tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שער באק-מון ("השער הצפוני" - Bắc Môn) - שער זה שימש כשער הצפוני לעיר הקיסרית וכחלק מהחומה ההיקפית של המצודה כולה.
הוא נבנה מחדש מעל שרידים קודמים בשנת 1805, והוא עשוי מלבנים.
מעל מבנה השער ניצב ביתן דמוי פגודה בת שתי קומות.
מצודת מטל קרוס היא מצודה השוכנת על גבעה, סמוך לכפר הדייגים דיקסקוב (Dixcove) שבדרומה של גאנה, לחופי האוקיינוס האטלנטי.
הבריטים החלו בהקמת המצודה בשנת 1683, בתגובה להקמתה של מצודת גרוס פרידריכסבורג (Fort Groß Friedrichsburg) בידי ברנדנבורג-פרוסיה, כ-15 ק"מ מערבה משם, אולם הקמת המצודה הסתיימה רק בשנות ה-90 של המאה ה-17. בשנת 1712 הושמה המצודה במצור בשתי הזדמנויות על ידי כוח מקומי שמנה 15,000 איש ואשר נתמך בידי הפרוסים.
המצודה לא הוכנעה אולם בהתקפה השנייה התפוצץ מחסן אבק השרפה שלה, והסב אבדות לבריטים.
מצודת כירכוכ היא מצודה הממוקמת במרכזה של העיר כירכוכ בעיראק ונחשבת לחלק העתיק ביותר של העיר.
המצודה ממוקמת על תל בגובה של כ-40 מטרים הנמצא, בסמיכות לנהר ח'אסה.
מאמינים כי התל נבנה על ידי המלך אשורנצירפל השני בין 858–884 לפני הספירה כקו הגנה צבאי עבור העיר ערפה .
בין השנים 319 ועד 311 לפנה"ס בנה המלך סלאוקוס הראשון חומה חזקה עם 72 מגדלים סביב 72 הרחובות ושתי הכניסות למצודה.
בתוך המצודה ממוקמת "הכנסייה האדומה" ובה עקבות של פסיפסים המקדימים את התקופה המוסלמית.
הקירות המודרניים מתוארכים לתקופה העות'מאנית.
מאמינים כי השליט טימור לנג ביקר במצודה בשנת 1393 במהלך מסעו הצבאי.
המצודה נחשבת על ידי תושבי העיר כאתר בעל ערך היסטורי רב וכמרכזה של העיר העתיקה.
על המצודה ולמרגלותיה מרוכזים כמה מן השווקים ובתי התפילה המרכזיים של העיר וכמה מן השכונות הוותיקות שלה.
לאורך התקופה העות'מאנית, היה רוב תושבי המצודה יהודים ונוצרים (שנקראו בטורקית Kale gavurları, "הכופרים של המצודה").
בנוסף בתוך שטח המצודה מרוכז מספר רב של אתרים היסטוריים ודתיים, ובהם מבנה קבר שמאמינים כי בו קבורים דניאל הנביא, חנניה, מישאל ועזריה.
בשנת 1990 הכריז סדאם חוסיין על קמפיין במטרה לייפות את המצודה המוקפת חומה.
יש שסבורים כי כוונתו הייתה בעיקר להוציא ממנה 800-900 משפחות טורקמניות וכורדיות שהתגוררו בבתיה העתיקים.
בשנת 1997 החריב השלטון העיראקי את המצודה על כל רבעיה והותיר בה רק מספר מועט של אתרים בעלי חשיבות דתית או מבנים בעלי חשיבות היסטורית.
כל תושבי המצודה איבדו במהלך ההריסה את בתיהם ופונו ממנה לצמיתות.
מאז החרבתה לא שוקמה המצודה ולא יושבה מחדש ועד היום היא ניצבת ריקה ושוממת.
במצודה 4 דלתות או שערים: שניים בצידה המזרחי (שנקראים "הלוואג'ילאר" ו"יידי קיזלאר") ושניים בצידה המערבי ("טופּקאפּי" ו"טאשקאפּי").
היא מחולקת לשלושה רבעים: רובע מידאן (בצפונה), רובע קלעה ("המצודה"; במרכז) ורובע חמאם (דרום).
כן נמצאים בשטח המצודה מספר מסגדים ומבני קבר ששרדו גם את החרבת המקום בימי שלטון הבעת'.
במרכז המצודה ממוקם מבנה של כיפה מתומנת כחולה (Gök kümbet).
הסגנון האדריכלי הייחודי של המבנה מתאפיין בבנייה מלבנים, מטיח ומסיד.
קירות הכיפה מעוטרים בצורות גאומטריות והיא ממוקמת במרחק הליכה משער טופקאפי, בצפון-מערבה של המצודה.
מצודת חוקוק היא מבנה מבוצר שנבנה ב-1945 על ידי סולל בונה מצפון מערב לכנרת ובקרבת נחל עמוד.
שימש בתחילה למגורי גרעיני הכשרה של הפלמ"ח ובהמשך כנקודת הקמת קיבוץ חוקוק.
עם הרחבת הקיבוץ ננטשה המצודה והמקום הוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
המצודה נבנתה בסביבה מאוכלסת על ידי ערבים על מנת להביא להתיישבות יהודית באזור ועל מנת לשמור על הכביש העולה מטבריה לגליל העליון (בשנות האלפיים, חלק מכביש 90).
גישה זו נגזרה מתפיסה ביטחונית של מיקום מצודות באזורים עם אוכלוסייה ערבית צפופה והיא מומשה גם בבית קשת, עמיעד, ביריה, משגב עם, רמות נפתלי ועין זיתים.
המבנה, שהוקם ב-1945, תוכנן על ידי יעקב מטריקין בתקופה שכיהן כראש המחלקה הטכנית של מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית.
שטח המצודה הוא כ-1,200 מ"ר (30x40) והיא כוללת חומת מגן, מגדל מים, עמדות תצפית והגנה וחדרים.
ב-5 באוקטובר 1945, לאחר הקמת המצודה, היא אוכלסה על ידי ההכשרה המגויסת של הפלמ"ח מחפצי-בה וקבוצת משוחררי הצבא הבריטי.
המתיישבים והקימו במקום חדרי מגורים וכן יחידות עזר.
בנוסף הוצבו בחצר המבנה אוהלים עבור משפחות.
אנשי המקום עסקו בעיקר בעבודה ובאימונים.
בשנת 1946 הצטרפו למקום גרעינים נוספים והוקם קיבוץ חוקוק.
אנשי הקיבוץ המשיכו להתגורר במצודה.
ב-1948 סייעו אנשי היישוב, שיצאו מהמצודה, לבלום את כוחות צבא ההצלה בהנהגת קאוקג'י.
ב-1950 החל הקיבוץ לבנות את המשק מחוץ למצודה אבל זו המשיכה לשמש אותו למטרות שונות.
ב-1983 נטש הקיבוץ את המקום שהועבר לרשות המועצה לשימור אתרים ששיפצה את המקום, פתחה בו מוזיאון והפכה אותו לאתר תיירות בו מתבצעת פעילות חינוכית, סיורים באזור, סדנאות, סמינרים וימי עיון.
כיום המצודה משמשת את קהילת חוקוק כמקום התכנסות לציון חגי ישראל וטקסים כמו יום השואה, הזיכרון והעצמאות.
מצודת יטבתה (נקודת ציון: 205275 / 422475) היא מצודה מראשית תקופת הברזל (1300–1150 לפני הספירה) השוכנת בסמוך לקיבוץ יטבתה.
לדעת החוקרים קיים דמיון בין הממצאים שנמצאו במצודה לממצאים שנמצאו בתמנע, כולל הממצאים הקשורים בהפקת נחושת.
השערת החוקרים היא שהמצודה הגנה על דרכי הגישה לנווה יטבתה, ששימש מקור עיקרי לפחמים, מים ומזון לכורים בתמנע.
יטבתה הוא שמו המחודש של נווה מדבר הנמצא בשוליים המערביים של הערבה הדרומית, כ־40 ק"מ צפונית לאילת ועל הדרך הראשית אליה (כביש 90).
כמה בורות מים רדודים שמהם נבעו מי תהום עליונים וחורשה קטנה של שיחי אשל ועצי תמר היוו את עיקר הנווה בתקופה שקדמה להקמת המדינה.
"עין ע'ציאן" (מבוטא בערבית "רדיאן") היה שמו של המקום, כנראה על שם שיחי הפרקרק הפרסי ("ע'צא" בערבית) הנפוצים עד היום בחולות האזור.
הצעה נוספת לשם המקום היא שיבוש השם "אד-דינאם", שאפשר שהיה שם המקום בתקופה הרומית.
כיום שוכן על נווה המדבר קיבוץ יטבתה, פונדק דרכים ומרכז אזורי.
השם "יטבתה" מבוסס על זיהוי אפשרי עם אחת התחנות של בני ישראל בדרכם במדבר לפני עברונה ועציון גבר: "יטבתה ארץ נחלי מים" (במדבר ל"ג, פסוקים ל"ג-ל"ד, דברים י', פסוק ז').
הזיהוי של נווה המדבר עם יטבתה המקראית אינו ודאי ומסתמך על שחזור אפשרי של מסע בני ישראל מצפון לדרום, לפיו עברו בני ישראל בדרכם לארץ כנען ביטבתה וירדו דרומה לאילת, משם עלו להרי אדום.
תימוכין נוספים לזיהוי המקום כיטבתה המקראית ניתן למצוא בשמותיו הערביים של האזור: "סבחאת א-טאבה" (מלחת יטבתה החצויה כיום על ידי הגבול של ישראל וירדן) ו"ביר א-טאבה" (באר הנמצאת בשוליה המזרחיים של המלחה).
מקור המים בנווה הפך אותו לצומת דרכים בתקופות שונות ואף ישנם שרידים של התיישבות ארעית במקום, אך אין בו תל או אתר מרכזי אחד.
שרידים הקשורים למים וחקלאות (בעיקר מערכות של בארות שרשרת המכונות "פוגארות")
השרידים הם מהתקופות הכלכוליתית, הברונזה הקדומה, הברונזה תיכונה 1, הברזל, הנבטית, הרומית (נמצאה כתובת ממלכתית מימי הקיסר דיוקלטיאנוס) והערבית הקדומה.
רוב החוקרים סוברים שהחל מתקופת הברזל ישנה מצודה או תחנת דרכים ביטבתה.
