tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעצבי אופנה, דוגמניות כמו קייט מוס וג'יימי קינג, וסרטים כמו טריינספוטינג הואשמו בכך שהם מציגים את השימוש בהרואין כנוצץ ומפתה.
נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, גינה את המראה הזה, וכינה אותו "הרסני" ו"האדרה של הרואין".
מנגד, פרשנים אחרים טענו שתצלומי האופנה עצמם אינם מפתים להשתמש בסם.
ג'ייקוב סאלום מהמגזין ריזן כתב כי "אין סיבה להניח שאנשים הנמשכים למראה שקידמו קלווין קליין ומפרסמים נוספים...
יימשכו גם להרואין, בדיוק כפי שאין סיבה להניח שנערי פרברים הלובשים מכנסיים רחבים וכובעים הפוכים יהפכו לבריונים היורים באנשים מתוך מכוניות נוסעות".
הרו ולאנדרוס הוא ציור מאת האמן האנגלי ויליאם אטי, שהוצג לראשונה באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון בשנת 1829. הציור מתאר את סיפור האהבה הטרגי של הרו, כוהנת האלה ונוס, ושל לאנדרוס, שחצה מדי לילה בשחייה את מצר ההלספונט כדי לפגוש בה.
היצירה מתמקדת ברגע שבו הרו קופצת אל מותה לאחר שלאנדרוס טבע בסערה בים.
אטי מציג את סצנת הסיום של האגדה: גופותיהם של שני האוהבים העירומים למחצה שוכבות זו לצד זו על רקע חוף סוער, ברגע טרגי של מותם המאוחד.
הדמויות מוצגות בפרספקטיבה דרמטית, והאמן משתמש באור עז ובקונטרסטים חזקים כדי להעצים את תחושת האבל והסערה.
האינטנסיביות הרגשית והחושנית של הציור משקפת את הזיקה של אטי לרעיונות הרומנטיים ולתיאורים מיתולוגיים של תשוקה ואבדן.
השראתו של אטי נשענה על התרגום האנגלי של הפואמה היוונית הקדומה "אהבות הרו ולאנדרוס" מאת מוסאוס, שבוצע בידי הכומר פרנסיס פוקס בשנת 1760. הפואמה מתארת כיצד לפיד האהבה של הרו כבה בסערה ולאנדרוס טבע, וכיצד היא קפצה בעקבותיו אל מותה.
השורה האחרונה של השיר, "They liv'd united, and united died", מבוטאת בציור באמצעות הקומפוזיציה שבה שני האוהבים מוצגים כמתאחדים במותם.
אטי תיאר את היצירה כ"היפה ביצירותיי היפות" ובכך ביטא את אמונתו בציור כביטוי מוסרי ואסתטי.
הוא הדגיש את הצגת הגוף העירום כתמה טהורה ונקייה מפיתוי, בהתאם לאמרה "לטהורי לב הכול טהור".
שילוב הצבעוניות החמה, המרקמים העדינים והקומפוזיציה המעוגלת מציגים את כוחו של האמן כצייר צבעוני ורומנטי מוביל.
הציור, שהושלם בשלושת ימי ההכנה האחרונים לפני פתיחת התערוכה באקדמיה, זכה לשבחים רבים מצד המבקרים.
הרובע הארמני (בארמנית: հայկական թաղամաս, הַייכַּאכַּאן טַאגַֿאמַאס; בערבית: حَارَة أَلأَرْمَن, חַארַת אַל-אַרְמַן) הוא אחד מארבעת הרבעים בעיר העתיקה של ירושלים, לצד הרובע הנוצרי, היהודי והמוסלמי.
ברובע ממוקמת הפטריארכיה הארמנית של ירושלים, ויש בו קהילה ארמנית עתיקת-יומין, ומכאן שם הרובע.
ברובע יש מתחם המוקף בחומה, שהוא שטח פרטי של הפטריארכיה הארמנית, ובני הקהילה הארמנית גרים בתוכו.
ממערב למתחם יש סמינר לכמרים ארמניים, שבאים אליו פרחי-כמורה מארמניה ומהתפוצות הארמניות ברחבי העולם.
בשולי הרובע, מחוץ למתחם אך בתוך השטח הקרוי "הרובע הארמני", נמצאות כנסיות של עדות אחרות, כגון בית מרקוס הקדוש, מנזר מרוני וכנסיית המשיח.
כן מצויים שם מספר מבני מגורים השייכים לפטריארכיה הארמנית אך עומדים לשכירות לציבור הרחב, בחלקם מתגוררים יהודים.
הרובע הארמני הוא הקטן ברובעי העיר העתיקה: נכון ל-2022, כ-2,205 איש מתגוררים בשטח הרובע, מתוכם רק כמה מאות הם ארמנים.
עיקרו של הרובע הארמני הוא מתחם סגור, ששטחו כ-34 דונם, המוקף בחומה ונחשב כולו למנזר אחד גדול.
בתוך המתחם גרים גם נזירים של הכנסייה האפוסטולית הארמנית וגם הקהילה הארמנית ה"חילונית".
תושביו החילוניים של הרובע משלמים שכר דירה למנזר, ואילו הנזירים מתקיימים מקצבה כנסייתית.
חלק מספקי השירותים ברובע זכאים למגורים תמורת תשלום סמלי בלבד.
שערי המתחם נסגרים עם לילה (בשעה 22:00) ורק תושביו מורשים להיכנס.
מתקיימת הפרדה בין הקהילה הארמנית המקומית לבין אנשי הדת.
כומר הקהילה לא יכול לבוא משורות בני הקהילה.
כנסיית הקהילה המקומית היא כנסיית המלאכים הקדושים , ובה מתקיימים טקסי הקהילה, בעוד שקתדרלת יעקב הקדוש משמשת ככנסייה לטקסים רשמיים, תפילות החגים וטקסים לרגל ביקור אנשי דת בכירים.
בית הספר של הרובע נמצא במתחם ומנוהל על ידי הכנסייה.
כמו כן מקיים המנזר גני ילדים, מועדוני נוער ומבוגרים ומועדון ספורט.
המועדונים הם סממן של קיום חילוני בתוך הרובע, אין להם לגיטימציה דתית פורמלית, כמרים ואנשי כנסייה אינם חברים בהם ואינם לוקחים חלק בפעילותם, כדי לא לתת להם לגיטימציה רשמית.
הצורך בהמשך קיום הקהילה מחייב פשרות ממין זה.
בני הקהילה המעוניינים ללמוד באקדמיה זכאים למלגה הממומנת מקרן שנוסדה כדי לסייע לעם הארמני לאחר הטבח.
שלא כמו שאר האוכלוסייה הנוצרית בירושלים, שעברה תהליך של ערביזציה במרוצת השנים, בני הקהילה הארמנית לא מחשיבים את עצמם כערבים, ושפת אימם איננה ערבית אלא ארמנית; זאת בשל הממד הלאומי של הכנסייה הארמנית, שעוסקת גם בשימור התרבות, השפה והמורשת הארמנית.
הקהילה הארמנית לא מקבלת לשורותיה מצטרפים חדשים שאינם ממוצא ארמני, פרט לנשים שנישאו לגברים ארמנים והן נחשבות לארמניות לכל דבר.
הנוכחות הארמנית בירושלים קיימת עוד מאז המאה ה-4. מטרתה הייתה ועודנה לשמור על המקומות הקדושים בירושלים בכלל ובכנסיית הקבר בפרט, וכן להוות מרכז אליו מגיעים צליינים ומלומדים בשהותם בעיר הקודש.
הארמנים משמשים, מאז התקופה הביזנטית ועד ימינו, כפטרונים של הנצרות האוריינטלית בירושלים, מה שהביא לרדיפתם על ידי השלטון הביזנטי.
בשנת 638, אחרי הכיבוש הערבי, מונה הפטריארך הארמני הראשון בירושלים.
בתקופה הצלבנית ידעה הקהילה הארמנית פריחה ושגשוג.
בנותיה באו בקשרי נישואים עם האבירים האירופאים, וגם המלך בלדווין השני נשא אישה ארמנית.
בתקופה זו נבנתה קתדרלת יעקב הקדוש, שסביבה התהווה הרובע במרוצת השנים, אם כי רק מאז המאה ה-19 הוחל לקרוא לאזור "הרובע הארמני".
בתקופה הממלוכית ולאחר מכן בתקופה העות'מאנית הייתה לקהילה הארמנית חשיבות רבה בירושלים.
בית הדפוס של הקהילה הארמנית, שנוסד בשנת 1833, היה הראשון מסוגו בעיר.
החל מאמצע המאה ה-19 החלו הארמנים לצאת מן החומות, והם גם רכשו קרקעות רבות בצפון-מערב העיר העתיקה.
עד מלחמת העולם הראשונה הורכבה הקהילה הארמנית בירושלים בעיקר מנזירים, לצד מספר קטן של משפחות חילוניות שסיפקו שירותים שונים לנזירים.
אולם בעקבות רצח העם הארמני הגיע לעיר גל פליטים ארמנים (כ-20,000 נפש), שרבים מהם נשארו בירושלים כאוכלוסייה קבועה ושינו את הרכב האוכלוסייה ברובע.
בעקבות כך חדרו אף אלמנטים חילוניים לקהילה, אך הרובע המשיך לתפקד כמרכז דתי.
בשנת 1948 רוב הארמנים שחיו במערב ירושלים נמלטו לרובע הארמני.
בימי ירושלים המחולקת נחסמה הגישה מהרובע לבית הקברות הארמני בהר ציון, והקהילה נאלצה לקבור את מתיה בשטח הרובע.
קיימות תוכנית להקים מלון בשטח בו נמצא כיום חניון שער ציון.
הפטריארכיה הארמנית וסמינר הכמרים הארמני הצמוד אליה
הרובע החמישי של פריז , הממוקם בגדה השמאלית של נהר הסן, הוא אחד הרבעים המרכזיים של פריז, בירת צרפת.
רובע זה מכיל את אזור הרובע הלטיני, ובו רבות מהאוניברסיטאות, הקולז'ים ובתי הספר המפורסמים של צרפת.
הרובע החמישי הוא גם אחד האזורים העתיקים ביותר של פריז, שנבנה כבר בתקופת העת העתיקה.
עקבות של שרידי העבר ניתן למצוא באתרים כארנה של לוטטיה, אמפיתיאטרון רומאי, ובית המרחץ של קלוני, שהיה בית מרחץ רומאי.
