Tanit) - מאתוס וספנדיוס גונבים את הזאימפ.
לאחר מכן נתפס מאתוס כשהוא מנסה להתגנב לחדרה של שלמבו כדי לראות אותה שוב, וחשדה כי בוצעה עבירה מתעורר.
פרק 6, חנון (Hannon) - שכירי החרב עוזבים את קרתגו ומתפצלים לשתי קבוצות ומתקיפים את אוטיקה ואת העיר היפו.
חנון מצליח לכבוש את אוטיקה, אך נסוג עם הגיע תגבורת של שכירי חרב בהנהגת מאתוס.
פרק 7, חמלקרת ברקה (Hamilcar Barca) - חמלקרת ברקה מואשם במפלה.
הוא מתגונן בפני המועצה ומלמד סנגוריה על שכירי החרב, אך יוצא כנגדם לאחר שנוכח בנזק שגרמו לרכושו.
פרק 8, קרב מקאר (La bataille du Macar) - חמלקרת ברקה מביס את שכירי החרב סמוך לגשר מקאר.
פרק 9, בשדה (En campagne) - חייליו של חמלקרת ברקה נלקחים בשבי על ידי שכירי החרב.
פרק 10, הנחש (Le serpent) - שאהאברים שולח את שלמבו כשהיא מחופשת לגנוב את הזאימפ בחזרה.
פרק 11, באוהל (Sous la tente) - שלמבו מגיעה לאוהלו של מאתוס והם מתעלסים.
היא גונבת את הזאמיפ וכאשר היא פוגשת באביה, הוא מבטיח אותה לנאר'האוואס, מנהיג שכירי החרב שערק לצד הקרתגנים.
פרק 12, אמת-המים (L'aqueduc) - שכירי החרב בהנהגת ספנדיוס מנתקים את אספקת המים לקרתגו.
פרק 13, המולך (Moloch) - ילדי הקרתגנים מוקרבים למולך.
חמלקרת ברקה שולח את אחד מילדי העבדים כשהוא מחופש לבנו חניבעל, כדי להציל את חיי בנו.
פרק 14, טומאת הגרזן (Le défilé de la Hache) - הבצורת נפסקת וחמלקרת ברקה מניס את שכירי החרב.
לאחר מכן אלפים מהם נטבחים, וספנדיוס וחנון מוצאים להורג בצליבה.
פרק 15, מאתון (Mâtho) - חגיגות ניצחון בקרתגו.
מאתוס מעונה לפני הוצאתו להורג, ושלמבו הרואה זאת, לוקה בהלם ומתה.
בכך הביא הזאימפ מוות על כל אלה שנגעו בו.
שלמבו (מוסורגסקי) - אופרה לא גמורה מאת מודסט מוסורגסקי
שלמבו (רחמנינוב) - אופרה לא גמורה מאת סרגיי רחמנינוב
שלמבו (רייר) - אופרה מאת ארנסט רייר
שלמבו (פנלון) - אופרה מאת פיליפ פנלון
בסרט האזרח קיין, "האריה של שלמבו" הוא שמה של יצירת אופרה דמיונית
שלמבו (מרודון) - סרט אילם מאת פייר מרודון
שלמבו (גרייקו) - סרט מאת סרג'יו גרייקו
כביריה - סרט איטלקי מ-1914 המתבסס בחופשיות על הרומן
נג'מה, כאתב יאסין מתייחס ישירות לסלמבו כמודל (עמ' 149 בתרגום לעברית)
Lone Sloane: Salammbô, נובלה גרפית מאת פיליפ דרוייה
תרגם נחום סלושץ, הוצאת שטיבל ורשה, 324 עמודים, 1922. הודפס שוב בשנת 1930.
תרגם אריה חשביה, הוצאת לדורי תל אביב, 322 עמודים, 1967. הודפס שוב בשנת 1986.
שלמה אבולעפיה (1865, ה'תרכ"ה, ביירות – 15 בפברואר 1909, י"ט בשבט ה'תרס"ט, יפו) היה נצר למשפחת אבולעפיה וממייסדי שכונת אחוזת בית.
שלמה אבולעפיה נולד בביירות (אז באימפריה העות'מאנית) ב-1865, בן ליצחק ולבוליסה.
בנעוריו למד אבולעפיה בבית הספר התיכון הפרטי "תפארת ישראל" שהקים החכם זאכי כהן.
ב-1886 התקבל בהמלצת קרובו, נסים בכר, שהיה מנהלם של בתי־הספר של "אליאנס" בארץ ישראל, משרת מורה לצרפתית ולערבית בבית־הספר של הברון רוטשילד.
עם רכישת אדמות דוראן, עליהן קמה אחר־כך העיר רחובות היה אבולעפיה מהראשונים שהקימו בית במקום.
ב-1892 נישא אבולעפיה לרבקה בת יעקב פרץ פריימן.
בכורו, רפאל אבולעפיה, היה איש גדוד נהגי הפרדות וניל"י ואחר־כך גם מנהלו של בית־החולים "משגב לדך".
ב-1895 עבר עם משפחתו מרחובות ליפו, שם שימש מורה לערבית בבתי־הספר של "אליאנס" ו"עזרה".
מאוחר יותר עקר אבולעפיה משם לשכונת נווה צדק.
את ביתו בשכונה ייעד אבולעפיה לבתו הבכורה, רחל, כדי שישמש לה בית אחרי נישואיה לדוד בית לחמי.
בית זה שימש בית ועד לתרבות (שמואל יוסף עגנון, אז עולה צעיר, שכר את עליית הגג של הבית וכתב שם את סיפורו "תמול שלשום").
בקיאותו של אבולעפיה בשפה הערבית ובמנהגי המזרח הקנתה לו את הכינוי "מוכתר סלים", ועמדה לו אחרי מהפכת הטורקים הצעירים (1909) כאשר הוכרזה חוקה חדשה באימפריה הטורקית, ואבולעפיה התמנה לנציג יהודי יפו בפני השלטון הטורקי וערביי יפו.
אבולעפיה הצטרף לאגודת אחוזת-בית, והיה אחד משישים ושישה בעלי המגרשים הראשונים של מייסדי תל אביב, אך חלה לפני שהספיק לבנות את ביתו בשכונה החדשה שעתידה הייתה לקום.
בגלל מחלתו נסע אבולעפיה להיוועץ ברופא בביירות, שב לביתו ונפטר זמן קצר אחרי כן.
הוא נטמן בבית־הקברות העתיק ביפו ביום כ' בשבט, תרס"ט — חודשיים לפני טקס הגרלת המגרשים לשכונה החדשה.
הבית בחלקה 2 בשכונת אחוזת-בית (כיום רחוב יהודה הלוי 20), שאבולעפיה לא הספיק לבנות, הוקם על ידי אלמנתו רבקה.
אביה של רבקה, ממייסדי ראשון-לציון (ששב לפני כן לפולין) ניסה לשכנע את האלמנה לחזור לוורשה, אך היא מיאנה.
באמצע שנות ה-20 מכרה את ביתהּ, ועברה לגור בבית חדש במערב העיר (כיום רחוב חובבי ציון), שם חייתה עד פטירתה בשנת 1961 בגיל 86.
לרבקה ושלמה אבולעפיה היו שמונה ילדים: רפאל אבולעפיה (מחברי ניל"י), רחל בית-הלחמי, גדעון אבולעפיה, בוסתנאי אבולעפיה, אלישבע ריגלר, יעל בכנר, אבנר אבולעפיה ועליזה שלוי.
"שְׁלַל שָׁרָב" (מוכר גם בשם במילותיו הראשונות: "תם השרב הגדול") הוא שיר עברי שכתב מאיר אריאל, הלחין יהודה פוליקר, וביצע גידי גוב עבור אלבומו "דרך ארץ" (1987).
השיר היה ללהיט, שזכה במקום הראשון במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלי צה"ל לשנת תשמ"ז והפך לאחד המוכרים והזכורים ביותר של גוב.
יהודה פוליקר כתב את הלחנים למרבית שירי האלבום, וכמה מהם נמסרו למאיר אריאל שיחבר עבורם מילים.
על המילה "שלל" (שאינה מופיעה בגוף השיר) סיפר לימים אריאל:
בפזמון החוזר גידי היה שר, [מדגים:] "שָׁה-לה-לה-לי, שה-לה-לה-לי" – כן?
"עם הגב לים, עם הראש לשם"; זה הכתיב לי שהאותיות ש"ל, באיזשהו מקום – של"ל – מתאימות מאוד מאיזושהי סיבה.
בלי שגידי חשב על זה.
אז מזה נשאר "שלל שרב".
שנים לאחר מכן, כאשר השמיע את הדברים לגידי גוב המראיין רז שכניק, ושאלוֹ אם בכך הוא בעצם שותף לא רק לביצוע אלא גם לטקסט, ענה גוב: "לא ממש.
אני חושב שזה יהודה [פוליקר].
תשמע, יהודה – לא דיברנו – הם שרים באנגלית [כלומר: שרים הברות ב'אנגלית' בתהליך כתיבת הלחן] [...] והוא שר: [מדגים:] 'שָׁה-לה-לה-לה-לי, שה-לה-לה-לה-לי'.
השיר נחשב לחידתי, ומשמעותו המדויקת מעולם לא נודעה.
בריאיון הנ"ל נשאל מאיר אריאל: "על מה השיר הזה – על אישה או על תל אביב או על ישראל או על מה?", ועל כך השיב: "גם וגם וגם".
