tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עוד תיאר אותו כמוח והשכל של כל ארגון הפת"ח, ואמר עליו: "אל חסן הוא ידידי האישי המסור והקרוב ביותר".
האני טריילסינסקי (; 4 ביוני 1937 – 17 בפברואר 2022), שהייתה ידועה בשם האני טריילס, הייתה שחקנית וקומיקאית אורוגוואית-יהודייה ילידת גרמניה שהתגוררה רוב חייה בארגנטינה.
טריילס הייתה ידועה בעיקר בתפקידה גרטה פון-בטהובן בטלנובלה הארגנטינאית "פלוריסיינטה".
טריילס נולדה בהמבורג שבגרמניה ובגיל שנה עברה עם אביה אברם טריילסינסקי, סוחר, אמה, לאה גולדנברג ושני אחיה, אלפרד ויואכים לאורוגוואי.
בין 2004–2005 טריילס שיחקה בטלנובלה הארגנטינאית המצליחה של המפיקה והיוצרת כריס מורנה, "פלוריסיינטה", בה גילמה את דמותה של גרטה פון-בטהובן לצד פלורנסיה ברטוטי, מריאנה אספוסיטו וסטפנו דה גרגוריו.
נפטרה ב-17 בפברואר 2022 בסן לואיס, ארגנטינה בגיל 84.
האנטר מור הוא עבריין אמריקאי מורשע יליד סקרמנטו, קליפורניה.
מגזין רולינג סטון כינה אותו "האיש השנוא ביותר באינטרנט".
בשנת 2010, הוא יצר את אתר פורנו הנקמה "Is Anyone Up?", שאפשר למשתמשים לפרסם תמונות בעירום של אנשים באינטרנט ללא הסכמתם, לעיתים כשהן מלוות במידע אישי כגון שמותיהם וכתובותיהם.
מור סירב להוריד את התמונות כאשר הקורבנות פנו והתחננו אליו כדי שיעשה זאת.
מור כינה את עצמו "הורס חיים מקצועי" והשווה את עצמו לצ'ארלס מנסון.
האתר של מור פעל במשך 16 חודשים, במהלכם מור הצהיר מספר פעמים שהוא מוגן על ידי אותם חוקים, שמגנים על פייסבוק.
מור שילם להאקר כדי לפרוץ לחשבונות אימייל של קורבנות ולגנוב מהם תמונות אינטימיות כדי לפרסמן.
ה-FBI החל בחקירה על מור ב-2012 לאחר שקיבל ראיות מאמה של אחד הקורבנות.
האתר נסגר באפריל 2012 והדומיין שלו נמכר לקבוצה הפועלת נגד בריונות תמורת 12 אלף דולר.
בפברואר 2015, הודה מור בעבירות של גניבת זהות בנסיבות מחמירות וסיוע לגישה לא מורשית למחשבים פרטיים.
בנובמבר 2015, נגזרו על מור שנתיים ושישה חודשי מאסר, קנס של 2,000 דולר ופיצוי של 145.70 דולר.
הוא שוחרר מהכלא במאי 2017.
ביולי 2022 עלתה מיני-סדרה דוקומנטרית אודות מור, "האיש השנוא ביותר באינטרנט".
אתר האינטרנט Is Anyone Up?
מור הקים את האתר ב-2010. מור הצהיר כי האתר נועד במקור להיות אתר חיי לילה, אך לאחר שהוא וכמה חברים קיבלו תמונות מיניות מפורשות מנשים שאיתן התחברו באותה תקופה, האתר הפך ל-Is Anyone Up?.
שהוא מציג תמונות וסרטונים חושפניים של אנשים שאינם דוגמנים מקצועיים, המקושרים לפרופילי הרשתות החברתיות שלהם בפייסבוק או בטוויטר.
רבים מהמצולמים זעמו על פרסום התמונות באתר, בטענה שהתמונות המוצגות בו נפרצו מהמחשב האישי שלהם או שותפו עם חברים או חברות לשעבר, וכי התמונות פורסמו כסוג של נקמה.
בשל כך, תוכן האתר נודע בשם " פורנו נקמה ".
על פי הדיווחים, מור הגיב למכתבי הפסקה מרובים בפשטות "LOL" וטען בקביעות שהחוק מגן על פעילותו.
מור טען שהאתר משך 30 מיליון צפיות בדפים מדי חודש וכן מניב הכנסות של 8,000 עד 13,000 דולר בחודש.
בסופו של דבר התמודד מור עם תביעות רבות וחקירת FBI.
הוא גם נדקר בכתפו בעט על ידי אישה שאת תמונתה פרסם באתר.
ב-19 באפריל 2012 מכר מור את הדומיין של האתר לקבוצה הפועלת נגד בריונות.
הוא פרסם מכתב פתוח המסביר את החלטתו.
שרלוט לוס, אמה של אחת הקורבנות באתר, החליטה להתחקות אחר מור וניהלה חקירה של שנתיים שבה אספה ראיות מיותר מ-40 קורבנות ומסרה אותן ל-FBI.
בשנת 2012, מור והאקר בשם צ'ארלס אוונס (שכינויו "גארי ג'ונס") נחשדו בפשעים הקשורים לפריצה.
האטלנטיק קבע כי "במספר הזדמנויות, [מור] שילם לאוונס כדי לפרוץ לחשבונות האימייל של הקורבנות ולגנוב תמונות עירום כדי לפרסם באתר isanyoneup.com".
כשהתברר למור שהחדשות על חקירתו של ה-FBI החלו להתפרסם, מור הגיב בזעם.
מור גם איים לשרוף את משרדי וילג' ווייס אם יפרסמו כתבה על חקירת ה-FBI אודותיו.
העיתון פרסם את הסיפור בכל זאת.
ב-23 בינואר 2014, הוגש נגד מור כתב אישום בבית משפט פדרלי בקליפורניה בעקבות מעצרו על ידי ה-FBI באשמת קשירת קשר, גישה לא מורשית למחשב מוגן וגניבת זהות בנסיבות מחמירות.
רבים מהפשעים הללו בוצעו במאמץ להשיג תמונות עירום של אנשים בניגוד לרצונם.
מור שוחרר יומיים לאחר מכן מהכלא של מחוז סקרמנטו בערבות של 100,000 דולר ששילמו הוריו.
לא הורשה לו גישה לאינטרנט והוא נדרש למסור את הארכיונים עם התמונות והסרטונים שברשותו ובכל זאת תחת עינו הפקוחה של ה-FBI.
ב-24 בינואר 2015, בדיוק שנה לאחר מכן הוא צייץ בטוויטר מספר ציוצים מה שנראה כאילו הוא חזר לאינטרנט.
אמו של מור טענה שהחשבון שלו הועבר או נפרץ ואין לו שום קשר לציוצים.
ב-18 בפברואר 2015, הודה מור באשמה במשרדי התובע הכללי של מחוז קליפורניה בארצות הברית, במסגרתה הודה בסיוע לפריצה וגניבת זהות בנסיבות מחמירות.
במסגרת ההסכם הוחלט שהוא ירצה מינימום שנתיים בכלא, ומקסימום שבע שנים וישלם קנס של 500,000 דולר.
בנוסף לעונש המאסר שלו, הסכים מור גם לתקופת מאסר על תנאי בפיקוח קצין מבחן של שלוש שנים.
בנוסף הסכים לשלם קנס של 2,000 דולר ו-145.70 דולר החזר לקורבנותיו.
הוא גם קיבל הוראה למחוק את כל הנתונים במחשביו שנתפסו.
מור נידון ל-2 וחצי שנות מאסר פדרלי, ולאחר מכן שלוש שנים של שחרור בפיקוח.
הוא נידון גם הוא לתקופת מאסר ב-16 בנובמבר 2015. מור נידון בספטמבר.
ב-8 במרץ 2013, מייסד אתר "Bullyville", ג'יימס מקגיבני, זכה בפסק דין של 250,000 דולר לשון הרע שהגיש נגד מור, לאחר שעל פי הדיווחים, מור כינה את מקגיבני "פדופיל" ואיים לאנוס את אשתו לעיני הילדים שלו.
סדרה תיעודית בהפקת נטפליקס ושמה "האיש השנוא ביותר באינטרנט" שודרה לראשונה ביולי 2022. הסדרה מתארת את עלייתו ונפילתו של מור, מנקודת מבטן של הקורבנות שלו.
הן והאקטיביסטיות שפעלו נגדו מספרות את סיפורן מול המצלמה.
מור השתחרר מהכלא ב-2017 והוציא ספר אוטוביוגרפי המתאר את נקודת מבטו.
מור הסכים להתראיין לסדרה אך לבסוף שינה את דעתו.
על פי הדיווחים, מור למד בתיכון וודלנד ממנו נשר בגיל צעיר.
האני רדמונד היא די ג'יית, מפיקה מוזיקלית ומוזיקאית אלקטרונית אמריקאי.
היא נולדה בשיקגו ובסיסה בעיר ניו יורק ובברלין.
היא מופיעה במועדונים, ירידי אמנות, גלריות ואירועי אופנה בין-לאומיים.
האני דיז'ון נולדה בשנות ה-70 וגדלה בצד הדרומי של שיקגו.
היא תיארה את המצב ואמרה שהיא "גדלה למשפחה ממעמד הביניים, שאוהבת אפרו-אמריקאים", והייתה מאוד מוזיקלית.
היא החלה לבלות במועדונים באמצע שנות העשרה שלה עם הסכמת הוריה כל עוד לימודיה לא נפגעו.
בשנות ה-90 היא החלה להופיע כדי ג'יית.
בסביבות שנת 2000 היא גם הפכה למפיקה מוזיקלית.
בתקופתה בשיקגו היא הכירה והתחנכה על ידי די ג'יים ומפיקים מוזיקליים כמו דריק קרטר, מארק פארינה וגריינסקיירס.
בסוף שנות ה-90, האני דיז'ון עברה לניו יורק, שם הכירו לה את מקסי רקורדס ודני טנגליה.
לאחר שנחשפה לראשונה לטכנו בסצנת ההאוס של שיקגו, היא הופיעה במעגל המועדונים המחתרתי של ניו יורק והשתתפה בתצוגות אופנה.
בשנת 2017 הוציאה דיז'ון את אלבום הבכורה שלה בשם, The Best of Both Worlds.
דיז'ון שיתפה פעולה עם לואי ויטון ודיור במשך מספר שנים והייתה אחראית על המוזיקה בתצוגות האופנה של החברות הללו.
