tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא ניצח במלחמה אך המשיך להתמודד עם מרידות בתקופת מלכותו הארוכה.
הסמכות המלכותית הוחזרה על ידי בנו שירש את כס המלכות בשנת 1272 בשם אדוארד הראשון.
הוא ארגן מחדש את אחזקותיו, והשיג שליטה בוויילס וברוב סקוטלנד.
בנו אדוארד השני הובס בקרב בנוקבורן ב-1314 ואיבד שליטה על סקוטלנד.
בסופו של דבר הוא הודח בהפיכה ומשנת 1330 בנו אדוארד השלישי השתלט על הממלכה.
מחלוקות על מעמדה של גסקוניה הובילו את אדוארד השלישי לתבוע את כס המלכות הצרפתי, וכתוצאה מכך החלה מלחמת מאה השנים, שבה זכו האנגלים להצלחה, לפני נצחנות צרפתיים בתקופת שלטונו של נכדו של אדוארד השלישי, ריצ'רד השני.
בנו אדוארד השני הובס בקרב באנוקברן ב-1314 ואיבד שליטה על סקוטלנד.
ריצ'רד הודח על ידי הנרי מבולינגברוק ב-1399, אשר ייסד את בית לנקסטר ופתח מחדש את המלחמה עם צרפת.
בנו הנרי החמישי זכה בניצחון מכריע בקרב אז'נקור ב-1415, כבש מחדש את נורמנדי והבטיח שבנו התינוק הנרי השישי יירש הן את הכתר האנגלי והן הצרפתי לאחר מותו הבלתי צפוי ב-1421. עם זאת, הצרפתים החלו לנצח במלחמת מאה השנים וב-1453 האנגלים כבר איבדו כמעט את כל שטחיהם בצרפת פרק לעיר קאלה.
הנרי השישי התגלה כמלך חלש ובסופו של דבר הודח במלחמות השושנים, כאשר אדוארד הרביעי תפס את כס המלוכה כמלך הראשון בבית יורק.
לאחר מותו וכיבוש כס המלכות על ידי אחיו כריצ'רד השלישי, פלישה בראשות הנרי טיודור וניצחונו ב-1485 בקרב בוסוורת'.
סחר הצמר היה אחד הגורמים החשובים ביותר בכלכלה האנגלית כאשר התקופה התוססת ביותר של המסחר הייתה בין השנים 1250 ו-1350. בסוף המאה ה-13, לאחר תקופת של צמיחה, החלה הכלכלה האנגלית להתדרדר בעקבות ריבוי אוכלוסין, מחסור בקרקעות והידלדלות הקרקעות.
האוכלוסייה הכפרית הייתה נתונה יותר ויותר ללחץ כלכלי וסבלה ממצב זה.
לאחר מאורעות כמו המוות השחור, אוכלוסיית אנגליה קטנה בהרבה ונזקקה לפחות מזון והביקוש למוצרים חקלאיים ירד.
מצד שני, שופרו תנאי החקלאי האנגלי מבחינת שכר ותזונה.
הכלכלה החקלאית האנגלית נותרה בשפל כלכלי לאורך המאה ה-15. במהלך המאה ה-15 צמחה במידה ניכרת תעשיית הטקסטיל האנגלי, ומעמד חדש של סוחרים אנגלים בינלאומיים הופיע.
בין 1440 ל-1480 אירופה נכנסה למיתון שבעקבותיו סבלה אנגליה אף היא.
לאחר מכן, החלה הכלכלה האנגלית להתאושש.
מצפון לאנגליה, מותו של אלכסנדר השלישי, מלך סקוטלנד, בשנת 1286 הכניס את המדינה למשבר ירושה, ואדוארד הראשון, מלך אנגליה, הובא לבוררות.
אדוארד טען לשליטה על סקוטלנד, מה שהוביל למלחמות העצמאות של סקוטלנד .
האנגלים הובסו בסופו של דבר וממלכת סקוטלנד ביססה את עצמאותה מאנגליה בזכות אישים כמו ויליאם וולאס בסוף המאה ה-13 ורוברט דה ברוס במאה ה-14. במאה ה-15 תחת שלטון בית סטיוארט, סקוטלנד החזירה לעצמה את השטח שאיבדה לפני כן והתקרבה לגבולות המודרניים שלה.
בתקופה זו היא הייתה בברית הגנה עם צרפת, ברית אולד.
הברית החלה עם ההסכם שנחתם על ידי ג'ון בליול ופיליפ הרביעי מצרפת ב-1295 נגד אדוארד הראשון.
תנאי האמנה קבעו שאם אחת מהמדינות תותקף על ידי אנגליה, המדינה השנייה תפלוש לשטח אנגליה.
הברית מילאה תפקיד משמעותי ביחסים בין סקוטלנד, צרפת ואנגליה, בשלהי ימי הביניים ולאחר מכן.
ממזרח, בשנת 1267, בימי המלך הנרי השלישי, נחתם שלום מונטגומרי לפיו ניתנה עצמאות חלקית לנסיכות ויילס.
הנסיך הוולשי ל'ואלין אפ גריפיד' הרחיב את שליטתו, אם כי באופן רשמי חויב בשלמי כבוד למלך אנגליה.
לאחר שאדוארד הראשון החליף את הנרי ב-1272, היחסים בין אנגליה ווילס הידרדרו, ואדוארד הכריז מלחמה על ל'ואלין ב-1276; הסכם אברקונווי משנת 1277 החליף את התנאים שנקבעו במונטגומרי וריסן קשות את כוחו של ל'ואלין.
ברם ב-1282 פתח אחיו הנסיך דוויד' אפ גריפיד' במרד נגד השלטון האנגלי שהסתיים באובדן העצמאות.
מרידות בתקופות מאוחרות יותר נכשלו.
בניגוד לוויילס, האנגלים לא הצליחו להשתלט על אירלנד.
בשנת 1319 אוחדו ממלכת נורווגיה וממלכת שוודיה ומגנוס השביעי מלך עליהן.
כיורשת לכס המלוכה הדני, הנורווגי והשוודי היא איחדה את תחת שלטונה את כל סקנדינביה וכן את איסלנד, גרינלנד, איי פארו, איי שטלנד ואיי אורקני.
מרכז הכוח של האיחוד, שנקרא איחוד קאלמאר, היה ממוקם בדנמרק, אך המדינות נשלטו בעיקר על פי חוקים ומסורות משלהן.
אינטרסים שונים (במיוחד חוסר שביעות הרצון של האצולה השוודית מהתפקיד הדומיננטי שמילאו דנמרק והולשטיין) הולידו סכסוכים שהפריעו לאיחוד החל משנות ה-30 של המאה ה-15. האיחוד פורק בשנת 1523, כשגוסטב ואסה הפך למלך שוודיה.
איסלנד נהנתה מהבידוד היחסי שלה והייתה המדינה הסקנדינבית האחרונה שנפגעה על ידי מגפת המוות השחור.
לאחר מכן עברה לשליטת דנמרק בעקבות איחוד קאלמאר.
בינתיים, המושבה הנורדית בגרינלנד גוועה, כנראה בתנאי מזג אוויר קיצוניים במאה ה-15. ייתכן שהתנאים הללו היו השפעת עידן הקרח הקטן.
מדרום לנהר דניסטר ולהרי הקרפטים
האימפריה הבולגרית הייתה בדעיכה עד המאה ה-14, ועלייתה של סרביה התאפיינה בניצחון הסרבי על הבולגרים בקרב ולבז'ד בשנת 1330. ב-1341 פרצה מלחמת אזרחים באימפריה הביזנטית.
המלך הסרבי סטפן אורוש הרביעי דושאן ניצל את חולשת האימפריה וכבש שטחים נרחבים במערב הבלקן.
אולם הדומיננטיות הסרבית הייתה קצרת מועד; הצבא הסרבי בראשות לזר חרבליאנוביץ' הובס על ידי הצבא העות'מאני בקרב קוסובו - 1389, שם נהרגה רוב האצולה הסרבית ודרום המדינה נכבש על ידי העות'מאנים, כמו רוב דרום בולגריה אשר הפך לשטח עות'מאני בקרב מריצה בשנת 1371. שרידים צפוניים של בולגריה נכבשו לבסוף ב-1396.
עד אמצע המאה ה-15, מאבקי שליטה מתמידים עם שכנותיה בבלקן ויריביה הנוצרים-קתוליים הפחיתו את שטחי האימפריה הביזנטית לקונסטנטינופול, סביבתה הקרובה, חלק מהפלופונז, סביב מיסטרס, וכמה איים.
יתר על כן, כשקונסטנטינופול סבלה מכמה מצורים הרסניים, אוכלוסיית העיר ירדה מכ-400,000 במאה ה-12 ל-40,000 עד 50,000 עד שנות החמישים של המאה ה-15. שדות פתוחים עצומים הפכו לחלק גדול מהאדמה בין חומות העיר.
בניגוד לביזנטים, הטורקים העות'מאנים הרחיבו את שליטתם כמעט על כל הבלקן ורוב אנטוליה, לאחר שכבשו כמה ערים ביזנטיות ממערב לקונסטנטינופול במחצית השנייה של המאה ה-14. הקיסרות הביזנטית הפכה לואסל עות'מאני בתקופה זו.
הונגריה הייתה האיום האירופי העיקרי על העות'מאנים ביבשה, ונציה וגנואה שלטו בחלק ניכר מהים האגאי והשחור.
הסולטן מוראד השני הטיל מצור על קונסטנטינופול ב-1422, אך הוא נאלץ להסירו כדי לדכא מרד במקומות אחרים באימפריה.
בשנות השלושים של המאה ה-15 כבש מוראט שטחים נרחבים בבלקן וסיפח את ממלכת סרביה ב-1439. ב-1444 הוא הפסיד בקרב חשוב לברית נוצרית בבלקן ויתר על כס המלוכה לבנו, מהמט השני.
עם זאת, הוא חזר לשלטון כעבור שנתיים לאחר שהביס את הנוצרים ונשאר סולטן עד מותו ב-1451. הצדדים הגיעו להסכם אשר קבע את הדנובה כחיץ בין העות'מאנים להונגרים, והעניק עצמאות לסרביה.
יורשו, מהמט השני, צר על קונסטנטינופול וכבשוה.
הוא צירף לתיאריו את התואר קיסר רומי ("Kayzer-i Rum").
