tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקורס קציני מכונה התמקדו בהכרת הדוודים, הטורבינות ומערכות העזר של המשחתות, שנקלטו בחיל הים.
בסיום הקורס קבלו הסמכה של מתמחה קצין משמרת מכונה במשחתת.
המדריכים היו מפקד מגמת הנדסה בבה"ד חיל הים רס"ן יוסף יקיר.
במחצית שנת 1957 סיימו המכונאים את הלימודים התיאורטים ושובצו לשייטת המשחתות כמתמחים לקציני משמרת מכונה ובמשחתת קיבלו כל אחד בנפרד הסמכה לקצין משמרת.
חזרו לבה"ד בשבוע האחרון לקראת סיום משותף עם השייטים ב-7 בדצמבר 1957.
לאחר מלחמת סיני הפך חיל הים הישראלי, לחיל משמעותי יותר ולכוח ימי של ממש.
בסדר הכוחות שלו כלי שיט בעלי מערכות , מערכות תותחים שיורים לטווחי 20 ק"מ טורפדו וציוד נגד צוללות.
תוכנית הקורס כללה הפלגת ביניים שנערכה בחודש מאי 1957 על המשחתת אח"י יפו לנמל פיראוס שביוון.
הקורס השתתף במצעד יום העצמאות 1957 שנערך בתל אביב וציין את הניצחון במלחמת סיני.
החובלים השקיעו זמן רב בתרגילי סדר ובהכנות על חשבון הלימודים.
בתחילת נובמבר שנת 1957 נערכה הפלגת סיכום לנמל טולון בצרפת.
ההפלגה תוכננה להתבצע עם שתי המשחתות: אח"י אילת ואח"י יפו וכך יצאה ההפלגה לדרך.
אך נוצר מצב ביטחוני שחייב את נוכחות חיל הים בישראל.
המשחתות שהו ימים ארוכים ליד חופי ישראל.
עד שפיקוד חיל הים קיבל החלטה שאח"י יפו תישאר בקרבת החוף ורק משחתת אחת, אח"י אילת, תפליג לצרפת.
כל החובלים שהיו באח"י יפו עברו לאח"י אילת וכך יצאו לדרך.
מגורי צוות המשחתת לא התאימו לקליטת מספר אנשים כה גדול.
החובלים ישנו בצפיפות שהזכירה את אוניות המעפילים.
בים התאמנו החובלים בעיקר בניווט אסטרונומי.
זה היה המקצוע שמפקד הקורס רמי לונץ שם עליו דגש.
טולון היה בסיס הצי הצרפתי בו חיל הים ביקר לעיתים קרובות, ובמיוחד שייטת 13, התארחו החובלים אצל אנשי הצי במקום, התקיימו אימונים מעטים ומסיבות אירוח הדדי.
החובלים יצאו לטיולים פרטיים אל הריביירה הצרפתית למונטה קרלו ומקומות אחרים.
הביקור משך תשומת לב ופורסם בעיתון צרפתי מקומי.
ביקור בניס – לפי בקשתו של מנהל מפעל הבונדס באירופה, איתן שפיר, ידידו האישי של מפקד שייטת המשחתות אל"ם צבי קינן.
נכנסה אח"י אילת לביקור לא מתוכנן בנמל ניס.
עם עגינת המשחתת הזמין מנחם כהן את אנשי הקהילה היהודית לבקר.
אנשי הקהילה באו בהמוניהם חרף הגשם שירד, נהנו לעלות על כלי שיט מלחמתי של ישראל, והדביקו בהתרגשותם את הצוות.
מפקד השייטת עצמו הגיע גם הוא ולאחר הביקור באנייה נערכה קבלת פנים לצוותי המשחתת על ידי הקהילה בחוף.
כולל היכרות עם בנות הקהילה שעטו על ההזדמנות להכיר חתנים פוטנציאלים.
מניס הפליגה אח"י אילת לנמל ליבורנו בצפון מערב איטליה.
מקום בו שוכן בית הספר לקציני הצי האיטלקי.
החובלים ביקרו באקדמיה הימית Accademia Navale di Livorno.
נפגשו עם הצוערים האיטלקיים שקיבלו אותם בסבר פנים יפות.
החובלים התרשמו מההבדל בין התנאים בישראל ובאיטליה.
החל במדים וכלה באמצעי לימוד.
הצוערים האיטלקים קיבלו את פניהם במדי שרד Monkey jackets, מגוהצים למשעי.
בעוד שהמדים הישראליים, בגלל הצפיפות הרבה ששררה באנייה, לא תמיד היו מגוהצים.
החובלים ביקרו במגורים המסודרים והנוחים.
כיתות הלימוד המרווחות של האקדמיה היו מצוידות בכל אמצעי הלימוד.
בעוד שהחובלים עמדו בתור לקבל סקסטנט על מנת להתאמן בתצפית לשמש.
באקדמיה בליבורנו היה פלנטריום לייצג את מערכת הכוכבים.
הביקור הסתיים במסיבת קוקטייל יחד עם הכיתה העליונה של האקדמיה האיטלקית.
בעת החזרה מן ההפלגה לחיפה נקראו שוב אנשי שייטת 13 ליחידתם.
סיום הקורס הושעה, והטקס התקיים ביום 7 בדצמבר 1957. בבה"ד חיל הים.
את המסדר קיבל מפקד חיל הים, האלוף שמואל טנקוס.
חניך מצטיין של מגמת השייט היה סג"ם אלי לוי, במגמת מכונה הצטיין סג"ם פנחס (פיני) מרכס בוגר בית הספר לקציני ים עכו.
בניגוד למקובל בצה"ל, למסיימי מחזור ה' לא נערכה תמונה רשמית.
לבוגרי בית הספר לקציני ים עכו יש את תמונת המחזור של בית הספר המציינת את קורס החובלים כשנתם החמישית בו.
הבוגרים האחרים נאלצים להסתפק בתמונת המחלקה בבית הספר לקצינים, בה"ד 1.
בערב אחרי טקס הסיום נערכה מסיבה, שסימנה את תחילת מסורת מסיבות בוגרי הקורס לשנים הבאות.
מסורת הקורס נשמרה בצורה שכל 10 שנים קוימה מסיבה מושקעת.
במלאת 30 שנה קויימה המסיבה בכפר האמנים עין הוד.
במלאת 50 שנה קוימה המסיבה בבסיס חיפה ומפקד חיל הים אלי מרום היה אורח הכבוד.
במלאת 60 שנים מסיום הקורס בתאריך המדויק של 7 בדצמבר 2017, קוימה מסיבה במוזיאון ההעפלה וחיל הים ואורח הכבוד היה מפקד בסיס חיפה תא"ל גיל אגינסקי.
מסיבות שאינן קשורות במישרין לקורס ה', נוצר בחיל הים מצב בו יכלו בוגרי הקורס להתקדם במהירות.
בוגרי הקורס השתתפו בפעילות ותרמו להתקדמות החיל.
לזכותם ניצחונות בקרבות ימיים ובניית דור כלי שיט חדש.
קיימים קורסים מעטים בצה"ל שהוציאו מספר כה גדול של מפקדים בדרגות הבכירות והבכירות ביותר.
חלק מהבוגרים שעברו לשרת בצי הסוחר הישראלי הגיעו לעמדות רבי חובלים ומכונאים ראשיים.
בוגרי קורס חובלים ה' הגיעו לרמה גבוהה של הישג אישי:
דרגת אלוף מפקדי חיל הים – מיכאל ברקאי וזאב אלמוג
דרגת תת-אלוף – מפקד הקורס רמי לונץ, חנוך בן אליהו, יצחק דוידי, אברהם דרור, אלי לוי, אברהם פאר ודב רם.
דרגת אל"ם – צבי גבעתי, אלחנן התרסי ויעקב ניצן.
דרגת סא"ל – אלון דוד, זאב אריאל, אמנון בן-ציון, אהרון גונן, יורם בר-ים, אלכס דרורי, יוחנן יוסף, משה לוי, עמי מאור, משה פלג, מאיר נוי, גיל שפירא, אלי תמיר.
עיטור העוז - זאב אריאל ואברהם דרור
עיטור המופת - מיכאל ברקאי ויעקב ניצן.
בדרגת רב חובל - מיכאל אדניה, יוסף אוריאלי, מיכאל ברקאי, הלל ירקוני, אדיר כרמי, מיכאל לב, מרדכי מירב ואברהם רהב.
בדרגת מכונאי ראשי – יחזקאל יוכלמן.
נוספים: אריה גבע - רס"ן והמייסד של המגזין והאתר "PORT2PORT" לספנות תובלה ושרשרת אספקה, איתן וכהולדר - קצין מכונה בצי הסוחר ופרופסור בטכניון, אבינועם בן חורין - קצין בצי הסוחר ואיש עסקים.
יוחנן לוי, הקאדטים שלנו במסע אימונים, 'מערכות ים' חוברת ל ספטמבר 1956, עמ' 15.
אלכס דרורי, עם המשחתות ביוון, 'מערכות ים' חוברת ל"ג יולי 1957, עמ'8.
רמי לונץ, סבא רמי זכרונות לנכדים ולנינים, עורכת נעמה שלו-בן דוד, אפריל 2009.
קורס מפקדי טנקים (בראשי תיבות: קמ"ט) הוא הקורס המכשיר לוחמי שריון לפקד על טנק בחיל השריון.
משכו כארבעה חודשים, בהם לומדים ומתרגלים החיילים את הטכניקות והמיומנויות הנדרשות לפיקוד והפעלת צוות טנק.
אל הקורס מגיעים אנשי צוות טנק מכל חטיבות השריון, הנחלקים לפלוגות לפי חטיבת האם שלהם: פלוגת כנרת (חטיבה 7), פלוגת חוד אלון (חטיבה 401) ופלוגת להב (חטיבה 188).
משך הקורס כ-17 שבועות והוא מתקיים בגדוד 196 במחנה שיזפון.
בפרק המקצועות, החניך בקורס שבשלב זה מוכשר באחד ממקצועות השריון האחרים: נהג, טען או תותחן, ולומד גם את שאר מקצועות הטנק.
לאחר מכן הוא ממשיך ללימוד תפקיד מפקד הטנק המתמקד בשליטה, ניווט והערכת המצב.
מפקדיהם של חניכי הקורס, סמלים וקצינים, מכונים "גננים".
מסיימי הקורס מקבלים דרגת סמל וזכאים לענוד סיכת מט"ק (מפקד הטנק).
