tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא קיבל על עצמו משרות בחברות של משפחת ששון, היה ממייסדי הבנק של הודו (Bank of India) ומנהלו בשנים 1906–1926 וכן כיהן במשרה המקבילה לראש העיר של מומבאי.
הוא היה בין התורמים העיקריים להקמתו של אחד המונומנטים הגדולים במומבאי הקרוי "השער להודו".
בנו בכורו היה הברונט פרסיבל דוד (1892–1964) , שהיה אספן גדול של אמנות סינית עתיקה.
בשנת 1932 תרם הברונט פרסיבל דוד קתדרה לאוניברסיטה העברית בירושלים - "הקתדרה לאמנות וארכאולוגיה של המזרח הקרוב ע"ש דוד ששון".
צאצא של משפחת ששון הפעיל כיום בסינגפור הוא ויקטור ששון, הבעלים של רשת בתי הקפה העולמית קופי בין אנד טי ליף ועסקים נוספים, ונחשב לאחד האישים העשירים בסינגפור ובעולם.
אחד מקרובי המשפחה בעיראק, ששון חזקאל (1860–1932), היה איש אשכולות ופוליטיקאי ידוע שכיהן כיושב ראש ועדת הכלכלה בפרלמנט העות'מאני ולאחר מכן כשר האוצר הראשון של עיראק המודרנית.
הוא נחשב לאבי הפרלמנט העיראקי והקים את הבסיס למערכת החוקים והתקנות בענייני כלכלה ופיננסים בעיראק.
פרסומים מאוחרים יותר בעיראק מצניעים את מוצאו היהודי, אך הוא שימש גם כאחד ממנהיגי קהילת יהודי עיראק.
בזכות כספים שתרמה משפחתו לקרן הקיימת לישראל הוסב שמו של עין טבעון בעמק יזרעאל לכפר יחזקאל, הקרוי על שם נער ממשפחתו שגם לו קראו יחזקאל.
בן אחר למשפחת ששון שעלה לארץ ישראל הוא בנימין ששון, יליד בגדאד, משפטן בוגר אוניברסיטת אוקספורד, שכיהן כחבר כנסת בכנסת השנייה.
במהלך השנים עלו מספר מצאצאיו של דוד ששון גם לארץ, ביניהם נמנה כיום מעצב האופנה הישראלי דויד ששון.
משפחת ששון הייתה ידועה עבור הפעילות הנדבנית שלה למען קהילות יהודיות ברחבי העולם.
במיוחד עשתה המשפחה למען הקהילות היהודיות במרכז ומזרח אסיה, עיראק, סוריה, מזרח אירופה וארץ ישראל.
המשפחה מימנה הקמת בתי ספר, בתי כנסת, ישיבות, בתי חולים, לקהילות יהודיות ברחבי הודו והמזרח הרחוק וחיזקה את הקהילות היהודיות בהן.
מלבד זאת בני ששון זכורים כמי שפיתחו רבות את ערי הודו והמזרח, וכחלק מזה הקימו ותרמו מוסדות ציבור (ספריות, בתי חולים, בתי ספר) ופארקים לטובת הציבור הכללי.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 המשפחה תרמה רבות למען הקהילות היהודיות בארצות המצוקה באירופה, וסייעה לפליטים יהודים ממזרח ומרכז אירופה להקלט בבריטניה ובארצות המזרח הרחוק.
בארץ ישראל המשפחה תרמה הן למוסדות ציוניים והן למוסדות דת, כך למשל בני המשפחה תרמו בקביעות ליישוב היהודי הוותיק בחברון, כולל לבית החולים "חסד לאברהם" ולשם ייסוד ישיבות גדולות בעיר בשנות ה-20 של המאה ה-20.
מאמרים על המשפחה בעיתונות העברית
כיצד להסביר ציד ארנבות לאמן גרמני מת - ריאיון עם האמן יוסף ששון צמח - הנכד של הרב הראשי של בגדד, מתי שמואלוף, מגזין תוהו, 2019
תמיר קרקסון, לבטל את הששונים?, הזמן הזה, ינואר 2025
הרב שי עילם, "מחייב את העשירים", בכתב העת "קולמוס" (כחלק מהשבועון "משפחה"), גיליון 200, תשפ"ו
משפחתי וחיות אחרות הוא סרט טלוויזיה משנת 2005 שכתב סיימון ניי וביימה שיראי פוקסון.
הסרט מבוסס על ספרו האוטוביוגרפי באותו שם של ג'רלד דארל, בו הוא מתאר אנקדוטות מחיי משפחתו בתקופה שגרו בקורפו בשנים 1935 עד 1939, כשהיה בן 10 עד 14.
"משפחתי וחיות אחרות" מספר את סיפורה של בני משפחת דארל, לורנס דארל, לזלי דארל, מרגרט דארל וג'רלד דארל, וכן אמם לואיזה דארל, כשבילו במשך חמש שנים (1935–1939) באי היווני קורפו.
המשפחה התגוררה בווילות אחדות, ועסקו בתחומי התעניינות מגוונים.
ג'רלד טיפח את אהבתו לחיות בר, אמו בישלה ודאגה לכל האחרים, לארי כותב ומרגיז את כל המשפחה עם אורחיו והצעותיו חסרות התועלת, לזלי מתעניין בבליסטיקה ובהפלגות, ומרגו משתזפת ומושכת את לבם של הצעירים המקומיים.
יוג'ין סימון – ג'רלד דארל
כריס לנגהאם – תאודור סטפנידס
מת'יו גוד – לארי דארל
ראסל טובי – לזלי דארל
טמזין מרצ'נט – מרגו דארל
אלכסנדר ארמסטרונג – המספר / ג'רי המבוגר (קול)
משפחת שקד היא משפחה שבנתה בישראל בהיקף נרחב לפני קום המדינה ולאחריה.
הבן הבכור, משה שקד החל כקבלן בארות מפתח תקווה, שחפר את הבאר המים הראשונה בנתניה בשנת 1928. הוא הרחיב פעילותו והפך לקבלן בניין בנתניה ובמושבות ישראל, בשיתוף עם חברת ההובלות "הקו המקשר" שהקימו אחיו: יוסף, נתנאל ואריה שקד.
שיתוף זה הביא לבניית יישובים רבים בכל ישראל בשנים 1950–1971 ביניהם, עיירות הפיתוח: שדרות, אופקים ונתיבות.
משפחת מנדל עלתה ארצה לנתניה, מהכפר מולדקוב ובהמשך ביאלוזירקה (אז בקרבת הגבול בין הקיסרות האוסטרו-הונגרית לאימפריה הרוסית, כיום במערב אוקראינה).
אבי המשפחה, ר' הרשלה מנדל התפרנס מטחנת הקמח בכפר מולדקוב ובנו אברהם-ברוך מנדל ירש מאביו את הטחנה והמשיך להפעילה.
בנוסף, התפרנס ממסחר תבואות, עסקי דיג וחכירת שדות לחקלאות שם העסיק עובדים מקומיים.
אברהם-ברוך נישא לפייגה-ציפורה ויחד גדלו את תשעת ילדיהם: משה, מיכואל, חנה, בתיה, יוסף, שושנה, צבי, נתנאל ואריה.
ילדי המשפחה התחנכו בעזרת מלמד שהגיע מכפר סמוך ולימד עברית, תנ"ך, חשבון ורוסית.
עם נפילת הקיסרות האוסטרו הונגרית ב-1914 עברה המשפחה לעיירה ביאלוזירקה.
יהודי העיירה מצאו עצמם בין האוקראינים לרוסים.
האוקראינים המקומיים חשדו בהם על אהדתם לכובשים הרוסים ולא בטחו בנאמנותם שאולי ניתנה למקומיים האוקראינים.
החיים בביאלוזירקה פתחו למשפחת מנדל אופקים חדשים.
אף שהעיירה הייתה ללא תשתית של מערכת מים וחשמל מסודרים, התפרנסה המשפחה ממסחר ומצבה הכלכלי התייצב.
בעיירה ביאלוזירקה היה בית כנסת, בתי מדרש, ספרייה ציבורית ובתי ספר: יסודי-ממלכתי ועברי-פרטי.
הקהילה היהודית מנתה כ-1200 נפש ששמרו יחד על הצביון היהודי-דתי.
בעיירה פעלו שני ארגונים ציוניים: 'צעירי ציון' ו'חניכי ציון' (לילדים) וסניף תנועת 'החלוץ' שמשה שקד, הבן הבכור, היה ממייסדיה.
המועדון הציוני משך אליו את צעירי הקהילה היהודית ובני המשפחה למדו את השפה העברית במקום מגוריהם וקיימו אורח חיים תורני-דתי וחיי תרבות בעלי אופי ציוני-דתי.
בשנת 1919 התחלף השלטון והעיירה בילוזורקה עברה לפולין וכך הפכה השפה הפולנית לרשמית והשלטון הפולני הראה יציבות ויחס חיובי ליהודים.
משה, הבן הבכור עלה לארץ לבדו בשנת 1925 לפתח תקווה, שם החל פעילותו כקבלן חפירות של בארות.
הוא הוזמן בשנת 1928 לחפירת הבאר הראשונה בנתניה שבהמשכה עבר לגור בה, עד סוף ימיו.
אחותו חנה הצטרפה אליו לנתניה בשנת 1933. האם פייגה-ציפורה וששת הילדים נותרו בבילוזורקה תוך שמירת קשר עם משה וחנה בארץ ישראל.
בהמשך, מיכואל נישא ועבר לגור באמריקה.
בשנת 1934 נפטר אברום-בורך באופן פתאומי בהיותו בן חמישים.
משה, הבן הבכור שלח כסף, כרטיסים ומימן את הוצאות המשפחה לעלייתה ארצה.
כחצי שנה לאחר מותו של אבי המשפחה יצאה המשפחה למסע הגדול כשבתיה נשארה בלבוב.
מלבוב נסעו במכונית עד לעיר הנמל קונסטנצה שברומניה ובאוניה 'פולוניה' עלו ליפו בארץ ישראל.
עם הגעת מיכואל ומשפחתו מאמריקה ובתיה ומשפחתה מלבוב, התאחדה המשפחה במושבה נתניה כעבור 10 שנים ושינתה את שם המשפחה ממנדל לשקד.
המעבר לנתניה היה מרובה בקשיי הסתגלות לפייגה-ציפורה, אולם ילדי המשפחה הצעירים הסתגלו לחיים החדשים במושבה נתניה.
אם המשפחה פייגה ציפורה נפטרה בשנת 1938 והאחיות חנה, בתיה ושושנה לקחו תחת חסותן את האחים הצעירים גם אחרי שנישאו.
