tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז הפיגועים שהתרחשו במומבאי ב-2008, הכניסה לבית חב"ד בבנגקוק הוגבלה בעיקר לאזרחים ישראלים, לפי תשאול מאבטח בעברית ישראלית.
תאילנד החלה להקשיח את חוקי ההגירה שלה בשנת 1979 עם חקיקת חוק ההגירה של שנת 1979 והקשחות נוספות נעשו בשנת 2008, באמצע העשור השני של שנות ה-2000, בתקופת מגפת הקורונה ומאז מלחמת האזרחים במינאמר והפלישה הרוסית לאוקראינה.
מאז הקשחות אלה, מספר המיעוטים הדתיים בתאילנד התייצב או פחת.
יהוא אבן זהב (נולד ב-1959) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף שהיה מפקדה הראשון של יחידת לוטם באגף התקשוב.
אבן זהב התגייס לצה"ל בשנת 1978 ושירת בחיל הקשר והתקשוב.
הוא שימש קצין הקשר של פיקוד הצפון וראש מחלקת מבצעים באגף התקשוב.
באפריל 2002 מונה לראש חטיבת התקשוב ובמרץ 2003 מונה למפקדה הראשון של יחידת לוטם, היחידה כלל מיזוג של מספר יחידות, שהיו קודם לכן בחיל הקשר ובחטיבת התקשוב המטכ"לית.
את שם היחידה בחר אבן זהב על שם בתו לוטם.
הוא כיהן בתפקיד עד יולי 2005 והשתחרר משירות הקבע.
לאחר שחרורו שימש ראש חטיבה באמדוקס עד 2007. בשנת 2008 מונה לסגן נשיא בכיר בחברת CTI Computech International בארצות הברית.
ב-2011 היה ממקימי חברת ProVisionC4I ומכהן כנשיאה.
ב-2016 מונה למנכ"ל CTI ישראל.
אבן זהב הוא בעל תואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1990), ותואר שני בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי (1998).
יהוא עדני (1962 – 28 באפריל 2019) היה ספורטאי פאראלימפי בעל שיתוק מוחין.
ב זכה במדליות כסף בתחרויות הטלת כידון וזריקת דיסקוס.
במרוץ 80 מטר סיים במקום השני בתחרות המוקדמות ובמקום החמישי בגמר (0:14.15 שניות).
בתחרות הדיפת כדור ברזל דורג במקום השביעי.
ב התחרה במרוצים למרחק 100 ו-200 מטר ולא העפיל לגמר.
בתחרות זריקת דיסקוס דורג במקום ה-13, בתחרות הטלת כידון דורג במקום ה-14 ובתחרות הדיפת כדור ברזל דורג במקום ה-16.
הקהילה היהודית בשומקוטה מארה , עיר במחוז סאטו מארה שבאזור טראנסילבניה הצפונית ברומניה, מנתה בשנת 1941 כ-897 יהודים, והיוותה כ-28% מהאוכלוסייה המקומית.
רוב המשפחות היהודיות הגיעו מאזור גאליציה, ועברו להתגורר במקום בראשית המאה ה-19. בית כנסת ראשון נבנה בעיר בשנת 1962.
קהילת שומקוטה-מארה הייתה מרכז לקהילות היהודיות הקטנות יותר שהיו פזורות בלמעלה משלושים עיירות סביב העיר, ובכל אחת מהן התגוררו כמה עשרות יהודים.
בשנת 1944 רוכזו בני הקהילה והקהילות הקטנות שסבבו אותה בגטו באיה-מארה, ממנו נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ, ורוב בני הקהילה נרצחו שם.
עד תום מלחמת העולם הראשונה נראה שרוב יהודי שומקוטה מארה הגיעו לעיירה בתחילת המאה ה-19, רובם מגאליציה.
התושבים היו תחת חסותו של בעל הקרקעות שאנדור טלקי (Teleki Sandor), שהעסיקם באחוזתו הגדולה כמפקחים על האריסים, כסוחרי תבואה, מבשלי יין שרף ועוד.
משנות ה-80 של המאה ה-19 ואילך החלו יהודי שומקוטה מארה לפעול בתחומים חדשים בכלכלת המקום.
הם בנו בתי חרושת לחומץ ולשמן ואף כמה טחנות קמח גדולות היו בבעלות יהודית.
יהודי המקום עסקו גם במסחר בתבואה ופירות לייצוא, במסחר סיטוני וקמעוני, במלאכה ובשירותים.
הקהילה היהודית נוסדה בשנות ה-20 של המאה ה-19. ובית הכנסת הראשון נבנה בשנת 1862. החברה קדישא נוסדה כבר ב-1852 ובאותה שנה נפתח ה"חדר" הראשון בקהילה.
הקהילה עמדה בסימן של הרחבה בלתי פוסקת בראשית המאה מנתה קהילת שומקוטה מארה 528 נפש, בשנת 1920 היו בה 858 נפש.
בשנת 1030 חלה ירידה קלה והיו בה 799 יהודים ואילו בשנת 1941 כבר מנתה הקהילה 897 יהודית.
בממוצע היו היהודים בשומקוטה כ 27- 28 אחוז מהאוכלוסייה הכללית שברובה הייתה מיושבת רומנית.
בעיירה היה בית ספר יסודי, בית קולנוע גן ציבורי שבימי הקיץ היו מנגנים בו בכלי נגינה וזוגות זוגות היו רוקדים.
הבתים של היהודים נחשבו ליפים ביותר.
לכל בית הייתה חצר פרטית ומסביבה עצי פרי ושטח גידול על מנת לגדל תירס.
בחצר היה באר מים שבתוכה היו מחזיקים את הבשר או הדגים שישמרו טריים עד לשימוש.
חלק מהתושבים גידלו תרנגולים או אווזים ובמשך הזמן שחטו חלק מהם לאכילה.
מהנוצות היו מכינים פוך לכריות ושמיכות.
על מנת לבשל השתמשו התושבים בכיריים מברזל שהדליקו אותם בעצים חתוכים.
הארובה הוציאה את העשן מחוץ לבית.
את האווזים היו מעשנים באמצעות הכיריים והארובה.
בניית בית הכנסת ארכה כשלוש שנים והייתה כרוכה במחלוקת חריפה, שכן לאחר הבנייה נשארו כמה מקומות שהבעלות עליהם לא הובררה.
כמה מגדולי הרבנים נזקקו לפסוק בריב זה, כגון מהר"ם שיק, ר' מנחם מנדל פאנט (Paneth) ור' משה וייס מטארגו-לאפושולוי (Targu Lapusului).לקהילת שומקוטה-מארה היו מסונפים כל היהודים שב-34 כפרים בסביבה, ובהם כפרים שהיו להם מוסדות קהילתיים משלהם - בתי כנסת, מקוואות טהרה, בתי עלמין ואף שוחטים.
בכפרים הבאים התקיימו מניינים קבועים: ברכז (Berchez), בוצ'יום (Buciumi), הידיאגה (Hideagaa), מירשול-מארה (Miresul Mare), רמטיה-ציוארולוי (Remetea Chiuarului), סאקאלאשן (Sacalaseni); בכל הכפרים הללו ישבו בין 30 ל-70 נפשות וקהילותיהם היו מסונפות לשומקוטה-מארה.
רב הקהילה הוא אשר פיקח על השוחטים, על המקוואות ועל חיי הדת.
לפחות פעם בשנה היה עושה שבתו באחד הכפרים, נושא דרשה וממריץ את הכפריים לקיום מצוות הדת.
הרב הראשון היה ר' עזריאל אייזיק קלר (1903-1823), אשר החל בכהונתו זמן קצר לאחר ייסוד הקהילה.
היה מחשובי הרבנים בטראנסילוואניה ועמד בקשרי שאלות ותשובות עם רבים מגאוני הדור.
מתואר גם סוחר האתרוגים, ר' אביגדור ויינברגר, אשר ישב בתחילת המאה ה-20 בשומקוטה מארה, וכתב ספר מוסר "סמיכת נופלים" (מהדורה א', סיגט תרס"ב).
ספרו זה נפוץ תוך חמש שנים בשבע מהדורות ונמכר בכ-25,000 עותקים.
גם שלוש המהדורות ביידיש (תרס"ב, תרס"ה, תרע"א) זכו לתפוצה רבה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה, גויסו כ-100 מיהודי שומקוטה מארה והסביבה, מהם נפלו במלחמה 12 חללים.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה, פחת מספר יהודי שומקוטה מארה בכמאה נפשות.
רבים עזבו את הקהילה ועברו לערים גדולות יותר, בעיקר לסאטו מארה, שכן החלפת המשטר הייתה כרוכה במשבר כלכלי חמור לחלק ניכר ממפרנסי שומקוטה מארה.
מסוף שנות ה-20 ועד אמצע שנות ה-30 שוב הייתה הקהילה בסימן עלייה.
עשרות מיהודי הכפרים הסמוכים עברו לעיירה ולקראת סוף שנות ה-30 כבר הגיע מספר יהודי שומקוטה מארה למספרם שמלפני המלחמה ואף עלה עליו.
בחיי הכלכלה חלה, כאמור, נסיגה לאחר המלחמה.
מספר בעלי אחוזות שבבעלותם שטחי קרקע נרחבים, נפגעו כתוצאה מרפורמה אגררית.
סוחרי תבואה ופירות איבדו את שוקיהם בהונגריה ובאוסטריה, כן נפגעה פרנסתם של יהודים רבים.
לפי רישום מ-1924 היה הרכב מפרנסי שומקוטה מארה והסביבה הקרובה כדלקמן: 3 סיטונאים, 15 בעלי אחוזה, 40 סוחרים, 50 בעלי מלאכה, 20 פועלים בלתי מקצועיים, 7 עורכי דין, 3 רופאים, 20 פקידים ועובדי שירותים.
ליד בית הכנסת היו עוד שני בתי מדרש, אחד בבניין ה"תלמוד תורה" ואחד נבנה במיוחד לצורכי החסידים, שהלכו ונתרבו.
בשנות ה-30 למדו כמעט כל ילדי העיירה ב"תלמוד תורה", בו הרביצו תורה חמישה מלמדים.
לקהילה לא היה בית ספר יסודי משלה, והילדים למדו בבית הספר הכללי של העיירה.
בשנות ה-20 התקינו עירוב בקהילה, אך זה נתבטל לפי צו השלטונות באמצע שנות ה-30. בין המוסדות הקהילתיים ניתן לציין את ארגון הנשים, שעיקר תפקידו היה לספק ביגוד חם לילדי ה"תלמוד תורה" העניים ומתן עזרה וסעד לכלל נצרכי הקהילה.
