tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קליפת הגבעול עשירה בחומצה בטולינית, פרידלין, אפי-פרידלנול, β-סיטוסטרול, אאוגנין ואסטר חומצות שומן של אפי-פרידלנול, β-סיטוסטרול, קוורצטין, קמפפרול, מיריצטין, חומצה גאלית, חומצה אלגית, ברגנינים, פלבנואידים וטאנינים .
נוכחותם של טאנינים גאלו ואלאגי עשויה להיות אחראית לתכונה המעצימה של קליפת הגבעול.
העלים הארומטיים ורדרדים כשהם צעירים, ומשנים את צבעם לירוק כהה מבריק ודמוי עור עם צלע צהובה ככל שהם מתבגרים.
הפריחה מתחילה לפרוח ממרץ עד אפריל.
הפרחים ריחניים וקטנים, כ-5 מילימטר ובקוטר של 0.2 אינץ'.
הפירות מתפתחים עד מאי או יוני ודומים לפירות יער גדולים.
מיני פרי הימבולנה הם בעלי בית גלעין , הפרי מוארך, בצורת ביצה.
עם הבשלתו, צבעו משתנה לוורוד, אחר כך לאדום ארגמן בוהק ולבסוף לצבע שחור.הפירות נחשבים לפירות יער בשילוב של טעם מתוק, חמוץ קל ועפיץ והוא נוטה לצבוע את הלשון בסגול.
חמיצות הפירות עשויה להיות תוצאה של נוכחות חומצה גאלית.
צבע הפירות עשוי להיות תוצאה של נוכחות אנתוציאנינים.
עץ היבמולנה מוצאו מתת היבשת ההודית (איי אנדמן, בנגלדש, נפאל, הודו, הרי ההימלאיה המזרחיים, פקיסטן, מדינת אסאם, איי לקדיב וסרי לנקה); סין (מחוז האינאן,דרום-מרכז ודרום-מזרח סין); אינדונזיה (ג'אווה, איי מאלוקו, סולאווסי); דרום-מזרח אסיה (קמבודיה, לאוס, מלזיה, תאילנד, וייטנאם ומיאנמר); אוסטרליה (קווינסלנד)
מינים פולשים: מין זה נחשב פולש בפלורידה, דרום אפריקה, חלקים מהאיים הקריביים, מספר איים באוקיאניה והוואי.
פירות הימבולנה מכילים ויטמינים, ברזל, עשירים בנוגדי חמצון, וחומרים ביו-אקטיביים בעלי טעם מתוק או מעט חומצי.
הם נאכלים טריים, ומשמשים להכנת מיץ, ריבות, יין, ג'לי, סורבה, סירופ (למשל, קאלה חאטה), חומץ וסלט פירות.
הפירות נחשבים בעלי ערך תזונתי גבוה, ויטמינים ומינרלים.
פרי הימבולנה איכותי ומצוין להכנת שרבט, סירופ ו"דלעת" כמשקה הודי ידוע.
כ"כ פירותיו משמשים עם אלכוהול לייצור יין, המיוצר בכמויות אדירות בפיליפינים.
בחלקים שונים של העץ – כולל פירות, זרעים, קליפת הגזע והעלים – נעשה שימוש ברפואה האיורוודית המסורתית.
בחלקי הצמח לטיפול בסוכרת, שלשולים ובעיות עיכול.
הזרעים והקליפה ידועים היטב במזרח הרחוק לטיפול בדיזנטריה ולשליטה בהיפרגליקמיה וגליקוזוריה בחולי סוכרת.
מיץ הקליפה נחשב טוב לטיפול בפצעים והגדלת הטחול.
הקליפה חריפה, מתוקה, מעצית למערכת העיכול, נוגדת תולעים ומשמשת לטיפול בכאב גרון, ברונכיט, אסתמה, צמא, מרה, דיזנטריה וכיבים.
הוא גם מטהר דם טוב.
הפרי חריף, מתוק, מקרר ומעציב את המעיים ומסיר ריחות רעים מהפה, מרה, קיבה, עפיצה, משתנת וסוכרתית .
לפרי היסטוריה ארוכה מאוד של שימוש למטרות רפואיות שונות וכיום יש לו שוק גדול לטיפול בשלשולים כרוניים ובהפרעות מעיים אחרות.
הזרע מתוק, עפיצה למערכת העיכול וטוב לסוכרת.
אפר העלים משמש לחיזוק השיניים והחניכיים.
חומץ המוכן ממיץ הפרי הבשל הוא נעים לקיבה ומפיח אור ומשמש כמשתן והוא גם שימושי בהגדלת הטחול ויעיל לעצירות בשלשולים כרוניים.
מיץ מעלים רכים של צמח זה, בתוספת עלי מנגו ומירובלן מעורבבים יחד עם חלב עיזים ודבש לטיפול בדיזנטריה עם הפרשות דמיות, בעוד שמיץ מעלים רכים לבד או בשילוב עם חומרים מפיחים כמו הל או קינמון ניתן בחלב עיזים לטיפול בשלשולים אצל ילדים.
הענפים משמשים גם להלבנת השיניים.
מרפאים רפואיים מסורתיים במדגסקר משתמשים בזרעי הימבולנה, במשך דורות כבסיס לטיפול יעיל נגד ההשפעות האיטיות והמחלישות של מחלת הסוכרת.
תמצית הזרעים משמשת לטיפול בבעיות הצטננות, שיעול, חום ועור כגון פריחות וכיבים בפה, בגרון, במעיים ובדרכי השתן (נגועים בקנדידה אלביקנס) על ידי תושבי טאמיל נאדו.
הצמח נוח לגיזום וניתן לגדלו כגדר חיה או למחסה מפני הרוח.
מערכות צמחים רב שנתיים הוא נטוע לעיתים קרובות כספק צל עם גידולים כמו בננות, קפה וקקאו.
הפרחים מושכים מאוד את הדבורים ומניבים דבש איכותי.
עץ הימבולנה מספק צל רב גם לחצרות של בעלי חיים, וכמחסה לרעיית בקר ועופות.
נטיעה צפופה יוצרת מסכי רוח יעילים במיוחד באזורים חקלאיים.
נטיעת העצים משמשת כפלטפורמה ליצירת מרקם נוף מגוון ועשיר, מסייעת בהגנה על מגוון ביולוגי לצמחים ולחיות, מושך דבורים (מקור צוף ודבש) ותולעי משי, ומשקם אזורים נפגעים.
הקליפה מכילה 13-19% טאנינים, במגע עם מים הם יוצרים תגובה חומצית מתונה.
הקליפה משמשת לעיבוד גזעים וגם מניבה צבע חום שמשמש לצביעה ושימור רשתות דייגים.
עץ הליבה בצבע אפור-אדמדם או חום-אדמדם, הוא בעל גרגרים עדינים ומשמש בנגרות חיצונית.
העץ עמיד במים, עמיד בפני טרמיטים.
למרות שקשה לעבוד עליו, הוא מנסר ומכוון היטב ומשמש לבנייה, בניית סירות, דיקט מסחרי לתה ולקופסאות, כלי חקלאות, ידיות כלים, גלגלי עגלות, מדרכות ושקעים לבארות, אדנים, רהיטים וכתמיכה לפירים וגלריות במכרה.
הוא משמש גם לבניית גשרים ולייצור כלי נגינה, במיוחד גיטרות.
זרעים - זרעים טריים שנאספו נזרעים בדרך כלל בערוגות משתלה בעומק של 20-25 מ"מ במהלך עונת הגשמים ונובטים תוך 2-4 שבועות בקצב של 20-90%.
צמחים נשתלים בגיל 6-9 חודשים לערוגות בגודל 30 על 30 ס"מ.
להתפתחות השתילים, לחות חשובה אף יותר מצל, שכן שתילים בשמש מתפתחים היטב, בתנאי שהאדמה נשמרת לחה, אך שתילים בצל מתים שהאדמה יבשה.
שתילים רגישים במידה מסוימת לכפור, במיוחד על אדמה עשבית, שם הם נוטים להישרף.
ניתן לשתול שתילים בני שנה עד שלוש שנים ללא כל קושי.
פרי טרי של הימבולנה, מכיל 83% מים, 16% פחמימות, 1% חלבון, ומכיל כמות שומן זניחה.
בכמות ייחוס של 100 גרם (3.5 אונקיות), הפרי הגולמי מספק 60 קלוריות ותכולה בינונית של ויטמין C, ללא מיקרו-נוטריינטים אחרים בכמויות ניכרות .
בספר "צמחים מקומיים שימושיים של אוסטרליה" משנת 1889, מתועד כי הצמח כונה "דורובי" על ידי ילידי הודו הילידים, וכי "הפרי נאכל רבות על ידי "ילידי הודו".
במראהו הוא דומה לעץ דמסון, בעל טעם חריף אך מתוק, מעט עפיץ וחומצי.
הוא נאכל על ידי ציפורים והוא מאכל אהוב על השועל המעופף (ברנדיס).
במשך זמן רב הפרי שימש ברפואה המסורתית.
בהיסטוריה המתועדת, ידוע שהעץ גדל בתת-היבשת ההודית, ובאזורים הגובלים בדרום אסיה כמו הודו, בנגלדש, בורמה, נפאל, פקיסטן, סרי לנקה ואינדונזיה.
הוא הוכנס למלזיה לפני זמן רב והתאזרח בה.
בדרום אסיה, העץ נערץ על ידי בודהיסטים, והוא נטוע בדרך כלל ליד מקדשים הינדים משום שהוא נחשב קדוש לאל קרישנה.
הצמח הוכנס גם למקומות רבים ושונים שבהם הוא משמש כיצרן פירות, וכיצרן לשמנים אתרים מחלקי העץ.
בהודו, הצמח זמין בכל המישורים מההימלאיה ועד דרום הודו.
יְמֵי הַבֵּינַיִם היא תקופה במהלך ההיסטוריה האירופית שהחלה עם סיום העת העתיקה וסופה עם הופעת הרנסאנס ותחילתה של העת החדשה.
המונח הופיע לראשונה באיטליה במהלך המאה ה־15, לציון העידן שבין נפילתה של הקיסרות הרומית בשנת 476, לבין שנת 1492 – שנת גילוי יבשת אמריקה, סיום הרקונקיסטה וגירוש היהודים מספרד.
בהיסטוריוגרפיה קיימים מונחים מקבילים למונח ימי הביניים: "הזמנים האפלים" ו"התקופה החשוכה" .