משה שקד המשיך להתפתח ולהתרחב בענף הבנייה הציבורית כשבנה את בתיה הראשונים של נתניה ברחובות סמילנסקי והרצל בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים.
הבנייה הורחבה גם לשכונות הראשונות: גבע, עין התכלת, רמת אפרים ועוד.
כמו כן, בשנות המנדט הבריטי בנה מבנים במחנה הנופש בצפון העיר (מחנה אליהו) ובדרומה (מחנה דורה).
אשתו הדסה לבית זכאי פעלה במושבה נתניה להנחת היסוד לשילוב נשים לחינוך, לתרבות, לטיפת חלב ועבודה סוציאלית כחלק מהשותפות ההתיישבותית שהנחילו 'בני בנימין'.
מיכואל ופרידה לבית וייסבליך שנישאו בשנת 1932 ניהלו חנות משקאות בנתניה, חנה וישראל בלשניקוב נישאו בשנת 1936 והיו בעלי משק ירקות ופרות חולבות.
ישראל עסק בגננות וחנה נהגה להשכיר חדרים בפנסיון שבביתה.
בתיה ואברהם גולדברג נישאו בשנת 1940 ועברו לגור ברמת גן שם יסדה בתיה את סניף קופת חולים של הציונים הכלליים ברחוב נתן ברמת גן שהפך לקופת חולים מאוחדת.
יוסף, לאחר ששרת כנהג תובלה בצבא הבריטי נישא בשנת 1949 לרנה לבית הורביץ והחל לפתח את חברת ההובלות לחמרי בניין עם אחיו נתנאל ואריה.
רנה שדברה שבע שפות פתחה סוכנות לנסיעות בנתניה.
שושנה נישאה לצבי גראד בשנת 1943. צבי גראד פתח מלטשת יהלומים ושושנה הצטרפה לחברת הבנייה של משה שקד כמזכירת החברה.
צבי שקד בוגר ביה'ס התיכון החקלאי בפרדס חנה עבד בנאפ"י (השק"ם הבריטי).
חיה לבית אנצ'יקובסקי שירתה בחיל האוויר הבריטי כתצפיצנית ובהמשך במפקדת חיל האוויר ביפו תחת פיקודו של אהרן רמז.
צבי וחיה נישאו בשנת 1950. צבי עבד אצל אחיו משה בחברת הבנייה כמנהל המשרד ומנהל כח אדם וחיה כמזכירה בתיכון "שרת" בנתניה עד לפרישתה לגמלאות.
נתנאל שירת בצבא הבריטי בנאפ"י, התגייס לפלי"ם ובשנת 1950 נישא לבלהה לבית מיכאלי.
נתנאל הצטרף לאחיו בחברת ההובלות שהוקמה בשנת 1950. אריה התנדב לצבא שהיה בתחילת דרכו ונלחם בקרבות רבים במשלטי הארץ, בין היתר בקרב עיראק-מנשייה.
עם שחרורו הצטרף לאחיו נתנאל ויוסף לחברת ההובלות ונישא לרחל לבית שטיינר ב-1956.
ב-1935 הקימה "קרן בלינסון" שכונות פועלים בשבע מושבות ובהן 500 בתים.
העבודה הופסקה זמנית עקב מלחמת העולם השנייה וחודשה ב-1944 כחברה חדשה שנקראה "נוה עובד" .
נתניה הייתה אחת הערים הראשונות שהוכנסו למפת התוכנית של "נוה עובד".
משה שקד הפך לקבלן פרטי של חברה זו ובנה את השכונות רמת אפרים ועמליה בנתניה.
הצלחתו של שקד בנתניה הביאה להתרחבות הבנייה גם בקרב זליג לבון שהיה מנכ"ל חברת "שיכון" והמשך שיתוף הפעולה הניב בניית בתים נוספים מחוץ לנתניה.
ב-3 בדצמבר 1948 כשנתניה הוכרזה כעיר, המשיך משה שקד להרחיב בנייתו בנתניה ובישובי הארץ עבור שתי החברות "השיכון" ו"נוה עובד".
במהלך מלחמת העצמאות פנה מנהל חברת "שיכון" זליג לבון אל ראש הממשלה דוד בן-גוריון בהצעה לתכנון תוכנית ארצית לשיכון ציבורי לעולים, לצד תוכנית לשיכון החיילים שישתחררו עם תום המלחמה
בשנת 1950 הקימו האחים: יוסף, נתנאל ואריה שקד חברת הובלות לחמרי בניין שנקראה "הקו המקשר".
חברת הובלות זו הובילה וסיפקה בלעדית את כל חומרי הבניין לחברת "משה שקד ובניו בע"מ", האחים שימשו בתחילה גם כנהגים שהשכימו קום ונסעו להביא סיד ומלט מנשר, חצץ משפייה, עצים וברזל מנמל חיפה.
המשאיות הגיעו לכל אתרי הבנייה של משה שקד.
משה שקד כמנהל חברת הבנייה גייס את משפחתו לעסקי הבנייה.
צבי שקד ניהל את המשרד, שושנה גראד עבדה כמזכירת החברה, ברוך בלשניקוב (בנה של חנה) עבד כחשמלאי בניין משנת 1962 ואחיו: יוסף, נתנאל ואריה ניהלו את חברת ההובלות וסיפקו את כל חמרי הבניין לאתרי הבנייה של משה שקד.
מדי מוצ"ש נפגשה המשפחה בביתו של משה שקד ברחוב סמילנסקי 22 בנתניה שם קיבלו 'סידור עבודה' עם הוראות והנחיות לאותו שבוע.
האחים שקד הגיעו לאתרי הבנייה ונהגו לדווח על קצב ההתקדמות מדי שבוע וכך קיבל משה שקד מידע עדכני על קצב ואיכות הבנייה על כל אתר בנפרד.
האחים שקד שמרו על תחזקת המשאיות כך שמדי שבת היו מטפלים בכל משאית.
מוסך עמק חפר נתן שירותים בלעדיים לחברת ההובלות על ידי מנהל המוסך אריה וייס כדי שלא יפסידו יום עבודה בשל תקלה באמצע השבוע.
משאיות אלו היו מסוג Mack שהוכנסו ראשונות לשימוש בארץ והן טופלו בלעדית במוסך עמק חפר.
סינרגיה זו בין חברת הבנייה של משה שקד ואחיו בחברת ההובלות הביאה לשותפות, אחריות ועמידה בלוח זמנים למרחבי בנייה בכל הארץ.
יוסף נוסבוים הגיע לנתניה בשנת 1954 לבקשת משה שקד ומונה כמנהל החשבונות של חברת הבנייה.
ב-1950, כתוצאה משיתוף פעולה בין שתי החברות במשפחת שקד התרחבה הבנייה בשכונות החדשות של נתניה, בעיר לוד העברית שעליה היה אחראי צבי נאדל מנהל העבודה.
בפרדס חנה נבנה שיכון עולים שהיה הקשר הראשון בין משה שקד לאגף השיכון בממשלת ישראל.
בשנת 1954 הורחבה הבנייה לשיכוני עולים במושבות יבנאל ופוריה ושכונת נוה עמידר ברמת גן.
בשנת 1955 התמזגו חברות הבנייה "השיכון" עם חברת "נוה עובד" והפכו ל"שיכון עובדים".
הקבלן משה שקד הפך לקבלן מבצע עבור חברת "שיכון עובדים".
למעשה, הרחבת הבנייה חייבה את שתי החברות להגדיל את כמות המשאיות, כמות חומרי הבנייה ומספר הפועלים שהגיעו לכל אתר בנייה מצפון, מרכז ודרום הארץ.
נמצא כי בתקופה זו שלאחר מלחמת העצמאות בשנות החמישים של המאה העשרים היו במדינת ישראל שטחים רבים, חדשים ריקים מאוכלוסייה יהודית.
גלי עליה גדולים, חייבו מתן פתרון התיישבותי ותעסוקתי.
בכל חלקי הארץ הוקמו מעברות שקלטו עולים חדשים מאירופה וממדינות ערב.
עם חיסול המעברות, ממשלת ישראל החלה לפרסם מיכרז לעבודות בנייה בנגב.
משה שקד זכה במיכרז להקמת שדרות בשנת 1951, שם עבד בשיתוף עם דב לוית שהיה מנהל אגף השיכון.
עיירות הפיתוח יושבו על ידי עולים חדשים והיוו את המפנה היישובי החשוב ביותר מאז קום המדינה.
הבנייה של חברות אלה הורחבה ליישובים נוספים: באר שבע בשנת 1952, אופקים ודימונה בשנת 1955 ונתיבות בשנת 1956. הבנייה בעיירות אלה העסיקה פועלים מקומיים ובכך תרמה למקורות תעסוקה רבים לתושבי עיירות הפיתוח.
המשאיות של חברת "האחים שקד" הגיעו לכל אתר בנייה ופרקו את חומרי הבניין שנדרשו למרות קשיי תעבורה רבים למקומות מרוחקים.
בעיירות אלו לצד הבנייה הציבורית לעולים, נבנו מרכזים מסחריים וחנויות לאספקה שוטפת של מצרכים, בתי ספר לחינוך הדור החדש ובתי קולנוע לחיי התרבות.
פתרונות הדיור לעולים החדשים היוו מוטיבציה להרחבת הבנייה בארץ מצפון לדרום.
הבנייה בדרום הארץ בשדרות ובעזתה-נתיבות הייתה בסביבה ללא חשמל ומים והמשימה הוטלה על חיים סוויד שהיה אחד ממנהלי העבודה הבולטים בחברה.
הוקמו צריפים לפועלים ולהחזקת כלי העבודה.
הפועלים עבדו מ-5 בבוקר עד 6 בערב כשתושבי המעברה הסמוכה עודדו וציפו ליום שבו יוכלו לעבור למגורי קבע.
חיים סוויד נשאר בנגב 14 שנה וזכה לחנוך את מרבית הבתים בשדרות, בעזתה-נתיבות ובאופקים.
בשנות השישים של המאה העשרים החלו לצמוח בעיירות הפיתוח גם בתי ארבע קומות ורוב תושבי המעברות שוכנו בבתים.
קשר מיוחד נרקם בין אהרן פרץ שהיה אחד מקבלני המשנה משדרות למשה שקד וחיים סוויד, צאצאיו המשיכו בדרכו והקימו את חברת פרץ בוני הנגב .
