tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זיין א-דין הגנה בספרה "הנערה והשיח'ים" על זכותן של נשים להעניק לפרשנות ולתורת המשפט וההלכה הדתית האיסלמית, ולא להסתפק בלהיות הנושא בלבד.
למרות שזיין א-דין לא הייתה הראשונה שדרשה חשיפת הפנים והגינות כלפי האישה הערבייה והמוסלמית, ויציאת הנשים לחיים הציבוריים (שכן גם קאסם אמין והודא שעראווי ואחרים היו קודמיה לנושא זה).
היא הייתה האישה הראשונה הלבנונית, הערבית והמוסלמית שחברה ספר שלם והעזה לפרק את השיח הפטריארכלי והגישה הרווחת של המוסר הכפול של הגברים כלפי המודרניות וסירובם ליחסי משפחה מודרניים והקשר שלהם לנשים והזדקקותם לזיוף קונוטציות מסורתיות כדי להצדיק את הדומיננטיות שלהם .
היא הזכירה בספר שלה החשיפה והרעלה שהיא חזרה לקוראן והסונה של הנביא מוחמד ובחנה את כל הפירושים ולא מצאה הסכמה בנושא חשיפת הפנים והרעלה.
היא אף הרחיקה לכת ואמרה כי הרעלה כפי שהיא ידועה היום אסורה על פי ההלכה האסלאמית.
זיין א-דין טוענת שהאסלאם מבוסס על חופש מחשבה, רצון, דיבור ופעולה, וכי אין למוסלמי שום שליטה על מוסלמי אחר בענייני דת, שכל, ורצון והיא מפרטת כמה פסוקים מהקוראן כדי להראות שאלוהים הנשגב לא בקש אפילו מנביאו לפקח על הפעולות או הרעות של המוסלמים.
(סורת א-נסאא - סורת הנשים 80).
תרומתו של אביה לחלוציות שלה
זיין א-דין ציינה ביותר ממקום אחד את השפעתו המכרעת של אביה עליה, במיוחד ביחס לנושא של הרעלה, כך שהיא עקבה אחרי הקו שהוא שרטט לה ואשר השתכנעה ביושרו ובנכונותו:.
כאות הוקרה על מאמציו של אביה בחינוכה ובתמיכתו בה היא הקדישה את ספרה הראשון "החשיפה והרעלה" לו ואמרה: .
היא הקדישה את ספרה השני "הנערה והשיח'ים" לכל הנשים: .
היו אנשים רבים שתמכו בה, ואחרים שהתנגדו לה.
מי שהכחיש את הטלת הרעלה בעולם המוסלמי היה, השיח' מוחמד אלע'זאלי (الشيخ محمد الغزالي), שהאמין כי האסלאם לא כפה על הנשים לכסות את פניהן בחג', המהווה אחת הפינות של האסלאם, על כן אין זה מומלץ לשים רעלה בימים כתיקונם.
הערותיה מצביעות על תובנה חדה, ועל הקשר שקשרה בין התפיסה של נחיתותן של נשים ועבדות, ופרשנותה לתופעה של בזבוז האנרגיות התרבותיות של הנשים.
המתנגדים לה, בראשותו של מדען הדת והשפה השייח' מוסטפא אלע'לאייני (الشيخ مصطفى الغلاييني), הכחישו את היותה המחברת האמיתית של ספריה וטענו שמישהו אחר כתב אותם עבורה, והצביעו על כך שזהו אביה השופט משום שהדפיס והוציא לאור את ספריה על חשבונו האישי.
יצירותיה של נזירה זיין א-דין
החשיפה והרעלה .(السفور والحجاب) - יצא לאור בשנת 1928
הנערה והשיח'ים .(الفتاة والشيوخ) - יצא לאור בשנת 1929
שני מכתבים אל כבוד המנדט ( رسالتان الى مقام الانتداب ) - יצא לאור בשנת 1929
נזלת אלרגית (מכונה גם קדחת השחת, רניטיס, בלועזית: Allergic rhinitis או Hay fever) היא הפרשת נזלת, כתגובה דלקתית-אלרגית בדרכי הנשימה העליונות, למגע עם אלרגנים, שהגיעו אליה עם האוויר בפעולת הנשימה.
האלרגנים האלו הם לרוב ביצי האקרית המיקרוסקופית קרדית אבק הבית הנישאים על גרגרי האבק, אבקת פרחים, חלקיקי עובש ורוק בעלי חיים הן כתרסיס והן רוק מיובש על שיערות שהושלו.
הם יוצרים את התגובה האלרגית בחלל האף, תעלות האוזניים ומערכת הסינוסים.
כמו כל רגישות אלרגית, גם רגישות הגורמת לנזלת אלרגית נחשבת לכרונית.
הנזלת האלרגית תוארה לראשונה על ידי הפיזיולוג האנגלי ג'והן בוסטון ב-1819 ונקראה "קדחת השחת" או "קדחת אביבית" - מאחר שהופיעה בעיקר בעונת הקציר, דהיינו עונת פריחת הפרחים.
התסמינים העיקריים לאחר חשיפה לאלרגן מתחלקים לשתי תגובות: האחת מידית, תוך דקות ספורות מרגע שאיפת האלרגן, והאחרת- מושהית, לאחר מספר שעות.
בתגובה המהירה הראשונית יש גירודים באזור הפנים (אף, אוזניים, עיניים), אף גדוש, פגיעה בחוש הריח, התעטשויות ועודף ליחה, נזלת וכן גרד בחך.
עקב נזילת ההפרשות אל תוך הלוע מופיע שיעול, בעיקר בלילה.
בתגובה המושהית חודרים אל תוך האף תאי דם לבנים וגורמים לדלקת והרס הרקמה.
לרוב תסמינים אלו מתמידים במשך מספר שבועות עד לירידה בריכוז האלרגן הנישא באוויר.
במקרים קיצוניים התגובה האלרגית עלולה גם לגרום להתקף של מחלת הקצרת, דלקת אוזניים ודלקת סינוסים.
המנגנון הפתולוגי של תגובת הנזלת האלרגית די דומה לזה של שאר התגובות האלרגיות, רק בהבדל האיברים הנגועים וסוג האלרגנים, שקל לאיברים אלו להתגרות מהם.
נוגדנים אלו נצמדים לדופן תאי פיטום (mast cells) הנמצאים בכל הרקמות בגוף, בעיקר ברקמות החשופות לאלרגן הספציפי (במקרה של הנזלת האלרגית - דרכי נשימה העליונות).
ההיסטמין גורם לתגובות האלרגיות, במקרה של הנזלת האלרגית - לנזלת.
ההפרשה מתאי הגביע נעשית, בשיגרה, באופן מועט וקבוע.
אולם, הפרשה מוגברת מאוד בעקבות גירוי חיצוני וזוהי הנזלת.
ככלל, אלרגיה היא הפעלת יתר של חלק מהמערכת החיסונית - של אותו חלק, שנועד במקורו להגן על הגוף מפני טפילים רב תאיים.
נזלת אלרגית, שמסלקת מהאף אבקני פרחים וחלקיקי עובש, היא הפעלה מוגזמת של מנגנון, שאמור להיפטר, למשל מתולעים, שחודרות לאף.
אבחון נזלת אלרגית וזיהוי האלרגנים
בדיקות אלרגיה עשויות לחשוף אלרגנים ספציפיים אליהם האדם רגיש.
בדיקת עור היא השיטה הנפוצה ביותר של בדיקות אלרגיה והיא קבילה גם כשמדובר בנזלת אלרגית.
הבדיקה עשויה לכלול החדרה תת-עורית, שריטה, מדבקה, או שיטות אחרות.
שיטה פחות נפוצה היא המסת האלרגן החשוד וטפטוף התמיסה אל העפעף התחתון כאמצעי לבדיקה לאלרגיות.
בדיקה זו צריכה להיעשות על ידי רופא בלבד, שכן היא עלולה להזיק אם אינה נעשית כראוי.
אצל אנשים שלא יכולים לעבור בדיקות עור (כפי שנקבע על ידי רופא), בדיקת דם RAST עשויה להיות מועילה בקביעת רגישות לאלרגן ספציפי.
כמו בכול בדיקה רפואית, גם בבדיקות אלרגיה יש אחוזי שגיאה מסוימים.
יכולות להיות שגיאות של זיהוי גורם שגוי כאלרגן, אי זיהוי אלרגן (בהתאם למושג הסטטיסטי שגיאות מסוג I ו-II) וכמו כן, הבדיקה עשויה לזהות אלרגנים, שהנבדק לא חשוף אליהם כלל והם אינם רלוונטיים לו.
בדיקת האלרגיה התת-עורית רגישה יותר ממבחן דקירת עור (שאינה חודרת לשכבה שתחתיו).
בין השגיאות עצמן, בבדיקות האלרגיה, לעיתים קרובות יותר נותנת תוצאה חיובית שגויה (מזהה אלרגיות באנשים שאין להם תסמינים לאלרגן) מאשר אי זיהוי אלרגן קיים.
הבדיקות מכילות גם דקירות ביקורת, המוודאות, שהבדיקה עצמה קבילה.
אחת הדקירות צריכה לפתח דלקת כמו אלרגית אצל כל הנבדקים, אחת לא אמורה לפתח את הדלקת בשום מקרה ומספר דקירות נוספות מחדירות חומר, שמפתח תגובה דלקתית רק אצל מי שהגיע לבדיקה, לאחר שלקח תרופות נגד אלרגיה, שעשויות למנוע מהאלרגיות להופיע בבדיקה.
נזלת אלרגית יכולה להיות עונתית או רב שנתית.
נזלת אלרגית עונתית מתרחשת בעיקר בעונות עתירות אבקנים.
לרוב, נזלת אלרגית עונתית מתפתחת לא לפני גיל 6. נזלת אלרגית רב שנתית עשויה להתרחש במהלך כל השנה ועלולה להתפתח גם בילדים בגילאים צעירים יותר.
נזלת אלרגית עשויה להיות מסווגת כקלה לסירוגין, בינונית-קשה לסירוגין, קלה בקביעות ובינונית-קשה בקביעות.
נזלת אלרגית תהיה מסווגת כלסירוגין כאשר התסמינים מתמשכים פחות מארבעה ימים בשבוע או במשך פחות מארבעה שבועות רצופים.
נזלת אלרגית תהיה מסווגת כקבועה כאשר התסמינים מתמשכים מעל ארבעה ימים בשבוע או מעל ארבעה שבועות רצופים.
נזלת אלרגית תחשב קלה אם אין הפרעה בשינה ואין פגיעה בתפקוד היומי.
