tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי שהיא אינה נחשבת לדימוי דתי, "ממלכת השלום השלווה" שצייר היקס מדגימה את האידיאלים הקווייקרים.
היקס צייר 62 גרסאות לרעיון זה.
החיות והילדים נלקחו מישעיהו כולל האריה שאוכל קש עם השור.
היקס השתמש בציוריו כדרך להגדיר את הרעיון המרכזי שלו, שהיה מסע אחר לגאולת הנפש.
נושא זה היה גם אחת מאמונותיו התאולוגיות.
עבודתו של היקס הושפעה מאמונה ספציפית של הקווייקרים המכונה 'האור הפנימי'.
ג'ורג' פוקס (מייסד תנועת הקווייקרים) ומייסדים אחרים הקימו והטיפו את תורת האור הפנימי.
היקס הסביר כי יחד עם הידע הכתוב, אנשים רבים משיגים ישועה על ידי כניעת מרצון עצמי לכוח האלוהי של ישו ול"ישו שבפנים".
היקס תיאר בני אדם ובעלי חיים כדי לייצג את הרעיון של האור הפנימי ולשבור מחסומים פיזיים (של הבדל בין שני פרטים) לעבודה ולחיים משותפים בשלום.
רבים מציוריו מדגימים עוד יותר את המושג הזה עם תיאורים של אינדיאנים שפגשו את מתיישבי פנסילבניה, ובולט בהם ויליאם פן.
היקס העריץ את פן כמתנגד לשלטון הבריטי באמריקה, והוא קיווה שפן יכול להבטיח רפורמה.
כמו פן, היקס התנגד לשלטון של בריטניה.
היקס העריך ביותר את פן על כינון חוזה פנסילבניה עם האינדיאנים, מכיוון שזו הייתה מדינה שטיפחה מאוד את קהילת הקווייקרים.
התערוכה הגדולה הראשונה של אדוארד היקס התקיימה בשנת 1860 בוויליאמסבורג, וירג'יניה.
הוא קיבל ביקורות מעורבות בשל הרגלו לחזור על פרטים שונים שוב ושוב.
הצגת העבודות המוקדמת ביותר של היקס הייתה בשנת 1826. היקס השתמש בפן ובאינדיאנים כדי לנסח מחדש את נבואתו של ישעיהו במלואה (ו"גר זאב עם כבש")
עבודתו התמקדה לעיתים קרובות בנושא דתי תוך שימוש באירועים אקטואליים כדי לתאר אותם.
היקס העביר משמעות באמצעות סמלים, ותיאר טורפים (כמו אריות) וטרף (כגון כבשים) חיים זה ליד זה כדי להדגים את נושא השלום.
אף על פי שאף אחד מציוריו אינו זהה לחלוטין, ישנם מבנים ודפוסי קומפוזיציה מסוימים שהיקס חוזר עליהם בכל עבודותיו.
אף שהחלל עשוי להיראות רדוד במישור התמונה בציורים אלה, העומק נוצר באמצעות גודל האובייקטים והחפצים, ועל ידי אור וצל.
החזית, האמצע והרקע מוגדרים על ידי חפצים, בעלי חיים, נוף, בני אדם וקווים.
היקס כמעט תמיד צייר סצנות חוץ, בהן מקור האור הוא השמש או השמיים.
ערכות הצבעים של עבודותיו אינן מסובכות, ובתוך ציור כמו "ממלכת שלום" רבים מהצבעים בעלי גוון חום.
זו דרך נוספת בה היקס ניסה לשדר "אחידות" או שלום.
רוב הציורים הללו מאוזנים בצורה א-סימטרית, כדי לשקף פעולות המתרחשות בין קבוצות אנשים ובעלי חיים בתוך היצירה.
אדוארד היקר היא סדרת טלוויזיה אמריקאית שפותחה על ידי ג'ייסון קטימס, המבוססת על הרומן בעל אותו השם מאת אן נפוליטנו.
הסדרה שודרה ב-3 בפברואר 2023 ב-Apple TV+ ולא חודשה לעונה נוספת.
אדוארד אדלר הצעיר הוא הניצול הבודד מהתרסקות מטוס בה נהרגה כל משפחתו.
הוא ואחרים שנפגעו מהטרגדיה מתחברים זה לזה כדי להתמודד עם האובדן והכאב שלהם.
טיילור שילינג בתור לייסי קרטיס, דודתו של אדוארד שהופכת לאפוטרופוס שלו כשאחותה מתה בהתרסקות מטוס.
קולין אובריאן בתור אדוארד אדלר, השורד היחיד מהתרסקות מטוס.
אנה אוזלה בתור אדריאנה וושינגטון, נכדתו של סנטור שמת בהתרסקות המטוס
אידריס דה-ברנד בתור קוג'ו, גאנאי שאחותו מתה בהתרסקות המטוס ומגיעה לאמריקה כדי להביא את אחייניתו.
קרטר הדסון בתפקיד ג'ון קרטיס, בעלה של לייסי ואפוטרופוס שותף של אדוארד.
מקסוול ג'נקינס בתור ג'ורדן אדלר, אחיו של אדוארד שמת בהתרסקות המטוס, שהייתה לו חברה סודית.
אווה אריאל בינדר בתור שכנתם של שי, לייסי וג'ון מהדלת ממול שמתיידדת עם אדוארד.
בריטני ס הול בתור אמנדה
קוני בריטון בתור די די, האישה העשירה שבעלה מת בהתרסקות המטוס והיו לו חיים שניים סודיים.
דריו לדאני סאנצ'ס בתפקיד סם
איוון שו בתור סטיב, שאחיו המנוכר מת בהתרסקות המטוס ומתקרב אל ארוסתו של אחיו.
רובין טאני בתור ג'יין אדלר
בריאן ד'ארסי ג'יימס בתור ברוס אדלר
בפברואר 2022 הוכרז ש- Apple TV+ נתנה אור ירוק לעשרה פרקים בסדרה, אותה פיתח ג'ייסון קטימס על בסיס הרומן של אן נפוליטנו.
קולין או'בריאן לוהק לתפקיד הראשי, וגם קוני בריטון וטיילור שילינג הוכרזו כמשתתפות.
פישר סטיבנס היה אמור לשמש כבמאי לפרק הפיילוט.
ליהוק נוסף הוכרז במרץ 2022 עם תחילת ההפקה בעיר ניו יורק, כאשר הצילומים התקיימו בסנטרל פארק.
באפריל, בריאן ד'ארסי ג'יימס לוהק לתפקיד משנה.
ב-19 באפריל 2023 דווח כי הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת.
אתר הביקורות Rotten Tomatoes דיווח על דירוג אישור של 55% עם דירוג ממוצע של 6/10, על סמך 29 ביקורות מבקרים.
Metacritic, המשתמשת בממוצע משוקלל, קיבלה ציון של 61 מתוך 100 על סמך 16 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
אדוארד היצ'קוק היה גאולוג אמריקאי והנשיא השלישי של מכללת אמהרסט (1845–1854).
הוא למד באקדמיית דירפילד (Deerfield Academy), שנוסדה מעט לפני כן, ובה שימש לימים כמנהל, מ-1815 עד 1818. בשנת 1821 הוסמך ככומר קהילתי בזרם הקונגרגציונלי הפרוטסטנטי ושימש ככומר של הכנסייה הקהילתית בקונווי (Conway), מסצ'וסטס, בין השנים 1821–1825. הוא עזב את הכמורה והיה פרופסור לכימיה והיסטוריה של הטבע במכללת אמהרסט.
הוא כיהן בתפקיד זה מ-1825 עד 1845, וכיהן כפרופסור לתאולוגיה וגאולוגיה טבעית מ-1845 עד מותו ב-1864. משנת 1845 עד 1854 היה נשיא המכללה.
כנשיא, היצ'קוק היה אחראי להתאוששות מכללת אמהרסט מקשיים כלכליים.
הוא פיתח את המשאבים המדעיים של המכללה וביסס את המוניטין שלה בהוראה מדעית.
בנוסף לתפקידיו באמהרסט, היצ'קוק היה גאולוג ידוע.
הוא ניהל את הסקר הגאולוגי הראשון של מסצ'וסטס.
בשנת 1830 מונה לגאולוג המדינה של מסצ'וסטס והחזיק בתפקיד עד 1844. הוא השתתף בסקרים הגאולוגיים של ניו יורק וורמונט.
הפרויקט העיקרי שלו היה תאולוגיה טבעית, שניסתה לאחד וליישב מדע ודת, תוך התמקדות בגאולוגיה.
עבודתו העיקרית בתחום זה הייתה דת הגאולוגיה והמדעים המקושרים שלה (Religion of Geology and Its Connected Sciences משנת 1851).
בספר זה, הוא חיפש דרכים לפרש מחדש את התנ"ך כדי שיתאים לתיאוריות הגאולוגיות העדכניות.
לדוגמה, מתוך ידיעה שכדור הארץ היה בן מאות אלפי שנים לפחות, מבוגר בהרבה מ-6,000 השנים לפי פרשנויות תנ"כיות מסוימות, היצ'קוק הגה דרך לקרוא את העברית המקורית כך שאות אחת בספר בראשית - "ו", כלומר "לאחר מכן" - מרמזת על טווחי הזמן העצומים שבהם נוצר כדור הארץ.
רנדי מור תיאר את היצ'קוק כ"תומך המוביל באמריקה לבריאתנות שמבוססת על פערים שמבוססים על תאוריית הקטסטרופיזם".
היצ'קוק השאיר את חותמו בפלאונטולוגיה.
הוא גילה כמה מהדגים המאובנים הראשונים בארצות הברית.
הוא פרסם מאמרים על מסלולים מאובנים בעמק נהר קונטיקט, כולל איברונטס (Eubrontes) ואוטוזום (Otozoum, לא לבלבל עם אוטוזום), שהיו קשורים מאוחר יותר לדינוזאורים, אם כי הוא האמין, עם דיוק מסוים, שהם נוצרו על ידי ציפורי ענק עתיקות.
הוא הקים אוסף שרידי טביעות רגליים מאובנות.
בנו, אדוארד "דוק" היצ'קוק ג'וניור, כינה את אחד הדינוזאורים המוקדמים ביותר שהתגלו בצפון אמריקה ובארצות הברית, מגה דקטילוס פוליזלוס (Megadactylus polyzelus).
מאוחר יותר סווג מחדש פרט זה כדגימת אנצ'יזאורוס פוליזלוס (ACM 41109), דמוי זאורופוד.
