tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דם בצואה או דימום מפי הטבעת
צואה שחורה דמוית זפת או צואה שמתמהמהת (מלנה)
תחושה של התרוקנות חלקית, או טחירה (טנסמוס), (שיוך רק לסרטן החלחולת)
ירידה בקליבר של הצואה (שיוך רק לסרטן החלחולת)
במקרה שהגידול הוא במעי הגס הימני, שהוא רחב יותר מהמעי הגס השמאלי ולכן יותר קשה לחסום אותו, יש פחות מצבים של חסימות ויותר דימומים ואנמיה.
גידול במעי הגס השמאלי גורם לשינוי בהרגלי היציאה עד כדי חסימה, כיוון שהמעי הגס השמאלי צר יותר ולא גמיש.
גם כאן ניתן למצוא אנמיה.
בגידול ברקטום ניתן לראות דם אדום בהיר בבדיקה רקטלית, ולכן קשה להפריד באבחנה בין סרטן לבין טחורים.
לסיכום: הסימפטומים העיקריים של סרטן המעי הגס הם ירידה בתיאבון ובמשקל, דימום, שינויים ביציאות, וכאבי בטן בשלב מאוחר.
גיל: עם העלייה בגיל יש עליה בסיכון לסרטן המעי הגס, ומגיל 50 העלייה ליניארית.
80 אחוז מהחולים הם מעל לגיל 60.
מיקום גאוגרפי: במדינות מערביות יש סיכוי גדול יותר לחלות במחלה מאשר במדינות אסיה ואפריקה.
הימצאות פוליפ: באופן כללי, ברירית המעי הגס יש התחדשות של תאים.
בשלב מסוים, אצל חלק מהאנשים, יש שינוי בתא אחד - מדובר בשינוי ראשוני שפיר, כאשר הרירית נראית תקינה מבחינה מקרוסקופית.
התא הזה מתחלק ומתרחשת בו התמרה שנייה, שגם היא שפירה, אולם היא יוצרת פוליפ שניתן לראות (גידול שפיר).
פוליפ זה יכול להישאר שנים בגודלו המקורי אולם בחלק מהמקרים אחד מהתאים עלול לעבור התמרה ממאירה והפוליפ הופך לגידול ממאיר.
על כן, פוליפים במעי הגס הם בעלי נטייה להתפתח לגידולים.
היסטוריה משפחתית: באופן כללי, אם ידוע על סרטן מעי הגס במשפחה הסיכון עולה לחלות בסרטן המעי הגס.
ישנם סוגי סרטן במעי הגס שהם כתוצאה ממחלות גנטיות – כך למשל, פוליפוזיס משפחתית היא מחלה גנטית המורשת אוטוזומלית דומיננטית ללוקים במחלה יש פגם כרומוזמלי בגן APC.
הם נולדים עם קולון תקין אולם בעשור השני לחייהם מפתחים מאות פוליפים במעי הגס (דרושים 100 לאבחנה).
עם השנים מתפתח באחד מהפוליפים סרטן המעי הגס.
בכמעט 100% מהחולים יתפתח סרטן המעי הגס עד גיל 40, אלא אם הם יטופלו באופן מניעתי (למשל, על ידי כריתת המעי הגס בעשורים הראשונים לחיים).
בנוסף, תסמונת HNPCC היא תסמונת נוספת המאופיינת בכך שהתאים במעי הגס מתחלקים כל הזמן אולם ללא בקרת טעויות - וכך יש נטייה ליצור סרטנים שונים כולל סרטן המעי הגס.
מחלות מעי דלקתיות (קרוהן, קוליטיס כיבית), IBD: שכיחות מקרי סרטן המעי הגס גבוהה יותר אצל אנשים החולים בקרוהן או בקוליטיס כיבית.
גורמים אחרים: אכילת בשר מעובד או בשר אדום, שתיית אלכוהול, עישון, מיעוט באכילת סיבים תזונתיים, צריכה של מזון מזוהם ולא בריא, מיעוט בפעילות גופנית, משקל יתר וגורמים סביבתיים אחרים.
בירור סרטן המעי הגס נעשה על ידי בדיקת קולונוסקופיה.
זאת השיטה המומלצת בארצות הברית, באירופה וגם בישראל.
במהלך הבדיקה, ניתן לשלב גם טיפול: במהלך הבדיקה ניתן לכרות פוליפים ולקחת דגימות לבדיקה פתולוגית כדי לברר את אופי הרקמה שנדגמה.
ניתן לערוך גם בירור חלקי על ידי רקטוסקופיה, המגיע עד אמצע הסיגמא, לאורך כ־22 ס"מ אולם יכולים להיות גידולים גם בהמשך המעי הגס.
בבדיקות דם ניתן לראות מהי רמת ההמוגלובין (לצורך בירור אנמיה), רמות CEA (מרקר גידולי אשר עולה בגידול במעי הגס אולם גם בגידולים אחרים, לא מדד אבחוני טוב אלא משמש למעקב), תפקודי כבד - היות שסרטן המעי הגס שולח גרורות באופן שכיח לכבד.
דרכים נוספות לאבחן סרטן המעי הגס
סיגמואידוסקופיה - בדיקה המסוגלת לאבחן 80%-70% ממקרי סרטן המעי הגס.
היא פשוטה יותר מקולונוסקופיה בהכנה אליה בכך שהיא דורשת שימוש בכדורים משלשלים ובחוקן בלבד, עם זאת הבדיקה בודקת רק את 60 הס"מ האחרונים של המעי.
חוקן בריום עם קונטרסט כפול - כמעט לא בשימוש.
בעבר זו הייתה הבדיקה השכיחה ביותר - למעשה, לא רואים את המעי הגס עצמו אלא את החלל שבתוכו; במקרה שיש גידול, ניתן לראות פגם במילוי, הוא נראה כמו "ליבת תפוח" (apple core) כתוצאה מההיצרות של הגידול.
קולונוסקופיה וירטואלית - מדובר באותה הכנה כמו קולונסקופיה - משלשלים ודיאטה.
הבדיקה טובה לצורך סקירה בלבד כי לא ניתן לקחת ביופסיות, ואם יש חשד גבוה לפוליפ ממאיר יש לערוך קולונוסקופיה רגילה.
חיסרון נוסף הוא בקרינה (CT).
היתרון הוא בכך שיש גם CT של הבטן עם ממצאים מחוץ למעיים עצמם.
אולטראסאונד טרנס רקטלי - ניתן לזהות גידול, חדירה שלו, ובלוטות לימפה.
MRI - הבדיקה המדויקת והאמינה ביותר, מבחינת אנטומיה של המעי הגס ועומק החדירה של הגידול - החיסרון בה הוא עלותה הגבוהה.
בדיקת דם - ביולי 2024 אישר מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) בדיקת דם לגילוי סרטן המעי הגס.
הבדיקה פותחה על ידי חברת Guardant Health, והיא מסוגלת לזהות גידולים סרטניים בשלבים מוקדמים, כאשר הסיכויים לריפוי גבוהים במיוחד.
הבדיקה מכונה Shield, והיא מבוססת על זיהוי שברי DNA שמשתחררים לזרם הדם מתאים סרטניים או מפוליפים גדולים במעי הגס.
בחלק מהמקרים ניתן לטפל ללא ניתוח, כגון דרך טיפול תרופתי ולגבי חלק אחר ייתכן ויומלץ טיפול ניתוחי.
רגורפניב (סטיוורגה) היא תרופה אונקולוגית המאושרת ורשומה לטיפול בסרטן המעי הגס.
מחקר עולמי בשם CORRECT שבוצע ב-760 חולי סרטן מעי גס גרורתי, אצלם כשלו כל הטיפולים הקיימים, בדק את היעילות והבטיחות של סטיברגה בטיפול בחולים אצלם המחלה התקדמה גם לאחר הטיפולים הסטנדרטיים הקיימים.
יותר מ-20 מהחולים היו מישראל, בבתי החולים איכילוב, בילינסון, רמב"ם והדסה עין כרם.
ממצאי המחקר הראו כי התרופה מצליחה להאריך חיים במספר שבועות עד מספר חודשים.
בממוצע האריכה התרופה את הישרדותם בכ-6.4 חודשים בהשוואה ל-5 חודשים ללא הטיפול בתרופה.
מחקר CORRECT התפרסם בכתב העת The Lancet.
בספטמבר 2012 קיבלה התרופה את אישור מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) להתוויה זו, וב-2013 גם בישראל.
בשנת 2023 אושרה לטיפול במחלה תרופה "טוקטיניב".
באופן כללי, יש לכרות את המקטע עם הגידול, לדאוג לסגירת הניקוז הלימפטי, לזהות ולסתום את המוצא של העורק שמספק את החלק של המעי הגס מהעורק המזנטרי בלבד, ולדאוג לכך ששולי הניתוח יהיו חופשיים (כלומר ללא פריצה של הגידול, מקובל לקחת שוליים של כ־2 ס"מ).
רוב המקרים של סרטן המעי הגס ניתנים למניעה על ידי הגברת המעקב, אורח חיים משופר, וככל הנראה, דיאטה המכילה חומרים המספקים הגנה כימית:
מעקב: רוב מקרי סרטן המעי הגס נגרמים בעקבות גידולים שפירים (adenomatous polyps).
ניתן לגלות ולהסיר גידולים אלו בעת ביצוע קולונוסקופיה.
ממחקר תצפיתי הוסק כי פרוצדורה זו תקטין את הסיכון למוות מסרטן זה ב-80% אם מתחילים לבצע אותה בגיל 50, כל 5 או 10 שנים.
עם זאת, בשנת 2023 נמצא כי בדיקות סקר כמו בדיקת דם סמוי בצואה, קולונוסקופיה וסיגמואידוסקופיה לא הביאו להארכת חיים ממוצעת של יותר מכ-3 חודשים.
אורח חיים: השוואה של מקרי סרטן המעי הגס בין מדינות שונות מצביעה באופן מובהק שהעדר פעילות, אכילת יתר (כלומר צריכה של קלוריות מרובות), ואולי גם דיאטה עשירה בבשר (אדום או מעובד) יכולה להגדיל את הסיכון לסרטן המעי הגס.
ולעומת זאת, פעילות גופנית, ואכילה של הרבה פירות וירקות מקטינה את הסיכון לסרטן, כנראה היות שהם מכילים פיטו-כימיקלים (phytochemicals) מגינים – חומרים שמקורם בצמחים המספקים הגנה כימית, כגון נוגדי חימצון.