נזלת אלרגית תסווג כבינונית-קשה אם התסמינים חמורים מספיק כדי לגרום לפגיעה בשינה או בתפקוד היומיומי.
מטרת הטיפול בנזלת היא למנוע או להפחית את הסימפטומים הנגרמים על ידי התגובה האלרגית:
מניעה - ליידע את המטופל לגבי זהות האלרגנים, שהוא רגיש אליהם, כדי שירחיק אותם ממנו.
תרסיס מי מלח לשטיפת האלרגנים מן האף.
אימונותרפיה - אפשר גם לחסן את החולה נגד האלרגן בהזרקתו לגוף, בתחילה בתמיסה מהולה בריכוז נמוך, ואחרי כן בתמיסות שריכוזן עולה בהדרגה.
כך קושרים, או "מצמידים" לאלרגן את כל הנוגדנים בדם החולה וכאשר מתחילה העונה שבה סובל החולה מקדחת השחת, אין התופעות האלרגיות מופיעות אצלו.
טיפות עיניים להקלת האודם העז, טיפות אף להפסקת הפרשת הריר למרות התגובה האלרגית.
במקרים קיצוניים גם תרופות מקבוצת הסטרואידים, המונעות את תגובת הנוגדנים ומעכבות את פליטת ההיסטמין לגוף.
סטרואידים משמשים כדי לשלוט בתסמינים הקשורים להתעטשות, נזלת, גרד וגודש באף.
בטיפול זה משתמשים לרוב במקרים של נזלת רב שנתית.
לוקח לסטרואידים כמה ימים לפעול ולכן הם צריכים להילקח במשך כמה שבועות על מנת שהאפקט הטיפולי שלהם יבנה עם הזמן.
אין הוכחות ליעילותם של טיפולים משלימים ואלטרנטיביים (כגון דיקור, הומאופתיה) בטיפול בנזלת אלרגית.
מחקרים שנעשו לאחרונה הראו כי היפנוזה קלינית עשויה להיות יעילה בהפחתת הסימפטומים של נזלת אלרגית, ודרישות הטיפול התרופתי של חולים הסובלים ממצב זה.
לאחרונה החל שימוש בהזרמה של פרוביוטיקה באופן יזום לחלל מבני בו שוהים אנשים שסובלים מתופעות נזלת אלרגית, במטרה לצמצם ואף למנוע את תופעות הנזלת האלרגית שמקורה באלרגיה לקרדית אבק הבית או בעובשים.
ככלל, אלרגיות נפוצות יותר, במדינות בהן מערכת חיסון תקינה פחות קריטית להשרדות האדם.
דהיינו, היא נפוצה יותר במדינות בהן למרבית האזרחים יש גישה קלה לסיוע רפואי מודרני.
כמו מרבית ביטויי האלרגיה, גם השכיחות של נזלת אלרגית עולה בשנים האחרונות בחלק גדול ממדינות העולם, אם כי קיימת שונות ניכרת בין מרכזים שונים.
סיכום ממצאי פרויקט ISAAC מסקרים חוזרים באותם מרכזים ברחבי העולם, בנקודות זמן שונות, פורסם בכתב העת Lancet ב-2006.
הנושא האפידמיולוגי המדאיג ביותר המוצג בסדרת מחקרים זו, הוא עלייה ניכרת ומתמשכת לאורך זמן בשכיחות גנחת הסימפונות והנזלת האלרגית בקבוצת הגיל הצעירה דווקא.
בארץ נערך הסקר רק בקרב בני 14 שנים, והנתונים אשר פורסמו מראים שכיחות של כ-10% של נזלת אלרגית בקרב אוכלוסייה זו.
הרושם בקרב אנשי המקצוע בישראל הוא כי במקביל לנטייה העולמית, גם אצלנו יש עלייה ניכרת בשכיחות המחלה בקרב הגילאים הצעירים של מתחת ל-6 שנים.
נוסף על כך, תהליכים הקשורים לאורח החיים הים תיכוני מעודדים חשיפה מוקדמת לגורמים סביבתיים כמו אבקנים (Pollens) ועובשים.
חשיפה מוקדמת זו גורמת לריגוש (Sensitization) מוקדם באוכלוסייה בסיכון, ועלולה לגרום להקצנה של תהליך זה.
נזירה ג'ונבלאט הייתה מנהיגה דרוזית פוליטית בלבנון במחצית הראשונה של המאה ה-20. היא הצליחה לשמור על שלום ויציבות בהרי השוף בתקופת הקולוניאליזם הצרפתי ששיאה בלבנון הצרפתית (לבנון הגדולה) התרחש בשנת 1925. בזכות דרך ההנהגה הפוליטית שאפיינה אותה, היא מנעה התקפות מצד הקולוניאליזם הצרפתי על בני העדה הדרוזית בהרי השוף.
ג'ונבלאט נולדה בשנת 1890 בעין אל-קנא (عين القنى) בלבנון, במחוז הרי השוף שבו התיישבו בני העדה הדרוזית בלבנון.
היא הייתה בתם של א-שייח' פארס ג'ונבלאט, ושל אמה א-שייח'ה פרידה סעיד ג'ונבלאט.
ג'ונבלאט לא רכשה חינוך פורמלי.
המנהגים והמסורת של העדה הדרוזית באותה עת, אסרו על הבנות ללמוד בבתי הספר.
את החינוך קיבלה מסבתה, בדר אמאן א-דין (بدر امان الدين).
היא חינכה אותה על פי המסורת והמנהגים של העדה והדת הדרוזית.
בהמשך היא רכשה השכלה ולימודים מידי מורים פרטיים שהגיעו לביתה, שעיקרם היה לימוד השפות האנגלית והצרפתית.
ההשכלה שרכשה והחינוך שקיבלה בבית, תרמו באופן משמעותי ליכולות שלה להנהיג ולכהן בתפקיד פוליטי, בתרבות שבה חל איסור מוחלט על נשים להשתתף בפעילות פומבית ובפרט בפעילות פוליטית.
היא התחתנה בגיל 15 עם פואד ג'ונבלאט, שהיה מושל מחוז הרי השוף בתקופת האימפריה העות'מאנית, ובתחילת המנדט הצרפתי בלבנון.
בעלה נולד בשנת 1885 באל-מוכתארה (المختارة).
כשהיה בן 8 אביו מת, והוא גדל אצל דודו.
פואד ג'ונבלאט למד בבית הספר במחוזו, והמשיך את השכלתו הגבוהה באוניברסיטה האמריקאית בביירות.
בשנת 1919 מונה כמושל מחוז הרי השוף.
ב-6 באוגוסט 1922 נרצח ג'ונבלאט בוואדי עינבאל (وادي عينبال) על ידי שכיב והאב (شكيب وهّاب), שהיה אחד הפעילים במאבק נגד המנדט הצרפתי.
לאחר מותו של בעלה, נותרה נזירה עם בתה לינדה ועם בנה כמאל ג'ונבלאט, שהיה בעת מותו של אביו בן ארבע.
מטרתה של נזירה הייתה לשמור על מעמדה החברתי והפוליטי של משפחת ג'ונבלאט ולפיכך החליטה למלא את מקומו הפוליטי ואת תפקידו כמושל הרי השוף.
בנוסף לכך, ראתה חשיבות בשמירת הכוח הפוליטי שהיה לבעלה, כדי להעבירו בהמשך לבנה כמאל.
התקופה שבה הנהיגה נזירה ג'ונבלאט הייתה ייחודית, מכיוון שהזירה הפוליטית בתקופה זו נשלטה לחלוטין על ידי הגברים.
לאחר מותו של פואד ג'ונבלאט, שררה בארמון אל-מוכתארה (قصر المختارة) אווירה של בלבול ומתח פוליטי, מכיוון שהיורשים הזכרים של פואד היו עדיין ילדים.
כתוצאה מכך, נוצר ואקום בפוליטיקה המקומית בהרי השוף.
באותה עת התבסס המנדט הצרפתי, והתחזקה החלוקה וההפרדה של האזרחים לקבוצות פוליטיות קטנות.
בשנת 1923 הגיש עלי ג'ונבלאט (علي جنبلاط), אחיו של פואד ג'ונבלאט, את התפטרותו מתפקיד קאימקאם של מחוז אל-שוף ועזב את ארמון אל-מוכתארה.
בעקבות זאת, לקחה נזירה ג'ונבלאט על עצמה את המנהיגות הפוליטית של משפחת ג'ונבלאט והייתה לאישה הראשונה שהייתה מנהיגה בפוליטיקה הלבנונית ובהיסטוריה של העדה הדרוזית.
השיקול העיקרי להחלטתה למלא את תפקידו הפוליטי של בעלה היה סלילת הדרך הפוליטית לבנה כמאל, שהיה בן ארבע שנים בעת מות אביו, כמנהיג פוליטי של הדרוזים בלבנון.
אהבתה הגדולה לבנה גרמה לה להיות מנהיגה פוליטית בעצמה עד שיגדל וימלא בהמשך את מקומה.
בעקבות כך, ההנהגה הפוליטית של הרי השוף נשארה בידי משפחת ג'ונבלאט.
בתחילת דרכה, התמודדה ג'ונבלאט עם השינויים הפוליטיים שהתרחשו בלבנון שהשפיעו על הרי השוף.
תפקידה הפוליטי היה רגיש ושנוי במחלוקת, ומטרתה הייתה לשמור על רגיעה פוליטית.
היא זכתה בכבוד והערכה מאנשי הפוליטיקה הלבנונים, הצרפתים והדרוזים.
מיומנותה וכישוריה אפשרו לה להתקדם בתפקידה הפוליטי.
האזרחים בהרי השוף העריכו אותה ונתנו בה אמון אחרי מות בעלה.
ג'ונבלאט קיבלה את פני האזרחים בארמון אל-מוכתארה, הקשיבה למצוקותיהם, התעניינה בחיי היומיום שלהם ובמקור פרנסתם ועזרה להם.
בנוסף, מסופר עליה כי זכרה את שמותיהם של האזרחים גם אם פגשה אותם פעם אחת בלבד.
נזירה הקפידה לשמור על המסורת הדרוזית, וזכתה בשל כך לתמיכתם של הגברים הדרוזים השמרניים והדתיים בהרי השוף, שתרמה אף היא להגשמת שאיפותיה הפוליטיות.
בשנת 1924 הצליחה לקבל את תמיכת השיח'-אלעקל (شيخ العقل), המנהיג הרוחני של הדרוזים בלבנון.
הביקור הראשון שלו בארמון אל-מוכתארה היווה תמיכה רשמית בתפקידה הפוליטי.