הרובע החמישי של פריז מכסה שטח בן 2.541 קמ"ר במרכז העיר.
שיא צפיפות האוכלוסין ברובע היה בשנת 1911, אז הגיע מספר התושבים ל-121,378 איש (שהם כ-47,768 תושבים לקמ"ר).
כל אחד מעשרים הרבעים של פריז מחולק בעצמו לארבעה רבעים (quartiers).
הרבעים הפנימיים של הרובע החמישי הם:
מוזיאון קלוני ובו שרידי בית המרחץ הרומאי
אוניברסיטת פריז III: סורבון נובל
כנסיית סנט אטיין די מו
כנסיית סן ז'וליאן לה פובר
בית המדרש הרבני של צרפת
הרובע האחד-עשר של פריז , הממוקם בגדה הימנית של נהר הסן, הוא הרובע בעל צפיפות האוכלוסין הגבוהה ביותר מבין עשרים הרבעים של פריז, בירת צרפת, והשני בצפיפותו באירופה.
"האחד-עשר" הוא רובע מלא חיים ומגוון.
באזור המערבי שלו מצויים כיכר דה לה רפובליק המקושרת לכיכר הבסטילייה בדרום, דרך שדרות רישאר לה נואר על טורי העצים, השווקים הגדולים וגני המשחקים שבה.
אזור הבסטילייה ורחוב פובורג סן-אנטואן מאכלסים בתי קפה אופנתיים, מסעדות וחיי לילה שוקקים, כמו גם מגוון חנויות בוטיק וגלריות.
אזור אוברקמף בצפון הוא מוקד נוסף של חיי הלילה בפריז.
החלק המזרחי הוא אזור מגורים בעיקרו, ובו מסחר קמעונאי, בעוד שהאזור סביב שדרות וולטר ופרמנטייה מהווה צומת-דרכים פעיל עבור התושבים המקומיים.
הרובע האחד-עשר נמצא במזרח פריז, בגדה הימנית של הסן.
הוא גובל בצפון ברובע העשירי, במערב ברבעים השלישי והרביעי, ובדרום ברובע השנים-עשר.
שטח הרובע האחד-עשר הוא 3.67 קמ"ר, עובדה שהופכת אותו לגדול ביותר מבין עשרים הרבעים של פריז.
שיא צפיפות האוכלוסין ברובע האחד-עשר היה בשנת 1911, בה עמד מספר התושבים על 242,295 (66,092 איש לקמ"ר).
גם כיום זהו הרובע הצפוף ביותר בפריז, ומרכז עסקים גדול של העיר: 149,102 תושבים ו-71,962 משרות על פי מפקד האוכלוסין משנת 1999.
תחת נפוליון השלישי, הברון אוסמן שינה לחלוטין את פני הבירה הצרפתית.
תעלת סן מרטן כוסתה על ידי מה שהפך לשדרות-רישאר-לה-נואר - אזור מגוריו העתידי של הקומיסר מגרה, דמות הבלש שיצר ז'ורז' סימנון.
במאה ה-19, שדרות ולטר ושדרות דה לה רפובליק נסללו כדי להקל על התנועה בשדרות העמוסות, והקלו על ירי התותחים במקרה של התקוממות.
בשנת 1859 סופחו אזורי בלוויל ושרון לבירה, שחולקה לעשרים רבעים.
מה שהיה עד אז הרובע השמיני הפך לרובע האחד-עשר.
בשנת 1872 היה הרובע הזה לבעל צפיפות האוכלוסין הגבוהה ביותר בפריז, עם למעלה ממאה אלף תושבים.
עם זאת, לקראת סוף המאה החל תהליך של דילול מספר התושבים.
תושבי הרבעים של אזור זה נכנסו להיסטוריה בשנת 1789. בחודש אפריל, תעשיין עשיר בשם רוויון (Réveillon) הציע לכונן מס חדש שהיה אמור לפגוע במשכורת הנמוכה ממילא של הפועלים הקטנים, שכבר היו ממילא חשופים לרעב ולמצוקות.
ב-28 באפריל יצאה קבוצה גדולה לעבר רחוב מונטרוי, שיעדה בית-המגורים של רוויון.
המהפכה הצרפתית למעשה כבר החלה: פחות משלושה חודשים מאוחר יותר, ב-14 ביולי, כלא הבסטיליה הותקף ונתפס, והמונרכיה הצרפתית הופלה.
מודעים לתפקידם הפוליטי, אנשי אזור הפרברים (שטחו של הרובע האחד-עשר כיום היה באותן שנים מחוץ לחומות פריז) היוו את חיל החלוץ של המהפכה הצרפתית: בשנת 1792 הם היוו את המסדר הראשון של הסנקילוטים שלכד את משפחת המלוכה הצרפתית בארמון טווילרי.
ואולם, לאחר נפילתו של רובספייר, תושבי הרובע התקוממו שוב נגד הרעב והפגינו נגד האספה המחוקקת בצעקות "לחם או מוות".
הממשלה, בעזרת הצבא, הצליחה להשתיק את מחאת אנשי הפרברים.
הרבעים הפנימיים של הרובע האחד-עשר, מצפון לדרום, הם:
רובע דה לה פוֹלי-מֵריקוּר (Quartier de la Folie-Méricourt) הגובל בצפון ברחוב פוּבּורג די טמפל, במזרח בשדרות בֵּלוויל, במערב בשדרות די טמפל ובדרום ברחוב אוֹבּרקמְף.
רובע סנט-אַמבּרוּאַז (Quartier Saint-Ambroise) הגובל בחלקו הצפוני ברחוב אוֹבּרקמְף, במזרח בשדרות מנילמונטן, במערב בשדרות פִיי-די-קַלוור ובשדרות בּוֹמַרְשֵה, ובדרום ברחוב די שְמאן-וֶר.
רובע לה רוֹקֶט (Quartier de la Roquette) גובל בחלקו הצפוני ברחוב שמאן-ור, במזרח בשדרות מנילמונטן וכן בחלק משדרות שרון, במערב בחלק משדרות בומרשה, הכיכר הבסטיליה ובחלק משדרות פובורג סן-אנטואן.
רובע סנט-מָרְגֵריט (Quartier Sainte-Marguerite) גובל בחלקו הצפוני והמערבי ברחוב שרון, במזרח בשדרות שרון, ובדרום ברחוב פובורג סן-אנטואן.
בית הכנסת דון יצחק אברבנאל.
הרובע הארבעה-עשר של פריז , הממוקם בגדה השמאלית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת.
הרובע כולל חלק גדול מאזור מונפרנאס, שהיה בעבר אזור משכנם של אמנים רבים וכן של קהילת ברטן.
הרובע מפורסם כיום בעיקר בגורד-השחקים שבו, מגדל מונפרנאס, ובתחנת הרכבת הלאומית גאר מונפרנאס.
ברובע הארבעה-עשר של העיר נמצאת הקיריה האוניברסיטאית הבינלאומית של פריז (Cité Universitaire) (CIUP), שממוקמת ליד פארק מונסורי ואצטדיון שרלטי.
שטח הקרקע של הרובע הוא 5.621 קמ"ר.
אוכלוסיית הרובע הארבעה-עשר הגיעה לשיאה בשנת 1954, אז מנתה האוכלוסייה 181,414 איש.
כיום נותר הרובע צפוף מאוד באוכלוסייה ובפעילות עסקית, עם 132,844 תושבים ו-71,836 משרות, על פי מפקד האוכלוסין משנת 1999.
הרבעים הפנימיים של הרובע הארבעה-עשר הם:
מתחת לרוב חלקי הגדה השמאלית מצויות הקטקומבות של פריז, ואולם, הן פתוחות לציבור במסלול מיוחד שנמצא מתחת לרובע הארבעה-עשר בלבד.
הסיטה האוניברסיטאית הבינלאומית של פריז
הרובע החמישה-עשר של פריז , הממוקם בגדה השמאלית, הוא הרובע בעל האוכלוסייה הגדולה ביותר מבין עשרים הרבעים של פריז, צרפת.
הוא חולק את אזור מונפרנאס עם הרובע השישי והרובע הארבעה-עשר.
גורד-השחקים של פריז, מגדל מונפרנאס, ותחנת מונפרנס הסמוכה, מצויים בגבול שבין הרובע החמישה-עשר והרובע הארבעה-עשר.
ברובע החמישה-עשר של העיר נמצא מרכז התצוגה "פורט דה ורסאי", ומתחם "פרון דה סן" , המכונה גם "בּוֹגְרֶנֵל" (Beaugrenelle), בו מגדלים רבי קומות רבים.
שטח הקרקע של הרובע הוא 8.502 קמ"ר.
אוכלוסיית הרובע החמישה-עשר הגיעה לשיאה בשנת 1962, אז מנתה האוכלוסייה 250,551 איש.
מאז איבד הרובע כעשירית מאוכלוסייתו בערך, אך נותר הרובע המאוכלס ביותר בפריז, עם 225,362 תושבים (על-פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 1999).
בשנה זו הועסקו ברובע 144,667 בני אדם.
הרבעים הפנימיים של הרובע החמישה-עשר הם:
בדרום, רובע סַן-לַמְבֵּר (quartier Saint-Lambert), שנמצא על האזור בו שכן בעבר הכפר ווֹזִ'ירָאר (Vaugirard), שנבנה לאורכה של דרך רומית ישנה בעלת שם זהה.
הגאוגרפיה של האזור התאימה במיוחד לגידולי גפנים ולמחצבות.
למעשה, מונומנטים פריזאים רבים, בהם האקול מיליטר, נבנו מאבני ווז'יראר.
הכפר, שלא היה עדיין חלק מפריז, נחשב על ידי הפריזאים כפרבר נעים, הודות למסלולי הטיול הכפרי, הקברטים ותיאטרון הבובות שבו.
בשנת 1860 סופח הכפר ווז'יראר לפריז, יחד עם כפרים סמוכים, כחלק מתוכנית אוסמן להתחדשות פריז.
כיום, מוקדי העניין היחידים באזור הם פּארק דֶז אֶקסְפּוֹזיסְיוֹן (Parc des Expositions), מרכז תצוגות שמארח את "היריד של פריז", תערוכות חקלאות ותצוגות רכב, וכן פארק ז'ורז' ברסנס, פארק שנבנה על אזור ששימש בעבר כמשחטה.
במזרח, רובע נֶקֵר (quartier Necker), שהיה בעבר אזור לא מיושב בין פריז והכפר ווז'יראר.
