tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במחצית הראשונה של תקופת מייג'י, התרחשו רוב סכסוכי העבודה בתעשיית הכרייה והטקסטיל והתבטאו בשביתות קטנות ומהומות לא מתוכננות.
במחצית השנייה של התקופה התרחשו תהליכי תיעוש מהירים, והתפתחה הכלכלה הקפיטליסטית, שינויים שגרמו למעבר עובדים רבים מהשיטה הפיאודלית לשיטת העבודה בשכר.
העלייה בשימוש בשביתות לצורך מחאה והקמת איגוד חרשי הברזל בשנת 1897 סימנו את תחילתה של תנועת העבודה המאוגדת המודרנית ביפן.
בפברואר 1898 הצליחו עובדים בחברת הרכבות היפנית באמצעות שביתות להשיג שיפור בתנאים ושכר גבוה יותר.
בשנה זו התאגדו גם עובדי המספנות בטוקיו וביוקוהמה ומיד לאחר מכן פתחו בסכסוך עבודה במטרה להשיג שכר גבוה יותר.
בשנת 1907 ניתן למצוא את המספר הרב ביותר של סכסוכי עבודה בעשר השנים שעברו מאז הופעת תנועת העבודה המאוגדת המודרנית.
בשני מכרות נחושת בהם פרצו סכסוכי עבודה נאלצו השלטונות להשתמש בכוחות צבא על מנת לדכא את המהומות.
האיגודים המוקדמים שהופיעו לא היו גדולים במיוחד, למשל איגוד חרשי הברזל איגד תחתיו רק חמישה אחוזים מהמועסקים בתעשייה, כ-3000 עובדים.
כמו כן, האיגודים לא התקיימו יותר משלוש או ארבע שנים, בעיקר עקב התנגדות חזקה מצד המעסיקים ומדיניות הממשלה נגד האיגודים (דוגמה לכך הוא חוק הסדר הציבורי והמשטרה משנת 1900).
בהשפעתן של התאגדויות במערב והניסיונות להטמיע מדיניות רווחה בבריטניה, אזרחים יפנים רבים השתתפו במהומות רבות, מרידות בעבודה והתאגדויות על מנת להילחם בתנאים הבלתי נסבלים.
השנים 1918 –1921 מאופיינות בגל של סכסוכים תעשייתיים משמעותיים, גל אשר מסמל את שיא כוחה של תנועת העבודה המאוגדת.
משבר כלכלי ממושך שהגיע לאחר מכן גרם לצמצומים בקרב המועסקים בתעשייה הכבדה.
בתחילת שנות העשרים של המאה הקודמת תומכי האיגודים מהצד שתמך בשיתוף פעולה עם השלטון ועם המפעלים הציעו לשלב בין מטרות האיגודים והמעסיקים.
הצעה זו הגבירה את הפילוג הפוליטי בתוך תנועת העבודה המאוגדת בין השמרנים, שתמכו בשיתוף פעולה עם השלטון ועם המפעלים לבין שאר איגודי העובדים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נעשו מספר ניסיונות לבסס חוק אשר יעגן את מעמדם של איגודי העובדים ויגן על זכויות החברים בהם.
למשל כפי שניסו להעביר ביוזמה של משרד הפנים בשנת 1925, מניעת פיטורים בעקבות חברות באיגוד עובדים ודרישה מעובד להפסיק את חברותו באיגוד, אך יוזמות אלו מעולם לא הצליחו.
עקב מעמדם המשפטי החלש, היעדרה של הזכות למשא ומתן מול המעסיקים וקיומם של ועדים בחסות הנהלות מפעלים, איגודי העובדים הצליחו עד לשנת 1931 לאגד רק 7.9 אחוזים מכוח העבודה.
איגודי עובדים אלו ברובם ייצגו עובדים לפי סוגי התעשיות, כשני שלישים מהעובדים המאוגדים, ואילו השאר היו מאוגדים לפי המפעל בו עבדו.
בשנת 1940 הממשלה היפנית פירקה את איגודי העובדים ואיגדה את העובדים תחת ההתאחדות התעשייתית למען האומה.
התאחדות זו הייתה מעיין התאגדות עובדים בחסות הממשלה כחלק מהסדר החדש של כל הארגונים האזרחיים בהוראת הממשלה, וגם בתור אמצעי שליטה על גורמים קיצוניים בכוח העבודה.
התאחדות זו התקיימה עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
לקראת סופה של מלחמת העולם השנייה, ב-26 ביולי 1945, חתמו מנהיגי בעלות הברית על הכרזת פוטסדאם בה דרשו את כניעתה המוחלטת של יפן.
כמו כן, בהכרזה זו נקבעו המטרות העיקריות לאחר הכניעה בתקופת הכיבוש: "הממשלה היפנית תסיר את כל המגבלות כדי להחיות ולחזק את המגמות הדמוקרטיות בקרב העם היפני.
חופש הדיבור, הדת והמחשבה וזכויות אדם בסיסיות יוסדרו" (סעיף 10).
המסמך קבע עוד: "כוחות הכיבוש של בעלות הברית יעזבו את יפן כאשר מטרות אלו יושגו ותהיה התאמה בין רצונו החופשי של העם היפני לבין ממשלה אחראית ושוחרת שלום" (סעיף 12).
בעלות הברית לא הסתפקו רק בעונש ופיצוי מהאויב המיליטריסטי, אלא גם שינויים יסודיים באופייה של המערכת הפוליטית.
כפי שאמר חוקר מדע המדינה רוברט א.
וורד, "ייתכן שהכיבוש היה המבצע המתוכנן ביותר לשינוי פוליטי עצום בניהול זר בהיסטוריה העולמית."
לאחר כניעת יפן ב-15 באוגוסט 1945, כוחות בעלות הברית, ברובם אמריקאים, מיהרו להגיע ליפן.
מיד לאחר הגעתם, התחילו הכוחות האמריקאים בתוכנית נמרצת של שינויים חוקיים שנועדו לעודד את הדמוקרטיזציה של יפן.
אחת הפעולות שנעשו, בדצמבר 1945, הייתה יצירת חוק איגודי העובדים על מנת לאפשר בפעם הראשונה לעובדים להתאגד, לשבות ולנהל משא ומתן.
חוק נכתב כאשר יפן הייתה בשליטת הכיבוש אמריקאי, אך תוכנו נכתב בעיקר על ידי היפנים.
בשנת 1949 נוסח חדש של החוק נכנס לתוקף, ועד לשנת 2005 הוא עודכן שמונה עשרה פעמים.
בנוסף לחוק איגודי העובדים משנת 1945, בחוקה החדשה של יפן שנכנסה לתוקף במאי 1947, ישנו סעיף המבטיח את זכויות העובדים להצטרף לאיגודי העובדים (סעיף 28).
אחוזי החברות באיגודי העובדים חוו ירידה משמעותית משיאם לאחר מלחמת העולם השנייה עד שהתייצבו על 18.5 אחוזים בשנת 2010. הירידה הממושכת באחוזי החברות באיגודי העובדים לאורך השנים זורזה על ידי מספר גורמים, אחד מהם היה הארגון מחדש שעברה התעשייה היפנית שהתאפיינה בתעשיות כבדות עד אז.
בשנות השמונים עובדים רבים הצטרפו לכוח העבודה בחברות קטנות יותר במגזר השלישוני, מגזר המייצג את עסקי השירות, שבו רווחה התנגדות כללית להצטרפות לאיגודי העובדים.
כל עובד מתחת לדרגת מנהל מחלקה יכול להפוך לנציג איגוד העובדים.
אך למרות זאת, לעיתים קרובות לחצו הנהלות מפעלים על העובדים לבחור בעובדים מועדפים מסוימים.
עובד שהחזיק בתפקיד נציג הארגון בדרך כלל זכה לשמור על הוותק והדרגה במקום עבודתו במקביל לכך שביצע את תפקידו באיגוד העובדים וקיבל ממנו משכורת.
כמו כן, משרדי איגודי העובדים לרוב היו בתוך המפעלים.
נציגי איגוד עובדים רבים זכו למשרות בכירות במקום עבודתם אם הם היו יעילים במיוחד עבור הנהלת המפעל, אבל מעטים מהם היו מעורבים באירועים הקשורים בתנועת העבודה המאורגנת ברמה הלאומית.
היחסים בין איגוד עובדים טיפוסי לבין המפעל קרובים באופן חריג.
ברוב החברות הגדולות עובדים בכל הדרגות, מדרגת הפועלים ומעלה, מצטרפים לאיגוד באופן אוטומטי.
עובדים זמניים ועובדי חברות כוח אדם אינם נכללים בין בעלי זכות החברות באיגודים, ומנהלים מדרגת מנהל מחלקה ומעלה נחשבים לחלק מההנהלה ולכן גם הם אינם בעלי זכות חברות.
עם זאת, ברוב המפעלים חברי דרג ההנהלה הם חברי איגודים לשעבר.
על פי זאת, ניתן להגדיר את איגודי העובדים היפניים באופן כללי כרגישים למצב הכלכלי של המפעלים, ולעיתים קרובות הנהלות המפעלים מעדכנות את החברים באיגודים בענייני המפעל.
איגודי העובדים המקומיים ואיגודי העובדים המייצגים מפעל מסוים הם אלו שמובילים את המשא ומתן הקולקטיבי, ולא הפדרציות הלאומיות.
לרוב איגודים קטנים מתאגדים ביחד לצורך ניהול משא ומתן על שכר, והפדרציות לא מכתיבות את המדיניות או הפעולות.
הפדרציות הלאומיות נוטות לעסוק בפעילויות פוליטיות ויחסי ציבור.
בתקופות השגשוג של התעשייה היפנית, איגודי העובדים קיימו את 'מצעד האביב'.
אירוע טקסי מאוד המתרחש לאורך חודש מרץ, מלווה בשלטים וריקודים, ומסמל את תקופת המשא ומתן בין האיגודים למפעלים.
מטרתו העיקרית היא הפגנת כוח יותר מאשר להוות פעולה מחאתית כלשהי על תנאי העבודה.
במקביל לקיום מצעד, נערכים דיונים משמעותיים בין נציגי האיגודים לבין ההנהלות במטרה להחליט על שינויים בשכר ובהטבות.
כאשר נמצאים בתקופות קשות יותר, או כאשר יש ניסיון לבצע צמצומי עובדים מתוך העובדים הקבועים, לרוב יתקיימו שביתות.
כך למשל בין השנים 1974–1975 בהם אבדו תשעה מיליון ימי עבודה עקב שביתות ומהומות כתוצאה מהמצב הכלכלי ביפן.
