tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המוסד הזה היה הבסיס לפרלמנט האוסטרי שקם לאחר פירוק האימפריה אחרי מלחמת העולם הראשונה.
ההרכב הראשון של הבית, ב-1861, נקבע לפי נציגויות של לאומים, כך למשל, מבין 203 הנציגים היו 54 בני בוהמיה, 38 בני ממלכת גליציה ולודומריה, 22 בני מוראביה ו-18 אוסטרים.
בית הנייר (בספרדית: La Casa De Papel) היא סדרת דרמה ספרדית של היוצר אלכס פינה.
הסדרה מספרת על מהלכו של שוד במטבעה המלכותית של ספרד.
הסדרה עלתה לשידור לראשונה ב-2 במאי 2017, בספרד בערוץ הספרדי Antena 3. לאחר מכן נרכשה, עלתה ב-25 בדצמבר 2017 ושודרה בנטפליקס.
בדצמבר 2021 הוכרז על סדרת בת בשם "ברלין", שתעסוק בסיפורו של אנדרס דה פונויוסה, הידוע בכינויו "ברלין", הסדרה עלתה לשידור ב-29 בדצמבר 2023.
איש מסתורי, המכנה עצמו "הפרופסור" ("El Profesor"), מתכנן את השוד הגדול ביותר בהיסטוריה.
על מנת לבצע את תוכניתו השאפתנית הוא מגייס צוות של שמונה אנשים עם התמחויות שונות, שלרובם אין מה להפסיד.
המטרה היא להיכנס למטבעה המלכותית של ספרד, ולהדפיס 2.4 מיליארד אירו בשטרות לא מסומנים.
הם משתלטים על המטבעה על פי תכנון קפדני, וצריכים להסתגר בה במשך 10 ימים לערך, כדי להדפיס את כמות השטרות שתכננו.
במהלך ימים אלו עליהם להתמודד עם כוחות עילית של המשטרה הצרים עליהם, ועם 67 בני ערובה שנלכדו במטבעה בזמן ההשתלטות עליה.
סרחיו מרקינה (הפרופסור / סלבדור "סלבה" מרטין) (אלברו מורטה): מתכנן ומבצע את השוד שאותו אביו חלם לבצע.
מגייס את צוות השודדים ומאמן אותם.
אינו משתתף בהשתלטות על המטבעה אלא מנהל מבחוץ את המהלכים הן בשוד עצמו והן כאיש הקשר עם המשטרה.
בסוף חלק 1 מתגלה כי הוא אחיו של ברלין.
מתאהב בראקל במהלך המשא ומתן עם המשטרה ומתחתן איתה בסוף חלק 5.
ראקל מוריליו (מפקחת המשטרה / ליסבון - שודדת) (איציאר איטוניו): האחראית הראשית מטעם המשטרה על הפיענוח והטיפול בשוד במטבעה המלכותית.
אישה מוכה לשעבר אשר גרה עם ביתה ואמה במדריד.
לאורך העונה הראשונה מנסה לגלות קצוות שיובילו אותה לפתרונות בעיית בני הערובה והשוד.
מתאהבת בפרופסור לאחר שנפגשו בבית הקפה מבלי לדעת שהוא האדם שמנהל את השוד.
החל מחלק 3 מצטרפת לשודדים.
מתארסת לפרופסור בסוף חלק 5.
סיילנה אוליבירה (טוקיו - שודדת) (אורסולה קורברו): מספרת את סיפור השוד.
בן זוגה לשעבר נהרג על ידי המשטרה, והיא מבוקשת על ידי המשטרה בגלל רצח מאבטח.
במהלך חמשת חודשי האימונים היא מתאהבת בריו.
פזיזה ובעלת פתיל קצר אשר גורם לה לעשות טעויות במהלך ימי השוד.
בחלק 5 נהרגה במהלך הקרב מול הצבא, במעשה הקרבה עצמית כנגד גנדייה שנהרג בעקבות כך.
אנדרס דה פונויוסה (ברלין - שודד) (פדרו אלונסו): אחראי על השודדים בתוך המטבעה המלכותית.
חולה במיופתיה ונותרו לו חודשים ספורים לחיות.
בעברו שדד בנקים וחנויות, והוא בעל ידע וניסיון רב.
מתעמת לעיתים קרובות עם סובביו בתוך המטבעה.
בסוף חלק 1 מתגלה כי הוא אחיו למחצה של הפרופסור.
בסיום השוד נורה למוות על ידי המשטרה אך מופיע בפלאשבקים בחלקים 3–5 שם ניתן רקע על אשתו, בנו ויחסיו עם פלרמו וסרחיו.
אגוסטין ראמוס (מוסקבה - שודד) (פאקו טוס) (חלק 1–2, חלק 5–3 אורח): אביו של דנוור.
עבריין שישב מספר שנים בכלא, ונטש את אשתו עקב התמכרותה הקשה לסמים.
הוא המבוגר מבין השודדים שעושה הכול למען הצלת חבריו.
לקראת סיום השוד הוא נורה בשלושה כדורים בבטנו ונפרד מחבריו.
בעבר כרה מנהרות והוא מתפעל את הציוד הטכני.
אגאתה חימנז (ניירובי - שודדת) (אלבה פלורס) (חלק 1–4, חלק 5 אורחת): בחורה צעירה שבנה הקטן נלקח על ידי המשטרה עקב סחר בסמים מצידה.
מומחית בזיופים, בשוד עצמו היא האחראית על הדפסת הכסף, ומגלה חיבה לחלק מבני הערובה.
נהרגה בחלק 4 במהלך השוד בבנק ספרד על ידי גנדייה.
חברתו הטובה ביותר של הלסינקי.
אניבל קורטז (ריו - שודד) (מיגל הראן): בחור צעיר וגאון מחשבים.
מתאהב בטוקיו וחווה משברים עקב כך.
מגלה אמפתיה לבני הערובה ומרבה לעשות טעויות שלא כחלק מתוכנית השוד של הפרופסור.
בתחילת חלק 3 נתפס על ידי הרשויות ונחקר בעינויים על ידי המפקחת סיירה.
דניאל ראמוס (דנוור - שודד / דני) (חיימה לורנטה): בנו של מוסקבה.
למרות המראה התוקפני שלו, דנוור מתגלה כדמות רגישה ואף מתאהב בבת הערובה מוניקה ואימץ את הבן שלה בתור בנו.
מוניקה גטמבידה (בת ערובה / סטוקהולם - שודדת) (אסתר אסבו): מזכירתו של ארטורו במטבעה.
נכנסה להריון ממנו, אך במהלך השוד במטבעה מתאהבת בדנוור.
החל מחלק 3 היא מצטרפת לשודדים עם הכינוי "סטוקהולם" כרמיזה לתסמונת סטוקהולם.
בחלק 5 יורה בארטורו וכמעט הורגת אותו, מה שגורם לה להשתגע במהלך המשך השוד.
מירקו דראגיץ' (הלסינקי - שודד) (דארקו פריץ'): בן דודו של אוסלו והומוסקסואל.
יד ימינו של ברלין בתוך המטבעה.
נפצע קשה כאשר נפל על רגלו פסל במהלך הקרב מול הצבא בחלק 5 אך מחלים.
סנטיאגו לופס (בוגוטה - שודד) (חוביק קאוצ'וקריאן) (חלק 3–5): חבר בחבורת השודדים שמצטרף לשוד הבנק המרכזי של ספרד.
רתך מומחה שעבד באסדת גז בנורווגיה.
מרטין ברוטה (פלרמו - שודד / המהנדס) (רודריגו דה לה סרנה) (חלק 3–5): אחראי על השודדים בתוך הבנק המרכזי של ספרד.
מרבה להתקוטט עם שאר השודדים.
אליסיה סיירה (מפקחת המשטרה) (נג'ווה נימרי) (חלק 3–5): האחראית הראשית מטעם המשטרה על הפיענוח והטיפול בשוד בבנק המרכזי של ספרד.
בחלק 5 מענה את הפרופסור, עד שהיא מגלה שעליה ללדת את בתה ושיש נגדה צו מעצר.
שיתפה פעולה עם השודדים בסוף השוד, ויצרה קשרי חברות עם הפרופסור .
חוליה מרטינז (מנילה - שודדת) (בלן קוסטה) (חלק 3–5): אישה טרנסג'נדרית שמצטרפת לחבורה ומתחזה לאחת מבני הערובה במהלך שוד בנק ספרד.
בת הסנדקות של מוסקבה, שהייתה בן דוד של דנוור בזהותה המגדרית הישנה.
יעקב (מרסיי - שודד) (לוקה פרוש) (חלק 3–5): חבר בחבורת השודדים שמצטרף לשוד הבנק המרכזי של ספרד כ"עוזר מבחוץ".
קולונל לואיס טמאיו (אלוף-משנה) (פרננדו קאיו) (חלק 3–5): בכיר במודיעין הספרדי המפקח על עבודתה של אליסיה סיירה בפרשה, ולאחר מכן לוקח בעצמו פיקוד על המשך השוד.
רדקו דרגיק (אוסלו / דימיטרי מוסטובוי) (רוברטו גרסיה רואיז) (חלק 1–2, חלק 4–3 אורח): חייל סרבי ותיק ובן דודו של הלסינקי.
מתיאס קאנו (פמפלונה - שודד) (אחיקר אזקונה) (חלק 3–5): חבר בקבוצת השודדים של בנק ספרד, מתחזה תחילה כבן ערובה.
מסייע בשמירה על בני הערובה ובהתכת הזהב.
טטיאנה - (דיאנה גומס) (עונות 3–5), גרושתו של ברלין, היא נגנית פסנתר ושודדת.
מריבי פואנטס (קיטי מנבר) (חלק 1–2, חלק 3–4 אורחת): אמא של ראקל, סובלת מאלצהיימר.
אנחל רוביו (פרננדו סוטו) (חלק 1–2, חלק 4–3 משני): סגן מפקח וראש הפיקוד של ראקל.
בסוף העונה הראשונה נפצע קשות בתאונת דרכים אך מחלים וחוזר לשורות המשטרה לאחר השוד השני.
קולונל אלפונסו לואיס פרייטו (חואן פרננדס) (חלק 1–2, חלק 4–3 אורח): בכיר במודיעין הספרדי שמפקח על עבודתה של ראקל בתיק.
סוארז (מריו דה לה רוזה): ראש קבוצת ארגון המבצעים המיוחדים של ספרד.
