tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבית נחשב לווילה המפוארת ביותר שהוקמה בתל אביב וכונה "הארמון של תל אביב".
בבניין פעלו מקווה פרטי ובית כנסת שבו הוקמה ספרייה תורנית בשם "ספרית גזונדהייט" על שם סבו.
גזונדהייט לא חידש את עסקיו בארץ ישראל.
הוא חי על הונו וזכה להילה של 'האיש העשיר ביותר במדינה'.
הוא תמך במוסדות תורה וחסד.
היה פעיל בהסתדרות המזרחי, בשנות הארבעים החל להיות פעיל בברית שלום.
בשנת 1938 תרם ל"ארגון נשי מזרחי" את המגרש שעליו נבנה "בית צעירות מזרחי".
המבנה שימש בית ספר תיכון עם פנימייה לבנות דתיות, שהצליחו להימלט ממדינות אירופה, בפרט מגרמניה, לפני השואה.
בשנת 1950 תרם גזונדהייט את אחד המבנים המרכזיים של ישיבת פוניבז' בבני ברק והוא נקרא על שמו "תפארת יעקב".
בבניין הוקמו בית מדרש, חדרי פנימייה וספרייה.
גזונדהייט הקצה מלגה מיוחדת לבחורים מצטיינים כדי שישבו בבית המדרש שבבניין במשך חמש שנים וילמדו בעל פה את התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי.
ברבות השנים הוסב הבניין כולו לחדרי פנימייה.
בשנת 1954, זמן קצר לפני מותו של גזונדהייט, נהרס ביתו.
לאחר מותו נבנה במקום בניין המגורים רב-הקומות הראשון בתל אביב.
בחזית הבניין הוקם הסופרמרקט הראשון בישראל.
סופרמרקט זה הוא הסניף הראשון של רשת שופרסל.
גזונדהייט נפטר בשנת 1955 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
בנו הוא התעשיין יהודה גזונדהייט, מייסד מפעל "אלקטרה".
יעקב גולדפרב (נולד ב-13 באוקטובר 1938) הוא שחקן כדורעף וכדורגלן בעבר ומאמן כדורגל וכדורעף ישראלי ששיחק בעמדת השוער.
גולדפרב נולד ברמת גן ובגיל 12 עבר עם הוריו לקיבוץ גינוסר, שם שיחק כדורסל וכדורעף בהפועל גינוסר ובנבחרת ישראל בכדורעף.
בגיל 22 עזב את המשק ועבר לעיר טבריה, שם הצטרף לאימוני הפועל טבריה בכדורגל וכבר באימון הראשון שבר את כתפו ונעדר חמישה חודשים.
כשחזר לאימונים שיחק את משחק הבכורה שלו מול הכח תל אביב במסגרת גביע המדינה.
גולדפרב העפיל עם הפועל טבריה כל הדרך מליגה ב' ועד להעפלה לליגה הלאומית בסיום עונת 1960–1961. גולדפרב התגורר ברמת גן על מנת שיוכל להגיע ללימודי הדרכת ספורט במכון וינגייט ופעמיים בשבוע נסע לטבריה לאימונים.
בעונת 1963–1964 נבחר גולדפרב לנבחרת העונה.
בליגה הלאומית שיחק גולדפרב עם הפועל טבריה 4 עונות ולאחר ירידתה, שיחק עונה אחת בליגה א'.
ובעונה הכפולה 1966–1968 עמד בשערה של שמשון תל אביב ברוטציה עם יעקב חודורוב.
יכולתו הטובה של גולדפרב לא נעלמה מעיניו של המאמן הלאומי גיולה מנדי והוא זימן אותו לנבחרת ישראל בכדורגל בשנת 1962, במדיה ערך 3 שלוש הופעות.
גולדפרב אימן את קבוצת מכבי יבנה שש שנים והעלה אותה מליגה ב' לליגה א' בעונת 1975–1976. בעונת 1979–1980 אימן את הפועל מרמורק בליגה א' דרום.
בתחילת שנות ה-60 שיחק ואימן בקבוצת הכדורעף של אליצור תל אביב.
יעקב גנן (כ"ב בתמוז ה'תרפ"ט, 25 ביולי 1929 – כ' בטבת ה'תשפ"ד, 1 בינואר 2024) היה משפטן ישראלי שכיהן כנשיא בית משפט השלום בבאר שבע ושופט בפועל בבית המשפט המחוזי בעיר.
נולד באוטסרובצה שבפולין ליוסף ורחל גרטנר.
התגייס לפלמ"ח כשלושה שבועות לאחר הקמת המדינה, בתחילה שרת בתפקיד משרדי במחנה ישראל שעל יד לוד ובהמשך כלוחם בחטיבת הראל.
לאחר המלחמה, המשיך לשרת בפיקוד הדרום, כאיש אמונו של מפקד הפיקוד משה דיין, ובמקביל החל ללמוד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב.
סיים את לימודיו בשנת 1953, והוסמך כעורך דין בשנת 1955. עסק בעריכת דין בעיריית תל אביב.
בשנת 1965 נבחר לכהונת שופט בבית משפט השלום בבאר שבע.
החל משנת 1966 כיהן לפרקים גם כשופט בבית המשפט המחוזי בעיר, ובשנת 1977 התמנה לנשיא בית משפט השלום בבאר שבע.
לאחר פרישתו היה יו"ר חבר הנאמנים של "מכללת רמת הנגב" בירוחם.
גנן היה נשוי ללילי (נפטרה ב-2019), ניצולת שואה ילידת וילנה, ואב לשלושה ילדים.
נפטר ב-1 בינואר 2024, כ' בטבת ה'תשפ"ד, ונקבר בבית העלמין ביישובו.
בשנת 1976 קיבל כראיה בתביעה אזרחית בדיקת פוליגרף שבוצעה בהסכמת שני הצדדים.
פסק זה ניתן עוד בטרם הכריע בית המשפט העליון כי בדיקת פוליגרף במקרה כזה יכולה להיות ראיה קבילה.
בשנת 1977 פסק כי בית המשפט אינו יכול לדון בעניינם של 6 מאנשי גוש אמונים שנכנסו בלי היתר לבית הדסה שבחברון, משום שהמקום מוגדר כ"אתר דתי" אשר אין בסמכות בית המשפט לדון בעניינו.
דעתו הייתה לדעת מיעוט ונדחתה.
הרב הראשי לישראל שלמה גורן חיווה את דעתו כי אכן מדובר באתר קדוש, תוך שהוא מציין לגבי השופט גנן: , אך שופטי הרוב דחו את הטענות והרשיעו את הנאשמים.
בשנת 1979 זיכה נאשם שמשפטו נדחה שלוש פעמים שלא באשמתו.
פסק כי חייל שירה בעצמו בשל סירובו לשמור בשבתות יוכר כנכה צה"ל.
יעקב שלמה גונין (3 באוגוסט 1952 – 8 באוקטובר 1973) היה חייל בסיירת גולני, שלחם בחזית הסורית במלחמת יום הכיפורים ונפל בקרב.
על פעולתו במלחמה עוטר גונין בעיטור העוז.
מעט אחר כך עברה משפחתו להתגורר באשקלון.
הוא סיים את לימודיו בבית ספר תיכון שם.
נחשב לנער פעיל מאוד ולספורטאי מעולה.
גונין התגייס לצה"ל בקיץ 1971. התחיל בקורס טיס, ולאחר מכן עבר לשרת בחטיבת גולני.
הוא הוצב בפלוגת הסיור של החטיבה כמקלען.
היה חייל מצטיין ובעל ידע צבאי רב וקלע מעולה.
ביום השלישי למלחמה, 8 באוקטובר, השתתפה פלוגת הסיור של גולני בניסיון הראשון לכבוש את מוצב החרמון מידי הצבא הסורי, שכבש אותו ביום הראשון למלחמה.
חיילי החטיבה ניהלו לחימה מרה עם הסורים שחסמו את דרכם.
גונין פעל כמקלען בעמדה ובה חמישה חיילים, שעמדה בפני סכנת כיתור.
במשך שעות אחדות לחמו החיילים בסורים בערפל סמיך ובטווחים קצרים.
גונין לחם בגבורה וביעילות כשהוא מדלג מעמדה לעמדה ושבר את ההסתערויות הסוריות על החולייה.
היה בין 23 חללי החטיבה בקרב זה.
יעקב גונין היה בן 21 במותו.
הוא נקבר בבית הקברות הצבאי בעירו אשקלון.
על פעולתו בקרב עוטר גונין לאחר המלחמה בעיטור העוז.
שמו של גונין הונצח על גבי האנדרטה לנופלים מבני אשקלון ועל גבי האנדרטה לחללי חטיבת גולני בצומת גולני.
דברים לזכרו נכתבו בספר רעות שכזאת, שהוציאה החטיבה לזכר חייליה שנפלו במלחמה.
יעקב גולדמן (ג' באדר א' תרט"ז, 10 במרץ 1856 – 2 ביולי 1931) היה רב ועיתונאי אשכנזי שפעל בארץ ישראל.
יעקב גולדמן נולד בירושלים בשנת 1856 (בפברואר או במרץ, לתאריך לידתו המדויק יש גרסאות אחדות), בן לאשר ולחיה רחל בת הרב שלמה ליב פארזיוור מפינסק.
בהיותו כבן 5 נרצח אביו בידי שודדים באזור סאלוניקי, לשם הגיע כשד"ר של העדה האשכנזית בירושלים.
לאחר שהותרה מעגינותה נישאה אמו בשנית לצבי גרייבסקי מסלונים.
בתחילת שנת תר"ן (1889) שהה במערב אירופה לשם ריפוי ופרסם רשמי מסע בעיתון "הצפירה".
עם שובו לארץ ישראל התקרב לחוגי המשכילים בירושלים ולראשי הסופרים העברים בחוץ-לארץ ובמיוחד לנחום סוקולוב.
בקיץ 1890 עבר ליפו והיה מזכיר העדה האשכנזית, ממייסדי היישוב החדש בעיר ומזכיר בית החולים "שער ציון" שהוקם בעיר.
בשנת 1916 פרש מעבודתו הציבורית והיה רב, ודרשן ומלמד שיעורי תורה בבית הכנסת שבנווה צדק.
בשנת תר"ף יסד ליד בית כנסת זה קופת גמילות חסדים בשם "מנצפ"ך" (ראשי תיבות של מדרש נוה צדק פרושים כנסייה) וניהלה אותה כל ימיו.
היה אחד הבולטים בעיתונאים העברים בשליש האחרון של המאה ה-19. תחילה כתב בעיתונו של יואל משה סלומון "יהודה וירושלים".
בהמשך כתב ב"הצפירה" ונעשה שם כתב ראשי לענייני היישוב.
