tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר זמן קצר ביחידתו של ביילסקי קיבל מרחווינסקי קידום לתפקיד סגן מפקד גדוד, בזכות אומץ לבו וכישוריו.
לאחר המלחמה התגורר מרחווינסקי בפולין.
הוא נרדף עקב פעילותו נגד המדיניות האנטישמית של רשויות פולין בשנות השישים, ונאלץ לעזוב לדנמרק.
בשנת 1970 ביקר בישראל, בהזמנת היהודים שאותם הציל בתקופת השואה.
בשנת 1968 העניק יד ושם ליוזף מרחווינסקי את אות חסיד אומות העולם.
יוזף מיסְליבֶצֶ'ק (בצ'כית: Josef Mysliveček; 9 במרץ 1737 – 4 בפברואר 1781) היה מלחין צ'כי, שתרם להתהוות הקלאסיציזם של שלהי המאה ה-18 במוזיקה.
מיסליב'צק הציב לפני ידידו הצעיר וולפגנג אמדאוס מוצרט מודלים משמעותיים של הלחנה בסוגות הסימפוניה, האופרה סריה האיטלקית והקונצ'רטו לכינור: הן וולפגנג והן אביו, לאופולד ראו בו ידיד קרוב מאז פגישותיהם הראשונות בבולוניה שבאיטליה בשנת 1770 ועד שמעל באמונם בנושא ההבטחה להשיג הזמנה לאופרה בשביל וולפגנג מתיאטרון סן קרלו בנאפולי.
הוא היה מקורב למשפחת מוצרט, ויש אזכורים תכופים של שמו בהתכתבויות של מוצרט.
מיסליבצ'ק נולד בפראג, אחד מבניו התאומים של בעל טחנת-קמח מצליח, ולמד פילוסופיה באוניברסיטת קרל-פרדיננד לפני שהלך בעקבות אביו.
הוא השיג דרגה של טוחן אומן ב-1761, אך ויתר על משלח היד המשפחתי כדי ללמוד מוזיקה.
בפראג, למד הלחנה אצל פרנץ האברמן ויוזף זגר בראשית שנות ה-60 של המאה ה-18. שאיפותיו הובילו אותו בשנת 1763 אל ונציה, שם למד אצל פשטי.
לימודיו שם נשאו פרי בצורת אופרה, "סמיראמידה", שבוצעה לראשונה בשנת 1766. המימון למסעו לוונציה בא בחלקו מן ההון המשפחתי ובחלקו מן האציל הבוהמי וינצנץ פון ולדשטיין.
באיטליה נודע בשם "איל בוהמו" ("הבוהמי") ואף "ונאטוריני", "הצייד הקטן", תרגום מילולי של שמו.
הכינוי "הבוהמי האלוהי" לא ניתן לו בתקופת חייו, כפי שסברו בטעות, אלא נבע מכותרת של רומנסה על המלחין מאת יאקוב ארבס, שהתפרסמה לראשונה בשנת 1884. נראה שגם הכינוי "ונאטוריני" התקבע רק לאחר מותו.
מיסליבצ'ק היה לחבר האקדמיה פילרמוניקה די בולוניה בשנת 1771. חירותו הייתה חשובה לו מעל לכל והוא לא עבד מעולם באופן ישיר בשירותו של איזה שהוא אציל, הגמון או מושל, בניגוד לרוב בני-זמנו.
לפרנסתו השתכר מהוראה, נגינה והלחנה, ולעיתים קרובות קיבל מענקים ממעריצים עשירים.
כתוצאה מן הפזיזות וחוסר האחריות בענייני כספים, שאפיינו אותו לאורך כל חייו, מת מיסליבצ'ק בחוסר כל ברומא, ב-1781. הוא קבור בכנסיית סן לורנצו אין לוצ'ינה, שם מנציח את שמו לוח זיכרון, שהציבו לאחר שנים צ'כים מוקירי זכרו.
אין זכר למצבת שיש, שהציב על פי השמועה ג'יימס יו סמית בארי, תלמיד אנגלי עשיר של מיסליבצ'ק, שפרע את הוצאות קבורתו.
לאחר הגיעו לאיטליה ב-1763, הוא נשאר בארץ זו פרט לביקור בפראג ב-1767–1768, ביקור קצר בווינה ב-1773 ושהייה ממושכת במינכן מדצמבר 1776 עד אפריל 1778. שיבתו לפראג הובילה ליצירת כמה מן האופרות שלו.
למינכן הזמין אותו סגל המוזיקה של הנסיך הבוחר מקסימיליאן השלישי יוזף לשם הלחנת אופרה לעונת הקרנבל של 1777.
האופרה הראשונה של מיסליבצ'ק, "סמירמידה", הוצגה בברגמו בשנת 1766 (אין ראיות לכך, שהפקה משוערת בפארמה של אופרה בשם "מדאה" אכן התקיימה ביום מן הימים).
האופרה "בלרופונטה" שלו זכתה להצלחה רבתי בנאפולי לאחר הצגתה הראשונה בתיאטרון סן קרלו ב-20 בינואר 1767, והצלחה זו הביאה עמה מספר רב של הזמנות מתיאטראות איטלקיים.
מאז ואילך, כמעט תמיד מופיעים בהפקות האופרה שלו זמרים מן השורה הראשונה בתפקידים הראשיים.
כמעט כל האופרות שלו נחלו הצלחה עד להפקה הכושלת של "ארמידה", בתיאטרון לה סקאלה במילאנו לעונת הקרנבל של 1780. אחד מאותו ת ההוקרה הרבים שהקנו לו כשרונותיו כמלחין אופרה הייתה ההזמנה לספק מוזיקה לפתיחת בית אופרה חדש בפביה בשנת 1773 (השימוש הראשון שלו בלברית של פייטרו מטסטאזיו ל"דמטריו" (1773).
מעבר לנטייה מובהקת לחוסר הבחנה וקלות דעת בענייני נשים, שתועדה בהתכתבות של מוצרט, לא ידוע דבר על חיי האהבה של מיסליבצ'ק.
המלחין לא נישא מעולם, ואין שום תיעוד של שמות אהובות, לרבות כזה התומך בשמועות על קשרי אהבים שלו עם זמרות איטלקיות.
בשנת 1770 פגש מיסליבצ'ק את וולפגנג אמדאוס מוצרט הצעיר בבולוניה.
הוא מוזכר לראשונה ברשומות המסע של לאופולד מוצרט מ-24–29 במרץ 1770, ובהמשך הוא נזכר ב-28 מכתבים שכתבו בני משפחת מוצרט ואשר שרדו עד ימינו.
מכתבים אלה מופיעים בתרגום לאנגלית בעריכתה של אמילי אנדרסון, "מכתבי מוצרט ומשפחתו, הוצאה 3 (ניו יורק): ו.
תרגומיה של אנדרסון לתכתובת של משפחת מוצרט התפרסמו לראשונה בשנת 1938. היא עמדה על חשיבות הקשר של מיסליבצ'ק עם משפחת מוצרט בעבודתה כמתרגמת ודאגה לכלול את דיוקנו בין האיורים שהוכנו להוצאת הספר.
מחלת עגבת תקפה את מיסליבצ'ק והשחיתה את פניו והוא בא למינכן לקבל טיפול, בזמן שמשפחת מוצרט שהתה בעיר.
לאופולד מוצרט אסר על בנו לפגוש אותו, אך וולפגנג המרה את פיו בטענה, שלא יוכל להתכחש לידידו הטוב בגלל האסון שפקד אותו.
וולפגנג ואמו ביקרו את מיסליבצ'ק באוקטובר 1777, והשניים התייחסו אל מיסליבצ'ק בחמלה ובאהדה למצבו במכתב של וולפגנג מ-11 באוקטובר אל אביו הוא מתאר את הכוויה שעיוותה את אפו של מיסליבצ'ק בגלל טיפול כושל במחלתו.
מיסליבצ'ק ניסה לתרץ את מצבו בסרטן עצמות, תוצאה של תאונת מרכבה, הסבר אבסורדי ונטול אמינות.
לא פעם צוינו קווי דמיון בין הסגנון המוזיקלי של מיסליבצ'ק ליצירותיו המוקדמות של מוצרט.
נוסף לכך, מוצרט השתמש במוטיבים שנלקחו מחיבורים שונים של מיסליבצ'ק כאמצעי עזר לעיצוב אריות אופראיות, פרקים סימפוניים, סונאטות לכלי מקלדת וקונצ'רטי.
כמו כן עיבד אריה של מיסליבצ'ק, "איל קארו מיו בנה" (מן האופרה "ארמידה", 1780).
הטקסט הישן הוחלף בטקסט החדש "רידנטה לה קאלמה", ק.
152 (210a), והותאם לסופרן בליווי פסנתר.
לפי אותו מכתב של וולפגנג מוצרט, שנשלח ממינכן ב-11 באוקטובר 1777, מנתח כושל שרף את אפו של מיסליבצ'ק תוך כדי ניסיון לטפל במחלה מסתורית.
מכתב של לאופולד מוצרט אל בנו מ-1 באוקטובר 1777 מתייחס למחלה כאל משהו מביש, שבשלו ראוי מיסליבצ'ק לנידוי חברתי.
השם שיצא למיסליבצ'ק בגין הפקרותו המינית, הרמזים של לאופולד וההתייחסות לעיוות הפנים במכתבו של וולפגנג מצביעים כולם בבירור על תסמינים של השלב השלישי של עגבת.
ההסבר שנתן מיסליבצ'ק לוולפגנג על מצבו - סרטן העצם שנגרם עקב תאונת מרכבה - הוא על פניו חסר שחר.
הדאגה שמוצרט גילה אותו זמן לסבל של חברו, כפי שעולה ממכתבו אל אביו, הייתה נוגעת ללב.
בכל התכתבויותיו של מוצרט, אין רמז להשתפכות רגשות כאלה כלפי מישהו מחוץ למשפחת מוצרט כפי שהיא מצויה במכתבו של וולפגנג מ-11 באוקטובר 1777.
בסך הכל, כתב מיסליבצ'ק עשרים ושש אופרות סריה, בהן "איל בלרופונטה" שהוזכרה קודם.
כמעט כולן הצליחו בהצגות הבכורה עד לאסון של "ארמידה" בלה סקאלה בתקופת הקרנבל של 1780. עם זאת, חלק מן החריגות שחרצו את גורל ההפקה לא היו באשמת מיסליבצ'ק, כמו הפסקת ההצגות מחמת היעדרותה של הפרימדונה קטרינה גבריאלי, שילדה בגיל 49, מחוץ לנישואים, באמצע העונה.