ב-1936 שוקם בית הכנסת הישן, שעמד להתמוטט.
במשך שנים רבות עמד בראש הקהילה ר' שמואל צבי וייס, סוחר אמיד ותלמיד חכם גדול, שבא במשא ומתן של הלכה עם כמה מרבני הסביבה ועם האדמו"ר מספינקא, יצחק אייזיק וייס.
חלק מן התשובות דנו בחיי קהילת שומקוטה-מארה.
ר' שמואל צבי וייס אף ערך עיתון ביידיש בשם "טראנסילוואנישע צייטונג" (1935-1930), אשר נדפס בשומקוטה-מארה.
בשנות ה-30 עמדו בראש הקהילה הרופא דוקטור שאנדור גאל ודוקטור ארמין גולדשטיין.
רבה האחרון של שומקוטה מארה היה ר' יוסף צבי האלפרט, חתנו של הרב הקודם.
מבחינה חברתית לא השתלבו יהודי שומקוטה מארה בחברה המקומית, פרט למספר בעלי מקצועות חופשיים.
במפקד של 1930 הצהירו 753 יהודים (מתוך 799) על יידיש כעל שפת אמם.
הפעילות הציונית המאורגנת החלה ב-1926, עם ייסוד סניף של תנועת הנוער "אביבה".
אך הוא לא הושתת על יסוד איתן ותוך זמן קצר דעכה פעילותו.
רק בתחילת שנות ה-30 החלה שוב פעולה ציונית, והפעם על בסיס מוצק יותר.
שלושת מוקדי הציונות היו: נוער "המזרחי", ארגון הנשים ויצו וארגון הנוער "באריסיה".
שלא כברוב ערי טראנסילווניה לא נתקלה הפעולה הציונית בשומקוטה מארה בהתנגדותם של החרדים ושל החסידים, והאחרונים אף נכחו באחד מנשפי התרבות שערך הנוער של "המזרחי" (ב-1935).
בסוף מאי 1944 הועברו כל יהודי שומקוטה מארה והכפרים המסונפים לה לגטו באיה מארה.
יהודי שומוקוטה ככל היהודים הכפריים שבנפות נאגי באנה, שומוקוט ומונושטור, הוכנסו לגטו בור פאטק, משם גורשו לאושוויץ בי"א סיוון תש"ד ושם רוב בני הקהילה נרצחו.
אחרי המלחמה נתקבצו בשומקוטה מארה כ-200 משרידי השואה, בחלקם מכפרי הסביבה וממקומות אחרים ברומניה, ובכללם מיהודי בוקובינה הצפונית.
נעשה ניסיון לשקם חיים קהילתיים כלשהם; הוקם מטבח ציבורי ואף הוכתר רב, ר' יחזקאל רוטנר, חתן הרב האחרון ששימש כסגן הרב לפני המלחמה.
היהודים ניסו לחזור לחיי השיגרה וחגגו את חגי ישראל, פורים, שמחת תורה ואף קיימו בבית הכנסת בריתות וסעודות כיד המלך.
היה שוב מצב ביהודים בכי רע.
הם פוטרו ממשרות ממשלתיות והעסקים שלהם הוחרמו הרבה יהודים הוכנסו לבית הסוהר ומתו שם.
בעקבות כך תוך זמן קצר עזבו רוב היהודים את המקום ורובם עלו לישראל, יחד עם הרב רוטנר, המכהן ב-2017 בשכונת אחוזה בחיפה.
בשלהי העשור השני של המאה ה-21 נשארו בשומקוטה מארה יהודים בודדים.
יֵהוּא הוא שמם של חמישה אישים במקרא.
הבולט בהם הוא יהוא בן יהושפט בן נמשי מלך ישראל, הידוע גם ממקורות חיצוניים בני התקופה.
נראה שמעיקרו הוא שם תאופורי המורכב מן היסוד יוֹ- (< יהו-), המתייחס כרגיל לה', בתוספת כינוי הגוף הוּא, במתכונת דומה לשמות המקראיים אֲבִיהוּא ואֱלִיהוּא.
אולי הוא קיצור של צירוף מעין "ה' הוא (אלי)" או כיוצא בו.
הצורה יֵהוּא במקום *יוֹהוּא (< *יהוהוא) משקפת כנראה בידול פונטי שחל ברצף של שתי תנועות מעוגלות: o-u > e-u.
תופעה מקבילה מתועדת בשם יְהוֹשֻׁעַ, שבימי הבית השני התגלגל לצורה יֵשׁוּעַ (במקום *יוֹשׁוּעַ).
עדות למבטא השם במאה התשיעית לפני הספירה מצויה באובליסק השחור של שלמנאסר השלישי, שבו מוזכר יהוא מלך ישראל כשליט וסאל המעלה מס למלך אשור.
שמו מופיע שם בצורה ia-ú-a.
קשה לשחזר את צורת ההגייה העברית הקדומה המדויקת העומדת בבסיס תעתיק זה (אולי *יַוְהוּאַ [yawhūʔa]), אבל נראה שהתנועה הסופית משקפת הגייה קדומה של כינוי הנסתר הפרוד בצורה הוּאַה, מסורת הידועה גם ממגילות מדבר יהודה מאות שנים אחר כך.
יהואקאוצרטופס (שם מדעי: Yehuecauhceratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים אשר חי באמריקה הצפונית במהלך הקמפן שבקרטיקון העליון לפני 72 מיליון שנה.
משמעות שמו היא: "פרצוף מקורנן עתיק", המורכב מהמילה "yehuecauh" שבנאוואטל פירושה: "עתיק" ומהסיומת היוונית: "ceratops" - "פרצוף מקורנן" - סיומת הניתנת לכל בני משפחת הצרטופסיים.
דינוזאור זה התגלה ליד הכפר "La Salada" שבקואווילה, מקסיקו, בערך 23 ק"מ מהפארק הלאומי ביג בנד, וייתכן שנמצאו שרידים שלו גם בטקסס.
התצורות כללו 2 ממצאים שכנראה היו קטנים יחסית והשלדים שלהם היו מקוטעים.
הדינוזאור סווג לראשונה ב-2017 בידי החוקר ריברה סילבה .
הממצאים החלקיים היו שייכים לפרטים צעירים באורך של 3 מטר בלבד, מאחר שהחוליות שלו החלו להתאחות יחד.
במראהו הוא היה דומה מעט לאווצרטופס או לסטירקוזאורוס והיה בעל קרניים קצרות מעל אפו, עטרה קטנה ועצמות רגליים ארוכות וחזקות.
דינוזאור זה חי בנוף של ביצות מלח או מישור הצפה לחופי הים הפנימי המערבי, בו שוטטו יחדיו עדרי הדרוזאוריים כמו הקריטוזאורוס, פכיצפלוזאוריים ודינוזאורים נוספים.
נמצאו באזור גם תניני ענק כמו הדיינוסוכוס וגם צרטופסים נוספים כמו האגוחצרטופס והקואווילצרטופס.
קהילת יהודי שאנגחאי היא קהילה יהודית בשאנגחאי שבסין.
הקהילה, שקמה בסביבות אמצע המאה ה-19, הגיעה לשיאה בימי מלחמת העולם השנייה, אולם לאחריה הקהילה הצטמצמה מאוד.
יהודים התיישבו בשאנגחאי לאחר תבוסת סין במלחמת האופיום הראשונה וחתימתה על חוזה נאנקינג (1842) שפתח את העיר לסחר בינלאומי והוביל להתפתחות מהירה שלה.
הקהילה היהודית בשאנגחאי הוקמה על ידי אליאס דוד ששון, בן למשפחת ששון מבגדאד שבא לעיר לראשונה ב-1844 והשתקע בה ב-1850 ופתח סניף של בית מסחרו של אביו מבומביי.
ב-1848 ו-1849 נמנה יהודי אחד ברשימת תושבי שאנחאי, וב-1850 בה נמנו ארבעה יהודים עובדיו של ששון, וב-1889 נאמר כי בקושי נמצא בה מניין.
עם הזמן היגרו יהודים נוספים מבומביי לשאנגחאיי, רובם עובדיו של דוד ששון הם הביאו עמם את בני עמם וארצם כעובדי החברה ועם הזמן הפכו חלק מהעובדים לבעלי עסקים גדולים משלהם.
המשפחות החשובות בקהילה הבגדדית (שכונתה גם "הספרדית") היו ששון, כדורי, חארדון, גבאי, אברהם, ועזרא.
הבגדדים שלטו בסחר האופיום ובכותנה מבומביי, בהם התמקדו התבחילה, אך בהמששך התרחבו לנדל"ן, בנקאות, מלונאות ופעילויות נוספות.
הבגדדים, שמנו כ-1,000 נפש, התגוררו בעיקר ברובע הבינלאומי.
בתחילת שנות השבעים של המאה ה-19 נשכר מקום על ידי הקהילה היהודית לצורך בית כנסת, וב-1887 הוקם בית הכנסת ראשון בעיר, בית הכנסת בית אל , שמוקם בלב ההתיישבות הבריטית בשאנגחאי.
ב-1898 הוקם בעיר בית הכנסת נוסף, בית הכנסת שערי ישראל, שמוקם במושבה האמריקאית בשאנגחאי.
בית הקברות היהודי הראשון נפתח ב-1862, ובו ובשלושת בתי הקברות היהודים האחרים שהיו בעיר נקברו כ-3,700 איש.
כל בתי הקברות נהרסו במהלך מהפכת התרבות בסין.
בנובמבר 1902 נפתח בית הספר היהודי בשאנגחאי, ואגודה ציונית הוקמה בו באפריל 1903, שאף יוצגה בקונגרס הציוני העולמי השישי.
עיתון יהודי בשם מבשר ישראל הוקם על ידי ניסים אליאס בנימין עזרא באפריל 1904, והוא הופק באופן סדיר עד 1941.
לאחר פתיחת הרכבת הטרנס-סיבירית ב-1905 הגירו יהודי למנצ'וריה, וכ-300 יהודים המשיכו לשאנגחאי, כשהם מייסדים את הקהילה האשכנזית בעיר.
ב-1920 הוקם בית הכנסת אוהל רחל על ידי סר יעקב אליאס ששון לזכר אשתו רחל, וב-1927 הקים סאלח חרדון את בית הכנסת בית אהרון לזכר אביו.
הם אימצו את סגנון החיים, הלבוש והשפה ואף השיגו לעצמם פספורטים בריטיים.
נישואי תערובת כמעט ולא נודעו.
