tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המחבלים החזיקו בנוסעים הישראלים והיהודיים כבני ערובה.
מדינת ישראל יצאה למבצע יונתן, וחילצה את החטופים.
החזית העממית "אדראדז'ני" הייתה תנועה חברתית ופוליטית בבלארוס בסוף שנות ה-80 ושנות ה-90 שהובילה את בלארוס לעצמאותה מברית המועצות.
היא הייתה דומה לחזיתות דומות של לטביה ואסטוניה, ותנועת סאג'דיס בליטא.
דגל התנועה הוא דגל בלארוס הישן.
החזית העממית בבלארוס הוקמה בשנת 1989 בעקבות הקמת החזיתות העממיות במדינות הבלטיות.
את ועידת היסוד שלה תוכנן לארגן בווילנה בגלל לחץ מצד הרשויות בבלארוס.
בתחילה איחדה החזית העממית מספר ארגונים מינוריים שקידמו את השפה וההיסטוריה בבלארוס.
עם זאת, עד מהרה החלה התנועה להשמיע דרישות פוליטיות, תמכה בפרסטרויקה ובדמוקרטיזציה בברית המועצות, שיאפשרו תחייה לאומית בלארוסית.
החזית העממית הייתה הארגון הפוליטי הראשון בבלארוס שהתנגד בגלוי למפלגה הקומוניסטית.
הסופר הבלארוסי הבולט ואסיל ביאקאו הפך לחבר פעיל בחזית העממית בבלארוס.
הסופר אלס אדמוביץ ' היה תומך פעיל בחזית העממית.
בחזית היו כעשרת אלפים פעילים באזורים שונים בבלארוס וכן במוסקבה, וילנה וריגה.
הביטאון הרשמי היה Навіны БНФ "Адраджэньне (חדשות החזית העממית "תחייה").
בין ההישגים המשמעותיים של החזית היה חשיפת אתר הקבורה של קוראפטי ליד מינסק, אתר ההשמדה ההמוני העיקרי של הנ.ק.ו.ד.
של אסירים פוליטיים סובייטים בשנות השלושים.
החזית העממית בבלארוס מחתה באופן פעיל נגד המדיניות הסובייטית בעקבות התאונה בצ'רנוביל, שאחריה שטח גדול של בלארוס היה מזוהם כתוצאה מנפולת גרעינית.
במאי 1990 נבחרו 37 חברי החזית העממית בבלארוס למועצה העליונה בבלארוס והקימו קבוצת אופוזיציה דינמית בפרלמנט של הרפובליקה הסובייטית הסובייטית הבלארוסית.
ביולי 1990 יזמה החזית העממית בבלארוס את העברת הכרזת הריבונות הממלכתית של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית בבלארוס.
באוגוסט 1991, לאחר ניסיון ההפיכה הסובייטית ב-1991, ונתמך על ידי עשרות אלפי מפגינים מחוץ לבניין הפרלמנט, הצליחה החזית העממית בבלארוס לשכנע את הסובייט העליון להכריז על עצמאותה המלאה של בלארוס מברית המועצות.
הסמלים הלאומיים הבלארוסיים ההיסטוריים: הדגל הלבן-אדום-לבן ושלט האצולה פאהוניה שוחזרו כסמלי המדינה של בלארוס.
בשנת 1994 נבחר אלכסנדר לוקשנקו לנשיא בלארוס.
כבר מההתחלה הפכה החזית העממית בבלארוס לאחד הכוחות הפוליטיים העיקריים המתנגדים לנשיא לוקשנקו.
בשנת 1994 הקימה ממשלת צללים המורכבת ממאה אנשי רוח.
בשנת 1995 פתחו חברי הפרלמנט מהחזית העממית בבלארוס בשביתת רעב כמחאה נגד משאל העם השנוי במחלוקת של לוקשנקו, כדי להחליף סמלים ממלכתיים בסמלים סובייטיים שתוקנו מעט ולהפוך לרשמית את השפה הרוסית בבלארוס.
שביתת הרעב הופרעה באלימות על ידי כוחות המשטרה שהכו את חברי הפרלמנט.