פרסם גם ב"האסיף", "המגיד", "המליץ" ו"חבצלת", ובעידודו של סוקולוב פרסם סקירות על תולדות היישוב החדש.
פרסם גם בקבצים הספרותיים שהוציא לאור זאב יעבץ.
היה גם ממלא מקום של עורך "חבצלת".
רבים ממאמריו חתם בשלל שמות עט, בהם "אחד ממנקי המנעלים", "אפרתי", "בן יפו", "בן עמי", "יעקב איש גם זו", "עקביא בן הראש" ו"פ.
בתחילת המאה ה-20 עבר משבר רוחני, התרחק בהדרגה מהכתיבה בעיתונות החילונית ונעשה חבר "אגודת ישראל".
בשנותיו האחרונות עסק בפלפולי תורה להם מוקדשים שני ספריו.
בזכרונותיו על ברנר תיאר ש"י עגנון גם את גולדמן:
תלמיד חכם וחוקר היה בשכונתו של ברנר ביפו, יעקב גולדמן שמו.
מסופרי העולם והצפירה והאסיף והארץ לזאב יעבץ היה, ומבני סיעתם של המשכילים היראים שבבוני הארץ היה ומגיד שיעור בכל יום בבית המדרש שבנוה צדק היה ובסוף ימיו הוציא פירוש על המשניות ורוב הימים שהיה ברנר דר בנוה צדק שכנים היו ולא נזדמנו זה לזה.
קשה מזה, שאחד הרשעים המגוחכים שבסיפורו שכול וכישלון יעקב גולדמן שמו.
מה ראה ברנר לעשות כן?
חידה היא ואין בידי לפתרה.
ברומן "תמול שלשום" של עגנון מופיע גם גולדמן, בדומה לאישים רבים בני התקופה הנכללים ברומן זה.
בגיל 16 נשא לאישה את אסתר מלכה בת הרב אברהם וולפינזון, ונולדו להם עשרה ילדים.
שני בנים ובת מתו בילדותם.
נכדתו היא שולמית איתן ונכדו הוא זאב פרוש.
אחיו (מאמו ומאביו החורג) הוא הסופר פנחס גרייבסקי.
נפטר בתל אביב ממחלת הסרטן בי"ז בתמוז תרצ"א, 2 ביולי 1931 ונקבר בפתח תקווה.
ספר בני אשר: יכיל עשרים ושלשה פרקים, חקירות ודרישות בעניינים שונים: פרק פרק וחקירותיו, פרק פרק ודרישותיו, תרפ"ד-1923
פרט ועוללות: והוא באורים וחידושים ישנים וגם חדשים לששת סדרי משנה (ירושלים: דפוס ציון, תר"ץ-תרצ"א)
יעקב גלברד (נולד ב-2 במאי 1947) הוא מנהל ואיש עסקים ישראלי.
כיהן בין היתר כמנכ"ל הריבוע הכחול, בזק ופרטנר.
גלברד נולד בשנת 1947 בגרמניה ועלה עם הוריו לישראל בשנת 1949. בשירותו הצבאי שימש כמדריך בבית הספר לחימוש ולאחר שחרורו למד לתואר ראשון בכלכלה וחשבונאות באוניברסיטת תל אביב, גלברד הוא רואה חשבון בהשכלתו.
גלברד עבד ברשת הריבוע הכחול במשך 17 שנים, בין השנים 1992–1999 כיהן כמנכ"ל הרשת.
כשנתיים לאחר פרישתו מהריבוע הכחול מונה למנכ"ל פלאפון וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2005 אז עבר לנהל את החברה האם, בזק.
בתקופת כהונתו בבזק נחשפה פרשת בונוסים ואופציות שהוענקו לבכירי החברה ללא הליך תקין.
גלברד פרש מתפקידו בבזק באפריל 2007 ברקע הבדיקה שהתקיימה בפרשה.
בדצמבר אותה שנה מונה ליו"ר תפרון עד לשנת 2010.
בשנת 2010 מונה למנכ"ל פרטנר ולאחר כשנה הוחלט על סיום כהונתו.
יעקב גזנג היה פליט יהודי מגרמניה הנאצית, הבעלים והמנהל של הוצאה לאור בגרמניה הנאצית ובגטו שנחאי.
גזנג היה הבעלים והמנהל משנת 1911 של חנות ספרים והוצאה לאור שנוסדה בשנת 1863. גזנג ואשתו ארנה (1893–1977) הגיעו לגרמניה מקאליש שבפולין.
אולי גורשו על ידי השלטונות הרוסיים כי היו יהודים גרמנים.
הם הגיעו לברלין בתחילת המאה ה-20. חנות הספרים של גזנג הייתה בפרידריכשטראסה 69, בין אי המוזיאונים לגשר וייסן (Waisenbrücke).
בית העסק היה ליד בית הכנסת הישן בהיידרויטרגאסה (Heiderreutergasse).
גזנג הדפיס ספרים לקהל היהודי, בהם ספרים של לודוויג פיק ופרידה מלה (Mehle).
בראשית השלטון הנאצי סומנה חנותו של גזנג על ידי אלמונים באות J לציון "יהודי" (Jude) בצבע אדום.
בניגוד לרוב עסקי פרסום הדפוס היהודיים, על גזנג לא נאסר בתחילה להמשיך בפעילותו.
ב-30 במאי 1938 בוטל היתר המסחר של חנותו של גזנג.
ברור אם אוסף החנות חולק או נשדד.
בליל הבדולח נהרסו עסקיו של גזנג.
את ספריו אולץ למכור ל.
זמן קצר לאחר מכן, ברחו בני הזוג גזנג מגרמניה לשנחאי.
גזנג הקים הוצאת ספרים וחנות ספרים בשנחאי החל משנת 1939 והיה פעיל בקהילה היהודית.
עסקיו נסגרו כשהוקם גטו שנחאי והוא נכלא בו בשנת 1943. הוא ואשתו נשארו בשנחאי עד 1947.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, וכשהגיעו הידיעות על היקף השואה לשנחאי, החליטו בני הזוג לא לחזור לגרמניה והיגרו לאוסטרליה.
הם הגיעו לסידני ב-1947. כספם לא ניתן היה למעבר, וקרן סיוע יהודית מעבר לים העבירה להם כסף עבור הפלגה משנחאי לסידני ועבור כרטיסי רכבת למלבורן.
בני הזוג חיו בעיר זו עד מותו של יעקב גזנג בשנת 1960. בשנים האחרונות לחייו עבד כראש מחלקת הכשרות של בית הדין הרבני במלבורן.
הוא לא שב לעסוק במקצועו.
יעקב גליקסמן (1901– ו' שבט תשל"ו; 7/8 בינואר 1976) היה צלם ארץ ישראלי תושב טבריה, הנחשב לאחד ממתעדי האזור הבולטים בשנות ה-20 עד שנות ה-50.
נולד למשפחה דתית בעיירה קיילצה שבפולין.
לאחר מלחמת העולם הראשונה תכנן את עלייתו לארץ ישראל.
הוא יצא מפולין לאיטליה, ובזמן ההמתנה לקבלה אשרת עלייה עבד במשך כשנתיים עבד אצל צלם מקומי.
בתחילת שנות ה-20 עלה לארץ ישראל והתיישב בטבריה.
נשא את אשתו זהבה, ובשנת 1924 נולדה בתו רחל, שלימים סייעה לו בסטודיו לצילום.
מיד עם עלותו ארצה פתח סטודיו לצילום, בעיר העתיקה של טבריה, מול בית החולים הסקוטי (כיום המלון הסקוטי), סמוך לכנרת.
גליקסמן נחשב ל'צלם הראשי' בטבריה.
הוא צילם את אירועי העיר הציבוריים והפרטיים, וכן צילם גם עבור מועצת העיר טבריה.
כמו כן הירבה לצלם ביישובי הסביבה, בעמק הירדן, ואף בעבר הירדן ובדמשק.
עם התפתחות העיר העביר גליקסמן את הסטודיו לצילום לרחוב הגליל שבמרכז העיר.
גליקסמן היה חבר "ההגנה" בטבריה.
בשנת 1945 הקים גליקסמן את בית הקולנוע "אביב" בטבריה.
בשנת 1953 מכר גליקסמן את הסטודיו לצלם מקומי ועבר להתגורר בתל אביב.
ב־1963 נפטרה אשתו זהבה והוא נישא בשנית לטקלה.
גליקסמן נפטר בשנת 1976, ונקבר בטבריה.
האוסף הגדול של אלבומי התמונות וכל התשלילים שהיו ברשות אלמנתו נעלמו.
חלק מתמונותיו נמצא בארכיון "יד שטרית" בטבריה, וכן בספרייה הלאומית וב"יד בן צבי".
יעקב גרומר (10 באוגוסט 1879 – 11 באפריל 1933) היה מתמטיקאי יהודי-רוסי, שהיה מעוזריו של אלברט איינשטיין.
יעקב גרומר נולד ב־10 באוגוסט 1879 בעיר ברסט ליטובסק, במשפחה דתית מאוד.
מילדותו ועד שנת 1905 למד בישיבה.
נחשב לעילוי ומתמיד ייעדו אותו להיות רב.
כתלמידו המצטיין של רב ברסט, ר' חיים מבריסק, היה אמור לרשת את מקומו ולפי המסורת אף לשאת לאישה את בתו.
אולם החתונה לא התקיימה – הכלה ברחה, נבהלת ממראהו של חתנה המיועד.
גרומר סבל מאקרומגליה, שגרמה לו סבל רב.
בשנת 1905, אף על פי שלא היה בידו תעודת בגרות, התקבל לעבודה תחילה באוניברסיטת ברן ולאחר מכן באוניברסיטת מרבורג.
בשנים 1907–1913 למד באוניברסיטת גטינגן מתמטיקה, פיזיקה ופילוסופיה.
את הדוקטורט, שכותרתו "פונקציות טרנסצנדנטיות שלמות עם אפסים ממשיים בלבד" השלים בהדרכתו של דוד הילברט ב-1914. הילברט מצוטט כמי שאמר: "אם אצליח להשיג תואר דוקטור לבחור הזה, שאין לו אפילו תעודת גימנסיה, אפשר יהיה לומר שבאמת עשיתי משהו!
רוב עבודות הדוקטורט מכילות חצי רעיון.
עבודות טובות מכילות רעיון אחד.
העבודה של גרומר מכילה שני רעיונות טובים!"
ב-1917 הוא כבר מוזכר במאמר של איינשטיין.
שיתוף הפעולה ביניהם נמשך שלוש עשרה שנים.
העבודה של גרומר הניעה שינוי במשוואות הכבידה של איינשטיין כך שיתאימו לעולם סגור במרחב, והוכיחה את שימור האנרגיה הכוללת שלו.