כך ירדה האימפריה הביזנטית מעל במת ההיסטוריה.
יש הרואים בנפילת קונסטנטינופול, את סיום ימי הביניים וראשית הרנסאנס ויש התולים בה את הגירת המלומדים היוונים למערב והתחדשות הלימודים הקלאסיים.
לאחר נפילת קונסטנטינופול ריכז הסולטאן מהמט השני את משאביו בהכנעת ממלכת הונגריה.
מטרתו המידית הייתה מבצר הגבול של העיר בלגרד.
לאחר כישלון המצור על בלגרד, מוקדה עיקר תשובת הלב בשילוב סרביה ובוסניה באימפריה.
סרביה נפלה ב-1459, בוסניה ב-1463 ואלבניה הוכפפה לבסוף ב-1479 שנים ספורות לאחר מותו של סקנדרבג.
בלגרד, תחת שלטון הונגרי באותה תקופה, הייתה העיר הבלקנית הגדולה האחרונה שנפלה תחת השלטון העות'מאני, במצור על בלגרד של 1521. עד סוף תקופת ימי הביניים, כל הישויות המדיניות בבלקן הפכו לווסאליות של העות'מאנים או סופחו על ידם.
מצפון לנהר דניסטר ולהרי הקרפטים
באמצע המאה ה-13 רוסיה נכבשה על ידי המונגולים ונשארה תחת העול הזר עד המחצית השנייה של המאה ה-15. במהלך תקופת השלטון הזר עלתה קרנה של נסיכות מוסקבה.
בשנת 1380 ניצחו הנסיכויות הרוסיות בקרב קוליקובו.
הקרב סימן את היחלשות השלטון הטטרי-מונגלי.
הניצחון לא סיים את שליטת הטטרים באזור, מכל מקום, המוטב המיידי הייתה הדוכסות הגדולה של ליטא, שהרחיבה את גבולותיה מזרחה.
היה זה תחת שלטונו של איוואן השלישי, נסיכות מוסקבה הפכה למעצמה אזורית וסיפוחה של רפובליקת נובגורוד בשנת 1478 הניח את היסודות למדינת הלאום הרוסית.
הוא הצליח למגר סופית את המונגולים בשנת 1480, לאחר עימות שכונה: "העמידה הגדולה על נהר האוגר".
לאחר נפילתה של קונסטנטינופול, החלו הנסיכים הרוסיים לראות את עצמם כיורשיה של הקיסרות הרומית המזרחית, הקיסרות הביזנטית.
חברה ומשטר בימי הביניים המאוחרים
בימי הביניים המאוחרים החלה הצמיתות להיעלם ממערב לנהר הריין אפילו כשהתפשטה בחלק גדול משאר אירופה.
אדמות שהיו פחות פוריות ננטשו, שכן ניצולי המגפה (וניצולי מאורעות נוספים כמו הרעב הגדול של 1315–1317) הצליחו לרכוש שטחים פוריים יותר.
הצמיתות במערב אירופה הגיעה ברובה לסיומה במאות ה-15 וה-16, בגלל שינויים בכלכלה, באוכלוסייה ובחוקים המסדירים את יחסי אדון-דייר במדינות מערב אירופה.
סגירת שדות אחוזה למרעה בעלי חיים ולחלקות עיבוד גדולות יותר הפכה את כלכלת רצועות האדמה הקטנות של צמיתים בשדות פתוחים לפחות אטרקטיבית לבעלי הקרקע.
יתר על כן, השימוש הגובר בכסף הפך חכירה על ידי צמיתים לרווחית פחות; תמורת עלותה נמוכה יותר ממה שעלה לפרנס צמית, אדון היה יכול לשכור עובדים מיומנים יותר ולשלם להם במזומן.
העבודה בשכר הייתה גם גמישה יותר, שכן ניתן היה להעסיק עובדים רק כאשר היה צורך בהם.
במקביל, התסיסה וההתקוממויות ההולכות וגוברות מצד צמיתים ואיכרים, כמו מרד האיכרים האנגלי ב-1381 ומרד הז'אקרי הצרפתי ב-1358, הפעילו לחץ על האצולה ואנשי הדת לשנות את השיטה.
כתוצאה מכך, היה ביסוס הדרגתי של צורות חדשות של חכירת קרקעות וחירויות אישיות מוגברות מימשו במידה מסוימת את דרישות הצמיתים והאיכרים.
הצמיתות הגיעה למזרח אירופה מאות שנים מאוחר יותר ממערב אירופה - היא הפכה לדומיננטית בסביבות המאה ה-15. לפני אותה תקופה, מזרח אירופה הייתה מאוכלסת בדלילות רבה יותר ממערב אירופה, והאדונים במזרח אירופה יצרו סביבה ידידותית לאיכרים כדי לעודד הגירה מזרחה.
צמיתות התפתחה במזרח אירופה לאחר התפרצויות המוות השחור באמצע המאה ה-14, שעצרו את הנדידה מזרחה במידה רבה.
היחס הגבוה בין קרקע לעובדים שנוצר כתוצאה מכך - בשילוב עם השטחים העצומים והדלילים של האזור - סיפקו לאדונים תמריץ לקשור את האיכרים שנותרו לאדמתם.
עם הגידול בביקוש לתוצרת חקלאית במערב אירופה בתקופה המאוחרת יותר, כאשר מערב אירופה הגבילה ולבסוף ביטלה את הצמיתות, הצמיתות נשארה בתוקף בכל מזרח אירופה במהלך המאה ה-17, כך שאחוזות בבעלות האצולה יכלו לייצר יותר מוצרים חקלאיים (במיוחד תבואה) עבור שוק יצוא רווחי.
גורם נוסף לעליית הצמיתות במזרח אירופה במאה ה-15, בדיוק כפי שהצמיתות נעלמה במערב אירופה, נובע מההשפעה הפוליטית הגוברת והפריבילגיות הכלכליות של האצילים באזור, ומהפחתת התחרות על כוח העבודה מהערים.
הערים דעכו עקב קריסת רשתות הסחר של ברית ההנזה והמסדר הטבטוני ושיבושי סחר כתוצאה ממלחמה.
אצילים ממזרח אירופה החלו לסחור ישירות עם הסוחרים האנגלים וההולנדים, תוך עקיפת ערי המסחר.
עד אמצע המאה ה-14, אירופה חוותה עיור מתגבר בהתמדה.
גם ערים נהרסו על ידי המוות השחור, אך תפקידם של אזורים עירוניים במערב אירופה כמרכזי למידה, מסחר וממשל הבטיח צמיחה מתמשכת.
בין פיליפ הרביעי, מלך צרפת, לבין האפיפיור, בוניפקיוס השמיני, התפתח סכסוך.
פיליפ הטיל מיסים על אנשי הכנסייה בצרפת בלי אישור האפיפיור.
האפיפיור מצדו פרסם בשנת 1302 הוראה מיוחדת ובה אסר על אנשי הכנסייה לשלם מיסים למלך בלי אישורו.
בתגובה, החליטה אספת המעמדות, שכינס פיליפ באופן חד-פעמי, להדיח את האפיפיור.
על כך הגיב האפיפיור בהטלת חרם על המלך.
המצב התדרדר, ושליחי המלך חדרו לטירתו של האפיפיור ברומא ואסרו אותו באשמת שחיתות, רצח וניאוף.
בחסות פיליפ נבחר לתפקיד האפיפיור בישוף צרפתי, והוא נאלץ לשבת באביניון שבדרום צרפת ולא ברומא.
מאותה תקופה ישבו האפיפיורים במשך 70 שנה באביניון, והיו נתונים להשפעת מלכי צרפת.
תקופה זאת, המסמלת את ירידת כוחם של האפיפיור והכנסייה ואת עליית כוחם של המלך והמדינה, כונתה אפיפיורות אביניון.
גרגוריוס האחד עשר העביר את הכס הקדוש בחזרה לרומא ב-1378 ומת שם.
בשל המחלוקת על יורשו, כיהנו שני אפיפיורים במקביל ואף שלושה.
בעבר היו כבר אפיפיורים מתחרים, וטוענים לכס שמונו על-ידי סיעות יריבות שונות, אך כאן המנהיגים המוכרים והלגיטימיים של הכנסייה, הם מי שמינו שני אפיפיורים יריבים.
הקרע, המכונה הקרע המערבי, הגיע לקיצו בוועידת קונסטנץ בשנת 1417. היו ניסיונות מאוחרים יותר בתוך הכנסייה לחזק את מעמדה של ועידה אקומנית על חשבון כוחו של האפיפיור.
יאן הוס הועלה על המוקד במהלך ועידת קונסטנץ.
מבחינות מסוימות הוא היה אחד ממבשרי הרפורמציה הפרוטסטנטית למרות שוני בהשקפת העולם.
בהשפעת ג'ון ויקליף קרא לתיקונים נרחבים באורחות הכנסייה הקתולית, שדחתה את הצעותיו והביאה לנידויו ב-1411. בשנת 1420 הוציא האפיפיור מרטינוס החמישי בולה אפיפיורית המנדה את חברי התנועה ההוסיטית בבוהמיה ואת תנועתו של ג'ון ויקליף.
הדבר פתח מלחמות דת בבוהמיה שכונו "המלחמות ההוסיטיות".
חלק מחברי התנועה השיגו אוטונומיה דתית שנשענה על הבנות שסוכמו בוועידת בזל.
בבזל ולאחר מכן במיוחד בפררה ובפירנצה, התנהלו משא ומתן ודיונים נרחבים על הצעות חדשות שהתחדשו ליצירת איחוד מחודש של הכנסייה האורתודוקסית המזרחית והקתולית המערבית שפוצלו במהלך שיא ימי הביניים.
ניסיונות קודמים לאיחוד - למשל, בוועידת ליון ב-1274 - נכשלו.
בשנת 1438 התכנסה הוועידה בפירנצה, והתקיים דיאלוג מפורט שהתמקד בהבנת ההבדלים התאולוגיים בין הכנסיות במזרח ובמערב, בתקווה לאחד מחדש את הכנסייה הקתולית והאורתודוקסית.
ההסכמות שהושגו נדחו בביזאנטיון, שם זכרו את מאורעות מסע הצלב הרביעי, כמו גם בכנסיות אורתודוקסיות אחרות, בעיקר הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
ניסיונות מאוחרים יותר גם נכשלו.