במהלך תקופת פעילותו כמלחין אופרות (1780-1766), הצליח מיסליבצ'ק להעלות יותר אופרות סריה חדשות על הבמה מכל מלחין אחר באירופה.
ראוי לציין, שבשנים אלה הוצג מספר רב יותר של יצירותיו בתיאטרון סן קרלו בנאפולי, בית האופרה היוקרתי ביותר באיטליה בזמן ההוא, מאלה של כל מלחין אחר.
אף על פי כן, חוקרי תולדות האופרה התעלמו כמעט לחלוטין מתרומותיו לתרבות האופרה האיטלקית בשנות ה-60' וה-70' של המאה ה-18.
מיסליבצ'ק וגלוק היו הצ'כים הראשונים שהתפרסמו כמלחיני אופרה, אבל תפוקתם כמעט שאיננה מציגה מאפיינים צ'כיים.
האופרות של מיסליבצ'ק היו מושרשות במידה רבה בסגנון ה"אופרה סריה" האיטלקי, שייחס חשיבות עלניונה לאמנות הקולית המופגנת באריות מסובכות.
בין שאר יצירותיו היו אורטוריות, סימפוניות, קונצ'רטי ומוזיקה קאמרית, כולל כמה מחמישיות המיתרים המוקדמות ביותר שידוע על קיומן, אשר כללו שתי ויולות.
חמישיות המיתרים אופוס 2 שלו היו כמעט בוודאות חמישיות המיתרים עם שתי ויולות המוקדמות ביותר שפורסמו אי פעם.
נוסף לכך, הוא היה חלוץ בחיבור מוזיקה להרכב כלי נשיפה מעץ, שדוגמאות מרשימות לה הן שלוש השמיניות לכלי נשיפה מעץ.
מוצדק אולי לקבוע, שהיצירה הגדולה ביותר שלו היא האוטוריה Isacco figura del Redentore, שבוצעה לראשונה בפלורנץ בשנת 1776. הקונצ'רטי שלו לכינור הם אולי היפים ביותר שחוברו בין דורו של ויוואלדי לקונצ'רטי לכינור של מוצרט משנת 1775.
מיסליבצ'ק היה גם אחד המלחינים המחוננים והפורים ביותר של סימפוניות במאה ה-18, אף כי מוזיקולוגים במערב אירופה ובצפון אמריקה מתעלמים מתרומותיו לסוגה זו ממש כפי שהם מתעלמים מן האופרות שלו.
כמעט כל הסימפוניות של מיסליבצ'ק בנויות בשלושה פרקים ללא מינואט, בהתאם למסורות איטלקיות שמקורן באוברטורות האופראיות.
גם האוברטורות האופראיות שלו בנויות בשלושה פרקים ובוצעו לעיתים קרובות כיצירות אינסטרומנטליות נפרדות.
בשנות ה-70' של המאה ה-18, היה מלחין הסימפוניות המעולה ביותר שדר באיטליה, וההערכה שנהנה ממנה באה לביטוי בקובץ סימפוניות (במקור אוברטורות אופראיות) שהוציא לאור רניירי דל ויוו בפלורנץ והיה האנתולוגיה הראשונה של סימפוניות שהודפסה אי פעם באיטליה.
ביצירותיו של מיסליבצ'ק ניכר סגנון דיאטוני מלא חן, הטיפוסי לקלאסיציזם האיטלקי במוזיקה.
הטובות ביצירותיו מאופיינות בכושר המצאה מלודי, רציפות לוגית ואינטנסיביות רגשית מסוימת, שאפשר אולי לייחס לאישיותו הדינמית.
יוזף מרטין קראוס (בגרמנית ובשוודית: Joseph Martin Kraus; 20 ביוני 1756 – 15 בדצמבר 1792), היה מלחין ממוצא גרמני שפעל בעיקר בשוודיה, תחת חסותו של גוסטב השלישי.
קראוס כונה מוצרט השוודי, תוך הקבלה לוולפגנג אמדאוס מוצרט, שכמוהו היה מלחין בן התקופה הקלאסית מוכשר ביותר שנפטר בגיל צעיר.
יוזף קראוס נולד בעיירה מילטנברג שבפרנקוניה, שם שימש אביו כפקיד.
משפחת קראוס מנתה 13 ילדים, אך שבעה מהם נפטרו בילדותם.
בשנת 1771 עברה המשפחה לבוכן שבבאדן-וירטמברג.
יוזף קראוס קיבל חינוך מוזיקלי מגיל צעיר, הוא למד לנגן בפסנתר ובכינור, והתגלה במהירות ככישרון.
למרות כישרונו המוזיקלי, הוריו רצו שישתלם דווקא בלימודי משפטים.
הוא נשלח ללמוד משפטים באוניברסיטת מיינץ בשנת 1773, אך לא היה מרוצה מהאוניברסיטה ולאחר שנה עבר להשלים את לימודיו באוניברסיטת ארפורט, הפעם בשילוב לימודי מוזיקה נרחבים.
הכנסייה, הן הקתולית והן הלותרנית שגשגו בארפורט, וקראוס הושפע מהן, כך שבאופן טבעי היצירות הראשונות שלו היו דתיות.
עד מהרה הזניח קראוס את לימודי המשפטים ולמד רק מוזיקה וספרות.
בשנת 1775 נאלץ קראוס לעזוב את האוניברסיטה ולשוב למשפחתו בשל משפט דיבה שהתנהל נגד אביו.
באותה התקופה עסק בחיבור טרגדיה בשלוש מערכות וכן בכתיבת יצירות דתיות, ביניהן: רקוויאם, טה דאום ושתי אורטוריות.
בשנה שלאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת גטינגן, ושם התקרב לרעיונות תנועת "הסער והפרץ" והם השפיעו על סגנון יצירתו.
בזמן שהותו בגטינגן התיידד קראוס עם סטודנט שוודי שהמליץ לו לנסוע לשוודיה כדי למצוא הצלחה.
המלך גוסטב השלישי, שמלך בשוודיה באותה התקופה, התפרסם כחובב מוזיקה נלהב ומלחינים רבים נהרו לשוודיה כדי לזכות בתמיכתו.
קראוס השתכנע, ובשנת 1778, כשעוד לא מלאו לו 22 הוא נסע לסטוקהולם, בירת שוודיה.
בתחילה לא האירה לקראוס ההצלחה פנים, ואופרה שלו נדחתה על ידי האקדמיה השוודית למוזיקה.
אולם לאחר שלוש שנים קשות, בהן סבל ממחסור ושקל אף לעזוב את שוודיה ולחזור לגרמניה, האירה לו ההצלחה.
המוזיקה שלו לאופרה "פרוסרפינה", שהליברית שלה נערכה על ידי המלך גוסטב עצמו הושמעה בארמון אולריקסדל ב-6 ביוני 1781 וזכתה להצלחה.
לאחר הביצוע שוחח המלך עם קראוס והחליט לתת לו את תמיכתו.
קראוס מונה לסגן הקפלמייסטר של האופרה השוודית המלכותית, והמלך אף מימן לו מסע באירופה כדי להשתלם בתיאטרון.
מסעו של קראוס באירופה ארך חמש שנים ובמהלכו סייר בגרמניה, איטליה, צרפת ואנגליה.
הוא פגש במלחינים חשובים כמו כריסטוף ויליבלד גלוק, יוהאן גיאורג אלברכטסברגר, ג'ובאני בטיסטה מרטיני ויוזף היידן.
לכבודו של האחרון הקדיש סימפוניה שכתב.
היידן הביע התלהבות מהמלחין הצעיר ואמר על אחת מן הסימפוניות שלו שרק מלחינים מעטים מסוגלים להלחין כמותה.
בעת שהותו באנגליה הוא נכח בחגיגות מאה שנה לגאורג פרידריך הנדל שהתקיימו במנזר וסטמינסטר בשנת 1785. באותה תקופה הלחין כמה מיצירותיו המפורסמות, כמו שתי סימפוניות וחמישייה לחליל.
בשנת 1786 פגש את הוריו בפעם האחרונה ולאחר מכן חזר לסטוקהולם.
כאשר חזר קראוס לשוודיה, בשנת 1787, הוא התמנה למנהל תוכניות הלימודים באקדמיה המלכותית למוזיקה.
הוא הצליח להשיג מוניטין כמלחין ומנצח מן השורה הראשונה ויצירותיו זכו להצלחה.
כמו כן הוא היה חבר בחוגים הספרותיים שבבירת שוודיה.
בתקופה זו כתב כמה יצירות חשובות שחלקן הוזמנו על ידי המלך גוסטב עצמו.
הוא אמנם היה ידוע כמלחין של אופרות, אך מתקופה זו דווקא היצירות התזמורתיות שלו זכו להצלחה, כמו הסוויטה "ריקסדגסמוזיקן" שכתב לבקשת המלך גוסטב, ולא האופרה הגדולה "אניאס בן קרתגו".
ב-16 במרץ 1792 נרצח המלך גוסטב השלישי במהלך נשף מסכות ומותו השפיע קשות על קראוס.
הוא כתב מארש הלוויות ויצירה נוספת לכבוד המלך ושתיהן בוצעו בלוויה המלכותית שהתקיימה ב-13 באפריל באותה השנה, אלו היו יצירותיו האחרונות של קראוס.
לאחר מותו של המלך התחיל גם מצבו הבריאותי של קראוס להידרדר במהירות והוא נפטר בסוף אותה השנה, ב-15 בדצמבר 1792, ממחלת השחפת ממנה סבל עוד בימיו כסטודנט.
הוא נקבר בחצי האי טיבולי מצפון לסטוקהולם.
קיימים שני קטלוגים המסדרים את יצירותיו של קראוס.
הראשון נוצר על ידי קרל שרייבר והשני על ידי ברטיל ואן בואר, הקטלוג המקובל כיום ליצירתו הוא הקטלוג של ואן בואר, בו כל אחת מהיצירות ממוספרת לפי סימן VB.
על פי קטלוג היצירות של ואן בואר קראוס הלחין יותר מ-200 יצירות, ביניהן יצירות קודש, שהן (בדרך כלל) יצירותיו המוקדמות יותר ויצירות חול.
יצירות הקודש של קראוס הולחנו בדרך כלל בשביל כנסיות לותרניות או קתוליות.
קראוס היה קתולי אך דבר זה לא הפריע לו לכתוב גם בשביל הכנסייה הלותרנית.
בין יצירות הקודש של קראוס ניתן למנות: רקוויאם, טה דאום, אורטוריות וקנטטות.
