tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגיל 5 הופיע אנג'ל בסרט "ג'ולין" משנת 2008. אנג'ל החל את הקריירה שלו בהופעות רבות בתיאטרון.
בגיל 7 תיאטרון דזרט סטייג' ערך אודישנים למחזמר "אוליבר!" ובאישור הוריו, אנג'ל נבחן וזכה לתפקיד בהפקה.
אמו הבטיחה שתיקח אותו ללוס אנג'לס אם הוא "ישקיע בעבודה ויעשה 30 הופעות [מקומיות], והוא אכן שיחק בהצגות מרובות בהן, "בת הים הקטנה", "סוסיקלי", "מרי פופינס" ואל תוך היער.
אמו קיימה את הבטחתה, ואנג'ל נסע ללוס אנג'לס, שם, בגיל 12, נבחן וזכה בתפקיד של ג'ונה בק בסדרת הטלוויזיה "אנדי" בערוץ דיסני.
משפחתו עברה ליוטה כדי להיות קרוב לצילומי הסדרה.
באפריל 2019 שיחק אנג'ל את התפקיד הראשי של "בילי בטסון", לצד זאקרי לוי, בעיבוד הקולנועי של "שהאזאם" בהפקת DC קומיקס.
אנג'ל הוציא את סינגל הבכורה שלו "One Thought Away", בהשתתפות הראפר ויז קאליפה, ב־6 ביוני 2019.
ב-29 בספטמבר 2023 יצא לאור הסרט "On Fire" בכיכובו.
+שנהסרטתפקידהערות2008ג'וליןבראד ג'וניור בן ה-52018On PointeאלכסAKA; Driven to Dance2019שהאזאם!בילי בטסון2022 Darby and the Deadג'יימס2023שהאזאם!
2: זעם האליםבילי בטסוןOn Fireקליי לאגלין2024Lazarethאוון
+ שנה סדרה תפקיד הערות 2016 ניקי, ריקי, דיקי ודון ג'ספר פרק: "Ballet and the Beasts" מחשבות פליליות: חוצה גבולות ריאן וולף פרק: "De Los Inocentes" 2017–2019 אנדי ג'ונה בק תפקיד ראשי; (3 עונות); 57 פרקים2021היי סקול מיוזיקל: המחזמר: הסדרהג'קפרק: "Spring Break"
שנה פרס קטגוריה תפקיד תוצאה 2019 פרסי סאטורן ההופעה הטובה ביותר של שחקן צעיר שהאזאם!
פרסי בדרן צעירים האנסמבל הצעיר הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה אנדי 2020 פרסי המוזיקה של iHeartRadio פרס הכוכב החברתי עצמו
אשר אור נוי (נולד ב-3 ביולי 1941) הוא פרופסור ישראלי לרפואה ולאמבריולוגיה וטרטולוגיה, מומחה ברפואת ילדים ובנוירולוגית ילדים והתפתחות הילד.
הקים וניהל את המחלקה להתפתחות הילד ואת אגף השיקום במשרד הבריאות.
בגיל שבוע נשלח עם אמו למחנה הריכוז בטרנסניסטריה (אביו נשלח למחנה עבודה) שם נשאר עד לשחרור הסובייטי בדצמבר 1943. בשנת 1950 עלה לישראל עם הוריו, והמשפחה התיישבה בכפר מעש.
בשנת 1968 השלים לימודי רפואה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית, שירת בצה"ל כרופא צבאי והשתחרר בשנת 1970 בדרגת סרן.
בשירות המילואים עלה לדרגת רב-סרן.
החל לעסוק במחקר והוראה באמבריולוגיה וטרטולוגיה, תחילה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב בשנים 1970–1972, שם מונה כמרצה לאמבריולוגיה וטרטולוגיה ואחר כך בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, שם מונה בשנת 1972 למרצה בכיר לאנטומיה, אמבריולוגיה וטרטולוגיה.
בשנת 1976 קיבל מעמד של פרופסור חבר ובשנת 1979, בגיל 37, קודם לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית.
בין השנים 1974–1975 השתלם ברפואת ילדים התפתחותית ובטרטולוגיה (מומים מולדים) בבית החולים לילדים Cincinnati Children's Hospital Medical Center באוהיו.
בשנת 1975 מונה למנהל המחלקה לאנטומיה ואמבריולוגיה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1980, עת סיים את ניהול המחלקה, הוקמה בניהולו המעבדה לטרטולוגיה.
מעבדה זו הייתה הבסיס להקמת המרכז הארצי לייעוץ טרטולוגי שהיה בין הראשונים שהוקמו בנושא זה בעולם.
בשנת 1991 היה בין המייסדים של מרכזי ייעוץ טרטולוגי דומים (ENTIS) באירופה.
בשנת 1981 השלים התמחות ברפואת ילדים במרכז הרפואי הדסה בירושלים ובשנת 2010 את ההתמחות בנוירולוגית ילדים והתפתחות הילד.
אור נוי מילא בפקולטה לרפואה בירושלים תפקידים מנהליים ואקדמיים רבים, בהם סגן דיקן לעניינים אקדמיים (1990–1992), עוזר דיקן לענייני בתי הספר למקצועות הבריאות (1992–1996), יו"ר ועדות מינויים לקביעות או להעלאה לדרגות בכירות, יו"ר החטיבה ללימודים רפואיים ויו"ר ועדת ההוראה של בית הספר לריפוי בעיסוק.
משנת 1976 החל, במקביל לעבודתו בפקולטה לרפואה, בעבודה חלקית בתחום התפתחות הילד במכון הירושלמי להתפתחות הילד של משרד הבריאות.
בשנת 1985 התמנה למנהל המכון, ובשנת 1996 התבקש על ידי הנהלת משרד הבריאות להקים מחלקה להתפתחות הילד ושיקומו, מחלקה אותה ניהל עד שנת 2013. לבקשת הנהלת משרד הבריאות קיבל בשנת 2012 את תפקיד האחראי על הוועדות הרפואיות.
כן התבקש להקים במשרד אגף שיקום, אותו הוא ניהל עד פרישתו מהמשרד בסוף שנת 2014. היה בין היוזמים והמוציאים לפועל את הרחבת ההתמחות בנוירולוגית ילדים ל"נוירולוגית ילדים והתפתחות הילד".
התמחות זו אושרה בחודש פברואר 2010 על ידי המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית כתחום התמחות חדש.
בתפקידו במשרד הבריאות עסק בפיתוח תחום רפואת הילדים ההתפתחותית ושיקום ילדים עם צרכים מיוחדים וכן בפיתוח תחום הייעוץ הטרטולוגי בישראל בהקימו את המרכז הארצי לייעוץ טרטולוגי כחלק מהמחלקה להתפתחות הילד.
בתקופה זו הסדיר את תנאי ההכרה במכונים ויחידות התפתחותיות בישראל, ואת הכללים לתהליכי האבחון והטיפול.
השירות הרפואי בתחום זה התרחב לכדי 40 מכונים וכ-100 יחידות התפתחותיות בפיזור ארצי וכן עשרות מעונות יום שיקומיים - בשיתוף עם משרד הרווחה.
עם הקמת בית הספר החדש לרפואה על שם אדלסון באוניברסיטת אריאל בשנת 2019 נענה אור-נוי לבקשה להיות חלק מצוות המורים הבכירים, מקימי בית הספר.
אור נוי עוסק במחקר בתחום הטרטולוגיה הניסויית והקלינית ובתחום התפתחות הילד.
הוא חקר את האינטראקציה בין גורמים תורשתיים לגורמים סביבתיים באתיולוגיה של מומים מולדים בסוכרת ובאתיולוגיה של עיכוב בגדילה התוך רחמית, ואת השפעת השימוש בתרופות שונות בעת ההיריון על גדילה והתפתחות של ילדים.
במיוחד הוא עסק בהשפעת הרואין בהיריון על התפתחות ילדים מהלידה עד לבגרות.
הוא הצליח, יחד עם חברי קבוצת המחקר שלו, לשפר את סממני המחלות בעכברים אלו על ידי טיפול באם במהלך ההיריון ב-SAMe.
מחקריו נתמכו ונתמכים על ידי תקציבי מחקר מקרנות תחרותיות שונות כגון: הקרן הלאומית למדע, הקרן הדו לאומית למדע ארצות הברית-ישראל, קרן המחקר של משרד הבריאות, קרן המחקר של הרשות למלחמה בסמים וקרנות נוספות.
כאות הוקרה על פועלו בתחום התפתחות הילד והטרטולוגיה בישראל, קיבל בשנת 2007 את אות מופת שר הבריאות לתרומה ייחודית לרפואה במדינת ישראל.
בשנת 2014 קיבל תעודת הוקרה על מפעל חיים מהעמותה הישראלית להתפתחות הילד, ובאותה שנה גם תעודת הוקרה מאיגוד רופאי הילדים על פעלו להכשרת רופאי ילדים בישראל.
בשנת 2015 קיבל תעודת הוקרה מטעם ארגון ג'וינט ישראל על תרומותיו לילדים עם מוגבלות ומשפחותיהם.
בין השנים 1996–2014 היה חבר במועצה הלאומית לרפואת ילדים ובמועצה הלאומית למיילדות, נאונטולוגיה וגנטיקה.
במקביל, בין השנים 1998–2014 שימש כנציג משרד הבריאות בוועד המנהל של עמותת אשלים – ג'וינט.
עוד כיהן כיו"ר בוועדות ציבוריות רבות מטעם משרד הבריאות, וכן במספר ועדות ממלכתיות שמונו על ידי כנסת ישראל או משרד הבריאות.
יו"ר הוועדה הבין-משרדית שמונתה על ידי הכנסת בשנת 2000 לבדיקת הקריטריונים למתן גמלת ילד נכה לילדים.
הוועדה המליצה על שינויים בקריטריונים והכללת ילדים נוספים.
המלצות "ועדת אור-נוי" מיושמות החל משנת 2010.
יו"ר הוועדה להגדרת שירותי האבחון והטיפול לילדים על הספקטרום האוטיסטי, שמונתה בשנת 2006 על ידי הוועדה לגיל הרך בכנסת.
הוועדה המליצה על מתן שירותים לכל הילדים עד גיל בית ספר ועל מתכונת האבחון.
יו"ר הוועדה אשר דנה בדרכי עבודתן של הוועדות הרפואיות בישראל, בעיקר אלו של הביטוח הלאומי, שמונתה בשנת 2000 על ידי ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת.
