tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הלמור דומה מאוד למין למור אדום-חזית (Eulemur rufifrons) ובדומה לו הוא בעל אף ופסים שחורים ופרווה בצבע חום-אדום (זה מקור שמו של הלמור).
הלמור האדום חי ביערות נשירים יבשים במערב מדגסקר וניזון בעיקר מפירות, עלים, צוף פרחים וחסרי חוליות קטנים כמו תולעים וחרקים.
הטורפים של הלמור האדום הם טורפי מדגסקר כמו הפוסה, עופות דורסים כמו עקב מדגסקר ואיה זרונית מדגסקרית וחנק קרקע מלגשי.
לא ידוע הרבה על למור זה.
למור אדום נמצא בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות, שריפות וציד.
למרות שאינו נחשב כיום כמין בסכנת הכחדה חמורה, הוא נתון לאיומים משמעותיים בעיקר בשל אובדן בית הגידול שלו עקב כריתת יערות, ציד בלתי חוקי וסחר בלתי חוקי בחיות מחמד.
מאמצי שימור רבים מתמקדים בהגנה על בתי הגידול הטבעיים של הלמורים ובחינוך הקהילה המקומית לחשיבות השמירה על המין.
"למה למה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד המוזיקלי אילן ואילנית.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1972 חברת התקליטים התקליט חיפה, והוא נכלל כרצועה השביעית באלבום האולפן השביעי של הצמד, ישראל שלי חוגגת.
"למה למה" נכתב על ידי אבי קורן ואפי נצר, והופק על ידי אלכס וייס.
ב-31 ביולי 1972 נכנס לראשונה למצעד הפזמונים השבועי של קול ישראל במקום ה-14 – הכניסה הגבוהה ביותר לשבוע זה.
הוא המשיך לצעוד בדירוג חמישה שבועות רצופים עד שהתמקם ב-28 באוגוסט כשיר הרביעי, ורשם את המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע.
ב-16 באוקטובר, לאחר עשרה שבועות צעידה רצופה, יצא מהמצעד השבועי.
על-אף הצלחתו הגדולה לא נכנס למצעד הפזמונים השנתי של תחנת הרדיו.
השיר נודע בעקבות העיבוד הסימפוני שכתב לו אלכס וייס אליו מצטרפת נגינת כינורות במהלך השיר המתגברת והולכת עד לסיומו.
למה שהעם יבחר את השופטים?
הוא ספר עיון שכתב חבר הכנסת עו"ד שמחה רוטמן, ויצא לאור בשנת 2023. בספר טוען רוטמן כי יש לשנות את השיטה הקיימת לבחירת השופטים בישראל.
הספר נכתב ופורסם לאחר שרוטמן נבחר לכהן כיו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, על רקע תמיכתו ברפורמה המשפטית בישראל, והוא מציג את הטיעונים בעד קיומה.
הספר נערך על ידי ד"ר הלל גרשוני ויצא לאור בהוצאת "סלע מאיר", בסדרת "פנס כיס" של ההוצאה.
את ההקדמה לספר כתב פרופ' ישראל אומן, חתן פרס נובל לכלכלה.
הוא פורש בה את התנגדותו לשיטה הקיימת, בה שופטים ועורכי דין נוטלים חלק בבחירה של שופטים חדשים.
אומן משתמש ביסודות מתורת המשחקים, תחום התמחותו, כדי להראות שלשלושת השופטים בוועדה יש כוח רב יותר ממספרם היחסי.
בנוסף כותב אומן בהקדמה כי לדעתו חברי לשכת עורכי הדין נמצאים בניגוד עניינים מול השופטים, וטוען שאין להם יתרון על פני אזרחים אחרים בסיטואציה שבה בית המשפט העליון עוסק בסוגיות עקרוניות שאינן משפטיות.
המחבר טוען שהמניע שלו לשינוי שיטת מינוי השופטים, שמבוססת על חוק השופטים משנת 1953, הוא המהפכה החוקתית שקידם נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק בשנות ה-90, דבר שרוטמן מכנה "מחטף", שבוצע לקול מחאותיו של קודמו בתפקיד נשיא בית המשפט העליון, משה לנדוי.
לפי רוטמן מהלך זה הכניס את בית המשפט לשדה הפוליטי - לשורה של החלטות שבהן בית המשפט התערב בנושאים פוליטיים וגרם, לדבריו, נזק רב לאזרח הקטן ולמשילות של הממשלה והכנסת.
המחבר מצטט את אזהרתו של השופט לנדוי כי האקטיביזם השיפוטי יוביל לירידת קרנו של בית המשפט העליון בעיני הציבור:
המחבר מצטט בספרו את מחקרם של פרופ' יהונתן גבעתי מהאוניברסיטה העברית ועו"ד אהרן גרבר מפורום קהלת, שפורסם באפריל 2022 בכתב העת משפטים, והתבסס על תוצאות של סקר בינלאומי שבדק את מידת האמון במערכת המשפט ובבתי המשפט (לא על בית המשפט העליון).
הנתונים הראו ירידה משמעותית בירידה באמון בבתי המשפט בין 1991 לבין 2008 מרמה של כ-67% לרמה של 30%, ומאז עליה באמון לרמה של כ-37% בשנת 2018. לפי החוקרים ירידת האמון חריגה גם בהשוואה לרקע של מגמות כלליות של ירידה באמון במוסדות בישראל ומגמות כלליות באמון בבתי משפט במדינות אחרות.
על סמך נתונים מסקר של המכון הישראלי לדמוקרטיה, טוענים החוקרים כי ירידה זו באמון בבתי המשפט בכלל מעידה גם על ירידה באמון בבית המשפט העליון.
הם שוללים מספר הסברים אפשריים אחרים כמו פופוליזם, שינוי דמוגרפי או השפעת הרשתות החברתיות ומגיעים למסקנה כי הנתונים מאששים את תחזיתו של לנדוי לפיה האקטיביזם השיפוטי גרם לירידה באמון בבית המשפט.
המחבר מתאר את מערכת המשפט כ"חצר מלוכה ביזנטית" וטוען שהשופטים ממנים את קרוביהם ואת מקורביהם, ובדרך זו גורמים לשכפול של דעה אחידה, אקטיביסטית, המנותקת מעמדותיו של הציבור הרחב.
הוא יוצא גם נגד שיטת הסניוריטי, לפיה נשיא בית המשפט העליון נבחר לפי ותק, ומסביר מדוע לדעתו יש לבטל אותה.
הספר מציג סקירה קצרה של שיטות לבחירת שופטים במדינות העולם, וטוען כי ישראל היא מדינה חריגה בכך שיש בה וטו לשופטים על בחירת שופטים.
הוא מציע מגוון של הצעות לשינוי השיטה, החל מבחירות למינוי השופטים, כמקובל במרבית מדינות ארצות הברית, דרך בחירה של הכנסת, הממשלה או שילוב שלהן, ועד לשינוי של הוועדה לבחירת שופטים, כך שיינתן בה דגש לנבחרי הציבור ולממשלה, בעוד השופטים ועורכי הדין יתפקדו כמשקיפים בלבד.
הספר כולל גם דיון ביתרונות ובחסרונות של שימוע ציבורי לבחירת שופטים, ושל מנגנוני איזון נוספים שימנעו ניצול לרעה של שיטת בחירת השופטים.
הספר כולל גם פרק של תשובות לשאלות נפוצות.
המשפטן מרדכי קרמניצר מהמכון הישראלי לדמוקרטיה ביקר את הספר וכתב כי הוא יוצא מנקודת מוצא מוטעית, מציג תיאור מעוות של המציאות ומכיל מספר רב של טענות שגויות, מופרכות ופוגעניות.
במאמר הציג קרמניצר הפרכה לטענת הספר כי השופט משה לנדוי היה אבי "האסכולה האנטי-ברקית".
לטענתו, רוטמן עצמו שומט את הקרקע מתחת לרעיון המרכזי של הספר כאשר הוא קובע שלרוב חברי הכנסת "אין עניין או ידע" כדי לבחור שופטים.
מבקר התקשורת אבישי עברי שיבח את הספר וכתב שהוא מהווה את "הפנייה הבהירה, המפורטת והמכבדת ביותר שפנה אי פעם פוליטיקאי ישראלי לאזרחים במדינה".
לטענתו, בזכות הספר תמיכתם של אזרחים בחוק מבוססת על חשיבה, העמקה ושיקול דעת ולא על מסעות פרסום צעקניים וריקים.
"למה ליבך כמו קרח?" הוא פזמון בביצוע הזמר הישראלי גידי גוב, שהתפרסם ב־1991 כסינגל החמישי מתוך אלבומו של גוב "אין עוד יום" (1991).
חיים חפר כתב את השיר, ואלון אולארצ'יק הלחין ועיבד אותו.
אלי לוזון השתתף בשיר בקולות רקע.
באלבום "אין עוד יום" נכללו שני פזמונים של חיים חפר: "למה ליבך כמו קרח?" ו"עדיין מחכה לך".
חפר הכיר את גידי גוב מאז ילדותו של הזמר, אבל מבחינה מקצועית השניים לא עבדו יחד.
לקראת הקלטות "אין עוד יום" פנה גוב לחפר וביקש שירים.
חפר סיפר על הפגישה ביניהם: (למרות התיאור, כבר ב־1989 פרסם הזמר שימי רון גרסה של השיר בשם "פרח שלי" בלחן של יוג'י גבאי).
לקראת הקלטת השיר חיפשו בהפקה זמר או זמרת שיעשו קולות רקע, ולבסוף הגיעו למסקנה שצריך קול גברי וגבוה.
אלון אולארצ'יק הציע את לוזון, והוא נענה להצעה בשמחה.
"למה ליבך כמו קרח?" היה הלהיט הגדול ביותר מהאלבום "אין עוד יום" ואחד מהשירים המצליחים ביותר בקריירה של גידי גוב.
על פי נתוני אקו"ם השיר הגיע למקום השמיני ברשימת השירים המושמעים ביותר ברדיו ב־1991.
השיר הוצג למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־4 ביוני 1991, זכה להצלחה גדולה מאוד וצעד 22 שבועות, עד 8 בדצמבר 1991, אז יצא מהמצעד.
