tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מין זה התאזרח באמריקה הצפונית ובמזרח אמריקה הדרומית.
מין זה גדל גם כצמח נוי, כצמח אור מלא וחום, עמיד בקרה ובשרב, ורגיש למליחות.
גדל בקרקעות יובשניות עשירות בנוטריינטים בהר, בעמק, בשפלה, ובנד.
הריבוי באמצעות זרעים בסתיו, באמצעות חלוקה בחורף, ובאמצעות ייחורים באביב.
שימושים: בשמן האתרי משתמשים לתיבול מוצרי מזון כגון קינוחים ומשקאות חריפים.
כצמח מרפא שמש מרמר מצוי כבר כעת העתיקה והוא נזכר בכתבי היפוקרטס, 500 לפנה"ס כצמח מרפא.
מאז נודע הצמח כסם משתן, מחזק, ומעורר וטיפול בדרכי הנשימה ועוד.
במחקרים מודרניים במרמר זוהתה תרכובת הנקראת "מרובין" שיש לו פעולה מכייחת - להרחקת ליחה מן הסמפונות, ואף מסדיר הפרעות בקצב פעולות הלב.
השמן האתרי המופק מהעלים מרחיב את כלי אדם ופועל אף הוא כמכייח.
בניסויים בחיות מעבדה נמצא כי חומצת מרובית המוקפת ממין זה גורמת לזירוז הפרשת מיצי מרה.
מרמיטת טרבגן או מרמיטה מונגולית (שם מדעי: Marmota sibirica) היא מין של מכרסם מסוג מרמיטה החיה בטבע בסין (במונגוליה הפנימית ובחיילונגג'יאנג), צפון ומערב מונגוליה וברוסיה (בדרום-מערב סיביר, טובה ובעבר הבאיקל).
היא מצויה גם בהרי אלטאי לצד המין מרמיטה אפורה.
מרמיטה זו מצויה בטבע בסכנת הכחדה לפי הרשימה האדומה של IUCN.
מרמיטה זו בעלת מבנה עגלגל ואורכה מגיע ל-50 עד 60 ס"מ ולמשקל 6 עד 8 ק"ג בקירוב.
היא בעלת פרווה עבה בצבע חום-אפרפר עד חום-אדמדם שהופך לעז יותר באביב ודוהה במשך החורף.
המרמיטה בעלת לסתות גדולות, המהוות הבדל בין הזכרים לנקבות כשלראשונים לסת תחתונה גדולה יותר.
המרמיטות פעילות במשך האביב באזורי הרים גבוהים ממוזגים ויערות בסביבתם והם מתרבים כל שנתיים באזור אפריל.
הם ממליטים מתחת לאדמה בין 4 ל-6 גורים ולעיתים גם 8. הגמילה מאמם נמשכת בין 28 ל-46 ימים.
המרמיטות מכרסמות עשבים שונים ולעיתים גם פירות בשלים.
הם נטרפים בידי סמוריים, עופות דורסים שונים וזאבים.
כמו כן הם ניצודים בידי האדם למאכל ברחבי סין ומונגוליה, דבר שהביא אותם לסכנת הכחדה.
בנוסף הם מפיצות מחלת דבר מסוכנת למי שאוכל אותה.
מרנון-תומאס בוש הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת המגן הימני בהיידנהיים מהבונדסליגה.
בוש הצטרף למחלקת הנוער של ורדר ברמן מהבונדסליגה ב-2007. הוא שיחק בקבוצת המילואים של המועדון, ורדר ברמן II, החל מעונת 2012/2013. ב-24 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ורדר ברמן בבונדסליגה, בתיקו 2–2 נגד הרטה ברלין.
ביוני 2016 הושאל בוש למינכן 1860 מהבונדסליגה השנייה לעונת 2016/2017. בתום העונה ירדה הקבוצה ליגה.
ביוני 2017 חתם בוש על חוזה לשלוש שנים בפ.צ.
בוש שיחק פעם אחת במדי גרמניה עד גיל 15 בשנת 2009.
מרס, ונוס וקופידון הוא ציור שמן על לוח מאת הצייר הבריטי ויליאם אטי, שנוצר בסביבות השנים 1836–1837 והוצג בהאקדמיה המלכותית לאמנויות.
היצירה שייכת לאוסף פיירהאבן שבאחוזת אנגלסי אבי בקיימברידג'שייר, אנגליה.
אטי, שהיה אחד האמנים הוויקטוריאנים הבודדים שהתמקד כמעט לחלוטין בתיאור גוף האדם העירום, צייר דמויות מיתולוגיות ודתיות בסגנון חושני וזוהר המזכיר את עבודות טיציאן ורובנס.
גם כאן הוא מציג את מרס, אל המלחמה, ואת ונוס, אלת האהבה, נושא שהיה אהוב על ציירים מאז הרנסאנס – ובהם בוטיצ'לי בציורו מרס וונוס – והמשיך לשמש השראה לאטי.
בציור נראה מרס, לבוש שריון חלקי, עומד משמאל, בעוד ונוס יושבת מולו כשגבה מופנה אל הצופה, וזרועותיה מחבקות את קופידון.
קופידון, המוצג כילד רך, ממוקם במסגרת קשת אדריכלית.
מבטו הקפוא של מרס, הבוהה למרחק, מעיד כי טרם נשבה בקסמה של ונוס, אף על פי שהופשט מנשקו.
היצירה נחשבת לדוגמה בולטת ליכולתו של אטי לשלב בין מחקר מדוקדק של הגוף האנושי לבין אידיאליזם אמנותי.
היא מבטאת את השקפתו כי "ללב טהור הכול טהור", ואת אמונתו כי תיאור הגוף העירום אינו נועד לעורר גירוי אלא לבטא מוסר ואמת אמנותית.
הציור נרכש לראשונה בשנת 1845 על ידי תומאס רייט ונודע אז בשם The Bivouac of Cupid.
מאז עבר בין כמה אספנים, בהם צ'ארלס אודי, ראלף ברוקלבן, וחברת Lawrie & Co, עד שנקנה על ידי לורד פיירהאבן וניתן לארגון קרן הנאמנות הלאומית למקומות בעלי עניין היסטורי או יופי טבעי.
מרס (או מארס; מלטינית: Mars) היה אל המלחמה במיתולוגיה הרומית, ואחד מהאלים החשובים והמכובדים ביותר בפנתאון האלים הרומי.
כונה גם מאמרס או מאבורס.
מרס היה לפי גרסה אחת בנם של יופיטר, ראש האלים, ושל אשתו יונו.
בגרסה אחרת, היה בנה של יונו מזיווג מיסטי עם פרח אגדי.
אחיהם של אל האש והנפחים וולקן ואלת הנעורים יובנטאס, בעלה של וסטה ומאהבה של ונוס.
אביהם של רמוס ורומולוס (שנולדו לאחר שאנס את ריאה סילביה).
הוא מקביל לאל המלחמה היווני ארס.
החיות המקודשות לו היו זאב ונקר.
הרומאים העריצו את מרס וקראו על שמו מספר דברים:
כוכב הלכת מרס (הקרוי בעברית מאדים).
חודש מרס, או מרץ (מהגייה גרמנית).
יום חגו העיקרי של מרס נחוג ב־1 במרץ.
ברומא היה מקדש ששמו מרס, בו היו שמורות חניתות, אשר לפי המסורת הרומאית היו שייכות למרס.
כשפרצה מלחמה, היה הקונסול מנענע את החניתות הללו, וקורא: "מרס, התעורר נא משנתך" ("Mars vigila").
ברומא היה מחנה צבאי גדול, שנקרא שדה מרס.
מֶרסֶדֶס סוֹסָה (בספרדית: Haydée Mercedes Sosa; 9 ביולי 1935, טוקומאן – 4 באוקטובר 2009, בואנוס איירס) הייתה זמרת ארגנטינאית, הנערצת ברחבי אמריקה הלטינית ובייחוד במולדתה, וכן מוכרת בעולם כולו.
שירתה נבעה משירי העם הארגנטינאים, והיא בלטה בקול הקונטרה אלט העמוק שלה.
דעותיה השמאליות מתחילת דרכה, שירי המחאה שלה וגלותה הכפויה מארצה, הפכו אותה לאחד הסמלים המובהקים של המאבק נגד השלטון הצבאי בארגנטינה.
היא זכתה לכינויים כמו "קולהּ של דרום אמריקה", "הקול של חסרי הקול" וגם "השחורה" ("לָה נֶגְרַה"), בשל שיערה השחור הארוך.
מרסדס סוסה נולדה בשנת 1935 בסן מיגל דה טוקומאן שבצפון ארגנטינה למשפחה ענייה מסטיסית ממוצא צרפתי-אינדיאני (קצ'ואה).
בגיל 14 זכתה, בזכות קולה המיוחד, בתחרות שירים ברדיו, שבה השתמשה בשם הבדוי גלאדיס אוסוריו (Gladys Osorio), והוחתמה על חוזה הופעות לחודשיים.
תקליטה הראשון היה Canciones con Fundamento, אוסף שירי עם ארגנטינאים.
יחד עם בעלה הראשון, מנואל אוסקר מאטוס, ואמנים נוספים, הייתה סוסה בראשית שנת 1963 בין מייסדי תנועת Nuevo Cancionero ("זֶמֶר חדש").
התנועה קראה לפיתוח סגנון זֶמֶר לאומי, חוצה גבולות בין סוגות מוזיקליות, כגון הטנגו (שהיה פופולרי בערים הגדולות) והפולקלור (המקובל בפרובינציות), תוך התחדשות מתמדת והימנעות מהשפעות מסחריות.
סוסה נמנתה עם הבולטים באנשי התנועה, ששלטה במוזיקה הפופולרית בארגנטינה בשנות ה-60 וה-70, והייתה חלק מגל של תנועות "השיר החדש" ברחבי אמריקה הלטינית בתקופה זו.
בשנים הבאות הרבתה להופיע ולהקליט, והרחיבה את הרפרטואר שלה בשירים בעלי משמעות חברתית מכל רחבי אמריקה הלטינית.
הנישואים לבעלה הראשון נמשכו שמונה שנים, ובן זוגה השני היה המוזיקאי Francisco Mazzitelli, שנפטר באופן פתאומי לאחר זוגיות שנמשכה 13 שנה.
בעזרת Mazzitelli נסקה הקריירה שלה.