הוועדה הגישה את מסקנותיה בשנת 2002, ובעקבותיהן הוקמה, לפי החלטת ממשלה בדצמבר 2007, ועדה נוספת אף היא בראשותו, אשר המליצה על שינויים בעבודת הוועדות הרפואיות בישראל, ובעקר על הוצאת ועדות הערר מהמשרדים המקיימים אותן והעברתן לגורמים חיצוניים.
היה בין היוזמים והמנסחים את הצעת חוק מעונות יום שיקומיים, תש"ס-2000, שהוגשה על ידי חברת הכנסת תמר גוז'נסקי ואושרה בשנת 2001.
נציג משרד הבריאות בוועדה הארצית ליישום התכנית הממלכתית לילדים בסיכון מאז הקמתה ועד פרישתו בשנת 2014.
בשנת 1984 התבקש לפתח מערך התפתחותי לילדים פלסטינים תושבי הגדה המערבית וחבל עזה, מטעם קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF).
בתיאום עם המנהל האזרחי הקים וריכז חמישה מכונים להתפתחות הילד בערים חברון, רמאללה, ג'נין, עזה ומזרח ירושלים אשר פעלו עד סוף שנת 1988, עת הופסק הקשר והם נסגרו על ידי הרשות הפלסטינית.
בשנים 2015–2018 עסק פרופסור אור נוי בסיוע למשרד הבריאות המחוזי בלומברדיה, איטליה, בפיתוח המערך לאבחון וטיפול בילדים בגיל הרך הסובלים מעיכוב התפתחותי, ובמיוחד אלו עם הפרעה בספקטרום האוטיסטי (במסגרת VILLA SANTA MARIA בעיר COMO).
בין השנים 1994–1998 היה חבר בוועדה ציבורית שתפקידה היה לדון בדרכי הרמוניזציה של השפעת חומרים כימיים על הפוריות, ההיריון והעובר, מטעם ארגון הבריאות העולמי (WHO); בין השנים 1999–2001 כיהן כנשיא ENTIS – האגודה האירופית לייעוץ טרטולוגי; בין השנים 2001–2002 כיהן כנשיא ETS – האגודה האירופאית לטרטולוגיה.
בשנים 2014–2018 היה חבר בוועדה מצומצמת מטעם ארגון הבריאות העולמי לרישום ומניעת מומים מולדים במדינות אפריקה.
הוועדה, המונה 5 חברים ממדינות שונות, חידשה את פעילותה בשנת 2021.
לאור נוי כ-360 פרסומים מדעיים בעיתונות מדעית מקצועית בינלאומית ומבוקרת, בתחומי הטרטולוגיה הניסויית והקלינית ובתחום התפתחות הילד.
בנוסף ערך כ-70 פרקים בספרים מדעיים, חלקם הגדול מוזמנים, 4 ספרים, 2 מונוגרפים וכן כ-280 תקצירים מדעיים, בעיקר מכנסים בינלאומיים בהם הרצה.
נכון למאי 2021, מאמריו המדעיים צוטטו בספרות המדעית המבוקרת מעל ל-16,500 פעמים, ה-H-index Google Scholar עומד על 72 ואילו ה-i10-index עומד על 253.
שימש כחבר במערכות העיתונים המדעיים הבאים (בחלקם עדיין מכהן):
נולד בסאטו מארה שברומניה לאביו חיים רוט ולאמו רבקה בת שמואל שינפלר.
התגייס ל"הגנה" והיה ממייסדי קיבוץ ניצנים.
לאחר נפילת הקיבוץ במלחמת העצמאות נלקח בשבי המצרי, שבו שהה כתשעה חודשים, עד לשחרורו במרץ 1949 בעקבות הסכמי שביתת הנשק.
לאחר שחרורו, החל לשמש כמזכיר וגזבר של המועצה המקומית יקנעם (שהורכבה אז מהמושבה יקנעם ומעיירת העולים שהיום נקראת יקנעם עילית).
בשנת 1945 נישא לחוה שוורץ.
בהמשך חייו, היה פעיל בסיעת העובד הציוני, והתמודד מטעמה לוועידת ההסתדרות ב-1959.
בשנת 1957 החל לעבוד במחלקת הדרכה וביקורת במשרד הפנים.
בשנת 1959 נשלח לאילת מתוקף תפקידו, כדי לעזור לעיריית אילת להשתקם לאחר פרשת מעילות שפקדה אותה.
הוא עבר להתגורר בעיר והתמנה לגזבר העירייה.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות שנערכו בשנת 1965 שובץ במקום הרביעי ברשימת המערך למועצת העיר ונבחר למועצת העיר.
הוא נבחר לסגן ראש העיר.
ב-אוגוסט 1967 הודיע ראש העיר יוסף (יוסקה) לוי על התפטרותו, ומועצת העיר בחרה פה אחד באזר לכהן במקומו כראש העיר.
בראשית כהונתו הוקם בית החולים יוספטל.
בבחירות של 1969 נבחר שוב בראש סיעת המערך.
לקראת הבחירות של שנת 1973 הודיע כי לא ירוץ שוב לעירייה.
ב-1974 עבר עם משפחתו לבאר שבע, שם גר עד לפטירתו.
ב-27 באוקטובר 1984 (א' בחשוון ה'תשמ"ה) הלך לעולמו, לאחר מחלה ממושכת.
נקבר למחרת בבית העלמין הישן בבאר שבע.
אשר (אנשל) דסקל (18 באפריל 1908 – 6 ביולי 1990) היה מייסד וחלוץ תעשיית היהלומים בישראל.
דסקל הקים את מפעל היהלומים הראשון בארץ ישראל בפתח-תקוה ב-1937 יחד עם בן דודו צבי רוזנברג.
אשר אנשל דסקל נולד בעיירה מאסיף (Moisei) בחבל מרמורש שבצפון רומניה.
הוא נולד למשפחה אדוקה מחסידות ויז'ניץ ולמד בחדר ובישיבה, ובמקביל עזר בבית בטיפול בעזים והפרות של המשפחה.
בשנת 1927, בהיותו בן 19, לא ראה עתיד לעצמו כתלמיד חכם או כרועה צאן והחליט לעזוב את רומניה ולעבור לאנטוורפן, בלגיה.
בבלגיה, נעזר בקרובי משפחתו, שתמכו בו בתחילת דרכו כמתלמד במקצועות חיתוך ליטוש וביקוע של יהלומים.
במהרה התגלו כישוריו כיהלומן בחיתוך יהלומים, ומאוחר יותר במסחר יהלומים, וכך הצליח להתקדם ולבסס את מעמדו בקהילת היהלומנים של אנטוורפן.
אנשל היה ציוני וחלומו היה לעלות לארץ ישראל.
הוא חסך פרוטה לפרוטה ובשנת 1932, הפליג לארץ ישראל לראות את המכביה - האולימפיאדה היהודית הראשונה, וסייר בכל הארץ.
הביקור בארץ הקודש הצית במוחו את הרעיון להקים את תעשיית היהלומים בישראל.
ב-1934 הוא שיתף את בן דודו צבי רוזנברג ברעיון, אך צבי שהתכונן בעצמו לעליה לארץ עם אשתו וילדיו לא רצה לחכות לאנשל והרעיון נדחה.
בשנת 1935, שוב הגיע דסקל לארץ ישראל כתייר.
ורכש חלקת אדמה ליד קלקיליה במגמה להיות חקלאי, לאחר שהובטח לו, כי במקום עומד לקום יישוב חדש.
עם שובו לארץ ישראל בשנת 1936 התברר, כי התכנית להקמת היישוב החקלאי לא תצא אל הפועל.
למוד אכזבה מכר את האדמה ושינה את תוכניותיו.
הוא חזר לאנטוורפן, והצטרף לקואופרטיב שעמד להקים בארץ תעשיית יהלומים.
תוכניות הקואופרטיב לא נראו בעיניו, והוא פרש, וגם תוכניות הקואופרטיב בסופו של דבר לא יצאו לפועל.
בינתיים באנטוורפן, רכש אנשל דסקל מכונות וציוד לעיבוד יהלומים ולמד להפעיל ולתחזק אותן.
בשנת 1937 הצליח להשיג סרטיפיקטים לו ולמשפחתו, ועלה סופית, לארץ ישראל עם אשתו מרים, בתם התינוקת והביא עמו מכונות וציוד לעיבוד יהלומים.
מיד עם בואו הקים בפתח תקווה את מפעל היהלומים הראשון בארץ ישראל יחד עם בן דודו צבי הרשל רוזנברג.
במפעל הכשירו דסקל ורוזנברג כ-34 תלמידים והעסיקו גם מספר יהלומנים מנוסים עולים חדשים מאנטוורפן.
מרבית תלמידיהם הפכו למובילים בענף היהלומים בארץ ולכמה מהם הוענק אות יקיר התעשייה.
אחדים מהשמות: יוסף נוימרק, אריה מולדבסקי, (דודו של בועז מולדבסקי- נשיא בורסת היהלומים) אליהו כהן וישראל בן שלום.
בשנת 1939 נפגש עובד בן עמי ראש עיריית נתניה עם דסקל ורוזנברג והציע להם להקים מפעל בעירו.
דסקל ובן עמי נסעו לאנטוורפן להיפגש עם יהלומנים יהודים, קולגות של דסקל, בניסיון לשכנע אותם לעלות לארץ, ולהעביר את המפעלים שלהם לנתניה לפני שהמלחמה תגיע לבלגיה ויהיה מאוחר מדי לצאת.
יהלומנים ספורים בלבד נענו להצעה.
בינתיים בישראל, רוזנברג צירף את מורגנשטיין לשותפות במפעל הראשון-אופיר, ודסקל יצא מהשותפות עם בן דודו-רוזנברג.
לאחר המעבר של רוזנברג לנתניה, ומכיוון שפועלים רבים רצו להישאר בפתח תקווה, נשאר דסקל מספר חודשים במפעל בפתח תקווה, ורק מאוחר יותר באותה שנה הקים את מפעל אבן היסוד בנתניה.
בשיא ההצלחה של המפעל הועסקו בו כ-200 עובדים.
כשנה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ב-1946 חל משבר בענף היהלומים, בעקבות פתיחתם מחדש של מפעלי היהלומים באירופה ואנגליה, מרבית המפעלים בנתניה נסגרו כולל אופיר ואבן היסוד.
