tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארבעת הימים נחגגים מדי שנה והיו הנושא של הסרט "ארבעת הימים של נאפולי" משנת 1962.
מ-1940 עד 1943, נאפולי סבלה מהפצצות כבדות של בעלות הברית, שגרמו לנזק חמור ולאבדות כבדות בקרב האוכלוסייה האזרחית.
מעריכים ש-20,000 נפוליטנים אזרחים מתו בהתקפות האוויריות.
יותר מ-3,000 מתו בפשיטה ב-4 באוגוסט 1943 בלבד, וכ-600 נהרגו ו-3,000 נפצעו מהפיצוץ של הספינה Caterina Costa בנמל ב-28 במרץ.
גם למורשת האמנותית והתרבותית של העיר נגרם נזק, כולל הרס חלקי של כנסיית סנטה קיארה ב-4 בדצמבר 1942. עם התקדמות בעלות הברית בדרום איטליה, אנטי-פשיסטים באזור נאפולי, כולל פאוסטו ניקוליני, קלאודיו פרי ואדולפו אומודאו, החלו ליצור קשרים הדוקים יותר עם מפקדי בעלות הברית וביקשו את שחרור נאפולי.
מ-8 בספטמבר 1943, היום שבו נכנסה לתוקף שביתת הנשק בקסיביל, התקדמו כוחות הצבא האיטלקי באזור לכיוון נאפולי, ללא פקודות, כפי שעשו מרבית היחידות באותה תקופה.
בעיר המצב כבר היה קשה בגלל ההפצצות הבלתי פוסקות וחוסר האיזון בכוחות, עם 20,000 גרמנים נגד 5,000 איטלקים בכל קמפניה.
המצב בנאפולי התפתח במהרה לכאוס, כאשר פקידים בכירים רבים שלא היו מסוגלים לקחת יוזמה או אפילו שיתפו פעולה ישירות עם הנאצים, נטשו את העיר, ואחריהם החיילים האיטלקיים.
בין הנמלטים היו ריקרדו פנטימאלי ואטורה דל טטו, הגנרלים שנשאו באחריות הצבאית לנאפולי, שנמלטו בלבוש אזרחי.
פעולותיו האחרונות של דל טטו לפני שנמלט היו למסור את העיר לידי הצבא הגרמני ולפרסם צו האוסר על אסיפות ומתיר לצבא לירות על אלו שמתעלמים מהאיסור.
למרות זאת, ניסיונות התנגדות ספורדיים אך עקובים מדם התעוררו ברחבי צריף זנזור, עד לבסיס הקרביניירי בפאסטרנגו וב"מרכז הגילוי המוקדם" (Centro di Avvistamento) ה-21 של קאסטל דל'אובו.
בימים שלאחר שביתת הנשק, גילויים של חוסר סובלנות והתנגדות מזוינת נגד הכובשים הגרמנים של נאפולי התגברו ונהיו מאורגנים יותר, כולל ב-1 בספטמבר, כאשר התרחשה הפגנת סטודנטים בפיאצה דל פלבישיטו, והמפגש הראשון של Liceo Sannazaro בוומרו.
ב-9 בספטמבר, קבוצת אזרחים נתקלה בחיילים גרמנים בפאלאצו די טלפוני והצליחה להימלט לרחוב ויה סנטה בריג'ידה.
אחד המקרים היה כאשר חבר בקרביניירי, פתח באש כדי להגן על חנות מפני חיילים גרמנים שניסו לבזוז אותה.
ב-10 בספטמבר, בין פיאצה דל פלבישיטו והגנים למטה, התרחשה התנגשות הדמים הראשונה, כשהנפוליטנים חסמו בהצלחה כמה כלי רכב גרמניים.
בקרבות נהרגו שלושה מלחים גרמנים ושלושה חיילים גרמנים.
הכובשים הצליחו לשחרר חלק מאלו שנפלו בידי המתפרעים הודות לצו של פקיד איטלקי, שזימן את בני ארצו למסור חלק מבני הערובה שלהם ואת כל נשקם.
התגמול על העימותים בפיאצה דל פלבישיטו התבצע במהירות, והגרמנים הציתו את הספרייה הלאומית ופתחו באש על ההמון שהתאסף שם.
ב-12 בספטמבר נהרגו חיילים רבים ברחובות נאפולי, וכ-4,000 חיילים ואזרחים איטלקים גורשו לעבודות כפייה.
הודעה ב-22 בספטמבר קבעה עבודת חובה לכל הגברים מגיל 18 עד 33, אשר היו אמורים להיות מגורשים למחנות עבודה בצפון איטליה ובגרמניה.
הנפוליטנים סירבו, וכאשר גברים נאספו והובאו לאצטדיון בוומרו, התפתחה התקוממות אזרחית.
עוד באותו יום, אוברסט ולטר של קיבל על עצמו את הפיקוד על הכובשים הצבאיים בעיר והכריז על עוצר ומצב מצור, תוך פקודה להוציא להורג את כל האחראים לפעולות עוינות נגד החיילים הגרמניים, ועד 100 נפוליטנים על כל הרוג גרמני.
הכרוזים הבאים הופיעו על חומות העיר ב-13 בספטמבר:
בעקבות הפקודות בוצע ירי של שמונה שבויי מלחמה ב-via Cesario Console, וטנק פתח באש על סטודנטים שהחלו להתאסף באוניברסיטה הסמוכה ועל כמה מלחים איטלקים מול הבורסה.
מלח צעיר הוצא להורג במדרגות המפקדה, ואלפי אנשים נאלצו להשתתף על ידי חיילים גרמנים.
באותו יום גורשו בכוח 500 בני אדם לטברולה, ליד קזרטה, ונאלצו לצפות בהוצאתם להורג של 14 שוטרים, שהציגו התנגדות מזוינת לכוחות הכיבוש.
ההוצאות להורג ללא הבחנה שאירעו במהלך המלחמה, הביזה, השליטה באוכלוסייה האזרחית, הגברת העוני וההרס, כל הגורמים יחד, דרבנו מרד ספונטני לחלוטין בעיר, ללא ארגון חיצוני.
ב-22 בספטמבר הצליחו תושבי רובע וומרו לגנוב תחמושת מסוללת ארטילריה איטלקית; ב-25 בספטמבר 250 רובים נגנבו מבית ספר; וב-27 בספטמבר תפסו המורדים הנפוליטנים כלי נשק ותחמושת נוספים.
בינתיים, הורה אוברסט של ב-23 בספטמבר על צעדים נוספים לדיכוי האוכלוסייה, כולל הפינוי (בתוך 20 שעות באותו יום) של כל אזור החוף במעלה מקו המים.
בערך 240,000 אנשים ייאלצו לנטוש את בתיהם כדי לאפשר יצירת "אזור ביטחון צבאי", שעלול להיות הקדמה להרס הנמל.
כמעט במקביל, מניפסט מטעם המחוז של העיר קרא לעבודת חובה לכל הגברים בין הגילאים 18–30, למעשה גירוש כפוי למחנות עבודה בגרמניה.
רק 150 נפוליטנים מתוך 30,000 המתוכננים נענו לקריאה, מה שהוביל את של לשלוח חיילים לנאפולי כדי לאסוף ולהוציא להורג מיד מתנגדים.
בתגובה, ב-26 בספטמבר, קהל לא חמוש זרם לרחובות, התנגד להתכנסות הנאצים ושחרר את העצורים מגירוש.
אל המתנגדים הצטרפו חיילים איטלקים לשעבר שנשארו עד כה מוסתרים.
ב-27 בספטמבר, מספר רב של חיילים גרמנים לכדו כ-8,000 נפוליטנים, ו-400–500 פורעים חמושים הגיבו בהתקפה.
אחת מההתפרצויות הראשונות של הקרבות התרחשה בוומרו, שם עצרה קבוצת גברים חמושים מכונית גרמנית והרגה את נהג המש"ק הגרמני.
באותו יום התנהלו קרבות עזים באזורים שונים בעיר בין המורדים לחיילים גרמנים.
הגרמנים החלו להתפנות, על בסיס ידיעות, שהתבררו מאוחר יותר כשקריות, על נחיתה קרובה של בעלות הברית בבגנולי.
לוטננט איטלקי, אנצו סטימולו, הוביל קבוצה של 200 מורדים נגד מחסן נשק בקאסטל סנטאלמו, שנלכד באותו ערב למרות הגעתה של תגבורת גרמנית מאזור וילה פלורידיאנה ומאזור קמפו ספורטיבו דל ליטוריו.
בינתיים, קבוצת אזרחים נעה בפארק קפודימונטה בתגובה לשמועות שגרמנים מוציאים להורג שבויים שם.
תוכנית המורדים הייתה למנוע מחיילי הנדסה גרמנים להרוס את פונטה דלה סניטה (גשר מדלנה צ'רסואולו) ובכך לבודד את מרכז העיר והיא בוצעה למחרת.
באותו ערב, מורדים תקפו ושדדו כלי נשק בבסיסים ב-Via Foria ו-Via San Giovanni a Carbonara.
ב-28 בספטמבר, הלחימה גברה עם אזרחים נפוליטנים נוספים שהצטרפו למהומה.
במטרדי, סיור גרמני שתפס מחסה בבניין אזרחי היה מוקף ונצור במשך שעות, עד שהגיעה תגבורת.
בפורטה קפואנה, קבוצה של 40 גברים, חמושים ברובים ומכונות ירייה, הציבו מחסום, הרגו שישה חיילי אויב ולכדו ארבעה.
קרבות פרצו גם בקאסטל נואובו, ואסטו ומונטוליבטו.
גרמנים פתחו בפשיטות בוומרו ולקחו שבויים לתוך Campo Sportivo del Littorio, מה שגרם להתקפה על מגרש הספורט על ידי יחידה בראשות אנצו סטימולו, ששחררה אסירים למחרת.
ביום השלישי של המהומה היו רחובות נאפולי עדים לעימותים עזים.
מכיוון שלא ניתן היה ליצור קשר עם ארגונים אנטי-פשיסטיים לאומיים כגון Fronte Nazionale (שלוחה של Comitato di Liberazione Nazionale), ההתקוממות עדיין הייתה ללא הכוונה מרכזית, והפעולות בוצעו תחת פיקודם של מנהיגים מקומיים.
בכיכר ג'וזפה מאציני, יחידה גרמנית משמעותית, מתוגברת בטנקים, תקפה 50 מורדים, הרגה 12 ופצעה יותר מ-15. רובע הפועלים של פונטיצ'לי ספג הפגזה ארטילרית כבדה, ולאחר מכן, יחידות גרמניות ביצעו מספר מעשי טבח חסרי הבחנה בקרב האוכלוסייה.
