tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא שמר על אחד ממתקניו של אוקטופוס בקוריאה והובס בידי ספיידרמן, האלמנה השחורה וסילבר סייבל.
בסיום הקשת, מתגלה כי סיטסביץ' מאס לחיות לאחר מותה של אוקסנה, והצטרף לאוקטופוס כדי לראות את העולם סובל.
כאשר אוקטופוס השמיד את בסיס-האם בגואטמלה, ריינו הטביע את סילבר סייבל יחד איתו, כנקמה בספיידרמן בידיעה שיאשים את עצמו במותה.
למרות שגופתם לא נמצאה, שניהם טבעו ומתו.
כאשר ספיידרמן נהרג בגופו של אוקטופוס, הוא ראה את סיטסביץ', אוקסנה וסייבל בין היתר בחיזיון.
שנים לאחר מכן, סיטסביץ' נראה בחיים במקום מסתור בגואטמלה, כשלפתע אדם מסתורי ניגש אילו וביקש ממנו להצטרף אליו.
האיש הסביר כי הוא מסייע לאוקסנה, אשר גם היא מתגלה בחיים, מה שגרם לאלכסיי להסכים להצטרף אליו.
ריינו מחזיק בחליפה עבה העשויה מפולימר קשיח בדומה לשריון קרנפיים, שמכסה את כל גופו מלבד פניו.
החליפה בלתי חדירה וחסינה בפני נזק וטמפרטורות גבוהות.
טיפולי מוטגנים כימיים והקרנות רדיואקטיביות, כולל הפגזת קרני גמא מספקים לדמות כוח על-אנושי, רמות מוגברות של מהירות וסיבולת וכן רמה גבוהה של עמידות.
ריינו השני עוטה חליפת היי-טק משוכללת ומחזיק בגרזן קרב בעל קצוות מחודדים כקרני קרנף.
ריינהרד יוסטוס רגינלד זלטן היה כלכלן יהודי-גרמני זוכה פרס נובל לכלכלה.
זלטן נולד בוורוצלב שבפולין (אז: ברסלאו שבשליטת גרמניה) לאב יהודי, אדולף זלטן, ולאם פרוטסטנטית, קתה לותר.
בגיל 14 עזב ריינהרד יחד עם אימו ואחיו את ברסלאו והגיע להסן, שם עבד כנער חווה עד שנת 1946. הוא התחנך כפרוטסטנט.
הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת פרנקפורט בשנים 1951–1957. הוא כתב תזה בנושא תורת המשחקים השיתופית בהנחיית אוולד בורגר.
בשנת 1961 הוא השלים דוקטורט במתמטיקה.
זלטן הוזמן על ידי אוסקר מורגנשטרן להגיע לאוניברסיטת פרינסטון, ובה פגש את קבוצת המחקר בה היה חבר ישראל אומן.
ב-1965 הוזמן להשתתף בסמינר מחקר בירושלים בן שלושה שבועות בו השתתפו חשובי חוקרי תורת המשחקים בעולם באותה עת (17 איש).
בעקבות הסמינר נוצר שיתוף פעולה בינו לג'ון הרסני.
בהמשך שיתף פעולה עם עמוס פרלמוטר ואבי שמידע בתחומים המשיקים לתורת המשחקים.
זלטן זכה בפרס נובל בכלכלה בשנת 1994 יחד עם ג'ון הרסני וג'ון נאש על עבודתו בפיתוח שיווי משקל תת-משחקי משוכלל.
הוא ידוע גם בזכות עבודתו ברציונליות חסומה וכאחד מהאבות המייסדים של הכלכלה הניסויית.
זלטן היה פרופסור באוניברסיטת בון.
בהיותו אספרנטיסט פעיל מאז 1959, היה חבר ומייסד-שותף (1983) של האקדמיה הבין-לאומית למדעים של סן-מרינו.
נישא לאליזבת, שאותה הכיר במסגרת פעילותו בתנועת האספרנטו.
ריינלדו בניטו אנטוניו ביניונה (בספרדית: Reynaldo Benito Antonio Bignone; 21 בינואר 1928 – 7 במרץ 2018) היה פוליטיקאי ואיש צבא ארגנטינאי שכיהן כנשיא ארגנטינה מ-1 ביולי 1982 עד 10 בדצמבר 1983. בשנת 2010 נידון ביניונה ל-25 שנות מאסר על חלקו בחטיפות ורציחות אזרחים במלחמה המלוכלכת.
בעקבות תבוסת ארגנטינה מול בריטניה במלחמת פוקלנד התפטר באפריל 1982 הנשיא לאופולדו גלטיירי וביולי הושבע ביניונה לתפקיד הנשיא על ידי החונטה הצבאית, ובתקופתו נעשו הכנות לבחירות דמוקרטיות ולהשבת המשטר האזרחי בארגנטינה, כמו כן עליו להגן על מעמד הצבא בתהליך השבת הדמוקרטיה.
לפני שהעביר את השלטון לנשיא שנבחר בבחירות הדמוקרטיות בשנת 1982 ראול אלפונסין העניק חנינה למפרי זכויות אדם והורה להשמיד מסמכים הקשורים להיעלמותם ועינויים של מתנגדים פוליטיים.
ב-27 במאי 2016, נידון ביניונה ל-20 שנות מאסר בגין השתתפותו במבצע קונדור ובאשמת ניצול לרעה של סמכויותיו לצורך העלמת יותר ממאה בני אדם.
ריינהרד קמרר הוא גנרל גרמני.
סיים קורס קצינים והיה עד 1976 מפקד מחלקה בגדוד התותחנים 12 וכן תצפיתן וקצין מודיעין.
ב-1982 קיבל תואר בפיזיקה במינכן ובהמבורג.
ב-1980 קודם לדרגת סרן ומ-1983 שימש כקצין תותחנים בבית הספר לתותחנות של הבונדסוור.
ב-1985 סיים את לימודיו בקורס מטכ"ל במכללת צוות בהמבורג.
עד ינואר 1989 שימש כיועץ בצוות הניהול של הכוחות המזוינים בבון.
בין ינואר לאוגוסט סיים אימון צוות כללי בווירג'יניה.
מ-1992 פיקד על החטיבה המשורינת ה-32 בקובלנץ.
קיבל קידום לדרגת סגן-אלוף והועסק שוב במשרד הביטחון כמרצה במטה לכוח אדם.
מ-2002 עד 2005 שרת קמרר בקלן כראש צבא בפיתוח מקומי.
ריינהרד גהלן היה גנרל בוורמאכט שבמלחמת העולם השנייה היה האחראי על המודיעין בחזית הרוסית.
לאחר המלחמה, בתקופת המלחמה הקרה, גויס על ידי המודיעין האמריקאי להפעלת רשת ריגול נגד ברית המועצות ולאחר מכן היה הראשון שעמד בראש ה-BND, שירות הביון הפדרלי הגרמני.
ריינהרד גהלן נולד בשנת 1902 למשפחה קתולית בעיר ארפורט שבמרכז גרמניה.
בשנת 1920, לאחר סיום לימודיו התיכוניים, הצטרף לרייכסווהר, צבאה של רפובליקת ויימאר.
בשנת 1923 עלה לדרגת סגן ובשנת 1934 עלה לדרגת סרן.
תוך כדי כך בשנת 1933, שנת עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, החל ללמוד באקדמיה הצבאית ללימודי מטה ואת לימודיו בה סיים בשנת 1935. בשנים 1935–1936 שירת במטה הכללי של הוורמאכט, צבאה של גרמניה הנאצית.
בשנת 1939 עלה לדרגת האופטמן (סרן) ובפרוץ מלחמת העולם השנייה, עם פלישת גרמניה לפולין, שירת בתפקיד קצין מטה בדיוויזיה שהשתתפה בפלישה.
בשנת 1940 השתתף במערכה על צרפת, הועלה לדרגת מיור (רב-סרן) ונתמנה לקצין קישור בין הפלדמרשל ולטר פון בראוכיטש, המפקד העליון של צבא היבשה הגרמני, לבין מפקד הקורפוס ה-19 הגנרל היינץ גודריאן.
ביוני 1940 הוצב למטהו של הגנרל פרנץ האלדר, ראש המטה של צבא היבשה.
לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות ביולי 1941 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט (סגן-אלוף) ונשלח לחזית המזרחית.
בזירת המלחמה עם ברית המועצות הוצב גהלן כקצין מודיעין בכיר לארגון "צבאות זרים מזרח" שתפקידו היה לנתח ולהעריך את המידע המודיעיני על ברית המועצות וארצות מזרח אירופה.
באפריל 1942 נתמנה למפקד הארגון "צבאות זרים מזרח" ובדצמבר אותה שנה הועלה לדרגת אוברסט (אלוף-משנה).
בסוף שנת 1944 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
גהלן העלה את ארגונו על פסים מקצועיים וגייס לשורותיו אקדמאים מתחומים שונים, גאוגרפים, אנתרופולוגים ועורכי דין.
בין השנים 1942 ל-1945 צבר ארגונו של גהלן מידע רב ובעל ערך על הצבא האדום, מפקדיו, כלי נשקו וטקטיקות הקרב שלו.
הארגון צבר חומר מודיעיני רב מחקירתם של שבויי מלחמה סובייטיים, בעיקר מאלו מהם שהיו אנטי-קומוניסטים.
גהלן פעל ביחד עם גנרל האס אס ולטר שלנברג, ראש שירותי הביון המאוחדים של גרמניה הנאצית, כדי להקים את צבאו של הגנרל הסובייטי אנדריי ולאסוב, שהיה צבא שבויים סובייטיים שלחם לצד הצבא הנאצי נגד הצבא האדום.
עם התהפך גלגל המלחמה, כאשר תבוסתה של גרמניה הייתה כבר בגדר ודאות, החל גהלן, בסוף שנת 1944, להתכונן לתקופה שלאחר המלחמה.
על סמך ניסיונו המודיעיני הוא שיער כי לאחר המלחמה יתחולל עימות בין מעצמות המערב לברית המועצות, והחל להתכונן לכך.
בתחילת חודש מרץ 1945 פעל גהלן בעזרת הצוות שלו להעתקת החומר המודיעני שצבר למיקרופילם.
את הקבצים המועתקים ארז בחביות אטומות למים אותן קבר באלפים האוסטריים.
בתוך תחומי ארגונו התיר גהלן לאלו מקציניו שהיו ממתנגדי המשטר הנאצי לנהל דיונים חתרניים נגד המשטר.