עם סיום הקורס משובצים מפקדי הטנקים לאחד מארבעה מסלולי המשך בחיל השריון: פיקוד במסלול הכשרה (מפקדים בטירונות או בצמ"פ), פיקוד בפלוגות המבצעיות בגדודי החטיבה, קורס קציני שריון, או מדרכה בקמ"ט למשך שני מחזורים, ולאחר מכן יציאה לקורס קציני שריון.
קורס הכנה ללידה הוא קורס המועבר לאישה בהיריון (ובדרך כלל לבן זוגה, או מלווה אחרת ללידה הצפויה) בדרך כלל בתחילת הטרימסטר השלישי של ההיריון, ובו מלמדים מה צפוי ליולדת לקראת הלידה, ובלידה עצמה, טכניקות להקלה על כאב ולצמצם סיכון לעובר.
הקורס מסייע גם במקרה של לידת בית (מתוכננת או לא צפויה) או לידת חירום.
את הקורס אפשר לעשות דרך קופות החולים, דרך בתי החולים (ואז הקורס בדרך כלל מלווה גם בסיור בחדרי הלידה עצמם) וגורמים עצמאיים נוספים (כמו דולות).
בתי החולים מציעים את הקורס חינם לנשים המתכננות ללדת באותו בית החולים.
לידה הוא תהליך בו מסתיים ההיריון האנושי ויוצא העובר לאוויר העולם.
תהליך הלידה הוא תהליך לא פשוט: הוא עשוי להיות כרוך בכאב (בעקבות התכווצות שרירי הרחם ומעבר היילוד דרך צוואר הרחם), וקשיים פיזיים ורגשיים כאחד.
אחד מהקשיים שיש (במיוחד לקראת לידה ראשונה) הוא חוסר הוודאות.
היולדות לא יודעת בדיוק מתי, ואיך תהיה הלידה.
הן יודעות כי הדבר יהיה כרוך בכאב, אבל לא בדיוק כמה ואיך זה ירגיש.
הן לא יודעות בדיוק מתי לצאת לבית החולים או איך יתמודדו עם הצירים בבית.
הלידה (גם אם מבוצעת בבית חולים) כרוכה בסיכונים שונים ובהם זיהומים, מצוקה עוברית, אפשרות לניתוח קיסרי, לידת עכוז, שליית פתח ודמם שלאחר לידה.
מטרת הקורס הכנה ללידה הוא לספק הסברים, עד כמה שניתן כדי להקטין את חוסר הוודאות, ולתת ליולדות תחושה של שליטה וידע.
היקף הקורס הוא מספר שעות (בדרך כלל כ-10 שעות לקורס המלא או 5 שעות לקורס המקוצר).
יש קורסים מרוכזים האורכים יום, ויש קורסים שנמשכים מספר פגישות.
את הקורס מעבירות מיילדות בעלות ניסיון ולפעמים גם בהשתתפות דולות.
לעיתים קרובות מביאים אנשים המומחים בתחומם כדי להסביר על חלקם בתהליך הלידה (כמו רופאים מרדימים, מדברים על מתן אפידורל, או יועצת הנקה מסבירה על הנקה) הסדנה מועברת במהלך שבועות 28–33 של ההיריון ולרוב בהצטרפות של המלווה בלידה.
בקורס נסקרים בין השאר התחומים הבאים:
המלצות על הכנות כלליות לקראת הלידה (אריזת תיק, בדיקות מקדימות) והכנת תוכנית לידה.
איתור סימני לידה: תחילת צירים, ירידת מים, דימום או הפחתה בתנועות העובר ופנייה לחדר לידה.
תהליך הלידה: הקבלה לבית החולים, הבדיקות במיון יולדות של מוניטור, פתיחה, ומחיקה של צוואר הרחם, המעבר לחדרי הלידה, וקבלת משכך כאבים דרך עירוי.
סוגי לידות: לידה וגינלית, עכוז, קיסרית, לידה מכשירנית וכו'.
תנוחות לידה (בעמידה, בישיבה, תמיכה באמצעות כדור) ותרגילי נשימה ועיסויים להקלת הכאב.
הדרכה על השהייה בבית החולים ואשפוז במידת הצורך לאחר הלידה.
הדרכה על תקופת משכב הלידה.
הדרכת הנקה ותרגילים לשיקום רצפת האגן.
תחילת הטיפול ביילוד ומעקב אחר התפתחות התינוק.
קורס מפקדי חטיבות הוא קורס פיקודי צה"לי, המועבר במסגרת זרוע היבשה באחריות פיקוד ההכשרות והאימונים.
ייעודו של הקורס הוא הכשרת מפקד החטיבה לפיקוד על צק"ח (צוות-קרב חטיבתי) בלחימה, באמצעות פיתוח יכולותיו המקצועיות והפיקודיות של הקצין.
מפקדת הקורס ממוקמת במרכז להכשרת פיקוד קרבי במחנה עמנואל (מחנה ג'וליס), שם גם מתקיימים מרבית תכניו.
הרעיון המסדר בהקמת הקורס היה ההבנה שהכשרת מפקדי החטיבות חייבת לקבל נופך מסדר ומקצועי כך שיכין את המפקדים לתפקידם בצורה הטובה ביותר.
מפקד הקורס הראשון היה משה בריל והמחזור הראשון נפתח ב 1977 והיה מורכב ממפקדי חטיבות מכהנים וכאלה שעתידים להיכנס לתפקיד.
הקורס נפתח פעם בשנה, ואורכו כשלושה חודשים.
מתקבלים אליו קצינים המועמדים לתפקידי מפקד חטיבה בזרוע יבשה או מקביליהם בזרועות אחרות.
חניכי הקורס מגיעים מכלל חילות השדה (חיל הרגלים, חיל השריון, חיל ההנדסה, חיל התותחנים וחיל האיסוף הקרבי), ולעיתים משתתפים בקורס אף טייסי חיל האוויר וקציני חיל הים.
חניכי הקורס הם קצינים מהיחידות הסדירות או במילואים, ומפקדי הצוותים הם קצינים בדרגת תא"ל הממלאים תפקיד מפקד אוגדה או בוגרי תפקיד זה.
בעבר הייתה בקורס הפרדה בין אנשי המילואים ובין הקצינים הסדירים, אך זו בוטלה וכיום הצוותים מעורבים.
במהלך הקורס עוברים החניכים השתלמויות בתחומי החילות השונים, לימודי טקטיקה ואמנות המלחמה.
הקצינים מקבלים הרצאות מפי קצינים בכירים וחניכי הקורס משתלמים בתהליך הכנת החטיבה למלחמה ופיקוד בכיר בשגרה.
קורס הטיס בבייקרספילד היה קורס טיס מזורז שנערך במרץ 1948 בייקרספילד שבקליפורניה להכשרת טייסים יהודים, רובם בני היישוב, לשמש כטייסים במלחמת העצמאות.
הקורס המקוצר נמשך ארבעה חודשים ונערך בחשאיות כדי שלא יתגלה על ידי השלטונות.
מארגן הקורס היה טדי קולק ובין בוגריו הידועים: אמנון (זיסט) ברמן, שפיקד על הקורס, זהרה לביטוב, שלמה להט (לנדאו), עמנואל רוטשטיין וופלטיאל מקלף.
אלינור רודניק, בתו של אוסקר רודניק שהיה מבין היהודים העשירים בארצות הברית בשנות ה־40, הייתה בעלת שדה תעופה פרטי בדרום בייקרספילד שבקליפורניה, שבו פעלו מטוסים פרטיים, מוניות אוויר ובית ספר לטיסה.
לאחר ששמעה על פעילות הרכש של אל שווימר למען היישוב היהודי, יצרה קשר עם טדי קולק, שעמד בראש משלחת הרכש של "ההגנה" בארצות הברית.
השניים שיתפו פעולה ברכישת מטוסים, חלפים ונשק ליישוב, ורודניק אף הציעה להכשיר טייסים בבית הספר שלה לשירות האוויר של ההגנה, הגוף שקדם לחיל האוויר הישראלי.
משה גורן, שלמד בארצות הברית, הופקד על גיוס 15 מועמדים לקורס טיס מבין הצעירים הארץ־ישראלים, בעיקר מפקדי הפלמ"ח, אך הצליח לגייס 13 בלבד.
ב־1 במרץ 1948 החלו 13 חניכים את קורס הטיס בשדה התעופה של אלינור רודניק בבייקרספילד.
רק שניים מהם, עודד אברבנאל ומאיר חופשי, הגיעו עם ניסיון קודם.
את ההכשרה העבירו שלושה מדריכים בוגרי הצבא האמריקאי – ג'ים קנילי, פול קליסי ופיט מאבל – שנשכרו על ידי רודניק.
הם אומנו על מטוסי אימון דו מושביים, וגם בססנה AT-17. מתכונת הקורס הייתה מרוכזת ומהירה כפי שהכשרו טייסים אמריקאים במלחמת העולם השנייה.
ביום למדו לימודי תיאוריה (טיס, אווירודינמיקה, מטאורולוגיה) ובערב לימודי ניווט, שהועברו לטייסי מילואים אמריקאים במכללה סמוכה.
הם טסו תחילה על מטוסים קלים מסוג "אירונקה צ'מפיון" ו"לוסקומב סילבאייר", ובהמשך על מטוסי "פיירצ'יילד PT-19" ו-"PT-26" (כ־70 שעות).
בשלב הבסיסי על "וולטי BT-13 וליאנט" (כ־70 שעות נוספות), ובשלב המתקדם על AT-16 — גרסה קנדית של ההארוורד T-6 טקסן.
הקורס הופסק ביוני 1948 לאחר שסוכני ה־FBI חשפו את הפעילות.
במהלך הקורס הודחו שני חניכים: אמנון ברמן, מפקד הקורס, עקב סכסוך עם רודניק, ודן גילברט, לאחר שהתרסק בנחיתה.
ברמן המשיך לשרת כטייס בחיל האוויר ונפל במלחמת העצמאות.
לאחר פיזור הקורס, רודניק העבירה כנפי טייס קטנות ממתכת ועליהן חרוטות המילים: "בייקרספילד איירפארק".
רודניק הועמדה לדין בארצות הברית באשמה של הפרת הנייטרליות האמריקאית ונידונה לשנת מאסר על תנאי ולקנס כבד.
פלטיאל מקלף ושרה גוברמן נישאו.
למעט דן גילברט, חניכי הקורס הגיעו לישראל, הוצבו בטייסת א' בשדה דב, והשתתפו במלחמת העצמאות.
קורס של כלי שיט או מטוס הוא כיוון המצפן שבו אמור להיעשות ההיגוי לפי הניווט הנדרש כדי להגיע ליעד.