קרבות נוספים התרחשו ליד נמל התעופה נאפולי קאפודיקינו ופיאצה אוטוקאלי, בהם נהרגו שלושה טייסים איטלקים.
באותן שעות, במפקדה הגרמנית בקורסו ויטוריו אמנואלה, שהייתה נתונה להתקפות חוזרות ונשנות של מורדים, החל משא ומתן בין של לסטימולו להחזרת אסירי קמפו ספורטיבו בתמורה לנסיגה חופשית של הגרמנים מנאפולי.
בעוד הכוחות הגרמנים כבר החלו בפינוי העיר לפני הגעתם של כוחות אנגלו-אמריקאים מנוצ'רה אינפיריורה, אנטוניו טרסיה בקוריה, מורה בתיכון, הכריז על עצמו כראש המורדים וקיבל על עצמו סמכויות אזרחיות וצבאיות מלאות.
בין היתר הוא הוציא הוראות לגבי שעות הפתיחה המדויקות של החנויות ומשמעת האזרחים.
הלחימה לא פסקה, והתותחים הגרמנים ברמת קאפודימונטה הפגיזו את האזור שבין פורט'אלבה לפיאצה מאציני במשך כל היום.
קרבות נוספים התרחשו באזור פורטה קפואנה.
הגרמנים הנמלטים הותירו אחריהם שריפות ומעשי טבח, כולל שריפת ארכיון המדינה של נאפולי, שגרמו לאובדן גדול של מידע ומסמכים היסטוריים.
כמה ימים לאחר מכן, אירע פיצוץ בפאלאצו דלה פוסטה, נאפולי, שיוחס לחומרי נפץ גרמניים.
בשעה 09:30 ב-1 באוקטובר, סיורים משוריינים של משמר הדרגונים של המלך היו היחידות הראשונות של בעלות הברית שהגיעו לנאפולי, ואחריהן הגיעו ה-Royal Scots Greys מתוגברים בכוחות של הדיוויזיה המוטסת ה-82. בסופו של יום, המפקד העליון הגרמני באיטליה - גנרל-פלדמרשל אלברט קסלרינג - ראה שהנסיגה הסתיימה בהצלחה.
הנתונים הסטטיסטיים עבור ארבעת הימים של נאפולי משתנים: על פי כמה מחברים, נהרגו 168 מורדים ו-159 אזרחים לא חמושים.
לפי ועדת השרים להכרה בקורבנות הפרטיזנים שלאחר המלחמה, 155 נהרגו, אך בפנקסי בית הקברות של פוג'יוריאלה נרשמו 562 מקרי מוות.
בניגוד לגילויי התנגדות אחרים באיטליה לאחר שביתת הנשק ב-8 בספטמבר, בהם היו מעורבים גם פשיסטים איטלקים, רוב הקרבות היו בין איטלקים לגרמנים.
המרד מנע מהגרמנים לארגן התנגדות בנאפולי נגד מתקפה של בעלות הברית או להרוס את העיר לפני נסיגה גרמנית, כפי שהורה אדולף היטלר.
ב-22 בדצמבר נידונו הגנרלים ריקרדו פנטימאלי ואטורה דלטטו, שנטשו את נאפולי לגרמנים לאחר ה-8 בספטמבר, על ידי בית המשפט הגבוה לצדק ל-20 שנות מאסר צבאי, בגין שיתוף פעולה פעיל עם גרמנים.
דומניקו טילנה, ראש מדור המחוז הפשיסטי במהלך המהומות, נידון לשש שנים ושמונה חודשים.
הפרק ההיסטורי של מרד נאפולי נזכר בסרטו של נאני לוי משנת 1962 "ארבעת הימים של נאפולי", שהיה מועמד לאוסקר לסרט הזר הטוב ביותר והתסריט הטוב ביותר.
הסצנות האחרונות של הסרט Tutti a casa בכיכובו של אלברטו סורדי (1960) תיארו גם את האירועים, במיוחד אלה של 28 בספטמבר.
ארגואייה (Araguaia, בטופי עתיקה "נהר התוכים") הוא אחד הנהרות הגדולים בתבל, יובלו הראשי של נהר טוקנטינס ואורכו 2,627 ק"מ.
במהלכו מתפצל הנהר ויוצר את אי הנהר הגדול ביותר בעולם, איליה דו בננל, ששטחו 18,000 קמ"ר.
אֵרְג היא יחידת מידה של אנרגיה ושל עבודה מכנית במערכת היחידות של "סנטימטר-גרם-שנייה" (CGS).
שמה נגזר מהמילה היוונית שמשמעה "עבודה".
ארג אחת שווה בערכה לעבודה הנדרשת על-מנת להפעיל על גוף כוח של דיין אחת ולהעתיק אותו מרחק של סנטימטר אחד, ולכן היא יחידת אנרגיה קטנה למדי.
ביחידות הבסיס של מערכת CGS ארג אחת שווה למכפלה של גרם במנה של סנטימטר בריבוע ושנייה בריבוע, ובאופן מתמטי , כאשר g מייצגת גרם, cm מייצגות סנטימטר ו-s מייצגת שנייה.
ביחידות מערכת היחידות הבין-לאומית ארג אחת שווה ל- ג'ול.
ארבעת פרשי יום הדין או ארבעת פרשי האפוקליפסה הם דמויות המופיעות בספר חזון יוחנן של הברית החדשה, המתאר את מאורעות אחרית הימים.
פרק ו' של הספר מתייחס לארבעה פרשים על פי צבע סוסם, ומפרש אותם כ: "מלחמה", "רעב המוני", "מגפה" ו"מוות", כאשר ניתן שם מפורש רק לאחרון מביניהם - מוות.
המוטיב של ראיית ארבעה רוכבי סוסים המהווים שליחי האל, מבוסס ככל הנראה על נבואותיו של זכריה:
פסוקים 1–8 בפרק ו' של ספר חזון יוחנן מתארים את אחרית הימים:
צבע הסוס דמות הפרש תפקיד באחרית הימים מייצג לבן נושא קשת;חובש כתר כובש את העולם האנטיכרייסט/כיבוש
מגפה (בתרבות) אדום נושא חרב מביא מלחמה מלחמה שחור נושא מאזניים מביא למחסור במזון רעב "ברוד"/חיוור/ירקרק מוות וריקבון מביא מוות בחרב וברעב ובמחלות קשות ועם החיות אשר בארץ מוות
ישנן מספר פרשנויות למהות פרש זה.
פרשנות אחת גורסת כי הפרש מסמל כיבוש ארצות: צבעו הלבן של הסוס מסמל ניצחון, והכתר מסמל את השלטון - הפרס הניתן למנצח במלחמה ולכובש הארצות.
פרשנות אחרת היא שהקשת היא סמל לאויב התרבות היוונית (הספר נכתב במקורו ביוונית) - האימפריה הפרתית, אשר צבאה התפרסם בכוחות הקָּשתים שלו.
בנוסף לכך, יש המפרשים כי פרש זה מסמל את האנטיכרייסט.
לעיתים מפורש הפרש כפרש המביא מגפה.
פרשנות זו ניתן למצוא בעיקר בתרבות פופולרית.
הפרש השני, הרכוב על סוס אדום מסמל את המלחמה.
הצבע האדום סימל בעולם העתיק את המלחמה, וכך גם החרב שבידו.
הפרש השלישי, הרכוב על סוס שחור, הוא הרעב.
הצבע השחור מסמל רעב ומוות.
הפרש נושא מאזניים המסמלים מחסור במזון ומחירי מזון גבוהים.
הפרש הרביעי רוכב על סוס חיוור או על סוס חולה.
הוא היחיד המתואר בשמו ונקרא מוות.
צבעו של הסוס מסמל דעיכה, רקבון ומוות.
הסופר הספרדי ויסנטה בלאסקו איבאנז כתב בשנת 1916 את הרומן "ארבעת פרשי האפוקליפסה", אשר תורגם לרוב שפות העולם ופורסם בלמעלה ממאתיים מהדורות.
הספר מתאר שתי משפחות אשר דרכיהן נפרדו על אף קשרי הדם, בשל המלחמה.
מספר סרטים נעשו על פי רומן זה.
הסופרים טרי פראצ'ט וניל גיימן כתבו את הרומן "בשורות טובות: נבואותיה הנחמדות והמדויקות של אגנס נאטר, מכשפה" בו מופיעים ארבעת הפרשים, כאשר, בשל היות הסיפור בסוף המאה ה-20 הוא הותאם לתקופה - "מגפה" פרשה והחליף אותה "זיהום".
כמו כן בספר המלחמה היא אישה, וכל הפרשים החליפו את סוסיהם באופנועים כבדים.
בספריו של טרי פראצ'ט "עולם הדיסק" מופיעים ארבעת הפרשים, אליהם מצטרף פרש חמישי: כאוס.
ברומן הפנטזיה של טרי ברוקס משנת 1993 - "הקמעות של שאנארה", מתוארים ארבעת הפרשים הרוכבים על יצורים דמויי נחש.
ספרו של פיירס אנתוני - "על סוס חוורין" מתאר אדם ההורג בטעות את המוות וצריך לתפוס את מקומו כאחד הפרשים.
שני סרטים בשם ארבעת פרשי האפוקליפסה על בסיס הספר של איבאנז.
הראשון יצא בשנת 1921 והשני בשנת 1962
בסדרת הטלוויזיה "איש הנצח", פרשי האפוקליפסה הם בני אלמוות שאחד מהם מנסה לקבץ את הפרשים חזרה בשביל להרוס את העולם.
בסרט "העורב: תפילה מרושעת" מופיעים ארבעת פרשי האפוקליפסה כחברי כנופיה שטנית המאיימים על שלוותה של עיירת מדבר.
בסדרת הטלוויזיה "בלשי מחמ"ד", באחד הפרקים נתקלים הגיבורים בארבעת הפרשים, שמוצגים כארבעה אופנוענים שחורים המופיעים רק בהשתקפות או בסרט-צילום.
בסדרת הטלוויזיה "על-טבעי", מופיעים ארבעת הפרשים בעונה החמישית של הסדרה, לאחר תחילתה של האפוקליפסה ועלייתו של לוציפר לכדור הארץ.
גיבורי הסדרה זקוקים לטבעות של הפרשים על מנת לכלוא בחזרה את לוציפר.
סוסי הפרשים מופיעים בסדרה בתור מכוניות מוסטנג בצבע המתואם לכל פרש.