טרום הכרזת העצמאות וקום המדינה - 1946-1948
בין 1945–1946 קנה דסקל מגרש של 5 דונם ברמת השרון ועליו נבנה בית בסגנון הבינלאומי.
הבית תוכנן על ידי המהנדס שולבוף ונבנה על ידי הקבלן אריה אורבך עבור משפחתם של אשר אנשל דסקל ואשתו מרים דסקל (לבית אהרונוביץ'), אשר התגוררו בו עם ארבעת ילדיהם עד 1952. עם התארגנות המחתרות להקמת המדינה, נאספו נשקים מסליקים באזור, ואוכסנו במרוכז במרתף הבית בו הותקנו סורגים.
בשנות האלפיים, משמש ביתו של דסקל כ"בית הראשונים" של רמת השרון.
זהו מוזיאון גאולוגי, והוא אחד מאחרוני המבנים ההיסטוריים שנותרו על תילם ברמת השרון, והיחיד שמיועד לשימור בתוכנית מתאר.
בנוסף למוזיאון שוכנים בו משרדי החברה להגנת הטבע בעיר.
במהלך השנים הראשונות לקום המדינה דסקל היה שותף במספר מפעלים בבני ברק עם אחיו ר' שמואל דסקל ובירושלים עם אחיו ישראל דסקל.
בתחילת שנות הששים הקים מפעלים נוספים בבני ברק, קריית מלאכי ואשקלון.
עד שנת 1987 עבדו במפעליו כשבעים וחמישה לוטשים.
המפעל בבני ברק נסגר בסוף שנות ה-80 ונמכר לתעשיות ד"ר פישר.
בשנת 1986 עם פתיחת מוזיאון היהלומים על שם הארי אופנהיימר במתחם הבורסה ברמת גן השאיל אשר אנשל דסקל למוזיאון את היהלום הראשון שנחתך ולוטש על ידו במפעל היהלומים הראשון בארץ ישראל בשנת 1937, בפתח תקווה.
היהלום היה בתצוגה במוזיאון מספר שנים והוצג בהדרכות כיהלום של דסקל.
היהלום הוחזר למשפחה על ידי מכון היהלומים הישראלי ב-2021.
בשנת 1988 אשר אנשל דסקל קבל מהתאחדות תעשייני היהלומים בישראל את אות יקיר תעשיית היהלומים בטקס הראשון, והוזמן גם לטקס השני ב-1989.
ב-1989 קבל גם את אות סוללי הדרך מבורסת היהלומים הישראלית, האות הוענק לו על ידי משה שניצר נשיא בורסת היהלומים (1967–1993).
ב-30 ביוני 2022 נערך טקס הנצחה לאשר אנשל דסקל בבורסת היהלומים ברמת גן.
אשר אליעזר ריבלין (1921 - 21 במרץ 2020) היה מורה לספרות ומחנך ישראלי.
אשר אליעזר ריבלין נולד בירושלים, בנו של החזן שלמה זלמן ריבלין ונכדו של רבי יוסף ריבלין, מבוני השכונות היהודיות בירושלים.
היה דור שישי למשפחת ריבלין שעלתה לארץ ישראל מווילנה בשנת 1789. אביו שירת עם מקהלתו בבית הכנסת "שירת ישראל".
אחרי לימודים ב"חדר" למד בבית הספר "תחכמוני" ואחר כך בסמינר "המזרחי" למורים בירושלים כשהיה חבר בתנועת "מכבי צעיר".
הוא הצטרף לתנועות המחתרת היהודית.
בשנות מלחמת העולם השנייה בשנים 1941–1945 שירת בצבא הבריטי במצרים ושימש כרב צבאי והיה קצין בדרגת קפטן בבריגדה היהודית באירופה ובמצרים.
במלחמת העצמאות שירת בצה"ל בחטיבת עציוני.
היה מפקד אזור בירושלים, השתתף בקרבות דיר יאסין, רמת רחל וכמפקד פלוגה בכוח הצפוני בקרב ארמון הנציב.
עמד בראש כוח שכבש את הר א-שריפה - הר הרצל.
אחרי המלחמה למד באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב.
ב-1953 התמנה למנהל מחלקת החינוך בעיריית נתניה.
בהמשך יצא בשירות מדינת ישראל לאירופה, דרום אפריקה וקניה.
הוא ייסד את מכללת שז"ר להכשרת מורים בבואנוס איירס שבארגנטינה מטעם ההסתדרות הציונית ובחסות אוניברסיטת תל אביב.
רבלין חיבר והפיק תוכניות לימודים אורקולית.
אחרי פרישתו לגמלאות בשנת 1993 הרצה בהתנדבות.
רבלין היה נשוי לתמימה (נפטרה בשנת 1996) והתגורר עד 1953 בירושלים.
אחר כך עבר לגור בנתניה, בה נולד בנו, שי.
נפטר בכ"ה באדר תש"פ מרץ 2020, והובא למנוחות בבית העלמין בשיכון ותיקים בנתניה.
פרס קלאוזנר לספרות - על ספרו "אחד העם ומתנגדיו על הספרות העברית בדורם"
ד"ר ריבלין כתב 42 ספרים - בתחום מחקר, לימוד ועיון ביהדות ובספרות העברית
1955 - אחד העם ומתנגדיו, דביר (הקדמה מאת יוסף קלאוזנר)
1971 - נחלת שבעה בת מאה, מכון ריבלין לתולדות היישוב, אוניברסיטת בר-אילן
1978, 1991 - מונחון לספרות, ספריית הפועלים (כשלוש מאות מונחים ספרותיים)
1984 - לפרוש סיפור, המכון לאמצעי הוראה, ירושלים - ט"ו סיפורים קצרים לבית הספר העל יסודי + פירושים והצעות הוראה.
1984 - מדרגות : עברית בבית הספר היסודי בתפוצות - ההסתדרות הציונית העולמית.
המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה, 1984
1985 - כנגד כולם - הפדגוגיה של חז"ל - ספריית הפועלים
הריבלינים : סיפורה של משפחה ותיקה בארץ ישראל (צייר: רענן לוריא)
אשפת חיצים (גם תְּלִי, באנגלית: 'Quiver') היא סוג של תיק לנשיאת חיצים ובריחי קשת.
ניתן לשאת את אשפת החיצים על גופו של קשת או להניח אותה על הקרקע.
בהתאם לסוג הירי וההעדפה האישית של הקשת.
אשפות החיצים המסורתיות היו עשויות עור, עץ, פרווה וחומרים טבעיים אחרים.
כיום אשפות חיצים עשויות עור סינתטי, בד סינתטי, מתכת ופלסטיק.
המילה האנגלית 'quiver' מקורה בצרפתית עתיקה הכתובה כ־cuevre ,quiver או coivre.
הסגנון הנפוץ ביותר של אשפת חיצים הוא מכל שטוח או גלילי תלוי מהחגורה.
הם נמצאים על פני תרבויות רבות מצפון אמריקה ועד סין.
קיימות וריאציות רבות מסוג זה, כגון הטיה קדימה או אחורה ונישא על הצד הדומיננטי, הצד האחורי או הקטן של הגב.
גרסאות מסוימות עוטפות כמעט את כל החץ, בעוד ש'אשפות כיס' מינימליסטיים מורכבים מעט יותר מכיס קשיח קטן שמכסה רק את הסנטימטרים הראשונים.
ישנו שטיח הנקרא 'Bayeux' המראה שרוב הקשתים באירופה של ימי הביניים השתמשו באשפות חגורה.
אשפת הגב מאובטחת אל גב הקשת באמצעות רצועת עור, כאשר קצוות הצוואר בולטים מעל לכתף היד הדומיננטית.
בעזרת אשפת הגב ניתן למשוך חיצים במהירות על הכתף ולהשחילם בחריץ מכל אחד משני קצוות הקשת שבו מושחל המיתר.
סגנון אשפה זה היה שימושי על ידי עמים ילידי צפון אמריקה ואפריקה, הוא היה מתואר בדרך כלל בתבליטים עתיקים.
הם שימשו גם ביוון העתיקה ולעיתים קרובות מופיעים בפסלים של ארטמיס, אלת הצייד.
אשפת הגב הייתה פופולרית גם בקולנוע ובאומנות של המאה ה-20 לרוב עבור תיאורים של דמויות אירופאיות מימי הביניים (כגון רובין הוד) אך סגנון זה של אשפה היה נדיר באירופה של ימי הביניים.
אשפת הקרקע, היה משמש לירי מטרה והן גם ללוחמה כאשר הקשת יורה ממקום קבוע.
הם יכולים להיות פשוט יתדות באדמה עם טבעת בחלק העליון כדי להחזיק את החיצים, או עיצובים משוכללים יותר שמחזיקים את החיצים בהישג יד בלי שהקשת יצטרך להישען מטה.
אשפת הקשת היא המצאה מודרנית אשר מתחברת ישירות אל אברי הקשת ומחזיקה את החיצים יציב עם קליפס כלשהו.
הם פופולריים בקרב ציידי קשת מכיוון שהם מאפשרים לשאת ציוד אחד בשטח בלי להכביד על גופו של הצייד.
אשפה זו הייתה בשימוש על ידי קשתי אנגליה בימי הביניים וכמה תרבויות נוספות, תיק חץ הוא שק בד פשוט עם שרוך עם מרווח עור בחלקו העליון כדי לשמור על חלוקת החיצים.
כאשר אינו בשימוש, ניתן היה לסגור את השרוך, ולכסות לחלוטין את החיצים כדי להגן עליהם מפני גשם ולכלוך.
לחלקם היו רצועות או חבל שנתפרו להם לנשיאה, אבל רבים מהם הוכנסו לחגורה או הועמדו על הקרקע לפני הקרב כדי לאפשר גישה קלה יותר.
אשפה יפנית, או 'Yebira', לא שימשה לנשיאת חיצים לקרב, אלא כדי לשנע ולהגן על החיצים.
אשר אלואיל (20 באוגוסט 1909, לבוב – 6 באוקטובר 1994, תל אביב) היה מהנדס ישראלי, עובד בכיר במשרד השיכון ומרצה וחוקר במכון הלאומי לחקר הבנייה בטכניון.
אלואיל נולד ב-1909 בעיירה וויניצ'קי ליד לבוב (כיום באוקראינה) ובבגרותו למרות "נומרוס קלאוזוס" שהונהג בפולין התקבל לפוליטכניון של לבוב.
בשנת 1934 סיים את לימודיו וקיבל דיפלומה אינגינר בהנדסת מכונות (מקביל לתואר MSC).