בהופעתו האחרונה במועדון הבארבי בחודש יוני 1999, כחודש לפני מותו, ביצע מאיר אריאל את השיר ובתוך כך ביאר אותו בחידתיות: "זה שיר על תשוקת הסוף.
זה שיר על 'מותק החושך'".
לימים, כשנשאל גוב על משמעותו של השיר, אמר:
זה שיר אהבה תיאורי של מאיר לתרצה [אשתו].
"יאהבוה ציירים/יציירוה שיכורים", "והיא נרדמת בהקיץ".
תשמע, אני לא דיברתי, אני אף פעם לא שואל על מה השיר.
רבים מקטלגים את השיר בתור כזה העוסק באונס, ככל הנראה משום שמילותיו כוללות את המשפטים "עם הגב לים עם הראש לשם, ולא אכפת שכבר יבוא, כך עליה יעבור" ו"לא נלחמת לעצור, לא אכפת לה כבר לגמור, עם הגב לים עם הראש לשם".
יש שהציעו שייתכן כי מילות השיר נכתבו בהשראת רצח נאוה אלימלך.
יהודית רביץ הקליטה גם היא גרסה משלה לשיר, ואף ביצעה אותו בהופעות שלה - עם ובלי גידי גוב.
בשנת 1990 להקת כוורת, שגוב הוא סולנה, ביצעה את השיר בהופעת האיחוד "כוורת חוזרת".
במהלך מלחמת המפרץ (1991), הקוד שרב כבד ציין הרגעה ואפשרות לצאת מהמרחבים המוגנים.
בתחנות הרדיו שידרו לא פעם את השיר לאחר השמעת הקוד כמחווה אסוציאטיבית.
בשנת 1999 ביצע מאיר אריאל את השיר בהופעה בעיבוד יווני קופצני ומשמח את השיר (ייתכן שמתוך כוונה לבלום את הפרשנות שניתנה לשיר על עיסוק באונס).
בשנת 2009 הוציא גידי גוב אלבום אוסף בשם "שלל שיריו", במעין משחק מילים על שם שירו המוכר.
מאז מותו של מאיר אריאל בשנת 1999 נערך על בסיס שנתי אירוע לזכרו ובו שרים זמרים משיריו.
השיר "שלל שרב" מופיע בו כל שנה.
במופע הראשון, שנקרא "עם הגב לים" לפי שורה מהשיר, ביצע את השיר חנן יובל.
יהודה פוליקר, שהלחין את השיר, נוהג לבצע אותו בהופעותיו.
הוא גם ביצע אותו בדואט עם גידי גוב במופע המשותף שלהם ב-1989, ב-2021 ובתוכנית לילה גוב.
להקת אתניקס ביצעה את השיר כחלק מפרויקט "פסקול 70".
בשנת 2020 ביצעה הזמרת נרקיס את השיר כחלק מפרויקט "מצעד שירי גידי גוב" של גלגלצ.
על פי פרשנויות מסוימות, שָׁלֵם היא עיר מקראית, באזור שכם, אליה הגיע יעקב מיד עם חזרתו לארץ ישראל מפדן ארם.
קיומה של עיר זו תלוי בפרשנות פסוק זה בספר בראשית:
מרבית הפרשנים מסבירים שיעקב הגיע לעיר שכם.
את המלה "שלם" הם מפרשים כתיאור מצבו של יעקב באותו זמן.
לדעתם, כלל לא נזכרה כאן עיר בשם "שלם".
אך פרשנים וחוקרים אחרים מסבירים כי מושא הגעתו של יעקב הייתה עיר בשם "שלם".
את הביטוי "שלם עיר שכם" הם מפרשים בדרכים שונות: ייתכן שכלל אין כאן כוונה לרמוז לעיר שכם, ו"שלם עיר שכם" היא צירוף סמיכות שמשמעו "שלם עירו של שכם בן חמור", או שהכוונה לשלם שליד שכם, כלומר להבדיל בינה לבין העיר שלם שבדרום, היא ירושלים.
בימינו מזהים החוקרים את מקומה של העיר שלם עם הכפר סאלם, השוכן מזרחית ("פני העיר") לשכם.
משה זיידל הציע כי שלם היא שם אחר לשילה.
גם ירושלים מוזכרת במקרא מספר פעמים בשם "שלם".
שלמה אביוּ (נולד ב-1939) הוא סופר, משורר ומתרגם ישראלי.
חתן פרס היצירה לסופרים עבריים על-שם ראש הממשלה לוי אשכול לשנת 2007.
שלמה אביו נולד באיזמיר, טורקיה בשנת 1939, לקלרה פסח ולאברהם אביו.
עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1949. בוגר לימודי מזרחנות וערבית מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1966–1971 שימש כמורה לערבית בטבריה, כפר סבא ותל אביב.
בשנים 1970–1980 עבד בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי בירושלים.
במקביל קיים בשנים 1976–1977 סדנה נסיונית ללימודי לאדינו באוניברסיטה העברית.
כמו כן כיהן כחבר הנהלת קרן תל אביב לספרות ולאמנות וחבר מערכת "עתון 77" (1984-1986).
חבר קיבוץ געש משנת 1979.
את שירו הראשון פרסם בכתב העת במערכה.
במשך השנים חיבר שישה כרכי שירה בעברית, וכן תרגם לעברית משפות זרות (כולל אנגלית, ספרדית, קטלנית, לאדינו וטורקית).
בין היתר תרגם מטורקית את הסופר אורהאן פאמוק ומקטלנית את המשורר ז'ואן מרגריט.
בנוסף חיבר רומאן מקורי ומספר קובצי סיפורים קצרים וכתב כתבי ספרות וביקורת לכתבי עת שונים ולמעריב.
אביו קיבל ציון לשבח בתחרות ספרותית בלאס פאלמאס שבספרד, זכה בפרס ראש הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת 2007 וכן בפרס ניסן הרפז לשירה לשנת 2012.
עשב על הסף: שירים (ירושלים: מ' ניומן, תשל"ד 1973)
במראות הצובאות (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ו 1976)
שרשי הים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ט 1979)
אנקת מדרגות (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ם 1980)
צל מוכל (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד 1984)
תעוקת השכבות: שירים (תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ז 1987)
זקיפי אהבה ונטיפים (תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"א 1991)
ניווט בגבעות גורל: שירים (תל אביב: קשב לשירה, תשס"ז 2007)
אהבה לא קלה (תל אביב: קשב לשירה, תשע"ד 2014)
אבק כוכבים, אדם: שירים (תל אביב: ספרי עיתון 77, תשע"ט 2019)
'הזקן שקרא סיפורי אהבה / לואיס ספולוודה (ירושלים: כתר, 1996)
'לדבר צריך לדעת: אל כל אחד, בכל עת ובכל מקום' / לארי קינג עם ביל גילברט (תל אביב: אחיאסף, תשנ"ז 1997)
טיף-טף: סדרה לקטנים / תרגם מספרדית שלמה אביו (תל אביב: עם עובד, תשנ"ז-תשנ"ח) 6 כר'.
הספר השחור / אורחן פאמוק (ירושלים: כתר, 1998)
מעולם לא ראיתי עצמי יווני / ז'ואן מרגריט; בחר, תרגם מקטלנית והוסיף אחרית דבר שלמה אביו (תל אביב: קשב לשירה, תשס"ד 2004)
שיעורים באינטימיות / לואיס גרסיה מונטרו (תל אביב: קשב לשירה, תשס"ו 2006)
מעבורת בים השיש: מבחר מהשירה הטורקית בחדשה / בחר, תרגם, הקדים מבוא והוסיף הערות שלמה אביו (תל אביב: קשב לשירה, 2014)
רבי שלמה בן יוסף אבן אַיוּב (ראשית המאה ה-13, רמון ספרד, גרנדה – ?), מדען, פילוסוף, רופא ומתרגם יהודי-ספרדי שפעל בפרובאנס במאה ה-13.
אבן איוב עזב את ספרד לפני שנת 1240, ועקר לבדרש, שבפרובאנס.
לבקשת חכמי בדרש, תרגם את ספר המצוות לרמב"ם לעברית.
תרגומו של אבן איוב לא נדפס בשלמותו, אך חלקים ממנו ובעיקר הקדמתו לתרגומו נדפסו בידי מהדירי ספר המצוות.
ההקדמה נדפסה בפני עצמה בידי משה שטיינשניידר בכרך ה' של הסדרה "קובץ על יד" (תרנ"ג), עמ' 21–23. בהקדמתו כתב כי תרגם את הספר "אות באות תיבה בתיבה" לבקשת חכמי בדרש, והתנצל על שניגש גם הוא לתרגם את הספר למרות שכבר תרגומוהו אחרים (משה אבן תיבון).
הרב חיים הלר הוכיח שקטעים מתרגומו נכנסו למהדורות ספר המצוות המודפסות המבוססות על תרגומו של אבן תיבון.
תרגומים נוספים של אבן איוב, הם:
ביאורו האמצעי של אבן רושד לספר "השמים והעולם" של אריסטו (ה'י"ט, 1258)
"ספר החרוזים", תרגום של "עיקרי חכמת הרפואה" או "קנון הרפואה" בן 11 הכרכים של אבן סינא, בצורת שיר, עם ביאור (ה'כ"א, 1261)
שני חיבורים קצרים של רבי יונה אבן ג'נאח (1264)
ידועים שני כתבים רפואיים שלו: האחד, שר המשקים: אוסף של משחות, משקאות, סמים, תחבושות ומרקחות.
