tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקריי אובחנה כחולה בסרטן השד בשנת 2013, כשאימנה בקרוליינה הדרומית.
היא נכנסה להפוגה מאוחר יותר באותה שנה.
מקריי נפטרה ב-7 ביולי 2023, בגיל 51, בזמן ששימשה עוזרת מאמן בראטגרס.
ניקי כלב הפרא , אשר מוכר בעברית גם בשם ניקי כלב הצפון או בפשטות ניקי, הוא סרט הרפתקאות אמריקאי-קנדי, שמבוסס על הרומן "נוודי הצפון" מאת ג'יימס אוליבר קורווד.
הסרט בוים על ידי ג'ק קופר ודון הלדיין, נכתב על ידי רלף ורייט ווינסטון היבלר, אשר גם הפיק אותו, נערך על ידי גרנט סמית' והולחן על ידי אוליבר ולאס.
עלילת הסרט עוקבת אחר הרפתקאותיו של אלסקן מלמוט בשם ניקי.
בסרט מככבים ז'ן קוטו, אמיל גנסט, אוריאל לופט ורוברט ריוורד, כשהוא בקריינות של ז'אק פאוטה.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בארצות הברית ב-12 ביולי 1961 בהפצת Buena Vista Distribution.
הסרט קיבל בעיקר ביקורות חיוביות, כאשר הוא הרוויח ממכירות הכרטיסים כ-2.1 מיליון דולר, ובהמשך קיבל עיבוד לספר וקומיקס.
בישראל הסרט הוקרן לראשונה בבתי הקולנוע בהפצת פורום פילם ב-5 ביוני 1970. הסרט הוקרן בדיבוב עברי, כאשר זהו הסרט הראשון בעולם שדובב במלואו לשפה, כשלפניו דובבו לעברית רק קטעי הקריינות בסרט "המסע המופלא" על ידי אורי זוהר.
מדבבי הסרט לעברית כוללים את השחקנים חיים טופול וגדעון שמר, האמן גרשון גרא והזמר לוליק.
בשנת 1899, ניקי האלסקן מלמוט ואדונו החביב, אנדריי דופאס, נוסעים בקאנו דרך הרי הרוקי הקנדיים.
כאשר ניקי נתקל בניווה, גור דובים שחור שאמו נהרגה על ידי דוב גריזלי בשם מאקוס, אנדריי קושר את שתי החיות יחדיו, כשהם ממשיכים במסעם.
לפתע, הם נתקלים במערבולת מים ונפרדים - אנדריי מגיע לחוף, אך מאבד את החיות הקשורות.
לאחר ששתי החיות מגיעות ליבשה, הם נאלצים להתגבר על האינסטינקט שהופך אותם לאויבים טבעיים ולעבוד יחד בחיפוש אחר מזון ומחסה.
למרות ריבים רבים, הם בסופו של דבר הופכים לחברים ונשארים ביחד גם לאחר שהשתחררו מהקשר.
עם הגעתו של החורף, ניווה נכנס לתרדמה וניקי משוטט לבדו.
ניקי ניזון מפיתיונים שהוא גונב ממלכודות, עד שהוא נתפס על ידי לוכד אכזרי בשם ז'אק לבאו ובן לווייתו ההודי הסרבן, מאקוקי.
לאחר שראה את ניקי הורג זאב למרות שהוא לכוד, ז'אק מחליט לאמן אותו להיות כלב קרב שישתתף בקרבות לא חוקיים.
כשניקי הופך לכלב מסוכן, הוא מובא לתחנת מסחר בלחימה של כלבים.
המנהל החדש, שהוא בעצם אנדריי, כועס על מעשיו של ז'אק שדוחק אותו לזירת הקרב עם ניקי.
למזלו של אנדריי, ניקי מזהה את אדונו הזקן והם מתאחדים.
הדיבוב העברי בוים על ידי אלידע גרא באולפני הרצליה, על פי תרגום של הסופר יעקב שבתאי.
שם הדמותשחקן/יתמדבב/ת בעבריתתיאור הדמותאנדריי דופאסז'ן קוטוגדעון שמראדונו של האלסקן מלמוט ניקיז'אק לבאואמיל גנסטגרשון גראלוכד חיות אכזרימאקוקיאוריאל לופטלוליקבן לווייתו של ז'אקדוראנטהרוברט ריוורדהבעלים של טאו ויריבו של ז'אקקרייןז'אק פאוטהחיים טופולקריין הסרט שמספר את סיפורו
בשנת 1960 הופץ הסרט האחרון בסדרת הסרטים האמריקאית "True-Life Adventures", אשר הופקה על ידי Walt Disney Productions שבבעלות חברת וולט דיסני והתמקדה בסרטי טבע.
אחד הסרטים הבולטים בסדרה הוא "סיפורה של פרי", ששילב קטעים דוקומנטריים עם תרחישים ודמויות בדיוניים.
האולפן המשיך להפיק סרטים הדומים לסרט המדובר, ביניהם סרט זה והסרט "האגדה על לובו" משנת 1962.
תסריט הסרט נכתב על ידי רלף ורייט ווינסטון היבלר, על פי הרומן "נוודי הצפון" מאת ג'יימס אוליבר קורווד.
הסרט בוים על ידי ג'ק קופר ודון הלדיין, נערך על ידי גרנט סמית' והולחן על ידי אוליבר ולאס.
הסרט צולם במיקומים שונים בקנדה, ביניהם אלברטה, הפארק הלאומי באנף וקנמור.
הסרט הופק במשך שלוש שנים.
מאוחר יותר הסרט שודר בטלוויזיה בשנת 1964, כשהוא מחולק לשני פרקים מתוך העונה האחת עשרה של התוכנית "עולמו המופלא של דיסני".
בשנת 1986 הסרט יצא בווידאו, כמו כן הוא עובד לספר וקומיקס.
הסרט הרוויח ממכירות הכרטיסים כ-2.1 מיליון דולר, כשהוא זכה בעיקר לביקורות חיוביות.
במגזין "וראייטי" כינו את הסרט "הסטה שלווה", וב"טיים" כתבו שהוא "ישמח את כל הילדים בני ה-10 שתמיד נלחמו בכריות שלהם והעמידו פנים שזה דוב".
בעיתון "הניו יורק טיימס" העיתונאי בוזלי קראות'ר כתב "זה לא מה שהייתי מכנה סרט נהדר".
באתר "Rotten Tomatoes" לסרט יש ציון של 57% מביקורות הקהל.
בשנת 1962 הסרט זכה בפרס אדי על ידי American Cinema Editors עבור הספיישל הערוך הטוב ביותר (דוקומנטרי).
באפריל 1970, כתשע שנים לאחר הקרנת הבכורה של הסרט בארצות הברית, פורום פילם ביקשה מהמועצה לביקורת סרטים ומחזות להפיץ את הסרט בישראל.
לאחר האישור, הוחלט להפיץ את הסרט בביתי הקולנוע בדיבוב עברי, כאשר זהו הסרט הראשון בעולם שדובב במלואו לשפה, כשלפניו דובבו לעברית רק קטעי הקריינות בסרט "המסע המופלא" על ידי אורי זוהר.
סמי ברכה, מנהל חברת ההפצה באותה תקופה, טען שהסיבה לדבב את הסרט במלואו לעברית נבאה על מנת "לעודד [את] ידיעת העברית בקרב העולים החדשים", כשבאותה שנת הפצה החלה העלייה מברית המועצות.
סיבה נוספת לדיבוב הייתה שהכתוביות לא יגרמו לצופה לאבד ריכוז בצפייה בסרט.
הסרט תורגם במלואו לעברית על ידי הסופר יעקב שבתאי.
לאחר שאלידע גרא, במאית הדיבוב לעברית של הסרט, צפתה בהפקה מספר פעמים, היא בחרה את קולות האישים שידבבו לשפה.
המדבבים לעברית של הסרט כוללים את השחקנים חיים טופול וגדעון שמר, האמן גרשון גרא והזמר לוליק.
הקלטות הדיבוב נעשו באולפני הרצליה, שם התברר כי המדבבים דומים לשחקנים בסרט.
במהלך הדיבוב היו קשיים בסנכרון בין הקולות לשחקני הסרט.
חברת וולט דיסני הגישה עזרה רבה בדיבוב הסרט לעברית, כמו כן היא גילתה בו עניין רב והייתה שבעת רצון מהתוצאה הסופית.
הכותרות בעברית שהופיעו בסרט נעשו בהוליווד והמיזוג הסופי ברומא.
ברכה שיתף שעלות הדיבוב העברי עלתה כ-12000 לירות, כשטופול קיבל על תפקידו כ-8000 לירות.
כמו כן, הוא אמר שבמידה והסרט בדיבוב עברי יצליח בארץ יחלו להיות מופצים סרטים נוספים בדיבוב לשפה.
ב-5 ביוני 1970 הסרט החל להיות מוקרן בארץ, כשהוא קיבל בעיקר ביקורות חיוביות על עלילתו.
אף על פי ההתלהבות שהסרט דובר עברית, נאמר ש"אין אמינות בטיבם של הקולות המתורבתים בהשוואה למראיהם של הפרצופים המשמיעים אותם מעל גבי המסך", כמו כן נכתב "שהתאמת השפה העברית לתנועות השפתיים של השחקנים אינה מושלמת".
ב-10 ביוני 1989 שודר הסרט בערוץ 2 הניסיוני במסגרת תוכנית הטלוויזיה "מועדון החברים של דיסני".
מאז הקרנת הסרט, הפקות רבות החלו להיות מופצות בארץ בדיבוב עברי, בין אם זה בקולנוע או בטלוויזיה.
בטלוויזיה הישראלית הדיבוב העברי החל להופיע בשנת 1971, שהסדרה הראשונה שדובבה לשפה היא "דוקטור דוליטל" ששודרה בטלוויזיה הישראלית.
ניקי האריס היא זמרת ורקדנית אמריקאית מסוגת פופ, R&B, מוזיקת דאנס וג'אז.
היא הייתה אחת מזמרות הליווי של מדונה מ-1987 עד 2001, והסולנית הראשית במגוון סינגלים של בתחילת שנות ה-90.
שירה "Do Anything" עם Natural Selection דורג במקום השני במצעד הבילבורד הוט 100.
האריס נולדה בשם ג'ינה ניקול הייר בבנטון הארבור, מישיגן ב-17 באפריל 1962, בתו של אמן הג'אז המועמד לפרס גראמי ג'ין האריס .
