tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה זו השתלטה כבר הנצרות על האימפריה הרומית ושליטי רומא כבר החלו ברדיפה אחרי מאמינים פגנים ובהריסת אתרי פולחן לאליליהם.
בתהליך ההרס של מתחם המקדשים נפגע מקדש בכחוס פחות ממבנים אחרים.
ב-1898 החלה משלחת גרמנית לחפור באתר המקדשים ולשחזר חלק מהמקדשים.
המשלחת פעלה באתר עד 1903.
ב-1920, במסגרת הסכם סייקס–פיקו, הוקמה לבנון הגדולה שביססה את מעמד האתרים ההיסטוריים במדינה ומקדש בכחוס ביניהם והגדיר את תהליכי השימור וההגנה עליהם.
ב-1975, עם פרוץ מלחמת האזרחים בלבנון, השתלטו כוחות סורים ופלסטינים על אזור הבקאע.
שליטה זו מנעה את האפשרות להמשיך לשמר ולתחזק את המקדש.
לאחר סיום המלחמה, ב-1990, התחדש תהליך השימור של המקדש.
לאורך השנים שלחה המחלקה המזרח תיכונית של "המכון הגרמני לארכאולוגיה" ארבע משלחות לחקור את המקדש.
ב-1984 הוכרז מתחם המקדשים של בעלבכ, ומקדש בכחוס בתוכו, כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
המקדש, שצורתו מלבנית (66 מטר X 35 מטר), נבנה על גבי פודיום ולו שני חלקים:
אכסדרה שהקיפה את כל המבנה ותמכה בגג.
האכסדרה כללה 42 עמודים קורינתיים (15 בכל צד ארוך ו-8 בכל צד קצר) שמתוכם 19 נותרו עומדים.
להערכת הארכאולוגים העמודים הוצבו במצב גולמי וסוטתו לאחר מכן.
העמודים, שגובהם כ-20 מטר, תמכו אנטבלטורה (כרכוב) שכלל ארכיטרב (קורה ראשית) מעוצב עם דמויות של שוורים ואריות בשילוב קרניז מעוטר בדוגמאות גאומטריות ופרחים.
בקירות המבנה הפנימי (סלה) שולבו עמודים קורינתיים בדגם פילסטר.
בין העמודים השקועים בקיר נבנו שתי שורות של גומחות שקושטו בדמויות של המאנדות שלפי המיתולוגיה היוונית שימשו בנות לוויה של בכחוס.
המבנה הפנימי חולק לחלל מרכזי (הספינה) באורך כ-30 מטר ובקצהו במה בגובה 2 מטר עליה הוקם אזור הפולחן כש-13 מדרגות הובילו אליו.
בכניסה למקדש הותקן שער כשבשיא המשקוף הונחה אבן ראשה שהחזיקה את השער.
ברעידות האדמה שהתחוללו ב-1759 בצפון ארץ ישראל, סוריה ולבנון זזה אבן הראשה ממקומה וערערה את יציבות השער.
בשלהי המאה ה-19 הותקן במרכז השער עמוד כדי לתמוך ביציבותו.
עמוד זה הסתיר כתובת מפורסמת בה הופיע נשר.
המקדש עשיר בשרידי תבליטים ופסלים מהתקופה הקלאסית של יוון ורומא.
המקדש גם מופיע על מטבעות רומיים.
"מקדש האהבה" הוא סינגל של להקת אתניX.
השיר נכלל באלבום של הלהקה אדם ונחש משנת 1993.
יסמין גמליאל ושרון בן צדוק שרות בפזמון החוזר בשיר.
השיר הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב-27 ביוני 1993. השיר זכה להצלחה והיה במצעד 18 שבועות, עד 7 בנובמבר 1993, ובשלושה מהם עמד בראש המצעד, מ-8 באוגוסט.
גם במצעד השנתי תשנ"ג (1993) של התחנה הוא זכה להצלחה רבה, ודורג במקום הרביעי.
מקדש דורגה הוא מקדשי הינדואי מהמאה ה-8 הממוקם באיהול שבקרנאטקה, הודו.
המקדש, שהוקדש במקור לסוריה, כולל את לוחות התבליט המעוטרים והגדולים ביותר באיהול, המתארים יצירות אמנות של שאיוויזם, וישנוויזם, שאקטיזם ואלוהויות ודיות.
הוא בולט במיוחד בתוכניתו האפסידאלית – דוגמה נדירה בקרב ארכיטקטורת המקדשים ההינדיים המוקדמים של שושלת צ'אלוקיה.
למרות הקדשתו לסוריה, המקדש נקרא כיום דורגה בשל דורג (מצפה מבוצר) שנבנה על גגו לאחר המאה ה-13, במהלך המלחמות בין ממלכות הינדיות לסולטנויות אסלאמיות.
מצפה חורבות זה שרד עד המאה ה-19, כאשר האתר התגלה מחדש (המצפה נהרס, והמקדש שוחזר).
מקדש דורגה הוא האטרקציה הבולטת באיהול עבור תיירים וחוקרים והוא חלק מיישום ממתין להכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
המקדש תוארך לסוף המאה ה-7 עד תחילת המאה ה-8 בתקופת שושלת צ'אלוקיה המוקדמת.
על פי דהאקי ומייסטר – חוקרי ארכיטקטורת מקדשים הודית – כתובת שהתגלתה בשנות ה-70 מאשרת כי המקדש הוקדש במקור לסוריה ונבנה על ידי אדם בשם קומארה, אך אינה כוללת תאריך.
על בסיס פליאוגרפי, הכתובת אינה מאוחרת משנת 700 לספירה לערך.
מקדש דורגה באיהול היה נושא לוויכוחים ותיאוריות שגויות מאז גילויו.
גארי טרטקוב, חוקר ארכיטקטורה וארכאולוגיה, פרסם סקירה היסטוריוגרפית מפורטת על האופן שבו המקדש בלבל חוקרים, זוהה באופן שגוי וכיצד חלקם האשימו בטעות הינדים מוקדמים בהשתלטות על מקדש שלא היה שלהם.
חורבות המקדש התגלו מחדש על ידי בריגס – קצין תותחנים בריטי – בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19. בריגס הבחין בחשיבות האמנות והמבנה, צילם את התמונות המוקדמות ביותר ופרסם אותם כ"מקדש שיוויטי באיוולי".
זמן קצר לאחר מכן, ג'יימס פרגוסון הכריז כי זהו "מונומנט בודהיסטי" בשל צורתו האפסידאלית, והשער כי הוא דוגמה ל"גרסה מבנית לא מפוארת של אולם צ'איטיה בודהיסטי" שהופקעה על ידי הינדים ברהמיניים.
כך החלה ההנחה כי תוכנית אפסידאלית קשורה באופן בלעדי לבודהיזם.
ככל שחוקרים נוספים ביקרו ובחנו ראיות כמו תבליטים ופאנלים, ההבנה והתיאוריות על המקדש התפתחו.
ג'יימס בורג'ס הציע כי זה היה מקדש של וישנו מלכתחילה, שכן לא היו עדויות למקדש בודהיסטי או להפקעה על ידי הינדים.
הנרי קוזנס היה הראשון לקשר אותו לסוריה, דרך סוריה-נאראיאנה (וישנו).
ככל שהאתר באיהול נחקר, נחפר, נוקה ושוחזר בשנות ה-60 וה-70, נמצאו כתובות חדשות.
בפרט, בשנות ה-70, נמצאה כתובת חדשה משנת 700 לספירה לערך בחלקים המנוקים של המקדש.
היא תורגמה במדויק על ידי ק.ו.
ראמש ב-1976, ולאחר מכן על ידי סריניווס פדיגאר, ואישרה כי המקדש נבנה על ידי קומארה עבור האל ההינדי אדיטיה (סוריה).
לדברי טרטקוב, האינרציה של הפרשנויות ההיסטוריות וחזרה על "מידע סטריאוטיפי" מהמלומדות של התקופה הקולוניאלית הנציחו את האי-הבנות.
לדברי סינהא, חוקרת ארכיטקטורה והיסטוריה הודית, במקום הראיות והמדע על מקדש דורגה, המסגרת האוריינטליסטית המקורית ממשיכה להשפיע על מחברים הודים.
טרטקוב טוען כי הכתיבה על המקדש כבודהיסטי או בהשראה בודהיסטית הפכה לפולקלור ואמת מקובלת, ללא קשר לראיות במקדש ובאתר.
לדברי חוקרים כמו ג'ורג' מישל, שכתבו לפני פרסום ספרו של טרטקוב, תוכנית המקדש מהמאה ה-8 נגזרת ממסורת אולם צ'איטיה חצוב בסלע שקיימה כ-1000 שנים קודם לכן במערות בודהיסטיות מהמאות ה-2 עד ה-1 לפנה"ס.
תפיסה זו נתונה לוויכוח על ידי חוקרים שפרסמו מחקרים לאחר פרסום ספרו של טרטקוב.
לדוגמה, הימנשו פראבה ריי מפקפק בתהליך ההמשכיות על פני פער של עשר מאות שנים, ומצטט טקסטים בסנסקריט מוקדמים על ארכיטקטורת מקדשים וגילויים ארכאולוגיים של מקדשים הינדיים אפסידאליים עתיקים וימי ביניימיים במדינות רבות בהודו.
לדברי פיליפ הארדינג, מקדש דורגה לוקח את "צורת מקדש אפסידאלי עם מעברים פנימיים וחיצוניים – צורה שחוקרים מוקדמים ראו כנגזרת מאולמות צ'איטיה בודהיסטיים, אך כיום מוכרת בדרך כלל כצורה ברהמינית מסורתית".
מקדש דורגה כולל תוכנית אפסידאלית עבור הגרבגריה (חדר הקודש), המשתלבת עם תוכנית מרובעת עבור המנדפה.
עיצוב זה נראה כמושפע ממערות צ'איטיה בודהיסטיות אפסידאליות מוקדמות כמו צ'איטיה קארלה.
המקדש הוא הגדול מבין קבוצה של למעלה מ-120 מקדשים באיהול ומדגים דוגמה בוגרת של ארכיטקטורת צ'אלוקיה בדאמי.
ארכיטקטורת המקדש מתוחכמת, שכן היא משלבת תוכנית אפסידאלית לגרבגריה עם שיכארה בסגנון נאגארה-לאטינה שמקורותיה בארכיטקטורה של צפון הודו.
בחלקים אחרים, כמו המנדפה, הוא משתמש בשילוב של תוכניות מלבניות ומרובעות, כולם מול כניסה בסגנון מוכהצ'אטוסקי.