ארטורו רומאן (בן ערובה) (אנריקה ארקה): בן ערובה, מנהל המטבעה המלכותית, נשוי ואב לשלושה ילדים.
מנהל רומן עם מוניקה, מזכירתו.
כבן ערובה מנסה למצוא דרכים לברוח מן החוטפים עם חבריו.
לאחר השוד במטבעה המלכותית כותב ספר מצליח, ומובא כיועץ למשטרה בשוד בבנק ספרד.
מצטרף לחטופים בחלק 5 ומנסה להנהיג מרד נגד החבורה.
נפצע קשה על ידי מוניקה באמצע חלק 5.
אליסון פארקר (בת ערובה) (מריה פדרזה) (חלק 1–2): בתו של השגריר הבריטי במדריד.
בתחילת שוד המטבעה המלכותית היא קלף המיקוח המרכזי של החוטפים מול המשטרה.
מרצדס קולמנאר (אנה גרא) (חלק 1–2): מורתה של אליסון ואחת מבני הערובה במטבעה המלכותית.
פאבלו רואיז (פראן מורצ'ילו) (חלק 1): תלמיד מכיתתה של אליסון ואחד מבני הערובה במטבעה המלכותית.
אריאדנה קאסקלס (קלרה אלווארדו) (חלק 1–2): עובדת המטבעה המלכותית ובת ערובה.
מתקרבת לברלין כדי שיגן עליה.
אלברטו ויקוניה (מיקל גרסיה בורדה) (חלק 1–2, חלק 4 אורח): בעלה לשעבר של ראקל, חוקר מז"פ בכיר ומוכשר.
פאולה ויקוניה מורילו (ניה גוז): ביתם של ראקל ואלברטו.
סזאר גנדיה (חוסה מנואל) (חלק 3–4): ראש האבטחה של בנק ספרד, שמצליח לברוח לאחר שנשבה בידי השודדים, וגורם לכאוס בתוכניותיהם.
הרג את ניירובי, חטף את טוקיו.
נהרג על ידי טוקיו באמצע חלק 5.
בניטו אנטוניאנזס (אנטוניו רומרו) (חלק 4): עוזרו של הקולונל לואיס טמאיו, שמשוכנע על ידי הפרופסור לבצע עבורו משימות.
נגיד בנק ספרד (פפה מונה) (חלק 3–4): נגיד בנק ספרד.
אמנדה (אוללה הרננדז) (חלק 3–4): בת ערובה בבנק ספרד שנאנסת על ידי ארטורו רומאן במהלך השוד.
פאקיטה (מארי כרמן סאנצ'ס) (חלק 3–4): בת ערובה בבנק ספרד שמשמשת כאחות בזמן התאוששותה של ניירובי מהירי.
מיגל פרננדס (קרלוס סוארז) (חלק 3–4): בן ערובה.
רפאל דה פונויוסה (פטריק קריאדו): בנו של ברלין, שגויס על ידיו לשדוד מוזיאון לאחר 20 שנים בהם השניים לא היו בקשר.
גונב לכנופיה יחד עם טטיאנה את הזהב.
בנחמין מרטינז (רמון אגיררה) (חלק 4): אביה של מנילה המסייע לפרופסור בתוכניתו.
כורה פחם אשר מיודד עם כורי פחם סרבים ופולנים שעזרו.
אנטוניו גרסיה פרסאס (חלק 4): עיתונאי.
הסדרה שודרה במקור בערוץ אנטנה 3 וכללה לשני החלקים של העונה הראשונה 15 פרקים.
בעת רכישת הסדרה נטפליקס החליטה לערוך את מספר הפרקים מ-15 במקור ל-22 פרקים ולשדר אותן לשני החלקים בעונה הראשונה.
+סרטים תיעודייםסרטמספר הפרקיםתאריךערוץבית הנייר: התופעה13 באפריל 2020נטפליקסבית הנייר: מטוקיו ועד ברלין23 בספטמבר + 3 בדצמבר 2021
ב-2 במאי 2017, עלתה לראשונה הסדרה לשידור בספרד בערוץ הספרדי Antena 3 החלק הראשון הכיל 9 פרקים בלבד והסתיים ב-27 ביוני.
ב-16 באוקטובר, עלה החלק השני שהכיל 6 פרקים בלבד והסתיים ב-23 בנובמבר.
בשנת 2017 רכשה נטפליקס את הזכויות לסדרה, נטפליקס החליטה לערוך את מספר הפרקים במקום לשמור על מספר הפרקים המקורי, שהיה 9 פרקים באורך 70 דקות כל אחד.
נטפליקס החליטה לערוך את החלק הראשון מחדש ל-13 פרקים שונים ללא שם, וכל פרק הוגבל ל-40–50 דקות.
ב-6 באפריל 2018, עלה החלק השני בנטפליקס ברחבי העולם.
הפרקים של החלק השני נערכו מחדש מ-6 פרקים ל-9 פרקים ללא שם בני 40–50 דקות כל אחד.
ב-19 ביולי 2019, עלה החלק השלישי של הסדרה המשודר בבלעדיות בנטפליקס ברחבי העולם.
באפריל 2020 עלה החלק הרביעי.
ב-18 באפריל 2018 פורסם סרטון בערוץ היוטיוב בו הופיעה כותרת: "Este es un mensaje para la resistencia".
בסרטון מופיעים כמה חברי צוות, שמדברים על כך שהם יודעים שהקהל מחכה לעוד, ומספרים ש"השוד עדיין לא נגמר".
אף על פי שסיפור העלילה מתרחש במטבעה המלכותית של ספרד, הסדרה צולמה במטה מועצת המחקר הלאומית של ספרד (CSIC) שבמדריד, אשר דומה במראהו למטבעה הספרדית.
שיר העם האיטלקי בלה צ'או, המזוהה עם ההתנגדות לפשיזם, מתנגן מספר פעמים במהלך הסדרה, והוא מהווה מעין מטפורה לחופש.
נטפליקס הודיעו בהודעתם לבעלי המניות על הרבעון הראשון של 2018 שהסדרה הייתה הסדרה שאינה דוברת אנגלית הנצפית ביותר בנטפליקס מעולם.
בית הנכים ברחוב מרמורק פעל בשנים 1937–1964. בהפצצה של מטוסי וישי על תל אביב בחודש יוני 1941, נהרגו 13 מתושבי הבית.
בית הנכים, שנקרא בתחילה בית האינוולידים, נוסד בשנת 1937 על ידי אנשים פרטיים.
תחילה הוא פעל כסניף של מושב הזקנים, ובהמשך עבר לדירה שכורה בנווה שלום, שהיה בה מקום רק לכארבעה נכים .
בשנת 1938 עבר בית האינוולידים לבניין ברחוב מרמורק 22 בשכונת שפאק.
את האדמה לבית רכשה חוה ישראלסון בתחילת שנות העשרים.
על המגרשים שרכשה בנו היא ובעלה ישראל ישראלסון שני בתים צמודים, ברחוב מרמורק 20 ו 22. ישראל ישראלסון, שהיה נכה בעצמו, והפסיד את ההון שצבר בהולנד מולדתו, מסר ב-1938 את הבניין כדי שישמש בית נכים, בו יזכה הוא עצמו לטיפול.
כמו כן התחייב למסור את הבניין לעיריית תל אביב, לאחר מותו.
ישראלסון התנה את התרומה בכך שבבניין יפעל בית כנסת שינציח אותו ואת אשתו, והמתפללים יתפללו לעילוי נשמתם.
בשנת 1939 התרחב המוסד לבניין סמוך ברחוב מרמורק ובהמשך סופח למוסד מבנה שלישי.
ב-12 ביוני 1941, לאחר חצות, הופצצה תל אביב על ידי מטוסים צרפתיים מכוחות ממשלת וישי.
בהפצצה זו נהרגו 13 אנשים בבית האינואלידים ברחוב מרמורק.
לאחר שלא נמצא מבנה אחר לשיכון השוהים במוסד, הנהלת המוסד העבירה את הנכים אל הבניין שנפגע פחות בהפצצה ושיקמה את חלק מהבניין לאחר ההפצצה אך התקשתה בגיוס הכסף הנדרש להשלמת התיקונים.
בשנת 1944 הוקמה ועדת חקירה שהציעה תיקונים בהנהלת המוסד.
בשנת 1945 ביקשה הנהלת המוסד להעבירו למקום אחר משום שהוא מפריע לשכנים ורעש השכנים מפריע לו.
ב-1 בנובמבר 1952 עבר בית הנכים לרשות עיריית תל אביב יפו.
בשנות ה-50 הוחלט שיש לפנות את המוסד ובמשך השנים נעשו מאמצים למצוא לו תחליף.
בשנת 1955 ביקשה הנהלת המוסד הקצאה של שטח באזור רמת אביב לצורך בניית מבנה חדש.
עירית תל אביב שילמה לממשלת ישראל עבור מבנה לבית הנכים, אך הממשלה העבירה את המבנה למטרה אחרת.
בשנת 1959 עלתה כוונה לפנות את בית הנכים למבנה של בית החולים ליולדות שיפונה עם פתיחת בית חולים איכילוב, אך תוכנית זו לא יצאה אל הפועל.
בשנת 1960 הוסכם עם מלב"ן שהקשישים יועברו למוסדותיו, ואלו הועברו בפברואר 1961. אולם הנכים נותרו בבית הנכים בלי פתרון.
באוגוסט 1964 נסגר בית הנכים והשוהים בו הועברו למוסד בגבעת השלושה שהועבר מידי מלב"ן לידי עירית תל אביב יפו.
בשנת 1966 נהרס הבניין ובמקומו הוקם, בשנת 1993, בית כנסת.
בהפצצה של בית הנכים נהרגו 12 מהשוהים במוסד.
לאחר מספר ימים מת יוסף ברונשטין מפצעיו ומנין ההרוגים עלה ל-13.
בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית הוא הבית התחתון של בית המחוקקים במדינת קרוליינה הדרומית.
בבית הנבחרים ישנם 124 נציגים, המייצגים כל אחד מחוז בחירה שונה.
בית הנבחרים המדינתי מתכנס בקפיטול מדינת קרוליינה הדרומית השוכן בבירת המדינה, קולומביה.
שלא כמו בתי מחוקקים אחרים, הישיבה במליאת בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית אינה מחולקת באופן מפלגתי, אלא מסודרת על ידי משלחות מחוזיות.
מדובר בירושה מהחלוקה המקורית של המליאה מראשית ימיו של בית הנבחרים.