בשנת 1978, שנתיים לאחר שכת צבאית בארגנטינה תפסה את השלטון, הוזמנה מרסדס סוסה להופיע באולם קטן שנשכר על־ידי סטודנטים באוניברסיטת לה־פלטה, כ־60 קילומטרים מהבירה בואנוס איירס.
כשהחלה לשיר את השיר "כשהאדמה תהיה שלי", פרצו לאולם עשרות שוטרים ועצרו אותה יחד עם עוד 350 סטודנטים.
אירוע זה סימן את תחילת גלותה הכפויה מארצה.
היא סיפרה בריאיון עיתונאי: "איש לא העז להתנקש בי, כפי שאיימו עלי רבות בכל השנים השחורות הללו, אולי כדי לא להפוך אותי לקדושה מעונה.
הם העדיפו להשתמש בנשק ההשתקה.
אסרו על השמעתם של עשרות שירים, אם בשל תוכנם ואם בשל זהותם של הכותבים או המלחינים.
אפילו בשירי אהבה הם מצאו "חומר מתסיס וחתרני".
רשתות הרדיו והטלוויזיה, שבראשן הועמדו אנשי צבא, הפסיקו פתאום להזמין אותי להופעות, והופעלו לחצים על אולמות בבעלות פרטית וציבורית כדי שיחרימו אותי".
היא התמודדה במשך כמה שנים עם איומי רצח כלפיה וכלפי משפחתה, אך סירבה לעזוב את מולדתה.
לבסוף, בעקבות החרם עליה, היא נאלצה לעזוב את ארגנטינה, תחילה לפריז ובהמשך למדריד.
בזמן גלותה היא פרצה את גבולות הארצות דוברות הספרדית, וקצרה הצלחות בארצות־הברית וברחבי אירופה.
בשנת 1983, לאחר נפילת המשטר הצבאי בארגנטינה חזרה מהגלות.
בתקופה זו החלה לשלב בסיבובי ההופעות שלה הופעות אורח של אמנים שונים ושל זמרים וכותבים צעירים, שזכו באמצעותה לחשיפה ראשונה בפני הקהל הרחב.
סוסה הייתה תומכת של הפרוניזם ותמכה בפוליטיקת שמאל במשך כל חייה.
היא התנגדה לנשיאות קרלוס מנם, שכיהן בתפקיד בשנים 1989–1999, ותמכה בבחירתו של נסטור קירשנר, שהפך לנשיא ב-2003. סוסה הייתה שגרירת רצון טוב של אונסק"ו לאמריקה הלטינית ולקריביים.
בשנת 1999 השתתפה סוסה בהפקה של ה"מיסה קריאולה" מאת אריאל רמירז.
השיר שלה Balderrama מופיע בסרט "צ'ה" משנת 2008, בכיכובו של בניסיו דל טורו, על המהפכן הארגנטינאי צ'ה גווארה.
בספטמבר 2009 אושפזה מרסדס בעקבות אי ספיקת כליות, וב-4 באוקטובר נפטרה בבית החולים.
הלווייתה נערכה בקונגרס הלאומי של ארגנטינה, ואלפי אנשים הגיעו מכל רחבי ארגנטינה כדי להיפרד ממנה.
מנהיגים מכל העולם מסרו את תנחומיהם, בהם נשיא ברזיל לולה דה סילבה, נשיא פרגוואי פרננדו לוגו, נשיאת צ'ילה מיצ'ל בצ'לט ונשיא ונצואלה הוגו צ'אווס.
גם אומנים רבים הגיעו, כגון פיירו, ויקטור הרדיה, פז מרטינז ואלחנדרו לרנר, וכן מאמן נבחרת הכדורגל של ארגנטינה באותו זמן, דייגו מראדונה.
ממשלת ארגנטינה הכריזה על שלושה ימי אבל.
סוסה הייתה זמרת מבצעת ולא חיברה את שיריה.
היא שרה שירי עם, כמו גם שירים שנכתבו על ידי מיטב אמני ארגנטינה, למשל גוסטבו לגיסמון.
מרסדס סוסה זכתה לפופולריות רבה בישראל, הן בקרב יוצאי ארגנטינה ואמריקה הלטינית והן בקרב הקהל הרחב.
היא הופיעה פעמים רבות בישראל, ושיתפה פעולה עם אמנים ישראלים, ביניהם: חוה אלברשטיין, שלמה יידוב ודויד ברוזה.
עד סוף שנות השבעים לא הייתה סוסה מוכרת לקהל הישראלי.
היכרות ראשונה הייתה בתוכניות רדיו, בעיקר בגלי צה"ל, לאחר שדובי לנץ התוודע לשיריה והחל משלבם בתוכניות שבעריכתו.
מאוחר יותר הוקדשו לה שלוש תוכניות מיוחדות בעריכתו של שמעון ברק, ואחת מהן שודרה ערב ביקורה הראשון בישראל בשנת 1980. סוסה הגיעה לישראל לראשונה בדצמבר 1980, בעת שחייה בגלות בצרפת, ביוזמתה של אורלי בייגל, לסיבוב הופעות שכוון לקהילת יוצאי דרום אמריקה, היא הופיעה בבנייני האומה בירושלים ובהיכל התרבות בתל אביב.
אורלי בייגל הייתה עולה חדשה ממקסיקו שהכירה את המוזיקה של סוסה, יצרה איתה קשר, וארגנה את בואה בסיוע האמרגן שמואל צמח.
סוסה התארחה בתוכנית יום השישי "שעה טובה" עם מני פאר, שהייתה אז בעלת אחוזי צפייה גבוהים במיוחד.
במהלך התוכנית, היא סיפרה על גלותה ועל הקריירה שלה, וביצעה שני שירים.
בביקור זה גילתה סוסה בישראל קרובת משפחה, דודה-למחצה (הסבא של מרסדס הוא אביה של הדודה) בשם רבקה מוזס.
מוזס, זמרת בעצמה, קתולית במקור שהתגיירה ונישאה ליהודי, מתגוררת בקריית מוצקין, והשתיים נפגשו לראשונה במהלך אותו ביקור.
מוזס מבצעת מאז את שיריה של סוסה בהופעות מחווה, ואף הקליטה אלבום עם ביצועיה לשירים.
בנובמבר 1983 הגיעה סוסה לסיבוב הופעות נוסף בישראל.
בביקור זה שרה על הבמה עם חוה אלברשטיין את השיר "אלפונסינה והים": סוסה שרה בספרדית ואלברשטיין בעברית.
ביוני 1988 שוב הגיעה סוסה להופעות בישראל, והפעם שרה עם שלמה יידוב.
בביקור זה גם השתתפה בערב מחאה במועדון "צוותא" בתל אביב נגד המשטרים הדיקטטוריים בצ'ילה, ניקרגואה וארגנטינה, ערב שאורגן על ידי התאחדות יוצאי דרום אמריקה בישראל.
בספטמבר 1991 ערכה סוסה שתי הופעות בישראל.
בנוסף השתתפה בטקס נטיעת עצים, ביער שניטע לזכר הנעדרים מתקופת הדיקטטורה הצבאית בארגנטינה.
בעת ביקורה בישראל בשנת 1996 ביצעה סוסה עם אביב גפן את השיר "לבכות לך" לזכרו של יצחק רבין, שאותו שילבה גם בהופעתה.
כמו כן הקליטה דואטים עם דויד ברוזה וחוה אלברשטיין.
באפריל 2000 נערך לכבודה טקס באוניברסיטת תל אביב וסוסה מונתה להיות היועצת האקדמית של מכון מרטין פיארו ללימודי מוזיקה פולקלורית בפקולטה לאומנויות ע"ש יולנדה ודויד כץ..
בשנת 2000 הופיעה סוסה בישראל בהיכל התרבות בתל אביב, כשבהופעה השתתפו אומנים ישראלים יוצאי דרום אמריקה: מרסלו זובר, קלאודיו כהן טריקה ופרננדו קנוף.
בהופעה השתתף גם מתי כספי.
באותו ביקור הופיעה גם לאה שבת עם סוסה ב"היכל התרבות", ושרה איתה ביחד את השיר "קומו לה סיגרה" ("כמו הצרצר").
שירה המפורסם "Alfonsina y el mar" תורגם לעברית ובוצע על ידי "הפרברים" בשם "אלפונסינה והים".
אהוד מנור ורחל שפירא תרגמו שירים נוספים שלה, ומיטל טרבלסי מופיעה בתוכנית משיריה המתורגמים בשם "תודה לחיים" (כשם אחד משיריה).
גם המוזיקאי אבישי כהן (נגן הקונטרבס) חידש שיר זה באלבומו "Aurora".
במאי 2001 קיבלה מרסדס סוסה את אות אשת המופת באוניברסיטת חיפה ושרה את שירו של אביב גפן "לבכות לך" ומשיריה.
בשנת 2005 הוציא דויד ברוזה את השיר "Me Muero" ("אני מת"), בביצוע משותף עם מרסדס סוסה.
שיתוף הפעולה המוזיקלי בין השניים החל בשנת 2002, כאשר פנה המפיק הספרדי אלחו סטיבל לדויד ברוזה, וביקש ממנו שישתתף באלבום דואטים לזכרו של המשורר המקסיקני, חיימה סבינס.
השיר 'Me Muero' נכתב על ידי סבינס ועובד על ידי ברוזה, שביקש מסטיבל לצרף לשיר את מרסדס סוסה.
באוקטובר 2008 הגיעה סוסה לישראל בפעם האחרונה לחמש הופעות, במסגרת ערב שנקרא Corazon Libre ("לב חופשי") בליווי תזמורת של שישה נגנים ואורחים.
סוסה הופיעה בין השאר בהיכל התרבות בת"א, בהיכל הקונגרסים בחיפה ובבנייני האומה בירושלים.
בנוסף השתתפה בחגיגות העשור למרכז פרס לשלום.
במשך חייה, הוציאה סוסה עשרות תקליטים:
מרסיר פיליפ "מרס" קנינגהם היה כוראוגרף אמריקני.
היה לאורך שנים שותפו המקצועי ובן זוגו לחיים של המלחין ג'ון קייג'.
לעיתים קרובות מתייחסים אליו בשמו הפרטי מרס.
קנינגהם נולד בסנטרליה, וושינגטון, ארצות הברית.
את הכשרתו הרשמית הראשונה בתחום המחול והתיאטרון רכש קנינגהם במכללת קורניש לאמנויות, שם פגש את ג'ון קייג', שהיה פסנתרן מלווה בשיעורי המחול.