במלחמת סיני בשנת 1955 ובמלחמת ששת הימים בשנת 1967, התגייסה משפחת שקד למאמץ הלאומי ואפשרה למדינה ולצבא להשתמש במשאיות לצורכי ביטחון.
נותני העבודה לבנייה הרחבה בארץ היו משרדי הממשלה: משרד השיכון, מחלקת עבודות ציבוריות, סולל בונה, שיכון ופיתוח ושיכון עובדים.
"שקד השוקד על בניין ויצירה"
"משה שקד - אחד מן ה"בונים עיר"
שקד: מפת ישראל זרועה "שקדים" טובים
חברת הבנייה וחברת ההובלות של משפחת שקד התפרסה בכל הארץ בבנייה ציבורית למגורים, מבני תעשייה, מבני חינוך ותרבות ביישובים: חיפה, כפר ויתקין, נתניה, קדימה, עין שריד, אבן יהודה, מגדיאל, הרצליה, רמת השרון, רמת גן, רמת אפעל, אור יהודה, חולון, בת ים, תל אביב-יפו, ראשון לציון, גדרה ואשדוד.
שיתוף הפעולה התקיים עד 1971 כשמשה שקד נפטר.
בהלווייתו הייתה נציגות מכובדת של עיירות הפיתוח והיישובים בהם בנה כאות הערכה על פיתוח הבנייה בשנים אלו.
עם לכתו של משה שקד, פירקו שלושת האחים את השותפות של חברת ההובלות, יוסף ונתנאל המשיכו כקבלנים עצמאיים בענף הבנייה בנתניה ואריה המשיך לתקופה קצרה את חברת ההובלות.
בנו של משה שקד, ישעיהו המשיך את חברת הבנייה של "משה שקד ובניו בע"מ" תוך שיתופי פעולה עם החברות הגדולות בארץ כגון "שיכון ובינוי" ו"שיכון ופיתוח" שנים רבות.
משפחת שמחון הוא סרט קומדיה ישראלי משנת 1964 בבימויו של יואל זילברג עם מאיר מרגלית בתפקיד הראשי.
התסריט נכתב על ידי ליאו פילר ויואל זילברג והוא מבוסס בחלקו על תסכית הרדיו הקומי "משפחת שמחון" מאת משה בן אפרים שהשתתף גם הוא בכתיבת התסריט.
בסרט מופיע גם החצוצרן המפורסם אדי קלברט שכונה "האיש בעל חצוצרת הזהב" ותזמורתו.
נח שמחון (מאיר מרגלית) הוא בעל משרד ליצוא ויבוא.
בכל יום בשובו מהעבודה הוא נוהג לשאול את אשתו צפירה (שושנה ברנע): "אין אוכל?
(תשובה - יש אוכל), בא דואר?
(לא בא דואר), נאוה בבית?
בעבר היה נח בעל אידיאלים והיה בגדוד העבודה, סלל כבישים וייבש ביצות והיה מוקסם מהמנהיג שלו, יוסקה שולמן, שתמונתו תלויה בדירתו.
לנח שני ילדים: גבי (עודד קוטלר), סגן בצה"ל, ג'ובניק שעדיין גר בבית הוריו ולווה כספים מהחנווני מנדל (ליאון קסבינר) כדי לממן את בילוייו, ונאוה (רינה גנור) תלמידת תיכון שאורי בעל הווספה (חנן גולדבלט) מחזר אחריה.
הזוג שמחון נוהג לשחק קלפים אצל יחזקאל צווירן (זלמן לביוש) ואשתו דבורה (עדנה פלידל).
נח ויחזקאל הם חברים מימי גדוד העבודה וחברי מפלגה (מפא"י).
יחזקאל מבקש מנח שימליץ עליו במפלגה לשליחות באפריקה שם הוא רוצה לדבריו להיות בגלל "אידאולוגיה" ובעיקר בגלל רווח כספי.
בתמורה יעזור לו לקבל מכרז ליבוא מכונת דפוס עם רווח גדול בצד.
כן מצדד יחזקאל בדעתה של צפירה כי נח צריך לעבור לדירה יותר גדולה ומרווחת.
גבי מחזר אחרי הדוגמנית גלינה (יעל אביב) וכן גם צלם האופנה מר קליק (שלמה צפריר).
כשהם מבלים במועדון לילה מצטרפים אליהם מר קליק ואשתו סילביה (אליס בונפילד).
מר קליק לוקח את גלינה וגבי נאלץ לרקוד עם גב' קליק.
גבי מתאהב בסוף באורנה (תקוה מור) מזכירת המשרד של אביו וחושב על חתונה.
גידי צווירן (ישראל פוליאקוב) הוא נער שעשועים וגם הוא מחזר אחרי נאוה.
הוא לוקח ללא רשות את רכב הוולוו של אביו ומסיע את נאוה במהירות מופרזת כששוטרים רודפים אחריו עד שהוא נתקל בעמוד ונעצר.
נח ויחזקאל מוזעקים למשטרה כדי לשחרר אותם ומתחילים לריב על מי מוטלת האשמה.
בינתיים שולח יחזקאל את ידידו המתווך מאיר פיינר (שרגא פרידמן) שמצליח למכור לנח דירת פנטהאוס יקרה בצפון תל אביב.
הוא שולח לו גם את מעצבת הפנים היוקרתית אריקה (אלישבע מיכאלי) לעצב את הדירה.
נח המרוגז לא ממליץ במפלגה על יחזקאל ומשום כך אינו זוכה במכרז ונכנס לחובות כבדים.
הוא סובל מסיוטי לילה בהם נגלה אליו יוסקה שולמן שהיה חסיד ההסתפקות במעט.
צפירה מצליחה לשכנע את החנווני לקנות את דירת הפנטהאוס ונח נרגע אם כי תמורת זאת הוא חייב לעשות "רמונט" לדירה הישנה.
משפט הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1955 עם גלן פורד, ארתור קנדי ודורותי מקגוויר בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי דון מנקייביץ ומבוסס על ספרו "משפט" שיצא לאור באותה שנה.
זאת דרמת משפט נוקבת עם גזענות קשה ונימה פוליטית אנטי קומוניסטית שנכתבה בעת המלחמה הקרה.
נער היספני נאשם ברצח והופך לקרבן על רקע גזעי ולידיו של עורך דין קומוניסטי שמטרתו להרשיעו לטובת דעותיו הפוליטיות.
אנג'ל צ'אבס (רפאל קמפוס) הוא נער היספני המואשם ברצח נערה לבנה על חוף הים בעיירה סן ג'ונו בקליפורניה.
אמו (קייטי חוראדו) שוכרת את שירותיו של עורך הדין ברני קאסל (ארתור קנדי).
דייוויד בלייק (גלן פורד) הוא פרופסור למשפטים באוניברסיטה.
נאמר לו שאם ברצונו להמשיך באוניברסיטה, עליו לרכוש ניסיון בהופעה במשפטים.
לאחר דחייה ממספר עורכי דין, הוא מתקבל אצל קאסל שמטיל עליו את התיק של אנג'ל.
בלייק חוקר את הנער שמודה כי ניסה לנשק את הנערה אך היא ברחה וכעבור זמן קצר נמצאה מתה.
הרצח מעורר הפגנות בעיירה שבראשם אנשי קו קלוקס קלאן המגיעים לבית הכלא ומנסים להתפרץ ולערוך משפט לינץ' באנג'ל.
בלייק מצליח לפזר אותם כשהוא מבטיח שהנער יזכה למשפט "ואחר כך ייתלה".
קאסל טס לניו יורק כדי "לגייס כסף" למימון המשפט.
מזכירתו אייב (דורותי מקגוויר) נשארת כדי לעזור לבלייק ומתפתח ביניהם סיפור אהבה.
תאודור מוטלי (חואן הרננדז), ממוצא אפרו-אמריקאי, מתמנה לשופט במשפט הטעון הזה.
בלייק מצליח להוכיח כי חבר המושבעים מוטה והם מוחלפים.
הוא חוקר את רופא המשפחה ומוכיח שהנערה סבלה מבעיה לבבית על רקע קדחת שיגרונית וזה כנראה גרם למותה.
קאסל מזמין את בלייק אל כנס ענק בניו יורק לגיוס כספים לטובת המשפט.
בכנס מעורר קאסל את הקהל לתרום למען הנער ולמען מטרתה הצודקת של המפלגה הקומוניסטית התומכת בשוויון.
הוא קורא לבלייק לנאום אבל זה מסרב.
המשפט נמשך וקאסל חוזר לקליפורניה כשמטרתו הנסתרת היא להרשיע את אנג'ל שעם מותו ייהפך ל"קדוש" ויגדיל את הפופולריות של המפלגה.
הוא מפטר את בלייק וחבר המושבעים, מרשיע את אנג'ל ונותן לשופט אפשרות לקבוע את העונש.
התובע ארמסטרונג (ג'ון הודיאק) לא מתנגד.
בלייק מקבל רשות להופיע כידיד בית המשפט שם הוא נואם ומדגיש כי הנאשם הוא קטין ואשמת הרצח אינה מבוססת.
השופט מחליט לשלוח את אנג'ל למוסד לשיקום עבריינים צעירים.
קאסל מתרעם על כך והשופט גוזר עליו 30 ימי מאסר על ביזיון בית המשפט.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותגלן פורדדייוויד בלייקעורך דיןארתור קנדיברני קאסלעורך דיןדורותי מקגוויראייב ניילמזכירהרפאל קמפוסאנג'ל צ'אבסנאשם ברצחקייטי חוראדוקונסואלה שאבזאמא של אנג'לחואנו הרננדזתיאודור מוטלישופטג'ון הודיאקג'ון ארמסטרונגתובע
הוא זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
משפחתא קהילת האימוץ של ישראל היא הארגון היציג של קהילת האימוץ בישראל.
הקהילה נוסדה בשנת 2013 כהתאגדות של הורים מאמצים, מאומצים בוגרים והורים ביולוגיים במטרה להוות בית קהילתי ולייצג את קהילת האימוץ בישראל.
קדמה לה עמותת "אומץ לאמץ".
מטרת הארגון להוות בית לקהילת האימוץ, לסייע לחברי הקהילה, לקדם מודעות, הכרה ומתן מענים לצורכי הקהילה.
בין השנים 2008 ל-2013 התבצע מחקר בשיתוף פעולה בין השרות למען הילד שבמשרד הרווחה והשירותים החברתיים לבין עמותת אשלים בג'וינט ישראל ובשיתוף גורמים נוספים.
אחת מהמלצות התוכנית הייתה גיבוש גוף ידע בנושא קהילת האימוץ לשימוש אנשי מקצוע, חברי קהילת האימוץ והציבור הרחב.
