tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מונטגומרי ניסה בשנית עשרה ימים מאוחר יותר עם אותה תוצאה.
הצרים המשיכו להעביר מסרים לעיר, שנועדו בעיקר לאוכלוסייה האזרחית, בהם תיארו את המצב כחסר תקווה, והציעו שיפור ניכר במצבם אם יתקוממו לצד האמריקנים.
ב-10 בדצמבר פרסו האמריקנים את סוללת התותחים שלהם במרחק של כ-640 מטרים מחומות העיר.
האדמה הקפואה מנעה חפירת תעלות, אך האמריקנים אלתרו חומה עשויה לבני שלג.
בסוללה נעשה שימוש להפגזת העיר, אך לנזק שנגרם היו תוצאות מועטות.
מונטגומרי הבין כי הוא נמצא במצב קשה מאוד, היות שהאדמה הקפואה מנעה התחפרות וחסרו לו תותחים כבדים כדי לפרוץ את חומת העיר, תוקף חוזי השירות של אנשיו של ארנולד עמד לפוג בתחילת השנה הבאה ותחמושת חדשה לא הגיעה מהמושבות.
בנוסף, היה סביר ביותר כי תגבורות בריטיות יגיעו אל העיר באביב, ופירוש הדבר היה שעליו לפעול עכשיו או לסגת.
מונטגומרי האמין שהסיכוי היחיד שלו לכבוש את העיר יקרה בלילה בחסות סופת שלגים, אז יוכלו אנשיו לטפס על החומות בהסתר.
בזמן שתכנן את ההתקפה על העיר, ביקר את מונטגומרי תושב מקומי ממוצא צרפתי בשם כריסטוף פליסייה, שתמך באמריקנים והפעיל בית יציקה למוצרים מברזל.
השניים דנו באפשרות לערוך ועידה אזורית שתבחר מתוכה נציגים לקונגרס.
פליסייה המליץ להמתין עד לכיבוש קוויבק סיטי, כדי שתושבי האזור יחושו ביטחון לפעול בכיוון זה.
עם זאת, הוסכם כי בית היציקה יספק תחמושת לתותחים במהלך המצור.
פליסייה קיים את ההסכם עד לנסיגת האמריקנים במאי 1776, אז נמלט עימם ובסופו של דבר שב לצרפת.
סופת שלגים החלה בליל 27 בדצמבר ומוטגומרי התכונן להוציא לפועל את תוכניתו, אך הסופה שככה במהרה וההתקפה נדחתה.
באותו לילה ערק סרג'נט מרוד איילנד לצד הבריטי, כשהוא נושא עמו את תוכנית ההתקפה.
עקב כך ערך מונטגומרי תוכנית חדשה: שתי התקפות הסחה יבוצעו על ידי אנשיהם של ליווינגסטון ובראון כנגד החומה המערבית של העיר העליונה, בזמן ששתי התקפות עיקריות ינוהלו בו זמנית כנגד העיר התחתית.
ארנולד יתקוף את חלקה הצפוני ומונטגומרי ינוע לאורך הסנט לורנס ויתקוף את חלקה הדרומי.
שני הכוחות ייפגשו בעיר התחתית ויערכו התקפה משולבת על העיר העליונה באמצעות טיפוס על חומותיה.
התוכנית החדשה נחשפה בפני הקצינים הבכירים בלבד.
סערה פרצה ב-30 בדצמבר, ומונטגומרי פקד שוב על היערכות להתקפה.
בראון וליווינגסטון הובילו את כוחותיהם לעמדות שנקבעו באותו הלילה מול העיר העליונה: בראון מול מצודת קייפ דיאמונד ובראון מחוץ לשער סיינט-ג'ון.
כאשר הגיע בראון לעמדתו, בין ארבע לחמש בבוקר, הוא שיגר רקטה על מנת לסמן לשאר הכוחות ויחד עם אנשיו של ליווינגסטון החל לירות לעבר עמדות הבריטים.
מונטגומרי וארנולד, אשר הבחינו באיתות, נעו בראש אנשיהם לעבר העיר התחתית.
מונטגומרי הוביל את אנשיו במדרון תלול ומכוסה שלג לעבר הביצורים החיצוניים.
הסערה התעצמה והפכה לסופת שלג, מה שהקשה על ההתקדמות.
אנשיו של מונטגומרי הגיעו אל חומת העץ, כוח החלוץ ניסר פתח בחומה הראשונה ומונטגומרי עצמו סייע לנסר פתח בחומת העץ השנייה.
הוא הוביל כוח של 50 איש לעבר רחוב ובו בניין בן שתי קומות.
בניין זה היה למעשה בלוקהאוס כחלק ממערך ההגנה על העיר ושכנו בו 15 מאנשי המיליציה של קוויבק שהיו מצוידים במוסקטים ותותח.
המגינים פתחו באש מטווח קרוב, ומונטגומרי נהרג מיד, לאחר שנפגע בראשו מרסס.
האנשים ששרדו את מטח האש נסוגו לכיוון החומה ורק ארון בר ומעטים נוספים יצאו ללא פגע.
רבים מקציניו של מונטגומרי נפצעו בהתקפה, ואחד מהנותרים הוביל את הנסוגים לעבר מישורי אברהם בעודם משאירים מאחור את גופתו של מונטגומרי.
בזמן שמונטגומרי ואנשיו תקפו, נעו ארנולד ואנשיו לעבר המתרס של Sault-au-Matelot בקצה הצפוני של העיר התחתית.
הם הצליחו לעקוף את השער הראשון ומספר סוללות תותחים בריטיות מבלי שנתגלו.
כאשר כוח החוד פנה לעקוף את שער פאלאס, נפתחה עליו אש כבדה מהחומות שמעל, וגובהן לא אפשר השבת אש יעילה.
על כן, פקד ארנולד לנוע במהירות קדימה.
הם התקדמו ברחוב צר והיו פעם נוספת תחת אש כאשר התקרבו למתרס.
ארנולד נפצע מכדור בקרסולו בזמן שארגן את אנשיו לכבוש את המתרס ופונה לאחור כאשר הוא מעביר את הפיקוד על הכוח לידי דניאל מורגן.
תחת פיקודו של מורגן נכבש המתרס, אך אנשיו לא יכלו להתקדם בשל הרחובות הצרים ואבק השרפה הרטוב שמנע מהם לירות.
מורגן ואנשיו התכנסו במספר בתים כדי לייבש את אבק השריפה ולהתחמש מחדש, אך באותו הזמן התגברה האש כנגדם; קרלטון הבין כי ההתקפות על השערים הצפוניים שימשו כהסחה והחל לרכז את כוחותיו בעיר התחתונה.
כוח בריטי בן 500 איש הגיח משער פאלאס וכבש את המתרס הראשון, לוכד את מורגן וכוחותיו בעיר.
ללא אפשרות נסיגה ותחת אש כבדה נכנעו מורגן ואנשיו.
בשעה עשר בבוקר הסתיים הקרב.
הייתה זו התבוסה הראשונה שספג הצבא הקונטיננטלי.
קרלטון דיווח על 30 הרוגים אמריקנים ו-431 שבויים, שכללו כשני שלישים מהכוח של ארנולד.
הוא ציין בנוסף ש"רבים מתו בנהר" כשניסו להימלט.
אלן מאקלין דיווח כי 20 גופות נוספות נתגלו לאחר הפשרת השלגים של האביב במאי 1776. ארנולד דיווח על כ-400 הרוגים ונעדרים, ודיווחו הרשמי לקונגרס סיפר על 60 הרוגים ו-300 שבויים.
אבדות הבריטים היו קלות יחסית: דיווחו הראשון של קרלטון לגנרל ויליאם האו הזכיר רק חמישה הרוגים או פצועים, אם כי עדויות שונות העלו את מספר האבדות עד לכדי 50. הדיווח הרשמי של קרלטון ציין חמישה הרוגים ו-14 פצועים.
גופתו של מונטגומרי נמצאה על ידי הבריטים ביום הראשון של שנת 1776 ונערכה לו הלוויה צבאית פשוטה ב-4 בינואר, אשר מומנה על ידי סגן המושל קרמאה.
הגופה הוחזרה לניו יורק ב-1818.
ארנולד סירב לסגת; על אף שסבל כעת מנחיתות מספרית של שלושה לאחד, מטמפרטורות שהגיעו אל מתחת לאפס ומעזיבה המונית של חייליו לאחר שתם חוזה השירות שלהם, הוא הטיל מצור על העיר.
למצור הייתה השפעה שולית על העיר, שנהנתה לטענתו של קרלטון ממלאי מספיק של מזון עד לחודש מאי.
מיד לאחר התבוסה, שלח ארנולד את מוזס חאזן ואדוארד אנטיל למונטריאול כדי לדווח על תוצאת הקרב לגנרל ווסטר.
משם, המשיכו לפילדלפיה על מנת לדווח לקונגרס (שניהם היו קנדים דוברי-אנגלית שמוצאם מאזור שלוש עשרה המושבות שהתיישבו בקוויבק, והמשיכו לשרת בצבא הקונטיננטלי במהלך המלחמה).
בתגובה לדיווחם, הורה הקונגרס על שליחת תגבורות לצפון, ובמהלך חודשי החורף הגיעו פלוגות קטנות מרגימנטים שגויסו בחופזה בניו המפשייר, מסצ'וסטס וקונטיקט כדי לחזק את חילות המצב של מונטריאול וקוויבק.
מחלות, בעיקר אבעבועות שחורות, גבו את מחירן מהצרים במחנה מחוץ לקוויבק, כמו גם מחסור כללי במזון.
בתחילת אפריל הוחלף ארנולד בגנרל ווסטר, שבעצמו הוחלף בסוף אפריל על ידי הגנרל ג'ון תומאס.
אף על פי שנהנה מיתרון גדול בכוח אדם, בחר קרלטון שלא לצאת מתחומי קוויבק סיטי ולתקוף את האמריקנים.
מונטגומרי, שניתח את המצב לפני הקרב, העריך כי קרלטון, אשר שירת בזמן מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ג'יימס וולף (James Wolfe) במצור על קוויבק ב-1759, במהלכו שילמו הצרפתים מחיר כבד על שעזבו את ביצוריהם ויצאו ללחום בבריטים בקרב מישורי אברהם, ובסופו של דבר איבדו את העיר.
בהמשך, נחל הגנרל הבריטי ג'יימס מוריי תבוסה בקרב סיינט-פויי ב-1760, לאחר שעזב גם הוא את העיר ויצא ללחום בצרפתים בשדה הפתוח, כך שקרלטון למוד הניסיון לא התכוון לחזור על טעויות קודמיו.
