tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-12 באוקטובר 2023, עם מינוי של אוריאל בוסו לשר הבריאות, החליף אותו מישרקי כיו"ר ועדת הבריאות של הכנסת.
ב-23 באוקטובר 2025 התפטר מהתפקיד.
יוני משריקי נשוי ואב לשניים.
בנה של הרבנית מרים משריקי.
יונתן לוין קולאנגי (בספרדית מקסיקנית: Jonathan Levin Kolangui; נולד ב-6 במאי 1993) הוא כדורגלן יהודי-מקסיקני המשחק בעמדת הקשר.
לוין התחיל את הקריירה שלו בפצ'וקה.
ב-27 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד פואבלה במסגרת גביע האפרטורה.
בהמשך שיחק בפואבלה, צ'יאפס ווראקרוס, במדיהן לא רשם דקות משחק בליגה.
ב-31 ביולי 2017 הצטרף לטלסה רוגנטס מה-USL.
ב-24 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 2-1 לסנט לואיס.
בינואר הצטרף ללאס וגאס לייטס וכעבור שנתיים חתם בפיניקס רייסינג.
יונתן וַלפר (נולד ב-15 בינואר 1993) הוא יושב-ראש הבית הפתוח בירושלים לגאווה ולסובלנות, מנהל קשרי הכנסת של המכון הישראלי לדמוקרטיה, אקטיביסט הפועל לקידום זכויות הקהילה הגאה בישראל ולחיים משותפים וממקימי ליין המסיבות הקהילתי "טיפולי הרמה".
ולפר גדל במושב מגדים שבחוף הכרמל, ובילדותו היה מוזיקאי בולט כנגן ויולה וכינור.
במסגרת זו, למד בתיכון הישראלי למדעים ולאומנויות (יאס"א), תיכון פנימייתי לתלמידים מצטיינים בירושלים, המופעל על ידי המרכז הישראלי למצוינות בחינוך, שם התמקצע בלימודי המוזיקה וזכה במלגת קרן שרת וקרן ורון.
את שירותו הצבאי החל בקורס אולפן תרגום של יחידה 8200, אך בתום הקורס שובץ לשרת במערך המבצעים המיוחדים של חיל המודיעין, שם שירת כחייל וכקצין, והשתחרר כסגן מפקד מחלקת מודיעין באחת היחידות המבצעיות במערך.
בתום שירותו הצבאי, שב להתגורר בירושלים והחל ללמוד פכ"ם (פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה) באוניברסיטה העברית, ונבחר להיות נציג הוועד החוגי באגודת הסטודנטים.
במהלך לימודיו עבד כאנליסט דעת קהל בצוות יועץ ראש העיר ירושלים לענייני מזרח ירושלים, הכווין במהלך מגפת הקורונה את מתן שירותי העירייה לתושבים הפלסטינים במזרח ירושלים, ופעל לשיפור המענים שנותנת העירייה לאוכלוסייה זו.
לאחר מכן החל לעבוד כיועץ פרלמנטרי ודובר של חבר הכנסת ושר התקשורת לשעבר, איתן גינזבורג.
בדצמבר 2021 מונה למנהל קשרי הכנסת של המכון הישראלי לדמוקרטיה, ומאז מוביל את פעילות המכון למול חברי הכנסת ואת המאבק הפרלמנטרי של המכון נגד יוזמות הרפורמה המשפטית שמוביל שר המשפטים יריב לוין.
לאורך השנים התנדב ולפר במספר מסגרות ובתוך כך היה בין השאר חונך בפרויקט מסיכון לסיכוי של קונסברטוריון הסדנא, הדריך את קבוצת הנוער במודיעין של איגי, ולאחר מכן היה רכז החינוך של מחוז ירושלים, השתתף בתוכנית שגרירי רוטשילד, ובמחזור הראשון של Tech2Peace.
במרץ 2019 הקים ביחד עם חננאל סטיסקין ודניאל בוקובזה (שהתחלף בהמשך עם נתאי סויד) את ליין המסיבות הירושלמי-להט"בי, "טיפולי הרמה".
ליין המסיבות הוא מיזם אקטיביסטי התנדבותי שמטרתו לשנות את הנרטיב של הקהילה הגאה בירושלים, ולהיות פלטפורמה ליצירת קהילה חזקה וחוגגת בעיר.
במסגרת זו הליין מקיים מסיבות, אירועי תרבות, סופ"שים קהילתיים, וכן שני אירועי שיא שנתיים שמטרתם להגביר את הנראות הקווירית בעיר – המדרחוב הגאה שסוגר את חודש הגאווה בעיר והנשפים השנתיים.
הנשפים, המבוססים על תרבות הבולרום מניו-יורק, הם אירועי ראווה המתקיימים במקומות אייקונים בירושלים (מגדל דוד, YMCA, מוזיאון ישראל), שהפכו למוקד עליה לרגל למאות חוגגים מרחבי הארץ, ושמים במרכז הערב את התרבות הקווירית.
בדצמבר 2021 מונה כחבר בוועד המנהל של הבית הפתוח בירושלים לגאווה ולסובלנות, ומאז יולי 2022 משמש כיו"ר העמותה.
יונתן לוין (נולד ב-9 ביולי 1985) הוא מוזיקאי, זמר, פזמונאי, מלחין ומעבד מוזיקלי ישראלי הפועל בשמות הבמה שוזין ועוזי נבון, סולן להקת עוזי נבון ומכרים.
הוא החל לנגן בגיל צעיר וכשהיה בן 10 כתב את השיר הראשון שלו.
את שם הבמה "שוזין" (Shuz In) אימץ לעצמו לאחר שראה שלט לחנות נעליים בשכונת הדר בחיפה, תעתיק מאנגלית של "Shoes-in".
בשנת 2021 כתב עם שלומי שבן את פסקול סדרת הדרמה המוזיקלית "הד קולך", ששודרה בתאגיד השידור הישראלי כאן 11. השניים היו מועמדים בקטגוריית מוזיקה מקורית בפרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2021.
ב-2022 כתב עם מיכאל כהן את הפסקול המקורי לסדרה חאנשי ששודרה ב-HOT.
על פסקול זה זכה במועמדות בקטגוריית מוזיקה מקורית בפרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2023.
לוין חבר בהרכבים "גשם", "פליידד", "טריליון", "3421", "מריח-דג" ושותף לפרויקטים מוזיקליים נוספים.
הוא הפיק שירים למוזיקאים בהם אסתר רדא, האחיות לוז, להקת "לפט", דורג' וענת מושקובסקי שגם מנגנת עימו.
לוין הלחין פסקולים לסרטים בהם "הנכס", וכיסופים.
הוא הבעלים של חברת ההפקה "גוסטאון רקורדס".
במסגרת הלייבל יצאו לאור שלושה סינגלים בצרפתית בהם גרסת כיסוי להילדה הכי יפה בגן.
יונתן מאיר הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד עוצבת ראם.
קודם לכן שימש מפקד גדוד 82.
סבו מצד אימו היה ארלוזור לב, ובעלה הראשון של אימו היה רב-סרן , בנו של רפאל איתן.
נולד וגדל בבית לחם הגלילית.
מאיר התגייס לצה"ל ועבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
בהמשך מונה למפקד פלוגה א' בגדוד 82 ונפצע בפיגוע דקירה במהלך תפקידו.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד 77.
בשנת 2020 הועלה לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד גדוד 82, עליו פיקד במבצע שומר החומות.
לאחר מכן מונה למפקד צוות במלט"ק.
עם תחילת מלחמת חרבות ברזל נלחם עם גדוד 198, ובהמשך חזר לפקד על גדוד 82 לאחר פציעת מפקד הגדוד אופיר כספי.
תוך כדי לחימה הוא נפצע, וחזר להילחם.
ב-10 בספטמבר 2024 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד עוצבת ראם.
נשוי למאיה ואב לשלוש בנות, מתגורר בכפר חיים.
יונתן טפר (נולד ב-31 באוקטובר 2000) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר בעירוני טבריה.
טפר התחיל את הקריירה שלו בקבוצות ילדים מקומיות ובהן: הפועל פרדסיה, הפועל רעננה, מכבי הרצליה, מכבי נתניה עד שבגיל 17 הצטרף לבית"ר טוברוק.
בקיץ חתם בהפועל כפר שלם מהליגה הלאומית.
ב-10 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד הפועל ראשון לציון.
בקיץ חתם בהפועל מרמורק מליגה א' דרום.
ב-24 בספטמבר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0-2 נגד מכבי הרצליה.
עד סיום העונה רשם 7 שערים ב-31 משחקי ליגה.
בקיץ חזר לליגה הלאומית וחתם בהפועל עכו.
בקיץ חתם במכבי פתח תקווה מליגת העל.
ב-26 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד הפועל ירושלים.
ב-30 במאי 2024 זכה עם מכבי פתח תקווה בגביע המדינה, לאחר ניצחון 1:0 בגמר הגביע על הפועל באר שבע.
ב-9 בספטמבר 2024 חתם בעירוני טבריה.
אביו הוא מנכ"ל ההתאחדות לכדורגל בישראל, יריב טפר.
יונתן (יוני) הכהן (30 בנובמבר 1951 – 15 באפריל 1980) היה קצין ישראלי בדרגת רב-סרן, מעוטר עיטור העוז וטייס בחיל האוויר הישראלי.
יונתן הכהן נולד למאירה ואברהם ב-30 בנובמבר 1951 בבית אלפא.
אביו, אברהם, היה טייס בחיל האוויר ובתעשייה האווירית, ונהרג ב-19 בנובמבר 1970 בהתרסקות מטוס הערבה.
הכהן התגייס בפברואר 1970 לחיל השריון.
הכהן לחם בתעלת סואץ במלחמת יום הכיפורים כמפקד פלוגה.
כוחו לחם בסביבת מוצב המזח שבדרום התעלה.
במהלך הלחימה הלוי וכחו פגעו בכוחות מצריים רבים, והלוי עצמו היה מעורב בחילוץ פצועים רבים.
ב-12 באוקטובר הוביל הסתערות על כוחות מצריים ששהו באזור מעבר המיתלה.
לכן הוענק לו עיטור העוז במאי 1975 על ידי ראש המטה הכללי מרדכי גור.
בינואר 1974, כשהיה הכהן בדרגת סרן, החל קורס טיס.
נהרג בעת טיסה על מטוס הכפיר בשמי סיני ב-1980. נקבר בבית הקברות המשותף לבית אלפא וחפציבה.
