tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יחסי אלג'יריה–מרוקו מתאפיינים במורכבות היסטורית ופוליטית עמוקה, המלווה במשברים חוזרים ונשנים מאז זכו שתי המדינות לעצמאותן.
מערכת יחסים זו מושפעת באופן מהותי ממחלוקות טריטוריאליות ואידאולוגיות, כאשר נקודות הציון המרכזיות בהידרדרות הקשרים כוללות את מלחמת החולות בשנת 1963, את העימות הממושך בסהרה המערבית בין השנים 1975–1991, ואת ההחלטה על סגירת הגבול היבשתי המשותף בשנת 1994. הסוגיה המרכזית העומדת בלב המתיחות נותרה מעמדה המשפטי והפוליטי של סהרה המערבית.
במישור הדיפלומטי, חלה החמרה משמעותית ב-24 באוגוסט 2021, עת הודיעה אלג'יריה על ניתוק רשמי של יחסיה עם מרוקו בטענה לביצוע "פעולות עוינות" מצד הממלכה.
למרות הנתק המדיני בדרגים הגבוהים, התשתית הקונסולרית נותרה פעילה במטרה להעניק שירותים לאזרחים.
מרוקו מחזיקה בשגרירות וקונסוליה כללית באלג'יר לצד קונסוליות באוראן ובסידי בל-עבאס, בעוד אלג'יריה מיוצגת במרוקו באמצעות קונסוליה כללית ברבאט ושתי קונסוליות נוספות בקזבלנקה ובאוג'דה.
מצב זה משקף את הקיפאון העמוק ביחסים שבין שתי השכנות בצפון אפריקה, הנע תדיר בין יריבות אזורית לניתוק דיפלומטי.
לאחר שמרוקו קיבלה עצמאות מצרפת בשנת 1956, סיפק המלך מוחמד החמישי נשק, כסף ותרופות לכוחות ה-FLN האלג'יריים שניהלו מלחמת עצמאות נגד השלטון הצרפתי.
מרוקו שימשה גם בסיס עורפי למורדים אלג'יריים להקמת מחנות אימונים למתגייסים חדשים.
בתקופה זו גם סירב המלך מוחמד החמישי לנהל משא ומתן עם צרפת על המתווה המדויק של גבול מרוקו עם אלג'יריה, שמאז 1830 לא הותווה בבירור.
מרוקו תומכת בעצמאות קביליה מאלג'יריה, ואלג'יריה תומכת בעצמאות סהרה המערבית ממרוקו.
הטריטוריה של המושבה לשעבר בשטח סהרה המערבית גרמה לחילוקי דעות עמוקים ולאי אמון כללי בין שתי המדינות שהשפיעה על כל תחומי היחסים ביניהן.
לאחר שספרד הודיעה על כוונתה לנטוש את השטח בשנת 1975, הידרדרו היחסים בין מרוקו לאלג'יריה, שהציגו בעבר חזית מאוחדת.
אלג'יריה, אף שאין לה תביעות טריטוריאליות משלה, תמכה בחזית פוליסריו במשאלתה להקים מדינה עצמאית בשטח.
לפני הפינוי הספרדי, הסכימה ממשלת ספרד לחלק את השטח, והעבירה את מרביתו למרוקו ואת השאר למאוריטניה.
הסכם זה הפר את החלטת האו"ם שלפיה כל טענותיהן ההיסטוריות של מאוריטניה או מרוקו אינן מספיקות כדי להצדיק סיפוח טריטוריאלי, ומשכו ביקורת קשה מאלג'יריה.
תנועות גרילה בשטח סהרה, ובמיוחד חזית פוליסריו, לאחר שנלחמו למען עצמאות סהרה מאז 1973, הכריזו מייד על הרפובליקה הדמוקרטית הערבית אלג'יריה הכירה במדינה חדשה זו שהכריזה על עצמה בשנת 1976, ומאז המשיכה למאמץ דיפלומטי נחוש להכרה בינלאומית בשטח; היא גם סיפקה ללוחמי הגרילה מזון, ציוד והדרכה.
בשנת 1979, לאחר שנים רבות של לוחמת גרילה נרחבת וקשה, נטשה מאוריטניה את טענותיה הטריטוריאליות ונסוגה.
מרוקו טענה במהירות לבעלותה על השטח שננטש על ידי מאוריטניה.
לאחר שרפובליקת סהרה המערבית זכתה להכרה דיפלומטית מצד ארגון אחדות אפריקה וממדינות עצמאיות רבות אחרות, מרוקו הייתה תחת לחץ בינלאומי.
כתוצאה מכך, ממשלת מרוקו הציעה לבסוף משאל עם לאומי לקביעת ריבונות השטח הסהרי בשנת 1981. משאל העם אמור היה להיות מפוקח על ידי ארגון אחדות אפריקה, אך מלך מרוקו חזר בו במהירות על ההצעה, כאשר ארגון אחדות אפריקה לא הצליח להגיע להסכמה על נוהלי משאל העם.
בשנת 1987 שוב הסכימה ממשלת מרוקו להכיר בפוליסאריו ולהיפגש כדי "לדון בטרוניותיהם".
אלג'יר קבעה תנאי מוקדם לבדיקת שיקום היחסים הדיפלומטיים - הכרה בפוליסאריו ושיחות לקראת פתרון מוחלט לסהרה המערבית.
ללא התחייבות נחרצת ממלך מרוקו, אלג'יריה ויתרה וחידשה את היחסים הדיפלומטיים עם מרוקו בשנת 1988.
במהלך מלחמת האזרחים האלג'יראית, אלג'יריה האשימה את מרוקו באירוח ותמיכה בקבוצה האסלאמית המזוינת, קבוצת טרור אסלאמיסטית אלג'יראית.
ההאשמה נדחתה במהירות על ידי הרשויות המרוקאיות, אך המריבה הובילה לסגירת הגבול בשנת 1994, לאחר שמרוקו האשימה את ה-GIA האלג'ירית יחד עם שירותי הביטחון האלג'יריים במתקפה על מרקש בשנת 1994, בה נהרגו שני ספרדים.
הגבולות עדיין סגורים, ועלותם כ-2 מיליארד דולר בשנה למשק המרוקאי.
בשנת 1999, נשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה, השתתף בהלווייתו של חסן השני, מלך מרוקו והכריז על 3 ימי אבל רשמיים באלג'יריה על "מות אחיו".
באותה שנה נשיא אלג'יריה האשים את מרוקו באירוח בסיסי GIA, מהם תוכננו והוכוונו כמה פיגועים על אלג'יראים.
כעבור כמה ימים האשים שוב את מרוקו בייצוא סמים לאלג'יריה.
ביולי 2004 ביטל המלך את דרישות הוויזה בגין כניסת אלג'יראים למרוקו; באפריל 2006 נשיא אלג'יריה חזר והדגיש את המחווה.
בשנת 2012 ראש ממשלת אלג'ירה, אחמד אויחיא, אמר כי פתיחת גבולות אינה בראש סדר העדיפויות עבור ממשלתו.
מהצהרות רשמיות אחרות עולה כי סוגיה זו לא תיפתר בקרוב.
לאחרונה, מספר מוגבר של קולות מצד החברה האזרחית והאינטלקטואלים ביקשו ממדינותיהם לנקוט צעדים לפיוס.
ב-22 בספטמבר 2021, מועצת הביטחון העליונה של אלג'יריה החליטה לסגור את המרחב האווירי שלה לכל המטוסים האזרחיים והצבאיים במרוקו.
יחסי אלג'יריה–טורקיה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין הרפובליקה הטורקית.
אלג'יריה מחזיקה בטורקיה שגרירות באנקרה, וקונסוליה כללית באיסטנבול.
טורקיה מחזיקה באלג'יריה שגרירות באלג'יר.
מהמאה ה-16 עד 1830, צפון אלג'יריה הייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית, ונקראה אז בשם אלג'יריה העות'מאנית.
אלג'יריה הייתה אחת מהאיילטים ונהנתה ממידה משמעותית של אוטונומיה פוליטית.
בשנת 2017, שוחזר אחד הסמלים לידידות בת 500 שנה בין טורקיה לאלג'יריה, מסגד קטשואה באלג'יר, בכספי טורקיה.
השיקום היה אחד הפרויקטים הקשורים ל"הסכם ידידות ושיתוף פעולה" שנחתם במהלך ביקורו של ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן באלג'יריה בשנת 2006.
ההיסטוריה הייתה בבסיס השיח של גורמים רשמיים בשני הצדדים ביחס ליחסי אלג'יריה-טורקיה.
משרד החוץ (טורקיה) מתאר זאת כ"טורקיה ואלג'יריה חולקות היסטוריה משותפת כמו גם קשרים תרבותיים מושרשים." על מנת לבסס את היחסים בין המדינות אורגן בשנת 2017 סימפוזיון תרבותי והיסטורי.
במהלך הפגישה אמר שר התרבות האלג'יראי עזדין מו'ובי, "עלינו להגדיל את מספר הפעילויות מסוג זה בהיסטוריה המשותפת שלנו ולהסתכל יותר על ההיסטוריה שלנו השייכת לתקופה העות'מאנית".
טורקיה הצביעה תחילה נגד (1955) ואז נמנעה (1958) בהצבעה על עצמאות אלג'יריה באו"ם.
הסיבה העיקרית לכך הייתה מטרתה של טורקיה להתקרב אל צרפת והחזיקה בדעה כי עצמאות אלג'יראית תשפיע לרעה על יחסי טורקיה–צרפת.
עם זאת, מאוחר יותר נמתחה ביקורת על החלטה זו של גורמים טורקיים כנטייה לטווח הקצר ופגעה ביחסים הדו-צדדיים.
הצעד הראשון לשיקום המצב ננקט על ידי ראש ממשלת טורקיה טורגוט אזאל.
הוא ביקר באלג'יריה בשנת 1985 והתנצל במפורש על ההצבעה השלילית של טורקיה.
בשנה שלאחר מכן ביקר ראש ממשלת אלג'יריה עבדלהמיד ברהימי (ביקור אלג'יראי הראשון בטורקיה) וחתם על עסקת סחר בנפט עם טורקיה.