זמן קצר לאחר מכן היגר לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
מאחר שלא מצא תעסוקה בתחום מקצועו עבד תחילה כבעל מלאכה כדי לפרנס את עצמו, ותוך כדי כך עשה הסבה מקצועית להנדסת בניין.
כעבור שלוש שנים פורסם ספרו הראשון "הבניין מבטון מזוין" שהיה לספר חלוצי בתחומו בשפה העברית.
בחלוף השנים קנה לעצמו מוניטין בתחומו ומילא תפקידים שונים בתכנון ובביצוע.
בתקופת מלחמת העולם השנייה עבד אלואיל כמהנדס ביצוע בחברה שביצעה עבודות עבור הצבא הבריטי, ביניהן גשר ושדה תעופה ליד העיר חאלב בסוריה.
לאחר הקמת המדינה היה בין מקימי אגף ההנדסה במשרד העבודה ואחר כך במשרד הבינוי והשיכון כמהנדס ראשי, כסמנכ"ל לענייני הנדסה וראש היחידה לבקרה ומחקר הבניה במשך כשלושים שנים.
כן יזם והקים את "מרכז הבנייה הישראלי" ששימש ככלי לאומי להפצת המידע ההנדסי בתחום הבניה, ועמד בראשו קרוב לעשר שנים.
אלואיל שילב ידע עיוני מעמיק עם יכולת הנדסית מרשימה.
תרומתו הגדולה ביותר לענף הבנייה הייתה פרסום ספרו השני "כלכלה הנדסית בבנייה" (1967), שעסק בשילוב הראייה הכלכלית בעשייה ההנדסית וסייע למקבלי ההחלטות בתכנון ובביצוע.
ספר זה זיכה אותו בפרס "ארנן" מטעם אגודת האינג'נירים והארכיטקטים בישראל.
אלואיל היה מחלוצי העיסוק בתחום כלכלת הבנייה; הוא יזם את שילוב הנושא בלימודי ההנדסה בטכניון וגם לימד אותו כמרצה בכיר במשך חצי יובל שנים בפקולטה להנדסה אזרחית ובפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים.
במקביל לספריו פרסם כשלושים מאמרים ודו"חות בתחומים של חומרי בניין, קונסטרוקציות, שיטות בנייה, בידוד טרמי, חסכון באנרגיה ואחזקת מבנים.
כן פרסם מאמרים על שיטות בנייה בעיתונות מקצועית בחו"ל.
בשנת 1988 הוענקה לאלואיל תעודת הוקרה מטעם האגודה להנדסה אזרחית על פועליו הרבים בתחום המחקרים ההנדסיים ויישומם בפועל.
אלואיל היה נשוי לעליזה (1912–2006) לבית יהלום ולבני הזוג נולדו שני ילדים – האדריכל אברהם אלואיל (1939–2014) ומירה בל (נולדה ב-1944).
בן דודו היה הצייר אריה אלואיל.
הבניין מבטון מזוין: דיאגרמות וטבלאות עבור קביעת המדות והזיון של חלקי בנין נושאים, תל אביב: הנדסה, תרצ"ח, 1938 (מהדורה שנייה, 1941).
כלכלה הנדסית בבניה: סקרים ומחקרים, תל אביב: משרד השיכון, 1967.
אשר אילוז (נולד ב-9 בינואר 1970) הוא קצין משטרה ישראלי בדרגת ניצב, המכהן כראש אגף תמיכה לוגיסטית.
בעברו היה ראש מחלקת קשר ואלקטרוניקה במנהל הטכנולוגיות, ראש מחלקת יחידות תפעול באגף התנועה, וסגן ראש אגף תמיכה ואמצעים טכנולוגיים (אטו"ב).
בספטמבר 2024 מונה לראש אגף תמיכה לוגיסטית.
אילוז הוא בוגר תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול ותואר שני בקרימינולוגיה.
אשר אנגלמן (נולד ב-6 ביולי 1981) הוא עורך דין ורואה חשבון ישראלי, הוא הממונה על הליכי חדלות פירעון ושיקום כלכלי במשרד המשפטים משנת 2022.
נולד וגדל בכפר סבא לאברהם וציפורה אנגלמן.
הוא בעל תואר ראשון במשפטים ובמנהל עסקים בהתמחות בחשבונאות.
הוא הוסמך כעורך דין וכרואה חשבון בישראל.
אנגלמן התמקצע בתחום חדלות פירעון והבראת חברות.
בשנים שקדמו למינויו לתפקיד הציבורי שימש כראש תחום הבראת חברות וחדלות פירעון בפירמת PwC ישראל, שם עסק בליווי הליכי שיקום והבראה של חברות, ניהול הסדרי חוב, ביצוע חקירות כלכליות ומתן שירותים מקצועיים לבתי המשפט.
כיהן גם כראש מחלקת חדלות פירעון בפירמת עורכי הדין גולדפרב זליגמן משם מונה ישירות למשרד המשפטים.
במהלך פעילותו המקצועית שימש כבעל תפקיד מטעם בתי המשפט בהליכי פירוק, הקפאת הליכים ושיקום כלכלי, לרבות כמפרק, כמנהל מיוחד וכנאמן.
שירת בצה"ל כסגן מפקד גדוד (סמג"ד) בגדוד גרופית 1873 של חטיבת יהונתן (187), מחטיבות דוד שבאוגדה 96.
הממונה על הליכי חדלות פירעון ושיקום כלכלי
בשנת 2022 מונה אנגלמן לתפקיד הממונה על הליכי חדלות פירעון ושיקום כלכלי במשרד המשפטים.
במסגרת תפקידו הוא עומד בראש אגף חדלות פירעון ושיקום כלכלי ואחראי על יישום חוק חדלות פירעון ושיקום כלכלי, פיקוח על ההליכים בתחום ומינוי בעלי תפקיד.
אנגלמן הוא הראשון שמונה לתפקיד לאחר השינוי בחוק חדלות פירעון וביטולה של פקודת פשיטת הרגל.
אנגלמן נשוי ואב ל-4 ילדים.
אחיו הוא הרב ליאור אנגלמן.
אשר בראון דורנד היה צייר, אבי ציור הנוף האמריקאי.
האמן החשוב ביותר באסכולת נהר הדסון ומייצגו של הזרם היותר נטורליסטי באסכולה זו.
דורנד למד את אומנות התחריט ואולי משום כך, אפשר למצוא ביצירותיו הבחנה דקה ביותר בפרטים.
ציורו, הקרבה שברוח, מייצג לרוב את האסכולה אליה השתייך.
דורנד נולד בשנת 1796 בג'פרסון ויליג', כיום , ניו ג'רזי.
הוא היה השמיני בין 11 אחים.
בריאותו הרופפת פטרה אותו מעבודה בחווה המשפחתית.
במקום זאת היה מסייע לאביו שהיה שען וצורף.
בעקבות זאת יצא בשנת 1812 להתחנך אצל אמן התחריט, פטר מאווריק, ובשנת 1817 נכנס לשותפות מלאה עמו והחל לעבוד בסניף הניו יורקי של החברה שבסיסה היה בניוארק.
השותפות נסתיימה בשנת 1820 בעקבות סכסוך על עבודת תחריט שהכין דורנד.
משהושלמה זו בשנת 1823, זכה דורנד למוניטין כאחד מאמני התחריט המעולים בזמנו.
כחבר בקהילה האמנותית של ניו יורק, סייע דורנד לייסוד אגודת הציירים של ניו יורק בשנת 1825, אשר מאוחר יותר הייתה לחלק מן ה שדורנד שימש כנשיאה בין השנים 1845 עד 1861. כמו כן, סייע בייסוד המועדון לרישום בשנת 1829.
בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 של המאה ה-19, החלה התעניינותו הגוברת להעתיק את עבודותיו מתחריט לציור שמן ושמו נעשה קשור בציור דיוקנאות.
בתמיכתו ובעידודו של מיטיבו , החליט דורנד לפרוש בשנת 1835 מעבודות התחריט.
בשנת 1837 הצטרף יחד עם ידידו תומאס קול למשלחת שיצאה לסיורי רישום בחיק הטבע ובעקבות כך, התגבשה החלטתו להתמקד בציורי נוף.
עם מותו של תומאס קול, הוכר דורנד כראש חבורת ציירי הנוף האמריקאיים.
בשנת 1869 פרש מחייו המקצועיים ובשנת 1886 נפטר באחוזת המשפחה במייפלווד.
אשר ברש (16 במרץ 1889 – 4 ביוני 1952) היה סופר ומשורר עברי ישראלי יליד גליציה.
ברש נולד לרייזל בת הרץ רובינשטיין, קרובה למשפחת הצדיק מבלז, ונפתלי הרץ ברש, סוחר תבואות, ממשפחת רבנים ודיינים, בעיירה לופאטין (Łopatyn, Лопатин) בגליציה המזרחית, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, בימינו באוקראינה.
למד ב"חדרים", בבית המדרש ובבית ולפני היותו לבר-מצווה גמר את בית הספר הממשלתי ששימש בשלוש לשונות: פולנית, גרמנית ורותינית.
מנהלת בית הספר עוררה בו עניין בספרות הפולנית.
ספרי הקריאה הראשונים שלו בעברית היו מתקופת ההשכלה וכעבור זמן הכיר גם את הספרות העברית החדשה.
מגיל רך היה חורז חרוזים וכותב סיפורים ומחזות בעברית וביידיש וקצת בגרמנית ופולנית, ובגיל י"ד היו כבר תחת ידו "קובצים" של "כתבים" מועתקים יפה בפנקסים קטנים מכורכים בעצם ידו.
הוא וכמה מחבריו יסדו מעין אגודה והיו מחליפים מכתבים עם גדולי התנועה הציונית.
בגיל 17 עבר ללבוב, שם התחבר עם חנוך ילון שהיה לו חונך ודרכו הושפע מאליעזר מאיר ליפשיץ.
ברש שלט ברמת שפת-אם בפולנית, גרמנית, אוקראינית, יידיש ועברית וכתב סיפורים ומחזות בעברית וביידיש.
בתחילה פרסם כמה שירים וסיפורים (הומוריסטים בעיקר) ביידיש בעיתון היומי "טאגבלאט", בשבועון "דער יידישער ארבייטער", ובמאספים ספרותיים שונים.
