tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במלחמת העולם השנייה רוב התעבורה הלוגיסטית נעשתה באמצעות משאיות, ג'יפים וזחל"מים (זחל"ם = זחלי למחצה) שיתרונם במהירות אך היו חסרי מיגון מספק.
מטרותיו המקוריות של הנגמ"ש הייתה תובלת הכוח בסביבה עוינת כאשר יש חשש למארבי צלפים, ירי נק"ל, רסיסי ארטילריה ומטענים קלים.
הנגמ"ש היה מצויד במנוע שעוצמתו כזו של אוטובוס עירוני ויכול היה לשאת בין 10–12 חיילים על ציודם האישי, בנוסף לצוות המתפעל, ציוד הנגמ"ש והמיגון.
הנגמ"ש היה ממוגן בשריון לכלי רכב שהורכב מלוחות מתכת עבים ונשא חימוש קל - בדרך כלל מספר מקלעים.
כדי לאפשר לנגמ"ש תנועה מהירה ויכולת ציפה, מיגון הנגמ"ש היה קל במתכוון, ונועד להגן על הצוות בעיקר מפני ירי נשק קל ורסיסים בלבד.
יכולתו להגן מפני נשק נ"ט הייתה מועטת.
גם לנגמ"ש M-113 האמריקאי וגם לנגמ"ש הרוסי BMP-1 יכולת אמפיבית מלאה, כאשר ההנעה במים נעשית ללא כל עזרים חיצוניים, אלא באמצעות תנועת הזחלים בלבד.
נגמ"שים שתוכננו לתנאי שטח קשים כיערות דרום אסיה והמדבריות של מדינות ערב היו בדרך כלל זחליים, ונגמ"שים שתוכננו לקרבות בתנאי דרכים סלולות ושטחים עירוניים - היו גלגליים.
הנגמ"ש המודרני הראשון היה ה-M-113 האמריקני שהופעל במלחמת וייטנאם.
נגמ"שי M-113 הגיעו לישראל במסגרת הסיוע הנרחב שקיבלה מארצות הברית במלחמת יום כיפור ודחקו בהדרגה את הזחל"מים החוצה מהשירות.
בעקבות ההצלחה של הנגמ"שים הוגבר מאוד השימוש בתובת הנגמ"ש כפלטפורמה למערכות נשק ופיקוד שונות כגון מכ"מים ניידים, רכבי קישור, פיקוד ובקרה ואפילו נ"מ (M163 VADS ו"מחבט").
על חלק מהנגמ"שים אפשר להתקין גם אמצעי פריצה והנדסה, ולהשתמש בהם כרכב הנדסה קרבית.
הפומ"ה הישראלית היא דוגמה טובה לנגמ"ש הנדסה קרבית.
בעקבות תפוצתו הנרחבת של ה-RPG (מטול רקטות נגד טנקים) והגידול בקרבות בשטח בנוי, הוגבר הצורך לשפר את המיגון של הנגמ"ש כדי להגן על אנשי הצוות ממטענים חלולים, טילי נ"ט ומוקשים מאולתרים.
התוצאה הייתה פיתוח נגמ"שים כבדים (נגמ"כים) כמו האכזרית, הנמ"ר והנגמ"שים מבוססי שוט (כגון הנגמחון והנקפדון) הישראלים, והבראדלי האמריקני.
הבראדלי והנמ"ר, בניגוד לנגמ"ש הקלאסי, משמשים גם כ"נגמ"ש לחימה" (IFV) - כלי שייעודו העיקרי לא רק הובלת חי"ר אלא מתן פלטפורמת לחימה לחיילים שבתוכו, כך שיוכלו גם להילחם מבלי לצאת החוצה.
בבראדלי ישנו צריח החמוש בתותח אוטומטי 30 מ"מ וכוורת ל-2 טילי נ"ט או טילי נ"מ.
ואילו בנמ"ר מותקנת עמדת נשק "קטלנית" המתופעלת מתוך הכלי החמושה במקלע כבד בראונינג 0.5 (בקליבר 12.7x99 מ"מ נאט"ו) או במקל"ר 40 מ"מ, וכן במרגמה 60 מ"מ ומקלעי מאג 7.62 מ"מ.
M8 (במסגרת מלחמת העולם השנייה)
AAV או AAV7 ו-AAAV (נגמ"שים אמפיביים)
M-113 ברדלס (במגוון תצורות משופרות של הנגמ"ש האמריקני)
אכזרית (מבוסס על טנק T-55)
נמ"רבולנס (נגמ"ש חיל הרפואה לפינוי פצועים)
אופק - נגמ"ש לתומכי לחימה על בסיס תובת מרכבה סימן 2
פר"ג - נגמ"ש לחיל החימוש ותומכי לחימה על בסיס תובת מרכבה סימן 3
כרמ"ל - נגמ"ש לחימה מתקדם בשלבי פיתוח
נגן MP3 הוא מכשיר אלקטרוני המשמש לשמיעת מוזיקה המאוחסנת בפורמט דיגיטלי, בדרך כלל דחוס.
השם השתרש עקב הפופולריות הרבה של פורמט הדחיסה Mpeg Layer 3 לקובצי שמע, שסיומתו MP3.
מקובל לחלק את המכשירים לשלוש קטגוריות, על בסיס האמצעי בו משתמשים לאחסון הנתונים הדיגיטליים:
נגן תקליטורים (CD) – מכשירים אלה דומים חיצונית לנגני תקליטורים.
הואיל ותקליטור רגיל מסוגל לאחסן 600–800 מגהבייט בלבד, וגודלם הפיזי גדול יחסית, נגנים אלה מאבדים עם הזמן מהפופולריות שלהם.
יתרונם בכך שניתן להחליף תקליטורים שמחירם זול מאוד, וכך ליצור אוסף גדול של מוזיקה.
כמו כן, התקליטור הוא מדיה נפוצה וזמינה.
נגן מבוסס דיסק קשיח – נגנים אלו מאפשרים נפח אחסון גדול יחסית, ומחירם זול יחסית לנפח האחסון שהם מציעים.
מאידך, הם בדרך כלל כבדים ורגישים יותר מהנגנים המבוססים על שבבי זיכרון.
דוגמה לנגן כזה היא האייפוד קלאסיק של חברת אפל.
נגן מבוסס זיכרון הבזק – נגנים אלו משתמשים בשבבי זיכרון, משולבים במכשיר או על גבי כרטיס שליף.
נגנים אלו הפכו נפוצים בזכות גודלם ומשקלם הנמוך, אולם נפח הזיכרון שהם מציעים קטן בדרך כלל משמעותית מנגנים מבוססי דיסק קשיח.
דוגמה לנגן כזה היא ה-iPod nano של חברת אפל.
קיימים מכשירים המסוגלים להציג גם סרטי וידאו, על גבי צג חיצוני דרך חיבור המיועד לכך או על גבי צג המשולב בהם.
נגנים כאלה מכונים לעיתים "נגני MP4", על שם תקן דחיסת הווידאו Mpeg Layer 4, אולם שם זה אינו נפוץ מאוד.
מכשירים שמסוגלים להקליט וידאו דרך חיבור למקור חיצוני נקראים (PVR (Personal Video
צה"ל מפעיל מספר דגמים של נגמ"שים כבדים המכונים בקיצור נגמ"כים.
נגמ"ש (נושא גייסות משוריין) הוא רכב המיועד לנשיאת לוחמי חיל רגלים ופלסי הנדסה קרבית.
הנגמ"ך הוא נגמ"ש כבד, השוקל כמה עשרות טונות ומבוסס, בדרך-כלל, על תובה של טנק.
בין הנגמ"כים המשמשים או ששימשו את צה"ל:
נגמשו"ט שהוסב לנגמחו"ן, נקפדון הממוגן בכבדות, נגמפו"פ (הכולל מערכת תצפית "POP"), פומ"ה (פורץ מכשולים הנדסי) ונקפומ"ה, המבוססים כולם על תובת טנק ה"שוט" (צנטוריון)
אכזרית המבוסס על תובת טנקי 55/T-54 שנלקחו כנשק שלל
נמ"ר המבוסס על תובת טנק מרכבה סימן 4
אופק המבוסס על תובות מרכבה סימן 2 ומרכבה סימן 3
עקב עימות נמוך עצימות ברצועת הביטחון בלבנון, נזקק צה"ל לנגמ"שים כבדים ובעלי מיגון טוב יותר מאשר נגמ"שי M-113 המיושנים והפגיעים.
לשם כך פיתח צה"ל סדרת נגמ"שים המבוססים על טנקי שוט קל שיצאו משירות, בנוסף לנגמ"ש המבוסס על תובת T-55. ההתבססות על טנק שממוגן בכבדות הוזילה באופן ניכר את העלויות, קיצרה את זמן הפיתוח ואפשרה ייצור נגמ"ש כבד (נגמ"כ) ורכב קרבי משוריין (רק"ם) הממוגן היטב נגד איומי נ"ט ומטעני חבלה.
חסרונם העיקרי של הנגמ"כים לעומת ה-M113 הוא עלותם הגבוהה.
מכיוון שהם למעשה טנקים ללא צריח, עלות ייצורם גדולה יחסית לנגמ"ש ועלות אחזקתם גדולה יחסית ל-M113 ולנגמ"שים אופניים דוגמת הסטרייקר וה"איתן" (הנגמ"כים דורשים הרבה יותר טיפולי מנוע ותיקונים במזקו"ם מאשר ה-M113 או הסטרייקר).
בגלל עלותם הגדולה יחסית ושיקולים של סדר עדיפויות, לא ייצר צה"ל כמויות גדולות מהנגמ"שים הכבדים, למרות רמת המיגון הגבוהה שהם מספקים לצוות.
בעקבות אסון הנגמ"שים החלו בצה"ל להשקיע שוב בנושא הנגמ"כים לכוחות היבשה, ובנוסף לשדרוגי צי ה-M113 פותח גם הנמ"ר - משפחה של כלי רק"ם, בהם נגמ"ש, המבוססת על תובת טנק מרכבה.
ההערכה היא שיש לצה"ל בין עשרות למאות יחידות מכל דגם, כאשר קיימים לפחות כמה מאות נגמ"שי "אכזרית".
הנגמ"ש (נושא גייסות משוריין) הופיע בסוף מלחמת העולם הראשונה ובאופן משמעותי יותר במלחמת העולם השנייה, והפך לכלי לחימה נפוץ אחריה.
הנגמ"ש הוא רכב קרבי משוריין שנועד להוביל לוחמי חיל רגלים (חי"ר) בבטחה אל שדה הקרב, תוך הקניית הגנה מפני נשק קל ורסיסי ארטילריה.
מטרה משנית של הנגמ"ש, שנוספה לו בעשורים האחרונים והפכה ליותר ויותר מרכזית, היא שימוש בנגמ"ש כרכב חיל רגלים ממוכן ופלטפורמת לחימה המסייעת לחי"ר בנשק כבד כגון מקלעים, מרגמות, טילי נ"ט ותותחים קלים.
