tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנטואן בחר להציג יצירות של הסופרים הנטורליסטים הצרפתים כמו למשל אמיל זולא ואז'ן ברייה אבל אימץ גם רפרטואר בינלאומי, שכלל מחזות של יוצרים סקנדינביים, רוסים גרמנים ואיטלקים, כמו אוגוסט סטרינדברג, לב טולסטוי, הנריק איבסן, ג'ובאני ורגה, איוואן טורגנייב, גרהרט האופטמן.
הסכים להציג יצירות של יוצרים צעירים ולא ידועים.
הרפרטואר שלו מעל מאה מחזות, מאת 59 מחזאים, מתוכם 42 מתחת לגיל 40.
דווקא את ההצגה "נסיכת מאלן" מאת מוריס מטרלינק, אנטואן דחה, בגלל המרחק הרב מדי בין האסתטיקה הנטורליסטית שהוא קידם לסימבוליזם של הסופר הבלגי.
אחרי ההצגה המוצלחת הראשונה ב-31 במרץ 1887 "Jacques Damour" עיבוד של אניק (Hennique) לפי אמיל זולא, בהיותו מחויב לפרויקט שהתחיל, דחה אנטואן את הצעת העבודה של פורל, מנהל התיאטרון "אודיאון".
אנטואן התנגד להוראה המסורתית הנהוגה אז בקונסרבטואר של פריז והתמקד בסגנון יותר נטורליסטי במשחק ובבימוי.
הפקותיו הושפעו מכמה במאים צרפתים שקדמו לו מונטיני (Montigny), פרן (Perrin), קלרסי (Clarétie), פורל (Porel)ובעיקר על ידי להקת מיינינגן מגרמניה.
להקתו של אנטואן אימצה סגנון בימוי ומשחק שקרא תגר על מוסכמות התיאטרון הצרפתי מתקופתו, כולל תיאטרון הבולוואר.
עד אז השחקנים לא עשו חזרות, לא הכירו טוב את הדמויות שאותן נדרשו לגלם, ולא קיבלו הנחיות לגבי המשחק.
בימויו של אנטואן דרש שהשחקנים יחוו את הדמויות כפי שהיו.
הדגיש את חשיבות המחווות, שחרר את המשחק מהמוסכמות ומהמאולצות הקבוטינית המלאה בעצמה וה"מפוצצת" והטיף לדיקציה פחות מדוקלמת ויותר קרובה לדיבור הטבעי
אנטואן ביקש לתת לצופים רושם שנכחו ב"קטע מהחיים" כשהוא הסתמך על תלבושות ותפאורות מודרניות וריאליסטיות עד לפרט האחרון.
ברוח ברעיונות הדרוויניסטים אנטואן שם דגש על השפעת הסביבה על האדם.
ציפה שהתפאורה, התאורה, התלבושות ישפיעו על הרגשתם ומשחקם של שחקנים.
אנטואן אהב לשחק עם התאורה, השתמש בחשמל לצורך משחקי אור שלא נראו כמותם, בעוד שכיבה בזמן ההצגה את האור באולם שבו ישבו הצופים, כנהוג בבית הפסטיבלים של ביירוית.
כאשר במחזה"הקצבים" - 1888 הציג על הבמה חתיכות בשר אמיתיות עורר שערורייה.
אחרי התיאטרון הריאליסטי, חזר גם אנטואן לתאוריית הקיר הרביעי של דידרו והעניק חשיבות רבה לתפקיד הבמאי, שלפי השקפתו, עליו לעבור מתפקיד טכני לתפקיד של יוצר.
לפי הדגם שלו נוסדו בלונדון, במינכן ובברלין תיאטראות חופשיים נוספים.
ב-1887 להקתו של אנטואן "התיאטרון החופשי" מצאה בית באולם "מני-פלזיר" התיאטרון החדש כונה "התיאטר ליבר" או "התיאטרון החופשי" והחל מ-1894 נקרא תיאטרון אנטואן.
עבודתו השפיעה השפעה עצומה על זירת התיאטרון בצרפת וגם על להקות דומות שקמו באירופה כמו Independent Theatre Society בלונדון ו-Freie Bühne מיסודו של אוטו בראהם בגרמניה.
בגלל כישלון כלכלי נאלץ אנטואן לסגור את התיאטר ליבר אך פתח אותו מחדש בשם "תיאטרון אנטואן" שהמשיך באותה המסורת למשך עשור נוסף.
בתיאטרון אנטואן הציג אנטואן בפני קהל יותר גדול בערך אותו גרסה יותר "מרוככת" של אותו רפרטואר שהציג ב"תיאטרון ליבר".
בשנים 1906–1914 ביים אנטואן בתיאטרון אודיאון.
הפעם עבר לרפרטואר הקלאסי - יצירות של קורניי, מולייר, רסין, שייקספיר.
פעילותו בתחום זה, שהיה חדש עבורו, נחשב לכישלון חרוץ.
יש טוענים שהתפאורה המהודרת מדי שבחר תרם לכישלון.
הוא נכנס לחובות כבדים וב-1914 עזב את אודיאון ופנה לקולנוע.
בינתיים שהה זמן קצר באיסטנבול והקים בה את "תיאטרון העיר איסטנבול".
אחרי פריצת מלחמת העולם הראשונה נאלץ לחזור לפריז.
ב-1915–1922 ביים אנטואן כמה סרטים בחסות החברה הסינמטוגרפית של המחברים ואנשי הספרות
הוא עיבד יצירות ספרות ומחזות כמו "אדמה" (1921) שצולם ב-1918–1919, "ארלזיאנה" (1922), "פועלי הים" (1917) "האחים הקורסיקאים" ו"תשעים ושלוש" (1920) בשיתוף פעולה עם אלבר קפלאני ולאונאר אנטואן.
הוא במקומות צילום שהתאימו את עלילת הספר שאותו עיבד, למשל בברטאן, בוס, פרובאנס תוך התייחסות לנופים האמיתיים ותרבות המקומית.
הוא יישם בסרטים את עקרונות הנטורליזם, תוך שימת דגש על התסריט, על התרפואה הטבעית שמשפיעה על התנהגות הגיבורים, ובחירת שחקנים לא מקצועיים שאינם קשורים לשום צורה של תיאטרון ישן.
לפי דברי ז'אן טולאר, גישתו הספרותית ויוקרתו לקחו חלק בהאצלת אמנות הקולנועץ
הוא השפיע על יוצרים כמו לואי מקרנטון, אלברטו קפלאני ורנה ארוויל ונחשב לאחד האבות הרוחניים של הנאו-ריאליזם.
אחרי 1919 פיתח קריירה של מבקר תיאטרון וקולנוע.
למשך עשרים שנה פרסם את כרוניקות שלו ב ל"אנפורמסיון" (L'Information) ומדי פעם ב-Le Journal, Comœdia, Le Monde illustré.
ב-1928 פרסם שני כרכי הזיכרונות שלו ובשנים 1932–1933 כתב בעיתון "תיאטר" (Théâtre).
הבימוי החדשני שהנהיג אנטואן ושהפך למוביל על במת התיאטרון הצרפתי המשיך גם בלעדיו, בזכות תרומתם של ז'אק קופו ושל "קרטל הארבעה":שארל דולן, לואי ז'ובה, גסטון באטי וז'ורז' פיטואף.
הם קידמו גם כן גישה חדשנית אך "אנטינטורליסטית".
אנדרה אנטואן היה נשוי ל פולין ורדבואן.
הרחוב שבו פעל התיאטרון החופשי Théâtre-Libre ברובע השמונה עשר בפריז, נקרא על שמו.
לוח זיכרון הוצבה לזכרו ברחוב הנ"ל, רחוב אנדרה אנטואן מס.
לוח זיכרון הוצבה על הבית שבו חי בשנים 1912–1934 ברחוב אנרי רובר 28, באיל דה לה סיטה.
1900 : La Clairière de מאת לוסיין דקאב ומוריס דונה, תיאטרון אנטואן, 6 באפריל.
1900 : Le commissaire est bon enfant (הקומיסר הוא ילד טוב) מאת ז'ורז' קורטלין ו-ז'ול לוי, תיאטרון אנטואן, 9 בפברואר.
1903 : À Sainte-Hélène מאת סוורין, תיאטרון אנטואן, 11 באפריל.
1907 : Terre d'épouvante מאת אנדרה דה לורד ואז'ן מורל בבימוי פירמן ז'מייה, תיאטרון אנטואן, 17 באוקטובר.
1909 : La Clairière מאת לוסיין דקאב ומוריס דונה, בבימוי פירמן ז'מייה, תיאטרון אנטואן 12 במרץ.
1916 : L'Amazone מאת אנרי באטאי, תיאטרון דה לה פורט - סן-מרטן 10 בנובמבר.
מבחר מחזות שביים ב"תיאטרון ליבר" 1894-1887
1888 ― Les Bouchers (הקצבים) מאת פרנאן איקר
1888 ― כח האפלה מאת לב טולסטוי
1890 ― Le Pain d'autrui מאת איוואן טורגנייב (הלחם של מישהו אחר) Нахлебник
1890 ― Les Revenants מאת הנריק איבסן
1891 ― ברווז הפרא מאת הנריק איבסן
1893 ― העלמה יוליה מאת אוגוסט סטרינדברג
1893 ― Boubouroche בובורוש מאת ז'ורז' קורטלין
1894 ― האורגים מאת גרהרט האופטמן
אנדרה ג'ייסון בלייק הוא כדורגלן ג'מייקני המשחק בעמדת השוער בקבוצת פילדלפיה יוניון ב-MLS ובנבחרת ג'מייקה.
בלייק שיחק שלוש שנים במדי יוקון האסקיס מאוניברסיטת קונטיקט איתה זכה במספר פרסים.
ב-2014, נבחר על ידי פילדלפיה יוניון לראשונה בסופרדראפט של ה-MLS.
במקור, הוא היה אמור להיות השוער הראשון של פילדלפיה יוניון, אך ירד לספסל כאשר המועדון החתים את השוער ראיס מבולחי.
בלייק ערך את הופעת הבכורה שלו עבור היוניון במשחק ידידות מול קריסטל פאלאס ביולי 2014, ואת הופעת הבכורה שלו בליגה רשם ב-23 באוגוסט 2015, בניצחון 0-1 מול מונטריאול אימפקט.
במהלך עונת 2015, פתח בלייק בחמישה מתוך שמונת המשחקים האחרונים בליגה.
