tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההתקפה העיקרית באה מדרום, מידיה של הארמייה השלישית של רדקו דימיטרייב, שנעה בין גריבוב לנובי סונץ'.
במקביל, הקורפוסים ה-11 וה-9 תקפו במרכז, בעוד הקורפוס ה-21 שהה על הגדה הצפונית של הוויסלה, ולא פתח בהתקפה כיוון שהמתין לקורפוס ה-10 שהיה אמור לתגבר אותו.
הארמייה השמינית של אלכסיי ברוסילוב שהתה בקרפטים והייתה מוכנה גם כן לפתוח במתקפה.
הרוסים כבשו את העיירה לימנובה, כ-40 ק"מ מקרקוב, ושם החליטו האוסטרים להנחית את מתקפת הנגד שלהם שהחלה ב-1 בדצמבר.
המתקפה העיקרית שנועדה לכתר את הארמייה השלישית הרוסית נקבעה ל-3 בדצמבר.
עיקר המשימה הוטלה על הארמייה הרביעית של יוזף פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה.
התוכנית הראשונית הייתה שהקורפוס ה-14 בפיקודו של יוזף רוט יאגף את הארמייה השלישית הרוסית, בעוד הארמייה האוסטרו-הונגרית השלישית תתקוף בקרפטים את הארמייה הרוסית השמינית, ותמנע ממנה לבוא לעזרת הארמייה השלישית הרוסית.
הרמטכ"ל האוסטרו-הונגרי קונרד פון הצנדורף, פנה לקיסרות הגרמנית בבקשת תגבורת, ועמיתו הגרמני פאול פון הינדנבורג שלח אליו בסוף נובמבר את דיוויזיית המילואים ה-47, בפיקודו של אלפרד פון בסר.
שתי ארמיות של הצבא האוסטרו-הונגרי לחמו בקרב זה:
הארמייה השלישית בפיקוד סבטוזר בורוייביץ'
סדר כוחות הארמייה השלישית קורפוס מפקד דיוויזיות הקורפוס ה-9 רודולף קרליצ'ק הדיוויזיה ה-10 הדיוויזיה ה-26 הקורפוס ה-3 אמיל קולרוס פון גילדרן הדיוויזיה ה-6 הדיוויזיה ה-22 הדיוויזיה ה-28 הקורפוס ה-7 יוזף אוגוסט, ארכידוכס אוסטריה הדיוויזיה ה-17 הדיוויזיה ה-20 הדיוויזיה ה-38 בפיקוד אלכסנדר סזורמאי
הארמייה הרביעית בפיקוד יוזף פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה
שתי ארמיות של צבא האימפריה הרוסית לחמו בקרב זה:
הארמייה השלישית בפיקוד רדקו דימיטרייב
סדר כוחות הארמייה השלישית קורפוס מפקד דיוויזיות הקורפוס ה-11 ולדימיר זכארוב הדיוויזיה ה-11 הדיוויזיה ה-32 הקורפוס ה-9 דמיטרי שצ'רבייב הדיוויזיה ה-5 הדיוויזיה ה-42 הקורפוס ה-10 ניקולאי פרוטופופוב הדיוויזיה ה-9 הדיוויזיה ה-31 הקורפוס ה-21 יאקוס שקינסקי הדיוויזיה ה-33 הדיוויזיה ה-44
סדר כוחות הארמייה השמינית קורפוס מפקד דיוויזיות הקורפוס ה-8 ולדימיר דרגומירוב הדיוויזיה ה-14 הדיוויזיה ה-15 הקורפוס ה-23 אפנסי זוריקוב הדיוויזיה ה-48 הדיוויזיה ה-49 הקורפוס ה-7 אדוארד אק הדיוויזיה ה-13 הדיוויזיה ה-34 הקורפוס ה-12 ליאוניד ליסק הדיוויזיה ה-12 הדיוויזיה ה-19
בבוקר 3 בדצמבר הורה הארכידוכס יוזף פרדיננד לכוחותיו לנוע כנגד הארמייה השלישית של דימטרייב.
בעוד באגף השמאלי כוחותיו של רוט נחלו הצלחות ואילצו את הרוסים לסגת כעשרה ק"מ, הרי שבאגף הימני נתקלו האוסטרים בהתגוננות רוסית עיקשת שנמשכה עד בוקר 4 בדצמבר.
ב-5 בו הבינו הרוסים את המטרה האמיתית של המתקפה האוסטרית, והורו לברוסילוב להכניס את הארמייה השמינית שלו לקרב.
ברוסילוב הבחין בפער שנוצר בין הארמיות האוסטריות השלישית והרביעית, וניצל אותו כדי להורות לקורפוס ה-8 בפיקודו של דרגומירוב לפתוח במתקפה על כוחותיו של רוט שהעמידו בסכנת כיתור את הארמייה הרוסית השלישית.
6 ו-7 בדצמבר היו ימים עקובים מדם של חוסר ודאות.
מחד, הצלחותיה של הארמייה הרביעית האוסטרית אילצו את הארמייה הרוסית השלישית לבצע נסיגה דרומה, ומאידך כוחותיו של רוט נמצאו בסכנת כיתור בין הארמייה הרוסית השלישית לקורפוס הרוסי ה-8, מה שיכול היה לסכן את הצלחת המבצע כולו.
הצנדורף שקל להורות לארמייה הרביעית בפיקודו של בורוייביץ' לתקוף את כוחותיו של ברוסילוב בקרפטים, וכן להורות לוויקטור דנקל מפקד הארמייה הראשונה לחצות את הוויסלה ולהגיע לעזרת הארמייה הרביעית.
התקדמותם של הרוסים על הוויסלה ב-10 בדצמבר גרמו לכך שבסופו של דבר רק הקורפוס ה-18 נשלח מהארמייה הראשונה על הארמייה הרביעית.
במקביל, רוט המשיך בתמרון האיגוף שלו, כשבורוייביץ' מחפה עליו באמצעות התקדמות עקבית בקרפטים.
ב-11 בדצמבר הגיע רוט לאזור לימנובה, כשהקורפוס של דרגומירוב ממש מאחוריו.
באזור נובי סונץ' נלחמו הרוסים לחימה עזה, ועיכבו את המשך ההתקדמות.
ב-12 בדצמבר נאלץ ברוסילוב להורות לדרגומירוב לבצע נסיגה בשל ההתקדמות המפתיעה של הארמייה השלישית האוסטרית, שהעמידה בסכנת כיתור גם את הארמייה השמינית.
כעת היה יכול הארכידוכס יוזף פרדיננד להרשות לעצמו לתגבר את רוט, ושלח לעזרתו את הקורפוס ה-6 בפיקודו של ארץ.
עוד באותו היום הצליחו שני הקורפוסים לשבור את ההתנגדות הרוסית בין נובי סונץ' ללימנובה, ותקעו טריז בין הארמיות הרוסיות השלישית והשמינית.
הקרב יכול היה להסתיים במפלה מוחצת לצבא הרוסי, אולם האוסטרים לא הצליחו להשיג את מטרתם הסופית, כיתור הארמייה השלישית.
הסיבה לכך הייתה שהחיילים האוסטרו-הונגרים כבר היו מותשים מהמאבק הארוך וחסרים ציוד ותחמושת.
כמו כן החורף התקרב ומסילות הברזל האוסטריות לא היו יעילות מספיק כדי לאפשר תנועה של כוחות גדולים.
רק לאחר מתקפת גורליצה-טרנוב סולקו סופית הרוסים משטחי פולין וגליציה.
עם זאת, מכיוון שהרוסים סולקו מהעמדות שאיימו על קרקוב, האוסטרו-הונגרים טענו לניצחון בקרב, ורוט קיבל את תואר האצולה "פון לימנובה" מידיו של הקיסר.
קרב לונג איילנד , הידוע גם כקרב ברוקלין (Battle of Brooklyn) וכקרב ברוקלין הייטס (Battle of Brooklyn Heights), התרחש ב-27 באוגוסט 1776, לאחר שארצות הברית הכריזה על עצמאותה, והיה הקרב הגדול הראשון במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הקרב התנהל בין הצבא הקונטיננטלי של ארצות הברית לבין הצבא הבריטי בצפון אמריקה.
הקרב הסתיים בניצחון הצבא הבריטי ופתח את המערכה על ניו יורק וניו ג'רזי, שהסתיימה לבסוף בהשתלטות בריטית על העיר בעלת החשיבות האסטרטגית, ניו יורק, ובנסיגה מתמשכת של הצבא הקונטיננטלי.
לאחר נסיגת הבריטים מבוסטון ב-17 במרץ 1776, הוביל גנרל ג'ורג' וושינגטון את הצבא הקונטיננטלי לניו יורק על מנת להגן על הנמל שלה.
וושינגטון הבין שעיר הנמל תהיה בסיס מצוין עבור הצי הבריטי במהלך המלחמה ולכן ביצר אותה והמתין להתקפה הבריטית.
ביולי נחתו הכוחות הבריטיים, תחת פיקודו של גנרל ויליאם האו, מספר קילומטרים לאורך הנמל ממנהטן עד סטטן איילנד דליל האוכלוסין, שם, במשך חודש וחצי, תוגברו אט-אט על ידי ספינות במפרץ ניו-יורק התחתון, שהביאו לבסוף את סך הכוח שלהם ל-32,000 חיילים.
עם שליטתו המוחלטת של הצי הבריטי על הכניסה לנמל, הבין וושינגטון היטב את הקושי בהחזקת העיר.
מתוך אמונה שמנהטן תהיה המטרה הראשונה של הבריטים, העביר לשם וושינגטון את רוב כוחותיו.
ב-22 באוגוסט נחתו הבריטים בחופי מפרץ גרייבסנד, בדרום מערב מחוז קינגס.
לאחר חמישה ימים של המתנה, תקפו הבריטים את עמדות האמריקנים בגואן הייטס.
ללא ידיעת האמריקנים, הביא האו את עיקר כוחותיו אל עורף עמדותיהם, ובכך ביצע מהלך של פטיש וסדן ותקף אותם זמן קצר לאחר מכן.
האמריקנים נכנסו לפאניקה עקב ההתקפה הפתאומית וספגו הפסדים כבדים, אם כי עמידתם של 400 חיילים ממרילנד מנעה הפסדים גדולים בהרבה.
שארית הצבא נסוגה לעבר מתחם ההגנה המרכזי בברוקלין הייטס.
הבריטים נערכו למצור, אך בלילה שבין 29 ל-30 באוגוסט פינה וושינגטון את כל כוחותיו למנהטן, ללא אובדן חיי אדם או אספקה.