כוונת המלומדים שהגו את המונחים הייתה להבחין בין התרבות והחשיבה שהיו מקובלות בעת העתיקה, לבין התקופה שבאה אחריה, אותה תיארו כעידן של אפלה ושקיעה.
תיקוף ימי הביניים – כלומר הקביעה מתי התחילו ומתי נסתיימו, והחלוקה לתת-תקופות על פי שנים – הוא עניין שנוי במחלוקת בין היסטוריונים.
ישנה אומנם הסכמה על מסגרת הזמן הכללית של התקופה, והוויכוחים הם לגבי הגדרת תאריכים מדויקת יותר.
המונח "ימי הביניים" נטבע במקור בתקופת הפיאודלים והפיאודום של ונציה.
טבע אותו ההיסטוריון האיטלקי ג'ובאני די בוסי בספרו "ההיסטוריות העתיקות ואלה של ימי הביניים", שהתפרסם בשנת 1469. המונח התקבל על ידי אנשי התקופה ומאוחר יותר, שראו את התקופה שבין נפילתה של הקיסרות הרומית המערבית לבין התחייה הרוחנית שלהם, כתקופת ביניים שבה לא התרחשה התפתחות משמעותית, והאנושות הייתה שקועה בדכדוך מתמשך.
כחלק מטרמינולוגיה זו – שבאה להאדיר את התחייה הרוחנית של הרנסאנס באמצעות ביזוי ימי הביניים – נקראה האמנות של תקופה זו "אמנות גותית", על שם השבטים הגותיים שהתיישבו בשטחי האימפריה הרומית.
מונחים אלה רווחים בשימוש, אך ללא ההקשרים השליליים שהתלוו אליהם במקור.
יש גם לשים לב שמונח זה הוא אירופו-צנטרי במהותו.
הווה אומר: הוא אינו נוגע בעניינים רבים לתושבי אמריקה, אפריקה ואוסטרליה ולרוב תושבי אסיה.
כמו כן, הוא כמעט ואינו רלוונטי לתיאור העולם הערבי-מוסלמי.
המונח כן רלוונטי ומתייחס גם לממלכת ירושלים.
יתירה מזו, בעיניו של הנוצרי האדוק, אף זה האירופאי, תקופה זו מכונה דווקא 'תור האמונה', בשל מרכזיות הנצרות בה.
'ימי הביניים' הוא במהותו מושג שיפוטי.
ישנה מחלוקת בדבר התאריך המדויק בו התחילה תקופת ימי הביניים.
על פי התיעוד הממוסד, ימי הביניים החלו עם נפילת הקיסרות הרומית המערבית שהתרחשה רשמית בשנת 476, במאה החמישית לספירה.
אך התאריך לא משמעותי, מאחר שהקיסרות הרומית המערבית הייתה חלשה מאוד תקופה ארוכה לפני התפרקותה, בעוד שהתרבות הרומית עדיין שרדה באיטליה כמה עשורים לאחר מכן.
יש היסטוריונים המתעדים את תחילת ימי הביניים במאה ה-4 לספירה עם התפשטות הנצרות באימפריה הרומית, ואילו אחרים מתעדים את תחילת התקופה במאה ה-7 לספירה, עם התגברות התפשטות האסלאם במזרח התיכון.
בכל מקרה, השיטה שמתארת את זמן ימי הביניים מהמאה החמישית היא השולטת והיא רשומה בספרי ההיסטוריה.
בין התאריכים שהוצעו כמועד תחילת ימי הביניים היו:
קרב אדריאנופול (378) בו הצבא הרומי בפיקודו של ואלנס ניגף מפני השבטים הגרמאניים (היסטוריונים צבאיים).
27 בפברואר 380, מועד בו הפכה הנצרות מדת נסבלת (Religio licita) לדת רשמית באימפריה הרומית (היסטוריונים של הדת).
שנת 391, אז הפכה הנצרות לדת המותרת היחידה באימפריה (היסטוריונים של הדת).
17 בינואר 395, מותו של קיסר האימפריה הרומית המזרחית תאודוסיוס הראשון והפיצול בין שני חלקי האימפריה (היסטוריונים פוליטיים).
4 בספטמבר 476, מועד בו רומולוס אוגוסטולוס הודח על ידי אודואקר ושלח את הסמלים האימפריאליים לזנון, קיסר האימפריה המזרחית, ובכך הסתיים שלטון הקיסרים באימפריה המערבית (היסטוריונים פוליטיים).
ישנה מחלוקת אף בדבר סיומה המדויק של תקופת ימי הביניים, מאחר שהיסטוריון החוקר את איטליה במאה ה-15, לדוגמה, ימצא עצמו חוקר את הרנסאנס, בעוד אחר החוקר את אנגליה בתחילת המאה ה-15, ימצא עצמו בלב ימי הביניים.
ביניהם, תחילת הרפורמציה הפרוטסטנטית בשנת 1517, המצאת הדפוס בשנת 1456, עליית דגם המדינה המונרכית, תחילת מסעות החקר הימיים, תחילת השינוי הכלכלי-דמוגרפי ותחיית האמנות הקלאסית שהתרחשו לקראת סוף המאה ה-15 באיטליה, ובתחילת המאה ה-16 בצפון אירופה כחלק מהרנסאנס.
29 במאי 1453 – מועד כיבושה של קונסטנטינופול על ידי הטורקים ונפילת האימפריה המזרחית.
מהווה תאריך מקביל לתחילת ימי הביניים לפי תיארוך נפילת האימפריה המערבית (היסטוריונים צבאיים).
23 בפברואר 1455 – תאריך הדפסת הוולגטה על ידי יוהאן גוטנברג והתחלת מהפכת הדפוס (היסטוריונים של התרבות).
שנת 1492 – מסעו של קולומבוס וגילוי אמריקה (היסטוריונים פוליטיים)
שנת 1517 – תחילתה של הרפורמציה הפרוטסטנטית (היסטוריונים של הדת).
24 בפברואר 1525 – קרב פאביה הפעם הראשונה ששימוש בנשק חם הוביל לניצחון בקרב, ובכך מסיים את תקופת האבירים בשריון הנוצץ שאפיינה את ימי הביניים (היסטוריונים צבאיים).
1543 – השנה בה פרסם קופרניקוס את התאוריה ההליוצנטרית בספר "על תנועתם של גרמי השמיים" ובכך נעשה שינוי מחשבתי של תפיסת העולם (היסטוריונים של התרבות).
המחצית השנייה של המאה ה-18 – לדעת ז'אק לה גוף, המאורעות של המאות ה-14–17 אינם מצדיקים את תחילתה של תקופה היסטורית חדשה.
לשיטתו, התפתחות החקלאות המודרנית, המהפכה התעשייתית, שינויים בתפיסות הדתיות והפילוסופיות והשינוי בתפיסה הפוליטית (שהובילה למהפכה הצרפתית) – הם מסמלים את סיומם של ימי הביניים.
האזורים שבהם חלו ימי הביניים
יש היסטוריונים המשייכים לימי הביניים גם אזורים אחרים בעולם, מלבד אירופה, שלפי דעתם דומים במידה רבה לחברה הפיאודלית שרווחה באירופה בתקופה זו.
התקופות שלפני הגעת המערב ליפן ולפני הגעת הקולוניאליזם לאפריקה הדרומית נקראות גם ימי הביניים.
לעומתם יש היסטוריונים רבים הדבקים בדעה המסורתית לפיה ימי הביניים התרחשו באירופה בלבד, וליתר דיוק בשטחים שהיו קודם לכן שטחי הקיסרות הרומית המערבית.
חלוקת ימי הביניים לתקופות עיקריות
חלוקה שנקבעה על פי ההיסטוריונים
ההיסטוריונים מחלקים את ימי הביניים לשלוש תקופות:
התקופה המוקדמת – מאופיינת בפלישות ברברים רבות לאירופה המערבית, המסחר היה כמעט אפסי וחלק ניכר מהאירופאים לא היו נוצרים, אלא עובדי אלילים.
התקופה האמצעית – מוכרת בעיקר בזכות החברה הפיאודלית שהתפשטה באותה תקופה והגידול במסחר והשתקמות הערים.
התקופה המאוחרת – במהלכה החלו להיווצר המדינות כפי שאנו מכירים אותן בימינו, תחת מלוכה חזקה ויציבה, וחל גידול במסחר ובתחומים נוספים.
חלוקה היסטורית מקובלת נוספת היא החלוקה הגרמנית:
ימי החשכה – מהתמוטטות הקיסרות הרומית, עד לתקופת "קרל הגדול" (שרלמיין).
ימי הביניים הנורמניים – מתחילת מסע הצלב הראשון עד לסיום מגפת המוות השחור שהביאה למותם של רבע עד חצי מתושבי אירופה.
ימי הביניים הגותיים – ממגפת הדבר (המוות השחור) בשנת 1350 ועד לסוף ימי הביניים ב-1492.
חלוקה שקיימת בארצות שדוברות שפות רומאניות:
התקופה המוקדמת הנמשכת מהמאה ה-5 עד המאה ה-10 ומאופיינת בתנאים כלכליים ירודים ופלישות מתמשכות של ברברים לאירופה המערבית.
התקופה המאוחרת הרואה את התפתחותן של צורות שלטון המבוססות על החברה הפיאודלית, עם בניית טירות ותקומת החיים בערים; אז כוח מלכותי הולך וגדל והוחיו אינטרסים מסחריים.
מאפיינים ותהליכים עיקריים בימי הביניים
שלהי העת העתיקה וראשית ימי הביניים
שלהי העת העתיקה וראשית ימי הביניים (גרמנית: Frühmittelalter) הם מונחים המציינים בדרך כלל את התקופה בהיסטוריה האירופית שנמשכה משלהי העת העתיקה בסוף המאה הרביעית ובמאה החמישית ועד המאה האחת עשרה לערך.
כבר בשלהי התקופה הרומית החל צומח סדר חברתי חדש שהחליף בהדרגה את הסדר החברתי הרומי.
הקיסרים דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס בסוף המאה השלישית ובתחילת המאה הרביעית החלו בתהליך של שינוי במבנה השלטון ובמבנה החברתי באימפריה הרומית.
השליט הפך בהדרגה לשליט-אל בנוסח המזרחי, תוך סילוק מוקדי כוח מתחרים ובניית מערכת ביורוקרטית הנשלטת ישירות על-ידי המונארך.
