tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטרותיו היו כלליות לקידום קידום בריאות הנפש וחינוך הציבור בנושאים הנוגעים לבריאות הנפש.
בשלוש השנים הראשונות, אחת הפעילויות המרכזיות לציון יום הייתה שידור באמצעות מערכת הלווין של הסוכנות האמריקנית למדיה גלובלית .
חברי הוועד של ההתאחדות העולמית לבריאות הנפש לקחו חלק בשידור והגיעו תגובות מכל העולם.
הנושאים השנתיים ביום בריאות הנפש החל משנת 1994:
יום אפרורי הוא ציור שמן על לוח עץ מאת פיטר ברויגל האב, שצויר בשנת 1565, ונמצא במוזיאון לתולדות האמנות שבווינה.
זוהי יצירה גדולה יחסית, 118 × 163 ס"מ, המהווה חלק מסדרה של שישה ציורים, המתארת את חודשי השנה.
מסדרה זו נותרו כיום חמישה ציורים בלבד, המתארות תקופות שונות במהלך השנה.
הציור מתאר את החודשים פברואר - מרץ, בהם השמים שחורים והעצים חסרי עלים.
הציור הוא חלק מסדרת חודשי השנה:
ציידים בשלג (דצמבר - ינואר) 1565, המוזיאון לתולדות האמנות, וינה
יום אפרורי (פברואר - מרץ) 1565, המוזיאון לתולדות האמנות, וינה
קציר התבואה (יולי - אוגוסט) 1565, המוזיאון הלאומי, פראג
הקוצרים (אוגוסט - ספטמבר) 1565, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק
שובו של העדר (אוקטובר - נובמבר) 1565, המוזיאון לתולדות האמנות, וינה
הציור שמייצג את החודשים אפריל-מאי אבד.
הציור ממחיש את החודשים הראשונים של השנה האזרחית, השמים שחורים והעצים ערומים.
אפשר לראות בציור ילד עם כתר שעשוי מנייר, דבר שמעיד על חג ההתגלות, שנחגג על ידי הנוצרים ב-6 בינואר.
הוופל אותו אוכל הילד דומה לוופלים הנאכלים בקרנבלים שנערכו לפני התענית.
השמים השחורים הים הסוער והילדים המתכוננים, מעיד על סערה שמתקרבת.
מחזה אופייני בחודשים אלו של השנה.
העצים הערומים, העצים שנפלו וחוסר הימצאותם של צמחים מעיד על כך שהחורף הכה בחוזקה במקום זה.
הצופה רואה את הציור מנקודה גבוהה.
הצבעים בחזית הציור הם חמים (חום, צהוב וכתום) ואילו הצבעים ברקע הציור הם קרים (כחול, שחור וירוק) דבר המעצים את תחושת העומק.
כמו בציורים האחרים בסדרת עונות השנה גם בציור זה אפשר לזהות הרים במרחק.
לצד ההרים ישנם טירות מבוצרות.
הציור ציור בזמן עידן הקרח הקטן הטמפרטורה ירדה בכל רחבי אירופה והובילה לחורפים קרים במיוחד.
עידן הקרח הקטן התבטא גם בסופות רבות, כמו הסופה שמגיעה לכיוון הכפר בציור.
"יום בְּשׂוֹרָה" הוא שיר עברי מאת רחל המשוררת, שנכתב ב-1927 ונכלל בספר שיריה הראשון, "ספיח", שראה אור באותה שנה.
השיר מתייחס לסיפור ב על אודות ארבעה מצורעים שבישרו לעיר שומרון על סיומו המפתיע של המצור של צבא ארם דמשק על העיר, שגרם לרעב כבד.
ככל הנראה, רחל התייחסה בשירה למחלוקת ביישוב כנגד התנועה הרוויזיוניסטית של זאב ז'בוטינסקי.
הרוויזיוניסטים נחשבו למוקצים ביישוב, שזיהה בהם סממנים פשיסטיים, ולפיכך היו "מצורעים".
בדיעבד אומצה פרשנות זו על ידי עיתון "הארץ", שהדפיס את השיר לאחר מותה כמאמר מערכת בגיליון של 23 ביולי 1946, למחרת פיצוץ מלון המלך דוד על ידי תנועות המרי ובתוכם האצ"ל.
אורי הייטנר ואחרים הציעו לקרוא את השיר קריאה שונה, אירונית, ולפיה המצורעת היא רחל בעצמה, שחלתה והודרה עקב כך מקבוצת כנרת.
השיר, לפי קריאה זו, מציג באופן ביקורתי את הקוראים הטהרנים אשר אינם מוכנים לקבל את בשורתה של המשוררת בשל היותה "מצורעת" ומבודדת (או את בשורתם של דוברים משולי החברה בכלל).
המשורר חיים גורי העיד על עצמו כי התמודד עם השיר כל ימיו.
הטרידה אותו הגישה הטהרנית שלפיה עדיף לא להיגאל כלל מאשר שאת הגאולה יביאו "טמאים".
דן מירון כתב כי גורי "מאשים את המשוררת רחל על שבשירה 'יום בשורה' סירבה לקבל את הבשורה מפי ארבעת מצורעי שומרון, שנותרו מחוץ לעיר בעת המצור הנורא, והיו הראשונים שהבחינו בהיעלמות הניסית של הצבא הצר.
המשוררת התייחסה אליהם לא כאל בני אדם נגועים, אך בעלי שמות פרטיים, אלא כאל 'אליגוריה', שבאמצעותה דחתה – כנאמנת בית 'דבר' – את הגאולה הציונית כפי שניסחוה ז'בוטינסקי ותלמידיו, כאילו היום הם מצורעים."
גורי התייחס לשיר בהרחבה במסגרת מאמר מ-1977 וכן במסגרת מחזור השירים "שאריות אריג", שהופיע בספרו "מחברות אלול" (הקיבוץ המאוחד, 1985), שם כתב: "והעיר שומרון סגורה ומסוגרת / ורעב גדול מאין כמוהו / רחל, רצוי היה שגם אותי תוסיפי, חמישי / לאלה שבישרוה.
/ פחות דפוק, אך לא טהור מהם בְּטַעֲרִיפֶה!" – כלומר גם ידיו של גורי, לוחם הפלמ"ח ולפיכך מבשר הגאולה הציונית ותקומת מדינת ישראל שאיננו מ"מחנה המצורעים" כביכול, אינן נקיות ואינן טהורות בהרבה.
השיר תורגם לאנגלית על ידי מרי סירקין (התפרסם בשבועון Jewish Frontier, 1935).
ליידיש תורגם מספר פעמים: על ידי אברהם ליֶסין (בכתב העת "די צוקונפט", 1927);
על ידי ידידה הקרוב של המשוררת, זלמן שזר (רובשוב) (בקובץ שיריה המתורגמים "רחל'ס לידער", 1932);
ועל ידי שמואל זארומב (באנתולוגיית שירי ארץ-ישראל שבעריכת משה בסוק "דאָס בוך פֿון דער ניַי-ארץ-ישראלדיקער פּאָעזיע", 1936).
קלר, אשר מתאר יום בדיוני בחייו של הארנב מרלון באנדו, חיית המחמד האמיתית של משפחת סגן נשיא ארצות הברית מייק פנס.
הסיפור עוסק במערכת יחסים רומנטית וחד-מינית בין מרלון באנדו לבין ארנב אחר בשם וסלי.
ספר להט"בי זה נכתב על ידי ג'יל טוויס, אחת הכותבות של תוכנית הטלוויזיה "השבוע שעבר עם ג'ון אוליבר", בתגובה להתנגדותו הנחרצת של פנס לנישואים חד-מיניים ותמיכתו בטיפולי המרה.
הספר שוחרר ב-18 במרץ 2018, כפארודיה על הספר "יום בחייו של סגן הנשיא מאת מרלון באנדו" , ספר ילדים שנכתב על ידי בני משפחתו של פנס, ובו מככב הארנב.
בגרסה המוקלטת של הספר הפרודי נשמעים קולותיהם של ג'ים פרסונס, ג'סי טיילר פרגוסון, ג'ף גרלין, אלי קמפר, ג'ון לית'גו, ג'ק מקברייר ורופול.
ביום שבו יצא הספר לאור קידם ג'ון אוליבר את מכירתו בתוכנית שהוקדשה ברובה לפנס ולעמדותיו בסוגיות להט"ביות.
הספר הפך לרב-מכר וכבר למחרת היום הגיע למקום הראשון של אמזון, הן כספר והן כספר אלקטרוני.
הרווחים ממכירות הספר נתרמים לארגונים הפרו-להט"בים "פרויקט טרוור" ו-"AIDS United".
"יום בחייו של מרלון באנדו" נוצר כפרודיה רופפת על "חייו של מרלון בונדו: יום בחייו של סגן הנשיא", ספר ילדים שנכתב על ידי שרלוט פנס וקארן פנס, בתו ואשתו (בהתאמה) של סגן נשיא ארצות הברית מייק פנס.
גם הספר שלהם מתאר יום בדיוני בחייו של ארנב המחמד של משפחת פנס, אך ללא עיסוק בנושאים להט"ביים.
בתאריך 18 במרץ 2018, נעשה שימוש בהוצאתם לאור של שני הספרים בתוכנית הטלוויזיה "השבוע שעבר עם ג'ון אוליבר" כדי להעלות את המודעות הציבורית לעמדותיו של מייק פנס כנגד נישואים חד מיניים.
בתוכניתו, ג'ון אוליבר הצהיר כי הדבר היחיד שהוא אוהב בפנס הוא ארנב המחמד שלו, ועל כן בחר להתמקד בארנב על מנת למחות על הקשר הקיים בין פנס לבין "Focus on the Family", ארגון אמריקאי נוצרי-שמרני אנטי-להט"בי.
בעוד הספר של משפחת פנס תוכנן לצאת ב-19 במרץ, ג'ון אוליבר הקדים אותו ביום ופרסם את ספרו שלו, באומרו כי הוא "ספר באנדו טוב יותר".
"יום בחייו של מרלון באנדו" מכיל, מלבד העיסוק בסוגיית הנישואים החד-מיניים, גם מספר "עקיצות" כלפי מייק פנס, כגון טענותיו של מרלון באנדו שפנס "איננו כייפי" וכן הצגת דמות של פשפש מסריח עם שיער שיבה ותסרוקת שנראית כמו של פנס.