הנתיב שספינה עוברת מעל פני הקרקע נקרא "מסלול קרקע", או "קורס שנעשה טוב".
עבור מטוס זה פשוט ה"קורס" שלו.
עבור ספינות ומטוסים, הקורסים הם בדרך כלל קטעי מעגל גדול בין נקודות ציון.
הנווט קובע את כיוון המצפן מהמיקום הנוכחי של כלי השיט אל נקודת הציון הבאה.
מכיוון שזרמי מים או השפעת הרוח עלולים לגרום לכלי שיט להיסחף ממסלולו, נווט קובע את קורס ההיגוי שמפצה על הסחיפה.
הגאי או הנתב מכוונים את כלי השיט על כיוון התואם את קורס ההיגוי.
אם הסחף נחזה נכון, אזי הנתיב של כלי השיט יתאים למסלול המתוכנן לנקודת הציון הבאה.
כיווני הקורס מצוינים במעלות מצפון אמיתי או מגנטי.
בתעופה, צפון מבוטא בדרך כלל כ-360°.
בעבר השתמשו נווטים בכיוונים מילוליים, במקום מעלות מצפן.
למשל – "צפון-מזרח" במקום 45° עד אמצע המאה ה-20 כאשר השימוש במעלות הפך נפוץ.
קוֹרְפוּ או קֶרְקִירָה הוא אי יווני, הנמצא בים היוני, בקרבת החופים המערבים של אלבניה ושל יוון.
בין האי ליבשת מפריד מצר קורפו - רצועת ים שרוחבה נע בין 3 קילומטר ל-25 קילומטר.
האי בכללותו, יחד עם מספר איים קטנים צמודים, מהווה רשות מוניציפלית אחת, השייכת מנהלית ליחידה האזורית קורפו, במחוז האיים היוניים.
שטחו של האי כ-580 קמ"ר, ושטחה של הרשות המוניציפלית, הכוללת גם כמה איים קטנים ליד קורפו, מגיע ל-641 קמ"ר.
האי נחשב לאחד מהיפים באיי יוון.
בירת ונמל האי היא העיר קורפו (קרקירה).
מקור השם הוא כנראה בשם העיר שהוקמה במקום, קרקירה, אשר שמה נבע מהמילה היוונית (Koryphai) שמשמעותה "ציצית".
השם האיטלקי, קורפו, הוא עיוות של השם הביזנטי של האי (Koryphō), גרסה מאוחרת יותר של השם המקורי.
צורתו של האי דומה למגל, השוואה שנעשתה כבר בימי קדם, כאשר במרכז, העיר והנמל של קורפו, הנמצאים בצד מזרח, מול החוף האלבני.
אורכו המקסימלי של האי הוא כ-60 קילומטר, ורוחבו המקסימלי הוא 30 קילומטר, כאשר החלק הצפוני של האי רחב יותר משאר חלקי האי.
שני רכסי הרים גבוהים מחלקים את האי לשלושה חבלים, שהצפוני בהם הררי, האמצעי גבעות גליות, והדרומי מישורי ברובו.
הרכס החשוב יותר הוא הר פנטוקרטור (Παντοκράτωρ), הנמשך מכף סנט אנגלו במזרח עד כף סנט סטפאנו במערב, וששיאו פסגת פנטוקראטור (906 מטר).
הרכס השני הוא רכס הר "סנטי גאקה" (או "סנטה דאקה", ביוונית οἱἍγιοιΔέκα שפירושו "הר עשרת הקדושים").
החופים המערביים והצפוניים תלולים, ומתאפיינים במצוקים וכפים, ולכן הגישה אליהם קשה, בעוד שבחוף המזרחי קיימים מפרצים רבים והוא נוח יותר, זו הסיבה שרוב האוכלוסייה מרוכזת לאורכו.
בחלק הצפון-מערבי נמצא מצר ים שקיבל שם "תעלת האהבה".
האי בנוי מתצורות שונות של אבן גיר, פני השטח מגוונים ומרובות בו פינות תצפית מרהיבות.
האי הוא האזור הגשום ביותר ביוון.
בעוד מדרונות ההרים מיוערים, רוב השטח מהווה אזור חקלאי פורה.
יערות הבר מכילים עצי דפנה, הדס, זית בר, קטלבים, וצינית, שיוצרים מצע פורה על פני היער, ומאפשרים צמחייה נרחבת של השיחים ברחבי האי.
קורפו מזוהה, לפי המסורת היוונית, עם ארץ הפיאקים המיתולוגית, מסיפורי האודיסיאה של הומרוס.
ידוע שבאלף הראשון לפנה"ס הייתה קיימת מושבה של מתיישבים מהעיר ארטריה האיונית.
המושבה נדחקה בשנת 734 לפנה"ס על ידי בני העיר קורינתוס הדורים, שהקימו במקום את העיר קרקירה, אשר השתלטה על האי כולו ונתנה לו את שמו.
מיקומה של המושבה והאי קורפו על נתיב השיט העיקרי בין המושבות ההלניות ביוון הגדולה (דרום איטליה) לבין היבשת של יוון, הוביל להתפתחות כלכלית ומדינית מהירה של קרקירה, שנפרדה מעיר האם שלה, קורינתוס, והפכה ליישוב משגשג ועצמאי.
התפתחויות אלה הובילו לסכסוכים חוזרים ונשנים בין המושבה לקורינתוס.
סכסוכים שהגיעו לשיאם בתחילתה של המאה ה-7 לפנה"ס עם התרחשותו של הקרב הימי המתועד הראשון בהיסטוריה של יוון, בערך בשנת 664 לפנה"ס, בין קורינתוס וקרקירה.
המאבקים בין שתי הערים הובילו לכיבושה של קרקירה על ידי הטיראן הקורינתי פריאנדרוס בסופה של המאה השביעית לפני הספירה.
האי הצליח להשתחרר מעולו של פריאנדרוס, אולם זנח את מדיניותו התוקפנית כלפי קורינתוס והתמקד בפעילות מסחרית.
במהלך הפלישה הפרסית ליוון בשנת 480 לפנה"ס אייש האי את הצי היווני השני בגודלו (כ-50 ספינות) בכוח הכול-הלני שגויס להילחם בצבא הכובש.
עם זאת, לא לקחה קרקירה חלק פעיל במלחמה.
העוינות בין קורינתוס וקרקירה והתקרבותה המדינית של האחרונה לאתונה, היו חלק מהגורמים לפריצתה של המלחמה הפלופונסית הראשונה.
קרב סיבוטה, שנערך בשנת 433 לפנה"ס מול חופי האי בין ציי קרקירה ואתונה (קרקירה ביקשה את עזרתה נגד הקורינתים) לבין הצי הקורינתי (שהייתה חברת הליגה הפלופונסית), שימש כעילה הרשמית לפריצתה של המלחמה.
במהלך שתי המלחמות הפלופונסיות שימשה קרקירה כבסיס ימי חשוב של האתונאים, אם כי הצי של קרקירה לא תרם רבות למאמץ המלחמתי של אתונה.
ניסיונות התקוממות של מעמד האצולה, האוליגרכיה באי בשנים 427 לפנה"ס ו-425 לפנה"ס, נגד השליטה האתונאית, דוכאו באכזריות על ידי פשוטי העם, אולם בשנת 410 לפנה"ס הצליח מעמד האצולה להשתלט על האי ולפרוש מהליגה האתונאית.
בשנת 375 לפנה"ס נכנס האי בשנית לברית האתונאית, ושנתיים מאוחר יותר עמד בהצלחה במצור ספרטאני, שהחריב את האזורים הכפריים של קרקירה אך לא הצליח לכבוש את העיר עצמה.
במהלך התקופה ההלניסטית נלחמה קרקירה בספרטנים ובאילרים שתפסו את החוף היווני מולה.
מלחמות הדיאדוכים הביאו על קרקירה, כמו על כל יוון, תקופה של אי יציבות פוליטית ומאבקים צבאיים רבים.
האי עמד בהצלחה מול ניסיונות הכיבוש של קאסאנדר מלך מוקדון אולם נכבש על ידי שליט סיציליה ולאחר מכן על ידי המלך פירוס מאפירוס.
לאחר נפילתו של פירוס נשלטה קרקירה על ידי שודדי הים האילריים שהפילו את אימתם על הים האיוני כולו.
בשנת 228 לפנה"ס השתלטו הרומאים על קרקירה, אשר קיבלה מעמד של מדינה חופשית ושימשה כבסיס הימי והצבאי העיקרי של רומא ביוון.
בשנת 31 לפנה"ס שימשה קרקירה כמחנהו של אוגוסטוס הצעיר במאבקו במרקוס אנטוניוס על השליטה ברומא.
קרקירה נשארה תחת שליטתה של רומא לאורך תקופת רומא הקיסרית ונכללה בפרובינקיה אכיאיה.
בתחילת ימי הביניים נשלטה קרקירה על ידי האימפריה הרומית המזרחית.
במהלך שלטונה של ונציה ידע האי התאוששות מסוימת מהתקופה ההרסנית שחווה בימי הביניים, למרות ניסיונותיה החוזרים ונשנים של האימפריה העות'מאנית לכבוש את האי בשנים 1431, 1537, 1571 ו-1573. בשנת 1716 הפליג צי טורקי עם 33,000 חיילים ושם מצור על מבצר קורפו.
המצור וההתקפות על המבצר החלו ב-19 ביולי 1716 ונמשכו 22 יום.
על קורפו הגנו 5,000 חיילים ונציאנים ושכירי חרב, ביחד עם 3,000 תושבי קורפו בפיקודו של הרוזן פון דר שולנבורג.
הם הצליחו להגן על האי עצמו מכיבוש טורקי, ולהדוף את הצי הצר עליו.
פסל גדול של פון שולנבורג ניצב עד היום ליד המבצר.
משפחות האצולה הוונציאניות ששלטו בעיר נקטו מדינות של סבלנות יחסית כלפי תושבי המקום, אשר החלו לשלב את תרבותם ואופיים המדיני בתרבות ונציה.
שמו של האי הפך בזמנם לקורפו, עיוות של השם קרקירה בשפה האיטלקית.
תושבי קורפו גם זכו לצמיחה כלכלית מסוימת, במיוחד בגידול מטעי הזית אשר עודדו הוונציאנים.
יחד עם זו, נשמרו מגבלות נוקשות על המקומיים שנועדו למנוע מהם להתחרות כלכלית עם ונציה.
האי ידע גם תחייה תרבותית מסוימת של הלך הרוח ההלני כאשר מצאו בו מקלט כמה מלומדים יוונים, אשר נמלטו מתחומי יוון העות'מאנית.
