tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוחות המציינים, כי נאומן היה בסמולנסק, מיקום המפקדה של איינזצגרופה B, ב-12 בנובמבר 1941.
עדויות של יוג'ין סטיימל, אשר פיקד על הזונדרקומנדו 7a (פלוגה באיינזצגרופה B) בהן טען שפגש את נאומן ברוסיה (שם פעלה איינזצגרופה B) באמצע נובמבר.
מכתב לולדמר קלינגרהוף, מפקד ה"וורקומנדו מוסקבה" (חלק מהאיינזגרופה B), בו הוא מבקש מקלינגהופר להציג את הדברים בעדותו בצורה כזו שתראה כי נאומן התחיל את פיקודו על איינזצגרופה B ב-30 בנובמבר 1941.
בית המשפט לא קיבל את הטענה שהוא "רק ציית לפקודות" והוא נמצא אשם בפשעים נגד האנושות.
הוא נתלה ב-7 ביוני 1951, בכלא לנדסברג, שבגרמניה.
גנרל אריך יאשקה היה מפקד בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
יאשקה נולד ב-11 במאי 1890 בדנציג, ובשנת 1909 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-132 (אלזס העילית ה-1).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא סופח לגדוד ארטילריית המבצרים ה-9, ולחם עמו במהלך הקרבות בדרגת אובר לויטננט.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, עיטור צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף יאשקה לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1922 הוא הועלה לדרגת האופטמן, וב-1 במרץ 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
בפרוץ המלחמה מונה יאשקה לראש המטה של מפקח הרגלים ב-OKH, וב-1 במרץ 1941 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-90, שהיה חלק מהדיוויזיה הממונעת ה-20 ולחם עמו במהלך מבצע ברברוסה.
ב-1 באוקטובר 1941 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-4 בדצמבר אותה שנה הוא קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-12 בינואר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-20, עמה לחם במהלך הקרב על לנינגרד, וב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-10 במרץ 1943 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-55, וב-1 במאי אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
בקיץ אותה שנה הוא פיקד על כוחותיו במהלך מבצע קוטוזוב, וב-7 בספטמבר הוא קיבל על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-12 באוקטובר 1943 הוא מונה לתפקיד בכיר ב-OKH, ובסוף המלחמה הוא נפל בשבי צבא ארצות הברית.
ב-30 ביוני 1947 שוחרר יאשקה מהשבי, ולאחר שחרורו הוא התגורר בהמבורג עד מותו ב-16 באוקטובר 1961.
אריך הקל היה צייר ודפס גרמני, חבר מייסד בקבוצת Die Brücke ("הגשר"), שהתקיימה בין השנים 1905–1913 וחבר הזצסיון הברלינאי.
הקל נולד בדובלן שבסקסוניה, בנו של מהנדס רכבות.
ב-1904 הוא למד בקמניץ, לפני שלמד אדריכלות בדרזדן.
באותה העת הצטרף לקבוצת "דה ברוקה", קבוצת אמנים בה שימש כמזכיר וגזבר.
שאר המייסדים-חברים, גם הם היו סטודנטים לאדריכלות, כמו ארנסט לודוויג קירכנר, קרל שמידט-רוטלוף ופריץ בליל.
הארבעה ראו באותה מידה את לימודיהם בתואר בארכיטקטורה כפשרה עם הוריהם המכובדים ממעמד הביניים שלעולם לא היו תומכים בהם, אילו היו רוצים ללמוד אמנות.
הקל למד במכון הפוליטכני בדרזדן במשך שמונה-עשר חודשים בלבד, לאחר מכן קיבל עבודה כשרטט בסטודיו האדריכלים של וילהם קרייז.
הוא הצליח להשתמש בעמדה לטובת חברי קבוצת הגשר.
הוא עבד במשרדו של האדריכל וילהלם קרייז עד יולי 1907, אז התפטר והפך לאמן במשרה מלאה.
כחבר ב- "דה ברוקה" מילא הקל לעיתים קרובות את תפקיד המנהל העסקי, מה שאיפשר לקולקטיב ליצור קשר עם אמנים אחרים שהגיעו באותה תקופה, כמו פרנץ מארק במינכן.
בעקבות זאת, הדבר הביא לפרסום רב יותר של הקולקטיב, כמו אזכורם באלמנאק של הקואליציה האמנותית של פרנץ מארק עצמו, "בלאי רייטר".
פוסטרו של הקל, שכבר לא קיים, נאסר להצגה ציבורית על ידי משטרת דרזדן.
ב־1906 וב־1907 לקבוצה "דה ברוקה" היו תערוכות נוספות שהוקדשו אך ורק לגרפיקה וכללה קבוצת חיתוכי עץ מאת וסילי קנדינסקי.
הקבוצה שוב לא הצליחה להתחבב על הציבור.
עם זאת, ראויים לציון ובאופן אירוני גם ידועים לשמצה, היו שלוש התערוכות השנתיות הבאות של "דה ברוקה", שהפעם נערכו בגלריה אמיל ריכטר האופנתית.
בחדרים גדולים ושקטים, מרוהטים ביוקרה ומרופדים בשטיחים עבים, הרשימו הציורים וההדפסים הלא שגרתיים של הקבוצה את הציבור, וביניהם הייתה כרזה של עירום נשי שזעזעה רבים בציבור שהיו שאננים לעבודתם.
הקל וחברים אחרים ב"די ברוקה" העריצו מאוד את עבודתו של אדוורד מונק, ושאיפתו ליצור גשר בין ציור גרמני נאו-רומנטי מסורתי לציור אקספרסיוניסטי מודרני.
ארבעת החברים המייסדים עשו שימוש רב בהדפס כמדיום זול ומהיר לייצור אמנות במחיר סביר.
אמנות פרימיטיבית היוותה השראה גם לחברי הקבוצה היה זה אחיו של הקל שהציג בפני הקבוצה את הפיסול האפריקאי, ומצוין כי הסכמתם להצגת אמנות פרימיטיבית, ביטאה את הכמיהה האקספרסיבית של אמנים אירופיים - הייתה חד משמעית.
באמצעות סגנון זה הם מצאו מקור כוח בדמויות הברבריות.
בדצמבר 1911 עבר אריך הקל מדרזדן לברלין.
הוא הצטרך לקבוצת הזצסיון הברלינאי.
"דה ברוקה" פורק בשנת 1913. אריך הקל סווג כבלתי כשיר לשירות פעיל במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך התנדב לשרת ביחידת אמבולנסים שהוצבה בבלגיה.
הוא הצליח להמשיך לייצר עבודות לאורך המלחמה.
בין השנים 1922 - 1924 צייר הקל בחדר קטן וקמור בקומת הקרקע בהזמנת המוזיאון בעיר ארפורט (Erfurt) שבמרכז גרמניה.
ציורי הקיר, שביצע שם נקראו את התואר לבנשטופן ( "שלבי החיים" ), נחשבים לציורי הקיר החשובים ביותר ששרדו מהאקספרסיוניזם הגרמני.
בשנת 1937 הכריזה המפלגה הנאצית על עבודתו כ"מנוונת ".
אסרו עליו להציג את עבודותיו בפומבי, ויותר מ־700 פריטי אמנות שלו הוחרמו ממוזיאונים גרמנים.
עד 1944 נהרסו כל חיתוכי העץ שלו ולוחות ההדפסה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הקל התגורר בגאיינהופן ליד אגם קונסטנץ, לימד באקדמיה בקרלסרוהה עד שנת 1955. הוא המשיך לצייר עד מותו ברדולפזל בשנת 1970.
כמו רוב חברי "דה ברוקה", הוא היה מדפיס פורה.
הקטלוגים מתארים עם 465 חיתוכי עץ, 375 תחריטים ו -400 ליטוגרפיות.
יותר מ -200 מהם, בעיקר תחריטים, הם משבע השנים האחרונות לחייו.
תערוכת רטרוספקטיבה גדולה, "אריך הקל - יצירתו בשנות העשרים", התקיימה באוקטובר 2004 - פברואר 2005 במוזיאון ברוקה בברלין.
בשנת 2000, תמונה שלו - נוף כפרי, נמכרה תמורת 1.21 מיליון ליש"ט בסותביס בלונדון.
פרידריך אריך ולתר היה גנרל גרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, אשר עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות של גרמניה הנאצית.
ולטר נולד ב-5 באוגוסט 1903 בגורדן, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, ולטר הצטרף למשטרת ברלין ב-1 באפריל 1924, שם סיים את הכשרתו עד אמצע מאי 1928. לאחר מכן עבד מ-16 ביוני 1928 עד 24 בפברואר 1933 במטה המשטרה באופולה, ולאחר מכן במטה בברלין.
ב-25 בפברואר 1933 הצטרף למשטרת וקה כמפקד מחלקה והועלה לדרגת אובר-לויטננט ב-21 במרץ 1933.
ב-1 באוקטובר 1935 עבר ולטר ללופטוואפה בדרגת האופטמן ושירת שם עד ה-30 בספטמבר 1937 כמפקד פלוגה בגדוד היגר ה-1 של רגימנט הלופטוואפה "גנרל גרינג".
לאחר מכן כיהן באותו תפקיד בגדוד הצנחנים ה-4 של הרגימנט עד סוף מרץ 1938, ולאחר מכן פיקד על הגדוד ה-1 במשך שנה.
מאפריל 1939 ועד תחילת מלחמת העולם השנייה הועסק ולטר בפיקוח על חיילי הצנחנים במשרד התעופה של הרייך, וב-10 בנובמבר 1939 מונה כמפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הצנחנים ה-1.
באפריל 1940 השתתף ולטר במערכה בנורווגיה, במאי 1940 הוא השתתף במתקפה המוטסת בהולנד וב-19 ביוני 1940 הועלה לדרגת מיור.
במאי 1941 הוא השתתף בהתקפה המוטסת על האי כרתים, וב-24 במאי 1941 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
מאז ספטמבר 1941 לחם ולטר בחזית המזרחית, ונלחם ליד לנינגרד, וב-1 בינואר 1942 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
ולטר הוביל את הגדוד בחזית המזרחית עד 22 באפריל 1942, וב-31 במרץ 1942 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-17 בספטמבר 1942 מונה למפקד רגימנט הצנחנים ה-4, וביולי 1943 לחם עמו באי סיציליה ולאחר מכן באיטליה היבשתית.