דיז'ון תוארה כ" די ג'יית האוס פופולרית בעולם המוזיקה".
על ידי הניו יורק טיימס ב-2013. בשנת 2020 השתתפה דיון ברמיקס הרשמי של "Free Woman" מאת ליידי גאגא.
היא תומכת למען זכויות טרנסג'נדרים ומודעות כלפיהם, ודיברה מניסיונה כדי ג'יי טרנסית שחורה במוזיקת דאנס.
"Free Woman" – ליידי גאגא
האניצ'ילה ריידר היא דמות בדיונית ברומן "ד"ר נו" מאת איאן פלמינג.
בסרט שנעשה על בסיס הספר, שהיה הראשון בסדרת סרטי ג'יימס בונד, קוצר שמה של ריידר ל"האני".
היא גולמה בסרט בידי השחקנית השווייצרית אורסולה אנדרס, אולם בשל מבטאה הכבד של אנדרס היא דובבה בידי ניקי ואן דר זיל.
האני ריידר נחשבת בדרך כלל ל"נערת הבונד" הראשונה.
ריידר נולדה בג'מייקה כבת למשפחה בריטית-קולוניאלית ותיקה.
בגיל חמש נפטרו הוריה, ומאז גידלה אותה המטפלת הג'מייקנית שלה.
בגיל 15 נפטרה המטפלת, אולם בעל הבית שלה הרשה לריידר להמשיך לגור בבית.
באחד הלילות הוא תקף אותה מינית ושבר את אפה.
כנקמה, ריידר החדירה למיטתו עכביש ארסי שהרג אותו.
מאז היא חיה חיים עצמאיים, והתפרנסה משליית קונכיות מהים ומכירתן לסוחרים אמריקנים.
היא חלמה לחסוך מספיק כסף כדי לנסוע לארצות הברית ולעבור ניתוח פלסטי שיתקן את אפה השבור.
ג'יימס בונד הגיע לג'מייקה כאשר חקר את מותם של שני אנשי השירות החשאי הבריטי באי.
חקירתו הובילה אותו אל האי "קראב קי", אשר נשלט בידי ד"ר יוליוס נו המסתורי.
בונד פגש את ריידר כאשר היא אספה קונכיות בחוף של קראב קי.
ד"ר נו חטף את שניהם וניסה להרוג אותם.
ריידר הצילה את חייו של בונד וסייעה לו לברוח מהאי.
לאחר מכן היא טיפלה בו עד שהחלים מפצעיו, ובילתה עמו לילה רומנטי לפני שעזב את ג'מייקה.
בספר מצוין כי בונד ליווה את ריידר לניו יורק, שם עברה את הניתוח הפלסטי עליו חלמה.
לאחר מכן החלה לעבוד במוזיאון ההיסטוריה של ג'מייקה.
בספר "האיש בעל אקדח הזהב" מצוין כי בונד וריידר המשיכו לשמור על קשר באמצעות מכתבים לאחר שבונד חזר לבריטניה.
כמו כן צוין כי במכתב האחרון שלה היא סיפרה שעברה לפילדלפיה, נישאה לרופא בשם ויילדר, והביאה עמו שני ילדים לעולם.
פלמינג יצר את הדמות בהשראת ידידתו בלאנש בלקוול, אמו של איש העסקים כריס בלקוול, אשר לאחר מותו של פלמינג רכש את ביתו באחוזת "גולדן איי".
בסרט "ד"ר נו" מ-1962, הוחלט לקצר את שמה של ריידר ל"האני".
השחקנית השחקנית השווייצרית אורסולה אנדרס נבחרה לגלם את דמותה, אולם בשל מבטאה הגרמני הכבד של אנדרס היא דובבה בידי ניקי ואן דר זיל.
ריידר מופיעה באמצע הסרט כאשר היא מגיחה אל חוף קראב קי מהאוקיינוס ושרה שיר בשם "Under the Mango Tree" (את סצנת השירה דיבבה דיאנה קופלנד).
סצנה מפורסמת זו נחשבת לרגע מכונן שקבע את הסטנדרטים של נערות הבונד מכאן ולהבא.
הסצנה הגיעה למקום הראשון ברשימת "the 100 Greatest Sexy Moments" שנערכה בידי ה-BBC ב-2003. ריידר נבחרה כנערת הבונד הטובה ביותר בידי אנטרטיינמנט ויקלי.
ריידר נחשבת בדרך כלל לנערת הבונד הראשונה, מכיוון שהיא משמשת כמושא התשוקה העיקרי של בונד בסרט.
עם זאת, רבים מחשיבים את סילביה טראנץ' (בגילומה של יוניס גייסון), דמות אחרת עמה מקיים בונד קשר רומנטי בתחילת הסרט, כנערת הבונד הראשונה.
טראנץ' הופיעה גם בסרט הבא בסדרה מרוסיה באהבה, והיא נערת הבונד היחידה שהופיעה בשני סרטים, עד מדלן סוואן (בגילומה של לאה סדו) שהופיעה בשני הסרטים האחרונים בסדרה.
כמו כן, טראנץ' היא הדמות הראשונה בסדרה אליה פונה בונד בפנייה המפורסמת שלו: "בונד, ג'יימס בונד".
אורסולה אנדרס חזרה לגלם נערת בונד אחרת וספר לינד, בסרט הקומי הלא-רשמי מ-1967 "קזינו רויאל".
כמו כן, אנדרס נזכרת בספר "בשירות הוד מלכותה" שנכתב בידי פלמינג ב-1963, בתור "כוכבת קולנוע נפלאה".
בסרט ה-20 בסדרת ג'יימס בונד, "למות ביום אחר" (2002), ביצעה השחקנית האלי ברי (בדמותה של גיאסינטה "ג'ינקס" ג'ונסון) סצנה בה היא יוצאת מהים, כמחווה לסצנה של האני ריידר.
הסופר אנתוני הורוביץ קרא לדמות הראשית בסדרת ספריו "אלכס ריידר", על שמה של האני ריידר.
נהג הפורמולה 1 סבסטיאן פטל, אשר נוהג לכנות את מכוניותיו בשמות נשיים, קרא למכונית ה-Aston Martin AMR21 שלו על שמה של האני ריידר.
האני לוי הייתה ניצולת שואה שהייתה בין כ-1,700 היהודים ששרדו באופן לא חוקי בברלין, במסתור או בזהות בדויה, בתקופת מלחמת העולם השנייה.
סיפור הישרדותה בברלין הונצח בסרט "הבלתי נראים" משנת 2017.
נולדה בשם האני וייסנברג וגדלה בקייזרקורסו בברלין-טמפלהוף (כיום חלק מקליינווג) ומשנת 1931 גדלה בברלין-קרויצברג בסולמסשטראסה.
אביה היה צלם ואמה הייתה עקרת בית.
בית ההורים שלה היה ליברלי.
דת היא עניין פרטי." היא איבדה את שני הוריה בגיל צעיר.
לאחר תחילת המלחמה ב-1939, גויס האב פליקס וייסנברג (1883–1940) לעבודות כפייה בחקלאות ועד מהרה מת מתשישות, האם אליס וייסנברג (1890–1942) לבית אוברלנדר שסבלה ממחלת לב, נפטרה באפריל 1942 בגלל חוסר עזרה רפואית.
מאוחר יותר התוודתה חני ויסנברג כי היא שמחה שהוריה נפטרו מוקדם כל כך.
מותם הציל אותם מתלאות רבות.
סבתה ססיליה אוברלנדר (1943–1863) גורשה לגטו טרזין בסתיו 1942 ומתה שם ב-1943. אבן נגף הונחה לזכרה ברחוב אלזה לסקר-שילר בברלין-שנברג.
משנת 1931 למדה בבית הספר היסודי בגנייזנשטראסה.
בשנת 1935 משרד החינוך הוציא הנחיה בדבר "הפרדה גזעית" בבתי ספר ממלכתיים.
הוריה רשמו אותה לבית הספר יוסף להמן של הקהילה הרפורמית היהודית ברחוב יואכימשטאלר.
באביב 1939 סיימה את לימודיה בבית הספר ועבדה שנה כמטפלת במשפחה יהודית.
בתחילת 1940 החלה ללמוד כובענות (Putzmacherin), אך נאלצה להפסיק לאחר שלושה חודשים משום שבגיל שש עשרה נאלצה לעבוד בעבודת כפייה במפעל הטקסטיל צלנדורף, שיצר בין היתר משי מלאכותי ופריטי מצנחים עבור הוורמאכט.
לאחר מות הוריה התגוררה עם מכרים יהודים ברחוב אוגסבורגר עד שאלה גורשו בדצמבר 1942. מכיוון שלא הייתה ברשימת המיועדים לגירוש", ניצלה אך נותרה לבדה.
בפברואר 1943 לא הייתה מסוגלת לעבוד עקב פציעה קשה באצבע המורה הימנית שלה ובכך ניצלה מ"אקציית בתי החרושת" של הגסטפו.
היא הייתה בבית כאשר תושבי הבית נאספו לגירוש, אך החליטה באופן ספונטני לנעול את דלתה, לא לענות לפעמון, ואז לברוח דרך דירה אחרת.
היא לא יכלה לקחת איתה שום דבר מלבד מעיל וארנק.
"יצאתי לרחוב בדם קר", היא נזכרה, "לא הייתה לי תוכנית, אבל ידעתי שאסור לי למשוך תשומת לב, זו ההגנה הטובה ביותר שלי.
מכרים עזרו לה למצוא מספרה שהבהירה את שיערה בפגישות ממושכות.
היא לבשה זהות חדשה ובעזרת מכר אחר הצליחה למצוא רופא שיטפל בפציעתה מבלי לבקש תעודה מזהה.
היא הצליחה להרוויח קצת כסף במשלוח עיתוני יום א'.
לעיתים קרובות נאלצה להחליף מקום מגורים עד שמשפחת מוסט קיבלה אותה בברלין שטראסה (היום סמטת אוטו-צור, Otto-Suhr-Allee) בשרלוטנבורג.
היא גרה איתם עד נובמבר 1943.
וייסנברג הלכה רבות לקולנוע, שם הגן עליה החושך.
כשבני משפחת מוסט נדרשו להתגייס, הייתה שוב חסרת בית.
היא התוודתה בפני מוכרת הכרטיסים בקופת הקולנוע, ויקטוריה קולצר (1902–1976) שלקחה את הצעירה הביתה לנולנדורף-שטראסה (Nollendorfstraße) מס' 28, שם התגוררה עם בעלה ז'אן, ושיכנה אותה שם.
