tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות הדמיון הרב בין האידאולוגיה הנאצית לזו של הזהות הנוצרית, רוב הנאו-נאצים (כמו הנאצים המקוריים) דוחים את הזהות הנוצרית, שכן הם רואים בנצרות אידאולוגיה יהודית.
רוב הכנסיות, קתוליות ופרוטסטנטיות כאחד, מגנות את הזהות הנוצרית ואת השימוש בביבליה הנוצרית להצדקת אנטישמיות ורואות בזהות הנוצרית כפירה מפורשת (יש לציין כי הזהות הנוצרית רואה בכל זרמי הנצרות האחרים כפירה ומציגה אותם כ"יודו-נצרות").
הזהות נוצרית כוללת גם את האומות האריות (Aryan Nations), ארגון נוצרי אנטישמי הדוגל בעליונות הגזע הלבן.
הארגון הוקם בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי ריצ'רד גרינט באטלר.
לאומות האריות יש גם רשת חברים של כנופיות כלא הנקראת "אחווה ארית".
זוֹהר לִיבּה (נולד ב-20 בספטמבר 1977) הוא שחקן ודוגמן ישראלי.
את ילדותו עשה במושב נביעות שבסיני.
אביו, ממוצא רוסי, היה חקלאי, ואמו, ממוצא מרוקאי שהיגרה לצ'ילה, הייתה מורה.
כשהיה בן שנתיים התגרשו הוריו ואמו שבה לצ'ילה.
את שירותו בצה"ל עשה כלוחם בסיירת דוכיפת (94).
בגיל 23, לאחר שאביו נפטר, עזב ליבה את ישראל ועבד כדוגמן במשך מספר שנים, שלאחריהן חזר לישראל והחל גם בקריירת משחק.
ליבה דגמן במסעי פרסום שונים עבור חברות "דלתא", "המשביר לצרכן", "מתאים לי" ועוד.
הוא שימש כפרזנטור של רשת "סקופ", יחד עם רותם סלע, ושל חברת ההלבשה "ML".
בטלוויזיה הוא הופיע לראשונה בסדרה "ג'וני", שם גילם את יעקב בן זוגו של ג'וני (יונתן קוניאק).
בשנת 2005 גילם את דמותו של עילי ב"טלנובלה בע"מ" בבימויו של שי קפון, ושודרה בערוץ הוט 3.
בשנת 2006 הצטרף לעונה השלישית של סדרת הנוער "השמיניה" בה גילם את דמותו של עמרי אלפסי, והמשיך לשחק ב"השמיניה - הדור הבא" למשך שתי עונות נוספות.
בשנים 2007–2010 ליבה שיחק בסדרת הנוער "האי" ובמשך שלוש עונות גילם את דמותו של צ'יף.
ב-2007 שיחק גם בטלנובלה "בובות" של חברת HOT.
באותה שנה השתתף בסדרה "הכל דבש" בערוץ 2 (רשת).
באותה שנה הצטלם לקליפ "עליך ועליי" של הזמרת שרית חדד.
ב-2008 השתתף ליבה בעונה הרביעית של התוכנית "רוקדים עם כוכבים" והיה למודח השישי.
באותה שנה שיחק בסדרת המערכונים "אין בעיה" ששודרה בערוץ 2.
ב-2010 הופיע במחזמר על פי שיריו של שלמה ארצי "לילה לא שקט".
ב-2011 השתתף ליבה בעונה השנייה של הסדרה "עספור" של חברת HOT, בתפקיד חוויאר.
החל מ-2012 השתתף בסדרות של Yes "נויורק" (במשך שלוש עונות) ו"שביתה" (שתי עונות).
ב-2014 השתתף בסדרה "עממיות" ששודרה בערוץ 2.
ב-2015 השתתף בתוכנית "גולסטאר" שמשודרת ב-HOT.
ב-2016 השתתף בסדרה "נעלמים" ששודרה בערוץ ניקלודיאון בתור גיורא גולדין.
ב-2018 השתתף בסדרת הדרמה "פמת"א" ששודרה בערוץ כאן 11.
ב-2020 השתתף בסדרה הספרדית "El Cid" המשודרת באמזון פריים.
ב-2006 גילם את דמותו של גולן בסרט "הבועה" של איתן פוקס וגל אוחובסקי.
ב-2007 שיחק בסרט "ריקוד מסוכן" של מנחם גולן וב-2011 שיחק בסרט הדרמה "עדות" של הבמאי שלומי אלקבץ.
ליבה הצטלם לצד מירב פלדמן ומורן רוזנבלט לסרט הישראלי-אוסטרי "באומשלאגר" שעלה לאקרנים ב-2017 ושנתיים לאחר מכן, שיחק בסרט הקומי "מבצע שלאגר".
ב-2024 שיחק בסרט "מרוסקים: גולסטאר הסרט".
ב-2007 ניהל מערכת יחסים במשך מספר חודשים עם השחקנית עדי הימלבלוי שאיתה שיחק בסדרה "השמינייה".
ליבה נשוי למאמנת והשחקנית אורית שר, ולהם ארבעה ילדים.
אלפסי2007–2010האיצ'יף2008בובותעמית פלורנטיןרוקדים עם כוכביםעצמו2009אין בעיההחברים של נאורג'קו2010הכל דבשליאור סממה2011עספורחוויאר2012נויורקפרץ אלחריזישביתהדוד פורטל2013–2014השמיניה - הדור הבאעמרי
שנהסרט2006הבועה2007ריקוד מסוכן2012עדות2017באומשלאגר2019מבצע שלאגרפול גז2021הלילה הארוך ביותר2024מרוסקים: גולסטאר הסרט2025אסקובנק
זהר הוא סרט קולנוע ביוגרפי ישראלי מסוג דרמה מתוסרטת שיצא לאקרנים בשנת 1993, בביומו של ערן ריקליס, עם שאול מזרחי, דפנה דקל, גבי עמרני, ג'וליאנו מר ומנחם עיני בתפקידים הראשיים.
הסרט זכה ב-2 פרסי אופיר.
הסרט מספר את סיפור חייו של זוהר ארגוב החל מעלייתו כזמר, כלה בהידרדרותו לסמים ועד למותו בתא המעצר בתחנת המשטרה בראשון לציון.
עלילת הסרט מתחילה בשחרורו של ארגוב מהכלא, ממאסר של שנה באשמת אונס, ומסתיימת במותו של ארגוב במעצר.
הסרט מכיל גם פלשבקים מילדותו של זהר והשוואה של סיפור הצלחתו ודעיכתו לזה של מנחם בגין.
ארגוב, שעדיין נקרא "זוהר עורקבי", משתחרר מהכלא ולא מצליח להתרגל לרעיון שאין הוא יכול לחזור אל גרושתו, ברכה.
זוהר גם לא עקבי במחויבותו כהורה לבנו גילי ארגוב.
זוהר מנסה לשכנע את ברכה לשוב ולחיות עמו למרות כישלונם המשותף כזוג.
אולם, ברכה לא משתכנעת לשוב אליו.
זוהר חובר ללהקת צלילי העוד והופך לבן טיפוחיו של גיטריסט הלהקה, יהודה קיסר.
הוא מוצא אמרגן בשם ראובני, שבקושי מוכן להקליט את שיריו ולא מצליח למכור את הקלטות לדוכני מוזיקת הקלטות שבתחנה המרכזית הישנה.
ביוזמת אמרגנו ראובני, נפתח דוכן ממכר מיוחד לקלטות של זוהר ארגוב, וכך, בין השאר, הוא פורץ את הדרך והופך לכוכב מוזיקה מזרחית - מלך הקסטות של התחנה המרכזית.
ארגוב חובר אל אביהו מדינה, מתחיל להופיע בליווית נגן אחד, מרסל, המשמש גם כמעבד המוזיקה שלו והוא הולך ומתעשר.
שירו "הפרח בגני" שבניגוד ללהיטיו הקודמים פורץ גם למצעדי הפזמונים הכלליים, מוציא את המוזיקה המזרחית מחרם כלי התקשורת.
ארגוב מופיע בערב ארגון אמני ישראל לצד הבדרנים המקובלים ביותר וראיון עמו על ערב זה משודר במבט לחדשות, בשעת שיא הצפייה, בתקופה בה היה בישראל ערוץ טלוויזיה בודד.
בשיא הקריירה שלו, זוהר שומע ברדיו יום שידורים שלם שמוקדש לג'ון לנון שזה עתה נרצח.
זוהר, שזה עתה קיבל דירת פנטהאוס ומכונית מפוארת מהאמרגן שלו, משוכנע שגם כשהוא ימות יהיה יום שידורים לזכרו.
(במציאות, יום שידורים כזה לא היה).
אולם, תקופת ההצלחה לא נמשכה לנצח.
ארגוב מוצא בקלות שותפות ליחסי מין ושותפים עסקיים, אך חש שכמעט כולם מנסים לנצל אותו.
זכרונות ילדות שונים מעיקים עליו, הוא מתמכר לסמים ומתחיל לרדת אט-אט מגדולתו.
המעצרים בשל השימוש בסמים פוגעים בשמו הטוב.
בהמשך הוא מאחר בקביעות להופעות.
בשלב הבא שאיפת האבקות גורמת לו לדלקות כרוניות במיתרי הקול והוא מצליח לשיר רק באולפן.
מעט אחר כך, גם כזמר אולפן הוא אינו מצליח לשמור על עבודה יציבה.
בסופו של דבר הסמים הפכו אותו למובטל, הובילו אותו לסכסוך עם אמו ואחיו וסבכו אותו, את מרסל, את אביהו מדינה ואת ראובני בחובות כספיים ובהתעסקות לא נעימה עם עבריינים.
המשך התדרדרותו של ארגוב מובילה את שותפיו לכפות עליו גמילה בבית מלון באילת.
אחרי הגמילה זוהר מעוניין לחזור ולהקליט באולפן כדי להשאיר אחריו חומר מוקלט רב.
אולם אמרגנו שצריך להחזיר חובות רבים דוחק בו לשיר בעיקר בהופעות.
ארגוב חוזר אל הסמים וחדל שוב מלתפקד.
ארגוב הגיע לראיון אצל מני פאר וטען כי נגמל מסמים, הגם שניכר עליו כי עדיין השתמש בהם.
לפני הראיון הוא כביכול שר אצל פאר את שירו החדש "להיות אדם", אך למעשה הוא רק מזיז את שפתיו לצלילי פלייבק.