אכילת תפוחים עם קליפתם, מספקת יתרונות כלשהם למניעת סרטן.
לפיכך, שינויים בהרגלי החיים יכולים להקטין את הסיכון של סרטן המעי הגס ב-60–80 אחוז.
מניעה כימית: למעלה מ-200 חומרים שונים, כולל הפיטו-כימיקלים לעיל, וכן מרכיבי מזון נוספים כמו סידן, או חומצה פולית (סוג של ויטמין בי), וכן NSAID כמו אספירין, מסוגלים להקטין את הקרצינוגניות במודלים טרום-קליניים: כמה מהמחקרים מראים מניעה מלאה של גידולים קארצינוגניים במעי הגס של עכברים.
מחקרים אחרים מראים מניעה חזקה של גידולי מעי ספונטניים בעכברים מוטנטיים (עכברי Min).
מבחנים קליניים השוואתיים במתנדבים אנושיים הראו מניעה חלשה יותר, אבל מעט מחקרים התערבותיים הושלמו עד היום.
תוספי סידן ואספירין, שניתנו במשך 3 עד 5 שנים לאחר הסרת הגידול, הקטינו במעט את ההתחדשות של גידולים במתנדבים (ב-15-20%).
"מאגר המונעים הכימיים", מציג את התוצאות של כל המחקרים המדעיים שהתפרסמו על חומרים מונעים כימיים, בחיות ובבני אדם.
בישראל סרטן המעי הגס הוא סוג הסרטן השני בשכיחותו (אחרי סרטן השד).
מבין המדינות המפותחות, ישראל נמצאת במקום הראשון בשיעור התחלואה במחלה בקרב נשים ובמקום השלישי בקרב גברים.
יש מגמת ירידה בתחלואה בכלל האוכלוסייה.
על פי מחקר משנת 2007 מטעם רישום הסרטן הלאומי במשרד הבריאות, הסיכון של צאצאים של חולי סרטן המעי הגס לחלות במחלה גבוה פי 2.1 בקרב גברים ופי 2.15 בקרב נשים.
המחקר, שנערך על ידי ד"ר מיכה ברחנא, רשם הסרטן הלאומי, ועל ידי אירנה ליפשיץ ורחל אלון, מצא עוד כי הסיכון גדול יותר לבנים כאשר האם חולה ולבנות כאשר האב חולה.
באוכלוסייה היהודית הגברת הסיכון עמדה על פי 2.02 ואילו בקרב האוכלוסייה הערבית הסיכון היה גבוה פי 3.14.
סרטן המעי הגס הוא השני מסוגי הסרטן הקטלניים ביותר בישראל, ובשנת 2012 מתו ממנו 1,342 בני אדם.
על פי נתוני רשם הסרטן הלאומי בישראל מאובחנים מדי יום כ־9 חולים בסרטן המעי הגס והחלחולת וכארבעה מתים ממנה.
גם בתמותה יש ירידה מתמשכת בזכות פעולות המניעה וגם בעקבות הכנסת תרופות חדשניות ושיטות כירורגיות מתקדמות.
הירידה משנת 2001 לכלל האוכלוסייה היא כ-25% ולקבוצות הגיל של 55–64 שנים ירידה ב-52% ולקבוצת הגיל 65–74 שנים ירידה ב-44% בתמותה (מקור –דו"ח משרד הבריאות 12-201
מחקר של משרד הבריאות הצביע שהסיכון בקרב עולים משנות התשעים גבוה בכ-30 אחוזים בהשוואה לעולים ותיקים.
יש מגמת ירידה בתמותה מקרב אוכלוסיית החולים.
ניתן לייחס את השיפור המתמשך בתחלואה ובתמותה בישראל מסרטן המעי הגס לעליה המשמעותית במודעות הציבור לבדיקות המניעה.
עמותת 'צו מניעה' פועלת כבר שנים בהתנדבות להעלאת המודעות הציבורית לבדיקות השונות ומגיעה לכל שכבת האוכלוסייה כדי לסייע לציבור להתגבר על החסמים הפסיכולוגיים.
בנוסף, בעקבות הדרישה של העמותה מאשרות כל הקופות לכל המבוטחים הבריאים שמבקשים לעבור בדיקת קולונוסקופיה כבדיקת סיקור ללא תסמינים מוקדמים.
על פי נתוני התוכנית הלאומית למדדי איכות לרפואת הקהילה בישראל, שפורסם בדצמבר 2018, בשנת 2017 כ-63% מקהל היעד, נשים וגברים בגילאי 50–75 שנים, עברו בדיקות סיקור שכללו בדיקת קולונוסקופיה בעשר השנים האחרונות או בדיקת דם סמוי בצואה בשנה האחרונה.
סֶרטִיפִיקָט , היה הכינוי שניתן לאשרת העלייה לארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
רישיון העלייה חולק על פי מכסות שנקבעו על ידי הבריטים במשא ומתן בינם לבין ההנהלה הציונית, בהסתמך על תקנות הספר הלבן הראשון.
בעקבות טענות הערבים על פגיעה בפרנסתם כתוצאה מהמוני העולים היהודים לארץ, פרסם שר המושבות הבריטי וינסטון צ'רצ'יל ביולי 1922 את המסמך שכונה הספר הלבן הראשון.
מסמך זה קבע בין היתר כי העלייה היהודית לארץ ישראל תוגבל למכסה אותה תהיה מסוגלת הארץ לקלוט מבחינה כלכלית, מבלי שהדבר יהפך לעול על כתפי תושבי הארץ הקיימים.
למעשה מדיניות של רישוי עליה החלה כבר מדצמבר 1920, כחצי שנה לאחר החלת הממשל הצבאי הבריטי בארץ ישראל, אז החלה בריטניה במדיניות של הגבלת עלייה יהודית באמצעות רישוי מיוחד.
לשם מימוש החלטות הספר הלבן הנפיקו שלטונות המנדט רישיון עליה מיוחד, אשר כונה "סרטיפיקט".
הנציב העליון הרברט סמואל הגדיר קבוצות זכאות לקבלת סרטיפיקט:
סרטיפיקט מסוג A, או Capital certificate יועדו לבעלי הון שיכלו להשקיע בארץ, לא הוגבלה הגירתם של מי שענו על קריטריונים אלו.
A1 - בעלי הון שיוכלו להשקיע בארץ 1,000 לירה שטרלינג לפחות.
(עד סוף 1937 היה אפשר לקבל סרטיפיקט בקונסוליה הבריטית בלי להמתין לאישור שלטונות ההגירה של המנדט).
מכיוון שדובר בסכום כסף גבוה שלאדם מהשורה היה קשה לגייס, נתנו לעיתים המוסדות הציוניים (ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית) הלוואות ליהודים מהגולה על מנת שיעמדו בתנאי התשלום וכך יכנסו בצורה חוקית לארץ ללא ניצול המכסה הרגילה
A2 - גברים בעלי מקצועות חופשיים, שיכלו להוכיח שברשותם הון של 500 סטרלינג לפחות
A3 - גברים בעלי מקצוע בעלי הון של 250 לירה שטרלינג לפחות, שמחלקת ההגירה העריכה שיש להם סיכוי רב להיקלט בשוק העבודה
A4 - גברים שיכלו להוכיח כי הם בעלי הכנסה של 4 סטרלינג לחודש לפחות, שאינה הכנסה מעבודה ושהיו בעלי כישורי עבודה
A5 - מי שברשותם 500 לירה שטרלינג פנויים להשקעה בשוק המקומי, בתחום שאינו מהווה תחרות בלתי הוגנת בעסקים קיימים, אישור מותנה על פי הערכת מחלקת ההגירה
סרטיפיקט מסוג B - נועד למי שגוף יציב ערב לקיומם, היו שלוש תת-קטגוריות:
B1 - יתומים, שמוסדות בארץ הבטיחו את החזקתם עד שיוכלו לפרנס את עצמם
B2 - אנשי דת שקיומם מובטח על ידי מוסד דתי או קהילה
B3 - סטודנטים שהתקבלו למוסדות להשכלה גבוהה, בדרך כלל עם הבטחת מלגה כלשהי
סרטיפיקט מסוג C - לבעלי הכשרה מקצועית חיונית שקיבלו סרטיפיקט מסוג שדיול
סרטיפיקט מסוג D - נועד לעולים התלויים בתושבי קבע (זכאי איחוד משפחות, למשל) או בעולים מאחת מן הקטגוריות A,B,C.
מספר העולים לא הוגבל אבל הקולט היה חייב להוכיח יכולת לפרנס את העולה שלא יפול למעמסה על הציבור
על מנת לנצל ככל האפשר את מכסת הסרטיפיקטים המצומצמת, רווחה תופעה של נישואים פיקטיביים בין רווקים לרווקות, מכיוון שסרטיפיקט אחד שימש גם לעליית זוג.
תופעה נוספת הייתה נישואים פיקטיביים של בנות חו"ל לילידי הארץ שיצאו למטרה זו לחוץ לארץ.
אף על פי שהנישואים היו פיקטיביים, דרשה הרבנות מבני הזוג גירושין לחומרא לאחר העלייה.
סרטן הלבלב הוא גידול ממאיר בתוך בלוטת הלבלב.
בארצות הברית, סרטן הלבלב הוא גורם המוות השלישי מקרב הגידולים הסרטניים.
פרוגנוזת המחלה תלויה בגודלו של הגידול בעת האבחון, אך הוא נחשב לאחד מסוגי הסרטן הקטלניים ביותר.
הסרטן שכיח יותר בעשור השביעי והשמיני לחיים וכמעט שאינו מופיע באנשים מתחת לגיל 45.
אבחון מוקדם של סרטן הלבלב הוא קשה כיוון שתסמיני המחלה אינם ייחודיים לה והם מגוונים מאוד.
תסמינים נפוצים כוללים כאבי-בטן, איבוד תיאבון, איבוד משקל משמעותי וצהבת חסימתית ללא כאבים.
כאב גב או כאב בטן עליונה מצביעים על מחלה מתקדמת ומעורבת של עצבים פרי-פנקראטיים.
כל התסמינים הללו יכולים לנבוע גם מגורמים אחרים.
לכן, אבחון מחלת סרטן הלבלב נעשה לעיתים תכופות בשלב מאוחר בהתפתחותה.
צהבת מתרחשת כאשר הגידול מתפשט, מפעיל לחץ וחוסם את צינור המרה, העובר בחלקו דרך ראש הלבלב.
