tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נוכחותה ההיסטורית של קהילה הודית גדולה (אירואסית) באזור סמראנג באה לידי ביטוי גם בכך שהשפה הקריאולית בשם ג'אווינדו הייתה מדוברת שם.
סמרה רחימלי (נולדה ב-20 באוקטובר 1994), ידועה בשמה הפרטי סמרה, היא זמרת פופ אזרית.
בשנת 2015 רחימלי התחרתה בתחרות המוזיקה הטורקית, "O Ses Türkiye".
במרץ 2016 סמרה השתתפה בעונה הראשונה של תחרות המוזיקה האזרית, "Səs Azərbaycan".
בתחרות זו הגיעה רחימלי לשלב רבע הגמר שם היא הודחה.
ב-10 במרץ 2016, הודיע נציג איגוד השידור האזרי (İTV) כי רחימלי נבחרה לייצג את אזרבייג'ן באירוויזיון 2016 עם השיר "Miracle" ב-10 במאי 2016, רחימלי הופיעה בחצי הגמר, 14 בסדר ההופעות, לפני מונטנגרו ואחרי אסטוניה.
בחצי הגמר היא זכתה במקום ה-6 עם 185 נקודות ובכך העפילה לגמר.
ב-14 במאי באותה השנה, הופיעה סמרה בגמר אירוויזיון 2016. סמרה הגיעה למקום ה-17 עם 117 נקודות (44 נקודות מהשופטים ו-73 נקודות מהקהל).
סמרה הוא מועדון כדורסל נשים רוסי מהעיר סארה, המתמודד בליגת העל הרוסית בכדורסל נשים ובגביע רוסיה.
מהווה מחלקת כדורסל נשים של מועדון סמרה.
בקיץ 2019, בתמיכת נשיא התאחדות הכדורסל של מחוז סמרה, ולדימיר אבטיסיאן, שר הספורט של המחוז דמיטרי שליחטין ונשיא מועדון הכדורסל סמרה קאמו פוגוסיאן, יזמו הקמת קבוצת כדורסל נשים מן המניין.
ויקטור קורילצ'וק מונה למאמן הראשי של הקבוצה, אלכסנדר גרשין מונה לסגנו.
ב-17 בספטמבר 2019, סמרה שיחקה את המשחק הרשמי הראשון שלה אי פעם.
במשחק בשלב המוקדם של גביע רוסיה מול ספרטק-2 נוגינסק סמרה השיגה ניצחון גדול בתוצאה 69:26.
בתום העונה הסדירה של עונת 2019/2020, סמרה סיימה במקום הראשון, כשניצחה 25 מתוך 28 משחקים וחמישה ניצחונות יותר מקבוצת נאדז'דה-2, סגניתה.
לאחר שגברה על דינמו-2 נובוסיבירסק ברבע הגמר ועל פרסווט רוסטוב בחצי הגמר , העפילה סמרה לגמר פלייאוף הליגה והייתה אמורה לפגוש את נאדז'דה-2, ברם ערב המשחקים, התאחדות הכדורסל הרוסית החליטה להשעות את כלל תחרויות הכדורסל הרוסיות עקב התפשטות מגפת הקורונה.
ב-27 במרץ 2020, בישיבת הוועד הפועל של התאחדות הכדורסל, הוחלט לסיים את העונה בסופרליגה-2, תוך התחשבות בתוצאות העונה הסדירה.
כתוצאה מכך הפכה סמרה לאלופת סופרליגה-2 לעונת 2019/2020.
בעונת 2021/2022 נרשמה להתמודדות בליגת העל הרוסית בכדורסל נשים.
סמרברד (בדנית: Smørrebrød - הלחם של המילים "חמאה" ו"לחם") הוא כריך פתוח המורכב לרוב מפרוסות לחם שיפון כהה (Rugbrød) עליהם מורחים חמאה, ומעליהם שמים תוספות שונות כגון פרוסות נקניק, נתחי בשר, נתחי דגים, פרוסות גבינה, גבינות שונות, סלטים, ביצים מטוגנות או מבושלות, ממרחים שונים, וכו'.
הסמרברד נחשב למאכל הלאומי המסורתי של דנמרק.
הגרסה המקורית של הסמרברד הייתה פשוטה למדיי והכילה לרוב רק גבינה או פרוסות נקניק.
אנשים נהגו לקחת איתם סמרברד למקום העבודה.
הפופולריות של הסמרברד גדלה בשנות ה-80 של המאה ה-19, כאשר החלו לצוץ בקופנהגן מסעדות קטנות שמתמחות בהכנת סוגים שונים של סמרברד.
הסמרברד הפך פופולרי גם ביתר מדינות סקנדינביה.
הגרסה הנורווגית של הכריך מכונה "סמורברוד" (Smørbrød) והגרסה השוודית של הכריך מכונה "סמורגוס" (Smörgås).
"סמר-מר" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל, מתוך אלבום הבכורה שלה, דנה אינטרנשיונל (1993).
הוא יצא לאור בשנת 1993, בהוצאת חברת התקליטים IMP דאנס בע"מ, כסינגל החמישי מתוך האלבום.
השיר נכתב על ידי דנה אינטרנשיונל, לצד חסן אל-אסמר המלחין שלו, ועופר ניסים המפיק.
"סמר-מר" הוא שיר קצבי באנגלית ובערבית, שסובב אחר בחורה צעירה וגבר מבוגר בשם סמר מר שמחזר אחריה.
אולם היא מתחמקת ומלגלגת בו בצחוק.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הפזמונים השבועי של גלי צה"ל.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם1993תקליט 12 אינץ'IMP דאנס
סמר יזבכּ היא סופרת, עיתונאית, תסריטאית ופעילה חברתית סורית.
יזבכּ כתבה יצירות במגוון רחב של ז'אנרים וחלק מיצירותיה הספרותיות תורגמו למספר שפות.
היא נודעת בפעילותה החברתית-ספרותית למען נשים סוריות בצל מלחמת האזרחים בסוריה.
יצירותיה הספרותיות מתארות את החיים בצל המלחמה והחברה הסורית המשוסעת.
יזבכּ ידועה כמי שהביעה מחאה והתנגדות למשטר הסורי של בשר אל-אסד הן בעבודותיה הספרותיות והן בחייה האישים, דבר אשר הוביל לניסיונות לצנזר את עבודותיה.
בעולם הערבי היא נתפשת כסופרת פמיניסטית בעלת דעות ליברליות ושנויות במחלוקת.
סמר יזבכּ נולדה בשנת 1970 בעיר ג'בלה בסוריה, למשפחה עלווית.
היא למדה את לימודי התואר הראשון שלה בחוג לספרות ערבית באוניברסיטת תישרין בסוריה.
לאחר סיום לימודיה, יזבכּ החלה את דרכה כעיתונאית, תסריטאית וסופרת.
היא עבדה ככתבת בעיתון אל-חיאת הסורי במשך עשר שנים, ופרסמה מאמרים בעיתונים סורים שונים.
כמו כן, יזבכּ הפיקה מספר סדרות טלוויזיה וסרטים דוקומנטריים במסגרת עבודתה בטלוויזיה הסורית.
בשנת 1999, יזבכּ פרסמה לראשונה אוסף סיפורים קצרים בשם "פרחי הסתיו" (باقة خريف).
לאחר מכן פרסמה מספר נובלות וקובצי סיפורים נוספים.
כעבור מספר שנות פעילות הוכרה כסופרת בולטת בסוריה, וזכתה בפרסים ספרותיים.
בשנת 2011, היא הפגינה בגלוי כנגד משטר אסד כחלק מההפגנות העממיות, ועקב כך אולצה לגלות מסוריה אל פריז.
נכון לשנת 2023, היא מתגוררת בפריז, שם היא ממשיכה את פעילותה החברתית והספרותית.
בזמן מלחמת האזרחים בסוריה, יזבכּ כתבה מספר מאמרים, ספרים וחיבורים שהביעו את התנגדותה לשלטונו של בשאר אל-אסד.
חיבוריה מכל התקופות כוללים ביקורת חברתית נוקבת המופנית אל המערכת השלטונית והחברתית בה גדלה.
מן הבולטים בחיבוריה הוא הספר "אש צולבת" ("A Woman in the crossfire" \تقاطع نيران) שפורסם בשנת 2012. בספר זה יזבכּ מתארת את מלחמת האזרחים בסוריה מתוך סוריה עצמה, תוך הבעת התנגדות למשטר אסד.
ספר זה זכה בפרס הספרות היוקרתי של פן פרינט בשנת 2012. בספרה "טיט יבש" (صلصال) שפורסם בשנת 2007, יזבכּ מביעה ביקורת על הארגונים הצבאיים בקבוצות אידאולוגיות שונות בסוריה, תוך שהיא רומזת לדמויות בכירות במשטר ובחברה הסורית.
הביקורת שהובעה בספר זה הובילה לניסיונות שונים לצנזר אותו בסוריה ובעולם הערבי.
תמה נוספת הבולטת בכתיבתה היא השאיפה להשתחרר מהמסגרות החברתיות הקונבנציונליות התוחמות את החברה הסורית ומשפיעות בפרט על מעמד האישה.
יצירותיה הספרותיות מביעות ביקורת נוקבת על האופן בו מתנהלות מסגרות משפחתיות, עדתיות ומעמדיות בחברה הסורית.
דוגמה בולטת לכך היא הספר "ריח הקינמון" (رائحة القرفة) שפורסם בשנת 2008. בספר זה, יזבכּ כותבת באופן גלוי וישיר על סוגיות חברתיות-כלכליות בסוריה תוך הבעת ביקורת על הפערים המעמדיים והמתחים העדתיים.
פעילותה החברתית יצאה גם מגבולות העולם הספרותי והעיתונאי לאחר שעזבה את סוריה.
יזבכּ השתתפה במספר הפגנות כנגד המשטר הסורי בעת ההפיכה בסוריה וכן לאחר שגלתה לפריז בשנת 2011. היא ידועה כקול לזכויות נשים בסוריה ובעולם, וכלוחמת למען זכויות אדם.
בשנת 2012 הקימה ארגן ארגון נשים בשם "النساء الان" "נשים עכשיו", שמומן על-ידי כספי זכייתה מפרס פן-פרינט.
ארגון זה שואף להגיש סויע כלכלי, פוליטי ותרבותי לפליטות סוריות ולנשים בתוך סוריה, תוך יצירת יצירת מרכזים אזרחיים ורשתות תמיכה עבורן.