וייסנברג הצליחה להישאר עם בני הזוג עד נפילת המשטר הנאצי.
ויקטוריה קולצר שיתפה אותה בכרטיסי הקצבה שלה.
בני הזוג קולצר הצילו את חייה של הצעירה.
בנם היה בחזית; ז'אן קולצר חלה במחלה קשה ומת מגנגרנה בתחילת 1945. האני עזרה בטיפול.
"גדלנו יחד כמו אמא ובת.
כל כך התרגלתי לחיים החדשים האלה, שכמעט שכחתי את הסכנה שהייתי בה בעצם." יחד עם ויקטוריה קולצר, היא חוותה את לילות ההפצצה ולבסוף את נפילת המשטר הנאצי.
גם הקשר עם משפחת מוסט לא התנתק.
לאחר שחרור ברלין על ידי הצבא האדום חששה וייסנברג מהתקפות של חיילים סובייטים.
נודע לה שמשפחת מוסט שוכנה בברלין-צלנדורף, שם, לדבריה, המשטרה הצבאית של הצבא האדום שלטה בחיילים.
היא הלכה לשם עם קולצר.
מאוחר יותר חזרו שתי הנשים למעון ברחוב נולנדורף.
וייסנברג מצאה עבודה בצבא ארצות הברית.
בסוף 1946 הביא אותה לפריז אחיה של אמה, שהיגר לצרפת.
הוא זיהה את שמה ברשימת שירות האיתור של הצלב האדום הגרמני.
בפריז הכירה את בעלה לעתיד, יהודי גרמני.
הם הקימו יחד עסק לציור.
האני לוי שמרה על קשר עם ברלין ומציליה.
היא המשיכה לדבר גרמנית: "אי אפשר להחליף שירי ילדים ורוך בשפה זרה".
היו לה שני ילדים וחמישה נכדים.
האני לוי מתה בפריז ב-23 באוקטובר 2019 בגיל 95.
ב-6 באוגוסט 1958 ביקשה לוי שהמצילה שלה, ויקטוריה קולצר, תצוין במסגרת יוזמה להכרה בגיבורים אלמונים (Unbesungene Helden), קמפיין של הסנאט של ברלין שהיה ייחודי באותה תקופה, לשם הוקרה ותמיכה כלכלית בגרמנים שהצילו את נרדפי הנאצים.
בקשה זו התקבלה בנובמבר 1960 וקולצר קיבלה מהסנאט "תמיכה של כבוד" בשיעור קטן - 50 מארק לחודש.
ב-1978, לאחר פנייתה של לוי, הכיר יד ושם בוויקטוריה קולצר ואלפריד וגרטה מוסט חסידי אומות העולם.
ב-1983 כתבה דו"ח בן 13 עמודים על הישרדותה, בצרפתית עבור משפחתה, דו"ח שנמצא בארכיון של מרכז הזיכרון להתנגדות הגרמנית.
היא עצמה תרגמה דו"ח זה לגרמנית עבור קטלוג התערוכה "צורות זיכרון – קולות יהודים ולא יהודים על גירוש ורצח של שכנים יהודים ברובע בוואריה".
שם הוא הופיע תחת הכותרת "נתת לי חיים פעם שנייה" בתוך סקירה של תקופת המחתרת בברלין בין 1940 ל-1945, שהודפסה ב-1995.
לוי הופיעה בפומבי כאשת עדות בבתי ספר ובמקומות נוספים, כולל מוזיאון הסדנה לעיוורים באנדרטת ההתנגדות הגרמנית.
היא הייתה מעורבת בהצבת לוח זיכרון לוויקטוריה וז'אן קולצר בחצר הבית בנולנדורף-שטראסה 28, והשתתפה באירוע גילוי הלוט ב-2010, ובהנחת ארבע אבני נגף לסבתה ולקרוביה ב-2011. הבמאי קלאוס ראפלה ראיין אותם בקשר לעבודה על סרטו הדוקומנטרי למחצה "הבלתי נראים - אנחנו רוצים לחיות", המתאר ארבעה יהודים ששרדו בברלין הנאצית.
הסרט כולל ראיון עם לוי מ-2009. הבכורה שלו הייתה בשנת 2017, ואותה עת יצא לאור ספר מאת ראפלה בשם "הבלתי נראים - הולכים למחתרת כדי לשרוד".
בתקופה זו העניקה לוי סדרת ראיונות לעיתונים, מגזינים ותחנות טלוויזיה והתארחה בתוכנית האירוח של מרקוס לאנץ ברשת ZDF ב-23 בנובמבר 2017.
לוח הנצחה נוסף לזכר משפחת קולצר הוצמד לשער הבית ברחוב נולנדורף 28 בשנת 2018.
ב-27 בינואר 2018, נאמה לוי בוועידת המפלגה הפדרלית של מפלגת הירוקים (גרמניה) בהנובר לרגל יום הזיכרון לקורבנות הנציונל-סוציאליזם.
שם הזהירה מפני חזרה של חשיבה מפלה: "קודם לכן נאמר: היהודים אשמים.
ביוגרפיה של לוי מבוססת על הדו"ח האוטוביוגרפי של לוי משנות ה-80 ושיחות מאוחרות יותר עם ההיסטוריונית ביאטה קוסמלה (Beate Kosmala), בין היתר.
מספר מסמכים היסטוריים מצוטטים בטקסט.
מסמכים מההיסטוריה האישית של לוי נמצאים ב, בהם שני מכתבי פרידה שהופנו להאני וייסנברג מאנשים שעבדו עמה במפעל הטקסטיל צלנדורף וגורשו בסוף 1941 או במהלך 1942.
עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית
האני אבובקר מוכתר הוא כדורגלן גרמני המשחק כקשר התקפי בנאשוויל מה-MLS.
מוכתר התחיל לשחק כדורגל בגיל צעיר מאוד בקבוצות נוער מקומיות ובגיל 7 הצטרף לאקדמיית הנוער של הרטה ברלין.
הוא עלה בקבוצות הנוער ואף קפטן את קבוצת הנוער שזכתה באליפות ב-2012. בגיל 17 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת והפך לשחקן השני הצעיר ביותר שמשחק בהרטה ברלין.
ב-2015, חתם מוכתר בבנפיקה ליסבון אך הושאל לקבוצות שונות וב-2017 חתם בברונדבי מליגת העל הדנית.
הוא היה לשחקן מפתח בקבוצה ואף זכה עמה בגביע ב-2018.
ב-2019, חתם מוכתר בנאשוויל, באותה תקופה קבוצת ההתרחבות החדשה ב-MLS.
הוא הפך לשחקן מוביל בקבוצה וב-2022 זכה בתואר ה-MVP של הליגה לאחר שהוביל אותה לפלייאוף.
מוכתר גם שיחק בנבחרות הצעירות של גרמניה ואף זכה עמן באליפות אירופה עד גיל 19 ב-2014.
האנטר טייסון הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת דנוור נאגטס מליגת ה-NBA, בעמדת הפאוור פורוורד.
טייסון נולד במונרו שבקרוליינה הצפונית, ובין השנים 2018–2023 למד באוניברסיטת קלמסון אשר בקרוליינה הדרומית.
בעונתו החמישית והאחרונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה (2022/2023) רשם ממוצעים של 15.3 נקודות, 9.6 ריבאונדים, 2.4 שלשות (ב-40.5% קליעה) ו-1.5 אסיסטים למשחק.
טייסון נבחר בבחירה ה-37 של דראפט ה-NBA 2023, על ידי אוקלהומה סיטי ת'אנדר, ומיד הועבר בטרייד לדנוור נאגטס.
האנטר הייל הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הקלע בפרומיתאס פטרס מליגת העל היוונית בכדורסל.
ב-11 בפברואר 2021, לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA, חתם הייל בנלסון ג'יינטס מליגת העל הניו זילנדית.
בעונה זו הוביל את הליגה עם 26.9 נקודות למשחק ונבחר לחמישיית העונה.
ב-6 באוגוסט 2021 חתם הייל בבוראץ צ'אצ'אק הסרבית המשחקת ב.
בעונת העמיד הייל ממוצעים של 13.4 נקודות, 4.2 ריבאונדים ו-3.1 אסיסטים למשחק.
בעונת הוכתר למלך הסלים של הליגה עם ממוצע של 22.3 נקודות למשחק.
ב- 24 ביולי 2023 חתם הייל בפרומיתאס פטרס מליגת העל היוונית בכדורסל.
במסגרת ליגת האלופות בכדורסל העמיד הייל ממוצעים של 17.6 נקודות ו-3.3 אסיסטים למשחק ונבחר לחמישייה השנייה של המפעל.
האנינג שרדר היה מלחין וויולן גרמני.
החל משנת 1927 עבד בברלין כויולטן בתזמורות לאופרה, רדיו וקולנוע, והיה חבר ברביעיית המיתרים האוומאן (Havemann String Quartet) של מורו גוסטב האוומאן.
הוא הקים את שלישיית הארלאן (Harlan Trio) עם אשתו והכנר פטר הארלאן, והופיעו כחלוצים בנגינה על כלים היסטוריים ברפרטואר של מוזיקת הרנסאנס והבארוק.
בשל מוצאה היהודי של אשתו, נאסר עליו לעבוד תחת המשטר הנאצי משנת 1935. הזוג שרדר הסתירו בביתם שבברלין זוג יהודי, ובשל כך הוכר שרדר כחסיד אומות העולם.
כמלחין, שרדר ידוע בעיקר בזכות יצירותיו למוזיקה קאמרית, במיוחד רביעיית המיתרים המבוססת על השיר Moorsoldaten שנכתב במחנה הריכוז ברגמור.
הנס שרדר נולד ברוסטוק, בנו של קפטן.
הוא גדל במשפחה חובבת מוזיקה ולמד נגינה בכינור מגיל צעיר.
בגיל 15 היה למנהיג "תזמורת בית שרדר", שניגנה בקונצרטים פומביים.
לאחר קבלת תעודת "נוטביטור" (Notabitur – תעודה שניתנה לתלמידים שגויסו למלחמת העולם הראשונה), שרת כחייל במלחמה.
בחזית המערבית נפצע מרסיס שפגע באסופת מכתבים בכיסו.
בתקופת רפובליקת ויימאר החל ללמוד רפואה בעיר הולדתו.