בזמן שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל הוקמה במקום תחנת משטרה שכונתה "משטרת הגמלים", ולאחר כיבוש הערבה במבצע עובדה הוקם שם מחנה צה"ל.
שניים מאתרי הנווה תוארו בקצרה כבר בראשית המאה ה-20 על ידי אלואיס מוסיל, שתיאר את מקור הנווה כ"בור האם הגדול".
תומאס אדוארד לורנס, הידוע בכינויו "לורנס איש ערב", תיאר את המצודה הרומית כבר בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20. גם נלסון גליק - מראשוני הארכאולוגים בארץ ישראל - תיאר את בור האם ואת בורות השרשרת לאגירת מים, כמו גם את המצודה הרומית.
גליק חזר ליטבתה בשנות ה-50 יחד עם חברי היאחזות הנח"ל שהקימו את יטבתה וגילו את המצודה מתקופת הברזל.
בשנים לאחר מכן סקר גם בנו רותנברג את האזור במסגרת "סקר הערבה".
סקרים חלקיים נוספים נערכו במקום והחל משנת 1974 מתנהלות באתר חפירות ארכאולוגיות לסירוגין במסגרת פרויקטים שונים לחקר תולדות נווה יטבתה.
נמצאה מצודה מסוג "מצודת סוגרים" בלתי סדורה, ששטחה 50X75 מטרים בגובה 111 מטר מעל פני הים.
המצודה מתנשאת מעל ומדרום לקיבוץ יטבתה.
היא בנויה על פסגתה השטוחה של גבעה גבוהה ומצוקית המנותקת משלושה עברים מסביבתה.
למטפס לראש הגבעה צפויה תצפית על נווה מדבר ומרחבי הערבה הדרומית.
האתר נסקר כמה פעמים מאז 1956 בעיקר כחלק מחקירת פעילות הפקת הנחושת בתמנע.
ב־1976 חפר זאב משל חלק מהמצודה.
בחירת הגבעה למיקום המצודה אינו מקרי ומושפע מהטופוגרפיה שלה - היותה מנותקת משלושה עבריה מסביבתה על ידי מצוק תלול.
חדרי הסוגרים מקיפים את המצודה רק מצפון ומערב.
מדרום וממזרח ישנם מצוקים תלולים המייתרים בניית ביצור.
בהמשך לפסגה, במרחק של כ־75 מטר מהמצודה, נבנה ביצור נוסף - מעין מתלול המדמה מצוק נוסף ומלאכותי.
אלמנט הגנתי נוסף, חיצוני, סוגר את המצודה ממערב ומצפון, ממש עת מתחילה הגבעה להשתפל מטה.
צד מערב וצפון היו נקודות התורפה של המצודה ולכן שם הביצור משמעותי יותר.
קו ההגנה החיצוני השתמר עד היום ונראה כסוללה בלתי אחידה הבולטת היטב בשטח.
רוחב הסוללה הוא 5 מטרים וגובה 1.00-1.50 מטרים.
חתך שנעשה בסוללה אישר שזהו ביצור מלאכותי שנבנה מעפר מעורב במלחים שונים והפך ברבות השנים לחומר דמוי כורכר.
לא נמצא שום ממצא מתארך בסוללה ולכן אין לנו הוכחה חותכת שהיא אכן קשורה למצודה עצמה ובת אותו זמן, אף על פי שהדבר הגיוני.
לאורך הביצור הפנימי נמצאה קרמיקה הלניסטית, נבטית, רומית ואיסלמית קדומה.
שני קברים נמצאו בפסגת הגבעה - האחד רומי והשני מוסלמי קדום.
מצודת הסוגרים מזכירה אומנם בתוכניתה את "המצודות הישראליות" בהר הנגב, אך לדעת החוקרים היא קדומה מהן.
חדרי הסוגרים במצודה אינם אחידים - רוחבם נע בין 1.9-2.4 מטרים וגם אורכם אינו אחיד.
הקירות בנויים בבסיסם מאבני גוויל לגובה של מטר אחד כאשר מעליו לבני טין שיובשו בשמש.
קירות החדרים הפונים לחוץ המצודה הם בעובי של 0.8-1.00 מטרים ואילו הקירות הפנימיים עוביים 0.5-0.7 מטרים.
משטח הסלע הטבעי של הגבעה שימש כרצפה שפולסה על ידי מילוי עפר.
בעת גילוי המצודה הייתה מכוסה הרצפה מפולות אבנים, חומר לבנים, עפר וכתמי אפר כתוצאה מהתמוטטות הקירות, וכן שרידים של ענפי עץ תמר, כנראה מהתקרה.
לא נמצאה עדות להרס בשריפה.
הממצא הקרמי כולל כלים שנעשו באובניים - בעיקר קנקנים וקדירות בישול גדולות מסוג "קרמיקה נגבית" גסה, ומעט כלים מסוג "קרמיקה מדיינית".
ממצא מעניין נוסף הם סיגים של נחושת, המעידים על קשר למכרות הנחושת בתמנע.
רוב הנחושת שנמצאה היא באיכות ירודה (כ-75% נחושת) ואילו חלק קטן הוא נחושת טהורה כמעט לחלוטין.
נמצאו גם אבני שחיקה ומקבות צור שגם הן קשורות לעיבוד נחושת.
מחתכים שנעשו בחצר המצודה עולה שרוב סיגי הנחושת שנמצאו במצודה שייכים לתקופת הברזל א'.
שרידי הצמחייה שנמצאו (שרידי תמרים ופרקרק פרסי) ועצמות בלי חיים (יחמורים, עיזים, כבשים, צדפים מים סוף ושברי קליפות של ביצי יען), מעידים שתנאי הסביבה אז דמו לאלה השוררים בה כיום.
האלמנט הארכיטקטוני היחיד במצודה שיש בו ייחוד מסוים הוא שער הכניסה למצודה.
למעשה זהו פתח ברצף הסוגרים שהצמידו לחזיתו שני קירות היוצרים רחבת שער.
מעל השער היה כנראה מגדל שמירה שניצב על מסד האבן ותפס חלק גדול מהסוגר שמדרום לו.
השער פונה לכיוון מערב ולכן אין לחוקרים ספק שהדרך שהובילה למצודה הייתה ממערב, שם שיפולי הגבעה מתונים יותר.
לוח אבן מלבני החורג בצורתו ובמידותיו (0.53X1.00 מטרים) מאבני הקירות והאבנים, נמצא מוטל בכניסה לשער.
אף על פי שאין עליו סימני סיתות החוקרים מזהים אותו כמצבת שער פולחנית.
תיארוך המצודה לתקופת הברזל א', או ליתר דיוק לתקופת הפעילות במכרות תמנע, מתבסס על דמיון בממצאים שנמצאו במצודה לאלה שנמצאו בתמנע בתקופת הברזל א', כמו גם על הקרמיקה המדיינית האופיינית לתקופה זו.
לדעת החוקרים, אין ספק שהיה קשר בין יטבתה ותמנע.
שפעת המים בנווה המדבר סיפקה את צורכי הכורים בתמנע, כמו גם פחמים מעצי השיטה של הנווה ואולי אף מזון טרי.
רוב החוקרים מזהים את הקמת המצודה עם שיא פעילות כריית הנחושת, ולמרות זאת, זהות דרי המצודה לוט בערפל, כמו זהות הכורים במכרות.
מצודת חאג'יביי (באוקראינית: Фортеця Хаджибей) הוא סרט היסטורי עלילתי, שיתוף פעולה אוקראיני-גרוזיני-טורקי.
עבודת ההפקה נמשכה במשך שנתיים, מדצמבר 2018 עד מאי 2020, כשהוא יצא לאקרנים באוקראינה ב-10 באוקטובר 2020. על פי העלילה, הקוזאק אנדריי צריך להעביר מידע חשוב לאיסטנבול.
לשם כך עליו לשחרר את אבי אהובתו מהכלא - פטימה הטורקייה יפת התואר, אלא שאת האב עליהם לשחרר ממצודה המוחזקת בידי צבא האימפריה הרוסית.
במאה ה-18, רוסיה נמצאת במלחמה עם האימפריה העותמאנית.
הקוזאקים של עבר הדנובה היו בעלי ברית של העותמאנים.
כאשר הם מקבלים מידע צבאי חשוב, על ההטמן להעבירו לאיסטנבול, אל הסולטן באופן אישי.
אחמט פשה, מפקד המבצר הטורקי האחרון, חאג'יביי, מציע לסייע.
בידיעה שאנדריי צריך להעביר אליו את המכתב עם המידע הצבאי.
אך המבצר נכבש בידי חיילים רוסים, אחמט פשה נשבה ובתו היחידה, פטימה, מצליחה לברוח מהשבי.
אנדריי ופטימה נפגשים בנסיבות אלה ונאלצים להחליט כיצד להמשיך.
בשעה זו, הנוסע הגאורגי יורם מגיע לנמל חאג'יביי ובאמתחתו גפן ייחודית לגידול כרם.
יש לו גם כוס ישנה שדוד טימוש נתן לו פעם.
כוס זו הייתה שייכת לד'ארטניאן המפורסם, ולדברי דוד טימוש, הדבר הזה אמור להציל את חייו של יורם.
על חוף הים השחור יורם האמיץ נקלע מיד לעימות עם חיילים רוסים ומסכים לעזור לאנדריי ופטימה.
יש לו סיבה חשובה נוספת, והיא לפגוש את קטריה, שגם אביה, אדון דנילו, נמצא בצינוק רוסי.
הסרט צולם בשנת 2019 במצודת בלגורוד-דניסטר שבאקרמן, בביתנים של אולפן הקולנוע של אודסה, בכרמי שאבו, ליד הים לחופי הדנובה.
קבוצת פעלולנים מתיאטרון הרכיבה הקוזאקי מזפוריז'יה הייתה מעורבת בהפקה והם לימדו את השחקנים לרכב על סוסים, ולהשתמש באמנויות לחימה.
כוריאוגרפיה קרבית פותחה באופן אינדיבידואלי לכל דמות ספציפית.
התלבושות והאביזרים סופקו על ידי אולפן הקולנוע של אלכסנדר דובז'נקה בקייב ואולפנים טורקים, כולל תלבושות של כוחות היניצ'רים, כלים, שטיחים ואביזרים כגון רובים ואקדחים.
כל התלבושות של פטימה ואחמט פשה נוצרו בטורקיה.
את פאטימה גילמה הדוגמנית הטורקייה דרן טאלו.