כבוטנאי הוא מסומן על ידי קיצור המחבר E.Hitchc.
הוא חקר את האגם הגאולוגי שמילא בעבר את אגן נהר קונטיקט, ולימים האגם הפרהיסטורי הזה נקרא על שמו.
מאחר שערך מחקר גאולוגי על רכס הוליוק (Holyoke), אחד ההרים שם, הר היצ'קוק, נקרא על שמו.
הוא נבחר לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1834. מ-1856 עד 1861 היה הגאולוג הממלכתי של ורמונט.
בשנת 1841 נבחר כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
אוספיו ופרוטומה שלו נמצאים במוזיאון להיסטוריה של הטבע של מכללת אמהרסט.
הארכיון והאוספים באמהרסט מחזיקים את המסמכים שלו.
בשנת 1821, התחתן עם אורה וייט, אחת המאיירות הבוטניות והמדעיות הראשונות בארצות הברית.
השתיים עבדו בשיתוף פעולה הדוק, והיא תרמה יותר מ-1,000 איורים לפרסומים המדעיים הרבים שלו.
היצ'קוק הכניס מפה פליאונטולוגית לספרו גאולוגיה בסיסית (1840).
הוא הציג תרשים מסועף של ממלכת הצמחים והחיות על רקע גאולוגי.
הוא התייחס אליו כאל עץ.
"עץ החיים" הזה הוא הגרסה המוקדמת ביותר הידועה שמשלבת מידע פלאונטולוגי וגאולוגי, וקדם לעץ החיים האבולוציוני.
היצ'קוק היה חסיד של בריאתנות שמסבירה את הפערים בממצאי המאובנים.
היצ'קוק ראה באלוהים את סוכן השינוי.
הוא דחה במפורש אבולוציה ויצירת היקום בת שישה ימים ככתוב במקרא.
הוא האמין שמינים חדשים הוצגו על ידי אלוהות, כל אחד בזמנו, בהיסטוריה של כדור הארץ.
התרשים קיים בכל המהדורות בין 1840 ל-1859. לאחר שצ'ארלס דרווין (1859) פרסם את ספרו על מוצא המינים, הפירוש של תמונת עץ החיים היה בדרך כלל עץ אבולוציוני.
במהדורת 1860 של Elementary Geology היצ'קוק השמיט את התרשים.
בשנת 1863 כתב היצ'קוק מאמר בו מתח ביקורת על תאוריית הברירה הטבעית של דרווין.
לאחר מותו ב-1864, פרסם בנו צ'ארלס הנרי היצ'קוק (1836–1919) מהדורה חדשה (1870) גם היא ללא מפה פליאונטולוגית.
יוליוס אדוארד היציג היה פסיכיאטר ונוירופיזיולוג גרמני.
היציג היה בן לשושלת יהודית מפורסמת, ונכדו של הסופר יוליוס אדוארד היציג .
אדוארד היציג החל את לימודיו בפקולטה למשפטים, אך עד מהרה פנה ללימודי רפואה.
הוא למד באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין ובאוניברסיטת יוליוס מקסימיליאן בווירצבורג, בין השאר אצל רודולף וירכו, מוריץ היינריך רומברג וקארל וסטפאל.
בשנת 1862 הוענק לו תואר דוקטור לרפואה.
הוא עבד כרופא בברלין, בתחילה כאלקטרותרפיסט.
בשנת 1872 השלים את ההביליטציה בברלין לרפואה פנימית ופסיכיאטריה.
בשנת 1875 מונה היציג למנהל הרפואי של בית החולים הפסיכיאטרי "בורגהֶלצלי" ולפרופסור מן המניין לפסיכיאטריה באוניברסיטת ציריך.
בשנת 1879 מונה למנהל המרפאה הנוירופסיכיאטרית ולפרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטת האלה-ויטנברג, שם פתח בשנת 1891 את "המרפאה הפסיכיאטרית והנוירולוגית" העצמאית הראשונה בפרוסיה.
בשנת 1870 ערך היציג, יחד עם גוסטב תאודור פריטש , ניסויים בגירוי חשמלי של המוח בכלבים.
עבודתם, שזכתה להדים רבים, הייתה העדות הראשונה לכך שתפקודים מסוימים בקליפת המוח יכולים להיות מעוררים באמצעות פולסים חשמליים, והם ממוקמים במקומות מוגדרים (כגון מרכזים מוטוריים).
בשנת 1883 נבחר היציג לאקדמיה הגרמנית למדעים לאופולדינה.
הוא היה נשוי להנרייטה (אטה) רנקה (1843–1939), אחייניתו של לאופולד פון רנקה.
בתקופה שבה עבד היציג בבית החולים הפסיכיאטרי "בורגהלצלי", התפתח סכסוך בינו ובין המנהל האדמיניסטרטיבי של המוסד, יאקוב שנורנברגר (Jakob Schnurrenberger).
סכסוך זה התרחב והשפיע על הזירה הפוליטית של ציריך, עורר טיעונים אנטישמיים, והיציג נאלץ לפרוש מתפקידו לאחר לחצים ציבוריים.
פרשה זאת הביאה את גוטפריד קלר, ידידו של היציג, לפרסם התבטאויות פומביות להגנתו, ואף עוררה אותו לכתוב את הפואמה החריפה Die öffentlichen Verleumder.
קבר המשפחה ממוקם בבית הקברות דורותיאנשטאדט שבברלין.
אביו, האדריכל הידוע פרידריך היציג , קבור גם הוא שם.
אדוארד השישי היה מלך אנגליה ואירלנד מ-28 בינואר 1547 ועד מותו.
הוא הוכתר ב-20 בפברואר, בגיל תשע.
אדוארד היה בנם של הנרי השמיני, מלך אנגליה ושל אשתו השלישית ג'יין סימור.
הוא היה המלך השלישי לבית טיודור והראשון מבין מלכי אנגליה שחונך כפרוטסטנטי.
במהלך מלכותו של אדוארד, נשלטה הממלכה על ידי מועצת עוצרים, שכן הוא לא הגיע לבגרות עד ליום מותו.
בשנתיים הראשונות למלכותו של אדוארד עמד בראש המועצה אדוארד סימור, דוכס סומרסט ולאחר מכן היה זה ג'ון דאדלי, דוכס נורת'מברלנד.
תקופת מלכותו של אדוארד עמדה בסימן של משברים כלכליים ואי-שקט חברתי, שב-1549 התפתח למהומות ולמרד.
מלחמה עם סקוטלנד, שעלתה בכספים מרובים, הייתה מוצלחת בתחילה, אך הסתיימה בנסיגה אנגלית מסקוטלנד ומבולון-סור-מר בתמורה לשלום.
תהליך המעבר של הכנסייה של אנגליה ככנסייה פרוטסטנטית מוכרת התרחש גם הוא בתקופת מלכותו של אדוארד, שגילה עניין רב בעניינים דתיים.
אף על פי שאביו ניתק את הקשרים בין הכנסייה האנגליקנית לבין הכס הקדוש, הנרי השמיני מעולם לא התיר את ההתכחשות לתורה או לטקסים הקתולים.
היה זה בתקופתו של אדוארד השישי שהפרוטסטנטיות התמסדה לראשונה באנגליה עם רפורמות שכללו את ביטול הפרישות של אנשי הכנסייה ואת המיסה וחייבו את ניהולם של הטקסים הדתיים בשפה האנגלית.
האדריכל של הרפורמות הללו היה תומאס קרנמר, הארכיבישוף מקנטרברי, שספר התפילות שחיבר נמצא עד היום בשימוש.
בפברואר 1553, בגיל 15, נפל אדוארד למשכב.
כאשר התברר שמחלתו הייתה סופנית, הכינו הוא והמועצה שלו החלטה בנוגע לירושה, מתוך כוונה למנוע את שובה של אנגליה לקתוליות.
אדוארד נקב בשמה של בתה של בת דודתו, ג'יין גריי כיורשת שלו, והוציא את אחיותיו למחצה, מרי ואליזבת, מסדר הירושה.
עם זאת, ההחלטה הייתה שנויה במחלוקת לאחר מותו של אדוארד וג'יין הודחה על ידי מרי לאחר 13 ימים.
מרי הראשונה הפכה על פיהן את הרפורמות הפרוטסטנטיות של אדוארד, למרות שרפורמות אלו היו הבסיס להסדר הדתי של אליזבת הראשונה ב-1559.
אדוארד נולד ב-12 באוקטובר 1537 בחדרה של אמו בהמפטון קורט.
הוא היה בנם של הנרי השמיני, מלך אנגליה ושל אשתו השלישית, ג'יין סימור.
בכל רחבי הממלכה חגגו האנשים את לידתו של יורש זכר שללידתו הם ציפו זמן רב.
בכנסיות הושמעו מזמורים, מדורות הודלקו וממצודת לונדון נורו באותו לילה מעל אלפיים פגזי תותחים.
המלכה ג'יין, שנראה היה שהיא התאוששה מהלידה במהרה, שלחה באופן אישי מכתבים בחתימת ידה המבשרים על לידתו של הנסיך.
אדוארד הוטבל ב-15 באוקטובר, כשאחותו-למחצה מרי שימשה כסנדקית ואליזבת נשאה את בגד ההטבלה.
אדוארד הוכתר כדוכס קורנוול וכרוזן צ'סטר.
ב-23 באוקטובר לקתה המלכה בסיבוך שלאחר הלידה ומתה ביום המחרת.
אדוארד היה תינוק בריא שהביא אושר לאביו.
במאי 1538 הציג אותו אביו לעיני ההמונים מבעד לחלון.
בספטמבר אותה שנה, דיווח תומאס אודלי (Audley), הלורד צ'נסלור על התפתחותו המהירה של התינוק ודיווחים אחרים מציינים שהוא היה ילד גבוה ועליז.
היסטוריונים מודרניים חולקים על המסורת בנוגע להיותו של אדוארד ילד חולני.
בגיל ארבע הוא חלה במלריה שסיכנה את חייו, אך למרות מחלות תקופתיות שהוא לקה בהם וראיה לקויה, בריאותו הייתה בדרך כלל טובה עד לחצי השנה האחרונה של חייו.
בתחילה הושם אדוארד תחת השגחתה של מרגרט בראיין (Margaret Bryan).
היא הוחלפה לאחר מכן על ידי בלאנש הרברט (Blanche Herbert).
עד הגיעו לגיל שש גודל אדוארד על ידי נשים.