בעקבות המחקר ובעקבות צרכים שנדרש לתת להם מענה קמה הקהילה.
התפיסה של משפחתא היא כי מעשה האימוץ אינו אירוע חד פעמי אלא אירוע לחיים ומעורבים בו בני משפחה וקרובים במעגלים רחבים.
הקהילה פועלת במסגרת עמותה הפועלת כמלכ"ר וכל הפועלים בה מתנדבים.
המונח "קהילת האימוץ" מתייחס לכל מי שהאימוץ נגע בחייו או בחייה, כאשר במרכז נמצאים מי שאומצו (מאומצים), מי שאימצו (מאמצים) ומי שילדיהם נמסרו לאימוץ (הורים ביולוגיים).
מעבר לכך הקהילה כוללת גם את בני המשפחה המורחבת של כל אלו אשר מעשה האימוץ השפיע על מהלך חייהם.
אימוץ הוא אירוע משנה חיים לכל הנוגעים בדבר.
מעבר לילדים הנמצאים במרכז, משפיעים התהליכים הכרוכים באימוץ על מעגלים רחבים מאוד ויוצרים מערכת צרכים ייחודית, רחבה ומגוונת.
ריכוז פעילויות כלל הגופים הפועלים לטובת משפחות האימוץ
העלאת המודעות הציבורית לצורכי קהילת האימוץ
סיוע וייעוץ למשפחות בשלב טרום האימוץ
ארגון סדנאות, קבוצות תמיכה וקבוצות לעזרה עצמית
הכשרת מדריכים ומנטורים למאומצים בוגרים, משפחות מאמצות והורים ביולוגיים
סיוע באמצעות קרן לעזרה הדדית
סיוע במימוש הזכויות מול הגורמים הממשלתיים
קידום תוכניות חינוכיות בבתי הספר ובאקדמיה
מגן קהילת האימוץ מוענק מדי שנה במהלך כנס שנתי הנערך בחודש נובמבר שהוא חודש האימוץ הבינלאומי.
בשנת תשע"ח הוענק המגן לעובדות הסוציאליות הפעילות ומלוות את העמותה מראשיתה - אווה שנקמן צ'ליק ולרותי ברוך.
בשנת תשע"ט הוענק המגן לנעימה ואבו מדיעם יונס מרהט שאימצו ארבעה ילדים לאחר שנים רבות של נישואין ללא ילדים.
הפרס הוענק להם על חלוציות באימוץ אשר אינו נפוץ במגזר הערבי בכלל ובמגזר הבדואי בפרט.
משפט H הוא משפט מתחום המכניקה הסטטיסטית שהוצג לראשונה על ידי החוקר האוסטרי לודוויג בולצמן בשנת 1872. המשפט מתאר את הנטייה של כמות ה-H (אשר יוסבר להלן) במולקולות גז אידיאלי לִפְחוׂת.
מאחר שכמות ה-H נועדה לייצג את האֶנְטְרוֹפּיה, המשפט היווה דוגמה ראשונית לכוחה של המכניקה הסטטיסטית הואיל והוא התיימר לנבא את החוק השני של תרמודינמיקה.
מקובל לחשוב שמשפט H מוכיח את החוק השני של תרמודינמיקה, אם כי תחת ההנחה של תנאי התחלה עם אֶנְטְרוֹפּיה נמוכה.
בחיבורו המקורי משתמש בולצמן באות E (המייצגת לרוב את המושג אנטרופיה) לייצוג הפונקציה הסטטיסטית שלו.
היה זה דווקא החוקר סמואל האקסוולי בורברי, ממבקריו של המשפט, שייצג אותה באמצעות האות H.
כתיבה זו התקבלה מאוחר יותר על ידי בולצמן עצמו.
המשפט בדרך כלל נהגה כ-"משפט אייצ'" אך לפעמים קרוי "משפט אטא" כדי להבדיל את האות H היוונית מזו הלטינית.
בעבר התקיים דיון בנוגע לאופן השימוש וההבנה של הסמל, אך אין תשובה חד משמעית בעניין מאחר שמעטים הכתבים המקוריים מאותה תקופה.
חקר טיפוגרפי של כתביו של ג'וסיה וילארד גיבס תורמים להנחה שמדובר ב-H היוונית, אטא.
הגדרה ומשמעות ה-H של בולצמן
הערך של H נגזר מהפונקציה: f(E, t) dE, שהיא פונקציית התפלגות האנרגיה של המולקולות בזמן t.
הערך f(E, t) dE הוא מספר המולקולות שנושאות אנרגיה קינטית בין E לבין E + dE.
עבור גז אידיאלי מבודד (עם אנרגיה כללית קבועה ומספר חלקיקים קבוע), הפונקציה H תמצא במינימום כאשר אנרגיית המולקולות מתפלגת לפי התפלגות מקסוול-בולצמן; אם האחרונה מתפלגות באופן אחר (למשל, אם לכולן יש את אותה אנרגיה קינטית), אז הערך H יהיה גבוה יותר.
משפט H של בולצמן אשר יתואר בסעיף הבא, טוען שכאשר מתאפשרות התנגשויות בין מולקולות, כל התפלגות שאינה התפלגות מקסוול-בולצמן איננה יציבה, ולכן נוטה לחתור לעבר ערך מינימלי של H (כלומר לעבר התפלגות מקסוול-בולצמן).
(הערה על סימונים: תחילה השתמש בולצמן באות E כדי לסמן את הכמות H.
עם זאת, ברוב הכתיבה המחקרית העוסקת בתחום המכניקה הסטטיסטית נעשה שימוש באות H כפי שנעשה בערך זה)
בולצמן בחן הליכי התנגשות בין 2 חלקיקים.
על פי חוקי המכניקה הקלאסית, בעת התנגשות אלסטית בין 2 חלקיקים, האנרגיה המועברת בין שניהם משתנה בהתאם לתנאים ההתחלתיים של הבעיה (כמו זווית ההתנגשות, ומהירות החלקיקים).
בולצמן הניח הנחה הידועה בשם Stosszahlansatz (היא הנחת הכאוס מולקולרי), לפיה בכל מקרה של התנגשות מולקולות גז, שני החלקיקים המשתתפים בהתנגשות מתאפיינים ב:
1. אנרגיה קינטית "הנבחרת" אקראית על פי ההתפלגות הנתונה.
2. כיווני מהירות בלתי תלויים.
3. נקודות התחלה בלתי תלויות.
תחת הנחות אלו ובהתחשב בחוקי המכניקה הקלאסית, האנרגיות של החלקיקים לאחר ההתנגשות יתפלגו לפי פונקציית התפלגות חדשה הניתנת לחישוב.
תחת הנחה של התנגשויות חוזרות ונשנות ובלתי תלויות בין מולקולות הגז, בולצמן ניסח את המשוואה הקינטית שלו, הידועה בשם "משוואת בולצמן".
מסקנה המתקבלת באופן טבעי ממשוואה זו היא שבתהליך ממושך של התנגשויות בין מולקולות גז, כמות ה-H תפחת עד אשר תגיע לערכה המינימלי.
אף על פי שהתברר שמשפט H של בולצמן לא מצליח להוכיח את החוק השני של תרמודינמיקה, בשונה משנטען לגביו תחילה, הוא הוביל את בולצמן בשנים האחרונות של המאה ה-19 לנסח עוד טענות הסתברותיות רבות על טבעה של התרמודינמיקה.
בהמשך לדרכו הענפה של בולצמן בפיתוח הגישה ההסתברותית של התרמודינמיקה, האחרונה הגיעה לשיאה ב-1902 עם פרסומה של המכניקה הסטטיסטית של ג'וסיה וילארד גיבס, שתקפותה התרחבה למערכות כלליות ולא רק לגז.
המשוואה הקינטית של בולצמן והנחת הכאוס המולקולרי שהניח היוו בסיס לפיתוח של שורה ארוכה של משוואות בתחום המכניקה הסטטיסטית, מתוכן כמה נמצאות בשימוש נרחב עוד בימינו.
במקרים רבים הנחת הכאוס המולקולרי מדויקת להפליא.
במקרים אלו היא מאפשרת להזניח קשרים אנרגטיים מורכבים בין החלקיקים, ובכך להקל משמעותית על חישובים.
כמו כן, בכוחו של משפט ה-H להסביר גם את תנועתן של מערכות תרמודינמיות למצב של שיווי משקל תרמי.
משפחת שמעי היא אחת משמונה משפחות שבט לוי, והיא מורכבת מצאצאי שמעי בן גרשון.
במפקד שנערך במדבר סיני בשנה השנייה ליציאת מצרים היה מניין משפחות שמעי ולבני יחד 7,500 נפש בני חודש ומעלה.
יש מן האחרונים שכתב כי כל משפחה לחוד מנתה 3,750 נפש בני חודש ומעלה.
את אי הופעתה במניין בני ישראל שבפרשת פנחס, שהתקיים לפני כניסת בני ישראל לארץ ישראל, מבארים בחז"ל ובמדרש, שהיא משום שהמשפחה נכחדה במהלך ארבעים שנות מסע בני ישראל במדבר.
על מועד היכחדותה, יש שכתבו שבני המשפחה מתו בעת המגפה שהתרחשה לאחר חטא בעל פעור, ויש שכתבו שהמשפחה הוכחדה בשעה שלחמו בני שבט לוי עם שאר שבטי ישראל על ניסיון החזרה שלהם למצרים לאחר מות אהרן.
ויש מהראשונים שלא סברו כי נכחדה משפחת שמעי, וציינו סיבות אחרות לכך שלא מופיעה משפחה זו במניין בני ישראל שבפרשת פנחס, כמו משום שלא הוזכרו באותו מניין אלא בני לוי שהיו בין המשוררים בעת עבודת הקורבנות.
במדרש, נדרש שם משפחת שמעי על שם ששמע ה' את צעקת ותפילתם שמתוך שעבוד מצרים.
משפחה זו נמנית במדרש בין אלו שזכו ששמם נקרא על ידי ה'.
בספרות החסידית משפחות הלבני והשמעי מרמזות על השראת השכינה.
משפחת שרבני (בכתב ארכאי: שרבאני) היא משפחה רבנית, שמקורה בעיר שהרבאן שבעיראק.
אבי המשפחה היה רבי יהושע שרבני אשר נולד בסביבות אמצע המאה התשע עשרה בעיר שהרבאן, רבי יהושע היגר בצעירותו לבגדד ולמד בבית המדרש בית זילכה אצל רבי שמעון אגסי ואצל רבי אלישע דנגור, שימש את הבן איש חי.