בסדרת הטלוויזיה "דקסטר", מציג פרופסור גלר בעונה החמישית את ארבעת הפרשים שמורכבים מחלקי בובות וחלקי גופה על מנת לקרב את סוף העולם.
בסדרת הטלוויזיה "סליפי הולו", הנבל הראשי הוא הפרש בלי ראש, המתברר כאחד מארבעת פרשי האפוקליפסה ולא אחר מאשר פרש המוות.
בסרט "אקס-מן: אפוקליפסה" מוזכרים הדמויות של הפרשים התומכים בעין סבאח נור.
בסדרת סרטי "האשליה", נבחרות הדמויות הראשיות על ידי "העין" להיות "ארבעת פרשי האפוקליפסה" על ידי כך שכל אחד מהם מקבל קלף בו מופיע פרש אחד מהארבעה.
בסדרת הטלוויזיה "אי שם", מוצגים ארבעת פרשי האפוקליפסה בצורה הומוריסטית כשמוות מכין עוגיות קינמון ותה, מלחמה יודע להגיד רק: "מלחמה", מגפה הוא זומבי ורעב תמיד רעב.
בשנת 2023 יצא סרט אימה בנטפליקס בשם "דפיקה בדלת" בבימוי מ.
נייט שאמאלאן, בו מוצגים 4 אנשי כת סוף העולם כפרשי האפוקליפסה מבשרי אבדן האנושות, המייצגים את היבטי האנושות - זדון, הזנה, ריפוי והנחיה.
בסדרת חוברות הקומיקס של חבורת ה"אקס-מן" מופיעים פרשי אפוקליפס.
נבל-העל אפוקליפס מאגד לשירותו דמויות כדוגמת ארכאנג'ל, גמביט, וולברין, פסיילוק, פולאריס וסאנפייר, בין היתר כדי שישמשו כחיל פרשיו.
בקומיקס האינטרנטי "הומסטאק", מאת אנדרו האסי, צבעי הסוסים מייצגים ארבעה סוגי מערכות יחסים.
בסדרת המנגה "איש המסור" שנכתבה ואוירה על ידי טטסוקי פוג'ימוטו מוזכרים ארבעת שדי האפוקלפיסה: שליטה (המחליפה את כיבוש), מלחמה, רעב ומוות.
מתוכם הופיעו רק שניים - מאקימה שדת השליטה ואסה שדת המלחמה.
במשחק המחשב "Red Alert 2" קיים אצל הסובייטים טנק עוצמתי שמסוגל להילחם נגד היבשה ונגד האוויר הנקרא "אפוקליפס".
בסדרת משחקי ווידאו Darksiders מסופר על הפרש המוות והמלחמה
במשחק "Painkiller: Hell & Damnation" מופיע המוות כדמות שבהתחלה נותנת משימות לגיבור המשחק, ולאחר מכן מפנה לו עורף ומובסת בידי הגיבור.
הגיבור מגלה לאחר מכן שהמטרה הנסתרת של המשימה היא לשחרר את שאר אחיו, פרשי האפוקליפסה, ולפלוש לעולם כדי להביא למלחמת יום הדין.
במשחק המחשב עקדת יצחק (משחק מחשב) מיוצגים פרשי האפוקליפסה רעב (סוס בצבע גוף), מגפה (סוס בצבע ירוק, משתמש בזבובים ורעל כמתקפות), מלחמה (סוס אדום בוהק) ומוות (סוס לבן בעל חרמש) כ-בוסים בהם יכול להיתקל השחקן; בנוסף "כיבוש" מיוצג כפרש אפוקליפסה חמישי, שניתן להיתקל בו במקום "מוות".
יצירתה של המלחינה האנגליה רות' גיפס משנת 1943 נקראת על שמו של הפרש הרביעי: Death on a Pale Horse, tone poem, Op.
יצירתו של המלחין השווייצרי פרנק מרטן "שלום על הארץ" in terra Pax מתייחסת לאפוקליפסה.
הפרק הראשון ביצירה כתוב לטקסט מתוך חזון יוחנן בברית החדשה המתאר את ארבעת פרשי האפוקליפסה.
בתקליטור של להקת מטאליקה משנת 1983 - "Kill 'Em All" נמצא שיר בשם The Four Horsemen, "ארבעת הפרשים".
הפרשים הם זמן, רעב, מגפה ומוות.
ללהקת הרוק המתקדם היוונית "בנה של אפרודיטה" (Aphrodite's Child) יש שיר בשם "ארבעת הפרשים" באלבומם 666.
ללהקת הקלאש יש שיר בשם "ארבעת הפרשים" באלבומם London Calling.
בשנות ה-90 קמה להקת דת' מטאל גרמנית בשם Die Apokalyptischen Reiter (פרשי האפוקליפסה) אשר המוטיב בשיריה הוא על התדרדרות החברה והמוות הצפוי לה.
באלבום של להקת מגאדת' משנת 2007, "United Abominations", השיר Blessed Are The Dead מתאר, מבוסס ובעצם מספר על ארבעת פרשי האפוקליפסה.
בשיר "This Is America" של דונלד גלובר (תחת השם צ'ילדיש גמבינו) מופיע ברקע אדם לבוש ברדס הרוכב על סוס לבן, ולמעשה מייצג את האפוקליפסה.
באלבומה האחרון של להקת Iron maiden השיר the writing on the wall מדבר על 4 פרשי האפוקליפסה ומציג אותם גם בקליפ לשיר.
בשנים 1932–1937 כיהנו בבית המשפט העליון של ארצות הברית ארבעת הפרשים, שהיו ארבעה שופטים שמרניים שהתנגדו למדיניות הניו דיל של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
הוגים פופולריים של האתאיזם החדש הם ריצ'רד דוקינס, ויקטור סטנגר, כריסטופר היטצ'נס, לורנס קראוס, דניאל דנט וסם האריס.
דוקינס, היטצ'נס, דנט והאריס מכונים לעיתים בבדיחות "ארבעת הפרשים", ברמיזה לארבעת פרשי האפוקליפסה.
ארברטו אלדר (בפורטוגזית: Herberto Helder; 1930 – 23 במרץ 2015) היה סופר ומשורר פורטוגלי.
הוא נולד בהרברטו הלדר לואיס ברנרדס דה אוליביירה ב־23 בנובמבר 1930, למשפחה יהודית באי מדיירה באוקיינוס האטלנטי.
אמו, מריה אסתר דוס אנג'וס לואיס ברנרדס, נפטרה כשהלדר היה בן שמונה, אירוע שהותיר עליו רושם עמוק.
נושא האם יהפוך לאלמנט שחוזר על עצמו בשירתו.
כנער הוא עזב את האי לפורטוגל ביבשת, שם למד משפטים ופילולוגיה רומנית בליסבון ואחר כך בקוימברה, אך מעולם לא השלים את לימודיו.
אלדר נולד בעיר פונשל שבארכיפלג מדיירה ב־1930. מאז פרסום ספר שיריו הראשון, "האהבה בביקור" (1958), כבש לעצמו מקום חשוב כאחד ממחדשיה העכשוויים של שירת פורטוגל.
אלדר נטש את לימודי המשפטים והבלשנות הרומאנית, נדד ברבות מארצות אירופה וחי תקופה ארוכה באנגולה.
למרות הצלחת יצירתו התרחק מאור הזרקורים, לא העניק ראיונות, סירב לכיבודים ולפרסים והעדיף להתמסר כליל לכתיבה.
אלדר העדיף תמיד את אמנותו השירית על פני פרסום.
יש מעט מאוד תמונות שלו, והיו לו מעט חברים קרובים.
בשנת 1994 הוחלט להעניק לו את פרס פסואה, אך גם אותו סירב לקבל.
מועדון כדורגל נשים ארברו, לשעבר "מועדון הספורט קָרלְסְלוּנד" (שוודית: KIF Örebro DFF) ובקיצור קו-אי-אף, הוא מועדון כדורגל נשים מהעיר ארברו, שוודיה.
ארברו משחקת באצטדיון "בֵּרְן אָרֵנָה" הנמצא בעיר, שמשמש גם את קבוצת כדורגל הגברים המקומית, ארברו אס-קו.
מדי הקבוצה הם בצבעים כחול ואדום.
המועדון הנוכחי נוסד ב-1980, אולם המועדון המקורי כלל את ענף הנשים כבר משנת 1971. בשנת 2003 עלתה הקבוצה לליגת העל השוודית, ומאז היא משחקת בה.
לקראת עונת 2005 מונתה המאמנת המצליחה פיה סונדהאגה להוביל את המועדון, ותחת ידיה נרכשו שתיים מהשחקניות היותר ידועות שעברו בו - האמריקניות קריסטין לילי וקייט מרקגראף.
שנה לאחר מכן, נבחרו שתי שחקניות מהקבוצה - לראשונה בתולדותיה - לסגל הנבחרת הלאומית של שוודיה.
בשנת 2014, הגיעה הקבוצה להישג השיא שלה - סגנות הליגה השוודית, ובעקבות כך העפילה לליגת האלופות בפעם הראשונה.
ארג'ש () הוא נהר באורך 350 קילומטרים בדרום דרום מערב רומניה.
הארג'ש נובע מהחלק המרכזי מערבי של "הרי פגרש" (Munţii Făgăraş) בגובה של 2030 מטר מעל פני הים ונשפך לתוך הדנובה ליד אולטניצה.
הארג'ש נוצר משני מעיינות עיקריים: "בודה" (Buda) ו"קפרה" (Capra).
"בודה" נובע בגובה 2030 מטר מהפסגה "ארפשו מיק" (הארפש הקטן, Arpaşu Mic) מתוך האגם הקרחוני "בודה" (Buda).
"קפרה" נובע מתוך האגם הקרחוני "קפרה", הנמצא תחת הפסגה "ונטואראה לואי בוטאנו" (הציד של בוטאנו, Vânătoarea lui Buteanu).
במורד הנהר, לאחר האיחוד של "בודה" ושל "קפרה", נבנה אגם הצבירה "וידררו" (Vidraru), שממנו יוצא כיום נהר הארג'ש.
בחלק העליון של נהר הארג'ש נבנה מערך הידרואנרגטי הכולל 17 תחנות כוח הידרואלקטריות.
העיר העיקרית על גדות הנהר היא פיטשט.
הערוץ העליון של נהר הארג'ש נכלל במסגרת אזור תיירותי דרכו עובר הכביש הלאומי "טרנספגרשן" (Transfăgărăşan).