ב-2016, ביסס בלייק את מעמדו כשוער הראשון במועדון ובהמשך זכה להיכלל בסגל משחקי האולסטאר של ה-MLS ב-2016 ו-2019, כמו גם בפרס כפפת הזהב של טורניר ה-MLS.
ביולי 2021, הוא חתם על הארכת חוזה עם המועדון עד 2024, עם אופציה למועדון לשנת 2025.
בלייק ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ג'מייקה במרץ 2014 והיה שותף לזכייתה בגביע הקאריבי 2014. ב-2017, שיחק בלייק בכל ששת המשחקים בגביע הזהב של CONCACAF, ועזר לג'מייקה להגיע לגמר לסיים כסגנית לאחר ההפסד לנבחרת ארצות הברית.
בלייק זכה בכפפת הזהב של הטורניר ובמקום ב- ביותר על ביצועיו, והפך לג'מייקני הראשון שעושה זאת.
נכלל בסגל נבחרת ג'מייקה לטורניר קופה אמריקה 2024.
אנדרה-הרקול דה פלרי, בישוף פריז היה קרדינל צרפתי שכיהן כשר הראשי של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
פלרי נולד ב-22 ביוני או 26 ביוני 1653 בלודב, ארו, והיה בנו של גובה מס ממשפחת אצולה.
הוא נשלח לפריז בילדותו כדי להתחנך על ידי הישועים בפילוסופיה ובקלאסיקה כמו בתאולוגיה.
הוא נכנס לכהונה בכל זאת ובאמצעות השפעתו של הקרדינל בונזי הפך לאלמונר למריה תרסה, אשת לואי הארבעה עשר, ולאחר מותה, למלך עצמו.
בשנת 1698 הוא מונה לבישוף של פרז'י, אך שבע עשרה שנים במעמד פרובינציאלי הביאו אותו בסופו של דבר לחפש תפקיד בבית המלוכה.
במאי 1715, חודשים ספורים לפני מותו של מלך השמש, הפך פלרי למורה לנין וליורשו של לואי, ולמרות חוסר שאפתנות לכאורה, הוא רכש השפעה על הילד שמעולם לא נשברה, וטופחה על ידי האהבה והביטחון של לואי.
עם מותו של העוצר פיליפ ד'אורליאן ב-1723, הגיע לואי החמישה עשר לבגרות.
פלרי, למרות שכבר היה בן שבעים, דחה את עליונותו שלו בכך שהציע את מינויו של לואי אנרי, דוכס בורבון, לשר הראשון.
פלרי נכח בכל הראיונות בין לואי החמישה עשר לבין השר הראשון שלו, ובשל ניסיונו של דוכס בורבון לפרוץ את הכלל הזה פלרי פרש מבית המלוכה.
לואי גרם לדוכס בורבון לקרוא בחזרה לפלרי, שב-11 ביוני 1726 לקח את העניינים לידיו והבטיח את הגלות מבית המלוכה של דוכס בורבון ושל פילגשו מאדאם דה פרי.
הוא המשיך לסרב לתואר הפורמלי של שר ראשון, אך העלאתו לקרדינל, בשנת 1726, אישרה את עדיפותו על פני כל האחרים.
במהלך כהונתו, הכלכלן הסקוטי ג'ון לו הציג אמצעים פיננסיים שהיו מודרניים לאותה תקופה: בנק לאומי, אשראי קל לעידוד משקיעים וכספי נייר להחלפה במטילי זהב.
אמון יתר של משקיעים ביכולת להחליף כספי נייר בזהב הוביל לספקולציות פרועות לאחר 1720, וכאשר הבועה התפוצצה, החוק ומדיניותו הושחתו ביסודיות, והכלכלה הצרפתית נכנסה למצוקה קשה כמו כשהיה כאשר לואי הארסעה עשר מת.
פלרי היה בלתי מעורער בהתנהגותו, חסכן וזהיר, והוא הכניס את התכונות הללו לתוך הממשל.
בשנת 1726 הוא קבע את תקן המטבע והבטיח אשראי צרפתי על ידי ייזום תשלום קבוע של ריבית על החוב הלאומי, וכתוצאה מכך היה ב-1738/1739 עודף של 15,000,000 ליברות במקום הגירעון הרגיל.
התקנות המחמירות של פלרי נאכפו באמצעות המבקר הכללי של הפיננסים פיליבר אורי (שנשאר בתפקיד עד 1745).
על ידי דרישת עבודת כפייה מהאיכרים הוא שיפר את כבישי צרפת, אם כי במחיר מעורר חוסר שביעות רצון זועמת, שהתבטאה מאוחר יותר במהפכה הצרפתית.
במהלך שבע עשרה שנות ממשלתו המסודרת, המדינה מצאה זמן להחזיר את כוחותיה לאחר התשישות שנגרמה על ידי שאיפותיו של לואי הארבעה עשר והפזרנות של העוצר, והשגשוג הלאומי גדל.
השלווה החברתית הופרעה קשות על ידי רדיפתו של פלרי נגד יאנסניסטים.
הוא היה ממיעוט הבישופים הצרפתים שפרסמו את הבטחה Unigenitus של קלמנס האחד עשר וכלא כמרים שסירבו לקבלו, והוא פגש את האופוזיציה היאנסניסטית של הפרלמנט של פריז על ידי הגליית ארבעים מחבריו ל"כלוב מוזהב" לא הרחק מפריז.
בענייני חוץ, שמירת השלום הייתה עיסוק שחלק עם סר רוברט וולפול, ושני האויבים הוותיקים נמנעו ממלחמה במהלך כהונתו של פלרי.
כמה אוהדי יעקוביטים בצרפת הקימו לשכות של בונים חופשיים; ניסיונותיהם להשפיע על פלרי לתמוך בטוענים לכתר מבית סטיוארט הובילו במקום זאת לפשיטות על חצרותיהם, ופלרי האיץ באפיפיור קלמנס השנים עשר להוציא בולה ב-1738 שאסרה על כל הקתולים להפוך לבונים חופשיים תחת איום של נידוי.
רק בחוסר רצון הוא תמך בפרויקטים השאפתניים של אליזבטה פארנזה, מלכת ספרד, באיטליה בכך שהבטיח בשנת 1729 את ירושתו של דון קרלוס לדוכסות פארמה וטוסקנה.
אולם הדיפלומטיה הצרפתית איבדה את השיניים (הכוח הצבאי) שלה.
המשחק הכפול של פלרי עם המהפכנים הקורסיקים תחת ג'יאצינטו פאולי, במהלכו הוא הבריח נשק לאי תוך הבטחת תמיכה צרפתית לג'נואים.
כך החל פלרי את המניפולציות שהנחיתו את קורסיקה בזרועות צרפת ב-1768.
הכלכלות של פלרי בצבא ובצי, כמו במקומות אחרים, מצאו את האומה ערוכה בצורה גרועה כאשר בשנת 1733 נכפתה מלחמה על צרפת.
הוא נאלץ על ידי חוות דעת בית המלוכה לתמוך בטענותיו של חותנו של לואי החמישה עשר, סטניסלאב לשצ'ינסקי, לכתר הפולני במותו של אוגוסט השני, נגד המועמד הרוסי והאוסטרי; אבל שליחת משלחת צרפתית לדנציג הפכה להשפלה.
פלרי נלחץ על ידי יועצו ז'רמן לואי שאוולין לאמצעים נמרצים יותר; הוא כרת ברית הדוקה עם הבורבונים הספרדים ושלח צבאות נגד האוסטרים פעמיים.
הצלחות צבאיות על הריין ובאיטליה הבטיחו את התנאים הנוחים של הסכם וינה (1735–1738).
צרפת הצטרפה עם המעצמות האחרות כדי להבטיח את ירושה של מריה תרזה תחת הסנקציה הפרגמטית.
אבל על ידי התלבטות דיפלומטית, פלרי מצא תירוץ בעת מותו של קרל השישי ב-1740 להתכחשות להתקשרויותיו, כשמצא את מפלגת המלחמה עליונה במועצת המלך.
לאחר אסונות המערכה הבוהמית בפרוץ מלחמת הירושה האוסטרית הוא כתב בסודיות מכתב צנוע לגנרל ההבסבורגי, Königsegg, שפרסם אותו מיד.
פלרי התנער ממכתבו שלו ומת באיסי-לה-מולינו, ימים ספורים לאחר הפינוי הצרפתי של פראג ב-20 בינואר 1743.
הוא העשיר את הספרייה המלכותית בכתבי יד מזרחיים יקרי ערך רבים, והיה חבר באקדמיה הצרפתית משנת 1717, באקדמיה למדעים ובאקדמיה לכתובות עתיקות.
בשנים שלאחר מותו של פלרי, התכתשויות צרפתיות־בריטיות התגברו בים והגיעו לשיא בהכרזת מלחמה עם בריטניה במרץ 1744, מלחמה שממנה נמנע במשך זמן רב כל כך, מלחמה שסיימה למעשה את התקופה השלווה יחסית בין השנים 1713–1744, תקופה שלפעמים התייחסו אליה כ"שלושים שנות שלום" שהקרדינל דובואה ופיליפ ד'אורליאן היו האדריכלים העיקריים שלו.
אנדרה בושאן היה צייר נאיבי.
הוא נודע בעיקר כצייר של פרחים ותמונות נוף, עם דמויות שזוהו לעיתים קרובות כשייכות למיתולוגיה ולהיסטוריה קלאסית.
כבן לגנן, החל לעסוק במקצוע של אביו, והתקדם להחזקת משתלה.
ב-1914 גויס למלחמת העולם הראשונה.
במהלך שירותו הצבאי התגלה כשרון הציור שלו והוא שובץ כשרטט-מפות.
אחרי שחרורו בשנת 1919 מצא את המשתלות שלו הרוסות.
הוא ואשתו העתיקו מושבם לאוזונר-אן-טוריין, שם מצא עבודה בחוות מקומיות.
בהשראת הסביבה הכפרית, התמסר בגיל 45 לקריירה של צייר.
רבות מיצירותיו המוקדמות מתארות נושאים מכתבי הקודש או מן המיתולוגיה.
התערוכה הראשונה שלו התקיימה ב-1921 בסלון ד'אוטומן, שם הציג תמונה גדולה בשם "אוליסס והסירנות" ועוד שמונה ציורים.
לה קורבוזיה ואמדה אוזנפאן כתבו מאמר עליו לז'ורנל ל'אספרי נובו ב-1922, וקורבוזיה היה לאספן חשוב של יצירותיו.