בהמשך חייו נישא למסעודה (הדסה), רבי יהושע עלה לארץ ישראל בסביבות שנת תרנ"ו, בארץ שימש כרב שכונת בקעה וכראש ישיבת המקובלים אמת ושלום.
אחיו הוא רבי ראובן - מקובל, אח נוסף היה רבי דוד שנעלם בהודו, במשפחה היו עוד שלוש בנות: צ'חלה רחל, טובה, נישאה לרב יהודה גבאי מוהל בולט, חביבה, נישאה לדיין הרב יהודה מועלם.
לרבי יהושע נולדו שמונה ילדים משלוש נשים:
מאשתו השנייה צ'חלה רחל נולד בן בשם שלמה – ר"מ בישיבת פורת יוסף מאשתו השלישית חנה נולד בנו אברהם ניסן.
בדור הרביעי מספר אישים בולטים, הרב אליהו אבא שאול – ראש ישיבת אור לציון, הרב בן ציון אטון - ראש ישיבת ראשית חכמה, רבקה ורדי בת הרב ראובן שרבני – מקימת השלוחה החרדית של בצלאל, הרב יעקב שרבני בן הרב ראובן שרבני – ראש ישיבת אוהל יוסף, ועוד.
משפחתו של דונלד טראמפ, הנשיא ה-45 וה-47 של ארצות הברית (2017–2021, ו-2025–הווה) והבעלים של ארגון טראמפ, היא משפחה אמריקאית ממוצא גרמני וסקוטי.
הם פעילים בתחומים של עסקים, בידור, פוליטיקה ונדל"ן.
דונלד טראמפ, אשתו השלישית מלאניה טראמפ ובנם בארון היו המשפחה הראשונה במהלך כהונתו.
אביו של טראמפ, פרד היה בנם של מהגרים גרמנים, בעוד שאמו, מרי אן מקלאוד, הייתה מהגרת סקוטית.
לטראמפ חמישה ילדים משלוש נשים ועשרה נכדים.
לפי הביוגרפית גוונדה בלייר, מקור המשפחה לעורך דין נודד בשם הנס דרומפף, שהתיישב בקלאלשטאדט, כפר באזור פלאטין שבגרמניה, בשנת 1608, וצאצאיו שינו את שמם מדרומפף לטרמפ במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648).
שם המשפחה טראמפ מתועד בקלאלשטאדט מאז המאה ה-18. העיתונאית קייט קונולי, שביקרה בקלאלשטאדט, מצאה מספר וריאציות באיות של שם המשפחה בארכיוני הכפר, כולל דרומב, טרומב, טרומפ, טרום, טרומפף ודרומב.
בשנת 1885, סבו של דונלד טראמפ, פרידריך טראמפ, היגר מקלאלשטאדט, פלאטין (אז חלק מממלכת בוואריה), לארצות הברית בגיל 16. הוא שינה את שמו לפרדריק בשנת 1892 כאשר הפך לאזרח ארצות הברית.
במהלך בהלת הזהב של קלונדייק, הוא צבר הון על ידי פתיחת מסעדה ומלון בבנט ולאחר מכן בוייטהורס, ששירתו מחפשי זהב בדרכם לאזור; ביוגרף אחד כתב שהעסק כלל בית בושת, תיאור שדונלד טראמפ אמר שהוא "מופרך לחלוטין".
כאשר ניסה לחזור לגרמניה, הוא הוגלה בשנת 1905 על ידי גרמניה עקב חוסר שירות צבאי חובה ואי מתן הודעה לרשויות לפני עזיבתו בשנת 1885; ערעור נדחה.
הוא מת בגל הראשון של מגפת השפעת הספרדית בשנת 1918. לאחר מותו, הונו עבר לאשתו ולבנו.
סבתו של דונלד טראמפ, אליזבת כריסט טראמפ, נולדה בשנת 1880 ונפטרה ב-6 ביוני 1966. היא נישאה לפרדריק טראמפ בשנת 1902 ועברה איתו לארצות הברית.
כמו בעלה, היא הייתה ילידת קלאלשטאדט, ונולדה כבתם של פיליפ ומרי כריסט.
פיליפ כריסט היה צאצא של יוהנס כריסט (1626–1688/9) מפלורסהיים, הסן.
אליזבת כריסט טראמפ הייתה צאצאית של בונה העוגבים יוהאן מיכאל הרטונג (1708–1763) דרך סבתה מצד אביה סבינה כריסט.
סבו מצד אמו של דונלד טראמפ, מלקולם "קאלום" מקלאוד, נולד ב-27 בדצמבר 1866 ונפטר ב-22 ביוני 1954. הוא היה חקלאי דייג וקצין בצבא.
סבתו מצד אמו של דונלד טראמפ, מרי אן נולדה ב-11 ביולי 1867 ונפטרה ב-17 בדצמבר 1963. היא נישאה למקלאוד ב-23 באפריל 1891, והביאה עמו לעולם עשרה ילדים.
אביו של דונלד טראמפ, פרד טראמפ (1905–1999), שנולד בניו יורק, היה יזם נדל"ן מצליח בניו יורק.
באמצעות הירושה שלהם, פרד טראמפ ואמו אליזבת הקימו את E.
Trump & Son בשנת 1927. החברה צמחה לבנות ולנהל בתים חד-משפחתיים בקווינס, מגורי חיילי הצי האמריקאי ליד מספנות מרכזיות לאורך החוף המזרחי, ויותר מ-27,000 דירות בניו יורק.
טראמפ נחקר על ידי ועדת הסנאט של ארצות הברית על רווחים לא חוקיים ב-1954, ושוב על ידי מדינת ניו יורק ב-1966.
דונלד טראמפ הפך לנשיא עסקי הנדל"ן של אביו ב-1971, ושינה את שמו לארגון טראמפ בסביבות 1973. באותה שנה, דונלד ואביו נתבעו על ידי מחלקת המשפטים של ארצות הברית על הפרת חוק השיכון ההוגן.
באמצע שנות ה-70, דונלד קיבל הלוואות מאביו שעלותן עלתה על 14 מיליון דולר (דונלד טען מאוחר יותר שהן היו רק מיליון דולר).
דונלד שימש כיו"ר ונשיא ארגון טראמפ עד שנטל את תפקיד נשיא ארצות הברית.
מרי אן מקלאוד טראמפ (1912–2000) נולדה בטונג, כפר קטן ליד סטורנוויי, באיי מערב סקוטלנד.
היא הייתה בתו של דייג מאלקום מקלאוד ומרי מקלאוד (לבית סמית').
בגיל 17, היא היגרה לארצות הברית עם 50 דולר, ועברה לגור עם אחות לפני שהחלה לעבוד כעקרת בית בניו יורק.
מרי ופרד טראמפ נפגשו בניו יורק ונישאו בשנת 1936, והשתקעו יחד בקווינס.
מרי הפכה לאזרחית ארצות הברית בשנת 1942. בעת ביקור בסקוטלנד ביוני 2008, דונלד טראמפ אמר בין היתר, "אני חושב שאני מרגיש סקוטי".
מריאן בארי (1937–2023) הייתה אחותו הבכורה של דונלד טראמפ.
היא הייתה שופטת פדרלית בבית המשפט לערעורים של המחוז השלישי.
פרדריק "פרדי" כריסט טראמפ ג'וניור (1938–1981) היה אחיו הגדול של דונלד טראמפ.
אליזבת ג'ואן טראמפ גרו (נולדה ב-1942) היא אחותו הבכורה של דונלד טראמפ.
בשנת 1989, היא נישאה למפיק הקולנוע ג'יימס גרו.
היא עבדה כעוזרת אדמיניסטרטיבית בבנק צ'ייס מנהטן, לפני שעברה לפלורידה.
היא האחות היחידה של דונלד טראמפ שנותרה בחיים.
רוברט סטיוארט טראמפ (1948–2020) היה אחיו הצעיר של דונלד טראמפ.
הוא היה מנהל עסקי שניהל את "טראמפ מנג'מנט אינק" חטיבת אחזקות הנדל"ן של ארגון טראמפ מחוץ למנהטן.
הוא היה משקיע בחברת SHiRT LLC, אחת משתי בעלות של חברת CertiPathx שקיבלה חוזה ממשלתי בסך 33 מיליון דולר בשנת 2019.
רוברט טראמפ נישא לבליין בירד בשנת 1980. הם התגרשו בשנת 2009 לאחר שטראמפ עזב את אשתו לעובדת ארגון טראמפ אן מארי פאלן.
הוא נישא לפאלן בתחילת 2020. טראמפ נפטר ב-15 באוגוסט 2020, בגיל 71. לפי הניו יורק טיימס, הוא סבל מדימומים במוח לאחר נפילה.
איוונה מארי טראמפ (לבית זלניצ'קובה), אשתו הראשונה של דונלד טראמפ, נולדה ב-20 בפברואר 1949 בזלין, צ'כוסלובקיה (כיום צ'כיה).
היא הייתה דוגמנית אופנה ואשת עסקים שקיבלה את אזרחות ארצות הברית בשנת 1988. הם היו נשואים מ-1977 עד 1990. איוונה טראמפ נפטרה בביתה בניו יורק בגיל 73 ב-14 ביולי 2022.
איוונה הייתה מנהלת בארגון טראמפ במשך שבע שנים, כולל סגנית נשיא לעיצוב פנים.
איוונה מונתה למנכ"לית ונשיאת מלון הקזינו טראמפ קאסל באטלנטיק סיטי ולאחר מכן הפכה למנהלת מלון פלאזה במנהטן.
מרלה מייפלס (נולדה ב-27 באוקטובר 1963) היא שחקנית, אישיות טלוויזיה, דוגמנית, זמרת ומנחה אמריקאית.
היא הייתה אשתו השנייה של דונלד טראמפ.
הם נישאו ב-1993, חודשיים לאחר לידת בתם טיפאני, והתגרשו ב-1999.
מלאניה טראמפ (לבית קנאוס), אשתו השלישית והנוכחית של דונלד טראמפ, נולדה ב-26 באפריל 1970 בנובו מסטו, יוגוסלביה (כיום סלובניה).
היא הייתה דוגמנית בעלת קריירה ארוכה והיא הגברת הראשונה של ארצות הברית השנייה שנולדה מחוץ לארצות הברית (הראשונה הייתה לואיזה אדמס).