גידולי ראש הלבלב (בערך 60% עד 70% מן המקרים) ייצרו תסמין זה בשלב מוקדם יותר.
לרוב בעת הדיאגנוזה, הגידול עולה על 3 ס"מ בקוטרו, ובחלק מן המקרים כבר קיימות גרורות לאיברים אחרים.
גורמי סיכון אפשריים לסרטן הלבלב כוללים עישון, סוכרת, דלקת כרונית בלבלב (פנקריאטיטיס), ומצבים תורשתיים שונים כמו פנקראטיטיס תורשתי, סינדרום multiple endocrine neoplasia type 1 syndrome MEN1, סינדרום על שם לינצ' או סינדרום וון היפל לינדאו.
בנוסף ייתכן שיש קשר למוצא אפריקאי, תזונה עשירה בבשר, השמנת-יתר, חשיפה תעסוקתית לחומרי הדברה מסוימים, מדללי צבע וכימיקלים על בסיס דלק.
החולים בסרטן הלבלב מציגים תמונה קלינית הכוללת ירידה במשקל, בחילות והקאות, צואה שומנית.
כאב גב או כאב בטן עליונה מצביעים על התקדמות המחלה ומעורבות של עצבים פרי-פנקראטיים.
כמו כן ישנה צהבת בנוכחות כיס מרה תפוח ובלתי מכאיב (הסימן ע"ש קורבזייה- מגדיר נוכחות צהבת ונפיחות בלתי מכאיבה של כיס המרה כאינדיקציות חזקות לסרטן הלבלב, אלה עשויות לשמש כסימן המבחין בין סרטן הלבלב לאבנים בכיס המרה).
סוכרת שמתחילה באופן פתאומי בגיל מבוגר יכולה לרמז על סרטן הלבלב- ככל הנראה, מופרש מהגידול עצמו חומר אשר גורם לירידה בהפרשה של אינסולין, או מביא לעליית תנגודת הרקמות לאינסולין.
סימן נוסף הוא תסמונת טרוסו- Trousseau's syndrome, המתבטא בתרומבופלביטיס נודדת (דלקת ורידים ופקקת, אשר נודדת במקומות שונים) כתוצאה מהעובדה שהממאירות מביאה למצב של קרישתיות יתר.
סרטן הלבלב מאובחן בדרך כלל במהלך בירור והערכה של התסמינים שהוזכרו לעיל.
תוצאות בדיקות תפקודי כבד עשויות להצביע על סימנים לחסימה בצינור המרה (עלייה ברמות הבילירובין, y-glutamyl transpeptidase ו־alkaline phosphatase).
סמן הגידול Ca 19.9 (carbohydrate antigen 19.9) מופיע ברמה מוגברת במקרי סרטן הלבלב.
אך הסמן CA 19-9 לעיתים קרובות נורמלי אצל אנשים עם מחלה בשלבים מוקדמים ועל כן קיים קושי באיתור המחלה על סמך סמן זה.
עם זאת, רמות גבוהות של CA 19-9 יחד עם רמות גבוהות של CEA הם אינדיקטיביים לכך שהמחלה כבר בשלבים מתפתחים ואף גרורתיים.
צילומי הדמיה, כגון אולטרה סאונד או סריקה בטומוגרפיה ממוחשבת - CT, יכולים לאפשר זיהוי הגידול.
באולטרה סאונד ניתן לראות מסה מסביב ללבלב, וניתן לומר אם היא מוצקה או ציסטית.
בבדיקת CT ניתן לראות גוש היפודנסי, עם שוליים לא מוגדרים.
אולטרה סאונד אנדוסקופי הוא הליך אבחוני נוסף היכול לעזור בהדמיית הגידול ובהוצאת דגימה לצורך ביסוס האבחנה.
לפני מתן טיפול כימותרפי או הקרנות לגידול שאינו נתיח נלקחת ביופסיה מהאזור.
הביופסיה נעשית בשיטה מלעורית בהנחית CT או אולטראסאונד, או על ידי EUS.
עם זאת, הדעות חלוקות באשר לשאלה האם מטופלים עם גידול נתיח צריכים לעבור אימות על ידי נטילת ביופסיה מהרקמה הגידולית – זאת מאחר שבחלק מן המקרים הביופסיה נותנת תשובה שלילית כוזבת, על אף קיומו של הגידול.
לעיתים מנתחים סבורים כי אין צורך בנטילת ביופסיה במקרה בו הגידול נתיח, לאור חוסר היכולת להסתמך על תשובה שלילית של הביופסיה.
הטיפול במקרי סרטן הלבלב משתנה בהתאם לשלב הגידול.
התקדמות מן העת האחרונה בשטח הכירורגיה מאפשרות ביצוע ניתוחי כריתת הגידול במקרים שבעבר היו בלתי אפשריים לנוכח ריבוי כלי הדם בלבלב.
ניתוח וויפל הוא המקובל ביותר לגידולים בראש הלבלב.
במשך שנים היה הטיפול בסרטן הלבלב מוגבל לטיפול כימותרפי בפלואורואורציל (5FU) בלבד.
זאת, עד לפיתוח הגֶמְצִיטָבִּין .
לגמציטבין אין יתרון באחוזי ההישרדות של חולים, אך קיים שיפור בתסמינים על פני פלואורואורציל.
בנוסף, נמצא שחלק מהתרופות הביולוגיות החדשות הפועלות על מנגנונים שונים כגון קשירה לקולטן פקטור גדילה ותרופות המעכבות יצירת כלי דם בעלות יעילות מסוימת בשליטה ועיכוב המחלה.
טיפול ניסיוני באלקטרופורציה בלתי הפיכה הראה עליה באחוזי הישרדות לעומת הטיפול המקובל במקרים אלו, שהוא כימותרפיה וקרינה, ומיועד בעיקר עבור גידולים בלתי נתיחים.
הקושי באבחון סרטן לבלב הוא אי הופעת תסמינים מזוהים, עד לשלב מאוחר של המחלה, ואי הימצאות בדיקות סקר אמינות שיכולות לזהות אותו בשלב מוקדם.
זה עלול להוביל לאבחון מאוחר של הגידול, כשהמחלה נמצאת בשלבים מתקדמים, בין אם התפתחות למצב בלתי נתיח, ובין אם לאחר שליחת גרורות לאיברים אחרים בגוף.
בכל שנה מאובחנים בארצות הברית כ-64 אלף מקרי סרטן הלבלב (כ-3.3% מכלל סוגי הסרטן) ומתים כ-51 אלף (כ-8.5% מכלל סוגי הסרטן).
לפיכך היא נחשבת למחלה הממארת הקטלנית ביותר, ולגורם המוות השלישי מסרטן בארצות הברית.
על פי נתוני 2023, 25% שורדים שנה לאחר גילוי המחלה, ו-12% חמש שנים ויותר – עליה ביחס לנתונים בעבר.
סרטן הלבלב עשוי לגרום לסוכרת.
המחלה גורמת הפרעה לייצור האינסולין בלבלב ויש חוקרים הסוברים כי סוכרת אף עשויה להוביל להתפתחות סרטן הלבלב.
נובמבר הוא חודש המודעות לסרטן הלבלב בארצות הברית, המיוצג בסרט סגול.
בשנת 2004, המכון הלאומי לסרטן בארצות הברית הקצה רק 52.7 מיליון דולר למחקר בתחום זה – כאחוז אחד בלבד מהתקציב השנתי של המכון.
תקציב המחקר לסרטן הלבלב הוא הנמוך ביותר מבין סוגי הסרטן הבולטים, ביחס למספר החולים.
אמצעי המניעה העיקרי לסרטן הלבלב הוא הימנעות מגורמי הסיכון למחלה.
עישון סיגריות הוא גורם הסיכון המשמעותי ביותר שממנו ניתן להימנע.
שמירה על משקל גוף תקין ופעילות גופנית, עשויות לתרום גם כן.
בנוסף מומלצת הגברת אכילה של פירות, ירקות, ומזונות המכילים סיבים תזונתיים והפחתה באכילת בשר.
חוקרים מאוניברסיטת מינסוטה מצאו כי שתיית משקאות קלים מגבירה את הסיכון לחלות במחלה.
אין אמצעי סיקור טוב מספיק כדי להמליץ על סיקור נרחב של כלל האוכלוסייה.
המרקרים CA 19-9 ו-CEA עולים באחוזים גבוהים בחולים אך חסרים להם רגישות (Sensitivity) והסגוליות (Specificity) המתאימים.
אנשים אשר הסיכון לחלות במחלה גדול אצלם פי עשרה משאר האוכלוסייה (כגון: אנשים עם שלושה או יותר קרובי משפחה מדרגה ראשונה החולים בסרטן הלבלב, סינדרום השומה המרובה האטיפית המלנוטית המשפחתית –FAMMM, פוצ' ייאגר סינדרום וסינדרום דלקת הלבלב התורשתית) ירוויחו מבדיקת אולטרה סאונד אנדוסקופי (EUS) תקופתית.
אולטרה סאונד אנדוסקופי הוא כרגע האמצעי בעל הרגישות הכי גבוהה כאשר מדובר בסקירה של סרטן הלבלב.
באמצעי זה אפשר לזהות גידולים קטנים משלושה סנטימטרים ולאמוד את מעורבותם של כלי הדם.
פרמטרים אלו הם חיוניים על מנת לקבוע את מהלך הטיפול.
מחקרים חדשים בוחנים את כושר החישה של microRNA הנלקח מהדם בתור אמצעי סיקור, אך נדרש עוד מחקר רב לפני שאמצעי זה ייכנס לשימוש נרחב.
microRNA היא רצועה בודדת ולא מקודדת של RNA הנמצאת בדם ומשחקת תפקיד בהתפתחות הסרטן על ידי רגולציה של גנים אונקוגניים וגנים מדכאי סרטן, הביטוי (Expression) של הראשונים עולה ושל האחרונים יורד.
מכיוון שהרמות של מולקולה זאת נמצאים ברמה יציבה בדם של חולי סרטן הלבלב קיימת האפשרות שיהיה ניתן להשתמש בה בתור אמצעי סיקור.
סרטן בלוטת התריס הוא גידול ממאיר בבלוטת התריס.
קיימים ארבעה סוגים של סרטן בלוטת התריס: פפילרי, פוליקולרי, מדולרי ואנפלסטי.
הסוגים השכיחים ביותר (פפילרי ופוליקולרי) גדלים באופן איטי ועשויים להישנות אף לאחר טיפול, אך עם טיפול מתאים הפרוגנוזה אצל חולים מתחת לגיל 45 היא טובה מאוד.