ב-1999 הצהיר נשיא טורקיה סוליימאן דמירל כי הקונוטציות השליליות של הצבעת ההימנעות של טורקיה בשנת 1958 נמחקות לחלוטין.
נשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה ביקר בטורקיה בשנת 2005. ביקורים הדדיים היו נקודת מפנה לחיזוק היחסים הדו-צדדיים כמו גם להחזרת החברות בין המדינות."
אלג'יריה היא שותפה לטורקיה עם חשיבות הולכת וגוברת באפריקה ונחשבת כשותפה חשובה בעולם האסלאמי ואפריקה עבור טורקיה.
בינתיים אלג'יריה היא שותפה קרובה של איראן.
למעשה, אלג'יריה הייתה אחת המדינות שנמנעה מהצבעה על הצעת החלטה של האו"ם משנת 2012 המגנה את הפרות זכויות האדם על ידי משטר אסד הנתמך על ידי איראן.
פקידים איראניים הדגישו בעבר כי לאיראן ואלג'יריה יש יכולת ליצור סדר עולמי חדש.
מודעת למצב זה, נראה כי טורקיה נחושה בדעתה לא להשאיר את שותפיה האפריקאים הפוטנציאליים בידי מעצמות אזוריות וגלובליות מתחרות.
לכן, בשנת 2013 ביקר ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן באלג'יריה ופגש את נשיא אלג'יריה עבדאלז בוטפליקה באלג'יר.
שיתופי פעולה הולכים וגוברים, כלכליים, פוליטיים וביטחוניים כאחד.
"אנו רואים באלג'יריה אי של יציבות פוליטית וכלכלית באזור.
שותפת הסחר הראשונה שלנו באפריקה היא אלג'יריה.
"אמר נשיא טורקיה ארדואן והוסיף:" לפיכך, כאלף חברות טורקיות נמצאות באלג'יריה המנהלות עסקים בהיקף השקעה של 3.5 מיליארד דולר." אלג'יריה היא שוק הייצוא ה-23 הגדול ביותר בטורקיה וספקית היבוא הגדול ביותר של יבוא סחורות בהיקף הסחר הכולל של 4.5 מיליארד דולר, בעוד טורקיה היא השותפה הכלכלית השישית בגודלה באלג'יריה.
עיקר היצוא של אלג'יריה לטורקיה הם פחמימנים, נפט וגז טבעי.
אלג'יריה מייבאת בעיקר חומרי בנייה מטורקיה.
אלג'יריה היא ספקית הגז הטבעי הרביעית בגודלה של טורקיה עם 8 אחוז מהנתח.
בשנת 2003 חתמו שרי טורקיה ואלג'יריה על הסכם ביטחוני נגד סמים, סחר בבני אדם ופשעים מאורגנים.
שני הצדדים תיארו את הטרור כבעיה גדולה ודנו במאבקים המאחדים כנגד קבוצות וארגונים כאלה.
עד אוקטובר אותה שנה נחתם הסכם לשיתוף פעולה צבאי.
ההסכם כלל סעיפים כמו העברת טכנולוגיה, תרגילי צבא משותפים והחלפת מידע צבאי.
טורקיה, כחברת נאט"ו, ממלאת תפקיד משמעותי ביחסי ההפשרה בין הקבוצה לאלג'יר, בשל חשיבותה של אלג'יריה לביטחון האזורי של אפריקה ומנ"א.
טורקיה הופכת גם היא יותר ויותר ליצואנית נשק חשובה לאלג'יריה ושיתוף הפעולה הצבאי בין שתי מדינות צומח גם כן, ומעניק את מעמדן של כוחות הצבא הלאומי של העם האלג'יראי כאחת הצבאיות הערביות המאומנות, הקשוחות בקרב ומקצועיות.
יחסי אלג'יריה–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היחסים בין שתי המדינות החלו כשנה לאחר העצמאות המוחלטת של אלג'יריה, ב-4 ביוני 1963. היחסים התחזקו בתקופת ממשלת סלבדור איינדה (1970–1973), לאור הקרבה האידאולוגית והדגש כי בשתי המדינות להכניס למדיניות החוץ שלהם על העולם השלישי וזרמים אנטי-אימפריאליסטית כמו G77 והמדינות הבלתי-מזדהות.
היחסים נקטעו לאחר ההפיכה בצ'ילה בספטמבר 1973, בעוד אלג'יריה קלטה בשטחה כמה מאות פליטים צ'יליאנים.
היחסים חודשו בשנת 1990 עם הקמתה מחדש של הדמוקרטיה בצ'ילה.
צ'ילה פתחה שגרירות באלג'יר ביוני 2001, ואלג'יריה הקימה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה ביוני 2002.
ב-16 במאי 2005 נחתם מזכר הבנות בין שתי המדינות להקמת מנגנון הייעוץ המדיני בין שני משרדי החוץ.
באותה שנה נחתם הסכם לשיתוף פעולה במכרות ואנרגיה.
בשנת 2010 נחתם באלג'יר הפרוטוקול להחזרת דמי פרישה לעובדים שכירים שעבדו באלג'יריה ובצ'ילה בזמן הגלות הפוליטית.
בנוסף למנגנון הייעוץ, קיימת קבוצה דו-פרלמנטרית דו-לאומית של ידידות צ'יליאנית-אלג'ירית, ואילו בתחום המסחרי הוקמה מועצה עסקית צ'ילה-אלג'יריה, שמארגנת פגישות בין אנשי עסקים משתי המדינות לקידום הסחר שלהם.
בשנת 2005 ערך נשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה ביקור ממלכתי בצ'ילה, והתקבל על ידי הנשיא ריקארדו לאגוס, כאשר חתמו על הסכמי שיתוף פעולה דו-צדדיים בנושא ניהול משאבי כרייה ופחמימנים ועל מזכר הסכם בין חברות הנפט הלאומיות משתי המדינות, ENAP ו-Sonatrach.
בשנת 2015, היצוא הצ'יליאני לאלג'יריה הגיע ל-4 מיליון דולר, כאשר משלוחי התפוחים והפירות היוו את עיקר היצוא.
באותה תקופה, היבוא מאלג'יריה הגיע ל-3.7 מיליון דולר, וכלל בעיקר אמוניה.
בשנת 2018, המסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-10 מיליון דולר, צמיחה שנתית ממוצעת של 21% בחמש השנים האחרונות, אם כי כמעט כולו היה יצוא צ'יליאני לאלג'יריה.
המוצרים העיקריים שייצאה צ'ילה כללו ברזל, אגוזי מלך, קרגינן וצימוקים.
צ'ילה מחזיקה באלג'יריה שגרירות באלג'יר.
אלג'יריה מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה.
יחסי אלג'יריה–ספרד הם יחסי החוץ בין אלג'יריה לספרד.
בניגוד ליחסי ספרד עם מרוקו, יחסי אלג'יריה–ספרד אינם נפגעים על ידי סכסוך טריטוריאלי ישיר; עם זאת, היו פערים בגישה לסכסוך בסהרה המערבית.
ספרד ואלג'יריה נשלטו יחדיו על ידי כמה אימפריות לפני ימי הביניים כמו האימפריה הרומית או הח'ליפות הערבית.
בתחילת המאה ה-16, האימפריה הספרדית והאימפריה העות'מאנית לחמו להשגת שליטה באלג'יריה.
ספרד כבשה בשנת 1510 את סלע אלג'יר והחזיקה אותו לזמן קצר לפני שגורשה על ידי ח'יר א-דין בשנת 1529.
המלוכה הספרדית שלטה באוראן (1509–1708; 1732–1792) ובנמל השכן מארס אל כביר במשך רוב העת החדשה המוקדמת.
הדיקטטורה הפרנקואיסטית הכירה רשמית באלג'יריה כמדינה ריבונית בשנת 1962 והמשיכה במינוי שגריר.
היחסים הדו-צדדיים של ספרד עם הרפובליקה האלג'ירית, שלא היו טובים בתקופת הפרנקואיזם, חוו מאוחר יותר משבר בשנים 1977–1978, כאשר אלג'יריה - מנותקת מהסכמי מדריד משנת 1975 על העברת הממשל של סהרה המערבית - באה לתמוך בתנועת העצמאות של האיים הקנריים.
שתי המדינות חתמו על חוזה ידידות, שכנות טובה ושיתוף פעולה ב-8 באוקטובר 2002 במדריד.
שתי המדינות משתפות פעולה בסוגיות לחימה בטרור.
האיזון המשולש בין אלג'יריה, מרוקו וספרד משפיע על העמדה הספרדית בסכסוך מערב סהרה; אלג'יריה מחויבת למשאל העם להגדרה עצמית, תוך קריאה למחויבות חזקה יותר מצד ספרד בנושא זה על בסיס "האחריות ההיסטורית" של האחרונה.
שתי המדינות חיזקו את הקשרים בשנת 2013. אלג'יריה וספרד מיקמו את עצמן כשותפות חשובות בשנת 2015, ונותרו קשורות "ליחסים חזקים" בשנת 2017.
אלג'יריה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד וקונסוליות כלליות באליקנטה ובברצלונה.
ספרד מחזיקה באלג'יריה שגרירות באלג'יר וקונסוליה כללית באוראן.
יחסי אלג'יריה–יוון קיימים יותר מ-2,000 שנה.
היחסים הדיפלומטיים היו יציבים מאז שנות העצמאות הראשונות של אלג'יריה.
הסחר בין יוון לאלג'יריה הולך וגובר, כאשר יבוא הגז הטבעי מאלג'יריה הוא גורם חשוב.
בשנים האחרונות היו בעיות עם הגירה בלתי חוקית מאלג'יריה ליוון ועם סחר אלג'יראי באפריקאים שמדרום לסהרה המבקשים להיכנס לאיחוד האירופי.
המגעים הראשונים שנרשמו בין יוונים לאלג'יראים היו מאבקים במאה החמישית לפני הספירה בין הפיניקים, שהתיישבו בתוניסיה ואלג'יריה כיום עם בירתם בקרתגו, לבין המושבה היוונית סירקוזה בסיציליה.
בירת נומידיה, קירטה (ששמה לימים קונסטנטין), הוקמה בשנת 203 לפני הספירה בעזרת קולוניסטים יוונים.
ההיסטוריון היווני פוליביוס דן במלחמות שהובילו לכך שקרתגו ונומידיה הפכו למחוזות הרומיים של אפריקה ומאוריטניה.