הם נישאו ב-2005. מלניה הפכה לאזרחית ארצות הברית ב-2006. היא לא עברה מיד לבית הלבן כאשר בעלה הפך לנשיא, אלא נשארה במגדל טראמפ עם בנם בארון עד סוף שנת הלימודים 2016–2017. מלניה ובנם עברו לבית הלבן ב-11 ביוני 2017.
לדונלד טראמפ יש חמישה ילדים משלוש נישואים:
מאשתו הראשונה איוונה טראמפ נולדו: דונלד ג'וניור, איוונקה ואריק.
מאשתו השנייה מארלה מייפלס נולדה טיפאני טראמפ.
ומאשתו השלישית מלניה טראמפ נולד בארון טראמפ.
דונלד ג'וניור, איוונקה ואריק הם שלושת ילדיו הבוגרים של טראמפ מנישואיו הראשונים עם איוונה טראמפ.
לפני הבחירות, כל אחד מהאחים החזיק בתפקיד סגן נשיא בכיר בארגון טראמפ.
במהלך הקמפיין הם שימשו כדוברים עבור אביהם בתוכניות חדשות לאומיות.
לאחר ניצחון טראמפ בבחירות, שלושתם מונו לצוות המעבר הנשיאותי.
לאחר ההשבעה, דונלד ג'וניור ואריק לקחו פיקוד על אימפריית הנדל"ן המשפחתית.
עם בעלה ג'ארד קושנר, שמונה ליועץ בכיר לנשיא ארצות הברית.
טיפאני אריאנה טראמפ (נולדה ב-13 באוקטובר 1993) היא בתו היחידה של דונלד טראמפ עם מארלה מייפלס.
ב-2016 היא השתתפה בקמפיין של אביה כי היא למדה סוציולוגיה ולימודים עירוניים ואזוריים באוניברסיטת פנסילבניה.
זמן קצר לאחר סיום הלימודים, היא נאמה נאום תומך באביה בוועידה הלאומית הרפובליקנית בגיל 22. היא קיבלה תואר J.D.
מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון די.סי.
בארון ויליאם טראמפ (נולד ב-20 במרץ 2006) הוא ילדו הצעיר של טראמפ ובנו היחיד עם מלניה טראמפ.
הוא למד בבית הספר לתרגול ודקדוק קולומביה במנהטן.
הוא דובר סלובנית בנוסף לאנגלית.
ב-2017 כשאביו נכנס לתפקיד הנשיא, בארון ואמו נשארו במנהטן לסיים את שנת הלימודים.
ביוני, הוא ומלניה עברו לבית הלבן והוא נרשם לבית הספר האפיסקופלי סנט אנדרו, בית ספר פרטי משותף בפוטומאק, מרילנד.
ב-2021 כשאביו עזב את הבית הלבן ועבר לפלורידה, הוא שוב סיים את שנת הלימודים, ואז עבר לפלורידה ונרשם לאקדמיה אוקסברידג', בית ספר פרטי לתיכון בוסט פאלם ביץ', פלורידה.
הוא הופיע בחולצת ארסנל ונפגש עם שחקני די.
יונייטד בבית הלבן באפריל 2017.
במאי 2024, בארון נבחר להשתתף בוועידה הלאומית הרפובליקנית של 2024 כחבר משלחת פלורידה, במה שהיה יכול להיות כניסתו הראשונה לפוליטיקה.
עם זאת, מלניה טראמפ אמרה מאוחר יותר שבנה סירב להזמנה, בטענה ל"התחייבויות קודמות".
לדונלד טראמפ יש עשרה נכדים.
לבן דונלד טראמפ ג'וניור ואשתו לשעבר ונסה יש חמישה ילדים, לבת איוונקה טראמפ ובעלה ג'ארד קושנר שלושה ילדים, ולבן אריק טראמפ ואשתו לארה שני ילדים.
עץ משפחת טראמפ ושותפיהם לחיים
משפחת שור היא משפחה יהודית חסידית אשר היו ראשוני ייצרני היין בישראל בעת החדשה.
את היקב הראשון הקים יצחק שור בעיר העתיקה של ירושלים בשנת 1848, ובמשך השנים התפצלו ממנו מספר יקבים שונים, ביניהם; יקב ציון, יקב ירושלים, יקב ארזה ויקב הכורמים.
הדור הראשון: עלייה לארץ ישראל והקמת היקב (מרדכי אברהם ויצחק)
אבי המשפחה, הרב מרדכי אברהם גלינע, היה צאצא למגיד ממזריטש וחסיד רוז'ין, אשר נולד בחמילניק שבאוקראינה בשנת 1807, לגיטל וצבי גלינא.
בשנת 1834, יחד עם אשתו גיטל, ושלושת בניו; יצחק ("איטשע"), יחיאל אהרון ויוסף, ושלוש בנותיו; ריבה, מרים ועטיל, עלה מרדכי לארץ ישראל בברכתו של האדמו"ר מרוז'ין, ופנה להתיישב בירושלים.
ב-1847 עלו בני המשפחה לירושלים, וב-1848 הקים יצחק שור את היקב הראשון בירושלים ובארץ ישראל בעת החדשה.
בנוסף, מונה אברהם לראש ישיבת תפארת ישראל בירושלים על ידי האדמו"ר מרוז'ין.
לאחר תקופה, עקב תנאי מזג האוויר בירושלים, חזרו בני המשפחה לטבריה חוץ מיצחק שנשאר בירושלים.
מונטיפיורי התרשם עמוקות והחליט להעמיק את השקעתו בתעשייה ובחקלאות בארץ ישראל.
יקבו של יצחק שור הוקם במרתף שהיה צמוד לכותל הקטן, סמוך לרחוב "חגי" ברובע המוסלמי של העיר העתיקה בירושלים, ומשכך, מוקמו החביות בצורה כזו שלא ייגעו בקירות הר הבית.
חלוקת המבנה התנהלה כך שבקומה העליונה התגוררה משפחת שור, בקומה התחתונה ייצרו את היין, ובמרתף יישנו את היין.
בתחילה רכשו משפחת שור את הענבים בשוק שבעיר העתיקה, ומשנפוצה השמועה אודות היקב שרוכש ענבים טובים במחיר הוגן החלו פלאחים ערביים מכפרי האזור להביא את ענביהם על גבי חמורים וגמלים על מנת למכרם ליקב.
בשנת 1853 רכש הקונסול הבריטי השני בירושלים, ג'יימס פין, כרם בן ארבעים דונם מערבי תושב חברון.
הכרם כונה בפי הקונסול "כרם אברהם", והחל משנת 1854 גידל בו את כל כמות הענבים של היקב וכך הייתה ליקב אספקה סדירה וקרובה של ענבים.
בשנת 1882, נשלחו חביות היין הראשונות מהיקב לקהילות היהודיות בגליציה ופודוליה כשעליהם פלומבות עופרת יצוקה כשהמילה "כשר" בעברית מוטבעת עליהן.
בסוף המאה ה-19 מכר פין את שטחי הכרם לפועלי הכרם והם בנו בו את שכונת מגוריהם שנקראה לימים "שכונת כרם אברהם".
בסביבות שנת 1900 יצרו שור קשר עם משפחת חסאן, משפחת פלאחים וכורמים מהכפר ח'אדר שבין בית לחם לחברון.
מאחר שבשל אופי הגידול של הערבים כל כרמי האזור היו מעורבי זנים, משפחת חסאן בררו ואספו אל היקב רק את זני הענבים ג'נדלי ואדמדמון שאותם ראו כמתאימים ביותר לעשיית היין.
כך, בסיוע משפחתו של ג'מאל חסאן, מוכתר הכפר, הייתה ליקב שוב אספקת ענבים סדירה ועקבית.
הדור השני: בית המזיגה והמעבר לבית ישראל (שמואל ורוזה)
לאחר מותו של יצחק ירש את העסק בנו שמואל, אשר ניהל אותו בסיוע רוזה אשתו, ילידת העיר צפת.
יצחק שור היה חסיד קרלין וכונה בפי היהודים "שמיל שיינקער" (מהמילה "שיינק" ביידיש, המתארת בית מזיגה).
עד שנת 1870 נמכרו חלק מיינות היקב בחנות משפחת טפרברג, עד שבשנה זו הקימו שמואל ורוזה את בית המזיגה הראשון בארץ, אשר שכן במתחם חצר ראנד וכונה "חאמרה רוזה" (בארמית: "היקב של רוזה").
לשמואל ורוזה נולדו 13 ילדים אך רק 3 מהם נותרו בחיים לאחר שכל השאר מתו בינקותם ממחלות ילדות שהיו נפוצות אז בירושלים.
הגדול שבאחים היה משה שלום שור, שלאחר חתונתו עם פראדל רכטמן נכנס לעסוק בעסקי היקב.
באותו זמן הועבר גם היקב לחצר ראנד, בסמוך לבית המזיגה.
רוזה שור לקחה על עצמה את ניהול היקב לאחר שבעלה שמואל הלך לעולמו בשנת 1921, והייתה האישה הראשונה שניהלה יקב בישראל.
בנוסף לייצור היין, רכשה רוזה מזקקה לייצור ברנדי וערק אשר כונה בפי התושבים בתור "הערק הטוב ביותר במזרח התיכון".
ב-1925, בעקבות שינויי חקיקה של המנדט הבריטי אשר כללו איסור על קיום תעשייה בתוך החומות, נאלץ היקב לעזוב את העיר העתיקה אחרי כ־80 שנות פעילות במקום, ולעבור למשכנו החדש בשכונת בית ישראל, מעל בריכה לאגירת מים, על יד רחוב רפופורט.
הבריכה עצמה הפכה למרתף אחסון ליין, ובחצר היקב נבנתה מזקקת נחושת שהייתה המזקקה הגדולה והמתקדמת ביותר בארץ ישראל.
באותה תקופה החלה המשפחה לספק כהלים לצבא הבריטי.
עם המעבר אל מבנה היקב החדש עברו בני המשפחה ממכירת היין בחביות לשיטת המילוי והאירוז בבקבוקים, אז גם עוצבה התווית הראשונה של הקונדיטון שהייתה בשימוש עד לאמצע שנות החמישים.
הדור השלישי ואילך: פיצול היקב (אברהם מאיר, משה שלום ומשפחתם)
באוגוסט 1929, במהלך מאורעות תרפ"ט, עזב משה שלום יחד עם משפחתו את ביתו ונמלט אל ביתו של אברהם מאיר אחיו שהתגורר בשכונת הבוכרים.
לאחר זמן עברו משה שלום ומשפחתו להתגורר סמוך ליקב בשכונת בית ישראל.
עם השנים הצטרף אברהם לניהול היקב.