בשנת 1732 אף הוקמה במקום האקדמיה היוונית המודרנית הראשונה על ידי יוונים.
בשנת 1797 עברה קורפו לשלטון צרפתי, בעקבות כיבוש ונציה על ידי נפוליאון.
צרפת שלטה באי למשך תקופה של שנתיים, עד לכיבושו על ידי הצי הרוסי הקיסרי בשנת 1799. קורפו הפכה לבירתה של הרפובליקה הזמנית של האיים היוניים, שהתקיימה בין השנים 1799 עד ל-1807; מדינה אשר שימשה כהשראה ניכרת לתנועת הלאומיות היוונית המודרנית.
בשנת 1807 נכבשה קורפו, יחד עם שאר האיים היוניים, בשנית על ידי צרפת.
בין השנים 1815 – 1864 הייתה קורפו תחת שלטון בריטניה, כחלק מהאיים היוניים שנוהלו על ידי בריטניה.
קורפו נבחרה להיות מקום מושבו של הנציב הבריטי העליון של האיים היוונים.
תושביה נהנו מפריחה כלכלית מסוימת תחת שלטון הבריטים, אולם במשך הזמן החלו לפתח מרירות כלפי השלטון הבריטי, אשר הורגש כזר ונוקשה.
ב-1864 סופחה קורפו, יחד עם שאר האיים היוניים, לממלכת יוון המודרנית.
בינואר 1916, בעקבות תבוסת הצבא הסרבי במהלך מלחמת העולם הראשונה, הועברו כוחות של הצבא הסרבי לאי קורפו.
ממשלות צרפת ואנגליה הודיעו על כך לממשלת יוון במכתב דיפלומטי בו ציינו שממשלת יוון בוודאי לא תתנגד.
יחד עם כוחות הצבא הסרבי נמלטה הממשלה הסרבית הגולה אל קורפו.
השלטון באי הוחזק בפועל על ידי צרפת שבקשה להכריח את החיילים הסרבים להשתתף במלחמה.
ממשלת סרביה הגולה ניסחה בקורפו את הצהרת קורפו של שנת 1917, שקראה להקמת יוגוסלביה.
בשנת 1923 נכבש האי זמנית על ידי כוחות איטלקים בפקודתו של ראש ממשלת איטליה והדוצ'ה, בניטו מוסוליני, והעיר הופגזה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבש האי בשנית על ידי האיטלקים כחלק מהמערכה על יוון, ולאחר מכן על ידי הגרמנים.
עם הכניעה האיטלקית בשלהי שנת 1944 שוחרר האי על ידי בעלות הברית וחזר לשלטונה של מדינת יוון.
בעבר הייתה רוב פרנסת תושבי קורפו בחקלאות.
ענפיה העיקריים נשמרו קבועים למדי לאורך ההיסטוריה; ואותם איזכר בהתפעלות המשורר היווני הקדום הומרוס.
בקורפו גודלו עצי זית, תאנים, רימונים, וגפנים; מטעי התפוח והאגס נעשו במאה העשרים ענפים משניים בלבד.
נוספו עצי פרי שיובאו מדרום אירופה (לדוגמה פרי הדר), שסק מיפן, וגם בננות.
הגידול העיקרי הוא עץ הזית, ששולט ברוב נוף האי, בעוד הגפנים, התאנים, ועצי הדר גדלים בעיקר ליד החופים.
כיום הכלכלה של קורפו מתבססת על יצוא שמן זית, פירות, ויין, על ענף הדיג, אך בעיקר על התיירות, שמהווה את מקור הפרנסה העיקרי.
העיר קורפו יושבת בחלק הרחב של חצי אי במרכז החוף המזרחי של האי.
העיר מחולקת לשני חלקים, על ידי תעלת מים מלוחים מלאכותית, שנחפרה בערוצו של גיא טבעי, ומפרידה בין מצודת העיר הישנה לעיר עצמה.
בין העיר למצודה מחברת דרך רחבה, העוברת במרחב ירוק גדול.
העיר התפתחה בין חומות וביצורים, ועל כן מתארה הוא מבוך של רחובות וסמטאות צרים.
רוב הרחובות לא ניתנים למעבר של כלי רכב, ומתאפיינים בשינויי גובה קיצונים, פיתולים, ופניות חדות.
בשנים האחרות נבנו כבישים חדשים בניסיון לשפר את מצב התנועה בעיר.
כמו כן קיימת טיילת רחבה לאורך קו החוף.
בצפון העיר ממוקמים מספר נמלים.
הנמל המזרחי הישן יותר, משרת מעבורות פנימיות.
הנמל החדש, המערבי, משרת מעבורות לעיר פטרס וכלי שיט בינלאומיים.
בין שני הנמלים ממוקמת המצודה החדשה של העיר.
רוב בנייני העיר מתאפיינים בסגנון מודרני וצרפתי, אם כי ישנם מספר בניינים בעיר מהתקופה הונציאנית.
יש בעיר כנסיות רבות, כ-37 כנסיות במספר, כאשר הבולטת בהן היא הכנסייה על שם הקדוש הנוצרי המקומי, אגיוס ספירידון.
בעיר קיים גם מוזיאון ארכאולוגי, הממוקם בדרום מזרח העיר, ומציג אוסף של ממצאים מתקופת יוון העתיקה.
בין השאר מציג המוזיאון משקוף ממקדש של האלה היוונית ארטמיס, המעוטר בגורגונות.
מחוץ לעיר קורפו ישנם עוד מספר יישובים קטנים ברחבי האי, שהגדולים בהם הם פלאקס ופאלאוקאסטריצה.
אחד מאתרי התיירות העיקריים בקורפו הוא ארמון אכיליון.
הארמון נמצא בעיירה גסטורי, 10 ק"מ דרומית לעיר קורפו.
זה היה ארמון הקיץ של קיסרית אוסטריה אליזבת, הידועה גם בכינויה "סיסי".
לאחר התאבדותו של בנה היחיד רודולף, נסיך אוסטריה בשנת 1889, החליטה אליזבת להקל על יגונה בבנית ארמון קיץ זה.
היא דברה יוונית שוטפת והעריצה את התרבות והמיתולוגיה היוונית.
הגיבור הנערץ עליה היה אכילס ולו הקדישה את הארמון.
באמצע הגן הנשקף לים היוני נמצא פסל שיש גדול של אכילס הגוסס המנסה לשלוף מעקבו את החץ המורעל שירה בו פאריס נסיך טרויה.
בגן נמצאים פסלים רבים וביניהם גם פסלה של אליזבת.
בשנת 1898 רכש את הארמון קיסר גרמניה וילהלם השני.
הוא השתמש בארמון לנופש בקיץ ולפגישות דיפלומטיות.
בפקודתו הוצב בגן פסל נוסף של אכילס לא כגוסס, אלא כחייל בלבוש קרב המוכן למלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבר המקום לרשות ממשלת יוון וכיום הוא מוזיאון ובו מוצגים ממלחמת טרויה ומתקופת שני הקיסרים.
הסופר והזואולוג ג'רלד דארל כתב מספר ספרים ("משפחתי וחיות אחרות", "חיות, ציפורים וקרובים אחרים", ו"גן האלים") המתארים את חייו וחיי משפחתו בקורפו בין השנים 1934–1939, הספרים כללו גם תיאורים נרחבים של הטבע בקורפו, נופיו של האי, והמקומיים.
דארל מתאר את המקום כגן עדן עלי אדמות.
בשנת 1925 חגגו באי מאה שנים להולדתו של הסופר בהעלאת המחזה משפחתי וחיות אחרות.
על קורפו ויהודיה כתב הסופר היהודי-הצרפתי ממוצא יווני אלבר כהן וספרו עטור השבחים "הספר אשר לאמי" הוא נובלה פיוטית מרגשת על אודות אמו, לואיזה כהן, שנולדה באי.
אלבר כהן נולד בקורפו בשנת 1895 והוא היגר ממנה יחד עם כל בני משפחתו בהיותו בן חמש.
יהודים התגוררו בקורפו כבר בעת העתיקה בתקופת שלטון ביזנטיון באזור.
מאז ימי הביניים היו באי שתי קהילות.
האחת של יהודים "רומניוטים", שמוצאת ומורשתם בקהילות יוון ואייה שכונו "גרקי" (Greki); והשנייה של יהודים מאיטליה, שבאו לאי בעיקר מחבל פוליָה (איטלקית: Puglia) באיטליה המכונים "פולייזי".
מתיחות שררה בין שתי הקהילות שנבעה משאיפתה של הקהילה היהודית האיטלקית שהלכה וגדלה להכתיב את אורח החיים היהודי, ומחששה של הקהילה היהודית היוונית מקיפוח זכויותיה.
שתי הקהילות נמנעו מלהתחתן האחת בשנייה וקיימו בתי כנסת נפרדים - ה"סקולה נובה" וה"סקולה גרקי", ובתי קברות נפרדים.
בתחילת המאה ה-19 הרשו השלטונות היווניים ליהודים לקנות קרקעות באי, והתחילה תקופת שגשוג ליהודי קורפו.
רבים מבין היהודים עברו להתגורר מחוץ לרובע היהודי.
בשיאה מנתה הקהילה באותה תקופה כ-7000 נפש.
משנת 1831 עד שנת 1851 כיהן כרב "הקהילה האיטלקית" של קורפו הרב ד"ר יהודה ביבאס.
יהודי קורפו עסקו בכל משלחי היד, והיו בקרבם יצואני שמן זית, יצרני סבון, ויזמים ופועלים בתעשייה זעירה.
במחצית השנייה של המאה ה-19, פעל בית דפוס עברי בקורפו, של יוסף נחמוּלי, אשר הדפיס גם ספרי קודש עבריים, ודפים בודדים.
מספר אנשי עסקים מקרב הקהילה עסקו בייבוא וייצוא של לולבים ואתרוגים מנמל קורפו; בראשית המאה ה-19 קמו להם מתחרים, שטענו ש"אתרוגי קורפו", כלומר הנסחרים על ידי אנשי קורפו, אינם כשרים.
החרמת האתרוגים על ידי יהודים ברחבי העולם פגעה קשות בכלכלת יהודי האי.
היחסים בין יהודי קורפו לשכניהם הנוצרים היו טובים בדרך כלל.
אך מתחת לפני השטח היו קיימים רגשות אנטישמיים שהתפרצו ב-1891, כאשר נתגלתה בחצר אחד היהודים גופה ערופת ראש של ילדה.