"באקת ח'ריף" (פרחי סתיו – باقة خريف) אוסף סיפורים קצרים, דמשק, 1999.
"מפרדאת אמרא'ה" (מילותיה של אישה – مفردات امرأة), אוסף סיפורים קצרים, ביירות, 2000.
"טפלת א-סמאא'" (ילדת-שמיים – طفلة السماء), רומן, ביירות, 2002.
"ראא'חת אלקרפה" (ריח-הקינמון – رائحة القرفة), רומן, ביירות 2008.
"ג'בל א-זנאבק" (הר החבצלות – جبل الزنابق), רומן, ביירות 2008.
"להא מראיא" (מראותיה – لها مرايا), רומן, ביירות, 2010.
"תקאטע ניראן" (אש צולבת – تقاطع نيران), רומן, ביירות, 2012.
אלמשאא'ה (ההולכת בדרך – المشاءة), רומן, 2017.
תשע-עשרה נשים: סיפורי התנגדות מסוריה, אוסף נרטיביים ספרותיים, 2018.
סמראונג (בקמרית: សំរោង) היא עיר המשמשת כבירת מחוז אודר מנצ'ה בצפון־מערב קמבודיה.
נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר מונה 70,944 תושבים.
העיר ממוקמת בגובה של 23 מטרים מעל פני הים בצפון־מערב המדינה, כׁ־19 קילומטרים מהגבול עם תאילנד.
העיר ממוקמת על כביש המחבר בין הגבול עם תאילנד לכבישים הראשיים במדינה, המובילים לערים הגדולות בה.
סמריום פנטפוספיד היא תרכובת אי-אורגנית בינארית המורכבת מסמריום וזרחן, שהנוסחה הכימית שלה היא SmP5.
ניתן להכין סמריום פנטפוספיד על ידי חימום כמויות סטוכיומטריות של סמריום וזרחן ב-700 מעלות צלזיוס:
סמריום פנטפוספיד יוצר גבישים מונוקליניים, בעלי חבורה מרחבית P121/m1 או P21. הוא מתפרק ב-700 מעלות צלזיוס.
סמפר פיי הוא סרט דרמה ופעולה אמריקאי משנת 2019 בבימויו של הנרי אלכס רובין.
הסרט עוסק בקבוצת חברים שהם גם שוטרים וגם לוחמי מארינס במילואים, שנאלצים להתמודד עם דילמות מוסריות קשות כאשר אחד מהם מוצא את עצמו כלוא בגין עבירה חמורה.
הכותרת "סמפר פיי" נגזרת מהמוטו של חיל הנחתים האמריקני, שמשמעותו "תמיד נאמן."
הסרט יצא לאקרנים ב-4 באוקטובר 2019 על ידי Lionsgate .
העלילה מתמקדת בקל (ג'יי קורטני), שוטר ומשוחרר חיל הנחתים של ארצות הברית, המנהל חיים כפולים בין עבודתו כשוטר לבין תפקידו במארינס.
כאשר אחיו החורג, אוקי (נט וולף), מוצא את עצמו כלוא בגין רצח שלא במזיד, קל נקלע לדילמה קשה.
הוא ואחיו שומרים על קשר הדוק, אך כעת קל נאלץ לבחור בין נאמנותו למשפחתו לבין חובותיו לחוק ולחבריו לנשק.
במהלך הסרט, קל וחבריו לנשק מתכננים מבצע נועז לשחרור אחיו של קל מהכלא, תוך התמודדות עם אתגרים מוסריים ואישיים.
ג'יי קורטני בתפקיד קל - שוטר ומארין במילואים, שנקרע בין נאמנות למשפחתו לבין חובותיו כחייל וכאיש חוק.
נט וולף בתפקיד אוקי - אחיו החורג של קל, שנכלא בעקבות תאונה טראגית.
פין ויטרוק בתפקיד סנואו - אחד מחבריו הקרובים של קל ומי שמסייע לו במשימתו.
ארטורו קסטרו בתפקיד ג'יימס - חבר נוסף בקבוצת המארינס של קל, שמביא את הניסיון הקרבי שלו לתוך התוכנית לשחרור אוקי.
בו קנאפה בתפקיד סזאר - חבר נוסף בקבוצה שמשתף פעולה בתוכנית.
לייטון מיסטר בתפקיד קלרה - דמות נשית חשובה, שמהווה חלק מהקונפליקט האישי של קל.
הסרט "סמפר פיי" קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים.
מצד אחד, המשחק של ג'יי קורטני והבימוי של הנרי אלכס רובין זכו לשבחים מסוימים, אך מנגד, היו מבקרים שציינו את העלילה כחסרת עומק ואת הדמויות כשטוחות.
הסרט נוגע בסוגיות מוסריות משמעותיות, אך הסרט ספג ביקורות כי הוא לא מצליח להעמיק בהן בצורה מספקת.
עם זאת, הסרט עדיין מצליח להציג דרמה מרתקת עם כמה סצנות פעולה משכנעות.
סמרה הוא נהר ברוסיה, יובל שמאלי של הוולגה.
הוא נשפך לוולגה בעיר סמרה.
גדול היובלים שלה הוא בולשוי קינל.
אורך הסמרה הוא 594 ק"מ ואגן הניקוז שלו משתרע על 46,500 קמ"ר.
השם סמרה מקורו בשפות הודו-איראניות ובשפות הודו-אירופיות
ומשמעותו "נהר קיץ" או "מי קיץ".
המילה "סאמה" מובנה "תקופת הקיץ"
או "חצי שנה" ו"רה" משמעותה "מים" או "נהר".
תושבי העיר סמרה נוהגים לקרוא לו "סמרקה" - כלומר "סמרה הקטנה" מכיוון שמתייבשת.
סמרה מספקת את המים לכל הערים שעל מסלולה.
אורך הסמרה הוא 594 ק"מ ושטח אגן הניקוז שלה הוא 46,500 קמ"ר.
הספיקה הממוצעת בשפך שלה לוולגה הוא 50 מטר/שנייה.
הנהר סמרה מגיע לשיא באפריל ובהתחלת מאי.
בנובמבר-דצמבר עד אפריל הוא קופא.
הנהר נגיש לשיט על אורך של 41 ק"מ עד אלכסייבקה.
סמרה עתירת דגים:לבקית (Rutilus rutilus), קרס, לבקית זהוהת סנפיר, פרקה, זאב הנהרות
הנהר הוזכר לראשונה במקורות ערביים בשנת 922. באותה תקופה, שיירת שליחות ערבית גדולה נעה לאורך גבולות הוולגה-בולגריה.
מזכיר המשלחת הערבית, אחמד אבן פדלאן, ציין ברשימות מסעו שהשיירה חצתה את הנהר "סמור" - הגבול הדרומי של "בולגריה".
כך כינו הבולגרים הטורקים את הנהר.
למרות העובדה שהאזכורים הראשונים של נהר סמרה מתוארכים למאה ה-10, הנחל סומן במפה רק במאה ה-13. בשנת 1260 הוא הופיע במפת הרפורד הנשמרת כיום באנגליה.
אך עד תחילת המאה ה-18, השפך היה נמוך בהרבה.
באותה תקופה, המים זרמו לאורך אפיק הנהר הישן, הנקרא כיום סמארקה או בת סמארה.
מדענים עדיין מתקשים לומר מה השפיע על השינוי באפיק הנהר [6].
הנהר סמרה היווה פעם הגבול הדרומי של אדמות הבשקירים, ומדרום ממנו השתרעה אורדת נוגאי.
במקום הנוגאים אחרי 1630 הגיעו הקלמיקים.
הנהר סמרה נובע מהרי אורל הדרום-מערביים, 50 ק"מ צפונית-מערבית לאורנבורג.
הוא זורם תחילה דרומה, ואז לאחר מספר קילומטרים פונה מערבה.
הוא חוצה את מחוז אורנבורג ואת מחוז סמרה.
ליד סורוצ'ינסק הוא מקבל את מימי הנהר האוראן הגדול (רוסית: Большой Уран).
הסמרה ממשיכה בדרכה באזור ערבות לפני העיר בוזולוק, שם היא מקבלת את מימי הנהרות טוק ובוזולוק.
מספר קילומטרים אחרי בוזולוק היא מקבלת את מימי הנהר דומשקה, ובקולטובנובסקי, לפני הגעתו לגבול המחוז סמרה, היא מקבלת את מימי הנהר בורובקה.
מסלולה הוא בדרך כלל מערבה, בנפטגורסק היא פונה צפון-מערבה, מקבלת את מימי של נהר קינל הגדול (רוסית: Большой Кинель), לאחר מכן פונה דרום-מערבה, חוצה את מאגר סרטוב וזורמת אל הוולגה.
בין אפריל לנובמבר, הנהר ניתן לשיט למרחק של 41 ק"מ.
ב-1 ביוני 2007 האסטרואיד 26922 כונה "מסרה" לכבוד הנהר שהעניק את שמו גם לעיר סמרה.
2016 - טמנוסופנדיל שנתגלה בנפת בורסקי שבמחוז סמרה במאגרים מתור הטריאס התחתון נקרא Samarabatrachus לפי הנהר סמרה.
בעל חיים זה נודע כבעל גולגולת באורך 15.3 ס"מ.
סמפלדליה הוא ז'אנר מוזיקלי המבוסס על דגימות מוזיקליות מדוגמי צלילים.
הז'אנר כולל מניפולציות "מבלבלות ומעוותות" של דגימות אודיו וצלילים באמצעות שיטות של חיתוך, לופינג ומתיחת זמן האודיו ושינוי גובה הצליל .
טכניקות מהז'אנר הושמו באופן בולט בז'אנרי מוזיקה אלקטרונית והיפ-הופ, כמו טריפ הופ, מוזיקת ג'אנגל, פוסט-רוק ופלאנדרפוניקס .
סמפלדליה מתאר מגוון ז'אנרים הכוללים שימוש בדוגמי צלילים כדי לתפעל ולהשמיע צלילים מותאמים, שלעיתים קרובות נלקחים מיצירות מוזיקליות מוכרות.
לדברי מבקר המוזיקה הבריטי סיימון ריינולדס , ז'אנר זה מרחיב את שיטות ההקלטה של מוזיקה פסיכדלית, שבהם אמנים נטשו שיטות הקלטה "נטורליסטיות" לטובת שימוש בטכניקות ואפקטים מבוססי אולפן כדי ליצור צלילים שלא ניתן לבצע במהלך הופעה חיה.
