tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם חמושים ברובי קלעים מדגמי M16A2E3, M4A1 קלעים, מיקרו-תבור קלעים X95-L (כולם בקליבר 5.56x45 מ"מ נאט"ו הזהה לזה של רובי סער, אך עם כדורים מדגם SS109 העוצמתי יותר) ו-SR-25 Mk 11 (בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו), שעליהם כוונות טלסקופיות (כגון "טריג'יקון X4" או "נמרוד"), דורגל ולעיתים גם אמצעי ראיית לילה.
חיל הרגלים והיחידות המובחרות (כולל סיירת מטכ"ל, שייטת 13, יחידת שלדג, יחידת מגלן ויחידת דובדבן) מפעילים צלפים האמונים על פגיעות מדויקות במטרות איכות, בטווחים קצרים עד ארוכים.
לשם כך צלפי צה"ל חמושים במערכות נשק צלפים (Sniper Weapon System), כאשר מערכת נשק צלפים כוללת: רובה צלפים עם כוונת טלסקופית, דורגל או חצובה, תחמושת צליפה וערכת נשיאה וטיפול ברובה.
רובי הצלפים של היחידות המיוחדות אינם אחידים וכללו גם את ה-SR-25 Mk 11, PSG-1, מאוזר 86SR, SVD דרגונוב, AWM, PGM Ultima Ratio, מקמילן TAC-338 ומקמילן TAC-50 הנחשבים למדויקים ביותר.
בשנות ה-20 של המאה ה-21 הם הוחלפו בבארט MRAD, רובה צלפים מודולרי בריחי ומדויק ביותר שנמצא גם בשירות צלפי הימ"מ, ובבארט REC10, רובה צלפים קרבין חצי-אוטומטי.
הבארט REC10 משרת גם צלפי סער בסיירות החי"ר.
הצלפים משתמשים בתחמושת ייעודית לצליפה, כגון כדורים מדגם M118LR האמריקאי או תחמושת צליפה של IMI, ולעיתים גם בתחמושת Match Grade האיכותית ביותר, כאשר נדרשת צליפה כירורגית.
בנוסף מצוידים הצלפים במגוון עזרים טקטיים הכוללים כוונות טלסקופיות מדגמים שונים (כגון "נמרוד", "לאופולד X10" ו"לאופולד סימן 6" ליום ו"ליטון אקילה X6" ללילה), אמצעי ראיית לילה, משקפת, ערכה מטאורלוגית, חצובות ודורגל, חליפות הסוואה, רשת הסוואה ועוד.
כדי להתמודד עם מטרות משוריינות משתמשים בחיל הרגלים במגוון רימונים, רקטות וטילים.
יחידות החי"ר בצה"ל מצוידות ברקטות כתף מדגמי לאו M72 ("זרזיר" ו"זרזיר מתכלה") ומטאדור מדגמי "מפצח האגוזים" ו"מפצח קל" (המטאדור תוצרת רפא"ל).
רקטות הנ"ט הן נשק זול יחסית וקל יחסית לתפעול ולכן מהוות נשק כבד זמין ביותר בשביל לפגוע במטרות כבדות כגון כלי רכב ומבנים.
מאחר שטנקי המערכה המודרניים ממוגנים בכבדות, הנשק הייעודי נגדם הוא טיל נגד טנקים.
טילי הנ"ט כבדים ויקרים יותר מרקטות הנ"ט (שכן הם כוללים רש"ק כפול ומנגנון הנחיה) ותפעולם מסובך יותר ודורש הכשרה ארוכה יותר.
בצה"ל משרתים טילי ה-TOW עורב האמריקאיים (במילואים) ומשפחת טילי הספייק (כגון "זאטוט", "גיל" ו"גיל 2") תוצרת רפא"ל.
במלחמת חרבות ברזל נכנסו לשימוש רקטות כתף נגד מבנים מבוצרים שכבדות יותר מהלאו והמטאדור: ה"יתד" (M141 Bunker Defeat Munition) וה"חולית" (AT-4 CS AST).
בצה"ל יש מספר סוגי רכב:
רכב לוגיסטי: משאיות, אוטובוסים, מובילי טנקים.
רכב טקטי: ג'יפים ורכבי שטח, כגון ה"האמר".
כלי רכב אלה נושאים מיגון קל בלבד אך הם מהירים, קלים וזולים יותר באופן ניכר מכלי רק"ם זחליים.
רכב קרבי משוריין (רק"ם): מדובר ברכבים כבדים ומשוריינים, רובם זחליים, שמטרתם לבצע משימות קרביות תחת אש.
הם כוללים נגמ"שים, רכבי הנדסה קרבית, טנקים וסוללות ארטילריה מתנייעות.
כלי רכב אלה משרתים בכלל יחידות זרוע היבשה.
מחקר מדעי רב בתחום הרק"ם הושקע בנושא המיגון על מנת לספק שרידות מקסימלית לחיילים.
ב-1982 הפתיעה ישראל את העולם עם המיגון הריאקטיבי שנחל הצלחה עצומה מול רקטות הנ"ט ואיומי הטנקים בלבנון.
ישראל גם פיתחה שריון מרוכב וזכוכית בליסטית חסינת כדורים, והיא שם דבר בתחומים אלה.
חידוש בתחום המיגון הוא מערכת הגנה אקטיבית (APS) לרק"ם, ומערכת הגנה אקטיבית לטנקים.
קיימים שני דגמים: "מעיל רוח" (משווקת בחו"ל תחת השם Trophy) תוצרת רפא"ל וג'נרל דיינמיקס - המערכת היחידה מסוגה בעולם שהיא מבצעית והוכחה בשדה הקרב (combat-proven); חץ דורבן - מערכת מתחרה של התעשייה הצבאית/אלביט מערכות שמתאימה גם לכלי רכב קלים יותר מטנק כגון נגמ"שים ודחפורים.
בצה"ל משרתים ג'יפים ורכבי שטח ממוגנים כגון ה"האמר", ה"זאב", ה"דוד" ה"סופה" (במספר דורות) וה"אביר".
כלי רכב אלה ממוגנים במידה סבירה אך לא נושאים שריון כבד מאחר שהדרישה העיקרית מהם היא מהירות ועבירות שטח.
על ג'יפים כדוגמת ההאמר ניתן להתקין כלי נשק כבדים דוגמת מקלעים, טילי נ"ט וטילי נ"מ כגון סטינגר.
ב-2020 נכנס לשירות ה"פנתר" - רכב תובלת לוחמים ממוגן.
ב-2023 נכנס לשירות ה"טיגריס"- רכב שטח ממוגן ירי על בסיס הסנדקט של חברת פלסן סאסא.
ב-2024 נכנס לשירות ה"בארי" - רכב שטח ממוגן תוצרת ארצות הברית.
עיקר תובלת הלוחמים אל שדה הקרב וממנו נעשית ברכבי שטח ממוגנים ובנגמ"שים.
לעיתים קרובות, בגלל המיגון שמציע הנגמ"ש מתבצעת הלחימה מתוך הנגמ"שים - שעקב כך נושאים כלי נשק כגון מקלעים, מרגמות ואף טילי נ"ט.
הנגמ"ש העיקרי בצה"ל הוא ה-M-113 האמריקני שהגיע ארצה באלפיו בשנות ה-70 של המאה ה-20, ולמרות שעבר סדרת השבחות ותוספות מיגון הוא נחשב לנגמ"ש מיושן ופגיע.
כדי לענות על הצורך בנגמ"שים כבדים החליטו בצה"ל לנצל טנקים ישנים וטנקי שלל כדי לבנות מהם נגמ"שים כבדים.
מטנקי T-55 שנלקחו כשלל מארצות ערב נבנתה האכזרית, נגמ"ש חי"ר כבד ששירת בחטיבות גולני וגבעתי.
מנגד, על תובת הצנטוריון (שוט) בנה צה"ל סדרת נגמ"שים נוספת הכוללת את הנגמחון (ממוגן גחון ומדוגם בתא לוחמים עילי) שמשרת בשטחים ואת הנקפדון (בעל שריון כבד ומיגון עילי) שמשרת בגבול הצפון והר דב.
נגמ"שים אלו היו במקור רכבי הנדסה קרבית אך הוחלפו לטובת הפומ"ה - נגמ"ש הנדסה ייעודי ומתקדם הממוגן בכבדות ובעל יכולת לשאת כלים הנדסיים רבים.
בסוף 2008 נכנס לשירות בצה"ל נגמ"ש מרכבה (נמ"ר חי"ר) המבוסס על טנק המרכבה, נגמ"ש זה ממוגן בכבדות וחמוש במקלע כבד M2 בראונינג הנשלט מתוך הכלי, ורשם טבילת אש מוצלחת במבצע צוק איתן.
ב-2016 החלה התקנת מערכות הגנה אקטיבית מדגם "מעיל רוח" על הנמ"רים.
בתר"ש גדעון הוחלט על הגברת ההצטיידות בנמ"רים, הן בחיל הרגלים והן בחיל ההנדסה הקרבית, וכן על הצטיידות בנגמ"ש אופני "איתן", שרשם טבילת אש מבצעית מוצלחת במלחמת חרבות ברזל.
כלי הרכב הכבד ביותר ביבשה הוא טנק המערכה.
בצה"ל, חיל השריון הישראלי הוא החיל המפעיל את הטנקים.
חיל השריון בנוי על טהרת טנקי המרכבה - סימן 3ב ב"ז, סימן 3ד ב"ז, סימן 4, סימן 4מ ומרכבה סימן 4 ברק.
עד לסוף העשור השני של המאה ה-21 שרתו במילואים טנקי מגח 6 ו-7, ומרכבה סימן 1, סימן 2ב וסימן 2ד אשר הוצאו משימוש במקביל לפירוק מספר חטיבות שריון ותיקות.
טנקי המרכבה תוכננו ומיוצרים בישראל ונחשבים לטנקים מן השורה הראשונה בעולם.
הם כוללים מאפיינים ייחודים כגון מיקום המנוע בחזית, דבר המאפשר מסדרון אחורי לפריקה נוחה מהטנק, וכן דגש רב על מיגון ושריון.
טנקי סימן 1 וסימן 2 היו חמושים בתותח L7 105 מ"מ בעוד שטנקי סימן 3 ב"ז וסימן 4 חמושים בתותח תע"ש 120 מ"מ מתקדם ומערכת בקרת ירי ברק זוהר (ב"ז) מתקדמת תוצרת אלביט מערכות.
מרכבה סימן 4מ ומרכבה סימן 4 ברק מצוידים במערכת הגנה אקטיבית לטנקים "מעיל רוח", שהוכיחה את עצמה בקרב נגד מגוון איומי נ"ט, החל ב-RPG-7 ו-RPG-29 הפשוטים וכלה בקורנט המתקדם.