בשנת 1996 הייתה החזית העממית בבלארוס אחת התנועות העיקריות שעמדו מאחורי ההפגנות ההמוניות נגד מדיניות רוסיה ושילובו של לוקשנקו עם רוסיה, כמו גם נגד משאל העם השנוי במחלוקת השני שלו, המתקן את החוקה בדרך לרכז את השלטון בידי הנשיא.
ההפגנות פוזרו באלימות על ידי המשטרה.
שני מנהיגי החזית העממית בלארוסית, זיאנון פזניאק וסרגיי נאבומצ'יק, עזבו את המדינה וקיבלו מקלט מדיני בארצות הברית.
בסוף שנות התשעים התפלגה החזית העממית בבלארוס לשני ארגונים מתחרים.
האגף השמרני שלה תחת המנהיג הגולה פזניאק הקים את המפלגה הנוצרית השמרנית — BNF - החזית העממית הבלארוסית (Kanservatyŭna-Chryścijanskaja Partyja BNF), ואילו הרוב המתון הקים את מפלגת החזית העממית הבלארוסית (Partyja BNF, Партыя БНФ) בראשות וינצוק ויאצ'ורקה.
שני הצדדים טוענים כי הם היורשים הלגיטימיים היחידים של החזית העממית בבלארוס שהוקמה בשנת 1989. חזית מלאדי, לשעבר ארגון הנוער של החזית העממית, הפכה גם היא לארגון אוטונומי.
בשנת 2011, בעקבות סכסוך פנימי, עזבו יותר מ-90 חברים נוספים את מפלגת BPF, ובהם כמה ותיקים בולטים של החזית העממית המקומית בבלארוס, כמו לבון בארשבסקי, יורי צ'אדיקה, וינצ'וק ויאצ'ורקה.
המקרה תואר כ"פיצול שני" של החזית העממית בבלארוס.
באופן רשמי, החזית העממית בבלארוס ממשיכה להתקיים כארגונים לא ממשלתיים המזוהים עם מפלגת BPF.
החזית העממית של אסטוניה היא מפלגה שהוקמה בשנת 1988 על ידי הפוליטיקאי האסטוני אדגר סוויסאר שבתחילה כינה אותה בשם הזמני "החזית העממית".
החזית העממית של אסטוניה הייתה בעלת כח גדול בתוך תנועת העצמאות האסטונית שהובילה לבסוף להקמת הרפובליקה של אסטוניה כמדינה עצמאית מברית המועצות.
החזית העממית של אסטוניה הוכרזה בשנת 1988 בשידור חי בערוץ הטלוויזיה 'אסטוניה TV'.
בהכרזה על הקמת המפלגה דובר על אידאולוגיית המפלגה, בין היתר תוך תמיכה בפרסטרויקה.
החזית העממית ארגנה סדרה של אירועים ופעולות עמוסים ומסוקרים, שהדגישו את הגאווה הלאומית של אסטוניה, בנוסף להסברה על ערכים דמוקרטיים.
המפלגה הדפיסה בכמויות גדולות מודעות ועיתונים כדי להכניס את התנועה למודעות הציבור.
החזית העממית של אסטוניה היוותה את אחד הגופים שקראו לעצמאות אסטונית מידי ברית המועצות.
יחד עם זאת, פורסמו לעיתים פרשיות שמעורב בהם מייסד המפלגה, אדגר סוויסאר מה שגרם גם להתגברות תנועות התנגדות לעצמאות.
החזית העממית פורקה בשנת 1993.
+בחירותאחוזיםמושביםהבחירות הסובייטיות העליוניות 199043הבחירות הפרלמנטריות באסטוניה 199212.2015
החזית העממית הלאומית ; לטיניזציה: Ethniko Laiko Metopo (ELAM);) היא מפלגה ימנית רדיקלית לאומנית-יוונית בקפריסין.
נוסדה בשנת 2008 כתנועה חוץ-פרלמנטרית והפכה למפלגה בשנת 2011, בעקבות הצלחת המפלגה-האחות שלה, השחר הזהוב, ביוון.
המפלגה היא אירוסקפטית (מתנגדת לאיחוד האירופי).
בבחירות 2021 הכפילה המפלגה את כוחה ביחס לבחירות 2016 והפכה לרביעית בגודלה בבית הנבחרים של קפריסין.