ב-2 במרץ 1944 הוא קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובספטמבר אותה שנה פיקד על צוות קרב במהלך הקרב על ארנהם.
ב-24 בספטמבר 1944 מונה ולטר למפקד דיוויזיית פאנצר מוצנחת השנייה הרמן גרינג ולחם עמה בפרוסיה המזרחית, וב-30 בינואר 1945 הועלה לדרגת גנרל-מיור והועבר לעתודת המילואים.
ב-1 בפברואר 1945 הוא קיבל תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-27 במרץ 1945 הוא מונה שוב למפקד דיוויזיית פאנצר מוצנחת השנייה הרמן גרינג ופיקד עליה עד לכניעה ללא תנאי של הוורמאכט ב-8 במאי 1945.
ב-5 בנובמבר 1945, ולטר נעצר על ידי ה-NKVD ושבוע לאחר מכן נידון ל-25 שנות מאסר על השתתפותו במלחמה נגד ברית המועצות.
דרך מחנות סובייטים שונים הגיע למחנה מיוחד מס' 2 בוכנוואלד, שם מת מרעב ושחפת ב-26 בדצמבר 1948.
ב-23 בינואר 1996, זוכה ולטר על ידי משרד התובע הכללי של הפדרציה הרוסית.
אריך ברקו הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת קשר הכנף שמאל בקבוצת ביליס באלש מליגת העל האלבנית.
ברקו גדל במחלקות הנוער של שטוטגרטר קיקרס ושטוטגרט.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בשטוטגרט II, קבוצת המילואים של שטוטגרט, ובשטוטגרטר קיקרס, במסגרת הליגה הגרמנית השלישית.
ב-1 ביולי 2016 חתם ברקו בדינמו דרזדן מהבונדסליגה השנייה.
הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות, בהן ערך 85 הופעות ליגה והבקיע 12 שערים.
ב-1 ביולי 2019 חתם ברקו בדרמשטאדט 98 מהבונדסליגה השנייה.
הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות וחצי, בהן ערך 49 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-31 בינואר 2022 חתם ברקו על חוזה לחצי עונה בס.ו.
ב-5 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על ארצגבירגה אווה במסגרת המחזור ה-21 בליגה לעונת .
הוא ערך תשע הופעות ליגה במהלך תקופתו במועדון.
ב-1 ביוני 2022 חתם ברקו על חוזה לשתי עונות במכבי נתניה מליגת העל.
ברקו לא השתלב במכבי נתניה, ובפברואר 2023 חתם בפ.צ.
ברקו שיחק בהאלשר במשך עונה וחצי, כאשר בעונת 2023/24 ירד עמה לליגות האזוריות.
בקיץ 2024 חתם ברקו בביליס באלש מליגת העל האלבנית.
אריך טופ היה מפקד צוללות בקריגסמרינה במהלך מלחמת העולם השנייה.
טופ היה מפקד מוערך ואחד מחמשה מפקדי צוללות שעוטרו בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות (השני בחשיבותו בעיטורי גרמניה הנאצית).
לאורך המלחמה פיקד על מספר צוללות והצליח ב-13 סיורים מבצעיים להטביע 35 ספינות, בסך כולל של 197,460 טונות (GTR), מה שהפך אותו לאלוף ההטבעות השלישי הכי מוצלח בקריגסמרינה.
לאחר המלחמה שירת בצי הגרמני הפדרלי, בו הגיע לדרגת קונטר-אדמירל ולאחר מכן אף בתור יועץ בנאט"ו.
טופ נולד בהאנובר ב-2 ביולי 1914, בגיל 19 הצטרף לרייכסמרינה ב-8 באפריל 1934 וביולי משהשלים את ההכשרה הצבאית הבסיסית שלו הועבר לספינת ההכשרה גורך פוק.
ב-27 בספטמבר 1934 הועברת לשירות בסיירת הקלה קרלסרוהה (Karlsruhe) תחת פיקודו של קפיטאן גינתר ליטיינס, בין יוני 1935 ליוני 1936 עבר הכשרה בבית הספר הימי מירוויק (בפלנסבורג) וקיבל את דרגת הקצונה פנריך צו זי (מקביל לסגן-משנה).
באוקטובר הוחזר לקרלסרוהה, קודם לדרגת לויטננט צור זי ולקח חלק בקורס הפעלת טורפדו במהלך אפריל 1937, לאחר מכן חזר לקרלסרוהה בתור עוזר מפקד שם שירת עד לאוקטובר.
ב-5 באוקטובר 1937 החל טופ הכשרת צוות צוללות בניושטאט בהולשטיין, במפרץ ליבק שלזוויג-הולשטיין, לאחר הכשרתו הפך בעצמו למדריך בבית הספר לצוללות.
ב-26 בספטמבר 1938 הועבר לשייטת הצוללות השביעית שם הוצב בצוללת U-46 בתור קצין משמרת גשר, באפריל 1939 קודם לדרגת אובר-לויטננט צור זי.
בחודשים הראשונים למלחמת העולם השנייה המשיך לשרת טופ ב-U-46 כשהוא מפליג איתה בשלושה סיורים מבצעיים בין אוקטובר 1939 לאפריל 1940, במהלך סיורים אלו ה-U-46 הטביעה שתי ספינות ועבור תקופה זו הונעק לו צלב הברזל (דרגה שנייה) ואות מלחמת הצוללות.
במאי 1940 הועבר טופ לשייטת הצוללות הראשונה והוא הוצב בצוללת U-57, ב-5 ביוני הוא קיבל את הפיקוד על הצוללת, איתה יצא להפלגה ראשונה כבר ביולי.
לאורך החודשים בהם פיקד טופ על ה-U-57 יצאה הצוללת למספר סיורים מבצעיים והצליחה להטביע שש אוניות ולפגוע באחת נוספת, עד שב-3 בספטמבר התנגשה באוניה הנורווגית רונה סמוך לחופי גרמניה ויצאה משירות.
הסיור המבצעי השישי של ה-U-552 יצא מסן-נאזר ב-25 באוקטובר 1941, במהלכו הצליח טופ להטביע את המשחתת האמריקאית USS רובן ג'יימס (DD-245) בים האטלנטי ו-100 מאנשי הצוות שלה ניספו ורק 44 ניצלו, הייתה זו אוניית המלחמה האמריקאית הראשונה שהוטבעה במלחמה.
בסיור השמיני שנערך בין ה-7 במרץ ל-27 באפריל 1942, יצא הצוות לאזור מערב האוקיינוס האטלנטי והחוף המזרחי של ארצות הברית, בסיור מאוד מוצלח הצליח טופ להטביע שבע אוניות במשקל כולל של 45,731 טונות.
במהלך הסיור הוא קיבל הודעה שיקבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון (המעוטר ה-87 בוורמאכט עד אותה העת), בנוסף קרל דניץ החליט להעניק לטופ את אות לחימת הצוללות ביהלומים (הדרגה הגבוהה של עיטור זה).
לאחר שחזר מהסיור העשירי והאחרון שלו עם ה-U-552 בו הטביע שתי אוניות במשקל כולל של 14,555 טונות ופגע בשתיים נוספות, עיטור צלב האבירים של טופ הועלה ב-17 באוגוסט לדרגת "עלי אלון ויהלומים" (המעוטר ה-17 עד אותה העת) בנוסף הוא הועלה לדרגת קורבטנקפיטן.
שייטת הצוללות ה-27 וסוף המלחמה
ב-4 בנובמבר 1942 קיבל טופ את הפיקוד על שייטת הצוללות ה-27, שייטת אימון והכשרות, בנוסף לכך עמד בראש צוותי הטמעה של דגמי צוללות מתקדים לשירות הקריגסמרינה.
באוגוסט 1944 מונה טופ לעמוד בראש הצוות שהכניס את הצוללות מדגם XXI המתקדמות לשירות, ב-1 בדצמבר קודם לדרגת פריגטנקפיטן.
בחודשים האחרונים למחמה קיבל טופ את הפיקוד על הצוללת U-3010 משייטת הצוללות הרביעית ולאחריה את הפיקוד על הצוללת U-2513 משייטת הצוללות ה-11. לאחר כניעת גרמניה וסיום המלחמה באירופה, טופ נכנס לשבי כוחות בעלות הברית בקרגרה, דרום נורווגיה, הצוללות בפיקודו נפלה שלל ועברה בחינות מעמיקות בידי כוחות ארצות הברית.
לאחר המלחמה טופ השלים תואר באדריכלות באוניברסיטת לייבניץ בהנובר ב-1950 והפך לאדריכל מוצלח.
במרץ 1958 הצטרף לדויטשה מרינה, לאחר מכן הוא הוצב למשך ארבע שנים בארצות הברית כחבר צוות בוועדה הצבאית של נאט"ו.
מאוחר יותר שירת במספר תפקידי מטה, ובמשך חודש היה סגן מפקד כוח הצוללות.
קונטרדמירל אריך טופ פרש לגמלאות בדצמבר 1969. הוא עוטר באותה שנה בצלב המפקד של מסדר ההצטיינות של גרמניה הפדרלית.
מ-1970 עד 1984 עבד כיועץ תעשייתי, בין היתר, במספנת הוואלדטסוורקה-דויטשה ורפט.
אריך לסינג (בלועזית: Erich Lessing; 13 ביולי 1923 – 29 באוגוסט 2018) היה צלם עיתונות יהודי-אוסטרי, חבר סוכנות הצילום מגנום, שהתפרסם בתיעודו את אירופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, במיוחד במדינות הקומוניסטיות.
בשנות ה-60 וה-70 יצר סדרה של ספרי צילום המתעדים את תרבויות העולם העתיק, ארץ ישראל, התנ"ך, המיתולוגיה היוונית, וכן מוזיאונים חשובים בעולם.
ספריו פורסמו בשפות אירופיות רבות.
לסינג נולד בווינה, אוסטריה למשפחה יהודית; אביו היה רופא שיניים ואמו פסנתרנית קונצרטים.
הוא גדל ב-Ludo-Hartmann-Hof, קומפלקס מגורים ציבורי ברובע השמיני של וינה, ולמד בגימנסיה המקומית.