הייתה זו ילדה יהודיה, אך הנוצרים האמינו כי מדובר במריה דסילה נערה נוצרייה שאומצה על ידי חייט יהודי.
הרוחות בקרב הנוצרים סערו, ורק התערבות הבישוף מנעה פוגרום.
עקב אירוע זה שנקרא "הַגְזרה" (שווא נע באות גימ"ל ובמלרע), היגרו מהאי כ-5,000 מיהודי קורפו, בעיקר האמידים שבהם, בעיקר לטריאסטה שבאיטליה ולאלכסנדריה שבמצרים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הגיעו לקורפו פליטים יהודים מהבלקנים שהורשו להישאר באי על ידי ממשלת ההסכמה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה נתפסה הקהילה היהודית בקורפו שמנתה אז כ־2,000 נפשות, והוכחדה כמעט לחלוטין.
בדצמבר 1940 ניזוק הרובע היהודי קשות בהפגזות של האיטלקים על האי.
באפריל 1941 נכבשה קורפו בידי צבא איטליה הפשיסטית.
תקופת הכיבוש האיטלקי שנמשכה כשנתיים הייתה תקופה קשה לכלל האוכלוסייה בקורפו, והתאפיינה במחסור וברעב.
בעקבות סבלות התקופה ולאחר שהוחרב בית הכנסת של ה"פולייזים" בהפצצות הגרמנים, התאחדו שתי הקהילות "היוונית" ו"האיטלקית".
מאז התפללו כל היהודים בבית הכנסת של הגרקים (היוונים), עד הגירוש הכללי מקורפו.
בספטמבר 1943 נכנעה איטליה לבעלות הברית וחיל המצב האיטלקי נסוג מהאי.
בעקבות זאת, נכנסו כוחות נאצים אל האי.
בתחילה יחידות הצבא הגרמני, הוורמאכט, ואחר כך אנשי האס אס, שתכננו להכחיד את הקהילה היהודית.
ב-9 ביוני 1944 גורשו כ-1,795 מיהודי קורפו על ידי המשטרה היוונית בפקודת השלטון הנאצי.
בודדים מהם הצליחו לברוח אל הכפרים ושם הוסתרו על ידי ידידים.
מעצרם החל בכינוסם בכיכר העיר קורפו וסגירתם במבצר המוכר בשמו "פרוריו".
יהודי קורפו הוצאו באישון לילה מהמבצר ובסירות קטנות ואסדות הועברו לאתונה, ושם נכלאו בבית הסוהר העירוני, חיידרי.
יחד עם יהודים ממקומות אחרים ביוון כגון רודוס, הועלו כל היהודים על רכבת סגורה אשר הגיעה אל מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו ב-30 ביוני 1944. כשני שלישים מהם, גברים נשים וטף, נשלחו מיד אל תאי הגזים והמשרפות ורובם נרצחו.
מעטים, רובם ככולם צעירים, שרדו את אושוויץ ואת צעדות המוות לגרמניה.
לפי אומדן כ-200 מיהודי קורפו הצליחו להתחמק מן הגרוש ולהישאר באי ובסביבתו, או לשרוד את מחנה ההשמדה.
רובם הגיעו לארץ ישראל בטרם הקמת המדינה.
מתוך ארבעה בתי כנסת שהיו באי קורפו רק אחד שרד את המלחמה, והפך למוקד תיירותי עבור יהודים וישראלים.
בית הכנסת פעיל בימי החגים.
בשנת 2011 התגוררו בקורפו כ-100 יהודים.
בשנת 2021 התגוררו "כמה עשרות".
קהילת קורפו שחרבה, מונצחת בבקעת הקהילות ב'יד ושם' בירושלים, ולזכרה, גם הוקמה מצבה בבית העלמין בחולון.
בשנת 2001 נחנכה בקורפו אנדרטה לזכרה של הקהילה.
בצה"ל, קורס קצינים הוא הקורס העיקרי (קיימים חריגים) המקנה לחיילים דרגות קצונה.
זהו קורס התנדבותי הכולל לימודי מנהיגות וניהול בנוסף להכשרה צבאית מקצועית.
הקורס נערך בבה"ד 1, שהוא בית הספר לקצינים של צה"ל.
קורס הקצינים מחולק לשלוש מגמות עיקריות:
מגמת להב (קורס קציני יבשה: גדוד הדס וגדוד דקל) – קצינים לוחמים בחילות-השדה: קציני חי"ר וצנחנים, יחידות מיוחדות, שריון, תותחנים, הנדסה קרבית, איסוף קרבי, מערך ההגנ"א, משמר הגבול, גדודי חילוץ והצלה של פיקוד העורף, חלק מתוכנית "תלפיות", וכן קציני הקשר והמודיעין המיועדים לשרת ביחידות לוחמות.
מגמת נחשון (קורס קציני מטה: גדוד ארז וגדוד ברוש) – קצינים ביחידות מטה עורפיות, למשל מטה חיל האוויר, מטה חיל הים, אגף המודיעין, חיל הקשר והתקשוב, חיל משאבי האנוש, חיל הרפואה, חיל החינוך והנוער והחיל הכללי.
בנוסף, מוכשרת במגמה הקצונה הייעודית לתוכניות מצוינות, למשל ברקים, פסגות, תלפיות, חבצלות, גבישים, צמרת ובינה.
בשנת 2001, מונתה עדי צברי אוסטנלו כמ"פ הראשונה בבה"ד 1 ובכך פתחה את הדלת לנשים מ"פיות בקורסי הקצינים.עד שנת 2002 התקיימה חלוקה שונה של המגמות בבית הספר.
גדוד גפן היווה את קורס קציני חי"ר, וקיים הכשרה נפרדת לצוערי חטיבות החי"ר והיחידות המיוחדות, פלוגות הסיור המשורינות ועוד.
צוערי ההנדסה, השריון, התותחנים, הקשר והמודיעין שיועד לגדודים קרביים, ביצעו קורס שנקרא קורס קציני אג"ם ("אגמי").
מגמת נחשון של היום כונתה אז בסיסי.
הקורס מחולק לשני שלבים עיקריים, אשר משכם הכולל משתנה מחיל לחיל:
השלב הזרועי (קורס קציני יבשה)
השלב הראשון בקורס קציני היבשה הוא השלב הזרועי המתנהל במגמת להב.
שבוע 1: סף – מטרת שבוע זה היא לקבוע רף התחלתי שממנו אפשר להקנות לצוער את היכולות הנדרשות לקצין.
שבוע 2: היסוד – שבו לומדים הצוערים על ערכי צה"ל, כולל מסמך שכתב בן-גוריון על ייעוד וייחוד צה"ל, צה"ל ככור היתוך, מגילת העצמאות ורוח צה"ל בצורה מורחבת יותר.
שבוע 3: פיקוד ושליטה – בו לומדים אודות פקודת מבצע, כיצד מתכוננים למבצע או מלחמה ועל פיקוד ומעגל הפיקוד והשליטה (פו"ש).
שבוע 4: טקטיקה – בשבוע הזה נמדד הצוער, על הדרך שבה פיקד על מחלקה.
שבוע 5: ניווטים – בשבוע הזה ילמדו הצוערים ניווטים וינווטו במגוון אזורי הארץ.
שבוע 6: תורת לחימה – לומדים עיונית על תורת המלחמה, על התקפה והגנה, על צורות קרב, פשיטה השבוע יכתבו הצוערים לראשונה פקודת מבצע שלמה.
שבוע 7: להב – ירידה לשטח ויישום בפועל של כל הנלמד לאורך כל הקורס.
שבוע 8: הסד"ח (סדרת חינוך) – תכנים בנושא מנהיגות והיסטוריה של המדינה.
שבוע 9: ניווטים – שבוע נוסף של ניווטים.
שבוע 10: המפקד – הסמכות מיוחדות כמו קצין שומר טבע, הסמכת ניהול מטווח, ניווט יחיד, בניית תיק תרגיל.
שבוע 11: המסכם – מבחן עיוני מסכם בן שלושה ימים, הכולל את כל מה שלמדו הצוערים לאורך הקורס ובנוסף מבחן כושר גופני ושני ניווטים.
שבוע 12 ואחרון: שבוע הזהות – סיכום הקורס, דיון על זהות הצוער כקצין.
בנוסף, בשבוע הזה מתקיימת השלמת תכנים שהצוערים לא הספיקו לעבור בקורס או שצוערים פספסו.
בתחילת השלב הזרועי, באמצעו ובסופו יש 3 ועדות הדחה ו-3 ועדות הצטיינות, כאשר בסוף הקורס ידעו מי יהיה המצטיין הפלוגתי, מי המצטיין הגדודי ומי המופת הגדודי.
בסיום השלב הזרועי הקצינים יעברו טקס סיום שבו יקבלו את סיכות המ"מ (מפקד מחלקה).
מייד עם סיום השלב הזרועי של הקורס ימשיכו הצוערים להשלמת הקצונה – תקופה בעלת אורך משתנה בהתאם לתפקיד, שמטרתה להשלים את התוכן המקצועי שיצטרכו לדעת בתפקיד שלהם.
הצוערים הקרביים ביחידות החי"ר וביחידות המיוחדות, ימשיכו לעוד 14 שבועות בבה"ד 1 להשלמת הקצונה "גפן", בעוד השאר יעשו אותה ביחידה או בחיל שלהם.
כך למשל עוברים צוערי חיל התותחנים השלמה במחנה שבטה, צוערי חיל השריון במחנה שיזפון, צוערי הנדסה קרבית בבהל"ץ, צוערי איסוף והגנת גבולות בסיירים, קשר"גים בבה"ד 7, מג"ב במכללה הלאומית לשוטרים, וקמ"נים בבה"ד 15.
השלמת חיילית "גפן" קציני חי"ר
בגפן עוברים הצוערים שבועות מקצועיים שכל אחד מהם מתמקד בנושא אחר.
שבוע חבלה – הסמכה של חבלן 02 עם מדריכות מבית הספר להנדסה צבאית.
אחר כך ימשיך לשבוע יסודות בו יתאמן על דברים בסיסיים כמו רובאי, ויעמיק ביסודות המקצועיים של מפקד המחלקה.
שבוע השטח הפתוח כולל שיעורים וירידה לשטח עם תרגילים, שבהם יתרגל כל פעם צוער אחר את תפקיד המ"מ.
שבוע השטח הבנוי – שיעורים ותרגולי לחימה בשטח בנוי.
שבוע הסבך – שיעורים ותרגולי לחימה במתאר של סבך, יערות וכו'.
שבוע רמת הגולן – שיעורים בנושא הפעלת אש, ניווטים, טיווח והפעלת אש.