היא למדה בקולג' בדרום קליפורניה לפני שפתחה בקריירת שירה בפארקי שעשועים ומועדונים באזור קליפורניה.
האריס ילדה בת, ג'ורדן אן, ב-2003. היא הייתה חלק מהצוות של מדונה והחלה לעבוד עימה בסיבוב ההופעות שלה "Who's That Girl World Tour".
היא השתתפה בסרט התיעודי "במיטה עם מדונה" (1991), העוסק במאחורי הקלעים וצילומי הבמה שהוקלטו ב-"Blond Ambition World Tour".
היא השתתפה בווידאו קליפים של "Vogue" ו-"Music".
יחד עם הזמרת דונה דה לורי, האריס סיפקה שירת רקע לרבים משיריה של מדונה, השתתפה במספר רב של הופעות מוקלטות ומשודרות שלה, והשתתפה בארבעה מתוך תשעת סיבובי ההופעות שלה.
הקריירה של האריס כזמרת ראשית החלה כשהוציאה בשנת 1991 את "What's It Gonna Be" עם ג'ליבין.
הוא דורג במקום השני במצעד שירי הדאנס קלאב.
באותה השנה, הוציאה את "Do Anything" עם Natural Selection שדורג במקום השני במצעד הבילבורד הוט 100. להיטים נוספים כמו "" ו-"" פורסמו בהמשך.
בשנת 2016 הקליטה עם דונה דה לורי את שירה של מדונה, "Rain".
מיני-אלבום רמיקסים פורסם בהמשך לכך.
ניקי הילץ היא/הוא אתלטית אמריקאית, סגנית אלופת עולם באולם (גלאזגו 2024) ואלופת המשחקים הפאן-אמריקאיים (לימה 2019) בריצת 1500 מטר.
ב-31 במרץ 2021 היא/הוא יצאה מהארון כטרנסג'נדר א-בינארי.
ב שנערכו בלימה, פרו ב-9 באוגוסט 2019 היא זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:07.14 דקות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר ב-5 באוקטובר אותה שנה היא סיימה במקום 12 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:06.68 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אישי חדש של 4:01.52 דקות.
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו, הממלכה המאוחדת במרץ 2024 זכתה במדליית כסף בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 4:02.32 דקות, אחרי פריוויני היילו מאתיופיה (4:01.46 דקות) ולפני בת ארצה אמילי מקיי (4:02.69 דקות).
הילץ נמצא בזוגיות עם אמה ג'י.
ניקולה דיקסון "ניקי" סונגאס היא פוליטיקאית אמריקאית שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קהיליית מסצ'וסטס בשנים 2007–2019, תחילה כנציגת מחוז הקונגרס השלישי ולאחר מכן כנציגת מחוז הקונגרס החמישי.
סונגאס, חברת המפלגה הדמוקרטית, היא אלמנתו של הסנאטור והמועמד לנשיאות לשעבר פול סונגאס.
ניקי סונגאס נולדה בשם ניקולה דיקסון סובאז' ב-26 באפריל 1946 בצ'יקו שבקליפורניה.
היא בתם של מריאן סוזן (לבית ויימן), שהייתה אמנית וכותבת פרסומות, ושל קולונל ראסל אלמר סובאז', מהנדס בחיל האוויר של צבא ארצות הברית וניצול המתקפה על פרל הארבור.
סונגאס סיימה את לימודיה התיכוניים בתיכון נארימאסו אמריקן שביפן בשנת 1964, כאשר אביה היה מוצב בבסיס חיל האוויר פוצ'ו.
היא למדה שנה אחת באוניברסיטת המדינה של מישיגן ולאחר מכן עברה למכללת סמית' שבנורת'המפטון, שם השלימה לימודי תואר ראשון במדע הדתות בשנת 1968. בתום לימודיה הגבוהים עברה לניו יורק ועבדה כעובדת סוציאלית במחלקת הרווחה המדינתית.
בהמשך השלימה לימודי תואר שני במשפטים מאוניברסיטת בוסטון, וייסדה את משרד עורכות הדין הראשון בלוול שהיה כולו נשי.
בקיץ 1967 התמחתה סונגאס במחוז ארלינגטון שבווירג'יניה במסע הבחירות של יוג'ין מקארתי לנשיאות ארצות הברית 1968. באותה תקופה פגשה במסיבה את פול סונגאס, ששימש אז כעוזרו של חבר הקונגרס בראד מורס.
בשנת 1969 נישאו השניים ונולדו להם שלוש בנות: אשלי, קטינה ומולי.
פול סונגאס כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית כנציג המחוז החמישי של מסצ'וסטס בשנים 1975–1979, ולאחר מכן ייצג את מסצ'וסטס כולה בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1979–1985. לאחר שאובחן עם לימפומה שאינה הודג'קין, בחר שלא להתמודד לכהונה שנייה בסנאט ועבר עם משפחתו מוושינגטון חזרה למסצ'וסטס לצורך טיפולים רפואיים.
בשנת 1992, לאחר שהאמין כי החלים ממחלתו, התמודד פול למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית והגיע למקום השלישי בבחירות המקדימות.
מחלתו שבה לא מאוחר אחר כך והוא נפטר ב-18 בינואר 1997 מדלקת ריאות וכשל בכבד.
טרם היבחרה לבית הנבחרים, הייתה סונגאס דיקנית לענייני חוץ במכללת מידלסקס, חברה במועצת המנהלים של "Fallon Health", וחלק מהוועדה האזרחית של האצטדיון והארנה בלוול, שניהלה את האצטדיון העירוני שלימים ייקרא "מרכז סונגאס" על שם בעלה.
בשנת 2001 נבחרה סונגאס לנהל קרן שמטרתה למימון חינוך לילדי קורבנות פיגועי 11 בספטמבר, מינוי שקיבלה על ידי חבר הקונגרס מרטי מיהאן.
לאחר שמרטי מיהאן התפטר מבית הנבחרים בשנת 2007 כדי לשמש כנשיא אוניברסיטת מסצ'וסטס בלוול, התמודדה סונגאס בבחירות מיוחדות למילוי מקומו.
היא גברה על ארבעה מועמדים אחרים וזכתה בפריימריז הדמוקרטי עם 36% מהקולות.
במהלך התמודדותה בבחירות המקדימות זכתה סונגאס לתמיכה ממספר עיתונים מובילים, בהם הבוסטון גלוב, ה-"Boston Herald", וה-"Lowell Sun".
בבחירות הכלליות, נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון שגבר על בעלה המנוח בבחירות המקדימות לנשיאות בשנת 1992, קידם את מועמדותה.
בעצרת בחירות בלוול אמר קלינטון: "הקונגרס יהיה מקום טוב יותר כי היא תהיה שם".
ביום הבחירות ניצחה סונגאס את ג'ים אוגונובסקי, מועמד המפלגה הרפובליקנית, עם 51% מהקולות.
ובכך הפכה לאישה היחידה במשלחת מסצ'וסטס לקונגרס האמריקאי, והאישה הראשונה בקונגרס המייצגת את מסצ'וסטס מאז פרישתה של מרגרט הקלר.
בשנת 2008 התמודדה סונגאס לתקופת כהונה מלאה ללא מתחרים.
בשנת 2010 היא ניצבה מול הרפובליקני ג'ון גולניק, איש עסקים וסוחר מטבע חוץ לשעבר בוול סטריט.
במהלך הקמפיין היא תקפה את עברו של גולניק כסגן נשיא ב-AIG, אך גולניק טען שזו צביעות מצדה, שכן היא החזיקה במניות ב-AIG ובחברות גדולות אחרות.
סונגאס ניצחה את גולניק עם 52% מהקולות.
לאחר חלוקה מחדש של מחוזות הקונגרס במסצ'וסטס בעקבות מפקד האוכלוסין של 2010 התמודדה מחדש על מושב בקונגרס במחוז ה-3 של מסצ'וסטס בשנת 2012, ובבחירות אלה גברה בשנית על גולניק.
סוגיה מרכזית בבחירות הראשונות של סונגאס הייתה האם מי מהמועמדים יצביע בעד עקיפת הווטו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש על הרחבת תוכנית ביטוח הבריאות לילדים.
סונגאס הצהירה שתצביע בעד, בעוד שדווח כי יריבה ג'ים אוגונובסקי לא יתמוך במהלך.
שעות ספורות לאחר שהושבעה לתפקיד ב-18 באוקטובר 2007 אכן הצביעה סונגאס בעד עקיפת הווטו, אך ההצבעה לא השיגה את הרוב הנדרש של שני שלישים.
כמועמדת ב-2007 הבטיחה סונגאס לפעול לסיום מלחמת עיראק ולהסיג משם את הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
הצעת החוק הראשונה שהגישה הייתה יוזמה לקביעת לוח זמנים לנסיגה מעיראק.
ב-2010, יחד עם חברות קונגרס נוספות, בהן יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי, ביקרה סונגאס באפגניסטן כדי לעקוב אחר התקדמות המאמץ המלחמתי.
בשובן לארצות הברית הטעימה את הצורך בשילוב נשים בבנייה מחדש של ממשלת אפגניסטן.
סונגאס תמכה בביטוח בריאות אוניברסלי ובאופציית ביטוח בריאות ציבורי.
היא הצביעה בעד חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ב-2010. בשנת 2012 הצטרפה ליוזמה רפובליקנית לביטול מס מכירה בגובה 2.3% על יצרני מכשור רפואי, יוזמה שעברה בבית הנבחרים.
בנוסף, היא תמכה בזכויות להפלה והייתה תומכת נלהבת של זכויות להט"ב, וקידמה יוזמות לביטול חוקים מפלים תוך התנגדות למדיניות אל תשאל, אל תספר.
לאחר פרשת ההודעות המיניות של חבר הקונגרס אנתוני וינר, הייתה סונגאס הנציגה היחידה במשלחת מסצ'וסטס שקראה להתפטרותו.
בבחירות לסנאט של ארצות הברית במסצ'וסטס ב-2012 הייתה הדמוקרטית הראשונה שהביעה את תמיכתה באליזבת וורן.
לאחר מינויו של הסנאטור ג'ון קרי למזכיר המדינה של ארצות הברית ב-2013, שקלה סונגאס להתמודד בבחירות המיוחדות למושבו, אך לבסוף בחרה להישאר בבית הנבחרים ולתמוך באד מרקי.
בינואר 2013 ניסחה סונגאס חקיקה להוספת נהר נשואה למערכת הלאומית של נהרות פראיים ונופיים.