בחורף תרס"ח (1908-1907), לקח ממנו י"ח ברנר שבא אז אחרי הפסקת "המעורר", מלונדון ללבוב, כמה שירים בפרוזה קטנים וקלי-ערך ושלחם לדוד פרישמן עבור המאסף השני של "ספרותי" שיצא בעריכתו בוורשה, השירים נדפסו שם, וסיפרו הראשון "תנאים" נדפס בכתב העת השילוח בשנת תרס"ט.
בגיל 25 שנים, באביב תרע"ד (1914) עלה לארץ ישראל, דרך בוקובינה.
לאחר שעבר את הארץ לארכה ולרוחבה התיישב בתל אביב, ובה נשא לאשה את אולגה לבית ליפבסקי.
מראשית בואו לארץ השתתף בקביעות בשבועון "הפועל הצעיר", שהיה אז הבמה הספרותית בארץ, בירחון "מולדת" (גם ערך כמה מחוברותיה), ובימים שברנר ערך את המדור הספרותי ב"האחדות" פרסם גם שם כמה דברים.
מראשית תרע"ה עסק בהוראת הלשון העברית וספרותה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה הורה גם את הלשון והספרות הגרמנית בגמנסיה הרצליה, בבית הספר הריאלי בחיפה, בבית המדרש למורות, ובבית הספר התיכוני למסחר בתל אביב.
משנת תרפ"ב ערך עם יעקב רבינוביץ את כתב העת הספרותי "הדים"; משנת תרפ"ז ערך ספרי פרוזה בהוצאת מצפה, ובמסגרת זו הוציא לאור את ספרו של דוד פוגל "חיי נישואים"; ערך ספרי שירה ופרוזה של מוסד ביאליק, שימש כעורך "קופת הספר", הוצאה לספרות ילדים ונוער.
ברש היה הרוח החיה בהוצאה והמפעיל את גלגליה: הוא פנה אל סופרים נודעים והזמין אותם להשתתף בהוצאה, לצד סופרים מתחילים, עשה את מרבית עבודות העריכה והגהה ואף הפך את ביתו למשרד ולמחסן של ההוצאה.
בשנות תש"ג - תש"ו ערך את הקבצים הספרותיים לנוער "עתידות" בהוצאת מסדה, ומשנת תש"ו משעה ש"עתידות" החל להופיע כירחון בהוצאת מחלקת הנוער של ההסתדרות הציונית ובהשתתפות מסדה, ולאחר מכן הוצאת מ.
ניומן ועד פטירתו ערך את מדור הספרות בירחון זה.
בשנת 1939 זכה בפרס ביאליק מטעם עיריית תל אביב על ספרו "אהבה זרה", ובשנת תש"ט את פרס ירושלים ע"ש דוד ילין בעד ספר השירים "צל צהריים".
ברש היה ממיסדי אגודת הסופרים וראשיה, מראשוני החברים של בית משפט השלום העברי, חבר ועד הסתדרות המורים, מייסד ומזכיר הכבוד של קלוב פא"ן (ארגון הסופרים הבינלאומי), סגן נשיא בית ביאליק, חבר הקוּרָאטוֹריון של מוסד ביאליק, חבר הוועד המרכזי של ועד הלשון, ואחד משמונת החברים הראשונים שנבחרו לאקדמיה ללשון העברית.
ברש היה חבר המערכת הקבועה של אנציקלופדיה תרבות.
יתר חברי המערכת היו נחום גבריאלי, י.
האנציקלופדיה יצאה לאור בהוצאת מסדה..
ברש הגה את הרעיון של הקמת מכון גנזים, היה ממייסדיו, והתמנה להיות היו"ר הראשון שלו.
ואכן המכון קרוי של שמו.
נושאי יצירותיו לקוחים מחיי היהודים בחו"ל ובארץ ישראל.
בעיצובן של הדמויות ביצירותיו נוטה ברש לאידיאליזציה ולרומנטיקה.
גם בתיאוריו הריאליסטיים הוא מגלה יחס אוהד ורגשי להווי המתואר על ידו.
ביצירותיו בולטת האידיאה, וגישתו לבעיות החיים היא אופטימית ביסודה.
אשר ברש נפטר בתל אביב, בגיל 63, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
ברש נשא לאישה את אולגה לבית ליפאבסקי בקיץ תרע"ו ולשניים נולדו שני ילדים, אילה ויצחק.
יצחק ברש נישא לשרה, בתה של ברכה פלאי וניהל את בית הדפוס של הוצאת מסדה.
לזכרו יזמה ברכה פלאי, מחותנתו, את פרס אשר ברש שהוענק (בשנים 1954–1963) לכישרונות צעירים בתחום הספרות העברית (בין מקבלי הפרס היו ישראל ויסלר (פוצ'ו), יהודית הנדל, רפאל ספורטה, ונפתלי נאמן).
כמו כן נקראו רחובות על שמו בשכונת רמת אביב, (תל אביב), ראשון לציון, פתח תקווה, באר שבע והרצליה.
מכון גנזים נקרא על שמו של ברש וארכיונו הנרחב של ברש שמור בו.
על נהר דנובה: (אידיליה), הוצאת אחיאסף (אירופה), אודסה, תרע"ב, 1912.
תמול: שירים, הוצאת השרון, יפו, 1915.
תורת הספרות: לעזר וללמוד, הוצאת קהלת, תרפ"ד, 1923.
חברים- שני ספורים, חוברת צ'א-צ'ב, הוצאת מפת הספר, תל אביב, אלול, תרפ"ו, 1925.
מול שער השמים, אכזריות: ספורים, (ספריה קטנה ל"ז), מו"ל: גרינברג, תל אביב, תרפ"ח, 1928, (29 עמודים).
פרקים מחיי יעקב רודורפר, הוצאת הדים, תרפ"ח, 1928.
תמונות מבית מבשל השיכר: סיפור, הוצאת מצפה, תרפ"ט 1929 (הודפס בעוד 3 מהדורות, האחרונה בשנת 1988).
פלח הרמון: מאגדות העמים ושיחותיהם, הוצאת מצפה, תל אביב, 1934.
עלי אדמות - סיפורים, הוצאת מצפה, תרצ"ו, 1935.
מבחר השירה העברית החדשה: אנתולוגיה המכילה את מבחר השירה הלירית העברית במשך מאתים שנה מר' משה חיים לוצאטו עד היום, יוצא לאור על ידי אשר ברש, הוצאת שוקן, ירושלים, תרצ"ח, 1937.
אהבה זרה: רומן, מוסד ביאליק, ירושלים, 1939.
הנשאר בטולידה: סיפור היסטורי, (ציורים בידי נחום גוטמן), הוצאת מסדה, תל אביב, תש"ג, 1942.
כעיר נצורה, ציורים: נחום גוטמן, הוצאת מסדה, תש"ה, 1945.
מנורת הזהב - ספר מעשיות, ציורים הנריק הכטקופף, הוצאת מסדה, תש"ג, 1942, (יצא לאור שוב לאחר מותו ב-1965)
יהודי מצרה נחלץ: ספור, מו"ל: עופר, ירושלים, 1946.
הנעל הקטנה - סיפורי מעשיות יהודיות, החיתוכים: יוסי שטרן, הוצאת עם עובד, 1947
צל צהרים: שירים, הוצאת מסדה, תל אביב, תש"ט, 1948.
בצל אנשים טובים - מחרוזת סיפורים, מוסד ביאליק, ירושלים, 1949
ספורים נבחרים, הוצאת דביר, תל אביב, תשי"א, 1950.
שיח העיתים - נובלות היסטוריות, (ציורים - אורי אליעז), הוצאת מסדה, תשי"ב, 1951.
פרקי רודורפר: סיפור, הוצאת מסדה, תשי"ג, 1952.
כתבי אשר ברש, הוצאת מסדה, תל אביב, תשי"ב, 1952.
משיחות ערב: סיפורים עממיים, ציורים: יוסל ברגנר, הוצאת מסדה, תשי"ט, 1958.
מחקרים בשומרונית, בעברית, ובארמית, הוצאת מוסד ביאליק.
פלח הרמון - מאגדות העמים ושיחותיהם, הוצאת י' שרברק.
עולם מספר, הוצאת יוסף שרברק.
נערים: חמשה ספורים, אשר ברש, הציורים - ר.
לואיזאדא, הוצאת מסדה, תל אביב, תשכ"ב, 1962.
גננים, רומן, הוצאת מסדה, רמת-גן, 1968.
איש וביתו נמחו, קצין חינוך ראשי - ענף השכלה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשל"ח, 1977.
סיפורי אשר ברש לכיתה ט': לפני תוכנית הספרות החדשה לחטיבת הבינים, עריכה, ביאור ושאלות בידי משה גרנות, הוצאת עם עובד, תל אביב, תשל"ד, 1974.
סיפורי אשר ברש לכיתה ט': לפי תוכנית הספרות החדשה לחטיבת הבינים בבית-הספר הממלכתי והממלכתי-דתי, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1983.
שלושה סיפורים, היוצרים: אשר ברש, יהודה בורלא, ס' יזהר, משרד החינוך והתרבות, היחידה לחינוך חברתי, הוצאת יחדיו, תל אביב, תש"ל, 1969, (המזכירות הפדגוגית לחינוך יסודי ולהכשרת מורים), ( הסיפורים: אשר ברש - "הנשאר בטולדה", יהודה בורלא - "מלכות דוד", ס' יזהר - "הצניחה מן הצמרת").
מעשה בנעליים, מישדר המביא את סיפורה של סינדרלה יהודית על פי "הזיווג או שרה בת טובים" מאת י"ל פרץ ו"הנעל הקטנה" מאת אשר ברש, תדריך למורה למישדרים בספרות, (כתבה הרצליה רז, ערכה אילנה רימלט), המרכז לטכנולוגיה חינוכית, תל אביב, 1982, סדרה: משדרים בספרות, (23 עמודים).
הרים - קבץ לספרות, ביחד עם יעקב רבינוביץ, תל אביב, ניסן, תרפ"ג, 1923.
יצחק שמי, נקמת האבות: ספור מחיי הערבים, הוצאת מצפה, ירושלים, תרפ"ח, 1927.
ירמיה גוטהלף, העכביש השחור: וספורים אחרים, מגרמנית - יעקב רבינוביץ, העורך - אשר ברש, (ספרית מצפה: ספרי פרוזה), הוצאת מצפה תל אביב, תרפ"ט, 1928.
גדיש - דברי ספרות ומדע, הוצאת מפת הספר, תל אביב, תר"ץ, 1929.