את תפקיד אביה גילם השחקן הטורקי המפורסם יורדאם אוקור.
על פי התסריט, אחמט פשה ופטימה מכירים את השפה האוקראינית משום שהם גרים בשטח זה.
הם מדברים זה עם זה טורקית, ואוקראינית עם האוקראינים.
מצודת טולדו (בספרדית: Alcázar de Toledo) הוא מבנה אבן הממוקם בחלק הגבוה ביותר של העיר טולדו, ספרד.
מקור שמו של האתר הוא בתרגום המילה "הטירה" מערבית, שהושפעה ככל הנראה מ-castrum הלטינית.
המצודה היא מבנה ריבועי שאורך צלעו כ־60 מטר ובארבעת קודקודיו מגדלים בגובה 60 מטר, שבראשם צריח בסגנון מדריד.
מצודת טולדו הוקמה במקום שבו שכן ארמון רומי שנבנה במאה ה-3 ושימש כמושב הפרטוריום.
בשנת 568 בתקופת השליטים הוויזיגותים הקים לאוויגילד מלך היספניה וספטימניה את בירתו בעיר וקבע את מושבו במבצר.
בתקופה המוסלמית בשנת 836 התיישב במבצר עבד א-רחמן השני ולאחריו עבד א-רחמן השלישי בשנת 932 אשר המשיכו בבניה ופיתוח האתר.
בימי הביניים נשלטה המצודה על ידי אלפונסו השישי, מלך לאון, וממשיכיו כך שבסוף ימי הביניים קיבלה מצודה את עיצובה הסופי ההמוכר של המרובע עם המגדלים.
בשנת 1528 התקבל באתר הרנאן קורטס לאחר כיבושיו את האצטקים בידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
קרל, ובנו פליפה השני, מלך ספרד פעלו לשיחזור, פיתוח, והרחבת המצודה בשנים שלאחר 1540.
בשנת 1710 במהלך מלחמת הירושה הספרדית עלתה המצודה באש בפעם הראשונה.
התיקון החל רק בשנת 1774 אך כמעט מיד לאחר השלמתו בשנת 1810 פרצה במצודה שוב שריפה כתוצאה מהפגזות שספגה כחלק ממלחמת העצמאות הספרדית במלחמות הנפוליאוניות.
שיפוצים ותיקונים של המבנה התנהלו בעצלתיים במהלך המאה ה-19 עד שבשנת 1887 פרצה בו שריפה נוספת שהחלה בספריה, וגרמה להחרבה כמעט מוחלטת של האתר כולו.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד, החזיק מושל פרובינציית טולדו, הקולונל איטוארטה (José Moscardó e Ituarte) במבנה, ונלחם נגד הכוחות הרפובליקנים שהטילו מצור על המצודה.
אירוע המצור הפך לאתוס מרכזי במסורת הלאומנית הספרדית כאשר במהלכו שבו הרפובליקנים את בנו בן ה-24 של הקולונל ואיימו להוציאו להורג אם לא תיכנע המצודה.
לאחר שיחה קצרה בין השניים הורה הקולונל לבנו להריע "יחי ספרד" ו"למות כגיבור".
לא נמצאו הוכחות היסטוריות להריגתו המיידית של הבן וההערכה היא כי הוא נורה למעשה רק כעבור חודש כגמול על תקיפה אווירית.
בהקשר זה ראוי להזכיר כי במצודה עצמה הוחזקו בני ערובה רפובליקנים אשר ייתכן כי חלקם נהרגו אך גם לכך לא נמצא אימות ישיר.
אירועי מלחמת האזרחים בספרד במצודת טולדו הפכו את המבנה לסמל ללאומיות ספרדית והיוו השראה לשמו של "האלקאזר" (El Alcázar), עיתון ימין קיצוני שהחל להתפרסם במהלך מלחמת האזרחים ונסגר עם המעבר של ספרד לדמוקרטיה .
לאחר סיום המצור נגרמו למבנה נזקים קשים.
בתום המלחמה ובין השנים 1939–1957 התנהל במצודה תהליך שיחזור והיא נבנתה מחדש.
כיום מוגדר המבנה כנכס בעל חשיבות תרבותית לאומית ושוכנים בו הספרייה האזורית של קהילת קסטיליה-לה מנצ'ה ומוזיאון הצבא (" Museo del Ejército ") ששכן בעבר במדריד .
מצודת טרטוס בעיר הנמל טרטוס, טורטוסה (Tortosa) בפי הצלבנים, בצפון-מערב סוריה, הייתה אחת המצודות המרכזיות של רוזנות טריפולי הצלבנית.
המצודה תפסה כרבע משטחה של העיר שבתוך החומות, ושרידיה משולבים בהווה בבנייני מגורים.
טרטוס נכבשה בידי הצלבנים ב-1099 במהלך מסע הצלב הראשון אחרי מצור קצר, אך בדהירתם לירושלים לא נותר במקום כוח מגן ראוי והמצודה שבה לידי המוסלמים.
רמון הרביעי, רוזן טולוז, חזר וכבש את העיר ואת מצודתה בפברואר 1102, ועד לכיבוש טריפולי ב-1109 הייתה לבירת רוזנות טריפולי ונקראה בשם טורטוסה.
ב-1152 ערך נור א-דין פשיטה על העיר, טבח בתושביה וזרע הרס במצודתה.
כוחותיו נסוגו אחרי חודשים ספורים והמצודה נמסרה לחזקת מסדר האבירים הטמפלרים שהיו ברשותו המשאבים הנחוצים לקימום ביצוריה.
הטמפלרים הפכו את מצודת טרטוס למטה הצבאי שלהם בסוריה.
בימים 2–11 ביולי 1188, במהלך מסע הכיבושים שלו, הטיל צלאח א-דין מצור על טרטוס והרס את העיר התחתונה, שתושביה נמלטו ממנה עוד קודם לכן, וכן חלק מהמצודה.
למרות זאת לא הצליח להבקיע את מגדל העוז שלה.
המצודה לא ניזוקה במיוחד ברעידת האדמה של 1170 וברעידת האדמה של 1202 כמצודות קראק דה שבלייה, ערימה וסאפיתא.
וילברנד מאולדנבורג שביקר במקום ב-1211 מתאר את טרטוס כ"כעיר קטנה לא מבוצרת כראוי", אבל על המצודה כתב שהיא "מבצר איתן עם חומה מצוינת מעוטרת באחד-עשר מגדלים כבנזר של אבנים יקרות".
מלך צרפת לואי התשיעי תרם לחיזוק הביצורים של טרטוס בתקופת שהותו במזרח הצלבני (1250–1254).
הסולטאן הממלוכי בייברס ניסה לכבוש את טרטוס פעמיים, ב-1267 וב-1271, אך ללא הצלחה.
היא נעזבה ביוזמת מגיניה ב-3 באוגוסט 1291, תשעה שבועות אחרי נפילת עכו.
מצודת טרטוס הייתה המאחז האחרון של הטמפלרים על אדמת סוריה, וממנה נסוגו אל האי ארווד הסמוך שבו החזיקו מעמד כעשר שנים נוספות עד שהתפנו לקפריסין.
הכיבוש הממלוכי גרר הרס מכוון של הביצורים הצלבניים.
בניינים מאוחרים שולבו בשרידי המצודה הרצוצה, בניגוד לקתדרלה בת המאה ה-12 – "גבירתנו מטורטוסה" – שנשמרה להפליא.
טרטוס הצלבנית כלולה מאז 1999 ברשימה הראשונית שהוגשה מטעם ממשלת סוריה כמועמדת להכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
מצודת טרטוס הוקמה בצפון-מערב העיר הצלבנית שבין החומות ותפסה כרבע משטחהּ.
לא מן הנמנע שנבנתה באתרה של מצודה ביזנטית.
המצודה מאופיינת כקונצנטרית למחצה, כלומר כמבצר פנימי עצמאי בעל מערכת חומות ומגדלים החולשים על מערכת ביצורים חיצונית המקיפה אותו.
המצודה גבלה במערבהּ בשפת הים.
היא הוקפה משלושה צדדים בשתי חומות עבות.
החומה הפנימית הייתה גבוהה מזו החיצונית, וביניהן הפריד חפיר חצוב בחלקו בסלע.
הכניסה למצודה הייתה מצפונהּ, דרך שני שערים – בחומה החיצונית ובחומה הפנימית – שביניהם הוליך, ולא במישרין, שביל חשוף לשליטת המגינים.
מגדל שמירה מלבני שאורכו 35 מ' נקבע ממערב לשער שבחומה הפנימית.
מגדל העוז של המצודה הופרד בחפיר מיתר חלקיה.
שני מגדלים נבנו בפינותיו הדרומית-מערבית והצפונית-מערבית.
מעבר סתרים, פוטרנה , הוליך ממנו ישירות לים ואיפשר גישה לסירות נושאות אספקה וכן לחילוץ בעת צרה.
המבנים הבולטים במתחם המצודה היו האולמות בקמרונות החומה הפנימית בדרום ובמזרח, ששימשו כמחסנים וכקסרקטינים, בית התפילה, וכן משכן מפקד המצודה שנסמך על חומתה הצפונית.
שרידי המצודה משולבים בבנייני העיר המאוחרים.
אבני המבנים, החומות והמגדלים נלקחו ברובן לשימוש משני.
עם זאת נשמרו נדבכים של יסודות מגדל העוז וקטעי חומות.
מבנה המגדל בפינת החומה הצפונית-מזרחית משמש כמסגד.
מצודת ליל היא מצודה צבאית שנבנתה במאה ה-17 בעיר ליל.
המצודה, שנבנתה כל ידי סבסטיאן דה וובאן בצורת מחומש, שימשה מודל עבורו לבניית מצודות נוספות במסגרת פרויקט הקמת ביצורי וובאן.
המצודה משמשת עד היום את צבא צרפת הפועל לשמר אותה בשיתוף עיריית ליל וארגוני שימור אזרחיים.
במאה ה-21 הגישו רשויות העיר בקשה לכלול את המצודה ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו (כמו רבים מביצורי וובאן) אך נדחו.
השטח הפתוח הנרחב מסביב למצודה, ששימש בעבר חלק ממכשולי המים שנבנו לעצור אויבים, משמש היום כפארק עירוני ונחשב לריאה הירוקה של העיר.
ב-1556 ויתר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על כסאו וירושתו חולקה בין שני בניו.