בימים האחרונים שלפני קשר העשרים ביולי, ההתנקשות בהיטלר שבוצעה ב-20 ביולי 1944, שהה גהלן בברגהוף, ביתו הפרטי של היטלר, שהיה מתחם האירוח והשליטה הנאצי שבקרבת העיירה ברכטסגאדן שבבוואריה, והשתתף בדיוני הקושרים לקראת ההתנקשות.
בספר זכרונותיו, שיצא לאור בשנת 1971 "השירות: זכרונותיו של גנרל ריינהד גהלן" (The Service: The Memoirs of General Reinhard Gehlen), טען גהלן כי בשנת 1942 יצרו עמו קשר שלושה קצינים בכירים מקושרי הקשר נגד היטלר, קלאוס שנק פון שטאופנברג, הנינג פון טרסקו, ואדולף הויזינגר, וצירפו אותו לקושרים.
תפקידו נועד, לדבריו, להיות שולי, ולאחר כישלון הקשר הצליח, לטענתו, להעלים את חלקו בקשר וניצל מהנקמה העקובה מדם שהייתה מנת חלקם של הקושרים האחרים.
חמישה חודשים לאחר מכן נקשר שמו של גהלן לקונפליקט נוסף עם היטלר.
היה זה בדצמבר 1944, כאשר כוחות הצבא האדום שטפו את פולין והתקדמו לעבר פרוסיה המזרחית, אז הגיע הגנרל היינץ גודריאן, ראש המטה הכללי של צבא היבשה, למטהו של היטלר ודרש להפסיק את הקרב על הבליטה, מתקפת הנגד של הוורמאכט שנערכה אז באזור יערות הארדנים שבגבול בלגיה-צרפת.
טענתו הייתה כי מתקפה זאת גורמת לאבידות כבדות, בעוד שהכוחות המשתתפים בה דרושים כדי להציל את הכוחות שלחמו בפולין, העומדים בפני תבוסה.
הוא דרש כי הכוחות במערב יופנו מזרחה לחזית הפולנית.
לחיזוק דרישתו הראה להיטלר תזכיר המפרט את מאזן הכוחות הקריטי בחזית פולין.
דרישותיו נענו באופן חלקי בלבד והוא קיבל תגבורת קלה.
גודריאן חזר לחזית המזרחית ונוכח לראות כי אין כל שיפור במצב הנואש ובראשית ינואר 1945 החליט לפנות שוב בפעם האחרונה להיטלר.
כאשר הציג בפניו גודריאן תזכיר שנערך על ידי הגנרל גהלן, המפרט את סדרי הגודל של הכוחות הרוסיים, הכריז היטלר שהם "אידיוטיים לגמרי" ו"שקר גמור" ונובעים מתרמית של האויב ופקד להעביר את גהלן, שכתב את הערכת המצב, לבית משוגעים.
בהשתדלותו של גודריאן החליט היטלר לבסוף לבטל פקודה זאת.
ב-22 במאי 1945, שבועיים לאחר כניעת גרמניה הנאצית, נכנע גהלן בבוואריה ל"חיל הריגול המסכל" (CIC) של צבא ארצות הברית.
גהלן הציע לשוביו את המידע שהטמין על ברית המועצות ואת פרטי רשת המודיעים שלו בתוככי ברית המועצות.
בתמורה דרש את שחרורו ושחרורם מן השבי של עמיתיו ועוזריו שהוחזקו במחנות שבויים.
האמריקאים נענו להצעתו וצירפו אליו שבעה מאנשיו שהיו בשבי.
הכדים עם המידע שהוטמנו על ידי גהלן הוצאו מן הקרקע.
ב-24 באוגוסט 1945, שלושה חודשים לאחר כניעת גרמניה ושבועיים לאחר כניעתה של יפן, הוטס גהלן, לבוש במדי קצין אמריקאי כשעוזריו נלווים אליו, במטוס תובלה של צבא ארצות הברית לשדה התעופה הלאומי של וושינגטון.
באותה עת הובאו לארצות הברית במסגרת מבצע פייפרקליפ מדענים גרמניים רבים ובהם מדען הטילים ורנר פון בראון ומדען הגרעין אוטו האן, שאף להם נודעה בעיני האמריקאים חשיבות רבה בעימות שהתפתח עם ברית המועצות.
קצין מודיעין נוסף שהובא אז לארצות הברית היה אוטו פון בולשווינג, איש האס דה, סוכנות המודיעין של המפלגה הנאצית.
חקירתו של גהלן והערכת אמינות המידע שמסר, נערכו יותר משנה.
אחת השאלות שנבחנו בהערכת אמינות המידע שסיפק הייתה, האם גהלן הוא חלק מפעולת עוקץ של הריגול הנגדי הסובייטי.
ביולי 1946 גהלן שוחרר רשמית מהשבי והוטס לגרמניה, בה החל לפעול בשירותו של המודיעין האמריקאי להקמת מערך של קציני מודיעין גרמנים לשעבר, שניתן לו שם הכיסוי "ארגון הפיתוח התעשייתי של דרום גרמניה".
בשנת 1947 הועברה האחריות על תיק גהלן לידי ה-CIA, סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית שנוסדה אז.
גהלן הצליח להקים מחדש את רשת הסוכנים בגייסו אליה כ-350 סוכנים, ואף הכשיר סוכנים חדשים ובמשך הזמן הגיע מספרם לכ-4,000. לארגון ניתן הכינוי "ארגון גהלן" .
ראש סוכנות הביון המרכזית באותה עת, ריצ'רד הלמס טען, שבתקופת שיתוף הפעולה עם גהלן, הושגו כמויות משמעותיות של מידע איכותי על הסובייטים.
עם זאת, נלוו לכך גם קשיים עקב מחסור בסוכנים המתאימים לעבודות שטח.
המועמדים לתפקיד הגיעו ממגוון רב של רקעים ונטיות, חלקם כאלו שנחשדו כתומכי הקומוניסטים, ואחרים שנחשדו מאחר ששירתו במשטר הנאצי.
עקב קשיים אלה והחשש ממידע מטעה שישתלו הסובייטים, איכות התוצאות של עבודתם המודיעינית של סוכני הארגון החלה להתדרדר, וסוכנים סובייטים הצליחו לחדור לארגון.
חרף הקשיים הללו, במשך שנים רבות במהלך המלחמה הקרה היוו סוכני ארגונו של גהלן את המקור העיקרי של סוכנות הביון המרכזית על הנעשה בברית המועצות ובגוש הסובייטי.
כל שבוי מלחמה גרמני שחזר מהשבי הסובייטי בין השנים 1947 ל-1955 נחקר על ידי אנשי הארגון.
אנשיו יצרו קשרים עם ארגוני מהגרים ממזרח אירופה והארגון החדיר סוכנים למדינות הבלטיות ולאוקראינה.
הצלחה רבה נחל הארגון בשנת 1948 במה שכינה "מבצע בוהמיה", שבו הצליח לארגן את עריקתם למערב גרמניה של שני בכירים בשירות המודיעין הצבאי של צ'כוסלובקיה כשברשותם תיקים רבים ומידע רב.
לא זו בלבד שהארגון נמצא בסכנת חדירה של סוכנים מזרח גרמניים, אלא שהארגון זכה ליחס עוין מצד שירותי המודיעין המערביים ובעיקר אנשי סוכנות הביון הבריטית ה-SIS.
כך או כך קרב סופו של הקשר בין הארגון לסוכנות הביון האמריקאית והגיע מועד שילובו במערך השלטוני של גרמניה המערבית.
ב-1 באפריל 1955 העבירה סוכנות הביון המרכזית את ארגונו של גהלן לכפיפותה של ממשלת מערב גרמניה.
הארגון היה הגרעין ממנו נבנה שירות הביון הפדרלי הגרמני .
ריינהרד גהלן נתמנה לראש השירות.
הוא כיהן בתפקיד זה 13 שנה, עד לשנת 1968, שאז נאלץ לפרוש עקב חשיפתו של עובד השירות, קצין אס אס לשעבר בשם היינץ הלפה, שנתגלה כסוכן סובייטי.
עוד קודם לכן גילה הקנצלר המערב גרמני, קונראד אדנאואר, יחס מתנכר לגהלן שתחת מנהיגותו חלה ירידה ביעילותו של השירות.
לאחר פרישתו זכה גהלן לגמלאות של פקיד בכיר ביותר שתוארו Ministerialdirektor וככל הנראה זכה גם לגמלאות מסוכנות הביון המרכזית.
ריינהרד גהלן נפטר 11 שנים לאחר מכן, בשנת 1979.
בשנת 1998 נחקק בארצות הברית החוק לחשיפת פשעי המלחמה הנאצים (Nazi War Crimes Disclosure Act) ובשנת 1999 מינה הנשיא ביל קלינטון ועדה לפיקוח על הפרסום של תיקי ביון הקשורים למלחמת העולם השנייה.
על פי החוק האמור והחלטת הנשיא פרסם הארכיון לביטחון לאומי (National Security Archive) בוושינגטון ב-4 בפברואר 2005, 26 שנה לאחר מותו של גהלן דו"ח על ארגון גהלן.
על פי הדו"ח העסיק גהלן בארגונו לפחות 100 קציני אס דה וגסטפו לשעבר ובהם פושעי מלחמה ידועים.
מסקנתו של הדו"ח הייתה שהדבר עזר למאמצי התעמולה של ברית ורשה ואף סייע לק.ג.ב.
בשנת 1961 התעוררה בישראל פרשת ריגול שהסעירה את דעת הקהל, כאשר נחשף כי ישראל בר, פרשן צבאי שהיה מעורה בצמרת הביטחונית התגלה כמרגל למען ברית המועצות.
בעקבות חשיפתו והעמדתו לדין גילה הציבור עניין בקורותיו.
אחד מפרקי חייו החל בשנת 1959 כשנפתחה הקתדרה להיסטוריה צבאית באוניברסיטת תל אביב, ובר נתמנה לעמוד בראשה.
במעמד הפתיחה המתוקשר נכחו ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, הרמטכ"ל, חיים לסקוב, ורבים מראשי מערכת הביטחון.
הדבר נתן עידוד להערכה בציבור כי בר הוא "איש סודו של דוד בן-גוריון", עטרה שלא הגיעה לו.
בר פרסם ספר בגרמנית בהוצאת ספרים במינכן ונשא הרצאות בפני קצינים גבוהים בשוודיה, בנורווגיה ובצרפת.