תחמושת הטנק מוגדרת בצה"ל ככדור טנק, אך בציבור הרחב מכונה פגזים, למרות שמונח זה מתייחס רק לקליע.
לצד פגזי חודרי-שריון (ח"ש-חץ) וחלולן חיל השריון חמוש בפגזים רב-תכליתיים מדגמי כלנית 120 מ"מ היעילים נגד מגוון מטרות, לרבות רק"ם, חי"ר, מבנים ואף מסוקים מנמיכי טוס (ובעבר ברקפת 105 מ"מ), וכן בחצב 120 מ"מ שנועד בעיקר נגד מבנים וחי"ר מבוצר.
כל הטנקים חמושים גם במקלעים, בהם מאג ו-M2 בראונינג 0.5, ומרגמות 60 חש"ן.
חיל ההנדסה הקרבית מפעיל מגוון רב של אמצעים הנדסיים, החל באמצעי חבלה, חומרי נפץ ומיקוש וכלה ברכב קרבי משוריין הכולל נגמ"שי הנדסה וציוד מכני הנדסי ממוגן.
לוחמי ההנדסה חמושים בנשק קל אישי בדומה ללוחמי חיל הרגלים.
נשק זה כולל רובה סער M4A1 קרבין, רובה M16 מקוצר, רימוני יד, מקלע נגב, מקלע מאג, מקלע כבד M2 בראונינג ורובה נגד ציוד מדגם בארט M82A1. ציוד הפלס כולל גם מיגון אישי, סכין פלסים, סנדלי חבלה, דקר ומגלה מוקשים.
כלי הרק"מ שמפעיל חיל ההנדסה הקרבית כוללים את הפומ"ה והנמ"ר ההנדסי - נגמ"שי הנדסה קרבית כבדים, וכן טנקי גישור, טנקי הנדסה עם מגובים שונים וכן מספר רב של נגמ"שי M113, בעיקר בכוחות המילואים.
חיל ההנדסה הקרבית מפעיל ציוד מכני הנדסי הכולל כלי צמ"ה ממוגנים בהם דחפורים, שופלים (בעיקר מדגם קטרפילר 966 לביא"ה), מחפרים (מדגמי קטרפילר 330 וקטרפילר 349) ומקדחי-בורות.
הכלי המוכר ביותר במערך הצמ"ה הוא ה-D9 - דחפור כבד ומשוריין המשמש לעבודות עפר, בניית ביצורים, פריצה הנדסית, ניקוי זירות מטענים ושדות מוקשים, חילוץ רק"ם, הריסת תשתיות אויב, הריסת בתי מחבלים ולחימה בשטח בנוי (כולל הפלת בתים ופריצת דרכים ממולכדות).
מערך הצמ"ה מפעיל גם מחפרים ממוגנים לעבודות עפר, חשיפת מנהרות והריסת בתי מחבלים.
אחד האמצעים ההרסניים ביותר שמפעיל חיל ההנדסה הקרבית הוא הצפע שריון (צפ"ש), שנועד במקור לפריצת שדות מוקשים ונגרר על ידי נגמ"ש הנדסה.
לצידו משרתות רקטות ריצוף (CARPET) שנועדו לפריצת שדות מוקשים, וכן ה"חטפן", מערכת דומה לצפ"ש שנמצאת בשימוש כוחות המילואים.
על חלק מהכלים המשוריינים מותקנים מגובים, בהם מגוב רציף ומגוב נוכרי לפריצת ציר דרך שדה מוקשים.
בנוסף מפעיל חיל ההנדסה הקרבית אמצעי גישור (כגון טנק גישור, גשר מישר וגשר הגלילים) ואמצעי צליחה בצה"ל.
יהל"ם (יחידה מובחרת ששייכת לחיל ההנדסה ומבצעת פעולות הנדסה מיוחדות) מפעילה מגוון אמצעים מיוחדים, אמצעי פריצה, חומרי נפץ ומטעני הריסה.
בתחילת המאה ה-21 הפך חיל ההנדסה הקרבית, ובעיקר יהל"ם, לחלוצים ברובוטיקה יבשתית: החיל מפעיל רובוטים לסילוק פצצות, רובוטים למשימות תצפית וסיור, רובוטים לסריקת בתים ומנהרות תת-קרקעיות וכן כלי רכב כבדים בשלט רחוק, כגון פנדה (דחפור D9T).
בנוסף מפעילה יהל"ם אמצעי זיהוי וטיהור אב"כ.
חיל ההנדסה הקרבית מפעיל אמצעים טכנולוגים מסווגים לגילוי, איתור, מיפוי, ניטרול והשמדה של מנהרות תת-קרקעיות.
הפעלת הארטילריה בצה"ל מרוכזת בידי חיל התותחנים הישראלי.
החייל מפעיל מערכות ארטילריה קניות ורקטיות, לצד כלי טיס בלתי מאוישים טקטיים ומערכות איכון מתקדמות.
המערך הקני מורכב בעיקר מהוביצרים מתנייעים בקליבר 155 מ"מ המבוססים על תותח מתנייע M-109 משופר מדגמי "דוהר" ו"דורס".
למערך הקני מגוון פגזים הכוללים פגז נפיץ, מצרר, תאורה ומיסוך עשן.
ב-2023 החלה קליטת ה"רועם" - תותח מתנייע מדגם SIGMA 155 תוצרת אלביט מערכות.
החיל מפעיל גם ארטילריה רקטית הכוללת רקטות מתקנות מסלול רעם איתן ורקטות מונחות מדגם רומח ובר, שלושתן תוצרת אלביט מערכות (חטיבת תעש מערכות, לשעבר התעשייה הצבאית).
לפי דיווחים בתקשורת צה"ל רכש גם רקטות מדויקות ארוכות טווח מדגמי אקסטרא (150 ק"מ) ונץ דורס (300 ק"מ) של תעש מערכות.
משגרי הרקטות של צה"ל הם ה-M-270 MLRS "המנתץ" האמריקני הזחלי ומשגר רקטות "להב", המבוסס על מערכת PULS הישראלית ומרכב משאית מנוף HEMTT.
בנוסף לארטילריה קנית וארטילריה רקטית מפעיל חיל התותחנים מערכות נוספות, בהם מכ"מים, כאשר החדש והמתקדם ביותר הוא הר"ז.
לתצפית ואיכון מטרות מפעיל החיל גם כלי טיס בלתי מאוישים, בהם ה"זיק" ו"רוכב שמיים".
בעבר יחידת מיתר הפעילה טיל נגד טנקים מתקדם וארוך-טווח בשם "תמוז" (Spike NLOS).
הטיל שוגר ממספר פלטפורמות, העיקריות שבהן הן ה"פרא" - משחית טנקים המוסווה כטנק, וה"חפיז", משגר על תובת נגמ"ש M-113. בשנת 2017 פורקה היחידה אך ב-2020 הוקמה מחדש עם תו"ל ואמל"ח חדשים ומסווגים.
חטיבות חיל הרגלים וחיל השריון מפעילות מרגמות כנשק מסייע, בהן מרגמת 120 מ"מ "קשת" המותקנת על נגמ"ש M-113A3. במלחמת חרבות ברזל נכנס לשירות פצמ"ר עוקץ פלדה - פצצת מרגמה מונחית בעלת דיוק גבוה - שרשם טבילת אש מבצעית מוצלחת.
חיל החימוש מפעיל טנקי חילוץ (כגון ה-M-88 הכבד, נגמ"ש פר"ג ונמ"ר חילוץ) ונגמ"שי חימוש המבוססים על הנמ"רה וה-M113. בנוסף מפעיל החיל משאיות חימוש ותחזוקה מדגמים שונים.
חיל האיסוף הקרבי, שהתמזג לתוך חיל הגנת הגבולות, מפעיל מערכות תצפית מתקדמות, בהן רכבי התצפית רקון וגרניט, נגמ"ש התצפית נגמפו"פ, בלוני התצפית הילה ו-TAOS ומגוון רחב של משקפות וטלסקופים הכוללים מערכות אלקטרואופטיקה מתקדמות המאפשרות הקלטה, עקיבה ותצפית הן ביום והן בלילה (למשל מת"ן - מערכת תצפית ניידת).
בנוסף מפעילים לוחמי צה"ל סוגים רבים של רחפנים שמשמשים בעיקר לסיור, תצפית וסריקת שטח ומבנים.
הרחפנים מופעלים על ידי יחידות מובחרות בצה"ל, לוחמי קומנדו, לוחמי איסוף קרבי ולוחמים בחיל הרגלים שעברו הכשרה לכך.
יחידות מובחרות מפעילות גם רחפנים תוקפים.
חיל האוויר הישראלי מהווה את זרוע האוויר והחלל של צה"ל ומפעיל מספר מערכים: מערך מטוסי הקרב, מערך המסוקים (הכולל מסוקי סער ותובלה, ומסוקי קרב), מערך מטוסי התובלה, טייסת מודיעין ובקרה אווירית, מערך כלי טיס מאוישים מרחוק (לשעבר "כלי טיס בלתי מאוישים") ומערך ההגנה האווירית.
זאת לצד יחידות מודיעין צבאי, מחקר ופיתוח, בקרה אווירית, חימוש ואחזקה.
עיקר חימושו של החיל הוא כלי טיס וטילים.
חיל האוויר הישראלי מבוסס כמעט כולו על כלי טיס אמריקנים, שבהן חלק או רוב המערכות האלקטרוניות משודרגות למערכות תוצרת ישראל.
מטוסי ה-F-15I "רעם" הם מטוסי תקיפה היכולים שאת חימוש כבד לטווחים ארוכים וב-2024 הזמינה ישראל טייסת F-15IA של רעם משופר.
מטוסי ה-F-16I "סופה" הם בעצם מטוסים מסדרת F16D בלוק 52+ מותאמים אישית לישראל ובעלי מערכות אוויוניקה וטכנולוגיות ייחודיות לישראל והתאמות לטווח פעולה ארוך במיוחד.
ב-2016 נקלט בחיל מטוס ה-F-35I אדיר, דגם של מטוס החמקן F-35 לייטנינג II שהותאם במיוחד לחיל האוויר הישראלי וכולל מערכות אוויוניקה ולוחמה אלקטרונית תוצרת ישראל.
מטוסי ה-F-15, ה-F-16 וה-F-35 רשמו הפלות בכורה עולמיות בשירות חיל האוויר הישראלי.
טייסות המסוקים לוקחות חלק נכבד בפעילות חיל האוויר, הן בתובלה וחילוץ והן בתקיפת מטרות.