מאוחר יותר עבר לניו יורק ולמד בבית הספר האמריקני לבלט.
בין השנים 1939 ו-1945 שימש כרקדן סולן בלהקת המחול של מרתה גרהם, וחיבר בשנת 1943 כוריאוגרפיה לאופרה "הרוח נשארת", פרי עטו של פול בוולז.
באפריל 1944 הופיע לראשונה בניו יורק בקונצרט סולו עם ג'ון קייג'.
בקיץ של שנת 1953 הקים את "להקת המחול מרס קנינגהם" שהופעותיה הראשונות היו במכללת בלאק מאונטן.
קנינגהם הושפע ממילותיו של אלברט איינשטיין "אין נקודות קבועות בחלל", ופיתח שיטת יצירה הידועה בשם "פעולות המקרה" שאותה עיצב בשיתוף פעולה הדוק עם קייג'.
קנינגהם הושפע אף מזן ומדאדאיזם ויצר בהמשך מספר משפטי ריקוד המתבססים באופן אלאטורי וסריאלי על הטלות קובייה, קלפים או מטבעות לקביעת סדר התנועות, כיוונן בחלל ומספר החזרות על כל תנועה.
פעמים רבות הזמין מוזיקאי שילחין מוזיקה ואמן פלסטי שייצור סביבה חזותית בזמן שהוא מחבר את התנועה.
השלושה עובדים בנפרד ואת התוצר האמנותי ישלבו לראשונה על הבמה בפני קהל.
אף על פי שאחדים ראו זאת כביטול האחריות האמנותית מצד היוצר, קנינגהם נלהב מאוד מתהליכי יצירה המולידים תוצרים אמנותיים שלא היו נולדים בשיתוף פעולה מסורתי.
אין זה אומר, כמובן, שקנינגהם הכתיר כל יצירה שחוברה בתהליך שכזה כיצירת מופת; את אלה שלא צלחו סילק מהרפרטואר ואילו את אלה שכן שיבח כ"תגליות של הצלחה מקרית".
במובן זה, "פעולות המקרה" דומות במידת מה לאלתור, ששימש יוצרים רבים כמקור השראה.
בשנות השמונים לחייו לא היה מסוגל לרקוד, אך עדיין המשיך ליצור כוריאוגרפיות בעזרת תוכנת מחשב ועבד עם הרכבים מוזיקליים שונים (בהם סיגור רוס ורדיוהד) על מנת ליצור פסי-קול לעבודותיו.
קנינגהם היה בצוות המפַתֵּחַ של תוכנת המחשב ליצירת קומפוזיציות בכוריאוגרפיה "Danceforms", אשר נקראה לפנים "Lifeforms".
הטכניקה המפורטת והמובנית של קנינגהם לאימון הגוף בתנועה שמה דגש על כוח ועל קלות תנועה.
יצירותיו של קנינגהם ידועות בדרישות האתלטיות הקשות והכמעט בלת-אפשריות מן הרקדנים.
קניגהם נפטר בביתו שבמנהטן ב-26 ביולי 2009.
מרסדס בנד היא להקת פאנק רוק (Punk rock) ישראלית.
שם הלהקה הוא עיוות של שם חברת הרכב מרצדס-בנץ, והוא נבחר בהשראת מגרש גרוטאות לרכבי מרצדס ששכן בקרבת הסטודיו בו התאמנה הלהקה.
בנוסף, "מרסדס" היה שמה של סבתו של אלעד, נגן הבס של הלהקה באותה תקופה.
הלהקה החלה את דרכה בשנת 1998 בירושלים ובאותה השנה עברה לתל אביב והתחילה להופיע.
הלהקה הוציאה בשנים הראשונות אלבום שנגנז, ובשנת 2003 הושמע הסינגל הראשון ברדיו והאלבום הראשון נמכר בחנויות.
הוא כלל כמה משירי הרוק של הלהקה כמו: "המרסדס", "משנכנס אדר" ו"בואי ונביא לך ת'פאנק".
בשנת 2006 הופיעה הלהקה בפסטיבל בשקל בירושלים.
לאחר הוצאת האלבום הראשון, "מרסדס בנד", עזב את הלהקה הבסיסט אלעד אלחרר.
בתחילת שנת 2007 עזב את הלהקה נגן הגיטרה רונן כוכבי במקביל לסיום הקלטות האלבום השני שלהם, שבאותה עת נקרא "היום שבו איבדתי את משקפי השמש".
את מקומו של רונן כוכבי מילא נגן הגיטרה גיא שמי שמוכר בעיקר מלהקת "אינפקציה".
ההופעה הראשונה עם גיא שמי הייתה במועדון הבארבי וזאת הייתה גם ההופעה האחרונה של אריאל שרבקובסקי.
בשנת 2008 כיכבו חברי הלהקה גל תורן, אורי גת וגיא שמי, בסדרת הטלוויזיה "תעשה לי ילד" ב"הוט 3".
שירי הלהקה שימשו פסקול הסדרה.
בסדרה, את תפקיד הבסיסט של הלהקה גילם ספי אפרתי, שחקן ובסיסט להקת "Blackfield".
במרץ 2009 הוציאה לאור הלהקה את אלבומה השני, "תביאו בירות", בו השתתפו בכתיבת המילים גל תורן ורן מרום, ובכתיבת הלחנים גל תורן וגיא שמי.
בתחילה, ראה אור האלבום במהדורה מוגבלת למכירה בהופעות בלבד, ורק באפריל 2009 הופץ האלבום למכירה בחנויות.
יש הטוענים כי האלבום סימן מחדש את כיוונה המוזיקלי של הלהקה, בהיותו בעל סאונד "כבד" יותר הנוטה לכיוון הרוק ופחות לכיוון ה-funk המוכר מאלבומה הראשון, והוסיף לסגנונה המוזיקלי נופך אגרסיבי ומהיר.
בחודש יולי 2011 יצא האלבום השלישי של מרסדס בנד, "זהות", אלבום זה, שהופק יחד עם יוסי פיין, הוא האלבום הראשון של מרסדס בנד שנכתב ובוצע כולו רק על ידי ההרכב החדש (גיא שמי כגיטריסט ויוני כהן כבסיסט).
באלבום זה ניכר שינוי בסגנון הלהקה עקב השינויים בהרכב.
רוב השירים לא היו בסגנון הפאנק שאפיין את האלבום הראשון ונטו לרוק שהופיע לראשונה באלבום השני.
ב-31 במאי הופץ הסינגל השלישי, "פאטה מורגנה".
ב-30 באוגוסט, לאחר יציאת האלבום הופץ סינגל נוסף בשם "סופי".
לשיר צולם גם קליפ בבימוי קרן חכמה (אשתו של גל תורן).
בדצמבר 2012 הוציאה הלהקה סינגל בשם "אל תבכי ילדונת".
בקיץ 2015, עקב חילוקי דעות בנוגע לסגנון המוזיקלי, עזב גיא שמי את הלהקה.
בסוף העשור השני של המאה ה-21 ניהל את הלהקה אסף גובר, גיטריסט להקת מלכה באיה, שגם הופיע עם הלהקה בתור גיטריסט ליווי ברוב ההופעות.
בינואר 2019 יצא האלבום הרביעי של מרסדס בנד, בשם "מה זה הדבר הזה".
חודש אחר כך פורסם קליפ ראשון לשיר מהאלבום, לשיר "אמא", אשר ביים קובי פלישמן.
בשנת 2020 הוציאה הלהקה במסגרת מיזם "צו השעה" גרסת כיסוי לשיר "האיש שבקיר" מאת יהודה פרדיס, שבוצע בעבר על ידי שמשון בר-נוי וברי סחרוף.
יונתן גלילה - גיטרה (משנת 2016)
מריה דה לאס מרסדס איזבל תרזה כריסטינה אלפונסה, נסיכת אסטוריאס (בספרדית: María de las Mercedes de Borbón; 11 בספטמבר 1880 – 17 באוקטובר 1904) הייתה נסיכת אסטוריאס, יורשת העצר של ספרד בכל שנות חייה, ולתקופה של שישה חודשים בין 1885 ל-1886 הייתה גם המלכה בפועל וראש המדינה.
מרסדס נולדה ב-11 בספטמבר 1880 במדריד כדונה מריה דה לאס מרסדס דה בורבון והבסבורגו-לורנה, והייתה בתם הבכורה של אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד ושל מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של קרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ואליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה.
עם מות אביה בשנת 1885 הייתה מרסדס למלכה בפועל.
אמה הייתה הרה באותה עת.
אילו ילדה אמה בת, הייתה מריה מתמנה להיות מלכת ספרד.
אולם כאשר נולד אחיה, שישה חודשים לאחר מות אביה, היא הפסיקה להיות מלכה, והוא הוכתר כמלך אלפונסו השלושה עשר.
היא חזרה למעמדה כיורשת העצר, בו החזיקה עד יום מותה, אז החליף אותה במעמד זה בנה הפעוט, מכיוון שלאחיה, המלך, טרם היו אז ילדים.
הנסיכה מריה מרסדס נישאה ב-14 בפברואר 1901 לבן-מעמדה, הנסיך קרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות, אחיינו של פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות.
לאחר נישואיו לנסיכה הוא הועלה לדרגת נסיך ספרד.
ב-17 באוקטובר 1904 מתה מרסדס במדריד, בעת לידתה של בתה, לאחר הולדת שני בניה.
ב-14 בפברואר 1901 התחתנה מרסדס עם קרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
איזבל אלפונסה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (1904–1985).
התחתנה עם הרוזן יאן קאנטי זמויסקי.
בעלה של הנסיכה נישא מחדש, ובתו, ששמה היה גם כן מריה דה לאס מרסדס, היא אימו של חואן קרלוס הראשון מלך ספרד לשעבר.
"מרס תורכי" הוא מותחן קומי בבימויו של עודד דוידוף, שיצא לאקרנים בשנת 2001. הסרט מבוסס באופן חופשי על רב המכר של לימור נחמיאס מ-1996 "צבוטותי".
נחמיאס אף כתבה את התסריט לסרט, יחד עם גל זייד, אשר גם משחק בו.
הסרט עוסק בשוטרת סמויה, הנשלחת על ידי מפקדה הנשוי, איתו היא מנהלת רומן, להפיל בפח את אחד מראשי העולם התחתון.