לסרטן בלוטת התריס מסוג מדולרי פרוגנוזה טובה אם הגידול מוגבל לבלוטת התריס, ופרוגנוזה גרועה יותר אם הגידול התפשט לאיברים קרובים.
סרטן בלוטת התריס מסוג אנפלסטי גדל ומתפשט במהירות ומגיב מעט לטיפול.
את סרטן בלוטת התריס ניתן לאבחן בעזרת שאיבת תאים מבלוטת התריס באמצעות מחט (Fine needle aspiration) תחת הנחיית בדיקת על שמע (אולטרה סאונד), או על ידי הסרת בלוטת התריס בניתוח וביצוע הבדיקה הפתולוגית לאחר מכן.
כיוון שבלוטת התריס אוגרת יוד, בטיפול נעשה בדרך כלל שימוש ביוד רדיואקטיבי.
בשלב שני נעשה טיפול בתירוקסין (Thyroxine).
במקרים רבים התסמין הראשון של סרטן בלוטת התריס הוא גוש באזור הצוואר, אבל בבירור הסיבה לגושים כאלה נמצא כי רק 5% מתוכם אובחנו כממאירים.
לפעמים התסמין הראשון הוא הגדלה של בלוטת לימפה.
תסמינים אחרים היכולים להצביע על סרטן בלוטת התריס הם כאב, שינויים בקול, ותסמינים המלווים פעילות-יתר, או פעילות-חסר של בלוטת התריס (היפותירואידיזם, או היפרתירוידיזם).
לאחר שנמצא גוש בבדיקה גופנית, נעשית הפניה לאנדוקרינולוג, או למומחה במחלות בלוטת התריס.
תחילה מבוצעת הערכה כללית של המטופל.
ייתכן ותעשה בדיקת אולטרה סאונד כדי לאשר את קיום הגוש ולבדוק את מצבה הכללי של בלוטת התריס.
בעזרת בדיקת הורמון המגרה את בלוטת התריס (TSH) וכן בדיקת נוגדנים, ניתן לאבחן את סרטן בלוטת התריס ממחלות אחרות של בלוטת התריס, כמו מחלת השימוטו שאף היא יכולה להיות גורם להגדלת הבלוטה.
הבדיקה היעילה והמדויקת ביותר כדי לקבוע האם אכן מדובר בגידול ממאיר היא שאיבת דגימת תאים מן הבלוטה בעזרת מחט דקה.
לעיתים מבוצעת כריתה מלאה של בלוטת התריס לצורך בדיקה פתולוגית.
לעיתים נדירות מבצעים ביופסיה בבלוטת התריס בעזרת מחט עבה.
קודם לבדיקות אלה, או אפילו במקומן, ייתכן ותערכנה בדיקות דם וכן בדיקות דימות רפואי.
כדי לבדוק אפשרות לקיומו של גידול המפריש הורמונים של בלוטת התריס (דבר המקטין את הסיכוי לגידול ממאיר), או פעילות-יתר של בלוטת התריס, נעשה שימוש בהורמון המגרה את בלוטת התריס Thyroid Stimulating hormone (TSH) וכן הורמונים של בלוטת התריס, טירוקסין (thyroxine – T4) וטריומיון (T3).
במסגרת הבדיקות האבחוניות למחלה, נבדקת גם אפשרות של מחלה אוטואימונית בבלוטת התריס, היכולה להיות דומה לגידול ממאיר.
כדי לבדוק אפשרות כי הגוש הוא ציסטה, ייתכן ותעשה בדיקת אולטרה סאונד בעזרתה ניתן לקבוע את מיקומו המדויק של הגידול, גודלו ומרקמו.
בין הממצאים המרמזים על אופיו של הגידול בבדיקות דימות רפואי, נמצא: שוליים בלתי ברורים של הגידול, גרעיניות הנצפית בתוכו, זרימת דם מוגברת בתוכו, או אי זרימת דם.
יש רופאים המבקשים גם בדיקת הדמאה של בלוטת התריס עם יוד רדיואקטיבי.
הגישה הרפואית כיום למטופל המתייצג עם גוש חשוד בבלוטת התריס:
ראשית, נטילת בדיקות של ההורמון TSH.
אם רמות ההורמון TSH נמוכות, ייתכן כי מדובר בגידול המדכא את הפרשת ה-TSH ולכן השלב הבא באבחנה יהיה מיפוי עם יוד לבלוטה על מנת לגלות את טיב הגוש.
גוש "חם" הוא גוש הקולט יוד ביתר - מצב המקושר במרבית המקרים בגידול שאיננו סרטני.
במצב זה אין צורך בביצוע FNA כאמור להלן, אלא יש לטפל ישירות על ידי כריתת הגוש, טיפול תרופתי או אבלציה באמצעות יוד.
עבור רמות TSH נורמליות, יהיה השלב הבא ביצוע FNA (שאיבת נוזל מהגוש באמצעות מחט דקה) בהנחיית אולטראסאונד.
כאן, ייתכנו ארבע אפשרויות: במרבית המקרים (70%) מדובר בגוש שפיר.
ב-4% מהמקרים מדובר בגוש ממאיר ויש להמשיך לניתוח, בעוד 17% מן המקרים הבדיקה איננה אבחנתית.
ב-10% מהמקרים מדובר בגוש ממקור פוליקולרי (שלא ניתן לציין האם הוא ממאיר או שפיר) או גוש שלא ניתן לקבוע את ממאירותו (ואז יש לבצע מיפוי יוד של הבלוטה או לפנות ישירות לניתוח).
כאשר הגוש שפיר, וכן כאשר הבדיקה אינה אבחנתית, יש להמשיך לביצוע אולטראסאונד ומעקב, על מנת להעריך האם הגוש גדל.
סרטן בלוטת התריס מסווג בהתאם למאפייניו הפתולוגיים.
אלה הסיווגים המקובלים לסרטן בלוטת התריס:
סרטן בלוטת התריס פפילרי (Papillary) (מהווה כ-75% מכלל מקרי סרטן בלוטת התריס, כולל הצירוף פפילרי/פוליקולרי).
סרטן בלוטת התריס פוליקולרי (Follicular) (16%).
בסוג זה של המחלה, תת-קבוצה בשם Hurthle cell, שבה המחלה בדרך כלל פוגעת בשתי אונות הבלוטה בו-זמנית.
שכיחות הגרורות בקבוצה זו גבוהה יותר.
סרטן בלוטת התריס מדולרי (Medullary) (5-7%)
סרטן בלוטת התריס אנפלסטי (Anaplastic) (3%)
טיפול בסרטן בלוטת התריס העמיד בפני יוד רדיואקטיבי
סוראפניב (נקסבר): תרופה רשומה ומאושרת לטיפול בסרטן בלוטת ממוין (DTC) גרורתי, עמיד לטיפול ביוד רדיואקטיבי.
התרופה מונעת שגשוג של תאי גידול ומונעת התפתחות של כלי דם המזינים את הגידול.
נקסבר שייכת למשפחת תרופות הקרויות "מעכבי קינאז".
מנגנון פעולתה הוא בעיכוב פעולת האנזים טירוזין קינאז האחראי לתהליך כימי הגורם לתא הסרטני לגדול ולהתחלק.
מעכבי קינאז מצמצמים את יכולת הגדילה של תאים סרטניים.
תרופות שמעורבות בהתפתחות של כלי דם חדשים נקראות מעכבי אנגיוגנזיס או אנטי-אנגיוגניקס.
סוראפניב אושרה לטיפול בסרטן בלוטת התריס על ידי ה-FDA (מנהל המזון והתרופות האמריקאי), על ידי EMA (הסוכנות האירופית לתרופות) ועל ידי אגף הרוקחות במשרד הבריאות
זהו הסוג השכיח ביותר של סרטן בלוטת התריס.
הוא נפוץ יותר בנשים, בדרך כלל בגילאי 30–40. זהו גם הסוג השכיח ביותר אצל ילדים חולי סרטן בלוטת התריס ובחולי סרטן אחרים אשר קיבלו טיפול בקרינה לראש או לצוואר (בקבוצה זו הסרטן נוטה להיות במוקדים מרובים עם התפשטות מוקדמת לקשרי הלימפה, עם פרוגנוזה גרועה).
ניתן להשתמש בטירוגלובולין (Thyroglobulin) כסמן לגידול, במקרים בהם קיים גידול פפילרי עם שוליים ברורים.
כאשר קיים גידול מוגדר ומוגבל לאזור אחד בבלוטה, ניתן לבצע כריתת אונה של הבלוטה.
אולם היום ניתוח זה נדיר וכריתה מלאה של בלוטת התריס היא הטיפול המועדף.
במחלה מתקדמת נעשית כריתה מלאה של בלוטת התריס וכן של קשרי הלימפה הסמוכות.
באותו הניתוח אף ניתן להסיר גידולים סמוכים בצוואר, אם אותרו כאלה בבדיקות האבחוניות.
לאחר כריתת הבלוטה יקבל החולה הורמון תריס חליפי תירוקסין במשך כל חייו על מנת שיהווה תחליף להורמון שהופרש מן הבלוטה שכעת חסרה.
טיפול זה בתירוקסין חליפי גורם לדיכוי בהפרשת ההורמון TSH.
לאחר הניתוח כדי לוודא כי לא נותרו שאריות של תאי בלוטת התריס יתבצע טיפול ביוד רדיואקטיבי במינון הגורם להשמדת התאים.
טיפול זה מכונה אבלציה (Ablation).
הטיפול באבלציה מתבסס על יכולתם של התאים ממקור פפילרי ופוליקולרי לקלוט יוד.
יכולת המושפעת מן ההורמון TSH.
לפיכך לשם ביצוע טיפול זה יש לחשוף את הגוף ל-TSH.
זאת ניתן לעשות הן על ידי הפסקת מתן הורמון התירוקסין החליפי והן על ידי הזרקת הורמון TSH רקומביננטי rTSH.
לאחר השלמת הטיפול להסרת הבלוטה מתבצעות בדיקות מעקב תקופתיות למניעת הישנות המחלה.
בדיקות אלה נעשות על פי רוב על ידי מדידת רמת ההפרשה של תירוגלובולין (Tg) בדם.
התירוגלובולין הוא חלבון המופרש בגוף רק על ידי תאי בלוטת התריס.
אחרי כריתה מלאה של הבלוטה, לא אמורים להימצא בגוף תאי בלוטת תריס (כיוון שאלו הוצאו או הושמדו בניתוח ובאבלציה).