לאחר כמעט 600 שנה כחלק מהאימפריה הרומית, השטח שכיום הוא אלג'יריה נכבש על ידי הוונדלים בשנת 428. בשנים 533–534 ניצח הגנרל היווני בליסאריוס את הוונדלים, ואפריקה הפכה למחוז של האימפריה הביזנטית.
בשנת 535 הקיסר היווני יוסטיניאנוס הראשון הפך את סיציליה למחוז ביזנטי.
הכוחות הערביים של עות'מאן בן עפאן פלשו לסיציליה בשנת 652, ללא הצלחה, אם כי הערבים הצליחו להבריח את היוונים מצפון אפריקה בין השנים 670–711 לספירה.
תקיפה חמורה על סיציליה שוגרה בשנת 740 מקרתגו, שם בנו הערבים מספנות ובסיס קבוע ממנו ניתן להתקפות מתמשכות יותר, שוב ללא הצלחה.
בשנת 826 שלח זיאדאת אללה אמיר איפריקיה צבא שכבש את החוף הדרומי של האי והטיל מצור על סירקוזה, אך נאלץ לנטוש את הניסיון בגלל מגפה.
בשנת 831 יחידות ברברים כבשו את פלרמו לאחר מצור של שנה.
פלרמו הפכה לבירה המוסלמית של סיציליה, שמה שונה לאל-מדינה.
טאורמינה נפלה בשנת 902, אך היוונים נצמדו לטריטוריה באי עד 965.
בשנת 1061, לאחר מערכה מוצלחת נגד הביזנטים בדרום איטליה, הנורמני רובר גיסקאר פלש אמירות סיציליה וכבש את מסינה.
לאחר מערכה ממושכת השלימו הנורמנים את כיבוש סיציליה עד שנת 1091. ממלכת סיציליה הנורמנית פיתחה תרבות תוססת, והפכה לשער שפתח את עולם הפילוסופיה היוונית והמדע המוסלמי למערב אירופה.
(מאוחר יותר המשיכו הנורמנים לשחרר ולכבוש את קונסטנטינופול עצמה בשנת 1204 במהלך מסע הצלב הרביעי.)
לאחר נפילת קונסטנטינופול בידי הטורקים בשנת 1453, הייתה רוב יוון כפופה לאימפריה העות'מאנית עד הכרזת העצמאות שלה בשנת 1821. אלג'יריה גם הפכה למחוז של האימפריה העות'מאנית בשנת 1517, שנלכדה על ידי אורוץ' ברברוסה החצי-טורקי, שהקים את מושבת השודדים הברברית.
אלג'יריה נותרה כפופה באופן סמלי לאימפריה העות'מאנית עד לפלישה הצרפתית לאלג'יריה בשנת 1830, אך בפועל הייתה עצמאית ברובה.
השודדים הברברים, שנמצאו באלג'יר ובנמלים אחרים של החוף הברברי, היוו איום חמור על הסחר הים תיכוני עד לדיכוים בתחילת המאה ה-19. לפיראטים היוונים והברברים היו יחסים קרובים, כאשר יוונים רבים הפליגו על ספינות ברברים.
חלק ניכר מהתושבים דוברי היוונית של היישוב קרז'ז בקורסיקה היגרו לסידי מרוואן באלג'יריה בין 1874–1876. מתוך אוכלוסייה שכללה 1,078 איש בקרז'ז בשנת 1872, ההערכה היא כי 235 היגרו, כולם דוברי יוונית.
יוון הייתה בין המדינות הראשונות שכוננו יחסים דיפלומטיים עם אלג'יריה לאחר עצמאותה בשנת 1962, על ידי שדרוג הקונסוליה הכללית של יוון דאז באלג'יר לשגרירות בשנת 1963.
שתי מדינות הים התיכון מנהלות מגעים דיפלומטיים תכופים ברמה גבוהה.
ב-1994 ביקר שר החוץ האלג'יראי מוחמד סלאח דמברי באתונה שם פגש את מקבילו קרולוס פפוליאס והתקבל על ידי ראש הממשלה אנדראס פפנדראו.
הם דנו ביחסים דו-צדדיים ודנו במיוחד בסוגיות קפריסין וסקופיה.
שר החוץ האלג'יראי ביקר ביוון בפברואר 2001, וביולי 2002 נפגשו שר הפיתוח היווני אקיס צוצצופולוס ושר האנרגיה האלג'יראי צ'אקיב חליל לבחון דרכים חדשות לשיתוף פעולה.
בשנת 2003 ביקר שר ההגנה היווני יואנוס פפנדוניו באלג'יריה כדי לדון בדרכים לאיחוד שיתוף הפעולה הצבאי בין אלג'יריה ליוון.
במרץ 2008 ביקרה שרת החוץ היוונית דורה בקויאניס באלג'יר, שם נפגשה עם נשיא אלג'יריה עבדלאזיז בוטפליקה והסכימה להגביר את שיתוף הפעולה הכלכלי הדו-צדדי.
בהודעה לנשיא יוון, קרולוס פפוליאס, אמר בוטפליקה שהוא רוצה לפתח ולהעמיק את היחסים בין שתי המדינות ולהתייעץ בנושאים הקשורים לביטחון באזור הים התיכון.
החל משנת 2009 נחתמו בין שתי המדינות 3 הסכמים דו-צדדיים:
הסכם לשיתוף פעולה כלכלי, מדעי וטכני (1982)
הסכם לשיתוף פעולה חינוכי (1988)
הסכם הגנה הדדית וקידום השקעות (2000)
מאז שנת 2000 סיפקה אלג'יריה ליוון גז טבעי במסגרת הסכם ארוך טווח בין שתי המדינות.
הגז הטבעי הנוזלי מועבר על ידי ספינות מיוחדות למסוף LNG Revithoussa שממערב לאתונה.
יצוא המוצרים האלג'יריים ליוון הסתכם בשנת 2001 ב-89 מיליון דולר, כולל בעיקר מוצרי נפט ונפט, גז טבעי, כימיקלים אנאורגניים, ברזל ופלדה.
באותה שנה, הייצוא היווני לאלג'יריה הסתכם ב-50.78 מיליון דולר, וכלל בעיקר דגנים ומוצריהם, מוצרי טבק, תרופות, ומינרלים רפואיים.
עד 2006, היקפי המסחר הכוללים עלו ל-410.2 מיליון דולר.
בשנת 2007 דורגה אלג'יריה במקום השישי בקרב שותפות הסחר הערביות ביוון.
בשנת 2008, משלחת בכירה של ממשלות אלג'יריה ופקידי עסקים מתחומים כמו ניהול נמלים, בנייה, עבודות ציבוריות, בנקאות ופיננסים וכן אנרגיה, וכ-60 נציגים יוונים קיימו פורום בנושא שיתוף פעולה כלכלי יווני-אלג'יראי באתונה.
מכיוון שספרד ואיטליה נוקטות בצעדים קשים יותר ויותר להגבלת מהגרים בלתי חוקיים מהמזרח התיכון ומאפריקה, מספרים הולכים וגדלים נכנסים לאיחוד האירופי דרך יוון.
בשנת 2007 עצרה יוון 112,000 מהגרים בלתי חוקיים, לעומת 40,000 בשנת 2005. זרם המהגרים הבלתי חוקיים גורם לאלימות גוברת באתונה.
מוקדם יותר באותה שנה עצרה המשטרה הטורקית קבוצה של 120 מהגרים אלג'יריים שניסו לחצות את הגבול ליוון.
העיירה הטורקית אדנה הפכה לנקודת מעבר פופולרית עבור מהגרים בלתי חוקיים מאלג'יריה.
אלג'יריה היא גם עמדה לסחר במהגרים מאפריקה שמדרום לסהרה.
משרד החוץ האמריקני מתאר את אלג'יריה כמדינת מעבר לגברים ונשים הסוחרים מאפריקה שמדרום לסהרה לאירופה למטרות ניצול מיני מסחרי ועבודות כפייה.
יוון מחזיקה באלג'יריה שגרירות באלג'יר.
אלג'יריה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה.
יחסי אלג'יריה–ירדן הם יחסי החוץ בין אלג'יריה וירדן.
שתי המדינות הן חברות מלאות ב ובאו"ם.
היחסים בין המדינות החלו עוד לפני עצמאותה של אלג'יריה.
ירדן הייתה אחת התומכות בעניין האלג'יראי, והמהפכה האלג'ירית זכתה לתמיכה רבה מממלכת ירדן.
בעת מאבק השחרור של אלג'יר מצרפת, ממשלת ירדן גינתה את מה שהיא כינתה "פעולות הדיכוי שביצעו הקולוניאליסטים הצרפתיים נגד האלג'יראים" ושלחה מברק מחאה והוקעה לממשלת צרפת ולמזכ"ל האומות המאוחדות בנובמבר 1954. בנוסף, היא גם זימנה את שגריר צרפת בעמאן למחות נגד הפעולות הלא אנושיות שמבצעת ממשלת צרפת.
אלג'יריה מחזיקה בירדן שגרירות בעמאן.
ירדן מחזיקה באלג'יריה שגרירות באלג'יר.
יחסי אלג'יריה–סין הם יחסי החוץ בין אלג'יריה לסין.
שתי המדינות מקיימות יחסים חזקים באופן מסורתי, וחגגו 60 שנה לכינון היחסים הדיפלומטיים בשנת 2018. בשנת 2010 היחסים נחשבו לחזקים מכל יחסי סין עם ארצות ערב לאחר יחסי סודאן–סין.
בעוד היחסים מבוססים היטב על קשרים מסחריים, יחסים דיפלומטיים הורחבו בעיקר לתחומים חברתיים-תרבותיים ופוליטיים.
בשנת 2014 היחסים הדו-צדדיים בין סין לאלג'יריה הועלו ל"שותפות אסטרטגית כוללת", הראשונה מסוגה בעולם הסיני-ערבי.
היועץ הפוליטי הבכיר בסין, יו ג'נגשנג, הצהיר כי מטרות השותפות הזו הן "להגביר את חילופי החילופים בכל הרמות, לבסס אמון הדדי פוליטי ולקדם שיתוף פעולה פרגמטי" בין שתי המדינות.