על פי ריינולדס, יש 2 מגמות מנוגדות בקרב אמני סמפלדליה:
מגמה פוסטמודרנית - אמנים ממגמה זו רואים בז'אנר זה כצורה של קולאז' ורפרנציאליות של ארט פופ.
מגמה מודרנית - אמנים ממגמה זו רואים בז'אנר זה כעדכון של טכניקות המניפולציה והטרנספורמציה הצליליות של מוזיק קונקרט.
התאורוטיקן הבריטי-גאני, קודבו אשון , תיאר את הז'אנר כסוג של מיתולוגיה שבה "צלילים שניתקו את עצמם ממקורותיהם [ו]משתנים בעולם", וגרמים לחוויה של "התעלמות סינתטית".
סמריטי מונדרה היא במאית סרטים דוקומנטריים, מפיקה ועורכת אמריקאית ממוצא הודי.
מונדרה היא יוצרת סדרת הריאליטי הדוקומנטרית המצליחה של נטפליקס "שידוכים הודים" (Indian Matchmaking), אשר זיכתה אותה במועמדויות לפרס אמי.
היא זכתה בפרס אמי פריימטיים נוסף על עבודתה בטלוויזיה.
מונדרה הייתה מועמדת פעמיים לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר: עבור סופרמן משכונת סיינט לואיס (St.
Louis Superman) לשנת 2020, ועבור סרטה I Am Ready, Warden לשנת 2025. היא זכתה בפרס אלברט מייזלס לבמאי הדוקומנטרי החדש הטוב ביותר בפסטיבל טרייבקה עבור סרטה התיעודי ילדה מתאימה (A Suitable Girl).
מונדרה נולדה בצפון קליפורניה, אם כי גדלה לסירוגין בלוס אנג'לס ובמומבאי שבהודו.
היא בת להורים שהיגרו מהודו.
אביה, ג'אג מונדרה (Jag Mundhra), היה במאי קולנוע הודי-אמריקאי שעסק בקולנוע בבוליווד ובהוליווד.
חשיפתה לתעשיית הקולנוע ההודית בצעירותה התאפשרה דרך עבודתו של אביה.
מונדרה רכשה תואר ראשון בספרות אנגלית ולימודי קולנוע באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ותואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת המדינה של קליפורניה בנורת'רידג'.
לאחר מכן, השלימה תואר שני באמנויות (MFA) בבית הספר לאמנויות באוניברסיטת קולומביה.
מונדרה מתגוררת בלוס אנג'לס עם בעלה, המוזיקאי והעורך כריסטיאן מאגומה, ושני ילדיהם.
מונדרה החלה את דרכה המקצועית כעורכת ומפיקה עצמאית, והתמקדה בפרויקטים דוקומנטריים שעסקו בנושאים חברתיים ותרבותיים, עם דגש על סיפורים של קהילות שאינן מיוצגות מספיק.
בשנת 2004 הקימה את חברת ההפקות שלה, "Meralta Films".
בין עבודותיה המוקדמות, שימשה כמפיקה בסרט העלילתי Bomb the System משנת 2004.
הפריצה של מונדרה כבמאית סרט דוקומנטרי באורך מלא הייתה עם ילדה מתאימה.
הסרט, אותו ביימה יחד עם סריטה קוראנה, עוקב במשך ארבע שנים אחרי שלוש נשים הודיות צעירות המנווטות בין הצורך לעמוד בציפיות המסורתיות של נישואים מסודרים לבין שאיפותיהן האישיות והמקצועיות.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים טרייבקה ב-2017 וזכה בפרס הבמאי הדוקומנטרי החדש הטוב ביותר (Albert Maysles Prize).
הוא הוצג גם ברשת PBS כחלק מסדרת POV.
סופרמן משכונת סיינט לואיס (St.
מונדרה הפיקה וביימה-שותפה (יחד עם סמי חאן) את הסרט התיעודי הקצר סופרמן משכונת סיינט לואיס.
הסרט עוקב אחר סיפורו של ברוס פרנקס ג'וניור, ראפר ופעיל חברתי שנבחר לבית הנבחרים של מיזורי.
הסרט זכה להכרה בינלאומית והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר לשנת 2020.
בשנת 2024 ביימה והפיקה מונדרה את הסרט הדוקומנטרי הקצר I Am Ready, Warden (תרגום מילולי: "אני מוכן, מפקד").
סרט זה מתעד את ימיו האחרונים של נידון למוות בטקסס, ג'ון הנרי רמירז, לקראת הוצאתו להורג.
היצירה בוחנת שאלות מורכבות בנוגע לגאולה, מחילה והיבטים אנושיים של מערכת הענישה.
הסרט הופץ על ידי "MTV Documentary Films" ו-Paramount+, וזיכה את מונדרה במועמדותה השנייה לפרס האוסקר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר בטקס ה-97.
מונדרה היא היוצרת, הבמאית והמפיקה הראשית של סדרת הריאליטי הדוקומנטרית של נטפליקס שידוכים הודים.
הסדרה, שיצאה ב-2020, עוקבת אחר השדכנית סימה טאפריה (Sima Taparia) בעודה מסייעת ללקוחות ממוצא הודי, בארצות הברית ובהודו, למצוא בני זוג באמצעות שידוך מסורתי.
הסדרה הפכה לתופעה תרבותית והייתה מועמדת למספר פרסי אמי.
הסדרה עוררה דיון ציבורי רחב וביקורת בנושאים חברתיים מורכבים כמו נישואים מסודרים, מעמד חברתי, קאסטה, סטריאוטיפים מגדריים והעדפת עור בהיר (קולוריזם) בקהילות ההודיות.
מונדרה טענה כי מטרת הסדרה היא לשקף את המציאות הקיימת כדי לעורר דיון בנושאים אלו.
בשנת 2023 ביימה מונדרה את המיני-סדרה הדוקומנטרית בת ארבעת החלקים, הרומנטיקנים, עבור נטפליקס.
הסדרה סוקרת את ההיסטוריה של הקולנוע ההודי (בוליווד) ואת מורשתו של הבמאי האגדי יאש צ'ופרה (Yash Chopra) ואולפני "Yash Raj Films".
הסדרה עוררה עניין מיוחד בשל הופעתו הנדירה של המפיק המתבודד אדיטיה צ'ופרה, וכן בשל הדיון שהציפה בנושא הנפוטיזם בבוליווד.
מונדרה ביימה את הסרט הדוקומנטרי הקצר The Changing Same (2021) בפורמט מציאות מדומה (VR), החוקר את טראומת הגזע והאלימות המשטרתית בארצות הברית.
היא גם שימשה כמפיקה בפועל בסדרת הריאליטי The Pandavas (על משפחת מתאגרפים הודית-אמריקאית) וכן בסרט התיעודי Winning on the Circuit (על תחרויות דיבייט בבתי ספר תיכוניים).
עבודתה של מונדרה מתאפיינת ביכולת לעסוק בנושאים מורכבים בגישה אנושית ואינטימית, תוך שהיא יוצרת תוכן שהוא גם משעשע וגם מעורר מחשבה.
הנושאים המרכזיים שבהם היא עוסקת כוללים זהות, תרבות, מורשת, מעמד האישה, והמתח בין מסורת למודרניות, במיוחד בהקשר של הקהילה ההודית-אמריקאית והפזורה ההודית.
מונדרה זוכה לשבחים על יכולתה לתעד סיפורים מפורטים תוך שמירה על נגישות לקהל רחב.
המגזינים "Vogue India" ו-"The New York Times" הדגישו את תרומתה להבאת נרטיבים דרום-אסייתיים למיינסטרים של הטלוויזיה האמריקאית.
שנהשם הפרויקט (עברית/אנגלית)תפקידהערות2004Bomb the Systemמפיקהסרט עלילתי2017ילדה מתאימה (A Suitable Girl)במאית, מפיקהזוכה פרס הבמאי החדש הטוב ביותר בפסטיבל טרייבקה2019סופרמן משכונת סיינט לואיס (St.
Louis Superman)במאית-שותפה, מפיקהמועמדות לפרס אוסקר לסרט דוקומנטרי קצר2020–הווהשידוכים הודים (Indian Matchmaking)יוצרת, מפיקה בפועלסדרת ריאליטי דוקומנטרית של נטפליקס; מועמדת לאמי2023הרומנטיקנים (The Romantics)במאית, מפיקה בפועלמיני-סדרה דוקומנטרית של נטפליקס2024I Am Ready, Wardenבמאית, מפיקהסרט דוקומנטרי קצר; מועמדות שנייה לפרס אוסקר2021The Changing Sameבמאיתסרט קצר VR
סמקס היא תרופה המשמשת במזרח אירופה לטיפול במגוון רחב של מצבים כמו טראומה מוחית, אך בעיקר בשל השפעותיה הנוטרופיות, הנוירו-פרוטקטיביות והנוירו-משקמות לכאורה.
מנגנון הפעולה של Semax אינו ידוע.
ייתכן שהוא מקיים אינטראקציה עם קולטני מלנוקורטין מסוימים או מעכב אנזימי אנקפלינאז.
מבחינה כימית, Semax הוא פפטיד ואנלוג סינתטי של מקטע של הורמון אדרנוקורטיקוטרופי (ACTH).
סמקס תוארה לראשונה בשנת 1991. אף על פי שסמקס משמשת כתרופת מרשם ברוסיה, היא לא אושרה לשימוש או לשיווק ברוב המדינות האחרות.
התרופה נמכרת באופן נרחב על ידי ספקים באינטרנט ומשמשת כנוטרופיק לכאורה (משפר קוגניטיבי).
Semax עברה מחקר מקיף ברוסיה ונמצאה ברשימת "התרופות החיוניות" של רוסיה שאושרה על ידי ממשלת הפדרציה הרוסית ב-7 בדצמבר 2011. שימושים רפואיים של סמקס כוללים בין היתר טיפול בשבץ מוחי, התקף איסכמי חולף, הפרעות זיכרון וקוגניטיביות, לטיפול בכיבי קיבה, מחלות עצב הראייה וחיזוק מערכת החיסון.
בבעלי חיים, Semax מעלה במהירות את הרמות והביטוי של גורם נוירוטרופי שמקורו במוח (BDNF) ואת קולטן האיתות שלו, קולטן טרופומיוזין קינאז B (TrkB) בהיפוקמפוס, ומפעילה במהירות מערכות מוח סרוטונרגיות ודופמינרגיות.
בהתאם, נמצא שהיא מייצר השפעות דמויות נוגדות דיכאון וחרדה, מפחיתה את ההשפעות ההתנהגותיות של חשיפה ללחץ כרוני, ומגבירה את הפעילות התנועתית המיוצרת על ידי D אמפטמין.