הראיון נותן תחושה אופטימית של חזרה לתלם.
בדרך חזרה לביתו הוא נתקל במארב של סוחר סמים הדורש ממנו את כספו ומכה אותו.
הסרט מסתיים כשזהר נתקל בשני שוטרים המוצאים אותו משוטט מבולבל ברחוב.
זוהר בדיוק חזר משיחת פרדה עם אשר, בעלה החדש של גרושתו - שיחה בה הוא מבקש מאשר להשגיח על בנו וגרושתו משום שהוא איבד תקווה לעשות זאת בעצמו.
זוהר ככל הנראה רצה להתאבד ולאחר שהשוטרים שוקלים שלא לעצור אותו, משום שהוא אדם מפורסם ומוערך, זוהר מנסה לחטוף מאחד השוטרים את אקדחו.
בעת מעצרו זוהר מתחנן אל השוטר לקבל אדולן.
הוא מנסה לשחד את השוטר בשירה ולאיים על השוטר כי יתאבד אם לא יקבל סם זה.
השוטר לא מאמין לאיומו של זוהר, ובבוקר למחרת מתגלה בתא המעצר גופתו התלויה.
בטקס פרסי אופיר שהתקיים בשנת 1993 (תשנ"ג), זכה "זוהר" ב-2 פרסי אופיר;
הפסקול הטוב ביותר: שהוענק לישראל דור ורבקה יוגב.
השחקן שאול מזרחי זכה בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר".
הפסקול של הסרט מכיל שירים של זוהר ארגוב שהקשרם המילולי מתאים למקום בו הם מופיעים.
בהופעתו הראשונה של ארגוב עם להקת צלילי העוד הוא מבצע את החידוש המפורסם שלו לשיר "עת דודים כלה".
כשדורך כוכבו מושם השיר "סוד המזלות".
כשהוא לא מצליח לשיר מול קהל ומתחיל להתבודד מושמעים השירים "עד מתי אלוהי" ו"בדד".
לאחר שהוא מת מושמע השיר "ים של דמעות".
בסוף הסרט על רקע הכתוביות מושמעים השירים "אדם שחקן" ו"ילדתי".
השירה המקורית של ארגוב מושמעת גם כאשר שאול מזרחי, המגלם את דמותו נראה כאילו הוא שר את השירים.
מזרחי נבחר לתפקיד זוהר ארגוב במקום מתי סרי שהופיע קודם במחזמר "זוהר" הן משום שסרי רצה לשיר בעצמו והן משום שחזותו של מזרחי דומה יותר לזו של ארגוב.
סצנות שלא נכנסו לגרסה הסופית
שתי סצנות לא נכנסו לגרסה הסופית, האחת שבמסגרתה המרצדס בה נוהג זוהר עוברת ליד קבוצה בת עשרה מפגינים נגד המשך המלחמה בלבנון, הם מחזיקים שלטים ועליהם מספר הנופלים במערכה וקוראים לבגין ולשרון "רוצחים", זוהר פונה אל חבריו במכונית ואומר "איך הם לא מתביישים לקרוא לבגין רוצח".
הסצנה השנייה: תוך כדי נהיגה רואה זוהר סדקים במראה, דבר המסמל סדקים בקריירה שלו ושל ראש הממשלה מנחם בגין.
על תפקידו בסרט זכה שאול מזרחי לביקורות נלהבות, מבקרת הקולנוע אושרה שוורץ כתבה:,
העיתונות ביקרה את הסרט על כך שהוא, כביכול, מציג את אביהו מדינה כמלאך טוב ואת ראובני כרשע.
ראובני אכן מוצג בסרט כאדם נוקשה וזוהר קורא לו בסרט "קמצן", ומטיח בו שהוא "מגדל את חיים משה" על חשבונו של ארגוב.
אך קשה לראות בהצגה זו את ראובני כרשע.
ראובני נראה בסרט גם כשהוא מתחנן אל סוחר הסמים להניח לארגוב וכשהוא משלם את חובות הסמים של ארגוב ומאפשר לארגוב לגור בדירה חלופית.
ביקורת אחרת שנשמעה על הסרט כמו על המחזמר שלפניו, נשמעה מפי יהודה קיסר, ששיחק בסרט בעצמו.
קיסר טען שהן הסרט והן המחזמר עשו פשרה לא מוצלחת בין דמיון ומציאות ושעניין ההתמכרות לסמים רוכך בהם.
בפרט טען קיסר, שהעלמת העובדה שהסמים הביאו את ארגוב לאשפוז פסיכיאטרי היא שערורייתית והצגת תהליך גמילה מסמים קשים כתהליך שיכול להתבצע בחדר בבית מלון היא מגוחכת.
קיסר הוציא בעקבות הסרט, מיני סדרה תעודית על אודות ארגוב שבה פרטים אלה מופיעים.
למרות הביקורות, הפך הסרט לאחד משוברי הקופות הגדולים והנצפים בישראל והוכתר בשנות התשעים כ"אחד מהסרטים הכי מצליחים בעשור שהיה".
בשנת 2019 הופיע שאול מזרחי בדמותו של זוהר בפרסומת של בזק לצד גידי גוב.
בפרסומת ביצעו מזרחי וגוב יחד גרסה מחודשת של השיר "הפרח בגני".
זהר שביט (14 באפריל 1951 – 4 בפברואר 2026) הייתה פרופסור ומייסדת התוכנית לתואר השני במחקר תרבות הילד והנוער באוניברסיטת תל אביב.
כלת פרס ישראל לחקר התרבות והאמנות לשנת ה'תשפ"ה.
זהר שביט נולדה כ"זהר דרור", לציפורה לבית קרסנינסקי, ילידת יאשינובקה בפולין ולמיכאל פיינברג, שהיה נכדו של העילוי מוויטבסק ונינו של הגאון מווילנה.
אביה עיברת את שמו ל"מיכאל דרור".
אביה נולד ביאלטה, וגדל בבית שבנה האדריכל קרסנוב ובו התגורר מקסים גורקי.
משורר הילדים הסובייטי סמואיל מרשק היה נשוי לדודתו.
אביה גדל במשפחה יהודית מתבוללת של סוחרים עשירים ונעשה ציוני בהשפעת יוסף טרומפלדור, ישב בכלא בשל פעילותו הציונית ועלה לארץ ישראל בשנת 1925. כשהגיע לארץ ישראל, גזר על עצמו לא לדבר עוד רוסית, ותוך שלושה חודשים למד עברית.
את רוב חייו הקדיש לכתיבת המילון העברי-רוסי.
שביט הייתה בנעוריה חניכה בשומר הצעיר וסיימה בהצטיינות את לימודיה בגימנסיה הרצליה.
ב-1978 סיימה את תואר הדוקטור בהנחייתו של פרופסור איתמר אבן-זהר במסלול הישיר ללימודי דוקטורט לתלמידים מצטיינים באוניברסיטת תל אביב.
שהתה בשבתונים באוניברסיטת נורת'ווסטרן, ובאוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית, באוניברסיטת גטינגן ואוניברסיטת קלן בגרמניה, ובאוניברסיטת פריז 8 בצרפת.
השתתפה בסמינרים מחקריים רבים באוסטריה, איטליה, בריטניה, ארצות הברית, בלגיה, ברית המועצות, גרמניה, דנמרק, ספרד, צרפת, פינלנד, שוודיה, תאילנד, ונתנה הרצאות, בחלקן הגדול הרצאות פתיחה, בכנסים בכל רחבי העולם.
ספריה ומאמריה האקדמיים יצאו לאור באנגלית, ספרדית, גרמנית, צרפתית, פורטוגלית, ערבית, טורקית, שוודית, נורווגית, צ'כית, פינית ודנית.
ערכה כמאה וחמישים ספרים, בעיקר בהוצאות מסדה וכתר.
בנוסף עסקה בתרגום ספרות ילדים.
ב-1978 זכתה בעיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער על תרגומה לספר "חוות הקסמים".
זהר שביט הייתה נשואה להיסטוריון והסופר יעקב שביט ואמם של המתרגמת נגה שביט, הסופר וחוקר האסלאם פרופסור אוריה שביט, וחוקר הקולנוע, העיתונאי והסופר ד"ר אבנר שביט.
שביט הייתה יועצת לשר המדע, התרבות והספורט מתן וילנאי בשתי תקופות כהונותיו, ובמסגרת זו קידמה את חוק הקולנוע, חוק הספריות הציבוריות, וחוק המועצה הציבורית לתרבות.
שימשה כיועצת לוועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.
הייתה חברה בדירקטוריונים של סינמטק תל אביב, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, במועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ובוועדות המערכת של מכון ליאו בק, "קשר" ויד יצחק בן-צבי.
הייתה חברה (2019) במועצת המנהלים של האופרה הישראלית ובמועצת הפרסים הספרותיים של משרד החינוך והתרבות.
עמדה בראש ועדת "חזון אלפיים" שגיבשה מסמך הדן בתרבות במדינת ישראל.
יזמה את הפרויקט "ספר לכל בית" ועמדה בראשו שש שנים.
בשנת 2003 עמדה שביט בראש רשימת "שינוי" למועצת העיר תל אביב-יפו.
בהיותה חברת מועצת העיר, מונתה לתפקיד יועצת ראש העירייה לענייני תרבות, וכיהנה בו עד שנת 2021. במסגרת התפקיד יזמה את פרויקט "שירה על הדרך" בתל אביב וגם פעלה להעברתם של ארכיון התיאטרון וארכיון גנזים לבית אריאלה.
ב-2004 יזמה יחד עם דובר העירייה הלל פרטוק את פרויקט "שירה על הדרך", שכלל תחרות שירה בין כותבים צעירים ותליית קטעי שירי משוררים ישראליים ידועים בשלוש שדרותיה המרכזיות של העיר וכן על גבי משאיות אשפה ואמצעי שילוט מרכזיים בעיר ובתחנות אוטובוס.
שביט בנתה באוניברסיטת תל אביב שני תחומי מחקר: היסטוריה חברתית של התרבות העברית ומחקר תרבות הילד והנוער.
היא כתבה עבודות מחקר מקיפות וראשוניות על צמיחתם של הממסדים של התרבות העברית ושל הספרות העברית באירופה ובארץ-ישראל, ועל תפקידם של הטקסטים לילדים ולנוער בבניית זהות לאומית-תרבותית, ובבנייתה של תמונת עבר לאומית.