וושינגטון והצבא הקונטיננטלי נסוגו מניו יורק לחלוטין לאחר עוד כמה תבוסות, ולבסוף נסוגו דרך ניו ג'רזי לפנסילבניה.
קרב לה אבין נערך ב-20 במאי 1635 בין כוחות צרפתיים לכוחות ספרדיים במסגרת מלחמת שלושים השנים, והיה זה הקרב המשמעותי הראשון שהשתתף בו הצבא הצרפתי במהלך המלחמה.
אולם הצרפתים חששו מההגמוניה הספרדית, ובעקבות כך נכנסה ממלכת צרפת ללחימה ופתחה במלחמה עם ספרד.
ב-20 במאי 1635 הוקף הצבא הספרדי שהיה נחות לעומת הצרפתים, והובס בלה אבין, דרומית לאואי בתחומי בישופות לייז', על ידי הכוחות הצרפתיים בפיקודם של אורבן דה מלה-ברזה וגספר השלישי דה קוליני.
כ-5,000 חיילים ספרדים נהרגו או נפצעו, 1,500 נשבו, והשאר התפזרו לכל רוח, לעומת זאת הצבא הצרפתי ספג 260 נפגעים בלבד.
בנוסף, הצבא הצרפתי סבל גם מחוסר אספקה וכסף, דבר שהביא לעריקות נרחבות.
בעקבות כך המצור על לובן שהוטל על ידי הצבא הפרנקו-ההולנדי בסוף יוני אותה שנה, נחל כישלון מוחלט.
קרב ליפארה (260 לפנה"ס) הוא הקרב הימי הראשון שניטש בין הרומאים לקרתגים במלחמה הפונית הראשונה.
ההתנגשות ארעה בנמל האי ליפארה (Lipara), הגדול מבין האיים האיאוליים, מול החוף הצפוני של סיציליה.
שייטת בת 17 ספינות מלחמה בפיקוד הקונסול קורנליוס סקיפיו נלכדה בתוך הנמל על ידי 20 ספינות מלחמה קרתגיות בפיקוד בּוֹאוֹדֶס.
הרומאים – שהיו מחוסרים ניסיון במלחמת-ים – ניגפו, כל אוניותיהם נפלו לידי האויב ואף הקונסול נלקח בשבי.
המלחמה הפונית הראשונה בין רומא וקרתגו (264 – 241 לפנה"ס) פרצה בשל התערבותן הצבאית במלחמה שניהל היירון, שליט סירקוסאי, נגד מֶסאנה (מֶסִינָה).
צבא בפיקודו של הקונסול אפיוס קלאודיוס קאודקס חצה את המצר וכבש ב־264 לפנה"ס את העיר.
שנה אחר כך שב צבא רומאי גדול לאזור, כדי לגבור על צבא הברית של קרתגו וסירקוסאי ולכבוש את סירקוסאי עצמה.
רוב הערים בסיציליה, שסרו לפני כן למרותם של הקרתגים והסיראקוסאים, עברו לצד הרומאים.
זמן קצר לאחר מכן כרת גם היירון ברית עם רומא, בהעריכו כי אפסו סיכוייו לנצח את הצבא הרומאי.
ב-262 לפנה"ס צרו הרומאים על אקרגס (אגריגנטום), אותה הועידו הקרתגים להיות בסיסם הראשי להמשך המלחמה.
בקרב אקרגס שהתחולל סמוך לעיר הנחילו הרומאים תבוסה ניצחת לקרתגים.
פוליביוס, ההיסטוריון היווני בן המאה ה-2 לפנה"ס, כותב כי הניצחון באקרגס עורר את הסנאט הרומאי לשנות את מטרותיה המקוריות של המלחמה, ורומא נפנתה לכבוש את האי סיציליה כולו שהיה בשליטת הקרתגים.
מאחר שהאויב שלט בים והמלחמה נערכה מחוץ לגבולות איטליה, נפנו הרומאים לבניית צי מלחמתי ראוי לשם.
הצי נדרש לא רק לאבטחת העברת הצבא והאספקה אל זירת הלחימה בסיציליה, אלא גם כדי לנתק את הקשר הימי החיוני בין קרתגו לבסיסיה במערב האי.
הרומאים נעדרו ידע וניסיון בלוחמה ימית ולא כל שכן בבניית אוניות, ועל כן הטילו את המשימה על הערים הימיות בנות-בריתן באיטליה (socii navales).
בקיץ 260 לפנה"ס השיקו הרומאים בתוך שישים יום 100 חמש-חתריות (קווינקוורמות) ו-20 תלת-חתריות (טרירמות).
אלפי החותרים שגויסו לצי החדש אומנו במתקני חתירה בחוף.
לוקיוס אנאוס פלורוס, ההיסטוריון הרומאי בן המאה ה-2 לספירה, כותב כי "המהירות הרבה בה בנו <הרומאים> את ציים הייתה סימן לניצחון...
עד כי נראה שלא ידי אדם היו במעשה עשיית העצים לאוניות, אלא מתנת האלים."
הקונסול גנאיוס קורנליוס סקיפיו קיבל את הפיקוד על הצי, ואילו עמיתו לקונסולאט, גאיוס דואיליוס, פיקד על חילות היבשה.
עם השלמת ההכנות והאימונים יצא הצי לים.
סקיפיו ציווה על מפקדי האוניות לשוט אל מסאנה, בעוד הוא עצמו עם 17 חמש-חתריות אוניות מיהר להגיע אליה לפני הכוח העיקרי, כדי לערוך את ההכנות הדרושות לקבלת האוניות והחיילים.
בעת שהותו במסאנה קיבל ידיעות כי ליפארה, העיר הגדולה והחשובה ביותר באיים האיאוליים, מוכנה לבגוד בקרתגים ולעבור לצדה של רומא.
לפיכך נחפז אליה עם אוניותיו מבלי להמתין לשאר הצי.
דבר יציאתו אל ליפארה נודע לחניבעל גיסקו, מפקד חילות קרתגו באי, שנמצא אותה עת בפנורמוס (פַּלֶרְמוֹ), והוא שלח בעקבותיו שייטת בת עשרים אוניות בפיקוד בּוֹאוֹדֶס.
האוניות הקרתגיות הגיעו אל ליפארה בלילה, וכשהאיר היום והרומאים גילו כי נלכדו בנמל, אחזה בהם בהלה והם הפקירו את אוניותיהם כמעט ללא קרב ונמלטו לחוף.
קורנליוס סקיפיו הסגיר את עצמו לקרתגים.
זמן קצר אחר כך שבו הקרתגים אל פנורמוס עם אוניות השלל והקונסול השבוי.
פוליביוס מרמז בהמשך ספרו כי קורנליוס סקיפיו נפל בפח שטמנו לו אנשי ליפארה והקרתגים.
אפשר שהייתה זו גרסת סקיפיו עצמו והרומאים למפלה, אך אין להוציא מכלל אפשרות שהדבר אומנם ארע.
כעבור ימים מועטים כמעט ונפל גם חניבעל עצמו בשבי האויב.
הוא יצא בראש כוח של 50 אוניות כדי להתחקות אחר עיקר הצי הרומי שעשה דרכו למסאנה, על מנת ללמוד על גודלו ותנועותיו.
כשהקיף את כף איטליה (כפי הנראה של ימינו), הותקף במפתיע על ידי צי האויב ואיבד את רוב אוניותיו, אך הוא עצמו הצליח להימלט עם היתר.
כשהתקרבו הרומאים אל חופי סיציליה ונודע להם על אשר אירע לקורנליוס סקיפיו ואוניותיו, שלחו ידיעה אל הקונסול השני גאיוס דואיליוס וחיכו לבואו.
בינתיים נערכו לקרב ים, כי שמעו שצי האויב אינו רחוק.
חוקר העת העתיקה ווֹלְבֶּנְק סבור כי הכינוי "אָסִינָה", שפירושו בלטינית "אָתוֹן", הודבק לקורנליוס סקיפיו לאחר התבוסה המחפירה בקרב ליפארה.
מקרוביוס, הגרמאטיקן הרומאי בן המאה ה-5 לספירה, כותב כי הקוֹגְנוֹמֶן "אָסִינָה" הודבק לאחד מאבות משפחת הקורנליים בעקבות מעשה יוצא דופן, וכנהוג ברומא עבר בירושה לצאצאיו.
איש זה נתבקש, על פי המסופר, להמציא עֲרֵבִים לנדוניה עבור בתו או לרכישת נחלת קרקע, וכדי להוכיח את טעותם של המטילים ספק ביושרתו, הוביל לתוך הפורום אתון נושאת ככרות כסף.
קורנליוס סקיפיו השתחרר משביו כנראה לאחר ניצחון רגולוס בקרב אדיס (255 לפנה"ס), שכן מסופר כי נבחר בפעם השנייה לקונסול ב-254 לפנה"ס.
במהלך הקונסולאט השני כבש את פנורמוס יחד עם עמיתו אָוּלוּס אָטִילְיוּס קָלָטִינוּס.
קרב ליסיצ'נסק היה קרב בין רוסיה והרפובליקה העממית של לוהנסק לאוקראינה כחלק מהמתקפה על מזרח אוקראינה במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022.
לאחר הפגזות רוסיות אינטנסיביות ועימותים קרקעיים בפאתי העיר, הרפובליקה העממית של לוהנסק הפרו-רוסית הודיעה כי כוחותיה כבשו את העיר ליסיצ'נסק ב-2 ביולי, אם כי אוקראינה הכחישה תחילה את כיבוש העיר.
ב-3 ביולי תבעה רוסיה את השליטה בליסיצ'נסק.
המטה הכללי האוקראיני הודו שכוחותיהם נסוגו מהעיר "כדי להציל את חייהם של המגינים האוקראינים".
ממשלת רוסיה והבדלנים תומכי רוסיה כבשו את כל מחוז לוהנסק, כאשר ליסיצ'נסק הייתה את המעוז האוקראיני האחרון שנכבש במחוז לאחר קרב סוורודונצק.
רוסיה תיארה זאת כ"שחרור" של מחוז לוגנסק שהוגדר כחלק מהרפובליקה העממית של לוגנסק.
ליסיצ'נסק ושכנתה התאומה סוורודונצק היו מופרדות על ידי נהר סוורסקי דונץ.
העיר ליסיצ'נסק שכנה על ראש הגבעה ממוקמת בגדה המערבית מה שנתפס כיתרון למגינים האוקראינים.
ב-11 באפריל 2022 הפגיזו כוחות רוסים את ליסיצ'נסק בארטילריה כבדה.
עד 10 במאי, הפכו ליסיצ'נסק וסוורודונצק למעוזים האוקראינים היחידים שנותרו בכל מחוז לוהנסק.