בשנת 1979 פחות ממיליון ימי עבודה אבדו עקב שביתות, והחל משנת 1981 מספר ימי העבודה האבודים הממוצע בכל שנה היה נמוך יותר ממספר ימי העבודה האבודים בארצות הברית.
לאחר שנת 1975, כאשר נכנסה הכלכלה היפנית לתקופה של צמיחה מתונה, העלייה השנתית בשכר הייתה ממותנת ויחסי העבודה נטו להיות פייסניים.
בשנות השמונים העליות בשכר שיקפו את הצמיחה האמיתית בתל"ג של השנה החולפת.
כך לדוגמה בשנת 1989 העלייה הממוצעת בשכר הייתה 5.1 אחוזים והצמיחה בתל"ג הייתה בממוצע חמישה אחוזים בין השנים 1987–1989. המגמה הממותנת המשיכה לתוך שנות התשעים במקביל לארגון מחדש של פדרציות איגודי העובדים הלאומיות.
איגור יורייביץ' ארטמייב הוא פוליטיקאי מדינאי, המשמש כעוזרו של ראש ממשלת רוסיה מאז נובמבר 2020, קודם לכן שימש כראש השירות הפדרלי למלחמה במונופולים במשך 12 שנה (מ־10 במרץ 2004 עד 11 בנובמבר 2020).
חבר הוועדה המדינית של המפלגה הדמוקרטית הרוסית "יאבלוקו".
אביו היה פועל, אמו מהנדסת.
הוא למד בבית הספר 240 בלנינגרד ובית ספר 254, שיחק בקבוצת רוגבי הנוער של העיר לנינגרד.
ב-1983 למד במכון הביולוגי של אוניברסיטת לנינגרד והתמחה במכון הפדגוגי הרצן בקתדרה לפיזיולוגיה ואנטומיה.
הוא נכנס לפוליטיקה בשנת 1989. בשנת 1990 הוא נבחר לסגן מועצת העיר לנינגרד, שימש כיו"ר הוועדה לאקולוגיה וכלכלה עירונית.
הוא עמד בראש המפלגה האזורית של המרכז, שהפכה לימים לבסיס של מפלגת יאבלוקו בסנקט פטרבורג.
בשנת 1994 נבחר ארטמייב לאספה המחוקקת של סנט פטרבורג מטעם תנועת "העיר האהובה".
מאז 1994 שימש כיו"ר הוועדה לכלכלה עירונית ויו"ר קבוצת התיאום לתקציבים ומימון של האספה המחוקקת.
היה מחברם של חוקים עירוניים רבים בתחומי דיני הבחירות, הליך התקציב, מיסוי, מדיניות ההלוואות והטבות המס, מימון הכלכלה העירונית והסביבה.
בשנת 1996 מונה לסגן מושל סנקט פטרבורג ויו"ר ועדת הכספים של מינהל העיר.
בשנת 1998 למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בינואר 1999 התפטר ארטמייב בהתאם להחלטת מפלגת יאבלוקו לשבור את האיחוד הפוליטי עם המושל ולדימיר יאקובלב.
בפברואר 1999 הוא נבחר לסגן יו"ר מפלגת יאבלוקו ובשנת 1999 מונה לראש הקרן למחקרים כלכליים ופוליטיים "מרכז EPICenter - סנקט פטרבורג".
בדצמבר 1999 הוא נבחר לדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית והיה חבר הדומה השלישית ושימש כסגן יו"ר סיעת יאבלוקו בפרלמנט וסגן יו"ר הוועדה לארגוני אשראי ושווקים פיננסיים.
הוא נמנה עם מחברי התקציבים האלטרנטיביים של הפדרציה הרוסית שהציעה מפלגת יאבלוקו בשנים 1999–2003 לטיוטת התקציבים הפדרליים לשנים 2000–2004, שחלקם נלקחו בחשבון על ידי ממשלת הפדרציה הרוסית.
בשנת 2000 הוא התמודד למשרת מושל סנקט פטרבורג, אך סיים במקום השני והשיג 14.68% מהקולות.
ב-10 במרץ 2004 מונה לעמוד בראש השירות הפדרלי למלחמה במונופולים, זאת בהמלצת ראש ממשלת רוסיה, מיכאיל פרדקוב.
בנובמבר 2020 הועבר לתפקיד עוזר ראש הממשלה על ידי מיכאיל מישוסטין ובכך סיים כהונה בת 16 שנים בשירות למלחמה במונופולים.
איגור ארטמייב נשוי ואב לארבעה ילדים.
הוא מעורב בפעילות ספורטיבית בייחוד בענפי כדורגל, טניס ורוגבי ומכהן כיו"ר חבר הנאמנים של פדרציית הרוגבי הרוסית.
איגור הוא דמות המופיעה במספר יצירות וסרטי אימה, דמותו של עוזר מעבדה גיבן למספר נבלים ביצירה הגותית או נבל עצמאי הדואג לעצמו ולצרכיו; הסוג השני הזה של "איגור" מיוצג למשל על ידי דמותו של בלה לוגוסי ב"בנו של פרנקנשטיין" (1931) וב"רוחו של פרנקנשטיין" (1942).
דמותו של איגור נתפרסמה במספר סרטי אימה ובפרודיות לסרטי אימה, ובדרך כלל הייתה לשוליית דמותו של המדען המטורף, בין היתר זאת של המדען ויקטור פרנקנשטיין.
דמותו של "איגור" כיום היא שילוב של מספר דמויות שהופיעו בסרטי אימה של אולפני יוניברסל.
בסרט "פרנקנשטיין" (1931) הראשון, הדמות המקבילה ל"איגור" נקראת "פריץ".
בסרטי המשך, דמות אחרת - מעוותת פיזית גם היא - בשם "איגור", הוצגה בסרטים, אם כי דמות זו לא הייתה של עוזר מעבדה.
מעבר לכך, בספרה המקורי של מרי שלי "פרנקנשטיין" משנת 1818 לדמות המדען פרנקנשטיין אין כל עוזר מעבדה או קשר לדמות כלשהי ששמה "איגור".
דמות עוזר המעבדה הגיבן שגילם בסרט הראשון בסדרת סרטי "פרנקנשנטיין" (1931) מהווה את עיקר הבסיס לדמותו של "איגור" בקולנוע האימה, אף על פי שדמות זאת למעשה נקראה "פריץ".
דמותו של פריץ אין מקורה בספר "פרנקנשטיין" מאת מארי שלי, אלא מקורה במחזה "" משנת 1823, עיבוד תיאטרלי של הספר, המוקדם ביותר המתועד, שבו גילם את הדמות .
בסרטי ההמשך בסדרת פרנקנשטיין, "בנו של פרנקנשטיין" (1939) ו"רוחו של פרנקנשטיין" (1942) – הסרטים השלישי והרביעי בסדרה – הופיעה דמות שנקראה בשם "איגור", בגילומו של בלה לוגוסי.
דמות זאת אינה גיבנת ואינה דמות של עוזר מעבדה, אלא דמותו של נפח עם שבר בגבו, שאירע בעת ניסיון כושל לתלייתו.
הוא מחיה מחדש את המפלצת של פרנקנשטיין, לצורך נקמה באנשי העיירה שניסו לתלות אותו כעונש על שוד קברים.
דמות זו שורדת ניסיון להריגתה בירייה, ומופיעה בסרט הבא בסדרה ("רוחו של פרנקנשטיין"), שבו מוחה נשתל בגופה של המפלצת.
בשנת 1944 הציגו שוב אולפני יוניברסל דמות של עוזר מעבדה גיבן, המסייע לדמות המדען המטורף, בסרט "", שבו גילם ג'.
קרול נאייש דמות כזו, ששמה "דניאל".
בסרט האימה "" (1933), "איוואן איגור" הוא השם שניתן לדמות אוצר מוזיאון השעווה המטורף.
בשנת 1953 חודש הסרט בשם "בית השעווה", ובו השם "איגור" ניתן לדמות עוזרו של האוצר, שגילם צ'ארלס ברונסון; דמות זו אינה גיבנת כמו בסרטי פרנקנשטיין, אלא אילמת וחירשת.
בהמשך הופיעה הדמות בווריאציות שונות ביצירות רבות.
בין היתר, בסרט "איגור" (2008) הדמות הראשית היא עוזרו לשעבר של המדען המטורף ד"ר גליקנשטיין המנוח.
בסרט זה, איגור יורש את מחקריו של מורו וחולם להפוך למדען המפורסם בעולם.
איגוד תעשיית ההקלטות הרומני (ברומנית: Uniunea Producătorilor de Fonograme din România; בראשי תיבות: UPFR) הוא ארגון ללא כוונת רווח, המייצג את תעשיית ההקלטות ברומניה.
האיגוד אחראי על מדידת מספר המכירות הפיזיות והדיגיטליות של תקליטים ברומניה, ומרכיב מצעד פזמונים שבועי.
תרשים האלבומים הרומניים מתעדכן גם הוא מדי שבוע, אך הוא מעולם לא מתפרסם באופן מלא.
האיגוד גם אחראי על הענקת דרגות הוקרה לאמנים על הישגים במכירות אלבומים ברומניה.
מהנמוך ביותר לגבוה ביותר, דרגות ההסמכה שהוענקו לאורך השנים הם: זהב (נע בין 2,000 יחידות שנמכרו לבין 100,000 יחידות שנמכרו), זהב כפול, פלטינה (נע בין 10,000 יחידות שנמכרו לבין 250,000 יחידות שנמכרו), פלטינה כפולה (100,000 יחידות שנמכרו), פלטינה משולשת, פלטינה מרובעת, יהלום (60,000 יחידות שנמכרו) ויהלום משולש (150,000 יחידות שנמכרו).
בראש האיגוד, עומדת עדינה סקריוסטאנו.
איגודן – איגוד ערים דן לתשתיות איכות הסביבה (הלחם של איגוד ודן) הוא תאגיד סטטוטורי, איגוד ערים לאיכות סביבה, המאגד את מרבית הרשויות המקומיות בגוש דן.
איגודן הוקם בשנת 1956 בצו של שר הפנים, שכלל את הערים: תל אביב-יפו, רמת גן, גבעתיים, חולון, בת ים, בני ברק ופתח תקווה.
רשויות מקומיות נוספות המקבלות שירותי טיהור שפכים מאיגודן הן: גבעת שמואל, אלעד, בית דגן, מועצה אזורית עמק לוד, רחובות, אזור, ראש העין, קריית אונו, אור יהודה, רמת פנקס, כפר קאסם, יהוד-מונוסון, גני תקווה, רמת אפעל, ראשון לציון, נס ציונה, סביון.