בהמשך התפתחו נגמ"שים אלה לרק"ם מסוג חדש שנקרא נגמ"ש לחימה (IFV, רכב לחימת חי"ר), שבו עבר הדגש מהובלת חי"ר באופן מרווח יחסית, לנשיאת אמצעי לחימה ותפעולם בידי צוות של 3–6 לוחמים.
עם הופעת נשק נגד-טנקים (נ"ט) מתקדם וזמין (כגון רקטות נ"ט וטילי נ"ט), נהפכו רבים מהנגמ"שים שהיו בשירות למלכודות מוות ללוחמים שבהם.
לפיכך היה צורך לתגבר את המיגון של הנגמ"ש או לפתח מראש נגמ"ש כבד הנושא מיגון ברמה הדומה לזו של טנק.
בעוד שנגמ"ש רגיל שוקל לכל היותר כ-20 טון, נגמ"ש כבד יכול להגיע למשקל של יותר מ-50 טון, ובדרך כלל שוקל כמה עשרות טונות.
בניגוד לנגמ"ש רגיל, שמתוכנן במקור להגן בפני נשק קל, מקלעים ורסיסים, נגמ"ש כבד מתוכנן להגן גם בפני נשק כבד כגון טילי נ"ט ומטעני חבלה.
בדרך כלל נגמ"שים כבדים מבוססים על תובות טנקים משיקולי חיסכון בזמן ועלויות פיתוח וייצור (שימוש בתובות קיימות במקום פיתוח וייצור של תובות חדשות).
אף שכבר במלחמת העולם השנייה הופיעו נגמ"שים כבדים המבוססים על תובת טנק (נגמ"ש קנגורו הקנדי), שימוש נרחב בנגמ"שים כבדים החל רק בעקבות הניסיון המוצלח של צה"ל איתם ובשל התרבות העימותים בעצימות נמוכה (LIC) ברחבי העולם.
מספר מדינות שהיו חלק מהגוש הקומוניסטי לשעבר הסבו, כמו צה"ל, טנקי T-55 לנגמ"שים כבדים, בהם: ה-BTR-T (נגמ"ש לחימה כבד) הרוסי וה-VIU-55 Munja הסרבי (נגמ"ש הנדסה קרבית).
הירדנים, כמו צה"ל, הסבו גם הם טנקי צנטוריון לנגמ"שים כבדים, וב-2001 הושק ה"תמסח", נגמ"ש כבד המבוסס על צנטוריון שכיוונו נהפך כדי לאפשר דלת יציאה אחורית.
במקביל פיתחו מדינות רבות נגמ"שי לחימה בינוניים וכבדים בעלי מיגון משופר בהשוואה למיגונם של נגמ"שים רגילים.
בין הכלים נמנים הבראדלי האמריקאי, הווריור הבריטי והפומה הגרמני.
כמו כן, נגמ"שים אופניים קלים, שתוכננו עבור מתארי לוחמה בשטח בנוי וסיור מהיר - זכו לפופולריות גם בעשורים האחרונים (לדוגמה: הנגמ"ש סטרייקר האמריקאי).
בצה"ל נגמ"שים נכנסו לשירות במספרים גדולים רק בשנות ה-70 של המאה ה-20, אז הגיעו אלפי נגמ"שי M-113 תוצרת ארצות הברית.
נגמ"שי ה-M-113 החליפו את הזחל"ם - כלי רכב זחליים למחצה ששימשו לתובלת חי"ר ומגוון מטרות, היו בעלי דפנות משוריינות אך בעלי גג פתוח ולכן פגיעים לרסיסים.
נגמ"שי ה-M-113, אף על פי שהיו קלים, זולים, ניידים, ורסטיליים ונוחים לתחזוקה, התגלו כפגיעים ביותר לנשק כבד, לרקטות נ"ט, למטעני צד ואף לנשק בינוני כגון מקלעים - בייחוד בזמן מלחמת לבנון הראשונה (1982) והשהייה ברצועת הביטחון בדרום לבנון (1985–2000), אז נאלץ צה"ל להתמודד עם לוחמת גרילה וטרור.
כתוצאה מכך פיתחו בצה"ל ובתע"ש ערכות מיגון שונות לנגמ"ש, אך הללו לא הספיקו.
לכן החליטו בצה"ל לפתח נגמ"שים כבדים על בסיס טנקים ישנים שהיו במלאי (הצנטוריון שהיה בעל גחון עמיד יחסית נגד מטענים) וטנקים סובייטים שנלקחו שלל (T-55).
היתרון בכך היה שהטנק הוא רכב בעל מיגון כבד והשימוש בפלטפורמה קיימת צמצם באופן ניכר את זמן ועלויות הפיתוח.
החסרון בנגמ"שים הכבדים הוא מחירם הגבוה לעומת נגמ"ש קל ייעודי דוגמת ה-M-113 והתחזוקה הקשה והיקרה יותר.
הנגמ"שים הכבדים מבוססי הטנקים נכנסו לשירות בשנות ה-80 של המאה ה-20 ונחלו הצלחה רבה בתפקידם.
למרות זאת, הם לא יוצרו במספרים גדולים מספיק כדי להוציא לגמרי את ה-M-113 מהשירות ולכן הנגמ"ש הקל נשאר בשירות צה"ל עד ימינו, במספר דגמים - חלקם עברו השבחה ותוספות מיגון על ידי התעשיות הביטחוניות של ישראל.
זוהי סדרה של נגמ"כים וכלי רק"מ המבוססים על טנק שוט (שדרוג ישראלי של טנק צנטוריון בריטי), בגלל עמידותם הגבוהה יחסית למטעני גחון והיותם טנקים מיושנים יחסית (לעומת המרכבות והמגחים).
הנגמשו"ט פותח ב-1984 בעקבות השהות המתמשכת של צה"ל בדרום לבנון בעקבות מבצע שלום הגליל שהסתבך עם מלחמת האזרחים הלבנונית.
נגמ"שי ה-M-113 ("זלדה") משנות ה-70 התגלו כפגיעים מדי, ולמרות אלתורים כגון שכבות מיגון ושקי חול, עדיין לא סיפקו הגנה נאותה לחיילים, בייחוד כנגד רקטות נ"ט (נגד טנקים) וטילי נ"ט.
הפתרון הראשוני שמצאו לבעיה היה להסיע את החיילים בטנקי צנטוריון מיושנים.
ברם, הטנק היה צפוף מאוד וכדי לפנות יותר מקום הוציאו את הצריח ובמקומו הגביהו את תא הלוחמים.
מעל גג תא הלוחמים הוסיפו 2 פתחים וצריחון פתוח בעל דפנות נמוכות שמוגן בצדדיו.
צריחון זה צויד לרוב במספר מקלעים וממנו יכלו החיילים לתצפת ולירות על האויב.
הוא נכנס לשירות ב-1984 והמשיך לפעול עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 בשירות סדיר.
לכלי היו מספר חסרונות: הוא היה פגיע למטעני צד ולמטעני קלע, הצריחון נמוך הדפנות סיפק מיגון מועט ללוחמים שרכבו עליו וחמור מכך: חיילים לא יכלו לפרוק ממנו תחת אש, שכן לא הייתה לו דלת אחורית והפריקה נעשתה דרך הצריחון.
כתוצאה מכך הוא עבר משימוש של חיל הרגלים לשימוש חיל ההנדסה, שם שודרג לגרסת נגמחו"ן (פירוט בהמשך).
במקביל, החלו בצה"ל בהסבת טנקי T-55 לנגמ"ש כבד עם דלת אחורית, דבר שהוליד ב-1988 את ה"אכזרית".
האכזרית זכתה להצלחה רבה ונחשבת עד היום לאחד הנגמ"שים הממוגנים ביותר בעולם.
כיום שודרגו כל הנגמשו"טים לנגמחו"נים ולפומ"ות.
נגמחו"ן הוא שדרוג של הנגמשו"ט, אחרי שעבר לשרת כרכב הנדסה קרבית ונגמ"ש עבור פלסי חיל ההנדסה.
הכלי עבר מספר רב של שיפורים ושדרוגים, בעיקר במיגון:
חזית הכלי שופצה על מנת לאפשר התקנה של מגובים לפריצת שדות מוקשים, בייחוד ה"נוכרי".
על גג הנגמ"ש הותקן צריח תצפית פסיבי, שהיה חצי-פתוח.
רוב הצריחים כוסו בגג ברזנט ורשתות הסוואה לצד 3 לוחות של שריון עם זכוכית משוריינת, וכן 1–3 מקלעי מאג.
משני צידי הרכב הותקנו פלטות בזוקה כבדות אינרטיות.
בירכתי הרכב הותקנו לוחות עבים מפלדה, שהתרוממו מעל השאר.
המטרה היה להגן על החיילים כאשר הם יוצאים מהנגמ"ש בעת פעילות מבצעית ("פורקים מהנגמ"ש").
חזית הכלי וצידי תא הלוחמים מוגנו אף הם בבלטנים וקסטות "בלייזר" (מיגון ריאקטיבי).
גחון הכלי מוגן בשני לוחות שריון, דבר שהפך את הכלי לעמיד ביותר כנגד מטעני גחון בינוניים ומטעני צד.
מיגון זה הכרחי עבור רק"מ הנדסי שתפקידו לפתוח צירים.
המאפיין האחרון הוא שהעניק לכלי את שמו: נגמחו"ן = נגמ"ש ממוגן גחון.
הנגמחו"ן שירת שנים רבות בלבנון כרכב הנדסה קרבית עד שהושלם פיתוחה של הפומ"ה בשנות ה-90 של המאה ה-20. הפומ"ה נבנתה במיוחד לפי דרישות חיל ההנדסה וכללה אמצעים מתקדמים יותר מהנגמחו"ן, אם כי מאוחר יותר חלק מאמצעים אלה (הכוללים שבשים וגלאים אלקטרומגנטיים) הותקנו גם על הנגמחו"ן.
כמו כן, הדורות האחרונים עברו שיפורי מזקו"ם והם חולקים מרכיבים עם סדרת המרכבה.
כתוצאה מהפיכת הפומ"ה לנגמ"ש ההנדסה הסטנדרטי, שינה הנגמחו"ן את ייעודו והפך לנגמ"ש לחימה (IFV).
הפעם תפקידו היה לבצע סיורים ופעילות בט"ש (ביטחון שוטף) באזורים עוינים, שבהם הייתה סכנה לירי צלפים, נ"ט ומטעני חבלה.
לצורך כך, הצריח החצי-פתוח הוחלף בצריח פסיבי סגור לחלוטין, שכלל חלונות קטנים מזכוכית משוריינת וחרכי ירי עם שני מקלעי מאג 7.62 מ"מ.