בגרמניה הפך להיות אורח רצוי לקציני הצבא המערב גרמני, ה"בונדסוור".
בר החל לקשור קשרים עם הגנרלים של הצבא הגרמני.
קשרים הדוקים רקם עם ריינהרד גהלן שעמד אז בראש שירות הביון הפדרלי הגרמני.
את החשדות נגד בר עורר איסר הראל, הממונה על שירותי הביטחון, שכיהן באותה עת כראש המוסד ובנוסף היה גם האחראי כלפי ראש הממשלה על פעולותיו של שירות הביטחון הכללי, כשראש השב"כ כפוף להנחיותיו.
הראל ראה בבר מאז שנת 1955 משום "סיכון ביטחוני".
הוא קרא לבר לשיחות אחדות בפרקי זמן שונים כדי לאשש את חשדו.
בסוף החליט לשים קץ לפגישותיו של בר עם גהלן ואסר עליו להמשיך ולהפגש עמו.
במאי 1960 ניצל בר את היעדרו של הראל מישראל, משום שהיה עסוק אז במבצע חטיפתו של אדולף איכמן מארגנטינה ויצא לגרמניה לפגישה עם גהלן.
גהלן הסדיר לבר פגישות עם ראשי האגפים בארגונו, לרבות עם האחראי על הפעלת סוכנים בגוש המזרחי.
בשובו לישראל הפיץ בר את השמועה כי הביא שדר מהגנרל גהלן לראש הממשלה דוד בן-גוריון.
כשנודע הדבר להראל הוא נזעם וב-9 ביוני 1960 זימן את בר לפגישה עמו.
בשיחה פירט בר את המסר כביכול שהביא לבן-גוריון.
הראל נזף בבר והודיע לו כי הוא אוסר עליו לנסוע יותר לחו"ל והורה לשב"כ להגביר את הפיקוח עליו.
חשדותיו של הראל התאמתו בחודש מרץ 1961 כאשר אנשי השב"כ שניהלו מעקב סמוי על סוכני הביון הסובייטי הצליחו להבחין בפגישתם עם בר.
בר נעצר והועמד לדין בפני בית המשפט המחוזי בתל אביב.
במשפטו נמצא בר אשם בריגול חמור ובית המשפט גזר עליו 10 שנות מאסר.
בר הגיש ערעור על פסק הדין לבית המשפט העליון ובנובמבר 1962 דחה בית המשפט העליון את הערעור והחמיר את עונשו ל־15 שנות מאסר.
בתפקידו כראש שירות הביון הפדרלי הגרמני הנהיג גהלן שיתוף פעולה מודיעיני הדוק בין השירות הגרמני לבין "המוסד" הישראלי.
השירות הגרמני סייע לישראל באספקת תיעוד למבצעים חשאיים, וחיפה על ישראל במקרים של כישלונות.
כך היה בפרשת המרגל הישראלי וולפגנג לוץ, שנתפס במצרים בשנת 1965. ממשלת גרמניה טענה בפני המצרים כי הוא ריגל מטעמה, ובכך הצילה אותו מהגרדום בקהיר.
במקרים אחרים ידעה הממשלה הגרמנית למחול לאנשי "המוסד" שפגעו בריבונותה ולהעלים עין מפעילותם.
באפריל 1967 נעצרו במינכן שני אזרחים בריטים שניסו לפרוץ לדירת אשתו של היינריך מילר, ראש הגסטפו.
הם היו למעשה ישראלים, אנשי מבצעים של "המוסד" שקיוו למצוא בדירה מכתבים ותמונות שיאפשרו לעלות על עקבותיו של מילר, שב"מוסד" סברו אז כי הוא חי ומסתתר.
פנייה של ראש המוסד דאז, מאיר עמית, אל עמיתו בשירות הגרמני הגנרל גהלן הביאה לשחרורם המהיר של השניים, שלושה חודשים לאחר מעצרם
דמותו של גהלן, "רב מרגלים" ומשרתם בזה אחר זה של מספר אדונים, גרמניה הנאצית, סוכנות הביון האמריקאית וגרמניה המערבית, הייתה מקור למספר תאוריות קשר, חלקן ככל הנראה דמיוניות.
תאוריה אחת שאומתה בחלקה נגעה לאוטו סקורצני מפקד יחידת הקומנדו המיוחדת של הוואפן אס אס, שלאחר סיום המלחמה הצליח להימלט משוביו והשתקע בספרד של פרנקו.
בשנת 1953 גויס סקורצני לארגונו של גהלן ונשלח על ידו למצרים לשמש יועצו של הנשיא מוחמד נגיב.
הוא גייס צוות המורכב מקציני אס אס לשעבר לאמן את הצבא המצרי ואימן גם מתנדבים ערבים בטקטיקות קומנדו לצורך פעולה נגד חיילים בריטים המוצבים באזור תעלת סואץ.
כמו כן אימן מספר פליטים פלסטינים שאחד מהם היה יאסר ערפאת, לצורך הסתננות לישראל דרך רצועת עזה.
תאוריה אחרת מייחסת לארגונו של גהלן השתתפות בהפיכה שהתחוללה באיראן בשנת 1953. הרקע להפיכה היה בחירתו בשנת 1951, בבחירות הדמוקרטיות הראשונות שנערכו באיראן, של מוחמד מוסאדק לראשות הממשלה.
מוסאדק פעל להשגת עצמאות מדינית וכלכלית מלאה מהאימפריה הבריטית, והלאים את חברת הנפט האנגלו-פרסית, אשר החזיקה במונופול על ייצור הנפט במדינה והייתה בבעלות בריטית.
מהלך זה, שפגע קשות באינטרסים הכלכליים של בריטניה באזור, הביא בסופו של דבר לכך שבשנת 1953, במבצע שתוכנן והוצא לפועל על ידי סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית וסוכנות הביון הבריטית, ה-MI6 הופלה ממשלתו של מוסאדק בהפיכה צבאית.
לאחר ההפיכה הושב השאה מוחמד רזא שאה פהלווי לשלטון, והוא ביטל את הלאמת תעשיית הנפט והנהיג משטר דיקטטורי פרו-מערבי.
לפי תאוריה זו חבר ארגונו הקטן יחסית של גהלן לשתי הסוכנויות הבכירות, האמריקאית והבריטית, בארגון ההפיכה.
רצח קנדי שאירע בדאלאס שבטקסס, ב-22 בנובמבר 1963, גרם למספר רב של תאוריות קשר.
הגרסה הרשמית היא שאת הרצח ביצע לי הארווי אוסוואלד לבדו.
מאחר שהחשוד נרצח על ידי ג'ק רובי צצו במרות השנים תאוריות קשר שונות באשר לזהות המתנקש או המתנקשים, והגרסה הרשמית אינה מקובלת על רבים בציבור האמריקאי.
הרצח והתעלומה שיצר הפכו אירוע מכונן בתודעה ובתרבות האמריקאית ונחשב בידי רבים כנושא בלתי פתור, שיוצרים וחוקרים שבים ודשים בו שוב ושוב, אלא שבמהלך עשרות השנים שחלפו מאז הרצח, לא אותר כל אדם שהשתתף ברצח או ב"מזימת החיפוי", פרט לאוסוואלד עצמו.
התאוריות העיקריות מייחסות את הקשר לימין האמריקאי, לתשלובת התעשייתית ביטחונית, לסוכנות הביון המרכזית, לאף בי אי, לפידל קסטרו, למתנגדי קסטרו, למאפיה ולאישים וגופים נוספים.
בשלל תאוריות אלה לא נפקד מקומו של ריינהרד גהלן ונוצרה תאוריה המייחסת לנאצים לשעבר מאנשיו השתתפות בקשר.
ריינוסה (בספרדית: Reynosa) היא עיר במדינת טמאוליפס במקסיקו.
העיר נמצאת בצפון-מזרח מקסיקו, על הגדה הדרומית של נהר ריו גראנדה (שמשמש גם כגבול של מקסיקו עם ארצות הברית), בקרבת העיר מקאלן.
בריינוסה מתגוררים כ-600,000 תושבים (נכון ל-2010), מה שהופך אותה לעיר הגדולה ביותר במדינת טמאוליפס.
ריינוסה נוסדה ב-14 במרץ 1749 על ידי קרלוס קנטו וכ-300 מתיישבים נוספים בהוראת חוסה דה אסקנדון, מושל אזור נואבו סנטנדר, תחת השם "וייה דה נואסטרה סניורה דה גואדלופה דה ריינוסה", אשר קוצר בהמשך לריינוסה.
ההתיישבות נקראה על שם העיירה ריינוסה בספרד, שהייתה מקום הולדתו של חואן פרנסיסקו דה גואמס, המשנה למלך באותו זמן.
ב-4 ביולי 1802 ריינוסה נפגעה משיטפון.
עקב כך ההתיישבות הוזזה כ-8 קילומטרים מזרחה כדי למנוע את הישנות המקרה.
ב-1926 ריינוסה קיבלה מעמד רשמי של עיר.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות קטנות, כמו אוניברסיטת טמאוליפקה, וכן קמפוסים של אוניברסיטאות גדולות יותר כמו האוניברסיטה האוטונומית של טמאוליפס, שמרכזה בבירת טמאוליפס סיודד ויקטוריה.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי חנרל לוסיו בלנקו, שנקרא על שמו של איש הצבא המקסיקני לוסיו בלנקו.
יש מספר גשרים המקשרים את ריינוסה לערים בצדו האמריקאי של נהר ריו גראנדה, כמו מישן ופאר.
ריינורקס (שם מדעי: Rhinorex) הוא סוג דינוזאור ממשפחת בעלי מקור הברווז (הדרוזאוריים) בסדרת בעלי אגן דמוי עוף (אורניתיסקיה) אשר חי באמריקה הצפונית בגיל הקמפן שבסוף הקרטיקון.
ריינורקס היה דינוזאור גדול, אורכו היה כ-9 מטר ומשקלו כ-3,800 ק"ג.
בשל גודלו הוא הלך כנראה על 4 רגליים ולעיתים על 2 רגליו האחוריות בלבד.
כמו שאר ההדרוזאוריים הוא היה אוכל צמחים יעיל, מצויד בסוללות שיניים מיוחדות לטחינת מזונו ולחיים שריריות מאוד.
הוא חי בביצות ושפכי נהרות.
כנראה שריינורקסים חיו בעדרים והיו בעלי מערכת חברתית מפותחת.