ב-1927 הזמין דיאגילב את בושאן לעצב תפאורות לאפולו מוליך המוזות של סטרווינסקי.
מכאן ואילך, היו נושאי הציור התדירים ביותר של בושאן טבע דומם עם פרחים ונופים עם דמויות.
ב-1937 נכללו ציוריו בתערוכה "Maîtres Populaires de la Réalité", שנדדה בפריז, ציריך ולונדון.
בשנים 1938–1939 הוצגה גרסה של אותה תערוכה בשמונה מוזיאונים בארצות הברית, החל במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
ב-1949 העלתה גלרי שרפנטייה תערוכת רטרוספקטיבה של 215 מיצירותיו בפריז.
לדברי היסטוריונית האמנות נדין פואילו, "הטיפול של בושאן בדמויות, הקפואות בתנוחות שמרמזות לאי-נוחות מסוימת וכמו עטופות בעלווה, מלמד על איכות פיוטית ומסתורית, המזכירה לעיתים ציורים מימי הביניים.
רושם זה הודגש עוד יותר בשימוש שעשה בצבעים לא-מזוגגים כמו בפרסקאות מן המאה ה-15 (Quattrocento) ובחוש צבע דומה לזה של ג'וטו."
אנדרה פונסקה אמארו (בפורטוגזית: André Fonseca Amaro; נולד ב-13 באוגוסט 2002 בקוימברה שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת א-ריאן מליגת העל הקטרית.
אמארו גדל במחלקות הנוער של נאבאל, אקדמיקה דה קוימברה וויטוריה דה גימארייש.
ב-21 בדצמבר 2020 ערך אמארו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של ויטוריה דה גימארייש, בניצחון 4-0 על ק.ד.
סנטה קלרה במסגרת המחזור העשירי בליגת העל הפורטוגלית לעונת .
ב-30 באפריל 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על מוריירנסה במסגרת המחזור ה-30 בליגה.
אמארו נכלל בסגל נבחרת פורטוגל עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2023.
מדינת אנדרה (בטלוגו: ఆంధ్రరాష్ట్రం, באנגלית: Andhra State, בהינדי: आंध्र राज्य) הייתה מדינה בהודו שנוצרה בשנת 1953 על ידי פיצול המחוזות הצפוניים דוברי הטלוגו של מדינת מדרס.
מדינת אנדרה לא כללה את כל האזורים דוברי הטלוגו, מכיוון שהיא לא כללה חלק במדינת היידראבאד.
ב-1956 מדינת אנדרה מוזגה עם האזורים דוברי הטלוגו שבמדינת היידראבאד לאנדרה פרדש.
לאחר הקמת הודו, הפכה נשיאות מדראס של הראג' הבריטי למדינת מדראס.
המדינה החדשה הייתה בעלת רוב טמילי, וממשלתה נתפסה כעוינת על ידי בני הטלוגו ומלאיאלאם שנמצאו בשטחה.
הפעיל האנדראי פוטי סרימולו הכריז על עריכת צום עד מוות, אך כשראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו הבטיח להקים את מדינת אנדרה.
לאחר שלא ראה התקדמות, ב-19 באוקטובר 1952 חזר פוטי סרימולו לצומו, שמשך את תשומת הלב הציבורית.
ב-15 בדצמבר מת סרימולו תוך כדי צום.
במהלך הלווייתו של סרימולו, ההמון צעק סיסמאות שהיללו את ההקרבה שלו, והלוויה הפכה להתפראות כשההמון החל להרוס רכוש ציבורי.
המהומות התפשטו ברחבי האזור, ושבעה בני אדם נהרגו בעימותים עם המשטרה.
המהומות נמשכו במשך שלושה עד ארבעה ימים ושיבשה את החיים הרגילים במדרס.
ב-19 בדצמבר 1952, ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו הודיע על הקמת מדינה נפרדת לעם דוברי הטלוגו של מדינת מדרס.
הפרלמנט של הודו הסדיר את הקמת מדינת אנדרה בספטמבר 1953.
ב-1 באוקטובר 1953, 11 מחוזות דוברות טלוגו של מדינת מדראס הפכו למדינת אנדרה עם כשקורנול מוכרזת כבירתה.
היווצרותה של "מדינה לשונית" ראשונה זו סללה את הדרך ליצרת מדינות מבוססות לשון נוספות ב-1956.
לאחר הקמת מדינת אנדרה, קמה תנועת וישלנדרה, שקראה להקמת מדינה הודית מאוחדת לכלל דוברי הטלוגו, או אנדרה הגדולה (בטלוגו: విశాలాంధ్ర (וישלנדרה)).
התנועה נתמכה על ידי המפלגה הקומוניסטית של הודו, שדרשה להקים מדינות לשוניות ברחבי הודו.
עמדת התנועה קובלה בעת השרטוט מחדש של גבולות מדינות דרום הודו ב-1956 ואנדרה פרדש כללה את שטחי מדינת אנדרה לצד האזורים דוברי טלוגו של מדינת היידראבאד, בעוד חלקים שאינם דוברי טלוגו של מדינת היידראבאד אוחדו עם מדינת בומביי וקרנאטקה.
עם זאת, ב-2 ביוני 2014, פוצלה אנדרה פרדש מחדש, ומדינת טלנגאנה הוקמה על מרבית השטחים דוברי הטלוגו של מדינת היידראבאד, וגבולות אנדרה פרדש חזרו להיות דומים לגבולות אנדרה.
אנדרה-ז'אק גרנרן היה טייס כדורים פורחים צרפתי וממציא המצנח חסר המסגרת.
הוא היה האווירונאוט הרשמי של צרפת.
כאדם צעיר למד גרנרן פיזיקה.
ב-1793 הפך למפקח בצבא הצרפתי, שם עודד שימוש בבלונים למטרות צבאיות, הוא נתפס על ידי כוחות בריטיים בשלב הראשון של מלחמות המהפכה הצרפתית, הוסגר לידי האוסטרים והוחזק כשבוי מלחמה בבודה שבהונגריה למשך שלוש שנים.
גרנרן היה תלמידו של פרופסור חלוץ הכדור פורח ז'אק שארל, היה מעורב בהטסת בלוני אוויר חם, ועבד עם אחיו הבכור ז'אן-בטיסט-אוליבייה גרנרן (1766–1849) ברוב המראות הכדור פורח שלו.
בסופו של דבר הוא מונה לאווירונאוט הרשמי של צרפת.
גרנרן החל בניסויים עם מצנחים מוקדמים המבוססים על מכשירים בצורת מטרייה וביצע את הצניחה הראשונה ללא מסגרת (בגונדולה) עם מצנח משי ב-22 באוקטובר 1797 בפארק מונסו, פריז.
המצנח הראשון של גרנרן היה עשוי קנבס לבן בקוטר של כ-7 מטר.
גרנרן המריא בסל המחובר לתחתית המצנח; בגובה של כ-1000 מטרים הוא ניתק את החבל שחיבר את המצנח שלו לכדור.
הכדור המשיך לשמיים בזמן שגרנרן, עם הסל והמצנח שלו, צנח.
הסל התנדנד בעוצמה במהלך הירידה, ואז נחבט בנחיתה, אבל גרנרן יצא ללא פגע.
גרנרן המשיך לערוך בדיקות והדגמות סדירות בפארק מונסו, פריז, ב-22 באוקטובר 1797, מה שהפך לאירוע חגיגי כשהכריז ב-1798 שהטיסה הבאה שלו תכלול אישה כנוסעת.
אף על פי שהציבור והעיתונות היו בעד, הוא נאלץ להתייצב מול גורמים במשטרה כדי להצדיק את הפרויקט שלו.
הם היו מודאגים מההשפעה שיכולה להיות ללחץ אוויר מופחת על איברי הגוף הנשי העדין ואובדן ההכרה, בתוספת ההשלכות המוסריות של טיסה כזו.
משלא הייתה מרוצה מתגובותיו של גרנרן, המשטרה הוציאה נגדו צו מניעה שאסר על העלייה בטענה שהצעירה מתחייבת למיזם ללא כל מושג על התוצאה האפשרית.
לאחר התייעצות נוספת הן עם שר הפנים והן עם שר המשטרה, צו המניעה בוטל בטענה כי "אין יותר שערורייה בלראות שני אנשים ממינים שונים עולים בבלון מאשר לראות אותם קופצים לתוך כדור פורח."
סלסטין אנרי כבר נבחרה, אז כשהאיסור הוסר גרנרן היה מוכן להמשיך.
הוא פרסם את העלייה בעיתון הפריסאי מהמאה ה-18 "L'Ami des Lois":
ב-8 ביולי 1798 התאספו מספר רב של צופים בפארק מונסו כדי לחזות בעלייה.
לכל הדעות סלסטין אנרי הייתה צעירה ויפה, והיא וגרנרן הסתובבו בפארק מספר סיבובים לקול תשואות הקהל לפני שנכנסה לסל הבלון על ידי האסטרונום ז'רום לאלנד.
המסע בכדור פורח עבר ללא תקלות והוא הסתיים בגוסנוויל כ מצפון לפריז.
גרנרן החזיק בתפקיד האווירונאוט הרשמי של צרפת, אז עם אשתו ז'אן ז'נבייב גרנרן הוא ביקר באנגליה בשנת 1802 במהלך הסכם אמיין והזוג השלים מספר טיסות הדגמה.
בערב 21 בספטמבר 1802, גרנרן עלה בבלון המימן שלו ממגרש המתנדבים ברחוב אודלי הצפוני, כיכר גרוונר ועשה צניחה לשדה ליד סנט פנקראס.
זה הוליד את הבלדה הפופולרית האנגלית (תרגום חופשי):
מה שהגדיל את המוניטין שלו
הוא ביצע את ההמראה השנייה שלו בכדור פורח עם אדוארד הוק לוקר ב-5 ביולי 1802 ממגרש הקריקט לורדס, כשהוא טס לאורך 27.4 ק"מ משם לצ'ינגפורד תוך קצת יותר מ-15 דקות ובידיו מכתב היכרות חתום על ידי ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת כדי לתת לכל מי שיפגוש בנחיתה.
עם זאת, כאשר התחדשה המלחמה בין צרפת לבריטניה, הם נאלצו לארוז ולחזור ליבשת, שם, ב-3–4 באוקטובר 1803, הוא עבר מרחק של 395 ק"מ בין פריז לקלוזן, גרמניה, עם הכדור שלו.