העלאת הרמה של TSH בגוף, תעודד את פעילות תאי בלוטת התריס (אם ישנם כאלה, כמו בעת חזרה מקומית של הגידול או גרורות), הם יפרישו תירוגלובולין וכך יתגלו בעזרת בדיקת דם.
לכן, אם נמדדת רמה גבוהה של החלבון בדם, ניתן להסיק שתאי בלוטת תריס (נורמליים או סרטניים) קיימים במקום כלשהו בגוף.
שיטה נוספת לגילוי שיירים של תאי בלוטה הנה מיפוי באמצעות יוד רדיואקטיבי.
הפעם בשונה מבתהליך האבלציה, משתמשים בכמויות קטנות בהרבה של יוד רדיואקטיבי.
גם לשם טיפול זה יש לגרום לעליה ברמות ה-TSH כדי לעודד את קליטת היוד בתאים שנותרו אם קיימים כאלה.
לשם העלאת רמות ה-TSH ניתן או להפסיק את מתן התירוקסין החליפי לתקופה של 4–6 שבועות בה נכנס החולה למצב של תת-פעילות של בלוטת התריס היפותירואידיזם, או להימנע ממצב זה ובמקומו להשתמש ב-rTSH הניתן לשימוש גם ללא הפסקת התירוקסין.
סוג זה של סרטן בלוטת התריס שכיח יותר אצל נשים מעל גיל 50. ניתן להשתמש בטירוגלובולין כסמן של הגידול.
כריתה של אונה בודדת בבלוטת התריס אינה מקובלת בסוג זה של המחלה לאור אופי הגידול.
כריתה מלאה של בלוטת התריס נעשית כמעט באופן אוטומטי עם האבחון.
בדרך כלל לאחר הניתוח ניתן טיפול ביוד רדיואקטיבי ברמות של 50–200 מילי-קירי (אלפית קירי).
לעיתים יש צורך לחזור על הטיפול אם בדיקות הדמיה מצביעות עדיין על קיום רקמה ממארת.
יש רופאים המעדיפים לתת טיפול זה במינון הבטוח המקסימלי (דבר המחושב באופן אינדיבידואלי לכל חולה), בעוד אחרים מעדיפים מתן מנה קטנה יותר, אשר עדיין יכולה להיות יעילה בהשמדת כל רקמת בלוטת התריס.
בטיפול נעשה שימוש ביוד רדיואקטיבי.
קיימים מחקרים המצביעים על כך ששימוש בטירוגלובולין (Tg) בשילוב עם אולטרה סאונד של הצוואר, יעיל יותר בזיהוי חזרה של המחלה, מאשר סריקה של הגוף כולו ביוד רדיואקטיבי.
יחד עם זאת, הטיפול המקובל היום בארצות הברית הוא ביצוע מספר קטן של סריקות של הגוף כולו.
רק לאחר שבדיקות אלה נמצאות תקינות, ניתן לעבור לביצוע בדיקות Tg בשילוב עם אולטרה סאונד.
גם בסוג סרטן זה, בדומה למתואר לגבי סרטן בלוטת התריס פפילרי ניתן להשתמש ב-rTSH הן לשם סיוע בקליטת היוד להסרת הגרורות והן לשם ביצוע בדיקות המעקב.
סוג זה של המחלה תחילתו בתאים המפיקים את ההורמון קלציטונין.
בעוד שעליה ברמת ההורמון איננה מזיקה כנראה, היא יכולה להוות סמן של הגידול אשר ניתן לזהותו בבדיקת דם.
סמן שני הוא נוגדן קרצינואמבריוני (CEA), שאף הוא מופרש מגידול מדולרי של בלוטת התריס.
הפרוגנוזה לסוג זה של המחלה גרועה יותר מזו של סרטן פוליקולרי ופפילרי, מאחר שיש התפשטות של גרורות מעבר לבלוטת התריס.
לסרטן מדולרי של בלוטת התריס מאפיינים ייחודיים שהבולט בהם הוא שלשול.
לעיתים לחולה יהיו אירועי הסמקה, במיוחד במקרים של גרורות בכבד.
לעיתים הפניה הראשונית לטיפול תהיה בעקבות תלונות על שלשול.
סרטן מדולרי של בלוטת התריס מתפשט לקשרי הלימפה בצוואר, בקשרי הלימפה במרכז החזה, כבד, ריאות ועצמות.
במקרים נדירים יותר, הוא עלול לשלוח גרורות אף לאיברים אחרים בגוף.
שלא כמו סוגי סרטן בלוטת התריס האחרים, בסוג זה לא ניתן טיפול ביוד רדיואקטיבי.
בחולים שבהם סיכון גבוה להישנות של המחלה, ניתן לעיתים טיפול בהקרנות, אפילו אחרי ניתוח כריתת הגידול.
טיפולים נוספים לסוג זה של סרטן בלוטת התריס נמצאים עדיין בשלבי מחקר, אם כי ב-2011 אישר ה-FDA את תרופת ה-Caprelsa (vandetanib) לטיפול בסוג הגרורתי של סרטן זה.
סרטן בלוטת התריס מסוג אנפלסטי
לסוג זה של סרטן בלוטת התריס פרוגנוזה גרועה מאוד (כמעט 100% תמותה) וזאת כיוון שהוא גדל ומתפשט במהירות ועמיד לטיפולים הקיימים בסרטן.
סוג זה של הגידול פולש במהירות לאיברים שכנים, למשל קנה הנשימה.
בסוג זה של סרטן בלוטת התריס אין טיפול ריפויי בניתוח, ולעיתים קרובות כלל לא ניתן לכרות את הגידול בשלמותו כיוון שהתפשט לאיברים סמוכים.
הטיפול הניתן בדרך כלל הוא טיפול בקרינה בשילוב עם כימותרפיה.
טיפולים אלה הם פליאטיביים באופיים ומטרתם שיפור איכות חייו של המטופל ולא מרפא.
החציון להישרדות חולים המאובחנים בסרטן בלוטת התריס מסוג אנפלסטי הוא שלושה עד שבעה חודשים.
בין הממצאים המצביעים על סיכויי הישרדות נמוכים יותר נמצא: גידול גדול יותר, גרורות מרוחקות מבלוטת התריס, חסימה של איברים אחרים, עליה במספר כדוריות הדם הלבנות.
הגורם המיידי למוות הוא בדרך כלל חסימת קנה הנשימה, או סיבוכים כתוצאה מן הטיפול.
ב־18-24% מן החולים, בהם הגידול מוגבל לצוואר וניתן להבחין בשוליו בבירור, כריתה מלאה של הגידול, בשילוב עם טיפול בהקרנות וטיפול רדיואקטיבי, עשויים להניב סיכויי הישרדות של 75-80% לאורך שנתיים.
סרטן-עכביש יפני (שם מדעי: Macrocheira kaempferi) הוא פרוק הרגליים הגדול ביותר בעולם כשהפרט הגדול ביותר בעל רגליים המתפרסות לרוחב של כארבעה מטרים (כל רגל באורך 1.815 מטר), גוף באורך של כ-37 סנטימטרים ומשקל של 16 עד 19 קילוגרם.
עם זאת במשקלו הוא קטן יותר מהלובסטר האמריקאי.
בית הגידול הטבעי של הסרטן בקרקעית האוקיינוס השקט בעומק של 50 עד 300 מטרים בסביבות יפן, שם הוא ניזון מפגרים ומחסרי חוליות ימיים.
מעריכים שתוחלת חייו מגיעה למאה שנים.
כיום ידוע רק מין אחד מסוג זה, אולם ישנם דיווחים על פרטים מאובנים ממינים נוספים השייכים לסוג.
צבעו של הסרטן כתום עם כתמים לבנים על רגליו הדקות.
בזכרים, זוג הגפיים הכוללים צבתות ארוכים יותר מהגפיים האחרות.
זכר גדול יכול לפרוש את גפיו הארוכות לרוחב של כארבעה מטרים.
דיווחים לא מאושרים טוענים לפרישת גפיים לרוחב של קרוב לשבעה מטרים.
רוחבו של הגוף האובלי של הסרטן יכול להגיע לשלושים סנטימטרים ואורכו עד לארבעים סנטימטר.
עיניו המורכבות של הסרטן ממוקמות בחזיתו ושתי קרניים בולטות ביניהן.
לפרטים צעירים של הסרטן שיער וקוצים על קליפת גופם וקרניים קדמיות ארוכות יותר.
עם גדילתם של הסרטנים הצעירים קטנות הקרניים הקדמיות.
בית גידול טבעי, התנהגות והשפעה אנושית
תפוצתו של סרטן העכביש היפני מוגבלת לצד האוקיינוס השקט של הארכיפלג היפני.
לרוב חי הסרטן על קרקעית הים בעומקים של 50 עד 300 מטרים, עם ריכוזים גדולים יותר בעומקים של 200 עד 300 מטרים, בסמוך לפתחים תת-ימיים או חורים אחרים בקרקעית.
באביב ניתן למצוא את הסרטנים מטילים ביצים בעומקים רדודים כדי 50 מטרים.
הסרטנים נוהגים לנוע באיטיות רבה על קרקעית האוקיינוס תוך שהם מלקטים מזון.
הם אוכלי כל שבתזונתם נכללים צמחים, בעלי חיים ונבלות.
לגופם הם מצמידים ספוגיים וחיות דומות כדי להרחיק מעליהם טורפים כגון תמנונים.
אזורי הדיג של הסרטנים נמצאים במפרצי סאגאמי, סורוגה וטוסה ובאזור איי איצו.
הסרטנים הנחשבים למעדן נלכדים בעזרת רשתות נגררות קטנות ונאכלים מומלחים או מאודים.
באביב אסורה לכידת הסרטנים הנמצאים בעונת ההטלה שלהם.
באזור מפרץ סורוגה הצטמצם בשנים האחרונות מספרם של הסרטנים וכתוצאה מכך החלו מאמצי שימורם, אך עדיין ישנם אזורים בהם לוכדים את הסרטנים באביב, בעת נדידתם למים רדודים.
סרטן העכביש היפני משמש גם למחקר וקליפתו משמשת כקישוט, מבנהו העדין וגודלו הפכוהו למוצג מועדף באקווריומים.
סרטן הוא המזל הרביעי בגלגל המזלות, בין תאומים לאריה.
זהו אחד המזלות המוכרים העתיקים ביותר, למרות שקבוצת הכוכבים עצמה עמומה למדי ואין בה כוכבים בהירים כלל.