באוגוסט 2017 הודיעה כי לא תתמודד לתקופת כהונה נוספת, וכהונתה תמה עם התפזרות הקונגרס ה-115 של ארצות הברית ב-3 בינואר 2019.
ניקי הוא סרט קולנוע צרפתי ביוגרפי אשר יצא לאקרנים ב-2024, המתחקה אחר חייה ויצירתה של האמנית הפמיניסטית המיליטנטית ניקי דה סן פאל (1930-2002).
את הסרט ביימה אשר גם כתבה את התסריט עם סמואל דו, וזהו סרטה העלילתי הראשון.
הסרט הוצג בטרום בכורה עולמית בקטגוריה "מבט מסוים" של פסטיבל הקולנוע בקאן 2024, בתחרות פרס מצלמת הזהב
הסרט עוקב אחר חייה ויצירתה של ניקי דה סן פאל, בשנות ה-50 וה-60. צעירה אמריקאית, דוגמנית מוערכת מהגרת לצרפת עם בעלה ובתה הקטנה, כשהיא מנסה לברוח מהעבר המטריד שלה.
היא מאושפזת בבית חולים פסיכיאטרי כדי להגן על עצמה ועל הסביבה מהתפרצויותיה האלימות.
תוך כדי שהותה במוסד והתמודדותה עם סודות העבר שלה והטיפולים הקשים, היא מגלה צבעים וחומרים שונים ומתחילה לצייר וליצור.
היא למעשה מתפרקת ונוצרת מחדש על ידי ובזכות האמנות שלה, ובהמשך חייה תתפתח לאמנית בינלאומית מוכרת וחדשנית.
האומנות תהיה העוגן שלה בחיים ודרך לבטא את עצמה בדרך שונה ופורצת דרך.
בתפקיד ניקי דה סן פאל משחקת שרלוט לה בון.
סלין סאלט הסבירה את בחירתה בלה בון בדמיונה החזותי לדה סן פאל, ובראשית דרכה כדוגמנית ואמנית בעצמה,: "זה עזר לי עם המחוות, לא הייתי צריך ללמוד אותן".
את תפקיד הארי מתיוס (בעלה הראשון של ניקי) משחק ג'ון רובינסון, ואת ז'אן טינגולי (שותפה לאמנות ובעלה השני) משחק דמיאן בונאר.
הצילומים התקיימו ב בשנת 2023, במיוחד בניס, קאן-סור-מר, Gatières ו־Saint-Jeant.
ניקיטה סרגייביץ' חרושצ'וב היה שליט ברית המועצות, המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מ-1953 ועד 1964 ויו"ר מועצת השרים (ראש הממשלה) של ברית המועצות מ-1958 ועד 1964.
חרושצ'וב נולד למשפחת איכרים ענייה בכפר קלינובקה, במחוז קורסק במערב רוסיה (האימפריה הרוסית דאז).
הוא למד רק שנים אחדות בבית ספר יסודי ועבד מגיל צעיר כרועה בכפרו, ולאחר מכן כפועל מתכת במפעלים ובמכרה בדונבאס.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא החל במעורבות בארגוני עובדים, נלחם בשורות הצבא האדום במהפכה של 1917, והתקדם במנגנון המפלגתי עד נשיאות המפלגה, הפוליטבירו.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת חרושצ'וב כקצין פוליטי ("פוליטרוק"), בדרגה המקבילה לסגן-אלוף.
לאחר פלישת הנאצים במבצע ברברוסה ב-1941, הסתכסך חרושצ'וב עם סטלין על אופן ניהול המערכה באוקראינה, שם היה חרושצ'וב מנהיג המפלגה.
הוא החשיב את אי נסיגתו של סטלין אל מול יחסי הכוחות הרעים לזלזול בחיי אדם.
לאחר מכן הוא היה הקומיסר הפוליטי בקרב על סטלינגרד, ושימש כקצין הפוליטי הבכיר בדרום ברית המועצות במהלך המלחמה: בקורסק, בקרב על שחרור קייב ובדיכוי הלאומנים של בנדרה במערב אוקראינה.
לאחר מותו של סטלין במרץ 1953, ניצח חרושצ'וב ב"קרבות הירושה" שצצו בין בכירי המפלגה.
ב-7 בספטמבר 1953 הפך למנהיג המפלגה, ויריבו העיקרי, לברנטי בריה (מפקד המשטרה החשאית נ.ק.ו.ד.), הוצא להורג בדצמבר.
עלייתו להנהגה של חרושצ'וב סימנה שינוי קריטי בברית המועצות.
נאום זה בודד אותו מהגורמים השמרניים במפלגה, ששאפו להדיחו, אך הוא הצליח לגבור על מי שקרא להם "הקבוצה האנטי-מפלגתית" ב-1957.
בשנת 1957 החלה בנייה מתועשת רחבה של בנייני מגורים.
בניינים אלו קיבלו כינוי "חרושצ'ובקה".
עם ביקורו של ריצ'רד ניקסון בברית המועצות ב-1959 והוויכוח המצולם שלו עם חרושצ'וב, הורגשה ביתר שאת עמדתו של חרושצ'וב כלפי המערב, הרואה בו יריב ראוי ולא ישות מרושעת.
תפיסה חדשה זו בודדה את סין של מאו, ויש הרואים בה גורם לפילוג הסיני-סובייטי של 1960.
במאי 1962 הורה חרושצ'וב על הצבת טילים גרעיניים לטווח בינוני בקובה.
לפי זכרונותיו, הוא פעל במטרה לנטרל את יתרונה המתפתח של ארצות הברית בפיתוח ובפריסה של טילים אסטרטגיים.
הוא גם ראה בכך הגנה לקובה מפני פלישה אמריקאית נוספת נוסח הפלישה למפרץ החזירים ב-1961.
ב-11 במאי 1964, אמר חרושצ'וב בנאום שנשא באספה הלאומית המצרית כי ישראל היא "ארץ המסכנת את שלום האזור" וכי "במדיניותה האגרסיבית מחרחרת מלחמה ומתגרה בשכנותיה ובגלל זה העולם כולו נתון בסכנה".
חרושצ'וב הודח במושב מיוחד של הוועד המרכזי של המפלגה ב-14 באוקטובר 1964. הדחה זו באה בעיקר בשל גינוניו האישיים, שנחשבו במפלגה למביכים בזירה הבינלאומית.
גם אופן טיפולו של חרושצ'וב במשבר הטילים בקובה והארגון מחדש של הבירוקרטיה לא הוסיפו לו אוהדים.
לאחר הדחתו קיבל קיצבה חודשית של כ-500 רובל (שווה ערך לכ-800$), שלושה שומרים ושני טבחים, ועבר להתגורר בבית פרטי ביישוב פטרובו-דלנייה שבמערב מוסקבה.
חרושצ'וב החל להקליט את זכרונותיו מדי יום, בדרך כלל בבוקר ואחר הצהריים.
ב-1966 דווח לשלטונות על הקלטה זו.
בעקבות זאת זימן אותו לקרמלין חבר הפוליטביורו ארביד פלשה, ודרש ממנו להפסיק את ההקלטות ולמסור לו את כל הזכרונות.
חרושצ'וב סירב למסור את ההקלטות, אך הסכים להפסיק אותן מכאן והלאה.
שנתיים מאוחר יותר, ב-1968, שכנע אותו בנו סרגיי לשוב ולהקליט.
לאחר שחזר מבית החולים והתאושש שב להקליט, אם כי במינון נמוך יותר.
הקלטתו האחרונה נערכה חמישה ימים לפני מותו.
בהקלטה זו הוא נשמע חלוש, ודיבר בה על האינטליגנציה בברית המועצות.
חרושצ'וב נפטר בביתו ב-11 בספטמבר 1971 מהתקף לב ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה ולא בבית הקברות של חומת הקרמלין.
מותו לא הוזכר כלל בעיתונים.
בנוסף סגרו השלטונות אזורים ליד בית הקברות כדי שאנשים לא ידעו על המקרה וכדי למנוע נוכחות כלשהי בהלוויה.
בעשר השנים הראשונות שלאחר מותו היה בית הקברות סגור לאזרחים רגילים כדי שלא יבחינו במצבתו וכדי שאתר הקבורה שלו לא ישמש כמקום עלייה לרגל.
חרושצ'וב היה נשוי שלוש פעמים:
בשנת 1914 התחתן עם יפרוסיניה פיסרבה.
יפרוסיניה נפטרה מטיפוס בשנת 1920. הבן לאוניד היה טייס קרב בחיל האוויר הסובייטי.
מטוסו הופל במהלך קרב אווירי בקרבת העיר ז'יזדרה (מחוז קלוגה).
הוא הוכרז כנעדר, היות שלא ניתן היה לאתר את גופתו, כיוון שמטוסו נפל בשטח שהיה בשליטת הגרמנים.
עובדה זו הולידה לא מעט תאוריות קונספירציה, בהן נטען כי לאוניד חרושצ'וב לא נהרג בקרב, אלא הצליח להיחלץ מהמטוס הפגוע, נפל בשבי הגרמני ואף שיתף איתם פעולה.
בשנת 1922 התחתן עם נדז'דה גורסקיה, נערה בת 17. כעבור שנה עזב אותה בעצת אמו שטענה שהיא מזניחה את ילדיו.
המפורסם בהם הוא הבן סרגיי, אשר היה מדען טילים בתעשיית החלל הסובייטית.
הוא עבד במשרד התכנון 52 של ולדימיר צ'לומיי והיה בין השאר אחד מהמתכננים של משגר הלוויינים פרוטון.
עבודתו זיכתה אותו בפרס לנין ובתואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
בשנת 1990 הוציא ספר זיכרונות אודות אביו.
בשנת 1991 הוזמן על ידי אוניברסיטת בראון שברוד איילנד לערוך סדרת הרצאות בנושא המלחמה הקרה ומאז התגורר בארצות הברית.
בשנת 1999 הפך לאזרח אמריקאי.
סרגיי חרושצ'וב היה מרצה מן המניין במכון ווטסון ליחסים בינלאומיים של אוניברסיטת בראון (Watson Institute for International Studies).
יריביו הפוליטיים של חרושצ'וב בברית המועצות נטו לראות בו איכר גס ובור, בעל מוניטין של התפרצות לדברי אחרים והטחת עלבונות.
בשנת 1956 חרושצ'וב התבטא בביטוי השנוי במחלוקת ועמום המשמעות "אנחנו נקבור אתכם" בהתייחס לקפיטליזם.