בשנת 1920 עבר לאוניברסיטת פרייבורג, שם החל ללמוד מוזיקה אצל המלחין יוליוס וייסמן ולמד מוזיקולוגיה אצל ויליבלד גורליט.
הוא המשיך לסמסטר אחד במינכן, שם פגש את מי שתהיה אשתו, קורנליה אוורבך, סטודנטית למוזיקולוגיה.
הם המשיכו את לימודיהם באוניברסיטת ינה, אך לאחר שנכשל בבחינות הרפואה עקב מחלה, החליט להתמקד בלימודי מוזיקה, ושניהם חזרו לפרייבורג.
שרדר למד כינור אצל גוסטב האוומאן ובהמשך התמחה בוויולה, תוך התמקדות במוזיקה קאמרית.
בפסטיבל דונאואשינגן פגש מוזיקאים בעלי גישה דומה וזכה לתמיכתם.
בשנת 1924/25 היה הכנר הראשי בתזמורת הקאמרית של תיאטרון דיסלדורף.
משנת 1927 עבד בברלין כנגן בתזמורות אופרה, רדיו וקולנוע, והצטרף לרביעיית המיתרים האוומאן.
בשנת 1929 נישא לקורנליה אוורבך, אחותו הצעירה של הצייר יוהנס אילמארי אוורבך.
בתחילת שנות ה-30 הקימו השניים יחד עם הנגן פטר הארלאן את "שלישיית הארלאן", שהתמחתה בביצוע יצירות מן הרנסאנס והבארוק על כלים היסטוריים, והופיעו ברחבי גרמניה.
בברלין זכה שרדר להכרה גם כמלחין, וכתב בעיקר יצירות לילדים ולנגנים חובבים.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1935, הוא גורש מ"לשכת המוזיקה של הרייך" יחד עם מלחינים נוספים, ובהם פאול דסאו והנס אייזלר, בשל כך שהלחינו עבור "מקהלת הפועלים הגדולה של ברלין" (Großer Arbeiterchor Berlin).
כמו כן, נאסר עליו לעבוד כיוון שאשתו הייתה ממוצא יהודי.
הוא ורעייתו קיבלו "איסור עיסוק" (Berufsverbot), אך בשל כישוריו הותר לו להופיע, בהיתר מיוחד, ככנר בתיאטרון "נולנדורפפלאץ" בברלין.
משנת 1944 התגוררו אשתו ובתו נלה בבית משפחת רינהאו בעיירה דארגון שבחבל מקלנבורג שם הייתה קורנליה אורגניסטית ומנצחת מקהלה עד 1952. בין תחילת 1944 למרץ 1945 הסתירו הנינג וקורנליה בביתם שבשטגליץ-צלנדורף זוג יהודי, ורנר ואילזה רוואלד, ובכך הצילו את חייהם.
לאחר מלחמת העולם השנייה ניגן שרדר בתזמורת אולפני DEFA, ועמד בראש מחלקת המוזיקה הקאמרית בהתאחדות המלחינים של מזרח ברלין.
לאחר בניית חומת ברלין בשנת 1961, הוגבלה פעילותו למערב ברלין, שם עבד כמלחין עצמאי.
ביצירתו שילב אלמנטים מהקונטרפונקט ומהטכניקה הדודקפונית בגישה לא דוגמטית, והיה למנטור של קבוצת Gruppe Neue Musik Berlin.
עם השנים הפכה המוזיקה שלו לרזה וממוקדת יותר, עם שימוש חסכני באמצעים מוזיקליים.
ביצירותיו האחרונות כתב מונולוגים לכלים סולניים שונים, ובהם צ'לו, עוגב, קלרינט ואבוב.
הנינג שרדר נפטר בברלין ב-16 באוקטובר 1987, בגיל 91. בשנת 1978 הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם, על כך שסייע להצלת יהודים בתקופת השלטון הנאצי.
רק לאחר איחוד גרמניה הוענק לו הכרה בעיר הולדתו, עם תערוכה על חייו ויצירתו בבית מקס-זמואל בשנת 2017.
מלבד כמה יצירות תזמורתיות, כתב שרדר בעיקר מוזיקה קאמרית, סונטות לכלים שונים, קנטטות ואופרה לילדים (הנזל וגרטל).
בשנת 1964 זכה בפרס במונקו על "דיוורטימנטו לוויולה וצ'לו".
יצירתו הידועה ביותר היא רביעיית המיתרים המבוססת על השיר "Moorsoldaten", שנכתב במחנה הריכוז ברגמור.
Kleine Klaviermusik, מוזיקה לפסנתר, שני כרכים (1952)
Streichquartett über das Lied der Moorsoldaten, רביעיית מיתרים המבוססת על שיר האסירים ממחנה ברגמור (1957)
קנטטות, מוזיקה מקהלתית, לידר ומוזיקה לחינוך
Völker der Erde, לזמר, חליל וקלרינט (1968)
האני טלב אל-קוואסמי הוא פוליטיקאי ופרופסור למשפטים פלסטיני, שכיהן כשר הפנים בממשלת הנייה השנייה.
משפחתו של האני מגיעה במקור מהעיר חברון, אך אביו עבר לעזה ב-1949 והוא נולד שם ב-1958. הוא למד בבתי ספר מקומיים והמשיך ללימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת קהיר, ובהמשך למד שם גם משאבי אנוש.
לאחר סיום לימודיו עבד עשר שנים במכון הדתי אל-אזהר, לאחר מכן עבר ל של הרשות הפלסטינית ועבד בה שבע שנים.
הוא כיהן כשר הפנים בממשלה האחת עשרה של הרשות הפלסטינית, בראשות אסמאעיל הנייה, והיה מזוהה כעצמאי פוליטית.
הוא נבחר אחרי שיותר מעשרים שמות של מועמדים שהיו אמורים להיות מועמדי פשרה מתאימים נפסלו על ידי הצדדים.
במאי 2007 נראה היה שההסכם הקואליציוני בין חמאס לפת"ח מתפרק, אל-קוואסמי, שנחשב לעובד מדינה מתון המקובל על שתי הפלגים, התפטר בשל מה שהוא כינה התנהגות מזיקה מצד שניהם.
עוד קודם לכן איים להתפטר בשל הנגיסה בסמכויותיו על ידי מינויו של מוחמד דחלאן.
בהמשך עבד כמנכ"ל לענייני מינהל במשרד הפנים, למעשה שר הפנים של הרשות הפלסטינית, על פי החלטת הקבינט.
אל-קוואסמי נשוי ואב לחמישה ילדים.
האני דויטש-קראין-לוקס ; 17 באפריל 1921 - 20 בינואר 2014) הייתה שחיינית ארץ-ישראלית ילידת אוסטריה.
האני לוקס נולדה וגדלה בשם יוהאנה (חנה) דויטש (Johanna Deutsch) בווינה למשפחה יהודית חילונית.
אמא שלה, רחל אוסטרמן הייתה דוקטור לגרמנית, צרפתית ותולדות האמנות.
אביה, תיאודור, שהיה ציוני עוד כסטודנט, עבד בחברה שווייצרית כמהנדס מכונות.
למרות שהמשפחה לא הייתה דתית, תיאודור היה ציוני מסור שסירב להיכנס לגרמניה לאחר עלייתו של היטלר לשלטון ב-1933. הוא ואשתו היו גולשי סקי נלהבים ואתלטים למדי, ושתי בנותיהם, יהודית והאני, הפכו לשחייניות תחרותיות.
בגיל צעיר החלה האני להתאמן עם אחותה הבכורה יהודית ב"הכח וינה" בהדרכתו של זיגי ורטהיימר.
יהודית הייתה אחת השחייניות המצטיינות של אוסטריה.
האני זכתה במספר אליפויות נוער עם נבחרת השליחות.
מיד לאחר ה"אנשלוס", סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית במרץ 1938, היגרה המשפחה לארץ ישראל.
באליפות ארץ ישראל בשחייה שנערכה בספטמבר באותה שנה האני זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא ארץ ישראל חדש של 1:36.1 דקות.
בתחרות שנערכה בגן הדסה בתל אביב בספטמבר 1940 היא ניצחה במשחה ל-100 יארד חופשי בתוצאה של 1:16.8 דקות.
בתחילת שנות ה-40 האני התנדבה להצטרף להגנה ושרתה כמ"כ.
ב-1943 היא החליטה שרצונה להילחם בגרמניה הנאצית ובמלחמת העולם השנייה הצטרפה לחיל האוויר המלכותי (RAF) במצרים ושרתה כטכנאית מטוסים.
ביחידה שבה שרתה היו 50 נשים לצד 2,000 גברים.
שם היא פגשה את ג'יימס "ג'ימי" קראין, האנגליקני, שלימים נישאה לו.
בתום המלחמה ב-1945, היא היגרה עם ג'ימי ללונדון, שם למדה חינוך בבית ספר יסודי, וג'ימי למד מתמטיקה ופיזיקה.
היא התנדבה בבית לילדים יהודים שניצלו בניהולה של אנה פרויד, בתו של זיגמונד פרויד.
אנה פרויד ייעצה להם פעמיים בשבוע.
בשנת 1950 חזרו האני וג'ימי עם בנם התינוק לישראל והתמקמו בקריית טבעון.
האני פתחה גן ילדים בביתה וג'ימי עבד בטכניון בחיפה.
בשנת 1957, לאחר מותו של ג'ימי בתאונת דרכים, עברה האני עם שלושת ילדיה לגור בשכנות לאחותה ואמה בהרצליה.
ב-1962 נישאה לאוטו לוקס, ולהם נולד בן.
בהרצליה התגוררה במשך 50 שנה, ולאחר מכן עברה להתגורר בדיור מוגן, "פרוטיאה בכפר", סמוך למושב בני דרור.
האני סיפרה את סיפורה בסרט התיעודי "הכח לשחות" שיצא לאקרנים בשנת 2004. הסרט מספר את סיפורן של שחייניות הכח וינה.
האני סאלח חסן חנג'ור היה טרוריסט סעודי, אחד ממתכנני פיגועי 11 בספטמבר ומחוטפי טיסה 77 של אמריקן איירליינס, שהתנגשה בפנטגון.
חנג'ור נולד ב-1972 בעיר טאיף שבערב הסעודית, למשפחה ממעמד בינוני.
הוא היה הצעיר מבין עשרה ילדים.
בנעוריו נודע כנער שקט וצנוע.
בשנות ה-90 הגיע לארצות הברית במטרה ללמוד אנגלית ובהמשך טיסה.