מאחר שהיפוך הקיץ ביוני אירע בעת העתיקה בעת שהשמש הייתה במזל סרטן, מכונה עד היום קו הרוחב בחצי הכדור הצפוני בו השמש יכולה להיראות ישירות מעל ראשו של הצופה חוג הסרטן.
כיום בזמן היפוך הקיץ נמצאת השמש בקבוצת תאומים.
α בסרטן (Acubens) הוא כוכב כחול במרחק של כ-174 שנות אור עם בהירות נראית מדרגה 4.3. יש לו בן זוג חלש עוד יותר עם דרגת בהירות 11.
β בסרטן הוא ענק כתום במרחק של כ-300 שנות אור עם בהירות נראית מדרגה 3.5. הוא למעשה הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה.
יש לו בן זוג חלש מאוד מדרגת בהירות 14.
δ בסרטן (Asellus Australis) הוא ענק כתום במרחק של 136 שנות אור ועם בהירות נראית מדרגה 3.9.
ι בסרטן הוא כוכב זוגי במרחק של כ-300 שנות אור ושמורכב מענק צהוב עם בהירות מדרגה 4 ובן זוג מדרגת בהירות 7 שניתן להפריד בטלסקופ קטן.
55 בסרטן הוא כוכב כפול המורכב מכוכב הסדרה הראשית צהוב ומננס אדום, כאשר את הראשון מקיפים לפחות חמישה כוכבי לכת.
M44 הוא צביר כוכבים המכונה "צביר הכוורת" ומכיל כ-75 כוכבים מדרגות בהירות 6 ו-7 הניתנים לצפייה במשקפת.
הצביר נראה בעין ככתם מטושטש וקוטרו הוא כשלוש פעמים הירח המלא.
M67 הוא צביר כוכבים המכיל כ-500 כוכבים במרחק של כ-2700 שנות אור.
דרוש טלסקופ על מנת להבחין בכוכבים שבו.
במיתולוגיה היוונית זוהתה הקבוצה עם סרטן אשר נשלח על ידי הרה להפריע להרקולס במשימתו השנייה להילחם בהידרה (מיוצגת על ידי הקבוצה נחש מים), אך נמעך למוות על ידי הגיבור המיתולוגי וכפיצוי קיבל מהרה מקום בשמיים לצד ההידרה.
בהינדואיזם, הפיקוס הקדוש ממופה לכוכבים γ, δ ו-θ בקבוצה.
בגרסה חלופית של השיר "מאפס לנכס" שמופיע במשחק המבוסס על הסרט "הרקולס" של חברת "וולט דיסני" מופיע סבסטיאן מ"בת הים הקטנה" כמזל סרטן (הקבוצה בסרט היא מזל בתולה המעוצבת כמרילין מונרו).
סרטן היטי (שם מדעי: Kiwa hirsuta) הוא מין של סרטן שהתגלה במרץ 2005 בדרום האוקיינוס השקט, כ-1,500 ק"מ מדרום לאי הפסחא, בעומק של כ-2,200 מטרים.
הסרטן, באורך של 15 ס"מ, בעל 10 גפיים (צבתות ורגליים) המכוסות זקיקי שיער המסייעות לו לאחוז בקרקע.
לסרטן עיניים מנוונות וחסרות פיגמנט, משום שאינו זקוק לחוש הראייה בעומק שבו הוא נמצא.
הצבתות השעירות מכילות חיידקים שהוא נעזר בהם כדי לנקות רעלים מהמים החמים שבהם הוא חי.
יש סברה שהוא אוכל את החיידקים הללו, וייתכן שהוא אוכל גם אצות ירוקות, סרטנים קטנים ובקטריות.
הסרטן נמצא סמוך למקום שבו יש זרימה של מים חמים באזור הלוח הארקטי-הפסיפי.
לפי הצורה והמבנה המולקולרי שלו זהו מין חדש ולא מוכר למדע.
סרטן הוושט כולל מספר סוגים של גידולים סרטניים בוושט.
גידולים בוושט נחלקים לגידולים שפירים ולגידולים ממאירים.
הגידולים השפירים נדירים, והם גידולים מזנכימאליים הנקראים GIST- GI stromal tumor.
גידולים אלו לרוב קטנים מאוד, ואף עלולים להתגלות במקרה (לעיתים, רק בנתיחה שלאחר המוות).
גידולים שפירים יכולים להיות גדולים יחסית וללחוץ על כל חלל הוושט, אולם עדיין להיות מוגבלים מבחינת התפשטותם.
גידולים שפירים נוספים הם גידולי אפיתל מסוג פפילומה קשקשית (squamos cell papiloma).
הם נדירים יחסית, קטנים מאוד, ונקראים כך בשל הקשר שבינם לבין וירוס הפפילומה.
סרטן הוושט מחולק לשני סוגים עיקריים:
סרטן מסוג squamos cell carcinoma (SCC) שבחלק מהמדינות הוא הסוג הנפוץ של סרטן הוושט
adenocarcinoma (אדנוקרצינומה) ששכיחותו עלתה, בעיקר בארצות הברית, שבה מעל 70% מהחולים החדשים מאובחנים עם סוג סרטן זה
שכיחותו של סרטן הוושט שונה בין גברים לנשים (גבוהה יותר אצל גברים, ובעיקר אדנוקרצינומה), ובין גזעים שונים.
סרטן מסוג SCC מתפתח מתאי קשקש הנמצאים בחלקו התחתון והאמצעי של הוושט.
סרטן זה נגרם כתוצאה מחשיפה לנזקי הסביבה.
עישון ואלכוהול מעלים את הסיכון לסרטן זה פי 5, כאשר אם האדם גם מעשן וגם שותה אלכוהול הסיכון לחלות בסרטן הוושט עולה בין פי 25 לעד פי 100 .
חשיפה תעסוקתית לאדי סולר מעלה באופן מובהק את הסיכון לחלות בסרטן ריאות ובסרטן הוושט.
מזון כגון מלפפונים חמוצים, מזון מעושן, משקאות חמים מאוד, ופגיעות בוושט, כגון בליעת אקונומיקה, אכלזיה, בולימיה ועוד, מביאים גם הם לעלייה בסיכון לחלות בסרטן מסוג זה.
ההישרדות ל-5 שנים היא בעלת שונות, ויכולה להיות 70% אם יש נגעים פוליפואידיים בלבד, או 15% בלבד, אם מדובר בסרטן מפושט.
סרטן מסוג אדנוקרצינומה אחראי לרוב מקרי סרטן הוושט בארצות הברית ובמדינות מערביות.
ישנן מספר סיבות שגרמו לעלייה בסוג סרטן זה, ובהם עלייה בשכיחות של GERD (רפלוקס), סגנון תזונה מערבי, ועלייה בשכיחות השימוש בתרופות מדכאות חומצה.
למעשה, שתיית קפאין, אכילת שומנים ומאכלים חריפים וחמוצים הביאו לירידה בטונוס השרירי של הסוגר הוושטי התחתון (LES), ולעלייה ברפלוקס מהקיבה לוושט.
כתוצאה מכך, עובר אפיתל הוושט התחתון מטפלזיה (ושט על שם בארט) שעם הזמן עלול להתפתח לאדנוקרצינומה.
הסימפטומים של סרטן הוושט משתנים כתלות במידה שבה הסרטן התפתח (מידת הסטייג').
סרטן שנמצא בשלב התחלתי יכול להיות אסימפטומטי או לחקות תמונה של רפלוקס, לרבות תחושה של צריבות.
מרבית החולים בסרטן הוושט מציגים תמונה של ירידה במשקל וקושי בבליעה (דיספאגיה).
סימפטומים אלו לרוב מרמזים על מחלה מתקדמת.
בגלל היכולת של הוושט להתרחב, הגידול עלול לכלול עד שני שלישים מקוטר הוושט לפני שהחולה יחוש קושי בבליעה.
ייתכנו מצבים כגון חנק, שיעול ואספירציות כתוצאה מפיסטולה המחברת בין קנה הנשימה לוושט (tracheo-esophageal fistula), כמו גם צרידות ושיתוק של מיתרי הקול כתוצאה מחדירה של הגידול לעצב המעצבב אותם (recurrent laryngeal nerve).
הגידול יכול לשלוח גרורות לכבד, עצמות ולריאה, ולבוא לידי ביטוי כצהבת, כאב מפושט ובעיות בנשימה.
בליעת בריום וביצוע esophagram מבוצעת במקרים מסוימים כחלק מהבירור של קשיים בבליעה.
האסופאגרם נותן תמונה של האנטומיה ותפקוד האיבר, ולעיתים אף מאפשר להבחין בין נגעים פנימיים הנובעים מדופן הוושט לנגעים חיצוניים הלוחצים על הוושט.
אם יש סרטן, הוא יכול להראות כהיצרות של חלל הושט, לעיתים בצורת תפוח אכול- apple core lesion בבליעת בריום.
לרוב, האבחנה של סרטן הוושט נעשית באמצעות אנדוסקופיה.
במהלך האנדוסקופיה חשוב לתעד את מיקומו המדויק של הנגע, סוג הנגע (פוליפואידי, פריך, נוקשה), עד לאן הנגע מגיע, היחס של הנגע אל מבנים מסוימים באזור.
ניתן לקחת באמצעות האנדוסקופ ביופסיות על מנת לבחון מהו שלב המחלה (staging).
בדיקת CT של החזה, הבטן והאגן, מתבצעת על מנת להעריך את מידת ההתפשטות של המחלה והאם שלחה גרורות מרוחקות, וכן מידת המעורבות של קשריות הלימפה.
יצוין כי בדיקת ה- CT אינה תמיד מדויקת, במיוחד לדירוג מקומי (רמת הדיוק לצורך קביעת מידת חדירת הגידול (T) עומדת על 57% למשל), ועל כן יש להתחשב בנתונים אלו במכלול הנתונים שמציג החולה.
בדיקה זו היא בעלת רגישות וספציפיות מעט יותר גבוהות מאשר בדיקת CT.
בדיקת EUS מהווה נדבך משמעותי בהערכת הדרגה המקומית של המחלה.
באולטראסאונד ניתן להעריך את מידת החדירה של הגידול את דפנות הוושט, והמידע המצטבר יעזור בתכנון הניתוח ובטיפול הרפואי.
בדיקת EUS נוטה לעשות הערכת יתר למידת חדירת הגידול (T) והערכת חסר למספר בלוטות הלימפה המעורבות.