משק הבית המלכותי של אדוארד נוהל בתחילה על ידי סר ויליאם סידני ובהמשך על ידי סר ריצ'רד פייג', אביה החורג של אשתו של אדוארד סימור.
הנרי השמיני דרש שגידולו של בנו יתקיים תוך שמירה על סטנדרטים חמורים של ניקיון ובטיחות.
דווח שהנסיך היה ילד מרוצה שזכה לשפע של צעצועים ולתנאי חיים נוחים והייתה אף להקה של זמרים שהנעימה את זמנו.
החל מגיל 6, החל אדוארד באופן רשמי את חינוכו תחת ניהולם של ריצ'רד קוקס וג'ון צ'ק (Cheke), שהתרכזו בלימוד שפות, כתבי הקודש, פילוסופיה ומדעים.
אדוארד למד גם אצל המורים של אליזבת, רוג'ר אשאם (Ascham) וז'אן בלמיין (Jean Belmain) ולמד צרפתית, ספרדית ואיטלקית.
בנוסף, הוא למד גאומטריה ונגינה על לאוטה ווירג'ינל.
הוא אסף גלובוסים ומפות וברשותו היה אוסף של מטבעות שהעיסוק בו העיד על רמה גבוהה של אינטליגנציה.
חינוכו הדתי של אדוארד הביא אותו להעדיף את הרפורמה הפרוטסטנטית.
סדר יומו הדתי עוצב ככל הנראה על ידי תומאס קרנמר, שהיה רפורמטור מוביל באותה תקופה.
הן קוקס והן צ'ק היו קתולים שעברו תהליך של רפורמה או מחסידיו של ארסמוס מרוטרדם ומאוחר יותר, בתקופת מלכותה של מרי הראשונה, הם גלו ליבשת אירופה.
ב-1549 כתב אדוארד חיבור על האפיפיור כאנטיכריסט וציין הערות מושכלות על מחלוקות תאולוגיות.
היבטים רבים הנוגעים לדתו של אדוארד היו במהותם קתולים בשנותיו הראשונות, כולל קיום מיסות וההערצה לדמויות קדושים ולשרידי קדושים.
היחסים בין אדוארד לאחיותיו היו תקינים והן ביקרו אותו לעיתים קרובות.
בהזדמנות אחת, אליזבת העניקה לו חולצה מעשי ידיה.
אדוארד נהנה בדרך כלל בחברתה של מרי, למרות שהוא לא היה מרוצה מטעמה בריקודים.
ב-1543 הזמין הנרי השמיני את ילדיו לבלות איתו את חג המולד.
בכך הוא ציין את הפיוס שלו עם בנותיו שקודם לכן הוא הגדיר אותן כבנות לא חוקיות והוציא אותן מסדר ההורשה.
באביב הבא הוא השיב אותן למקומן הקודם בסדר ההורשה והגדיר בחוק את מועצת העוצרות במקרה שאדוארד ימלוך כקטין.
הרמוניה משפחתית זו נזקפה לזכותה של אשתו החדשה של הנרי, קתרין פאר, שעד מהרה התחבבה מאוד על אדוארד והוא התייחס אליה כאל אם.
ילדים אחרים הובאו כדי לשחק עם אדוארד, כולל נכדתו של מנהל משק הבית שלו, סר ויליאם סידני והוא חונך יחד עם בניהם של בני אצולה.
בין אלה היו ברנבי פיצפטריק (Barnaby Fitzpatrick), בנו של אציל אירי, שנותר חבר קרוב של אדוארד לכל חייו.
אדוארד היה מסור ללימודיו יותר מחבריו לספסל הלימודים.
סביבתו של אדוארד הייתה משופעת בחפצים יקרי ערך, חדריו היו מקושטים בציורים מפוארים ובגדיו, ספריו וכלי האוכל שלו היו מעוטרים בזהב וביהלומים.
כמו אביו, אדוארד היה מוקסם מאומנות המלחמה וברבים מהפורטרטים שלו הוא מופיע כשהוא אוחז בפגיון זהב שהנדן שלה מעוטר ביהלומים, חיקוי לאביו.
בכרוניקות של אדוארד מתוארים מסעות מלחמה בסקוטלנד ובצרפת.
ב-1 ביולי 1543 חתם הנרי השמיני על אמנת גריניץ' עם הסקוטים וכדי לחזק את השלום הוסדרו האירוסין של אדוארד עם מרי, מלכת הסקוטים שאז מלאו לה שבעה חודשים.
הסקוטים היו אז בעמדת מיקוח חלשה לאחר תבוסתם בקרב סולווי מוס (Solway Moss) בחודש נובמבר הקודם והנרי, ששאף לאחד את שתי הממלכות, התנה את החוזה בהעברתה של מרי התינוקת לחסותו כדי שתגודל באנגליה.
כאשר התכחשו הסקוטים להסכם בדצמבר אותה שנה וחידשו את בריתם עם צרפת, נתקף הנרי בזעם.
באפריל 1544 הוא הורה לדודו של אדוארד, אדוארד סימור, דוכס סומרסט, לפלוש לסקוטלנד, להעלות את אדינבורו באש ולנקום בסקוטים על חוסר הנאמנות שלהם.
סימור ביצע את מסע המלחמה הזה בהחלטיות ושיגר כוחות אנגלים כנגד הסקוטים.
המלחמה, שנמשכה גם בתקופת מלכותו של אדוארד, כונתה "החיזור הגס" (Rough Wooing).
ב-10 בינואר 1547 כתב אדוארד בן התשע מכתב תודה לאביו ולאמו החורגת על המתנה שהעניקו לו בערב ראש השנה, פורטרטים שלהם.
ב-28 בינואר מת הנרי השמיני.
חוג המקורבים לכס המלכות, בהנהגתו של אדוארד סימור וויליאם פאג'ט, הסכימו לעכב את ההכרזה על מותו של המלך עד שיושלמו הסידורים להעברה מסודרת של השלטון.
סימור ואנתוני בראון (Anthony Browne), אדון הסוסים, רכבו כדי לקחת את אדוארד מהרטפורד לאנפילד, מקום מגוריה של אליזבת.
אדוארד ואליזבת קיבלו את הבשורה על מות אביהם והוקראה להם הצוואה.
ב-31 בינואר נמסרה לפרלמנט הודעה על מותו של המלך והוצאה הודעה על ירושתו של אדוארד.
המלך החדש נלקח למצודת לונדון, שם התקבל במטחי תותחים.
ביום המחרת נשבעו אצילי הממלכה אמונים לאדוארד במצודת לונדון ואדוארד סימור הוכרז כלורד פרוטקטור.
הנרי השמיני נקבר בווינדזור ב-16 בפברואר בקבר משותף עם ג'יין סימור, על פי בקשתו.
אדוארד השישי הוכתר במנזר וסטמינסטר ארבעה ימים מאוחר יותר ב-20 בפברואר 1547. הטקסים קוצרו כדי שלא ייגעו את המלך הצעיר וכן בשל הסיבה שהרפורמה הפרוטסטנטית מצאה חלק מהם מיותרים.
בערב יום ההכתרה, אדוארד התקדם רכוב על סוס ממצודת לונדון למנזר וסטמינסטר דרך המוני אדם שהתקהלו בדרך.
בטקס ההכתרה קרנמר אישר את העליונות המלכותית, קרא לו ללכת בדרכו של המלך התנ"כי יאשיהו ולהמשיך את הרפורמה בכנסייה של אנגליה.
לאחר הטקס ישב אדוארד בראש משתה באולם וסטמינסטר.
תקופת העוצרות של אדוארד סימור
בצוואתו, נקב הנרי השמיני בשמם של 16 מוציאים לפועל שתפקידם יהיה להיות חברי המועצה של אדוארד עד שימלאו לו 18 שנים.
חברי מועצה אלה הסתייעו ב-12 אנשים נוספים שנקראו להתייעצות על פי הצורך.
הנוסח הסופי של הצוואה היה שנוי במחלוקת.
כמה היסטוריונים משערים שהמקורבים למלך תמרנו אותו או דאגו שהצוואה תבטיח את חלוקת הכוחות לטובתם, הן מבחינה חומרית והן מבחינה דתית.
בסוף תקופת מלכותו של הנרי השמיני מצאו עצמם אנשים מסוימים בחצר המלכות, שיכלו להשפיע על תוכן הצוואה, מורחקים, נכלאים ונשפטים.
בנוסף, נוצרה קבוצת כוח חדשה שלאחר מותו של הנרי, זכו אנשיה בכיבודים וברכוש בנסיבות שונות.
אדוארד סימור נעשה ללורד פרוטקטור של הממלכה והאפוטרופוס של אדוארד.
למעשה, לא הוזכר בצוואה דבר על מינוי פרוטקטור.
דובר על כך שמועצת העוצרות תמשול בממלכה באופן קולקטיבי וההחלטות יוכרעו על פי הרוב.
בכל אופן, כמה ימים לאחר מותו של הנרי, ב-4 בפברואר, החליטו המוציאים לפועל להסמיך את סימור לתפקידו בהחלטה של 13 מתוך ה-16 החברים (3 הנותרים נעדרו).
רבים מהם קיבלו טובות הנאה מסימור.
מינויו של סימור עלה בקנה אחד עם תקדים היסטורי וזכותו לקבל את התפקיד קיבלה חיזוק על ידי ההצלחות הצבאיות שלו בצרפת ובסקוטלנד.
במרץ 1547 הוא קיבל מכתב הרשאה מאדוארד המעניק לו את הסמכות המלכותית למנות בעצמו חברים במועצה המלכותית ולהיוועץ בהם רק כאשר הוא רוצה בכך.
מרגע זה ואילך היה שלטונו האוטוקרטי מושלם.
הוא המשיך למשול באמצעות מנשרים והמועצה המלכותית שמשה כחותמת גומי להחלטותיו של סימור.
תפיסת השלטון של סימור הייתה חלקה ויעילה.
שלטונו היה אבסולוטי, כשפאג'ט משמש כמזכירו, למרות שהוא נתקל בבעיות מצדו של ג'ון דאדלי.
למעשה, בשבועות הראשונים לכהונתו כעוצר, היוו רק תומאס רוית'סלי (Thomas Wriothesley), רוזן סאות'האמפטון, ואחיו, כאתגר לסימור.
רוית'סלי, שהיה שמרן מבחינה דתית, התנגד לסמכות המלכותית של סימור על המועצה.
עד מהרה הוא מצא את עצמו מודח מתפקידו בתואנות שונות.