ולכן הוצע ש-Semax עשויה להיות יעילה בטיפול בדיכאון.
אף על פי שמנגנון הפעולה המדויק של Semax אינו ברור, ישנן עדויות לכך שהיא עשויה לפעול דרך קולטני מלנוקורטין.
באופן ספציפי, יש דיווח על Semax מעכבת באופן תחרותי את פעולת הורמון אשר מגרה את המלנוציטים α (α-MSH) בקולטני MC4 ו־MC5 הן בתנאי ניסוי "in vitro" והן בתנאי "vivo", דבר המצביע על כך שהיא עשויה לפעול כאנטגוניסט או אגוניסט חלקי של קולטנים אלה.
(α-MSH פועל כאגוניסט מלא של כל חמשת קולטני המלנוקורטין).
Semax לא אנטגוניסט α-MSH בקולטן MC3, אם כי קולטן זה עדיין יכול להיות מטרה של התרופה.
באשר לקולטני MC1 ו־MC2, הם לא נבדקו.
בנוסף לפעולות על קולטנים, נמצא כי Semax, כמו גם תרופה פפטידית קשורה Selank, מעכבת אנזימים המעורבים בפירוק אנקפלינים ופפטידים רגולטוריים אנדוגניים אחרים (IC50 = 10מיקרומולר), אם כי המשמעות הקלינית של תכונה זו אינה ודאית.
כפפטיד, ל-Semax זמינות ביולוגית פומית נמוכה ולכן ניתנת להזרקה באופן פרנטרלי כתרסיס לאף או בזריקה תת-עורית.
פפטיד ואנלוג סינתטי של מקטע של הורמון אדרנוקורטיקוטרופי (ACTH), ACTH (4-10), בעלת רצף חומצות האמינו הבא: Met-Glu-His-Phe-Pro-Gly-Pro (MEHFPGP – קיצור).
Semax תואר לראשונה בספרות המדעית בשנת 1991.
סמקס מורכב משבע שיירי חומצות אמינו: Met-Glu-His-Phe-Pro-Gly-Pro (MEHFPGP), המשתקף בשם – מקיצור של "שבע חומצות אמינו" – ברוסית: СЕМь АминоКиСлот – ЕМАКС.
סמרקנד (באוזבקית: Самарқанд/Samarqand; בפרסית: سمرقند; ברוסית: Самарканд) היא העיר השלישית בגודלה באוזבקיסטן (אחרי טשקנט ונמנגן) ובירת המחוז הקרוי על שמה בדרום-מזרח המדינה.
העיר שוכנת בעמק הנהר זראפשאן, כ-260 ק"מ דרום-מערבית לבירה טשקנט ובקרבת הגבול עם טג'יקיסטן.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2025 התגוררו בסמרקנד 595,818 בני אדם, רובם אוזבקים.
העיר הייתה בעבר בירת האימפריה הטימורית וגם בירתה של הרפובליקה של אוזבקיסטן במסגרת ברית המועצות.
כיום היא אחד מאתרי התיירות המרכזיים באוזבקיסטן העצמאית.
העיר הייתה תחנה בסעיף צפוני של דרך המשי בה הובילו סחורות שונות מסין למזרח התיכון ולאירופה.
בשנת 329 לפני הספירה כבש אלכסנדר מוקדון את העיר.
במהלך הכיבוש נגרם נזק לעיר, אך היא התאוששה במהירות ותחת ההשפעה ההלנית החדשה פרחה העיר והתפתחה.
מרכיבים מהתרבות היוונית קלאסית השפיעו על האומנים המקומיים.
סמרקנד נכבשה על ידי הפרסים בסביבות שנת 260 לספירה.
החל מהמאה השביעית לספירה הייתה העיר תחת שלטון מוסלמי.
ובתקופה זו הפכה למרכז מסחרי גדול.
בראשית תקופת השלטון המוסלמי הייתה בסמרקנד קהילה דתית מגוונת והיו בה מאמינים מדתות שונות כולל בודהיזם, זורואסטריות, הינדואיזם, מניכאיזם, יהדות ונצרות.
עם זאת, לאחר זמן מה, הפכה האסלאם לדת הדומיננטית בסמרקנד, לאחר שמרבית האוכלוסייה המירה את דתה.
העיר נכבשה ונהרסה על ידי הצבא המונגולי בראשות ג'ינגיס חאן בשנת 1220, ובהמשך הייתה חלק מח'אנות צ'אגאטאי עד 1370. בשנה זו, נבנתה העיר מחדש על ידי טימור לנג, אשר השיב אותה לגדולתה, והפך אותה לבירת האימפריה הטימורית שהשתרעה מהודו וגבול סין ועד טורקיה.
בשנת 1404 הורה טימור לנג על בניית מאוזוליאום לנכדו מוחמד סולטאן.
בחורף 1405 מת האמיר טימור שהכין לעצמו אחוזת קבר בעיר מולדתו שחריסבאז, אולם מעברי ההרים לשם היו מושלגים והאמיר נקבר לצד נכדו במקום ששמו הוסב ל"גור-י אמיר" - "קברו של האמיר".
עוד לפני מאוזולאום זה הפך למקום הקבורה של טימור, שני בניו ושני נכדיו.
לאחר מותו של טימור לנג הפך נכדו, אולוג בג בשנת 1409, למושל מטעם השאח ושלט בעיר 40 שנה.
בתקופת שלטונו נבנה מצפה הכוכבים (1428 - 1429) הגדול.
העיר נלקחה על ידי האוזבקים ונשלטה על ידיהם מראשית המאה ה-16 עד עלייתה של ח'אנת בוכרה במקביל לשקיעתה של סמרקנד.
בשנת 1868 נכבשה העיר על ידי רוסיה.
אברמוב שעמד בראש כוחות הכיבוש הפך למושל העיר מטעם השלטון הרוסי, והעיר הפכה לבירת חבל טורקסטן.
בתקופה זו אברהם עולמא מונה להכן כ"רב מטעם".
לאחר מספר שנים העיר נכבשה על ידי בנו של האמיר מבוכרה, אולם הוחזרה כעבור זמן קצר לאימפריה הרוסית.
בשנת 1888 חוברה העיר לרשת מסילות הברזל הטרנס-כספית.
מספר שנים לאחר הקמת ברית המועצות, בשנת 1925, נבחרה העיר לבירת הרפובליקה הסובייטית החדשה אוזבקיסטן, אולם ב-1930 הועברה הבירה לטשקנט.
משנת 1991 נכללת העיר במדינת אוזבקיסטן העצמאית והיא אחת מהערים החשובות במדינה ואתר תיירות מוביל בה, כשרבים המבנים בה שהוכרו כנכס לשימור עולמי בחסות אונסק"ו.
בעיר שורר אקלים צחיח למחצה.
בסמרקנד הקיץ חם ויבש והחורף קפוא וגשום יחסית.
יולי ואוגוסט הם החודשים החמים ביותר של השנה עם טמפרטורות שיכולות להגיע עד ל-42 מעלות צלזיוס, וחודשי החורף קרים, עם שיאים של 25 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
בממוצע כ-30 ימי שלג בחורף.
רוב המשקעים יורדים בחודשים דצמבר עד אפריל.
רגיסטן – ליבה של העיר סמרקנד העתיקה.
שימשה ככיכר מרכזית בה התאסף ציבור גדול כדי לקנות ולמכור בשוק סחורות שונות, לשמוע את הודעות המלך, או לחזות בהופעות מוזיקה שונות.
שלוש מדרסות גדולות ומפוארות שנבנו במאות 17-15 מקיפות את הכיכר.
צ'ורסו – שוק מקורה עתיק
מסגד ביבי ח'אנום – מסגד שנבנה על ידי אשתו המונגולית של טימור לנג.
גור-י-אמיר (קבר המלך) – בו קבור טימור לנג מייסדה של האימפריה הטימורית, אולוג בג ובני משפחה קרובים.
שאח-י-זינדה (המלך החי) – בית קברות שהוא גם מקום עלייה לרגל לכל מרכז אסיה, ואתר תיירות מוביל.
בזאר סיוב – השוק המרכזי בסמרקנד אותו פוקדים תושבי העיר ותיירים.
נהר הסֵן הוא נהר עיקרי בצפון צרפת, אחד מנתיבי המסחר העיקריים של האזור, וכן אחד מאתרי התיירות העיקריים.
הנהר עובר בין השאר בערים טרואה, פריז, רואן ולה-הבר.
הוא חוצה את פריז ומחלק אותה לפריז העליונה - "הגדה הימנית" ולפריז התחתונה - "הגדה השמאלית".
לפי פירוש אחד, מקור השם "סן" בא מהמילה האנגלית "סקוונה" (Sequana).
מקורה של זו בשפה הקלטית העתיקה של גאליה, במילה "Sicauna" שפירושה "נהר מקודש" (sakw - מקודש, -onna - נהר).
פירוש אחר משייך את שם הנהר למילה הלטינית Sequana שהיא למעשה עיוות של המילה הגאלית "איסיקונה" (Isicauna) - היינו "שמוצאו מנהר היון".
אורכו של נהר הסן 776 ק"מ והוא השני באורכו בנהרות צרפת (נהר הלואר הוא הארוך בנהרות).
הנהרות הנשפכים אליו הם הנהרות אובה, מארן ואוייסי מצפון, והנהרות אורה ויון מדרום.
מוצאו של הנהר באזור דיז'ון, בגובה 471 מטרים מעל פני הים.
הנהר זורם דרך הערים טרואה ופריז.
בפריז מוצרות גדות הנהר על ידי רציפים.
הנהר זורם דרך נורמנדי ורואן ונשפך לבסוף אל תעלת למאנש בין לה הבר ואונפלר.
בסמוך לשפך הנהר נחצה הנהר על ידי הגשר מעוגן הכבלים פון דה נורמנדי.
הנהר הועמק, ואוניות מטען ימיות יכולות להגיע לרואן - מרחק 120 ק"מ מהים.
ספינות נהר שטות לאורך 560 ק"מ מאורכו של הנהר - מבאר סיר-סן ועד שפך הנהר.
בפריז גובהו של הנהר 24 מטרים מעל פני הים, ומרחקה של העיר מהים 445 ק"מ, ובשל כך הזרימה בנהר איטית ומאפשרת ניווט קל.
מי הנהר משמשים לקירור תחנות כוח הן תרמיות והן גרעיניות.
למעלה ממחצית המים שאזור פריז צורך מקורם בנהר.