ב-14 במרץ הסתנן אל העיר טוחן פרו-בריטי מגדתו הדרומית של הסנט לורנס ודיווח לקרלטון על כ-200 אנשי מיליציה נאמנים בצד הדרומי המוכנים לפעול כנגד האמריקנים.
כוונתם הייתה להשמיד את סוללת התותחים האמריקנית המוצבת בפוינט לוי, אך כוח החוד של אותה מיליציה הובס על ידי כוחות מיליציה פרו-אמריקנים בקרב סיינט-פייר ב-25 במרץ.
כאשר הגיע ג'ון תומאס למחנה האמריקני, הביאו אותו התנאים הקשים אשר שררו שם למסקנה כי המשך קיום המצור אינו אפשרי והחל בהכנות לנסיגה.
הגעתה ב-6 במאי של שייטת קטנה אל העיר ועימה כ-200 חיילים סדירים בריטיים כחלוץ לפני תגבורת גדולה בהרבה, האיצה את הכנות האמריקנים לעזיבה, אך הנסיגה המסודרת הפכה לבריחה מבוהלת כאשר הוציא קרלטון את התגבורת שהגיעה בצירוף חייליו מהעיר כדי לזנב באמריקנים המתמוטטים.
מוכים בידי מחלת האבעבועות השחורות (שגבתה את חייו של הגנרל תומאס במהלך הנסיגה), נסוגו האמריקנים כל הדרך בחזרה לפורט טיקונדרוגה.
אז יצא קרלטון למתקפת נגד במטרה לכבוש מחדש את מצודות ימת צ'אמפליין.
על אף שהבריטים הכו את האמריקנים בקרב האי ואלקור והשתלטו מחדש על הימה, מנעה ההתגוננות המוצלחת של המשמר האחורי של בנדיקט ארנולד את כיבושן של פורט טיקונדרוגה וקראון פוינט ב-1776.
ב-22 במאי, עוד לפני שהושלמה נסיגת האמריקנים מהפרובינציה, הורה קרלטון על פתיחת חקירה שמטרתה לזהות את כל הקנדים אשר שיתפו פעולה עם האמריקנים בסביבות קוויבק.
החוקרים מנו 757 איש שהודו בשיתוף פעולה פעיל.
קרלטון הטיל עונשים קלים על משתפי פעולה קטנים, ואפילו שחרר משתפי פעולה בכירים יותר על בסיס הבטחה לתיקון התנהגותם.
ברגע שהושלם סילוק האמריקנים מקוויבק, החלו האמצעים נגד משתפי פעולה להחריף, וגיוס עבור עבודות כפייה לשם תיקון תשתיות שנהרסו במהלך נסיגת האמריקנים היה לעונש נפוץ.
אמצעים אלה צמצמו את ביטויי התמיכה של האוכלוסייה המקומית באמריקנים למשך שארית המלחמה.
בין 6 במאי ו-1 ביוני 1776 הגיעו עשרות ספינות של הצי הבריטי אל קוויבק.
הן נשאו כ-9,000 חיילים בפיקודו של הגנרל ג'ון בורגוני, מתוכם כ-4,000 שכירי חרב ממוצא גרמני המכונים "הסים" (על שם מדינתם, רוזנות הסן-קאסל, אף שחלקם הגיעו למעשה מבראונשוויג) בפיקודו של הברון פרידריך אדולף רידסל (Friedrich Adolf Riedesel).
כוחות אלה, שחלקם הספיק להשתתף במתקפת הנגד של קרלטון, שהו בפרובניציית קוויבק בחורף 1776–1777, במהלכו הכבידו מאוד על האוכלוסייה שמנתה רק כ-80,000 תושבים.
חיילים רבים מתוכם השתתפו במערכה על עמק ההאדסון בפיקודו של בורגוני ב-1777, ששיאה בקרב סרטוגה.
קרב קייב היה אחת המערכות הגדולות, שהתנהלו בשלבי הפתיחה של מבצע ברברוסה.
הקרב, שהחל ב-8 באוגוסט והסתיים ב-26 בספטמבר 1941, נחשב גם למערכת הכיתור הגדולה בהיסטוריה.
ההיסטוריוגרפיה הסובייטית והרוסית נוהגות להתייחס אל הקרב כחלק מהמבצע ההגנתי של קייב, שנפתח ב-7 ביולי 1941, ונסתיים ב-26 בספטמבר.
הקרב הסתיים בניצחון גרמני מוחץ ובכיתור והשמדה של כמעט כל כוחות החזית הדרום-מערבית הסובייטית, שהחזיקו בצפון-מזרח אוקראינה.
קרוב לחצי מיליון חיילים סובייטיים נפלו בשבי הגרמנים.
התבוסה הקשה שספג הצבא האדום במערכה במרחב קייב, איפשרה לכוחות הציר להשלים את כיבוש שטח אוקראינה בקלות יחסית, ולהשתלט על אזור דונבאס, שהיה בעל חשיבות חיונית למאמץ המלחמה הסובייטי.
המתקפה לכיוון קייב נוהלה על ידי קבוצת ארמיות דרום הגרמנית בפיקוד גרד פון רונדשטט, שקיבלה סיוע מיחידות שהועברו תחת פיקודה מקבוצת ארמיות מרכז.
תוכנית המערכה הגרמנית התבססה על איגוף כפול של הכוחות הסובייטיים במרחב קייב, וכיתורם בתנועת מלקחיים.
קבוצת הפאנצר הראשונה בפיקוד אוואלד פון קלייסט
קבוצת הפאנצר השנייה בפיקוד היינץ גודריאן (מקבוצת ארמיות מרכז)
הארמייה השנייה בפיקוד מקסימיליאן פון וייכס (מקבוצת ארמיות מרכז)
הארמייה השישית בפיקוד ולטר פון רייכנאו
הארמייה ה-17 בפיקוד קרל-היינריך פון שטילפנגל
לאחר כיבוש סמולנסק באמצע יולי 1941, ביצע הפיקוד העליון של הוורמאכט הערכה מחדש של תוכנית המלחמה נגד ברית המועצות.
במסגרת פקודה מס' 33 מ-19 ביולי 1941 קבע אדולף היטלר שלפני כניסת החורף יש לכבוש את אגן דונבאס (אזור עשיר בפחם בדרום-מזרח אוקראינה) ואת חצי האי קרים.
בגזרה הצפונית יש לכבוש את לנינגרד.
במסגרת פקודה מס' 34 שהוצאה ב-30 ביולי 1941, קיבלה קבוצת ארמיות מרכז הנחיה לעבור למגננה ולהעביר חלק מכוחותיה לסייע לקבוצת ארמיות דרום.
על קבוצת ארמיות דרום הוטל להגיע לקו נהר הדנייפר ולחצות אותו.
החזית הדרום-מערבית בפיקוד מיכאיל קירפונוס החזיקה בשלבי הפתיחה של מבצע ברברוסה בצפון-מערב אוקראינה, והצליחה לבלום את התקדמות הצבא הגרמני לכיוון העיר קייב, בירת אוקראינה, במרחק קצר ממערב לעיר.
החזית הייתה כפופה לפיקוד העליון של מרשל סמיון בודיוני, תחתיו פעלו גם כוחות החזית הדרומית, שהחזיקה בדרום-מערב אוקראינה.
החזית הדרום-מערבית כללה 5 ארמיות (מצפון לדרום):
הארמייה ה-21 בפיקוד ואסילי קוזנצוב
הארמייה ה-5 בפיקוד מיכאיל פוטפוב
הארמייה ה-37 בפיקוד אנדריי ולאסוב
הארמייה ה-26 בפיקוד פיודור קוסטנקו
הארמייה ה-38 בפיקוד דמיטרי ריאבישב
הסטבקה העריכה שהצבא הגרמני יעניק עדיפות להמשך המתקפה בגזרה המרכזית לכיוון מוסקבה.
בהתאם לכך, קיבלו כוחות החזית הדרום-מערבית פקודה לייצב קו הגנה חדש לאורך קו הגבול הישן של ברית המועצות (הגבול לפני ספטמבר 1939), ולהתבסס על מערכת הביצורים שנבנתה להגן עליו (קו סטלין).
מצב החזית באוקראינה בתחילת אוגוסט
לקראת מחצית אוגוסט 1941 הגיעו יחידות קבוצת ארמיות דרום לנהר דנייפר כמעט לכל אורכו.
באזור זפוריז'יה ודנייפרופטרובסק הצליחו כוחות גרמניים לחצות את הנהר, ולהמשיך בהתקדמותם מזרחה.
התעקשותו של סטלין להמשיך להחזיק בכל מחיר בעיר קייב, בגדה המערבית של הדנייפר, ביחד עם ההתקדמות המהירה של הכוחות הגרמניים מדרום-מזרח לקייב, גרמו לכך שהערכות הכוחות הסובייטיים במרחב קייב, יצרה בליטה עמוקה בקו החזית, שהייתה חשופה לסכנת כיתור משני אגפיה.
ב-18 באוגוסט הציע ראש המטה של הצבא הגרמני, פרנץ הלדר, לאדולף היטלר להמשיך במתקפה לכיוון מוסקבה, אך היטלר סירב לקבל את הצעתו, וב-20 באוגוסט הוא הורה לחלק מכוחות קבוצת ארמיות מרכז לפנות דרומה, כדי לעזור בכיתור כוחות הצבא האדום במרחב קייב.
מפקד קבוצת הפאנצר ה-2, היינץ גודריאן, ערך פגישה אישית עם היטלר, במטרה לשנות את החלטתו, אך ללא הצלחה.
כאמור, יוסיף סטלין והפיקוד העליון של הצבא האדום העריכו, שהמתקפה העיקרית של הצבא הגרמני תונחת בגזרה המרכזית של החזית, במטרה לכבוש את מוסקבה, ולכן התמקדו בתגבור כוחות הצבא האדום בגזרה זו, על חשבון גזרות אחרות.
הערכת הפיקוד הסובייטי תאמה את עמדתם של מרבית המפקדים הגרמניים הבכירים בחזית הסובייטית, אך כאמור היטלר החליט לפעול בניגוד לעצתם, ודרש מהם להפנות את המאמצים ההתקפיים העיקריים דרומה, להשלמת כיבוש אוקראינה, וצפונה, לכיוון לנינגרד, ולעבור בינתיים למגננה בגזרת קבוצת ארמיות מרכז.
המתקפה הגרמנית וכיתור הכוחות הסובייטיים במרחב קייב
גאורגי ז'וקוב, שהיה סגן הרמטכ"ל של הצבא האדום בתקופה הנדונה, טען בזכרונותיו, שהוא תמך בנסיגה יזומה של הכוחות הסובייטיים מאזור קייב, אך לא נמצאה עדות בכתב לכך במסמכים המצויים בארכיונים הסובייטיים.