כדי לשמר ולממן את המערכת הריכוזית הזו הועלו המיסים באופן ניכר, ונעשה ניסיון להצמית אנשים למקום מושבם ולמקצועם, ואף לכפות הורשת מקצוע מאב לבן.
שינוי יזום זה גרם להחרפה ניכרת במצבה של האימפריה, לדעיכה של המרכזים העירוניים שאינם ערי הבירה קונסטנטינופול ורומא ולהימלטות של רבים מתושבי הערים אל אזורי הכפר או אל חסות הכנסייה.
במקביל, כיוון שחלה התדרדרות במצבת כוח האדם הצבאית שנדרשה להחזקת האימפריה, החלה חדירה הדרגתית של קבוצות שבטים ברברים אל תוך גבולות הקיסרות הרומית.
חדירת השבטים הברברים מכונה בדרך כלל "נדידת העמים" (Völkerwanderung).
הפולשים נמנו על שלוש קבוצות עיקריות: קבוצות שבטים ממוצא גרמאני, שחלקן ישבו מזה מאות שנים בשולי הקיסרות הרומית ובהם כאלו שראו עצמם יורשיה של האימפריה (לדוגמה: הגותים); קבוצות שבטים סלאבים, שהגיעו ממזרח, וגם הן נמנו בחלקן על שבטים שישבו בגבול האימפריה; ושבטים לא-גרמאניים כמו ההונים, האווארים או המגיארים.
פלישות אלו, בניגוד לתפישה שהייתה שלטת עד לפני מספר עשורים, לא נשאו בכל המקרים אופי אלים.
לעיתים קרובות, ובמיוחד ביחס לשבטים הגרמאנים, חדרו השבטים אל תוך האימפריה בהסכמה ולעיתים בהזמנת שליטי האימפריה, ששאפו לגייס כוחות מחודשים ורעננים לחיזוק הצבא האימפריאלי הנחלש.
רוב השבטים קנו להם אחיזה ראשונית בשטחי האימפריה תחת הסדרי פואדרטי, שהקצו להם שטחי אדמה בתמורה למזון ולמתן סיוע צבאי לאימפריה.
בהדרגה ולאורך המאה החמישית, החלו השבטים שזכו לאדמות בצד הרומי של הדנובה והריין מקימים ממלכות עצמאיות או עצמאיות למחצה בתחומי הקיסרות הרומית.
גאליה, ספרד, ואפריקה נשמטו בהדרגה מידי האימפריה לטובת הוונדלים, הוויזיגותים, הפרנקים, הלומברדים ואחרים.
החלק שנותר, שכלל בעיקר את איטליה ורומא עצמה עמד בשליטה הולכת ומתעצמת של גנרלים גרמאנים.
השלטון בפועל היה מסור ממילא בידי שליטי ממלכות גרמאנים שונים.
חלק מהם, כמו תאודוריק הראשון, ראו עצמם כיורשיה הלגיטימיים של הקיסרות הרומית, אך הסדר שאלו רצו ויכלו לקיים, גם אם היו בו יסודות רומיים, היה שונה מאוד מסדר העולם של הציוויליזציה היוונית-רומית.
בין המאה החמישית והמאה השמינית נוצרה תשתית פוליטית וחברתית שונה לחלוטין בשטחי אירופה המערבית.
תחת האוסטרוגותים באיטליה, הוויזיגותים בספרד, הפרנקים והבורגונדים בגאליה ובמערב גרמניה והסקסונים באנגליה התפוררו במהרה כל הסדרי השלטון הרומיים ופינו מקומם לשלטון שליטים-לוחמים בנוסח הגרמאני, שלא הצליחו לכונן מערכת שלטונית בת-קיימא או מערכות חוק, משפט וסדר.
עם היעלמם של אלו, נעלמו גם הביטחון בקניין הפרטי ובסחר ואחריהם כל התעשיות שהיו תלויות בביטחון הקניין והסחר כמו קדרות או ייצור יין ושמן.
מידה מסוימת של התרבות הרומית הכתובה ושל קשרים בין שטחים שונים נשמרה בחסות הכנסייה, המנזרים, והבישופויות שלה, אך היוונית והלטינית, התרבות, הספרות, הממשל והחוק שמשלו באגן הים התיכון מאז עלייתה של אתונה במאה החמישית לפנה"ס נמחו במידה רבה מן העולם.
מסך של קדרות ובורות ירד, ואירופה נכנסה ל"עידן האפלה".
ממלכות הוונדלים בצפון אפריקה, הוויזיגותים במזרח ספרד ודרום צרפת, הפרנקים בצפונה, הבורגונדים במרכזה וממלכת אודואקר שירשה את הקיסרות הרומית באיטליה היו הכוחות העיקריים בסוף המאה החמישית.
מתחילת המאה השביעית, ירשו אותם הקרולינגים, שהרחיבו בהדרגה את שטחי שלטונם גם לצפון איטליה ומזרחה על פני רוב שטח גרמניה ומרכז אירופה.
איטליה, לעומת זאת, התפוררה אחרי תום שלטון תאודוריק הראשון לשורה של ממלכות נפרדות ואילו ספרד דעכה עד שנכבשה ברובה על-ידי המוסלמים.
במקביל להתפתחויות אלו, החלו פולשים נוספים עושים את דרכם ממזרח.
המצביא המוכשר בליסריוס השיב לאימפריה הביזנטית חלק משטחי האימפריה המערבית בתחילת המאה השישית, אך שלטונם היה קצר מועד.
הדת החדשה שנוסדה בשנת 632 בחצי האי ערב – האסלאם – החלה כובשת את העולם.
במהלך המאה השביעית והשמינית כבשו הפולשים הערבים את המזרח התיכון, צפון אפריקה, ספרד וחלק מאיי הים התיכון כולל סיציליה.
הים התיכון הפך מ"הים שלנו" (mare nostra), כמאמר הרומאים, לים בשליטה מוסלמית.
האימפריה הביזנטית איבדה את צפון אפריקה וחלק מאסיה הקטנה ונאלצה לוותר על שטחי איליריה כדי להתגונן מפני הערבים.
התפתחות זו, שמה קץ לתקווה להתחדשות הסחר בשלב מוקדם, והמסחר באגן הים התיכון, ערש התרבות המערבית, נפסק כמעט לחלוטין החל במאה השביעית.
מתוך אפרו של סדר העולם היווני-רומי החל לצמוח במאה השמינית סדר עולם חדש, הפיאודליזם.
התמוטטות השלטון המרכזי והסמכות הממשלתית, הובילה לצמיחת מערכת של שליטים מקומיים, שקיימו כל אחד מערכת שלטונית נפרדת.
במערכת זו היו אלמנטים שאומצו מתקופת שלהי השלטון הרומי, כמו קיבוע אנשים למעמדם ולעיסוקם של הוריהם והצמתת החקלאים לאדמתם; ובמקביל אימוץ מערכת הנאמנות האישית ושבועות הנאמנות האישיות שהייתה מקובלת בחברה הגרמאנית.
האדם בחברה הפיאודלית לא היה ישות אינדיבידואלית מבחינה אישית ומשפטית.
עיקר האוכלוסייה הורכבה מצמיתים – איכרים ללא רכוש קרקעי שהיו להלכה חייבים להביע אמונים (קומנדטיום) בתמורה להגנת האדון, ובפועל היו פשוט רכושו של בעל הקרקעות.
בעלי הרכוש, הווסאלים תפקדו במידה רבה כבעלי אחוזות אוטרקיות, עם קשר מועט בין אחוזה אחת למשנה.
הם היו קשורים ביניהם במערכת של שבועות אמונים אישיות (הומגיום), אופקיות ואנכיות, שקבעו חובת הענקת שירותים צבאיים לאדון לו נשבעו אמונים, כאשר התמורה התדירה באה בדמות הענקת אדמות לווסאל.
האדמות או הפייף שקיבל הווסאל, הפך במהרה לתנאי מקדים לכל שירות שהעניק זה לאדון.
בתחילה, היו אדמות אלו אמורות לשוב לרשות בעליהם הראשונים, האדון, אך במהרה הפכו האדמות, ומאוחר יותר גם שטחי שליטה שהוענקו לווסאלים בולטים, לרכוש העובר בירושה.
מצב זה החליש בהדרגה את מחויבותם של הווסאלים לאדון וחיזק את מעמדם כשליטים עצמאיים להלכה בדוכסויות ונסיכויות נפרדות.
עד לזמן האחרון, היה נפוץ התיאור של "הפלישות הברבריות", שעברו את הגבולות הרומאים והביאו לקריסתה של הקיסרות הרומית.
היסטוריונים מודרניים, לעומת זאת, מבינים כעת שתיאור זה הוא תמונה מעוותת של המציאות באותם ימים, שהייתה למעשה תקופת הגירה לא פשוטה.
בכמה מקרים חשובים, כגון התיישבות הפרנקים בגאליה, יישוב הפולשים לקח עשורים רבים, כאשר קבוצות המחפשות אופציות כלכליות חדשות עברו דרך טריטוריה רומאית, מסיגים את החברה הגאלו-רומאית, בדרך כלל ללא אלימות כלל.
כמו הגותים, חלק גדול מאותם מתיישבים היו פואדרטי (foederati), בעלי ברית צבאיים, של האימפריה, שזכו באפשרות ליישב טריטוריות מסוימות, הפרנקים והבורגונדים נמנו עליהם.
בין המאה ה-5 למאה ה-8 סדר פוליטי חדש התפתח על שטחי האימפריה לשעבר, מבוסס על משפחות אצילים, ועל הממלכות החדשות של האוסטרוגותים באיטליה, הויזגותים בספרד, הפרנקים והבורגונדים בגאליה וגרמניה המערבית, והסקסונים אנגליה.
אדמות אלו נשארו נוצריות, כאשר המתיישבים הפגאנים התנצרו במהרה.
השילוב בין התרבות החדשה, התרבות הקלאסית וההשפעות הנוצריות, יצר מודל חדש של חברה.
לעומת זאת, מעבר לאזורים אלו של אירופה חיו אנשים רבים ללא קשר ולו הפשוט ביותר עם הנצרות או עם התרבות הרומית.
לוחמים אלו, כמו האבארים והוויקינגים, עדיין היו מסוגלים לפגוע קשה במערכת החברתית החדשה שנוצרה באירופה המערבית.