ג'ון אוליבר רכש שני דומיינים כדי לקדם את הספר: הדומיין שנועד להתחרות בספר של משפחת פנס, והדומיין (אשר מפנה ל betterbundobook.com) שנועד לשמש כסאטירה על שמו של הארגון האמריקאי הנוצרי-שמרני האנטי-להט"בי "Focus on the Family".
בשידור שנערך ב-18 במרץ אמר אוליבר, כי מלבד שליחת מסר כולל, הוא מקווה לעצבן את פנס, הן בשל התחרות שהוא יוצר בין שני הספרים, והן בשל העובדה שכל ההכנסות ממכירת הספר "יום בחייו של מרלון באנדו" יתרמו לארגונים הפרו-להט"בים "פרויקט טרוור" ו-"AIDS United".
מרלון בנדו, ארנב שחור-לבן, בעל עניבת פרפר צבעונית מנוקדת, מתגורר בביתו של "סבא", סגן נשיא ארצות הברית מייק פנס.
מרלון בודד, אבל בוקר אחד אחרי ארוחת הבוקר, הוא פוגש את וסלי, ארנב חום ממושקף.
הם מבלים יחד במהלך היום, מקפצים בגינה ובבית.
השניים מחליטים להתחתן, כי אף אחד מהם לא רוצה לקפץ עוד שוב ללא האחר.
מרלון ווסלי מספרים על החלטתם לחבריהם, שמגיבים בהתלהבות.
אבל הפשפש המסריח צועק לעברם שארנבות-בנים יכולים להתחתן רק עם ארנבות-בנות.
הוא טוען שהם שונים, ושלהיות שונה זה דבר רע.
בעלי החיים האחרים מסבירים לו שכל אחד מהם שונה בדרכו שלו.
הם מחליטים להצביע ומדיחים את הפשפש המסריח מתפקידו.
מרלון ווסלי עורכים חתונה, בנוכחות כל החברים שלהם.
השניים הולכים לישון יחד, בציפייה לקראת ירח הדבש שלהם.
יום אחד בלבד לאחר הפצתו, היקפי המכירות של הספר עקפו את אלו של "A Higher Loyalty" מאת ג'יימס קומי, ובכך הגיע למקום הראשון ברשימת הספרים המודפסים הנמכרים ביותר של אמזון.
גם הגרסה כספר אלקטרוני הגיעה למקום הראשון (ברשימת מכירות ספרים אלקטרוניים), ובשל כך שתי הגרסאות של הספר הגיעו למקומות הראשון והשני ברשימת מכירות הספרים הכללית של אמזון, כאשר הגרסה המודפסת נמכרה יותר מבין השתיים.
ביומיים הראשונים להפצתו, נמכרו 180,000 עותקים של הספר.
צוות "השבוע שעבר" לא ציפה לביקוש גדול כל כך של הגרסה המודפסת של הספר, והמלאי אזל בתוך יומיים.
על אף שעותקים נוספים של הספר טרם הודפסו, הספר המודפס עדיין זמין לרכישה באתר אמזון, כמו גם גרסת הספר האלקטרוני עבור אמזון קינדל ופלטפורמות אחרות.
מפיצי הספר מדווחים כי ישנן הזמנות של כ-150 אלף עותקים נוספים של הספר, שעדיין אינו זמין בחנויות.
מכירותיו של "יום בחייו של מרלון באנדו" עקפו את אלו של "יום בחייו של סגן הנשיא מאת מרלון באנדו", שהיה במקום ה-11 במכירות הספרים של אמזון ביום הראשון להפצתו, ומאז עלה למקום הרביעי.
התגובה הציבורית הכוללת לספר הייתה חיובית במידה רבה, והוא זכה לציון 4.9 מתוך 5 כוכבים באמזון.
מספר התגובות שהעניקו לספר ציון של "כוכב אחד" היו למעשה תגובות חיוביות, שנועדו להטריל שמרנים שציפו לקרוא ביקורות שליליות בשל היות הספר פרו-להט"בי.
הפרסום עורר מספר רב של ביקורות ותגובות באתר אמזון.
בעוד שרובן היו חיוביות, רק כרבע מהן נכתבו על ידי מי שבפועל רכשו את הספר.
ביום שבו הושק ספרה של טוויס, ביקורות ותגובות שליליות הושארו בדף של ספרו של פנס באמזון על ידי גולשים שלא רכשו את ספרו והביעו אהדה כלפי ספרה של טוויס.
אוהדי פנס הגיבו מצידם עם ביקורות חיוביות.
מאוחר יותר באותו היום, כבר לא ניתן היה לכתוב תגובות לספר של פנס על ידי מי שלא רכשו אותו ותגובות שליליות מצד מי שלא רכשו את הספר נמחקו מהאתר.
Common Sense Media, מוסד ללא כוונת רווח מסן פרנסיסקו המסייע להורים באמצעות קידום מדיה וטכנולוגיה בטוחה לילדים, העניק לספר דירוג של ארבעה כוכבים וקבע כי הוא מתאים לילדים מגיל 4 ומעלה, בשל היותו בעל "מסרים חיוביים" ו-"ייצוג חיובי של מודלים לחיקוי".
אלן דג'נרס אירחה את ג'ון אוליבר בתוכניתה "המופע של אלן דג'נרס" על מנת לקדם את הספר, והעניקה לו צ'ק על סך 10,000 דולר - תרומה של HBO עבור "פרויקט טרוור".
דג'נרס קראה לצופיה לתמוך בפרויקט באמצעות רכישה של הספר.
פרסום הספר והמחלוקת הציבורית שהוא עורר סוקרו בהרחבה בחדשות באמצעי תקשורת שונים ברחבי העולם.
שרלוט פנס, בתו של מייק פנס ומחברת הספר "יום בחייו של סגן הנשיא מאת מרלון באנדו" הביעה תמיכה בספר המתחרה "יום בחייו של מרלון באנדו" ופרסמה בטוויטר תמונה של עצמה ושל מרלון באנדו האמיתי, כשעליו עניבת פרפר זהה לזו המופיעה בספרה של טוויס.
בראיון טלוויזיוני אמרה: "הספר שלו תורם לארגוני צדקה שאני חושבת שכולנו יכולים להביע תמיכה בהם ...
גם בעמוד האינסטגרם הרשמי של מרלון באנדו הוזכר ספרה של טוויס בצורה חיובית, בו נכתב: "לא אשקר לכם, אני באמת נראה די מגניב בעניבת פרפר ...
הדבר היחיד שטוב יותר מאשר ספר אחד על ארנב למען צדקה הוא...
שני ספרים על ארנבים למען צדקה".
חלק מהרווחים ממכירות ספרו של פנס נתרמו לצדקה, בעיקר לקמפיין A21 הנאבק בסחר בבני אדם.
הוצאת הספרים השמרנית Regnery Publishing, אשר הוציאה לאור את ספרו של פנס, מתחה ביקורת על הוצאת הספר המתחרה "יום בחייו של מרלון באנדו" ואמרה כי "מצער שיש מישהו שמרגיש צורך ללעוג לספר ילדים חינוכי ולהפוך אותו למשהו שנוי במחלוקת ומפלג".
גם הארגון האמריקאי הנוצרי-שמרני האנטי-להט"בי "Focus on the Family", שהיה מושא לביקורת נוקבת מצד ג'ון אוליבר, הגיב לפרסום הספר וכינה את התנהגותו של אוליבר "לא רק מרושעת, אלא גם וולגרית ומתועבת במלוא המובן של המילה".
יום דרווין הוא אירוע להנצחת יום הולדתו של צ'ארלס דרווין ב-12 בפברואר 1809. כיום הוא משמש להדגשת תרומתו של דרווין למדע ולקידום המדע באופן כללי.
יום דרווין נחגג ברחבי העולם.
האירוע לזכר עבודתו של דרווין והמחוות למפעל חייו התארגנו באופן ספורדי מאז מותו ב־19 באפריל 1882, בגיל 73. המאורעות התקיימו בפאתי העיר הדרומיים של לונדון, שם חיו דרווין ובני משפחתו מ־1842 עד מותה של אשתו, אמה דרווין, ב־1896.
בשנת 1909, יותר מ-400 מדענים ומכובדים מ-167 מדינות נפגשו בקיימברידג ' כדי לכבד את תרומותיו של דרווין.
זה היה אירוע שדווח בהרחבה בשל העניין הציבורי.
גם ב-1909, ב-12 בפברואר, חגגו את יום ההולדת ה-100 של דרווין ואת יום השנה ה-50 לפרסום "מוצא המינים" על ידי האקדמיה למדעים בניו יורק במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע.
נחשף פסל ברונזה של דרווין.
ב-2 ביוני 1909 ערכה החברה המלכותית של ניו זילנד "חגיגת דרווין".
שהייתה בו נוכחות גדולה מאוד.
ב-24–28 בנובמבר 1959, אוניברסיטת שיקגו קיימה חגיגה גדולה, מפורסמת, של דרווין ואת פרסום על מקור המינים, זה היה האירוע הגדול ביותר של חגיגת המאה לדרווין.
מדענים ואנשי אקדמיה חגגו לפעמים ב-12 בפברואר עם אירועי " Phylum Feast" - ארוחה עם מזונות שונים.
בארצות הברית, סאלם סטייט קולג ' במסצ'וסטס התקיים "פסטיבל דרווין" מדי שנה מאז 1980, וב - 2005 רשמה את "פסטיבל דרווין" כסימן שירות עם משרד הפטנטים וסימני המסחר בארצות הברית.
הקהילה ההומאניסטית של פאלו אלטו, קליפורניה, הונעה על ידי ד"ר רוברט סטיפנס בסוף 1993 כדי להתחיל בתכנון חגיגה "יום דרווין" השנתי.
האירוע הראשון לציבור של דרווין דיי היה הרצאה של ד"ר דונלד יוהנסון (מגלה ה"לוסי" ההומינידי המוקדם), בחסות קבוצת הסטודנטים בהומאניסטים בסטנפורד ובקהילה ההומניסטית ב-22 באפריל 1995. הקהילה ההומניסטית ממשיכה את החגיגה השנתית של דרווין, המדע והאנושות, ב-12 בפברואר.
באופן עצמאי, בשנת 1997, פרופסור Massimo Pigliucci יזם אירוע "יום דרווין" שנתי עם סטודנטים ועמיתים באוניברסיטת טנסי.
האירוע כלל כמה הרצאות ופעילויות ציבוריות וכן סדנת מורים המיועדת לסייע למורים בבתי הספר היסודיים והתיכוניים להבין טוב יותר את האבולוציה וכיצד להעביר אותה לתלמידיהם, וכן כיצד להתמודד עם הלחצים המוטלים עליהם לעיתים קרובות על ידי תנועת הבריאתנות.