למרות שזכה לשבחי הביקורת, הוא לא הצליח בקופות וההכנסות לא כיסו את עלות ההפקה.
פטריק סרוסי (גל זייד) הוא עבריין הנתון במאסר בית ועומד לדין, שהרשעתו תלויה בעדותם של שני עדים, שמעון פרס (שמוליק קלדרון) ודוד שואשו (צחי גראד), עבריינים אף הם, הנשמרים בידי המשטרה.
פטריק חומק ממאסר הבית, ויחד עם עוזרו, קדוש (אבי מדר), מגיע לביתו של אחד העדים, שואשו, מוציא ממנו מידע בעינויים, ורוצח אותו ואת אשתו, חדוה (הילה סורג'ון פישר).
איה (יעל הדר), שוטרת סמויה, מגיעה לדירה שבה מתגוררים יפתח (תומר שרון) ואחותו שולי (דלית קהן), יחד עם חתולה מופרעת.
שולי חוקרת את האורגזמה הנשית, ועל רקע זה הסתכסכה עם אמו של ארוסה, בוביק.
איה הגיעה לדירתם כדי לתרץ את ביקורה בדירה שמעל, שבה שוהים פטריק וקדוש, ובה היא מטמינה מכשיר האזנה בשערותיו של קדוש.
מפקד מבצע אבטחת העדים, הבלש רב פקד ראובן שכטר (אלון אבוטבול) ושותפתו השוטרת כהן (אופירה רחמים).
ראובן הוא מאהבה הפרוד של איה.
העד הנוסף, פרס, נשמר אישית על ידי ראובן ושוטרים נוספים, ומעביר את הזמן עד למשפט יחד עם האנס ברדוגה (דביר בנדק).
השניים מבלים במשחקי שש בש, כשמפעם לפעם, בלהט המשחק, הם מאיימים זה על זה באקדחים שנתנה להם המשטרה.
ראובן חושש שפטריק ימצא דרך לחסל גם את פרס ולצאת זכאי.
איה, המתוסכלת מיחסו של ראובן, שומטת מגש בזמן שפרס וברדוגה מאיימים זה על זה באקדחיהם, ומהרעש השניים נבהלים ויורים זה בראשו של זה.
פטריק נעצר בעת שניסה להימלט, אך משוחרר משום שכל העדים נגדו מתו.
ראובן, שכועס על איה, מודיע לעו"ד ניסים (נחמן אשכנזי), עורך דינו של פטריק, שיש לו עדה חדשה, איה, שתעיד שפטריק שלח אותה לרצוח את פרס.
איה מגיעה אל פטריק ומציעה לו להיות עדת הגנה, תוך שהיא מאשימה את המשטרה בשלל עבירות נגד פטריק.
כדי להוכיח את נאמנותה, פטריק מטיל עליה לצאת עם קדוש ולרצוח את יפתח, שאותו הם לוקחים בתוך שטיח מגולגל.
איה וקדוש נוסעים עם יפתח לאתר בנייה, שבו הם אמורים לקבור את יפתח.
איה חופרת את הקבר, אך בסופו של דבר הורגת את קדוש, וקוברת אותו בעזרת יפתח.
איה לוקחת את אקדחו של קדוש, מגיעה לביתו של פטריק, ובקרב יריות ביניהם היא הורגת אותו, תוך שהיא מותירה במקום סימנים מפלילים לכך שראובן הוא שהרג את פטריק.
היא מגיעה לביתו של ראובן ומציעה לו לברוח איתה לחו"ל, אך ראובן מסרב.
היא נמלטת לבדה, יחד עם מזוודת מזומנים שלקחה מפטריק, ובמטוס מצטרף אליה יפתח, שנענה להזמנתה.
שחקנ/יתתפקידיעל הדראיה מסטריצ'יאלון אבוטבולראובן שכטרגל זיידפטריק סרוסידלית קהןשוליתומר שרוןיפתחפולי רשףזכריהשמואל קלדרוןשמעון פרסצחי גראדדוד שוואשואופירה רחמיםכהןדביר בנדקברדוגההילה סורג'ון פישרחדווהשי זביבשליח השמחותהילה וידורשליחה רבקה זהראסנת חכיםשירליזהר שטראוסרודיאבי מדרקדושנחמן אשכנזיעו"ד ניסיםבועז דוידוףשליח חוה אלברשטייןאושיק גיגישלומידפנה לויןתובעתיואב נבובוביקדרור סבושוטראבי מוסלשוטר בבית מרקחתהלל פרקשעוקב
בטקס פרסי אופיר לשנת 2000 הסרט היה מועמד ב-12 קטגוריות, ודלית קהן זכתה בפרס לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בסרט זה.
מרסא מטרוח היא עיר נמל בצפון-מערב מצרים ובירת מחוז מטרוח.
העיר שוכנת על חוף הים התיכון, לצד הדרך המובילה מהדלתא של הנילוס ללוב, כ-260 ק"מ מערבית לאלכסנדריה.
דרך נוספת יוצאת מהעיר דרומה, לעבר מדבר לוב.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023, התגוררו בעיר 193,293 בני אדם.
בתקופה התלמאית ובתקופה הביזנטית נודע המקום בשם פראיתוניון (Παραιτόνιον), ובתקופה הרומית נודע בשם פראתוניום (Paraetonium).
בעיר חורבות מקדש המיוחס לרעמסס השני (בערך שנת 1200 לפני הספירה), וכן כנסייה קופטית ובה מספר מערות.
בתקופה הרומית הייתה העיר נמל־סחר חשוב.
בתי קברות גרמני ואיטלקי בנויים על גבעה הצופה לים.
במלחמת העולם השנייה היו ליד העיר בסיסי צבא בריטי.
בהמשך היה הנמל אחד מבסיסי הצי הסובייטי בים התיכון.
העיר נהנית מתיירות פנימית וחיצונית בחודשי הקיץ בשל אתריה ההיסטוריים, חוף ימה ועוד.
מרסדס אודינה (ספרדית: Mercedes Odina; נולדה ב-11 באוקטובר 1959) היא עיתונאית, סופרת, במאית סרטים, ומנהלת אמנות יהודיה-ספרדייה.
מרסדס אודינה היא בעלת תואר שני בתקשורת מה-Universidad autonoma de Barcelona.
היא התחילה את הקריירה בעיתונאות ברדיו מיראמר (Miramar) וב-1985 הצטרפה אל שירותי המידע של הטלוויזיה הספרדית RTVE.
לאחר זמן קצר הפכה לחלק מצוות העורכים של Informe semanal.
בשנת 1989 החלה בבימוי הסדרה התיעודית השנים שחיינו (Los años vividos), תוכנית בעלת עשרה פרקים המציגה סקירה מלאה של המאה ה-20 ב-ספרד והמבוססת על זיכרונם של 250 אישים מהבולטים והמשפיעים במדינה.
התוכנית זכתה בפרס הבינלאומי אונדס (Premios Ondas) בשנת 1992.
בשנת 1991 מונתה לעורכת ומנהלת תוכנית החקירה העיתונאית תיק21 (Dossier 21) בטלוויזיה הספרדית RTVE.
סדרה זו בנויה ממחקרי תעודה עם נושאים הקשורים לאירועי היום ונושאים אקטואליים.
חלק מהתיעודים שיוצרו במהלך תקופה זו, כגון המטרה: להרוג את פרנקו (Objectivo: Matar a Franco), שודרו על ידי ערוצי טלוויזיה זרים שונים והן בפסטיבלים ובתערוכות בינלאומיות.
באוקטובר 1993 מונתה אודינה לדוברת וראש מחלקת התקשורת של משרד המשפטים והפנים של ממשלת ספרד.
בשנת 1995 מונתה לכתבת ועורכת של הטלוויזיה הספרדית RTVE בניו יורק.
בשנת 1997 פרסמה אודינה את ספרה הראשון תאגיד אמריקה (America Sociedad Anonima) ובתקופה שעד 2005 שילבה עם עבודתה כמרצה לתקשורת באוניברסיטת רמון יול של ברצלונה (Ramon Llull de Barcelona) עם כתיבה ספרותית ושתוף פעולה עם תחנות רדיו, טלוויזיה ועיתונים.
באפריל 2005 מונתה אודינה לראש מחלקת תקשורת, שיווק וקידום של אקספו 2008 (Expo 2008) ולאתר כשנה מונתה לראש אגף התוכניות של הטלוויזיה הספרדית RTVE בברצלונה.
מאוחר יותר התמנתה לראש מחלקת התרבות, האמנות והחינוך של בית-אמריקה (Canning House) בלונדון.
חשיפה מתועדת של האספקטים השונים (חברתיים, כלכליים ופוליטיים) שמציירים את דמותה של ארצות הברית כעת.
מרץ 1998. פקטור התהילה (EL FACTOR FAMA) הוצאת אנאגרמה (Anagrama).
ניתוח של הטרנספורמציה במושג ובערך של תהילה אחרי המהפכה האודיו ויזואלית בכלי התקשורת הצבוריים.
מרץ 2000. הכפר הלא ממשי (LA ALDEA IRREAL) הוצאת אל-פאיז אגילאר (El País Aguilar).
ניתוח של ההתפתחות וההשפעה של המהפכה העכשווית במדע ובטכנולוגיה.
מרץ 2005. אירופה מול ארצות הברית (EUROPA VERSUS USA) הוצאת אספסה קלפה (Espasa Calpe).
ניתוח של מושג הציויליזציה המערבית והמושגים השונים המאחדים ומפרידים בן ארצות הברית והאיחוד האירופי.
אוקטובר 1992. השנים שחיינו (Los años vividos), במאית ותסריטאית RTVE מדריד, ספרד.
זוכת הפרס הבינלאומי אונדס (Premios Ondas) בשנת 1992.
ספטמבר 2004. ניו יורק, ניו יורק, העיר האוניברסלית, במאית ותסריטאית PBS / סגררה הפקות, ברצלונה.
מרסדס ג' רוהל היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית.
זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב על תפקידה בתור אנה נפוליטנו בסרט "פישר קינג" (1991) ובאותה שנה זכתה אף בפרס טוני על תפקידה במחזה "אבודים ביונקרס" (1991).
רוהל נולדה ברובע קווינס, ניו יורק למרסדס (שם האם זהה לשם בתה) ולאביה שהיה סוכן FBI.
מוצאה גרמני, אירי וקובני והיא חונכה כקתולית.