מחקריה על החברה היהודית במרחב דובר הגרמנית בתקופת ההשכלה עסקו בתפקיד שמילאו הטקסטים לילדים ולנוער בבנייתו של הביטוס יהודי חדש, באימוץ המודלים של הבורגנות הגרמנית, ובבניית הרפרטואר התרבותי של יהדות גרמניה.
ספרה רחב ההיקף "בנייתה של תרבות עברית" (736 עמודים), שפרסמה כעורכת וכמחברת ראשית ב-1998, עוסק בהיסטוריה החברתית של התרבות העברית בארץ-ישראל.
הספר הוא הכרך החמישי במסגרת הסדרה תולדות היישוב היהודי בארץ-ישראל מאז העלייה הראשונה, שראתה אור מטעם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ובשיתוף מוסד ביאליק.
הספר הציע תיאור ראשון מסוגו של מכלול תהליכי הצמיחה וההתגבשות של הממסדים של התרבות של החברה היהודית בארץ-ישראל, והוא בוחן את הזיקה בין הקמתם לבין המעמד שכבשה לעצמה התרבות העברית במרכז סדר היום של הנהגת היישוב והאליטה התרבותית.
לצד ספר זה פרסמה שביט שורה של ספרים ומאמרים על בנייתה של התרבות העברית, ובהם ספרה "החיים הספרותיים בארץ ישראל 1910–1933" (1982).
מחקר זה חשף, על סמך אלפי מכתבים פרטיים ותעודות שונות, פרקים לא ידועים בהפיכתה של ארץ-ישראל למרכז ההגמוני של הספרות העברית, וכן תיאר את המאבק הבין דורי על השלטת הנורמות המודרניסטיות במרכז הזה.
גולת הכותרת של מחקרה בתחום ספרות הילדים הוא ספרה "Poetics of Children's Literature" (1986), שנוסח מעובד שלו, "מעשה ילדות", ראה אור בעברית ב-1996. מחקר זה חילץ את ספרות הילדים מהמסגרת הפדגוגית הצרה שבה נדונה בדרך כלל, ודן בה בהקשרים תרבותיים רחבים.
הישגו החשוב הוא העמדת מודל תאורטי הדן בתפקודה של ספרות הילדים כספרות כפולת-נמענים – הילד כנמען רשמי, והמבוגר כנמען שתפקידו משתנה מתקופה לתקופה.
בצד הספר הזה פרסמה שביט שורה ארוכה של מחקרים על התפתחותה של ספרות הילדים העברית, ובמיוחד על התפקיד המרכזי שמילאה בהגשמת הפרויקט הציוני של החייאת הלשון.
כמו כן פרסמה מחקרים על תרגום לעברית של יצירותיהם של סופרים קאנוניים, ובהם אריך קסטנר ומירה לובה.
מאז אמצע שנות השמונים של המאה העשרים עסקה שביט במחקר על צמיחתה של המערכת של הספרים לילדים ובני נוער יהודים בארצות דוברות הגרמנית ובנתה שדה מחקר שהיה כמעט בלתי מוכר עד אז.
התוצאות של המחקר הזה ראו אור בעבודת-יעץ בשני כרכים (1,495 עמודים) שפרסמה יחד עם הנס-היינו אוורס "Deutsch-jüdische Kinder- und Jugendliteratur.
ספר זה תיאר לראשונה את קווי היסוד בהתפתחותם של הספרים לילדים יהודים במרחב דובר הגרמנית, ואת נסיבות ההיווצרות וההתפתחות של השדה הזה עד סופו המר.
במחקרים האלה תיארה שביט את התפקיד שמילאה ספרות הילדים והנוער היהודית בעיצוב הזהות היהודית בגרמניה וכיצד שימשו הספרים לילדים ולבני נוער כסוכני תרבות במגעים בין התרבות היהודית לגרמנית, ופעלו כפופוליזטורים של רעיונות "גדולים ועמוקים" וכמתווכים חשובים ביותר בין שתי התרבויות.
מעמדה של ספרות הילדים והנוער כשולית יחסית אפשר לה להחדיר דגמים חדשים לתרבות היהודית ביתר קלות, ואלה היו אחראים ליצירתם של דימויי ידע חדשים ושל אמונות רווחות, הרבה יותר מטקסטים אחרים, לעיתים "נחשבים יותר".
יחד עם שמואל פיינר (בר-אילן) וכריסטוף שולטה (פוטסדם) ניהלה שביט פרויקט מקיף על רפובליקת הספרים של תנועת ההשכלה, ופירותיו פורסמו בספר שערכה עם שמואל פיינר, נטלי ניימרק-גולדברג וטל קוגמן: "הספרייה של תנועת ההשכלה".
חידושו של המחקר הזה הוא בעיקר במתודולוגיה שהציע לדיון בתרבות הספר ומקומו בחברה היהודית.
לצורך המחקר פותח מסד נתונים, המבוסס על יצירתו של מאגר ספרים רחב היקף.
על בסיס מסד הנתונים הזה בחן המחקר את התהוותה של רפובליקת הספרים של תנועת ההשכלה בין השנים 1755–1830, ואת מנגנוני הפעולה שלה בשוק הספרים היהודי.
יחד עם פרופסור זימונה לסיג (בראונשוויג, וושינגטון) ניהלה מחקר מקיף שנושאו, "Innovation through tradition?
במחקרה על בניית תמונת העבר בגרמניה, שפורסם בספר "עבר בלא צל" (נוסח מורחב שלו ראה אור באנגלית ב-2005 בשם "A Past Without a Shadow"), דנה שביט ברומנים ההיסטוריים לילדים שראו אור בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
מחקר זה, שעורר סערה אקדמית וציבורית בגרמניה ובישראל כאחד,
תיאר את תמונת העבר המסולפת שהציגו סופרי הילדים הגרמנים הבולטים לאחר מלחמת העולם השנייה.
בתמונת עבר זו הפכה גרמניה לקורבן העיקרי, ולעיתים גם הבלעדי, של שתי מלחמות העולם, של הרייך השלישי, ואפילו של השואה, כשהעוולות, הזוועות ורצח העם היהודי נותרו בצל.
החל משנת 2017 התמקד מחקרה של שביט בהיסטוריה החברתית של העברית ביישוב בארץ-ישראל.
מחקר אחד שלה שרטט את המפה הלשונית של החברה היהודית בארץ-ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט, ומיפה את הריאליה הלשונית של המרחב הציבורי ושל חלקים מן המרחב הפרטי.
המחקר בחן את הלשונות שבהן השתמשו היהודים בתקופת היישוב ואת "חלוקת העבודה" ביניהן.
המחקר האחר שחזר את תולדותיו של מילון הלשון העברית הישנה והחדשה של אליעזר בן-יהודה ובו בחנה שביט, בעזרת חומר ארכיוני, כיצד הפך המילון של בן-יהודה ממילון מעשי למילון מדעי.
החיים הספרותיים בארץ ישראל, 1933-1910. מכון פורטר וסמיוטיקה בשיתוף עם הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1982, 467 עמ'.
מבוא לפואטיקה של ספרות ילדים.
עם עובד והאוניברסיטה הפתוחה: תל אביב, 1996 (השתתפה בכתיבה: בשמת אבן-זהר), 456 עמ'.
7. זהר שביט (מחברת ועורכת ראשית).
כרך חמישי במסגרת תולדות היישוב היהודי בארץ-ישראל מאז העלייה הראשונה.
האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ומוסד ביאליק: ירושלים, 1998, 736 עמ'.
11. שמואל פיינר, זהר שביט, נטלי ניימרק-גולדברג, טל קוגמן (עורכים).
זמורה ביתן מודן, תל אביב, 1977.
זמורה ביתן מודן, תל אביב, 1977 (עיטור אנדרסן לתרגומי מופת).
מהדורה חדשה של תרגום ערוך 2007.
זמורה ביתן מודן, תל אביב, 1978.
זמורה ביתן מודן, תל אביב, 1982.
זהות כפולה הוא סרט פעולה ומתח אמריקאי מצליח משנת 2002 המבוסס בחלקו על ספר בעל אותו שם מאת רוברט לדלום.
את הסרט ביים דאג לימן ומככבים בו מאט דיימון, פרנקה פוטנטה, קלייב אוון ואדוואלה אקינואויה-אגבאג'ה בתפקידים הראשיים.
במהלך הסרט זיכרונו מתחיל לשוב אליו אחרי שהוא מחבר שברירי זכרונות ומגלה שהוא סוכן-ביון מיומן, שנרדף על ידי מפעיליו לשעבר.
במהלך מסעו לאיתור זהותו הוא חובר למארי (פרנקה פוטנטה), שמוצאת עצמה נרדפת גם היא.
לסרט יצאו ארבעה סרטי המשך: הראשון בשנת 2004 בשם "זהות במלכודת", השני בשנת 2007 בשם "זהות אבודה", השלישי בכיכובו של ג'רמי רנר יצא בשנת 2012 תחת השם "זהות גנובה", ובקיץ 2016 יצא החמישי בסדרה, "ג'ייסון בורן".
המחקר משלב דיסציפלינות שונות, מתחום ענפי מדעי הטבע, היסטוריה וארכאולוגיה עם בלשנות ותחומי מחקר מעולם היהדות.
מחקרים בולטים שערך בשנים האחרונות היו: תעודות הגניזה הקהירית כמקור להכרת הרפואה המעשית במזרח התיכון בימי הביניים, מחקר צבענים שבטקסטילים עתיקים ונייר עתיק, כנימת האלון כמקור לצבע ("תולעת השני"), צבע התכלת והארגמן, צמח האפרסמון, סממני המרפא והבושם המסורתיים בארץ ישראל, תרבות חומרית של יהודי תימן ותיעוד מסורות כשרות בעלי החיים.
עמר נולד ב-1960, ולמד בישיבת בני עקיבא בנתניה ובישיבת מרכז הרב בירושלים.
שירת בצה"ל בהנדסה קרבית (רס"ן במילואים).
לאחר השירות הצבאי עסק בהדרכות טיולים ובחברה להגנת הטבע במסגרת חוגי סיור.
שימש במשך חמש שנים כמנהל הגן הבוטני האקולוגי, אבו כביר, קמפוס אוניברסיטת תל אביב הישנה.
סיים את לימודיו האקדמאיים לתואר ראשון, שני ושלישי, באוניברסיטת בר-אילן, שבה הוא מכהן כיום כפרופסור מן המניין.