בהמשך השתתף גרומר בכל עבודותיו של איינשטיין לפיתוח תורת היחסות הכללית בכיוון איחוד שדות הכבידה והאלקטרומגנטיות, וכן בחקר תורת החומר והכללת תורת הקוונטים.
בכל שנותיו בגרמניה המשיך להיות בקשר עם הקהילה היהודית והשתתף באירועים יהודים וציוניים.
בשנת 1928, לפי המלצתו של איינשטיין, מונה לפרופסור בפקולטה הפדגוגית של האוניברסיטה הממלכתית של בלארוס.
במקביל, משנת 1931, היה חוקר בכיר במכון הפיזיקלי־טכני של האקדמיה הבלארוסית למדעים.
הוא עבד בתחומי האנליזה המרוכבת, פיזיקה מתמטית ותורת המספרים האנליטית, ובפרט על השערת רימן.
הוא נפטר עקב מחלתו ב-1933, במינסק.
זלמן שזר כתב עליו הספד ב"דבר".
יעקב (יאשה) גילינסקי (נולד ב-12 בפברואר 1953 בקובנה) הוא שחקן, במאי, ותסריטאי תיאטרון וקולנוע ישראלי חוזר בתשובה.
נולד וגדל בעיר קובנה שבליטא.
למד הנדסת חשמל באוניברסיטה הטכנית של קובנה.
למד במשך שנתיים וחצי הנדסת מבנים בטכניון ואז פרש לטובת גיוס לצה"ל.
בצה"ל שירת ביחידת "המסרגה" (יחידת ההאזנה לסובייטים, כונתה גם "הגרצ'קואים" ע"ש שר ההגנה של ברית המועצות אנדריי גרצ'קו) בתוך יחידה 515. ביחידה הכיר את אשתו לעתיד עדי (זלדה) ריבין.
בשנת 1982 סיים לימודי משחק בבית הספר למשחק "בית צבי".
ב-1990 החל תהליך של חזרה בתשובה.
בשנת 1995 שימש כשליח באודסה מטעם ישיבת אור שמח, והיה ממקימי בית הספר היהודי באודסה.
בשנים 1997–1998 שימש כממלא מקומו של הרב קאהן בווילנא שבליטא.
ב-1983 גילם את זאנשטאד בהצגה עמודי החברה מאת הנריק איבסן שביים תיאודור תומא בתיאטרון באר שבע.
ב-1984 שיחק בהצגה "איש הפיל" מאת ברנרד פומרנץ שביים מיכה לבינסון בתיאטרון באר שבע, וגילם את המורה סמיון סמיונוביץ' בהצגה "השחף" מאת צ'כוב שביים חנן שניר בתיאטרון באר שבע.
ב-1986 שיחק בהצגה "אותו ואת בנו" מאת י"ד ברקוביץ שעיבדו שמואל הספרי ומיכה לבינסון שגם ביים.
ב-1987 שיחק בהצגה "אלמנות" שעיבד (על פי רומן מאת אריאל דורפמן) וביים גדי ענבר.
ההצגה זכתה במקום הראשון בפסטיבל עכו.
ב-1988 כתב, ביים, יצר תפאורה מסכות ומוזיקה וגילם את מר חידה (בריגלה) בהצגה "מר חידה ומר בדיחה" לצד עמירם אטיאס.
ההצגה עלתה בין השאר בצוותא ובפסטיבל עכו.
באותה שנה שיחק בהצגה "התנין, העציץ ופטל בלי מיץ" (מבוסס על הסיפורים "הגברת מרחוב בצלאל", "התנין והציפור", ומיץ פטל) שעיצב וביים זכריה טובי בתיאטרון בית ליסין.
באותה שנה שיחק בהצגה "קשה להיות יהודי" ("שוועאר צוזיין א איד") מאת שלום עליכם שעיבד וביים יוסף בקר בתיאטרון יידישפיל, וגילם את המן בהצגה "המגילה" מאת איציק מאנגר שביים שמואל בונים בתיאטרון יידישפיל.
ב-1989 שיחק (לסירוגין עם אברהם הורביץ) בהצגה "אַ שיינע מיידעלע" ("ילדה יפה"), מאת ברברה לבוב שביים הווארד ריפ בתיאטרון יידישפיל.
באותה שנה גילם את קישקשתא בהצגה "אני וקישקשתא הכי בעולם" מאת תמר אבידר שביימה בלהה מס בתיאטרון גלתם.
את המוזיקה להצגה כתב גיא מרוז.
ב-1990 שיחק בהצגה "החלום של שימעל'ה" ("שימעלעס חלום") מאת שלום עליכם שעיבד וביים יוסף שיין בתיאטרון יידישפיל.
ב-1989 שיחק בסרט "דרכו האחרונה של נח בארומינג" שכתב וביים דוד אייגר, וגילם את בוריס ברג - התפקיד הראשי בסרט "הארכה" מאת לינה צ'פלין (על פי סיפור מאת מרק זייצ'יק) שביים סלבה צ'פלין.
שנהסרטתפקידבימויהפקה2004אין כמו אבאתסריטאי, שחקן (סימון הקבצן)שלום אייזנבךנועם הפקותהכי אחי שישתסריטאי, שחקןיעקב גילניסקיקשר משולששחקןשעת האפסשחקןגל דיסקשעת האפס 2שחקןמאבק הישרדותשחקןמאבק הישרדות 2שחקןהקלטתשחקןרבי עקיבא והשודדיםשחקן (רבי עקיבא)נועם הפקות2009טיפות מיםתסריטאי, שחקןיעקב גילניסקיגל דיסקטיפות מים 2תסריטאי, שחקןיעקב גילינסקי
ב-2017 הוציא סינגל-קליפ בשם "Revolution".
את הקליפ צילם וערך בנו, בנימין גילינסקי.
גילינסקי נשוי לעדי (זלדה) ריבין, אותה הכיר במהלך שירותו הצבאי.
אב לשניים (ביניהם עומר ינקלביץ').
יעקב (קובי) גלזר (נולד ב-1 בינואר 1955) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור באוניברסיטת ווריק ופרופסור אמריטוס בפקולטה לניהול ע"ש קולר באוניברסיטת תל אביב.
גלזר נולד בשנת 1955. הוא סיים תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת חיפה בשנת 1980. הוא בעל תואר דוקטור בכלכלה משנת 1986 מבית הספר לניהול קלוגס, אוניברסיטת נורת'ווסטרן שבארצות הברית.
לאחר קבלת התואר המשיך לפוסט-דוקטורט במעבדות בל.
הוא הצטרף לפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב, שם התקדם במהלך השנים עד לדרגת פרופסור ב-2003. הוא פרש ב-2023 כפרופסור אמריטוס.
מאז 2003 גלזר מכהן כפרופסור לכלכלה במחלקה לכלכלה באוניברסיטת ווריק שבבריטניה.
מחקריו עוסקים בכלכלת בריאות, תורת המשחקים, מיקרו-כלכלה וארגון תעשייתי.
על פי אתר RePec הוא נכלל ב-5% החוקרים המובילים על פי 10 קריטריונים.
גלזר מכהן בחבר הנאמנים של המכון הלאומי לחקר שירותי הבריאות ומדיניות הבריאות.
גלזר נשוי ולו שני ילדים.
נשיא הטכניון בשנים 1951–1965 וסגן ראש העיר חיפה.
נולד בשם יעקב דוֹסְטְרוֹבְסקי לאברהם צבי ומרים (לבית לוינסון) באודסה שבאימפריה הרוסית (כיום אוקראינה).
בעקבות הפרעות ביהודי אודסה בשנת 1905 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
מצד אביו היה אחיינם של הרופא אריה דוסטרובסקי ופעיל הציבור אליעזר דורי (דוסטרובסקי).
אחיו היה האדריכל שלמה דורי.
בשנת 1918, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר הריאלי בחיפה, התגייס לגדוד העברי בצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה, ושירת בו עד פירוקו ב-1921 בגלל השתתפותו במאורעות תרפ"א בתל אביב.
לאחר פירוק הגדוד חזר למשפחתו בחיפה, ובעידודה של אמו החל ללמוד הנדסה אזרחית באוניברסיטת גנט שבבלגיה עד 1925. את לימודיו סיים בהצטיינות.
לאחר שובו לארץ, עבד במחלקה הטכנית של ההסתדרות הציונית, ומיד אחר כך התקבל לתפקיד "אחראי תוכניות בינוי היישובים של ההסתדרות הציונית", בתפקיד זה התמקד ביישובי עמק יזרעאל.
אך פוטר במאי 1927 בשל המשבר הכלכלי הגדול ששרר אז בארץ.
לאחר מכן החליט דורי להתגייס להגנה והיה סגנו של יעקב פת בחיפה.
כינויו המחתרתי היה 'דן' (וגם 'אגוז').
אחרי מאורעות 1929 ייחסה ההגנה בחיפה חשיבות לנשר עקב מיקומה במבואות העיר, ובתוך כפרים ערביים (בלאד א-שייח', חוואסה ויאג'ור).
דורי נשלח ביחד עם מרדכי נמצא-בי לנשר כדי לארגן את ההגנה במקום.
תושבי העיירה המבודדת התרשמו מחריצותו, התלהבותו וידיעותיו.
דורי לימד את אנשי השורה במקום על ארגון ההגנה, מהותו ויסודותיו, ועל טיפול בחומרי נפץ.
בהרצאותיו הדגיש את חשיבות האימונים והמשמעת והרחיב על הקשיים בהשגת כלי נשק ותחמושת.
פעילותו במקום זכתה להערכה רבה..
ב-15 באוגוסט 1938 הותקפה משאית נוטרים בדרכה לבסיס הנוטרים ביערות הכרמל.
עשרה נוסעים, שמונה נוטרים חמושים ושתי נשים, נהרגו.
זו לא הייתה ההתקפה הראשונה באזור זה, והועלתה דרישה לפנות את יערות הכרמל, אולם דורי התעקש לא רק שלא לנטוש אלא אף לחזק את המקום, ואכן ב-1939 עלה למקום קיבוץ בית אורן.
בשנת 1939 התמנה לתפקיד ראש המטה הכללי של ההגנה, תפקיד שבו החזיק עד 1945. בתקופת מלחמת העולם השנייה השתתף בהכנת תוכנית מצדה על הכרמל לריכוז היישוב העברי בהרי הכרמל והתבצרותו שם, למקרה של פריצת הצבא הגרמני לארץ ישראל.
בשנים 1946–1947 עמד בראש משלחת ההגנה בארצות הברית, שעסקה ברכישת נשק לקראת מלחמה.