בין יצירות החול של קראוס ניתן למנות יותר מעשר סימפוניות, כמה קונצ'רטי, סונטות, רביעיות, חמישיות ושש אופרות.
כמה יצירות שאנו יודעים שהולחנו על ידי קראוס אבדו או שיוחסו למלחינים אחרים.
יצירתו של קראוס מתאפיינת בניגודים דרמטיים ובהרמוניה עשירה, אך בתחום פיתוח המוטיבים קראוס לא הגיע לרמה של היידן ומוצרט.
יוזף פרדיננד נולד ב-24 במאי 1872 בזלצבורג לפרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה ואליס, נסיכת פארמה.
יוזף היה הילד השלישי והבן השני במשפחה, אך ירש את ראשות בית טוסקנה ואת התארים של אביו, לאחר שאחיו הבכור ויתר עליהם בעקבות שערוריות רבות.
ב-1892 התגייס יוזף לצבא האוסטרו-הונגרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
יוזף ניסה לקדם את תחום התעופה בצבא האוסטרו-הונגרי, ובשנת 1909 טס בכדור פורח מלינץ לדייפ שבצרפת במשך 16 שעות.
ב-1911 מונה למפקד הדיוויזיה ה-3.
עם פרוץ המלחמה מונה יוזף למפקד הקורפוס ה-14 שהיה חלק מהארמייה השלישית, ולחם עמו בחזית המזרחית בקרב גליציה.
ב-1 באוקטובר 1914 מונה יוזף למפקד הארמייה הרביעית, במקום מוריץ פון אופנברג שהודח מהפיקוד בעקבות כישלונו בקרב רווה, ובמקומו מונה למפקד הקורפוס יוזף רוט.
יוזף השתתף עם הארמייה שבפיקודו במתקפת גורליצה-טרנוב שבה הצליח להבקיע את קווי הרוסים, ולאחר מכן כבשה הארמייה שבפיקודו את לובלין, והשתתפה בכיבוש פולין הרוסית.
ביוני 1916 הותקפה הארמייה שבפיקודו במתקפת ברוסילוב ונאלצה לסגת לאחור תוך שהיא משאירה מאחוריה הרבה שבויים.
בעקבות כישלונו דרשו הגרמנים להדיחו, ואכן יוזף הוחלף בגנרל קרל טרשצ'יאנסקי פון נאדוש.
לאחר עלייתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה לשלטון, הוצע ליוזף תפקיד המפקח הכללי של חיל האוויר האוסטרו-הונגרי, וכך מונה יוזף לתפקיד ב-8 ביולי 1917 למרות התנגדות מפקדי הצבא.
אולם יוזף היה בור לגמרי בכל העניינים הטכניים הקשורים לחיל, וכך מתאר תאודור פון קרמן את חילופי הדברים שהתנהלו בין יוזף לפרדיננד פורשה שהראה לו מנוע למטוסים בעל 6 צילינדרים: .
ב-3 בנובמבר 1918 לאחר שביתת הנשק פרש יוזף מהצבא והתגורר בווינה כאזרח פשוט.
לאחר נישואיו הראשונים ב-1921, התפטר יוזף מתפקידו כראש הבית של טוסקנה.
ב-1938 עם כניסת הנאצים לאוסטריה, נעצר יוזף עם עוד 70,000 תושבי וינה, נחקר על ידי הגסטפו ונשלח למחנה דכאו, שם שהה 3 חודשים.
לאחר מכן שוחרר לביתו, תוך שמוטל עליו פיקוח צמוד על ידי הגסטפו.
השהות במחנה הריכוז הרעה את בריאותו של יוזף, ועקב כך הוא מת בווינה ב-28 באוגוסט 1942.
ב-2 במאי 1921 התחתן עם רוזה קלטנברונר שלא הייתה ממוצא אצולה.
הנישואין החזיקו מעמד עד לגירושיהם ב-1928.
ב-27 בינואר 1929 התחתן יוזף שוב, עם גרטרוד טומנק פון ביירפרלס מונדזי.
ממנה נולדו להם 2 ילדים:
קלאודיה מריה תרזה, נסיכת פירנצה (נולדה ב-1930).
מקסימיליאן פרנץ יוזף קרל אוטו היינריך, נסיך פירנצה (נולד ב-1932), התחתן עם דוריס ויליאמס.
נודע בעיקר כמאייר רומן מלחמת העולם הראשונה הנודע "החייל האמיץ שווייק" פרי עטו של ירוסלב האשק, וכזוכה הפרס הגרמני לספרות נוער (דויטשר יוגנדליטרטורפרייס ).
יוזף לדה נולד בכפר הרוסיצה, לא רחוק מפראג.
אביו היה סנדלר והמשפחה הייתה עניה.
מילדות התגלה בו כישרון ציור, אך בגלל מצבה הכלכלי הקשה של המשפחה יוזף נאלץ להפסיק את לימודיו אחרי שסיים את בית הספר העממי.
סיוד בתים נראה לו כמקצוע הקרוב לציור והוא התחיל לעבוד כסייד וצבע.
הוא עזב עבודה זו אחרי פחות משנה, נסע לפראג, למד את מלאכת כריכת הספרים והתחיל לעבוד ככורך.
כעבור זמן מה התקבל כתלמיד בבית ספר לאמנות, אך הלימודים האקדמיים לא היו לרוחו והוא הפסיק את לימודיו במוסד זה אחרי סמסטר אחד בלבד.
לדעת המאייר דני קרמן, לאדה הוא "גדול המאיירים של המאה ה-20".
לאדה לא היה מרדן, אך היה לו צורך למצוא את דרכו לאמנות בדרך משלו.
ניסה את כוחו בסגנונות השונים שהיו מקובלים בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, אך בסופו של דבר גיבש לעצמו סגנון עצמאי ומיוחד, שהתבסס על מראות הכפר האהובים, על מראה נופי מולדתו, הווי הכפר, חגי ארצו ואמנות צ'כית עממית.
ציורי הנוף הפסטורליים שלו המצוירים בקווי מתאר עבים, בצורות גאומטריות פשוטות, בצבעי יסוד בולטים ובקומפוזיציות סימטריות, מזכירים את ציורי הפולקלור הצ'כי.
הוא אייר אגדות וסיפורי עם וחיבר בעצמו כמה מהם, כמו "החתול מיקש" – החתול המדבר.
איוריו אינם אילוזיוניסטיים, אלא כאלה, הפוקחים את עיני המתבונן ליופי שבסביבתו הקרובה, לעולם היפהפה של צ'כיה מולדתו.
מבקרי אמנות בתחילת המאה ה-20 לא התפעלו מיצירתו, בקרו אותו על האופטימיות שלו והאשימוהו באסקפיזם, אך לאדה נשאר נאמן לאישיותו וטבעו האופטימי, ולנופי הטבע הצ'כי האהוב עליו.
חוקרי תולדות האמנות לא הצליחו להכניסו לאף אחת מן המגירות שבהם מאחסנים אמנים לפי זרמים ואסכולות, כי לאדה לא התעניין בתאוריות ומניפסטים ולא השתייך למפלגות פוליטיות או לזרם אמנותי מוגדר, הוא פשוט השיג את מה שכל אמני המאה ה-20 התאוו לו ביותר: קשר ישיר ובלתי אמצעי עם הצופה.
את ממד העומק ביצירתו של לדה אפשר למצוא בסצנות של הווי כפרי כמו נחירת החזיר, בתיאור מסיבות ריקודים וקטטות המתחוללות על רצפת הריקודים של בתי הבירה ובפתחי בתי המרזח.
הצליח לאדה להעניק אופי אישי כמעט לכל דמות.
גיבוריו נראים כאלגוריות העוסקות במצבי אנוש, כמעט באותה עמקות ובאותה אמפתיה בה צייר ברויגל את תמונות ההווי שלו, או כפי שתיאר אותן בספריו בן ארצו הסופר הצעיר ממנו בוהומיל הראבאל.
פרסומו הגדול של לאדה בא לו בזכות הקריקטורות שצייר בכתבי עת ובזכות איוריו לספרו של ירוסלאב האשק "החייל האמיץ שווייק".
בעבודות אלה התייצב לאדה לצדו של החלש וביקר את החזק והנצלן ללא קשר לאידאולוגיה.
הוא לגלג והוקיע את ה"קמרד" הקומוניסטי הזולל על חשבון הפועלים, כמו את ה"בורז'ואה" הקפיטליסטי הדורס את עובדיו.
אפילו ה"קורפורל" המסכן המתעלל בטוראי המסכן ממנו, זוכה למידה לא מעטה של ביקורת.
לאדה הזדהה עם דמותו של שווייק ולדעתי העניק לו משהו מהמראה החיצוני שלו עצמו והרבה מאופיו.
לאדה כמו שווייק נשאר חייל פשוט.
נלחם את מלחמת ההישרדות מול הביורוקרטיה, המיליטריזם, הנצלנות, הצביעות של משטר מושחת ושל מבקרי האמנות שלא החמיאו לעבודותיו.
לאדה לא ניסה לבטא את ה"רוחני באמנות".
הוא הסתפק בגילוי הרוחני שבכל אדם בצד חולשותיו.
הוא חיזק בציוריו את החלשים, הילדים והמבוגרים ודיבר אליהם בכנות וללא התנשאות, ב"גובה העיניים" ותמיד בלי אלימות, בלי תוקפנות, תמיד בחיוך.
בנובמבר 2017, במלאת 130 שנה להולדתו של לאדה, נפתחה בפרג תערוכה רטרוספקטיבית של יצירותיו המגוונות של לאדה.
היא מוקמה באולם ריקודים, מקום שלדה אהב לבלות ולצייר.
היא כונתה "השביעיות של יוזף לאדה" וזה בגלל הספרה שבע החוזרת בשנת הולדתו – 1887, שנת פטירתו – 1957, ושנת פתיחת התערוכה – 2017. התערוכה נמשכה גם בשנת 2018 וזכתה לפופולריות רבה, אולי דווקא בגלל היותה כה אופטימית וטובת לב, וכה שונה מרוח תקופתנו.
יוזף פרדיננד מבוואריה היה בנו של מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה, אשר היה מועמד לרשת את קרלוס השני, מלך ספרד, אולם מת בצעירותו ולא ירש את הכתר הספרדי.
הנסיך יוזף פרדיננד נולד בווינה ב-28 באוקטובר 1692, למקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה ולמריה אנטוניה מאוסטריה, בתם של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומרגריטה תרסה מספרד.
הוא היה נינו של פליפה הרביעי, מלך ספרד ואחיינו הגדול של קרלוס השני, מלך ספרד.