היובלים העיקרים של הארג'ש הם:
גודל אגן ההיקוות של הארג'ש הוא 12,600 קילומטרים רבועים.
ארגוותי (בגאורגית: არგვეთი,אַרְגְּווֵתִּי) ידועה גם בשם ארגוּאֶתי (არგუეთი) או מַרגוּאֶתי (მარგუეთი), הייתה מחוז היסטורי של אימרתי שבמערב גאורגיה.
המחוז שכן בגבול ההיסטורי שבין איבריה ולזיכה, ובין מה שמכונה כיום מזרח גאורגיה למערב גאורגיה.
מהמאה ה-3 לפנה"ס ועד למאה ה-6 הייתה לעיתים קרובות תחת שליטתם של מלכי איבריה (כארתלי) ולעיתים שלטו גם במחוזות סמוכים, במיוחד תאקוורי.
מה שנותר מהשליטה הבר'וואשית הוענק למשפחת אמאנלידזה במאות ה-12 - ה-13. בימי הביניים המאוחרים, ארגוותי הייתה מחולקת לאחוזות פאודליות של מספר משפחות של אימרתי, צרתלי, אבשידזה, צ'חיידזה, ומחיידזה.
בשנים 1651–1661 הייתה מחוז צבאי בממלכת אימרתי.
באזור זה מפוזרים מספר הרים, וכן מצודות שורפני, סקנדה, סוורי, צ'יחה, מוחורי והכנסיות אוביסי, ג'רוצ'י, טבקיני וקצחי.
בבודהיזם, ארבעת שלבי ההארה מייצגים את הדרגות דרכן עובר האדם במאמציו להגיע להארה ולהשתחרר מסבל: סוטפאנה, סקדאגאמי, אנאגאמי וארהנט (בשפת פאלי).
כל אחד משלבים אלה מסמן רכישה של תובנה חווייתית עמוקה הקשורה בארבע האמיתות הנאצלות אודות הקיום.
תובנות אלו משנות באופן מהותי את הדרך בה הוא תופש את העולם ואת מקומו בתוכו, ומשחררות אותו בהדרגה מעשרת הכבלים המהווים מעצור להארה.
מידת השחרור מהכבלים מאפשרת לזהות את השלב הנוכחי בו נמצא האדם.
הלימוד של ארבעת שלבי ההארה הוא מרכיב מרכזי בזרמים המוקדמים של הבודהיזם, כולל בזרם הטהרוואדה.
ה"זרם" אליו נכנס האדם הוא הדרך המתומנת הנאצלת שהתווה הבודהה.
התואר סוטפאנה מגדיר אדם שהצליח לנתק את שלושת הכבלים הראשונים (היאחזות ב"עצמי", ספק והיצמדות לטקסים ולפולחנים), רכש הבנה אינטואיטיבית של התורה הבודהיסטית ("ראייה נכונה"), ומחזיק בביטחון מלא בשלוש אבני החן (הבודהה, הדהרמה והסנגהה).
ע"פ המסורת, לא ייוולד מחדש כבעל חיים, פרטה (רוח רעבה), או ישות גיהנום, וייוולד מחדש שבע פעמים נוספות לכל היותר לפני שיגיע לנירוואנה.
תואר זה מגדיר אדם שהצליח לנתק את שלושת הכבלים הראשונים, החליש משמעותית את אחיזתם של הכבלים הרביעי והחמישי (השתוקקות ורצון-להרע), והפחית את בורותו ביחס לטבע המציאות.
ע"פ המסורת, יגיע לנירוואנה לאחר שייוולד מחדש עוד פעם אחת לעולם בני האנוש.
תואר זה מגדיר אדם שניתק את כל חמשת הכבלים הראשונים, אשר קשרו אותו לעולם החושים.
ע"פ המסורת, הוא לא יחזור עוד לעולם בני האנוש, ולאחר מותו ייוולד מחדש בעולמות גבוהים דמויי גן עדן, בהם יגיע לנירוואנה.
ארהנט - "ראוי / נאצל"
בסנסקריט: "ארהט"; "זה שניצח את כל האויבים".
תואר זה מגדיר אדם שהוסיף וניתק את חמשת הכבלים הנותרים (תאווה חומרנית, תאווה לקיום חסר-צורה, גאוותנות, חוסר שקט ובורות), זכה בהארה ובנירוואנה, והשתחרר מסבל.
ע"פ המסורת, בנקודה זו מעגל גלגולי החיים של האדם מגיע לידי סיום, והוא נחלץ סופית מהסמסרה.
ארהנט שהצליח לטהר את עצמו לחלוטין מכל המשקעים הלא-טהורים שנותרו בנפשו (סנקהארות) עשוי להיחשב בודהה.
קייסרי ארג'ייספור (טורקית Kayseri Erciyesspor) היא קבוצת כדורגל טורקית השייכת לעיר קייסרי.
הקבוצה משחקת בליגת המשנה הטורקית.
הייתה ידועה כקייסריספור משנת היווסדה ועד 2004, ואז החליפה את שמה עם היריבה העירונית, ארג'ייספור.
בשנת 2009 הקבוצה עברה לשחק באצטדיון החדש.
בשנת 2005 הקבוצה הגיעה לשלב שמינית גמר הגביע הטורקי ושם הפסידה לדניזליספור 4-1. בשנת 2007 הקבוצה העפילה לגמר הגביע הטורקי ושם הפסידה לבשיקטש 1-0. בארג'ייספור נוצר מצב ייחודי-הקבוצה שיחקה בעונת 2007/2008 בשלב המוקדמות השני של גביע אופ"א למרות שירדה ליגה, משום שהעפילה לגמר הגביע.
הקבוצה ניצחה את מכבי תל אביב בסיבוב המוקדמות השני והפסידה בסיבוב הראשון לאתלטיקו מדריד.
ארבעת מלכי המוהוק וארבעת מלכי העולם החדש הייתה משלחת של צ'יפים אינדיאנים שהגיעו מצפון אמריקה לממלכת בריטניה הגדולה בשנת 1710.
משלחת ארבעת מלכי המוהוק כללה שלושה צ'יפים משבט המוהוק וצ'יף אחד משבט המהיקן כולם מקונפדרציית האירוקוי.
"סא גא יית' קווה פיית' טאו" משבט הדוב, המכונה גם "מלך המאגואס", ואשר השתמש גם בשם פיטר בראנט
"הו ני יית' טאו נו ראו" משבט הזאב, המכונה גם "מלך הקנוג'אהארי" ואשר השתמש גם בשם ג'ון מקאנוג'הארי.
"טי יי הו גא רו" משבט הזאב, המכונה גם "המלך הנדריק" או הנדריק פיטרז".
הציף משבט המהיקן היה "אטוו או קואם" משבט הצב, אשר כונה גם "קיסר שש האומות".
המשלחת ביקרה את המלכה אן בשנת 1710 ביוזמת פיטר סקיילר.
בתחילת דרכה כללה המשלחת חמישה צ'יפים, אולם אחד מהם נפטר במהלך המסע.
המשלחת התקבלה בלונדון בכבוד רב, נציגיה הוסעו בלונדון בכרכרות המלכותיות, והם פגשו את המלכה אן בארמון סנט ג'יימס, וכן ביקרו במצודת לונדון ובקתדרלת סנט פול.
הנציגים ביקשו סיוע צבאי מבריטניה הגדולה במלחמתם נגד הצרפתים, וכן ביקשו שישלחו מסיונרים לארצם - בקשה שהועברה לארכיבישוף מקנטרברי והובילה לבניית קפלה בפורט הנטר (כיום בג'ונסטאון שבמדינת ניו יורק).
לציין ביקור מלכי המוהוק בלונדון נשכר הצייר יאן ורלסט (Jan Verelst) על מנת לצייר את דיוקנאות ארבעת המלכים.
הדיוקנאות נתלו בארמון קנזינגטון עד שנת 1977 עת שאליזבת השנייה מלכת קנדה העבירה את הדיוקנאות לספרייה ולארכיב הלאומי של קנדה שבאוטווה.
ארג'ון אפדוראי (Arjun Appadurai; נולד ב-1949) הוא אנתרופולוג חברתי אמריקאי ממוצא הודי, המתמחה בכתיבה על מודרניזם, גלובליזציה ותהליכי עיור, והיבטיהם השונים.
אפדוראי נולד במומבאי, הודו, שם סיים לימודים בבית ספר תיכון ולימודי אמנות בין-תחומיים בקולג' אלפינסטון(.
בסוף שנות ה-60 היגר לארצות הברית וב-1967 השלים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת ברנדייס.
לאחר מכן המשיך בלימודיו באוניברסיטת שיקגו, שם רכש את התואר השני בשנת 1973 ואת תואר הדוקטור בשנת 1976, שניהם בתחום של חשיבה חברתית.
במהלך הקריירה האקדמית, אפדוראי שימש כמרצה באוניברסיטת ייל, אוניברסיטת שיקגו ואוניברסיטת פנסילבניה, וכן הרצה ולימד כמרצה אורח במוסדות אקדמיים רבים ברחבי העולם.
בנוסף, שימש כיועץ למספר רב של ארגונים וקרנות, ציבוריים ופרטיים, בין השאר קרן רוקפלר, קרן פורד, אונסק"ו, הבנק העולמי ועוד.
כיום אפדוראי מרצה וחוקר במחלקה למדיה, תרבות ותקשורת באוניברסיטת ניו יורק, מרצה תחומי אנתרופולוגיה וגלובליזציה בבית הספר Hertie למשילות בברלין, משמש כחוקר בכיר במכון טאטא למדעי החברה במומבאי, ובעל מעמד של חוקר בכיר במכון מקס פלנק לחקר שונות אתנית ודתית בגרמניה.
אפדוראי זכה במספר רב של מלגות ומענקים, וקיבל פרסים שונים מהמוסדות האקדמיים השונים בהם שהה.
בשנת 1997 נבחר להיות חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים ובשנת 2013 הוענק לו תואר דוקטור כבוד מאוניברסיטת ארסמוס ברוטרדם.
אפדוראי נשוי ואב לשני ילדים.
תחומי העניין במחקר ובהוראה של אפדוראי הם: אנתרופולוגיה היסטורית, אנתרופולוגיה של תהליכי גלובליזציה, אלימות אתנית, צריכה, מרחב ודיור, החברה האזרחית הבינלאומית, תהליכי עיור בדרום אסיה.