הוא כיהן כראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטה בשנים תשס"ד–תשס"ה, ותשס"ט.
עמר זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית בשנת תשע"ו.
עמר הוא חבר בוועדת השמות הממשלתית.
נושא עבודת המסטר שלו היה: "סוגיות ביישוב, בחקלאות ובנוף הצומח של ארץ-ישראל בתקופת ימי הביניים".
נושא עבודת הדוקטורט: "גידולי ארץ-ישראל בימי-הביניים: תיאור ותמורות".
שתי העבודות בהנחיית פרופ' יהודה פליקס ופרופ' יוסף דרורי.
עמר הוא חבר במערכת כתב העת המעין.
עמר עוסק בשנים האחרונות בסוגיות שונות שבתחום שבין תורה ומדע, מתוך הצגת בחינה מחודשת למקורות, ומתן פרשנות וזווית מבט השונה לעיתים מהמקובל.
המטרה היא לרתום את כלי המחקר המודרניים ולהציג את תרומתם למחקר מדעי היהדות, אם כי לא מתוך רצון מאולץ לגשר ביניהם.
במחקריו הוא משתדל לנצל כמעט כל פיסת מידע אפשרית, תוך שימוש נרחב במכמניה של הספרות העברית והספרות הערבית ובמקורות העתיקים והקלאסיים, כולל ספרות יוון העתיקה, לטינית וסורית.
הדגש ההוא במיוחד למקורות היהודים והמוסלמים שנכתבו בערבית בימי-הביניים, כאשר הוא מציג את תרומתם להבנת הפריחה התרבותית והחומרית שהייתה בארצות האסלאם.
מחקרים רבים הוקדשו להבנת הריאליה המשוקעת בחיבורי רס"ג והרמב"ם.
תחום מחקר נוסף קשור לזיהוי הצמחים ובע"ח הנזכרים במקרא ובספרות חז"ל.
בעבודותיו מציע זהר עמר להעריך מחדש את הזיהויים הקיימים באופן ביקורתי ולסווגם על פי רמות הסתברות (ודאיות, מסופקות).
שיטתו מעניקה ל"מסורת הזיהוי" את המשקל הסגולי הגבוה ביותר מכלל המדדים הקיימים במחקר.
הוא גם פרסם הצעה חדשה לבחינת זיהוי החיות הטהורות בתורה (עם גיא בר-עוז ורם בוכניק) לאור הממצא הארכאוזואולוגי שנמצא בארץ ישראל וסביבותיה.
הוא יסד עם ד"ר יעל אלקיים את המחקר הגימו-ארכאולוגי: זיהוי אבני חן ומינרלים שנחשפו בממצא הארכאולוגי.
חלק ניכר מעבודתו מוקדש למחקר הצומח והחקלאות הנזכרים בספרות המקרא, המשנה והתלמוד, מחקר המשלב גם גידול ושחזור מעשי של הפקת המוצרים שנעשו בהם.
בשנים האחרונות פרסם סדרה של מחקרים בנושא הפקת בשמים וקטורת לאור המקורות ההיסטוריים ומחקר שדה ממרכיבי החורש הים תיכוני ובהם הלוטם, אלת המסטיק, לבנה רפואי ואלה אטלנטית (האחרונים בשיתוף אלרון זבטני).
זהר עמר עוסק בפרויקט שמתעד את מסורת כשרותם של בעלי חיים טהורים בקרב קהילות ישראל.
התוצאה הייתה פרסום שני ספרים: "הארבה במסורת ישראל" ו"מסורת העוף", וכן עשרות מאמרים בנושאי הכשרות שזכו להכרה מצד גורמי כשרות ופוסקי הלכה.
במהלך מחקריו הצליח לתעד מסורות עתיקות מפי מאות אינפורמנטים קשישים.
אחד מפירות המחקר הוא הענקת היתר רשמי מהרבנות הראשית לגידול בקר הג'אמוס בארץ לבשר.
המחקר ההיסטורי והתורני נערך בשיתוף עם ד"ר ארי זיבוטפסקי, ועל ידו הובהר כי תחום מדעי יהדות עשוי להיות מחקר יישומי שתורם לכלכלת הארץ.
ממארגני "סעודת המסורת" אירוע לשימור מסורת בעלי חיים טהורים.
במחקר אחר שבו היה שותף זהר עמר הוכח שתהליך גיבון חלב ביונקים הוא מדד אמין להבחנה בין בעלי חיים טהורים לטמאים.
בין בעלי החיים הטהורים שנבדקו ומהם התקבל גבן: יעל, אייל אדום וג'ירפה.
תרבות חומרית וריאליה של המקדש
תחום יוצא דופן הוא מחקר התרבות החומרית הקשורה לפעילות הפולחנית בימי בית שני.
המחקר עסק בין היתר בהערכת המערכת הכלכלית של המקדש והיערכותה של ירושלים כעיר קודש לקליטת מאות אלפי עולי רגל.
מחקרים אחרים עסקו בשחזור החושן: הצבענים וזיהוי האבנים המשובצות ומקורן, שיטות אפייה של הלחמים השונים ששימשו בעבודת המקדש, עצי המערכה ושחזור שריפת פרה אדומה.
חקר תולדות הרפואה של העולם הקדום הפך בשנים האחרונות לאחד מהתחומים החשובים הנחקרים במחקר ההיסטורי.
במסגרת זו הקים עמר בשיתוף עם פרופ' אפרים לב, (כיום באוניברסיטת חיפה) את "המדור לתולדות הרפואה בארץ-ישראל", ממוקדי המחקר האקדמיים החשובים ביותר בארץ; הפועלים בתחום זה.
המחקר המתמקד בתיעוד המסורת הרפואית הקדומה ועד ימינו, ובמיוחד בתחום חומרי המרפא (Materia Medica), סממני הקטורת והבושם, והוא כלל סקר אתנופרמקולוגי מקיף שנערך בשווקים שמתמחים במכירת סממני מרפא מסורתיים בארץ, בעבר הירדן, ובמרוקו.
לאחרונה הושלם מחקר מקיף על סממני מרפא ורפואה מסורתית של יוצאי אתיופיה בישראל (בשיתוף עם דקלה דנינו).
מחקר בולט נוסף עסק ברפואה המעשית בימי הביניים במזרח התיכון על פי המירשמים הרפואיים שנמצאו בגניזה הקהירית.
ועל תרומת הערבים להפצת חומרי מרפא חדשים.
עמר נשוי לתמר לבית בן זמרה ולהם שישה ילדים.
בימי מלחמת חרבות ברזל אחד מבניו, שהוא קצין במגלן, נפצע ביום המתקפה, ואחר כך חזר לשירות קרבי ברצועה.
ב-18 בדצמבר 2023 בתו, מבשרת, נפצעה בפיגוע ירי בנסיעה בכביש 465, ליד היישוב עטרת.
גיסיו הם: הרב דוד דודקביץ', הרב גדי בן זמרה – רב אולפנת מעלה לבונה ור"מ בישיבת חומש, המפיק צ'יקו בן זמרה, ואלדד בן זמרה – מנכ"ל החברה לפיתוח בנימין.
לחם הפנים - היבטים היסטוריים וריאליים, ביטאון מעלין בקודש, יז, תשס"ט, עמ' 49–83.
(בצירוף תולדות חייו ופעלו של ישראל אהרני מאת בת-שבע אהרני)
ביכורי ארץ, קובץ מאמרים של תלמידי המחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה, אוניברסיטת בר-אילן תשס"ה (עם א' ברוך)
במעבה ההר: מחקרי הר אפרים ובנימין, המרכז האוניברסיטאי אריאל ומדרשת הרי גופנא, כתב עת שנתי, תשע"ב ואילך (עם א' טבגר ומ' ביליג)
יהודית ספראי, הצמר והצבע, שדה אליהו, תשפ"א
טיטוס טובלר, דפי מזכרת מירושלים (תרגם מגרמנית שמעון שטרן), רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשפ"ב
זהות מינית היא האופן שבו האינדיבידואל חושב על עצמו מבחינת המשיכות הרומנטיות או המיניות שלו.
זהות מינית יכולה גם להתייחס לזהות הנטייה המינית, אשר משמעותה הזדהות האינדיבידואל על פי נטייה מינית או חוסר הזדהות עם נטייה מינית.
זהות מינית והתנהגות מינית קשורים ביחס הדוק לנטייה מינית, אך נבדלים ממנה, מכיוון ש"זהות" מתייחסת לתפישה העצמית של הפרט, ו"התנהגות" מתייחסת לפעולות שמבצע הפרט, ו"נטייה מינית" מתייחסת למשיכות הרומנטיות או המיניות בפועל של הפרט.
מודלים היסטוריים התייחסו להתהוות הזהות המינית כמשהו שרלוונטי רק למיעוטים מיניים, בעוד המודלים העכשוויים נוטים לראות את התהליך כמשהו אוניברסלי יותר, ובוחנים את נושא הזהות המינית בתוך הקשרים של תאוריות זהויות ותהליכים חשובים אחרים.
זהות מינית מתוארת כמרכיב של הזהות של הפרט, אשר משקף את התפישה העצמית המינית שלו.
המרכיב הזה הוא רק אחד מהמרכיבים הזהותיים שעל הפרט לשלב לתוך הזהות הכללית, הרב-ממדית שלו.
מרכיבים אחרים כוללים זהות מוסרית, דתית, אתנית, מקצועית, וכן הלאה.
הזהות המינית יכולה להשתנות במהלך החיים, והיא יכולה לעמוד או שלא לעמוד בקנה עם הציפייה החברתית למין המיוחס של הפרט (מי שמיוחס כזכר מצופה להימשך לנשים, מי שמיוחסת כנקבה מצופה להימשך לגברים), והיא יכולה להיות מתואמת או בלתי מתואמת להתנהגות המינית בפועל, או לנטייה המינית של הפרט.
לדוגמה, אנשים שהם גייז, לסביות או ביסקסואלים על פי נטייתם המינית עשויים שלא להזדהות ככאלה.
במחקר שנערך בארצות הברית ב-1990 על ידי הארגון החברתי למיניות, רק 16% מנשים ו-36% מגברים אשר דיווח על נטייה הומוסקסואלית כלשהי היו בעלי זהות הומוסקסואלית או ביסקסואלית.