את המצלמה הראשונה שלו קיבל כמתנה לבר המצווה בשנת 1936, אך כדבריו לא חשב על צילום כמקצוע, "כי נער יהודי בווינה יכול להיות רק רופא או עורך דין" ב-1939, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, ולאחר ליל הבדולח, היגר לסינג לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער.
הוא הגיע לחיפה ב-31 בדצמבר 1939 בעוד משפחתו שנותרה בווינה נרצחה בשואה.
אמו וסבתו נספו בטרזיינשטט ובאושוויץ.
בארץ למד רדיו והנדסת חשמל, עבד בקיבוץ נוה איתן והיה נהג מונית בחיפה, ולבסוף הפך את תחביבו לצילום למקצוע.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת כצלם בצבא הבריטי במסגרת הדיוויזיה המוטסת השישית.
ב-1947 חזר לאוסטריה, שם פגש את אשתו הראשונה, טראודל (גרטרוד) ויגליצקי, עיתונאית בסוכנות Associated Press, אותה נשא לאישה באותה שנה.
באמצעותה החל לעבוד כצלם עיתונות עבור הסוכנות עד 1949. בשנת 1951 ייסד, יחד עם אנרי קרטייה ברסון, את סוכנות הצילום הבין-לאומית מגנום והפך לחבר מלא ב-1955. תצלומיו פורסמו במגזינים בין-לאומיים כמו Life, Paris Match וטיים מגזין, והוא התמקד בעיקר בתיעוד פוליטי במזרח אירופה.
בין תצלומיו הבולטים: צילום חתימת הסכם המדינה האוסטרית ב-15 במאי 1955, בו נראים לאופולד פיגל והשרים הזרים על מרפסת ארמון בלוודר בווינה; ותיעוד המרד ההונגרי ב-1956. הוא גם צילם אישים בולטים כמו קונראד אדנאואר, ניקיטה חרושצ'וב, דוויט אייזנהאוואר ושארל דה גול.
עמיתו במגנום, ברונו ברבה, אמר כי תצלומי המהפכה ההונגרית נצפו ברחבי העולם.
פחות מוכרים, אך לא פחות מרשימים, הם הצילומים שצילם בפולין בשנות החמישים.
"אריך לסינג חקר את נושא הכוח – בין אם דתי ובין אם חילוני – ותיעד את השפעתו, הן על מי שמפעילים אותו והן על מי שכפופים לו".
משנת 1957 התגורר לסינג עם משפחתו בווינה.
הוא גם עבד כצלם סטילס לסרטים מפורסמים כמו "צלילי המוסיקה", "זורבה היווני" ו"מובי דיק".
במהלך הקריירה שלו, לסינג פרסם כ-60 ספרים, רבים מהם עוסקים בהיסטוריה, אמנות ומדע.
ב-2013 תרם כ-60,000 מתצלומיו לספרייה הלאומית של אוסטריה.
לסינג לימד צילום במוסדות שונים, כולל בארל, בביאנלה בוונציה, באקדמיה לקיץ בזלצבורג ובאקדמיה לאמנויות שימושיות בווינה.
הוא היה חבר כבוד בבית האמנים הווינאי.
2001 – אריך לסינג – חמישים שנות צילום.
צילומים פוליטיים בשחור לבן של הצלם והעיתונאי האוסטרי אריך לסינג.
הצילומים מתעדים אישים ואירועים בולטים משנות החמישים ועד ימינו.
במוזיאון הפתוח לצילום בתל חי.
לסינג היה נשוי לטראודל עד מותה ב-2016. לזוג נולדו שלושה ילדים: דניאלה אורשיץ, מנהלת קשרי האיחוד האירופי בעיריית וינה, אדם לסינג וחנה לסינג, המכהנת כמזכ"לית הקרן הלאומית של אוסטריה לקורבנות הנאציזם.
לאחר מכן נישא לרנה קרונפוס-לסינג, פסיכותרפיסטית.
לסינג נפטר בווינה ב-29 באוגוסט 2018, בגיל 95.
מדליית מועדון המעצבים האמריקאי על תיעוד המרד ההונגרי, 1957
Prix Nadar על ספרו "האודיסאה", 1967
פרס ד"ר קרל רנר לעיתונאות, 1970
פרס העיר וינה לאמנות פלסטית, 1976
פרס המדינה לצילום אמנותי של הרפובליקה האוסטרית, 1997
צלב הכבוד לאמנות ומדע מדרגה ראשונה של הרפובליקה האוסטרית, 2013
מדליית הזיכרון אימרה נאג' של הרפובליקה ההונגרית
אות הכבוד הזהוב של מדינת שטיריה
אות הכבוד הכסוף של עיריית וינה
Revolution in Hungary: The 1956 Budapest Uprising, תיעוד מצולם של המרד ההונגרי בשנת 1956, בשיתוף עם ג'ורג' קונראד.
הוצאת כריסטיאן בראנדשטטר, וינה 2006
Pompeii, ספר המציג תצלומים של העיר הרומית פומפיי, שפורסם ב-1996.
The Bible: A Pictorial History, היסטוריה מצולמת של התנ"ך, בשיתוף עם קלאוס ווסטרמן, שפורסמה ב-1977.
Herbert von Karajan, ביוגרפיה מצולמת של המנצח הרברט פון קאראיין, שפורסמה ב-2008. הוצאת בלו, וינה 2008,
Das Heilige Land, ספר המציג תצלומים של ארץ הקודש, שפורסם ב-1987.
Griechische Sagen, ספר המתאר מיתולוגיה יוונית באמצעות תצלומים, שפורסם ב-1990.
From Liberation to Liberty: An Austrian Photo Album, 1945–1960, אלבום תצלומים המתעד את אוסטריה לאחר מלחמת העולם השנייה.
אריך לסינג, מיכאל גהלר, הוצאת טירוליה, אינסברוק 2014,
Femmes, mythologies, שיתוף פעולה עם פיליפ סולרס, המתמקד בדימויים נשיים ובמיתולוגיה.
הוצאת הרדר אנד הרדר 1969,
Vom Festhalten der Zeit: Reportage-Fotografie 1948–1973, על תפיסת הזמן: צילום עיתונאי 1948–1973, אריך לסינג, אליסטר קרופורד, הוצאת כריסטיאן בראנדשטטר, וינה 2002
יוזף היידן ותקופתו בתמונות, הוצאת לזתק, וינה 2009,
Hallstatt: Bilder aus der Frühzeit Europas, האלשטאט – תמונות מראשית אירופה, הוצאת יוגנד אונד פולק, וינה 1980
Anderswo במקום אחר, הוצאת נימבוס, ואדנסוויל 2014
אמיל אֶריך קֶסטנֶר היה סופר ומשורר גרמני, שהתפרסם בעיקר בזכות ספרי הילדים שכתב, כמו "אמיל והבלשים", "שלושים וחמישה במאי", "פצפונת ואנטון", "אורה הכפולה", "האיש הקטן" ועוד.
קסטנר זכה בפרס אנדרסן הבינלאומי לספרות ילדים לשנת 1960 עבור עבודתו והיה השלישי לזכות בפרס מאז התחילו להעניקו ב-1956, כמו כן קסטנר היה מועמד לפרס נובל לספרות בשש שנים שונות.
אריך קסטנר נולד ב-1899 בדרזדן שבגרמניה, כבן יחיד לאב (אמיל) שהיה רצען, ולאם (אידה לבית אוגוסטין), תופרת וספרית.
קסטנר לא גדל במשפחה עשירה.
הוריו עבדו קשה לפרנסתם, אך השקיעו רבות בחינוכו ולא חסר לו כמעט דבר.
על פי עדותו, הוא לא היה קשור לאביו ונקשר מאוד לאמו.
חלק מהביוגרפים שלו מזכירים שמועה, שלא ניתנת להוכחה, לפיה אביו הביולוגי של קסטנר היה רופא המשפחה היהודי אמיל צימרמן (1864–1953).
הוא אהב לקרוא ספרים ואהב ללמוד.
ב-1914, בגיל 15, פרצה מלחמת העולם הראשונה עליה העיד "מלחמת העולם החלה, ותמו ימי ילדותי".
המלחמה השפיעה עליו עמוקות, בייחוד על דעותיו האנטי-מיליטריסטיות.
הוא החל ללמוד בסמינר למורים בגיל 14, סיים את לימודי ההוראה, אך לבסוף התחרט ולא רצה עוד להיות מורה.
"זו הייתה הטעות הגדולה ביותר בחיי, לא הייתי מורה אלא תלמיד.
לא השתוקקתי ללמד אלא ללמוד", טען.
בגיל עשרים החל לפרסם שירים שכתב.
הוא למד ספרות גרמנית ברוסטוק, בברלין ובאוניברסיטת לייפציג, ובשנת 1925 קיבל תואר דוקטור, על עבודה שעסקה בפרידריך השני מלך פרוסיה ובספרות גרמנית.
אחרי סיום לימודיו עבר קסטנר לברלין והחל לכתוב בעיתונים, בין היתר בשבועון "די ולטבינה" ששויך לאנשי השמאל האינטלקטואלי, בשבועון הסאטירי "Ulk" וב"פרנקפורטר צייטונג".
ב-1927 פרסם ספר שירים שלא זכה להצלחה.
הוא פנה לכתוב ספר ילדים בעקבות עצה של בעלת עיתון שבו עבד.
בהתחלה הרעיון נראה לו מוזר אך לאחר מכן חשב להתנסות בכך.
בתחילה ניסה לחבר סיפור בדיוני שלא עלה יפה, ולבסוף החליט לכתוב סיפור על עניינים שהוא בקיא בהם, כמו על ילדותו ועל הילדים במקום מגוריו "שגם אנו היינו פעם כמותם".
כך כתב ב-1928 את הספר "אמיל והבלשים", סיפור הרפתקה אודות נער שכספו נשדד וביחד עם חבורת נערים שאליה נקלע, הם יוצאים לתפוס את השודד ברחובות ברלין.
הספר הצליח מאוד והיווה חידוש בספרות הילדים, כשהגיבורים היו נערים בני זמנו (גיבור הספר נקרא אמיל, שהיה שמו השני של קסטנר).