כאשר גילה הפיקוד הסובייטי העליון, שקבוצת הפאנצר של היינץ גודריאן והארמייה ה-2 הגרמנית עזבו את עמדותיהן בגזרה המרכזית והחלו לנוע דרומה, קיבל מיכאיל קירפונוס אישור להסיג את רוב כוחותיו לגדה המזרחית של הדנייפר אך נצטווה להמשיך להגן על קייב בכל מחיר.
ההוראה ניתנה בהתאם להמלצתו של סמיון בודיוני.
במקביל החל הצבא האדום בהכנות לשלוח את הארמייה ה-40 לתגבר את כוחות החזית הדרום-מערבית במרחב קייב.
ב-24 באוגוסט החלו הכוחות הניידים הגרמניים לתקוף את שני האגפים של החזית הדרום-מערבית, במטרה לכתר את כוחות הצבא האדום במרחב קייב.
קבוצת הפאנצר ה-2 (גודריאן) תקפה לכיוון דרום-מזרח, בעוד קבוצת הפאנצר ה-1 (פון קלייסט) תוקפת לכיוון צפון-מזרח במאמץ לסגור את טבעת הכיתור.
לקראת ה-7 בספטמבר הסתמנה סכנה ממשית לכיתור כוחות החזית הדרום-מערבית במרחב קייב.
באותו יום ביקש סמיון בודיוני את אישור הסטבקה להסיג את כוחות החזית מזרחה, אך בקשתו נתקלה בסירוב.
מצבם של כוחות הצבא האדום במרחב קייב הלך והחמיר, ולקראת 11 בספטמבר כבר הוטלו כל העתודות של החזית הדרום-מערבית ללחימה, במאמץ כושל לבלום את המשך ההתקדמות הגרמנית.
אלכסנדר ואסילבסקי וסמיון בודיוני לחצו על הסטבקה לאשר נסיגה מאזור קייב, אך בוריס שפושניקוב שכנע את סטלין לא לאשר את הנסיגה.
ב-12 בספטמבר הוחלף סמיון בודיוני על ידי סמיון טימושנקו.
ב-13 בספטמבר נותר רק פרוזדור צר ברוחב של 40 ק"מ בין שתי זרועות המלקחיים הגרמניות דרכו ניתן היה עדיין לסגת, אך טימושנקו הודיע לסטלין שניתן להגן על קייב, ושאין סכנה של ממש לכיתור או צורך בנטישת קייב.
ב-15 בספטמבר נסגרה טבעת הכיתור הגרמנית ובתוכה נלכדו ארבע מארמיות של החזית הדרום-מערבית.
ב-16 בספטמבר העביר סמיון טימושנקו פקודה בעל פה למטה החזית לפתוח בנסיגה ממרחב קייב, אך מיכאיל קירפונוס, שידע על התנגדות של סטלין לנסיגה, דרש לקבל פקודה בכתב.
פקודה כזו התקבלה לבסוף רק ב-18 בספטמבר, כאשר הגרמנים כבר הצליחו לקדם כוחות נוספים לחזק את טבעת הכיתור סביב כוחות החזית הדרום-מערבית.
הארמיות הסובייטיות שנלכדו בכיתור לחמו ללא תאום ביניהן, ובהדרגה התפצלו לקבוצות קטנות, שכל אחת מהן ניסתה להחלץ מהכיתור באופן עצמאי.
ניסיונות לפרוץ את טבעת הכיתור מבחוץ נסתיימו ללא הצלחה.
רק כ-15 אלף חיילים הצליחו להימלט מטבעת הכיתור.
ב-20 בספטמבר כוח שכלל יחידות של הארמייה ה-5 ואת מטה החזית הדרום-מערבית נתקל בכוח גרמני גדול, ובמהלך הקרב שהתפתח נהרגו מפקד החזית ורוב קציני מטהו.
עד ל-26 בספטמבר השלימו הגרמנים את השמדת כל הכוחות הסובייטים, שנלכדו בטבעת הכיתור.
הגרמנים טענו שלקחו בשבי כ-665 אלף חיילים סובייטיים במהלך קרב קייב, אך בהתחשב בעובדה, שהכוח הסובייטי שהשתתף בקרב לא עלה על כ-700 אלף איש, מספר זה נראה מוגזם ביותר.
המספר בו נוקבים המקורות הסובייטיים, כ-450 אלף שבויים, נראה קרוב יותר לאמת.
בסה"כ ספג הצבא האדום כ-615 אלף הרוגים, נעדרים ושבויים במהלך הקרב, ועוד כ-80 אלף פצועים, שפונו משדה הקרב לפני סגירת טבעת הכיתור הגרמנית.
ארבע ארמיות סובייטיות, שכללו 43 דיוויזיות, הושמדו לחלוטין, והחמישית (הארמייה ה-40) ניזוקה קשות במהלך הקרב.
בנוסף לאבידות הקשות בכוח אדם ובציוד צבאי שספג הצבא האדום בכיס קייב, השמדת כוחות החזית הדרום-מערבית איפשרה לקבוצת ארמיות דרום הגרמנית להשלים את כיבוש אוקראינה המזרחית בקלות יחסית ותוך זמן קצר לכיבוש אוקראינה, על משאבי המזון וחומרי הגלם לתעשייה שהיו בה, היו השלכות חמורות לגבי ברית המועצות ומאמץ המלחמה הסובייטי.
ב-8 באוקטובר הובסה הארמייה הסובייטית ה-8 באזור ים אזוב
ב-16 באוקטובר הוחלט לנטוש את העיר אודסה
ב-17 באוקטובר השלימו הגרמנים את כיבוש אזור מכרות הפחם בדרום-מזרח אוקראינה (הדונבאס)
ב-25 באוקטובר נכבשה העיר חרקוב
ב-2 בנובמבר חדרו כוחות הציר לחצי האי קרים והחל המצור על נמל סבסטופול.
ב-30 בנובמבר החזית התייצבה על קו נהר מיוס, מערבית לרוסטוב על דון.
בעקבות מותם של מפקד החזית הדרום-מערבית ורוב קציני מטהו במהלך הלחימה, לא הועמדו לדין קצינים בכירים נוספים של החזית בעקבות התבוסה בקרב.
מפקד הארמייה ה-5, מיכאיל פוטפוב, נפל בשבי.
קרב קיזיקוס היה קרב ימי שאירע ב-410 לפנה"ס במהלך המלחמה הפלופונסית.
הקרב נערך לאחר פסק זמן של חודשים ספורים מעימותים צבאיים בין ספרטה לאתונה, במהלכם כל צד דאג לבצר ולשפר עמדותיו, לקראת הקרב הימי הממשמש ובא.
הצי האתונאי בפיקודו של אלקיביאדס, תראסיבולוס ותראמנס הצליח לנתב מחדש ולהשמיד לחלוטין את הצי הספרטני שהיה תחת פיקודו של מינדרוס.
הניצחון אפשר לאתונאים להשיג שליטה על מספר ערים באזור הלספונטס (הדרדנלים) במהלך השנה שלאחר הקרב.
לאור תבוסתם, הספרטנים הציעו הסכם שלום כדי לסיים את הלחימה, ברם האתונאים דחו הסכם זה.
לאור הניצחון האתונאי בקרב אבידוס, שלח המפקד הספרטני מינדרוס מסר לספרטה בבקשה לכוח תגבורת, בעודו מתכנן עם האחשדרפן פרנבזוס השני תוכניות למתקפה הבאה על האתונאים.
האתונאים בינתיים לא הצליחו להמשיך את המומנטום של ניצחונם בקרב אבידוס, שכן הדלדלותו של האוצר האתונאי לא אפשרה מימון לכל פעולה נוספת.
התמהמהות האתונאים אפשרה למינדרוס לבנות צי של 80 ספינות, ויחד עם תמיכת חיל הרגלים של פארנאבאזוס הוא כבש באמצעות מצור את העיר קיזיקוס.
הצי האתונאי נסוג מבסיסו בססטוס והגיע לעיר קרדיה, כדי להימנע ממפגש עם כוחות ספרטניים גדולים יותר.
עם חזרתם של אלקיביאדס תראסיבולוס ותיראמיניס אוחד הצי האתונאי ל-86 ספינות.
צי זה, יחד עם כוחות רגלים בפיקודו של קאראס יצאו לעבר הלספונטוס כדי לקרוא תיגר על מינדרוס.
המצביא האתונאי אלקיביאדס נאלץ לנוס ממקום מושבו בססטוס אל קרדיה כדי להגן על ציו הקטן מפני הצי החדש שבנתה הליגה הפלופונסית.
עם חבירתו של אלקיביאדס לכלל הצי האתונאי בקאריה גונבה שמועה לאוזניו שהאחשדרפן פרנבזוס השני יחד עם מפקד הצי הפלופונסי, מינדארוס יושבים בקיזיקוס ומתכננים את המערכה הבאה במלחמה.
אלקיביאדס שכנע את מפקדי וחיילי הצי שאין ברירה אלא לצאת לקרב באופן מיידי וחשאי.
הצי האתונאי הצליח להגיע לקיזיקוס מבלי להתגלות לכוחות הפלופונסים, בזכות תנאי ראות וסערה שפקדו את האזור וכמו כן, בזכות הטקטיקה שבאמצעותה ניהל אלקיביאדס את תנועת הספינות.
אלקיביאדס הוביל כוח קטן, שלא יכול לנצח את הצי הפלופונסי הגדול שעגן בקיזיקוס, על-מנת למשוך את הספינות הספרטניות למלחמה בלב ים.
הספרטנים אכן יצאו לעברו, ובהגיעם לנקודת האל-חזור, הופיע שאר הצי האתונאי, בפיקודם של תראסיבולוס ותיראמיניס, מצדדיהם, וכך מנע את יכולתם לסגת בבטחה לחוף.
הכוחות הספרטנים ספגו אבדות קשות בעודם נסוגים לעבר החוף, אולם אלקיביאדס רדף אחריהם עם אנשיו לחוף, וקרב קשה ואכזרי התנהל.
אלקיביאדס תקף את הכוחות הנמלטים והרג רבים, וביניהם נמנה גם מנהיג הספרטנים, מינדארוס, אשר מת מידיו.
אלקיביאדס ניסה גם לתפוס את פארנאבאזוס, אשר נכח בזירת הקרב עם כוחותיו כעזר לספרטנים הנמלטים, אולם פארנאבאזוס נמלט מהמקום וכך גם הספרטנים עצמם.
האתונאים לקחו את כל הספינות שנותרו שלמות לאחר הקרב וכל כלי הנשק שננטשו, כבשו את קיזיקוס עצמה, והניסו את כל הפרסים והספרטנים באדמה ובים.