באופן דומה, ביסקסואלים רבים מזדהים בתור גייז או לסביות, בשל ביפוביה רווחת ומחיקה ביסקסואלית בקהילת הלהט"ב.
זהות מינית מקושרת יותר להתנהגות מינית מאשר נטייה מינית.
במחקר מ-1990, 96% מנשים ו-87% מגברים עם זהות מינית הומוסקסואלית או ביסקסואלית קיימו יחסי מין בפועל עם אדם מאותו המגדר, בניגוד ל-32% מנשים ו-43% מגברים בעלי משיכה לבעלי אותו המגדר.
בסיכום תוצאות המחקר נכתב: "התפתחות הזדהות-עצמית כהומוסקסואל או גיי היא מצב פסיכולוגי וחברתי מורכב, דבר אשר, בחברה הזו, ניתן לבצע במרוצת הזמן, ולעיתים קרובות תוך כדי מאבק אישי וספק-עצמי ניכרים, שלא לומר אי-נוחות חברתית.""
מיניות בלתי מתויגת היא מצב שבו הפרט בוחר לא להגדיר את זהויות המינית.
הזדהות כזו יכולה להיות תוצאה מספק לגבי הנטייה המינית, או חוסר מוכנות להתיישר על פי הגדרות חברתיות, או חוסר רצון לייצר ציפיות לגבי המשיכות שלהם.
כתוצאה מכך אנשים אלו מגדירים את עצמם לעיתים גבר ולעיתים אשה וכן יגדירו את עצמם שמגדרם אינו גבר ואינו אשה כלל וזאת בדגש כדי לטשטש ולקבול על ההגדרות המקובלות.
מצב זה יכול גם להיות תוצאה של חוסר מוכנות להתמודד עם השתייכות למיעוט מיני, על כל ההשלכות של הדבר.
פרטים המסרבים להגדרת זהותם המינית נוטים לראות מיניות כדבר נזיל, ונוטים יותר במשיכותיהם להתמקד "באדם" ולא "במגדר".
נטייה מינית בלתי מוגדרת (אנלייבלד)
ישנם אנשים שאינם מגדירים את נטייתם המינית.
הם מעדיפים לחיות ללא הגדרה מסוימת ולנהל מערכות יחסים עם מין כלשהו, כרצונם.
הם אינם ביסקסואלים או שום הגדרה אחרת, הם בחרו בהגדרה חסרת הגדרה כי הם לא מרגישים בנוח עם שאר ההגדרות (או כי הם לא בטוחים) ולכן אי אפשר לכפות עליהם הגדרה.
רוב המחקר על התפתחות זהות הנטייה המינית מתמקדת בהתפתחות של אנשים שנמשכים לאותו המגדר.
אנשים שנמשכים לבני מינם או מגדרם, לעיתים קרובות יוצאים מהארון בשלב מסוים בחייהם.
היציאה מהארון מתוארת, לפעמים, במונחים פסיכולוגים, כבעלת שלושה שלבים: השלב של ההכרה העצמית, אז מתפתחת התודעה אצל הפרט שהוא נמשך לבני מגדרו.
שלב זה לפעמים מתואר כיציאה מהארון הפנימי, ויכול לקרות בילדות או בגיל ההתבגרות, ובמקרים מסוימים גם בשלבים מאוחרים יותר בחיים.
השלב השני הוא ההחלטה לצאת בפני אחרים, בדרך כלל בני משפחה או חברים.
השלב השלישי הוא זה שבו הפרט חי את חייו בפתיחות בתור אדם להט"בי.
קיום השלב השלישי, במיוחד, קשור לתנאים החברתיים בהם חי האדם, שכן ייתכן והוא חושף עצמו לדחייה, אלימות, אפליה, והשלכות שליליות אחרות.
וכן, שלבים אלה אינם מובחנים או נבדלים במציאות, ויכולים לקרות הרבה פעמים, או במידה שונה במצבים שונים, מול אנשים שונים.
מסיבות אלה ואחרות, על פי החוקרים רוזריו, סקרימשו, האנטר ובראון, "התפתחות הזהות המינית של לסביות, גייז, וביסקסואלים היא תהליך מורכב.
שלא כמו מיעוטים אחרים (כגון מיעוטים אתניים וגזעיים), אין המיעוטים הלה"בים גדלים בתוך קהילות של אנשים דומים, מהם הם לומדים על זהותם, ואשר מחזקים ותומכים בזהות זו...
אלא אנשים לה"בים לעיתים קרובות גדלים בקהילות שהן או בורות או עוינות באופן מוצהר לזהותם.
לפעמים, אנשים שהמשיכה המינית שלהם אינה רצויה בעיניהם, בוחרים להבדיל את עצמם באופן מכוון מזהות המיעוט, וזה מייצר אצלם זהות של נטייה מינית שהיא שונה מהנטייה המינית שלהם בפועל.
זהות של נטייה מינית, אך לא נטייה מינית, מוכרת כמשתנה בעקבות פסיכותרפיה, קבוצות תמיכה, ואירועי חיים.
אדם בעל משיכות הומוסקסואליות יכול להזדהות במגוון צורות.
הוא יכול לאמץ זהות לה"בית, לדבוק בזהות הטרוסקסואלית, להיבדל מהזהות הלה"בית בתור "גיי לשעבר", או להימנע מכל סוג של תיוג זהותי לגבי מיניותו.
מודלים של התפתחות זהות מינית
מספר מודלים נוצרו כדי לתאר את היציאה מהארון כתהליך עבור אנשים לה"בים.
היסטורית, המודלים האלה ראו התפתחות של זהות מינית כרלוונטית רק למיעוטים מיניים.
אך במציאות, לא כל אדם להט"בי פועל לפי מודל מסוג זה.
למשל, ישנם צעירים להט"בים שנהיים מודעים ומקבלים את הזהות המינית או המגדרית שלהם ללא קונפליקט, בדומה לחבריהם ההטרוסקסואלים והסיסג'נדרים, ואינם חווים סטיגמה או בושה.
מודלים עכשוויים יותר נוקטים בעמדה שהתהליך של התפתחות זהות מינית היא אוניברסלית.
מודלים אלה מנסים לשלב מודלים נוספים של התפתחות זהותית, כמו מודל מרסיה לסטטוסים של אגו-זהות.
מודל קאס להתפתחות זהותית, על פי ויויאן קאס, כולל שישה שלבים מובחנים אותם עוברים פרטים שיוצאים מהארון בהצלחה: (1) בלבול זהותי, (2) השוואה זהותית, (3) טולרנטיות זהותית, (4) קבלה זהותית, (5) גאווה זהותית, (6) סינתזה זהותית.
המודל של פסינגר להתפתחות זהותית של הומואים ולסביות מכיל ארבעה שלבים ברמות האינדיבידואליות והקבוצתיות: (1) מודעות, (2) חקירה, (3) העמקה/מחויבות, (4) הפנמה/סינתזה.
יש מודלים להתפתחות זהות מינית שאינם מתייחסים לשלבים מסודרים, אלא מתארים התפתחות זהותית כמכילה תהליכים זהותיים עצמאיים.
למשל, מודל דאוגלי מתאר שישה תהליכים עצמאיים לא מסודרים: (1) יציאה מזהות הטרוסקסואלית, (2) פיתוח סטטוס זהותי לה"בי אישי, (3) פיתוח זהות חברתית לה"בית, (4) הפיכה לצאצא לה"בי, (5) פיתוח סטטוס של אינטימיות לה"בית, (6) כניסה לקהילה להט"בית.
המודל המאחד להתפתחות זהות מינית הוא המודל היחיד שמשלב גם זהות הטרוסקסואלית בסטטוסים הזהותיים שלו, וכולל הטרוסקסואליות כפויה, חקירה פעילה, פיזור, העמקה והתחייבות לסטטוס, וסינתזה.
המודלים העכשוויים רואים היווצרות זהות מינית כתהליך אוניברסלי, שלא רלוונטי רק למיעוטים מיניים.
מחקרים מאוחרים יותר תומכים בתאוריות אלה, ומעידים שגם אוכלוסיות הטרוסקסואליות עוברות את השלבים של מרסיה להתפתחות זהות מינית.
סוגים של זהות, נטייה, או משיכה מינית
הרשימה הבאה כוללת מגוון זהויות והגדרות לנטיות מיניות רווחות.
עם זאת, ישנן עוד זהויות, וריאציות והגדרות שאינן ברשימה, והרשימה משתנה ככל שהתפישה של אנשים משתנה לגבי המשיכות שלהם.
א-מיניות - מעט או חוסר משיכה מינית, או חוסר עניין ביחסי מין עם אחרים.
גם בתוך א-מיניות קיים ספקטרום של זהויות/משיכות (א-אפור, דמי, ועוד).
א-רומנטיות - מעט או חוסר משיכה רומנטית, או חוסר עניין ביחסים רומנטיים או התנהלות רומנטית.
גם בא-רומנטיות קיים ספקטרום של זהויות/משיכות.
ביסקסואליות - משיכה ליותר ממגדר אחד, אך לאו דווקא לכל המגדרים, או באותה מידה לכל המגדרים אליהם יש משיכה.
בירומנטיות - משיכה רגשית או רומנטית ליותר ממגדר אחד, אך לאו דווקא לכל המגדרים, או באותה מידה.
דמיסקסואליות - מעט או חוסר משיכה מינית ללא יחסים קרובים או קשר רגשי או רומנטי לאחר.
דמירומנטיות - מעט או חוסר משיכה רומנטית ללא יחסים פיזיים קרובים או קשר מיני לאחר.
הומוסקסואליות - משיכה מינית ובדרך כלל גם רגשית לבני אותו המגדר או המין.
בדרך כלל מיוחס ליחסים של גברים עם גברים.
הומופלקסיביליות - כשאדם מזדהה ולרוב מרגיש כהומוסקסואל, אך מדי פעם גם מרגיש משיכה הטרוסקסואלית.
הומורומנטיות - משיכה רומנטית לבני אותו המגדר או המין.
עם או בלי משיכה מינית.
הטרוסקסואליות - משיכה מינית ורגשית לבני המין השני.
הטרופלקסיביליות - כשאדם מזדהה ולרוב מרגיש כהטרוסקסואל, אך מדי פעם גם מרגיש משיכה הומוסקסואלית.
הטרורומנטיות - משיכה רומנטית למי שנתפש בתור "המין השני" מתוך ראייה בינארית של מיניות.
לסביוּת - משיכה של נשים לנשים אחרות (פיזית, מינית, רגשית, רומנטית).