הכנסייה הנוצרית, הגוף המרכזי היחיד ששרד את נפילת הקיסרות הרומית המערבית, ריכז את עבודתו בלימוד לטינית, שמירת אמנות הכתיבה ויצירת ממשל מרכזי שמנוהל בידי רשת של בישופים.
ימי הביניים המוקדמים מאופיינים בידי ממשל זה של הבישופים וכן חלוקת הנחלות למשפחות אצולה, דוכסים ולורדים.
מחוץ לשרידי הערים הרומאיות הנותרות, כוח השלטון פחת בהרבה.
כתוצאה מכך, הוקצו נחלות ללורדים מקומיים שניהלו את הצבא, המסים והחוק במקום, ונהנו מהכנסות שטח הקרקע.
התפתחויות אלו הביאו להקמת החברה הפיאודלית.
בהמשך ימי הביניים יתחזק שוב כוח השלטון המרכזי והזהות ה"לאומית" החדשה תצמח, כאשר שליטים חזקים ינסו להשמיד אצילים יריבים (או כאלו שמסכנים את שלטונם), כדוגמת "מלחמות השושנים".
מדרג זה של התחייבויות הדדיות, ידוע כפיאודליזם, או כחברה הפיאודלית, חברה הקושרת כל אדם לשירותו של שליט בתמורה להגנתו של זה.
אופייה של מערכת זו יצר בלבול בנחלות (שכן הנחלות הוחלפו בין שליטים לעיתים ולפעמים אף הוחזקו בחזקת שני שליטים).
היתרון בפיאודליזם היה הגמישות של החברה, ויכולתה ליצור משענת יציבה לשלטון בלא שיהיה מאחוריה כוח מלכותי או פוליטי גדול ואחיד.
בתקופה זו החלה עלייתם של מעמד הפרשים המשוריינים שהיוו את עיקר כוחה הצבאי של אירופה ומאוחר יותר נהפכו למעמד האבירים – פרשים משוריינים בעלי תואר אצולה וקוד של כבוד (שכלל לרוב נאמנות למלך או לכנסייה).
האימפריה הרומית המזרחית המכונה גם האימפריה הביזנטית על שם ביזנטיון, שמה הקדום של קונסטנטינופול שרדה את רוב ימי הביניים והאריכה ימים לאחר התמוטטות הקיסרות הרומית המערבית.
באימפריה הביזנטית נמשך השלטון הרומאי הנוצרי באסיה הקטנה, יוון, האזורים הסלאבים מסביב ליוון, סיציליה, ודרום איטליה.
קיסרי האימפריה הביזנטית שאפו לחזור לימי הזוהר של הקיסרות הרומית ולחזור ולשלוט גם במערב, עד שהקמת האימפריה הרומית הקדושה בידי קרל הגדול שברה את חלומותיהם.
קרל הגדול איגד תחתיו את האזור המוכר בימינו כצרפת, מערב גרמניה וצפון איטליה.
מאז והלאה הייתה אירופה יבשת דו־קוטבית, כאשר המערב והמזרח מתחרים ביניהם על ההשפעה באזור הגדול והלא נוצרי של צפון אירופה.
הנצרות התפשטה ברחבי אירופה כולה ויצרה יבשת מאוחדת כמעט לחלוטין תחת האידאולוגיה והדת הנוצרית, קריסטנדום, מאזור המאה ה-9 ועד להיפרדות הכנסייה האורתודוקסית מהכנסייה הקתולית ב-1054.
דוגמה מרכזית לכוח התרבותי של הנצרות, שיצרה "זהות" אירופאית חדשה, ניתן למצוא במסעות הצלב.
אשר במהלכם, אפיפיורים, מלכים וקיסרים יצרו את המושג של אחדות נוצרית ודרבנו קבוצות אוכלוסייה גדולות מאירופה לצאת ולהגן על הקריסטנדום מהכובש המוסלמי.
מהמאה ה-7 לספירה והלאה, האסלאם כבש אדמות רבות בצדי הגבולות הדרומיים והמזרחיים של אירופה.
צבאות מוסלמים כבשו את מצרים, צפון אפריקה, ירושלים, ספרד, סיציליה וחלקים גדולים מאנטליה, עד לעצירתם בקרב טור שנערך בדרום צרפת, בידי צבאות נוצרים.
תמימות הדעים הפוליטית באירופה הייתה גדולה פחות משחשבו ורוב הצבא שגויס למסעות הצלב היה מאזורים ספורים באירופה.
אזורים קטנים באזור צפון אירופה עדיין נשארו מחוץ לקריסטנדום עד למאה ה-12 ולאחריה והפכו גם הם יעד למסעות הצלב.
בערך בסביבות שנת 1000, החלה תקופה של יציבות במערב אירופה כאשר נדידת העמים הגדולה נפסקה ברובה.
באותו זמן המסחר גדל באיטיות ברחבי אירופה כאשר סכנות המסע קטנו, והחל גידול כלכלי איטי אך יציב.
בתקופה זו נוצרה גילדת הסוחרים ואיתה שאר ארגוני מסחר ובנקאות שפעלו במערב אירופה.
האוניברסיטאות הראשונות נבנו בערים אירופאיות גדולות, משנת 1080 לערך, בעיקר כדי לאמן וללמד אנשי כמורה.
הספרות החלה לצמוח, ואיתה התקדמות גדולה באמנות, פיסול, מוזיקה ואדריכלות.
קתדרלות גדולות נבנו ברחבי אירופה, תחילה בסגנון רומנסקי ולאחר מכן בסגנון גותי.
בתקופה זו החלו להתגבש הממלכות הגדולות של אירופה.
ב-1066 טען המלך הנורמני ויליאם הכובש לכתר אנגליה ומשלא נענה פלש אליה וכבשה.
דבר זה גרם להשפעה צרפתית רבה על האיים הבריטים (שעד אז היו מושפעים בעיקר מהתרבויות הקלטיות והסקסונית) ולהקמת בית מלוכה עם קשרי דם לצרפת (דבר שיצר מריבות חוזרות ונשנות על הכתר בין שתי הממלכות כאשר כל מלך תובע מלכות גם על הממלכה השנייה).
בכיבוש זה הביא ויליאם הכובש את שיא ימי הביניים לאנגליה.
כדי לבצר את שלטונו הוא הקים באנגליה מערכת של טירות, הידועה שבהן היא מצודת לונדון (Tower of London) ששכנה בלב לונדון והיוותה את המרכז השלטוני של ויליאם.
גרמניה עדיין נשלטה בידי הקיסרות הרומית הקדושה, אך למעשה הייתה מורכבת מעשרות נסיכויות קטנות שהיו כפופות לשלטון המרכזי במעין פדרציה.
בצרפת, השושלת הקרולינגית נפלה ואת מקומה תפסה השושלת הקפטינגית, אשר תשלוט בצרפת (גם בשמות בית ולואה, ובית בורבון) באופן רציף, למעלה משמונה מאות שנה, עד המהפכה הצרפתית בשנת 1789. בתקופה זו נהפכה צרפת למרכז דתי כאשר נבנו בה הקתדרלות הגדולות ומנזרים גדולים וחשובים הוקמו בה.
בתקופה מסוימת, האפיפיור ישב בצרפת.
הפריחה הדתית והתרבותית תרמה לפריחה גדולה במסחר, וזאת אפשרה למלכי צרפת להרחיב את גבולות שלטונם ולהדוף פולשים שגרמו לצרות בגבולות צרפת במשך עשרות שונים.
כיוון שוויליאם הכובש, דוכס נורמנדי אשר בצרפת נהפך למלך אנגליה, נקלעה צרפת למריבות עם אנגליה על הכתר.
בתקופה זו הסמכות החזקה ביותר באירופה הייתה כנראה האפיפיור, שניסה לאחד את אירופה תחת שלטון הצלב ולהקטין את המלחמות הפנימיות בין המלכים והאצילים על כתר, שלטון ונחלות.
בשנת 1095 קרא האפיפיור אורבן השני לשחרר את ארץ הקודש מידי המוסלמים שמחללים את המקומות הקדושים ובכך בעצם הביא למסע הצלב הראשון.
מסעי הצלב היו גורם מכונן בהתפתחותה התרבותית, הדתית, הפוליטית, הכלכלית והצבאית של אירופה.
מגפת המוות השחור הייתה מגפה שהשתוללה בכל רחבי אירופה, בכמה גלים, בין השנים 1347–1351. קיימים חילוקי דעות לגבי הגורם למחלה, כאשר התרחישים האפשריים העיקריים הם מגפת דבר, אבעבועות שחורות ווירוס האבולה.
סוחרים מהעיר ג'נובה שבאיטליה נמלטו מהעיר הנצורה והעבירו את המחלה בספינותיהם לסיציליה ומשם היא התפשטה לאירופה, בשנת 1348, בתוך חמש שנים התפשטה המגפה בכל רחבי אירופה, למעט אזורים נרחבים בפולין והגיעה אף לנסיכויות הרוסיות ולכל האיים הבריטיים.
הערכות סביב מספר הקורבנות נסובות בין שליש ל-60% מאוכלוסיית היבשת.
בסביבות שנת 1420, כתוצאה מצטברת של מגפות ושנות רעב חוזרות ונשנות הדלדלה אוכלוסיית אירופה לשפל חסר תקדים של לא יותר משליש, ככל הנראה, מסך האוכלוסייה שהתגוררה באירופה מאה שנים קודם לכן.
האפקט של אסונות הטבע הרבים החריף עקב סכסוכים צבאיים גדולים, במיוחד היה המקרה נכון בצרפת במהלך מלחמת מאה השנים.
בעקבות הידלדלות האוכלוסייה באירופה, נוצר שפע של מזון, אך מחסור חמור בידיים עובדות הביא לעלייה במחיר העבודה.
ניסיונות של בעלי האדמות להוריד בכוח את שכר העבודה באמצעות חקיקה, כמו זו שנעשתה באנגליה בשנת 1351 שקבעה כי שכר העבודה יחזור לרמות שהיו לפני פרוץ המגפה בשנת 1348, נדונו לכישלון.
ניסיונות אלה השיגו לא יותר מתרעומת וזעם בקרב אוכלוסיית האיכרים, שהובילה למרידות בצרפת בשנת 1358 ובאנגליה בשנת 1381. התוצאה ארוכת הטווח הייתה סופה של הצמיתות במערב אירופה ותחילת סופו של המשטר הפאודלי.