ב-16 ביוני 1947 מונה בפעם השנייה לרמטכ"ל ההגנה לאחר שהרמטכ"ל הקודם, יצחק שדה, הודח על ידי בן-גוריון, וכאשר הוקם צה"ל מונה לרמטכ"ל הראשון.
בתוקף תפקידו כרמטכ"ל הקים דורי בתי דין מיוחדים שישפטו עברייני תנועה צבאיים.
על אף כישוריו בפיקוד ובארגון, נעדר מתפקידו במשך כמה חודשים באמצע 1948 עקב מחלת אולקוס.
הפיקוד על הלחימה בשיא קרבות מלחמת העצמאות עבר לידי ראש אגף המבצעים, יגאל ידין.
ב-9 בנובמבר 1949, בשל נסיבות רפואיות, סיים דורי את כהונתו כרמטכ"ל ופרש משירות צבאי.
עם שחרורו מצה"ל התמנה לראש המועצה המדעית במשרד ראש הממשלה.
ב-1952 התמנה לנשיא הטכניון בחיפה, וכיהן בתפקיד עד 1965. בימיו החלה בניית קריית הטכניון בשכונת נווה שאנן שבחיפה, והחל מעבר רוב הפקולטות אליה ממבנה הטכניון בשכונת הדר הכרמל.
דורי היה חבר במספר ועדות ציבוריות.
בינואר 1955 היה חבר בוועדת אולשן-דורי, שחקרה את העסק הביש.
הוועדה פעלה במשך עשרה ימים, אך לא הכריעה בשאלה מי נתן את ההוראה לבצע את הפיגועים במצרים, שר הביטחון פנחס לבון או ראש אמ"ן בנימין גיבלי.
בעקבות דו"ח הוועדה התפטר לבון, ובן-גוריון חזר לתפקיד שר הביטחון.
בשנת 1963 עמד בראש ועדת דורי, בה היו שותפים גם חבר הכנסת ברוך אזניה ועורך דין אברהם וינשל, לקביעת מבנה התאחדות הספורט בישראל.
בשנת 1965, כאשר הוקמה רפ"י, היה דורי בין המצטרפים למפלגה, ושובץ לאות כבוד במקום ה-119 (והאחרון) ברשימתה לכנסת השישית.
במקביל התמודד מטעם המפלגה כמועמד לראשות עיריית חיפה בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו יחד עם הבחירות לכנסת (ב-2 בנובמבר).
רשימתו זכתה ב-2 מושבים במועצת העיר, אך לראשות העיר בחרו חברי המועצה שוב באבא חושי.
דורי הצטרף לקואליציה של חושי, ומונה לסגן ראש העיר.
ב-1959 עוטר באות לגיון הכבוד בדרגת אביר על ידי גי מולה מממשלת צרפת.
דורי נפטר ב-29 בינואר 1973 ונקבר בבית הקברות הצבאי בחיפה.
על שמו קרויים מחנה דורי בתל השומר, רחוב המוליך לאותו מחנה, וציר תחבורה ראשי בחיפה (דרך דורי).
בשנת 2011 יצאה לאור הביוגרפיה של דורי שכתב הסופר מרדכי נאור.
דורי היה נשוי מ-1929 לבַּדַּנַה לבית פינטוב, מורה במקצועה וחברה בהגנה, והיה אב לשלושה.
בנו ירחמיאל דורי כיהן כקצין הנדסה ראשי במלחמת ההתשה, וכמהנדס העיר תל אביב-יפו.
בנו צבי דורי היה פרופסור לכימיה בטכניון וממייסדי מדעטק - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל (בעבר: "טכנודע") ומנהלו.
בתו איתנה פדן היא ביוכימאית בהכשרתה ופרופסור אמריטה לביוכימיה של חלבוני ממברנה, במחלקה לכימיה ביולוגית במכון למדעי החיים באוניברסיטה העברית.
נכדתו, רות אשרי-פדן, היא פרופסור במחלקה לגנטיקה מולקולרית של האדם ולביוכימיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
הרב יעקב דוד וילובסקי (כונה הרידב"ז; ל' בשבט ה'תר"ה, 7 בפברואר 1845 – א' בתשרי ה'תרע"ד, 2 באוקטובר 1913) היה למדן ידוע ומחבר ספרי הלכה ופרשנות.
שימש בין היתר כרב של סלוצק וכראש ישיבה בצפת.
הרידב"ז נולד בעיר קוברין בפלך גרודנו (כיום במחוז ברסט שבבלארוס) בל' בשבט ה'תר"ה (1845) לרב זאב וילובסקי ולאשתו הנדיל.
בגיל עשרים ושלש נבחר לרב באיזבלין, ובשנת תרל"א שימש כדרשן בווילנה.
הוציא לאור בשנת תרל"ד את ספרו מגדל דוד.
שנתיים לאחר מכן מונה לרב בבוברויסק והוציא לאור את ספרו חנה דוד.
בשנת תרמ"ג עבר לפולוצק, בשנת תרמ"ז שימש כרב בווילקובישק, אך נאלץ לפרוש מהרבנות שם בגלל אי ידיעת פולנית (תנאי מחייב לרבנים לפי החוק באותו זמן).
בשנת תר"נ עבר לשמש כרב של סלוצק.
בתרנ"ו פנה לישיבת סלובודקה וביקש תלמידים לייסד ישיבה במקומו.
משנת תרנ"ט עד לתרס"ב ערך והוציא לאור את פירושו על התלמוד הירושלמי.
נסע לארצות הברית בשנת תר"ס כדי לגייס כסף להדפסת פירושו על הירושלמי ולמכור את ספריו, שם התקבל בכבוד רב כפי שמתאר עד ראייה תושב בוסטון:
לאחר המסע אף הקדיש את סדר נזיקין לתומכיו באמריקה.
בתרס"ג עבר לארצות הברית במטרה לחזק את היהדות במקום ונתמנה לרב בשיקגו.
אולם משנתקל בהתנגדות של רבני המקום ונוכח כי לא יוכל להביא לתיקונים שרצה בהם ויתר על משרת הרבנות.
בתרס"ה עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר צפת, שם ייסד ישיבה בה למדו כמאה תלמידים.
הייתה לו תוכנית להביא לצפת קבוצה גדולה מתלמידי ישיבות בליטא אשר תלמד בפרט בעיון בכתבי הגר"א אך תוכנית זו לא יצאה לפועל.
נודע בחיבתו ואהבתו בלימוד בספרים שנתחברו על ידי הרב והחכם הבבלי יוסף חיים בעל הבן איש חי ונימוקו עמו ש"כל ההוגה בספרי הבן איש חי מרגיש בקדושה החופפת באמרותיו ותורתו".
כמו כן בא בהסכמות רבות לספרים של חכמי דורו ואחד מהם הוא לחיבור הגדול והמקיף על שולחן ערוך אורח חיים ויורה דעה ספר כף החיים מאת המחבר הרב חכם יעקב חיים יצחק ברוך אליהו סופר
נפטר בראש השנה א' בתשרי ה'תרע"ד בצפת.
נקבר בבית הקברות העתיק בצפת, קרוב לקברו של רבי לייב בעל הייסורים.
היה מהמתנגדים להיתר המכירה וחלק בנושא זה על הרב קוק (תשובה ארוכה של הרב קוק אליו בנושא ניתן לראות באגרות הראי"ה, איגרת תקנ"ה).
נסע לפריז להיפגש עם הברון רוטשילד על מנת להסתייע בו בעניין השמיטה.
על מנת להסביר את שיטתו בהלכה בנושא השמיטה בשנת תרע"ב הוציא מחדש את ספרו של רבי ישראל משקלוב "פאת השלחן" בתוספת פירוש שלו (בית רידב"ז ושו"ע שבת).
עם כל זאת, למרות המחלוקת החריפה ביניהם בעניין הרעיון הציוני והשמיטה, הייתה ביניהם ידידות עמוקה.
היה נשוי למרים בלומה, בתו של הרב שלמה וריזל, ולהם נולדו שתי בנות ושלושה בנים:
וולה - הייתה נשואה לרב יוסף קאנוויץ, מחבר "דברי יוסף", יורשו ברבנות צפת, ולפני כן רב בליטא ובארצות הברית.
לאה גיטל - הייתה נשואה לרב ישראל יהונתן ירושלימסקי, רבן של כמה ערים בליטא.
היא הייתה חמותו של הרב יחזקאל אברמסקי.
בנו של הרב יחזקאל אברמסקי, הסופר יעקב דוד אברמסקי, נולד ארבעה חודשים לאחר פטירתו של יעקב דוד וילובסקי והוא הראשון להיקרא על שמו.
רבי משה בצלאל - חמיו של הרב אברהם ורנר רבה הראשון של נתניה.
מגדל דוד - חידושים על התלמוד הבבלי והירושלמי
חנה דוד - פירוש על מסכת חלה
נימוקי רידב"ז - פירוש על התורה
שו"ת הרידב"ז - שאלות ותשובות יצא לאור בשנת תרמ"א בווילנה
חידושי רידב"ז - פירוש הקצר (בסגנון פירוש רש"י לבבלי)
תוספות רי"ד - פירוש הארוך (בסגנון תוספות)
ביאור על פאת השלחן לרבי ישראל משקלוב
יעקב מאיר גרי (ג'ק גרינג) (18 בספטמבר 1901 – 18 בדצמבר 1974) היה שר המסחר והתעשייה בממשלת ישראל השנייה.
נולד בעיירה סדה (Seda) בצפון-מערב ליטא.
למד וסיים תואר שני במדעי הרוח ובמשפטים באוניברסיטת ויטווטרסראנד ובאוניברסיטת יוהנסבורג בדרום אפריקה.
עבד שם כעורך דין מספר שנים.
עבד במשרדו של דב יוסף, שאיתו כיהן בהמשך כשר באותה ממשלה.
ממייסדי אפריקה ישראל להשקעות, מונה למזכיר החברה וב-1946 מונה למנכ"ל החברה.
מיוזמי הקמת שכונת סביון, ומיוזמי הנפקת החברה בבורסה.
בשנת 1950 מונה גרי לשר המסחר והתעשייה בממשלה השנייה ובמהלך הכנסת הראשונה, והוא השר השני שלא היה חבר כנסת (הראשון היה יצחק גרינבוים).
הוא כיהן בתפקיד עד שנת 1951. לאחר פרישתו שב למגזר העסקי.
בין השנים 1955–1964 כיהן גרי כיושב ראש מועצת המנהלים של אתא, ופרש מתפקידו עקב מצבו הבריאותי.
שימש כחבר ועד המנהלים של התזמורת הפילהרמונית.
יעקב גרי נפטר בד' בטבת תשל"ה, 1974. הותיר אחריו בן ובת.