בתקופה שהייתה צרפת פרובינציה רומאית, היה נהר הסן ידוע בשם הלטיני "סקוונה" (Sequana).
בחורף 1910 עלה הנהר על גדותיו, עד כי בין ה-20 ל-28 בינואר גרם להצפת חלקים נרחבים במרכז פריז.
עבודות חפירה שבוצעו בנהר בשנות ה-60 של המאה ה-20 הפסיקו את תופעת הגאות והשפל בנהר ("le mascaret").
גדות נהר הסן המצויות בתוך העיר פריז הן אתר מורשת עולמית של אונסק"ו מאז שנת 1991.
באולימפיאדת הקיץ של פריז 2024, טקס הפתיחה התקיים על נהר הסן.
כמו כן צפויות להתקיים בו תחרויות טריאתלון ושחייה במים פתוחים.
לצורך כך השקיעה עיריית פריז סכומים גדולים בשיפור האיכות של מי הסן.
ביולי 2025 הסן נפתח הנהר לרחצה ציבורית, לראשונה אחרי יותר מ-100 שנה.
סן-לואי , סן-לואי די סנגל או נדאר (בוולופית: Ndar) היא עיר בצפון סנגל, השוכנת על גבול מאוריטניה.
העיר ממוקמת בליבו של שפך נהר סנגל אל האוקיינוס האטלנטי, בתחומו של הסאהל.
אקלימה טרופי ובו עונה גשומה בין יולי לאוקטובר, המתאפיינת במזג אוויר חם, לח וסוער.
אוכלוסיית סן-לואי מנתה 171,263 תושבים בשנת 2007 והיא הייתה העיר השנייה בגודלה במדינה לאחר דקר הבירה.
סן-לואי היא בירתו של מחוז הנושא את אותו שם והוא אחד מ-11 מחוזותיה של סנגל.
כלכלת העיר נסמכת על דיג, טבק, אריגים, וכן על התיירות.
העיר שמרה במידה רבה על אופייה הקולוניאלי ועל המבנים והרחובות שנבנו בה לפי תוכנית מתאר של שתי וערב במשך המאה ה-19. אלה, יחד עם רציפיה ומיקומה על אי בשפכו של נהר, הביאו את ארגון אונסק"ו להכריז עליה בשנת 2000 כאתר מורשת עולמית.
האי של סן-לואי לא היה נושב לפני הגעת האירופים, והחל במאה ה-15 פקדו אותו מגלי ארצות פורטוגזים, ונציאנים והולנדים.
אלה עשו מספר ניסיונות להקים יישוב בסביבה, בעיקר במאה ה-17, וב-1659 בחר לואי קולייה (Louis Caullier) את האי כאתר להקמת מעוזה המבוצר של חברת הסחר "קאפ ור" (compagnie du Cap-Vert) הצרפתית.
הוא קרה לאי "סן-לואי די פורט" (Saint-Louis-du-Fort) לכבודו של לואי ה-14, מלך צרפת.
הבריטים כבשו את סן-לואי בשלוש הזדמנויות, ב-1693, ב-1779 ומ-1809 עד 1817, אך מחוץ לתקופות אלה שמרו הצרפתים על שליטתם באזור.
היישוב הלך והתפתח אף על פי שחברות המסחר שניהלו אותו התחלפו מפעם לפעם.
סן-לואי רכשה לעצמה מעמד של מרכז לסחר בגומי, עור, זהב, שנהב, דגנים וכן הייתה מרכז לסחר עבדים בדרכם לאמריקה.
בתחילת המאה ה-19 התגוררו בסן-לואי כ-8,000 איש, וב-1828 גובשה תוכנית מתאר לבינויה של העיר בצורת רחובות הערוכים בשתי וערב.
אולם העיר זכתה לתנופת פיתוח חסרת תקדים עם מינויו של לואי פדרב (Louis Faidherbe) למושל המושבה ב-1854.
פדרב יזם מפעלי בנייה בהיקף גדול, ובין היתר נחנך קו טלגרף בין סן-לואי לדקר, הוקמו מערכת לאספקת מים וגשרים, ונוסדו מוזיאון להיסטוריה, לאתנוגרפיה ולתעשייה, בית דין שרעי, בתי ספר ומוסדות ציבור נוספים.
ב-1872 הייתה העיר לבירת המושבה של סנגל, והגיעה לשיאה ב-1895 כאשר הפכה לבירת אפריקה המערבית הצרפתית.
בתקופה זו הייתה סן-לואי לעיר המובילה באפריקה שמדרום לסהרה ולמרכז של אומנות ושל תרבות.
אף ששגשוגה של העיר נמשך, ב-1902 היא חדלה מלשמש כבירת אפריקה המערבית הצרפתית וחשיבותה ירדה.
הקמת מסילת רכבת בין העיר לדקר ב-1885, גרמה לירידת חשיבותו של נמל סן-לואי, אשר בלאו הכי התקשה להתמודד עם גודלן של ספינות הקיטור המודרניות.
ב-1957 איבדה סן-לואי את מעמדה כבירת המושבה, ודקר זכתה בתפקיד.
עקב כך, נסגרו מוסדות שלטוניים רבים בעיר והאוכלוסייה הצרפתית פחתה באופן משמעותי, במיוחד לאחר שסנגל זכתה לעצמאותה ב-1960. אף שמספר התושבים הכללי המשיך לגדול, העיר הפכה לעיר ספר ונקלעה לקיפאון כלכלי ותרבותי.
ב-1983 נוסחה תוכנית מתאר עירונית חדשה במטרה לשמר את חזותה הקולוניאלית של העיר ולהעניק הגנה לאתריה ההיסטוריים.
בשנות ה-90 שבה סן-לואי לבסס את כלכלתה על הדיג, החקלאות והתיירות, וב-1992 נחנכה בה אוניברסיטת גסטון ברז'ה (Gaston Berger).
העיר מחולקת למספר חלקים השוכנים על איים בנהר סנגל ועל גדותיו.
החלק העתיק של העיר שוכן על האי סן-לואי הממוקם בנהר סנגל, כ-6 ק"מ צפונית לשפכו אל הים.
צורת האי היא כשל מלבן כמעט מושלם באורך של 2.5 ק"מ וברוחב של 350 מטר.
חלקה העיקרי של העיר הוא רובע "סור" (Sor) הנמצא על אי אחר בנהר, ממזרח לאי סן-לואי.
אורכו שבעה ק"מ ורוחבו עומד על שני ק"מ לכל היותר.
בין שני האיים מחבר גשר פדרב שאורכו 506 מטר ואשר הוקם בסוף המאה ה-19. מעבר לסור, על היבשת, שוכנים רובעיה המרוחקים של סן-לואי ושדה התעופה.
אזור זה מוקף בביצות המוצפות במהלך העונה הגשומה ובהן גדלים מנגרובים המושכים אוכלוסייה של עופות ימיים, דוגמת פלמינגו, קורמורנים, אנפתיים, ברווזים ועוד .
ממערב לאי סן-לואי משתרעת לשון יבשה ארוכה ברוחב של כ-300 מטר בלבד המכונה "לשון ברברי" (Langue de Barbarie).
זו חוצצת בין נהר סנגל לבין האוקיינוס האטלנטי והיא מכוסה בדיונות למעט האזורים הבנויים.
חלק מהלשון מוכרז כפארק לאומי (Parc National de la Langue de Barbarie), החביב גם הוא על עופות ימיים.
בין לשון יבשה זו לאי סן-לואי מחבר גשר מוסטפא מליכ גאי (Moustapha Malick Gaye).
הלשון היא המשכו של מעין "חצי אי" באורך של 60 ק"מ, החוצץ בין הנהר לאוקיינוס, אם כי הוא רחב בהרבה מצפון לעיר.
חלקי העיר שמצויים בין שפך נהר סנגל לבין האוקיינוס האטלנטי חשופים לסכנת הצפות.
מחקר שהזמינה ממשלת סנגל צופה שעד שנת 2080, 80% משטח העיר יהיה בסכנת הצפה.
בקרבת העיר ממקומת שמורת הטבע גאמבול.
האי של סן-לואי מחולק לשלושה חלקים - אזור הממשל (Gouvernance) שוכן במרכז האי על ציר הרוחב החוצה את הנהר דרך שני הגשרים שמשני צדדיו.
מצפון לאזור זה שוכן הרובע הצפוני הגדול הקרוי "לודו" (Lodo), ומדרום לו הרובע הדרומי הקטן יחסית המכונה "סינדון" (Sindone).
השטח המוכרז כאתר מורשת עולמית מקיף את מרכזו של האי, אורכו 1,300 מטר ורוחבו 350 מטר.
המתאר העירוני של האי הוא של רחובות שתי וערב כפי שנוסח בתוכנית מ-1828. ארבעה רחובות עוברים לאורך האי מצפון לדרום, והם נחצים על ידי סמטאות קצרות רבות המוליכות ממזרח למערב ומקשרות בין הרציפים שלאורך שני יובליו של הנהר.
המבנים באי הם מבנים קולוניאליים בני שתיים או שלוש קומות, ומתאפיינים במרפסות עץ ובמעקות ברזל.
הגגות עשויים מרעפים אדומים, ולחלונות ולדלתות מסכי עץ.
המבנים ההיסטוריים הבולטים משתרעים ברובם באזור הממשל, שרוחבו כ-150 מטרים מצפון לדרום והוא גובל בשני צדדיו האחרים בגדותיו של הנהר.
בצידו המערבי של אזור הממשל משתרעת כיכר מוצלת קטנה הקרויה על שמו של פדרב (Place Faidherbe), ובמרכזה ניצב פסלו של המושל.
שני קסרטינים צבאיים שהוקמו ב-1837, שוכנים מצפון ומדרום לכיכר ומכונים "הרונייה הצפוני" (Rognat Nord) ו"הרונייה הדרומי" (Rognat Sud) בהתאמה.
סמוך לכיכר מצידה המזרחי נמצא ארמון המושל (Hôtel du Gouvernement) שירש את קירותיו מהמצודה העתיקה שבה החל היישוב במקום.
בארמון שוכנים משרדי הממשל האזורי של סן-לואי.
מדרום למתחם נמצא המבנה הגדול של המרכז האזורי התרבותי.
בעברו שימש כמושב האספה הכללית, לאחר מכן כמושב האספה הקולוניאלית ולאחר מכן כמקום מושבה של האספה האזורית.
הקתדרלה שלה חזית נאו-קלאסית שוכנת מיד מדרום לאזור הממשל.