מאוחר יותר הותקן צריח ארבע-תאי עם קיבולת לארבעה מאגים וחרכי ירי לנשק אישי.
כאשר פרצה האינתיפאדה השנייה,התגלה הנגמחו"ן ככלי יעיל מאוד לליווי טנקים בערים הפלסטיניות, וכן לביצוע סיורי ביטחון ובקרת קהל באזורים עוינים, פתיחת צירים ופיקוח על דחפורי D9 בעת עבודתם (וזאת מאחר שלדחפורים יש ראות מוגבלת עקב השריון הכבד שהותקן עליהם).
הנגמחו"ן נמצא עד היום בשימוש בצה"ל, בעיקר ככלי בט"ש ולא כנגמ"ש הנדסה.
ב-2006 הותקן בחלק מהנגמחו"נים מיגון כלוב נגד רקטות וטילי נ"ט עם רש"ק חלול.
פיתוחו של הנקפדון החל ב-1993. זהו דור שלישי של הנגמשו"ט ונחשב לממוגן ביותר בסדרה.
הנקפדון כולל דור חדש של שריון פאסיבי, ועליו מעיל מדור שני של מיגון ריאקטיבי וכן פלטות בזוקה עבות (המגינות על המזקו"ם) עם שריון ריאקטיבי מדור שלישי שפיתחה רפאל - הרשות לפיתוח אמצעי לחימה.
השריון מעובה באזור תא הלוחמים המוגבה, שכולל גם מיגון לגג.
כמו כן, מיגון הגחון תוגבר.
הנקפדון חמוש בשלושה מקלעי מאג 7.62 מ"מ בנוסף לעמדת מקלע כבד שבה ניתן להתקין מקל"ר (מקלע רימונים 40 מ"מ) או מק"כ 0.5. השם "נקפדון" נגזר מ"קיפוד", שכן כלי זה צויד במיגון עילי ונקט בשיטת ההגנה של הקיפוד: להתכדר כך שכל חלקיו הפונים החוצה ממוגנים.
הנקפדון שירת ברצועת הביטחון בשנות ה-90 המאוחרות והמיגון הכבד שלו הוכיח כמציל חיים.
לוחות הגחון מנעו אבדות כאשר עלה הנקפדון על מוקשים ועל מטעני גחון והשריון שלו הדף רקטות נ"ט ללא גרימת נזק.
בעקבות התגברות הלחימה ברצועת עזה (האינתיפאדה השנייה, 2004 ואילך) החלו נקפדונים לשרת גם ברצועה.
חלקם אף דוגמו בצריחון עילי עם חלונות מזכוכית משוריינת וחרכי ירי.
גם לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות הועברו מספר נקפדונים לאחריות פיקוד הדרום על מנת לפטרל סביב הרצועה.
למרות זאת, רוב הנקפדונים עדיין משרתים בפיקוד הצפון בגבול עם לבנון.
מדובר בגרסה מיוחדת של הנקפדון שמשרתת בסיירת סמו"ר (צוות המנהרות) ופלגת "הבזק" (רובוטיקה) של יהל"ם.
השינוי המרכזי בנגמ"ש הוא מסדרון קדמי ודלת בחזית הכלי כדי לאפשר פריקה מהירה של לוחמים, רובוטים וחומרי נפץ בצורה בטוחה יחסית, בניגוד לפריקה ממדפים בגג הכלי כפי שיש בסדרת נגמ"שי השו"ט והפומ"ה.
עוד שינויים כוללים צריח ממוגן עם "קונכייה" (מבנה מעל מדף המפקד עם חלונות מזכוכית משוריינת) לתצפית בטוחה, אמצעי לחימה כגון מקלעים, אמצעים מסווגים אחרים, לוח שריון נוסף על המנוע ומיגון כלוב נגד רקטות נגד טנקים.
אף על פי שהכלי הוא נגזרת של הנקפדון, הוא מוגדר רשמית כסוג של פומ"ה, כדי שההכשרה עליו תעשה בבית הספר להנדסה צבאית.
נגמ"פופ הוא נגמ"ש תצפית ייעודי המבוסס על נקפדון.
הנגמ"פופ צויד בתורן טלסקופי הנפתח לגובה של כ-30 מטר, עליו מותקנת מערכת תצפית מודולרית מדגם POP וכן חיישנים נוספים.
התורן ניתן לקיפול ולפרישה באופן אוטומטי.
הנגמ"פופ פותח בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 במיוחד עבור רצועת הביטחון, עקב הצורך בתצפית על השטחים שמסביב למוצבי צה"ל, המאוימים בהפגזת נשק תלול-מסלול (רקטות ופצצות מרגמה).
בתקופת האינתיפאדה השנייה נעשה שימוש בכלי זה גם ברצועת עזה בדיוק מאותה סיבה: הצורך לתצפת על השטחים שמהם מבצעים הפלסטינים ירי על יישובים ישראלים.
התורן גבוה באופן ניכר מתרנים הקיימים ברכבי תצפית אחרים.
המיגון מצמצם את הסיכון לאנשי הצוות.
כאמור, תפקידו של הנגמפו"פ הוא לספק מודיעין קרבי בשטחים מאוימים על מנת לסכל התקפות טרור וירי רקטות על ישראל.
הכלי מופעל על ידי חיל האיסוף הקרבי (לשעבר חיל מודיעין השדה).
פומ"ה (פורץ מכשולים הנדסי) הוא נגמ"ש הנדסה קרבית כבד המבוסס על תובת טנק צנטוריון ומשרת בחיל ההנדסה.
הפומ"ה מדוגמת באמצעים ייחודים (כגון גלאים ושבשים אלקטרומגנטיים) ובכלים הנדסיים לפריצת שדות מוקשים, נטרול מטעני חבלה וביצוע עבודות הנדסיות.
ניתן להתקין עליה מגובים, צפע שריון נגרר, משגר רקטות ריצוף, צריחון תצפית, מנוף טלסקופי והתקנים נוספים בעת הצורך.
הפומ"ה, שפיתוחו החל ב־1983 והושלם בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, נחשב לאחד מנגמ"שי ההנדסה המתקדמים והממוגנים בעולם ונמצא בשירות חיל ההנדסה הקרבית.
בניית רכב קרבי משוריין, ובפרט נגמ"שים, על בסיס תובות טנקים מיושנים, שייצורם נפסק, יצרה בעיות תחזוקתיות ולוגיסטיות.
מעבר לעלות של הפעלת הכלי (כגון דלק ובלאי) ועייפות החומר נוצרה גם בעיה של מחסור בחלקי חילוף וכן מגבלה על כמות הכלים שניתן לייצר.
בעקבות בעיות אלה החל צה"ל בבחינת הרעיון של פיתוח כלי רכב משוריינים ונגמ"שים על בסיס תובת טנק מודרני שנמצא בייצור שוטף.
המועמד הטבעי לכך היה טנק המרכבה, ממספר סיבות:
טנק המרכבה הוא פיתוח ישראלי ומותאם לצורכי צה"ל.
הטנק נמצא בייצור שוטף בישראל, דבר שמבטיח זמינות של תובות חדשות וחלקי חילוף, עם תלות מינימלית בייבוא ממדינות אחרות.
שימוש בפלטפורמה קיימת חוסכת זמן ועלויות של תכנון תובה חדשה מאפס.
תובת המרכבה מתאימה במיוחד לשימוש כנגמ"ש ונגמ"ש לחימה בגלל דלת הפריקה האחורית המשוריינת והמסדרון האחורי ומיקום המנוע בחזית הכלי.
בשל כך החל בשנות ה-90 של המאה ה-20 ייצור ניסיוני של נגמ"שים על בסיס תובת מרכבה, אבל בשל מחסור בתקציב הם מעולם לא נכנסו לייצור שוטף.
הנמ"רה הוא נגמ"ש חיל חימוש ואחזקה, ומטרתו לשמש את צוותי חיל החימוש של צה"ל בחילוץ, תיקון והחזקת טנקי המרכבה, כולל בחזית עצמה.
הנמר"ה מבוססת על תובות של מרכבה סימן 1 ומרכבה סימן 3 וכוללת מנוף טלסקופי, כננת ואמצעי תחזוקה נוספים.
הנמר"ה יוצרה בכמויות קטנות במספר דגמים בהם חט"פ (חוליה טכנית פלוגתית) וטחל"ץ (ARV), אך הפרויקט בוטל והנמ"רה לא נכנסה לייצור סדרתי ושוטף.
נמ"ר (נגמ"ש מרכבה) הוא נגמ"ש המבוסס על תובת טנק מרכבה ונושא מיגון כבד.
פיתוח הנמ"ר החל בעקבות האינתיפאדה השנייה וזורז לאחר התקריות שנודעו כ"אסון הנגמ"שים" בחודש מאי 2004. בשנת 2005 הושלם פיתוח אב-טיפוס של הנמ"ר, שצויד במקלעי מאג, אחד מהם בעמדת רפא"ל (מא"ג הניתן לשליטה מתוך הנגמ"ש) וכן במקלע כבד M2 בראונינג הנשלט מבפנים או "קטלנית" של רפא"ל.
מספר נגמ"שי מרכבה נשלחו לבדיקה בחטיבת גבעתי, שתצטייד בהם אחרי חטיבת גולני - אך בקצב איטי עקב מחירם הגבוה.
הנמ"ר חמוש בעמדת קטלנית ובה מקלע כבד M2 בראונינג, מקל"ר או מאג הנשלטים מתוך הכלי, מאג מפקד ומרגמה פנימית 60 מ"מ.
הוא יכול לשאת 11 לוחמים על ציודם וכולל מערכת צי"ד לניהול קרב מתקדם ובית שימוש לרווחת החיילים.
בתוכנית "תפן 2007–2012" הוחלט על הצטיידות במאות יחידות של הנמ"ר.
הנמ"ר נכנס לשירות פעיל בסוף שנת 2008 בחטיבת גולני.
הנמ"רים השתתפו במבצע צוק איתן ב-2014 בו הוכיח עצמו מיגונם הכבד כמציל חיים.
בעקבות הצלחתו במבצע החליטו צה"ל וממשלת ישראל להגביר את ההצטיידות בנמ"ר.
ב-2016 החלה מערכת הביטחון בהתקנת מערכות הגנה אקטיביות מדגם "מעיל רוח" על הנמ"רים.
הנמ"ר קיים במספר תצורות, בהן נגמ"ש חי"ר (התצורה הבסיסית), נגמ"ש פיקוד, נגמ"ש חילוץ ונגמ"ש אמבולנס (נמ"רבולנס) לפינוי פצועים.
ב-2017 הציג משרד הביטחון אב-טיפוס של הנמ"ר בתצורת נגמ"ש לחימה.
