tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה זו הביע פלד תמיכה בעמדותיו היוניות של לובה אליאב במפלגת העבודה, וקיווה כי חברי המפלגה הדומים לו בעמדותיהם יצליחו להילחם במגמה ההתנחלותית והניצית במפלגה אותה ייצגו דיין, גלילי, מאיר ואחרים, כפי שנוסחה ב"מסמך גלילי" ואושרה במזכירות המפלגה ב-3 בספטמבר 1973 כחלק ממצע הבחירות לכנסת השמינית.
מלחמת יום הכיפורים ו"בכל זאת מערך"
לאחר מלחמת יום הכיפורים ביקר פלד קשות את הדרג הצבאי והמדיני על המדיניות ארוכת הטווח, ועל הפעולות המיידיות (או היעדרן) אל מול סכנת המלחמה.
פלד טען שבעבור רבים לא הייתה נחוצה עדותו של חה"כ שפירא, אך כי "ייתכן שהיו כאלה בין שוחרי השלום שבתוכנו, שחשו כל הזמן את אשר סיפר לנו מר שפירא...אך לבם לא האמין למה שאוזניהם שמעו ועיניהם ראו".
הוא הוסיף כי "בלי החזרת שטחים לא יהיה ולא יכול להיות שלום" וכי "אם ראש הממשלה מתכוונת "לדחות" את ועידת השלום, מוטב שתדע כי לכך אין לה, ולא יכול להיות לה מנדט.
הממשלה הנוכחית לא נבחרה על-מנת לדחות את השלום, אלא על-מנת להביאו.
כל מעשיה עד כה, שבאו כדברי שפירא, שהיה חבר בה עד לפני חודש, על-מנת לדחות את השלום או להתחמק ממנו, נעשו ללא מנדט מן העם.
ועתה, לאחר שמדיניותה הרת-האסונות של הממשלה הביאה אותנו עד למלחמת יום-הכיפורים, אין לה כל רשות להוסיף ולהתחמק מחובתה, ועליה ללכת לוועידת השלום ברגע שזו תיפתח, ללא כל תירוצים נוספים".
כמו כן טען פלד כי כל הנימוקים הביטחוניים הכוזבים לדבריו להם הטיפו רבים בצמרת המדינית והצבאית בדבר הצורך הביטחוני בהחזקת השטחים, ומיתוס "הגבולות הבטוחים", קרסו להם במהלך המלחמה.
עוד הוסיף פלד, כי גם שארם א-שייח', שנאמר לציבור הישראלי כי היא חיונית כל כך עד שבלעדיה לא כדאי שלום, בשל חיוניותו של נתיב המים של ים סוף, התגלתה כחסרת חשיבות במהלך המלחמה, בעקבות חסימת באב אל-מנדב על ידי המצרים.
כמו כן, טען פלד כי גם תרומתן השקרית לכאורה של ההתנחלויות לביטחון ישראל קרסה תוך 24 שעות של מלחמה, כשהיישובים בגולן ואופירה, שנועדו כביכול להגביר את ביטחונה של ישראל בשטחים, פונו, ובמקום להיות תרומה ביטחונית הפכו לנטל ביטחוני בזמן בו כל נטל שכזה היה מיותר עוד יותר.
דברים אלה, טען פלד, מחייבים הפקת לקחים והפסקת שימוש של פוליטיקאים ואנשי צבא בנימוקים ביטחוניים כוזבים בבואם לתת תוקף למאוויים אידאולוגיים-מיסטיים של התרחבות טריטוריאלית שאין להם קשר עם ביטחון, גישה אותה כינה בשם "ביטחוניזם".
הוא הוסיף וטען כי "הלקח הצבאי של מלחמת ששת הימים הוא שעניינה של ישראל אינו בהרחבת גבולה אלא ביצירת שטחים מפורזים רחבים לאורך גבולותיה, שהאויב חייב לחצות אותם בגלוי ולשבש תוך כדי כך את מערכותיו.
במצב זה תמיד יוכלו כוחותיו המונעים והזריזים של צה"ל להתגייס, להתארגן ולהכות בו בעוד מועד.
אין לקח בולט וברור מזה העולה מאותה מלחמה מפוארת, אך ה'ביטחוניסטים' לעולם לא יבינו זאת, כי לא ביטחונה של ישראל לנגד עיניהם, אלא ממדיה הטריטוריאליים".
לקראת הבחירות לכנסת השמינית היה פלד, לצד אישים כגון פרופ' שמואל אטינגר ופרופ' ירמיהו יובל, לאחד מאנשי "בכל זאת-מערך" – חוג יוני חוץ-מפלגתי שתמך בהצבעה לרשימת המערך בבחירות לכנסת השמינית, למרות ביקורתו הנוקבת על מחדלי המלחמה.
הניסיון להעמיד פנים כאילו לא נהיר להנהגה זו ההבדל שבין אשמה במעשה שעליו יש להישפט לבין אחריות לכישלון שאחריו יש להתפטר, רק מעיד עד כמה נשתבשו עליה המושגים הבסיסיים ביותר של סדרי ממשל תקינים".
עם הכרזתה של ראש הממשלה על כך שרמת הגולן היא חלק בלתי נפרד מישראל, והודעתה על הקמת עיר בגולן (קצרין), כמו גם חידוש הבנייה בימית, הוא ביקר את הממשלה על כך שיצרי הסיפוח וההתנחלות בה איתנים כבעבר.
כמו כן, ביקר את שר החוץ אבא אבן על יציאתו נגד מבקרי הממשלה על מחדלי המלחמה.
פלד המשיך לקרוא להחלפת ההנהגה הכושלת של המערך, כמו גם ליציאה לבחירות כלליות חדשות.
בטורו התפלמס עם ראש הממשלה גולדה מאיר, ששללה את דבריו באשר לאי החשיבות הביטחונית של החזקת רמת הגולן.
הוא טען כי חוסר הביטחון של היישובים מתחת לרמה, יישובי העמקים הצפוניים, עמק החולה ובקעת הירדן שמצפון לכנרת, אינו נובע מהימצאותם בעמק, אלא מהסכסוך המתמשך עם סוריה והיעדר הסדרי שלום עמה.
הוא הצביע על גורלם של היישובים שהוקמו על רמת הגולן במהלך המלחמה, שמצבם לא היה טוב מזה של היישובים בעמק כשהסורים החליטו להפגיז את הרמה.
עם פרסום דו"ח הביניים של ועדת אגרנט באפריל 1974, הביע פלד ביקורת על כך שבעוד שהוועדה ביקרה בחריפות את הרמטכ"ל דוד אלעזר על אחריותו האישית למחדלי המלחמה, היא נהגה באיפה ואיפה והשתמשה באמות מידה שונות ומקלות כלפי שר הביטחון משה דיין.
ראשית, הוא ציין כי בעוד הוועדה ביקרה את הרמטכ"ל על כך שלא עשה לעצמו "הערכת מפקד", שתפקידה היה לבוא במקום הערכת אמ"ן שקיבל, היא לא דרשה משר הביטחון "הערכת שר" דומה שתחלץ אותו גם כן מהערכת אמ"ן.
שנית, הוא שלל את קביעת הוועדה כי שר הביטחון אינו מהווה "רמטכ"ל-על", וכי אין עליו אחריות מבצעית למעשיו של צה"ל.
פלד טען כי "קביעה זו נוגדת את העובדות הידועות יפה למי שהיה מצוי זמן כל שהוא סמוך לנוהלי עבודת המטה הכללי ושר הביטחון".
מכאן, לדעתו, על הוועדה היה לקבוע כי לשר הביטחון הייתה גם כן אחריות אישית על המחדל.
פלד תמך בהקמת ממשלה בראשות יו"ר מפלגת העבודה הנבחר יצחק רבין, תוך דרישה שתהיה בהרכב אישיותי ואידאולוגי שונה מזו היוצאת, וכך תשמש ממשלה ש"תגאל את העם ממשלת המעבר של גולדה-דיין, תציל את העם מסכנת חידוש המלחמה" ו"תשחרר את מפלגת העבודה מציפורני הגוש והמנגנון של מפלגת העבודה".
בו בזמן דרש שהממשלה החדשה שתכריז, עם הקמתה, על יציאה לבחירות כלליות חדשות בהקדם האפשרי, שכן, לדידו, זהו "צורך לאומי דחוף".
עם הקמת ממשלת ישראל השבע עשרה בראשותו של רבין, שיבח פלד באופן כללי את הרכבה, וטען כי הוא "מעיד על רוח חדשה, על התאמתה לסוג חדש של תפישה מדינית שנעשה הכרחי בתקופתנו".
הוא הסביר כי הסיבות לאופטימיות נעוצות הן בראש הממשלה החדש, יצחק רבין, ש"רווחת סברה בציבור...כי [הוא] תופס את בעיות ביטחונה של ישראל באופן מפוכח יותר.
מצד שני, הוא ביקר את נוכחותו של השר ישראל גלילי בממשלה החדשה, שכן מבחינתו הוא "היה הרוח הרעה של הממשלה היוצאת.
עוד הוסיף כי עתידה של הממשלה "יבנה לא על נסיגה אל העבר, אלא על יצירת ציפייה שקולה ומציאותית לעתיד מבטיח יותר", שכן כך תוכל הממשלה "לפנות שנית אל הציבור, תוך שנה אחת, בבקשה לקבל את אמונו הגדול יותר, מתוך ביטחון כי אמון זה יינתן לה".
פלד, שהיה אופטימי לגבי ממשלתו של רבין בתחילת הדרך, נעשה פסימי, וביקר אותה על שהיא מחזירה את ישראל למדיניות הקיפאון שאפיינה את ממשלות ישראל לפניה.
כמו כן קראו לעם בישראל ולעם הפלסטיני להבהיר למנהיגיהם את הצורך הדחוף בנקיטת הצעדים הללו כדי לקרב את השלום.
עם הצטרפותו אמר פלד כי הוא מקווה ש"יעד" תשמש אלטרנטיבה לשותפים אחרים בקואליציות השלטון כמפד"ל והליברלים העצמאיים כש"המערך" יקים ממשלה חדשה, כמו כן, הוא הביע תקווה כי ל"יעד" יצטרפו גופים נוספים כגון מפלגת מוקד, הפנתרים השחורים, שינוי, ואולי גם ליברלים עצמאיים ומפ"ם.
עם תום כשבעה חודשים מייסוד יעד, החלו להתגלע חילוקי דעות פנימיים בין קבוצת שולמית אלוני ובועז מואב לקבוצת אליאב ומרשה פרידמן (שכללה את פלד).