התנועה צמחה מתוך "השחר הזהוב: הגרעין הקפריסאי" שנוסד בראשית שנות ה-2000 על ידי יו"ר המפלגה חריסטוס חריסטו, שהיה גם חבר מפלגת השחר הזהוב היוונית.
בשנת 2008 נאסר על התנועה להשתמש בשם והיא החליפה את שמה.
פעילותה בזירה הציבורית התרכזה בפעילות נגד הגירה של מוסלמים מקפריסין הצפונית.
הליגה הקרבית של הנציונל-סוציאליסטים המהפכניים הידועה יותר בכינוי החזית השחורה (Schwarze Front) הייתה תנועה פוליטית קצרת-ימים, אשר התנתקה מהמפלגה הנאצית ופעלה ליישום עקרונות השטראסריזם.
האחים אוטו וגרגור שטראסר, היו ממקימי המפלגה הנאצית.
עם זאת, בהדרגה הם פיתחו תת-זרם בתוך האידאולוגיה הנאצית אשר נודע בשם שטראסריזם על שמם.
השטראסריזם נטה להדגיש יותר את העקרונות הסוציאליסטיים והכלכליים באידאולוגיה הנאצית, ופחות את הפן הגזעני שבה.
ב-1930 סר חינו של אוטו שטראסר בעיני מנהיג המפלגה אדולף היטלר, והוא עזב את המפלגה.
שטראסר הקים יחד עם פורשים נוספים את "החזית השחורה" במטרה לזרוע מחלוקות ופירוד בתוך ההנהגה הנאצית, ולהציב אלטרנטיבה לפופולריות ממנה נהנה היטלר.
שטראסר טען שהיטלר בגד בעקרונות הנאציים וסילף אותם.
הוא הצביע על מצע 25 הנקודות שעל פיו הוקמה המפלגה הנאצית (מצע שמעולם לא שונה), והראה כיצד היטלר סטה מהם על ידי כך שהעדיף לקדם גזענות לשמה לפני שקידם מהפכה אנטי-קפיטליסטית.
כסמל התנועה, בחר שטראסר את הפטיש והחרב, אשר משמשים עד היום כסמלן של קבוצות שונות ברחבי העולם.
החזית השחורה מעולם לא כללה יותר מכמה אלפי חברים, והיא לא באמת יכלה להוות אלטרנטיבה למפלגה הנאצית.
ב-1934 נרצח גרגור שטראסר במהלך ליל הסכינים הארוכות, ויחד עמו נרצחה כל האופוזיציה הסוציאליסטית בתוך המפלגה הנאצית.
אוטו שטראסר נמלט מגרמניה לצ'כוסלובקיה.
באמצעות תחנת רדיו שהקים, המשיך שטראסר לנסות ולהשפיע על הציבור הימני בגרמניה להתנער מהיטלר.
אחרי שצ'כוסלובקיה נכבשה בידי הנאצים, נמלט שטראסר לקנדה.
החזית הפרוגרסיבית הלאומית הייתה קואליציית מפלגות פוליטיות סורית שהוקמה ב-7 במרץ 1972, כתנועת התיקון בראשות הנשיא חאפז אל-אסד.
בחזית ישנם 6 מפלגות תחת הנהגת מפלגת הבעת'.
האמנה של הקואליציה קובעת שההנהגה המרכזית שלה מורכבת מיו"ר, תשעה חברים ממפלגת הבעת', ושני חברים מכל שאר המפלגות.
המפלגות המרכיבות את החזית אינן מורשות לחפש תומכים בצבא או באגודות הסטודנטים.
בדצמבר 2000 התיר פיקוד מפלגת הבעת' ל6 מפלגות הקואליציה לפתוח משרדים מחוזיים ולהוציא עיתונים בפומבי.
מאז תחילת 2018 עמל הבעת' לשקם את מוסדותיו באזורים שהוחזקו בעבר על ידי המורדים תוך ביסוס נוכחותו בשטחים שבשליטת המשטר.
מאמצים אלה באו לידי ביטוי כאשר המפלגה ביססה מחדש את שליטתה החברתית והפוליטית באמצעות בחירות מקומיות שנערכו בספטמבר 2018, הראשונות מאז 2011. הבחירות, שהבעת' סייע לארגן, שימשו כמנגנון לתגמול נאמני הבעת' באמצעות קידומם לעמדות כוח והבטחת עלייתה של המפלגה בשלטון המקומי.