ברוב הטיסות כדור פורח שלו עבד גרנרן עם אחיו הבכור ז'אן-בטיסט אוליבייה גרנרן (1766–1849).
תלמידתו ז'אן ז'נבייב גרנרן, שלימים הפכה לאשתו, הייתה גם טייסת כדורים פורחים וגם הצנחנית הראשונה.
היא טסה לראשונה ב-10 בנובמבר 1798, אחת הנשים הראשונות שטסו בכדור פורח וב-12 באוקטובר 1799 הייתה האישה הראשונה שצנחה, מגובה של 900 מטר.
אחייניתו אליסה גרנרן, (נולדה ב-1791), למדה להטיס כדורים פורחים בגיל 15 ועשתה 39 צניחות מקצועיות מ-1815 עד 1836 באיטליה, ספרד, רוסיה, גרמניה וצרפת.
ב-18 באוגוסט 1823, בגיל 54, גרנרן עבד על בניית כדור פורח חדש.
בזמן שהסתובב באתר הבנייה, הוא נפגע מקורה שנפלה עליו והרגה אותו מיד.
הצניחה הראשונה של גרנרן הונצחה על ידי גוגל בגוגל דודל ב-22 באוקטובר 2013.
אנדרה ארלש (במקור עד 1933 אסטרייכר - Öszterreicher, בהונגרית: Örlős Endre; בולקאץ', 30 בנובמבר 1903 – בודפשט, 6 באפריל 1988) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, כירורג.
כמנתח הראשי של בית החולים סנט מרגיט באובודה, ומנהל בית חולים.
הוא היה דמות אגדית ומוערכת בחברה באובודה, שם בילה ארבעה עשורים מחייו.
אנדרה אסטרייכר נולד במשפחה יהודית כבן שלישי של דיולה אסטרייכר (1866–1938), רופא כללי במחוז שמאוכלס בעיקר על ידי סקסונים טרנסילבנים, ושל טרז רייזמן (1876–1944).
אחיו הגדולים, לאסלו (1898) ואוליבר (1901), בחרו מאוחר יותר גם הם במקצוע הרפואה.
בשנת 1904, אביו זכה בתפקיד קצין רפואה נפתי בשארבוגארד, אז עברה המשפחה ליישוב זה במחוז פייר כשאנדרה היה בן שנה.
את השכלתו היסודית השלים בבית הספר היסודי היהודי בשארבוגארד, לאחר מכן היה תלמיד בגימנסיה בממלכתית הראשית בסקסארד עד סוף כיתה 3 של חטיבת הביניים.
לאחר מכן עבר לבית הספר התיכון בעיר ואץ, שם סיים את לימודיו ב-1920. בסיום לימודיו ובחינות הבגרות בחודשים מאי-יוני פגש את אשתו לעתיד, אדית בירו (1903–1944), שהייתה בת דודתו מצד אמו.
הוא המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנת הלימודים 1925/26 זכה בפרס שאנדור קוראני על מחקרו בעניין תפקודי כליות.
ב-1927 יומיים לאחר שעבר את הבחינה האחרונה ב-21 בדצמבר החל לעסוק במקצועו במסגרת המרפאה הכירורגית מס 3 של האוניברסיטה בניהולו של פרופסור לאיוש אדם.
בתחילת דרכו היה מתמחה בחדר ניתוח, לאחר מכן ב-1930 קיבל את תעודת המנתח לחדר ניתוח וניגש לבחינה המקצועית.
הוא בילה את שנת הלימודים 1930/1931 במלגה בברלין, שם צבר ניסיון במכון האורולוגיה של שאנדור ליכטנברג.
ב-24 בנובמבר 1929 בבודפשט, בבפרנצווארוש, התחתן עם אדית בירו, בתם של הרופא יעקב בהם ושל אלווירה רייכמן.
ב-1933 נולדה בתם בשם מריה מגדלנה, ושנה לאחר מכן נולד בנם בשם אדן פטר.
לאחר כניסתו לתוקף של החוק היהודי השני הוא פוטר, לא יכול היה עוד לעבוד כרופא מן המניין במרפאה ציבורית, אלא רק כאקסטרניסט, כלומר רופא מחליף עצמאי, בבתי חולים שונים.
לאחר שעזב את המרפאה, נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בתחנה הכירורגית הצבאית ה-104 ובמחלקת אף אוזן וגרון של בית החולים הורטי מיקלוש.
ב-1942 נשלח לשדה התעופה שארושפטק כעובד כפייה לבצע עבודות עפר, ובמאי 1943, עם מינוי מטעם שר הפנים הועבר למחלקה הכירורגית של בית החולים ברחוב מדאראס.
ב-1943 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית, שבקבוצת הרפואה האינטלקטואלית שלה השתתף באופן פעיל עד לזמן הכיבוש הגרמני.
מיולי 1944 ירד למחתרת (כבלתי חוקי), ועד לסיום המצור על בודפשט הוסתר בבודפשט על ידי אחות, שאותה נשא לאחר המלחמה.
אשתו הראשונה ושני ילדיו נרצחו בתאי הגזים זמן קצר לאחר הגעתם לאושוויץ.
אמו, שנלקחה משארבוגארד, כמו גם חמותו וגיסו, גם הם ניספו בשואה.
לאחר המלחמה הוא מונה למנהל בית החולים סנט מרגרט ההרוס.
בקיץ 1945 החליטו השלטונות להרוס את המוסד, המשימה שהוטלה עליו הייתה הקמת בית חולים חירום בחלקים שנותרו על כנו.
עם זאת, הוא בחר להחזיר את הטיפול בפצועים ובחולים הרבים באובודה, והגביר את המשאבים הכספיים והדלים.
בקיץ 1946 כבר פעלו: רפואה פנימית, כירורגיה, מיילדות וגינקולוגיה.
שמו נודע גם בכפרי הרי פיליש, חולים הגיעו לבית החולים בהמוניהם.
לכן אנשים רבים קינאו בו וצלבו אותו בכל מקום אפשרי.
במהלך המרד ההונגרי (מכונה בהונגריה מהפכת 1956), ב-1 בנובמבר, בית החולים השדה הנייד של הצלב האדום הגרמני עם 100 מיטות, עם ציוד מלא, חדר ניתוח וכמעט ארבעים מכוניות, ביקש מד"ר ארלש מקום ורישיון הפעלה.
הם התיישבו בבית סן מרקו, "בית החסד" לשעבר ובמשך עשרה ימים הצילו בשני בתי החולים את חייהם של פצועים רבים.
לכן, בעיני הרשויות הפך ארלש לאנטי-מהפכן וגורש למחה המעצר מחנה קישטרצ'ה.
הוא שוחרר משם על ידי לאסלו ביהארי, מזכיר המפלגה של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית באובודה.
הוא הוצא לגמלאות בהזדמנות הראשונה והושם בפיקוח משטרתי.
מכאן ואילך אמצעי פרנסתו היו מוגבלים.
גם אשתו השנייה נפטרה, ראייתו ובריאותו המשיכו להידרדר.
הרופא המושפל והבודד ברח להתאבדות ב-1988 בגיל 84. הוא קבור בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
בחירת מועד ניתוח גנגרנה סוכרתית.
נתונים על טיפול ב-salvarsan של גנגרנה של הפין ושק האשכים בקשר עם שלושה מקרים (חינוך רפואי, 1929, 5)
על דלקת הצפק סטרפטוקוקלית דיטיוס שמקורה בדלקת שקדים (רפואה, 1932, 36)
קביעת יכולת התמוטטות באמצעות בדיקת היסטמין והחשיבות של הרדמה מקומית במניעת התמוטטות, עם Mihály Szappanos (חינוך רפואי, 1935, 4)
טיפול תרופתי במתקני טיפול בחולים.
רפורמה בטיפול התרופתי בבתי החולים של הבירה (עיתון הרופאים, 1945, 8)
ריפוי מהיר של פיודרמה שטחית (עיתון הרופאים, 1946, 11.)
על המצב הנוכחי של הטיפול בתסמונת קושינג בקשר למקרה שנרפא על ידי כריתת יותרת הכליה של האדרנל הדו-צדדית, עם אנדרה גות h, לוראנט לנדייל (שבועון רפואי, 1955, 29)
1994: אזרחות כבוד של אובודה (לאחר מותו)
שלט מנציח אותו משמאל לשער הראשי של בית החולים סנט מרגיט.
מאז 2019 , הפארק של ד"ר אנדרה ארלש בבקאשמגייר נקרא על שמו.
אנדרה אוטר היה צייר צרפתי.
הוא נולד ברובע ה-18 של פריז להורים ממוצא אלזסי.
אוטר ידוע בעיקר כבעלה השני והמנהל האמנותי של הציירת הצרפתייה סוזאן ואלאדון, וכן כאביו החורג של מוריס אוטריו.
מערכת היחסים הסוערת של השלושה, שהתאפיינה בריבים, פיוסים ואלכוהוליזם, הקנתה להם את הכינוי "השילוש הארור" (trinité maudite).
בשנת 1906 הכיר אוטר את סוזאן ואלאדון דרך בנה, מוריס אוטריו, שהיה חברו.
בין השנים 1909–1914 שימש אוטר כמודל הגברי הראשון של ואלאדון, והיה לדמות מרכזית ביצירותיה, בהן הציור "אדם וחוה" משנת 1909, שבו הוא מופיע בתפקיד אדם.
ב-1913 הפכו ואלאדון ואוטר לבני זוג, והשניים נישאו זמן קצר לפני שאוטר גויס למלחמת העולם הראשונה בשנת 1914. עם שובו מהמלחמה בשנת 1918, הפך למנהלם האמנותי של ואלאדון ושל בנה, מוריס אוטריו.
בשנת 1934 התגרשו בני הזוג, אך למרות זאת נותרו חלק מחייהם זה של זה עד לפטירתה של ואלאדון בשנת 1938. אחר מותו של אוטר בשנת 1948, נקבר לצד ואלאדון בבית העלמין סן-אואן בפריז.
משנת 1910 החל אוטר ליצור ציורים רבים, בעיקר של נופי "רחוב קורטו" בפריז, שם שכן הסטודיו שלו.
בתקופה זו ניכרת השפעה קוביסטית בעבודותיו, אך לאחר מלחמת העולם הראשונה הפכה יצירתו לרכה יותר.