זאת, בין היתר, בשל מגעים סודיים שקוימו, ללא ידיעת אלוני והנהלת התנועה, עם אש"ף.
המתחים נבעו גם משאלת היוקרה הפוליטית על הובלת התהליכים הללו ומהעמדות השונות של הפלגים בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני: כשקבוצת אלוני-מואב ופורשי "שינוי" נטו לעמדה פחות יונית-שמאלית בסוגיה זו מזו של קבוצת אליאב-פרידמן (שאישים מתוכה כמו פלד ודוד שחם היו לחברי "המועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני", בניגוד לעמדת הקבוצה האחרת).
בנוסף, היה ידוע גם רצונה של קבוצת אליאב-פרידמן לצרף לסיעה את מפלגת מוקד
חילוקי הדעות הללו הובילו לפירוק הסיעה בדצמבר 1975-ינואר 1976, כאשר אנשי קבוצת פרידמן-אליאב הקימו את "הסיעה הסוציאל-דמוקרטית", וקבוצת אלוני-מואב שינתה את שם סיעתה בחזרה ל"רצ".
המועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני ומחנה של"י
בין יוני 1974 לדצמבר 1975 היה פלד שותף, לצד לובה אליאב, אורי אבנרי, עמוס קינן, יוסי אמיתי, יעקב ארנון, מאיר פעיל, דוד שחם, אליהו אלישר ואחרים להקמת "המועצה הישראלית למען שלום ישראלי-פלסטיני", ששמה לה למטרה "להשפיע על ממשלת רבין" לנקוט יוזמות מדיניות מול הפלסטינים.
באוגוסט קבע בטורו השבועי כי "כרגע, כאשר הנהגת אש"ף נפטרה למעשה מכל היסודות הקיצוניים שהוקמו וצורפו לאש"ף על ידי ממשלות ערביות קיצוניות, כושרה לאמץ מדיניות מתונה התחזק.
כיום ברור כי ארגון ה"צאעיקה" הנתמך בידי הסורים וארגון "החזית העממית" הנתמך על ידי עיראק, וארגונו של אחמד ג'יבריל התומך בסורים - כל אלה אינם נוטלים עוד חלק בהנהגת אש"ף.
ואם יש כיום גוף ערבי המסוגל להחליט על שלום עם ישראל, ללא תלות בגורמים אחרים, הרי זו דווקא הנהגת אש"ף בהרכבה הנוכחי".
בספטמבר אותה שנה החל, לצד חברים אחרים ב"מועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני", לקיים מגעים ולהיפגש עם אנשי אש"ף באירופה, בהם עיסאם סרטאווי, סברי ג'ריס וסעיד חמאמי, בתיווכו של הנרי קוריאל, ותוך יידוע מאוחר יותר של ראש הממשלה יצחק רבין.
בהמשך השנה הגיש יחד עם עוד שמונה מחבריו למועצה תביעת דיבה נגד ועד העדה הספרדית בירושלים בראשות דוד סיטון על שפרסם גילוי דעת נגדם בו נאמר שחברי המועצה הישראלית למען שלום ישראלי-פלסטיני הם אנטי-ציונים.
פלד וחבריו זכו במשפט, וקיבלו פיצויים.
במרץ-אפריל 1977, היו אנשי "המועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני" ובהם פלד, סיעת מר"י של אורי אבנרי, לצד הסוציאליסטים העצמאיים בראשות לובה אליאב, מוקד בראשות מאיר פעיל, פלג מהפנתרים השחורים בראשות סעדיה מרציאנו, ברית השמאל בראשות יעקב ריפתין, ויחידים נוספים, למייסדי מחנה של"י.
פלד מונה ליו"ר הוועדה המדינית של של"י, והוצב במקום ה-15 ברשימתה לבחירות לכנסת התשיעית.
בבחירות זכתה המפלגה בשני מנדטים, והנהיגה רוטציה בין כמה מחבריה.
את הרשות המנהלית העצמאית הפלסטינית יבחרו הפלסטינים תושבי השטחים בבחירות חופשיות, והדרכים לכינונה של הרשות המנהלית יידונו בין ישראל, מצרים וירדן, יוקם כוח משטרה פלסטיני לשמירת הסדר, ועל הגבולות יפקחו ישראל וירדן באמצעות סיורים משותפים.
לא יאוחר מהשנה השלישית לממשל העצמי יחלו שיחות על הסכם קבע בין נציגי ישראל, מצרים, ירדן ונציגי הפלסטינים הנבחרים מהגדה המערבית ורצועת עזה, החלק השני עסק בתהליך הנורמליזציה בין ישראל למצרים, אשר לאחריו יבואו הסכמים דומים בין ישראל לירדן, סוריה ולבנון.
בתגובה שלחו חברי "המועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני" מברק בו בירכו את ראש הממשלה מנחם בגין "על פריצת הדרך לשלום, על ההחלטה להפסקת ההתנחלויות וההתקדמות המקווה להסדר עם יתר שכנינו והפלסטינים".
באפריל 1979, לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, הוקמה "ועדת השרים לענייני האוטונומיה" בראשות שר הפנים יוסף בורג, שהייתה אמורה לכאורה לממש את תוכנית האוטונומיה בגדה המערבית וברצועת עזה, כפי שאושרה בהסכם השלום עם מצרים.
הוא התפלמס עם חוגגי יום ירושלים, ויצא נגד תהליך "עיבוי ירושלים", המכליל אזורים נרחבים מהגדה המערבית שאין להם דבר עם ירושלים ההיסטורית, כמו הכפרים הפלסטינים עיסאוויה, כפר עקב וצור באהר, כדי להציג את תהליך הסיפוח הזוחל של שטחי הגדה המערבית וההתנחלות בהם כחלק אינטגרלי מ"איחוד ירושלים".
כך, על פי פלד, שטחים נרחבים יוצגו לציבור כירושלים שאינה ניתנת לחלוקה, וכל מי שיעז לחלוק על כך "יוקע כפוגע באחד הערכים היקרים ביותר לעם ישראל".
הוא טען כי אם יש רצון כן להבטיח כי ירושלים ההיסטורית תישאר חלק מבירת ישראל לעתיד לבוא, מוטב לשחרר את העיר "מעולו של אותו שטח כפרי שהודבק אליה ללא כל מחשבה יסודית, ולמקד את המאמץ בעיקר".
פלד, אבנרי וחברי סיעת של"י גינו בחריפות את המתקת עונשו של סגן דניאל פינטו, מי שעינה ורצח בחניקה ארבעה כפריים לבנוניים והשליך את גופותיהם לבאר מים במהלך "מבצע ליטני" הורשע ונגזרו עליו 8 שנות מאסר, ועונשו קוצר על ידי הרמטכ"ל רפאל איתן משמונה שנים לשנתיים בלבד.
הם טענו כי מעשה זה גורם לערעור קיומו של עיקרון "טוהר הנשק" בצה"ל ובקרב כוחות הביטחון האחרים, וכי במעשה זה יצר הרמטכ"ל סטנדרטים חדשים של מסמוס העונש המרתיע על פשעי מלחמה הכרוכים ברצח.
כמו כן, תבעו החברים את פיטורי הרמטכ"ל, הן בשל המעשה עצמו, הן בשל הגרסה השקרית שנתן בריאיון לעיתונות בנוגע למעשיו האמיתיים של החייל, והן בשל כך שהפעיל את הצנזורה הצבאית כדי למנוע את פרסום מעשיו האמיתיים של החייל לציבור.
בבחירות לכנסת העשירית הוצב במקום הרביעי ברשימתה של של"י לכנסת.
ב-1983 נפגשו חברי "המועצה הישראלית למען שלום ישראלי-פלסטיני" אורי אבנרי, יעקב ארנון ומתי פלד, עם יאסר ערפאת ואנשי אש"ף נוספים בתוניס, זאת לאחר מפגש קודם של אורי אבנרי עם יאסר ערפאת בלבנון במהלך "מלחמת לבנון הראשונה".
פלד היה מהמתנגדים המובהקים למלחמת לבנון עוד מראשיתה.
בראיון אמר כי הגיע למסקנה ש"אין מקום לשבת בתנועה אחת עם מפקד בכיר שביצע פשעים נגד האנושות", וכי "רן כהן פיקד על הארטילריה שהרסה בתי פלסטינים בלבנון - מטרות אזרחיות".
צעד זה היווה למעשה את אקורד הסיום של מחנה של"י, המפולג ממילא בתוכו בין אגף "מתון" שהורכב רובו ככולו מאנשי "מפלגת מוקד" לשעבר, ואגף "רדיקלי" יותר שהורכב מפלד, אבנרי, ארנון, יוסי אמיתי, חיים ברעם ואחרים.
פלד הוצב במקום השני ברשימה, שזכתה בשני מנדטים, ונבחר לכנסת.
פלד כיהן כחבר הכנסת בשנים 1984–1988. בתקופת כהונתו בכנסת האחת עשרה היה חבר בוועדת החינוך והתרבות ובוועדת הכלכלה.
פלד הועמד במקום השני מטעם "הרשימה המתקדמת לשלום" גם בבחירות לכנסת השתים-עשרה, אולם לא נבחר לכנסת עקב ירידת כוחה של הרשימה למנדט אחד.
פלד המשיך בפעילות פוליטית גם בשנות התשעים, ונמנה עם מקימי תנועת גוש שלום, אולם את עיקר מאודו הקדיש לפעילות אקדמית.
בשנת 1994 התפרסם תרגומו (מערבית לעברית) לספר "חכמי האפלה" של הסופר הכורדי-סורי הגולה סלים ברכאת, שעליו זכה פלד בפרס ארגון המתרגמים הישראלי.
מתי פלד נפטר בשנת 1995 מסרטן הכבד ונקבר בבית הקברות של קיבוץ נחשון.
למתי ולאשתו זיקה נולדו ארבעה ילדים.
בנו הבכור הוא יואב פלד, פרופסור אמריטוס בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, בת אחרת היא נורית פלד-אלחנן, פרופסור לחינוך בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית, כלת פרס סחרוב לזכויות האדם, ממייסדי "טריבונל ראסל" בנושא הפלסטיני.
בנו הצעיר, מיקו פלד , מתגורר בארצות הברית, וספרו הראשון "The General's Son – Journey of an Israeli in Palestine" מתאר את התהפכות הלב ההדרגתית שלו ושל אביו, כל אחד בנפרד, ומותח ביקורת חריפה על מדינת ישראל וצה"ל והוא גם פעיל בתנועת ה-BDS.