במזרח אירופה, לעומת זאת, יכלו בעלי האדמות לנצל את המצב העגום כדי להכריח את האיכרים לשעבוד מדכא יותר.
את תחילת קיצה של הקיסרות הביזנטית ניתן ליחס למסע הצלב הרביעי, שכבש את העיר והקים בה את האימפריה הלטינית.
60 שנה חלפו ולאחר כיבושה מחדש על ידי מיכאל השמיני, קיסר ניקאה, הוכתר האחרון כקיסר ביזנטיון.
חילופי השלטון לא שינו את מצבה של הקיסרות, שנשאר בכי רע, עקב החורבן שהמיט עליה מסע הצלב הרביעי, ניסיונות ההתרחבות צלחו לזמן מוגבל ולא הביאו מזור לקיסרות השוקעת.
ניסיונות לפייס את המערב להכפיף את הכנסייה האורתודוקסית לכנסייה הקתולית ברומא, העלו את חמתם של התושבים.
הקיסרות שקעה במלחמת אזרחים שנמשכה שמונה שנים שהרסה סופית את שרידי הקיסרות.
רעידת אדמה שהתרחשה בגליפולי בשנת 1354, הביאה לעות'מאנים, שנשכרו בידי אחד הצדדים הלוחמים במלחמת האזרחים, דריסת רגל באירופה.
כאשר הסתיימה מלחמת האזרחים בביזנטיון, הביסו העות'מאנים את הסרבים ושעבדו אותם לואסלים.
לאחר קרב קוסובו, חלקו הגדול של הבלקנים היה נתון להשפעת העות'מאנים.
הקיסרים הביזנטים לאורך השנים פנו בתחינה למערב לעזרה, אך האפיפיור היה מוכן לשלוח עזרה רק בתמורה לאיחודה מחדש של הכנסייה האורתודוקסית עם הכס הקדוש, התביעה נשקלה בידי השלטון המדיני, ולעיתים הובאה לידי מימוש על ידי צו קיסרי, אך האוכלוסייה האורתודוקסית והכמורה התרעמה נחרצות כנגד סמכותה של רומא ובמיוחד לפולחן הלטיני.
כמה חיילים מערביים בכל זאת הגיעו כדי לחזק את ההגנה על קונסטנטינופול, אך רוב השליטים המערביים, המוטרדים בענייני הפנים של מדינותיהם, לא עשו דבר כאשר העות'מאנים המשיכו לקטוף את שארית שטחיה של הקיסרות, כפרי בשל, וזאת עקב חולשתו של צבא הקיסרות.
בשלב זה התמעטה אוכלוסיית קונסטנטינופול והייתה עתה לא יותר מצל של הכרך השוקק שבשיאו הגיע ליותר מחצי מיליון תושבים.
עתה מנתה אוכלוסיית העיר לא יותר מ-50,000 תושבים שהתגוררו במה שנראה כאסופה של כפרים המופרדים בשדות ומוקפים חומה אדירה.
בחודש אפריל 1453 הטיל צבאו של מהמט השני סולטאן האימפריה העות'מאנית, שמנה כ-80,000 חיילים ועוד מספר לא ידוע של כוחות לא סדירים, מצור על העיר.
למרות ניסיונות הגנה נואשים של הכוחות הנוצריים (המוערכים בכ־7,000 חיילים מהם 2,000 זרים), נפלה קונסטנטינופול בידי העות'מאנים לאחר חודשיים בסוף חודש מאי.
הקיסר הביזנטי האחרון, קונסטנטינוס האחד עשר, נראה משליך מעליו את מחלצות הקיסר והטיל את עצמו לקרב פנים אל פנים לאחר שהובקעו חומות העיר.
אובדן קונסטנטינופול היה מכה קשה לעולם הנוצרי, האפיפיור קרא להתקפת נגד מיידית בדמות מסע צלב, אך כאשר השליטים האירופאים המרכזיים היו מוכנים להוביל את המסע, החליט האפיפיור עצמו להובילו, מותו המוקדם חיסל סופית כל אפשרות לתגובה מעשית.
במאה ה-13 נפלה הרוס של קייב אל מול הפלישה המונגולית.
במקומה תקום לימים נסיכות מוסקבה שזכתה בניצחון גדול בקרב קוליקובו בשנת 1380. הניצחון לא סיים את שליטת הטטרים באזור, מכל מקום, המוטב המיידי הייתה ליטא, שהרחיבה את גבולותיה מזרחה.
היה זה תחת שלטונו של איוואן השלישי, הגדול (1462–1505), שנסיכות מוסקבה הפכה למעצמה אזורית, סיפוחה של רפובליקת נובגורוד בשנת 1478 הניח את היסודות למדינת הלאום הרוסית.
לאחר נפילתה של קונסטנטינופול, החלו הנסיכים הרוסיים לראות את עצמם כיורשיה של הקיסרות הביזנטית.
לבסוף הם החלו לקחת על עצמם את התואר צאר, ומוסקבה תוארה בידי בני אותה התקופה כרומא השלישית.
בתחילת המאה ה-14 הפך הים הבאלטי לאחד מנתיבי הסחר החשובים ביותר באירופה.
ברית ערי הנזה, ברית של ערי סחר, סייעה בקליטתם של פולין וליטא ומדינות בלטיות אחרות לתוך כלכלת אירופה.
הסחר המפותח הזין צמיחה של מדינות חזקות במזרח אירופה כולל: ליטא, פולין, הונגריה, בוהמיה ונסיכות מוסקבה.
כאמור, תאריך נפילתה של קונסטנטינופול לידי העות'מאנים מוסכם על חוקרים רבים כנקודת ציון לסיומם של ימי הביניים.
הרנסאנס, שהחל מעט לאחר מכן באיטליה ותקופת התגליות בהן התגלה "העולם החדש", סימנו את כניסתה של אירופה לתקופה חדשה, התקופה המודרנית.
למרות התפישה המבוטאת בשמה של התקופה, החברה האנושית באירופה של ימי הביניים לא קפאה על שמריה.
זו הייתה תקופה בה נפתחו האוניברסיטאות הראשונות באירופה, הוקמו בתי פרלמנט, תושבי אירופה קיבלו על עצמם את הנצרות ובסוף התקופה יאן הוס זרע את זרעי רעיון הנצרות הפרוטסטנטית.
התפתח הרגש הלאומי שהחליף את הרגש השבטי ומכאן התפתחות המדינה הלאומית ועיצוב גבולות שחלקם תקפים עד היום.
התקדמויות טכנולוגיות של ימי הביניים היוו את המסד לתהליכי שינוי כלכליים ותרבותיים אדירים.
בין ההתפתחויות הטכנולוגיות המובהקות של ימי הביניים ניתן לכלול את: טחנת המים וטחנת הרוח בתחום אספקת הכוח ורתימת כוחו של הטבע, את מחזור שלושת השדות, פיתוח המחרשה הכבדה והרתמה המודרנית לסוס בחקלאות.
בתחום המלחמה נמנים: אימוץ אבק השרפה, המצאה שהגיעה מסין לאירופה.
במשך רוב ימי הביניים כלי הנשק היו נשק קר שכלל חרבות, גרזני קרב, חניתות ופגיונות.
כלי היריה העיקרי היה חץ וקשת.
שריון הגוף היו בעיקר שריונות עור ושריונות עור מחוזקים בלוחות מתכת, כאשר הלוחמים האצילים העשירים ביותר היו מצוידים בשריון שרשראות, שסיפק הגנה טובה יותר מרוב השריונות שהיו קיימים אז.
בתקופה זו רווח השימוש במגן, שכן השריון לא סיפק הגנה מלאה מפני חצים, חרבות וגרזנים.
בשיא ימי הביניים, החל מהמאה ה-11, חל שיפור ניכר באיכות כלי הנשק והשריון.
השריון העיקרי של האבירים היה שריון שרשראות עם קסדה כבדה.
השימוש במגן היה עדיין נפוץ.
עם הגידול בשימוש בסוסים ללחימה ושיפור בטכנולוגיית הרכיבה (המצאת המשוורת) חלה עלייה במעמד חיל הפרשים באירופה, והאבירים הפכו מסתם לוחמים פאודליים לפרשים כבדים המחויבים לקוד אבירות.
נשקו העיקרי של הפרש היה הרומח, ששימש בעת הסתערות.
נשקו האישי של האביר היה החרב, ששימשה גם כסמל מעמד.
כלי נשק נוספים היו גרזן קרב, פטיש קרב, חנית, אלות וכוכב השחר.
לצד השימוש בחץ וקשת גבר השימוש גם ברובה-קשת (קשת מוצלבת) שעלה על הקשת הממוצעת בטווח הירי ובעוצמת החדירה, אך היה בעל טעינה איטית ומסורבלת יותר.
בסוף ימי הביניים חל שיפור גדול באיכות השריון עם פיתוח שריון הלוחות, שסיפק לאביר הגנה היקפית טובה מול מרבית כלי הנשק (כולל חצים וחרבות), דבר שגרם לירידה בשימוש במגן.
כלי הנשק העיקריים של האביר בתקופה זו היו רומח להסתערות וחרב כנשק אישי וכן פטיש קרב ופגיון כנשק משני.
נגד שריוני הלוחות פותחו מגוון נשקי מוט ובהם רומחי רגלים ארוכים במיוחד (Pike), גרזן-חנית (Pollaxe), האלברד (Halberd), בק דה קורבין ומגוון "פותחני קופסאות" על מוט ארוך.
בתקופה זו פותחו גם החרבות הדו-ידניות: חרבות גדולות וכבדות שנדרש כוח רב ואחיזה בשתי הידיים על מנת להפעילן בקרב.
בסוף ימי הביניים גם החל שימוש בנשק חם, בהתחלה בתותחים ומרגמות פרימיטיביים ללוחמת מצור, ובהמשך גם כרובים מסורבלים, דוגמת הארקבוז.
אדריכלות ימי הביניים כוללת כמה סגנונות אדריכליים שאפיינו את הבנייה באירופה מנפילת הקיסרות הרומית ועד ניצני הרנסאנס.
סגנונות הבנייה בימי הביניים התבססו על האדריכלות הקלאסית אך היו מאוד שונים ממנה.
כהמשך של האדריכלות הרומית התפתחה האדריכלות הביזנטית באזור מזרח הים התיכון, בעיקר בימי הביניים המוקדמים.