האתונאים הצליחו ליירט מסר שמוען לספרטה מידי אחד האפורים שלשונו "חלפה הטובה, מינדראוס מת, האנשים רעבים; אין אתנו יודע מה לעשות".
זמן קצר לאחר מכן שלחו הספרטנים הצעת שלום, אולם זו נדחתה בידי האתונאים.
קרב קוסובו (בסרבית: Косовска битка - Kosovska bitka או Бој на Косову, בטורקית: Kosova Savaşı או Kosova Meydan Muharebesi) הוא קרב שהתנהל ב-15 ביוני 1389 בין קואליציה של אצילים סרבים בפיקודו של הנסיך לזר חרבליאנוביץ' ולצבא הפולש העות'מאני בפיקוד הסולטן מוראט הידאוונדיגאר ובניו, יאקוב ובאיזיט.
הצבא הסרבי כלל פרט לצבא של הנסיך לזר גם לוחמים בפיקודו של האציל ווּק ברנקוביץ' ועוד גדוד סרבי מבוסניה שנשלח על ידי המלך טוורטקו הראשון ובפיקוד הוויווד הגדול ולטקו ווקוביץ'.
הנסיך לזר היה שליט "סרביה המוראבית" והחזק שבשליטים המקומיים הסרבים באותה עת.
ווק ברנקוביץ' ששלט במחוז ברנקוביץ' באזור קוסובו ובשטחים סמוכים, היה בן חסותו של לזר.
שדה הקרב שנקרא בסרבית קוסובו פולייה, כלומר "שדה השַחֲרוּר" נמצא בזמנו ב"סרביה של בני ברנקוביץ'", בימינו במחוז פרישטינה של אזור קוסובו.
אתר הקרב נמצא במרחק של כחמישה קילומטרים דרומית-מערבית מן העיר פרישטינה.
קיימים מעט מקורות מהימנים על התנהלות הקרב.
חלק רב מלוחמי שני הצבאות איבדו את חייהם בלחימה.
מתו גם שני המפקדים העליונים :הנסיך לזר נפל בשבי והוצא להורג, והסולטן מוראט מת, כשלפי הפולקלור הסרבי, נהרג על ידי הגיבור מילוש אוביליץ'.
אף על פי שידם של העות'מאנים הייתה על העליונה והצליחו לחסל את הצבא הסרבי, הם סבלו אבדות כה כבדות שנאלצו לסגת מדרכם לכיוון אדירנה.
הנסיגה הטורקית נגרמה גם על ידי פחדיהם של יורשי הסולטן מוראט לקראת המאבק הפנימי על השלטון.
הסרבים נותרו עם מעט מדי לוחמים היכולים להגן ביעילות על ארצותיהם, בעוד הטורקים החזיקו כוחות צבאיים רבים במזרח.
משום כך, בשנים הבאות נפלו הנסיכויות הסרביות בזו אחר זו תחת החסות העות'מאנית.
קרב קוסובו הפך לאירוע מכונן בהיסטוריה העממית והרשמית ובתודעה הלאומית הסרבית.
גיבוריו הסרבים העיקריים - הנסיך לזר ומילוש אוביליץ' החצי-אגדי הוכרו מאוחר יותר כקדושים של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית.
במשך שנים צוין ה-15 ביוני, על פי הלוח היוליאני, כיום אבל לאומי של הסרבים.
אחרי מות הצאר סטפאן אורוש הרביעי דושאן "החזק" (1355-1311) עלה לכס המלכות בסרביה בנו סטפאן אורוש החמישי "החלש" (1371-1355) שזמנו הוחלש השלטון המרכזי וקמו בסרביה מספר רב של נסיכויות כמעט עצמאיות.
תקופה זו ידועה כ"תקופה השפל של האימפריה הסרבית".
אורוש החמישי לא היה מסוגל לשמור על הממלכה הגדולה שנוצרה על ידי אביו, לא הצליח להדוף את האיומים מבחוץ ואת מגמות הפילוג של האצולה מבפנים.
הוא מת ללא ילדים ב-4 בדצמבר 1371, אחרי קרב מריצה עם הטורקים משנת 1370 שבו נהרגו רבים מאצילי סרביה.
לזר חרבליאנוביץ', ששלט בסרביה המורבית, בצפון האימפריה הסרבית לשעבר, היה ער לאיום מצד הטורקים העות'מאנים ולכן החל בהכנות דיפלומטיות וצבאיות נגדם.
אחרי שהצליח לזר לנצח ניצחון זמני את הטורקים בקרב פלוצ'ניק (1386) ובקרב בילצ'ה (1388), הזיז הסולטאן מוראט הראשון באביב 1388 את כוחותיו בשטחי בולגריה מפיליפופול לאיחטימן.
משם עבר צבאו דרך ולבוז'ד וקראטובו (כיום בשטח רפובליקת מקדוניה).
על אף שזו הייתה דרך ארוכה יותר מן הדרך החלופית דרך סופיה ועמק נישבה, הוביל המסלול שנבחר אל קוסובו שהיה אחד הצמתים החשובים ביותר בבלקן.
מקוסובו יכול היה צבאו של מוראט לתקוף שתי נסיכויות סרביות חשובות - זו של לזר וזו של ווק ברנקוביץ' גם יחד.
אחרי שהות מסוימת בקראטובו, יצא מוראט עם לוחמיו דרך קומנובו, פרשבו וגילן אל פרישטינה, לשם הגיע ב-14 ביוני 1389.
מהמעט שידוע על הכנותיו של לזר, הוא כינס את כוחותיו על יד ניש, על הגדה הימנית של מורבה הדרומית.
ככל הידוע, נשאר צבאו שם עד שהגיע לידיעתו כי מוראט עבר לוולבוז'ד.
אז עבר לזר דרך פרוקופליה לקוסובו.
זה נראה ללזר המקום המתאים ביותר לעימות מכיוון שנתן לו אפשרות לשלוט על כל הדרכים הפנויות בפני מוראט.
דיווחים היסטוריים מהימנים על הקרב הם מעטים: עם זאת, השוואה בקורתית עם קרבות מאותה תקופה ממש, כמו קרב אנקרה או קרב ניקופול מאפשרת שחזור סביר.
מרקו ודראגאש, למרות היותם בני חסות של העות'מאנים, לא השתתפו בקרב זה.
הצבא העות'מאני נתמך גם על ידי כוחות טורקמנים מן הבייליק איספנדיאר באנטוליה.
לפי אנציקלופדיה יוגוסלבית משנת 1972, היו לו 30,000 לוחמים: 12,000 עד 15,000 היו תחת פיקוד לזר עצמו, 5,000 עד 10,000 בפיקודו של ווק ברנקוביץ', אציל סרבי מקוסובו, שנשא את התואר דספוט, ועוד מספר זהה בפיקודו של ולטקו ווקוביץ', שנשלח על ידי מלך בוסניה, טברטקו הראשון קוטורומניץ'.
הצטרפו גם כמה אלפי אבירים הוספיטלרים שנשלחו על ידי האביר הקרואטי איוואן פאליז'נה.
פרט לכך קיימים כמה דיווחים אנכרוניסטיים לפיהם "צבאו הנוצרי" של לזר היה גדול יותר ושכלל גם יחידות שנשלחו על ידי עמים אחרים, אך הדבר לא ניתן להוכחה.
שני הצבאות נפגשו בשדה קוסובו.
בראש הצבא העותמ'אני עמד הסולטאן מוראט הראשון עם שני בני:יארוב - משמאלו, ובייזיט מימינו.
כאלף קשתים עמדו בקדמת האגפים, מגובים על ידי אזאפים ואקינג'ים; בקדמת החלק המרכזי עמדו יניצ'רים, ומאחוריהם עמד מוראט מוקף בפרשי משמרו; שיירות האספקה מאחור נשמרו על ידי מספר קטן של חיילים.
אחד המפקדים העות'מאנים היה פאשה ייגיט ביי.
במרכז הצבא הסרבי עמד הנסיך לזר, מימינו ניצב ווק ומשמאלו - ולטקו.
בקדמת הצבא הסרבי עמדו הפרשים הכבדים ומצדם - עמדו פרשים קשתים, כשהרגלים מאחור.
על אף ההתפרסות המקבילה, שני מערכי הצבאות לא היו סימטריים כשלצבא הסרבי חזית רחבה מאשר החלק המרכזי של העות'מאנים.
הדיווחים הסרבים והטורקים על הקרב שונים זה מזה, מה שמקשה על שחזור האירועים.
הדעה הרווחת היא שהקרב התחיל כשקשתים עות'מאנים ירו על הפרשים הסרבים, שהיו מוכנים למתקפה.
לאחר שנפרסו בצורת טריז הצליחו הפרשים הסרבים לפרוץ אל האגף העות'מאני השמאלי אבל לא צלחו באותה מידה נגד הכוח המרכזי והאגף הימני של האויב.
הסרבים נהנו מיתרון אחרי מתקפתם הראשונה, שגרם לנזקים משמעותיים לאגף הטורקי שבפיקודו של יאקוב ג'לבי.
אחרי סיום מתקפת האבירים, עבר חיל הפרשים הקל הרגלים העות'מאנים למתקפת נגד וכאן השריונות הכבדים של הסרבים הפכו לחיסרון.
במרכז התחילו החיילים הסרבים להדוף אחורה את הכוחות העות'מאנים, פרט לאגף של בייזיט, שעמדו בקושי מול לוחמיו של ולטקו ווקוביץ'.
ווקוביץ' גרם לעו'תמאנים אבדות כבדות ביותר.
בסופו של דבר העות'מאנים, במתקפה נגדית נסערת בפיקוד בייזיט, הדפו גם את הסרבים לאחור והכריעו את חיל הרגלים הסרבי.
עדיין שני האגפים בצדדים הסרבים החזיקו מעמד, והיסחפות לוחמי ווקוביץ' מרכזה פיצתה על האבדות הגדולות של הרגלים הסרבים.
לפי עדויות היסטוריות ווק ברנקוביץ' שהבחין כי לא הייתה תקווה לניצחון נמלט משדה הקרב כדי להציל כמה שיותר מכוחותיו.
הוא ברח אחרי שלזר נפל בשבי, אך שירי העם האשימו אותו שבגד בלזר והשאיר אותו ליפול באמצע הקרב ואינם מציינים שהוא ברח אחרי לכידתו של לזר והאבדות הכבדות של מרכז הצבא הסרבי.
זמן מה אחרי נסיגתו של ברנקוביץ' גם הכוחות הבוסנים והסרבים הנותרים עזבו את שדה הקרב, בראותם שלא היה יותר סיכוי לנצח.
קרב קורונאה, היה קרב יבשתי שנערך בשנת 394 לפנה"ס במהלך המלחמה הקורינתית.