היא למדה ב"מכללת ניו רושל" וסיימה את לימודיה בהצטיינות בשנת 1969.
רוהל התחילה את קריירת המשחק שלה ב"מרכז דנבר לתיאטרון", והגיעה להכרה עולמית בשנת 1985 בתחום התיאטרון, כשקיבלה את פרס אובי על תפקידה במחזה "הנישואים של בת' ובו".
ב-1988 קיבלה רוהל את ההכרה הקולנועית הראשונה הגדולה שלה כשגילמה את אמו של ג'וש באסקין (טום הנקס) בדרמה הקומית מועמדת 2 פרסי אוסקר "ביג".
ב-1991 היא זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב על תפקידה בדרמה הקומית של טרי גיליאם "פישר קינג", שם גילמה רוהל את דמותה של אן נפולטינו, מנהלת ספריית סרטי וידאו וחברתו התומכת של גיבור הסרט שדר הרדיו המיוסר ג'ק לוקאס (ג'ף ברידג'ס).
בנוסף לפרסים אלה זכתה באותה שנה גם בפרס טוני על תפקידה במחזה "זכרונות מרירים מתוקים", מחזה ששנתיים מאוחר יותר עובד לקולנוע, עיבוד בו השתתפה רוהל.
בשנת 1995 כיכבה רוהל לצד ג'יימס וודס בסרט המותחן זוכה שני פרסי גלובוס הזהב, "אישום: המשפט של מק'רתין", וב-1998 שיחקה רוהל לצד אנג'לינה ג'ולי בסרט הטלוויזיה הביוגרפי "ג'יה".
רוהל נישאה לדייוויד גייסר, צייר במקצועו, וביחד הם אימצו ב-1997, בן.
לרוהל יש בן נוסף אותו היא מסרה לאימוץ בשנת 1976.
דונה פלור נשואה לשניים (1976)
אישום: המשפט של מק'רתין (1995)
אמא בת 16 (2005) - סרט טלוויזיה של Lifetime
לאהוב את לאה (2009) - סרט טלוויזיה של CBS.
מרסאמון (מצרית עתיקה: אהובת אמון) הייתה כהנת-זמרת מקדש כרנך במצרים העתיקה.
מרסאמון התגוררה בעיר תבאי שבמצרים במהלך המאה השמינית לפני הספירה.
המומיה של מרסאמון מוצגת במכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
המומיה של מרסאמון נרכשה בשנת 1920 על ידי האג'יפטולוג ג'יימס הנרי ברסטד במהלך ביקורו במצרים.
פניה של מרסאמון שוחזרו בעזרת טכנולוגיית טומוגרפיה ממוחשבת.
בשנת 2008 נעשו שני שחזורים שהוזמנו על ידי המוזיאון, ונעשו במרכז הרפואי של אוניברסיטת שיקגו.
מרסדס בנד הוא אלבום הבכורה של הלהקה מרסדס בנד, האלבום יצא לאור באפריל 2004.
לאחר שש שנים של הופעות ברחבי ישראל וצבירת קהל מעריצים, יצא אלבום הבכורה של מרסדס בנד, להקת פאנק/רוק, הכולל את הסינגלים "בואי ונביא לך ת'פאנק", "משנכנס אדר", "המרסדס" ו"את ואני".
בכל השירים שר גל תורן חוץ מבשיר "היו לי תקופות", בו גיטריסט הלהקה רונן כוכבי הוא הסולן הראשי.
תוכנית מרס סרוויור 98 הייתה תוכנית לחקר מאדים שהופעלה על ידי נאס"א, שכללה שתי חלליות: מקפת האקלים של מאדים ונחתת הקוטב של מאדים.
על נחתת הקוטב הוצבו שתי גשושיות שיועדו לחדור לתוך אדמת מאדים.
שתי החלליות נשלחו לחקור את מזג־האוויר, האקלים, המים ודו־תחמוצת הפחמן על מאדים, ולחפש עדויות לשינויי אקלים קצרי וארוכי־טווח.
שתי החלליות שוגרו ב־1998, במהלך חלון השיגורים שהזדמן להם.
הקשר עם שתי החלליות אבד, כולל עם הגשושיות החודרות.
הקשר עם המקפת אבד בגלל חישוב מוטעה של המסלול שנבע מבלבול בין יחידות מטריות ליחידות אנגליות.
הבלבול גרם למקפת לסטות ממסלולה המתוכנן וככל הנראה, היא נשרפה באטמוספירת מאדים או שקיפצה ממנה אל החלל.
חוקרים שבדקו את התרסקות הנחתת הגיעו למסקנה כי אות מוטעה שהגיע מחיישן מאחת מרגלי הנחתת גרם לנחתת לחשוב שהיא נחתה על הקרקע בעוד היא נמצאה כ־40 מטרים מעל פני הקרקע.
כשרגלי הנחתת נפתחו הן גרמו בטעות לחיישני הנחיתה ולמנועי הנחיתה להיכבות והנחתת התרסקה אל הקרקע.
פיתוח התוכנית עלה כ־193 מיליון דולר.
השיגור הוערך ב־91.7 מיליון ותפעול המשימות מכדור הארץ עוד כ־42.8 מיליון.
משימת המקפת הייתה חלק מתוכנית מרס סרוויור, שבמהלכה משוגרות משימות אל מאדים כל 26 חודשים, אז נפתח חלון שיגור להגיע אל מאדים בזמן הקצר ביותר.
תאגיד מרס היא חברה אמריקאית לייצור ממתקים, מזון לחיות מחמד ומוצרי מזון נוספים.
עם מחזור מכירות של 30 מיליארד דולרים בשנה, נכון ל-2021, תאגיד מרס היא החברה הפרטית הרביעית בגודלה בארצות הברית לפי מחזור מכירות.
החברה נמצאת בבעלות מלאה של משפחת מרס, וממוקמת בעיר מקלין שבמחוז פיירפקס במדינת וירג'יניה שבארצות הברית.
החברה פועלת בשישה מגזרים עסקיים בארצות הברית: שוקולד, חיות מחמד, עיבוד מזון, מזון, משקאות, ואיכות הסביבה.
בשנת 2017 הפסיקה חברת סידס לשווק ולהפיץ בישראל את מוצרי הממתקים של מרס לאחר עשרות שנים.
השיווק וההפצה של מוצרי מרס עבר לחברת ריגלי ישראל, ומערך ההפצה של ממתקי מרס ושל ממתקי ריגלי יחדיו אוחד תחת חברת מרס מולטיסיילס ישראל.
ב-2019 מרס הרחיבה את פעילותה בארץ ומונתה לראשונה לחברת מרס מולטיסיילס ישראל מנכ"לית.
כיום מוצרי החברה משווקים על ידי חברת מרס ריגלי ישראל.
פרנק מרס, מייסד החברה, מכר ממתקים עוד בגיל 19. בשנת 1911, הקים עם אשתו השנייה את חברת מרס בוושינגטון, ונחל כישלון חרוץ.
בשנת 1920 חזר למדינת הולדתו מינסוטה והקים את החברה בפעם השנייה במיניאפוליס.
בשנת 1923, בנו של פרנק מרס, פורסט מרס, ייצר בהשראת מילקשייק את חטיף המילקי וואי, שהפך לרב מכר.
בשנת 1929 העביר את החברה לשיקגו, שבאילינוי.
בשנת 1932 השיק פורסט מרס בממלכה המאוחדת את החטיף מרס.
קרלוטה מרסדס אגנס מקיימברידג' הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1949 על תפקידה בסרט "כל אנשי המלך".
מקיימברידג' נולדה בעיר ג'ולייט שבאילינוי למשפחה נוצרית קתולית, בתם של מרי וג'ון פטריק מקיימברידג'.
מקיימברידג' החלה את דרכה כשחקנית רדיופונית.
מקיימברידג' פרצה לתודעה בשנת 1949 בתפקיד הבכורה הקולנועי שלה בדרמה של רוברט רוסן "כל אנשי המלך".
בסרט היא שיחקה בתור סיידי בורק העוזרת הפוליטיקאי ווילי סטארק (ברודריק קרופורד) וזכתה בעבור הופעתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
לאחר שנות ה-50 מעמדה הוליוודי של מקיימברידג' החל לדעוך והיא הופיעה בעיקר על בימות תיאטרון ובמספר מצומצם של סרטים: המערבון "סימארון" של אנתוני מאן בתפקיד שרה וייט ובסרט האימה הקלאסי של ויליאם פרידקין "מגרש השדים" בו דיבבה מקיימברידג' את קולו של השד מתוך הילדה הרדופה רייגן.
מקיימברידג' שתרמה את קולה להפקה תבעה מהבמאי הסרט להכיר בתרומתה לפרויקט.
בשנת 1972 הועמדה מקיימברידג' לפרס טוני על משחקה במחזה "The Love Suicide at Schofield Barracks".
מקיימברידג' נישאה לבעלה הראשון ויליאם פייפיילד בשנת 1939, לזוג נולד ילד אחד והם התרגשו ב-1946.
בנה היחיד של מקיימברידג' ג'ון מרקל רצח בסוף שנות ה-80 את אשתו, את שתי בנותיו והתאבד.
מקיימברידג' נישאה בשנית בשנת 1950, למפיק והבמאי בקנדי פלטצ'ר מרקל.
מקיימברידג' סבלה בחייה האישיים מאלכוהוליזם ונשלחה פעמים רבות לגמילה.
היא התגרשה ממרקל בשנת 1962 לאחר 12 שנות נישואין.
מקיימברידג' נפטרה ב-2 במרץ 2004 בשכונת לה חויה שבסן דייגו, קליפורניה בנסיבות טבעיות כשהיא בת 87.
למקיימברידג' שני כוכבים על שמה קולנוע וטלוויזיה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
מרס הוא מותג של חטיפי שוקולד שמיוצר על ידי חברת מרס (Mars) מאז שנת 1932. החטיף עשוי מנוגט ומעליו קרמל, המצופים בשוקולד חלב.
ב-1932, פורסט מרס, הבן של יצרן הסוכריות פרנק מרס, שכר מפעל בסלאו, אנגליה עם צוות של 12 אנשים, והתחיל לייצר חטיפי שוקולד, נוגט וקרמל מכוסים בשכבה של שוקולד חלב.
המתכון הבסיסי של מרס לא השתנה עד היום, מלבד שינויים מינוריים בגודל.
בארצות הברית נמכר עד 2002, וב-2010 חזר להימכר שוב.