מסוקי הקרב של החיל הם על טהרת האפאצ'י: AH-64Ai אפאצ'י ("פתן") ו-AH-64D אפאצ'י לונגבאו ("שרף") המתקדם יותר, עד 2014 שירתו בחיל מסוקי ה-AH-1 קוברה ("צפע").
החיל מפעיל מסוקי סער ותובלה הכוללים את ה-UH-60 בלק-הוק ("ינשוף") ואת ה-CH-53 סי סטאליון ("יסעור") הכבד.
ב-2022 הזמין חיל האוויר מסוקי סיקורסקי CH-53K קינג סטליון ("סופר יסעור").
כמו כן מצויד החיל במסוקי יורוקופטר AS-565 פנתר ("עטלף") המשמשים למשימות סיור ימי עבור חיל הים.
טייסות התובלה של חיל האוויר מפעילות מטוסי C-130 הרקולס ("קרנף"), C-130J סופר הרקולס ("שמשון") ובואינג 707 ("ראם" ו"שקנאי").
מלבד תובלת כוחות ואספקה משמשים המטוסים גם לתדלוק אווירי.
כמו כן מפעיל מערך התובלה מטוסים קלים מסוג בוננזה A36 ("חופית").
במערך טייסות הבקרה והמודיעין של חיל האוויר משרתים מטוסים מסוג קינג אייר ("צופית" ו"קוקיה"), וכן מטוסי גאלפסטרים 5 ("נחשון") המשמשים לאיסוף מודיעין אותות ("נחשון שביט" ו"נחשון אורון") ובקרה אווירית ("נחשון עיטם").
החיל מצויד גם במטוסים מסוג סי-סקאן ("שחף") לצורך משימות סיוע אווירי לחיל הים.
ב-2021 הזמין חיל האוויר 4 מטוסי תדלוק מדגם בואינג KC-46 פגסוס.
ב-2025 חתם התעשייה האווירית לישראל הסכם לקנות ולשדרג גריסה של הסקיי וורדן לגרסה שנקאה Blue Sky Warden.
מאז שנות ה-2000 לקחו טייסות הכטב"מים חלק מרכזי בפעולות חיל האוויר וביצעו עשרות אלפי גיחות.
הם משמשים בעיקר למודיעין חזותי אך גם למשימות תקיפה.
מטוסי הקרב מסוגלים לשאת ולהטיל מגוון רב של פצצות, בהן פצצות שימוש כללי, פצצות מונחות לייזר כגון GBU-28 ופצצות JDAM מונחות GPS.
הפצצות מונחות ה-GPS מכונות בחיל האוויר "ברד": פצצות MK-84 במשקל נקראות "ברד כבד" עם קיט JDAM ו"ברד פלדה" עם קיט SPICE; פצצות SDB בקוטר קטן נקראות ברד-חד (GBU-39) וברד קטן (SPICE-250).
מסוקי הקרב, וחלק מכלי הטיס הבלתי מאוישים, חמושים בטילי אוויר-קרקע וטילים נגד טנקים, בהם טיל ה-AGM-114 הלפייר, הלפייר II וטילים דומים (חלקם מסווגים) תוצרת ישראל.
מסוקי האפאצ'י חמושים בנוסף בתותח אוטומטי M-230 בקליבר 30 מ"מ.
מסוקי ה"צפע" (AH-1 קוברה), "פתן" (AH-64Ai אפאצ'י) וה"שרף" (AH-64D אפאצ'י לונגבו) של חיל האוויר הישראלי הותאמו לשגר את טיל ה"תמוז", טיל נגד טנקים מפיתוח ותוצרת ישראל (רפאל - מערכות לחימה מתקדמות), בעל טווח ירי ארוך במיוחד ויכולת דיוק גבוהה ביותר, כולל צילום ושידור תמונה מראש הביות של הטיל.
בהמשך הותאמו מסוקי הקרב לשגר גם טילים אחרים ממשפחת הספייק של רפאל, כגון ה"גיל 2".
לצה"ל יש טילים בליסטיים המכונים טילי "יריחו", אשר מסוגלים לשאת ראש קרב גרעיני.
ישראל מקפידה לשמור על עמימות בנוגע ליכולותיה בתחומים אלה.
חיל האוויר הישראלי מפעיל לווייני ריגול ותצפית מדגמי "אופק" וטקסאר.
אמל"ח נגד מטוסים (נ"מ) ונגד טילים
מערך ההגנה האווירית של צה"ל כפוף לחיל האוויר.
כוחות הנ"מ מורכבים מטילי אוויר-קרקע מסוג MIM-104D פטריוט "יהלום" (מערכת ה"פטריוט" רשמה הפלות בכורה עולמיות בשירות ישראל), המכסים את הטווחים שבין הקצר לבינוני, וייעודם להפיל כלי טיס עוינים.
צה"ל מחזיק גם במערכת הגנה אווירית רב-שכבתית נגד טילים שכוללת סוללות טילים נגד טילים.
מערכת "חץ", עם מיירטי "חץ 2" ו"חץ 3", מיועדת ליירט טילים בליסטיים בגובה רב באטמוספירה ואף מחוץ לאטמוספירה והיא רשמה יירוטי בכורה במלחמת חרבות ברזל.
כגיבוי, צה"ל פורש סוללות MIM-104D פטריוט שקיבל מארצות הברית וגרמניה שמשמשות גם נגד מטוסים וכלי טיס בלתי מאוישים.
כנגד רקטות קצרות טווח פיתחה "רפאל" את מערכת "כיפת ברזל" שנקלטה בצה"ל ב-2011 והצליחה ביירוט רקטות רבות מסוגים שונים ששוגרו לישראל באחוזי הצלחה גבוהים מאוד, וכן יירטה פצמ"רים וכטב"מים.
ב-2016 נקלטה מערכת "קלע דוד" (לשעבר "שרביט קסמים") שמיועדת ליירט רקטות וטילים בעלי טווח בינוני ולכסות את הטווח שבין ה"חץ" ל"כיפת ברזל", גם היא רשמה עשרות יירוטים מוצלחים.
ב-2018 נכנסה לשירות בצה"ל מערכת "כיפת רחפן" נגד רחפנים.
במהלך מבצע עם כלביא מערך ההגנה האווירית הפעיל גרסה יבשתית של ברק MX.
כל המערכות הללו רשמו טבילת אש מבצעית והפלות בכורה במהלך המלחמה.
מערכת משלימה לכיפת ברזל היא "אור איתן" המבוססת על נשק לייזר.
היא נקלטה במערך ההגנה הרב־שכבתית בסוף שנת 2025, בעלת טווח של עד 10 ק"מ שמתחת לסף היכולת של מערכת "כיפת ברזל" ומגינה מפני כטב"מים, פצמ"רים ורקטות לטווח קצר.
גרסה מוקטנת וניידת של המערכת, "להב ברזל", רשמה יירוטי בכורה באוקטובר 2024, וביצעה את ההפלה הראשונה בעולם באמצעות לייזר שורף.
חיל הים הישראלי מצויד במערכות שיט משוכללות הכוללות ספינות טילים, סירות משמר וצוללות.
כדי להגן על חופי ישראל מפני מחבלים ומבריחים מפעיל צה"ל ספינות סיור ומשמר קטנות ומהירות.
הספינות הוותיקות מדגם "דבור" ו"דבורה" מפנות אט אט את מקומן לספינות מתקדמות יותר מדגמי "שלדג" ו"סופר-דבורה סימן 3".
ספינות אלה חמושות בעמדת טייפון עם תותח אוטומטי 25 מ"מ וטילי Spike ER וכן בתותחי אורליקון 20 מ"מ, מקלע כבד M2 בראונינג, מקלעי מאג ופצצות עומק (נגד צוללים).
לצידן מפעיל חיל הים ספינות משמר קטנות מדגמי נחשול וצרעה, המיועדות למים רדודים ושטחים צפופים כגון נמלים.
כמו כן מפעיל מערך הבט"ש את הפרוטקטור - כלי שיט בלתי מאויש.
בנוסף לספינות המשמר מפעיל חיל הים ספינות טילים גדולות, המהוות את עיקר כוחו של הצי, כיום מדגמי סער 4.5, סער 5 וסער 6. ספינות אלה מצוידות בטכנולוגיות מתקדמות וחימושן העיקרי הוא טילים ובעיקר טילים נגד ספינות כגון הגבריאל וההרפון.
ספינות הסער 5 ו-6 כוללות מנחת מסוקים (שעליו משרתים מסוקי העטלף (AS565) ו-SH-60 סיהוק).
חלק מספינות הטילים כוללות תותח אוטו מלרה 76 מ"מ וחלק מערכת פלנקס המבוססת על M61 וולקן.
ספינות הטילים של חיל הים מצוידים במערכות הגנה מפני טילים נגד ספינות וטילי חוף-ים.
מערכות אלה כוללת אמצעי לוחמה אלקטרונית וכן מערכות הגנה אקטיבית המיירטות את האיום בהן "נוקמני" - פלנקס (המבוסס על תותח ה-M61A1 וולקן) וטילי ברק 1, ברק 8 וברק MX.
ספינות חיל הים חמושות גם במשגרי טורפדו ופצצות עומק נגד צוללות וצוללים.
בנוסף לסירות וספינות, חיל הים מפעיל צי צוללות קטן.
מטרת הצוללות היא לבצע משימות מודיעין צבאי ועל פי הערכות, גם להוות אפשרות תגובה גרעינית ("מכה שנייה").
כיום מפעיל חיל הים צוללות מסדרת דולפין ומסדרת דולפין AIP שיוצרו בגרמניה ונמכרו לישראל במחיר מסובסד.
שייטת 13, יחידת הקומנדו הימי של צה"ל, מפעילה כלי שיט מהירים מדגמי מורנה וזהרון, נשק קל הכולל רובי קלאצ'ניקוב ורובי M4A1 קרבין, רובה SIG MCX, תת-מקלעים מיקרו-עוזי ומיקרו-תבור X95-SMG, רובי צלפים ואקדחים.
שייטת 13 מפעילה אמצעים מיוחדים נוספים, רובם מסווגים.
בצה"ל קיימים מספר אמצעים ייעודיים להתמודדות עם אטומי ביולוגי כימי (אב"כ).
מסכת גז: מסכה אישית המגינה הגנה לעיניים ולמערכת הנשימה מפני סוגים מסוימים של נשק כימי וביולוגי.
מסיכת M-15 מיועדת לחיילים עורפיים, ומסיכות "שעון זהב" או אבן ספיר מיועדות ללוחמים.
שדה הראייה במסיכות אלו גדול יותר וההן מצוידות במפוח חשמלי להקלת הנשימה.
משחת מגן להגנה על עור הגוף מפני חומרי לחימה כימיים.
מנו"ר: רכב טיהור הנושא אמצעי טיהור ומפזר חומרי טיהור כנגד אב"כ.