יונתן רָטוֹשׁ (18 בנובמבר 1908 – י"ט באדר ב' ה'תשמ"א, 25 במרץ 1981) הוא שמו הספרותי של אוריאל שלח (לשעבר היילפרין).
רטוש היה משורר, מתרגם, ומקים תנועת העברים הצעירים, שהיוו חלק מרכזי ממי שכונו הכנענים.
אוריאל היילפרין נולד בוורשה כבן בכור למחנך יחיאל היילפרין ולפנינה (לבית הוכברג), גננת עברייה שהשתייכה לפועלי ציון.
הוא גדל בוורשה, ובעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר עם משפחתו לאודסה.
ב-1919, בגיל 11, עלה לארץ ישראל עם אימו, אחיו ואחותו על האוניה "רוסלאן" שהפליגה מאודסה יחד עם ההיסטוריון יוסף קלאוזנר, הצייר יצחק פרנקל, האדריכל זאב רכטר ואחרים.
בשנת 1920 הצטרף אליהם גם אביו.
אוריאל למד בגימנסיה העברית בירושלים ובוגר "גימנסיה הרצליה", בשנת 1926. הוא למד שנה משפטים ולאחר מכן יצא לצרפת ללמוד בלשנות.
באוקטובר 1926, בעידודו של יעקב פיכמן, פרסם את שירו הראשון בעיתון "הארץ".
קובץ שיריו הראשון נדפס ב"טורים".
היו אלה השירים "סרנדה", "יער", "אפיריון" ו"לחייך".
ב-1939 התפרסמו שיריו "בצלם" ו"אבשלום".
רטוש קרא ליצירת עם חדש, עברי ולא יהודי, בארץ ישראל.
בשיריו הרבה לשלב יסודות קדומים ואף פגאניים מקומיים והתייחסות לנוף הישראלי המדברי.
באביב 1934 הזמין אותו בן ציון נתניהו, מאנשי הרוח של התנועה הרוויזיוניסטית, לעבוד ב"הירדן", עיתונה היומי החדש של התנועה.
רטוש הצטרף לאצ"ל, ובין היתר סייע לאברהם שטרן ולדוד רזיאל בניסוח ספר ההדרכה "האקדח".
לאחר הפילוג באצ"ל הצטרף רטוש ללח"י.
הוא היה מעורכי מברק, העיתון שהוציא הלח"י בשנים 1947-1948.
ב-25 במרץ 1937 פרסם ב"הירדן" את השיר "תורה", עליו חתם לראשונה בשם "יונתן רטוש".
אחת הסיבות לשימוש בשם עט היא הפחד שמא דעותיו הרוויזיוניסטיות יפגעו בו.
למשמעותו של שם זה ניתנו ברבות הימים פירושים שונים.
על פי עדות אחיו, עוזי אורנן, הוא ביקש לבחור בשם של ניגודים: שילוב של יונתן העדין עם רטוש הקשוח (מהשורש רט"ש).
לעומת זאת הציע יוסף עוזר ש"רטוש" פירושו "עזוּב", על בסיס האמור בתלמוד הבבלי (בבא מציעא לח ע"ב), והכוונה לעזיבת העבר היהודי.
בשנת 1939 היה ממייסדי תנועת הכנענים, כאשר בין האישים הבולטים, שהשפיעו והפרו הדדית איש את רעהו, נמנה עדיה חורון, ההיסטוריון.
חורון היה זה שסיפק לרטוש את הבסיס ההיסטורי והפילולוגי לעמדתו האידאולוגית.
בשנות השישים כתב על כך לבנימין תמוז: "ביסדנו ב-1939 – את מה שמכונה ברשימתך בשם 'הכנענים', הייתי אני האדם המבוגר היחידי בחבורה כבן שלושים.
השאר, שמהם עתידים היו להתפתח סופרים, משוררים, עיתונאים ועוד, כדבריך, היו בעת ההיא נערים בני 19–20 כיוון שמראש לא פניתי אלא אל משכילים בני גיל זה, מתוך הנחה שמבוגרים מהם נשחתו בתוך הגופים הציוניים והאווירה הציבורית הציונית".
בחודש מאי 1942, שלושה חודשים לאחר הירצחו של אברהם שטרן (יאיר), פרסם רטוש לזכרו את השיר "בארגמן".
ספרו "חופה שחורה", אשר יצא לאור בתחילת 1941, יצר התנגדות רבה בקרב רבים מהמשוררים, ועבר זמן רב עד שזכה להכרה.
רטוש היה אחד מאבות ספרות המדע הבדיוני בארץ ישראל.
בשנת 1952 פרסם, תחת שמו האמיתי, אוריאל שלח, תרגום לקובץ סיפורי מדע בדיוני קצרים שנקרא "היה היה בעתיד".
רטוש התחבט בינו לבין עצמו כיצד לתרגם את המונח "Science Fiction", ולבסוף כתב "ההגדרה הטובה ביותר: 'סיור דמיוני של איזו עובדה או תאוריה שבתחום הדעת'.
מיטב הכינויים היה אפס כל כינוי, אבל לשם ציון יצוינו כאן כל הסיפורים מסוג זה כספרות-מדע".
הספר כלל סיפורים מאת גדולי הסופרים בתחום באותה תקופה כריי ברדבורי וא.
ון ווגט, רובם בהשפעת המלחמה הקרה שהשפיעה על היוצרים באותה התקופה.
תרגום הספר והוצאתו היו מעשה חלוצי, אך חלף עוד זמן רב עד שספרות "המדע הבדיוני" פרצה והפכה לתחום מוכר בהוצאות הספרים בישראל.
כמו כן, תרגם ספרים בשם הבדוי יוסף לוז, ביניהם הספר כעלה נידף ועוד.
לאחר מלחמת ששת הימים ביקש רטוש להחיל את הריבונות הישראלית על כל השטחים שנכבשו כדי לייסד בהם אומה חדשה, עברית, שתחליף את הלאום היהודי, ותכלול עברים ממוצא יהודי וממוצא ערבי (כלומר ערבים שיתאזרחו במדינה העברית ויחונכו לדבר עברית), שיזנחו את המסורות האסלאמיות והיהודיות ויבססו תרבות עברית מודרנית.
ב-1970 נענה משרד הפנים לבקשת רטוש ורשם "עברי" תחת סעיף הלאום בתעודת הזהות שלו.
רטוש היה לשונאי ויוצר פורה של תחדישים עבריים.
הוא יצר אלפי חידושי לשון בעברית ומקצתם נקלטו, כגון: ממטר, הסלמה, טווח, ממסד, סוגה, חלופה, גהות, תברואה, חתיך ויוכלה.
בשנת 2008 יצא לאור מילון בשם "מילים מתבקשות", ובו כ-4,000 מילים מתחדישיו של רטוש.
המילון יצא לאור על ידי פרופ' מיכל אפרת, ראש החוג ללשון עברית באוניברסיטת חיפה, בת זוגו של פרופ' עוזי אורנן, אחיו של רטוש.
ב-2015 נקבעה לוחית זיכרון לזכרו בכניסה לביתו ברחוב אלכסנדר ינאי 2 בתל אביב.
אחדים משיריו של רטוש הולחנו, מהם מוכר בעיקר לחנו וביצועו של צביקה פיק לשיר "על חטא".
שירו "מיליון" הוקלט הן על ידי עפרה חזה בלחן של אילן וירצברג והן על ידי אריק איינשטיין בלחן של שם טוב לוי.
לוי הלחין ושר גם את שירו של רטוש "לו באת".
שיר נוסף מוכר שכתב רטוש הוא "כמעט", שהלחין יגאל גורדון ושרה נורית גלרון.
ב-1933 נשא רטוש את דבורה, בתם של שמואל ורודה כצנלסון ואחותו של העיתונאי הרוויזיוניסט קלמן כצנלסון.
אחיו עוזי אורנן היה בלשן, חבר האקדמיה ללשון העברית ופעיל בנושאי דת ומדינה.
אח נוסף היה הבלשן פרופ' צבי רין.
שהרן שלח, בנו של יונתן רטוש, הוא מתמטיקאי.
בנו האחר, חמן שלח, היה שופט, ונרצח באוקטובר 1985, עם אשתו אילנה ובתם צליל, בפיגוע בראס בורקה בידי חייל מצרי.
אשתו השנייה של רטוש, יוהנה (לפני נישואיה) או יוחנה (בימי נשואיה) רטוש (מאוחר יותר כונתה גם יוענה), מורה למוזיקה במקצועה, ילדה את בתו כנען.
חלק מכתביו של רטוש יצאו לאור בהוצאת הדר כסדרה שכונתה על שמה "הוצאת יוחנה".
אוריאל הלפרין, לקבר ישמעאל, אוב, 1932.
יונתן רטוש, חופה שחורה: שירים, מחברות לספרות, 1941.
יונתן רטוש, יוחמד: שירים, מחברות לספרות, 1952.
יונתן רטוש, צלע: שירים, אגודת הסופרים העברים ליד דביר, (תל אביב) 1959.
יונתן רטוש, שירי חשבון, הדר, 1963.
יונתן רטוש, ההולכי בחושך: מזמור, ירושלים 1965.
יונתן רטוש, שירים: חופה שחורה, בארגמן, יוחמד, צלע, הדר, 1974.
יונתן רטוש, שירי פרט, דביר, 1975.
יונתן רטוש, אהבת נשים: צרור שירים, דביר, 1975.
יונתן רטוש, שירי נערה, דביר, 1975.
יונתן רטוש, שירים: שירי חרב, ההולכי בחושך (מזמור), הדר, 1977.
יונתן רטוש, שירי אהבה, איורים יוסל ברגנר, הדר, 1983.
יונתן רטוש, ילקוט שירים (ליקט אהרן אמיר, מבואות דן מירון), מחברות לספרות, 1991.
אוריאל הלפרין, עינינו נשואות אל השלטון: חזית המחר של תנועת השחרור, ז.
יונתן רטוש, ראשית ימים (אסופת מאמרים), הדר, 1982.
יונתן רטוש, ספרות יהודית בלשון העברית: פתיחות בבקורת ובבעיות הלשון, הדר, תל אביב, 1982
יונתן רטוש (עורך), 1967 ומה הלאה?
רנה וולק ואוסטין וורן, תורת הספרות, תרגמה דינה עליאש, ערך ומינח יונתן רטוש, יחדיו, 1967.