מצד שני, הוא השפיע על כנסיות מזרחיות אחרות שהתאחדו מחדש בשלב מאוחר יותר, בתור הכנסיות הקתוליות המזרחיות.
בתקופה זו, האפיפיורות מילאה תפקיד בעל חשיבות חילונית במערב אירופה, לעיתים קרובות פעלה כבוררים בין מלכים נוצריים והפעילה סמכויות פוליטיות נוספות.
האפיפיור היה מעורב בארגון מלחמות במזרח, נגד האימפריה העות'מאנית המתרחבת, אלה שהוגדרו על ידו כמסעי צלב.
לאחר שהאפיפיור שב לרומא מאביניון הוא החל לשקם את הכנסיות הרעועות, הארמונות, הגשרים ומבני הציבור האחרים בעיר.
לשחזור זה הוא העסיק כמה אמנים מפורסמים מטוסקנה, ובכך הניח את היסודות לרנסנאס ברומא .
האפיפיורים הבאים חתרו להפוך את רומא לבירת הנצרות באמצעות אמנות, אדריכלות וספרות והאפיפיורות כונתה אפיפיורות הרנסאנס.
1315 – קרב מורגרטן, קונפדרציה שווייצרית ניצחה את האוסטרים ומבטיחה עצמאות לשווייץ
רוס נולד ב־30 באפריל 1943. הוא פרופסור ומחזיק הקתדרה על-שם דניאל ג' אפשטיין בבית הספר להנדסה על-שם אנדרו ויטרבי באוניברסיטת דרום קליפורניה.
הוא מחברם של מספר ספרים בתחום ההסתברות.
רוס קיבל את התואר הראשון שלו במתמטיקה מברוקלין קולג' ב-1963, את התואר השני שלו במתמטיקה מאוניברסיטת Purdue ב-1964 ואת הדוקטורט שלו בסטטיסטיקה מאוניברסיטת סטנפורד ב-1968, תחת ג'רלד ליברמן וסיירוס דרמן.
הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי משנת 1976 ועד שהצטרף לבית הספר להנדסה של אוניברסיטת דרום קליפורניה ב-2004. הוא משמש כעורך של מספר כתבי עת, ביניהם הסתברות במדעי ההנדסה והמידע.
בשנת 2013 הפך לעמית במכון לחקר ביצועים ומדעי הניהול.
ב-1978 הוא ניסח את מה שנודע כהשערתו של רוס בתורת התורים, שנפתרה שלוש שנים מאוחר יותר על ידי תומאש רולסקי באוניברסיטת ורוצלב בפולין.
שלו לוגשי (נולד ב-24 בספטמבר 2001) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדת הסמול פורוורד בבני הרצליה מליגת העל.
לוגשי גדל בקבוצת הנוער של עמק יזרעאל ומשם המשיך לשחק במסגרת הנוער של הפועל עמק יזרעאל עמה זכה בגביע המדינה בכדורסל לנוער לשנת 2018 בניצחון על מכבי תל אביב.
לאחר מכן פנה לקריירה מקצוענית.
לוגשי נרשם ליום הפתוח המתוקשר שערכה עירוני נהריה בעונת 2018/2019 למציאת שחקן שיעבה את סגל הקבוצה להמשך העונה בליגת העל בכדורסל.
בסיומו הרשים לוגשי, ומאמן הקבוצה, דני פרנקו, בחר להחתימו עד לתום העונה אך הוא לא זכה לקבלת דקות משחק והעדיף לעבור לשחק במדי מכבי קריית מוצקין ששיחקה בליגה הלאומית.
במדי קריית מוצקין שיחק עד לעונת 2020/2021, ולאחר מכן עבר לשחק בעירוני קריית אתא בליגה הלאומית.
בסדרת הגמר גברה הקבוצה על מכבי עירוני רמת גן מהמקום השלישי 0–3, הישג יוצא דופן עבור קריית אתא, ששיחקה בכל שלבי הפלייאוף, למעט משחקים מספר 1 ו-2 של רבע הגמר, עם זר אחד בלבד, לאחר פציעה של שחקן הקבוצה קנט פנדרבוק.
לוגשי זכה בתואר המצטיין בשלב הפלייאוף, בסיומו העפילה קריית אתא לליגת העל.
ב-20 ביולי 2023 חתם במכבי ראשון לציון.
שלו הרוש (נולד ב-8 במאי 2002) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי במועדון ספורט אשדוד
הרוש החל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של מ.ס.
ב-25 בדצמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 0-0 נגד הפועל תל אביב.
בעונת 2021/2022 הפך לשחקן סגל בקבוצה הבוגרת ואף שיחק בשני המשחקים של הקבוצה במוקדמות הקונפרנס ליג מול קרבאך.
ב-1 באוקטובר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בתיקו 1-1 מול הפועל חדרה.
הרוש שיחק בנעוריו בנבחרות הנערים של ישראל.
שלו כחלון (נולד ב-16 באוגוסט 1997) הוא עיתונאי ישראלי.
משמש כתב הפלילים באזור המרכז של ynet ו"ידיעות אחרונות".
בעבר כתב משטרה ופלילים בערוץ עכשיו 14.
למד בבית הספר היסודי "ארנון" ותיכון איתן רמת גן ע"ש רפאל איתן בעיר.
בצה"ל שירת כמפקד כיתה בקורס חובשים קרביים בבה"ד 10 במשך שלושה מחזורים.
את דרכו התקשורתית החל כקשב בארכיון חדשות 13. מאפריל 2021 עד יוני 2023 שימש כתחקירן וכתב בתוכנית הכל כלול ברשת 13.
בנובמבר 2022 הצטרף כחלון לילדי בית היתומים מאודסה שברחו מהמלחמה שהחלה בין אוקראינה לרוסיה.
כחלון התלווה ליתומים ולרב שלמה בקשט בהקמת הקהילה מחדש בבוקרשט, לאחר שברחו בעקבות ההפצצות, וצילם את סדרת הכתבות "יתומים בפעם השנייה".
ביוני 2023 החל לשמש בתפקיד כתב משטרה ופלילים בעכשיו 14. באוגוסט 2023 פרסם לראשונה שהשר לביטחון לאומי איתמר בן גביר הנחה את המשטרה אחרי שנים של פעילות עם "קרן וקסנר" להפסיק את הפעילות איתה ושחמשת הבכירים שהיו אמורים להישלח בשנה הבאה לא ייצאו.
בהמשך פרסם על חשד לפיו סגן נציב בתי הסוהר מנהל פגישות עם פוליטיקאים במטרה להתמנות לתפקיד הנציב.
ביוני 2024 שידר את הסרט "המחלצים מנוסייראת" שעסק בפעולת חילוצם של החטופים נועה ארגמני, אלמוג מאיר ג'אן, אנדרי קוזלוב ושלומי זיו.
באותו חודש חשף כחלון כי השר לביטחון לאומי, איתמר בן גביר, מתכוון למנות מפכ"ל למשטרה ללא אישורה של היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב מיארה.
בספטמבר 2024 התלווה כחלון לצוות איתח, ששכל שלושה מחבריו במלחמת חרבות ברזל, לטיפוס של שבועיים על הר אנאפורנה בנפאל.
כחלון תיעד את לוחמי הצוות, שסחבו במעלה ההר את חבריהם שנפצעו אנוש, בהמשך יצר סרט דוקו ששמו "הרים של תקווה".
במסגרת תפקידו סיקר בין היתר את
ההפגנות נגד הרפורמה המשפטית והפשיעה בחברה הערבית בישראל.
במלחמת חרבות ברזל סיקר את הנעשה בעוטף עזה ובתוך רצועת עזה.
במאי 2024 קיבל מטעם ארגון העיתונאים והעיתונאיות בישראל את פרס אורי אבנרי לעיתונות אמיצה על סיקור עיתונאי תחת אש.
במרץ 2025 הודיע שיעזוב את ערוץ 14. וב-18 במאי מונה לכתב הפלילים באזור המרכז של קבוצת ידיעות אחרונות.
כחלון הוא סטודנט לתואר ראשון בתקשורת, מדעי המדינה ויחסים בין לאומיים מהאוניברסיטה הפתוחה.
כחלון רווק ומתגורר בקריית אונו.
מִשְׁפַּחַת הָשַׁלְהָבִיִּים (שם מדעי: Polemoniaceae) היא משפחת צמחים בסדרת האברשאים.
זוהי משפחה של צמחים פורחים המונה כ-27 סוגים ובהם 270–400 מינים של צמחים עשבוניים חד-שנתיים ורב-שנתיים, לעיתים שיחים, מטפסים או עצים נמוכים.
תפוצתם הטבעית בחצי הכדור הצפוני ובאמריקה הדרומית, כאשר מרכז המגוון שלהם הוא במערב אמריקה הצפונית.
מקור השם בעברית הוא לפי הסוג שפירוש שמו המדעי Phlox ביוונית עתיקה הוא "להבה" (φλόξ).
השם מתייחס לרוב לצבעים הבוהקים והעזים של פרחי השלהב, המזכירים להבה, או לצורתם הדומה לאש.
רק סוג אחד (Polemonium) נמצא באירופה, ושניים (Phlox ו-Polemonium) באסיה, שם הם מוגבלים לאזורים ממוזגים קרירים עד ארקטיים; שני הסוגים גם נפוצים יותר באמריקה הצפונית, מה שמרמז על התיישבות חדשה יחסית של העולם הישן מאמריקה הצפונית.
אלה הם לרוב צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים, חלקם מטפסים, ורק לעיתים רחוקות הם צמחים מעוצים: בני שיח, שיחים או עצים (Cantua).
חלק מהמינים מכילים מוהל חלבי צבעוני.
לעיתים קרובות יש להם ריח לא נעים.
העלים מסורגים מסודרים לרוב בסידור סלילי, נגדי או בדור (Gymnosteris).
העלים יכולים להיות בעלי פטוטרת או ישיבים (ללא פטוטרת).
טרף העלה יכול להיות פשוט או מורכב; אם הטרף מורכב, הוא יכול להיות גזור באופן מנוצה או דמוי כף יד.
שולי העלים חלקים, משוננים או מסורגים.
הפרחים לרוב אינם בודדים, אלא ערוכים בדרך כלל בתפרחות בעלות צורות מגוונות, לרוב בצורת תפרחת מסוימת או מכבד, ולעיתים קרובות מקובצים בצפיפות דמוית סוכך.