לאחר ביקורו, הייתה נזירה ג'ונבלאט לאחת מהמעוזים הפוליטיים המשפיעים ביותר בתקופה זו בהרי השוף ובלבנון.
ג'ונבלאט המשיכה בדרכו הפוליטית של בעלה וידעה להתמודד כמוהו מול המנדט הצרפתי.
הצרפתים ראו בתנועה הלאומית הערבית (الحركة الوطنية العربية) ובתנועת הנאורות הלאומית (النهضة القومية), איום על שליטתם בלבנון.
לעומת זאת, ג'ונבלאט שמרה על עמדה פוליטית נייטרלית.
היא אפשרה ניהול משא ומתן מדיני מול הצרפתים, תוך שמירה על האינטרסים של הדרוזים בהרי השוף, ובכך חיזקה את מעמדה הפוליטי בתוך העדה הדרוזית בלבנון.
הנהגתה הפוליטית והשפעתה על מהלכי הלחימה מול הצרפתים העצימו את הערכתם לה כאשת פוליטיקה.
הצרפתיים קראו לה "הגברת של הארמון" (סיידת אל-קס'ר, سيدة القصر).
ג'ונבלאט נמנעה מהפיכת הר הלבנון לאזור לחימה מול הצרפתים.
המצב הביטחוני בהר הלבנון בין השנים 1924–1925 היה מתוח, מכיוון שהיווה מקום אסטרטגי ללחימה.
בשנת 1925, תקפו הצרפתים את אנשי עיירת בעד'ראן א-שוף (بعذران الشوف).
הכוחות הצרפתיים התגברו על הכוחות של הדרוזים והיו על סף כיבוש העיירה.
ג'ונבלאט הביעה את עמדתה וכוונתה לשמור על עיירת בעד'ראן מפני הכוחות הצרפתיים.
היא ביקשה להיפגש עם מפקד ההתקפה הצרפתית, הקולוניאל קלימאנסו.
בפגישתה איתו הצליחה לשכנעו לסגת מההתקפה הצרפתית על הדרוזים בהר השוף.
היא קיבלה את הבטחתו שאף אזרח דרוזי לא ייפגע בתקופת המנדט הצרפתי.
הבטחתו התקיימה בפועל במשך התקופה שבה ג'ונבלאט כיהנה בתפקידה הפוליטי.
בעקבות הלחימה בבעד'ראן, אכפו הצרפתים את גביית המיסים מאזרחי הרי השוף.
סכומי המיסים היו גבוהים, וג'ונבלאט פנתה לאנשי המנדט הצרפתי באזור על מנת להפחית את סכומי הגבייה ובקשתה נענתה בחיוב.
ג'ונבלאט ניהלה אסטרטגיה פוליטית מול המנדט הצרפתי, שמהותה הייתה לשמור על אזור השוף מחוץ לטווח הכיבוש והלחימה הצרפתית.
היא רצתה לשמור על איזון בין אזרחים מהדתות השונות.
בעקבות כך, מנעה את יצירתה של אווירת מלחמה בקרב מתנגדי המנדט הצרפתי באזור.
היא ראתה במנדט הצרפתי כוח פוליטי, שבשם הלחימה וההתנגדות לו, עלולים אזרחים להיגרר אחרי מלחמת אזרחים מיותרת.
בשנת 1925, ביקר הנציג הצרפתי הנרי דה גובינל בארמון אל-מוכתארה פעמים רבות.
בפגישותיו עם ג'ונבלאט נעשו מאמצים רבים, על מנת ליישר קו בין כוחות המנדט הצרפתי לבין עמדותיה הפוליטיות.
ג'ונבלאט הביעה הסכמה לכך שהדרוזים בהרי השוף לא יילחמו מול המנדט הצרפתי ולא יתנגדו לו.
מצד שני, הצרפתים הסכימו לשמור את כוחותיהם רחוק מאזור הרי השוף ולא לפגוע פיזית או כלכלית באינטרסים של הדרוזים בלבנון.
בין הצרפתים לג'ונבלאט היו יחסי אמון הדדי.
הצרפתים סמכו עליה ואף חששו שתשנה את עמדתה הפוליטית כלפיהם.
מכיוון שמאזן הכוחות באזור היה לטובתה, הייתה בעמדת מפתח ומוקד הכוח בזירה הפוליטית בלבנון.
ב-12 באוגוסט 1925, תקף הצבא הצרפתי שמנה ששת אלפים חיילים, אזורים סמוכים לא-סווידא (السويداء) בסוריה.
כתוצאה מההתקפה הזו, אסרו החיילים הצרפתיים מספר רב של מורדים סורים באזור.
הצרפתיים פנו לנזירה ג'ונבלאט כדי שתעזור להם להגיע להסכם ופשרה עם המנהיגים הסורים.
שחרור האסירים הסורים הדגיש את השפעתה הפוליטית של נזירה ג'ונבלאט על הצרפתיים.
הסכם הפשרה שהתקיים בן הסורים לצרפתיים קידם את מעמדה הפוליטי של נזירה ג'ונבלאט בעיני המנהיגים הסורים.
לעומת זאת, קיימת מחלוקת לגבי עמדתה הפוליטית של נזירה ג'ונבלאט לגבי המהפכה של סולטאן אל-אטרש והמרד הדרוזי בסוריה שהיה בין השנים1925–1927. מהפך זה נעשה למען עצמאותם של הסורים כנגד הכיבוש הצרפתי.
כפי שהוצג לעיל בתקופת המרד הסורי, היה שיתוף פעולה בין הדרוזים בסוריה לבין הדרוזים בלבנון.
הסיבה לכך היא תכונת המיעוט הדרוזית המשותפת לכל עם מיעוטים.
נזירה ג'ונבלאט לא הביעה התנגדות למרד הדרוזי בסוריה.
היא ניסתה לעזור בהפסקת הלחימה בין הסורים לצרפתיים.
מצד שני היא סירבה להרחיב את פעילות הלחימה בהרי השוף.
היא נמנעה מהפיכתו לאזור לחימה נוסף בין הצרפתיים לדרוזים בלבנון.
מכיוון שהר השוף מתאפיין באוכלוסייה רב תרבותית (דרוזים, מוסלמים ונוצרים).
היא חששה שהלחימה נגד הצרפתיים עלולה לגרום לשסע בין העדות בתוך הר השוף ולמלחמת אזרחים.
לכן, היא מנעה התרחבות הלחימה בלבנון ושמרה על איזון ורגיעה בהר השוף.
אף על פי שעמדתה הייתה שנויה במחלוקת בקרב הדרוזים בסוריה, נזירה ג'ונבלאט הייתה משוכנעת ואחראית לקבלת החלטה זו ופעלה על פיה.
איש הדת הנוצרי גריגוריס אבי סמרא (غريغوريس ابي سمرا) תיאר את יחסיה הפוליטיים של נזירה ג'ונבלאט עם הנוצרים כיחסי הערכה, כבוד ואחווה.
בתחילת המנדט הצרפתי, חלק רב מהאזרחים הנוצרים שחיו בהרי השוף היו בסכנה ואיום מצד החיילים הצרפתיים.
ג'ונבלאט פתחה את דלתותיו של ארמון אל-מוכתארה לגיבוש המנהיגים הפוליטיים הנוצרים יחד עם הדרוזים.
מטרתה הייתה ליצור אחדות לאומית בזמן הכיבוש.
המפגש הזה זכה לשבח מאנשי הדת הנוצרים: אגסטין אל-בסותאני (اغسطين البستاني) ואתנאסיוס כריאטי (اثناسيوس خرياطي).
הם הדגישו שיוזמתה של נזירה ג'ונבלאט למפגש בין הנוצרים והדרוזים מעיד על כוונתה ליצור קשר של אחדות בין שתי העדות, בזמן מלחמה.
נזירה ג'ונבלאט תמכה במפלגתו של אמיל אדה, יריבו של נשיא לבנון בתקופת המנדט הצרפתי בשארה אל-ח'ורי.
היא הביעה את התנגדותה למפלגת הבלוק החוקתי שבשארה אל-ח'ורי השתייך אליה.
הוא כתב ביומנו על יחסיו עם נזירה ג'ונבלאט בשנת 1946 תחת הכותרת: הכיסא של בית אדין ודאר אל-מכותארה (كرسي بيت الدين ودار المختارة).
ביומנו הוא מדגיש את הערכתו לאישיותה הפוליטית והשפעתה הרבה על המנהיגים הפוליטיים הנוצרים.
הוא ציין שנזירה ג'ונבלאט הייתה דמות פוליטית מוערכת על ידי היועצים הצרפתיים ואנשי המנדט הצרפתי.
הוא מציין שהיא הצליחה אחרי מות בעלה, לשמור על מאזן הכוחות בתוך ארמון אל-מוכתארה.
למרות ההתנגדות והסלידה שהביעה נזירה ג'ונבלאט כלפי בשארה אל-ח'ורי.
להתנגדות זו קיימות סיבות שורשיות שקשורות להיסטוריה של משפחת ג'ונבלאט.
בשארה אל-חו'רי ומפלגתו תמכו במשפחת ארסלאן המתחרה הפוליטית לאורך דורות למשפחת ג'ונבלאט.
תמיכתו הפוליטית במשפחת ארסלאן העצימה סלידה זו בתקופת הנהגתו של פואד ג'ונבלאט.
כתוצאה מכך, נזירה ג'ונבלאט הביעה התנגדותה לבשארה אל-ח'ורי.
למרות תפקידה הפוליטי, המשיכה נזירה ג'ונבלאט לגדל את ילדיה, לינדה וכמאל.
היא השפיעה מאוד על תחילת דרכו של כמאל ג'ונבלאט.
בשנת 1926 החל כמאל ג'ונבלאט ללמוד בבית הספר על שם האב לזרוס באינטורה.
במכתביה של נזירה ג'ונבלאט עם עדנאן א-שהאל (عدنان الشهال), היא מפגינה את השפעתה ודאגתה להמשך לימודיו האקדמאים של כמאל.
במכתבים היא מתייעצת עם עדנאן אשהאל, מבקשת את עזרתו ומגייסת אותו על מנת לשכנע את כמאל ללמוד משפטים, אף על פי שכמאל לא רצה בכך.
כמאל ג'ונבלאט רצה ללמוד רפואה, ולהיות רחוק מהחיים הפוליטיים.
מצד שני נזירה ניתבה וסללה את הדרך הפוליטית לבנה.
בשנת 1945 סיים כמאל תואר במשפטים באוניברסיטת סנט ג'וזף.