רשימות הבעת' רצו ללא התנגדות בחלק מהיישובים ואילו באחרים שליטתו של הבעת' בהרכבת רשימות אלקטורליות אפשרה לו לצמצם את השפעתן הפוטנציאלית של מפלגות אחרות בתוך החזית הלאומית הפרוגרסיבית.
הדבר הבטיח כי מועמדי הבעת' יזכו ליתרון משמעותי, צעד שעורר את זעמה של המפלגה הסוציאלית הלאומית הסורית והניע אותה להסיר את מועמדיה בחומס ובסוידה מרשימת החזית הפרוגרסיבית.
בבחירות הכלליות לפרלמנט ביולי 2020 ביסס הבעת' עוד יותר את כוחו הפוליטי.
בעוד שניצחון המפלגה בבחירות והדומיננטיות שלה בפרלמנט היו צפויים, המידה שבה הבעת' יבטיח את חלקו במושבים בגוף המחוקק של סוריה לא הייתה כזו.
לאחר שדחה את הבחירות מספר פעמים לפני שהחליט על התאריך ביולי, תמרונים פוליטיים של משטר אסד הצביעו על כך שהבעת' נחוש לחתור תחת כל מועמד עולה של החזית שהוא רואה בו איום.
עד תחילת 2020 צמצם הבעת' שני פלגים של המפלגה הסוציאלית הלאומית הסורית, סיעת האינתיפאדה בעלת התפיסה הרפורמיסטית וסיעת אמנה הנתמכת על ידי ראמי מח'לוף, אך אפשר לפעילות סיעת מרכז, שבסיסה בביירות, להימשך ללא הפוגה בשדה הקרב ובפרלמנט, שם החזיקה בשבעה מושבים.
תוצאות הבחירות סיפקו אזהרה לחברי מפלגת הבעת' לשעבר ולתומכי ממשלה חוצת עדתיות, שפנו יותר ויותר למפלגות אחרות התומכות במשטר.
החזית העממית החדשה, הנקראת גם החזית העממית, היא קואליציה של מפלגות פרלמנטריות מהשמאל הצרפתי.
החזית נוצרה ב-10 ביוני 2024, על ידי חיבור של כמה מפלגות שמאל בצרפת לקראת הבחירות לפרלמנט הצרפתי, כאופוזיציה למפלגתו של הנשיא עמנואל מקרון, וגם למפלגת הימין הקיצוני "האיחוד הלאומי", בקונטקסט של התחזקות הימין הקיצוני בצרפת בבחירות לפרלמנט האירופי של 2024.
קואליציה זו מחברת את מפלגת "האקולוגים", "לה פראנס אנסומיז", המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, והמפלגה הסוציאליסטית.
נוסף על כך לקואליציה הצטרפו כמה מפלגות שמאל פחות מוכרות, כמו "השמאל הרפובליקני והסוציאליסטי", "המפלגה האנטי-קפיטליסטית החדשה" ו"השמאל האקו-סוציאליסטי", נוסף על אחרות.
יתר על כן, המפלגה מתמקדת בגיוס ציבור העובדים בצרפת, באיגודים במקצועיים, ובחברה האזרחית.
הקואליציה מאוחדת תחת מצע פוליטי משותף, אשר מאגד את מרבית מפלגות השמאל הצרפתי כיום.
הבחירות לפרלמנט האירופי של 2024
תוצאות הבחירות לפרלמנט האירופי של 2024 בצרפת, אשר התקיימו ב-9 ביוני, הראו שמפלגת הימין הקיצוני, "האיחוד הלאומי" הייתה מקום ראשון בטבלת ההצבעה, עם 31.37% מהמצביעים.
אחרי באה מפלגתו של עמנואל מקרון "ביחד", שהגיעה למקום השני עם 14.60% מהקולות.
בערב קבלת התוצאות, הנשיא של הרפובליקה הצרפתית, עמנואל מקרון, הכריז על פיזור הפרלמנט הצרפתי, תוך שימוש בסעיף 12 לחוקה הצרפתית, ובכך נקבע המועד לבחירות המקומיות לפרלמנט הצרפתי, שיתקיימו בשני סבבים.
הראשון ב-30 ביוני והשני ב-7 ביולי.