יונתן (יהונתן) ג'יי פולארד הוא יהודי־אמריקאי, שעבד באגף המודיעין של הצי האמריקני בוושינגטון ובאותו הזמן ריגל למען ישראל.
נעצר על ידי ה־FBI בנובמבר 1985. ב־1987 הורשע על פי הודאתו במסגרת הסדר טיעון בקשירת קשר למסירת מידע ביטחוני לממשלה זרה, ונידון למאסר עולם.
במשך שנים התקיימה מערכה ציבורית בישראל (בעיקר בקרב ציבור הציונות הדתית) ובארצות הברית שקראה לחנינתו.
לאחר שריצה 30 שנות מאסר, שוחרר לפי החלטת ועדת שחרורים מהכלא בנובמבר 2015 בתנאים מגבילים לחמש שנים.
חמש שנים לאחר מכן החליטה ועדת השחרורים של בית המשפט בארצות הברית, להסיר את ההגבלות המחמירות שהוטלו עליו ולהגדירו כאדם חופשי.
בדצמבר 2020 עלה פולארד לישראל.
פולארד נולד בעיר גלווסטון שבמדינת טקסס, הצעיר מבין שלושה ילדים לפרופ' מוריס פולארד (פולנסקי), מיקרוביולוג, ולמלכה, עקרת בית.
כמעט כל משפחתה של אימו נספתה בשואה.
בגיל צעיר עברה המשפחה למדינת אינדיאנה ואביו קיבל משרה באוניברסיטת נוטרדאם.
בילדותו ניגן על צ'לו בתזמורת בית הספר.
אף על פי שהקהילות היהודיות בערים בהן גדל היו קטנות, הקפידה משפחתו על הטמעת הזהות היהודית בקרב ילדיה.
בגיל 14 ביקר פולארד במחנה הריכוז דכאו.
בגיל 16 ביקר לראשונה בישראל, במחנה לנוער שוחר מדע במכון ויצמן למדע.
בשנים 1972 עד 1976 למד לתואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת סטנפורד.
עם סיום לימודיו שב לאינדיאנה, והחל בלימודי משפטים באוניברסיטת נוטרדאם ובאוניברסיטת אינדיאנה, שאותם נטש לאחר מספר חודשים.
למד שנתיים יחסים בינלאומיים באוניברסיטת טאפטס, אולם עזב ללא תואר.
ב־1977 ביקש להצטרף ל־CIA (סוכנות הביון המרכזית) ונדחה, בין השאר כי מבחן הפוליגרף הצביע על בעיות אמינות - הוא זייף את התארים האקדמיים שלו.
ב־1979 התקבל כעובד אזרחי במודיעין של הצי האמריקני במרילנד, שלא היה מודע לפסילתו ב־CIA.
לאחר שנתיים זכה לסיווג ביטחוני גבוה ועבד כמנתח חומרי גלם מודיעיניים.
פולארד קיבל גישה לחומרים ממודרים, שאינם קשורים לתחום עיסוקו.
מספר שנים אחר כך הושעה סיווגו הביטחוני, על רקע מגעים עם אנשי ביון מדרום אפריקה, אולם עד מהרה בוטלה ההשעיה.
ביוני 1984 פולארד הוצב במרכז ההתרעה האנטי־טרוריסטי החדש (אטא"ק) של מחלקת ניתוח האיומים בשירות החקירות של הצי.
מתוקף תפקידו כאנליסט בתחום הערכת מודיעין, ניתח חומרי גלם מודיעיניים, ונחשף למידע מסווג שהיה קשור לישראל.
בראשית 1984 פגש פולארד את אביאם סלע, אלוף־משנה בחיל האוויר הישראלי, ששהה בארצות הברית בחופשת לימודים, והציע את שירותיו.
לטענת סימור הרש, במקביל הציע פולארד את שירותיו לסין ופקיסטן.
בשנים 1984–1985 העביר פולארד מאות אלפי מסמכים לידי סלע, וזה מסר אותם למחלקת ביון מיוחדת בלשכה לקשרי מדע (לק"ם) של משרד הביטחון, ששכרה דירה מיוחדת עם מכונת צילום, בסמוך לשגרירות הישראלית.
ראש לק"ם באותה תקופה היה רפי איתן, שהיה אחראי על גיוסו של פולארד ופעולותיו.
בנוסף לסלע עמד פולארד בקשר גם עם יוסי יגור.
לטענתו של בכיר במוסד, גיוסו של יהודי־אמריקאי למשימת ריגול נעשה בניגוד להוראה מפורשת של יצחק שמיר, אך שמיר עצמו התעלם בדיעבד מהפרת הוראה זו, והפעלתו של פולארד נעשתה בידיעת ממשלת ישראל.
מרבית החומרים לא היו נוגעים לישראל, אך מקצתם שימשו רבות את מדינת ישראל.
בין השאר שימש מידע זה להיערכות הגנתית מפני נשק להשמדה המונית של ארצות ערב ואף לפעולות התקפיות, שהידועה שבהן היא הפצצת מפקדות אש"ף בתוניסיה ב־1 באוקטובר 1985 במסגרת מבצע רגל עץ, כתגובה לשורה של פיגועים שביצע הארגון.
בעבור פעולותיו שילמה ישראל לפולארד 30,000 דולר לשנה, והבטיחה להפקיד סכום זהה בחשבון בנק סודי בשווייץ שיועבר לבעלותו בסיום פעולתו.
במהלך שנת 1985 החלו הממונים על פולארד באגף להתרעה אנטי־טרוריסטית בצי לחשוד בו.
אחרי שגילו במשרדו מסמכים שלא היו קשורים ישירות לעבודתו, עירבו את ה־FBI בחקירה.
ב־18 בנובמבר 1985 הודה פולארד בתשאול שקדם לבדיקת פוליגרף במכירת מסמכים סודיים למדינה זרה.
זהותה של המדינה לא הייתה ידועה, וכן לא הייתה ידועה יהדותו של פולארד.
לאביאם סלע נודע מאן פולארד, אשתו של יונתן, על החקירה שנערכה, והוא מיהר להימלט לישראל.
ב־21 בנובמבר 1985 פשטו סוכני ה־FBI על ביתו של פולארד.
בעקבות חששם של בני הזוג הם נמלטו לכיוון שגרירות ישראל בוושינגטון.
לדברי אן פולארד, בני הזוג תודרכו להגיע בשעה 10 בדיוק לשגרירות, שם המתין להם שער פתוח בכניסה.
תחילה נתקבלו בני הזוג בברכה, אך כעבור זמן קצר הורו להם השומרים במקום לצאת משטח השגרירות.
בני הזוג נעצרו מיד עם יציאתם מהשגרירות.
לטענת רונלד אוליב, חוקרו של פולארד, בריחתו לשגרירות הישראלית היא שהפלילה את פולארד כי פעל כמרגל ישראלי, דבר שלא היה ידוע קודם לכן.
בראיון ב־2014 אמר רפי איתן כי הוא העביר לפולארד את מילת הקוד המורה לו לברוח מארצות הברית, והוא היה יכול לעשות זאת במשך כמה ימים, אלא שפולארד החליט לבוא לשגרירות עם שתי מזוודות מלאות בחומרים, בחושבו כי יקבל שם מקלט.
השגרירות פנתה לאיתן בשאלה כיצד לנהוג בו, והוא הורה להם לא להכניסו לשגרירות.
ביולי 2012 אמר רפי איתן כי 24 שעות לפני מעצרו חשד פולארד כי הוא עומד להיעצר, והודיע על כך לאיתן, ואיתן העביר זאת לראש ממשלת ישראל שמעון פרס.
במאמר של סימור הרש ב"ניו יורקר" בשנת 1999, הוא מצטט דברי גורמים אנונימיים בקהילת המודיעין האמריקאית, שלפיהם העביר פולארד לישראל מסמכי מחקר מודיעיניים המפרטים הערכות מצב, וכן מקורות ושיטות איסוף.
לטענת הגורמים, ישראל העבירה את המידע שסיפק לברית המועצות, ובתמורה היא אישרה עליית יהודים לישראל.
חלק מהמידע היה קריטי עבור הצבא הסובייטי, ופורטו בו יכולות האמריקאים לעקוב אחרי הצוללות הסובייטיות, מידע על צפנים סובייטיים שפוצחו, וכן שמות מרגלים ופירוט השיטות ששימשו לאיסוף מודיעין.
טענות אלה נגד פולארד לא הובאו בפני בית משפט ולא הוצגו להן ראיות.
לאחר לכידתם של מרגלים אחרים שריגלו עבור הרוסים, ובפרט אולדריץ' איימס, הסוכן הבכיר ביותר שפעל עבור הק.ג.ב.
בצמרת המודיעין מסכל של סוכנות הביון האמריקנית, התברר כי לא פולארד אלא מרגלים אלה היו אחראים על דליפת המידע לסובייטים.
לאורך השנים טען פולארד כי פעל מתוך רצון להגן על קיומה של מדינת ישראל.
לדבריו, במהלך עבודתו גילה שגורמים מסוימים במערך הביטחון הלאומי בארצות הברית מונעים במכוון מישראל חלק מהמידע שהייתה אמורה לקבל על פי מזכר הבנות משנת 1983, וסבר שאי העברת המידע מעמידה חיי ישראלים בסכנה.
לדבריו פעל כדי לגרום להעברת המידע לישראל, כפי שסוכם בין שתי המדינות, ורק כשמאמציו אלו לא נשאו פרי הוא החל להעביר את המידע ישירות לישראל.
ציטוט שהתפרסם בשמו בזמן ישיבתו בכלא אומר כי .
אשתו של פולארד, אסתר, כתבה כי "אפילו השופט שגזר את הדין – ושבהחלט לא התייחס באהדה למקרה – הכיר בעובדה שיהונתן היה אידאולוג ולא רודף בצע, ולכן סירב להטיל עליו קנס כספי."
מאידך, גורמים בקהילת המודיעין האמריקאית טענו אחרת.
מדובב ששותף בחקירתו של פולארד טען כי פעל משילוב של מניעים אידאולוגים, בצע כסף, אך במיוחד בשל צורך בהכרה.
ראש צוות החקירה של פולארד, רונלד אוליב, פרסם בשנת 2006 ספר בנושא שבו טען שפולארד הודה כי עוד קודם שריגל לטובת ישראל הוא גילה סודות אמריקאיים לדרום אפריקה, וניסה למכור את שירותיו לפקיסטן ומדינות נוספות.