במכתבה מ-23 באוגוסט 1937 היא כותבת: "בני כמאל סיים את הבגרות בהצלחה.
אני פונה אליך, מכיוון שבעזרתך אפשר לחזק את הרצון שלו ללמוד משפטים.
ניסיונך כשופט ישפיע עליו, וישכנע אותו ללכת בדרך זו.
הוא רוצה ללמוד פילוסופיה, אך איני רואה את זה לנכון לכמאל.
ביקשתי מחברי המשפחה לשכנעו לוותר על זה.
בינתיים חכמת מנהל את החיים הפוליטיים ביחד איתי.
אך אני רוצה שכמאל ישתלב בפוליטיקה".
בשנת 1943 פילסה נזירה ג'ונבלאט את הדרך לכניסתו של כמאל לפוליטיקה בלבנון.
לאחר פטירתו של חיכמת ג'ונבלאט, היא שיתפה פעולה עם המנדט הצרפתי, הפוליטיקה המרונית ואמיל אדה.
היא יצרה מערך חדש ומובטח לבנה שאפשר לו להצליח בבחירות.
אחרי הצלחתו של הבן בבחירות, פרשה נזירה ג'ונבלאט מהחיים הפוליטיים.
היא השיגה את מטרתה השארת ההנהגה הפוליטית בתוך משפחת ג'ונבלאט, ובנה כמאל הפך למנהיג הפוליטי של הרי השוף.
דרכו הפוליטית של כמאל התפצלה והייתה שונה מדרכה של אמו.
כמאל הקים קו פוליטי חדש, אשר תומך במעמד הפועלים.
הוא התנגד לפוליטיקה שדגלה בה אמו.
הוא ראה בפוליטיקה שלה כמעודדת את המעמד הגבוה והמשפחות האריסטוקרטית, בנוסף לתמיכתה במנדט הצרפתי.
המתיחות בין כמאל ונזירה ג'ונבלאט התגברה ב-1 במאי 1949. כאשר במסיבת תה שאותה ערך כמאל הוא הזמין את חבריו מהזירה הפוליטית.
במסיבה זו הוא הודיע על הקמת המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרוסיבית.
נזירה ג'ונבלאט התנגדה בתוקף לפעילות הפוליטית של בנה והקמת המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית.
היא התנגדה לקריאתו בא-רפיק' (الرفيق) על ידי חבריו.
היא ניסתה להפעיל עליו לחץ רב על מנת להפסיק את פעילותו הפוליטית שאליה הוא חותר.
בנה, בשונה מהפעמים הקודמות, סירב הפעם להיענות לאמו.
בעקבות עמדותיו של בנה, עברה נזירה ג'ונבלאט לגור עד סוף חייה בארמון בתה לינדה וגיסה חיכמת ג'ונבלאט.
נזירה ג'ונבלאט שמרה על המנהגים והמסורת הדרוזית לאורך תפקידה הפוליטי.
היא ייצגה את האישה הדרוזית והמסורת במשך כל חייה.
היא שמרה על קוד הלבוש הצנוע, כמקובל בעדה הדרוזית.
הופעתה הייתה מאוד צנועה עם כיסוי שחור לראש ולפנים.
בגיל חמישים וחמש, היא החליפה את כיסוי הראש השחור בכיסוי הלבן (כיסוי הלבן מיועד לנשים דתיות אדוקות יותר).
נזירה ג'ונבלאט לא נהגה להיפגש עם גברים בנפרד.
היא דאגה תמיד שהפגישות שלה עם אנשי פוליטיקה מערביים וגנרלים יהיו בנוכחות גברים ממשפחתה.
הגנרל קלימאן גראנקור הצרפתי, שביקר את נזירה בשנות העשרים, מתאר אותה בציטוט הבא: "היא יצאה לקבל את פנינו, כאשר שני גברים עמדו מאחוריה.
היא לבשה שמלה בסגנון אירופאי.
כיסתה את פניה בכיסוי שחור.
ניתן לראות רק את עיניה שמשדרות ביטחון וערנות.
היא בירכה אותנו בצרפתית ואנגלית.
היא התאפיינה בצניעות, והיה לה זיכרון מצוין.
היא זכרה את כל שמות האנשים שביקרו אותה, אפילו פעם אחת בלבד.
אישה אחת כמו נזירה ג'ונבלאט - גאונה, שתי נשים כמוה - סכנה, שלוש נשים כמוה - אסון".
נזירה ג'ונבלאט המשיכה לשמור על המסורת הדרוזית גם כשהייתה במעמד פוליטי, מכיוון שרצתה להמשיך לקבל את תמיכתם של השיח'ים הדרוזים בהרי השוף.
היא ידעה שללא תמיכתם, ההנהגה הפוליטית תחמוק ממשפחת ג'ונבלאט.
לשיח'ים היה כוח השפעה מתוקף חשיבותם הדתית והרוחנית בתוך העדה הדרוזית.
היא קיבלה לא רק את פניהם של אנשי פוליטיקה, אלא גם פניהם של תיירים שביקרו בלבנון והרי השוף.
ויליאם סיברוק (William Seabrook), הוא סופר ועיתונאי שתיעד את המסעות שלו בעולם ומחבר הספר הרפתקאות במדינות ערב "Adventures in Arabia" בשנת 1927. בספר הוא מקדיש פרק בשם "האישה הרעולה מאל-מוכתארה" (The veiled lady of the Mokhtara) לתיאור המפגש שלו עם נזירה ג'ונבלאט בתוך ארמון אל-מוכתארה, כחלק מהמסע שלו במדינות ערב.
בספרו הוא מתאר אותה, כאישה שמתעניינת במעמד הנשים בעולם המערבי, בפמיניזם ובזכויות פוליטיות לנשים.
הוא אמר עליה שהיא קיבלה את פניהם בכבוד, ואירחה אותם ביחד עם גברים ממשפחתה.
בהמשך הפרק הוא מתייחס לחזותה החיצונית של נזירה ג'ונבלאט ואל פניה המוסתרים על ידי הרעלה.
מאי ארסלאן, אשתו של כמאל ג'ונבלאט, תיארה את נזירה ג'ונבלאט כאגדה נשית, מהנשים הראשונות שהובילו בפוליטיקה של המזרח התיכון.
אשר התאפיינה בנבונותה כחמה, חכמה כאבא, מנהיגה כבעלה, ונאמנה לילדיה.
מאי ידעה שחמותה התנגדה לפעילותו הפוליטית של כמאל ולהקמת המפלגה וניסתה לשכנעה לחדול מהרעיון.
בשנת 1945 ביקרה הודא שעראווי, פמיניסטית ומנהיגה ממצרים, את נזירה ג'ונבלאט בארמון אל-מוכתארה.
היא תיארה אותה, כאישה המנהיגה את הגברים בלבנון, היא נתנה לה את שם התואר אל-זעימה (الزعيمة), המנהיגה.
שם תואר זה ניתן בתקופתה של נזירה ג'ונבלאט לגברים מנהיגים בלבד.
על פי המנהגים הדרוזיים האישה לא הייתה ראויה לשם תואר זה.
אבל בזכות התבונה והחכמה היא הצליחה לשבור את הכלל.
ג'ונבלאט, אשת הארמון, הלכה לעולמה ב-27 במרץ 1951, בבית חולים סאן שארל הגרמני בביירות שבבירת במדינה העצמאית הלבנונית.
היא סבלה מבצקת ברגליים ובריאות.
היא נקברה בהרי השוף באל-מוכתארה.
מאז מותה, לא-שותפו עוד נשים דרוזיות בפוליטיקה של לבנון, ולבטח לא כפי שנט'ירה השפיעה והנהיגה בחצי הראשון של המאה ה-20.
אישיותה של נזירה ג'ונבלאט שימשה את הסופר הצרפתי פייר בנואה (Pierre Benoit) כמודל לגיבורת הרומן שכתב בשנת 1924 La Châtelaine du Liban (בעלת הארמון מלבנון).
כאשר היא מגלמת את הדמות של האישה המסתורית שמנהיגה בתוך הארמון, תחת הקולוניאליזם הצרפתי.
בשנת 2003 יצא סרטו התיעודי של הבמאי סמיר חבשי (سمير حبشي) העוסק בחייה של נזירה ג'ונבלאט, שנקרא סיידת אלק'סר (سيدة القصر), אשת הארמון.
הסרט מתעד את חייה הפוליטיים של משפחת ג'ונבלאט תוך התמקדות בתקופת הזמן של המאה ה-20. הסרט הוכתר כסרט הערבי הדוקומנטרי הראשון בקולנוע הלבנוני.
נזלי סברי הייתה מלכת מצרים מ-1919 עד 1936. הייתה אשתו השנייה של מלך מצרים, פואד הראשון.
הייתה ידועה כ"מלכה בגלות", מאחר שעזבה את מצרים בימי שלטונו של בנה, המלך פארוק הראשון.
נזלי סברי נולדה ב-25 ביוני 1894. אביה היה עבד א-רחים פאשא סברי (عبد الرحيم باشا صبري), שר החקלאות ומושל קהיר.
אמה הייתה תופיקה האנם (توفيقة هانم) שריף.
לנזלי סברי היו אחות ואח.
אחיה של נזלי, שריף סברי פאשא, היה לימים לאחד מיועציו הקרובים של בנה של סברי: המלך פארוק הראשון.
סברי היא נכדתו של גנרל מוחמד שריף פאשה, אשר כיהן בתפקיד ראש ממשלת מצרים שלוש פעמים תחת האימפריה העות'מאנית בסוף המאה ה-19, למרות מוצאו הטורקי.
כמו כן, לסברי מוצא צרפתי, שכן הייתה הנינה של סולימאן פאשה אל-פראנסווי (נולד ג'וזף אנטלמה סאבה 1788-1860), מפקד צרפתי בכיר בצבאו של נפוליאון בונפרטה אשר התאסלם.
מלכת מצרים: נישואיה למלך פואד הראשון
מלך מצרים, פואד הראשון, פגש את נזלי סברי לראשונה בהופעת אופרה.
ב-12 במאי 1919 הוא הציע לה נישואין, אף על פי שסברי הייתה צעירה ממנו ב-25 שנים.
ב-24 במאי 1919 התחתנו השניים בארמון בוסתן בקהיר.
אלו היוו נישואין בפעם השנייה הן למלך והן לסברי.
לאחר החתונה, המלך איים על סברי כי אם לא תוליד לו יורש עצר, היא תוגבל ל"חרמליק" - החלק הפרטי/משפחתי בארמון, ולא תורשה להיכנס לחלק הציבורי.