במהלך הקרב על סוורודונצק נהרסו שלושת הגשרים המחברים את שתי הערים, מה שהעניק למגינים האוקראינים עמדת הגנה טובה יותר מפני התקפות רוסיות מעבר לנהר.
עד 23 ביוני, רוסיה פרצה לגמרי מדרום לעיר וניצחה בקרב בטושקובקה.
כוחות רוסיים כבשו את היישובים הסמוכים לוסקוטיבקה, מירנה דולינה, ראי-אולקסנדריקה ופידליסנה ב-22 ביוני.
ב-23 ביוני, כוחות רוסים ניתקו והקיפו את העיירות הירסק וזולוטה, שלטענתם נכבשו במלואן עד למחרת.
עד 25 ביוני כבשה רוסיה את סוורודונצק.
עם פריצת הדרך של רוסיה בדרום וניצחונה בסוורודונצק, תשומת הלב של המתקפה הרוסית עברה לליסיצ'נסק.
לאחר נפילת סוורודונצק, הפכה ליסיצ'נסק לעיר הגדולה האחרונה במחוז לוהנסק שהייתה בשליטת אוקראינה.
יחידות צבאיות של הרפובליקה העממית לוגנסק הבדלנית לחמו לצד חיל הרגלים הרוסי ונתמכו על ידי ארטילריה ותקיפות אוויריות רוסיות.
ב-25 ביוני החלו יחידות רוסיות ובדלניות להיכנס לליסיצ'נסק מדרום, והגיעו באותו יום למכרה ולמפעל ג'לטין בפאתי העיר.
ב-26 ביוני דיווחה TASS כי כוחות רוסים ובדלנים נכנסו לעיר מחמישה כיוונים ומבודדים יחידות אוקראיניות, אך לא ניתן היה לאמת את הדיווח הזה באופן עצמאי באותה עת.
המטה הכללי האוקראיני נאמר כי תקיפות אוויריות וארטילריה רוסיות אינטנסיביות נועדו לנתק את ליסיצ'נסק מדרום, אך לא הזכירו בדלנים שנכנסו לעיר.
ב-27 ביוני דיווחה CNN כי אזרחים בליסיצ'נסק נקראו לעזוב לאלתר, מכיוון שכוחות רוסים כבשו חלק מהעיר.
המינהל הצבאי של ליסיצ'נסק באוקראינה אמר כי נותרו 10,000-15,000 איש.
לפני הפלישה חיו בה 95,000 איש.
בינתיים, קציני יחידות הרפובליקה העממית לוגנסק טענו כי ניתקו שני נתיבי פינוי עבור חיילים אוקראינים מהעיר.
כוחות רוסים נכנסו לבית זיקוק לנפט בעיר, שמוקם כ-10 קילומטרים דרומית-מערבית למרכז העיר, וגיבשו את עמדותיהם, כולל הקמת עמדות ארטילריה.
ב-28 ביוני טען רודיון מירושניק, שגריר הרפובליקה העממית לוגנסק ברוסיה, כי הכוחות האוקראינים בליסיצ'נסק החלו לסגת מהעיר.
ב-29 ביוני אמר סריי היידאי, המושל האוקראיני של מחוז לוהנסק, כי יחידות רוסיות נכנסו לפאתי ליסיצ'נסק, אך בעיר עצמה לא היו קרבות.
הוא הוסיף כי העיר מותקפת מכיוונים רבים.
לפי הדיווחים, מפציצי Su-25 ו-Su-24m אוקראינים ביצעו "עד 10 תקיפות אוויריות" באזור ליסיצ'נסק, ופגעו במרכזים לוגיסטיים של רוסיה והבדלנים, מחסני דלק וכלי רכב קרביים משוריינים.
המטה הכללי של אוקראינה אמר כי בוצעה תקיפה אווירית רוסית על בית הזיקוק לנפט, שם התקיימו על פי הדיווחים לחימה קרקעית.
ב-30 ביוני אמר המושל סריי היידאי כי יש "שיא של לחימה" בפאתי העיר, עם הפגזה רוסית "מתמדת" והתקפות קרקע חוזרות ונשנות.
משרד ההגנה הבריטי, אמר כי העימותים התרכזו ככל הנראה סביב בית הזיקוק ושהיחידות האוקראיניות בעיר עצמה מחזיקות בעמדות שלהן.
המטה הכללי האוקראיני אמר שלרוסים הייתה "הצלחה חלקית" במהלך תקיפות באזור בית הזיקוק והם שולטים בחלקים הדרום-מזרחיים והצפון-מערביים של המפעל עצמו.
תקיפות רוסיות על הכפר טופוליקווה, צפונית מזרחית לבית הזיקוק, והעיירות וובצ'ואריבקה ומלוריאזנצווה.
דיווח של "סקיי ניוז " הדגיש את ההפגזה הרוסית "חסרת הבחנה" על ליסיצ'נסק ותיאר את תנאי הקרקע בעיר.
לפי הפרסום, שציטט שוטר מקומי,כ-60 אחוזים מהעיר היו בהריסות.
גדוד אוקראיני הגן על בית הזיקוק לנפט מתוך בונקר נסתר.
רודיון מירושניק, מטעם הרפובליקה העממית לוגנסק, טען כי ליסיצ'נסק הותקפה מארבעה כיוונים וטען כי יחידות רוסיות הקימו "ראש גשר רחב" בגדה הימנית של סוורסקי דונץ והגיעו למנחת המסוקים של העיר.
"משם, בחזית די רחבה, הם נעו לכיוון דרום-מערב לכיוון מרכז העיר".
עד 1 ביולי אמר משרד ההגנה הרוסי שכוחותיו כבשו את המכרה ואת מפעל הג'לטין בפאתי העיר, ואת העיירה פריוויליה שבצפון-מערב העיר כחלק מהכיתור שלהם, יחד עם ניסיונות מתמשכים לחתוך את הכביש המהיר ליסיצ'נסק-באחמוט.
ב-2 ביולי, שוב ציין המושל סריי היידאי את ההפגזה הבלתי פוסקת, "בצפיפות גבוהה" של ליסיצ'נסק, אך הדגיש ששתי שהרוסים נהדפו לכיוון ורחניוקאמיאנקה ומפעל הג'לטין.
הבדלנים הנתמכים על ידי רוסיה טענו כי השלימו את כיתור העיר, בעוד שהמשמר הלאומי האוקראיני אמר כי נמשכים עימותים עזים אך העיר "לא מוקפת".
לאחר מכן, דווח על כוחות רוסים שהגיעו למרכז ליסיצ'נסק.
מאוחר יותר, ב-2 ביולי, הודיעו הבדלנים שכוחותיהם השתלטו על העיר, דבר אשר אושש גם על ידי מקורות אחרים, כנראה לאחר נסיגה של כוחות אוקראינים.
ב-3 ביולי, אולקסי ארסטוביץ', יועץ של נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי, הודה שליסיצ'נסק הייתה בסכנת כיבוש בידי הרוסים.
מושל לוהנסק, סריי היידאי, אמר כי העיר הותקפה "בטקטיקות אכזריות בלתי מוסברות" והרוסים "התקדמו בעקשנות" על רקע הפסדים.
שר ההגנה של רוסיה, סרגיי שויגו, הודיע לנשיא ולדימיר פוטין כי כוחות רוסיה והרפובליקה העממית של לוגנסק שלטו בעיר באופן מלא, והרפובליקה העממית של לוגנסק הודיעה כי היא "מנוקה מלאומנים אוקראינים".
מאוחר יותר ב-3 ביולי, המטה הכללי האוקראיני אישר כי כוחותיהם נסוגו מליסיצ'נסק, אולם הנשיא זלנסקי הכחיש כי העיר נכבשה במלואה, ואמר "...איננו יכולים לומר בוודאות שליסיצ'נסק נמצאת בשליטה [רוסית].
קרבות משתוללים בפאתי ליסיצ'נסק." מאוחר יותר באותו לילה, הודה המושל היידאי שליסיצ'נסק נפלה והנשיא זלנסקי נשבע בסופו של דבר לכבוש מחדש את העיר.
קרב ליצן, שהתרחש ב-16 בנובמבר 1632, נחשב לאחד הקרבות החשובים ביותר במלחמת שלושים השנים.
צבא שוודי-גרמני משולב בראשות גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה הביס בדוחק כוח קיסרי בפיקודו של אלברכט פון ולנשטיין.
שני הצדדים ספגו אבדות כבדות, כאשר גוסטב אדולף היה בין ההרוגים.
החלק הראשון של הקרב כלל סדרה של התקפות חזיתיות של השוודים, שכמעט הצליחו לפני שנהדפו על ידי פרשים קיסריים בפיקודו של פפנהיים.
גוסטב אדולף נהרג בניסיון לשקם את חיל הרגלים המרוסק שלו, אך פקודיו רתמו את אנשיהם ונתמכו באש ארטילרית מטווח קצר השתלטו על המרכז הקיסרי רגע לפני רדת הלילה.
ולנשטיין נסוג נסיגה מסודרת למרות שנטש את הפצועים שלו, רבים מתותחיו ואת רוב קרונות האספקה שלו.
למרות אובדן מלכם, המשיכו השוודים את המלחמה בניצוחו של אקסל אוקסנסטירנה והקימו את ליגת היילברון עם בעלות בריתם הגרמניות באפריל 1633. בגיבוי סובסידיות צרפתיות, הביסה הקואליציה ביולי צבא קיסרי בפיקודו של פון גרונספלד באולדנדורף.
כישלונו לכאורה של ולנשטיין לתמוך בעמיתו והשמועות שהוא שוקל להחליף צד הביאו להדחתו והתנקשותו על ידי סוכנים קיסריים בפברואר 1634.
התערבות שוודית במלחמת שלושים השנים החלה ביוני 1630 כאשר כמעט 18,000 חיילים תחת גוסטבוס אדולפוס נחתו בדוכסות פומרניה.
מגובה על ידי סובסידיות צרפתיות ונתמך על ידי סקסוניה וברנדנבורג-פרוסיה, הוא הביס את צבאות הקיסרות בברייטנפלד בספטמבר 1631, ולאחר מכן ב-Rain באפריל 1632. עם זאת, זה משך אותו עמוק לתוך דרום גרמניה והגנרל הקיסרי אלברכט פון ולנשטיין התבסס בפירת', מאיים לנתק את קווי התקשורת שלו צפונה.
הקרב הגדול ביותר של המלחמה התרחש ב-3 בספטמבר, כאשר הסתערות על המחנה הקיסרי מחוץ לעיר נהדפה בדם, ללא ספק הטעות הגדולה ביותר שביצע גוסטב אדולף במהלך מסע המלחמה שלו בגרמניה.