סוכנת FBI נוספת שחקרה את פולארד, לידיה ג'ייצ'ורק, טענה אף היא שפולארד הודה בפניה כי הציע את שירותיו למדינה אחרת ידידותית וכן שפולארד הונע מדחף הרפתקני ומתאוות בצע.
ג'ון מרטין, איש משרד המשפטים האמריקאי, שפיקח על התיק, טען שפולארד הציע את שירותיו לאוסטרליה.
המשפט, שהותו בכלא ויחסה של ישראל לפרשה
פולארד הועמד לדין, והסכים לעסקת טיעון כפי שהציעה ישראל; ישראל החזירה לארצות הברית את המסמכים שפולארד העביר אליה.
במסגרת העסקה, הוא הודה בביצוע עברה בודדת של קשירת קשר למסירת מידע ביטחוני לממשלה זרה והורשע.
התביעה ביקשה להטיל עליו עשרים שנות מאסר.
לטענת רפי איתן, הוא הסכים לספק לרשויות האמריקניות מידע מפליל על פולארד, כיוון שידע שישראל וארצות הברית הגיעו להסכם לפיו ירצה לא יותר מעשר שנות מאסר.
במסגרת הטיעונים לעונש טען פולארד בין השאר, שהוא ריגל עבור מדינה ידידותית ללא כוונה לגרום נזק לארצות הברית.
ימים אחדים לפני גזר הדין, העביר מזכיר ההגנה האמריקני, קספר ויינברגר, מזכר בן 46 עמודים לידיו של השופט.
במזכר החסוי פורטו כנראה טענותיו על אודות הנזקים שגרם פולארד לביטחון הלאומי של ארצות הברית, בהם הטענה שהיה קשור למרגלים של ברית המועצות והובעה דרישה להחמיר בעונשו.
בעקבות המזכר, גזר על פולארד בית המשפט, שאינו מחויב לעסקת הטיעון, מאסר עולם עם המלצה שלא לשחררו לעולם.
גזר הדין ניתן ב־4 במרץ 1987. על אשתו אן נגזרו חמש שנות מאסר.
עורך דינו של פולארד הגיש ערעור לבית המשפט העליון, אך ערעורו נדחה, משום שלא הוגש במועד הקבוע על פי החוק – עשרה ימים מיום מתן גזר הדין.
ב־2005 הוזן למערכת "איכון האסירים", מועד שחרור תאורטי לפולארד בתאריך ה־21 בנובמבר 2015, בדיוק שלושים שנה למעצרו, אך לא היה ברור האם תאריך זה מחייב את שירות בתי הכלא או את הממשל האמריקאי.
תחילה ריצה פולארד את עונשו בכלא מריון שבמדינת אילינוי.
באותה תקופה נחשב הכלא לבעל רמת האבטחה הגבוהה ביותר מבין בתי הכלא הפדרליים.
האסירים שהו כמעט כל שעות היום בבידוד בתאיהם.
לאחר כשבע שנים הוא הועבר לכלא באטנר במדינת צפון קרוליינה.
במשך השנים ניסה פולארד להשיג את שחרורו והגיש ערעורים ועתירות שנדחו כולם.
כשנתפס, ישראל לא הודתה בכך שהוא סוכן שלה, אולם מימנה את עורכי דינו.
בינואר 1996 העניק שר הפנים חיים רמון לפולארד אזרחות ישראלית, בעקבות החלטת השר הקודם, אהוד ברק.
ב־1998 הודיע היועץ המשפטי של משרד ראש הממשלה כי .
הענקת האזרחות וההכרה בפולארד כסוכן ישראלי נעשו לאחר פניות שלו לבג"ץ והתנגדות ממשלתית קודמת למהלכים.
הפרשה גרמה נזק גדול ליחסים בין ישראל לארצות הברית ועלתה השאלה כיצד אושרה פעילות כזו.
בישראל הוקמו שתי ועדות חקירה (של ועדת החוץ והביטחון ושל הקבינט הביטחוני) שקבעו כי פולארד הופעל על ידי הלשכה לקשרי מדע (לק"ם), גוף ביון ישראלי שפעל במסגרת משרד הביטחון, ללא ידיעת שרי הביטחון, יצחק רבין ומשה ארנס.
כתוצאה ממסקנותיהן של ועדות חקירה אלו פורקה הלק"ם.
עם זאת, בראיון ב־2014 טען איתן כי הפעלתו של פולארד נעשתה בידיעת שמעון פרס ויצחק רבין, שהיו ראש הממשלה ושר הביטחון, לדבריו של איתן, הוא התנדב להציג את גיוסו של פולארד כיוזמה פרטית שלו ללא ידיעת גורמי ממשל ישראלים, על מנת למזער את המשבר עם הממשל האמריקאי.
לאור תנאי המאסר הנוקשים שהשיתו האמריקאים על פולארד, נמנעה ממנו האפשרות להביא ילדים לעולם.
בשנת 2025 סיפר פולארד שנאנס בכלא האמריקאי כנקמה על מעשיו למען ישראל.
העונש שפולארד קיבל הפתיע רבים, משום שהתביעה לא דרשה עונש כה חמור ומשום שהעונש הכבד ביותר שהוטל בארצות הברית עבור ריגול למדינה ידידותית הוא ארבע־עשרה שנות מאסר.
הועלו טענות על אנטישמיות אולם הקונגרס היהודי האמריקאי לא מצא עדויות לכך.
מכתבו של ויינברגר לשופט אף הוא הפתיע בחומרת התייחסותו לפרשה.
בארצות הברית פולארד נחשב למרגל בכיר ומסוכן, שהעביר חומר רגיש ביותר למדינה אחרת.
מסיבה זו, פעם אחר פעם קראו אישים במערכת הביטחון האמריקאית להימנע משחרורו.
אפילו הממסד היהודי בארצות הברית, כדוגמת איפא"ק, נמנע בדרך כלל מלהתערב לטובתו של פולארד, ולא הפעיל לחצים לשחרורו.
במרץ 1987, הוקם בתל אביב "הוועד הציבורי למען הזוג פולארד" והחל בגיוס כספים לשם מימון ההגנה המשפטית על בני הזוג.
חברות הכנסת עדנה סולודר ממפלגת העבודה וגאולה כהן מהתחיה החלו לפעול למען פולארד כבר בראשית מאסרו.
בינואר 1988 חתמו 23 חברי כנסת על עצומה לנשיא ארצות הברית רונלד רייגן וביקשו לשחרר את פולארד מטעמים הומניטריים.
ביום השבעת מחליפו של רייגן, ג'ורג' הרברט ווקר בוש כנשיא ארצות הברית, אישרה מליאת הכנסת החלטה שבה נאמר: "הכנסת פונה אל הנשיא בוש לשחרר את הגברת אן פולארד מכלאה על רקע מצבה הבריאותי ולהעניק לבני הזוג פולארד חנינה על רקע הומניטרי".
במרוצת השנים הבאות הוחתמו חברי הכנסת על עצומות רבות לשחרור פולארד.
ב-1992, לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה ניסה חבר הכנסת לשעבר שמואל פלאטו-שרון, להתמודד פעם נוספת לכנסת.
מספר שבועות לפני הבחירות, פנה פלאטו-שרון לאן פולארד, וביקש ממנה לבקש את הסכמתו לגבי ריצה משותפת לכנסת של השניים.
לטענת פלאטו-שרון, אם פולארד היה נבחר לכנסת, האמריקאים היו נאלצים לשחרר אותו.
עם זאת, התוכנית לא יצאה לפועל ופלאטו-שרון לא רץ לכנסת ופולארד נשאר בכלא.
יצחק רבין היה ראש הממשלה הישראלי הראשון שניסה להביא לשחרורו של פולארד, וביקש בשנת 1995 מנשיא ארצות הברית ביל קלינטון לחון אותו.
מכתב של שבעה מזכירי הגנה לשעבר, בהם דונלד רמספלד, דיק צ'ייני, ג'יימס שלזינגר וקספר ויינברגר, הרתיע אותו מלהעניק לו חנינה.
הנשיא קלינטון התבקש שוב לחון את פולארד על ידי בנימין נתניהו, כחלק מהמשא ומתן על ההסכם שנחתם בינו לבין יאסר ערפאת בוועידת ואי.
קלינטון הסכים לחנינתו, אך חזר בו לאחר שראש ה־CIA, ג'ורג' טנט, איים בהתפטרות מתפקידו.
בספרו של השליח האמריקני למזרח התיכון, דניס רוס, נכתב כי בוועידת ואי שאל אותו הנשיא ביל קלינטון האם שחרורו של פולארד יהיה דבר חשוב לישראל.
רוס השיב בחיוב, וטען כי "הוא נחשב חייל ובישראל מקובל כי אין מפקירים חיילים בשדה הקרב".
בהערת שוליים באותו עמוד רוס מוסיף: "אמרתי גם שאני תומך בשחרורו של פולארד כיוון שהאמנתי שקיבל עונש חמור יותר מאחרים שביצעו עבירות דומות.
העדפתי לא לקשור את שחרורו בהסכם כלשהו...".
למרות זאת, כותב רוס כי יעץ לנשיא לא לשחררו, עקב ערכו כקלף מיקוח עד שיושגו הסדרים סופיים בין ישראל לפלסטינים.
לדבריו אמר לו: "יהיה זה רווח גדול לישראל; אין לך הרבה כאלה בכיס...
תצטרך אותו יותר מאוחר, אל תשתמש בו כעת", אמר רוס לנשיא (עמודים 438–439).
ב־2001 אמר בנאום בכנסת שר החינוך לשעבר חבר הכנסת אמנון רובינשטיין (מרצ):
ב־2003, חתמו 112 חברי כנסת על עצומה נוספת, כולל ראש הממשלה אריאל שרון.
שרון נמנע מלהעביר את העצומה לנשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש בפגישתו עמו.
בינואר 2006 דחה בג"ץ את עתירתו של פולארד להכיר בו כאסיר ציון, משום שהמדינה שבה פעל אינה מדינת אויב.
הנאבקים למען שחרורו של פולארד הרבו לטעון שמדינת ישראל נענית לדרישות האמריקניות ומבצעת מחוות של שחרור מאות מחבלים שריצו זמן קצר בלבד בכלא, אך נמנעת מלדרוש את שחרורו של פולארד אף לאחר שריצה שנים רבות מאחורי סורג ובריח.