החטיף עטוף בנייר בצבע שחור עם לוגו בצבע אדום עם מסגרת זהב.
מרסדס, נסיכת אורליאן , הייתה נכדתו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, ואשתו של אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד.
מרסדס נולדה ב-24 ביוני 1860 במדריד, לאנטואן, דוכס מונפנסייה ולהאינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה, בתם של פרננדו השביעי, מלך ספרד ומריה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות.
סנדקיה היו דודיה איזבלה השנייה, מלכת ספרד ובעלה פרנסיסקו, דוכס קאדיז, ובילדותה היא גדלה באנדלוסיה.
בשנת 1868 הודחה דודתה המלכה איזבלה מהשלטון, ובעקבות כך עזבה משפחתה של מרסדס את ספרד, ועברה להתגורר בצרפת.
בשנת 1872 היא פגשה את בן דודה אלפונסו, נסיך אסטוריאס, אשר הוכתר בשנת 1874 כאלפונסו השנים עשר, מלך ספרד, וב-23 בינואר 1878 התחתנו השניים במדריד.
זמן קצר לאחר ירח הדבש חלתה מרסדס בקדחת הטיפוס, ואף הפילה במהלך מחלתה, וב-26 ביוני 1878 היא מתה במדריד.
בשנת 1879 התחתן אלפונסו בשנית עם מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, ובתם הבכורה מרסדס, נסיכת אסטוריאס נקראה על שמה.
מרסדס פינטו (בספרדית: Mercedes Pinto; סן קריסטובל דה לה לגונה, ספרד, 12 באוקטובר 1883 – מקסיקו סיטי, 21 באוקטובר 1976) הייתה סופרת, מחזאית, דוברת ועיתונאית ספרדייה.
היא הייתה ידועה בגיל צעיר מאוד כ"משוררת הקנארית", מכיוון שבגיל 14 כבר זכתה בפרסים בתחרויות אזוריות שונות.
בשנת 1909 התחתנה עם קפטן הצי חואן דה פורונדה קובילאס וילדה שלושה ילדים.
העלמה פינטו נאלצה למלא את תפקיד ראש משק הבית כאשר בעלה פיתח הפרעה נפשית והיא נאלצה לאשפז אותו במוסד.
בתחילת שנות העשרים עברה עם משפחתה למדריד מתוך כוונה למצוא מקום בקהילה הספרותית.
הספר הראשון של הפסוקים, הפעילויות הפוליטיות שלה, הרעיונות הפמיניסטיים שלה והרצאה שנויה במחלוקת באוניברסיטה המרכזית של מדריד (גירושין כאמצעי היגייני).
עד מהרה הייתה מסוכסכת עם הרודן פרימו דה ריברה, ונאלצה לבקש מקלט באורוגוואי עם משפחתה, שם היה למרצדס מוניטין רב ככותבת ופעילה חברתית.
היא קיבלה תמיכה מרובה מממשלת אורוגוואי כולל תפקיד בתור הנשיאה הראשונה של הקבינט.
בשנת 1933 עברה לצ'ילה, שם כתבה ופרסמה את הרומן השני שלה "אלה" (היא) והמשיכה בפעילותה מטעם חינוך וקידום נשים.
בשנת 1935 הוצע לה תפקיד ממשלתי בקובה כ"מחנכת דוברים ציבוריים "(Educadora de Oradores) אותו קיבלה מייד.
היא עברה לאי ונשארה שם כמעט עשור.
במהלך שהותה שם פתחה בקמפיין אינטנסיבי מטעם נשים, נוער ועקורים יהודים שברחו מהברבריות הנאצית באירופה.
בשנת 1943 עברה מרצדס למקסיקו, שם היא ובניה רובן וגוסטבו רוג'ו התמחו בסינמטוגרפיה מקסיקנית.
מייסון נולדה בעיר לינשפינג (Linköping) שבאסטרייטלנד, שוודיה וגדלה בשכונת ריד שבעיר.
מקור משפחתה באיראן, ולמייסון אחות אחת.
כשהייתה בת 12 היגרה מייסון ביחד עם משפחתה לארצות הברית שם גדלה בשיקגו.
ב-2005 החלה לראשונה את דרכה כשחקנית באופרת הסבון "לחיות את החיים" ששודרה ב-ABC.
ב-2008 הופיעה באחד מפרקי הסדרה "הפמליה", ובשנה העוקבת שיחקה בפרק בודד בסדרה "המפענחת".
בפרק הפתיחה של העונה השביעית של "NCIS" גילמה את דמותה של השוטרת הת'ר קינקייד.
במהלך 2012 הייתה אחת משתי השחקניות הראשיות בסדרת הטלוויזיה "המאתר" (The Finder) ששודרה בפוקס.
בסדרה זו גילמה את דמותה סגנית מרשל איזבל זמבדה, מושא אהבתו של הדמות הראשית.
עוד בשנת 2012 כיכבה בסדרת הדרמה העל-טבעית "666 פארק אבניו" של רשת ABC, שבוטלה באמצע שידור העונה הראשונה.
באביב 2014 הופיעה לראשונה בתפקידה כסוכנת המיוחדת בסוכנות הביון של משרד ההגנה האמריקני טליה דל קאמפו בסדרה "NCIS: לוס אנג'לס", דמות שבהמשך תהא דמות חוזרת.
באוגוסט 2015, מייסון גילמה לראשונה את דמותה של אופליה סלזאר (אנ') בסדרת הספין אוף של המתים המהלכים — "אימת המתים המהלכים" ברשת הטלוויזיה AMC.
בשנת 2018 גילמה את דמותה של קפטן זואי אנדרסון בסדרה "הטירון", שנרצחה במהלך העונה הראשונה בידי עבריינים.
בספטמבר 2014 נישאה לשחקן דייוויד דנמן (אנ'), ששיחק בין היתר בסרטים "צמצום", "משחק הוגן" ו"סיפורי דגים".
ב-10 בינואר 2018 נולד בנם הראשון, קאיוס קיין.
בנם השני, סייגן סיירוס, נולד במאי 2021.
בדצמבר 2019, מייסון יצאה מהארון כביסקסואלית.
נוסף על אנגלית, מייסון דוברת צרפתית, פרסית וספרדית.
עם זאת, בתוכנית האירוח השוודית "Skavlan" המשודרת בתאגיד השידור השוודי הצהירה מייסון כי אינה דוברת שוודית אם כי עדיין ביכולתה להבין שפה זו.
באפריל 2016 מייסון התאזרחה באופן רשמי כאמריקאית.
+שנהסרטתפקידהערות2006הצד שלו הצד שלהנערת הגביעללא קרדיט2009Red Sandsאישה ערבייה2011Quarantine 2: Terminalג'ניThree Veilsליילה2012General Educationביבי סימונסSlightly Single in L.A.סטייסי2014צלף: מורשתקורפורל סנעא מאליכ2015Ana Maria in Novela Landאנה גלוריה2020What the Night Can Doטאשה קולLove by Drowningקאז מרטין2023דיקסי הקטנהג'ולי ריד2024Guns & Mosesליאת רוזנר
תפקיד אורח (עונה 3); 16 פרקים2019המדריך לרוצחקורה דאנקן3 פרקים2019–2020ישנן בנות: הדור הבא (אנ')לנה4 פרקים2021סיפורי אימה אמריקאיםמישלפרק: "Game Over"
מרסדס פונס (בספרדית: Mercedes Funes; נולדה ב-1 בינואר 1979) היא שחקנית ארגנטינאית.
בשנת 1990 הופיעה בתוכנית Superclán.
בשנת 1994 הופיעה בטלנובלה Nano ("נאנו").
בשנת 1998 הופיעה בטלנובלת הנוער "בצל ירוק", ובאותה שנה שיחקה בטלנובלה "בובה פראית".
בשנת 2000 השתתפה בסדרה "חם ואשליות" עם ניקולס ואסקז, שהפך לאחר מכן להיות בן זוגה, אחרי שנתיים הזוג עבר לגור יחדיו .
בשנת 2004 שיחקה מרסדס בסדרה "לב אמיץ" שעל תפקידה זה זכתה בפרס לשחקנית השנה .
בשנת 2005 שחקה מרסדס במחזמר "מי הוא הבוס" ובסדרה נוספת, שיחקה מרסדס בסדרה "פלורסיינטה" ושזכתה להערכה רבה גם בישראל.
באותה השנה ניקולס הציע לה נישואין .
בשנת 2006 השתתפה בתוכנית Juanita la soltera (חואניטה הרווקה)
בשנת 2008 מרסדס שיחקה ובתוכנית בשם B& B
בשנת 2009 מרסדס הייתה חלק מצוות השחקנים של Illia("¿Quién va a pagar todo esto?").
בשנים 2009–2010 שיחקה מרסדס בעונות 3&4 של הטלנובלה הפופולרית "כמעט מלאכים" את לוס אינצ'אוסטי מהעתיד לצד לאלי אספוסיטו מריאנו טורה ואמיליה אטיאס.
בשנת 2011 שיחקה בטלנובלה Cuando vos me sonrisa ("כשאת מכייחת אליי") את מריה ויקטוריה הרדי.
בשנת 2017 שיחקה באחד מפרקי הסדרה האנתולוגית "En viaje".
משנת 2019 משחקת בטלנובלה "ארץ אהובה" (אנ') לצד מריה אאחוניה סוארס, בחנמין ויקוניה וגונסלו הרדיה.
בשנת 2022 שיחקה בתפקיד ראשי בטלנובלה "הראשון מבינינו" לצדם של בנחמין ויקוניה, לוסיאנו קסטרו וניקולאס ריירה.
בחודש אפריל 2006 נישאה פונס לשחקן הארגנטינאי ניקולס ואסקס לאחר 7 שנות זוגיות.
בחודש אוגוסט 2007 הזוג התגרש.
בחודש נובמבר 2019 נישאה לססיליו פלמטי, איתו היא בזוגיות מאז שנת 2017.
2011: Cuando me sonreís - מריה ויקטוריה הארדי
2015: אספרנסה - לטיסיה סוסה
2022: הראשון מבינינו - סולדד גונזלס
מֶרֶס הוא דמות מקראית, אחד משרי פרס ומדי של המלך אחשוורוש המוזכר במגילת אסתר.
מרס נזכר במגילת אסתר פעם אחת כאחד משרי פרס ומדי שחשבו מה לעשות לושתי, לאחר שלא הגיעה למשתה שעשה אחשוורוש.