רבי יעקב דוד קאליש (תקע"ד, 1814 - ד' בכסלו תרל"ח, 10 בנובמבר 1877) היה האדמו"ר הראשון מאמשינוב, מכונה בחסידות אמשינוב "האדמו"ר הזקן".
בנו הגדול של רבי יצחק מוורקא.
נולד בזוריק לרבי יצחק ולרחל בת ר' מאיר מזוריק.
בצעירותו התקבל לרב בגוברצ'וב, ובהמשך כיהן בפשיסחה ובגור, לפני שכיהן בה יצחק מאיר אלתר בעל ה"חידושי הרי"ם".
בשנת תקצ"ו נישא לשרה לאה בתו של הרב שמואל מפרצובה ונולדה להם חיה פייגא אשת ר' ירחמיאל יהודה מאיר מפשיסחא.
לאחר שהתאלמן בשנת תרי"ח נישא לחיה (נפטרה כ"ו טבת תרפ"ב) בתו של הרב יעקב מזרניבצה ונולדו להם שלושה בנים.
לאחר פטירת אביו בשנת תר"ח (1848) קיבל את מרותו של רבי שרגא פייבל מגריצא, ולאחר חצי שנה, עם פטירת רבי פייבל, החל לכהן באדמו"רות באמשינוב, לצד אחיו הצעיר רבי מנחם מנדל מוורקא, שמילא את מקום אביו בוורקא.
כאביו, פעל בעסקנות ושהה רבות בוורשה לצורך שתדלנות.
לעיתים פעל בשיתוף עם החידושי הרי"ם.
יחד עם רבי אליהו חיים מייזל הוא פעל לבטל "גזירת הלבוש" שנגזרה בתקופתו על ידי הממשלה הרוסית.
כדרכה של חסידות וורקא הוא התבלט באהבת ישראל ובשמחה.
הוא נהג לשתות משקאות חריפים ביותר, ועם זאת שמר על צלילות הדעת.
בין חסידיו היה רבי שמואל צבי דנציגר - ה"תפארת שמואל" מאלכסנדר, רבי בונם מאוטבוצק, רבי צבי מרדכי בוים מפשיסחה והרב שמחה טייטלבוים רבה של סוחדניוב.
הוא זכה להערכתם של רבי מאיר מפרמישלאן ורבי מנדל מקוצק.
נפטר בעיר המרפא מראנו שבאיטליה והובא לקבורה באמשינוב חמישה ימים לאחר פטירתו.
חיה פייגא, נישאה לרבי ירחמיאל יהודה מאיר רבינוביץ, בנו של רבי יעקב יצחק מפשיסחה.
רבי מנחם קאליש ממלא מקומו באמשינוב
רבי ישעיהו מפשיסחה (כ"ו בחשוון תרכ"ט-תש"ג, פשיסחה) חתן גיסו רבי ירחמיאל יהודה מאיר.
אחרי פטירת אביו גדל בבית אחיו הגדול רבי מנחם.
מצבתו והאוהל שעל קברו שוחזרו ונבנו מחדש.
מעט מדברי תורתו כונסו בספר "אהל יצחק", בספר "בית יצחק" (הרב יהודה לייבל לוין, מכון הרי"ם לוין, תשל"ה) ובספר "יד דוד" (אופלע, מכון לב אריה תשנ"ח).
יעקב דוד אברמסקי (י"ד אברמסקי; ה' באדר תרע"ד, מרץ 1914, סמוליאני, פלך מוהילב, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – כ"ד באב תשל"ט, אוגוסט 1979, ירושלים) היה סופר עברי, מתרגם, ביבליוגרף, בלשן ופולמוסן.
יעקב דוד אברמסקי נולד בסמוליאני שבפלך מוהילב ברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
בגיל שמונה-עשרה נאסר בעוון ציונות וגורש על ידי השלטון הסובייטי לאלמה-אטה, צ'ימקנט, טורקיסטן, סוזק, טשקנט, טורטקול, וקרטאו.
הוא הצליח לצאת מברית המועצות ולעלות לארץ ישראל בשנת 1937 עם אשתו ועם בנו הבכור.
יעקב דוד אברמסקי התגורר תחילה בתל אביב, ולאחר שנתיים, בשנת 1939, עלה לירושלים, ועבד שנים רבות בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בעיר, עד שנת 1963. הוא תרגם, ועסק גם בעריכה.
פרסם חוברות, מחקרים, מסות ומאמרים רבים בכתבי עת ובעיתונות היומית בארץ ובארצות הברית בנושאי ספרות עברית בתקופותיה השונות, לשון, מקרא, ציונות, יהדות ותרבות העולם.
הוא היה פולמוסן ודעתן, והייתה לו השקפה ייחודית משלו על היהדות בעידן המודרני, על ימין ועל שמאל בארץ, על ברית המועצות ושנאתה ליהודים ועוד.
על מאמריו הרבים חתם בכ-30 שמות עט, בהם: יד"א, אביד, דאיב, עקיבא אביון, אבי יאיר, אבי יהושע, אבי שולה.
את דעותיו הייחודיות הביע גם באגרותיו הרבות.
לאחר מותו כונסו חלק מכתביו וכן חלק מאיגרותיו בספרים שערכה בתו.
יעקב דוד הוא בנו השני של הרב יחזקאל אברמסקי, בעל "חזון יחזקאל" על התוספתא.
מצד אימו הוא נינו של הרידב"ז - הרב יעקב דוד וילובסקי, והוא הראשון להיקרא על שמו.
היה נשוי לצרטה הורוויץ (גנטיקאית) (בתו של לב גורביץ', בן בנו של יהושע הורוויץ רבה של שקלוב) ונולדו להם ארבעה ילדים.
בנו הבכור, יונתן (יוני) אברמסקי (1935–1948), שנולד בהיות הוריו בגלות בטשקנט, אוזבקיסטן, נהרג מכדור צלף ירדני, בגיל 13, במהלך ההפוגה השנייה בעת המצור על ירושלים במלחמת העצמאות.
המשורר אורי צבי גרינברג צייר את דמותו במלאת שנה למותו תחת הכותרת "לזכר הנער הקדוש יונתן".
אחיו הצעיר שמעון אברמסקי (Chimen Abramsky; 1916–2010) היה היסטוריון ופרופסור בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
ארכיונו של אברמסקי נמצא במכון גנזים בספריית בית אריאלה תל אביב-יפו
אגרות יעקב דוד אברמסקי, ההדירה והוסיפה הערות: שולה אברמסקי, הקדים מבוא: נתן רוטנשטרייך, תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"א-1991.
בדרכי היהודי הנצחי, הגיונות ועיונים ביהדות, תל אביב: ספרית פועלים, 1985.
בזכות הדילטנטיזם, צרור מסות, ירושלים: תש"ג-1943.
יצירתו של אורי צבי גרינברג בעברית: ביבליוגרפיה של כתביו המפוזרים בכתבי-עת, יד לקורא, ירושלים: תשכ"ה-1965.
על היהודי הנצחי, ירושלים תש"ג-1943.
על מהותו ותכנו של "שבט יהודה": דיוקן של ספר, ירושלים: תש"ג-1943.
עקבות של חופש דעות ברבנות של פולין במאה הט"ז, מאת שאול פנחס רבינוביץ, תרגם: י"ד אברמסקי, ירושלים: תשי"ט-1959.
זכרונות וצרור מכתבים, מאת מרדכי אנטוקולסקי, תרגם מרוסית: י"ד אברמסקי, סוף-דבר מאת מרדכי נרקיס, בלוויית תמונות מיצירות האמן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ב 1952.
בודד לנפשו, מאת יונה רוזנפלד, תורגם מיידיש בידי י"ד אברמסקי, תל אביב: עם עובד, תשכ"ד-1964.
יהודים באמנות החדשה , מאת ליאו קניג, תרגם: י.ד.
אברמסקי, תל אביב, דביר, תשכ"ב.
עברו והתגמול הצפוי לו, מאת נחמיה רובינסון, עברית: י"ד אברמסקי, תל אביב: הקונגרס היהודי העולמי, 1961.
בין מלחמה ושלום - היהודים בוועידת השלום במוצאי מלחמת העולם הראשונה, מאת ד"ר יוסף טננבוים, תרגם מיידיש: ידא"י [=יעקב דוד אברמסקי].
ירושלים: הקונגרס העולמי היהודי, תשי"ט.
סופרים יהודים מאמריקה הלטינית מספרים, תרגם שלושה סיפורים: י"ד אברמסקי, ירושלים: הקונגרס היהודי העולמי, תש"ך.
יד ושם ליהושע אריה הורביץ הי"ד - קובץ זכרונות והערכות יוצא במלאת שנתיים למותו, ירושלים, תש"ה.
רבי יעקב דוד קאליש (תרס"ז – ה' בניסן תש"ב, פברואר 1942) היה האדמו"ר הרביעי מאמשינוב, האחרון בעיירה אמשינוב לפני השואה.
נינו של רבי יעקב דוד הראשון מאמשינוב.
נולד באוסטרובה לרבי יוסף קאליש האדמו"ר השלישי מאמשינוב.
נישא לרבקה יוכבד, בת רבי שלמה יוסקוביץ' ובריינדל בתו של ה"אמרי אמת" מגור.
למד אצל אביו ולאחר נישואיו למד אצל סב אשתו, ה"אמרי אמת".
הוא התפרסם כתלמיד חכם ובשנת תרצ"ד, בגיל 26, התקבל לרב בז'ירארדוב הסמוכה לוורשה.
בשנת תרצ"ו נקרא למלא את מקום אביו, והוא כיהן במקביל באמשינוב ובז'ירארדוב, לאחר ששתי העיירות דרשו שיכהן בהן כרב.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התחבא כשנתיים במקומות מסתור בוורשה, ובאחד ממחבואיו חלה בטיפוס ונפטר.
הובא לקבורה באוהל סבו רבי מנחם קאליש, ליד קבר אביו רבי יוסף.
אשתו וארבעת ילדיו נספו בשואה.
אחיו רבי יצחק קאליש, שהיה חסידו, החל לכהן לאחר המלחמה כאדמו"ר מאמשינוב בארצות הברית.
האוהל והמצבות שוחזרו לאחר השואה.
יעקב ד'אנקונה היה סוחר יהודי משכיל מהעיר אנקונה שבאיטליה לחוף הים האדריאטי, אשר יצא למסע אל המזרח הרחוק בשנת 1270. במסעו גילה את "עיר האור" היא זאיטון (צְ'וּ'אַן-ג'וֹאוּ) - היום עיר נמל לחופי האוקיינוס השקט, בדרום-מזרח סין.