עד 1964 כל אחד ממחוזות קרוליינה הדרומית היה מחוז בחירה בפני עצמו, וכמות הנציגים לכל מחוז נקבעה כפועל יוצא של אוכלוסיית המחוז.
בית הנבחרים מתכנס מהשבוע השני של ינואר עד לחודש מאי.
בתקופת הקולוניאליזם של האימפריה הבריטית על אמריקה, גלגולו הקודם של בית הנבחרים היה "בית האספה" (Commons House of Assembly).
חברי בית הנבחרים נחשבים למחוקקים אזרחיים במשרה חלקית המכהנים בתקופות כהונה בנות שנתיים.
מערכות הבחירות לבית הנבחרים המדינתי מתקיימות לצד בחירות בארצות הברית לקונגרס האמריקאי.
הנציגים נבחרים בדרך כלל בידי תושבי המחוז שלהם, ואין הגבלות כהונה.
על חברי בית הנבחרים להיות לכל הפחות בני 21 כדי להיות רשאים להתמודד לתפקיד.
בית הסביל (מוכר גם כבית הפרדס) הוא מבנה ואתר היסטורי הנמצא סמוך למחנה ג'וליס.
בית הסביל ממוקם במועצה אזורית שפיר וממוקם במסלול דרך היסטורית סמוך לכביש 3. בית הסביל כולל את בית הבאר ו-2 מבנים נוספים הגדורים תחת חומת אבן כורכר.
במרכז המבנה יש סביל, ועל כך שם המבנה.
המבנה הוקם בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל ושימש בעבר כתחנה על הדרך לאשקלון.
כיום האתר משמש כמרכז אזורי למורשת, לימוד, תרבות ואומנות, והפך למוקד מוכר של המועצה האזורית.
המועצה מפתחת את המקום מפעם לפעם על מנת שיהיה מוקד משיכה באזור.
נכון ליולי 2021, המבנה מצויד בתמיכות והבאר העמוק מכוסה ברשתות ברזל.
במבנה הפנימי חדר משאבות וסביל עמוק מאוד החיים בו עטלפים ויונים להשקיית הפרדסים שהיו באזור.
בחצר גם עץ תות ענק.
בית הנערה הוא שמו של מתחם בהוד השרון שהוקם בשנות ה-40 כדי לשמש מוסד חינוכי.
השטח בו הוקם המוסד נרכש על ידי עיריית תל אביב-יפו לאחר שבעלי האדמות, שרכשו את המקום בשנות ה-20 והפעילו במקום חווה חקלאית, פשטו את הרגל.
הפעילות החינוכית לנוער בסיכון נמשכה במקום עד 2003.
כיום הבעלות על 39 דונם במתחם הם של ישראל קנדה והיזם יוסי אברהמי עבור הקמת מבני מגורים במקום לפי התכנון העירוני.
התוכנית לבניה הופקדה ב-2021, אך מאז עברה מקצה שיפורים והתנגדויות.
הבעלים הראשונים של האדמות עליהן נבנה "בית הנערה" היה נורמן (נחום) שיפר (Schiffer) שהיה פעיל ציוני מוויניפג שבקנדה.
ב-1923, כשהוא בתפקיד סגן נשיא קק"ל בוויניפג, היה שיפר שותף להתארגנות של ארגונים ציונים בקנדה שמטרתה הייתה חיזוק ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
ב-1927 עלה ארצה עם אשתו ושבעת ילדיהם יחד עם שותפו יעקב הלפרין ובסיועו של יהושע חנקין רכש כ-1,000 דונם מאדמות כפר אבו כישכ על שפת נחל הירקון.
מטרתו של שיפר הייתה לטעת באדמותיו פרדס אולם תוכניותיו התעכבו לאחר שאשתו חלתה ב-1929 דבר שאילץ אותו לחזור לקנדה שם נפטרה ב-1930. לאחר פטירתה חזר ארצה להמשך פיתוח אדמותיו ואף ניסה לגייס משקיעים נוספים מקנדה לרכישת אדמות נוספות.
ההענות לפניותיו של שיפר לציונים בקנדה לא נענו ובמקביל נתקל בקשיים לנהל את החווה עקב מחסור בכספים וחוסר ידע מקצועי בתחום החקלאי ובסופו של דבר נאלץ למנות את עשהאל צוקרמן מגדרה כמנהל עבודה.
ב-1929 מכר שיפר 129 דונם מאדמותיו למקימי כפר הדר והסתייע בהם בעיבוד אדמותיו ורכישת אדמות נוספות.
על אף עבודתו המסורה והשקעותיו לא ראה שיפר הצלחה במעשיו, שקע בחובות וב-1932 פשט רגל ונאלץ לוותר על רכושו ואדמותיו כדי להחזיר את חובותיו לבנקים.
ביתו ההיסטורי של שיפר נהרס כולו מנפילת טיל בליסטי ששוגר מאיראן באוקטובר 2024, בתקיפה האיראנית השנייה על ישראל
ב-1932 מכרו הבנקים את אחזקותיהם באדמותיו של שיפר למשפחת אליס וזו מכרה ב-1944 את האדמות לעיריית תל אביב-יפו.
ב-1946 הקימה עיריית תל אביב במקום מוסד לחינוך מיוחד בשם "המעון העירוני לילדים בהדר" וב-1951 שונה שם המוסד ל"המעון העירוני לילדים בהדר-רמתיים".
ב-1960 העבירה עיריית תל אביב את מוסד "בית הנערה" מרחוב סירקין בתל אביב למתחם המוסד החינוכי בהוד השרון ושני המוסדות פעלו זה לצד זה תקופה ארוכה.
בסופו של דבר הפך השם "בית הנערה" לשם המייצג את שני המוסדות.
ההסבר להפעלת המוסדות החינוכיים של תל אביב כל כך רחוק מהעיר מוסבר במחיר הזול של האדמות ובגישה החינוכית שתמכה בחינוך בסביבה כפרית ובשילוב עבודת כפיים בתהליך החינוכי.
מוסדות החינוך שפעלו במקום הציעו לתלמידים תנאי פנימייה.
הם פעלו תחילה מבתי החווה של נורמן שיפר ובהמשך נבנו בתים נוספים כדי לאפשר את הגדלת המוסדות ואת קליטת תלמידי "בית הנערה".
הרחבה זו הצריכה עקירת חלקים גדולים מהפרדס ששתל שיפר.
בשנת 2003 נסגרו שני המוסדות והמבנים ננטשו כשסביב חלקם הוקמה גדר לאחר שהוגדרו כמבנים מסוכנים.
קירות המבנים משמשים לוח קנבס לאמני גרפיטי.
החל מ-1990, עם הפיכתה של הוד השרון לעיר, הותוותה תוכנית מתאר לפיתוח עירוני.
במסגרת זו התקיים שיתוף פעולה עם עיריית תל אביב כדי לקדם בנייה רוויה במקום.
במסגרת תהליך זה מכרה עיריית תל אביב את זכויותיה בשטח לחברת ישראל קנדה תמורת 511 מיליון שקלים בשנת 2021.
בינואר 2022, מכרה ישראל קנדה מחצית מזכויותיה ליזם יוסי אברהמי תמורת 440 מיליון שקל.
מחיר שמשקף עליה של 60% בשווי.
יחדיו הם רכשו עוד 6 דונם ב-2022. כוונם היא לבנות מבני מגורים במקום לפי התכנון העירוני.
ב-2018 נבחר אמיר כוכבי לראשות עיריית הוד השרון והעירייה הפקידה התנגדות לתוכניתה של "ישראל קנדה" מתוך רצון לשמר את האדמות כריאה ירוקה.
השינוי ביעוד הקרקע אושר לאחר שהעירייה אישרה ל"ישראל קנדה" חלופה לבניית 241 יח"ד באתר אחר ואף פיצתה אותה בהיתר לבניית 18 יח"ד נוספות.
מימוש המכירה התעכב לאחר שעיריית הוד השרון דרשה מעיריית תל אביב תשלום היטל השבחה על העסקה בעוד שעיריית תל אביב טענה שכמלכ"ר היא פטורה מתשלום מס זה.
באוקטובר 2023 פורסם שבהסכם פשרה שהושג תשלם עיריית תל אביב היטל השבחה בהיקף של 153 מיליון שקלים.
התוכנית לשימור המבנים ב"בית הנערה" נתקלת באתגר הנובע מחוסר בתיעוד מבני האתר שיאפשר לקבוע מי מהמבנים בעל ערך היסטורי ומה הייתה צורתם המקורית.
מבחינה זו נחלקים המבנים באתר ל-3 קבוצות:
מבני חוות שיפר המקוריים (כולל ביתו של שיפר).
מבני "המעון העירוני לילדים בהדר".
ב־1 באוקטובר 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, נפגע מתחם בית הנערה מטיל ששוגר על ידי איראן ונגרמה שריפה באזור.
בית שיפר, אחד המבנים לשימור באתר, נהרס מפגיעה ישירה באותה המתקפה.
בית הנבחרים של פנסילבניה הוא הבית התחתון ב, בית המחוקקים של מדינת פנסילבניה שבארצות הברית.
בית הנבחרים מכיל 203 חברים, הנבחרים לכהונה של שנתיים ממחוזות חד-נציגיים.
זהו בית הנבחרים השני בגודלו מבין בתי הנבחרים במדינות ארצות הברית, לאחר בית הנבחרים של ניו המפשייר.
נכון לאוקטובר 2024, ל יש רוב דחוק של כ-102 נציגים אל מול 101 נציגי המפלגה הרפובליקנית.
על הנציגים להיות בני 21 לפחות.
הם חייבים להיות אזרחי ארצות הברית ותושבי פנסילבניה כארבע שנים.
עליהם להיות גם תושבי המחוז שהם מייצגים שנה אחת לפני בחירתם ועליהם להתגורר במחוז זה במהלך כהונתם.
בית הנבחרים של קנטקי הוא הבית התחתון של האספה הכללית של קנטקי.
הוא מורכב מ-100 נציגים שנבחרו במחוזות חד-חבריים.
לכהונה של שנתיים ללא הגבלת כהונה.
בית הנבחרים של קנטקי מתכנס בקפיטול המדינה בבירת המדינה פרנקפורט.
הבחירות האחרונות לכלל חברי הבית נערכו בנובמבר 2024. השכר היומי של הנציגים הוא 188.22 דולר למי שנבחר לפני 1 בינואר 2023 ו-203.28 דולר למי שנבחר לאחר מכן.
נכון לינואר 2025 למפלגה הרפובליקנית יש רוב של כ-80 נציגים אל מול 20 נציגי המפלגה הדמוקרטית.