אדוארד סימור התמודד עם התנגדות שהיה לו קשה יותר לעמוד מולה מצדו של אחיו, תומאס סימור.
כדודו של אדוארד, דרש תומאס סימור להיות האפוטרופוס של המלך הצעיר ולקבל חלק משמעותי יותר בשלטון.
אדוארד סימור ניסה לקבל את שיתוף הפעולה של אחיו באמצעות הענקת תואר ברון, מינויו כלורד הראשון של האדמירליות ומושב במועצה המלכותית.
אך תומאס היה נחוש בדעתו להשיג את כוח השליטה.
הוא החל לנסות להסית את אדוארד כנגד המועצה וכנגד אדוארד סימור, אך המלך, שחונך להיות כנוע לדבר המועצה, לא שיתף איתו פעולה.
באביב 1547, כשהוא עוקף את התנגדותו של אחיו תוך שימוש בתמיכתו של אדוארד, התחתן תומאס בחשאי עם אלמנתו של הנרי השמיני, קתרין פאר, שבני ביתה הפרוטסטנטים כללו את ג'יין גריי בת ה-11 ואת אליזבת בת ה-13.
בקיץ 1548 גילתה קתרין פאר, שהייתה אז בהריון, את תומאס סימור מחבק את אליזבת.
כתוצאה מכך, הורחקה אליזבת מביתה של קתרין והועברה לחסותו של אנתוני דני (Anthony Denny).
בספטמבר אותה שנה מתה קתרין בלידתה ותומס סימור החל מיד לחדש את כוונותיו כלפי אליזבת על ידי שליחת מכתב אליה בו תכנן להינשא לה.
אליזבת הייתה פתוחה להצעה, אך כמו אחיה, היא לא הייתה מסוגלת להסכים לכל הצעה שלא תאושר על ידי המועצה.
בינואר 1549 הורתה המועצה לעצור את תומאס סימור באשמות שונות, כולל מעילה במטבעה של בריסטול.
בסופו של דבר לא נמצאו הוכחות לבגידה מצדו של תומאס סימור אך הוא הואשם בפשעים אחרים והוצא להורג בעריפה ב-20 במרץ 1549.
מיומנותו הבלתי מעורערת של אדוארד סימור הייתה יכולתו הצבאית, שאותה הוא הוכיח במסעות המלחמה לסקוטלנד ובהגנה על בולון-סור-מר ב-1546. מלכתחילה, היה האינטרס העיקרי שלו המלחמה נגד סקוטלנד.
לאחר הניצחון המזהיר בקרב פינקי קלף (Battle of Pinkie Cleugh) בספטמבר 1547 הוא הקים רשת של מחנות בסקוטלנד, שהשתרעה צפונה עד לדנדי.
הצלחתו הראשונית איבדה את התנופה שלה, מאחר ששאיפתו לאחד את כתרי שתי המדינות הפכה לא מציאותית.
הסקוטים כרתו ברית עם הצרפתים, ששלחו תגבורות להגן על אדינבורו ב-1548. בעוד שמרי, מלכת הסקוטים הועברה לצרפת, שם התארסה ליורש העצר.
העלות של החזקת הצבאות הגדולים והמחנות בסקוטלנד, הייתה לנטל כבד על הקופה המלכותית.
התקפה צרפתית על בולון באוגוסט 1549 אילצה את סימור להתחיל את הנסיגה מסקוטלנד.
בשנת 1548 הייתה אנגליה נתונה לאי שקט חברתי.
לאחר אפריל 1549 פרצה סדרה של מרידות אלימות, שלובו בתלונות על רקע חקלאי ודתי.
שתי מרידות רציניות, הצריכו התערבות צבאית לדיכויין.
אחת מהן הייתה בדבון ובקורנוול והשנייה בנורפוק.
הראשונה, שנקראת לעיתים, "מרד ספר התפילות" (Prayer Book Rebellion), התעוררה בעיקר על רקע הנהגת התפילות בשפה האנגלית, והשנייה, שהונהגה על ידי סוחר בשם רוברט קט (Kett), התעוררה עקב פלישתם של בעלי קרקעות לאדמות מרעה משותפות.
הבט משותף של אי השקט החברתי הייתה העובדה שהמפגינים האמינו שהם פועלים באופן לגיטימי, בתמיכתו של סימור, כנגד בעלי הקרקעות, שאותם הם ראו כמפירי חוק.
אותה הצדקה למרידות נשמעה בכל רחבי אנגליה, לא רק בנורפוק ובמערב.
המקור לדעה הציבורית על סימור כתומך במרידות, מקורה בהכרזות שלו שנשמעו לעיתים ליברליות, וכן עקב פעולותיהן הבלתי מתואמות של הוועדות שהוא שלח ב-1548 וב-1549 כדי לחקור תלונות על נושא הקרקעות.
ללא כל קשר לדעה הציבורית על סימור, האירועים הרי האסון של 1549 נתפסו ככישלון של הממשלה והמועצה הניחה את האשמה לפתחו של סימור.
השתלשלות האירועים גרמה להדחתו של סימור.
ב-1 באוקטובר 1549 הוזהר סימור ששלטונו עומד בפני איום רציני.
הוא פרסם מנשר הקורא לעזרה ונסוג יחד עם אדוארד בבטחה לטירת וינדזור, שם חש המלך "כמו אסיר".
בינתיים פרסמה המועצה פרטים על הכשלים של ממשלתו של סימור.
הם הבהירו שכוחו של סימור נסמך עליהם, לא על הוראות הצוואה של הנרי השמיני.
ב-1 באוקטובר הורתה המועצה לעצור את סימור והמלך הועבר לארמון ריצ'מונד.
בפברואר 1550 החל ג'ון דאדלי להתבלט כמנהיג המועצה, ולמעשה, כיורשו של סימור.
למרות שסימור שוחרר ממעצרו וחזר למועצה, הוא הוצא להורג בינואר 1552 לאחר שהואשם במזימה להפיל את שלטונו של דאדלי.
אדוארד ציין את מותו של דודו ביומנו במילים: "ראשו של הדוכס מסומרסט נערף בגבעת מצודת לונדון בין השעה שמונה לשעה תשע הבוקר".
תקופת העוצרות של ג'ון דאדלי
בניגוד לסימור, יורשו, ג'ון דאדלי, נחשב בעבר על ידי ההיסטוריונים כתחבולן שניצל בציניות את מעמדו כדי להעשיר את עצמו על חשבון הכתר.
מאז שנות השבעים של המאה ה-20, החלו הישגיו המנהליים והכלכליים של דאדלי לקבל הכרה וההיסטוריונים החלו להבין את חלקו בהשבת הסמכות של המועצה המלכותית ובהחזרת כוחה של הממשלה לאחר התקופה הרת האסון של העוצרות של סימור.
מתחרהו של דאדלי על תפקיד העוצר היה תומאס רוית'סלי, רוזן סאות'האמפטון, שתומכיו השמרנים כרתו ברית עם אוהדיו של דאדלי כדי ליצור מועצה שתדבר בפה אחד, שעל פי ציפיותיהם ועל פי הציפיות של משקיפים כמו שגריר האימפריה הרומית הקדושה, הייתה אמורה להוות ניגוד למדיניות הרפורמה הדתית של סימור.
דאדלי, מצד שני, תלה תקוות באמונתו הפרוטסטנטית החזקה של אדוארד, ומתוך טענה שאדוארד כבר בוגר דיו כדי למשול באופן עצמאי, קירב את עצמו ואת אנשיו למלך.
פאג'ט, שקיבל את תואר הברון, הצטרף לדאדלי כאשר הוא הבין שמדיניות שמרנית תרחיק את האימפריה הרומית הקדושה מתמיכה באנגליה בנוגע לבולון.
רוית'סלי היה זה שהכין את התביעה כנגד סימור והוא איים לקשור בין מעשיו של סימור לבין דאדלי על מנת להכפיש את זה האחרון.
כצעד נגד, שכנע דאדלי את הפרלמנט לשחרר את סימור, שאכן שוחרר ב-14 בינואר 1550 דאדלי ניקה מחשד את רוית'סלי ואת אנשיו לאחר שזכה בתמיכתם של חברי המועצה בתמורה להשבת תאריהם והוא מונה ללורד נשיא המועצה וכראש צוות משק הבית של המלך.
למרות שרשמית הוא לא הוגדר כלורד פרוטקטור, מעשית הוא היה זה שעמד בראש הממשלה.
עם התבגרותו של אדוארד, הוא היה מסוגל להבין יותר ויותר את ענייני הממשל.
עם זאת מעורבותו המעשית בהחלטות הייתה נתונה לוויכוחים.
כאשר מלאו לו 14 שנים, הוקמה מועצה מיוחדת שחבריה מונו על ידי אדוארד עצמו ופעם בשבוע הם נפגשו לעדכן אותו על עניינים חשובים.
דרך הפעולה של דאדלי הייתה שונה לחלוטין מזו של סימור.
בהקפידו לוודא שהוא תמיד מקבל רוב בקרב חברי המועצה, הוא עודד את המועצה להיות פעילה כדי להצדיק את סמכותו.
בהיעדר קשר הדם בינו לבין המלך, כמו שהיה לסימור, הוא הכניס למועצה חברים המקורבים לו.
כמו כן הוא דאג שבני משפחתו יהיו חלק מסגל חצר המלכות.
הוא הבין שכדי להיות דומיננטי, עליו לשלוט במועצה.
מדיניות המלחמה של דאדלי הייתה פרגמטית יותר מזה של סימור והוא ספג ביקורת על חולשתו.
ב-1550 הוא חתם על הסכם שלום עם צרפת שעל פיו הוסכם על נסיגה מבולון ועל פינוי כוחות הצבא האנגלים מסקוטלנד.
ב-1551 הוא הבין שאנגליה לא תהיה מסוגלת יותר לעמוד בהוצאה הכבדה שהייתה כרוכה בניהול מלחמות.
בבית הוא דאג לרסן את אי השקט המקומי.
כדי למנוע מרידות עתידיות, הוא החזיק נציגים קבועים של הכתר ברחבי הממלכה כולל קצינים (Lord Lieutenant) שעמדו בראש כוחות צבאיים ודווחו לממשלה.
דאדלי התמודד עם המצב הכספי החמור של הממלכה.
עם זאת, הוא נכנע לפיתויים שגרמו לירידת ערך המטבע.