גם לא עם יהודים שאינם בגדדים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הבולשביקית הגיעו לעיר פליטים רבים, ברובם בדרכם למקומות אחרים בעולם, אך חלק מהם נשארו בה.
באמצע שנות העשרים של המאה ה-20, עקב התגברות המעורבות הסובייטית והיפנית במנצ'וריה הגיע גל נוסף של מהגרים יהודים אשכנזים-רוסים לשאנגחאי, כשהקהילה החדשה מהווה כאלף נפש, מספר דומה לקהילה הספרדית-בגדאדית.
בני הקהילה הרוסית היו רוכלים ועסקו במסחר זעיר, לצד עורכי דין, רופאים ומוזיקאים.
כמו בחרבין, לקהילה של יוצאי רוסיה בשנגחאי היה אופי לאומי-חילוני בעיקרו.
מרכז החיים של הקהילה היה המועדון היהודי, שבו התקיימו פעולות חברה ותרבות, בעיקר בשפה הרוסית.
המועדון שימש גם מרכז לפעילות בית"ר, שהייתה התנועה הציונית המובילה בשנגחאי.
סניף "בני ברית" שהיה מעמודי התווך של הקהילה הפעיל את בית החולים היהודי.
התגייסות לפלוגה היהודית של חיל המתנדבים של הזרים בשנגחאי הייתה מקור לגאווה לקהילה ודרך נוספת למתן ביטוי לזהות הלאומית.
בין שתי הקהילות, הבגדאדית והרוסית, התקיימו קשרים רופפים בלבד.
מגעים חברתיים היו נדירים והתקיימו בעיקר בפעילות בתנועה הציונית ובבית הספר היהודי.
שיתוף הפעולה התחזק כשהגיעו לעיר פליטי הנאציזם ומלחמת העולם השנייה.
ערב מלחמת העולם השנייה ובמהלכה
לאחר התקרבות הקרבות סין יפן לסין לאזור עיר בשנת 1933 הוקמה "פלוגה יהודית" בפיקודו של נואל ג'ייקובס.
אשרת הכניסה לשנגחאי הייתה קלה להשגה מאחר שלממשלת סין לא הייתה סמכות שיפוט על נתינים זרים, ומספיק היה להצטייד באשרת כניסה בקונסוליות של ממשלת סין הלאומנית.
המהגרים החדשים הגיעו על ידי הרכבת הטרנס-סיבירית או על ידי ספינות איטלקיות.
רוב הפליטים שהגיעו היו חסרי כל ולא ידעו אנגלית או צרפתית, ובטח שלא סינית.
הם הצליחו לשרוד רק הודות לארגוני הסיוע שהקימו היהודים המקומיים והג'וינט.
רבים מהפליטים התגוררו עד תום המלחמה במבנים זמניים ונזקקו למטבחים הציבוריים ולחלוקת המזון היומית.
הוקמו גם בית חולים ובית זקנים, ובמימון משפחת כדורי הוקם בית ספר לילדי הפליטים.
אלו שמצבם היה מעט טוב יותר שכרו דירות ברובע הונגקיו – בתנאי צפיפות והיגיינה קשים ביותר.
הפליטים סבלו מהאקלים הקשה של שנגחאי, והיו פגיעים למחלות הטרופיות.
רבים חלו ומתו והיו תופעות של מחסור קשה ואף רעב.
על אף ההלם התרבותי, קשיי ההסתגלות והמאבק היומיומי לקיום, הצליחו הפליטים לארגן מוסדות קהילתיים משלהם ולקיים פעילות תרבותית.
הם הדפיסו עיתונים, הקימו תחנות רדיו, העלו הצגות תיאטרון, הופעות מוזיקליות, ערבי קריאה והרצאות, ויזמו קורסים מקצועיים שונים.
בסתיו 1940 כבר הונחו מכשולים שונים על דרכם של הפליטים.
מועצת העיר שנגחאי עשתה מאמצים לצמצם את זרם המגיעים, וגם הגורמים היהודיים טענו שהגיעו לקצה הגבול ביכולתם לטפל בפליטים חסרי הכל.
תושבי שנגחאי הוותיקים לא רצו מצב שבו יהיו בעיר פליטים לבנים חסרי כל וחסרי אונים, כמו הסינים.
הדבר עשוי היה לפגוע במעמדם העדיף לעומת הילידים.
הקבוצה האחרונה של פליטים הגיעה לשנגחאי דרך ולדיווסטוק וקובה שביפן.
היו אלו יהודים פולנים שברחו לקובנה שבליטא לאחר הכיבוש הנאצי.
ביניהם היו גם כמה מאות תלמידי ישיבה ובראשם תלמידי ישיבת מיר.
שנות המלחמה במזרח הרחוק היו קשות מאוד ליהודי שנגחאי: המצב הכלכלי שלהם הורע, בגלל הפסקת המסחר הבינלאומי.
התרומות מארצות הברית לא הגיעו עקב הכרזת המלחמה על האימפריה היפנית ב-1942, והג'וינט נאלץ להפסיק את פעולתו.
היפנים החרימו הרבה עסקים, ורבים שהועסקו בחברות אמריקאיות ובריטיות איבדו את פרנסתם.
הבגדאדים שהיו בעלי פספורט בריטי נכלאו במחנות מעצר בתנאים קשים.
האס אס והגסטפו פתחו משרדים בעיר, וניסו להשפיע על היפנים לנהל מדיניות מגבילה כלפי היהודים.
בספטמבר 1948 עלו לישראל צעירי הקהילה מתנועת הנוער בית"ר בשאנגחאי, אשר קיבלו הכשרה באצ"ל, והשתתפו בלחימה מול המצרים בנגב.
בדצמבר 1948 בסיוע ארגון הג'וינט נחכרה הספינה "וסטור ויקטורי", שהפליגה משאנגחאי לישראל ועל סיפונה 852 יהודים.
בדרכה לישראל עצרה הספינה במרסיי, שם עלו הנוסעים על הספינה הישראלית "נגבה", והגיעו לנמל חיפה בפברואר 1949. זמן לא רב לאחר מכן עלו באותה דרך יהודים משאנגחאי, טינצין, חרבין ופקינג.
מרבית היהודים שנותרו היו בעלי דרכונים סובייטים ולא ניתן להם לעזוב בלא מעורבות הקונסול הסובייטי.
ב-1982 מת היהודי האחרון בשאנגחאי, מקס ליברמן.
ב-1954, בעקבות פיתוח העיר שאנגחאי, נהרס בית הכנסת האשכנזי שבעיר וממשלת סין הקומוניסטית, העבירה באמצעות הקונסוליות בשווייץ, כספים בשווי בית הכנסת ההרוס לבניית בית כנסת חדש בישראל.
עיריית תל אביב-יפו תרמה חלקת אדמה בשיכון שאנגחאי (בקרבת רמת החייל) שבו התגוררו יוצאי שאנגחאי.
בסיוע תרומות נוספות של יוצאי סין, הוקם ב-1962, בית הכנסת האשכנזי "יוצאי שאנגחאי", לזכר הקהילות היהודיות בסין.
כיום מתגוררים בשאנגחאי כ-2,000 יהודים רובם אנשי עסקים, דיפלומטים וסטודנטים, חלקם דתיים או מסורתיים, המקבלים שירותי דת וקהילה מבית חב"ד המקומי, אשר מתפעל גם מסעדה כשרה.
בשנים האחרונות קמה בשנגחאי קהילה דתית ספרדית צעירה המקיימת ארוחות שבת ופעילויות חברתיות לציבור המקומי ולישראלים השוהים במקום.
ברובע בו היה גטו שאנגחאי נפתח ב-1999 מחדש בית הכנסת אהל רחל ולידו מוזיאון וחדר הקרנה המתארים את חיי היהודים בעיר.
בשנת 1988 הוקם בעיר המרכז ללימודי יהדות בשאנגחאי.
בית כנסת נוסף נפתח ברובע פודונג באזור מרכז הפיננסי העולמי בשנגחאי ישנו גם מרכז יהודי ספרדי.
יְהוּד היא עיר במזרח בקעת אונו במחוז המרכז.
בשנת 2003 אוחדה יהוד עם היישוב הקהילתי השכן נוה מונוסון, ועל כן שמן כעיר מאוחדת מאותה עת הוא יהוד-מונוסון.
העיר נוסדה ב-1948 במקום בו שכן היישוב הערבי יהודייה, ששימר את שמה של העיר המקראית "יְהוּד" שבנחלת שבט דן: .
מסורות מאוחרות יותר תלו את שמה של העיר בקברו של יהודה בן יעקב שזוהה במקום.
היישוב היהודי במקום התחדש ב-1884. "יישוב עיתון חדש בשם יְהוד" הייתה הכותרת בעיתון הצפירה בי"ג אדר תרמ"ד:
"זה כחמש שנים וחברת פתח-תקוה קנתה לה נחלת אומלבס ותאמר לכונן בה מושבה, ותבאונה סבות ממסבות שונות ותפרענה את המחשבה ההיא.
ויהי בשנת ה'תרמ"ג ותחדש החברה כנשר נעוריה ותחליף כח, כי הלכו ממנה החברים הישנים אשר לא היה בהם ברכה ויבואו אחרים חדשים תחתיהם מלאים חיים וכח עלומים.
ויפרדו כארבעים חברים ויקנו להם מושב חדש בכפר יהוד שעל גבול הדני ויקראו שמו "יהוד" ויחפרו באר ויגיעו עד שבעה וארבעים מטר בעומק וימצאו מקור מים חיים.
ויבנו בית-המדרש ובית-התנור ויהי בראשית שנת ה'תרמ"ד ויצאו החברים לדור במושב ההוא".
לאחר בריחת תושביה הערבים של יהודייה (עבאסייה) בשלהי מלחמת העצמאות, אוקטובר 1948, התיישבה במקום אוכלוסייה ברובה ממוצא טורקי (דוברי לאדינו).
בשנות החמישים, הגיעו עולים מתימן ופליטי שואה מפולין (ובעיקר ממחוז ביאליסטוק) שהקימו יישוב נפרד בשם קריית ביאליסטוק שלאחר מכן חובר ליהוד.
בשנת 1950 הוכרזה כמועצה מקומית ראשונה לאחר קום המדינה ונבחר ראש מועצה נבחר ראשון (אברהם אלטלף).
ובשנת 1995 הוכרזה יהוד לעיר.
מתחילת שנות התשעים הגיעו ליהוד למעלה מ-800 משפחות עולים, רובן מחבר העמים לשעבר, וכ-30 משפחות מאתיופיה.
יהוד-מונוסון מונה כיום כ-32,000 תושבים בכ-8,050 משקי בית.