מולטיסקסואליות - יכולה להיות זהות בפני עצמה של משיכה למגוון מגדרים/מינים, או מונח מטרייה לכל סוגי המשיכה ליותר ממגדר אחד (ביסקסואליות, פאנסקסואליות וכן הלאה).
פאנסקסואליות - משיכה מינית, רומנטית, פיזית או רוחנית לאחרים ללא תלות במגדר (או, לפעמים מוגדר כמשיכה לכל המגדרים/מינים).
פאנרומנטיות - משיכה רומנטית ללא תלות במגדר/לכל המגדרים.
סקוליוסקסואליות - משיכה עיקרית (מינית, רומנטית או רגשית) לאנשים ג'נדרקווירים, טרנסג'נדרים, או א-בינאריים אחרים.
חדנמשך - זהות שבה אדם יכול להמשך לזהות של המגדרים זכר או נקבה, אבל יכול להמשך לאופי של אדם שאינו מושך אותו בזהות המגדרית.
זהר לוי (9 ביולי 1943 – 6 במרץ 2019) היה מוזיקאי, מלחין ומתופף ישראלי.
חבר מייסד בלהקות "כיף התקווה הטובה" וב"אחרית הימים", שפעלו בתחילת שנות ה-70 וכיום נחשבות לחלוציות בתחום הרוק הישראלי.
לוי נולד בבגדאד שבעיראק לשמחה וסעיד, למשפחה אמידה בת שלושה ילדים.
אביו הועסק בשגרירות האנגלית בעיראק והיה מקורב לשלטונות.
בתחילת שנות ה-50 עלתה המשפחה לישראל והוא גדל במעברת מחנה ישראל ליד לוד.
מגיל צעיר נחשף לוי למוזיקה ולמגוון רחב של סגנונות מוזיקליים: הוא למד שירים עבריים והצטרף למקהלת בית הספר, בה היה חבר גם גבי שושן; גילה את המוזיקה לריקודים, כשליווה את להקת ריקודי העם "עלומים"; ומבית הוריו הכיר את אום כולתום.
על עצמו העיד לוי שהוא אוטודידקט: "כבר מילדותי תופפתי על כל דבר ועם כל דבר: פחי זבל, סירים, כיסאות, כלי מטבח, קופסאות זיתים, בקבוקים, אופניים וגם על הגוף שלי".
ב-1965 החל ללוות את זמר הג'אז לארי ווקר כמתופף.
ב-1967 השתתף כמתופף באלבום "החלונות הגבוהים".
ב-1968 נפגש עם המחזאי חנוך לוין שאת שיריו הלחין.
לוי הקים את להקתו הראשונה, "זהר השביעי", שתיפקדה גם כלהקת הליווי של רן אלירן.
הוא הקליט עם הלהקה מספר תקליטי שדרים, מתוכם הצליח השיר "מצלתיים", אך לא הגיע לכדי הקלטת אריך נגן.
לוי המשיך לשתף פעולה עם לוין, והלחין ועיבד את המוזיקה למחזה הסאטירי והפרובוקטיבי של לוין, "מלכת אמבטיה".
ב-1970 יצא אלבום בהפקה פרטית, עם שירי המחזה.
ב-1968 הקליט עם חוה אלברשטיין ודני גרנות את התקליט "משירי רחל", בעיבוד אוונגרדי יחסית לאותם ימים, כאשר חלק מהשירים (בפרט "אשתו") מלווים בכלי הקשה בלבד.
באמצע 1970 הקים לוי להקה נוספת "כיף התקווה הטובה" עם ג'וזי כץ, חנן יובל, אלי מגן ושלמה מזרחי.
הלהקה התפרקה טרם הפקת אלבום מלא.
בין השירים שהוקלטו על ידי הלהקה, גם שיר שבו שימש לוי באופן חריג כסולן, "אני בדרכי למוסד הסגור", שיר שהלחין בעצמו על פי מילים של חנוך לוין.
הלהקה התפרקה בין היתר על רקע מתיחות קשה בין לוי לבין שמוליק קראוס.
ב-1971 הקים את להקת אחרית הימים, עם גבי שושן, אלי מגן, יצחק קלפטר ומירי אלוני.
גם להקה זו התפרקה במהירות (ב-1972), אם כי הספיקה להוציא אלבום מלא של שיריה.
לוי הלחין את כל שירי האלבום, שכלל להיטים כ"העץ הוא גבוה", "יש לי יום הולדת", "תחת עץ האקליפטוס" ו"פתחי לי את הדלת".
באלבום זה המשיך לוי בשיתוף הפעולה עם חנוך לוין, שכתב ארבעה משירי האלבום.
ב-1974 היה הסולן (ללא קרדיט) בשיר "בלוז שקט מהדרך" החותם את האלבום ארבע-עשרה אוקטבות של יוני רכטר ואבנר קנר, שבו ניגן בתופים.
לאחר מכן, צמצם לוי את פעילותו המוזיקלית במידה ניכרת, סירב להתראיין או לעמוד בעין הציבור.
הוא המשיך לעבוד מאחורי הקלעים עם מוזיקאים שונים; ועסק בהלחנה לתיאטרון ולקולנוע (לסרט "צלילה חוזרת", 1982).
כמה מהשירים שהקליט בתחילת שנות ה-70 רוכזו לאלבום האוסף שבעים שמונים שיצא בשנת 1981.
בפרק הראשון של סדרת הטלוויזיה "סוף עונת התפוזים - סיפורו של הרוק הישראלי", הנקרא "אין מקום לשניים על עמוד החשמל", על שם אחד משיריו הבולטים של לוי, מתראיין לוי על הרוק הישראלי ומספר על חלקו במחזה "מלכת אמבטיה" וכן את סיפור הקמת אחרית הימים, שהוגדרה בפרק כ"להקת הרוק הישראלית הראשונה".
לוי היה בזוגיות עם פי מסטבוים, שהכיר ב-1985. בשנת 1987 פתחו זוהר ומסטבוים בר־מסעדה ברחוב דיזנגוף בשם "המוסד".
את השם בחר עמוס קינן.
המסעדה נסגרה תוך פחות משנתיים.
בשנת 2007 לקה לוי בהתקף לב ובאירוע מוחי בו זמנית, דבר שגרם לשיתוק בחצי גופו השמאלי.
בשל מצבו הבריאותי הוא נקלע לקשיים כלכליים ובמהלך השנים מאז אורגנו, ביוזמת חברו דורי בן זאב, מספר מופעי מחווה, שכל הכנסותיהם הועברו כתרומה אליו.
ב-6 במרץ 2019 נפטר לוי בבית החולים איכילוב בשל סיבוך בדלקת ריאות.
זהר השביעי - מצילתיים (תקליט שדרים, 1969)
אלבומים בהם השתתף (רשימה חלקית):
החלונות הגבוהים - החלונות הגבוהים (1967)
מלכת אמבטיה - פזמוני המחזה (1970)
אחרית הימים - אחרית הימים (1972)
ארבע עשרה אוקטבות - ארבע עשרה אוקטבות (1975)
זהות לאומית היא הזהות ותחושת ההשתייכות של אדם למדינה אחת או לאומה אחת המשותפת לקבוצת אנשים.
לדוגמה, בעוד שאדם בעל אזרחות ישראלית יכול לומר על עצמו כי הוא ישראלי, לעיתים גם כאשר אדם גדל בקהילה ישראלית הוא יוכל לומר שהוא מרגיש ישראלי.
זהות לאומית אינה תכונה מולדת.
מחקרים שונים הוכיחו כי הזהות הלאומית של אדם היא תוצאה ישירה של הנוכחות היום-יומית של אלמנטים בעלי "מכנה משותף" אותם חולקים אנשים המשתייכים לאותה המדינה או האומה: סמלים לאומיים, שפה, צבעים לאומיים, ההיסטוריה של האומה, תודעה לאומית, קשרי דם, תרבות, מוזיקה, רדיו, טלוויזיה וכדומה.
ישנן גישות רוחניות המזהות בני עם מסוים כחולקים מטען רוחני משותף.
על פי גישות אלו הזהות הלאומית היא חשיפה של תשתית של זהות קיימת ולא יצירה של זהות חדשה.
יצוין כי תחושת הזהות הלאומית של רוב האזרחים של מדינה אחת, או אומה אחת, נוטה להתחזק כאשר היא מאוימת מבחינה צבאית.
תחושת ההשתייכות לאומה הכרחית ככל שהאיום החיצוני מתבהר.
ישנם מקרים שבהם הזהות הלאומית מתנגשת עם הזהות האזרחית של האדם.
לדוגמה, רבים מערביי ישראל משייכים עצמם או משויכים ללאום הערבי או הפלסטיני, בעוד שהם אזרחים בישראל, אשר מצויה בסכסוך עמם.
כמו כן, ישנם מקרים שבהם מדוכאת הזהות הלאומית של קבוצה מסוימת על ידי השלטון במדינה שבה היא חיה.
דוגמה בולטת לכך הייתה בקרב הקטלאנים תחת משטרו של פרנסיסקו פרנקו, שהשתמשו בקבוצות הספורט של ברצלונה על מנת להביע את הזהות הלאומית שלהם בעת שנאסר עליהם ללמד את שפתם, השפה הקטלאנית, ולהציג סממנים לאומיים אחרים.
זהות לא ידועה הוא מותחן פעולה משנת 2011 בבימויו של ז'אומה קולייט-סרה, ובכיכובם של ליאם ניסן, דיאן קרוגר וג'נוארי ג'ונס.
הסרט מבוסס בחלקו על רב המכר "Hors de moi" מאת הסופר הצרפתי דידייה ואן קאווליר.
המדען האמריקאי מרטין האריס (ליאם ניסן) ורעייתו ליז מגיעים לברלין כדי להשתתף בכנס ביוטכנולוגיה.
בהגיעם למלון אדלון, מרטין מבחין שחסרה לו מזוודה, ושב לשדה התעופה עם מונית שנהוגה בידי ג'ינה (דיאן קרוגר), מהגרת לא חוקית מבוסניה והרצגובינה.
במהלך הנסיעה מתרחשת תאונת דרכים והמונית צוללת לתוך נהר השפרה.
מרטין מחולץ ממנה בידי נהגת המונית, והוא מתעורר לאחר מספר ימים בבית החולים, ללא מסמכים מזהים וכשהוא סובל מאמנזיה קלה.