לאחר הצלחה זו, הצטרף ולנשטיין להיינריך אולק בתקיפת סקסוניה, בתקווה להכריח את יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, לצאת מהמלחמה ולהכריח את גוסטב אדולף ללכת אחריו.
לייפציג נכבשה בתחילת נובמבר וב-14 בחודש החליט ולנשטיין להקים שם מגורי חורף, מתוך אמונה שהשוודים לא יסתכנו במלחמה.
עם זאת, למחרת נודע לשוודים כי הקורפוס של פפנהיים, בן 5,800 איש, נותק ונשלח להאלה.
זה הותיר את ולנשטיין עם בין 13,000 ל-15,000 איש, מול 18,738 חייליו של גוסטב אדולף, שהחליט לנצל את עליונותו המספרית להתקפה, והתקדם במהירות מבסיסו בנאומבורג.
בנוסף לחיילים השוודים, הכוח שלו כלל 850 מהסן-קאסל וכ-2,000 סקסונים, למרות שהצבא העיקרי שלהם נעדר.
בשעות אחר הצהריים המאוחרות של 15 בנובמבר נתקלו השוודים במוצב קיסרי בנחל ריפאך, כ-5–6 קילומטרים דרומית לליצן.
משראה את הסכנה, ולנשטיין הורה לפפנהיים לחזור מהר ככל האפשר; לאחר שקיבל את המסר אחרי חצות, הוא יצא מיד לדרך עם הפרשים שלו, והשאיר את חיל הרגלים בעקבותיו.
השוודים עצרו שני קילומטרים מחוץ לעיר וחנו בתבנית קרבית, בעוד הכוחות הקיסריים עבדו במשך הלילה כדי לבנות עמדות הגנה לאורך הכביש הראשי של ליצן-לייפציג, הידוע גם בשם "ויה רג'יה".
הקרקע שהם כבשו הייתה שטוחה ברובה למעט האגף הימני שלהם, אותו עגן ולנשטיין על גבעה נמוכה לצד שלוש טחנות רוח, הנתמכות בסוללת הארטילריה הראשית שלו.
ההתקדמות השוודית נבלמה תחילה על ידי ערפל בוקר, ואז נאלצה לחצות את תעלת פלוסגרבן (ראה מפה).
כתוצאה מכך, התקפתם החלה רק בשעה 11:00 בבוקר, עיכוב שנתן לפפנהיים זמן להגיע לשדה הקרב ושלל את העליונות המספרית השוודית הראשונית.
למרות שברנהרד מסקסוניה-ויימאר התקדם מעט מול ימין של ולנשטיין, גוסטב אדולף עקף שורה של מוסקטרים שהחזיקו בתעלה לאורך כביש ליצן-לייפציג, חצה אותה, ואז הסתובב כדי לעקוף את הצבא הקיסרי שמאלה.
זה היה המצב בסביבות השעה 12:00 בצהריים כאשר פפנהיים הגיע לשדה הקרב עם 2,300 פרשים.
הוא הסתער מיד והדף את חיל הרגלים השוודי אל מעבר לכביש, כשמספר יחידות מובחרות נמחקו למעשה או איבדו עד 65% מכוחן.
גם הכוחות הקיסריים סבלו אבדות כבדות, במיוחד בקרב הקצינים הבכירים שלהם, כולל פפנהיים, שנפצע אנושות ומת בעת שפונה לטיפול.
במקביל, אולק פתח במתקפת נגד על המרכז השוודי; עד השעה 13:00, שני הצבאות איבדו את הלכידות והקרב הידרדר לסדרה מבולבלת של קרבות אש בין יחידות יריבות.
כעת, קצינים משני הצדדים ניסו לארגן מחדש את חייליהם, העשן מהבתים הבוערים בליצן נשב על פני שדה הקרב והפך אותו כמעט בלתי אפשרי לצפייה.
בזמן שניסה לגייס את חיל הרגלים המרוסק שלו, גוסטב אדולף ופמלייתו הלכו לאיבוד ונתקלו ביחידת פרשים קיסרית; הוא נורה שלוש פעמים ונפל מת מסוסו, גופתו לא כוסתה עד לאחר סיום הקרבות באותו ערב.
כוחות העתודה השוודים בפיקודו של קניפאוזן הצליחו להחזיק את הקו, סיפקו לעמיתיהם זמן להתארגן מחדש והלחימה נעצרה בסביבות השעה 15:00.
למרות שהחדשות על מותו של גוסטב אדולף התפשטו עד מהרה בצבא השוודי, ולנשטיין סירב להאמין בכך בעוד שרבים מחייליו שלו היו במצב גרוע באותה מידה.
חלק גדול מהפרשים של פפנהיים נמלטו ואמרו לחיל הרגלים שהגיע מהאלה שהקרב אבוד, אם כי האחרונים המשיכו לצעוד לעבר ליצן.
כמה יחידות בזזו את קרונות המטען שלהן, בליווי שומרי המחנה שנמלטו על הסוסים הדרושים להובלת תותחים וקרונות אספקה.
יש מעט עדי ראייה מהימנים לשלב השני של הקרב ולכן קשה יותר לשחזר את האירועים.
הצעה אחת היא שניפאוזן המליץ לסגת, אך כאשר ברנהרד מסקסוניה-ויימאר המשיך בהתקפתו על השמאל הקיסרי, הוא הניע את חייליו קדימה וחצה את ויה רג'יה פעם נוספת.
תוך כדי כך, הם כבשו את הסוללה הקטנה במרכז והשתמשו בה כדי לירות על השמאל הקיסרי, שאט אט נסוג מחוץ לטווח.
בסביבות השעה 16:00, ברנהרד מסקסוניה-ויימאר התגבר לבסוף על ליצן, ואז תפס את הסוללה הקיסרית הראשית ליד טחנות הרוח שהופנו על יריביו הנסוגים.
עד השעה 17:00 ועם רדת החשכה, שככו הקרבות כאשר ולנשטיין הורה לחייליו לפרוש, והותיר את השדה לשוודים; הוא גם נאלץ לנטוש את תותחיו ועגלות האספקה שנותרו בשל אובדן סוסי המטען שלו.
לאחר שצעדו כל היום, הגיעו כוחות הרגלים של פפנהיים, כ-2,900 איש, לשדה הקרב לאחר רדת הלילה; הם רצו לצאת להתקפת נגד, אך במקום זאת הורה להם ולנשטיין לחפות על נסיגתו ללייפציג.
השוודים הצליחו סוף סוף למצוא את גופת מלכם מתחת לערימת גופות בצד הקיסרי של התעלה שהייתה זירת קרבות מרה לאורך היום.
בעוד שהאבידות הקיסריות שכללו 5,160 הרוגים או פצועים היו נמוכות מהאבידות השוודיות שכללו כ-6,000 נפגעים, החליט ולנשטיין שהוא לא יכול להחזיק את לייפציג ונסוג לבוהמיה, כשהוא מותיר אחריו למעלה מ-1,200 פצועים שנפלו בשבי.
במהלך נסיגה זו הוטרד הצבא הקיסרי על ידי האיכרים הסקסונים שכעסו על הרס היבולים שלהם וספגו אבדות משמעותיות נוספות.
נסיגתו של ולנשטיין ותפיסת הארטילריה שלו אפשרו לשוודים להגדיר את קרב ליצן כניצחון, בעוד שהם גם השיגו את מטרתם הטקטית, לאלץ אותו לסגת מסקסוניה, אך הקרב משמעותי בעיקר בשל מותו של גוסטב אדולף.
אף על פי שאובדנו התקבל בבהלה בשוודיה ובתוך הקהילה הפרוטסטנטית האירופית הרחבה יותר, היו בעלי בריתו אמביוולנטיים יותר.
השר הראשי הצרפתי, קרדינל רישלייה, שסיפק את הסובסידיות הפיננסיות שתמכו בצבא השוודי, התעמת יותר ויותר עם גוסטב אדולף על מטרות אסטרטגיות.
היו אפילו שמועות בקרב בני דורו שהוא היה מעורב במותו ובעוד שאין הוכחות לכך, מותו אישר מחדש את ההנהגה הצרפתית של הברית האנטי-הבסבורגית.
סקסוניה וברנדנבורג התאכזבו מהברית השוודית, מה שהוביל לאובדן כבד של חיי אזרחים ממגפה ורעב, בעוד שכיבוש פומרניה השוודית איים על האינטרסים הכלכליים שלהן בסחר הבלטי.
מאחר שגוסטב אדולף הוחלף על ידי בתו בת השש כריסטינה, הועבר ניהול המדיניות לידי המועצה המלכותית של שוודיה, בראשות אקסל אוקסנסטירנה.
הוא מונה לקנצלר בינואר 1633, והחליט ששוודיה יכולה לקבל פיצוי הולם על השקעתה רק על ידי המשך המלחמה.
לאחר שהבטיח את השליטה בצבא, הצעד הבא שלו היה להחליף את הברית הרופפת הקודמת במבנה רשמי יותר; זה הונע על ידי הצורך לייצב את המדינה השוודית וספקות לגבי מהימנותם של בעלי בריתו.
רישלייה חידש את תשלום הסובסידיות לשוודיה ב-7 באפריל, וב-27 באפריל הקימו שוודיה ובעלות בריתה הפרוטסטנטיות הגרמניות את ליגת היילברון.
אוקסנסטירנה מונה למנהל הליגה, עם וטו מוחלט על ענייני צבא, נתמך על ידי מועצה של עשרה יועצים, שלושה מהם שוודים.
חבריה הסכימו לתמוך בצבא של 78,000 איש, אף על פי שסיפקו פחות משליש מהכסף הדרוש; היתרה שולמה על ידי צרפת לשוודיה ישירות, מה שהבטיח שליטה בליגה.
מדינות גרמניה הסכימו להמשיך בלחימה עד ששוודיה תשיג "פיצוי צודק", בעוד שאוקסנסטירנה הבטיחה להן חזרה לגבולות שלפני 1618. ביולי הביסה הקואליציה צבא קיסרי בפיקודו של פון גרונספלד באולדנדורף; סירובו לכאורה של ולנשטיין לתמוך בעמיתו והשמועות שהוא שוקל להחליף צד הביאו להדחתו והתנקשותו על ידי סוכנים קיסריים בפברואר 1634.
למחרת הקרב, הוצב סלע גרניט ליד המקום בו נפל גוסטב אדולף, המכונה "השוודנשטיין"; בשנת 1832 הוקמה חופת ברזל מעל האבן, עם קפלה שנבנתה בסמוך בשנת 1907. הקרב נערך ב-16 בנובמבר לפי הלוח הגרגוריאני או ב-6 בנובמבר לפי הלוח היוליאני, שהיה אז בשימוש בשוודיה.