העיר עברה התרחבות ניכרת עם הקמתה של שכונת קריית הסביונים המבוססת יותר כלכלית בשנים 1992–1997, אשר קדמו לבנייתה השכונות קריית ביאליסטוק, גבעת אוויה ונוה עובד, בעלות אוכלוסייה סוציו-אקונומית בינונית-גבוהה אשר שינו את אופייה של העיר.
בשנת 2003, במסגרת מדיניות משרד הפנים להשיג חיסכון בעלויות השירותים המוניציפליים במרחב בקעת אונו, הוקמה לעיריית יהוד ולמועצה מקומית נוה מונוסון עיריית-גג משותפת, עיריית יהוד-מונוסון.
למעשה, עיריית-הגג מתפקדת כעירייתה של העיר יהוד ואילו נוה מונוסון, אשר נהנית מעצמאות חברתית-קהילתית במסגרת מינהלת מקומית, רוכשת ממנה שירותים מוניציפליים סטטוטוריים (האדמיניסטרציה של חינוך החובה, רווחה, מהנדס עיר, גזברות) ובסיסיים (אחזקת, ניקיון ותאורת רחובות, פינוי אשפה וגינון).
בשנת 2014 במהלך מבצע צוק איתן פגעה רקטה שנורתה מרצועת עזה בבית בעיר וגרמה לו לנזק כבד.
סמל העיר אושר על ידי מועצת העיר בשנת 1951.
מדרחוב סעדיה חתוכה - רחובה הראשי של העיר יהוד.
נקרא על שמו של ראש המועצה בשנים 1960 עד 1985. במדרחוב זה נמצאות החנויות הוותיקות של העיר.
במקור רחוב זה היה רחובו הראשי של הכפר הערבי יהודייה.
בצמוד לרחוב ממוקם בניין עיריית יהוד ומסגד הכפר יהודייה.
על אף שמרבית בתי הרחוב הוקמו לאחר קום המדינה, קיימים במקום דוגמאות לבנייה הערבית מהמאה ה-19 (בנייה מאבן) ומראשית המאה ה-20 (בניה עם קורות ואלמנטים מבטון).
בשנות ה-80 הפך חלקו המרכזי של הרחוב למדרחוב.
גן העצמאות - הגן הוותיק והגדול של יהוד היה ממוקם בלב העיר, בין מדרחוב סעדיה חתוכה ואצטדיון הכדורגל ההיסטורי.
בגן היו מתקני משחק, כרי דשא ומשטחים מוצלים.
עד לשנת 1948 שכן במקום בית הקברות הראשי של יהודייה, שבמרכזו ניצב מבנה קבר מרשים (ששרד) ובית ספר (שחרב) בשנת 2015 נסגר גן העצמאות ובמקומו נבנו בניניי מגורים.
גן אוקלהומה - ברחוב רמז, לזכר נרצחי הפיגוע באוקלהומה סיטי, העיר התאומה ליהוד.
קבר יהודה בן יעקב (א-נבי יהודה אבן סדנא יעקוב) - ממוקם בצד גן העצמאות.
מסורת ערבית מצביעה על מבנה קבר זה, מן התקופה הממלוכית (המאה ה-13), כעל קברו של יהודה בן יעקב.
במבנה הקטן בעל הכיפה, קיים מיחרב המופנה לכיוון מכה ומדינה, ובמרכז החדר מצבה גדולה המציינת את מקום קבורת יהודה.
חלקים ממבנה הקבר הם קדומים בהרבה וסביר להניח שהובאו למקום מאתרים אחרים (כדוגמת צמד העמודים הניצבים בכניסה למבנה).
קבר נוסף המיוחס ליהודה בן יעקב נמצא בעמק החולה.
בתוך המבנה נמצא סיפור המקום.
אנדרטה לזכר חללי צה"ל בני יהוד - ממוקמת בסמוך לקבר יהודה בן יעקב, בלב גן העצמאות.
המרכז למורשת יהדות טורקיה מיסודה של עמותת ארקאדאש - קהילת יוצאי טורקיה.
המסגד - שריד מרכזי נוסף לכפר הערבי יהודיה ששכן במקום הוא מסגד בעל מינרט, המשמש כיום כבית הכנסת "שלום שבזי".
מבנה המסגד מורכב למעשה משלושה מבנים שהוקמו בתקופות שונות: צריח המסגד הבולט למרחק הבנוי באבן גיר ועליו כתובת הקדשה בערבית, חצר המסגד עם חלל מקורה בחלקו כשבמרכזו ניצב היה עד לפני שנים ספורות עץ תות קדום, ומבנה שהוקם בראשית המאה ה-20 המשמש כיום כבית כנסת.
על פי תוכניות העיר עתידים מבני המסגד להיהרס ורק הצריח יעבור תהליך שימור.
כיום ניצב המסגד מטרים ספורים מרחוב סעדיה חתוכה לצד בניין העירייה, אך בעבר היה מוקף מכל עבריו במבני מגורים, שאת פתחי המשנה בהם ניתן למצוא בקירות המסגד.
במלחמת העצמאות שימש צריח המסגד כעמדת תצפית של האצ"ל.
אתר ההנצחה לחללי חיל הקשר והתקשוב - באתר אגף להנצחת 540 חללי החיל ו-91 חללי היישוב יהוד, מרכז הכשרה טכנולוגי בנושאי תקשורת ומחשבים המשתרע על פני שטח של 1,500 מ"ר, מרכז מורשת ואולם כנסים שבו 70 מקומות, וכן רחבת טקסים וגן.
"הבונקר", אצטדיון הכדורגל המיתולוגי - המגרש היה ממוקם בליבה של יהוד.
שיחקה בו קבוצת הפועל יהוד, אשר בשנת 1982 זכתה בגביע המדינה.
עם פירוק הקבוצה שימש המגרש לאימון קבוצות נוער.
בחודש יוני 2007 נהרס המגרש ובמקומו נבנו ארבעה בנייני מגורים מודרניים.
"שוק אשכנזי" - מרכז מסחרי שהוקם בשנת 1956 על ידי האדריכל שמעון רודה, משקף את רוח הבניה הסוציאליסטית והמודרנית שאפיינה את הבניה הישראלית באותה העת.
מכלול מבנים זה המורכב למעשה מ-4 שורות חנויות זעירות, שוכן במקום בו היה ממוקם השוק המרכזי של העיירה יהודייה עד לשנת 1948. בשנת 2013 נהרס השוק ועל חורבותיו נבנו 4 מגדלי מגורים הניצבים מעל שדרת חנויות.
בית המשורר נתן יונתן - במקום בו התגורר בשנותיו האחרונות המשורר נתן יונתן, ממוקמת ספרייתו העשירה וחדר עבודתו.
אתר הנצחה לניר פורז ונחשון וקסמן - ממוקם בצומת יהוד מזרח (צומת אלטלף), לא רחוק מצומת הטייסים ממנה נחטף נחשון.
מרכז הנצחה ליהדות ביאליסטוק, ממוקם בשכונת קריית ביאליסטוק.
קניון friendly סביונים - קניון המשמש את תושבי יהוד והסביבה.
הקניון מונה כ-4 מפלסים כולל החניון המקורה.
בלה לוגאנו - מתחם מגורים ומסחר שעוצב באופן פשטני בהשראת העיר העתיקה לוגאנו שבשווייץ.
בעיר שוכן בית הספר תיכון מקיף יהוד, המשרת את האזור ומנקז אליו את תלמידי יהוד, נוה מונוסון, סביון, גני יהודה, מגשימים, בני עטרות, בית אריה, עלי זהב, רינתיה, מזור, כפר טרומן ועוד.
נחל יהוד - הנחל הזורם דרומית לעיר, משמש כיום כתעלת ביוב פתוחה, אך בשל העובדה כי הוא אחד מיובליו של נחל איילון, עתיד הנחל להשתקם ולהשתלב כחלק מפארק אריאל שרון.
נחל אונו - הנחל העובר מערבית לעיר, היווה את אחד מהנחלים המרכזיים בבקעת אונו, כיום הנחל מוזנח ויבש במרבית עונות השנה, ועתיד להיעלם עם הקמתן של שכונות מגורים חדשות במקום.
לעיר אזור תעשייה מפותח, בו הרחוב הראשי ע"ש ראש המועצה הנבחר הראשון אברהם אלטלף.
מצויים, בין השאר, מפעלי מבת של התעשייה האווירית, חברת ההיי-טק הבינלאומית מיקרו פוקוס, חברת החיישנים Vayyar וחברת מגל מערכות בטחון.
משנת 1999 פועל יקב בוטיק יקב צ'ילאג.
יְהוֹאָשׁ (או יוֹאָשׁ) היה על פי המקרא מלך יהודה בשנים 836 עד 797 לפני הספירה.
יהואש הוא בנו של אחזיהו מלך יהודה וצִבְיָה מבאר שבע.
אמו של יהואש הייתה צביה.
בנו אמציה ירש את אביו כמלך יהודה.
לפי הפסוק אמו של אמציה הייתה יהועדן מירושלים.
לפי מסורת חז"ל אחיו של אמציה היה אמוץ אביו של הנביא ישעיהו.
יהוידע הכהן תכנן היטב את המרד בעתליה, סבתו של יהואש:
כך למשל, אידרימי , הנסיך הצעיר, נמלט מהטבח שבוצע על ידי האוזורפטור.
+אידרימייהואש (מלכים ב' יא-יב)שלבמרד פורץ בממלכת חלב (ממלכת מיתני כבשה את חלב): "[מרד?] נפשע אירע ונמלטנו..." (שורה 4)מרד כנגד שושלת בית דוד: "ותקם, ותאבד, את, כל זרע הממלכה" (1)המרד במלךאידרימי, הצעיר מבין אחיו, נפרד ממשפחתו ומצא מקלט בארץ כנען: "שבע שנים ישבתי בקרב הח'בירו..." (שורות 6, 28).
"ואז בניתי, אוניות, אספתי חיילים (ו) העליתים על אוניות..." (שורות 30-42).
בשנה השביעית תופס אידרימי את השלטון באמצעות פעולה ימית נגד העיר אללח' - "ומלכתי על אללח'" (שורות 44-80).יהוידע מגייס את המשמר ומורד בעתליה (4-16).
התנאים המיוחדים של עליית יהואש למלוכה הביאו לתוצאות מפליגות בכל הנוגע למעמד המקדש כוהניו בממלכה.
במשך כל תקופת מלכותו של בית דוד, עד לעליית יהואש, אין זכר להתערבות הכוהנים בעניינים המדיניים.