לאחר 1925 התמקד בעיקר בציור דיוקנאות וטבע דומם, וכן עסק בעיצוב תפאורות לתיאטרון.
בשנת 1925 אייר את "Théâtre à lire" מאת אוסקר ויילד.
אוטר הציג את יצירותיו בתערוכות קבוצתיות בפריז בין השנים 1915–1922 ושוב בין 1925–1932, כולל בגלריה של ברת וייל.
במהלך נישואיהם הציג לעיתים קרובות יחד עם סוזאן ואלאדון.
בשנת 1932 הציג תערוכה אישית בז'נבה, אך לא זכה להצלחה רבה כצייר.
אחת מיצירותיו הידועות ביותר היא "סוזאן ואלאדון מסרקת את שיערה", שנוצרה בשנת 1913 ומוצגת כיום במוזיאון הפטי פאלה בז'נבה.
יצירות נוספות שלו מוצגות במוזיאונים שונים, בהם: מוזיאון ברו (Musée de Brou) בבור-אן-ברס, המוזיאון לאמנויות יפות בליון, המוזיאון לאמנות מודרנית של טרואה והמוזיאון לאמנות מודרנית ועכשווית בשטרסבורג.
אנדרה פיליפוס ברינק היה סופר דרום אפריקני.
ברינק נולד בשנת 1935 בורדה.
הרומן הפוליטי הראשון שלו - Kennis van die aand (יצא לאור ב-1973, תורגם בשם "עת בחושך יביטו") היה הספר הראשון שנכתב באפריקאנס והוחרם על ידי הממשלה האפריקנית.
בעקבות זאת תרגם את ספרו לאנגלית, תחת השם Looking on Darnkness.
ברינק הוסיף לעסוק בתרגום, ותרגם גם מצרפתית ומספרדית.
יצירותיו הראשונות של ברינק הושפעו בעיקר ממדיניות האפרטהייד.
יצירותיו המאוחרות יותר עסקו בקולוניות לשעבר.
ברינק נפטר ב-6 בפברואר 2015, בזמן ששב בטיסה לדרום אפריקה מבלגיה בה קיבל תואר דוקטור של כבוד.
מספריו שתורגמו לעברית (על פי סדר יציאתם לאור בישראל)
עונת יובש לבנה, תרגמה ג.
אריוך, ספרית מעריב, 1984. יצירה זו זיכתה את ברינק בפרס מדיסיס לסופר זר לשנת 1980.
שמועות על גשם, תרגמה צילה אלעזר, ספרית מעריב, 1986.
רגע ברוח, תרגמה צילה אלעזר, ספרית מעריב, 1986.
חומת המגפה, תרגמה צילה אלעזר, ספרית מעריב, תשמ"ט.
עת בחושך יביטו, תרגמה צילה אלעזר, ספרית מעריב, 1990.
זכות התשוקה, תרגם בועז וייס, ספרית מעריב, 2003.
העמק הנעלם, תרגם בועז וייס, ספרית מעריב, 2004.
גלגולו הראשון של אדאמסטור, תרגמה חנה עמית-כוכבי, הוצאת ינשוף, 2008.
אנדרה דרן היה צייר ומאייר צרפתי שהתפרסם כאחד הציירים הבולטים בזרם הפוביזם, אותו פיתחו הוא, אנרי מאטיס ומוריס דה ולמינק.
הקשר שלו עם פבלו פיקאסו וז'ורז' בראק היה מרכזי בהתפתחותו של הקוביזם המוקדם.
ציורים הושפעו הדוויזיוניזם (פוינטיליזם) של ז'ורז' סרה אך עם השפעה של פול גוגן - במקום דויזיוניזם מדעי ומדויק השתמש בו להעברת האווירה בציור.
בניגוד לדויזיוניזם, דרן ממלא אזורי צבע גדולים והרווח בין נקודות הצבע הוא הלבן של הבד אשר נותן לציור אווירה בהירה יותר - השתמש בלבן של המצע ולא יצר אותו.
ציוריו סכמטיים ואין התייחסות לפרטים.
התעניינותו של דריין במסכות פרימיטיביות החלה לאחר שצפה במוצגים שהוצגו במוזיאון הכושי בלונדון, והוא היה מהראשונים שאספו אמנות שבטית מאפריקה.
המשטר הנאצי נמשך במיוחד להתמקדותו המאוחרת של דרן בסגנון קלאסי, ולאימוץ הפאר היווני, המתאים לטענתם האישית לשורשים עילאיים.
עם זאת ההתאמה שלו עם המפלגה הנאצית במהלך כיבושם את צרפת זיכתה אותו במקום מפוקפק בתולדות הציור המודרני.
אנדרה הַיידוּ (בהונגרית: Hajdu Andre; 5 במרץ 1932 – 1 באוגוסט 2016, כ"ו בתמוז ה'תשע"ו) היה מלחין ואתנומוזיקולוג ישראלי, פרופסור באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ישראל למוזיקה (1997).
אנדרה (מרדכי) היידו נולד בבודפשט בירת הונגריה בשנת 1932. אביו, משה-לסלו (László), ניהל סניף של חנות גדולה, ואמו, שרה-רוזה לבית קרמני (Rozsa Kemeny), הייתה נגנית פסנתר ובעלת סטודיו לצילום.
הוריו נפרדו ב-1940 והתגרשו ב-1945, אך המשיכו לעבוד יחד בחנותו של האב.
אנדרה העביר את ילדותו בבודפשט ושרד עם אמו את ימי השמדת יהודי הונגריה.
בשנת 1956, לאחר המרד ההונגרי, היגר עם אמו לפריז.
בתחילת שנות השישים שהה בתוניסיה ולימד מוזיקה במקומות שונים.
לאחר שובו לפריז, החל להתקרב לדת וחזר בתשובה.
בשנת 1966 עלה לישראל והתיישב בירושלים.
בשנת 1969 נישא לרות ונולדו לו שישה בנים.
היידו נפטר בגיל 84 בתאריך כ"ו בתמוז ה'תשע"ו ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
היידו החל ללמוד פסנתר בגיל 12, ומעט אחרי שלמד לנגן החל לכתוב מוזיקה בעצמו.
בגיל 14 כתב אופרה בשם "ליאנדרה".
לאחר מלחמת העולם השנייה למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט לצד ג'רג' קורטג וג'רג' ליגטי.
מוריו היו סרוונסקי וסבו (הלחנה) וסגדי (פסנתר).
בהדרכתו של זולטאן קודאי, שהיה מרצה בכיר באקדמיה, עסק באתנומוזיקולוגיה, ובילה זמן רב בקרב הצוענים ואף למד את שפתם.
מגיל 18 עבד בליווי מקהלות ולהקות ריקודים ובתזמור.
בשנת 1955 זכה בפרס ראשון על יצירתו "קנטטה צוענית".
למרות ההצלחה בהונגריה, בשנת 1956 עבר היידו לפריז, שם למד ב אצל דריוס מיו ואוליבייה מסייאן.
עם חבריו לספסל הלימודים נמנו המלחינים ויליאם בולקום ופול מפנו והמחזאי סמואל בקט.
בשנים 1960–1961 שהה בתוניס, שם לימד פסנתר, קומפוזיציה ותולדות המוזיקה בקונסרבטוריון ועסק במוזיקולוגיה.
בשנת 1967 החל ללמד קומפוזיציה באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
בין השנים 1982-86 לימד קורסים בהרמוניה ובקומפוזיציה באקדמיה למוזיקה בירושלים.
הוא לימד קורסים מגוונים בחוג למוזיקה באוניברסיטת בר-אילן, ובין השנים 1985-88 עמד בראשו.
בתחילת שנות התשעים ייסד את המגמה למוזיקה בבית הספר התיכון למדעים ולאמנויות בירושלים.
בשנת 1997 הוענק לו פרס ישראל למוזיקה יחד עם אבל ארליך ובן-ציון אורגד.
ב-2001 הקים יחד עם קבוצה מתלמידיו מהתיכון למדעים ולאמנויות את אנסמבל האומן ח"י שנפגש בסטודיו ברחוב האומן 18 בירושלים.
במשך פעילותו העלה האנסמבל מספר מופעים יוצאי דופן בהשראת ניגוני חב"ד וטקסטים מהמשנה ומהמקורות.
בין הפקות האנסמבל: "קולמוס הנפש" (פסטיבל ישראל 2004), "מגדל הפורח באוויר" (פסטיבל ישראל 2006), "רזא דשבת" ועוד.
היידו היה ממקימי מגמת המוזיקה בתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות בירושלים, ועם כמה מתלמידיו בתיכון הקים את ההרכב המוזיקלי "האומן ח"י".
חייו ויצירתו של היידו תועדו בשני סרטים אודותיו.
הראשון הוא סרט תעודה מאת דני אור-סתיו ונתן ליפשיץ, שנעשה במסגרת סדרת "צלילים כחול־לבן" שתיעדה מלחינים ישראלים אחדים וכן סרט ביוגרפי מקיף אודותיו בשם "הקוביה ההונגרית" בבימויו של גלעד ענבר ובהפקתו של ערוץ 8.
"פלסמות" (1957) שישה קטעים לפסנתר.
"סיפורים על ילדים שובבים" (1976).
ארבעה שירים ספרדיים מאת אלברטו חמזי בעיבוד לפסנתר בארבע ידיים (2004)
ברבות מיצירותיו מופיעים נושאים הקשורים ליהדות, ובהן:
"המגדל הפורח באוויר" (1971-73) להרכבים שונים - קול ופסנתר, מקהלת ילדים חד-קולית ומקהלה א קאפלה.
"חלומות באיספמיה" (92-1991) קנטטה לגירוש יהודי ספרד.
יצירות אחרות שלו הן בעלות מגמה חינוכית, לשם פיתוח היצירתיות המוזיקלית, ובהן: "שביל החלב", "אומנות הפסנתר", "ספר האתגרים", "רגליים שמחות", "קונצ'רטו ל-10 פסנתרנים קטנים".
היידו פרסם מאמרים על שירת הצוענים, על מוזיקת הכליזמרים ועל הניגון החסידי.
אנדרה רנה רוסימוף , שכונה אנדרה הענק, היה מתאבק מקצועי ושחקן צרפתי שאובחן באקרומגליה, הפרעה הורמונלית שגרמה לגופו לגדול באופן חריג, משקלו נע בין 240 ל-290 ק"ג.
הוא כונה "הפלא השמיני של העולם".