בשנת 2018 הדהד נשיא סין שי ג'ינפינג רטוריקה דומה, והתחייב לסייע בקידום פיתוח השותפות ולהמשיך במגמה לקשרים דיפלומטיים הדוקים יותר.
ביולי 2019, שגרירים באו"ם של 37 מדינות, ובהן אלג'יריה, חתמו על מכתב משותף למועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם לגבי הטיפול של סין באויגורים וקבוצות מיעוט מוסלמי אחרות באזור שינג'יאנג.
יחסי אלג'יריה–סין מילאו תפקיד חשוב על רקע ההיסטוריה הסוערת של אלג'יריה במהלך המאה ה-20. המאבק של אלג'יריה לעצמאות מצרפת בשנות החמישים היה, במובנים רבים, מבוסס על עלייתה של פילוסופיה פוליטית סוציאליסטית כחלופה מבורכת לאופיה המדכא של המדינה הצרפתית הליברלית-קפיטליסטית.
סין הייתה תומכת מוקדמת של ארגון החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה - המפלגה המהפכנית הסוציאליסטית שממשיכה לשלוט בימינו בפוליטיקה האלג'ירית.
סין הייתה המדינה הלא-ערבית הראשונה שהכירה ב-FLN כממשלה זמנית של אלג'יריה בדצמבר 1958. מדיניות החוץ של סין המשיכה לנהוג בסגנון דומה של תמיכה פסיבית באזור, וסיפקה השקעות כלכליות - מילאה את הפערים כאשר מדינות המערב החלו להיחלץ מהאזור הלא יציב – תוך הימנעות מהתערבות צבאית.
לדוגמה, בין השנים 1958–1962, סין העניקה סיוע לצבא השחרור הלאומי - הזרוע החמושה של ה-FLN - בצורת כספים, נשק והכשרה לקצינים אלג'יריים, צורות של תמיכה מעשית שנמנעה מזרם ברור של הצבא הסיני.
מסיבה זו, כמה פרשנים הציעו כי מערכת היחסים בין סין לאלג'יריה קיבלה צורה של "ברית הזויה" ולא כזו צבאית.
המעורבות של סין התקבלה בברכה על ידי אלג'יריה.
שר החוץ האלג'יראי, עבדלקאדר מסאהל, ציין בנאום 2018 על "התרומה החיונית שהביאה סין למהפכה האלג'ירית (1954–1962) כדי לעזור לה להחזיר את עצמאותה.
התמיכה הבלתי מעורערת של סין נמשכה מכיוון שהיא הייתה המדינה הראשונה שהכירה בממשלה הזמנית של הרפובליקה האלג'ירית (GPRA) כמה שבועות לאחר הכרזתה בספטמבר 1958."
לאחר שאלג'יריה קיבלה עצמאות בשנת 1962, סין המשיכה 'למלא את החלל' שהשאירו מדינות המערב.
סין סיפקה תמיכה מהותית, כולל משלוח מיידי של צוות רפואי, תרומת משלוחי חיטה, פלדה, ציוד בית ספר, מטען הובלה של 13,000 טון וארבעה מטוסי תובלה והקלה בנטל הכספי על ידי הלוואת 50 מיליון דולר בריבית נמוכה.
במהלך המלחמה הקרה התפתחה אלג'יריה כמנהיגה של העולם השלישי ומגדלור של תנועות אנטי-קולוניאליזם ושחרור לאומי באפריקה.
לדברי דרק מיטשל, מדיניות החוץ של סין התבססה על "סולידריות עם 'העולם השלישי' כדי להבדיל בין היריבות הדו-קוטבית של המלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות." סין ניסתה להתחרות בהשפעה ההגמונית של ברית המועצות והמערב באלג'יריה, והמדיניות האלג'ירית הפכה למקור מרכזי לסכסוך בתחרות בין סין לברית המועצות.
בשנות השבעים התברר תפקידה המשפיע של סין באזור צפון אפריקה כאשר סין נכנסה לתווך סכסוכים קטנים בין אלג'יריה לבין המתחרה האזורית מרוקו שאיימה לשבש את יציבות האזור.
האו"ם ניסה ולא הצליח לפתור את הסכסוכים הללו, אך כמה פרשנים טוענים כי היחסים הטובים של סין עם שתי המדינות וההשקעה הכלכלית הגוברת באזור הם שאפשרו להצליח במעורבותה של סין.
בעוד שסין, מבחינה היסטורית, אכן שלטה ביחסים כ"מעצמה זרה", היחסים בין שתי המדינות נותרו דו-צדדיים.
בשנת 1971, למשל, מילאה אלג'יריה תפקיד חשוב בסיוע לסין להשיג מושב גם באספה הכללית של האו"ם וגם במועצת הביטחון של האו"ם.
בשנות ה-90 – "העשור האפל" שנשלט על ידי מלחמת האזרחים באלג'יריה - סין המשיכה להעניק סיוע בצורת מימון צבאי, כמו נשק בסך 100 מיליון דולר, אך נמנעה מנוכחות צבאית גלויה.
בטקס שחגג 60 שנה לקשרים דיפלומטיים בין שתי המדינות, השגריר הסיני באלג'יריה, לי ליאנה, הצהיר כי "היחסים הבילטרליים החזקים הללו נוסדו על ידי הדור הישן, כאשר הם גדלו והגיעו לרמה של שותפות אסטרטגית מקיפה., שהוא הישג גדול בתהליך התקדמות פורה של קשרים דו-צדדיים."
יש תחושה של המשך סולידריות בין אלג'יריה לסין שנובעת הן מההתאחדות ההיסטורית שלהם לעולם השלישי וכעת, מתחושתם ההדדית של שייכות לעולם המתפתח.
לא ניתן היה להמעיט בחשיבותה של ההתמודדות הכלכלית של סין באזור צפון אפריקה - ובמיוחד באלג'יריה.
יש חוקרים שתיארו את סין כמי שלוקחת "תפקיד הגמוני" באזור, ואחרים מתחו ביקורת על סין על כך שהיא נוקטת מדיניות כלכלית "בשירות עצמי" של מיצוי משאבים ללא הבחנה.
סין עברה מלהיות תומכת חיצונית ולעיתים קרובות פסיבית של תנועות אנטי-קולוניזציה לשותפה הכלכלית הבולטת של כמה מדינות אפריקאיות.
אלג'יריה היא המדינה בצפון אפריקה עם הקשרים הכלכליים הקרובים ביותר עם סין, ובקנה מידה אפריקאי, נמצאת במקום השלישי אחרי דרום אפריקה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
סין השיגה תפקיד משפיע זה לא באמצעות קמפיינים צבאיים או קולוניזציה אלא באמצעות פרויקטים של תשתיות ופיתוח כלכלי.
בין השנים 2000–2011 זוהו באלג'יריה כ-9 פרויקטים פיננסיים רשמיים של מימון פיתוח.
פרויקטים אלה נעים בין הצעה של הלוואה מועדפת של כ-48 מיליון דולר בשנת 2004, לבניית בית אופרה בעלות כוללת של 300 מיליון יואן בשנת 2010.
בפסגת הפורום לשיתוף פעולה בין סין לאפריקה (FOCAC) בשנת 2018, הכריז נשיא סין שי ג'ינפינג על סיוע, השקעות והלוואות לאפריקה בשלוש השנים הבאות על 60 מיליארד דולר.
זהו אחד מסדרת מהלכים מהותיים מבייג'ינג להרכבת השקעותיה באפריקה; ההלוואות הסיניות לאפריקה גדלו ממיליארד דולר בשנים 2000–2002 ל-52 מיליארד דולר בשנים 2015–2017. המעורבות של סין באלג'יריה ספציפית שיקפה גם את המגמה הזו.
בין השנים 2001–2016 הפכה סין משותפה זוטרה בסחר החוץ של אלג'יריה למקור היבוא הראשון באלג'יריה ובכך עקפה את צרפת.
בשנת 2018 תרמה סין 28.8 מיליון דולר לאלג'יריה כחלק מהסכם לשיפור שיתוף הפעולה הכלכלי והטכני של אלג'יריה–סין.
גורם מפתח שהוביל לקשרים כלכליים חזקים באלג'יריה וסין היה נסיגתם של תאגידים מערביים מאלג'יריה במהלך מלחמת האזרחים באלג'יריה.
כאשר אלג'יריה פתחה אז בתוכנית לשיקום לאחר המלחמה, סין הצליחה לפתח קשרים כלכליים עם אלג'יריה באמצעות פיתוח כבד של תשתיות המדינה.
אלה כוללים את בניית שדה התעופה החדש באלג'יר, משרד החוץ, בית המשפט החוקתי, האצטדיון האולימפי של אורן והכלא הגדול ביותר באלג'יריה.
לאחרונה, חברות סיניות זכו בזכויות על שני שלישים מהכביש המהיר 1216 ק"מ מזרח – מערב - בהיקף של מעל 11 מיליארד דולר, זהו הפרויקט הגדול ביותר באלג'יריה - כמו גם הקמת המסגד השלישי בגודלו בעולם.
אחד הסימנים הגלויים ביותר לבנייה הסינית היה מתנה של 38 מיליון דולר לאופרה של אלג'יר בשנת 2015 – פרויקט שחשיבותו טמונה לא רק בשווי הכספי אלא גם במחווה הסמלית מסין בתמיכה בעיצוב אלג'יראי ותרבות אלג'ירית.
כלכלת אלג'יריה נשלטת על ידי תחום הפחמימנים, המהווה כ-28% מהתוצר, 58% מהכנסות הממשלה ו-98% מכל היצוא.
באלג'יריה יש שני כורים גרעיניים, אחד מהם הוא הכור הגרעיני אל סלאם שנבנה בסין.
אנרגיה גרעינית מציעה אפשרות לגוון את אספקת האנרגיה של אלג'יריה.
עם זאת, בתחילה, פוטנציאל המיליטריזציה של כורים גרעיניים היה גורם לדאגה בקרב מדינות המערב.