בנו, פליפה השני, מלך ספרד ירש את שבעה-עשר המחוזות שכללו את רוב הולנד ובלגיה וחלקים מצפון צרפת.
תושבי הולנד מרדו בשלטון הספרדי ודרשו עצמאות, במאבק שנמשך כ-80 שנה.
במקביל לטשה צרפת עיניים לטריטוריות הספרדיות בצפון המדינה ואף הדיעו דברים לידי קרבות טריטוריאליים באזור.
ב-1648 הסתיימה המלחמה בין הולנד לספרד בהסכם מינסטר.
הסכם זה הביא לעצמאותה של הולנד והותיר את ספרד כבעלת הטריטוריות בצרפת ובבלגיה (ארצות השפלה הספרדיות) אך לא קידם את פתרון הסכסוך בין צרפת וספרד.
ב-1659, במסגרת הסכם הפירנאים, הגיעו שתי המדינות להסכם זמני שבמסגרתו נמסרו חלק מהטריטוריות הצרפתיות לידי צרפת.
הסכם זה החזיק מעמד עד 1667 אז פרצה מלחמת האצלה בין צרפת לספרד על בסיס הטענה הצרפתית לבעלות על ארצות השפלה הספרדיות כתוצאה מנישואיו של מלך צרפת לואי הארבעה עשר למריה תרסה, בתו של מלך ספרד פליפה הרביעי.
צרפת הגיעה מוכנה למערכה זו ובמהלכה כבשה שטחים רבים מידי הספרדים, הן בצרפת עצמה והן בטריטוריות של בלגיה.
במהלך מלחמה זו הטילה צרפת, באוגוסט 1667, מצור על העיר ליל, אותה החזיקו הספרדים , ולאחר 17 יום נכבשה העיר.
המצודה נבנתה מצפון מערב למרכז העיר ליל, באזור ביצתי שנבחר כדי לנצל תוואי שטח זה לתוספת הגנה על המצודה.
ליבת המצודה הורכבה ממבנים צבאיים המוקפים חומה באורך של כשני ק"מ ובגובה של כ-9 מטר היוצרת מבנה מצודה מחומש שקוטרו כ-540 מטר.
בכל אחת מפינות המחומש נבנתה מיצדית עבור חיל משמר והגנה.
מבנה מחומש זה איפשר לכל מצדית להגן את המצדיות משתי צדדיה.
בין כל שתי מצדיות, באמצע החומה, נקבע שער כניסה (בסה"כ חמישה שערים).
שניים מהשערים (שער רויאל ושער דופין) פנו לכוון העיר והיו שערים רגילים בעוד ששלושת השערים האחרים היו נעולים בדרך כלל אך בזמן מצור היה ניתן לפתוח אותם בהפתעה כדי להוציא מתקפה על האויב.
מעבר לחומה הגבוהה (שהיוותה את קו ההגנה החמישי) נבנו ארבע קווי הגנה מבוססי תעלות מים, חפירים וסוללות עפר מחוזקות בגדרות ברזל שאיתגרו כל פולש.
הודות למערכת של מנעולים ושערי מים מבוצרים, שנשלטו מהנהר הסמוך, ניתן היה, תוך 48 שעות, להציף את האזור סביב המצודה, למעט הצד הפונה לעיר, וליצור חיץ מים שעומקו כ-55 ס"מ ושטחו כ-1,700 דונם.
הגנה זו, על ידי הצפה, הכתיבה לתוקף את הצורך לכבוש קודם את העיר לפני כיבוש המצודה.
הגישה למצודה מכוון העיר הייתה דרך שביל רחב שלאורכו נאסרה הבנייה דבר שחשף את המגיעים מכוון העיר לירי מהמצודה.
העיר העתיקה של ליל הייתה גם היא מוקפת חומה אך וובאן העדיף לשמור על בידודה של המצודה ולכן החיבור בין חומות העיר לחומות המצודה היה חלקי בלבד.
וובאן התנגד למודל המצודות הצבאיות שהיה נהוג בתקופתו לפיו חיילי המצודה גרים בבתים בסביבת המצודות וחידש תפיסה ישנה לפיה על חיילי המצודה לחיות בתוך המצודה בה שירתו.
על פי גישה זו בנה וובאן, סביב רחבת המסדרים, שנים עשר צריפים מסודרים בשתי שורות עבור החיילים.
כל בניין הסתיים בביתן עבור הקצינים ומשפחותיהם, כאשר עליות הגג שימשו למגורי המשרתים.
המבנים סודרו, כאמור, סביב מגרש מסדרים מחומש כששדרות יוצאות מכיכר מרכזית זו, ומחברות את שני השערים הראשיים ואת חמשת המצדיות בתוכנית רדיוצנטרית שנאמר שהיא מזכירה תכנון של ערי רנסאנס שהשפיעו על וובאן.
בנוסף למבני המגורים נבנו במרחב המצודה מבני שירות כמו קפלה, סדנאות, טחנות קמח מונעות מים, מאפיות, פונדקים ועוד.
מחסן הנשק והתחמושת נבנה בנפרד משאר המבנים כשקיר לבנים חוצץ בינו לבין שאר המבנים.
שילוב המגורים ומבני השירות יצר למצודה מראה של עיירה פלמית קטנה.
בין חומות המצודה גרו החל מהמאה ה-17 כ-3,000 חיילים וזאת בנוסף למשרתים, בעלי מלאכה ועוד.
המקום שימש, תקופה מסוימת, גם למגוריו של מושל העיר.
מתוך חמשת שערי המצודה לשניים ישנו ערך היסטורי וארכיטקטוני:
השער המלכותי (La porte Royale) הוא השער הראשי למצודה והוא פונה לעיר.
ב-1817 הותקן בו גשר מתרומם ומנגנון הרמה.
רוחבו של השער 14.2 מטרים וגובהו 15.5 מטרים.
מעל מסדרון הכניסה מעוטר השער בכתובת מ-1670 המפארת את "מלך השמש" (הוא לואי הארבעה עשר).
הדלת מוקפת בכרטוש מונומנטלי עם עיטורים מפוארים הכוללים גביעים צבאיים עתיקים, זרים, סמל צרפת עם שלושה פרחי ליס שמעליו כתר מלכותי וסרט מסדר רוח הקודש.
על הגמלון מתואר סמל מלך השמש (לואי ה-14).
שער הדופין (La porte Dauphine) הוא השער המשני של המצודה ששימש כיציאת חירום המאפשרת להגיע או להתפנות לכוחות תגבורת.
השער פונה לדרום-מערב כשבעבר הייתה הגישה אליו דרך גשר מתרומם.
מעל השער ישנו כרטוש המעוטר בזרי עלים ובגביעים צבאיים.
על הגמלון נמצא סמל מלך השמש (לואי ה-14) מוקף בעיטורים המייצגים מלחמה ואמנויות.
במהלך המהפכה הצרפתית נהרס סמלו של לואי ה-14 ושוחזר רק לאחר מלחמת העולם השנייה.
מעגלי ההגנה שעטפו את המצודה, הסוללות והתעלות, נעשו מיותרים והפכו לפארק עירוני לשירות תושבי ליל.
הפארק, המכונה "הריאה הירוקה של ליל", כולל שטחים פתוחים, שבילי הולכי רגל, מגרש משחקים לילדים, מרכז מבקרים, גן חיות ויער של כ-60 דונם.
אחד האתרים בפארק הוא שדרת מאדים (Le Champ de Mars).
שדרה זו שימשה בעבר את חיילי צבא צרפת לאימונים והפכה לטיילת לכלל הציבור.
חלק מהפארק הוא "תעלת דל" שהקיפה את המצודה ונחפרה עם הקמת המצודה כשלוחה של נהר דל כדי לשפר את ההגנה על המצודה.
בנוסף לגדותיה הירוקים, הפתוחים לציבור, משמשת התעלה לשייט ולאורכה מספר תאי שיט שנועדו לגשר על הבדלי המפלס של המים.
האתר הבולט ביותר לאורך התעלה הוא "גשר נפוליאון" המרשים, שנבנה ב-1809.
כתחליף למקצרות דשא שוחרר בשטח הפארק עדר כבשי בר מזן "סוי" שנועד לסייע בשליטה על גובה הדשא, לדישון טבעי ולהפצת זרעים.
בעקבות כיבוש העיר ליל על ידי הצרפתים ב-1667, לאחר 17 ימי מצור, הורה מלך צרפת לואי הארבעה עשר להקים מצודה בעיר כדי להגן עליה ולמנוע את כיבושה מחדש.
המטרה העיקרית של המצודה הייתה להגן על העיר אולם הייתה לה מטרה משנית להגן על שליטי העיר במקרה של התמרדות של תושבי העיר.
בהתאם לכך התכנון איפשר למחזיקים במצודה לא רק לירות צפונה על אויב אפשרי אלא גם על מרכז העיר.
את התוכניות להקמת המצודה הגישו שני מהנדסים: לואי ניקולה דה קלרוויל וסבסטיאן דה וובאן כשתוכניתו של וובאן זכתה.
ביוני 1668 הונחה אבן הפינה למצודה ובנייתה הושלמה ב-1673. תכנון המצודה היה חלק מפרויקט שוובאן עמד בראשו לבנות מערך ביצורים שנקרא "האחו המרובע" שנועד להגן על 28 ערים בצפון מערב צרפת ובדרום בלגיה (וליל ביניהם).
לצורך הקמת המצודה גייס וובאן את המהנדס והאדריכל סימון וולאן וקיבץ אליו את כל הבנאים של העיר דבר שגרם להפסקת כל פרויקטי הבנייה האחרים.
כדי להביא אבנים מהמחצבה נחפרה תעלת מים שהתחברה לנהר דל , החוצה את ליל, דבר שאיפשר להשיט את האבנים עד למצודה ולחסוך בכך בהוצאות ההובלה.
בנוסף נחפרה תעלה נוספת, "תעלת דל" שהיוותה חלק ממערך ההגנה על המצודה.
עלות הפרויקט הייתה כ-1.5 מיליון פלורינים.
בתהליך הבנייה היו מעורבים כ-2,000 בעלי מלאכה שהשתמשו בכ-60 מיליון לבנים ובכ-20 מיליון אבני מחצבה להקמת המבנים.
עם סיום בניית המצודה היא אוכלסה על ידי כ-3,000 חיילים מרגימנט הרגלים ה-43 וזאת בנוסף למשרתים ובעלי מלאכה.