הוא אמר לנשיא ארצות הברית "אנחנו נקבור אתכם.
הטילים שלנו יכולים לפגוע בזבוב בארצות הברית".
בפסגת ארבע המעצמות בפריז, ב-16 במאי 1960, פוצץ חרושצ'וב את הוועידה בדורשו התנצלות פומבית מנשיא ארצות הברית, אייזנהאואר, על משבר מטוס הריגול U-2.
חרושצ'וב הפריע פעמים רבות לדיוני עצרת האומות המאוחדות בספטמבר-אוקטובר 1960 בהטחת אגרופו בשולחן ובצעקות ברוסית בזמן נאומי צירים שונים.
תקרית מפורסמת אחת אירעה בעת שהציר הפיליפיני שאל אותו כיצד הוא יכול למחות כנגד האימפריאליזם המערבי, בעודו מספח את מדינות מזרח אירופה.
חרושצ'וב נזעם עד מאוד, הטיח בציר קללה ברוסית שתורגמה כ"ריקא וליצן של האימפריאליזם".
באוקטובר 1961 חבט חרושצ'וב באגרסיביות את נעלו בדוכן בדיון בעצרת האומות המאוחדות, תוך שהוא צועק ומאיים על ארצות הברית שהוא "יראה להם את אמא של קוזקה", פתגם רוסי שמשמעותו שהוא "ילמד אותם לקח".
כחודש לאחר מכן, הטילה ברית המועצות את פצצת הצאר, הניסוי הגרעיני הגדול בעולם, ומפגן כוח מול ארצות הברית.
ב"נאום הסודי", גינה את סטלין, פשעיו ופולחן האישיות שלו באשמת "הפרת נורמות החוק של הלניניזם", סימן את תחילתה של "ההפשרה של חרושצ'וב".
פירק את הקומינפורם והתפייס עם יוסיפ ברוז טיטו.
מחץ בכוח צבאי את המרד ההונגרי של 1956.
העביר את קרים מרוסיה לאוקראינה.
הגה את דוקטרינת "דו קיום בשלום" במדיניות החוץ, עם הסיסמה "להשתוות ולהשיג את המערב" במדיניות הפנים.
יצר את התנאים לפילוג עם סין בעקבות השיחות עם ארצות הברית, והסירוב לתמוך בתוכנית הגרעין של סין.
חנך את תוכנית החלל הסובייטית עם שיגורו של הלוויין הראשון "ספוטניק 1" והאדם הראשון בחלל, יורי גגארין, תוך השגת יתרון על המערב.
השתתף בשיחות עם הנשיא ג'ון פ.
קנדי בדבר תוכנית משותפת להגעה לירח, שלא יצאה אל הפועל עקב רצח קנדי ב-1963.
פוצץ ועידת מעצמות בשל משבר מטוס הריגול U-2 של הטייס גארי פאוארס.
נפגש עם סגן נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון במוסקבה, ובעקבות זאת סייר בארצות הברית בשנת 1959 עם משפחתו, הביקור הממלכתי הראשון של מנהיג ברית המועצות בארצות הברית.
יזם הצבה של טילים גרעיניים בקובה, מה שהביא למשבר הטילים עם ארצות הברית.
חיזק את מסך הברזל בגרמניה המזרחית עם בניית חומת ברלין ב-1961.
תמך במצרים במבצע קדש, 1956.
ישם את הגל השני של תוכנית הקרקעות הבתולות.
הגה ויישם את רעיון הסובנארחוז, ארגון מקומי שנועד לבזר את ניהול הייצור.
ארגון מחדש של החקלאות ומתן עדיפות לסובחוז (חווה ממשלתית) תוך עידוד הפיכת קולחוזים לסובחוזים, עידוד גידול התירס.
התמודדות עם משבר הדיור באמצעות בניית מיליוני יחידות דיור מתועשות ופשוטות (שכונו "חרושצ'ובקה").
שינוי ערכו של הרובל ביחס 1:10, 1961 במהלך הרפורמה המוניטרית.
ניקיטה יורייביץ' בֶּלִיך (נכתב גם ביליך; רוסית: Никита Юрьевич Белых; נולד ב־13 ביוני 1975) הוא פוליטיקאי רוסי, לשעבר ראש מפלגת ברית כוחות הימין (Союз правых сил) ומושל מחוז קירוב בשנים 2009 - 2016.
בליך נולד בעיר פרם ב־1975. אביו מהנדס בתחום התעופה ואימו מרצה לכימיה באוניברסיטה.
סיים לימודי כלכלה באוניברסיטה הממלכתית של פרם ב־1996. כבר בזמן הלימודים החל לעבוד כעיתונאי כלכלי בטלוויזיה המקומית של פרם וכן הקים מספר עסקים בתחום ייעוץ בנושא הפרטה וואוצ'רים (ראה כלכלת רוסיה), שם, לטענתו, עשה את הרווחים הראשונים.
החל גם לימודי משפטים באותה אוניברסיטה, אך לא סיים אותם ובשנת 1998 התרכז סופית בעסקים, והתמנה לסגן־נשיא של חברת ההשקעות "קבוצת הפיננסים והתעשייה של פרם".
בשנת 1998 הצטרף גם לפעילות פוליטית במסגרת מפלגת "כח חדש" (Новая сила) של סרגיי קיריינקו, ששימש כראש ממשלת רוסיה, אך פרש בעקבות המשבר הכלכלי של 1998. ב־1999 המפלגה התאחדה עם מספר מפלגות קטנות ל"ברית כוחות הימין", שהצליחה להיכנס אל הדומה השלישית.
היא זכתה לתמיכתו של בוריס ילצין, אך כשזה פרש ובמקומו נבחר ולדימיר פוטין תמיכת הנשיא עברה למפלגות אחרות וברית כוחות הימין הייתה לאחת ממפלגות האופוזיציה העיקריות.
ב־2001 בליך נבחר מטעם המפלגה למועצה המחוקקת של מחוז פרם.
ב־2003 התמודד בבחירות הכלליות, אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה עקב פיצול בהנהגתה ובליך המשיך לשמש בתפקידים ציבוריים בתחום הכלכלה והמיסוי במחוז פרם.
ב־2004 התמנה לסגן מושל המחוז.
במאי 2005 נבחר ליושב־ראש ברית כוחות הימין ופרש מתפקידיו הציבוריים, כדי להכין את המפלגה לבחירות לדומה החמישית שנערכו בשנת 2007. גם בבחירות האלה המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
בעקבות התבוסה בליך התפטר מהנהגת המפלגה, אך חברי המפלגה הצביעו בעד הישארותו והוא נענה לקריאתם ושב לתפקיד.
בליך אמר שיש לו כוונות להתמודד על תפקיד נשיא רוסיה, אך הוא לא יכל להשתתף בבחירות לנשיאות ב־2008 עקב גילו צעיר (מועמד לנשיאות צריך להיות בן 35 לפחות).
בהתאם לזאת המפלגה הודיעה כי לא תציג מועמד מטעמה בבחירות אלה ותתמוך במועמד שלדעתה מייצג את העמדות הדמוקרטיות ביותר.
ב־2009 מונה על ידי הנשיא דמיטרי מדבדב למושל מחוז קירוב.
ביוני 2016 נעצר על ידי המשטרה הרוסית באשמת נטילת שוחד והודח מתפקיד המושל.
ניקיטה מַגַלוב היה פסנתרן גאורגי-רוסי.
מגלוב נולד למשפחה (במקור מַרַ'לישווילי) מן האצולה הגאורגית בסנקט פטרבורג.
בעקבות מהפכת אוקטובר, נמלט ב-1918 עם משפחתו לפינלנד, ואחר כך לפריז, שם היה לתלמיד של המלחין והמורה הצרפתי איזידור פיליפ.
הוא התרועע בין השאר עם מלחינים בעלי שם כמו סרגיי פרוקופייב ומוריס ראוול.
הוא נודע במיוחד בזכות ביצועיו ליצירות שופן, והיה לפסנתרן הראשון שהקליט את הרפטואר השלם של היוצר.
כמו כן מוכר בזכות ביצועים ליצירות שומאן, בטהובן, פרוקופייב ומלחינים נוספים.
מגלוב נישא לאיריין, בתו של הכנר היהודי-הונגרי יוזף סיגטי ולזוג נולדה בת אחת, וונדה.
ב-1939 נמלט הזוג מאימת מלחמת העולם השנייה לשווייץ, שם התגורר מגלוב עד מותו.
בגיל 80, נפטר בשווייץ לאחר מחלה ממושכת, בתאריך 26 בדצמבר 1992.
ניקיטה ליאונידוביץ' מורגונוב (בקירילית: Никита Леонидович Моргунов; נולד ב-29 ביוני 1975 בנובוקוזנצק, ברית המועצות) הוא כדורסלן רוסי המשחק בנבחרת רוסיה בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
בנוסף לכך, מורגונוב היה חתום בקבוצת ה-NBA, פורטלנד טרייל בלייזרס במשך שלוש תקופות שונות (26 בינואר - 24 באפריל 1999; 7 באוקטובר 1999 - 14 באפריל 2000; 11 באוקטובר - 28 באוקטובר 2000) אך לא שיחק באף משחק רשמי ב-NBA באותן תקופות.
מורגונוב הוא גם חבר בסגל נבחרת רוסיה הבוגרת, עימה זכה במדליית הזהב ביורובאסקט 2007 ובמדליית הכסף במונדובאסקט 1998 ואף שיחק בקבוצה במשחקים האולימפיים 2000 ובאליפויות אירופה השונות ברציפות מאז אליפות 1997.
ניקול יוסטון "ניקי" ריד היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית ממוצא יהודי.
התפרסמה בזכות הסרט "שלוש עשרה" בו כיכבה ואף השתתפה בכתיבתו.
ריד נולדה במערב לוס אנג'לס, קליפורניה, בתם של שריל יוסטון, קוסמטיקאית, וסת' ריד, מעצב הפקה.
אביה הוא יהודי ואילו אימה מרקע נוצרי.
יש לה אח גדול, ניית'ן אוגוסט ריד, ואח למחצה צעיר יותר, ג'ואי ריד.
הוריה של ריד התגרשו כאשר הייתה בת שנתיים, והיא גדלה עם אמה.
היא גדלה בבית ללא דת, אך היא מזדהה כיהודייה.
היא גדלה סביב כמה מנהגים יהודיים, שכן אחיה אף חגג בר מצווה.