הפרחים הדו-מיניים הם לרוב בעלי חמישה עלי כותרת, ולעיתים רחוקות ארבעה, לרוב מאוחים, עם עטיף כפול.
הם יכולים להיות בעלי סימטריה רדיאלית עד סימטריה דו-צדדית.
חמישה (לעיתים נדירות ארבעה) עלי גביע מאוחים בצורת גליל עד פעמון.
קיים רק דור אחד עם לרוב חמישה אבקנים חופשיים ופוריים.
לרוב שלושה (שניים עד חמישה) עלי שחלה מאוחים לשחלה עילית.
בכל מגור שחלה ישנה ביצית אחת עד רבות.
עמוד העלי מסתיים לרוב בצלקת תלת-אונתית.
ההפריה מבוצעת על ידי חרקים.
הזרעים כדוריים, דמויי ביצה או כישור, ולעיתים מכונפים.
המשפחה ניתנת להבחנה מרוב משפחות האחרות על ידי השחלה המורכבת משלושה עלי שחלה מאוחים (בדרך כלל עם שלושה מגורים, אך עם מגור אחד במינים מסוימים).
לפרטי המשפחה יש חמישה עלי גביע, חמישה עלי כותרת מאוחים, וחמישה אבקנים המתחלפים עם אונות עלה הכותרת.
במשך עשרות שנים, רוב המקורות השתמשו בסיווג המשפחה שפורסם על ידי גרנט בשנת 1959, אך עדויות חדשות, כולל פילוגנטיקה מולקולרית, עורקי הכותרת, אבקה והפלבנואידים הקיימים, הובילו לסיווגים מחדש, כגון סיווגו של גרנט משנת 1998. הוא מזהה שתי תת-משפחות.
תת-משפחת Cobaeoideae היא טרופית/סובטרופית ומורכבת משישה סוגים המאורגנים בחמישה שבטים.
תת-משפחת Polemonioideae מורכבת מ-13 סוגים מהאזור הממוזג.
גרנט מחלק אותה לשלושה שבטים, אך עם סייג שלא ברור מהי החלוקה הנכונה וכי סיווגי הסוגים עשויים להיות שימושיים יותר בתת-משפחה זו.
סוג נכחד אחד, Gilisenium, שויך למשפחה בהתבסס על מאובן מגיל איפרסיאן (Ypresian) באאוקן שנמצא ב ביוטה.
מספר מינים ממשפחה זו מגודלים באופן נרחב כצמחי נוי, כדוגמת (Ipomopsis aggregata), ורבים ממיני ה (Phlox), ה (Gilia) וה (Polemonium).
היא הפרח הלאומי של בוליביה ופרו.
שַׁלְהָבִית הוא יישוב קהילתי מתוכנן שעתיד להיווסד במבואות ערד, בקרבת העיר ערד.
מיקומו בבקעת ערד, כ-1.5 קילומטרים צפונית לתל ערד, על גבעה בגובה של 560 מטרים מעל פני הים.
שמו של היישוב "שלהבית" הוא על שם הצמח שלהבית, הגדל באזור בו הוא יקום.
היישוב ייבנה בקצה הצפוני של בקעת ערד, על גבעה בגובה של 560 מטרים מעל פני הים, למרגלות הר עמשא ובינו ובין הר גבנונים.
הוא ישכון כשני קילומטרים מהציר הראשי של האזור, כביש 80.
היישוב יימצא בתחילתו של נחל קריות, הזורם אל נחל באר שבע שנשך אל הים התיכון דרך נחל הבשור.
בהמשך השנה החליטה ועדת השמות הממשלתית ששמו של יישוב זה יהיה "שלהבית".
שלווה (שַׁלְוָה) הוא מושב ציוני דתי באזור דרום השפלה בקרבת העיר קריית גת מיסודה של תנועת הפועל המזרחי השייך למועצה אזורית שפיר.
משמעות שם המושב – שלווה ורוגע.
מקור השם מפסוק מ: "יהי שלום בחילך שלווה בארמנותיך".
תושבי היישוב הם דתיים לאומיים או מסורתיים.
רובם הגיעו מלוב, וחלקם הקטן מתוניסיה.
לאורך שנות קיומו התפרנסו רוב תושבי המקום מחקלאות, אך עם היחלשות ענף החקלאות באזור, נטשו רובם את התחום.
בשנים האחרונות הוקמה הרחבה למושב של משפחות מחוץ ומבני המושב.
במושב קיימים מגוון מוסדות ציבור כגון בית כנסת, כולל אברכים "שלווה בארמנותיך", מקווה טהרה, גן ילדים רב-גילאי, וסניף בני עקיבא.
רבו הראשון של המושב היה הרב גבריאל מגידיש עד לפטירתו בשנת 1997. בשנת 2003 התמנה הרב דוד זנו לרב המושב.
שלווה מרדי מרדכיאשווילי (בגאורגית: შალვა მარდი მარდახიაშვილი; נולד ב-10 במאי 1933) הוא פרופסור למדעי הרפואה ישראלי מאוניברסיטת מוסקבה וקייב, רופא ופרופסור מחקר במספר אוניברסיטאות למחקר באירופה, רוסיה וארצות הברית, בתחום האונקולוגי.
ממציא "שיטת מרדי" הקרויה על שמו.
הוא פרופסור אורח באוניברסיטאות מחקר בעולם, וחבר פעיל ב-10 אקדמיות לאומיות ובינלאומיות למדעים, למחקר רפואי, בארצות הברית, באירופה ובאסיה.
ממציא מספר רב של פטנטים הרשומים על שמו.
מרדי נולד בלאילשי שבגאורגיה וגדל בכותאיסי.
הוא עלה לישראל באפריל 1974, והמציא בתחילת שנות ה-80, את שיטת מרדי.
בעקבות החלטת משרד הבריאות לא לאשר את הטיפות לשימוש, עקר מרדי לשווייץ ב-1976 והיה למומחה בינלאומי לטיפול בשומות ובבעיות עור.
לפרופ' מרדי קליניקות בבזל, לונדון, ניו יורק, קופנהגן ועד שנת 2003 גם בקריית אונו.
בין היתר נועץ בו מנהיג ברית המועצות לשעבר, מיכאיל גורבצ'וב, לגבי כתם הלידה שבמצחו, אנשים ציבור רבים נבדקו וטופלו בידיו, ביניהם שמעון פרס, יצחק רבין, יצחק נבון, אהוד אולמרט, רונלד רייגן ועוד.
בשנת 2003 נחקר בעת ביקור בישראל בעניין שומה של חולה שלו, אשר לטענת המתלונן לא נבדקה כיאות על ידו, והתברר כי היא סרטנית מאוחר יותר.
בעקבות החקירה החליטה הפרקליטות להגיש נגדו כתב אישום בגין רשלנות רפואית.
לטענת מרדי: "אני הצלתי לאותו חולה את החיים.
עצרתי לו את הדימום בעזרת הטיפול שלי.
לא היה לו לא סרטן ולא גרורה של סרטן, מאחר שאם זה היה לו הוא לא היה חי שלושה חודשים ובטח לא עשר שנים.
הוא בסך הכל רוצה כסף ממני".
שיטת מרדי היא שיטה להסרת שומות ללא ניתוח.
הטיפול הוא בשימוש בסולקודרם, שהוא חומר שהומצא על ידי מרדי, ומיוצר בשווייץ על ידי חברה בשם סולקו ומכאן שמה.
מרדי פרסם כמאה מאמרים בנושאיו השונים, ומוזמן להרצות באוניברסיטאות ובמכוני מחקר בעולם.
הוא פרסם 5 ספרים בתחום הספרותי.
בשנת 1974 קיבל אזרחות כבוד מאת טדי קולק ראש עיריית ירושלים.
נשוי לרוזמארי, גם היא ד"ר לרפואה, פרופסור כבוד באוניברסיטאות.
לזוג שני ילדים, שניהם רופאים במקצועם.
בשנת 1959 סיים לימודי תואר דוקטור ברפואה, באקדמיה הלאומית לרפואה, במוסקבה (National Russian Academy of Medicine).
בשנת 1963 מינוי פרופסור חבר בתחום האונקולוגי, באקדמיה למדעי הרפואה, במכון לאונקולוגיה של סנט פטרסבורג, (Academy of Medical Sciences, Institute of Oncology).
בשנת 1968 מינוי פרופסור מחקר, באקדמיה למדעי הרפואה בקייב אוקראינה, (Academy of Medical Sciences).
בשנים 1974-1975 רופא אונקולוג במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר ובאוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1974-1976 ראש תוכנית פיתוח שיטות מחקר בתחום הסרטן, בפקולטה למדעי החיים, אוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1988-2003 מנהל קליניקה פרטית, לתחלואת העור, בישראל.
בשנים 1989-1994 פרופסור מחקר ומנהל חברה לקוסמטיקה ועור באיטליה.
בשנים 1986-1990 יועץ רפואי למחקר רפואי בתחום אנטירוקסידנטים בבעיות עור, באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 2000-2002 עומד בראש צוות ממציאים בינלאומיים בנושא של אי-עמידות התרופות האנטיביוטיות במחקר התרופתי, בחברת אינפקטל (Infectyl) בשווייץ, רוסיה וישראל (International Scientific Project: New Line of nonresistent antibacterial pharmaceutical Product).
בשנים 1977-1982 פרופסור ומנהל מחקר דרמטולוגי בחברת סולקו, בזל (Solco).
בשנים 1981-1984 פרופסור אורח ויועץ מדעי בחברת ריצ'רדסון-מרל, ארצות הברית (Richardson-Merrell).
בשנים 1979-1982 פרופסור אורח בחברת מרל מרכז למחקר, אוהיו.
החיים מבעד לצחוק ולדמע, תורגם לעברית בידי בנימין ודליה פישמן, יצא לאור בשנת 1999. הקדמה מאת נעמי שמר.
אני בן שבעים, ואני בטוח בעצמי יותר מאשר אי-פעם, יצא לאור במקביל בירושלים ובבזל בשנת 2003, בעברית, רוסית ואנגלית.
שלווה ברטי (נולדה ב-6 בספטמבר 1961) היא זמרת ישראלית.
שלווה ברטי נולדה לשלום וחבצלת בנתניה וגדלה בשכונת עין התכלת בעיר.
החלה את דרכה בהרכבי נוער בנתניה, במסגרתם אף ייצגה את ישראל בחו"ל.