הדיוק של בדיקת EUS עולה ככל שה- T עולה.
האספקט העיקרי טרם הטיפול בחולה הוא קביעת ה- staging שלו המורכב מעומק חדירת הגידול עצמו, מספר בלוטות הלימפה המעורבות, וגרורות.
עם זאת, יש לבחון מאפיינים נוספים של הגידול- ההיסטולוגיה של הגידול, מיקומו והתפשטות מקומית, האם המחלה הפכה למחלה סיסטמית, מהו מצבו הכללי של החולה, לרבות מצבו התזונתי, והאם מטרת הטיפול היא להקל על כאביו (טיפול פליאטיבי) או לרפא את הסרטן (טיפול קוראטיבי).
מבחינת ההיסטולוגיה של הגידול, תאים מסוג SCC נוטים להיות רגישים יותר לטיפול כימותרפי והקרנות, ועל כן סוג סרטן זה מטופל באופן אגרסיבי יותר בכמותרפיה והקרנות טרם הניתוח, בשונה מאדנוקרצינומה, בה הגישה הניתוחית דומיננטית יותר, מאחר שרק 25% מהחולים מגיבים לכימותרפיה.
מיקומו של הגידול גם הוא חשוב לצורך תכנון הטיפול הרפואי- 8% מהסרטנים קיימים באזור הוושט הצווארי וכמעט כולם מסוג SCC.
גידולים אלו מטופלים בכימותרפיה והקרנות טרם הוצאתם בניתוח.
בוושט האמצעי קיימים כ־32% מהגידולים ולרוב צריך לכרות כמעט את כל הוושט (near total esophagectomy) כדי להשיג ריפוי.
שאר הגידולים נמצאים בוושט התחתון (25%) ובאזור המעבר בין הוושט לקיבה (32%)- והם נוטים להיות מסוג אדנוקרצינומה.
מידת חדירת הגידול (T) רלוונטית אף היא לשיטת הטיפול.
כך למשל, גידולים מסוג T1 אשר חודרים רק לסאבמוקוזה עצמה מטופלים באמצעים שמרנים יחסית, כגון minimal invasive esophgectomy, ואינם דורשים הקרנות או כימותרפיה במרבית המקרים.
לעומת זאת, גידולים מסוג T3 דורשים הן כימותרפיה והקרנות, והן ניתוח, כאשר טיפול נאו-אדגוו'נטי (מתן כימותרפיה טרם הניתוח עצמו) עדיין שנוי במחלוקת.
מידת המעורבות של בלוטות הלימפה קריטית גם היא לצורך הערכת הטיפול.
למרות יכולות ההדמיה הקיימות, מידת דיוקן באבחון מספר בלוטות הלימפה המעורבות עדיין קטנה יחסית.
אם נמצא כי קיימות בלוטות לימפה אזוריות נגועות, ניתן טיפול נאואדג'וונטי.
אם קיימות בלוטות לימפה רחוקות המעורבות במחלה, המחלה תיחשב למחלה מפושטת ומטסטטית, ובמקרים הללו החולה יקבל טיפול כימותרפיה והקרנות.
ניתוח במצב כזה ייעשה רק במצבים בהם נוצרה חסימה אשר לא מאפשרת מעבר של מזון (ניתוח פלאטיבי).
גיל החולה ומצבו הבריאותי משחקים גם הם תפקיד בהערכת הטיפול הניתן לו.
לחולים מעל גיל 75 תחלואה גבוהה יחסית ושיעורי סיבוכים גבוהים, ולכן האינדיקציה לניתוח אצל חולים כאלו נדירה יחסית.
יש לבחון גם את מצבו הבריאותי הכולל של החולה, האם סובל ממחלות לב, ריאה, כבד, כליות, וכן מהו מצבו התזונתי.
חולים אשר ירדו במשקלם מעל 10% בתקופה טרום הניתוח, מועדים לסיכון גבוה יותר לסיבוכים.
הטיפול הכימותרפי יהיה מתן cisplatin יחד עם 5FU, המשיגים תגובה של 50%.
טיפול משולב זה ניתן פעם בשבוע למשך תקופה הנעה משבועיים ועד עשרה שבועות.
טיפול בתרופה שלישית כגון מיטומיצין, אטופוסיד, או פקליטקסל, צובר תאוצה לאור שיפור מסוים שנצפה בחלק מן המחקרים.
הגישה הניתוחית משתנה בהתאם לסוג הגידול, מיקומו, סוג ההשקה שצריכה להתבצע ועוד.
בניתוחים בוושט צווארי, הוצאת הגידול עם השקה מיידית בשילוב הקרנות היא הטיפול המועדף העיקרי, בהנחה והגידול לא חדר לקנה, מיתרי הקול או לעצבים באזור.
אם הגידול נמצא באזור ההשקה לקיבה, ישנם מספר ניתוחים שניתן לעשותם-
Transhiatal esophagectomy- הניתוח שעל פי המחקרים נחשב לניתוח הבטוח יחסית.
יתרונותיו בשיעור דליפות נמוך יחסית, שיעור תמותה של 4% הנחשב נמוך יחסית לאופציות אחרות, וכן איבוד דם מועט יחסית וזמן ניתוח קצר יותר.
הסיבוכים הם היצרויות לאחר הניתוח, וחוסר יכולת לבצע כריתה מלאה של בלוטות לימפה.
Transthoracic esophagectomy- (ניתוח ע"ש ivor-lewis): זהו הניתוח הראשון שבוצע כדי להרחיק את החלק הנגוע בוושט במטרה לטפל בסרטן.
הטכניקה כוללת שני חתכים בבטן ובבית החזה, כאשר הוושט נכרת כמעט כולו ומבוצעת השקה בין הוושט לבין הקיבה, המנוידת לאזור זה.
התמותה בניתוח זה היא מעט יותר גבוהה מאשר בניתוח מהסוג הקודם, אולם עומדת על פחות מ-10%.
הסיבוכים הם 30% וכוללים דלקת ריאות, כשל נשימתי, פרפור עליות ואוטם שריר הלב, כתוצאה ממעורבות בית החזה בניתוח.
מלבד שתי שיטות אלו, קיימות שיטות נוספות בניתוח סרטן הוושט.
לרוב משתמשים בקיבה לצורך שימור תפקיד הוושט, ומניידים חלק ממנה למעלה במקום הוושט שהוסר.
עם זאת, במצבים בהם לעיתים יש צורך להשתמש בלולאת מעי דק או בלולאת מעי גס.
סרטן החלחולת (הרקטום) הוא סוג של סרטן המעי הגס, אשר פוגע בחלחולת (רקטום) – החלק האחרון במבנה המעי הגס.
באופן כללי, סרטן במעי הגס אשר קיים עד ל-15 ס"מ מפתח התעלה האנאלית, הוא בעל מאפיינים גנטיים, ביולוגיים ומורפולוגיים הזהים לסרטן המעי הגס בכללותו.
עם זאת, סרטן המתהווה בחלחולת שונה במספר דרכים: האנטומיה הייחודית של החלחולת, מיקומה הרטרופריטונאלי והאגן הצר, יחד עם העובדה כי היא קרובה למבנים גניטליים, שלפוחית השתן, עצבים אוטונומיים ושרירי התעלה האנאלית, הופכים את הגישה הכירורגית של הטיפול בסרטן זה לקשה יחסית.
שוני נוסף הוא העובדה כי החלחולת מרוחקת מהמעי הדק, ומשום כך ניתן לטפל בו באמצעות הקרנות שלא יסבו נזק למעי הדק, שלא כמו גידולים בסרטן המעי הגס.
הסימפטום הקליני הנפוץ ביותר של סרטן החלחולת הוא דימום טרי מפי הטבעת (המטוכזיה).
במרבית המקרים משויך דימום זה בטעות לטחורים, והאבחנה של סרטן החלחולת נעשית באיחור.
סימפטומים נוספים כוללים כאבים בבטן התחתונה, שינויים ביציאות וסימפטומים נוספים הדומים לסימפטומים בסרטן המעי הגס.
לצורך אבחנה יש לערוך קולונוסקופיה ופרוקטוסיגמואידוסקופיה, כדי לבצע אבחון מדויק של שולי הנגע, ועד כמה הם קרובים לתעלה האנאלית, וכן האם קיים גידול נוסף במעי הגס עצמו.
מידת חדירת הגידול לשכבות החלחולת ומחוצה לו נמדדת על ידי endorectal ultrasound.
הטיפול בסרטן החלחולת השתנה משמעותית מאז סוף המאה ה-20, קיים ויכוח באשר לשיטות הטיפול השונות במחלה: ניתוח, הקרנה וכימותרפיה, והתזמון של כל אחת משיטות אלו ביחס לאחרות.
עם זאת, קיימות מספר מוסכמות:
טיפול בקרינה מציע שיפור משמעותי לחולי סרטן החלחולת, כאשר טיפול בהקרנות טרם הניתוח עדיף על טיפול בהקרנות לאחר הניתוח
כימותרפיה אשר יעילה בסרטן המעי הגס במתן אדג'וונטי, יעילה גם בטיפול בסרטן החלחולת.
מתן קרינה טרם הניתוח בשילוב עם טיפול כימותרפי מסוג 5FU ו-leucovorin (ולאחרונה גם שימוש באוקסליפלטין) מורידים את גודל הגידול באופן דרמטי, עד למצב שבו ב-25% מהמקרים יש ארדיקציה מוחלטת של הגידול
טיפול נאואדג'וונטי בכימותרפיה והקרנות יכול במרבית המקרים לעזור למנתח לשמר חלק מרקמת החלחולת עצמו ולמנוע את הצורך בקולוסטומיה קבועה
ישנן מספר אופציות ניתוחיות בסרטן החלחולת.
אם הגידול קטן וקרוב לפי הטבעת, ניתן לבצע local excision, אולם אופציה זו אינה מאפשרת הוצאה של בלוטות לימפה, ועל כן יש לבצע מעקב הדוק אחר חולים אלו.
הניתוחים העיקריים המבוצעים בסרטן החלחולת הם:
הניתוח ע"ש Miles – הוצאת החלחולת כולה ופי הטבעת, ויצירה של קולוסטומי קבועה (הוצאת חלק המעי הגס לדפנות העור וחיבור סטומה להפרשות המעי באופן קבוע).
Lower anterior resection – ניתוח שבמהלכו משמרים את פי הטבעת וחלק מהחלחולת, ובכך החולה לא נזקק לסטומה קבועה.