המשבר הכלכלי שנגרם כתוצאה מכך הוביל את דאדלי להעביר את היוזמה לתומס גרשם (Thomas Gresham) שהיה מומחה בתחום הכלכלי.
ב-1552 הושב האמון במטבע הבריטי, המחירים ירדו והמסחר התאושש.
למרות שהתאוששות כלכלית מלאה התחוללה רק בתקופת מלכותה של אליזבת הראשונה, ראשיתה במדיניותו הכלכלית של דאדלי.
המשטר של דאדלי מיגר את תופעת המעילות בכספי הממשלה והנהיג התייעלות רחבה בשיטת גביית המיסים.
המדיניות הדתית לא השתנתה בין תקופת העוצרות של סימור לזו של דאדלי והיא המשיכה לדגול בתהליך רפורמציה נמרץ.
למרות שהשפעתו של אדוארד על הממשלה הייתה מוגבלת, גישתו הפרוטסטנטית האינטנסיבית חייבה את הממשלה לדגול בפרוטסטנטיות.
עלייתו לשלטון נעשתה בתמיכתם של חסידי הרפורמציה שהמשיכו לאחוז בשלטון במשך כל תקופת מלכותו.
האיש שבו בטח אדוארד יותר מכל, תומאס קרנמר, הארכיבישוף מקנטרברי, הנהיג סדרה של רפורמות דתיות שחוללו מהפכה בכנסייה של אנגליה שהפכה מקתולית לחלוטין לפרוטסטנטית הדוחה את סמכות האפיפיור.
החרמת נכסי הכנסייה, שהחלה בימיו של הנרי השמיני, המשיכה בימיו של אדוארד, וכך זכתה הקופה המלכותית בהכנסות ניכרות.
לפיכך, הרפורמה הדתית הייתה במידה רבה גם רפורמה פוליטית בימיו של אדוארד השישי.
לקראת סוף תקופת מלכותו הייתה הכנסייה מרוששת מבחינה כלכלית, כשרוב רכושם של הבישופים הועבר לידיים אחרות.
אמונתם הדתית הן של סימור והן של דאדלי, נראתה חמקמקת מבחינתם של ההיסטוריונים שהיו חלוקים לגבי כנותם של השניים כלפי הדת הפרוטסטנטית.
עם זאת, הלהט הדתי של אדוארד השישי עצמו אינו מוטל בספק.
אדוארד נהג לקרוא 12 פרקים של כתבי הקודש מדי יום ונהנה לשמוע דרשות.
אדוארד תואר בימי חייו ולאחר מותו כ"יאשיהו החדש", על שמו של המלך התנ"כי, שהכחיד את פולחן הבעל.
הוא היה קנאי באמונתו האנטי-קתולית ופעם אחת הוא שאל את קתרין פאר אם היא יכולה לשכנע את אחותו מרי האם לדעתה אין זה מן הראוי שתתמסר לריקודים זרים, שכן לדעתו לא היה הדבר ראוי לנסיכה נוצרית.
לא כל ימיו היה אדוארד חסיד הרפורמציה.
בראשית חייו הוא נמשך לפולחן הקתולי, כולל השתתפות במיסות, אך בהמשך הוא השתכנע שהפרוטסטנטיות צריכה להיות הדת השלטת באנגליה.
הרפורמציה באנגליה התקדמה תחת לחץ משני כיוונים: השמרנים מצד אחד והקנאים מצד שני.
אלה האחרונים הובילו שורה של מקרי איקונוקלאזם והלינו על כך שהרפורמה באנגליה לא הרחיק מספיק לכת לטעמם.
מדיניות הרפורמה נעשתה רשמית, כאשר הסמכת הכמרים נעשתה כמינוי ממשלתי שהתיר לכמרים לערוך את הטקסים הדתיים.
קרנמר לקח על עצמו את המשימה להכין ספר תפילות אחיד בשפה האנגלית, שבו יהיו מרוכזים כל התפילות לכל ימי השבוע ולחגים השונים והשימוש בו יהיה חובה על פי חוק האחדות (Act of Uniformity 1548).
סידור התפילה הכללי (Book of Common Prayer) שהוצא ב-1549 כפשרה, זכה לביקורת של השמרנים על כך שהוצאו ממנו טקסים ותפילות מקודשים, כמו הליטורגיה הקדושה, בעוד שחלק מתומכי הרפורמה הלינו על כך שנשמרו בו יותר מדי אלמנטים "אפיפיוריים".
ספר התפילות זכה גם להתנגדות מצדם של רבים מאנשי הכמורה הקתולים, שהיו כלואים במצודת לונדון.
לאחר 1551 התקדמה הרפורמציה צעד נוסף, בזכות האישור והעידוד שהגיעו מצדו של אדוארד, שהחל להשפיע יותר באופן אישי במסגרת תפקידו כראש הכנסייה של אנגליה.
קרנמר הושפע מדעותיהם של רפורמטורים שמוצאם היה מיבשת אירופה, כמו מרטין בוסר (Martin Bucer) שמת באנגליה ב-1551, פטר מרטיר ורמילי (Peter Martyr Vermigli) שלימד באוקספורד ומתאולוגים זרים אחרים.
ההתקדמות של הרפורמציה הואצה על ידי מינויים של רבים מחסידיה כבישופים.
בחורף 1551–1552 שכתב קרנמר את ספר התפילות תוך שימוש במונחים רפורמים עם גוון פחות דו-משמעי, חידש את המשפט הקאנוני ופרסם שורה של מאמרים שהבהירו את עיקרי הדת החדשה הלכה למעשה.
העיקרון הראשי של הדת החדשה היה הוצאה מוחלטת לכל אזכור לקיומו של האל בלחם וביין בהם נעשה שימוש במיסות, שלמעשה הופסקה עריכתן לחלוטין.
המהדורה הבאה של ספר התפילות שהוצאה בשנת 1552 היא הבסיס לספר התפילות שנהוג עד היום בכנסייה האנגליקנית.
עם זאת, התקשה קרנמר ליישם את הרפורמות באביב 1553, כאשר היה ברור שהמלך אדוארד, שבו כל הרפורמה הייתה תלויה, גוסס.
בפברואר 1553 החל מצבו הבריאותי של אדוארד להיות קשה וביוני, לאחר כמה עליות ומורדות, הוא היה כבר במצב חסר תקווה.
מותו הקרב של המלך והירושה האפשרית של הכתר על ידי מרי, אחותו למחצה הקתולית, העמידו בסכנה את הרפורמציה האנגלית ולמועצה של אדוארד ולראשי הממשל היו סיבות רבות לחשוש מפני המצב.
אדוארד עצמו התנגד לכך שמרי תירש את הכתר, לא רק על רקע דתי, אך גם על רקע התנגדותו לכך שאישה תמלוך, שיקול שנגע גם לאליזבת.
הוא הכין טיוטת מסמך בו פרס את תוכניותיו לגבי הירושה ובו הוא התווה שינוי בסדר ההורשה, תוך שהוא מושפע בעיקר מהתקדים של אביו.
הוא שקל את הטיעונים לעלייתן לכס של אחיותיו למחצה ולבסוף החליט שמי שתירש אותו תהיה בתה של בת דודתו, לידי ג'יין גריי בת ה-16, אשר ב-25 במאי 1553 נישאה ללורד גילפורד דאדלי (Guildford Dudley), בנו הצעיר של ג'ון דאדלי.
במסמך שהוציא, כתב אדוארד שבמקרה והוא לא יעמיד יורש זכר, הכתר יעבור לאמה של ג'יין, לג'יין ולאחיותיה, בסדר זה.
עם התקרב מותו, ובלחצו של ג'ון דאדלי, הוא שינה את הנוסח כך שהירושה תעבור ישירות לג'יין או לאחיותיה, בתנאי המפורש שלא יהיה יורש זכר לפניהן.
בנוסח הסופי של המסמך, הוצאו מרי ואליזבת לחלוטין מסדר ההורשה, עקב ממזרותן שהוכרזה על ידי אביהן ולא בוטלה מאז.
ההנחיות לשינוי רצף הירושה נגדו את חוק הירושה השלישי (Third Succession Act) של הנרי השמיני מ-1543 ותוארו כמוזרות ולא הגיוניות.
בראשית חודש יוני חתם אדוארד על הנוסח הסופי של המסמך שהועבר כמכתב הרשאה שיאושר בפרלמנט.
הצעד הבא שלו היה שקבוצה של משפטנים מובילים יחתמו על התחייבות לקיים את רצונו לאחר מותו.
בסופו של דבר נחתם המסמך על ידי יותר ממאה איש, כולל חברי המועצה, אצילים, ארכיבישופים, בישופים ושריפים.
רבים מהם טענו לאחר מכן שהם אולצו לעשות זאת על ידי ג'ון דאדלי, למרות שהם לא הביעו את התנגדותם בעת החתימה.
כעת היה ברור שאדוארד כבר על ערש דווי, וכמה דיפלומטים זרים כבר החלו לחשוד שהוצאתה של מרי מסדר הירושה קורמת עור וגידים.
צרפת הייתה מוטרדת מהאפשרות שבת דודתו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה תשב על כס המלכות האנגלי והייתה מעורבת במגעים חשאיים עם דאדלי כדי לסייע לו.
הדיפלומטים היו סמוכים ובטוחים שרוב רובו של העם האנגלי תומך במרי, אך עם זאת הם האמינו שג'יין תזכה גם היא לתמיכה.
במאות השנים שחלפו מאז נתפסה פעולת שינוי סדר הירושה כמזימה של אדם אחד, ג'ון דאדלי.
מאז שנות השבעים של המאה ה-20, החלו היסטוריונים רבים ליחס את היוזמה לכתיבת מסמך ההורשה כיוזמה ישירה של אדוארד.
בינואר 1553 לקה אדוארד בחום גבוה ובשיעולים שהלכו והחריפו.
באפריל הוא חש יחסית בטוב כדי שיוכל לצאת ולשאוף מעט אוויר בפארק וסטמינסטר ולעבור לגריניץ', אך בסוף החודש הוא נחלש שוב.
ב-7 במאי הוטב מצבו והרופאים היו בטוחים בהחלמתו ההולכת וקרבה.
כמה ימים מאוחר יותר צפה המלך בספינות השטות בתמזה כשהוא יושב ליד חלון חדרו.
בהמשך הורע מצבו וב-11 ביוני דווח שהוא כבר מקיא דם.
כעת האמינו רופאיו של אדוארד שהוא סובל מגידול מוגלתי בריאותיו והודו שסיכויי ההחלמה שלו אפסו.