הפעם, בשל התפקיד המכריע שמילא יהוידע הכהן בהכתרתו של יהואש, ולנוכח העובדה שבעת הכתרתו היה יהואש בן 7 שנים בלבד ("בֶּן-שֶׁבַע שָׁנִים יְהוֹאָשׁ בְּמָלְכוֹ" ), דבר שהפך את יהוידע ליועץ ליהואש, לפחות בימי קטנותו - כל אלו הציגו את יהוידע בעיני העם כמציל המלוכה.
התקופה בה שימש עוצר - כל ימי קטנותו של יהואש - ביצרו עוד יותר את מעמדו של "כהן הראש" ביהודה.
עובדה זו אפשר שהייתה לצנינים בעיני אנשי חצר מסוימים.
שכן לפי מסורת הנמסרת בספר דברי הימים - אך לא בספר מלכים - לאחר מות יהוידע הכהן, לקראת סוף ימי יהואש (מלך 38 שנים) פרצו סכסוכים בין המלך ויועציו לבין הכהן הראשי, זכריה בן יהוידע.
סכסוך זה נסתיים בהוצאתו להורג של זכריה בפקודת המלך יהואש:
מכל תקופת מלכותו הארוכה יחסית של יהואש בחר בעל ספר מלכים לציין שני אירועים בלבד (שניהם חוזרים ומוצגים גם בדברי הימים):
האירוע הראשון היה דבר בדק בית המקדש שנעשה במצוות המלך, אירוע שמתואר בפירוט רב יחסית:
האירוע השני היה מסעו של חזאל מלך ארם נגד יהודה:
ספר דברי-הימים מביא אירוע זה מיד לאחר תיאור הסכסוך בין הכהונה ליהואש, סכסוך שהביא להמתתו של זכריה.
האירוע של פלישת חזאל מלך ארם מובא בספר דברי הימים מיד לאחר דברי האשמה אלו, כרמז לכך שפלישה זו הייתה עונש משמים על חטאי יהואש.
בעל ספר מלכים מביא לעומת זאת את דבר הפלישה בלי דברי פרשנות אלו.
ואם כי מציין הוא בתחילת התיאור על מלכות יהואש ש"רַק הַבָּמוֹת לֹא-סָרוּ עוֹד הָעָם מְזַבְּחִים וּמְקַטְּרִים בַּבָּמוֹת", אך בה במידה מציין הוא גם, שיהואש עשה את "הַיָּשָׁר בְּעֵינֵי ה' כָּל-יָמָיו", והוא אינו יודע, ובכל אופן - אינו מביא את הספור בדבר הסכסוך עם זכריה בן יהוידע.
אין בכל אופן יסוד לפקפק בפרשת הסכסוך בין הכהונה לבית המלוכה, ואפשר שאחד המקורות לסכסוך היה הפקעת אוצרות המקדש לטובת תשלום לחזאל על מנת שיסוג מירושלים.
יהואש נרצח על ידי קושרים מבין עבדיו, היינו – אנשי חצרו.
תיאור זה משותף לבעל ספר מלכים ולבעל ספר דברי הימים.
בעל ספר דברי הימים אף יודע לציין שיהואש נקבר אמנם בעיר דוד, אך לא בקברות המלכים – עובדה המתפרשת כעונש שנענש יהואש.
ספר מלכים מוסר בעניין זה גרסה מנוגדת: "וַיִּקְבְּרוּ אֹתוֹ עִם-אֲבֹתָיו בְּעִיר דָּוִד".
יְהוּדָה הוא דמות מקראית בספר בראשית.
בנו הרביעי של יעקב ואשתו לאה.
צאצאיו הפכו לשבט יהודה, ועל שמו נקרא עם ישראל כיום בשם יהודים.
על פי הברכה שניתנה לו על ידי יעקב בצוואתו, "גור אריה יהודה", מקובל שדגלו וסמלו הוא האריה.
נקרא "יהודה" כהודיה של אמו לאה לאלוהים על הולדתו .
קורותיו מסופרים בפירוט בספר בראשית בפרקים ו.
יהודה נחשב לדמות מרכזית, דומיננטית, ובעלת השפעה רבה על החלטותיהם של שאר האחים.
אמנם, מקובל היה שהבכור היה זוכה למעמד הרם ביותר מבין האחים, אך בשל כשל בתפקודם של אחיו הבוגרים, ראובן, שמעון ולוי, זכה יהודה להיות בכיר האחים ומנהיג השבטים.
לפי ספר היובלים ומדרש תדשא, נולד יהודה בט"ו בסיוון, בשנת , בהיות יעקב אביו בן שמונים ושבע שנה.
הוא הוליד את פרץ וזרח בגיל שלושים ושלוש, ומת בשנת או בשנת .
בסיפור מכירתו של יוסף מתגלה כושר המנהיגות והשפעתו הרבה של יהודה על אחיו.
לאחר שיוסף, בעל החלומות, מגיע לבקר את אחיו בדותן, מחליטים שאר האחים להתנקם באח השנוא והשחצן, הזוכה ליחס מועדף מהאב, ולהורגו.
יהודה יוצא חוצץ נגד כוונתם וכך מונע את הרצח: "ויאמר יהודה אל אחיו: מה בצע כי נהרג את אחינו וכסינו את דמו?".
בעקבות מקרה זה נמכר יוסף לעבדות לשיירת הישמעאלים היורדים למצרים.
פרשנות חז"לית מספרת שבעקבות מעשה המכירה, מעמדו של יהודה בקרב אחיו נפגם, "ירד מאת אחיו ויט (קשר קשרי מסחר) עד איש עדולמי ושמו חירה".
על פי המסופר, יהודה נושא לאישה את בת שוע, היולדת לו שלשה בנים: ער, אונן ושלה.
תמר מתחתנת עם ער, אך הוא מת.
אונן מסרב לייבם אותה ואף הוא מת בשל סירובו להקים זרע לאחיו, ויהודה מסרב לתת לה את בנו השלישי שלה, מכיוון שהוא חושש לחייו, ומתרץ את הסירוב בכך ששלה עדיין קטן.
אחרי שתמר רואה שאין סיכוי שהיא תינשא לשלה, היא אורבת ליהודה, חמיה, על אם הדרך, כאשר היא מחליפה את בגדי אלמנותה, ומסתירה את פניה.
יהודה שחשבה לזונה מציע לה כמתן שכר גדי עזים מן הצאן, ונותן לה כערבון את החותמת והפתילים שלו ובא עליה.
לאחר זמן, כשמסופר ליהודה כי תמר בהריון מזנות, מצווה יהודה להמיתה בשרפה.
אך תמר שולחת ברמז ליהודה כי היא הרה ממנו - "לאיש אשר אלה לו אנכי הרה, הכר נא למי החותמת והפתילים האלה".
ואכן יהודה מודה ואף אומר "צדקה ממני, כי על כן לא נתתיה לשלה בני".
ממעשה זה נולדו פרץ וזרח, כאשר מפרץ יצאה שושלת בית דוד.
העלייה העיקרית במעמדו של יהודה הייתה במשבר פגישת השבטים עם יוסף שליט מצרים.
לאחר שיוסף מחשיד את האחים כמרגלים, ומצווה להביא מארץ כנען את בנימין כאימות לדבריהם, ומחזיק את שמעון בבית הכלא, יעקב אביו שחושש לחייו של בנימין, מקבל את ערבותו של יהודה מול מילתו של ראובן ("אנוכי אערבנו מידי תבקשנו") ומרשה לבנימין לרדת למצרים תחת חסות יהודה.
גם לאחר מכן, למול יוסף השליט המצרי שהתנכל לאחיו והחשיד את בנימין בגנבה לשווא, ומבקש לקחת אותו לעבד, יהודה תופס מנהיגות, נושא נאום רהוט ומציע את עצמו לעבד במקום בנימין.
דבר שגורם לרגשנות רבה אצל יוסף ולגילוי הסוד שהוא בעצם אחיהם האבוד.
בעקבות תפיסת האחריות הזו גם מעמדו אצל אביו משתפר, והוא שולח אותו למצרים ככוח חלוץ לפני ההגירה של כולם למצרים.
עוד מסופר שם, שלאחר מותו של יעקב, חוששים השבטים שיוסף ינקום בהם, ויהודה הולך אל יוסף בראש אחיו, להתחנן ולבקש סליחה על העוול שגרמו לו.
בברכת יעקב, יהודה מקבל את אחת הברכות המרשימות.
להיות לוחם עז שאוחז בעורף אויביו ומנהיג עם ישראל באופן ששרביט המלוכה תמיד איתו, וגם בעל ארץ מבורכת ברוב יין וחלב, עד כדי כך שהמקרא מפליג בתיאור, שהוא יכבס את בגדיו ביין ושיניו יבהיקו מלובן החלב.
על רקע ברכה מרשימה זו, ברכת משה ליהודה, שבה הוא מבקש מה' שישמע לקול יהודה ויהיה לו לעזר מצריו, נשמעת מינורית ודלה, גם במשמעותה וגם בכמות הפסוקים שמוקצת לו, לעומת שבטים אחרים כמו לוי יוסף ואשר.
פרשנים כבר עמדו על כך שיהודה ניחן בתעצומות נפש מיוחדות, ומוחל על כבודו כשופט, ומודה בפומבי בכך שהוא הוא האדם שגרם לתמר להרות, ואומר "צדקה ממני" כדי למנוע את הוצאתה למוות כפי המנהגים שנהגו באותם ימים.
הפרשנים קושרים אותו לדוד המלך צאצאו, שגם הוא מודה בחטאו בסיפור כבשת הרש בדבריו "חטאתי לה'".
על פי המסורת היו כל מלכי הממלכה המאוחדת (להוציא שאול) וממלכת יהודה, משבט יהודה מזרעו של דוד המלך.
גם המשיח מוזכר בספרי הנביאים כנצר לשבט יהודה.
על פי פשט הכתובים, כל האחים, לבד מיוסף, נקברו במצרים, אך לפי ספרות חז"ל העלו בני ישראל את כל בני יעקב לארץ להיקבר שם.
מסורת ערבית מן התקופה הממלוכית מצביעה על מבנה הממוקם בצד גן העצמאות, במרכז העיר יהוד, כעל קברו של יהודה בן יעקב.
במבנה הקטן בעל הכיפה, קיים מחראב הפונה לכיוון מכה, ובמרכז החדר מצבה גדולה המציינת את מקום קבורת יהודה.
חלקים ממבנה הקבר, כדוגמת צמד העמודים הניצבים בכניסה למבנה, קדומים בהרבה, וסביר להניח שהובאו למקום מאתרים אחרים.