נכדתו סמדר (בתה של פלד-אלחנן) נרצחה בפיגוע ברחוב בן-יהודה בירושלים ב-4 בספטמבר 1997 ונקברה בקיבוץ נחשון, ליד סבה.
סופרים והוגים מצרים על המטרות הלאומיות, הוצאת מאגנס, 1978 (יחד עם שמעון שמיר)
מתי אנסיו ניקנן-פאנלה (בפינית: Matti Ensio Nykänen-Paanala ; 17 ביולי 1963 – 4 בפברואר 2019) היה קופץ סקי פיני, מגדולי קופצי הסקי בהיסטוריה של הספורט.
הוא היה אלוף אולימפי בעל 5 מדליות, מתוכן 4 זהב, אלוף עולם בעל 15 מדליות, אלוף פינלנד בעל 22 מדליות, מתוכן 13 זהב ולזכותו 46 ניצחונות בגביע העולם.
ניקנן הוכתר פעמיים כ"ספורטאי השנה" בפינלנד בשנים 1985 ו-1988.
חייו של ניקנן כסלבריטאי היו רצופים בתקריות, מעצרים ונישואים וגירושין.
עד למותו ניקנן מילא דפים בצהובוני פינלנד ונתפס בעיני הציבור כליצן ופרובוקטור, על אף שהפינים קראו בשקיקה את קורותיו.
קריירה מוזיקלית כושלת, ניסיון לשחק בסרט פורנו, נישואין לסלבריטאיות, עבודה כחשפן ואולי מעל לכל, משפטים מפורסמים ואווילים שהוא פיזר בתקשורת עד למותו.
ניקנן הוציא שני אלבומים ושלושה סינגלים, האחרון שלהם ב-2004.
ניקנן היה נשוי חמש פעמים, מתוכן פעמיים לאותה אישה (מרוי טפולה).
יש לו שני ילדים, בן ובת משתי נשים שונות.
ניקנן נעצר באוגוסט 2004 בחשד לניסיון לרצח של חבר.
הוא נמצא אשם ונשלח לכלא ל-26 חודשים באוקטובר 2004. הוא שוחרר בספטמבר 2005 וארבעה ימים לאחר מכן נעצר שוב בחשד להכאת אשתו.
בפינלנד יצא ב-2006 סרט על חייו של ניקנן.
מתי שמואלוף (נולד ב-11 ביולי 1972) הוא משורר, סופר, עורך ופובליציסט ישראלי תושב גרמניה.
שמואלוף נולד וגדל בחיפה, נצר למשפחה עיראקית, כורדית, פרסית וסורית.
סיים לימודי תואר ראשון בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב ולימודי תואר שני בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה.
החל לימודים לתואר דוקטור במחלקה לספרות משווה באוניברסיטה העברית בירושלים אך פרש לפני סיום התואר.
השתתף בפורום חוקרים צעירים בנושא זהות ומעמד במכון ון ליר וכעמית ב"ממזרח שמש" - מרכז למנהיגות יהודית חברתית.
לימד במכללת "מנשר לאמנות" בתל אביב ובשנת 2006 לימד כתיבה יוצרת במרכז רון ורדי לטיפוח ילדים מחוננים בראשון לציון.
חבר בקשת הדמוקרטית המזרחית; נמנה עם מייסדי הסניף החיפאי של סלון מזל בשנת 2004. ייסד את תנועת גרילה תרבות; התנועה ערכה ופרסמה את שתי האסופות של "ערס פואטיקה" ואת ספרה הראשון של המשוררת עדי קיסר.
נמנה גם עם מייסדי איגוד המשוררים.
בשנת 2013 היגר לברלין; על שהותו שם אמר "אני ישראלי, עם דרכון ישראלי ואני חי על הקו שבין ישראל לגרמניה.
מבקש לא לבחור בין מקום אחד למשנהו.
[...] אני מעדיף לחיות על הציר הזה, מאשר לבחור את אחד מקצותיו." שמואלוף מלמד כתיבה יוצרת בברלין, הוא ייסד את "חאפלה פואטית", קבוצת שירה בינלאומית, ואת "אנו", קבוצה ספרותית שמפגישה בין יהודים לערבים.
בשנת 2006 שיריו של שמואלוף התפרסמו לראשונה בכתבי העת "הליקון", "עיתון 77", "הכיוון מזרח", "דקה", "מעין", "משיב הרוח" ואחרים.
בשנת 2009 תורגמו מספר שירים של שמואלוף לערבית על ידי נאאל אלטוח'י ופורסמו בכתב העת המקוון Elaph.
בספרו "שירה בין חזז לבין שמואלוף", מגבש שמואלוף את זהותו המזרחית.
הקובץ זכה במקום שלישי בתחרות של קרן תרבות חיפה.
ספרו "למה אני לא כותב שירי אהבה ישראליים", מאגד שירים שנכתבו בין השנים 2007–2010. שיר בנושא הגירה נכנס לתוכנית הלימודים.
ספרו "האסון מתחיל בארוחת העסקים", מכיל שירי מחאה חברתיים והוא זכה למענק יצירה מאקו"ם וקרן רבינוביץ.
שיר מתוכו נכלל באסופת מחאה של אילן ברקוביץ' שפורסמה באתר "הארץ".
ספרו "פרידה בברלין" נכתב בברלין ויצא במהדורה דיגיטלית.
בספרו "עברית מחוץ לאיבריה המתוקים" שמואלוף כותב כמהגר בעצמו ולא כדור שלישי להגירה.
על ספרו "בגדד | חיפה | ברלין", כתב מבקר השירה של "הארץ" יותם ראובני, "השירים מצטברים לספרו העמוק והרציני ביותר של המשורר".
בשנת 2023 השתתף בספוקן וורד כחלק מהפרויקט האמנותי של האמן גיא ברילר, "הוי שררה" כנגד ההפיכה השלטונית.
שמואלוף פרסם בשנת 2007 את "קרחוני הזיכרון", סיפור אוטוביוגרפי קצר העוסק בצעיר הפוגש את אביו המת, במהלך נסיעת רכבת מתל אביב לחיפה.
הסיפור פורסם בקובץ "תהודות זהות - הדור השלישי כותב מזרחית" שהגדיר לראשונה את החיים של דור מזרחי שנולד בשנות ה-70 וה-80. ספרו "מקלחת של חושך, וסיפורים נוספים" פורסם בשנת 2014 ומכיל 31 סיפורים קצרים.
הספר נבחר לאחד מחמשת הספרים המעניינים של הקיץ במדור הספרים של לי פלר ב־Time Out ונבחר לספר השנה באתר "יקום תרבות" על ידי המבקר ניסים כ"ץ.
בשנת 2021 יצא לאור הרומן הראשון שלו "הפרס" בעריכת ורד זינגר בהוצאת פרדס.
כתביו הופיעו בספרי מחקר אודות המשוררים ברכה סרי, מירי בן שמחון וארז ביטון ובקטלוגים של האמנים אבי גנור ואיתמר שמשוני.
כמו כן, מאמריו פורסמו בכתב העת "פרוטוקולים, זיכרון והיסטוריה" של בצלאל.
בשנת 2020 הוא קיבל את מלגת מפעל הפיס, קרן רבינוביץ ומענק אקו"ם, כדי לפרסם את ספר המאמרים המכנס את כל מסותיו "ממזרח יתפרץ הר געש" בהוצאת "עיתון 77".
על הספר כתבו החוקרים יובל עברי אלמוג בהר אחרית דבר שפורסמה במדור תרבות וספרות של עיתון "הארץ": "שמואלוף מרבה לחשוף את יחסי הכוח העומדים בבסיס השדה הספרותי והתרבותי בישראל.
כך למשל הוא חושף את שומרי הסף השולטים על מנגנוני הביקורת, הפרסום והפרסים (המבקרים, חוקרי הספרות, העורכים, המוציאים לאור)."
הרומן חוגג את העושר הלשוני המדבר אלינו מבעד לסדקים של השפה, אך גם מקונן על עולם ספרותי שהיצירה בו נעלמת מאחורי יחסי הציבור, פרסים וקרנות."
ביקורות ספרים, ספרות ושירה של שמואלוף התפרסמו במספר כתבי עת: "עיתון 77", מאזנים, וואלה, ynet ו-nrg.
בין השנים 2007–2010 כתב במדור הדעות בישראל היום; בין השנים 2011–2014 כתב במדור "תרבות וספרות".
בשנת 2009, בתגובה לנאום ברק אובמה באוניברסיטת קהיר, היה שותף לפרסום מניפסט "רוח חדשה" ביחד עם אלמוג בהר, יחזקאל רחמים, קובי אוז, סיגלית בנאי ורבים אחרים.
בין השנים 2011–2013 כתב את הבלוג "דיבור ישיר" באתר מאקו ובין השנים 2014–2018 את הבלוג "ישראלי בברלין" בעיתון הארץ.
בשנת 2018 החל לכתוב טורים בעיתון האוסטרלי-יהודי Plus61J.
עם המעבר לברלין החל לפרסם בשפה האנגלית כתבות במגזינים שונים כמו +972, Mondoweiss, Berliner Zeitung ועוד.
שמואלוף ערך כתבי עת ספרותיים ואסופות רבות: בין השנים 2006–2008 ערך ביחד עם בת שחר גורפינקל את הכיוון מזרח.
בשנת 2007 ערך ביחד עם יערה שחורי, ואחרים את "אדומה: אנתולוגיה שירה מעמדית"; ערך את "תהודות זהות: הדור השלישי כותב מזרחית" ביחד עם נפתלי שם-טוב וניר ברעם.
בשנת 2011 ערך את "לא נעזוב: צילום ושירים משייח ג'ארח".
בשנת 2010 ערך במשותף, לצד העורך הראשי חנן חבר, את "אל תגידו בגת: הנכבה הפלסטינית בשירה העברית 1948-1958".
בשנת 2012 ערך במשותף כתבי עת מקוונים של גרילה תרבות.
בשנת 2022 שימש עורך אמנותי לאסופה "מגוונים את מגדל השן: דור ראשון להשכלה אקדמית" שראתה אור בהוצאת פרדס.
ב-2003 כתב והפיק את המחזה "מה נולד מטקס יום הזיכרון" בו גם שיחק, במסגרת פסטיבל Smallבמה.