יום אפריקה, בעבר יום החופש האפריקאי ויום השחרור האפריקאי, הוא אירוע הנצחה שנתי של הייסוד של ארגון אחדות אפריקה (OAU; נודע בהמשך בשם האיחוד האפריקאי) ב־25 במאי 1963. הוא נחגג במדינות שונות ביבשת אפריקה, כמו גם ברחבי העולם.
הקונגרס הראשון של מדינות אפריקה העצמאית התקיים באקרה בגאנה ב־15 באפריל 1958. הוא כונס על ידי ראש ממשלת גאנה, ד"ר קוואמה נקרומה, והשתתפו בו נציגים של מצרים (אז חלק של הרפובליקה הערבית המאוחדת), אתיופיה, ליבריה, לוב, מרוקו, סודאן, תוניסיה, איחוד עמי קמרון ושל המדינה המארחת גאנה.
איחוד דרום אפריקה לא הוזמן.
הוועידה הציגה את התקדמות תנועות השחרור ביבשת אפריקה, וכן סימלה את נחישותם של תושבי אפריקה להשתחרר משליטה זרה וניצול.
אף על פי שהקונגרס הפאן־אפריקאי פעל למען מטרות דומות מאז היווסדו בשנת 1900, הייתה זו הפעם הראשונה שהפגישות הללו התקיימו על אדמת אפריקה.
הוועידה קראה להקמת "יום חופש אפריקאי", יום כדי "...
לציין מדי שנה את התקדמותה המתמשכת של תנועת השחרור, ולסמל את נחישותם של תושבי אפריקה להשתחרר משליטה זרה ומניצול".
הכנס הניח את הבסיס לפגישות הבאות של ראשי מדינות וממשלות באפריקה במהלך עידן קבוצת קזבלנקה וקבוצת מונרוביה, עד להרכבת ארגון אחדות אפריקה בשנת 1963.
חמש שנים לאחר מכן, ב־25 במאי 1963, נפגשו באדיס אבבה נציגים של שלושים מדינות אפריקאיות, כאורחים של הקיסר היילה סלאסי.
בזמן הזה יותר משני שלישים מהיבשת השיגו עצמאות, בעיקר ממדינות אירופיות אימפריאליות.
בפגישה זו הוקם ארגון האיחוד האפריקאי, עם המטרה הראשונית לעודד את פירוק השליטה הקולוניאלית על אנגולה, מוזמביק, דרום אפריקה ורודזיה הדרומית.
הארגון התחייב לתמוך בעבודה של לוחמי חופש ולחסום את הגישה לצבאות האומות קולוניאליות.
נוסחה אמנה שנועדה לשפר את רמת החיים של המדינות החברות.
סלאסי קרא: "הלוואי שהאיחוד יחזיק 1,000 שנה".
האמנה נחתמה ב־26 במאי על ידי כל המשתתפים למעט מרוקו (הייתה נוכחת רק כמשקיפה בשל סכסוך גבולות מתמשך עם מאוריטניה.
בפגישה הזאת, השם "יום חופש אפריקה" שונה ל"יום שחרור אפריקה".
בשנת 2002 הוחלף ארגון אחדות אפריקה באיחוד האפריקאי.
עם זאת, יום אפריקה המשיך להיחגג ב־25 במאי לזכר הקמת ארגון אחדות אפריקה.
יום בן-גוריון הוא יום ציון ממלכתי, החל מדי שנה בו' בכסלו, יום פטירתו של דוד בן-גוריון.
יום זה נקבע על ידי הכנסת בחוק דוד בן-גוריון, ה'תשל"ז - 1976. מטרת החוק מצוינת בסעיף 1 שלו: "לזכרו ולפעלו של דוד בן-גוריון ולהנהלת מורשתו לדורות".
"(א) ו' בכסלו, יום פטירתו של דוד בן-גוריון, יהיה יום זיכרון ממלכתי; יום זה יצוין במוסדות המדינה, במחנות צה"ל ובבתי הספר.
(ב) חל ו' בכסלו בערב שבת או בשבת, יקוים יום הזיכרון ביום א' שלאחריו."
יום אימונים מסוכן הוא סרט מותחן פשע אמריקאי משנת 2001 בבימויו של אנטואן פוקואה, על פי תסריט מאת דייוויד אייר.
דנזל וושינגטון ואית'ן הוק מככבים כקצינים במֶחלק הסמים של משטרת לוס אנג'לס במהלך 12 שעות בשכונות מוכות הפשע של ווסטלייק, אקו פארק ודרום-מרכז לוס אנג'לס.
הסרט יצא לאקרנים ב-5 באוקטובר 2001 והרוויח 104 מיליון דולר ברחבי העולם.
הוא זכה לביקורות חיוביות; הופעתו של וושינגטון התקבלה בהערכה וזיכתה אותו בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-74. אית'ן הוק היה מועמד לשחקן המשנה הטוב ביותר.
סדרת טלוויזיה המבוססת על הסרט, שהופקה על ידי ג'רי ברוקהיימר, הוכרזה באוגוסט 2015 ושודרה ב-2 בפברואר 2017 ברשת CBS, אך בוטלה לאחר עונה אחת.
קצין משטרת לוס אנג'לס, ג'ייק הויט, מצורף לעבוד עם הבלש אלונזו האריס, קצין מעוטר של מחלק הסמים, שידוע כשוטר מושחת.
אלונזו וג'ייק מתחילים את היום בתפיסת סטודנטים שקונים קנאביס ומריחואנה.
עם החרמת הסמים מהסטודנטים, אלונזו מורה לג'ייק לעשן את החומר.
ג'ייק מסרב בתחילה, אך מתרצה כאשר אלונזו מאיים עליו באקדח.
אלונזו קובע כי במקרה של סירוב כזה ברחוב הוא היה נהרג בקלות.
הוא מספר להויט זמן קצר לאחר מכן שהמריחואנה נמהלה והוא למעשה צרך PCP.
לאחר שביקר אצל רוג'ר, שוטר לשעבר שהפך לסוחר סמים, ג'ייק מבחין בזוג הומלסים שמנסים לאנוס נערה מתבגרת בסמטה.
ג'ייק מתערב בזמן שאלונזו צופה.
לאחר שאלונזו מפחיד אותם, ג'ייק מוצא את הארנק של הילדה על האדמה ולוקח אותו.
בהמשך היום, אלונזו וג'ייק תופסים סוחר בשם בלו שמתנייד בכיסא גלגלים.
הם מוצאים עליו גושי קראק ואקדח טעון.
במקום ללכת לכלא, בלו מודיע על ההתפתחות למקורבו קווין "סנדמן" מילר, שנמצא בכלא.
באמצעות צו חיפוש מזויף, גונב אלונזו 40 אלף דולר מביתו של סנדמן.
אשתו של סנדמן עולה על הגנבה וקוראת לחברי הכנופיה הסמוכים, הפותחים באש על אלונזו וג'ייק בזמן שהשניים בורחים.
בארוחת הצהריים השניים פוקדים את פילגשו של אלונזו שרה ובנם הצעיר.
לאחר מכן, אלונזו נפגש עם שלישיית בכירי משטרה מושחתים שהוא מכנה "שלושת החכמים".
מודעים לכך שהמאפיה הרוסית מחפשת את אלונזו, הם מציעים לו לוותר על העיר.
אלונזו מתעקש שהוא שולט על המצב וסוחר בכספי הסמים של סנדמן תמורת צו מעצר רשמי.
בעזרת הצו חוזרים אלונזו, ג'ייק וארבעה קציני מחלק סמים מושחתים נוספים לביתו של רוג'ר ומחרימים 4 מיליון דולר מהשטח.
אלונזו יורה והורג את רוג'ר כשג'ייק מסרב לעשות זאת.
ג'ייק מסרב להיות חלק מהמזימה וכשאלונזו מאיים על ג'ייק בפעם השנייה, ג'ייק תופס את רובה הציד של אלונזו, מה שמביא לתיקו מקסיקני עם הקצינים האחרים.
אלונזו אומר לג'ייק שהמשטרה תבצע עליו בדיקת דם שתזהה את הקנאביס עם שרוך הקראק שהוא עישן קודם ומחקה את מה שהחדשות המקומיות יגידו על ג'ייק אם הוא ימות בתפקיד.
אלונזו מבטיח שהוא יכול לזייף זאת בתמורה לשיתוף הפעולה שלו ואז הוא יוזם תרחיש שמוריד את כולם, בזמן שג'ייק מסכים באי רצון.
מאוחר יותר באותו ערב, אלונזו מסיע את ג'ייק לביתו של סמיילי, חבר בהילסייד טרייס, כדי לנהל שלוחת סמים.
ג'ייק משחק בחוסר רצון פוקר עם סמיילי וחבריו לכנופיה כשהוא ממתין לאלונזו וסמיילי בוחן מחדש את מצבו של אלונזו: בחצות הלילה על אלונזו לשלם מיליון דולר לרוסים על כך שהרג את אחד מאנשיהם בלאס וגאס, או להיהרג בעצמו.
בהבנה שאלונזו נטש אותו ושילם לסמיילי להרוג אותו, ג'ייק מנסה לברוח אך הוא מוכה ונגרר לאמבטיה.
חבר כנופיה מחפש בחפציו של ג'ייק כסף לפני שהוא מנסה להרוג אותו ומגלה את הארנק של הילדה המתבגרת, שהיא במקרה בת דודתו של סמיילי.
לאחר שאישר את סיפורו של ג'ייק כיצד הציל אותה מאונס מוקדם יותר באותו היום, סמיילי מאפשר לג'ייק לעזוב ומחזיר לו את אקדחו.
ג'ייק חוזר לדירתה של שרה כדי לעצור את אלונזו, אך מתרחש קרב יריות ומרדף.
אלונזו מכה בג'ייק וכשיוצא לשלם לרוסים, ג'ייק קופץ על מכוניתו של אלונזו וגורם לתאונה.
אלונזו מאופק, בעוד כל השכונה מתאספת לצפות.
בניסיון לגרום לקהל לתמוך בו, אלונזו מציע כסף לכל מי שיהרוג את ג'ייק, אך איש אינו מתערב, לאחר שנמאס להם מהשחיתות והיהירות של אלונזו.
כשאלונזו מושיט יד לאקדח, ג'ייק יורה בו מאחור ולוקח את הכסף, יחד עם התג של אלונזו.