במקביל התפתח סגנון הרומנסק בצרפת ובצפון ומערב אירופה החל מתחילת המאה ה-11. סוף ימי הביניים במרכז ומערב אירופה התאפיינו בסגנון הגותי, שהחל בסוף המאה ה-12 בצרפת והתפשט לשאר אירופה.
האדריכלות הגותית התבטאה בעיקר בקתדרלות ומבני דת אך בהמשך התפשטה גם למבנים אזרחיים.
לצד האדריכלות הכנסייתית התפתחה אדריכלות ביצורים מאבן ובפרט בניית טירות מבוצרות ששימשו הן מקום מגורים לאצילים והן בסיס לשליטה בנחלה הפאודלית.
הכנסייה הנוצרית צברה רכוש והון במשך מאות שנים, ובהם כסף, זהב, מבנים וקרקעות בכפרים ובערים.
הרכוש נאסף מגביית מיסים ותשלומים, ממעשרות, וכן ממתנות המאמינים ומרכוש שהורישו לה במותם.
שלא כיתר התושבים במדינות, הכנסייה הייתה פטורה מלשלם מיסים לשליטים, ולכן קיימה ברווחה את נושאי התפקידים הבכירים בה.
למען המאמינים היא בנתה כנסיות, בתי ספר, בתי חולים ובתי מחסה לנזקקים.
כך הלכה הכנסייה והתפתחה לגוף כלכלי מבוסס וחזק באירופה.
נושאי המשרות בכנסייה ידעו קרוא וכתוב, והבכירים שבהם שלטו ביסודות המנהל.
לכן נהגו המלכים להיעזר בהם ומינו אותם ליועצים, לשרים, ולמנהלי לשכת המלך.
בתמורה לשירותים הללו העניקו המלכים לכנסייה נחלות קרקע כפיאודום, וכך היו ראשי הכנסייה לווסאלים של המלכים.
משפחת האיכרים, של אירופה בימי-הביניים, הייתה יחידה פטריארכלית, שבה היה אדם אחד בעל מעמד: הגבר שהיה ראש המשפחה.
מעמד האישה לא היה שווה מבחינה משפטית וחוקית למעמד הגבר, אלימות כלפי נשים הייתה מקובלת, וזכויות הירושה שלהן היו מופחתות.
מעמד הילדים היה קשה אף יותר.
לפני תחילת ימי הביניים נחתם התלמוד ונגמרה תקופת האמוראים.
לאורך ימי הביניים התקיימו שתי תקופות מרכזיות: תקופת הגאונים, ובה התקיימו שני מרכזים רוחניים של עם ישראל, בבבל ובארץ ישראל.
לאורך תקופה זו התרופפה יהדות ארץ ישראל.
התקופה המרכזית השנייה נקראת תקופת הראשונים, מרכזה הרוחני היה בצרפת ובספרד, כאשר לקראת סופה, עקב הרדיפות הנוצריות ומסעי הצלב, התרכזה בספרד.
בסוף ימי הביניים נחרב המרכז הרוחני בספרד עקב גירוש יהודי ספרד, ובכך נגמרה תקופת הראשונים.
מסעות הכיבוש שערכו הערבים גרמו לכך שרוב העם היהודי חי בימי הביניים תחת מערכת שלטונית אחת, כלומר תחת שלטון מוסלמי ורק מיעוט חי תחת שלטון נוצרי.
מס הח'ראג', שהוטל על יהודים בנוסף לג'יזיה ולא הוטל על מוסלמים, גרם בארצות האסלאם לכך, שיהודים שעסקו בחקלאות, בעיקר בשטחי עיראק של ימינו, נאלצו לעזוב את הכפרים ולהתרכז בערים.
ערים חדשות שהוקמו (או כפרים שישבו על צומתי מסחר והפכו לערים) משכו אליהם יהודים שעסקו בעיקר במסחר.
דוגמאות לצמיחת קהילה כזו הן קירואן שבתוניסיה, בה התפתחה קהילה יהודית מיד עם הקמת העיר ואליסנה (Lucena) בספרד שהייתה עיר בעלת רוב יהודי.
מקובל שנושאי השירה נחלקים לשירת הקודש ולשירת החול כאשר שירת הקודש עוסקת באל ובדת, ומהווה בימינו חלק ממחזור התפילה בבית הכנסת ושירת החול עוסקת במגוון רחב של נושאים מחיי השגרה וההגות.
החוק הגרמאני לא הפלה יהודים לרעה.
ניצורה של אירופה היה תהליך ארוך ואטי, ולכן בימי הביניים המוקדמים, במרבית המקומות שבהם חיו היהודים באירופה הם נהנו בדרך כלל משלווה ומהגנת השלטון.
הממלכה הוויזיגותית בספרד הייתה שונה בעניין זה משאר הממלכות הגרמאניות.
בשנת 586 המירו המלכים הוויזיגותים את דתם האריאנית בנצרות הקתולית, וביקשו להפוך את ממלכתם לחברה נוצרית אחידה.
אחת הדרכים להגשים מטרה זו הייתה אימוץ מדיניות אנטי-יהודית קיצונית, כדי לגרום לניצורם של היהודים.
המלכים שיתפו פעולה בעניין זה עם הכנסייה, ובחסותם התכנסו כמה ועידות כנסייה שתיקנו תקנות במטרה לחסל את הקיום היהודי בממלכה.
התקנות נועדו לצמצם את הקשרים הכלכליים והחברתיים בין יהודים לנוצרים, נאסר על יהודים להחזיק במשרות ציבוריות או להחזיק בעבדים נוצרים, והותר לנצר יהודים בכוח.
עם זאת, קשה לדעת עד כמה החוקים הללו אכן יושמו.
במשטר הפיאודלי התקיימו בכפרים יחסי אדון-צמית בין בעלי הקרקע לבין מעבדי הקרקע.
ליהודי היה אסור להיות אדונו של צמית נוצרי ולא יכול היה להישבע שבועת אמונים מקובלת לאדון נוצרי, זו הייתה אחת הסיבות להיעלמותם של יהודים מהמרחב הכפרי לערים.
כחלק ממשטר הגילדות התקיימה גילדת היהודים (הקהילה היהודית).
ליהודים היה מונופול על סחר בכספים והלוואות, כי הכנסייה אסרה על נוצרי להלוות כספים בריבית לנוצרי אחר או אף להרוויח בדרך אחרת מהלוואת כספים.
חלק מהפריווילגיה של היהודים היה הזכות לסחור בחפצים משומשים; על מנת לקבל הלוואה נדרש הלווה להשאיר משכון.
אם ההלוואה לא הוחזרה היו היהודים רשאים למכור את המשכון וכך התרכז בידם הסחר בחפצים משומשים.
הקהילה היהודית התגוררה במתחם מגורים, כפי שעשו זאת גם חברי גילדות אחרות.
על מנת למנוע מצב בו יהיו יותר מדי מלווים בריבית בעיר מסוימת, קבעו הקהילות היהודיות חוק הנקרא חרם היישוב, זכותה של קהילה לאסור על אדם להתיישב בתחומה שכן יש חשש כי הוא ירוויח על חשבונה.
תקנה נוספת היא המערופיא, ידוע מפורסם (שפלוני הוא קליינט של אלמוני).
תפיסה גילדאית האוסרת לצוד קליינט של יהודי אחר.
מי שהיה מעז לנהוג כך היה מוטל עליו חרם.
הרבנים היו קובעים את גובה הריבית כך שהסכום הנגבה לא יעלה את חמת הנוצרים על היהודים.
476 – נפילת הקיסרות הרומית מפלישות הברברים ותחילת ימי הביניים.
800 – קרל הגדול (שרלמן) הוכתר על-ידי האפיפיור לאו השלישי לקיסר של הקיסרות הרומית הקדושה.
שרלמן איחד תחת שלטונו את רוב מערב אירופה וניצר את רוב השבטים הברברים שחיו בה.
אחרי מותו, ממלכתו התפצלה בין שלושת נכדיו, ואלה היוו את היסוד לאיטליה, גרמניה וצרפת.
1066 – ויליאם הכובש כבש את אנגליה.
1099 – מסע הצלב הראשון הסתיים בכיבוש ירושלים.
1138 – נולד רבי משה בן מימון (הרמב"ם), מגדולי אנשי הרוח בתור הזהב של יהדות ספרד.
1140 – נוצרת האדריכלות הגותית בבניית האפסיס של בזיליקת סן-דני בפריז.
1187 – סלאח א-דין כבש את ירושלים, מסע הצלב השלישי התחיל.
1215 – ג'ון מלך אנגליה חתם על המגנה כרטה המגבילה את סמכויותיו של הכתר ומהווה למעשה את תחילת המשפט הקונסטיטוציוני באנגליה.
בכך התמוטטה הממלכה הצלבנית בארץ ישראל.
מסדרי האבירים עברו לאיי הים התיכון והקדישו את עיקר זמנם למלחמה בשודדי הים, עניינים פוליטיים ומדיניים, ובנקאות.
1307 – מלך צרפת, פיליפ היפה, פשט על כל מעוזי הטמפלרים בצרפת ועוצר את חברי המסדר, שנאלצים להודות בכפירה, מינות ועבודת השטן.
בכך הוא למעשה מחסל את אחד ממסדריה הצבאיים המפוארים של אירופה, שהוקם על מנת להגן על צליינים בארץ הקודש ולסייע למסעי הצלב.
1337 – פרצה מלחמת מאה השנים בין ממלכת אנגליה לצרפת.
1346 – פרצה מגפת הדבר, הידועה בשם "המוות השחור".
1415 – כיבוש סאוטה מידי המורים בצפון אפריקה.
ראשית ימיה של האימפריה הפורטוגזית והעידן הקולוניאלי.
קרב אז'נקור מוביל למפנה לטובת הבריטים במלחמת מאת השנים.
1429 – ז'אן ד'ארק וצבאה שחררו את אורליאן וד'ארק הכתירה את שארל השביעי למלך צרפת בקתדרלת ריימס.
1452 – נולד לאונרדו דה וינצ'י, מבשרו של הרנסאנס באיטליה.
1453 – נפילת קונסטנטינופול בידי האימפריה העות'מאנית והתמוטטות האימפריה הביזנטית.
1455 – יוהאן גוטנברג המציא את הדפוס.
1485 – מלחמות השושנים על כתר המלוכה באנגליה הסתיימו בעליות של בית טיודור לשלטון.
1488 – ברתולומיאו דיאס גילה את כף התקווה הטובה.