נקודת הציון הידועה ביותר ברובע זה היא תחנת הרכבת של מונפרנאס ומגדל מונפרנאס האזור שסביב תחנת הרכבת שופץ ויש בו כיום מספר בלוקים של מגורים ומשרדים, פארק "זַ'רְדָן אַטלַנְטיק", שנבנה מעל למסלול הרכבת, ומרכזי קניות.
בנוסף, ברובע נמצאים מספר מבני ציבור: בית ספר תיכון בופון (Lycée Buffon), בית החולים לילדים נקר, ומכון פסטר.
בצפון רובע גְרֶנֵל (quartier Grenelle), שהיה במקור כפר בעל שם זהה.
מישור גרנל נפרש בעבר מהאוטל דז אינווליד ועד לפרבר איסי-לה-מולנו, שבצד השני של נהר הסן, אך נותר ברובו לא מאוכלס במאות הקודמות, בגלל קשיים בעיבוד אדמתו.
בראשית המאה ה-19, יזם בשם ויולה פיצל חלק מהמישור והפכו לכפר בּוֹגְרֶנֵל (Beaugrenelle), שנודע בזכות רחובותיו הישרים, שנותרו עד ימינו.
כל האזור צורף לפריז בשנת 1860. כמאה שנים אחר-כך נבנו באזור מגדלי משרדים לאורך נהר הסן, יחד עם מרכז הקניות בוגרנל.
ברובע פועל בית הכנסת עדת שלום.
במערב, רובע זַ'בֶל (quartier Javel) נפרש דרומית למישור גרנל.
פארק אנדרה סיטרואן, הוקם על שטחו לשעבר של מפעל סיטרואן
טשביץ' (בצ'כית: Třebíč; בגרמנית: Trebitsch; בפי היהודים: טרייביטש) היא עיר השוכנת בחלק המוראבי של אזור ויסוצ'ינה בצ'כיה.
הרובע היהודי של העיר, המשתרע על פני שטח של 44 דונם, הוכרז כאתר מורשת עולמית ביחד עם בזיליקת פרוקופיוס הקדוש, כדוגמה לדרך שבה נוצרים ויהודים חיו באותו אזור בין ימי הביניים למאה ה-20.
על קיר אחד מבתי הרובע שלט לזכרו של אנטונין קאלינה, יליד העיר, חסיד אומות העולם, שהציל בזמן מלחמת העולם השנייה יותר מ-900 ילדים במחנה הריכוז בוכנוואלד.
ב-1101 הוקם מנזר בנדיטיני בסמוך לנקודת החצייה של נהר ה"ייהלאווה", ובעקבות כך הוקם שוק מסחרי שמשך אליו סוחרים רבים ובהם יהודים.
בתקופה זו החל להתפתח המנזר ביחד עם היישוב היהודי והעיירה טשביץ' הסמוכים אליו.
הרובע שכן במרכז ההתיישבות, ששגשגה מבחינה מסחרית, בקרבת המנזר והמבצר שמעבר לנהר.
הרובע והעיירה לא היו מבוצרים, וכתוצאה מכך הם נפגעו מספר פעמים.
בשנות הרווחה נבנו הבניינים הנחוצים לקיומה של הקהילה.
במהלך המאה ה-16 ניתנה הוראה לגרש את היהודים, אך לבסוף היא לא בוצעה, והשלטון המקומי היה סובלני כלפי היהודים.
בעבר היהודים היו מעורבים במגוון פעילויות כלכליות כגון הלוואות ואומנויות שונות, אך החל מהמאה ה-17 היהודים חדלו מהעיסוק בהלוואות.
במאות השנים האחרונות הרובע נפגע מספר פעמים, ולעיתים הנהר עלה על גדותיו.
לרובע היה ממשל עצמי מאז ראשיתו, ובראשו עמד מנהיג אחד עם שני יועצים.
ב-1849 הרובע זכה למעמד של יחידה מנהלית נפרדת שבראשה עומד ראש עיר.
הרובע מוזג לתוך טשביץ' בשנות ה-20. בשלהי המאה ה-19 התגוררו ברובע כ-1,500 יהודים, אך בשנות ה-30 האוכלוסייה מנתה רק כ-300 תושבים.
כל התושבים היהודים גורשו מביתם במהלך השואה, וכיום אין ברובע יהודים.
הרובע משתרע בין הנהר הסמוך לעיר ובין פסגת גבעה.
מתאר הרובע הוא שני רחובות ראשיים, שהתחתון מביניהם רחב יותר.
שני הרחובות וגדת הנהר מחוברים באמצעות מערכת של סמטאות שחלקן חוצות את בתי המגורים.
הבניינים נבנו לפי המקובל באזור זה של צ'כיה, ולרוב הם מורכבים מקומת קרקע מקומרנת וקומות עליונות עם תקרת עץ.
חלק מחזיתות הבתים נבנו בסגנון הרנסאנס וחלק בסגנון הבארוק.
הבניינים ידועים בזכות מגוון הסגנונות האדריכליים שבהם הם נבנו.
הבתים היו בדרך כלל בתי מגורים, ולעיתים בבית אחד התגוררו 16 משפחות שיכלו לשנות את החלק שלהם כרצונך.
בצד הפונה אל הרחוב היו בדרך כלל חנות או בית מלאכה.
לדוגמה, סמטה בסגנון ימי הביניים תחצה בניין, שקמרונותיו בקומת הקרקע נבנו בסגנון הרנסאנס, חזיתו היא מהמאה ה-18, דלת החזית מהמאה ה-19, וחלקה התחתון של חזית הבית הפונה לרחוב עבר טיוח בשנות ה-30 של המאה ה-20.
גודלו של הרובע היה מוגבל כתוצאה מאילוצים פוליטיים.
בגלל הטופוגרפיה האזורית לא היה אפשרי להקיף את הרובע בגדר, ועד לשנת 1875 היהודים לא היו רשאים לנוע בחופשיות באזורים אחרים של העיר.
לאחר שחוק זה בוטל החלו עשירי הרובע להגר ממנו, והאוכלוסייה המקומית הייתה ענייה ברובה.
כתוצאה מהאילוצים המרחביים נוצר צורך לבנות את הבתים בצורה היעילה ביותר האפשרי.
חלק מהבתים היו מקושרים באמצעות מעבר דרך בית שלישי.
בחלק מהבתים לא הייתה כניסה מהרחוב, וקומת הקרקע נוצלה עד תום.
ברובע השתמרו מבנים רבים הקשורים לפעילויות חברתיות שונות, כגון בתי כנסת ובתי ספר, ואף מפעל לעיבוד עור.
האזכור הראשון לבית כנסת מקומי הוא משנת 1590, ואילו בית הכנסת הקדמי שכן בכיכר המכונה "הכיכר השקטה", והוא נבנה בין 1639 ל-1642. בית הכנסת שופץ ב-1759 וב-1821, ובין 1856 ל-1857 נערכו בו פעולות חידוש, ומראהו, הכולל חלונות גותיים וקשתות, לא השתנה מאז.
בית הכנסת היה בצורה מלבנית עם גג מקושת, הכניסה אליו הייתה מצידו המערבי, והחלונות עוצבו בסגנון גותי.
בית הכנסת נפגע במהלך מלחמת העולם השנייה, ובמשך תקופה מסוימת הוא שימש כמחסן.
בית הכנסת עבר לבעלותה של הקהילה הנוצרית המקומית ב-1952, ומאז הוא משמש למטרות אזרחיות.
בית הכנסת האחורי שכן ברחוב בלהוסלבובה, והוא מתוארך לשלהי המאה ה-17. החלק החשוב ביותר היה הקיר המזרחי שפנה לכיוון ארץ ישראל.
קירות בית הכנסת קושטו בתחילת המאה ה-18 במגוון ציורים, הכוללים סצנות מהתנ"ך וציטוטים מהתלמוד.
הגג היה מקושט בקישוטי סטוקו בסגנון הבארוק.
בשנת 1837 נבנתה גלריה מיוחדת ששימשה כעזרת נשים.
השימוש בבית הכנסת נפסק ב-1926, ולאחר מכן הוא שימש כמחסן עבור מספר חברות.
בית הכנסת שופץ ושוקם בשנות ה-80 ובשנות ה-90 של המאה ה-20, וכיום הוא משמש כאולם תערוכות וקונצרטים, ובעזרת הנשים שוכנת תערוכה של המוזיאון היהודי בפראג.
בית הקברות היהודי שכן מעל לרובע ומאחורי הגבעה, והגישה אליו הייתה דרך שביל מיוחד.
מבחינה היסטורית זהו בית הקברות השני, והראשון נמצא בקרבת המנזר.
בית הקברות מחולק לשני אזורים המתוארכים למאה ה-15 והמאה ה-19, ויש בו כ-4,000 קברים.
בכניסה לבית הקברות יש היכל טקסים שנבנה ב-1903.
הרובע היהודי שוכן בחלקה הדרום-מזרחי של העיר העתיקה שבירושלים, והוא אחד מארבעת הרבעים בעיר העתיקה, לצד הרובע המוסלמי, הרובע הנוצרי והרובע הארמני.
שמו היה מקובל מאז המאה ה-19.
ברובע גרים כ-4,200 תושבים, רובם יהודים דתיים המשתייכים לזרם הציוני דתי.
והוא כולל בתי מגורים, מבני דת יהודיים, אתרי ארכאולוגיה ותיירות, חנויות למזכרות ולאמנות יודאיקה ומסעדות.
הרובע היהודי משתרע על שטח של כ-200 דונם ומהווה כחמישית משטח העיר העתיקה.
הוא גובל בהר הבית ממזרח, בחומת העיר העתיקה מדרום, ברובע הארמני ממערב, ובשוק שברחוב דוד מצפון.
מבחינה טופוגרפית, שוכן הרובע על חלקו העליון ומורדותיו המזרחיים של הר ציון.
בין הרחובות הראשיים בו רחוב היהודים, רחוב חב"ד ומעלות רבי יהודה הלוי.
המחקר הנוכחי מערער על ההיסטוריות של רבעי ירושלים כחלוקה דמוגרפית.
מקורות מקומיים לפני אמצע המאה ה-20 לא מחלקים את העיר לארבע קבוצות דתיות, אלא למגוון שכונות קטנות הקרויות על פי מוצא התושבים, משלח ידם, או אתרים משמעותיים בהן.
השופט הירושלמי בן המאה ה-15, מוג'יר א-דין, מתאר 19 שכונות.