תיק גו"ז (גילוי וזיהוי): אמצעי לאימות נוכחות חל"כ.
כטג"ז: ערכה לשלילת נוכחות של חל"כ על הרק"מ לאחר הטיהור.
סיגל: מערכת לזיהוי וגילוי חל"כ.
הרנוג: מערכת מתקדמת לזיהוי וגילוי חל"כ, מסוגלת לבצע 50 בדיקות מדגמיות.
מיועדת להחליף את "תיק גו"ז" בהדרגה.
ערכת דגימה: ערכה המיועדת לאיסוף דגימות המיועדות לבדיקה במכון למחקר ביולוגי.
מקל"שים: מקלחות שדה ניידות המשמשות לקירורם של הלוחמים בחליפות המיגון וגם לטיהור הפצועים והחיילים שחזרו מהשטח הנגוע בחל"כ.
המקל"שים באים בשתי צורות: כנגררים על ידי רכב האמר או כחלק מהמנו"ר.
ערכה מטאורולוגית - חצב: מערכת לקבלת נתונים מטאורולוגים (מזג האוויר, כיוון ועוצמת הרוח ועוד) באזור הפגיעה לצורך ביצוע הערכת סיכונים.
מחשב הערכת סיכונים: מחשב עליו מותקנת תוכנה להערכת גודל ומיקום הזיהום הלא קונבנציונלי בשטח.
בגד מגן פחמי (במ"פ): חליפת מיגון ללוחמים שנועדה להגן מאיומי חל"כ עורי.
בנוי מ-2 חלקים - מכנסיים וחולצה.
החליפה מסננת על ידי שכבת פחם דחוס את האוויר החיצוני.
ערדליים וכפפות כחלק ערכת המיגון.
בגד מגן ייעודי (במ"י): בגד מיגון המגן על העור מפני חומרי לחימה כימיים, בעיקר במצב נוזל או אירוסול.
סרבל ייעודי לאב"כ (סי"ל): סרבל קל ונוח לפעולות יחידת האב"כ.
בעיקרון זהו הבמ"י רק בגרסה יותר נוחה, פשוטה ללבישה ונעימה יותר במגע עם הגוף מבגד המגן הייעודי.
סיגל הוא אמצעי גילוי וזיהוי חומרי לחימה כימיים המשמש ביחידת האב"כ.
פותח בישראל בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20.
בזמן מלחמת המפרץ היה אחד החיילים נושא אותו על גבו כפק"ל.
כיום, האמצעי מיועד לנשיאה על גבי רכב צהלי, או יר"ם באמצעות התקן ייעודי.
קאדט הוא מכשיר גילוי בשימוש פלוגות האב"כ של חיל ההנדסה.
ייעודו של המכשיר הוא אימות או שלילה של הימצאות חומרי לחימה כימיים במצב נוזלי או גזי (חל"כ) בשטח הנגוע.
לאחר יציאת רק"מ או חיילים משטח נגוע וטיהורם מוודאים לוחמי פלוגות האב"כ את השלמת הטיהור בעזרת הקאדט.
הקאדט נייד ונוח לשימוש בשטח ומאפשר גילוי חומרי לחימה כימיים במהירות וברגישות גבוהה.
המנו"ר הוא רכב טיהור אב"כ הבנוי על משאית השטח ריו סולר 6X6 וכולל 2 מכלים המכילים חומרי טיהור, מים, צינורות, ברזים וכמו כן 2 משאבות (לחץ נמוך ולחץ גבוה) כמו כן הוא כולל מקלחות שדה שנפתחות על מנת לקרר את המיגון של הלוחמים.
פירוש ראשי התיבות הוא "מוקד, נתיב ורק"ם" (רכב קרבי משוריין), בהתאם לשלושת סוגי משימות הטיהור.
יעוד הרכב הוא טיהור מוקדי זיהום מרוכז, צירי תנועה (עד 6 מ' רוחב) וריכוזי רכב מחומרי לחימה כימיים וביולוגיים תוך שימוש בחומרי טיהור אב"כ.
לרכב חמישה אנשי צוות: נהג, קשר, מפקד שאינו קצין (מש"ק), או קצין (בדרך כלל נמצא על המנור הראשי ואחראי על כל היתר), ושני מטהרים (הקשר והמפקד משתתפים אף הם בתהליך הטיהור).
באימונים, בירידה לשטח האימון ובכל נסיעה מנהלתית יושבים במנור 2–3 אנשים מקדימה בלבד מסיבות בטיחות - בעבר היו כמה תאונות בהם התהפך המנו"ר, והחיילים מאחור, שאינם בטוחים נפצעו.
על מנת למנוע פציעות של חיילים הוחלט שבמהלך אימונים ונסיעות מנהליות שלא במסגרת התרגיל יהיו במנו"ר רק 2 חיילים הנהג ואחד המפקדים.
לפני המנו"ר השתמש צה"ל ברכב "M-12", אשר הוצא מהשימוש בשנות ה-2000.
ה M-12 הוא רכב טיהור אב"כ שהיה בשימוש בפלגות האב"כ.
הוא נבנה בישראל על ידי התקנת מערכת טיהור M12A1 (תוצרת ארצות הברית) על גבי משאית השטח ריו בנזין 6X6 (דגם M35) וכלל מכל לחומרי טיהור, משאבה, מחמם וצינורות התזה.
הרכב מיועד לטיהור צירי תנועה ואתרים שזוהמו בחומרי לחימה כימיים וביולוגיים תוך שימוש בחומרים ממסים ומפרקים.
בנוסף לנהג מפעילים את הרכב שני חיילים נוספים הנקראים מטהרים.
ה-M-12 היה בשימוש עד אמצע שנות ה-90 ולאחר מכן הוחלף בהדרגה על ידי המנו"ר.
ההופר משמש באזורים צפופים או כאלה שהמנו"ר אינו מסוגל להגיע אליהם הוא כולל משאבה צינורות ומנוע (למשאבה למקרה שאין הידרנט זמין באזור) ומכל עם רשת שלתוכו מוכנס חומר הטיהור.
ההופר מסוגל לשאוב מים מנהרות ומבורות מים בעומק של עד 6 מ'.
בקצה צינור השאיבה ממוקם סנן אשר מונע מעצמים גדולים (כגון אבנים, פסולת או דגים) להיכנס למשאבה ולגרום לה נזק.
כמו ההופר משמש מרסס הגב במקרה שאזור הנזקק לטיהור אינו נגיש למנו"ר (בדרך כלל בתוך מבנים)
מרסס הגב הוא מכל עם מתז הנישא על ידי אחד הלוחמים ולתוכו מוכנס חומר שישמש לטיהור (בהתאם לסוג החל"כ שאותו מטהרים).
אמצע ספטמבר הוא אלבום הסולו הרביעי של גלי עטרי, שיצא במרץ 1986. האלבום נכתב בהשראת מלחמת לבנון הראשונה.
בשל כך מרבית השירים באלבום פסימיים, וחלקם עוסקים באופן סמוי במצב מלחמתי.
אהוד מנור כתב שני שירים באלבום: "עוד רחוק החוף", בעל המילים האניגמטיות, ו"אין לי ארץ אחרת", שהוא אחד השירים הידועים ביותר פרי עטו.
אילן וירצברג הלחין ארבעה מהשירים, והוא גם המעבד והמפיק המוזיקלי של האלבום.
חמישה שירים מהאלבום הגיעו למקום הראשון ברשת ג' במצעדים השבועיים:
"הכל עומד במקום", "סוף העונה", "אין לי ארץ אחרת", "אסמרלדה" ו"פעמון מצלצל".
"סתיו ישראלי" ו"תני לו פרח", גרסה חדשה לשיר של ציפי זרנקין, הגיעו רק למקום השני במצעדים השבועיים ברשת.
שישה שירים מהאלבום – "אסמרלדה", "סוף העונה", "הכל עומד במקום", "סתיו ישראלי", "אין לי ארץ אחרת" ו"תני לו פרח" – הגיעו למצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג', שיא חדש באותה עת (את השיא השוותה כעבור שנתיים עטרי עצמה, כאשר שישה שירים מאלבומה "צעד אחד לפני הנהר" נכנסו למצעד).
מעבד ומנהל מוזיקלי – אילן וירצברג
ייעוץ אמנותי – יעקב גלעד
מזכירת הפקה – מיכל ירון
מפיק אחראי – עמירם הר-אבן
אילן וירצברג – גיטרות, כלי מקלדת (Prophet-5, Yamaha DX7, פסנתר "קורצוויל"), קולות רקע, עיבודים והפקה מוזיקלית.
רמי קלינשטיין – פסנתר "קורצוויל".
מיקי שביב – גיטרה בס.
קורין אלאל, גלי עטרי – קולות רקע.
טכנאי הקלטה – איתן לוין.
חיתוך – באולפני "טריטון", על ידי גיא יפה.
צילומי העטיפה – יקי הלפרין.
עיצוב העטיפה – ספי מטיוק.
ציור העטיפה – חגית שחל.
בגדים – אתי קרן – "טריפ".
עיצוב שיער – אלי בן-עמי.
תודה לאריק סיני, לזאב אולמן, לאריה ברק ולאבי גנור.
תודה מיוחדת לסולו יורמן, אילן וירצברג ויעקב גלעד.
אמצעי הצבעה הוא כל אמצעי קלט של מחשב שהפעילות המרכזית שלו היא שליטה במיקום הסמן.
אמצעי ההצבעה הנפוצים במחשבים הנפוצים
נכון לשנת 2010, אמצעי הקלט הנפוץ ביותר במחשבים אישיים שולחניים הוא העכבר ובמחשבים ניידים הוא משטח הנגיעה.
אולם בעבר נעשה שימוש נרחב באמצעי אצבוע אחרים.
בשנות השמונים היה שימוש רב בג'ויסטיק כאמצעי הצבעה ומאוחר יותר נעשה שימוש בסטיק האנלוגי במחשבים ניידים.
לפני שהומצא משטח הנגיעה ואחרי שהג'וייסטיק נזנח, מחשבים שלא היה מקום להניע עכבר לידם צוידו בכדור עקיבה.
בתקופה זו אמצעי ההצבעה כונו גם עכברים ותחליפי עכבר.
נכון לשנת 2010, כדור עקיבה משרת בעיקר אנשים עם לקות בתנועת אצבעותיהם, למשל עקב פציעת מאמץ חוזרני שנגרמה מהקלדה.
נכון לשנת 2010 אמצעי ההצבעה הנפוץ נוסף הוא מסך המגע.
מסך המגע משמש עבור מחשבים שאין בסביבתם מקום לא לעכבר ולא למקלדת, כגון מחשבי לוח, מחשבי כף יד ומחשבים בדוכני מידע או בכלי טיס.