הוא נרשם למספר בתי ספר לטיסה, בעיקר באריזונה, אך לא הצליח להצטיין בהם.
מדריכים דיווחו כי רמתו כטייס הייתה חלשה יחסית, ואף התקשו להבין כיצד הצליח להטיס מטוס גדול.
ב-1999 קיבל רישיון טייס למטוסי נוסעים גדולים.
בתחילת שנות ה-90 החל לגלות סימנים של הקצנה דתית.
בהמשך נסע לאפגניסטן להצטרף למחנה אימונים של אל-קאעידה.
שם גויס כחלק מהחוטפים שיועדו לפיגועי 11 בספטמבר.
חנג'ור חזר לארצות הברית בשנת 2000 להמשיך לקבל שיעורי טיסה.
למרות הקשיים בהטסה, הוא היה בעל ויזה אמריקאית תקפה, מה שסייע לו להשתלב בצוות החוטפים.
בבוקר 11 בספטמבר 2001 חנג'ור עלה על טיסה 77 של אמריקן איירליינס מנמל התעופה הבין-לאומי לוגן בבוסטון.
כ-35 דקות אחרי ההמראה, הוא ושאר המחבלים החוטפים השתלטו על המטוס, הוא שימש כטייס שהטיס את המטוס אל בניין הפנטגון בשעה 9:37 בבוקר.
בפגיעה נהרגו כל 64 הנוסעים ואנשי צוות כולל 5 חוטפים ו-125 אנשים בבניין.
חנג'ור התאבד יחד עם עוד 18 טרוריסטים באותו היום.
האני אל-מצרי ) הוא עיתונאי, פובליציסט ופרשן פוליטי פלסטיני.
מאז שנת 2011 הוא משמש כמנכ"ל מסאראת – המרכז הפלסטיני למחקרי מדיניות ולימודים אסטרטגיים.
קודם לכן כיהן במספר תפקידים ציבוריים, בהם מנהל מרכז בדאא'ל לתקשורת ומחקר (مركز بدائل للإعلام والبحوث, חלופות) ויועץ במשרד ההסברה של הרשות הפלסטינית.
אל-מצרי מפרסם בקביעות מאמרי דעה וניתוחים פוליטיים בעיתונות הפלסטינית והערבית.
האני אל-מצרי נולד ב־28 ביוני 1954 בעיר שכם.
את לימודיו היסודיים והתיכוניים השלים בבתי הספר המקומיים בשכם.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים עבר למצרים, שם למד רפואה באוניברסיטת עין שמס שבקהיר.
במקביל ללימודיו האקדמיים במצרים החל בפעילות פוליטית שהתמקדה בסיוע לארגונים פלסטינים שפעלו בשנות ה-70 בלבנון בעיקר בביירות.
במסגרת פעילות זו עסק בגיוס תרומות עבור משפחות חללים פלסטינים שנהרגו, בכתיבת סיסמאות לאומיות על קירות ברחובות של מצרים, ובארגון משלחות מתנדבים מצריים להילחם לצד המיליציות הפלסטיניות שפעלו בשנות ה-70 בלבנון במהלך מלחמת האזרחים שהתחוללה במדינה.
בשנת 1976 השתתף בהקמת מפלגת הפועלים , וכיהן כמזכ"ל המפלגה עד תחילת שנות ה-80. במקביל פעל במסגרת ארגונים פלסטיניים שפעלו בביירות, עבר שתי הכשרות צבאיות, ונטל חלק בלחימה במהלך הפלישה הישראלית לדרום לבנון בשנת 1978 במבצע ליטני ובמהלך מלחמת לבנון הראשונה בשנת 1982 (מבצע שלום הגליל).
בשנת 1981 עזב את "מפלגת הפועלים" והצטרף ל"חזית העממית לשחרור פלסטין" , שם מונה לאחד מאחראי תחום ההסברה והתקשורת.
לאחר יציאת כוחות אש"ף מביירות בעקבות מלחמת לבנון בשנת 1982 (מבצע שלום הגליל) ועבר להתגורר בסוריה.
בשנת 1990 פרש מן "החזית העממית" ועבר להתגורר בירדן.
הוא שהה שם עד שנת 1994, לאחר מכן נכנס לשטחים הפלסטיניים עם תחילת הקמת הרשות הפלסטינית.
את דרכו העיתונאית החל כבר בשנות ה-70, כאשר ערך את העיתון "טריק אל-אנתצאר" .
בין השנים 1981–1989 היה חבר מערכת במגזין "אל-הדף" של החזית העממית.
לאחר מכן, בתקופת שהותו בירדן בין השנים 1990–1994, פרסם טורים ומאמרים פוליטיים וניתוחיים בעיתונות ובמגזינים ירדניים.
במקביל, ניהל בעמאן את הוצאת הספרים "אל-לוטוס" .
בשנים 1990–1992 שימש כעורך הראשי של העיתון "נדאא אל-וטן" .
בשנת 1995, מונה להיות המנהל הכללי של מחלקת ההוצאה לאור והדפוס במשרד ההסברה של הרשות הפלסטינית, תפקיד שבו שימש במשך עשור, עד שנת 2005.
בשנת 2005 ייסד אל-מצרי את המרכז הפלסטיני לתקשורת, מחקר ולימודים "בדאא'ל", מוסד עצמאי שפעל לקידום חופש הביטוי, פיתוח כלי מחקר תקשורתיים וחיזוק השיח הציבורי.
הוא עמד בראש המרכז עד לשנת 2011.
בשנת 2011 הקים את "המרכז הפלסטיני למחקרי מדיניות ולימודים אסטרטגיים - מסאראת" , מוסד פלסטיני עצמאי ללא מטרת רווח אשר עוסק בגיבוש חשיבה פוליטית פלסטינית, בניתוח מגמות אזוריות, ובהובלת תהליכי דיאלוג בין גופים וקבוצות שונות בזירה הלאומית.
אל-מצרי עומד בראש המרכז מאז הקמתו.
בנוסף לעשייתו המחקרית, השתתף אל-מצרי בוועידת "הדיאלוג הלאומי" שהתקיימה בקהיר בשנת 2009 בחסות מצרים, שנועדו להשיב את האחדות הלאומית לאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה ב-2007. השיחות אורגנו כחמש ועדות נושאיות (ביטחון, ארגון מחדש של אש"ף, פיוס לאומי, בחירות וממשלת אחדות).
בוועדות אלו שימש האני אל-מצרי כחבר בוועדה שעסקה בשאלות של ממשל, סמכויות ואיחוד מוסדות וייצג את הרשות הפלסטינית.
הוא לקח חלק גם ביוזמות דיאלוג נוספות שהתנהלו בערים רמאללה, עזה, דמשק וקהיר.
אל-מצרי חבר באיגוד הכללי של הסופרים והעיתונאים הפלסטינים (GUPWJ) מאז שנת 1980. האיגוד פועל במסגרת מוסדות אש"ף ומשמש גוף מייצג של סופרים ועיתונאים פלסטינים הפועלים בשטחי הרשות הפלסטינית ובקהילות הפלסטיניות בתפוצות.
האני אל-מצרי בתקשורת בישראל ובעולם
האני אל-מצרי מופיע מדי פעם בתקשורת הישראלית והבינלאומית כפרשן פוליטי בנושאי הרשות הפלסטינית, הפיוס בין פת"ח לחמאס ומצב ההנהגה הפלסטינית.
פרשנותו מופיעה בכתבות, ראיונות ומאמרים.
בנובמבר 2019 פרסם מאמר ב־ynet שבו ניתח את נכונות חמאס להשתתף בבחירות כלליות, ועמד על כך שהגמישות שמפגינה התנועה בסוגיה זו נובעת מהתרחקותה מהאחים המוסלמים, מהידרדרות מעמדה האזורי ומהמצב הפנימי ברצועת עזה.
באפריל 2021 פרסם ב-ynet את המאמר "תחילת הקץ של הפוליטיקה הפלסטינית הקיימת", שבו טען כי שחיקת הלגיטימיות של ההנהגה מאז הסכמי אוסלו ועליית דרישה ציבורית רחבה להתחדשות מבשרות על שינוי עמוק ובלתי נמנע במערכת הפוליטית הפלסטינית.
לדבריו, ריבוי הרשימות שהתמודדו בבחירות ושיעור ההרשמה הגבוה להעברת קול שיקפו תהליך שאין אפשרות לעצור גם אם הבחירות יידחו או תוצאותיהן לא יכובדו.
בתאריך 24 באוקטובר 2023, לאחר אירועי 7 באוקטובר, פרסם אל-מצרי מאמר באתר מסאראת שבו ניתח את מטרותיה המדיניות של ישראל והזהיר כי רעיונות כגון גירוש המוני של תושבי עזה או חיסול מלא של חמאס אינם ישימים.
הוא התריע כי הרשות הפלסטינית עלולה לאבד את הלגיטימיות הציבורית אם תמשיך לנקוט עמדה נייטרלית, וקרא לגיבוש אסטרטגיה לאומית מאוחדת.
מאמר זה ממחיש את מעמדו של אל-מצרי כאחד הקולות המרכזיים בניתוח המציאות הפלסטינית אחרי 7 באוקטובר, וכמי שמשתתף בעיצוב הדיון הציבורי על היום שאחרי.
האנם או האנום (בטורקית: Hanım; בפרסית: خانم) הוא שם תואר לנשים בטורקית ובשפות איראניות והודיות.
כמו שאר התארים בטורקית מקומו הוא לאחר השם הפרטי.
מקורו של התואר בכינוי הטורקי-מונגולי לגבר חאן, ובמקור הוא שימש ככינוי למלכה או לאשת אצולה.
במקביל להיררכיית התארים לגברים בטורקית עות'מאנית: פאשה, ביי, אע'א ואפנדי, הייתה באימפריה העות'מאנית היררכיה לתוארי נשים האנמאפנדי לנשים אצילות ומכובדות והאנם לשאר הנשים.
בטורקיה המודרנית משמש התואר האנם כמקבילה למילה העברית גברת, וזאת למרות ניסיונות להחליפו בתואר בָּייאן (Bayan), שבא לפני שם המשפחה.
באיראן, אפגניסטן ובמדינות אחרות משמש האנם ככינוי לאישה לא נשואה.
בקזחסטן הוא משמש ככינוי כבוד לנשים, ובפקיסטן כתואר כללי לנשים.
האנלי הייתה הצוללת הראשונה בהיסטוריה שטיבעה ספינת אויב.