הכינוס הראשון של בית הנבחרים של קנטקי הייתה בלקסינגטון בשנת 1792, זמן קצר לאחר הקמת המדינה.
במהלך מושב החקיקה הראשון, המחוקקים בחרו בפרנקפורט לשמש כבירת המדינה הקבועה.
לאחר שנשים קיבלו זכות בחירה בקנטקי, מרי אליוט פלנרי נבחרה כחברה הראשונה בבית הנבחרים והחלה לכהן בינואר 1922.בכך היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לבית מחוקקים של אחת ממדינות דרום ארצות הברית.
בית הנבחרים של קונטיקט הוא הבית התחתון בעצרת הכללית של קונטיקט, בית המחוקקים של מדינת קונטיקט שבארצות הברית.
הבית מורכב מ-151 חברים ממחוזות חד-נציגיים, כאשר כל מחוז בחירה מכיל קרוב ל-22,600 תושבים.
כל הנציגים נבחרים מדי שנתיים זוגיות וללא הגבלת כהונה.
הבית מתכנס בקפיטול מדינת קונטיקט בבירה הרטפורד.
השכר השנתי של חברי הבית זהה לסנטורים שבסנאט של קונטיקט - $40,000.
נכון לינואר 2025 - למפלגה הדמוקרטית יש רוב משמעותי של כ-102 נציגים, אל מול 49 נציגי המפלגה הרפובליקנית.
ג'ונתן טרומבול, מושל מושבת קונטיקט, מושל קונטיקט
רוג'ר שרמן, ראש העיר הראשון של ניו הייבן, חתם על החוקה, חבר הקונגרס של ארצות הברית, סנטור ארצות הברית
ג'ונתן טרומבול ג'וניור עוזר דה-קאמפ לגנרל וושינגטון, חבר קונגרס, סנטור אמריקאי, מושל קונטיקט ה-20
ג'רמיה וודסוורת', חבר קונגרס, חבר ועידה חוקתית
ג'ון דבנפורט, קצין צבא קונטיננטלי, חבר קונגרס
נח וובסטר, מחבר ומחנך מילון
אייזק טוסי, חבר קונגרס, סנטור אמריקאי, התובע הכללי של ארצות הברית, מזכיר הצי, המושל ה-33 של קונטיקט
ברנום, איש ראווה, פוליטיקאי ואיש עסקים ידוע בקרקס בארנום וביילי .
ריביקוף, מושל קונטיקט ה-80, סנטור ארצות הברית, שר הבריאות, החינוך והרווחה של ארצות הברית
וויקר ג'וניור, חבר קונגרס, סנטור אמריקאי, מושל קונטיקט ה-85
ריצ'רד בלומנטל, התובע הכללי של קונטיקט וסנאטור אמריקאי
כריס מרפי, חבר קונגרס אמריקאי
בית הסופר ע"ש שאול טשרניחובסקי, ברחוב קפלן מס' 6 בתל אביב-יפו, הוא מקום משכנה של אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל.
ב-27 בינואר 1952 אישרה מועצת עיריית תל אביב-יפו את התוכנית להקמת בית הסופר על שם ש.
טשרניחובסקי ובחודש ספטמבר 1956 הונחה אבן היסוד להקמתו.
בית הסופר יועד לשמש מרכז לחיי הספרות העברית בישראל, בו ישוכנו משרדי אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, המכון הביבליוגרפי "גנזים" ע"ש אשר ברש, מערכת כתב העת "מאזניים", מערכת הספרייה המקורית וספריית "נפש".
בנוסף יועד לשמש כסניף של האקדמיה ללשון העברית.
בטקס חנוכת הבית ציין יהודה בורלא, יו"ר אגודת הסופרים, כי לבניין החדש יהיו ארבע מטרות: עידוד היצירה העברית והסופרים הצעירים, הפצת תורה שבעל פה בצורת כינוסים וועידות, הגנה על זכויות הסופר מפני קיפוח ואחדות של כל חוגי הסופרים.
בית הסופר תוכנן על ידי האדריכל דב כרמי.
הבניין כלל שתי קומות מעל קומת הקרקע וקומה וחצי חפורה.
בשנת 1962 הוגשה על ידי כרמי לעיריית תל אביב-יפו תוכנית הרחבה לבניין, הכוללת הן תוספת קומה והן הוספת אולם בקומת הקרקע בחזית הבניין.
בשנת 2013 רכשה קבוצת "העיר החדשה" את מתחם בית הסופר.
במתחם, המשתרע על 1.5 דונם, מתוכנן להיבנות פרויקט יוקרה בשילוב של מגורים ותרבות.
בשנת 2015 קנה יצחק תשובה את המבנה מקבוצת "העיר החדשה".
במסגרת הפרויקט האמור ישופץ בית הסופר, הממוקם בחזית רחוב קפלן והוא בניין המיועד לשימור.
בתום השיפוץ אמור בית הסופר להמשיך ולשמש בית לאגודת הסופרים, כשבמסגרתו יוקם גם מוזיאון לתולדות הספרות העברית.
בעבר אירח חיים נחמן ביאליק, שהיה בין מקימי האגודה, את פעילותה בביתו שברחוב ביאליק בתל אביב.
בבית שכן מכון "גנזים" ארכיון האגודה (שהועבר לספריית בית אריאלה), ובבית מתקיימות סדנאות כתיבה על כל ענפיה, וכן אירועים ספרותיים הפתוחים לקהל הרחב.
כיום יושבים בו גם משרדיו של כתב העת הספרותי "מאזנים".
הבית נקרא על שם המשורר שאול טשרניחובסקי.
בית דומה נמצא בירושלים, וקרוי על שם הסופר חיים הזז.
בית הספר איסטמן למוזיקה (ידוע בקיצור גם כ"איסטמן") הוא קונסרבטוריון למוזיקה בארצות הברית.
איסטמן הוא בית הספר המקצועי למוזיקה של אוניברסיטת רוצ'סטר, בעיר רוצ'סטר במדינת ניו יורק.
בית הספר נחשב לאחד ממוסדות המוזיקה היוקרתיים בעולם בתחום המוזיקה לצד ג'וליארד בניו יורק ומכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, הודות למחויבות שלו לאמות המידה הגבוהות ביותר של מנהיגות ומצוינות מוזיקליות.
בית הספר איסטמן נוסד בשנת 1921 על ידי התעשיין והנדבן ג'ורג' איסטמן, מייסד חברת איסטמן קודאק.
אלף קלינגנברג, פסנתרן נורווגי בעל שם, היה המנהל הראשון של בית הספר.
בשנת 1924 החליף אותו המלחין הווארד הנסון, שרישומו על התפתחות בית הספר היה רב מאוד.
הנסון כיהן בתפקידו במשך עשרות בשנים ומעורבותו באיסטמן נמשכה גם לאחר פרישתו.
עם פרישתו של הנסון, נכנס לתפקיד וולטר הנדל, שכיהן כמנהל משנת 1964 עד 1972. בשנה זו נכנס לתפקיד כמנהל בפועל דניאל פטרילאק, ובשנת 1973 החליף אותו רוברט פרימן.
מאפריל 2006 עד 2007 המנהל היה ג'אמאל רוסי והחל מ-2007 דאגלס לורי (Douglas Lowry).
איסטמן מציע לימודי תואר ראשון בתחומים הבאים:
מוזיקולוגיה (תוכנית משולבת לתואר שני ושלישי)
תאוריה (תוכנית משולבת לתואר שני ושלישי)
לימודי תואר שני (M.M) מאסטר למוזיקה:
מוזיקה עתיקה (בדגש על כלי פריטה היסטוריים)
לימודי ג'אז ואמצעים מודרניים (בדגש על ביצוע או על כתיבה)
ביצוע וספרות (אינסטרומנטלי, ווקאלי או הכפלת כלי נשיפה מעץ)
לימודי דוקטורט למוזיקה (D.M.A.) במקצועות:
ניצוח (מקהלה, תזמורת או הרכב כלי נשיפה)
מוזיקה עתיקה, דגש על כלי פריטה היסטוריים
ביצוע וספרות (אינסטרומנטלי או ווקאלי)
בסגל המורים של בית ספר איסטמן יותר מ-130 מורים, ביניהם מבצעים, מלחינים, מנצחים, חוקרים ומחנכים בעלי שם עולמי.
נוסף להם, מוזיקאים נודעים באים מדי שנה לבית הספר לכיתות אמן ולהרצאות אורח ואף מצטרפים כאורחים לסגל המורים.
בית הסעודות הוא השריד היחיד של ארמון וייטהול, שהיה קיים בלונדון, שנותר בימינו.
בית הסעודות מצוי בקצה הצפוני של רחוב וייטהול, בסמוך לכיכר טרפלגר, ברובע וסטמינסטר של לונדון.
מבנה זה הוא הגדול והמפואר מבין בתי הסעודות שהיו נפוצים באנגליה בתקופת טיודור.
המבנה היווה חלק מארמון וייטהול והוא השריד היחיד שנותר מהארמון.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל איניגו ג'ונס בשנת 1619. בנייתו הושלמה בשנת 1622 בסיועו של האדריכל ג'ון וב.
בשנת 1649 נערכה בחזית המבנה הוצאתו להורג של מלך אנגליה צ'ארלס הראשון.
המבנה הוא מבנה דו-קומתי, וסביב גגו מצוי מעקה מעוטר.
אולם הסעודות במרכז המבנה עוטר על ידי הצייר פטר פאול רובנס לבקשתו של המלך צ'ארלס הראשון בשנת 1635.
המבנה בנוי בסגנון הרנסאנס האיטלקי, שהיה נדיר ביותר באנגליה בתקופה היעקובינית.
חזית המבנה מעוטרת בעמודים בסגנון איוני בקומה הראשונה, ובסגנון קורינתי בקומה השנייה.
אולם בית הסעודות נועד היה להיות חלק מארמון חדש שאמור היה להיבנות במתחם של ארמון וייטהול, אולם בשל מלחמת האזרחים באנגליה ובשל שריפת ארמון וייטהול, היה המבנה היחיד שנבנה כחלק מהארמון החדש.
מיקומו המבודד מיתר מבני הארמון מנע את שריפתו בעת שיתר הארמון עלה באש.
"בית הספר אחד העם" הוא מבנה בית ספר השוכן ברחוב אחד העם 37 בתל אביב.