היקב נודע אז בתור "האחים שור".
בשנים 1946–1948 בתקופות המתח שלפני סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, כשאספקת סחורה חקלאית מאזור חברון לירושלים הופסקה כמעט כליל, המשיכו חקלאי חברון לשלוח ענבים ליקב של משפחת שור.
לאחר מלחמת העצמאות, והגבולות שנקבעו בעקבותיה, הקשר עם כורמי חברון נותק.
במהלך ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות נפגעו מפגז ירדני שלושה מבני משפחת שור שהיו בדרכם לבית הכנסת.
שמואל ויהודה צבי, בניו של אברהם מאיר, מתו מפצעיהם בימים שלאחר מכן, ומשה לייב, ילדו של שמואל, נהרג במקום.
באמצע שנות ה־40, החליטו האחים שור לפצל את העסק לשניים: ובעוד שחלקו של אברהם מאיר בעסק נותר שלם, חלקו של משה שלום התפצל בין ילדיו וחתניו במהלך השנים;
יקב ציון ויקב 1848 (ענף אברהם מאיר)
אברהם מאיר שור המשיך לייצר יין ולנהל את מה שלימים ייקרא "יקב א.מ.שור", לאחר הקמת מדינת ישראל כשהיה כבר מקובל לתת שמות מסחריים ליקבים במקום שמות המשפחה, שמו של היקב שונה ל"יקב ציון".
לאחר מותו בשנת 1969 ירש את היקב בנו, אלישע שור.
ב־1982, משה שור, בנו של אלישע, העביר את יקב ציון לאזור התעשייה מישור אדומים.
בשנת 2003 הצטרף לניהול היקב יוסי שור, בנו של אלישע, ובשנת 2006 ייסד יוסי את "יקב 1848", חברת בת של יקב ציון.
יקב שמשון (ענף יונה מנדלסון חתן משה שלום)
חתנו של משה שלום, יונה זאב מנדלסון, שהיה חסיד חב"ד מצאצאי יהודה לייב מינוביץ', ייסד חברה חדשה שייצרה מיץ ענבים ומשקאות חריפים ונקראה "יקב שמשון".
עם השנים ניהול היקב עבר לידיו של שלמה זלמן מנדלסון, בנו של יונה.
לאחר מותו של שלמה בשנת 2004, נענה איש העסקים עופר גואטה, תושב בני ראם, חברו של שלמה זלמן, ורכש את היקב לבקשת המשפחה, וכן שינה את שם היקב ל"יקבי ירושלים אגודה חקלאית שיתופית".
במשך עשורים ועד היום, משמש "יקב ירושלים" בתור יקב היחידי הפועל בירושלים.
יקבים שנוצרו מאוחר יותר (בניו של משה שלום)
יקב ארזה ויקב היוצר (ענף יצחק בן משה שלום)
בסוף שנות ה-50 הוקם "יקב ארזה" על ידי יצחק שור, בנו של משה שלום, היקב נקרא בתחילה "יקבי המלך" אך שונה לאחר מכן לשמו הנוכחי על שם מקום משכנו הראשון בשכונת תל ארזה.
בתחילת שנות ה-80 עבר היקב לאזור התעשייה מישור אדומים, ולאחר מות יצחק שור עברה הבעלות על היקב לבנו, מוטי שור אשר מנהל את היקב.
בשנת 2003 הצטרף לניהול היקב בנו, אלחנן שור שהפך לסמנכ"ל השיווק של היקב, ובשנת 2016 הקימו בארזה מותג בת בשם "יקב היוצר".
יקב אשכול, יקב הכורמים ויקבי שור אסטייט (ענף אלישע ויחיאל בני משה שלום)
בסוף שנות ה-50, במקביל ל"יקב ארזה", הקימו אלישע ויחיאל אהרון שור, בניו של משה שלום, את "יקב הכורמים" בשכונת גבעת שאול.
בשנת 1964 הקימו אלישע ויחיאל יקב נוסף, שנקרא "יקב אשכול" על יד הבית האדום בשכונת מוצא.
בשנת 1967, מיד לאחר סיום מלחמת ששת הימים והתחלת הכיבוש הישראלי ביהודה ושומרון, נסע יחיאל שור לכפר ח'אדר ונפגש עם עלי חסאן מוכתר הכפר, בפגישה נקבע הסכם לפיו כורמי הכפרים ישובו לספק ענבים ליקב, לראשונה מאז שנות הארבעים.
בשנת 1984 החליטו יחיאל לעזוב את יקב אשכול ולהתמקד ביקב הכורמים אותו ניהל יחד עם אשתו נחמה.
כך אלישע שור הפך להיות הבעלים היחיד של אשכול.
עם השנים עברה הבעלות על "יקב הכורמים" לבנו של יחיאל, אלי שור, שהקים את חברת הבת, "יקבי שור אסטייט" מתוך כוונה שתחתיה ישווקו כל היינות הגבוהים, כשבמקביל המותג "יקב הכורמים" ימשיך להתקיים ולמכור את יינות הקידוש ומיץ הענבים.
משפחת תורנברי היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית שנוצרה על ידי ארלין קלסקי, גאבור צ'ופו, סטיב פפון, דייוויד סילברמן וסטיבן סוסטראשיץ' עבור ניקלודיאון.
הסדרה מתארת את תעלוליה המוזרים של משפחת יוצרי סרטים דוקומנטריים נוודים על חיות בר, המכונה משפחת תורנברי.
משפחתה מורכבת ממגיש סרטי הטבע נייג'ל, אשתו הצלמת מריאן, בתם בת ה-16 דבי, בתם הצעירה אלייזה, בנם המאומץ דוני ושימפנזה בשם דרווין.
הסדרה מתמקדת במיוחד באלייזה, בעלת יכולת קסומה לתקשר עם בעלי חיים.
משפחת ת'ורנברי נוסעת לכל יבשת וסביבת חיות בר ב-"קומבי", רכב פנאי המצויד במנגנוני בטיחות להתמודדות עם כל שטח או גוף מים, כדי לתעד את מסעותיהם בפירוט, עם אפיזודות אופייניות הכוללות את אלייזה מתיידדת עם בעל חיים ולאחר מכן מוצאת את עצמה בסכנה.
הסדרה, שפותחה במקור על ידי חברת "Klasky Csupo" כסיטקום מונפש למבוגרים עבור פוקס, לאחר מכן שופצה כסדרת הנפשה לכל המשפחה עבור ניקלודיאון ועלתה לראשונה ב-1 בספטמבר 1998, כסדרת הניקטון האחד-עשר והשלישית בסך הכל שהופקה על ידי האולפן אחרי ראגרטס ומפלצות אמיתיות.
הסדרה שודרה במשך 5 עונות והכילה 91 פרקים בסך הכל, כאשר פרק סיום הסדרה שודר ב-11 ביוני 2004.
בכורת העונה הרביעית של הסדרה, "מקורו של דוני", היא פרק טלוויזיה מיוחד המתמקד בחייו של דוני תורנברי לפני שאומץ על ידי המשפחה.
סרט עלילתי, "המסע המופרע: הסרט", שבו אלייזה יוצאת למסע להצלת גור ברדלס מציידים, יצא לאקרנים ב-20 בדצמבר 2002. "ראגרטס משתוללים", סרט קרוסאובר עם "ראגרטס" מחברת ניקלודיאון, יצא לאקרנים ב-13 ביוני 2003. מדיה ספין-אוף כוללת מהדורות DVD ושלושה משחקי וידאו.
הסדרה מתמקדת במשפחה בריטית-אמריקאית של יוצרי סרטים דוקומנטריים המכונה משפחת תורנברי, הידועה במחקרי חיות הבר המשודרים בטלוויזיה, כשהיא מטיילת ברחבי העולם ב"קומבי", קרוואן יבשתי גדול, אמפיבי ורב-תכליתי המשמש גם כבסיס הפעילות שלה.
זה מתמקד בעיקר בבת הצעירה של המשפחה, אלייזה, ובמתנתה הסודית לתקשר עם בעלי חיים, שהוענקה לה לאחר ששחררה שאמאן שהתחזה לחזיר יבלות לכוד.
המתנה מאפשרת לה לדבר עם דרווין, שימפנזת המחמד של משפחת תורנברי.
יחד, הזוג מרבה לצאת למסע דרך הטבע הפראי, מתיידד עם מינים רבים של חיות בר בדרך, ומבחין באמיתות מוסריות ולקחים דרך חוויותיהם או דרך אורח חייו של מין בעל חיים מסוים; לעיתים קרובות פירוש הדבר הוא פשוט סיוע ליצורים שהם מכירים בקשיים שלהם.
אליזבת' "אלייזה" תורנברי (מדובבת על ידי לייסי שאבר) - ילדה בת 12, הבת הצעירה במשפחת ת'ורנברי.
בעלת יכולת לתקשר עם חיות לאחר שהצילה שאמאן שהתחזה לחזיר יבלות לכוד.
סר נייג'ל ארצ'יבלד תורנברי (מדובב על ידי טים קארי) - אביהם של אלייזה, דבי ודוני ובעלה של מריאן.
הוא גם בנם של רדקליף (קארי) ושל קורדליה תורנברי (לין רדגרייב), זוג בריטים אריסטוקרטים.
נולד באנגליה ולמד בבית הספר הארו ליד לונדון, הוא מטייל ברחבי העולם יחד עם משפחתו ומצלם שם סרטי טבע דוקומנטריים.
הוא שמח למרות שיש סכנה.
מריאן תורנברי-האנטר (מדובבת על ידי ג'ודי קארליסל) - אמם האמריקאית של אלייזה, דבי ודוני ואשתו של נייג'ל.
היא בתם של פרנק (אדוארד אסנר) וסופי האנטר (בטי וייט).
היא הבמאית והצלמת של הסרטים של משפחת תורנברי, היא אפילו מסכנת את עצמה כדי לצלם.
דונלד "דוני" תורנברי (מדובב על ידי פלי) - ילד פרא שאומץ על ידי משפחת תורנברי אשר נוהג לדבר בג'יבריש.
בספיישל "מקורו של דוני" נחשף כי הוא אומץ על ידי אורנגאוטן בבורנו לאחר שהוריו מייקל וליסה, חבריהם הוותיקים של משפחת תורנברי נהרגו בידי הציידים.
דבורה "דבי" תורנברי (מדובבת על ידי דניאלה האריס) - אחותה הגדולה של אלייזה, נערת כפר פופולרית בת 16 אשר מנדנדת למשפחתה, במיוחד לאלייזה, במהלך ההרפתקאות שלה.