על אף אימוץ הלוח הגרגוריאני בשנת 1753, עדיין מציינים השוודים את יום גוסטבוס אדולפוס ב-6 בנובמבר בכל שנה.
בשנת 2011 נמצא קבר אחים המכיל שרידים של 47 חיילים באזור בו דווח כי יחידה שוודית הידועה בשם "הבריגדה הכחולה" הוכרעה על ידי חיל הפרשים של פפנהיים.
בדיקת השרידים הראתה שהגיל הממוצע היה 28, בעוד שראיות לפציעות שנרפאו מצביעות על היותם ותיקים; יותר ממחציתם נפגעו מירי, מספר גבוה באופן יוצא דופן לתקופה זו.
קרב לימבורג (נקרא גם קרב פרידברג) היה קרב במלחמת הקואליציה הראשונה, שהתרחש ב-9 בנובמבר 1792 בלימבורג אן דר לאהן בין כוחות המהפכה הצרפתית לכוחות פרוסים, והסתיים בניצחון צרפתי.
לאחר הניצחון הצרפתי בקרב ז'מפ, התוכנית האוסטרית-פרוסית לפלוש לצרפת ולהגיע לפריז נגנזה, וכעת האוסטרים איבדו עוד ועוד שטחים בבלגיה.
בעוד שהאוסטרים לחמו בבלגיה, הצבא הפרוסי, שרק ברגע האחרון הצליח להימלט מצרפת, שינה כיוונו ומיהר לעזרת הפפאלץ שאליה פלש הגנרל הצרפתי אדם פיליפ, הרוזן דה קוסטין.
לאחר השארת דיוויזיה להגן על קובלנץ, יצא פילדמרשל קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ללימבורג וסביבתה, שם הורה לכוחותיו להישאר, כי הוא ראה את לימבורג במיקום טוב כדי לחסום את ההתקדמות הצרפתית.
ב-8 בנובמבר הורה קסטין לקולונל ז'אן ניקולס הושאר לתקוף את הפרוסים בלימבורג.
לואי דומיניק מונייה היה אמור לתמוך בהתקפה עם הקורפוס שלו.
הושאר הפתיע את הפרוסים, שהאמינו שהם בטוחים בלימבורג, ולכן הקימו הגנות לא חזקות דיים, כדי לבלום את המתקפה הצרפתית.
הצרפתים התקינו בשקט את סוללות הארטילריה שלהם לפני שהאויב בכלל שם לב, וברגע ההתקפה פתחו באש.
לאחר היסוס מסוים, יצאו הפרוסים והשליכו את עצמם לקרב, הפגזות אש ארטילרית צרפתית, שאילצה אותם לסגת.
הצרפתים גירשו את הפרוסים מהעיר; והם נסוגו למונטבאור, בעוד הצרפתים התבצרו בעיר שזה עתה כבשו.
הקרב כולו ארך 90 דקות.
קרב לואס היה אחד משני הקרבות המרכזיים במלחמת הברונים השנייה.
הקרב התרחש ב שבסאסקס ב-14 במאי 1264. הקרב סימן את נקודת השיא בקריירה של סימון החמישי דה מונפור, והפך אותו ל"מלך הבלתי מוכתר של אנגליה".
כוחותיו של הנרי השלישי, מלך אנגליה עזבו את ואת כדי להסיח את הברונים בקרב והצליחו בתחילה, כשבנו של הנרי, הנסיך אדוארד, ניתב חלק מהצבא הברוני על ידי מתקפת פרשים.
עם זאת הוא רדף אחר מחצבתו מחוץ לשדה הקרב והשאיר את אנשי אביו חשופים.
הנרי נאלץ לפתוח בהתקפת חיל רגלים במעלה גבעת אופהם, שם הובס על ידי אנשי הברונים שהגנו על הגבעה.
הכוחות המלכותיים נמלטו בחזרה לטירה ולמנזר והמלך נאלץ למסור רבות מסמכויותיו לדה מונפור.
הנרי השלישי נתפס אז כמונרך לא פופולרי בשל סגנונו האוטוקרטי, מפגני העדפה וסירוב לשאת ולתת עם הברונים.
בסופו של דבר כפו הברונים על הנרי רפורמה חוקתית שנודעה בשם "הוראות אוקספורד", כולל הוראה לפגישה שנתית שלוש פעמים בראשות סימון דה מונפור כדי לדון בענייני הממשל.
הנרי ביקש להימלט מהגבלות ההוראות ופנה ללואי התשיעי, מלך צרפת בבקשה לשמש כבורר בסכסוך.
לואי הסכים עם הנרי וביטל את התקנות.
מונפור כעס על כך ומרד במלך יחד עם ברונים נוספים ובכך פרצה מלחמת הברונים השנייה.
המלחמה לא התנהלה בגלוי בתחילה, וכל צד סייר באנגליה כדי לגייס תמיכה בצבאו.
סדרת מעשי טבח ביהודים בווסטר, לונדון, קנטרברי וערים אחרות נערכה על ידי בעלות בריתו של מונפור.
במאי הגיע צבאו של המלך הנרי ללואס, שם הוא התכוון לעצור כדי לאפשר לתגבורת להגיע אליו.
המלך חנה במנזר סנט פנקראס עם כוח חיל רגלים, בעוד שבנו, הנסיך אדוארד (לימים אדוארד הראשון, מלך אנגליה), פיקד על הפרשים בטירת לואס, כ-460 מטרים צפונית למנזר.
דה מונפור פנה אל המלך מתוך כוונה לשאת ולתת על שביתת נשק או, אם לא, לגרור אותו לקרב פתוח.
המלך דחה את המשא ומתן, ודה מונפור העביר את אנשיו מ לגבעת אופהאם, קילומטר מצפון-מערב ללואס, בצעדת לילה שהפתיעה את הכוחות המלכותיים.
הצבא המלכותי היה גדול פי 2 מצבאו של דה מונפור.
הנרי פיקד מהמרכז, בנו הנסיך אדוארד, ו מימין; וריצ'רד, רוזן קורנוול ובנו, הנרי משמאל.
הברונים החזיקו בקרקע גבוהה יותר המשקיפה על לואס והורו לאנשיהם לענוד צלבים לבנים כסמל ייחודי.
דה מונפור חילק את כוחותיו לארבעה חלקים, והעניק לבנו הנרי את הפיקוד על חלק אחד, כשעל האחרים פיקדו; גילברט דה קלייר עם ווויליאם ממונטצ'נסי; ; בעוד שדה מונפור עצמו הוביל את החלק הרביעי עם תומאס מפלווסטון.
מיקום הקרב אינו ידוע בוודאות.
לאחרונה נוצר קונצנזוס חדש על מיקום ההתקשרות העיקרית מציב אותו על מיקומו הנוכחי של כלא לואס.
מקורות מודרניים מצביעים על כך שההתקשרות הראשונית התרחשה לאורך הקווים המשוערים של כביש נוויל כיום.
עם עלות השחר פתחו הכוחות הברוניאליים במתקפת פתע על לקטי מזון שנשלחו על ידי הכוחות המלכותיים.
לאחר מכן עשה המלך את צעדו.
אדוארד הוביל מתקפת פרשים נגד תושבי לונדון, שעליה שלט סגרייב.
המתקפה התישה את הצבא הברוניאלי בלונדון והכוחות בלונדון ברחו לכפר אופהם.
אדוארד רדף אחריהם במשך כארבעה מייל והותיר את אביו המלך לבדו.
הנרי נאלץ לצאת להתקפה עם החטיבות המרכזיות והימניות שלו היישר במעלה גבעת אופהאם לתוך הקו הברוניאלי שחיכה להם במגננה.
החטיבה בפיקודו של ריצ'רד דשדשה כמעט מייד, אך אנשיו של הנרי נלחמו עד שנאלצו לסגת על ידי הגעת חייליו של דה מונפור.
אנשיו של המלך הנרי נאלצו לרדת מהגבעה ולהגיע לתוך לואס, שם החלו לסגת לעבר הטירה והמנזר שם.
אדוארד חזר עם פרשיו התשושים ופתח במתקפת נגד, אך עם איתור אביו שוכנע כי כשלואס בוערת ורבים מתומכי אביו ברחו, הגיע הזמן לקבל את הצעתו המחודשת של דה מונפור למשא ומתן.
ריצ'רד נלכד על ידי הברונים לאחר שהתגלה ליד טחנת רוח.
המלך הנרי נאלץ לבסוף לקבל את "תקנות אוקספורד"", בעוד הנסיך אדוארד נשאר בן ערובה של הברונים.
הדבר העמיד את דה מונפור בעמדת כוח מהותי, שנמשך עד לבחירת הנסיך אדוארד, ותבוסתו ומותו של דה מונפור לאחר מכן בקרב אוושם באוגוסט 1265. בעקבות הקרב בוטלו החובות ליהודים; זו הייתה מטרת המלחמה המרכזית.
ב-1994 נחשפו שרידי גופות שיוחסו ללוחמים מקרב לואס.
עם זאת, בשנת 2014 נטען כי חלק מהשלדים עשויים להיות קדומים בהרבה.
קרב לוסייל הוא כינוי למשחק כדורגל שנערך ברבע גמר מונדיאל 2022 בין הולנד לארגנטינה באצטדיון האייקוני לוסייל בעיר לוסייל שבקטר ב-9 בדצמבר 2022. השופט הספרדי מטאו לאוס הוציא מספר שיא של 18 כרטיסים צהובים וכרטיס אדום אחד, וקבע שיא חדש לכרטיסים למשחק אחד בכל טורניר בינלאומי שנוהל על ידי פיפ"א.
להולנד ולארגנטינה היו תשע פגישות קודמות, שפיתחו יריבות ביניהן; ההולנדים ניצחו בארבע מתוך תשעת המשחקים, בעוד הארגנטינאים ניצחו במשחק אחד, והמשחקים האחרים הסתיימו בתיקו, שניים מהם נצחו על ידי ארגנטינה בפנדלים.
המשחק הקודם היה דומה בעוצמתו וקרבתו אך לא הציג את אותה רמת עוינות בין השחקנים.
ליאו מסי עבור ארגנטינה ודיילי בלינד עבור הולנד היו השחקנים היחידים שלקחו חלק במשחק הזה שהיו גם על המגרש בלוסייל, בנוסף למנהל ההולנדי לואי ואן חאל.
הולנד נכנסה למשחק ללא הפסד ב-19 המשחקים הבינלאומיים הקודמים שלה.
במהלך ראיונות טרום המשחק עם התקשורת, הצד ההולנדי העביר הערות שנחשפו מאוחר יותר ככועסות על הצד הארגנטינאי.