איגודן מעניק שירותים לכ-2.5 מיליון תושבים שהם רבע מתושבי מדינת ישראל ולכ-7,000 מפעלי תעשייה.
זהו תאגיד תשתיות הביוב הגדול בישראל, המטפל בכ-150 מיליון מ"ק שפכים בשנה ומטהר אותם למים באיכות מי שתייה להשקיה בלתי מוגבלת בחקלאות בנגב.
יו"ר איגודן הוא גל שרעבי דמאיו ומנכ"ל איגודן הוא דודו מחלב.
+ יושבי ראש איגודן שם תקופת כהונה סעדיה שושני ?–?
מכון טיהור שפכי גוש דן (בראשי תיבות: השפד"ן) הוא מכון לטיהור שפכים שהוקם מערבית לראשון לציון בשנת 1969 על ידי איגודן - איגוד ערים דן לתשתיות איכות הסביבה.
המכון לטיפול והשבת שפכי גוש דן (שפד"ן) הוא המערכת הגדולה והמורכבת ביותר בישראל לטיפול בשפכים עירוניים והשבתם למשק.
המכון מטפל בשפכים מהעיר תל אביב יפו ומהישובים השכנים: רמת-גן, גבעתיים, בני-ברק, פתח-תקווה, חולון, בת ים, ראשון לציון, גבעת-שמואל, קריית-אונו, גני-תקווה, אור-יהודה, אזור, ראש העין, רחובות, נס-ציונה, יהוד, אלעד, סביון, עמק לוד, כפר קאסם, בית-דגן, דרום השרון.
מטרת המכון היא טיפול בשפכים המגיעים אליו.
הטיפול במכון מתבצע בריאקטורים של בוצה משופעלת בתהליך מכני-ביולוגי, אשר בסופו מתבצע ליטוש הקולחים בתהליך SAT (תהליך בו מחלחלים הקולחים השניוניים אל אקוויפר ייעודי ומתבצעים בקרקע תהליכים של הרחקה ביולוגית, סינון וספיחה).
הקולחים המושבים, אשר מופקים מהאקוויפר לאחר זמן שהייה של מספר חודשים, משמשים להשקיה חקלאית לכל סוגי הגידולים בארץ ללא הגבלה.
תהליך טיהור מי השפכים המתבצע במכון השפד"ן מייצר שלושה תוצרים:
מי קולחין - המאושרים להשקיית גידולים חקלאיים מכל סוג, המספקים כ-70% מצריכת ההשקיה בשדות העוטף והנגב.
בוצה קלאס A, המשמשת כדשן לשימוש בפיזור לחקלאות.
חשמל לשימוש עצמי במכון עצמו.
השפד"ן משרת אוכלוסייה של למעלה משניים וחצי מיליון תושבים בשטח עירוני ותעשייתי של כ-220 קמ"ר.
המכון קולט כ-25% מהשפכים בישראל והוא המתקן לטיפול בשפכים הגדול במזרח התיכון.
בשנת 2012 בחר האו"ם במערכת טיהור השפכים של גוש דן, לצד פרויקטים אחרים מרחבי העולם, כדוגמה ליכולתן של רשויות מקומיות להתמודד עם בעיות סביבתיות.
הבחירה נעשתה בזכות השיטה הייחודית של שימוש בתכונות הסינון הטבעי של חול על מנת לשפר את איכות השפכים.
באוגוסט 1956 נוסד "איגוד ערים דן – ביוב" (שמו המקורי של איגודן לתשתיות איכות הסביבה) על מנת לפתור את בעיית הביוב של תל אביב-יפו, רמת גן, גבעתיים, בני ברק, פתח-תקווה, חולון ובת ים.
באותה תקופה זרם הביוב הגולמי לים התיכון, אם דרך אפיקי הנחלים באזור (איילון, ירקון ושורק) ואם דרך צינורות ייעודיים.
לצורך הטיפול בביוב הוקם בחולות ממערב לראשון לציון מכון טיהור שפכים (מט"ש) בשיטה אקסטנסיבית של אגני חמצון.
המכון נחנך בדצמבר 1969. בשלב הראשון הוזרמו אליו שפכי הערים חולון ובת ים, ושטח אגני החמצון היה 560 דונם.
למכון קמו מתנגדים רבים מבין תושבי הסביבה, ובפברואר 1970 אף הופסקה הזרמת השפכים אליו, עקב מטרדי ריח קשים.
ב-1973 השתרעו אגני החמצון על פני 750 דונם, והם קלטו כ-10 מיליון מ"ק שפכים בשנה.
ב-17 בפברואר 1987 החלה הפעלתו של שלב א' של המכון המכני-ביולוגי וב-12 במרץ 1996 הופעל שלב ב', בנוסף לשלב א'.
כך הושלם המכון, המאפשר לטפל בכל שפכי גוש-דן רבתי לאיכות של קולחים שניוניים.
ב-28 באוגוסט 1997 החלה הפעלת המתקן להסמכה גרביטציונית של הבוצה המשופעלת.
באפריל 2010 החלה באופן חלקי הסמכת הבוצה על ידי מערך GBT וסחיטת בוצה על ידי צנטריפוגות.
בשנת 2015 הופעל טיפול קדם חדש לכלל השפכים הנכנסים למכון, הכולל מגובי 40 מ"מ, מגובי 20 מ"מ, מגובי 6 מ"מ, ומשקעי חול ציקלונים.
בשנת 2016 החלה הרצת המעכלים האנאירוביים כפתרון יבשתי לבוצת השפד"ן.
תחילה מולאו המעכלים בבוצה ממכון טיהור מירושלים ומאשקלון, וחוממו באמצעות סולר.
לאחר הרצה של כשנה, בשנת 2017, הופסקה הזרמת הבוצה לים התיכון וכלל הבוצה הוזרמה למתקן דן-וירו ולמעכלים האנאירוביים.
החל מחודש אוגוסט 2017 הופסקה הזרמת הבוצה למתקן דן-וירו וכלל הבוצה מוזרמת למעכלים האנאירוביים.
בשנת 2018, כחלק מהיערכותו של איגודן לגידול האוכלוסייה בערים המחוברות לצנרת שבאחריותו, החלו עבודות להרחבת המכון (שלב ג').
פרויקט שלב ג' כולל תוספת של ריאקטורים ביולוגים לטיפול בשפכים בשיטת BNR
(Biological nutrient removal) ומערך להרחקת נוטרינטים ממי הנטל, הכולל גם את המתקנים הבאים: מתקן Wasstrip להרחת זרחן מבוצה שניונית, מתקן אוסטרה להרחקת זרחן ומתקן Demon להרחקת חנקן בטכנולוגיית אנמוקס.
ספיקת התוכן עבור הריאקטורים הביולוגיים בשלב ג' הוא 280,000 מק"י והוא נכנס להפעלה במקום שלב ב' במהלך שנת 2023. יחד עם שלב א', קיבולת המכון עלתה ל-480,000 מק"י.
במכון השפד"ן שבראשון לציון יש מרכז מבקרים המסביר על איגודן ועל מפעל השפד"ן.
איגוד תעשיית ההקלטות הפרגוואני (בספרדית: Sociedad de Gestión de Productores Fonográficos del Paraguay; בראשי תיבות: SGP) הוא הארגון המרכזי המייצג את ענף ההקלטות של פרגוואי.
האיגוד מפרסם 4 מצעדי מוזיקה של השירים והאמנים המושמעים ביותר בתחנות רדיו נבחרות, למטרות מידע לקהל הרחב המבקר באתר האינטרנט שלהם.
האתר מספק את מצעדי המוזיקה הבאים:
האיגוד מעניק אישורי הסמכה להקלטת מוזיקה בפרגוואי מאז 2013. אלבומים עם 5,000 מכירות מוכרזים כאלבום זהב, ואילו אלבומים עם 10,000 מכירות מוכרזים כאלבום פלטינה.
איגוד תעשיית ההקלטות הפרואני (בספרדית: Unión Peruana de Productores Fonográficos; בראשי תיבות: UNIMPRO) הוא הארגון המרכזי המייצג את ענף ההקלטות של פרו.
הארגון, שנוסד ב-19 ביולי 2001, חבר בפדרציה הבינלאומית לתעשייה הפונוגרפית.
UNIMPRO מפרסמת מצעדי איירפליי חודשיים ושנתיים, וכן מצעדים דיגיטליים.
מצעדי המוזיקה החודשיים אינם פתוחים לציבור ללא מנוי, אם כי חלק מהם ניתן למצוא בארכיון האינטרנט או בווייבאק מאשין.
האיגוד מעניק אישורי הסמכה להקלטת מוזיקה בפרו על סמך מכירות בלבד.
איגוד תעשיית ההקלטות הקרואטי (בקרואטית: Hrvatska diskografska udruga; בראשי תיבות: HDU) הוא הארגון המרכזי המייצג את ענף ההקלטות של קרואטיה.
האיגוד, שהוקם ב-14 ביוני 1995, אחראי על פרסום מצעדי מוזיקה והענקת אישורי הקלטת מוזיקה בקרואטיה.
האיגוד מעניק אישורי הסמכה להקלטת מוזיקה בקרואטיה על סמך מכירות אלבומים בלבד:
איגוד תעשיית ההקלטות הצ'כי-סלובקי (ČNS IFPI) הוא הארגון המרכזי המייצג את ענף ההקלטות של צ'כיה וסלובקיה.
האיגוד ייצג את ענף ההקלטות של צ'כוסלובקיה עד להתפרקותה.
האיגוד אחראי על פרסום מצעדי מוזיקה בצ'כיה וסלובקיה, בין היתר את מצעד 100 הסינגלים הדיגיטליים, מצעד 100 האלבומים ומצעד 100 שירי הרדיו.
האיגוד אחראי על הענקת אישורי הסמכה להקלטת מוזיקה בצ'כיה וסלובקיה על סמך מכירות בלבד:
איגוד תעשיית ההקלטות התאילנדי הוא הארגון המרכזי המייצג את ענף ההקלטות של תאילנד.
האיגוד אחראי על הענקת אישורי הקלטת מוזיקה בתאילנד על סמך מכירות בלבד:
איגוד תעשיית ההקלטות השווייצרי (IFPI Schweiz או IFPI Switzerland) הוא הארגון המרכזי המייצג את ענף ההקלטות של שווייץ מאז שנות ה-30 של המאה ה-20. האיגוד חבר בפדרציה הבין-לאומית לתעשייה הפונוגרפית.