בשנת 2002, כאשר ריד הייתה בת 14, היא עזבה את בית אימה ועברה לגור בכוחות עצמה, בעיקר באזור לוס אנג'לס.
לאחר השתתפותה בסרט "שלוש עשרה", ריד חזרה לבית הספר התיכון אלכסנדר המילטון בלוס אנג'לס, אך נשרה שוב לאחר שנה.
היא אמרה ש"אמהות שהתגנבו לבית הספר כדי להתעמת ולהטריד אותה לגבי הסרט" היו הסיבה לעזיבתה.
היא קיבלה תעודת בגרות באמצעות חינוך ביתי.
פרסומה הראשון בא בסרט "שלוש עשרה", סרט אוטוביוגרפי-בחלקו.
ריד והבמאית קתרין הארדוויק סיימו את כתיבת התסריט לסרט בתוך שישה ימים בלבד.
הסרט שואב השראה מחוויות ההתבגרות האישית של ריד, ומתאר את סיפור התבגרותה של טרייסי (אוון רייצ'ל ווד) בת לאם גרושה (הולי האנטר), המתוארת כילדה תמימה ועדינה.
כשטרייסי מתחילה ללמוד בתיכון היא מתחברת לאייבי זאמורה (בגילומה של ריד), וביחד עמה נחשפת לעולם של סקס סמים ואלכוהול ומצבה מתדרדר.
הסרט זכה להצלחה גדולה בפסטיבל סאנדנס.
בשנת 2005 שיחקה לצד הית' לדג'ר בדרמה אודות תרבות הסקייטבורד "שליטי דוגטאון" בבימויה של קתרין הארדוויק.
בשנת 2006 היא שיחקה בעונתה הרביעית והאחרונה של סדרת הנעורים "The O.C." בתפקיד דמותה של סאדי קפמבל, ובנוסף בתפקיד ראשי בסרט "הפעם הראשונה של מיני".
בשנת 2007 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "אהבה מסוכנת".
בשנת 2008 גילמה את הערפדית רוזלי הייל בסרט הפנטזיה "דמדומים", המבוסס על הרומן הפופולרי של סטפני מאייר באותו שם.
בשנת 2011 הנחתה את תחרות מראה השנה של עלית שנערכת מדי שנה על ידי סוכנות הדוגמנות עלית.
במרץ 2011 החלה לצאת עם הזמר והמוזיקאי פול מקדונלד.
הם עברו להתגורר יחד זמן קצר לאחר מכן.
הם אישרו את אירוסיהם ביוני 2011, ונישאו ב-16 באוקטובר 2011, במאליבו, קליפורניה.
במרץ 2014, ריד ומקדונלד הודיעו כי נפרדו לאחר שחיו בנפרד במשך ששת החודשים האחרונים.
ריד הגישה בקשה לגירושין במאי 2014, והגירושין הסתיימו ב-2 בינואר 2015.
ריד החלה לצאת עם השחקן איאן סומרהולדר באמצע 2014. הם אישרו את אירוסיהם בפברואר 2015, ונישאו ב-26 באפריל 2015. ב-4 במאי 2017, הזוג הודיע באמצעות האינסטגרם כי ריד בהריון ראשון.
ב-25 ביולי 2017 נולדה להם בת, בודי סוליי ריד סומרהולדר.
+שנהסדרהתפקידהערות2006The O.C.סאדי קמפבל6 פרקיםמשפט וצדקמולי לארוסהפרק: "Addicts"2015–2016סליפי הולובטסי רוס18 פרקים2019Dollfaceברונוויןפרק: "Bridesmaid"מלחמות הערפדיםרייצ'ל תומפסון5 פרקים
ניקיטה היא סדרת טלוויזיה קנדית המבוססת על הסרט הצרפתי באותו שם, שביים לוק בסון.
הסדרה נוצרה על ידי ג'ואל סארנואו, והופקה בשיתוף פעולה בין ג'יי פיירסטון מחברת Fireworks Entertainment, והאחים וורנר.
הסדרה שודרה לראשונה ב-13 בינואר 1997 בערוץ USA Network, וכללה חמש עונות.
בישראל, הסדרה שודרה במקור בערוץ 3, והשידורים החוזרים במספר ערוצים נוספים.
בספטמבר 2010 הוציאה הרשת האמריקאית CW גרסה חדשה לסדרה הוותיקה.
הסדרה עוסקת באישה צעירה בשם ניקיטה, אשר חיה ברחוב, ובשל צירוף מקרים, מואשמת ברצח שוטר שלא ביצעה ונשפטת למאסר עולם.
מיד לאחר מאסרה, היא מסוממת ומוצאת את עצמה מוחזקת על ידי ארגון סודי, הקורא לעצמו "מדור 1", אשר זייף את מותה, ומאלץ אותה לעבוד כמתנקשת בשורותיו, או להיות מוצאת להורג.
(מבוטלת, בז'רגון המכובס של המדור)
בלית ברירה, ניקיטה מתחילה באימוניה, ולאחר שנתיים מתחילה את עבודתה כסוכנת מהמניין, ונשלחת למשימות שונות בשירות המדור.
המדור מצהיר על עצמו כארגון לוחמה בטרור, אך משתמש בשיטות מפוקפקות מוסרית וחוקית כאחד, ומשתמש באופן שגרתי בעינויים, סחיטה ורצח של פושעים וחפים מפשע כאחד ככלים להשיג את מטרותיו.
ניקיטה, גם לאחר שנים של עבודה במדור, אינה מקבלת את פעולותיו הבלתי מוסריות של המדור, והסדרה כוללת התנגשויות רבות בין תפיסתה המוסרית של ניקיטה ובין פעולת המדור.
לצד נושא הסדרה העיקרי, קיימים ניסיונותיה של ניקיטה להימלט מהמדור, המעסיקה בכפייה, וקשר רומנטי המתפתח בינה לבין הסוכן שהכשיר אותה, מייקל, קשר אשר לא מתקבל בחיוב על ידי המדור.
למרבית פרקי הסדרה קיימת קשת עלילתית יחידה, אשר פותחת בתחילתם ונגמרת בסיומם, אך קיימות גם קשתות עלילה איטיות יותר, הנמשכות על גבי מספר פרקים ועונות.
סיפור העלילה של הסרט, עליו מבוססת הסדרה, נבדל בכמה פרטים.
העיקרי שבהם, הוא שבסרט היא אכן אשמה ברצח אותו ביצעה ואשר הביא אותה לעבוד במדור.
פטה וילסון - ניקיטה, הדמות הראשית
רוי דופואה - מייקל סמואל, המפעיל של ניקיטה
יוג'ין רוברט גלייזר - פול "מבצעים" וולף, מפקד מדור 1
אלברטה ווטסון - מדליין, סגניתו של מבצעים
מת'יו פרגוסון - סימור בירקוף, אחראי בקרה ומחשוב
דון פרנקס - וולטר, אחראי אמל"ח
למרות שהסדרה שווקה כסדרת אקשן, קטעי האקשן קצרים ומינימליסטיים יחסית למרבית הסדרות בנות אותה התקופה, ועלילת הסדרה מתמקדת דווקא באינטראקציות בין הדמויות, וביחסים ביניהן.
מעט מאוד ידוע לנו על מבנה ומטרות המדור מעבר לכך שהוא, לפחות לפי דבריו שלו, פועל לטיפול בפושעים, טרוריסטים ושאר ארגונים ממין אלה.
המדור מוצג אמנם כארגון חובק עולם, ובתחילה גם כבעל מודיעין בלתי מוגבל, הן כלפי העולם החיצון, והן ביחס לסוכניו שלו.
הצגה זו מתערערת לאורך הסדרה, וגבולות יכולותיו של הארגון הולכים ונעשים ברורים יותר עם התקדמות הסדרה.
עם זאת, למרות היקפם היוצא מן הכלל של עיסוקי המדור, אשר רומז כי הוא ארגון גדול מאוד, לעולם לא נראים בסדרה יותר מעשרות בודדות של אנשים, ונראה שראש המדור מעורב באופן אישי בכל התנהלות המוצגת בסדרה.
(התנהגות בלתי סבירה למנהל ארגון גדול כל כך)
מעטות הדמויות בסדרה אשר מוצגים חייהן הפרטיים, מלבד ניקיטה, וגם הפרטים המעטים שנחשפים עליהן חלקיים ונקודתיים, ומקשים על הצופה לראות את האנושיות בדמויות הקרות הפועלות במדור.
שם משפחתן של רבות מדמויות הסדרה לא מצוין לעולם.
אופיו האוטונומי של המדור אפשר לכותבים לחקור נושאים שאינם מאפיינים את הז'אנר.
על אף שהוקם להילחם בטרור, המדור משתמש באמצעים בלתי מוסריים רבים כדי להשיג את מטרותיו, תוך שהוא מצדיק את עצמו בטענת יעילות, והשגת הטוב ביותר בתמונה הכוללת.
המדור מפעיל כלים אכזריים כלפי טרוריסטים וחפים מפשע כאחד, ואינו בוחל בעינויים, רצח, חטיפה, שליחת סוכניו למשימות התאבדות, ואף שיתוף פעולה עם טרוריסטים אחרים מול אויב משותף.
בשונה ממרבית הארגונים מסוג זה, הסוכנים אינם מונעים על ידי שכר, או שליחות אידאולוגית, אלא מחשש לחייהם, היות שהמדור נוטה לחסל את עובדיו אם אינם ממלאים את תפקידיהם כנדרש.
הסדרה עוסקת בדילמות המוסריות בהן נתקלת ניקיטה בעבודתה במדור, בעיקר ביחס לאמצעים בהם נוקט המדור כדי להשיג את מטרותיו, ולשלוט על סוכניו.
בסרטו המקורי של לוק בסון, ניקיטה היא נערה עבריינית המכורה לסמים, ומואשמת ברצח שוטר, בזמן שוד של בית מרקחת.
היא נעצרת, ונשפטת למאסר עולם.
מיד לאחר כניסתה לבית הסוהר, היא מסוממת, התאבדותה מזויפת, והיא מוצאת את עצמה מוכשרת להיות מתנקשת בשירות הממשלה.
סיפור המסגרת של הסדרה נבדל מהסרט בפרט עיקרי אחד - בסדרה, ניקיטה חפה מפשע.
היא אינה רוצחת, או נרקומנית, אלא אישה צעירה ומחוסרת בית, אשר מצאה את עצמה במקום הלא נכון, בזמן הלא נכון.