"האנלי" נחשבת כדור השני של הצוללות, לאחר הצוללת צב מ-1775. "האנלי" נבנתה על ידי כוחות קונפדרציית המדינות של אמריקה.
בנייתה הסתיימה ב-1863, והיא טבעה פעמיים באימונים תוך אובדן 13 אנשי צוות, כולל ממציא הצוללת הוראס האנלי עצמו.
פעמיים נמשתה הצוללת ותוקנה, וב-17 בפברואר 1864, טיבעה האנלי את הסלופ "הוּסֶטוֹנִיק" (USS Housatonic) בהדחק 1,124 טון של צבא הצפון, שצרה על נמל צ'ארלסטון.
"האנלי" טבעה בעצמה לאחר הפעילות מסיבות לא ברורות, ועימה שמונת אנשי צוותה.
"האנלי" מילאה תפקיד קטן במלחמת האזרחים האמריקאית, אך תפקיד גדול והיסטורי בלוחמה הימית.
היא הראתה לעולם, לראשונה, את היכולת הטכנולוגית המתקדמת לבצע מהלכים צבאיים כלפי הצי היריב בלוחמה תת-מימית.
"האנלי" הופעלה ידנית בכוח אנשי הצוות, שנדרשו לעבודה פיזית מאומצת בכל עת על מנת להניעה, ומערכת האוויר בה לא תוכננה להתקיים מתחת למים למשך זמן ממושך.
בהתחשב בנתונים אלה ניתן לראות את הצלחתה הצבאית כמרשימה.
הצוללת "האנלי" כללה שמונה אנשי צוות שנדרשו להניע באופן קבוע גל ארכובה, שהיה מחובר למדחף באחורי הצוללת.
בחרטום הצוללת הורכב מוט ובקצהו חבית ובה חומר נפץ.
מוט זה ננעץ בספינת האויב על ידי ניגוחה, וחומר הנפץ בו פוצץ בעזרת כבל שנמשך מאחוריהם לאחר שהתרחקו.
לאחר שטיבעה את "הוּסֶטוֹנִיק" (USS Housatonic) ומסיבות שלא היו ברורות זמן רב, לא שרדה "האנלי" את הדרך חזרה לנמל וטבעה על כל צוותה.
הסברה כיום היא כי מותם של אנשי הצוות אירע עקב חוסר האוורור והצטברות פחמן דו-חמצני, שגרם לחנק.
הצוללת נמצאה ונמשתה מן המים בשנת 2002.
האנס באוור היה טייס גרמני במלחמת העולם הראשונה ולימים הפך לטייסו האישי של היטלר ולמפקד טייסת.
לבאוור הוענק עיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה על אומץ לב במלחמת העולם הראשונה.
באוור מונה לגרופנפיהרר באס אס, ומאוחר יותר היה טייסו האישי של היטלר ומפקד טייסת "רייכסרגירונג".
הנס באוור התחתן עם אלפרידה בראור בשנת 1923. בתם היחידה אינגבורג נולדה שנה לאחר מכן.
לאחר מותה של פרידה באוור מסרטן בשנת 1935, נישא באוור בשנית, כשהיטלר משמש כשושבין שלו.
אשתו השנייה מריה, ממנה נולדו לו שתי בנות, מתה בגיל 46, בעת שהיה בשבי ברוסיה, בשנת 1953. אשתו השלישית, קרסנטיה, "סנטה", שרדה.
בשנת 1926 הצטרף באוור למפלגה הנאצית.
ב-1 באפריל 1931, טס באור בטיסת הפתיחה של קו ברלין-מינכן-רומא, שנודעה בשם הטיסה האלפינית, שבין נוסעיה היו נונטיוס אוג'ניו פיוס השנים עשר וצאר בולגריה בוריס השלישי.
באוור הטיס את היטלר לראשונה במהלך הבחירות הכלליות של 1932, כאשר באוור נבחר אישית על ידי היטלר להיות טייסו הרשמי.
לאחר חמש שנות בית ספר יסודי ושלוש שנות בית ספר תיכון, סיים את לימודיו התיכוניים ולאחר מכן השלים התמחות מסחרית – ואז התנדב בצבא הקיסרות הגרמנית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, מסוף נובמבר 1915 עד ינואר 1916, הוא התגייס לחיל האוויר, קיבל הכשרה במחלקת תחליפי תעופה בשלייסהיים ולאחר מכן הוצב במחלקות חיל האוויר 1b עד מרץ 1916. לאחר מכן, עד סוף המלחמה, היה באור טייס וטייס ארטילריה במחלקת התעופה (ארטילריה) 295 b בחזית המערבית.
הוא השיג תשעה ניצחונות נגד טייסים צרפתים.
במהלך טיסה אחת, מטוסו של באוור חווה כשל במנוע ולאחר מכן החל לצלול, אך הוא הצליח להפעיל מחדש את המנוע.
באוור גויס לצבא הגרמני הקיסרי בשנת 1915, והתאמן בארטילריית שדה בשדה התעופה באוגסבורג.
לאחר מכן הצטרף לחיל האוויר כתצפיתן ארטילרי.
באוור, שהיה חבר באס אה ובאס אס, מעולם לא הוצב בלופטוואפה, ולכן לא דיווח למפקדו, הרמן גרינג.
במקום זאת, בשנת 1936, הוא הוצב בצוות האישי של הרייכספיהרר היינריך הימלר.
ב-23 בפברואר 1945 הועלה לדרגת לוטננט גנרל באס אס, ששימשה נגדו גם מבחינה פוליטית על ידי שוביו, הסובייטים.
בימים האחרונים של המלחמה שהה באוור עם היטלר בפיהררבונקר.
בואור הגה תוכנית שתאפשר להיטלר להימלט מהקרב על ברלין: מטוס F1 156 סטורך של פליסלר הוחזק בכוננות ויכול היה להמריא מסלול המראה מאולתר בטירגארטן, ליד שער ברנדנבורג.
עם זאת, היטלר סירב לעזוב את ברלין.
גובשה תוכנית לברוח מברלין לבעלות הברית בצד המערבי של האלבה או לצבא הגרמני מצפון.
אחד הגנרלים האחרונים שנותרו בידי אדולף היטלר, בריגדפיהרר, וילהלם מונקה, חילק את חיילי ואנשי הפיהררבונקר לעשר קבוצות עיקריות.
כמשימה אחרונה על באוור, הטיל היטלר עליו לראות שמרטין בורמן יצא מברלין בשלום, עם כמה מסמכים שהיטלר הפקיד תחת חסותו.
כמתנת פרידה, הפיהרר העניק לבאוור דיוקן סגלגל מפורסם של המלך הפרוסי פרידריך הגדול.
את קנצלרית הרייך הם עזבו כחלק מאחת הקבוצות.
במהלך בריחתו, לאחר שאיבד קשר עם בורמן, נורה באוור ברגליו, והפציעה הייתה כה חמורה עד שרגלו הימנית נקטעה מאוחר יותר, באמצעות אולר.
הוא נלכד על ידי הצבא האדום בברלין, כשתוחקר, נתן להם באוור את שמו הנכון, דרגתו ואת העובדה שהוא היה טייסו האישי של היטלר, מתוך מחשבה שהדבר עשוי לזכות אותו בטיפול רפואי מיידי.
הוא נכלא בברית המועצות עשר שנים, לפני ששוחרר ב־10 באוקטובר 1955 לידי צרפת, שם הוחזק בשבי עד 1957.
באוור חזר לגרמניה המערבית וב-1957 כתב את האוטוביוגרפיה שלו "Ich flog mit Mächtigen", שתרגומה הוא "טסתי עם אדירים".
באוור מת בהרשינג שבבוואריה מזקנה בגיל 95. במשך זמן מה שימש ביתו בהרשינג מקום עלייה לרגל לוותיקי מלחמה.
בהרשינג חי ומת האדריכל של היטלר, רודריק פיק.
באוור קבור בחלקת המשפחה בווסטפרידהוף במינכן, לא הרחק מקבריהם של מנהיגי האס אה ארנסט רהם ואדמונד היינץ.
האנס-יואכים ואלדה היה אתלט מערב גרמני בקרב 10. סגן אלוף אולימפי (טוקיו 1964), זוכה מדליית ארד אולימפית (מקסיקו סיטי 1968), מדליית ארד באליפות אירופה באתלטיקה (הלסינקי 1971) ומדליית זהב באוניברסיאדה (טוקיו 1967).
החזיק בשנים 1964 ו-1969 בשיא הלאומי של מערב גרמניה בקרב עשר.
האנס-יואכים ואלדה נולד בעיר אובר גלסרדורף , (אז בגרמניה וכיום בפולין).
ב-1945 נמלט עם אימו מדרזדן בזמן הפצצת העיר.
במהלך הקריירה הספורטיבית שלו השתתף בשלוש אולימפיאדות וזכה בשתי מדליות אולימפיות כשבחלק מתקופה זו שימש כדובר נבחרת האתלטיקה של גרמניה הנערבית.
לאחר סיום הקריירה הספורטיבית למד רפואה והתמחה בכירורגיה אורתופדית כשבהמשך התמקד בכירורגיית ספורטאים ובמיוחד פגיעות כתף.
שימש כרופא ודירקטור בבית חולים "נורדווסט זנדרבוש" במדינת סקסוניה התחתונה.
נישא ונולדו לו שלושה ילדים.
בנו הנדריק התחרה גם הוא בקרב עשר.
באוניברסיאדה שנערכה בפורטו אלגרה, ברזיל סיים ואלדה במקום ה-12 בקפיצה לרוחק.
באולימפיאדת טוקיו השתתף ואלדה בנבחרת משותפת של גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית וזכה במדליית ארד בקרב 10 בקרב עשר בתוצאה של 7,809 נקודות אחרי חברו לנבחרת וילי הולדורף (7,887 נקודות) וריין און מברית המועצות (7,842 נקודות).
באוניברסיאדה שנערכה בטוקיו, יפן זכה במדליית זהב בקרב עשר בתוצאה של 7,819 נקודות לפני חברו לנבחרת יורג מתיס (7,486 נקודות) וברנרד קסטנג מצרפת (7,444 נקודות).
באולימפיאדת מקסיקו סיטי זכה במדליית כסף בקרב עשר בתוצאה של 8,111 נקודות אחרי ביל טומיי מארצות הברית (8,193 נקודות) ולפני שיאן העולם קורט בנדלין מגרמניה המערבית (8,064 נקודות).