הוא משלב מעבר סביבתי בתוכו.
שילוב זה של רעיונות ארכיטקטוניים מצפון ודרום הודו אינו מפורק, אלא משולב היטב.
לדוגמה, האדיסטהאנה מעוצב על ידי נאגארה ח'ורה-קומבהה, והקישוט עמו הוא דראווידי.
המאפיין המקורי ביותר של המקדש הוא פריסטיל המגדיר מעבר סביבתי סביב המקדש עצמו, שקירותיו מכוסים בפסלים של אלים ואלות שונים.
הקצוות המעוגלים בחלק האחורי או קצה הקודש כוללים שלוש שכבות: קיר הקודש עצמו, קיר המקדש הראשי מעבר למסדרון שרץ מאחוריו, ופטרומה או לוג'יה פתוחה עם עמודים, המקיפה את הבניין כולו.
סורגי אבן עם דפוסים גאומטריים שונים מאווררים את הפנים מהמעבר.
לב הקודש (גרבגריה) מוכתר במגדל המבשר את השיכארה והוימאנה הגבוהות יותר בעתיד.
האמאלאקה שפעם הכתירה את השיכארה נמצאת על הקרקע בקרבת מקום (נראית בתמונה העליונה).
מהחזית, המקדש נראה קונבנציונלי יותר; שתי מדרגות מספקות גישה למרפסת, עם לוחות תבליט מגולפים היטב, כולל מדליונים עם קבוצות של אוהבים.
העמודים המרובעים והפשוטים מעוטרים בדמויות סביב המרפסת והכניסה לפריסטיל.
המעקה מגולף עם גומחות ובעלי חיים קטנים.
המרפסת מאפשרת גישה לחדרים עם עמודים (מוכהמנטפה וסבהמנטפה) כדי להגיע לקודש, לב המקדש (גרבגריה).
חלקים ממקדש דורגה ניזוקו, כולל יצירות האמנות שהיו בו במקור.
חלק מהלוחות חסרים, ובאחרים האיקונוגרפיה מסייעת לזהות את זהות האל או הנושא המתואר.
יצירות האמנות העיקריות נמצאות על עמודי הכניסה, עמודי המוכהמנדפה, שני המפרצים הראשונים של המעבר הסביבתי וחלק מהלוחות סביב המעבר האפסידאלי.
העמודים החיצוניים ביותר לכיוון החלק האפסידאלי הם חלקים.
כאשר המאמין נכנס למקדש, הוא נתקל בדווארפאלות, יחד עם סצנות של ארתה וקאמה (מיתונה, זוגות מאושרים ארוטיים) מחיי היומיום על עמודים ופילסטרים דרך המוכהמנדפה.
למטה, ליד בסיס המרפסת והמנדפות, נמצאים לוחות קטנים המכילים סצנות מהאפוס ההינדי ראמאיאנה.
מסגרת הדלת של הגודה-מנדפה כוללת שש שאקהות – רצועות קונצנטריות של יצירות אמנות.
אלה כוללות נאגה, ואלי, סטאמבה, מיתונה, ואלי ובהיא-סטייל.
בבסיס מסגרת הדלת נמצאות האלות גנגה ויאמונה, עם מלוויהן המסורתיים.
ככל שמתקרבים לקודש, היצירות מציגות אלוהויות ואגדות הקשורות לנושאי דהרמה.
לוחות הדהרמה העיקריים נמצאים במעבר הסביבתי, כולל (בכיוון השעון המסורתי של ההינדואיזם):
ורישאווהאנה (שיווה עם ואהאנה נאנדי)
נאראסימה (אווטאר איש-אריה של וישנו)
וואראהה (אווטאר חזיר של וישנו, האדמה שהציל מוצגת כבהודווי זעירה מתחככת בחטו)
לדברי דהאקי ומייסטר, חלק מדמויות הגומחה הן "באיכות מעולה מאוד".
תקרת המקדש כללה לוחות מגולפים.
אלה הוסרו וכיום הם פריט מרכזי בהמוזיאון הלאומי, ניו דלהי.
מקדש ארוואן (בתאית: ศาลท้าวมหาพרหม; בתעתיק: San Thao Maha Phrom), הוא מקדש בבנגקוק, תאילנד, שבו ניצב פסל של פרא פרום, הייצוג התאי של ברהמה, אל הבריאה בהינדואיזם.
השם מתייחס גם למהאברהמה, שליט ממלכת הברהמה בקוסמולוגיה בודהיסטית.
האל זוכה לפולחן פופולרי מחוץ להקשר דתי הינדואי, אלא יותר כמייצג של רוחות שומרות באמונות אנימיסטיות תאיות, אך המקדש משמש דוגמה לסינקרטיזם בין הינדואיזם ובודהיזם.
במקדש נערכות לעיתים קרובות הופעות של להקות ריקוד תאי, המוזמנות על ידי מאמינים כתמורה לענות תפילותיהם במקדש.
המקדש ממוקם בסמוך למלון גרנד היאט ערוואן בנגקוק, בצומת ראטצ'פראסונג של דרך ראטצ'דאמרי ברובע לומפיני, מחוז פאטום וואן.
הוא נמצא בקרבת תחנת צ'יט לום של סקייטריין, שבה יש גשר תלוי המשקיף על המקדש.
באזור קיימים מרכזי קניות רבים, כולל גייסורן, סנטרל וורלד ואמארין פלאזה.
באזור נמצאים חמישה מקדשים נוספים המוקדשים לאלוהויות הינדואיות: פרא לאקסמי (לקשמי), פרא טרימוראטי (טרימורטי), פרא קאנט (גנשה), פרא אין (אינדרה) ופרא נאראי סונג סובאן (נאראיאנה על גארודה שלו).
מקדש ערוואן נבנה בשנת 1956 כחלק ממלון ערוואן, שהיה בבעלות ממשלתית, כדי לסלק את הקארמה השלילית שנגרמה, ככל הנראה, בשל הנחת היסודות בתאריך לא נכון.
בניית המלון התעכבה עקב שורה של תקלות, כולל עלויות גבוהות מהמתוכנן, פציעות של פועלים ואובדן משלוח של שיש מאיטליה שהיה מיועד לבנייה.
יתר על כן, צומת' ראטסופסונג שימש בעבר לתצוגות פומביות של עבריינים.
יועץ אסטרולוג המליץ להקים את המקדש כדי להתמודד עם ההשפעות השליליות.
פסל הברהמה תוכנן ונבנה על ידי מחלקת האמנויות היפות והוצב במקום ב-9 בנובמבר 1956. לאחר מכן, התקדמה הבנייה ללא תקלות נוספות.
בשנת 1987, המלון נהרס, והאתר שימש לבניית מלון גרנד היאט ערוואן.
בשעות הבוקר המוקדמות של 21 במרץ 2006, צעיר בשם תאנאקורן פאקדיפול השחית את הפסל באמצעות פטיש גדול.
לאחר מכן הוא הוכה למוות על ידי עוברי אורח זועמים.
שני מנקי רחובות נעצרו והואשמו ברצח.
עדים סיפרו כי תאנאקורן עמד על בסיס הפסל וניפץ את פסל הברהמה החלול לחלקים, תוך שהוא מרסק את הראש בעל ארבע הפנים, הגוף, שש הזרועות והנשקים.
רק חלק מהחיק ובסיס הפסל נותרו שלמים.
נתיחה שלאחר המוות שנערכה לתאנאקורן גילתה תווים ערביים מקועקעים על גבו וזרועותיו, מה שהוביל את המשטרה לחקור האם המתקפה הייתה דתית והאם לוונדל היו קשרים עם קצוניים מוסלמים.
עם זאת, אביו של תאנאקורן, סאיאנט פאקדיפול, הסביר שבנו טופל בשל בעיות פסיכיאטריות, וכי מחלת נפש הייתה הסיבה למעשה.
סאיאנט גינה את ההכאה הקטלנית של בנו כ"תגובת יתר".
"מעשה כזה אינו מעשה של אנשים בעלי אמונה טובה, של אלה עם אמונה אמיתית בברהמה", אמר סאיאנט לעיתון The Nation.
"רצח הוא מעשה לא מוסרי, ואנשים בעלי מוסר לא היו עושים את מה שעשו".
ימים ספורים לאחר הרס המקדש, ביקר ראש ממשלת תאילנד דאז, תקסין שינוואטרה, באתר והביע כבוד לשברי הפסל של האל ההינדי.
בד לבן הונח מעל המקדש כדי להסתיר את היעדר הפסל.
הרשויות פתחו מחדש את האתר לציבור, והציגו תמונות של הפסל כדי שהמאמינים יוכלו לחלוק לו כבוד.
ביום המחרת, במהלך עצרת, טען מבקר הממשלה סונדי לימטונגקול כי הרס הפסל היה ניסיון של ראש הממשלה לשמר את כוחו הפוליטי באמצעות כישוף שחור.
אך אביו של תאנאקורן דחה זאת, ואמר ל־The Nation כי סונדי הוא "השקרן הגדול ביותר שראיתי מעמי".
פסל זהה של ברהמה הוצב במקדש ב-21 במאי 2006 בשעה 11:39, ברגע שבו השמש הייתה בדיוק מעל לראש.
נציגי מחלקת הדתות וקרן מהא ברהמה אמרו כי הפסל החדש נוצר מגבס עם תערובת של זהב, ברונזה ומתכות יקרות אחרות, יחד עם שברים מהפסל המקורי.
פסל כפיל עשוי מתכת טהורה, שנוצר באותה תבנית, נשמר בבטחה במוזיאון הלאומי של תאילנד.
ב-17 באוגוסט 2015, בשעה 18:55 לפי זמן מקומי, התפוצץ מטען חבלה שהכיל שלושה קילוגרם של TNT, הוטמן בצינור מתכת ועטוף בבד לבן בתוך תרמיל, בסמוך למקדש ערוואן.
הפיצוץ הרג 20 עוברי אורח ופצע 125. יחידות חבלה בדקו שני חפצים חשודים נוספים, אך לא נמצאו פצצות נוספות.
אנליסט מ-IHS Jane's הציע כי ההתקפה בוצעה על ידי ארגון הזאבים האפורים, ארגון לאומני טורקי פאן-טורקי, כנקמה על כך שממשלת תאילנד גירשה חשודים בטרור אויגורי לסין, במקום לאפשר להם לקבל מקלט שהציעה להם טורקיה.
הפצה הונחה בשטח המקדש, ליד מעקה מתכת.
תוך יומיים בוצעו כל התיקונים, והמקדש נפת מחדש.