זה הוביל לשיתוף פעולה בין סין לאלג'יריה, וכתוצאה מכך אלג'יריה הסכימה לאשרר את אמנת האו"ם למניעת הפצה בשנת 1995
בשנת 2008 הקימו סין ואלג'יריה את אזור הכלכלה והסחר החופשי ג'יאנגלינג במוסטגנם, שהתמקד בהרכבת מכוניות בהשתתפות החברות הסיניות ג'יאנגלינג מוטורס גרופ וקבוצת תאגיד ג'יאנגשי פחם ושותפתן האלג'ירית, קבוצת מזוז.
בשנת 2009, מאמץ חוק המימון המשלים של אלג'יריה חייב את המשקיעים הזרים שיהיו שותפים אלג'יריים כבעלי מניות.
בעקבות זאת הגיע בפברואר 2015 צו ביצוע שדורש מחברות רכב זרות להקים מפעלי הרכבה באלג'יר עצמה, בניסיונות למשוך השקעות זרות ולעורר ייצור מקומי.
הסחר הדו-צדדי צמח במהירות בשנים האחרונות, וסין עקפה לאחרונה את צרפת כספקית המובילה לאלג'יריה.
היצוא הסיני לאלג'יריה נשלט על ידי מוצרים מיוצרים, ואילו היבוא הסיני מאלג'יריה נשלט על ידי נפט גולמי ומוצרי נפט.
הסכם זה עונה על הצורך המתפתח במהירות של סין בחומרי גלם, בעוד שבאלג'יריה מוצרי צריכה מסין הפכו חיוניים לחיי היום יום.
יש יתרון נוסף בכך שזרם טובין זה אינו פוגע בייצור המקומי האלג'יראי (שכמעט אינו קיים).
אלג'יריה הצטרפה לאחרונה ליוזמת החגורה והדרך המוצעת בסין המתמקדת בשדרוג פלטפורמות לוגיסטיות תחבורות כדי להתמודד עם תנועה הולכת וגוברת מהסחר העולמי.
מטרה אחת של האסטרטגיה של הממשלה היא לקשר בין פלטפורמות לוגיסטיות תחבורות, ולהפחית את עלות הובלת הסחורות.
שר התחבורה והעבודות הציבוריות של אלג'יריה, אדלג'ני זלין, הצהיר כי "אנו [ממשלת אלג'יריה] שמחים להצטרף ליוזמה, בה סין תחלוק את ניסיונה ואת הידע שלה עם יבשת אפריקה, כולל אלג'יריה, כחלק מתהליך פיתוח עולמי."
יחסי אלג'יריה–וייטנאם הם היחסים הדו-צדדיים בין אלג'יריה לבין וייטנאם.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1962, אם כי הקשר בין אלג'יריה לווייטנאם קיים הרבה יותר זמן מההיסטוריה המודרנית.
היחסים בין אלג'יריה לווייטנאם הם היחסים העתיקים ביותר בין וייטנאם למדינה ערבית בעולם הערבי.
הקשר התחיל כאשר צרפת שלטה בשתי המדינות במהלך המאה ה-19.
כשכבשה צרפת את וייטנאם במאה ה-19, האם נגי, קיסר וייטנאם נאלץ לנטוש את כס המלוכה לאחר הדיכוי הצרפתי של תנועת קון וונג.
המלך הווייטנאמי הוגלה לאלג'יריה הצרפתית ובהמשך חי את שארית חייו באלג'יריה והתחתן עם האישה פייה-נואר.
זה היה הקשר הראשון אי פעם בין אלג'יריה לווייטנאם, ומאוחר יותר, הם נקשרו יחד על ידי הקולוניזציה הצרפתית.
בהאנוי, התיכון האלג'ירי-וייטנאמי הוא סמל ליחסים חזקים בין אלג'יריה לווייטנאם.
באלג'יר כמה רחובות קרויים על שם הו צ'י מין, בשל השפעתו על תנועת העצמאות האלג'ירית.
היום הלאומי של וייטנאם נחגג באלג'יריה לראשונה בשנת 2007.
אלג'יריה ווייטנאם חולקות דמיון ואינטרסים פוליטיים משותפים.
שתי המדינות תומכות בעניין סהרה המערבית, ויצרו קשר עם רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית.
קיים גם שיתוף פעולה צבאי ביניהם, המתוארך למלחמת אלג'יריה.
אלג'יריה מחזיקה בווייטנאם שגרירות בהאנוי.
וייטנאם מחזיקה באלג'יריה שגרירות באלג'יר.
יחסי אלג'יריה–פקיסטן הם יחסי החוץ בין אלג'יריה ופקיסטן.
פקיסטן הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו בממשלה הזמנית של הרפובליקה האלג'ירית אשר נציגותה הדיפלומטית נפתחה בקראצ'י, בירת פקיסטן דאז בשנת 1958. לשני הצדדים יש התכנסות של דעות בנושאים בעלי חשיבות בינלאומית.
שתי המדינות תומכות זו בזו גם בפורומים רב-צדדיים שונים, לרבות האו"ם, ה-OIC ו-NAM.
פקיסטן הייתה תומכת חזקה בעצמאות אלג'יריה עוד לפני הקמתה של הרפובליקה הדמוקרטית העממית של אלג'יריה.
פקיסטן הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו ב"ממשלה הזמנית של רפובליקת אלג'יריה" בגלות ב-19 בספטמבר 1958 בראשות ראש מפלגת הפרחאת עבאס ואפשרה לה לפתוח נציגות בקראצ'י.
ממשלת פקיסטן סיפקה דרכונים דיפלומטיים לחברים בולטים בממשלת אלג'יריה הגולה לנסיעתם לחו"ל, כמו אחמד בן בלה.
התמיכה הנחרצת של פקיסטן במטרה האלג'ירית הכעיסה את צרפת, שציפתה שפקיסטן תישאר מנותקת מעניין זה במיוחד מכיוון שפקיסטן חתמה על סיאטו וסנטו.
בשל תמיכתה של פקיסטן בעצמאות אלג'יריה, היחסים הדו-צדדיים של פקיסטן וצרפת היו בשפל בתקופה הנדונה.
הם שוב התגברו כאשר מספר חודשים לאחר מכן הוסדר המשבר על עצמאותה של אלג'יריה עם הסכמי אוויאן שנחתמו במאי 1962. שר החוץ של פקיסטן, מנצור קאדיר, בירך על התפתחות זו כניצחון כוחות השחרור.
לאחר מותה של ראש ממשלת פקיסטן, בנזיר בוטו, בדצמבר 2007, גינתה ממשלת אלג'יריה את ההתנקשות בה.
שר החוץ האלג'יראי מוראד מדלצ'י חתם על ספר התנחומים בשם נשיא אלג'יריה.
פקיסטן גינתה בחריפות את פיגועי הטרור באלג'יר ב-11 בדצמבר 2007, בהם שתי פצצות התפוצצו באלג'יר מחוץ למועצה החוקתית ולנציבות האו"ם לפליטים שגבו 40 הרוגים, כולל 17 אנשי האו"ם והתקפת המתאבד על משרד ראש הממשלה ב-11 באפריל 2007 שגבתה 24 הרוגים.
הנשיא מושארף הביע סולידריות עם אלג'יריה, גינה את המתקפה הזו וניחן את מותם של אזרחים חפים מפשע.
לאחר רעידת האדמה ב-8 באוקטובר 2005 בפקיסטן, שלחה ממשלת אלג'יריה 800 אוהלים, 200 שמיכות ו-10 טון תרופות.
בנובמבר 2008, בעקבות רעידת האדמה בבלוצ'יסטן, תרמה ממשלת אלג'יריה צ'ק של מיליון דולר.
נשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה עוטר בתואר "מושל המדינה המוסלמית הטוב ביותר" על ידי יומון לאומי פופולרי בפקיסטן בשנת 2005.
היחסים בין שתי המדינות קיבלו דחיפה חדשה לאחר ביקורו של הנשיא לשעבר מושארף ביולי 2003, לאחר פער ארוך של 12 שנים.
ביקור זה היווה צעד משמעותי קדימה בחיזוק ושדרוג רמת היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות.
פגישות הנשיא עם נשיא אלג'יריה ומנהיגים אחרים העניקו הזדמנות להחליף דעות ולפתח הבנה טובה יותר בנושאים הנרחבים הנוגעים לדאגה הדדית, אזורית ובינלאומית.
האלג'יראים העריכו את תפקידה המוביל של פקיסטן כמדינת החזית בקואליציה הבינלאומית למאבק בטרור ואת מחויבותה המתמשכת לשתף פעולה עם הקהילה הבינלאומית, כולל אלג'יריה למיגור איום זה.
בספטמבר 2005 התקיים באסלאמאבאד מושב ההשבעה הראשון של ועדת השרים המשותפת (JMC) בין פקיסטן לאלג'יריה.
השר למפעלים קטנים ובינוניים ומלאכת יד מוסטפא בנבאדה, עמד בראש המשלחת האלג'ירית ואילו השר הפדרלי למשאבי נפט ומשאבים טבעיים, אמנוללה ח'אן ג'אדון הוביל את הצד הפקיסטני.
ה-JMC של פקיסטן-אלג'יר הוקם בשנת 1987 והמושב הראשון הזה התקיים לאחר חלוף 18 שנים.
נחתמו שלושה הסכמים לשיתוף פעולה בתחומי ארגונים קטנים ובינוניים (SME) ומלאכת יד, תוכנית חילופי תרבות 2005–2008 ומדע וטכנולוגיה.
חתימת אמנת ההסגרה בשנת 2003 סללה את הדרך לחזרתם של האלג'יראים בפקיסטן.
מאז 1991–1992, מאזן הסחר בין שתי המדינות היה לטובת פקיסטן עקב ייצוא מוגבר של מוצרי טקסטיל (חוטי כותנה, בדים ובגדים מוכנים) מוצרי ספורט, מוצרי כירורגיה, גפרורים וחינה וכו'.
הסחר בין המדינות מתבצע בעיקר דרך מדינה שלישית, כלומר דובאי והיא פחות מזוהה.
זו הסיבה שנתוני הסחר אינם מראים את התמונה האמיתית של הסחר הדו-צדדי.
אלג'יריה מחזיקה בפקיסטן שגרירות באסלאמאבאד.
פקיסטן מחזיקה באלג'יריה שגרירות באלג'יר.
יחסי אלג'יריה–נורווגיה מתייחסים ליחסים הבילטרליים בין אלג'יריה לנורווגיה.