בתחרות שנערכה במרץ במיינץ, גרמניה המערבית קבע ואלדה את שיא העולם הראשון בקרב 7 בקרב עשר בתוצאה של 5429 נקודות.
השיא נשבר במרץ 1971 על ידי הרברט סוובודה (Herbert Swoboda) מגרמניה שהשיג 5,563 נקודות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד זכה במדליית ארד בקרב עשר בתוצאה של 7,927 נקודות אחרי יואכים קירשט מגרמניה המזרחית (שיא אליפות 8,188 נקודות) ולנרט הדמרק משוודיה (8,054 נקודות).
באולימפיאדת מינכן התחרה בקרב עשר אך לא סיים את המקצוע החמישי (ריצת 400 מטר) עקב פציעה ופרש מהתחרות.
האנלים של ממלכת הפרנקים , הנקראים גם "האנלים הגדולים יותר של לורש" (Annales Laurissenses maiores), הם סדרה של ספרי שנים שנכתבו בלטינית בפרנקיה הקרולינגית, המתעדים משנה לשנה את מצב הממלכה משנת 741 (מותו של קרל מרטל) ועד שנת 829 (תחילת המשבר של לואי החסיד).
ייחודם של האנלים של ממלכת הפרנקים הוא פירוטם הרב ואופיים הרשמי – הם ככל הנראה מייצגים את החיבור ההיסטורי הרשמי של החצר הקרולינגית.
עומק הידע בנוגע לענייני חצר המלוכה מצביע על כך שהאנלים נכתבו על ידי אנשים מקורבים למלך, וחוסר הרצון הראשוני שלהם להגיב על תבוסות פרנקיות מסגיר תכנון רשמי לשימוש באנלים כתעמולה קרולינגית.
למרות שהמידע הכלול בהם מושפע במידה רבה מעמדה של המחברים לטובת הפרנקים, האנלים נותרו מקור מכריע להיסטוריה הפוליטית והצבאית של שלטונו של קרל הגדול.
מחברם של האנלים אינו ידוע, אם כי וילהלם פון גיסברכט הציע כי ארנו מזלצבורג היה מחברו של חלק מוקדם ששרד בעותק במנזר לורש.
הסברה היא כי האנלים חוברו בחלקים רצופים על ידי מחברים שונים, ולאחר מכן קובצו זה לזה.
ניתן לסווג עותקים של האנלים לחמש קבוצות, על בסיס תוספות ותיקונים לטקסט.
לכרוניקות נעשו המשכים והן שולבו באנלים של סן ברטן בפרנקיה המערבית, ובאנלים של פולדה ובאנלים של קסנטן בפרנקיה המזרחית.
האנלים נותנים תיאור אינדיבידואלי קצר של אירועים עבור כל שנה (כמה מהן הושמטו), תוך התמקדות בפעולות המלוכה הקרולינגית, החל בתיאור עלייתו של פפין הגוץ דרך הדחתו של המלך המרובינגי כילדריך השלישי.
כותבי האנלים מעניקים תשומת לב מיוחדת למסעות הצבאיים של המלכים הקרולינגים, ומצדיקים את מעשיהם במונחים של נרטיב-על של שמירת שלום וכיבוש קרולינגי בשם הרחבת האמונה הנוצרית.
הפלת המלכים המרובינגים גם מתוארת באופן המעניק לגיטימציה להעברת השלטון המלכותי בין שושלות, תוך שימת דגש על דבקות קרולינגית במסורות הפרנקיות והסכמתו של האפיפיור זכריה בעניין זה.
מבין שלושת המלכים – פפין, קרל הגדול ולואי החסיד – הכרוניקות הצבאיות של קרל הגדול הן המפורטות ביותר, ומכסות את ניצחונותיו נגד הסקסונים, הברטונים ועמים אחרים.
תיאור המערכה של קרל הגדול נגד הסקסונים בולט גם כאחת ההתייחסויות הבודדות הקיימות לאירמינסול , חלק חשוב, אם כי אניגמטי, של הפגאניזם הגרמאני שקיימו הסקסונים באותה תקופה.
החרבתו היא נקודה מרכזית באנלים, שנכתבו כדי להמשיך את הנושא של ניצחונות פרנקים נגד הברברי ה"לא-פרנקי" והלא-נוצרי.
הטקסט הבלתי מתוקן אינו מזכיר תבוסות שספג קרל הגדול, כמו קרב רונסוו פאס בשנת 778 (מאוחר יותר נכתב עליו בשירת רולאן) וקרב סונטל בשנת 782.
קרב סונטל מתואר באנלים כניצחון, בניגוד לתבוסה פרנקית מוחצת בידי הסקסונים.
גם הקונספירציה של פפין הגיבן נגד אביו קרל הגדול בשנת 792 הושמטה, יחד עם כל התייחסות להתנהגות בלתי הולמת פוטנציאלית מצדו של קרל הגדול.
הטקסט המתוקן, לעומת זאת, משלב את האירועים הללו תוך שמירה על נימה חיובית כלפי הקיסר, המוצג כמנהיג שאין שני לו בקרב.
בנו של קרל הגדול, לואי החסיד, רק לעיתים רחוקות מוצג על ידי כותבי האנלים כמעורב בקרבות, אלא מוצג כמנחה אחרים לעשות זאת, או מנהל משא ומתן לשלום.
הניגוד בין לואי לאביו וסבו ברור.
בעוד שמלכי העבר היו דמויות בלתי ניתנות לערעור, שתוארו כטובים מאויביהם אפילו בתבוסה על ידי המהדורה המתוקנת, לואי של מחברי האנלים הוא אדם קטן יותר, המפקיד את כוחו של הצבא בידי אחרים, בדומה לתיאור המוקדם יותר של האנלים את המלכים המרובינגים.
נסים מסייעים לקרל הגדול ולאנשיו, וחסד האל מוביל אותו לניצחון; סימנים רעים בעיקר מקיפים את לואי, כמו סימן מבשר בכוכבים שכביכול מנבא את תבוסת צבאו בידי הרוזן אייסון , והתמוטטותו הפתאומית של קימור עץ עליו בשנת 817.
התייחסויות כאלה לתופעות טבע מרשימות, התרחשויות מוזרות ונסים הופכות נפוצות יותר ויותר באנלים העוסקים במאה ה-9. בנוסף למוזרויות אסטרונומיות, כמו ליקויי חמה, העל טבעי מתחיל להיכנס לתיאור, מול דיווחים שנתיים על הטקסים הקבועים של חג המולד וחג הפסחא.
מדווח על כמעט שני תריסרים של כפרים שנהרסו על ידי אש שמימית בשנת 823, ובו-בזמן מסופר על ילדה אלמונית שהחלה בצום של שלוש שנים.
שולץ רואה בעיסוק הזה השתקפות של אמונה ברצון אלוהי ושליטה בהיסטוריה.
רבים מהסימנים הגרועים ביותר גם מקבילים לחוסר שביעות רצון גוברת מלואי החסיד, שמיד לאחר תום האנלים גלש למלחמת אזרחים בינו לבין בניו.
התערבות אלוהית באמצעות שרידי קדושים ממלאת תפקיד חשוב גם כן, עם אזכור של ההעתקה של הילדוין את שרידיו הקדושים של סבסטיאן הקדוש למנזר סן מדאר , והעברתו של איינהרד את שרידי הקדושים מרקלינוס ופטרוס לפרנקיה.
האנלים מספקים את העדות היחידה לקיומו של הפיל האישי של קרל הגדול אבו אל-עבאס, מלבד אזכור על ידי איינהרד שנשאב מהאנלים.
מתנת הפיל לקרל הגדול, בין אוצרות אחרים, מאת הח'ליפה העבאסי הארון א-רשיד היא עדות לניסיונות ליצור ברית עבאסית-קרולינגית באותה תקופה.
האנלים שרדו במספר גרסאות, שנפוצו באופן נרחב ברחבי האימפריה הפרנקית, אם כי אף אחת מהן אינה עותק מקורי.
כל גרסה מסומנת במאפיינים מובחנים, ובהתבסס על מאפיינים אלה הגדיר פרידריך קורצה חמש קבוצות למיון הטקסטים האלה.
חמש הקבוצות מצוינות באותיות A עד D, וקבוצה E עבור הטקסט המתוקן.
טקסטים מקבוצה A מסתיימים בשנת 788, והם משתקפים באחת ההדפסות המודרניות המוקדמות ביותר של האנלים, זו של ה- Francicorum Annalium fragmentum של הנריקוס קניסיוס .
עם זאת, קניסיוס כולל גם את השנים עד שנת 793 במהדורה המודפסת שלו, ורוזמונד מקיטריק משערת שכתב היד המשיך במקור עד תאריך זה.
טקסטים מקבוצה B מגיעים לכל המאוחר לשנת 813. קורצה מציין שאחד מהם שימש את רגינו מפרום ב"כרוניקון" שלו.
טקסטים מקבוצה C שלמים עד שנת 829. אלה מכילים תוספות שונות שלא נמצאות בשתי הקבוצות הקודמות, וקורצה מחלק אותן על סמך הטקסטים האחרים שנמצאים בקודקסים שלהם, כגון "ספר ההיסטוריה של הפרנקים".
טקסטים מקבוצה D נגזרים מעותק שלם, אם כי מקיטריק מציינת שלעיתים קרובות הנגזרות אינן שלמות בעצמן.
אלה מכילים גם הוספות שלא נמצאות בקבוצות האחרות, כולל אזכור של פפין הגיבן.
הטקסטים המתוקנים מבוססים על כתב יד מקבוצה D.
קבוצה E כוללת את המהדורות המתוקנות של האנלים, והן ללא ספק הרבות ביותר.
אלה נמצאות לעיתים קרובות יחד עם "חיי קרל הגדול" של איינהרד, ובין היתר בשל כך מאמינים שגם הן נכתבו על ידו, ולפיכך נקראות Annales qui dicuntur Einhardi ("אנלים שנאמר כי הם של איינהרד").
המהדורות המתוקנות מתקנות את הלטינית של הטקסטים המקוריים ומרחיבות על רבים מדיווחים המוקדמים יותר, שנכתבו בקצרה במצבם הלא ערוך.
העריכות העיקריות מגיעות עד שנת 801, ועם שינויים סגנוניים קלים עד שנת 812.
אף על פי שיש מחלוקת בדבר מספר החלקים שאליהם יש לחלק את האנלים, הם ללא ספק נכתבו בארבעה שלבים לפחות, התואמים בערך לדיווחים של השנים 741–795, 796–807, 808–819 ו-820–829. בנוסף, עורך לא ידוע יצר את הטקסט המתוקן בשלב מסוים במהלך השלב השלישי.