עם זאת, פתיחה מחדש מהירה של המקדש על ידי הממשלה זכתה לביקורת.
היעדר התקדמות נראית לעין בחקירה עורר ביקורת והוביל להצגת תיאוריות שונות על ההפצצה, כולל האשמות כלפי גורמים בממשלה עצמה.
מקדש בעלת גבל היה מקדש חשוב בעיר גבל (ביבלוס) בפיניקיה, כיום בלבנון בימי עידן הברונזה
שרידיו הם חלק מאתר המורשת העולמית בעיר.
המוקדש הוקדש לבעלת גבל, אלת העיר גבל.
הוא נבנה בסביבות 2800 לפנה"ס ונחשב ל"אחד מהמבנים המונומנטליים הראשונים באזור הלבנט (סוריה-פלשתינה) או פיניקיה-כנען.
כמאתיים שנה אחריו נבנה כמאה מטר מזרחית ממנו גם מקדש האובליסקים
והמקדש היווה מוקד חשוב בחיי העיר ומשך הזמן שבו פעל היה יוצא מן הכלל
במקדש נמצאה קבוצה חשובה של פסלונים – "פסלוני גבל" – שהפכו למותג של משרד התיירות הלבנוני.
המקדש והאלה בעלת גבל זכו למקום מרכזי בחיי הדת בעיר גבל (ביבלוס) למעלה מאלפיים שנה כחלק מהתרבות הכנענית-פיניקית.
המקדש נבנה בתקופה שבה נקשרה העיר גבל קשרים הדוקים עם מצרים העתיקה ובמתחם המקדש נמצאו עדויות לכך.
המקדש נחרב על ידי האמורים בסביבות 2000 לפנה"ס ושוקם מחדש מספר פעמים, בייחוד במאה החמישית לפנה"ס ונשאר בשימוש עד לתקופה הרומית
כשנחשב למקדש של אפרודיטה (ונוס).
מקדש בעלת גבל היה מקום התפילה הראשי של העיר העתיקה גבל או ביבלוס (כיום העיר ג'בייל בלבנון) וכפי שמעיד שמו הוקדש לאלה בעלת גבל, האלה המגינה של העיר ושל מלכיה.
זהות האלה היה נושא למחלוקת בקרב ההיסטוריונים והארכאולוגים.
אחדים מהם הדגישו את זיקתה לאלות מצריות כמו חתחור או איזיס בעוד שאחרים טענו לזהותה העצמאית כאלה לבנטינית נפרדת ייחודית לעיר גבל.
ידוע כיום ש"בעלת גבל" הייתה אלה ספציפית של העיר גבל אך היה גם תואר של האלה המצרית חתחור.
המקדש נבנה בסביבות 2800 לפנה"ס כפי שהעיד שבר מכד עשוי דיוריט עם סמל הפרעה חעא סח'מוי שנמצא במתחם המקדש.
ממדי המקדש היו 40x60 מטר והוא שכן בנקודה הגבוהה ביותר של האזור המקודש של העיר ומצפון-מערב למעיין הפולחני.
הוא כלל סדרת חדרים נספחים ויציאה דרומית יחידה עם הול.
בתוך הבניין או בחזיתו ניצב פסל ענק בסגנון מצרי.
המתחם הקדוש עבר כמה שלבי בנייה.
(בניינים שכונו XL עד II) הוא כלל אולם שלידו חצר גדולה עם שני עמודים, סולם מונומנטלי ובנייה מאבן, הדומה למקדש מחפאג'י.
בשלב KIII (בימי השושלת הרביעית – החמישית).
של מלכי מצרים נבנה המקדש היפוסטיל, בעזרת שיטות דומות לאלו שבמתחם סקארה של ג'וסר (נטג'ררחט ג'וסר).
הוא כלל אולם עם שנים עשר עמודים.
בשלב KIV (השושלת השישית – שושלת האחת עשרה של מצרים) נבנה מבנה יותר מורכב הידוע כבניין XL הוקם מעל המקדש ההיפוסטיל, עם הקבלות אדריכליות למקדש העמק של סחו רע באבוסיר.
הריהוט הפולחני כלל שולחנות מעגליים בעלי קצה חלק, ועשויים אלבסטר וקלציט ונחשב לראייה מוחשית להשפעה דתית מצרית.
הבנייה הראשונית באבן, המשטחים המרקמיים והמדרגות המונומנטליות שיקפו מסורות מהלבנט בה שולבו יסודות מצריים.
נתגלו הרבה חפצים מצריים בעלי סמלים פרעוניים המצביעים על תפקידה של העיר גבל כצומת מרכזי לייצור עץ הארז, שרף ויין לייצוא למצרים.
המקדש פעל לא רק כמוקד דתי אלא גם כמתווך בסחר וביחסים הפוליטיים בין מצרים לגבל, וסימל את החשיבות העיר בלבנט של עידן הברונזה.
אתר המקדש נמצא קרוב לטירה הצבלנית של ביבלוס והוא נחפר לראשונה ב-1921–1924 על ידי הארכולוג בצרפתי פייר מונטה ובהמשך בהתחלת החפירות שבוצעו בעיר על ידי מוריס דונאן.
מונטה פרסם שני רישומים של חפירותיו ודונאן פרסם בספר ב-1939 כמה תוכניות לגבי הקטע הרחב יותר שהוא חפר.
כמעט כל החפצים שנמצאו בחפירת המקדש מוצגים במוזיאון הלאומי של ביירות.
בימינו נראים שרידי יסודותיו של מקדש בעלת גבל מזרחית מהתיאטרון הרומי.
התיאטרון שנבנה בסביבות שנת 218 שוחזר והועתק כדי לאפשר חפירות באתר המקדש.
המיתראאום של לונדון, הידוע גם בשמו מקדש מיתרס אשר על גדת הוולברוק, הוא מיתראאום רומי אשר התגלה במרכז הסיטי של לונדון במהלך עבודות בנייה בשנת 1954. המקדש, אשר הוקם על ידי כת גברית שסגדה לאל מיתרס, נחשב לאחד מהממצאים הרומיים החשובים ביותר שהתגלו בעיר לונדון במהלך המאה ה-20.
האתר הועתק ממיקומו הנוכחי כדי לאפשר את המשך עבודות הבניה, והוצג לראווה ברחוב המלכה ויקטוריה.
בשנת 2007 הוחלט להחזיר את המקדש למיקומו המקורי, כחלק מבניית מתחם עסקים חדש בתכנון האדריכלים נורמן פוסטר וז'אן נובל.
האתר נפתח מחדש למבקרים בשנת 2017 במרתף מרכז בלומברג, לצד גלריה לאמנות עכשווית ותצוגה של ממצאים ארכאולוגיים שהתגלו במקום.
בית חוניו (נקרא גם מקדש חוניו) היה מקדש יהודי שהקים במצרים כהן ושמו חוניו (Ὀνίας) מבית צדוק בתקופה הסמוכה למרד החשמונאים - לפניו, במהלכו או מעט לאחריו.
בית חוניו הוא מבנה בצורת בית המקדש ובתוכו מזבח, ואשר נמצא בלאונטופוליס, אשר שכנה במחוז של העיר און (הליופוליס) במצרים.
המקדש התגלה בחפירות הארכאולוגיות במשלחת בראשות הארכאולוג האנגלי פלינדרס פיטרי.
מקדש חוניו הוקם כנראה על ידי חוניו הרביעי, בנו של חוניו השלישי בין השנים 170 ל-154 לפני הספירה, במצרים.
שושלת בניו של חוניו שימשו בבית המקדש ככוהנים גדולים במשך 243 שנות קיומו ולמעשה המשיכו את שושלת הכהנים בני צדוק.
הקמתו של המקדש נעשתה על רקע חילול המקדש בירושלים.
המקדש היה מקומי לארץ חוניו ולאחר שהמקדש בירושלים טוהר, לא פגע בקשר של יהודי מצרים עם המקדש בירושלים.
בשנת 73 לספירה שלח הקיסר אספסינוס איגרת אל מושל מצרים לופוס וציווה עליו להרוס את בית המקדש עקב הגעתם למצרים של פליטים סיקריים שהסיתו כנגד השלטון הרומאי וחששו שיהפוך למרכז דתי עולמי ליהודים.
המקדש שימש את יהודי מצרים אשר הקריבו בו קרבנות, ואולי אף נכרים שחפצו להקריב קרבנות לאלוהי ישראל.
אף על פי כן, לא השתווה מקדש חוניו לבית המקדש שבירושלים.
בברייתא () מסופר: כי חוניו ושמעי היו בניו של שמעון הצדיק.
לפני מותו ציווה שמעון כי חוניו, שהיה הקטן מבין השניים, יירש אותו בתפקיד הכהן הגדול.
שמעי זעם על בחירת האח הקטן במקומו ותכנן נקמה בחוניו.
הוא גרם לו ללבוש בגדי נשים במקום בגדי כהן גדול בעת העבודה בבית המקדש ולאחר מכן הסית את הכהנים נגדו.
"בקשו להרוג את חוניו - רץ מפניהם ורצו אחריו.
רץ לבית המלך - רצו אחריו; כל הרואה אותו אומר: זה הוא, זה הוא!
הלך לאלכסנדריה של מצרים ובנה שם מזבח והעלה עליו לשם שמים, שנאמר (): ביום ההוא יהיה מזבח לה' בתוך ארץ מצרים".
דברים אלו הם לשיטת רבי מאיר באותה ברייתא.
רבי יהודה חולק עליו באותה ברייתא ומספר את אותו סיפור עם שני הבדלים:
שמעי היה הגדול בין השנים ונתמנה לכהן הגדול ולמרות זאת חוניו קינא בו.
חוניו הלביש את שמעי בבגדי נשים ולא שמעי את חוניו.
הכהנים ביקשו להרוג את שמעי ולאחר ששמעי הסביר להם הם רצו להרוג את חוניו והוא ברח.
ואילו יוסף בן מתתיהו (בספר "מלחמת היהודים") מספר שבית זה לא נבנה על ידי חוניו בנו של שמעון הצדיק אלא על ידי חוניו אחר מצאצאיו הרחוקים של שמעון הצדיק.
לפי דבריו, בית חוניו נבנה כמאתיים ושלושים שנה לפני חורבן בית המקדש השני, בעקבות גזירות אנטיוכוס.
לדבריו, המבנה עצמו לא היה כתבנית ההיכל, גם המנורה הייתה שונה, אבל המזבח ושאר הכלים היו כתבנית אלו שבירושלים.
המנורה לא עמדה על כַּן, אלא הייתה "נברשת זהב מעשה צורף, השולחת את קרניה לעברים", ותלויה על שרשרת זהב.