מדור 1, ארגון לוחמה בטרור סודי, שולף את ניקיטה מבית הכלא, מזייף את מותה, ומכשיר אותה לעבוד בשירותו.
(תחת איום מתמיד במוות במידה ותבחר שלא לציית)
ב-18 במאי 2010, העלתה רשת הטלוויזיה CW סדרת טלוויזיה חדשה הנושאת את אותו השם, וחולקת מעט קווי דמיון לעלילת הסדרה המקורית, אך בעלת אופי ושחקנים שונים לחלוטין.
הרוזן ניקיטה איבנוביץ' פָּאנִין היה מדינאי ודיפלומט רוסי בתקופת יקטרינה הגדולה.
פאנין נולד בגדנסק וגדל בפרנו שבאסטוניה.
אמו הייתה קרובת משפחה של אלכסנדר מנשיקוב ובזכות קשריה הוא הגיע לחצר הקיסרית כבר בגיל צעיר.
בגיל 17 החל לשרת בצבא, ובשנת 1740 הוסמך לקצונה.
הוא היה מקובל בחצר יליזבטה, קיסרית רוסיה.
בשנת 1747 התמנה לשגריר בדנמרק, אך תוך מספר חודשים הועבר לסטוקהולם בשוודיה.
הוא כיהן כשגריר בשוודיה במשך 12 שנים.
היה בין מובילי מדיניות עימות עם צרפת ובין מקורבי אלכסיי בסטוז'ב-ריומין שהיה שר החוץ הרוסי.
עם סילוק בסטוז'ב-ריומין מכל תפקידיו והתקרבות לצרפת מצבו של פאנין נהיה קשה.
הוא לא הסתדר עם שר החוץ החדש מיכאיל וורונצוב ולכן ביקש לצאת מהשרות.
באופן מפתיע התמנה למחנך של פאבל בנה של יקטרינה הגדולה.
כתוצאה ממינוי זה חזר לסנקט פטרבורג והתקרב ליקטרינה.
אף על פי שפיוטר השלישי, קיסר רוסיה העניק לפאנין את עיטור אנדריי הקדוש הוא לא סמך עליו.
פאנין הבין את הצורך בהפיכה שלטונית, אך לדעתו פאבל, החניך שלו, היה צריך להיות הקיסר.
כתוצאה מהפכה שלטונית שהוא היה פעיל בה, יקטרינה הגדולה התמנתה לקיסרית.
פאנין היה בדעה שיש צורך בהגבלת שלטון הקיסר (בדומה לנעשה בשוודיה) והכין הצעה של רפורמה שלטונית שהגיש לקיסרית.
הפרויקט כלל הקמת מועצה מדינית שכל המסמכים החשובים היו צריכים לקבל את אישורה.
יקטרינה הגדולה התלבטה בהקשר להצעת פאנין אך בסופו של דבר לא נתנה את הסכמתה להפעלת הרפורמה המוצעת.
למרות זאת הוא לא סולק מהחצר.
זאת ככל הנראה לאור מצבו המיוחד כמחנך של פאבל.
היחסים שלו עם יקטרינה לא היו טובים במיוחד וכל הזמן הוא היה צריך להיאבק עם הקבוצה שתמכה באחים אורלוב - אלכסיי אורלוב וגריגורי אורלוב.
במשך תקופה ארוכה (מ-1762 ועד ל-1783) הוא היה בעמדת מפתח לקביעת מדיניות החוץ של המדינה.
תחילה הוא היה היועץ הלא רשמי של הקיסרית.
בשנת 1763 הוא קיבל תפקיד רשמי במשרד החוץ וקודם לסגן השר.
אף על פי שניהל את המשרד לא קיבל את תפקיד הקנצלר, כקודמיו.
הוא שאף לארגן ברית של מספר מדינות נגד צרפת ואוסטריה.
לצורך כך היה צריך לקשור בברית אחת את אנגליה, פרוסיה וסקסוניה שהיו ביניהם ניגודי אינטרסים פנימיים.
ניסיון שלו לשיפור היחסים עם שוודיה גם לא צלח.
הלחץ שלו על שוודיה היה גדול, אך כאשר השוודים ביצעו שינוי שלטוני בשנת 1772 אף על פי שזה היה למורת רוחם של הרוסים הם לא יכלו לעשות דבר לאור כך שהיו בעיצומה של מלחמה עם הטורקים.
הוא הצליח להגיע ליחסים טובים מאוד עם פרוסיה וזה איפשר לרוסים להגדיל את השפעתם על איחוד הפולני-ליטאי.
בעקבות מאמצים שלו רוסיה הצליחה בכך שהשלטון באיחוד עבר לסטניסלאב פוניאטובסקי שהיה תחת השפעה רוסית חזקה.
יחד עם זאת הוא לא העריך נכון את ההסתבכות שעלולה להיות לאור התערבות רוסית בעניין פולין ולא היה מוכן למלחמה שפרצה עם הטורקים בשנת 1768. הוא הואשם בכל הבעיות הפוליטיות שהיו במהלך המלחמה ובכך שלרוסיה לא היו בעלי ברית משמעותיים במלחמה זו.
פרידריך השני ניצל את המצב לקידום תוכניותיו לחלוקת פולין בין פרוסיה, אוסטריה ורוסיה.
הסכמה בנושא זה הייתה צריכה לסיים את המלחמה עם הטורקים כי אוסטריה הייתה צפויה להפסיק את תמיכתה בהם.
אף על פי שכתוצאה ממהלך זה חלק של פולין סופח לרוסיה לא ניתן לראות בכך ניצחון גדול כי פרוסיה ואוסטריה קיבלו שטחים נרחבים ללא מאמץ של ממש.
גריגורי אורלוב דיבר על כך שצריך להוציא להורג את יוזמי חלוקת פולין.
בתקופה זו מצבו בחצר היה קשה מאוד.
הוא היה תומך נלהב של ברית עם פרוסיה והקיסרית תמכה בברית עם אוסטריה במקביל הייתה התרחקות בין הקיסרית לבין פאבל, יורש העצר.
בשנת 1769 פובליציסט רוסי נודע דניס פונביזין התמנה לעוזר האישי של פאנין.
קצת לפני מותו של פאנין, פונביזין פרסם מאמר פובליציסטי על השלטון ברוסיה שנכתב בהשראתו ובהנחייתו של פאנין בעצמו.
בשנים 1771–1772 המאבק בין תומכי פאנין לבין תומכי אורלוב החריף.
כאשר הוחלט על חתונת פאבל, פאנין הצליח להישאר האיש המשפיע על פאבל וגם על אשתו.
יקטרינה לא הייתה מרוצה מכך והצליחה בסופו של דבר להרחיק את פאנין מבנה.
היחסים בינה לבין פאנין היו מתוחים מאוד, בלב כבד היא הסכימה לכך שאח של פאנין יהיה המפקד העליון של הכוחות שלחמו נגד ימליאן פוגצ'וב.
לאותה תקופה שייכות עדויות על כך שפאנין עבד על חוקה לרוסיה וייתכן אף ניסה להדיח את הקיסרית.
לאחר פטירת אשתו של פאבל, וחתונתו למריה פאודורבונה, פאנין הצליח לשקם את מידת השפעתו על הנסיך ואף הרחיב אותה על אשתו.
הוא ניצל את השפעתו כדי לחדש את הברית עם פרוסיה שההסכם היה צריך להסתיים בשנת 1777. הוא ניסה להתנגד לחתונה הצפויה של אחות של אשתו של פאבל עם יורש העצר של אוסטריה.
יקטרינה זעמה על פעילותו ודברו על כך שהוא צפוי לסיים את תפקידיו בשנת 1781. ייתכן שגם גריגורי פוטיומקין תרם להרחקת פאנין ממשרד החוץ.
במאי 1781 הוא נסע לאחוזתו, אך בספטמבר חזר לבירה בניסיון לא לתת לפאבל לצאת לאירופה ובמיוחד לווינה.
במהלך שהותו של פאבל באירופה הוא התכתב עם פאנין.
למרות זאת עם חזרתו לסנקט פטרבורג היחסים ביניהם התקררו.
ב-31 במרץ 1783 פאנין נפטר והוטמן במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
פאבל הצליח להנציח את זכרו רק לאחר פטירת אימו, יקטרינה הגדולה.
יקטרינה לא העריכה את פאנין ובהשוואה לאלכסיי אורלוב הייתה בדעה שהאחרון טוב בהרבה.
היא ציינה שהיו לפאנין מספר מגרעות רציניות שהוא הצליח להסתיר אותם.
הוא היה בין האנשים בעלי ידע רחב ביותר ויקטרינה החשיבה אותו כ"אנציקלופדיה מהלכת" לדבריה.
מקורבים מציינים שהוא תמך בהומאניות ושמירת החוק.
אפילו אויביו ציינו את היושר האישי שלו.
הוא לא התחתן מעולם אך היה ידוע כרודף נשים.
ניקי רייזר הוא מלחין שווייצרי, העוסק בעיקר בהלחנת פסי-קול לסרטים.
נולד בארגאו, בן לאב כומר ואם אחות.
עוד בילדותו החל לנגן בחליל, ובשנות ה-70 החל ללמוד מוזיקה קלאסית בבזל.
בין השנים 1980 ל-1984 למד הלחנת סרטים במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
הוא חזר לשווייץ שם ניגן בלהקת הכליזמר Kolsimcha – The World Quintet.
בעקבות פגישה מקרית עם חברו הבמאי דני לוי, שביקש ממנו להלחין לו את הפסקול לסרטון הראשון, החל להלחין מוזיקה לסרטים.
בין הסרטים להם הלחין פסקול היו אי שם באפריקה, פצפונת ואנטון, לשבור את השתיקה, הכל אודות צוקר, חיי אהבה ובעקבות האהבה.
רייזר נמצא בוועד של האקדמיה הגרמנית לסרטים מאז הקמתה ב-2003. על עבודתו כמלחין זכה בחמישה פרסי הקולנוע הגרמני.
ניקיון הוא מצב של היעדר לִכְלוּך, ובפרט אבק, כתמים, ריח רע ופסולת.
פעולת הניקיון היא פעילות-חיים המסווגת כטיפול עצמי.
אחת הדרכים להשגת ניקיון בסביבה הביתית היא באמצעות שטיפה במים עם סבון או דטרגנט.
בהקשר של עצמים העשויים מזכוכית, מטרת הניקיון היא השגת שקיפות.