זהויותיהם של כל המחברים מלבד זה של החלק הרביעי אינן ידועות, אך סביר להניח שהמחברים היו קבוצת אנשי דת הקשורים לחצר הקרולינגית.
בין השנים 741 ו-768, האנלים חופפים את ההמשכים של הכרוניקה של פרדגריוס.
בשל כך, חוקרים כמו שולץ (Scholz) הציעו שהאנלים מבוססים על ההמשך של פרדגריוס עד 768, ולאחר מכן על אנלים מקומיים עד לנקודה מסוימת בין 787 ל-793. עם זאת, מקיטריק טוענת שההמשך של פרדגריוס והאנלים המקומיים מבוססים יותר על "האנלים של ממלכת הפרנקים", שהם המסודרים והמדויקים שבהם.
אף אחד משני הטיעונים לא מחשיב את הדיווחים האלה כבני זמנם של האירועים המתוארים.
אופן הדיווח עבור שנים אלה הוא בדרך כלל תמציתי, אם כי הם כוללים את המוסכמה של אזכור חג הפסחא וחג המולד, הנמשך לאורך כל האנלים.
מחבר החלק הזה אינו ידוע.
שולץ מניח כי מדובר בעבודה של מחברים רבים בקפלה המלכותית.
שנת 795 אינה מוחלטת כתאריך שינוי המחבר, אך היא המאוחרת ביותר מבין אלו שהוצעו.
בניגוד לחלק הראשון, דיווחים אלה נכתבו בזמנם ובעומק רב יותר.
בהתחשב בכך ובעובדה שהנושא נשאר קבוע אודות מעשיו של קרל הגדול, החיבור של חברי הקפלה המלכותית שוב נראה סביר, מאחר שלמעט קבוצות אחרות הייתה גישה לאותו מידע.
עם זאת, זהותם של מחברים אלה נותרה עלומה.
גם חלק זה הוא של דיווחים בני הזמן.
שולץ מציין רהיטות מוגברת בשפה מכאן ואילך.
בשלב זה החל עורך המהדורה המתוקנת בעבודתו גם על הדיווחים המוקדמים יותר, והעלה את רמת הלטינית לרמה דומה של הדיווחים החדשים והוסיף קטעים ארוכים היכן שהיה חסר פירוט, שוב בסגנון השנים המאוחרות.
מסיבה זו, סבורים שהעורך השתייך או היה קשור לקבוצה שלישית זו של מחברים.
חלק זה מסתיים בפתאומיות לאחר אירועי שנת 829, ומסיבה זו נקשר עם הילדוין מסן דני.
הטענה להיותו המחבר מבוססת על מעורבותו במלחמת האזרחים הראשונה בין לואי לבניו בשנת 830. בשנה זו הוא עזב את שירותו של הקיסר כדי להצטרף למרד הבנים ולאחר מכן גורש, מה שיכול להסביר את סיום האנלים.
סלידתו ההולכת וגוברת מלואי תואמת גם ליחס השלילי המעורפל כלפי הקיסר, שעולה בדיווחים המאוחרים יותר של האנלים, בצורה של שבח קלוש ותיעוד סימנים ואסונות.
בנוסף, הפסקה עבור שנת 826 מזכיר את העתקתו של הילדוין את השרידים, ואחריה ב-827 זו של איינהרד.
הכללת האירועים המעורפלים במקצת האלה, שבשניהם היה הילדוין מעורב, יכולה להיות מוסברת בהיותו מחברו של החלק.
ההערכה היא שהטקסט המתוקן נערך לאחר מותו של קרל הגדול בשנת 814, אך לפני חיבור "חיי קרל הגדול" של איינהרד, המתייחס לתיקונים, ונכתב בשנת 833 לכל המאוחר.
הוא מכסה את השנים 741 עד 812, ומוסיף פרטים ושינוי סגנון.
לאופולד פון רנקה הציג את איינהרד כעורך, ייחוס שנשאר עם האנלים המתוקנים בהתייחסויות ל- Annales qui dicuntur Einhardi.
עם זאת, אף על פי שלא הוצעו שמות אחרים לזהות העורך, גם את הזיהוי של איינהרד לא ניתן להוכיח באופן מוחלט.
שלושה אנלים עיקריים ממשיכים את האנלים של ממלכת הפרנקים לאחר שנת 829: האנלים של סן ברטן, האנלים של פולדה, והאנלים של קסנטן.
האנלים של סן ברטן נוגעים לממלכה הפרנקית המערבית בין השנים 830 ל-882, ומשמשים כהמשך ישיר לא רשמי.
האנלים של פולדה משתמשים באנלים של ממלכת הפרנקים כבסיס עד לשנת 829, ולאחר מכן ממשיכים בכוחות עצמם עד 901, ומתעדים את הממלכה הפרנקית המזרחית.
האנלים של קסנטן סוקרים את השנים 832 עד 873 והם עצמאיים במידה רבה משני ההמשכים האחרים.
האנלים של פולדה הם כרוניקות מפרנקיה המזרחית, המהוות המשך ישיר ל והם סוקרים את ההיסטוריה הפרנקית עד שנת 901. דיווחיהם מפורטים הרבה יותר מאלה של האנלים של ממלכת הפרנקים, וכמותם ערוכים על פי סדר השנים.
הם בדרך כלל נקראים כמקור מקביל לתיאור שנמצא באנלים של סן ברטן מפרנקיה המערבית.
האנלים חוברו במנזר פולדה בהסה.
הערה באחד מכתב היד שימשה כדי להוכיח שהדיווחים עד שנת 838 נכתבו על ידי איינהרד ("אנהרד" בכתב היד), אולם נטען באופן משכנע שאולי זה היה רק קולופון של מעתיק שנכנס למסורת כתב היד, מעין תאונה שאינה נדירה בסקריפטוריה של ימי הביניים.
כך או כך, הערה שנייה קובעת על בסיס מוצק יותר את ייחוס האנלים עד לשנת 864 לרודולף מפולדה, שכתב היד שלו, למרות שלא נשתמר, מוזכר במקורות עצמאיים והותיר עקבות במסורת.
כמה חוקרים מאמינים שכל החיבור הוכן לראשונה על ידי מקבץ לא ידוע רק בשנות ה-70 של המאה ה-9. הוצע גם שהם נמשכו לאחר שנת 864 על ידי מיינהרד (Meinhard), אך מעט מאוד ידוע על ממשיך זה של חיבורו של רודולף.
עם זאת, כבר לאחר שנת 863 שלוש (קורצה) או שתי (הלמן) קבוצות כתבי היד של האנלים מתפצלות לגרסאות חופפות שונות, וממשיכות את חיבורו של רודולף עד לשנת 882 (או 887) ו-896 (או 901).
שתי ההרחבות העיקריות לכאורה כונו ה"מיינץ" וה"בווארית" בהתאמה.
גרסת מיינץ מציגה קשרים חזקים עם חוגו של ליוטברט, הארכיבישוף של מיינץ , והיא כתובה מנקודת מבט פרנקונית והיא מצדדת בליוטברט ובמלכים ששירת.
ההמשך הבווארי נכתב כנראה ברגנסבורג עד שנת 896 ומאז ואילך בנידראלטייך .
השנים 714 עד 830 מבוססות במידה רבה על האנלים של ממלכת הפרנקים (741–829) והאנלים של לורש (703–803, כולל המשכים).
לאחר תאריך זה האנלים של פולדה הם בלתי תלויים באופן יחסי.
כמו כן נוצלו האנלים הקטנים של לורש.
האירועים המתועדים בדברי הימים כוללים את מותו של לואי החסיד והחלוקה בעקבות זאת של האימפריה הפרנקית לשלושה חלקים בחוזה ורדן.
לאחר שנת 860 מתמקדים האנלים בעיקר באירועים בפרנקיה המזרחית ובמלכה לודוויג הגרמני ובבני המלך.
האנלים גם מתארים די בפירוט פשיטות שנערכו על ידי הוויקינגים באימפריה הפרנקית משנת 845 ואילך.
אירועים נוספים שתועדו באנלים כוללים אירועים 'מופלאים' שונים כמו שביטים, רעידות אדמה ומחלות.
האנלים מסתיימים בשנת 901, שנה לאחר עלייתו לשלטון של לואי הילד.
יחד עם האנלים של סן ברטן, התיאורים המערב פרנקיים של אותם אירועים, האנלים של פולדה הם המקור ההיסטורי הראשוני העיקרי למחקרים הקרולינגיים של המאה התשיעית.
האנלים של מץ הם ספרי שנים קרולינגיים בלטינית, המכסים את ההיסטוריה הפרנקית מניצחונו של פפין האמצעי בקרב טרטרי בשנת 687 ועד זמן כתיבת האנלים בסביבות שנת 806, בזמן שלטונו של קרל הגדול, קיסר האימפריה הפרנקית.
חלקים המכסים אירועים לאחר שנת 806 אינם חלקים מקוריים של האנלים, אלא הושאלו מטקסטים אחרים וצורפו לאנלים המקוריים במאה ה-9 ובמאה ה-12. האנלים של מץ בעלי גוון פרו-קרולינגי חזק, ונחשבים להיסטוריה משפחתית של השושלת הקרולינגית.
ישנם שני כתבי יד עיקריים, מלבד עדויות מקוטעות, המכילים את האנלים של מץ.
שני כתבי היד כוללים טקסט ממקורות נוספים.
הכותרת "האנלים של מץ" היא תוספת מודרנית ונובעת מהכותרת שנתן ההיסטוריון הצרפתי אנדרה דושן לכתב היד שפרסם ב-1626: "האנלים הפרנקיים של מץ" (Annales Francorum Mettenses), עם האוסף הגדול יותר של כתבי יד בשם Historia Francorum Scriptores coaetanei.
דושן סבר שהטקסט נכתב במנזר ארנולד הקדוש במץ, שם נמצא כתב היד שבו השתמש.
הגרסה שפורסמה על ידי דושן ידועה היום בשם "האנלים המאוחרים של מץ" (Annales Mettenses posteriores).
האוסף המקורי שפרסם דושן, שבו נמצאו "האנלים המוקדמים של מץ", קובץ במאה ה-12 והוא כולל חומר ממקורות רבים, מה שמאפשר לתיאור שלו להשתרע ממקורות טרויאניים אגדיים אל ההיסטוריה הפרנקית עד שנת 904.