בשנים הבאות פרסם קסטנר ספרים נוספים לילדים ולנוער שהיו בני אותה סוגה ספרותית: ספרים ריאליסטיים, רובם ספרי הרפתקאות שגיבוריהם ילדים בני זמנו, שהיו בעלי מסרים של שוויון, חברות ועזרה הדדית שביטאו את דעותיו הסוציאליסטיות.
הדגש בספריו הושם על ערכי חברות בין נערים או נערות, חלקם עניים וחלקם לא, כשהעוני לא מהווה מגבלה או אמצעי אפיון מרכזי של גיבוריו הצעירים אלא האכפתיות שלהם ומוכנותם לעזרה ללא תנאי, כנותם ורצונם לקחת אחריות על גורלם.
עם זאת, ספריו לא היו דידקטיים אלא רוויים במתח ובהרפתקאות ותיארו בשפה הומוריסטית ופשוטה את הווי החיים היומיומי של נערים בני זמנו.
יוצא דופן בז'אנר זה הוא ספרו "שלושים וחמישה במאי" (1931), שהוא ספר הרפתקאות דמיוני לא ריאליסטי, רווי הומור אבסורדי.
כתיבתו של קסטנר מתייחדת בכך שהוא מתייחס לילדים בכבוד כאל בוגרים.
הוא נותן להם עצות ומזהיר אותם מפני קשיי החיים, ועם זאת מחזק אותם.
בהקדמה לספרו "הכיתה המעופפת" פונה קסטנר לילדים ואומר להם: "אל תאמינו לאלה האומרים לכם כי הילדות אינה אלא אושר וצחוק.
גם לילדים יש קשיים וצרות בחיים, והרי אין זה משנה על מה מתאבלים אלא כמה גדול הוא האבל, וילד קטן יכול להתאבל על בובה שאבדה יותר ממבוגר שמתמודד עם קשיי הפרנסה." הוא מעודד את הילדים להישיר מבטם ולהתמודד עם החיים בשכל ובאומץ, כיוון שלטענתו האחד בלי השני לא שווה דבר.
בספר "אורה הכפולה", הוא מסביר את החלטתו לכתוב על הנושא הכואב של הורים גרושים לילדים קטנים במשל הבא: כששירלי טמפל הייתה קטנה, היא שיחקה בסרטים ובהצגות רבים, והייתה כוכבת.
אבל כשרצתה ללכת לראות את ההצגות בהן כיכבה לא הרשו לה, כיוון שהייתה קטנה מכדי לראות אותם.
בתפקידי משחק היא לא הייתה קטנה מידי, אבל בתפקיד צופה כן.
כך טוען קסטנר כלפי המבוגרים המגוננים – הרי הילדים חיים במצב של הורים גרושים, ומתמודדים עם זאת בצער וקושי רב.
אז לקרוא על גירושין אסור להם ולחיות במצב כזה מותר?
אדרבה, אם הורים חושבים שילדים לא צריכים לשמוע על גירושין, שלא יתגרשו הורים לילדים קטנים, לפני שיבינו את הנזק שהם גורמים להם.
בהקדמת "הכיתה המעופפת", הוא כותב: "רוצה אני לבקש מכם, כי לעולם לא תשכחו את ימי ילדותכם.
עכשיו הבקשה הזאת נראית לכם תמוהה, אך מבוגרים רבים שוכחים זאת.
אני בגרתי ולא שכחתי את ימי ילדותי, ועליכם להבטיח שתעשו זאת גם אתם."
ספריו מלאים בדיאלוגים והרהורים שהוא מנהל עם קוראיו, רעיונות, מסרים, מחשבות וערכים נעלים, כולם מובאים בספריו לצד עלילה מותחת והומור בריא.
בהקדמה לספר "פצפונת ואנטון" הוא מספר על דילמה שהייתה לו, אם להתחשב בילדים שאוהבים מחשבות מעמיקות או בילדים "אשר מפחדים שמא יתקמט מצחם החמוד", כפשרה הוא כותב לכל פרק הקדמה בשם "הרהור 1" "הרהור 2" וכו' אשר אפשר לדלג עליה.
ייתכן וזו הסיבה שספריו אהובים כל כך על ילדים במשך שנים רבות ובארצות רבות.
אחד הסממנים המאפיינים את מרבית ספרי הילדים שכתב קסטנר הם האיורים המלווים אותם, פרי עטו של הצייר והמאייר הגרמני היהודי ולטר טריר.
קסטנר היה סופר פוליטי ומתנגד חריף לנאציזם.
כך, ברומן הסאטירי "פביאן", שפרסם בשנת 1931, תיאר קסטנר את ההידרדרות המוסרית בגרמניה על רקע דעיכתה של רפובליקת ויימאר.
בנוסף, בכתיבתו נהג קסטנר לתאר את הנאצים – מתוך טעות שיפוט חמורה – כשוטים.
לכן, כבר בשנת 1933 דאג שר התעמולה הנאצי, יוזף גבלס, לכך שספריו של קסטנר יישרפו בפומבי, במסגרת שריפת ספריהם של 24 סופרים.
קסטנר גם סולק מאגודת הסופרים הגרמנים בעוון "פעילות קומוניסטית רדיקלית" ואף נעצר פעמיים בשנת 1934. עם זאת, הנאצים נמנעו מלפגוע פיזית בקסטנר והוא חי לו בגרמניה הנאצית בביטחון יחסי.
מבקרת הספרות גיטה אבינור תיארה זאת כך:
על כתיבתו של קסטנר באותן השנים, שלא כללה התייחסות למאורעות התקופה – על אף שהיה עד לאירועים כמו ליל הבדולח וגירוש היהודים מברלין בשנת 1941 – נמתחה ביקורת לאחר המלחמה, שבין השאר באה לידי ביטוי בביוגרפיות שנכתבו עליו.
הסופר קלאוס מאן כתב בביקורת חריפה, עוד בשנת 1934, כי ספרו "שלושה גברים בשלג" הותאם כביכול לדרישות הנאצים.
מקטרגיו הוסיפו, כי הוא המשיך להיות תסריטאי מבוקש בגרמניה, גם אם בעילום שם.
ב-1941 כתב תסריט לסרט על הברון מינכהאוזן, לרגל חגיגות 25 שנה לקולנוע הגרמני, בהזמנה מפורשת של פריץ היפלר, עוזרו של שר התעמולה יוזף גבלס.
תומכיו הזכירו כי היה אנטי-נאצי, גם אם לא אקטיבי, הכחיש את טענת "גרמניה האחרת" ונשאר במולדתו, על פי עדותו לאחר המלחמה, כיוון שחש מחויבות "לעשות מה שאפשר, אחרת אהיה פחדן בעיני עצמי", וכן עקב מצב אמו הזקנה.
קסטנר רחש אהדה ליהודים, לציונות ולמדינת ישראל.
אחרי המלחמה השתקע קסטנר במינכן שבגרמניה המערבית, והיה עורך התרבות בעיתון Die Neue Zeitung (העיתון החדש).
מאוחר יותר ייסד את כתב העת לילדים Der Pinguin (הפינגווין).
הוא המשיך להוציא ספרי ילדים מצליחים בהם שפעו רעיונותיו ההומניים כמו בספריו הקודמים, בהם "אורה הכפולה" שכתב בשנת 1949. ב-1957 פרסם אוטוביוגרפיה על ימי ילדותו ונעוריו בשם "כאשר הייתי נער קטן".
בנוסף לספרי ילדים, כתב קסטנר גם שירים, מחזות ופזמונים למופעי קברט פוליטיים.
אריך קסטנר היה רווק ולטענתו לא היו לו ילדים.
בביוגרפיה שפורסמה בשנת 1998 נכתב שהוא חי במשך שנים רבות עם חברה לחיים, לואיזלוטה אנדרלה Luiselotte Enderle, אבל מעולם לא נישא לה.
לאחר מותו השמידה כתבים ומסמכים סודיים של קסטנר.
ב-1957 נולד לקסטנר ולאשה אחרת, פרידל זיברט, Friedel Siebert, בנם תומאס קסטנר Thomas Kästner.
אריך קסטנר נפטר ממחלת הסרטן במינכן ב-29 ביולי 1974. בן 75 היה במותו.
על מקומו המיוחד בעולם ספרות הילדים ניתן ללמוד מדבריו של יהודה אטלס (בריאיון לאילת נגב, ידיעות אחרונות, 31.10.2003):
"יש המון ספרים בעולם, ועל רובם אפשר לוותר, אבל ספרי קסטנר שייכים לנכסים האמתיים של התרבות האנושית, אותן אבני-דרך שאם אתה פוסח עליהן, נשארים לך חורים שחורים באישיות, ברקמה האנושית, בהבנת טבע האדם".
אחדים מספריו עובדו לסרטי קולנוע ולהצגות ילדים.
בעיר דרזדן בגרמניה קיים מוזיאון אריך קסטנר להנצחת דמותו.
עם זאת, בתרגום העברי של "אורה הכפולה", הפרקים שמתרחשים במקור במינכן שונו לציריך, כנראה עקב הסלידה המיוחדת שחשו המתרגם והמוציא לאור לעיר בה החל היטלר את הקריירה שלו, ובכלליות כדי להפוך את הספר ל"פחות גרמני" (סרטים גרמניים באותו הזמן הוצגו לעיתים קרובות בישראל כ"סרטים אוסטריים" מאותה הסיבה).
האוסף שלו של סיפורים קצרים לילדים, Das Schwein beim Friseur ("החזיר אצל הספר") נקרא בעברית "התיש אצל הספר" כדי לעקוף את המטען הרגשי המוסף בעיני הקורא העברי לחזיר, חיה טמאה במסורת היהודית.
קדָלֵי החזיר שמזמין המנצח פלפי ב'אורה הכפולה' לבתו, הופכים ל'צלעות עגל'.
גם שירתו הלירית של קסטנר זכתה לתרגומים עבריים – מאת יהודה אופן, ובהמשך גם מאת רוני רייך.
אמיל והבלשים (1928. תר' אַלְתֶּר אֱיָלִי [עריכה: אברהם שלונסקי], 1935; מיכאל דק, 1999) – חבורת נערים ברלינאים מסייעת לאמיל בן עיר-השדה ללכוד את בעל המגבעת, שסחב ממנו את כספו ברכבת.