האדם פיתח כלים שונים לניקיון כדוגמת מטאטא, יעה, מטלית אבק, שואב אבק, סמרטוט, דלי ומגב.
ניקיון של בגדים נקרא כביסה.
בתרבויות רבות תחילת עונת האביב נתפסת כמבשרת התחדשות, וככזו היא מעוררת מוטיבציה לשינוי וטיהור פיזי ורוחני, המיושמת לעיתים בניקיון יסודי – .
ביהדות, ההכנות לפסח, חג האביב, מוּנעות באופן מסורתי על ידי הצורך להכשיר את הבית מחמץ, ומספקות עילה לניקיון וסדר יסודי.
כמעט כל בעלי חיים נוהגים להתנקות כחלק משמירה על בריאותם, הופעתם והרגשתם.
לכל מין בעולם החי יש פרקטיקה שונה, ותדירות שונה, של טקס הניקוי העצמי - החל מהציפורים המשתמשות במקורן להוצאת לכלוך מבין נוצותיהן, דרך החתולים הנוהגים ללקק את עצמם לעיתים תכופות במטרה לשמור על פרוותם והקופים הפולים כינים איש מרעהו, וכלה בפילים המתיזים על עצמם מים באמצעות החדק שלהם.
האדם לומד לנקות את גופו כחלק מהתפתחותו במהלך הילדות, תהליך שמתחיל ברכישת השליטה בהפרשת הצרכים (שתן וצואה).
תפקיד הניקיון הוא לחסל בקטריות או למנוע הצטברותן, ולכן לניקיון, או להיעדרו, יש משמעות רפואית.
אדם בוגר המתקשה באופן משמעותי בניקיון גופו (צריך עזרה במקלחת) או סביבתו עשוי להיחשב כבעל לקות.
אדם שמקפיד על ניקיון בצורה שחורגת מצרכיו הגופניים האמיתיים, נקרא בסלנג "חולה ניקיון".
אנשים שמבצעים פעולות של התנקות שמהותן כפייתית, עשויים להיות אנשים שלוקים בהפרעה טורדנית-כפייתית.
הביטוי "ניקיון כפיים" הוא מטפורה הבאה לתאר יושר.
העבודה בניקיון היא אחד מענפי הכלכלה הנפוצים ונמנית עם העבודות הבלתי-מקצועיות השכיחות בשוק התעסוקה בכל רחבי העולם המערבי.
בחברות מודרניות רבות, מרבית העוסקים בניקיון הם נשים או אנשים ממעמד חברתי נמוך.
בישראל רבים מעובדי הניקיון מועסקים כעובדי קבלן, אך ההסתדרות חותרת להעברתם להעסקה ישירה.
פעם בשנה בחודש אדר מתקיים בישראל יום ניקיון לאומי אשר מתווסף לפעילויות השוטפות של הרשויות ושל תושבי המדינה אשר דואגים באופן שוטף לניקיון הסביבה.
ניקיטה היא דרמת ריגול אמריקאית ששודרה ברשות השידור האמריקאית The CW, בין השנים 2010–2013 והסתיימה עם עונה רביעית מקוצרת.
הסדרה מבוססת על הסרט הצרפתי "ניקיטה" (1990) והיא חידוש לסדרה המבוססת על אותו סרט בשם "ניקיטה", אשר שודרה בין השנים 1997–2001.
הסדרה מתמקדת בארגון סודי של הממשלה הנקרא "דיוויז'ן" (Division).
הארגון מגייס אנשים צעירים בעלי רקע פלילי וללא משפחה, מוחק את הראיות על חייהם הקודמים של המגויסים ומאמן אותם להיות מתנקשים.
ניקיטה (מגי קיו) גויסה לארגון ופעלה בו כסוכנת מקצועית, אך ברחה ממנו לאחר שהבינה שהארגון הפך למושחת והחל להתנקש באנשים עבור כסף וללא צדק.
לאחר עזיבתה, היא מנסה להפיל את הארגון.
ניקיטה היא המגויסת הראשונה שברחה מהארגון, והארגון רודף אותה כדי שלא תגלה את סודותיו.
מייקל (שיין ווסט), סוכן בדוויז'ן אשר מכיר את ניקיטה, מקבל עליו את המשימה לתפוס אותה מאת ראש הארגון פרסי.
בינתיים, ניקיטה מכניסה סוכנת כפולה בשם אלכס אל תוך דוויז'ן, כמגויסת והיא עוזרת לה מבפנים.
בעונתה הראשונה של הסדרה, ניקיטה מנסה להשמיד את דויז'ן ולשם כך מכניסה לדוויז'ן את אלכס – סוכנת כפולה.
מייקל, סוכן בכיר בדויז'ן שבינו לבין ניקיטה יש מתח מיני, מתמנה על ידי פרסי, מנהיג הדויז'ן להיות אחראי על תפיסת ניקיטה, הסוכנת הראשונה שברחה מהארגון.
מדי פרק אנו צופים כיצד אלכס, שמשמשת כחפרפרת של ניקיטה מעבירה לידיה מידע מסווג כדי לסכל את תוכניותיו של פרסי.
במהלך העונה אנחנו מגלים את מערכת היחסים שבין מייקל לניקיטה וגם קצת על עברו של מייקל..
כשניקיטה ואלכס מגלים זאת הם משקיעים את כל מאמציהם למצוא את הקופסאות ולהשמידן.
בנוסף, במהלך העונה מתגלה עברה של אלכס: אלכס הייתה ביתו של ענק תעשיות רוסי, שעוזרו שכר את דוויז'ן כדי להרוג את כל משפחתו ולירוש את הונו.
ניקיטה הופקדה על חיסול משפחתה של אלכס אבל לא יכלה מבחינה מצפונית לבצע זאת ולכן ירתה רק באביה והציתה את הבית אבל הצילה את אלכס ומסרה אותה לחבר של אביה למשמורת.
אלכס הצעירה נמכרה על ידי אותו חבר לזנות והתמכרה לסמים.
ניקיטה עקבה אחרי אותה ילדה לאורך השנים ולאחר שברחה מדויז'ן הצילה אותה מאונס וגילתה לה מי אחראי למות משפחתה.
אלכס מבקשת מניקיטה שתאמן אותה על מנת שתוכל לנקום בדויז'ן.
בשני הפרקים האחרונים של העונה מגלה אלכס כי ניקיטה היא זו שירתה באביה ואלכס מרגישה פגועה ונבגדת.
בסיום העונה, אמנדה מגלה שאלכס בקשר עם ניקיטה כאשר פרסי מגלה שמייקל נמצא בקשר איתה אף הוא.
פרסי חושף את האמת על אבא של אלכס לגבי המבצע ואומר לה שכדי לשרוד היא חייבת להרוג את ניקיטה.
אלכס מצליחה לעבוד על פרסי, ובכך על כל דוויז'ן, שניקיטה מתה.
היא מצילה את ניקיטה, וכאשר היא נתפסת בידי סוכני דוויז'ן ומובלת לאמנדה, אמנדה מחשמלת את אלכס למוות, אך לאחר פחות מדקה מזריקה לה אדרנלין ובכך מצילה את חייה ומנטרלת את שבב ההרג שלה.
היא מציבה לאלכס תנאי, שלפיו היא הצילה את חייה בתנאי שלא תחזור לניקיטה, ואם היא תפר אותו, אמנדה תהרוג אותה.
בסצנות האחרונות מגלים שאמנדה מערימה על פרסי בעזרת ארגון האחראי על דיויז'ן, הנקרא אוברסייט, המורכב משישה אנשים, שהם פוליטיקאים, אנשים חשובים ובעלי תפקידים בדרגים הגבוהים של אמריקה.
פרסי נכלא, ואמנדה הופכת להיות מנהלת דיויז'ן.
היא שובה את אלכס, שחזרה אל ניקיטה למרות התנאי שהצבה לה אמנדה, ומציעה לה עסקה, הקשורה בעברה של אלכס וברצונה העז לנקמת מות משפחתה.
מייקל וניקיטה בורחים ביחד עם הקופסאות השחורות.
אף על פי שאלכס בעצם עובדת עם הדוויז'ן, היא אינה מעוניינת להרוג כעת את ניקיטה, אלא רק לקבל את הקופסה השחורה לידיה.
הסיבה למעשיה של אלכס, נעוצה בחיפושיה אחר האדם שהורה לרצוח את הוריה.
לאלכס אין שמץ של מי
בסוף העונה הראשונה, מערכת היחסים בין ניקיטה ואלכס עולה על שרטון, בעוד יחסיה של ניקיטה עם מייקל דווקא מתהדקים.
כעת, ניקיטה ומייקל נמצאים במנוסה יחד עם אחת מהקופסאות השחורות, המכילה מידע סודי וחלק מהתוכניות האפלות ביותר של דוויז'ן.
ניקיטה ומייקל מתכוננים יחדיו לתקן את מעלליה של הדוויז'ן לאורך השנים.
רק שהפעם מי שמובילה את המצוד אחר הקופסה השחורה היא דווקא אלכס, שמכירה היטב את ה'טריקים' של ניקיטה.
דע בקשר לזהותו של האיש, ולכן היא מציעה לדוויז'ן עסקה: היא תשיג את הקופסה השחורה מידיה של ניקיטה, ובתמורה לכך תספק לה הדוויז'ן מידע אודות האדם האחראי לרצח הוריה.
אלכס פוגשת את ניקיטה, ובשלב זה מנסה ניקיטה להניא אותה מהרעיון.
היא מנסה לשכנע אותה שדוויז'ן משתמשת בה כעת, ולאחר מכן תהרוג אותה.
אולם אלכס מתקשה ללכת בצו ההיגיון, ובמקום זאת נמשכת אחר רגשותיה.
כעת הדוויז'ן נמצאת באופן רשמי תחת פיקוח ממשלתי בהנהגתו של ריאן פלטשר (Ryan Fletcher).
בשלב זה נפתח מרדף אחר סוכני הדוויז'ן הישנים, המכונים 'שלושים המלוכלכים', אלו שנשארו נאמנים לפרסי ומסרבים לקבל את הנהגתה של דוויז'ן החדשה.
העונה עוקבת אחר ניקיטה שמפתחת יותר את מערכת היחסים בינה למייקל שמאבד את ידו במסגרת משימה מדיוויז'ן.
וכך, במקביל למשימות מריאן פלטשר הם יוצאים למסע חיפושים אחרי פיתוח סודי שיכול להחזיר למייקל את כף ידו.