- זהו פיזור הפרלמנט השישי תחת הרפובליקה החמישית.
מיד לאחר ההצהרה על פיזור הפרלמנט, פרנסואה רוּפה, התראיין בערב ה-9 ביוני לתוכנית טלוויזיה מקומית, וקרא ל"חזית עממית" ול"שמאל מאוחד", כנגד לאיום הימין הקיצוני, שמגולם בעיקר על ידי מפלגת "האיחוד הלאומי", תחת הנהגתו של ז'ורדאן בארדלה.
ב-10 ביוני 2024, אחרי שהשתמש בקריאתו לאיחוד השמאל ערב לפני כן, ל"חזית עממית", ולאחר מכן גם ברשתות החברתיות, קרא לפגישה משותפת של מנהיגי מפלגות השמאל, ויצר עצומה לאיחוד השמאל, אשר נענתה במאות אלפי חתימות, בכמה שעות לאחר פרסומה.
במקביל לכך, 350 אישים בעלי רקע דיפלומטי, אינטלקטואלי, ואומנותי, ביניהם 2 זוכי פרס נובל - חתמו על עצומה שפורסמה בעיתון לה מונד בכדי לקרוא לאיחוד של השמאל, וכדי לעמוד אל מול, כלשון החותמים "האסונות של תקופתנו".
לקריאה זו נוספו גם 5 פדרציות איגודי העובדים הגדולות בצרפת, אשר קראו להפגין אל מול עלייתו של הימין קיצוני.
פדרציית איגודי העובדים הגדולה בצרפת, ה-CGT, קראה בהצהרה שלה ל"חזית עממית" גם בקרב איגודי העובדים.
המצע הפוליטי המשותף לחזית העממית גובש ב-4 ימים בלבד, תחת אילוצי זמנים קשים.
המצע פורסם ב-14 ביוני, במסיבת עיתונאים שהתרחשה בפריז.
תמיכה בריבונות של אוקראינה בסכסוך עם רוסיה.
תמיכה אקטיבית במאבק נגד רוסיה, הכולל שליחת נשק.
אי-שליחת חיילים צרפתים ללחימה באדמה אוקראינית.
ביטול החוב החיצוני של אוקראינה.
הכרה במדינה פלסטינית ודרישה להפסקת אש.
ניתוק היחסים עם ממשלת הימין של נתניהו.
תמיכה בשחרור החטופים הישראליים, וגם התנגדות לתיאוקרטיית חמאס.
דחיית רפורמת הפנסיות של מקרון, וחזרה לסטטוס שקדם לכך, יציאה לגמלאות בגיל 60.
חיקוק מחדש של מס עושר, עם רכיב פיצוי אקלימי.
חיזוק של מערכת המס הפרוגרסיבי על השכר, יצירת 14 דרגות מס.
עצירת עליית המחירים בשירותים בסיסיים כמו חשמל ואנרגיה.
יצירה מחדש של משרות ציבוריות בארגוני סביבה וטבע.
בנייה של 200,000 יחידות דיור ציבורי כל שנה למשך 5 שנים.
דחייה של חוק ההגירה של 2024.
יצירת סטטוס של "פליט אקלימי".
החזית הרודזית הייתה מפלגת ימין שמרנית בפדרציה של רודזיה וניאסלנד, ולאחר מכן ברודזיה.
המפלגה נוסדה במרץ 1962 על ידי רודזים לבנים שהתנגדו לדה-קולוניזציה ולשלטון הרוב.
לאחר סיום מלחמת הסבך וכינון המדינה מחדש כזימבבואה, שינתה המפלגה את שמה ל"חזית הרפובליקנית" (Republican Front) ב-1981.
החזית הרודזית נוסדה ב-13 במרץ 1962 כאיחוד של מפלגת הדומיניון, עריקים מהפלג שהתנגד לווייטהד במפלגה המאוחדת הפדרלית, וחברים לשעבר במפלגה הליברלית של רודזיה הדרומית.
בראשית דרכה הייתה המפלגה מפולגת אידאולוגית, וחבריה ההטרוגניים התאחדו רק בהתנגדותם לתוכניותיו של ראש הממשלה, אדגר וייטהד, למעבר לשלטון רוב, וכן לדרישותיה של בריטניה למסירת השלטון לרוב לפני מתן העצמאות.