בסוף התקופה העות'מאנית, השלטונות חילקו את העיר העתיקה על פי 7 שכונות, מתוכן רק אחת מזוהה עם קבוצה דתית, הנוצרים, וגם היא מתארת את היקף כנסיית הקבר בלבד.
בתחילת המאה ה-20, ירושלים לא הייתה מחולקת לרבעים מבחינה מוניציפלית.
גם מבחינה דמוגרפית, אין ראיה לכך שהתושבים התקבצו עד אז ברבעים לפי זהות דתית או לאומית.
בשנת 1905, האזור שמזוהה כיום כרובע היהודי, הכיל רק מעט יותר משפחות יהודיות מאשר ערביות או מוסלמיות.
נתונים דומים נכונים גם לשאר הרבעים.
החלוקה המרובעת מופיעה לראשונה במאה ה-19 במפות וכתבים של מבקרים אירופאים, ומבוססת לא על ריכוזי אוכלוסייה אלא על מוקדים דתיים ואתרי עלייה לרגל.
חלוקה זו השתרשה בתפיסה האירופאית של העיר, והכווינה את מדיניות המנדט הבריטי בנושאי התיישבות ופתרון סכסוכים אתניים ודתיים.
רק עם עליית המתח הלאומי בשנות ה-20 וה-30, ובמיוחד לאחר חלוקת העיר במלחמת העצמאות וכיבושה במלחמת ששת הימים הפכה החלוקה הלאומית-דתית למציאות דמוגרפית בשטח.
החיים היהודים ברובע היהודי מתועדים עוד בימי הבית הראשון.
שרידים ארכאולוגיים רבים שנמצאו בחפירות שנערכו במשלחת הארכאולוגית בראשותו של הפרופ' נחמן אביגד בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 חשפו חיים יהודים משלהי ימי הבית הראשון, ימי המלך חזקיה.
בתים מהתקופה הישראלית, ביצורים מאסיביים דוגמת החומה הרחבה והמגדל הישראלי, ושרידי מבנים ששימשו למגורים מעידים על התרחבותה של העיר הישראלית במאה העשירית לפני הספירה.
בימי הבית השני, התגוררו בעיר העליונה של ירושלים אוכלוסייה רבה.
עדות עשירה הותירה תקופה זו בשפע עשיר של מבני מגורים, מתקני אגירת מים, מבני ציבור, וממצא ארכאולוגי עשיר כפי שמוצג בפרבר ההרודיאני, בבית השרוף, ובתצוגות ארכאולוגיות הפזורות באזורים הפתוחים ברובע היהודי.
לאחר חורבן בית שני בשנת 70 לספירה, החלה להתיישב בירושלים אוכלוסייה זרה, ונותרה בה קהילה יהודית קטנה בשוליו הדרומיים של הר ציון.
לאחר מרד בר כוכבא בשנת 135, גורשה אף קהילה זו והוקמה איליה קפיטולינה על חורבות ירושלים.
במשך כל התקופה הביזנטית לא הורשו יהודים להתגורר בעיר.
היהודים שבו לירושלים רק לאחר כיבושה בידי המוסלמים בשנת 640, ונאחזו שוב בהר ציון.
למעשה, במשך מאות שנים שכן "הרובע היהודי" של ירושלים בהר ציון ובמורדותיו המזרחיים, סמוך לקבר דוד המלך ולכותל הדרומי.
בשנת 1033 החריבה רעידת אדמה את חומות ירושלים הדרומיות.
בעקבות כך צומצם קו החומה, דרום העיר ננטש, והיהודים נאלצו להעתיק את מגוריהם לצפון העיר.
הנחה זו מתבססת על עדותם של הצלבנים, המספרים כיצד פרצו לירושלים מצפון במסע הצלב הראשון בשנת 1099 ועברו דרך "שכונת היהודים".
הצלבנים לא התירו ליהודים לגור בירושלים בתקופה ששלטו בה, כמחצית מהתקופה הצלבנית בארץ ישראל.
עדותו של הנוסע בנימין מטודלה אשר ביקר בירושלים בשנת 1170 לדבריו גרו בירושלים באותה עת ר' (=200) יהודים, אך לטענת מיכאל ארליך מדובר ככל הנראה בטעות של המעתיק, וצריך לומר ד' (=4), שכן כעשור לאחר מכן ביקר בירושלים הנוסע פתחיה מרגנשבורג והוא מספר על יהודי אחד בלבד שגר בה.
שערי ירושלים נפתחו לכל היהודים רק עם נפילת ממלכת ירושלים בידי צלאח א-דין ב-1187.
יש חוקרים הסוברים כי השכונה היהודית הייתה בהר ציון, וכי היא עברה משם במחצית המאה ה-15 עקב סכסוך מר בין יהודים לנזירים פרנציסקנים בדבר החזקה על קבר דוד המלך בהר ציון.
שליטי העיר הממלוכים שמו קץ לסכסוך, בכך שגירשו את הנצים מהמקום והפכוהו למסגד.
הנוצרים פנו לרובע הנוצרי, ואילו היהודים פנו לאזור שהיה אז ריק יחסית, בין הרובע הארמני להר הבית, בדרום-מזרח העיר.
מיכאל ארליך חלק על גישה זו, והוא סבור כי השכונה היהודית התקיימה בסביבת מקומה הנוכחי כבר במאה ה-14, ואולי מ־1267 ואילך.
העדויות על תחילתו של הרובע היהודי במאה ה-15 קלושות, אולם נראה כי היישוב התרכז סביב מתחם בית כנסת הרמב"ן.
המבנה עצמו נחשב לעתיק שבבתי הכנסת ברובע, אך הוא לא מיוחס לרמב"ן עצמו.
הלה ביקר בירושלים וחיזק את היישוב בה כבר במאה ה-13, כשהיהודים התגוררו בהר ציון.
ההשערה היא כי קהילת בית הכנסת ששיפץ הרמב"ן בהר ציון נדדה למקומה החדש, ואתה נדד גם השם.
קהילה זו סבלה מהתנכלויות של מוסלמים מקומיים, כחלק מחיכוכים שנתגלעו בין יושבי הרובע היהודי לסובביו באותה עת.
במשך כל תקופה זו סבלו היהודים וכל הלא-מוסלמים בארץ מחוקי עומר המפלים, ולא הורשו לשפץ את בתי הכנסת שלהם, או לבנות חדשים לידם.
במאה ה-16, בתחילת התקופה העות'מאנית, גדלה אוכלוסיית הרובע היהודי באופן ניכר, עקב הגירה גדולה של מגורשי ספרד.
הם הקימו את "בית הכנסת על שם רבן יוחנן בן זכאי", המשולב היום במתחם בתי הכנסת הספרדיים.
ה"ספרדים" היו גורם עדתי חדש ונבדל בקרב הקהילה היהודית בירושלים, שרובה כללה מוסתערבים; הבידול העדתי התגבר עם עליית האשכנזים בראשותו של רבי יהודה החסיד ב-1700. העלייה האשכנזית, שכללה כמה מאות עולים, בנתה את "שכונת האשכנזים" והקימה את בית כנסת 'רבי יהודה החסיד' בסמוך לה.
זמן קצר לאחר עלייתו נפטר רבי יהודה החסיד ממחלה, דבר שהביא להתמוטטות הקהילה האשכנזית ולשקיעה בחובות כלפי המוסלמים שבנו את הבתים ואת בית הכנסת.
ב-1721 החריבו הנושים את בית הכנסת והפכוהו לחורבה (ומאז נקראה "חורבת רבי יהודה החסיד").
תוצאות הסכסוך היו קריטיות, שכן בעקבות החוב לא התירו המוסלמים המקומיים ליהודים אשכנזים להתגורר בירושלים.
בעקבות כך נותרו ברובע היהודי רק בני העדות האחרות, בתי התפילה האשכנזים (אם היו כאלה) נסגרו, ורק מיעוט של יהודים אשכנזים (שהתחפשו לספרדים) נותר בעיר.
אוכלוסיית הרובע היהודי במאות השנים הללו הייתה ענייה מאוד, ורוב התושבים התפרנסו מכספי החלוקה (תרומות שנשלחו מיהודי חוץ לארץ, ובכך "השתתפו" במצוות יישוב ארץ ישראל).
הקהילה הספרדית הייתה אמידה יותר.
היא התפרנסה מיגיע כפיה, וגם מתרומות שהגיעו מקהילות ספרדיות ברחבי העולם.
רוב הבתים ברובע היהודי היו שייכים לבעלי בתים מוסלמים או נוצרים, וכדי להקל על נטל שכר הדירה חלקו משפחות את ביתן עם אחרות.
העולים שהגיעו להתגורר ברובע היהודי היו ברובם זקנים דלים (ובעיקר זקנות) שביקשו למות בירושלים ולהיקבר בהר הזיתים.
אלה הפכו לנטל על הקהילה המקומית, שקרסה תחת הנטל הכלכלי.
בשל כל אלה היה הרובע היהודי צפוף, מלוכלך ומוזנח, ובתי התפילה בו מטו לנפול.
בתחילת המאה ה-19 מנתה האוכלוסייה היהודית באזור הרובע היהודי כאלפיים נפש, שהיוו כרבע מאוכלוסיית העיר.
תיאורי נוסעים מאותה עת מעידים על העליבות, העזובה והלכלוך בבתים וברחובות.
בית המטבחיים העירוני שכן ברובע היהודי, ללא כל התחשבות בתושביו, ושוקי היהודים היו דלים, לעומת אלה של המוסלמים והנוצרים.
בזמן מרד הפלאחים בשנת 1834, הותקף הרובע כמה פעמים על ידי המורדים המוסלמים ואחר כך על ידי הצבא המצרי, ששלט בשנים האלה בארץ ישראל.
ב-1837 הרסה רעידת אדמה את הרובע היהודי בצפת, דבר שהביא לעקירה של רבים מיהודי צפת לירושלים ולגידול משמעותי באוכלוסיית הרובע.
הדבר התרחש בעיצומו של מרד שליטי מצרים, מוחמד עלי ואבראהים פאשא נגד השלטון העות'מאני, שבמהלכו כבשו המורדים את ארץ ישראל וביקשו לספחה לשלטונם.
דיכוי המרד בשנת 1840 הביא למפנה הפוליטי המשמעותי הראשון במצבם של היהודים, לאחר שמעורבותן של אנגליה וצרפת בדיכוי המרד אילץ את העות'מאנים לנהוג כלפי נתיניהן בתחומי האימפריה העות'מאנית באופן ראוי יותר.