בשנת 2011 היה שותף לעריכה והפקת המחזה "אנרגיות טובות", שהוצג בתיאטרון בירוביגן ובפסטיבל מתחת להר: עונת התרבות המתחדשת בירושלים.
ב-2018 העלה תסכית רדיו בערוץ WDR הגרמני.
זכה במענק קרן רבינוביץ לאמנויות בתל אביב, ופרס ספר ביכורים של הוועדה האמנותית של מפעל הפיס.
2002 – אושר מוצק, הוצאה עצמית, ספר שירה.
זכה למענק קרן רבינוביץ לאמנויות בתל אביב.
2006 – המשמעויות הנרטיביות והמיתיות של הופעת דמותו של מלקולם איקס בסרטו של ספייק לי, עבודת מחקר לתואר שני, אוניברסיטת חיפה.
2006 – שירה בין שמואלוף לבין חזז, הוצאת ירון גולן, ספר שירה.
זכה במענק קרן אח"י, וגם במקום שלישי בתחרות קרן תרבות חיפה.
2006 – תהודות זהות: הדור השלישי כותב מזרחית, הוצאת עם עובד (עורכים שותפים: ניר ברעם, נפתלי שם טוב).
2006, כתב העת הכיוון מזרח – גיליון 12 'לגנוב גבולות בבהונות שקטים'.
2007 – כתב העת הכיוון מזרח 13: היציע המזרחי נוטל רשות דיבור – דיון ביקורתי על כדורגל, הוצאת בימת קדם.
2007, כתב העת הכיוון מזרח, גיליון 14: "צועקים את שמך בהרבה לשונות".
2008 כתב העת הכיוון מזרח – גיליון 15: "ציור ללא קיר: חוברת קומיקס חברתי ופוליטי".
2008 - אסופת "לא נעזוב: שירים ותצלומים משייח ג'ארח", הוצאת אקטיבסטילס.
2009 אסופת "לצאת", הוצאת גרילה תרבות, מעין, אתגר, הכיוון מזרח ומארב.
2010 – למה אני לא כותב שירי אהבה ישראליים, הוצאת נהר ספרים.
2012 – המכתב של החייל המת, הוצאה עצמית.
2012 – אוצרות של זעם, הוצאה עצמית, ספר שירה.
אסופה של שירה, סיפורת ואמנות – עורכים: תהל פרוש ומתי שמואלוף, עיצוב: אבי בוחבוט.
הוצאת גרילה תרבות, גיליון 1, קיץ, 2012.
2013 – האסון מתחיל בארוחת עסקים, הוצאת נהר ספרים.
זכה במענק יצירה של קרן אקו"ם וגם במענק קרן רבינוביץ לאמנויות בתל אביב .
2014 – פרידה בברלין, הוצאת בוקסילה (מהדורה דיגיטלית).
2014 – מקלחת של חושך, וסיפורים נוספים, הוצאת זמורה ביתן.
זכתה לציון כספר השנה של אתר "יקום תרבות" .
2015 – ספר הטורים מברלין, הוצאה עצמית.
2017 – עברית מחוץ לאיבריה המתוקים, פרדס הוצאה לאור.
2018, Reißt den Mauer, הוצאת אפוריסמא ברלין, ספרון.
2019 – בגדד – חיפה – ברלין – הוצאת אפורסימא, ברלין.
2020 – ממזרח יתפרץ הר געש, הוצאת עיתון 77, אסופת מאמרים
2020 – Bleiben oder Wiederstehen – הוצאת אפוריסמא, ברלין, ספרון.
הספר נכלל ברשימה הסופית של הספרים המועמדים ל-פרס ע"ש שולמית אלוני (2022).
2022 – עורך אמנותי לאסופה "מגוונים את מגדל השן: דור ראשון להשכלה אקדמית" (חיפה: הוצאת פרדס)
2024 - עורך של גיליון 43 של כתב העת הכיוון מזרח "לנוע בתוך שפה זרה: קווים לדמותה של הדיאספורה המזרחית", סתיו תשפ"ד, הוצאת "אחותי למען נשים בישראל", מסת"ב 978-965-90117-5
2024 - "באושר הזה רצית שאגע", הוצאת פרדס, זכה למענק מקרן רבינוביץ לאמנויות ומקרן אקו"ם.
2025 - עורך של גיליון 45 של כתב העת הכיוון מזרח "שבעה - היום שבו הזמן עצר מלכת", חורף תשפ"ה, הוצאת "אחותי למען נשים בישראל", מסת"ב 978-965-90117-7
מַתִּי סֵרִי (נולד בירושלים ב-25 בדצמבר 1952) הוא שחקן, מנחה טלוויזיה, מדבב וזמר ישראלי.
נולד בשם מתתיהו סרי לוי.
אחיו הוא נגן כלי ההקשה גדי סרי.
בצבא שירת בצוות בידור בחיל האוויר.
סרי למד במגמה לבימוי סרטים של קמרה אובסקורה.
בנוסף, שיחק בסרטי הקולנוע "חמש חמש", "יהושע יהושע", "נקודת ראות", "לילה לבן", "מקס ומוריס", "רק כלבים רצים חופשי" ו"קופסה שחורה" אשר מבוסס על ספר באותו שם, ובתפקידי אורח בסרטים האמריקאים רמבו 3 והבריחה מערב הסעודית.
בשנים 1981–1983 היה סרי אחד ממנחי התוכנית "זהו זה!" בטלוויזיה החינוכית (באותה תקופה הוא הופיע גם בפרק הראשון/הפיילוט של הסדרה "בלי סודות").
בשנים 1991–1993 השתתף בתוכנית "העולם הערב" בערוץ 2 הניסיוני ובה גילם בין היתר את דמותו של סדאם חוסיין.
בשנת 2000 התארח בעונה השנייה של סדרת הנוער "החבר'ה הטובים" ששודרה בערוץ הילדים שיחק את חזי לוי אבא של אסי, גולן, ונתי.
בשנת 2001 התארח בסדרה "זינזאנה" ששודרה בערוץ 2 גילם את שמשון.
בשנים 2001-2004 השתתף בסדרת הטלוויזיה "הילדים מגבעת נפוליאון ששודרה בערוץ הילדים במשך 3 עונות שיחק את מיכאל לוין, אבא של יובל.
בשנת 2003 גילם את אודי גבע בטלנובלה "משחק החיים" בשנת 2005 התארח בסדרת הדרמה של הוט 3 "טלנובלה בע"מ" גילם את הרב חקק.
בשנת 2006 התארח בעונה הרביעית של הסדרה הקומית "הפיג'מות" ששודרה בערוץ הילדים, גילם את אבויה נאסר.
ובשנת 2007 השתתף בסדרה "הכל דבש".
באותה שנה גילם את עופר המורה לנהיגה בעונה השלישית בסדרת הטלוויזיה היומית "ראש גדול" ששודר בחברת הכבלים של Yes.
בשנת 2011 שיחק בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "פולישוק" ששודרה בערוץ 2 גילם את בן דיין.
בשנת 2012 שיחק בסרט "בלדה לאביב הבוכה" גילם את יחיאל.
בשנת 2013 שיחק את יעקב בסרט "רימון הזהב".
בשנת 2023 גילם את דודי ארמוזה בעונה הרביעית של הסדרה הקומית "קופה ראשית" ששודרה בכאן 11. ב-2024 השתתף בסדרה "חולי אהבה" ובסרט "הסודות של מוני".
בשנת 1997 הוציא סרי את אלבומו הראשון "באים ונאספים", בהפקתו המוזיקלית של ירוסלב יעקובוביץ'.
בין שיריו: "נגן", "זכות הציבור" ו"הינך יפה".
בשנת 2012 הוציא סרי אל האלבום "שנסון תל אביבי", בו הוא מבצע שנסונים שתורגמו לעברית ובוצעו בעבר, כגון "אהבה בת עשרים", "השחקן" ו"בנמל באמסטרדם", וכן שיר חדש בשם "הלב הלבן" המבוצע בשיתוף עם ביתו גל סרי.
בפעילות הדיבוב, סרי דיבב את גיבור הסדרה "חוש-חש הבלש" (שבהמשך ניתן לשי זורניצר ואחריו עפרון אטקין), וגם דיבב ב"היי!
בינבה", "דן-דין השופט", ולאחרונה בסדרה לערוץ הופ "הנסיכה הקטנה".
בשנת 2015 הוא דיבב את הנחש בסרט האנימציה "הנסיך הקטן".
החל משנת 2018 הוא מגלם מיני תפקיד בסדרה "שרופים" שבערוץ טדי, בה בוא מגלם את הבעלים של קבוצת הכדורגל "בני יהודה תל אביב" העונה לשם דלומי.
היה נשוי לשחקנית שרית סרי ממנה נולדו לו שתי בנות: ליאור, שנהרגה ב-22 באוגוסט 1990 בגיל שלוש עת שביקרו בחנות רהיטים בכיכר המדינה, כשנפלה בין הסורגים מהקומה השנייה לקומה הראשונה, וגל סרי, מדבבת וחברת תיאטרון צה"ל.
לאחר מכן נישא לרונית ולהם בן משותף.
כיום הוא בן הזוג של רחל בגלר.
סרי הוא בעל חגורה שחורה בקראטה שוטוקאן.
סרי מנהל אורח חיים טבעוני.
עורך ספר הפלמ"ח (1955), בשיתוף פעולה עם זרובבל גלעד.
היה מורה בקיבוץ גבעת חיים, לימד בסמינר אורנים, היה פרופסור לספרות, ודיקן הפקולטה למדע הרוח ובאוניברסיטת חיפה.
מגד (גרינברג) נולד בפולין ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בגיל שלוש.
המשפחה התגוררה במושבה רעננה, ושם ניהל אביו את בית הספר.
הוא למד בבית הספר המחוזי בגבעת השלושה ואחר כך בגימנסיה הרצליה.
לאחר לימודיו הצטרף לגרעין הכשרה של השומר הצעיר בקיבוץ משמר העמק, והתגייס לפלמ"ח.
ב-1944 נאסר למשך יותר משנה על ידי המשטרה הבריטית בגין ניסיון להבריח נשק מסוריה.
מגד היה פעיל בהעלאת יהודי אירופה לישראל.
ב-1947 נשלח על ידי ההגנה לאמן פליטי שואה לקראת עלייתם לישראל.
לאחר חזרתו התגייס לצה"ל ולחם במלחמת העצמאות.
לאחר שחרורו למד ספרות, פילוסופיה וקבלה באוניברסיטה העברית.