בשיאו הגיע למקום הראשון למשך שבועיים, החל מ־9 ביולי 1991. גם במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשנ"א של התחנה השיר זכה להצלחה גדולה ודורג במקום השישי.
גוב היה זמר השנה במצעד הזה (בפעם היחידה בקריירה שלו), והשיר היה שירו המצליח ביותר במצעד.
אלון הלל – תופים, כלי הקשה
משה לוי – פסנתר אורגן חשמלי (האמונד), סינתיסייזר
אלון אולארצ'יק – קלידים נוספים
אלי לוזון – קולות רקע
מפיקה (מממנת) – אתי אנטה
ניהול אישי – מיכאל תפוח ואתי אנטה ("המון הפקות")
הקלטה, מיקס – יועד נבו
טכנאי הקלטה – עדי פלטינוב, עמי איילי
עריכה דיגיטלית – בן ברנפלד
הלמוביקס (בגאלית עתיקה: Lēmouīcēs, 'המנצחים על ידי האולמוס') היו שבט גאלי ששכן באזור לימוזן המודרנית בתקופת הברזל ובתקופת האימפריה הרומית.
הם מוזכרים Lemovices יוליוס קיסר (אמצע המאה ה-1 לפנה"ס) ועל ידי פליניוס הזקן (המאה הראשונה לספירה), Lemoouíkes (Λεμοουίκες) על ידי סטראבון (תחילת המאה ה-1 לספירה), וכ-Limouikoí (Λιμουι) על ידי תלמי (המאה השנייה לספירה).
השם האתני הגאלי Lemouīcēs פירושו המילולי 'אלה שמנצחים על ידי האולמוס', כנראה בהתייחס לעץ שממנו נוצרו החניתות או הקשתות שלהם.
הוא נובע מהגזע lēmo- ('אלם') המחובר לסיומת -uices ('מנצחים').
השורש הפרוטו-קלטי lēmo- או limo- נובע בסופו של דבר מהפרוטו-הודו-אירופית h₁élem או h₁leym- ('אלם'; ראה ulmus הלטינית 'אלם', נורדית עתיקה almr 'אלם, קשת', ברוסית 'אלם הרים').
העיר לימוז', מתועדת בערך ב-400 לספירה כ-civitas Lemovicum (סיוויטה של ה-Lemovicas, ב-844, Lemotges ב-1208), ואזור לימוזן, שמתועדת במאה ה-6 לספירה בשם Lemovicinum (pago Lemovicino בשנת 860, Lemozi בשנים 1071–1127), נקראים על שם השבט הגאלי.
הם התבססו בלימוזן ובפואטו בין 700 לבין 400 לפני הספירה.
בשנת 52 לפני הספירה, כ-10,000 לוחמים שלהם נלחמו נגד יוליוס קיסר בקרב אלסיה כבעלי ברית ל-Arverni בפיקודו של ורקינגטוריקס.
הצ'יף שלהם, סדולוס, נהרג במהלך הקרב.
העיירה הראשית הפרה-רומית שלהם הייתה Durotincum, כנראה המקבילה לאופידום של Villejoubert.
לאחר התאגדותם בפרובינקיה גאליה אקוויטניה הרומית, אוגוסטוריטום (לימוז') הייתה בירת ה-civitas Lemovicum.
אחד ממקומות הקדושים העיקריים שלהם נמצא לאחרונה בטינטיניאק כולל מספר חפצים ייחודיים בעולם כמו "קרניקס".
שטחם היה אזור עשיר בזהב, בדיל וברזל.
ארכאולוגים במהלך החלק האחרון של המאה ה-19 מצאו מכרות זהב ביישוב למוביקי בלימוזן, במיוחד באזור הדרום-מערבי של המאסיף המרכזי במערב-מרכז צרפת.
תגלית זו אפשרה זיהוי של טכניקות וכרונולוגיה של פעילות הכרייה, כיוון שהלמוביקס לא הזכירו את מורשת הכרייה והזהב שלהם.
למה לצפות כשאתם מצפים הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 2012, המבוסס על מדריך ההיריון המפורסם משנת 1984 מאת היידי מורקוף בעל אותו השם.
הסרט עוקב אחר חייהם של חמישה זוגות, שכל אחד מהם מתמודד עם חוויית ההיריון וההורות באופן שונה, עם אתגרים, הפתעות והתרגשויות.
כל סיפור מביא זווית שונה על היריון וההשפעה שלו על מערכות יחסים, משינויים פיזיים ורגשיים ועד לקשיים בלתי צפויים, תוך הדגשת חשיבות התמיכה והקשר המשפחתי.
מככבים בו קמרון דיאז, ג'ניפר לופז, אליזבת בנקס, צ'ייס קרופורד, ברוקלין דקר, בן פלקון, אנה קנדריק, מת'יו מוריסון, דניס קווייד, כריס רוק ורודריגו סנטורו.
הסרט יצא לאקרנים ב-18 במאי 2012, והכניס 84 מיליון דולר ברחבי העולם תוך שהוא זכה לביקורות שליליות מהמבקרים.
למה לצפות כשאתם מצפים קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים.
רבים ציינו כי הוא קליל ומבדר, אך גם שטחי לעיתים.
עם זאת, הוא נחשב לסרט מהנה בעיקר בזכות הקאסט המגוון והטון ההומוריסטי.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 23%, וב-Metacritic ציון של 41 מתוך 100.
מקאייבר היא פוליטיקאית אמריקאית המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס העשירי של מדינת ניו ג'רזי, מאז ספטמבר 2023. האישה הראשונה שמייצגת מחוז זה בקונגרס האמריקאי.
מקאייבר נולדה בניוארק שבניו ג'רזי ב-20 ביוני 1986. היא גדלה ברובע המרכזי בעיר, והשלימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר התיכון סנטרל ניוארק ב-2004. טרם כניסתה לפוליטיקה של ארצות הברית עבדה מקאייבר כמנהלת כוח אדם במערכת בתי הספר הציבוריים של עיריית מונטקלייר.
בנובמבר 2018 נבחרה למועצת עיריית ניורארק, וב-2022 נבחרה לנשיאת מועצת העיר.
ב-2024 התפטרה מהמועצה העירונית כדי להתמקד במסע הבחירות שלה לקונגרס.
ב-24 באפריל 2024 נפטר חבר הקונגרס דונלד פיין בעודו מכהן בתפקיד, ובעקבות זאת הוכרזו בחירות מיוחדות במחוז הקונגרס העשירי של ניו ג'רזי.
בבחירות המקדימות התמודדה מקאייבר מול 10 מתמודדים אחרים, וזכתה לתמיכת השדולה הפרוגרסיבית בקונגרס ובראשה פרמילה ג'איאפאל, מארק פוקאן וג'יימי רסקין.
היא זכתה גם לתמיכתו של מושל ניו ג'רזי פיל מרפי ושל הסנאטור של המדינה קורי בוקר.
בבחירות המקדימות גרפה 47.4% מהקולות, וניצבה בבחירות הכלליות מול מועמד המפלגה הרפובליקנית כרמן בוקו.
היא נבחרה לקונגרס עם 81.17% מקולות הבוחרים.
מקאייבר הושבעה לתפקידה ב-23 בספטמבר 2024. בבחירות 2024 נבחרה לתקופת כהונה מלאה בת שנתיים.
ב־9 במאי 2025 ערכה מקאייבר ביקור פיקוח במתקן כליאה של סוכנות אכיפת מכס והגירה (ICE) בניוארק שבניו ג'רזי, בליווי שני חברי קונגרס נוספים מניו ג'רזי – בוני ווטסון קולמן ורוב מננדז.
ראש עיריית ניוארק, ראס בראקה, הגיע כחצי שעה לאחר מכן והוזמן להיכנס לשטח המתקן, שם המתין למשלחת הקונגרס.
לאחר זמן מה התבקש לעזוב את המקום, נענה לבקשה, אך נעצר בגין הסגת גבול.
מקאייבר ואחרים ניסו למנוע את מעצרו של בראקה.
ב־19 במאי 2025 הודיעה אלינה הבה, התובעת הפדרלית הזמנית במחוז ניו ג'רזי, כי מקאייבר מואשמת בתקיפה, שיבוש והפרעה לסוכני ה-ICE בקשר לאירוע.
ב־20 במאי הצהירה מקאייבר כי דחתה עסקת טיעון שהוצעה לה על ידי מחלקת המשפטים של ארצות הברית.
ב־10 ביוני הוגש נגד מקאייבר כתב אישום פדרלי, בהובלתה של הבה, בשל פעולותיה במרכז ההגירה בניוארק.
ב-10 ביוני 2025 הורשעה מקאייבר בידי חבר מושבעים גדול ב"שיבוש והפרעה בכוח לעובדי ציבור פדרליים" – עבירה שהעונש המרבי עליה עומד על 17 שנות מאסר.
למואל ג'יימס אלסטון היה בעל עבדים וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית.
אלסטון, שנולד ב-1760 בחלק המזרחי של מחוז גרנוויל (שהוא כיום מחוז וורן) בפרובינציית קרוליינה הצפונית, עבר לקרוליינה הדרומית לאחר מלחמת העצמאות והתיישב ליד גרינס מיל, שהפכה במהרה לעיירה גרינוויל.
הוא למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בגרינוויל.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית מ-1789 עד 1790.
אלסטון נבחר כדמוקרטי-רפובליקני לקונגרסים העשירי וה-11, וכיהן מ-4 במרץ 1807 עד 3 במרץ 1811. הוא עבר ב-1816 למחוז קלארק, אלבמה, והתיישב ליד גרוב היל, אלבמה, שם עמד בראש בית היתומים ובית המשפט המחוזי מנובמבר 1816 עד מאי 1821. הוא מת ב"אלסטון פלייס", מחוז קלארק, אלבמה, בשנת 1836.
למה מלחמה הוא סרט דרמה ישראלי-צרפתי משנת 2025 בבימויו של עמוס גיתאי.
הסרט שואב השראה מהתכתבות היסטורית בין אלברט איינשטיין לזיגמונד פרויד משנת 1932, בה דנו השניים בדרכים למניעת מלחמות.
הסרט מציג הרהורים על שורשי האלימות והמלחמות בעולם, תוך שילוב טקסטים הגותיים ודימויים ויזואליים.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית במסגרת הבחירה הרשמית של פסטיבל ונציה 2025.