לאחר הלידה של בנם היחיד, פארוק, סברי עברה לארמון קובה יחד עם בעלה.
אז קיבלה היא את התואר "מלכה".
לאחר מכן ילדה ארבע בנות: פוזיה, פייזה, פייקה, ופתחייה.
על אף צייתנותה למלך, היא הייתה מוגבלת לשהות בארמון, ואושרה לה ההשתתפות באירועים מסוימים דוגמת מופעי אופרה ומופעים אחרים.
תוך בגרותה, זכתה סברי לחינוך, חשיפה לתרבות המערב וערכי חירות ושחרור, ועל כן ראתה בצורת חייה כנחשלים, מפגרים, ומחניקים.
מסופר כי כאשר סברי והמלך נקלעו למריבות, האחרון היה נוהג לסטור לה ולקרקע אותה לחדרה לתקופה של מספר שבועות.
נאמר גם כי נזלי כביכול ניסתה להתאבד דרך בליעת כדורי אספירין.
עם זאת, בחניכת הפרלמנט ב-1924, סברי היוותה כחלק מהנציגים המלכותיים בטקס הפתיחה.
כמו כן נזלי הצטרפה לבעלה במהלך סיוריו באירופה ב-1927, וביקרה בצרפת, ארץ המוצא של אבותיה.
בעקבות מותו של בעלה המלך פואד ב-1936, בנה פארוק נהיה למלך מצרים החדש, ונזלי סברי נהייתה המלכה האם.
ב-1946, נסעה סברי לארצות הברית, שם עברה טיפול למחלת כליות שנתגלתה אצלה.
באוגוסט 1950, התערערו יחסיה של סברי נזלי עם בנה המלך פארוק.
המלך החליט לשלול את זכויותיהן ואת תואריהן של אמו סברי נזלי ובתה פתחייה.
זאת מאחר שהנסיכה התחתנה עם ריאד חאלי שהיה נוצרי קופטי.
הנישואין זכו לתמיכה של נזלי סברי אך להתנגדות מצד המלך פארוק.
על כן, ב-1955 סברי רכשה אחוזה בת 28 חדרים בבוורלי הילס תמורת 63,000 דולרים, שם היא גרה עם בתה פתחייה, חתנה, ושני ילדיהם של הזוג.
בארצות הברית סברי נהייתה פעילה חברתית.
היא אף התנצרה ושינתה את שמה למרי-אליזבת.
על אף חילוקי הדעות, השתתפה סברי בהלווית בנה פארוק ברומא ב-1965.
בעקבות גירושיה של בתה פתחייה מבעלה, נזלי עברה לגור בדירה קטנה בווסטווד, לוס אנג'לס.
לאחר מכן בתה פתחייה הצטרפה אליה, לאחר ששבה משהות זמנית בהוואי.
כדי לכסות חובות אליה נקלעה, ב-1975 שלחה מספר תכשיטים למכירה פומבית של חברת סותבי'ס, ביניהם הכתר שלה (הכולל 720 יהלומים השוקלים 274 קרט), ומחרוזת צרפתית מ-1938. השניים נמכרו 127,500 דולרים ו-140,000 דולרים בהתאמה.
למרות זאת, נזלי ובתה החלו בהליכי פשיטת רגל.
ב-1978 גם תכשיטיה של פתחייה נמכרו לשם כיסוי חובות.
ב-2008, רואיה ראשיד הוציאה לאור ספר כל המלכה נזלי סברי, בשם "נזלי, מליכה פי אל-מנפא" (نازلي ملكة في المنفى; נזלי, מלכה בגלות).
ב-2010, סדרה בטלוויזיה המצרית שהתבססה על הספר, סיפקה תיאור של חייה של המלכה סברי, המלכה בגלות, בכיכובה של השחקנית המצרית נדיה אל ג'ונדי.
המחרוזת של המלכה נזלי סברי הופיעה שוב במכירה של סותבי'ס בדצמבר 2015.
הנזירוּת הבודהיסטית היא אחת הצורות העתיקות ביותר של נזירות בהיסטוריה האנושית ואחד מעמודי התווך של הבודהיזם.
נזירים ונזירות בודהיסטים אחראים על שימורה והפצתה של חכמת הבודהה ועל הכוונה של מעמד "בעלי הבתים", כך מכונים בודהיסטים שלא לקחו על עצמם נדרי נזירות.
נזירים בודהיסטים מכונים בפאלי "בְּהיקְהוּ" ונזירות מכונות "בְּהִיקְהוּני".
המשמעות המילולית של המונח היא "קבצן", מפני שנזירים בודהיסטים מסתמכים על צדקה ולרוב אסורה עליהם החזקת רכוש.
לעיתים משמש המושג סָנְגַהה (מפאלי: קהילה, חברותא) לתיאור מעמד הנזירים, אך למושג שימושים נוספים.
יש שהוא מתייחס לכלל הקהל הבודהיסטי, נזירים ובעלי בתים כאחד (כפי שמופיע בשלוש אבני החן) ובצירוף אַרְיאסנגהה (מפאלי: הקהילה האצילית) המושג מתייחס לאלו שהשיגו אחד או יותר מארבעת שלבי ההארה, בין אם לקחו על עצמם נדרי נזיר ובין אם לאו.
מוסד הנזירות הבודהיסטית נוסד על ידי גאוטמה בודהה בימי חייו במאות הרביעית והחמישית לפני הספירה.
אורח החיים הנזירי בבודהיזם צמח מתוך אורח החיים של כתות קדומות של נזירים נוודים, הנקראים סאניאסינים (מסנסקריט "סָניַאסַה", דוונגארי: संन्यास, מילולית: חיי פרישות) במסורת ההודית.
אך בניגוד לסניאסינים איתם חי ולמד, הבודהה דחה את הסיגוף והבידול שאפיין את הסניאסינים ובמקומם כונן את "דרך האמצע", הדורשת מהנזיר לעמוד על מתח בין הסגפנות לבין חיי "בעל הבית" המחפש להפוך את חייו לנוחים.
דבריו מוצגים כך בדְהַמַצַ'קַפַּוַוטַּנַה סוּטַּה, הדרשה הראשונה אותה נשא לאחר שהתעורר לקבוצת הסניאסינים איתה חי ביער:
מראשית הבודהיזם חיי הנזירות לא היו אורח חיים בדלני או מתבודד: מעמד הנזירים, המכונה גם סנגהה, נשען על קהילת "בעלי הבתים" למילוי צרכים בסיסיים כמו מזון וביגוד, ובתמורה חברי הסנגהה מספקים הנחיה בדרך הדהרמה.
בתקופת הבודהה נזירים נדדו ביחידים או בקבוצות קטנות - מורה ותלמידיו, או מספר נזירים שחברו יחדיו וחיו בפאתי כפרים וערים ותרגלו מדיטציה ביערות .
נזירים ונזירות היו אמורים להחזיק מעט רכוש אם בכלל, שכולו נתרם מרצון על ידי בעלי הבתים.
בעלי הבתים גם תרמו את המזון עליו התקיימו הנזירים וסיפקו מקומות לינה עבור הנזירים כאשר אלו נזקקו להם.
מספר אסכולות בודהיסטיות טוענות כי בתקופתו של הבודהה מבנים וגנים רבים נתרמו על ידי אזרחים עשירים לנזירים ונזירות לאירוח בעונה הגשומה, אם כי אין עדויות ארכאולוגיות התומכות בטענה זו, וממחקר היסטורי עולה שמתחמי נזירים הופיעו לראשונה מאוחר יותר.
לאחר מותו של גאוטמה בודהה, פיתחה הנזירות הבודהיסטית מנהגי קוינוביון.
הפרקטיקה של חיים שיתופיים בקהילה במהלך עונת הגשמים, כפי שהורה הבודהה, הלכה והתרחבה בהדרגה והפכה ממנהג עונתי לצורת חיים שסובבת חיי קהילה בודהיסטים, וחיי הנדודים נזנחו כליל.
רוב כללי המשמעת המודרניים לפיהם חיים נזירים ונזירות בודהיסטיים מתייחסים לחיים שיתופיים במנזר, ומסדירים לפרטים את צורות השיתוף והשיטות לחיות בקהילת נזירות.
מספר הכללים הנהוגים משתנה לפי מסדר, ולרוב מספר הכללים המחייבים נזירות גבוה מהכללים המחייבים נזירים.
נזיר בודהיסטי אינו כומר, ואינו פועל כמתווך בין האדם לבודהה, וגם לא לאל כלשהו.
תפקידו המרכזי הוא שימור התורה הבודהיסטית, חקר הדהרמה, ותיווך שלה למעמד בעלי הבתים, ולעיתים לערוך טקסים עבור בעלי הבתים בנקודות ציון חשובות, כמו לידות, לוויות וכו'.
תקנות המשמעת של הנזירים והנזירות נועדו ליצור חיים פשוטים וממוקדים ולא חיי סגפנות, בשונה מהנזירות הנוצרית.
התנזרות ממין מהווה עיקרון מרכזי במשמעת הנזירית ומטרתה להפריד בין אורח החיים של מעמד הנזירים לזה של מעמד בעלי הבתים.
היום יום הנזירי מורכב מלימוד הדהרמה ומדיטציה, אם כי יש מחלוקת בין הזרמים השונים בנוגע למידת החשיבות היחסית של שניהם.
אופן האכילה משתנה ממסורת למסורת וקפדנות ההשגחה משתנה ממנזר למנזר, לרוב נזיר רשאי לאכול ארוחה אחת ביום שנתרמה לו ישירות מתומכים, או ממטבח המנזר שמצויד (ולעיתים מאויש) בידי תומכים ממעמד בעלי הבתים.
הבודהה לא מינה יורש ולא קבע חוקים המחייבים ציות למוסד מרכזי, וברוב האסכולות הבודהיסטיות הנזירים לא נדרשים לציית לסמכות היררכית, בניגוד לנזירים הנוצריים.
עם זאת, נהוג לכבד חברים ותיקים יותר בסנגהה.
קבוצות של נזירים נוהגים לקבל החלטות משותפות כקהילה באספות, שבהן גם דנים בהפרות של כללי המנזר ואופני השימוש ברכוש המשותף.
ניתן להבחין ביחסי מורה/תלמיד או בכיר/זוטר בחלק מהמנזרים, אך אין תפקידים רשמיים או סמכות לתת פקודות לנזירים זוטרים ברוב הזרמי הבודהיזם (יוצא דופן לכלל זה הוא זרם הוג'ריאנה, בו נהוגה חניכה).