עבודתו של אפדוראי מתמקדת בגלובליזציה ובהשפעותיה, בזרימה המתמדת של אנשים, רעיונות וטובין בין המרכזים השונים והפריפריות השונות, כאשר המונחים מרכז ופריפריה אינם חד משמעיים ומקיימים ביניהם סוג של הדדיות.
רעיונות, מושגים ומוצרים תרבותיים שונים המגיעים מ"המרכז" (שנתפס בדרך כלל כמדינות המערב)ל"פריפריות" השונות, ושם הם מושפעים על ידי התרבות המקומית והופכים להיות חלק ממנה.
תהליכי הגלובליזציה על פי אפדוראי קשורים לכמה היבטים המקיימים קשרי גומלין ביניהם.
לצורך ניתוח התופעה הוא יצר חמישה ממדים המתארים את תהליכי הגלובליזציה, כאשר כל ממד כזה מהווה סוג של "נוף" (landscape) שהצירוף של כולם יכול לתת תמונה יותר כללית (הסיומת 'סקייפ' של כל מושג רומזת להיותו חלק מהנוף וככזה נתון לשינויים תמידיים):
אתנו-סקייפ - מתאר זרימה של בני אדם
מדיה-סקייפ - זרימה של דימויים
טכנו-סקייפ - זרימה של טכנולוגיות
פייננס-סקייפ - זרימה של כספים
אידאולוגיה-סקייפ - זרימה של רעיונות ותפיסות עולם
אפדוראי טוען שמה שמאפיין את התהליכים הגלובליים הנוכחיים הוא היעדר התאמה וקוהרנטיות בין הממדים השונים - הזרימות השונות מתקיימות בו זמנית בכיוונים שונים ובאמצעות בני אדם שונים ולכן התוצאה אינה יצירת "כפר גלובלי" הומוגני אחד.
הגלובליזציה מתרחשת במקומות בהם הזרמים השונים נתקלים ומושפעים זה מזה - ויוצרים עולם שהוא מערכת אינטראקטיבית.
אחת התוצאות של תהליכים אלה היא תופעת ה"דה-טריטוריזציה" - מצב בו הגבולות הפוליטיים שהיו חלק מהעולם המודרני מתערערים ומטשטשים.
אוכלוסיות גדולות נודדות מסיבות שונות מהטריטוריה המקורית שלהן, ובמקומן החדש מתנתק הקשר החד ערכי בין מדינת הלאום הנוכחית לבין זהותם הלאומית המקורית.
תופעה נוספת היא יצירת מה שאפדוראי מכנה "הדמיון כפרקטיקה חברתית" - מערכת מדומיינת הנוצרת מהזרמים התרבותיים השונים הנפגשים, מתערבבים ומושפעים זה מזה.
מתוך נקודת מבט אופטימית התקווה היא שתהליכים אלה ייצרו עולם בו האוניברסלי והלוקלי יוכלו להתקיים זה בצד זה בצורה דינמית המשתנה בהתאם לזרמים השונים המתרחשים באופן תמידי.
תפיסה זו של אפדוראי עוררה ביקורת שטענה שמדובר בראיה אופטימית מידי המתעלמת מצדדיה האפלים של הגלובליזציה.
כתגובה, אפדוראי התייחס לצדדים אלה בספרוFear of Small Numbers בו דן בתופעות של אלימות הרווחות בעולם ומוסברות על ידו בתחושות "חשש לאיבוד השלמות" - מושג פרוידיאני המיוחס במקרה זה לשלמות הזהות של קבוצות ועמים.
בעולם המודרני היכולת להגיע לדיור מותנית בקיום רמה כלכלית מינימלי שמתחתיה נוצרות, בעיקר בערי העמק בעולם, קבוצות גדולות של חסרי דיור המוגדרים על ידי אפדוראי כ"עניים עירוניים".
המשמעות של העדר דיור-בית היא מחיקת חלק גדול מהמרכיבים של אזרחות, אנושיות, כבוד, שארות ומקלט.
חסרי דיור אלה הם בעלי "אזרחות חשופה" ומעמדם דומה לזה של פליטים, שבויי מלחמה וזרים בלתי חוקיים.
קבוצות אלה יוצרות במקרים רבים שכונות עוני שאינן תמיד מוסדרות פורמלית – "דיור בלתי מוגן", ואז נהרסות ומפונות על ידי השלטונות, בדרך כלל מסיבות של רווח כלכלי ומבלי לספק לתושביהן פתרונות דיור אחרים.
אפדוראי רואה בתופעות אלה הפרות של זכויות האדם שלא תמיד זוכות לתשומת הלב של אקטיביסטים ופוליטיקאים.
עם זאת, אפדוראי רואה תקווה בתהליכים בהם נוצרות התארגנויות של פעילים קהילתיים שזוכות לשיתוף פעולה עם סוכנויות מימון בינלאומיות ותורמים מקומיים.
קהילות כאלה בשכונות עוני שונות החלו לשתף אחת את השנייה בהתנסויותיהן, לפתח דרכים להתמודד עם הכוחות המאיימים עליהן ולנסות לשפר את תנאי הדיור שלהן.
אפודראי היה מעורב בפרויקט מסוג של בעיר מולדתו, מומבאי.
בירת המחוז היא אראו, בעלת מועדון הכדורגל אראו שהוא אחד ממועדוני הכדורגל הידועים בשווייץ.
ארגאו כולל בתוכו 11 רשויות מקומיות.
האזור היה מיושב על ידי הלווטים, עם קלטי קדום עוד משנת 200 לפנה"ס.
לאחר מכן האזור נכבש על ידי האימפריה הרומית ובמאה ה-6 על ידי הפרנקים.
בימי הביניים סביבת ארגאו הייתה שנויה במחלוקת בין דוכסויות שונות.
במהלך המאה ה-15 האזור היה נתון למחלוקת ולמלחמות בין בית הבסבורג אשר שלט בו, לבין הקונפדרציה השווייצרית הישנה אשר כבשה בסופו של דבר את שטח הקנטון.
תושבי הקנטון המירו את דתם לפרוטסטנטיות ממש לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית.
במהלך המאות ה-17 וה-18 הקנטון עבר תהליך תיעוש אשר גרם לעלייה ניכרת במספר התושבים, ובמיוחד בעיר הבירה של הקנטון אראו (שם האוכלוסייה גדלה בכ-35% בשנים 1764-1798).
כתוצאה מתהליך התיעוש, אחוז החקלאים באוכלוסייה ירד לכ-34%-40%, כאשר אחוז החקלאים בקנטונים האחרים עמד על כ-46%-57%.
ארגאו נכבש על ידי צרפת במסגרת מלחמות המהפכה הצרפתית בשנת 1798, אשר נסוגה ממנה לאחר מכן.
הקנטון במתכונתו הנוכחית הוקם בשנת 1803 כאיחוד בין שני קנטונים שונים.
ארגאו הוא אחד הקנטונים ההרריים ביותר בשווייץ והוא חלק מהשפלה השווייצרית.
הוא גובל במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה מצפון (הגבול נעשה על ידי נהר הריין).
ממערב ארגאו גובל בקנטונים בזל-לנדשאפט, זולותורן וברן.
בדרום, הקנטון גובל בלוצרן וממזרח בקנטונים צוג וציריך.
האדמה בארגאו היא מהפוריות בשווייץ, והחקלאות היא מרכיב חשוב מאוד בכלכלה המקומית.
הקנטון מפותח גם מבחינה תעשייתית, והענפים התעשייתיים הבולטים הם הנדסת חשמל, פלדה, ברזל וטקסטיל.
גם התיירות תורמת רבות לכלכלה.
מתוך חמש תחנות כוח גרעיניות בשווייץ, שלוש נמצאות בארגאו.
בשנת 2010, 21.5% מהאוכלוסייה היו אזרחים זרים.
נכון לשנת 2000 השפה המדוברת ביותר בקנטון היא גרמנית המדוברת על ידי כ-87.1% מהאוכלוסייה.
השפה השנייה בשכיחותה היא האיטלקית (המדוברת על ידי 3.3% מהאוכלוסייה) ולאחר מכן הסרבו-קרואטית (1.9%).
זרמים נוצריים אחרים - 6.02%
בארגאו שוכנות שתי העיירות היחידות שבהן הותר ליהודי שווייץ להתגורר עד האמנסיפציה של 1866, לנגנאו ואנדינגן.
למרות היכולת של היהודים להישאר בעיירות אלו, על היהודים הוטלו מגבלות רבות, בהן איסור להיות יחד עם נוצרים תחת אותה גורת גג, איסור לרכוש אדמות ובתים והוטל עליהם מס גבוה משהוטל על הנוצרים.
בשנת 1760 הוטלו מגבלות נוספות בנושאי נישואים ותרבות.
בשנים 1799-1802 החל תהליך אמנציפציה ובוטלו המיסים המיוחדים ומס הגולגולת שהוטלו על היהודים.
ב-5 במאי 1809 הם הוכרזו כאזרחים וקיבלו זכויות רחבות בענייני סחר וחקלאות.
בשנת 1846 ניתנה ליהודים הזכות לנוע ולהתגורר בכל הקנטון.
כעשר שנים מאוחר יותר, בשנת 1856, השלטון הפדרלי חוקק חוקים ליברלים נוספים אשר קידמו את תהליך האמנציפציה.
חלק ניכר מהאוכלוסייה התנגד לחוקים ולא עמד בהם.
בשנת 1860 הוצע חוק הנותן זכות הצבעה ליהודים ואף אוטונומיה מסוימת.
הצעת חוק זו התבטלה בטרם ההצבעה עליה.
בסופו של דבר, ליהודים ניתנו זכויות שוות ומלאות בשנת 1863.
חברת הפרלמנט השווייצרי מטעם הקנטון, קורינה אייכנברגר-וולטר היא יו"ר אגודת הידידות ישראל - שווייץ ויו"ר השדולה הפרו ישראלית האירופית EAI.
בשנת 2000 התגוררו בקנטון כ-342 יהודים.
באזור ממקום בית הקברות היהודי באנדינגן שהוא בית הרבות היהודי העתיק והגדול ביותר בשווייץ.
12.9% מהאוכלוסייה הם בעלי השכלה אקדמית.
ארברו (בשוודית: Örebro) היא בירת מחוז ארברו שבמרכז שוודיה.
העיר היא השישית בגודל אוכלוסייתה בשוודיה ומהווה מפגש מרכזי של דרכים, נהרות ואגמים.
באֶרברו חיים נכון לשנת 2019 155,989 תושבים ; עם זאת בתחום השיפוט של העירייה נמנים (נכון ל-2008) 132,277 נפש שחיים בעיר ובסביבותיה הקרובות (Örebro kommun).