הקרב התרחש במישור קורונאה על אדמת תבאי, והשתתפו בו 15,000 לוחמים הנאמנים לספרטה מחד ו-20,000 לוחמים של ערי הליגה האנטי ספרטנית מאידך.
אולם למרות נחיתותם המספרית ניצחו הספרטנים.
מלך ספרטה אגסילאוס השני יצא למסע מלחמה נגד פרס, אולם ביוזמתו של טימוקרטס מרודוס אוחדו ביוון אתונה, תבאי, קורינתוס, ארגוס, וערים נוספות, לליגה אנטי-ספרטנית גדולה.
בעלי הברית ניסו לתקוף את הפלופונס, אולם הובסו בקרב נמאה.
השלטונות בספרטה הזעיקו את אגסילאוס חזרה מאסיה הוא חזר בדרך היבשה חצה את תסאליה וחדר לבויואטיה.
כוחות תבאי ובעלות בריתה המתינו לו במישור קורונאה.
צבא בעלי הברית התחלק לשניים: הצבא התבאני, והכוחות של בעלי הברית.
הצבא הספרטני הורכב בעיקר מהלוטים משוחררים ומשכירי חרב וותיקי מסע הרבבה.
שני הצדדים התקדמו כמה מאות מטרים בדממה עד שהתבאנים הסתערו על האגף השמאלי החלש של הספרטנים.
בעוד האגף הימני הספרטני תקף את האגף השמאלי התבאני שהיה מורכב בעיקר מבעלי הברית של תבאי.
האגף הימני הספרטני נחל ניצחון, אולם במקביל האגף הימני התבאני הביס את האגף השמאלי הספרטני והצליח לבזוז את המחנה הספרטני.
אגסילאוס שפיקד על האגף הימני, מיהר וחסם את דרך הבריחה של התבאנים.
כאשר נודע לתבאנים שבעלי בריתם הובסו ונמלטו הם ניסו להימלט, אולם הספרטנים חסמו את דרכם אך בקושי הם הצליחו להימלט ולברוח משדה הקרב.
אגסילאוס שנפצע בעצמו בקרב, טען לניצחון כיוון שהמישור נותר בידיו.
אולם למעשה כעבור כעבור כמה ימים נאלץ לעזוב את האזור ולהגיע לפלופונס דרך מפרץ קורינתוס.
על פי טענת דיודורוס, 600 תבאנים נהרגו בקרב ו-350 ספרטנים.
קרב קומרוב התרחש בין 26 באוגוסט ל-2 בספטמבר 1914 בתחילת מלחמת העולם הראשונה, כחלק מקרב גליציה.
בקרב נלחמו כוחות מהאימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית באזור קומרוב שבגליציה (בתחומי פולין של ימינו).
לפי התכנונים המוקדמים שהיו לאוסטרים עם הגרמנים, היה על האוסטרים לתקוף מגליציה צפונה, ואילו על הגרמנים היה לתקוף מפרוסיה המזרחית דרומה, וכך לכתר את כל הכוחות הרוסיים בפולין הרוסית.
אולם עם פרוץ הקרבות החליט הפיקוד הגרמני על מתקפה כוללת בחזית המערבית, ועל הגנה בלבד בחזית המזרחית.
אף על פי כן החליטו האוסטרים לתקוף באזור גליציה, ואף זכו בתחילה בכמה ניצחונות.
הכוחות האוסטרו-הונגרים שהשתתפו בקרב, השתייכו לארמייה הרביעית בפיקוד מוריץ פון אופנברג:
הכוחות הרוסיים שהשתתפו בקרב, השתייכו לארמייה החמישית בפיקוד פאבל פלווה:
ארמייה קורפוס דיוויזיה הארמייה החמישית הקורפוס ה-25 דיוויזיית הגרנדירים ה-3 הדיוויזיה ה-46 דיוויזיית המילואים ה-70 הקורפוס ה-19 הדיוויזיה ה-26 הדיוויזיה ה-27 דיוויזיית המילואים ה-69 הקורפוס ה-5 הדיוויזיה ה-17 הדיוויזיה ה-38 הקורפוס ה-17 הדיוויזיה ה-3 הדיוויזיה ה-35 דיוויזיית המילואים ה-61 עתודות הארמייה דיוויזיית הפרשים ה-7 דיוויזיית הפרשים ה-8
לאחר הצלחתה של הארמייה האוסטרו-הונגרית הראשונה בקרב קרשניק, תקפה הארמייה האוסטרו-הונגרית הרביעית ב-26 באוגוסט את הארמייה הרוסית החמישית.
הרוסים שכבר זועזעו באגף הימני שלהם בקרב קרשניק, החלו לסגת תוך שהם משאירים מאחוריהם 20,000 שבויים.
הקרב הסתיים ב-2 בספטמבר, אולם הניצחון האוסטרו-הונגרי לא היה מושלם, עקב המפלה בקרב רווה, והצורך לסייע לארמייה השלישית, ומשום כך הישגי האוסטרו-הונגרים התמסמסו במהירות.
קרב קורסון, הידוע גם כקרב על כיס קורסון-צ'רקאסי היה קרב חשוב במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, שנערך בשטח אוקראינה המערבית בחודשים ינואר ופברואר 1944 בין כוחות הצבא האדום לבין צבא גרמניה הנאצית.
במסגרת הקרב כיתרו כוחות משתי חזיתות סובייטיות כוח גרמני שכלל כ-60 אלף חיילים, במבלט גרמני באזור הערים צ'רקאסי וקורסון בגדה המערבית של נהר דנייפר מדרום לקייב.
הכוחות הסובייטיים ניסו להשמיד את הכוח הגרמני המכותר, ובמקביל נלחמו כדי למנוע מכוחות חילוץ גרמניים חזקים מקבוצת ארמיות דרום לפרוץ את טבעת הכיתור ולחבור לכוחות המכותרים.
בעקבות הניצחון הסובייטי במערכה סביב בליטת קורסק (יולי-אוגוסט 1943) פתח הצבא האדום בשורת מבצעים התקפיים גדולים לאורך חזית רחבה מאוד, שהשתרעה מאזור סמולנסק בצפון עד לים השחור בדרום.
ב-11 באוגוסט הורה היטלר להתחיל בהקמת קו ביצורים חדש בשם "קו פנתר-ווטן", שנודע גם בכינוי "החומה המזרחית", ממערב לקו החזית הקיים, בתקווה שלאחר קיצור החזית הגרמנית, הוורמאכט יוכל לבלום את המשך התקדמות הצבא הסובייטי בקו זה.
קו ההגנה החדש נועד להיבנות בחלקו הגדול בצמוד לנהר הדנייפר (למעט בחלקים הצפוני והדרומי של החזית הסובייטית) ולהישען על מכשול המים של הנהר.
אולם ההתקדמות המהירה של הצבא הסובייטי מערבה במסגרת קרב דנייפר, לא אפשרה לגרמנים להשלים את בניית מערך ההגנה המבוצר החדש.
לקראת סוף ספטמבר 1943, כבר הגיעו כוחות הצבא האדום לקו הדנייפר בחזית רחבה, חצו אותו תוך כדי תנועה, ותפסו כמה עשרות ראשי גשר קטנים בגדה המערבית של הנהר.
הגרמנים ניסו ללא הצלחה לעקור את הכוחות הסובייטיים מראשי הגשר שלהם, אולם במהלך החודשים אוקטובר-דצמבר הצליחו האחרונים לפרוץ ממספר ראשי גשר, ולהשתלט על שטחים נרחבים בגדה המערבית של הנהר, כולל קייב, בירת אוקראינה, ששוחררה על ידי הצבא האדום ב-6 בנובמבר 1943.
בראשית שנת 1944 המשיך הצבא האדום להרחיב את השטחים שבשליטתו במערב אוקראינה במסגרת מבצע דנייפר-קרפטי.
אדולף היטלר, שייחס חשיבות רבה להחזקה בקו נהר דנייפר, ולהפיכתו לקו הגנה מבוצר בלתי עביר, זעם על כישלונה של קבוצת ארמיות דרום למנוע את צליחת הנהר על ידי הצבא הסובייטי.
לכן הוא סירב לבקשותיו של אריך פון מאנשטיין, מפקד קבוצת ארמיות דרום, לפנות את כוחותיו ממבלט קורסון-צ'רקאסי, או לפחות לסגת לקו נהר רוס, כדי למנוע את כיתורם, והתעקש להחזיק בשטח זה כקרש קפיצה להתקפת נגד גרמנית גדולה, שתהדוף את הכוחות הסובייטיים אל מעבר לנהר.
נוכחות כוחות גרמניים חזקים (שהמודיעין הסובייטי העריך את כוחם ביותר מעשר דיוויזיות) במבלט קורסון-צ'רקאסי, איימה על האגפים של שתי החזיתות הסובייטיות, שהחזיקו בעמדות משני עבריו, והקשתה על תיאום המבצעים הצבאיים שלהן.
בנוסף לכך היא יצרה הזדמנות מפתה עבור הפיקוד הסובייטי, לכתר את שני הקורפוסים הגרמניים (הקורפוס ה-11 והקורפוס ה-42) שהחזיקו במבלט, באמצעות התקפה מתמקדת על שני אגפיו, ולהפוך אותו ל"סטלינגרד שנייה" בקנה מידה קטן.
בהתאם להמלצתו של גאורגי ז'וקוב, נציג הסטבקה באזור, החל הפיקוד הסובייטי העליון לתכנן את המבצע לכיתור הכוחות הגרמניים במבלט קורסון במחצית הראשונה של ינואר 1944. ב-12 בינואר קיבלו החזיתות האוקראינית הראשונה והשנייה הוראה מהסטבקה להתחיל בהכנות לקראת המבצע המתוכנן.
בסך הכל נועדו להשתתף בשלב הראשון של מבצע הכיתור 27 דיוויזיות רגלים, 4 קורפוסי טנקים, קורפוס פרשים וקורפוס ממוכן.
לאחר השלמת כיתור הכוחות הגרמניים במרחב קורסון, תכנן הפיקוד הסובייטי להזרים לאזור כוחות נוספים, כדי להרחיב את טבעת הכיתור ולהדוף את הניסיונות הגרמניים הצפויים לחבור לכוחות המכותרים.
תנאי קרקע ואקלים במרחב קורסון
האזור בו התנהלה המערכה לא היה נוח לתנועה ולפריסה של כוחות ממונעים גדולים.
הוא התאפיין במבנה קרקע גבעי וטרשי, והיה מבותר על ידי מספר ערוצי נהרות ונחלים (שהגדולים בהם היו נהר רוס , נהר אולשנקה ונהר גנילוי טיקיץ' ) וכן מספר רב של ערוצי נחלים וגאיות יבשים ועמוקים (Balka), שחצו אותו לאורכו ולרוחבו.