כתב היד של יעקב ד'אנקונה מציג את התרבות הסינית כפי שהתגלתה לו בימי הביניים.
בטרם הגיעו לסין הוא ביקר ביוון, סוריה, ארץ ישראל, עיראק והודו ומשם בדרך הבשמים לסין דרך חופי הודו סין, וייטנאם, אינדונזיה ומפרץ בנגל.
כתב היד פורסם כספר בשם "עיר האור: יומנו הנעלם של האיש אשר נכנס לסין ארבע שנים לפני מרקו פולו" על ידי דייוויד סלבורן, אנגלי תושב איטליה.
בבקורות על הספר שהתפרסמו בעיתון ניו יורק טיימס ובמגזין "לונדון רוויו אוף בוקס" (London Review of Books) הובעו ספקות לגבי אמינות כתב היד, אשר שימש כמקור לספר ואף נטען שהוא מזויף.
כתב היד לא הוצג מעולם בפומבי.
עבודת התרגום של הספר נעשתה בביתו של בעל כתב היד, בעיר אורבייטו שבאיטליה.
כמו כן, ישנן עובדות אנאכרוניסטיות בספר, שאינן תואמות את אשר ידוע על התקופה במדינות בהם עבר הנוסע.
הספר עיר האור, יצא לאור בעברית בהוצאת זמורה ביתן, תל אביב, 1999. בתרגומו של דוד שחם.
יעקב (דב) גרנק (ט' באב ה'תרפ"ג, 22 ביולי 1923 – כ"ד בכסלו ה'תש"ט, 26 בדצמבר 1948), שנודע בכינויו "דב הבלונדיני", היה חבר בלח"י ומפקד פלוגה בגדוד הפשיטה (גדוד 89) של חטיבה 8 במלחמת העצמאות.
מילדות ועד העלייה לארץ ישראל
יעקב גרנק נולד בשנת 1923 בלודז' שבפולין לראובן-זאב ולפנינה גרנק, למשפחה מבוססת בת שלושה ילדים שהתמחתה בטקסטיל.
יעקב למד בבית ספר תיכון מקצועי עד גיל 15, עת פרצה מלחמת העולם השנייה.
בנעוריו הצטרף לבית"ר ושאף לעלות לארץ ישראל.
בגיל 16, עם פלישת הגרמנים לפולין התנדב גרנק להגנת העיר ורשה.
לכשהגיע לוורשה שובץ בפלוגת קומנדו פולנית והשתתף בפעולות נגד הגרמנים.
בפעולה האחרונה במדי הקומנדו, הוא נשבה בידי הגרמנים, אולם הצליח לברוח כאשר קפץ מתוך רכבת בדרך למחנה שבויים בגרמניה, וחזר ללודז' ברגל.
לאחר מכן הגיע כפליט לווילנה והשתלם בבית הספר למכונאות בעיר.
בשנת 1940 קיבל היתר מהשלטונות הסובייטיים לעלות לארץ ישראל.
לשם כך נסע תחילה למוסקבה ומשם דרך טורקיה וסוריה, במסגרת עליית הנוער, הגיע ב-1940 לארץ ישראל והתמקם בראש פינה (הוריו ואחותו נרצחו בידי הנאצים ורק אח אחד, גרשון גרנק, ניצל והגיע לארץ ישראל בשנת 1948).
[[קובץ:Lehi memorial in Tel Hashomer, Israel.JPG|שמאל|ממוזער|250px|שלט זיכרון של לח"י בכניסה למחנה תל השומר.
על השלט כתוב: בתקופת שלטון הבריטים הייתה כאן הכניסה למחנה הצבאי הבריטי שהותקף על ידי לח"י בשנת 1946. מפקד הפעולה היה יעקב בנאי (מזל).
סגנו היה יעקב גרנק (דב), נפל בראש פלוגתו על המערך הצבאי בעוג'ה-אל חפיר (ניצנה).]]
בהיותו בארץ ישראל הצטרף גרנק לתנועת בית"ר בראש פינה, בה היה חניך עוד בפולין וכעבור שנה, בשנת 1941, היה לחבר בלח"י.
הכינוי המחתרתי שניתן לו היה "דב" ובפי חבריו 'הבלונדיני'.
גרנק לקח חלק בשליחות לח"י באיטליה, שם נאסר והוחזר לארץ ישראל.
בקיבוץ כפר החורש עסק בשמירה והכיר את אשתו לעתיד, לאה, כשהייתה תיכוניסטית ובאה לעזור בקטיף.
ב-8 באוגוסט 1944 ניסו אנשי לח"י להתנקש בחייו של הנציב העליון הרולד מקמייקל, אך נכשלו בכך.
10 לוחמים בפיקודו של יהושע כהן ובהשתתפותם של אליהו חכים ויעקב גרנק ארבו לו על הכביש הראשי ביציאה מירושלים, בסיבוב חד ליד הכפר ליפתא, כשהם מוסווים למודדי כבישים.
בהגיע מכוניתו של הנציב, ומלפניה ומאחוריה מכוניות משטרה ובהן שוטרים חמושים, זרקו אנשי לח"י בקבוק מולוטוב לכביש, שיצר חומת אש שעצרה את השיירה, ופתחו לעברה באש מקלעים.
נהגו של הנציב, שנפצע באורח קשה, הצליח למלט את המכונית לשטח ראות מת מעבר לצלע ההר וחיי הנציב ניצלו, אך אשתו נפצעה.
בשנת 1944 נפצע ישראל אלדד, ממנהיגי לח"י, בגבו, כשנפל מקומה רביעית בעת ניסיון בריחה.
הוא נכלא בבית הסוהר המרכזי בירושלים ובמחנה המעצר בלטרון כשגבו נתון בגבס, אך גם לאחר שהוסר הגבס נזקק לטיפולים רפואיים.
ב-7 ביוני 1946 הובא למרפאתו של האורתופד ד"ר יוסף טרוי ברחוב הנביאים בירושלים, תחת משמר בריטי כבד.
קבוצת אנשי לח"י בפיקודו של גרנק, בפעולה נועזת, רצו למרפאה מחופשים לסניטרים, השתלטו על המשמר, פרקו את נשקו, וברחו עם אלדד.
הוא הוסתר זמן מה בבונקר של לח"י בפאתי רמת גן ליד נחל איילון.
דוד שומרון, מלוחמי לח"י שהשתתפו במבצע סיפר:
ב-3 בדצמבר 1946, במהלך פעולת שוד שנכשלה בבנק הפולני פ.ק.או, ברחוב אלנבי בתל אביב, נפצע גרנק בבטנו אך לאחר שנותח, הוברח במונית מבית החולים הדסה ששכן ברחוב בלפור בעיר.
נחמיה בן-תור, היסטוריון לח"י, כתב על פציעתו של "דב":
לוחמי לח"י הצליחו להבריח את דב הפצוע מבית החולים מתחת לאפם של הבריטים.
הוא הובא למקום מסתור שם טופל על ידי אנשי המחלקה הרפואית של לח"י.
לאחר מספר שבועות התאושש וחזר לפעילות.
בפעולה זו נהרג לוחם לח"י .
עמוד זיכרון לכך נמצא במקום הפעולה ברחוב אלנבי 95.
ב-26 בספטמבר 1947 פיקד גרנק על שוד הבנק, שנחשב לנועז ביותר טרם הקמת המדינה: 3 חוליות בפיקודו של יעקב גרנק תקפו שריונית בריטית, אשר פעלה מטעם בנק ברקליס ברחוב אלנבי 103 בתל אביב.
על הפעולה נכתב בעיתון 'הארץ':
בפעולה נהרגו ארבעה שוטרים בריטים ונפצעו ארבעה אזרחים.
הבריטים דלקו אחרי התוקפים שנאלצו לזרוק שק מלא בשטרות כסף.
בכניסה לבנק (כיום בנק מרכנתיל) יש עמוד זיכרון לפעולה זו.
גרנק ואנשיו חזרו לבנק ברקליס ב-28 באפריל 1948, שבועיים לפני הכרזת המדינה ובפעולה מהירה, ללא פתיחה באש, שדדו 200,000 לא"י.
זאת הייתה פעולת ההחרמה הגדולה ביותר של לח"י.
עם גיוסו לצה"ל עבר גרנק קורס קציני חיל רגלים וסיימו בהצטיינות.
לאחר מכן שובץ בגדוד 89 של חטיבה 8 - גדוד קומנדו (גדוד הפשיטה הממוכן), תחת פיקודו של משה דיין כמפקד פלוגה א' בדרגת סרן.
גדוד 89 היה אחד הגדודים שהשתתף בפעולה נגד אוניית הנשק אלטלנה.
פלוגתו של גרנק כללה אנשי לח"י ואצ"ל לשעבר, ולמרות נאמנותו של גרנק לשבועתו לצה"ל, פקד משה דיין להשאיר את הפלוגה בבסיס ולפרוק ממנה את נשקה.
במסגרת מבצע דני נטל עם פלוגתו חלק בכיבוש היישובים דיר טריף, טירה, קולה ולוד.
במסגרת מבצע יואב נטל גרנק חלק בקרבות לפריצת הדרכים אל הנגב, אשר נשלטו על ידי הצבא מצרי שפלש לארץ ישראל.
ב-9 בנובמבר 1948, במסגרת מבצע שמונה הצליחו חבלני פלוגה א' בפיקודו של גרנק, לאחר 7 ניסיונות כושלים של יחידות שונות ובתום ריכוך ארטילרי של גדוד 88 ובסיוע טנקים מגדוד 82, לפרוץ את הקיר המערבי של משטרת עיראק סווידאן, דבר אשר גרם לכניעת הכוח המצרי שאייש את מבנה המשטרה.
כיבוש משטרת עיראק סווידאן גרם לנסיגת הצבא המצרי מהכפרים עיראק סווידאן ובית עפה ולצמצום כיס פלוג'ה למרחב העיירה אל-פאלוג'ה והכפר עיראק אל-מנשייה בלבד.
בצהריי 26 בדצמבר, במהלך השלב הראשון של מבצע חורב, הגיעה חטיבה 8 למוצבי עוג'ה אל-חפיר ליד ניצנה ופתחה במתקפה על המשלטים, אותה הובילו גדודים 82 ו-89. התקפה זו נהדפה על ידי הצבא המצרי, תוך ספיגת אבדות כבדות, בנפש ובציוד.
במהלך ההתקפה נפגע יעקב גרנק בצוואר ונהרג (בנר ראשון של חנוכה) והוא בן 25. הוא נקבר זמנית בחלוצה, ובכ"ג בתמוז (20 ביולי 1949) הועבר למנוחת-עולמים בבית הקברות הצבאי נחלת יצחק.