ואן חאל אמר לאתר הספורט ההולנדי Nederlandse Omroep Stichting: "מסי הוא אכן השחקן המסוכן ביותר שיוצר הכי הרבה מצבים וגם עושה אותם בעצמו.
מצד שני הוא לא משחק הרבה עם היריב כשהוא בשליטת הכדור.
גם כאן טמונים הסיכויים שלנו".
לאחר שסיום המשחק הקודם בין שתי המדינות במונדיאל הסתיים בהגרלת פנדלים, התעקש המאמן ההולנדי כי הקבוצה מתאמנת לתוצאה כזו, ואמר "אנחנו מקווים שיהיה לנו יתרון קל אם נצטרך לבעוט בפנדלים".
שוער ארגנטינה אמיליאנו מרטינס אמר מאוחר יותר כי הוא צילם את ההערות של ואן חאל בטלפון שלו והתייחס אליהן בתדירות גבוהה כמוטיבציה.
השוער ההולנדי אנדריס נופרט אמר לעיתונאים ימים לפני המשחק שהוא בטוח שהוא ינצח את מסי מהנקודה הלבנה.
ואן חאל אמר גם ש"יש לנו חשבון לסגור עם ארגנטינה על מה שקרה לפני שני מונדיאלים".
המחצית הראשונה הייתה מאוזנת יחסית, כאשר לשני הצדדים לא הייתה הזדמנות ברורה בחצי השעה הראשונה של המשחק.
לשתי הקבוצות היו קטעים דומיננטיים, כאשר ארגנטינה התקרב ליצירת הזדמנות מספר פעמים אך נעצרה על ידי הגנה הולנדית משמעתית.
וולטר סמואל, עוזר המאמן של האלביסלסטה, הוזהר סביב הדקה ה-30. החלוץ והקפטן הארגנטינאי ליאו מסי חתך אז את ההגנה ההולנדית במסירה ובישל לנאוול מולינה לשער הראשון של הלילה.
המחצית הסתיימה בשליטה ארגנטינאית, וההולנדים נכשלו ליצור הזדמנות ברורה להבקעה.
המחצית השנייה הייתה דרמטית מאוד, כאשר המשחק התעצם וההולנדים לחצו על מנת להבקיע את שער השוויון.
אקוניה הוכשל על סף הרחבה סביב הדקה ה-70, והפנדל נכבש על ידי מסי.
מסי חגג אז מול מאמן הולנד לואיס ואן חאל והספסל ההולנדי.
השער היה גם השער העשירי של מסי במשחק מונדיאל, שקשר את שיאו של גבריאל בטיסטוטה לשערים רבים ביותר במונדיאל עבור שחקן ארגנטינאי.
מסי חגג את השער על ידי כיסוי אוזניים מול הספסל ההולנדי, מה שנחשב לקנטרה כלפי ואן חאל.
המחווה הזכירה חגיגת שער שנעשה לפעמים על ידי שחקן ארגנטינה לשעבר חואן רומן ריקלמה, ששבו התערער על ידי ואן חאל כשהיו שניהם בברצלונה בתחילת שנות ה-2000. זמן קצר לאחר שערו של מסי, אוהד פרץ למגרש בדקה ה-75, אך נעצר במהירות על ידי האבטחה.
בעוד השחקנים ההולנדים חיפשו שער מכריע, העצבים התלקחו במהירות כאשר ממפיס דפאי וליסנדרו מרטינס קיבלו כרטיסים צהובים.
ההולנדים ערכו אז חילופים כדי לנצל את היתרונות בגובה ובגודל הפיזי שהיו להם על הצד הארגנטינאי.
וחהורסט, שקיבל כרטיס צהוב על הספסל, היה אחד מהחילופים הללו, שנכנס במקומו של דפאי.
וחהורסט כבש אז כדי להפוך את התוצאה ל-1–2, כשהוא נוגח לרשת לאחר מסירה של סטיבן ברחהאוס.
ההולנדים המשיכו בחיפוש אחר שער השוויון החיוני, והעצבים התלקחו מאוד עם כמה אזהרות שחולקו.
ברחהאוס קיבל כרטיס צהוב כאשר העצבנות בין שתי הקבוצות עלתה.
בדקה ה-88, לאנדרו פארדס עבר עבירה על נתן אקה, לפני שבעט את הכדור החופשי הישר לספסל ההולנדי, מה שהוביל לקטטה גדולה כאשר השחקנים ההולנדים הזועמים התקרבו לפארדס, שנדחף לקרקע על ידי קפטן הולנד וירג'יל ואן דייק.
הספסל הארגנטינאי הגיע אז לגבות את השחקן שלו עם דחיפות וצעקות, כאשר פארדס קיבל כרטיס מיידית.
התקריות גרמו למתחים לעלות למידה כזו שאפילו מאמן ארגנטינה ליונל סקאלוני הוזהר.
כשנגמר הזמן הרגיל, הוכרזו 10 דקות של תוספת זמן.
בדקה ה-100 הוענקה בעיטה חופשית להולנד מחוץ לרחבה, ונתנה לצד הזדמנות אחרונה להשוות את התוצאה.
במקום לבעוט בכדור מעל החומה שהקימו שחקני ארגנטינה, הקשר ההולנדי טון קופמיינרס השחיל מסירה עדינה לוחהורסט, שעמד מאחורי החומה וכבש במהירות כדי להשוות את התוצאה ולשלוח את המשחק להארכה.
לאחר ההלם משער השוויון בדקה האחרונה, שחקני ארגנטינה עברו מיד להתקפה, בניסיון להשיב את היתרון.
עם זאת, הגנה נחושה של ההולנדים גרמה לכך שהמשחק נשאר שווה.
ארגנטינה לחצה, יצרה כמה הזדמנויות, והגיעה הכי קרוב להבקעת שער כאשר בעיטה של אנסו פרננדס פגעה בקורה.
המשחק הסתיים בשוויון לאחר הארכה, ועבר לבעיטות עונשין.
קפטן הולנד ואן דייק לקח את הפנדל הראשון שלהם.
בעיטתו לשמאל נחסמה בעצירה של שוער ארגנטינה אמיליאנו מרטינס.
מסי שלח את השוער נופרט לצד הלא נכון כדי להכניס את הפנדל שלו בקור רוח, ונתן לארגנטינה יתרון מוקדם של 0–1. מרטינס השתמש אז במספר טקטיקות פסיכולוגיות ואמצעים של משחק כדי להסיח את דעת היריבים ולהאט את בעיטות הפנדל שלהם.
לפני תורו של סטיבן ברחהאוס, מרטינס התחזה להעביר לו את הכדור לפני שהפיל אותו.
הבעיטה של ברחהאוס נעצרה על ידי מרטינס.
פארדס כבש ונתן לארגנטינה יתרון של 0–2 לאחר שני סיבובים כל אחד.
מרטינס בעט את הכדור לצד לפני שטון קופמיינרס בעט את הבעיטה שלו.
עם זאת, קופמיינרס כבש, ונתן להולנד את הפנדל הראשון שלה בלילה וצמצם את הפער ל-1–2. היתרון שוחזר על ידי גונסאלו מונטייל, שהפנדל שלו נתן לארגנטינה יתרון של 1–3 ושם את כל הלחץ על הולנד, שאם לא יכבשו את הפנדל הבא יפסידו.
וחהורסט כבש את הפנדל שלו, כדי להפחית שוב את הפיגור עבור ההולנדים ל-2–3.
ההולנדים השתמשו אז בטקטיקות משחק פסיכולוגי.
שחקנים הולנדים ליוו ודיברו עם פרננדס כדי להרעיד את ביטחונו לפני תורו לבעוט.
זה כלל את וחהורסט; לאחר שכבש הוא הלך ישירות לעבר פרננדס והחליף איתו מילים כשהוא התקרב לנקודת הפנדל.
פרננדס קיבל אז הזדמנות להעלות את ארגנטינה לחצי הגמר, אך הפנדל שלו הלך רחוק לשמאל והחוצה – החמצה הראשונה של ארגנטינה בקרב הפנדלים, והשאיר את התוצאה על 3-2. לוק דה יונג נאלץ גם הוא לכבוש, ואף על פי שמרטינס דיבר איתו והפריע לו לפני הבעיטה, הוא כבש.
הפנדל של דה יונג סימן את השוויון 3-3 עבור הולנד, מה שהוביל לפנדל מכריע חמישי עבור ארגנטינה.
כאשר לאוטרו מרטינס החל ללכת ממעגל המרכז, הוא לווה והוטרד על ידי כמה שחקנים הולנדים, במיוחד המגן דנזל דומפריס, שקיבל כרטיס צהוב על התנהגות לא ספורטיבית.
לאוטרו מרטינס כבש והבטיח את הניצחון 3–4 ונתן לארגנטינה את הניצחון השני ברציפות על הולנד בפנדלים.
+סטטיסטיקההולנדארגנטינהשערים22בעיטות515בעיטות למסגרת26החזקת כדור50%50%קרנות28עבירות3018נבדלים12כרטיסים צהובים88כרטיסים אדומים10
הניצחון פירושו שארגנטינה הדחה את הולנד משתי הופעותיה האחרונות במונדיאל.
ארגנטינה העפילה לחצי הגמר כדי להתמודד עם קרואטיה, שניצחה ברבע הגמר שלה את ברזיל, גם בפנדלים.
עם זאת, הקבוצה הייתה צריכה להסתדר בלי המגנים מרקוס אקוניה וגונזלו מונטיאל, היו צריכים לפספס את הסיבוב הבא בגלל הצטברות של כרטיסים צהובים במהלך הטורניר.
שחקני ארגנטינה לא הראו ספורטיביות לצד ההולנדי מיד לאחר שלאוטרו מרטינס כבש את הפנדל המנצח, כאשר המגן ניקולאס אוטמנדי חיקה את המחווה הקודמת של מסי על ידי כיסוי אוזניים מול השחקנים ההולנדים.
אוטמנדי הסביר שתגובתם הייתה בתגובה לניסיונות ההפחדה של השחקנים ההולנדים במהלך קרב הפנדלים.
כמה שחקנים הולנדים הגיבו לחגיגות הארגנטינאים על ידי מעורבות בעימות פיזי נוסף, כאשר השופט שלח את דומפריס עם כרטיס צהוב שני ואדום.
מסי החליף מילים חמות עם מאמן הולנד לואי ואן חאל לאחר שריקת הסיום.
כאשר אמיליאנו מרטינס עזב את המגרש, הוא צעק קללות לעבר ואן חאל והספסל ההולנדי.
הטלגרף כתב כי הראיונות שלאחר המשחק המשיכו את אופיו ה"תוקפני" של המשחק, כאשר מסי צועק על המחנה ההולנדי כשהוא מדבר.