שלמה (סטיב) ברנר (נולד ב-1953) הוא פרופסור מן המניין לגאוגרפיה, חוקר אקלים, מטאורולוגיה ואוקיינוגרפיה.
כיהן כראש המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת בר-אילן בשנים 2003 עד 2009.
למד לתואר ראשון במטאורולוגיה ואוקיינוגרפיה פיזיקלית בסיטי קולג' של ניו יורק בשנת 1975. המשיך את לימודיו עד קבלת תואר דוקטור במטאורולוגיה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, בשנת 1982.
בין השנים 1980–1985 עבד כחוקר במעבדה הגאופיזית של חיל האוויר האמריקאי.
בשנים 1985–2003 עבד כחוקר בכיר במכון לחקר ימים ואגמים בישראל, ובהמשך מונה למנהל המחלקה לאוקיינוגרפיה פיזיקלית במקום.
מאז שנת 1994 הוא מרצה במחלקה לגאוגרפיה של אוניברסיטת בר-אילן, תחילה כמרצה מן החוץ (1994–2000), בהמשך כפרופסור חבר (2000) והחל משנת 2005 כפרופסור מן המניין.
בשנים 2003–2009 מונה לעמוד בראש המחלקה לגאוגרפיה של אוניברסיטת בר-אילן.
ברנר הוא חוקר פעיל ובולט בתחומי המטאורולוגיה והאוקיינוגרפיה.
במחקריו ניתן מקום נכבד לתיאור התהליכים בכלים ושיטות פיזיקליים ודגש מרכזי להצגה של תופעות באמצעות מודלים מתמטיים וסטטיסטיים.
מחקריו עוסקים בהדמיה ספרתית של האוקיינוס והאטמוספירה, ניתוח של משטרי הזרימה והאקולוגיה של הים התיכון, מפרץ אילת, הכנרת וים המלח.
חיזוי אוקיינוגרפי מבצעי ובחיזוי אקלימי לטווח קצר וארוך.
כמו כן, מחקריו עוסקים בהיבטים הקשורים לשינויי אקלים גלובליים ולתופעת אקלימיות ואוקיינוגרפיות בקנה מידה כלל עולמי.
המאמר דן בהשפעות ארוכות הקצה של התפרצות הר הגעש פינטובו שבפיליפינים שהתרחשה בשנת 1991, על תמותת חלקים גדולים מרקמת שונית האלמוגים במערכת הימית במפרץ אילת, בשנה העוקבת להתפרצות.
החוקרים הראו שתמותת האלמוגים נבעה כתוצאה מפריחה חסרת תקדים של אצות במפרץ אודות לעליית נוטריוניים ממי העומק, כתוצאה משינויים קיצוניים בגובה עמודת הערבול של מי המפרץ (מעל 850 מטרים).
תהליך ערבול קיצוני זה נבע כתוצאה משינויים חריגים בגרדיאנט של שטפי החום בין מי המפרץ לאטמוספירה, אשר נבע מההתקררות העולמית בטמפרטורות, כתוצאה משכבת האפר הגעשי האדירה שעלתה לסטרטוספרה בהתפרצות הפינטובו ושינתה את המאזן הקרנתי בכדור הארץ.
ברנר מלמד קורסים רבים במחלקה לגאוגרפיה-וסביבה באוניברסיטת בר-אילן, הקורסים מבוססים על הרצאות פרונטליות.
מבוא לקלימטולוגיה, מבוא לאוקיינוגרפיה, פגעי מזג האוויר, מטאורולוגיה מלוויינים, הימים בלב המדבר, שינויים גלובליים, סוגיות נבחרות בקלימטולוגיה, שינויי אקלים גלובליים, ושיטות בניתוח נתונים.
פרופ' ברנר נשוי, ואב לחמישה בנים ובת אחת.
שלם כפי שתזרוק הוא מודל תשלום לפי שימוש עבור שירותי איסוף פסולת ביתית.
המשתמשים מחויבים על פי כמות הפסולת בפועל אותה הם הוציאו לאיסוף על ידי הרשות העירונית או חברת האיסוף.
קיימים מספר מודלים המשתנים לפי אזור גאוגרפי וסוג הרשות.
כמות הפסולת נמדדת על פי משקל או נפח כאשר זיהוי היחידות נעשה באמצעות תגיות RFID או שקיות ייעודיות.
שירותי איסוף פסולת המיועדת למחזור או הדשנה בדרך כלל ניתנים בחינם כאשר יש שימוש בשיטה זו.
קיימות שלוש שיטות עיקריות המשמשות בתוכניות שלם כפי שתזרוק:
תשלום מלא: המשתמש משלם מראש עבור כל הפסולת שהוא רוצה שתאסף וזאת על ידי רכישת שקיות ייעודיות בנפחים קבועים.
מחיר השקית מגלם את עלות הפינוי וההטמנה של הפסולת.
תשלום חלקי: הרשות העירונית קובעת מה מספר השקיות או מכלי האשפה אשר ניתן לקבל כשירות הכלול במסגרת תשלום המס העירוני (ארנונה).
משתמש אשר מעוניין להשליך כמות גדולה יותר מהכמות שנקבעה יכול לרכוש אפשרות זאת מהרשות.
תשלום משתנה: המשתמש יכול לבחור את נפח ומספר מכלי הפסולת שיעמדו לרשותו.
כמו כן המשתמש מחליט האם להוציא את מכל הפסולת ביום הפינוי או לא להוציאו.
על ידי כך שולט המשתמש באופן ישיר על גובה החיוב.
השיטה הנפוצה ביותר בתחום פינוי האשפה הביתית היא תשלום קבוע הנגבה כחלק מהמס העירוני.
כל המשתמשים משלמים את אותו הסכום ללא קשר לכמות הפסולת אותה הם מייצרים עבור פינוי.
תחת שיטה זו לא מיוצר כל תמרוץ למשתמש להפחית את כמות הפסולת אותה הוא מייצר.
שלם כפי שתזרוק מבוסס על שני עקרונות מנחים של המדיניות הסביבתית: עקרון המזהם משלם ועקרון חלוקת האחריות.
ניתן לחלק את הגיון התוכנית לשלוש קטגוריות:
תחת תוכנית שלם כפי שתזרוק ניתן להוציא חלק או את כל העלויות המיוחסות לפינוי פסולת מתוך המס העירוני מה שיאפשר חופש ניהול וחופש פיננסי למערך ניהול הפסולת.
באופן כזה ניתן להתייחס לשירותי ניהול הפסולת באותו האופן שמתייחסים לשירותי חשמל או מים המחויבים על פי צריכה בפועל בלבד.
תוכניות שלם כפי שתזרוק הן כלי יעיל בהגדלת הפרדת הפסולת במקור, הפניה של פסולת ממוינת להשבה ומיחזור ומעודדת הקטנת כמות הפסולת בכלל.
התוצאה היא חיסכון באנרגיה כתוצאה מהקטנת סבבי האיסוף, הגדלת ההשבה של חומרים למחזור וקיטון בזיהום כתוצאה מהטמנה ושריפת פסולת במשרפות.
תוכניות שלם כפי שתזרוק מעודדות את היצרנים באופן עקיף לפתח אריזות יעילות יותר כמו גם מוצרים ידידותיים יותר הניתנים למיחזור.
עלויות איסוף הפסולת מתחלקות באופן הוגן יותר בין המשתמשים ולפי פרופורציית כמות הפסולת שהם מייצרים.
"רוכבי חינם" לא יכולים להמשיך ליהנות מסבסוד ההתנהגות שלהם על ידי אחרים וטוענים כי תוכניות שלם כפי שתזרוק מעודדות קיימות קהילתית.
משפחות קטנות, קשישים והורים יחידנים המייצרים פחות פסולת יוכלו לשלם פחות.
גביית תשלום עבור פינוי פסולת עלולה גם לגרום להשלכת פסולת לא חוקית על ידי העברה ממקום אחד למקום אחר (מכל של שכנים), השלכה במקום אסור או שימוש בדרכי פינוי אסורות (כגון שרפה).
בפועל תופעות מעין אלו לא נצפו ברשויות שהופעלה בהן תוכנית שלם כפי שתזרוק בייחוד כאשר הופעל מערך כלי אצירה לאיסוף פסולת למיחזור ולקומפוסטציה.
התנגדות ציבורית ופנים עירונית היא דבר נפוץ בכל מקום בו מנסים לשנות שירות ציבורי מבוסס.
מחלקת הגנת הסביבה של מסצ'וסטס המליצה להפחית את המס העירוני באותו הסכום של גביית מחיר על פינוי פסולת לפי שימוש וזאת כדי שהאזרחים לא ירגישו שהתשלום הוא עלות חדשה נוספת.
אוכלוסיות עירוניות מציעות בדרך כלל איסוף פסולת מצד המדרכה ואוכלוסיות כפריות מציעות איסוף הדורש הבאה של הפסולת לנקודת איסוף מרוכזת.
האיחוד האירופאי כמו גם ארגון הסביבה האמריקאי הוציאו ספרים המנחים כיצד יש ליישם את תוכנית שלם כפי שתזרוק.
תוכניות שלם כפי שתזרוק פועלות בקליפורניה, מישיגן, ניו יורק ווושינגטון כבר מתחילת שנות ה-70, למרות שהעיר סן פרנסיסקו יישמה סוג של שלם כפי שתזרוק כבר משנת 1932. בשנת 2000, 6,000 קהילות בארצות הברית (20%) ו-200 בקנדה יישמו תוכניות פסולת מבוססות תשלום משתמש.