לאלג'יריה יש שגרירות באוסלו, ולנורווגיה יש שגרירות באלג'יר.
ב-1979 היו לנורווגיה כוונות שלא מומשו לפתוח שגרירות באלג'יריה.
במקום זאת, נורווגיה הקימה מאוחר יותר שגרירות בתוניסיה כדי להקל על הסכמי אוסלו.
בעשור הראשון של המאה ה-21 רצתה אלג'יריה לקנות מוצרים מהתעשייה הצבאית של נורווגיה.
משרד החוץ של נורווגיה סירב לכך שלוש פעמים, ב-2004, 2007 ו-2008, עד שהסכים לכך ב-2011. ב-2013, משבר בני הערובה באתר הגז עין אמנאס גרם להרג של 5 אזרחים נורווגים.
נורווגיה הציעה לשלוח כוחות מיוחדים לאלג'יריה כדי לחסל את התוקפים, אך אלג'יריה סירבה.
יחסי אלג'יריה–סוריה הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית לבין הרפובליקה הערבית הסורית.
לאלג'יריה שגרירות בדמשק ולסוריה שגרירות באלג'יר.
שתי המדינות חברות בליגה הערבית.
בין 2011 ל-2023 הייתה אלג'יריה אחת המדינות המוסלמיות הבודדות ששמרו על יחסיהן עם משטר אסד, והיא פעלה כדי להגן על סוריה בדיוני הליגה הערבית.
המאבק האלג'יראי לעצמאות שאב השראה ממדינות אחרות, ביניהן סוריה, שגם היא נשלטה על ידי צרפת טרם קיבלה עצמאות ב-1946. אחרי שאלג'יריה זכתה בעצמאות בשנת 1962 ואחרי הפיכת הבעת' בסוריה שהתקיימה שנה אחר כך, המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים.
בשנת 2011 פרצה מלחמת אזרחים בסוריה בין משטר אסד לכוחות האופוזיציה הסורית.
גם לאחר פרוץ המלחמה, אלג'יריה המשיכה לשמור על יחסים עם המשטר וסירבה לספק נשק או סיוע אחר לכוחות המורדים.
לפי פרשנויות מסוימות, מדיניותה של אלג'יריה נבעה מהתערבותה של סעודיה במלחמת האזרחים האלג'יראית, שיצרה מתיחות בין המדינות.
על כן, אלג'יריה התנגדה לסייע לאופוזיציה הסורית ותמכה במשטר ובבשאר אל-אסד.
אלג'יריה שימשה בעבר גם כמגשרת בין סוריה לטורקיה, ונכון ל-2019 שהו בה 7,757 מהגרים סורים, ירידה לעומת 25,000 שהיו בה בשנת 2015.
מאז 2019, אלג'יריה פעלה למען השבת סוריה לליגה הערבית.
בשנת 2021 הוקמה נציבות משותפת לשיתוף פעולה בין המדינות.
בשנת 2023 השתתף נשיא סוריה, בשאר אל-אסד בוועידת הליגה הערבית בסעודיה, לראשונה מזה 12 שנים.
יחסי אלג'יריה–קוסובו הם היחסים הדיפלומטיים בין אלג'יריה לקוסובו.
נכון לשנת 2023, אלג'יריה לא מכירה בקוסובו.
במרץ 2008 הצהיר , שר החוץ של אלג'יריה, כי בעוד אלג'יריה מזדהה עם כל המדינות המוסלמיות, היא מאמינה שיש לדבוק בחוקים הבינלאומיים.
שנה לאחר מכן, מדלסי אישר מחדש את עמדת אלג'יריה לגבי קוסובו, שלפיה קוסובו היא חלק בלתי נפרד מסרביה.
במאי 2009 הצהיר שגריר אלג'יריה בסרביה, עבד אל-קאדר מסדואה, כי אלג'יריה תשקול מחדש את סוגיית קוסובו אם סרביה תשנה את עמדתה.
יחסי אלג'יריה–ונצואלה הם היחסים הבילטרליים בין אלג'יריה לוונצואלה.
שתי המדינות חברות בארגון אופ"ק.
מאז כינון היחסים ביניהן בשנת 1971, שתי המדינות חתמו על כמה הסכם דו-צדדיים.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1971.
בינואר 2015, במהלך והצניחה במחירי הנפט הבינלאומיים, נשיא ונצואלה ניקולאס מדורו סייר בשבע מדינות על מנת לחפש אחר משאבים ותמיכה למימון הוצאות ממשלתו, כולל אלג'יריה.
מדורו ערך ביקור רשמי באלג'יריה בקיץ 2018, לאחר שהשתתף בהשבעתו של נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן, ושוב ב-8 ביוני 2022, גם כן לאחר שביקר בטורקיה.
יחסי אלג'יריה–פרו הם היחסים הבילטרליים בין אלג'יריה לפרו.
שתי המדינות חברות באו"ם ובמדינות הבלתי-מזדהות.
אלג'יריה ופרו כוננו יחסים דיפלומטיים ב-10 במרץ 1972, כאשר נשלטו על ידי הווארי בומדיין ו.
לפני כינון היחסים הדיפלומטיים, פרו החזיקה בקונסוליה באלג'יריה הצרפתית מאז המאה ה-19יחסי כחלק מיחסיה הדיפלומטיים עם צרפת.
בשנת 1985 החלה אלג'יריה במדיניות חוץ שמטרתה הכרה ברפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית על ידי מדינות אמריקה הלטינית, מה שהוביל להכרתה של פרו ברפובליקה ב-1987.
שגרירות פרו באלג'יר נפתחה ב-1972, אך היא נסגרה ב-1990 ונפתחה מחדש ב-2005. באותה שנה נחתמה שורה של אמנות בין שתי המדינות כחלק מהידוק היחסים ביניהן.
קיימת ליגה פרלמנטרית של ידידות בין אלג'יריה לפרו.
אלג'יריה ופרו מקיימות חילופי מסחר חשובים.
אלג'יריה מייבאת 47 מיליון דולר בשנה במוצרים מפרו, המהווים 47.3% מסך היבוא מהעולם הערבי לפרו.
השקעות אלג'יריה בפרו מסתכמות בכמעט מיליארד דולר.
יחסי אלג'יריה-לבנון הם היחסים הדיפלומטיים בין אלג'יריה ללבנון.
ללבנון יש שגרירות באלג'יר בירת אלג'יריה, ולאלג'יריה יש שגרירות בביירות בירת לבנון.
ההיסטוריה של היחסים בין הדיפלומטיים בין אלג'יריה ללבנון היא בת עשרות שנים.
היסטוריה זו מאופיינת בשיתוף פעולה בתחומים מגוונים, לרבות יחסים ושיתופי פעולה כלכליים ותרבותיים.
ב-26 בפברואר 2022 נחתם בין המדינות הסכם לשיתוף פעולה שיפוטי בתחום הפלילי והסכם נוסף הקשור להסגרת עבריינים.
ב-8 במרץ 2022 הוקמה הקבוצה הפרלמנטרית לידידות האלג'יראית-לבנונית.
ב-21 בדצמבר 2023 נחתם בנמל התעופה הבין-לאומי רפיק אל-חרירי בביירות הסכם לחידוש טיסות חברת אייר אלג'יר לביירות, כהבעת סולידריות עם לבנון בשל תוצאות החזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל.
במהלך מסיבת עיתונאים שהתקיימה במקום שיבח שר התחבורה הלבנוני עלי חמייה את "תפקידה החיובי" של אלג'יריה ואת "תמיכתה והסולידריות שלה עם לבנון בנסיבות הקשות שעברה".
בין מדינת ישראל ורפובליקת אנגולה קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים נכון לשנת 2021, וכן שיתוף פעולה בנושאים שונים, בעיקר בתחומי המדע והחקלאות.
היחסים בין שתי המדינות החלו עוד בראשית שנות ה-60, בתקופה בה אנגולה נאבקה על עצמאותה, כאשר ישראל שיגרה בחשאי משלוחי נשק לתנועה העממית לשחרור אנגולה, אשר שימשה בראשיתה כגורם המרכזי במאבק לעצמאות כנגד הקולוניאליזם הפורטוגלי.
במהלך תקופה זו, רבים מחברי התנועה נשלחו לישראל לאימונים, והולדן רוברטו, ראש התנועה העממית, ביקר בעצמו בישראל.
הסיוע הישראלי המשיך גם בימיה הראשונים של מלחמת האזרחים באנגולה, אשר החלה בשנת 1972, כאשר מרבית הסיוע הצבאי הישראלי נשלח דרך שטחה של זאיר.
עם זאת, היחסים בין המדינות נותקו בעקבות מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973, אשר הובילה לניתוק היחסים של רבות ממדינות אפריקה עם ישראל, ובכללן אנגולה.
במהלך מלחמת האזרחים באנגולה, האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה בהובלת ז'ונאס סאווימבי נתמך במאבקו נגד ממשלת אנגולה המרקסיסטית על ידי גורמים זרים רבים, בהם ארצות הברית.
הממשלה שנגדה לחם נתמכה על ידי ברית המועצות, קובה וניקרגואה.
סאווימבי וארגונו היוו ציר במלחמה הקרה, בין גושי המערב והמזרח באנגולה.
זאת לאחר חתימת הסכם שלום בחסות האו"ם ברית המועצות וארצות הברית.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות חודשו באופן רשמי בשנת 1993, בעקבות חתימת הסכמי אוסלו, וכעבור שנה חידוש היחסים קיבל גושפנקה רשמית עם פתיחתה מחדש של שגרירות ישראל בלואנדה, בירת אנגולה.
לתפקיד השגריר באנגולה מונתה הדיפלומטית תמר גולן, כאשר בסיום כהונתה כשגרירה חזרה לאנגולה, לבקשת נשיא הרפובליקה, כדי לסייע בכינון הוועדה הלאומית ללוחמה במוקשים, וזאת כמומחית מטעם האו"ם.
בשנת 2000 גם אנגולה פתחה שגרירות רשמית בישראל.
היחסים בין שתי המדינות הוסיפו להתהדק במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, כאשר בשנת 2005 נשיא אנגולה, ז'וזה אדוארדו דוש סנטוש, קיים ביקור רשמי ראשון בסוגו בישראל, במסגרתו נידונו אפשרויות להרחבת הסחר ההדדי בין שתי המדינות, לאחר חתימת הסכם כלכלי.