רגימנט זה, שהוקם ב-1638, החזיק במצודה במשך 350 שנה.
חוזקה של המצודה ואיכות בנייתה הביאו את וובאן לכנותה "מלכת המצודות" (La reine des citadelles).
ב-1708, במהלך מלחמת הירושה הספרדית, הגיעו צבאות אנגלים וגרמנים (של האימפריה הרומית הקדושה), בפיקודם של הנסיך אויגן מסבויה ושל ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, אל העיר ליל והטילו עליה מצור .
ב-23 באוקטובר נכבשה העיר ואז הטיל הצבאות התוקפים מצור על המצודה אליה נסוגו חלק מהחיילים.
המצור נמשך עד 8 בדצמבר 1708 אז נאלצו הצרפתים הנצורים, בפיקודו של לואי פרנסואה, דוכס בופלר, להיכנע לאחר שעתודות המזון והתחמושת כלו.
ניצחון זה פתח, לכאורה, את הדרך של הגרמנים והאנגלים לפריז אך המחירים ששילמו צבאות אלו במערכה על ליל והגעת החורף עכבו את המשך ההתקדמות.
במהלך המהפכה הצרפתית תקף צבא של ממלכת פרוסיה, בראשות קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, את צרפת כדי להגן את המלוכה בצרפת ועל המלך לואי השישה עשר.
ב-25 בספטמבר 1792 החל המצור של הפרוסים על המצודה שהתאפיין בירי ארטילרי כבד ובניסיונות לחצות את הביצות שהגנו עליה.
בגלל חוסר בחיילים לא הצליחו הפרוסים ליצור מצור הדוק על העיר והמצודה, דבר שאיפשר לצרפתים לתגבר את הנצורים בחיילים, תחמושת ומזון.
המצור הסתיים ב-8 באוקטובר עם נסיגת הפרוסים.
ההערכה היא שכרבע מבתי העיר ניזוקו בהפגזות הארטילריות.
כמו רבים מביצורי וובאן גם מצודת ליל לא הייתה מבוצרת דיה לעמוד מול הארטילריה המודרנית של הגרמנים.
באוקטובר 1914 כבשו הגרמנים את ליל ואת המצודה והפכו אותה למחנה צבאי ולכלא עבור חיילי צרפת.
לוחות המותקנים במבצר מנציחים את חללי הצבא שנפטרו במצודה.
ב-31 במאי 1940 נכבשה ליל על ידי הגרמנים לאחר מספר ימי לחימה במהלכם החזיקו כוחות צרפתים מעמד מול הגרמנים.
לאחר כיבוש העיר שימשה המצודה את כוחות הכיבוש הגרמניים.
בשלהי 1944 שוחררו העיר והמבצר על ידי כוחות בעלות הברית.
כיום נמצאת המצודה עדיין בבעלות צבא צרפת כשהחל מ-2005 היא משמשת בסיסו של "כוח ההתערבות המהיר של צרפת" המשוייך לנאט"ו.
הצבא הוא זה שאחראי לשימור המצודה וזאת בסיוע ובשיתוף פעולה של אגודות שימור אזרחיות.
כך למשל ב-2021 שוקמו ארבעה תנורי בישול מהמאה ה-18 שפעלו בעבר במבצר, וזאת בשיתוף אגודת " פרויקטים של היסטוריה ואדריכלות מימי הביניים" CHAM (Chantiers Histoire & Architecture Médiévale).
ב-2008 הוגדרו 12 מאתרי ביצורי וובאן כאתרי מורשת עולמית.
בקשה הוגשה לאונסק"ו לכלול בהגדרה גם את מצודת ליל אך לטענת הארגון השימוש במצודה כמחנה צבא, באופן המגביל את הגישה לאתר רק לחיילים, נוגדת את התפיסה שאתר מורשת עולמי צריך להיות נגיש לציבור ולחוקרי היסטוריה.
ב-2017 הגישה עיריית ליל בקשה חוזרת לאונסקו אך ב-2020 נמשכה הבקשה.
ב-1975 אישרה מועצת העיר ליל, בראשות ראש המועצה פייר מורואה, לבנות אצטדיון כדורגל של 20,000 מושבים בצמוד למצודה.
התוכנית אושרה על אף התנגדות ארגוני שימור אזרחיים שטענו לפגיעה באתר ההיסטורי.
ב-1999 החלו דיונים להקמת אצטדיון חדש וגדול יותר (של 33,000 מושבים) כשהבחירה נפלה על בנייה במקום בו נמצא האצטדיון הנוכחי וזאת על אף המשך ההתנגדויות.
תוכניות האצטדיון הוגשו לוועדה העליונה למונומנטים היסטוריים במשרד התרבות.
ב-2002 החליטה הוועדה לדחות את התוכנית ברוב מכריע אך ב-2003 החליט שר התרבות לאשר את התוכנית בניגוד לדעת הוועדה, החלטה שלוותה גם באישור מועצת העיר ליל.
בעקבות אישורים אלו פתחו ארגונים אזרחיים בליל במחאה והצליחו להביא להוצאת צו עיכוב תהליכים.
בסופו של דבר נבנה האצטדיון העירוני ממזרח לעיר (אצטדיון פייר מורואה).
מצודת פראג (בצ'כית: Pražský hrad) היא טירה בפראג ששימשה כמקום משכנם העיקרי של מלכי בוהמיה.
בעבר קיסרי האימפריה הרומית הקדושה, וכיום נשיאי הרפובליקה של צ'כיה מחזיקים בה לשכות ומשרדים.
כיום, חוץ מלשכות ומוזיאונים, תכשיטי הכתר של מלכי בוהמיה נשמרים בה.
מצודת פראג היא אחת הטירות הגדולות בעולם (ולפי ספר השיאים של גינס היא הטירה העתיקה הגדולה ביותר בעולם) עם אורך של 570 מטר ורוחב ממוצע של 130 מטר.
ההיסטוריה של מצודת פראג מתחילה עוד מהמאה ה-9 לספירה (שנת 870).
הבניין בעל הקיר הראשון היה כנסיית גבירתנו.
בזיליקת ג'ורג' הקדוש ובזיליקת ויטוס הקדוש נוסדה במחצית הראשונה של המאה ה-10. המנזר הראשון בבוהמיה נוסד בתוך המצודה, ליד כנסיית ג'ורג' הקדוש.
ארמון רומנסקי הוקם במהלך המאה ה-12. במאה ה-14, תחת שלטונו של הקיסר קארל הרביעי נבנה הארמון המלכותי מחדש בסגנון גותי וביצורי המצודה חוזקו.
במקום הרוטנדה והבזיליקה של ויטוס הקדוש החלה בניית קתדרלה גותית (1344), שהושלמה רק שש מאות שנה לאחר מכן (1929).
בזמן מלחמות ההוסיטים ובעשורים שלאחר מכן, המצודה הייתה לא מיושבת.
בשנת 1485 ולדיסלב השני, מלך בוהמיה החל לבנות מחדש את המצודה.
אולם ולדיסלב הגדול (נבנה בידי Benedikt Rejt) נוסף לארמון המלכותי.
בנוסף נבנו מגדלי הגנה חדשים בצד הצפוני של המצודה.
ב-1541 נהרסו חלקים גדולים של המצודה בשרפה.
תחת שלטון בית האבסבורג נוספו בניינים חדשים בסגנון הרנסאנס.
הקיסר פרדיננד הראשון בנה את ארמון בלוודר, ארמון קיץ לאשתו אן.
הקיסר רודולף השני השתמש במצודת פראג כמקום מגוריו העיקרי.
הוא בנה את האגף הצפוני של הארמון, עם האולם הספרדי, שם הוצג האוסף האמנותי היקר שלו.
ההשלכה השנייה מהחלון ב-1618 התחילה את ההפיכה הבוהמית, במהלכה ניזוקה הטירה ונרגמה.
יצירות אמנות רבות מהאוסף של רודולף השני נבזזו בידי שוודים ב-1648 במהלך מלחמת שלושים השנים.
הבנייה המשמעותית האחרונה במצודה נעשתה בידי הקיסרית מריה תרזה במחצית השנייה של המאה ה-18. פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה בחר במצודה כביתו, לאחר שהתפטר מכהונתו.
ב-1918 נהפכה המצודה למושב הנשיא של צ'כוסלובקיה החדשה.
הארמון המלכותי החדש והגנים חודשו בידי האדריכל הסלובני יוז'ה פלצ'ניק (Jože Plečnik).
בזמן השלטון הנאצי במלחמת העולם השנייה הפכה מצודת פראג למטהו של ריינהרד היידריך, שזכה לתואר "פרוטקטור הרייך של בוהמיה ומוראביה".
פחות משנה לאחר שעלה לשלטון התנקשו בהיידריך והוא מת.
אחרי שחרור צ'כוסלובקיה והכיבוש הקומוניסטי, שיכנה המצודה את משרדי הממשלה הקומוניסטית.
לאחר שצ'כוסלובקיה התפצלה לצ'כיה וסלובקיה, הפכה המצודה למקום מושבם של נשיאי צ'כיה.
מצודת פראג שימשה לכל אורך ההיסטוריה כסמל שלטוני, ולכן כל שליט ששלט בפראג הקפיד להוסיף בניין למצודה שינציח את שלטונו.
עובדה זו הביאה לכך שכיום הבניינים המצויים במצודת פראג מייצגים כמעט כל סגנון אדריכלי מרכז במהלך המילניום האחרון.
המצודה כוללת את קתדרלת ויטוס הקדוש הגותית, את בזיליקת ג'ורג' הקדוש הרומנסקית, מנזר, מספר ארמונות, גנים ומגדלי מגן.
רוב חלקי המצודה פתוחים לתיירים.
כיום במצודה נמצאים מספר מוזיאונים, בהם הגלריה הלאומית ובה אוסף של יצירות אומנות מהבארוק, תערוכה המוקדשת להיסטוריה של צ'כיה, מוזיאון הצעצועים, גלריית תמונות של מצודת פראג המבוססת על האוסף של רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
פסטיבל הקיץ של שייקספיר מתקיים מדי שנה בחצר ארמון בורגרב.
מדי שעה מתקיימים בחצר הראשונה חילופי משמרות כאשר בשעה 12:00 בכל יום מתקיים טקס חילופי משמרות מרכזי הכולל את כל פלוגת המשמר בהרכב מלא ובליווי תזמורת ונגינת חצוצרות.