ב-2002 צפון אמריקה פינתה 24 מיליון טון פסולת, כאשר מתוכה 9.5 מיליון טון משויכים לפסולת ביתית.
תוכניות שלם כפי שתזרוק הביאו לירידה שבין 9% ל-38% בפסולת ביתית להטמנה ועלייה של 6% עד 40% בפסולת למיחזור.
אוסטריה הייתה המדינה הראשונה שיישמה תשלום אישי על פסולת בשנת 1945, אולם שלם כפי שתזרוק לא תפס עד לשנת 1980 כאשר מערכות אלקטרוניות יעילות נכנסו לשימוש.
העיר הראשונה באירופה שהכניסה לשימוש מערכת אלקטרונית לזיהוי וחיוב עבור שירותי איסוף פסולת הייתה דרזדן, גרמניה.
בספרד החלו להשתמש במערכות אלו ב-2003. משנת 1991 מדיניות הפסולת האירופאית דרשה כי חלק מהעלות שאינה מושבת באמצעות השבה ומיחזור פסולת ייגבה לפי עקרון המזהם משלם.
ניתן למצוא בכל אירופה יישומים שונים של תוכנית שלם כפי שתזרוק.
לאחר שהוצגה בשנות ה-70, 954 רשויות (30%) ביפן יישמו תוכניות שלם כפי שתזרוק.
עירית טאיפיי (טאיוואן) מפעילה תוכנית לפיה אזרחים וחברות רוכשים שקיות פסולת מודפסות ייעודיות ומשתמשים בהן בלבד לזריקת פסולת.
מערך הפסולת אוסף אך ורק פסולת הנמצאת בשקיות אלו הנקראות "תשלום איסוף פסולת לפי שקית".
תוכנית זו מעודדת שימוש באריזות מתמחזרות שכן אותן ניתן לזרוק לא בשקיות ייעודיות ואין תשלום על איסופן.
כתוצאה מכך ירד נפח הפסולת בעיר ב-30.08% וכמות החומר המושב עלה פי 2.6 משנת 1999. תוכנית שלם כפי שתזרוק מיושמת גם בקוריאה, תאילנד, וייטנאם וסין.
הרב שלמה אבן דנאן (ט' בסיון ה'תר"ח, 10 ביוני 1848– כ"ח בחשוון ה'תרפ"ט, 10 בנובמבר 1928) היה אב בית דין ורבה הראשי של פאס שבמרוקו.
נולד בפאס שבמרוקו לרב משה ולחנה.
אביו היה תלמיד חכם ומחבר ספרי הלכה.
לאחר שהתייתם מאביו, שנפטר בגיל 30 ב-10 ביוני 1857 (י"ח בסיון ה'תרי"ז), גדל אצל סבו, הרב שמואל אבן דנאן.
בתחילה למד אצל אביו ואצל דודו, הרב יצחק אבן דנאן, ולאחר מכן למד אצל הרב אבנר ישראל הצרפתי.
בגיל 16 החל ללמוד את תורת הקבלה, ובגיל 18 לימד תלמוד בישיבה המקומית.
לאחר שנישא לקרובתו סולטנה בת הרב שאול אבן דנאן, הצטרף בגיל 21 לדיונים וההכרעות של רבני פאס.
במטרה לבדוק אפשרות להתיישב בארץ ישראל, בשנת 1875 (ה'תרל"ה) הצטרף לדודו הרב יצחק אבן דנאן לביקור בארץ.
במשך שלושים ושלושה ימים שהו בארץ, וביקרו בכל המקומות הקדושים.
בדרכם עברו באלכסנדריה שבמצרים, שם פגשו את הרב משה פארדו, רבה של אלכסנדריה, ודנו איתו בדברי תורה ופתרו לו שאלה שהתעוררה אצלו בתוספות.
כשחזר לפאס מונה לשמש כגזבר וכפרנס הקהילה, ובמסגרת התפקיד תמך ודאג לעניי העיר.
שלוש שנים שימש בתפקיד זה, עד שהתמנה בשנת ה'תרל"ח לשמש כרב וכדיין של העיר.
את תפקידו ניצל ליצירת קשרים בין קהילות מרוקו וקהילות אירופה, לגיוס כספים לקהילות שונות, ולגיוס דעת הקהל העולמית לטובת הקהילה היהודית בפאס.
בחודש יולי 1879 (תמוז ה'תרל"ט) נבחר לשמש כדיין וכמורה צדק בבית הדין הגדול, וישב בבית דינם של הרב יוסף סירירו, ודודו, הרב יצחק אבן דנאן.
בשנת 1919 (ה'תרע"ט) נבחר בידי השלטונות הצרפתיים לתפקיד דיין בבית הדין הגדול לערעורים שבעיר רבאט, בראשותו של ידידו הרב רפאל אנקווה, בתפקיד זה כיהן כשנתיים.
עקב הקושי שלו לעזוב את משפחתו בעיר פאס, ועל אף יחסי הידידות שהיו בינו לבין חברי בית הדין הרבני, ביקש מהשלטונות לשחררו מתפקיד זה ולהחזירו לפאס.
בחודש ינואר 1921 (שבט ה'תרפ"א), בעקבות פטירת אב בית הדין ורבה של פאס רבי וידאל הצרפתי החמישי, התמנה תחתיו לתפקיד, ושב לפאס.
השלטון הצרפתי העריכו מאוד, חיבב את פסקיו ההלכתיים, ואף העביר דיונים שהוגשו על ידי יהודים מבית המשפט לבית הדין שבראשותו.
כן התייעצו איתו בשאלות שנגעו בענייני הקהילה היהודית, וקיבלו את חוות דעתו.
בתקופה זו התפרסם כאחד מגדולי רבני מרוקו והיה המוסמך היחידי לענייני חליצה, בכל מרוקו.
עד גיל מבוגר למד ופסק בסוגיות המורכבות שיותר שבאו לידו.
תמך בעלייה לארץ ישראל, וגער במי שירדו לגור בחו"ל, בטענה שזה מרפה את ידיהם של העולים.
הלך לעולמו ב-10 בנובמבר 1928 (כ"ח בחשוון ה'תרפ"ט) לאחר מחלה, ונקבר בפאס.
נכדו הוא הרב ציון אבן דנאן ששימש אף הוא כדיין בפאס.
הרב מתתיהו סירירו – דיין ומורה צדק בעיר פאס.
הרב משה בן שמחון – דיין בעיר מוגאדור.
בנו, הרב שאול אבן דנאן - לפנים אב בית דין בעיר מוגאדור ואחר כך כחבר בית דין לערעורים ברבאט ורב ראשי של מדינת מרוקו.
מחבר ספר "הגם שאול", פאס ה'תשי"ט.
בנו, רבי משה אבן דנאן, שהחליפו ברבנות עד לפטירתו בשנת ה'תש"ד.
שו"ת אשר לשלמה - ספר עם הסכמות של הרב חיים חזקיהו מדיני בעל "שדי חמד".
שו"ת בקש שלמה, נדפס על ידי בניו בקזבלנקה, ה'תר"ץ.
שלמה בן אברהם אביגדור (נולד ב-1384) היה מתרגם עברי בן יהדות פרובאנס בסוף המאה ה-14.
בסיוע אביו, אברהם אביגדור, תרגם כבר בגיל 15 את עבודתו של ארנלדוס דה וילה נובה "De Judiciis Astronomiæ" (בתרגום חופשי: חוקי האסטרונומיה) מלטינית לעברית, תחת השם "פנים במשפט".
התרגום עודנו בכתב יד ולא נדפס.
ב-1399 תרגם את המאמר על הספֵירות של יוהנס דה סקרובוסקו לעברית תחת השם "מראה האופנים", הספר נודע גם בשם "ספר האשפירא הגדול".
שלם יהלום (נולד ב-1970) הוא פרופסור במחלקה למורשת ישראל באוניברסיטת אריאל, וחוקר פרשנות התלמוד הבבלי וההלכה בתקופת הראשונים.
שלם יהלום נולד לפרופ' יוסף יהלום ולד"ר שלומית יהלום, בתו של יהודה קיל, למד בישיבת נתיב מאיר ובישיבת הר עציון.
למד לתואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית וכתב עבודת תזה בנושא "בירורים בשאלת רבותיו הפרובנסליים של הרמב"ן", בהנחיית פרופ' ישראל משה תא-שמע.
את עבודת הדוקטורט שלו עשה בהנחיית פרופ' שלמה זלמן הבלין באוניברסיטת בר-אילן בנושא "חשיבתו ההלכתית של הרמב"ן לאור מקורותיו הפרובנסלים".
יהלום נשוי לבלהה – שופטת בית משפט השלום בירושלים, ולהם שלושה ילדים, שחר תמרה ודורי.
פרופסור אשר יהלום הוא אחיו.
יהלום חקר את תורת פרובנס, את רבותיו הפרובנסליים של רמב"ן, את שרידי תורת הראב"ד וראב"י בכתבי הרמב"ן וכן את שאלת היעלמותה של סוגה זו.
מוקד מחקרי נוסף הוא בעלי התוספות – עקרונות העריכה של רבי אליעזר מטוך, את מתודת הפלפול בתוספות רבינו פרץ ואת מהדורות תוספות שאנץ.
בין גירונה לנרבונה: אבני הבניין ליצירת הרמב"ן, יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשע"ג.