עד מהרה נעשו רגליו נפוחות עד אשר הוא נאלץ לשכב על גבו והוא איבד את הכוח להתנגד למחלה.
כשביקר אותו מורהו, ג'ון צ'ק, הוא לחש לו שהוא שמח למות.
הופעתו הפומבית האחרונה של אדוארד הייתה ב-1 ביולי כאשר הוא נעמד ליד חלון ארמון גריניץ', וגרם לבהלה בקרב אלה שראו אותו ברזונו.
במהלך היומיים הבאים, הגיעו למקום המונים בתקווה לראות אותו שוב, אך ביום השלישי נאמר להם שמזג האוויר קריר מדי כדי שהמלך יוכל להופיע לפניהם.
אדוארד השישי מת בגיל 15 בארמון גריניץ' ב-6 ביולי 1553. הוא נקבר בקפלה של הנרי השביעי במנזר וסטמינסטר ב-8 באוגוסט, כשאת הטקסים מנהל תומאס קרנמר.
סיבת המוות של אדוארד לא ברורה.
כמו מקרי מוות רבים בקרב המלכים של המאה ה-16, נפוצו שמועות על הרעלה, אך אין כל הוכחה לכך.
ג'ון דאדלי, שחוסר הפופולריות שלו הודגשה באירועים שבאו לאחר מותו של אדוארד, נחשד בכך שהורה להרעיל את המלך הצעיר.
דעה נוספת גרסה שאדוארד הורעל על ידי קתולים שחפצו שמרי תירש את כס המלכות.
המנתח שביצע את הנתיחה שלאחר המוות סיכם שאדוארד מת ממחלת ריאות.
שגריר הרפובליקה של ונציה דיווח שאדוארד מת משחפת, אבחנה המקובלת על היסטוריונים רבים.
קיימת דעה שמחלת החצבת והאבעבועות השחורות שאדוארד לקה בהם שנה לפני מותו, החלישו את המערכת החיסונית שלו.
דעה אחרת טוענת שמחלתו הייתה דלקת ריאות או מורסה בריאות ואי-ספיקת כליות.
ליידי מרי, שלאחרונה ראתה את אדוארד בפברואר עודכנה על מצבו הבריאותי של אחיה על ידי דאדלי ובאמצעות קשריה עם שגרירי האימפריה הרומית הקדושה.
מתוך מודעות למותו הקרב, היא עזבה את בית הנסדון (Hunsdon House) שליד לונדון ומיהרה להגיע לאחוזתה שבנורפוק, שם היה לה בסיס תמיכה.
דאדלי שלח ספינות לחופי נורפוק כדי למנוע את בריחתה של מרי או את הגעתן של תגבורות מהיבשת.
הוא עיכב את ההודעה על מותו של המלך בזמן שהוא ריכז את כוחותיו וב-10 ביולי נלקחה ג'יין גריי למצודת לונדון.
באותו יום היא הוכרזה כמלכה ברחובות לונדון, כשברקע נשמעים רחשי אי שביעות רצון.
המועצה המלכותית קיבלה הודעה ממרי שתבעה את זכותה לכתר ותבעה מהמועצה להכריז עליה כעל מלכה כפי שהיא הכריזה על עצמה.
המועצה השיבה שג'יין היא המלכה על פי רצונו של אדוארד השישי, ושמרי, בניגוד לכך, הייתה בת בלתי חוקית ושהיא נתמכת על ידי מיעוט של אנשים.
עד מהרה הבין ג'ון דאדלי שהוא שגה בחישוביו.
למרות שרבים מאלה שתמכו במרי היו שמרנים שחפצו בנפילת הפרוטסטנטיות, כללו תומכיה גם רבים שסברו שתביעה לגיטימית לכתר עומדת מעל לשיקולים דתיים.
דאדלי נאלץ לוותר על השליטה במועצה העצבנית בלונדון ושיגר מרדף אחר מרי למזרח אנגליה, שמשם הגיעו החדשות על כוחה ההולך וגובר, שכלל מספר רב של אצילים ופשוטי העם.
ב-14 ביולי צעד דאדלי מחוץ ללונדון בראש 3000 איש והגיע לקיימברידג' ביום המחרת.
בינתיים, מרי, בתמיכתם של כוחותיה בטירת פרמלינגהאם (Framlingham Castle) שבסאפוק, קיבצה סביבה צבא של מעל 20,000 איש ב-19 ביולי.
כעת התברר לחברי המועצה המלכותית שהם שגו שגיאה גורלית.
בהנהגתם של הרוזן מארונדל ושל הרוזן מפמברוק, הכריזה המועצה ב-19 ביולי על מרי כמלכה.
שלטונה בן תשעת הימים של ג'יין הגיע לקיצו.
ההכרזה גרמה לשמחה ברחבי לונדון.
כשהוא נטוש בקיימברידג', הכריז דאדלי בעצמו על מרי כמלכה, כפי שהוא נצטווה לעשות מאוחר יותר על פי מכתב שהגיע מהמועצה.
ויליאם פאג'ט והרוזן מארונדל רכבו לפרמילנגהאם להתחנן בפני מרי למחילה וארונדל עצר את דאדלי ב-24 ביולי.
דאדלי הוצא להורג בעריפה ב-22 באוגוסט, זמן קצר לאחר שהתכחש לדתו הפרוטסטנטית.
התכחשות זו הכניס את כלתו, ג'יין, ליאוש.
ג'יין הוצאה להורג ב-12 בפברואר 1554, לאחר מעורבותו של אביה במרד של תומאס וייאט הצעיר.
אף על פי שאדוארד השישי מלך שש שנים בלבד ומת בגיל 15, עמדה תקופת מלכותו בסימן של תרומה לקידומה של הרפורמציה באנגליה ולהתוויית המבנה של הכנסייה האנגליקנית.
העשור האחרון בתקופת מלכותו של הנרי השמיני עמד בסימן של השתהות חלקית בהתקדמות הרפורמציה.
בניגוד לכך, תקופת מלכותו של אדוארד עברה בהתקדמות משמעותית של הרפורמציה.
בשש שנים אלה, עברה הכנסייה מיישום של סדר התפילות והמבנה הקתולי, לכזאת המזוהה עם התנועה הפרוטסטנטית.
במיוחד יצרו ספר התפילות האחיד והמאמרים שפרסם קרנמר, את הבסיס לכנסייה האנגלית שמיושם עד ימינו.
אדוארד עצמו היה זה שאישר את השינויים הללו ולמרות שהם היו פרי עבודתם של קרנמר ורפורמטורים אחרים, שפעלו בתמיכתה של המועצה של אדוארד, העובדה היא שהמלך היה הזרז להתקדמותה של הרפורמציה במהלך תקופת מלכותו.
ניסיונותיה של מרי הראשונה להפוך את תהליך הרפורמציה על פיו, נתקלו במכשולים רציניים.
על אף אמונתה בעליונותו של האפיפיור, היא משלה מבחינה חוקתית כראש הכנסייה האנגליקנית, ניגוד שהיא התקוממה נגדו.
היא מצאה את עצמה בלתי מסוגלת להשיב לכנסייה את נכסיה שהועברו או נמכרו לידיים פרטיות.
למרות שהיא העלתה על המוקד מספר גדול של אנשי כנסייה פרוטסטנטים, רבים ממנהיגי הרפורמציה יצאו לגלות או נותרו פעילים במחתרת במהלך תקופת מלכותה, כשהם מפיצים תעמולה שהיא לא הייתה מסוגלת להשתיק.
עם זאת, הפרוטסטנטיות עדיין לא הטביעה את חותמה באופן מלא בליבותיהם של בני העם האנגלי ובמידה שמרי הייתה מאריכה ימים, התחייה הקתולית שהיא הייתה עשויה להוביל, הייתה מותירה את מלכותו של אדוארד השישי כהערה היסטורית, תחת זאת שלה.
עם מותה של מרי ב-1558, חידשה הרפורמציה האנגלית את מהלכה ורוב הרפורמות שהונהגו בתקופת מלכותו של אדוארד הוחזרו בתקופת מלכותה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
השינויים התאולוגיים של תקופתו של אדוארד סיפקו את הבסיס למדיניותה הדתית של אליזבת.
ספרו של מארק טוויין, "בן המלך והעני", מבוסס על דמותו של אדוארד השישי, שכנסיך מתחלף עם טום קנטי, בן עניים בן גילו הדומה לו באופן מדהים.
בעת שהשניים מתחלפים בלבושם ובתפקידיהם, מת אביו של אדוארד, הנרי השמיני, והסיפור מסתיים כאשר טום קנטי כמעט ומוכתר כמלך אנגליה במקומו של אדוארד.
הספר זכה להדפסה במהדורות רבות ועובד לתיאטרון, לקולנוע ולטלוויזיה.
אדוארד וארינג היה מתמטיקאי בריטי.
אדוארד וארינג נולד באולד הית' שבשרופשייר, אנגליה.
הוא התחיל ללמוד באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1753 וסיים אותה בשנת 1757.
וארינג כיהן כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג' משנת 1760 ועד מותו.
הוא נבחר להיות חבר של החברה המלכותית בשנת 1763. זכה במדליית קופלי ב-1784.
הוא הציג את מה שידוע כיום כבעיית וארינג בספרו משנת 1770 "Meditationes Algebraicae".
אדוארד, ששמו המלא היה אלברט אדוארד, נולד למלכה ויקטוריה ולנסיך אלברט, והיה למלך הבריטי הראשון לבית סקסה-קובורג-גותה.
כיורש העצר, החזיק אדוארד בתואר "נסיך ויילס", תואר אותו נשא במשך כמעט 60 שנה.
לאורך תקופת שלטונה הארוכה של אמו לא היה לאדוארד כוח פוליטי, אך הוא נחשב להתגלמות מעמד האצולה האופנתי והנהנתני.
במהלך תקופת שלטונו של אדוארד, הנקראת על שמו "התקופה האדוארדית", הייתה ההכרה הרשמית הראשונה בתפקיד ראש ממשלת בריטניה.
הוא גם מילא תפקיד חשוב בתהליך המודרניזציה של הצי הבריטי ותהליך הרפורמה של חיל הרפואה הבריטי, וכן בתהליך הארגון מחדש של הצבא הבריטי לאחר מלחמת הבורים.
אדוארד היה אחראי לטיפוח היחסים בין בריטניה לשאר מדינות אירופה, ובמיוחד לצרפת, ולכן נהגו לכנות אותו "משכין שלום".