מסך המגע נוח גם עבור מחשבים שהשימוש בהם מועט או דחוף, או שנעשה בסביבה שבה קשה למשתמש להתרכז, כמו מחשב שממנו נערכות הזמנות במזנון מהיר.
מחשב בעל סידורי נגישות לאדם עם לקות תנועה קשה עשוי להיות מצויד באמצעי הצבעה מסוג נדיר, בהתאם ללקות של המשתמש.
למשל, מערכת מעקב אחר תנועת העין או אמצעי לשליטה בסמן המורכב על המצח.
אנשים עם לקות תנועה קשה עוד יותר עשויים להשתמש באמצעי הצבעה המורכב מארבעה לחיצים המושמים במקומות שונים על גופם, בהתאם לשרירים הבודדים שהם יכולים להניע.
סוג נוסף של מחשבים המצויד באמצעי הצבעה מסוג נדיר הם מחשבים היוצרים מציאות מדומה.
כל טעמה של המציאות המדומה הוא יצירת אשליה שהמשתמש אינו מתעסק במחשב.
על כן אמצעי הקלט של המחשב מעוצבים בכוונה תחילה באופן שאינו מזכיר אמצעי קלט של מחשב.
אמצעי הצבעה כזה עשוי להיות דומה להגה של טנק, לכלי ירי או לחרב.
ישנם גם אמצעי הצבעה של מציאות מדומה שהמשתמש אמור כלל לא להרגיש בקיומם כגון מצלמה שעוקבת אחר תנועת צמיד המורכב על ידו.
מחשבים אחרים שעשויים להיות מצוידים באמצעי הצבעה נדירי שימוש הם מחשבים של אנשים העוסקים במשימות נדירות.
לדוגמה, אדם המצייר קריקטורות במחשבו עשוי לצייד את המחשב בלוח גרפי.
ניתן לחלק את אמצעי ההצבעה לשלושה סוגים על פי הדרך שבה האמצעי מניע את הסמן מנקודה לנקודה על המסך:
אמצעי הצבעה טוטלי, כמו מסך נגיעה – אמצעי הצבעה שגורם לסמן לצוץ בנקודה בה מחליט המשתמש מיד אחרי שהוא נעלם מהנקודה הקודמת שבה הוא היה מבלי כל צורך לעשות את הדרך שבין שתי הנקודות.
אמצעי הצבעה נשלט מהירות, כמו העכבר ומשטח הנגיעה – אמצעי הצבעה שמזיז את הסמן מנקודה לנקודה באותה מהירות ובאותה דרך שבה המשתמש מזיז את ידו בין הנקודות האנלוגיות לנקודות הרצויות על המסך.
אמצעי הצבעה חסר שליטת מהירות, כמו הג'וייסטיק וכמו מקשי החצים שעל המקלדת – אמצעי הצבעה שהמשתמש מורה לו את כיוון התנועה הכללי וממתין עד להגעת הסמן לנקודה הרצויה על המסך.
דרך אחרת לחלק את אמצעי ההצבעה היא לפי המאמץ הגופני שהפעלתם דורשת מהמשתמש.
ככל שהאמצעי דורש מאמץ גופני מועט יותר, כך הוא מתאים יותר לאנשים עם גפיים חלשות או לאנשים ידיים חלשות במיוחד או למשתמשים המפעילים את המחשב במשך שעות ומעוניינים למנוע פציעות מאמץ חוזרני.
אולם, לעיתים החיסכון במאמץ גופני דורש מהמשתמש מאמץ מנטלי רב יותר או שמאט את פעולתו.
מיון האמצעים לפי אבן בוחן זו:
אמצעים הדורשים כי המשתמש יזיז אביזר חומרה (כמו עכבר, כדור עקיבה או עט אור)
אמצעים הדורשים כי המשתמש ילחץ עליהם ויזיז את ידו (כמו מסך נגיעה ומשטח נגיעה)
אמצעי חישת קרבה - חלק מהמקלדות וחלק ממשטחי הנגיעה ומסכי המגע דורשים רק שהמשתמש יקרב עד מאוד את אצבעו אליהם אך לא דורשים לחיצה של ממש.
אמצעים החשים את מיקום ידו של המשתמש או חלק גוף אחר בלא צורך לקרב חלק גוף אל האמצעי (למשל מצלמת מעקב עיניים, מחזיר אור תת-אדום על מצח המשתמש).
brain–computer interface (BCI) אמצעים המופעלים על ידי חישת פעילות עצבית שאינה מביאה לתנועה.
המשתמש באמצעים אלה נדרש, על פי רוב, לדמיין כי הוא מזיז את האצבע המורה של ידו.
הרציונל לפיתוחם הוא שירות אנשים שאינם יכולים להניע שום חלק בגופם והצורך להבין טוב יותר את פעילות מערכת העצבים.
השירות לאנשים עם לקות תנועה קשה מאוד אינו מסתכם בהפעלת המחשב ומכיל גם הפעלת מכשור מסוגים רבים בעזרת המחשב.
נכון לשנת 2010 נבנו רק אבות טיפוס של אמצעים אלה ואין ערובה שאמצעי כזה יימכר אי פעם באופן מסחרי.
חלק מאמצעים אלה חשים או את גלי המוח באזורי המוח האחראים לתנועה והאחרים את השדר העצבי בגפיים או בגב.
אמציה "פצי" חן (נולד ב-12 בספטמבר 1940) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף ומפקד אוגדת מילואים לשעבר.
אמציה חן נולד בקיבוץ חולדה בשם אמציה חיימוביץ.
כנער התאמן בסיירות בשדות מסביב לקיבוץ חולדה.
בתיכון למד בבית ספר מקצועי במגמת אגרומכניקה בעמק הירדן.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים, שם שובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר חן מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר.
בקורס קציני חי"ר פגש בצוער מסיירת שקד וביקש לעבור ליחידה זו.
עם סיום הקורס מונה למפקד מחלקה בסיירת שקד עד שחרורו בשנת 1962. לאחר השחרור עבד בעסק משפחתי בבאר שבע, ובשיווק סיטונאי של ירקות בחיפה.
במלחמת ששת הימים השתתף בכיבוש מוצב כונתילה כקצין בסיירת שקד.
בעקבות המלחמה התגייס לשירות קבע, ושרת בסיירת שקד תחת פיקודם של בנימין בן אליעזר ודני רהב (וולף).
בתקופה זאת השתתף בפשיטות מעבר לקווי האויב במצרים, ירדן וסוריה ובהן מבצע ויקטוריה.
בשנת 1971 נשלחה סיירת שקד לרצועת עזה, והייתה אחראית שם על המלחמה בטרור.
לאחר שחלה דני רהב ונאלץ לפרוש מפעילות, פיקד חן בפועל על הסיירת.
תחת פיקודו נטרלו חיילי צה"ל 90% מהמבוקשים, ולמעשה מיגרו את הטרור ברצועה.
בשנת 1973 יצא ללימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, וכשפרצה מלחמת יום הכיפורים נקרא לפקד על כוח סיור מיוחד באוגדה 143 שבפיקודו של אריאל שרון, שנקרא על שמו "כוח פצי", וכונה ברשת הקשר "רומאי".
חן והכוח שבפיקודו לחמו בגזרת התעלה, ביצעו סיורים ותצפיות כדי להשיג מודיעין קרבי, וכן מרדפים אחר כוחות קומנדו וקציני ארטילריה מצריים.
לאחר המלחמה עשה חן הסבה לשריון.
פיקד על אוגדת מילואים 220 ופיקד על בסיס האימונים בצאלים.
בשנות ה-80 למד והדריך במכללה לביטחון לאומי.
חן השתחרר מצה"ל בדרגת תת-אלוף בשנת 1991, ומאז הוא עובד כקבלן כבישים ותשתיות.
במילואים הוא מונה כאחראי על הפקת לקחים בצה"ל.
חן מפרסם מאמרים בנושאים צבאיים בכתבי עת שונים, במטרה להניע שינוי בצה"ל.
חן מבקר בחריפות את צה"ל על אי הפקת לקחים ומבקר את "מבחן התוצאה" שלטענתו מונע הפקת לקחים, כי הוא מתייחס רק לתוצאה ומתעלם מהסיבות שגרמו לתוצאה.
לטענתו, כל הכשלים שהיו במלחמת העצמאות הופיעו שוב ושוב בשאר מלחמות ישראל בלא שתוקנו.
לטענתו, ועדות חקירה אינן עוזרות בשיפור המערכת הצבאית אלא מזיקות.
חן טוען שלישראל מעולם לא היה צבא של ממש אלא רק אוסף של חילות ויחידות, והרמטכ"לים פעלו כמנהלי תאגיד המורכב מיחידות רבות ולא כמפקדי צבא.
הוא ביקר את המכללה לביטחון לאומי אשר מלמדת את הקצינים נושאים מגוונים כמו כלכלה וציונות, אך לטענתו מזניחה את נושא הביטחון.
חן טען כלפי רבים ממפקדי צה"ל שהם לא הבינו מספיק בענייני צבא ובעקבות זאת הטעו את הממשלה.
בין השאר טען שמשה דיין "לא הבין כלום בצבא" ועל יצחק רבין ודוד אלעזר אמר שלא העריכו נכונה את היכולות של צה"ל.
את מוטה גור האשים במניעת הפקת לקחים לאחר מלחמת יום כיפור.
חן התנגד להסכמי אוסלו והעלה נגדם את הנימוק שצה"ל אינו כשיר להתמודד עם הפרת ההסכם.
בבחירות לכנסת ה-18 הוא הביע תמיכה באיחוד הלאומי שבראשו עמד פקודו לשעבר, יעקב כץ (כצל'ה).
חן הוא חבר תנועת הביטחוניסטים.
אמציה פורת (פברואר 1932 – 19 באוגוסט 2023) היה עורך ומתרגם ישראלי, חתן פרס ראש הממשלה ללשון העברית ע"ש אליעזר בן-יהודה לשנת תשע"א.
היה פרופסור מן המניין נלווה באוניברסיטת בר-אילן.
פורת נולד בשם אמציה פורמן בירושלים, ולמד בבית הספר היסודי תחכמוני, בבית הספר התיכון בבית הכרם ובמכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
הוא שירת בצה"ל 27 שנים כקצין חיל רגלים במילואים, וחמש שנים כעורך ומתרגם ב"הוצאת מערכות" של צה"ל ושל משרד הביטחון.
פורת היה בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בספרות עברית ובפילוסופיה ובוגר בית הספר לספרנות של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1956, אגב עבודתו בבית הספרים הלאומי, החל לעבוד בעריכה, ועד שנת 1965 היה עורך ומתרגם עצמאי, בייחוד לבתי ההוצאה "מוסד ביאליק", "עם עובד", "מסדה" ו"מערכות".