הוא סיים תואר שני במדעי הרוח בשנת 1964 ובשנת 1974 הוענק לו תואר דוקטור לפילוסופיה על חיבורו גלות ושתיקה ועיצובן הדו–לשוני ביצירתו של סמואל בקט.
אחרי המלחמה שימש כמורה לספרות, תחילה בקיבוץ גבעת חיים ואחר כך בסמינר אורנים למשך 12 שנה.
משם עבר ללמד באוניברסיטת חיפה, ושימש כראש החוג לספרות וכדיקן הפקולטה למדעי הרוח עד תחילת שנות ה-70.
בנוסף לכתיבתו שעסקה בנושאים האופייניים לדור הפלמ"ח, עסק גם בחקר הספרות.
בשנת 1966 יצאה לאור בעריכתו אנתולוגיה מקיפה הדרמה המודרנית, מבואות ומקורות ובשנת 1968 פרסם את דוסטויבסקי, קאפקא, בקט.
ב-1970 ערך את שירים ליריים 1900–1970 מבחר מן השירה העברית החדשה.
ב-1972 ערך את האנתולוגיה לספרות צעירה "ביכורי עטים", בה נתפרסמו, לראשונה, כותבים כויקי שירן, חזי לסקלי, דן הורוביץ, אריה קרישק, חנן עזרן ואחרים.
כמו כן, כתב תרגם מספר מחזות.
בשנת 1980 חיבר ספר על הזוהר: האור הנחשך, ערכים אסתטיים בספר הזהר (בהוצאת ספרית פועלים), אותו הקדיש למורו ורבו גרשם שלום.
בשנותיו האחרונות שהה בניו יורק, שם נפטר.
א"ב יהושע, מידידיו, ביסס את הדמות הראשית ברומן שלו גירושים מאוחרים על דמותו של מגד.
מגד היה נשוי לציירת חנה מגד, להם שני בנים ובת ושמונה נכדים ונכדות.
היה נשוי בשנית לדורי אשטון.
אחיו היה הסופר אהרן מגד.
יומו האחרון של דני (1968)
צוואתו של מרק מתנאל (1999)
מתי קלארווין (Mati Klarwein; נודע גם כעבדול מתי קלארווין; 9 באפריל 1932 - 7 במרץ 2002) היה צייר אשר נודע בזכות יצירת עטיפות תקליטים (בהם עטיפת תקליטו של מיילס דייוויס Bitches Brew).
יצירותיו, אשר אופיינו כסוריאליסטיות ופסיכדליות, שילבו מאפיינים ייחודיים כמו סמלים ואלים מהמזרח, צורות גאומטריות ונופים משונים.
קלארווין נולד ב-9 באפריל 1932 בהמבורג לאדריכל היהודי יוסף קלארווין ולזמרת האופרה אלזה קינה (Elsa Kühne).
כשהיה בן שנתיים ברחה המשפחה מגרמניה הנאצית למנדט הבריטי בארץ ישראל, ובשנת 1948, עם קום המדינה, עבר עם אמו לפריז.
שם למד באקדמיה ז'וליאן, המשיך אצל פרנאן לז'ה ואחר כך למד אצל ארנסט פוקס שלימד אותו את טכניקת הציור הפלמי והשפיע מאוד על דרכו האמנותית בהמשך.
קלארווין עזב את צרפת בשנות החמישים וטייל ברחבי העולם, בין השאר התגורר בטיבט, בהודו, בבאלי, בצפון אפריקה, בטורקיה, באירופה ובמדינות אמריקה.
עם אביו תכנן והחל ב-1953 בהקמת בית בעיירה דיה שבאי הספרדי מיורקה.
ב-1965 השתקע בניו יורק, שם הכיר את ג'ימי הנדריקס, טימותי לירי, דאלי ואחרים.
קלארווין הוסיף לשמו את השם "עבדול" בסוף שנות החמישים במטרה לבטא את רצונו לשכך את הסכסוך בין היהודים והמוסלמים; הוא חשב ששני העמים יבינו זה את זה יותר טוב אם כל יהודי יאמץ שם פרטי מוסלמי וכל מוסלמי יאמץ שם יהודי.
בשנות השישים הפסיק להשתמש בשם זה.
עבודותיו של קלארווין מושפעות מהסגנונות הסוריאליסטי ומתרבות הפופ, וכן מרעיונות, סמלים ואלים לא-מערביים.
למרות שכתב על ניסיונותיו עם סמי הזיה מסוג אל אס די, הוא טען כי הם לא היו מקור ההשראה העיקרי שלו באמנות, אשר מכונה לעיתים פסיכדלית.
קלארווין עיצב עטיפות תקליטים רבות, אשר זיכו אותו בהכרה ובהערכה רבה.
בין השאר עיצב עטיפות בעבור: ביל לאסוול, באדי מיילס, ג'ורג' דיוק, גרג אלמן, ג'ון האסל, מיילס דייוויס, ליאונרד ברנשטיין, סנטנה ואחרים.
בסביבות 1983 שב והשתקע במיורקה.
מהציירת סופי בולאק נלדה הבת אלאונור.
מהצלמת והסופרת קתרין מילינר נולדה הבת סרפין.
מאשתו לאורה, ציירת, נולדו הבנים סלבדור ובלשצר.
מתי קלארווין נפטר מסרטן במרץ 2002 בביתו בעיירה דיה.
מתי הררי (נולד בשנת 1952) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד חטיבת הצנחנים וראש מנהל הסגל.
בשנת 1970 התגייס לצה"ל ושירת בסיירת צנחנים.
במלחמת יום הכיפורים לחם הררי כמפקד צוות בסיירת והשתתף במבצעיה בעומק סוריה, כותונת ודוידקה.
כמפקד פלוגה בגדוד 890 השתתף במבצע אנטבה.
במלחמת לבנון הראשונה לחם הררי כמפקד גדוד 890 של הצנחנים.
הגדוד בפיקודו נחת בשפך נהר אל-אוואלי בעומק לבנון, והוביל את החטיבה בהתקדמות לאורך ציר החוף.
בהמשך מונה הררי לסגן מפקד חטיבת הצנחנים.
בשנת 1986 מונה הררי למפקד עוצבת ברעם ובשנת 1988 למפקד בית הספר לקצינים ואף נראה בסרט התיעודי להיות קצין.
בתקופת מלחמת המפרץ שירת כראש מחלקת מבצעים במטה הכללי.
בשנת 1991 מונה למפקד חטיבת הצנחנים ושירת בתפקיד עד שנת 1993. בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כראש מנהל הסגל בדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו הצטרף בשנת 1998 לחברת שטראוס-עלית, שימש כסגן נשיא משאבי אנוש, בשנת 2001 מונה לסמנכ"ל משאבי אנוש של שטראוס-עלית אינטרנשיונל וב-2005 למשנה למנכ"ל.
הררי הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, בוגר השתלמות למפקדים בכירים, קורס קציני חי"ר מתקדם בארצות הברית, בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת חיפה.
מתי ואיך הומצא העם היהודי?
הוא ספר עיון שכתב שלמה זנד.
הספר ראה אור בשנת 2008 בהוצאת רסלינג.
בספרו טוען שלמה זנד כי הזהות היהודית היא תוצר תרבותי והיסטורי בלבד, נטול בסיס אתני או ביולוגי משותף.
לשיטתו, יהודי זמננו הם ערבוב של עמים וגרים שהצטרפו ליהדות במהלך ההיסטוריה.
עם זאת, מחקרים גנטיים רחבי-היקף שפורסמו לאחר צאת הספר הפריכו טענה זו, והראו קרבה גנטית מובהקת בין יהודי אשכנז וספרד, וכן מרכיב גנטי משמעותי המשותף לרוב הקהילות היהודיות שמקורו בלבנט הקדום.
הספר מתמודד עם מסורת ההיסטוריוגרפיה הפרוטו-לאומית והלאומית שהעלתה על נס את קיומו של עם יהודי מאז יציאת מצרים.
מתוך דיון תאורטי בסוגיית הלאומיות ובהשראתם של בנדיקט אנדרסון וארנסט גלנר מבקש זנד לפרק את הנרטיב הציוני שהמציא, לדבריו, את העם היהודי כדי לייצר לאום חדש.
על פי זנד, המצאת העם היהודי התבססה על התנ"ך כספר היסטורי ועל המיתוס הנוצרי של הגליית היהודים עם המרד הגדול, וכך נוצרה היסטוריה לאומית ארוכת טווח שלא הייתה ולא נבראה.
זנד מאמץ את ההשערה לפיה היהודים כלל לא גלו מארץ ישראל, והערבים ששכנו בארץ ישראל במהלך הדורות הם במידה רבה צאצאיהם.
זנד סובר כי היהדות הייתה הדת המונותאיסטית הראשונה שפתחה במסע המרת דת המוני, ומוצאם של היהודים רבגוני ועשיר הרבה יותר ממה שמקובל לחשוב.
לטענתו, יהודי אשכנז הם בעיקר גרים שמוצאם בממלכת כוזר, מקורם של יהודי תימן בממלכת חמיר, ואף יהודי צפון אפריקה וספרד הם ברובם גרים.
לפיכך היהודים הם ציוויליזציית דת ייחודית, אך הם אינם עם זר ונודד כפי שהאנטישמים וחלק מן הציונים ראו אותם.
בסיכומו של הספר דן זנד בפוליטיקת הזהויות האתניסיסטית במדינת ישראל ומביע את חרדתו מעתידה של פוליטיקה זו.
התזה של זנד עוררה דיון ציבורי נרחב בישראל ובעולם.
במרץ 2009 קיבל הספר את פרס העיתונאים הצרפתים "היום" לשנת 2009.
המזרחן שאול ברטל ביקר את הספר בטענה כי ספרו של זנד הוא שחזור של רעיונות שהעלו גורמים ערביים שביקשו לשלול את הזכות ההיסטורית שבשמה התיימרה הציונות להקים מדינה יהודית, וכי הספר עלול לשמש את המבקשים לעשות דה לגיטימציה לישראל.
ההיסטוריונית אניטה שפירא טענה כי שלמה זנד נוטה לאמץ תיאוריות יוצאות דופן ולמתוח אותן עד קצה ההיגיון ואף מעבר לו.
עוד הוסיפה כי מטרותיו הפוליטית של זנד הופכת את הספר לניסיון לרתום את ההיסטוריה למחלוקת אקטואלית, ולהתאימה לצורכי הדיון הפוליטי באמצעות סילופים וחצאי אמיתות.