אולם מורשתו כמלך ששמר על השלום נפגעה בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה ארבע שנים לאחר מותו, בשנת 1914.
אלברט אדוארד (אשר כונה בקרב משפחתו בכינוי החיבה "ברטי"), נולד בבוקר 9 בנובמבר 1841 בארמון בקינגהאם.
אימו, המלכה ויקטוריה, מלכה באותו זמן במשך כארבע שנים, ואביו, אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה, היה דודנה ובעלה של ויקטוריה.
כבן הראשון של המונרך הבריטי (הייתה לו אחות גדולה, ויקטוריה), הוא קיבל עם לידתו את התארים דוכס קורנוול, דוכס רות'סיי, רוזן קאריק, ברון רנפרו, אדון האיים ונסיך סקוטלנד.
כבנו של הנסיך אלברט הוא קיבל גם את התואר "נסיך סקסה-קובורג-גותה" ו"דוכס סקסוניה".
בגיל חצי שנה העניקה לו אמו את התארים "נסיך ויילס" ו"רוזן צ'סטר".
בגיל מאוחר יותר הוא קיבל את התארים "רוזן דבלין", "אביר מסדר הבירית" ו"אביר מסדר הדרדר".
בשנת 1863 ויתר על זכויות הירושה שלו לדוכסות סקסה-קובורג-גותה ואלה עברו אל אחיו הצעיר, אלפרד.
ויקטוריה ואלברט החליטו כי בנם הבכור צריך לקבל חינוך שיכין אותו להיות מונרך חוקתי למופת, ולכן בגיל שבע החל אדוארד את לימודיו אצל מספר מורים פרטיים, לפי תוכנית לימודים שהכין הנסיך אלברט.
אולם, בניגוד לאחותו הגדולה ויקטוריה, אדוארד לא הצטיין בלימודיו.
הוא לא היה תלמיד חרוץ וכישוריו האמיתיים היו קסם, חברותיות וטאקט.
בקיץ 1859 למד באוניברסיטת אדינבורו, ולאחר מספר חודשים נרשם ללימודים באוקספורד.
כתלמיד באוניברסיטה, משוחרר מתוכנית הלימודים של הוריו, הוא נהנה לראשונה מלימודיו והצטיין בהם.
בשנת 1860 היה ליורש העצר הבריטי הראשון שנסע לצפון אמריקה.
מזגו הנעים ולבביותו הפכו את הנסיעה להצלחה גדולה.
הוא חנך את גשר ויקטוריה במונטריאול, הניח את אבן היסוד של גבעת הפרלמנט באוטווה ובילה שלושה ימים בבית הלבן עם הנשיא האמריקאי ג'יימס ביוקנן.
בשנת 1861 עבר אדוארד ללמוד בקיימברידג', שם למד היסטוריה אצל צ'ארלס קינגסלי, אולם הוא לא סיים את לימודיו שם.
הוא קיווה לבנות לעצמו קריירה בצבא הבריטי, אולם לא יכול לעשות זאת משום היותו יורש העצר.
לכן הסתפק בשירות מינימלי של כמה חודשים, בהם עלה מדרגת סגן לדרגת קולונל.
בחודש ספטמבר של אותה שנה נשלח אדוארד לגרמניה, לכאורה על מנת לצפות בתמרונים צבאיים, אך למעשה מטרת הנסיעה הייתה לארגן פגישה בינו לבין אלכסנדרה, בתו הבכורה של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
הוריו של אדוארד החליטו עוד לפני כן שאדוארד ישא לאישה את אלכסנדרה.
הפגישה הראשונה בין בני הזוג התקיימה ב-24 בספטמבר בעיר שפייר, תחת השגחתה של ויקטוריה, אחותו של אדוארד, שהייתה נשואה אז לפרידריך, קיסר גרמניה לעתיד.
החל באותה התקופה החל אדוארד לקבל שם של רודף נשים.
בדצמבר 1861 נפטר אביו ממחלת הטיפוס, שבועיים לאחר שביקר את אדוארד בקיימברידג'.
הנסיך אלברט נסע לבקר את בנו כדי לנזוף בו על כך שהחביא שחקנית בשם נלי קליפדן באוהל הצבאי שלו במהלך אימונים באירלנד.
ויקטוריה, שקיבלה את מות בעלה בצורה קשה ביותר ולבשה בגדי אבל עד יום מותה, האשימה את אדוארד במותו, וראתה בו בחור קל דעת וחסר אחריות.
לאחר מותו של אלברט פרשה ויקטוריה כמעט לגמרי מהחיים הציבוריים.
בשנת 1862 היא שלחה את אדוארד למסע לימודים מקיף במזרח התיכון, שבמהלכו ביקר במצרים, ירושלים, דמשק, ביירות וקונסטנטינופול.
הסיור תועד בצילומים שיצר הצלם שהתלווה לנסיך, פרנסיס בדפורד.
מיד עם חזרתו לבריטניה נעשו סידורים לאירוסיו עם אלכסנדרה, וב-10 במרץ 1863 השניים נישאו בטירת וינדזור.
אדוארד ואלכסנדרה התמקמו בבית מרלבורו כמשכנם הקבוע בלונדון, והשתמשו בבית סאנדרינגהאם כבית הכפר שלהם.
היו שהתנגדו לנישואיהם, משום שרוב קרוביה של המלכה ויקטוריה היו גרמנים, ודנמרק הייתה מסוכסכת עם גרמניה באותה התקופה בשל מחלוקת על מחוזות שלזוויג והולשטיין.
כשאביה של אלכסנדרה ירש את כס המלוכה הדני בנובמבר 1863, הקונפדרציה הגרמנית ניצלה את ההזדמנות וסיפחה בכוח את שני המחוזות אליה.
גם ויקטוריה עצמה התלבטה לגבי השידוך בהתחשב בנוף הפוליטי של התקופה.
לאחר הנישואים היא התנגדה לאורח חייהם הנהנתני של הזוג וניסתה להתערב בחייהם, ואפילו החליטה על שמות ילדיהם.
במשך שנות הנישואין החזיק אדוארד פילגשים רבות, ביניהן ג'ני צ'רצ'יל האמריקאית, שהייתה אמו של וינסטון צ'רצ'יל, השחקנית הצרפתייה שרה ברנאר, ועוד רבות.
לא ברור מה היה טיבם של קשרים אלו, משום שאדוארד תמיד ניסה להיות דיסקרטי, אולם ניסיונותיו לא מנעו את הרכילות בחברה הגבוהה.
בשנת 1869 סר צ'ארלס מורדון, חבר הפרלמנט, איים להכליל את אדוארד בתביעת הגירושין שלו מאשתו.
אדוארד היה צריך להעיד במשפט שהוא אכן ביקר את אשתו מספר פעמים בזמן שבעלה היה בפרלמנט.
אמנם לא הוכח שום מעשה מעבר לכך, אך עדיין שמו של אדוארד נפגע.
אלכסנדרה, ככל הנראה, הייתה מודעת לכל הרומנים של בעלה וקיבלה אותם, ואפילו התחברה עם חלק מפילגשיו.
הפילגש ה"רשמית" האחרונה של אדוארד הייתה אשת החברה היפהפייה אליס קפל, שהייתה אם-סבתה של קמילה פארקר בולס, המלכה-רעיה של המלך צ'ארלס השלישי.
ישנן שמועות לא מבוססות, כי סבתה של קמילה, סוניה קפל, הייתה בתו הלא חוקית של אדוארד.
אליס קפל הורשתה להיות לצד אדוארד בעת מותו, על אף שאלכסנדרה לא חיבבה אותה כלל.
לאחר מות אביו ייצג אדוארד את המלכה ויקטוריה באירועים ציבוריים, כמו למשל השקת גשר טאוור בשנת 1894. אולם אמו, שכעסה עליו בשל תמיכתו בדנמרק בסכסוך על שלזוויג והולשטיין, לא הרשתה לו לעסוק בענייני ניהול המדינה עד 1898.
בשנת 1870 קיבלה התנועה הרפובליקנית בבריטניה תנופה עם תבוסתו של הקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי במלחמת צרפת–פרוסיה והקמתה של הרפובליקה הצרפתית השלישית.
אולם בחורף של שנת 1871 נדבק אדוארד במחלת הטיפוס, והדבר גרם לדאגה ציבורית כללית לשלומו.
אדוארד ניצל מהמחלה, שגרמה לשיפור ביחסיו עם אמו וכן עם הציבור.
בשנת 1875 נסע אדוארד להודו לסיור מקיף של שמונה חודשים.
יועציו בסיור ציינו כי הנסיך נהג להתייחס לכל האנשים באותו הכבוד, בלי קשר למעמדם או לצבע עורם.
הנסיך כעס על היחס המזלזל שקיבלו התושבים המקומיים מהפקידים הבריטים.
בסוף מסעו קיבלה אמו את התואר "קיסרית הודו", בעיקר בשל הצלחת המסע.
אדוארד חיבב מאוד הימורים ומשחקי שדה.
הוא גם היה תומך גדול של האמנויות והמדעים ועזר להקים את הקולג' המלכותי למוזיקה בשנת 1883. הוא היה צייד מושבע, וציווה כי כל השעונים באחוזתו בסאנדרינגהאם יוזזו חצי שעה קדימה כדי לתת יותר זמן לציד.
מסורת זו, הנקראת זמן סאנדרינגהאם, נמשכה עד שנת 1936, אז בוטלה על ידי אדוארד השמיני.
בשנת 1892 התארס בנו הבכור של אדוארד, אלברט ויקטור, למרי, נסיכת טק, אך נפטר מדלקת ריאות מספר שבועות לאחר מכן.
אדוארד היה שבור לב ממות בנו והתאבל במשך זמן רב.
בשנת 1899 הקים אדוארד בירושלים את מתחם קתדרלת סנט ג'ורג' הכולל את מגדל הפעמונים הגבוה ביותר באזור.
המתחם, הקיים עד היום, כולל את הקתדרלה, את מעון הבישוף האנגלי המקומי וכן אכסניית צליינים וקולג' אנגלי.
המקום נחשב למרכז הפוליטי והרוחני של האנגליקנים בירושלים.
בנו של אדוארד, המלך ג'ורג' החמישי, היה קשור אף הוא בבנייתה של ירושלים, כאשר בתקופת המנדט הבריטי במאה ה-20 תמך בפיתוחה, ועל שמו נקרא אחד מרחובותיה הראשיים של העיר.