מתבצעת השקה בין חלק המעי הגס לחלק החלחולת הדיסטלי שהושאר, כאשר חלק מהמעי מקופל ומורחב ליצירת פאוץ' (j pouch) על מנת להפוך את המעי דומה אנטומית לחלחולת מבחינת היכולת לאגור צואה.
סרטן הכבד הוא גידול של רקמות ניאופלסטיות ממאירות ברקמה העוטפת את הכבד או בתוכו.
להבדיל מגרורות בכבד, מקורו של סרטן הכבד הוא בכבד.
מחקר שנעשה בבריטניה מגלה כי 1 ל-100 חולים המאובחנים בסרטן, חלו בסרטן הכבד.
מחקר נוסף מגלה כי רוב המאובחנים חלו במחלה בעקבות גרורות.
המחלה שכיחה יותר בקרב גברים מאשר בנשים.
"קרצינומה hepatocellular" היא הגידול הראשוני השכיח ביותר במחלה והסיכון לחלות בה עולה עם הגיל.
ברוב המקרים גרורות (גידולים משניים) אל הכבד מגיעות מסרטן במערכת העיכול.
קרצינומה הפטוסלולרית - הסוג הנפוץ ביותר בקרב חולי סרטן כבד.
ברוב המקרים המחלה משנית להפטיטיס או לשחמת הכבד.
סוג זה מתחלק לתתי סוגים ביניהם סרטן בדרכי המרה.
כולנגיוקרצינומה הוא סרטן דרכי המרה.
המנגיוסרקומה ואנגיוסרקומה הן נדירות מאוד ומקורן ברפידת כלי הדם בכבד.
כל גורם סיכון לתחלואה במחלת כבד מעלה את הסיכון לחלות במחלה.
הסיכון לחלות במחלה עולה במקרים בהם קיים הרס מוגבר של התאים בכבד (כמו במחלות שונות של הכבד).
ארסן הוא גורם נוסף המעלה את רמת הסיכון.
עודף משקל, סוכרת ומערכת חיסונית חלשה הם גורמים נוספים המגבירים את הסיכון לחלות.
כבדות או הרגשת נפיחות בבטן
ירידה דרסטית במשקל ללא סיבה
אבחון המחלה מתבצע בכמה שלבים.
אם עולה חשש לתפקוד לקוי של הכבד מתבצעת בדיקת דם כוללת לתפקודי הכבד.
הבדיקה בודקת אנזימים שונים בכבד.
אם עולה החשש למחלת כבד, החולה יישלח לבדיקות כגון אולטרסאונד, CT וMRI של הכבד.
אבחון ודאי יכול להתבצע רק לאחר ביופסיה של הכבד, או לפרוסקופיה אבחנתית.
סוראפניב (נקסבר) היא תרופה רשומה ומאושרת לטיפול בסרטן הכבד.
סוראפניב אושרה לטיפול בסרטן כבד על ידי ה-FDA (מנהל המזון והתרופות האמריקאי), על ידי EMA (הסוכנות האירופית לתרופות) ועל ידי אגף הרוקחות במשרד הבריאות
הכחדה באמצעות גלי מיקרו (Microwave Ablation, MWA): היא הליך רפואי מסוג רדיולוגיה פולשנית שמטרתה טיפול בגידולים סרטניים.
מוגדרת כשימוש בגלי מיקרו לצורך טיפול בגידולים סרטניים.
מטרת הפרוצדורה היא השגת הכחדה או נסיגה משמעותית של רקמת הגידול באמצעות חימום הרקמה על ידי גלי מיקרו.
ישנן דרכים נוספות להכחדת גידולים, כגון: הכחדה באמצעות גלי רדיו או הכחדה באמצעות לייזר.
סרטן-סלעים אדום (שם מדעי: Grapsus grapsus) הוא אחד ממיני הסרטנים הנפוצים ביותר בחופה המערבי של יבשת אמריקה ממקסיקו בצפון ועד לצפון פרו בדרום.
סרטן הסלעים האדום נפוץ גם באיי גלאפגוס.
לסרטן-הסלעים האדום מבנה אופייני לסרטן - חמישה זוגות רגליים, שהקדמי שבהם נושא זוג צבתות סימטריות.
אורכו של שריון הגוף של סרטן-הסלעים האדום כשמונה סנטימטרים.
הפרטים הצעירים בצבע שחור או חום כהה המאפשר להם הסוואה טובה באיים געשיים.
הפרטים הבוגרים מתאפיינים בצבעים שונים.
חלקם חומים-אדומים, חלקם מנוקדים, אך המראה המוכר שלהם הוא שריון גוף בצבע אדום או כתום בוהק מנוקד או מפוספס בחלקו העליון, גחון בצבע כחול-ירוק, רגליים אדומות שקצותיהן צהובים, צבתות אדומות בוהקות ועיניים כחולות או ורודות.
סרטן-הסלעים האדום חי על קו החוף, וניזון בעיקר מאצות, אך מעשיר את תפריטו בצמחים ובנבלות בעלי חיים.
סרטים או Sratim הוא אתר אינטרנט המכיל מסד נתונים מקוון של מידע בעברית על סרטים, בתי קולנוע בישראל, סדרות, שחקני קולנוע, צוותי הפקה ותוכניות טלוויזיה.
המידע על הכותרים השונים כולל את שמות השחקנים, הבמאי, תקציר עלילה, פרטי הפסקול, ביקורות וקישורים לסרטים נוספים.
באתר ישנם גם דפים על שחקנים, במאים ותסריטאים, המפרטים את הפילמוגרפיה שלהם ולעיתים גם פרטים ביוגרפיים.
האתר מציע חדשות ועדכונים בנושאים כגון: קולנוע ורכילות, ביקורות של גולשים לסרטים וסדרות, וקהילת פורומים רחבה.
כדי לקחת חלק ולקבל גישה מלאה לכל תוכני האתר יש להירשם אליו בחינם או להתחבר באמצעות פייסבוק.
אתר סרטים התחיל את פועלו בשם "דונקי" (ובכתובת: www.Donkey.co.il), בשנת 2002.
לאחר תקופה של 5 שנים בהם האתר צבר תאוצה וקהילת הסרטים באתר דונקי גדלה עד כדי יותר מ-200 אלף גולשים רשומים, התקבלה ההחלטה לשנות את שמו ולפקס את המידע בו לסרטים וסדרות.
אתר סרטים החל את פעילותו בשנת 2007 וכלל ביקורות של גולשים על סרטים שהוקרנו בבתי הקולנוע השונים בישראל.
באוקטובר 2010 עבר האתר ריענון עיצובי, ונוספו לו חדשות על סרטים אשר מגיעים לקולנוע בקרוב או מוקרנים כבר, חדשות רכילות ועדכונים יומיים לאתר אשר נכתבים על ידי צוות האתר, ומדור בתי קולנוע אשר מציג זמני הקרנות לסרטים המוקרנים בבתי הקולנוע בישראל.
בנובמבר 2023 ולאחר פיתוח של יותר משלוש שנים הושק האתר החדש.
האתר הוא האתר היחידי בישראל המכיל את כל ההקרנות מבתי הקולנוע הגדולים באתר אחד, סינמה סיטי, רב-חן, פלאנט, הוט סינמה ומובילנד.
סרטן אדום של אי חג המולד (שם מדעי: Gecarcoidea natalis) הוא מין מתת-מערכה סרטנאים, שאנדמי לאי חג המולד ולאיי קוקוס שבאוקיינוס ההודי.
אף על פי ששטח המחיה שלו קטן יחסית, מעריכים שישנם כ-43.7 מיליון סרטנים אדומים רק באי חג המולד, ועקב פלישתה של הנמלה הצהובה המשוגעת (Anoplolepis gracilipes) לאי מספרם קטן ב-10 עד 15 מיליון החל משנות ה-90 של המאה ה-20. הסרטן האדום הוא אוכל-כול ואוכל נבלות.
הוא ניזון בעיקר מעלים נשירים ומפרחים, אבל יאכל גם חיות מתות (כולל סרטנים אדומים אחרים) ופסולת אנושית.
שריון הסרטן הוא ברוחב של 11.6 ס"מ, צורתו עגולה והוא מכסה את הזימים.
הצבתות הן לרוב סימטריות, אלא אם כן אחת מהן נפגעת או נעקרת ממקומה, ובמקרה זה היא תצמח מחדש.
הסרטנים הזכרים לרוב גדולים מהנקבות, בעוד שלנקבות בטן רחבה יותר (ניתן להבחין בכך רק כאשר הסרטן הוא מגיל 3) ולרוב צבתות קטנות יותר.
הסרטן האדום של האי כריסטמס חי במחילות על מנת להתגונן מפני השמש.
מאחר שהוא נושם דרך זימים, הסבירות להתייבשות היא גבוהה.
סרטנים אלו ידועים בשל נדידתם השנתית לים על מנת להטיל ביצים.
המתיישבים הראשונים באי חג המולד כמעט ולא תיארו את הסרטן האדום.
ייתכן שהעלייה הגדולה במספרם נגרמה עקב היכחדותו של חולדת המקלר (Rattus macleari) בשנת 1903, שהגבילה את צמיחת אוכלוסיית הסרטן האדום.
ממחקרים שנעשו באי, נמצא כי צפיפות הסרטנים הממוצעת היא 0.09–0.57 סרטנים למטר רבוע, או במילים אחרות שאוכלוסיית הסרטנים האדומים באי מגיעה בקירוב ל-43.7 מיליון פרטים.
חוקרים אחרים טענו שמספר הסרטנים באי מגיע ל-120 מיליון, אך הבסיס לטענתם אינו ברור.
התפוצצות אוכלוסין של הנמלה הצהובה המשוגעת, מין פולש שמצא את דרכו לאי חג המולד ולאוסטרליה מאפריקה, היא זו שככל הנראה גרמה למותם של 10–15 מיליון סרטנים אדומים באי בשנים האחרונות (בין רבע לשליש מאוכלוסיית הסרטנים המקורית).
בסך הכל (כולל טריפות), מעריכים כי הנמלה הצהובה תפסה את מקומם של 15–20 מיליון סרטנים אדומים באי חג המולד.
הנמלים מרססות על הסרטנים העוברים בסביבתן חומצה שגורמת להם להתייבשות ולמוות.
החל מ־2016 החלו הרשויות באי לייבא אליו צרעות זעירות ממלזיה שיסייעו בדילול טל הדבש, מקור מזון חשוב של הנמלים.