ארברו שוכנת לקצהו המערבי של האגם ילמרן (Hjälmaren) - הרביעי בגודלו בשוודיה.
"הפלג השחור" - Svartån - חוצה אותה ממערב למזרח בדרכו לאגם.
ארברו יושבת בלב לבו של החבל העשיר, המאוכלס והמתועש של שוודיה: 70% מאוכלוסיית הממלכה חיים בטווח רדיוס של 300 ק"מ מהעיר.
מיקומה בין הערים הגדולות - כ-200 ק"מ מסטוקהולם ו-300 ק"מ מגטבורג ומאוסלו, הפך אותה לעיר פופולרית.
המצודה של ארברו מתוארכת למאה ה-13; כיום היא משמשת מושבו הרשמי של מושל המחוז, ולשכת התיירות פועלת בה.
השם Örebro מתייחס לגשר (bro) שחוצה את נהר Svartån שבו נמצאת העיר.
בדומה לערים שוודיות אחרות, ארברו היא ביתם של מהגרים רבים וצאצאיהם - וב-2009 הם מנו 16 אחוזים מתושבי הקומין (הרשות המקומית), כשהם מייצגים כ-150 לאומים שונים.
בעיר אוניברסיטה וענפי ספורט מפותחים.
מלבד כבישים מהירים ואוטובוסים, את ארברו משרתים מסילות רכבת ושדה תעופה.
בפברואר 2025 התרחש בעיר ירי בבית ספר.
ארגוט (שם מדעי: Claviceps purpurea) הוא מין של פטריות טפיליות רעילות, הנראות כעובש הצומח על דגנים (בעיקר שיפון).
תזונה מפטריות הארגוט גורמת להרעלת הארגוטיזם המתבטאת בתחושת בעירה, עוויתות בלתי נשלטות בגוף, ולעיתים אף נמקים ומוות.
סם ההזיה LSD מסונתז מארגוט.
עוד מתקופת העת העתיקה וימי הביניים היו פטריות הארגוט ידועות כמסוכנות וגורמות למחלות.
כך לדוגמה בשנת 944 לספירה מתו בצרפת בלבד כ-40,000 איש כתוצאה מאכילת הפטריות או דגנים הנגועים בהם.
בשנת 1957 נצפתה בישראל עליה תלולה בהימצאות פטריות הארגוט על דגנים בשדות.
הארגוט בשילוב צמחי מרפא נוספים שימש בעת העתיקה להקלת כאבי צירי לידה, קיימים גם שימושים מודרניים
הפקת תרופות המבוססות על מיצוי חומר מהפטריה הנקרא ארגוטמין, דוגמה לתרופה שכזו היא ה-caffergot אשר שווקה בעבר בישראל.
הפקת סם ה-LSD בכלל ו-LSD25 בפרט המהווה עיבוד של חומר הארגוטומין.
שימושים מלחמתיים שונים, ובכללם לוחמה כימית, וניסיונות שינוי לתודעת אדם כדי להוציא ממנו מידע וכדומה.
ארגוטיזם או האש של אנתוני הקדוש היא הרעלת מזון הנובעת כתוצאה מאכילת פטריות ארגוט או מזון הנגוע בהם (בדרך כלל שיפון ודגנים נוספים).
ההרעלה גורמת לתסמינים גופניים ונפשיים שונים, ובמקרים רבים עקב חוסר טיפול מתאים אף למוות.
הרעלת הארגוטיזם הייתה נפוצה מאוד בימי הביניים ונחשבה למגפה.
כך לדוגמה בשנת 994 לספירה מתו בצרפת לבדה 40,000 איש.
עם התפתחות המדע והרפואה כמעט ונעלמה התופעה למעט מקרים אקראיים בודדים מדי שנה, בעיקר באזורים כפריים.
המקרה האחרון ההמוני המיוחס לארגוטיזם אירע ב-16 באוגוסט 1951 בפונט־סנט־אספרי שבדרום־מזרח צרפת בו כ־75 איש לקו בהזיות שונות ועוד כ־300 איש במיחושים שונים.
החומרים הפעילים שבפטריית הארגוט פוגעים במערכת העצבים המרכזית והדבר משפיע גופנית ונפשית בתחומים רבים:
התסמינים הגופניים עשויים לכלול תחושת עקצוצים ובעירה באיברי הגוף ההיקפיים, התקפי כאב כלליים ובכללם כאבי ראש עזים, פרכוסים, שלשולים, בחילות והקאות.
במצב של אי טיפול בהרעלה והמשך תזונה מהפטריות עלולים אף להתפתח בצקת ונמקים, כשבמקרים קיצוניים ההרעלה עלולה לגרום למוות.
בנוסף ייתכנו גם תסמינים נפשיים שונים המקבילים לתסמיני השפעת סם ה-LSD (המופק אף הוא מפטריות הארגוט) כדוגמת פסיכוזה, מאניה, והזיות.
דרך הטיפול היעילה ביותר בתסמיני ההרעלה הגופניים היא הפסקת התזונה ממקור הרעל - הפטריות והמזון הנגוע.
במקרים חמורים יותר של נמקים ובצקות נדרשת התערבות רפואית אקטיבית כגון כריתת האיבר הנגוע או חיתוך פיסת הבשר הפגועה.
בתסמיני ההרעלה הנפשיים מקובל לטפל בהכנסה לחדר נטול גירויים ובכך למנוע במידת מה את תופעת הסינסתזיה האופיינית להפרעות נפשיות ממשפחת ה-LSD.
בימי הביניים התפרסמו מנזרי הכנסייה הנוצרית שבאירופה ביכולתם המיסטית לרפא את חולי הארגוטיזם, למפרע התברר כי החלפת לחם השיפון הנגוע אותו אכלו החולים עד כה, בלחם חיטה הנגוע פחות, אשר היה מצוי יותר במוסדות הכנסייה, היא זו שגרמה להחלמתם המסתורית של החולים.
מכאן גם שמה המשני של ההרעלה "האש של אנתוני הקדוש" משום שמנזרי המסדר על-שם אנתוני הקדוש התפרסמו בהתמחותם בטיפול בהרעלה.
חבל אַרְגֹּב היה שמו של חבל ארץ בבשן בעבר הירדן המזרחי בתקופת המקרא.
בקרב חוקרי המקרא וארץ ישראל ניתנו הצעות שונות באשר לזיהוי חבל הארגוב.
ארגוב נכבש על ידי שבטי ישראל לפני כניסתם לארץ ישראל שממערב לירדן; לפי המסופר בספר דברים, יצאו הלוחמים של שבטי ישראל אל הבשן שכלל את "חבל ארגוב", שם נתקלו בכוחות הצבא של עוג בסמוך לעיר אדרעי, והתנהלה מערכה צבאית שהסתיימה בניצחונם של שבטי ישראל:
בהמשך ספר דברים מסופר על יאיר בן מנשה אשר חלש על חבל ארגוב, שנקרא מאז על שמו "חות יאיר":
ואילו, בספר מלכים, חבל ארגוב בבשן וחות יאיר בן מנשה בגלעד מתוארות כשתי יחידות מנהל נפרדות, שעליהן הופקד בן גבר אשר ישב ברמת גלעד, הנכללות בממלכת שלמה.
אונקלוס מתרגם תמיד את "כל חבל הארגב" כ"כָּל בֵּית פֶּלֶךְ טְרָכוֹנָא".
אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), הציע לזהות את האתר המקראי עם העיר "רגב" (כיום ראג'ב) שבהרי הגלעד, אך זיהוי זה מוטל כיום בספק.
ארגו הוא סרט מתח אמריקאי, שיצא לאקרנים ב-12 באוקטובר 2012. הסרט מבוסס בצורה חופשית על סיפורו של סוכן ה-CIA טוני מנדז, אשר הוביל את הצלתם של שישה דיפלומטים אמריקאים מטהראן, בזמן משבר בני הערובה באיראן ב-1979.
הסרט בוים על ידי בן אפלק, שמשחק בתפקיד גיבור הסרט טוני מנדז.
בסרט משחקים גם בריאן קראנסטון, אלן ארקין, ג'ון גודמן וויקטור גרבר.
הסרט קיבל ביקורות אוהדות וזכה להצלחה כלכלית מרשימה.
שמו של הסרט, נגזר ככל הנראה מסיפור הארגונאוטים, אחד מסיפורי המיתולוגיה היוונית, במהלכו הגיבור יאסון מוביל את אנשיו בספינה בשם "ארגו" כדי להגיע לגיזת הזהב (פרס אגדי) ולהחזירה מארץ רחוקה למולדתו.
תקרית זו הוצגה כבר בעבר בעיבוד עלילתי, בסרט טלוויזיה קנדי משנות ה-80 בשם "הבריחה מאיראן: התרמית הקנדית" (Escape from Iran: The Canadian Caper) בבימויו של למונט ג'ונסון.
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, תסריט מעובד ועריכה.
שני פרסי גלובוס הזהב, בקטגוריות סרט הדרמה הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר, בפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית אנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע, וכן בשלושה פרסי באפט"א בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והעריכה הטובה ביותר.
הסרט נפתח בסקירת המאורעות שהובילו לפרוץ המהומות בשגרירות האמריקאית בטהראן.
בעיקר מתוארים מעורבותן של מדינות המערב בניהול הפנימי של איראן, ותרומתן לעלייתו של השליט מוחמד רזא, אשר היה שליט ריכוזי ונהנתן ששאף להביא למערביזציה של איראן.
כתגובת נגד לשלטונו בעל האופי הדיקטטורי, פורצת מהפכת 1979 שבחלקה הראשון מגורש רזא מהמדינה ומקבל חסות דיפלומטית בארצות הברית.
בחלקה השני של המהפכה עולה לשלטון האייתוללה רוחאללה ח'ומייני שמטיף בגנות המערב ובעד חזרה בתשובה איסלאמית.
במהלך המהפכה עולה דרישת העם האיראני מארצות הברית להסגיר את רזא למשפט באיראן.
משלא מתקבלת תגובה הולמת מצד ארצות הברית, פורצות מהומות מול השגרירות האמריקאית בטהראן.
בזמן המהומות מתחילים עובדי השגרירות בפעולה של השמדת כל התיקים והמסמכים החסויים שברשותם, למען לא ייפלו לידי ההמון האיראני.
לאחר שמכונת שריפת המסמכים נתקעת, עוברים העובדים לגריסת המסמכים.