הסרט מתמקד בהתכתבות בין אלברט איינשטיין וזיגמונד פרויד, בה הם דנים בשאלת המלחמה והאלימות האנושית.
הסרט משלב סצנות מתקופות שונות, כולל תקופת חורבן בית שני, ומציג דמויות המתמודדות עם שאלות של אלימות, אובדן ומשמעות.
הסרט נע בין זמנים ומקומות, ומשלב טקסטים פילוסופיים עם דימויים ויזואליים.
אירן ז'קוב – דמות המתכתבת עם הבמאי, משקפת את השפעת המלחמה על הפרט.
מתייה אמלריק – זיגמונד פרויד, הפסיכואנליטיקאי הנודע.
קרן מור – אם המתמודדת עם אובדן.
יעל אבקסיס – אם נוספת, משקפת את כאב השכול.
מישה לסקו – אלברט איינשטיין, הפיזיקאי המפורסם.
ז'רום קירשר – שחקן בתיאטרון, מעלה זיכרונות מהמלחמה.
הסרט "למה מלחמה" קיבל ביקורות מעורבות.
שמוליק דובדבני מאתר "ynet" תיאר את הסרט כ"סרט סתמי אשר נראה כחלטורה" וכי הוא "תגובה מיידית למלחמה הארורה והמתמשכת...
ושהתגובה הזו נטולה פרספקטיבה של ממש".
פבלו אוטין כתב בעיתון "הארץ" כי הסרט הוא "הרהור לא מגובש" וכי הוא "מנסה לפענח 'למה מלחמה' בעיקר באמצעות טקסטים על אודותיה, והתוצאה נותרת כהרהור לא מגובש".
באתר "וואלה" תיאר זוהר אורבך את הסרט כ"יותר טקסט הגותי בתמונות נעות מאשר סרט של ממש" וכי "נדמה שהוא לא באמת אומר הרבה על הנושא שבכותרת".
למונייד היא חברת ביטוח מקוונת.
החברה מציעה ביטוח שוכרים, ביטוח דירות, ביטוח רכב, ביטוח חיות מחמד וביטוח חיים תקופתי ללקוחות בארצות הברית, וביטוחים אחרים באירופה (גרמניה, הולנד, צרפת ובריטניה), ומספקת שירות עבור כ-1.9 מיליון לקוחות.
למונייד ממוקמת בניו יורק ומפעילה משרדים בתל אביב.
החברה משתמשת בבינה מלאכותית ובצ'אטבוטים על מנת ליעל את תהליכי החיתום ועיבוד התביעות.
למונייד נוסדה על ידי היזמים הישראלים דניאל שרייבר ושי וינינגר (מייסד שותף של Fiverr), באפריל 2015, לשרייבר ווינינגר לא היה רקע מוקדם בענף הביטוחים.
בדצמבר 2015, החברה גייסה 13 מיליון דולר הון ראשוני מ־Sequoia Capital ו-Aleph.
באוגוסט 2016 גייסה החברה 13 מיליון דולר מ-XL Innovate ולאחר מכן בסבב B גיוס של 34 מיליון דולר בדצמבר 2016. את סבב הגיוס השני הובילו General Catalyst, ג'ושוע קושנר, Tusk Ventures ו־GV (לשעבר Google Ventures).
באפריל 2017, החברה הכריזה על משקיעים נוספים ביניהם, אליאנץ ואשטון קוצ'ר.
בדצמבר 2017 השקיעה סופטבנק 120 מיליון דולר נוספים בחברה בסבב C, והגדילה את סך הכספים שגייסה החברה לכ-180 מיליון דולר.
באפריל 2019, הודיעה למונייד על השקעה נוספת של 300 מיליון דולר בסבב D בהובלת סופטבנק ואחרים ובכך הגדילה את סך הכסף שגייסה ל-480 מיליון דולר.
ב-1 ביולי 2020 הפכה החברה לחברה ציבורית באמצעות הנפקה ראשונית בורסת ניו יורק לפי שווי של 1.6 מיליארד דולר תחת הסמל "LMND".
החברה מכרה 11,000,000 מניות מהמניות הרגילות שלה, כל מניה במחיר של 29 דולר.
בנובמבר 2021 הודיעה החברה כי תרכוש במלואה את Metromile, Inc.
הרכישה הושלמה ב-29 ביולי 2022, ובעקבותיה פיטרה למונייד 20% מהצוות של Metromile.
ב-2024 הציגה החברה לראשונה תזרים חיובי.
למואל הייסטינגס ארנולד היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הלאומית הרפובליקנית ולאחר מכן המפלגה הוויגית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד בשנים 1826–1831, לאחר מכן ועד 1833 כמושל רוד איילנד ה-12, ולבסוף כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1845–1847.
למואל ארנולד נולד בעיירה סנט ג'ונסברי שבוורמונט, כבנם של ג'ונתן ארנולד , שהיה נציג לקונגרס הקונפדרציה, ושל סינתיה לבית (הייסטינגס) ארנולד.
אביו נפטר זמן קצר לאחר לידתו, ואימו עברה עם המשפחה לרוד איילנד.
הוא התחנך בבתי ספר מקומיים, וב-1811 סיים את לימודיו בדארטמות' קולג'.
לאחר מכן הוא למד משפטים, וב-1814 התקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא החל לעסוק בעריכת דין בפרובידנס במשך שבע שנים עד למעברו לתחום התעשייה.
את הקריירה הפוליטית שלו החל ארנולד כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד, בו הוא כיהן בשנים 1826–1831, שם הוא ייצג את העיר פרובידנס.
עם תום כהונתו בבית הנבחרים, הוא נבחר כמושל רוד איילנד ה-12, תפקיד בו הוא כיהן במשך שנתיים.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, פרץ בפרובידנס מרד אולני ליין, אך ארנולד טיפל בו באופן יעיל, ומקובל לומר שלאחר מכן לא היו מרידות ברוד איילנד.
במהלך תקופת שנת כהונתו השנייה, בקיץ 1832, פרצה מגפת כולרה, שגרמה לדאגה רבה בקרב האזרחים, וארנולד, באמצעות נחישותו ורוחו הטובה, ועל ידי נקיטת צעדי היגיינה, הרגיע את הרוחות והשיב את השקט והשלווה.
בשנים 1842–1843, במהלך מרד דור, היה ארנולד חבר המועצה המנהלת של רוד איילנד.
לאחר ניסיון בלתי מוצלח להיבחר לסנאט של ארצות הברית ב-1845, נבחר ארנולד באותה שנה לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הוויגית, וכיהן בו תקופת כהונה אחד עד 1847.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה שב ארנולד לעסוק בעריכת דין בעיירה סאות' קינגסטאון שברוד איילנד.
ב-1819 נשא ארנולד לאישה את סאלי ליימן, ולשניים נולדו שלושה בנים ושש בנות.
לאחר פטירתה של סאלי ב-1837, נישא ארנולד בשנית ב-1847 לקתרין שאנרד.
ארנולד היה דוד-רבא-רבא של תאודור גרין, שהיה גם הוא מושל רוד איילנד ה-57 בשנים 1933–1937, ולאחר מכן ועד 1961 סנאטור מטעמה.
למואל ארנולד נפטר בסאות' קינגסטאון ב-27 ביוני 1852. הוא נטמן בבית הקברות סוואן פוינט שבפרובידנס.
למואל ג'קסון בואודן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה.
בואודן נולד ב-16 בינואר 1815 בעיר ויליאמסבורג, וירג'יניה, והשלים את לימודיו במכללת ויליאם ומרי בשנים 1831–1832.
כאדם בוגר התיישב בואודן בויליאמסבורג ועסק שם בעריכת דין.
הוא נבחר שלוש פעמים לבית הנבחרים של וירג'יניה, וכיהן בין 1841 ל-1846.
בשנת 1850 הוא נבחר לוועידת החוקה של וירג'יניה של 1850. הוא היה אחד משני הנציגים שנבחרו ממחוז הנציגים 'טיידווטר', שכלל את מחוזות אסקס, קינג אנד קווין, מידלסקס ומת'יוס.
בשנת 1860 שירת כאלקטור נשיאותי מטעם מחוז הקונגרס שלו.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית כיהן בואודן כראש עיריית ויליאמסבורג, וירג'יניה, בשנים 1862–1863, באזור שהיה תחת כיבוש כוחות האיחוד.
לאחר הקמת מדינת וירג'יניה המערבית בשנת 1863 על ידי וירג'יאנים שתמכו באיחוד, בחר 'הממשל המשוחזר של וירג'יניה' בבואודן לייצג את וירג'יניה בסנאט של ארצות הברית בשנת 1863 מטעם 'מפלגת האיחוד'.
בואודן נפטר ב-2 בינואר 1864 ממחלת האבעבועות השחורות בזמן שכיהן בתפקיד בוושינגטון די.
סי., ונקבר בבית הקברות של הקונגרס בעיר.
בנו של בואודן, תומאס ראסל בואודן, כיהן כתובע הכללי של וירג'יניה הן בממשל המשוחזר והן בתקופת השיקום שלאחר המלחמה.
אחיינו, , ייצג את מחוז הקונגרס השני של וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1887–1891.
למואל בנטון היה בעל עבדים, בעל מטעים ופוליטיקאי אמריקאי מן המאה ה-18, אשר ייצג את קרוליינה הדרומית בבית הנבחרים של ארצות הברית במשך שלוש כהונות, משנת 1793 ועד 1799.
בנטון נולד בשנת 1754 במחוז גרנוויל שבפרובינציית קרוליינה הצפונית.
בצעירותו עבר לאזור הידוע כיום כמחוז דרלינגטון שבפרובינציית קרוליינה הדרומית, שם עסק בחקלאות מטעים ובהמשך הפך לבעל קרקעות בולט.
בשנת 1777 שירת בדרגת מייג'ור ברגימנט צ'ראו, ושירת בו לאורך כל מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בשנת 1781 קודם לדרגת קולונל.
בשנת 1794 התפטר מתפקידו הצבאי.
