tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרוב לוודאי שהספר הסתיים במותו של נרון ביוני 68 או בסופה של אותה שנה - וכך הוא מגיע לתחילת "ההיסטוריות".
לעומת זאת, מכיוון שספר 6 מסתיים במותו של טיבריוס וספר 12 במותו של קלאודיוס, יש להניח שטקיטוס בנה את ה"אנלים" בחטיבות של 6 ספרים ולפיכך ניתן לשער שגם החטיבה השלישית הייתה או נועדה להיות בת 6 ספרים והיו בסה"כ 18 ספרים.
אין אנו יודעים אם טקיטוס השלים את החיבור ופרסם אותו בחייו, או אם השלים חיבורים אחרים שהתכוון לכתוב; הוא מת לפני שסיים את ההיסטוריות המתוכננות של נרווה וטריינוס, וכן לא שרד חיבור על אוגוסטוס קיסר או על תחילת האימפריה, איתם התכוון לסיים את עבודתו כהיסטוריון.
"חיי אגריקולה" הוא חיבורו הראשון והוא מספר את חייו של גנאיוס יוליוס אגריקולה, גנרל רומאי חשוב וחמיו של טקיטוס; הוא גם עוסק, בקצרה, בגאוגרפיה ובאתנוגרפיה של בריטניה העתיקה.
כמו ב"גרמאניה", טקיטוס משווה את החרות של הבריטונים לשחיתות ולעריצות באימפריה הרומית; הספר גם כולל פולמוסים חריפים כנגד העושק והחמדנות של רומא.
"גרמאניה" היא מונוגרפיה על השטחים והשבטים של גרמאניה הברברית - השבטים הגרמאניים שמחוץ לגבולות האימפריה הרומית.
"שיחה על הנואמים" היא שיחה על אמנות הרטוריקה.
השיחה היא בדויה ומתרחשת בשנת 75, בימי שלטון אספסיאנוס, והדוברים הם ארבעה אנשים שחיו בזמן ההוא.
טקיטוס השתמש במגוון רחב של מקורות ספרותיים והיסטוריים.
בין היתר, הוא נעזר במקורות הרשמיים של המדינה הרומאית: ה"אקטה סנאטוס" (הרשומות של ישיבות הסנאט) וה"אקטה דיורנה פופולי רומני" (אספה של חוקי הממשלה ושל חדשות החצר והבירה).
הוא גם קרא את הנאומים של חלק מהקיסרים, כגון טיבריוס וקלאודיוס.
מלבד זאת, בהיותו סנאטור, הייתה לטקיטוס ידיעה משלו על המאורעות שראה מקרוב ואף היה מעורב בהם או הכיר אנשים שנטלו בהם חלק.
טקיטוס מצטט כמה ממקורותיו ישירות, ביניהם פליניוס הזקן, שכתב את "בלה גרמני" וחיבור היסטורי שהיה המשך חיבורו של אופידיוס באסוס.
טקיטוס השתמש גם באוספים של מכתבים וברשומות שונות.
הוא גם לקח מידע מכתבים מהסוג המכונה "אקסיטוס ילוסטריום וירורום", אוסף של ספרים על ומאת אלה שהתנגדו לקיסרים.
הם מספרים על ההקרבה של אנשים למען החרות, במיוחד אנשים שהתאבדו בדרך הסטואית.
אף על פי שלא העריך את התאוריה הסטואית לגבי התאבדות והוא רואה בהן ראוותניות וחסרות ערך מבחינה פוליטית, טקיטוס לעיתים מעניק במה רחבה לנאומיהם של אנשים העומדים להתאבד.
טקיטוס השתמש בחומרים אלה על מנת להעניק טון דרמטי לסיפורים שלו.
באופן כללי, טקיטוס היה היסטוריון קפדן שהתייחס בכובד ראש למקורותיו.
בדרך כלל הוא מדייק יותר מכל היסטוריון עתיק אחר שכתב על אותה תקופה וכתביו הגיעו לידינו.
את אי הדיוקים הקלים שנמצאים ב"אנלים" ניתן לייחס לכך שטקיטוס מת לפני שהספיק לעשות הגהה לחיבורו.
הוא קרא כמה וכמה היסטוריונים ובחר כמקורות את המהימנים ביותר.
אמנם קל לו להכריע כשהם נוטים לצד אחד, אבל אינו מכריע כשהם חלוקים ביניהם ויותר מכך, אינו מערער או מפריך מסורת מקובלת המבוססת על הסכמתם, אפילו כשהוא מוצא סיבה לפקפק בנכונותה (למשל, פרשת פרישתו של טיבריוס מרומא).
למרות זאת, הוא ראה עצמו חופשי לעצב כרצונו את החומר שמצא במקורותיו.
הוא מוסיף או מחסיר, מאריך או מקצר, ולפעמים גם ממציא: למשל, את שני המכתבים של סיאנוס וטיבריוס ואת שני הנאומים של סנקה ונירון.
כתביו של טקיטוס ידועים בפרוזה הצפופה והעניינית שלהם, שרק לעיתים נדירות מפרשת את העובדות, וזאת בניגוד לסגנונם של כמה מבני זמנו, כמו פלוטרכוס.
ברוב כתביו הוא שומר על סדר כרונולוגי קפדני בסיפורו, ורק לעיתים רחוקות משרטט באופן כללי את התמונה הגדולה, כשהוא מותיר לקורא לשחזר את התמונה הזו בעצמו.
אף על פי כן, כשהוא כן מספק מבט כללי, לדוגמה בפסקאות הפותחות את ה"אנלים" (כשמסכם את המצב בסוף תקופת אוגוסטוס), הוא משתמש בכמה משפטים מתומצתים בלבד שלוקחים את הקורא למרכזו של הסיפור.
טקיטוס משלב בין גישות היסטוריות שונות, ויוצר מתודה משל עצמו.
הסגנון ההיסטורי שלו חייב מעט לסלוסטיוס.
כתיבתו ההיסטורית מכילה תובנות חודרות ולעיתים פסימיות על הפסיכולוגיה של מדיניות הכח, כשהיא משלבת תיאורים ישירים של אירועים, לקחים מוסריים ודיווחים דרמטיים ממוקדים.
ראייתו היא טראגית ואינה סנטימנטלית.
לדעתו, זה לא מכבודה של ההיסטוריה לאסוף סיפורים כדי לשעשע את הקורא.
בהתאם לכך, הוא מתרחק מכל דבר סתמי, וולגרי ודמיוני.
הצהרתו של טקיטוס עצמו, לגבי גישתו להיסטוריה, היא מפורסמת:
אמנם תיאורו הוא הקרוב ביותר לנייטרליות ואובייקטיביות שניתן למצוא בעת העתיקה, אך יש דיון רב במחקר לגבי הנייטרליות של טקיטוס, ויש שחושבים כי הציטוט לעיל מהווה מילים ריקות בלבד.
טקיטוס תופס את ההיסטוריה של יורשי אוגוסטוס באספקלריה של עליית העריצות ותולדותיה.
הקונפליקט בין עבדות לחירות עובר כמוטיב מנחה לאורך כל ה"אנלים".
הוא מוקיע את החנופה לשליט וההתרפסות לפניו.
בכל כתביו, הוא עוסק בשיווי המשקל בין הסנאט והקיסר, ובשחיתות הגדלה של מעמדות השלטון ברומא שהסתגלו לעושר והעוצמה הגדלים של האימפריה.
לדעת טקיטוס, סנאטורים בזבזו את הירושה התרבותית שלהם, זו של חופש הביטוי, כדי לפייס את הקיסר.
טקיטוס הדגיש את התלות הגדלה של הקיסר ברצונו הטוב של הצבא.
הוא מתאר את החשיבות המשתנה של לגיונות שונים בהשפעה על הקיסרות, ואת השפעתם של החיילים המוצבים בתוך רומא, בעיקר של המשמר הפרטוריאני.
הקריירה הפוליטית של טקיטוס הייתה ברובה תחת הקיסר דומיטיאנוס.
ניסיון חייו תחת העריצות, השחיתות וההתנוונות שהיו בתקופה זו, יכולה להסביר את הניתוח הפוליטי המר והאירוני שלו.
הוא מזהיר מפני הסכנות של כוח ללא אחריות, אהבה לכח ללא עקרונות וערכים, ואפתיה ציבורית ושחיתות, שנולדו בשל העושר הרב שיצרה האימפריה.
ובכל זאת, הדימוי שהוא בונה לטיבריוס במהלך ששת הספרים הראשונים של ה"אנלים" אינו קודר בלבד, אך גם לא אוהד: רוב החוקרים רואים בדמותו של טיבריוס לרוב כחיובית בספרים הראשונים ולרוב כשלילית בספרים שאחרי המזימות של סיאנוס.
כניסתו של טיבריוס בפרקים הראשונים של הספר הראשון מאופיינת בצביעות ובהעמדת־פנים של הקיסר החדש ואנשי החצר שלו.
בספרים שאחריו ישנו כבוד מסוים לתבונתו של הקיסר הוותיק, שמביאה אותו להתרחק מרומא על מנת לשמור על המעמד שלו.
טקיטוס משלב בתוך תיאור העובדות פירושים והערות לכוונות טיבריוס ומניעיו, המנוסחים כאילו היו עובדות אף הם.
המניעים הכמוסים שטקיטוס מגלה בדבריו ומעשיו של טיבריוס, אינם מתחייבים מן המעשים והדברים גופם, אלא מן ההשקפה הכללית שיש לו על אופיו, ורמיזה שלהם משמשת לסתימת הפער ביניהם.
נובע מכך, שטקיטוס לא הגיע לתפיסתו הכללית על אופיו על בסיס העובדות, אלא להפך, היא נעשית לפעמים אמת המידה להערכת העובדות ולפעמים אף נדמה כי הוא שבוי בה.
דיוקנו של טיבריוס, כפי שטקיטוס מצייר אותו, אף לא תמיד הולם את העובדות שהוא עצמו הביא.
באופן כללי, טקיטוס אינו חושש גם לשבח וגם לקטרג על אותו אדם, כשלעיתים הוא מסביר בצורה ברורה מהן לדעתו התכונות הרעות והטובות שלו.
הוא נמנע מלהסיק מסקנה גורפת בעד או נגד האישים שהוא מתאר, ודבר זה גרם לחוקרים מאוחרים למחלוקת לגבי דעתו על המערכת האימפריאלית בכלל.
סגנונו של טקיטוס בלטינית משובח מאד; אף סופר אחר אינו נחשב לשווה לו, אולי מלבד קיקרו.