לדעת בן-ציון לוריא, נוהגו של חוניו לשרת במקדש בלבוש אישה ובגילוי מרבית גופו, בדומה לכהני מצרים ושומר ששרתו בעירום חלקי או מלא ובניגוד למקרא הדורש שירות בלבוש מלא, מעיד על התייוונות.
המקדש נסגר או נחרב על ידי אספסינוס כמה שנים לאחר החורבן.
יחסם של חז"ל למקדש חוניו היה אמביוולנטי ונראה כי עבר תמורות במהלך הדורות.
מצד אחד ישנו איסור על הקרבת קורבנות מחוץ לבית המקדש, אך מצד שני העבודה בבית חוניו נעשתה לשם שמיים ויצרה מרכז רוחני ליהודים הרבים שחיו במצרים באותם ימים והצילה אותם מהתבוללות.
יש הסוברים שהעבודה אף גרמה למצרים להקריב לאלוהי ישראל.
בתלמוד (בבלי מגילה י, א) מובאת דעה של האמורא רבי יצחק, לפיה מותר להקריב בבית חוניו אחרי חורבן בית המקדש בירושלים, מפני שחורבן המקדש השיב לקדמותו את היתר ההקרבה בבמות.
הגמרא מסבירה כי רבי יצחק חזר בו משמועתו, אולם הריטב"א כתב כי רבי יצחק סבר כי קדושת המקדש וירושלים לא קידשה לעתיד לבוא וכי הוא לא חזר מסברתו וזה מה שהוא שמע מרבותיו.
כל עוד המקדש קיים - ההקרבה בבית חוניו אסורה לכל הדעות, אמנם במשנה נאמר שכהן ששירת במקדש חוניו פסול לעבודה בבית המקדש, אם כי הוא רשאי לקבל את מתנות הכהונה ככהן רגיל.
זאת, בדומה לכהן שעבד עבודה זרה, אולם הרמב"ם כתב שאף שקדושת המקדש נותרה בעינה גם לאחר חורבנו, המקדיש קורבן לבית חוניו ולאחר מכן הקריב את קורבנו בבית חוניו - יצא ידי חובת ההקדש אך נענש בכרת על העלאת קורבן מחוץ למקדש.
במהלך השנים ניסו ארכאולוגים שונים לזהות ולגלות את המקום של בית חוניו.
בסוף המאה ה-19, זיהה אדוארד נוויל , אגיפטולוג וחוקר מקרא שווייצרי, בחפירותיו קברים יהודיים במקום הקרוי תל אל-יהודיה שנמצא כ-35 קילומטר מצפון לקהיר.
הקברים שמצא נוויל נבנו באופן הדומה למערות קבורה המוכרות מארץ-ישראל.
הכתובות שנמצאו בקברים אלו נחרתו, ביוונית, על גבי לוחות פשוטים, בלא כל קישוט.
הזיהוי של הקברים כיהודיים התבסס על ריבוי השמות המקראיים בכתובות הללו וגם בשם האתר - תל היהודים.
בין הכתובות נמצאה כתובת אחת המזכירה במפורש את 'ארץ חוניו'.
בתחילת המאה ה-20 נערכו בתל הסמוך לבית הקברות חפירות ארכאולוגיות בהנחייתו של האגיפטולוג ואבי הארכאולוגיה המקראית ויליאם פלינדרס-פיטרי.
הוא סבר שגילה את לאונטופוליס של חוניו ובה עיר, מצודה ומקדש.
בחפירתו של פיטרי נמצא אוסטרקון שנכתב בדמוטית (מצרית מאוחרת) בו מוזכר איש (כנראה יהודי) בשם אברם, אולי אחד הבנאים שבנו את האתר.
מאז גילויו של פיטרי ועד לשנים האחרונות, לא הוטל ספק בטענה זו, או בזיהוי האתר עם 'ארץ חוניו'.
מקדש העמק הוא מקדש שבנה פרעה חאפרו.
המקדש היה חלק ממכלול הקבורה של פרעה חאפרו, המופיע לעיתים בשם חפרן.
בתוכו היו אזור חניטה, אזור פולחן לאוסיריס ולקיום טקס פתיחת הפה.
בחזית מקדש העמק ניצבו ספינקסים קטנים, בחלל היו 23 פסלי פרעה, מקדש מוות (בו נערך טקס האשכבה), דלת מדומה המובילה אל הפירמידה, ומחסנים לחפצי לוואי.
מקדש העמק שימש מאוחר יותר כתחנה הראשונה של פרעוני מצרים במסלול שעברה גופתם אל עבר הפירמידה שהיא התחנה האחרונה במסלול.
במקדש העמק נערכה החניטה של הגופה, ולאחר מכן עברה אל מקדש המוות, שם נערכו ההספדים.
מקדש זה הוא היחיד ששרד מתקופת הממלכה הקדומה.
מקדש השלום (Templis Pacis) היה מקדש ברומא העתיקה.
המקדש נבנה במקום שבו עמדו תחילה הקוריה של רומולוס, אחר כך ביתו של מניוס, הבסיליקה פורטיה וביתו של יוליוס קיסר.
אוגוסטוס קיסר הרס את בית קיסר ובנה במקום את סטיו ליוויה דרוסילה (על שם אשתו).
בניית המקדש החלה בזמן הקיסר קלאודיוס והסתיימה בזמנו של אספסיאנוס, לאחר שזה חזר מנצח מיהודה.
שרידים מועטים נותרו ממנו כיום.
מקדש וסטה היא מקדש שעמד בפורום בעיר רומא בתקופה העתיקה, בסמוך למקדש קסטור ופולוקס, למקדש קיסר, ולבית הבתולות הווסטליות.
צורת המקדש ייחודית בשל הרצון של האדריכלים שמבנה המקדש ידמה לבקתות הקש והבוץ של המתיישבים הראשונים באזור זה.
במקור היה פולחנה של האלה וסטה נעשה במרכז בית המשפחה, וצורת המבנה נועדה להזכיר זאת.
המבנה בנוי בסגנון אדריכלות יוונית, עם עמודים קורינתיים עשויים שיש.
במרכז החדר המרכזי העגול היו עשרים עמודים קורינתיים, והמקדש בנוי על פודיום עגול שקוטרו 15 מטרים.
במרכז תקרת המבנה היה פתח אוורור ובמרכז המקדש דלקה האש הקדושה של האלה.
סביב קירות המבנה החיצוניים היה מעגל נוסף של עמודים.
כל מקדשי וסטה היו עגולים, ופתחיהם פנו מזרחה לכיוון השמש הזורחת המסמלת את מקור החיים.
במרכז המקדש לא היה פסל של האלה - אלא רק האש הקדושה לה.
המקדש שבפורום נבנה במאה השלישית לפני הספירה.
הפעם הראשונה אירעה בשנת 64, בתקופת מלכותו של הקיסר נירון, כאשר נשרפה מרבית העיר רומא, והפעם השנייה בשנת 191, כאשר לאחר השריפה שיקמה את המקדש יוליה דומנה, אשת הקיסר ספטימיוס סוורוס.
המקדש נבזז מספר רב של פעמים, ובמהלך המאה ה-16 מרבית חלקי המבנה העשויים שיש נלקחו לשימושים משניים ברחבי רומא.
חלק המבנה העומד כיום שוחזר בשנות ה-30 של המאה ה-20.
מקדש ונוס ורומא הוא המקדש הגדול ביותר שהיה ברומא העתיקה.
המקדש היה ממוקם בצידו המזרחי של הפורום, אל מול הקולוסאום.
המקדש הוקדש לאלות ונוס פליקס (ונוס המביאה מזל טוב) ורומא אַיטֶרנה (רומא הנצחית), והוקם בתקופת הקיסר אדריאנוס.
הבנייה החלה בשנת 121 והמקדש נחנך בשנת 135 (אף שעבודות הבנייה הסתיימו רק בשנת 141, בתקופת שלטונו של הקיסר אנטונינוס פיוס.
אורכו של המבנה 110 מטרים ורוחבו 53 מטרים.
המבנה ניצב על במה שאורכה 145 מטרים ורוחבה 100 מטרים.
למבנה שני חדרים עיקריים, בהם ניצבו פסלי האלות ונוס ורומא - אלת העיר רומא, שתיהן יושבות על כיסאות מלכות.
חדרי האלות ניצבו אחד צמוד לשני - החדר של רומא היה המערבי, ופסל האלה צפה לעבר הפורום.
החדר של ונוס היה המזרחי ופסל האלה צפה לעבר הקולוסאום.
בחזית כל חדר ניצבו ארבעה עמודים קורינתיים.
מבנה המקדש מהווה בעצם משחק מילים שכן האלה ונוס, אלת האהבה (בלטינית Amor), נכתב הפוך מ"רומא" (Roma), ועל כן שתי אלות אלה, העומדות גב אל גב, יוצרות סימטריה גם בשמותיהן.
משני צדי המקדש, המזרחי והמערבי, עמדו 10 עמודים לבנים, ובצדדים הדרומיים והצפוניים 18 עמודים לבנים.
קוטר כל עמוד היה 1.8 מטרים.
במקדש ונוס היה מזבח בו הקריבו זוגות נשואים קורבנות.
לצד המזבח עמד פסל כסף של מרקוס אורליוס ופאוסטינה.
המקדש נבנה על הריסות הדומוס אוראה של נירון, ולצורך בנייתו הוזז פסלו של נירון - הקולוסוס והועבר לקרבת האמפיתיאטרון הסמוך, שנקרא על שם הפסל - הקולוסאום.
אדריכל המבנה, אפולודורוס מדמשק, שמתח ביקורת על התוכניות של אדריאנוס, הוצא להורג במצוות הקיסר, והמבנה נבנה בהתאם לתוכניות של אדריאנוס.
בסוף המאה ה-3 (283) ובתחילת המאה ה-4 (306) לספירה פרצו בסביבת המקדש שתי שרפות שגרמו נזקים כבדים למבנה.
בשל דעיכת חשיבותה של העיר רומא באימפריה באותה העת, לא הוקדשו משאבים לחידוש ותיקון המבנה משך כ-24 שנים.
המבנה שופץ והורחב משמעותית בשנת 307 בידי הקיסר מקסנטיוס, כחלק מתוכניתו להעצים ולהשיב את מרכזיותה של רומא באימפריה הרומית באותה העת.
רעידת אדמה במאה ה-9 הרסה את המבנה, ובשנת 850 הורה האפיפיור לאו הרביעי להקים במקום את כנסיית סנטה מריה נובה, אשר שופצה בשנת 1612 ושמה שונה לכנסיית סנטה פרנצ'סקה רומנה.