האיגוד אחראי על הענקת אישורי הסמכה להקלטת מוזיקה בשווייץ מאז 1989. להלן ספי אישורי ההסמכה לפי תאריך.
+אלבומי וידאוסוג הסמכהיחידות זהב3,000 פלטינה6,000 פלטניה ×212,000
איגוד תעשיית ההקלטות הצ'יליאני (בספרדית: Sociedad de Productores Fonográficos y Videográficos de Chile; בראשי תיבות: IFPI Chile או PROFOVI) הוא הארגון המרכזי המייצג את ענף ההקלטות של צ'ילה מאז 1982. האיגוד חבר בפדרציה הבין-לאומית לתעשייה הפונוגרפית.
האיגוד אחראי על הענקת אישורי הסמכה להקלטת מוזיקה בצ'ילה.
להלן ספי ההסמכה לפי תאריך.
איגוד תעשיית ההקלטות הרוסי הוא הארגון המרכזי המייצג את ענף ההקלטות של רוסיה שפועל מאז 2011. האיגוד היה חבר בפדרציה הבין-לאומית לתעשייה הפונוגרפית.
האיגוד היה אחראי על הענקת אישורי הסמכה להקלטת מוזיקה ברוסיה עד לפברואר 2018, אז הועברה הסמכות לאינטרמדיה.
איגור אוליצקי (נולד ב-26 באוגוסט 1980) הוא גנטיקאי וביואינפורמטיקן ישראלי, פרופסור מן המניין בפקולטה לביולוגיה במכון ויצמן למדע המכהן כדקאן הפקולטה.
מומחה לחקר רנ"א ארוך לא-מקודד.
איגור אוליצקי נולד בסנקט פטרבורג.
בגיל 10 עלה לישראל עם משפחתו.
סיים את לימודי התיכון בבית הספר להנדסאים ברמת אביב ב-1998 ואת שירותו בצה"ל עשה בחיל הטכנולוגיה והאחזקה.
למד לתואר ראשון בתוכנית הדו-חוגית במדעי המחשב ובמדעי החיים עם התמחות בביואינפורמטיקה באוניברסיטת תל אביב, אותו השלים בהצטיינות ב-2004. המשיך ללימודי תואר שלישי (במסלול ישיר) במדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
עבודת הדוקטורט שלו, שבוצעה בהנחיית פרופ' רון שמיר ונשאה את הכותרת "אלגוריתמים מבוססי-רשת לניתוח מידע ביו-רפואי רבגוני", הוגשה ב-2009. עם קבלת תואר הדוקטור יצא לארצות הברית ושהה כעמית בתר-דוקטורט במכון וייטהד למדעי הביו-רפואה המקושר למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, בהנחיית פרופ' דייוויד בארטל .
עם שובו לישראל ב-2013 הצטרף לסגל המחלקה לבקרה ביולוגית במכון ויצמן למדע, בדרגת מדען בכיר.
בהמשך המחלקה הפכה למחלקה לאימונולוגיה וביולוגיה רגנרטיבית והוא הצטרף גם למחלקה לנוירוביולוגיה מולקולרית.
החל מ-2022 הוא מכהן כראש מרכז אביש-פרנקל לריפוי ברנ"א וכראש ועדת ההוראה לביולוגיה בבית הספר למחקר.
ב-2016–2023 שימש חבר הוועד המנהל של החברה הישראלית לביולוגיה חישובית.
שהה כחוקר אורח בשבתון במכון מקס פלאנק לגנטיקה מולקולרית בברלין.
שימש לאורך השנים כיועץ חיצוני למספר חברות בתחומי הפארמה וההנדסה הגנטית.
בדצמבר 2025 החל אוליצקי את תפקידו כדקאן הפקולטה לביולוגיה.
לאורך השנים פרסם אוליצקי מעל 160 מאמרים ורשם שני פטנטים.
תפקודים של רנ"א ארוך לא-מקודד
כדי להבין את תפקוד מולקולות אלה (בראשי תיבות lncRNA), הקים אוליצקי מספר מערכות ניסוי שבהן ניתן לשבש או להפעיל ביטוי של llncRNA באמצעות RNAi, עריכת קריספר או שיבוש קריספר.
לאורך השנים עסקה קבוצתו בהתמיינות תאי גזע עובריים אנושיים ועכבריים (ESCs) לתאי אב עצביים ולנוירונים; התמיינות תאי גזע עובריים אנושיים לתאים שונים משושלת האנדודרם; עכברים טרנסגניים (השבתה של lncRNA); הפעלה והתחדשות עצבית בתרבית; יצירת זיכרון במערכת העצבים המרכזית; תגובת תאי סרטן השד לאותות חיצוניים.
מצבי פעולה של רנ"א ארוך לא-מקודד
מטרת אפיק מחקר זה היא להבין את ה"קודים" המניעים את פעילות ה-lncRNA.
פענוח הקודים הללו חשוב, למשל, כדי להבין את ההשפעה של מוטציות (שניתן כיום לזהות בקלות באמצעות ריצוף גנום מלא) על תפקוד ה-lncRNA וכדי לדרג וריאנטים שעשויים להיות בעלי השפעה ביולוגית משמעותית.
מאחר שתפקוד ה-lncRNA עדיין אינו מובן היטב, קבוצתו של אוליצקי נוקטת גישה משולבת, שמטרתה להפיק תובנות לגבי מנגנוני הפעולה של lncRNA ממקורות שונים:
סריקות עתירות תפוקה – שימוש בשיטות מבוססות-מאגר (pooled) ליצירה ולמוטגנזה של עשרות אלפי אתרים מ-lncRNA שונים ובדיקת יכולתם למלא תפקודים תאיים ומולקולריים מסוימים.
חקירה מעמיקה של lncRNA ספציפיים – שימוש בקונסטרוקטים סינתטיים, מערכות ריפורטר והנדסה גנומית כדי לנתח את תרומת הרצף והמבנה לתפקוד של lncRNA שונים הנחקרים במעבדה.
גנומיקה השוואתית – פיתוח שיטות חישוביות לזיהוי רצפים ומבנים שמורים ב-lncRNA על ידי השוואת רצפים הומולוגיים ממינים שונים.
הניתוח ההשוואתי מילא תפקיד חשוב בהבנת הכללים המנחים את תפקוד החלבונים וה-microRNA, אך היה קשה ליישם שיטות קיימות לחקר lncRNA בשל מחסור באנוטציות והאבולוציה המהירה שלהם.
כדי לבנות קטלוג של lncRNA בחולייתנים, אוליצקי וקבוצתו אספו נתוני RNA-seq ו-3P-seq ופיתחו שיטות אמינות לזיהוי lncRNA ב-17 מינים.
פותחו גם שיטות לזיהוי הומולוגים של lncRNA על בסיס דמיון רצף עדין ושימור של גנים סמוכים והקשר גנומי.
באמצעות קטלוגים אלה נמצא כי המחזוריות המהירה של רוב גני ה-lncRNA מלווה בשימור מיקומי אצל חלקם ובשמירה על איים קצרים של רצף שמור אצל אחרים.
לאחר מכן הקבוצה התמקדה במקורות האבולוציוניים של אותם lncRNA שנמצאים רק ביונקים, ועקבה אחרי כ-5% מהם אל גנים מקודדי חלבון שאיבדו את פוטנציאל הקידוד שלהם לפני עליית היונקים.
ל-lncRNA שמקורם בפסאודוגנים מאפיינים ייחודיים המבדילים אותם מ-lncRNA אחרים, כגון תחומי ביטוי רחבים יותר.
אוליצקי וקבוצתו מפתחים שיטות לכריית הרצפים של אותם lncRNA ששומרים על רצף או מיקום, ולזיהוי צירופים שמורים של רצפי משנה או מבנים שלא ניתנים לזיהוי באמצעות שיטות הקיימות לחקר גנים מקודדי חלבון.
גורל מולקולות RNA ארוכות בתאים יונקים
מוקד נוסף של המחקר עוסק בתהליכים המתרחשים ברנ"א ארוך (mRNA ו-lncRNA) לאחר ששעתוקם מסתיים, וכיצד רצפיהם, מבני הרנ"א, ארכיטקטורת הגנים והמיקום הגנומי משפיעים על כך.
בפרט, אוליצקי עוסק בשאלות הבאות: מדוע חלקם נשארים על הכרומטין, אחרים מתעכבים בגרעין, ואחרים יוצאים לציטוזול תוך דקות?
ברגע שהם בציטוזול, מה קובע את יציבותם?
בנוסף, הקבוצה עוסקת בתהליכים המתרחשים ברנ"א תרפויטי אקסוגני שמוחדר לתאים באמצעות ננו-חלקיקים ליפידיים, וכיצד ניתן להנדס את גורלו כדי לפתח טיפולי רנ"א יעילים ורב-תכליתיים.
מצטיין רקטור ונשיא אוניברסיטת תל אביב (2004)
פרס הצטיינות מיוחד מטעם ועדת החינוך, התרבות והספורט (2005)
פרס וולף לתלמידי תואר דוקטור (2008)
חבר רשת ההחוקרים הצעיר של האגודה האירופית לביולוגיה מולקולרית (2016)
פרס אגודת הרנ"א לחוקר צעיר (2020)
חבר האקדמיה הצעירה הישראלית (2023)
אוליצקי נשוי לליעד ואב לארבעה, מתגורר במכון ויצמן.
איגור איבנוביץ' בלאנוב (באוקראינית: Ігор Іванович Беланов; נולד ב-25 בספטמבר 1960) הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני.
זכה בכדור הזהב בשנת 1986.
הוא כבש שלושער עם נבחרת ברית המועצות בכדורגל נגד בלגיה.
ביורו 1988 השתתף בלאנוב בארבעה מתוך חמשת משחקי הנבחרת, אך לא הבקיע אף שער.
במשחק הגמר נגד נבחרת הולנד הוא החטיא את בעיטת הפנדל, שפסק השופט בעקבות הכשלת שחקן סובייטי ברחבה ההולנדית.
בסך הכל, שיחק בלאנוב 33 משחקים בנבחרת הסובייטית, בהם כבש שמונה שערים.
בשנת 1989 עזב בלאנוב את דינמו קייב ועבר לשחק בגרמניה, בקבוצת בורוסיה מנשנגלדבך.
אליפות אירופה בכדורגל מקום שני: 1988
איגור בוריסוב (15 ביוני 1942 – 10 בנובמבר 2022) היה שחקן קולנוע ישראלי.