יהלום פרסם מאמרים בנושאי מחקרו בכתבי העת פעמים, ציון, סידרא, עלי ספר, תרביץ, שלם, מדעי היהדות ועוד.
שלמה הוא מיני-סדרת טלוויזיה משנת 1997 עבור RAI המספרת את סיפור שלמה מהתנ"ך.
הסרט בוים על ידי רוג'ר יאנג, עם בן קרוס בתפקיד שלמה, ויוויקה איי פוקס כמלכת שבא, אנוק איימה בתפקיד בת שבע ומקס פון סידוב בתפקיד דוד.
הסרט מתחיל עם דוד שעדיין מולך על ישראל.
בניו אדוניה ושלמה הם יריבים עזים משום ששניהם יורשים חוקיים לכס.
אדוניה מאתגר את שלמה למירוץ מרכבות במהלך מסע ציד, בו זוכה שלמה מכיוון שאדוניהו מאבד שליטה על מרכבתו.
שלמה מחזיר את אדוניה שנפצע קשה לירושלים אך פוגש את אבישג בדרך שעוזרת לנסיך.
אדוניה מתאהב באבישג בעוד בת שבע מארגנת לה לעבוד אצל דוד.
אנוק איימה בתפקיד בת שבע
ויויקה איי פוקס בתפקיד מלכת שבא
מקס פון סידוב בתפקיד דוד
מריה גרציה קוקינוטה בתפקיד אבישג
מיכאל קולקין בתפקיד חירם מנפתלי
רבי שלמה אבן מלך היה מחכמי העיר פאס שבמרוקו במאה ה-15 וה-16. נודע בעיקר בשל פרשנותו לתנ"ך בשם "מכלל יופי".
רבי שלמה נולד בערך בשנת ה'ר"מ (1480) בעיר פאס שבמרוקו.
על עיר מולדתו הוא כתב: .
היה מחכמי העיר והקדיש חלק ניכר מזמנו לתלמידיו ולשומעי לקחו.
ניכרת השפעת הסביבה בה חי על הפירוש שחיבר לתנ"ך ועל מטרתו.
בזקנותו היגר לעיר קושטא, על מנת להדפיס בה את ספר הפרשנות שלו לתנ"ך בשם "מכלל יופי".
בהקדמה לספרו הוא מציין כי בתוגרמה ובארצות המערב , אך עם זאת הוא ראה לנכון לחבר את פירושו לתנ"ך גם לתושבי מקומות אלו, משום שלדעתו אין הם עוסקים בתורתו של רד"ק במידה מספקת.
בקושטא היה נחשב לסמכות הלכתית ותשובה הלכתית שלו נדפסה בספרו של רבי תם אבן יחיא.
הספר מכלל יופי הוא מעין אנציקלופדיה לחקר ופרשנות המקרא.
הוא ליקט לתוכו פירושים על הכתובים, לפי סדר התנ"ך, מתוך שלושים ותשעה חיבורים של גדולי המדקדקים והפרשנים, אותם מנה בסוף הספר.
בנוסף, הוא העיר על שרשי המילים, הנטיות והפעלים.
מקורותיו העיקריים הם ספרי רבי יהודה חיוג', רבי יונה אבן ג'נאח, רבי אברהם אבן עזרא, רבי יוסף קמחי ורבי דוד קמחי.
את המקום המרכזי ביותר הוא נותן לרבי דוד קמחי, לפירושיו ולספריו "המכלול" ו"ספר השרשים", וכך הוא כתב: .
אבן מלך העיר על חשיבות ספרו בכך שהוא מנגיש את תורתו של רבי דוד קמחי בשפה ברורה ובתמצות, ואף מסדר אותה לפי סדר התנ"ך.
ועל ידי ספרו, כך הוא כתב, יוכלו גם יהודי המגרב, ובפרט אלו שבעיר מולדתו פאס, וכן היהודים שבערי טורקיה, המצטיינים ביותר בלימוד התנ"ך, ליהנות מתורתו של הרד"ק.
ייחודיות נוספת לספר מכלל יופי היא בכך שהוא עוסק בבירור נוסח התנ"ך ובבירור הטעמים והניקוד.
אבן מלך עצמו ראה בכך זכות מיוחדת משום ש"כבר מאות בשנים", כלשונו, לא עסקו החכמים בנושאים אלו.
לספר "מכלל יופי" הייתה השפעה ניכרת על לימוד התנ"ך והוא נדפס פעמים רבות.
המדקדק הנודע, רבי ידידיה שלמה נורצי, מחבר הספר "מנחת שי", מביע בהקדמתו התנצלות על כך שהוא חיבר את חיבורו, על אף .
החל משנת ה'ת"כ נדפס הספר "מכלל יופי" בצירוף הגהותיו והערותיו של רבי יעקב אבנדנה, בהן הוסיף פרשנות על כתובים שאבן מלך התעלם מהם.
הרב חיים שלמה אבן עזרא השני היה רב, דיין ודרשן באזמיר במאה ה-18. מחבר ספר יד שלמה.
נולד לרבי אברהם אבן עזרא, מחבר ספר בתי כנסיות, בנו של רבי שלמה אבן עזרא הראשון.
נודע בחסידותו הגדולה, במהלך הפולמוס על אכילת יוגורט של גויים באזמיר, נטען כי הרב שלמה היה אוכל אותו, לשמע טענה זו, כתב הרב חיים פאלאגי :.
בשנת תקל"ד מונה לדיין בכיר בעיר.
תורתו מובאת אצל גדולי חכמי אזמיר, וביניהם רבי יעקב אלבעלי, רבי אליקים גאטינייו, רבי חיים בנימין פונטרימולי בספרו פתח הדביר, כותב:
נפטר באזמיר בי"א בחשון ה'תקמ"ב (1782).
הגאון הרב רפאל יוסף חזן הספיד אותו.
נישא למרת ששבונה, בתו של הרב אברהם אבן גבאי, שהאריכה ימים אחרי בעלה.
בניהם היו הרבנים יהודה (נפטר בה'תק"ע) ואברהם.
יד שלמה (שאלוניקי תקפ"ו) - דרושים: חמישה דרושים לשבת תשובה, שישה דרושים לשבת הלבשה, חמישה לשבת זכור, ארבעה דרושים לשבת הגדול, שבעה דרושים לשבת כלה, דרוש להכנסת ספר תורה, שני דרושים לנישואים - לנישואי אחיו, הרב משה, בכסלו התקי"ז ולנישואי בן אחותו.
וכן דרושים להספד, וביניהם לרב חיים אבולעפיה בה' באדר ה' התקל"ה, לרב מאיר נחום, לרבי יעקב אלבעלי, לאביו, לרב אהרן אלפנדרי ולחמיו.
לספר הסכימו רבני אזמיר, הרב דוד אמאדו והרב רפאל אשכנזי, שגם השתדל אצל גבירי העיר להוזיל מכספם כדי להוציא את הספר לאור.
את הספר הוציא לאור הרב אברהם אשכנזי.
חלקים מתוך ספר בתי כנסיות של אביו: בית אבטינס על אופן עשיית הקטורת ובית מטבחייא על מעשה הקורבנות.
הרב שלמה אבן חיים (סביב ה'תר"כ, 1860 - כ"ה טבת ה'תרפ"ז, 30 בדצמבר 1926) היה דרשן, פייטן, פוסק הלכה ואב בית הדין ורבה של מרקש.
פעל במחצית הראשונה של המאה העשרים.
נולד במרקש לאביו רבי יעקב שהיה מדייני העיר.
נשא את זוהרא בת משה הלוי.
ידוע כי היו לו לפחות ארבעה בנים ובת.
לא יאוחר משנת ה'תרנ"ו, נמנה בין חכמי העיר.
שימש בדיינות בבית הדין שבראשות הרב שלמה אסבאג השני, ולאחר מכן בראשות הרב רפאל יוסף חרוש והרב יעקב טולידאנו.
בשנת ה'תרפ"ב, פרש האחרון מבית הדין במרקש, ורבי שלמה כיהן כאב בית הדין ורבה של העיר תחתיו.
בשנת ה'תרס"ה, לקה בחולי עיניים.
משכך, נסע לפריז להתרפא שם אצל מומחי הרופאים.
רבי שלמה סיפר, ששהה בפריז שנה שלימה, ולא הצליחו לרפואתו.
רבי שלמה נמנה מבין חברת הפייטנים בעיר והיה חבר בחברת הבקשות של העיר.
רבי שלמה ובית דינו נתנו הסכמות והמלצות שונות לספרים שנדפסו בזמנם.
תמך בארגון הכספים לטובת עדת המערביים בירושלים, ולשם כך התכתב עם הרב יוסף חיים הכהן אב בית דין העדה.
רבי שלמה נפטר במרקש בכ"ה טבת ה'תרפ"ז, והספידו הרב אליהו אבן דנאן, שליח הכולל מהעיר פאס.
הסכמות - נדפסו בספרים שונים.
רבי שלמה אַבִּיטְבּוֹל (ה'ת"ק, 1740 - ה'תקע"ח, 1818) היה פוסק הלכה ופייטן, אב בית הדין ורבה של צפרו בתחילת המאה התשע עשרה.
נולד לרב מימון אביטבול בשנת ה'ת"ק - 1740, בעיר צפרו שבמרוקו.
בילדותו למד אצל אביו שהיה תלמיד של רבי שמואל אלבז מהעיר פאס.
בהמשך למד והוסמך לרבנות אצל רבי שאול ישועה אביטבול מחבר הספר 'אבני שיש', ורבי אליהו הצרפתי מפאס.