המפלגה ניצלה את חשש הלבנים מפני תרחיש של שלטון רוב בסגנון קונגו וקניה בקמפיין המוצלח שלה לבחירות הכלליות ב-1962, והתחייבה לשמור על השלטון "בידיים אחראיות", להבטיח את עצמאותה של רודזיה הדרומית מהפדרציה, ולסכל את:
התנגדותה לדרישות ממשלת בריטניה לשלטון רוב הייתה כה גדולה, עד שבסופו של דבר הכריזה הממשלה בהנהגת החזית הרודזית על עצמאות חד-צדדית ב-1965.
היסטוריונים הגדירו בדרך כלל את המפלגה כשמרנית, ששאפה לשמור על האינטרסים של הלבנים ברודזיה באמצעות התנגדות נחרצת לשלטון הרוב, שלטענתה יוביל לקריסת הפיתוח הכלכלי, החוק והסדר, ולהופעת משטר קומוניסטי ברודזיה.
המפלגה גם עודדה הגירה של לבנים ממושבות אפריקאיות לשעבר לרודזיה.
החזית הרודזית שמרה על חברות של לבנים בלבד ורצתה להמשיך לספק שירותים נפרדים לגזעים השונים בחינוך ובשירותים הציבוריים; לפיכך, המפלגה תוארה לעיתים קרובות כגזענית, הן בתוך רודזיה והן מחוצה לה.
איאן סמית' והחזית טענו כי הם מבססים את מדיניותם, רעיונותיהם ועקרונותיהם הדמוקרטיים על אידיאלים מריטוקרטיים ו"לא על צבע או לאום", וקבעו כי מדיניות זו ומה שכינה "קידום כלכלי נפרד" יובילו בסופו של דבר ל"שותפות שווה בין שחורים ולבנים" כחלופה לשלטון רוב.
שלא כמו המפלגה הלאומית של דרום אפריקה, החזית הרודזית מעולם לא שללה דה יורה את זכות הבחירה מכלל המצביעים השחורים, ולא הנהיגה חקיקה בסגנון אפרטהייד המסדירה יחסים בין-אישיים נישואים ומערכות יחסים בין לבנים לשחורים היו אפשריים וחוקיים, אם כי נדירים.
עם זאת, בכל ההיבטים האחרים, ממשלות החזית הרודזית הנציחו את ההפרדה והאי-שוויון הגזעיים הקיימים: השליטה הכלכלית של המיעוט הלבן ובעלותו על קרקעות נשמרו, וכך גם ההפרדה הגזעית בשירותים הציבוריים, בחינוך וברשימות הבוחרים באמצעות מדיניות "הקידום הכלכלי הנפרד" של המפלגה.
החזרה גמורה (או החזרה פנימית מלאה) היא תופעה אופטית נפוצה, שבה קרני אור מוחזרות במלואן ממשטח בין שני תווכים.
התופעה מתרחשת כאשר האור נע מתווך בעל מקדם שבירה גבוה לתווך בעל מקדם שבירה נמוך יותר.
למשל, החזרה גמורה יכולה להתרחש כאשר אור עובר ממים לאוויר או מזכוכית לאוויר (אך לא להפך).
כאשר אור פוגע במשטח מגע בין שני חומרים שקופים, חלק ממנו מוחזר, וחלק נשבר ועובר לתווך השני (זו הסיבה שדרך חלון, למשל, רואים השתקפות ואת הנעשה בצדו השני בו-זמנית).
באופטיקה גאומטרית, זווית הקרן הנשברת נתונה על ידי חוק סנל:
כאן ו- הם מקדמי השבירה של התווך הראשון והשני בהתאמה, היא זווית הפגיעה ו- היא זווית השבירה.
כאשר קיימת זווית פגיעה שעבורה זווית השבירה תהיה ישרה, כלומר האור נשבר במקביל למשטח.
זווית זו מכונה הזווית הקריטית, והיא נתונה על ידי:
עבור קרני אור הפוגעות בזווית הגדולה מהזווית הקריטית, לא תתרחש שבירה, וכל האור יוחזר (בהזנחת בליעה בחומר).
החלק שיחזור לתווך הראשון יוחזר בזווית השווה לזווית הפגיעה.