השלטון נאלץ להכריז באופן גורף על רפורמות חוקתיות, שנקראו בשם קפיטולציות, אשר היו למעשה הסכמים עם מעצמות אירופאיות אחדות על זכויות נתיניהן בשטחי האימפריה העות'מאנית.
הקפיטולציות תרמו לחיזוק מעמדם של היהודים נתיני האימפריות הרוסית, האוסטרית (מאוחר יותר - אוסטרו-הונגרית) והבריטית, והקרינו לטובה על מצב היישוב בכלל.
בעקבות שיפור היחס והקלת התנאים כלפי הנתינים היהודים בחסות המעצמות האירופאיות, הגיעו האשכנזים להסדר השבת החוב לנושים המוסלמים בעיר.
נדבנים רבים סייעו בדבר, ובעיקר הברון רוטשילד, שהשלים את כל יתרת החוב.
בעקבות כך החלו האשכנזים לשוב לירושלים, ובשנות ה-50 של המאה ה-19, אף הקימו מחדש את בית הכנסת 'החורבה', ששמו הרשמי הפך ל'בית יעקב', על שם אבי הברון.
לאחר שנים אחדות, הקימו האשכנזים החסידים את בית הכנסת תפארת ישראל, והקהילה האשכנזית הפכה אט אט לגדולה ודומיננטית בעיר, כמו ברחבי ארץ ישראל.
לאחר מאות שנות דיכוי אתני ודתי, התנשאו ברובע היהודי בירושלים שני בתי כנסת גבוהים ובעלי כיפה שחלשו על סביבותיהם.
גידול האוכלוסייה היהודית הביא לפיצוץ אוכלוסין ברובע היהודי, ולהתיישבות של יהודים גם ברבעים אחרים, במיוחד ברובע המוסלמי (שם הוקמו בתי כנסת, ישיבות ופעלה מערכת העיתון "חבצלת").
הצפיפות הקשה נגרמה בשל עוני רב (בין השאר בגלל חלוקת כספי 'החלוקה' למספר רב יותר של נפשות), למגפות ולהאמרת מחירי שכר הדירה.
כולל הו"ד (כולל הולנד ודויטשלנד) נחלץ לעזור לעניים, וב-1857 בנה בדרום הרובע היהודי את בתי מחסה.
היה זה מתחם המגורים החדש האחרון שנבנה ברובע, שכן לאחריו לא נותר עוד שטח ריק מבתים.
באותו זמן התגוררו ברובע היהודי למעלה מ-10,000 תושבים, מחציתם אשכנזים ומחציתם ספרדים.
לפי הערכה, בסוף המאה ה-19 חיו ברובע היהודי כ-20,000 יהודים.
בית המטבחיים הגדול העירוני היה מערבית לרובע היהודי, ליד בתי הכנסת הספרדיים.
בית המטבחיים הפיץ סירחון בסביבתו.
נוסע שהיה במקום בשנת 1806 כתב כי "הדבר גורם לריחות רעים ברובע" וכי היהודים סבורים כי המוסלמים קבעוהו במתכוון במקום זה במטרה לפגוע בהם.
מקור משנת 1854 מספר כי היה זה המיקום של בית המטבחיים כבר מהתקופה הצלבנית ובכוונה הושאר במקום כדי לשמש מטרד לאוכלוסייה היהודית.
מסכם הכותב: "לאור העובדה שברובע הנוצרי שוכן בית-בּוּרְסְקִי גדול, יש מקום להניח כי שני הפגעים הם תוצאה של העלבה מחושבת, המצביעה על שנאה אכזרית מצד המוסלמים כלפי מי שאינם מוסלמים".
תיאור נוסף מצביע כי המטרד השפיע על הסביבה.
"אל בית המטבחיים הוביל מעבר צר אל חצר פתוחה, מרובעת ומוקפת חומות ומחסנים.
הבהמות הקשורות לעמודים נשחטות במקום והחלקים זרוקים על הקרקע, הדם ניגר מכל עבר וגם את הזבל אין מסלקים".
דה-פארדיו ביקר ברובע בשנת 1849 ומסר תיאור עגום:
הנדבן היהודי-בריטי משה מונטיפיורי חס על יהודי הרובע החולים ששוכנו בצפיפות, והחליט להקים עבורם בית חולים מחוץ לחומות.
לשם כך רכש חלקת אדמה במרחק של כחצי קילומטר משער יפו, על צלע ההר שמול הר ציון.
רק לאחר רכישת הקרקע, נמלך מונטיפיורי בדעתו, והחליט להפוך את המקום לשכונת מגורים.
בשנת 1860 הקים מונטיפיורי את משכנות שאננים, השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומה.
יהודי הרובע לא מיהרו לעזוב את העיר העתיקה, ותהליך היציאה מהחומות נמשך עשרות שנים.
על פי מפקד שנערך בשנת 1880 התגוררו בעיר העתיקה כ-15,000 יהודים, וכאלפיים בעיר החדשה.
מגמה זו הלכה והשתנתה, ועד מלחמת העולם הראשונה עברו רבים אל העיר החדשה.
התפלגות דמוגרפית של יהודי העיר העתיקה, משלהי המאה ה-19 ועד מלחמת העצמאות (באלפים):
בתחילת המאה העשרים חיו כ-20,000 יהודים בעיר העתיקה, כשליש מתוכם ברובע המוסלמי.
הצפיפות הרבה (140 נפש לדונם), העוני והקנאות הדתית הביאו אט אט להגירת יהודים אל מחוץ לחומות, עד כי ברובע נותרו בעיקר עניים וחרדים.
את עליבותו של הרובע באותה עת תיאר ארי בן זהב "בסוד עניי הכותל":
תיאור אופטימי יותר של החיים בחצר הספרדים ('החָכּוּרה') ברובע היהודי הביא הסופר יהודה בורלא ב"ילקוט סיפורים":
במלחמת העולם הראשונה סבלה ירושלים כולה, אולם יושבי הרובע היהודי, שהיו העניים מכולם, הגיעו עד פת לחם.
הסופר הירושלמי יצחק ראב תיאר את מראות הרובע באותם ימים: "לא הייתה פינה אחת בעיר שלא נראו בה ילדים עטופי סחבות רובצים כשלדים, וידיהם שלוחות ועיניהם מתחננות לפת לחם.
ולא היה יום ולא הייתה שעה בלי לוויה של מת, ונושאי המיטה אצים רצים ועוברים ביעף את הרחוב".
המצב הביטחוני ברובע בימי המנדט הבריטי הלך והדרדר, עם פרוץ פרעות תר"פ, תרפ"א, ותרפ"ט בשנות ה-20. אנשי הגדודים העבריים ואחר כך ההגנה הגיעו לרובע היהודי והגנו על התושבים.
אולם הפרעות הביאו לבריחה של יהודים אל מחוץ לעיר העתיקה, והנשארים הצטופפו באזור בתי הכנסת בלב הרובע.
בימי המרד הערבי הגדול (1936–1939) הגנו הבריטים על הרובע היהודי על ידי הקפתו בגדרות תיל, אולם הוא הותקף שוב ושוב בירי ופצצות.
הגישה לכותל דרך שכונת המוגרבים המוסלמית הייתה כמעט לבלתי אפשרית, והרובע הלך וננטש מתושביו ומתלמידי הישיבות שבו.
ב-1939 נקבע בפתח הרובע שער ברזל להגברת הביטחון, אך בידולו הפכו גם למעין גטו.
הרובע היהודי בימי מדינת ישראל
כ-1,700 יהודים נותרו ברובע היהודי עם עזיבת הבריטים את הארץ ב-13 במאי 1948, ולהגנתם רק כ-150 לוחמים, אנשי ההגנה ואצ"ל.
עם יציאת הבריטים תפסו לוחמי הרובע את העמדות הבריטיות במסגרת מבצע שפיפון.
ב-16 במאי החלו הערבים לתקוף את הרובע, ובמהלך מתקפת היומיים כבשו כשליש משטחו.
בלילה שבין ה-17 ל-18 במאי ניסתה חטיבת עציוני לפרוץ לעזרת הנצורים באזור מגדל דוד אך נכשלה.
בלילה שבין ה-18 במאי ל-19 במאי הצליח כוח פלמ"ח מחלקתי בפיקודו של דוד אלעזר, לפרוץ את שער ציון, ובעקבותיו נכנסה תגבורת, בפיקודו של מרדכי גזית (שהיה גם במשך זמן קצר מפקד הרובע, עד שנפצע קשה מאוד בקרב), עם כשמונים חיילי חטיבת עציוני אל הרובע.
בניגוד לדרישת מפקד ההגנה בירושלים דוד שאלתיאל, עזבו לוחמי הפלמ"ח את השער.
באותו בוקר הצטרפה ירדן לקרבות בירושלים, וחיילי הלגיון הירדני תפסו את שער ציון והדקו את המצור על הרובע היהודי.
בית כנסת תפארת ישראל, שכיפתו הגבוהה שימשה כעמדת מגיני הרובע, נתפס כבר עם תחילת הקרבות ופוצץ.
במהלך הימים הבאים כבש אט אט הלגיון הירדני בפיקודו של עבדאללה א-תל חלקים נכבדים מהרובע וכלא את התושבים באזור ארבעת בתי הכנסת הספרדים.
ב-27 במאי, לאחר ימי לחימה קשים, כבשו הערבים את בית הכנסת החורבה ופוצצו אותו.
במשך כל ימי הקרבות ניסו כוחות ישראליים לפרוץ אל הרובע ולסייע לאנשיו, אך ללא הצלחה.
המתים וההרוגים נקברו באופן זמני בחצר קטנה בתחומי הרובע, מתוך תקווה להעבירם לבית עלמין לכשיתאפשר.
במהלך כל התקופה נהרגו 69 לוחמים ואזרחים.
ב-28 במאי נותרו פחות מחמישים לוחמים יהודים כשירים ברובע.
בלחץ האוכלוסייה האזרחית המותשת ומתוך דאגה לחייהם, חתם מפקד הרובע משה רוסנק אחר הצהריים על כתב הכניעה.
בכיכר בתי מחסה התאספו התושבים בטרם צאתם מהרובע ומתוכם נלקחו גברים אל השבי.
בסך הכל יצאו 341 לוחמים ותושבים לשבי בירדן.
תושבי הרובע גורשו מערבה אל מחוץ לחומות, וכל הרכוש ברובע היהודי הולאם.