כלי זה מצויד בצריח בלתי מאויש החמוש בתותח אוטומטי 30 מ"מ, מקלע מקביל, טילי ספייק נגד טנקים, מרגמה 60 ו"מעיל רוח".
הנמ"ר ההנדסי (מכונה לפעמים "נמר"ה") הוא הסבה של נגמ"ש המרכבה לרכב הנדסה קרבית הכולל מיגון משופר, מערכת הגנה אקטיבית "מעיל רוח", אמצעים הנדסיים שונים ומגוונים, עמדת "קטלנית" חמושה הנשלטת מתוך הכלי ומערכת ניהול קרב דיגיטלית (מענ"ק) המשתלבת במערכת התקשוב, השליטה והבקרה צי"ד של זרוע היבשה.
הנמ"ר ההנדסי נכנס לשירות גדודי חיל ההנדסה הקרבית בסוף 2016.
ב-2018, במסגרת תוכנית רב-שנתית גדעון, החל צה"ל במהלך של הסבת טנקי מרכבה סימן 2 שיצאו משירות לנגמ"שים כבדים הנקראים "אופק".
אלה נגמ"שים כבדים הבנויים על בסיס תובות מרכבה סימן 2 וסימן 3 שהצריח הוסר ממנו והוחלף בתא לוחמים ממוגן, בתוספת שיפורים והתאמות לנשיאת חיילים.
ייעודם העיקרי של נגמ"שים אלו יהיה לצורכי פיקוד ושליטה במסגרת טקטית מתמרנת.
הפר"ג, ראשי תיבות של פלטפורמת רק"ם גנרית, הוא הסבה של תובות מרכבה סימן 3 ישנות לטנק חילוץ שנועד לשמש תומכי לחימה, בעיקר לחיל הטכנולוגיה והאחזקה אך גם צוותי הרפואה, למטרות חילוץ, אחזקה ופינוי פצועים.
במסגרת הפרויקט הוסר הצריח והוחלף בתא לוחמים ממוגן ומנוף עם כושר הרמה של 2.5 טונות.
פיתוח וייצור הפר"ג החלה ב-2019 על ידי החט"ל ומש"א, וביולי 2021 נכנס מדגים של הכלי לניסויים בזרוע היבשה.
אכזרית היא נגמ"ש כבד המבוסס על תובות טנקי T-55 שנפלו שלל במלחמות ישראל.
האכזרית עברה הסבה ושיפוץ כוללים, לרבות החלפת מנוע ושיפור המיגון בשריון ישראלי כבד.
היתרון הגדול של האכזרית על סדרת נגמ"שי השוט היא הדלת האחורית, המאפשרת לחי"ר לפרוק בבטחה מהנגמ"ש ולהעמיס עליו בקלות מטען או פצועים.
האכזרית, שפיתוחה החל בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 והושלם ב-1988, זכתה להצלחה רבה ונחשבת עד היום לאחד מהנגמ"שים הממוגנים ביותר בעולם.
כיום נמצאת האכזרית בשירות חלק מחטיבות חיל הרגלים במילואים, כשבעבר הייתה בשימוש חטיבת גולני וחטיבת גבעתי.
מדוכות רימוני עשן עמדת מאג רפא"ל או עמדת "קטלנית"
2 מדוכות רימוני עשן (6 כ"א)
מרגמה פנימית 60 מ"מ (סימן 2) עמדת "קטלנית" עם M2 בראונינג 0.5
נגישות היא מידת התאמתה של מערכת לשימושם של אנשים רבים ככל האפשר, כולל אנשים עם לקויות, שצריכים להשתמש במערכת בעזרת ציוד טכנולוגיה מסייעת (כגון תוכנות להקראה קולית לפלט צג המחשב או כיסאות גלגלים).
אין לבלבל בין מונח זה למונח שמישות (Usability), המתאר מידת התאמתה של מערכת לשימושם של אנשים רבים ככל האפשר, כולל אנשים עם לקויות, בלא שאֶלה יצטרכו להשתמש במערכת בעזרת טכנולוגיה מסייעת.
לדוגמה: כספומט עם יכולת חיבור לצג ברייל הוא כספומט נגיש יותר לעיוורים מאשר כספומט בלא חיבור כזה.
כספומט שמצויד באוזניות שנותנות פלט קולי עבור עיוורים הוא כספומט שמיש יותר מכספומט בלא אוזניות.
נימוק: לעיוור קשה להשתמש בכספומט בלא יכולת חיבור לצג ברייל ושאינו מצויד באוזניות.
עיוור יכול להשתמש בכספומט המצויד באוזניות בלי להביא איתו כל ציוד שהוא או להשתמש בכספומט בעל יכולת חיבור לצג ברייל כאשר הוא מביא עמו פריט טכנולוגיה מסייעת זה.
לקויי תנועה מתקשים לחייג בטלפון, לתפעל מחשב, להפוך דפים בספר וכו'.
התחום המפותח ביותר בענף נגישות זה הוא נגישות המחשבים; פתרונות נגישות למחשב עצמו, לרשת האינטרנט ושימוש במחשב להנגשת סביבות שאנשים חסרי לקויות מסתדרים בהן בלא מחשבים.
לאנשים עם לקויות שונות יכולה להיות בעיית נגישות אל פריט זה או אחר מממשק האדם-מחשב.
יש אנשים עם לקויות שמפריעות לנגישות פלט המדפסת, הרמקולים, הצג או אמצעי פלט פחות נפוצים.
יש אנשים עם לקויות שמפריעות לנגישות השימוש באמצעי הקלט של המחשב כגון מקלדת, עכבר, מיקרופון ואמצעי קלט פחות מקובלים.
ההערכה היא שלמרבית האנשים שמוצאים את ממשק האדם-מחשב של המחשב האישי הסטנדרטי בלתי נגיש (קשה לתפעול או בלתי אפשרי לתפעול) יש לקות בגפיים העליונות, בראייה, בשמיעה, לקות שפה לקות קוגניציה שאינה קשורה לקשורה לאינטלקט (כגון דיסלקסיה, חסכי זיכרון, חסכים קוגניטיביים לאחר אירוע מוחי) או לקות אינטלקטואלית (פיגור או נסיגה אינטלקטואלית).
אנשים עם לקות אינטלקטואלית יכולים גם להתקשות גם בהבנה בצורך במחשב לביצוע פעולה כל שהיא גם אם הם מפעילים אותו היטב.
אנשים עם לקויות יכולים להיעזר באסטרטגיות הפעלת מחשב למרות לקות, בהדרכה ייחודית ובציוד טכנולוגיה מסייעת כדי לייעל את השימוש.
מידת הנגישות למחשב יכולה להתאבחן על ידי מומחה שיעזור בבחירת האסטרטגיות והציוד המיטבי.
אנשים עם לקויות עשויים להיתקל בבעיות נגישות בדפי אינטרנט יותר מאשר בקבצים מסוגים אחרים.
זאת משום שדפי אינטרנט מעוצבים במגוון גדול של עיצובים, על ידי מעצבים ברמת מקצועיות מגוונת, עם רמת מודעות מגוונת לנגישות.
בשנת 2006 הגיש ארגון העיוורים הלאומי (NFB) בארצות הברית, תביעה משפטית נגד רשת חנויות Target על כך שחלק מאתר האינטרנט אינו נגיש ללקוחות עם מוגבלויות.
המחשב יכול לעזור לאדם עם לקות לעשות דברים שאנשים בלי לקות לא צריכים מחשב בשביל לעשות.
בחלק מהמקרים האדם בעל הלקות משתמש במחשב כדי לעשות פעולות שאנשים בלי לקות נוהגים לבחור אם לעשותם בעזרת המחשב או לא.
לדוגמה, אדם עם לקות שלא מצליח להוריד מצרכים מהמדפים בסופרמרקט מזמין את המוצרים דרך אתר האינטרנט של הסופרמרקט, ואילו שכנו חסר הלקות נוהג לקנות פעם מהסופרמרקט הגשמי ופעם מאתר הסופרמרקט שבאינטרנט.
בחלק אחר של המקרים האדם בעל הלקות משתמש במחשב לפעולות שאדם חסר לקות לא ישתמש לעולם במחשב עבורן.
במקרה זה המחשב משמש בעצמו כפריט ציוד טכנולוגיה מסייעת.
מחשב המשמש כפריט ציוד טכנולוגיה מסייעת יכול להיות מחשב אישי רגיל כגון מחשב נייד שהותקנה בו תוכנה שמקריאה בקול רם את מה שאילם מקליד.
מחשב כזה יכול להיות גם מחשב ייעודי כגון מחשב מערכת ההיגוי של כיסא גלגלים ממונע.
הטלפון הביתי והנייד עשויים להיות לא נגישים לאנשים עם לקויות שמיעה, לאנשים עם לקויות תנועה בגפיים העליונות ובמערכת הדיבור, ולאנשים עם לקויות דיבור על רקע קוגניטיבי.
טלפון ציבורי עשוי להיות מוצב כך שהוא לא נגיש גם למשתמשי כיסאות גלגלים שאין להם לקות בגפיים העליונות, לאנשים נמוכי קומה ולאנשים נוספים.
טלפונים מודרניים שמצוידים ב-SMS ובזיכרון שפוטר את המשתמש בחיוג מדויק של המספרים נגישים לאנשים רבים יותר ועדיין, יש מי שנאלץ להצטייד במכשור להנגשת הטלפון או לסמוך על אכיפת החוקים לנגישות טלפונים ציבוריים.
מכשיר נגישות הטלפונים הבולט בהיסטוריה הוא הטלפרינטר (TTY או TDD).
הטלפרינטרים הראשונים הורכבו לפני עידן המחשב מטלפונים וממכונות כתיבה חשמליות.
היה בהם מגנון שממיר לחיצות קלידים לצלילים שאינם מובנים לאוזן האנושית וצלילים אלה חזרה ללחיצות קלידים.
מכשיר זה אפשר לחברי הקהילה החירשת לתקשר זה עם זה בעזרת הטלפון אך לא עניין אנשים חסרי לקויות.
על כן הוא מוגדר כציוד טכנולוגיה מסייעת.
"טלכתב" (הלחם בסיסים של טלפון+כתב) הוא מכשיר טלפון ומודם התומך בשליחת וקבלת טקסט.
הוא היה נפוץ בעיקר בארצות הברית ושימש חירשים.
הפקס והמסרונים השימושיים לחירשים ולשומעים הוציאו את הטלכתב מכלל שימוש.
ספרים עשויים להיות בלתי נגישים לאנשים עם לקות ראייה, עיוורון, דיסלקסיה או לקות תנועה בגפיים העליונות.
הפתרונות המקובלים הם שימוש בטכנולוגיה מסייעת כמו מכשור להקראה ממוחשבת, מכשור להגדלה ועיבוד של תמונות דפי הספרים או מכשור המאפשר לדפדף בספר בלא להניע את הידיים ואת הגב או ספרים בפורמט נגיש לאנשים עם לקויות כמו ספרים מוקלטים וספרים בכתב ברייל.