גלים כלים (evanescent waves) הנוצרים בהחזרה גמורה
החזרה פנימית מלאה היא תוצאה של התאבכות הורסת בחצי המרחב שבחומר בעל מקדם השבירה הנמוך יותר, בהתאם לעקרון הויגנס.
עם זאת, אפקט לוואי חשוב של החזרה פנימית מלאה היא ההופעה של גל כלה בגבול בין התווכים.
למעשה, אף על פי שכל הגל הפוגע מוחזר פנימה לתוך התווך הצפוף אופטית, יש חדירה מסוימת של השדה האלקטרומגנטי לתוך התווך השני.
גל הגבול מופיע כגל שמתקדם לאורך הגבול בין שני החומרים.
אם גל מישורי, שהחזית שלו נעה במישור ה-xz, פוגע בחומר דיאלקטרי עם זווית פגיעה (ביחס לנורמל) ווקטור גל
, אז תיווצר קרן עוברת עם זווית יציאה התואמת את חוק סנל, כשווקטור הגל המועבר ניתן בנוסחה:
אם , אז מכיוון שבקשר הנגזר מחוק סנל מתקיים ש- גדול מ-1 בעבור .
והשדה החשמלי של הגל המישורי המועבר ניתן על ידי: , כך שמפישוט הלאה של הביטוי הזה ניתן לקבל: ו-:
בעזרת העובדה ש- וחוק סנל, ניתן לקבל את התוצאה הסופית:
גל זה בתווך הצפוף פחות אופטית מאופיין על ידי התקדמותו בכיוון ציר ה-x (בכיוון מקביל לממשק בין התווכים) והניחות האקספוננציאלי שלו בכיוון ציר z.
אף על פי שיש שדה אלקטרומגנטי בתווך השני, ניתן להראות שאין זרימת אנרגיה דרך הגבול.
נקודת מבט קוונטית על התופעה: תחת תנאים רגילים, גל הגבול מעביר אפס אנרגיה דרך הממשק בין התווכים.
תהליך זה מכונה frustrated total internal reflection (בראשי תיבות: FTIR) והוא דומה מאוד למנהור קוונטי.
מודל המנהור הקוונטי אנלוגי מבחינה מתמטית אם חושבים על השדה האלקטרומגנטי כעל פונקציית הגל של הפוטון.
ניתן לחשוב על התווך בעל המקדם הנמוך כעל מחסום פוטנציאל דרכו פוטונים יכולים למנהר, כך ש"זולגת" אנרגיה בין התווך הראשון והשלישי.
תופעה זו עומדת בבסיס עקרון הפעולה של סיבים אופטיים.
אור החודר לקצה אחד של סיב אופטי מוחזר מדפנות הסיב פעמים רבות, ויוצא מהקצה השני.
לולא היה האור מוחזר מהדפנות החזרה גמורה, הייתה אנרגיה רבה זולגת אל מחוץ לסיב באמצעות הקרניים הנשברות, ולפיכך הניחות בסיב היה גבוה מאוד, ומונע שימוש בסיבים למרחקים ארוכים.
תופעה זו מעניקה ליהלומים את המראה הזוהר שלהם.
מקדם השבירה של היהלום גבוה מאוד, ולכן האור יוחזר בתוך הגביש מספר פעמים לפני שייצא ממנו.
ההחזרות גם מאריכות את מהלך האור בתוך החומר, ובגלל אפקט הנפיצה, גורמות לצבעים המושכים את העין.
סיבים אופטיים - בתקשורת ובאנדוסקופים.
חיישני גשם להפעלת מגבי מכוניות.
מדידת הזווית בין הקרנית והאישון בעין.
התקני קלט של טביעת אצבעות ללא דיו.
החזרה או השתקפות היא תופעה באופטיקה גאומטרית, המתרחשת כאשר אור פוגע במשטח, וחלק ממנו או כולו מוחזרים אל המרחב בזווית החזרה, כלומר, נוצרת השתקפות.
בהחזרת אור, כמות האור המוחזרת ממשטח כלשהו תלויה בחומר המשטח, אשר משתנה מאחד למשנהו.
זווית הפגיעה היא הזווית שבין קרן האור הפוגעת במשטח, לבין אנך היוצא מהמשטח בנקודת הפגיעה.