הקהל מאפשר לג'ייק להתרחק עם הכסף כששעוניו של אלונזו איתו וג'ייק מתכנן להגישם כראיה נגד אלונזו.
אלונזו בורח על חייו לנמל התעופה, אך הוא נופל למארב שארגנה המאפיה הרוסית שהורגת אותו.
ג'ייק חוזר הביתה כשהעיתונות מדווחת על מותו של אלונזו, מה שמשקף באופן מוזר את האופן בו אלונזו תיאר כיצד החדשות יציגו את ג'ייק.
דנזל וושינגטון - אלונזו האריס
אית'ן הוק - ג'ייק הויט
ב-7 באוגוסט 2015 פורסם כי אנטואן פוקה החליט לפתח סדרת טלוויזיה המבוססת על הסרט, ושיתף פעולה עם ג'רי ברוקהיימר לפיתוח הקונספט.
האחים וורנר רכשו את הסדרה להפצה לרשתות השידור האמריקאיות.
וויל ביל כתב את הסדרה, ואילו פוקואה שימש כמפיק בכיר.
CBS הזמינה פיילוט ב-14 באוגוסט 2015. בנוסף לפוקואה, ברוקהיימר, ביל, וג'ונתן ליטמן שימשו כמפיקים בפועל לסדרה, שמתרחשת 15 שנה אחרי הסרט המקורי.
במאי 2016 CBS הזמינה עונה שלמה לסדרה.
בסדרת הטלוויזיה של רשת CBS מוזכר אלונזו על ידי המשנה לראש המשטרה ג'וי לוקהרט כאשר הוא מתדרך את הקצין קייל קרייג במדור החקירות המיוחד של המשטרה כדי לחקור הבלש פרנק רוארקה.
פרנק מזכיר בקצרה את אלונזו בסוף העונה הראשונה.
הסדרה, בכיכובם של ביל פקסטון וג'סטין קורנוול, עלתה לראשונה ב-2 בפברואר 2017.
ב-17 במאי 2017 הודיע פוקואה כי הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת וארבעה חודשים, לאחר מותו של פקסטון.
באוקטובר 2019 דווח כי האחים וורנר מפתחים פריקוול, סרט מקדים.
הפריקוול עוקב אחר אלונזו האריס הצעיר בסוף אפריל 1992, יומיים לפני הכרעת הדין במשפט רודני קינג ומהומות לוס אנג'לס.
יום אפס סובלנות כלפי השחתת איבר המין הנשי הוא מועד בין-לאומי של האומות המאוחדות המצוין מדי שנה ב-6 בפברואר.
ציון המועד החל בשנת 2003 על ידי אקטיביסטיות מניגריה ומטרתו להעלות את המודעות לסוגיית השחתת איבר המין הנשי בעולם ולהיאבק בה.
הרעיונות לייסוד יום זה החלו בשנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר שנודע כי יוניצף מתקצב רק כ-100,000 דולרים בשנה למען המאבק במילת הנשים, למרות ההיקף הנרחב של התופעה.
התופעה קיימת בעיקר ב 30 מדינות באפריקה ובמזרח התיכון אך גם במדינות באסיה ובדרום אמריקה.
נכון לשנת 2023, ישנן 4.32 מיליון נערות שנמצאות בסיכון לביצוע השחתת איבר המין הנשי.
לאחר קמפיין נרחב בנושא, הוגדל התקציב משמעותית לעשרות מיליוני דולרים בשנה.
עד מהרה גם ארגון הבריאות העולמי הצטרף ליוזמה.
יוֹם אַכְפִּי הִכְבַּדְתִּי היא קינה שחיבר רבי יהודה הלוי ומתארת את סיפור ביאתו של נבוזראדן למקדש וראייתו את דמו של זכריה בן יהוידע.
הקינה נאמרת בקינות בתשעה באב בבוקר במנהגי האשכנזים ובמנהגי הספרדים.
הפיוט בנוי מחמישה בתים, אשר יוצרים את האקרוסטיכון "יהודה".
הבית הראשון של הפיוט, השונה במבנהו משאר הבתים, מהווה פתיחה ומעין פרולוג, ומתאר את הריגתו של זכריה במקדש.
הבית בנוי מארבע שורות, השלוש הראשונות חורזות בחרוז פנימי "נַי", והשורה הרביעית חורזת ב"יָה", על מנת להעביר לרפרן של הפיוט, .
ארבעת הבתים הבאים מתארים את ביאתו של נבוזרדאן למקדש .
הבתים בנויים משישה טורים בני שתי צלעיות.
ארבעת הטורים הראשונים חרוזים בחריזה פנימית לבית, ושני הטורים האחרונים חרוזים בחרוז "יָה" המעביר לרפרן.
בית נוסף, שישי, אשר לא מופיע ברוב הדפוסים של הפיוט, מהווה סיכום לפיוט, ותוכנו הוא בקשת רחמים מאת ה' למרות חטאי עם ישראל.
הבית דומה לשאר בתי הפיוט מצד המבנה והחריזות, אולם מצד האקרוסטיכון הוא יוצר אקרוסטיכון פנימי משלו, כך ששלושת הטורים הראשונים של הבית יוצרים את האקרוסטיכון "לוי".
זכריה הנביא היה נביא בתקופת המלך יואש, שהוכיח את העם על חטאיו, ובשל כך יואש ציווה לרגום אותו למוות בחצר בית המקדש.
על פי חז"ל, מעשה חמור זה היה אחד הגורמים לחורבן בית המקדש, על פי הפסוק .
על פי המדרש, דמו של זכריה לא נבלע בקרקע, אלא המשיך לבעבע על רצפת העזרה.
לאחר כ-250 שנים, בעת חורבן בית המקדש, הגיע למקדש נבוזראדן, רב הטבחים של ממלכת בבל, וראה את הדם במקדש.
נבוזרדאן תיחקר את הכהנים מהו הדם, ובתחילה הם ניסו לספר לו שזה דם בהמות שנשחטו כקרבנות.
נבוזרדאן שחט בהמות מסוגים שונים, והדם שלהם לא נראה כמו הדם של זכריה.
לאחר שהוא הבין שזה לא דם בהמות, הוא איים עליהם שיספרו לו את האמת, והכהנים סיפרו לו שזה הדם של זכריה.
על מנת להשקיט את הדם, נבוזרדאן שחט לידו קבוצות גדולות מעם ישראל: סנהדרין גדולה וסנהדרין קטנה, בחורים ובתולות, ותינוקות של בית רבן.
לאחר ששום דבר מזה לא הועיל, והדם המשיך לבעבע, פנה נבוזרדאן אל הדם, ושאל אותו האם הוא רוצה שנבוזרדאן ימשיך לטבוח בכל עם ישראל, ואז הדם נח.
את המדרש הזה לקח הפייטן ועיבד בצורה לירית.
יום גשום בניו יורק היא קומדיה רומנטית שכתב וביים וודי אלן, ומככבים בה טימותי שאלאמה, אל פנינג וסלינה גומז.
הסרט מספר את סיפורם של זוג סטודנטים, גטסבי ואשלי, המגיעים לסוף שבוע בניו יורק.
גטסבי מקווה שהביקור יחזק את הקשר ביניהם, ואילו אשלי מתחילה את הביקור בריאיון עם במאי שהיא מעריצה ונסחפת לשלל מפגשים נוספים עם אנשי קולנוע.
הסרט הושלם בשנת 2018, אבל המפיץ שלו, אולפני אמזון, נמנע מהפצתו בעקבות פעולתה של תנועת Me Too והטענות להטרדה מינית שהופנו כלפי אלן.
הסרט הוקרן לראשונה בפולין ב-26 ביולי 2019, ולאחר מכן הוקרן במדינות נוספות.
בארצות הברית הוא הוקרן לראשונה ב-9 באוקטובר 2020.
גטסבי ולס (טימותי שאלאמה) ואשלי אנרייט (אל פנינג) הם זוג סטודנטים צעירים במכלל יארדלי שבאפסטייט ניו יורק.
גטסבי הוא גם מהמר מצליח, בן להורים אמידים המתגוררים בניו יורק, ואשלי היא בת למשפחת בנקאים מטוסון, אריזונה.
אשלי יוצאת למנהטן כדי לראיין, לכתבה בעיתון המכללה, את הבמאי רולנד פולארד (לייב שרייבר) שהיא מעריצה.
גטסבי מצטרף אליה ומתכנן סוף שבוע רומנטי בעיר, תוך שהוא מנסה להימנע מלהגיע למסיבה שעורכים הוריו באותו ערב.
הריאיון של אשלי עם פולארד מתוכנן להימשך שעה, שלאחריה קבעו גטסבי ואשלי ארוחת צהריים לתחילת הבילוי שלהם בעיר.
במהלך הראיון פולארד מזמין את אשלי לצפות בהקרנה פרטית של סרטו החדש, מה שגורם לדחיית המפגש שלה עם גטסבי.
כדי להעביר את הזמן גטסבי משוטט בעיר ונתקל בחבר שמצלם סרט קצר, והחבר מזמין אותו להשתתף בסרט בסצנה קצרה שבה עליו להתנשק עם שחקנית.
גטסבי מופתע לגלות שהשחקנית היא צ'אן טיירל (סלינה גומז), אחותה הצעירה והמעצבנת של חברתו לשעבר.
הסצנה מצולמת פעמים אחדות, וצ'אן מותחת ביקורת על איכות נשיקותיו של גטסבי.
השניים נתקלים שוב זה בזה כאשר הם נכנסים לאותה מונית.
התוכנית של גטסבי לפגוש את אשלי ממשיכה להשתבש, משום שאשלי נרתמת לסייע לפולארד, שנקלע למשבר יצירה, ולתסריטאי שלו, טד דווידוף (ג'וד לאו).
גטסבי וצ'אן יוצאים לביקור במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ושם גטסבי נתקל במקרה בדודו ודודתו שהגיע לעיר כדי להשתתף במסיבה של הוריו, מה שמחייב את גטסבי להגיע למסיבה.
אשלי וטד יוצאים לחפש את פולארד, שנעלם להם.
בדרך טד רואה את אשתו, ומבין שהיא בוגדת בו עם חברו הטוב.
טד מתעמת עם אשתו, ואשלי ממשיכה לחפש את פולארד ומגיעה לאולפן, שם היא נרגשת לפגוש את כוכב הקולנוע פרנסיסקו וגה (דייגו לונה) ומתלווה אליו.