אב מנזר, לרוב נזיר ותיק אך פעיל, ממונה מקרב הנזירים, לעיתים על ידי הסנגהה עצמה בהחלטה משותפת ולעיתים (בבודהיזם התאילנדי בעיקר) על ידי הצבעה בקהילת בעלי הבתים אותה המנזר משרת.
אופני הנזירות משתנים באופן ניכר ממדינה למדינה ומזרם לזרם.
בין השאר, ניתן לייחס זאת להבדלים במסורות הכתובות והדוקטרינות שהתקבעו בחלקים שונים של העולם הבודהיסטי.
בנוסף נעשו התאמות מקומיות בשל תנאים חברתיים ואקלימיים על ידי מסדרי הנזירות על מנת לאפשר לבודהיזם להשתלב בתרבויות שונות ולהבטיח חיים בריאים וטובים לנזירים.
בהרי ההימלאיה למשל, נזירים מחזיקים ולובשים ביגוד שאינו מוזכר בכתבים כדי להתמודד עם האקלים ומורשים לאכול בשר, בגלל הקושי להתקיים מדיאטה צמחונית באזור זה.
באזורים בהם קיבוץ נדבות בלתי אפשרי (בגלל קושי לנוע, גאוגרפיה, חוסר הענות מצד קהילת "בעלי הבתים" או עוינות מצד השלטון), נזירים נוהגים להחזיק צוות מטבח המורכב מנזירים או מתנדבים האחראים על מתן ארוחות לקהילה.
אף על פי שבעבר היו מספר רב של מסורות וינאיה (כללי נזירות) שונות, רק שלושה נוסחים שרדו עד ימינו: הטהרוואדה, הדְהַארְמַגוּפְּטַקָה (המזוהה עם המהאיאנה), והמוּלאסַרְוַסְטיוַדָה (המזוהה עם הבודהיזם הטיבטי).
ערב הפלישה הסינית לטיבט בסוף שנות הארבעים ותחילת שנות החמישים, קהילת הנזירים היוותה יותר ממחצית מהגברים במדינה, אך כיום אסור לתרגל בודהיזם טיבטי בתוך המדינה.
הנזירים הטיבטים שייכים למסורת המהאיאנה או הוג'ריאנה (שנחשבת לעיתים זרם בתוך המהאיאנה), הדוגלת בצמחונות כביטוי לחמלה, אך בגלל קושי כלכלי לקיים דיאטה צמחית בהרי ההימלאיה הקרים והסלעיים נזירים טיבטים נוטים לאכול מוצרי חלב ואף בשר.
טנזין גיאטסו, הדלאי לאמה הנוכחי, הביע תמיכה רבה בעקרון הצמחונות ועודנו מעודד את כל מי שמסוגל בריאותית להתקיים מדיאטה צמחית לעשות זאת, והוא עצמו נהג כך עד שבריאותו התדרדרה.
ישנה הבדלה בטיבט בין שני סוגים של אנשי דת בודהיסטים.
הראשון הוא הנזירים מושבעים (אלו שלקחו על עצמם את נדרי הנזיר במלואם) והשני הוא מעמד המורים המכונים "לאמה" הדומה למעמד הגורו בהודו.
אין מניעה שנזיר יהיה לאמה, והלאמות הבכירות ביותר אף מחויבות בנדרי נזירות (לדוגמה הדלאי לאמה).
אסכולות שונות מאפשרות בשורותיהן יחס שונה של נזירים ולא-נזירים (המכונים נְגַאגְפּא, טיבטית: སྔགས་པ་), ואין זה יוצא דופן לראות לאמות שאינם נזירים לבושים גלימות נזירים.
בישראל קיים מנזר בודהיסטי אחד הפועל לפי עקרונות הבודהיזם הטיבטי.
המנזר הוקם ופועל כחלק מרכז אוום הממוקם בדרום הערבה.
בארצות מזרח אסיה נהוגה המהאיאנה, והיא מקום היווסדו של הזן.
הנזירים חיים בריחוק מסוים מקהילת בעלי הבתים, לפחות ביחס למדינות הטהרוואדה.
תנאים אקלימיים וגאוגרפיים מקשים לקבץ נדבות במדינות אלו, ומכיוון שקבצנות נראית בעין שלילית בסין ושכנותיה, נדיר לראות נזירים מקבצים נדבות בסין, וייטנאם וקוריאה.
ביפן נהוג לקבץ נדבות, אך אין זה מראה שכיח כמו בדרום-מזרח אסיה.
במקום, המנזרים מקבלים תרומות תקופתיות של חומרי גלם למזון בכמויות סיטונאיות.
את תפקידי המטבח מאיישים לרוב בעלי בתים, אך לעיתים גם נזירים שמונו לכך על ידי אב המנזר.
רוב הנזירים בחלק זה של העולם אוכלים ארוחה אחת ביום, אחרי הצהריים.
נזירי זן מורשים גם לעסוק בחקלאות ועושים זאת במיוחד בסין, דבר שאיפשר למנזרי זן מסוימים לכלכל את עצמם ללא תלות בקהילת בעלי הבתים.
באזורים מסוימים בסין ניתן לראות מנזרים מעורבבים מגדרית.
בנוסף לחקלאות, נזירים במדינות אלו אימצו גם תרגול באומניות לחימה על מנת להגן על עצמם ועל מנזריהם.
חלק ממסדרים אלה אף אימצו אופי צבאי והיוו כוח פוליטי חשוב בהיסטוריה המקומית, לדוגמה נזירי הסוֹהֵיי ביפן וצבא הצדיקים הקוריאני שהורכב והתפרק מספר פעמים בהיסטוריה על מנת לגרש כובשים זרים.
מסדר הנזירים הצבאי הידוע ביותר כיום הוא מסדר השאולין הסיני.
מסדרי הנזירים היפנים יוצאי דופן ביחסם לנישואים- בהגעה לדרגה מסוימת מותר לביקהו או ביקהוני לשאת אישה או איש.
מקור המנהג במייסד אסכולת טנדאי שחליט להשביע את נזיריו בשבועת הבודהיסטווה, המתירה נישואין, במקום בשבועת הוינאיה המסורתית במאה ה-9 לספירה.
עם זאת, נישואי נזירים נעשו מנהג של ממש רק עם רסטורציית מייג'י, במהלכה הועבר חוק שאפשר לנזירים ונזירות ביפן מכל האסכולות והזרמים לשאת אישה או איש.
בדרום מזרח אסיה נהוג זרם הטהרוואדה.
בתאילנד, סרי לנקה, קמבודיה ולאוס נהוגה הסמכה זמנית לנזירות לצד הסמכה מלאה.
הרבה בני נוער ומבוגרים צעירים מבלים חלק מחופשת הקיץ שלהם מבית הספר או מהאוניברסיטה בנזירות, בין אם כדי ללמוד עוד על הבודהיזם, להרוויח נקודות זכות ללימודים או למצוא חן בעיני קבוצת השווים שלהם.
ברוב המדינות תקופה זו של הסמכה זמנית לנזירות קורת בזמן הוואסה , תקופה בת שלושה חודשים (יולי עד אוקטובר) בעונה הגשומה בה נהוג בקרב מאמיני הטהרוואדה להגדיל את המאמצים הרוחניים.
בתאילנד פותחה בתחילת המאה ה-20 מסורת נזירית המנסה להתחקות אחרי אופי הנזירות בבודהיזם המוקדם.
מסורת זו, הנקראת "מסורת נזירי היער של תאילנד".
החלה עם אג'האן מוּן, נזיר ומורה מואר.
המסורת שמה דגש על הישמעות מחמירה לוינאיה, הקוד האתי של הנזירות הבודהיסטית, ובתוכה על כלכלה המסתמכת אך ורק על קיבוץ מזון ועל תרגול מדיטציה במטרה להגיע לנירוואנה, ומעדיפה את התרגול והחוויה כדרך להארה על למידת הסוטרות וטקסטים מקודשים אחרים, במיוחד אלו המאוחרים.
נַ֫זְלַת עיסא הוא כפר פלסטיני בנפת טולכרם במערב השומרון, הממוקם כ-17 ק"מ צפונית לטולכרם, בגובה של כ- 110 מטר מעל פני הים, בסמיכות וממזרח לגדר ההפרדה (מערבית לגדר נמצא היישוב באקה אל גרביה).
המלה השנייה היא שם פרטי מקובל בערבית ולא ידוע מיהו.
קרמיקה מהתקופה הביזנטית נמצאה בכפר, כמו גם בורות מים וקברים.
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882, נזלת עיסא תואר כ"כפר קטן על הגבעות הנמוכות, עם בארות."
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית נזלת עיסא מנתה בשנת 2006 כ-2,502 תושבים.
8.7% מאוכלוסיית נזלת עיסא היו פליטים בשנת 1997.
מתוכם 2,027 בבעלות פרטית ו 3 דונם במושע.
מתוך שטח זה, 684 דונם נועדו למטעים וקרקע להשקיה, 750 שימשו לגידול דגנים, ואילו 12 דונם היו אדמות בנויות.
בשנת 2003, במהלך האינתיפאדה השנייה, נהרסו מעל 60 חנויות על ידי דחפורים של הממשל הישראלי.
מתוך טענה שהן נבנו ללא היתר.
מנזר נזירות בית לחם של עליית הבתולה השמיימה והקדוש ברונו, הידוע בשמו מנזר נזירות בית לחם הוא מנזר נוצרי קתולי שממוקם בבית ג'מאל בישראל.
נכון ל-2021, נמצאות במנזר כ-40 נזירות.
הנזירות מגיעות בעיקר מבלגיה וצרפת והן מתקשרות ביניהן בשפה הצרפתית.
סדר היום של הנזירות מתחיל בקומן בארבע בבוקר לתפילה ולהתייחדות עם האל, ואת רוב שעות היום שלהן לאחר מכן הן מבלות לבדן בתאיהן, עוסקות בתפילה ובהתבוננות וממעטות בדיבור.
בשעות אחר הצהריים הן נפגשות לפרק זמן קצר ויוצאות לטייל בחורשה הירוקה שמקיפה את המנזר.
מתחם מנזר בית ג'מאל כולל את מבנה מנזר הגברים, מנזר הנשים, וכנסיית סטפנוס הקדוש (סטפיאן) שנחשב לנוצרי הראשון שנסקל למוות בשל אמונתו בתורתו של ישו, ונבנתה בשנת 1930. המנזר הקתולי האיטלקי של המנזר הסלזיאני, הוקם ב-1881 לאחר שאדמתו נרכשה בשנת 1860 מידי תושבי האזור הערביים.
לדעת חוקרים המנזר הוקם על שרידי כנסייה ביזנטית כהוקרה לקדוש סטפנוס.