בהמשך התמנה לדיין בבית הדין בצפרו, בראשות רבו רבי שאול ישועה.
לצד לימודיו התורניים עסק גם במסחר, ותמך ביתומים ואלמנות.
בהמשך התמנה לגזבר הצדקה וגבה כספי צדקה עבור עניים ותלמידי חכמים בעיר צפרו ובערים נוספות.
בימיו היו בעיר שני תנורים מרכזיים לאפיית לחם ששמשו את כלל הציבור, ונודע לו כי צעירים ערבים מטרידים את בנות היהודים המגיעות לאפות את פתם, ולפיכך פעל כדי להקים תנור נוסף בתוך המלאח בצפרו.
בשנת 1790 התמנה מולאי יזיד לשליט מחוז פאס, החריב את בתי הכנסת וגירש את יהודי העיר ממנה.
בעקבות כך פעל הרב אביטבול כדי לקלוט את יהודי פאס בעיר צפרו ולסייע להם.
בשנת 1792 שלח אגרת ליהודי דדש במדבר סהרה בה חיזק אותם על אומץ רוחם להילחם בגויים שבאו להרגם (האגרת בכתב ידו נמצאה באוסף הרב יעקב משה טולידאנו).
נולדו לו כמה בנים, המפורסם שבהם הוא רבי עמור אביטבול פוסק ודיין בצפרו.
שו"ת 'מנחת העומר', תשובות שלו ושל בנו הרב עמור, ראה אור בשנת 1950. בספר גם מספר פיוטים ממנו.
חידושים על התנ"ך ועל דברי חז"ל מובאים בספר 'חידושים וביאורים' מאת הרב ציון תורג'מן.
פירוש להגדה של פסח, ראה אור גם הוא על ידי הרב ציון תורג'מן.
פירושים על המגילות, קיימים בכתב יד וטרם ראו אור.
ספר 'חזיונות לילה' ובו חלומות שחלם וייחס להם חשיבות תורנית, ספר זה לא ראה אור.
רבי שלמה אביטבול (1832 - דצמבר 1914, כ"ב בכיסלו ה'תרע"ה) היה פייטן שפעל במרקש, מפורסם כמחבר הפיוט יפה ותמה.
נולד לרבי יוסף - דיין במרקש.
לפי שלום אלדר, כמעט ואין מידע על קורות חייו, אך מתוכן פיוטיו ניתן ללמוד שהיה תלמיד חכם הבקי בספרות חז"ל, מעורב עם הבריות וחי את צער הקהילה היהודית בגלות ישמעאל.
את הנקודה האחרונה ניתן ללמוד גם מפיוט שכתב בשם "אורי וישעי" על נס הצלה שלו ושל יהודי המקום משבטים ברברים.
בנו הוא רבי אברהם אביטבול שהיה ראש ישיבה ודרשן.
על מצבתו (1945) של בנו נכתב "בנו של אותו צדיק, החכם השלם והכולל, המשורר הערב והנעים..."
הפיוט שחיבר "יפה ותמה" התפרסם לאחר פטירתו וזכה לביצועים רבים.
נפטר בכ"ב בכיסלו ה'תרע"ה ונטמן בבית הקברות היהודי במרקש.
לאחר פרסום השיר יפה ותמה קברו שופץ על ידי קובי יפרח.
אשתו אסתר נפטרה בכ"ט ניסן תרצ"ו.
הרב אביטבול נודע כפייטן, חיבר תשע קצידות ופיוט אחד.
ה' אדונׅי מה אדיר שמך (אעירה שחר 27)
ידידי אל יה היה משגב לי (שם 77)
דודי למה תישן (שם 78)
אורי לך יחלתי להאזין ידידי (שם 102)
מלך רם יחיד מושל בתחתית ועליה (שם 387)
יפה ותמה תורה תמימה (שיר ידידות, ירושלים, לוגאסי, עמ' תט)
אנא אל נא רפא נא לעדה עניה (שיר ידידות, ירושלים, לוגאסי, עמ' תי)
שלמה (מומו) יחזקאלי (נולד ב־1937) הוא איש ביטחון ישראלי בדימוס, ששירת כקצין מודיעין ועסק במבצעים מיוחדים בשירותי הביון של ישראל.
במהלך כ-30 שנה לקח חלק במבצעי ביטחון בהם לכידת אדולף אייכמן, מלחמת ההתשה, מלחמת יום הכיפורים, וחקירות מבצעיות של שבויים ומחבלים.
לאחר פרישתו תיעד את סיפור חייו בספרי זיכרונות ופרסם רשימות בעלוני מורשת.
נחשף לציבור עם פרסום ספריו "אש בלב" ו"לב שחור לב לבן".
יחזקאלי נולד בחיפה למשפחה ותיקה בארץ ישראל, דור עשירי בארץ.
בני משפחתו היו פעילים בארגוני המחתרות לפני קום המדינה.
לשלמה ארבעה אחים: אבנר, חיים (סגן-אלוף במילואים), זאב (לימים תת-אלוף בחיל הים) וחזי (סגן-אלוף במילואים).
בילדותו גדל בשכונה מעורבת יהודית-ערבית בחיפה, שם רכש שליטה בשפה הערבית והיכרות עם החברה הערבית המקומית.
ב-1955 התגייס במסגרת גרעין נח"ל לנח"ל המוצנח, ובהמשך שובץ כלוחם בחטיבת הצנחנים והשתתף בפעולות תגמול, כולל הפשיטות מעבר לגבולות מצרים וירדן בתקופת פעולות הפדאיון, כמו מבצע א-רהווה וקלקיליה.
במסגרת זו רכש ניסיון מבצעי שסייע לו בהמשך תפקידיו הביטחוניים.
לאחר שחרורו מצה"ל, הצטרף יחזקאלי לקורס לוחמים משותף למוסד ולשב"כ.
לקח חלק במבצע ללכידת אייכמן בארגנטינה ובפעילויות מבצעיות נוספות בזמן שירותו ביחידה.
מלחמת ההתשה ופעילות מודיעינית מבצעית
לאחר שגויס למילואים במהלך מלחמת ששת הימים עבר יחזקאלי ליחידה להפעלת סוכנים של אגף המודיעין (לימים יחידה 504).
לאחר המלחמה השתתף השתתף במרדפים וחקירות מודיעיניות מבצעיות של מחבלים שחדרו מירדן ומסוריה.
במהלך מלחמת ההתשה שירת בגזרת סיני והיה אמון על פעולות מודיעין רבות.
מלחמת יום הכיפורים ופיגוע קריית שמונה
במלחמת יום הכיפורים שירת כסגן מפקד מרחב הצפון ביחידה 504 בפיקוד הצפון.
במהלך המלחמה יצא למשימה בקוניטרה הכבושה, בה חילץ תחת אש מסמכים מודיעיניים חשובים.
במהלך המשימה כמעט נתפס בידי כוחות סוריים.
במהלך הפיגוע בקריית שמונה (1974) נכנס לבניין בו הסתתרו המחבלים וניסה לנהל עימם משא ומתן.
המחבלים ירו לעברו צרור יריות מטווח קצר שלא פגע בו.
במהלך חילופי האש לאחר מכן נפצע קל.
התמודדות עם טרור וחקירת מחבלים
במרץ 1975 היה יחזקאלי מעורב בטיפול ב בתל אביב.
הוא נמנה עם אנשי הביטחון שניהלו משא ומתן עם המחבלים שהתבצרו במלון, בניסיון לשחרר את בני הערובה.
במהלך האירוע סיפק מודיעין חיוני לכוחות הפורצים, שסייע להבאת האירוע לסיום.
בשנות ה-70 המאוחרות היה מעורב בסיכול טרור בינלאומי, כולל מניעת פיגוע במטוס אל על בניירובי בתחילת 1976.
במרץ 1978, לאחר פיגוע כביש החוף היה יחזקאלי בין אנשי המודיעין שניהלו את חקירת האירוע.
במהלך החקירה חשף מידע חשוב שסייע בפענוח הפיגוע ובתגובה הצבאית שבאה בעקבותיו ("מבצע ליטני").
בשנת 1979 השתתף בחקירת המחבל סמיר קונטאר לאחר הפיגוע בנהריה.
יחזקאלי פרש משירות סדיר בשנת 1980, אך המשיך לשרת במילואים ולסייע במבצעים וחקירות מודיעיניות עד לשנות ה-2000. לאחר פרישתו פרסם את ספריו: "אש בלב" (2019) ו"לב שחור לב לבן" (2023), בהם תיאר את חייו ואת מבצעיו, תוך קריאה לאחדות ולחיבור בין קבוצות שונות בחברה הישראלית.
יחזקאלי מתגורר במושבה גדרה, נשוי לעיתונאית יהודית יחזקאלי, ולו משפחה ענפה.
שלמה אהרונסון (13 באוקטובר 1936 – 21 בפברואר 2020) היה היסטוריון, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים וחוקר השואה ישראלי.
היה כתב, מגיש ופרשן בקול ישראל ובטלוויזיה הישראלית.
נולד בתל אביב, בנם של יעקב ובלה אהרונסון.
סבו היה הרב שלמה אהרונסון, רבה הראשי הראשון של תל אביב.
הוא נולד כשנה לאחר פטירת סבו ונקרא על שמו.
בימי לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים היה עורך חדשות בקול ישראל, וכשלמד בגרמניה היה כתב קול ישראל שם.