ב-7 בינואר 2008 נערך בכיכר פריז טקס שבו, באופן סמלי וזמני, הוסב שמה ל"כיכר שחרור יונתן פולארד", עד שישוחרר מכלאו.
צעד זה נעשה בתמיכת חברי מועצת עיריית ירושלים, ועיתויו כוון למועד ביקורו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש בעיר.
לבקשת הוועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת חיבר מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס חוות דעת על "פעולות ממשלות ישראל לשחרור יונתן פולארד".
רוב הדוח, בן שלושים העמודים, נותר חסוי, אולם חלקים מן התקציר פורסמו ושם קבע הדוח כי ראשי הממשלה בתקופה הנבדקת (בנימין נתניהו, אהוד ברק, אריאל שרון ואהוד אולמרט) פעלו כדי להביא לשחרורו של פולארד, אך הממשלים השונים בארצות הברית התנגדו התנגדות נחרצת.
הדוח ביקר את ההליך המשפטי בארצות הברית ואת התערבותו של מזכיר ההגנה ויינברגר.
ביוני 2009 פרסמה ועדת המודיעין של הסנאט הצהרה תקיפה המצטטת את כל ראשי המודיעין האמריקאי מ־2008, המתנגדים לשחרור פולארד מכלאו.
ב־2010, במלאת 9,000 ימים למאסרו של יונתן פולארד, נערכה הפגנה למען שחרורו בגשר המיתרים שבירושלים.
במהלך ההפגנה הוקרנו סרטונים על פולארד ובמקביל באותו יום צולמו 9,000 ישראלים מחזיקים שלט הקורא לשחרורו.
בספטמבר 2010 חתמו 39 חברי הקונגרס האמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית על מכתב לנשיא ארצות הברית, ברק אובמה, שבו קראו לשחרורו של פולארד בנימוק שהעונש שאותו קיבל בלתי פרופורציונלי באופן בולט, הרבה יותר מרבים אחרים שנמצאו אשמים בפעילות דומה עבור מדינות העוינות לארצות הברית, בניגוד לישראל.
עורכי דינו של פולארד הגישו לנשיא ארצות הברית בקשה לקציבת עונשו.
לבקשה זו צורפו מכתביהם של ראש ה־CIA לשעבר ג'יימס וולסי, יו"ר ועדת הסנאט לענייני מודיעין דניס דיקונסיני, מנהיג הנוצרים האוונגלים הציונים ג'ון הייגי ומכתביהם של ארגונים יהודים בולטים באמריקה, כולל ועידת הנשיאים.
באוקטובר 2010 קרא לורנס ג'יי קורב, שהיה עוזר מזכיר ההגנה קספר ויינברגר בתקופה הקודמת למשפטו של פולארד, לנשיא ברק אובמה לשחררו.
לדבריו, העונש היה כה חמור בשל חוסר האהדה לישראל מצד ויינברגר.
הוא ציין כי בסופו של דבר ויינברגר עצמו הודה כי מדובר ב"פרשה מינורית שנופחה מעבר לחשיבותה".
טענה דומה השמיע גם רפי איתן.
בעקבות העדויות החדשות פנו עורכי דינו של פולארד לנשיא ארצות הברית ברק אובמה בבקשת חנינה.
בדצמבר 2010 החליט ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו להיענות בחיוב לבקשתו של פולארד ולפנות באופן רשמי ופומבי לנשיא ארצות הברית בבקשת חנינה למען שחרורו, ובינואר 2011 שוגרה הבקשה, שאותה הקריא נתניהו מעל בימת הכנסת, בעקבות כך פנה גם מייקל מוקייסי, התובע הכללי לשעבר של ארצות הברית, בפנייה לנשיא אובמה לשחררו.
לקוראים לשחרורו של פולארד הצטרפו מזכיר המדינה לשעבר ג'ורג' שולץ, שכיהן בממשלו של רייגן בתקופה בה נחשפה הפרשה והיה מעורב בטיפול בה, דן קווייל, הנרי קיסינג'ר ובכירים נוספים בממשל האמריקאי לשעבר
בפברואר 2011 שודר בתחנות טלוויזיה מרכזיות בניו יורק תשדיר פרסומת הקורא לצופים להתקשר לבית הלבן, ולבקש את שחרורו של פולארד, בתשדיר פירוט של בכירים שקראו אף הם לאובמה לשחררו.
עם התומכים בשחרורו נמנו גם בן־דודתה של הגברת הראשונה, מישל אובמה, הרב קייפרס פוניי, ראש עיריית ניו יורק לשעבר רודולף ג'וליאני, חתן פרס נובל לשלום אלי ויזל ופרופסור צ'ארלס אוגלטרי, שהיה המרצה של אובמה ורעייתו במהלך לימודיהם באוניברסיטה.
הסנאטור האמריקני והמועמד הרפובליקני לנשיאות בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב־2008, ג'ון מקיין, תמך אף הוא בשחרור פולארד וזאת לאחר ששנים דבק בעמדה המתנגדת לשחרורו.
עם זאת, מזכיר ההגנה לשעבר, דונלד רמספלד, הביע התנגדות חריפה לשחרורו, גם כאשר סיים את מאסרו.
ביוני 2011 גסס אביו של יונתן פרופ' מוריס פולארד במחלה סופנית ונפטר.
קריאות של אישי ציבור וחברי כנסת ישראלים, ודרישה רשמית של ממשלת ישראל לבית הלבן, לתת לפולארד לשהות עם אביו ברגעיו האחרונים ולהשתתף בלווייתו לא נענו.
לאחר ההלוויה פרסמו ראשי ועידת הנשיאים הודעה שבה הביעו "הלם וצער" על ההחלטה שלא לאפשר לפולארד להשתתף בלווית אביו, וקראו לפעול מיידית לשחרורו של פולארד.
בספטמבר 2011 פורסם כי סגן נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן, אמר בפגישה עם רבנים בפלורידה כי הנשיא אובמה שקל לחון את פולארד אך הוא התנגד לכך בתוקף.
בכירים מן הזרמים האורתודוקסי, הרפורמי והקונסברטיבי בארצות הברית הגיבו יחד כי בכוונתם לדרוש מסגן הנשיא לקיים עמם פגישה בעניין ג'ונתן פולארד.
מנכ"ל הליגה נגד השמצה אברהם פוקסמן שציין כי "היום ישנה קואליציה רחבה מקיר לקיר של כל הארגונים היהודים בארצות הברית, לפיה צריך לקצוב את עונשו של פולארד ולשחררו מהכלא אחרי 26 שנים".
עם זאת, ביידן הכחיש את הפרסום, ונפגש בנובמבר 2011 עם שבעה מנהיגים יהודים אשר אמרו לאחר הפגישה שהוא אינו חד־משמעי בהתנגדותו, ואינו הקובע בנושא.
במהלך השנים התדרדר מצבו הבריאותי של פולארד והוא אושפז שש פעמים בבתי חולים.
בתחילת אפריל 2012 הגיש נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, איגרת לנשיא אובמה ובה בקשה מיוחדת לשחרר את פולארד מטעמים הומניטריים, על רקע מצבו הבריאותי.
בעקבות הודעת נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, על הענקת מדליית החירות הנשיאותית לנשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, חתמו למעלה מ־65,000 אנשים על עצומת אינטרנט הקוראת לו לנצל את מעמדו ולפעול לשחרורו של פולארד עוד קודם לקבלת המדליה.
העצומה זכתה לתהודה בתקשורת הישראלית והאמריקאית.
בתגובה כתב פרס כי הוא פועל בשיתוף פעולה עם הוועד לשחרור פולארד וכי בכל פגישותיו עם נשיא ארצות הברית ובכירי הממשל האמריקאי העלה את הבקשה לשחררו.
לקראת ביקורו של הנשיא אובמה בישראל בחודש מרץ 2013, התגברה הפעילות הציבורית והעיסוק התקשורתי בנושא.
במרץ 2013 העניקה עיריית ירושלים לפולארד את אות חירות ירושלים.
מליאת הכנסת העלתה את הנושא לסדר יומה עם קונצנזוס חוצה מחנות.
למעלה מ־200,000 איש חתמו על עצומת אינטרנט הפונה אל אובמה בבקשה לקצוב את עונשו של פולארד, בהם אישי ציבור רבים.
במקביל, הגיע לישראל לורנס קורב, מי שהיה תת־שר ההגנה של ארצות הברית בתקופת משפטו של פולארד.
קורב הבהיר שפולארד מעולם לא הואשם בבגידה, ושהעונש שניתן לו היה מעבר למה שהגיע לו.
קורב אף אישר שהאשמות החמורות שיוחסו לפולארד בוצעו למעשה בידי סוכנים אמריקאים אחרים שנתפסו לאחר מכן והודו בכך.
קורב אישר עוד שהמידע שהעביר פולארד עסק בסכנות לישראל ממדינות ערב.
בראשית חודש אפריל 2014 נכרכה בכלי התקשורת אפשרות שחרורו של פולארד בהסכמתה של ישראל לשחרר רוצחים פלסטינים נוספים ובהם אף ערבים ישראלים, לצורך המשך קיום המשא ומתן המדיני עם הרשות הפלסטינית.
פולארד התנגד לשחרורו תמורת שחרור מחבלים, ואף סירב להתייצב לדיון בוועדת השחרורים שהזמינה אותו לראיון.
בטקס הדלקת המשואות של יום העצמאות תשע"ה (2015), הקדיש יו"ר הכנסת יולי אדלשטיין את המשואה הראשונה לפולארד.
בנובמבר 2023, סיפר פולארד שנתניהו הציע לו להשתחרר מהכלא בעסקה שתכלול שחרור מחבלים, ושסירב לעסקה כזו מחשש ששחרור מחבלים יוביל לרצח אזרחים.
ב־27 ביולי 2015 החליטה ועדת השחרורים האמריקאית כי פולארד ישוחרר ב־20 בנובמבר, כאשר יסיים לרצות 30 שנה.
ב־20 בנובמבר 2015 שוחרר פולארד בתנאים מגבילים למשך חמש שנים, הכוללים איסור יציאה מחלק מסוים של העיר ניו יורק, ענידת אזיק אלקטרוני המנטר את מיקומו באופן תמידי, מעצר בית לילי, ניטור מתמיד של מחשבו בביתו ובמקום עבודתו, והימנעות מיצירת קשר עם התקשורת.