באירוע אחד נראה מסי אומר "¿Qué mirás, bobo?
Andá pa' allá, bobo," מתורגם בערך ל"מה אתה מסתכל, טיפש?
ללכת לשם, טיפש," לעבר וחהורסט.
הרגע עורר באז ברשתות החברתיות, ורבים באינטרנט יצרו ממנו בדיחות.
וחהורסט לכאורה רק רצה ללחוץ את ידו של מסי, מה שגרם לכמה כלי תקשורת לראות את ההערות של מסי כלפיו כאלימות מילולית או "לא הוגנת".
מסי יספר לעיתונאים לאחר המשחק שהוא הרגיש לא מכובד על ידי ההערות של ואן חאל לפני המשחק ואמר, "כמה שחקנים הולנדים דיברו הרבה מדי במהלך המשחק".
הוא ביקר עוד את הטקטיקות של הולנד במחצית השנייה, ואמר "ואן חאל אומר שהם משחקים כדורגל טוב, אבל מה שהוא עשה היה לשים אנשים גבוהים ולהכות כדורים ארוכים".
אמיליאנו מרטינס אמר גם "שמעתי שואן חאל אומר שיש לנו יתרון בפנדלים, ואם הם הולכים לפנדלים הם מנצחים, אני חושב שהוא צריך לסגור את הפה".
למרות הערותיו, מסי התנצל מאוחר יותר על מעשיו במהלך המשחק ולאחריו.
הוא כינה אותם תוצאה של כמה רגעי מתח בין שני הצדדים.
ואן חאל, שהתפטר מהנבחרת ההולנדית לאחר עזיבת הטורניר, יעורר מחדש את מלחמת המילים כמה חודשים לאחר מכן על ידי ביטוי אמונתו שהטורניר תוכנן מראש עבור ארגנטינה לנצח.
עם זאת, קפטן הולנד וירג'יל ואן דייק התרחק מההערות של ואן חאל, ואמר שהוא ושאר השחקנים ההולנדים לא עמדו מאחורי המאמן לשעבר שלהם בעניין זה.
המשחק צוין על ידי סופרים רבים לכדורגל דרמטי ותחרותי מאוד, כאשר חלקם מתייגים אותו כ"קלאסיקה מיידית".
כמה אוהדים ודיווחים על המשחק יתייחסו למשחק כ"קרב לוסייל".
בדיווח על המשחק, ג'ייסון בורט מ"טלגרף" כתב: "זה היה עקשן, ממש מלוכלך ועם כמויות עצומות של משחק".
טום מורגן מהפרסום כתב גם על אופיו החם של המשחק: "בלילה עקשן מלא התפרצויות זעם, ארגנטינה המשיכה להשליך צעצועים מהעגלה שלה גם כשלאוטרו מרטינז כבש את הפנדל המנצח שלו כדי לשלוח אותם 3–4 בפנדלים".
ביצועי השופט אנטוניו מטאו לאוס ספגו לביקורת קשה, שכן הוא הוציא שמונה עשר כרטיסים צהובים, שיא למשחקי מונדיאל, בנוסף לכרטיס האדום במהלך המשחק.
מטאו לאוס התעלם גם מבעיטת יד אפשרית של מסי, בעוד אורך זמן הפציעה שהתווסף נחשב למופרז על ידי כמה כלי תקשורת.
אוהדים, מומחים ותקשורת כאחד ראו בכרטיס צהוב כעונש קל מדי עבור כמה מקרים.
ביקורת הופנתה במיוחד על החלטתו להזהיר שחקנים בזמן שהגרלת הפנדלים התרחשה, לאחר שסיום המשחק הפתוח.
אמה סמית' מ-BBC Sport כתבה בדוח המשחק שלה שהוא "לא עזר לעניינים, להיות נחמד.
להיות לא נחמד, היה לו זעזוע מוחלט – מנפנף בכרטיס הצהוב שלו עם התעלמות העלה את המתחים במידה ניכרת, ובזמן שהוא סוף סוף הראה לאדום לדומפריס, הוא איבד מזמן שליטה".
סמית' ציינה גם את תגובותיהם הבלתי מרוצות של שחקנים שונים לשופט.
מסי יאמר ש"פיפ"א לא יכולה לשים שופט שלא עומד במשימה למקרים כאלה", בעוד אמיליאנו מרטינס תיאר את מטאו לאוס כ"חסר תועלת" ואמר "חשבתי ששלטנו במשחק מאוד טוב, עלינו ל-0–2 והשופט נתן הכל בשבילם.
הם מקבלים כותר ראש טוב, ואז הכל התהפך, השופט נתן 10 דקות ללא סיבה.
הוא רק רצה שהם יכבשו, זה היה בעצם זה, אז מקווה שלא יהיה לנו את השופט הזה יותר".
CBS Sports דיווחו כי לאחר המשחק נשלח מטאו לאוס הביתה.
המשחק נפגע עוד ממותו של עיתונאי הספורט האמריקאי גרנט ואהל לאחר שקרס לקראת סוף המשחק תוך כדי צפייה בקופסת העיתונות.
הקרב על לוס אנג'לס, הידוע גם בשם התקיפה האווירית הגדולה של לוס אנג'לס, הוא שם הניתן על ידי מקורות בני זמננו למתקפת שמועות בארצות הברית בעקבות החשש למתקפה של האימפריה היפנית ולמטח הארטילריה הנ"מ שלאחר מכן שהתרחש מסוף 24 בפברואר עד לתחילת 25 בפברואר 1942, מעל לוס אנג'לס, קליפורניה.
התקרית התרחשה פחות משלושה חודשים לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בתגובה להתקפת הפתע של הצי היפני הקיסרי על פרל הארבור, ויום אחד לאחר הפצצת אלווד ליד סנטה ברברה ב-23 בפברואר.
תחילה, היעד של המטח האווירי נחשב מכוח תוקף מיפן, אך במסיבת עיתונאים זמן קצר לאחר מכן, שר חיל הים פרנק נוקס כינה את המתקפה לכאורה "אזעקת שווא".
עיתונים של אותה תקופה פרסמו מספר דיווחים והשערות שכל הדבר הזה הוא "סיפור כיסוי" כדי להסתיר פלישה ממשית של מטוסי אויב.
כאשר תיעדה התקרית בשנת 1949, זיהתה אגודת הארטילריה של צבא ארצות הברית בלון מטאורולוגי ששוגר בשעה 1:00 לפנות בוקר, כמי ש"גרם לכל הירי", והסיקה כי "ברגע שהירי התחיל, הדמיון יצר כל מיני מטרות בשמיים, וכולם הצטרפו".
בשנת 1983, משרד ההיסטוריה של חיל האוויר האמריקני ייחס את האירוע למקרה של "עצבי מלחמה" שנגרם על ידי מטוס מזג אוויר שאבד והוחמר על ידי זיקוקים ופיצוצים תועים מסוללות סמוכות.
כדוגמה לאי-כשירות, התקרית כונתה באופן לגלגני "קרב לוס אנג'לס" או "הפשיטה הגדולה על לוס אנג'לס".
קרב ליגניץ התרחש ב-15 באוגוסט 1760 והיה קרב צבאי במהלך המלחמה השלזית השלישית (חלק ממלחמת שבע השנים).
בקרב זה נלחמו כוחות פרוסיים בפיקודו של פרידריך השני, מלך פרוסיה, בצבא אוסטרי בפיקודו של גנרל-פלדמרשל ארנסט גדעון פון לאודון.
הקרב הסתיים לאחר שעות ספורות בלבד בשעות הבוקר המוקדמות בניצחון הכוחות הפרוסיים.
בכך חמק פרידריך השני מכיתור צבאו, צבאו התאחד עם צבאו של היינריך, נסיך פרוסיה (1726–1802), וכבש מחדש חלקים משלזיה.
הקרבות בשנת 1760 החלו רק בחודש יוני.
פרידריך השני השאיר חלק מכוחותיו בשלזיה כדי להגן על הפרובינציה הזו מפני האוסטרים.
כוח משני נוסף תחת פיקודו של הנסיך היינריך מפרוסיה, אחיו של המלך, הוצב ממזרח לנהר אודר כדי להעסיק שם את הכוחות הרוסיים.
עם הצבא העיקרי שלו פנה פרידריך השני לעבר נסיכות הבוחר מסקסוניה, כדי להתמודד עם האיום מצד צבא הרייכסארמה וגיס אוסטרי.
בעודו פועל שם ומנסה לשווא לכבוש את דרזדן, התקדם צבא אוסטרי חזק בפיקודו של ארנסט גדעון פון לאודון לעבר שלזיה, הביס את הכוחות הפרוסיים שהוצבו שם וכבש את מצודת גלאץ.
בשל כך הפסיק פרידריך השני את המבצעים בסקסוניה כדי למהר לשלזיה.
עם זאת, בעקבותיו דלקו הצבא האוסטרי העיקרי בפיקודו של לאופולד יוזף פון דאון והגיס של פרנץ מוריץ פון לאסי.
לבסוף מצא עצמו הצבא הפרוסי, עם כ-24,000 איש באזור ליגניץ על נהר קצבאך, חסום באמצע אוגוסט על ידי כוחותיהם של דאון, לאסי ולאודון שמנו יחד יותר מ-90,000 איש.
פלדמרשל דאון הגה תוכנית לחצות את נהר הקצבאך בלילה שבין ה-14 ל-15 באוגוסט 1760 ולכתר את הכוחות הפרוסיים.
הצבא העיקרי שלו נועד לאגף את הפרוסים מדרום, לגיס של לאסי הייתה המשימה לחסום את נתיב הנסיגה הפרוסי תוך איגוף רחב יותר מערבה, בעוד לאודון היה אמור לאגף את הפרוסים מצפון-מזרח.
מטרת התוכנית הייתה לכתר את הצבא הפרוסי העיקרי ולהשמידו, ובכך לסיים את המלחמה.
אולם, פרידריך השני עצמו כבר החליט לנצל את הלילה למסע צפונה לעבר האודר, כדי לאגף בכך את העמדה האוסטרית.
בערב, סביב השעה 20:00, יצא הצבא הפרוסי לדרך וצעד במספר טורים לאורך הקצבאך לכיוון צפון-מזרח.
תוך כדי כך, זמן קצר לאחר חצות, נתקלו יחידות פרשים בכוחותיו של לאודון, שבדיוק החלו בניסיון האיגוף שלהם.
הפרשים הפרוסים אומנם נהדפו תחילה, אך התארגנו מחדש מאוחר יותר.
חיל הרגלים והארטילריה הפרוסית נערכו בינתיים במערך קרבי, ועם זריחת החמה בסביבות השעה 4:00 החל הקרב הממשי בין כ-14,500 פרוסים (האחרים חיפו על העורף מפני כוחותיו של דאון) לבין הגיס של לאודון שמנה כ-32,000 איש.