אמנדה שאכולה ברגשות של קנאה ושנאה כלפי ניקיטה מעוניינת להפיל את דיוויז'ן בכך שהיא מביימת מספר פעולות (כגון התנקשות בשר ההגנה) ומשאירה טביעות אצבע שיובילו לדיוויז'ן.
פעולות אלה גורמות לנשיאה להחליט על העלאת הכוננות בצוות "אריות הים" ופוקדת על הרמטכ"ל להכין תוכנית מגירה להשתלטות על מתקן הדיוויז'ן וחיסולם של הסוכנים.
הרמטכ"ל נרצח בידי אמנדה ודיוויז'ן שוב מאוימת.
הסוכנים מתכננים מרד שבראשו עומדת אלכס וברגע המתאים שניקיטה נמצאת מחוץ למתקן הם משתלטים על הקומפלס מכניסים את ריאן לקומה וכולאים את מייקל.
בינתיים ניקיטה כלואה אצל אמנדה לאחר שאחד מסוכני השטח הבכירים שבגד בה לטובת הקופסה השחורה המכילה את כל המידע על פרסי, דיוויזן ומשימותיה השחורות.
לאחר מכן ניקיטה מאוימת על ידי אמנדה שאם לא תלך לרצוח את הנשיאה אמנדה תהרוג את מייקל, ניקיטה הולכת להרוג את הנשיאה.
בדרך היא רומזת למיקל על האיום שאמנדה מאימת עליה, אז מיקל מנסה להסיג נוגדנים, בסוף הוא משקר לניקיטה ואומר לה שהשיגם, אז היא מספרת את האמת לנשיאה שהיא צריכה להרוג אותה, ואז הנשיאה מתאבדת וניקיטה מאושמת ברציחתה ונמלטת.
לאחר שהשמידה את הדוויז'ן ושחררה כל הסוכנים שלה, ניקיטה מואשמת ברצח נשיאת ארצות הברית.
בקרב להוכיח את חפותה היא נעזרת בחבריה: מייקל, סימור בירקוהוף, סונייה, אלכס וריאן.
הם מנסים להפיל קבוצה שהם מכנים "החנות " כשלשורות קבוצה זאת מצטרפת גם אמנדה שנחושה להפיל את ניקיטה.
ניקיטה מירז (מגי קיו): הסוכנת שברחה מהדוויז'ן ועכשיו מנסה להפיל אותו.
מייקל (שיין ווסט): סוכן בדוויז'ן שאימן את ניקיטה שהייתה בארגון, ועכשיו מופקד על תפיסתה.
תמיד היה מאוהב בניקיטה והתכחש לכך.
אלכסנדרה אודינוב (אלכס) (לינדסי פונסקה): רק גויסה לדוויז'ן, ובעצם מרגלת בשביל ניקיטה.
דוויז'ן הרגו את משפחתה וכעת היא רוצה לנקום.
סימור בירקהוף (ארון סטנפורד): המוח מאחורי המחשוב בדוויז'ן.
אחראי על כל המחשבים והאלקטרוניקה בארגון.
פרסיוול רוז (פרסי) (זנדר ברקלי): ראש הדוויז'ן.
נוכל אמיתי ומושחת, עושה הכל בשביל כסף.
אמנדה (מלינדה קלארק): הפסיכולוגית בדוויז'ן, אך מאחורי החזות התמימה מסתתרת חוקרת מענה ואלימה, שכל רצונה הוא לשלוט בדוויז'ן.
ניקיטה סרגייביץ' מיכאלקוב הוא תסריטאי, מפיק, שחקן קולנוע ובמאי רוסי.
בעל תואר אמן העם של רוסיה הסובייטית (1984), בעל כל ארבע דרגות של עיטור ההצטיינות למען המולדת, שלוש פעמים חתן פרס הפדרציה הרוסית, ומשנת 2020 גיבור העמל של הפדרציה הרוסית.
לכבוד יום הולדתו ה-80 הוענק למיכאלקוב עיטור אנדריי הקדוש - העיטור הגבוה ביותר ברוסיה.
משנת 2017 — המנהל האמנותי של מרכז תיאטרון וקולנוע תחת ניהולו של ניקיטה מיכאלקוב.
מאז 1999 — נשיא פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
מאז 1998 — יושב ראש איגוד הקולנוענים הרוסי.
מיכאלקוב הוא זוכה בפרס אריה הזהב של פסטיבל הסרטים של ונציה (1991) ומועמד לאוסקר (1993) בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר" על סרטו "אורגה — תחום האהבה".
זוכה אוסקר (1995) בקטגוריה "הסרט הזר הטוב ביותר" ופרס הגרנד פרי של פסטיבל קאן (1994) על סרטו "שמש בוגדנית".
זוכה "האריה המיוחד" של פסטיבל ונציה (2007) על תרומתו לקולנוע ומועמד לאוסקר (2008) בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר" על סרטו "12".
ניקיטה מיכאלקוב נולד במוסקבה במשפחת המשורר סרגיי מיכאלקוב.
הוא למד בבית הספר התיכון, ובמקביל בבית הספר המרכזי למוזיקה שליד הקונסרבטוריון המוסקבאי, ולמד תיאטרון בחוג ליד תיאטרון הדרמה על שם סטניסלבסקי.
כבר בגיל 14 הוא השתתף באחד הסרטים.
אחיו של ניקיטה מיכאלקוב הוא הבמאי אנדריי קונצ'לובסקי שנשא את שם משפחת אימם במקום של אביהם.
בשנת 1963 החל ללמוד בבית הספר למשחק על שם שצ'וקין.
מכיוון שלפי מדיניות בית הספר התלמידים לא יכולים להשתתף בסרטים בזמן הלימודים, הוא עזב את המוסד והתחיל ללמוד ב-VGIK.
הוא סיים את הפקולטה לבימוי בשנת 1971.
החל ממחצית שנות ה-70 הוא ביים מספר סרטים וזכה לפופולריות רבה.
בחלק מסרטים אלו הוא שיתף את פאבל קדוצ'ניקוב, שהיה פופולרי מאוד בשנות ה-50, אך מאז לא שיחק בתפקידים מרכזיים.
במקביל, הוא שיחק במספר סרטים ובשנת 1984 קיבל את פרס שחקן השנה.
בשנת 1987 הקים ניקיטה מיכאלקוב את חברת ההפקות טריט"ה (Студия ТриТэ) שמשמעותה: "יצירתיות, ידידות, עמל" (Творчество, Товарищество, Труд).
באותה שנה ביים את הסרט "עיניים שחורות", בכיכובו של מרצ'לו מסטרויאני, סרט על גבר איטלקי שמתאהב באישה רוסיה נשואה בימים שלפני מלחמת העולם הראשונה.
החל משנות ה-90 הוא כמעט ולא שיחק אך המשיך בבימוי סרטים.
בשנת 1994 ביים ואף שיחק בתפקיד ראשי בסרטו הנודע ביותר שמש בוגדנית שזיכה אותו בפרס האקדמיה הרוסית לקולנוע ובפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
לאחר מכן נטל חלק בבימוי הסרט "הספר מסיביריה" וביים מספר סרטים נוספים.
בשנת 2007 ביים את הרימייק לסרטו של סידני לומט "12 המושבעים", 12 שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר, אך לא זכה.
הוא ביים וגם שיחק בשני סרטי ההמשך לשמש בוגדנית, אך אלה לא זכו להצלחה של ממש.
בשנת 2014 יצא לאקרנים סרטו מכת שמש, אודות מלחמת האזרחים ברוסיה.
הוא נטל חלק בהפקות רבות, כדוגמת דרמות הספורט אגדה מספר 17 ומתקדמים למעלה.
בשנת 2017 החל בהפקת הסרט "אקדוחן השוקולד" (Шоколадный револьвер) לאחר שהשלים את כתיבת התסריט עם האחים אולג וולדימיר פרסניאקוב.
הסרט צפוי היה להיות דרמה מודרנית שעלילתו מתרחשת בצרפת, גרמניה, רוסיה וארצות הברית ומגולל את קורותיו של במאי קולנוע המתמודד עם אובדן בני משפחתו במתקפת טרור שאירעה בעת ביקורם בפסטיבל הסרטים של קאן.
עלילת הסרט מבוססת חלקית על אירועי פיגוע הדריסה בניס כאשר טרוריסט מוסלמי דרס באמצעות משאית הובלה שכורה, קהל שחגג את יום הבסטיליה בעיר החוף הצרפתית ניס והביא למותם של 86 איש ומאות פצועים.
צילומי הסרט תוכננו להתחיל בסתיו 2018 אך נדחו לבסוף.
ברם, בעקבות ניתוח שמיכאלקוב עבר באוגוסט 2019 הוא נזקק לשיקום ארוך שדחה את תחילת ההפקה לזמן לא ידוע.
ניקיטה מיכאלקוב נכנס לחיים הפוליטיים.
הוא היה חבר קרוב של אלכסנדר רוצקוי, וגם אחרי אירועי 1993 תמך בו בפומבי.
החל משנות ה-2000 הוא ידוע כתומך במדיניותו של ולדימיר פוטין.
בשנת 2005 ביקר בישראל ואמר בריאיון בין השאר:.
בשנת 2015 הוכרז כפרסונה נון גראטה באוקראינה, בשל תמיכתו בסיפוח חצי האי קרים (2014).
החל משנת 2022 תומך בפלישת רוסיה לאוקראינה.
ניקיטה (Nikita, בארצות הברית הופץ תחת השם La Femme Nikita) הוא סרט מתח צרפתי, משנת 1990, שנכתב ובוים בידי לוק בסון.
הוא מספר את סיפורה של פושעת צעירה ומכורה לסמים (מגולמת בידי אן פריו, שהייתה נשואה באותו הזמן לבסון) המגויסת כרוצחת לסוכנות מודיעין צרפתית.
הסרט זכה לעיבוד מחודש בשפה האנגלית ב-1993 (בכיכובה של ברידג'ט פונדה) ושתי סדרות טלוויזיה התבססו עליו.
אן פריו זכתה בפרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר על משחקה בסרט.
ניקיטה (אן פריו) היא צעירה מכורה לסמים, היוצאת עם חבריה לשדוד בית מרקחת השייך להוריו של אחד מבני החבורה כדי להשיג תרופות חלופיות וכסף לקניית סמים.
השוד משתבש והופך לקרב יריות עם המשטרה, במהלכו ניקיטה - היחידה שניצלת מקרב החבורה - רוצחת שוטר.
היא נעצרת ונשפטת למאסר עולם.