בית הספר נבנה בשנת 1924 בתכנונו של האדריכל דב הרשקוביץ כ"בית הספר העירוני", אולם לאחר שהוענק לאחד העם תואר אזרח כבוד של העיר, בשנת 1924, הוסב שמו של המבנה ל"בית הספר אחד העם".
בית הספר אחד העם הוקם ב-1924 וכבר בימיו הראשונים אירח את יריד המזרח השני.
למרות שהיה בית ספר חילוני, למדו בו בנים בלבד עד אמצע שנות ה-40, ורק אז נעשה לבית ספר מעורב.
במסגרת בית הספר התנהל בשעות אחר הצהריים "בית התלמיד", שכלל חוגים שונים למעוניינים בכך.
דמות אהובה ונערצת במיוחד על כל תלמידי אחד העם היה המורה חיים קלר, יליד המושבה ראש פינה, שהקנה לתלמידים אהבת הטבע, ידע בחקלאות (בשטח הגינה שהשתרע מעבר לבניין האחורי, בחלק החצר המקביל לרחוב בן זכאי) וערכים הומניים.
חיים קלר פרש אחרי עשרות שנים של עבודה בבית הספר בשנת 1959, בגיל 70. לכבוד פרישתו נערך טקס מיוחד בנוכחות כל תלמידי המוסד ועובדיו.
בשנות ה-50 התקיימה בבית הספר אחד העם אינטגרציה טבעית, הרבה לפני שמושג זה נכנס לשימוש במערכת החינוך.
בכיתות הצטופפו חמישים תלמידים ויותר, ותיקים וחדשים, מבתים אמידים וקשי-יום, מלב תל אביב ומשכונותיה הדרומיות.
בתחילת שנות ה-80 הייתה כוונה להרוס את מבנה בית הספר, אולם בעקבות מחאות הודיעה עיריית תל אביב שבכוונתה לשמר את המבנה.
במהלך שנות ה-80 שונה שמו של המבנה ל"בית-הספר גבעת יונתן", על שמו של יוני נתניהו, והוא שימש כבית ספר לחינוך מיוחד.
כיום משמש המבנה את רשת בתי הספר החרדית לבנות, "בית יעקב".
המבנה הוא דוגמה לסגנון האדריכלות האקלקטית שאפיינה את תל אביב בשנות ה-20 של המאה ה-20. ייחודו של המבנה הוא בעיטורים של לוחות קרמיקה מזוגגים היוצרים מערך עיטור מורכב בחזית המבנה.
לוחות הקרמיקה נוצרו בסדנאות בית הספר לאמנות "בצלאל" ותוכננו על ידי מורי בית הספר כגון זאב רבן.
במרכז החזית קבועים כמה עיטורים הנושאים איקונוגרפיה דתית-יהודית, בעוד שבשני צדי הכניסה מופיעם עיטורים בעלי משמעות לאומית.
בראש המבנה, מתחת לשלט בית הספר, קבועה גומחה בדמות לונטה ועליה תיאור של חזון אחרית הימים - "וגר זאב עם כבש", הלקוח מ.
בשני צדי הלונטה קבועים אריחים מרובעים ובהם דמויות של "כרובים" בדמות אריות מכונפים האוחזים במנורה.
מעל דלת הכניסה קבוע אפריז עיטורי ועליו סמלי שבטי ישראל וכן עיטור שריגים של רימונים בפנדנטיבים שעל קשת הכניסה.
מעל לאפריז הוצב לוח ועליו תיאור העיר ירושלים ובו קבועה גם הכתובת "אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני" מ.
בצידי הכניסה מופיעים ארבעה לוחות המתארים ערים עבריות.
הם קבועים ברווח שבין חלונות הקומה הראשונה לשנייה, ממוסגרים בתוך מסגרות מרובעות.
הלוחות מתארים את הערים יפו, טבריה, חיפה וחברון.
התיאורים, נתונים גם בתוך מסגרת פנימית בסגנון אר נובו.
חוקר האמנות אליק מישורי מוצא במערך העיטורים ניסיון לקשר בין המסורת היהודית לבין המפעל הציוני.
בית הספר לבנות על שם אוולינה דה רוטשילד הוא בית ספר, אשר פועל בירושלים החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19. בית הספר הוא מראשוני בתי הספר בירושלים לבנות דתיות של התקופה החדשה.
בתקופת הזוהר שלו בראשית המאה ה-20, היה מבתי הספר החשובים בעיר והראשון שבו נערכו לימודים בשפה העברית, אך במקביל לימדו בו בעבר גם שיעורים רבים בשפה האנגלית.
בית הספר נוסד על ידי הרב אלברט כהן בשנת 1854 בתמיכתו של ג'יימס מאיר רוטשילד, מהענף הצרפתי של משפחת רוטשילד.
בית הספר שכן בתחילתו ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, בסמוך לבית החולים מאיר רוטשילד.
בית הספר נוהל רשמית על ידי מנהלי בית החולים (בתחילה על ידי הד"ר לונדון והחל משנת 1874 על ידי הד"ר שוורץ) ובפועל ניהלו אותו נשותיהם.
בשנת 1868 בית הספר עבר לידיהם של הענף האנגלי של משפחת רוטשילד, ושמו הוסב לאוולינה דה רוטשילד, על שם בתו של הברון ליונל דה רוטשילד, ואשת הברון פרדיננד דה רוטשילד אשר נפטרה בעת לידה בדצמבר 1866.
בית הספר נתמך בשנים אלו בסכום של כ-120 ליש"ט בשנה, ובנוסף הוענקו לבנות בגדים בחינם.
מספר התלמידות בבית הספר הלך וגדל עם השנים ונע בין 80 לבין 236, אשר רובן ילידות ירושלים מבנות העדה הספרדית.
ואולם רמת הלימוד בבית הספר, על פי דוחות של תיירים אשר ביקרו בעיר לא הייתה גבוהה ולא השתוותה לרמת הלימוד בבית הספר לבנים כי"ח, או לזה של בית הספר של מסדר האחיות ציון.
בין הסיבות לרמת הלימודים הנמוכה מציינים מבקרים את ההיעדרויות הרבות מהלימודים של הבנות עקב מחלות שונות, ואת כך שמבנה בית הספר לא התאים לייעודו.
סיבה נוספת שאותה מציין אברהם משה לונץ הייתה נעוצה בהנהלת המוסד:
בשנת 1884 עבר בית הספר אל בית מחניים אשר ברחוב הנביאים, ובכך הפך למוסד עצמאי - נפרד מבית החולים.
בשנת 1888 הנהלת בית הספר עברה לידיה של פורטונה בכר (אחותו של נסים בכר, מנהל בית הספר לבנים ליונל דה רוטשילד (כי"ח), שפעילותה הנמרצת תרמה להעלאת קרנו של בית הספר.
תחת שרביטה נוספו לבית הספר מקצועות לימוד רבים: התווספו לשיעורי הדת, התפירה ומלאכת היד גם המקצועות חשבון, היסטוריה, גאוגרפיה וטבע.
בשנת 1899 התמנתה חנה יהודית לנדאו, הידועה כ'מיס לנדאו' כמנהלת בית הספר, וסגניתה הייתה אתל לוי.
מיס לנדאו נודעה כבעלת השכלה מרשימה, כאשת חינוך מהדרגה הראשונה וכאשת חברה אשר הייתה מקורבת לחוגי השלטון בעיר.
מיס לנדאו פעלה רבות גם לאחות את הקרע שנוצר בין בית הספר לבין הממסד האשכנזי בעיר שראה בבית הספר 'איום'.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גורשה המנהלת לנדאו מארץ ישראל בשל האזרחות הבריטית שבה היא החזיקה (ובשל סרובה להתעת'מן), היא ניהלה בית ספר למגורשים במצרים בתקופת שהותה שם.
מבנה בית הספר הוחרם ושימש מגורים לקצינים הטורקיים.
בית הספר עבר לארמון המלכה החבשית שברחוב מליסנדה (היום רחוב הלני המלכה).
לאחר המלחמה בית מחניים שימש כמגוריו של מנחם אוסישקין, ולאחר מכן למגוריו של הנציב הבריטי.
לאחר הקמת ארמון הנציב בשנות ה-30 התפנה הבניין ובית הספר חזר אליו.
במהלך מלחמת העצמאות, בשל קרבתו של בית הספר לשכונות ערביות, פונה בית הספר בדצמבר 1947. אחר כך ביצעה אגודת האחים חילופי מבנים עם הקולג' לבנות שפעל בשכונת רחביה (רחוב אוסישקין 38), סמוך לבניין הגימנסיה העברית רחביה.
החל ממינויה של חנה לנדאו למנהלת בית הספר, היא קבעה שהלימודים בגן הילדים של בית הספר ייערכו על טהרת השפה העברית.
מנגד בבית הספר נערכו הלימודים בשפות עברית ואנגלית, מכיוון שהמנהלת סברה שלא ניתן ללמד מקצועות מדעיים מתקדמים בשפה העברית.
בין היתר, אליעזר בן-יהודה שלח את בנו בן ציון (שלימים עתיד לשנות את שמו לאיתמר בן-אב"י) ללמוד בבית ספר זה, על אף שהיה זה בית ספר לבנות, משום שבית הספר היה היחיד שלימד בשפה העברית.
למרות זאת בן יהודה ואיתמר בן-אב"י תקפו את בית הספר רבות, בעיתוני התקופה על המשך הלימודים בו בשפה האנגלית.
בית הספר לאחר קום המדינה
בית הספר שירת במשך שנים תלמידות מכיתה א' ועד כיתה ו', עד שהתפתח אף לחטיבת ביניים ולתיכון.
במוסד החינוכי מתקיימים פרויקטים ומיזמים שונים שבהם התלמידות לוקחות חלק במסגרת לימודיהן.
בבית הספר פועלת תוכנית "בית ספר מוזיאלי" במסגרתה משולבת למידה במוזיאונים שבקרבת מוסד הלימוד.
התלמידות מבקרות במוזיאונים ולוקחות חלק בפעילויות שונות הנערכות בהם.
תלמידות בבית הספר לוקחות חלק גם בתוכנית בשם "מובילות בשכונה" במסגרתה הן חוקרות אתרים בשכונות שבסמוך למוסד הלימוד ומכירות דמויות היסטוריות רלוונטיות.
הפרויקט נערך בשיתוף עם ארגון יד בן צבי.
כמו כן, בית הספר לוקח חלק במיזם שילוב ספרים דיגיטליים בהוראה המתקיים במספר בתי ספר באזור ירושלים.