עם זאת, בשנת 2010 התקיימה תקרית דיפלומטית זוטא בין שתי המדינות, כאשר אנגולה סירבה לקבל את מינויו של יצחק ינוקא כשגריר ישראל באנגולה, וזאת בשל היותו הומוסקסואל מוצהר.
באוגוסט 2012, ראש ממשלת אנגולה הגיע לירושלים לביקור שנמשך שלושה ימים, במהלכו חתמו נציגי שתי המדינות על הסכם לחיזוק הקשרים ההדדיים.
נשיא מדינת ישראל שמעון פרס אמר בתגובה לחתימת ההסכם, כי שיתוף הפעולה בין שתי המדינות יבוסס על תחומי המדע והטכנולוגיה, התחום הכלכלי, וכן נושאי ביטחון למיניהם.
ראש ממשלת אנגולה בתגובה הביע רצון לקיים ולהרחיב את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות בתחומים אלו, ובתחומים נוספים.
ב-29 בנובמבר 2012, תמכה אנגולה בהחלטה בהחלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם, על קבלת פלסטין כחברה ה-194 באו"ם.
בדצמבר 2016 אנגולה, כנציגה לא קבועה במועצת הביטחון של האו"ם, הצביעה בעד החלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם שקבעה שההתנחלויות הישראליות בשטחים שנכבשו בשנת 1967 בגדה המערבית ובמזרח ירושלים, המכונים על ידי מועצת הביטחון בשם "השטחים הפלסטיניים הכבושים", אינן חוקיות.
שגריר ישראל באנגולה הנוכחי הוא שמעון סולומון המכהן בתפקידו ממרץ 2022.
חידושם של היחסים הדיפלומטיים בשנת 1993 הביא לעלייה ניכרת בהיקף הסחר ההדדי שבין שתי המדינות.
בעיקר יצוא של יהלומים ונפט לישראל, תמורת נשק.
בין השאר מכרה התעשייה האווירית לישראל לאנגולה ציוד ביטחוני בשווי עשרות מיליוני דולרים וחברת אלישרא השביחה בישראל מטוס מודיעין עבור אנגולה.
במהלך שנות ה-90 נחתמו מספר עסקאות נשק בין שתי המדינות.
אחת מאותן העסקאות, הידועה בשם "אנגולה-גייט", אשר התרחשה בין השנים 1993–2000, בסדר גודל של כ-790 מיליון דולרים, כללה את איש העסקים הישראלי ארקדי גאידמק.
ביוני 2005, בעת ביקור נשיא אנגולה בישראל, נחשף כי 15% מיבוא הנפט של ישראל מגיעה מאנגולה.
באותו ביקור הוסכם על הכפלת היבוא לישראל.
בין סוחרי הנשק הישראלים הגדולים ביותר באנגולה היה איתן סטיבה, שהתקרב לנשיא אנגולה הרודן דוש סנטוש, והיה ביחסי ידידות עימו.
לפי הפרסומים בתקשורת סטיבה, יחד עם שותפיו, הרוויחו כמיליארד שקל בעסקאות אלו.
לאחר סופה של מלחמת האזרחים, בשנת 2006, הייתה אמורה להתבצע עסקת נשק בשווי של כמיליארד דולר בין שתי המדינות, בתיווכם של סוחר נשק ישראלי וגנרל בצבאו של דוש סנטוש, אך בסופו של דבר, היא לא יצאה אל הפועל.
בינואר 2013 שכרה אנגולה את שירותיו של לווין התקשורת עמוס 5 של חברת חלל תקשורת.
יחסי אנגולה–כף ורדה הם נקודות הציון ההיסטוריות ומערכת היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין הרפובליקה של אנגולה לבין הרפובליקה של כף ורדה.
יחסיהן מבוססים בעיקר על חוויותיהן המשותפות, לדוגמה, המושבות הפורטוגזיות, הן לפני, אחרי ובמהלך המאבק לעצמאות.
כיום, דומינגוס פריירה מגלהאס מכהן כשגריר של כף ורדה לאנגולה.
כף ורדה חתמה על הסכם ידידות עם אנגולה בדצמבר 1975, זמן קצר לאחר שאנגולה זכתה בעצמאות שלה.
כף ורדה וגינאה-ביסאו שימשו נקודות עצירה עבור חיילים קובנים בדרכם לאנגולה להילחם במורדים של יוניטה ובחיילים בדרום אפריקה.
ראש הממשלה, פדרו פיירס שלח חיילי FARP לאנגולה, היכן ששירתו בתור שומרי ראש אישיים של נשיא אנגולה, חוסה אדוארדו דוס סנטוס.
יחסי אנגולה–זימבבואה הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת אנגולה לבין רפובליקת זימבבואה.
היחסים בין שתי המדינות התאפיינו בשיתוף פעולה מאז כינונם.
נשיא זימבבואה מוגאבה ונשיא דרום אפריקה, נלסון מנדלה, נפגשו בלוסקה שבזמביה ב-15 בנובמבר 1994 כדי לקדם את התמיכה בפרוטוקול לוסקה, הסכם שלום שנחתם באוגוסט, שניסה לשים קץ למלחמת האזרחים באנגולה.
מוגאבה ומנדלה אמרו שניהם כי הם מוכנים להיפגש עם ג'ונאס סאווימבי, מנהיג אוניטה, קבוצה פרו-מערבית חמושה.
מנדלה ביקש מסאווימבי לבוא לדרום אפריקה, אבל סאווימבי לא נענה לבקשתו.
ב -1998 קנתה ממשלת אנגולה תחמושת ומדים מתעשיות ההגנה של זימבבואה, תוך הפרה של אמברגו הנשק שנקבע על פי פרוטוקול לוסקה.
הודות למשלוחי נשק זרים החזירה ממשלת אנגולה את כוחה, וסיימה בשנת 2002 את מלחמת האזרחים.
אנגולה, נמיביה וזימבבואה התערבו במלחמת הקונגו השנייה (1998–2003), נלחמו בשם נשיא קונגו ג'וזף קבילה נגד התנועה לשחרור קונגו ואוגנדה, והפגנה הקונגולית למען הדמוקרטיה ורואנדה.
בעוד כוחות חמושים נאמנים לאנגולה ומדינות שכנות אחרות נסוגו בשנת 2002 מהמדינה, כוחות רואנדה וזימבבואה נשארו בקונגו.
מאידך, זימבבואה מחזיקה בשגרירות בלואנדה.
יחסי אנגולה–מקסיקו הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת אנגולה לבין המדינות המקסיקניות המאוחדות.
אנגולה היא מדינה צעירה יחסית שקיבלה את עצמאותה מפורטוגל בנובמבר 1975. מקסיקו הכירה במהירות באנגולה וכוננה עמה יחסים דיפלומטים כבר בינואר 1976. מיד לאחר שאנגולה קיבלה את עצמאותה, נכנסה המדינה למלחמת אזרחים שהסתיימה רק ב-2002. לקראת סוף המלחמה, ב-1997 פתחה אנגולה שגרירות במקסיקו סיטי.
בשנת 2009, מקסיקו פתחה שגרירות בלואנדה.
עם זאת, בשל המשבר הכלכלי העולמי השגרירות המקסיקנית בלואנדה נסגרה חודשים אחדים לאחר הקמתה.
בשנת 2014, במהלך ביקורו של שר החוץ המקסיקני חוסה אנטוניו מייד באנגולה, הוא הצהיר כי שגרירות מקסיקו באנגולה תיפתח מחדש.
אולם נכון לשנת 2017, השגרירות טרם נפתחה.
הסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות הסתכם בכ-82 מיליון דולר בשנת 2015. אנגולה היא שותפת הסחר ה-89 בגודלה של מקסיקו בעולם ושלישית בגודלה באפריקה.
אנגולה מחזיקה בשגרירות במקסיקו סיטי.
מאידך, מקסיקו מיוצגת באנגולה על ידי שגרירותה באבוג'ה שבניגריה, והיא בעלת קונסוליה לשם כבוד בלואנדה.
יחסי אנגולה–פורטוגל הם היחסים הכלכליים, הפוליטיים והדיפלומטיים בין רפובליקת אנגולה לרפובליקה הפורטוגלית.
היחסים בין המדינות נבעו מהיותה של אנגולה מושבה פורטוגלית במשך 400 שנה.
נכון לשנת 2018, מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים בין אנגולה לפורטוגל.
בשנת 1483, התיישבו לראשונה מתיישבים פורטוגזים באנגולה.
בכך החלה תקופת שלטונה של האימפריה הפורטוגזית באנגולה.
בניגוד למגמת הדה-קולוניזציה ששררה בעולם לאחר מלחמת העולם השנייה, סירבה פורטוגל בהנהגתו של אנטוניו סלזר לסגת מאנגולה, ואף עודדה הגירה שבמסגרתה היגרו 350,000 מהגרים מפורטוגל לאנגולה.
התושבים המקומיים באנגולה לא ראו בעין יפה את מעשיו של סלזר; הם הקימו מיליציות מקומיות אשר לחמו במלחמת העצמאות של אנגולה נגד השלטון הפורטוגלי.
בין המיליציות שלחמו במלחמה היו MPLA, שהייתה בעלת אידאולוגיה קומוניסטית ונתמכה על ידי ברית המועצות; FNLA, שהחזיקה בדעה אנטי-קומוניסטית ונתמכה על ידי ארצות הברית; ו-UNITA.
בסופו של דבר, התאפשר לאנגולה להכריז על עצמאות מפורטוגל לאחר שבשנת 1974 חלה מהפכת הציפורנים, בה נפל המשטר הרודני בפורטוגל.
אנגולה הכריזה על עצמאותה בשנת 1975.
לאחר קבלת העצמאות של אנגולה, החלה מלחמת האזרחים באנגולה, שהייתה מלחמה עקובה מדם בה נלחמו מיליציית MLPA השלטת ומיליציית UNITA.
מיליציית FNLA איבדה מכוחה ועברה לתמוך במיליציית UNITA.
פורטוגל נטתה לתמוך בשלטון ה-MLPA באנגולה.