היישוב גני יהודה, הסמוך למקום המיוחס לקברו ביהוד, קרוי על שמו.
הדרוזים מאמינים כי קברו של יהודה נמצא בעמק החולה, במקום הנקרא "קבר נבי יהודה", אשר יש המזהים אותו עם העיר המקראית יהוּדָה שבנחלת שבט נַפְתָּלִי.
הרב יהודא ליאון אשכנזי Askénazi; נודע בכינויו מָנִיטוּ (Manitou); 21 ביוני 1922, כ"ה בסיון ה'תרפ"ב – 21 באוקטובר 1996, ט' בחשוון ה'תשנ"ז) היה מחנך והוגה דעות שפעל בקרב יהדות צרפת בצרפת ובישראל.
נולד באוראן שבאלג'יריה בשנת 1922 לרחל ולרב דוד אשכנזי, רבה הראשי האחרון של אלג'יריה.
סבו מצד אמו, הרב חיים טובול, היה מקובל ודיין בעיר אוראן.
בנערותו למד במקביל בישיבה ובאוניברסיטת אלג'יר, ותקופה מסוימת השתלם בקבלה במרוקו, בעיר מרקש.
ב־1943 גויס ללגיון הזרים של צרפת, כיתר היהודים אזרחי צרפת שגויסו על אף שהיו בעלי אזרחות צרפתית וגרו בצרפת.
היה חייל בחיל הרגלים ואף נפצע במהלך שירותו.
לאחר מלחמת העולם השנייה היגר לצרפת והצטרף לתנועת הצופים היהודיים, שם קיבל את הכינוי 'מניטו' (Manitou, רוח גדולה בשפות של השבטים האינדיאנים האלגוקיאניים) בו נודע בקרב חניכיו ומאוחר יותר תלמידיו.
לקריאת רובר 'קסטור' גמזון הצטרף לשנת לימודים בבית הספר אורסיי למנהיגות יהודית והתוודע למורו יעקב גורדין אשר חשף אותו לתורתו של המהר"ל.
במקביל השתלם בלימודי אתנולוגיה, אנתרופולוגיה ופילוסופיה בסורבון בפריז.
הרב אשכנזי מילא תפקידים מנהיגותיים וחינוכיים שונים בקהילת יהודי צרפת.
עמד בראש בית הספר למנהיגות יהודית באורסיי, והחל משנת 1957 השתתף בכנסים השנתיים של האינטלקטואלים היהודים, כשיחד עם עמנואל לוינס ואנדרה נהר היה מראשי "אסכולת פריז למחשבת ישראל" (L'école de Pensée Juive de Paris), תנועה אינטלקטואלית רוחנית ששאיפתה הייתה להציג את תורת ישראל באמצעות לשון תרבותית מודרנית ואקדמאית, אוניברסלית.
בצרפת שמע שיעורים מפי מר שושני, בין היתר בספר נפש החיים.
במהלך פעילותו כיושב ראש הצופים היהודים בצרפת נפגש בישראל עם הרב צבי יהודה הכהן קוק, אשר עשה עליו רושם גדול והכיר לו את תורת אביו על גאולת ישראל.
הרב אשכנזי אמר שהוא "הוריד לי את התורה לארץ".
המפגש עם הרב צבי יהודה קוק (1955) חידד אצלו את מרכזיותם של ארץ ישראל והמדינה העברית.
במשך שנים ביקש הרב אשכנזי לעלות לארץ, אך הרב צבי יהודה קוק הורה לו להישאר בצרפת: "היהודים זקוקים לך שם יותר מאשר בארץ".
באותו ביקור הכיר הרב אשכנזי בארץ גם מקובלים, בהם הרב יהודה לייב הלוי אשלג, הרב מרדכי עטיה והרב לוי סעדיה נחמני והוא הטמיע אלמנטים ממשנתם בהגותו.
אחרי מלחמת ששת הימים בא הרב אשכנזי לרבו הרב צבי יהודה קוק ואמר לו שהוא לא יכול עוד להיות בגלות והוא חייב ללמוד את חכמת ארץ ישראל.
ואכן הוא עלה לארץ והתגורר בירושלים.
הקים את מכון מעיינות ומרכז יאיר ללימודי יהדות וארץ־ישראל.
מסר שיעורים לתלמידים דוברי צרפתית במכון מאיר.
הוא היה למנהיג רוחני של רבים מיוצאי צרפת בישראל.
הוא המשיך לנסוע לצרפת כדי ללמד שם ובעקבותיו עלו מאות משפחות.
בארץ הוא עמד בקשרי שיח ודיאלוג בין דתי עם מרסל דיבואה, נזיר דומיניקני צרפתי ומרצה בכיר לפילוסופיה.
בשנת 1990 הוענק לו פרס יושב־ראש הכנסת לאיכות החיים.
נפטר בירושלים בט' בחשוון ה'תשנ"ז בגיל 74. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
בדומה למנהיגים אחרים של יהדות צרפת בתקופה שלאחר השואה, התמקדה הגותו של הרב אשכנזי בניסיון לקשור מחדש בין היהודים המרוחקים ממסורת היהדות למורשתם על ידי חיבור בין המסורת היהודית לבין המחשבה ועולם המושגים המערבי.
בפילוסופיה ראה אמצעי לביאור התורה ושאף להבהיר באמצעותה את מושגי היסוד של היהדות שהבנתם התעמעמה במשך הדורות, ובכך לאפשר הבנה מעמיקה של מסורת ישראל.
כיוון שהיה מושרש במקורות היהודיים, ועם זאת בעל ידע נרחב בעולם המחשבה המערבית, היה באפשרותו לשלב מקורות רבים, שונים ואף מנוגדים וליצור דרך חשיבה המתארת ומסבירה תופעות קיומיות.
בשיטתו המשיך את הרמח"ל, המהר"ל, השל"ה הקדוש, הרב אליהו בן אמוזג, ומאוחר יותר הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב יהודה אשלג בעל הסולם, ובתוך כך יצר את תפיסתו העצמאית והמקורית, בה שאף להראות את חשיבותה של המסורת היהודית וממדיה, כפי שהיא משתלבת בתרבות העולמית.
תורתו הציעה זווית מקורית להבנת התורה, להבנת ההיסטוריה הלאומית והעולמית, ולהבנת המשכיות היהדות באמצעות חקירת תהליכי ההתחדשות מאברהם העברי, המשך בעם ישראל, דרך הזהות היהודית באלפיים שנות גלות, וכלה בזהות הישראלית.
הרב אשכנזי הדגיש את חשיבות המעבר בימינו מיהודיות גלותית לישראליות לאומית, דרך "העבריות", בדומה לתרבות העברית שביקשה הציונות לחדש.
יחד עם תפיסותיו לגבי המעבר לזהות הישראלית, ראה הרב אשכנזי בממלכתיות (דוגמת זו של רבני ישיבת מרכז הרב) צביעות, והחזיק בדיעות קיצוניות בנושאים אלו.
הוא ראה בנסיגה מסיני ובנסיגת אוסלו התנהגות גלותית מחפירה, ומשבר לאומי חריף.
כמו כן הוא תמך בעצורי המחתרת היהודית ללא סייג.
הרב אשכנזי עודד את העלייה מצרפת.
על תלמידיו הבולטים נמנים הרב שלמה אבינר, הרב יהושע צוקרמן, הרב ד"ר אליהו רחמים זייני, הרב אורי שרקי, פרופ' ג'ורג' מנדלבאום, הרב דוד בן־עזרא, הרב יוסף אטון, פרופ' רות רייכלברג, הרב אליקים (פייר) שמשוביץ ופרופ' אנדרה היידו.
במשך שנים נותרה הגותו של הרב אשכנזי עלומה לציבור דובר העברית כיוון שנמסרה בצרפתית.
לאחר פטירתו החלו תלמידיו ומכון מניטו לערוך ולפרסם ספרים והקלטות מהגותו בעברית.
כמה מתלמידיו הקימו מסגרות של לימודי תורה על שמו, כגון המכינה הקדם צבאית חמדת בבקעת הירדן ובית מדרש 'הרוח הגדולה' הפועל בירושלים וברשתות החברתיות.
לפי הרב אשכנזי, "המרחב המשפחתי הוא המקום לממש את תכלית השאיפה האנושית", והציווי פרו ורבו כולל גם את חובת החינוך.
הרב אשכנזי התוודע לשואה דרך אשתו אסתר פפרמן, שכל משפחתה נרצחה בשואה, והעיד על עצמו שהמפגש עם צלקות השואה השפיע רבות על הגותו.
הוא התייחס לשאלה התאולוגית של השואה ולתשובות השונות שניתנו לשאלה זו, בפרט במאמרו "ויהי באחרית הימים".
הוא דחה את הרעיון של "פגאניזם בסגנון עברי", לפיה השואה הייתה רגע שבו כוחות הרוע גברו על כוחות הטוב שבאל.
כמו כן, הוא דחה את התפיסה של "השואה כעולה" במובן של Holocaust, לפיה השואה התרחשה על מנת להוות כפרה לחטאי האנושות, כמעין "עקדה".
גם הרעיון שהשואה היא עונש על חטאי עם ישראל נדחה על ידו, מתוך הכרה באמונה הפשטנית העומדת בבסיסה ובחוסר המידתיות ביחס שבין החטא לחומרת העונש.
גם הרעיון שהשואה היא המחיר שהיה צריך לשלם כדי להגיע לתקומה ולהקמת מדינת ישראל או הרעיון ההפוך שהיא הייתה עונש על "עוון הציונות" נדחו על ידו מכל וכל.
לעומת זאת, הרעיון שחופש הבחירה של האדם הוא מוחלט, ובכוחה של האנושות לחולל זוועות כמו השואה, התקבל אצלו כרעיון עוצמתי.
עם זאת, הוא עצמו ראה בשואה אירוע חריג, הנתפס כהפרת הברית בין האל לעם ישראל והקורא לחשיבה מחודשת אודות קשר זה.
בסוף מאמרו, ובעקבות ספרו של הרב מרדכי עטיה, "סוד השבועה", הרב אשכנזי הסביר שלדעתו, השואה התחוללה כתוצאה של היעדרותה של ההשגחה האלוקית, דווקא בתקופה זו, כאשר עם ישראל נותר בגלות, אף על פי שהגיע זמן הגאולה, והעם עצמו היה אמור לפעול להגשמתה.
גישה זו מטילה את אחריות השואה על האדם, ובפרט על רבני התקופה שלא ידעו לזהות את טיבה של התקופה ולצפות לגאולה.
השפעתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק על תורתו של הרב אשכנזי
הרב קוק בזמנו עמד מול שתי תופעות ייחודיות, ששינו את פניה של היהדות: החילונות והציונות.
הרב קוק הבחין ששתי תופעות אלו אינן מקריות, ושהן מהוות שלב ראשון של הגאולה, ושייכות לעיניינה הפנימי של היהדות.
יש, אם כן להבהיר את שורשי יסודות הקודש והחול בישראל, ואת המתח הפנימי ביניהם, הקיים מראשית היווסדות האומה, כשלכל אחד תפקיד שונה: האחד לבניין הגוף הלאומי, והשני להפחת נשמה בקרבו.
רק שיתוף פעולה בין שתי המגמות המשיחיות יכול להביא לגאולה שלמה.
על בסיס תורת הרב קוק, הגיע הרב אשכנזי להבנה שהקרע העמוק הקיים בחברה הישראלית נובע מהעדר בירור תורני מעמיק של מעמדה של הציונות.
עשרה ניסיונות נתנסה אברהם אבינו, בהוצאת נוצר חסד ליהודה, תשס"ב
פירורים משולחן גבוה – פנינים מתורתו של הרב יהודא לאון אשכנזי, בעריכת הרב שלמה אבינר, ספריית חוה
תקופת העומר – היבטים חדשים על תקופת פסח, העומר, חג העצמאות ושבועות, הוצאת נוצר חסד ליהודה, תשנ"ט
סוד העברי – יסודות האמונה לאור פסוקי התורה.
כתבה ד"ר גבריאלה בן שמואל, בעריכת ישראל פיבקו.
עד עתה יצאו שני כרכים מתוך חמישה מתוכננים, ספריית חוה, בית אל, תשס"ה–תשס"ט.
מספד למשיח?!, בעריכת הרב אליקים (פייר) שמשוביץ, ישראל פיבקו ואיתי אשכנזי, ספריית חוה, בית אל תשס"ו
סוד לשון הקודש, יסודות הקבלה הספרדית לפי ספר שערי אורה לר' חיים יוסף ג'יקטיליה, חלק א', בעריכת הרב שלמה בן נעים, ישראל פיבקו ואיתי אשכנזי, ספריית חוה, תשס"ו.
חלק ב', בעריכת ישראל פיבקו, ספריית חווה, תשע"ח
סוד מדרש התולדות, עשרה כרכים, בעריכת חיים רוטנברג, ספריית חוה, תשע"ב–תשפ"ו
מדרש בסוד ההפכים – מאמרים על זהות עברית־מוסרית, בעריכת איתי אשכנזי, בהוצאת ידיעות אחרונות ובית מורשה, תשס"ט
המאמין והפילוסוף – בירור "יסודות אמונתנו, בדרך אמונית עמוקה טהורה, ומתוך כך ממליא נדחה החושך של הכפירה, הפילוסופיה, הנצרות, האסלאם, והבודהיזם" (מתוך פתח הדבר).
בעריכת הרב שלמה אבינר, ספריית חווה, תשע"ב
צהר לרזים – מבוא לקבלה (מתוך הרצאות) ספריית חווה, תשע"ד
שערי דמעה – שיעורים על התפילה, בעריכת חיים רוטנברג.
עד כה יצאו שני כרכים בהוצאת ספריית חוה, תשע"ז–תשע"ח
תפסתם את זה – ציטוטים מובחרים ממניטו, בעריכת הרב ספי גלדצהלר, בהוצאה עצמית.
מענה לשון: אסופת מאמרים – חלק א, תרגום: הרב אורי שרקי, הוצאת עמותת ברית עולם.
הגדה עברית - יציאה לחירות בזמנים של משבר: פירושים ממשנתו של הרב יהודא ליאון אשכנזי - מניטו, בעריכת ד"ר הילה פלדות, הוצאת אידרא, ירושלים תשפ"ה.
חיבורים נוספים שלו יצאו בצרפתית.
יהואַש הוא שם העט של שלמה בלומגאַרטן (בכתיב יידי: בלומגאַרטען; 16 בספטמבר 1872, פולין הקונגרסאית – 10 בינואר 1927, הברונקס, ניו יורק), היה סופר ומשורר יהודי, אשר כתב יידיש.
כתב בכתבי-עת רבים ביידיש, ותירגם טקסטים רבים משפות שונות.
אחת מיצירותיו החשובות ביותר הוא תרגומו של התנ"ך ליידיש, הידוע בשם "תרגום יהואש" ("תּרגום פֿון יהואש").
נולד בוורשבלוב (כיום בליטא) שבפלך סובאלק, בפולין הקונגרסאית.
אביו - כלב, נמנה עם חובבי ציון ואמו הייתה בעלת חנות לכלי בית.
בגיל 13 החל בלימודי שפות זרות וספרות.
בצעירותו שימש כמורה פרטי לעברית.
ב-1890 היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק.
במשך עשר שנים היה איש עסקים ובשנת 1900 התאשפז בסנטוריום בדנוור לצורך החלמה ממחלת השחפת.
בתקופת שהותו שם עסק בכתיבה.
תרגם יצירות משפות שונות ליידיש, ביניהם את שירת "היאותה" של המשורר האמריקני הנרי וודסוורת' לונגפלו.
בשנת 1911 הוציא לאור, בשיתוף עם צ'ארלס (חיים) ספיבק, מנהל הסנטוריום, מילון של מילים מלשון הקודש המצויות ביידיש.
בינואר 1914 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, והתיישב ברחובות.
בתקופה זו השתלם בערבית ספרותית, ואפילו תרגם ליידיש קטעים מהקוראן ואגדות ערביות.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עזב את הארץ עם משפחתו, בשל החשש למצבם של נתינים זרים תחת שלטונם של העות'מאנים.
את רשמי שהותו כתב והפיץ בשלושה כרכים בשם "מניו יורק ועד רחובות וחזרה".
התקציר תורגם מאוחר יותר לאנגלית בשם "The Feet of the Messenger" והופיע ב-1923. יצירתו פורסמה בעשרה כרכים בשנים 1920–1921.
על שמו - רחובות בתל אביב וברחובות.
חוה - נישאה למו"ל בן דבורקין בניו יורק.
השניים עלו לישראל ב-1967 והשתקעו ברחובות, ולבני הזוג נולד בן יחיד.
אחיותיו היו נשואות לשמואל ליב גורדון ולבן אביגדור.
ב-1910, הוציא לאור תרגום יידישאי לישעיה, רות, איוב, דברי הימים ואיכה.
התרגום, שנועד להיות מילולי ומדעי כאחד, היה למשימת חייו של יהואש.
באותה תקופה, קרא י"ל פרץ ליצור "תרגום ליידיש של כל נכסי התרבות של עברנו המוזהב, ומעל לכל של התנ"ך".
פרץ הוביל באופן אישי את היוזמה לתרגם את החמש מגילות: מגילות אסתר, אֵיכָה, קהלת, רות ושיר השירים.
תרגום שאר ספרי התנ"ך נעשתה על-ידי יהואש.
תקופת מגוריו בארץ ישראל השפיעה עליו ליצור תרגום חדש לתנ"ך; הוא נטש את תרגומיו הקודמים, והתחיל מחדש.
בתחילה, התרגום יצא בפרקים, והופיע ביומון היידשאי , החל משנת 1922, לפי סדר התורה, מבראשית.
עד פטירתו הופיע התרגום רק לחמישה חומשי תורה.
ב-1922 החל בהדפסת פרקים מתוך תרגומו לספר ירמיהו.
בין השנים 1926 ו-1936 יצא לאור התרגום המלא בשמונה כרכים, שנים מהם בחיי המחבר והשאר לאחר מותו ב-1927, ע"פ כתביו, הודות למאציהם של בתו, חוה, ובעלה, אברהם דוב בער דבורקין, שנודע כ"יידישיסט".
בהמשך התנ"ך יצא בשני כרכים (תש"א), ובכרך אחד (תש"ח).
במארג (תרגם: שלמה שנהוד), ירושלים, 1957.
מניו יורק ועד רחובות וחזרה: רשמי מסע?
(תרגמה: ציפורה בן אביגדור), הוצאת טברסקי, 1949.
על נהרות: אנתולוגיה של שירת יידיש, ובתוכה משירי יהואש (תרגם: שמשון מלצר), ירושלים, 1956.
שירים (תרגם: אידל פרסמן), מוסד ביאליק, 1957.
סיפורו של דן צלקה, "יהואש ורוכבי המרכבה השמיימית" (1998), מספר על מפגש עם איש שתרגם את התנ"ך ליידיש.
רב יהודאי בן נחמן גאון היה ראש ישיבת סורא (757–761), ואחד מחשובי הגאונים.
רב יהודאי היה סגי נהור.
היה מחכמי ישיבת פומבדיתא, אבל ראש הגולה שלמה בן חסדאי העבירו לסורא מפני "שלא נמצא בה מופלג בחכמה כמותו" (אגרת רב שרירא גאון).
מסתבר שמסיבה זו כותב עליו רבנו תם: .
תלמיד תלמידו של רב יהודאי, רב פירקוי בן באבוי, מתארו כגדול "בקדושה ובטהרה בחסידות ובענוה".
אחיו, רב דודאי בן נחמן היה גאון ישיבת פומבדיתא במקביל אליו.
רב יהודאי היה הגאון הראשון שהחל בחיבור קובצי הלכה לאחר חתימת התלמוד בבלי.
על פי חלק מן החוקרים, רב יהודאי כתב את הספר "הלכות פסוקות", המסודר על פי נושאים העוקבים, על פי רוב, אחר סדר המסכתות של התלמוד הבבלי.
לספר זה חוברו תקצירים רבים.
ובעקבות חיבור זה גם הלך רב שמעון קיירא כשחיבר את ההלכות גדולות.
רב יהודאי לחם בחריפות למען השלטת התלמוד הבבלי כסמכות הלכתית יחידה בעם ישראל.
במלחמתו זו נתקל בהתנגדות קשה של בני ארץ ישראל, שהסתמכו על פסיקת התלמוד הירושלמי ומנהגיהם הקדומים.
רב יהודאי קבע כי רבים ממנהגיהם הם "מנהגי שמד", שהתקבלו בזמנים קשים בהם לא הועברה המסורת בשלמותה.
ביטוי לתפיסתו זו אנו מוצאים באיגרתו של פירקוי בן באבוי, תלמיד תלמידו.