יש חוקרים הגוזרים את שמו מהמילה Mansā שפירושה מבחן או ניסיון.
חוקרים אחרים גוזרים את שמו מהשם מהאווסטי Marsha-Van שהוא רוח הגורמת לשכחה, ואז פירוש שמו של מרס הוא השכחן.
מרסה ברדראן היא פרופסור למשפטים אמריקאית, המתמחה ב באוניברסיטת קליפורניה באירווין.
חיברה שני ספרים שזכו לסיקור תקשורתי רב בארצות הברית ובמדינות נוספות.
ברדראן נולדה בשנת 1978 באורמיה, איראן, למשפחה מורמונית, והיגרה לארצות הברית עם משפחתה בשנת 1986 לאחר שמשפחתה סבלה מרדיפה דתית.
סיימה תואר ראשון במשפטים בהצטיינות באוניברסיטת בריגהאם יאנג, ותואר דוקטור למשפטים באוניברסיטת ניו יורק.
הייתה עמיתת מחקר אקדמי בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק.
ברדראן הייתה מרצה לרגולציה בנקאית, דיני קניין ודיני מינהל בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת בריגהאם יאנג.
לאחר מכן עבדה במשרד עורכי דין בניו יורק.
בשנת 2012 הצטרפה לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת ג'ורג'יה ולימדה דיני חוזים ודיני בנקאות.
בכתבת דיוקן בהפינגטון פוסט נאמר שהיא חלק מקבוצת נשים מורמוניות הפעילות בנושאי זכויות האדם ויוצאות נגד גזענות, קולוניאליזם וניצול כלכלי.
תחומי המחקר שלה מתמקדים באי-שוויון כלכלי וגזעי.
ביולי 2020 מונתה לתפקיד המשנה לדיקן האוניברסיטה לענייני שוויון, גיוון והכלה.
בנובמבר 2020 נמנתה ברדראן על צוות היועצים של נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בנושאים הקשורים למחלקת האוצר של ארצות הברית ולפדרל ריזרב.
שמה הוזכר בין המועמדים לתפקידים הקשורים לרגולציה על בנקים.
ספרה הראשון של ברדראן "How the Other Half Banks: Exclusion, Exploitation, and the Threat to Democracy" ("בנקאות לחצי השני של האוכלוסייה: הרחקה, ניצול ואיום על הדמוקרטיה") זכה לסיקור תקשורתי נרחב בארצות הברית ומחוצה לה.
בספר היא מתארת כיצד העלות הגבוהה של שירותי הבנקאות בארצות הברית מקשה על השכבות החלשות, ומציעה לאפשר מתן שירותי בנקאות בחינם בסניפי הדואר (בדומה לבנק הדואר בישראל), שירות שהיה קיים בארצות הברית עד 1967.
על ספר זה הייתה מועמדת לפרס פוליצר.
ספרה השני, "The Color of Money: Black Banking and the Racial Wealth Gap" ("צבע הכסף: בנקים שחורים ופער ההון הגזעי") ראה אור בשנת 2017 בהוצאת אוניברסיטת הרווארד.
הספר סוקר את אי-השוויון הכלכלי כלפי שחורים בארצות הברית, החל מהצהרת האמנציפציה בשנת 1863 ועד היום.
בספר היא מסבירה כיצד האפליה הגזענית בתחומי הדיור ומדיניות האשראי יצרו "מלכודת כלכלית בלתי-נמנעת עבור הקהילות השחורות והמערכת הבנקאית שלהן".
על פי ברדראן, אפליה מוסדית בארצות הברית מנעה מהמערכת הבנקאית לסייע בצמיחה של קהילות שחורות ובמימון פרויקטים בקהילה.
בהשפעת ספר זה הודיעה חברת נטפליקס ביולי 2020 על הענקת תמיכה בגובה 100 מיליון דולר למוסדות פיננסיים וארגונים המסייעים לקהילות שחורות בארצות הברית.
בראיון לסלייט בשנת 2017 סיפרה ברדראן על ההגירה מאיראן לארצות הברית, וביקרה את הצו הנשיאותי של דונלד טראמפ המגביל כניסת אזרחים ממדינות מוסלמיות לארצות הברית.
אחותה שימה מתגוררת בסולט לייק סיטי, ואף היא פרופסור למשפטים.
ברדראן נשואה ואם לשלוש בנות.
מרסדן הארטלי היה צייר, משורר וסופר אמריקאי מודרניסטי.
הארטלי פיתח את יכולות הציור שלו על ידי התבוננות באמנים קוביסטים בפריז ובברלין.
הארטלי נולד בלויסטון, מיין, שם התיישבו הוריו האנגלים.
הוא היה הצעיר מבין תשעה ילדים.
אמו מתה כשהיה בן שמונה, ואביו נישא שוב ארבע שנים לאחר מכן למרתה מרסדן.
שם לידתו היה אדמונד הארטלי.
הוא שינה את שמו הפרטי למרסדן כשהיה בתחילת שנות העשרים לחייו.
כמה שנים לאחר מות אמו כשהארטלי היה בן 14, אחיותיו עברו לאוהיו, והותירו אותו במיין עם אביו שם עבד במפעל נעליים במשך שנה.
לאחר שהצטרף למשפחתו בקליבלנד, אוהיו, בשנת 1892, החל הארטלי את לימודי האמנות בבית הספר לאמנות בקליבלנד, שם קיבל מלגה.
בשנת 1898, בגיל 22, עבר הארטלי לעיר ניו יורק כדי ללמוד ציור בבית הספר לאמנות אצל ויליאם מריט צ'ייס, ולאחר מכן למד באקדמיה הלאומית לעיצוב.
הארטלי היה מעריץ גדול של אלברט פינהאם ריידר וביקר בסטודיו שלו בגריניץ' וילג' לעיתים קרובות.
ידידותו עם ריידר, בנוסף לכתביהם של וולט ויטמן והטרנסצנדנטליסטים האמריקאים הנרי דייוויד תורו וראלף וולדו אמרסון, עוררו השראה בהרטלי לראות באמנות מסע רוחני.
בין 1900 ל -1910 בילה הארטלי את הקיץ שלו בציור בלוויסטון ובאזור ווסטיין מיין.
הציורים האלה כל כך הרשימו את הצלם הניו יורקי אלפרד סטיגליץ, עד שהסכים להפיק להארטלי את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה לאמנות של סטיגליץ בשנת 1909. הרטלי המשיך להציג את עבודותיו בגלריות אחרות של סטיגליץ עד 1937.
הארטלי נסע לראשונה לאירופה באפריל 1912, והוא הכיר את חוג הסופרים והאמנים של גרטרוד שטיין בפריז [2].
שטיין, יחד עם הארט קריין ושרווד אנדרסון, עודדו את הארטלי לכתוב וגם לצייר.
באפריל 1913 עבר הארטלי לברלין, שם המשיך לצייר והתיידד עם הציירים וסילי קנדינסקי ופרנץ מארק.
הוא גם אסף אמנות עממית בווארית.
עבודתו בתקופה זו הייתה שילוב של הפשטה ואקספרסיוניזם גרמני, המונע על ידי מותג המיסטיקה האישי שלו.
רבים מציורי ברלין של הארטלי היו בהשראת הערצה הצבאית הגרמנית שהוצגה אז, אם כי השקפתו בנושא זה השתנתה לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שלא הייתה "מציאות רומנטית אלא ריאלית".
בברלין פיתח הארטלי מערכת יחסים הדוקה עם סגן פרוסי, קרל פון פרייבורג.
הציורים של פרייבורג היו מוטיב שחזר על עצמו ביצירתו של הארטלי, בעיקר ב"פורטרט של קצין גרמני" (1914).
מותו של פרייבורג לאחר המלחמה פגע קשות בהארטלי.
חוקרים רבים פירשו את יצירתו לגבי פרייבורג כמגלמים רגשות הומוסקסואליים כלפיו.
הארטלי חי בברלין עד דצמבר 1915.
הארטלי חזר לארצות הברית מברלין בתחילת 1916, כאוהד של הגרמנים.
לכן יצר ציורים רבים עם איקונוגרפיה גרמנית.
מוטיב השתייה חוזר ביצירותיו מהתקופה הזאת, בהשפעת גרטרוד שטיין, אצלה פגש הארטלי את פבלו פיקאסו ואת רובר דלונה.
בשנים 1916 עד 1921 גר ועבד הארטלי בפרובינסטאון, ברמודה, ניו יורק וניו מקסיקו.
לאחר שגייס כסף באמצעות מכירה פומבית של למעלה מ -100 מציוריו והפסטלים שלו בגלריית אנדרסון, ניו יורק בשנת 1921, חזר הארטלי לאירופה ושם נשאר במהלך שנות העשרים, עם ביקורים באמריקה.
בשנת 1930 בילה את הקיץ והסתיו בציור הרים בניו המפשייר, ובשנת 1931 ליד גלוסר, מסצ'וסטס.
הארטלי זכה במלגת גוגנהיים, ובילה במקסיקו בשנים 33–1932, ואחריה שנה בהרי האלפים הבוואריים (1933-34).
לאחר כמה חודשים בברמודה (1935), הוא נסע צפונה באונייה ושם גילה כפר דייגים קטן בנובה סקוטיה וחי שני קיצים עם משפחת הדייגים של פרנסיס מייסון.
בספטמבר 1936 טבעו שני האחים מייסון בהוריקן.
האירוע השפיע מאוד על הרטלי ובהמשך יצר סדרה חשובה של ציורי דיוקן ונופי ים.
לבסוף חזר למיין בשנת 1937, לאחר שהצהיר שהוא רוצה להיות "הצייר של מיין" ולתאר את החיים האמריקאים ברמה המקומית.
במשך שארית חייו, עבד במקומות כמו ג'ורג'טאון, וינלהאבן, ברוקוויל, קוריאה והר קטאהדין עד מותו באלסוורת' בשנת 1943.
הארטלי לא היה גלוי בנוגע להומוסקסואליות שלו.
כשהגיע לגיל שישים, הארטלי כבר לא חש חוסר נוחות ממה שאנשים חושבים על עבודתו.
ציורי דמותם של גברים אתלטיים ושריריים, לעיתים קרובות עירומים או לבושים רק בתחתונים, הפכו לאינטימיים יותר.