בוחן המ"מ – בוחן מסכם שכולל כושר, אלמנטים בתפקיד המ"מ בזמן מלחמה, ניווטים ועוד.
שבוע חץ הצפון – שבוע מלחמה שיכלול לחימה מתגלגלת ורצופה
סק"ם – סדרת קרב משולבת (קישור) – במהלכו מתרגלים כל צוערי זרוע היבשה בשיתוף פעולה וילמדו על תפקידם.
שבוע הסיום – סיכום ההשלמה וטקס קבלת הדרגות.
קק"צ דולב הוא קורס קצינים ייעודי ללוחמי מילואים בצה"ל, שהוקם מחדש בשנת 2024, לאחר הפסקה של כ-50 שנה, זאת בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
הקורס נועד לתת מענה למחסור בקצינים סדירים ולצורך הדחוף להרחיב את מערך הפיקוד בצה"ל.
הקורס מתקיים בבה"ד 1 ונמשך כשלושה חודשים.
תכניו מותאמים למפקדים מנוסים במילואים שהובילו מחלקות לוחמות בשדה הקרב בגזרות השונות (בדגש על מלחמת 'חרבות ברזל' ).
הכניסה לקורס כרוכה בתנאי סף רבים, ביניהם עמידה בבחני כושר והפגנת יכולות ניווט וניתוח שטח.
תוכני הקורס זהים לתכנים של קורס הקצינים בסדיר, תוך דגש על פיתוח מיומנויות פיקודיות וטקטיות, תרגולים משולבים עם כוחות שריון, תותחנים, הנדסה קרבית וחי"ר, וכן אימונים מעשיים בשטח.
בנוסף, מושם דגש על כושר קרבי ברף גבוה (הכולל מעבר בוחן לורן לקציני יבשה), המותאם לתפקידי פיקוד בלחימה.
הצוערים בקורס הגיעו מכלל יחידות החי"ר בצה"ל, כולל יחידות חי"ר מובחרות, והמשיכו ישירות להכשרה מתוך חזית הלחימה בגזרות השונות.
בתום הקורס שולבו בתפקידי פיקוד משמעותיים כחלק ממערך המילואים הלוחם.
קורס קציני מערכי תומכי הלחימה והעורפי
קורס זה מתחלק לשתי מגמות: מגמת "מעוז", המיועדת לחיילים תומכי לחימה המיועדים לשרת כקציני מטה בגדודים ובחטיבות הלוחמות, ומגמת "נחשון", המיועדת לחיילים שישרתו בסביבת המטה.
הקורס משלב הכשרה של גברים ונשים, ומקנה כלים בסיסיים לקצין – דמות, מנהיגות ומקצועיות.
תחילה יעברו הצוערים שבוע רף שבו ייקבע בעקבות סדרת מבחנים האם הצוער ימשיך במסלול או יעזוב.
במבחן הראשון, מבחן מקראות ישראל, ייבחן הצוער על נושאים כמו הקמת המדינה, הרמטכ"לים מאז ועד היום, מלחמות ישראל, השואה, ואוכלוסיות שונות בישראל.
לאחריו יעברו הצוערים מבחן כושר גופני שכולל ריצה ותרגילי כוח ידיים.
לבסוף יעמדו מול מבחן מקצועי על רובה ה-"M-16", שיכלול את עקרונות הקליעה, מטווח איפוס, טיפול במעצורים ומצבי ירי.
אם הצוער עבר את המבחנים, יוכל להמשיך למסע שבסופו יקבל כותפת ויתחיל את ההכשרה.
המשך הקורס מחולק ל"לבֵנים" – נושאים שונים המכילים תכנים ופעילויות אחרות, כשאורך כל לבנה משתנה.
שבוע היסוד – עוסק בצבא במדינה יהודית ודמוקרטית, אמנת הצוער וממלכתיות, תופעת המלחמה.
לומדים בו גם על ייעוד וייחוד הצבא, רוח צה"ל, מגילת העצמאות, תפיסת הקצין הישראלי, ששת הישגי המנהיגות והשירות המשותף.
לבנת הקצינות – עוסק במהותיות של מקצוע ותפקידו של הקצין
לבנת המפקד המאמן – עוסקת בלימוד סדנת תחקור ונושאי בטיחות
לבנת השטח והניווטים – עוסקת בניהול מטווח וניווטים
לבנת הפיקוד והשליטה – עוסקת בהתכוננות למלחמה
לבנת תורת המבצעים – שיעורים עיוניים בנשואי עקרונות המלחמה
לבנת מנהיגות – תעסוק בתורת הפיקוד
לבנת הטיפול בפרט – עוסקת בלימוד אוכלוסיות ובני הנוער בישראל, ומערכי הת"ש, הרפואה ובריאות הנפש בצה"ל
לבנת המטה – מתמקדת באתגרים של קציני המטה
לבנת הזהות – סיכום ההכשרה מתמקד בזהות הקצין לאחר הקורס
מעבר ל"לבנים", יעברו הצוערים במהלך הקורס ימי הגנת יישובים (הגנ"ש) וסדרת חינוך (סד"ח) בלטרון או בהר גילה.
מייד עם סיום הקורס ימשיכו הצוערים להשלמת הקצונה שנערכת בבסיסי ההדרכה (בה"דים) החיליים – תקופה בעלת אורך משתנה בהתאם לתפקיד, שמטרתה להשלים את התוכן המקצועי שיצטרכו לדעת בתפקיד שלהם.
השלמה זו נועדה להכשיר קצינים בעלי יכולות מקצועיות, מעשיות וייעודיות לחיל שאליו ישויכו.
כל חיל בונה לעצמו את ההשלמה החילית וקובע את התכנים הנוספים שילמדו קציניו לעתיד.
אורך ההשלמה משתנה בהתאם לחיל ולרמת הפעילות, כאשר בסיום ההשלמה יקבלו הצוערים את דרגות הסג"ם ויתחילו את שירות הקבע שלהם כקצינים בצה"ל.
התכנים שונים במעט מקורס לקורס, אך עיקר החומר המועבר לצוערים הוא דומה: שיעורים בניתוח קרקע ואויב, מנהיגות צבאית, היסטוריה צבאית, מורשת קרב, פיקוד ושליטה, הבנה של פקודה צבאית וכתיבתה.
במקביל מועברים שיעורי קרב מגע וכושר גופני, והצוערים נבחנים מעת לעת בניווטים.
ב-2011 יזם מפקד הבה"ד, אל"ם ערן ניב, תוכנית לחיזוק המוכנות המנטלית של צוערי קורס קציני החי"ר לאפשרות כי יופתעו על-ידי האויב.
בתחילה היה הקורס מחולק לפי מגדר: חיילים עברו את הקורס בבה"ד 1 וחיילות עברו אותו בבה"ד 12, שהכשיר קצינות, מ"כיות וטירוניות.בשנות השבעים נערך קורס קצינים לנגדים ותיקים בבה"ד 3 (ליד שכם).
קורסי "הסמכה לקצונה" היו נפוצים עד תחילת שנות האלפיים, ובהם נגדים או חוזרים לשירות עברו קורס מזורז עיוני בן 5 שבועות, בסופו קיבלו דרגות קצונה, אך ללא סיכת המ"מ.
בימינו המגמה לא קיימת, ונגדים בכל הדרגות עושים את הקורס ככל חייל אחר.
חוזרים לשירות מקבלים לעיתים דרגות ייצוג זמניות, אך מחויבים להשלים קורס קצינים רגיל תוך זמן קצר מחזרתם לשירות כדי להיחשב כקצינים מן המניין.
בתחילת שנות ה-2000 החלה מגמת קורס קצינים אחוד – גברים ונשים העוברים יחדיו את הקורס תוך הקפדה על השילוב הראוי.
מגמת נחשון האחודה הועברה במשך שמונה מחזורים בבה"ד 12, בעוד שמגמות מעוז ולהב (אחודות אף הן) הועברו בבה"ד 1. כחלק מהשינוי הועברו מספר הכשרות שבוצעו במגמה האג"מית למגמת להב (כגון הכשרת קציני שריון), ומאז מגמת מעוז מיועדת להכשרה לסביבת הגדוד הלוחם ומגמת להב מיועדת לכלל לוחמי יחידות השדה.
באפריל 2005 אוחדו שני בתי הספר לקצינים מתוך מגמת ייעול כלל צה"לית, ובימינו כל שלוש המגמות מועברות בבה"ד 1.
בשנת 2005 דרגי הפיקוד בבה"ד 1 נאלצו לעמוד בפני סדרת הליכי שימוע, בשל סדרת התייבשויות צוערים, תאונות אימונים שהביאו לפציעת צוערים, התאבדות צוער במתקן ותלונות על הטרדות מיניות של צוערות בבסיס על ידי מפקדיהן.
בשנים 2016–2018 בוצע פיילוט לקורס קצינים נפרד לקציני חיל האוויר, המקביל למגמת נחשון, תחת הכינוי "קצונה בסמכות".
הפיילוט כלל שלושה מחזורי קצונה ונערך תחת בית הספר לקצינים של חיל האוויר בבסיס עובדה (בח"א 10).
בסופם, הוחלט להחזיר את הסמכות לבה"ד 1.
באפריל 2018 נפתח קורס קצינים הראשון לחיילי מילואים.
ביוני 2019 החל לראשונה פיילוט של קורס קצינים פרופסיונאלי (תחת מגמת נחשון) – קורס קצינים המיועד לחוזרים לשירות קבע בעלי תארים אקדמאים במקצועות כגון רופאים, יועצים ארגוניים, סוציולוגים, אנשי מיון והערכה, חוקרים ועורכי דין.
בימינו קיימות שמונה דרכים שבהן חייל יכול להיות קצין ללא סיום קורס קצינים בבה"ד 1. את חלקן ניתן לזהות בנקל על ידי העדר סיכת מ"מ:
סיום קורס קציני סייבר: קורס קצינים ייעודי לחיילי היחידות הטכנולוגיות באגפי המודיעין והתקשוב המתבצע במחנה גלילות.
סיום קורס טיס: מסיימי השלב הבסיסי (השני) מקבלים סיכה ייחודית – סיכת צוות אוויר, בעלת כנף.
צוער הנושר מהקורס לאחר קבלת הסיכה מטופל כקצין לכל דבר, עובר השלמה חילית של חיל האוויר וממשיך דרכו כקצין (לא טייס) בחיל.
סיום קורס חובלים: בדומה מאוד לקורס טיס, בסוף שלב מתקדם (השלב השני) של קורס החובלים מקבלים הצוערים סיכה ייחודית – סיכת חובל, בעלת עוגן, ובעלי מעמד קצינים.