השכונה שמסביב מצודת פראג נקראת הראדצ'אני Hradčany והיא נחשבת לאחד האזורים המתוירים ביותר בעיר פראג.
בזיליקת ג'ורג' הקדוש (יז'י הקדוש)
קפלת הצלב הקדוש (כיום קופה לקניית כרטיסים לחלקי המצודה)
הארמון המלכותי הישן (אולם ולדיסלאב)
ארמון הקיץ בלוודר (מחוץ לחומות)
הארמון המלכותי החדש (האולם הספרדי, גלריית רודולף)
בית 22 בו התגורר פרנץ קפקא
בית 24 בו יש כניסה לתערוכת נשק
גני הטרסות של בית הספר לרכיבה
מצודת צלאח א-דין היא מצודה בסוריה השוכנת במרחק 30 קילומטרים מזרחית ללטקיה, סמוך לעיר אל-חפה, בשטח הררי גבוה, על רכס הרים הנמצא בין שני גיאיות עמוקים ומוקף ביער.
בשנת 2006 העניק אונסק"ו למצודה, ביחד עם קראק דה שבלייה, מעמד של אתר מורשת עולמית, ובשנת 2013 סווגה יחד עם כל אתרי המורשת העולמית בסוריה כאתר הנתון בסיכון.
המצודה נבנתה בעת העתיקה, כפי הנראה בתקופה הפיניקית (שלהי האלף ה-1 לפנה"ס).
ככל הנראה, הפיניקים נכנעו לאלכסנדר הגדול בשנת 336 לפנה"ס.
אין מידע רב על תולדות המצודה בין תקופה זו לבין שובם של הביזנטים במאה ה-10 לספירה.
הקיסר יוחנן הראשון צימיסקס כבש את המקום מידי השושלת החמדאנית מחלב, ובנה את הראשון מבין המבנים ההגנתיים שלה.
המצודה הייתה בחלק המזרחי של האימפריה, שהיה נתון בשליטת השושלת הפאטמית, השושלת המירדאסית ומאוחר יותר הסלג'וקים, שהקימו מבנים מבוצרים כתוצאה מניסיונם של בית אומיה, בית עבאס והביזנטים המוקדמים.
המצודה נפלה בידיהם של הפרנקים הנוצרים שהגיעו למקום במסגרת מסעות הצלב בתחילת המאה ה-12. מנהיגי הנוצרים שהו במקומות המבוצרים או בטירות כגון טירת צלאח א-דין.
ישנו אזכור לכך שב-1119 המצודה הייתה בבעלותו של רוברט מסאון, לאחר שניתנה לו מרוג'ר מסלרנו , נסיך אנטיוכיה.
רוב המבנים שניתן לצפות בהם (לפחות עד 2008) נבנו בתקופה זו.
במחצית השנייה של המאה ה-12 האזורים נמסרו לידי ההוספיטלרים או הטמפלרים, שהיו אחראים על הבנייה עד שהמקום נכבש על ידי הערבים בהנהגתו של צלאח א-דין בשלהי המאה ה-12, ככל הנראה ביולי 1188. המצודה הייתה נתונה תחת שלטון מוסלמי עד לתקופה של הסולטאנים הממלוכים המצרים ביברס וקלאוון.
אחרי נפילת הסולטנות הממלוכית והשתלטות העות'מאנים על המרחב המצודה המבודדת ננטשה ונותרה חסרת שימוש במשך מאות שנים.
במאה ה-20 המצודה שופצה בשל היותה אתר ארכאולוגי חשוב.
על מנת להנציח את ניצחונו של צלאח א-דין, הוחלט ב-1957 לקרוא את המצודה על שמו, מה גם שהשם ההיסטורי משמעו בערבית "ציון", ככינוי לירושלים היהודית.
המצודה שוכנת על צוק בגובה 440 מטרים מעל גובה פני הים.
כיוון שהצוק תלול מאוד, קל לגשת אל המצודה רק מכיוון מזרח.
שטחה של המצודה והאזור שמסביבה (הנכללים באתר המורשת העולמית) הוא 64.9 דונם.
שטחו של אזור החיץ המכסה את מורדות גבעת המצודה הוא 1,295.2 דונם.
המצודה חולשת על מישור נרחב.
המבנה של המצודה הוא משולש, המצביע לכיוון מערב, שאורכו 720 מטרים ואורך בסיסו הוא 120 מטרים.
קיימת דרך מפותלת המגיעה אל המצודה מכיוון צפון.
הכניסה לטירה היא מהצד המערבי של המצודה.
מימין לכניסה נמצא מגדל שמירה שנבנה בתקופת מסעות הצלב.
כמה מטרים נוספים לאחר מכן ישנו מגדל נוסף.
בעבר המצודה הייתה טירה פיאודלית ושימשה כמקום מגוריו של המושל האזורי.
בחלק המזרחי של המצודה נמצאים השרידים הקדומים ביותר של בתי מגורים ובארות מים, שככל הנראה היו מאוכלסים בתקופה שקדמה לבואם של הפרנקים.
רוב הבניינים, ששימשו למטרות צבאיות, אזרחיות ודתיות, היו בחצר העליונה הנמצאת במרכז הצוק.
החצר התחתונה משתרעת על למעלה ממחצית אורכה של המצודה ובקירות המקיפים אותה יש ארבעה מגדלים מרובעים.
החצר התחתונה מופרדת מהחצר העליונה באמצעות תעלה שלידה יש צינוק (עובי הקירות הוא 5 מטרים ושטחו 24 מ"ר).
אורך התעלה הוא 156 מטרים, רוחבה בין 14 ל-20 מטרים, ומעליה בנוי גשר.
בחלק הצפוני של המצודה נמצא השער שלידו היה הגשר.
במרכז המצודה נמצאת טירה ביזנטית, בור מים גדול נוסף, בית תה מתקופת מסעות הצלב, וכנסייה צלבנית הסמוכה לאחת הקפלות הביזנטיות שהשתמרו מאז בנייתן.
אחת הקפלות נמצאת בחצר התחתונה ואילו השנייה נמצאת בחזית המערבית של הטירה הביזנטית, ובתקופת מסעות הצלב היא אף הורחבה.
התוספות הערביות למצודה כוללות מסגד, המתוארך לתקופת הסולטאן קלאוון, וארמון הכולל מרחצאות, חצרות ותלולים (חדרים הבנויים משלושה קירות כאשר הקיר הרביעי פונה לכיוון החצר המרכזית).
בארמון בוצעו עבודות שיקום קלות.
מצודת סן חואן או הפורטלסה (בספרדית: La Fortaleza, "המצודה") היא מצודה בעיר סן חואן המשמשת כמעונו הרשמי של מושל פוארטו ריקו.
המצודה הוקמה בפינה הדרום-מערבית של העיר העתיקה בין השנים 1530 ל-1540 במטרה להגן על נמל העיר, והיא ידועה גם כ"פלאסיו דה סנטה קטלינה" (Palacio de Santa Catalina - "ארמון קטלינה הקדושה") לאחר שקפלה בשם זה ששכנה בסמוך לה נהרסה בשנות הארבעים של המאה ה-17 והוקמה מחדש במתחם המצודה.
מאז שנת 1960 מוכרזת המצודה כאתר היסטורי לאומי וב-1983 היא הוכרזה כאתר מורשת עולמית.
המצודה הייתה המבנה המבוצר הראשון שהוקם בסן חואן בהוראתו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, במטרה להגן על נמל העיר מפני מעצמות אירופיות אחרות ומפני האינדיאנים המקומיים.
בתחילה כלל המבנה חצר פנימית מוקפת חומות ובה מגדל עגול שנודע כ"טורה דה מנדו" (Torre de Mando).
מאוחר יותר הוקם מגדל נוסף שנודע כ"טורה אוסטראל" (Torre Austral - "המגדל הדרומי").
מצודת סן חואן הותקפה ונכבשה פעמיים.
בפעם הראשונה כבש אותה ג'ורג' קליפורד האנגלי ב-15 ביוני 1598 והחזיק בה עד חודש נובמבר של אותה שנה, אך עזב את האי בשל מרי אזרחי.
בפעם השנייה נכבשה המצודה על ידי ההולנדים ב-1625, ובעת שאלה נסוגו מהאי, העלו אותה באש.
המצודה שימשה לאורך תולדותיה גם כמחסן נשק וכבית סוהר.
היא הורחבה במספר הזדמנויות וב-1846 נערכו בה שינויים מרחיקי לכת, אשר נועדו להקנות לה מראה של משכן רשמי ולא של מצודה צבאית.
כיום שוכנים במתחם מספר מבנים שכוללים את מעון המושל הרשמי בקומה השנייה ואת אזור המגורים בקומה השלישית.
בחלקו הצפוני של המתחם משתרעים גנים ובריכת שחייה.
מצודת קוויבק היא מצודה צבאית הממוקמת בראש קפ-או-דיאמן בעיר העתיקה של קוויבק סיטי בפרובינציית קוויבק שבקנדה.
המצודה משמשת בית מגורים רשמי של בית המלוכה הקנדי ושל המושל הכללי של קנדה.
בסמוך למצודה נמצא בניין הפרלמנט.
המצודה הראשונה באתר נבנתה בסמוך למישורי אברהם במהלך המאה ה-17 בהוראת לואי דה בוד (Louis de Buade).
תוכנית מפורטת יותר לביצורים הוכנה על ידי המהנדס הצבאי ז'אק לאבאס דה נרה באישור סבסטיין לה פרסטרה דה וובאן בשנת 1701.
לאחר כיבוש לואיסבורג בשנת 1745 נערכו במצודה שיפוצים והורחבו ביצוריה על פי תוכניות של המהנדס הצבאי גספאר-ז'וזה שוסרגו דה לרי.
צורתה הנוכחית של המצודה (צורת הכוכב) נבנתה על ידי השלטונות הבריטיים בין השנים 1820–1831 על פי תוכניות של המהנדס הצבאי המלכותי אליאס ווקר דרנפורד.
תוכנית זו שילבה בתוכה חלקים מהמצודה הצרפתית של 1745. מטרת הביצורים שנבנו הייתה לנצל את הגובה האסטרטגי של כף דיאמונד למקרה של מתקפה אמריקאית, או מרד של התושבים הצרפתית של קוויבק.
פרדריק המילטון-טמפל-בלקווד אשר כיהן כמושל הכללי של קנדה בשנים 1872–1878 קבע במצודה את מגורי המושל הכללי, ומדי שנה מתגורר בה מאז המושל הכללי מספר שבועות בשנה (יתרת הזמן המושל מתגורר באחוזת רידו).