היא נבנתה ב-1828 מתרומות התושבים, והייתה הכנסייה הראשונה במערב אפריקה.
היא העניקה לאזור את כינויו "קרטיאן" (Kertian), שיבוש של המילה הצרפתית "קרטיאן" (chrétien), היינו נוצרי).
המסגד הגדול (Grande Mosquée) שנבנה החל ב-1838 בסגנון המגרב שוכן ברובע הצפוני של העיר.
סָן-ג'וֹן פֵּרְס הוא שם העט של אלקסי לֵזֶ'ה , שהיה משורר, מתרגם, חתן פרס נובל לספרות ודיפלומט צרפתי.
סן-ג'ון פרס נולד כאלקסי לז'ה באיים האנטילים, בעיר פואנט-א-פיטר, בגוואדלופ.
משפחתו של לז'ה הגיעה לאיים מבורגונדיה, צרפת, רכשה אי קטן בשם סאו-לז'ר-לה-פיי (Saint-Leger-les-Feuilles) שבו גדל לז'ה כשהמשפחה מחלקת את זמנה בין שני מטעיה, אחד של קפה ואחד של קנה סוכר.
בגיל 11 נשלח הנער הצעיר להשלמת השכלתו בצרפת.
שנה לאחר מכן עברה גם משפחתו לצרפת והתיישבה בפו (Pau) שבגסקוני.
בשנת 1904 סיים את הבגרות בהצטיינות.
לז'ה למד בבורדו משפטים וסיים בית ספר גבוה למסחר.
הוא פגש בחוגים ספרותיים את פול קלודל ואת אודילון רדון.
הוא תרגם את הספר "רובינזון קרוזו" ואת פינדארוס (משורר יווני קדום).
אחרי מות אביו נאלץ להפסיק את לימודיו בגלל התדרדרות מצבה הכלכלי של משפחתו.
בשנת 1910 סיים את לימודיו, ובאותה שנה פרסם את "תשבחות".
מעט לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה החל לעבוד במשרד החוץ הצרפתי במחלקה המדינית כלכלית.
לאחר שלוש שנים נשלח לסין, שם שהה חמש שנים.
הוא כיהן כקונסול בשאנגחאי וכמזכיר בבייג'ינג.
בתקופה זאת הִרבה לתייר ברחבי אסיה, אוסטרליה וגינאה החדשה.
הוא סייר ברחבי סין, לרבות טיולים במדבר גובי ושיט רפסודות לאורך חופי סין.
בשנת 1921 נשלח לוושינגטון כנציג צרפת בוועידה לפירוק נשק וכמומחה למזרח הרחוק.
בשנת 1924 עבר להנהלת מחלקת אסיה במשרד החוץ הצרפתי, ובשנת 1925, כאשר אריסטיד בריאן (Aristide Briand) התמנה לתפקיד שר החוץ, מונה לז'ה למנהל כללי של משרד החוץ והיה ליד ימינו של השר.
בהיותו בפריז התערה בחוגים הספרותיים בהם פגש את אנדרה ז'יד ואת פול ואלרי, ובחוגים מוזיקליים בהם פגש את איגור סטרווינסקי ואת נדיה בולנג'ר (Nadia Boulanger).
משנת 1939 ועד נפילת צרפת היה המזכיר הכללי של משרד החוץ הצרפתי.
לז'ה, שהיה לצנינים בעיני הימין הצרפתי בוועידת מינכן, התנגד לשווא לוויתור על צ'כוסלובקיה ופוטר על ידי ממשלת פטן לאחר שסירב לקבל מינוי מטעמה כשגרירהּ בארצות הברית.
ממשלת פטן גם החרימה את רכושו וביטלה את אזרחותו.
רבים מכתבי היד שלו הושמדו על ידי הגסטאפו.
לז'ה עבר לארצות הברית, שם עבד בספריית הקונגרס.
לאחר שחרור צרפת הוחזרו לו כל זכויותיו.
הוא נשאר בארצות הברית עד שבשנת 1957 הוצעה לו וילה בפרובאנס ומאז חילק את זמנו בין ארצות הברית ובין צרפת.
בשנת 1958 נשא אמריקאית עשירה בשם דורותי מילבורן ראסל.
הוא נפטר בשנת 1975 בווילה שלו בפרובאנס ונקבר בחצי האי ז'יאן (Giens)
1949 פרס האקדמיה האמריקנית לשירה (מוענק פעם בחמש שנים)
1959 הפרס הלאומי לספרות (של ממשלת צרפת)
פרס נובל לספרות לשנת 1960 על "המעוף המרקיע ואוצר הדימויים הנוקב של שירתה, המשקפת את תקופתנו על דרך החזון"
אנאבזיס , פואמה, סן-ז'ון פרס [שם בדוי], אלכסיס סן לז'ר, עברית - יהודית קופנהגן אוריין, הוצאת עקד, תל אביב, 1971
סן-דני היא הבירה האדמיניסטרטיבית של ראוניון, שבאוקיינוס ההודי.
זוהי העיר הגדולה ביותר באי ראוניון, ונכון לשנת 2019 גרו בה 158,810 תושבים, מתוכם 131,557 תושבים חיים בעיר עצמה, והשאר גרים בסנט מארי, עיירה קטנה שהיא פרבר של סן-דני.
סן-דני הוקמה על ידי אטיין רניול בשנת 1669, ובשנת 1738 הוכרזה כבירת ראוניון.
נמל התעופה הקרוב ביותר לעיר הוא נמל התעופה רולאן גארוס, שהוא גם נמל התעופה המרכזי של ראוניון.
נסיך וייטנאם, באו ואנג, הוא יליד ותושב העיר.
בעיר סן-דני שוכנת האוניברסיטה – "האוניברסיטה של האי ראוניון".
סן-דייֵה-דה-ווז , נקראת לעיתים בקיצור סן דייֵה, היא עיר בצפון-מזרח צרפת.
העיר שוכנת במחוז ווז' שבגראנד אסט, בלב רכס הרי הווז', על גדתו של נהר המרת.
העיר נקראת על שמו של הקדוש דאודטוס מנוור.
בשנת 1500 נוסד במקום חוג תרבותי בשם גימנזיום של הווז' ( Gymnasium Vosagense ).
במסגרתו חברו מספר גאוגרפים בראשות מרטין ולדזמילר והוציאו לאור ב-1507 את המפה הראשונה הנותנת את השם "אמריקה" לעולם החדש.
סן-מלו היא עיר נמל מבוצרת בחומה הנמצאת בברטאן על חופה האטלנטי הצפון מערבי של צרפת, באזור תעלת למאנש, במחוז איל ווילן.
העיר המודרנית כוללת את העיר העתיקה והמבוצרת סן-מלו, שאליה אוחדו, בשנת 1967, הערים הסמוכות סן-סרוון (St Servan) ופאראמה (Paramé).
ההיסטוריה הימית שלה וביצוריה המרשימים הפכו אותה ליעד תיירות מועדף באזור ברטאן, כמו גם למרכז כלכלי אזורי.
העיר סן-מלו שוכנת על חוף תעלת למאנש, ועל הגדה הימנית של שפך הנהר ראנס.
העיר העתיקה, המוקפת חומה, הייתה במקורה אי המחובר כיום אל היבשה במספר דרכי גישה שהוגבהו על פני המים.
העיר נמצאת 18 קילומטרים צפונית לדינאן ו-75 קילומטרים צפונית לרן.
העיר שוכנת על חוף מישורי, ובו שוניות אלמוגים רבות, הבולטות ויוצרות איים זעירים בסמוך לחוף.
באזור החוף מתקיימת תופעת גאות ושפל דרמטית, המביאה לשינויים משמעותיים בקו החוף בתוך שעות.
תופעה זו הביאה לבניית תחנת הכוח לה ראנס הסמוכה לחוף, התחנה הראשונה שהשתמשה בכוחות הגאות והשפל ליצירת אנרגיה.
תופעת הגאות והשפל מושכת תיירים רבים.
בדומה לאתר התיירות מון סן-מישל הסמוך, נחשפת בעת השפל רצועת חוף בת כמה עשרות קילומטרים רבועים, המהווה אטרקציה, ומושכת למקום תיירים רבים.
סן-מלו שייכת לחבל ברטאן שבו נהוגה השפה הברטונית.
התרבות הברטונית והזהות הברטונית מובחנות מן התרבות הצרפתית.
עם כל זאת, שמרה סן-מלו על זהות עצמאית חזקה, והמוטו של תושביה, החל ממלחמות הדת במהלך המאה ה-16, הוא "Ni français, ni breton, malouin suis" - איני צרפתי או ברטוני כי אם בן סן-מלו.
זהות זו נשמרה גם לאחר איחודה של העיר עם סן-סרוון ופאראמה, בשנת 1967, שהכפיל את אוכלוסייתה, ו"דילל" את כמות בני סן-מלו המקוריים בתושבי היישובים הסמוכים שלהם יריבות היסטורית עם בני העיר.
בני העיר מכונים "Malouines" (מלואינס), כינוי שהשתמר בשמם הספרדי של איי פוקלנד, "מלווינס", הנובע מכך שהראשונים שהתיישבו באיים, בשנת 1764, היו בני סן-מלו, שהגיעו למקום בעקבות הימאי לואי אנטואן דה בוגנוויל.
האזור שבו מצויה העיר סן-מלו היה מיושב עוד בתקופת הקלטים.
במקום שבו שוכנת כיום שכונת סן-סרוון נמצא מבצר רומי בשם אלת (Aleth), ששלט בשפך הנהר ראנס, ובאזור הימי שמאחוריו.
במהלך המאה ה-5, כאשר עזב הצבא הרומי את האזור, עמדה אלת בפני מתקפות כבדות, והיה צורך בחיזוקה.
במהלך המאה ה-6 פעלו במקום הקדושים הנוצרים ארון מאלת וברנדן מקלונפרט.
תלמידם של אלו היה נזיר וולשי בשם מכוטוס המכונה אף מאלו.
הקמת היישוב הראשון על האי סן-מלו, בשנת 541, מיוחסת למכוטוס, והעיר קרויה על שמו.
אלת המשיכה להיות היישוב החשוב באזור עד לתחילת המאה ה-11, כאשר מתקפות כבדות של הנורמנים הביאו לדעיכה במעמדה.
באמצע המאה ה-12 עבר מושבו של הבישוף של אלת לסן-מלו.
העיר, שהייתה ממוקמת במקום אסטרטגי, הייתה נושא למאבקים בין בריטניה וצרפת.