בשנים 1965–1997 היה עורך ומתרגם וחבר המערכת בהוצאת הספרים "עם עובד", בייחוד ערך (מקור ותרגום) ותרגם מסִפרי ה"ספריה לעם" של בית הוצאה זה.
בשנת 1969 יצא לאור קובץ סיפוריו "אגדת הבקעה וההר".
לצד עבודת העריכה והתרגום, עבד גם בהוראה.
הוא לימד עברית בבית ספר ערב לעולים חדשים בירושלים (1949–1950); לימד עברית וספרות עברית בבית המדרש למורים שעל יד בית המדרש לרבנים באמריקה שבניו יורק (1964–1965); לימד באוניברסיטה העברית בירושלים סגנון עברי (1967–1976), ותרגום ספרות יפה לעברית (1974–1976).
בשנת 1971 נבחר לאקדמיה ללשון העברית.
בשנים 1982–2004 לימד עריכת מקור ותרגום בלימודי התעודה והעריכה של אוניברסיטת בר-אילן, והעמיד תלמידים רבים בתחומים אלה.
כמו כן פרסם פורת מאמרים בנושאים הקשורים לשפה העברית, כתיבתה ועריכתה והתרגום אליה.
נפטר ב-20 באוגוסט 2023 והובא לקבורה בהר המנוחות.
אגדת הבקעה וההר: ועוד סיפורים (תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור: ספריית תרמיל, תשכ"ט 1969)
המתרגם והעברית הנורמטיבית, הוצאת צבעונים, 2014
פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (עם דניאל לסלי, על תרגום מאמרות קונפוציוס 1960)
פרס תוֹרְנְטוֹן ויילְדֶר על תרגום ספרות אמריקנית לשפה זרה, מטעם המכון לתרגום של בית הספר לאמנויות באוניברסיטת קולומביה בניו יורק (1990)
פרס היצירה למתרגמים מטעם משרד החינוך והתרבות, תשנ"ז (1997)
פרס ראש הממשלה ללשון העברית על שם אליעזר בן-יהודה לשנת תשע"א.
מאמרות / קונג פו-צה (קונפוציוס); תרגום מסינית בשיתוף עם דניאל לסלי, (ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"א 1960)
חיים חדשים / ברנרד מלמוד (תל אביב: עם עובד, תשכ"ג 1962)
חברברי הסוונה / ג'רלד דארל (תל אביב: עם עובד, 1962) <רישומים מאת ראלף תומסון>
היער השיכור / ג'רלד דארל (תל אביב: עם עובד, תשכ"ג 1963) <רישומים מאת ראלף תומסון>
סקיפיו אפריקנוס הגדול מנפוליון / ב"ה לידל הארט (תל אביב: מערכות, תשכ"ד)
עבריינים צעירים : נוער מרדני במדינת הרווחה / ט.
ספנים אמיצים / רודיארד קיפלינג (תל אביב: עם עובד, תשכ"ו 1966) <ציורים מאת שמעון צבר>
השחקנים / גרהם גרין (תל אביב: עם עובד, תשכ"ז 1967)
לורד ג'ים / ג'וזף קונרד (תל אביב: עם עובד, תשכ"ז 1967) <תרגום מחודש הופיע בתשס"ה 2005>
מגילת סן-מיקלה / אכסל מונתה; תרגם מאנגלית י"ל ברוך; חידש אמציה פורת (תל אביב: עם עובד, תשל"ג 1973)
הראשונים; הדוב: שני סיפורים / ויליאם פוקנר; הקדימה מסה צפירה פורת (תל אביב: דביר, תשל"ג) [שני הסיפורים מופיעים בתרגום מחודש בספר "רד משה וסיפורים אחרים"].
קונסול של כבוד / גרהם גרין (תל אביב: עם עובד, תשל"ד 1973)
פרידה מברלין / כריסטופר אישרווד (תל אביב: עם עובד, תשל"ו 1975) [ראו ערכים: סיפורי ברלין ווילפריד ישראל]
ספר סיפורי הענקים / סיפר דוד ל.
הריסון; צייר פיליפ פיכס (תל אביב: עם עובד, תשל"ה 1975)
מקלט / ויליאם פוקנר (תל אביב: עם עובד, תשל"ז 1976)
עריסת חתול / קורט וונגוט (תל אביב: עם עובד, תשל"ח 1978)
גדילי עלים / פטריק וייט (תל אביב: עם עובד, 1978)
סתיו של פטריארך / גבריאל גארסיה מארקס; תרגום מספרדית בשיתוף עם ריטה מלצר (תל אביב: עם עובד, תשל"ט 1979)
אבשלום אבשלום / ויליאם פוקנר (תל אביב: עם עובד, תשמ"ג 1983)
בתו של בורגר / נדין גורדימר (תל אביב: עם עובד, תשמ"ד 1984)
חסד אלוהים / ברנרד מלמוד (תל אביב: עם עובד, תשמ"ד 1984)
הקפות ביער / דלין מתיה (תל אביב: עם עובד, תשמ"ה 1984)
חייו וזמניו של מיכאל ק' / ג'ון מקסוול קוטזי (תל אביב: עם עובד, תשמ"ו 1985)
זינגר; תרגם מיידיש מ' ליפסון; חידש אמציה פורת (תל אביב: עם עובד, תשמ"ז 1987)
הרחק מהמון מתהולל / תומאס הרדי (תל אביב: עם עובד, תשמ"ח 1987)
אהבה בימי כולרה / גבריאל גארסיה מארקס; תרגום מספרדית בשיתוף עם ריטה מלצר (תל אביב: עם עובד, תשמ"ט 1989)
גנרל במבוך / גבריאל גארסיה מארקס; תרגום מספרדית בשיתוף עם ריטה מלצר (תל אביב: עם עובד, תשנ"ב 1991)
סיפורה של דודה / פטריק וייט (תל אביב: עם עובד, תשנ"ב 1991)
שנים-עשר סיפורים נודדים / גבריאל גרסיה מרקס; תרגום מספרדית בשיתוף עם ריטה מלצר (תל אביב: עם עובד, תשנ"ד 1993)
הברדלס; סיפורים / ג'וזפה תומאזי די למפדוזה; תרגום מאיטלקית בשיתוף עם פנינה בת-שלה ומרים שוסטרמן (תל אביב: עם עובד, תשנ"ה 1994)
והיום איננו כלה / צ'ינגיז אייטמטוב; תרגום מרוסית בשיתוף עם דינה מרקון (תל אביב: עם עובד, תשנ"ה 1994)
על אהבה ושדים אחרים / גבריאל גרסיה מרקס; תרגום מספרדית בשיתוף עם ריטה מלצר (תל אביב: עם עובד, תשנ"ו 1995)
יום הסנונית / דלין מתיה (תל אביב: עם עובד, תשנ"ו 1996)
זיכרון ארוך / פרד ד'אגיאר (תל אביב: עם עובד, תשנ"ז 1997)
חכמת המסכן / פלאן אובריאן; ערך: מיילס נה גופלין (תל אביב: עם עובד, המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות, המפעל לתרגום ספרי מופת, תשנ"ז 1997)
נישואי גבריאל / וילקי קולינס (תל אביב: עם עובד, תשנ"ח 1998)
החיה שבג'ונגל; ספסל השוממות / הנרי ג'יימס (תל אביב: עם עובד, תש"ס 2000)
רד, משה וסיפורים אחרים / ויליאם פוקנר (תל אביב: עם עובד, תשס"ג 2002)
מלאך האבן / מרגרט לורנס (ירושלים: כרמל, תשס"ו 2006)
אהבה ראשונה: סיפורים / יוּדוֹרה וֶלְטי (ירושלים: כרמל, 2008) <אחרית דבר - צפירה פורת>
בית קדרות / צ'ארלס דיקנס (ירושלים: כרמל, 2013)
שובו של בן המקום / תומאס הרדי (ירושלים: כרמל, 2017)
האמריקאי / הנרי ג'יימס (ירושלים: כרמל, 2018)
אמצע הקיץ (בשוודית: Midsommar) הוא חג החל מדי שנה ביום ההיפוך הקיצי, היום הארוך ביותר בשנה.
המאורע צוין על ידי מספר תרבויות פגאניות בימי הביניים, לרבות הגרמאנים, הקלטים והרומים.
השבטים המשיכו לערוך את הפסטיבל גם לאחר התנצרותם, וציינו בו את לידתו של יוחנן המטביל.
בימינו פסטיבל אמצע הקיץ, החל בסוף יוני או בתחילת יולי, הוא חג רשמי במספר מדינות באירופה.
מקורו של החג אינו ידוע, אך קיימות עדויות המראות שהחג נחגג על ידי העמים הגרמאנים, הקלטים והרומים.
במהלך ימי הביניים, רוב תושבי צפון אירופה התנצרו והחג נטמע בנצרות והפך לאחד מימי החג לזכרו של יוחנן המטביל.
אף על פי שמבחינה אסטרולוגית היום הארוך בשנה חל ב-21 ביוני, הכנסייה הקתולית קבעה את חגה ב-24 ביוני.
תאריך זה מקביל לערב חג המולד, 24 בדצמבר.
בקרב בני הוויקה וקבוצות נאו-פגניות נוספות ידוע החג בשם ליד'ה (Litha), כנראה על שם חודש יוני על פי לוח השנה של בני הוויקה.
כמו כן, בחצי השני של השנה בהתאמה, 21 בדצמבר, חל חג אמצע החורף.
במדינות שונות התפתחו מסורות ומנהגים שונים לכבוד היום הארוך בשנה.
באוסטריה ההיפוך הקיצי נחגג בכל שנה בתהלוכה מרהיבה של ספינות לאורך נהר הדנובה.
הספינות היורדות במורד הנהר עוברות דרך גידולי יין "באכאו" שבעמק צפוני של וינה.
30 ספינות מפליגות במורד הנהר בשורה לצד זיקוקי דינור ומדורות המאירות את הדרך לספינות.
החג הגיע לברזיל במהלך התקופה הקולוניאלית על ידי הפורטוגזים והפך במרוצת השנים לפסטיבל פופולרי הנחגג לאורך שבועיים - מיום אנתוניוס הקדוש (12 ביוני) ועד יום פטרוס הקדוש (29 ביוני).
הפסטיבל נקרא "הפסטה ג'ונינה" (פסטיבל יוני, בפרטוגזית São João).
כיוון שברזיל נמצאת בחצי הכדור הדרומי לקו המשווה, הפסטיבל מתרחש ברוב המדינה באמצע החורף.