איסור על שימוש ברשת האינטרנט שהוטל על פולארד תחילה בוטל בעקבות פניית עורכי דינו.
עד מאי 2017 הגיש פולארד לבית המשפט העליון בארצות הברית 3 ערעורים על האיסורים שהוטלו עליו.
ב־2018 פנה ראש הממשלה בנימין נתניהו לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ וביקשו שיאפשר לפולארד לעלות לישראל.
מדינת ישראל הגישה בקשה רשמית גם למשרד המשפטים האמריקני לאפשר לפולארד למצות את הדין בישראל בהסכם מוסדר בין המדינות.
ארצות הברית סירבה לשתי הבקשות.
ב־2019 הביע פולארד אכזבה ממאמצי ממשלת ישראל להביאו למדינת ישראל.
בנובמבר 2020, בתום דיון שנערך בוועדת השחרורים של בית המשפט בארצות הברית, הוחלט שלא להאריך את ההגבלות המחמירות שחלו עליו ולהגדירו כאדם חופשי.
בדצמבר 2020, עלה פולארד עם אשתו אסתר למדינת ישראל.
עם נחיתתו הוא קיבל תעודת זהות ישראלית מידי ראש הממשלה בנימין נתניהו.
ב-13 באפריל 2021 הכניס פולארד ספר תורה לקבר יוסף.
פולארד כתב את ספר התורה באמצעות שליח וייעד אותו לקבר יוסף, שתים עשרה שנים לפני עלייתו לישראל.
ב־10 במאי 2021 השתתף פולארד בעצרת ההודיה השנתית לציון יום ירושלים בישיבת מרכז הרב.
הוא קיבל תעודת הוקרה מראש עיריית ירושלים משה ליאון, ונשא נאום שבו התייחס בין היתר לגורמים עוינים בארצות הברית ולאופן שבו צריכה ישראל להתייחס אליהם.
ב-3 אפריל וב-4 במאי 2022 הוענקו לפולארד תעודות אזרחות כבוד של מועצה אזורית שומרון ושל העיר לוד.
ב-2022 הגיש בקשה לרישיון נשק ונדחה עקב אי עמידה בקריטריונים.
עתירתו לבית המשפט המחוזי בירושלים בעניין זה נדחתה.
ב-2023 קיבל רישיון לאחר התערבות השר לבטחון לאומי, איתמר בן גביר.
מאז עלייתו לישראל אימץ פולארד עמדות ימין קיצוני.
בשנת 2022 הוא נפגש עם מנהיג מפלגת "עוצמה יהודית", איתמר בן גביר, והביע תמיכה בו, ובן גביר שקל להציע לו מקום ברשימת מועמדי המפלגה לכנסת.
בנושא החטופים במלחמת חרבות ברזל אמר פולארד כי לדעתו "היה צריך להשתיק את משפחות החטופים ואף לכלוא אותן, כדי שלא יפעילו לחץ על הממשלה".
כמו כן הציע לספח את רצועת עזה, לבצע טרנספר לתושבי עזה ולהעבירם לאירלנד.
ביולי 2025, נפגש פולארד עם שגריר ארצות הברית בישראל מייק האקבי, זו הייתה הפעם הראשונה שבה גורם אמריקני אירח אותו בלשכתו מאז שוחרר.
באוגוסט 1985 התחתן פולארד עם אן הנדרסון.
אשתו אן שוחררה במרץ 1990, כעבור ארבעים חודשי מאסר מתוך 5 שנים שנגזרו עליה, עקב בעיות בריאותיות.
פולארד התגרש ממנה זמן קצר לאחר שחרורה, מאחר שלא ביקרה אותו בכלא, ניתקה מגע עמו ומשפחתו, ועקב סכסוך על כספי הוועד שפעל למענם.
תחילה נאסר עליה לבקר בישראל.
אחר כך קיבלה אישור לבוא לישראל לטיפול רפואי.
לאחר שנים ספורות בישראל היא חזרה לארצות הברית, וב-2010 נקלעה למצב בריאותי וכלכלי קשה והובאה לישראל.
במהלך שהותו בכלא, פולארד חזר בתשובה וב־1993, התחתן עם יהודיה קנדית בשם איילין זייץ, שאיתה התכתב במשך כמה שנים.
היא שינתה את שמה לאסתר פולארד.
הרב מרדכי אליהו היה לרבו, ובעצתו הוסיף פולארד לשמו את האות "ה", ובחוגים הקרובים אליו מקפידים למלא את בקשתו להיקרא יהונתן; אך במסמכיה הרשמיים של מדינת ישראל ובדרכון שהונפק לו, מופיע השם יונתן פולארד.
מאז שחרורו ועלייתו ארצה, התגורר עם אשתו בירושלים, עד לפטירתה ב-31 בינואר 2022 לאחר שנדבקה בנגיף הקורונה.
תשעה חודשים לאחר פטירתה התארס עם רבקה, אם ל-7 ילדים מירושלים, ונישא לה ב-20 באוקטובר 2022.
"פולארד", מחזה מאת מוטי לרנר בבימויו של אילן רונן, בו שיחקו אורנה כץ ושולי רנד, הועלה בתיאטרון הקאמרי בשנת 1995.
"יונתן פולארד", סרט דוקומנטרי, מאת ערן פרייס, אוניברסיטת טמפל, פילדלפיה (1998)
"פצוע בשטח", הצגה בתיאטרון אספקלריא, כתבה יעל רובינשטיין ובבימוי אורי וייל בהשתתפות חגי לובר (2001)
"משפט פולארד", הצגת יחיד שכתב ויקטור גורדון וביים רועי הורביץ בה מגלם רמי ברוך את פולארד בבית הכלא, התיאטרון הקאמרי (2011)
"פולארד", סדרה תיעודית בת ארבעה פרקים שיצר עמרי אסנהיים על סיפור ריגולו של יונתן פולארד, כאן 11.
"לא שכחנו אותך יונתן", סינגל בביצועו של הזמר אריאל זילבר.
נכתב והולחן על ידי ידידיה שילה לפני שפולארד עלה לארץ ולבקשתו של פולארד פורסם רק לאחר עלייתו.
בקליפ שהופק לשיר מגלם השחקן אביתר לזר את דמותו של פולארד.
יונתן ענר (נולד ב־25 ביולי 1978) הוא פסנתרן ישראלי.
למד אצל פרופ' אריה ורדי בבית הספר למוזיקה בהאנובר, גרמניה, אצל פרופ' קונרד אלזר בבית הספר הגבוה למוזיקה בליבק, גרמניה, ואצל גב' ויויאן ויילרשטיין ב-New England Conservatory שבבוסטון.
בנוסף השתלם אצל הפסנתרנים הנודעים מאריי פרחיה ואנדראש שיף.
השתתף בכיתות אמן עם מיטב האמנים – ליאון פליישר, ברנרד גרינהאוס, סטיבן איסרליס, סבינה מאייר ומרים פריד.
הוא זכה להיות אחד המוזיקאים האחרונים אשר עבדו עם אייזק שטרן.
יונתן ענר הדריך כיתות אמן בפסטיבל Yellow Barn בארצות הברית, באירופה, באסיה ובאוסטרליה.
הופיע כסולן עם התזמורות המובילות בארץ ובהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה, התזמורת הקאמרית הישראלית, הקאמרטה הישראלית ירושלים ועוד.
זכה בפרסים בתחרויות הבינלאומיות Città di Senigallia באיטליה, בתחרות שוברט בגרמניה, בתחרות ע"ש פאול בן-חיים בישראל ובפרס ע"ש הפסנתרן הנודע יוליוס קאצ'ן.
זכה במלגות קרן התרבות אמריקה ישראל ובמלגות קרן רונן.
כחבר בשלישיית תל אביב זכה בתחרויות הבינלאומיות להרכבים קאמריים במלבורן באוסטרליה, ב- Città di Trapani וב-Vittorio Gui באיטליה, בתחרות ע"ש יוזף יואכים ו-Erst-Klassik בגרמניה וכן בתחרות האירופית להרכבים קאמריים בצרפת.
הופיע ברסיטלים ובקונצרטים קאמריים באולמות חשובים כגון אולם התזמורת הפילהרמונית של ברלין, אודיטוריום ה-Louvre בפריז, מרכז Kennedy בוושינגטון, ה-Wallace Collection בלונדון, ה- Conde Duque במדריד, ה-Dom Muzyki במוסקבה, אולם ה-Tivoli בקופנהגן, בהיכל התרבות בתל אביב, בדרום-מזרח אסיה ובאוסטרליה.
השתתף בפסטיבלים בינלאומיים בברגן, שלזויג-הולשטיין, International Encounters, IMS Prussia Cove, ליובליאנה ובפסטיבל "Yellow Lounge" המאורגן על ידי Deutcshe Grammophon.
כמי שתואר כ"נגן קאמרי במלוא מובן המילה" בעיתון הגרמני פרנקפורטר רונדשאו, מקדיש ענר את מרב זמנו לביצוע מוזיקה קאמרית.
הקים יחד עם הקלרינטנית שירלי בריל את הדואו בריל-ענר ויחד עם זמרת הסופרן חן רייס הקימו את שלישיית ESPRIT.
הוא מופיע עם נגנים מובילים כמו הויולנים טביאה צימרמן ומייקל טרי (רביעיית גוארנרי), רביעיית המיתרים "בורומאו" והרביעייה הירושלמית.
יונתן רושפלד (נולד ב-10 בינואר 1969) הוא שף, מסעדן וכותב ספרי בישול ישראלי.
רושפלד נולד וגדל בקיבוץ רוחמה, לזאב (וולף) רושפלד שעלה מצרפת ואורלי ארלט לבית מראן שעלתה ממרוקו.
הוא למד לימודי טבחות בקאן ועבד שלוש שנים במסעדת "לה רויאל גרה" בעיר קאן, שלה שני כוכבי מישלן, של השף ז'אק שיבואה.
לאחר מכן חזר ארצה ושימש כסגנו של ישראל אהרוני במסעדת "תפוח זהב", בה עבד ארבע שנים.
הוא המשיך לעבוד תקופה קצרה כשף מסעדת "מול ים", ועבד שנה במסעדתו של השף ז'אק לאמלואז בעיירה שאני בבורגון, בעלת שלושה כוכבי מישלן, לפני שחזר ארצה ופתח מסעדה משלו.
המסעדה, שנפתחה ב-1998 במתחם המשכן לאמנויות הבמה שבתל אביב, נשאה את שמו והגישה אוכל יוקרתי בסגנון דרום צרפת.