1492 – כריסטופר קולומבוס גילה את אמריקה.
1492 – כיבוש גרנדה מידי המורים, בכך הושלם תהליך הרקונקיסטה בספרד.
1494 – חוזה טורדסיאס חילק את העולם בין ספרד ופורטוגל.
1497 – הטבלת יהודי פורטוגל לנצרות בידי מנואל הראשון, מלך פורטוגל.
1498 – וסקו דה גאמה השלים את המסע הימי הראשון בין אירופה להודו.
1500 – פדרו קברל גילה את ברזיל.
1509 – הנרי השמיני הוכתר כמלך אנגליה.
במהלך כהונתו התנתקה אנגליה מהכנסייה הקתולית ומוקמת הכנסייה האנגליקנית שכפופה למלך אנגליה ולא לאפיפיור.
1517 – פרצה מהפכת הרפורמציה.
יְמֵי בֵּין הַמְּצָרִים הם שלושת השבועות שבין צום שבעה עשר בתמוז (היום שבו הובקעה חומת ירושלים בחורבן בית שני) לצום תשעה באב (היום שבו חרבו שני בתי המקדש).
ימים אלה מציינים את ימי הצרה והמצוקה הקשורים לחורבן בית המקדש הראשון והשני, וחלים בהם מנהגי אבלות ההולכים ומחמירים ככל שקרבים לתשעה באב.
בשלוש השבתות של ימי בין המצרים קוראים לאחר קריאת התורה שלוש הפטרות העוסקות בפורענות ובעונשים שיבואו על חטאי העם.
הפטרות אלו מכונות "תלת דפורענותא".
הביטוי "בין הַמְּצָרִים" מופיע במגילת איכה, המתארת את חורבן הבית הראשון ואת מצבה של ממלכת יהודה בעקבות החורבן: .
המדרש מפרש: בין המצרים "ביומין דעקא [=בימי הצרות] משבעה עשר בתמוז עד תשעה באב, שבהם קטב מרירי מצוי".
תשעה בתמוז: על פי ספר ירמיהו, נפרצה חומת ירושלים ביום זה לפני חורבן בית המקדש הראשון.
שבעה עשר בתמוז: נפרצה חומת ירושלים לפני חורבן בית המקדש השני, ולחלק מהדעות גם בבית הראשון.
ביום זה מתקיימת תענית ומתחילים מנהגי האבלות.
ערב תשעה באב: בשעות האחרונות של יום שמונה באב, מתכוננים לתענית בארוחה דלה במיוחד.
לפי המקורות, ביום זה כבר החלו נוכרים לטמא ולהרוס את פנים בית המקדש.
תשעה באב: ביום זה נחרבו בתי המקדש, ולכן מקיימים תענית מלאה במשך יממה שלמה, משקיעה ועד לצאת הכוכבים.
עשרה באב: האש שהחריבה את בתי המקדש המשיכה לבעור גם ביום זה, ולכן מקיימים גם בו מנהגי אבלות מעטים.
לאחר יום זה נגמרת תקופת בין המצרים.
בספר ירמיהו נאמר שנבוזראדן שרף את בית המקדש בי' באב: .
הגמרא מביאה ברייתא המסבירה כיצד הוחלט על התאריך תשעה באב כיום חורבן בית המקדש הראשון, לאור המקורות הסותרים המציינים את יום החורבן כז' באב וכי' באב:
התלמוד מביא אף את מימרתו של רבי יוחנן, שאמר: .
איסורים מעטים הונהגו בכל תקופת בין המצרים, מתענית שבעה עשר בתמוז לתענית תשעה באב.
על פי המדרש אין ללכת בימים אלו יחידי (ברחוב ריק) בצהרי היום, ואין להכות בהם את התלמידים מחשש לסכנת השד קטב מרירי.
חששות אלו הובאו בספרי ההלכה.
במשך הדורות נוספו לימים אלו מנהגים נוספים שהתקבלו בקרב רוב העדות:
ברכת שהחיינו: בספר חסידים מובא מנהג חסידי ולפיו נמנעו בתקופתו מלאכול פירות חדשים וכדומה כדי להימנע מברכת שהחיינו בכל ימי בין המצרים, הרב יעקב מולין התיר לברך שהחיינו בפדיון הבן או בברית מחשש ביטול הברכה, ודבריהם הובאו בשולחן ערוך.
גם בשבתות יש מתירים לברך, אך בשם האר"י כתבו שאף בשבת יש להימנע מלברך שהחיינו, ומכל מקום, המקלים בשבת, יכולים לברך שהחיינו אף בראש חדש.
שמיעת מוזיקה: הרב אברהם אבלי הלוי גומבינר כתב שאין לעשות ריקודים ומחולות בימים אלו, על סמך דבריו נהוג כיום שלא לשמוע מוזיקה בימים אלו זולת בסעודות מצווה.
איסור תספורת: ביהדות אשכנז וביהדות צפון אפריקה נוהגים להימנע מתספורת וגילוח בכל ימי בין המצרים.
איסור נישואין: בקרב עדות המחמירות יש איסור נישואין בכל ימי בין המצרים, בעוד שבקרב עדות המקלות (כמו בחלק מהעדות הספרדיות), האיסור חל רק מתחילת חודש אב.
במקרה שבו החתן לא קיים עדיין מצוות פריה ורבייה (כלומר לא נולדו לו בן ובת) יש דעות מקלות, אך נהגו ברוב הקהילות להחמיר ולדחות את החתונה לאחר תשעה באב.
אמירת תיקון חצות: יש שנהגו על פי האר"י לקרוא תיקון רחל מתוך תיקון חצות בצהרי ימי החול בכל תקופת ימי בין המצרים (פרט לימי שישי ושבת, ופרט לערב ר"ח ור"ח וכן פרט לתשעה באב עצמו).
תשעת הימים הוא כינוי לימים שמתחילים בראש חודש אב ומסתיימים במוצאי תשעה באב.
בין האיסורים שנכנסים לתוקף החל מראש חודש אב:
מיעוט שמחה ומסחר: בימים אלו אסור לבנות בניין של שמחה, ובכלל זה לסייד או לצבוע את הבית או לשפץ דבר שאין בו צורך דחוף.
כמו כן אסרו חז"ל לעסוק במקח וממכר של שמחה, כגון קניית רהיטים חדשים או בגדים חדשים, אלא אם כן יש חשש להפסד ממון או לצורך גדול.
בימים אלו נוהגים גם לדחות דיונים משפטיים עם גוי עד לאחר עשרה באב.
רחצה: ישנם מבני עדות אשכנז שאינם מתרחצים בתשעת הימים.
ולא להתרחץ רחיצה של תענוג, וכן נהגו יהודי מרוקו.
דוגמאות לרחיצה שאינה של תענוג: רחיצה במים חמים לאדם זקן או מצונן וכדומה.
בכל העדות קיים איסור ללכת לים או לבריכה למטרות בילוי בתקופה זאת.
בגדים נקיים: כמו כן נהגו האשכנזים שלא ללבוש בגדים מכובסים בימים אלו, וכן שלא ללבוש בגדים חדשים אפילו בשבת, גם אם הבגדים נקנו לפני ראש חודש אב.
וכן נהגו שלא לכבס או לגהץ בגדים.
בשר ויין: במשנה נכתב שרק בערב תשעה באב, בסעודה המפסקת, אסור לאכול בשר ולשתות יין.
עם זאת, בדורות האחרונים התקבל המנהג שלא לאכול בשר ולשתות יין בכל תשעת הימים, והמהדרים אף נמנעים משתיית מיץ ענבים.
שבוע שחל בו תשעה באב
שבוע שחל בו תשעה באב הוא כינוי לימים שבין מוצאי השבת שלפני תשעה באב, הנקראת שבת חזון, לבין י' באב בחצות היום.
בימים אלו אסור מצד תקנת חכמים להסתפר ולכבס בגדים.
גם עדות שלא נהגו באיסורים אלו במהלך כל תשעת הימים או כל ימי בין המצרים, כמו רוב קהילות הספרדים והתימנים, נוהגים בהם בשבוע שחל בו תשעה באב מיום ראשון.
כמו כן נהגו להחמיר שלא ללבוש בגדים מכובסים ולא להתרחץ רחיצה של תענוג.
בשנים בהן חל תשעה באב בשבת ונדחה למחרת, ישנן דעות הסוברות שאין את מנהגי "שבוע שחל בו".
תשעה באב הוא יום תענית לזכר חורבן שני בתי המקדש ביום זה.
תשעה באב הוא יום האבל הגדול ביותר של תקופת ימי בין המצרים, והחמור שבין ארבע התעניות לזכר החורבן לאורך השנה.
תענית תשעה באב היא היחידה שגם כיום נהוגים בה חמשת העינויים כביום כיפור:
כמו כן, תשעה באב הוא היום היחיד בשנה שבו אסור ללמוד תורה (מלבד לימוד של דברי אבלות ועצב).
בניגוד לשאר התעניות, תענית זו נמשכת יממה שלמה, מהשקיעה עד צאת הכוכבים למחרת.
בתלמוד הירושלמי מסופר על כמה אמוראים שצמו יומיים: בתשעה באב ובעשרה בו, או בתשעה באב ובליל י' באב.
הפוסקים קבעו ש"אנו בזמן הזה - תש כוחנו" ולכן לא ניתן לצום יומיים.
אך עם זאת מנהג ראוי הוא להמשיך את מקצת מנהגי האבלות בעשרה באב.
היישום המעשי של מנהגי אבלות אלה שנוי במחלוקת בין הפוסקים.
לדעת השולחן ערוך אין לאכול בשר ולשתות יין בכל יום עשרה באב (וכך נוהגים בני עדות המזרח), בעוד שלדעת הרמ"א מנהגי אבלות אלה אינם נוהגים אלא עד חצות היום (וכך נוהגים בני אשכנז).
כמה פוסקים אשכנזים מאוחרים יותר קבעו כי יש לנהוג גם במנהגי אבלות אחרים (איסור תספורת, כביסה ורחיצה) בעשירי באב, וכך נוהגים בני אשכנז, בעוד שבקרב בני עדות המזרח הדעות חלוקות.
כאשר תשעה באב חל בשבת והצום נדחה ליום ראשון, אין נוהגים מנהגי אבלות אלה, משום שבצאת הצום כבר עבר י' באב.
עם זאת, לדעת הרמ"א יש להימנע מלאכול בשר ולשתות יין במוצאי הצום, כהמשך האבלות שנהגה במהלך היום.