ספרים כאלה מופקים מספרים רגילים בעזרת מומחים לדבר .
קשה לסדר ספרים הנגישים לכל קורא.
ניסיונות לחייב ספריות ציבוריות להחזיק רק ספרים עם אותיות דפוס גדולות התבררו כקשים לביצוע ודלי תועלת.
גם ניסיונות לחייב ספריות להחזיק ציוד טכנולוגיה מסייעת לקריאה לא צלחו.
על פי תקנות הנגישות של ממשלת ישראל, "דפוס נגיש" מוגדר כ"הדפסה אשר מתקיימים בה כל אלה:
הגופן מסוג פשוט (כגון אריאל), מעובה, וגודלו בין 16 לבין 22 נקודות;
בטופס שמקבל השירות נדרש להוסיף בו מידע, מצוי רווח הולם להוספת המידע כאמור;
הנייר אינו מבריק ואין בו קישוטי רקע;
ככל שניתן, גוון האותיות והספרות יהיה נוגד את הרקע באופן המאפשר לקרוא אותן בבירור;"
אנשים שהטלוויזיה והקולנוע אינם נגישים להם עשויים להיות בעלי לקויות שונות.
עבור חלקם נגישות כל מיצגי הטלוויזיה והקולנוע עשויה להיות בעייתית, כגון עיוורים, ועבור אחרים רק חלק ממיצגים אלה עשויים להיות לא נגישים.
אדם עבורו רק חלק ממיצגים אלה לא נגישים עשוי להיות דיסלקט שמתקשה בקריאת כותרות התרגום לשפתו במיצגים בשפה בה הוא אינו שולט או משתמש כיסא גלגלים שחלק ממבני הקולנועים לא נגישים לו .
אמצעי ההנגשה המפותחים ביותר עבור מיצגי טלוויזיה וקולנוע הם אלו שנועדו להנגיש אותם ללקויי שמיעה.
אמצעי אחד הוא תרגום סימולטני לשפת הסימנים על ידי אדם המופיע בפינת המרקע.
אמצעי זה אינו מקובל במיוחד, ואם משתמשים בו זה לרוב בתוכניות טלוויזיה בשידור חי.
חסרון האמצעי הזה הוא בעובדה שהרבה לקויי שמיעה אינם שולטים בשפת הסימנים.
חיסרון זה לא קיים בהקלדה סימולטנית של כותרות.
כותרות מוקלדות סימולטנית יכולות להופיע בטלטקסט המוצמד לערוץ הטלוויזיה.
כאשר השידור אינו חי, ניתן לסדר למיצג כותרות ערוכות היטב מראש.
בין כותרות תרגום ולכותרות המוקלדות סימולטנית, לבין כותרות ערוכות מראש עבור לקויי שמיעה יש שני הבדלים.
ראשית, מקום הופעתן על המרקע של כותרות ערוכות מראש עבור לקויי שמיעה ממחיש מי מהדמויות אומרת את הדברים במופיעים בהן.
שנית כותרות ערוכות מראש עבור לקויי שמיעה כוללות גם הסברים על צלילי הרקע של המיצג, כגון צליל מים זורמים או צלילי מוזיקת ג'אז של תזמורת גדולה.
נגישות (Accessibility) היא מידת התאמתה של מערכת לשימושם של אנשים עם לקויות, כולל אלה שצריכים להשתמש במערכת בעזרת טכנולוגיה מסייעת (כגון תוכנות להקראה קולית לפלט צג המחשב או כיסאות גלגלים).
נגישות תחבורה כוללת נגישות נהיגה, נסיעה ברכב קרקעי פרטי, ברכב קרקעי ציבורי, בכלי טיס ובכלי שיט.
תחבורה קרקעית מקשרת אותנו לפעילויות חיים חשובות בתחום הלימודים, העבודה, הטיפול העצמי (self-care) והפנאי.
לאדם שבשל לקותו מתקשה להתרחק מביתו יש אפשרויות תפקוד מוגבלות.
גם לאדם שיכול להתרחק מביתו רק כאשר מישהו מבני משפחתו מסיע אותו, דווקא ברכב פרטי מסוים הנגיש לו, קשה לתפקד.
יכולת לנהוג ולהשתמש בחבורה ציבורית משפרת את איכות חייו ויצרנותו של האדם.
תחבורה ציבורית קרקעית מונגשת בעיקר עבור משתמשי כיסאות גלגלים ועיוורים, אולם אנשים עם לקויות מגוונות, כגון אנשים עם פוביות (פחדים קיצוניים), עשויים למצוא אותה לא נגישה.
חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות מכיל פרק העוסק בנגישות תחבורה ציבורית וקיימים חוקים ישראלים נוספים הנוגעים בנושא, כמו חוק חניה לנכים.
אנשים בעלי לקויות מגוונות יכולים להתקשות בנהיגה ברכב.
אנשים עם לקות ראייה (הפרעת ראייה קשה שמשקפיים לא מתקנים), לקות נפשית או לקות אינטלקטואלית (פיגור או נסיגה שכלית) לא יכולים לקבל רישיון נהיגה על פי החוק.
לעומתם, אנשים עם לקות קוגניטיבית שאינה קשורה במשכל (כגון הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות), לקות שמיעה או לקות תנועה מספיק להוכיח את כושר נהיגתם במבחן נהיגה מעשי (טסט) כדי לקבל רישיון נהיגה.
החוק אינו מתייחס להיבטים המיוחדים להרבה מלקויות אלה.
לדוגמה, אדם שלא יכול לעבור טסט בלי להרכיב משקפיים, חייב לנהוג עם משקפיים.
לעומת זאת, לאדם שאינו יכול לעבור טסט בלי תרופה לשיפור הריכוז, מותר לנהוג בלעדיה.
אנשים עם לקויות תנועה שונות עשויים להתקשות בהפעלה של חלקים שונים של מערכת הנהיגה, בישיבה על כיסא הנהג בלא תמיכה או בכניסה אל המכונית.
הסיבות ללקויות התנועה והלקויות עצמן מגוונות.
יש נהגים עם לקות תנועה שיכולים להיכנס לרכב ולשבת על כיסא הנהג כמו כל נהג אחר וצריכים טכנולוגיה מסייעת המאפשרת נהיגה תוך הפעלה שונה מהמקובל של גפיהם.
מלבד תוספת אמצעי נגישות אלה כלי הרכב שלהם יהיו על פי רוב אוטומטיים כדי לחסוך מהם תנועה באופן כללי.
נהגים שמשתמשים מחוץ למכונית בכיסא גלגלים ידני, נמנים עם פי רוב עם נהגים אלה.
הם יעדיפו מכונית עם שתי דלתות ולא עם ארבע דלתות.
זאת משום שבמכונית כזו קל להם יותר להכניס את כיסא הגלגלים המקופל אל הרווח שבין המושבים הקדמיים והאחוריים, אחרי שהם עוברים מכיסא הגלגלים אל כיסא הנהג ומקפלים את כיסא הגלגלים.
נהגים המשתמשים בכיסא גלגלים ממונע נוהגים על פי רוב בוואן עם מעלון ובלי כיסא נהג.
המעלון מרים את כיסא הגלגלים עם המשתמש אל הוואן והמשתמש נוסע עם כיסא הגלגלים ממעלון הרכב עד לעמדת הנהג ומאבטח את כיסא הגלגלים שם.
משתמש כיסא גלגלים ממונע זקוק על פי רוב לטכנולוגיה מסייעת מתוחכמת יותר מאנשים אחרים עם לקויי תנועה כדי לאפשר נהיגה למרות יכולת תנועה מוגבלת יותר.
במגרשי חניה רבים מסומנים מקומות חניה ייעודיים עבור אנשים עם לקות המצריכה מקום חנייה מרווח או קרוב ליעד הנסיעה.
לקות מסוג זה המזכה בזכות חנייה במקומות אלה היא לקות הליכה חמורה, המצריכה שימוש בציוד טכנולוגיה מסייעת כגון כיסא גלגלים או קביים או לקות הגורמת לכאבים עזים בעת ההליכה.
בחלק מהמדינות, הזכות לחנייה במקומות אלה ניתנת גם לאנשים עם לקות הגורמת לפחד רב מהליכה ברחוב הומה או מחציית כביש (לדוגמה, חלק אנשי הקשת האוטיסטית).
חוקי הנגישות של מדינות רבות מחייבים, שחלק ממקומות החנייה שבסמוך למקומות ציבוריים יישמרו לנכים אלה והם גם נותנים הגדרה מספרית לכמות היחסית של מקומות חנייה אלה.
המקומות מסומנים בשלט או בכיתוב על משטח החנייה.
החניה במקומות אלו מותנית בתווית המצויה על הרכב.
בישראל, למשל, התווית היא בצורת משולש המוצגת בחלון הרכב ועליה פירוט זהותו של הנכה.
בתוך מגרש החניה יש למקם את חניות נכים בסמוך ככל האפשר ליעד אליו מקובל להגיע אחרי היציאה מהרכב.
למשל, במגרש חניה של חנות גדולה יש למקם את חניות הנכים במקום הסמוך ביותר לדלת החנות.
הקפדה על כלל זה חוסכת הליכה מאנשים עם לקות הליכה חמורה.
יש להקפיד גם שמקומות החניה לנכים יתפסו שטח רחב יותר מזה של מקומות החניה האחרים כדי לאפשר מעבר עם כיסא גלגלים בין המכוניות ולהשאיר מקום לתמרון דלת מכונית בעת ישיבה על כיסא גלגלים, קיפול כיסא גלגלים ידני אחרי הכניסה למכונית או תפעול מעלון כניסה לכיסאות גלגלים ממונעים.
במקרה שיש קשיים טכניים בהקצעת מרחב מספיק לכלל מקומות החניה השמורים לנכים במגרש חניה אחד, החוק בחלק ממדינות העולם מאפשר הקצאת מקומות חניה נפרדים לאנשים עם לקויות הליכה שונות.
לדוגמה, בארצות הברית מותר לייעד חלק מחניות הנכים אך ורק למשתמשי כיסאות גלגלים ממונעים הנוהגים במכונית מסחרית עם מעלון.
כאשר עושים זאת אפשר לקצץ במעט מהמרחב שבמקומות החניה האחרים השמורים לנכים ולתת קנסות למשתמשי כיסאות גלגלים ידניים שחנו במקום ששמור למשתמשי כיסאות גלגלים ממונעים.
בישראל, במקרה של קשיים טכניים בהקצאת מרחב מספיק לכלל מקומות החניה השמורים לנכים, חוק חניה לנכים מתיר לנכים לחנות בחלק מוגדר היטב של המקומות האסורים לחניה בכלל.
אחד התנאים הוא שהדבר לא ייצור הפרעה של ממש במעבר התנועה.