במנזר הקימו הנזירים בית ספר לחקלאות שבו לימדו את ילדי הפלאחים את תורת החקלאות על מנת שיוכלו לחזור לכפריהם ולפתח חקלאות מודרנית.
כמו כן, למדו הנערים לסקל ולהכין חלקות לגידולים חקלאים, שימוש בחומרי הדברה ודישון על מנת להעלאות את כמות היבול.
לקראת סוף שנת 1948, החליט צה"ל, ב"מבצע ההר" לכבוש את מוצבי המצרים ששלטו באזור.
אחד היעדים היה כבוש מנזר בית ג'מאל שישב על גבעה רמה.
בעקבות מלחמת העצמאות השתנה המצב הדמוגרפי באזור בית ג'מאל, והיתומים והעניים שנהגו לפקוד את בית הספר החקלאי שבאזור חדלו מלהגיע.
בעקבות כך בשנת 1957 פסק בית הספר החקלאי מלפעול ובמקומו הוקמה במקום ב־1958 פנימייה לילדים ממשפחות מעורבות ליהודים ונוצרים שהחזיק עד 1963.
בשנת 1988 הוחלט שהמבנה ישמש לכ-40 נזירות "האחיות מבית לחם".
אנדרה נתן שוראקי, שהיה סגן ראש עיריית ירושלים ומתרגם ידוע של התנ"ך ומחבר יצירות אחרות, עודד את הבנייה של המנזר בישראל.
הנזירות הראשונות שהגיעו למנזר היו נזירות מצרפת ובלגיה.
הן הגיעו למקום במקרה בלי שום אידאולוגיה.
מסדר האחיות בית לחם נוסד בשנת 1950 בצרפת, ושייך לזרם הקתוזיאני של ברונו הקדוש.
שמו הראשון היה "המשפחה הקדושה מבית לחם", לזכרו של הולדת ישו בבית לחם.
השם השני של מסדר הנזירות הוא "מסדר עליית מרים הקדושה".
הוא נקרא כך בהשפעתו של האפיפיור פיוס השנים עשר, שהודיע ב-1 בנובמבר בשנת 1950 על הדוגמה, עיקרון אמוני נוצרי, שמרים, אם ישו, עלתה לשמיים עם גופה.
השם השלישי הוא מסדר על שם ברונו הקדוש שייסד את המסדר הקרטוזיאני במאה האחת עשרה.
כאשר הוקם המסדר, ביקשו הנזירות להשתייך גם למסדר ברונו הקדוש אשר משפיע מאוד על אורחות חיי הנזירות במנזר ומכאן השם הנוסף (בצרפתית נקרא המסדר "Famille monastique de Bethléem, de l'Assomption de la Vierge et de saint Bruno").
הנזירות בבית לחם אומצו על ידי המסדר הקרטוזיאני.
המסדר, הידוע גם כמסדר ברונו הקדוש, הוא מסדר נזירים מתבודדים, ואחד ממסדרי הנזורה המחמירים ביותר של הכנסייה הקתולית.
המנזר משלב בין שני זרמים נוצרים - הקתולי והאורתודוקסי.
החיים והמסורת במנזר הם קתולים ואילו האיקונות משתייכות לזרם האורתודוקסי.
על מנת לחיות חיים מוחלטים כנזירה, הנזירות מתנתקות מהעולם החיצון כמעט לגמרי (ללא שימוש בטלוויזיה, מחשב, חדשות וכדומה).
כדי להתעדכן בענייני העולם החיצון לנזירה אחת יש גישה לאינטרנט, נזירה נוספת אחראית לעשות שליחויות מחוץ למנזר וכן הלאה.
הנזירות חיות באורח זה בשל מה שהן מתארות כ"קריאה" מהאל.
על פיהן, "הקריאה" היא דרכו של האלוהים לומר לאדם כי עליו לשנות את מסלול חייו ולעבוד אותו.
הנזירות מקדישות את חייהן כדי לחיות את מה שמהווה, על פי אמונתן, דרכו של האל.
הן אינן מתחתנות, וחלקן אף עונדות טבעת שאמורה לסמל נישואין לישו ולדרכו.
הן מאמינות בדרך של צורת החיים אותה למדו הכוללת חיים בפשטות והקדשת היום לתפילות והערצה לאלוהים.
בניגוד לאמונה רווחת, הן אינן שותקות במשך כל היממה, אלא רק בעת התבודדות או תפילה.
הנזירות מתפרנסות ממכירת כלי קרמיקה, ריבות ומוצרים טבעיים אשר הן מכינות.
לנזירות יש סוגי בגדים רבים למקומות שונים.
יש להן בגדים לעבודה, לטיול ולתפילה.
ברוב הזמן הנזירות עוטות גלימה לבנה ארוכה לגופן.
חלקו התחתון של הבגד הלבן רכוס בחגורה.
על ראשן ברדס כחול מעל לשביס לבן הצמוד לראשן.
לרגליהן סנדלי עור תנ"כיים וגרביים.
כשיוצאים מהעיר או בעשיה של דבר העלול ללכלך אותן, הן לובשות בגדים כחולים על מנת שלא למשוך תשומת לב.
כיסוי הראש שעל ראשן מגיע מתוך מסורת ארוכת ימים ומתוך הסמליות של הנישואין עם האל.
לאחר קבלת "הקריאה" הן צריכות לחיות במשך כשנתיים כנזירות במנזר עד אשר יתקבלו למנזר.
לאחר מכן ישנו טקס בו הנשים מתקבלות להיות נזירות ומקבלות את מדי הנזירות.
כאשר נזירה מגיעה לחמש שנים במנזר, ישנו טקס של נדרים ראשוניים וקבלת עול חיי הנזירות.
לאחר כעשר שנים, הנזירה מקבלת על עצמה נדרים לכל החיים ועד המוות.
הסיבה שמחכים זמן רב עד שנודרים לכל החיים היא כדי לראות שהחיים כנזירה מתאימים באמת לנזירה, משום שלנדרים הסופיים יש חשיבות גדולה מאוד.
הנדרים כוללים התחייבות לציית, שבועת פרישות ושבועה לחיות כנזירה.
הקהילה הראשונה של האחיות הנזירות של בית לחם התפתחה בשנת 1951. הקהילה הראשונה של האחים הנזירים מבית לחם (צמוד למנזר הנזירות) נוסדה בשנת 1976. משפחת הנזירות והנזירים של בית לחם על עלייתה של הבתולה השמיימה ושל סנט ברונו מונה כיום יותר מ-670 חברים: כ-600 נזירות וכ-70 נזירים.
ניתן לבקר במנזרים השונים ברחבי העולם ובישראל.
נזלי טולגה (טורקית: Nazlı Tolga; נולדה ב-8 בנובמבר 1979) היא עיתונאית ומנחת טלוויזיה טורקית-הולנדית.
טולגה הייתה מגישת התוכנית המובילה לעניינים מקומיים וחוץ, FOX Ana Haber ו-Nazlı Tolga ile Haber Masası.
נזלי טולגה נולד באנקרה, טורקיה.
היא נולדה למשפחה מוסלמית-טורקית מסמסון ומלטיה באנקרה.
היא שולטת בטורקית, הולנדית, פורטוגזית ברזילאית ואנגלית.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר היסודי והתיכון באמריקן קולג' באיסטנבול, היא למדה באוניברסיטת מרמרה, הפקולטה לתקשורת - המוסד המוביל לחינוך ולימודי תקשורת בטורקיה.
טולגה התחילה את קריירת העיתונאות שלה ב-Kanal D Haber ב-1998. היא עבדה ב-Show TV, Skyturk ופוקס.
היא נישאה לאיש העסקים ההולנדי לורנס ברנינקמאייר בקתדרלת רוח הקודש באיסטנבול בספטמבר 2013. היא גרה בברזיל, לונדון ושנגחאי.
היא קתולית מאז 2013. בשנים האחרונות הפכה טולגה לאם לשתי בנות.
נזלת אבו נאר הוא כפר פלסטיני בנפת טולכרם במערב השומרון, הממוקם כ-15 ק"מ צפונית לטולכרם, בגובה של 112 מטר מעל פני הים.
שתי המילים הנוספות מגיעות משמו של קדוש מוסלמי בשם חמדאן אבו נאר שסביב קברו קם היישוב.
(אין פרטים אודות הקדוש) במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882, נזלת אבו תואר כ"מעט בתים העומדים [...] ליד מקאם [...] הנקרא אבו נאר (אבי האש)".
במפקד 2017, הרשות הפלסטינית לא פקדה את תושבי היישוב, אלא כללה אותם בין תושבי הכפר באקה א שרקיה, הסמוך.
56.2% מאוכלוסיית נזלת אבו נאר היו פליטים בשנת 1997.
המשפחות הגדולות בכפר הן: ג'אנם (جانم), סליט (سليط), כתאנה (كتانة) ו אל-סעד (الساعد).
שטח הכפר הוא כ-751 דונם.
מתוך שטח זה, 170 דונם נועדו למטעים וקרקע להשקיה, 170 דונם היו נטועים בכרמי זיתים ו-299 דונם שימשו לגידול דגנים.
רק שני דונם היו בנויים.
נזמי נידאל נזמי אל-בדאווי הוא כדורגלן עבר אמריקאי-פלסטיני ששיחק בעמדת הקשר.
אל-בדאווי נולד בראלי שבקרוליינה הצפונית להורים שמוצאם מתרשיחא.
הוא התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנור של טריינל יונייטד עמה זכה בשלוש אליפויות רצופות בין השנים ל-.
במקביל שיחק בקבוצת הכדורגל של תיכון אתונה דרייב בעיר הולדתו.
במהלך 4 שנים רשם 35 שערים ו-60 בישולים ב-88 משחקים.
ב-11 באפריל 2014 חתם בקרוליינה ריילהאווקס מליגת הכדורגל של אמריקה הצפונית.
בעונת נבחר למצטיין של העונה.
בשנת התאמן עם איסטרה 1961 מליגת העל הקרואטית, אך לבסוף נשאר בארצות הברית.
ב-15 בינואר 2018 חתם בסינסינטי.
כעבור שנה הצטרף המועדון ל-MLS, דבר שגרם לירידה במעמדו של אל-בדאווי.
ב-30 במאי הושאל לקרוליינה הצפונית עד לסיום העונה.
ב-21 בנובמבר 2019 חתם על חוזה לעונה נוספת בקבוצה.
ב-3 בספטמבר 2021 הודיע כי יפרוש מכדורגל בסיום העונה.
בשנת אל-בדאווי החליט לייצג את נבחרת פלסטין.