חדר האלה רומא מהווה את מגדל הפעמונים של הכנסייה.
בדת יוון העתיקה, המקדש היה מבנה מרכזי במערכת הפולחן.
מקדשים מונומנטליים החלו להיבנות על ידי היוונים כבר במאה ה-8 לפנה"ס.
מקורו של המקדש היווני הוא במבנה המגרון, אשר היה טיפוס מבנה בתרבויות המיקנית והמינואית הקדומות יותר.
מקדשים יוונים נבנו תמיד על ראש גבעה בולטת בנוף או לצד אתרים טבעיים אשר נתפשו כמקומות קדושים בשל ייחודם.
מקומות כגון מפל מים מיוחד, מקום בעל נוף יוצא דופן וכדומה נחשבו לכאלה מתוך אמונה אנימיסטית.
השימוש של המקדש היה למעשה בית עבור הפסל של האל שנמצא בתוכו.
טקסים דתיים לא נערכו בתוך המקדש עצמו אלא במזבח שנבנה באזור שמול המקדש.
כל מקדש היה מוקדש לאחד מן האלים היוונים ולפיכך היה ניתן גם שמו, לדוגמה - "מקדש אפולו", "מקדש הרה" וכדומה.
המקדשים היווניים היו מבנים מונומנטליים והמפוארים ביותר באדריכלות יוון העתיקה.
הפולייס ביוון העתיקה השקיעו סכומי כסף רבים על מנת לבנות מקדשים יפים ומקושטים יותר בפיסול ובזהב.
המקדש היווני הקלאסי התפתח מתוך מבני מקדש עתיקים יותר ופשוטים יותר אשר שימשו את התרבויות הקדומות ביוון.
לקראת המאה ה-5 לפנה"ס הגיע סגנון הבנייה של המקדשים לשיאו לאחר שנים רבות של ניסיונות מצד אדריכלי יוון להגיע לפרופורציות המעודנות והמושלמות ביותר שיכולות להיות.
המקדשים עשו שימוש בסדרים הקלאסיים כ"תקני בנייה" אשר הגדירו את כל רכיבי הבניין והפרופורציות ביניהם.
מקדש שנבנה על פי הסדר הדורי כונה "מקדש דורי" ומקדש שנבנה על פי הסדר האיוני כונה "מקדש איוני".
מאוחר יותר גם נעשה שימוש בסדר הקורינתי.
בתקופה הקלאסית מקדשים יווניים נבנו במתחמים טבעיים המכונים "טמנוס".
המקדש לא נבנה בתוך מרכז עירוני צפוף אלא בסביבה פתוחה.
חלק מתכנון המקדש היה שילובו עם הטבע ועם סביבתו הקרובה באופן הרמוני.
למרות שכל מקדש היה סימטרי לחלוטין רעיון מיקומו בשטח התייחס לעובדה כי הוא נצפה בפרספקטיבה מכיוונים שונים תוך כדי תנועה באזור הטמנוס בין מבנים אחרים, עצמים טבעיים והנוף.
אחת הדוגמאות המרשימות ביותר לתכנון זה היא מיקומו של מקדש הפרתנון באקרופוליס של אתונה.
העמודים ההיקפיים שלו אף מדגישים את הפרספקטיבה ואת פרופורציות המבנה.
המקדש היה מוקף בעמודים בסימטריה מוחלטת.
מספר העמודים היה תמיד מספר זוגי בחזית הראשית והאחורית (חזית מזרח\מערב), ומספר אי- זוגי של עמודים עבור החזיתות הצדדיות-לפי הנוסחא 2N+\-1 כאשר N=מספר העמודים בחזית הראשית.
רוב המקדשים כללו בחזית הקדמית והצרה יותר שישה או שמונה עמודים.
בין העמודים לחלל המקדש עצמו שהיה סגור בקירות לבנים היה חלל מעבר שיצר חזית דינמית בכל ארבעת הכיוונים.
גג המקדש היה משופע, בעל גמלון מעוטר בפסלים וזהב מעל הארכיטרב (קורה ראשית).
מבנה המקדש חולק לכמה חלקים אשר כל אחד מהם זכה לשם והגדרה:
מבואה - פרונאוס (Pronaos), דרכה היו נכנסים אל אולם המקדש.
אולם מרכזי - נאוס (Naos) , בו היה ממוקדם פסל האל.
האולם היה בנוי מקירות לבנים.
חדר אסור - אדיטון (Aditon), חדר אליו רק כהני הדת הורשו להיכנס.
מרפסת אחורית - אופיסטודומוס (Opistodomos), מקום הנועד ליצור איזון במבנה המקדש.
לא היה לו שום שימוש.
למקדשים היוונים היו כמה גרסאות שונות אך דומות מבחינה קומפוזיטיבית בשימוש בעמודים.
קיימים הגדרה ושם לכל טיפוס מקדש:
מקדש שבחזיתו יש רק ארבעה עמודים מכונה "טטרהסטיל" (Tetrastyle), בעל שישה עמודים מכונה "הקססטיל" (Hexastyle), שמונה עמודים "אוקטוסטיל" (Octostyle) ועם עשרה עמודים - "דקהסטיל" (Decastyle).
"סטילון" ביוונית פירושו - "עמוד".
מבנה המקדש היווני אומץ באדריכלות הרומית לטובת הדת הרומית אשר הייתה דומה מאוד במאפייניה לזו היוונית.
ההבדלים העיקריים בין המקדש היווני לרומי היו בעיקר ביחס המקדש לסביבתו.
המקדש הרומי נבנה בדרך כלל במרכז העיר בצמוד למבנים נוספים.
בעוד היוונים הדגישו את המקדש כמבנה העומד לבדו בסביבה ונצפה מכל צדדיו, המקדש הרומי תוכנן להיראות באופן סימטרי מובהק וישיר מהחזית הקדמית של המקדש.
במקרים רבים המקדש עמד בקצה רחוב אשר הדגיש את המבט כמו גם מבנים נוספים הסמוכים לצידי המקדש באופן סימטרי.
בנוסף, השימוש בקישוטים והפרופורציות של המקדשים הרומיים היו מעט שונים.
המקדש היווני הוא גם האבטיפוס של המקדש הרומי.
על אף ששימוש דתי במקדשים הסתיים עם הופעת הנצרות והתפשטותה גם ביוון, צורת המקדש העותקה למבנים רבים והפכה לארכיטיפ של מבנה ציבור מונומנטלי.
הצורה הבסיסית שכוללת גמלון מעל שורה סימטרית וזוגית של עמודים הפכה עם השנים לאייקון ששימש גם באדריכלות וגם כסמל עבור תחומים נוספים.
בשל היותה של יוון דמוקרטיה עתיקה ובעלת השפעה רבה על צורת השלטון המודרנית הפך המקדש היווני לאחד מסמליה של הדמוקרטיה.
לדוגמה, משכן הכנסת שתוכנן על ידי יוסף קלארווין, אימץ כמקור השראה את המודל של המקדש היווני כסמל לדמוקרטיה ומאותה סיבה גם נבנה על ראשה של גבעה.
אייקון של מקדש יווני משמש סמלים רבים ושונים של גופים הקשורים לממשל ומדינה.
כדוגמה, סמל המכון הישראלי לדמוקרטיה משתמש בצורת המקדש כסמל הדמוקרטיה גם כן.
הפרתנון באתונה העתיקה, מקדש דורי שהוקדש לאלה אתנה.
מקדש ארטמיס באפסוס - אחד משבעת פלאי עולם.
מקדש אפאיה, שהוקדש לאלה אתנה בעיר איגינה.
קבוצת מקדשים בפאסטרום - מקדש הרה, מקדש אפולו, המקדש הראשון של אתנה והמקדש השני של הרה.
מקדש זאוס באולימפיה (הרוס כיום).
מקדש הפייסטוס באתונה, נודע גם כ"תזאום".
המקדש שנשמר באופן בטוב ביותר עד לימינו.
מקדש זאוס באולימפיה הוא מקדש אשר הוקם בפוליס היוונית אולימפיה והוקדש לאל זאוס.
המבנה נבנה בין השנים 470 ל-456 לפנה"ס.
המקדש, אשר תוכנן בסגנון הסדר הדורי, על ידי אדריכל בשם ליבון מאליס, היה חלק ממתחם מקודש של מזבחות ומבני מקדשים באולימפיה.
המקדש נבנה מאבן גיר מצופה בסטוקו (יציקת גבס) והיה בעל גג מצופה באריחי שיש.
ברוחבו (27.68 מטר) של המקדש נקבעו שישה עמודים דורים, (בגובה של 5.23 מטר) ואילו באורכו (64.12 מטר) נקבעו 13 עמודים.
אל המבנה נכנסו דרך רמפה אשר הייתה קבועה בצד המזרחי של המקדש.
סביב המקדש נבנו שלוש מדרגות אשר הקיפו אתו, בהתאם לסגנון הבניה היווני.
המקדש היה מפורסם כיוון שבו עמד פסל זאוס באולימפיה בתכנונו של פידיאס, אשר נחשב לאחד משבעת פלאי עולם.
מחוץ למקדש תוכנן מערך עיטורים מורכב בגמלונים ובמטופות של המקדש.
על פי פאוסַניאס, תכנון הגמלונים נעשה בידי אלקאמנס ופאוניוס , פסלים ממחצית השנייה של המאה החמישית לפנה"ס, אולם עדות זו אינה עולה בקנה אחד עם ניתוח סגנונן של הדמויות.
תכנון העיטורים נעשה כנראה לכל המבנה יחדיו, אולם ביצועם נעשה על ידי כמה אמנים שונים וניכרים הבדלים סגנונים משמעותיים.
עיטורי המקדש, בייחוד המאוחרים שבהם, מציגים את ההתקדמות מן הפיסול הארכאי אל הפיסול הקלאסי.
ניתן לראות את ההתפתחות בשני מישורים.
ראשית, התפתחות יכולת התיאור האנטומי של גוף האדם.
הדבר בולט בהשוואה גם בין שני שלבי היצירה.
התפתחות זו בולטת בייחוד בתיאור גופות הגברים, כיוון שבתאור דמויות הנשים עדיין לא הגיעו האמנים לכדי תיאור חופשי, אפילו בפסלי הגמלון המערבי המאוחר.
הדמויות מותאמות לצורתו המשולשת של הגמלון בתנוחות טבעיות.