בנטון כיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית בשנים 1782–1788. בנוסף שימש כשופט בבית המשפט המחוזי של מחוז דרלינגטון בשנים 1785 ו־1791. בשנת 1787 כיהן כפקיד ההחרמה (Escheator) של מחוז צ'ראו, שכלל את המחוזות של ימינו: צ'סטרפילד, דרלינגטון ומרלבורו.
בשנת 1788 היה ציר בוועידה המדינתית בצ'ארלסטון שאשררה את חוקת ארצות הברית.
בשנת 1790 שימש כציר גם בוועידה החוקתית המדינתית שהתכנסה בקולומביה.
בנטון נבחר כמועמד מתנגדי הממשל לקונגרס השלישי, ונבחר מחדש כרפובליקני לקונגרסים הרביעי והחמישי.
הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ־4 במרץ 1793 ועד 3 במרץ 1799.
בשנת 1798 היה מועמד לבחירה מחדש לקונגרס השישי, אולם לא הצליח להיבחר.
לאחר פרישתו מהקונגרס חזר לעיסוקיו החקלאיים.
הוא נפטר ב־18 במאי 1818 בדרלינגטון שבקרוליינה הדרומית.
הוא נקבר באחוזתו, 'Stony Hill', סמוך לדרלינגטון.
למואל ויליאמס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מסצ'וסטס.
ויליאמס נולד ב-18 ביוני 1747 בטאונטון שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס, השלים את לימודיו בהרווארד קולג' בשנת 1765, למד משפטים, הוסמך כעורך דין ועסק בעריכת דין במחוזות בריסטול וווסטר.
בשנים 1792–1800 שימש כמזכיר העיירה ניו בדפורד.
ויליאמס נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לקונגרסים השישי, השביעי והשמיני, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ־4 במרץ 1799 עד 3 במרץ 1805. בשנת 1806 כיהן כחבר בבית הנבחרים של מסצ'וסטס.
לאחר מכן שב לעסוק בעריכת דין.
הוא נפטר ב-8 בנובמבר 1828 באקושנט שבמסצ'וסטס ונקבר בבית הקברות אקושנט.
למוריה הוא שמה של יבשת תאורטית בין הודו ומדגסקר ששקעה בים.
התיאוריה בדבר קיומה של למוריה נועדה להסביר את הדמיון בין שני המקומות המרוחקים שבא לידי ביטוי בגאולוגיה, בצומח ובחי.
לאחר התקבלות תאוריית נדידת היבשות, השערת קיומה של למוריה ננטשה על ידי העולם המדעי.
אנשי תנועת העידן החדש אימצו את למוריה כיבשת שתושביה הקדומים היו בעלי יכולות רוחניות מפותחות, אצלם החלו כל התורות השאמאניות.
במאה ה-19 הייתה בעיה למאמינים ברעיונות של צ'ארלס דרווין על האבולוציה, כיצד מצויים מינים דומים מאוד של בעלי חיים במקומות שונים ונפרדים.
הלמורים היוו קושי מיוחד לזואולוגים.
הלמור הוא קוף למחצה המצוי רק במדגסקר ובמספר איים סמוכים, אך שרידים של למורים נמצאו גם בהודו ובמלזיה.
כמה זואולוגים העלו השערה בדבר קיומה של יבשת באוקיינוס ההודי שחיברה בין מדגסקר להודו, יבשת שהתקיימה לפני מיליוני שנים ושקעה בים.
הזואולוג האנגלי פיליפ שלאטר (Phillip L.
Schlater) הציע את השם "למוריה" (LEMURia), עבור ארץ הלמורים האבודה שבאוקיינוס ההודי.
למעשה קדם לשלאטר הזואולוג הצרפתי ז'ופרואה סנט-אילר, שעשרות שנים קודם לכן הציע אף הוא הצעה דומה, אך לא קרא בשם לאותה ארץ אבודה.
ארנסט היינריך הקל, חוקר טבע גרמני ו"דרוויניסט" מושבע, השתמש בתאוריה על למוריה על מנת להסביר מדוע לא נמצאו מאובנים של האדם הקדמון.
אם מקורו של האדם הוא מיבשת ששקעה באוקיינוס ההודי, אזי כל המאובנים של השלב החסר בהתפתחות האדם מצויים מתחת למים.
ובלשונו של הקל "שלאטר כינה יבשת זו למוריה, על שם הקופים למחצה שאפיינו יבשת זו".
כיום ידוע שהשערות אלו היו רחוקות מן האמת, שכן מנגנון נדידת היבשות מלמד אותנו שאכן היה קשר יבשתי בין חלקים אלו - ואף על פי שלא הייתה יבשה ששקעה בין מדגסקר להודו, שתי הארצות עצמן היו במגע יבשתי.
כמו כן, האנתרופולוגים גילו שרידים רבים של האדם הקדמון באפריקה.
אך במאה ה-19 היה הד רב לתאוריות של הקל.
כתוצאה מכך, השם למוריה היה ידוע היטב בין המשכילים באירופה ובאמריקה.
הלנה בלבצקי (Elena Petrovna Blavatsky) (נולדה כהלנה האהן 1831–1891) מנביאות העידן החדש ומייסדת תנועת התיאוסופיה, פרסמה ספר בשם: "הדוקטרינה הסודית".
בספר זה נכתב כי היא שמעה על למוריה ב"ספר של דזיין" (Book of Dzyan) אשר לטענתה חובר באטלנטיס והוצג לה על ידי ה"מהטמות".
עם זאת, בכתביה היא מכבדת את פיליפ שלאטר כאדם שהמציא את השם "למוריה".
בלאבצקי מיקמה את למוריה באוקיינוס ההודי, לפני 150 מיליון שנה.
ייתכן גם כי המקור לרעיונותיה בדבר היבשת ששקעה באוקיינוס ההודי הן אגדות בשפת סנסקריט על יבשה בשם רוטס (Rutas) ששקעה מתחת לים.
היא תארה את יושבי למוריה כגזע השורשי השלישי להתיישב בכדור הארץ.
לדבריה הם היו יצורים דו-מיניים שהטילו ביצים, וניחנו בכישורים על חושיים הודות לקיומה של "עין שלישית".
לדבריה, הגזע נכחד משגילה את המיניות.
עד אז החיים בלמוריה היו אוטופיה.
רעיונותיה של בלאבצקי הם שהפכו את המושג "למוריה" מגשר יבשתי שנועד להסביר בעיה בתורת האבולוציה, למושג מיסטי.
השם למוריה כמושג מיסטי נשמר הודות לספרים רבים שנכתבו אחרי תקופתה ועד היום.
דוגמאות לספרים שהשפיעו על תחילת תנועת העידן החדש:
פרדריק ספנסר אוליבר (Frederick Spencer Oliver) דייר בשתי פלנטות (1894).
ספר זה טוען כי הניצולים מלמוריה חיים על הר שסטה (Mount Shasta) שבצפון קליפורניה, או בתוכו.
על טענה זו חזרו גם אחרים, ביניהם גאי באלארד (Guy Ballard) מייסד הארגון הדתי "I AM".
Scott-Elliot) הסיפור של אטלנטיס ולמוריה האבודה (1896).
סקוט-אליוט היה תיאוסוף שטען כי שאב ידע ממורים תיאוסופים באמצעות "ניבוי עתיד אסטרלי".
בספרו המשיך את התאוריות של בלאבצקי בדבר מיניותם של התושבים הקדומים של למוריה.
סקוט-אליוט הרחיב את גודלה של למוריה מהחוף המזרחי של אפריקה עד האוקיינוס השקט.
תפנית בהתהוותה של אגדת למוריה החלה עם רעיונותיו של הצרפתי אוגוסטוס לה פלנז'ון (Augustus Le Plongeon).
לה פלנז'ון (1826–1908) חקר את עתיקות המאיה בחצי האי יוקטן והכריז כי הצליח לפענח את הכתובים הקדומים של המאיה.
על פיהם, לדבריו, תרבותם עתיקה יותר מהתרבויות של אטלנטיס ושל מצרים העתיקה.
לדבריו, הכתובים גם סיפרו על יבשת עתיקה אף יותר, הקרויה "מו".
היבשת, שמוקמה באוקיינוס השקט, שקעה בים בדומה לאטלנטיס, והניצולים ממנה הם שייסדו את תרבות המאיה.
כיום, לאחר שפוענח כתב המאיה, אנו יודעים כי "התרגומים" של לה פלנז'ון מבוססים על דמיון מפותח.
רעיונותיו של לה פלנז'ון בדבר היבשת האבודה זכו לפופולריות עקב סדרה של חמישה ספרים שכתב ג'יימס צ'רצ'וורד (James Churchward) בנושא, החל בספר היבשת האבודה של מו.
הספרים נמכרים עד היום בחנויות הספרים במדפים המוקדשים ל"עידן החדש" או ל"אמונה ורוחניות".
על פי הספרים, התרבות הקדומה של מו התקיימה במשך 50,000 שנה עד שהיבשת אבדה לפני 26,000 שנה.
סימנים לקיומה של היבשת מצא צ'רצ'וורד בשרידים ארכאולוגיים בהוואי, פולינזיה ובעיקר באי הפסחא.
תור היירדאל מספר בסיפרו "אקו אקו" כי הדרכים העתיקות החוצות את אי הפסחא מגיעות ממש עד קו המים.
סופר לו, כי יש הטוענים שדרכים אלו נמשכות מתחת למים והן חלק מיבשת מו העתיקה ששקעה.
אין יודעים מתי אוחדה האגדה בדבר היבשת האבודה "למוריה" עם האגדה בדבר היבשת האבודה "מו" (אולי משום שהשם "מו" נמצא בתוך השם "למוריה").
כמו כן לא ידוע כיצד הועברה היבשת שהייתה אמורה להיות באוקיינוס ההודי לצידו השני של כדור הארץ.
כיום למוריה מוזכרת כשם נרדף למו והמאמינים בקיומה ממקמים אותה באוקיינוס השקט.
חלק מאנשי העידן החדש מאמינים כי למוריה קיימת עד היום בממד אחר, וכי במדיטציה או בתקשור ניתן לעבור אליה.
בספרים הרבים המוקדשים לנושא מתוארת למוריה כגן עדן פורח, מקום בו חיים התושבים בהרמוניה עם הטבע וזה עם זה.