החלק המזרחי של זירת המערכה, שהיה צמוד לנהר דנייפר, התאפיין במספר רב של אזורים מוצפים וביצתיים קשים למעבר.
25-20 אחוז משטחה היו אזורים מיוערים, או מכוסי שיחים.
בנוסף לכך, תשתית הדרכים של האזור הייתה דלה ובלתי מפותחת.
רוב הדרכים שעברו במרחב היו דרכי עפר, וכמעט לא היו בו דרכים סלולות שהתאימו לתנועת רכב ממונע בעונת הגשמים או בתקופת הפשרת השלגים (בסתיו או באביב).
לאורך רוב זמן המערכה סביב בליטת קורסון היה מזג האוויר חם מהרגיל לעונה, והטמפרטורה נעה בין 4 מעלות מתחת לאפס ל-8 מעלות צלזיוס.
רק בשלב הסיום של המערכה (החל מ-15 בפברואר) החלה חזית קרה, שגרמה לירידה ניכרת של הטמפרטורות (8-6 מעלות מתחת לאפס).
עד 30 בינואר 1944 הייתה הקרקע מכוסה ברובה בשלג, אך החל מ-31 בחודש ובמחצית הראשונה של פברואר לא ירד שלג כלל, ומזג האוויר היה חמים יחסית.
מזג האוויר החמים גרם להפשרת שלגים מוקדמת, וכתוצאה מכך להקדמת הפתיחה של הרספוטיצה – "עונת הבוץ" באוקראינה.
הפשרת השלגים הפכה את הקרקע לעיסת בוץ, וכל הדרכים הבלתי סלולות הפכו לנהרות בוץ בעומק חצי מטר ומעלה, שרק כלי רכב זחליים היו מסוגלים לנוע בהן.
כלי הרכב והרק"מ של הצבא הסובייטי, וכן כלי הרכב (ג'יפים ומשאיות) שהצבא האדום קיבל מארצות הברית במסגרת תוכנית החכר והשאל (שהיו מצוידים בהנעה ארבע על ארבע), היו מותאמים יותר לתנועה בבוץ עמוק ובתנאי קרקע קשים מכלי הרכב והרק"מ של הצבא הגרמני.
מצב זה הקנה יתרון מסוים לצד הסובייטי במהלך קרב קורסון-צ'רקאסי.
המבנה הטופוגרפי של האזור, תשתית הדרכים הדלה והקדמת עונת הפשרת השלגים, יצרו תנאים שהקשו מאוד על הפעלת כוחות ממוכנים גדולים במהלך המערכה סביב מבלט קורסון, והעניקו יתרון לצד המגן על פני הצד התוקף.
מאחר שהצבא הסובייטי נמצא במגננה במשך רוב תקופת המערכה (לפחות החל מ-28 בינואר), הוא נפגע פחות מתנאי הקרקע והאקלים ששררו במרחב קורסון.
עם זאת, הכוחות הסובייטיים, שלחמו בטבעת הכיתור הפנימית של כיס קורסון-צ'רקאסי, סבלו קשות גם הם מאותם תנאים.
במשך רוב תקופת המערכה, שררו תנאים מטאורולוגיים גרועים במרחב קורסון.
מזג האוויר היה מעונן בדרך כלל, ובחלק מהימים שרר באזור ערפל כבד, בעיקר בשעות הבוקר ואחר הצהריים.
כתוצאה מכך, שני הצדדים התקשו להפעיל ביעילות את כוחות האוויר שלהם במהלך המערכה, ומזג האוויר הגרוע גרם במקרים רבים לקרקוע המטוסים.
שתי חזיתות (המונח הסובייטי לקבוצת ארמיות) נטלו חלק במבצע הכיתור של מבלט קורסון-צ'רקאסי.
אולם רק חלק מכוחותיהן (האגף השמאלי של החזית האוקראינית הראשונה, והאגף הימני של החזית האוקראינית השנייה) השתתפו בשלב הראשון של המתקפה הסובייטית.
החזית האוקראינית השנייה, שתפסה חזית ברוחב כ-250 ק"מ בלבד, יכלה להקצות למתקפה המתוכננת 4 מתוך 7 הארמיות שלה (הארמיות ה-52 וה-53, ארמיית המשמר ה-4 וארמיית המשמר המשוריינת ה-5), שכללו כ-165 אלף חיילים, 320 כלי רכב משוריינים ולמעלה מ-3,000 תותחים ומרגמות.
בסך הכל השתתפו בשלבי הפתיחה של המתקפה הסובייטית כ-255 אלף חיילים, 510 כלי רכב משוריינים וכ-5,300 תותחים ומרגמות.
בשלבים המאוחרים יותר של המבצע, תוגברו הכוחות שהשתתפו בו בכ-80 אלף חיילים וכ-400 טנקים נוספים.
כוחות הקרקע הסובייטיים קיבלו סיוע אווירי מארמיות האוויר ה-2 וה-5, שכללו ערב פתיחת המתקפה הסובייטית 1054 מטוסי קרב, מטוסי תקיפה ומפציצי יום ולילה מבצעיים.
סדר הכוחות הסובייטי נכון ל-1 בפברואר 1944:
5 קורפוסים גרמניים נטלו חלק בקרב סביב כיס קורסון-צ'רקאסי.
בשלב הראשון של הקרב השתתפו 4 קורפוסים בחלקם או במלואם: הקורפוסים ה-7 וה-42 מארמיית הפאנצר הראשונה, והקורפוס ה-11 וקורפוס הפאנצר ה-47 מהארמייה השמינית, הם כללו 15 דיוויזיות, 120–140 אלף חיילים, כאלף תותחים ומרגמות ו-142 טנקים ותותחי סער מבצעיים.
שני הקורפוסים שנלכדו בכיס קורסון כללו כ-59 אלף חיילים, 70-50 כלי רכב משוריינים ו-313 קני ארטילריה.
כוחות התגבורת, שנשלחו לעזרת הכוחות המכותרים, כללו 5 דיוויזיות פאנצר, דיוויזיית פאנצרגרנדיר, דיוויזיית חי"ר, 2 גדודי פאנצר כבדים (ה-503 וה-506), 2 גדודי פנתר ומספר גדודים של תותחי סער.
קורפוס הפאנצר ה-47 מהארמייה השמינית תוגבר על ידי דיוויזיית הפאנצר ה-13, דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-10 ודיוויזיית החי"ר ה-376. ארמיית הפאנצר הראשונה תוגברה על ידי קורפוס הפאנצר ה-3, שכלל 4 דיוויזיות פאנצר ורגימנט פאנצר כבד.
כוחות אלו כללו 60–80 אלף חיילים, ולפחות 250 כלי רכב משוריינים.
במהלך המערכה סביב בליטת קורסון כוחות הקרקע הגרמניים קיבלו סיוע אווירי מצי האוויר הרביעי של הלופטוואפה, ובעיקר מקורפוס האוויר השמיני שלו.
הפיקוד הבכיר של הכוחות הגרמניים והסובייטיים, שהשתתפו במערכה סביב מבלט קורסון-צ'רקאסי, הורכב מקצינים מוכשרים ומנוסים.
בצד הסובייטי ניהל את המערכה גאורגי ז'וקוב, הרמטכ"ל לשעבר של הצבא הסובייטי, ששימש כנציג הפיקוד העליון הסובייטי (הסטאבקה), וכמתאם המבצעים הצבאיים של החזיתות האוקראיניות הראשונה והשנייה במרחב קורסון מטעמו.
מפקדי שתי החזיתות הסובייטיות, שנטלו חלק בקרב, ניקולאי ואטוטין ואיבן קונייב, לא היו כפופים באופן פורמלי לפיקודו של ז'וקוב.
ואטוטין היה קצין מטה מוכשר, ששימש כראש אגף המבצעים של הצבא האדום לפני מבצע ברברוסה, והוכיח את יכולותיו במהלך קרב סטלינגרד וקרב קורסק, ואילו קונייב היה אחד המפקדים המוכשרים ביותר של הצבא האדום.
עם פתיחת המלחמה הוא מונה כמפקד ארמייה, וקודם במהירות לפיקוד על "חזית" (קבוצת ארמיות) בעקבות הביצועים שהפגין בשדה הקרב בחודשים הראשונים של המערכה בחזית הגרמנית-סובייטית.
בשלב הסיום של הקרב, ואטוטין הורחק מזירת המערכה, וז'וקוב וקונייב חילקו ביניהם את הפיקוד על הכוחות הסובייטיים במרחב קורסון.
בצד הגרמני מבנה הפיקוד היה ברור יותר מאשר בצד הסובייטי.
אריך פון מאנשטיין, מפקד קבוצת ארמיות דרום, אולי המצביא הגרמני המוכשר ביותר במלחמת העולם השנייה, ניהל את המערכה.
מפקדי שתי הארמיות שהשתתפו בקרב קורסון-צ'רקאסי - האנס הובה, מפקד ארמיית הפאנצר הראשונה, ואוטו והלר מפקד הארמייה השמינית.
שניהם מפקדים מוכשרים בעלי ניסיון עשיר בלחימה בחזית המזרחית - לחמו תחת פיקודו.
כיתור כוחות הציר בכיס צ'רקאסי-קורסון
ב-24 בינואר 1944 פתחו יחידות החזית האוקראינית השנייה בשורת התקפות גישוש על האגף הדרומי של מבלט צ'רקאסי-קורסון, וב-25 בינואר הצטרפו הכוחות העיקריים של החזית למתקפה.
שש דיוויזיות סובייטיות תקפו את הגזרה שהוחזקה על ידי הדיוויזיה ה-389 של הקורפוס הגרמני ה-11, ומוטטו את אגפה הימני.
לאחר שהושגה ההבקעה הוטלו 2 קורפוסי טנקים של ארמיית המשמר המשוריינת ה-5 למערכה, כדי לנצל את הפרצה, והתקדמו לעומק 18–20 ק"מ.
במהלך היומיים הבאים המשיכו כוחות השריון של קונייב להתקדם לכיוון צפון מערב תוך שהם משחררים את הערים לאבאדין ושפולה.
ב-26 בינואר הצטרפו גם כוחותיו של ואטוטין מהחזית האוקראינית הראשונה למתקפה ותקפו את האגף הצפוני של המבלט הגרמני בנקודת התפר בין הקורפוס ה-42 והקורפוס ה-7 של ארמיית הפאנצר הראשונה.
המאמץ ההתקפי העיקרי של החזית, מתקפה של הארמייה ה-40 בסיוע ארמיית הטנקים ה-6 על האגף הימני של הקורפוס ה-7, לא הצליח להשיג התקדמות משמעותית, והכוחות התוקפים ספגו אבדות כבדות בכוח אדם ובציוד.