חיל הרגלים הפרוסי תקף את המערך האוסטרי והבקיע את קוויו.
לאחר כשעתיים בלבד הקרב כבר הסתיים ולאודון פקד על נסיגה.
כוחותיו של לאסי לא מצאו את דרכם בחשיכה והתקדמו לאט מאוד.
כוחותיו של דאון רדפו אחרי הפרוסים בהיסוס בלבד.
תחילה כלל לא הבחינו בעזיבתם, כיוון שהפרוסים השאירו את מדורות המחנה שלהם דולקות.
רק סביב השעה 7:00 נודע לדאון על תבוסתו של לאודון.
הדיווחים על אבדות בקרב משתנים מאוד בין עדי התקופה.
בספרות המקצועית הנתונים הנפוצים ביותר הם כדלקמן: הפרוסים איבדו 92 קצינים ו-3,302 חיילים.
אבדות האוסטרים הסתכמו בשבויים בלבד ב-88 קצינים, 4,646 חיילים וכן 80 תותחים שנלקחו שלל.
בנוסף הם איבדו בהרוגים ופצועים 6 גנרלים, 203 קצינים ו-3,594 חיילים.
אולם באופן יחסי, האבדות הפרוסיות היו כבדות יותר, פרידריך השני איבד 12.6% מכוח צבאו, האוסטרים 8.3%.
כתוצאה מהקרב הצליח פרידריך השני לחמוק מהכיתור המאיים.
בימים שלאחר מכן צלח האיחוד עם כוחותיו של הנסיך היינריך.
פרידריך השני פעל עוד זמן מה בשלזיה, אך בסוף ספטמבר אילצה אותו התקפה רוסית-אוסטרית על ברלין לצאת שוב לדרך.
עם זאת, חשובה גם ההשפעה המורלית של הצלחה קרבית פרוסית ראשונה זו לאחר מספר תבוסות מאז קרב הוכקירך ב-1758.
קרב מגע היא שיטת לחימה מודרנית שפותחה בישראל, על ידי מספר מייסדים.
השיטה החלה להתפתח בשנות העשרים של המאה ה-20. בימי ארגון ההגנה, השיטה נקראה "ספורט מגן" ולאחר מכן שינתה את שמה ל"קפא"פ" (קרב פנים אל פנים).
אימי שדאור ליכטנפלד, שהוביל את תחום קרב המגע בצה"ל, פיתח לאחר פרישתו משירות את קרב המגע האזרחי.
שיטת קרב המגע התפתחה רבות, והיום ניתן ללמוד אותה בשלושה אופנים: כשיטת לחימה לכוחות ביטחון, כשיטה להגנה עצמית לאזרחים, וכשיטת לחימה בפני עצמה, אך הוא שונה מאמנויות לחימה מסורתיות בכך שהוא מתמקד בעיקר בהגנה עצמית ובמצבים מציאותיים.
בקרב מגע, אין חוקים כמו באמנויות לחימה ספורטיביות והוא מבוסס על סיטואציות מציאותיות.
קרב מגע אינו משמש למטרות ספורטיביות.
בסיס השיטה טמון בגילוי של התגובה הספונטאנית לאיום על-ידי ד"ר משה פלדנקרייז (מה שידוע בימינו כרפלקס הבהלה).
פלדנקרייז פיתח שיטת לחימה שתורגלה במסגרת ארגון ההגנה ואף פורסמה בספר שכתב ב-1930 בשם "ג'ו ג'יטסו והגנה עצמית".
את דרכו של פלדנקרייז המשיך שהוביל את תחום הלחימה בידיים ריקות במסגרת ארגון ההגנה.
לאחר פטירתו הפתאומית של קופלר, כאחד מכ"ג יורדי הסירה, תפס את מקומו יהודה מרכוס שהיה אחד מכותבי הספר "ג'ודו שימושי" בו מופיעים לראשונה בכתב העקרונות המנחים של שיטת הלחימה הישראלית ללחימה בידיים ריקות.
העדות הראשונה לקיומם של אימונים סדירים בהגנה עצמית בארץ ישראל מצויה בשנת 1891 בעיר רחובות.
כתוצאה מעימותים אלימים בין תושבי רחובות ליישובים הערביים הסמוכים החלו צבי קליגר ומיכאל גרשנזוון, ששירתו בצבא הרוסי ועלו ארצה, לאמן את אנשי רחובות בתרגילי הגנה עצמית וזאת במסגרת ארגון העשרות שהוקם ביוזמתם של אהרון אייזנברג ואחרים.
בהמשך קיים מידע דליל העוסק באימונים שהתקיימו במסגרת ארגון בר גיורא וארגון השומר, אולם סביר להניח שידע זה חלחל והגיע לשורות ההגנה אף על פי שאין לכך עדות ישירה בכתובים.
ארגון ההגנה שנוסד ב-1920 חיפש שיטת לחימה שתוכל לתת מענה לחבריו, אולם שיטות הלחימה שנוסו לא נתנו מענה אפקטיבי בשעת עימות אלים.
פלדנקרייז אסף חברים מארגון ההגנה, תקף אותם עם סכין וצילם את תגובותיהם.
הוא גילה כי רוב האנשים מגיבים באותו אופן הכולל התכנסות והרמת גפה כדי להגן על הראש והצוואר.
פלדנקרייז פיתח שיטת לחימה המושתתת על גילוי זה.
הוא אימן לוחמים במשך שלושה חודשים, הפסיק לאמן אותם למשך שנה ולאחר שנה בדק שנית את תגובותיהם.
באופן מפתיע התרגילים שלימד פלדנקרייז נשארו חקוקים בגופם של הלוחמים בצורה כמעט אוטומטית.
הנהגת ההגנה התרשמה וגייסה את פלדנקרייז ללמד את אנשי ההגנה את תורתו.
שיטתו של פלדנקרייז מהווה למעשה את הבסיס להתפתחותו של הקרב מגע.
המונחים השגורים היום בתחום הקרב מגע של הגנה רפלקסיבית או תגובה רפלקסיבית, נעוצים באותו גילוי של פלדנקרייז.
פלדנקרייז נאלץ לרדת מארץ ישראל מכיוון שהיה מבוקש על ידי המנדט הבריטי שלא ראה את פועלו בעין יפה.
את מקומו כמדריך ראשי בהגנה תפס קופלר שהמשיך לפתח את השיטה וכתב פרק בספר החוגר העוסק בספורט מגן, השם שניתן לתורת הלחימה של ההגנה באותן שנים.
את מקומו של קופלר תפס מרכוס שהחל לכתוב את הספר ג'ודו שימושי ביחד עם חברים.
באותה תקופה השתמשו במספר שמות שונים לתיאור שיטת הלחימה של ארגון ההגנה, לפיכך השם ג'ודו שימושי הוא עוד שם לשיטת לחימה זו (בנוסף לשמות ספורט המגן ולשיטתו של פלדנקרייז).
עם פרסום "הספר הלבן (1939)" (מכונה גם "הספר הלבן של מקדונלד" או בשמו הרשמי "פלשתינה, הצהרת מדיניות") גרר הפגנות מצד היישוב היהודי כנגד המנדט הבריטי.
במהלך ההפגנות הללו השתמשו השוטרים הבריטים באלות כנגד המפגינים היהודים מה שגרם לפציעות רבות ודמורליזציה בקרב הציבור היהודי.
משה (מיישל) הורביץ וחברים פיתחו שיטת לחימה עם מקל קצר שתוכל להתמודד עם האלות של השוטרים הבריטים.
הכנסת השימוש במקל קצר הובילה לשינוי בשם של שיטת הלחימה הישראלית לקפא"פ (ראשי תיבות: קרב פנים אל פנים).
אימי שדאור ליכטנפלד ידוע כאחת מהדמויות המשמעותיות ביותר בפיתוח שיטת הלחימה הישראלית.
שדאור עלה ארצה בשנת 1942 לאחר שפעל במסגרת ההגנה מחוץ לישראל.
עם עלייתו שובץ כמדריך שחייה וקרב פנים אל פנים במסגרת ההגנה.
בשנת 1948 עם הקמתה של מדינת ישראל ושיבוצם של אנשי ההגנה בצה"ל, המשיך אימי בתפקידו וביסס את מעמדו כדמות המובילה בתחום הקפא"פ בצבא.
במהלך השנים השתנה השם קפא"פ ולקראת סוף שנות ה-50 החל השם קרב מגע לתפוס את מקומו עד שנשאר השם הרשמי והיחיד של שיטת הלחימה הצה"לית ואימי כדמות המובילה את התחום.
עם פרישתו משירות הקבע פתח אימי מכון להוראת קרב מגע לאזרחים.
הוא אימץ את החליפות ושיטת החגורות של הג'ודו ופיתח סילבוס שיתאים לאזרחים וגם יכול לשמש ללמידה כאמנות לחימה ולא רק כשיטת לחימה.
שיטת הקרב מגע ממשיכה להתפתח וניתן להבחין בשלושה זרמים עיקריים: קרב מגע לכוחות הביטחון, קרב מגע כשיטת הגנה עצמית לאזרחים, קרב מגע כאמנות לחימה.
קרב מגע היא אחת משיטות הלחימה המקובלות והנפוצות ביותר בעולם בקרב פנים אל פנים (קפא"פ) ונלמדת בעשרות מדינות במגוון זרמים.
לפי גיא מור, תרגול רפלקס הבהלה, בשילוב לימוד מיומנות חדשה בשיטת הבלוקים, מקצר את משך יצירת המערכת המוטורית.
קרב מוגדישו נערך באוקטובר 1993 במוגדישו, בירת סומליה, בין כוחות אמריקאים ללוחמיו של מוחמד פארח איידיד , שליט מקומי.
כוח עילית של הצבא האמריקני שכלל 160 לוחמים נשלח למוגדישו, כדי ללכוד שני בכירים בארגונו של איידיד.
המבצע הסתבך כאשר שני מסוקי "בלאק הוק" הופלו והמבצע התארך ל-15 שעות – שבמהלכן נהרגו 19 חיילים אמריקאים ו-73 חיילים נוספים נפצעו.
אחד מטייסי המסוקים נשבה על ידי לוחמי מיליציות סומלים, ושוחרר מאוחר יותר.
מאות לוחמים סומלים ותושבים נהרגו בקרב.
קרב מוגדישו השפיע על מדיניות ארצות הברית בסומליה וברחבי העולם.
לאחר הקרב נסוגה ארצות הברית מסומליה ונמנעה מלסכן את חייליה במשברים ברחבי העולם.