המשבר: סבותיו ותקנתו, מאת לורד מלצ'ט, עם הקדמה מאת לורד ויר, תרגום מאנגלית - ב' פליכס, (הפסידונים של אשר ברש), הוצאת מצפה, 1932..
ספר השנה של ארץ ישראל: לשנת תרצ"ד- תרצ"ה, העורכים: (תרצ"ד - ירוחם פישל לחובר), (תרצ"ה - אשר ברש), הוצאת שם, תל אביב, תרצ"ה, 1935.
עולם מספר: מבחר מעשיות ושיחות של עמי העולם, ברר וניסח אשר ברש, צירה: עלי יערי, הוצאת י' שרברק, תל אביב, תשי"ב, 1941.
דברי סופרים - מאוסף סופרי ארץ-ישראל, ביחד עם יצחק למדן, בהוצאת "החברה למפעלי הספרות העברית בארץ-ישראל" בע"מ, על יד אגודת הסופרים העברים בארץ-ישראל, בהשתתפות "קרן התרבות" באמריקה, תל אביב, תש"ד, 1943.
הרברט ג'ורג' ולס, ג'ולין הקסלי, ג'ורג' פיליפ ולס, מדעי החיים, (תרגום - ב.
קרוא, עריכת הסגנון בידי אשר ברש), הוצאת מצפה, תל אביב, תש"ו, 1945.
מוריס הופמן, תחת שמי אפריקה, (ספורים, עם רשימה אוטוביוגרפית), הוצאת מסדה, תל אביב, תש"ט, 1948.
פלאי עולם: ספר מדע לילד בארבעה כרכים, העריכה הספרותית בידי אשר ברש, הוצאת מסדה, תל אביב, תשי"ב, 1951, (לכותר זה ארבעה מהדורות).
אוסוואלד שפנגלר, הערכה חדשה להיסטוריה, מגרמנית, הוצאת הדים, תל אביב, תרפ"ז, 1927.
מיכה בן גריון, על אדמת נכר, (כתבי מיכה יוסף בן גריון), מגרמנית לעברית - אשר ברש, הוצאת א"י שטיבל, תל אביב, תרצ"ו, 1935.
הארייט ביצ'ר סטואו, אוהל הדוד תום, מספר לילדים, מאנגלית, הוצאת מצפה, (תרפ"ז), 1927; הופיע שוב בהוצאת י' שרברק, תל אביב, 1965.
ביירנסטרנה ביירנסון, סנבה סולבקן, ספריה קטנה של הוצאת שוקן, תש"ו, 1946.
בנימין זאב הרצל, מבחר כתבי הרצל בשנים עשר כרכים מתורגמים בידי יהושע רדלר-פלדמן, אשר ברש, אברהם יערי, דוב קמחי, ויעקב שטיינברג, מנחם זלמן ולפובסקי, הוצאת מ.
ניומן, תל אביב, תש"י, 1949. (כרך ה' מתורגם בידי אשר ברש, יהושע רדלר-פלדמן, ואברהם יערי), 276 עמודים.
לנג זני הומרוס, ספורי האודיסאה / מספרים לילדים על ידי זני לנג הומרוס, הציורים - בינה גבירץ, הוצאת י' שרברק, תל אביב, תש"ך לערך.
חיים ויצמן, מסה ומעש: זכרונות חייו של נשיא ישראל / חיים וויצמן, הוצאת שוקן, ירושלים, תשכ"ג, 1962.
בריש וויינשטיין, ספר השירים / (המתרגמים - אשר ברש, אברהם שלונסקי ועוד), הוצאת מסדה, 1967.
בנימין זאב הרצל, מדינת היהודים, הוצאת מ' ניומן, תל אביב, תשל"א, 1970.
דניאל דפו, חייו וקורותיו של רובינסון קרוזו.
יפו, הוצאת ועד החנוך, מחלקה לספרות יפה, תרפ"א.
(הדפסה מחודשת: רובינסון קרוזו: חייו וקורותיו, מאנגלית, הוצאת מסדה, רמת-גן, 1980.)
יצירתו הסיפורית של אשר ברש: תימאטיקה וצורות, מאת נפתלי ה' טוקר, מוציא לאור: מוציא לאור לא ידוע, רמת-גן, תשל"ח, דיסרטציה, אוניברסיטת בר-אילן, תשל"ח.
יסודות מבניים של פיצול ואחדות בסיפורת של אשר ברש - בין פואטיקה מסורתית למודרניסטית, על ידי דבורה חיץ, מוציא לאור לא ידוע, תל אביב, תשנ"ט, 1999, עבודת גמר, (מ"א) - אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ט, 1999.
אשר ברש עורך ספרות: פרקטיקה, עמדה והשפעה של עורך ספרות, חיבור לקבלת תואר "דוקטור לפילוסופיה" מאת עלמה כהן ורדי, שבט, תשע"ט, אוניברסיטת בן-גוריון
הרב אשר יהודה לייב אריאלי (נולד בשנת 1957) הוא ר"מ בישיבת מיר.
נולד בירושלים לרב חיים יעקב אריאלי ולשולמית שטרנבוך.
סבו מצד אביו הוא הרב יצחק אריאלי, המשגיח של ישיבת מרכז הרב.
דודיו מצד אמו הרבנים משה שטרנבוך, אליהו שטרנבוך, משולם דוד סולובייצ'יק, וחנוך ארנטרוי.
למד בישיבת פוניבז' אצל רבי שמואל רוזובסקי, ואחר כך בישיבת מיר בירושלים, שם היה תלמידו המובהק של הרב נחום פרצוביץ.
לימים נשא לאישה את מלכה, בתו של הרב פרצוביץ ונכדתו של הרב חיים שמואלביץ.
הרב אריאלי מעביר שיעור יומי ביידיש בישיבת מיר בירושלים.
לשיעור מגיעים מאות תלמידים, רובם אברכים, והוא מועבר דרך קול הלשון ומופיע בדפוס עוד באותו ערב.
מקומות הישיבה בשיעור מוקצים לבעלי 'מקום קבוע' ומשתתפים אחרים יכולים רק לעמוד באולם.
הרב אריאלי קורא בשיעור את כל דברי הגמרא, רש"י ותוספות ומסבירם.
קצב הלימוד בשיעוריו מהיר ביחס לישיבות אחרות, וכולל עשרות דפים בזמן חורף.
בשנת 2020 נפתח מוקד צפייה של השיעור בשידור ישיר בחדר אוכל של הישיבה.
כמו כן הוא מוסר חבורה בליל שישי לוותיקי השיעור, בעבר החבורה נמסרה בביתו אולם בשנת 2021 עברה החבורה לישיבה.
למען אלה שאינם מבינים יידיש, מוסר הרב אריאלי בימי שני וחמישי בצהריים חבורה בעברית.
הוא מוסר שיעור בעברית גם בישיבת תפארת צבי.
בניגוד לשיעור במיר, בשיעור זה עונה הרב אריאלי לשאלות, כולל בענייני הדרכה ומוסר.
החל מחשוון ה'תשפ"ג החל למסור שיעור יומי בעברית.
החל מאייר ה'תשפ"ג שונה מועד השיעור, והוא מתקיים בשעות הצהריים.
אחיו: הרב שלמה - ר"מ בישיבת טשעבין ומהדיר חידושי רבי עקיבא איגר על הש"ס, והרב שמואל - ראש ישיבת 'חברון החדשה'.
גיסיו: הרב אברהם נובוגרוצקי - לשעבר ר"מ בישיבת אור ישראל בפתח תקווה וכיום ראש ישיבת היכל הגרי"ש של הפלג הירושלמי בירושלים, והרב אברהם לויסון, ר"מ בישיבת חברון.
אשר דן גְרוּניס (נולד ב-17 בינואר 1945) הוא משפטן ישראלי, שכיהן כנשיא העשירי של בית המשפט העליון בשנים 2012–2015. החל מ-2020 מכהן כפרופסור בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
בנוסף, גרוניס הוא גם יושב ראש ועדת גרוניס לחקר אירועי פרשת הצוללות החל מ-2022 ויושב ראש הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה החל מ-2024.
אשר גרוניס נולד בשנת 1945 בתל אביב ליונה גרוניס ובלהה לבית מרגלית.
הוא נכדו של הרב אשר גרוניס שהיה רב בפולין ובבריטניה (ואשר הוא קרוי על שמו) וצאצא למשפחת רבנים נודעים, דוד סבו היה הרב יצחק מאיר אלתר, מייסד חסידות גור, ואמו מתייחסת למשפחת הרב פנחס שפירא מקוריץ.
הוא למד בבית הספר התיכון "גאולה".
בכיתה י' התייתם מאביו ולאחר מכן הוריד מראשו את הכיפה.
לאחר תום שירותו הצבאי למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה.
ב-1968 החל את התמחותו בבית משפט המחוזי אצל שלמה לוין ובהמשך במשרד ש.
הורוביץ ושות', אצל אמנון גולדנברג.
בשנת 1969 קיבל רישיון לעריכת דין.
עבד במשך שנתיים בשוק הפרטי ואז המשיך בלימודיו ולמד לתואר שני באוניברסיטת וירג'יניה ולתואר דוקטור באוניברסיטת יורק בטורונטו.
הוא שב לישראל בשנת 1976 והחל ללמד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ובמקביל עבד כעורך דין בשוק הפרטי.
בחודש ספטמבר 1988 מונה השופט גרוניס לכהן כשופט בבית המשפט המחוזי בבאר שבע.
בהמשך, בחודש אוקטובר 1996, עבר לכהן בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
תחילת דרכו בבית המשפט העליון הייתה בחודש אפריל 2002, עת מונה לכהונה בפועל לתקופה של שנה.
ב-16 ביוני 2003 מונה לכהן כשופט של בית המשפט העליון, וב-28 בפברואר 2012 התמנה לכהונת נשיא בית המשפט העליון.
בעת פרישתה של השופטת דורית ביניש מנשיאות בית המשפט העליון, היה השופט גרוניס הוותיק שבשופטי הבית, ועל כן, על פי שיטת הסניוריטי, היה צפוי למלא את מקומה (אמנם אליעזר ריבלין ותיק יותר, אך נותר לו זמן כהונה קצר ומינויו לנשיא נראה חסר טעם).
אף על פי כן, חוק שעבר ביוזמתו של דניאל פרידמן, בתקופה שבה כיהן כשר משפטים, קבע כי לתפקיד הנשיא יתמנו רק שופטים שנותרו להם לפחות שלוש שנים עד סיום כהונתם.