באותו זמן גטסבי משתתף במשחק פוקר וחוזר לחדרו במלון קרלייל כשבכיסיו כסף רב שבו זכה במשחק.
הוא רואה בטלוויזיה כתבת רכילות, לפיה אשלי היא בת זוגו החדשה של וגה.
הוא יורד לבר של המלון, שם הוא פוגש נערת ליווי בשם טרי, והוא שוכר את שירותיה כדי שתהיה בת זוגו במסיבה של הוריו.
פרנסיסקו וגה לוקח את אשלי למסיבה של אנשי קולנוע, שם היא פוגשת שוב את פולארד ואת טד.
פרנסיסקו לוקח את אשלי לדירתו, וכשהם נערכים לקיום יחסי מין חברתו של פרנסיסקו מגיעה במפתיעה, מה שגורם לאשלי להימלט מהדירה כשרק מעיל גשם מכסה את גופה הכמעט עירום.
גטסבי מגיע למסיבה של הוריו עם טרי, אותה הוא מציג כאשלי אנרייט, אך תוך זמן קצר אמו מזהה את הזיוף ומגרשת את טרי.
היא לוקחת את גטסבי לשיחה, ומגלה לו שגם היא הייתה זונה בצעירותה, ותוך כדי כך פגשה את אביו שהתאהב בה.
בסוף הערב אשלי, הרטובה מגשם, מגיעה למלון קרלייל, שם היא פוגשת את גטסבי המדוכדך ליד הפסנתר, ומנסה לשכנע אותו שדבר לו קרה בינה ובין פרנסיסקו.
למחרת בבוקר, טרם חזרתם המתוכננת למכללת יארדלי, גטסבי ואשלי יוצאים לטיול בכרכרה בסנטרל פארק.
במהלך הטיול גטסבי מודיע לאשלי על סיום הקשר ביניהם ושהוא החליט לעזוב את המכללה ולהישאר בניו יורק, והוא יורד מהכרכרה.
בהמשך היום הוא מגיע לשעון דלקורט שבסנטרל פארק, כשחזור של פנטסיה שהוא וצ'אן שוחחו עליה ביום הקודם.
כשהשעון מראה את השעה שש גם צ'אן מגיעה לשם, והשניים מתנשקים בגשם.
הפקת הסרט בשנת 2017 נעשתה בתחילת פעילותה של תנועת Me Too, והביאה להעלאה מחודשת של טענות משנת 1992 כלפי וודי אלן להטרדה מינית.
באוקטובר 2017 הודיע אחד משחקני הסרט, גריפין ניומן שהוא מתחרט על הופעתו בסרט ושיותר לא יעבוד עם אלן.
הוא תרם את שכרו מהסרט לארגון RAINN הנלחם בתקיפה מינית לסוגיה.
בינואר 2018 טימותי שאלאמה תרם את שכרו מהסרט ל-RAINN, לתנועת Time's Up ולארגון נוסף בתחום זה.
גם השחקניות סלינה גומז ורבקה הול תרמו את שכרן מהסרט לתנועת Time's Up.
עקב זאת מפיץ הסרט, אולפני אמזון, נמנע מהפצתו.
בפברואר 2019 הגיש אלן תביעה בסך 68 מיליון דולר נגד אולפני אמזון, בטענה להפרת חוזה.
במאי 2019 דווח שאולפני אמזון החזירו לאלן את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית.
בנובמבר 2019 הסכימו אלן ואולפני אמזון על ביטול התביעה.
יום ג'קי רובינסון הוא אירוע מסורתי המתרחש מדי שנה ב-15 באפריל בליגת הבייסבול המקצועית, ה-MLB, המנציח ומכבד את היום שבו ערך ג'קי רובינסון את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה.
היום נחגג בכל אצטדיוני ה-MLB, ובאותו יום, כל השחקנים, המאמנים והמנהלים בשתי הקבוצות, והשופטים, לובשים את המספר שאותו לבש רובינסון, 42. 15 באפריל היה היום הראשון של העונה ב-1947, העונה הראשונה של רובינסון בליגה.
יום ג'קי רובינסון, שצוין לראשונה ב-15 באפריל 2004, היא הוקרה לקריירה יוצאת הדופן של רובינסון, הידועה בעיקר בזכות היותו שחקן הבייסבול השחור הראשון של הליגה הגדולה בעידן המודרני.
הופעת הבכורה שלו עם הברוקלין דודג'רס ( לוס אנג'לס דודג'רס של היום) סיימה כ-80 שנים של הפרדה בענף הבייסבול, הידועה גם בשם קו הצבע בבייסבול, או מחסום הצבע.
רובינסון נכנס להיכל התהילה של הבייסבול ב-1962, וב-1997, הוחלט ב-MLB שהמספר 42 יוצא לגמלאות על ידי כלל קבוצות הליגה, כלומר שאף שחקן, מאמן או שופט לא ילבש את המספר 42 על מדיו, הוא השחקן הראשון בענפי הספורט בארצות הברית שזכה לכבוד הזה.
יום אפס היא מיני-סדרה אמריקאית בת שישה פרקים, מז'אנר המותחן הפוליטי, שיצרו אריק ניומן , נואה אופנהיים וזוכה הפוליצר מייקל שמידט עבור נטפליקס.
את הסדרה ביימה לזלי לינקה גלאטר , ומככבים בה רוברט דה נירו וליזי קפלן.
הסדרה הוזרמה לראשונה ב-20 בפברואר 2025.
ג'ורג' מאלן הוא נשיא ארצות הברית לשעבר שפרש לגמלאות ועסוק בכתיבת זיכרונותיו.
סוכנת ספרותית מבקרת אצלו כדי להזכיר לו שהביוגרפיה שלו לא מתקדמת, וכשהיא יוצאת היא נקלעת לתאונה שמתחוללת במסגרת דקה של כאוס בכלי תחבורה, ברשתות החשמל ובתקשורת, שמובילה לסדרה של תאונות ולאלפי הרוגים.
עוזרו לשעבר, רוג'ר קרלסון, משכנע אותו לצאת לאחד מאזורי האסון, שם הוא נושא נאום מאולתר שהופך לוויראלי.
בעקבות כך, הנשיאה המכהנת אוולין מיטשל מזעיקה אותו לעמוד בראשות ועדת חקירה שתקבל סמכויות שלא ניתנו מעולם לשום גוף דמוקרטי, על בסיס יכולתו להשיג הסכמה דו מפלגתית.
בהמשך מתברר כי מאלן פרש מנשיאותו בתום קדנציה אחת, רשמית הוא עשה זאת לאחר שבנו מת כתוצאה ממנת יתר, אך כנראה גם כדי להסתיר רומן שניהל עם ראשת הסגל שלו, ולארי וייטסל, ממנו נולדה לה בת.
בעקבות כך, בתו, חברת הקונגרס אלכס מאלן, מרוחקת ממנו, בעוד היא מנהלת רומן עם רוג'ר.
מאלן גם סובל מטשטוש חולף, רגעים של ניתוק בהם נדמה לו שהוא מדמיין פרצופים ומוזיקה כשהם לא קיימים.
ידיד ותיק של מאלן מהמוסד נותן לו מידע ראשוני על קשר בין המודיעין הרוסי לקבוצת האקרים וחוות שרתים בניו יורק, בהנהגת בחור בשם פליקס.
מדובר על אלכסי לבדב, קצין רוסי שעובד בקונסוליה והורג את כל ההאקרים בחווה, למעט אחד שמצליח לברוח, מתגלה כפטריק אוקיף, האקר שעבד עבור הממשלה ורוצה להימלט לחו"ל, אך נלכד על ידי הוועדה של מאלן.
במקביל, לבדב מחובל על ידי בכיר רוסי אחר, שמעביר לרוג'ר את המסר שהרוסים לא מעורבים בקנוניה, ונותן לו קצה חוט בדמות תיעוד תשלומים שהועברו להאקרים מחשבון בנק בדקוטה הצפונית.
מאלן מנסה להיזכר בשיחה לילית שקיבל מאוחר יותר מאותו חבר במוסד, ואותה ניסה לתעד ביומן אישי שהוא נושא, אך רשם שם במקום זאת 'מי הרג את במבי' (השיר שהושמע בדירה בה מת בנו).
בהמשך הסדרה הוא נזכר בשלבים בשיחה, ובין השאר באזהרה שקיבל מפני נשק בשם פרותיאוס.
בתחילה הוא סבור שמדובר בנשק סייבר, וכך הוא מצהיר לעיתונאים כשהוא חושף בפניהם את העובדה שמדובר בקנוניה פנימית ולא במעורבות רוסית.
אוקיף נחקר ומספר שהופעל על ידי קבוצה של אקטיביסטים שמאלנים בשם 'הקוצרים', והם ביקשו ממנו לגנוב וירוס שפיתחה הממשלה.
הוועדה של מאלן מבצעת סדרת מעצרים ומתחילה לאבד פופולריות בדעת הקהל, בליבויו של פופוליסט תקשורת בשם אוון גרין.
'קוצר' בשם אריק הייז שמתגלה כקשור להעברות הכספים, נחקר על ידי מאלן בעצמו, ולאחר איום לפגוע בקרובים לו, הייז נשבר ומספר שפעיל חדש ב'קוצרים' המכונה ליאון יזם את הרעיון של יום האפס וגם הביא את הכסף הנדרש.
כמו כן הוא שולח את הוועדה לחווה באיידהו, שם נמצאים שרתים שרופים ומכשיר לשידורי רדיו.
בקו עלילה משני, מבקש מאלן מרוג'ר לוודא את מותה של הסוכנת הספרותית שביקרה אצלו ביום האפס, משום שנדמה לו שהוא רואה אותה לאחר מכן.
מאלן מגלה שגופתה נעלמה, אך אחר כך מוצא אותה בקברה וגם בדיקת דנ"א מאשרת את זהותה.
במקביל, מתברר שרוג'ר היה מושחת בעבודתו ליד הנשיא, והוא נסחט על ידי יו"ר קרן גידור בשם בוב לינדון, שמנסה לשבש את החקירה באמצעותו.
קו עלילה נוסף חושף שפרותיאוס היא תוכנית ישנה של ה-CIA לנשק נוירולוגי שפועל על המוח.
מנהל ה-CIA מעדכן את הנשיא שהנשק לא הופעל על ידם.
אך ולארי, שמוזעקת על ידי שילה מאלן, אשת הנשיא, לחזור ולעבוד עם בעלה (למרות העבר הרומנטי ביניהם), חושדת שהנשק הופעל על מאלן ומשום כך הטשטוש שהוא סובל ממנו.