לא ניתן לברר את זהותו בשגרירות ארצות הברית, הסגורה לרגל חג ההודיה.
כשהוא צופה בדיווח בטלוויזיה על כנס הביוטכנולוגיה, הוא נזכר במטרת ביקורו ומעיד את פניו למלון כדי לפגוש באשתו.
אולם אשתו מכחישה שהיא מכירה אותו, ולצידה עומד גבר אחר (איידן קווין) הטוען שהוא מרטין האריס.
בהמשך פוגש מרטין האריס את פרופ' רודני, המספר לו שליז אינה אשתו אלא שותפה שלו וכל מה שהוא חשב כנכון הוא מציאות שהוא בדה לעצמו.
הסרט היה אמור להתרחש במקור בפריז, וצולם לבסוף בברלין - שלדברי הבמאי היא "עיר המחפשת את זהותה האדריכלית", והיא פחות מוכרת לצופים האמריקאים מאשר פריז, ולכן מעוררת בהם תחושת אובדן זהות.
הצילומים התקיימו ברובם באולפני הקולנוע באבלסברג בברלין, בחודשים ינואר-אפריל 2010. סצנת צלילת המכונית לנהר השְפְּרֵה צולמה בגשר אוברבאום, אך הסצנה התת-מימית צולמה במכל מים בעומק 4 מטרים ובנפח 500 אלף ליטר.
במהלך צילום מרדף המכוניות נחסם פרידריכשטראסה לתנועה לכמה לילות.
הסרט צולם גם באתרים ברלין האופטבאנהוף, מלון אדלון, הגלריה הלאומית החדשה, פאריזר פלאץ, אי המוזיאונים ובשדה התעופה בלייפציג.
העתק של לובי מלון אדלון נבנה באולפני באבלסברג עבור צילומי סצנות ההרס במלון.
30 מיליון דולר מתקציב הסרט, שעמד על כ-40 מיליון דולר, מומנו באמצעות Dark Castle Entertainment, ו-4.65 מיליון אירו נוספים מומנו מקרנות קולנוע ציבוריות בגרמניה.
באתר ריכוז ביקורות הקולנוע Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 5.8/10. חלק ממבקרי הקולנוע שיבחו במיוחד את המשחק של ליאם ניסן.
המבקר ריצ'רד רופר נתן לסרט ציון B+, וכתב כי "לפעמים, 'זהות לא ידועה' מותח את מבחן הסבירות עד לנקודת השבירה, אבל הוא מתנהל בקצב טוב מאוד ועם ביצועי משחק חזקים ביותר, ומרבית השאלות באות על פתרונן בסופו של דבר.
מבקר עיתון הארץ, אורי קליין, חיווה את דעתו כי "הסרט גדוש באקשן מתחילתו ועד סופו, והעובדה שעלילתו מופרכת כמעט לחלוטין רק מוסיפה להנאה.
זהו סרט טוב בסוגו ולפעמים [...] זה כל מה שמבקשים."
ליאם ניסן: ד"ר מרטין האריס
ג'נוארי ג'ונס: אליזבט האריס ("ליז")
פרנק לנגלה: פרופ' רודני קול
ברונו גנץ: סוכן לשעבר של השטאזי ארנסט יורגן
אווה ארפורט לובאו: האחות גרטשן
לסרט לוהקו שחקנים גרמנים רבים, השחקן ריינר בוק שיחק בממזרים חסרי כבוד (שבו כיכבה גם דיאן קרוגר) וכן בסרט לבן.
סבסטיאן קוך גילם את דמות הכותב בחיים של אחרים.
זׂהר מנה (17 בינואר 1939 – 30 באוגוסט 2018) היה מדען מחשב ישראלי, פרופסור באוניברסיטת סטנפורד, במכון ויצמן למדע ובמרכז הבינתחומי הרצליה.
זהר מנה נולד וגדל בחיפה.
התגייס לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית.
קיבל תואר ראשון (1962) ושני (1965) במתמטיקה מהטכניון, ותואר דוקטור במדעי המחשב מאוניברסיטת קרנגי מלון שבפנסילבניה בהנחיית אלן פרליס, זוכה פרס טיורינג הראשון, ורוברט פלויד (אף הוא זוכה פרס טיורינג).
בשנים 1962–1964 שירת בצה"ל כמתכנת בחוליית חיל האוויר בממר"ם (לימים יחידה 180).
לימד באוניברסיטת סטנפורד בין השנים 1968 ל-1972. בשנים 1972–1995 היה בסגל מכון ויצמן, ובין השאר היה מנחה הדוקטורט של עדי שמיר ושל נחום דרשוביץ.
בשנת 1978 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת סטנפורד, ועד 1995 המשיך להיות פרופסור גם במכון ויצמן.
בשנת 2010 פרש לגמלאות מאוניברסיטת סטנפורד.
תחומי מחקרו כללו את תורת החישוביות, לוגיקה של תוכנית מחשב, לוגיקה טמפורלית ויישומיה, הוכחה אוטומטית, חישוב מקבילי, מערכות זמן אמת, מערכות היברידיות , אימות תוכנה, אימות חומרה וסינתזה של תוכניות .
ספרו The Mathematical Theory of Computation, שיצא לאור ב-1974, הוא מראשוני הספרים שעסקו בביסוס מתמטי של מלאכת התכנות.
הספר תורגם לצ'כית, לאיטלקית, ליפנית, להונגרית, לבולגרית ולרוסית, ובשנת 2003 יצא לאור מחדש באנגלית בהוצאת דובר.
יחד עם אמיר פנואלי כתב שלושה ספרים בנושאי לוגיקה טמפורלית:
כתב גם ארבעה ספרים יחד עם ריצ'רד וולדינגר :
מנה פרסם גם כ-200 מאמרים מדעיים וכמה עשרות דוחות טכניים.
בשנת 1994 נבחר לעמית ACM.
בשנת 2016 הוענק לו פרס הרברנד, יחד עם ריצ'רד וולדינגר.
נפטר ב-30 באוגוסט 2018 בגיל 79, ונקבר למחרת בבית העלמין מנוחת עולם בנתניה.
הותיר אחריו את רעייתו ניצה וארבעת ילדיו.
סדר דרשוביץ-מנה קרוי על שמו ועל שם תלמידו, נחום דרשוביץ.
זהירות מונעת (על פי האקדמיה ללשון: עקרון ההיזהרות) היא הימנעות מפעולה שהאפשרות להשלכות שליליות שלה או הסבירות להופעתן אינן ידועות, במטרה להימנע מאותן השלכות.
עקרון הזהירות המונעת הוא עיקרון מנחה בחקיקה, בעיקר בתחום הגנת הסביבה כמו בנושא השפעות בריאותיות של קרינת טלפון סלולרי.
מטרת העיקרון היא לאפשר לקובעי מדיניות לקבל החלטות בהן ייתכן נזק כתוצאה מאחת ההחלטות, בתנאי אי ודאות לגבי אפשרות קיום הנזק או היקפו בשל היעדר מידע מדעי.
הוא מבוסס על מחויבות חברתית להגנה על הציבור מפני נזקים אפשריים, שהחשש מהם מוסר רק בעקבות הצטברות ממצאים מדעיים.
בחלק ממערכות המשפט, כמו זו של האיחוד האירופי, עקרון הזהירות המונעת הוא עיקרון משפטי מחייב.
בהצהרת ריו שהתקבלה ב-1992 על ידי האומות המאוחדות, אומץ עקרון הזהירות המונעת תחת ההגדרה: "כדי להגן על הסביבה, יישמו מדינות את גישת הזהירות המונעת יישום מרובה ככל שיוכלו.
במקומות שיש בהם סכנה לנזק חמור או בלתי-הפיך, היעדר הסכמה מדעית מלאה לא תשמש עילה לדחות את הפעלתם של אמצעים יעילים כלכלית המיועדים למנוע את הידרדרות הסביבה".
קבלת החלטות בנקיטת זהירות קדמה לניסוח העיקרון, והיא מבוטאת בכמה אמרות ידועות.
העיקרון הקדום פרימום נון נוקרה מבטא זהירות מונעת בתחום הרפואה.
במשך השנים הצטברה ביקורת על עקרון הזהירות המונעת.
עיקר הביקורת נוגע לכך שבעוד שנזק שנמנע כתוצאה מנקיטת זהירות הוא ברור לכל אם הוא מתגלה, התועלת שנמנעה במידה ומתברר כי החשש היה לשווא בולטת הרבה פחות.
נקיטה בזהירות מונעת מאפשרת למקבלי החלטות להימנע או להגביל פעולות מועילות גם במקרה שהנזק כתוצאה מכך גדול יותר מהנזק שהחשש ממנו הוא שהניע את נקיטת הזהירות המונעת.
על מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) נמתחה ביקורת על כך שבניסיונו להימנע מתופעות לוואי מסוכנות של תרופות חדשות, הוא מעכב או אינו מאשר תרופות ובכך מונע הצלת חיים או שיפור באיכות החיים של רבים.
ב-2002, סירבה ממשלת זמביה לקבל תרומת מזון מהונדס גנטית ובכך החריפה את הרעב של מיליוני אפריקאים, אף על פי שלא היו ראיות מדעיות לכל סכנה בריאותית במזון מהונדס גנטית.
בהיבט זה מצוין כי עקרון הזהירות המונעת אינו עקבי עם עצמו, היות שקיימים נזקים לא ידועים כתוצאה מהנקיטה בעיקרון זה, ולכן הוא עצמו קובע שיש להימנע מנקיטתו.
זהירות מונעת היא למעשה ניתוח סיכון-תועלת תוך הענקת משקל יתר לסיכון, משקל שניתן על פי תחושה סובייקטיבית במקום להתבסס על ניתוח הסתברות וסטטיסטיקה.
יתרה מזאת, פעמים רבות הוא מונע מפחד לא רציונלי והשימוש בו הוא כלי להעברת נטל ההוכחה לצד ההפוך מזה שמתבקש על פי השיטה המדעית.
במקרים אחרים נשען העיקרון על הכשל הלוגי אד איגנורנטיאם, בו נטען שאם דבר מה לא הוכח כשגוי, אז הוא נכון.
נעשה בו שימוש סלקטיבי בנושאים נבחרים, בעוד ביתר הנושאים החלטות מתקבלות מתוך ניתוח סיכון-תועלת אובייקטיבי.