גם מרטין גודמן, פרופסור להיסטוריה של רומא העתיקה ושל עם ישראל, פרסם ב־"The Times Literary Supplement" ביקורת חריפה על ספרו של זנד.
הוא תיאר את הספר כיצירה המבוססת על "סילוף" ו"היסטוריה מומצאת", פרי עטו של היסטוריון של אירופה המודרנית "שאינו יודע כמעט דבר" בתחום הנדון.
גודמן טען כי לזנד מטרה פוליטית מוצהרת: לערער על תביעת יהודי התפוצות לשוב אל ארץ מוצאם, ובכך לקדם חזון של מדינת ישראל כמדינת כלל אזרחיה.
הוא דחה את טענותיו המרכזיות של זנד כ"בלתי סבירות", הנתמכות ב"לעומתיות" ולא בנימוקים מבוססים, ומתבססות על ראיות "שזנד מתעלם מהן לחלוטין או דוחה אותן באורח שאינו מתקבל על הדעת".
באשר לסוגיית הגלות, הפנה גודמן לכתבי יוסטינוס מרטיר, נוצרי בן המאה השנייה שהתייחס בחיבוריו לעקירת היהודים מארץ ישראל כתוצאה ממרידות יהודה ברומא, ותהה מדוע סופר מתוחכם בן התקופה היה מסתכן בהפרכה קלה אילו טענותיו היו שגויות.
הוא דחה גם את קביעתו של זנד שלפיה היהודים נחשבו לדת בלבד, וציין כי גם פגאנים וגם נוצרים ראו בהם עם, וכי השימוש במונח הלטיני "natio" בהקשר היהודי הוא חד־משמעי.
לגבי טענתו של זנד כי יהדות התפוצות נוצרה בעיקר כתוצאה מהתגיירות המונית, כתב גודמן כי דיונו מחליף התנצחות במקום טיעון, וכי הערכותיו הדמוגרפיות אינן אלא "סדרת ניחושים אקראיים".
לסיכום כתב גודמן כי גם אם חששותיו הפוליטיים של זנד לגיטימיים, אין להעניק להם תוקף באמצעות "היסטוריה מומצאת".
לדעת מבקרים אחרים, זנד לוקח אירועים נקודתיים ומינוריים בהיקפם בהיסטוריה היהודית ובונה מהם תאוריה מפוקפקת במהימנותה, על מנת לבסס את השקפתו הפוליטית הפוסט-ציונית ביסודה.
ההיסטוריון שאול שטמפפר טוען שלסיפור ההתגיירות של הכוזרים, התופס מקום מרכזי בספרו של זנד, אין בסיס.
מחקרים גנטיים שפורסמו לאחר צאת הספר הפריכו בבירור את התזה המרכזית שהציג זנד.
ניתוחים גנומיים שנערכו בקרב יהודים יוצאי אירופה, המזרח התיכון והקווקז חשפו מרכיב גנטי משמעותי שמקורו בלבנט (האזור הכולל את ארץ ישראל ושכנותיה) המשותף לרוב הקהילות היהודיות, וכן קרבה גנטית גבוהה בין אשכנזים לספרדים, ברמה המקבילה לקרבת בני דודים רחוקים.
גנטיקאים שונים, בהם דורון בהר, הארי אוסטרר, גיל עצמון ועמיתיהם, מצאו כי אף שכל קהילה ספגה רכיבים גנטיים מקומיים מהאזור שבו חיה, עיקר המטען הגנטי של היהודים נותר אחיד ומקורו באוכלוסייה יהודית קדומה שחיה בלבנט לפני כ-3,000 שנה.
הממצאים מצביעים כי אשכנזים, ספרדים ויהודי המזרח "שמרו" גנטית על מוצא משותף, וכי התקיים ביניהם קשר מתמשך לאורך הדורות.
מסקנות אלו מציבות בסיס מדעי מוצק לקיומו של מוצא גנטי משותף לעם היהודי.
"מתי מדבר האחרונים" היא פואמה מאת המשורר חיים נחמן ביאליק.
נחתמה בתשרי תרנ"ז 1896. מוכרת גם לפי מילות הפתיחה שלה: „קומו תועי מדבר".
חלקה הראשון הולחן על ידי המלחין יהודה שרת.
לאחר שפורסמה, התקבלה בציבוריות היהודית כמלל מכונן של רוח התקופה והתנועה הציונית, באשר הטיפה לכינונו של דור יהודי חדש, שיעשה להקמתה של ריבונות יהודית חדשה בארץ ישראל.
סיפור יציאת מצרים המקראי ופרשת נדודיו של דור המדבר עומד במרכז הפואמה, כמקור הרעיוני וכאמצעי המטפורי.
האני השר משוחח עם הסיפור המקראי ושואב ממנו תובנה והנחיה למצבו של עם ישראל הנמצא בארצות הגולה בתקופת חיבור הפואמה, במפנה המאות ה-19 - ה-20.
האני השר קורא לקהל הקוראים, לחלוצים או לחברים להתעורר ממצבם, מחייהם בשממה, ולהתגייס למאבק ממושך וארוך.
חייהם בהווה מתוארים כחיי נוודים במדבר, אולם לפני משתרעת דרך רחבה אשר תוביל אותם לארץ חדשה.
השימוש במטפורה המקראית מציבה וודאות תוכנית ורעיונית, שמדובר בארץ ישראל ועל הנקראים לצאת ולכבוש אותה.
קריאה זו היא ברוח הנאמר בספר יהושע:
כמו פסוקי המקרא, דברי חז"ל ופרשנותם לדורותיה, המשורר מלגלג על תאוותנותם, שמנעה מהם יציאה לחופש, וכמעט גם הכשילה את כלל האומה.
אזכורים אלו, מפסוקי המקרא וספרות המדרש על יציאת מצרים מוסבים בפי המשורר על מגזרים בקהילות ישראל בגולה, אשר מאנו להאמין או להצטרף אל ההצעה הציונית ולמפעל ההתיישבות החדש בארץ ישראל מתקופת העלייה הראשונה.
המשורר קורא ומייעץ לבני האומה לצאת מן הגולה, הנדמית למדבר, כמו מדבר סיני, שממה רוחני וחומרי, ולשמוע אל הקול הקורא להם ללכת אל ארץ ישראל.
עם זאת, מייעץ האני השר לעולים מן הגולה, לא להרים את קולם, ולנוע בדרכם מבלי להרגיז את יושבי הסביבה המדברית, שהיא מטפורה לגולה.
והוא מדגיש לפני קוראיו - המגויסים למעל העלייה וההתיישבות בארץ ישראל את ההבדלים בין חיי הנדודים במדבר, שבהם המזון הוא „שְׂלָו וּדְגַן שָׁמָיִם", לבין חיי העמל והעבודה הקשה המזומנים להם בארץ ישראל.
חיי המדבר הם רק לכאורה רוחניים על פי המשורר; הם כ „אֹהֶל תֹּהוּ וַעֲלִיּוֹת שְׁחָקִים".
ואילו החיים בארץ ישראל מצטיינים בממשיות היצירה, כך במילים: „בַּיִת אַחֵר תִּבְנֶה, אֹהֶל אַחֵר תָּקִים!"; ובנוסף, הוא קורא לבני עמו להיפתח אל אל המנעד הנופי והמהותי של „עוֹלָם גָּדוֹל רְחַב יָדָיִם".
מעמד כניסת עם ישראל לארץ ישראל בתקופת ההתנחלות, נלקח כמטפורה למצבה העכשווי של האומה.
נקודת המעבר המקראית המטאפורית בדרך אל ארץ ישראל, היא הר נבו שעליו התייצב משה לראות את הארץ שאליה לא נכנס על פי צו האל, על פי המסופר בספר במדבר ובספר דברים:
עמידתו של יהושע בראש הצבא של בני ישראל היא מטפורה לצבאיות, להתחמשות ולהקמת כח מגן הנדרשת מן העולים והיישוב היהודי בארץ.
אולם האומה מתמהמהת מלבנות את כוחות המגן ומתרפק על זכרו של המנהיג הדגול, משה, שהוציאו מעבדות לחירות; והיא ניצבת על פרשת דרכים; בין קריאת החצוצרות לכניסה אל הארץ, לבין חיי המדבר.
חלק ממנה, במיוחד הראשון, שובץ בחלק מההגדות הקיבוציות לפסח, ובכלל זאת בהגדה של הקיבוץ הארצי השומר הצעיר.
מתניה (מתי) חיים טוכפלד (נולד בי"ז באב ה'תשל"ז, 1 באוגוסט 1977) הוא עיתונאי חרדי.
כתב ופרשן פוליטי של מעריב, ומגיש תוכניות ברדיו גלי ישראל וכאן מורשת.
טוכפלד נולד וגדל בגבעתיים, בן לדבורה ולעיתונאי מיכאל טוכפלד, במשפחה דתית לאומית.
שירת בצה"ל בחיל השריון בחטיבה 7 באזור רמת הגולן, והשתתף כאיש מילואים במלחמת לבנון השנייה.
בוגר אוניברסיטת אריאל ואוניברסיטת בר-אילן שם סיים בהצטיינות תואר ראשון במדעי המדינה ותקשורת.
בשנת 2000 החל את דרכו העיתונאית בעיתון "מקור ראשון", בסיקור תחום הפוליטיקה והמשפט.
כשנה אחר כך הצטרף לחסידות חב"ד, ובהמשך עזב את העיתון.
היה כתב במקומון מלאבס של רשת שוקן, באתר "חדשות מחלקה ראשונה" וברדיו קול חי.
נבחר כאחד משלושת מזכירי תא כתבי הכנסת, בבחירות שנערכו בקרב כלל הכתבים הפרלמנטריים בישראל.
עם הקמת ישראל היום ב-2007 הצטרף לעיתון ככתב לענייני מפלגות.
עסק בסיקור התחום הפוליטי והנעשה בלשכותיהם של ראש הממשלה והשרים, במרכזי המפלגות, חברי הכנסת ופעילי השטח.
שימש ככתב הפוליטי של העיתון, והיה בעל טור שבועי קבוע העוסק בפרשנות פוליטית.
באוגוסט 2018 החל לשמש כפרשן הפוליטי של העיתון.
ב"ישראל היום" חשף, ששבין היתר, את פרשת הקמפיין המכפיש של יצחק הרצוג נגד שלי יחימוביץ' בפריימריז של מפלגת העבודה ב-2013, חשיפה שהביאה לחקירת משטרה וכתבי אישום, את פרשת החוקר הפרטי שהפעיל נפתלי בנט נגד ראשי הבית היהודי, שורת חשיפות והקלטות על משבר המנהיגות בש"ס לאחר פטירת הרב עובדיה יוסף, ועוד.