הוא הותיר אחריו את אשתו - לאה.
המשורר אורי צבי גרינברג כתב על "דב": .
על שמו נקראו רחובות בשכונת רמת חן ברמת גן (רחוב הסרן דב), ובבאר שבע (סרן דב) - בסמיכות לרחוב חטיבה 8, בשורותיה לחם.
ליד בית מגוריו ברמת גן מוצבת לוחית זיכרון לזכרו .
הונצח גם בקריאת רחוב על שמו ביישוב חוות יאיר שבשומרון.
יעקב דה האז היה יהודי-בריטי, עיתונאי, סופר ופעיל ציוני מלונדון.
דה האז, יליד לונדון, היה מראשוני התומכים בקריאתו של הרצל וממשתתפי הקונגרס הציוני הראשון.
הוא שימש כיועצו של הרצל בעת ביקורו הראשון בלונדון ב-1896. לקראת הקונגרס הציוני הראשון בבזל גייס הרצל את דה האז לפעול בקרב חובבי ציון על מנת להכין את הקונגרס בקרב יהדות אנגליה.
בהמשך השתתף דה האז בקונגרס כנציג יהדות אנגליה (יחד עם אפרים איש כישור).
במסגרת פעילותו בקונגרס נבחר דה האז לוועדת ההתיישבות ועסק בהקמת הבנק היהודי אוצר התיישבות היהודים שעל יסודו הוחלט ב-1898 בקוגרס הציוני השני.
בשנת 1902 נענה דה האז לפנייתו של הרצל לנטוש קריירה עיתונאית מבטיחה בלונדון ולעקור לארצות הברית כדי להפיץ גם לשם את בשורת הציונות.
דה האז התיישב בבוסטון והפך לעורך "המכבי" (The Maccabaean) ולמזכיר הארגון הציוני.
הוא המשיך בפעילותו הציונית עוד מספר שנים ואף השתתף במספר קונגרסים ציוניים נוספים.
לאחר פטירתו של הרצל ב-1904 התאכזב דה האז מהשינוי של התנועה הציונית לכוון של ציונות מעשית בהובלת תנועת חובבי ציון וב-1911 החליט להתרחק מפעילות ציבורית.
הוא חזר לפעילות ציבורית בארצות הברית ב-1915 עם עלייתו של לואי ברנדייס, משפטן יהודי אמריקאי בכיר, להנהגת התנועה הציונית בארצות הברית.
היכרותו של דה האז עם ברנדייס החלה לאחר הגעתו של דה האז לארצות הברית, והוא שקירב את ברנדייס לעקרונות הציונות ולבסוף גם הוביל אותו להתגייסות מלאה לפעילות הציונית האמריקאית.
ב-1917 היה בין הגורמים (יחד עם ברנדייס ואליהו זאב לוין אפשטיין) שפעלו אצל הנשיא וודרו וילסון לאשר את הניסוח של הצהרת בלפור.
בעקבות פרסום הצהרת בלפור, החל מ-1919 סכסוך בין ברנדייס לחיים ויצמן על יחסה של הציונות לאנגליה שבסופו "ניצחה" דרכו של ויצמן וברנדייס ועוזרו דה האז נדחקו מהנהגת התנועה הציונית.
בכאב לב חווה דה האז לא רק את הרחקתו מהעשייה אלא גם את ההתנהלות של ההסתדרות כנגד תנועות ציוניות אחרות.
סלידתו של דה האז באה לשיאה בשיבושי הצדק שאירעו במשפט סטבסקי ורוזנבלט שהואשמו ברצח חיים ארלוזורוב.
ב-1935 ביקר זאב ז'בוטינסקי בארצות הברית ואז השתכנע דה האז סופית והצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית.
במעשהו זה הפך למוקצה ונדחק מחוץ לזירת הפעילות הציונית המרכזית.
כאות הערכה על הצטרפותו לתנועה, מינה ז'בוטינסקי את דה האז לתפקיד "נשיא" קונגרס וינה שבו התכנסה ב-1935 ההסתדרות הציונית החדשה.
דה האז נפטר בניו יורק ב-1937. בתו היא פלורנס דה האז דמביץ, עורכת דין אקטיביסטית מוושינגטון.
דמביץ, מבכירי הפדרל ריזרב בשנות החמישים ובן משפחתו של השופט לואי ברנדייס (נכדו של דודו לואיס דמביץ).
ב-1938 הוקמה בבאר יעקב פלוגת בית"ר שנקראה "פלוגת העבודה ע"ש יעקב דה האז"
על שמו של דה האז נקראו רחובות בתל אביב וירושלים.
תולדות ארץ ישראל מן הכיבוש הרומאי ועד הכיבוש הבריטי (עברית: אריה חשביה ומירון אוריאל), תל אביב: הוצאת לדורי, תשכ"ג
יעקב אשל גרופר (בכתיב יידי: גראָפּער; ברומנית: Jacob Ashel Groper, Yankev Groper; 21 באוגוסט 1890 – 12 בדצמבר 1968) היה משורר יידיש יהודי-רומני.
גרופר נולד ב מולדובה, רומניה.
ב-1908 החל לכתוב שירה ברומנית, בגרמנית ובעיקר ביידיש, והוא נחשב לאחד מחלוצי שירת היידיש ברומניה.
היה ממשתתפי ועידת צ'רנוביץ (1908).
ב-1914 היה, לצד אברהם לייבה זיסו וראובן רובין, חלק מקבוצת אנשי רוח שנאבקו למען ספרות יידיש, והוציאו לאור את הירחון "ליכט" (יידיש: "אור").
החל מאותה שנה החלו להדפיס משיריו בכתבי עת בווילנה, בלבוב, בבוקרשט ובלונדון.
מ-1914 הופיעו שיריו בירחונים ובשבועונים בווילנה, בלבוב, בבוקרשט ובלונדון, כמו גם באנתולוגיות ובכרך "אין שאָטן פֿון אַ שטיין" (1934).
בנוסף, ערך אוסף משירי י.ל.
התגורר בברלין עד עליית הנאצים לשלטון.
כיהן כיו"ר מחלקת היידיש בהתאחדות הסופרים של רומניה.
ב-1964 עלה לישראל, ערירי, והתגורר ברחוב מיכאל בחיפה.
נפטר ב-1968 בעת ששהה בברלין המערבית, לשם נסע כדי למכור נדל"ן שהיה בבעלותו.
הובא לקבורה בבית העלמין בחיפה.
גרופר הותיר אחריו ירושה של כמיליון לירות, שמחצית ממנה הקדיש למספר מטרות ספרותיות: הוצאת כל יצירותיות הספרותיות בישראל ביידיש ובתרגום עברי; הוצאת אנתולוגיה של כתבי משוררים וסופרים יהודים, והקמת קרן פרסים על שמו.
כן נוסדה קרן על שמו שמטרותיה פרסום ספריו והענקת פרסים על שמו מטעם קרן קיימת לישראל והתאחדות עולי רומניה למחברי עבודת מחקר, דברי ימי יהדות רומניה או יצירה אחרת המתייחסת ליהדות רומניה (הפרס הוענק לראשונה ב-1971 לשלמה ביקל וחיים רבינזון).
לדברי המשורר וחוקר השירה עזרא פליישר, שהיה ידידו, גרופר "היה המשורר האידי הגדול ביותר של יהדות רומניה.
יהודי רומניה, מזקן ועד טף, הכירוהו והעריצוהו ואף בין הגויים זכה להוקרה רבה".
אין שאָטן פֿון אַ שטיין, בוקרשט: פארלאג שלום עליכם, 1934. (שירים)
שירים נבחרים / געקליבענע לידער, תל אביב: התאחדות עולי רומניה בישראל; אשקלון: הוועדה המטפלת בעזבונו של יעקב גרופר, תשל"ו 1975. (עברית ויידיש עמוד מול עמוד)
הרב יעקב דוד אילן (נולד בי"ט בסיון תשי"ד,20 ביוני 1954) הוא מרבני ישיבת כנסת יצחק חדרה, עוסק בעריכת תורת הראשונים ומשמש עורך ראשי של תלמוד בבלי מהדורת שוטנשטיין.
עורך בכיר במוסד הרב קוק וחתן פרס הרב קוק לספרות תורנית.
נולד וגדל בבני ברק לרב מרדכי אילן, שהיה אב"ד בתל אביב, ולשרה, בתו של הרב יצחק אריאלי.
למד בישיבת פוניבז' בבני ברק.
נישא לצביה פרג, בתו של הרב משה מאיר פראג מירושלים (חתנו של הרב חיים יהודה לייב אוירבך).
לאחר פטירת אביו נרתם להשלים את מפעלו התורני של אביו - "כנסת הראשונים", שבו אסף וכינס את חידושי תורתם של הראשונים הפזורים על מסכתות התלמוד וערך אותם על סדר קדשים.
בד בבד החל לעסוק בעריכת כתבי הראשונים והוציא לאור סדרת ספרי הראשונים מתוך כתבי יד, להם צירף
הספרים יצאו לאור בהוצאת מוסד הרב קוק.
בשנת תשמ"ז זכה בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית, ובשנת תשס"ח (2008) זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית.
כיום הוא משמש עורך ראשי של מהדורת ש"ס שוטנשטיין, ר"מ בישיבת כנסת יצחק חדרה, ומוסר חבורות על סדר קדשים בישיבת אור ישראל.
מוסר שני שיעורים שבועיים (חלקם משודרים בקול הלשון) בסוגיות הלכתיות הקשורות לפרשת השבוע.
מאמריו של הרב אילן מתפרסמים בכתבי עת שונים כמוריה והאוצר.
משא יד - שיעורי הלכה על סדר פרשיות התורה, ארבעה כרכים.
קובץ על יד – שיעורים והערות על פרקים במסכתות התלמוד, שני כרכים.
סדרת ספרי כנסת הראשונים על מסכתות: מנחות חלק א וחלק ב, מעילה ותמורה.
סדרת ספרי חידושי הרשב"א על מסכתות: כתובות, עירובין, חולין, שבועות.
סדרת ספרי שיטה מקובצת על מסכתות: זבחים, מנחות, כריתות, מעילה, בכורות, תמיד, תמורה וכעת יוצא במהדורה מורחבת על ידי מוסד הרב קוק.
חידושי הריטב"א על מסכת בבא בתרא.
פירושי רבנו חננאל על מסכת יומא ופסחים שני חלקים (יחד עם הרב דוד מצגר).
תוספות הרא"ש מסכת סוכה ועוד כרך על יבמות.
תוספות שאנץ על מסכת בכורות (בני ברק: הוצאת מכון כנסת הראשונים, תשל"ג.