פצפונת ואנטון (1931. תר' אלישבע קפלן, 1954; מיכאל דק, 1999) – אנטון העני וההגון מחלץ את פצפונת, בת העשירים השוגה בדמיונות, מידיהם של נוכלים המנצלים אותה למטרותיהם האפלות.
שלושים וחמישה במאי או קונרד (בתרגום העברי הראשון: דני) רוכב אל הים הדרומי (1931. תר' אלישבע קפלן, 1947; מיכאל דק, 1999) – מסע בדיוני-סוריאליסטי עם סוס מדבר אל הפלאים שמעבר לקו-המשווה.
פביאן – רומן סאטירי המתרחש בברלין בסביבות 1930 על רקע שקיעת רפובליקת ויימאר.
פורסם בגרסה מצונזרת עקב דרישת המוציא לאור הגרמני.
אל האבדון – הגרסה הלא מצונזרת של פביאן, שנערכה לפרסום בידי סוון הנושק (Sven Hanuschek) על בסיס כתב היד המקורי השמור בארכיון במרבך .
ארתור ארך-הזרוע (1931. תר' יעקב עדיני בתוך התיש אצל הספר [ראו להלן]; מיכאל דק בתוך הטלפון המכושף וסיפורים נוספים [ראו להלן]) – מעשה בילד שזרועו נתארכה לאחר שלחץ את יד אחותו ברכבת.
הטלפון המכושף (1932. תר' חנניה רייכמן בשם הטלפון הכשוף, 1968; מיכאל דק בתוך הטלפון המכושף וסיפורים נוספים, 2005) – שבעה סיפורים בחרוזים על תעלולים ומעשי קונדס, המזכירים בסגנונם ובמבנם את יהושע הפרוע מאת היינריך הופמן.
הכיתה המעופפת (1933. תר' אלישבע קפלן, 1955; אוריאל אופק, 1978; מיכאל דק, 2000) – יחסי ידידות, אחווה ועזרה הדדית נרקמים בין נערים ומבוגרים בין כותלי פנימייה ובסביבתה, כאשר הלקח המופק הוא כי 'מי שהשכיל לעמוד בתלאות-החיים, מחצית הניצחון בידו'.
אמיל ושלישיית-התאומים (1934. תר' מנחם זלמן וולפובסקי בשם אמיל והתאומים, 1937; מיכאל דק בשם אמיל ושלשת התאומים, 2002) – אמיל וחבריו מסייעים לשלישייה קרקסית להיחלץ ממצב-ביש, ולנער צעיר להגשים את חלומו.
בן-שמואל בשם פגישה בבית-מלון, 1949; צבי ארד, שלושה גברים בשלג, 1985) – רומאן המספר על בלבול הזהויות בין העשירים לבין העניים.
המיניאטורה שנעלמה (1935. תר' טדי פרויס, 1999) – רומאן בלשי: אוסקר קולץ, קצב מברלין, קם בוקר אחד ועוזב את ביתו לקופנהגן, שם הוא מסתבך בסיפור שוטרים וגנבים סביב למיניאטורה של הצייר הנס הולביין הבן.
טיל אוילנשפיגל: שתים-עשרה ממעשיותיו (1938. תר' אלישבע קפלן, 1955) — מבוסס על ספרו של שארל דה קוסטר.
תיבת התרופות הביתית הלירית (1946. תר' יהודה אופן בשם שירים לרפואה, 1965)
עצרת החיות (על-פי רעיון מאת ילה לפמן, 1949. תר' מרים ילן שטקליס, 1958; מיכאל דק, 2004) – בעלי-החיים החליטו לשים קץ למלחמות ויצאו לחטוף לשם כך את ילדי בני-האדם.
לוֹטְכֶן הכפולה (1949. תר' אלישבע קפלן בשם אורה הכפולה, 1954; מיכאל דק, 1999) – אחיות תאומות, שהופרדו בינקותן בעת גירושי הוריהן, נפגשות בקייטנה ועורכות מבצע סודי לאיחוד המשפחה.
הרפתקאותיו המוזרות של הברון מינכהאוזן (1951. תר' ש.
ספיבק, 1960) — מבוסס על ספרו של גוטפריד אוגוסט בירגר.
אזרחי שילדה (1954. תר' אלישבע קפלן בשם חכמי שילדה, 1960) – פרקים עליזים של "חכמי חלם" הגרמניים.
עלילות דון קישוט (1956. תר' יהושע טן-פי, 1960) – מבוסס על ספרו של מיגל דה סרוואנטס.
כאשר הייתי נער קטן (1957. תר' שושנה אוילר, 1965; מיכאל דק, 2007) – סיפור אוטוביוגרפי על בית ההורים, ימי הילדות והנעורים, עד הגיוס לצבא.
מסעות גוליבר (1961. תר' זאב ורדי, 1985) – מבוסס על ספרו של ג'ונתן סוויפט.
ראוי לציון 45 (1961) – פרקי יומן שרשם בצופן קצרני במלחמת-העולם השנייה.
החזיר אצל הספר (1962. תר' יעקב עדיני וחנניה רייכמן בשם התיש אצל הספר, 1964; מיכאל דק בתוך הטלפון המכושף וסיפורים נוספים [ראו להלן]) – 15 סיפורים, מהם חמישה בחרוזים, מחיי הילדים.
האיש הקטן (1963. תר' פנחס אלעד, 1964; מיכאל דק, 2007) – הרפתקאותיו של ננס שאומץ על ידי פרופסור ונהפך לשוליית קוסם.
האיש הקטן והעלמה הקטנה (1967. תר' אלה אמיתן, 1968; מיכאל דק, 2008) – הרפתקאותיו הבאות של הננס ופגישתו עם בחירת לבבו.
אריך פון דניקן היה סופר ותאורטיקן שווייצרי, שנודע במיוחד בתאוריות שלו אודות השפעת חייזרים קדומים על כדור הארץ, וביניהן הספר "מרכבות האלים".
רבות מהעדויות כביכול שפרסם בכתביו ובסרטים שהפיק הוכחו כחצאי אמיתות, וכשקרים.
דניקן הורשע מספר פעמים בעבירות של זיוף והונאה, שעל חלקן נידון לעונשי מאסר.
אריך פון דניקן נולד בשנת 1935 בצופינגן אשר בשווייץ.
עוד מילדות התעניין במדע בדיוני ובעב"מים.
הוא למד את מקצוע המלונאות, תחום שבו גם עסק.
ספרו "מרכבות האלים", שיצא לאור ב-1968, מנסה להביא הוכחות בדבר ביקור ישויות זרות בכדור הארץ.
הספר תורגם לעשרות שפות ואף הוסרט.
בספר הוא מסתמך כביכול על ממצאים ארכאולוגיים וטקסטים עתיקים כדי להוכיח שהאלים במיתוסים של דתות שונות הם בעצם יצורים חיצוניים, שהגיעו בחלליות לכדור הארץ לפני אלפי שנים.
הוא מביא למשל את סיפור ה"ווימנות" המעופפות שבספרי הוודות, הכתבים העתיקים של הודו, כתיאור של ספינות חלל שהגיעו מפלנטות אחרות.
הצלחת הספר הראשון הביאה לשני ספרים נוספים, שהפכו לטרילוגיה: הראשון "מרכבות האלים", השני "אלים מן החלל החיצון", ספר שכתב בשבתו במעצר, בעת משפט על עבירות מעילה בכספים שביצע במלון בו עבד, והשלישי "עקבות בחלל".
שלושת ספרי הטרילוגיה תורגמו לעברית, ויצאו לאור בהוצאת צ'ריקובר.
הקהילה המדעית דחתה את הנתונים שבספריו על הסף.
מבקרי הספר טענו שהוא נתפס בשברי נתונים ומוצגים ומאחה אותם לתאוריה שבעיבודו הופכת להיות שלמה לכאורה, ומסוגלת לסבר את אוזני ההמון, שהוא צמא לסנסציות ושאין לו את הכלים או הרצון לבדוק את הנתונים המובאים לפניו.
הסתייגותה של הקהילה המדעית מפון דניקן הייתה אחד הגורמים לפרסומו ב-1976 של הספר "The Space-Gods Revealed" ("חשיפת אלי-החלל") מאת רונלד סטורי (עם הקדמה מאת קרל סייגן).
הספר מפריך ביסודיות, עמוד אחר עמוד כמעט, את הטענות והראיות בספרו הידוע ביותר של פון דניקן, "מרכבות האלים".
פון דניקן ניסה למצוא סימוכין לתאוריות שלו בכתבי הקודש או בממצאים בשטח, כמו מוצגים במקדשים בעולם או אתרים שאי אפשר היה להסביר את מהותם.
את תיאור המרכבה בספר יחזקאל הוא הסביר כחללית שהגיעה לכדור הארץ.
לגבי הפסלים הענקיים באי הפסחא הוא טען שלא ייתכן שנוצרו על ידי בני אנוש, וכך גם לגבי הפירמידות במצרים.
פון דניקן כתב את ספריו בעקביות בלתי נלאית, לצורך חיזוק התיזות שלו הוא נסע לקצוות העולם וצילם במקומות נידחים.
בספריו הוא ציין שיש בהם מן הדמיון והאמונה הלא מדעית:
"מודה אני בגלוי שמבחינה מסוימת גם אני הנני הוזה הזיות ובעל חלומות...
- אמונתי - וביטחוני שיצורים אינטליגנטיים מכוכבי לכת אחרים ביקרו בעבר הרחוק בכדור הארץ" ("אלים מהחלל החיצון", עמוד 14)
"ביתר ענווה בא אני וטוען שאיננו יכולים לדעת את האמת.
לכל היותר יכולים אנו להאמין בה" ("מרכבות האלים", עמוד 72)
ב-1991 זכה בפרס איג נובל לספרות על פועלו.
הופעתו הראשונה של פון דניקן בפני שופט הייתה עוד בילדותו, כאשר הואשם בגנבת כסף מ"הצופים".
בתחילת שנות ה־60, כאשר היה באמצע שנות ה-20 לחייו, הורשע בהונאת המלון בו עבד ובגנבה קטנה, ונקנס.
ב-1967, בגיל 32, הורשע במעילה בקנה מידה גדול, זיוף והעלמת מס, ובילה שלוש שנים וחצי בבית הסוהר.
בזמן מאסרו כתב את ספרו השני, "אלים מן החלל החיצון" (שפורסם במקור בשנת 1970).