רושפלד צבר בהדרגה קהל לקוחות נאמן, ובשנת 2000 פתח מסעדה נוספת ברחבת המשכן לאמנויות הבמה שהפכה למסעדת הדגל שלו, בעוד המסעדה המקורית שימשה כביסטרו.
בשנת 2002, בעקבות המיתון שהביאה האינתיפאדה השנייה, סגר את שתי מסעדותיו והחל לשמש כשף פרטי של איש העסקים אדם שנייויס.
במאי 2007 פתח רושפלד מסעדה בשם "הרברט סמואל" בבית גיבור בתל אביב.
אתר מפה דירג אותה כמסעדת השף הטובה בישראל לשנת 2010.
בנובמבר 2009 פתח מסעדת טאפאס חדשה בשם "טאפאס אחד העם" ברחוב אחד העם בתל אביב.
בסוף שנת 2010 פתח את מסעדת "יבנה מונטיפיורי", שנסגרה ביוני 2013. מסעדותיו הן בבעלות חברת ניהול שבה שותפים רושפלד, האחים עירית ועדי שטראוס, תמיר ברלקו וגיל גבע.
רושפלד תכנן את תפריטה של מסעדת "מועדון הקצינים" ברחוב הארבעה שבתל אביב.
משנת 2011 ועד 2016 היה שופט תוכנית הריאליטי "מאסטר שף", המשודרת בערוץ 2, לצדם של השף חיים כהן, אייל שני ומיכל אנסקי.
בנובמבר 2012 פתח את מסעדת "עלמה" במלון בוטיק חדש במרכז תל אביב ביחד עם האחים עירית ועדי שטראוס, בה הוצע בכל יום תפריט חדש בהתאם לזמיניות חומרי גלם טריים, עונות, שווקים ולטרנדים קולינריים.
בדצמבר 2013 סגר את מסעדת "יבנה מונטיפיורי".
באותה השנה פתח סניף כשר של "הרברט סמואל", במלון ריץ קרלטון, בסמוך למרינה הרצליה.
ב-2015 הפסיק לעבוד במסעדה זו.
בשנת 2016 סגר את מסעדת "טאפאס אחד העם".
בשנת 2017 עורר מהומה ציבורית כשהעלה בחשבון האינסטגרם שלו בליל תשעה באב תמונה של מסעדה פתוחה בתל אביב עם הכיתוב 'מזל שבית המקדש לא חרב בדיזנגוף'.
רושפלד אמור היה להתחיל לצלם ריאליטי בישול חדש לקשת 12 ב-2018, אולם השתתפותו בוטלה אחרי תקרית שאירעה בישיבת ההפקה.
בינואר 2022 הצטרף כשופט בעונה הראשונה של תוכנית הריאליטי "המסעדה הבאה של ישראל", המשודרת בערוץ 13.
רושפלד נשוי בשנית ואב לחמישה בנים.
דגים, יונתן רושפלד; צילומים - מיכל לנרט.
דגים ופירות-ים, יונתן רושפלד; צילומים - מיכל לנרט.
ספר הבשר, יונתן רושפלד; עריכה - אלינוער רבין; צילומים - מיכל לנרט.
פשוט: לבשל כמו שף במטבח הפרטי שלך, יונתן רושפלד; צילומים - מיכל רביבו.
רבי יונתן סאגיס (או סאגיש.
נפטר בשנת 1622) היה מקובל צפתי, מתלמידיו של האר"י שכונו "גורי האר"י".
ר' יונתן סאגיס נמנה עם 10 - 12 חברי ה"כת הראשונה" של תלמידי האר"י, והוא מוזכר ב"סדר ישיבת החברים העיקריים" שסידר האר"י, מיד אחרי ר' חיים ויטאל שישב בראש.
גם בשנת 1575, בעת החתימה על שטר ההתקשרות של תלמידי האר"י, הוא חתום שני, מיד לאחר חתימת ר' חיים ויטאל.
ר' חיים ויטאל כתב על ר' יונתן סאגיס, שנשמתו משורש אהרון וחור, ובאותה הקדמה מפרט ר' חיים ויטאל את שורש נפשו של כל אחד מחברי הכת על פי תורת הקבלה, כשר' יונתן סאגיס בספירת הגבורה השנייה.
בהמשך באותה הקדמה כותב ר' חיים ויטאל, על ר' יונתן סאגיס (בשם רבו האר"י) שרובו טוב ואין בו חשש שיטה לצד הרע.
סאגיס גם פעל בכיתתו של ר' חיים ויטאל שפעלה לאחר חצות הלילה.
ר' משה גאלנטי נשא את בתו של סאגיס, ועל שמו נקרא בנו ר' יהונתן גאלנטי שהיה רב ודיין בצפת.
ר' יונתן סאגיס נפטר כפי הנראה בשנת ה'שפ"ב (1622) בצפת.
סתירה לתאריך פטירתו היא מכך שר' חיים ויטאל מוסיף לשמו של סאגיס "ז"ל" בספרו "שער הגלגולים" - דבר שלא ייתכן משום שר' חיים ויטאל נפטר בשנת 1620 - שנתיים לפני סאגיס.
דרוש מר' יונתן סאגיס על "ג' כדים יש לשכינה", נמצא במכון לכתבי יד שבספרייה הלאומית נמצאים גם ליקוטים שלו מקבלת האר"י (175- 8).
באנציקלופדיה לתולדות חכמי ישראל, ליעקב גליס נכתב עליו כי כתב הגהות ל"עץ חיים" והם במכון.
יונתן מס (1922 – 2003) היה מהנדס ברפא"ל, מחלוצי פיתוח הטילים בישראל.
יונתן מס נולד בברלין, בן לחנה וראובן מס.
אחיו הצעיר ממנו בשנה, דני מס, נהרג כמפקד מחלקת הל"ה.
יונתן מס עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1933, למד בגימנסיה העברית ובשנת 1944 קיבל תואר ראשון בהנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
שירת בחי"ש והתנדב לבריגדה היהודית בתקווה להיות טייס.
הוא לחם באיטליה והגיע עם הבריגדה להולנד.
בשנים 1948-1947 עבד בתחנת הקשר בשדה התעופה לוד.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס לחיל האוויר.
היה מראשוני חיל המדע (חמ"ד), שהפך לרפא"ל.
מס עסק בפיתוח סירת נפץ עם ביות מכ"מי, אך הדגם היחיד עלה באש בעת ניסוי.
כראש תחום פיקוד וניהוג עסק בפיתוח הטיל לוז (הייצור של הטיל הועבר לתעשייה האווירית, והפך לטיל "גבריאל"), קיבל על כך ב-1960 את פרס ביטחון ישראל.
ב-1964 פנה מס לארצות הברית כדי שתסייע בהצבתה של תחנה למעקב אחר לוויינים בישראל.
למד בצרפת וקיבל תואר דוקטור בהצטיינות יתרה, על עבודה שעסקה בחקר היונוספירה בעזרת אותות מלוויינים.
כשחזר לישראל היה הראשון לדחוף את רעיון הלוויין הישראלי.
כמנהל חטיבת מחקר הנחיה ברפא"ל קידם את טילי האוויר-אוויר וכסמנכ"ל וכיועץ למו"פ למנכ"ל רפא"ל הגה רעיונות לטיל נגד טילים שהקדימו את טיל ה"חץ".
ב-1980 כתב מחקר היתכנות שהוכיח כי אפשר לפתח לוויין שישקול 240 ק"ג בלבד ויוכל לספק תצלומים ברזולוציה גבוהה.
תוכנית הלוויין של רפא"ל כונתה אביר.
ד"ר זאב בונן, מנכ"ל רפא"ל לשעבר, בספרו "רפא"ל: ממעבדה למערכה" הכתיר את יונתן כ"אבי לוויין הצילום הישראלי".
ב-2001 קיבל מס אות הוקרה מטעם ועדת החלל הישראלית על עבודתו החלוצית.
נפטר ב-2003. בנו אורן, משמש כמנהל הוצאת ראובן מס.
יונתן (יהונתן) רוזן (נולד בחיפה ב-3 בספטמבר 1977) הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה, קולנוע, זמר ומוזיקאי ישראלי.
כילד שיחק רוזן בהצגה "יהודי בחצר הדוכס" בתיאטרון חיפה בשנת 1988. הוא למד במגמת תיאטרון בתיכון ויצו לאומניות בחיפה ובסוף לימודיו השתתף בהצגה "חברים" שכתב אביו המחזאי והעיתונאי רמי רוזן, בתיאטרון חיפה, לצד לאורה ריבלין וגדליה בסר ששיחקו את הוריו.
רוזן הוא בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב ת"א.
במסגרת לימודיו זכה פעמיים במלגת הצטיינות של קרן אמריקה ישראל.
בהצגת הסיום של לימודיו, "המשפט" של קפקא, כתב גם את המוזיקה וביצע אותה על הבמה.
עם סיום לימודיו החל לשחק בתיאטרון הבימה בהצגה "קדיש לנעמי" (2000) של המשורר אלן גינסברג, שיחק את "יוג'ין".
באותה שנה שיחק בסדרה "המכון" של אורי ברבש, וכן שיחק בדרמה של רשת "בוצ'אצ'י" של נתי אדלר בתפקיד ראשי.
ב-2001 העלה את הצגת יחיד "יומנו של מטורף" על פי עיבוד שעשה אביו רמי רוזן, לסיפורו של ניקולאי גוגול בתיאטרונטו הבימה.
בשנה זו השתתף רוזן בסרט הקולנוע "הכוכבים של שלומי".
בשנת 2002 שיחק בהצגות "משחקים בחצר האחורית", "ירמה לה דוס", "אילוף הסוררת" בתיאטרון חיפה וזכה לפרס השחקן הצעיר המצטיין של תיאטרון חיפה לשנה זו.
בשנים 2003–2007 חזר לשחק בהבימה בהצגות "חתול רחוב", "מרי לו", "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" "רומנטיקה" ובתפקיד הראשי בהצגה "סדקים בבטון" שבה שיחק מוזיקאי צעיר.
בהצגה שולבו שירים מקוריים שכתב והלחין וביצע יחד עם אסתר רדא.
רוזן שיחק בסרט "מכתבים מרישיקש" (2004) יחד עם לוסי דובינצ'יק, ובטלנובלה "מיכאלה" (2004) בתפקיד בן (יוסטון) שוב לצידה של דובינצ'יק.