הירדנים לא התירו ליהודים להוציא את מתיהם, ואלה נותרו בקברם הזמני בלב הרובע עד מלחמת ששת הימים.
פליטי הרובע היהודי שוכנו בשכונת קטמון, שרק כחודש לפני כן נכבשה על ידי הפלמ"ח וההגנה.
שבויי הרובע שוחררו לאחר המלחמה תוך תשעה חודשים.
לאחר כיבוש הרובע היהודי, הרסו הירדנים בשיטתיות את הבניינים בבעלות היהודים שהיו בו.
בתי הכנסת הגבוהים פוצצו, ואחרים הפכו למגורי בהמות.
רוב בתי המגורים ברובע נהרסו כבר בימי המלחמה מירי פגזים ירדנים, ואלה שנותרו שימשו פליטים ערבים ממערב העיר, שביתם היה בשטח מדינת ישראל.
כך, למשל, שוכנו ברובע תושבי הכפר הערבי ליפתא ששכן בכניסה לירושלים ממערב.
בימי השלטון הירדני לא נעשו כל פעולות שיקום או בנייה ברובע היהודי, ובמהלך 19 שנים אלו, עד מלחמת ששת הימים, קרסו רוב בתי הרובע היהודי הנטושים וחרבו.
בניגוד להסכם שביתת הנשק עם ירדן, שבו נקבע שישראלים יוכלו לפקוד את הכותל המערבי, השלטון הירדני לא אפשר לישראלים להגיע למקום.
זמן קצר אחרי מלחמת ששת הימים החליטה ממשלת ישראל לשקם את הרובע היהודי ולהקים בו יחידות דיור במהירות האפשרית.
באישור הממשלה, גורשו מהרובע כ-300 משפחות ערביות שעקרו לשם אחרי גירוש תושביו היהודים ב-1948. התושבים הערבים התפנו ללא התנגדות.
בין היתר קודמה תוכנית להקים מספר דירות שרד לשרי הממשלה ברובע היהודי.
בפועל, יגאל אלון, שר החינוך באותה עת, היה הפוליטיקאי היחיד שעבר לגור ברובע, בבית שתוכנן ועוצב עבורו (לאחר פטירתו של אלון בשנת 1980, עברה דירתו לשימוש של בית דין רבני, בשנת 2000 נמכרה לישיבת "אש התורה" על ידי החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי).
בין המתיישבים הראשונים היה הרב משה צבי סגל, איש חב"ד.
במקביל התיישבו החל משנת 1968 בשטחי הרובע היהודי חברי גרעין הנח"ל הדתי התעשייתי גנ"ת (של מרכז הקואופרציה של הפועל המזרחי).
חברי הגרעין שנקרא נח"ל מוריה סייעו למתיישבים היהודים הראשונים ברובע המתחדש.
באפריל 1968 הפקיעה מדינת ישראל את שטח הרובע היהודי, לרבות רחבת הכותל והמבנים שהיו בה.
ביולי 1968 החליטה הממשלה להקים את "החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים בע"מ" כחברה ממשלתית בשליטת המדינה.
בינואר 1969 נוסדה החברה כדי לשקם ולפתח את הרובע כאתר לאומי, דתי, היסטורי ותרבותי.
בשנות ה-80 השלימה החברה את שיקומו ובנייתו של הרובע היהודי, השיגה את מטרתה ואמורה הייתה להיסגר.
נכון לשנת 2019 החברה ממשיכה לפעול.
עד מלחמת ששת הימים הפרידה 'שכונת המוגרבים' הערבית שלמרגלות הכותל המערבי בין בתי הרובע ובין סמטת הכותל.
בעקבות המלחמה, פונתה השכונה מתושביה, ובתיה הדלים נהרסו לטובת רחבת התפילה.
באופן זה נוצר קשר גאוגרפי רציף בין הכותל ובין הרובע היהודי, והוא נחשב כיום לחלק בלתי נפרד ממנו.
חלקן עקרו לאבו דיס, ומשפחה אחת פונתה רק ב-1980 תמורת פיצוי רב מביתה הרעוע, שנהרס מיד לאחר מכן.
אחד המפונים בראשית שנות ה-70 עתר לבית המשפט בדרישה לחכור את ביתו ברובע המשוקם, אך השופט חיים כהן דחה את בקשתו, ואמר:
באופן אירוני, חורבנו של הרובע היהודי הוא זה שאִפשֶר גם את שיקומו הטוב ביותר: השנים הראשונות לאחר המלחמה הוקדשו לסקר ארכאולוגי ולחפירות הצלה מקיפות, שלא היו אפשריות אילו היה הרובע מאוכלס או בנוי.
מחשבה רבה הושקעה בתכנון הרובע מחדש, כאזור מגורים מחד, וכאתר תיירות וארכאולוגיה מאידך.
באופן זה רק מעט ממצא ארכאולוגי מוצג לראווה "על חשבון" שטח בנייה (כמו הקארדו או החומה הרחבה) ואילו מעל רוב הממצאים נבנו בתי מגורים (כמו הפרוור ההרודיאני, השוכן במרתפי ישיבת הכותל, הקארדו הביזנטי, השוכן מתחת לבתי מגורים ועוד).
בתחילת שנות ה-70, במקביל לפעילות הארכאולוגית, החל תהליך של שיקום ובנייה של הרובע, תוך ניסיון לשמר את תוואי הסמטאות הקדום ככל האפשר.
בתי הכנסת שוקמו ונוקו מזבל הבהמות ומהלכלוך הרב שהצטבר בהם, ועקב הנסיבות, יכלו הרשויות להטמין את כל כבלי החשמל והטלפון מתחת לאדמה.
לאחר דיונים ארוכים נותרו בתי הכנסת 'החורבה' ו'תפארת ישראל' בחורבנם, כדי לשמר במשהו את ימי חורבנו של הרובע.
'החורבה' שוחזר והוקם מחדש ב-2010.
החל משנות ה-80 הפך הרובע לשכונת מגורים מבוקשת בקרב הציבור הדתי והחרדי.
בהדרגה הלך והתגבר האופי החרדי של הרובע.
חיי היום-יום ברובע אינם פשוטים: הסמטאות צרות וצפופות ומרחב המחיה קטן; לא ניתן להגיע עם כלי הרכב הפרטיים עד הבית, ויש להחנותם במגרשי החנייה המעטים שבשולי הרובע; קהל התיירים העצום המשוטט בסמטאות בכל שעות היממה מטריד את מנוחת השכנים.
למרות כל זאת, קרבתו הגדולה של הרובע לכותל המערבי והאווירה הקהילתית והדתית, כמו גם סגנון הבתים העתיק הכולל קשתות וכיפות, הפכו אותו לאטרקציה נדל"נית, ולאחת מהשכונות היקרות ביותר בירושלים.
ב-2019 החלו העבודות המקדימות להקמת פרויקט בשם מעלית הכותל, על פי התכנון צפוי להיבנות פיר למעלית בעומק של כ-26 מטר, ינועו שתי מעליות - אחת לכל כיוון.
הפיר נחפר במפלס הרובע היהודי אשר נמצא ברחוב משגב לדך.
במפלס התחתי של המעלית צפוי להיחפר מנהרה באורך 70 מטרים בה יוקמו חנויות ואולמות כנסים.
המנהרה צפויה להסתיים בהגעה לרחבת הכותל ומחסום האבטחה של המקום.
הרובע היהודי נחפר ביסודיות בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, והממצאים מלמדים על פעילות רבה באזור במשך הדורות.
הממצאים הקדומים ביותר הם מימי בית ראשון, והם כוללים את החומה הרחבה, המגדל הישראלי, וכן כלי אוכל וצלמיות המוצגים במוזיאון הפרוור ההרודיאני.
הממצאים מלמדים כי בשלהי ימי בית ראשון, לפני כ-2,500 שנה, היה אזור זה בתחומי העיר המבוצרת, וכן שיושביו היהודים עסקו בפולחן עבודה זרה.
בימי בית שני נקרא המקום בשם 'העיר העליונה של ירושלים' ויושביו היו כוהנים אמידים, שנהנו ממעמד גבוה.
רוב הממצא העשיר מתקופה זו מוצג במוזיאון הפרוור ההרודיאני, וכולל מבני פאר ובהם רצפות פסיפס, מקוואות רבים, שרידי עמודים מפוארים, פרסקאות וכדומה.
ניתן לבקר באחד מבתי שכונת הכוהנים בבית השרוף, המייצג את חורבנה של העיר בשנת 70 לספירה.
מהתקופה הרומית נמצאו רעפים ולבנים רבים עם טביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס.
בתקופה הביזנטית שקק האזור פעילות דתית וציבורית, ועל כך יעידו כנסיית הנֵיאה הענקית, ששרידיה מצויים מתחת לכיכר בתי מחסה, והשני הוא הקארדו הביזנטי, שנסלל כדי לאפשר מעבר ישיר ונוח מהכנסיות שבצפון העיר, לכנסיית הנֵיאה שבדרום.
מן התקופה המוסלמית הקדומה לא נותרו ממצאים יוצאי דופן, אך בתקופה הצלבנית בנו גרמנים חברי המסדר הטבטוני בתחומי הרובע היהודי של ימינו שתי כנסיות צלבניות, והארמנים הקימו מנזר.
החומה הרחבה - (רחוב בוני החומה) - קטע ביצור המתוארך לימי חזקיהו המלך, המעיד על גבולה הצפוני של ירושלים בימי בית המקדש הראשון.
רוחבה המיוחד של החומה - שבעה מטרים - הוא שהקנה לה את שמה כבר בפי נחמיה לפני כ-2,500 שנה, שכנראה ראה שרידים שלה בשובו מבבל ().
חשיבותה של החומה היא בהיותה ההוכחה המכרעת הראשונה לכך שירושלים התרחבה אל הגבעה המערבית כבר בימי בית ראשון.
המגדל הישראלי - (קצה רחוב פלוגת הכותל) ביצור מימי בית ראשון, שהיה מחובר כנראה לחומה הרחבה, השוכנת בסמוך לו.
המגדל בנוי באבני גוויל, והיה ככל הנראה חלק משער.
הוא נשרף עם חורבן ירושלים והמקדש הראשון בשנת 586 לפנה"ס, וביסודותיו נראים עדיין האפר וראשי חצים המלמדים על הקרבות.
הגן הארכאולוגי ירושלים - (צמוד לרחבת הכותל מדרום) - מתחם של כעשרים דונם, המציג ממצאים מתולדותיה של ירושלים באתרם.