החל לשחק בברית המועצות בסרטים רוסיים ולאחר עלייתו לישראל ב-1977, הרבה לשחק בקומדיות וסרטי בורקס ישראליים, ובסרטי מתיחות בעיקר בבימויו של יהודה בארקן.
נולד בשם איגור רבינוביץ לבוריס ונדז'דה, בברית המועצות (רוסיה כיום).
כשהגיע לגיל 16 הוריו החליטו לשנות את שם המשפחה היהודי בכדי לאפשר לו להתקבל ללימודים גבוהים.
בשנות ה-60 וה-70 שיחק בוריסוב בתעשיית הקולנוע בברית המועצות.
נישא בסנט פטרסבורג ונולדה לו בת יחידה בשם מירה.
בצעירותו הגן על אימו כאשר הותקפה על רקע יהדותה ונאסר על כך (בישראל לאחר עלייתו זכה בשל כך בתואר אסיר ציון).
המשפחה תכננה לעזוב את ברית המועצות ולעלות לישראל, אולם, זמן קצר לפני העזיבה רבו בני הזוג ואיגור עלה לבדו.
עלה לישראל ב-1977. הסרט הראשון בו השתתף היה "שלאגר" בשנת 1979.
בשנת 1985 השתתף בסדרה "התזמורת" עם ג'וליאן שגרן.
בשנים 1987–1989 שיחק בשלושה סרטים אמריקאים המספרים אגדות ילדים ידועות, בהפקת חברת קנון גרופ של מנחם גולן ויורם גלובוס.
בשנים 1987 ו-1991 היה אורח בתוכנית הטלוויזיה לילדים "הופה היי", ואף השתתף במופע של התוכנית בשנת 1986.
ב-1992 הוא השתתף בקלטת הווידאו לילדים "שרים וצוחקים", לצד דודו זר, נתן נתנזון וחני נחמיאס.
שיחק ב"הבימה" בשנים 1994 - 1998 בהצגות "ביקור הגברת הזקנה", "הדיבוק" ו"החייל האמיץ שווייק".
איגור התגורר ביפו למעלה מ-30 שנה.
מאמצע שנות ה-90 הפסיק להופיע בסרטים.
הוא נותר בקשר עם מספר מועט של אנשים, ביניהם יהודה בארקן, הרב יצחק מנחם קרלינסקי ושני שכנים.
בסוף ספטמבר 2022 חש ברע והתאשפז ביוזמתו.
איגור בוריסוב נפטר בבית החולים ב-10 בנובמבר 2022, והובא לקבורה בבית הקברות ירקון.
בתו, מירה, שמעה על מצבו והגיעה לישראל לפגוש אותו, אולם לא הספיקה לראותו לפני שנפטר.
הותיר אחריו בת, מירה צ'נאקייבה, ונכדים.
, "החצי השלישי", בבימוי יבגני קרלוב
כוכב האושר שובה הלב (1975), בבימוי ולדימיר מוטיל
Труффальдино из Бергамо (1977), מחזמר לטלוויזיה, בבימוי ולדימיר וורוביוב
שלאגר (1979), בבימוי אסי דיין
סרט מתיחות, בבימוי יהודה ברקן ויגאל שילון
סרט מתיחות, בבימוי יהודה ברקן ויגאל שילון.
סרט ילדים, בבימוי דייוויד אירווינג
סרט מתיחות בבימוי יגאל שילון
סרט ילדים, בבימוי אדם ברוקס
מסיבת גן (1991) - חבר בצמד עם אריק לביא
סרט מתיחות, בבימוי יהודה ברקן
איגור טומאסיץ (בקרואטית: Igor Tomašić, בבולגרית: Игор Томашич; נולד ב-14 בדצמבר 1976 בקיוטינה שבקרואטיה) הוא כדורגלן עבר קרואטי-בולגרי ששיחק בעמדת הבלם.
טומאסיץ' החל את הקריירה בקבוצת הנוער הקרואטית מוסלבינה קיוטינה, ולאחר מכן עבר לדינמו זאגרב בה שיחק במשך שתי עונות.
ב-1997 עבר להולנד שם שיחק שתי עונות ברודה, עונה אחת במאסטריכט, ושתי עונות נוספות ברודה.
בעונת שיחק בראסינג גנק מליגת העל הבלגית.
בקיץ 2003 הגיע לישראל ועבר להפועל פתח תקווה.
בפתח תקווה שיחק עונה אחת ולאחר מכן עבר להפועל באר שבע, בה שיחק חצי עונה.
בינואר 2005 עבר טומאסיץ' לקבוצה הבולגרית הבכירה לבסקי סופיה, איתה זכה כבר באותה עונה בגביע הבולגרי.
בעונה שלאחר מכן עלה עם הקבוצה לרבע גמר גביע אופ"א וזכה עמה באליפות ליגת העל הבולגרית בכדורגל, ובשנת 2007 זכה עם הקבוצה בדאבל.
באוגוסט 2006, אחרי שקיבל תעודת זהות בולגרית, שיחק את משחקו הראשון בנבחרת בולגריה, בתיקו 0-0 מול נבחרת ווילס.
בסך הכל רשם 16 הופעות במדי נבחרת בולגריה.
ב-2008 חזר טומאסיץ' לישראל, ושיחק בעונת במכבי תל אביב, עמה זכה בגביע הטוטו לאותה עונה.
בקיץ 2010 שוחרר ממכבי תל אביב ועבר לקבוצת קוואלה היוונית.
כעבור עונה עבר לשחק בקבוצת אנורתוסיס פמגוסטה מליגת העל הקפריסאית, ובקיץ 2012 פרש ממשחק פעיל.
איגור גיאוֹרגָדזֶה (בגאורגית: იგორ გიორგაძე; נולד ב-23 ביולי 1950) הוא פוליטיקאי גאורגי לשעבר שכיהן בתפקיד השר לביטחון לאומי בגאורגיה בין השנים 1993-1995. בשנת 1995, הוא הואשם, על ידי נשיא גאורגיה באותם ימים, אדוארד שוורדנדזה, בניסיון התנקשות.
ממקום מושבו ברוסיה הוא מנהל תנועה ציבורית "אנטי--סורוסית" בגאורגיה, והוא מנהיג המפלגה הפוליטית שנקראת סָמארתלוּבָּה ("צדק").
גיאורגדזה נולד בזאיסן במזרח קזחסטן על גבול רוסיה-סין.
אביו, הגנרל פנטלמיון גיאורגדזה היה מפקד במלחמת העולם השנייה ומאוחר יותר מנהיג המפלגה הקומוניסטית המאוחדת של גאורגיה.
האב שלח את בנו לרכוש השכלה צבאית.
בשנת 1968 הוא התקבל לבי"ס היוקרתי של הק.ג.ב.
הוא סיים כבוגר החוג לתורת המשפט ושפות זרות.
מלבד גאורגית ורוסית הוא דובר טורקית, צרפתית, אזרית וסרבו-קרואטית.
הוא הגיע לדרגת לוטננט-גנרל וכיהן בתפקידים שונים בשירות הביטחון של גאורגיה הסובייטית.
בשנים 1980-1981, הוא השתתף במלחמת אפגניסטן כחבר כח המשימה של הק.ג.ב.
הוא עוטר ב-15 עיטורים ממלכתיים כולל "עיטור הצטיינות בקרב" וכן התואר "קצין של כבוד בק.ג.ב של ברית המועצות".
במהלך מלחמת האזרחים של גאורגיה (1992-1993) בין חסידי הנשיא המודח גמסחורדיה, הזוויאדיסטים, ומתנגדיו, תמך גיאורגדזה בשוורדנדזה, ובשנת 1993, הוא מונה לשר לביטחון לאומי של גאורגיה.
בתקופת כהונתו קידם גיאורגדזה את היחסים עם השירותים החשאיים של רוסיה, וגברה השפעתו בממשלה הגאורגית.
בשנת 1995 הואשם גיאורגדזה בארגון ניסיון התנקשות בשוורדנדזה ב-29 באוגוסט של אותה שנה.
במכתב פתוח ששלח גיאורגדזה לשוורדנדזה באוקטובר של אותה שנה הוא הכחיש כל קשר ל.
הוא האשים את שוורדנדזה כי ניסה להפטר ממנו לפני הבחירות הקרבות לנשיאות גאורגיה.
בתחילת 1995 עוד הספיק גיאורגדזה לכרות ברית עם הארגון החצי צבאי של ג'אבא יוסליאני, מחדריוני.
שהאחרונה מסרה את נישקה כאות לרצון טוב ולשתוף פעולה עם ממשלו של שוורדנדזה.
החשדות בדבר מעורבותו של גיאורגדזה עלו כאשר ניסיון ההתנקשות אירע זמן קצר לאחר חזרתו מביקור לא רשמי במוסקבה.
הוא נמלט למוסקבה בסיוע כוח שמירת השלום הרוסי בגאורגיה לפני שהועמד למשפט.
מאוחר יותר הואשם גיאורגדזה במעורבות בשורה של התנקשויות פוליטיות, בשנים 1994-1995, והוצא נגדו צו מעצר בינלאומי שהועבר לידי האינטרפול.
בקשות הסגרה רבות של גאורגיה, האינטרפול והקונגרס של ארצות הברית, נדחו על ידי רוסיה בטענה כי מערכת אכיפת החוק הרוסית לא הצליחה לאתרו.
יחד עם זאת, גיאורגדזה הוא אורח קבוע בתוכניות טלוויזיה רוסיות וכפי הנראה מתגורר במוסקבה.
בשנת 1999, הכריז הסנאט האמריקאי כי על הנשיא האמריקאי ופקידים בכירים אחרים, להעלות את נושא הסגרתו של גיאורגדזה בפגישותיהם הדו-צדדיים כדי שיעמוד למשפט על ניסיון ההתנקשות בשוורדנדזה.
בתחילת שנות האלפיים ניסה גיאורגדזה להיכנס שוב לזירה הפוליטית בגאורגיה.
ביולי 2001 נרשמה מפלגת "סמשובלו" ("מולדת") - ברית התנועות הגאורגיות הפטריוטיות, בטביליסי.
הארגון, שכלל תשע מפלגות ותנועות פופולריות, בחר בגיאורגדזה ליושב ראש המפלגה החדשה.
בשנת 2003 נוסדה המפלגה הפוליטית "סמרתלובה" ("צדק") ובשנת 2005 הפך לראש התנועה הפוליטית ה"אנטי-סורוסית", שהייתה מורכבת מברית של ארבע מפלגות אופוזיציה כולל סמרתלובה.