בשנת 1943 נערכה במצודה ועידת קוויבק, וועידה נוספת בשנת 1944, בהן נכחו וינסטון צ'רצ'יל, פרנקלין דלאנו רוזוולט וויליאם ליון מקנזי קינג ונדונה האסטרטגיה של הממלכה המאוחדת, קנדה וארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
המבצר הוא בסיס האם של הרגימנט המלכותי ה-22 של הכוחות המזוינים של קנדה מאז 1920.
מצודת צפת היא מצודה עתיקת יומין, הממוקמת על גבעה נישאה במרכז העיר צפת.
במקום שרידים של יישוב מהתקופה הכנענית, וככל הנראה התקיימה בו מצודה בתקופה האחרונה של בית המקדש השני, אך רוב השרידים שנותרו במקום הם מהתקופה הצלבנית, הממלוכית והעות'מאנית.
המצודה נפגעה קשות ברעידת האדמה החזקה שפקדה את צפת ב-1837. בעשרות השנים האחרונות התבצעו במקום חפירות ארכאולוגיות נרחבות, שחשפו שרידים וממצאים עתיקים מכל תקופות קיומה של המצודה.
כיום נחשבת המצודה לאתר תיירות ונוף, שכן עקב מיקומה הגבוה ניתן לצפות ממנה על סביבותיה של צפת, למן גוש הרי מירון במערב, הכנרת במזרח, הגליל התחתון בדרום, ועד הרי נפתלי והחרמון בצפון.
סביב המצודה הוקם בשנת 1950 גן המצודה בשנת 1950 שתוכנן על ידי אדריכל הגנים שלמה אורן ויינברג ובו הוקמה מצבת זיכרון לחללי צפת בקרב צפת ובשאר מלחמת העצמאות.
בחפירות שנערכו באזור גבעת המצודה נתגלו סימנים לקיומו של יישוב כנעני מתקופת הברונזה.
במקום נחשפו מערות קבורה אופייניות לתקופה, ונקבע שהקבורה במקום נמשכה כשמונה מאות שנה.
כמו כן נתגלו שרידים מתקופת הברזל, המקבילה לתקופת התנחלותם של בני ישראל, לאחר שנכנסו לארץ לפי הסיפור המקראי.
העיר צפת נכללת בתוך גבולות נחלת שבט נפתלי, אך אינה נזכרת בתנ"ך, לפחות לא בשם זה.
לקראת המרד הגדול החליט מפקד הגליל יוסף בן מתתיהו לבנות מספר מבצרים חזקים במקומות אסטרטגיים בגליל.
בחיבורו "מלחמות היהודים" מספר יוסף, כי הוא ביצר את "סלע עכבּרה ואת ספף ואת ימנית ואת מירון".
ספף היא ככל הנראה מצודת צפת.
יוסף בחר לבנות את המצודה בהר הסמוך לצפת, הר שגובהו 834 מטר מעל פני הים, מתנשא על פני סביבתו ומדרונותיו משופעים בתלילות.
בדרך זו הוא קיווה להגן על היישוב היהודי מפני חיילי רומא, שצפויים היו לנסות לכבוש את הגליל תחילה.
טרם התקופה הצלבנית, היה קיים במקום המצודה מגדל בודד, שכונה על ידי הערבים "בורג' אל יתים".
לאחר כיבושה של ארץ ישראל מידי המוסלמים, הקימו בה הצלבנים שורה של מבצרים ומצודות, על מנת לבסס ולשמר את שליטתם בארץ.
הצלבנים, שראו בצפת את "מפתח הגליל", השולט על דרכי ההר הראשיות ועל העמקים הסמוכים, הקימו בשנת 1102 על שרידי מצודתו של יוסף בן מתתיהו מבצר ענק.
בשנת 1140 הורחב המבצר על פי הוראתו של פולק מאנז'ו, מלך ירושלים.
המבצר נשאר ברשות הלוחמים עד שנת 1168. באותה שנה הורה המלך אמלריך הראשון להעביר את המצודה לידי מסדר אבירי היכל שלמה (הטמפלרים), שהוסיפו וביצרו אותו והחזיקו בו כעשרים שנה.
ב-1187 עלה צלאח א-דין על הגליל והשמיד את הצבא הצלבני בקרב קרני חיטין.
למרות זאת המשיכו הטמפלרים להחזיק במצודה במשך כשנה וחצי נוספות, עד שבדצמבר 1188, לאחר מצור ממושך של המוסלמים ונסיגת הנוצרים, נפלה המצודה לידי המוסלמים.
אלו החזיקו במצודה כחמישים שנה, למעט תקופת ביניים קצרה שהחזיקו בה אנשי המסדר הטבטוני.
בסוף שנות העשרה של המאה השלוש עשרה, כשגבר חששם של המוסלמים משובם של הצלבנים, הורה אמיר דמשק אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא, בן השושלת האיובית, לפרק את המצודה.
מסיבה זו לא שרדו מבנים רבים שהיו אז במצודה.
הצלבנים שבו לצפת ב-1240, על פי הסכמים מדיניים בינם לבין המוסלמים.
הם שבו ובנו את המצודה, והפכו אותה לאחת המצודות הצלבניות הגדולות ביותר במזרח התיכון.
בישוף מרסיי בנואה ד'אליניאן (Benoît d'Alignan) שכתב ב-1264 דו"ח מפורט על המצודה וביצוריה ("De Constructione Castri Saphet"), תיאר מצודה המשתרעת על שטח של כארבעים דונם, אורכה 252 מטר, רוחבה 112 מטר והיא מוקפת חומה כפולה להגנה מושלמת.
היקפה של החומה הפנימית הגיע לכדי 580 מטר, וגובהה היה 28 מטר.
היקף החומה החיצונית היה כ-850 מטר וגובהה היה אף הוא 28 מטר.
בין החומות נחפר חפיר בעומק של 15-18 מטר וברוחב של 13 מטר.
(בתוואי החפיר החיצוני עובר כיום רחוב ירושלים).
בחומה החיצונית נבנו שבעה מגדלים מבוצרים בגובה 26 מטר, שהגנו על המצודה.
המבצר עצמו כלל מבנים רבים, ביניהם קירות שקבועים בהם חרכי ירי, מגדל שער נישא, אולמות מקומרים, חדרים רבים ובורות מים.
בניית המצודה המבוצרת על ידי הטמפלרים ארכה כשנתיים וחצי ועלתה יותר ממיליון מטבעות זהב.
אין פלא שהבישוף ד'אליניון מסכם את תיאורו במילים הבאות:
המצודה נוצלה היטב על ידי הטמפלרים.
ההיסטוריון אבו אל-פידאא מדווח בספרו "קיצור תולדות האנושות או דברי הימים", כי בחיל המצב ששהה במצודה היו שמונים אבירים ומשרתים וחמישה עשר מפקדים.
לכל אחד מהם היו חמישים פקודים וכן בעלי מלאכה.
עם כיבוש המבצר נמנו בו אלף שריונות.
מעריכים כי בזמן שלום שהו בו כ-1,700 איש ובעתות מלחמה - כ-2,200 איש.
ההיסטוריון שאמס א-דין אל-עות'מאני כתב בשנת 1372: "מצודת צפת הייתה מן האיתנים שבמבצרי הפרנקים ומאלה שהזיקו ביותר למוסלמים.
בתוכה ישבו הטמפלרים, פרשים כעורבים ממש, נכונים לפשיטות על הערים מדמשק ועד דאריא (כנראה דהריה - בדרום הרי חברון) וסביבותיה, ומירושלים ועד כרך (בעבר הירדן) ואזורה".
בשנת 1266 צר צבאו של הסולטאן הממלוכי ביברס על מצודת צפת.
ב-23 ביולי, לאחר שישה שבועות של מצור, הצליחו הממלוכים להשתלט בעורמה על המצודה ולטבוח את מגיניה.
הכובשים, שהפכו את צפת לבירת מחוז הגליל, חששו משרידי הצלבנים שנותרו בעכו וכן מהמונגולים שהלכו והשתלטו בעת ההיא על חלקים עצומים מאסיה.
חששות אלו הניעו את הממלוכים לפתוח בתנופת בינוי מרשימה במצודה.
תוספות הבנייה של הממלוכים מתוארים בהרחבה בספרו של אל-עות'מאני.
לדבריו, נוספו למצודה שני מגדלי ענק; האחד הוא מגדל ניצחון עגול, דמוי חילזון, בדרומה של המצודה.
מידותיו היו עצומות לפי כל קנה מידה: 60 מטר גובה ו-35 מטר קוטר.
בתוך המגדל נחצב בור מים ענק, שסיפק מי שתייה לאלפי חיילי המצודה.
שרידי המגדל ובור המים נמצאים כיום מתחת לאנדרטה שבפסגת גן המצודה.
המגדל השני שבנה ביברס הוא מגדל שער מוצק, שמידותיו הן 15 על 20 מטר, בדרום מערב המצודה.
גם שרידי מגדל זה קיימים עד ימינו.
הגאוגרף הערבי א-דִמשקי, שכתב בשנת 1300 את ספרו "מבחר הזמנים והנפלאות ביבשה ובים", מתאר גם הוא את המצודה הממלוכית:
נתגלו אף מתקנים המתאימים לפעילות אומנותית, המתוארכים לסוף תקופת הממלוכים או לתחילת תקופת העות'מאנים.
כמו כן נתגלו כלי מיוליקה מן המאה השש עשרה.
משערים כי מבנים ממלוכיים חשובים נהרסו ברעידת האדמה שפקדה את האזור בשנת 1303. תקופה ארוכה נשארה המצודה חרבה, אך בשנת 1475 הורה הסולטאן הממלוכי קאיתבאי לשפץ אותה ולשקמה.
התקופה העות'מאנית בארץ ישראל הייתה תקופה של שקיעה בחשיבותה של מצודת צפת.
העות'מאנים לא השקיעו בשיפוץ ותחזוקת המצודה, שהבלאי הטבעי ורעידות האדמה כרסמו בה בשיטתיות.
רק במחצית המאה השמונה עשרה, נבנתה המצודה מחדש על ידי השליט הבדואי דאהר אל עומר.
באפריל 1799 השתלטו על המצודה חייליו של נפוליאון בונפרטה, אך נסוגו לאחר זמן קצר.