אמו נפטרה זמן קצר אחרי לידתו והוא נשאר באחריות סבו, הקיסר לאופולד הראשון, מאחר שאביו שהה בבריסל, שם כיהן כמושל ארצות השפלה הספרדיות ממרץ 1692. ב-2 במאי 1693 יצא יוזף פרדיננד, מלווה במשרתת לשעבר של אמו, מווינה למינכן, לשם הגיע ב-2 או ב-3 ביוני.
אמו של קרלוס השני, מריאנה מאוסטריה, תמכה במועמדותו של מקסמיליאן עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה, בעלה של נכדתה מריה אנטוניה, ולאחר מכן במועמדותו של יוזף פרדיננד (שהיה צאצא של המלך ההבסבורגי הראשון בספרד, פליפה הראשון, מלך קסטיליה, בשלושים בדרכים שונות).
הטענה הבווארית מצאה תומכים רבים בקרב האצילים שלא היו מרוצים מהקליקה הגרמנית של מריה אנה מנויבורג, אשתו של קרלוס השני.
על ערש דווי אילץ הקיסר לאופולד הראשון את בתו, מריה אנטוניה (אמו של יוזף פרדיננד), לוותר על זכויות הירושה שלה כדי להגביל את כוחותיו של התינוק.
כתוצאה מעובדות אלו החלה מלחמה בין המלכה האם והמלכה הרעיה.
התקופה שבין השנים 1693 ו-1696 (שנת מותה של המלכה האם) היו שנים של מתיחות פוליטית מתמדת ותככים פוליטיים.
החבורה הגרמנית שנוצרה סביב המלכה זכתה לשנאת האצולה.
על פי שמועות שהופצו על ידי בית המשפט, הייתה מזימה שנועדה לנעול את המלכה ולהביא את הנסיך יוזף פרדיננד למדריד, כדי שיונח על כס המלכות תחת שלטון המלכה האם ותומכיו הראשיים.
המלכה האם מתה ב-16 במאי 1696. ניצחונה היה צוואה חתומה לאחר מותו, שבה בנה, קרלוס השני, קבע בספטמבר 1696 את אחיינו יוזף פרדיננד מבוואריה ליורש המלוכה.
במועצת המדינה מ־13 ביוני 1696, זכה יוזף פרדיננד למועמד המתאים ביותר לרשת את הכס, כעמדת ביניים בין הצרפתים לאוסטרים.
בסופו של דבר כתב קרלוס צוואה שבה הכריז על יוזף פרדיננד להיות יורשו.
בחודש ספטמבר של אותה שנה חווה קרלוס השני נסיגה חמורה במצבו, ולכן מועצת המדינה החליטה לאלץ את המלך לחתום על צוואה ביוני.
למלך הייתה נסיגה נוספת ב-9 באוקטובר, כך מועצת המדינה התכנסה מחדש.
בפגישה זו קיבלה המפלגה הבווארית את הרצון שנדחף, והקרדינל פורטוקאררו אילץ את המלך קרלוס השני לחתום על הצוואה לטובת הנסיך הבוחר מבוואריה: רק האדמירל מקסטיליה, הקונסטבל ושלושה חברים תמכו בארכידוכס קרל.
בתקופת קטינותו של יוזף פרדיננד, מינה העוצר על ידי הצוואה את מועצת המנהלים שתמכה במריאנה מאוסטריה בתקופת ילדותו של קרלוס השני, בראשותו של הקרדינל פורטוקארו, ולממשלת העוצרים הייתה לה סמכויות רחבות מאוד.
ההגנה העיקשת על מינויו של הקרדינל הפרו-בווארי, הפכה למדיניות מרכזית בשנים האחרונות של שלטונו של קרלוס השני.
הקרדינל מנע את קרלוס השני מלהיכנע להשפעת אשתו ואף זימן את הפרלמנט לשנות את הברית.
בתחילת 1698 פורטוקאררו הציג בפני המלך דו"ח חדש של מועצת המדינה לטובת הירושה הבווארית.
המלך התייעץ עם האפיפיור אינוקנטיוס השנים עשר שהיה גם פרו-בווארי לכאורה, ובנסיבות האלה המלך אישר מחדש את הצוואה שלו.
מריאנה מנויבורג הגיבה נגד הברית בכך שתפסה את קטלוניה, וכוחות גרמניים נשלחו לטולדו ולמדריד, בעוד בן דודה, גאורג, נסיך הסן-דרמשטדט, התכונן לעזוב את ברצלונה עם חייליו.
שגריר צרפת במדריד, אנרי ד'ארקור, פגש 6000 חיילים שהגיעו למדריד מוכנים להתערב.
מקס עמנואל מבוואריה שלח לבנו לבוא לבריסל מתוך כוונה שמדינות פלנדריה ישבעו לו שבועת אמונים עם מותו של קרלוס השני.
יוזף פרדיננד הגיע לבירה הפלמית ב־23 במאי 1698. בינתיים, לואי הארבעה עשר, מלך צרפת הסכים בהאג עם הכוחות הימיים על חלוקת אדמות הכתר הספרדי לאחר מותו של קרלוס השני: ההסכם נחתם עם אנגליה ב-8 בספטמבר ועם הולנד ב-11 באוקטובר.
ההסכם קבע שממלכות חצי האי האיברי, למעט גיפוסקואה, וכן אמריקה הספרדית, ילכו ליוזף פרדיננד (סעיף 5), הארכידוכס קרל יקבל את דוכסות מילאנו (סעיף 6), בעוד לואי, הדופן הגדול יקבל את ממלכות נאפולי וסיציליה, כמו גם את מדינת פרסידי ואת מרקיזות פינאלה.
עם זאת, יוזף פרדיננד מת ב-3 בפברואר 1699 בגיל שש, והותיר את הירושה הספרדית שוב ללא יורש מוסכם.
מותו היה פתאומי למדי, הוא סבל מהתקפים, הקאות ואובדן תודעה ממושך.
אף על פי שצצו שמועות על הרעלתו, דבר לא הוכח, והוא נקבר בבריסל.
יוזף פרנץ, ארכידוכס אוסטריה ונסיך הונגריה , היה נסיך הכתר של הונגריה, בעת שלטונו של אביו בשנים 1919–1920.
יוזף פרנץ נולד בברנו ב-28 במרץ 1895, בתקופת שלטונו של הסבא-רבא שלו מצד האמא, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, שהיה גם בן דודו מדרגה שנייה מצד אביו.
הוריו היו יוזף אוגוסט, ארכידוכס אוסטריה ואוגוסטה, נסיכת בוואריה בתם של לאופולד, נסיך בוואריה וגיזלה, ארכידוכסית אוסטריה בתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
בשנת 1915 הוא התגייס לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית, והצטרף לרגימנט ההוסארים הקיסרי והמלכותי ה-7 (וילהלם השני, קיסר גרמניה), עמו לחם בקרבות שונים במהלך מלחמת העולם הראשונה, ובכלל זה תחת פיקודם של סבטוזר בורוייביץ' וארתור ארץ פון שטראוסנבורג.
כאשר נוסדה הרפובליקה הסובייטית בהונגריה בשנת 1919, הוא נלקח כבן ערובה על ידי הקומוניסטים.
הוא נשלח למרכז מעצר ונידון למוות, ורק לאחר התערבות משפחת המלוכה האנגלית הוא שוחרר מהכלא ביולי 1919. לאחר שחרורו, הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת בודפשט וקיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1923 במשפטים.
ב-4 באוקטובר 1924 התחתן יוזף פרנץ עם אנה, נסיכת סקסוניה, בתם של פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה ולואיזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה ואליצ'ה, נסיכת פארמה, ממנה נולדו לו שמונה ילדים.
בין השנים 1927–1945 הוא היה חבר הפרלמנט ההונגרי, והיה בעל השפעה רבה בהונגריה.
בשנת 1944 הוא נמלט לרגנסבורג, ובשנת 1947 דחו בעלות הברית המערביות את דרישת ההסגרה של יוזף פרנץ להונגריה, שנדרשה על ידי לאסלו רייק, כדי להעמידו לדין על פשעי מלחמה.
בשנת 1948 היגר יוזף פרנץ לפורטוגל, והתיישב עם משפחתו בעיר פורטו.
ב-25 בספטמבר 1957 מת יוזף פרנץ בקרקבלוש, פורטוגל, ולאחר מכן הועברו עצמותיו לקבורה בגרמניה.
ב-4 באוקטובר 1924 התחתן יוזף פרנץ עם אנה, נסיכת סקסוניה, בתם של פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה ולואיזה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו שמונה ילדים:
יוזף פוסיפאל היה כדורגלן רומני-גרמני, ששיחק בעמדת המגן הימני.
היה חלק מנבחרת גרמניה המערבית שזכתה במונדיאל 1954.
יוזף פוסיפאל נולד למשפחה גרמנית אתנית בלוגוז' שברומניה.
בגיל 16 עברה משפחתו של פוסיפאל לגרמניה.
בשנת 1949 הצטרף להמבורג, שהתעניינה בו כחלוץ.
עם זאת, קנופפל גילה עד מהרה כי פוסיפאל היה מגן ימני חזק ומשך אותו מלשחק בהתקפה לעדה אחורית.
כבר שנה לאחר מכן בשנת 1950 התכוון מאמן נבחרת מערב גרמניה, זפ הרברגר, לצרף אותו לסגל למשחק הבינלאומי הראשון של גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, אולם גורמים רשמיים גילו שלפוסיפאל יש אזרחות רומנית ולא גרמנית.
לאחר שהפך לאזרח מערב גרמני בשנת 1951, פוסיפאל עלה לראשונה במשחק הבינלאומי נגד טורקיה במערב ברלין.
בשנת 1952 הועבר פוסיפאל מעמדת מגן ימני לעמדת הקשר האמצעי.
בתפקיד זה הוא נחשב לטוב ביותר בגרמניה בשנים אלה ואחד הטובים בכדורגל האירופי.
עם זאת, במהלך הסיבוב הראשון של מונדיאל 1954, נפצע פוסיפאל ברבע גמר נגד יוגוסלביה, והשחקן ורנר ליבריץ של קייזרסלאוטרן שיחק במקומו.
בהיותו שוב כשיר לחצי הגמר מול אוסטריה, הרברגר החזיר את פוסיפאל להרכב הפותח, אך מכיוון שליבריץ' שיחק טוב מאוד נגד יוגוסלביה, פוסיפאל שיחק בעמדת המגן ימני על חשבון פריץ לאבנד.