בבולגריה, בה מסורת ארוכה של נצרות אורתודוקסית, יום אמצע הקיץ מוקדש לזכרו של יוחנן הקדוש.
ביום זה מתקיים טקס ההליכה על האש, הנקרא "Nestinarstvo".
במהלך הטקס נוהגים גברים ונשים להתאסף ולצעוד לאורך שביל גחלים ברגליים יחפות.
בפולקלור הבולגרי מוזכרות נשים האוספות עשבי מרפא בשביל ההולכים על הגחלים ואמונה טפלה גורסת כי אדם אשר ילך בחג יוחנן הקדוש על הגחלים יהיה בריא לאורך כל השנה.
בדנמרק חג אמצע הקיץ נחגג עוד לפני בוא הנצרות, בימי הוויקינגים.
ביום זה מדליקים מדורות ועל פי המסורת שורפים מכשפות.
ערב יום חג המולד של יוחנן המטביל הוא פסטיבל בערים ובכפרים רבים ברחבי יוון.
החג נקרא קלאידונאס , שמשמעותו "אורקל" או "סימן".
ביום זה שורפים זרי "יום המאי" במדורה ורוקדים על הגחלים.
באיראן חג הטרינאג'אה (פרסית: تیرگان) הוא חג עתיק ומקורו בדת הזורואסטריות.
הטרינאג'אה הוא הפסטיבל המקביל לחג אמצע הקיץ המערבי.
באירלנד מקובל לציין את החג בקרנבלים שונים שמוקדשים לאניה.
בעבר היה מקובל להדליק מדורות, אך בשנים האחרונות הדלקת המדורות נאסרה.
במדינות סלאביות בעלות מסורת נוצרית אורתודוקסית 23 ביוני ו-6 ביולי ידועים כ"לילה של איוון" (יוחנן המטביל) ונקראים ברוסית "Kupala".
בחלק מהמדינות, רוסיה ואוקראינה ביניהן, החג הגיע מהמסורת הפגנית הקדם נוצרית.
מנהגי החג במדינות אלה קשורים למוטיבים של טבע ופוריות ונהוג להדליק מדורות ולהשיט זרי פרחים בנהרות ומקורות מים אחרים.
אמצע הקיץ (בשוודית: midsommar) נתפס בעיני השוודים כסמל תרבותי וכאחד החגים המרכזיים והחשובים ביותר בשנה.
השוודים מציינים את המאורע ביום שבת שבין 20-26 ביוני.
בחג נוהגים השוודים לנסוע לאזור הכפרי ולערוך ארוחות משפחתיות או אירועי ברביקיו.
נהוג להציב "עמוד מאי", הנקרא בשוודית "majstång" (עמוד אמצע הקיץ), עמוד מקושט ופרחוני שרוקדים ומשחקים משחקים קבוצתיים סביבו.
לשוודים חג אחר בו מדליקים מדורות, וולבורג (valborg) החל ב-30 באפריל.
באסטוניה נקרא החג Jaanipäev ובדומה לסקנדינביה, נחגג החג באזורים כפריים ומלווה בהדלקת מדורות, שתיית משקאות אלכוהוליים ושהייה בסאונות.
בסטטיסטיקה, אמצע הטווח (mid-range) או אמצע קיצוני (mid-extreme) של מערכת ערכי נתונים סטטיסטיים הוא ממוצע חשבוני של ערכי המקסימום והמינימום במערכת נתונים, והוא מוגדר כ:
אמצע הטווח משמש רק לעיתים נדירות בניתוח סטטיסטי מעשי, מפני שהוא חסר תועלת עבור רוב השימושים.
זאת משום שהוא מתעלם מכול נקודות הביניים, והוא חסר חוסן, משום שהערכים החריגים משנים אותו באופן משמעותי.
ואכן, זהו אחד מהנתונים הסטטיסטיים הפחות יעילים.
עם זאת משתמשים בו בכמה מקרים מיוחדים: הוא אומדן יעיל למרכז ההפצה האחיד, אמצע הטווח הגזוז הוא יותר חסין, והוא פשוט להבנה וחישוב.
אמצע הטווח משתמש רק בערכים הקיצוניים ומתעלם מכל הערכים הבינוניים.
לכן אמצע הטווח הוא מאוד לא יציב, ונקודת השבירה שלו היא 0, כלומר שתצפית אחת יכולה לשנות אותו באופן משמעותי.
יתר על כן, הוא מושפע מאוד מהחריגים: הגדלת הערך העליון או הקטנת הערך התחתון ב-x משנה את אמצע הטווח ב-x/2, בזמן שהוא משנה גם את המדגם, שגם לו נקודת השבירה הוא 0, רק ב-x/n.
משום כך השימוש בו בסטטיסטיקה מעשית הוא קטן אלא אם כן מטפלים בחריגות.
אמצע טווח גזוז הידוע גם בתור סיכום אמצע (midsummary) - אמצע הטווח של n% הוא ממוצע חשבוני של נתוני n% ו-%(n-100), והוא חסון יותר מכיוון שנקודת השבירה שלו היא n%.
באמצע של כל האמצעים הגזוזים, כלומר אמצע גזוז בעל 25%, נמצא אמצע הסיכום (midsummary).
את החציון ניתן להגדיר בתור אמצע טווח הגזוז לגמרי (50%), דבר זה תואם את תכונת החציון של קבוצת נתונים בעלת מספר נתונים זוגי שהוא ממוצע של שני הנתונים האמצעיים.
בטווחי אמצעים גזוזים ניתן להשתמש בסטטיסטיקות תאורטיות כמו בצידוד.
ההפרשים בין אמצעי סיכומים, כגון אמצע הסיכום פחות החציון נותנים כלים לצידוד בנקודות שונות בזנב.
למרות חסרונותיו, לפעמים לאמצע הטווח נמצא שימוש: אמצע הטווח הוא אומדן יעיל לתוחלת והוא נותן דגימה קטנה לגבנוניות שלילית.
עם זאת, הוא לא יעיל לגבנוניות חיוביות כגון נורמל.
לדוגמה, להתפלגות אחידה רציפה עם מקסימום ומינימום לא ידועים, אמצע הטווח הוא אומדן UMVU לממוצע.
הדגימה המינימלית והדגימה המקסימלית, יחד עם גודל מדגם, הם נתון מספיק למקסימום האוכלוסייה ומינימום האוכלוסייה - הבאת דגימות אחרות, בהתניה במקסימום ומינימום נתונים, הם רק ההתפלגות אחידה בין המקסימום והמינימום ובהבאתם אין הוספת מידע.
ראה בעיית הטנק הגרמני לדיון נוסף.
כך אמצע הטווח, שהוא אומדן בלתי מוטה ומספק של ממוצע האוכלוסייה, הוא למעשה UMVU: שימוש בממוצע המדגם רק מוסיף רעש בהתבסס על ההתפלגות אינפורמטיבית של הנקודות בטווח זה.
לעומת זאת, בהתפלגות הנורמלית, המדגם מתכוון הוא אומדן UMVU של הממוצע.
כך התפלגויות קורטיזית לוּחָנִית, אשר לעיתים קרובות יכולה להיחשב בין התפלגות אחידה והתפלגות נורמלית, האינפורמטיביות של נקודות דגימת אמצע לעומת ערכי קיצון משתנה מ-"שווה" לנורמל עד ל-"אינפורמטיבית" להתפלגות אחידה, ולהתפלגויות שונות, אחד או אחר (או כמה שילוב שלהם) עשוי להיות יעיל ביותר.
אנלוג חזק הוא טרימין (trimean), שהוא הממוצע בין אמצע הצירים (אמצע טווח גזוז ב-25%) וחציון.
למדגם בגודל n של התפלגות נורמלית, אמצע הטווח M הוא חסר הטיה, ויש לו שונות שניתנת על ידי:
למדגם בגודל n מהתפלגות לפלס הסטנדרטי, אמצע הטווח M הוא חסר הטיה, ויש לו שונות של:
השונות אינה קטנה כשהמדגם גדל.
למדגם בגודל n של התפלגות אחידה רציפה שמרכזה הוא סביב 0 (כלומר, התוחלת שווה ל-0), אמצע הטווח M הוא חסר הטיה, ו- Mn הוא בעל התפלגות אסימפטוטית שהיא התפלגות לפלס.
אמציה חיוני (1933 – 2 ביוני 1990) היה מפיק ישראלי, במאי ותסריטאי של סרטי קולנוע באורך מלא, סרטים תיעודיים ופרסומות.
חיוני נולד בכפר ברנדס כבן הזקונים של הינדה ושמואל, שעלו לארץ ישראל מפולין ב-1925. היו לו שלוש אחיות - מלכה, צבייה ודינה, ואח אחד - משה שנפל במלחמת העצמאות.
למד בבית הספר לילדי עובדים "בית-חינוך".
בנערותו התבלט כרקדן "ריקודי-עם" והשתתף בלהקה של ריקודי-עם ייצוגית.
היה חבר בקן "השומר הצעיר" בחדרה ופעיל בו.
הוא למד הנדסת מכונות כבדות בבית הספר המקצועי "אורט".
חיוני התגייס לנח"ל והיה בין מייסדי קיבוץ ברעם, עם חברתו הרקדנית גליה גת, שם נישא לה.
אחרי מספר שנים הם עברו לגור בתל אביב ולאחר זמן קצר נפרדו.
חיוני עסק בעבודות שונות כגון סבּלות, נהיגת מוניות והתקנת בלוני גז.
ב-1958 נקלע לתפקיד עוזר הצלם יעקב יונילוביץ'.
חיוני התאהב במקצוע, ואז החליט לנסוע לניו-יורק ללימודי קולנוע בסיטי קולג' בן כיתתו בניו יורק היה מנחם גולן.
עם תום לימודיו נשאר שנה נוספת באמריקה.
ב-1961, כשהוא בן 27, בהיותו סטודנט בבי"ס לקולנוע בניו יורק, הכיר חיוני בשגרירות ישראל בוושינגטון את אסתר (אתי) בן-צור, ירושלמית במקור, ששרתה כצופנת במשרד החוץ.
השניים נישאו בשגרירות בוושינגטון בשנת 1961. באותה שנה שימש כצלם ראשי בסרט קצר "Sunday on the river" המתעד את חיי השחורים בהארלם.
הסרט זכה בפרס ראשון לסרטים דוקומנטריים בפסטיבל הבינלאומי בוונציה, 1961.
בני הזוג חזרו לישראל חודשיים לפני הולדת בנם, גיא, ב-1962. בנם השני, דן, נולד ב-1966.
בשובו ארצה שימש כיועץ מקצועי ברשת הסרטים של משרד ההסברה, אולם שאיפותיו דחפו אותו לעבודה עצמאית.