למור זנב-טבעת או למור קטה (שם מדעי: Lemur catta) הוא מין יחיד בסוג למור, אחד מחמשת הסוגים במשפחת הלמוריים.
כמו שאר בני משפחתו, הוא אנדמי ליערות גלריה קוצניים באי מדגסקר ועל כן מרחב התפוצה שלו בטבע הוא מרחב תפוצה בודד.
תפוצת המין מוגבלת לאי מדגסקר עקב תזוזת הלוחות הטקטוניים.
לפני כ־160 מיליון שנה בתור היורה, מדגסקר השתייכה ליבשת העל גונדוואנה.
כאשר היבשת החלה להתפצל, החלק של מדגסקר נפרד והחל לנוע, לפני כ-125 מיליון שנה הוא נעצר במיקומו הנוכחי כיום, מזרחית לאפריקה.
ככל הנראה משפחת הלמוריים הגיעה לאי מאפריקה או מהודו על גבי צמחייה או בסחף לפני כ־15 מיליון שנה, בתקופת המיוקן.
המשפחה שגשגה עקב העדר תחרות על משאבי מזון ומחייה בטריטוריה גדולה בעלת צמחייה מגוונת.
כתוצאה מכך נוצרו מינים אנדמיים רבים, ביניהם למור זנב-טבעת.
תפוצת למור זנב-טבעת נפגעה מאוד בטבע בשל הפגיעה בבית הגידול שלו מכמה גורמים, בירוא היערות הנרחב באי מדגסקר למטרות חקלאות, יישוב ושריפת פחם הביא להרס בית הגידול שלו ולצמצום משמעותי במרחב המחיה שלו.
נוסף על כך המין קורבן לציד לא חוקי של חיות אקזוטיות ולסחר בלתי-חוקי לחיות אקזוטיות למטרת שעשוע, נוסף על כך היותו מין אנדמי עם תפוצה מצומצמת יחד עם כל הגורמים החיצוניים הביאו לכך שהמין יהיה בסכנת הכחדה.
נכון לשנת 2014, המין סווג כ"סכנת הכחדה" ברשימה האדומה של IUCN.
עם זאת, הוא חיה פופולרית בגני חיות ומתרבה בהם בחופשיות.
למור זנב-הטבעת הוא מין דגל של מדגסקר עקב פרסומו בסרטים ומראו הייחודי.
ונעשים מאמצים רבים לשמר את בתי הגידול שנותרו לו, כתוצאה מכך הוא משמש כמין מטרייה ועוזר להגנה על מינים שחולקים איתו את בית הגידול.
מרבית האזורים שאוכלוסיית המין מתקיימת בהם הוכרזו כאזורים מוגנים ושמורות טבע.
בנוסף, מאמצי השימור והשיקום באים ליידי ביטוי דרך אקולוגיית שימור, שמורת בזה מפאלי פועלת יחד עם אוניברסיטת ייל והשמורה משמשת מרכז למחקר על המין בניסיון לשנות את רמת האיום שבו הוא נמצא.
למור זנב-טבעת אפור ברובו כשחלקו התחתון לבן.
גופו צנום ופניו צרות, לבנות עם כתמים שחורים סביב העיניים וזרבובית זאבית שחורה.
סימן ההיכר שלו הוא זנבו הארוך והשעיר, שעליו טבעות בצבעי שחור ולבן.
כמו כל הלמורים, רגליו האחוריות ארוכות מהקדמיות.
אצבעותיהם דקות וזריזות וציפורניהם שטוחות וחדות.
על האצבע השנייה ברגליו האחוריות יש טופר מוארך, שמטרתו גירוד הדדי.
לוולדות הצעירים עיניים כחולות, ולבוגרים צהובות.
גודל הבוגרים מגיע עד 46 סנטימטר ומשקל של 2.2 קילוגרם.
זנבותיהם ארוכים מגופם, ועשויים להגיע עד לאורך של 56 סנטימטר.
משכנו של למור זנב-הטבעת בדרום ובדרום-מערב מדגסקר כאשר דפוס הפיזור שלו באי הוא דפוס פיזור מקובץ, המין חי בלהקות.
הוא חי ביערות נשירים שקרקעיתם מכוסה עשב או ביערות לאורך גדות נהרות.
לעיתים ניתן למוצאו באזורי שיחים יבשים בעלי מעט עצים.
נראה שהוא זקוק ליער ראשוני כדי לשרוד - ששטחו הולך ומצטמק במדגסקר.
למור זנב-טבעת הוא אומניבור (אוכל כל) אך הוא ניזון בעיקר מפירות מעץ התמרהינדי, תלוי זמינות המשאבים הוא עשוי לאכול לעיתים גם עלים, גרעינים, זוחלים ואפילו חרקים.
למור זנב-הטבעת הוא חיה יומית, השוכנת הן על האדמה והן על העצים, בקבוצות של עד 4–36 פרטים (אך בדרך כלל 11–17) המורכבות מריבוי זכרים ונקבות.
הלמורים הם אתלטים טובים ויכולים לקפוץ למרחקים וגבהים גבוהים.
ההיררכיה החברתית נקבעת לפי מין - לנקבות יש היררכיה ברורה, אך לזכרים יש היררכיה לא ליניארית הנתונה לעיתים לשינויים, אך הנקבות לעולם בכירות מהזכרים.
בראש ההיררכיה הזכרית עומדים בין זכר אחד לשלושה, הנמצאים בשיא אונם (גיל 6–9).
זכרים אלו זוכים לאינטראקציה מוגברת עם הנקבות יחסית לזכרים האחרים, הנותרים בשולי הקבוצה - הזקנים, הצעירים ואלו שזה עתה הצטרפו לקבוצה.
למבנה זה של מרכז ושוליים משמעות מרחבית - הזכרים המרכזיים נמצאים במרכז הקבוצה, בעוד זכרי השוליים נוטים לשהות בשוליה.
להיררכיה החברתית בין הלמורים, הן להיררכיה התוך מינית והן להיררכיה הבין-מינית, משמעות כבדת משקל - הבכירים בהיררכיה זוכים לגישה קלה יותר למזון, להגנה בפני טורפים ולנגישות לבני המין השני, ובמיוחד לבכירים שביניהם.
בקבוצה יש נקבה אחת דומיננטית, הנמצאת במוקד תשומת הלב של בנות הקבוצה.
הנקבות מסודרות במספר קבוצות מטריליניאליות, ואינן עוזבות את הקבוצה במשך כל חייהן, ואילו הזכרים נוטים לעבור מקבוצה לקבוצה כל 3.5 שנים בממוצע.
הקבוצות תובעות לעצמן שטח נרחב העשוי לחפוף את זה של קבוצות אחרות.
ביום של חיפוש מזון הם עשויים לכסות 5.6 קמ"ר ממנה.
על אף שהם נמצאים על העצים לא מעט, הם נמצאים על הקרקע יותר מכל למור אחר.
כאשר קבוצה הופכת לגדולה מדי, עקב ריבוי טבעי, הצטרפות או גיוס חברים חדשים - מעל 25 חברים, או מעל 10 - נוצרת תחרות עזה מדי על משאבים, והקבוצה מתפצלת לשתיים.
בנות קו השארות הדומיננטי מגרשות, באלימות רבה, את בנות הקווים הדומיננטיים פחות וגורמות להן לעזוב את הקבוצה.
אלו יוצרות קבוצה חדשה או מצטרפות (לעיתים נדירות) לקבוצות אחרות.
הקבוצה החדשה היא קטנה בדרך כלל - דבר המהווה חיסרון במאבק על שטחי איסוף אוכל מול קבוצות גדולות יותר.
עונת הרבייה בטבע נמשכת בין 7–21 יום במהלך מאי, בהם מזדווגים כל הזכרים וכל הנקבות עם בני זוג מרובים.
משך הביוץ הוא 24–48 שעות לערך, וכל הנקבות מבייצות בהפרש של שבועיים אחת מהשנייה.
אורך ההריון הוא כ-146 יום, ובסופו ממליטה הנקבה בין ולד אחד לשניים.
אחוז תמותת הוולדות הוא גבוה - 30-50% מהם אינם שורדים את שנת חייהם הראשונה.
האם היא המטפלת העיקרית בצאצא - היא זו שמאכילה, סוחבת ומגוננת עליו.
בראשית חייהם נישאים הצאצאים על בטנה של אמם, ולאחר מכן הם עוברים לרכב על גבה.
הלמורים הצעירים מתחילים לאכול אוכל מוצק חודשיים לאחר ההמלטה ונגמלים לחלוטין חמישה חודשים לאחריה.
הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל שנתיים וחצי והנקבות - מעט יותר משנה וחצי.
לאחר הגיעם לבגרות, עוזבים הזכרים את קבוצת לידתם בזוגות או בשלישיות, ומנסים להתקבל יחדיו לקבוצה אחרת.
ניסיון זה הוא ארוך ועשוי לקחת חודשים רבים, במהלכם יתקפו אותם בני הקבוצה משני המינים.
גם לאחר הקבלה לקבוצה החדשה, ירכשו המצטרפים החדשים מעמד של זכר פריפריאלי בלבד, והם אף עשויים לנסות את מזלם בקבוצה אחרת לפני שיגיעו למעמד בכיר.
כאשר הוא מאוים, למור זנב-הטבעת מכה לעיתים עם ציפורניו הקצרות במה שמכונה 'קרב קפיצות'.
התנהגות זו נדירה מחוץ לעונת הרבייה, אז התחרות העזה על בני זוג לרבייה מביאה ליצירת מתחים.
הן אותות קוליים והן אותות ריח משחקים תפקיד מפתח בתקשורת בין הלמורים: חמישה עשר קולות שונים משמשים כדי לשמור על אחדות הקבוצה ולהתריע בפני טורפים במהלך איסוף המזון.
הטורפים המקומיים הם ממשפחת טורפי מדגסקר ובראשם הפוסה הגדול, איה זרונית מדגסקרית ועקב מדגסקר.
טורפים שיובאו לאי כוללים זבד הודי קטן, חתול הבית וכלב הבית.
הן לזכרים והן לנקבות בלוטות ריח באזור המפשעה, ולזכרים גם בלוטות אנטיברכיאליות בפרקי הידיים ובלוטות ברכיאליות בכתפיהם.