האמון של הרברגר בפוסיפאל למרות פציעתו השתלמה שכן פוסיפאל הצליח מאוד בחצי הגמר ובגמר בעמדה החדשה והלא שגרתית בא שיחק.
בשאר הקריירה הבינלאומית שלו, פוסיפאל המשיך לשחק בעמדת המגן ימני עם ליבריץ' במרכז הקישור.
הוא סיים את קריירת הכדורגל בשנת 1958.
פוסיפאל נפטר בגיל 69 בהמבורג מאי ספיקת לב.
הוא היה נשוי לגיזלה ונולדו להם שני בנים.
בנו פאר פוסיפאל, ששיחק בקבוצת הבונדסליגה איינטרכט בראונשוויג, הוא גם שחקן כדורגל מקצועי לשעבר.
נכדו פטריק פוסיפאל הוא גם כדורגלן מקצועי בהווה.
יוזף צ'טיז'וקי (בצ'כית: Josef Čtyřoký; 30 בספטמבר 1906 – 11 בינואר 1985) היה כדורגלן צ'כוסלובקי ששיחק בעמדת המגן שמאלי.
צ'טיז'וקי נולד ב-30 בספטמבר 1906 בסמיחוב, מחוז בפראג, שב.
את הקריירה התחיל במועדון מעיר הולדתו סלביה פראג בעונת 1925/26 בליגה הצ'כוסלובקית.
ב-1928 עבר צ'טיז'וקי ל-SK קלאדנו ואחר כך ליריבה של סלביה, ספרטה פראג.
בספרטה היו הוא וירוסלב בורגר לצמד מגנים ברמה הגבוהה ביותר.
הוא זכה עימה ב-3 תוארי אליפות, אליפות בוהמיה ומוראביה אחת ובגביע מיטרופה ב-1935.
צ'טיז'וקי קיבל ב-1931 זימון לשחק בנבחרת צ'כוסלובקיה ולעיתים רחוקות לא שיחק מאז עד לפרישתו ממנה.
במונדיאל 1934 היה שותף ושיחק בכל ארבעת המשחקים של הנבחרת, כולל הגמר בו הפסידה 2–1 לאיטליה.
משחקו האחרון היה ב-28 באוגוסט 1938 בניצחון 1–3 על יוגוסלביה בזאגרב.
בסך ערך צ'טיז'וקי 42 הופעות בהן לא כבש כלל.
יוזף מריה אולבריך היה אדריכל אוסטרי וממייסדי "הזצסיון הווינאי".
אולבריך נולד באופבה שבשלזיה האוסטרית, בנם השלישי של אדמונד ואלואיזיה אולבריך.
היו לו שתי אחיות שמתו לפני שנולד, ושני אחים צעירים יותר, ג'ון ואדמונד.
אביו היה קונדיטור ויצרן שעווה, שהיו בבעלותו גם עבודות בנייה, שמהם, כנראה, צמח העניין המוקדם של יוזף אולבריך בענף הבנייה.
אולבריך למד בתיכון ועזב אותו לפני שסיים את לימודיו ואז עבד כשרטט אצל קבלן בניין.
בשנת 1882 נסע לווינה כדי להיכנס לשיעור אדריכלות.
אולבריך למד אדריכלות באוניברסיטה לאמנויות יישומיות בווינה (Wiener Staatsgewerbeschule) ובאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, שם זכה בכמה פרסים.
אלה כללו את "פרי דה רומא", בעזרתו נסע לאיטליה ולצפון אפריקה.
בשנת 1893 החל לעבוד אצל אוטו וגנר, האדריכל האוסטרי, וכנראה ביצע את הבנייה המפורטת עבור מרבית בנייני רכבת המטרופוליטן של וגנר.
בשנת 1897 הקימו גוסטב קלימט, אולבריך, יוזף הופמן וקולומן מוזר את הקבוצה האמנותית "הזצסיון בווינה".
אולבריך תכנן את בניין התערוכה שלהם, אולם הזצסיון המפורסם, שהפך לנקודת ציון של התנועה.
בשנת 1899 ייסד ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן את מושבת האומנים של דרמשטאדט, שעבורה אולבריך תכנן בתים רבים.
מושבת האמנים הפכה לשדה ניסיוני עבור אולבריך, שם גם בנה את הבניין הראשי, ארנסט-לודוויג-האוס.
בנוסף נבנו לתערוכות בנייני מגורים שונים ומבנים זמניים.
הנס הלר (1884–1917), שהגיע ממגדבורג, עבד בסטודיו של אולבריך מאז 1901, שם התמחה וקבל פרופסור לעיצוב פנים בבית הספר לאמנויות יישומיות בהמבורג בשנת 1907. אולבריך עיצב גם כלי קרמיקה למושבת האמנים, שיוצרו בווכטרסבאכר קרמיק, רהיטים ליצרן הרהיטים יוליוס גלוקרט וכלי נגינה כמו הפסנתר כנף מנד אולבריך.
אולבריך נשאר נאמן למושבה זמן רב יותר מחברים רבים אחרים.
אולבריך קיבל אזרחות גרמנית בשנת 1900 ומונה לפרופסור על ידי הדוכס הגדול.
בשנת 1903 התחתן אולבריך עם קלייר מורווה, אשתו הגרושה של הסופר כריסטיאן פרדיננד מורווה, בוויסבאדן.
תכנון הביתנים שלו ביריד העולמי של סנט לואיס (1904) זכה בפרס הגבוה ביותר בתערוכה.
לאחר מכן מונה לחבר חוץ במכון האמריקאי לאדריכלים כנראה ביוזמתו של פרנק לויד רייט.
ליצירותיו האדריכליות, ובמיוחד לבנייני התערוכה שלו עבור וינה ודרמשטאד, היו השפעה חזקה על התפתחות סגנון האר-נובו.
בשנת 1906 הוא קיבל את ההזמנה האחרונה והגדולה ביותר: חנות הכלבו טיץ בדיסלדורף.
באותה שנה הושקה ספינת הקיטור של דואר אקספרס Kronprinzessin Cecilie.
בנוסף לאולבריך, ברונו פול וריצ'רד רימרשמיד, תרמו לעיצוב פנים ולציוד של האניה הטרנס-אטלנטית הזו.
זמן קצר לאחר לידתה של בתו מריאן ב־19 ביולי 1908, אולבריך נפטר מסרטן הדם בדיסלדורף ב־8 באוגוסט, בן 40.
יוזף מהופר (בפולנית: Józef Mehoffer; 19 במרץ 1869 – 8 ביולי 1946) היה צייר ואמן דקורטיבי פולני, אחד האמנים המובילים של תנועת פולין הצעירה, חבר הזצסיון הווינאי ואגודת שטוקה, ואחד האמנים הפולנים הנערצים ביותר בתקופתו.
מהופר נולד ברופשיץ, הגיע ממשפחה של פקידות.
סבו יוזף אדלר פון מהופר (נולד ב־1786 בברנו) - היה עיתונאי, סופר, מהאצולה האוסטרית שהתיישבה בגליציה בסביבות 1808. האב וילהלם היה יועץ לבית הדין הארצי.
לאחר שגליציה קיבלה אוטונומיה בתוך המלוכה האוסטרו-הונגרית בשנת 1867, אביו הפך לשופט והיה נשיא בית המשפט המחוזי.
אמו אלדונה לבית פוליקובסקה, דאגה לגדל חמישה בנים.
אבי נפטר מוקדם, בשנת 1873, כאשר יוזף היה רק בן 4.
למד ציור באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב אצל ולדיסלב לוסצ'קביץ', ואחר כך באקדמיה לאמנויות בווינה, וכן בפריז באקדמיה קולארוסי.
שם החל מהופר לצייר דיוקנאות, לעיתים קרובות של אנשים בעלי חשיבות היסטורית.
מאוחר יותר הרחיב את עבודתו לכלול טכניקות שונות, כגון אמנות גרפית, ויטראז', טקסטיל, רישומי גיר, תחריטים ואיורי ספרים.
הוא הפיק עיצובי תפאורה לתיאטרון ועיצב רהיטים מסוגננים.
קיים ויטראז' שתוכנן על ידי מהופר בכנסיית הלב הקדוש של ישו בטורק (מרכז פולין); באותה כנסייה יש גם ציורי קיר מעשה ידי מהופר.
מהופר בחן אמצעי ביטוי שונים במהלך הקריירה שלו כדי לכלול מגוון של אומנויות יישומיות בפרויקטים שלו.
הוא ייצר הרבה עטיפות ספרים, קישוטים וכרזות.
מהופר - מלבד הרבגוניות שלו באמנות הסטודיו - התפרסם בזכות ציורי הקיר שלו שהזכירו לעיתים קרובות אמנות מימי הביניים.
לעיתים קרובות הוא שיתף פעולה עם סטניסלב ויספיאנסקי ויאן מטייקו.
יוזף מהופר היה נשוי לידוויגה יאנקובסקה, והיה לו בן, זביגנייב (1900–1985).
ב־8 ביולי 1946 נפטר משחפת בוודוביץ', ונקבר בבית העלמין רקוביצקי בקרקוב.
יוזף פאנקייביץ' (בפולנית: Józef Pankiewicz; 29 בנובמבר 1866 – 4 ביולי 1940) היה צייר, גרפיקאי ומורה פולני אימפרסיוניסטי שבילה את רוב הקריירה שלו בצרפת.
הוא היה בנם של אדם פנקייביץ' (1808–1883) וידוויגה הלנה לבית אייכלר (1827–1904), בתו של קרול פרדיננד אייכלר.
אחיו הגדול היה יוגניוס פאנקייביץ'.
בין השנים 1884–1885 למד בבית הספר לאמנויות יפות בוורשה בהנהלתו של וויצ'ך גרסון ואלכסנדר קמינסקי.
לאחר קבלת מלגה, נסע לסנט פטרסבורג ללמוד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
בשנת 1889, הוא ושותפו לסטודיו ולדיסלב פודקובינסקי נסעו לפריז כדי להשתתף בתערוכה העולמית ושם הוענק לו מדליית כסף על ציורו בשוק ירקות.
בעודו שם, הוא הושפע מהאימפרסיוניסטים וכשחזר לפולין בשנת 1890 ניסה להציג את המגמות הצרפתיות האחרונות.
תגובת המבקרים הייתה בעיקר עוינת; כזאת שהרחיקה לכת עד כדי לייעץ לו לפנות לאופטומטריסט.
אולם הוא התמיד, ובהמשך הפיק סדרת פורטרטים בהשראת יצירתו של ג'יימס מקניל ויסלר.
דיוקנו, "גברת אודרפלד ובתה", זכה במדליית זהב בתערוכה העולמית (1900).