בשנת 1490 ניצלו תושבי העיר מצב זה והכריזו על עצמם כעיר-מדינה עצמאית, למשך ארבע שנים.
לאחר מכן עברה העיר לידי דוכסות ברטאן, ויחד עמה אוחדה עם צרפת במהלך המאה ה-16.
גילוי העולם החדש, והסחר הבינלאומי המתפתח הביאו לפריחה כלכלית, ולשינויים מפליגים בעיר.
העיר הייתה למושבם של ספנים כז'אק קרטייה, שגילה את קנדה, אך גם לפיראטים שכונו "קורסיירים", שפעלו ברישיון ובפיקוח של ממשלת צרפת, וגבו מס מספינות בריטיות שעברו בתעלה.
בשנת 1758 פשט הצי הבריטי בפיקודו של צ'ארלס ספנסר, הדוכס השלישי ממרלבורו על העיר, אך לא התקיף את העיר עצמה, אלא רק השמיד את הצי החונה בנמל, והחזיק במשך כשבוע בעיר סן-סרוון הסמוכה.
במהלך המאה ה-19 חי ופעל בעיר הסופר והדיפלומט פרנסואה-רנה דה שאטובריאן.
במהלך מלחמת העולם השנייה נשלטה סן-מלו על ידי הגרמנים.
בקרבות שלאחר הפלישה לנורמנדי שימשה סן-מלו נקודת מפתח בהתקדמות הכוחות האמריקאיים אל תוככי צרפת.
ביולי-אוגוסט 1944, במהלך מבצע קוברה, נעשה מאמץ להשתלט על מספר נמלים חשובים באזור, ובמיוחד על נמל ברסט.
סן-מלו שוחררה על ידי האמריקאים ב-17 באוגוסט, לאחר שהגרמנים חיבלו במתקני הנמל המצויים בה.
חיל מצב גרמני החזיק עוד מספר ימים באי סזמבר הסמוך לעיר, שבוצר במסגרת הקמת החומה האטלנטית, עד תחילת ספטמבר.
הקרבות העזים שניהלו מגיני העיר הגרמנים, והשימוש שהשתמשו האמריקאים בפצצות תבערה להכנעתם הביאו חורבן והרס ל-80% מהמבנים בעיר העתיקה.
העיר נבנתה מחדש בתהליך שנמשך עד שנות ה-70. כיום משמשת העיר מרכז תיירותי חשוב, וכן נמל מסחרי ומרכז לדיג ולספנות.
בשנת 1998 נערכה בעיר ועידת פסגה בין נשיא צרפת, ז'אק שיראק ובין ראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר, שנגעה למדיניות ההגנה העצמאית המשותפת לאיחוד האירופי, שבה הכריזו הבריטים והצרפתים כי על האיחוד האירופי ליצור את האפשרות לפעולה צבאית עצמאית במקרה הצורך.
סן-מלו משמשת מסוף לשירותי מעבורת הניתנים על ידי חברות שונות, ומגיעים לערים פול, פורטסמות' וויימות' בחופי אנגליה, לעיתים דרך איי התעלה - ג'רסי וגרנסי, וכן לעיר הסמוכה דינאר.
בעיר קיימת תחנת רכבת "Gare de Saint-Malo", המאפשרת קווי TGV ישירים לרן, לפריז ולמספר יעדים באזור.
מספר חברות מפעילות קווי אוטובוסים המגיעים ליעדים סמוכים.
תחנות האוטובוסים מצויות ליד תחנת הרכבת.
שדה התעופה הסמוך לעיר הוא שדה התעופה של דינאר-פלורטואי-סן מלו (Dinard – Pleurtuit – Saint-Malo) שבו פועלות מספר חברות המציעות טיסות לגרנסי, ללונדון ולנוטינגהאם.
לאחר האיחוד עם סן-סרוון ופאראמה, וגם לאחר התרחבות סן-מלו עצמה אל מעבר לחומות, מהווה העיר העתיקה של סן-מלו אך חלק קטן משטחה המוניציפלי של העיר.
זהו מתחם נפרד, הנמצא על מעין אי, שמובילות אליו מספר דרכי גישה מוקפות במים.
העיר נהרסה כמעט לחלוטין במהלך מלחמת העולם השנייה, ונבנתה מחדש.
החומה כוללת טיילת המאפשרת את הקפת החומה ברגל, ומספר שערים המהווים דרכי גישה לטיילת שעל החומות.
האזור שבתוך העיר העתיקה הוא אזור תיירותי מובהק, ובו מלונות רבים, מסעדות וחנויות.
קתדרלת סן-ונסאן - בנייתה של הקתדרלה החלה בשנת 1146, ובמשך שנים רבות היא שימשה מקום מושבו של הבישוף מסן-מלו, עד שתפקיד זה בוטל בשנת 1801. הקתדרלה ניזוקה מאוד במהלך מלחמת העולם השנייה, נבנתה מחדש ונחנכה בשנת 1972. כיום מצוי בקתדרלה חלון רוזטה גדול ומעוצב, ועוגב גדול.
כמו כן קבורים מספר אישים בתחומי הקתדרלה, ובהם הימאי ז'אק קרטייה, איש סן-מלו, מגלה קנדה.
טירת סן-מלו - הטירה נבנתה במהלך המאה ה-15 והמאה ה-16 ונמצאת במתחם מבוצר נפרד בצדה הצפון מזרחי של החומה.
במתחם פועל גם המוזיאון העירוני של סן-מלו.
בית הקורסייר (La Demeure de Corsaire) - ביתו הפרטי של פרנסואה-אוגוסט מאגון דה לה לנד (François-Auguste Magon de la Lande), קורסייר וסוחר בן המאה ה-18, שנבנה בשנת 1725 ועודו עומד בתחומי העיר העתיקה בסן-מלו.
הבית הוא אתר תיירות היסטורי, וכולל תצוגה של חפצים כמודלים של ספינות, כלי נשק אותנטיים וכלים אחרים, הקשורים בעברה ההיסטורי של סן-מלו ובתפקידו ההיסטורי של הקורסייר.
המבצר הלאומי (Fort National) - נקודה מבוצרת המצויה על מעין חצי אי הבולט מצפון לעיר העתיקה של סן-מלו.
המבצר נבנה ב-1689 על ידי המרשל וובאן, וכיום הוא אתר תיירותי.
הגישה אל המבצר אפשרית רק בעת השפל, ובעת הגאות מוקף המבצר מים מכל עבריו.
גראן בה ופטי בה (Grand Bé, Petit Bé) - גראן בה ופטי בה הם שני איים הנמצאים במרחק של כ-200 מטרים מצפון מערב לעיר העתיקה של סן-מלו.
איים אלו, בדומה למבצר הלאומי, מוקפים במים בעת הגאות, אך השפל יוצר דרך גישה אליהם.
הפטי בה, הקטן מבין האיים, בוצר על ידי המרשל וובאן, ומבני המבצר, שאינו פעיל, עודם מצויים עליו.
על הגראן בה מצוי קברו של המשורר והדיפלומט פרנסואה-רנה דה שאטובריאן, איש סן-מלו, וכן שרידים של מצודה עתיקה.
האקווריום הגדול של סן-מלו - האקווריום, הנמצא כ-4 קילומטרים מדרום לעיר, הוא בין הגדולים בצרפת ובאירופה, והוא מכיל אלפי חיות ימיות ממאות מינים שונים.
מבוך הקורסיירים (labyrinthe du Corsaire) - פארק שעשועים הכולל מבוך תירס, המוקדש לנושא הקורסיירים, ומצוי דרומית לסן-מלו.
אזור סן-סרוון - בתחומי העיירה סן-סרוון, שאוחדה עם סן-מלו, מצויה מרינה, וכן מספר אתרים מעניינים כגון מצודת העיר (Le fort de la Cité) ששימשה את הגרמנים בעת מלחמת העולם השנייה, וכיום משמשת אנדרטה לנספים במלחמה, וכן מגדל סולידור (Tour Solidor) המצוי בשפך הנהר ראנס.
המגדל הוא מבצר בן המאה ה-14 ששימש גם כלא.
כיום הוא משמש מוזיאון המספר את סיפור המלחים הברטונים שהקיפו את כף הורן.
הערים התאומות של סן-מלו הן:
סַמְרָנִיִּים או דרבני העולם החדש (שם מדעי: Erethizontidae) הם משפחת מכרסמים, בעלי קוצים ארוכים וחדים החיים ביבשת אמריקה ומכאן שמם השני.
הם אינם באמת דרבנים או קשורים אליהם אף על פי ששתי המשפחות בתת-סדרת דמויי-קביה.
הסמרניים קשיחים יותר ונעים לאט יותר והם אוכלים מזון מגוון יותר מהדורבניים.
הסמרניים הם מכרסמים בינוניים ואיטיים החיים רב הזמן על העצים ברגע שטורף מתקרב אליהם הם יקשיחו את גבם וינופפו לעברו בזנבם הקוצני.
ברגע שהקוץ פוגע הוא נתלש מגוף הסמרן ואצל כמה מינים הקוץ גם מסוגל להתחפר בתוך העור של הטורף, דבר שיכול להיות קטלני.
במשפחת הסמרניים יש 5 סוגים ו-16 מינים.
הגדול שבהם הוא המין הצפון אמריקאי סמרן מקריס.
סמרן (Coendou) - בו 8 מינים בהם המין סמרן לופתן
סן-בנואה היא עיר בראוניון, שבאוקיינוס ההודי.
היא העיר הרביעית בגודלה בראוניון ומשתרעת מחוף האוקיינוס ועד לרכס ההרים שבלב האי בגובה 2,478 מטר מעל לגובה פני הים.
העיר ממוקמת 40 ק"מ מדרום מזרח לבירה סן-דני.
עמק טאקאמאקה עם המפלים והאגנים שלו.
ההתיישבות בעיר החלה בתחילת המאה ה-18 כאשר מתיישבים מהעין סן-דני חיפשו אחר מקום לגידול קפה.
באותה תקופה גם התיישב בישוף נוצרי בהסכמת השלטונות.
העיר אף נקרא על שמו של הבישוף האחרון, פייר בנואה דומה (Pierre Benoît Dumas).
הקומונה עצמה נוסדה ב-1733 ומהר מאוד הפכה למקום גידול חשוב של תבלינים מתורבתים.
בין השאר נשתלו שם צמחים שהביא פייר פואבר מרחבי העולם כמו מנגו מהודו, ליצ'י מסין, ווניל ממקסיקו.