אולם המאמץ ההתקפי המשני, מתקפה של הארמייה ה-27 על האגף השמאלי של הקורפוס ה-42, זכה להצלחה ניכרת.
ואטוטין העביר במהירות חלק מהיחידות של הארמייה ה-40 וארמיית הטנקים ה-6 לגזרה זו, כדי לנצל את ההצלחה ולהשיג הבקעה מלאה של החזית הגרמנית.
הוא הקים קבוצה ניידת מאולתרת, שכללה יחידות טנקים, תותחים מתנייעים וחי"ר מוסע, כדי לחדור לעומק העורף הגרמני, וכוח זה התקדם במהירות לאורך ציר מדווין-ליסיאנקה-זבניגורודקה.
החל מ-27 בינואר הנחיתה הארמייה הגרמנית השמינית שורת התקפות נגד עזות על שני האגפים של הטריז, שנעצו כוחותיו של קונייב בחזיתה, באמצעות 3 דיוויזיות הפאנצר (ה-3, ה-11 וה-14) של קורפוס הפאנצר ה-47 מתוגברות בגדוד טנקי פנתר מדיוויזיית גרוסדויטשלנד, וכן יחידות של הקורפוס ה-11.
יחידות החלוץ של ארמיית המשמר המשוריינת ה-5 נותקו באופן זמני מעורפן, אך המשיכו בהתקדמותן לכיוון צפון-מערב.
הדרג השני של הארמייה (קורפוס הטנקים ה-18) בסיוע יחידות מהארמייה ה-53 הצליחו לבלום את התקפת הנגד הגרמנית.
צוות קרב אחד מדיוויזיית הפאנצר ה-14 אף נותק מהכוחות העיקריים של הדיוויזיה וחבר לכוחות שכותרו בתוך כיס קורסון.
ב-28 בינואר נפגשו יחידות החלוץ של ארמיית הטנקים ה-6 וארמיית המשמר המשוריינת ה-5 בקרבת זבניגורודקה, והשלימו את כיתור הכוחות הגרמניים במרחב קורסון.
בימים הראשונים לאחר חבירת כוחות החלוץ הסובייטיים, עדיין נותרו פערים גדולים בטבעת הכיתור הסובייטית.
הכוחות העיקריים של ארמיות הטנקים החמישית והשישית, ויחידות הרגלים והארטילריה שנעו בעקבותיהן, נאבקו לסגור את הפערים בטבעת הכיתור ולהרחיב אותה, תוך שהם מתמודדים עם התקפות נגד גרמניות על אגפיהם, בעיקר בגזרת החזית האוקראינית השנייה.
הפיקוד הסובייטי העריך שרוב כוחה של הארמייה השמינית - 10 דיוויזיות ובריגדה אחת, שכללו כ-130 אלף חיילים - נלכד בתוך כיס קורסון-צ'רקאסי.
אולם לפי המקורות הגרמניים, הכוח המכותר כלל 6 דיוויזיות ובריגדה אחת במצבה חסרה, שמנו פחות מ-60 אלף חיילים.
כוח זה כלל, בין השאר, את דיוויזיית פאנצר אס אס החמישית ויקינג ואת בריגדת הפאנצרגרנדיר של הוואפן אס אס ואלוניה, שהורכבה ממתנדבים מבלגיה.
הסבר אפשרי להערכה המוטעית של המודיעין הסובייטי ביחס לגודל הכוח שנלכד בכיס קורסון, מצוי בעובדה שהוא כלל שרידים של מספר דיוויזיות, שפורקו לאחר שספגו אבדות כבדות, וכן אלמנטים ממספר דיוויזיות נוספות (דיוויזיות החי"ר ה-167, 168 וה-323, ודיוויזיית הביטחון ה-213).
"פלגת הקורפוס B", למשל, היה כוח בסד"כ דיוויזיוני שהורכב משרידי 3 דיוויזיות (ה-112, ה-255 וה-332).
וילהלם שטמרמן, מפקד הקורפוס ה-11 של הארמייה השמינית, קיבל את הפיקוד על כל הכוחות הגרמניים שכותרו בכיס קורסון.
הקורפוס ה-42 של ארמיית הפאנצר הראשונה, הועבר תחת פיקוד הארמייה השמינית, כדי לשמור על אחדות הפיקוד.
מיד לאחר השלמת כיתור הכוחות הגרמנים במבלט קורסון החלו הכוחות הסובייטיים במאמץ קדחתני להרחיב ולחזק את טבעת הכיתור.
ניסיונות החילוץ הגרמניים והלחימה סביב כיס קורסון
אריך פון מאנשטיין הגיב במהירות על המהלך הסובייטי, ועד לראשית פברואר ריכז 2 קורפוסי פאנצר (ה-3 וה-47), שכללו לא פחות מ-8 דיוויזיות פאנצר, לקראת מאמץ החילוץ של הכוח הגרמני המכותר בכיס צ'רקאסי-קורסון (שקיבל את הכינוי "כוח שטמרמן").
במקביל החל הלופטוואפה, כבר ב-29 בינואר 1944, במבצע גדול של תיספוק מהאוויר של הכוח המכותר.
היטלר לא היה מוכן לאשר פריצה החוצה של הכוחות שכותרו במבלט קורסון-צ'רקאסי.
הוא דרש שהקורפוסים ה-11 וה-42 ימשיכו להחזיק בעמדותיהם, והורה לקבוצת ארמיות דרום לתכנן מבצע, שנועד בשלב ראשון לחבור אל הכוחות המכותרים, ובשלב שני לכבוש מחדש את קייב, ולחסל את ראש הגשר הגדול בו החזיקה החזית האוקראינית הראשונה בגדה המערבית של הדנייפר, באמצעות מתקפה מהמבלט הגרמני לכיוון צפון לאורך הדנייפר.
מאנשטיין הבין, שכוחותיו אינם חזקים מספיק ליישם את השלב השני בתוכניתו השאפתנית של היטלר,
מתקפת הנגד של קורפוס הפאנצר ה-47 (8-1 בפברואר)
אוטו והלר, מפקד הארמייה השמינית, חשש שאם כוחותיו לא יחברו תוך זמן קצר עם הכוחות המכותרים בכיס קורסון, הם עלולים לאחר את המועד.
לכן הוא הורה לניקולאוס פון פורמן, מפקד קורפוס הפאנצר ה-47, לפתוח במתקפה כבר ב-1 בפברואר, מבלי להמתין לריכוז כוחותיו ומבלי לחכות שקורפוס הפאנצר ה-3 יהיה מוכן לפתוח במתקפה המקבילה על טבעת הכיתור הסובייטית מכיוון מערב.
על הנייר, קורפוס הפאנצר ה-47 המתוגבר, שכלל 4 דיוויזיות פאנצר (כולל דיוויזיית הפאנצר ה-13, שסופחה אליו מהקורפוס ה-52), דיוויזיית פאנצרגרנדיר ו-4 דיוויזיות חי"ר, היה כוח לוחם רב עוצמה.
אך בפועל, רוב הדיוויזיות שלו היו שחוקות מאוד ובמצבה חסרה, לאחר שהיו מעורבות בלחימה בלתי פוסקת בחודשים שקדמו לקרב קורסון.
דיוויזיות הפאנצר של הקורפוס ספגו אבדות ניכרות בשורת התקפות נגד, שהן הנחיתו על כוחותיו של קונייב במהלך הימים הראשונים של המתקפה הסובייטית, ומספר כלי הרכב המשוריינים המבצעיים שנותרו להן היה מצומצם ביותר.
מאנשטיין הבטיח לוהלר, שיתגבר את כוחו בדיוויזיית הפאנצר ה-24 מהארמייה השישית, אך זו נמצאה עדיין במרחק רב מקו החזית ב-1 בפברואר.
רוב כוחותיו של קורפוס הפאנצר ה-47 רותקו להגנה על אגפו המזרחי, ולכן פון פורמן פתח במתקפת הנגד שלו ב-1 בפברואר עם דיוויזיית הפאנצר ה-11 (שכללה כ-30 טנקים ותותחי סער מבצעיים) וכוח חלוץ קטן של דיוויזיית הפאנצר ה-13 בלבד.
אף על פי כן, הכוח התוקף השיג התקדמות משמעותית ביום הראשון למתקפה, השתלט על גשר על נהר שפולקה (Shpolka ) באיסקרנויה , ותפס ראש גשר קטן בעברו הצפוני של הנהר.
לרוע מזלם של הגרמנים, הגשר התמוטט לאחר שהטנקים הראשונים חצו אותו, ולכן הם התקשו לתגבר את הכוחות שהחזיקו בראש הגשר, ולהשתמש בו כבסיס להמשך המתקפה צפונה.
במהלך היומיים הבאים תפסו דיוויזיות הרגלים ה-320 וה-376 של הקורפוס את הגזרות בהן החזיקו דיוויזיות הפאנצר ה-3 וה-14, ובכך אפשרו לשחרר אותן לתמוך במתקפה המחודשת של הקורפוס.
לפי תוכנית המתקפה החדשה של קורפוס הפאנצר ה-47 נועדו דיוויזיית הפאנצר ה-11 ודיוויזיית הפאנצר ה-24 (שכוחות החלוץ שלה הגיעו לאזור יאמפול ב-2 בפברואר) לתקוף צפונה לכיוון זבניגורודקה ב-4 בפברואר בבוקר.
אך בליל 3/4 לחודש קיבלו קבוצת ארמיות דרום והארמייה השמינית הוראה ישירה מהיטלר לשלוח את דיוויזיית הפאנצר ה-24 חזרה דרומה לאזור ניקופול, וכל ניסיונותיהם של מאנשטיין ווהלר לשנות את ההוראה נכשלו.
ללא הדיוויזיה (שכללה כ-60 טנקים מבצעיים) נותר קורפוס הפאנצר ה-47 עם 59 טנקים ותותחי סער מבצעיים בלבד ב-4 דיוויזיות הפאנצר שלו.
כוח זה לא היה חזק מספיק כדי להבקיע את טבעת הכיתור הסובייטית, ולכן פון פורמן שינה שוב את תוכניותיו.
דיוויזיית הפאנצר ה-13 רותקה להגנת ראש הגשר באיסקרנויה, ושלוש דיוויזיות הפאנצר הנותרות של הקורפוס הוסטו מזרחה, והחל מ-5 בפברואר פתחו במתקפה לכיוון לבדין (Lebedin ).
המתקפה נתקלה בהתנגדות סובייטית עזה, והכוחות הגרמניים שסבלו גם מבעיות אספקה קשות בגלל הבוץ והפשרת השלגים, הצליחו להשיג התקדמות מועטה בלבד.