בין המסמכים שמשמידים העובדים נמצאים גם התיקים האישיים שלהם הכוללים תמונות ומידע ביוגרפי על כל עובד.
ההמון האיראני חודר לתוך המבנה ומתחיל להשתלט עליו בעוברו מחדר לחדר.
בתוך המהומה מצליחים שישה דיפלומטים לברוח, בעוד כ-50 אנשים נותרים בני ערובה בבניין השגרירות.
ששת הבורחים מוצאים מחסה בבית השגריר הקנדי קן טיילור.
ששת הבורחים ידועים לממשל האמריקאי, אך לא לשובים האיראנים שאין ברשותם מסמכים מלאים של מצבת העובדים בשגרירות.
הממשל האמריקאי מסתיר מידע זה בעודו מתחיל לנסות למצוא דרך להוציא את ששת הדיפלומטים מאיראן, לפני שהאיראנים יבינו שהם חסרים.
טוני מנדז (בן אפלק), פעיל CIA מוזמן לחדר הישיבות בו מוצגות הצעות שונות לשחרור הדיפלומטים, ומבקר את כולן.
מנדז עצמו מתחבט במציאת סיפור כיסוי סביר, עד שנוחתת עליו השראה עקב צפייה בסרט "כוכב הקופים".
מנדז מחליט ליצור סיפור כיסוי לפיו ששת הדיפלומטים הם למעשה צוות הפקה קנדי של סרט הוליוודי המחפשים אתרים אקזוטיים בעולם כדי לצלם סרט מדע בדיוני חדש.
מנדז, והבוס שלו, ג'ק אודונל (בריאן קראנסטון), יוצרים קשר עם אמן האיפור הנודע ג'ון צ'יימברס (ג'ון גודמן), ששיתף פעולה בעבר עם ה-CIA בייצור תחפושות.
צ'יימברס מפגיש את מנדז עם לסטר סיגל (אלן ארקין), מפיק הוליוודי נודע.
ביחד הם יוצרים אולפן הפקה בדוי בשם "סטודיו 6", רוכשים את הזכויות לתסריט לסרט מדע בדיוני בסגנון "מלחמת הכוכבים" בשם "ארגו", ומצליחים לשכנע את העיתונות ואנשי התעשייה בהוליווד שהם עומדים להפיקו.
בינתיים בטהראן, ששת הדיפלומטים נהיים יותר ויותר חרדים לגורלם, לאור דיווחים בעיתונות על אלימות גואה ברחובות איראן ומבוי סתום במשא ומתן בין איראן לארצות הברית על שחרור השבויים בשגרירות האמריקנית.
במקביל מתחילים האיראנים לשחזר את המסמכים שנגרסו על ידי הקמת סדנאות יזע בהן ילדים קטנים טורחים על מאות ארגזים של מסמכים גרוסים בניסיון להרכיבם בחזרה.
בין המסמכים מצויות גם תמונותיהם של ששת הדיפלומטים שברחו.
מנדז מגיע לאיראן בזהות בדויה של מפיק הסרט "ארגו" ויוצר קשר עם ששת הדיפלומטים.
מנדז נותן לדיפלומטים זהויות בדויות ודרכונים קנדיים, ומכין אותם לביקורת הדרכונים בנמל התעופה האיראני.
למורת רוחם, משתפים הדיפלומטים פעולה עם מנדז ביודעם שתוכניתו המורכבת מסכנת גם את חייו שלו ולא רק את שלהם.
עיכוב בתוכנית החילוץ מתרחש כאשר משרד התרבות האיראני מזמין את "צוות הפקת הסרט" להגיע לביקור בשוק של טהראן.
הזמנה זו, אם יסרבו לה, עלולה לסכן את זהותם הבדויה, ולפיכך השישה ומנדז איתם הולכים לביקור ודוחים את הטיסה מחוץ לאיראן ביום.
ביקורם בשוק מופרע על ידי כעס מצד ההמון, אולם איש הקשר מטעם משרד התרבות האיראני דואג להוציאם ללא פגע.
מעורערים ומפוחדים חוזרים השישה לבית השגריר הקנדי ומתכוננים לביקורת הדרכונים.
מנדז מקבל הוראה לבטל את המבצע במהלך ההכנות.
מתוך חשש לחייהם של הדיפלומטים, אשר צולמו בחשאי בעת הביקור בשוק, מנדז מחליט להשלים את המשימה בניגוד להוראות שניתנו לו, ומודיע על כך לבוס שלו, אודונל, שניות ספורות לפני צאתם לנמל התעופה.
אודונל מתחיל להפעיל את כל הקשרים והמניפולציות שבאפשרותו להפעיל כדי לאשר מחדש את המשימה, ולחדש את אישור הכרטיסים למטוס כדי למנוע מצב שהשבעה ייתפסו בנמל התעופה, דבר שיביא למותם.
בזמן תהליך קבלת הכרטיסים בדלפק באיראן, האישור מוושינגטון מתקבל, וכרטיסי הטיסה מאושרים.
הקבוצה נעצרת לתיחקור, במהלכו הם מגלים קור רוח ומסבירים לאנשי משמרות המהפכה האיראניים את הסיבה לביקורם ואת עלילת הסרט הבדיוני.
מנהיג המיליציה מתקשר למשרדים של חברת הפקה המזויפת "סטודיו 6", בדיוק בזמן שאמן האיפור צ'יימברס והמפיק סיגל נכנסים לחדר ההפקה אחרי שעיכבו אותם.
צ'יימברס עונה ומשיב שהמפיק של "ארגו" נמצא במסע איתור אתרי צילום לסרט.
ראש המיליציה משתכנע שהסיפור שמספרים שבעת האנשים אמיתי ומאשר להם לעלות לטיסה, דקות ספורות לפני שהמטוס ממריא.
בעת ההמראה, מגלים אנשי המיליציה, בעקבות השוואה בין תמונה שצולמה בשוק בטהראן לבין שחזור תמונה של אחד מששת הדיפלומטים (שהורכבה מגזרי המסמכים שהושארו מאחור בשגרירות האמריקאית) שהשבעה הם למעשה אנשי ממשל אמריקאיים, ויוצאים לעצור את המטוס.
לאחר מרדף בנמל התעופה, המטוס ממריא, והדיפלומטים ניצלים.
"ארגו", קיבל ציון גבוה של 96% ביקורות חיוביות מאתר Rotten Tomatoes המבוסס על 251 ביקורות של גולשים.
מבקר הקולנוע האמריקאי רוג'ר איברט נתן לסרט 4 כוכבים (מתוך 4 אפשריים) והכריז על הסרט כסרט הטוב ביותר לשנת 2012. באתר IMDb קיבל הסרט ציון ממוצע גבוה של 7.7 על ידי מעל ל-530 אלף גולשים.
נחום מוכיח, באתר nrg מעריב, הגדיר את הסרט כמהנה ומותח, על אף אי דיוקיו הרבים לעומת הסיפור האמיתי.
באתר עין הדג הישראלי קיבל הסרט לרוב ביקורות חיוביות מגולשים.
ביקורתו של עורך האתר דורון פישלר על הסרט:
הסרט היה הזוכה הגדול בפרסים החשובים בארצות הברית, לרבות פרס הסרט הטוב ביותר באוסקר ובגלובוס הזהב.
בטקס פרסי אוסקר 2013 זכה הסרט בשני פרסים נוספים על התסריט המעובד הטוב ביותר ועל עריכה.
בטקס פרסי גלובוס הזהב לשנת 2013 זכה הסרט בפרס הסרט הדרמטי הטוב ביותר ובפרס הבמאי הטוב ביותר עבור אפלק.
בפתיח של הסרט מתוארת עלייתו לשלטון של מוחמד רזא עקב משבר אבדאן במהלכו הולאמו כל חברות הנפט הזרות לבעלות איראנית.
זוהי אמת חלקית, שכן רזא עלה לשלטון עוד ב-1941, ולמעשה משבר אבדאן היה נקודת מפנה של השלטון באיראן ממונרכיה חוקתית למונרכיה אבסולוטית, בשני המקרים, השליט היה רזא.
ואכן, הדוברת של משמרות המהפכה באנגלית (בדקה ה-20 של הסרט), מפרטת את דרישתה להסגרת רזא ש-"במשך 37 שנה עינה את העם האיראני".
העצמת תרומת ה-CIA והקטנת המעורבות הקנדית במבצע החילוץ
תפקידו של השגריר הקנדי הוקטן בסרט לעומת הסיפור המקורי.
בסרט תפקידו של השגריר הסתכם בעיקר במתן מחבוא לששת הדיפלומטים והנפקת הדרכונים המזויפים.
בפועל, השגריר הקנדי היה אחראי לרכישת כרטיסי הטיסה לששת הדיפלומטים יחד עם עוזרו ג'ון שירדאון, וכמו כן עזר לאמן את האמריקאים בדיבור במבטא קנדי, כדי למנוע חשדות בנמל התעופה.
המגזין הקנדי מקלינ'ס גורס שאפלק מנסה לשכתב את ההיסטוריה, תוך האדרת תפקידם של ה-CIA והממשל האמריקאי, וצמצום מעשי השגריר הקנדי למינימום הכרחי.
על ביקורות מסוג זה ואחרות, השיב אפלק שהסרט אכן מבוסס על מקרה אמיתי, אך אינו מחויב לתיאור קפדני של המציאות.
חופש אמנותי מסוים היה נדרש כדי להתאים את הסרט לדרמה מותחת.
עם זאת, מציין אפלק שבסרט ישנו גרעין של אמת שאינו ניתן להפרכה, למשל הקשר האמיץ בין המדינות קנדה וארצות הברית.
תפקודם של הבריטים והניו זילנדים
בסרט נאמר שששת הדיפלומטים ניסו בהתחלה למצוא מחסה בבית השגרירים הבריטים והניו זילנדים, אולם אלו סירבו לשכנם.
בפועל, הבריטים אכן אכסנו את הדיפלומטים עם פרוץ המהומות, אולם בהחלטה משותפת של הבריטים והאמריקאים, הוחלט שהם יעברו לבית השגריר הקנדי, שהיה מרוחק יותר מלב העיר, ולכן יותר דיסקרטי ומתאים למחבוא.
אחד מהשגרירים הניו זילנדים אף הסיע את הדיפלומטים האמריקאים לנמל התעופה תוך סיכון אישי.
גם על טענות אלו השיב אפלק שבחירות אמנותיות אלו נעשו, כדי להמחיש את מצב המצוקה של הדיפלומטים ותחושת הקושי שאפפה את בריחתם.