הסגנון שלו שונה מהסגנון הרגיל בתקופת הכסף ומזו של תקופת הזהב; אם כי יש בו הוד ורהיטות (הודות להשכלתו באמנות הנאום), הוא קצר מאוד – המשפטים לרוב אינם זורמים או יפים, אך המסר שלהם תמיד ברור.
המבע קצר, נמרץ וקולע, מסתייע בכוחן הציורי של המילים בתוך מבנה מלוכד, שאין בו שום פרט מיותר.
ביכולתו להמחיש את הדינמיקה של המאורעות תוך שהוא מצרף את קטעי הדברים לעלילה מגובשת, וכמו כן להאיר מתוך המשמעות הסמלית של מאורע פרטי את המגמה והאווירה של ההתרחשות כולה.
החיבורים ההיסטוריים שלו מתמקדים בנפשות ובגורמים הפנימיים של הדמויות, פעמים רבות עם התבוננות חודרנית, אם כי יש מקום לתהות עד כמה התובנות שלו אכן נכונות, ועד כמה הן משכנעות רק בשל הכישרון הרטורי שלו.
הוא במיטבו כשהוא חושף צביעות והעמדת פנים.
מתוך המכתב ה-7 של פליניוס הצעיר לטקיטוס: "אני חוזה, והתחזיות שלי תמיד נכונות, כי ההיסטוריות שלך יהיו אלמותיות".
רק כשליש מיצירתו הידועה לנו שרד.
אנו תלויים בכתב יד יחיד לספרים 1–6 של ה"אנלים" ובכתב יד נוסף למחצית השנייה ששרדה (ספרים 11–16) ול-5 הספרים הקיימים של ה"היסטוריות".
כתביו של טקיטוס לא נקראו במידה רבה בשלהי העת העתיקה ואפילו עוד פחות בימי הביניים.
יותר מכל היסטוריון אחר, טקיטוס קבע את תמונת הקיסרות הרומית הקדומה, כפי שנצטיירה בתודעה ההיסטורית עד היום.
הוא השפיע על כתיבת ההיסטוריה מבחינת התיאור הדרמטי של המאורעות והדגשת הגורם האישי והאנושי, אך ההשפעה שלו הייתה הרבה מעבר לתחום ההיסטוריה.
כתביו נקראו עבור הלקח המוסרי שלהם, הנרטיב הדרמטי וסגנון הפרוזה.
השפעתו הרבה ביותר מחוץ לתחום ההיסטוריה היא כתאורטיקן פוליטי.
הלקחים הפוליטיים שניתן ללמוד מחיבוריו מתחלקים לשני מחנות: "הטקיטיסטים האדומים", שמשתמשים בו על מנת לתמוך באידיאלים רפובליקאיים, וה"טקיטיסטים השחורים", שקוראים אותו כשיעור במקיאוולי וה"ריאלפוליטיק" שלו.
אם כי כתביו הם המקור האמין ביותר להיסטוריה של תקופתו, דיוק העובדות בהם לא פעם מוטל בספק.
האנלים מבוססים בחלקם על מקורות משניים, ויש בהם כמה טעויות ברורות, למשל הבלבול בין שתי בנותיהם של מרקוס אנטוניוס ואוקטביה, ששם שתיהן היה אנטוניה.
ה"היסטוריות", לעומת זאת, נכתבו ממסמכים ראשוניים ומידע אישי על התקופה הפלביאנית ולכן נחשבות ליותר מדויקות, אם כי שנאתו של טקיטוס לדומיטיאנוס גרמה להטייה בטון ובפירוש של המאורעות.
בספר החמישי ב"היסטוריות", מספר טקיטוס על דיכוי המרד הגדול ביהודה.
לפני תיאור המצור על ירושלים, הוא מציין שהוא עומד לתאר את ימיה האחרונים של עיר מפורסמת ובכך מספק הצדקה לסקירה אתנוגרפית על היהודים.
סקירה זו היא הדיווח המפורט ביותר על ההיסטוריה והדת של העם היהודי שקיים בספרות הרומית הקלאסית.
דיווחו משקף את דעותיהם של חוגים רבי־השפעה בחברה הרומית בתקופה שלאחר חורבן בית המקדש השני.
מאחר שתיאור זה מופיע בחיבורו של גדול ההיסטוריונים של רומא, השפעתו לאחר מכן הייתה מעבר לכל פרופורציה לערך תוכנו.
בניסוחים כגון "יש אומרים" ו"רבים סבורים", טקיטוס מציג 6 אפשרויות למוצא היהודים:
גולים מהאי כרתים שהתיישבו בארץ לוּב.
הראיה לכך לקוחה משמם: יש הר בכרתים שנקרא אידָה (Ida) וסמוך לו ישבו האידֵיאים (Idaei), שנתכנו יוּדֵיאים (Iudaei) "בשל הארכת שמם כדרך הבּארבּארים".
סיפור המוצא הכרתי נזכר רק על ידי טקיטוס.
אוכלוסייה עודפת של מצרים בימי מלכותה של איסיס, שנפלטה אל הארצות השכנות תחת הנהגתם של הִיֶרוֹסוֹלימוּס ויהודה.
צאצאי האתיופים, שבזמן שלטון קֶפֶאוּס (מלך אתיופיה במיתולוגיה היוונית) נאלצו לנדוד מתוך פחד ושנאה של שכניהם.
פליטים מאשור - עם שמחוסר באדמה "תפס חלק ממצרים ואחרי־כן ישב בערים משלו וגם בארץ העברים ובחבלי סוריה הסמוכים".
ממוצא מפואר של "הסוֹלימים (Solymi), אומה שתהילתה נאמרת בשירי הוֹמרוּס, יסדו עיר ועל שמם שלהם קראוּה הִיֶרוֹסוֹלימה" (ירושלים).
מצרים שהושחתו על ידי נגע ממאיר, צרעת (עלילת המצורעים).
המלך בּוֹקְכוֹריס פנה לאוראקל של אַמוֹן וביקש מרפא, אז צווה עליו "לטהר את ממלכתו" ולגרש "גזע זה, כיוון ששנוּא הוא על האלים".
אף על פי שטקיטוס אינו מצדד באופן רשמי באחת הגרסאות, הגרסה השישית היא זו שככל הנראה מתקבלת על דעתו.
גרסת הגירוש ממצרים היא זו ש"רוב הסופרים מסכימים" לה - זו המקובלת על הסופרים היוונים מאלכסנדריה, ובגלל היותה ארוכה יותר מחמש הגרסאות האחרות ביחד, ניתן לזהות אותה עם השקפתו של ההיסטוריון עצמו.
הסבר עוין זה של מוצא היהודים משקף את הגרסה היוונית־מצרית העתיקה ליציאת מצרים, שמצאה את דרכה לספרות הלטינית כבר בתקופת אוגוסטוס ודרך טקיטוס הפכה לנחלת הכלל של הציוויליזציה המערבית.
על פי טקיטוס, אסונם של היהודים מסביר רבים ממנהגיהם הדתיים, שאינם אלא כפירה: משה התקין פולחנות "הסותרים את פולחנותיהם של שאר בני־תמוּתה.
כל הקדוש בקרבנו חולין הוא בעיניהם, ואילו הטמא בעינינו מוּתר בקרבם".
היהודים הציבו בדביר את צלמו של בעל־החיים שהושיע אותם, אך לעומת זאת מקריבים איל ושור כלעג לאַמוֹן ולאַפּיס ואינם אוכלים בשר חזיר, לזכר הנגע שהביא לגירושם, "שהרי נוּגעו בצרעת, הפוקדת בעל־חיים זה".
הם בחרו ביום השביעי לשבות בו ממלאכה כיוון שבּוֹ הוּשם קץ לנדודיהם, אולם לאחר מכן "נמשך לבם אחר העצלוּת וגם את השנה השביעית הפרישו לבטלה".
טקיטוס הוא הסופר הפגני היחיד שמתייחס למצה וכן גם לשנת השמיטה, אלא שהוא יוצר רושם מוטעה שהיא כוללת מנוחה מכל מלאכה ולא מעבודה חקלאית בלבד.
"בעל החיים שהושיע אותם" הוא החמור.
הדיווח על הצבת צלמו במקדש הוא חזרה על עלילת החמור, בעוד שהדיווח על נגע הצרעת שהביא לגירוש היהודים ממצרים הוא חזרה על עלילת המצורעים.
האנטיפתיה של טקיטוס כלפי הדת היהודית מקבילה לזו של חלק מנציגיה הגדולים של הספרות הלטינית החל מסנקה, אלא שטקיטוס כורך במוטיב הכפירה את מוטיב המיזנתרופיה ומתאימם לתקופתו:
"חוקותיהם הרשעות והמאוסות בשחיתותן כוחן; שהרי כל בן־בליעל, שקץ בדת אבותיו, היה מביא אליהם מיסים ותרומות.
עושרם של היהודים גדל מפני דבר זה ומפני שעם אנשיהם שלהם מתהלכים הם באמונת אוֹמן ובלב נכוֹן לרחמים, אך את כל האחרים שונאים הם שנאת אויבים.
לא יאכלו עמם יחדיו ולא יישנו עמם יחדיו; ואף־על־פי שאומה שטופה בתאווֹת הם, פרושים הם ממשכב נוֹכריוֹת; בינם לבין עצמם הכוֹל מותר".
היהודים נוהגים לבצע את המילה כדי שתהיה להם "סימן להבדילם מאחרים".
הגרים נוהגים כמותם ומיד מפגינים בוז לאלים שלהם, מתכחשים לארץ מולדתם ומזלזלים בהוריהם, בבניהם ובאחיהם.
"הרג הבנים היתירים" הוא חטא בעיניהם, והם חושבים כי "נפשות הנופלים בקרב או המוּצאים להורג קיימות לנצח, ומכאן תשוקתם להוליד בנים ובוּזם למוות".
במקום לשרוף את הגוויות הם קוברים אותן ואף חונטים "כמנהג המצרים".
לעומת זאת, "היהודים אינם משיגים אלא אל אחד וברוּח בלבד ישיגוהו, והיוצרים תמונות אלים מחומרים נפסדים ובצלם אדם טמאים בעיניהם...על־כן אין הם מעמידים כל פסלים בעריהם ולא כל שכן במקדשיהם.
חנופה זו אין הם חולקים למלכיהם, כבוד זה אין הם חולקים לקיסרים".
אמנם "כוהניהם היו נוהגים לשיר לקול חלילים ותוּפים ולעטור זרי קיסוֹס" ואפילו "גפן זהב נמצאה במקדשם", אך פולחנם אינו "של חג ושמחה", כי "דרכי היהודים תפלות ושפלות".