הוא היה גם מציג לעיתים רובות בסלון בפריז.
בשנת 1897 הוא הפך לאחד החברים המייסדים של חברת האומנים הפולנים "אגודת שטוקה".
במשך תשע השנים הבאות הוא נסע ברציפות ברחבי מערב אירופה, עד שמונה לפרופסור באקדמיה לאמנויות בקרקוב בשנת 1906. הוא המשיך לנסוע בצרפת, במיוחד לאורך חוף הים התיכון, והפיק סדרה גדולה של נופים שהראו יותר ויותר את השפעתו של פול סזאן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא חי בספרד, שם פגש את רובר דלונה ושוב ספג השפעות פוסט-אימפרסיוניסטיות חדשות בסגנונו; במיוחד פוביזם הוא הפך למנהיג קבוצת אמנים צעירים המכונה הקאפיסטים (קולריסטים), שחבריה התנגדו למסורת הרומנטית באמנות הפולנית.
בשנת 1923 שב לאקדמיה בקרקוב.
לאחר 1925 הוא היה מנהל סניף פריז.
בין תלמידיו הבולטים היו יוזף צ'פסקי, אליס הליצקה, מויסה קיסלינג, יאן רובצ'ק, זיגמונט ולישבסקי ווצלב זאוודובסקי.
בין המלחמות התפתח שוב סגנונו והפך לדקורטיבי יותר, והוא צייר סדרה של טבע דומם.
הוא המשיך לצייר נופים בדרום צרפת.
בשנת 1927 הוא מונה כחבר בלגיון הכבוד.
בשנת 1933 הוענק לו מסדר פולוניה רסטיטוטה.
תצוגה מרכזית של עבודותיו התקיימה במוזיאון הלאומי לרגל יום הולדתו השבעים בשנת 1936.
בשנה שלאחר מכן פרש לגמלאות בלה סיוטט, ליד מרסיי, שם נפטר.
יוזף צ'פסקי (פולנית: Józef Czapski; 3 באפריל 1896 – 12 בינואר 1993) היה אמן, סופר ומבקר פולני, וכן קצין של הצבא הפולני.
כצייר, הוא בלט בזכות חברותו בתנועת קפיסט, שהושפעה מאוד מסזאן.
הוא היה שבוי מלחמה על ידי הסובייטים והיה בין הקצינים המעטים ששרדו את הטבח בקאטין בשנת 1940. לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא נשאר בגלות בצרפת, שם היה בין מייסדי כתב עת "קולטורה" אחד מכתבי העת התרבותיים הפולניים המשפיעים ביותר במאה ה -20.
יוזף צ'פסקי, נולד ב -3 באפריל 1896 בפראג, למשפחת אצולה.
צ'פסקי בילה את מרבית ילדותו באחוזת משפחתו בפשיולוקי ליד מינסק.
בשנת 1915 סיים את לימודיו בגימנסיה בסנט פטרסבורג.
צ'פסקי סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג, ובשנת 1917 הצטרף והתפטר מאוחר יותר מגדוד פרשים פולני שהוקם ברוסיה כחלק מהחייל הפולני הראשון.
בעקבות המהפכה הרוסית של 1917 עבר לפולין שזה עתה התחדשה, ובשנת 1918 נכנס לאקדמיה לאמנויות יפות בוורשה.
שם החל את לימודיו בכיתתו של סטניסלב לנץ.
עם זאת, כבר בשנת 1920 הוא עזב את האקדמיה והתנדב לצבא הפולני.
צ'פסקי היה פציפיסט נלהב, וביקש כל שירות צבאי שלא יהיה כרוך במאבק פעיל.
בקשתו התקבלה והוא נשלח לרוסיה במשימה למצוא את מקום הימצאם של קציני הגדוד לשעבר של צ'פסקי, שנפלו בשבי הבולשביקים במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
הוא הגיע לסנקט פטרבורג, שם פגש בין היתר את דמיטרי פילוסופוב, זינאידה גיפיוס, אלכסיי רמיזוב ודמיטרי מרז'קובסקי, שלימים הפך לחברו הטוב.
משימתו הסתיימה כשגילה שהקצינים הוצאו להורג על ידי הבולשביקים.
בהשפעת מרז'קובסקי ויתר צ'פסקי על האידיאלים הפציפיסטיים שלו, ועם שובו לפולין הצטרף לשורות הצבא הפולני ולחם כמש"ק בצוות אחת הרכבות המשוריינות בחזיתות המלחמה הפולנית-סובייטית.
על פעילותו הוענק לו העיטור הצבאי הפולני הגבוה ביותר.
בשנת 1921 החל צ'פסקי ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב, שם לימדו אותו וויצ'יץ' וייס ויוזף פאנקייביץ'.
כשהתרחק מהמסורת הקלאסית, הוא עבר לפריז בשנת 1924, שם סייע בפיתוח קבוצת פריסקי (תנועת 'קפיסט').
צ'פסקי החל לערוך תערוכות מעבודותיו, אך בעידודו של לודוויק הרינג עבר יותר ויותר להיות מבקר, וכתב מאמרים על אמנות, ספרות ופילוסופיה.
הוא חזר לפולין בשנת 1932, והתגייס מחדש בשנת 1939. לאחר מכן הוא נלכד על ידי הרוסים והוחזק בבית כלא ובמחנות עבודה; הוא היה אחד מבין 395 ניצולים מיותר מ-20,000 נרצחים בטבח יער קאטין ומעשי טבח דומים.
לאחר פלישת גרמניה לרוסיה בשנת 1941 וחתימת הסכם סיקורסקי-מייסקי, הצטרף צ'פסקי לחיל הפולני השני בפיקודו של הגנרל אנדרס.
בין השנים 1941 - 1942 הוטל על צ'פסקי לחקור את היעלמותם של הפולנים שהיו בשבי הרוסים ונטבחו לאחר מכן.
הוא מעולם לא קיבל תשובות מספקות לגבי גורלם של גברים אלה, אך כתב על חוויותיו בשני ספרים, ב־1944 ו- 1949. באותה תקופה פגש צ'פסקי גם את אלכסיי טולסטוי ואנה אחמטובה, שלדבריו הקדישה לו את אחד משיריה.
לאחר שאנדרס עבר עם צבאו דרך המסדרון הפרסי, ובבגדאד צ'פסקי התחיל לכתוב בעיתוני הצבא הפולני אורז'אל ביאלי ('הנשר הלבן') וקורייר פולסקי ('שליח פולני').
צ'פסקי סיים את המלחמה ברומא ועבר לצרפת בשנת 1946. יחד עם מריה צ'פסקה, גוסטב הרלינג-גרודז'ינסקי וג'רזי גיידרויק, הקים את "אינסטיטוט ליטרצקי" (המכון הספרותי) במייסונס-לפיט, שם התגורר עד מותו.
הוא כתב למגזין הספרותי של המהגרים הפולנים "קולטורה".
הוא פרסם גם בעיתונות הצרפתית הארצית הראשית, כמו לה פיגארו.
ציוריו הוצגו בצרפת, שווייץ, בריטניה, ברזיל ובלגיה.
עבודותיו כמעט ולא היו נגישות בפולין - לאחר אוקטובר הפולני (1956) הוא הציג תערוכות ב -1957 במוזיאון הלאומי בפוזנן ובחברה לידידות לאמנויות בקרקוב, אך התערוכה הבאה נערכה רק בשנת 1986 בורשה.
הרפובליקה הפולנית צנזרה מידע על צ'פסקי ושמו נכלל ברשימות של סופרים שנאסר לחלוטין לפרסום.
עבודותיו הספרותיות והאמנותיות זכו לפופולריות בפולין רק לאחר שנת 1989.
לצ'פסקי הוענק צלב הכסף של מסדר וירטוטי מיליטארי (1918–1920) וצלב המפקד של מסדר פולוניה רסטיטוטה (1990).
צ'פסקי היה קתולי אדוק, ואמונתו השפיעה על עבודותיו ועל הפילוסופיה האישית שלו, אך גם על מאבקיו במיניות.
בשנים 1924–1926 הוא נכנס למערכת יחסים עם המשורר סרגיי נבוקוב, אחיו הצעיר של ולדימיר נבוקוב.
הפרשה הסתיימה עם עזיבתו של צ'פסקי ללונדון, כדי להתרפא מקדחת הטיפוס.
בשובו לפולין פגש צ'פסקי את הסופר לודוויק הרינג.
הצמד התגורר יחד כמה שנים ביוזפוב, אף שהופרדו בזמן מלחמת העולם השנייה והגלות של צ'פסקי בצרפת לאחר מכן, הם שמרו על האהבה ושמרו על החברות במשך שנים על ידי החלפת מכתבים.
צ'פסקי נפטר ב -12 בינואר 1993, ושלושה ימים לאחר מכן נקבר בבית קברות בלה מסניל-לה-רועי, לצד אחותו מריה, שנפטרה בשנת 1981.
הספר "הארץ הבלתי אנושית" שפורסם בפולנית ב-1949, היא היצירה הראשונה של צ'פסקי שתורגמה לאנגלית ופורסמה בלונדון בשנת 1951. מכיוון שזהו היה מסמך ממקור ראשון של המשא והמתן עם הסובייטים על הקצינים הפולנים הנעדרים.
הוא הפך למסמך חשוב לתיעוד אשמת הרוסים על הטבח.
בתקופה שלאחר המלחמה צ'פסקי היה גם בין עדי הראייה למצבם של אסירים פולנים בשבי הסובייטי והעיד בעניין זה בפני קונגרס ארצות הברית.
הספר השני - "הזמן האבוד -הרצאות על פרוסט" במחנה כלא סובייטי, תורגם לאנגלית בשנת 2018.
יוזף סילני (בצ'כית: Josef Silný; 23 בינואר 1902 – 15 במאי 1981) היה כדורגלן ומאמן צ'כוסלובקי, ששיחק בעמדת החלוץ.
סילני החל את הקריירה כנער בהאנקה סלאביה קרומייריץ' ובגיל 21 עבר לסלביה פראג בשנת 1923. הוא זכה עימה בתואר האליפות הראשון בצ'כוסלובקיה ב-1925 כשהוא כובש 8 שערים.
עונה לאחר מכן ב-1925/26 כבש 24 שערים ובסיומה עבר ליריבתה ספרטה פראג.
בעונתו הראשונה בה זכה באליפות אך גם בטורניר של גביע מיטרופה, בו סיים כמלך השערים עם 5 כיבושים.