גם סוכן המוסד מעביר מסר למאלן דרך רוג'ר ממנו משתמע שהוא חושש שהפעילו את הנשק על מאלן.
ולארי מבינה ממנהל ה-CIA שיש מי שמסוגל לעשות זאת.
לצורך זהירות, מאלן מחליט שלא לשוב לביתו, משום שאולי מקור המתקפה שם.
בסוף הסדרה מתגלה אביזר טכנולוגי במזון הכלבים סמוך לביתו, ונותר סימן שאלה ביחס להפעלת הנשק כלפיו.
בחזרה לקו העלילה המקורי: יו"ר בית הנבחרים ריצ'רד דרייר מתחיל לגלות מעורבות מוגברת בחקירה, ובין השאר ממנה את הבת אלכס מאלן לנהל ועדת פיקוח על פעילות הוועדה של אביה.
בשלב מסוים מותקף גם בנק גדול והנשיאה חוששת למתקפות נוספות ומקפיאה את הפעילות הפיננסית במדינה.
למרות הלחץ של מאלן, דרייר מצליח לשכנע אותה שאין קשר למתקפת יום האפס, והיא מחזירה את המערכת לפעילות.
הסוחט של רוג'ר דורש ממנו לטפל במגיש הטלוויזיוני גרין שמשמיץ אותו אישית, משום שהוא מכר מניות בחסר יממה לפני יום האפס.
הוא מספק לרוג'ר צילומים של הייז וגרין ביחד, ובאחד מהם נראית גם הסוכנת הספרותית המתה.
מאלן בוחר להתמקד בקו הזה, עוצר את גרין וחוקר אותו בעינויים.
גרין משוחרר אבל הנזק התקשורתי גדל, ודרייר מתחיל להוביל מהלך של הדחה של מאלן מהוועדה, בתקווה להחליף אותו בתפקיד.
שילה מאלן, רעיית הנשיא, דורשת ממנו להוכיח שהוא לא תחת מתקפה מוחית.
אחרי בדיקה פסיכולוגית היא משתכנעת שמצבו בסדר, וכאשר יו"ר בית הנבחרים מזמן אותה לשימוע ביחס לפעולותיו של בעלה, היא מגנה עליו.
במקביל, רוג'ר מוצא את מקלט הרדיו שהוחרם בחווה ושומע שדרים מוזרים באחד הערוצים.
לינדון דורש ממנו לספק לו הוכחה שהנשיא לא שפוי, כדי לזרז את הדחתו מהוועדה.
אבל אחרי שהוא שוקל לקחת את היומן עם הכיתוב המוזר על במבי, הוא מתחרט, חושף בפני אלכס את החומרים ששימשו לסחיטתו וחזר לביתו, שם הוא נרצח באופן שמדמה טביעה באמבטיה לאחר נטילת סמים (מה שאמור להיראות הגיוני בהיותו מסומם בגמילה).
אחרי מותו של רוג'ר, התמונות שהביא נבדקות שוב ומתגלות כמזויפות.
בנוסף, מאלן מגלה בתוך היומן האישי שלו מעטפה שרוג'ר השאיר לו ובה המסרים שקלט ברדיו עם השם לינדון והשערה שהוא מפעיל את הנשק או הווירוס מהיאכטה שלו.
צוות מקצועי מאזין לתדר ומפצח את הצופן.
צוות מגיע לעצור את קידר, היא מנסה להתבצר ובשיחה עם מאלן וולארי מאיימת לחשוף את הרומן שהיה ביניהם ואת הילדה, אם לא תקבל חנינה מלאה.
בשלב מסוים פורץ קרב ירי בין מאבטחים לצוות וקידר נעצרת, ובאותו לילה מתאבדת במעצר.
בשלב זה מתברר שדרייר יחד עם קבוצת של חברי קונגרס ובהם אלכס היו יוזמי הקנוניה, במטרה להיפטר מקיצוניים פוליטיים משני הצדדים.
אלכס יוצאת ממפגש עם דרייר לכיוון בית הוריה ומתקשרת להזהיר אותם, אבל אז מתבצעת נפילת 'יום אפס' נוספת וממושכת יותר.
פורעים מקיפים את הבית של מאלן וכמעט פוגעים בו, הוא מחולץ על ידי מנהל ה-CIA בדקה האחרונה, ובינתיים מופצות שמועות עמומות על מותו.
מאלן ממתין לאלכס בביתה, שומע ממנה את הסיפור המלא ויוצא להתעמת עם דרייר, שמשוכנע שהוא מת.
דרייר מציע שמאלן יסתפק בדו"ח הרשמי בקידר ולינדון כאשמים בהכל, וחברי הקונגרס המעורבים יפרשו בתום הקדנציה הנוכחית בשקט.
גם הנשיאה מציעה לו לעשות זאת, כדי לא לעמוד בדילמה של הפללת בתו אלכס, ואכן הוא מגיש דו"ח מצונזר.
בסוף הסדרה, מאלן נושא נאום בפני שני בתי הנבחרים, ושם הוא מחליט לומר הכול בגלוי ולפוצץ את המזימה, גם כתוצאה ממכתב של אלכס.
רוברט דה נירו – ג'ורג' מאלן, נשיא פופולרי לשעבר שמופקד על ועדת יום האפס
ליזי קפלן – אלכסנדרה מאלן, חברת קונגרס מהמחוז העשירי בניו יורק ובתם המנוכרת של ג'ורג' ושילה מאלן.
הופכת לחברה בדרגה בוועדת הפיקוח של יום האפס.
ג'סי פלמונס – רוג'ר קרלסון, פעיל פוליטי מיומן אך בעייתי שעובד כעוזר האישי מולן
ג'ואן אלן – שילה מאלן, שופטת והגברת הראשונה לשעבר מועמדת לבית המשפט הפדרלי השני לערעורים
קוני בריטון – ואלרי וייטסל, ראש הסגל של ועדת יום האפס ששימשה כראש סגל הבית הלבן של מאלן
ביל קאמפ – ג'רמי לאש, ראש ה-CIA
דן סטיבנס – אוון גרין, פרשן פוליטי פופולרי ורדיקלי ומנחה של The Evan Green Show שהופך למבקר הבוטה ביותר של מאלן
אנג'לה באסט – הנשיאה המכהנת אוולין מיטשל שממנה את מאלן ליושב ראש ועדת יום האפס
מת'יו מודין – ריצ'רד דרייר יושב ראש בית הנבחרים ונציג ארצות הברית מאוהיו
מקינלי בלכר – קרל אוטיינו עוזר פרקליט ארצות הברית וחוקר ראשי בוועדת יום האפס
קלארק גרג – רוברט לינדון, מיליארדר בוול סטריט, איש עסקים תאגידי ומשפיע פוליטי המזוהה עם קרלסון
גבי הופמן – מוניקה קידר, אשת טכנולוגיה מעמק הסיליקון ומנכ"לית Panoply, נתונה לחקירת הגבלים עסקיים
מארק איווניר – נתן, פעיל מוסד לשעבר המספק מודיעין למאלן
מוז'ן מארנו – מליסה קורנבלאו, מנהלת התקשורת וראשת מחלקת יחסי הציבור של ועדת יום האפס
האנה גרוס – אנה סינדלר, מו"ל המסייעת למאלן עם זיכרונותיו
קיויל קרווין – הסוכן המיוחד טום מקארתי, מנהל השירות החשאי של מאלן
עדן לי – הסוכנת המיוחדת אנג'לה קים, ראש צוות המשימה המשותפת הלאומית לחקירות סייבר של ה-FBI
ריאן ספהן – בלייק 'ליאון' פלטון, חבר ב-The Reapers, ארגון טרור שמאל רדיקלי
קולין דונל – אריק הייז
בנובמבר 2022 דווח בתקשורת על כוונתם של ניומן, אופנהיים ושמידט ליצור סדרה עבור נטפליקס.
בראשית מרץ 2023 הכריזה נטפליקס על סדרה חדשה בכיכובו של רוברט דה נירו בשם יום אפס.
הסדרה התקבלה בקרב המבקרים באופן צונן למדי; באתר הביקורות Rotten Tomatoes מחזיקה הסדרת בציון 54% עם ממוצע של 5.7/10, זאת בהתבסס על 65 ביקורות.
באתר Metacritic לסדרה ציון 51 (מתוך 100) בהתבסס על 35 ביקורות.
חן חדד בהארץ, דירגה את הסדרה עם 2 כוכבים (מתוך 5) וציינה: "הדרמה מתנהלת בכבדות ומתקשה להתרומם.
המשחק סביר אבל אוטומטי, עם עלילה חסרת ברק ודיאלוגים שכולם מדקלמים כמתוך שינה...מאכזב לגלות שההפקה המושקעת והקאסט המצוין כלל לא מבטיחים סדרה שאינה בזבוז זמן לכל המעורבים בה".
פיטר טרוורס ברשת ABC כתב כי דה נירו אמנם זורח בסדרה אך הוא וצוות השחקנים המעולה נלכדים במותחן פוליטי מבולבל על מתקפת סייבר, שאפילו לא קרוב להיות מתוחכם כמו שהוא מחזיק מעצמו.
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס אמי לבידור בפריים טיים6 בספטמבר 2025הצילום הטוב ביותר בסדרה מוגבלת/אנתולוגיה או סרטג'ון קונרוימיקס הסאונד הטוב ביותר לסדרה מוגבלת/אנתולוגיה או סרטפיט אליה, ג'ייסון קולמן, קן אישי ומייקל פרפיט14 בספטמבר 2025הבימוי הטוב ביותר במיני-סדרה או סדרת אנתולוגיה או סרטלסלי לינקה גלאטר
יום האיידס העולמי מצוין ב־1 בדצמבר מדי שנה ומוקדש להעלאת מודעות העולם למגפת האיידס הנגרמת על ידי התפשטות נגיף האיידס.
על פי הערכות, 39.5 מיליון איש בעולם הם נשאי HIV, ו־26 מיליון איש בעולם נפלו עד היום קורבן למחלת האיידס, דבר שהופך מחלה זו לאחת המגפות הקשות בהיסטוריה האנושית.
אף על פי שהטיפול במחלה ניתן היום ליותר חולים בעולם וביותר אזורים בעולם, ההערכה היא כי בשנת 2005 לבדה מתו במחלה כ־3.1 מיליון איש (ההערכות נעות בין 2.8 ל־3.6 מיליון), מתוכם למעלה מחצי מיליון ילדים.