על כן, השופט גרוניס, שנותרו לו שלוש שנים פחות 41 יום של כהונה, מרגע פרישתה של ביניש ועד הגיעו לגיל שבעים, לא יכול היה להתמנות ביוזמתו של חבר הכנסת יעקב כ"ץ מהאיחוד הלאומי שונה החוק, בתיקון שלימים כונה "חוק גרוניס", כך שהמגבלה הוסרה והתאפשר מינויו לנשיא בית המשפט העליון.
על החוק נמתחה ביקורת מצד גורמים באופוזיציה ובאקדמיה שהעלו את הטענה שמדובר בחוק שנחקק לקדם מועמדותו של אדם אחד ושגרוניס זוכה להעדפה בשל פסיקותיו השמרניות.
לאחר שינוי החוק בחרה הוועדה לבחירת שופטים בשופט גרוניס לנשיא בית המשפט העליון, בפברואר 2012. בחירתו הייתה מובטחת שכן לא הוצגו מועמדים אחרים, אולם חבר הוועדה חבר הכנסת דוד רותם נמנע מלתמוך בגרוניס, כמחאה נגד שיטת הסניוריטי.
גרוניס התמנה והושבע ביום שלישי ה-28 בפברואר 2012 כנשיא בית המשפט העליון, וכיהן בתפקיד זה עד הגיעו לגיל פרישה, ב-17 בינואר 2015.
בשנת 2016 מונה ליושב ראש ועדת האיתור לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה (בה נבחר אביחי מנדלבליט לתפקיד) ושימש בתפקיד גם בעת בחירת היועץ המשפטי בשנת 2022 (בה נבחרה גלי בהרב מיארה), כאשר בשתי הפעמים היה גרוניס בדעת מיעוט ביחס למועמד הנבחר.
בשנת 2020 מונה לפרופסור בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת חיפה.
ב-20 בפברואר 2022 מונה ליושב ראש ועדת החקירה הממלכתית לרכש הצוללות וכלי השיט.
הנשיא גרוניס מעביר גם פרוסמינריון בנושא תמורות במשפט בפקולטה למשפטים של המסלול האקדמי המכללה למנהל.
ב-2023 יצא לאור הספר "ספר אשר גרוניס", על ידי נבו הוצאה לאור, ובעריכת קרן אזולאי, אהרן ברק, רון גולדשטיין, גלעד לובינסקי זיו, שלמה לוין, אליעזר ריבלין.
ב-30 באפריל 2024 אישרה ממשלת ישראל את מינויו של גרוניס לתפקיד ראש הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה.
במרוצת השנים נתן השופט גרוניס אלפי פסקי דין והחלטות.
בפסיקותיו עסק בכל ענפי המשפט, וקבע הלכות חשובות בתחומי המשפט האזרחי, הפלילי, המינהלי והחוקתי.
לשופט גרוניס עמדה ייחודית ביחס לכללי הפרשנות בפלילים.
גרוניס הוביל מהלך לצמצום תחולת עבירת ההריגה, כאשר בדיון נוסף הוביל את רוב השופטים לקביעה שנאשם בהשתתפות במרוץ מכוניות פיראטי בה נהרג אדם בתאונה בה הנאשם לא היה שותף, לא יורשע בהריגה.
השופט גרוניס גם קבע כי בהליך פלילי יש לאפשר לערכאת הערעור מרחב גדול יותר, בהשוואה להליך האזרחי, להתערבות בקביעת מהימנות, לשם הגנת הנאשם.
בנוסף, בפסיקתו, התבטא השופט גרוניס נגד קביעת עונשי חובה בחוק, באופן השולל מבית המשפט כל מרחב תמרון.
בפסיקתו בתחום הפלילי נדרש השופט גרוניס לא אחת לפער הכוחות המוּבְנה שבין התביעה לבין הנאשם.
נוכח פער זה, הוא צידד במספר מקרים במתן פרשנות העשויה להקל עם הנאשם, בין בהיבט הדיוני, בין בהיבט המהותי.
כך, למשל, קבע השופט גרוניס, בניגוד לעמדת יתר חבריו להרכב, כי יש לאפשר לתביעה לחזור בה מהסכמתה להסדר טיעון רק במקרים חריגים ביותר, ובמקרים אלה, יש לאפשר לנאשם לחזור בו מהודייתו, אם יראה לנכון לעשות כן.
בנוסף, לשיטתו, יש להגמיש את המבחנים למתן רשות ערעור בעתירות שמגישים אסירים נגד החלטה של נציב בתי הסוהר בעניין הנוגע למאסר או למעצר.
בפרשת יששכרוב, העיר השופט גרוניס (שנשאר במיעוט לעניין התוצאה באותו מקרה) כי אין זה ברור האם ראוי לאמץ דוקטרינה רחבה של פסילת ראיות שהושגו שלא כדין בדרך של "חקיקה שיפוטית", או שמא ראוי כי מהלך משמעותי שכזה ייעשה על ידי המחוקק.
בנוסף, הוא התריע כי המעבר מקבילות הראיות למשקלן, עלול להגדיל את הסיכון לחפים מפשע.
בעיניו, עדיפה הסכנה של זיכוי נאשם בעקבות הצבת מחסומים של קבילות, על פני הרשעת חפים כתוצאה מחשיפת בית המשפט לכל הראיות.
בערעור בו זיכה גרוניס אדם מחמת הספק, כנגד דעתה החולקת של השופטת עדנה ארבל, כתב:
אסכם ואומר, כי איני יודע, במידת הוודאות הנדרשת בפלילים, אם המערער ביצע את המעשים שיוחסו לו.
תחושות בטן לחוד ותשתית ראייתית לחוד.
דיני העונשין דיני נפשות הם.
"בדיני נפשות מוטב לזכות אשם מלהרשיע זכאי" ...
אכן, "אין הרשעה בדין אלא אם כן הוסרו כל הספקות הסבירים.
אם קיים ספק סביר, אין מרשיעים...
גישה אחרת יכולה להוליך להרשעתו של חף מפשע" ...
החשש מפני הרשעת חף מפשע מחייב, איפוא, את זיכויו של המערער מחמת הספק."
חלק ניכר מפועלו השיפוטי של השופט גרוניס הוקדש למשפט החוקתי והמינהלי, תחום בו עסק עוד מימיו כשופט בבית המשפט המחוזי.
אחד הדגשים החשובים בפסיקתו בנושאים אלה הוא חובתה של המדינה לקיים את התחייבויותיה בפני בית המשפט והצורך לציית לפסקי דין ולשמור על עיקרון סופיות הדיון.
באחת הפרשות הוא הדגיש כי "במקרים בהם המדינה מקבלת על עצמה התחייבות לבצע פעולה כלשהי או להימנע מפעולה, נמנע בית המשפט, לעיתים, מהוצאת צו אופרטיבי מתוך כיבוד הדדי בין הרשויות.
אולם, מרגע שההתחייבות כלולה בפסק דין, מדובר בחובה לקיים את פסק הדין לכל דבר ועניין".
בכל הנוגע לבחינה חוקתית של חוקי הכנסת, מתאפיינת גישתו של השופט גרוניס בריסון שיפוטי, והוא נחשב למתנגד בולט לאקטיביזם שיפוטי.
גרוניס הדגיש לא פעם כי יש לנהוג איפוק, מתוך כבוד למרחב התמרון הנתון למחוקק והערכה לעיקרון הפרדת הרשויות, כמו גם מתוך מודעות למגבלות כוחו של בית המשפט.
לדוגמה, גרוניס התנגד לפסילת חוק טל בנמקו שהצידוק העיקרי לביקורת שיפוטית על חקיקה ראשית הוא הצורך להגן על מיעוט ועל יחידים מפני עריצות הרוב, וכן, לפקח על התקיימות כללי המשחק הדמוקרטיים, כך שתישמר האפשרות העומדת למיעוט להפוך לרוב.
לדבריו, כשהרוב פועל באופן דמוקרטי ומקבל חוק הנותן עדיפות למיעוט על בסיס פשרה חברתית ודיון ציבורי מקיף, אין מקום שבית המשפט יהפוך לפטרונו של הרוב.
בפרשה אחרת, הוא הדגיש את "מרחב התמרון החקיקתי" וציין כי כמעט תמיד ניתן יהיה לחשוב על אמצעים שונים מאלה שבהם בחר המחוקק, שיהיה בהם כדי לפגוע פחות בזכות היסוד הנדונה.
אולם, בית המשפט לא יתערב באמצעי שנבחר על ידי המחוקק כל עוד אין הוא חורג מהמתחם הנתון לו ואינו בלתי מידתי.
במקרה אחר, הזהיר השופט גרוניס כי מקום שמחירה של הטעות השיפוטית בהחלטה לבטל חוק הוא פגיעה בלתי הפיכה בחיי אדם ובשלמות הגוף, חובה להותיר את החוק על כנו.
לא אחת נותר השופט גרוניס בדעת מיעוט בעניינים אלה.
דוגמה בולטת היא פסק הדין בעניין חוקתיות תיקון מס' 4 לחוק למניעת הסתננות, שם הוא נותר במיעוט בדעה כי אין לבטל את התיקון לחוק שמכוחו הוקם מתקן חולות והתאפשר להחזיק מסתננים במשמורת לתקופה של עד שנה.
עמדתו באותו עניין הייתה כי על בית המשפט לנהוג זהירות כפולה ומכופלת בעת בחינת חוקתיות החוק, בהתחשב בכך שאך שנה קודם לכן הוא ביטל את ה"גלגול" הקודם של החוק ולאור השינויים שנערכו בחוק לאחר מכן.
לעומת זאת, מקום שמדובר בפגיעה בזכויות יסוד, בזכויות המיעוט ובעקרונות היסוד של המשטר הדמוקרטי, סבור השופט גרוניס כי קיימת הצדקה מיוחדת להתערבות של בית המשפט.
דגש בולט נוסף בפסיקת השופט גרוניס הוא הצורך להקפיד, במסגרת הבחינה החוקתית, על כל שלבי הביקורת השיפוטית, בדגש על השלב הראשון, שעניינו בחינת עצם קיומה של פגיעה בזכות חוקתית, שהוא השלב הקודם לבדיקת השאלה האם הפגיעה עומדת בתנאי פיסקת ההגבלה.
גישתו הזהירה בעניין זה, באה לידי ביטוי גם בעמדתו לפיה יש להישמר מפני הרחבת יתר של היקף הזכויות החוקתיות בדרך של פרשנות, מתוך חשש שהדבר יוביל לזילות הזכויות החוקתיות ולרידוד השיח החוקתי.