מהדורה שנייה תשנ"ז באתר היברובוקס)
רבי יעקב דוד מנדל לייב פרידמן (נולד בג' באלול תשי"ז, 30 באוגוסט 1957) הוא האדמו"ר הנוכחי מבוהוש־פאשקאן.
נולד בתל אביב לישראל שלום יוסף פנחס פרידמן, בנו של רבי יעקב דוד מפאשקאן ולשיינדל שרה דבורה בתו של רבי יצחק (השני) מבוהוש.
למד בתלמוד תורה "יסודי התורה" בתל אביב, בישיבת בית ישראל רוז'ין בבני ברק ובישיבת תפארת ישראל רוז'ין של חסידות בויאן.
היה קשור לרבי שלמה חיים פרידמן מסדיגורה.
נישא לבתו של ראש ישיבת רוז'ין, הרב יהושע השיל ברים.
לאחר חתונתו התגורר בירושלים ובהמשך עבר לבני ברק.
היה תלמיד וחסידו של סבו רבי יצחק, שהועידו לממשיכו באדמו"רות.
לאחר פטירת הסב באב תשנ"ב (אוגוסט 1992) מינוהו החסידים תחתיו.
לאחר פטירת סבו היה נוסע לרבי ישראל מרדכי טברסקי מרחמסטריווקה
בכל דברי תורתו מזכיר אמרה מסבו.
הוא פנה כבר בצעירותו למחוזות הקנאיים של העדה החרדית.
הוא מתנגד לנטילת תקציבים מהמדינה, אוסר על חסידיו לדבר בעברית, תוקף את "שלטון הרשע הציוני", ושולח את חסידיו להפגנות נגדו.
כיום הוא מהוה חלק מקהילות העדה החרדית, הוא מחזיק באידאולוגיה קיצונית נגד המדינה, לדוגמה בתקופת הקורונה הורה לחסידיו לא לציית להוראת השלטונות.
זאת בניגוד לעמדת סבו רבי יצחק מבוהוש, שהיה בעל יחס חיובי לציונות ואף היה עורך טיש ביום העצמאות, מה שגורם מבוכה לחסידיו ולכן הם ניסו בכתבות שפורסמו בעיתון דורות של העדה החרדית לשכתב את ההיסטוריה שהוא כן היה בעל השקפה קנאית.
בעקבות המהפך בחסידות פרשו חלק מחסידיו.
כמו כן, בעוד שסבו הלך בדרך אדמו"רי בית רוז'ין, שכללה לבוש מכובד ובגדים מהודרים כמו עניבה ופאות קצרות, הוא לא נוהג כך ואף לא לובש עניבה, אלא מחנך את חסידיו לגדל פיאות ארוכות, להרכיב משקפי פלסטיק חסידיים ולא אופנתיים ולשמור על קוד לבוש מתבדל.
משה יהודה, חתן רבי שמעון למברגר ממאקווא
יהושע העשיל, חתן הרב נחמן יוסף טברסקי (בן הרב מנחם נחום בן רבי יוחנן השני מראחמסטריווקא)
נחום מרדכי, חתן רבי יצחק יוסף דב רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא.
יצחק, חתן הרב אהרן אויערבך (בנו של רבי מרדכי אוירבך רב קהילת אביר יעקב וחתנו של רבי אליהו שטרנבוך ראב"ד קהל מחזיקי הדת באנטוורפן).
חיים דב הלפרין, בנו של רבי אברהם שמשון שלום הלפרין מווסלוי
נחום דוד, בן הרב יהושע מנחם שטרן (בנו של רבי יצחק יהודה גאב"ד ביליץ וחתן רבי ישראל מרדכי טברסקי מראחמסטריווקא)
שלמה זלמן, בנו של הרב יוסף בנימין ואזנר
משה נתן נטע למברגר, בנו של רבי אברהם יחיאל ממאקווא בני ברק
פנחס משה, בנו של הרב חיים דב שטרן (בנו של רבי יצחק יהודה גאב"ד ביליץ וחתנו של רבי ישראל אברהם פורטוגל מסקולען)
זאב זייבלד, בנו של רבי יהושע השיל מאלטשטאט
אברהם יצחק רוטנברג, בן האדמו"ר מקוסון בית שמש
שרגא פייביש מיזליש בנו של הרב צבי הירש מייזליש (חתן האדמור מקרעטשניף ירושלים)
יעקב דוד קַמזוֹן (בכתיב יידי: קאַמזאָן; 1900, ווֹרנה, רוסיה (ליטא) – 26 באוגוסט 1980, אשקלון) היה משורר וסופר עברי ישראלי שכתב בעיקר לילדים.
נושא עיקרי בשירתו למבוגרים הוא ירושלים, שבה ישב במשך שלושים שנה מאז עלייתו ארצה ב-1926.
קמזון נולד ב-1900 נולד בווֹרנה (ביידיש: וואָרנע; בליטאית: Varniai) שבמחוז טלז, בצפון ליטא (במערב האימפריה הרוסית).
למד בישיבת טלז ומ-1919 בגרמניה.
פרסם ביומון היידי "די אידישע שטימע".
בשנת 1926 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
מאמצע שנות ה-50 התגורר באשקלון.
בביקורו האחרון בליטא לפני השואה עסק רבות במחקר אתנוגרפי בעיירות ליטא, במיוחד בצילום בתי כנסת, מוסדות ציבוריים, ודמויות טיפוסיות מבין האישים ביהדות ליטא.
שיריו הראשונים ראו אור עוד בגרמניה במדורים העבריים של העיתונות היהודית בגרמנית.
פרסם מיצירותיו ילדים ב"דבר לילדים", בירחון לבני הנעורים "מולדת" בעריכת יעקב פיכמן ועוד, וכן פרסם שירים בעיתונים וכתבי עת ואנתולוגיות.
בין הידועים שבהם: "אל המעיין" ("...
בא גדי קטן"), בלחנו של עמנואל עמירן (פוגצ'וב), שפורסם בעיתון "דבר לילדים" בתאריך 13 בדצמבר 1935; ו"הפלא ופלא" ("ומשה הכה על צור...
וייצאו ממנו מים"), בלחנו של ידידיה אדמון, שהתפרסם ב"דבר לילדים" ב-3 באפריל 1947.
קמזון נפטר בביתו באשקלון בסוף חודש אוגוסט 1980, לאחר מחלה ממושכת.
הותיר את אשתו, שרה דבורה קמזון לבית כהן.
גיסו (בעלה של אחותה של אשתו, אביגיל), חיים שכטר (1911–2000), היה מרצה לאנגלית בירושלים ומחבר ספרים ללימוד אנגלית ומילונים אנגליים–עבריים ועבריים–אנגליים.
על שמו נקרא רחוב בירושלים, בשכונת רמות.
צעצֻעים ופרחים: חרוזים, ברלין–וינה: מנורה, 1925. (לילדים)
חתונה ביער; ציורים מאת אלזה ונץ-ויטר ; חרוזים מאת י"ד קמזון, ברלין–וינה: מנורה, 1925. (לילדים) (הוצאה נוספת: ירושלים – תל אביב: ניב, תש"י.) ()
פון ספר רזיאל המלאך, ירושלים: (דפוס אחדות בת"א), תרפ"ו.
שבת שלום שבת שלום: שירי שבת לילדים; ציורים: א' לואיזדה; מנגינות: עמנואל פוגצ'וב, דניאל סמבורסקי, ירושלים – תל אביב: ניב, תש"ח.
ירושלים: שירים, ירושלים: יפה נוף, תש"י.
(הוצאה נוספת: תל אביב: ש' זימזון, תשל"ז.)
ילד קטן הולך לגן; ציורים: ל' וולפרט, ירושלים – תל אביב: ניב, תש"י.
יום הֻלדת; כתוב בידי י"ד קמזון; הציורים: ו' ויטור, ירושלים – תל אביב: ניב, [תשי"-].
יהדות ליטא: תמונות וציונים; איסוף התמונות והציונים: י.ד.
רפאל חסמן: יהדות ליטא העצמאית בזריחתה ובשקיעתה.
ציונים לתולדות חייהם ורשימת ספריהם ..., ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ט.
הנרות הללו: ספורים ושירים; ציורים: א.
פלא על כל פלא: ספורים לילדים; ציורים: אלונה, תל אביב: ש' זימזון, 1966.
בֹא אלי דֻבון טִפשון; ציורים: אורה איתן, תל אביב: יבנה, תשכ"ז.
עשרה כושים קטנים; חרוזים: י"ד קמזון; ציורים: גרטי מוזר-ליכטל, תל אביב: ש' זימזון, 1976. (לילדים)
יעקב דוּמְבּליַאנסקי (נכתב גם: דומבלינסקי, דומבלאנסקי, דומבלנסקי) (1876, איישישוק, פלך וילנה, רוסיה (ליטא) – סתיו 1941, גטו קובנה, תחת הכיבוש הנאצי) היה מורה עברי יהודי ליטאי.
לימד בגרודנה, בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה ובסמינר למורים של רשת החינוך העברית "תרבות" בעיר.
חיבר ספרי לימוד ומקראות ופרסם סיפורי ילדים, פיליטונים ומאמרים בנושאי לשון וחינוך.
דומבליאנסקי נולד בשנת 1876 בעיירה איישישוק שבפלך וילנה (ליטא הרוסית), בנם של חוה ביילה וגרשון.
למד בישיבת סלובודקה (ישיבה חשובה של תנועת המוסר בעיירה סלובודקה שליד קובנה), ובה נסמך לרבנות.
הוכשר להוראה ב"קורסים הפדגוגיים העבריים" (הסמינר להכשרת מורים עבריים) מיסודה של חברת מפיצי השכלה בגרודנה.
נישא לרבקה לבית זֶליקוֹבסקי מאוֹזיוֹרי שבפלך גרודנה, ולזוג נולדו שבעה ילדים.
המשפחה התגוררה מספר שנים בעיירה אוסטרינה שבפלך, דומבליאנסקי לימד מחוץ לעיר, ואשתו הייתה עקרת בית וסוחרת מזון זעירה.
לבסוף עברה המשפחה לעיר הפלך גרודנה.
דומבליאנסקי לימד בבתי ספר בעיר עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
בנוסף פרסם פיליטונים בשם העט "ר' ידידיה", והיה ממשתתפיו הקבועים של ביטאון אגודת "אידישע קונסט" בגרודנה.
ב-1920 עברה המשפחה לעיר קובנה (כעת הבירה בפועל של הרפובליקה הליטאית הראשונה), ודומבליאנסקי הצטרף לסגל הגימנסיה הריאלית העברית.
הוא הורה בה עברית במשך עשרים שנה, עד סגירתה ב-1940. במקביל לימד בסמינר למורים של רשת החינוך העברית "תרבות".