ב-1809 מגיני העיר עזור לקומונה השכנה סן-רוז להרחיק את הבריטים מהעיר, דבר שלא מנע את כיבוש האי על ידי הבריטים ב-1810 במהלך המלחמות הנפוליאוניות, דבר שאפשר נקודת עגינה לאוניות בריטיות בדרך להודו.
אוכלוסיית העיר גדלה ברציפות מאז שנת 1961, אך בשנים 2017–2020 היא פחתה בכ־800 תושבים.
סמרנבורג (בהולנדית: Smeerenburg) היא עיר רפאים השוכנת על האי אמסטרדמויה (Amsterdamøya – "האי אמסטרדם") אשר מצפון-מערב לאי שפיצברגן שבסבאלברד שבנורווגיה.
היישוב הוקם על ידי ציידי לווייתנים דנים והולנדים ב-1619 והיה אחד מהיישובים הצפוניים ביותר בעולם
סמרנבורג היה מרכזו של צייד הלווייתנים בצפון בראשיתו.
משמעות השם היא "עיר שומן הלווייתנים".
המקום יושב לראשונה על ידי ההולנדים ב-1614, כאשר ספינות של חברת הסחר הצפונית של אמסטרדם (Noordsche Compagnie) הקימה תחנת ציד לווייתנים זמנית ובמקום נבנו אוהלים עשויים מקנבס ותנורים ארעיים.
ב-1619 נשלחה לשפיצברגן ספינה בהדחק של 500 טונות עמוסה בעצים וחומרים אחרים.
האוהלים והתנורים הארעיים הוחלפו במבני עץ ובקדרות נחושת.
בשנתו הראשונה אוכלס היישוב רק על ידי דנים והולנדים.
בשנים 1619 ו-1620 נשלחו ספינות דניות למקום על ידי סוחרים מקופנהגן ובשנים 1621 ו-1622 ניתנה חסות מלכותית למקום.
ב-1623 נשלחו שתי ספינות בסקיות שהועסקו על ידי הדנים לסמרנבורג והחלו לקחת ציוד ציד לווייתנים מבקתותיהם של הדנים עד שגורשו משם על ידי ההולנדים.
ב-1625 כאשר חזרו הבסקים למקום, ניזוקה תחנת הציד שלהם עקב פעולתם של ההולנדים והאנגלים שנה קודם לכן.
לאחר מכן גורשו הדנים מהמקום על ידי ההולנדים.
בשיא פעילתו, בשנות השלושים של המאה ה-17, היו ביישוב 16–17 מבנים, כולל "מבצר" במרכזו שנבנה עוד לפני 1631 כדי להתריע מפני פולשים, בעיקר דנים.
השבילים בין המבנים רוצפו באבן עם תעלות ניקוז שאפשר לעוברים בהם ללכת בדרך יבשה.
במקום נבנו תנורים בחזיתות המבנים.
באותה תקופה התגוררו במקום כ-200 איש שעסקו בהפקת שמן משומן הלווייתנים, בחיתוך השומן ובייצור חביות לאגירת השמן.
בעקבות הריסת התחנה ההולנדית באי יאן מאיין על ידי הבסקים שפעלו בשליחות הדנים ב-1632, שלחו ההולנדים קבוצה של שבעה אנשים שישהו בסמרנבורג בחורף של 1633–1634. כולם מצאו את מותם.
התדרדרותו של היישוב החלה בשנות הארבעים, אך עדיין קיים אזכור למקום משנת 1657. בערך בשנת 1660, עם המעבר לייצור השמן משומן הלווייתנים עם החזרה לנמל המוצא, ועם הרחבת צייד הלווייתנים לשטחי האוקיינוס, ננטש היישוב.
ב-1973 הוכרזו חורבותיה של סמרנבורג כחלק מהפארק הלאומי של צפון-מערב שפיצברגן.
סן-לואי היא קומונה בעלת 19,600 תושבים, במזרח צרפת, בסמוך למשולש הגבולות בין צרפת, גרמניה ושווייץ.
הקומונה שייכת לקנטון אוניג ברובע מילוז במחוז או-רן, בחבל גראנד אסט.
סן לואי ממוקמת על קו הגבול עם העיר השווייצרית בזל ובסמוך לקו הגבול עם העיר הגרמנית וייל אם ריין.
הקומונה כוללת כיום גם את האזורים שהיו פעם הכפרים בורגפלדן (Bourgfelden) ונובג (Neuweg) - שנודע גם בשם סן-לואי-לה-שוסי (Saint-Louis-la-Chaussée) או נוואג (Näiwaag) באלזסית).
בשטחה המוניציפלי של העיר נמצא נמל התעופה בזל-מילוז-פרייבורג המנוהל במשותף על ידי צרפת ושווייץ, במסגרת אמנה בין-לאומית משנת 1949. שדה התעופה משמש כבסיס פעולה לחברת "איזי ג'ט שווייץ" וכולל בעיקר טיסות לערים מרכזיות וליעדי נופש באירופה.
בעיר קיימת קהילה יהודית בת כמה עשרות משפחות ובית כנסת פעיל, בנוסף קיימת בעיר ישיבה קטנה חשובה מהוותיקות בצרפת בשם "אור התלמוד" מיסודו של הרב משה מאיר רב העיר לשעבר ובראשות הרב ראובן מאיר.
בשנת 2016 הוא עלה לישראל, והעביר את הניהול לבן שלו הרב יעקב מאיר.
במקום מתגורר גם חתנו הרב אליעזר מור העוזר לו בניהול הישיבה.
כמו כן קיים מתחת לבניין של הישיבה בית ספר אורתודוקסי לכלל היהודים האורתודוקסים שגרים במקום, בניהולה של הרבנית מאיר (אשתו של ראש הישיבה הרב יעקב מאיר).
סַמְרָן מַקְרִיס (שם מדעי: Erethizon dorsatum) או דורבן צפון אמריקאי וכן סמרן צפון אמריקאי הוא מכרסם דמוי דורבן קוצני גדול והוא המין היחיד ממשפחת הסמרניים הנפוץ בטבע באמריקה הצפונית, והוא המכרסם הגדול ביותר ביבשת זו לאחר הבונה הקנדי.
תפוצה: הסמרן נפוץ מקנדה ועד צפון מקסיקו בעיקר באזורי יערות מחטניים, אך גם במדבריות, הרים וטונדרה.
הם נוהגים לקנן במאורות בעצים חלולים או סלעים.
אויבים: לסמרן יש מעט מאוד אויבים והוא מתגונן מפניהם על ידי הפרשת ריח חזק מגופו וכן הצלפות בזנבו הקוצני מולם.
טורפיו הם בעיקר סמוריים שונים, פומה, זאבים, דובים ועופות דורסים כגון עיט ואוח וירג'יניה.
אבותיהם של הדורבנים מסוג סַמְרָן מַקְרִיס הגיעו ככל הנראה מאפריקה, לפני יותר מ-30 מיליון שנה.
במשך מיליוני שנים נפוצו הדורבנים ליבשת אסיה ולחלקים מיבשת אירופה דרך היבשה והגיעו לדרום אמריקה בתקופה שבה אפריקה ודרום אמריקה (אז חלק מיבשת גונדוונה) היו קרובות משמעותית אחת לשנייה מאשר בתקופה הנוכחית.
בשנת 2024 התגלה מאובן נדיר של סַמְרָן מַקְרִיס בפלורידה שבארצות הברית.
על ידי השוואת שלד המאובן עם עצמות של דורבנים מודרניים, גילו החוקרים מספר ממצאים: למאובן היו חסרות הלסתות לכרסום קליפת העץ כפי שקיים בדורבנים מודרניים.
יחד עם זאת, לתכונות אחרות שלו היה דמיון רב יותר לדורבנים מודרניים מצפון היבשת, כולל צורת עצם האוזן התיכונה וצורות השיניים העליונות והתחתונות.
סן-לו היא עיר בצרפת ובירת מחוז מאנש.
העיר נוסדה בשם בריוור (בגאלית עתיקה: Briovère; מילולית:"גשר על נהר וייר" ) והייתה מבצר גאלי.
סן-לו הייתה העיר השלישית בגודלה בדוכסות נורמנדיה אחרי רואן וקן, ונהפכה לחלק מצרפת ב-1202. ב-1275 ניתנה לה רשות לייצר מטבעות מהמלך פיליפ השלישי, מלך צרפת, וכך עשתה עד 1693.
במהלך מלחמת מאה השנים העיר נכבשה בידי חיילים אנגלים, וב-1347 העיר נפגעה מהמוות השחור.
ב-1378 העיר חזרה לידיים צרפתיות.
העיר נכבשה בחזרה על ידי האנגלים בשנים 1418–1449.
העיר סבלה רבות במהלך מלחמות הדת בצרפת.
ב-1562 נכבשה העיר על ידי הכוחות ההוגנוטים ושימשה מבצר פרוטסטנטי.
ב-1795 ניתן לעיר תפקיד הבירה של מחוז מאנש.
ב-1858 חוברה העיר לקו הרכבת פריז-שרבור.
במלחמת העולם השנייה נכבשה העיר על ידי כוחות גרמניה הנאצית ב-17 ביוני 1940. עקב היותה נקודה אסטרטגית, העיר הושמדה כמעט לחלוטין במהלך הפלישה לנורמנדי, וכונתה "בירת החורבות" על ידי סמואל בקט.
סן-בריס-סו-פורה (בצרפתית Saint-Brice-sous-Forêt ) היא קומונה בעלת 14,000 תושבים, בפרווריה הצפוניים של פריז, השוכנת במרחק של 16.5 קילומטר ממרכז פריז.
הקומונה שייכת לקנטון אקואה, ברובע סרסל, במחוז ואל ד'אואז, בחבל איל-דה-פראנס.
קרבתה של העיר לעיר סרסל בה ישנה קהילה יהודית גדולה, גרמה לכך שגם בסן-ברי ישנה קהילה יהודית מכובדת.
הסופרת האמריקאית אדית וורטון התגוררה בעיר משנת 1919 ועד למותה בשנת 1937, והרחוב בו התגוררה נקרא כיום על שמה.
סמרן לופתן או סמרן ברזילאי (שם מדעי: Coendou prehensilis) הוא מכרסם גדול החי באמריקה הדרומית וגופו מכוסה בקוצים גדולים ומסוכנים.
למרות שהוא מזכיר דורבן הוא שייך דווקא למשפחת "דורבני העולם החדש" או הסמרניים.
גופו של הסמרן מכוס בקוצים לבנים או צהבהבים וארוכים וביניהם ישנם כהות ושאר הפרווה אפורה.