את שירותה בצה"ל עשתה במקהלת צה"ל, עם ריטה, רמי קלינשטיין ושרון ליפשיץ.
ב-1985 הופיעה לראשונה בקדם האירוויזיון עם השיר "תפילה" (מילים: קובי לוי, לחן: עשור אלקיים), עימו הגיעה למקום ה-11 בתחרות.
ב-1986 הוציאה את אלבומה הראשון "שלוה", בעיבוד והפקה מוזיקלית של אלדד שרים.
באותה תקופה עברה טיפולים קשים וממושכים כנגד מחלת הסרטן בה חלתה.
בשנת 1988 הוציאה את אלבומה השני, "נולדה מחדש", כשהנושא של כל שיריו היה תקופת מאבקה של ברטי במחלת הסרטן.
שיר אחד באלבום, "רות", נכתב במשותף על ידי שלווה ואביה, שלום.
בשנת 1991 הוציאה אלבום משירי יוסף הדר.
בלטו בו השירים "נגה לי" ו"פלא כחול".
שיתוף הפעולה עם הדר החל כבר באלבומה הראשון, בו ביצעה את שירו "לילה זוהר", שכתב משה דור.
ב-1992 השתתפה שלווה בקדם אירוויזיון עם השיר "מים", שצבר פופולריות והפך לשיר פופולרי בערבי ריקודי-עם, ולמעשה חיזק את מעמדו כשיר עם לכל דבר.
באותה שנה הוציאה את האלבום "זהב", שבעידודו של מנהלה האישי, עופר שרביט, היה בעל קו אופראי.
ב-1995 השתתפה שוב בקדם אירוויזיון עם השיר "הלוואי עליך ועלי", והוציאה את התקליט "אופרה אחרת", הכולל בין השאר, גרסאות כיסוי לשירים מוכרים.
אלבומה "שלווה ברטי" משנת 1998 כלל עשרה שירים, שרובם, פרט לשניים, נכתבו על ידי ברטי וחלקם גם הולחנו על ידיה ועל ידי מנהלה האישי, שרביט.
האלבום לא נחל הצלחה מיוחדת.
בשנת 1999 יצא "האוסף הראשון", שכשמו הוא אוסף ראשון, שכלל להיטים משנות השמונים והתשעים וכן כמה שירים חדשים.
באלבומים "בעוד שירי אהבה וים" ו"מן הים" מ-2001 ביצעה שלווה שירי אהבה ושירים העוסקים באהבה לים.
ב-2008 הוציאה שלווה את אלבום שירי האהבה "רק אותך", ששיריו היו בסגנון אופראי.
בשנת 2009 הכירה את אמיל-יעקוב לוי ,שהפך להיות סוכנה האישי.
באותה שנה ניהלה מסע הופעות בארצות הברית מפני קהילות יהודיות ולא יהודיות.
שם הופיעה בעברית ובאנגלית וגם שימשה כחזנית בבתי כנסת של הקהילות הרפורמית, נכון ל-2024 היא משמשת בתפקיד זה, בבתי-הכנסת הרפורמיים הגדולים בפלורידה בחגי ישראל.
ב-2020 בעקבות משבר הקורונה ,החלה לשתף פעולה עם תיאטרון היידישפיל של ישראל, ומופיעה בבתי האב ובמעונות לשורדי שואה במגוון שפות: בין היתר ביידיש, עברית ואנגלית.
ב-2021, אחרי שהות של 12 שנה בארצות הברית, חזרה ברטי לישראל.
באותה השנה, השתתפה בעונה הרביעית של תוכנית המציאות אקס פקטור ישראל, במטרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2022 .
וגם זכתה במקום הראשון בפסטיבל השיר הבא 2021 בניהולו האומנותי של אלי ניסמן עם השיר "חיבוק של אמא" אותו כתבה והלחינה.
ב 2026 זכתה ברטי בפרס מפעל חיים בפסטיבל השיר הבא 2026 בניהולו האומנותי של אלי ניסמן שיזם וחידש את מסורת פסטיבלי הזמר במתכונת חדשה.
ברטי הייתה נשואה לאלון אלרואי, איש עסקים, בעלים של ארגון "אלאור" הפועל למען אנשים עם צרכים מיוחדים, בעל רשת מקומונים, חבר מרכז הליכוד ואחיינו של עורך דין יואל אלרואי, ראש עיריית נתניה לשעבר.
לאחר טיפולי פוריות ממושכים ילדה בשנת 1993 את בתם הראשונה, וב-1997 נולדו להם תאומים.
השניים התגרשו ב-2013. מאז ברטי חיה בין ישראל לארצות הברית.
בעוד שירי אהבה וים (2001)
שַׁלְוַן טְלוּא-רֹאשׁ (שם מדעי: Eirenis rothii) הוא נחש לא ארסי ממשפחת הזעמניים, והוא בין הנפוצים שבנחשי ארץ ישראל.
השלוון אינו תוקפני, וכאשר מותקף, הוא מנסה לברוח ומפריש חומר בעל ריח דוחה מפתח הביב, לעיתים רחוקות הוא אף עלול לנשוך, אך מכיוון ששיניו קטנות הנשיכה כמעט אינה מורגשת.
הוא עשוי להגיע לאורך של כ-35 סנטימטרים וגופו דק ועדין.
צבעו בז' מלבד ראשו, אשר מלבד שני פסי צבע בהירים, בגוונים של צהוב ובז' שחור ברובו המוחלט.
תזונתו מורכבת בעיקר מחרקים, עכבישים ונדלים.
השלוון פעיל בעיקר בלילה, אך עשוי להימצא גם בשעות בין הערביים.
בעונת הרבייה הנקבה מטילה 2 ביצים לבנות בקרקע לחה, וכעבור חודשיים בוקעים הצעירים.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 193-194
שַלווה אחאלציחֶלי (גאורגית: შალვა ახალციხელი, מילולית: "שלווה מאחלציחה") (נפטר ב-1227; יום האזכרה 17 ביוני או 30 ביוני על פי הלוח היוליאני) היה גנרל בצבא הממלכה הגאורגית המאוחדת, שהוצא להורג בידי פולשים ח'ווארזמים על שום סירובו לשרת אותם ולהוקיע את הנצרות.
שלווה היה ממשפחת אצילים רבת השפעה מאחלציחה בעלת אחוזות רבות.
תחת שלטונה של תמר, מלכת גאורגיה, הוא הגיע לתפקיד הרם של גזבר הממלכה.
הוא החזיק בתואר הדוכס הגדול (אריסתווי של האריסתווים או דוכס הדוכסים) ושרת כגנרל מושל במחוז הדרומי של גאורגיה, ג'אוואחתי.
שלווה התפרסם בעיקר בקרב שמכור, קרב בין הממלכה הגאורגית המאוחדת כנגד האטבאגות הסלג'וקית של אזרבייג'ן, בשנת 1195, כאשר נלחם בחיל החלוץ של הצבא הגאורגי, ולכד את דגל הח'ליף.
בשנת 1206/1207, שלווה יחד עם סרגיס וטמוגבי פיקד על הצבא הגאורגי שכבש את קארס מידי הסלג'וקים.
בקרב בסיאן, בשנת 1203, שלווה אוחיו איוון מונה לפקד על חיל החלוץ המסחתי ושיחק תפקיד מפתח בניצחון הגאורגי.
האחים פיקדו על חיל חלוץ גאורגי גם בקרב גרני, בשנת 1225, כנגד הח'ווארזמים.
אולם בקרב זה הפסידו הגאורגים.
איוון נהרג בקרב ושלווה נפצע באופן חמור ונשבה.
השאח מינגבורנו (جلال الدین منکبرنی), השליט האחרון של האימפריה הח'ווארזמית, הציע לו תפקיד בצבאו בתנאי שימיר את דתו לאסלאם.
שלווה סירב והפך לקדוש מעונה בשנת 1227.
על פי הרשומות המסורתיות, שיר הפולקלור הגאורגי, "שוולגו", הוא שיר הלל למעשיו של שלווה.
השיר התפרסם בעיקר בשנות השמונים, כאשר שימש כהמנון לא רשמי של התנועה הלאומית של גאורגיה בתקופה הסובייטית.
שלווניה היא פרט נגרות המכסה את התפר שבין קורות מסגרת הדלת – המשקוף והמזוזות – לבין הקיר.
מטרתה של השלווניה היא לכסות ולהסתיר את התפר באופן שהיא תיראה כחלק בלתי נפרד מהקורות.
בין קורות המסגרת לבין הקיר שסביבן קיים תפר או סדק שנוצר כתוצאה של הזעזוע שבסגירת דלת.
כמו כן החומרים הנפוצים שמהם עשויות הקורות (עץ או פח מגלוון) ומהם בנוי קיר (לבנים או בטון) אינם מאפשרים הדבקה וחיבור איכותי, וזאת בשל רמת דיוק שונה של הרכיבים: יציקת בטון או בנייה מלבנים לעולם לא תהיה ישרה באותה מידה שבה מיוצר רכיב מתכתי או עץ.
השלווניה תוחמת את פתח הדלת ובכך תורמת גם בעיצוב פתח הדלת על ידי "סימון" גבולן של הקורות לקבלת מראה מדורג כלפי פנים הפתח.
הבניה הנפוצה בישראל היא בניה בבלוקים ובבטון מזוין.
מסגרות הדלתות הפנימיות הנפוצות עשויות עץ.
השלווניות עד לשנות התשעים עשויות בדרך כלל פרופיל עץ שנחתך לזווית של 45 מעלות בקצהו העליון ליצירת מסגרת מלבנית (חיתוך גרונג) ונצבע בצבע שמן יחד עם המשקוף והמזוזות.
החל משנות התשעים החל השימוש גם בשלווניות בעלות גימור מוכן שהתקנתן דורשת חיתוך על פי מידה באתר והדבקה בלבד (ללא צביעה).
שַׂלווים אמריקניים (נקראים גם שַׂלווי העולם הֶחדש) (שם מדעי: Odontophoridae) היא משפחה של עופות קטנים, בסדרת התרנגולאים החיות בעיקר ביבשת אמריקה וסוג אחד - שְליו אבנים חי באפריקה.
לשליו זה קִרבה רחוקה לשליו של העולם הישן, השייך למשפחת הפסיוניים, והוא קיבל את אותו השם, רק עקב הדמיון במראהו ובהרגליו, לשלווים של העולם הישן.