בית הסוהר המרכזי בירושלים פעל בתקופת המנדט בירושלים ושימש לכליאתם של אסירים יהודים וערבים, ובהם רבים מחברי המחתרות העבריות שפעלו נגד שלטונות המנדט, ובכלל זה אחדים מעולי הגרדום.
כיום שוכן במקום מוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים.
המבנה עד להפיכתו לבית הסוהר
מבנה בית הסוהר הוקם בשנות ה-60 של המאה ה-19 כחלק ממתחם מגרש הרוסים מחוץ לירושלים העתיקה.
המתחם נבנה כמחנה לצליינים, וכלל כמה מבני אכסניה, בית חולים וכנסייה מרכזית.
המבנה בו שכן בית הסוהר בתקופת המנדט שימש עד מלחמת העולם הראשונה כאכסניה לנשים על שם מריה פיודרובנה, אמו של הצאר ניקולאי השני.
האכסניה נבנתה במתכונת של מבנה מלבני, הסוגר על שתי חצרות פנימיות.
קירות המבנה היו כה עבים, עד כי קרירות תמידית שכנה בחדרים.
במלחמת העולם הראשונה התחוללה המהפכה הקומוניסטית ברוסיה, בה הוצאו הצאר ומשפחתו להורג, ואת השלטון תפסו הקומוניסטים.
דבר זה קטע באחת את זרם הצליינים המתעצם לירושלים, ומגרש הרוסים הפך שומם.
במקביל, כבשו הבריטים את הארץ, ועם כניסתו לתוקף של שלטון המנדט בשנת 1920, החליטו על העתקת מרכז העיר בירושלים מהעיר העתיקה לעיר החדשה.
הם בחרו לשם כך במקטע על דרך יפו, בין העיר העתיקה ובין גוש השכונות היהודיות בנחלאות, צמוד למגרש הרוסים.
בשנת 1922 סללו הבריטים בָּאזור כביש חדש, לו קראו על שם אליעזר בן-יהודה (הוא מדרחוב בן-יהודה של ימינו), וב-1924 סללו את רחוב המלך ג'ורג'.
מערכת המשפט ואכיפת החוק של המנדט הבריטי בארץ ישראל כללה בתי דין אזרחיים וצבאיים, משטרה (Palestine Police) ושירות בתי סוהר (Palestine Prison).
ברחבי הארץ הוקמו בתי כלא ומחנות מעצר, כשהגדולים בהם היו בית הסוהר המרכזי בירושלים, בית הסוהר המרכזי בעכו, מחנה המעצר בעתלית, מחנה המעצר בלטרון ובית הסוהר לנשים בבית לחם.
בדרגות הגבוהות בשירות בתי הסוהר המנדטורי שירתו בריטים, ובדרגות הביניים והדרגות הזוטרות שירתו ערבים או יהודים.
בראשית תקופת המנדט נכלאו בבית הסוהר המרכזי בירושלים כ-250 אסירים, מספר שהוכפל לקראת סוף התקופה.
בשנותיו הראשונות לא היו בבית הסוהר חשמל ומים זורמים.
בכל אחד מתאיו עמדו לרשות האסירים חבית מי שתייה ועביט לצרכים.
בשנת 1930 חוברו משרדי בית הסוהר והמסדרון הראשי שלו לרשת החשמל, ובשנת 1937 הורחב החיבור לכל בית הסוהר.
באגף הדרומי היו תאי הצינוק, שכונו בפי האסירים בשם "הגיהנום".
תאים צרים אלה שימשו לכליאת אסירים שעברו על חוקי הכלא, כמו השתתפות בקטטה או התחצפות לסוהר.
עונש המאסר בצינוק ניתן על ידי מנהל הכלא, והוא נע בין שעות ספורות לשבועיים.
תאי הצינוק היו קטנים מאוד, וכללו מחצלת ודלי לצרכים בלבד.
בבית הסוהר פעלו גם מרפאה ואולם אשפוז בן 20 מיטות.
האסירים היו בני כל הדתות, ובראשית תקופת המנדט הם שוכנו יחד בתאים, ללא הפרדה על בסיס דתי או לאומי.
החל מאמצע שנות ה-30 של המאה העשרים עלה מספרם של אנשי המחתרות בבתי הסוהר, ועל פי דרישתם הם שוכנו בתאים נפרדים מערבים.
אסירי המחתרות היו יהודים שנאסרו בעקבות פעילותם במחתרות העבריות, שפעלו נגד הבריטים בארץ ישראל: 'ההגנה', ה'אצ"ל' ו'לח"י', וכן לוחמי פלמ"ח.
אסירים אלה הוגדרו אסירים פוליטיים, והם נשפטו בבתי דין צבאיים.
העבירות שבגינן נכלאו נעו בין תליית כרזות נגד הבריטים ברחובות העיר, דרך אימון ואחזקת נשק, ועד פגיעה פיזית בבריטים, כמו פיצוץ מבנים והריגת חיילים.
עונשי המאסר נקבעו בהתאם לחומרת העבירה, ונעו בין חודשים ספורים למאסר עולם ואף עונש מוות.
האסירים הועסקו במלאכת כפיים, שנועדה להעסיק אותם בשעות הפנאי הרבות ולמנוע מריבות הנובעות משעמום, ומאידך נועדה לספק את צורכי הכלא ואף למכור את התוצרת מחוץ לכתליו.
לרבים מהאסירים היה זה פתח ללימוד מקצוע, בו עסקו לאחר שהשתחררו.
בימי שבת וחג פעל בכלא בית כנסת, שהתפילות נוהלו בו על ידי הרב אריה לוין, "רבם של האסירים".
בעקבות השתדלותו של הרב לוין פעל בבית הסוהר גם מטבח כשר.
על אף המתח הלאומי ששרר מחוץ לכותלי בית הסוהר, נראה כי לפחות בשנים הראשונות היו היחסים בין האסירים היהודים לערבים תקינים בדרך כלל.
בשנות ה-30 הלך המתח וגדל.
עם גבור הסכסוך בין השלטון הבריטי ותנועת המרי העברי לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ב-1945, חששו הבריטים שחברי תנועת המרי יפוצצו מבנים בתחומי מגרש הרוסים.
בשל כך הם תחמו את האזור כולו בגדרות תיל, וכינוהו 'אזור ביטחון'.
חברי תנועת המרי, לעומת זאת, כינו את המתחם הסגור בשם "בֵּווינגרד" על שם ארנסט בווין, שר החוץ של בריטניה דאז, שנודע בגישתו האנטי-ציונית לפתרון הסכסוך בארץ ישראל.
ב-19 בינואר 1946 ערכו לוחמי אצ"ל ולח"י התקפת נפל על בית הסוהר.
בראש ההתקפה עמד איש לח"י, יעקב בנאי ("מזל").
ההתקפה לא עלתה יפה ותוך זמן קצר הוזרמו כוחות צבא ומשטרה לאזור והלוחמים מצאו את עצמם לכודים.
בנאי פקד על נסיגה והלוחמים הבקיעו דרכם תוך אש מקלעים וזריקת רימונים והצליחו להחלץ.
בהתקפה נהרג לוחם אצ"ל וארבעה נפצעו.
מהבריטים נהרגו שני קצינים ומספר שוטרים נפצעו.
בינואר 1947 פרצה קטטה המונית, אשר כונתה "הטושה הגדולה".
באירוע זה נרצח החובש היהודי אברהם בחנה (שווילי) בידי המון מוסלמי, ועשרות נפצעו.
בעקבות האירועים הופרד הכלא לשני אגפים נפרדים: חציו הדרומי של הכלא הפך לאגף ערבי בלבד, ובחציו הצפוני שוכנו מאז יהודים בלבד.
בבית הסוהר נתלו כ-100 אסירים ערבים, אך אף לא יהודי אחד.
ארבעה מעולי הגרדום, דב גרונר, אליעזר קשאני, מרדכי אלקחי ויחיאל דרזנר, שהיו כלואים בבית הסוהר בירושלים, הועברו בחשאי ב-15 באפריל 1947 לכלא עכו, ולמחרת הועלו לגרדום שם.
שני לוחמי מחתרת, שאמורים היו להיות היהודים הראשונים להיתלות בכלא בירושלים, משה ברזני ומאיר פיינשטיין, התאבדו ב-21 באפריל 1947, ערב הוצאתם המתוכננת להורג, באמצעות רימון יד שהוברח אליהם, מוחבא בתוך תפוז.
ב-20 בפברואר 1948 ברחו מבית הסוהר שמונה אסירים מהאצ"ל (בהם מתתיהו שמואלביץ' ומשה סבוראי) וארבעה מהלח"י (בהם מנחם מלצקי ויוסף שמחון), באמצעות מנהרה שחפרו.
ב-3 באפריל 1948 נמלטו מבית הסוהר שני אסירים ערבים, לאחר שבית הסוהר הותקף ביריות וברימונים.
סיום פעולת בית הסוהר והפיכתו למוזיאון
במאי 1948, לקראת תום תקופת המנדט, פונה בית הסוהר המרכזי מיושביו, והאסירים הועברו לבתי כלא אחרים.
ב-14 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נכבש מגרש הרוסים על ידי ה'הגנה' בסיוע 'אצ"ל' ולח"י במבצע קלשון.
לאחר קום מדינת ישראל שימש הבניין לצרכים אזרחיים שונים, ובהם מחסנים של הסוכנות היהודית.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, רכשה מדינת ישראל את מגרש הרוסים ב"עסקת התפוזים".
בשנות ה-70 וה-80 שכן במבנה אתר הנצחה לאסירי אצ"ל ולח"י, שנקרא "היכל הגבורה".
במהלך שנות ה-80 ניהלה הנהלת "היכל הגבורה" מאבק נגד הכוונה להרוס את הבניין כחלק מתוכנית בניית כיכר ספרא.
בשנת 1991 עבר המבנה לידי משרד הביטחון, ששיפץ את המבנה הישן, שחזר את בית הסוהר והפך אותו למוזיאון אסירי המחתרות.
המוזיאון מציג שחזור של מגוון חדרי אסירים בבית הסוהר, וכן בתי מלאכה בהם הם הועסקו.
כמה מחדרי השירות שוחזרו במלואם, כמו המטבחים והמרפאה, כן שוחזר חדר מנהל הכלא.
לפני מספר שנים ויתר משרד הביטחון על כל שטח חזית בית הסוהר לטובת בנייתו של קמפוס "בצלאל" החדש.