שימש כתב צבאי ברשת של קול ישראל במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים, וכן היה מנהל החדשות בצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית, כתב רשות השידור ליד הקהילה האירופית בבריסל וכתב גלי צה"ל בוושינגטון.
בנוסף, שימש פרשן בתחנות רדיו וטלוויזיה בישראל ומחוצה לה, ובעיתונות הישראלית, והגיש את התוכניות "הערכת מצב" ברשת ב' של קול ישראל ו"חכמים בלילה" בגלי צה"ל.
ב-1968 התפטר מהטלוויזיה הישראלית ומונה למרצה במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית.
היה מנהל המרכז ללימודים אירופיים, חוקר אורח במכון ברוקינגס בוושינגטון, ראש הקתדרה לחקר השואה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, וחבר מחקר בקבוצת עבודה לדיון בסכסוך הישראלי-ערבי במכון לרמן בניו-יורק, שבין חבריה היו פרופ' רוברט טאקר, פרופ' איתמר רבינוביץ' ופרופ' פואד עג'מי.
שם התוודע לספריו של הפילוסוף ליאו שטראוס ותלמידו אלן בלום.
הוא שקל הקמתו של מוסד מחקר אקדמי ברוח הפילוסופיה של שטראוס בישראל, אך נרתע מן הפרשנות הנאו-שמרנית שניתנה לה בימי הנשיא רונלד רייגן, וביקש שביל זהב בינה לבין חסרונותיה של הסוציאל-דמוקרטיה ואופייה הביורוקרטי ושלטון הוועדים הגדולים בישראל.
היה פעיל באגודה הבינלאומית לפסיכולוגיה פוליטית, עד שאגודה זו ניסתה את כוחה ביישוב הסכסוך הישראלי-פלסטיני בלא ידע היסטורי הכרחי ובהיעדר הכרה שמדובר בסכסוך של זהויות, בסכסוך דתי-תרבותי ובסכסוך טריטוריאלי.
לאחר מכן שימש חוקר אורח בספריית הקונגרס בוושינגטון ובמוזיאון השואה שם, ויועץ לקבוצת העבודה הבינמשרדית לשחרור מסמכי השואה על פי חוק של הקונגרס האמריקאי.
הוא שימש כיועץ היסטורי ליוצרי סרטים דוקומנטריים של הטלוויזיה הגרמנית על ועידת ואנזה ועל ריינהרד היידריך, ושל בי.בי.סי על היטלר והימלר ועל השואה בהונגריה.
ארגן שלושה כנסים בינלאומיים על תיעוד ארכיוני חדש בקשר לשואה וקשיי ההצלה מן השואה, וערך את פרסום תוצאות הכנס הראשון, שיצא בהוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בשם "תיעוד חדש - פרספקטיבות חדשות" בשפה האנגלית.
כיהן כראש מכון שאשא לסמינרים בינלאומיים באוניברסיטה העברית ויזם במסגרתו כנס בינלאומי על "איראן אטומית" ועל "ביטויי ההגירה בספרות ובאמנות".
יצא לגמלאות מהאוניברסיטה העברית ביוני 2007.
אהרונסון היה חבר במועצה האקדמית של המכללה האקדמית תל אביב-יפו.
בבחירות 1981 היה מועמד לכנסת מטעם סיעת תל"ם בראשות משה דיין, ולאחר מכן הוצג כבר פלוגתא של איש השמאל פרופ' זאב שטרנהל בסרט דוקומנטרי ששודר בערוץ הראשון של הטלוויזיה.
התפלמס ברדיו קול חי של בני ברק עם חרדים שתלו בצוואר היהדות החילונית ובעיקר בציונות את עליית הנאצים, וייחסו להנהגת היישוב מחדלי הצלה בתקופת השואה.
בה בעת תרגם לעברית את אופרת הרוק "אוויטה", ששודרה בגלי צה"ל עם יוסי בנאי כצ'ה גווארה, יוסי ידין כחואן פרון, וגילה אלמגור כאוויטה, ויצא לסיבוב הופעות עם הזמרת עדי עציון על שירי ברכט-וייל והנס אייזלר.
באוגוסט 2006 החל לכהן כפרופסור אורח ללימודי ישראל באוניברסיטת אריזונה בטוסון, עד שובו לישראל ביוני 2009. לאחר מכן לימד באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת תל אביב ובמכללה האקדמית תל אביב-יפו.
מדצמבר 2009 שודרה, במסגרת "אקדמיה באלף" ברשת א' של קול ישראל, סדרת שיחות על ספריו בנושא נשק גרעיני במזרח התיכון.
האוניברסיטה המשודרת של גלי צה"ל שידרה החל מדצמבר 2009 סדרה בת שלוש-עשרה תוכניות על מילכוד היהודים בתקופת השואה.
החל באוקטובר 2011 הועלתה באוניברסיטה המשודרת סדרה על מלחמת העולם הראשונה.
שתי הסדרות יצאו לאור כספרים בהוצאת מודן ומשרד הביטחון.
בשנת 2011 המשיך בפרויקט מחקר העוסק בהיסטוריה של הגסטאפו ושירות הביטחון הנאצי, בהסתמך על תיעוד היסטורי בארכיון יד ושם בירושלים ובארכיון הפדרלי בברלין, שנפתח לאחר קריסתן של ברית המועצות ושל גרמניה המזרחית ובעדכון מחקריו על הנשק הגרעיני במזרח התיכון.
כן יזם כנס בינלאומי לרגל יובל המאה של מלחמת העולם הראשונה באוניברסיטה העברית, שהתקיים בתחילת נובמבר 2014.
שלמה אהרונסון נפטר ב-21 בפברואר 2020.
כן פרסם מונוגרפיה על דוד בן-גוריון.
הפוליטיקה והאסטרטגיה של נשק גרעיני במזרח התיכון: ערפול, תאוריה ומציאות, 1948 - 1993, ירושלים, אקדמון, 1994, עודכן ב-2006, נכתב מחדש בכותר נשק גרעיני במזרח התיכון 1948-2012,לאור פתיחת הארכיונים ומקורות מידע אחרים ויצא לאור בשנת 2013.
דוד בן-גוריון, מנהיג הרנסאנס ששקע, שדה בוקר: המכון למורשת בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1999. תרגום מעודכן של הספר לאנגלית יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בנובמבר 2010.
Hitler, the Allies, and the Jews, 2004, ובמהדורת כיס 2006, הוצאת אוניברסיטת קיימברידג' (אנגלית), שזכה בפרס האגודה הישראלית למדע המדינה למחקר הטוב ביותר בשנת 2005, בפרס האגודה הבינלאומית ללימודים גרמניים 2005–2006, ובפרס בוכמן מטעם יד ושם, תשס"ז.
בעברית: היטלר, בעלות-הברית והיהודים, 2006, הוצאת מכון בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב והוצאת הקיבוץ המאוחד - מהדורה מעודכנת לקורא העברי, אוגוסט-ספטמבר 2008.
סבא - או חורים שחורים, הוצאת כרמל, 2006 (ספר אוטוביוגרפי)
מונוגרפיה שלו על לוי אשכול ומלחמת ששת הימים פורסם בנובמבר 2010 בהוצאת Vallentine Mitchell בלונדון.
מסעותיי במדבר האדום ובמדינות הים, הוצאת רסלינג, 2012.
שלמה אהרונישקי (נולד ב-25 ביולי 1947) הוא איש מערכת הביטחון הישראלית והמפכ"ל ה־14 של משטרת ישראל בשנים 2001–2004.
אהרונישקי נולד וגדל בקיבוץ דפנה.
הוא התגייס לצה"ל בשנת 1966 ושירת כלוחם בחיל ההנדסה קרבית ולאחר מכן כקצין.
היה בין מקימי מערך הצליחה ופיקד על בית הספר לצליחה.
במלחמת יום הכיפורים לחם כקצין אג"ם בהנדסה פיקוד הצפון.
בהמשך פיקד על גדוד 601, עמו לחם במבצע ליטני.
שימש סגן מפקד בית הספר להנדסה צבאית וכקצין אג"ם של חיל ההנדסה הקרבית.
בצה"ל, הגיע אהרונישקי לדרגת סגן-אלוף (סא"ל).
בשנת 1981 הושאל אהרונישקי מצה"ל למשטרת ישראל ושימש בה כקצין חבלה ראשי בדרגת ניצב משנה.
במהלך כהונתו בתפקיד זה, כהונה שנמשכה עד שנת 1989, הורחב ושופר מערך החבלה של המשטרה, והוקם בית ספר מקצועי לחבלה.
מערך החבלה של המשטרה עוסק בחבלה וסילוק פצצות וטיפול בחפצים חשודים בסביבה אזרחית.
בשנת 1994 קודם אהרונישקי לדרגת ניצב ומונה למפקד מחוז מרכז.
ב-1996 מונה למפקד מחוז תל אביב וכיהן בתפקיד עד דצמבר שנת 2000.
בינואר 2001 מונה למפכ"ל ה־14 של משטרת ישראל, תפקיד ממנו פרש ב־31 ביולי 2004. בתקופתו חל שיא גל הטרור הפלסטיני של האינתיפאדה השנייה והמשטרה ושוטריה היוו פעמים רבות את קו ההגנה האחרון מפני מחבלים מתאבדים שביצעו פיגועי התאבדות בישראל.
לא אחת מנעו השוטרים אסון כבד כאשר הצליחו להשתלט על מחבל מתאבד ממש לפני שהצליח לפוצץ את עצמו.