סוג ובו מין יחיד שליו מזמר (Dactylortyx thoracicus)
סוג ובו מין יחיד שליו הרים אמריקני (Oreortyx pictus)
סוג ובו מין יחיד שליו אמריקני מפוספס (Philortyx fasciatus)
סוג ובו מין יחיד שליו צהוב-פנים (Rhynchortyx cinctus)
שלון כתמים (שם מדעי: Eirenis lineomaculatus) הוא נחש מסוג שלוון ממשפחת הזעמניים.
בישראל ניתן לפגוש בו בעיקר באזורים הצפוניים ובמרכז הארץ, מתחת לאבנים, בשולי חורשות, או בגינות (עלול לחדור לבתים), אך הוא אינו מצוי באזורים חוליים.
הנחש נפוץ גם בירדן, טורקיה, סוריה ולבנון.
זהו נחש קטן ואיטי שאורכו יכול להגיע לאורך של עד-40 ס"מ, אך רוב הפריטים שנצפו עד כה מגיעים לאורך של כ-25 ס"מ לערך.
צבעו חום או אפור בהיר, על עורפו ניתן להבחין בכתם רוחבי גדול, גחונו לבן ומנוקד בכתמים חומים וקשתית עיניו כתומה.
שלון הכתמים אינו נושך ואינו ארסי, וניזון מפרוקי רגליים, בעיקר מעקרבים (עביד שחום במיוחד).
הנחש פעיל ביום, אינו מרבה לזחול על הקרקע ומעדיף לנוע מגל אבנים אחד למישנהו.
שלון הכתמים נוטה להתגונן כך שהוא מכנס את עצמו למין קשר מרושל, מתנשף, ומדי פעם מטיל את ראשו בניסונות הכשה מזויפים.
באופן כללי אינו נרתע ממגע יד אדם, אך במידה ומוטרד יתר על המידה משחרר פרש מסריח.
מעט מאוד ידוע אודות רביית השלוון.
עם זאת נצפו הטלות של כשתי ביצים.
השלוון מבחין בטרפו על פי זיהוי תנועתם וריחם.
כאשר תופס את טרפו, מתחיל מיד לבלועו, ואינו חונק אותו (אפילו אם הטרף ארסי).
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 189-190
שַׁלְוָה בַּחַוָּה הוא ספר מחורז לילדים של הסופרת החרדית מנוחה בקרמן.
הספר יצא בשנת תש"ן-1990, והוא מהווה חלק מהספרייה הגדולה בת ארבעה ספרים המיועדת לילדים.
הספר מאויר באיוריו של הנריק הכטקופף.
הספר מתאר חווה ובה ארבע חיות:
פרה - המספקת ליושבי החווה חלב.
תרנגולת - האחראית על הספקת הביצים.
חמור - שאחראי על משימות כלליות, בין השאר על הספקת העצים.
כלב - השומר על החווה מפני גנבים.
הסיפור מתחיל בנימה פסטורלית ומתאר כי .
אך יום אחד אירע מאורע שבשלו הופר השלום.
רוח חזקה נשבה ופתחה את החלון וגלגלה מהשולחן ביצה.
אולם, איש מיושבי החווה לא הסכים לנקות את הביצה.
לטענתם, התרנגולת היא זו שהטילה את הביצה ולפיכך עליה לנקות אותה בעצמה.
טענותיה של התרנגולת שלא בה האשמה אלא ברוח לא התקבלו וכולם פסקו כי .
התרנגולת כעסה ובלי לומר מילה ניקתה את הרצפה.
למחרת בבוקר, חיכו כולם לביצה של התרנגולת.
אולם התרנגולת הטילה רק ביצה אחת אותה אכלה לבדה.
למרות בקשותיהם אמרה התרנגולת בתקיפות, .
הפרה כעסה ולפיכך שתתה לבדה את חלבה ולא הביאה לאיש.
כיוון שראה זאת החמור הודיע כי הוא לא יביא ענפים ויושבי החווה יאלצו לסבול מקור.
אחריו מיהר להודיע הכלב שהוא יפסיק לשמור על החווה ויחדל מלהיות שומר נאמן.
כל יושבי החווה היו עצובים והצטערו על הריב שפרץ.
בינתיים, נשמעו צעדים המתקרבים לחווה.
כולם פחדו והכלב עצר את עצמו מלנבוח, בעוד החמור עוצם עיניו, חושב שבכך הוא מסתיר את פניו.
עודם חוששים מגנבים נכנסה אל החווה עזה פזיזה, שכנתם של יושבי החווה שהגיעה כדי להביא להם גבינה מעשי ידיה.
בראותה את האווירה העגומה בחווה, ניסתה להתעניין האם הם חולים.
בשומעם את דבריה של השכנה החביבה, הצטערו יושבי החווה על המריבה שהפרה את השלווה בחווה והתביישו במעשיהם.
הפרה הזדרזה ואמרה כי לא קרה דבר, הם רק אחרו לקום וכולם הבינו שרק אם יעזרו לכל חבר ויוותרו החיים יהיו טובים ומאושרים.
שַׁלווַה דַדיאני (בגאורגית: შალვა დადიანი; 21 במאי 1874 – 15 במרץ 1959) היה סופר, שחקן ומחזאי גאורגי.
שלווה דדיאני נולד בזסטפוני שחבל אימרתי, בן למשפחת אצולה.
אביו, ניקולוז דדיאני, אציל שמוצאו מחבל סמגרלו, היה משורר, סופר ומתרגם.
אמו הייתה ממשפחת אצולה אימרית.
שלווה דדיאני קיבל את השכלתו ממורים פרטיים, שהוזמנו לבית המשפחתי.
למרות נאמנותה של האצולה הגאורגית לצארים, דדיאני נסחף מנעוריו על ידי רעיונות של שחרור לאומי וסוציאליזם; שני הרעיונות הללו בולטים בקובץ שיריו בשם "הניצוץ" (1892) ובסיפוריו הקצרים, שפורסמו בעיתון הגאורגי "איווריה" משנת 1896.
בשנת 1893 החל דדיאני החל להופיע כשחקן תיאטרון בכותאיסי.
משנת 1897 הוא היה מעוזריו הקרובים של הבמאי לאדו אלכסי-מסחישווילי, שהדריך את להקות התיאטרון בעיר בשנים 1906-1897.
בהשפעת המהפכה שפרצה בשנת 1905, דדיאני כתב את המחזה הראשון שלו: "במעמקי האדמה"; ביצירה זו, הוא תיאר בצורה אלגורית את מאבקם של הגאורגים העובדים למען שוויון חברתי וזכויות לאומיות.
במחזה משנת 1907, "בעת שחגגו", דדיאני הציג את שמחתם של תומכי הסדר הישן עם תבוסת המהפכה כזמנית - לאור נכונותם של כוחות מהפכניים להמשיך במאבק.
כתיבתו המחזאית של דדיאני הושפעה רבות מיצירתו של מקסים גורקי.
בשנת 1908 הקים דדיאני הקים את "הלהקה הניידת" - קבוצת שחקנים ואנשי תיאטרון שהציגה מחזות בעלי אופי פוליטי-מהפכני בערים ובעיירות התעשייתיות של גאורגיה (אך גם בבאקו שבאזרבייג'ן ובנובורוסיסק שבדרום רוסיה).
"הלהקה הניידת" הציגה בין השאר את המחזה "האחרונים" מאת מקסים גורקי, שנאסר על ידי השלטונות.
במחזה משנת 1916, "אנשי האתמול", שלווה דדיאני ביטא את אמונתו בקריסה הקרבה של המשטר הצארי.
למרות רעיונותיו הסוציאליסטיים, בעשור הראשון של השלטון הסובייטי בגאורגיה (החל מכיבושה ב-1921), דדיאני היה ביקורתי כלפי מנגנוני המפלגה הקומוניסטית והמדינה; הוא זיהה בהם בירוקרטיות, חנופה כלפי הדרגים הגבוהים ואחיזת עיני הציבור.
כדי שהביקורת שלו לא תהיה ישירה, בשנת 1928 דדיאני כתב מחזה קומי ("באמצע הלב"), שבו לעג כביכול לקלקולי הסדר הישן, אך במרומז הפנה את האצבע כלפי השלטון החדש; היה זה המחזה הסאטירי הראשון בתולדות התיאטרון הגאורגי הסובייטי.
בשנים 1926-1916 שלווה דדיאני עמל בין השאר על כתיבת הרומן ההיסטורי "גיורגי הרוסי"; הרומן מתאר את עלילותיו של הרוזן הרוסי גאורגי (יורי) בוגוליובסקי (בעלה הראשון של המלכה תמר) על רקע הממלכה הפאודלית של גאורגיה בקרבת שיא כוחה.
"גיורגי הרוסי" היה הרומן ההיסטורי הראשון בספרות הגאורגית הסובייטית.
במחזה משנת 1931, "תתנולדי", שלווה דדיאני הציג את המאבק המר והאלים בין המנהגים העתיקים למודרנה בחבל סוואנתי והציג את החדשנים כמנצחים ברורים.
במחזה "מן הניצוץ", שכתב בשנת 1937, דדיאני תיאר את התאגדותם של פועלים גאורגיים במסגרת ארגונים מהפכניים בראשית המאה ה-20.
בתקופת שלטונו של סטלין היה דדיאני שותף לטיפוח פולחן האישיות שלו - כמחזאי וכסופר הוא כתב מחזות ונובלות שהאדירו את דמות השליט.
בשנת 1954 פרסם דדיאני את הרומן "משפחת גוויגוויליאני".
ברומן זה הוא תיאר את ההידרדרות במצבה הכלכלי של האצולה הגאורגית על סף המאות ה-19 וה-20, את הניוון הערכי של המעמד השוקע ואת מאבקם של האיכרים הגאורגים למען צדק חברתי.
בשנת חייו האחרונה, 1959, שלווה דדיאני פרסם את ספר זיכרונותיו: "דברים שנזכרתי בהם".
במהלך חייו כתב דדיאני 50 מחזות וכמו כן עשרות סיפורים קצרים, נובלות ורומנים.
בנוסף ליצירתו המקורית, שלווה דדיאני תרגם לגאורגית את שיריו של ג'ורג' גורדון ביירון ואת מחזותיהם של ויליאם שייקספיר, פרידריך שילר, גרהרט האופטמן, הוגו פון הופמנסתאל, אנטון צ'כוב, לאוניד אנדרייב ואחרים.