פון דניקן הכחיש את אשמתו.
הוא טען, לדוגמה, כי ההרשעה שהובילה למאסרו הייתה תוצאת קונספירציה נגדו על ידי חברי ההיררכיה הקתולית בשווייץ, שמטרתה הכתמת התאוריות שלו.
למרות זאת, הוא הודה שזייף חלק מן הראיות שלו.
חרסים עם ציורי עב"מים, אשר טען כי באו מחפירות ארכאולוגיות, נוצרו למעשה על ידי קדר בן-זמננו.
כאשר הציגו לפון דניקן את הראיות למעשה הרמייה שלו, הוא טען שהזיוף היה מוצדק משום ש"יש אנשים אשר יאמינו רק אם יראו הוכחות במו-עיניהם".
מרכבות האלים, 1968 (Chariots of the Gods), יצא בעברית ב-1971, בהוצאת צ'ריקובר, בתרגום עמשי לוין
אלים מן החלל החיצון, Gods from Outer Space) 1970), יצא בעברית ב-1972, בהוצאת "צ'ריקובר", בתרגום עמשי לוין
זהב האלים, The Gold of the Gods) 1972), יצא בעברית ב-1974 בהוצאת "צ'ריקובר" בשם: "עקבות בחלל"
אותות מן האלים, Signs of the Gods) 1979), יצא בעברית בהוצאת "צ'ריקובר" בשם: "אותות מן השמים"
אריך פְרוֹם היה פסיכולוג חברתי, פסיכואנליטיקאי ופילוסוף יהודי-גרמני בעל שם בינלאומי.
מראשי הזרם ההומניסטי של הפסיכולוגיה.
פרום ניסה לעמוד על מקומו של האדם בחברה, ולהבין כיצד החברה משפיעה על האדם.
כמו כן, חקר את מקומם של מניעים נפשיים בהנעת תהליכים חברתיים-היסטוריים.
הושפע מהשקפותיהם של זיגמונד פרויד, אלפרד אדלר וקרל מרקס וניסה לשלב בין היבטים שונים של תורותיהם.
פרום נולד בפרנקפורט שבגרמניה, לנפתלי פרום ולרוזה לבית קראוס, וגדל במשפחה יהודית אורתודוקסית.
הוא היה נינו של הרב יצחק דב במברגר ונכדו של הרב פנחס זליגמן פרום.
בשנת 1918 החל ללמוד תורת המשפט באוניברסיטת פרנקפורט, שם למד שני סמסטרים.
במהלך סמסטר הקיץ עבר לאוניברסיטת היידלברג, ועבר מלימודי המשפטים ללמוד סוציולוגיה אצל אלפרד ובר (אחיו של הסוציולוג מקס ובר), אצל הפסיכואנליטיקאי והפילוסוף קרל יאספרס ואצל היינריך ריקרט.
בשנת 1922 סיים דוקטורט בסוציולוגיה באוניברסיטת היידלברג.
בשנת 1930 הסתיימה הכשרתו כפסיכואנליטיקאי במכון הפסיכואנליטי של ברלין.
בשנה זו הצטרף למכון למחקר סוציולוגי בפרנקפורט, שהיה בסיסה של אסכולת פרנקפורט הסוציאליסטית.
בשנת 1926 התחתן עם הרופאה והפסיכואנלטיקאית פרידה פרום-רייכמן, שממנה התגרש מאוחר יותר בארצות הברית.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, היגר פרום תחילה לז'נבה ומשם ב-1934 לארצות הברית והוזמן להרצות במכון הפסיכואנליטי בשיקגו.
בשנים 1935–1939 לימד באוניברסיטת קולומביה.
הוא המשיך לעסוק בפסיכולוגיה וללמד באוניברסיטאות בארצות הברית.
בשנת 1950 היגר למקסיקו, קיבל משרת פרופסור באוניברסיטה הלאומית של מקסיקו, וייסד בה מחלקה פסיכואנליטית בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה.
הוא לימד שם עד פרישתו ב-1965. בשנים 1957–1961 לימד פסיכולוגיה גם באוניברסיטת מישיגן, וכן לימד כפרופסור אורח באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1974 היגר למורלטו שבשווייץ, ובאותו זמן פרסם סדרה של ספרים.
נפטר בביתו בשנת 1980, חמישה ימים לפני יום הולדתו השמונים.
ספרו הפופולרי ביותר הוא 'אמנות האהבה', שנמכר במיליוני עותקים ברחבי העולם (תורגם לעברית פעמיים).
בתחילת דרכו כפסיכואנליטיקאי הושפע פרום רבות מהתאוריות של פרויד ואדלר.
בשונה מפרויד, לא ראה פרום את ההנעה באדם כנובעת מתסכול ומאי-סיפוק של דחפים ביולוגיים ופיזיים, אלא הדגיש את מקורם של אלה – כנאמן לגישתו המתמקדת באינטראקציה בין-אישית – באי-סיפוק הצרכים הפסיכולוגיים של האדם.
ספרו הראשון יצא לאור בתחילת שנות הארבעים וגרם להרחקתו מהאיגוד הפסיכואנליטי הבינלאומי, כמו גם מהאיגוד האמריקני המקביל, בראשות קארן הורני.
לתורתו החברתית של קרל מרקס נודעה השפעה רבה על פרום.
מכאן ששיטתו בפסיכואנליזה היא שילוב של המבנה הנפשי הפנימי של האדם, תוך התחשבות בהשפעה של המבנה החברתי ובמגבלות הנובעות ממנו, העלולים לצמצם את מידת החופש של האדם, ולכן להאט את התפתחותו הייחודית.
לדעת פרום, הקיום האנושי סובל ממה שהוא מכנה חוויית הנפרדוּת.
הקריעה של האדם מהטבע הפרימיטיבי, ללא אפשרות לשוב אליו, בנוסף להיותו יצור בעל תודעה עצמית (רפלקציה), הם שיוצרים את חווית הנפרדות שמתבטאת בהכרה בקיומו הנפרד ובר-החלוף, ובחוסר הישע שלו אל מול כוחות הטבע והחברה.
הדבר מתבטא ביתר שאת בעידן המודרני והטכנולוגי, המאופיין בניתוק ה"קשרים הראשונים" של החברה.
פרום תולה זאת בהשפעת הדת הנוצרית הפרוטסטנטית וההשקפה הקפיטליסטית, ששחררו את האדם מבחינה רוחנית וחומרית, אך גם העצימו בו ביתר שאת את חוויית הנפרדות המתבטאת בתחושת אפסות, חוסר ביטחון, ניכור, ספקנות, בדידות וחרדה.
כדי להימלט מהנפרדות הקיומית לאחדות, האדם יצר דרכים שונות שעונות באופן חלקי על בעייתו הקיומית:
חוויות אורגיאסטיות – אחדות על ידי חוויות אורגיאסטיות, כמו טראנס ושימוש בסמים, אלכוהול וחוויות מיניות, שבהם האדם מתפשט מגשמיותו, ובורח מהכאב של בדידותו.
החיסרון של חוויות אלו נעוץ בעובדה שהן זמניות וחולפות.
קונפורמיזם – אחדות על ידי קונפורמיות לקבוצה (כגון המדינה, הכנסייה וכדומה) תוך סיגול מנהגיה, אורחותיה ואמונותיה, תוך העלמת ה"אני" והדברים החוצצים בין הפרט לבין הקבוצה באמצעות סטנדרטיזציה של האדם.
זוהי הדרך הראשית להינצל מחוויית הבדידות.
חסרונה שהיא למעשה אחדות לכאורה, או פסבדו-אחדות.
חסרונה של דרך זו שהיא איננה בינאישית.
לדעת פרום (בספריו "אמנות האהבה" וב"אדם לעצמו"), הדרך היחידה והעיקרית לפתרון בעיית הנפרדות הקיומית של האדם היא אהבת אמת (ולא אהבה סימביוטית) – בהתאחדות בינאישית והתמזגות של נפש עם נפש שנייה, כך ששתי נפשות הופכות לאחת ועדיין נשארות שתיים.
הוא אף קובע באופן נחרץ: "בלא אהבה לא הייתה האנושות יכולה להתקיים אף יום אחד".
סממניה של אהבת אמת הן: אכפתיות, אחריות, כבוד וידיעת מושא האהבה.
על פי תפיסתו של פרום, האהבה איננה מתת אל שנופלת משמיים על האדם או רגש שהאדם מתוודע אליו פתאום, אלא מיומנות לא קלה, שיש ללמוד אותה תאורטית ולהתאמן בה מעשית, ממש כמו כל אומנות אחרת.
במסגרת העולם המערבי המודרני, הבנוי על מודל כלכלי-חברתי קפיטליסטי הנשען על התאולוגיה של לותר וקלווין, נוצר מושג חופש שאינו מאוזן, המצייר את האדם כרע מטבעו ואת ישועתו רק במסגרת פעולה נוירוטית לריצוי האל.
מסגרת זו חולנה ותורגמה לפי פרום לדפוסים הכלכליים של המאה ה-19–20, כאשר האדם עובד למעשה לאל השוק והכלכלה, ומאבד את קשריו הבריאים עם הזולת.
במצב זה האדם אינו מסוגל ליהנות מהחופש שיש לו ואינו מסוגל לטפח את ייחודו, והוא בורח מעצמו ומאחריות עצמית למול העולם החיצוני שמאיים עליו.
נוצרת דילמה בין דרישות החברה, המטפחת יצרנות ותרומה, לבין צורכי הפרט לצמיחה ולאושר.
התנגשות זו יכולה לגרור "מנוס מחופש" (כשם ספרו הראשון של פרום) באמצעות מנגנוני מילוט שונים, שהעיקריים שבהם הם:
סמכותנות (authoritativeness) – ביטול העצמי מול גורם חזק, והענקת כוח הסמכות לבני-אדם אחרים, לאידאה או לרעיון, ולחלופין ניצול הכוח לשלוט, לנצל ואף להשפיל בני אדם אחרים.
פרום מכנה זו גם כמאוויים סאדו-מזוכיסטיים או יחסים סימביוטיים.
בשני המקרים נוצרת סימביוזה בין בני אדם שנמלטים מייחודיותם על ידי כניעה או שליטה.