טקיטוס יוצר את "הסינתזה הגדולה" של המסורות האנטי יהודיות, כשמכל הסופרים האחרים, הוא עושה לגבי היהודים את השימוש הנרחב והתוקפני ביותר בהאשמת האמונה הטפלה (superstitio).
הוא מציג את האמונה הטפלה היהודית כהפך של הציוויליזציה היוונית ועושה זאת בין שני משפטים חסרי תקדים מבחינת הטקסונומיה המשמשת אותו לתיאור עמים אחרים:
"כל עוד היה המזרח בידי אשוּר, מדי ופרס, היו היהודים הבזויים שבעבדיהם; כאשר גברה יד המאקדונים, השתדל המלך אַנטיוֹכוּס לבטל את אמונתם התפלה ולהקנותם את דרכי היוונים.
אך המלחמה בפּרתים מנעתו מִשַפֵּר אומה מאוסה זו (taeterrimam gentem = השפל שבעמים)...
שׂמו היהודים מלכים על עצמם.
הללו הודחו ביד ההמון ההפכפך, ומששבו ונטלו בכוח הנשק שלטון לידם, העזו להגלוֹת אזרחים, להרוס ערים, לרצוח אחים, נשים והורים".
התקציר ההיסטורי של טקיטוס מתעלם מהתקופה התנ"כית של העצמאות היהודית ומתאר את היהודים כאומה שבדרך כלל נתונה לשליטת מעצמות זרות.
הוא טוען שהמלכים תמכו "באמונתה התפלה של האומה כיוון שנטלו לעצמם כתר־כהוּנה לחיזוק שלטונם" ומתעלם מכך שהתהליך ההיסטורי של החזקת כתר כפול (מלוכה וכהונה) היה בדיוק הפוך – הכהנים הגדולים לבית חשמונאי נטלו לידיהם את המלוכה, מה שלמעשה הביא עליהם ביקורת פנימית ניכרת.
מוטיב האמונה הטפלה חוזר גם במקומות נוספים, למשל כשטקיטוס מספר על גירוש היהודים מרומא בשנת 19 לספירה, כאשר לצורך "עקירת הפולחן היהודי", הוחלט לשלוח 4,000 איש ממעמד העבדים המשוחררים למלחמה בשודדים באי סארדיניה ("אם יאבדו בשל האקלים הקשה, לא יהיה הנזק שווה הרבה"), תוך הצבת אולטימטום לשאר העוסקים ב"עבודה הטמאה".
טקיטוס מדבר על גירוש שנעשה מכל איטליה בתוקף סנאטוס קונסולטום ואינו מזכיר את הקיסר, זאת בניגוד ליוספוס וסויטוניוס שמדברים על גירוש מרומא בלבד ומייחסים את היוזמה לטיבריוס.
בדומה לדת היהודית, טקיטוס מכנה גם את הדת הנוצרית החדשה "אמוּנה תפלה משחיתה".
בהתייחסו להאשמת הנוצרים בשרפה ברומא הוא מדמה את דתם ל"מחלה" ש"חזרה ופרצה" ולא שוכח לציין את מקורה - ארץ יהודה.
דיווחו של טקיטוס על השריפה היא העדות הקדומה ביותר לטיפול הממשלה הרומית בנוצרים, כקבוצה מובחנת מהגוף העיקרי של האומה היהודית.
טקיטוס נותן סקירה גאוגרפית של ארץ יהודה: "במזרחה גובלת ארצם בערב; בדרומה משתרעת מצרים, במערבה - פניקיה והים...אנשיה בריאי־גוף ועומדים ביגיעה.
גשמים יורדים בה לעיתים רחוקות, אדמתה פוריה." הוא מוסיף כי "יבולה דומה ליבולנו, ומלבד זה אפרסמון בה ודקל", וכמו סופרים רבים לפניו מתרכז באזור ים המלח: "אגם זה עצום היקפו; מעין ים הוא, אך טעמו רע יותר וצחנתו מביאה נגע על יושבי המקום".
בהמשך הוא מציין פתאום ש"גם הנהר בלוס משתפך אל הים היהודי".
בהנחה שלא התכוון בטעות לים המלח, מדובר בשימוש חופשי בכינוי "הים היהודי" וכוונתו לחלק בים התיכון הסמוך ליהודה, תוך התעלמות מכך שהנחל נשפך ליד עכו, מחוץ לגבולות פרובינקיית יהודה.
גם בתיאורו את הר חרמון הוא טועה בשמו וקורא לו "הלבנון".
טקיטוס מספר ש"חלק גדול מיהודה זרוּע כפרים, אך גם ערים בה".
הוא מבדיל בבירור בין בירת הפרובינקיה הרומאית לבין הבירה הלאומית של היהודים - קיסריה היא "בירת יהודה" ואילו "ירושלים היא בירת האומה".
הוא מוסיף שבירושלים "עמד מקדש שעצוּם היה עושרו" ומפריך את הסברה הנפוצה לגבי פסל החמור, שהוא עצמו חזר עליה מוקדם יותר בסקירתו, כשקובע שמאז שפומפיוס נכנס אל בית המקדש, "נודע ברבים כי אין שם כל צלמי אלים וכי המקדש ריק ואינו צוֹפן כל סוד".
בדיווחו על השליטה הרומית ביהודה, טקיטוס מזכיר את שמעון מפראיה שהכריז על עצמו מלך, אולם הוא אינו מאשים את היהודים בהתנהלות מרדנית וגם לא מטיל עליהם את האחריות למרד ברומא, אלא דווקא רומז שהאשמים הם המשגיחים הרומיים.
הוא מספר שאַנטוֹניוּס פֶליקס "התמכר לכל אכזריות ולכל תאווה" אך למרות זאת גילו היהודים אורך רוח, עד שגֶסיוּס פלוֹרוּס מונה למשגיח "ובימי ממשלו פרצה המלחמה".
בשנים 67–68 הספיק אספסיאנוס לכבוש "את כל ארץ המישור ואת כל הערים מלבד ירושלים", כאשר בשנת 69 התחוללה באימפריה מלחמת אזרחים ואילו "באשר ליהודים – חלפה השנה באפס מעשה".
טקיטוס מספק פרטים על תמיכת המלך היהודי אגריפס השני באספסיאנוס ובנו טיטוס בזמן המרד הגדול.
בעוד הקיסר ויטליוס עדיין לא מודע לדבר, ידידיו של אגריפס קראו לו בסתר לחזור מרומא, וזה הפליג מיד בחזרה ליהודה כדי להתגייס לטובת "הסבת השלטון לאספּסיאנוּס".
כמוהו התגייסה למטרה גם אחותו, שטיטוס היה מאוהב בה: "בשקידה לא פחוּתה מזו נתנה המלכה ברניקי את ידה לסיעת אספּסיאנוּס.
באביב ימיה ובמרוֹם יופייה הייתה, ואף בעיני אספּסיאנוּס הזקן נשאה חן בגלל מתנותיה המפוארות".
לאחר שהפך אספסיאנוס לקיסר, הסתיימו מלחמות האזרחים ותשומת הלב ברומא הופנתה למלחמה באויב עקשן: "חמתנו גברה על כי היהודים לבדם לא נכנעו".
טיטוס נבחר על ידי אביו "להשלים את הכנעת יהודה" ובמסעו הצבאי "לארץ האויב" התלווה אליו המלך היהודי בעצמו, בנוסף לתגבורת חזקה של ערבים, "שהיו עוינים את היהודים מפני רחשי־שנאה השכיחים בין שכנים".
כמו יוסף בן מתתיהו, גם טקיטוס מספר על הופעתם של "אותות" מוקדמים: צבאות נלחמים נראו בשמיים "ואש פתע מן העננים האירה את המקדש.
פתאום נפתחו שערי ההיכל ובת־קול נשמעה: 'האלים פורשים'".
טקיטוס גורס כי דברי־נבואה אלה נאמרו על אספסיאנוס וטיטוס, אך "כדרך האדם...פירשם המון העם על עצמו".
טקיטוס טוען שמייסדי ירושלים "חזו מראש את המלחמות הרבות להן יהיו היהודים צפויים בשל אורחותיהם הנבדלות...ועל־כן התקינו את כל הנדרש לעמידה במצור עד כמה שיארך".
הקמת הביצורים הגיעה לשיאה בזמנו של קלאודיוס, כאשר "בעת שלום" בנו היהודים "חומות כמו למלחמה":
"העיר היושבת בהר חוּזקה גם במפעלי מלאכה עצומים, שהיה בהם כדי לבצר אף מקום מישור.
שהרי על שתי הגבעות הגבוהות עד למאוד סוגרות חומות, אשר בחכמה נבנו להיותן יוצאות ונכנסות למען חשׂוֹף לפגיעות את אגפי התוקפים.
בקצה הסלעים צוּקים תלולים, ובכל מקום בו סייע ההר למלאכה נישאו מגדלים שגובהם שישים רגל, ובשיפולים הגיע גובהם למאה ועשרים רגל; נפלאים למראה היו, ובעיני הצופים בהם מרחוק היו כשווים בגובהם...המקדש היה כעין מצוּדה וחומות לו לעצמו, שמצוינות היו מן האחרות בחכמת המלאכה ועמלה.
אפילו הסטיוים שסביב למקדש היו חומת־מגן מעוּלה.
מעין־מים לא־אכזב ומחילות הרים היו שם וגם בריכוֹת ובוֹרוֹת לשמירת מי־הגשם."
אף על פי שאוכלוסיית ירושלים גדלה "בּשל ערב־רב שנהר אליה וּבשל הרס הערים האחרות", מספר הנצורים שטקיטוס נוקב בו (600 אלף נפש) נראה מוגזם מאד.
הוא מסביר שלירושלים נמלטו "עזי הסוררים" ולכן "גברה בה המרדוּת", מצב שהביא למלחמות פנימיות בין שמעון, יוחנן ואלעזר - "שלושה מצביאים" שהגיעו להסכמה ביניהם רק עם הגעת הרומאים לעיר.
טקיטוס מתאר את הקרבות הראשונים של המצור על ירושלים:
"היהודים ערכו את מערכותיהם בסמוך למרגלות החומות, כאומרים להעז להרחיק אם תאיר להם ההצלחה פניה ולזמן לעצמם מקום מנוסה אם ייהדפו.
הפרשים אשר שולחו בהם יחד עם קוהורטות קלות נלחמו עמהם בלא הכרעה.