לאחר מכן שיחק בסרט הקולנוע האמריקאי "מינכן" (2005) של סטיבן שפילברג, שם שיחק את אהוד ברק הצעיר.
לאחר מכן שיחק את 'אבי' בתפקיד הראשי בסרט "קולולוש" (2006) לצידו של אלון אבוטבול, בו שיחקו אחים משכונת התקווה.
ב-2008 שיחק בסרטו של רשף לוי "איים אבודים" ובסרט העצמאי "מפטיר" ועוד בשנה זו בסרטי הדרמה "פנחס" ו"מרחב מוגן" שזכתה לדרמה הטובה ביותר.
לאורך השנים השתתף רוזן בתפקידי אורח בסדרות "תיק סגור" "ראש גדול", "בשורות טובות", "המקום", "האי".
בשנת 2008 הצטרף לתיאטרון יידשפיל ולמד את שפת היידיש והשתתף בהצגות רבות.
בין הבולטות שביניהן: "מירלה אפרת", "המגילה", "כוכבים תועים", "שני קונילמל", "הזכייה הגדולה" וה"קוסם מלובלין" בה שר חזנות.
הוא זכה 3 פעמים בפרס שחקן משנה מצטיין בין השנים 2008–2012 ובשנת 2016 זכה בפרס השחקן הראשי המצטיין של תיאטרון יידשפיל.
בשנת 2016 שיחק רוזן בסרט "לעבור את הקיר" של רמה בורשטיין בתפקיד חירש אילם.
עבור תפקיד זה למד את שפת הסימנים.
בשנת 2023 שיחק בקופה ראשית בתפקיד אורח בפרק 18 של עונה 4.
במהלך שנות ה-20 לחייו הקים יונתן הרכב של נגנים והופיע עם שירים אותם יעד לאלבום הבכורה.
לאחר שדודו טסה אותו הכיר על הסט של הסרט בוצ'אצ'י חיבר בינו ובין יאיר קז חבר להקת הג'ירפות, החלו השניים לעבוד על האלבום.
בקיץ 2004 הוציא רוזן סינגל ראשון לרדיו, "הזמן להתאהב", כחלק מאלבום הבכורה שהלחין וכתב.
ב-2005 הוציא סינגל נוסף הנקרא "אוטומוביל".
השיר עלה לגמר בתחרות "פסטיבל השירים של ישראל" אך נפסל לאחר שהתברר כי רוזן כבר הוציא סינגל בעבר.
ביוני 2007 הוציא רוזן סינגל נוסף הנקרא "איזה חיים", בהפקתו המסיקלית של דודו טסה.
באותה שנה, יוני בלוך ורוזן הקליטו את השיר "הבוקר שאחרי", אך רק בינואר 2008 לאחר שהופיע בתוכנית 'הלילה עם ליאור שליין' עם השיר, החליט לשפר מעט את ההפקה יחד עם אייל מזיג, ולהוציא את הסינגל "הבוקר שאחרי" לרדיו.
השיר נכנס לפלייליסט של גלגלצ.
ביוני של אותה שנה הוציא את הסינגל "טוב", וחודש לאחר מכן את הסינגל "היי ילדה".
באוגוסט 2008 הוציא את אלבום הבכורה "הבוקר שאחרי".
בהמשך השנים עבד יחד עם להקתו ובהפקתו של אייל מזיג על אלבומו השני, "ער", שיצא לאור בשנת 2012.
בשנת 2011 הוציא את הסינגל הראשון מתוכו, "כשפתאום את מרגישה", ולאחר מכן הוציא את הסינגל "שבועה" ואת הסינגל והקליפ "צעקה בגרון".
בקיץ 2011 הוציא את שיר המחאה "צדק חברתי" שהפיק מוזיקלית, וב-2012 יצאו הסינגלים והקליפים "ער" ו"מחוץ לזמן" והאלבום "ער" במלואו.
בשנת 2012 זכה בפרס מטעם "הקרן לקידום היוצר והיצירה הישראלית - אקו"ם" על אלבום זה.
בשנת 2013 החל לעבוד על האלבום השלישי שלו אותו הקליט בסטודיו הביתי שלו.
לאלבום זה חברו המפיקים המוזיקליים אסף תלמודי ובנו הנדלר ובו יש עוד שיתופי פעולה עם היוצר נעם רותם, שכתב טקסט לשיר החשבונות הישנים, רז שמואלי שהשתתפה בדואט "קשר השתיקה" וכן חבר להקת הג'רפות ארז רוסו הפיק שיר נוסף יחד עם יונתן.
שלומי שבן שהיה שותפו לסטודיו ניגן על הפנדר רודוס באלבום זה וכן אייל מזיג שהפיק האלבום השני ניגן בחלק מהשירים בס.
מתוך אלבום זה יצאו שלושה סינגלים "בייבי" יצא בחודש פברואר 2018 והכיל בתוכו סיפור על בחורה שסבלה בחיה מהטרדות מיניות.
כל נושא הMetoo דובר רבות בהקשר של השיר.
השיר "קשר השתיקה" יצא בחודש אוגוסט ולאחר מכן בנובמבר יצא השיר "כל מה שאני רוצה" לשלושת השירים יצאו וידאו קליפים מקוריים בערוץ היוטיוב של יונתן.
בסוף דצמבר - 31.12.18, יצא האלבום Johnny Roze לכלל האתרים.
רוזן נשוי עם ילד, ומתגורר בנווה צדק תל אביב-יפו.
יונתן עדי רזאל (נולד ב-25 במאי 1973, כ"ג באייר תשל"ג) הוא זמר, פסנתרן, פזמונאי, מוזיקאי, מלחין, מעבד מוזיקלי ומנצח ישראלי.
רזאל נולד בשנת 1973 בניו יורק, כבן בכור לקרול ומיכה רזאל, מורה ומרצה.
רזאל הוא אחיו של המוזיקאי אהרן רזאל (איתו הוא מופיע לעיתים ואף הקליט עמו מספר שירים), אחיה של המוזיקאית ריקה ון-לואן רזאל ובן דודו של הכנר ניצן-חן רזאל.
כשהיה בן שנתיים משפחתו עלתה לישראל והתיישבה בשכונת נחלאות בירושלים.
לאחר עלייתם לארץ החלה המשפחה בתהליך חזרה בתשובה ולהתקרב לדת וליהדות.
כבר מילדותו התחבר למוזיקה קלאסית ולמד לנגן בפסנתר אצל פנינה זלצמן.
במקביל הוא למד ניצוח אצל מנדי רודן והלחנה אצל אנדרה היידו ולב בוגוסלבסקי.
רזאל הקים להקה משפחתית, יחד עם אֶחיו אהרן, יהודה וריקה.
בשיא הצלחתה זכתה הלהקה להופיע בתוכנית של רבקה מיכאלי.
רזאל התגייס לצה"ל כמוזיקאי מצטיין, ושירת כמעבד בלהקה צבאית.
לאחר שחרורו, המשיך בלימודי הניצוח וכשסיים עבד כמנצח בתזמורת הקאמרית הישראלית ובתזמורת סימפונט רעננה.
לאחר כמה שנים חש רזאל כי הגיע למיצוי, ונטש את המוזיקה.
הוא עבר ליישוב סוסיא, שם עבד כרועה צאן, ובמקביל למד פסיכולוגיה.
תקופה מסוימת למד כאברך בישיבת הר המור.
כעבור זמן מה קיבל הצעה לעבד שני שירים של יוני רכטר לביצוע תזמורתי, עבור קונצרט מחווה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
לאחר ששמע הקלטה ווקאלית של אחד השירים, "עטור מצחך" בביצוע אביתר בנאי, החליט רזאל לקבל את ההצעה.
הוא כתב עיבוד חדשני ומפתיע, אך נגני התזמורת סירבו לבצעו.
בסופו של דבר בוצע השיר בליווי של פסנתר בלבד.
הביצוע זכה לתגובות חמות, ואף נכלל מאוחר יותר באוסף "המיטב" של יוני רכטר.
בנאי ורזאל נעשו חברים קרובים, והעלו מופע פיוטים משותף.
בשנת 2007, לאחר 12 שנות עבודה, יצא "סך הכל" – אלבום הבכורה שלו בהפקתו המוזיקלית של אביתר בנאי.
האלבום כולל בעיקר טקסטים המושפעים ממקורות יהודיים שונים.
הלחנים בו עדינים ומורכבים, וניתן לזהות בהם השפעות של יוני רכטר וסטיבי וונדר.
מהאלבום יצאו לרדיו שלושה סינגלים: שיר הנושא - "סך הכל", "ציון" - דואט עם בנאי שזכה להצלחה גדולה, ו"ואני תפילתי".
כמה חודשים לאחר צאת האלבום, קיים רזאל הופעת השקה מיוחדת בליווי רביעיית מיתרים, בה אירח את אביתר בנאי.
לאחר מכן יצא לסיבוב הופעות סולו, כשהוא מלווה את עצמו בפסנתר.
בשנת ה'תשס"ט (2009) פרסם רזאל את השיר "והיא שעמדה", שאותו הלחין למילים מתוך ההגדה של פסח.
השיר בוצע בדואט ביחד עם הזמר החסידי יעקב שוואקי במסגרת מופעו באמפיתיאטרון בקיסריה, זכה להצלחה גדולה, נחשב ללהיט גדול בציבור הדתי והחרדי, ואף זכה בתואר "שיר העשור" ב"מצעד העשור" שנערך בתחנת הרדיו הדתית רדיו קול חי.
בערב יום העצמאות ה'תש"ע (2010) נפצעה בתו באורח קשה מפגיעת ראש בתאונה ביתית.
לאחר שהשתקמה לחלוטין, הלחין רזאל בעקבות האירועים את השיר "קטנתי" למילים מ.
השיר זכה להצלחה רבה ונבחר לשיר השנה לשנת 2013 מטעם אקו"ם.
בדצמבר 2017 עורר דיון ציבורי בישראל לאחר שהדביק פיסת סרט דביק שחור על עיניו, כדי לא לראות נשים רוקדות בהופעתו.
האירוע דווח גם באתר האינטרנט של העיתון הבריטי אינדפנדנט.
כשלושה חודשים לאחר מכן התנצל אם פגע, והסביר שמטרת מעשהו הייתה לאפשר לנשים לרקוד בחופשיות, כיוון שלחלק מהנשים לא נעים לרקוד בפני גבר.