באוקטובר 2025 הצטרף לעיתון מעריב השבוע על תקן פרשן פוליטי במקום קלמן ליבסקינד שעזב.
בשנת ה'תשס"א, בתקופת עבודתו ב"מקור ראשון", החל טוכפלד להתקרב לחסידות חב"ד.
התהליך החל כאשר שבת בבית חב"ד באפר וסט סייד במסגרת טיול בניו יורק, ובעקבותיה נשאר לחגוג את יום הכיפורים, סוכות, ושמחת תורה במרכז חב"ד העולמי - 770. לדבריו, שם השתכנע באמת בהנהגת ובמשיחיות הרבי.
בעקבות שאלה ב"אגרות קודש", החל ללמוד עם חסיד חב"ד בשם מנחם שמח מלוד.
כשעבד ב"קול חי", הוצע לו לעבור לעבוד ב"ישראל היום", שעדיין לא קם, והוא חשש מהסיכון.
לדבריו מה שהכריע, הייתה תשובתו של הרבי ב"אגרות קודש":.
בחורף ה'תשס"ז, לקראת מעברו לתפקידו החדש, הגיע שוב ל-770 עם בני טיטלבוים, רן יבנאי, וצביקה ברוט שהיו במשלחת לניו יורק באותו הזמן.
במסגרת עבודתו החל גם לעסוק בפעילות חב"דית במשכן הכנסת בירושלים, ולנצל את קשריו להפצת יהדות.
בשנת ה'תשע"ד יזם שיעור שבועי בספר התניא במזנון הכנסת, אותו הוא מוסר בעצמו, בהשתתפות חברי כנסת.
בשנת ה'תשע"ב עורר סערה, כשאמר בריאיון ברדיו קול ברמה ש"הרבי הוא נשיא הדור, והוא ממשיך להנהיג את חסידות חב"ד", וטען שבביקורו ב-770 ראה את הרבי מחב"ד.
בהמשך סייג והבהיר את דבריו, והתעמת בעניין עם דובר חסידות חב"ד הרב מנחם ברוד.
בהמשך שהו השניים יחד בשבת.
טוכפלד משמש שדר ברדיו גלי ישראל.
בשנת 2012 הגיש תוכנית שבועית בתחנה עם אביו מיכאל.
מיולי 2020 מגיש הוא את יומן הצוהריים בתחנה.
בשנת 2016 החל להגיש תוכנית שבועית עם רעייתו ברשת מורשת.
לאחר הקמת התאגיד התוכנית, "הטוכפלדים", משודרת בכאן מורשת בשם בימי חמישי בלילה.
כמו כן מרבה להופיע כפנאליסט בתוכנית "חדשות הלילה" בערוץ עכשיו 14.
נשוי לנעמה, מנהלת פרסום ברשות הטבע והגנים ולזוג שישה ילדים.
מָתִי רוּבֶּנוֹבָה (בבולגרית: Мати Рубенова; 5 ביולי 1925, סופיה, ממלכת בולגריה – ספטמבר 1944, סופיה, ממלכת בולגריה) הייתה פרטיזנית יהודיה ופעילה קומוניסטית אשר נרצחה על ידי המשטרה הבולגרית והפכה לאחד הסמלים של ההתנגדות היהודית בבולגריה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
כונתה "סבטלה" בפי חבריה למחתרת.
מתוארת כ"גיבורת תנועת ההתנגדות בימבול".
על שמה רחובות בערים סופיה וימבול.
נולדה בסופיה שבבולגריה ביולי 1925 למואיז רובנוב ושרה לבית אבישי.
בגיל צעיר החלה להשתתף בפעילויות של תנועת הנוער הקומוניסטית בבולגריה, ובלטה כמדריכה ופעילה.
הייתה אחראית על גיוס של צעירים לתנועה.
פעילות התנועה בשנים שלפני המלחמה כללה הפצת הרעיונות הקומוניסטיים, דבר שהיה בלתי חוקי.
על כן נערכו הפגישות במסווה של פעילויות לנוער.
לפני המלחמה למדה בגימנסיה של סופיה, שלאחר מותה נקראה על שמה לתקופת מה.
מלחמת העולם השנייה וגירוש יהודי סופיה
בראשית 1941 הורע מצבם של יהודי בולגריה.
ב-23 בינואר פורסם החוק להגנת האומה וב-1 במרץ חתם ראש הממשלה בוגדאן פילוב בווינה על ההסכם התלת-צדדי ובמסגרתו הצטרפה בולגריה למדינות הציר.
בו ביום נכנס הוורמאכט לבולגריה ובולגריה נסגרה להגירת יהודים.
בהמשך, בראשית מרץ 1943 נכשלו השלטונות הבולגרים בניסיונם לגרש אל מחנה ההשמדה טרבלינקה לפחות 6,365 מיהודי "בולגריה הישנה" בשל מאבק שניהלו מספר פוליטיקאים וראשי הכנסייה בבולגריה.
במהלך גירוש יהודי סופיה, הועברה רובנובה עם הוריה, סבה ואחיה הצעיר לעיר ימבול, שנמצאת בדרום מזרח בולגריה, מרחק של 262 קילומטרים מביתם בסופיה.
בימבול המשיכה בפעילותה הקומוניסטית, שכעת כללה התנגדות לשלטון הפרו-פאשיסטי בבולגריה ולזיקתו לנאציזם.
היא הייתה היחידה במשפחתה שהחזיקה בדעות קומוניסטיות, ומשפחתה ניסתה להניא אותה מהפעילות המחתרתית מחשש שתיפגע.
ואכן, מכיוון שהייתה פעילה בולטת ורכזת המחתרת באזור ימבול, המשטרה הבולגרית ראתה בה יעד.
היא נעצרה מספר פעמים, אך בחקירותיה לא מסרה מידע על חבריה, ושוחררה פעם אחר פעם.
גם משפחתה סבלה כתוצאה מפעילותה המחתרתית.
ב-1944 נשלחו אמה, אביה, סבה ואחיה אל מחנה קאייליקה שליד העיר הבולגרית פלבן, כעונש על פעילותה בתנועה הקומוניסטית ובשרפה שפרצה במחנה נספה סבה.
במאי 1944 הצטרפה ל'מוות לפשיזם', קבוצת פרטיזנים בולגרית שלחמה בנשק בשלטון הבולגרי.
הנתונים לגבי מספרם של הפרטיזנים בבולגריה אינם חד-משמעיים.
מקורות אחדים מדברים על כ-2500 איש ואישה, בעוד מחקרים אחרים מעריכים שמדובר במספרים גדולים בהרבה.
כך או כך, נראה כי ביחס לחלקם הכללי באוכלוסייה פרטיזנים רבים היו יהודים: כ-250 לוחמים, שמתוכם נהרגו למעלה מ-130.
באותם ימים מוסדות שלטון בעיר הבירה סופיה הופצצו על ידי בעלות הברית.
במקביל, ברית המועצות, אף על פי שהשתייכה לבעלות הברית, לא ניתקה קשר עם בולגריה במשך כל המלחמה ולחצה עליה לנתק את הקשרים עם גרמניה.
פעילותם של הפרטיזנים בהרי הבלקן כללה הברחת נשק, ומלחמה בנשק באנשי המשטרה הבולגרית.
באחד הקרבות ביערות הבלקן בין הפרטיזנים לאנשי המשטרה, נפצעה רובנובה ברגלה, ופונתה על ידי לוחם אחר מן הגדוד לכפר הסמוך סטרלדג'ה.
היא טופלה שם במשך חודש, כשמשתפי פעולה מחביאים אותה בביתם.
היא החלימה והייתה אמורה לחזור ליערות ולהילחם, אולם אז הוסגר מקום מחבואה לשלטונות, ככל הנראה על ידי אחד מבני הכפר.
בראשית ספטמבר 1944, הקיפו אנשי המשטרה הבולגרית את הבית ופקדו עליה לצאת, אולם היא נשארה סרבה.
אחרי משא ומתן שלא צלח, פרצה המשטרה פנימה וירתה לכל עבר.
אחד השוהים בבית, אותו לוחם שפינה אותה משדה הקרב בעת פציעתה למקום מסתור זה, נהרג במקום.
רובנובה ספגה כדורים רבים בבטנה ונלקחה על ידי השוטרים שירו בה לבניין המועצה המקומית של הכפר, שם מתה.
ישנה אי בהירות לגבי תאריך מותה: רוב המקורות מציינים את ה-5 בספטמבר, מעט מהמקורות מציינים את ה-7 בספטמבר.
ב-9 בספטמבר, מספר ימים לאחר מותה, התחוללה בבולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית וזכתה לגיבוי הצבא האדום אשר כוחותיו כבשו את סופיה באותו היום.
הממשל הפרו-מלוכני הודח, היהודים אשר גורשו הורשו לחזור לבתיהם ובהמשך, עברה בולגריה להילחם לצד בעלות הברית.
"נחמתנו היחידה היא העובדה שנפלת בקרב למען העמים המדוכאים, בתקווה לעתיד טוב יותר", כתבו בני המשפחה במודעת אבל לזכרה.
ההיסטוריון מיכאל בר-זוהר מתאר את רובנובה כאחת מאותם "גברים ונשים צעירים שהפכו לגיבורי אגדה".
לאחר ההפיכה בבולגריה וחילופי השלטון הוקם בית דין מיוחד ורבים מחברי מנגנון השלטון הקודם הורשעו והוצאו להורג ובכללם ראש הממשלה בוגדאן פילוב ושר הפנים פטר גברובסקי.
מתי רובנובה ובני משפחתה הוכרו כגיבורים.
על שמה נקראו רחובות בימבול ובסופיה, וגן ילדים בכפר סטרלדג'ה בו הוסתרה ונרצחה.
הגימנסיה שבה למדה בסופיה נקראה על שמה למשך תקופה מסוימת.
מתי פרידמן (נולד ב-10 באוקטובר 1977) הוא סופר, עיתונאי ותסריטאי ישראלי.
פרידמן נולד בטורונטו שבקנדה ב-1977, ועלה לישראל כשהיה בן 17, בשנת 1995. כחייל שירת כלוחם ומפקד בפלוגת נ"ט של חטיבת הנח"ל.