התנועה תמכה בהידוק הקשרים הכלכליים והפוליטיים עם הפדרציה הרוסית, ומתחה ביקורת על המדיניות הפרו-מערבית של ממשל שוורדנדזה ששאפה להכלל בנאט"ו.
אולם גיאורגדזה זכה לתמיכה מינימלית בלבד בגאורגיה, והואשם כי מומן, לכאורה, בידי שירותי הביטחון הרוסיים.
אף על פי ששהה מחוץ לגאורגיה ניסה גיאורגדזה לרוץ לנשיאות גאורגיה בבחירות שנערכו בשנת 2000 ובשנת 2004, אולם בכל אחד מהמקרים סירבה ועדת הבחירות המרכזית של גאורגיה לרשום אותו.
ב-6 בספטמבר 2006, עצרה המשטרה הגאורגית מעל ל-30 חברים במפלגת סמרתלובה והתנועות הנלוות אליה במהלך כנס שנערך בטביליסי ובמקומות נוספים ברחבי גאורגיה.
העצורים הואשמו בקשירת קשר לביצוע הפיכה אלימה כנגד הממשלה הגאורגית בראשות מיכאיל סאקשווילי.
האשמות נוספות כללו קבלת מימון בלתי חוקי ושיתוף פעולה עם שירותי הביטחון של מדינה זרה.
סמרתלובה הגיבה באמצעות עורכי דינה כי מדובר ברדיפה פוליטית לקראת הסוף הקרב ובא
פעולותיו של גאורגדזה ונציגיו נתפסו בעיני הממשל הגאורגי כפעולות שנעשו בתמיכה ובמימון של השירות החשאי הרוסי יחד עם שורה של צעדים בהם נקטה מוסקבה לדיכוי הכלכלה בגאורגיה ויצירת תסיסה פוליטית, כמו האמברגו על היין הגאורגי.
איגור ברזין (נולד ב-21 בדצמבר 1958) הוא מורה לבימוי תיאטרון ולמשחק, מייסד, מנהל אמנותי לשעבר ובמאי בתיאטרון "מלנקי".
אימו נולדה במוסקבה ועברה לקזחסטן בתחילת מלחמת העולם השנייה, החלה ללמוד בעיר קרגנדה שבקזחסטן, שם נולד איגור ואחותו.
אביו נולד בדנטרופטרובסקי שבאוקראינה ונסע לקזחסטן אחרי המלחמה.
ברזין חי בקזחסטן עד גיל 27, התחתן ונולדה לו בת.
בשנים 1976–1980 למד היסטוריה באוניברסיטת קרגנדה.
אחר-כך נסע למוסקבה ולמד שם בשנים 1987–1992 באקדמיה הרוסית לאומנויות התיאטרון, "גיטיס".
בשנים 1992–1993 עבד כבמאי מופעים בקרקס הגדול במוסקבה.
עבד בעבודות מזדמנות שונות וב-1997 הקים ביחד עם השחקנים מיכאל טפליצקי והלנה ירלובה את תיאטרון "מלנקי".
ברזין משמש כבמאי, וכמנהל האמנותי של תיאטרון מלנקי.
בנוסף הוא אחראי לעיבודים בתיאטרון שרובם נעשו בשיתוף עם בוריס ינטין.
2014 - פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה.
2010 - פרס מפעל הפיס לאמנויות הבמה ע"ש לנדאו.
2010 - פרס השרה לקליטת העלייה ע"ש יורי שטרן לשנת 2010.
2007 - "על החטא" - ההצגה זכתה ב-3 קטגוריות בפרס קיפוד הזהב (בימוי, עיבוד, שחקן הטוב ביותר).
2004 – "הזר" - זוכה פרס התיאטרון הישראלי 2004 (הצגת הפרינג' הטובה ביותר).
2004 - "הזר" - זוכה בפרס קיפוד הזהב לאמן למשחק (דימה רוס) ולבמאי (איגור ברזין).
2001 – "קונטרבס" - ההצגה זכתה בפרס ראשון בפסטיבל תיאטרונטו 2001.
2024- "שנת חורף" מאת פינגאן קרוקמאייר, בית צבי.
2021 - "הנחשול" מאת ג'וזף רובינס ורון ג'ונס, בית צבי.
2021 - "בית ברנרדה אלבה" מאת פדריקו גרסיה לורקה, בית צבי.
2019 - "המיזנתרופ" מאת מולייר, תיאטרון תמונע.
2017 - "בוצ'ה" מאת יוסף בר יוסף, תיאטרון החאן.
2013 - "דברי אלי כמו גשם" - 2 מחזות קצרים מאת טנסי ויליאמס, תיאטרון מלנקי.
2012 - "הנזיר השחור" על פי צ'כוב, תיאטרון מלנקי.
2011 - "הגולם" על פי מיתוס הגולם בתורת הנסתר היהודית, תיאטרון מלנקי.
2010 - "איוב" על פי רומן של יוזף רות, תיאטרון מלנקי.
2009 - "אורפאוס במטרו" הצגת יחיד על פי קורטסאר, תיאטרונטו.
2008 - "המהגרים" על פי מחזה מאת סלאבומיר מרוז'ק.
2007 - "על החטא" על פי רומן מאת פיודור דוסטויבסקי.
2007 - "טרגדיות קטנות" שני מחזות מאת אלכסנדר פושקין.
2006 - "וויצק" מחזה מאת גאורג ביכנר.
2005 - "רצח באי העזים" מחזה מאת הוגו בטי.
2005 - "שושנת יריחו", מחזה מקורי מאת רועי חן.
2003 - "הזקנה ועושה הנסים" על-פי סיפוריו של דניאיל חארמס.
בית הספר לתיאטרון ע"ש סופי מוסקוביץ'.
2001 - "קונטרבס" מחזה יחיד מאת פטריק זיסקינד.
2000 - "חזרה גנרלית בהחלט" מחזה מאת סבבה יעקובסדוטר.
1998 - "השד האחרון" על-פי סיפורי יצחק בשביס-זינגר.
1997 - "המשחק" מחזה מאת אנטוני שפר.
איגור איוונוביץ' דוברובולסקי הוא כדורגלן עבר רוסי, ששיחק בקבוצות: דינמו מוסקבה, אתלטיקו מדריד ואולימפיק מרסיי ובנבחרת ברית המועצות.
לאחר הפרישה ממשחק פעיל אימן מספר קבוצות במולדובה.
כיום (2018) מאמן את קבוצת דינמו-אוטו מהעיר טירספול.
מקום ראשון באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 1990
כדורגלן השנה בברית המועצות - 1990
איגור ולדימירוביץ' דניסוב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הקשר.
דניסוב נולד בלנינגרד, ובצעירותו למד בבתי הספר לכדורגל "טורבוסטרויטל" (Турбостроитель) ו"סמנה" (Смена).
בגיל 16 הוא הצטרף למחלקת הנוער של המועדון המקומי זניט סנקט פטרבורג, ושיחק בה במשך שנתיים.
ב-2002, בגיל 18, הוא הצטרף לראשונה לקבוצה הבוגרת של המועדון וערך את הופעת הבכורה שלו במדיה במשחק מול צסק"א מוסקבה.
במהלך השנים הבאות הפך דניסוב לאחד מהשחקנים החשובים בזניט.
הוא תפקד בקבוצה בעיקר בתור קשר אחורי, הלוקח חלק מרכזי במשימות ההגנתיות ואף בונה התקפות חדשות.
לעיתים שימש גם כקשר התקפי בעל תפקיד יצירתי בהכנת מצבי הבקעה לחלוצים.
דניסוב סייע לזניט לזכות באליפות ליגת העל הרוסית בכדורגל ב-2007, ובעונת היה שותף לזכייה הראשונה בתולדות המועדון בגביע אופ"א לאחר שהבקיע שער במשחק הגמר מול גלאזגו ריינג'רס.
ב-2010 הוא זכה עם הקבוצה בדאבל של אליפות והגביע הרוסי.
ביולי 2013 חתם דניסוב באנז'י מחצ'קלה הרוסית, אך עזב אותה חודש לאחר מכן בעקבות המשבר הגדול בקבוצה, והוא חתם בדינמו מוסקבה הרוסית.
באוגוסט 2016 עבר ללוקומוטיב מוסקבה, עמה זכה באליפות ליגת העל הרוסית בכדורגל בעונת 2017/2018.
במאי 2019 עזב את לוקומטיב בהסכמה הדדית עם הקבוצה.
יומיים לאחר מכן הודיע על פרישה ממשחק.
בצעירותו כיהן דניסוב כקפטן נבחרת רוסיה עד גיל 21. ב-2005 הוא התאמן לראשונה עם הנבחרת הבוגרת, אך החל לשחק בה רק שלוש שנים לאחר מכן.
הוא זומן על ידי חוס הידינק לסגל הנבחרת לטורניר יורו 2008, אך סירב להשתתף בו.
באוקטובר 2008 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, מול נבחרת גרמניה, ומאז הפך לשחקן קבוע בסגלה, אך לא הצליח להעפיל עמה למונדיאל 2010.
איגור וסילייביץ' גאמולה (רוסית: Игорь Васильевич Гамула; 17 בפברואר 1960 – 8 בדצמבר 2021) היה כדורגלן סובייטי ואוקראיני ומאמן.
איגור סרגייביץ' גוזנקו היה פקיד צופן בשגרירות ברית המועצות באוטווה בירת קנדה, אשר לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ערק וחשף את פעולות הריגול הסובייטי במדינות המערב.
בין היתר חשף את קיומה של רשת הריגול שנודעה בשם רשת קיימברידג'.
איגור גוזנקו נולד בכפר קטן ליד מוסקבה בשנת 1919. בגיל 16 הצטרף לקומסומול, תנועת הנוער הקומוניסטי.
לאחר מכן למד הנדסה במכון המוסקבאי לאדריכלות.
בשנת 1941, עם פלישת הנאצים לברית המועצות, גויס לצבא האדום ונשלח לפנימייה במוסקבה של הגה-אר-או, המודיעין של הצבא האדום.
לאחר מכן לחם בחזית ובשנת 1943 נשלח לשרת כפקיד צופן בשגרירות הסובייטית באוטווה בירת קנדה.
במסגרת תפקידו פענח הודעות מוצפנות שהגיעו לשגרירות מן הגה-אר-או והצפין הודעות שנשלחו מהשגרירות.