כמו כן, ערים רבות במדינת ישראל פוטרות נכים מתשלום על חנייה מחשש שהמדחנים או סידורי התשלום האחרים אינם נגישים לחלק מהנכים.
ישנם גם חוקים להסדרת חניות נכים בסמוך למקום מגוריו או עבודתו של אדם הזקוק לחנייה כזו.
בישראל, אם לנכה רגליים אין חניה פרטית בסמוך לביתו, העירייה תסמן מקום חנייה ברחוב אשר ייועד לרכבו האישי של הנכה.
מקומות אלו אינם שייכים לנכה, ואינם ניתנים להורשה לצאצאיו של הנכה לאחר פטירתו.
חניית נכים בסמוך למקום מגורים או עבודה של נכה ספציפי אינה זכות המובנת מאליה.
אישורה לוקח זמן רב וכרוך בהליך מורכב של הוכחת זכאות כלפי הרשות המקומית על-מנת שזו תקצה את המקום המיועד.
הקצאת המקום כוללת במקרים רבים, מעבר לסימון המיוחד גם שינויים במדרכה בסמוך למקום החניה או הרחבה של המקום כך שיתאים לצורכי הנכה.
פגיעת עברייני תנועה בזכות לחניית נכים אינה פגיעה נדירה.
לא פעם נתקלים הנכים במחסור במקומות החניה המונגשים עקב חניה של רכבים שאינם נושאים תו נכה באותם המקומות.
מעבר לעבירה על החוק הנושאת בחובה קנס גבוה, עבירות אלה מונעות מנכים רבים את זכותם הטבעית לנוע חופשיים במרחב ולהשתלב בחברה.
מזה זמן רב פועלים אתרי אינטרנט ששמו להם כמטרה לצלם את הרכבים האלה ולהעלות את תמונותיהם לאינטרנט.
אלו הן פעולות אזרחיות שנדמה שמצליחות לייצר מודעות לנושא ופועלות לצמצם את החניה במקומות המונגשים.
נגישות תחבורה ציבורית ואיכותה מבחינות אחרות, חשובות גם למשתמש כיסא גלגלים שיכול לנהוג.
אנשים רבים מעדיפים להזמין מונית מאשר לנהוג כשהם עייפים, לקרוא ברכבת במקום לנהוג במשך שעה ביום ולא לחפש חניה.
הנגשת תחבורה אינה מסתכמת בהנגשת הרכב.
כשם שבהנגשת תחבורה פרטית יש לדאוג גם לחניות נגישות, כך בהנגשת תחבורה ציבורית יש לשמור על שרשרת נגישות.
משתמש כיסא גלגלים היוצא מביתו ועושה דרכו בתחבורה ציבורית אל משרדו צריך כל שלב בדרכו יהיה נגיש.
אם הוא גר בפרוור ועובד במרכז העיר, הוא עשוי להצטרך שהאוטובוס יהיה נגיש, שהרכבת הפרוורית והרכבת הקלה יהיו נגישות, שתחנות האוטובוס והרכבות יהיו נגישות וכן כל קטעי המדרכה אל התחנות ומהתחנות יהיו נגישים.
מדרגה אחת בדרך שאי אפשר לעוקפה תהפוך את כל עבודת המנגישים לחסרת תועלת.
כדי שכלי רכב ציבורי יהיה נגיש למשתמשי כיסאות גלגלים, יש צורך בהנגשת העלייה והירידה מהרכב, בהנגשת התנועה בתוך הרכב ובמקום בו אפשר להציב כיסא גלגלים ברכב.
הצבת כיסא הגלגלים צריכה להיות בטיחותית, לאפשר ידיעה של מיקום הרכב ביחס ליעד הנסיעה, לאפשר לעשות כל מה שנוסע אחר צריך לעשות כמו ליזום עצירה, לא להפריע לנוסעים אחרים ולהיות נעימה.
על פי החוק האמריקני (ADA of 1990) חברת תחבורה קרקעית שאינה יכולה לשלב נוסע בקו התחבורה הרגיל שלה, חייבת לשלוח לו רכב חלופי במחיר נסיעה רגילה.
מבין משתמשי כיסאות הגלגלים, רוב אלה הזקוקים לרכב זה הם אלה הנאלצים להשתמש בכיסאות רחבים מדי למעבר בתוך אוטובוסים או כבדים מדי עבור מעלון הכניסה לאוטובוס.
השימוש ב-Para-Transit מחייב הזמנה שלו יום מראש לשעה מגדרת.
הנגשת העלייה והירידה מהרכב אפשרית בכמה דרכים, בתלות ביכולתו הגופנית של משתמש כיסא הגלגלים, בכיסא ובהפרש הגבהים בין רצפת הרכב לרציף התחנה.
משתמש כיסא גלגלים ידני שיש לו יכולת גופנית טובה יכול לעבור מכיסא הגלגלים אל כיסא המונית ולאפשר לנהג המונית לקפל את הכיסא אל תא המטען.
משתמשים בעלי כושר טוב במיוחד של כיסאות גלגלים ידניים עם שלדה מטיפוס לא מקובל יכולים גם לנתר עם הכיסא מרצפתו של אוטובוס נמוך אל המדרכה.
עוד מקרה בו אין צורך באמצעי מיוחד כדי לאפשר למשתמש כיסא גלגלים לעלות ולרדת מרכב הוא המקרה בו תחנת רכבת קלה בנויה היטב.
בתחנת רכבת קלה הבנויה היטב, רציף התחנה זהה בגובהו לרצפות הקרונות והמרווח בין דלתות הקרונות לרציף קטן.
בתחנה כזו יכול כל משתמש כיסא גלגלים לעלות ולרדת מהרכב בלא אמצעי מיוחד.
כאשר יש הפרש גובה או מרחק משמעותי בין רצפת הרכב לבין רציף התחנה יש להשתמש ברמפה או במעלון כדי לעלות ולרדת מן הרכב עם כיסא גלגלים.
הרמפות והמעלונים יכולים להיות חלק מהרכב או להמתין בתחנה.
עבור אוטובוסים זול יותר ופשוט יותר כשהרמפה או המעלון הם חלק מהרכב.
אולם עבור רכבות ארוכות עם תחנות מעטות זול יותר כשהם ממתינים בתחנה.
רמפות שהן חלק מהרכב עשויות להיפרש ידנית או מכנית.
רמפות הממתינות בתחנה נפרשות תמיד ידנית ומעלונים תמיד מופעלים מכנית.
לרמפות יש יתרון בטיחותי על המעלונים והן גם יכולות לשאת כיסאות גלגלים כבדים יותר.
חסרונן הוא שהן מתאימות לרכבים שהפרש הגובה בין רצפותיהם לרציף התחנה אינו גבוה במיוחד (אוטובוסים נמוכים ורכבות קלות שעוצרות בתחנות שאינן בנויות היטב).
אוטובוסים גבוהים ורכבות גבוהות חייבות מעלון.
המעלון עשוי לעזור גם לאנשים המתקשים בטיפוס אל הרכב במדרגות אך אינם משתמשים בכיסאות גלגלים כגון זקנים ואנשים שהולכים עם הליכונים או קביים.
רכבי הפרא-טרנזיט מצוידים במעלונים המסוגלים להרים כיסאות גלגלים ממונעים כבדים במיוחד שמעלוני אוטובוסים אינם מצליחים להרים.
בטיחות כיסאות גלגלים בכלי רכב דורשת קשירה בטוחה של המשתמש אל הכיסא (בדומה לפעולת חגורת הבטיחות של הנוסעים האחרים) וקשירה בטוחה של הכיסא אל הרכב.
כיסאות גלגלים רבים מאובזרים בווים ובטבעות המיועדים לקשירתם אל הרכב.
אולם סידורי קשירה אלה אינם מאפשרים לחלק גדול ממשתמשי כיסאות הגלגלים לאבטח את הכיסא אל הרכב בכוחות עצמם ודורשים מעובדי התחבורה הציבורית מיומנות כדי להפעילם.
עובדי תחבורה ציבורית שאינם מיומנים באבטוח כיסאות גלגלים נאלצים להתעכב לצורך האבטוח ולעיתים גם לפצוע את אצבעותיהם או להצמיד את גופם אל גופו של משתמש כיסא הגלגלים באופן שמביך שני אנשים זרים.
פתרון אחד לבעיית סרבול האבטוח בעזרת הווים והטבעות הוא אבטוח גלגלי כיסא הגלגלים.
משתמש הכיסא יכול על פי רוב לאבטח את הכיסא בכוחות עצמו בעזרת אבטוח הגלגלים ואם הוא אינו יכול קל לעזור לו בזה.
החיסרון של אבטוח הגלגלים הוא ששימוש תדיר בו מעוות את צורת הגלגל.
פתרון אחר הוא לא לאבטח ומסתבר שהסיכון שבנסיעה בכיסא גלגלים לא מאובטח באוטובוס תוך עירוני הוא סיכון קטן מאוד.
סטטיסטית, אוטובוס תוך עירוני הסתבר כאחד מכלי הרכב בהם הסיכוי שנסיעה תסתיים במותו של נוסע כלשהו או במותו של הנהג הוא הקטן ביותר.
מבחינה זו, אוטובוסים תוך עירוניים בטוחים מרכבות, מטוסים, אוטובוסים תוך עירוניים והרבה סוגי כלי רכב אחרים הנוסעים בתוך העיר, לרבות מכוניות פרטיות בגדלים שונים, ואנים, ואנים מונגשים לכיסאות גלגלים ממונעים, רכב הפארא-טרנזיט ומיניבוסים בגדלים שונים.
ההסברים לממצא זה קשורים במשקל האוטובוס.
ראשית, משקלו של האוטובוס מקשה להגיע למהירות הנסיעה המקסימלית המותרת כשהוא צריך לעצור בתחנות רבות.
שנית, כאשר אוטובוס מתנגש ברכב אחר ההתנגשות לא גורמת לו לשינוי פתאומי בתנועתו בשל חוק שימור התנע.
ממצאים אחרים מראים שדיווחים על פציעות של משתמשי כיסאות גלגלים בשימוש בתחבורה הם נדירים.
הפציעות המדווחות הן קלות ורובן נגרמות על ידי המעלון כך שאינן קשורות באבטוח הכיסא.
הנגשת המידע יכולה להיעשות בעזרת ייעוץ טלפוני או מערכת מידע באינטרנט שמסבירה איזה רכב ציבורי לקחת ומאיפה כדי להגיע מכתובת מסוימת לכתובת מסוימת בזמן מסוים.
הנגשת הדרך אל התחנות והשהייה אפשרית על פי הכללים הרגילים של הנגשת בניה.
שפת המדרכה ושפת הרציף צריכים להיות מסומנים באופן בצבע בולט ובבליטות שניתן להרגיש בעזרת המקל בו משתמשים עיוורים.