קצונה מקצועית: כל חייל בעל תואר אקדמי המתגייס לצה"ל וממלא תפקיד הדורש תקן אקדמאי (לרוב עתודאים) זכאי לדרגות קצונה קמ"א (קצין מקצועי אקדמאי); קבלת הדרגה מותנית בחתימה על שירות קבע.
לדרגה זו וריאציות רבות, ובהן קר"פ (קצין רפואה), קר"ש (קצין רפואת שיניים) וקמ"ש (קצין משפטים).
קצינים אלו חסרי סיכת מ"מ, ושקולים לקצין בדרגת סגן, מלבד הסמכות לשפוט ולערוך מטווח.
קצין בדרגת קמ"א אשר יוצא לקורס קצינים יקבל בסופו סיכה, ולאחר שיעבור את ההשלמה החילית יקבל דרגות סגן; קצין בדרגת קא"ב (קצין אקדמאי בכיר) יקבל, במצב זה, דרגות סרן; וקצין בדרגת קא"ם (קצין אקדמאי מיוחד) יקבל דרגות רב־סרן.
קבלת דרגת קצונה ייצוגית בהחלטת רמ"ח הסגל (ראש מחלקה, קצין בדרגת תת-אלוף), על פי קריטריונים קבועים, כגון עמידת המועמד בקריטריונים ליציאה לקצונה (קב"א, דפ"ר וכדומה), שירות בתפקיד המתוקנן לקצין ועוד.
עם זאת, בסמכות הרמ"ח לאשר דרגה ייצוגית גם למי שלא עומד בתנאים אלו.
הדרגה הייצוגית הופכת לדרגה קבועה לאחר שלוש שנים.
בוגרי הקורס מקבלים מעמד של קצין לכל דבר ועניין כולל הסמכות לשפוט ולנהל מטווח.
משתתפי הקורס לעיתים כבר ממלאים תפקידי קצין ביחידותיהם ללא הכשרה מתאימה וללא סמכות לשפוט או לנהל מטווח, בעבר היה נהוג לתת דרגה ייצוגית אך הדבר נקבע כלא נכון ולכן הקורס נוצר על מנת לתת מענה יעיל לסוגיה.
המחזור הראשון נפתח באפריל 2018, המחזור הרביעי של הקורס כלל צוערים מחיל הטכנולוגיה והאחזקה, הלוגיסטיקה ולראשונה גם צוערי תקשוב.
בקורס השביעי, בפעם הראשונה, לוחמי מילואים, ששירתו במשך שנים ארוכות בגדודים ובפלוגות, הוסבו לשמש כקציני מודיעין גדודיים על ידי מערך מודיעין השדה של אמ"ן.
בסיום הקורס הצוערים מקבלים סיכת מ"מ ודרגות סגן/סרן בהתאמה לגיל הצוער לאחר הקורס משתבצים בצוערים בגדודי מילואים.
קורס קצינים נבו המיועד לחיילים עם מגבלות רפואיות (אפילפסיה, סוכרת וכדומה) אשר אינם יכולים לבצע את קורס הקצינים במתכונת הרגילה.
בשנים 2006 עד 2017 התבצע קורס קצינים בבה"ד 12 (אז טרם כונה "נבו") ובהמשך התבצע בה"ד 10. תוכני הקורס דומים לאלו המועברים במגמת נחשון אך ללא בוחן כושר גופני, תורנויות, שמירות, הגנת יישובים ופעולות שטח.
ישנם שני מחזורי נבו בשנה: יוני ודצמבר, המתחברים לקורסי נחשון מאי ונובמבר והקורס אורך כשמונה שבועות.
בנובמבר 2022 החל פיילוט בקורס לשילוב חיילים אוטיסטים שהתגייסו במסלול "תתקדמו".
קורסיקה הוא האי הרביעי בגודלו בים התיכון (אחרי סיציליה, סרדיניה וקפריסין) ומהווה חבל של צרפת.
קורסיקה מופרדת מסרדיניה על ידי מצר בוניפאצ'יו, שרוחבו כ-11 קילומטרים.
רוב שטחו של האי הררי, והנקודה הגבוהה בו היא הר מונטה סינטו שגובהו 2,710 מטרים.
באי נמצא פארק גדול (Parc Naturel Régional de Corse) המגן על צמחי האי והחיות בו.
הפארק הוקם בשנת 1972 וגודלו כ-40% משטחה של קורסיקה.
במערב קורסיקה, בתחום הפארק, נמצא מפרץ פורטו, שהוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
אז'אקסיו (Ajaccio, בקורסיקאית: Aiacciu), עיר הבירה של החבל.
האי היה תחת השפעה ושליטה של אימפריית קרתגו עד ל-237 לפני הספירה, עת נכבש על ידי הרפובליקה הרומית.
הוא נשאר בשליטה רומית עד לכיבושו בידי הוונדלים בשנת 430. האי נכבש בידי הביזנטים בשנת 522. עם קריסתה של האימפריה הביזנטית, האי נשלט בידי מספר מדינות, בכללם גם לומבארדים וערבים.
האי היה בשליטתה של פיזה כמעט לאורך כל ימי הביניים, אך לבסוף נכבש בידי הרפובליקה של ג'נובה ב-1282, במהלך קרב מלוריה.
האי היה באופן עקבי ורצוף חלק מרפובליקת ג'נובה למשך קרוב ל-500 שנים.
האי נשלט על ידי ממלכת אראגון בשנים 1296–1434 ועל ידי צרפת בשנים 1553–1559. קורסיקה נשארה בידי ג'נובה עד למכירתה לצרפת בשנת 1768. האי נכבש לשנה אחת בידי בריטניה, בשנת 1814.
דמות חשובה בהיסטוריה של קורסיקה הוא פסקל פאולי (1725–1807) , הגנרל והפטריוט הקורסיקאי שנאבק לעצמאותה של קורסיקה מצרפת.
פאולי הקים את האוניברסיטה הראשונה בקורסיקה, והקים את הרפובליקה הקורסיקנית ב-1755 עם החוקה הקורסיקאית, שהושפעה מרעיונות עידן הנאורות.
הוא הובס בידי הצבא הצרפתי, ומת בגלות בלונדון ב-1807. מורשתו נלקחה בידי הקורסיקאים האיטלקים, שגם שואפים לעצמאות קורסיקה מצרפת.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בזמן שהגרמנים כבשו את צפונה של צרפת, קורסיקה הייתה חלק מצרפת של וישי בשנים 1940–1942 ונכבשה בידי ממלכת איטליה וכוחות גרמניים בנובמבר 1942, עד ששוחררה על ידי כוחות צרפת החופשית בפיקודו של אנרי ז'ירו 10 חודשים מאוחר יותר, בספטמבר 1943.
קורסיקה היא גם מקום הולדתו של נפולאון בונפרטה, שנולד בעיר אז'אקסיו, למשפחת בורגנים עשירה.
האי קורסיקה מהווה אחד מחבלי צרפת (Régions de France).
בירת החבל היא העיר אז'אקסיו.
החבל מחולק לשני מחוזות (Département):
שני המחוזות נוצרו ב-15 בספטמבר 1975.
עיקר כלכלת האי מתבססת על תיירות.
אקלים האי נוח והקרבה בין ההרים וחופי הים הופכת את האי לאתר תיירות מועדף בקרב תושבי צרפת.
חלק גדול מחופי האי אינם מפותחים, ועיקר אזורי התיירות מתרכזים באזור שבקרבת פורטו-וקיו וקאלווי שבמערב האי, ואזור בוניפסיו בדרום האי.
באי פועלות תנועות פוליטיות אחדות הפועלות למען השגת עצמאותה של קורסיקה מצרפת.
חלק מהקבוצות הפועלות להשגת עצמאות לקורסיקה פעלו בשנות ה-70 של המאה ה-20 באמצעים של טרור שכללו פיגועים ורצח של פוליטיקאים מהממשל הצרפתי באי.
הפגנה לא אלימה שנערכה בכרם "פייה נואר" באלריה בשנת 1975 דוכאה בכוח רב על ידי הממשלה הצרפתית, דבר שהוביל לעידודם של מפלגות אלימות יותר וארגוני טרור.
רציחתו של מושל החבל קלוד אריניאק ב-6 בפברואר 1998 הובילה לירידה רבה בפופולריות של הארגונים התומכים באוטונומיה.
בשנים האחרונות ממקדים ארגוני האוטונומיה את מעשיהם בהתנגדות לתושבים מוסלמים באי, זאת בין השאר על ידי ריסוס כתובות גרפיטי ("Arabi Fora", "ערבים החוצה") ואף ירי לעבר מסגדים.
בשנת 2000 הסכים ראש ממשלת צרפת ליונל ז'וספן לתת אוטונומיה רבה יותר לאי בתמורה להפחתה במעשי האלימות.
אוטונומיה מוצעת זו תכלול עידוד והגנה על השפה הקורסיקאית, שדוכאה בעבר, כמו גם שפות מקומיות אחרות.
תוכניות אלה לא קיבלו רוב בבית הנבחרים של צרפת מחשש שחבלים אחרים כגון ברטאן, פרובאנס ואלזס יבקשו אוטונומיה - דבר שיסדוק את אחדותה של צרפת.
ב-6 ביולי 2003 נערך משאל עם בקורסיקה בשאלת הצעתה של ממשלתו של ז'אן פייר ראפארין ושר הפנים בממשלתו, ניקולא סרקוזי, לתת לאי יותר אוטונומיה.
לפי מזכר שנחתם בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21, שיחות על מתן אוטונומיה לאי היו אמורות להתחיל באפריל 2022 ולהסתיים עד סוף שנה זו.
קורפבול (בפ"א רפויה, אנגלית: Korfball) הוא משחק כדור קבוצתי.
הוא נחשב (ביחד עם משחק הנט-בול) כהסתעפות של משחק הכדורסל.
המשחק פותח בתחילת המאה ה-20 בהולנד, וזוכה עד היום לפופולריות רבה במדינות בנלוקס.
בשנים האחרונות המשחק זוכה לפופולריות הולכת וגדלה גם בשאר העולם.
המשחק נבדל משאר ענפי הספורט הקבוצתיים היות שהוא ענף ספורט מעורב לגברים ונשים.
משחק קורפבול יכול להיערך במגרש פתוח או סגור.
מגרש הקורפבול מחולק לשני חצאים הנקראים "אזורים", שבכל אחד מהם יש עמוד בגובה 3.5 מטר עם סל, הנקרא קורף (סל בהולנדית, מכאן שם המשחק) בקצהו.