אחרי־כן נסוגו האויבים ובימים הסמוכים אסרו קרבות רבים לפני השערים עד שמחמת אבדותיהם התכופות נדחקו לתוך החומות...טיטוס עצמו שיווה לנגד עיניו את רומא על עושרה ותענוגותיה, ודומה היה כי כל אלה יאחרו לבוא אם לא תיפול ירושלים מיד."
אולם "קשי־עוֹרפּם של היהודים באמונתם הטפלה" העניק להם את הכוחות לעמוד במצוּקה.
הנצוּרים, שחששו מהגליה, לא מיהרו להיכנע:
"נשק היה ביד כל היכולים להחזיק בו, והקופצים עליו רבו מכפי השיעור.
נשים וגברים כאחד קשי־עורף היו, ואילו אולצו לשנות את מקום מושבם, גדול היה פחדם מן החיים מפחדם מן המוות.
כנגד עיר זו ואומה זאת יצא טיטוס."
חיי אגריקולא; גרמניה; שיחה על הנואמים.
חיל הפרשים הוא חיל שבו משרתים חיילים הרכובים על גבי סוסים ולעיתים רחוקות יותר על גבי גמלים, פרדות או בהמות משא אחרות.
בעבר היה חיל הפרשים החיל המרכזי שהוציא לפועל את יסוד התנועה.
הטקטיקה של חיל הפרשים החלה להתפתח עם היווצרות החיל במאה ה-8 לפנה"ס.
הטקטיקה ידעה שינויים שנכפו עליה עם ההתפתחות הטכנולוגית, בעיקר שיפור השריון, המצאת ציוד רכיבה מתקדם דוגמת הארכוף והאוכף והמצאת אבק השרפה ששינו את הטקטיקה מיסודה.
הופעתם של מכונת הירייה וחיל השריון סימנו את סוף עידן הפרשים ותפקידי ההבקעה שלהם עברו לידי הטנקים.
בצבאות שונים ותקופות שונות השתנה אחוז הפרשים מכלל הצבא.
כך הצבא המונגולי בימי הביניים והצבא הסקיתי בעת העתיקה היו מורכבים בעיקר מפרשים בעוד שהצבא הרומי והצבא היווני בתקופת יוון הקלאסית היו מורכבים בעיקר מחיל רגלים.
להרכב הצבא הייתה השפעה ניכרת על הטקטיקה.
בעוד בצבאות שעיקר כוחם היה בחיל רגלים לפרשים נותר תפקיד מסייע בלבד והם נוצלו בעיקר לאבטחת אגפים, רדיפה ומשימות משניות, הרי שבצבאות שבהם הפרשים היו החיל הדומיננטי הם היו מוציאים מהכוח אל הפועל את התוכנית הקרבית.
הסיבות להבדל זה נעוצות בגישה השונה לחיל זה והטיפוח שזכה לו מידי הקצינים הבכירים.
בצבאות מעורבים כמו צבאות התקופה הפיאודלית, לפרשים היו בדרך כלל תפקידים חשובים, אם כי זה היה תלוי בגורמים נוספים כמו תנאי הקרקע.
בלוחמה נגד חיל הרגלים יישמו הפרשים את יתרונותיהם העיקריים - הניידות הגבוהה שהעניקו להם הסוסים שבעזרתה יכלו להתקיף חלק אחד מהמערך היריב בעוד החלק האחר נותר הרחק בצד השני של שדה הקרב.
יתרון נוסף שנובע מניידות הוא התנופה - כשהחיילים מתקיפים בריצה או בדהירה על הסוס, מהירות התקדמותם מחזקת את עוצמת הפגיעה הראשונית ביריב וכתוצאה מכך גדלים הסיכויים לפצוע או אף להרוג את האויב כבר במכה הראשונה.
יתרון חשוב נוסף הוא הגובה - מרום מושבו על גבי הסוס יכול הפרש להניף את החרב בעוצמה רבה בהרבה מזו שמסוגל לה החייל הרגלי.
הרגלים מצידם פיתחו טקטיקות שנועדו לבטל את יתרונות הפרש - נגד התנופה חומשו הרגלים בנשקי מוט ארוכים, הציבו כלונסאות מחודדים לפניהם והגדילו את העומק של המערך.
כך על אף שהיו מצליחים לדרוס כמה שורות ראשונות, היה עומק המערך הרגלי גורם לפרשים לאבד מתנופתם.
אחד המערכים העיקריים נגד הפרשים בעת העתיקה הוא הפלנקס שהתפתח בעת החדשה לריבוע.
כשהפרשים היו ניצבים לפני מערכים מוצקים כאלה הסגורים מכל עבר ביער של חניתות וכידונים מזדקרים, הם היו מתקיפים בדרך כלל את אגפי המערך או במקרה של ריבוע את פינותיו במטרה למוטטו.
עמים מסוימים היו מקריבים חלק מהפרשים שהיו מתאבדים עם סוסיהם על כידוני החיילים במטרה להפיל את חיילי החי"ר מרגליהם ולפנות בדרך זו את הדרך לחבריהם.
מלבד ההתנגשות במלוא המהירות במערך הרגלי, שהתאימה בעיקר לפרשים הכבדים, שחומשו ברמחים וחרבות כבדות, היו הפרשים יכולים להשתמש בסוסים על מנת לבצע התקפות "פגע וברח" נגד החיילים הרגליים.
התקפות מהסוג הזה היו אופייניות בעיקר לפרשים הקלים.
הם חומשו בעיקר בקשתות, כידוני הטלה וכיוצא באלה.
הפרשים היו דוהרים למרחק קצר מהמערך הרגלי, משחררים מטר חצים וכידונים ומסתלקים.
ההתקפות היו חוזרות על עצמן עד שהמערך הרגלי היה נשבר ומתפרק או נחלש בצורה כזאת שחיל הרגלים של היריב היה מסוגל למוטטו.
פעמים רבות שולבו ההתקפות של הפרשים הקלים והכבדים.
כך הפרשים הקלים היו מרככים את המטרה לפני ההסתערות הגדולה של הפרשים הכבדים ומגבירים את יעילותה.
שילוב מוצלח שכזה עשו הפרתים בקרב חרן, כנגד צבא רומי גדול.
תשובותיהם העיקריות של חיל הרגלים לטקטיקה זו היו הצבת קשתים בקדמת המערך בניסיון לגרש את פרשי האויב, והגדלת שריון הרגלים, בעיקר את המגנים.
אפשרות נוספת הייתה הצמדת מגנים לחומה אחת על מנת לסגור פרצות במערך, כפי שביצעו הלגיונות הרומים.
פרשים שנאלצו להילחם בפרשים אחרים היו צריכים לנצל את היתרונות שעמדו לרשותם בצורה טובה יותר - היות ששני הצדדים היו רכובים ומידת ניידותם הייתה דומה, הצד שתזמון ההתקפה שלו היה טוב יותר היה זוכה ביתרון.
רגע מתאים להתקפה כזאת הוא למשל פיזור של פרשי האויב או שיבוש שורותיהם כתוצאה מירי או שיבוש שורות שמתרחש כתוצאה מהסתערות.
גם במקרים אלו הפרשים הכבדים נטו להתנגש בעוצמה במערך היריב ואילו הפרשים הקלים היו חגים סביבו ומנסים לחסל את היריב בעזרת כלי הטלה.
כשהפרשים הקלים היו ניצבים נגד הפרשים הכבדים, הם ניסו פעמים רבות לפגוע בסוס כי הרוכב היה מוגן בשריון עבה.
טקטיקה זו לא הייתה מקובלת תמיד כי חלק מהפרשים, דוגמת האבירים, חשבו שהפגיעה בסוס היא לא "הוגנת".
יש לציין שהטקטיקה ששימשה בקרבות פרשים כנגד פרשים, לא תמיד נקבעה על פי שיקולים תכליתיים גרידא, אלא התבססה לעיתים גם על מסורות עתיקות וחוקי כבוד שהיו נפוצים בקרב מעמד הלוחמים.
לדוגמה: האבירים האירופאים האמינו שמידות הכבוד והאומץ מחייבות אותם לדהור זה אל עבר זה ולא לברוח מהמכה, אלא להפך: על האביר לעמוד באומץ מול מכת הרומח והלוחם הטוב יותר הוא זה שמצליח להפיל את יריבו מסוסו.
קוד כבוד זה העצים את הנטייה הטבעית של הפרשים הכבדים להסתדר בגושים מוצקים.
כתוצאה מכך, לוחמת הפרשים באירופה המערבית של ימי הביניים (המאה ה-10 עד המאה ה-15 בערך) הייתה בעיקרה שני גושים פרשים כבדים המתנגשים זה בזה באופן חזיתי ואז מתפצלים לדו-קרבות מטווח קרוב בתוך ערבוביית הקרב.
יחד עם זאת, היו מקרים רבים שבהם האבירים סטו מדוגמות הכבוד הנוקשות והתחפרו מאחורי מערך קשתים כמו שעשו האנגלים בקרב אז'נקור.
תחרויות ההפלה ברומח (Jousting) בטורנירים של ימי הביניים שימרו את קוד הכבוד הזה גם אחרי שהטקטיקה האירופאית התפתחה וקרנם של הפרשים הכבדים החלה לרדת (בעקבות שיפור טקטיקת חיל הרגלים והקשתים, ומאוחר יותר בעקבות המצאת הנשק החם).
לעומתם, עמי הערבה לא ראו בנסיגה פחיתות כבוד והרבו להשתמש בנסיגות אמתיות או מבוימות לצרכים טקטיים.
הללו ביכרו להתחמק ממגע ישיר עם פרשים וחי"ר החמושים בכבדות, והעדיפו להטריד אותם במטרי חצים ולהסתער רק אחרי ששברו את מערכם.
שיתוף פעולה עם חילות אחרים
פן חשוב נוסף של לוחמת פרשים היה שיתוף הפעולה עם חילות אחרים בשדה הקרב.
בעת העתיקה שיתוף הפעולה העיקרי היה עם המרכבות והחי"ר, בעת החדשה נוסף הצורך לשתף פעולה גם עם ארטילריה וטנקים.
פעמים רבות הייתה מורכבת עתודת הפיקוד העליון בקרב מפרשים, שנועדו לחזק הצלחה שהשיג חיל הרגלים.
הפרשים הראשונים היו מאוד לא יעילים בגלל ציוד רכיבה עלוב וכתוצאה מכך הבכורה הייתה נתונה בידי חיל המרכבות שביצע את רוב תפקידי הפרשים, עד ששיפורים טכנולוגיים בציוד רכיבה אפשרו לגייס פרשים טובים.
שיתוף הפעולה עם המרכבות בא לידי ביטוי במילוי פונקציות שהמרכבות התקשו למלא - דוגמת סיור בשטח משובש, העברת מסרים מהמפקד העליון לקציני הקו הראשון וכיוצא באלה.