במשחק הגמר הראשון נגד ראפיד וינה כבש צמד בניצחון 2–6 ובשני כבש בהפסד 2–1. ספרטה זכתה עם מאזן שערים טוב יותר בסיכום שני המשחקים.
סילני היה כובש שערים טוב ובעונת 1930/31 זכה בתואר מלך שערי הליגה עם 18 כיבושים.
ב-17 באוקטובר 1932 בדרבי נגד סלביה כבש את שערו ה-100 בליגה והיה לראשון לעשות זאת.
בשנת 1933 עבר לנים הצרפתית וכעבור שנה חזר לצ'כוסלובקיה, הפעם לבוהמיינס 1905. משנת 1935 ועד לפרישתו ב-1940 סילני חזר למועדון נעוריו אז היה בו על תקן שחקן-מאמן.
במדי נבחרת צ'כוסלובקיה ערך את הופעת הבכורה ב-28 באוקטובר 1925 בניצחון 0–7 על יוגוסלביה בו כבש את השער החמישי במשחק.
בתשע השנים הבאות סילני כבש 28 כיבושים ב-50 הופעות וממוקם במקום השלישי בטבלת הכובשים שלה בכל הזמנים בצוותא לאולדז'יך ניידלי.
במוקדמות מונדיאל 1934 כבש במשחק ההעפלה בניצחון 1–2 נגד פולין בחוץ.
בטורניר עצמו שיחק רק בשמינית הגמר נגד רומניה, שהיה גם למשחקו האחרון במדיה, וצ'כוסלובקיה הגיעה עד לגמר בו הפסידה למארחת איטליה.
סגנית גביע מרכז אירופה: 30–1927
מלך השערים בליגה הצ'כוסלובקית: 1930/31
מלך השערים בגביע מיטרופה: 1927
יוזף תיאודור מורודר-לוזנברג, היה צייר ופסל, האמן הבולט ביותר של משפחת מורודר מגרדנטל בדרום טירול (כעת ואל גרדנה באיטליה).
יוזף, הרביעי מבין שמונה ילדים, איבד את אביו כשהיה בן שמונה.
הוא היה חניך בסטודיו לגילוף בעץ אצל פרנץ פרינוט, פסל אקדמי שהתחנך באקדמיה במינכן, ובשנות העשרים לחייו הקים יוזף סטודיו משלו.
דוגמאות לפעילותו המוקדמת כפסל הם הפסלים של מריה אדולוראטה ושל מריה הבתולה בכנסיית הקהילה אורטיג'י.
אשתו הראשונה, אנמריה סאנונר נפטרה לאחר שילדה את ילדם הרביעי בשנת 1874. הוא התחתן פעם שנייה ונולדו לו עוד אחד עשר ילדים.
אשתו השנייה גם טיפלה בחווה שלו.
שהיה בן שלושים, למד באקדמיה של מינכן (1876–1880) כדי ללמוד את אמנות הציור לאחר שהתרשם בווינה מציור הז'אנר של פרנץ פון דפרגר, "הריקוד בהרים".
מוריו במינכן היו יוזף קנאבל, לודוויג פון לופץ ופיאודור דיץ.
בין השנים 1880 עד 1884 היה תלמידו של דפרגר, והם הפכו לחברים קרובים ויצאו לטיולי ציור רבים בכפרי טרנטינו.
במינכן הושפע יוזף מורודר מהז'אנר ומהציור ההיסטורי של דפרגר ומתנועת הציור הריאליסטית-אידיאליסטית של וילהלם לייבל.
מתוך ספרי הרישום הרבים שלו אפשר לראות עד כמה הוא צייר בדיוק את הטבע, בנוף ובמיוחד את אורח החיים הטירולי והאלפיני בואל גרדנה.
רבים מציוריו, צבעי מים ורישומי בתי חווה, צריפים, אנשים ודיוקנאות הם עדות לעולם אלפיני אבוד שהיה פעם בטירול במאה ה-19.
הסופרת הפופוליסטית-רומנטית מריה ורוניקה רובאת'שר הכירה היטב את האמן וכתבה את הביוגרפיה שלו בשנת 1930, שהפכה לרומן פופולרי.
יוּזֶף קוֹזֶ'נְיוֹבְסְקִי (; 19 במרץ 1797 בברודי – 17 בספטמבר 1863 בדרזדן) היה משורר, סופר רומנים ונובלות ומחזאי פולני.
הוא נחשב, לצד , ככותב הקומדיות המצטיין של העידן הרומנטי.
הוא תרם ליצירת מה שנקרא קומדיית אופי.
הוא כמעט נשכח מאז תחילת המאה ה-20, וכפי שמעיד מבקר הספרות יז'י סטמפובסקי (Jerzy Stempowski) הוא נקרא רק על ידי קבוצה קטנה של חוקרים.
הוא היה בוגר, ומאוחר יותר מורה ופרופסור לספרות פולנית בליציאום בקרמניץ.
הוא התעניין באמנות הרטוריקה והפואטיקה מבחינה מדעית, מה שהוביל לכתיבת התזה התאורטית והספרותית – "קורס שירה".
לאחר סגירת בית הספר בקרמניץ הוא לימד פילולוגיה קלאסית באוניברסיטת קייב.
בתור הוגה דעות וכמחנך, הוא הטיף שרק אמונה וערכים נוצריים מסוגלים להבטיח אושר.
בתחילה התמקדה עבודתו בסוגיות של פגיעה ונקמה, באירוניה שבגורל ובמרד רומנטי; בהתבסס על אידיאלים כאלה, נוצרה הדרמה "אנשי הקרפטים" (Karpaccy górale), הדומה למחזה השודדים של פרידריך שילר, אחד מאירועי התיאטרון המפורסמים ביותר של התקופה.
נטיות אלו לוו בדאגה לתיאור נאמן של הדימויים הפסיכולוגיים של הדמויות ולקידום מודלים אתיים מתאימים.
מאוחר יותר התמקד קוז'ניובסקי בהתבוננות מציאותית בבעיות המוסריות והחברתיות של האצולה של המאה התשע-עשרה.
המחבר עצמו תיאר זאת כ"אלמנט ההווה" ובמונח זה הניח את היסודות לפרוזה הפולנית הבשלה של תקופת הפוזיטיביזם.
אף על פי שהרומנים שלו נחשבים היום לחלק בעל הערך הרב ביותר ביצירתו, פנייתו של הסופר לפרוזה ספגה ביקורת חריפה על ידי כמה חוגים אינטלקטואליים באותה תקופה, שהאשימו את קוז'ניובסקי בכך שנטש את האידיאליזם הדרוש לאומה לטובת בחינת חיי היומיום הרגילים, השמרנות והדבקות במודל הפטריארכלי של המשפחה.
כמה שנים התגורר בוורשה, ועבד כמורה פרטי, בין השאר לימד את זיגמונט קרשינסקי.
בשנת 1820 קיבל קוז'ניובסקי עבודה כספרן עבור משפחת זמויסקי והחל לשתף פעולה עם כתבי עת ידועים בוורשה.
במקביל התקרב לסביבה התיאטרון בוורשה והתעניין בדרמטורגיה.
ב-1823 חזר לקרמניץ, שם לימד פילולוגיה וספרות פולנית בליציאום.
משנת 1829 היה חבר באגודת ידידי המדע בוורשה.
בשנים 1833–1838, לאחר סגירת הליציאום בשל מאורעות 1830–1831, עבד כמורה לפילולוגיה קלאסית באוניברסיטת קייב.
בשנים 1838–1846 היה מנהל הגימנסיה בחרקוב.
בשנת 1846 חזר קוז'ניובסקי לוורשה, שם כיהן כמנהל הגימנסיה המחוזית, משנת 1848 - מפקח, וגם חבר במועצה החינוכית.
הוא נבחר כחבר מקביל של החברה המדעית בקרקוב.
בהמשך עבד בוועדת האמונות והחינוך, לקח חלק ברפורמה במערכת החינוך ובהקמת בית הספר הראשי.
בשנת 1863 חלה במחלה קשה ונסע לדרזדן לטיפול, שם נפטר.
מורשתו היצירתית של קוז'ניובסקי כוללת עשרות מחזות, שירים, נובלות וסיפורים קצרים.
בפולין, יצירותיו הודפסו שוב ושוב.
בשנת 1843 פורסם סיפורו הראשון של יוזף קוז'ניובסקי.
בין יצירות הפרוזה הרבות של המחבר, המפורסמות ביותר הן:
"אנשי הקרפטים" (Karpaccy górale, 1843) - יצירה חדשנית, בהתחשב בצורתה והסיקור של נושאים עממיים, שבה הוא נותן ביטוי לרצון לחופש של העם הסובל מהדיכוי האוסטרי.
"יהודים" (Żydzi, 1843) – "קומדיה שהיא כתב אישום נגד האצולה המושחתת המתייחסת בבוז אל היהודי ההגון והישר, ורואה בו סמל לרדיפת בצע"
"הספקולטור" (Spekulant, סיפור חברתי ויומיומי, 1845) הוא יצירה יוצאת דופן בתחום הפרוזה הפולנית,
"מיקום משותף" (Kollokacja, 1847), יצירה מפורסמת שתפסה מקום מוביל בספרות הפולנית
"קרובי משפחה" (Krewni, 1857) – תיאור מקיף של האצולה הפולנית והידרדרותה
"תהילה למשורר" (Chwała poety, 1821)
יוזף מאנס היה צייר צ'כי.
הוא בא ממשפחה של ציירים, שכללה את אביו אנטונין מאנס, דודו ומנהל האקדמיה לאמנות בפראג ואצלב מאנס, אחיו קווידו מאנס ואחותו אמלי מאנסובה.
שיעורי הציור הראשונים שלו קיבל באופן טבעי מאביו.
מ-1835 עד 1844 למד באקדמיה לאמנויות יפות, פראג, אצל הפרופסורים פרנטישק טקדליק וכריסטיאן רובן.
הוא המשיך את לימודיו במינכן במשך שנתיים.
עם שובו, היה לו רומן עם העוזרת של המשפחה שגרם לשערורייה, והביא להרחקתו מבני משפחתו, מצב שהכניס אותו לדיכאון קשה.
הוא מצא מקלט בחסותו של הרוזן בדריץ' סילבה-טארוקה, הוא חי ועבד בטירתו בפרוחוניצה במשך עשרים שנה.
משם ערך נסיעות רבות ברחבי מורביה, סלובקיה ופולין.
הוא לקח חלק פעיל בחברות אמנותיות, ספרותיות ופטריוטיות רבות.
כמו כן השתתף ב"סוקול", ארגון אתלטי לצעירים, ועיצב מדים וחומרים נוספים עבורם.