הרעיון של יום האיידס העולמי נולד בשנת 1988, בפסגה העולמית של שרי בריאות לקידום תוכניות למניעת האיידס.
מאז, אימצו את ציון יום האיידס ממשלות, ארגונים בינלאומיים וארגוני צדקה במדינות רבות.
החל משנת 1988 ועד לשנת 2004 ארגן את יום האיידס העולמי הארגון UNAIDS (התוכנית המשותפת של האומות המאוחדות על HIV ואיידס) המסונף לאומות המאוחדות ואשר, לאחר התייעצות עם ארגונים אחרים, בחר מדי שנה נושא לציון יום האיידס העולמי.
בשנת 2005 העביר ארגון UNAIDS את האחריות על ארגונו של יום האיידס העולמי לארגון העולמי למאבק באיידס (The World AIDS Campaign), שהוא ארגון עצמאי.
הנושא שנבחר לציון יום האיידס העולמי החל משנת 2005 ועד לשנת 2010 הוא: "עצרו את האיידס: שמרו את ההבטחה".
נושא זה איננו מצוין רק ביום האיידס העולמי אלא בעבודת הארגון במשך השנה כולה.
במהלך יום האיידס העולמי מעודד הארגון את הציבור לארבע פעולות:
שיחה עם אחרים על נושא האיידס
מחויבות לפעילות חברתית בנושא האיידס
בישראל מציינים את יום האיידס העולמי ב"חסות" הוועד למלחמה באיידס, על ידי הפצת מידע ומדבקות ברחובות הערים הגדולות, ואף בחלוקת קונדומים במרכזי בילוי.
ב-1.12.1988 ציין הוועד למלחמה באיידס, בפעם הראשונה בישראל, את יום האיידס הבינלאומי; במסגרתו הוקמו דוכני הסברה במרכזי הערים תל אביב וירושלים וחולק חומר הסברה לכלל האוכלוסייה.
ב־1998 הכריז הוועד למלחמה באיידס לראשונה על קיום שבוע המודעות לאיידס הייחודי למדינת ישראל, הסובב את יום האיידס העולמי, עקב הבורות הרבה וההתכחשות לאפשרויות ההדבקה בנגיף ה־HIV ששררה בקרב הציבור בארץ.
יום האישה הבין־לאומי (במקור: "יום הנשים הבינלאומי"; במקור: "יום הפועלות הבינלאומי") מצוין ב-8 במרץ מדי שנה.
שורשיו ב בראשית המאה ה-20, והוא מצוין באופן רשמי באותו תאריך מדי שנה החל מ־1965 במדינות קומוניסטיות וסוציאליסטיות והחל מ־1978 במדינות נוספות בעידוד האו"ם.
החגיגות מתמקדות לרוב בציון כללי של כבוד ואהבה כלפי נשים או בציון ההישגים הכלכליים, הפוליטיים והחברתיים שלהן.
יום האישה החל כאירוע פוליטי סוציאליסטי והשתלב בתרבות של מדינות רבות, בעיקר אלה שנמצאו תחת השפעת ברית המועצות, שקבעה אותו כחג קומוניסטי רשמי.
באזורים רבים בעולם האירוע איבד את גוונו הפוליטי, והפך לאירוע שבו גברים מביעים את אהבתם לנשים באופן הדומה במקצת לשילוב של יום האם עם יום ולנטיין.
באזורים אחרים, לעומת זאת, הגוון הפוליטי שקבע האו"ם הוא הנותן את הטון, ומאבקי נשים בעולם נסקרים ונבחנים במטרה להעלות מודעות פוליטית וחברתית לזכויותיהן.
ענידת סרט מודעות סגול היא דוגמה לאמצעי העלאת מודעות שכזה.
בשנת 1908 התקיימה שביתת איגוד פועלות נשים, שבעקבותיה הכריזה המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה על ציון יום האישה ב-28 בפברואר 1909. בחודש אוגוסט 1910 אורגן כנס האשה הבין־לאומי כדי להקדים את האספה הכללית של האינטרנציונל השני בקופנהגן.
בכנס זה הציעה הסוציאליסטית הגרמנייה לואיזה זיאץ להפוך את יום האשה הבין־לאומי לאירוע שנתי קבוע.
הצעתה נתמכה על ידי קלרה צטקין, ו-100 הנציגות שהגיעו לכנס מ-17 מדינות הסכימו עם הרעיון כאסטרטגיה לקידום שוויון זכויות לנשים, כולל זכות הצבעה.
עם זאת, בשלב זה לא נקבע תאריך.
בשנה שלאחר מכן, ב-18 במרץ 1911, צוין לראשונה יום האישה הבין־לאומי.
מספר המשתתפים באירועי היום עמד על יותר ממיליון בני אדם באוסטריה, דנמרק, גרמניה ושווייץ.
באימפריה האוסטרו-הונגרית נערכו 300 הפגנות.
בווינה הנשים צעדו על הרינגשטראסה ונשאו כרזות לכבוד החללים של הקומונה הפריזאית.
המפגינים דרשו שתינתן לנשים זכות ההצבעה והזכות לכהן במשרה ציבורית.
הן גם מחו על אפליה מגדרית בתעסוקה.
האמריקאים המשיכו לציין את יום האישה הלאומי ביום ראשון האחרון של חודש פברואר, לפי המסורת שהחלה שם ב-1909.
בשנת 1913 נשים רוסיות ציינו את יום האישה ביום ראשון האחרון של חודש פברואר (לפי הלוח היוליאני שהיה אז בשימוש ברוסיה).
הפגנות לציון יום האישה הבין־לאומי בסנט פטרסבורג ביום ראשון האחרון של חודש פברואר 1917 (שחל ב-8 במרץ בלוח השנה הגרגוריאני) התחילו את מהפכת פברואר.
אבל בכל זאת, יש לחגוג את יום הנשים כמו חגים אחרים."
בגלל האימוץ הרשמי ברוסיה בעקבות המהפכה הסובייטית ב-1917 היום הוזכר בעיקר במדינות הקומוניסטיות והסוציאליסטיות.
הוא צוין על ידי הקומוניסטים בסין מ-1922, ועל ידי הקומוניסטים הספרדיים משנת 1936. מפלגת פועלי ציון שמאל ציינה את היום ביישוב החל משנת 1928. לאחר הקמת הרפובליקה העממית של סין ב-1 באוקטובר 1949 הכריזה מועצת המדינה ב-23 בדצמבר כי ב-8 במרץ יצוין חג רשמי שבו נשים תעבודנה רק חצי יום.
לאחר 1977 צוין לראשונה במערב, יום האישה הבין־לאומי כאירוע עממי, כאשר העצרת הכללית של האו"ם הזמינה את המדינות החברות להכריז על 8 במרץ כיום האו"ם לזכויות נשים ולשלום בין־לאומי
ישנה טענה פופולרית אשר צצה בחוגים קומוניסטים צרפתיים לפיה נשים במפעלי ביגוד וטקסטיל קיימו מחאה ב-8 במרץ 1857 בניו יורק.
על פי הטענה העובדות מחו כביכול נגד תנאי העבודה הגרועים והשכר הנמוך והן הותקפו ופוזרו על ידי המשטרה.
עוד נטען כי אירוע זה הוביל בשנת 1907 לעצרת לציון יום השנה ה-50 שלו.
ההיסטוריונית טמה קפלן מסבירה כי "אף אחד מהאירועים לא התרחש, אבל אירופאים רבים סבורים שב-8 במרץ 1907 נחנך יום האישה הבין־לאומי".
חלק מהביקורת הנמתחת על יום האישה היא אנטי-פמיניסטית ובכלל זה האשמה שמטרתו של היום היא חתירה לזכויות יתר, או שציונו מעודד תודעה קורבנית בקרב נשים.
בנוסף, נמתחת ביקורת על יום האישה גם על רקע מקורותיו הסובייטיים כאירוע אנטי מערבי במהותו, או אירוע שנוסד כחלק מהמדיניות שהופעלה ברוסיה בעידן הקומוניסטי שנועדה לפגוע בליכוד התא המשפחתי.
בצ'כוסלובקיה הקומוניסטית נערכו מדי שנה חגיגות ענק בסגנון סובייטי.
לאחר נפילת הקומוניזם, היום, שנחשב לאחד הסמלים הגדולים של המשטר הישן, שקע בתהום הנשייה.
יום האישה הבין־לאומי צוין מחדש כ"יום חשוב" רשמי על ידי הפרלמנט של צ'כיה.
הדבר קרה רק בשנת 2004, על פי הצעתם של סוציאל-דמוקרטים וקומוניסטים.
העניין עורר מחלוקת כאשר חלק גדול מהציבור, כמו גם הימין הפוליטי, ראה בחג זה שריד של העבר הקומוניסטי של המדינה.
בשנת 2008, נציגה של "מפלגת העם הצ'כוסלובקי" השמרנית הציעה ללא הצלחה ביטול של החג.
יום האישה הבין־לאומי עורר אלימות בטהראן, עיר הבירה של איראן, ב-4 במרץ 2007, כאשר השוטרים הכו מאות גברים ונשים שתכננו עצרת.
המשטרה עצרה עשרות נשים וחלקן שוחררו לאחר כמה ימים של ריתוק וחקירה.
הפעילה האיראנית שאדי סאדר וכמה פעילים קהילתיים נוספים שוחררו ב-19 במרץ 2007, לאחר שביתת רעב בת 15 יום.
יום האישה הבין־לאומי מצוין ברחבי ישראל, כמו גם במדינות רבות ברחבי העולם, ב-8 במרץ, כאשר לטובת הנשים פועלת בכנסת ישראל הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי וועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות.
היום צוין לראשונה בשנת 1928 בידי מפלגת פועלי ציון שמאל, ובשנת 1935 בידי מועצת הפועלות, בשני המקרים תחת השם "יום הפועלת".
בשנות השלושים הוחג היום בחול המועד פסח.
לחג היה צביון סוציאליסטי מובהק, והוא היה מקושר לחגים אחרים של תנועת הפועלים.
בשנת 1978, כאשר החג הוכר על ידי האו"ם, נערכה הפגנה של מאות נשים למען הפלה חוקית.
בניגוד לציון האירוע בעולם כיום המיוחד לנשים - International Women's Day בישראל מציינים את היום בהתייחסות ליחיד: "יום האישה" ולא "יום הנשים".