בהדרגה, הוציאו הפרשים את המרכבות משימוש בשדות הקרב עד המאה ה-6 לפנה"ס ולאחרונות נותר תפקיד טקסי בעיקרו ברוב הארצות.
בארצות מסוימות המרכבות היו בשימוש מבצעי תקופות ארוכות יותר, בדרך כלל בגלל ליקויים מקומיים בחילות הפרשים והמסורת ולא בגלל יתרונות של המרכבות.
מקרה נדיר הוא מרכבת החרמש שהייתה מקובלת עד המאה הראשונה לפנה"ס ותפקידה היה בדרך כלל סיוע בהבקעת המערך .
פילי מלחמה היו מקובלים בעולם העתיק, אם כי עיקר שיתוף הפעולה של הפילים היה עם הרגלים.
הסוסים פחדו בדרך כלל מהפילים, לכן אי אפשר היה לערבב את חיל הפילים הקרביים עם הפרשים.
בצבאות שכללו פילים, הפרשים הוצבו בדרך כלל באגפי הפילים על מנת לתת מענה לתנועות איגוף של היריב.
שיתוף פעולה עם חיל רגלים ותותחים
החיל העיקרי שעמו שיתפו פעולה הפרשים בשדה הקרב הוא חיל הרגלים.
בדרך כלל, הפרשים הוצבו באגפי המערך הרגלי על מנת להגן על נקודות התורפה של האחרון, אשר אטיותו הפכה את אגפיו לחשופים במיוחד להתקפות היריב.
בצבאות שבהם החי"ר היה החיל הדומיננטי הפרשים לא השתתפו בדרך כלל בהתקפות הכרעה אלא דאגו להעסיק את פרשי היריב, רדיפה אחרי חי"ר קל וכיוצא באלה.
בצבאות שבהם לפרשים נשמרו תפקידי המפתח, החי"ר תפקד כבסיס מוצק שממנו יצאו הפרשים להתקפותיהם.
כך האבירים בימי הביניים היו נחים בין הסתערות להסתערות, כשהם מוגנים על ידי ריבועי חי"ר גדולים.
הפלנקס המקדוני של אלכסנדר הגדול שימש כעוגן שממנו יצאו פרשיו הכבדים להתקפות על מערך האויב.
תפקיד חשוב אחר היה השמדת קבוצות מבודדות של חיילים שיצאו מסיבה זו או אחרת מהמערך המוצק או שמערכם פוזר על ידי החי"ר או הקשתים.
תפקידי הרדיפה נשמרו גם הם לרוב לפרשים.
בעת החדשה, הופעת אבק השרפה שינתה את תפקידי חיל הפרשים.
במקום הבקעת מערכי האויב, הפך תפקידם הטקטי העיקרי של הפרשים הכנסת החי"ר לריבוע, כיוון שללא התכנסות למערך זה, היו יכולים הפרשים לעשות שמות בכוחות החי"ר.
במערך צפוף זה היה החי"ר פגיע מאוד לירי מוסקטים ותותחים, ולכן שיתוף הפעולה בין הפרשים שאילצו את החי"ר להתכנס לריבועים לבין החי"ר החמוש ברובים היה חיוני ביותר להשגת הניצחון בקרב.
לעיתים נדירות הפרשים הבקיעו את מערך היריב כמו בימי הביניים.
דוגמה להתקפה מהסוג הזה אפשר למצוא בקרב איילאו (לפעמים נקרא "פרייסיש-איילאו") משנת 1807. בקרב זה הצליחו פרשיו של המרשל הצרפתי מירא לחתוך לשניים את החזית הרוסית ונתנו די זמן להגעת התגבורת לצרפתים.
הפרשים היו יכולים להשמיד גם ריבועי חי"ר, אבל רק במקרה שהאחרונים היו ללא תמיכת תותחים והפרשים נהנו מיתרון מספרי או שתפקוד החי"ר היה לקוי.
הסתערות עיוורת על ריבוע מוצק וממושמע של חי"ר הביאה כמעט תמיד להשמדת הפרשים התוקפים.
עם הופעת הטנקים במלחמת העולם הראשונה, החלו הפרשים לאבד מכוחם.
ניידותם לא הייתה חיונית עוד כי הטנקים היו ניידים לפחות כמוהם, למעט בשטחים קשים למעבר דוגמת יערות והרים.
הפרשים שהיו צריכים לשתף פעולה עם הטנקים היו בדרך כלל חי"ר רכוב ולא השתתפו בהסתערויות פרשים קלאסיות.
על מנת להגביר את עוצמתם של הפרשים סופחו אליהם כוחות עזר שונים לאורך ההיסטוריה.
בעת העתיקה היו עמים, דוגמת הגאלים והגרמאנים, שצירפו חי"ר קל חמוש בקשתות וכידוני הטלה על מנת לזרוע אנדרלמוסיה בשורות פרשי האויב.
אחרים, דוגמת פרס ופונטוס, היו מצרפים מרכבות חרמש שמטרתן הייתה התנגשות במערך היריב על מנת לאלץ אותו לפתוח את שורותיו כדי לא להיפגע מהחרמשים, וברגע שהשורות היו נפתחות הפרשים היו יכולים לטבוח באויב חסר המבנה.
הטקטיקה הזו הייתה יעילה מאוד על הנייר, אבל בפועל השתבשה פעמים רבות בגלל הקושי ליישמה הלכה למעשה.
עם התפתחות הנשק החם החלו לצרף חיילים חמושים ברובים במקום קשתים ובמחצית השנייה של המאה ה-18 פרידריך הגדול התחיל לצרף תותחים לפרשיו וכך יצר את הארטילריה הרכובה.
בראשית מאה ה-20 הצבא הרוסי היה מצרף עגלות עם מקלעים שנקראות "טצ'נקה" לגייסות הפרשים.
הטצ'נקות היו פופולריות מאוד במלחמת האזרחים ברוסיה והיו מקובלות גם בצבא הפולני בין 1920 - 1939.
כוחות העזר הגבירו אמנם את עוצמתו של חיל הפרשים, אבל עיקר התועלת שהצבא יכול היה להפיק מפרשיו הייתה במהירותם וגמישותם הרבה.
הפרשים היו אחד הגורמים העיקריים להצלחת הקונקוויסטדורים הספרדים בהדברת האימפריות של האינקה ושל האצטקים באמריקה הדרומית במהלך המאה ה-16. כלי הירי באותה תקופה היו מפגרים יחסית ולא היוו יתרון משמעותי על פני קשתות וחצים.
לכן, יש לחפש את הסיבות לניצחונות הספרדים במקום אחר.
הפרשים (יחד עם כלי נשק העשויים מפלדה) היו אחד הגורמים העיקריים לניצחונות הספרדים בעולם החדש.
האינדיאנים שלא הכירו את הפרשים קודם לכן, היו חסרי אמצעי הגנה נגד החיל הזה.
כך למשל לא היו ברשותם חניתות ארוכות שכה עזרו לעמיתיהם האירופאים להביס את הפרשים או קשתות יעילות שהיו יכולות לשמור את הפרשים במרחק ניכר מהמערך הרגלי.
יש לציין גם שהסוס לא היה מוכר בדרום אמריקה והמראה של רוכב על סוס גבוה גרם בהלה בקרב הילידים, שחשבו שפרש הוא מפלצת על-אנושית ולעיתים אף סוג של אל.
הפרשים האירופיים ניצלו עד תום את יתרונם וכוחות קטנים שכללו לעיתים אך כמה עשרות פרשים היו יכולים להביס צבאות ענק שכללו עשרות אלפי לוחמים אינדיאניים.
לולא הפרשים, היו הקונקיסטדורים, שתמיד היו מעטים, מתקשים מאוד להביס את האינדיאנים וספק אם האימפריות הללו היו נופלות במהירות כזאת.
לדוגמה, בקרב פונה הצליחו 160 חיילים ספרדים, בצירוף 27 פרשים להביס צבא שכלל כ-3,000 לוחמים משבט הפונה (אחד העמים שהרכיבו את אימפריית האינקה).
הספרדים הרגו כ-400 אינדיאנים בעוד שאבדותיהם הסתכמו ב-3 הרוגים וב-26 פצועים בלבד.
בצפון אמריקה היה הכיבוש הדרגתי יותר, בעיקר בגלל ההבדלים בשטח: אמריקה הצפונית גדולה בערך פי אחד וחצי מהדרומית וצורתה מרובעת יותר, כך שרוחבה גדול יותר.
כתוצאה מכך עמי הערבות של אמריקה הצפונית דוגמת הקומנצ'ים והאפצ'ים הצליחו להסתגל לפרשים והקימו חילות פרשים מעולים משל עצמם.
בדומה לחיל הרגלים הפרשים התחלקו ליחידות משנה.
עמים שונים חילקו את פרשיהם בצורה שונה.
החלוקה ליחידות משנה נועדה להגביר את הניידות ולהקל את השליטה במערך.
הפרשים הכבדים נטו להסתדר בגושים גדולים שהיו מחולקים בדרך כלל ליחידות משנה קטנות יותר.
הגושים סודרו בדרך כלל בצורת טריז על מנת להגביר את כושר ההבקעה.
הפרשים הקלים נטו להסתדר במערכים פזורים יותר, חסרי סדר מוגדר.
הם היו גמישים בהרבה ויכלו לשנות את מערכם בקלות.
בעת החדשה הפרשים החלו להסתדר בשורות על מנת להגביר את עוצמת האש ולהקטין את מספר האבדות שהיו סופגים מתותחים ומוסקטים אילו היו מסתדרים בגושים גדולים כמו בעבר.
טקטיקה נוספת שהתפתחה במאה ה-16 היא הקרקול - הפרשים היו דוהרים לעבר החי"ר והיו מתחילים לחוג לידם כשהם יורים בחיל הרגלים מאקדחיהם.
הטקטיקה הייתה מאוד לא יעילה כי עוצמת האש הייתה קטנה והדיוק היה נמוך יותר יחסית לחייל שרגליו ניצבו על קרקע איתנה.
כתוצאה מכך המערך יצא מהאופנה באמצע המאה ה-17 ויצא כליל משימוש במאה ה-18.
חיילי חי"ר אטיים מטבעם, לכן כבר בעת העתיקה היו עמים שחלק מכוחות הרגליים שלהם היו רוכבים על בהמות משא בשדה הקרב, אבל יורדים מהם על מנת להילחם.
החי"ר הרכוב השתמש בדרך כלל בסוסים, אבל גם פרדות היו בשימוש נרחב.