בדרכו לדנמרק דרך בלגיה בשנת 1900 שרד אדוארד ניסיון התנקשות, כאשר סוציאליסט בלגי בשם ז'אן-בטיסט סיפידו ירה בו במחאה על מלחמת הבורים.
המתנקש ברח לצרפת, והעיכוב הבלגי בבקשת ההסגרה גרם להרעה ביחסים בין בריטניה ליבשת.
אולם במהלך עשר השנים הבאות, חביבותו של אדוארד ושימושו בקשרים המשפחתיים שלו עזרו לבריטניה לבסס בריתות אירופאיות חשובות.
כאשר המלכה ויקטוריה נפטרה ב-22 בינואר 1901, הנסיך אדוארד הפך למלך הממלכה המאוחדת, קיסר הודו, ובפעם הראשונה, מלך המושבות הבריטיות.
אדוארד, שהיה אז בן 59, היה יורש העצר שהחזיק בתואר זה למשך הזמן הארוך ביותר עד אז בהיסטוריה הבריטית, שיא ששבר הנכד של נכדו, המלך צ'ארלס השלישי, שעלה לכס המלכות בגיל 73 לאחר 70 שנה שהיה יורש העצר.
הוא בחר לעצמו את השם המלכותי אדוארד השביעי, כשהוא מצהיר כי בחר בשם אדוארד בשל הכבוד הרב הטמון בו, כשמם של שישה מקודמיו, וכן כי רצה שהשם אלברט ימשיך להיות מקושר עם אביו.
היו שחשבו כי ויתורו על השם אלברט נבע מרצונו לברוח מצלם של הוריו.
הוא תרם למדינה את בית הוריו שבאי וייט, בית אוסבורן, והמשיך לגור בבית סאנדרינגהאם.
הוא היה יכול להרשות לעצמו להיות נדיב, שכן נטען כי הוא היה המונרך הבריטי הראשון שעלה לשלטון בלי חובות.
ענייני הכספים של המלך נוהלו על ידי חבריו המומחים לכספים, כמו משפחת רוטשילד.
אדוארד השביעי והמלכה אלכסנדרה הוכתרו במנזר וסטמינסטר ב-9 באוגוסט 1902. ענייניו העיקריים של המלך היו קשורים ליחסים בינלאומיים ולצבא.
אדוארד, שדיבר צרפתית וגרמנית שוטפות, ביקר בחו"ל פעמים רבות.
אחת מנסיעותיו החשובות ביותר הייתה ביקור רשמי לצרפת בשנת 1903, כאורחו של הנשיא אמיל לובה.
נסיעה זו הייתה צעד חשוב לכיוון ההסכמה הלבבית של 1904, הסכם בו הוגדרו הקולוניות הבריטיות והצרפתיות בצפון אפריקה במטרה למנוע מלחמות קולוניאליות באזור.
ההסכם סימל את סופן של מאות שנות יריבות בין שתי המדינות הגדולות וכן את סופו של הבידוד הבריטי מענייני היבשת.
הוא גם היה ניסיון ליצור איזון כנגד כוחן הגדל של האימפריה הגרמנית ובת בריתה, האימפריה האוסטרו-הונגרית.
המלך אדוארד היה גם המלך הבריטי הראשון שביקר באימפריה הרוסית בשנת 1908.
אדוארד התערב בדיונים לגבי הרפורמה בצבא לאחר כישלון מלחמת הבורים.
הוא תמך בארגון מחדש של הפיקוד הצבאי, ביצירתו של הצבא הטריטוריאלי ובהחלטה לתמוך בצרפת במקרה שתותקף על ידי גרמניה.
המלך אדוארד התעניין רק לעיתים רחוקות בפוליטיקה, אולם דעותיו בעניינים רבים היו מאוד ליברליות לזמנן.
לדוגמה, במהלך שלטונו הוא טען כי השימוש במילה "ניגר" לתיאור אנשים שחורים היה מחפיר, זאת למרות היות המילה מקובלת בדיבור היומיומי.
בעניינים אחרים הוא היה שמרן יותר.
הוא התנגד, לדוגמה, לשלטון הבית באירלנד או למתן זכות בחירה לנשים.
אדוארד חי חיי נוחות, שהיו רחוקים מאוד מחייהם של רוב נתיניו.
אולם קסמו האישי בהלכותיו עם אנשים מכל שכבות החברה והתנגדותו החזקה לדעות קדומות מנעו את התחזקות התנועה הרפובליקאית.
אדוארד השביעי, דרך אמו וחמיו, מלך דנמרק, היה קרוב משפחה של כמעט כל שאר המונרכים האירופים, ולכן קיבל את הכינוי "דודה של אירופה".
בין אחייניו היו וילהלם השני, קיסר גרמניה וניקולאי השני, קיסר רוסיה, ובין אחייניותיו היו ויקטוריה, מלכת ספרד, מרגרט, נסיכת הכתר של שוודיה, מריה, מלכת רומניה ואלכסנדרה, קיסרית רוסיה.
מלך נורווגיה הוקון השביעי היה אחיינו דרך נישואיו וכן חתנו, גאורגיוס הראשון, מלך היוונים ופרדריק השמיני, מלך דנמרק היו גיסיו.
בין דודניו היו קרלוש, מלך פורטוגל, מנואל השני, מלך פורטוגל, פרדיננד הראשון, מלך בולגריה, וילהלמינה, מלכת הולנד ואלברט הראשון, מלך הבלגים.
קרוב המשפחה היחיד של אדוארד איתו היו לו יחסים קשים בפומבי היה אחיינו, וילהלם השני.
העוינות בין שני המונרכים הגבירה את המתח שבין בריטניה לגרמניה.
במרץ 1910 התמוטט אדוארד בעיר ביאריץ שבצרפת, בה נפש, כתוצאה מדלקת סימפונות.
הוא נשאר כחודש בצרפת כדי להחלים, ומכיוון שדבר מחלתו לא היה ידוע בבריטניה, הוא ספג ביקורות רבות על שהייתו הארוכה בחו"ל בתקופת מתח פוליטי בבית.
הוא חזר לארמון בקינגהאם באפריל, והמלכה אלכסנדרה חזרה לבריטניה שבוע לאחר מכן, באמצע ביקור אצל אחיה, גאורגיוס הראשון, מלך היוונים.
ב-6 במאי, יום למחרת חזרת המלכה, המלך נתקף בלבו מספר פעמים, אבל סירב להפסיק לעבוד ולנוח במיטתו.
בין איבודי ההכרה בנו, נסיך ויילס, שיהפוך במהרה למלך ג'ורג' החמישי, סיפר לאביו כי סוסו זכה במירוץ באותו יום.
המלך ענה כי הוא שמח ביותר, ואלו היו מילותיו האחרונות.
הוא איבד את הכרתו בפעם האחרונה ב-11 וחצי בלילה, ונפטר כרבע שעה מאוחר יותר, בן 68 במותו.
המלך אדוארד מלך 9 שנים ו־14 שבועות.
הוא נקבר בטירת וינדזור, והלווייתו הייתה בדיעבד ההתכנסות הגדולה האחרונה של בתי המלוכה של אירופה, שכן מספר שנים מאוחר יותר התחוללה מלחמת העולם הראשונה.
עדות לזיכרון הלאומי שהטביע הוא הנוהג על פיו באנגליה נהוג שלא לרכוס את הכפתור התחתון בווסט, מנהג המיוחס לראשונה לאדוארד עוד בעת שהיה נסיך ויילס, שעשה זאת מאילוצי גזרתו.
אדוארד הצליח בתפקידו כמלך יותר מאשר שיערו, אך הוא היה כבר איש זקן בזמן הכתרתו ולא היה לו זמן רב למלוך.
במהלך שלטונו הוא דאג כי בנו השני, ג'ורג', יהיה יותר מוכן ממנו למלוכה.
בני תקופתם תיארו את היחסים בין האב לבן כיחסים יותר של שני אחים קרובים.
עם מותו של המלך, ג'ורג' כתב ביומנו כי הוא איבד את חברו הטוב ביותר ואת האב הטוב ביותר.
לאדוארד ולאלכסנדרה נולדו שישה ילדים:
אלברט ויקטור, דוכס קלרנס ואבונדייל (1864–1892), נפטר בגיל 28, עוד בטרם עלה אדוארד לכס המלכות.
לואיז, הנסיכה המלכותית (1867–1931), נישאה לאלכסנדר דאף, רוזן פייף.
ויקטוריה, נסיכת הממלכה המאוחדת (1868–1935), לא נישאה מעולם ושימשה כבת לוויה להוריה.
מוד, נסיכת הממלכה המאוחדת (1869–1938), נישאה להוקון השביעי, מלך נורווגיה.
אלכסנדר ג'ון, נסיך הממלכה המאוחדת, נולד כפג ומת תוך יממה מלידתו.
אדוארד השני לבית פלנטג'נט, היה מלך אנגליה משנת 1307 ועד להדחתו וכליאתו בשנת 1326. מספר חודשים לאחר הדחתו מת בעודו בכלא, וככל הנראה נרצח.
אדוארד השני נולד למלך אדוארד הראשון ולאשתו אלינור מקסטיליה בטירת קרנארבון.
לפני הולדתו הבטיח אביו לאצילי ויילס, שנכבשה על ידו, כי הנסיך הבא של ויילס יהיה יורש העצר הבא של ממלכת אנגליה, ולכן כשעמדה אלינור ללדת הביא אותה אדוארד הראשון לטירת קרנארפון שבוויילס וכך הפך את בנו לנסיך ויילס אותו הבטיח.
אדוארד הראשון העניק לו את התואר "נסיך ויילס", תואר אשר משמש את יורשי העצר הבריטים עד היום.
כשהיה בן ארבעה חודשים בלבד, אחיו הגדול אלפונסו מת ואדוארד התינוק היה ליורש העצר.
מילדותו אומן אדוארד בידי אביו כדי שיהיה כשיר לנהל את הצבא ואת המדינה כמותו, אך למרות מאמצי אביו אדוארד נודע כקל ראש וראוותן כל חייו, ואהב יותר להתעסק בבידור, באתלטיקה, ובעבודות מכניות.
בשנת 1307 הוכתר אדוארד כמלך של אנגליה.
עם עלייתו לשלטון החליט לזנוח את המערכה בסקוטלנד על אף חשיבותה לאביו שמת במהלכה, ושאף לאחד בין אנגליה לסקוטלנד.