התבליטים המעטרים את המטופות בצידו המזרחי והמערבי של המקדש הציגו את 12 מעללי הגבורה של הרקולס, הגיבור היווני מן המיתולוגיה היוונית, אך רק חלק מהם נותרו שלמים.
הבחירה בתיאור מעשיו קשורה למיתוס שלפיו היה זה הרקולס אשר ייסד את המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה.
בצידו המערבי של המקדש מתוארות שש המשימות הראשונות של הרקולס בהן הריגת ההידרה, המאבק בשור מכרתים, תפיסת הצבייה מקריניאה, הרקלס ליד האריה מנמאה, הצגת הציפורים מסמטיפלוס לאלה אתנה, וניצחון על ההיפוליטה, מלכת האמזונות.
בצידו המזרחי של המקדש מתוארים הקרב עם גריון, משיכת קרברוס, פריצת דלתות אורוות אוגיאס, הגשת חזיר הבר והשליטה בסוסי דיומדס.
אופי התיאור שונה מעט מצד לצד, כתוצאה מפער השנים ומגע ידם של אמנים שונים.
המטופות שבצד המזרחי הן קדומות יותר לפי סגנונן וניכרים הבדלים בתכנון הקומפוזיציה של כל מטופה ומטופה.
בכמה מן התבליטים השתמש האמן היווני בקומפוזיציה מאוזנת של קווים מקבילים, כמו בתבליט הרקולס הנושא את השמים, ואילו באחרות השתמש בקומפוזיציה דינאמית בעלת מערך משולש, כמו בתיאור הציפורים מסמטיפלוס.
בכל צד "הוקדשו מתוך שישה הנושאים שלושה לתיאור המשבר בעת המאבק, ושלושה לרגע שלאחר הניצחון"..
אופי תיאור הדמויות משקף את אמנות התקופה הקלאסית בתחילתה.
מבחינה אנטומית הדמויות מושלמות ומפוסלות ללא סממני הפיסול הארכאי.
הדמויות אינן סכמאטיות ומציגות מידה של חופשיות בתיאור פעולותיו הפיזיות של הרקולס, בתיאור קפלי הבד בדמויות הנשיות.
חופשיות זו בתיאור הגוף בולטת בעיקר במטופות בהן נוצר מערך צולב (כיאוסטי) בקומפוזיציה, כמו למשל בהצטלבות דמותו של הרקולס עם דמות השור מכרתים.
כמו המטופות, גם הגמלונים במקדש זאוס הציגו נושאים הקשורים אל מורשת הפוליס אולימפיה.
בגמלון המערבי, המאוחר יותר בהקמתו, נבחר להצגה הנושא של מלחמת הלאפיתים והקנטאורים ואילו בגמלון המזרחי הוצג סיפור תחרות המרכבות בין אוינומאוס, מלך פיזה באליס לבין יריבו פלופס, אשר התקיים בין אולימפיה לאיסתמוס.
בשני הגמלונים מופיעות 21 דמויות המסודרות בקומפוזיציה סימאטרית מסביב לדמות גבוהה במרכז הקומפוזיציה.
למרות שפסלי הגמלונים הם חופשיים ולא עשויים כתבליט, צידם האחורי של הפסלים נותר לא גמור.
בגמלון המזרחי מופיע במרכז דמותו של אפולו העומד להכריע בתחרות.
משני עבריו מוצגים פלופס ואוינומאוס, כאשר האחרון מופיע כשראשו מופנה למעלה כסימן להיבריס (גאווה).
גם דמויות אחרות בגמלון מרמזות על הפסדו הקרב של המלך אוינומאוס, הפסד אשר יגרור את הפסד מלכותו ואף את חייו ליריבו.
מלחמת הקנטאורים והלפיתים, המוצגת בגמלון המערבי, סימלה עבור היוונים את מאבקם של השבטים היווניים בפרסים.
לפי המסופר במיתולוגיה היוונית, הוגש בחתונתו של פיריתואוס, מלך הלפיתים יין לא מהול במים.
הקנטאורים, אשר שתו מן היין, השתכרו והתנפלו על כלתו של פיריתאוס.
בקרב שהתחולל בחתונה ניצחו פיריתואוס וחברו תזאוס את הקנטאורים.
גופותהם המתפתלים של הקנטאורים מהווים את מוקד העניין של הקומפוזיציה היוצרת "רווחים בלתי-שווים בין הדמויות המחזקות את הרושם של מערכה קרבית מבולבלת.
התיאור כולו מתפתח בצורה גולית, תוך עליות וירידות בקצת רחב".
פסלי הגמלון המערבי מציגים התפתחות סגנונית הנובעת מן הרצון ההולך וגובר לתיאור נראטיבי באמנות היוונית.
רצון זה מתבטא ביצירת קומפוזיציה דינאמית יותר המציגה בפני הצופה "דרמה" עימה הוא יכול להזדהות.
ניכר גם ניסיון רחב יותר ליצירתו של עומק במערך על ידי גופות הקנטאורים הבוקעים מתוך המרחב בהקצרה.
מקדש השמיים (סינית מסורתית: 天壇, בפין-יין: Tiāntán - "טְייֵנְטָאן", מילולית "מזבח השמיים") הוא אתר נרחב של גנים, חורש נטוע ומכלול מבנים בחלק הדרום-מזרחי של מרכז בייג'ינג.
הנוהג של קיסרי סין, שכינויים "בני השמיים", לסגוד לשמיים ולארץ, הוא מסורת עתיקה בסין.
המקורות הכתובים מתעדים פולחן קורבנות שהוא שילוב בין אמונה אנימיסטית ופילוסופית שלטון כבר בתקופת שושלת שיה (2200 עד 1760 לפנה"ס).
מרכזים פולחניים שבהם נהגו שליטי סין לערוך טקסי סגידה לשמיים ולארץ היו בדרך כלל המבנים הבולטים ביותר בערי הבירה, ושיקפו את שיא האדריכלות והאמנות של התקופה.
בתקופה הקלאסית של סין נקבע הר טאי (泰山, בפין-יין Tài Shān) כאתר היחיד בו יכלו קיסרי סין לקיים את פולחן הסגידה לשמיים ולארץ, ואפילו עליהם הוטלו מגבלות.
על מנת שיותר לקיסר לערוך את הטקס הקדוש, נדרש תחילה אישור מהשמיים בדמות אירועים מבשרי טובות.
גם אצילים הורשו לערוך את הטקס, אולם רק על הר בתחום הפייף שלהם.
ב-1403 החליט יונג לה, הקיסר השלישי של שושלת מינג (שלט 1403–1424), להעביר את בירת הקיסרות מנאנג'ינג לבייג'ינג.
הוא החל בשורת מפעלי בנייה בעיר ששיאם היה העיר האסורה.
בין השאר הוחלט על הקמת אתר פולחן לשמיים ולארץ שיחליף את הר טאי.
המקום שנבחר שכן כ-3.5 קילומטרים דרומית-מזרחית לשער גֶ'נְגְיָאנְג (前門, בפין-יין Zhèngyángmén), השער הראשי בחומת בייג'ינג.
הבנייה במקום החלה ב-1406 והסתיימה ב-1420, השנה ה-18 לכהונתו של יונג לה.
האתר נקרא "מקדש השמיים והארץ" (ליתר דיוק מזבח השמיים והארץ), והמבנה המרכזי בו היה בניין ריבועי הקרוי "ההיכל הגדול של הקורבן" אשר נועד ל"העלאת מנחה לשמיים ולארץ".
דרומית-מערבית להיכל הגדול של הקורבן נבנה ארמון הפרישות.
בשטח המקדש נשתלו עצי אורן, שנועדו להדגיש את הקשר בין האדם לטבע, והמתחם הוקף בחומה.
הקשר לאתר הפולחן בהר טאי מוזכר במקום בדמות "קבוצת האבנים שבעה כוכבים", כיום מזרחית למיקומו של "היכל התפילות ליבולי שפע", המייצגים את שבע הפסגות של הר טאי.
ב-1530, השנה התשיעית לכהונתו של גְ'יָאגִ'ינְג, הקיסר האחד-עשר של שושלת מינג (שלט 1567-1522), החליט הקיסר על הפרדה בין טקסי הקורבן לשמיים ולארץ.
גְ'יָאגִ'ינְג, שהיה חסיד אדוק של טאואיזם ורדף את הבודהיזם, הורה על הקמת "מזבח התל העגול" דרומית להיכל הקורבן הגדול על מנת שישמש כמקום הסגידה לשמיים, ושם האתר שונה מ"מקדש השמיים והארץ" ל"מקדש השמיים".
במקביל נבנו בהוצאה כספית גדולה מקדש האדמה (地壇 בפין-יין Dìtán) בצפון העיר, מקדש השמש (日壇 בפין-יין Rìtán) במזרחה, ומקדש הירח (月壇 בפין-יין Yuètán) במערבה.
חמש-עשרה שנים לאחר מכן, בשנת כהונתו ה-24 של הקיסר גְ'יָאגִ'ינְג (1545), פורק "ההיכל הגדול של הקורבן", המבנה המקורי הריבועי, ובמקומו הוקם מבנה עגול הקרוי היכל דָאשְׂיָאנְג שנועד לתפילה לשם קבלת יבולים עשירים.
למבנה זה היו שלושה גגות המחופים כל אחד ברעפים בצבע אחר.
הגג העליון ברעפים כחולים המסמלים את השמיים, הגגון האמצעי ברעפים צהובים המסמלים את הקיסר, והגגון התחתון ברעפים ירוקים המסמלים את העמים ואת הארצות בשלטון הקיסר.
שמונה שנים אחר כך, ב-1553, נכלל מקדש השמיים בעיר החיצונית של בייג'ינג שנבנתה דרומית לעיר הפנימית, והיה מוגן מעתה על ידי שני קווי חומות.
ב-1749, השנה הארבע-עשרה לכהונתו של צ'יינלונג, הקיסר החמישי של שושלת צ'ינג (שלט 1795-1736) הורחב התל העגול, ונעשה שימוש בשיש לבן במקום זיגוג כחול.
שנתיים אחר כך, ב-1751, שופץ היכל דָאשְׂיָאנְג, והרעפים, שהיו בגוון שונה לכל גגון (כחול, צהוב וירוק), הוחלפו על ידי רעפים מזוגגים בצבע כחול.
שם ההיכל שונה ל"היכל התפילות ליבולי שפע".
ב-1889 נשרף היכל התפילות ליבולי שפע, שהיה עשוי, כמו שאר המבנים המקורים, מעץ.
המבנה נבנה מחדש תוך שמירה דקדקנית על הסגנון והחומרים המקוריים.