החי"ר הרכוב התפתח במאה ה-16 לחיל בפני עצמו והם קיבלו את השם "דרגונים", אם כי בארצות מסוימות, דוגמת אנגליה, תוארו בשם זה הפרשים הכבדים.
במחצית השנייה של המאה ה-19 רוב הפרשים היו יכולים להילחם בתור רגלים וכך היו למעשה חי"ר רכוב.
השינוי הזה חל בגלל התגברות קצב האש של הרובים והמצאת המקלע.
אמנם הפרשים המשיכו להילחם מעל סוסים עד סוף המאה ה-19 ואפילו בתקופת מלחמת העולם הראשונה, אך הם לא חזרו לתהילת העבר שלהם.
החי"ר הרכוב נעלם משדות הקרב במלחמת העולם השנייה עם הופעת הזחל"ם והנגמ"ש.
צבאות שעיקר כוחם היה בפרשיהם
אינדיאנים במערב ארצות הברית במאה ה-19
טָקָיוּקי מיקמי (ביפנית: 三上 孝之, נולד ב-1933) הוא מאמן קראטה יפני בשיטת שוטוקאן, בעל דרגה של דאן 9 בשיטה זו.
זכור במיוחד התיקו שחלק יחד עם הירוֹקָזוּ קָנאזאווה ב"אליפות קראטה לכל יפן" לשנת 1958. בשנה העוקבת היה מיקמי ל"אלוף הקוּמיטֶה", כמו גם "אלוף הקאטה".
בשנת 1961 הצליח שוב להעפיל למקום הראשון בתואר "אלוף הקאטה".
מיקמי היה הראשון שסיים את תוכנית האימונים למאמנים של ארגון JKA, אותו ייסדו מָסָטוֹשי נָקָיָמָה וגיצ'ין פוּנאקוֹשי.
מיקמי נולד ב-1933 בניאיגטה שביפן.
בגיל 18, בשנת 1951, נרשם לאוניברסיטה והחל להתאמן בקראטה בשיטת שוטוקאן.
את החגורה השחורה שלו (דאן 1) קיבל שנתיים בלבד לאחר שהחל את אימוניו.
ב-1955 מונה מיקמי לקפטן הנבחרת של מועדון הקראטה של אוניברסיטת הוסיי.
בשנה העוקבת, בהיותו בן 22, נרשם מיקמי לתוכנית האימונים למאמנים של ארגון JKA שנפתחה באותה שנה.
בשנת 1957 היה לראשון שסיים את תוכנית האימונים והראשון שהיה למאמן מוסמך מטעם JKA.
בין חבריו לכיתה ניתן למנות את הירוקזו קנאזאווה, טרויוקי אוקאזקי ואיג'י טאקורה.
גם הם סיימו את אימוניהם בשנת 1957.
מיקמי ביקש להפיץ את אמנות הלחימה שלמד בכל רחבי העולם ולשם כך החל לטייל בעולם וללמד אחרים את מה שלמד בעצמו.
תחילה נשלח על ידי ה-JKA ללמד באוניברסיטת פאר איסטן שבמנילה.
לאחר שנתיים הוחזר ליפן על מנת שיוכל להתאמן ולהתחרות באליפויות שהתקיימו באותה שנה.
מיקמי השתתף בשנת 1958 באחד הקרבות הזכורות ביותר בתולדות תחרויות ה-JKA.
מיקמי והירוקזו קנאזאווה היו חברים לכיתה ושותפים לדירה לאורך כל קריירת הקראטה שלהם אך לא לחמו אחד נגד האחר בתחרויות הלאומיות מפני שמיקמי היה בפיליפינים.
כשלחמו אחד נגד השני בסיבוב האחרון, הם השתמשו במעט מאוד טכניקות מכיוון שהכירו אחד את השני כל כך טוב.
הם הקיפו אחד את האחר בחיפוש אחר פתיחות עד שתם הזמן.
מסיבה זו הוחלט ששני המאמנים יהיו "אלופי הקומיטה" ב"אליפות קראטה לכל יפן" לשנת 1958. בשנה העוקבת היה מיקמי ל"אלוף הקומיטה" ול"אלוף הקאטה".
ב-1961 היה "אלוף הקאטה" פעם נוספת.
מיקמי היגר לארצות הברית בשנת 1963. בתחילה פתח דוג'ו בקנזס, אך לאחר שנתיים החליט לפתוח דוג'ו חדש בניו אורלינס שבלואיזיאנה.
מיקמי הפך את ה-LKA למטה המרכזי של All South Karate Federation שפעל תחת ה-ISKF, השייכת בעצמה ל-JKA.
מאז נשאר שם כמורה וכמנהל אזורי.
מיקמי הגיע לדרגה של דאן 8 - הדרגה השנייה הגבוהה ביותר מבין המאמנים שעודם בחיים
בשנת 2011 קודם לדאן 9 על ידי הנהלת ה JKA.
טקלה הקדושה היא קדושה נוצרייה מהתקופה הנוצרית המוקדמת, והיא הייתה מחסידיו של השליח פאולוס הקדוש במאה ה-1. טקלה הקדושה איננה נזכרת בברית החדשה, והמידע אודותיה מגיע מהספר החיצוני הנוצרי (אפוקריפה) מעשי פאולוס וטקלה, שנכתב, ככל הנראה, במאה ה-2.
לפי מעשי פאולוס וטקלה, הייתה טקלה בתולה אצילה מקוניה, שהאזינה לדרשותיו של פאולוס והצטרפה אליו.
משפחתה וארוסה נידו אותה בשל כך, והיא נידונה למוות בשל אמונתה.
בדרך נס היא ניצלה משריפה על המוקד על ידי סערה, ויצאה עם פאולוס לפיסידיה.
לאחר מותו חיה בקטסיפון והגיעה לגיל מופלג.
טקלה הקדושה זכתה למעמד חשוב בנצרות האוריינטלית, ונחשבה למופת ולדגם לאישה הנוצרייה המאמינה.
עוד תוארה כשווה לשליחים וכראשונת השליחים בין הנשים.
פולחנה רווח בעיקר בקטסיפון, קוניה ובניקומדיה (כיום איזמיט בצפון-מערב טורקיה).
פולחנה התפשט גם למערב אירופה החל במאה ה-4.
טקלה הקדושה היא הקדושה מגנה של העיר טרגונה בקטלוניה שבצפון-מזרח ספרד, ויום חגה, 23 בספטמבר, ניצב במרכזן של חגיגות סנטה טקלה (Festes de Santa Tecla).
לחגיגות אלה מסורת ארוכת שנים ומקורן במאה ה-11. חשיבותן גדלה והן קיבלו את דמותן הנוכחית בעקבות חגיגות ותהלוכות רחוב מלוות בריקודים ובמוזיקה, שנערכו בעיר ב-1321, כששרידי ידה של הקדושה הגיעו לעיר.
בעיר ניצבת כנסייה המוקדשת לקדושה.
האסטרואיד 586 Thekla שהתגלה על ידי מקס וולף, נקרא על שמה.
מדבר טקלה מקאן (באויגורית: تەكلىماكان قۇملۇقى), הידוע גם בשם טקלימאקן, הוא מדבר באזור מרכז אסיה, במחוז שינג'יאנג, המחוז האוטונומי של האויגורים ברפובליקה העממית של סין.
המדבר הוא חלק מאגן טארים וגובל בדרום עם הרי קונלון, ובצפון ובמערב עם הרי פמיר והרי טיין שאן.
משמעות שמו של המדבר לא ידועה, אך אם מקורו בערבית, הרי שייתכן כי משמעות השם היא "מקום נטוש".
אם המקור הוא טורקי, הרי שמשמעות היא "מקום ההריסות".
סברה נוספת היא: "זה שנכנס, לעולם לא יצא".
טקלה מקאן הוא אחד ממדבריות החול הגדולים בעולם, והוא מדורג במקום ה-15 בדירוג המדבריות הלא ארקטים.
ייחודו של טקלה מקאן הוא בהיותו מדבר חולי בעל מזג אוויר קריר.
בימי החורף יכולה הטמפרטורה בו לצנוח אף לכ-20 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
המדבר הוא גם מדבר החול השני בגודלו בעולם ו-85% משטחו הן דיונות נודדות שגובהן נע בין 18 ל-90 מטר.
הוא נמצא מדרום לעיר אורומצ'י ולכוד בין הרי קונלון מדרום, הרי פמיר במערב, רכס טיין שאן מצפון, ומדבר גובי במזרח.
את צפונו ואת דרומו חוצות שתי הסתעפויות של דרך המשי ההיסטורית.
בטקלה מקאן אין מקורות מים כלל ולכן מסוכן לחצות אותו מבלי להצטייד בכמות מים מספקת למסע כולו.
מקורות המים הקרובים ביותר מצויים ב"ערי נווה מדבר" סמוכות.
בשנת 2024, השלימה ממשלת סין את פרויקט "החגורה הירוקה", המכתר את המדבר מסביבו על-מנת למנוע את מגמת ההתפשטות שלו.
פרויקט הייעור החל ב-1978 וזכה לכינוי העממי "החומה הסינית הירוקה".
אורך החגורה הירוקה הוא 3,000 ק"מ.
העיר של טקלובן או טקלובן סיטי (בפיליפינו Lungsod ng Tacloban, העיר של טקלובן) היא עיר נמל באי לייטה שבפיליפינים, הממוקמת במפרץ סן פדרו בכניסה הדרומית למצר סן חואניקו.
טקלובן היא בירת פרובינציית לייטה, והעיר הגדולה ביותר בגודל אוכלוסייתה במחוז מזרח ויסאיאס.
בשנת 1901 נפתחה העיר לסחר עם שאר העולם.
בנובמבר 1912 הכתה בעיר סופה טרופית שגרמה לאלפי הרוגים.
עד מלחמת העולם השנייה שימשה העיר כמרכז חברתי, מסחרי ופוליטי של המחוז.
בשנים 1942–1944 העיר הייתה תחת כיבוש האימפריה היפנית.
טקלובן שימשה כמושב ממשלת הפיליפינים לתקופה קצרה בין 23 באוקטובר 1944 (שלושה ימים בלבד אחרי כיבוש העיר בידי כוחותיו של דאגלס מקארתור) ל-27 בפברואר 1945.
ב-8 בנובמבר 2013 נפגעה העיר קשות מטייפון האיאן.
אלפים מתושביה נהרגו, ורוב הבתים בעיר נפגעו.
ב-17 בינואר 2015 ביקר האפיפיור פרנציסקוס בעיר ופגש את ניצולי הטייפון.