בניגוד להדרוזאוריים לא היו לו כרבולות על הראש אך היה לו אף גדול במיוחד, שהעניק לו את שמו "אף מלכותי" או "מלך האפים" (rhino = אף, rex = מלך).
ייתכן שהאף שימש למה ששימשו הכרבולות בהדרוזאוריים אחרים.
כנראה שכלל שקי עור גדולים שיכלו להתנפח ודרכם נשפו אוויר כדי להשמיע קולות.
משערים כי הקולות שהשמיעו הריינורקסים שימשו אותם להעברת מסרים כדוגמת מציאת מזון ואזהרה מפני אויבים לחבריהם בעדר או אף לחזר אחר נקבות.
מבחינה פילוגנטית הריינורקס היה קרוב מאוד לגריפוזאורוס, ויש שטענו שמדובר באותו סוג טקסונומי.
ריינורקס תואר על ידי הפלאונטולוגים רודני שיץ וטרי גייטס ב-2014. מאובניו נתגלו בתצורת נלסון ביוטה, ארצות הברית.
הייניש (נולד ב: 23 בפברואר 1963 בקלגנפורט) הוא מדען אוסטרי ומרצה באוניברסיטה.
הייניש גדל בפילאך, בשנת 1983 החל ללמוד מדעי המדינה באוניברסיטת וינה.
בשנת 1987 קיבל מאוניברסיטת וירג'יניה תואר מאסטר לאומנויות ובשנת 1994 תואר דוקטור מאוניברסיטת המדינה של מישיגן.
החל משנת 2009 משמש כפרופסור לפוליטיקה אוסטרית.
לאחר מכן הוא עבר לאוניברסיטת פיטסבורג, שם הוא עבד כפרופסור למדע המדינה והיה למנהל המחלקה ללימודים בינלאומיים.
מאז ספטמבר 2009 משמש כפרופסור לפוליטיקה אוסטרית מנקודת מבט אירופית השוואתית באוניברסיטת זלצבורג וכראש המחלקה למדעי המדינה.
בעבודתו המדעית עוסק הייניש, בין השאר, בשאלות אודות הפוליטיקה האוסטרית בהקשר האירופי, מחקר פופוליזם השוואתי ומדיניות השוואתית בשוק העבודה.
הייניש הוא המייסד והמנהל האקדמי של אוניברסיטת הקיץ קרינתיה ויו"ר האגודה האוסטרית למדע המדינה מאז שנת 2016.
ריינהרד הייניש נשוי לסופר קווטקה ליפוש.
רייניסדראנגר (באיסלנדית: Reynisdrangar) הם צוקי בזלת המתנשאים לגובה 66 מטרים מעל פני הים וממוקמים סמוך לעיירה ויק, העיר הדרומית ביותר והגשומה ביותר באיסלנד.
בשנת 1991 דורג החוף הסמוך לצוקים כאחד מעשרת החופים הלא-טרופיים היפים ביותר בעולם.
ייחודו של החוף הוא שצבע החול שבו הוא שחור.
האגדה מספרת כי שני טרולים ניסו למשות מהים את הספינה שלהם, אך כשעלה אור היום - שניהם התאבנו והפכו לצוקים.
ריינהרד השלישי רוזן הנאו היה רוזן הנאו משנת 1451 ועד מותו.
הוריו היו הרוזן ריינהרד השני מהנאו ואשתו קתרינה מנסאו-בילשטיין.
בשנת 1434, כשעוד אביו היה בחיים, כשאחותו שנתאלמנה מנישואיה הראשונים עם הרוזן תומאס השני מריינק, נישאה בשנית עם הרוזן וילהלם השני מהנברג-שלוזינגן, השתלט ריינהרד על האופטרופסות של ילדיה הראשונים.
כשמת אביו בשנת 1451, הוא ירש את מקומו כרוזן הנאו.
עם זאת, לאחר עשרה חודשים הוא מת.
ובמהלך שלטונו הקצר לא קרה שום דבר ראוי לציון.
ריינהרד השלישי מת ב-20 באפריל 1452 בהיידלברג.
הוא נסע להיידלברג לטיפול אצל מומחה באוניברסיטת היידלברג.
הוא נקבר בכנסיית סנט מרי בהנאו.
במשך 200 השנים הבאות, כל רוזני הנאו היו קטינים כאשר הם ירשו את המחוז, ומתו קודם שהגיעו לגיל שלושים.
דפוס זה התחיל בריינהרד השלישי וחזר על פני תשעה דורות.
חתיכת אמנות גותיות מאוחרת בוורת' אם מיין מסביבות 1485–1490 במקורה מכנסיית סנט מרי בהנאו - מתארת את הרוזן פיליפ הצעיר ואבות אבותיו, כולל ריינהרד השלישי ואשתו.
מכיוון שתמונה זו צוירה ארבעים שנים לאחר מותו של ריינהרד, סביר להניח שהיא אינה מדויקת במיוחד.
מרגרט (1452 - 14 במרץ 1467), נתארסה לפיליפ מאפשטיין, ומתה קודם הנישואין.
טרנס גוידו גרין הוא מתאבק אמריקאי, הידוע בשם הבמה ריינו (Rhyno).
גרין נולד בדטרויט והוא בעל שורשים איטלקיים.
בספטמבר 1994 החל גרין להיאבק בבית ספר להיאבקות בוינדזור, אונטריו.
בשנת 1995 רשם ארבע הופעות ב-WCW תחת שם הבמה "ריינו ריצ'רדס".
לאחר מכן, הופיע כמה שנים במספר ארגוני היאבקות, ובין היתר רשם כמה הופעות ב-WWF (כיום ה-WWE) וגם ב-CWA, שם זכה פעמיים באליפות הזוגות.
באפריל 2000 זכה באליפות הטלוויזיה של ECW לאחר שניצח את טאג'ירי, באוגוסט הפסיד את התואר לקיד קאש, אך השיב לעצמו את התואר בחלוף 5 ימים.
באירוע השלם וצפה Anarchy Rules הגן על התואר מול רוב ואן דאם.
בינואר 2001 זכה ריינו באליפות העולם של ECW לאחר שניצח את הסאנדמן.
כחודש לאחר מכן זכה באליפות ההארדקור לאחר שגבר על קיין.
בספטמבר של אותה השנה באירוע בלתי נסלח, גבר ריינו על טאג'ירי וזכה באליפות ארצות הברית.
לאחר מכן, באותה השנה הוא נפצע בצווארו ולאחר כמעט שנה וחצי של שיקום חזר בפברואר 2003 לארגון, שכבר שינה את שמו ל-WWE והיה חלק מסמאקדאון.
ברסלמניה 19 השתתף בקרב משולש על אליפות הזוגות של ה-WWE, כאשר הוא וכריס בנואה, הפסידו לקבוצת אנגל (צ'ארלי האס ושלטון בנג'מין).
בשנת 2004 התאבק ריינו נגד בנואה על תואר אליפות ה-WWE, אך הפסיד לו.
באפריל 2005 שוחרר מה-WWE, כאשר הופעתו האחרונה הייתה באירוע ECW One Night Stand, שבו הפסיד לסאבו.
בשנת 2005 הצטרף ל-TNA, שם זכה באליפות העולם של ה-NWA.
לאחר מכן התאבק בארגוני היאבקות עצמאיים, ובין השנים 2011 ל-2013 התאבק ב-Ring of Honor.
בשנת 2015 חזר ל-WWE, כשהצטרף ל-NXT.
בין השנים 2016 ל-2019 הופיע ריינו בתוכנית הראשית, בסמאקדאון ולאחר מכן ב-Raw.
ברסלמניה 33, רסלמניה 34 ורסלמניה 35 השתתף ריינו בבאטל רויאל על הגביע לזכר אנדרה הענק.
ביולי 2019 חזר ריינו לאימפקט רסלינג (TNA).
רייני-אלנה רודריגז היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בזכות תפקידיה בתור טריש בסדרת הנוער של ערוץ דיסני "אוסטין ואלי" ובתור מאיה בלארט בסרטים "פול בלארט: שומר קניון" ו"פול בלארט 2: נשאר בווגאס".
רייני נולדה בעיר בריאן, טקסס שבארצות הברית.
היא אחותו הגדולה של השחקן ריקו רודריגז.
בנוסף, יש לה שני אחים נוספים, ריי ורוי ג'וניור.
הוריה, דיאן ורוי רודריגז, הם בעלי עסק בשם שירותי הצמיגים רודריגז.
בגיל 11 עברה עם אמה ואחיה ללוס אנג'לס כדי לפתח את קריירת המשחק שלה, לפי הצעתה של סוכנת כישרונות.
מאז, רודריגז ואחיה עברו ללמוד במודל של חינוך ביתי.
רודריגז שיחקה את טס בסרט "נשף סיום" משנת 2011 וזכתה בפרס השחקנית הטלוויזיה הצעירה הטובה ביותר בפרסי Imagen של שנת 2013.
בשנת 2012 רודריגז לקחה חלק בפסקול של הסרט "הצ'יוואווה מבוורלי הילס 3: ויוה לה פיאסטה!" עם השיר "Living Your Dreams" (בתרגום חופשי: "חייה את החלומות שלך").
בשנת 2020 החלה לדבב בסדרת האנימציה "עולם היורה: מחנה הקרטיקון" את דמותה של סמי גוטיירז.
+ שנה סרט תפקיד הערות2009Babysitters Bewareאחות של מרקו פול בלארט: שומר קניון מאיה בלארט 2011 נשף סיום טס טורס 2012 Girl in Progress תביטה 2014 כשמארני הייתה שם נובוקו קאדויהדיבוב 2015 פול בלארט 2: נשאר בווגאס מאיה בלארט
סינגל שָׁנָה אַלבּוֹם "Living Your Dreams" 2012 הצ'יוואווה מבוורלי הילס 3: ויוה לה פיאסטה!
סינגל שָׁנָה אַלבּוֹם Glee MashUp Mashup (עם צוות השחקנים של אוסטין ואלי ) 2013 ערוץ דיסני Play It Loud
סינגל שָׁנָה אַלבּוֹם "'Vive Tus Sueños ("Living Your Dreams") 2012הצ'יוואווה מבוורלי הילס 3: ויוה לה פיאסטה!
ריינהרד גנצל הוא אסטרופיזיקאי גרמני, מנהל-שותף של מכון מקס פלאנק לפיזיקה מחוץ לכדור הארץ בגרכינג ליד מינכן, פרופסור באוניברסיטת מינכן ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 2020 זכה בפרס נובל לפיזיקה "על הגילוי של עצם קומפקטי על-מאסיבי במרכז הגלקסיה", לצד אנדריאה גז ורוג'ר פנרוז.