לעומת טענת רב יהודאי סברו בני ארץ ישראל כי מנהג אבותיהם בידיהם בהתאם לנאמר בתלמוד הירושלמי, ובכך מנהגם עדיף מאשר הנפסק בתלמוד הבבלי.
מתלמידיו היה ראש הגולה רב נטרונאי בן חכינאי, שנסע לספרד ולאפריקה הצפונית ולימד שם ברבים את תורת בבל, וכנראה שהוא שהפיץ שם לראשונה את התלמוד הבבלי.
על פי הריטב"א, במסכת בבא מציעא הוכנסו מספר מימרות של רב יהודאי גאון לגמרא עצמה.
חיבורים בשם "הלכות קצובות" וכן "הלכות גדולות" יוחסו גם הם לרב יהודאי גאון, אך כבר הוכיחו מרדכי מרגליות, דוד סלימאן ששון ואחרים שאין הנחה זו נכונה.
הדעה הרווחת היא ש"הלכות גדולות" חובר על ידי רבי שמעון קיירא, ו"הלכות קצובות" על ידי מחבר אלמוני אחר, ואילו בעל הסמ"ג וראשונים נוספים החזיקו במסורת לפיה הספרים חוברו על ידי רב יהודאי גאון, כאשר בדבריהם לא מפורש האם המחבר הוא רב יהודאי גאון זה או אולי רב יהודאי הכהן גאון.
חבל יהודה הוא אזור היסטורי הנמצא במרכז ארץ ישראל, חלקו נכלל בתחומי יהודה ושומרון.
האזורים סביבו הם: השומרון מצפון, בקעת הירדן במזרח, הנגב בדרום ומישור החוף הדרומי במערב.
ערים עיקריות בחבל ארץ זה: ירושלים, חברון, בית לחם, בית שמש, מעלה אדומים, ביתר וערד.
על פי המקרא, נחלת שבט יהודה התפתחה לממלכת יהודה, שכללה גם את שבט בנימין ואת נחלתם.
יש להבדיל בין ממלכת יהודה, שגבולותיה הצפוניים נעו עם השנים אך הקבילו פחות או יותר לגבול נחלת בנימין (קו יריחו-בית אל-בית חורון), לבין חבל הארץ יהודה, שגבולותיו נקבעים לפי טופוגרפיה או אופי החי והצומח ולכן רבות הדעות בקשר למיקומם.
מבחינה טופוגרפית, נהוג להעביר את קו הגבול בין יהודה לבין השומרון בקו ואדי עוג'א, רמת חצור (המגיעה בפסגתה לגובה 1,016 מ') ונחל שילה.
מצפון לקו זה, האזור נמוך יותר ונעשה יותר מבותר, כחלק מכל הרכס המערבי של ארץ ישראל.
לפי החי והצומח יש לגבולות יהודה שלל אפשרויות, שהצפוניות שבהן מגיעות ליישוב רחלים.
ארץ יהודה היא הארץ האתנית של היהודים, ומכאן מגיע שמם.
על פי המסורת האפונימית שבמקרא, חבל יהודה נקרא על שם מתיישביו בני שבט יהודה, המתייחסים על יהודה בן יעקב.
גיזרון השם איננו ברור, וחלק מהחוקרים סבורים שמעיקרו הוא כינוי גאוגרפי לחבל הארץ שסביבו צמחה ברבות הימים ממלכת יהודה.
עם אלה נמנה אדוארד ליפינסקי , שהציע שמשמעותו הראשונית של הצירוף "ארץ יהודה" הייתה "חבל ארץ מבותר", כשהמילה "יהודה" היא מעיקרה תואר השם, צורת הנקבה של התואר המשוער *יָהוּד, צורת בינוני פעול הגזורה מהשורש השמי וה"ד שעניינו גיא, בתרון.
אזור יהודה מחולק לתת-אזורים גאוגרפיים בצורת 'רצועות אורך' מצפון לדרום.
ה'רצועה' המערבית היא שפלת יהודה המאופיינת בגבעות נמוכות ועמקים.
טרם הקמת המדינה נחשב גם אזור החוף כחלק מאזור יהודה (לכן היישובים היהודיים שהוקמו שם כונו "מושבות יהודה").
הרצועה המרכזית היא הרי יהודה, שעולה מהשפֵלה בתלילות (יחסית לשומרון שצפון לו) - לשם השוואה: הירידה מחלחול לחראס ונובא, לעומת הירידה בשומרון מאריאל לראש העין.
הרי יהודה מהווים חלק מהרכס המרכזי של עבר הירדן המערבי.
חלקו המזרחי, בין קו מעלה אדומים - בני נעים - כרמל, ממזרח לפרשת המים לבין בקעת הירדן וים המלח הוא מדברי ונקרא מדבר יהודה.
אזור הרי יהודה עצמו מתחלק לרצועות רוחביות:
הרי בית אל - הגוש ההררי שבמרכזו בית אל ורמאללה, וכולל את הרי גופנה, רכסי בית חורון ובית חנן (בית איענן), רכס בני מורה, רמת חצור ואזור מכמש - מגרון.
הרי בית אל גבוהים מכל סביבתם, וגבולותיהם - נחלי שילה ועוג'א בצפון, ונחלי פרת ואילון בדרום.
הרי ירושלים - אזור נמוך יותר מהרי בית אל והרי חברון, הכולל את ירושלים וסביבותיה ורוב הפרוזדור.
שיא גובהו בהר שמואל (א-נבי צמויל) - 918 מ', וגבולותיו נחלי פרת, דרגה, אילון ושורק.
הר חברון - האזור הגבוה בחבל יהודה.
רמה גבוהה המובדלת בבירור מהרי ירושלים, בעיקר מדרום לנחל רפאים, בהתרוממות הר גילה.
שיא הגובה הוא בהר חלחול (1020 מ'), אך בניגוד לשיאי הגובה בשאר האזורים הוא בולט רק מעט מעל סביבתו, שנעה ברובה סביב גובה של 950 מ'.
הממלכה נהנתה מקיום נפרד במשך 389 שנים ושטחה היה כ־8,900 קמ"ר.
ממלכת יהודה שרדה גם אחרי חורבנה של ממלכת ישראל עד לנפילתה הסופית בחורבן בית המקדש הראשון (586 לפנה"ס) על ידי נבוזראדן, שהיה מפקד שומרי הראש של נבוכדנצר השני (מלכים ב' כ"ה 8–21).
לאחר שיבת ציון היו שטחי יהודה נפה של האימפריה הפרסית אשר השליט בה כונה "פחת יהודה".
בזמן השלטון ההלניסטי נהנתה יהודה ממידה רבה של אוטונומיה וחופש פולחן.
אנטיוכוס הרביעי שינה את הקו המתון הזה וכתוצאה מכך, מרדה יהודה בהנהגתו של מתתיהו החשמונאי.
מרד החשמונאים כנגד הסלאוקים, שהתחיל בשנת 167 לפנה"ס תחת הנהגתם של מתתיהו הכהן ויהודה המכבי היה למעשה מלחמה ממושכת שידעה עליות ומורדות.
יהודה הכה קשות בצבא הסלאוקי והביא לביטול הגזירות שהובילו למרד, אך היה רצון לעצמאות מדינית מלאה.
לאחר מותו של יהודה בקרב אלעשה, הסלאוקים חזרו והשתלטו על שטחים ביהודה.
יונתן הוופסי יורשו של יהודה, ניהל בעיקר מלחמת גרילה, ומדי פעם כרת ברית עם מנהיג סלאוקי אחד נגד האחר.
אחיו, שמעון התרסי, שהחל את ההנהגה אחרי שיונתן נרצח בידי המצביא הסלאוקי טריפון, השתלט על מצודת החקרא בירושלים, שהייתה מעוז חשוב של הסלאוקים והמתיוונים, גירש את הצבא הסלאוקי מרוב שטח יהודה והשתלט על ערים לא יהודיות.
בתקופתו גם פטרו הסלאוקים את יהודה מתשלום מיסים, ובכך הכירו בפועל בעצמאות יהודה.
בתקופה החשמונאית נהנתה המדינה מעצמאות דתית מדינית ופוליטית והגיעה לשיא שטחה בכיבושים טריטוריאליים, וגיירה את האדומים והיטורים.
לאחר מות שלומציון המלכה החלו בניה אריסטובולוס השני והורקנוס השני רבים על המלוכה.
המצביא הרומי פומפיוס שכבש את סוריה נשלח להכריע ביניהם, וכבש את ירושלים בשנת 63 לפנה"ס.
הורדוס בנו של אנטיפטרוס, ברח לרומא ושם שכנע את אוקטביוס ומרקוס אנטוניוס להמליך אותו למלך היהודים.
הורדוס אנטיפס מונה לטטראך הגליל, פיליפוס מונה לטטראך הבשן וארכלאוס אמור היה למלוך על יהודה, אדום והשומרון.
אוגוסטוס אישר את צוואתו של הורדוס ברובה, למעט ההחלטה לתת לארכלוס את התואר של אתנארך ולא של מלך בעקבות המהומות שפרצו ביהודה ותגובתו הרופסת של ארכלאוס.
עם מותו של הורדוס, העם שדוכא רוב שנות שלטונו מרד.
ארכלאוס הגיב בהססנות, דבר שגרם להתערבותו של נציב סוריה וארוס, שדיכא את המרד.
שלטונו של ארכלאוס היה כה כושל, עד כי הרומאים מצאו לנכון ליטול ממנו את השלטון בשנת 6 לספירה, ולהפוך את הממלכה לפרובינקיה.
בשנים 66–74 לספירה התחולל ביהודה מרד גדול נגד הרומאים.
תוצאותיו של המרד הגדול אמנם הביאו לחורבן בית המקדש השני ומספר ערים אולם היהודים עדיין היו רוב בארצם והתמונה הכללית הדמוגרפית לא השתנתה.
מרד התפוצות שאירע בעשור השני של המאה ה-2 התרחש בעיקר מחוץ ליהודה אולם ישנן עדויות ספורות אודות מרידות ביהודה הידועות במקורות התלמודיים בשם פולמוס קיטוס.
בין השנים 132 ל-136 התרחש ביהודה מרד בהנהגתו של שמעון בר כוכבא והביא לאוטונומיה יהודית מספר שנים, אולם דיכויו גרר טבח באוכלוסייה היהודית ביהודה שבעקבותיו היהודים היו מיעוט בארצם.
ירושלים נבנתה כעיר אלילית ושמה איליה קפיטולינה.
בתקופה זו המרכז היהודי בארץ ישראל חזר לאזור יהודה ונוסדו קהילות יהודיות בירושלים ובחברון.
בשנת 1291 כבשו הממלוכים את יהודה.