זיהוי הרכב המגיע לתחנה אפשרי בעזרת רמקול המצוי על הרכב ומכריז על זהותו בכל פעם שהוא עוצר בתחנה.
רמקול זה צריך להיות על יד דלת הרכב וכך לסמן את מקום העלייה לרכב.
זיהוי קל של המקום בו אמור הנוסע לרדת מהרכב יכול להיעשות על ידי רמקול בתוך האוטובוס המכריז את שמה של התחנה הבאה.
רמקול כזה ומרקע עליו רשום שם התחנה הבאה יכול לעזר גם לנוסעים שאינם מכירים את מסלול הנסיעה.
נגן מדיה היא תוכנת מחשב המשמשת לניגון קובצי מולטימדיה.
רוב תוכנות נגני המדיה תומכות במגוון רחב של סוגי קבצים, ובכללם קובצי שמע וקובצי וידאו.
עם זאת, חלק מהנגנים מתמקדים רק בסוג מסוים, הן משום שהם בשלבי הפיתוח והגרסאות הראשונות, והן משום שהם מיועדים לתת מגוון רחב של תכונות, איכויות ויכולות, שלרוב לא קיימות בנגנים הכלליים יותר.
גרסאות 3 ומעלה של מערכת ההפעלה חלונות מגיעות עם הנגן Windows Media Player.
מערכת Mac OS X מגיעה עם הנגנים QuickTime להפעלה של סרטים בפורמט זה, ועם iTunes להפעלה של מגוון פורמטי מדיה נוספים.
הפצות גנו/לינוקס שונות מגיעות עם נגנים כגון VLC media player, אמארוק, טוטם, זיין.
רשימה של תוכנות נגני המדיה הפופולריים.
שם התוכנה אודיו וידאו מערכת הפעלה רישיון BS player כן כן חלונות ?
PowerDVD לא כן חלונות ?
נגני מדיה רבים מסוגלים לנגן את קובצי המדיה לפי ספריות.
הספריות נועדו לסייע בארגון של קובצי המדיה או בקטלוג של קובצי המוזיקה לקטגוריות שונות כגון סוגה, שנה, דירוג וכדומה.
נגמ"ש לחימה הוא רכב קרבי משוריין המשמש לנשיאת חיילים אל שדה הקרב ולחימה לצד החי"ר וסיוע באש, כחיל רגלים ממוכן.
נגמ"ש הלחימה כולל חימוש כבד יותר מאשר נגמ"ש רגיל, לרוב תותח אוטומטי קטן קוטר, אך גם טילי נ"ט ומקלעים.
בצבאות קטנים שאינם יכולים להרשות לעצמם לתחזק מערך טנקים כמו שכניהם, נגמ"שי לחימה חמושים היטב מהווים אמצעי חלופי למילוי חלל זה בכוח.
דוגמאות לכך הן: המדינות הבלטיות, המדינות הנורדיות, בלגיה והולנד.
נגמ"שי לחימה התפתחו מהנגמ"שים (ראשי תיבות של נושא גייסות משוריין או נוֹשֵׂאת גְּיָסוֹת מְשֻׁרְיֶנֶת) - כלי רכב משוריינים שנועדו לשאת חיילים אל תוך שדה הקרב תוך מתן הגנה מאש קלה ורסיסים.
הנגמ"שים חומשו בדרך כלל במקלעים על מנת לאפשר לכלי להגן על עצמו ולהשיב אש.
בהמשך נוספו כלי נשק וחימוש עוצמתיים יותר לכלי, בדרך כלל על חשבון מספר החיילים שיכול הכלי לשאת, ואלה אפשרו תמיכה, סיוע וחיפוי באש כבדה יותר בזמן תקיפה.
כלי רכב אלו התפתחו לנגמ"שי לחימה.
נגמ"ש לחימה נבדל מנגמ"ש בכך שהוא נושא חימוש כבד יותר (כגון תותח קל או טילים), מקלעים נוספים ופתחי ירי.
לכלי הרכב יש לרוב שריון כבד יותר ופחות מקום בבטן הכלי לחיילים.
נגמ"שי לחימה חמושים בדרך כלל בתותח אוטומטי בקליברים של 20 עד 40 מ"מ, מקלעים בינוניים (כגון מאג 7.62 מ"מ) ולעיתים אף בטילי נ"ט.
הם לעיתים חמושים גם במרגמות, מטולי רימונים ומדוכות עשן.
רוב נגמ"שי הלחימה הם זחליים אך יש גם נגמ"שי לחימה אופניים (הנעים על גבי גלגלים עטויי צמיגים).
נגמ"ש לחימה בדרך כלל ממוגן וחמוש יותר מנגמ"ש אך פחות ממוגן וחמוש מטנק מערכה.
אחד מראשוני נגמ"שי הלחימה היה ה-Schützenpanzer Lang HS.30 הגרמני (בקיצור: Schützenpanzer 12-3 או SPz 12-3) ששירת בצבא גרמניה (Bundeswehr) מ-1958 עד תחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. ה-SPz 12-3 היה חמוש בצריח ועליו תותח אוטומטי בקליבר 20 מ"מ ונשא 5 לוחמים.
מעצמות המערב הופתעו כאשר ברית המועצות הציגה במצעד צבאי את ה-BMP-1, נגמ"ש הלחימה הראשון שתוכנן מראש למטרה זו.
ה-BMP-1 היה בעל פרופיל נמוך וחומש בתותח חלק-קדח 73 מ"מ וטיל נ"ט מדגם סאגר.
שריונו המשופע סיפק הגנה מלאה מפני ה-M2 בראונינג (מקלע כבד בקליבר 0.5 אינץ' הנפוץ במדינות ברית נאט"ו) והגנה חלקית מפני תותח אורליקון 20 מ"מ, בקשת של 60 מעלות.
הנשק שנשא עליו היווה איום לכלי הרק"מ של נאט"ו ואף לטנקי מערכה כבדים בתקופתו.
ברם, הכלי היה פגיע למוקשים ונשק נ"ט.
ה-BMP-1 הוחלף מאוחר יותר בדגמים מתקדמים יותר: BMP-2 ו-BMP-3, בעלי מיגון משופר וכוח אש חזק יותר.
מאז, כמעט כל המעצמות פיתחו או אימצו נגמ"שי לחימה.
אלה כוללים את המארדר והפומה מגרמניה, ה-LAV III מקנדה, הווריור מבריטניה, הבראדלי מארצות הברית, ה-ASCOD מספרד, הדארדו מאיטליה, הראטל מדרום אפריקה, ה-AMX-10P מצרפת, ה-CV-90 משוודיה, ה-K-21 מקוריאה הדרומית ועוד.
ישראל איננה מפעילה נגמ"שי לחימה.
על פי תא"ל (מיל') דידי בן יואש: "צה"ל הוא הצבא המודרני (הכמעט) היחיד בעולם שאינו מפעיל נגמ"שי לחימה".
נגמ"שי ה-M-113 שימשו כנגמ"שי תובלה מיגונם הקל יחסית ופגיעותם והחימוש הנוסף כגון מקלעים כבדים, מרגמות ואף טילי TOW "עורב" נועדו בעיקר להגנה וחיפוי.
ה"חובט" וה"מחבט" (M-163) היו במקור תותחי נ"מ על בסיס תובת M-113 החמושה בתותח אוטומטי M61 וולקן 20 מ"מ, אך הוסבו ושימשו כנגמ"ש לחימה במבצע שלום הגליל ובהמשך עקב התותח שלהם שייצר כוח אש רב בזוויות שונות (כולל בזוויות גבוהות) - שאפשר לנקות גגות ובתים מצלפים וחמושים.
אך הם היו כח מסייע קטן לחי"ר.
בהמשך (בעיקר בשנות ה-80 של המאה ה-20) פיתח צה"ל נגמ"שים כבדים שצויידו במקלעים (בדרך כלל מק"כ ומא"ג), וחלק מהם צוידו בעמדת קטלנית, אך מטרתם העיקרית הייתה תובלה ממוגנת של חי"ר ופחות תמיכה בחי"ר באמצעות אש מהכלי ולחימה כחיל רגלים ממוכן.
ב-2015 נחשף ה"פרא", משחית טנקים ונגמ"ש לחימה שפותח ב-1985 ומבוסס על טנק מגח 5 (תובת M48A5) עם מיגון כבד.
ה"פרא" כולל משגר של 12 טילי תמוז מדויקים וארוכי-טווח ו-2 מקלעי מאג על הצריח.
צה"ל בוחן ייצור גרסאות נגמ"ש לחימה לנמ"ר, בהן תוחלף עמדת הקטלנית בצריח בלתי-מאויש בו מותקנים תותח אוטומטי 30 מ"מ, מקלע מקביל, מרגמה 60 ומערכת הגנה אקטיבית לטנקים.
ב-2019 החליט צה"ל על הצטיידות באיתן - נגמ"ש אופני בינוני עם מערכת הגנה אקטיבית לטנקים.
אף שהנגמ"ש כולל שני דגמים: דגם נגמ"ש תובלה ודגם נגמ"ש לחימה עם צריח בלתי מאויש, צה"ל בוחר להצטייד רק בנגמ"ש התובלה.
בעקבות התפשטות נשק נ"ט (נגד טנקים) ושימוש במטעני חבלה כבדים (כגון מטען צד ומטען גחון) - שנהפכו לנפוצים במיוחד בעימותים נמוכי עצימות (LIC), לוחמה בשטח בנוי (לש"ב) ולוחמה נגד ארגוני טרור וגרילה - הפכו נגמ"שים ונגמ"שי לחימה למלכודות מוות ליושבים בהם.
משום כך היה צריך לשפר את מיגון הכלים הקיימים או לתכנן כלים חדשים עם שריון כבד.
חלק מהכלים כאלה תוכננו בהתבסס על ניסיונו של צה"ל, שהפך תובות טנקים ישנים לנגמ"שים כבדים (דוגמת האכזרית) ובכך יצר כלי בעל רמת מיגון של טנק אך בעלות ייצור ופיתוח נמוכה יחסית מתכנון כלי כבד חדש לחלוטין.
בנוסף, טנק המרכבה הוא בעל מסדרון אחורי המאפשר נשיאת חי"ר.
האכזרית - שפותחה על בסיס תובת טנקי T-55, שימשה דוגמה למדינות הגוש הקומוניסטי לשעבר וכן לרוסיה, והללו פיתחו רק"מים כבדים על בסיס הטנקים המיושנים, בהם ה-VIU-55 Munja הסרבי וה-BTR-T הרוסי.
כמו כן פיתחה רוסיה את ה-BMPT, רכב שנועד לתמוך בטנקים.
רוסיה גם מפתחת את ה-BTR-90. אוקראינה פיתחה את BMT-72 ו-BTMP-84 המבוססים על טנקי T-72 ו-T-84 בעלי תובות מוארכות ואף שמרו על התותח הראשי בקליבר 125 מ"מ.