משרדו של גוזנקו בשגרירות הופרד משאר חלקי השגרירות על ידי דלתות פלדה.
פעולות הפענוח וההצפנה שגוזנקו ביצע נעשו תחת פיקודו של הנספח הצבאי הסובייטי בקנדה קולונל ניקולאי זבוטין, שהיה אף מפעילם של סוכני הריגול הסובייטים בקנדה.
בתוקף תפקידו התוודע גוזנקו לפעילות הריגול הסובייטי במדינות המערב.
מחוץ לשעות עבודתו התגורר בדירה שכורה באוטווה.
גוזנקו ואשתו אנה, שהצטרפה אליו בקנדה כשהיא בהריון, נהנו מן החיים הטובים בה.
בספטמבר 1944 קיבל גוזנקו מברק ממוסקבה המורה לו ולמשפחתו לשוב למוסקבה, מאחר שהנוהג היה שתפקידם של פקידי הצופן בשגרירות הוא למשך שנה אחת בלבד.
קולונל זבוטין התערב בנימוק שכישוריו של גוזנקו חיוניים בשגרירות בגלל הכמות הרבה של תעבורת המידע שנתקבל בה ושוגר ממנה.
באוגוסט 1945 הגיע מברק שני ממוסקבה המורה לגוזנקו לשוב מיד לברית המועצות.
גוזנקו התלבט האם להענות לדרישה או להישאר במערב.
הוא למד להכיר את חירויות הפרט מהן נהנו תושבי קנדה ורמת החיים בה בהשוואה לאלו שבארצו, והצטער על הפעולות שנקט הביון הסובייטי כלפי קנדה, בעלת בריתם במלחמה.
בהשפעת שיקולים אלה החליט לערוק למערב וליטול עמו כמות גדולה של מסמכים חסויים שיעידו על פעילות רשתות הריגול הסובייטיות במערב.
ב-5 בספטמבר 1945 עזב גוזנקו את בית השגרירות ונטל עמו תיק ובו 109 מסמכים רגישים ביותר ובהם ספרי הצופן הסובייטי וחומר מפוענח.
בתחילה ניגש למשטרת הרוכבים הקנדית, אך השוטרים סירבו להאמין לסיפורו.
אז פנה לעיתון מקומי באוטווה, אך העורך לא גילה עניין בסיפורו והציע לו לפנות למשרד המשפטים הקנדי.
במשרד המשפטים לא נמצא פקיד תורן בשעות הלילה.
נחרד מן המחשבה שהסובייטים יגלו את מעשהו הוא שב לדירתו ולמשפחתו וציפה לליל חרדות.
אז פנו גוזנקו ואשתו לשכנים בדירה הסמוכה וביקשו להישאר אצלם עם בנם הקטן.
השכנים נענו להם והסתירו אותם בדירתם.
ואכן בשעת לילה ניסו סוכנים סובייטים לפרוץ לדירת משפחת גוזנקו.
גוזנקו ראה אותם דרך חור המנעול של דירת השכנים כשהם חודרים לדירתו ומחטטים בחפציו.
אחד השכנים הזעיק את המשטרה והשוטרים הניסו את הסוכנים.
בבוקר הגיעו לבניין אנשי משטרת הרוכבים וגוזנקו מסר להם את המסמכים שהוציא מן השגרירות.
אשתו ובנו הועברו למקום מחסה וגוזנקו הועבר למתקן סודי שנקרא "מחנה איקס" , אשר שימש בימי מלחמת העולם השנייה כמתקן אימונים למשימות חשאיות.
הוא נחקר בו על ידי אנשי ה-MI5 הבריטי וה-FBI האמריקאי.
כל המהלכים האלה היו למורת רוחו של ראש ממשלת קנדה מקנזי קינג שראה את ברית המועצות כבעלת ברית במלחמה, זאת אף לאחר שנמסר לו כי גוזנקו איים בהתאבדות אם יוסגר לידי הסובייטים.
לבסוף הכריע משרד החוץ הקנדי, בניגוד לעמדת ראש הממשלה, להעניק לו מקלט מדיני.
בחודשים שלאחר מכן שבו הסובייטים פעמים אחדות ודרשו את הסגרתו של גוזנקו, אך משטרת הרוכבים המשיכה להחזיק את גוזנקו, אשתו ובנו במעצר הגנתי.
גוזנקו נחקר ביסודיות והמסמכים שהביא נבדקו לפרטיהם.
נמצא כי הם אמיתיים ובעלי ערך רב ביותר מבחינה מודיעינית וכי הם חושפים רשת ריגול רצינית הפועלת בקנדה, ארצות הברית ובריטניה.
בפברואר 1946 הקימה ממשלת קנדה ועדת חקירה בראשות שני שופטים לחקור את פרשת גוזנקו.
הוועדה מצאה כי מספר אנשים, קנדים ובריטים, השתתפו ברשת ריגול סובייטית.
גוזנקו מסר לוועדה את שמות הקוד של סוכנים נוספים שככל הנראה נשאו משרות ממשלתיות בקנדה.
הזהות של כמה מהם נחשפה והם הועמדו לדין ונגזרו עליהם עונשי מאסר.
זהותם של אחרים נחשפה רק כעבור שנים רבות.
הוועדה הטילה על משטרת הרוכבים למצוא מקום מחסה בטוח לגוזנקו מחוץ לאוטווה והמשטרה החליטה כי מחנה X הוא המקום המתאים.
בהיותו במחנה המשיך גוזנקו למסור למשטרת הרוכבים ולאף בי אי פרטים נוספים על הריגול הסובייטי.
בתקופה זו נולד לגוזנקו ולאשתו בנם השני.
לבסוף נתנה משטרת הרוכבים לבני הזוג גוזנקו זהות חדשה ויישבה אותם באונטריו תחת השגחה של סוכניה.
מנוסתו של גוזנקו אל החופש הסעירה את דעת הקהל בקנדה והוציאה אותה מאווירת הסולידריות של בעלות הברית במלחמה אל המציאות של המלחמה הקרה.
גוזנקו היה פקיד המודיעין הסובייטי הבכיר ביותר שחיפש מקלט מדיני במערב.
עדותו של גוזנקו נחשבה כמכרעת לגבי הרשעתו בדין של קלאוס פוקס, פיזיקאי גרמני שמצא מקלט בבריטניה, נשלח לארצות הברית והצטרף ל"פרויקט מנהטן", והעביר את סודות הפצצה האטומית לידי ברית המועצות.
כן נחשבה עדותו ככזו שסייעה להעמדתם לדין והרשעתם של בני הזוג יוליוס ואתל רוזנברג, יהודים אמריקאים, שנעצרו בשנת 1950, הורשעו בריגול למען ברית המועצות והוצאו להורג בשנת 1953.
גילויו של גוזנקו וסודות הצופן הסובייטי שמסר הביאו למעצרם של 22 סוכנים סובייטים בבריטניה ו-15 סוכנים בקנדה.
בין היתר הביאו גילוייו לחשיפתם של אנשי רשת קיימברידג', דונלד מקלין, גאי ברג'ס וקים פילבי, שערקו בעקבות החשיפה לברית המועצות.
וכן של אלן נאן מיי, קלאוס פוקס וברונו פונטקורבו, פיזיקאים שהעבירו לברית המועצות את סודות הנשק הגרעיני בימי מלחמת העולם השנייה.
הגילויים הביאו גם לחשיפתו של קצין מודיעין בריטי שנחשב כחבר החמישי ברשת קיימברידג', ג'ון קיירנקרוס (John Cairncross).
השם הבדוי שהוענק לגוזנקו היה ג'ורג' בראון.
חייהם של בני הזוג גוזנקו בקנדה היו כשל בני המעמד הבינוני, אך תמיד התנהלו תחת אבטחה מתמדת של אנשי ביטחון קנדים.
בהיותם אינטליגנטים ויצירתיים עסקו בני הזוג ביצירה, גוזנקו הוציא לאור שני ספרים, האחד בשנת 1948 והשני בשנת 1954 ואשתו עסקה בציור נופים ובגננות.
גוזנקו הצליח להישמר מפני חשיפה לציבור.
הוא אמנם הופיע לעיתים מזומנות בטלוויזיה הקנדית, אך זאת כשראשו עטוי מסכת בד כדוגמת המסכות שעטו עליהם אנשי הקו קלוקס קלאן.
גוזנקו שסבל ממחלת הסוכרת נפטר מהתקף לב בשנת 1982 ונקבר בקבר בלתי מסומן.
אשתו האריכה ימים ונפטרה בשנת 2001 ונקברה ליד בעלה.
רק בשנת 2002 הניחה משפחתם מצבה על קבריהם ועליה שמותיהם האמיתיים.
בשנת 1948, שלוש שנים לאחר עריקתו, פרסם גוזנקו ספר פרי עטו בשם This Was My Choice ("זו הייתה בחירתי") ובו תיאור של פרשת עריקתו.
בשנת 1954 ראה אור רומן פרי עטו בשם The Fall of a Titan ("נפילתו של ענק"), ספר רחב יריעה בן למעלה מ-500 עמודים על החיים ברוסיה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
הספר זכה באותה שנה בפרס הספרותי הגבוה ביותר בקנדה – פרס המושל הכללי, שהוענק לו בטקס פומבי שנערך מטעם ארגון הסופרים הקנדי באולם האוניברסיטה של אוטווה.
הספר תורגם לעברית על ידי אהרן אמיר ויצא לאור בשני חלקים בשנת 1955.
בשנת 1948 הופק סרט הקולנוע האמריקאי The Iron Curtain ("מסך הברזל") על סיפורו של איגור גוזנקו.
בסרט השתתפו דיינה אנדרוז בתפקיד גוזנקו וג'ין טירני בתפקיד אשתו אנה.
הסרט צולם במקומות ההתרחשות האמיתיים בקנדה.
איגור ומסע העגורים הוא סרט קולנוע ישראלי, המבוסס על ספרו של אקי שביט, איגור ומסע העגורים, שראה אור בהוצאת ספרית פועלים בשנת 2002 ועליו הוא זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
הסרט הופק ביצירתן המשותפת של ישראל פולין וגרמניה, בבימויו של יבגני רומן, הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-14 במרץ 2013. את הסרט כתבו התסריטאים דיתה גרי ואיתן לונדונר.
פטר, הוא צפר במקצועו ומנהל תחנת התצפית בשטח הקינון של אלפי עגורים בסיביר.
הוא חי בנפרד מבנו בן ה-10, איגור, וגרושתו טניה (אולה שור-סלקטר).