לאחר אירועי הסרט היא הייתה היחידה שידעה על כוחותיה של אלייזה אולם הוזהרה שהיא תהפך לבבון אם היא תספר למישהו על כך.
דרווין (מדובב על ידי טום קני) - שימפנזת המחמד של משפחת תורנברי וחברה הטוב של אלייזה.
מקורו של דוני (2001): פריקוול לסרט טלוויזיה זה חושף את חייו של דוני לפני שנמצא על ידי משפחת תורנברי.
המסע המופרע: הסרט (2002): סרט קולנוע זה, אשר המבוסס על הסדרה, זכה במועמדות לפרס האוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
ראגרטס משתוללים (2003): סרט קולנועי זה היה גם הסרט האחרון בזיכיון ראגרטס, והיה קרוסאובר בין "ראגרטס" ל"משפחת תורנברי".
משפחת שפייר היא משפחה יהודית בולטת ממוצא גרמני.
ניתן לאתר את שורשיה למיכאל יצחק שפייר (1644–1692), אשר שימש לזמן קצר כראש הקהילה היהודית בפרנקפורט בשנים 1691–1692. מקור המשפחה הוא מהעיר שפייר שבפפאלץ, ומכאן שם המשפחה.
בסוף המאה השמונה עשרה, משפחת שפייר הייתה המשפחה היהודית העשירה ביותר בפרנקפורט, הרבה מעל משפחת רוטשילד.
פטריארך המשפחה, יוזף לאצרוס שפייר, קיבל לידיו את בנק אליסן, שירש מאשתו ייטה אליסן, ושינה את שמו ל"י.
שפייר-אליסן" ב-1818. כשבנם, לאצרוס יוזף, הגיע להנהגת העסק המשפחתי ב-1838, שונה השם ל"".
ב-1837 עזב אחיו של לאצרוס יוזף, פיליפ, את פרנקפורט לניו יורק, וייסד שם ב-1845 את "פיליפ ספייר ושות'" (לאחר מותו של פיליפ ב-1876, שונה השם ל"ספייר ושות'").
אחיו גוסטב (1825–1883) הצטרף אליו להקמת "פיליפ ספייר ושות'", אך ב-1861 הקים גוסטב את "האחים ספייר" בלונדון.
משפחת שפייר, שהשכילה להבין מוקדם את הפוטנציאל באמריקה הצפונית, הייתה עד שנות ה-70 של המאה ה-19 בין חמש המנפיקות המובילות של ניירות ערך של רכבות בארצות הברית ובמקסיקו, כאשר יריבותיהן הקרובות ביותר היו "" ו"".
הסניף הלונדוני של משפחת שפייר, "האחים ספייר", חוסל בשנת 1922, כאשר בנו של גוסטב, אדגר ספייר, עזב את הממלכה המאוחדת לארצות הברית.
הסניף בפרנקפורט, "לאצרד שפייר-אליסן", פורק בשנת 1934, זמן קצר לאחר המאכטגרייפונג – עליית המפלגה הנאצית לשלטון.
הבית המשפחתי בפרנקפורט, וילה שפייר הבולטת, הוחרם על ידי הנאצים בשנת 1938.
בשנת 1938, ג'יימס ספייר פרש והחליט לסגור את "ספייר ושות'" בניו יורק במקום לתת לשמו להמשיך עם השותפים הנותרים.
לפיכך, האחרון מבין שלושת סניפי הבנקאות של משפחת שפייר חוסל בשנת 1939.
משפחת שפייר נמנתה עם שועי פרנקפורט והקימה קרנות ניכרות לתמיכה במדע וחינוך מדעי.
כספיהם היוו את הבסיס להקמתה של אוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
יוזף לאצרוס שפייר (1783–1846), נשוי לייטה אליסן
פיליפ שפייר (1815–1876), היגר לארצות הברית ב-1837 וייסד ב-1845 את הסניף הניו יורקי, פיליפ ספייר ושות' (שמו שונה ב-1876 לספייר ושות').
גוסטב שפייר (1825–1883), הלך בעקבות אחיו לארצות הברית, הצטרף לספייר ושות' ב-1845 והקים את חברת "האחים ספייר" ב-1861 בלונדון.
הדוויג יוהנה הנרייטה פון שפייר (1896–1966)
משפחתה של המלכה ויקטוריה בשנת 1887 הוא ציור שמן מאת האמן הדני לאוריץ רגנר טוקסן, שנוצר בשנת 1887. היצירה מתארת את ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת מוקפת בבני משפחתה, ומנציחה את המפגש המשפחתי שהתקיים בטירת וינדזור לרגל יובל הזהב לכהונתה.
הציור הוזמן על ידי המלכה ויקטוריה לציון 50 שנות מלכותה.
לאחר שצפתה בציור של משפחת המלוכה הדנית שצייר טוקסן, ביקשה ממנו ליצור תיעוד דומה גם למשפחתה שלה.
היא הורתה לו במפורש לא להקפיד על כללי טקס נוקשים, אלא לארגן את הקבוצה בצורה "נעימה ואסתטית".
במרכז הציור נראית המלכה ויקטוריה יושבת בסלון הירוק בטירת וינדזור.
מאחוריה ועל גבי האח מופיע פסל ברונזה של הנסיך אלברט, בעלה המנוח.
מסביבה עומדים או יושבים בני משפחתה - ילדים, נכדים וקרובי משפחה נוספים – כולם בלבוש רשמי.
הדמויות מקובצות בקומפוזיציה רכה ולא פורמלית, כפי שביקשה המלכה.
חלקן צוירו מהתבוננות ישירה, בעוד אחרות התבססו על תצלומים – חלקם עברו ריטוש מופרז, שגרם למורת רוחה של ויקטוריה.
היא אף דרשה לשרוף תצלום כזה.
בעת תכנון הקומפוזיציה, נדרש טוקסן להתמודד עם רגישויות בין-אישיות: נסיכת ויילס סירבה לשבת ליד נסיך הכתר של גרמניה משום שלא רצתה לדבר גרמנית, ודוכס קונוט העדיף שלא להופיע כלל אם ימוקם סמוך למשפחת באטנברג.
בנוסף, חלק מהדמויות לא ישבו לציור בפועל אלא מסרו לטוקסן תצלומים לשם התבססות.
עם זאת, כמה מהצילומים היו מעובדים – במיוחד צילומי נשים – באופן שהעלים פרטים גופניים מסוימים.
המלכה ויקטוריה עצמה הסתייגה מכך, וציינה כי אחד מאותם הדפסים המטשטשים את המציאות צריך להישרף.
עם השלמת הציור, שנחתם ונושא את התאריך 1887, הביעה המלכה שביעות רצון רבה מהתוצאה.
לדבריה, הציור היה "יפהפה", החדר צויר באופן "מופלא", הדמויות "מזוהות היטב", והצבעים והרכב הקבוצה – "כולם מקסימים".
משפחת שלוש היא משפחה ירושלמית של צאצאי הרב יוסף שלוש שעלתה לארץ ישראל בתחילת העשור הראשון של המאה ה-20. משפחה זו השפיע רבות על שארית היישוב הישן והיישוב החדש, בעיקר בענייני העדה המערבית והעדה הספרדית וכן בהנהגה רבנית כלל ארצית, תרומתם והשפעתם בתחומים אלו ובתחומים אחרים, ניכרת אף כיום.
בין צאצאי המשפחה ומחותניה ניתן למנות בין היתר את הרבנים יוסף שלוש, דוד שלוש, אברהם שלוש, מרדכי אליהו, שמואל אליהו, יוסף שלוש (הנכד) ועוד רבים נוספים.
וכן פוליטיקאים ואישי ציבור נוספים כגון עמיחי אליהו, דינה פלפל, שלמה בן אליהו ועוד רבים נוספים.
משפחתו של פליפה החמישי הוא ציור שמן על בד מאת האמן הצרפתי לואי-מישל ואן לו, שנוצר בשנת 1743 ומוצג כיום במוזיאון הפראדו במדריד.
היצירה מתארת דיוקן קבוצתי מונומנטלי של פליפה החמישי, מלך ספרד, אשתו השנייה ובני משפחתם.
היא נחשבת לאחת היצירות המרכזיות של האמן ולשיאו של ציור הדיוקן הקולקטיבי בציור הצרפתי של המאה ה־18.
במרכז הקומפוזיציה מתוארים פליפה החמישי ואשתו אליזבטה פארנזה המוצגת כשליטה דומיננטית ובעלת סמכות.
סביבם מופיעים בניהם, יורשי העצר העתידיים – פרננדו, בנו של המלך מנישואיו הראשונים, וקרלוס השלישי, שהיה באותה עת מלך נאפולי - יחד עם נשותיהם ושאר בני המשפחה החיים באותה תקופה.
ואן לו מתאר את הסצנה כמעין מפגש משפחתי ושושלתי בעת ובעונה אחת, המשלב אינטימיות ביתית עם הדר ממלכתי.
הבדלים בולטים בגישה ובאופי הדמויות יוצרים מגוון ביטויים פסיכולוגיים: תשישותו של פליפה החמישי מנוגדת לרושם התקיף והסמכותי של איזבלה פארנזה; נוכחותו של נסיך אסטוריאס, פרננדו, שנועדה לשוות לו חן אצילי אך נראית מסורבלת; וביטחונו השאנן של קרלוס השלישי, לצד עדינות רעייתו וחינניות בנות המשפחה הצעירות.
פס הדמויות של נסיכי ספרד ברקע יוצר תחושת המשכיות שושלתית, ומעביר את רעיון הרצף השושלתי של בית בורבון.
ואן לו תיאר אולם בארמון הפתוח לגינה בסגנון הבארוק הרומאי.
איזבלה פארנזה ניצבת במרכז החלל כציר סביבו נבנית הקומפוזיציה, וכל הצאצאים הישירים מקובצים סביבה.
נסיכת ברזיל מתוארת לצד ברברה מפורטוגל, אולי כרמז לריחוקה מן החצר לאחר שנישאה ופרשה לפורטוגל.
הקומפוזיציה משלבת יסודות של ציורי "שיחות" הולנדיים עם סגנון צרפתי חצרוני, ומציגה את המשפחה המלכותית כמעט כגוף ציבורי מאורגן.
היצירה מבקשת לייצג את פארה של המלכות ואת תחושת ההמשכיות הדינאסטית של בית בורבון.
היא שומרת על טון מלכותי ומעודן מבלי לוותר על עומק פסיכולוגי, ועם זאת נשמר בה רושם כבד ומונומנטלי.