כשחקן תיאטרון גילם דדיאני למעלה מ-200 דמויות על הבימה.
בשנת 1923, הוא זכה בתואר "אמן העם של גאורגיה".
בנוסף למשחק, דדיאני גם ביים בתיאטרון.
מחוץ לתיאטרון, שלווה דדיאני שיחק בשישה סרטי קולנוע גאורגיים, כתב תסריטים לשבעה סרטים וביים סרט אחד.
במשך כשני עשורים (בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20) שלווה דדיאני היה יו"ר איגוד שחקני התיאטרון של גאורגיה.
בשנים 1950-1938 דדיאני היה חבר המועצה העליונה של ברית המועצות במשך שתי קדנציות רצופות (הקדנציה הראשונה התארכה עד 1946, כי בתקופת מלחמת העולם השנייה לא התקיימו בחירות).
למרות מוצאו האצילי, בשנת 1945 הוא התקבל למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בשנים 1959-1950 דדיאני שימש כיו"ר "החברה התיאטרלית" של גאורגיה.
שלווה דדיאני זכה בעיטור לנין ובשני עיטורים נוספים.
שלווה דדיאני מת בשנת 1959 ונקבר בפנתאון מתאצמינדה שבטביליסי.
הוא הונצח בזוגדידי שבחבל סמגרלו על ידי קריאת התיאטרון העירוני על שמו.
(אביו של שלווה דדיאני היה במוצאו מסמגרלו, ואילו משפחת דדיאני היא משפחת האצולה המגרלית הבכירה ביותר - בימי הביניים ובראשית העת החדשה, בני המשפחה היו השליטים הפאודליים של סמגרלו).
שלוה - האגודה הישראלית לטיפול באנשים עם מוגבלויות ושילובם בחברה היא עמותה רשומה הפועלת לסייע לאנשים עם מוגבלויות ובני משפחותיהם בישראל.
העמותה עובדת עם מגוון רחב של אנשים עם מוגבלויות: שכלית-התפתחותית, עיכוב התפתחותי, ליקויי למידה, הפרעת קשב וריכוז, תסמונות הקשת האוטיסטית, צרכים מיוחדים המוכרים כנכות (ילדים עם מוגבלות שכלית התפתחותית קל עד בינוני, תסמונת דאון, תסמונת האיקס השביר, ריבוי מוגבלויות) ועוד, תוך ניסיון לעזור לילדים ולהקל על משפחותיהם.
הארגון נוסד על ידי קלמן סמואלס בשנת 1990, ומפעיל מגוון תוכניות לכ -2000 אנשים עם מוגבלות, החל מילדות ולאורך כל שלבי החיים.
המרכז אשר ממוקם בירושלים, מפעיל טיפולים מסביב לשעון וכולל מסגרות חינוכיות, תוכניות פנאי, הכשרה מקצועית, הפוגה ותמיכה במשפחה.
שלוה דוגלת בשילוב אנשים עם מוגבלות באמצעות תוכניות תעסוקה, יוזמות קהילתיות ומחקר מוגבלות.
שלוה משתפת פעולה עם קהילות ברחבי העולם, כמו גם מוסדות ממשלתיים, אקדמיים ותרבותיים והיא חלוצה בפתרונות טיפול חדשניים סביב המטרה המשותפת לשפר את חייהם של אנשים עם מוגבלות ולקדם את שילובם בחברה.
הארגון נתמך על ידי רשת רחבה של מתנדבים מהקהילה וכן מתנדבי השירות הלאומי.
כהורים לילד מוגבל, הבינו מלכי וקלמן סמואלס את הצורך בהקמת מוסד שיעזור להורים עם המורכבות בגידול ילד עם מוגבלות.
בנם יוסי סמואלס נולד בשנת 1977 כילד בריא, אך לאחר שקיבל חיסון משולש פגום שהותיר אותו עיוור, חירש והיפראקטיבי, הוא נסגר לתוך עצמו ולא הייתה דרך לתקשר עמו.
מתוך ניסיונם האישי עם הקושי שבהתארגנות במשפחה ובחיי היום יום, כאשר בכל עת ישנו הצורך לטפל בילד בעל צרכים מיוחדים, החליטו בשנת 1990 להקים את אגודת שלוה.
המרכז הראשון הוקם בדירה פרטית בשכונת הר נוף בירושלים, וטיפל בכמה עשרות ילדים ירושלמים.
לאור הצורך הגדל רכשה האגודה מבנה בשכונת הר נוף והחלה להרחיב את פעילותה; המבנה נקרא בהמשך "בית נחשון" על שמו של נחשון וקסמן.
במהלך השנים הוקמו מסגרות ייעודיות לפעוטות בשיטות טיפול חדשניות, והאגודה החלה לממן מחקרים בנושאים שונים הקשורים לתחומי עיסוקה.
התוכניות של "שלוה" זכו בכמה פרסים.
סיפור הקמתה של "שלוה" מתואר בספר "חלומות שלא חלמתי" שחיבר מייסד הארגון, קלמן סמואלס.
הספר פורסם במאי 2020 על ידי הוצאת קורן.
בנו של קלמן אבי שימש כיו"ר הארגון מ-2010.
בספטמבר 2016 נפתח המרכז הלאומי.
המרכז נועד להעניק שירות לאלפי בעלי מוגבלות בישראל, ומשמש מרכז למחקר בסוגיית הלקויות במחקרים בינלאומיים
בניית המרכז הלאומי שלוה החלה בשנת 2008, סמוך ל בירושלים.
המרכז בשטח 220,000 מ"ר פתח את שעריו בספטמבר 2016 ויש בו מתקנים נגישים לאנשים עם מוגבלויות.
המרכז כולל מרכז ספורט ייעודי, כולל מגרש כדורסל מונגש ומותאם, בריכות שחיה לתרפיות, מרכז הכשרה לתעסוקה, אודיטוריום המונגש ומותאם לנכים, בית קפה בשם „קפה שלוה" - בית קפה חברתי המשלב בפעילותו בעלי צרכים מיוחדים, ופארק רצוף מתקני משחק ופעילות מונגשים ומסלולי הליכה רבים.
המרכז הלאומי החדש של שלוה הוא הגדול מסוגו בישראל והמוביל בעולם.
המרכז משמש כמרכזה של קהילת האנשים עם מוגבלויות בישראל, וכן תוכנן ועוצב באופן ייעודי לטובת ילדים עם צרכים מיוחדים .
לצד אלה מעניק המרכז הלאומי שלוה מענה לבני המשפחה המורחבת המטפלים בילדים אלה.
"אני ואימי" היא תוכנית שהקומה בספטמבר 2001. מטרתה היא התערבות מוקדמת וטיפול בתינוק עם מוגבלות משלב הלידה.
התכנית מסייעת לקידומו הפיזי והרגשי של הילד ובמקביל תומכת בהורים ונותנת להם את הכלים להתמודד ולטפל בילדם.
בשנים האחרונות מתקיימים מספר מחקרים במסגרת תוכנית "אני ואימי" בראשות כלת פרס ישראל לחקר החינוך, פרופ' מלכה מרגלית מבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, שמטרתם הבנה טובה יותר של צורכי הפעוטות המיוחדים ובני משפחותיהם, שיפור המענה הטיפולי ושאיפה לקראת הטמעתו במערכי הטיפול השונים בישראל.
התוכנית הוקמה בשנת 2003 כהמשך לתוכנית "אני ואימי", על מנת ליצור רצף טיפולי, מתוך הכרה בחשיבותה של ההתערבות המוקדמת ותרומתה המשמעותית להקניית בסיס איתן להתפתחותו העתידית של הפעוט.
במעונות פועלות גננות וסייעות לכל קבוצת גיל, וצוות מטפלים פרא-רפואיים המעניקים טיפולים פרטניים וקבוצתיים מגוונים.
כחלק מראייה טיפולית רחבה הדוגלת בהטמעת תהליך השיקום גם בחיק המשפחה והגברת שיתוף הפעולה, משולבים הורי הילדים בתהליכי הטיפול, ומקדמים את יכולותיהם להמשיך ולהעניק לילדם את הטיפול הרצוי בבית.
הגנים מופעלים על ידי צוות גננות ולצידן צוות פרא-רפואי המעניקים טיפול פרטני וקבוצתי מגוון.
הילדים נמצאים בליווי צמוד של עובדת סוציאלית.
בגנים מופעלת תוכנית של שילוב בקהילה, בה הילדים משתלבים יום בשבוע במסגרת בקהילה שלהם, במטרה ליהנות מיתרונות השילוב בחברת ילדים נורמטיבית.
בשלוה פועלים גני שילוב ומעונות שילוב במסגרתם מתקיים שילוב חברתי בין ילדים עם ובלי מוגבלויות.
השילוב נשען על מודלים, מהמתקדמים בעולם בתחום.
בכל יום לאחר שעות בית הספר, מגיעים למרכז שלוה מאות ילדים ובני נוער עם מוגבלויות שונות, כדי להשתתף במגוון פעילויות טיפוליות, כגון: הידרותרפיה, קלינאות תקשורת, פיזיותרפיה, תרפיה במחשב, טיפול במחול, תרפיה רב-חושית (סנוזלן), טיפול במוזיקה, טיפול בעזרת בעלי חיים, טיפול בדרמה וטיפול באמנות.
לכל ילד נבנית תוכנית אישית וקבוצתית .
תוכנית אחר הצהריים היא התכנית הראשונה של שלוה, אשר החלה בביתם של קלמן ומלכי סמואלס עם 6 ילדים בלבד.
כיום, התכנית נותנת מענה למאות ילדים מדי יום.
תוכנית הנופשון פועלת בכל ימות השבוע, ומאפשרת לילדי שלוה לינה קבועה אחת לשבוע מחוץ לבית, ופעם בחודש סוף שבוע בן שני לילות.
מטרת התוכנית לאפשר למשפחות הילדים לנהל אורח חיים תקין ובמקביל ללמד את הילדים עצמאות לקראת חייהם הבוגרים.
מסגרת הקיץ - במשך שמונה שבועות בכל קיץ פועלת בשלוה מסגרת קיץ בת שבעה ימים בשבוע, משעות הבוקר ועד הערב.