גנצל נולד בבאד הומבורג ששכנה אז בגרמניה המערבית, בנם של אווה-מריה גנצל ולודוויג גנצל, פרופסור לפיזיקה של מצב מוצק (1922–2003).
הוא למד פיזיקה באוניברסיטת פרייבורג ובאוניברסיטת בון, שם ערך את לימודי הדוקטורט שלו ב-1978 ובאותה שנה את עבודת הדוקטורט שלו בתחום הרדיו-אסטרונומיה במכון מקס פלאנק לרדיו אסטרונומיה .
לאחר מכן עבד במרכז הרווארד-סמית'סוניאן לאסטרופיזיקה בקיימברידג' שבמסצ'וסטסעם סיום הדוקטורט, יצא גנצל ללימודי פוסט-דוקטורט בארצות הברית, במרכז הרווארד-סמיתסוניאן לאסטרופיזיקה שבמסצ'וסטס, ועסק באינטרפרומטריה (תצפית) אסטרונומית של גלי קרקע ארוכים מאוד ובחקר של קרינה תת-אדומה בינונית, באזורים בהם נוצרים כוכבים.
בשנים 1980–1982 היה חבר בתוכנית "עמיתי מילר", באוניברסיטת ברקלי, ובמסגרתה עסק בספקטרוסקופיה של קרינה תת-אדומה רחוקה.
בשנת 1981 מונה לפרופסור חבר לפיזיקה ומחקר אסטרונומי במעבדה למדעי החלל שבאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בין השנים 1987–1999, המשיך להרצות במחלקה ללימודי הפיזיקה באוניברסיטת ברקלי על תקן של פרופסור אורח, ובשנת 1999 מונה בה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1986 הפך לחבר מדעי באגודת מקס פלאנק ומנהל במכון מקס פלאנק לפיזיקה מחוץ לכדור הארץ בגרכינג ליד מינכן.
כמו כן, מאז 1988 הוא פרופסור כבוד באוניברסיטת מינכן שם החל להרצות באותה השנה.
בנוסף על כך, בשנת 2020 מונה בוועדת הבחירה ליושב ראש ועדת פרס שאו באסטרונומיה.
גנצל חוקר אסטרונומיית אינפרא אדום ותת-מילימטרים .
הוא ועמיתיו פעילים בפיתוח מכשירים מבוססי קרקע וחלל אסטרונומיים והם השתמשו באלה כדי לעקוב אחר תנועות של כוכבים במרכז שביל החלב סביב קשת A*, ובמטרה להוכיח שהם מקיפים אובייקט מסיבי מאוד, הידוע בדיעבד כחור שחור.
גנצל פעיל גם במחקרים העוסקים בהיווצרות והתפתחות גלקסיות.
לגנצל שיתופי פעולה מדעיים נרחבים עם פיזיקאים ישראלים בהם חגי נצר ועמיאל שטרנברג מבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב, אבישי דקל וראם סרי מהאוניברסיטה העברית וכן, בעבר גם עם טל אלכסנדר ממכון ויצמן למדע.
באוקטובר 2020 הכריזה האקדמיה המלכותית השוודית למדעים על הזוכים בפרס נובל לפיזיקה.
חציו העונק לרוג'ר פנרוז מאוניברסיטת אוקספורד "על התגלית כי חורים שחורים הם תוצר ישיר של תורת היחסות הכללית", וחציו השני העונק לגנצל ולאנדריאה גז מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס "על הגילוי של עצם קומפקטי על-מאסיבי במרכז הגלקסיה".
גנצל וגז חלקו את הפרס על גילויים שעצמים בלתי נראים וכבדים ביותר שולטים במסלול הכוכבים שבמרכז גלקסיית שביל החלב.
עיקר עבודתו של ריינהרד גנזל מתמקדת בחקר הקרינה התת-אדומה והגלים התת-מילימטריים.
תחומי המחקר העיקריים של גנצל מתמקדים באסטרופיזיקה ניסיונית, ובפרט בתחום האופטיקה האדפטיבית.
גנצל עומד בראש קבוצת מחקר בין-לאומית של אסטרונומים, מטעם מכון פלאנק, העוסקת בתצפית וחקר התפתחות הגלקסיות ומתמקדת בשאלת התקיימותם של כוכבים שחורים מסיביים במרכזי הגלקסיות.
גנצל ועמיתיו בקבוצת המחקר פיתחו מכישור תצפית חדשני, בעיקר בתחומי קרינה תת-אדומה וגלים תת-מילימטריים.
הקבוצה פיתחה טלסקופים גדולי ממדים אשר חלקם מקובעים אל הקרקע וחלקם האחר משוגרים לחלל באמצעות לוויין.
באמצעות מצפי כוכבים אלו, חוקרת הקבוצה את הקרינה התת-אדומה אשר נפלטת מתוך גלקסיות מרוחקות, ובכך חושפת את פעילות הגלקסיות ללא תלות בהשפעות מעכבות המדידה של "הסתרת אבק".
כך, עשתה הקבוצה שימוש במכשיר תצפית חדש, GRAVITY, ובאמצעותו הצליחה לצפות בלב ליבו של הקוואזר 3c 273, ובגז אשר סובב את החור השחור.
תוצאות התצפית המהפכנית התפרסמו בכתב העת היוקרתי Nature.
ב-16 באוקטובר 2002 דיווח צוותו של גנצל לראשונה על ממצאיה של תצפית בת כעשר שנים אשר נערכה במצפה הכוכבים קק שבהוואי לשם חקירת קשת A* (סגיטריוס A*) שבמרכז שביל החלב.
באמצעות דימות קרינה תת-אדומה של המרכז הגלקטי הצליח גנזל ועמיתיו להתגבר על ענני אבק המסתירים את האור הנראה וליצור תמונות של מרכז שביל החלב, וכך לעקוב אחר מסלולי הכוכבים שסובבים את קשת A*.
בדיקת מסלול ההקפה של הכוכב העלתה כי המסה של קשת A*, המיקום ממנו יוצא שידור רדיו חזק ומרוכז במיוחד במרכז גלקסיית שביל החלב, היא של כ-3.7 מיליון מסות שמש ברדיוס אשר אינו עולה על 6.25 שעות אור, או כ-4.2 מיליארד קילומטרים.
לשם השוואה, הכוכב פלוטו מקיף את השמש ברדיוס של 5.51 שעות אור או כ-3.7 מיליארד קילומטרים.
ראיות אלו תומכות בהשערה כי קשת A* הוא חור שחור על-מסיבי, כמו אלו הקיימים במרכז של מרבית הגלקסיות..
ממצאים אלו הובילו את צוות המחקר למסקנה כי במרכז גלקסיית שביל החלב ממוקם חור שחור על-מסיבי.
על תגליות אלו זכה גנצל בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2020, יחד עם אנדריאה גז ורוג'ר פנרוז.
ריינהרד טמבוס מרולי טואה סינגה (באינדונזית: Reynhard Tambos Maruli Tua Sinaga; נולד ב-19 בפברואר 1983) הוא אנס סדרתי אינדונזי, שהורשע ב-159 עבירות מין, כולל 136 מקרי אונס אותן ביצע בצעירים במנצ'סטר, אנגליה, בין השנים 2015 ל-2017, שם התגורר כסטודנט.
סינגה הועמד לדין בארבעה משפטים שונים בין השנים 2018–2020 וקיבל עונשי מאסר עולם במקביל לתקופת המינימום של 30 שנה (הועלה ל-40 שנה בדצמבר 2020 על ידי בית המשפט לערעורים).
התביעה תיארה את סינגה כאנס הפורה ביותר בהיסטוריה המשפטית הבריטית.
המשטרה מאמינה כי סינגה אנס או תקף לפחות 206 גברים מאז 2005, עוד שנתיים לפני הגעתו לבריטניה.
במנצ'סטר הוא המתין לקורבנות פוטנציאליים מחוץ למועדוני לילה, פאבים ומקומות דומים בשעות המאוחרות של הלילה.
לאחר מכן, הציע להם להישאר בדירתו, סימם ואנס אותם.
סינגה נולד ב-1983 בג'מבי, סומטרה, אינדונזיה.
לאחר שסיים תואר שני באדריכלות באוניברסיטת אינדונזיה בעיר דפוק ב-2006, עבר סינגה לבריטניה והחל ללמוד באוגוסט 2007 באוניברסיטת מנצ'סטר, שם השלים תואר כמוסמך אוניברסיטה בתכנון בשנת 2009 ותואר שני בסוציולוגיה בשנת 2011. בהיותו באנגליה למד סינאה בכנסייה האנגליקנית.
בהיותו במנצ'סטר החל ללמוד לתואר דוקטור באוניברסיטת לידס באוגוסט 2012 בגאוגרפיה אנושית, אותה לא השלים, הוא עבד על השלמתה כשהיה במעצר.
הוא נתמך כלכלית על ידי אביו, בנקאי שעבר לתחום גידול שמן הדקלים.
אמו של סינגה הגיעה לדיון הקדם-משפט הראשון, אך לא נכחה באף אחד מארבעת המשפטים.
בהיותו במנצ'סטר חי סינגה בגלוי כגבר הומוסקסואלי.
העבירה המבוססת המוקדמת ביותר של סינגה התרחשה ביום השנה החדשה של 2015. הנאנס, גבר הטרוסקסואלי, כמו רוב קורבנותיו של סינגה, לא זכר דבר כשהתעורר למחרת בדירתו של סינגה כשהוא מכוסה קיא.
סינגה הכחיש את כל האשומים שהוגשו נגדו.
להגנתו טען כי שיחק במשחקי מין עם הפרטנר ששיחק את עצמו מת כדי להגשים את הפנטזיות שלו.
הוא טען כי המפגשים היו בהסכמה, טענה שנמצאה שקרית שכן הקורבנות נראו ונשמעו ישנים ונוחרים בסרטונים.
ארבעת המשפטים התקיימו בין התאריכים 1 ביוני ל-10 ביולי 2018, בהם דנו ב-13 קורבנות, 1 באפריל עד 7 במאי 2019 עם 12 קורבנות, 16 בספטמבר עד 4 באוקטובר 2019 עם 10 קורבנות, ודצמבר 2019 עם 13 קורבנות, סך הקורבנות אותן אנס ככל הנראה כשהם ללא הכרה.