רוב הממצא הוא מימי בית שני, וכולל רחוב מרוצף הצמוד לכותל המערבי, שרידים מקשת רובינסון, מקוואות וכתובות.
ממצאים נוספים בגן הארכאולוגי כוללים שכונת מגורים מהתקופה הביזנטית, ארמונות מהתקופה המוסלמית הקדומה, ועוד.
מנהרות הכותל - (צמוד לרחבת הכותל מצפון) - מתחם תת-קרקעי, המתחקה אחר המשכו של הכותל המערבי לאורך כ-400 מטרים, עד הפינה הצפון-מערבית של הר הבית.
האתר כולל מנהרות, תעלות מים, מבנים ובורות שכוסו במהלך השנים, ומעליהם נבנה הרובע המוסלמי.
הבית השרוף - (רחוב תפארת ישראל 2) - בית מגורים משלהי ימי בית שני, שחרב עם ירושלים והמקדש במרד הגדול של שנת 70 לספירה.
הבית עשיר במקוואות, בורות מים וכלי אבן רבים, המעידים כי יושבי הבית הקפידו על דיני טהרה כראוי לכוהנים.
ממצא חשוב בבית השרוף המעיד על אירועי החורבן הוא שרידי זרוע של אישה אוחזת כידון, שככל הנראה נספתה בשריפה.
הפרוור ההרודיאני - (רחוב הקראים 1) - אתר ארכאולוגי המציג שכונת פאר יהודית, בה התגוררו כוהנים בימי שלטון המלך הורדוס.
האתר עשיר ברצפות פסיפס, מקוואות, וממצאי כלים וחפצי בית מימי בית ראשון, ובעיקר מימי בית שני.
הממצאים מעידים על עושרם הרב של הכוהנים בימי בית שני, דבר התואם את המובא בכתבי חז"ל על הסתאבות מעמד הכהונה בשלהי ימי המקדש, והנתק החברתי שהביא בסופו של דבר לחורבן.
בית זיבנברג - (סמטת בית השואבה 5) - אתר ארכאולוגי רב שכבתי, הממוקם במרתף בית פרטי.
המקום נחפר בידי תיאו זיבנברג, ששילב את שטח החפירה בבית מגוריו כמוזיאון שהחל לפעול ב-1987. בצד ממצא הקירות והבורות, מציג בעל הבית גם אוסף הממצאים, הכולל בעיקר ממצאים מימי בית ראשון ושני והתקופה הביזנטית.
כנסיית הניאה - (מתחת לכיכר בתי מחסה) שרידי כנסייה ביזנטית ענקית (116 מטר אורכה ו-52 מטרים רוחבה), שנבנתה בידי הקיסר יוסטיניאנוס הראשון במאה השישית לספירה.
הכנסייה הוקדשה למרים, אם ישו, ושמה המלא הוא 'הכנסייה החדשה על שם מרים אם ישו' (חדשה ביוונית - נֵיאה).
שרידי הכנסייה קבורים תחת כיכר בתי מחסה, וניתן לראות חלקים מהם, המבצבצים מתחת לחומת העיר העתיקה, במרתפי בית הספר הסמוך ובגן התקומה.
הקארדו - (מקביל לרחוב היהודים ולרחוב חב"ד) - רחוב מרוצף רחב מאוד (22 מטרים), ששימש כשוק סוחרים בתקופה הרומית והביזנטית.
חלק הקארדו השוכן ברובע היהודי הוא הארכה ביזנטית לדרום העיר, שנועדה לחבר את כנסיית הניאה (לעיל) עם כנסיית הקבר.
בשל חשיבות הממצא, שוחזרו עמודיו השבורים של הקארדו, והוא מוצג לראווה בלב הרובע בעקבות חפירות שערך באתר פרופ' נחמן אביגד.
בשנת 1971 זכתה בפרס ראשון הצעתם של האדריכלים פטר בוגוד ואסתר ניב קרנדל לתכנון אזור הקארדו (מתחם המצוי בין רחוב היהודים לרחוב חב"ד ובין רחוב דוד לבית כנסת צמח-צדק).
במקור, תוכננו בתי מלון מעל לקארדו, אך בעקבות החלטת משרד השיכון הוחלט על הסבת השטח למגורים מעל לרחוב מסחרי.
כנסיית מרים של הגרמנים - (רחוב משגב לדך, פינת תפארת ישראל) - קומפלקס גדול שהשתמר באופן מרשים, הכולל כנסייה, מנזר ובית הארחה, שנבנה בירושלים בתקופה הצלבנית על ידי המסדר הגרמני הטבטוני.
הכנסייה היא אחת מתוך שתי כנסיות של הגרמנים בתחומי הרובע היהודי, אך הכנסייה השנייה לא נשמרה.
ברחבה מוצגים שרידי עמודים שהועלו מכנסיית הניאה, הקבורה מתחת לחצר.
אתר הגַּלְעֵד - (רחוב הגַּלְעֵד) - אתר הנצחה, המשמר את המקום בו נקברו 48 חללי הרובע בשנת ה'תש"ח במהלך הקרבות על תקומת מדינת ישראל באותה השנה.
הירדנים שכבשו את הרובע היהודי ואת שאר הגדה המערבית, לא-התירו ליהודים ליטול עמם את גופות חלליהם, ואלה נותרו מאחור, קבורים באתר זה במשך כשני עשורים, עד מלחמת ששת הימים.
לאחר המלחמה, הועברו הנפטרים לקבר אחים בהר הזיתים.
הר הבית - הרחבה של בית המקדש.
כיום הרחבה כוללת את מסגד אל-אקצא וכיפת הסלע.
הכותל המערבי - נחשב לאתר הקדוש ביותר ליהדות אחרי הר הבית, שכן הכותל המערבי היה הקרוב ביותר לקודש הקודשים של בית המקדש מבין שאר כתליו.
רחבת התפילה מציגה כ-60 מטרים בלבד מתוך כ-500 מטרים המהווים את אורכו של הכותל כולו.
את המשך הכותל ניתן לראות במנהרות הכותל (לעיל).
בית כנסת החורבה - (רחוב היהודים 89) - בית כנסת שעבר גלגולים רבים, החל מהקמתו בתחילת המאה ה-18 על ידי קהילת רבי יהודה החסיד, עבור בהחרבתו כעשרים שנים מאוחר יותר, הקמתו מחדש, ופיצוצו במהלך מלחמת העצמאות בתש"ח.
לאחר חמישים שנה החל שיקום המבנה בהתאם למתכונתו מהמאה ה-19, בנייתו הושלמה ב-2010 והוא נחנך ונפתח לקהל.
בתי הכנסת הספרדיים - (רחוב משמרות הכהונה) - מתחם של ארבעה בתי כנסת, שלמרות שמם, אחד מהם משמש דווקא כבית כנסת אשכנזי.
בית הכנסת הקדום מבין הארבעה נקרא על שם רבן יוחנן בן זכאי, ומתוארך לשלהי המאה ה-16. בתי הכנסת ניזוקו מאוד לאחר גירוש היהודים מהעיר העתיקה ב-1948. ושוקמו לאחר שיבתם במלחמת ששת הימים.
בית כנסת תפארת ישראל - (רחוב הקראים) - שרידי בית כנסת חסידי שהיה מן הגבוהים ברובע היהודי, וחרב במהלך הקרבות במלחמת העצמאות.
המבנה לא נכלל בתוכנית שיקום הרובע לאחר מלחמת ששת הימים, ונותרו ממנו שרידי קירות מחוזקים בבטון, המתנשאים לגובה של שתי קומות.
בעקבות שיקום בית הכנסת החורבה, החל בשנת 2014 תהליך שיקומו של בית כנסת זה.
בית כנסת הרמב"ן - (רחוב היהודים) - בית הכנסת הקדום ביותר ברובע היהודי, המתוארך למחצית המאה ה-15, ומשמש כבית כנסת אשכנזי וכבית מדרש.
מבנה בית הכנסת היה הראשון ששוקם לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967, כדי לחנכו מחדש במלאת 700 שנה בדיוק לביקור הרמב"ן בירושלים ב-1267.
מסגד סידנא עומר - (רחוב היהודים פינת רחוב בית אל) - מסגד לא פעיל.
הוא מתוארך למאה ה-15, ונבנה כנראה כתגובה לבית כנסת הרמב"ן הסמוך.
המסגד כולל צריח ממלוכי ומתנשא לגובה שתי קומות.
בית כנסת בית אל - (רחוב בית אל) - בית כנסת של מקובלים, שהיה פעיל מאוד מהמאה ה-19 ועד תש"ח.
בבית הכנסת נקשרו סיפורים ואגדות על טקסים ותפילות תיקון חצות ייחודיים שנערכו בו.
שער הכניסה המשוחזר של בית הכנסת מציג את שערי העיר העתיקה, ומדגיש את שער הרחמים שדרכו, על פי המסורת היהודית, ייכנס המשיח.
בית הכנסת הקראי - (רחוב הקראים) - בית הכנסת היחיד ברובע היהודי, השייך לקהילת הקראים.
המבנה שקוע לעומק של כשני מטרים, דבר המעיד על בנייתו בתקופה קדומה יותר, שבה פני הקרקע היו נמוכים יותר, כנראה במאה ה-15, עם מעבר היישוב היהודי לאזור זה.
ישיבת הכותל - (רחוב הקראים) - ישיבת הסדר השוכנת במבנה גדול מול הכותל המערבי.
הישיבה הוקמה עם שוך קרבות מלחמת ששת הימים ב-1967, ועברה למבנה הקבע בשנות ה-80. ייחודו של המקום הוא ב'פרוור ההרודיאני' השוכן במרתפיו, ובתצפית המרהיבה להר הבית, הנשקפת מאולם בית המדרש שבו.
סניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
אריאל - המרכז לתולדות בית ראשון - (רחוב פלוגת הכותל) - מיצג ומרכז פעילות, המתמקד בימי בית ראשון בירושלים.
המיצג כולל דגם טופוגרפי של ירושלים, וסרט המשלב מולטימדיה חדשנית על פני כמה מסכים.
הסרט דן בהתפתחות ירושלים לאורך מאות שנות המקדש הראשון, תוך התבססות על דברי נביאי התקופה.
הפעילות באתר מוקדשת להיכרות עם ממצאים ומנהגי הקבורה בירושלים באותה עת, וכן עם הכתב העברי הקדום שהיה אז בשימוש.