במסגרת השירות הוצב במוצב דלעת בגזרה המזרחית בדרום לבנון, דבר שהשפיע רבות על כתיבתו ועל המשך דרכו העיתונאית.
לאחר שירותו הצבאי למד במחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
שימש כתב של סוכנות הידיעות הבינלאומית AP, של המגזין "ג'רוזלם ריפורט" ושל אתר החדשות The Times of Israel.
במסגרת עבודתו העיתונאית שהה, בין השאר, בלבנון, מרוקו, קהיר, וושינגטון, מוסקבה וגאורגיה.
כתבותיו פורסמו במקורות רבים, בין היתר: וול סטריט ג'ורנל, הניו יורק טיימס, וושינגטון פוסט.
כיום הוא עצמאי ומתמקד בכתיבת ספרים.
הוא מתגורר בירושלים ואב לארבעה.
המאמר זכה ללמעלה מ-60 אלף שיתופים.
המאמר מנתח את האופן בו התקשורת העולמית סיקרה את המלחמה בעזה.
מאמר זה מנסה להאיר את הכישלון רחב הממדים של הסיקור התקשורתי העולמי של המלחמה בעזה והוא אחד ההישגים המפתיעים בקריירה של פרידמן.
בין היתר טוען פרידמן במאמר שהסכסוך הישראלי־פלסטיני מקבל ממדים מנופחים לחלוטין ביחס לגודלו ולחשיבותו, ושהאדרתו גורמת להצגה של ישראל באור שלילי מאוד, באופן שתורם לביסוס מעמדה כמחרחרת צרות מהגדולות בעולם.
פרידמן טוען כי העולם לא מגיב לאירועים כפי שהם מתרחשים, אלא לדרך שבה הם מתוארים בתקשורת.
המאמר תורגם למספר שפות נוספות, בהן עברית.
מאמר המשך התפרסם במגזין האמריקני האטלנטיק.
באפריל 2020 שודרה בכאן 11 הסדרה שיצר (ביחד עם ישראל רוזנר), מלחמה בלי שם.
תעלומת הכתר - המצוד אחר כתב היד העתיק ביותר של התנ"ך, הוצאת דביר, 2012. באנגלית: The Aleppo Codex
דלעת: מוצב אחד בלבנון, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2017, באנגלית: Pumpkinflowers: A Soldier's Story
מסתערבים - אגדה ישראלית, מאנגלית: אמיר צוקרמן, חבל מודיעין: כנרת, זמורה, דביר מוציאים לאור בע"מ, תש"ף 2020, 255 עמודים
מי באש - על סיבוב ההופעות של לאונרד כהן מול חיילי צה"ל במלחמת יום כיפור, שגרם לכתיבת שירו "Who by Fire", הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2021
ספריו יצאו לאור לראשונה באנגלית ולאחר מכן תורגמו לעברית ולשפות רבות נוספות.
ספרו הראשון, תעלומת הכתר, זכה בפרסים רבים: בשנת 2014 בפרס Sami Rohr, מדליית Sophie Brody של איחוד הספריות האמריקאי, פרס הספרות היהודית בקנדה, ואחרים.
"תעלומת הכתר הוא סיפור אמיתי על הולכת שולל, על אובססיה ואמונה ועל אוצר תרבותי ורוחני יוצא דופן".
הספר יצא לאור בישראל, אוסטרליה, הולנד, צרפת, גרמניה, צ'כיה, רוסיה ודרום קוריאה.
ספרו השני, דלעת, זכה גם הוא בפרסים ובין היתר נבחר באתר אמזון בין עשרת הספרים הטובים לשנת 2016. באוקטובר 2017 זכה הספר דלעת בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
מתי שם טוב (נולד ב-29 בספטמבר 1960), הוא איש עסקים ישראלי אשר היה מנכ"ל חברת אקס ליבריס בין השנים 2003 - 2017. אז נרכשה החברה על ידי פרוקווסט ובמאי 2017 מונה שם טוב למנכ"ל חברת האם.
מינואר 2022 עד מרץ 2024 שימש שם טוב שותף בכיר בקרן ההשקעות Lone View Capital.
באוגוסט 2024, התמנה שם טוב לתפקיד מנכ"ל Clarivate.
שם טוב נולד לאסנת ושמואל.
הוא למד בבית ספר התיכון צייטלין.
בשנת 1979 התגייס לצה"ל ושירת בתפקידים טכנולוגיים עד לשחרורו בשנת 1985 כקצין בדרגת סרן.
שם טוב סיים תואר ראשון במדעי המחשב וכלכלה בשנת 1991 ותואר שני במנהל עסקים בשנת 1996, שניהם באוניברסיטת בר-אילן.
שם טוב מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לשלושה.
לאחר שחרורו מהצבא החל שם טוב ב-1985 לעבוד כמנהל פרויקטים בחברת Surecomp (שורקומפ), בשנת 1988 מונה למנהל פרויקטים בחברה והוצב בהונג קונג.
בשנת 1994 מונה לסגן מנהל מטה החברה באירופה, בשנת 1996 קודם לתפקיד סגן מנהל בכיר במסגרת תפקידו הגדיל את מצבת מפתחי החברה, ובשנת 2001 הפך לנשיא החברה.
במהלך כהונתו הקים שם טוב מרכז פיתוח עולמי בישראל והגדיל את פעילות החברה בעולם.
בשנת 2003 השתלב שם טוב כנשיא ומנכ"ל חברת אקס ליבריס המפתחת מערכות ייעודיות לניהול תוכן ומאגרי מידע בספריות אקדמיות, מכוני מחקר וספריות לאומיות.
במהלך התקופה בה הוביל שם טוב את החברה, גדלו מכירותיה מ-20 מיליון דולר ל-160 מיליון דולר בשנה, מצבת כוח האדם גדלה פי חמישה, ומספר לקוחות החברה שולש והגיע ל-7000 מוסדות ב-90 מדינות.
כמו כן, עברה הטכנולוגיה של החברה להיות מבוססת על שירותי ענן.
שם טוב הוביל שלושה סיבובי רכישות של החברה לחברות החזקות אמריקאיות: פרנסיסקו פרטנרס (בשנת 2006), Leeds Equity Partners (בשנת 2008) ו-Golden Gate Capital (בשנת 2012).
בדצמבר 2015 נמכרה אקס ליבריס לחברת התוכן והטכנולוגיה האמריקאית פרוקווסט (ProQuest), ובמאי 2017 התמנה שם טוב לתפקיד מנכ"ל פרוקווסט העולמית..
בינואר 2022 הצטרף שם טוב כשותף לקרן ההשקעות Lone View Capital .
באוגוסט 2024 התמנה לתפקיד מנכ"ל Clarivate .
שם טוב משמש כחבר דירקטוריון בארגון "הרוח הישראלית".
כחלק מתפקידו הקים את מגמת המחשבים בכפר הנוער קריית יערים בשיתוף עם אקס ליבריס.
מתי קובלר (Mátti Kovler; נולד ב-14 בספטמבר 1980) הוא מלחין ישראלי ויוצר בתחום התיאטרון והאופרה.
מתי קובלר נולד במוסקבה, והיגר לישראל בשנת 1990 עם משפחתו.
מתי הוא נכדם של זמר האופרה הרוסי ליאוניד קובלר והפסנתרנית רוזה איידוס, תלמידתו של אלכסנדר גולדנוויזר.
בוגר התיכון הישראלי למדעים ולאמנויות בירושלים.
לאחר שרותו הצבאי השלים תואר ראשון באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים והמשיך את לימודיו בארצות הברית.
קובלר לימד בבית קונסרבטוריון ניו אינגלנד, Northeastern University בבוסטון.
בשנים 2014-2015 הוא היה מלחין הבית במרכז אלי ויזל באוניברסיטת בוסטון.
החל מ-2015 קובלר משתתף בסדנת בי אמ איי לתיאטרון מוזיקלי ע"ש לימן אנגל בניו יורק.
קובלר הוא המנהל האמנותי של קבוצת התיאטרון Floating Tower (מגדל פורח) בברוקלין, ניו יורק.
יצירותיו הוזמנו על ידי פסטיבל ישראל, טנגלווד וה-קרנגי הול.
יצירותיו לתזמורת בוצעו על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית, תזמורת אולפני פוקס סימפוניה (לוס אנג'לס), תזמורת מטרופול (אמסטרדם), רביעיית אריאל, שירלי בריל ועוד.
יצירתו "דראמף וזהב הריין", אופרה סאטירית, הועלתה בניו יורק ערב בחירות נובמבר 2016 לנשיאות ארה"ב.
האופרה שהופקה בשיתוף עם האנסמבל העכשווי הבינלאומי וקלייר צ'ייס היא פרודיה על ואגנר מנקודת מבטן של שלוש נשותיו של דונלד טראמפ.
מתי קובלר היה עמית בפסטיבלי טנגלווד, אספן וקיג'יאנה, זכה בשני פרסים מטעם אסק"פ "איגוד המלחינים האמריקאיים" ע"ש מורטון גולד הניתנים למלחינים צעירים, וכן בפרס ע"ש תיאודור פרסר בקומפוזיציה.
במהלך שהותו בארץ זכה במלגות מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל.
מתי מחזיק בתואר דוקטור בקומפוזיציה מקונסרבטוריון ניו אינגלנד.
בספטמבר 2013 מתי הוכר על ידי העיר בוסטון כמו אחד מששת הזוכים במלגות האח תומאס, פרסים דו שנתיים לאמנים מדיסציפלינות שונות אשר תרמו תרומה יוצאת דופן לחיי התרבות ולקהילת העיר.
מתי נתנשק היא סדרת דרמה רומנטית ישראלית בת שלושה עשר פרקים, ששודרה ב-2007 בערוץ 10.
יוצרת הסדרה והתסריטאית היא דלית קהן.
הבמאים הם שי קפון ואלון בן ארי.
חברת ההפקה היא אבוט ברקאי.
השחקנים הראשיים הם: יעל שרוני, ליאור אשכנזי, עדי עזרוני, דלית קהן, ליאור רז, יואב הייט, מעיין וינשטוק, עינת ויצמן, רינת אבולעפיה, צחי גראד.
הסדרה נמכרה בהצלחה ל-HBO אירופה וזכתה לגרסאות מקומיות.
בסלובניה (במשך שלוש עונות) ובהונגריה (בשם "Társas játék" , במשך שתי עונות) הפכה הסדרה לפופולרית.
כמו כן, צולמה גם בצ'כיה, רומניה (בשם Rămâi cu mine ), רוסיה ואוקראינה.