קונייב תגבר את הארמייה ה-53 וארמיית המשמר המשוריינת ה-5, שהגנו על החלק הדרומי של טבעת הכיתור, בכוחות נוספים, שנלקחו משלוש הארמיות של החזית האוקראינית השנייה, שלא היו מעורבות ישירות בלחימה סביב כיס קורסון-צ'רקאסי (ארמיות המשמר ה-5 וה-7 והארמייה ה-57), וכוחותיו לא התקשו לבלום את מתקפת הנגד המחודשת של הארמייה השמינית.
המתקפה הראשונה של קורפוס הפאנצר ה-3 (8-4 בפברואר)
כשהחלה המתקפה הסובייטית על מבלט קורסון היה קורפוס הפאנצר ה-3, שכלל את דיוויזיות הפאנצר ה-16 וה-17, באזור העיר ויניצה.
היעד הראשון של קורפוס הפאנצר ה-3 היה לחבור לקורפוס ה-42 המכותר בחלק הצפון-מערבי של כיס קורסון.
בשלב השני נועד הקורפוס לתקוף לכיוון דרום, במטרה לחבור לכוחות קורפוס הפאנצר ה-47, ולהשלים את כיתור ארמיות הטנקים הסובייטיות ה-5 וה-6 באזור זבניגורודקה.
המרחק הרב, אותו נדרשו לעבור חלק מהיחידות שנכללו בקורפוס הפאנצר ה-3 המתוגבר, כדי להגיע לשטחי הכינוס שלהן, ובעיות עבירות קשות בדרכים הבוציות (עקב הפשרת שלגים מוקדמת), עיכבו את תהליך ריכוז הכוחות לקראת מתקפת הנגד של הקורפוס.
בעקבות בקשת מפקד הקורפוס, הרמן בריית, הסכים מאנשטיין לדחות ביממה את פתיחת המתקפה.
אולם לא ניתן היה לדחות את פתיחת המתקפה עד לריכוז כל הכוחות שנועדו להשתתף בה, ולכן בריית תקף עם דיוויזיות הפאנצר ה-16 וה-17 ורגימנט הפאנצר הכבד באקה בלבד, בהנחה ששתי הדיוויזיות הנוספות שלו יצטרפו למתקפה ברגע שיגיעו לשדה הקרב.
גם בלעדיהן עמד לרשותו כוח מרשים, שכלל כ-160 טנקים ותותחי סער מבצעיים, מחציתם טנקים כבדים מדגם פאנצר סימן 5 (פנתר) וסימן 6 (טיגר), שהיו עדיפים בהרבה על כל סוגי הטנקים הסובייטיים שעמדו מולם.
דיוויזיות החי"ר ה-34 וה-198 של הקורפוס ה-7 נועדו לסייע למתקפה ולהגן על האגפים של קורפוס הפאנצר ה-3.
המתקפה הגרמנית נפתחה ב-4 בפברואר מקו קונסטנטינובקה -רוזקושובקה -רובאני מוסט לכיוון צפון-מזרח.
היעד הראשוני של קורפוס הפאנצר ה-3 היה להגיע לנהר גנילוי טיקיץ', לחצות אותו, ולאחר מכן לפנות מזרחה ולחבור עם הקורפוס ה-42 המכותר באזור מדווין.
הכוחות התוקפים לא התקשו להבקיע את מערך ההגנה של הקורפוס הסובייטי ה-104 מהארמייה ה-40, שהגן על הגזרה עם שתי דיוויזיות חי"ר, והשיגו התקדמות ניכרת ביום הראשון למתקפה.
כוחות החלוץ הגרמניים הגיעו למרחק קצר מנהר גנילוי טיקיץ' סמוך לקוסיאקובקה , אולם הצבא האדום פוצץ את הגשר היחיד באזור, שהיה מסוגל לשאת את משקל הטנקים הכבדים הגרמניים, וציוד הגישור הגרמני היה תקוע הרחק מאחור בדרכים הבוציות.
ב-5 בפברואר התחמם מזג האוויר, והפשרת השלגים (שהפכה את הדרכים לבלתי עבירות כמעט לכלי הרכב הגרמניים) מנעה העברת אספקה חיונית ותגבורות לכוחות החלוץ הגרמניים, ולא אפשרה להם להמשיך לפתח את המתקפה.
הפיקוד הסובייטי ניצל את העיכוב לצורך הזרמת תגבורות חזקות לאזור המותקף, וכוחות מארמיית הטנקים ה-6 ומהארמייה ה-40 החלו לתקוף את שני האגפים של המבקע הגרמני.
הפיקוד הסובייטי קיבל מידע מוקדם על ריכוזי הכוחות הגרמניים באזור אומן-ריזינו , והעריך שמתקפה גרמנית חזקה מאזור זה לחילוץ הכוחות המכותרים בכיס קורסון צפויה בקרוב.
לכן ז'וקוב הורה מבעוד מועד לוואטוטין להעביר את ארמיית הטנקים השנייה מעתודת החזית, כדי לתגבר את כוחות החזית, שהחזיקו בטבעת הכיתור החיצונית של כיס קורסון.
הארמייה המוקטנת, שכללה 2 קורפוסי טנקים, הגיעה לאזור בוגוסלב ב-4 בפברואר, וב-6 בחודש פתחה במתקפת נגד על האגף השמאלי של הבליטה הארוכה והצרה, שיצרה מתקפת קורפוס הפאנצר ה-3 בחזית הסובייטית, בעוד כוחות מארמיית הטנקים השישית תוקפים את האגף הימני של הבליטה.
התקפות הנגד הסובייטיות לא הניבו הישגים משמעותיים, על אף שניתקו באופן זמני את כוחות החלוץ הגרמניים באזור קוסיאקובקה, אך הם ריתקו חלק ניכר מכוחותיו של בריית ואילצו אותם לעבור למגננה.
במהלך היומיים הבאים הטילו הצדדים היריבים כוחות נוספים למערכה.
כוחות החלוץ של דיוויזיית הפאנצר ה-1 ודיוויזיית הפאנצר אס אס ה-1 הצטרפו למתקפה מיד עם הגעתם, אך הם הגיעו לשדה הקרב טיפין טיפין, ללא דרגי העורף ויחידות הסיוע שלהם, ולכן התקשו לתפקד ביעילות.
הקרב הפך לקרב התשה, ומספר נקודות יישוב עברו מיד ליד יותר מפעם אחת, אולם שני הצדדים לא הצליחו להשיג התקדמות משמעותית.
הטנקים הגרמניים הסבו אבדות כבדות לשריון הסובייטי, אך כמחציתם נפגעו או הושבתו מסיבות שונות עד 8 בפברואר.
הגרמנים הצליחו להרחיב במקצת את בסיס הבליטה שלהם, אך התקפות הנגד הסובייטיות נגסו בחוד הבליטה.
לאחר מספר ימים של לחימה עזה הגיע מאנשטיין למסקנה, שכוחותיו אינם חזקים מספיק לביצוע תוכניתו המקורית לכיתור ארמיות הטנקים ה-5 וה-6. הוא ידע שמצב הכוחות המכותרים בכיס קורסון הולך ומחמיר מיום ליום, ושהם לא יוכלו להחזיק מעמד עוד זמן רב.
לכן החליט ב-8 בפברואר להפסיק זמנית את מתקפת הנגד, לערוך מחדש את כוחותיו, ולהפעיל אותם במאמץ מרוכז להבקיע את טבעת הכיתור הסובייטית ולחלץ את "כוח שטמרמן".
קורפוס הפאנצר ה-3 המתוגבר נועד לתקוף מאזור ריזינו מזרחה לכיוון ליסיאנקה , בנתיב הקצר ביותר לכיס הגרמני, בעוד קורפוס הפאנצר ה-47 יתקוף מאזור ירקי לכיוון זבניגורודקה, במטרה לרתק את כוחות החזית האוקראינית השנייה, ולהגן על אגפו הימני של קורפוס הפאנצר ה-3, שהיה אמור למלא את התפקיד העיקרי במאמץ החילוץ הגרמני.
במקביל נועד "כוח שטמרמן" לתקוף מתוך שטח הכיס לכיוון דרום-מערב, במטרה לחבור עם קורפוס הפאנצר ה-3.
המתקפה הגרמנית השנייה (16-11 בפברואר)
עד 9 בפברואר התפנו הכוחות העיקריים של קורפוס הפאנצר ה-3 מהבליטה, שכבשו במהלך המתקפה הראשונה של הקורפוס, כדי להיערך לקראת המתקפה המתוכננת החדשה.
לפי התוכנית החדשה של מאנשטיין והאנס הובה (מפקד ארמיית הפאנצר הראשונה) נועד הקורפוס לתקוף מקו ריזאנובקה-וינוגרד לכיוון צפון-מזרח, לצלוח את נהר גנילוי טיקיץ' בין פרנקובקה לליסיאנקה, ולהתקדם מזרחה לכיוון מורינצי במגמה לחבור שם עם "כוח שטמרמן".
דיוויזיות הפאנצר ה-16 וה-17, בסיוע רגימנט הפאנצר הכבד באקה, נועדו לבצע את המתקפה העיקרית, כאשר דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-1 מגינה על האגף השמאלי (הצפוני) של הקורפוס, ואילו דיוויזיית הפאנצר ה-1 והדיוויזיה ה-198 (מהקורפוס ה-7) מחפות על אגפו הימני.
למרות האבדות הניכרות שספג הקורפוס עד 8 בפברואר, כוחו המשוריין נותר כמעט ללא שינוי (כ-160 טנקים ותותחי סער מבצעיים), עקב הגעת הכוחות העיקריים של דיוויזיית הפאנצר ה-1 (שכללה 48 טנקי פנתר ו-18 טנקים מדגם פאנצר סימן 4) ודיוויזיית הפאנצר אס אס ה-1 לשדה הקרב, ותגבורו בגדוד הפאנצר הכבד ה-506 (טיגרים).
קורפוס הפאנצר ה-47 נערך גם הוא מחדש לקראת חידוש המתקפה הגרמנית, והעביר את מרבית הכוחות הניידים שנותרו לו לאגפו המערבי.
הקורפוס נועד לתקוף מאזור ירקי לכיוון זבניגורודקה - מרחק של כ-25 ק"מ - עם שתיים מדיוויזיות הפאנצר שלו (ה-11 וה-13), בסיוע "צוות קרב האק" (שהורכב מחיילים, שהשתייכו במקור לקורפוסים ה-11 וה-42, וחזרו מחופשה, ממחלה, או מפציעה), בתקווה שבשלב מאוחר יותר ניתן יהיה לשחרר את שתי דיוויזיות הפאנצר הנוספות להצטרף למתקפה.