המשטרה לא הצליחה להתחקות אחר 70 מקורבנותיו הנוספים.
סינגה הורשע ב-136 עבירות אונס, 14 עבירות של תקיפה מינית, שמונה עבירות של ניסיון אונס ועבירה אחת של תקיפה.
בשני המשפטים הראשונים הוא קיבל 88 מאסרי עולם במקביל.
סינגה מרצה את מאסרו בכלא HM שבמנצ'סטר וסירב לשתף פעולה עם החוקרים.
אביו של סינגה, סייבון סינגה, הביע את דעתו לאחר הגזר דין בראיון ל-BBC אינדונזיה, שם צוטט באומרו כי בנו "קיבל את המגיע לו" וכי "אנו מקבלים את פסק הדין.
איני רוצה לדון בו יותר".
לעומת זאת, אמו, נורמוואטי סילאן, אמרה לסאנדיי טיימס כי היא" תוהה אם הקורבן האחרון של בנה המציא את הסיפור".
היא הצהירה שהיא לא מודעת לכך שהוא הומו: "אנחנו משפחה נוצרית טובה שלא מאמינה בהומוסקסואליות.
לאחר הרשעתו וההבנה כי ישנם קורבנות רבים, הקימה המשטרה קו חם מתוך ציפייה שעשרות קורבנות חדשים יוכלו להתייצב דרכו.
רייניר רובמונד (בהולנדית: Reinier Robbemond; נולד ב-31 בינואר 1972) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל הולנדי.
רובמונד נולד בדורדרכט שבהולנד ושיחק במחלקות הנוער של או.די.אס.
ב-8 בדצמבר 1990 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בוגרת כשעלה כמחליף במשחק קבוצתו דורדרכט נגד פנלו.
ב-1996 עבר לשחק באוטרכט מליגת העל ההולנדית.
ב-2004 עבר לשחק בדה חראפסחאפ עד שהקבוצה ירדה לליגת המשנה ההולנדית וחוזהו לא חודש, והוא פרש ממשחק.
בקיץ 2009 חזר רובמונד לא.ז.
אלקמאר, הפעם כמאמן במחלקת הנוער של הקבוצה.
ב-2012, במקביל לעבודתו באלקמאר, הצטרף לנבחרת הולנד עד גיל 19 כעוזר מאמן.
ב-2014 עזב את מחלקת הנוער של אלקמאר ועבר לאמן את קבוצת המילואים של המועדון, א.ז.
צעירה, המורכבת משחקנים עד גיל 21, למשך עונה אחת.
ב-2015 קיבל רובמונד הזדמנות לאמן לראשונה קבוצה בוגרת כאשר מונה למאמן אוס מליגת המשנה ההולנדית.
ב-2016 סיים את עבודתו בנבחרת הולנד עד גיל 19, והצטרף כעוזר מאמן וילם II מליגת העל ההולנדית.
במרץ 2018, לאחר פיטוריו של מאמן הקבוצה ארווין ואן דה לוי, מונה כמאמן ראשי עד לסוף העונה.
בסיום העונה הצטרף כעוזר המאמן של מארק ואן בומל בפ.ס.וו.
ב-26 בינואר 2021 הצטרף רובמונד למכבי תל אביב מליגת העל כעוזר המאמן של פטריק ואן לוון, ועזב בסוף העונה.
ריינייר ז'סוס קראבליו (בפורטוגזית: Reinier Jesus Carvalho; נולד ב-19 בינואר 2002), הידוע בשם ריינייר או ריינייר ז'סוס, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי באתלטיקו מיניירו.
נולד בעיר ברזיליה, אביו הוא שחקן הקטרגל לשעבר מאורו ברסיליה.
בשנת 2011 הצטרף לאקדמיית הנוער של ווסקו דה גאמה.
לאחר מכן עבר לאקדמיות הנוער של בוטפוגו ופלומיננסה, ובשנת 2014 הצטרף לאקדמיה של פלמנגו.
הופעת הבכורה של ריינייר בקבוצה הבוגרת התקיימה ב-31 ביולי 2019 במשחק הגומלין בקופה ליברטדורס מול אמלק באצטדיון המרקנה.
במשחק זה ניצחה פלמנגו 0–2 ועלתה לשלב הבא לאחר שניצחה בפנדלים.
הופעת הבכורה שלו בליגה נערכה ב-4 באוגוסט של אותה העונה.
ב-9 בנובמבר 2019 הוארך החוזה של ריינייר בפלמנגו עד ל-31 באוקטובר 2024, עם סעיף שחרור שנקבע על 35 מיליון אירו.
ב-20 בינואר 2020 הודיעה ריאל מדריד כי המועדון הגיע להסכם עם פלמנגו על העברתו של ריינייר, שחתם על חוזה עד יוני 2026. הוא עבר לקבוצת המילואים של ריאל מדריד.
סכום העסקה עמד על כ-30 מיליון אירו.
ב-7 במרץ 2020 כבש את שערו הראשון בקבוצה מול קורוקו.
ב-19 באוגוסט 2020 הודיעה ריאל מדריד על השאלתו לבורוסיה דורטמונד עד ל-30 ביוני 2022. ב-27 בפברואר 2021 כבש את שערו הראשון עבור בורוסיה דורטמונד בניצחון 0–3 נגד ארמיניה בילפלד.
באוגוסט 2022 הושאל לז'ירונה, וכבש שער בכורה בקבוצה ב-9 בספטמבר באותה עונה, בניצחון 1–2 על ריאל ואיאדוליד.
ב-1 בספטמבר 2023 הושאל לפרוזינונה.
ב-30 באוגוסט 2024 הושאל לגרנדה.
ב-8 באוגוסט 2025 חתם באתלטיקו מיניירו.
ריינייר ייצג את נבחרת ברזיל באליפות דרום אמריקה בכדורגל עד גיל 15 בשנת 2017, ושיחק בהרכב במשחקים נגד אקוודור וונצואלה.
ב-7 במרץ 2018 זומן על ידי מאמן נבחרת ברזיל בכדורגל עד גיל 17, פאולו ויקטור גומס, לטורניר מונטייגו בצרפת.
הוא נבחר להיות קפטן נבחרת ברזיל לאליפות דרום אמריקה בכדורגל עד גיל 17 בשנת 2019 בפרו שם פתח בכל ארבעת המשחקים בשלב הבתים וכבש שלושה שערים.
אליפות ברזיל בכדורגל סרייה א': 2019
ריינילדו איסנרד מנדאבה הוא כדורגלן מוזמביקי המשחק בעמדת המגן בסנדרלנד מהפרמייר ליג ובנבחרת מוזמביק.
מנדאבה, שנולד בביירה, החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון המקומי בשנת 2012.
בדצמבר 2015, הוא חתם במועדון הפורטוגזי בנפיקה ליסבון ושיחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ביוני 2017 הושאל מנדאבה לעונה אחת לספורטינג דה קובילה מהליגה השנייה בפורטוגל.
בקיץ 2018 עבר לבלננסש, במדיה ערך 16 הופעות.
בינואר 2019 הושאל לליל מליגת העל הצרפתית.
ב-31 במאי, הוא חתם בקבוצה באופן קבוע.
ב-19 בינואר 2022 כבש את שער הבכורה שלו בליל בניצחון 1–3 על לוריאן.
ב-3 בינואר 2022 חתם באתלטיקו מדריד מהלה ליגה בחוזה לשלוש וחצי שנים.
ב-6 בפברואר ערך הופעת בכורה בהפסד 2–4 לברצלונה.
ב-8 ביולי 2025 חתם על חוזה לשנתיים בסנדרלנד מהפרמייר ליג.
מנדאבה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מוזמביק ב-22 בדצמבר 2013, במשחק ידידות מול אסוואטיני שהסתיים בתיקו 1-1. הוא כבש את השער הראשון שלו בנבחרת ב-20 ביוני 2015, נגד סיישל.
הוא עשה זאת שוב כמה ימים לאחר מכן נגד אותה נבחרת.
ריינהרד גוטלוב גאורג היינריך פרייהר פון שפר-בויאדל היה גנרל בצבא הקיסרות הגרמנית במהלך מלחמת העולם הראשונה, אשר הגיע לדרגת גנרל חיל הרגלים.
שפר-בויאדל נולד ב-25 במרץ 1851 בהנאו.
בשנת 1870 הוא התנדב לשירות במלחמת צרפת–פרוסיה.
לאחר מכן, בשנת 1871, הוא הפך ללויטננט בצבא הפרוסי.
לאחר שלמד באקדמיה למלחמה, הוא הועלה לדרגת האופטמן ב-1883. בשנת 1894 הועלה פון שפר לדרגת אוברסט לויטננט וככזה שימש כראש המטה של קורפוס המשמר.
בין ה-12 ל-16 בנובמבר 1914 שלושה קורפוסים של הארמייה התשיעית ריסקו לחלוטין את האגף השמאלי של הארמייה הרוסית הראשונה, ולקורפוס של שפר יוחס הרבה מההצלחה.
במהלך הלחימה הצליח הקורפוס שלו להתקדם שבעים וחמישה קילומטרים בחמישה ימים בלבד.
לאחר פריצת קו ההגנה הרוסי המשיך הקורפוס של שפר לכיוון לודז'.
הקורפוס שלו, יחד עם דיוויזיה יחידה כתגבורת, הגיעו לאזור ממזרח ללודז' עד ה-21 בנובמבר, מה שהציב אותם מאחורי הארמייה הרוסית השנייה שארגנה את ההגנה על אותו אזור.
עד מהרה הוא תקף את הרוסים מאחור.
עתודות מוורשה ויחידות הארמיות הראשונה והחמישית נשלחו במהירות לעזור למגינים והתקרבו מכל עבר.
עתה היה שפר בעמדה מסוכנת, עד מהרה הוקף בכוחות רוסים שהתקרבו מכל עבר.
הגרמנים כללו עתה בסביבות 50,000 ומספרם קטן יותר ממספר יריביהם.
כמחצית מהארמייה הרוסית השנייה נשלחה לסגור את הכיתור בעוד החצי השני הגן על לודז' עם הביצורים שלהם.
שפר המשיך להתקדם בלודז', והציב יחידות גדולות כדי להגן על עורפו, אך ההתנגדות הרוסית התבררה כעצומה מדי, הוא לא היה מסוגל לכבוש את לודז'.
עד כה כ-200,000 חיילים רוסים הקיפו את עמדתו, מקנזן אמר לשפר ברדיו לחלץ את חייליו מעמדתם הנוכחית ולנסות לחזור לקווים הגרמניים, אך זה נראה בלתי אפשרי.