בלוטות אלו מפרישות חומר שמנוני המשמש לסימון טריטוריה ולשמירה על ההיררכיה בקבוצה.
הזכרים נוהגים להתעמת בתצוגות הנקראות 'קרבות ריח', בהם הם מספיגים את זנבותיהם בהפרשות מהבלוטות הברכיאליות והאנטיברכיאליות ומנפנפים בהם אל מול יריביהם.
לעיתים ינפנפו בזנבות הריחניים גם אל מול נקבות כחלק מטקס מיני.
בעקבות זאת, הנקבה בדרך כלל סוטרת או נושכת את הזכר, כחלק מטקס החיזור.
למור עדין או למור במבוק (שם מדעי: Hapalemur) הוא סוג במשפחת הלמוריים.
זהו פרימט בגודל בינוני האנדמי למדגסקר.
מיני הלמורים המשתייכים לסוג זה מתאפיינים בפרווה חומה-אפרפרה, שגווני המשנה שלה נעים בין המינים בין אדמדם לירקרק.
חרטומם קצר ואוזניהם עגולות ושעירות.
גודלם נע בין 26-46 ס"מ ללא הזנב, שאורכו דומה או ארוך יותר.
למורי במבוק חובבים יערות חזרן לחים.
למרות שהם פעילים במשך כל שעות היום, שיא פעילותם הוא מיד לאחר הזריחה.
הם חיים הן על האדמה והן בין העצים, ויודעים הן לרוץ על האדמה והן לקפץ בין עצים.
הבאנדרו מבלה חלק ניכר מזמנו במים והוא שחיין טוב.
הם חיים בקבוצות של שלושה עד חמישה פרטים, המורכבים לרוב מזכר, נקבה או שתיים וצאצאיהם.
הם מתקשרים בעזרת מגוון צלילים.
למורי הבמבוק קיבלו את שמם מכיוון שהחזרן מהווה את עיקר מזונם של רוב בני הסוג.
אלו נוהגים להיזון באופן כמעט אקסקלוסיבי מבני סדרת הדגנאים: רוב המינים ניזונים במשך 85% מזמנם מחזרן.
הבאנדרו ניזון במשך כמעט כל (95%) זמנו מפפירוס, קנה ועשבים שונים.
טרם הוברר כיצד יכולים יצורים כה קטנים למלא את צורכיהם האנרגטיים מתוך התבססות על מזון כה דל אנרגיה.
ההריון אורך 135-150 יום וההמלטה, של ולד אחד או שניים, מתרחשת בין ספטמבר לינואר.
הצאצאים נגמלים לאחר ארבעה חודשים לערך, אם אספקת המזון מספקת, ומגיעים לבגרות מלאה בגיל שנתיים.
תוחלת חייהם היא עד לשתים-עשרה שנים.
החוקרים מסכימים כי בסוג נמצאים המינים הבאים:
מעבר לכך הדעות חלוקות לגבי הפרדתם של מספר מינים נוספים.
יש המונים את הבאנדרו כמין בפני עצמו - H.
alaotrensis, בעוד אחרים טוענים כי הוא אינו אלא תת-מין של למור הבמבוק האפור.
אחרים הציעו, על סמך מידע שנאסף מדנא מיטוכונדריאלי, להפריד גם את תת-המין H.
המין למור במבוק ענק (H.
simus) הועבר לסוג עצמאי - Prolemur .
למור צווארון אדום (שם מדעי: Varecia rubra) הוא מין בסוג למור צווארון.
הוא אנדמי למדגסקר, ככל מיני הלמוריים; תחום תפוצתו מתפרש רק על פני יערות הגשם של הפארק הלאומי מסואלה.
זהו אחד ממיני הלמוריים הגדולים ביותר; אורכו כ-53 ס"מ, אורך זנבו כ-60 ס"מ, ומשקלו 3.3 עד 3.6 ק"ג.
רוב גופו של הלמור אדום; בטנו, זנבו, רגליו, ופניו שחורים, ועורפו לבן.
הלמור מקפיד על כך שיהיה נקי תמיד, והרבה מזמנו מוקדש לניקוי עצמי או לניקוי חברתי.
השיניים החותכות התחתונות שלו והטופר על אחת מרגליו האחוריות מותאמים במיוחד להתנהגות זו – שיניו החותכות גדלות בקו ישר ומרווחות מעט, מה שיוצר מעין מסרק, שמאפשר ללמור לנקות את פרוותו.
למור הצווארון האדום ניזון בעיקר מפירות, אך הוא תועד גם אוכל עלים.
תועדו 20 קריאות שונות של למור הצווארון האדום.
מחקר הוכיח שלמור הצווארון האדום ולמור הצווארון השחור-לבן מבינים זה את קריאותיו של זה, על אף שהם חיים באזורים שונים של האי.
סימון הטריטוריה באמצעות ריח הוא דרך נוספת שבה הלמורים מתקשרים זה עם זה.
למור הצווארון האדום חי בקבוצות מטריארכליות שגודלה בדרך כלל עומד על כ־2 עד 16 פרטים; למרות זאת, תועדו קבוצות שכללו מעל 32 פרטים.
הלמורים מגיעים לבגרות מינית בגיל שנתיים, ומתחילים להתרבות בגיל שלוש.
בשונה משאר פעילי היום במשפחת הלמוריים, הנקבה בונה "קן" בגובה של כ־10 עד 20 מטרים מעל פני הקרקע, שבנוי מזרדים, עלים, פרווה וגפן.
הלמורים מתרבים בעונה היבשה (מאי–יולי), בדומה לשאר מיני הלמוריים, כך שהגור ייוולד בתקופת הגשמים, כשהמזון יימצא בשפע.
ההיריון נמשך כ־102 ימים, ונולדים בדרך כלל 2 או 3 גורים בכל המלטה.
תוחלת חייו של הלמור בטבע היא 15–20 שנים.
למור הצווארון האדום נחשב למין בסכנת הכחדה חמורה בגלל הרס בתי-גידול, ציד ומסחר כחית מחמד.
יצירת הפארק הלאומי מסואלה בשנת 1997 עזרה להגן על מין זה, אך למורי צווארון אדומים רבים לא חיים בתוך גבולות הפארק, והם עדיין בסיכון גבוה.
למור צווארון שחור לבן (שם מדעי: Varecia variegata) הוא אחד משני המינים בסוג למור צווארון.
ככל מיני הלמוריים, זהו מין בסכנת הכחדה חמורה: למרות שתחום תפוצתו גדול יותר מזה של למור הצווארון האדום, אוכלוסייתו קטנה יותר.
המינים בסוג זה הם הגדולים ביותר במשפחה.
למור הצווארון הוא שוכן עצים, והוא מבלה את רוב זמנו בחופת היער.
המין ידוע בשל הקריאות הרמות שהוא מפיק.
הנקבות הן הדומיננטיות יותר, וקרבות בין זכרים ונקבות נגמרים כמעט תמיד כשיד הנקבות על העליונה, לעיתים אף כשהן לא מראות התנהגות אלימה.
ייתכן שהסיבה לדומיננטיות הנקבות היא הצורך הדוחק שלהן במזון בעונת הרבייה - בשבילן ובשביל הגורים.
בשונה מרוב מיני היונקים, מספר רב יחסית של גורים מוטל בכל שגר.
למור הצווארון הוא פעיל יום.
למור צווארון (שם מדעי: Varecia) הוא סוג במשפחת הלמוריים.
בסוג זה יש שני מינים:
למור צווארון שחור לבן (Varecia variegata)
למור צווארון אדום (Varecia rubra)
כמו כל הלמורים, המינים אנדמיים למדגסקר כשתפוצת היא ביערות הגשם הלחים של צפון ומזרח מדגסקר.
הלמורים שוקלים מ-3.5 עד 4 ק"ג.
הנקבות גדולות במעט מהזכרים, ואורך חייהם הוא כ-20 שנה.
כשמם, יש להם צווארון ופרווה בצבע שחור לבן.
הרגליים, הבטן והראש שחורים ולבנים.
יש להם נקודת עור שחורה בגב ובצוואר, ולעיתים גם ברגליים] ובפה.
הלמורים חיים בקבוצות של 30 עד 50. הקבוצות מונהגות על ידי הנקבות שהם במעמד החברתי הגבוה מן הזכרים ואף מצטיינות בתקיפות ומגנות על שטחי מחיתם.
ההיריון נמשך כשלושה חודשים לאחר מכן הנקבה ממליטה תאומים או שלישייה.
ילידי מדגסקר - המלגשים מתייחסים אל למורי הצווארון כחיות קדושות אשר מתפללות אל השמש כמה פעמים ביום.
שני המינים מצויים בסכנת הכחדה חמורה בגלל הרס בתי-גידול, ציד ומסחר לחיות מחמד, הנחשבים כאיומים העיקריים לקיומם.
יצירת הפארק הלאומי מסואלה בשנת 1997 עזרה להגן על הלמורים, אך למורי צווארון רבים לא חיים בתוך גבולות הפארק, והם עדיין בסיכון גבוה.
הלמורים יכולים להפיק קולות חזקים ורועשים כדי לתקשר.
למור ענק או ארכאואינדרי (שם מדעי: Archaeoindris; מילולית: "אינדרי עתיק") הוא סוג של יונק נכחד ממשפחת הלמורים הנכחדת: למורי עצלן.
סוג זה כלל מין יחיד - Archaeoindris fontoynontii, אשר תוארו ב-1909 בידי החוקר הרברט פ' סטנדינג.
הוא חי במדגסקר ואכל צמחים קרקעיים.
הלמור חי מהפליסטוקן ונכחד לפני אמצע המאה הרביעית לפנה"ס, כנראה עקב הגעת האדם וחיות לא-ילידות לאי, אך כבר אז נראה שלא היה שכיח באי.
היצורים הקרובים ביותר ללמור זה כיום הם בני משפחת האינדריים, כמו האינדרי, שהוא הגדול שבלמורים החיים.
למור ענקי זה היה גדול מגורילה והגיע למשקל של קרוב ל-240 ק"ג ולגובה 2 מטר.
הוא דמה במראהו למיני עצלני הקרקע הנכחדים מאמריקה הדרומית.
הלמור חי על הקרקע בערבות עשב, יערות וסוואנות וניזון מעלי עצים.