תופעת הנאציזם היא, לדעת פרום, ביטוי לבריחה מחופש לסמכותנות.
תוקפנות ממאירה (malignant aggression) – כדי להתגבר על התחושה של האיום מהסביבה, נוקט האדם בגישה תוקפנית והרסנית, שמטרתה להרוס את האיום שניצב למולו.
האלימות והוונדליזם, התמכרויות לסמים ולמשקאות חריפים, המתרחשים בחברה העירונית המתועשת, מהווים ביטוי לכך.
קונפורמיות של אוטומט (automatum conformity) – בתואמנות הכפייתית יש משום הפחתה בתחושת הניכור של האדם, על ידי שהוא מידמה למרבית בני התרבות שאליה הוא משתייך בדפוסי חייו, רצונותיו, רגשותיו ומחשבותיו, ואינו מתייחד עוד לעצמו.
עמדה זו דומה לצבעי ההסוואה של בעלי חיים.
פתרון זה מסוכן לדעת פרום, מכיוון שמדובר באשליה שבה האדם מדמה כי מחשבותיו, רגשותיו ורצונותיו הם אותנטיים והוא בן חורין, בעוד שלמעשה הוא מתאים את עצמו לציפיות של החברה, ומאבד את זהותו בכך שהוא מחקה את רוב הפרטים בחברה ומטמיע את שאיפותיהם, מחשבותיהם, רצונותיהם ורגשותיהם.
פתרון זה נפוץ ביותר לדעת פרום בחברה המערבית.
על-פי פרום, קיימות חמש אוריינטציות אישיותיות – צורות התמודדות והסתגלות במרחב הסביבתי והפיזי – שארבע מהן אינן יעילות:
המקבלת-פסיבית – היונקני, שקשור במובן החברתי למזוכיזם ולנאמנות; טיפוס שמאמין כי מקור הברכה נמצא מחוצה לו, והוא יכול לקבלו רק מחוצה לו.
הוא תלוי באחרים, ותמיד יחפש ישות חיצונית שתתמוך בו ותפתור את בעיותיו.
המנצלת-אגרסיבית – הנצלני, שקשור במובן החברתי לסאדיזם ולמרותנות; גם טיפוס זה מאמין כי מקור הברכה נמצא מחוצה לו, אבל הוא ינסה לקבלו מאחרים בגנבה או בכוח הזרוע, שכן הוא מאמין שהדשא של השכן ירוק יותר, ושאין ביכולתו ליצור בעצמו דברים טובים.
סיסמאותיו הן "מים גנובים ימתקו" ו"אני נוטל מהעולם מה שאני צריך".
האוגרת-כפייתית – האוגרני, שקשור במובן החברתי להרסנות ולדעתנות; טיפוס זה אינו מאמין כי הוא יכול לקבל מהעולם, ומאמין בעקרון השימור, האגירה והחסכון.
הוא דוגל בסדרנות ובדייקנות כדי לבטל את האיום של פריצת העולם החיצוני לעמדתו המבוצרת.
סיסמתו היא "אין חדש תחת השמש".
השווקנית-אופנתית – השווקני; יחסים בינאישיים נגזרים על פי הגישה הצרכנית של היצע וביקוש ורייטינג, וקשורים במובן החברתי לאדישות ולהגינות; טיפוס זה רואה את עצמו כמוכר וכסחורה גם יחד, ומפתח בעצמו את התכונות שה"שוק" דורש.
מאפיין את האישיות השווקנית ריקנות וחוסר ייחודיות, כדי שלא יהיה דבר שיתנגש עם דרישות השוק העתידי.
אבל רק אוריינטציה אחת היא יעילה:
היצרנית – הפתרון הבריא והיעיל לאדם, שקשור במובן החברתי לאהבה יצרנית ושיקול דעת, ולחוסר תלותיות, למימוש כישורים ויכולות, לשייכות, לשליטה עצמית ולזהות.
טיפוס זה, שמאמין כי הצמיחה והמימוש העצמי הם מטרה שלעולם אין להכפיפה למטרות אחרות, מנסה בכוח תבונתו ומאמציו להוציא אל הפועל ולהגשים את הפוטנציאל האישי והסגולות שגנוזות בו.
הוא ממלא את חובותיו כלפי עצמו, וסיסמתו "היה נאמן לעצמך".
פרום הבדיל בין חירות שלילית ("חירות מאת") – השתחררות האדם משליטת הטבע והחברה, לבין חירות חיובית ("חירות לשם") – יחס פעיל של אחווה אנושית ופעילות ספונטנית של אהבה ועבודה שמלכדת את האדם עם העולם.
לתפיסתו, הפער שבין שתי חירויות אלה הוא הגורם לבעיה העיקרית של האדם, אשר משתחרר מכבלים קודמים, אך אינו מסוגל לגשר על הפער שנוצר באמצעות חירות חיובית.
לתפיסתו של פרום, אין דבר נעלה יותר מהעצמי של האדם, ולכן הוא ראה את החירות החיובית כחירות להגשמה עצמית, והצמיחה והמימוש העצמי של האדם הן מטרת-על שאין להכפיפה למטרות אחרות.
פרום קרא לאדם לבחור בחירות ולחנך לספונטניות, מקוריות ועצמאות, בלי לפחד מאנוכיות או אנרכיה, כיוון שבמצב של מתן חופש חיובי לאדם, הדבר יביא לידי ביטוי את כוחות הצמיחה, ההתרחבות וביטוי הכשרים האנושיים הטבועים בו, ובהם האידיאלים האמתיים שמכוונים לצמיחתו ואושרו של היחיד.
לעומת זאת, דווקא במצב שבו היחיד מדכא את הספונטניות שלו והוא חסום, מבודד, אכול ספקות, חסר אונים וחייו מתוסכלים – הוא ייגרר להרסנות ויערוג לכוח או לכניעה.
בספר זה משנת 1976 (To Have or To Be) מתאר פרום את ההתפתחות של דרך חיים המושתתת על בעלות ("בעלנות") במאות השנים האחרונות.
פרום מסביר שהשאיפה לבעלות כדרך חיים (בעלות על משאבים חומריים, חברתיים ואחרים), מייצרת על פי רוב זיקה חזקה בין האדם לבין המשאב שבבעלותו.
כאשר האגו וסיפור החיים של אדם נקשרים במשאבים שונים שמקורם בסביבת האדם, נוצרת אצל אותו אדם חרדה טבעית לגבי האפשרות של אובדן המשאבים הללו.
לעומת זאת, משאבים פנימיים-רוחניים אינם חשופים לאותו איום, ולכן הם משרתים את האדם לאורך כל חייו.
פרום מציע גם הבחנה נוספת בין שני מצבים אלו (מצב של בעלות ומצב של היות/קיום): בעוד שהשימוש במשאבים במצב הבעלות גורם בהכרח להתדלדלות המשאבים, השימוש במשאבים קיומיים-עצמיים (כדוגמת יצירה, לימוד, ידידות ואהבה), מתעצמים כתוצאה מהשימוש בהם.
אריך פרום היה נשוי שלוש פעמים, אך לא היו לו ילדים.
אמה קלרה הייתה דודה של אסתר מרכס, אשתו של הסופר וחתן פרס נובל לספרות, ש"י עגנון.
אשתו השלישית - אניס פרידמן (נולדה ב-1902, נפטרה ב-1985 במונטגומרי; נישאו ב-1953).
מנוס מחופש: ניתוח פסיכו-סוציולוגי על מבנה האישיות של האדם המודרני (1941), תרגם אדן גרץ, הוצאת דביר, 1958. תרגום נוסף: תמר עמית, הוצאת דביר, 1992.
אדם לעצמו: הדרכים למימוש עצמותו של האדם בראי האתיקה (1947), תרגם מ' ד' בן חיים, הוצאת אוצר המורה, 1976.
פסיכואנאליזה ודת (1950), תרגמו שמואל שיחור ורחל רביד, ספרי דנה, 1964.
השפה שנשכחה: מבוא להבנת חלומות, אגדות-ילדים ומיתוסים (1951), תרגם יורם רוזלר, הוצאת א' רובינשטיין, 1973.
החברה השפויה (1955), תרגמו צבי ויסמן, ברכה פרוינדליך ועתליה בן מאיר, הוצאת א' רובינשטיין, 1975.
אמנות האהבה (1956), תרגם א"ד שפיר, הוצאת הדר, 1966. תרגום נוסף: דפנה לוי, הוצאת מחברות לספרות, 2001.
שליחותו של זיגמונד פרויד: ניתוח אישיותו והשפעתו (1959), תרגמה ברכה פרוינדליך, הוצאת א' רובינשטיין, 1987.
זן-בודהיזם ופסיכואנאליזה (1960), תרגמו אליעזר כרמי ויהודה רגבים, הוצאת א' רובינשטיין, 1975.
מעבר לאזיקי האשליה (1962), תרגם אהרן אמיר, הוצאת א' רובינשטיין, 1975.
הומאניזם סוציאליסטי (1965), תרגם נחמן בן-עמי, ספרית פועלים, 1967.
והייתם כאלוהים: פירוש רדיקלי למקרא ולמסורת הבתר-מקראית (1967), תרגם יורם רוזלר, הוצאת א' רובינשטיין, 1975.
מהפכת התקווה: לקראת ההומניזציה של הטכנולוגיה (1968), תרגמו זהר שביט ומרדכי וורמברנד, הוצאת מסדה, 1975.
משבר הפסיכואנאליזה (1970), תרגם אהרן אמיר, הוצאת א' רובינשטיין, 1975.
האנטומיה של הרסנות האדם (כרכים א-ג) (1973), תרגמה רחל אנקורין, הוצאת א' רובינשטיין, 1983.
בעלנות או מימוש עצמי (1976), תרגמה שושנה צינגל, הוצאת א' רובינשטיין, 1983.
אי-ציות: מחשבות על שחרור האדם והחברה (1981), תרגם יותם שטיינבוק, הוצאת רסלינג, 2015.
אריך יוהאן אלברט רדר היה גרוס-אדמירל גרמני.
נידון למאסר עולם במשפטי נירנברג.
רדר נולד למשפחה ממעמד הביניים בונדסבק, ליד המבורג, בגרמניה.
הוא הצטרף לצי הקיסרי הגרמני ב-1894, ועלה ב-1912 לדרגת ראש המטה של מפקד שייטת סיירות המערכה, האדמירל פרנץ פון היפר.