על-פי ארגוני ההיאבקות, גובהו היה 2.24 מטרים.
רוסימוף התפרסם מאוד כאשר הופיע בסרט "הנסיכה הקסומה" בתפקיד הענק פזיק.
רוסימוף נולד בצרפת להורים מהגרים, מבולגריה ופולין.
כבר בהיותו ילד החל להראות סימנים של ענקיות, כאשר בגיל 12 הגיע לגובה 190 סנטימטרים ולמשקל 110 קילוגרם.
חרף היותו תלמיד טוב, הוא החליט לעזוב את בית הספר, ובהמשך גם עזב את ביתו במהלך גיל ההתבגרות, במטרה להיות מתאבק מקצועי.
כאשר החל להתאבק, הפריזו משווקי הקרבות בגודלו, כדי ליצור הרתעה.
את תחילת הקריירה הוא החל בארגונים קטנים במיוחד באזור מונטריאול.
ב-26 במרץ 1972 הוא חתם בארגון ה-WWF וקיים את הופעת הבכורה שלו בקרב מבוים נגד דמות המתאבק באדי וולף, במדיסון סקוואר גארדן שבעיר ניו יורק.
באותו הזמן עסק רוסימוף גם במשחק והופיע בסדרת הטלוויזיה "סטיב אוסטין, האיש השווה מיליונים" ובסרט "הנסיכה הקסומה".
דמותו של רוסימוף הייתה רווית יחסי ציבור וסופרלטיבים לרוב.
נאמר עליו שהוא מעולם לא ניסה את כוחו האמיתי כי הוא פחד מהנזק שהוא עלול לגרום.
מתאבקים עמיתים מספרים שתמיד היה נוח לעבוד איתו בזירה, שהוא לא פגע בהם ואף היה מגונן במעט.
על פי אחת מהאגדות, רוסימוף שתה פעם חבית בירה שלמה ולא השתכר.
על פי סיפור אחר, הוא נרדם פעם בלובי של בית מלון והיות שאף אחד לא הצליח להרים אותו לחדר, הביאו שמיכה ללובי וכיסו אותו שם.
הוא היה לאחת הדמויות האהובות ביותר בשנות השבעים ותחילת שנות השמונים בתחום ההיאבקות המקצועית.
דמותו של רוסימוף ב-WWF תויגה כבלתי מנוצחת, עד להפסדה הראשון להאלק הוגאן, שהיה המתאבק האהוד ביותר באותה תקופה.
רוסימוף השתתף במספר רב של עלילות במסגרת ארגון ה-WWF, בהן עומתה דמותו עם דמויות מתאבקים רבים אחרים, כגון איירון שיק, עבדוללה הקצב, סטן האנסן, ארני לאד וקילר קאן.
היריבות בין דמותו של רוסימוף לדמותו של קאן הייתה לאחד משיאי העלילה באותן שנים.
רגלו של רוסימוף נשברה בתאונה ביתית והלה נאלץ לפרוש לכחצי שנה מעולם ההיאבקות בזמן שהחלים.
תסריטאי הארגון ניצלו זאת כדי לקדם את הקרב בין דמותו לבין דמותו של קאן כ"קרב נקמה", כאשר הסיפור שנרקם תיאר כיצד מאמנו של קאן גרם לפציעה.
רוסימוף המשיך להיות פופולרי גם בשנות השמונים, על אף שדמויות המתאבקים מולן הופיע השתנו כבר.
במקום קאן נבחר לאויבו המושבע המתאבק ביג ג'ון סטאד ודמות מאמנו בובי הינן, שהיה גדל גוף גם הוא, אך לא בממדיו של רוסימוף.
רוסימוף עומת עם דמויות רבות שהשתתפו בעלילה הפתלתלה, שגם הפעם רתמה פציעות אמיתיות ומזויפות של השחקנים לטובת גחמות התסריטאים.
בשנת 1982 השתתף בסרט קונאן המשמיד.
רוסימוף המשיך לעסוק בהיאבקות, ובשנת 1987 החליטו תסריטאי הארגון להפוך את דמותו ל"רעה".
על כן צוותה דמותו לדמותו של בובי הינן, שהיה מאמנו של סטאד.
שיא העלילה היה כאשר רוסימוף חזר להתעמת עם דמותו של טרי בוליאה "האלק הוגאן", שהיה ונותר המתאבק הבכיר בארגון.
שתי הדמויות הנצות נלחמו זו בזו בקרב מבוים למול אצטדיון הומה קהל בדטרויט.
הקרב, שנצפה על ידי אוהדים רבים, נחשב לנקודת מפנה בתחום ההיאבקות וסימל את תחילת "תור הזהב" של המפעל.
דמותו של רוסימוף המשיכה להתעמת תדירות עם דמותו של בוליאה במהלך השנים הבאות.
המאבקים בין שתי הדמויות היו למרכז העלילה והקרבות המבוימים שניפקו היו לעתירי רייטינג.
דמותו של רוסימוף החלה לסוג לקראת סוף העשור, עד אשר פרש סופית מעולם ההיאבקות ב-1991 וחזר לביתו בצרפת.
רוסימוף התמודד עם אקרומגליה מגיל צעיר.
יש הטוענים כי רוסימוף נהג לצרוך אלכוהול בכמות מופרזת בשביל למסך את הכאבים שהוא התמודד איתם כתוצאה מאקרומגליה.
ג'ייסון ההיר, במאי הסרט הדוקומנטרי "Andre the Giant", התייחס להרגלי השתייה של רוסימוף בריאיון לאתר האינטרנט ניו יורק פוסט.
"אנשים נוהגים להיזכר בסיפורי השכרות שלו בצורה הומוריסטית (...) אבל אם אתם חושבים על זה לעומק, זה הגיע ממקום מאוד עצוב".
לאורך חייו התמודד רוסימוף עם כאבים חזקים מאוד ושורה של תופעות אשר נלוו אל הבעיה הרפואית שלו, כולל: איברים מוגדלים, תנועה מוגבלת, כאבי ראש איומים ועוד.
בבגרותו ניתנה לו הזדמנות לעבור ניתוח מיוחד להסרת גידול האדנומה בראשו (אשר גרם לאקרומגליה), במטרה להפחית את תופעות הלוואי של המחלה - אך הוא סירב.
בראיון איתו התייחס רוסימוף להחלטה זו: (...) "אין לי כוחות על-טבעיים, אני פשוט עצמי (...) מה שאלוהים נתן לי, בזה אני משתמש בשביל להתפרנס".
רוסימוף מת בשנתו ב-28 בינואר 1993 כתוצאה מאי ספיקת לב.
היה זה שבועות ספורים לאחר מות אביו.
גופתו נשרפה ואפרו פוזר בחווה שבבעלותו בקרוליינה הצפונית.
כמה שבועות מאוחר יותר הוקם היכל התהילה של ה-WWF ורוסימוף נבחר לראשון להיכנס אליו.
סטיב אוסטין, האיש השווה מיליונים (1976) - ביגפוט
אנדרה ברטון היה סופר ומשורר צרפתי ומראשי הזרם הסוריאליסטי באמנות.
בשנת 1924 פרסם את המניפסטים הסוריאליסטים, שבמרכזם יצירה "אוטומטית", ספונטנית ובלתי מתוכננת מראש, רעיונות המתכתבים וחבים רבות לאבי הפסיכואנליזה, זיגמונד פרויד.
אנדרה ברטון נולד בטינשבריי (כיום במחוז אורן שבחבל נורמנדי תחתית בצרפת) למשפחה דלת אמצעים.
הוא למד רפואה ופסיכיאטריה, ובמשך מלחמת העולם הראשונה עבד במחלקה הנוירולוגית של בית חולים בעיר נאנט.
שם פגש בז'אק ואשה שהיה ממשיכו הרוחני של הסופר אלפרד ז'ארי.
אנדרה ברטון הושפע מן הביקורת החברתית של ז'אק ואשה ומהתייחסותו הביקורתית לאמנות המסורתית.
ואשה התאבד בגיל 24, ומכתביו לאנדרה ברטון ולמחברים אחרים פורסמו ב-1919 תחת הכותרת "מכתבי מלחמה" שברטון השתתף בעריכתם וכתב את ההקדמה.
באותה שנה ייסד את כתב העת "ספרות" בשיתוף עם לואי אראגון ועם פיליפ סופו.
הוא התיידד גם עם המשורר טריסטן צארה שהיה ממייסדי תנועת הדאדא.
ב-1920 ראתה אור הנובלה "שדות מגנטיים" שנכתבה על ידי אנדרה ברטון ופיליפ סופו, ושבה עשו שימוש בכתיבה אוטומטית.
ב-1924 אנדרה ברטון ייסד את "הלשכה לחקר הסוריאליזם".
באותה שנה פרסם את המניפסט הסוריאליסטי הראשון, ושימש כעורך של כתב העת "המהפכה הסוריאליסטית".
סביבו התארגנה קבוצת מחברים ובהם לואי אראגון, פיליפ סופו ופול אלואר.
ברצותו לשלב את התפתחותו האישית כמחבר, כדוגמת ארתור רמבו, עם הפוליטיקה של קרל מרקס, הצטרף ברטון למפלגה הקומוניסטית הצרפתית ב-1927, שממנה גורש ב-1933. בתקופה זו התקיים בעיקר על מכירת חפצי אמנות שהיו בגלריה שלו (הוא היה אספן של חפצי אמנות ושל חומר אתנוגרפי).
תחת הנהלתו הסוריאליזם הפך לתנועה אירופית שנודעה לה השפעה על שטחי אמנות שונים, ושהעמידה בסימן שאלה את התפיסה המקובלת בדבר התחושה וההבנה האנושית של מאורעות ושל דברים.
ב-1933 נסע למקסיקו בשליחות ממשלת צרפת, ושם נפגש עם לאון טרוצקי.
ברטון ואנשי רוח סוריאליסטיים אחרים ובהם הצייר דייגו ריברה מצאו מקום שבו יכלו להתבודד בעיר המקסיקנית הציורית רונגאריקוארו.
ברטון וטרוצקי כתבו את החיבור "למען אמנות מהפכנית בלתי תלויה" שפורסם בשמם של ברטון ושל ריברה.
במלחמת העולם השנייה התגייס לשירות הרפואי של הצבא הצרפתי.
ממשלת וישי הטילה חרם על כתביו בטענה שהם מנוגדים למהפכה הלאומית.