גם כאשר תשעה באב חל ביום חמישי מקלים בכמה ממנהגי האבלות (כגון תספורת וכיבוס), כדי שלא לפגוע בהכנות לשבת.
שלוש השבתות החלות בימי בין המצרים מכונות "תלת דפורענותא" ("שלוש של פורענות").
בשבתות אלה נוהגים (ברוב העדות) לקרוא הפטרות הלקוחות מנבואות התוכחה של ישעיהו וירמיהו, המנבאות את החורבן הקרב אם עם ישראל לא יחדל מחטאיו.
לפי רוב המנהגים, שלוש הפטרות הפורענות הן:
שבת דברי: הראשונה לאחר שבעה עשר בתמוז
שבת שמעו: חלה סמוך לראש חודש אב
שבת חזון: הקודמת לתשעה באב
בשבתות אלה מתקיימים מנהגים מיוחדים לזכר החורבן, אף על פי שאבלות ממש אסורה בשבת.
יש נוהגים לומר פיוטים לזכר החורבן ולקרוא בתורה ובנביאים בנעימה עצובה.
כנגד שלוש שבתות אלה, עומדות לאחר תשעה באב שבתות "שבע דנחמתא" ("שבע של נחמה"), המתקיימות בשבע השבתות שבין תשעה באב לראש השנה.
איסור אכילת בשר ושתיית יין
איסור על אכילת בשר ושתיית יין מופיע במשנה רק לגבי הסעודה המפסקת בערב תשעה באב.
אולם ברוב עדות ישראל הרחיבו איסור זה חל גם על ימים הקודמים לתשעה באב.
ביהדות אשכנז ועדות נוספות נהגו שלא לאכול בשר ולא לשתות יין בכל תשעת הימים פרט לסעודות שבת וסעודות מצווה אחרות (כגון ברית מילה).
רוב עדות המזרח נוהגים באיסור זה החל מב' באב (לאחר ראש חודש אב עצמו), וחלקם רק בשבוע בו חל תשעה באב.
בכמה קהילות ספרדיות לא קבלו את החומרה שלא לשתות יין ומקפידים רק על אכילת בשר.
יש מקלים לאכול בשר שנשאר מסעודות שבת גם בשבוע שחל בו תשעה באב, ובפרט לחולים או בסעודת מלווה מלכה.
בקרב קהילות גאורגיה, יש שנהגו להחמיר ולהימנע מאכילת בשר, כבר מראש חודש (כגון קהילת יהודי העיר כותאיסי).
ויש שנהגו להקל ולאכול בשר, בראש חודש עצמו, ולאחריו ואילך להימנע מאכילת בשר (כגון קהילת קולאשי).
ויש מקומות שנהגו לבטל השחיטה מראש החודש, עד התענית".
מנהג הרבה מהחסידים לעשות בתשעת הימים שמראש חודש אב ועד תשעה באב ("תשעת הימים") סיומי מסכת.
מפיצי המנהג, אשר נקשר בשמם, הם חסידי חב"ד, הנוהגים אף לקיים סיומי מסכת משודרים ברדיו.
הדבר נומק על ידי הרב מנחם מנדל שניאורסון בטעם של הוספת שמחה של מצווה המותרת בימים אלו שממעטין בהם בשמחה.
הרב שניאורסון אף הוסיף במקום אחר בדבריו "וגם כאשר יבוא משיח צדקנו קודם תשעת הימים, יעשו את ה'סיומים', ויזכו להתחיל ולסיים ספרים אחרים בתורתו של משיח".
נימוק נוסף למנהג מובא על ידי רבי יצחק מאיר אלתר, בעל "חידושי הרי"מ", האדמו"ר הראשון של חסידות גור, שקבע לערוך סיומי מסכת כדי להרבות באהבת חברים, אהבת חינם, כנגד שנאת חינם שהחריבה את בית המקדש.
על פי נימוק זה סיימו אדמו"רי גור מסכת בכל יום מ"תשעת הימים".
היו שהתירו לאכול בשר ולשתות יין בסעודות סיומי המסכת, אך היו מן הפוסקים שקבעו שלגבי בשר ויין בשבוע שחל בו תשעה באב (ולנוהגים מראש חודש אב – אזי כבר מראש חודש), אסור להזמין לסעודה אלא למניין מצומצם, מלבד הקרובים ובעל המצווה ואשתו ובניו, והשאר – יאכלו מאכלי חלב.
האדמו"ר החמישי של חב"ד, רבי שלום דובער שניאורסון, שהנהיג את הדבר בחסידות חב"ד, היה נוהג לעשות סיומי מסכתות בכל יום מ"תשעת הימים", אף בלא סעודה בבשר ויין לאחריהם, ואכן בחב"ד לא אוכלים בשר ולא שותים יין בסיום המסכת.
בחסידות בעלז נוהגים לערוך סיום רק פעם אחת במהלך "תשעת הימים".
בחסידות רוז'ין נוהגים לערוך סיום ביום ה' באב, שבו חל ההילולא של האר"י.
בחסידות בויאן נוהגים לסיים את מסכת מכות, על שום סיומה המדבר בבניין בית המקדש ובנחמתו של רבי עקיבא ("עקיבא ניחמתנו").
בחסידות צאנז נוהגים לערוך סיומי מסכתות עד ז' באב, שהוא היום שבו נכנסו הגויים להיכל.
בחסידות טולנא נוהגים אף לסיים מסכת משניות שאין עליה גמרא, שהיא כמסכת שלמה.
רבי ישראל יהושע מקוטנא נהג לסיים את מגילת איכה בתשעה באב, ולאכול במוצאי תשעה באב בשר על סמך סיום זה.
רבי ישראל אלתר, בעל "בית ישראל" מגור, נהג לסיים את מסכת תענית בתשעה באב סמוך לצאת הכוכבים.
חסידי חב"ד נוהגים לעשות "סיום" אף במוצאי תשעה באב.
ונהגו לסיים את מסכת מועד קטן.
יש מן החסידויות שנהגו לסיים מסכתות במוצאי תשעה באב וכן ביום י' באב, שבהם נמשכת עדיין האבלות על החורבן.
הרבי מליובאוויטש קרא להמשיך ולערוך סיומי מסכת גם בימים שעד ט"ו באב.
על פי האמונה היהודית, ימות המשיח הוא שם כולל לתקופת בואו של משיח בן דוד באחרית הימים, אשר לפי המסורת היהודית עתיד לגאול את עם ישראל ולמלוך עליהם בדרך התורה.
משיח בן דוד נקרא גם מלך המשיח, על שם המנהג למשוח בשמן (המשחה) מלכים על מנת לציין את המלכתם.
במקביל לביאת המשיח אירועים אחרים המוזכרים, כבאים לפניו, אחריו או יחד עמו, הם תחיית המתים, מלחמת גוג ומגוג, יום שכולו שבת, בניין בית המקדש) ועוד; לעיתים משייכים לתקופות אלה את השם העולם הבא, ולעיתים הוא מוזכר כשם לחיים שלאחר המוות.
הימים שלפני ימות המשיח נקראים חבלי משיח (או "עקבתא דמשיחא" – עקבות המשיח) ומתוארים בדרך כלל כימי פורענות וצרות קשות.
בהגות הציונית-דתית התפתח גם המושג אתחלתא דגאולה במשמעות שראשית צמיחת הגאולה לקראת בואו של המשיח, תהיה לא בדרך של הופעה פתאומית וניסית ובהתערבות אלוהית ישירה, אלא כצמיחה הדרגתית של הגאולה שנעשית בדרך הטבע ובמפעלי אנוש, שעליה חלקו הציבור החרדי במשמעותו בעיקר.
סברות בדבר אורך תקופת ימות המשיח מופיעות ב ובילקוט שמעוני, תהילים, רמז תת"ו.
בתורה, בספר דברים, מובטחת גאולה ושיבה לארץ לאחר גלות:
בפסקה מהמקרא לא מוזכר משיח פרסונלי, אלא מובטחים חמישה דברים:
ירושתה (כלומר שלא תהיה תחת שלטון עם אחר)
ארץ מבורכת וטובה לאחר תקופה ארוכה שבה הייתה שממה ועזובה
יש הסבורים שהבטחות אלו כבר מתקיימות כיום במדינת ישראל.
הבחירה בדוד ובזרעו, והבטחת נצחיותה, המהווה לאחר מכן נקודת מפתח באמונה בזהותו של המלך הגואל, מבוטאת במפורש בספר שמואל, בספר מלכים, ולאחר מכן בעוד מקומות כגון בתהילים, דברי הימים, בתלמוד בעיקר בסוגיות שמופיעות בסנהדרין פרק חלק ועוד.
כבר בתהילים מובאת ציפייה שכל העמים יקשיבו לדברי מלך ישראל מבית דוד, ושיעשה צדק בעולם כולו ושבתקופתו כל העמים יאמינו באלוהי ישראל כאל אחד.
לאורך השנים הלכה והודגשה האמונה כי הברית של אלוהים עם דוד אי אפשר לה שתופר, וכי הוא וזרעו הם בלבד הראויים לשבת על כיסא המלוכה.
היסטורית, בימי בית המקדש הראשון לא ישב מלך שלא ממשפחת דוד על כיסא ממלכת יהודה; גם בתקופות מאוחרות יותר, ייחסו חלק משליטי ישראל את עצמם לדוד.
מסורת מקובלת בבבל הייתה כי הריש גלותא הוא צאצא של דוד, בן אחר בן, וכי משפחת נשיאי הסנהדרין בארץ ישראל מיוחסת אחריו מצד האמהות.
גם ישו יוחס בדרך כלשהי לדוד המלך, כדי להעניק לו את הלגיטימציה להיותו המלך המשיח.
ימי דוד ושלמה מצטיירים בספר מלכים כתקופת זוהר, מעין גן עדן לאומי, ואך טבעי הוא כי השאיפה הלאומית לגאולה תראה תקופה זו כמודל, בייחוד שהצפיה המשיחית מובאת במקרא בקשר לשלמה עצמו.
בספרות הנביאים התייחסויות רבות למלך הגואל והמושיע, וכמעט בכל המקרים הוא מיוחס במפורש אל המלך דוד.
התייחסויות כאלו מצויות בספרים מוקדמים כמו ישעיהו, וגם בנבואות מאוחרות יותר, כדוגמת זכריה.