טניה מחליטה לעלות עם איגור (איתי שצ'רבק) לישראל, שם מתגורר אחיה ומצפה לה עבודה.
איגור מסרב לעזוב את סביבתו האהובה והמוכרת, אך ללא הועיל.
אביו אינו יכול לעזור לו, אך הוא מכניס את איגור לעולם הצפרות ומציע לאיגור לעקוב אחר העגורים במסע נדודיהם מסיביר דרך ישראל לאפריקה.
איגור עולה עם טניה אמו לישראל והם מתגוררים בנהריה.
בתחילה הוא אינו מוצא את מקומו בארץ, אך כעבור זמן הוא מתערה בסביבתו ומוצא עניין דרך הצפרות.
איגור עוקב אחר מסע הנדודים של העגורים דרך האינטרנט ומאייר אותם.
במיוחד הוא קשור לעגור בשם קרל, שהוא היה נוכח בעת לידתו.
איגור מתיידד עם ורד (כליל ארבל), בתו של ג'קי (מנשה נוי), מנהל הפנימייה ומתאהב בה.
ואז ורד ואיגור מתנשקים והופכים לזוג.
הסרט צולם בישראל ובפולין, כשצוות ההפקה והשחקנים הם ישראלים ופולנים.
צילומי הסרט נערכו במשך 22 ימים בסוף 2010. תיאור העגורים הוכן תוך התייעצות עם הצפרים ד"ר יוסי לשם ודן אלון.
דני כהן היה אחראי על האפקטים הוויזואליים.
הסרט זכה בציון לשבח, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, 2012, בפרס של חבר השופטים המבוגר בפסטיבל שיקגו לסרטי ילדים, ובפרס הבימוי בפסטיבל מינסק.
שחקן תפקיד איתי שצ'רבק איגור, התפקיד הראשי אולה שור-סלקטר טניה, אמו של איגור תומש סובצ'אק פטר, אביו של איגור מנשה נוי ג'קי, מנהל הפנימייה כליל ארבל ורד, בתו של ג'קי אבינעם מור-חיים דורין כספי גרא סנדלר אלי אלכסנדר סנדרוביץ' מורה לחינוך גופני ויטלי ווסקבוינקוב מישהאבי טנג'י
איגור מויסייב היה כוריאוגרף ורקדן בלט רוסי וסובייטי.
על פעילותו בתחום הריקוד הוא קיבל תואר גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1976 ומספר עיטורים סובייטים ורוסים נוספים.
כמו כן הוענקו לו עיטורים של מדינות רבות.
איגור מויסייב נולד בקייב למשפחת עורך דין ואזרחית צרפת.
בהיותו ילד הוא התגורר מספר שנים בצרפת ושלט בשפה.
בשנת 1920 הוא התחיל ללמוד בבית הספר לבלט ועם סיומו בשנת 1924 התקבל לתיאטרון בולשוי.
הוא היה חלק מלהקת התיאטרון עד לשנת 1939. כבר בשנת 1930 הוא התחיל בבימוי בלט וכמו כן היה במאי של מצעדים ספורטיביים על הכיכר האדומה.
בשנת 1937, בתמיכת ויאצ'סלב מולוטוב מויסייב הקים להקה לריקודי עם.
בשנת 1943 הוא הקים בית הספר לריקודי עם ליד הלהקה.
הלהקה זכתה לפופולריות רבה ברחבי ברית המועצות ומויסייב ניהל אותה עד יום מותו.
החל משנת 1945 הלהקה החלה להופיע מחוץ לגבולות המדינה ובסך הכול היא ביקרה בכ-60 מדינות.
במהלך ניהול הלהקה מויסייב העלה על במה ריקודי עם של עמים רבים וגם ריקודים חדשים שביים בעצמו.
מויסייב היה פעיל ציבורי והשתתף באופן קבוע בחבר השופטים של תחרויות בלט וריקוד והיה חבר הוועדות ממשלתיות בתחום התרבות.
בשנת 1998 מויסייב פרסם ספר אוטוביוגרפי.
מויסייב נפטר מסיבוכים של מחלת לב ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
אלכסנדר איגור לולו הוא כדורגלן עבר מחוף השנהב המשחק בעמדת המגן הימני.
התחיל את הקריירה שלו במולדת, בחוף השנהב.
ב-1998 קיבל פציעת ברך קשה, אך הצליח להחלים תוך 3 שנים.
שיחק באסק מימוזס עד 2003, משם עבר למועדון הבלגי בוורן.
ב-2004 נהיה שחקן מטאלורג דונצק האוקראינית.
משחקו הראשון בליגת העל האוקראינית נרשם ב-31 ביולי 2004 בניצחון 0:3 על שחטאר דונצק.
מאוחר יותר שיחק בעוד 2 קבוצות בלגיות:בירסחוט וגנק.
בספטמבר 2008 עבר לדנייפר דנייפרופטרובסק.
בליגת העל הצרפתית ערך בכורה ב-7 במרץ במשחק מול ניס.
ב-22 באוגוסט 2011 עבר לקובאן קרסנודאר הרוסית.
ב-29 באפריל 2013 לולו נאלץ לעזוב את המועדון בשל ויכוחים בין המועדון לסוכן שלו.
ב-12 ביוני 2013 חתם ברוסטוב לשנתיים.
לראשונה הופיע במדי הצהובים-כחולים ב-15 ביולי בניצחון 1:2 על טרק גרוזני.
ב-8 במאי 2014 לולו נכנס כמחליף בדקה ה-103 בגמר הגביע הרוסי מול קרסנודאר ובדו-קרב בעיטות ההכרעה הבקיע את שער הניצחון שהעניק לרוסטוב את הגביע.
לולו שיחק בנבחרות הצעירה והאולימפית של חוף השנהב.
את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת חוף השנהב הבוגרת הוא ערך ב-22 במאי 2008 במשחק ידידות עם פרגוואי.
כמו כן הוא השתתף ב-2 טורנירים של גביע אפריקה לאומות.
איגור אלברט רינסק דה דייבר קמרגו (Igor Albert Rinck de Diver Camargo; נולד ב-12 במאי 1983) המוכר יותר בשמו איגור דה קמרגו הוא כדורגלן עבר בלגי-ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ.
דה קמרגו היה שחקן מפתח בעבור סטנדרד לייז' והחל לשחק בבלגיה כשהיה רק בן 17.
בעונת 2009-10, הוא שיחק בכל משחקי הליגה חוץ מאחד ורשם שבעה שערי ליגה.
הוא יכול לשחק גם בעמדת החלוץ השני.
ב-22 באפריל 2010, הודיע שבסוף העונה יעבור למועדון הגרמני, בורוסיה מנשנגלדבך.
ב-8 ביולי 2013, שב לסטנדרד לייז' וחתם על חוזה לשלוש שנים.
ב-24 ביוני 2015 חתם במועדון נעוריו גנק.
ב-15 ביולי 2016 חתם לשנתיים באפואל ניקוסיה מהליגה הקפריסאית.
לאחר שדה קמרגו קיבל אזרחות בלגית, הוא זומן לנבחרת בלגיה וערך את הופעת הבכורה שלו נגד סלובניה בפברואר 2009.
איגור יובאנוביץ' (בקרואטית: Igor Jovanović; נולד ב-3 במאי 1989) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בדינמו בוקרשט בעמדת המגן השמאלי.
יובאנוביץ' יליד זאגרב התחיל את הקריירה שלו במחלקות הנוער של מינכן 1860 ואונטרהאכינג הגרמניות.
בשנת חתם בואקר בורגהאוזן מהבונדסליגה השנייה עימה ירד בתום העונה לליגה השלישית, שוחרר וחתם בקלאבה.
בקיץ חתם בטורון פאלוסאורה הפינית.
לאחר שבעונתו הראשונה לא זכה לדקות משחק רבות, עונה לאחר מכן מעמדו השתפר ואף זכה עם המועדון בגביע הפיני.
בחורף חזר לגרמניה כאשר חתם בבאבלסבורג 03 ולאחר חודשיים חזר לטורון בה חתם עד לסיום העונה.
ב-1 ביולי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופית בניצחון 1-3 נגד פורת' טלבוט טאון הולשית במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
ב-8 ביוני 2011 חתם ברוט-וייס ארפורט, אך כבר בהופעת הבכורה שלו במועדון נפצע והתקשה להשתלב בקבוצה גם לאחר שהחלים מהפציעה.
בינואר שוחרר מהקבוצה וחזר לפינלנד כאשר חתם בג'ארו.
בתום עונת חזר לטורון פאלוסאורה אותה עזב במהלך הקיץ.
את עונת התחיל במיידזר לגניצה מהליגה השנייה בפולין, אך עזב אותה לאחר 3 משחקים וחתם בבני סכנין מליגת העל.
בינואר יובאנוביץ' חתם בלאהטי מליגת העל הפינית.
בקיץ יובאנוביץ' חתם בספסי ספאנטו ג'ורג' מליגת העל הרומנית.
בקיץ יובאנוביץ' חתם בפאנטוליקוס מליגת העל היוונית.
בינואר חתם בסאנגנם מליגת העל של קוריאה הדרומית.
ב-20 בינואר 2021, יובאנוביץ' חתם באסטרה ג'יורג'יו מליגת העל הרומנית, עמה ירד לליגה השנייה בסיום העונה.
ב-13 ביולי 2021, יובאנוביץ' חתם בסודובה מריאמפולה מליגת העל הליטאית.
ב-17 בינואר 2022 הצטרף לדינמו בוקרשט מליגת העל הרומנית.
איגור טוּדוֹר (בקרואטית: Igor Tudor; נולד ב-16 באפריל 1978 בספליט) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדת הבלם וכיום מאמן כדורגל.
טודור שיחק לאורך רוב הקריירה בקבוצת יובנטוס האיטלקית, והיה ידוע כבלם בעל יכולות טקטיות ופיזיות גבוהות.
הוא היה מהבלמים המובילים בקרואטיה, וייצג את נבחרת קרואטיה בשני טורנירי מונדיאל, בין היתר בטורניר מונדיאל 1998 בו סיימה נבחרתו במקום השלישי.
כמאמן הוביל טודור את קבוצת נעוריו היידוק ספליט לזכייה בגביע הקרואטי.
טודור החל את קריירת המשחק בקבוצת היידוק ספליט מעיר הולדתו בעונת , בה רשם תשע הופעות ליגה.
במהלך העונה הושאל לקבוצת טרוגיר מהליגה השלישית, ועונה אחר כך כבר השתלב בהרכב הפותח בספליט.