החיפוש אחר נזקים כתוצאה מטכנולוגיה חדשה יכול להימשך לנצח, ונקיטת זהירות מונעת מתוך הנחה מראש שקיימים נזקים שטרם הוכחו עלולה למנוע הסרת נזקים של טכנולוגיה קיימת.
דוגמה לכך היא הימנעות ממעבר לשימוש בגז טבעי לייצור חשמל עקב סיכונים פוטנציאליים, וכתוצאה מכך המשך שימוש בדלקים מזהמים שיש להם נזקים מוכחים.
קבלת החלטות בשם עקרון הזהירות המונעת מובילה לקיבעון מחשבתי ולהימנעות משיפור, גם אם אין זו כוונתו המקורית של העיקרון.
זהר דביר (נולד ב-1965) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל.
כיהן כסגן המפכ"ל, כמפקד מחוז הצפון, ראש האגף לתמיכה לוגיסטית ומפקד הימ"מ.
דביר נולד בראשון לציון בנם של דוד ופנצי דוידוביץ'.
למד בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב.
בוגר תואר שני בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב.
לאחר שנשר מקורס טיס הוצב בחטיבת גולני ושובץ בגדוד 12. בגולני עבר דביר מסלול הכשרה כלוחם וכן קורס מ"כים חי"ר, אותו סיים בהצטיינות.
עם סיום הקורס שב דביר לגולני כמפקד מחלקה בגדוד.
דביר מילא תפקידי פיקוד בחטיבת גולני, בהם מפקד פלוגה בגדוד 12, סגן מפקד גדוד 51, מפקד פלוגת ההנדסה החטיבתית ומפקד סיירת גולני בשנים 1992–1994. תחת פיקודו ביצעה הסיירת עשרות מבצעים מעבר לגבול רצועת הביטחון ("קו אדום").
דביר השתחרר מצה"ל ב-1995 בדרגת רב-סרן, ושירת במילואים כראש מטה החטיבה בדרגת סגן-אלוף.
בתום שירות הקבע עבר הכשרה של קציני ביטחון בענף התעופה ושירת כמנהל ביטחון באל על בגרמניה במשך 3 שנים.
לאחר מכן שימש כמנהל תפעול בחברת שלמה Sixt.
ב-1999 התגייס למשמר הגבול ושירת כמפל"ג לוחמים בימ"מ, היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור של משטרת ישראל.
לאחר מכן שימש כקצין אג"ם של היחידה וב-2001 מונה למפקדה ועמד בראשה בתקופת האינתיפאדה השנייה.
הוא הוביל את היחידה במבצעים רבים בהם חוסלו 179 מחבלים, מהם 50 שהיו בדרכם לפיגועי התאבדות, ונעצרו מאות מחבלים אחרים.
בין היתר פיקד דביר על היחידה במהלך המאמצים לחילוץ נהג המונית החטוף, אליהו גוראל.
בנובמבר 2003 נפצע באורח אנוש בתאונת דרכים: דביר היה בדרכו למשפחה של אחד מפקודיו שנהרג באותו יום בתאונת אופנוע, הוא עצר בשולי הדרך כשהבחין במכונית הפוכה וחילץ את נהגה הפצוע.
מיד אחר כך פגעה משאית ברכב ודביר נפגע בראשו ובכל חלקי גופו.
התאוששותו הייתה מהירה מהצפוי וכבר לאחר חודשים ספורים חזר לפקד על הימ"מ, בין היתר במלחמת לבנון השנייה בו פעלה בכפר ע'ג'ר.
בתחילת 2007 מונה למפקד מרחב עמקים במחוז הצפון של המשטרה, בינואר 2008 קודם לדרגת תת-ניצב וביולי 2009 מונה לסגן מפקד המחוז.
לאחר פרישתו של שמעון קורן שימש כממלא מקום מפקד המחוז, במאי 2011 קודם לדרגת ניצב וביולי 2011 נכנס לתפקידו כראש אגף תמיכה לוגיסטית.
בינואר 2014 מונה למפקד מחוז הצפון.
בפברואר 2015 קיבל אחריות פיקודית גם למחוז חוף, זאת בעקבות פיטוריו של חגי דותן.
בדצמבר 2015 מונה לסגן המפכ"ל.
באוגוסט 2018 הודיע על החלטתו לפרוש משירות המשטרה לאחר כ-35 שנות שירות במערכת הביטחון.
כיום דביר מכהן כמנכ"ל חברת תור הפועלת בתחום הביטחון בזירה הבינלאומית, ועמית מחקר בכיר במכון למדיניות נגד טרור (ICT) באוניברסיטת רייכמן.
דביר נשוי לנטע ואב ל-3 ילדים.
זהירות: סופה הוא הספר התשיעי בסדרת 39 רמזים.
הספר נכתב על ידי לינדה סו פארק.
כריכת הספר אפורה, ועליה מצוירת ספינת פיראטים שעליה קואורדינטות.
הקואורדינטות מסמנות מקום בג'מייקה, כשישה קילומטרים דרומית לעיירה אלברט טאון, אך ביבשה, דבר היוצר סתירה בכך שהספינה שבכריכה נראית באמצע ים סוער.
אחרי שמצאו בסין תמונה של שודדת הים אן בוני, דן ואיימי מחליטים לטוס לאיי הבהאמה ולג'מייקה שבאיי הקריביים, שם הם בפעם הראשונה במירוץ הרמזים, לא רק בורחים אלא גם רודפים, אחרי הקבראים.
ההשתלשלות האירועים עם הקבראים מגיעה לכך שהנכד של חברה של גרייס מג'מייקה, לסטר, נהרג מחול טובעני ומגאות בזמן שמנסה לשמור על תיבה חשובה - אחד הסודות המדריגלים.
לקראת סיום הספר, הם מגלים את הסוד על המדריגלים, ועל נלי - על כך שעבדה בשביל גרייס, ואומנה לעבודה עמה כבר מילדותה, בלי ידיעתה.
בנוסף לכך בסוף הספר הם פוגשים את האיש בשחור, פיסקה קהיל, אחיה הקטן של גרייס.
הוא מספר להם על גדעון קהיל, מייסד משפחת הקהילים, שבעת ניסיונותיו למצוא תרופה למחלת הדבר, מצא שיקוי ההופך את השותים אותו למוכשרים בתחומים שונים.
את השיקוי חילק בין ארבעת ילדיו.
עוד ביום החלוקה, מת גדעון בשרפה, ילדיו הסתכסכו זה בזה והחלו לחפש את 39 הרמזים, הלוא הם מרכיבי השיקוי.
בעת מותו של גדעון, אמם הייתה בהריון עם אחותם מדליין.
כשגדלה מדליין אמה אמרה לה שמטרתה ומטרת צאצאיה היא לאחד את המשפחה.
צאצאיה של מדליין, הקרויים מדריגלים, המשיכו את מדליין, וניסו להשלים את מטרתה, אך טרם הצליחו בכך.
לבסוף נלי, דן ואיימי מקבלים סמכות ודרגה של מדריגלים פעילים.
נלי נעשית המדריגלית הפעילה הראשונה שמוצאה אינו ממדליין.
בתיבה של המדריגלים יש את הרמז, משיה, ומכתב שדן פותר את האנגרמה שלו, כך שהמכתב אומר שהם צריכים ללכת ללונדון.
איימי קהיל: ילדה חכמה ומבריקה שתמיד רואה את התמונה הגדולה.
בספר "זהירות: סופה", איימי מגלה שהיא מסוגלת להרבה מעבר למה שהיא חושבת על עצמה ומנסה להתמודד עם האמת על האומנת שלה, נלי גומז ועם האמת על המדריגלים.
דן קהיל: אחיה של איימי.
ילד שתמיד יכול להסתכל על הדברים בצורה חיובית, כמעט תמיד.
מומחה לפרטים הקטנים ובעל זיכרון צילומי מצוין.
בספר, דן מגלה את האמת על המדריגלים ועל האומנת שלו ועובר הלם.
זהות כפולה הוא הספר הראשון בסדרת ספרים אודות הסוכן החשאי והמתנקש ג'ייסון בורן מאת הסופר רוברט לדלום.
עלילת הספר עוסקת במלחמה הקרה במאבק הבין גושי ובמצוד אחר הטרוריסט קרלוס.
עלילת הספר נפתחת בעת לילה סוער בים התיכון, קבוצה של דייגים מוצאת גופה של גבר שצף בים.
כאשר הביאו אותו אל הספינה, הגבר מתעורר, וסובל מאמנזיה ופגיעת ראש קשה.
הדייגים לקחו אותו לרופא מקומי.
הרופא שמטפל בו מוצא מסר טמון בניתוח במפרק הירך שלו שנותן את הפרטים של חשבון בנק בציריך.
האדם יוצא מהכפר באותה סירת דיג והולך לבקר את הבנק בתקווה למצוא את זהותו.
בציריך, הוא לומד את שמו – ג'ייסון בורן, וכי הוא עבד עבור חברת "טרדסטון".
הוא גם מגלה שיש לו 5,000,000 דולרים בחשבון הבנק שלו.
עם עזיבתו את הבנק נקלע בורן למארב והותקף בידי שלושה גברים.
הוא נמלט על נפשו תוך שהוא חוטף בת ערובה, כלכלנית קנדית בשם מארי סנט ז'אק.
לאחר שהוא מציל את חייה מחליטה סנט ז'אק לסייע לבורן במאמציו לגלות את זהותו.
הם מגיעים לפריז ומגלים כי העומד בראש הרודפים את בורן הוא לא אחר מאשר קרלוס "התן".
קרלוס נחשב למחבל המסוכן ביותר של זמנו.
בפריז פוגש בורן אדם אשר מזהה אותו, וממנו הוא למד כי שירתו יחד ביחידה בשם "מדוזה" וששם הקוד שלו היה דלתא.
בהמשך מתברר כי שמו האמיתי של בורן הוא דייוויד ווב (David Webb) ובעברו שירת כדיפלומט במשרד החוץ האמריקני והיה מוצב באסיה בתקופת מלחמת וייטנאם.
אשתו התאילנדית ושני ילדיהם נהרגו מפגיעת פצצה שהטיל מטוס לא מזוהה.
מונע על ידי זעם התנדב ווב והתגייס ליחידת כוחות מיוחדים של האגף לפעולות מיוחדות ששם הצופן שלה "מדוזה".
ווב עבר ההכשרה כלוחם קומנדו וביצע משימות מיוחדות בעומק האויב.