מאז ועד 1911, עת נפלה ממשלת צ'ינג, וממשלת הרפובליקה של סין שבאה במקומה אסרה על קיום הפולחן במקום, התקיים טקס פעמיים בשנה.
ב-490 השנים שחלפו מאז הוקם האתר, ערכו בו 22 קיסרי סין משושלות מינג וצ'ינג 654 פעמים טקס סגידה לשמיים.
ב-23 בדצמבר 1914 ביצע יְוֵּאן שְׁה-קָאי, נשיא הרפובליקה הסינית, טקס תפילה בנוסח שושלת מינג במקדש, כחלק מניסיונו הכושל להכריז על עצמו כקיסר סין.
ב-1913 נפתח המקום כפארק ציבורי, ומאז הוא תוחזק כיאות, להוציא שתי תקופות: בזמן הכיבוש היפני של העיר מ-1937 ועד 1945, כאשר המקום הוזנח, ובתקופת מהפכת התרבות (1976-1966) שעה שהמקום הפך בכוונה תחילה למזבלה.
ב-1998 הוכרז מקדש השמיים על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
בנימוקי ההחלטה האתר מתואר כך:
בתחילת שנת 2005 נסגר המקום לרגל שיפוצים בעלות של 47 מיליון יואן (כ-6 מיליון דולר) כהכנה לאולימפיאדת בייג'ינג.
האתר נפתח מחדש לקהל ב-1 במאי 2006.
הפארק סביב החלק המרכזי של המקדש משמש כיום מרכז לפעילות פנאי.
בבקרים נוהגים רבים לבצע במקום תרגילי טאי צ'י, ובמהלך היום והערב מתנהלים במקום משחקים (מבדמינטון ועד שחמט) וכן מתבצעים בו הופעות של מוזיקאים, זמרים ורקדנים.
מקדש השמיים שוכן כ-3.5 קילומטרים דרומית מזרחית לשער גֶ'נְגְיָאנְג (前門, בפין-יין Zhèngyángmén), השער הראשי בחומת בייג'ינג.
צורת האתר היא כמעט ריבועית: שתי הפינות הדרומיות ישרות ושתי הפינות הצפוניות מעוגלות, ושטחו 2.73 קמ"ר (יותר מכפול משטחה של העיר האסורה).
האתר כולו מוקף בשתי חגורות של חומות.
היקפה של החומה החיצונית הוא מעל לחמישה קילומטרים, אורכה 1,650 מטרים מצפון לדרום ו-1,725 מטרים ממזרח למערב.
החומה החיצונית מקיפה את "המזבח החיצוני" ובה חמישה שערים.
החומה הפנימית מקבילה לה, ואורכה 1,243 מטרים מצפון לדרום ו-1,046 ממזרח למערב.
היא מקיפה את "המזבח הפנימי" ובה שישה שערים.
רוב השטח נטוע בכ-4,000 עצים, מרביתם מהמינים Platycladus orientalis ו-sabina chinesis (עצים ממשפחת הברושיים).
מבני הפולחן העיקרים באתר מרוכזים לאורך ציר דרום צפון במזבח הפנימי, המחולק לשני חלקים על ידי חומה שכיוונה ממזרח למערב.
שטחו של החלק הדרומי, המכונה "מזבח התל העגול", הוא 446 דונם, ושטחו של החלק הצפוני, הגדול יותר, המכונה "מזבח אלוהי התבואה" הוא 723 דונם.
שני החלקים מחוברים על ידי דרך שאורכה 360 מטרים המכונה "גשר מדרגות השני".
החלק הדרומי - מזבח התל העגול
מזבח התל העגול (圜丘壇, בפין-יין Huánqiūtán) או מזבח השמיים – מבנה זה הוקם ב-1530 ועבר שיפוץ ב-1740. המבנה, שאף נתן את השם לאתר כולו, נמצא במרכזה של חצר ריבועית גדולה המוקפת חומה שבה ארבעה שערים מחופים בשיש לבן.
את המבנה מקיפה חומה פנימית עגולה שאף בה יש ארבעה שערים המחופים בשיש לבן.
שערים אלו מכונים "שערי לִינְגְשִׂינְג".
המבנה, שגובהו חמישה מטרים, כולל שלוש בימות עגולות שקוטרן הולך וצר המונחות האחת על גבי השנייה בדומה לעוגת חתונה, והוא מחופה כולו בשיש לבן.
הבימות מוקפות במעקות אבן המקושטים בעמודים.
אל הבימה העליונה מובילים ארבעה גרמי מדרגות, ועל האבן שבמרכזה היה מונח כס המלכות של הקיסר, כשהוא מסמל את תפקידו כבן השמיים ואת הקשר שבין שמיים וארץ.
קִמְרוֹן השמיים הקיסרי וקיר ההד (皇穹宇, בפין-יין Huángqiōngyǔ) – הקִמְרוֹן הוא מבנה עגול המחופה בגג רעפים כחולים, הבנוי על בימת שיש ומקושט בציורים מבחוץ ומבפנים.
גובהו 19 מטרים וקוטרו 15.6 מטרים.
מבנה זה הוא העתק מוקטן של "היכל התפילות ליבולי שפע" הנמצא בחלקו הצפוני של המקדש, אם כי יש לו גג אחד בלבד והבימה עליה הוא ניצב היא בת מפלס אחד.
חציו הצפוני של המבנה בנוי מלבנים.
במבנה זה נהג הקיסר להעלות מנחות לפני שפרש לארמון הפרישות (או ארמון הצום).
בעבר הכיל המבנה אסטלות זיכרון של אבות הקיסר.
קיר ההד היא חומה חלקה המקיפה את קמרון השמיים.
גובהה 3.7 מטרים והיקפה 193 מטרים.
כינוייה ניתן לה בשל תכונותיה האקוסטיות.
לחישה הנאמרת בקצה אחד של החומה תשמע בבירור בקצה השני.
בחצר מוצבות שלוש אבני ההד, וצעקה המושמעת מאחת מהן חוזרת כהדים מספר פעמים, בהתאם לאבן עליה עומדים.
מבנים נוספים הנמצאים בחלק הדרומי של המקדש כוללים את המחסן השמימי, המטבח השמימי וביתן שחיטת הקורבנות.
החלק הצפוני - מזבח אלוהי התבואה
גשר מדרגות השָׁנִי (丹陛橋, בפין-יין Danbiqiao) – כינויה של הדרך המחברת בין קמרון השמיים הקיסרי להיכל התפילות ליבולי שפע.
אורכה של הדרך 360 מטרים רוחבה כמעט 30 מטרים והיא בנויה על סוללה מוגבהת בשיפוע מתון.
תחילתה בגובה מטר אחד וסופה בגובה של ארבעה מטרים.
הכינוי גשר ניתן לדרך משום שבנקודה מסוימת עברה מנהרה מתחתיה.
הדרך מחולקת לשלושה נתיבים מסומנים היטב.
הנתיב האמצעי יועד לאלים בלבד, הנתיב השמאלי לקיסר בלבד, והנתיב הימני לקיסרית ולפקידי החצר.
משני צדי הדרך נטועים עצי ברוש עתיקים.
היכל התפילות ליבולי שפע (祈年殿 בפין-יין Qíniándiàn) הוא המבנה העיקרי בחלקו הצפוני של המקדש, והמבנה המזוהה איתו ביותר.
מבנה זה שוכן במרכזה של חצר מלבנית גדולה מוקפת חומה, וניצב על בימה בת שלושה מפלסים מחופים בשיש לבן שגובהה 6 מטרים והמזכירה את מזבח השמיים.
על ראש הגג העליון הוצב כדור מוזהב.
הקירות הפנימיים של המבנה ותקרתו מקושטים בציורים ססגוניים.
במרכז ההיכל כס מלכות הפונה לכיוון דרום.
במקום זה התפלל הקיסר לשפע יבולים.
המבנה הוקם ב-1540, שופץ ב-1749, נשרף כליל מפגיעת ברק, ונבנה מחדש ב-1889. בחצר בה נמצא היכל התפילות לשפע יבולים יש מספר בניינים משניים נוספים, שהחשוב בהם הוא "היכל השמיים הקיסרי", מבנה מרובע קטן השוכן צפונית להיכל התפילות ליבולי שפע על הציר צפון דרום.
ארמון הפרישות או ארמון הצום – מכלול מבנים מוקף בחומות ובחפיר המצוי ברביע הדרום-מערבי של החלק הצפוני של המקדש.
המכלול ששטחו 40 דונם כולל היכל מרכזי, ארמון שינה ומגדל פעמונים בן שתי קומות.
הפעמון צלצל בכל פעם שהקיסר הגיע או עזב.
כחלק מהטקס השנתי המורכב היה הקיסר אמור לשהות במקום שלושה ימים כשהוא נמנע ממאכלים מסוימים.
בין החומה החיצונית לבין החומה הפנימית של המקדשים יש שני מבנים נוספים: משרד המוזיקה הקיסרי (כיום מוזיאון המוזיקה השמימית), ומשרד מנחות החיות.
קיסר סין נחשב בסין הקדומה כבן השמיים, שניהל את ענייני היום-יום על פני האדמה בשם הסמכות השמימית וכמייצגה.
הייתה חשיבות גדולה לכך שהקיסר יפגין כבוד למקור סמכותו בצורת הקרבת קורבנות לשמיים.
המקדש נבנה עבור טקסי פולחן אלו, שעיקרם תפילה לשפע יבולים.
שני טקסי דת חשובים נערכו במקדש השמיים מדי שנה.
הראשון התרחש בנקודת ההיפוך החורפית (היום הקצר בשנה, בדרך כלל בין 21 ל-22 בדצמבר), המכונה בסינית דונְגְגְ'ה.
ההכנות לטקס במקום התנהלו שבועות לפני הטקס עצמו.
יום לפני מפנה החורף יצא הקיסר מהעיר האסורה בתהלוכה שכללה אלפי אנשים, סריסים, מכובדים, שומרים, מוזיקאים, זמרים, רקדנים ונושאי דגלים.
כך למשל השתתפו בתהלוכה שיצאה בשנה ה-13 לכהונתו של הקיסר צ'יינלונג 3,500 צועדים כשבראשם תשעה פילים.
התהלוכה שהשתרעה על פני כמה קילומטרים, עברה דרך בייג'ינג והגיעה לשער גָ'אוֹחֶנְג, השער הדרומי בחומה החיצונית של מקדש השמיים.
כאן ירד הקיסר מסוסו, בחן את ההכנות לטקס ופרש לארמון הפרישות.