תחילה שמש כעוזר במאי למנחם גולן בהסרטת "אלדורדו" שהופק על ידי מרדכי נבון.
ב-1962 חיוני מונה על ידי נבון להפיק את הסרט של חייל רגלים "הקרב אל היעד", אשר צולם על ידי דוד גורפינקל ובּוּײַם על ידי אורי זוהר פה נולד שיתוף פעולה מקצועי ארוך בין חיוני, זוהר וגורפינקל.
ב-1963 ביים, ביחד עם פּוּצ'וּ, את הסרט "אולי תרדו שם", שאותו גם הפיק חיוני.
ב-1964 כתב ביים והפיק את "ידיים", סרט קצר שזכה בפרס שני בתחרות הסרטים של מבקרי קולנוע ישראלים.
ב-1964 פנה חיוני אל אורי זוהר והציע לו לככב בסרט שבמרכזו פוליטיקאי רב מלל ודמגוגיה.
הרעיון, שאותו הגה חיוני, הוא להפיק סרט סאטירי על החברה הציונית.
חיוני הציע לדן בן אמוץ לביים את הסרט ששמו "חור בלבנה".
כשהלז סרב, מינה חיוני את אורי זוהר גם לבמאי.
חור בלבנה היה הסרט העלילתי הראשון שביים זוהר.
את עמוס קינן מינה חיוני לתסריטאי, אך למעשה הסרט צולם כמעט ללא תסריט.
הסרט מומן על ידי מרדכי נבון.
את הסרט צילם דוד גורפינקל, והתפאורן היה יגאל תומרקין הסרט זכה לביקורות טובות בארץ אבל היה כישלון מסחרי, והכניס את חיוני לחובות גדולים.
"חור בלבנה" זכה ל "אזכור מכובד" בפסטיבל הסרטים בקאן 1965, וכמוכן בפרס "סרט האוונגרד השנה" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסן-פרנסיסקו 1965.
ב-1966 הפיק עבור אברהם דשא את הסרט "משה וינטלטור" בבימויו של אורי זוהר.
ב-1967 פנה אורי זוהר אל חיוני, לאחר שקרא את סיפורו של א.
יהושוע "שלושה ימים וילד", והציע לחיוני להפיק סרט על פי התסריט.
חיוני השתתף בכתיבת התסריט ביחד עם זוהר ודן בן אמוץ.
הסרט שלושה ימים וילד ייצג רשמית את ישראל בפסטיבל הסרטים בקאן 1967 וזיכה את השחקן עודד קוטלר בפרס השחקן הטוב ביותר.
בנוסף הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של סן-פרנסיסקו 1967 וצוין שם כ "סרט יוצא מן הכלל."
ב-1969 הפיק חיוני את הסרט "הדיבוק", בבימויו של אילן אלדד.
הסרט הופק כּקו-פרודוקציה עם ZDF, רשת טלוויזיה גרמנית.
ב-1970 הפיק חיוני את הסרט "תמר אשת ער", כּקו-פרודוקציה איטלקית בבימויו של ריקארדו פרדה, ובכיכובו של יוסף שילוח.
ב-1971 רכש את קולנוע ירון בתל אביב אותו ניהל שנתיים.
ב-1972 הפיק חיוני את הסרט "הטרמפיסט", בבימויו של עמוס ספר, ובכיכובו של אשר צרפתי.
הסרט שצולם בשפה האנגלית ונקרא An American Hippie In Israel זכה לתחייה מחודשת והפך לסרט קאלט המוקרן בסינמטק תל אביב וצובר קהל מעריצים רחב יותר ויותר.
בין השנים 1967–1973 הפיק עשרות סרטים קצרים ופרקים בסדרות טלוויזיה ישראליות וזרות.
ב-1973 נשלח חיוני מטעם ההסתדרות הציונית כשליח לניו-יורק במסגרת התוכנית "דור המשך".
אחרי שלוש שנים בתפקיד, נשאר עוד שנה בניו-יורק וכתב ספר ותסריט באורך מלא, וניסה ללא הצלחה להפיק סרט אמריקאי.
בשובו ארצה בשנת 1977 הרצה במחלקת הקולנוע של אוניברסיטת תל אביב, והקים את חברת "רמות הפקות", שהפיקה סרטים תיעודיים.
ב-1981 הפיק את הסרט "האיש שבא לקחת" בכיכובם של אסי דיין וזאב רווח.
קשיי הפקת סרטים בישראל שחקו את חיוני שבסופו של דבר החליט ב-1982 לעזוב את ישראל עם משפחתו ולהגר לקנדה.
שם שרת כמגייס כספים לאוניברסיטת הנגב ואוניברסיטת ובר-אילן, ושם חי עד מותו מהתקף לב ביוני 1990, בגיל 56.
בנו, דן חיוני, הוא במאי תיאטרון ואמן רב-תחומי המתגורר בלוס אנג'לס.
אלדורדו (1963) – תסריטאי, עוזר במאי
דרימבוט (ספינת החלומות) (1963) – במאי, מפיק
ידיים (1964) – תסריט, בימוי והפקה
ג'ודית (1964), עם סופיה לורן – ועדה מלהקת
משה ונטילטור (1966) – מפיק בפועל
שלושה ימים וילד (1967) – מפיק וכותב שותף
המסע לירושלים (1968) – מנהל הפקה
תיק ירושלים (1971) – מנהל הפקה
הטרמפיסט (היפי אמריקאי בישראל) (1972) – מפיק
עזית הכלבה הצנחנית (1972) – מפיק
המונח אמצעי התקשורת בישראל מתייחס לתקשורת ההמונים (דפוס, רשתות הרדיו והעיתונות המקוונת) אשר קיימים במדינת ישראל.
התקשורת בישראל מכילה עשרות עיתונים, מגזינים, טלוויזיה ותחנות רדיו, הממלאים תפקיד חשוב בחיים הפוליטיים, החברתיים והתרבותיים של ישראל.
ישנן למעלה מ-10 שפות שונות בתקשורת הישראלית, והשפה השלטת היא העברית.
העיתונות הערבית נצרכת בעיקר על ידי ערביי ישראל.
בשנות ה-80 וה-90 עברה העיתונות הישראלית תהליך של שינוי משמעותי, כאשר גופי התקשורת בישראל מנוהלים מאז ואילך על ידי מספר מצומצם של ארגונים, בעוד שהעיתונים שפורסמו על ידי המפלגות הפוליטיות החלו להיעלם.
כיום, שלושה תאגידים גדולים שנמצאים בבעלות פרטית וממוקמים בתל אביב שולטים בתקשורת ההמונים בישראל.
הצנזורה בישראל פחות משמעותית ביחס למדינות אחרות, אך היא קיימת כאשר ישנו חשש כי פרסום של ידיעה עשוי לפגוע בביטחון הציבור.
כאשר מידע מצונזר רשאי העיתון לערער על החלטת הצנזור לוועדה מיוחדת.
החלטות הוועדה מחייבות, אך לאורך השנים הוועדה דחתה במקרים רבים החלטות לצנזור של מידע.
בשנת 1863, במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל הוקמו העיתונים השבועיים הראשונים "הלבנון" (העיתון העברי הראשון בארץ ישראל) וכתב העת העברי "חבצלת".
הצנזורה נאכפה באופן תדיר בשנים שלאחר הקמת מדינת ישראל, במלחמת יום הכיפורים, ובמהלך שנות ה-70.
ב-1986 התירה הממשלה את ההקמה של גופי תקשורת פרטיים ומסחריים שיפעלו בתחרות עם אמצעי התקשורת הממלכתיים.
ממשלת ישראל מכבדת בדרך כלל את חופש העיתונות, המוגן על ידי חוקי היסוד של ישראל ומערכת המשפט.
חל איסור על פרסום דברי הסתה, ופרסום שבחים על מעשי אלימות או סוגיות שקשורות לביטחון הלאומי.
פרסום של עיתונים בישראל הוא בלתי חוקי ללא היתר מהממשלה.
הממשלה רשאית לסרב לתת היתרים מסיבות שונות.
מתחקיר שערך "הארץ" ב-2016 עלה שבמהלך העשור הראשון של המאה ה-21 לפחות 62 בקשות מתוך מעל ל-500 בקשות להיתרים נדחו.
בעקבות המשבר הדיפלומטי הקטרי ב-2017, ישראל נקטה בצעדים לאסור את פעילותה בישראל של רשת השידור הטלוויזיונית אל-ג'זירה, אשר פועלת מקטר, על ידי סגירת משרדיה בירושלים, ודרישה מרשתות הכבלים והלוויין בישראל לאסור לשדר את ערוץ אל-ג'זירה.
שר הביטחון אביגדור ליברמן תיאר כמה מדיווחי החדשות של אל-ג'זירה כ"תעמולה בסגנון גרמניה הנאצית".
בישראל פועלים מספר רב של עיתונים יומיים, שבועונים וכתבי עת אשר כולם נמצאים בבעלות פרטית.
בשבע – עיתון דתי חינמי שבועי.
כלכליסט – עיתון יומי לעסקים.
גלובס – עיתון יומי (עם מהדורה אנגלית).
הארץ – העיתון היומי הוותיק ביותר בישראל (עם מהדורה בעברית ובאנגלית)
המודיע – עיתון חרדי יומי (עם מהדורות בעברית, באנגלית ובצרפתית).
ישראל היום – עיתון יומי חינמי בעברית (קיימת גם מהדורה מקוונת לעיתון באנגלית).
מעריב הבוקר – עיתון יומי חינמי בעברית.
אל-איתיחאד – עיתון קומוניסטי יומי בשפה הערבית.
ג'רוזלם פוסט – העיתון הוותיק ביותר בשפה האנגלית.
כל אל-ערב – עיתון שבועי בשפה הערבית.
מעריב – עיתון יומי בעברית.
מקור ראשון – עיתון שבועי בעברית.
TheMarker – עיתון יומי כלכלי בעברית.
וסטי – עיתון יומי בשפה הרוסית.
יתד נאמן – עיתון חרדי יומי (עם מהדורות בעברית ובאנגלית).
ידיעות אחרונות – עיתון יומי בעברית.
תאגיד השידור הישראלי – תאגיד סטטוטורי ישראלי.
כאן 11 – ערוץ טלוויזיה ציבורי ממלכתי בעברית.
כאן חינוכית – ערוץ טלוויזיה לילדים בעברית.
מַכַּאן 33 – ערוץ טלוויזיה ציבורי ממלכתי המיועד לציבור הערבי.
קול ישראל – רשת הרדיו הממלכתית בישראל.
קשת 12 – ערוץ טלוויזיה מסחרי בעברית.
רשת 13 – ערוץ טלוויזיה מסחרי בעברית.