ככל הנראה הוא היה כבד מכדי לטפס על עצים כמו למורים רגילים.
מבנה לסתותיו היה נוקשה ועזר ללעוס את הענפים היטב.
למור חום (שם מדעי: Eulemur fulvus), הוא מין של למור, תפוצתו ביערות הגשם בצפון-מערב מדגסקר.
משקלו של למור חום 3 קילוגרם, אורכו 40 סנטימטרים, אורך זנבו כאורך גופו.
משך חייו יכול להגיע ל-15 שנה.
הלמור החום ניזון מעלים, פירות וזרעים.
הלמור החום חי בקבוצות המונות בין 3 ל-12 למורים ללא מנהיג.
להקות הלמור החום נמצאות ליד להקות למוריים אחרים, ובעת ריב הם יימנעו ממגע וקשר אחד מן השני.
לאחר הריון של שלושה עד שלושה חודשים וחצי בסוף הקיץ, ממליטה נקבת הלמור שני גורים שנשארים בצמוד לאמם.
לאחר כשבועיים הם מתחילים את צעדיהם הראשונים ולאחר כחודש הם הופכים לעצמאיים.
כמו שאר הלמוריים גם אוכלוסיית מין זה נמצאת בירידה עקב גיזום היערות וציד לצורך מסחר והכנת בגדים.
עד לשנת 2000 במין למור חום היו 6 תת-מינים:
בשנת 2001 העלה האנתרופולוג קולין גרובס (Colin Groves) את כל תת-המינים לרמת מינים.
היום המין כולל שני תת-מינים: למור חום מצוי (Eulemur fulvus fulvus) ותת-המין למור חום מיוט (Eulemur fulvus mayottensis) האנדמי לאי מבוזי.
למורי ספורט (שם מדעי: Lepilemuridae) היא משפחה של למורים, על-משפחה של פרימטים החיים באי מדגסקר, ובה סוג יחיד למור ספורט (Lepilemur).
הסוג הוא קרוב משפחה של המגלדאפיס הנכחד.
פרוות הלמורים חומה-אפורה או אדמונית מלמעלה וצהובה מלמטה והם בעלי זנב ארוך ושעיר.
אורכם הממוצע 30–35 ס"מ, וראשם קצר ובעל עיניים גדולות ומחזירות אור לחיי שוטטות בחשיכה.
הלמורים מקפצים היטב בין העצים (ומכאן שמם), בעיקר כדי להימלט מטורפים כמו הפוסה.
הם עצמם אוכלים בעיקר עלים ועשב.
חיים בבדידות ותוקפים כל למור שיסיג גבול, למעט נקבות בתקופת הרבייה.
ישנם 26 מינים של למורי ספורט:
למור עכברי אפור (שם מדעי: Microcebus murinus) הוא מין מהמשפחה למורים צמריים שמקבוצת הלמורים החי במדגסקר.
למור זה הוא פעיל בעיקר בלילה.
הלמור העכברי הוא אחד הפרימטים הקטנים בעולם.
הוא בעל עיניים גדולות בקדמת פניו וצבעם חום.
עיניים אלה בעלי שכבה מחזירת אור העוזרת לראיית לילה.
הכפות גדולות והזנב עבה וארוך, עוזר להיתפס בין הענפים.
האוזניים גדולות ועוזרות ללמור לשמוע היטב בחשיכת הלילה.
הוא נפוץ ביערות גשם ויערות משווניים נוספים, בעיקר סביב עצי באובב גדולים.
הוא מחפש בלילות חרקים שונים, בעיקר עשים, גמלי שלמה, חיפושיות וצרצרים וכן גם עכבישים וחולייתנים קטנים כמו זיקיות ושממיות.
הלמור העכברי הוא בעל חיים סוליטרי אך חבורות למורים ישנות יחדיו בחורים בעצים במשך היום.
עם רדת הלילה כל למור מתנהל לבדו.
למור עכברי (שם מדעי: Microcebus) הוא סוג ממשפחת הלמורים הצמריים שבעל-משפחת הלמורים החי במדגסקר.
למורים מסוג זה קטנים ביותר ואורכם עד 27 ס"מ.
הקטן במיני הסוג - למור ברטה עכברי (Microcebus berthae) הוא הפרימט הקטן בעולם ואורכו 9.2 ס"מ.
הם בעלי פרווה עבה ועיניים גדולות והם מותאמים לחיי לילה.
כמו רוב הלמורים הם טובים בקפיצות ונעים כך בין העצים.
תזונתם מגוונת הן מהחי והן הצומח.
הם מעדיפים בעיקר חרקים ופירות וגם צוף.
הם חיים ביערות גשם לחים וחלקם גם ביערות יותר חמים כמו יערות של עצי באובב.
הם יצורים יחידאים אך שוכנים בחורים בעצים בלהקות.
למור שחור (שם מדעי: Eulemur macaco), הוא מין ממשפחת הלמוריים, החי בצפון מדגסקר.
הוא בעל פרווה כהה עד שחורה אצל הזכר עם עיניים צהובות.
הנקבות בעלות פרווה חומה-כתומה עם צווארון לבן וראש כהה.
הזכר דומה מאוד למין למור שחור כחול-עין ובעבר האחרון נחשב לתת-מין שלו עד ל-2008 אז הופרד למין עצמאי.
למורים אלה חיים בחבורות של 2–15 פרטים ומסתובבים יחדיו ביערות הגשם של צפון מדגסקר.
כמעט 80% מתזונתו מורכבת מפירות אך ניזון גם מעלים, פטריות, צוף פרחים וחסרי חוליות.
ההזדווגות מתרחשת בחודשים אפריל עד מאי.
תקופת ההיריון היא עד 125 יום ובסיומה הנקבה יולדת צאצא אחד.
הלמור נמצא בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות נרחב במדגסקר וציד .
למור צמרי (שם מדעי: Avahi) הוא סוג של למורים ממשפחת האינדריים הקרובים לסיפאקה.
הם בעלי פרווה עבה ממנה קיבלו את שמם וזרועות ארוכות וכן זנב ארוך ושעיר.
צבע הפרווה אפור, אדמדם ועד לשחור אצל כמה מינים.
הם שוכני עצים מטפסים היודעים לזנק גבוה כדי להימלט מטורפים כמו הפוסה או עופות דורסים.
למור צמרי מזרחי (Avahi laniger)
למור במבוק ענק (שם מדעי: Prolemur simus) הוא מין של פרימט ממשפחת הלמוריים הקרוב לסוג למור במבוק אך יחיד בסוגו.
הוא חי רק במזרח מדגסקר ומצוי בסכנת הכחדה חמורה.
למור במבוק ענק גדול יותר מלמורי הבמבוק (ומכאן שמו) ושוקל עד 2.5 עד 5 ק"ג ואורכו 40-48 ס"מ.
הפרווה אפורה-חומה עם ראש זהוב.
הפנים שחורות עם לחיים חומות.
למור זה חי רק בכמה חלקים במזרח מדגסקר ביערות הגשם.
הוא שוכן עצים המסוגל לקפץ במהירות ביניהם וכך להתחמק מטורפים כמו הפוסה וכמה עופות דורסים.
תזונתו מורכבת מפירות, פטריות ועלים.
למור זה נדיר מאוד עקב שריפות לצורך חקלאות, מרעה לא מבוקר, ציד למסחר ואזור חיות קטן מאוד.
למור במבוק אפור (שם מדעי: Hapalemur griseus) הוא מין של למור מהסוג למור עדין שבמשפחת הלמוריים החי רק במדגסקר.
הוא חי רק ביערות חזרן הצומחים במערב מדגסקר ובדרום-מזרחה.
הלמור בעל פרווה צמרירית אפורה ומעט זהובה והוא בעל עיניים מגודלות אדומות ובעל חוטם קטן.
למור זה מתבסס לתזונתו (מעל 80% מהתזונה) על עלי חזרן שיכולים להיות רעילים, אך הוא עמיד לרעילותם.
הוא מגוון בעלים צעירים יותר מעצים אחרים, פירות, ניצנים ופטריות.
הוא עלול להיטרף בידי הפוסה, חנק עצים מלגשי ועופות דורסים כמו איה זרונית מדגסקרית ונצים.
למור זה חי רק בקבוצות קטנות, והנקבות יולדות גור אחד בסביבות אוקטובר-נובמבר.
למור זה מצוי בסכנת הכחדה בטבע עקב פגיעה בבית גידולו, שריפת יער וגם מציד לא חוקי.
באנדרו (Hapalemur griseus alaotrensis) - לעיתים נחשב למין עצמאי והוא תת-המין היחיד של למור החי על תזונה מפפירוס.
למורי עצלן (שם מדעי: Palaeopropithecidae) היא משפחה של למורים נכחדים אשר חיו באי מדגסקר עד העת האחרונה.
בגודלם הם היו גדולים יותר מכל מין של למור מודרני והגדול שבהם - למור ענק היה גדול כמו גורילה ועלה על 240 ק"ג.
קרוביה של משפחה זו הם למורי הקוף (Archaeolemuridae) הנכחדים והאינדריים, הגדולים בלמורים החיים.
למורים אלה קיבלו את שמם עקב מבנה גופם שהזכיר עצלן מודרני, אם כי אין קרבה ביניהם.
הם היו בעלי זרועות ארוכות, רגליים אחוריות קצרות וכמעט ללא זנב.
מבנה הלסתות מעיד שהיו צמחוניים שהתבססו על עלים ואגוזים או קליפות קשות אותם פיצחו עם לסתותיהם.
למעט הלמור הענק הם היו מגושמים מאוד על הקרקע ונעו בין ענפי העצים.
כל המינים נכחדו בעת האחרונה סביב שנת 500-1,500 שנה לספירה.
לא ברור מה הסיבה המדויקת, אך ייתכן מאוד שהיא קשורה להגעת האדם למדגסקר ולהשמדת הסביבה שבה חיו.
למורי קוף או ארכאולמורים (שם מדעי: Archaeolemuridae; מילולית: "למורים עתיקים") היא משפחה של למורים נכחדים שחיו באי מדגסקר.
הם קרובים למגלדאפיס (למור הקואלה) וללמורי העצלן, וכולם היו גדולים בהרבה מקרוביהם החיים כיום.