ב-16 בנובמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד בה גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אסיה בכדורגל 2019.
נזלת זֵיד הוא כפר פלסטיני בצפון הגדה המערבית, שייך מנהלית נפת ג'נין.
הכפר נמצא מצפון ליעבד, בשטח C.
במקרה זה מדובר בתושבי יעבד, שהיה בן למשפחת זיד.
בסוף התקופה העות'מאנית הוא צוין כמקום בשם "שייח' זיד", ונראה כי מדובר בשמו הפרטי של אדם שהתגורר במקום.
בסקר הכפרים (1945) אוכלוסיית נזלת זיד נכללה עם זו של יעבד, בסקר קרקעות ואוכלוסייה רשמי.
במפקד 1967 שערכה ישראל היו שם 271, מתוכם 27 ערבים ישראלים.
באוגוסט 2003, הרסו כוחות צה"ל את ביתו של מחבל שביצע פיגוע ירי לעבר מכונית ישראלית בכביש שקד-מבוא דותן ב-19.3.03, בו נהרג אזרח ישראלי.
החל משנת 2022 בוצעו מהכפר פיגועי ירי רבים לעבר בתים ביישוב שקד שפגעו מספר פעמים בבתים וגרמה למספר נפגעי חרדה.
במאי 2023 הועלה לרשתות החברתיות תיעוד מהכפר המציג לכאורה משגר דמה רקטי ועליו רקטה שנורתה לעבר היישוב שקד המרוחק כקילומטר צפון-מערבית לכפר, הרקטה התפוצצה בעת ששוגרה, "גדוד אבו עייאש" של הג'יהאד האסלאמי לקח את האחריות על ניסיון השיגור הכושל.
נזלה הוא כפר פלסטיני בצפון רצועת עזה.
נזלה הייתה בעבר עיירה, אך אוחדה עם העיר הסמוכה ג'באליה.
נזלה ממוקם כמה קילומטרים צפונית לעיר עזה.
נזלה זוהתה כאתר קדום בו הייתה בעבר ממוקמת עיירה בשם אסליאה מתקופת האימפריה הביזנטית.
אסליאה באותה תקופה הייתה חלק מהעיר עזה.
דמות נוצרית חשובה בעזה של תקופת האימפריה הביזנטית היה אלאפיון מאסליאה שהיה ידוע כאדוק והיה אחד המיסיונרים הראשונים שסייעו בהפצת הנצרות באזור זה.
במפת מידבא של המאה ה-6, אסליאה מסומנת על ידי שלושה מגדלים, שער וקטע של חומה.
בשנת 1863, החוקר הצרפתי ויקטור גרן תיעד שבמקום מתגוררים כ-150 תושבים.
ברשימה המפרטת תושבי כפרים שונים המתוארכת לשנת 1870 בערך בתקופה נמצא כי בתקופת האימפריה העות'מאנית היו במקום כ-114 בתים ואוכלוסייה של 414 נפשות, אם כי ספירת האוכלוסייה כללה גברים בלבד.
במפקד 1922 של פלסטין שנערך על ידי רשויות המנדט הבריטיות, נזלה הייתה אוכלוסייה של 694, כולם מוסלמים, גדלה במפקד 1931 ל-944, עדיין כל המוסלמים, ב-226 בתים.
בסקר הכפרים (1945) הסטטיסטי מנתה נזלה 1,330 תושבים, כולם מוסלמים.
שטחה המתועד היה 4,510 דונם על פי סקר קרקעות ואוכלוסייה רשמי.
חלוקת השטחים החקלאיים הייתה 36 דונם להדרים ובננות, 547 דונמים למטעים וקרקע להשקיה, 1,141 לדגנים ורק 24 דונם היו קרקע בנויה.
בתקופת השלטון המצרי לאחר מלחמת העצמאות, הייתה נזלה אחד משישה יישובים שהקימו מועצת כפר לניהול ענייניה.
לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967 במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80, ישראל פיתחה פרויקטי בנייה בנזלה, והציעה למשפחות פליטים פלסטיניות תעריפים מסובסדים להתיישב בה מחדש.
ב-2 בספטמבר 1971⁩ דווח במעריב כי במהלך הלילה נעצרו בנזלה 17 מחבלים, רובם מבוקשים.
במהלך לכידת המבוקשים נערכו במקום סריקות ונתגלה בונקר בתוך הכפר ובו תחמושת וציוד מסוגים שונים.
נזירה היא אישה אשר נשבעת להקדיש את חייה לשירותי הדת ולהתבוננות, בדרך כלל היא חיה תחת נדרים של עוני, צניעות וצייתנות במתחם משותף עם נזירות אחרות תחת המנזר.
המונח משמש לעיתים קרובות לסירוגין עם אחיות דתיות שאמנם נודרות נדרים פשוטים אך חיות ייעוד פעיל של תפילה ועבודת צדקה.
בנצרות, נזירות קיימות במסורות הקתולית הרומית, האוריינטלית האורתודוקסית, האורתודוקסית המזרחית, הלותרנית והאנגליקנית ובכמה מסורות פרסביטריאניות, ובנוסף גם בעדות נוצריות אחרות.
במסורת הבודהיסטית, נזירות נוטלות מספר נדרים נוספים בהשוואה לנזירים גברים.
נזירות נפוצות ביותר בבודהיזם מהאיאנה, אך לאחרונה הפכו נפוצות יותר במסורות אחרות.
במסורת הקתולית, ישנם מכונים דתיים רבים של נזירות ואחיות, כל אחת עם מתנה רוחנית או אופי מיוחד משלו.
באופן מסורתי, נזירות הן חברות במסדרים דתיים סגורים ונודרות נדרים דתיים חגיגיים, בעוד אחיות אינן מתגוררות במתחם האפיפיור ובעבר נשאו נדרים שנקראו "נדרים פשוטים".
כנזירות, הן מתגוררות בתוך מתחם המחייב היסטורית לדקלום של ליטורגיית השעות המלאה לאורך רוב היום בכנסייה, ובדרך כלל בצורה חגיגית.
בעבר הן נבדלו בתוך קהילת הנזירות כ"נזירות מקהלה", בניגוד לאחיות הדיוטות שביצעו תחזוקה של המנזר או שליחויות מחוץ למנזר.
המשימה אחרונה הזו עדיין מופקדת לעיתים קרובות בידי נשים, המכונות "חיצוניות", אשר מתגוררות במנזר, אך מחוץ למתחם הפנימי.
הן היו בדרך כלל אובליטים או חברים במסדר השלישי הקשור, ולרוב לבשו הרגל שונה או לבוש האישה הסטנדרטי של התקופה.
באופן כללי, כאשר אישה נכנסת למסדר דתי או למנזר היא עוברת תחילה תקופה של חיים מבחנים במשך שישה חודשים עד שנתיים הנקראת פוסטולנטיות.
אם היא והצו יקבעו שאולי יש לה ייעוד לחיים, היא מקבלת את ההרגל של הצו (בדרך כלל בשינוי מסוים, בדרך כלל צעיף לבן במקום שחור, כדי להבדיל בינה לבין חברים מוצהרים) ומתחייבת על הטירונות, תקופה (שאורכת שנה עד שנתיים) של חיי המוסד הדתי מבלי שעדיין התחייבו לנדר הקדוש.
עם סיום התקופה זו היא עשויה לנשום את נדריה הראשוניים, הזמניים.
נדרים זמניים נמשכים שנה עד שלוש שנים, בדרך כלל, ויועברו לא פחות משלוש שנים ולא יותר משש.
לבסוף, היא תבקש לעשות את "מקצוע התמידי", תוך נדרים קבועים וחגיגיים.
בענפי המסורת הבנדיקטנית, (בנדיקטינים, ציסטרציאנים, קמלדוזלים וטראפיסטים, בין היתר) נזירות נודרות נדרים של יציבות (כלומר, להישאר חברה בקהילה נזירית יחידה), צייתנות (למנזר או קדימון), והמרת החיים (הכוללת עוני ופרישות).
במסורות אחרות, כמו הקלרס העניות (תחת המסדר הפרנציסקני) והנזירות הדומיניקניות, הם נודרות נדרים של עוני, צניעות וצייתנות.
אלה ידועים בתור 'עצות אוונגליסטיות' בניגוד ל'נדרים נזיריים'.
רוב מסדרי הנזירות שאינם רשומים כאן עוקבים אחר אחד משני הדפוסים הללו, כאשר מסדרים מסוימים נוטלים נדר נוסף הקשור לעבודה או לאופי הספציפיים של המסדר שלהם (לדוגמה, לבצע סגנון מסוים של דבקות, להתפלל למען כוונה או מטרה ספציפית).
נזירות מסודרות (כרמליטים, למשל) מקפידות על כללי "מתחם האפיפיור", ולנזירות שלהן יש בדרך כלל חומות המפרידות בין הנזירות לעולם החיצון.
הנזירות ממעטות לעזוב (למעט צורך רפואי או מדי פעם למטרות הקשורות לחיים המהורהרים שלהן) אם כי הן עשויות לקבל מבקרים בסלון שנבנו במיוחד, לעיתים קרובות עם סורג או חצי קיר המפרידים בין הנזירות למבקרים.
כיום הם בדרך כלל עצמאיים, מרוויחים כסף על ידי מכירת ריבות, ממתקים או מאפים בהזמנה בדואר, או על ידי ייצור פריטים ליטורגיים (כגון בגדי לבוש, נרות או מארחים שיקודשו במיסה לקודש).
לעיתים קרובות הם לוקחים על עצמם שירותים מהורהרים - כלומר, קהילה של נזירות קשורה לעיתים קרובות לתפילה למען טוב מסוים או לתמוך במשימות של מסדר אחר באמצעות תפילה (למשל, הנזירות הדומיניקניות של מנזר קורפוס קריסטי בברונקס, ניו יורק, מתפללות בתמיכה בכמרים של הארכידיוקסיה של ניו יורק).
עם זאת, אחיות דתיות יכולות גם לבצע צורת שירות זו, למשל, לאחיות המיסיונריות מריכנול יש בתים קטנים של אחיות מהורהרות, חלקן במקומות שליחות, המתפללות למען עבודתם של הכוהנים, האחים והאחיות האחרות של קהילתן, ומאז הוותיקן.
שני הוסיפו עבודת נסיגה והדרכה רוחנית לשליחתם; האחיות תלמידות של המאסטר האלוהי הן גם אחיות מקובלות שמקבלות מבקרים ומתפללות לתמיכה בקהילה האחות שלהן, בנותיו של סנט פול בשירות התקשורת שלהן.