לנמ"ר הישראלי שהוא נגמ"ש כבד ונגמש תובלה קיים דגם ניסוי בתצורת נגמ"ש לחימה החמוש בצריח בלתי מאויש עם תותח 30 מ"מ, מקלעים וטילי נ"ט.
בעימותים נמוכי עצימות (עימות מוגבל = עמו"ג) ולוחמה א-סימטרית נגד ארגוני טרור וגרילה, חשיבותו של נגמ"שי לחימה גדולה ביותר.
חימושם כבד מספיק נגד לוחמים, מבנים, כלי רכב ורק"מ קל, אך לא כבד מידי (כמו התותח של הטנק שגורם נזק סביבתי רב ונועד בעיקר להשמדת טנקים אחרים).
הם מציעים שילוב של הגנה, ניידות וכוח אש.
למרות שהם יעילים בעיקר בעימות מוגבל ניתן להשתמש בהם גם במלחמה כוללת ובמשימות של שמירת שלום.
נגמ"שי לחימה נועדו לשאת לוחמי חיל רגלים אל שדה הקרב ואז לתמוך בהם באש ולחפות עליהם באמצעות הנשק המותקן על גבי הרכב.
ייעוד משני הוא השמדת כוחות חי"ר של האויב וסיוע לטנקים.
יש לציין שלמרות שחלק נגמ"שי הלחימה חמושים בטילים נגד טנקים ייעודם העיקרי איננו השמדת טנקים.
רבים מנגמ"שי הלחימה הם גם אמפיביים ויבילי אוויר (כלומר: ניתן להובילם על גבי מטוס תובלה).
נגמ"שי לחימה אופניים (כגון הסטרייקר) ניידים יותר מאלה הזחליים ויכולים לעבור מרחק רב יותר מבלי להיות מובלים על ידי מובילי טנקים או רכבות משא.
כלי רכב זחליים דורשים תחזוקה רבה ותכופה יותר, שכן הזחלים נשחקים מהר יותר מהעומס המופעל עליהם.
כדי להתגבר על פגיעה בגלגלים שיכולה לשתק את הכלי הם מצוידים בצמיגים חסיני תקר (Run-flat tire), זאת לעומת רק"מ זחלי שדורש החלפת זחל ולעיתים טיפול של טנק חילוץ כאשר נפגע המזקו"ם.
לכן, כלי רכב אופניים ניידים וזולים יותר אך בעלי עבירות קטנה יותר מאשר כלים זחליים.
בדרך כלל, נגמ"שי לחימה הם בעלי שריון לכלי רכב ומיגון קל יותר מאשר טנקים, כדי להגביר את הניידות ואף לאפשר יבילות אוויר.
רוב נגמ"שי הלחימה עמידים בפני מקלעים כבדים, רסיסי ארטילריה ונשק קל.
ברם, הם פגיעים לנשק נ"ט, פגזים ומטעני חבלה כבדים.
זאת מאחר שהם לא תוכננו להשמדת טנקים כמשימתם העיקרית (למרות שחלקם חמושים בטילי נ"ט).
עובי השריון בנגמ"שי לחימה משתנה מדגם לדגם.
חלק מהם חסינים רק בפני מקלעי 0.5 אינץ', בעוד שאחרים כמו ה-CV90 השוודי וה-M2A3 בראדלי האמריקאי יכולים לעמוד גם בפני פגזי 30 מ"מ הפוגעים חזיתית בכלי.
בדרך כלל צידי הכלי, הגג והגחון בעלי שריון דק יותר.
כיום יש מגמה לתגבר את מיגון הגחון כנגד מוקשים ומטעני גחון.
נגמ"שי לחימה חדשים יותר, כגון ה-Patria AMV הפיני הם בעלי שריון מודולרי הניתן להרכבה ופירוק, והחלפת לוחות שריון בעובי ומשקל שונה.
דבר זה מאפשר להתאים את רמת המיגון והיבילות של הכלי למשימה: כלי קל למשימות לא מסוכנות כל-כך ויביל אווירית או כלי כבד ופחות נייד למשימות מסוכנות יותר.
כמו כן, הדגם החדש ביותר של ה-BMP-3 הרוסי מצויד במערכת הגנה אקטיבית Arena.
הנמ"ר הישראלי מצויד במעיל רוח של רפא"ל, האיתן בחץ דורבן - מערכת הגנה אקטיבית תוצרת תע"ש המסוגלת ליירט גם חודרנים קינטיים ופגזי טנקים בנוסף לרקטות נ"ט וטילי נ"ט.
אמצעי הגנה נוסף ונפוץ הוא מדוכות עשן המספקות מיסוך לכלי ומקשים לכוון ולהתביית עליו.
כלים אחרים מצוידים בשבשים המונעים מטילי נ"ט להתביית על הכלי.
הנשק הראשי, בדרך כלל, של נגמ"ש לחימה הוא תותח אוטומטי בקליברים שנעים בין 20 ל-40 מ"מ.
תותחים אלה יעילים כנגד מגוון רחב של מטרות: כלי רכב, רק"מ רך, חי"ר, מסוקים וכלי טיס מנמיכי טוס.
תחמושת התותחים כוללת כמה סוגים: פגזים נפיצים, דליקים, חודרנים קינטיים ועוד.
הפומה הגרמנית וה-CV90 יכולים להגביה את התותח שלהם עד לזווית של 70 מעלות כדי לירות בכלי טיס.
נגמ"שי לחימה רבים כוללים מקלע מקביל בצריח ליד התותח.
הקליבר הנפוץ ביותר הוא 7.62 מ"מ והם נועדו בעיקר כנגד חי"ר.
כמו כן, נגמ"שי לחימה כוללים מקלעים נוספים, כגון על צוהר המפקד.
מספר נגמ"שי לחימה חמושים בטילים נגד טנקים.
אחרים נושאים גם טילים נגד מטוסים.
מספר נגמ"שי לחימה חמושים במטולי רימונים בעיקר של 30 מ"מ, 40 מ"מ ו-76 מ"מ.
על הנמ"ר הישראלי ניתן להתקין מקל"ר 40 מ"מ על עמדת קטלנית.
רוב נגמ"שי הלחימה חמושים במדוכות עשן ומשגרי רימוני עשן להגנה.
נגישות ישראל היא עמותה ישראלית לקידום הנגישות בישראל.
העמותה הוקמה בשנת 1999 על מנת לאפשר לאנשים עם מוגבלות ובני משפחותיהם להשתלב בחברה, בשוויון, בזכות, בכבוד ועצמאות מרבית.
העמותה הוקמה על ידי יובל וגנר.
דרך קידום הנגישות, העמותה מקדמת את השתלבות אוכלוסיית האנשים עם מוגבלות בכל תחומי החיים (עבודה, לימודים, טיפול עצמי, תרבות, תיירות ופנאי).
העמותה אינה מגבילה את עצמה לקידום ענייניהן של תת-אוכלוסיות ספציפיות עם מוגבלויות אלא שואפת לקדם את הנגישות לכלל אוכלוסייה זו, לרבות אנשים עם מוגבלות חושית, פיזית (ניידות), קוגניטיבית ונפשית.
תפיסת העמותה היא שע"י יצירת הסדרי נגישות ניתן לייצר מצב בו אנשים עם מוגבלות יחיו בישראל בדרך משולבת, שוויונית, מכובדת ועצמאית.
ב-18 במרץ 1987 נפצע הטייס יובל וגנר, כאשר מסוק AH-1 קוברה של טייסת 160, אותו הטיס יחד עם סא"ל , התרסק בשל תקלה טכנית.
סא"ל בר אור נהרג בהתרסקות, ווגנר נפצע קשה ונותר נכה לצמיתות, על כיסא גלגלים.
בשל היותו של יובל בן לנכה צה"ל היושב על כיסא גלגלים (דני וגנר) נושא הנכות והנגישות היו מוכרים לו וסייעו בשיקומו.
יובל נשאר בצבא קבע למרות נכותו והגיע לדרגת סגן-אלוף בחיל האוויר הישראלי.
במהלך חייו נתקל וגנר במקומות שלא היו נגישים עבורו כנכה.
הוא כתב לנשיא המדינה, עזר ויצמן, והתלונן על כך שכאב לילדים, הוא אינו יכול לחנך את ילדיו לערך החשוב - אהבת מולדת, משום שישראל כל-כך לא נגישה לנכים.
ויצמן הציע לווגנר להקים עמותה שתקדם את נושא הנגישות.
העמותה הוקמה בשנת 1999 והושקה רשמית בקיץ 2000 בטקס בבית הנשיא.
בין התומכים בעמותה: יד הנדיב, קרן תד אריסון, קרן משפחת רודרמן.
יש לעמותה גם הכנסות מייעוץ נגישות.
צוות הארגון מונה 30 עובדים, חלקם אנשים עם מוגבלות, ובנוסף עליהם כ-100 מתנדבים, בהם יו"ר העמותה וכל חברי הוועד המנהל.
העמותה עוסקת בקידום המודעות של מקבלי ההחלטות, בתחום העסקי, במגזר הממשלתי ובמגזר הציבורי.
אתר האינטרנט של העמותה מספק לציבור הרחב מידע חיוני בנושאי נגישות, כגון הוראות לנגישות אתרי אינטרנט, עדכונים בענייני תיירות נגישה למשתמשי כיסאות גלגלים, פיתוחי טכנולוגיה מסייעת ומידע על קורסים בנושא ועוד.
נגישות ישראל מפעילה מאגר מידע אינטרנטי בשם "לדעת מראש" שנותן מידע על רמת הנגישות של מקומות שונים, בהם משרדי ממשלה, קניונים ומוסדות תרבות ופנאי, כולל מקומות בהם מתקיימים אירועים המוניים.
העמותה מייעצת ומלווה ארגונים גדולים בהטמעת הנגישות, במסגרת 'פורום עסקים מקדמי נגישות בישראל'.
כחלק מפעילותה בתחום הנגישות בודקת העמותה מבני ציבור שונים.
כל מקום שנבדק ונגישותו מתאימה לאנשים מוגבלות ועומדת בדרישות החוק ותקנות הנגישות זוכה ל-"אות נגישות ישראל".
העמותה פועלת בכנסת ויוזמת הצעות חוק וקידום תקנות נגישות.
העמותה פועלת רבות במסגרות חינוכיות במטרה לקדם את המודעות לאנשים עם מוגבלות ולנגישות בקרב הילדים בישראל.
העמותה הקימה מרכז הכשרה ללימודי נגישות בישראל.
העמותה הקימה מרכז להנגשת מידע - דרכו ניתן להמיר מידע טקסטואלי למידע בפורמטים נגישים כגון: כתב ברייל, כתב מוגדל, קובץ קולי ועוד.