בתפקיד זה שימש בזמן מלחמת העולם הראשונה, תוך שהוא משמש אף בתפקידי פיקוד קרביים בקרבות ימיים, ובהם קרב יוטלנד 1916. לאחר המלחמה המשיך רדר בשירות כקצין בצי, ועלה בהתמדה בסולם הדרגות.
בשנת 1928 קיבל דרגת אדמירל ומונה למפקד הצי הגרמני.
למרות שלא אהב את מדיניות המפלגה הנאצית היה רדר תומך נלהב בתוכניותיו של אדולף היטלר להגדלת הצי הגרמני, בעודו חולק עליו ברוב התחומים האחרים.
בשל מאמציו לבנות מחדש את הצי קיבל בשנת 1936 דרגת גנרל-אדמירל, ובשנת 1939 דרגת גרוס-אדמירל, היא הדרגה הגבוהה ביותר אליה יכול היה קצין צי להגיע בגרמניה.
במאמציו לבנות את הצי ולהרחיבו היה רדר בחיכוך מתמיד עם הרמן גרינג, שרצה להקדיש את כל המשאבים להקמת הלופטוואפה, הוא חיל האוויר הגרמני.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ולאחר כיבוש פולין היה לרדר חלק מכריע בייזום הפלישות לדנמרק ולנורווגיה במטרה להבטיח מעגנים בטוחים לצי, שיהיו מחוץ לטווח המפציצים הבריטים.
רדר לא היה מתומכיו של "מבצע ארי-הים" - הפלישה לבריטניה שלא יצאה אל הפועל, שכן חש כי את מטרת הכנעת הבריטים ניתן יהיה להשיג במאמץ פחות באמצעות מצור על האיים הבריטים שיוטל באמצעות צוללות, וכן מבצעים צבאיים בים התיכון, צפון אפריקה, ופלישות למלטה ולמזרח התיכון.
הוא טען כי אין לפתוח במבצע ארי ים כל עוד לא הושגה עליונות מכרעת באוויר, שתמנע את השמדת צי הפלישה הגרמני בעודו חוצה את התעלה.
מכיוון שנסיבות אלו לא הושגו מעולם, ובריטניה השיבה מלחמה מפתיעה בקרב האווירי בשנת 1940 המכונה "הקרב על בריטניה", נדחה המבצע ללא תאריך, עד שלמעשה בוטל לטובת "מבצע ברברוסה", הוא הפלישה הנאצית לברית המועצות, אשר רדר התנגד לה בתקיפות.
שורה של מבצעים ימיים כושלים בתקופה קצרה, ששולבה עם הצלחה מפתיעה של מלחמת הצוללות שניהל האדמירל קרל דניץ, פקודו של רדר, הביאה להורדתו בדרגה לתפקיד "מפקח כללי" של הצי בינואר 1943, ולפרישתו בחודש מאי של אותה שנה.
דניץ החליף אותו כמפקד הכללי של הצי ב-30 בינואר 1943.
לאחר המלחמה הועמד לדין במשפטי נירנברג על ייזום, תכנון וביצוע "מלחמה תוקפנית", ונדון למאסר עולם.
הוא שוחרר בשל בריאות לקויה בספטמבר 1955, והאוטוביוגרפיה שלו "חיי" (Mein Leben) הופיעה ב-1957. מת ב-6 בנובמבר 1960.
אריך פון דם באך-צֶלֶבְסְקִי (גרמנית: Erich von dem Bach-Zelewski; 1 במרץ 1899 – 8 במרץ 1972) היה פושע מלחמה נאצי אשר תמורת עדותו לא הועמד לדין על פשעי מלחמה.
באך-צלבסקי היה איש אס אס בעל דרגת אובר-גרופנפיהרר, ממדכאי מרד ורשה.
פון דם באך-צלבסקי נולד בפומרניה ב-1 במרץ 1899, לאוסקר פון צלבסקי, ממשפחה ממוצא קאשובי (עם סלאבי שחי בשטחים המהווים כיום את צפון-מזרח פולין).
משפחתו שירתה את פולין ופרוסיה לפי הנסיבות המתחלפות.
אביו נהרג בשורות הצבא הגרמני בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנה שלאחר מכן התנדב פון דם באך-צלבסקי לצבא הפרוסי, ושירת עד לתום המלחמה.
נפצע פעמיים, הגיע לדרגת סגן ופעמיים עוטר בצלב הברזל.
לאחר המלחמה המשיך פון דם באך-צלבסקי בשירות ברייכסווהר, צבאה המקוצץ של רפובליקת ויימאר, ובין יתר המטלות שהוטלו עליו פעל לדיכוי מהומות הפולנים האתניים בחבל שלזיה.
ב-1924 הועבר למשמר הגבול (Grenzschutz) ממנו שוחרר שנתיים לאחר מכן.
עד 1928 עבד בעבודות מזדמנות ובכללן נהג מונית, בשנה זו ירש את אחוזת אבותיו וקיומו הכלכלי הובטח.
לאחר שעזב את משמר הגבול הצטרף למפלגה הנאצית, ובשנת 1930 הפך לחבר באס אס.
הוא זכה לקידום מהיר, ועם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 הגיע לדרגת "בריגאדפיהרר" (המקבילה לדרגת תת-אלוף).
בשלב זה החל להשתמש בשם נעוריה של אמו, "באך", על מנת להישמע גרמני יותר.
פון דם באך היה חבר הרייכסטאג משנת 1932, כשעוד היה בית נבחרים של ממש בתקופת רפובליקת ויימאר, ועד שנת 1944, כשהיה לחותמת גומי של המשטר הנאצי.
בשנת 1934 נטל חלק פעיל בליל הסכינים הארוכות, בו חברו גורמים מן האס אס ומן הוורמאכט להגביל את כוחו של האס אה באמצעות מרחץ דמים בקרב הנהגת האס אה.
הוא שירת במגוון של משרות במפלגה הנאצית, בתחילה בפרוסיה המזרחית, ולאחר 1936 בשלזיה.
ב-1937 היה למפקד כל כוחות המשטרה והאס אס בשלזיה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נטלו יחידות שתחת פיקודו חלק בפעולות תגמול נגד האוכלוסייה האזרחית וברצח שבויי מלחמה במהלך כיבושה של פולין.
עם זאת, פון דם באך לא נכח אישית בפעולות אלו.
ב-7 בנובמבר 1939, הציע היינריך הימלר לפון דם באך את משרת "הקומיסר לחיזוק הרוח הגרמנית" בחלקי שלזיה שנכבשו מפולין.
בין תחומי האחריות של המשרה החדשה נכללה עקירת הפולנים האתניים משטחים אלו והחרמת רכושם.
באוגוסט 1940 היה פון דם באך אחראי לגירושן של עשרים אלף משפחות.
בסוף 1939 הציע פון דם באך את הקמתו של מחנה ריכוז לאוכלוסייה הלא-גרמנית בשלזיה באזור העיירה אושוויינצ'ים.
לאחר שיקול נוסף הסכים הימלר להצעה זו, ובמאי 1940 נוסד מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ.
ב-28 בנובמבר 1940 השמיט פון דם באך סופית את הסיומת "צלבסקי" משם משפחתו.
ב-22 ביוני 1941 היה פון דם באך למפקד כוחות המשטרה והאס אס שנעו עם "קבוצת ארמיות מרכז" במהלך מבצע הפלישה לברית המועצות – מבצע ברברוסה.
ביולי 1943 הפך למפקד "הכוחות למלחמה בפורעי החוק" (Bandenkampfverbände), והיה אחראי בין היתר לרצח 35,000 אזרחים בריגה, ויותר מ-200,000 בבלארוס ובפולין המזרחית.
הוא יועד להיות מפקד כוחות האס אס והמשטרה במוסקבה, אך הוורמאכט מעולם לא כבש את העיר, ופון דם באך נותר בתפקידי "לוחמה בפרטיזנים" בחזית המרכז עד לשנת 1943.
בפברואר 1942 אושפז פון דם באך לתקופה קצרה בשל התמוטטות עצבים הקשורה כפי הנראה במראות בהם צפה במהלך פשעי המלחמה שביצע בבלארוס.
הוא שב לתפקידו בחודש יולי.
ב-23 ביולי 1943 קיבל את הפיקוד על כל היחידות "נגד פרטיזנים" בבלארוס, בלגיה, צרפת, הגנרלגוברנמן (שטחי מרכז פולין אשר לא סופחו לגרמניה), הולנד, נורווגיה, אוקראינה, יוגוסלביה ואזור ביאליסטוק.
במרץ 1944 אושפז שוב, וכל משרותיו ניתנו להיינריך הימלר.
ב-2 באוגוסט 1944 קיבל פון דם באך פיקוד על הלחימה נגד הפולנים המתקוממים במרד ורשה.
"קורפסגרופה באך" שתחת פיקודו אחראית לרציחתם של כ-200 אלף אזרחים, כ-65 אלף מהם בהוצאות להורג המוניות, ומספר לא ידוע של שבויי מלחמה.
הטבח הגדול ביותר שערכו כוחותיו של פון דם באך היה טבח וולה.
עם זאת, במהלך כניעת כוחות הארמייה קריובה אשר לחמו תחת פיקודו של הגנרל תדיאוש בור קומורובסקי, הסכים לאפשר לפולנים להיכנע ולקבל מעמד של שבויי מלחמה מוגנים.
כפי הנראה בשלב זה חש כי קרב היום בו יצטרך ליתן את הדין על מעשיו, וחפץ להיראות כדמות הומאנית.
בנובמבר 1944 מונה למפקד קורפוס האס אס ה-14, וב-26 בינואר מונה למפקד קורפוס האס אס העשירי, אך יחידתו חוסלה תוך שבועיים.
הוא ירד למחתרת, אך נתפס על ידי חיילי צבא ארצות הברית, ב-1 באוגוסט 1945.
בתמורה לעדות נגד מפקדיו לשעבר במהלך משפטי נירנברג לא הועמד פון דם באך עצמו מעולם לדין על פשעי מלחמה, ולא עמד בפני הסגרה לפולין או לברית המועצות, שם ביצע את האיומים שבפשעיו.
הוא יצא לחופשי בשנת 1949.