מבחינה דתית, מרבית מתושביה של העיר (88.52%) משתייכים לכנסייה הקתולית ו-6.12% הם מוסלמים.
הממשל בעיר מורכב ממועצה עירונית בת עשרה חברים הנבחרים מדי שלוש שנים, וראש עיר הנבחר מתוך המועצה.
טקיליט (מיוונית: ταχύς, טקוּס – מהר, λύειν, לוּאֵיין – להתמוסס; "מהיר להתמוסס") הוא סלע געשי – סוג של זכוכית געשית הנוצר מהתקררות מהירה יחסית של לבה מאפית, בהרכב היוצר סלעי בזלת ודיאבז.
טקיליט נמצא בתנאים המצביעים על התקררות מהירה יחסית של לבה.
סלעי טקיליט נוצרים בשלושה אופנים: מקרעי לבה, מזרמי לבה, ובשולי מחדרים פלוטוניים.
אופן היווצרות אחד של טקיליט מתבטא בהתקררות של קרעי לבה בזלתית, המושלכים מתוך הר געש במהלך התפרצות געשית – באופן בו נוצרים פצצות געשיות וסלעי סקוריה.
קרעי הלבה מתקררים בבואם במגע עם אוויר ונופלים לקרקע.
רסיסים של פומיס בהרכב טקיליטי נפוצים מאוד על קרקעית הים, כשהם מפוזרים בשכבות של חרסיות אדומות וסלעי משקע דומים.
רסיסים כאלה עשויים ליצור שכבות המכוסות בתחמוצות מנגן ששקעו מעליהם מתוך מי הים.
צבעם של שברי טקיליט כאלה אדום כהה, בעיקר בשל חמצון התרכובות הברזליות שלהם ומיום.
מיום זה יוצר המרה של טקיליט לפלגוניט, בדומה לפלגוניזציה של היאלוקלאסטיט.
לעיתים ניתן לראות רצועות המרה קונצנטריות ורכות מסביב לגרעיני טקיליט בהם לא חלה המרה.
דוגמאות לטקיליט שנוצר באופן זה נראות בסטרומבולי, באטנה, במקומות שונים בהונגריה, באיים הקנריים, בהרי הגעש באוברן ובאיסלנד.
סלעים בזלתיים מכילים לעיתים קרובות כמות קטנה של מסת אם זכוכיתית, ובלימבורגיט התופעה מודגשת עוד יותר.
עם זאת, תופעה זו נפוצה יותר בלבה פלסית.
לעיתים נוצר טקיליט בזרמי לבה שלמים שהרכבם בזלתי.
לבה כזו חמה ונוזלית מאוד, והתקררותה המהירה אינה מאפשרת היווצרות של גבישים.
זרמים כאלה יוצרים לעיתים "מערות לבה", בהן ניתן לראות נטיפים וזקיפים של טקיליט שנוצרו מהתקרשות מהירה של חוטי לבה דקים.
דוגמאות לטקיליט בזרמי לבה ניתן לראות באיי הוואי.
היווצרותו העיקרית של טקיליט מתרחשת בהתקררות מהירה של שולי מחדרים פלוטוניים דוגמת דייקים וסילים, וכן בעורקים ובשלוחות דקות היוצאים מהם.
שולי התקררות אלה עשויים להיות דקים כמילימטר אחד, או להוות שכבות עבות יותר (סנטימטרים אחדים) המתמזגות לתוך הסלע הגבישי של המחדר.
באופן היווצרות זה נוצרים לעיתים פסי זרימה, לאורכם ניתן למצוא רצועות של ספרוליטים עגולים שצבעם חום כהה.
חתך בספרוליטים מראה התפתחות של גבישים ממקור משותף, ולעיתים גם אִיזוּר – אזורי צבע שונים.
דוגמאות לאופן היווצרות זה נפוצות בין סלעי יסוד מתחילת הקנוזואיקון באיים ההברידיים הפנימיים בסקוטלנד ובמחדרים דולריטיים במרכז סקוטלנד, בצפון אנגליה ובחבל הסאר בגרמניה.
טקיליט הוא סלע געשי דל בסיליקה.
הרכבו הכימי דומה לזה של סידרומלן, אך הוא מכיל את תחמוצות הברזל הנעדרות מסידרומלן.
סלעים אלה נפוצים פחות מאשר זכוכית געשית פלסית דוגמת אובסידיאן, מאחר שהלבה הנוזלית הבסיסית ממנה נוצרו נוטה יותר להיווצרות גבישים.
בטקיליטים טריים ניתן לראות פנוקריסטים של פלגיוקלז, אוגיט ואוליבין.
בסלעי טקיליט שנוצרו במחדרים עשויים להימצא גבישים זעירים של מגנטיט.
לטקיליט ברק שמנוני כשל שרף וצבעו הטבעי שחור דמוי זפת או חום כהה.
הסלע פריך ושביר מאוד, וניתך בקלות.
הוא נוטה לבליה בעקבות חמצון ומיום – המשנים את צבעו לאדום, לחום או לצהוב כהה.
טקיסקיאק (בספרדית: Tequixquiac, בנאוואטל: Tequixquiāc, באוטומי: Mbixe) היא מועצה אזורית בנפה סומפנגו שבמדינת מקסיקו במקסיקו.
היא נמצאת במרכזה של מקסיקו ומשתייכת למטרופולין של מקסיקו סיטי.
היישוב המרכזי בה הוא סנטיאגו טקיסקיאק.
המועצה שוכנת במעבר הצפוני הנפתח מעמק מקסיקו, כ-120 ק"מ צפונית-מזרחית מן העיר טולוקה, בירת המדינה הפדרטיבית מקסיקו.
משמעות השם של המועצה הוא "המקום עם מי מלחת".
המדובר בהלחם בסיסים בין שלוש מילים בשפת נאוואטל: "טקיסקי" (Tequixqui) שמשמעותה היא "מלחת" (סלפטרו) או נתרן פחמתי (טקסקיטה tequesquite), "אַטל" (atl) שמשמעותה "מים" ו"ק" שמשמעותה "מקום".
בשפת אוטומי היא נקראת "מבישה" או "ביחה", שמות שמשמעותם היא "המקום על גבעה פתוחה", הלחם של המילים "מבי" (mbi=גבעה ואדמה מתפשטת), ו"שה" (xe="פתוח וחופשי").
יישוב בשם זה מוזכר בפנקס המיסים של הקיסר צ'ימלפופוקה.
הסמל המסורתי (גליפו - glifo) של המועצה הוא חתך של תעלת מים הידוע כ"אפאנטלי" (apantli) (בספרדית "אפאנטה") ובמרכזו גיבוש אמורפי אופייני של "טקיסטיקל" (מלחת).
בחלק העליון רואים שני גלי מים ("אטל") מקושטים בפנינה ובשבלול.
הסמל המודרני של הטקיסקיאק דומה לזה של מדינת מקסיקו אך צבע השדה הוא ירוק, למעלה כתוב שם המועצה, ולמטה ובצדדים הסיסמה "יעד קדום של רווחה" (antiquisimo objeto de bienestar).
בפנים המסגרת רואים למעלה שמש זוהרת מעל הרי מסה אאומדה (cerro Mesa Ahumada) ו"העצם הקדושה" של טקיסקיאק ובעלי החיים טרום-היסטוריים מעל נחל שוטה (Xothé).
למטה משמאל - כנסיית השליח סנטיאגו, למטה מימין - פתח מנהרת טקיסקיאק, ובתחתית באמצע נראית דבורה המייצגת את עמל התושבים וכלי עבודה של החקלאים ושל כורי המנהרה.
במרכז התמונה מצויר סמל האבן של הקיסר אוויצוטל (Ahuitzotl), הכובש של טקיסקיאק, הנמצאת בצריח כנסיית השליח סנטיאגו.
בכותרת של הסמל, בחלק האמצעי, רואים את הסמל הלאומי של מקסיקו - הנשר הבולע את הנחש.
דגל המועצה אומץ ב-25 ביולי 2011. הוא מורכב משלשה צבעים כמו דגל מקסיקו: תכלת, לבן וירוק.
במרכז כתוב שמה של המועצה כפי שמצוין בקודקס הקדום של המיסים.
טקיסקיאק שוכנת בצפונה של מדינת מקסיקו, 84 ק"מ צפונית למקסיקו סיטי, במעבר בין בקעת מקסיקו ובין בקעת מסקיטל.
המועצה גובלת בצפון ובמערב עם אפאסקו, בדרום עם המועצה האזורית סומפנגו, בדרום-מערב עם וֶוֶטוקה (Huehuetoca), ובמזרח עם וייפוקסטלה ואטוטונילקו דה טולה, שבמדינת אידלגו.
הגובה המרבי של המועצה הוא 2,820 מ', כשהמרכז העירוני סנטיאגו טקיסקיאק נמצא בגובה 2,340 מ'.
המועצה חצויה על ידי שתי תעלות שנוצרו על ידי הנהר ריו גראנדה דה סנטיאגו והנחל שוטה, והנשפכות לנחל סלאדו ("מלוח").
לפי עדות הממצאים הארכאולוגיים, האזור יושב עוד לפני 35,000 שנה על ידי אוכלוסייה שככל הנראה חצתה את מצר ברינג מאסיה לאמריקה.
אחת מהתגליות החשובות ביותר, שהתגלתה במקום בשנת 1870, הייתה חפץ אמנותי בדמות ראש של כלב שגולף מעצם סקרום של בעל חיים ממשפחת הגמלים והידוע כ"עצם הסקרום מטקיסקיאק".
המתיישבים הראשונים באזור היו אצטקים ואוטומי (עם שנחשב "צ'יצ'ימקי"), שניצלו את התנאים הגאוגרפיים - בעיקר משאבי המים העשירים, על מנת לפתח חקלאות וגידול הבקר.
בערך בשנת 1168 הוקם באזור יישוב של "צ'יצ'ימקים".
במהלך השנים השליטה על המקום עברה לידי הטולטקים, הטפאנקה ואחר כך האצטקים.
קיסר האצטקים, צ'ימלופוקה, כבש אותה ואת האזור מסביב בערך ב-1415. טקיסקיאק הייתה לחלק מהמחוז טפאנקה של האימפריה האצטקית.
לאחר נפילת טנוצ'טיטלאן בידי הרנאן קורטס ולוחמיו הספרדים, טקיסקיאק הוענקה כאחוזה לשניים מאנשיו - בונה הספינות מרטין לופס ואנדרס נונייס.
האוכלוסייה המקומית, ששועבדה לפי חוקי ה"אנקומיינדה", נוצלה במחצבות אבן הסיד ובעבודות פרך אחרות.