כולם נכחדו לפני 3,000 עד 1,000 שנה מהיום עקב הגעת האדם למדגסקר.
למורי הקוף כוללים 2 סוגים שהגיעו לממדים של בבונים במשקל 15 עד 35 קילוגרם, והם היו כנראה שוכני קרקע הרבה יותר מהלמורים החיים.
ממבנה שיניהם ומאפיינים נוספים מרמזים על קרבתם לאבות ממשפחת האינדריים.
הם קרויים למורי קוף עקב מבנה ארובות העיניים הגדולות שלהם המופנה קדימה, חוטמם הקצר ומצחם הגדול שהכיל מוח גדול יחסית.
ככל הנראה הם חיו בחבורות מורכבות יחסית ללמורים ודמו באורח חייהם לקופים מודרניים.
ואולם למרות דמיונם לקופים הם היו ככל הנראה פעילי לילה עקב ארובות העיניים הגדולות הרגישות יותר לאור.
לתזונתם הם ניזונו מעשבים וזרעים כמו הבבונים הזנובים, אך ייתכן שגיוונו גם בבעלי חיים קטנים.
למור סנפורד (שם מדעי: Eulemur sanfordi; בעבר נקרא למור חום סנפורד) הוא מין של פרימט מהסוג למור וממשפחת הלמוריים, החי רק בצפון מדגסקר ביערות גשם.
בעבר נחשב לתת-מין של המין למור חום אולם ב-2001 הוא הופרד למין נפרד.
למור סנפורד מגיע לאורך שלושים ושמונה עד חמישים וחמישה סנטימטרים ללא הזנב ומשקלו 1.8–2.4 קילוגרמים.
הלמור חי בקבוצות של שלוש עד חמש-עשרה פרטים.
ההזדווגות מתרחשת בסוף מאי והנקבה ממליטה גור אחד (בשבי שתיים) בסוף ספטמבר-בתחילת אוקטובר לאחר היריון של 120 יום.
הגורים נגמלים מחלב בגיל שלושה עד ארבעה חודשיים ומגיעים לבגרות מינית בגיל שנתיים.
הלמור חי ביערות הגשם של צפון מדגסקר עד גובה של 1400 מטר מעל פני הים וכן ביערות שפלה יבשים.
וניזון בעיקר מעלים, פרחים, צוף, פירות וחסרי חוליות כמו חרקים.
טורפיו של הלמור הם בעיקר טורפי מדגסקר כמו הפוסה, חנק קרקע מלגשי, איה זרונית מדגסקרית ועקב מדגסקר.
הלמור נמצא בסכנת הכחדה עקב כריתת יערות ובגלל ציד של הלמור על ידי תושבי אנטסירננה שמשתמשים בהם כחיות מחמד.
למור במבוק מוזהב (שם מדעי: Hapalemur aureus) הוא מין של למור מהסוג למור עדין שבמשפחת הלמוריים החי בטבע ביערות הגשם של דרום-מזרח מדגסקר והוא מצוי בסכנת הכחדה חמורה.
למור הבמבוק המוזהב הוא יונק הפעיל בין הערביים.
גודלו כשל חתול בית באורך 28 עד 45 סנטימטרים, אורך הזנב 24 עד 40 סנטימטרים ומשקלו 1.6 קילוגרם בממוצע.
הלמור ניזון בטבע כמעט אך ורק מנצרים של במבוק, בעיקר מהמין Cathariostachys madagascariensis הנפוץ במדגסקר, בתוספת של עלים טריים וזחלים, והוא בעל התמחות מיוחדת המאפשרת לו להיזון מהנצרים המכילים 0.015% של ציאניד קטלני, אך הלמור בעל יכולת עמידות לציאניד פי 12 מהכמות שיכולה להרוג בעל חיים בגודלו.
בשל כך הוא יכול להתבסס על הבמבוק הרעיל ללא מתחרים כמעט.
הלמורים חיים בקבוצות קטנות ביערות וסבכי הבמבוקים, לרוב בין שניים עד שישה פרטים.
הנקבות מתרבות בתחילת עונת הגשמים שבאזור נובמבר או דצמבר.
לאחר היריון של 138 ימים היא ממליטה גור או שניים בצמחייה הסבוכה, שם היא מסתירה אותם מטורפים למשך שבועיים עד התבגרותם.
למור זה התגלה לראשונה בתוך הפארק הלאומי רנומפאנה (Ranomafana National Park) ב-1986 והפארק נפתח ב-1991 כדי לשמור על אוכלוסיית הלמורים הקטנה.
הוא נפוץ בעיקר בתחומי הפארק, וכן ביערות הפארק הלאומי אנדרינגיטרה (Andringitra National Park).
מחוץ לפארקים האוכלוסיות שלו קטנות מאוד והן פוחתות בהדרגה עקב ציד ועקב אובדן בתי גידולו המיוערים לצורכי חקלאות, תעשיית במבוק או כריית נהרות וסכרים.
למור ברטה עכברי (שם מדעי: Microcebus berthae) הוא מין יונק ממשפחת הלמורים הצמריים שוכני מדגסקר והוא הפרימט הקטן ביותר בעולם כיום.
למור זה נפוץ רק באזור קטן ביער קירינדי שבמערב האי והוא מצוי בסכנת הכחדה חמורה עקב כריתת היערות בהם הוא חי ועקב האוכלוסיות המבודדות שלו.
הלמור חי בטבע באזור שגודלו הוא 22,000 קמ"ר בקירוב, מה שאומר שהוא נתון בסיכון גבוה.
בשנת 2000 הוערך שנותרו רק 7,920 למורים בוגרים וכריתת היערות פוגעת בהישרדותם.
למור זה הוא יונק קטן ביותר, באורך של 9.2 ס"מ ומשקל של 30 גרם בלבד.
הוא התפצל מהמין למור פטר עכברי (Microcebus myoxinus), לאחר שנקבע במשך שנת 2000 בבדיקות מולקולריות שמדובר במין נפרד.
למורים אלה הם פעילי לילה החיים בבדידות לרוב אך נוהגים לנוח לצד חבריהם בחללי עצים ביערות נשירים יבשים.
הם מותאמים לחיים בין העלוות, שם הם מחפשים חרקים, עכבישים, לטאות, צוף, פירות ושאר מזונות.
לעיתים ישנה תחרות בין למורים אלה למין למור עכברי אפור.
למור ננסי שעיר אוזן (שם מדעי: Allocebus trichotis) הוא מין יחיד בסוגו ממשפחת הלמורים הצמריים החי ביערות הגשם בצפון-מזרח מדגסקר.
זהו אחד המינים הפחות נחקרים מבין הלמורים, כשהוא תואר ב-1875 בידי החוקר אלברט גונטר ושרידיו נמצאו בכמה מוזיאונים.
הוא נחשב שנים למין שנכחד בטבע אך נמצאו מספר פרטים חיים שלו ב-1989. כיום הוא מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
הפרווה שעירה וצבעה אפור-חום עם חלקים כהים יותר לאורך עמוד השדרה.
האוזניים של הלמור שעירות מאוד, מה שמאפיין אותו משאר בני משפחתו הדומים לו.
למור זה הוא פעיל לילה המחפש בין ענפי העצים חרקים שונים, צוף ומוהל שאותם הוא מקלט בלשונו הארוכה ביותר.
בימים הלמורים נחים בחללי עצים, לעיתים בקבוצות קטנות ואף עם מיני למורים אחרים.
הלמורים ממליטים עד 4 גורים בעונה הגמושה שבין נובמבר לדצמבר.
הלמור יכול להיטרף בעיקר בידי טורפי מדגסקר כמו הפוסה ומיני ינשופיים.
הוא נפגע בטבע עקב כריתת יערות מסיבית וכן מציד בידי האדם ועקב בידוד האוכלוסיות.
למור ננסי (שם מדעי: Cheirogaleus) הוא סוג ממשפחת הלמורים הצמריים שבעל-משפחת הלמורים החי ביערות מדגסקר.
למורים אלה למרות שמם מעט יותר גדולים מבני הסוג למור עכברי, בו המינים הקטנים ביותר בסדרת הפרימטים, אך עדיין מגיעים רק לאורך 19 עד 27 ס"מ עם זנב באורך 16 עד 17 ס"מ.
הם בעלי אוזניים רחבות ופנים קצרות אך בעלות חוטם מחודד.
הם שוכני עצים בעלי טפרים חדים לאחיזה חזקה בזלזלים וענפים קטנים ובעלי זנב שעיר ושמן בו הם מאחסנים מזון.
אלו מינים פעילי לילה החיים בין העצים הסבוכים ביערות גשם, יערות יבשים ובשיחיות סמוכים לחופי מדגסקר כשהם נמנעים מירידה לקרקע לרוב.
בשעות היום הם נחים יחדיו בחללי עצים בבדידות או בקבוצות קטנות אך הם פועלים ביום לבדם.
למור פאנר (שם מדעי: Phaner) הוא סוג ממשפחת הלמורים הצמריים החי ביערות מדגסקר.
סוג זה תואר למדע ב-1839 בידי ג'ון אדוארד גריי, כשבעבר שויך לסוגים למור ננסי או למור עכברי ואף לסוג למור ספורט ששייך למשפחה עצמאית.
בני הסוג הם למורים קטנים בגודלם המאופיינים ב"מסיכת פסים" כהה בין עיניהם בדומה למסיכת ראקון ופס עבה כהה על גבם כשהפרווה צמרית בצבע חום בהיר או חום-אפרפר.
משקלם הממוצע הוא 350 עד 500 גרם, מה שהופך אותם לבין הגדולים שבמיני הלמורים הצמריים.
חלק מהמינים מסוגלים לזנק עם שרירי רגליהם וזנבם לאורך של 3 עד 4 מטרים מעץ לעץ.
הלמורים חיים לאורך מדגסקר במגוון סוגי יערות אך הם מצויים בסכנה עקב בירוא יערות והצטמצמות האוכלוסייה.
הלמורים ניזונים בעיקר מלשד עצים ומצוף של מספר עצי פרי וגם מחרקים שונים כמו עשים.
בעונה היבשה הם טריטוריאליים מאוד אך כשיש מספיק מזון הם חולקים את השטח עם למורים אחרים.
למור פאנר מסואלה (Phaner furcifer)