המפיק לסטר סיגל הוא דמות בדיונית שלא הייתה קיימת במציאות, והומצאה לצורכי העלילה שנכתבה לסרט (זאת בניגוד למאפר ג'ון צ'יימברס שהוא דמות אמיתית).
בניגוד להצגתו בסרט כמי שחי בגפו, במציאות טוני מנדז לא חי בנפרד מאשתו ובנו.
למעשה, בספר הזכרונות שלו הוא אף מציין שאשתו היא זו שהסיעה אותו לנמל התעופה בדרכו למשימה באיראן.
בסרט נראה השלט של הוליווד שבור והרוס, כדי להמחיש לצופים שמדובר בתקופת סוף שנות ה-70. אולם השלט, שהיה מוזנח תקופה ארוכה, שוקם כבר ב-1978, כשנתיים לפני ההתרחשויות המתוארות בסרט.
הסצנה בשוק האיראני, במהלכה כמעט פורצות מהומות עקב ביקורם של השגרירים ומנדז כ"צוות הפקה קנדי" שבוחן אתרים, לא התרחשה במציאות.
סצנת מרדף של אנשי המיליציה האיראנית אחר המטוס עליו עלו ששת הדיפלומטים נוספה לסרט כדי להוסיף למתח, ולא התרחשה במציאות.
למעשה אנשי משמרות המהפכה גילו על התרמית רק כ-15 שנה לאחר האירוע לאחר הסרת צו איסור הפרסום של הפנטגון על המבצע.
כמו כן הסצנה לא ריאליסטית מפני שהיא מציגה את הטנדרים של המליציות נוסעים ממש ליד המטוס כשהוא ממריא, בעוד במציאות בואינג 737 ממריא במהירות 295 קמ"ש בערך וזו מהירות שהיא הרבה מעבר ליכולת של הטנדרים הללו.
הביטול של המשימה ברגע האחרון לפני היציאה של מנדז והשגרירים לנמל התעופה לא אירע במציאות, אם כי הנשיא קרטר אכן עיכב ב-30 דקות את האישור הסופי למשימה, אך זאת טרם נסיעתו של מנדז לאיראן.
קבלת מידע סודי מהבית הלבן
כתב עת בארצות הברית קיבל באפריל 2016 מסמכים מתוקף חוק חופש המידע, מהם עולה כי יוצרי הסרט קיבלו מידע סודי מהבית הלבן והשתתפו בתדריכים, ראיונות, וביקורים במתקני ה-CIA.
ארגוטמין (בלועזית: ergotamine) הוא ארגופנטין או פפטיד ארגוטי אלקלואידי, מבחינה מבנית הוא בעל דמיון מבני לכמה מוליכים עצביים, ויש לו פעילות ביולוגית כמכווץ כלי דם.
הוא משמש ברפואה לטיפול בהתקפי מיגרנה חריפים (לעיתים בשילוב עם קפאין).
שימוש רפואי של פטריית הארגוט החל במאה ה-16 כזרז לידה, בנוסף שימש כמונע דימומים בזמן ואחרי הלידה אך השימוש בו הופסק עקב אי ודאות לגבי המינון.
ארגוטמין בודד לראשונה מפטריית ארגוט על ידי ארתור סטול סנדוז בשנת 1918 ושווק לראשונה באופן מסחרי בשנת 1921 כGynergen.
המולקולה חולקת דמיון מבני עם מוליכים עצביים כגון סרוטונין, דופמין ואפינפרין ולכן יכולה להיקשר באופן אגוניסטי לקולטנים שונים.
ארגוטמין גורם להיצרות של כלי הדם חוץ גולגולתיים דרך רצפטור 5-HT1B (serotonin receptor) ועל ידי כך גורם להקלה בתסמיני מיגרנה.
ארגוטמין ניתן לעיתים לאחר לידה כדי למנוע דימום אך מופץ בעיקר כתרופת מרשם למיגרנות וזאת בשל פעילותו כמצר כלי דם פריפריאלי.
תופעות לוואי הן בעיקר בשל פעולתו של הארגוטמין על קולטני דופמין 5-HT1A
במינונים גבוהים ארגוטמין ידוע כגורם אפשרי לפקקת ורידים ותהליך גנגרנתי נמקי.
תופעות לוואי אלה, יחד עם ירידה ביעילות בהשוואה לטריפטנים, יכולות להסביר מדוע ארגוטמין משמשת רק לעיתים רחוקות לטיפול במיגרנות.
תופעות הלוואי כוללות גירוי דרכי העיכול, תעוקת חזה, התכווצות של הרחם, נזק לאנדותל, התכווצות כלי דם, ישנוניות, סחרחורות וכאבי ראש.
בארצות הברית ארגוטמין מיוצר בשם המסחרי Cafergot
טבליית Cafergot מכילה 2 מ"ג ארגוטמין יחד עם 100 מ"ג קפאין תערובת המאפשרת הקלה מיידית בכאבים מיגרניים.
ארגוטליס היא קבוצת כדורגל יוונית, המייצגת את העיר הרקליון.
הקבוצה משחקת בליגת המשנה היוונית.
הקבוצה נוסדה בשנת 1929. לקבוצה תואר אחד כאשר זכתה בגביע החובבים בשנת .
אחרי שנים בליגות הנמוכות, בשנת עלה המועדון לראשונה בתולדותיו לליגת העל היוונית וירדה ממנה לאחר עונת 2012.
ארגאלוס הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, מלך ספרטה בתקופת האגדה, שכיום מתייחסים אליו בתור תקופת הברונזה ביוון.
אראגלוס הוא בנם הבכור של אמיקלס ודיומדה, אחיהם של קינורטס ולאודמיה.
לאחר מות אביו ירש את כס המלוכה ולאחר מותו, ירש אותו קינורטס אחיו.
ארגואה (בספרדית: Aragua) היא אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה.
המדינה, הנמצאת בצפון ונצואלה, גובלת בים הקריבי בצפון, בלה גואירה ובמירנדה במזרח, בגואריקו ובקוחדס בדרום ובקרבובו במערב.
המדינה משתרעת על שטח של 7,014 קילומטרים רבועים.
בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא מרקאי.
ונצואלה חולקה לפרובינציות והאזור נכלל בשטחי פרובינציית קראקס.
ב-1848 נוצרה פרובינציית ארגואה בשטחי המדינה של היום.
ב-1864 ונצואלה הפכה למדינה פדרלית והפרובינציה הפכה למדינת ארגואה כשבירתה היא לה ויקטוריה.
מחוז ארברו (בשוודית: Örebro län) הוא מחוז במרכזה של שוודיה.
מחוז ארברו גובל בדלארנה בצפון, בווסטמנלנד ובסדרמנלנד במזרח, באסטריֶטלנד בדרום דרום-מזרח, בווסטרַה יֶיטלנד בדרום דרום-מערב ובוורמלנד במערב.
המחוז נמצא בשטח החבלים נרקה, ורמלנד, וסטרייטלנד ווסטמנלנד.
בין השנים 1634–1779 היה המחוז מאוחד יחד עם נרקה וורמלנד, ומאז 1779 הוא נחשב מחוז עצמאי.
הבירה והעיר הגדולה היא ארברו, בקצה המערבי של אגם היאלמר.
במחוז יש מספר אגמים והוא מנוקז על ידי כמה נהרות שזורמים דרומה ומזרחה.
מרבצי ברזל, אבץ ונחושת מנוצלים במחוז.
ענפים חשובים אחרים כוללים עבודות עצים, ייצור נייר, ייצור פלדה והתכת מתכות.
סמלו הנוכחי של המחוז הוא למעשה שילוב של סמלי נרקה, ורמלנד ווסטמנלנד, והוא אומץ ב-15 ביולי 1944.
ארג'ון סימן 2 הוא טנק מערכה עיקרי הנמצא בשירות בצבא הודו.
פותח על ידי הסוכנות ההודית למחקר ופיתוח הגנה (DRDO).
הטנק מונע בידי מנוע דיזל בהספק של 1500 כוחות סוס, המאפשר לטנק נסיעה בשטח במהירות של 67 קמ"ש.
לטנק טווח פעולה של 500 ק"מ ובנוסף, ישנה אפשרות להוסיף מכלי דלק בירכתי הטנק, במטרה להגדיל את טווח הפעולה.
כמו כן, הטנק יכול לצלוח נהרות רדודים ללא הכנה מוקדמת.
שמו של שריון הטנק הוא "Kanchan" ("זהב").
שריון זה הוא שריון מורכב ומודולרי, דבר המאפשר החלפה מהירה של חלקים פגועים בשדה הקרב.
לטנק גם פלטות בזוקה להגנה על המזקו"ם.
השריון עצמו משופע, עם דגש על הצריח, במטרה להעניק הגנה מקסימלית, וכמו כן, בחלקים מהטנק יש מיגון ריאקטיבי, במטרה להגן מפני איומי מטען חלול.
בנוסף, ישנן פלטות מיגון נוספות בגחון הטנק, להגנה מקסימלית מפני מטעני גחון וישנן מדוכות עשן בצדי הצריח למטרות מיסוך והטעייה של נשק מונחה לייזר.
הארג'ון סימן 2 גם נמוך באופן יחסי לטנקים מקבילים, דבר המגדיל את שרידות הטנק.
לטנק תותח 120 מ"מ היורה תחמושת מגוונת, בנוסף לטיל הלהט שניתן לשיגור מתותח הטנק.
מערכת בקרת האש של התותח היא מערכת דיגיטלית מודרנית ומתקדמת, שפותחה בשיתוף עם אלביט מערכות.
המערכת מייצבת ומכוונת את התותח באופן אוטומטי.
בנוסף לכך, לתותחן מד טווח לייזר, מערכת ראייה פנורמית המאפשרת גם ראיית לילה, מערכת דימות תרמי ומערכת זיהוי עמית-טורף.
ארבעת קציני הדת הוא כינוי לשלושה כמרים ורב ששירתו בצבא ארצות הברית, והקריבו את חייהם, לשם הצלת חיילים אחרים, כאשר טורפדה אונייתם וטבעה באוקיינוס האטלנטי ב-3 בפברואר 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה.
ג'ורג' לנסינג פוקס (George Lansing Fox) נולד בפנסילבניה ב-15 במרץ 1900. בגיל 17 שיקר לגבי גילו כדי לצאת להשתתף במלחמת העולם הראשונה בצרפת, שם שירת כעוזר רפואי.
הוא עוטר במלחמה זו בכוכב הכסף, בלב הארגמן ובצלב המלחמה של צרפת.