ב-1857 הוא ביקר באיטליה ושלוש שנים לאחר מכן יצא לרוסיה, ממנה חזר מעורער בנפשו.
משנת 1866, מצבו הנפשי החמיר במהירות, והוא התנהג בצורה מוזרה ובאובססיות.
מסע החלמה לאיטליה לא הצליח לשפר את בריאותו והוא מת ב-1871, לאחר סבל רב.
נראה שמוחו הושפע מעגבת או מדלקת קרום המוח.
הוא הפיק ציורים רבים בכל ז'אנר, מנופים ודיוקנאות ועד לציורים אתנוגרפיים ובוטניים.
הוא אפילו עשה ציורים של שנים עשר החודשים (לוח שנה) מול השעון האסטרונומי של פראג.
אף שעבודתו לא הובנה או הוערכה מעט בימי חייו, הוא נחשב לאחד מגדולי הציירים הצ'כים.
בשנת 1887 נוצר לזכרו "איגוד מאנס לאמנויות יפות".
אחד הגשרים המרכזיים מעל נהר הוולטאבה נושא את שמו וכולל פסל של הצייר בקצה העיר העתיקה.
דמותו הופיעה בכמה בולי דואר צ'כוסלובקיים וצ'כיים.
יוזף צ'אפק (בצ'כית: Josef Čapek; 23 במרץ 1887 – אפריל 1945) היה אמן צ'כי שהיה ידוע בעיקר כצייר, אך נודע גם כסופר ומשורר.
הוא המציא את המילה "רובוט", שהוכנסה לספרות על ידי אחיו, קארל צ'אפק.
צ'אפק נולד בהרונוב, בוהמיה (אוסטריה-הונגריה, לימים צ'כוסלובקיה, כעת צ'כיה) בשנת 1887.
תחילה צייר בסגנון האסכולה הקוביסטית, מאוחר יותר פיתח סגנון מינימליסטי משלו.
הוא שיתף פעולה עם אחיו קארל במספר מחזות וסיפורים קצרים; בכוחות עצמו כתב את המחזה האוטופי "ארץ שמות רבים" וכמה רומנים, וכן חיבורים ביקורתיים שבהם טען לאמנות הלא מודע, של ילדים ושל 'פראים'.
אחיו טען שיוזף היה הממציא האמיתי של המונח רובוט.
כקריקטוריסט, הוא עבד עבור Lidové Noviny, עיתון שבסיסו בפראג.
בשל יחסו הביקורתי לנציונל-סוציאליזם ולאדולף היטלר, הוא נעצר לאחר הפלישה הגרמנית לצ'כוסלובקיה ב-1939 ביחד עם אמיל פילה.
הוא כתב שירים במחנה ריכוז ברגן-בלזן, שם מת ב-1945.
לאחר סיום המלחמה, ביוני 1945 רודולף מרגוליוס, מלווה באשתו של צ'אפק - ירמילה צ'אפקובה, נסעו לברגן בלזן לחפש אותו.
בשנת 1948 בית המשפט קבע רשמית את תאריך מותו ל-30 באפריל 1947.
יוזף מוקארובסקי (בצ'כית: Josef Mukařovský; 6 באפריל 1851 – 1 בנובמבר 1921) היה צייר ומאייר צ'כי.
הוא נולד בגרמניה, למשפחתו של קצין צבא שהוצב שם.
כשהיה בן שמונה הם חזרו לפראג.
הוא למד בבתי ספר שם ובווינה, וסיים את לימודיו באקדמיה לציור אולי בכל אחת מהערים.
לאחר 1870, הוא תרם איורים למגזינים שונים, בעיקר Světozor.
הוא פרסם מעל 400 איורים במהלך ארבע עשרה שנים.
עבודותיו האחרות כללו קישוט גרם המדרגות בארמון בפראג.
בשנות ה-1880 הוא ביקר במינכן.
לבסוף השתקע שם, הקים משפחה והתערב בחיי התרבות שלה.
גם שם הכין איורים עבור כתבי עת גרמניים, ושימש כאורח של אנשי תרבות גרמנים וצ'כיים רבים.
כאן הוא קיבל את הכינוי "מוקי".
חבריו כללו את הציירים פרנטישק הלוואטי (1859–1917) ואוטו פיטרס.
הוא גם אייר את הרומן, "בנו של צייד הדובים", מאת קרל מאי.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא חזר הביתה.
הוא רכש בית למשפחתו בדומז'ליצה.
הוא המשיך לספק איורים לפרסומים גרמניים עד שהמלחמה הפסיקה זאת.
לאחר המלחמה הוא התרכז בציור פורטרטים של האנשים המקומיים.
הוא לא הושפע ממגמות מודרניות, עבודתו המשיכה להיות בעלת אופי מעשי.
הוא נפטר בבית חולים מקומי ונקבר בבית העלמין העירוני.
יוזף מאטי נבראטיל (בצ'כית: Josef Matěj Navrátil; 17 בפברואר 1798 – 21 באפריל 1865) היה צייר צ'כי.
נברטיל נולד בסלני, והוכשר על ידי אביו כדקורטור, ולאחר לימודים נוספים באקדמיה לאמנויות יפות, בפראג הפך לצייר.
הוא גם ביצע מסעות רבים לאירופה, במיוחד לשווייץ.
ציורי הקיר שלו בתקופה מוקדמת בקריירה שלו, הייתה לקשט חפצים שונים בפראג, את מוזיאון הדואר בליבצ'וב, פלוסקוביץ', ג'ירני ומקומות אחרים.
הוא קישט וצייר בטירה הקיסרית בזקופי בעת הכנת המקום כמושבו העתידי של הקיסר בשנים 1850 - 1853. בעזרת עוזרים הם עיטרו כ־20 חדרים בציורים היסטוריים וז'אנרים, קישוטים ויצירות אלגוריות.
נבראטיל הוכשר כצייר נוף, אך רוב עבודתו התמקדה בטבע דומם ובציורים ורישומים פיגורטיביים.
בציוריו יש ערבוב של סגנונות סקיצות שונים, המגיעות עד אימפרסיוניזם.
התערוכה המקיפה הראשונה של עבודתו התקיימה לאחר מותו ב-1909. בשנת 1952, נקרא רחוב על שמו ליד כיכר קארל בפראג.
הוא נתן השראה לצלם יוזף סודק, שהשפעתו מופיעה בשנות החמישים בצילומי טבע דומם שלו.
בשנת 1850 הוא הפך לנשיא איגוד האמנים.
11 שנים לאחר מכן, הוא נאלץ לעזוב את הציור, כי הפך למשותק חלקית כתוצאה משבץ מוחי.
אמנותו של הצייר הונצחה על בול דואר אחד לפחות של צ'כוסלובקיה.
ב-19 באוגוסט 1988 הנפיקה צ'כוסלובקיה חותמת חמש קורונה המתארת את הציור "טורינו, מונטה סופרגה", המצוי במוזיאון הדואר של פראג.
בול חמשת הקורונה הונפק עם שני בולי דואר זהים בגיליון מזכרת מיניאטורי שהופק לזכר תערוכת הבולים הבינלאומית של פראג 1988.
יוזף קוהוט היה ניצול מחנה ריכוז אוסטרי, שנכלא בשל היותו הומוסקסואל.
הוא ידוע ביותר בשל הספר שנכתב עליו ופורסם ב-1972, הגברים עם המשולש הוורוד (Die Männer mit dem rosa Winkel).
ספר זה נכתב על ידי ידידו האנס נוימן, תחת שם העט היינץ הגר, שלעיתים קרובות משויך באופן שגוי לקוהוט עצמו.
ספר זה הוא מהעדויות הראשונות שנכתבו ממקור ראשון על היחס להומוסקסואלים תחת המשטר הנאצי.
ספר זה נחשב לעדות המפורסמת ביותר בנושא זה, וסייע להאיר את תשומת הלב הציבורית לסבלם של האסירים ההומוסקסואלים תחת המשטר הנאצי, והיעדר ההכרה והפיצויים לכך, גם לאחר מלחמת העולם השנייה.
על ספר זה התבסס המחזה עקומים מאת מרטין שרמן, שעובד אף לסרט בשם זהה.
נולד למשפחה קתולית אמידה ואביו היה בכיר בשירות הציבורי האוסטרי.
קוהוט נעצר ב-1939, כשהתגלה מכתב אהבה ששלח לכבוד חג המולד למאהב שלו בשם פרד.
אולם, בניגוד לקוהוט, פרד, שאביו היה בכיר במשטר הנאצי, הוגדר כלא כשיר לעמוד למשפט בשל "מצב נפשי מעורער".
לאחר שישה חודשי מעצר, הועבר בינואר 1940 למחנה הריכוז זקסנהאוזן.
במאי 1940 הועבר משם למחנה הריכוז פלוסנבירג, שם נשאר עד שחרור המחנה ב-1945.
בעדותו לאחר השחרור, סיפר כי האסירים ההומוסקסואלים היו השנואים ביותר מבין האסירים, ונאסר עליהם ליצור קשר אחד עם השני.
אף על פי שאכן לא נוצר קשר בין האסירים הללו, בשל הפיקוח הכבד של ה-SS, דיווח כי חלק מהשומרים ההטרוסקסואלים לכאורה קיימו יחסי מין עם אסירים.
קוהוט נבחר אף הוא לספק שירותים מיניים לקאפו, ובהמשך לאסיר אחר שהיה אחראי על האגף שלו.
ישנו בסיס סביר להניח כי קשריו עימם סיפקו לו הגנה, מה שסייע לו לשרוד בתקופת המאסר במחנה.
ביומנו מאותה תקופה כתב שכמו אסירים רבים אחרים, נדרש לבצע מטלות סיזיפיות ללא תועלת, כמו שימוש במריצה על מנת להעביר שלג מערימה אחת לאחרת, ובהמשך להחזיר לערמה המקורית.
קוהוט דיווח גם על הכאה ועינוי של אסירים, וטען כי הסאדיזם שהפגינו קציני ה-SS כלפי האסירים עשוי להיות תוצר של תשוקות הומוסקסואליות מודחקות.
מחנה פלוסנבירג שוחרר על ידי הדיוויזיה ה-90 והדיוויזיה ה-97 של הצבא האמריקאי ב-23 באפריל 1945.
לאחר שהתאחד עם אימו, גילה שאביו התאבד ב-1943. ב-1946 פגש את בן זוגו והחל להתגורר עימו, עד מותו.
קוהוט מת בווינה, וכמה מחפציו נתרמו על ידי בן זוגו למוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.