היא הכירה הכרה דיפלומטית באנגולה ב-22 בדצמבר 1976 וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים ב-10 במרץ 1977. אנגולה ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם פורטוגל ב-19 במאי, אך עד מהרה הם חודשו לאחר פגישה בין שרי החוץ של שתי המדינות בכף ורדה ב-3 בספטמבר.
ב-13 בנובמבר 1978 העבירה UNITA מסר מפריז, שלפיו תקפו 20,000 חיילים מפורטוגל, קובה, גרמניה המזרחית ודרום זאיר את כוחותיהם.
בראשית המאה העשרים ואחת, ניכרת ההשפעה הכלכלית של אנגולה בפורטוגל, שבאה לידי ביטוי ברכישות של חברות דלק, תקשורת ובנקים על ידי אנשי עסקים אנגוליים.
ב-17 בנובמבר 2011, סיכמה ממשלת פורטוגל על קבלת הלוואה מאנגולה, עקב המשבר הכלכלי שפקד את פורטוגל אז.
לאנגולה יש שגרירות רשמית בליסבון, בירת פורטוגל.
כמו כן, לאנגולה יש שלוש קונסוליות בפורטוגל, בערים קוימברה, פארו ופורטו.
לפורטוגל יש שגרירות רשמית בלואנדה, בירת אנגולה.
כמו כן, לפורטוגל יש קונסוליה אחת באנגולה, בעיר בנגואלה.
יחסי אנגולה–נמיביה הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת אנגולה לבין רפובליקת נמיביה.
ב-1999 חתמה נמיביה על הסכם הגנה הדדי עם שכנתה הצפונית אנגולה.
ההסכם השפיע על מלחמת האזרחים באנגולה שהתקיימה באותה העת.
מפלגת השלטון בנמיביה "SWAPO" ביקשה לתמוך במפלגת "התנועה העממית לשחרור אנגולה" שהיא המפלגה השלטת באנגולה נגד תנועת המורדים "האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה".
הסכם ההגנה אפשר לכוחות האנגולים להשתמש בשטח נמיבי כאשר תקפו את ארגון האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה בהנהגת ז'ונאס סאווימבי.
הברית בין "SWAPO" לתנועה העממית לשחרור אנגולה הוקמה עוד בשנות השישים, בעקבות רצונן של שתי התנועות להפיל משטרים קולוניאליסטים (האימפריה הפורטוגזית והאפרטהייד בדרום אפריקה).
מלחמת העצמאות של נמיביה עלתה בקנה אחד עם מלחמת האזרחים באנגולה.
באנגולה, תנועת השמאל "התנועה העממית לשחרור אנגולה" נלחמה בתנועה הימנית "האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה", אשר נתמכה על ידי דרום אפריקה.
בנמיביה, "SWAPO", שהייתה אז תנועת מורדים, נאבקה על עצמאות מדרום אפריקה.
מאחר ששתי התנועות היו שותפות לאידאולוגיה משותפת, ולשתיהן היה אויב משותף (דרום אפריקה), הן החליטו לשתף פעולה.
מלחמת האזרחים באנגולה גרמה למספר גדול של פליטים אנגולים שהגיעו לנמיביה.
בשיאה בשנת 2001 היו בנמיביה מעל ל-30,000 פליטים אנגולים.
לאחר שהמצב באנגולה נהיה טוב יותר, רבים מהפליטים האנגולים חזרו לארצם בעזרת נציבות האו"ם לפליטים, ובשנת 2004 נותרו בנמיביה רק 12,600 פליטים אנגולים.
רבים מהם מתגוררים במחנה הפליטים "אוסיר" שליד אוטג'יוורונגו.
אנגולה מחזיקה בשגרירות בוינדהוק ובשתי קונסוליות נוספות בנמיביה.
מאידך, נמיביה מחזיקה בשגרירות בלואנדה ובשלוש קונסוליות נוספות באנגולה.
יחסי אנגולה–בורקינה פאסו הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אנגולה לבין בורקינה פאסו.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מאנגולה לבורקינה פאסו הגיעה לסך 245 אלף דולר אמריקאי והיא כללה בקבוקי זכוכית.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מבורקינה פאסו לאנגולה הגיעה לסך 30.1 אלף דולר אמריקאי והיא כללה מים בטעמים, מיצי פירות ובגדים.
בשנת 2014, שווי הסחורה שיוצאה מאנגולה לבורקינה הגיעה לסך 1.16 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בקבוקי זכוכית ומשאיות.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מבורקינה פאסו לאנגולה הגיעה לסך 134 אלף דולר אמריקאי והיא כללה חומצה הידרוכלורית ונפט מזוקק.
בורקינה פאסו אינה מיוצגת באנגולה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
אנגולה אינה מיוצגת בבורקינה פאסו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי אנגולה–יוון הם היחסים הבילטרליים שבין רפובליקת אנגולה לבין הרפובליקה ההלנית.
עם זאת, לא מתקיימת עוינות בין השתיים ויש יחסים כלכליים בין המדינות ושיתוף פעולה במגוון תחומים.
הסיבה העיקרית לכך היא בשל מלחמת האזרחים הממושכת באנגולה.
בנוסף, האוכלוסייה היוונית באנגולה מוערכת בכ-3 משפחות בלבד וקונסול כבוד שפעיל בתחום הספנות והמסחר בשמן.
אנגולה פתחה את שגרירותה באתונה בשנת 2003.
בשנת 2016, היקף הסחר בין אנגולה ליוון הסתכם בכ-2.96 מיליון דולר אמריקאי כאשר יוון ייצאה לאוגנדה סחורה בשווי 2.96 מיליון דולר אמריקאי ואנגולה ייצאה ליוון סחורה בשווי 36 אלף דולר אמריקאי.
יוון מייצאת לאנגולה בעיקר צמנט, פסטה, אלומיניום ועוד.
בעוד שאנגולה מייצאת ליוון בעיקר עץ מנוסר, חלקי מנוע ועוד.
אנגולה מיוצגת ביוון על ידי שגרירות שהיא מחזיקה באתונה, בירת יוון.
יוון מיוצגת באנגולה על ידי קונסוליה כללית שהיא מחזיקה בלואנדה, בירת אנגולה.
בנוסף, השגרירות המייצגת את יוון נמצאת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
יחסי אנגולה–גרמניה הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אנגולה לבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
הקנצלרית הגרמנית, אנגלה מרקל, ביקרה באנגולה ביולי 2011. במהלך ביקורה, מרקל פגשה אמנים ופעילי זכויות אדם.
באותו החודש, בעקבות ביקורה של מרקל, שתי הממשלות חתמו על הסכם בדבר הגברת הדיאלוג בין המדינות.
בפברואר 2012, נערך מפגש בין שרי החוץ של הממשלות בו נאמר כי הממשלות מעוניינות בהגברת שיתוף הפעולה בתחומי הביטחון, הכלכלה והאנרגיה.
פגישה זו התקיימה שוב באפריל 2016 בלואנדה.
שר החוץ הגרמני ביקר באנגולה במרץ 2014. בחודש נובמבר באותה השנה, הממשלות חתמו על הסכם בדבר שיתוף הפעולה בתחום המדיניות במהלך ביקורו של שר ההגנה האנגולי בגרמניה.
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מגרמניה לאנגולה הגיעה לסך 291 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה שסתומים, מחשבים, טורבינות גז, שנאים, דיו, קמח לבן, מכוניות, צינורות ברזל, חלב ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מאנגולה לגרמניה הגיעה לסך 152 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר נפט גולמי(74%) ונפט מזוקק(19%).
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מגרמניה לאנגולה הגיעה לסך 290 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה משאבות אוויר, טורבינות הידראוליות, טלפונים, שנאים, מכונות חלב, דיו, בשר חזיר, גבינה, חלב, בגדים משומשים ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מאנגולה לגרמניה הגיעה לסך 74.1 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר נפט גולמי(80%) ונפט מזוקק (19%).
אנגולה מיוצגת בגרמניה על ידי 4 קונסוליות שהיא מחזיקה בברמן, דיסלדורף, פרנקפורט ומינכן ועל ידי שגרירות שהיא מחזיקה בברלין, בירת המדינה.
גרמניה מיוצגת באנגולה על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בלואנדה, בירת המדינה.
יחסי אנגולה–ארגנטינה הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אנגולה לבין הרפובליקה הארגנטינאית.
היחסים בין המדינות כוננו רשמית ב-2 בספטמבר 1977.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מארגנטינה לאנגולה הגיעה לסך 88.4 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בשר עוף, בשר חזיר, גבינה, חמאה, סרטנים, לתת, תירס, צינורות ברזל, פרי הדר, קמח חיטה, יין, פסטה, מזון לבעלי חיים, תפוחי אדמה, אורז, מכוניות, ערכות קפה ותה, שנאים, שסתומים ועוד.
באותה השנה, שווי הסחורה שיוצאה מאנגולה לארגנטינה הגיעה לסך 25 אלף דולר אמריקאי והיא כללה גרניט.
בשנת 2014, שווי הסחורה שיוצאה מארגנטינה לאנגולה הגיעה לסך 136 אלף דולר אמריקאי והיא כללה דגי פילה, בשר עוף, שוקולד, פסטה, יין, סוכר, איברים של בעלי חיים, גבינה, בשר חזיר, חלב מרוכז, צינורות ברזל, מים בטעמים, מכוניות, סבון, מוצרי טיפוח ועוד.
באותה השנה, שווי הסחורה שיוצאה מאנגולה לארגנטינה הגיעה לסך 4.53 אלף דולר אמריקאי והיא כללה אבנים כתושות וחצץ.
ארגנטינה מיוצגת באנגולה על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בלואנדה, בירת המדינה.
אנגולה מיוצגת בארגנטינה על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בבואנוס איירס, בירת המדינה.
יחסי אנגולה–הודו הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אנגולה לבין הרפובליקה של הודו.
הודו החלה ליצור קשרים עם אנגולה עוד לפני שאנגולה הכריזה על עצמאותה, הודו תמכה במאבק החופש האנגולי כנגד השלטון הקולוניאלי הפורטוגזי.
לאחר שאנגולה הכריזה על עצמאותה בשנת 1975, הודו תמכה בתנועה העממית לשחרור אנגולה.