הקיסר שהה בארמון הפרישות לשם מדיטציה במשך שלושה ימים בהם נמנע מאכילת בשר, שתיית אלכוהול ובידור, וכן הרבה להתרחץ.
ההוצאות להורג נדחו, והפילגשים נותרו בעיר האסורה.
נוהגים אלו השתנו לפי רוח הזמן.
אחד הקיסרים שחשש מהתנקשות בחייו ביצע את מנהגי הפרישות בעיר האסורה ויצא ממנה רק ביום השלישי.
הטקס עצמו החל ב-4 לפנות בוקר.
הקיסר, מלווה בעשרה שרים, טיפס אל ראש מזבח השמיים.
כשהוא מפזם תפילות העלה ראש הטקס באש על המזבח עגל שנשחט מבעוד מועד, ושמסביב בערו שנים-עשר מזבחות נוספים בהם נשרפו ענפי אורן.
על מזבח השמיים הקיסר היה מתפלל לשמיים, מסכם את השנה הקודמת, מתוודה על חטאיו ומבקש מחילה, מתחנן מהשמיים כי יקבלו את הקורבן ויברכו את העולם הארצי בשנה הבאה.
שלושה לפידים בוערים שהוצבו על תרנים בגובה 36 מטרים ונראו למרחוק, סִמלו לפשוטי העם שבעיר כי הקיסר סוגד לשמיים באדיקות.
הטקס השני התנהל בחודש מרץ, הפעם בפחות פאר, והוא התנהל בהיכל התפילות ליבולי שפע.
על פשוטי העם נאסר לחזות בתהלוכה או להשתתף בטקס עצמו.
הטקס היה חייב להתבצע בדקדקנות משום שהסינים האמינו כי הטעות הקטנה ביותר מהווה אות מבשר רע לאומה בשנה הבאה.
החדשות על קיום הטקס פורסמו בכל רחבי סין.
האדריכלות ועיצוב האתר מבוססים על מסורות סיניות של סמלים ונומרולוגיה.
במיתולוגיה הסינית השמיים מיוצגים על ידי עיגול (כפי שנתפסת כיפת השמיים לצופים מלמטה) והארץ, השטוחה לכאורה, על ידי מרובע.
אלמנטים שונים במקדש מפגישים בין הארץ לשמיים.
החל בצורת האתר עצמו שפינותיו הדרומיות ישרות, רמז לארץ, ופינותיו הצפוניות מעוגלות, רמז לשמיים.
מזבח השמיים והיכל התפילות ליבולי שפע הם מבנים עגולים ושניהם ניצבים במרכזה של חצר מרובעת, שוב רמז למפגש בין שמיים וארץ.
רמז נוסף נמצא בחומה החוצה את המזבח הפנימי לשניים ממזרח למערב.
החומה ישרה לגמרי למעט הקטע שבו היא עוקפת את הבניין המקומר הקיסרי שבו היא עגולה.
המספר 9 מייצג את הקיסר והוא בולט בתכנון של מזבח השמיים.
אבן שיש עגולה במרכזה של הבימה העליונה מוקפת בטבעת של תשעה אריחים, המוקפים ב-18 אריחים וכך הלאה עד הטבעת התשיעית המכילה 81 אריחים.
גם בבימה האמצעית והתחתונה יש תשע טבעות של אריחים.
העלייה לבימה המרכזית אפשרית בארבעה גרמי מדרגות המחולקים לשלושה קטעים (עבור כל בימה) שבכל אחד מהם תשע מדרגות.במעקות המקיפות את שלוש הבימות יש 360 עמודים המייצגים את 360 ימי השנה בלוח שנת הירח הסיני.
"היכל התפילות ליבולי שפע" נשען על 28 עמודים.
ארבעה עמודי הדרקון הפנימיים מייצגים את עונות השנה, שנים-עשר עמודים באמצע מייצגים את שנים-עשר החודשים ושנים עשר עמודים חיצוניים מייצגים את חלוקת היממה לשתים עשרה יחידות בנות שעתיים על פי חלוקת הזמן הסינית.
24 העמודים הפנימיים והחיצוניים מסמלים את חלוקת שנת השמש ליחידות זמן ששימשו כבסיס לחקלאות, ענף חשוב מאוד בסין.
כל המבנים בתוך אתר המקדש מחופים ברעפים כחולים כהים מיוחדים, שכן הצבע הכחול מייצג את השמיים.
לסמלים במקדש השמיים הייתה חשיבות בהיותם במקום בו הקיסר התחנן מהשמיים לקבלת שפע יבולים.
החקלאות הייתה הענף הכלכלי החשוב ביותר בתקופה זו והייתה הבסיס לעושר של סין.
לחלופין שימש האתר כאמצעי לחיזוק הלגיטימציה של הקיסר כעומד ראש המדינה.
תוך כדי תפילה והקרבת קורבנות הפגין הקיסר את מקור הסמכות לשלטונו.
מקדש השינטו באיצוקושימה (ביפנית: 厳島神社) הוא מקדש על האי איצוקושימה בים הפנימי סטו, מערבית להירושימה במערב יפן.
המקדש שנודע בזכות הטוריאי ה"צף" שממוקם בחזיתו הוא אחד המראות המוכרים ביפן והוא מוכרז כאתר מורשת עולמית מאז 1996.
הר מיסן שגובהו 530 מטר השוכן באי איצוקושימה הוא ההר הגבוה באזור, ובשל כך נחשב המקום לקדוש מימים ימימה.
מפאת קדושתו לא העזו תושבי האזור להציב את כף רגלם על האי והם סגדו לו מרחוק.
המקדש הוקם לחופיו של האי ובשל קדושת הקרקע הוא ניצב על כלונסאות מעל למימי הים.
כך גם הטוריאי המשמש לו ככניסה מכיוון הים ודרכו עברו הבאים אל המקדש בסירות.
סביר כי המקדש הראשון ניצב במקום מאז שנת 593 אך לקיומו ניתן אישוש רק בשנת 811, בראשית תקופת הייאן, כאשר הוא נודע כ"מקדש הקדוש במחוז אקי".
עוד ידוע כי כהן השינטו סאקי קגהירו דיווח בשנת 1168 לחצר הקיסרית כי הקים מחדש את המבנה העיקרי של המקדש.
נראה כי עבודות הבנייה מומנו על ידי השליט החזק ביותר ביפן במאה ה-12, טאירה נו קיומורי (平 清盛), וזאת כאות תודה על הצלחותיו הצבאיות והפוליטיות, ובשל אמונתו כי אלה באו לו מהאל של איצוקושימה המגן על משפחתו.
המבנה עלה באש ב-1207 ונבנה מחדש לאחר שמונה שנים, אך שוב הושמד בשריפה ב-1223. הפעם התמשכה עבודת השיקום עד 1241, והמבנה המרכזי של המנזר הוא מתקופה זו.
מאז נחשב המנזר לגדול מידי מכדי שניתן יהיה לשפצו בבת אחת, ולכן נערכו העבודות בכל פעם בחלק אחר שלו.
במשך כל תקופת קמקורה ועד תקופת אשיקאגה היה המנזר נתון לחסותה של הממשלה הפאודלית.
בשל מיקומו של המנזר מעל הים ממש, הוא סבל מהצפות חוזרות ונשנות אך הוא שופץ בכל פעם בסיועם של בעלי השפעה וממון.
בשל מיקומו של האי במרכזו של הים הפנימי, הוא הפך למרכז כלכלי ומסחרי ולקראת סוף תקופת אשיקאגה במאה ה-16 התפתח במקום יישוב.
מקדש בודהיסטי הוקם בסמוך לפסגתו של הר מיסן, דבר שהעצים את זרם המבקרים והעולים לרגל.
התפתחויות אלה הביאו לכך שהאי איבד את מעמדו כאי קדוש השמור לפולחן ותו לא.
המקדש שוכן במפרץ קטן ורדוד על שטח שצורתו כשל אליפסה והמחובר אל מימי הים במצר ים קטן.
אורכו של תא השטח הוא כ-200 מטר מדרום-מערב לצפון-מזרח, ורוחבו בין החוף וקצה המזח הקיצוני של המנזר כ-100 מטר.
הטוריאי ניצב במרחק של 150 מטר מהמזח, בקצהו החיצוני של מצר הים ובגבול שבינו לבין הים הפתוח.
מרחקו של הטוריאי מהחוף הקרוב ביותר הוא כ-70 מטר בעת הגאות, ולבאים מכיוון הים הפתוח נגלה נוף ייחודי של הטוריאי והמקדש על רקע הר מיסן שמאחוריהם.
בעת שפל מתגלה קרקעיתם של המפרצון ומצר הים וניתן לגשת אל הטוריאי ברגל.
בשעת גאות מסתירים המים את יסודותיו של הטוריאי, ועל כן הוא מתואר כ"צף" על המים.
המנזר מורכב מהמבנה העיקרי ("הונשה") והמבנים הסובבים אותו.
אלה נוספו סביבו במשך מאות שנים וביניהם מקשרים פרוזדורים מקורים ("קאירו").
קו דמיוני נמתח מהטוריאי דרך הרציף ועד לצידו האחורי של המקדש, סמוך לחוף.
לאורך קו זה ניצבים זה מאחורי זה המזח והרחבה הטקסית ("היראבוטאי") וארבעת אולמות ההונשה.
מהרחבה הטקסית מובילים שני פרוזדורים מקורים לכיוון דרום-מערב וצפון-מזרח ומאפשרים גישה ליתר חלקיו של המנזר.
מי סון (ב: Mỹ Sơn) הוא מכלול מקדשים הינדיים, הנמצא בכפר דוי פו (Duy Phú), במחוז קואנג נאם (Quảng Nam) שבווייטנאם.
מי סון שוכנת כ-69 ק"מ מדרום מערב לעיר דא נאנג, וכ-10 ק"מ מהעיר ההיסטורית טרא קיו (Trà Kiệu).
בכפר מקדשי צ'אמפה רבים, בעמק שרוחבו כשני קילומטרים, המוקף בשני רכסי הרים.
מי סון הייתה אתר לטקסים דתיים של מלכי שושלת צ'אמפה ואתר הקבורה של בני מלוכה ושל גיבורים לאומיים.
מכלול המקדשים הוא אחד ממכלולי המקדשים ההינדיים הראשונים במעלה בדרום-מזרח אסיה, והחשוב שבהם בווייטנאם.
מכלול המקדשים של מי סון מזכיר מכלולי מקדשים אחרים בדרום-מזרח אסיה, ובהם אנגקור ואט בקמבודיה, בורודודור בג'אווה, אינדונזיה, באגאן במיאנמר ואיוטהאיה בתאילנד.