מכון המקדש - (רחוב משגב לדך 24) מוסד העוסק בבית המקדש וכליו, ומציג בתערוכה העתקים של המנורה, המזבח, שולחן לחם הפנים, בגדי הכוהנים ועוד.
כן מוצגים ציורים הממחישים את עבודת המקדש וההווי בו.
המכון פרסם סידורי תפילה וספרים העוסקים בנושא המקדש וכליו, והחל מ-2006 אף מוציא לאור עלון פרשת שבוע, המדגיש את נושא המקדש.
מוזיאון חצר היישוב הישן - (רחוב אור החיים) - מוזיאון אתנוגרפי המשקף את אורח החיים המסורתי של "אנשי היישוב הישן" מהמאה ה-18 ועד נפילת הרובע בתש"ח.
המוזיאון בנוי בתוך חצר מקורית, ובו שפע של פריטי ריהוט, כלים וביגוד אותנטיים מאותם ימים.
לבד על החומות - (בתוך הקארדו) - תערוכת תמונות שצילם הצלם האמריקני ג'ון פיליפס ביום האחרון ברובע בתש"ח, וכן תמונות לפני המלחמה ובשבי בירדן.
במקום מוצג גם סרט קצר ובו ראיונות עם מגיני הרובע בתש"ח, כולל תיאור ההחלטה על הכניעה מפיו של מפקד הרובע, משה רוסנק.
הרובע הגותי (קטלנית: barri Gòtic או el Gòtic) הוא הרובע המרכזי בעיר העתיקה של ברצלונה.
הרובע משתרע בין שדרת לה רמבלה ורחוב ויה לייטאנה, ומהים התיכון לרחוב רונדה דה סנט פרה.
הרובע הגותי הוא הרובע העתיק ביותר בברצלונה אשר נבנה עוד בימי הביניים, על אף מספר שינויים שעברו ברובע במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
ההיסטוריה של הרובע הגותי ארוכה: הרומים בנו באזור הרובע את העיירה ברסינו, שהייתה למעשה ראשיתה של ברצלונה כפי שהיא היום ואף העניקה לה את שמה.
לכן ניתן לראות שרידים רבים מהתקופה הרומית ברובע (למשל במקדש אוגוסטוס, וחומת העיר על יד פלאסה דל ריי.
גם לאחר הרומיים, שימש הרובע כמרכז העיר עד ימי "היציאה מהחומות" של ברצלונה כאשר בנו עשירי העיר את רובע אישמפלה.
לשיא פריחתו הגיע הרובע בתקופת ימי הביניים (שבה נבנו רוב המבנים שאנו רואים היום).
הרובע הגותי מלא בסמטאות קצרות ואפלות, הכוללות ריכוז של מבנים גותיים, ארמונות פאר וכנסיות.
עד לגירוש ספרד ב-1492 היה הרובע מרכז החיים של היהודים שהיו דאז מדינאים, רופאים ואנשי מדע.
שרידים מהתקופה היהודית של העיר ברצלונה אפשר לראות עד היום בבית הכנסת מאיור (כנראה שהוא בית הכנסת העתיק באירופה) שנמצא ברובע.
שריד מפורסם נוסף לקהילה היהודית בעיר היא שמה של אחת הסמטאות - Carrer del Call - שנגזר מהמילה העברית "קהל" ומרמז על כך שהוא היה רחוב "הקהילה", הרחוב שבו היו מגוון מבני הציבור של הקהילה היהודית באותם ימים.
לכל רוחבו של הרובע ניתן למצוא כיכרות עתיקות ושווקים קטנים בסגנון בנייה גותי ייחודי עתיק לצד חנויות בגדים וגלריות אומנות לתיירים.
קתדרלת אולליה הקדושה (קתדרלת ברצלונה)
כנסיית סנטה מריה דל מאר
פלאסה דל ריי (כיכר המלך) - כיכר עתיקה מוקפת מארבעת צדדיה בבניינים היסטוריים חשובים.
מקדש אוגוסטוס - מקדש המהווה חלק של מקדש ענק שהוקם לכבוד הקיסר אוגוסטוס, שהוכרז כאל.
מוזיאון מרה - מוזיאון אומנות המציג אוספי אומנות דתית חשובים בספרד, לצד תצוגה של האמן הקטלני פרדריק מרה שיצר ציורי קיר רבים המעטרים בניני ציבור בברצלונה.
סינגוגה מאיור - בית כנסת משוחזר שהיה בימי הביניים ברובע היהודי.
כיכר סנט ג'ומה (placa de sant jaume), בית העירייה ובניין הממשל של קטלוניה
הרובע ההיסטורי של מוסקגון הוא רובע היסטורי ב שבמישיגן, שמורכב מארבעת הבלוקים העירוניים שבין שדרת קליי, שדרת ובסטר, והרחובות השני והשלישי – ומשני הבלוקים שבין שדרת ובסטר, שדרת מוסקגון, והרחובות השני והרביעי.
של מוסקגון כולל כעשרים מבנים מרכזיים, יחד עם מספר קטן של מבני חוץ, כגון .
הרובע כולל גם מבנים ציבוריים וגם מגורים פרטיים, וכן את .
בתים אחרים הנכללים במחוז זה בנויים ב מאוחר משנות ה-80 של המאה ה-19, הבתים הללו עודנם שלמים מבחינה ארכיטקטונית, והם עדיין משמשים כבתים פרטיים.
הכנסייה האפיסקופלית של סנט פול
הרובע היהודי בדמשק נמצא בחלק הדרום מזרחי של העיר העתיקה.
הוא הוקם בשנת 635 לספירה לאחר כיבוש דמשק בידי הח'ליפה עֻמַר בִן אל-חַ'טַּאב.
עד סוף המאה ה-19, היה הרובע מרכזה של הקהילה היהודית בדמשק.
דמשק היא העתיקה מבין הערים המאוכלסות באופן רצוף עד ימינו.
היא הוקמה באלף השנייה לפני הספירה והייתה חלק מממלכות שונות.
בשנת 64 לפנה"ס, כאשר סוריה נכבשה על ידי פומפיוס והפכה לפרובינקיה רומית, העיר דמשק עברה תכנון מחדש שאת שרידיו אפשר לראות עד היום.
בתקופה זאת נבנו שני הרחובות מרכזיים החוצים את העיר: ממזרח למערב הדֵקוּמָנוּס המכונה כיום "הרחוב הישר" ומצפון לדרום הקארדו שנהרס במהלך השנים.
בהצטלבות בין הדקומנוס לקארדו הוקמה קשת ניצחון רומית המסמנת את אחד הגבולות של הרובע המוסלמי.
העיר הוקפה בחומה ובה מספר שערים ונבנו בה מבנים רבים שאת שרידיהם אפשר לראות עד היום.
לאחר כיבוש העיר על ידי המוסלמים הוקמו בעיר העתיקה שלושה רבעים: הרובע המוסלמי, הרובע הנוצרי והרובע היהודי.
בין הרובע היהודי לרובע הנוצרי עובר "הרחוב הישר" ובין הרובע היהודי לרובע המוסלמי עובר רחוב אל-אמין.
ייתכן כי היהודים הגיעו לעיר בתקופה ההלניסטית וייתכן כי התיישבו בה כבר בתקופתו של דוד המלך, לאחר כיבוש דמשק על ידו.
כך או כך, התיעוד הראשון להימצאות קהילה יהודית משמעותית בדמשק נמצא בפרק ט' בספר "מעשי השליחים" בהקשר למעשיו של השליח פאולוס שדחק ביהודי העיר להתנצר ובשל כך גורש מהעיר על ידי הקהילה.
מעשה זה אירע באמצע המאה הראשונה לספירה.
היהודים רוכזו ברובע היהודי בימי ח'ליפות ראשידון.
הם קיבלו חופש דת ופולחן בתמורה לתשלום מיסים.
גל הגירה משמעותי של יהודים הגיע לדמשק בשנת 1099 לאחר הפרעות שהצלבנים עשו ביהודים שהתגוררו בעיירות במסלול התקדמותם ולאחר כיבוש ירושלים בידי הצלבנים.
הממלוכים שכבשו את סוריה בשנת 1295 אילצו את יהודי צור, אנטיוכיה וטריפולי לעבור לדמשק ולחלב.
גל הגירה נוסף הגיע לדמשק לאחר גירוש ספרד בשנת 1492. במאות 16 ו-17 הגיעו לדמשק סוחרים יהודים רבים מאיטליה ומצרפת שקיבלו את הכינוי "פראנקוס ("אדונים צרפתים", Señores Francos).
הם שמרו על אזרחותם לכן לא נחשבו נתינים מוסלמים (דִ'ימִי) ולא נדרשו לשלם מס גולגולת (ג'יזיה).
בשנת 1521 לאחר הכיבוש העות'מאני, היהודים בעיר העתיקה של דמשק היו מאורגנים בשלוש קהילות: ספרדים, מוסתערבים (הוותיקים, דוברי ערבית) ויוצאי סיציליה.
בנוסף לכך הייתה קהילה קראית וקהילה שומרונית, ולכל קהילה היה בית כנסת נפרד.
בשנת 1625, מרבית חברי הקהילה השומרונית נרצחו או נאלצו להתאסלם והקהילה נעלמה.
הקהילה הקראית נעלמה במאה ה-19 ובית הכנסת שלה נמכר לכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית.
על פי דיווחים של מטיילים שהגיעו לדמשק מאירופה, בסוף המאה ה-15 היו בדמשק בין 400 ל-500 משפחות יהודיות.
בנימין היסטוריון יהודי-רומני) שביקר בדמשק בשנת 1848 העריך כי האוכלוסייה היהודית מנתה כ-4,000 נפשות.
יהודי דמשק היו בנקאים, שלטו במסחר בזהב וביהלומים, יצרו חפצי אומנות מכסף, זהב, נחושת וארד לשוק המקומי ולייצוא בארצות ערב השכנות.
בין יהודי דמשק היו גם רופאים, אנשי מדע וטכנולוגיה.
בשנת 1864 נפתח ברובע היהודי בדמשק בית הספר הראשון של ארגון כל ישראל חברים.
בית הספר נסגר בשנת 1869 ונפתח מחדש בשנת 1880. בית ספר לבנות נפתח בשנת 1883. בשנת 1885,עבר לניהול הארגון תלמוד התורה היחיד ברובע.
בשנת 1907 למדו בבתי הספר של כל ישראל חברים 224 בנים ו־232 בנות ובשנת 1910 למדו בהם 768 ילדים רובם בני השכבות הנמוכות.