מהתקופה העות'מאנית נמצאו שרידים ספורים, בהם קירות מעטים בדרומה של המצודה.
ב-1 בינואר 1837 פקדה את הגליל רעידת אדמה קשה ביותר.
רעידת האדמה גרמה להרס ניכר במצודה, ומאז היא לא שוקמה עוד.
שרידי המצודה הופקרו לכל החפץ בהם, ותושבי צפת נטלו ממנה אבנים ועפר כדי לבנות את בתיהם.
הבזיזה השיטתית העלימה שרידים אדריכליים ממאות שנות קיומה של המצודה.
רעידת האדמה בשנת 1931 מוטטה שרידים רבים נוספים שעמדו עדיין על תילם.
הקרב על המצודה במלחמת העצמאות
במלחמת העצמאות נערכו בצפת קרבות קשים ומרים, בין ערביי העיר וצבא ההצלה בפיקודו של אדיב שישקלי, לבין הכוחות היהודים הלוחמים, שהיו נחותים מהם בנשק ובכח אדם.
ב-6 במאי 1948 ניסה הגדוד השלישי של הפלמ"ח לכבוש את המצודה מידי הערבים.
המבצע נחל כישלון חרוץ, נהרגו בו 5 לוחמים, נפצעו 32 ו-1 נעדר.
בליל 10 במאי התהפך הגלגל לטובת היהודים.
פלוגת פלמ"ח נוספת שהצטרפה לקרב, בסיוע מרגמות דוידקה ונשק נוסף, הצליחו לכבוש את המצודה.
לכיבוש זה היה חלק רב ברוח התבוסה שנפלה על ערביי הגליל בכלל ועל ערביי צפת בפרט.
מיד אחרי נפילת המצודה החלה המנוסה הגדולה שרוקנה את צפת מערבייה.
ניסיון ראשון לחקור את המצודה נעשה בחודש יולי 1875 על ידי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל שעסקה בסקר ארץ ישראל המערבית.
החוקר קלוד קונדר וצוותו הגיעו לאתר במטרה לסקור אותו, אבל כבר ביום בואם הותקפו על ידי ערביי צפת ובראשם השייח' עלי אגא עלאן.
בהתקפה נפגעו כל אנשי המשלחת, ובעקבותיה פסקה עבודת הסקר.
בשנת 1877 חזרו הסוקרים למקום עם הוריישו קיצ'נר בראשם.
הם ערכו סקר ארכאולוגי באזור המצודה, וחשפו ממצאים שונים.
הם דיווחו על שלוש חומותיה של המצודה, שעוד היו קיימות באותה תקופה.
מן העשור השני למדינת ישראל נמשכות החפירות הארכאולוגיות במצודה, במשך עשרות שנים לסירוגין.
תחילת החפירות הייתה בשנת 1961 על ידי אדם דרוקס, ארכאולוג מטעם אגף העתיקות והמוזיאונים.
בשנות השמונים של המאה העשרים נמשכו החפירות על ידי רשות העתיקות, ונתגלו בהן ממצאים ארכאולוגיים מרשימים.
בשנים 2001-2003 נערכו חפירות נוספות, על ידי חיים ברבה ועמנואל דמתי.
כל החפירות גילו סימנים להרס רב, שנוצר על ידי רעידות האדמה המרובות, שפקדו את צפת והגליל במשך השנים.
החפירות כללו עבודות שימור ושחזור, והכשרת האתר לתצוגה וביקורים.
הוכשר מסלול מסודר העובר בסמוך לשרידים הארכאולוגיים, שנחשפו בעונות החפירה הרבות.
במחצית שנות העשרים שתלו הבריטים עצי אורן על פסגת המצודה העתיקה, ובשנת 1949 הזמינה עיריית צפת את אדריכל הגנים שלמה אורן וינברג, לתכנן את גן המצודה בצפת.
הגן מעל השרידים של המצודה העתיקה ומבלי לפגוע בשרידיה.
הגן הוא דוגמה לגן רב שכבתי הלוקח בחשבון את הטופוגרפיה של השטח, השרידים העתיקים, הנוף והאדם.
מצודת סן לורנסו אל ריאל דה צ'אגרס (ספרדית Fuerte de San Lorenzo El Real de Chagres) היא מצודה השוכנת לחופי הים הקריבי, כ-13 ק"מ ממערב לפתחה של תעלת פנמה ולעיר קולון, בצפונה של פנמה.
המצודה ממוקמת בנקודה אסטרטגית על חצי אי המתנשא לגובה של 25 מטרים מעל שפכו של נהר צ'אגרס אל הים הקריבי.
המצודה הנצבת כיום באתר היא הרביעית במספר וקדמו לה שלוש מצודות.
לאחר כיבוש פרו, המלוכה הספרדית סללה בפנמה את דרך קמינו דה קרוסס אשר קישרה בין פנמה וייחו לשפך הנהר צ'אגרס, ונועדה לשנע את הזהב והאוצרות שהספרדים בזזו בפרו ושלחו לאירופה.
פיראטים שנמשכו אל האוצרות, החלו להתקיף את חופי פנמה ב-1560 לערך, ומסיבה זו נבנתה באתר מצודה.
המבנה הראשון באתר הוקם בין השנים 1595–1610 בפקודתו של פליפה השני, מלך ספרד, וככל הנראה נקרא על-שמו של "המנזר המלכותי של סן לורנסו" ליד מדריד, המוכר יותר בשם אל אסקוריאל, ועל-שם הנהר הסמוך.
המצודה נבנתה בסגנון האדריכלות הצבאית של האימפריה הספרדית שהוכתב על ידי האדריכל האיטלקי בטיסטה אנטונלי .
מצודה זו התמוטטה ב-1631 עקב תחזוקה לא ראויה ובשל התמוטטות חלקים מהמצוק שנכנע לפעולת הגלים.
בשנות ה-50 של המאה ה-17 הוקמה באתר מצודה שנייה, שבשל חוסר במימון נבנתה מעץ ואדמה.
המצודה נכבשה על ידי הנרי מורגן בשנת 1668 ונהרסה לחלוטין.
מצודה חדשה הוקמה באתר בשנות ה-70 של המאה ה-17 והיא שופצה ב-1689 ושוב ב-1730. המצודה נכבשה על-ידי אדוארד ורנון ב-1739 וב-1740, במהלך מלחמת אוזנו של ג'נקינס, ונהרסה.
המצודה נבנתה מחדש בין השנים 1761–1768 בסגנון מעבר מאדריכלות הבארוק לאדריכלות הנאו-קלאסית, ושוב לא הותקפה.
עם זאת הספרדים העדיפו לעשות שימוש בנתיב הימי שעוקף את אמריקה הדרומית דרך כף הורן, והמצודה שמשה בעיקר ככלא.
ב-1848 התגלה זהב בקליפורניה, וכדי להימנע מחציית מדבריות אמריקה הצפונית או להקיף את כף הורן, נעשה שוב שימוש בנתיב חוצה-המצר בפנמה.
אולם ב-1855 הושלמה בניית מסילת הרכבת שחוצה את פנמה מדרום לצפון ומסתיימת בקולון, וזו ירשה את מקומה של סן לורנסו כנמל העיקרי של פנמה לחופי הים הקריבי.
המצודה איבדה את חשיבותה וננטשה.
חוק משנת 1908 העניק למצודה מעמד של מונומנט היסטורי לשימור, וב-1941 היא הוכרזה כמונומנט לאומי.
בשנת 1995 המצודה שופצה באופן חלקי ושטחי על ידי צבא ארצות הברית.
המצודה שוכנת על מצוק עשוי אבן חול בחצי אי ברוחב של 60 מטרים, הקורן אל הים הקריבי ומתנשא לגובה של 25 מטרים מעליו.
אורכה מהקצה המערבי עד לחלקלקה בצידה המזרחי הוא 350 מטרים, בעוד שחלקה העיקרי מגיע לאורך של 195 מטרים.
המצודה השלישית מסוף המאה ה-17 הורכבה משני חלקים נפרדים - מזרחי ומערבי - שהוקפו על-ידי חפירים נפרדים.
החלק המערבי נהרס במתקפה של ורנון.
כאשר הוקמה המצודה מחדש במאה ה-18 חוברו שני החלקים ליחידה אחת, והיא נבנתה מסלעי הצוק עליו היא נצבת, לבנים ומלט.
חלק מהמבנים דוגמת החפיר, באסטיון "חצי הירח" והבאר נחצבו בסלע ולא נבנו.
המבנה הותאם להתקדמות הארטילריה ולטקטיקות החדשות של מצור והתקפה במאה ה-18.
יחד עם ביצורי העיר פורטובלו שממזרח לה, הוכרזה המצודה בשנת 1980 כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו בשם "ביצורי החוף הקריבי בפנמה".
ב-2025 המצודה הוכרזה כחלק מאתר מורשת עולמית נוסף, הנתיב חוצה-המצר הקולוניאלי של פנמה, הכולל אתרים לאורך הנתיבים העיקריים החוצים את מצר פנמה והיו חלק ממערכת הסחר הענפה בתקופה הקולוניאלית.
מצודת קייפ קוסט היא מצודה השוכנת בעיר קייפ קוסט שבדרומה של גאנה, לחופי האוקיינוס האטלנטי.
צורתה של המצודה היא כשל טרפז, אורכה ממזרח למערב מגיע ל-160 מטרים, ורוחבה מדרום לצפון עומד על 80 מטרים.
מבני המצודה משתרעים סביב שתי חצרות, המערבית והגדולה יותר בצורת טרפז, והמזרחית בצורת משולש.
המבנה הראשון באתר הוקם על ידי השוודים בשנת 1653, כשנה לאחר שהשתלטו על האזור.
הוא נבנה מעץ, וזכה לשם קרולוסבורג (Carolusborg), לכבודו של המלך קרל העשירי גוסטב.
מאוחר יותר הוחלף המבנה בבנין אבן.
בחודש אפריל 1663 נכבשה המצודה, כמו כל המושבה השוודית בחוף הזהב, בידי הדנים, אך אלה שלטו במקום משך שנה בלבד, ובשנת 1664 הוא נכבש בידי האימפריה הבריטית.
המצודה שימשה בעיקר לכליאת עבדים אשר הוחזקו במרתפיה עד לשילוחם באוניות לאמריקה.
בסוף המאה ה-18 נבנתה המצודה מחדש והורחבה, וב-1844 היא הייתה למקום מושבו של מושל המושבה הבריטית של חוף הזהב.