זאת היות שבחופשת הקיץ, כאשר מערכת החינוך מושבתת מפעילות, קיים מחסור משמעותי במסגרות מתאימות לילדי החינוך המיוחד.
מחנה קיץ - מידי קיץ מקיימת האגודה מחנה קיץ במשך שמונה ימים, ביעד מתחלף, אשר מטרתו להעניק לילדים מיומנויות חשובות ועצמאות.
במקביל נוצרת למשפחות הילדים ההזדמנות לבלות בחופשת הקיץ שלהם ללא הצורך לדאוג לילד המיוחד.
תוכנית הבוגרים כוללות מסגרות המשך לנערים שסיימו את תוכנית אחר הצהריים, מטרתן להמשיך את התמיכה הנפשית והעצמת יכולות הבוגרים, כדי להקל על חייהם וללוות אותם בדרכם העצמאית .
הבוגרים של שלוה הם צעירים בגילאי 21 עד 36, חיים בדרך כלל בקרב משפחותיהם או בדיור מוגן.
הבוגרים של שלוה מאופיינים כבעלי לקות שכלית קלה, תסמונת דאון ובעיות רגשיות ונפשיות.
תוכניות הבוגרים יוצרות הזדמנויות חשובות לעצמאות וקהילתיות, תכונות חיוניות כל כך לבוגרי שלוה ומשפחותיהם.
פרויקט עולים דרגה הוא פרויקט לשילוב בוגרים עם מוגבלויות בצבא.
המתנדבים גרים בדיור של שלוה, לומדים במכון לב ומתנדבים בשירות מג"ב (משמר הגבול).
תוכנית השירות הצבאי של שלוה להתנדבות לצעירים עם מוגבלות.
התוכנית בת 3 שנים, הושקה בסתיו 2019 ומשלבת מדי שנה 10-12 משתתפים חדשים.
ישנם 36 משתתפים בתוכנית אשר פועלים ככל יכולתם.
התוכנית משלבת שלושה מרכיבים עיקריים: שירות צבאי בהתנדבות בצבא ההגנה לישראל, לימודים אקדמיים במכללה הטכנולוגית בירושלים (JCT) וטיפול שיקומי מקצועי של שלוה.
שלווה הוא חטיף העשוי מחיטה תפוחה, שנמכר בישראל החל מסוף שנות ה-60.
חטיפי שלווה יוצרו בתנאים ביתיים או בסדנאות עוד לפני פתיחת המפעל הראשון.
אחד המפעלים הראשונים שייצרו שלווה היה מפעל אשבול, שנוסד ב-1968 בחולון על ידי צבי מרדכי גולדרייך.
המפעל הועתק לאחר כמה שנים לראש העין.
השם שלווה הוא סימן מסחר של חברת אשבול.
שלווה עשויה מגרגירי חיטה, מזנים כגון "דורום" (המשמש גם לייצור פסטה) או "ענבר".
הגרגירים מחוממים תחת לחץ ונתפחים עם שחרור הלחץ.
לאחר ההתפחה הגרגירים עוברים ציפוי בסוכר.
מיוצרות גם גרסה ללא סוכר וגם גרסה עם סוכר חום ודבש.
הברכה הראשונה היא בורא פרי האדמה.
אך אם עברה בשול או אפילו שרייה במים עד שהפכה לדייסה, ברכתה מזונות.
לגבי ברכה אחרונה דעת הרמב"ם והרשב"א שמברכים בורא נפשות, כיוון שאין לאכילה כזו חשיבות אז אין מברכים עליה "מעין שלוש".
התוספות הסתפקו לגבי הברכה האחרונה, אולי תיקנו חכמים ברכה מעין שלוש ולסיים ב"על האדמה", ולכן לפי דעתם יש לאוכלה בתוך סעודה שאוכל בה לחם.
השולחן ערוך פסק שעיקר הדין כרמב"ם שמברכים בורא נפשות, אך הוסיף שראוי להחמיר לאכול בתוך הסעודה, כשיטת התוספות.
שַׁלְוַן קוֹלָר (שם מדעי: Eirenis levantinus) הוא מין של נחש מהסוג שלוון.
זהו אחד הנחשים הגדולים בסוגו.
אורכו מגיע עד ל-70 ס"מ ומשקלו עד 30 גרם.
צבעו חום בהיר או חום זיתי.
על עורפו ניתן להבחין תמיד בכעין צווארון או קולר קמור, דמוי פרסה (מכאן נגזר שמו העברי), שצבעו שחור ושוליו צהובים, או לפחות בשרידיו של הקולר.
מאחוריו זרועים כמה כתמים שחורים וקטנים.
בפרטים צעירים נמשכות לרוחבו של הראש שתי רצועות כהות, ההולכות ודהות ונעלמות בד בבד עם התבגרותו של הנחש.
בפרטים גדולים מאוד נוטה גם הקולר שבעורף להתפרק לשורה של כתמים מבודדים.
תחום תפוצתו נרחב: מאיראן ועיראק במזרח עד לאיים בים האגאי במערב ומהקווקז בצפון עד לצפון ארץ ישראל.
בשנת 1953 נתפס בארץ פרט ראשון ממין זה בנחל כזיב שבמערב הגליל.
בשנים שחלפו מאז נתפסו פרטים נוספים, בעיקר באותו נחל ובסביבותיו.
שלוון הקולר שכיח במיוחד בחרמון.
הוא ניזון מחרקים, דוגמת צרצרים.
השם שַׁלְוַן קוֹלָר ניתן בעבר למין Eirenis collaris, ייתכן בגלל טעות בזיהוי.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 198-199
שלווים הוא שם משותף למספר סוגים של עופות קטנים עד בינוניים משתי משפחות: פסיוניים ושלווים אמריקניים, כשהסוג המוכר ביותר הוא Coturnix.
מינים אלה שאינם קרובים טקסונומית, הם עופות קטנים החיים באמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית ואזורים שונים באירופה, אסיה, אפריקה ואוסטרליה והם בעלי גוף עגלגל מוסווה ומנוקד, לעיתים כרבולת קטנה על הראש ומקור קצר.
מיני השלווים נודדים בלהקות כדי לחפש מזון.
בישראל מצוי רק מין אחד של שליו - שליו נודד, המזוהה עם השליו שאכלו בני ישראל במדבר סיני, בצאתם ממצרים על פי המקרא.
שליו זה מקנן בטורקיה, ונודד בלהקות גדולות מעל לים התיכון, כשהוא נוחת לאחר יותר מיום תעופה באפיסת כוחות בחופי צפון סיני חוף עזה ומערב הנגב.
עקב המאמץ מצטברת בשריריו חומצת חלב העלולה לסכן את האדם האוכל כמות גדולה מבשרה, וגורמת להקאות ואף מוות.
שבטי הנוודים בצפון סיני תופסים את השליו תוך מעופו ונחיתתו, ברשתות מיוחדות המיועדות לכך.
דמיון התופעה של נחיתת להקות גדולות של עופות בבת אחת בסיני, לקיטתם לאחר שהם מותשים והסיכון באכילת יתר מהם, הביאו חוקרים רבים לזהות עוף זה עם העוף שבסיפור המקראי.
סוג ומין יחיד שליו ההימלאיה (superciliosa Ophrysia)
סוג ובו מין יחיד שליו מזמר Dactylortyx thoracicus
סוג ובו מין יחיד שליו הרים אמריקני Oreortyx pictus
סוג ובו מין יחיד שליו אמריקני מפוספס Philortyx fasciatus
סוג ובו מין יחיד שליו צהוב-פנים Rhynchortyx cinctus
שלוה וייל היא חוקרת בכירה בבית הספר לחינוך על שם סימור פוקס באוניברסיטה העברית בירושלים, נוסף על כך היא עמיתת מחקר במחלקה ללימודי מקרא באוניברסיטת דרום אפריקה (UNISA) וחברה (Life Member) באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה.
תחומי ההתמחות שלה הם אלימות, מגדר, אתניות, חינוך, דת והגירה.
וייל מתמקדת ביהדות הודו, יהדות אתיופיה, עשרת השבטים ומומחית בנושא רצח נשים.
היא ייסדה את התצפית הישראלית לרצח נשים, גוף מחקר מרכזי בתחום בישראל, שפועל מתוך האוניברסיטה העברית.
בשנת 2025 (תשפ"ה) קיבלה את עיטור "יקיר ירושלים".
וייל נולדה בלונדון למשפחה ציונית.
אבי המשפחה, ר' שמואל מקלם עלה מליטא לירושלים בשנת 1839 ונקבר בהר הזיתים.
בנו הסבא-רבא של וייל היה הרב אריה לייב פרומקין, מחבר הספר "תולדות חכמי ירושלים".
וייל סיימה את לימודיה בהצטיינות בסוציולוגיה בבית הספר לכלכלה של לונדון, ובהמשך קיבלה תואר שני בלימודים רב-תרבותיים מאוניברסיטת סאסקס באנגליה, בהנחיית הפסיכולוגית החברתית .
את מחקר השדה האנתרופולוגי שלה לעבודת הדוקטורט ערכה במשך שלוש שנים בקרב קהילת בני ישראל, מקהילות יהדות הודו - בעיר לוד.
בשנת 1977 הוענק לה תואר דוקטורט באנתרופולוגיה מאוניברסיטת סאסקס בהנחיית פרופ' .
בשנת 1978 וייל התקבלה כמרצה בכירה באוניברסיטה העברית בירושלים, אשר נעשתה לביתה האקדמי.
כיום, וייל היא חוקרת בכירה בבית הספר לחינוך ע"ש סימור פוקס באוניברסיטה העברית בירושלים.
נוסף על כך, היא עמיתה במחלקה ללימודי מקרא והעת העתיקה ב-UNISA (אוניברסיטת דרום אפריקה) וחברה לחיים (Life Member) באוניברסיטת קיימברידג' בבריטניה.
כתוצאה מתרומתה לחקר האתנו-היסטוריה, היא מונתה כעמיתה של של בריטניה.
וייל היא מהחוקרות המובילות בישראל ובעולם של יהודי הודו, יהודי אתיופיה, עשרת השבטים האבודים וגם של רצח נשים.
היא פרסמה למעלה מ-250 מאמרים בכתבי עת מדעיים וכתבה ספרים פורצי דרך.
מחקריה ופעילותה בשדה האקדמי ובשדה המעשי-יישומי העניקו לה הכרה בינלאומית.