הסל ממוקם בשליש האזור היותר קרוב לקצה המגרש.
כדור המשחק דומה בצורתו ובמשקלו לכדורגל.
במהלך המשחק שתי קבוצות, אשר מורכבות מ-4 גברים ו-4 נשים כל אחת, מנסות לקלוע לסל היריבה, וזאת רק על ידי מסירות באוויר.
אסורה ההקפצה של הכדור, ריצה עם הכדור, ומגע בין שחקנים/ות.
כל קבוצה מתחלקת ל-2 תת-קבוצות, אחת לכל אזור - התקפה והגנה, כשקבוצת הגנה אחת משחקת באותו אזור מול קבוצת ההתקפה של היריבה, ולהפך.
כל תת-קבוצה כוללת 2 שחקנים ושתי שחקניות.
אחרי 2 סלים, תת-הקבוצות מתחלפות בתפקידים, ובמחצית שתי הקבוצות מחליפות צדדים במגרש.
על פי מרבית העדויות, מורה ההתעמלות ההולנדי ניקו ברקהויסן נחשב לממציא המשחק.
מסופר שבשנת 1902, במהלך ביקור בשוודיה, הוא נחשף למשחק הרינגבול, ובשובו להולנד הגה את עקרונות המשחק, כשהעקרון המנחה אותו הוא שילובם של בנים ובנות באותו המגרש.
בראשיתו משחק הקורפבול שוחק בהולנד ובלגיה, ונערכו משחקי הדגמה במסגרת אולימפיאדת אנטוורפן (1920) ואמסטרדם (1928).
התאחדות הקורפבול הבינ"ל נוסדה בשנת 1933, וחברות בה (נכון לפברואר 2018) 67 התאחדויות קורפבול לאומיות.
אליפות העולם נערכת משנת 1978, כשנבחרת הולנד זוכה במרבית התארים, כולל האחרון שנערך בבלגיה בשנת 2015.
אליפות אירופה האחרונה נערכה בשנת 2015 בהולנד בזכייתה של הולנד.
הקורפבול מוכר על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, אך עוד לא נכלל במסגרת המשחקים האולימפיים.
עם זאת, נכלל הקורפבול במסגרת המשחקים העולמיים (World Games) תחרות המתקיימת בחסות הוועד האולימפי הבינ"ל כל 4 שנים וכוללת ענפי ספורט לא-אולימפיים.
בישראל נכון להיום הענף מתקיים בעיקר במסגרות שיעורי ספורט בבתי ספר יסודיים ואין לענף גוף ארגוני.
קורסארה (באסטונית: Kuressaare, לשעבר בגרמנית ושוודית: Arensburg) היא העיר המערבית ביותר באסטוניה והעיר היחידה באי סארמאה.
היא משמשת גם כבירת מחוז סארה וגם כבירת הנפה הכפרית סארמאה (Saaremaa vald).
קורסארה התפתחה סביב טירה של בישוף (ה"ארנסבורג") שהוזכרה לראשונה בשנת 1381. בשנת 1559 היא נמכרה לדנמרק.
העיר נבנתה על פי דוגמת ריגה בשנת 1563. בשנת 1645 השליטה בה עברה לשוודיה בעקבות אמנת ברמסברו.
קורסארה נהרסה עד ליסוד על ידי חיילים רוסים בשנת 1710 בזמן המלחמה הצפונית הגדולה.
בשנת 1721 עברה העיר המשוקמת לשליטה רוסית.
במהלך המאה ה-18 קורסארה הפכה לעיירת-קיט פופולרית.
שמה ההיסטורי ארנסבורג (Arensburg) הוחלף בקורסארה בשנת 1918 כשאסטוניה הכריזה על עצמאותה במלחמת העולם הראשונה.
משנת 1952 עד שנת 1988 נקראה העיר קינגיספה (Kingissepa) על שם הבולשביקי יליד-קורסארה ויקטור קינגיספ.
באוקטובר 1990 קורסארה הפכה לעיר הראשונה באסטוניה בה כונן ממשל מקומי עצמי.
בחודשי הקיץ נערכים בעיר פסטיבלים של מוזיקה ושירה.
בשנת 1999 נפתח מחדש התיאטרון העירוני.
טירת הבישופ העתיקה של ארנסבורג היא בין המרשימות שבחוף הים הבלטי.
בטירה נמצא מוזיאון האי סארמאה.
בעיר קימות מספר אחוזות-עץ מהמאה ה-18 והמאה ה-19.
בשנת 1894 הוקם נמל מחוץ לעיר, ברומאסארה, כ-4 קילומטרים דרומית-מזרחית לה.
בשנת 1975 צורף הנמל לשטח המוניציפלי של העיר.
בסמוך שוכן גם שדה תעופה קטן עם שני מסלולי המראה, עם טיסות לטאלין, פרנו ורוהנו.
כמו כן, בויבאצו שבאי השכן מוהו יש נמל עם מעבורות יומיות היוצאות לעיר וירטסו.
קורס תכנות הוא המסלול העיקרי בצה"ל להכשרת תוכניתנים.
תוכניתנים צבאיים הם חיילים, הכותבים ומתחזקים תוכנות ומערכות המידע הנמצאות בשימוש בצה"ל.
המוסד הצבאי אשר מסמיך את התוכניתנים בצה"ל הוא בית הספר למקצועות המחשב (בסמ"ח).
עד שנת 1994 הייתה בסמ"ח חלק מיחידת ממר"ם ולכן בוגרי הקורס עדיין מכונים "בוגרי ממר"ם".
קורס תכנות ראשון נפתח בצה"ל בשנת 1959, לקראת הגעתו של מחשב פילקו 2000, המחשב הראשון בצה"ל.
המדריך מטעם חברת פילקו היה הארב ג'ייקובסון, ולצדו הדריך ד"ר פנחס רבינוביץ' ממכון ויצמן למדע.
שפת התכנות שנלמדה הייתה ALTAC – גרסה של פילקו לשפת פורטרן.
בקורס השני, שבו השתתפו 39 אקדמאים, נדרשו המשתתפים לחתום חצי שנה קבע.
בנובמבר 1959 החל גיוס טירונים לקורס.
באוגוסט 1962 נפתח קורס שכלל גם אזרחים.
עקב מחסור בכיתות לימוד בבניין ממר"ם התקיים הקורס בבית עמנואל ברמת גן.
עם הגעת מחשבי IBM System/360 לממר"ם נעשה תוכן הקורס מגוון יותר, ונלמדו בו אסמבלר של מחשב זה וכן שפות התכנות קובול, פורטרן ו-PL/I ושפת הבקרה JCL.
המדריכים היו בוגרי קורסים קודמים שעברו למדור הדרכה שהוקם, וכן אחדים ממתכנתי ממר"ם שעסקו גם בהדרכה.
מסוף שנות ה-60 כלל הקורס שני שלבים:
שלב א, שנמשך שלושה חודשים וכלל בעיקר לימוד עיוני של שפות תכנות ועקרונות התכנות.
שלב ב, שנמשך ארבעה חודשים ובתחילתו שובצו החניכים ביחידות התכנות השונות והחלו בעבודה מעשית, שבה שולבו בחלק מהזמן לימודים נוספים.
בשנים הראשונות חלק מהחניכים שובצו בתחילת שלב זה לתפקיד של מפעיל מחשב ולא עסקו בתכנות.
באמצע שנות ה-70 החל השימוש במסופי מחשב, ובמחנה ממר"ם נפתחו שתי כיתות ובהן 12 מסופים לשימוש החניכים.
בתחילת שנות ה-80 החלו לימודים על מחשבי VAX, ובהמשך שנות ה-80 על מחשבי IBM PC.
בשנת 1994 הפכה יחידת ההדרכה של ממר"ם לבית הספר למקצועות המחשב (בסמ"ח), כחלק מ"חטיבת המחשוב" של חיל הקשר והתקשוב.
ישנם מספר מסלולים אשר בסיומם החניך מוסמך לתוכניתן:
קורס תכנות קד"צ (רגיל) – קורס קד"צ (קדם צבאי – לא נחשב כמשך שירות חובה) של כ-20 שבועות.
נפתח כל חצי שנה, 4 קורסים במקביל.
קורס תכנות לבוגרי טכ"מ – קורס צבאי לטכנאים בוגרי י"ג במגמת הנדסת תוכנה.
משך הקורס הוא כ-15 עד 17 שבועות, והוא נפתח אחת לשנה, מיד לאחר סיום שנת הלימודים של כיתת י"ג.
החל משנת 2007 גם קורס זה ניתן במתכונת קדם צבאית.
מסלול זה בוטל ב-2023, ומאז בוגרי י"ג משובצים בקורס הרגיל.
קורס תכנות לבוגרי פעמי עתידים – קורס צבאי להנדסאים בוגרי י"ד שסיימו בהצלחה את מסלול פעמי עתידים במגמת הנדסת תוכנה.
משך הקורס הוא 11 שבועות, במתכנות קדם צבאית והוא נפתח אחת לשנה, כחצי שנה לאחר סיום שנת הלימודים של כיתת י"ד.
בוגרי מסלול פעמי עתידים הם בעלי תואר הנדסאי מטעם משרד החינוך, ובעלי כמחצית מנקודות הזכות לתואר ראשון בהנדסת תוכנה מסוג B.Sc.
קורס תכנות לעתודאים – קורס צבאי לעתודאים אקדמאים בעלי תואר ראשון במדעי המחשב.
קורס תכנות לחרדים – קורס לחיילים חרדים במסגרת פרויקט שח"ר (שילוב חרדים).
משך הקורס הוא כ-15 עד 17 שבועות והוא נפתח פעם בשנה.
החל משנת 2023 חניכיו משולבים בקורס הרגיל.
מלש"בים (מיועדים לשירות ביטחוני) לרוב מאותרים לקורס על ידי בסמ"ח, ולאחר מכן הם מקבלים זימונים למבחני מיון לוגיים, חשיבה אלגוריתמית (המבחן קרוי "מחשבון קרב"), אנגלית ולבסוף ראיונות אישיים.
מלש"בים ממין זכר בעלי פרופיל צבאי קרבי (פרופיל 72 ומעלה) נדרשים להציג אישור לימודים מבית הספר שבו הם לומדים, שמאשר את הגשתם לבגרות 10 יחידות לימוד מדעי המחשב, על מנת לקבל זימון למיון הראשוני של בסמ"ח (שאר המלש"בים לא נדרשים בידע קודם על מנת להתחיל את תהליך המיון).