ברטון ביחד עם ויפרדו לאם ואמנים נוספים נמלט בעזרת וריאן פריי (הוועד לסיוע לשעת חירום) למרטיניק ובסופו של דבר מצא מקום מקלט בארצות הברית ובאיים הקריביים (1941).
הוא התיידד עם הסופר איימה סזר, בן האי מרטיניק, וכתב את ההקדמה לספרו של סיזר "יומן החזרה למולדת".
במשך שהותו בעיר ניו יורק הכיר ברטון את אליזה שהייתה לאשתו השלישית.
ב-1944 נסע עם אשתו לגאספסי שבפרובינציה של קוויבק בקנדה.
שם כתב את ספרו "תעלומה 17" המתאר את אימת מלחמת העולם השנייה, ושבו מתואר גם סלע פרסה (הגדול שבסלעי הקשת הטבעיים שבעולם) במפרץ סנט לורנס.
ב-1946 שב לפריז ומחה נגד הקולוניאליזם הצרפתי.
הוא ארגן שוב קבוצת אנשי רוח סוריאליסטים, וב-1959 ארגן תערוכה בספרד לרגל שנת הארבעים לייסודה של התנועה הסוריאליסטית, שבה הוצגו בין היתר יצירותיו של סלבדור דאלי.
הוא חתם על מניפסט של 121 אנשי רוח שתמכו במלחמת העצמאות של אלג'יר, שפורסם בעיתון "וריטה ליברטה" ב-6 בינואר 1960.
אנדרה ברטון נפטר ב-1966 ונקבר בבית העלמין דה באטיניול בפריז.
נדז'ה, תרגמה מצרפתית מיכל בן-נפתלי, רסלינג, תל אביב, 2007.
המניפסטים של הסוריאליזם, מצרפתית - אירית עקרבי, פתח דבר והערות - דוד מנדלסון.
מבט לאחור על הסוריאליזם, מאת תיאודור וו.
אדורנו, מגרמנית - טוביה ריבנר, ספרית פועלים, תל אביב, 1986 תשמ"ו.
אנדרה דה-פְרִיס (28 בפברואר 1911 – 15 בספטמבר 1996) היה רופא פנימאי וחוקר המטולוגיה וארס נחשים, פרופסור לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ממייסדי הפקולטה לרפואה שלה וראשון דקאניה ורקטור האוניברסיטה (1969–1972).
חתן פרס ישראל לרפואה לשנת תש"ל (1970).
דה-פריס נולד בשנת 1911 בלייוורדן שבמחוז פריסלנד בהולנד, בן ליהודית.
סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת אמסטרדם בשנת 1936 עם תואר דוקטור לרפואה, ובשנת 1938 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
הוא התמחה ברפואה פנימית, וב-1938 קיבל תואר מומחה לרפואה פנימית.
בשנים 1932–1933 עמד דה-פריס בראש בית החולים "מֶפֶּל" (Meppel) בהולנד והרצה בתחום כימיה קלינית באוניברסיטת אמסטרדם.
בשנת 1939 התמנה למנהל בנק הדם של הצלב האדום בצפון הולנד, ובשנת 1940, בימי מלחמת העולם השנייה, עלה לארץ ישראל.
לאחר עלייתו לארץ ישראל היה דה-פריס רפתן בקיבוץ גבע.
בשנת 1942 עבר לעסוק ברפואה והצטרף לסגל בית החולים הדסה בירושלים.
בשנים 1946–1948 השתלם באוניברסיטת הרווארד, ובשובו לישראל חזר לעבוד בבית החולים והחל להרצות בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1949 מונה דה-פריס למנהל המעבדה למחקר קליני בבית החולים, ובשנת 1953 הוענק לו התואר פרופסור חבר.
בשנת 1955 עבר דה-פריס לעבוד בבית חולים בילינסון כמנהל מחלקה פנימית ד' ומנהל המכון למחקר רפואי של קופת החולים.
בשנת 1965 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
כיהן כרקטור האוניברסיטה משנת 1969 ועד 1972. גם לאחר פרישתו לגמלאות המשיך לעסוק בתחום, שימש כיועץ רפואי לבתי חולים ברחבי ישראל ומנהל מחקר בחברת טבע.
בשנת תש"ל (1970) הוענק לדה-פריס פרס ישראל לרפואה, על תרומתו להוראה ולחינוך ברפואה ועל הישגיו המחקריים בהמטולוגיה, טוקסיקולוגיה ומחלות מטבוליות.
בשנת 1995 הוענק לדה-פריס אות יקיר העיר תל אביב-יפו
אנדרה דה-פריס נפטר בקיץ 1996.
היה נשוי לחוה (בתו של הפרופ' למחלות א.א.ג, יוסף לכמן) ואב לשלושה: תמר דה פריס וינטֶר, צורפת אמנית; מרצה מהאקדמיה להנדסה ולעיצוב שנקר.
אילן דה פריס, ממקימי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, לשעבר מנכ"ל סינמטק ירושלים וסמנכ"ל התוכן של "רשת"; ו-דוד דה פריס, פרופסור מן המנין בחוג ללימודי עבודה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב.
אנדרה גיא פורימן דה ואני הוא שחקן אוסטרלי שהתפרסם בעיקר בזכות תפקידו בתור טובי ג'ונסון בסדרת הדרמה הקומית לבני נוער "אבודים במעבדה".
דה ואני נולד במלבורן, ויקטוריה, אוסטרליה.
בשנת 2008 סיים לימודי משחק במרכז לאמנויות הבמה - 16th Street Actors Studio, ולאחר מכן הוזמן ללמוד עם המורה למשחק איוואנה צ'אבק בסטודיו שלה בלוס אנג'לס.
לאחר סיום שנת הלימודים עם צ'אבק בשנת 2011, חזר אנדרה לאוסטרליה לככב בתיאטרון הלאומי של מלבורן במחזה "רד" מאת ג'ון לוגן לצד השחקן קולין פרילס.
לאחר מכן הוא המשיך לככב בתיאטרון בתור טוראי דייוויד טיילור במחזה "סוס מלחמה", שהוצג בתיאטרון הלאומי של מלבורן עם יותר מ-300 הופעות ברחבי מלבורן, סידני ובריזביין.
בשנת 2015, זכה אנדרה בפרס השחקן הטוב ביותר עבור תפקידו במחזה "Glory Dazed" שהוצג בתיאטרון Red Stitch Actors' Theatre.
אנדרה גרין היה פסיכואנליטיקאי צרפתי יהודי, יליד מצרים.
אנדרה גרין נולד בקהיר שבמצרים, הצעיר מבין ארבעה ילדים.
אביו, פליקס גרין, דמות סמכותית וקפדנית כלפי בני משפחתו, היה צאצא למשפחה יהודית ממוצא יהודי פורטוגזי.
אנדרה גרין התייתם מאביו בגיל 14. אמו, שרינה ברסילון, הייתה יהודייה ספרדייה, וגרין היה קשור אליה יותר מאשר אל אביו עוד מהשנים הראשונות לחייו.
אנדרה גרין גדל וחי במצרים בסביבה תרבותית קוסמופוליטית עד גיל 19, ורכש בה השכלה תיכונית בתיכון הצרפתי של קהיר (בשנת 1945).
הוא גם קיבל תעודה במדעי בסיס טרום לימודי רפואה, בתחום הפיזיקה, הכימיה והביולוגיה.
בשנת 1946 נסע לפריז, שם למד רפואה והתמחה בפסיכיאטריה.
אמו נפטרה כשהיה בן 23, בתקופה בה החל סטאז' כ"אינטרן".
הוא סיים את ההתמחות ב-1957, בבית החולים לחולי נפש "סנט אן", שבו היה עוזרו של אנרי רוסל.
בהמשך עבד גם לצדו של הפרופסור ז'אן דלה (Jean Delay), ועבר גם לבתי חולים אחרים באזור פריז.
עם הדמויות שהשפיעו אז על דרכו המקצועית נמנו גם הפרופסורים אנרי איי, אף הוא מבית החולים סנט אן, וחוליאן דה אחוריאגרה (Julian De Ajuriaguerra) הבסקי.
בשנים 1960-1956 עבר התמחות בפסיכואנליזה אצל מוריס בובה (Maurice Bouvet) וקתרין פּארא (Catherine Parat).
בשנת 1965 התקבל כחבר ב"חברה הפסיכואנליטית של פריז", ובין השנים 1989-1986 היה היושב-ראש שלה.
ב-1977-1975 היה סגן יושב ראש של האיגוד הבינלאומי לפסיכואנליזה.
גרין הרצה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון בשנים 1980-1979.
אירועים חשובים בחייו המקצועיים היו מפגשו הראשון עם ז'אק לאקאן בבית החולים סנט אן בשנת 1955 וכן היכרותו ב-1957 עם הפסיכואנליטיקאים האנגלים דונלד ויניקוט ווילפרד ביון במהלך קונגרס לפסיכואנליזה בפריז.
תורותיהם השפיעו רבות על עבודותיו של גרין בתחום ה"מצבים הגבוליים".
בשנים 1961-1960 השתתף בסמינרים המפורסמים של לאקאן ובשנים 1962–1963 הרצה בעצמו על לאקאן במסגרת הסמינרים שניהל רולאן בארת בבית הספר ללימודים גבוהים (École pratique des hautes études) אך התנתק מלאקאן ב-1967.
גרין כתב 22 ספרים ומאות מאמרים בתחום תורת הפסיכואנליזה ויישומה, וכן ביקורת ספרות ותרבות מנקודת מבט פסיכואנליטית.
חלק מספריו תורגמו לאנגלית ולשפות אחרות, בהן גם לעברית.
"האם המתה" (ערך ותרגם: מישל גרנק, אחרית-דבר: "דו-עט לחי ולמת", דניס שרביט), תל אביב, תולעת ספרים, 2007.
"רעיונות מנחים לפסיכואנליזה עכשווית: אי-זיהוי וזיהוי הלא-מודע"
אנדרה גיו היה שף צרפתי, השף של מסעדת "אוברז' די וייה מארלי" (l'Auberge du Vieux Marly) במארלי-לה-רואה.
אנדרה גיו נולד ב-1908 בפארמוטייה, בהיותו בן 16 החל לעבוד בבישול, בתחילה כשוליית שף המאפה פרנאן ז'יטו, שף שגרירות צרפת ברומא.