נזירים פרנציסקנים הקימו ביישוב את כנסיית "סנטיאגו השליח" שנבנתה בכמה שלבים.
ב-2 במרץ 1552 הוכר היישוב כקהילה עצמאית וב-1590 הכנסייה סנטיאגו השליח הוכרה כמרכז של יחידה טריטוריאלית כנסייתית - פרוקיה.
טקיסקיאק הייתה בין הראשונות באזור שהכריזו על עצמן כמועצות אזוריות ב-19 בנובמבר 1820 במסגרת מקסיקו העצמאית.
בימי שלטונו של הנשיא פורפיריו דיאס נבנו מנהרות שניקזו את אגן העמק מקסיקו על מנת למנוע שיטפונות.
הפרויקט, שנוהל על ידי המהנדסים פרנסיסקו גאראי ומיגל איגלסיאס, הסתיים ב-17 במרץ 1900. בשנת 1954 בעת כהונת הנשיא אדולפו רואיס קורטינס נבנתה מנהרת מים חדשה.
היישובים המאוכלסים ביותר בטקיסקיאק לפי מפקד 2010:
ישובים תושבים המועצה 33,907 סנטיאגו טקיסקיאק (Santiago Tequixquiac) 23,701 טלפנלויה (Tlapanaloya) 6,294 ונססלאו לאברה (Wenceslao Labra) 322 לה ארדאד (La Heredad) 145
טקיושי קידו (ביפנית: 木戸 孝允; וכן קואין קידו; ) היה מדינאי יפני במהלך סוף תקופת אדו ובראשית תקופת מייג'י.
כשפעל נגד השוגון השתמש בשם הבדוי מצוסוקה ניאיבורי.
קידו נולד בהאן צ'ושו כבנו הצעיר של רופא סמוראי.
בגיל שבע אימצה אותו משפחת קאצורה, ועד 1865 הוא נודע בשם קוגורו קאצורה (桂 小五郎).
הוא התחנך בבית ספרו של שואין יושידה - פילוסוף שהיה נאמן לקיסר יפן - וממנו אימץ קידו את נאמנותו.
ב-1852 נסע קידו לטוקיו על מנת ללמוד סיף, והחל לקשור קשרים עם סמוראים מהאן אחרים, למד טכניקות ארטילריה ולאחר מכן שב לצ'ושו על מנת לפקח על בניית ספינת המלחמה הראשונה בסגנון מערבי של המחוז שלו.
ב-1858 שהה קידו באדו, שם שימש מתווך בין הנהגת ההאן לבין הסמוראים הצעירים מהדרג הזוטר, שנטו יותר לקיצוניות ותמכו בתנועת הסונו ג'וי.
אולם לאחר שנחשד במעורבות בהתנקשות בחיי פקיד שוגונות נשלח קידו לקיוטו.
בעת שהותו בבירה הקיסרית פתחו ההאן סצומה ואייזו בניסיון הפיכה, וגרשו את כוחות צ'ושו מהעיר.
קידו היה מעורב בניסיון כושל לכבוש את העיר מחדש ב-20 באוגוסט 1864, אך נאלץ למצוא מקלט בבית גיישות שם פגש את אשתו לעתיד איקומצו.
זמן קצר לאחר מכן השתלטו גורמים קיצוניים על הנהגת צ'ושו, וקידו מילא תפקיד מרכזי בייסוד ברית סאצ'ו, שהייתה כלי חיוני במלחמת בושין וברסטורציית מייג'י שהגיעה אחריה.
לאחר הדחת שוגונות טוקוגאווה מילא קידו תפקיד מרכזי בממשלת מייג'י.
הוא החיל מדיניות ריכוזית ביפן ודגל במודרניזציה, וכמו כן היה ממנהיגי המהלך לביטול שיטת ההאן.
ב-1871 הצטרף קידו למשלחת איוואקורה במסעה לארצות הברית ולאירופה, שם גילה עניין מיוחד בשיטות החינוך ובפוליטיקה של העולם המערבי, והיה לתומך נלהב בממשלה חוקתית.
במהלך מסעו התבהר לקידו שבמצבה הנוכחי לא הייתה יפן בעמדה שאפשרה לה לקרוא תגר על מעצמות המערב, ועל כן מיד בשובו התנגד לפלישה לקוריאה בדיון הסייקנרון.
עם הזמן איבד קידו את השפעתו באוליגרכיית מייג'י וטושימיצ'י אוקובו תפס את מקומו.
קידו התפטר מהממשלה במחאה על מסע העונשין לטאיוואן ב-1874.
לאחר ועידת אוסקה ב-1875 הסכים קידו לשוב לממשלה והיה ליושב ראש אספת ראשי המחוזות, שנוסדה במסגרת הוועידה.
בנוסף, היה קידו אחראי לחינוכו של הקיסר מייג'י.
קידו נפטר במהלך מרד סצומה ב-1877 ממחלה.
יומניו של קידו חושפים ניגוד חריף בין נאמנותו להאן שלו ובין נאמנותו למדינה.
תכופות הוא כתב שנאלץ להאבק בשמועות בהאן, לפיהן בגד בחבריו.
מכיוון שהרעיון של מדינה מאוחדת היה חדש ביפן, דאגו סמוראים רבים ראשית למחוזם ולאו דווקא למדינה כולה.
יחד עם טקמורי סאיגו וטושימיצ'י אוקובו, נחשב קידו לאחד מ"שלושת האצילים של הרסטורציה" (維新の三傑).
טקילה סאן רייז (מאנגלית: Tequila Sunrise) הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב מ 45 מ"ל טקילה, 90 מ"ל מיץ תפוזים, 15 מ"ל גרנדין.
כדי להכין את המשקה, מוזגים את המרכיבים להייבול מלאה בקרח, ולבסוף מוסיפים את הגרנדין.
המשקה קיבל את השם "טקילה סאן רייז" ("זריחת טקילה"), על שם צבעו, הדומה לזריחה מפני שהגרנדין הכבד שוקע למטה וצובע את התחתית באדום ואילו התפוזים מעליהם בצבע צהוב ומפני שהמרכיב האלכוהולי בקוקטייל הוא טקילה.
טקין ארבורון (בטורקית: Tekin Ariburun; 1905 – 13 באוגוסט 1993) היה איש צבא, פוליטיקאי טורקי ונשיא טורקיה לתקופת ביניים.
נולד בעיר שטיפ שבעבר הייתה בשליטת האימפריה העות'מאנית וכיום חלק ממקדוניה.
ארבורון היה בן לאיש צבא וגיבור לאומי טורקי, אביו מת בקרב על גליפולי כמפקד גדוד 57. בשנת 1925 סיים את לימודיו בבית הספר ללוחמת אוויר ומונה לקצין טייס ב-1927 ובשנת 1935 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של טורקיה.
בשנת 1950 היה למפקד חיל האוויר הטורקי וב-1959 קיבל דרגת גנרל ועמד כמפקד העליון של כוחות האוויר של טורקיה, בשנת 1960 סיים את שירותו הצבאי.
ארבורון החל את חייו הפוליטיים במפלגת הצדק לאחר פרישתו משירותו הצבאי, בשנת 1961 נבחר לסנטור באיסטנבול.
הוא נבחר ליו"ר הסנאט ב-1970 ושימש בתפקיד זה עד 1977. בשנת 1973 בין 29 במרס עד 6 באפריל שימש ארבורון כנשיא לתקופת ביניים עד לבחירתו של הנשיא פהרי קורוטירק.
רבורון ייצג את טורקיה בכנסים ובמפגשים בינלאומיים רבים.
טקירדא (בטורקית: Tekirdağ; בטורקית עות'מאנית: Tekfurdağı; ביוונית: Βισάνθη או Βυσάνθη (קרי: ויסנת'י) וכן Ῥαίδεστος (קרי: רד'סטוס); בשפות אירופאיות: Rodosto) היא עיר בטורקיה לחופו הצפון-מערבי של ים השיש, באזור מזרח תראקיה (החלק האירופאי של טורקיה), ובירת הנפה הנושאת את שמה.
לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir - "עיר גדולה") ולפי אומדן רשמי משנת 2022 אוכלוסייתה מנתה כ-186,500 בני אדם.
באתר העיר התקיימה ברציפות עיר בעלת חשיבות מתקופת יוון המיקנית (כ-1000 לפנה"ס) ואף לפניה, דרך תקופות יוון העתיקה, התקופה הביזנטית והאימפריה העות'מאנית ועד העת החדשה.
שרידים ארכאולוגיים בעיר מעידים על התיישבות החל מ-4,000 לפנה"ס.
ביצירתו של קסנופון, אנבסיס מוזכרת העיר בשם ביזנטיום כשייכת לתראקיה.
הרודוטוס (VII, 137) מזכיר אותה בשם "ביזנטיום".
הדרך הרומית העיקרית ממערב למזרח, ויה אנטיה (Via Egnatia) עברה דרך העיר.
בתקופה הביזנטית היא מוזכרת על ידי ההיסטוריון פרוקופיוס בשם ראידסטוס, בהקשר הרפורמות של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
בשנת 813 נבזזה העיר על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה.
למרות שהייתה רוב הזמן חלק מן האימפריה הביזנטית, בין השנים 1204–1235 נשלטה העיר על ידי הרפובליקה הוונציאנית.
בשנת 1206 התחולל בה קרב רודסטו בין האימפריה הבולגרית השנייה והאימפריה הלטינית, במסגרתו נבזזה על ידי הבולגרים בפיקודו של קאלויאן, קיסר בולגריה, שכבשו את האזור זמנית.
בעת האימפריה העות'מאנית הוסב שם העיר לטקפורדאג והיא השתייכה לולאיה (מחוז) רומליה ולאחר מכן, בהתאם לשינויים המינהליים באימפריה, לולאיות של גליפולי, סיליסטרה ואדירנה.
ב-1717 שיכן הסולטאן אהמט השלישי בעיר את הגיבור הלאומי ההונגרי הגולה פרנץ ראקוצי ואנשיו.
העיר הפכה למשך כעשרים שנה מושבה להונגרים גולים, בהם אנשי רוח ואצילים רבים.
ביתו של ראקוצי הפך למוזיאון שהוא רכוש ממשלת הונגריה, אבריו הפנימיים קבורים בכנסייה בעיר ומוצב בה קונסול כבוד הונגרי.
בראשית המאה ה-20 כמחצית מ-35,000 תושבי העיר השתייכו לכנסייה היוונית אורתודוקסית וכמחציתם היו מוסלמים, בנוסף חיו בעיר קהילות של יהודים, ארמנים ובולגרים.