הרוסים היו כה בטוחים בניצחון שהם הביאו רכבות מוורשה כדי להעביר את השבויים הצפויים.
שפר החליט לתקוף מזרחה, הכיוון שהרוסים הכי פחות ציפו לו.
הוא הפתיע את הרוסים ופרץ דרך, הוא החל את צעדתו צפונה.
הרוסים לא הצליחו לכונן מחדש את הכיתור.
חמישה עשר קילומטרים מהקווים הגרמניים שפר הנחיל תבוסה מכרעת לדיוויזיה רוסית.
ב-26 בנובמבר תפס הקורפוס של שפר שוב עמדות בקו החזית הגרמני.
כוחותיו של שפר איבדו כ-4,300 איש, אך גרמו לפחות פי שלושה אבדות לכוחות הרוסיים הגדולים פי ארבעה, והוא תפס כ-16,000 שבויים ו-64 תותחים שבויים.
דופוי כינה את זה אחד ההישגים הגדולים ביותר בהיסטוריה הצבאית, ותיאר את זה כמעט לא ייאמן.
עבור פעולה זו קיבל שפר-בויאדל את עיטור ה-Pour le Mérite ב-2 בדצמבר 1914.
מ-3 בספטמבר 1916 עד 17 בספטמבר 1917 הוא פיקד על קורפוס המילואים ה-17 והיה מפקד פלגת הארמייה שפר בחזית המזרחית המרכזית.
לאחר מכן מונה למפקד הקורפוס ה-67 עד 1918, ובדצמבר 1918 יצא לגמלאות.
ב-8 בנובמבר 1925 מת פון שפר-בויאדל בבויאדל, ובנו אדולף פרייהר פון שפר-בויאדל הפך לבעל האחוזה המשפחתית עד 1945.
ריינהרד יאן הוא ביופיזיקאי ומומחה במדעי המוח גרמני.
הוא התפרסם הודות עבודותיו במחקר ממברנה ביולוגית.
ריינהרד יאן נולד בלברקוזן ולמד באוניברסיטת גטינגן ממנה קיבל תואר שלישי בשנת 1981. לאחר סיום הלימודים הוא עבר לניו יורק בה עבד במעבדה של פול גרינגרד.
בהמשך הוא קיבל מינוי של פרופסור באוניברסיטת רוקפלר.
בשנת 1986 יאן חזר לגרמניה והחל לעבוד במכון מקס פלנק במינכן.
בשנת 1991 ריינהרד יאן עבר לאוניברסיטת ייל בה היה חבר סגל בפקולטה לרפואה וכן שימש חוקר במכון הווארד יוז למחקר רפואי.
בשנת 1997 הוא חזר לגרמניה ומונה למנהל מכון מקס פלאנק לכימיה ביופיזיקלית בגטינגן.
בשנת 2019 הוא מונה לנשיא אוניברסיטת גטינגן במקום אולריקה בייסיגל וכיהן בתפקיד במשך שנתיים.
ריינהרד יאן פרסם מספר עבודות בתחום חקר ממברנה ביולוגית.
על מחקרים אלו הוא קיבל מספר פרסים לרבות פרס לייבניץ, פרס ארנסט יונג, פרס בלצן ועוד.
בשנת 2004 הוא התקבל לאקדמיה לאופולדינה.
ריינוסה (בספרדית: Reinosa) היא עיר קטנה בקהילה האוטונומית קנטבריה אשר נמצאת בצפון ספרד.
נכון לשנת 2021, בעיר מתגוררים 8,810 תושבים.
העיר מוזכרת במסמכים עוד משנת 1000, אז חולקה לחלקות שטח על ידי רוזן ממלכת קסטיליה.
בשנת 1404 תועד כי היא העיר הראשית של האזור ובה נמצאות שבע הרמנדות – יחידות צבאיות לשמירה על החוק והסדר.
בשנת 1497 נפגשו בעיר חואן, נסיך אסטוריאס, יחד עם מרגרטה מאוסטריה, דוכסית סבויה.
הפגישה ו/או טקס הנישואין התקיימו בעיר.
בשנת 1517 הגיע לעיר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, במהלך מסעו מפלנדריה.
הוא שהה בעיר במשך תשעה ימים עקב מחלה.
באותה תקופה מנתה העיר 500 תושבים, כאשר רובם התפרנסו מחקלאות ומבעלי החיים שלהם.
במאה ה־18 התפתחה העיר תחת שליטת הבורבונים.
נסללו בה כבישים ונבנו גשרים.
בנוסף, אוחסנו בה סחורות שיועדו להישלח מנמל סנטנדר.
בעיר קמו בתי עסק קטנים (כמו נפחיות) לצד מפעלים גדולים.
כמו כן, נבנו בעיר חנויות, בתי מרקחת ומשרד עורכי דין.
באותה תקופה נערכו באזור שוק דגנים (אחת לשבוע) ושני ירידי בקר בכל שנה.
אלו משכו אל העיר סוחרים רבים ממרחק.
ב־28 במרץ 1857 נחנכה באזור מסילת ברזל, וזה גרם להפחתה של חשיבות העיר בתחום התעבורתי.
לעומת זאת, שגשגו בעיר תעשיות מזון (קמח, גבינה ושוקולד) וקם גם מפעל זכוכית.
גם בתחום התרבותי שגשגה העיר באותה תקופה.
בשנת 1919 קם בעיר מפעל פלדה גדול בשם "לה נאבאל" אשר העצים את גידול האוכלוסייה.
ארבע שנים לאחר הקמתו, כבר עבדו בו מעל 1,300 איש.
המפעל ייצר, בין השאר, גם תותחים וחימושים לאוניות מלחמה, דבר שגרם לעיר להיות נקודה אסטרטגית חשובה לשני הצדדים הלוחמים במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
ב־22 בנובמבר 1927, אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, העניק לריינוסה תואר של עיר.
גם לאחר סיום מלחמת האזרחים המשיכה העיר לגדול, אך עקב משבר ביחסי החוץ של ספרד ובתעשיית הנשקים, נאלץ המפעל לנדוד ולפעול תחת מגבלות קשות.
משבר זה יצר אבטלה ותסיסה חברתית בעיר, אשר התגברו בשנת 1987 לאחר קיצוץ בכוח האדם של העיר ועליית שיעור האבטלה.
תהליכים אלו גרמו להקטנת האוכלוסייה והשירותים בעיר.
בחודשים מרץ–אפריל אותה שנה אירעו בעיר מספר עימותים שזכו לשם "תקריות ריינוסה".
במהלך אירועים אלו נהרג אדם אחד ונפצעו 144.
בשנים האחרונות נמצאת התעשייה בעיר בתהליך שיקום.
נפתחו בה מספר מוסדות תעסוקה, בהם מפעל ביסקוויטים, מפעלי מכונות ועוד.
בשנות ה־80 של המאה ה־20, לאחר תהליך התפתחות ארוך שעברה העיר, הגיעה אוכלוסייתה לשיא של מעל 13,000 תושבים.
לאחר המשברים שחוותה העיר, מספר תושביה פוחת, ונכון לשנת 2021 הוא עומד על 8,810 תושבים, מספר הנמוך ממספר תושבי העיר בשנת 1950.
העיר שוכנת בדרום הקהילה האוטונומית קנטבריה, בהרים הקנטבריים.
גובהה הממוצע עומד על 851 מטרים מעל פני הים.
מזרחית לה שוכן אגם מלאכותי גדול, אשר מתמלא בסוף החורף ובאביב עקב הפשרת השלגים באזור.
ליד העיר ממוקם מוצא נהר האברו, והוא זורם בה.
ריינוסה היא אחת הערים הקרות בספרד.
זאת עקב מיקומה בהרים הקנטבריים וגובהה הרב.
האקלים בריינוסה הוא אקלים ימי (Cfb לפי שיטת קפן), אך עקב מיקומה בהרים, היא מושפעת גם מהאקלים האלפיני (ההררי).
גם האקלים הים־תיכוני (Csb) משפיע על העיר.
טמפרטורת המקסימום השנתית הממוצעת היא 14.5 מעלות צלזיוס, וטמפרטורת המינימום השנתית הממוצעת עומדת על 5.8 מעלות צלזיוס.
בעיר נושבות רוחות חזקות בעקבות מיקומה בעמק.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 846 מילימטרים.
הם יורדים במשך כל השנה, בעיקר בין אוקטובר לינואר.
תקופה זו היא גם התקופה הקרה הבשנה.
החודשים יולי ואוגוסט הם החמים והיבשים בשנה.
ריינוסה שוכנת בסמוך לכביש המהיר A-67 המקשר בין מרכז הקהילה האוטונומית קסטיליה ולאון לבין בירת קנטבריה, סנטנדר.
בנוסף, בעיר ישנן שתי תחנות רכבת, אשר מחברות בין העיר לערים גדולות בספרד, בהן: עיר הבירה מדריד, ברצלונה, סנטנדר, סלמנקה, לאון, קורדובה, מאלגה ועוד.
(עיר זו נמצאת בשפך הנהר אברו, שמוצאו סמוך לריינוסה)
יאניס פלייקשאנס (בלטבית: Jānis Pliekšāns) הידוע יותר בשם העט רייניס (Rainis; ) היה משורר, מחזאי, מתרגם, ופוליטיקאי לטבי.
יצירותיו כוללות את המחזות הקלאסיים Uguns un nakts ("אש ולילה", 1905) ו-Indulis un Ārija ("אינדוליס וארייה", 1911), ותרגום מוערך מאוד של פאוסט של יוהאן וולפגנג פון גתה.
ליצירותיו הייתה השפעה עמוקה על השפה הלטבית הספרותית, והסמלים האתניים ביצירותיו העיקריות היו מהותיים בחיזוק הלאומיות הלטבית.
רייניס נולד בחוות "ורסלבאני", ליד דונבה בתקופת האימפריה הרוסית.
אביו, קרישיאניס פלייקשאנס (Krišjānis Pliekšāns) (בערך 1828–1891), היה חקלאי אריס.
במהלך לימודיו ב הוא הכיר והתיידד עם , בעלה לעתיד של דורה פלייקשאנה, שלימים הפך לקומוניסט לטבי בולט.
רייניס למד משפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג, שם חלק חדר עם פטריס סטוצ'קה.
בעודו סטודנט, רייניס כבר אסף שירי עם, כתב שירה סאטירית ולירית ותרגם ספרות.