בפסקי דינו של השופט גרוניס בכל התחומים מודגשת חשיבותה של הוודאות המשפטית.
עמדה זו באה לידי ביטוי, בין השאר, בעמדתו הביקורתית כלפי עילת הסבירות במשפט המינהלי.
במספר פסקי דין עמד השופט גרוניס על הבעייתיות הכרוכה בעילה זו, המתאפיינת ברמת הפשטה גבוהה אשר מעצימה את שיקול הדעת השיפוטי, מה שמוביל להגדלת חוסר הוודאות המשפטי.
באחת הפרשות הוא ציין כי עילת הסבירות בלעה לתוכה, "כאדם שאינו יודע שובע", עילות פרטיקולריות שהוכרו בעבר בפסיקה, ולדעתו, יש להעדיף שימוש בעילות קונקרטיות יותר, כגון שיקולים זרים, מטרה זרה, או הפליה בעת הפעלה של ביקורת שיפוטית על החלטות מינהליות.
היבט מרכזי נוסף בתפישתו של השופט גרוניס הוא ההכרח לנצל ביעילות את משאביה המוגבלים של מערכת בתי המשפט.
אמצעי אחד להגשמת מטרה זו הוא ההקפדה על עילות הסף הנהוגות בבג"ץ.
כך, למשל, הוא קבע כי יש מקום לבחון האם עתירות לבג"ץ "בשלות" להכרעה וציין כי ראוי לחשוב מחדש על השינויים שחלו בהלכה לגבי זכות עמידה, שהובילו להסרתו, למעשה, של תנאי סף זה.
השופט גרוניס נתן פסקי דין רבים בתחומי המשפט האזרחי המהותי, על ענפיו השונים.
בפסיקתו, פיתח את הדין בתחומים של דיני חוזים, קניין, קניין רוחני, לשון הרע, פשיטות רגל ופירוק חברות.
בפרשת ארגון מגדלי הירקות, שם נדונה השאלה האם יש לשנות מ"הלכת אפרופים" שעניינה דרך הפרשנות של חוזים, העיר השופט גרוניס כי מעורבות היתר של בתי המשפט בפרשנות חוזים טומנת בחובה פגיעה בוודאות המשפטית.
לדעתו, הבעיה אינה בהלכת אפרופים עצמה, אלא באווירה שיצרה.
לדבריו, "האזהרה מפני הפיכתו של בית המשפט למעין 'צד' לחוזה, ומפני שכתוב החוזה על ידי בית המשפט, ראוי לה שתהדהד מבית המשפט בקריית שמונה ועד לזה שבאילת".
בפרשת מליבו עמד השופט גרוניס על חשיבותה של זכות הגישה לערכאות וציין כי בהיעדר אפשרות לפנות לבית המשפט, לא יוכל אדם לזכות בסעד בגין פגיעה בזכויותיו וממילא לא תהא משמעות אפקטיבית לזכויותיו.
לשיטתו, לאור חשיבותה של זכות הגישה לערכאות, קמה חזקה פרשנית לפיה תכליתו של חוזה אינה למנוע אפשרות של מי מהצדדים לפנות לערכאות שיפוטיות.
בפרשת מלול, בחן הרכב מורחב של בית המשפט העליון האם ניתן לפסוק פיצוי בדיני הנזיקין על פי הסתברות ("אחריות יחסית") כאשר לא ברור האם הנזק שנגרם לתבוע מקורו בהתרשלות או בגורם אחר שאינו עוולתי ("סיבתיות עמומה").
השופט גרוניס הצטרף לדעת הרוב שהשיבה לכך בשלילה.
הוא הדגיש כי אין הצדקה להביא למהפכה בעקרונות יסוד של דיני הנזיקין, ובראשן עקרון הצדק המתקן, ובדיני הראיות, והדגיש כי אימוץ הכלל בדבר אחריות יחסית היה מעצים באופן בלתי ראוי את שיקול הדעת השיפוטי ובמקביל היה מגביר את אי-הוודאות המובנית במשפט.
בנוסף, לדבריו, אחריות יחסית דומה לפסיקה על דרך הפשרה, אף שבעלי הדין לא הסכימו לכך.
לבסוף, ציין השופט גרוניס כי המקרה שנדון באותה פרשה, רשלנות רפואית שגרמה נזקים חמורים לילדה, הוא מקרה קשה, אך על בית המשפט לכוון את דרכו על יסוד אזהרתו של השופט הולמס לפיה "Hard cases make bad law".
בפרשת סרן ר', שעסקה בתביעת לשון הרע בגין פרסומים בתוכנית "עובדה", כתב השופט גרוניס את חוות הדעת המרכזית של שופטי הרוב.
הוא קבע כי הפרסומים הנדונים נהנים מהגנת "העיתונאות האחראית", הפוטרת מאחריות לפי חוק איסור לשון הרע ופירט את התנאים לתחולת הגנה זו, בדגש על עשיית הפרסום בתום לב תוך עמידה באמת מידה מחמירה של "עיתונאות אחראית".
בנוסף, קבע השופט גרוניס כי הגנת "אמת הפרסום" הקבועה בחוק תחול רק על פרסומים נכונים, להבדיל מפרסומים שנדמה היה בעת פרסומם כי הם נכונים, אך בדיעבד התברר כי לא כך הוא.
לשופט גרוניס יש מומחיות מיוחדת בתחום של פשיטות רגל ופירוק חברות.
ביחד עם המשנה לנשיא בית המשפט העליון (בדימ') שלמה לוין, חיבר ספר בנושא פשיטת רגל, המהווה מורה דרך לשופטים ולעורכי הדין העוסקים בתחום.
תפישתו היסודית ביחס להליכי פשיטת רגל מבקשת לאזן בין זכויות הנושים, בעלי החוב, לבין האינטרס החברתי הרחב שיש במתן "הפטר" (שחרור מחובות) לחייבים בפשיטת רגל.
זאת, על מנת לאפשר לפושטי הרגל לפתוח דף חדש.
אולם, בפסיקתו ארוכת השנים צידד בעמידה בלתי מתפשרת על כך שפושטי רגל יצייתו לצווים שיפוטיים שניתנו בעניינם, ולא ינסו להתחמק מחובותיהם לנושים.
בפסיקתו בנושאים אלה נדרש השופט גרוניס, בין היתר, לשאלות המתייחסות לאיסור על העדפת נושים ולעקרון השוויון בין הנושים ולאינטרסים הציבוריים בהליכי חדלות פרעון.
אחד הנושאים המרכזיים בהם התמקד השופט גרוניס הוא תחום סדרי הדין.
השקפתו הבסיסית היא שסדרי הדין אינם אסופה של כללים טכניים בלבד, אלא כלי מהותי החיוני להגשמת זכויותיו של בעל הדין, להגעה לחקר האמת ולהכרעה נכונה בסכסוך.
בהקשר זה, הוא עמד לא פעם על הקשר שבין סדרי הדין לבין זכות הגישה לערכאות, המהווה, לגישתו, זכות בסיסית ויסודית, הנגזרת מהצורך להבטיח כי מי שסבור כי הוא זכאי לסעד משפטי יוכל להביא את עניינו לפני ערכאות שיפוטיות.
בחלק ניכר מהחלטותיו הדיוניות שם השופט גרוניס דגש רב על היעילות הדיונית, כמכשיר חיוני למימוש זכויות מהותיות ולשיפור השירות שניתן על ידי מערכת המשפט לכלל המתדיינים.
ידועה אמירתו, עליה חזר בהקשרים שונים, לפיה משאב הזמן הוא המשאב היקר ביותר מבין המשאבים שמקדישה הרשות השופטת למילוי תפקידיה.
עיקרון זה היה נר לרגליו של השופט גרוניס ברבות מפסיקותיו בתחום סדרי הדין.
ואכן, בהחלטות רבות שלו בתחום סדרי הדין ואף בתחום הפלילי ניתן משקל לשיקולים בדבר יעילות הדיון והצורך לנצל באופן מיטבי את משאביה של מערכת המשפט.
בהחלטותיו, הוא שם דגש לא רק על היעילות שבבירור ההליך הפרטני, אלא גם על היעילות הכלל מערכתית של הרשות השופטת ועל האינטרס של כל המתדיינים בבירור תביעותיהם.
באותה הרוח, ביקש השופט גרוניס בהחלטותיו לפשט את הכללים הדיוניים, על מנת שיהיו ידידותיים למשתמשים בהם: ציבור בעלי הדין ועורכי הדין.
כך, באחד המקרים, הוא מתח ביקורת על קביעתם בדין של מועדים בלתי אחידים להגשת ערעורים בתחומים שונים, וציין כי קביעת מועד אחיד להגשת ערעור תמנע "מצב בו מועדי התקיפה השונים של החלטות שיפוטיות יכולים לשמש כחומר בבחינות הכניסה ללשכת עורכי הדין או אולי כשאלות בחידוני טריוויה לעורכי דין".
כן ראוי להזכיר את החלטתו של השופט גרוניס בשאלה האם ניתן לקיים דיון נוסף על פסק דין שניתן על ידי הרכב מורחב של בית המשפט העליון.
בעניין זה הוא קבע, בניגוד לדעת הרוב בפרשת נחמני, כי משמעותה של ההוראה בחוק לפיה ניתן לקיים דיון נוסף ב"עניין שפסק בו בית המשפט העליון בשלושה", היא כי לא ניתן לעתור לדיון נוסף בפסק דין שניתן בידי הרכב העולה על שלושה שופטים.
תחום נוסף בו מתמחה השופט גרוניס הוא תובענות ייצוגיות, והוא טיפל אישית ברוב הערעורים שהגיעו לבית המשפט העליון בעניין זה.
במסגרת פסיקותיו איזן בין הצורך במתן תמריצים להגשת תובענות ראויות, לבין החשש מפני הצפת בתי המשפט בתובענות סרק ובמסגרת זאת מתח ביקורת על התופעה של הגשת תובענות ייצוגיות בחופזה, ימים ספורים בלבד אחרי האירוע נשוא ההליך.
בנוסף, הכיר השופט גרוניס בהשלכות הקשות שעלולות להיות לאישור הגשת תובענה ייצוגית על הנתבע.
לפיכך, לטעמו, יש להיכנס לעובי הקורה בבחינת עילות התביעה בעת אישור התובענה הייצוגית.