השטח שנמסר שימש במקור כחצר הביקורים, שנחצתה בגדר אבן ותלתליות שהפרידה בין האסירים לבין מבקריהם, בני משפחות ואף עורכי דין.
בשטח זה הוצבו בעבר המצבות המקוריות שהונחו על קברי ברזני ופיינשטיין בהר הזיתים.
מצבות אלה הועברו למחסני המוזיאון.
ב-2017 פורסם כי יש תוכנית להעביר את גלי צה"ל מיפו לשטח המוזיאון.
בתום פעולת התנגדות ציבורית, בהובלת שוחרי האתר, אסירים ובני משפחות וכן ציבור וחברי כנסת, נסוג שר הביטחון מכוונתו המקורית ונענה לקריאה להותיר המתחם על כנו.
בעקבות זאת הוחל בקידום יוזמה להפוך המתחם לאתר למורשת המאבק בדרך למדינה: הארגונים; האסירים והעצורים; עולי הגרדום ויתר חללי המאבק.
בית הסוהר לנשים בבית לחם הוקם והופעל על ידי ממשלת המנדט, ושימש לכליאתן של נשים יהודיות וערביות, ובכלל זה אסירות של המחתרות העבריות, שפעלו נגד שלטונות המנדט ונשים שניסו להיכנס לארץ במה שנקרא אז "עלייה בלתי לגאלית".
בית הסוהר נוסד בשנת 1930, במבנה שנשכר למטרה זו על ידי שלטונות המנדט.
בתחילה שהו בו כ-30–40 אסירות ועצירות, חלק מהן עם ילדיהן, ובהמשך גדל מספרן ל-60–90 אסירות ועצירות.
המפקח הראשון של בית הסוהר היה ג'ק גרהאם, ולצדו פעלה אשתו (הייתה האישה האנגלייה היחידה ששירתה במשטרת המנדט).
בחופשת הקיץ שימש בית הספר בבית ג'אלה כמתקן כליאה נוסף, להקלת הצפיפות בבית לחם.
בשנותיו הראשונות שהו בבית הסוהר רק אסירות ערביות.
ב-26 ביולי 1934 נכלאה בבית הסוהר קבוצה של 32 נשים יהודיות, שנתפסו בעת ניסיון לעלות לישראל בעלייה בלתי ליגאלית.
אלה היו הנשים היהודיות הראשונות שנכלאו בבית הכלא, בו שהו עד אז רק אסירות ערביות.
הקבוצה עברה את הגבול בלבנון, ונתפסה בכפר נחום על ידי הבריטים.
הנשים הגיעו ככל הנראה מפולין.
בין הנשים הייתה פרידה לויפר (שם לאחר נישואין: גורסקי), אשר הייתה מאורסת למרדכי גורסקי שכבר היה בארץ באותו הזמן.
הנשים נשפטו למאסר של שלושה חודשים בבית המשפט בחיפה.
בסיום המאסר נקבע שהן יישלחו בחזרה ליוון.
האירוע עורר סערה גדולה וסוקר בהרחבה בעיתונות התקופה, מכיוון שזו הייתה הפעם הראשונה שקבוצה גדולה הגיעה והושמה במאסר בבית כלא.
האסירות שוחררו בספטמבר 1934 ונשלחו בחזרה לאירופה.
ב-13 בנובמבר 1934 הועבר בית הסוהר למבנה מרווח יותר, בשכונת ג'בל דאוד, קרוב לרחובה הראשי של העיר.
ארבע חברות בית"ר הגיעו לבית הסוהר במרץ 1935.
בשנת 1939 פונה בית הסוהר למשך עשרה חודשים, והאסירות הועברו למבנה בית החולים ליולדות.
בשנת 1944 הועברו העצירות ל"וילה סאלם" הסמוכה לבית הסוהר, ובבית הסוהר נותרו רק האסירות.
בין שני הבניינים קישר שביל פנימי.
בשנים הראשונות לא היו ב"וילה סאלם" מים זורמים.
עם לוחמות אצ"ל ולח"י שנכלאו בבית סוהר זה נמנו גאולה כהן (שהצליחה להימלט ממנו), אסתר רזיאל-נאור (שנכלאה כשהיא בהריון), שרה לבני, שולמית שמיר וצלה עמידרור.
האסירות היהודיות זכו לביקוריהם של הרבנים אריה לוין ויעקב גולדמן וכן של ראש אגודת "לאסירינו", שמחה אבן-זהר.
פעולת בית הסוהר הסתיימה בחודש מאי 1948, עם סיום שלטון המנדט.
לאחר מכן הפך המבנה לבית יתומים.
בית הסנה (היה ידועה גם בשמות "בית מנורה" ואחר כך "בית מנורה מבטחים") הוא בניין משרדים הממוקם בפינת הרחובות אלנבי ויהודה הלוי בתל אביב.
הבניין בסגנון הברוטליסטי בתכנון משרד האדריכלים יסקי-אלכסנדרוני.
המבנה, הכולל 13 קומות משרדים מעל שלוש קומות מסחר גבוהות וארבעה מרתפי חניה, היה אחד ממגדלי המשרדים הראשונים ברחוב אלנבי.
המגדל הוקם ביוזמת 3 קבוצות יזמים דרום אמריקניות.
התכנון האדריכלי הראשוני הושפע מעבודותיו של האדריכל לה קורבוזיה, והתבטא בקומות מסד בקו גובה אחד עם בתי הרחוב הצמודים למגדל, קומה פתוחה מעליהן, ולאחריה מגדל המשרדים.
אך לבסוף נבחרה תוכנית שבו המבנה הורכב משני מגדלים צמודים זה לזה סביב גרעין מרכזי, כאשר חלקו הצר פונה לרחוב אלנבי.
בניית המבנה החלה בשנת 1968 והוא הושלם בקיץ 1970.
שלד הבניין, העמודים והרצפות נבנו מבטון ואילו החזית צופתה בבטון גלוי מעורב בגרנוליט.
חלקן הקדמי של קומות המסחר מעל חלונות הראווה הפונים לרחוב הייתה אטומה וכוסתה בגרנוליט.
מעליה נבנו שורות של אלמנטים להצללה, זהים בכל ארבע החזיתות.
חברת הביטוח הסנה רכשה מחצית מהבעלות של הבניין ששימש את משרדיה החל מ-1973, וחברת המשביר המרכזי שכרה את קומות המסחר ומיקמה בו את בית הכלבו הגדול שלה.
קומות נוספות שימשו את בנק הפועלים ואת חברת גמול השקעות.
במשך השנים התבלה המבנה ובשנים האחרונות הפך הבלאי גם לסכנה סביבתית כאשר גושי בטון ניתקו ממנו וצנחו לרחוב שמתחתיו.
עיקר הבלאי ניכר בחזיתו המערבית של הבניין, החשופה לרוחות וללחות המלוחה מכיוון הים.
בעקבות תאונת דרכים שהתרחשה כתוצאה מנפילת גוש בטון החליטו בעלי הבניין, חברת הביטוח מנורה ובנק הפועלים על שיפוץ המבנה.
בתחילת 2018 העבירה קבוצת מנורה מבטחים את עובדיה מן הבניין למגדל חדש שבנייתו הושלמה בסוף שנת 2017, ברחוב ז'בוטינסקי 23, במתחם בורסת היהלומים ברמת גן.
ביולי אותה שנה פורסם כי הבניין הושכר לרשת מלונות בראון לתקופה של 25 שנים.
בכוונתה של הרשת להסב אותו למלון בן 226 חדרים לאחר שיפוץ בעלות של 40 מיליון שקלים.
במסגרת שיפוץ המבנה נוסרו הקורות הדקות שניצבו מול החלונות והעמודים שביניהם.
קורות הבטון והחזיתות עברו חיפוי מחדש באמצעות הדבקה של פנלים מאלומיניום בצבע לבן בוהק.
עם סיום השיפוץ, מקיפות חזיתות האלומיניום הלבן את גרעין הבניין האפור בהיר.
לדעת אדריכל השיפוץ אלי ברוסטובסקי השילוב של האלומיניום והצבע הלבן שהסתירו את הבטון החשוף, הפכו פופולרים בשנים האחרונות, וחידשו את ימי הבניין בעיצוב מודרני המתאים למאה ה-21.
בתחילת 2023 הוגשה לאישור הוועדה המקומית לתכנון ובנייה תוכנית להריסת הבניין לשם הקמת מגדל בגובה 45 קומות ובו שטחי מסחר, משרדים ודירות.
בית הספירלה הוא בניין מגורים ברמת גן.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל צבי הקר (הקר קיבל על המבנה את פרס רכטר לאדריכלות בשנת 1999, אותו חלק עם האדריכל רם כרמי) בשיתוף עם האדריכלים גיל ברנשטיין, שמואל גרובמן ורינה הרינג ונבנה ב-1984–1990.
הוא ניצב על צלע גבעה מול הר הבנים, ברחוב צל הגבעה 13 ומוקף במרפסות ללא קירוי.
בלבו של הבניין נמצאת חצר פנימית, שאליה פונות כל הדירות.
הבניין עשוי בטון ומחופה בחלקו בטיח ובחלקו באבן דקה בגוון ורוד, שברי זכוכיות ופח גלי, אלה נבחרו מכיוון שהם נקשרים בתודעה עם בנייה ענייה ועם השכונות הישנות בערים.
ליד בית הספירלה שוכן בית דובינר שגם הוא פרי תכנונו של הקר.
בית הסן היא משפחת אצולה גרמנית שהתקיימה שש מאות וחמישים שנה, החל מהמאה ה-13 ועד סיום מלחמת העולם הראשונה.
בית הסן הוקם על ידי נישואיה של סופיה מתורינגיה בתם של לודוויג הרביעי, רוזן תורינגיה ואליזבת מהונגריה, עם היינריך השני, דוכס בראבנט.
סופיה הורישה לבנה היינריך הראשון, רוזן הסן את החלק המערבי של רוזנות תורינגיה, שבו זכתה במהלך מלחמת הירושה התורינגית.
בשנת 1567 לאחר מותו של פיליפ הראשון, רוזן הסן, חולקה נחלתו בין בניו.
הענפים החשובים של בית הסן היו רוזנות הסן-קאסל, ששודרגה בשנת 1803 לנסיכות הבוחר מהסן, ורוזנות הסן-דרמשטדט, ששודרגה בשנת 1806 לדוכסות הגדולה של הסן.
נסיכות הבוחר מהסן סופחה לאחר מלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866 לממלכת פרוסיה, ואילו הדוכסות הגדולה של הסן התקיימה עד המהפכה הגרמנית בסיום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918.