הימ"מ - היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור של המשטרה ומשמר הגבול - סיכלה מאות פיגועים בפעילויות התקפיות נגד המחבלים כגון מעצרים, מבצעי "סיר לחץ" (בשיתוף חיל ההנדסה הקרבית) ואף הריגת מחבלים בקרבות.
בשנת 2006 מונה לעמוד בראש ועדת התיאום הלאומית למיגור האלימות ברשויות המקומיות.
תפקיד הוועדה היה להקים מודלים של משטרות עירוניות שבהן ישולבו בעבודה משותפת שוטרים ופקחים עירוניים.
באפריל 2007 הגיש מבקר המשרד לביטחון הפנים דו"ח ביקורת חריף נגד אהרונישקי בגין דיווח לא תקין של ימי החופשה שצבר.
בעקבות הדו"ח, ולאחר שהתברר כי קיבל עם שחרורו בין חצי מיליון למיליון שקל ברוטו עבור 350 ימי חופשה שכביכול לא ניצל, החזיר אהרונישקי מאות אלפי שקלים שקיבל עם שחרורו מהמשטרה.
עם זאת, היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, החליט שאין מקום לפתוח בחקירה פלילית נגד אהרונישקי בעקבות הפרשה.
לאחר פרישתו מהמשטרה הקים אהרונישקי חברה לייעוץ ביטחוני בשם NSP, והוא משמש כנשיאהּ.
החברה מספקת ייעוץ בנושא בטיחות ואבטחת מתקנים, בין השאר לחברות קצא"א, רכבת ישראל, קק"ל ומפעל הפיס.
כמו כן החברה מנהלת מרכז ללימודי ביטחון בשיתוף אוניברסיטת אריאל, ומשתתפת בהכשרת פקחים ומאבטחים.
אהרונישקי משמש יועץ בתחומי הביטחון הלאומי בארץ ובחו"ל, מרצה ומכהן כיושב ראש במספר ועדות בתחום הביטחון הלאומי ומקרי אסון.
בנוסף, הוא משמש כדירקטור חיצוני ביבואנית רכבי BMW קמור מוטורס ובחברות נוספות.
אהרונישקי בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית ומדע המדינה מאוניברסיטת בן-גוריון-מכללת אחווה.
נכון ל-2017 התגורר אהרונישקי בראש העין.
שלמה אוּמבֶּרטו נכון (Umberto Nahon; ו' בתשרי ה'תרס"ו, 4 באוקטובר 1905, ליבורנו, איטליה – ג' בשבט ה'תשל"ד, 15 בינואר 1974, ירושלים) היה ממנהיגי התנועה הציונית באיטליה בתקופה שקדמה להקמת מדינת ישראל.
הוא עלה לארץ בשנת 1939 ובמשך מספר שנים לאחר מכן שימש בשליחויות קרן היסוד והסוכנות בחו"ל.
משנת 1947 היה בישראל וכיהן כיושב ראש ארגון יוצאי איטליה וחבר בוועד הפועל הציוני בין השנים 1951–1964. הוא עבד במחלקה לארגון ולהסברה של הסוכנות היהודית.
שלמה אומברטו נכון נולד בליוורנו בשנת 1905 למשפחה ספרדית שומרת מסורת.
לאחר לימודיו התיכוניים עקר למילאנו לצורך רכישת השכלה גבוהה.
עוד מנעוריו גילה עניין בציונות, ובגיל 18 הקים מועדון תרבות יהודית.
שנה לאחר מכן (בשנת 1924) היה בין מארגני כינוס ציוני בו השתתף קהל מגוון מהקהילות השונות ובהם דמויות מפתח כמו אלפונסו פצ'יפיצ'י, אנצו סרני ואחרים.
הכינוס היה מוצלח והדים ממנו נשמעו למרחוק והוא הוזכר בעיתון הקהילות "ישראל" עוד שנים אחר כך.
כך החלה פעילותו הציונית שנמשכה ברצף באיטליה ובארץ עד לכהונתו כמזכיר הקונגרסים הציוניים שהתקיימו בירושלים כארבעה עשורים לאחר מכן.
לאחר סיום לימודיו, בגיל 23, התמנה לתפקיד המזכיר הכללי של הפדרציה הציונית האיטלקית ובהמשך התמנה גם לסגן נשיא הפדרציה.
במקביל לכך עסק בפעילות פובליציסטית בשבועון שהוציאה הפדרציה, בשם "ישראל" ובמשך כמה שנים היה עורכו.
בשנת 1939 עם יישום חוקי הגזע באיטליה, עלה לארץ עם אשתו אניטה לבית לוי ובתו לאה.
בתם השנייה, שמחה, נולדה בתל אביב.הוא קיבל על עצמו תפקידים מטעם קרן היסוד, של גיוס כספים ונסע לכמה ממדינות אירופה וכן לקונגו הבלגית.
בתקופת שלטון הפשיזם באיטליה הוא היה המקשר בין ראשי הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית לבין ראשי הממשל האיטלקי של מוסוליני.
הוא העביר בין הצדדים מסרים, מהם יכלו לעמוד על כוונות הצדדים.
עוד לפני תום מלחמת העולם השנייה הוא נשלח לרומא להיות נציג הסוכנות שם, הקים שם משרד עליה אשר הסדיר את עלייתם ארצה של הפליטים אשר הגיעו לאיטליה.
בשנת 1947 חזר לארץ ומאז ועד פטירתו היה עובד המחלקה לארגון והסברה של הסוכנות היהודית.
בשנת 1967 פעל להעברתה של המרכבה של מונטיפיורי המוזנחת מחצר בית הספר לאמנות בצלאל בירושלים, לאתר הקבע שלה במשכנות שאננים, ליד טחנת הרוח.
פועלו החשוב של נכון בארץ היה ארגון העברה של ארבעים ארונות קודש ותשמישי קדושה אחרים מבתי כנסת נטושים באיטליה לבתי כנסת בארץ.
לזכרו הוקם "מוזיאון יהדות איטליה ע"ש ש.
נכון" בירושלים, ורחוב נקרא על שמו בשכונת ימין משה בירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים, מונה ד"ר נכון להיות חבר בוועדה לפיקוח על הכותל המערבי והמקומות הקדושים, על ידי הרבנים הראשיים הרב איסר יהודה אונטרמן והרב יצחק נסים.
בשנת 1952 בוצעה ההעברה הראשונה של ארון קודש, ריהוט ותשמישי קדושה מבית כנסת עזוב של הקהילה היהודית בקוניליאנו וֶנֶטו לישראל.
תוכנו של בית הכנסת הזה הוצב בבית הכנסת בירושלים כמנהג בני רומא.
בסך הכול הובאו לישראל כארבעים בתי כנסת, בין השאר מוצבים ארונות קודש מאיטליה במקומות הבאים: היכל שלמה, ישיבת פוניבז', מוזיאון ישראל, בבית הכנסת בקניון מלחה, בעיר כרמיאל, בקריית שמואל הדתית בקריות באזור חיפה, ברמת גן בית הכנסת האיטלקי ע"ש רבי עובדיה מברטינורו ועוד.
העברת ארונות הקודש פסקה כאשר רשויות השלטון באיטליה הגיעו למסקנה כי מקומן של שכיות החמדה של יהודי איטליה הוא בארצם.
תהליך העברת ארונות הקודש היה מורכב, דרש אמצעים כספיים, מומחיות, התמדה וניהול מרכזי.
כל זה היה תחת השגחתו ופיקוחו של שלמה אומברטו נכון.
ארונות הקודש שייכים ברובם עד היום לאוסף מוזיאון יהדות איטליה על שם ש.א.
אישורי הרשות המקומית, ממשל הפרובינציה ורשות העתיקות הממשלתית ברומא.
שרטוט טכני מפורט של הארון, על מנת שניתן יהיה להרכיבו בחזרה בארץ.
השרטוט היה בשיטה האיטלקית ובשפה האיטלקית.
פירוקו של ארון הקודש למרכיבים היסודיים על ידי בעלי מקצוע.
הארונות היו מעץ ישן מצופה לעיתים בזהב ומאבן שיש.
אריזת ארון הקודש בארגזים בצורה שתמנע נזק לחלקי הארון בשל תנודות האוניה על גלי הים.
(למרות הכול היה זה אחד הגורמים לנזקים).
פיקוח על ההובלה ביבשה, העמסה על האוניה, הפריקה וההובלה ליעד הישראלי.
בחירת בית הכנסת בו יורכב הארון.
הרכבת הארון לפי שירטוט (איטלקי ברוב המקרים), תיקון שברים וצביעה היכן שהיה צורך בכך.
ארונות קודש מאיטליה שנמצאים בישראל
שלמה אַבַּס (נולד ב-8 בפברואר 1948) הוא סופר ילדים ישראלי.
אבס נולד בעיר נשר, גדל בשכונת הצריפים שליד בית החרושת (רחוב נרקיסים של היום) ולמד בבית הספר היסודי "בית יהושע" ששכן ליד ביתו.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון בנשר, עבר לירושלים.
הוא בוגר החוג לאנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
אבס החל לכתוב ספרות ילדים בגיל עשרים ותשע.
עד כה ראו אור 170 מספריו, מהם 32 ספרים הם פרי יצירתו כסופר לילדים ואילו 138 הספרים האחרים הם ספרי אגדות, מעשיות, משלים, חידות, ובדיחות שאותם כינס, ערך ועיבד.
בספריו נתקבצו עד היום למעלה 1,200 סיפורים, אגדות, משלים ומעשיות.