בעקבות כך, בשנת 2022, קמה קריאה לשנות את שם היום ולהתייחס לנשים בלשון רבות.
זאת, משני טעמים: ראשית, באופן הנוכחי היום מציין את הפרט ולא את הכלל – ומתייחס לאישה באופן המבודד אותה מנשים נוספות.
משל, הסוגיה של שוויון זכויות היא עניין פרטי של אישה כלשהי, כאשר השימוש בלשון יחיד מפחית מהמשמעות החברתית והפוליטית של היום.
אלא שהיום נועד לציין זכויות של נשים כקבוצה חברתית מובחנת ואת הסולידריות בין נשים.
שנית, ההתמקדות באישה יחידה מהדהדת תפיסות שמוחקות את השונות בין נשים, את ההכרה במגוון חוויות החיים של נשים, וכך גם את הבסיס לשיתופי פעולה משמעותיים ביניהן.
על הקריאה חתומות ד"ר טל ניצן, ד"ר שלומית אהרוני ליר ופרופסור אורלי בנימין לצד שורה של פעילות חברתיות ונשים העומדות בראש ארגונים.
בעקבות הקריאה, ופעילותה של יו"ר מועצת הנשים העירונית, עדי סקופ, הכריזה עיריית כפר סבא על עצמה כעיר הראשונה שמאמצת באופן רשמי את השם "יום הנשים הבין־לאומי" במקום "יום האישה הבין־לאומי".
לאורך השנים מצוין היום באירועים שונים: במושב הכנסת, בטורי כתיבה ובכתבות בעיתונות, בהרצאות, בקיום ועידת "הנשים של המדינה" ביוזמת ידיעות אחרונות, במופעים, בפרויקטים מיוחדים על ידי ארגוני הנשים בישראל, חברת המתנ"סים וגופים שונים, במערכת החינוך ועוד.
ב-2022 אורגנה תערוכת צילומים של עידו איז'ק על אומניות ידועות, ומכירת תמונתן יועדה לתרומה ל"הפורום של מיכל סלה".
ב-2024,הוקם פרויקט "אחריה" בו נפגשות נשים מובילות ומעוררות השראה בחברה הישראלית ודרכו גויסו תרומות לפורום מיכל סלה.
יום האדמה , שחל ב-30 במרץ, הוא אירוע המוגדר כ"יום לציון המאבק במדיניות הנישול והאפליה".
יום האדמה נתפס כסמל ב למאבק כנגד מדיניות הממשלה הישראלית בנושא הקרקעות.
בתאריך זה בשנת 1976 הכריזו ערביי ישראל על שביתה כללית בתגובה להחלטת הממשלה (ממשלת רבין הראשונה) על הפקעת קרקעות מסח'נין לטובת העיר כרמיאל.
ב-30 במרץ 1976 הכריז "הוועד הערבי להגנת הקרקעות" על שביתה כללית של ערביי ישראל בתגובה לתוכנית.
הקריאה זכתה להיענות רחבה, רוב ערביי ישראל השתתפו בשביתה ובישובים רבים פרצו הפגנות סוערות.
מוקד ההפגנות המרכזי היה ב, בעיר סח'נין ובישובים סמוכים עראבה ודיר-חנא, אולם הפגנות סמוכות התקיימו גם באזורים אחרים, בואדי עארה וב.
בהחלטה של ראשי מפלגת העבודה, ראש הממשלה יצחק רבין, שר הביטחון שמעון פרס ושר המשטרה שלמה הלל, הוכנסו כוחות צבא ומשטרה כדי לדכא את ההפגנות, שבתחילה היו לא אלימות ובהמשך הפכו אלימות.
שישה מפגינים נורו למוות: ארבעה על ידי כוחות צה"ל ושניים על ידי המשטרה.
מאז מצוין היום בקרב חלק מהאוכלוסייה הערבית בישראל כסמל למאבק במה שחלקם תופסים כמדיניות מפלה של ממשלות ישראל.
הפעולות לדיכוי ההפגנות כללו החלטה על הטלת עוצר ביישובים הערבים.
החלטה זאת נחשבת כצעד שהביא להסלמה בעימותים, מפני שערבים רבים לא נענו לה, מה שחייב את כוחות המשטרה והצבא להפעיל כנגדם כוח, לרבות ירי חי שגרם למותם של שישה מפגינים.
הכרזת השביתה הכללית הייתה אירוע מכונן בתולדות האוכלוסייה הערבית בישראל, שעד אותה עת חסרה הנהגה שנאבקה למען הצרכים של האזרחים הערבים.
אחד המנהיגים הבולטים ביותר של המאבק היה תאופיק זיאד, משורר וראש עיריית נצרת שנבחר מטעם רק"ח (המפלגה המייסדת של חד"ש).
הפקעת קרקעות בבעלות האוכלוסייה הערבית הייתה נושא רגיש ביחסים בין המיעוט הערבי והשלטונות במדינת ישראל מאז 1948. בשנים הראשונות שלאחר קום המדינה אישרה הממשלה חוקים ותקנות שעל פיהם הופקעו שטחי קרקע נרחבים מהאוכלוסייה הערבית, בעיקר בגליל וב.
בין חוקים אלו נמנים חוק נכסי נפקדים וחוק רכישת מקרקעין.
בסוף שנות ה-50 וראשית שנות ה-60 הפקיעה המדינה כ-75,000 דונם בבעלות ערבית.
חוקים ופעולות שונות של ממשלת ישראל שנעשו, לטענת רשויות המדינה, במסגרת חוקים שוויוניים לצורכי הציבור, התפרשו על ידי אישים מהציבור הערבי כתחבולות להפקיע קרקעות של ערבים.
בשנת 1976 פרסם מינהל מקרקעי ישראל הודעה בדבר הפקעת מקרקעין באזור כרמיאל לפי סעיפים 5 ו-7 בפקודת הקרקעות המנדטורית משנת 1943 (רכישה לצורכי ציבור).
הפקעת הקרקעות נעשתה לצורך הרחבת העיר כרמיאל, ע"פ תוכנית שתוכננה באותה עת על ידי משרד השיכון לפיתוח עירוני מואץ בגליל (תוכנית פ.ע.מ).
ההפקעה כללה כ-20,000 דונם שמתוכם כשליש, באזור דיר חנא, עראבה וסח'נין, היו בבעלות פרטית ערבית.
הפקעות אלו היו המשך להפקעות קודמות, עליהן החל הציבור הערבי להתקומם בסוף שנת 1975, שמטרתן הייתה "יהוד הגליל".
אישים במגזר הערבי הביעו זעם על הכוונה "לייהד את הגליל" והביעו חשש מהפקעת אדמות השייכות לערבים.
נציגים של הוועד הארצי של ראשי המועצות המקומיות הערביות, שהוקם ב-1974, נפגשו עם פקידים בכירים וניסו להניא את השלטונות מלבצע את התוכנית ולהגיע לפשרה.
במקביל הובילה תנועת רק"ח להקמת "הוועד הלאומי להגנה על האדמות", שנטל על עצמו להיאבק נגד הפקעת הקרקעות אשר בראשו עמד הכומר שחאדה שחאדה.
במהלך ההכנות הושגה הסכמה לשיתוף פעולה בין הקיצוניים למתונים יותר.
מנהיגים מהציבור הערבי הכריזו על שביתה כללית במגזר הערבי ב-30 במרץ 1976, באופן ספציפי נגד הפקעת אדמות ובאופן יותר כולל נגד מה שכונה "אפליית הערבים במדינת ישראל".
בהודעה לעיתונות שפרסמה ההנהגה הערבית מספר ימים לפני השביתה הכללית נאמר -
ההפגנות נערכו בעיקר בכפרים סח'נין, עראבה ודיר חנא.
ההפגנות, שהיו שקטות בתחילה, נהפכו במהרה לאלימות וכללו חסימת כבישים וזריקת אבנים ובקבוקי תבערה.
בהפגנות נהרגו שישה מפגינים; ארבעה על ידי צה"ל ועוד שניים על ידי המשטרה.
שמות ההרוגים ביום האדמה: ח'יר יאסין (עראבה), ח'דיגה שואהנה (סח'נין), רג'א אבו ריא (סח'נין), ח'דר ח'לאילה (סח'נין), מוחסן טאהא (כפר כנא), ראפת זוהירי (מחנה הפליטים נור א-שמס).
ההפגנות התפשטו לכל הארץ ואף ליהודה, שומרון ועזה אולם דעכו במהרה.
לאחר "יום האדמה" הוכנסו שינויים מבניים, שמטרתם המוצהרת הייתה לצמצם את הפערים במעמדם של האזרחים הערבים ולשלבם בתוך מוסדות ההסתדרות- שם קמה המחלקה הערבית שפעלה כמעין מועצת פועלים ערבית ארצית.
"יום האדמה" נתפס כציון דרך בעליית התודעה הלאומית של ערביי ישראל.
האירוע גרם להרגשת זיקה בין הערבים בישראל לבין הערבים בשטחים.
נוצרו מגעי אליטות בין עיתונאים, אנשי ציבור, משכילים ומנהיגים דתיים.
ערביי ישראל שהתקשו למצוא תעסוקה הולמת בישראל עד לפני "יום האדמה", הפכו לאחר "יום האדמה" למרצים באוניברסיטאות ובקולג'ים שונים בשטחים.
נוצרו גם קשרים בתחום הפוליטיקה והפרסום העיתונאי בין תושבי השטחים לבין המפלגות רק"ח, חד"ש והרשימה המתקדמת לשלום.
יום 30 במרץ, שהיווה נקודת התחלה של מחאה פומבית ומסע גיוס פוליטי מצד ערביי ישראל, הפך ליום המחאה הערבי המרכזי בכל שנה, ולאירוע היסטורי בעל חשיבות רבה.
לפני כן, המחאה הערבית נגד השלטון הייתה שקטה ובעיקר נקודתית ולא יצרה תהודה עמוקה בחברה הישראלית.
לאחר מכן, הפכה המחאה הערבית לבולטת ואקטיבית יותר, ומדי 30 במרץ היא באה לידי ביטוי ברור.
המחאה הערבית מנסה מעל לכל להתנגד לייהוד המעמיק של שטחי המדינה ולהילחם בקיפוח הכלכלי והתרבותי המתמשך של האוכלוסייה הערבית מצד השלטון היהודי.
עקב הרגשת התסכול שחשו ערביי ישראל ממצבם הכלכלי והחברתי, גברה בהדרגה המחאה הערבית עד סוף שנות השמונים.