בדומה לציורי הקצין הגרמני של הארטלי, ציוריו המאוחרים של גברים, מוערכים כעת כמאשרים את ההומוסקסואליות שלו.
בנוסף להיותו אחד הציירים האמריקאים המובילים במחצית הראשונה של המאה ה -20, כתב הארטלי גם שירים, חיבורים וסיפורים שפורסמו במהלך חייו בהרבה מגזינים.
אוספי כתביו שלאחר המוות כוללים ספרי שירים, אוטוביוגרפיה, וספרי חוויות מחייו בתקופה שבילה בנובה סקוטיה בכפר הדייגים עם משפחת מייסון בסוף שנות החמישים לחייו, שם מצא גם אהבה תמימה ותחושת המשפחה שחיפש מאז ילדותו האומללה במיין.
ההשפעה של חוויה זו נמשכה עד מותו בשנת 1943.
מרס מתפרק מנשקו על ידי ונוס היא יצירתו האחרונה של הצייר הצרפתי ז'אק-לואי דויד.
דויד החל בציורה בשנת 1822, בגיל 73, בזמן גלותו בבריסל, והשלימה שלוש שנים מאוחר יותר, זמן קצר לפני מותו בתאונת דרכים בשנת 1825. הציור משלב אידיאליזציה עם יסודות ריאליסטיים - דויד שיקע בו את הצורות המושלמות האופייניות לציור מיתולוגיה, לצד תשומת לב קפדנית לפרטים מציאותיים.
השילוב בין שני עקרונות סותרים לכאורה, אידיאליזם וריאליזם, נוכח גם בתמטיקה של היצירה, ובא במיוחד לידי ביטוי באופן בו היא עוסקת בגבריות ונשיות.
דויד שלח את הציור מבריסל לתצוגה בפריז, שם שלטה באותה תקופה מגמת התנועה הרומנטית, במיוחד בסלון של שנת 1824. בתחילה התקבל הציור בתגובה פושרת מצד המבקרים, אך עם הזמן זכה להערכה גוברת.
כיום הוא מוצג במוזיאון האולדמסטרס, השייך למוזיאונים המלכותיים לאמנויות היפות של בלגיה, בבריסל.
הציור שואב השראה מהמיתולוגיה הרומית, בה מרס (מקביל לארס היווני), אל המלחמה, מקיים רומן עם ונוס, אלת האהבה, אף שהיא נשואה לוולקן.
סיפור אהבתם - שממנו נולד גם קופידון - משקף את המתח התמידי שבין תשוקה לעימות, ומציע כי אהבה עשויה לאלף גם את כוחות ההרס.
הסיפור שימש מקור השראה פופולרי באמנות הקלאסית והמערבית, בין היתר בזכות האיזון שהוא מציע בין ניגודים.
הציור "מרס מתפרק מנשקו על ידי ונוס", שהושלם בשנת 1824, מתאר סצנה מיתולוגית עשירה בפרטים וסמלים, המתרחשת בביתן שיש מפואר התלוי בשמים.
במרכז ההרכב נראה מרס, אל המלחמה, נכנע בהדרגה לקסמה של ונוס, אך תחושת ההיסוס שורה על הסצנה כולה.
ונוס מהססת להניח על ראשו את זר הוורדים - סמל לכניעה לתשוקות - וקופידון, הפורם את סנדלו של מרס, הניח את קשתו בצד, כאשר חץ הזהב של התשוקה וחץ העופרת של הדחייה מונחים זה לצד זה וטרם נורו.
מרס מתואר בעירום, כשלצורכי צניעות כיסה דויד את איבר מינו באמצעות אחת משתי יונים.
ונוס, בעלת גוף דקיק, חיוורת וגמישה, שונה מהדימויים המסורתיים של האלה החושנית.
מאחורי השניים מופיעות שלוש הגרציות, העוסקות בפעולות חסרות תכלית: אחת מציעה יין שמרס אינו יכול לאחוז בו, אחרת מגלגלת את מגינו כצעצוע, והשלישית ממקמת את קסדתו באופן בלתי ברור.
הופעתן, תנועותיהן והבעות פניהן קרובות לאבסורד ואף לקומיות, וחורגות מהאידיאל הקלאסי של חן ואלגנטיות.
היצירה כולה מעוררת תחושת תמיהה וחוסר נוחות, וצוירה בסגנון עתיר צבע וחד-קווי, ייתכן בשיתוף עוזרים בלגים, כפי שנרמז מן הביצוע.
מרס שוכב על ספה, כשוונוס שרועה לצידו, מציעה לו שלום ואהבה.
שלוש הגרציות וקופידון מסייעים לה בפירוק סממני המלחמה של מרס: נשקו, מגינו, קסדתו ושריונו.
וונוס נראית בעת שהיא עוטרת את ראשו של מרס בזר ורדים - סמל לעונג ארוטי - בעודו נראה רגוע ואדיש להסרת סממני גבריותו ולוחמניותו.
הבחירה בצבעי שמן על קנבס, טכניקה שהייתה נפוצה במאה ה־17, אפשרה לדויד להדגיש את הצבעים האטומים והעשירים, אף שבלוח הצבעים שולטים גוני לבן, שנהב, תכלת ואפור - טיפוסיים לעור נאו-קלאסי ולרקע השמיימי.
הציור מרס מתפרק מנשקו על ידי ונוס נושא עמו סמליות רבת-שכבות, המהדהדת את מצבו האישי, הפוליטי והאמנותי של ז'אק-לואי דויד בשנותיו האחרונות.
בניגוד לאיקונוגרפיה המסורתית של מרס וונוס כזוג אוהבים, דויד מציג מרס מבוגר, פגיע ומרוחק רגשית, הנכנע באיפוק ולא בתשוקה.
הוא מושיט את זרועו ומוסר את סמלי גבריותו ולוחמניותו - החרב, הקסדה, השריון והמגן – לשלוש הגרציות, דמויות נשיות שזכו כאן לתפקיד פעיל, כמעט טקסי, של פירוק זהות גברית הרואית.
ונוס עצמה, שפניה וגופה הוסבו לכיוון הנגדי, נעדרת מיניות ישירה; הגוף שלה מעוגל, חשוף אך נטול הדגשה ארוטית, והקשר עם מרס נראה מנותק - אין מבט הדדי, אין מגע, אין תשוקה.
נוכחות שתי היונים, סמליה המסורתיים של ונוס, ממלאת כאן תפקיד חלופי - הן מחברות בין אזור חלציו של מרס לבין גופה של ונוס, ובכך מציעות אזכור לאינטימיות נעדרת, תחליף סימבולי לקשר שאינו מתקיים בפועל.
היעדר המיניות אינו תוצאה של ריסון בלבד, אלא נדמה כהצהרה – ביטוי של גלות, פרידה, ואולי אובדן אמונה בכוחו המאחד של אהבה.
זהו ציור שבו המיניות מופיעה כרמז בלבד, כסמל של מה שהיה יכול להיות, אך נשלל.
בכך הופך הציור לאלגוריה על התפרקות: של הגבריות, של הלחימה, של האידיאלים הנאו-קלאסיים - ובעיקר, של היכולת לייצג הרמוניה בין ניגודים בעולם שלאחר המהפכה.
אף על פי שיוחסה לזרם הנאו-קלאסי, היצירה כוללת חריגות סגנוניות מהתבניות המקובלות: גופה של ונוס עירום אך רזה ולא חושני כנהוג, והאווירה הכללית נושאת אופי שקט, כמעט מנוכר.
הציור מתאפיין בקונטרסט צבעוני מרכזי, עם גלימת אדום-חום מודגשת שעליה שוכב מרס, המבליטה את גוני העור הבהירים של הדמויות הסובבות אותו.
אף שאין תיעוד מפורש למניעיו של דויד בבחירותיו הצורניות החריגות, מקובל להניח כי מדובר בתגובה אמנותית מודעת לעליית הרומנטיציזם ולירידת מעמדו של הסגנון הקלאסי.
ייתכן שהציור נתפס כניסיון אחרון להגן על עקרונות הנאו-קלאסיקה באמצעות מבט ביקורתי ואישי.
הציור מתפקד כאלגוריה לניצחונה של האהבה על פני המלחמה.
מרס, אל המלחמה, מתואר במצב של התמסרות: ונוס עוטרת את ראשו בזר – סמל לתשוקות הגופניות – בעוד קופידון ושלוש הגרציות מסירים ממנו בשקט את נשקיו, מגינו, פגיונו וקשתו.
במרכז הקומפוזיציה מוצבות יונים, סמל לאהבה, אך גם להכנעתו של מרס.
דימוי זה מדגיש את המתח האיקוני בין עוצמה גברית לבין רוך נשי, מלחמה מול שלום.
ביצירתו "מרס מתפרק מנשקו על ידי ונוס", שעוצבה בבריסל בשנת 1824, הסתייע ז'אק-לואי דויד במספר מודלים חיים, ששיקפו את עולמו התרבותי והחברתי בגלות.
את דמות ונוס גילמה מארי לסר , פרימה בלרינה בתיאטרון המלכותי של מונֶה, שנודעה ביופייה ובכריזמה הבימתית שלה.
אף על פי שגופה שימש השראה לדמות האלה, דויד לא היה מרוצה ממראה כפות רגליה, ולכן שילב רגליים של מלצרית צעירה מרובע מרול העני, שנחשבה לבעלת "הרגליים היפות בבריסל".
דמותו של מרס עוצבה לפי מנוי של אותו תיאטרון, כשהקסדה בציור הושאלה לטובת העבודה מהטנור דפוסה, שנהג ללבוש אותה באופרה.
שלוש הגרציות צוירו בהשראת רקדניות מהבלט, בהן מיס פיליפון - רקדנית ומאהבתו של נסיך אורנז'.
דמותו של קופידון התבססה על ילד בן חמש בשם לוסיאן פטיפה, שלימים הפך לדמות מפתח בעולם הבלט הצרפתי.
מכלול זה מצביע על תהליך יצירה מורכב שבו דויד שילב בין שחקני במה מקומיים, דמויות פוליטיות-חברתיות ואנשי שוליים, ליצירת סצנה מיתולוגית המעוגנת בגוף ממשי, תיאטרלי ולעיתים אירוני.
ב"מרס מתפרק מנשקו על ידי ונוס" ניכר מהלך רפלקסיבי של דויד כלפי יצירתו המוקדמת והפורצת דרך "שבועת האחים ההוראטים".