יחד עם סטוצ'קה הוא ערך אוסף של מכתמים וסאטירה בשם Mazie dunduri ("הנודניקים הקטנים") ופרסם את Apdziedāšanas dziesmas ("שירים מלגלגים") על פסטיבל הזמר הכל-לטבי השלישי.
בסופו של דבר שניהם נפרדו מאוחר יותר בגלל ההבדלים בין אידאולוגיות סוציאליסטיות לקומוניסטיות.
לאחר שסיים את לימודיו, הוא עבד באולמות בית המשפט האזוריים של וילנה ואצל אנדרייס סטרסטס בילגבה.
רייניס כתב עבור "דיינאס לאפה" (Dienas Lapa – "הדף היומי"), Tēvija (מולדת) ומילון השיחות הלטבי.
בשנים 1891–1895 היה רייניס העורך הראשי של "דיינאס לאפה".
סצנת "דיינאס לאפה" הייתה בעיקר קבוצה של אינטלקטואלים ליברלים וסוציאליסטים לטביים צעירים שזכו לכינוי "".
לאחר שהשתתף בקונגרס של האינטרנציונל השני ב-1893, החל רייניס להדגיש את האידאולוגיה הסוציאליסטית ואת החדשות על אירועים סוציאליסטיים ב"דיינאס לאפה".
הוא מוכר כאבי הסוציאליזם הלטבי.
בתקופה זו הוא הכיר את (שם עט של אלזה פלייקשאנה, שם נעורים רוזנברגה), משוררת ומחזאית לטבית נוספת שהייתה פעילה בזרם החדש.
לפי אנציקלופדיה בריטניקה, בזמן עריכת העיתון פיתח רייניס "פילוסופיה משלו שלא הראתה שום זכר למטריאליזם מרקסיסטי – הוא ראה בחיים סדרה בלתי פוסקת של מוטציות של אנרגיה".
בשל הביקורת החברתית שלהם וקריאותיהם לרפורמות שונות, נתפס "הזרם החדש" כתנועה מעוררת מרדנות והיה מושא לדיכוי של רוסיה הצארית.
בשנת 1897 נעצר רייניס וגורש תחילה לפסקוב, ואחר כך לפלך ויאטקה (כיום מחוז קירוב).
בתקופה זו של גלות פנימית תרגם רייניס את "פאוסט" ויצירות אחרות מהספרות הקלאסית.
כאן הוא גם הפיק את אוסף השירים הראשון שלו, Tālas noskaņas zilā vakarā ("מצבי רוח רחוקים בערב כחול", 1903).
בנוסף ל"פאוסט", רייניס גם תרגם את יצירותיהם של ויליאם שייקספיר, פרידריך שילר, היינריך היינה ואלכסנדר פושקין ללטבית.
תרגומים אלה עזרו להרחיב את שפת האם שלו על ידי הוספת מילים חדשות לאוצר המילים שלה.
רייניס היה גם פעיל חברתי ובולט מבחינה פוליטית, בהיותו אחד המנהיגים הלאומיים של מהפכת 1905 בלטביה והזרם החדש שבישרו אותה.
עם כישלון המהפכה, הוא היגר לשווייץ יחד עם אשתו אספזיה, והתיישב ב, פרוור של לוגאנו.
הבלדה המומחזת שלו "הדאוגבה" הכילה את הדרישה המפורשת הראשונה לריבונות לטבית:
אדמה, אדמה, מה היא אותה אדמה נדרשת בשיר שלנו?
שורות אלה הוסרו על ידי הצנזורה כאשר היצירה פורסמה לראשונה במוסקבה.
לאחר תבוסת כוחותיו של פאבל ברמונט-אבלוב בריגה בנובמבר 1919, הוצגה הבלדה בתיאטרון הלאומי לציון יום השנה הראשון להכרזת העצמאות של לטביה.
במהלך גלותו פרסם רייניס עוד כמה יצירות, כגון Gals un sākums ("סוף והתחלה", שיצא לאור ב-1912).
יצירות אלו השתמשו בסמליות פוליטית ומהפכנית וגם שאלו רעיונות מהפילוסופיה ההגליאנית.
הוא גם כתב מחזות שקישרו בין הפולקלור הלטבי למאבקים המודרניים והפוליטיים של המדינה.
רייניס ואספזיה חזרו ללטביה ב-4 באפריל 1920 וקיבלו קבלת פנים של גיבורים.
הם שימשו כמנהיגים הרוחניים במאבק לעצמאות לטביה.
רייניס, כחבר בוועד המרכזי של , חידש את פעילותו הפוליטית והיה חבר באספה המכוננת של לטביה (Satversmes sapulce) והסאימה (הפרלמנט) ובמחלקת האמנויות במשרד החינוך, מייסד ומנהל תיאטרון דיילס, ומנהל בשנים 1921 עד 1925, שר החינוך מדצמבר 1926 עד ינואר 1928, וחבר בקרן התרבות וב (הצבאי).
לרייניס הייתה שאיפה להיות נשיא לטביה והפך בולט פחות בפוליטיקה כששאיפה זו לא התגשמה.
רייניס אכן הפך לאחד המקבלים הראשונים בצלב המפקד הגדול של של לטביה - האות המכובד ביותר של האומה - ב-28 בפברואר 1925.
מספר אוספי השירה של רייניס פורסמו לאחר מותו: Sirds devējs ("מעניק הלב"), Dvēseles Dziesma ("שיר הנשמה"), Lielās līnijas ("קווים גדולים") ו-Aizas ziedi ("פרחי הערוץ").
הפסל של רייניס באספלנדה בריגה הוא מקום התכנסות המדגיש את הדרך המורכבת של הקריירה והעבודות הרב-גוניות שלו מתפרשים.
ריינולד קיפקוריר צ'ריוט הוא אתלט קנייתי, זוכה מדליית ארד באליפות עולם (טוקיו 2025) בריצת 1500 מטר.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בקאלי שבקולומביה באוגוסט זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:35.83 דקות.
באליפות אפריקה עד גיל 20 שנערכה בנדולה שבזמביה באפריל זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:33.65 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיים במקום שמיני בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:30.78 דקות.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיים במקום 22 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:35.32 דקות.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו שביפן בספטמבר זכה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:34.25 דקות, אחרי איסאק נאדר מפורטוגל (3:34.10 דקות) וג'ייק וייטמן מהממלכה המאוחדת (3:34.12 דקות).
ריינר מריה רילקה היה משורר וסופר אוסטרי יליד פראג.
רילקה, שנולד בפראג וגלה לפריז (אז מרכז תרבותי באירופה למשוררים), נחשב לאחד מגדולי המשוררים של המחצית הראשונה של המאה העשרים.
שירתו, הפרוזה שלו ורשימותיו ההגותיות הן מפסגת היצירה המודרניסטית ועומדות בסימן קריסת התרבות האירופית הקלאסית וההתמודדות עם משבר המשמעות הכללי של תרבות המערב.
יצירתו של רילקה היא יצירה דתית וחילונית כאחת.
בעולמו שלובים תפיסה דתית עמוקה ואף משיחיות, עם פנייה מודרניסטית עיקשת, "עניינית" כלשונו, אל עצמותה של ההוויה הארצית ועצמותם של חיי היחיד, הכוללים בגופם הם את הבשורה הדתית, את עבר העולם, את עתידו, ואת אלוהים עצמו המבקש להתגלות דרכם.
המשורר מגלה בשקידתו ובהקשבתו לתנועות החיים שבתוכו ובסביבתו את זרם החיים הכללי הנמשך מקדמת דנא וחותר להגיע למתיקותם של החיים המושלמים, הם חיי האלוהים.
סיפורו של העולם ושל חיי כל הבריות הם סיפורו של האל המבקש להיוולד דרכם, וסיפורם של אלה, הרבים, אשר מחמיצים תובנה זו.
אבל אין כאן ביטול החיים על האדמה ושל אושרם לטובת הוויה אחרת או אושר בעולם אחר; רילקה מניח את סופיותו של האדם, והחתירה להתגשמות הסופית של אלוהים נתפסת בעיניו כמעשה סיזיפי שמשמעותו נעוצה בעצם הבחירה בו והיכולת להשתתף בו.
ההתעלמות מאלוהים כמוה כהתעלמות מהחיים עצמם, אשר לא נועדו להתבטל לנוכח המטרה הדתית אלא להפך, להתקדש בעבורה ולהזדהות עמה, באשר היא המכוננת את משמעותם.
המשורר אוסף את המתוק והמובהק שבחיים ומבקש ללכוד את הווייתם כדי להגביהם ולעשותם ראויים להעניק אהבה באמצעותם לשאר בני-האדם, כך שיוכלו לשאוב מתוכם את הכוח ליצירתם שלהם, ולבנות בהדרגה ובמשותף את חיי האל, שאין להם אלא מובן ארצי, גשמי.
הרוחניות היא תמיד מוגשמת, או חזון שיש להגשימו.
החיים "הרגילים", הנוטים להיעשות פחות ופחות פשוטים ומאוזנים ומבקשים לעצמם את הנוחות ואת הסיפוקים, מתעלמים ממשמעותם האמיתית וממה שמניעם באמת.
בני-אדם מוותרים על אושרם לטובת נוחות ומוסכמות, ושוקעים בתרדמה.
במקום לחיות את החיים מתוך התאמצות לקדשם ולרוממם.
אלוהים אינו נמצא בתוך העולם, אך משמעות קיומו היחידה, מבחינתנו, היא בניסיון למצוא אותו בתוכו.
רילקה רואה אם כן את החיים כמאבק על הלא-ידוע, על הלא-מוגשם אף-פעם, על משהו שיש להתנסות בסבל ובמכאובים עמוקים כדי להתקרב אליו, מכאובים שיכולים להמית ולשבור את נפש היחיד הלוקח על עצמו משימה זו.
חיי יצירה יש בהם אפוא סכנה.
היצירה הולכת אל הגשמה של חיים שנחיו עד תמציתם, וכדי להגיע להגשמה זו יש ללכת בחיים אל נקודה קיצונית, אל מקום שאי אפשר ללכת עוד מעבר לו.
זהו מקום חשוף שאין בו שום מוסכמה וסדר ידוע שיכולים לגונן בו על היחיד שהולך אליו לבדו.
יצירתו ספוגה בתרבות האירופית הקלאסית.
ההתייחסות אל תרבות זו היא כאל 'פאסטיש', מושג המיוחס לוולטר בנימין.