ראש בית הסן כיום (2017), הוא דונאטוס, רוזן הסן.
בית הספר אורט להנדסה ולמדעים לוד הוא בית ספר מקצועי-טכנולוגי בעיר לוד.
שמו המלא של בית הספר הוא "בית הספר הערבי התיכון להנדסה ולמדעים - אורט לוד".
הוקם בשנת 2009 כבית ספר שש-שנתי (חטיבת ביניים ותיכון), השייך לרשת אורט ישראל.
שוכן בשכונת הרכבת, שכונה עם פרופיל סוציו-אקונומי נמוך בעיר לוד, עם רמת פשיעה גבוהה.
מנהלת בית הספר מיום הקמתו היא שירין נטור חאפי, בעלת תואר בספרות עברית, שגדלה בשכונה בבית מוסלמי מסורתי והייתה הבוגרת הערביה היחידה בעיר של תיכון עברי.
בשנת 2012 נחנך הקמפוס החדש של בית הספר, בהשקעה מיוחדת של 30 מיליון ש"ח ממשרד החינוך.
בקמפוס ספריה חדשה, אודיטוריום ומעבדות, המצוידים בציוד חדיש.
בבית הספר לומדים 1305 תלמידים (2017), במגמות ביולוגיה, כימיה, חינוך לגיל הרך, הנדסת בניין ואדריכלות, הנדסת חשמל, תקשורת, חקלאות וחינוך סביבתי.
בית הספר מעניק תעודות גמר, תעודת בגרות לזכאים, ותעודות טכנולוגיות.
בשנת הלימודים תשע"ז (2017) תפתחנה כיתות י"ג ו-י"ד, כמסלולים להנדסאים ולטכנאים.
בית הספר מקיים קשרים הדוקים עם גופים עסקיים וחינוכיים, שתורמים לבית הספר מתנדבים ומשאבים:
מיזם תובנות בחינוך, בניהולה של קארן טל, לשעבר מנהלת קמפוס ביאליק-רוגוזין.
מתנדבים של חברת ההשכרה אוויס מלמדים תלמידים, בעיקר בני נוער בסיכון, את מקצועות אחזקת כלי רכב
עובדי חברת HP Indigo מתנדבים בשיעורי העשרה בבית הספר
חברי סגל ממכון ויצמן למדע מלמדים בבית הספר בהתנדבות מקצועות מדעיים, החל מ-2011
שופטים מבית המשפט המחוזי נותנים הרצאות שבועיות בנושאי משפט, ביוזמתה של השופטת הילה גרסטל
מהנדסים מחברת אל על מתנדבים בבית הספר
הקרן לפיתוח לוד בראשות ירום אריאב
בית הספר משתתף במפגשים עם בתי ספר יהודיים, להכרת התרבות השונה.
בפברואר 2016 נפגשו תלמידי בית הספר עם תלמידי אורט חולון, במפגש שיזם בית המדרש החילוני בינה.
בית הספר ג'וליארד הוא קונסרבטוריון ללימוד אמנויות הבמה בניו יורק, הידוע בשל בוגריו המצליחים.
כיום ממוקם בית הספר במרכז לינקולן, ולומדים בו כ-700 תלמידים מוזיקה, מחול ודרמה.
בית הספר נוסד בשנת 1905 בשם "המוסד לאומנות המוזיקה" בשדרה החמישית פינת רחוב 12. בשנתו הראשונה, למדו בו כ-500 תלמידים.
הוא עבר בשנת 1910 לשדרת קלרמונט.
בשנת 1920 נוסדה "קרן ג'וליארד" (הקרויה על שם סוחר טקסטיל), ששמה לה כמטרה לפעול ל"קידום המוזיקה".
בית הספר ג'וליארד של הקרן התאחד עם "המוסד לאומנות המוזיקה" בשנת 1926, והחל ב-1946 נקרא המוסד המאוחד "בית הספר ג'וליארד למוזיקה".
נשיא בית הספר היה אז ויליאם שומן, הזוכה הראשון של פרס פוליצר למוזיקה.
בית הספר הרחיב את תוכנית הלימודים שלו עם השנים, בהתחלה בהוספת מגמת ריקוד ומאוחר יותר לדרמה, ומאז שנת 1969 כשבית הספר עבר למרכז לינקולן הוא נושא את שמו הנוכחי.
בשנת 2001, נוספה לבית הספר תוכנית לימודי ג'אז.
מיילס דייוויס, חצוצרן ג'אז (נשר מלימודיו)
מייקל באלזארי, (פלי), נגן בס (למד חצוצרה)
נינה סימון, נגנית פסנתר וזמרת ג'אז
כריסטיאן מקברייד, בסיסט (למד קלאסי, עוסק בג'אז)
אדי דניאלס , קלרינט (למד קלאסי, עוסק בג'אז)
אבנר דורמן, מלחין ומנצח ישראלי
בית ספר "גליל" הוא בית ספר דו-לשוני, בו לומדים ערבים ויהודים, הפועל בתחום מועצה אזורית משגב.
זהו בית ספר ציבורי, שבו לומדים נכון לשנת 2025 כשלוש מאות וארבעים תלמידים ותלמידות מיישובי מועצה אזורית משגב ומהיישובים הסמוכים, בעיקר מסח'נין, משעב וכן מכרמיאל ומישובים נוספים באזור הקרוב וגם מיישובים מרוחקים יותר כגון עכו ומועצות אזוריות נוספות.
בית הספר נוסד ביוזמת אמין ח'לף ולי גורדון שהקימו את יד ביד: המרכז לחינוך יהודי ערבי בישראל, ופנו לרשויות מקומיות ברחבי ישראל בהצעה להקים בתי ספר דו-לאומיים.
ההצעה זכתה לתמיכה של הורים וראשי הרשויות המקומיות במשגב, שעב וסח'נין ובשנת 1998 בית הספר החל את פעולתו כבית ספר יסודי, עם שיתוף פעולה של משרד החינוך.
בשנים הראשונות בית הספר כלל גם חטיבת ביניים.
בהמשך שואפים בבית הספר להפעיל חטיבת ביניים ולצמוח לבית ספר תיכון.
עד חודש מאי 2007 שכן בית הספר במבנה זמני בתחומי מועצה אזורית משגב, בסמוך לבתי הספר האחרים של המועצה.
בחודש מאי 2007 עבר בית הספר למבנה בקיבוץ אשבל.
נכון ל-2025 לומדים בבית הספר 338 תלמידים ותלמידות ב-6 שכבות.
בבית הספר לומדים יחד ילדים ערבים ויהודים.
בכל כיתה מספר שווה של תלמידים יהודים וערבים, ושתי מחנכות, ערבייה ויהודייה, המלמדות בצוותא בשתי השפות.
החופשות בבית הספר שונות מן החופשות המתקיימות בבתי ספר אחרים, מאחר שבית הספר אינו מקיים לימודים בימי החג של כל שלוש הדתות.
עם זאת, מספר ימי הלימוד בשנה זהה למספר ימי הלימוד בכל בית ספר אחר.
סגל המורים מורכב, כתלמידים, מיהודים וערבים.
בית הספר מנוהל בצורה משותפת על ידי מנהל יהודי ומנהל ערבי.
בית הספר מקנה לתלמידיו גם שיעורי בחירה במגוון נושאים כגון - בייסבול, קומיקס ונגינה בדרבוקה.
בית הספר היה הראשון שהפעיל מודל זה במדינת ישראל.
בית ספר נוסף הוקם במקביל על ידי "יד ביד" בירושלים, אך החל עם כיתת גן בלבד.
בעקבותיהם הוקם בשנת 2004 בית הספר "יד ביד - גשר על הוואדי" בכפר קרע.
בית הספר גרוטון הוא פנימייה אפיסקופלית יוקרתית בגרוטון, מסצ'וסטס ובו לומדים רבים מבני ובנות המשפחות המיוחסות של החוף המזרחי בארצות הברית.
בית הספר נוסד ב-1884 על ידי אנדיקוט פיבודי, כומר אפיסקופלי ובן לאחת מאותן משפחות בולטות של מסצ'וסטס, שאף שימש כמנהלו עד 1940. פיבודי שכנע את הנדבן עמוס אדמס לורנס שיש צורך בהקמתו של בית ספר פרטי חדש כדי לחנך את בני האליטה המפונקים.
לורנס תרם את האדמה שעליה הוקם בית הספר ובעזרת תמיכתם של אישים בולטים כתיאודור רוזוולט וג'יי.
מורגן גויסו תרומות בסך 500,000 דולר, שהבטיחו את הקמת בית הספר.
שיטת החינוך שנהגה בגרוטון הייתה ספרטנית וקשוחה.
מטרתו המוצהרת הייתה שילובם של בוגריו בשירות המדינה.
מטרה זו באה לידי ביטוי במוטו של בית הספר: Cui Servire Est Regnare ("עבורם לשרת הוא למשול").
אכן בין בוגריו המפורסמים הרבים של בית הספר נמנו מספר מושלים, חברי הקונגרס של ארצות הברית על שני בתיו, חברי קבינט, שגרירים ופקידים בכירים בזרועות הממשל השונות.
בוגר אחד של בית הספר, פרנקלין דלאנו רוזוולט, היה לנשיא ארצות הברית.
כיום לומדים בבית הספר כ-350 תלמידים ותלמידות בכיתות ח' עד י"ב.
פרנקלין דלאנו רוזוולט (כמו גם כמה מבניו וצאצאים אחרים מענפיה השונים של המשפחה הנודעת)
קלרנס דאגלס דילון, שר האוצר ושגריר ארצות הברית בצרפת
פרנסיס בידל, השופט האמריקני הראשי במשפטי נירנברג
אוורל הארימן, מושל ניו יורק, שגריר ארצות הברית למספר מדינות ויועצם של כמה נשיאים.
מקג'ורג' באנדי, היועץ לביטחון לאומי תחת הנשיאים קנדי וג'ונסון (וגם אחיו ויליאם באנדי)
אנדיקוט פיבודי, מושל מסצ'וסטס וצאצאו של מייסד בית הספר
יוג'ין רוסטוב, תת-מזכיר המדינה ויועצו של הנשיא ג'ונסון
ברונסון קאטינג, סנאטור מניו מקסיקו
בית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה , נוסד בשנת 1880 בלונדון.
בראשיתו שכן בית הספר גילדהול במחסן ישן באלדרמנברי, אבל עד מהרה היה המקום צר מדי לצרכיו.