חלקה הראשון של הקריירה שלו שימש כשף בבתים פרטיים, בכלל זה בשירותו של הסופר הסוריאליסטי רמון רוסל (Raymond Roussel), עשיר אנין טעם שלביתו הובאו פירות וירקות מקוט ד'אזור ברולס-רויס.
במלחמת העולם השנייה נפל בשבי, אחריה עבד במספר מוסדות ואחר-כך התיישב בנורמנדי במארלי-לה-רואה ב-1952, שם היה שף המסעדה "אוברז' די וייה מארלי".
המסעדה הצרפתית בעלת השם הגדול ביותר שמדריך מישלן האדום התעלם ממנה.
ב-1966 דירג מדריך ג'וליארד את המסעדה כ"מסעדה הטובה ביותר בשכנות לפריז" והיא קיבלה 17.5/20 נקודות במדריך גו מיו ותרנגול שחור מוכתר (הציון הגבוה ביותר) מידי מדריך קלבר.
בין השפים אותם לימד נכללו ז'אן-מארי אמט, פייר בארדש, ז'אק קאניה, גי ז'דה, אמיל יונג, גי מארטן, מארק מנו, ז'אן-פייר רוברט, אנרי סגן (Henri Seguin) וז'ראר וייה.
אנדרה גיו מוכר כממציאו של הרטבים בלי קמח, על ידי סילוק הרביכה והקמח, הוא הסמיך את הרטבים באמצעות צמצום, ההצלחה נזקפת גם לזכות מתכון מגדנאות מיוחד.
כריסטיאן מיו תיאר אותו כ"הבלתי מובן ביותר מבין השפים הצרפתיים הגדולים ביותר", הוא נחשב כחלוץ המטבח הקל, הרבה לפני עידן הדיאטה.
הוא היה גלוי לב ולא היסס לתקוף מסורות מבוססות היטב, כך למשל תקף את הנוהג להבעיר את המנה לעיניו של הלקוח כהצגה גרידא וגרס שיש לעשות זאת במטבח בלבד.
הוא הלך לעולמו ב-1993 בסן-ז'רמן-אן-לה.
אנדרה גרטלר (בהונגרית: Gertler André; 26 ביולי 1907 – 23 ביולי 1998) היה כנר יהודי הונגרי בלגי ומורה לכינור.
גרטלר נולד בבודפשט, הונגריה והיה בין תלמידיו של ינה הובאי.
בתקופת השלטון הנאצי נמלט לבלגיה והתמנה למורה בקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה בבריסל.
גרטלר היה ידיד ומעריץ של בלה בארטוק, והקליט את כל יצירותיו של בארטוק לכינור, לרבות שני הקונצ'רטי.
פרשנותו למוזיקה של בארטוק נחשבת לאחת המעולות ביותר.
הקלטת 44 הדואיות לשני כינורות, עם יוזף סוק, נחשבת לאחת הגרסאות הטובות ביותר שבנמצא.
גרטלר התמקד בעיקר במוזיקה עכשווית, בין השאר הקונצ'רטי של ברג והינדמית, תקופה שבה עוד לא תפסו מלחינים אלה את מקומם בקהל הרחב.
גרטלר לא הסתפק ברפרטואר זה, אלא ניגן בביצועי בכורה יצירות של מלחינים מוכרים עוד פחות, כמו אלכסנדר טנסמן, מטיאש שייבר ועוד.
עם זאת, הרפרטואר שלו כלל גם יצירות מוכרות, כמו קונצ'רטי של יוהאן סבסטיאן באך, טרטיני, מוצרט ובטהובן ומוזיקה קאמרית מקובלת.
בסוף המאה ה-20 והמאה ה-21 התחדש העניין בקריירה של גרטלר והתחדשו רבות מהקלטותיו.
בין תלמידיו: רודולף ורתן, אנדרה ריו ויאיר קלס.
אנדרה גרטלר היה נשוי לפסנתרנית הדנית דיאנה אנדרסן, שעמה הרבה להופיע ולהקליט.
אנדרה דיתלם (בצרפתית - André Diethelm; 3 ביולי 1896 - 11 בינואר 1954) הוא פוליטיקאי צרפתי, שהיה בין ראשי צרפת החופשית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בתקופת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית שימש כשר ההגנה, ובזמן הרפובליקה הצרפתית הרביעית שימש כיושב ראש הסיעה הפרלמנטרית של מפלגת אספת העם הצרפתי (RPF) מפלגתו של שארל דה גול.
דיתלם נולד בעיירה בור אן ברס (Bourg-en-Bresse) שבמחוז אן שבצרפת.
הוא שירת כחייל במהלך מלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן קיבל תפקיד כלכלי בממשל הקולוניאלי בהודו-סין.
ב-1941 עזב את אדמת צרפת והצטרף לכוחות צרפת החופשית של שארל דה גול בלונדון.
דה גול הכיר אותו מתקופת עבודתו אצל מאנדל, וממעורבותו במגעים שקדמו ליצירת צרפת החופשית בימיה האחרונים של הרפובליקה השלישית, עת ניסה דה גול לשכנע את מאנדל להקים ממשלה צרפתית בגולה.
בספטמבר 1941 מינה אותו דה גול לחבר "הוועד הלאומי", מעין ממשלה בגלות שהקים דה גול.
תפקידו של דיתלם היה שר העבודה והמידע.
במהלך השנים מילא דיתלם תפקידים מיניסטריאליים שונים, לרוב תפקידים ביצועיים בעלי אופי כלכלי, בוועד הלאומי, ובמסגרת "הוועד הצרפתי לשחרור לאומי", מסגרת רחבה יותר שהוקמה בשנת 1943. ב-3 במאי 1944 התמנה לשר המלחמה, ושמר על תפקידו זה בממשלה הראשונה שהקים דה גול, בספטמבר 1944 במסגרת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית.
בתפקידו זה היה בין האחראים לחימושו מחדש וכינונו של הצבא הצרפתי, שהמשיך בלחימה לצד בעלות הברית עד לסוף המלחמה.
ב-21 בנובמבר 1945 פרש מהממשלה עם הקמת ממשלתו השנייה של דה גול.
בנובמבר 1945 נבחר דיתלם לאספה המכוננת של צרפת מטעם מחוז ווז' והמשיך לשרת כחבר הפרלמנט גם במהלך תקופת הרפובליקה הצרפתית הרביעית.
כאשר הקים דה גול את מפלגתו, "אספת העם הצרפתי", נמנה דיתלם עם ראשיה, ושימש כיושב ראש הסיעה הפרלמנטרית.
בשנת 1953 הידרדרה מאוד בריאותו, ובינואר 1954 מת, בפריז.
אנדרה ברזיל (בפורטוגזית: André Brasil; נולד ב-23 במאי 1984) הוא שחיין ברזילאי.
ברזיל מתחרה בשחייה לנכים במסגרת המשלחת הברזילאית למשחקים הפאראלימפיים.
הוא בעל 11 מדליות פאראלימפיות, מהן שבע מדליות זהב, ו-12 מדליות זהב באליפות העולם בשחייה לנכים.
ברזיל התחרה לראשונה באליפות העולם בשחייה לנכים שנערכה בדרבן, דרום אפריקה בשנת 2006, וזכה בארבע מדליות זהב, ושתי מדליות ארד (קטגוריה S10).
במשחה ל-50 מטר חופשי זכה במדליית הזהב עם תוצאה של 24.36 שניות, במקצה ל-100 מטר חופשי זכה עם תוצאה של 52.61 שניות, במקצה ל-400 מטר בסגנון חופשי עם תוצאה של 4:08.46 דקות ובמשחה ל-100 מטר בסגנון פרפר זכה במדליית הזהב הרביעית עם 58.00 שניות.
על ארבע מדליות הזהב הוסיף ברזיל שתי מדליות ארד בהן זכה במשחים ל-200 מטר בסגנון מעורב עם תוצאה של 2:19.61 דקות ובמקצה הקבוצתי ל-4X100 בסגנון חופשי זכה עם הנבחרת במדליית הארד עם תוצאה של 4:07.44 דקות.
באליפות העולם בשחייה לנכים שנערכה באיינדהובן בשנת 2010 זכה ברזיל בחמש מדליות זהב ובשתי מדליות כסף.
הוא זכה במדליית הזהב במקצה ל-100 מטר בסגנון פרפר כשקבע 55.99 שניות, במשחה ל-100 מטר בסגנון חופשי עם תוצאה של 50.87 שניות, ב-400 מטר חופשי עם 4:05.95 דקות, במקצה ל-50 מטרים בסגנון חופשי עם תוצאה של 23.53 שניות ובמשחה ל-100 מטר בסגנון גב עם 1:00.55 דקות.
ברזיל זכה בנוסף לחמש מדליות הזהב גם בשתי מדליות כסף, אישית וקבוצתית.
במשחה האישי ל-200 מטר בסגנון מעורב הוא זכה במדליית הכסף עם תוצאה של 2:13.20 דקות ובמקצה הקבוצתי ל-4X100 בסגנון חופשי עם 3:53.79 דקות.
באליפות העולם בשחייה לנכים שנערכה במונטריאול בשנת 2013 זכה ברזיל בשלוש מדליות זהב ובשלוש מדליות כסף.
הוא זכה במדליית הזהב במקצים ל-100 מטרים פרפר עם תוצאה של 56.76 שניות, במדליית זהב נוספת במקצה ל-50 מטר בסגנון חופשי כשסיים בזמן של 23.37 שניות, ומדליית זהב שלישית כשעצר את השעון על 51.57 שניות במקצה ל-100 מטר בסגנון חופשי.
ברזיל השתתף לראשונה במשלחת הברזילאית למשחקים הפאראלימפיים ב וזכה בארבע מדליות זהב.
ברזיל השתתף בשלושה מקצים נוספים, שני מקצים קבוצתיים ומקצה אישי אחד, בהם לא זכה במדליות.
ב זכה ברזיל במדליית זהב במשחה ל-50 מטרים חופשי עם שיא עולם חדש של 23.16 שניות, לפני נתן שטיין הקנדי שסיים עם 23.58 שניות, והאוסטרלי אנדרו פסטרפילד שזכה בארד עם שיא אוקיאניה של 23.89 שניות.
ברזיל זכה במדליית זהב נוספת במשחה ל-100 מטר חופשי עם שיא פאראלימפי של 51.07 שניות לפני בן ארצו פיליפ רודריגז שזכה במדליית הכסף עם 52.42 שניות ופסטרפילד שזכה בארד נוסף עם 52.77 שניות.