זווית ההחזרה היא הזווית שבין קרן האור המוחזרת מהמשטח, לבין האנך למשטח.
הקרן המוחזרת נמצאת במישור שנקבע על ידי הקרן הפוגעת והאנך.
זווית ההחזרה שווה לזווית הפגיעה
במקרה של אלומת אור, יחול חוק ההחזרה על כל אחת מהקרניים באלומה, ותיווצר החזרה של כל אחת מהקרניים בזווית השווה לזווית הפגיעה.
כתוצאה מכך, מקבלים אלומת אור החוזרת בזווית שווה לזווית הפגיעה במשטח.
השפעת מאפייני המשטח על האור המוחזר
למאפייני המשטח עליו נקרין יש השפעה רבה על אופן החזרת קרן האור.
מאפייני המשטח יכולים לקבוע היווצרות של תופעות פיזיקליות נוספות כגון: שבירת אור, בליעת אור וכדומה.
משטח מישורי וחלק יוצר השתקפות של העצמים באמצעות הקרניים המוחזרות, כמו השתקפות ממים שקטים בתמונה.
רמת החספוס של המשטח המוקרן משפיעה על ההחזרה.
משטח מחוספס מחזיר פחות אור ממשטח חלק.
לדוגמה, שיש מחוספס יחזיר פחות אור משיש חלק, שעבר ליטוש.
הסיבה לכך היא שחלק מהקרניים החוזרות במשטח מחוספס נתקלות בחלקי המשטח ואז נבלעות, או לחלופין כיוון החזרה שלהן משתנה (ולכן אינן חוזרות במרוכז אלא נפוצות לכל עבר).
אטימות המשטח המוקרן תקבע האם תיווצר "שבירה".
כאשר המשטח אטום לחלוטין, לדוגמה במראה, תיווצר החזרה מלאה של הקרניים הפוגעות.
לעומת זאת, כאשר המשטח שקוף או שקוף למחצה, חלק מהקרניים יעברו את המשטח ותיווצר שבירה.
סוג החומר שממנו עשוי המשטח יקבע כמה מהקרניים יבלעו במשטח, וכמה מהן יוחזרו ממנו.
בליעת אור היא תופעה בה אנרגיית הפוטונים, הם החלקיקים מהם עשויה קרן אור, נבלעים בחומר, ובכך מעלים את כמות האנרגיה בו.
[מומלץ לקרוא על תופעה זו בהרחבה בערך בליעת אור.]
חוקי ההחזרה החלים על קרני אור מאפיינים גם מצבים נוספים בפיזיקה כדוגמת פגיעה של גוף אלסטי במשטח קשיח.
מסיבה זו חוק ההחזרה תומך בתפישת האור כחלקיק, שקידם אייזק ניוטון.
ניתן להסיק מחוק ההחזרה, באמצעות שיקולים גאומטריים, שעבור מראה ישרה, מרחק הדמות המשוקפת מהמראה שווה למרחק העצם המשתקף בה.
(אם כי השניים בצדדים מנוגדים של המראה.
לעומת זאת, ניתן לראות כי מראות פרבוליות יכולות למקד אור, ולכן נעשה בהן שימוש בזרקורים, טלסקופים ועוד.
החטא הקדמון הוא מושג יסוד בתאולוגיה של הנצרות המערבית לפיו בשל חטא עץ הדעת, נענש העולם כולו עד היום.
גם ביהדות ישנם כיום שמשתמשים במושג 'החטא הקדמון' בהקשר של חטא עץ הדעת, אך השימוש התאולוגי המרכזי במושג זה נעשה בנצרות.
בימיו של אוגוסטינוס התפתח ויכוח בנוגע לחטא הקדמון.
מחד, פלגיאנוס, מלומד בריטי, טען שהחטא הקדמון לא דבק בצאצאי אדם וחוה, ועל כן כל אדם יכול להיוושע מכוח הרצון והשכל, שהם החסד האלוהי שהוענק לאדם בידי האל.
לפי פלגיאנוס מעבר לחסד זה אין האל מתערב עוד בחיי האדם ועל כן אמונה בישו אינה הכרחית לישועה.
אוגוסטינוס טען שעם אכילת הפרי אבדה לאדם היכולת לבחור בין טוב לרע ולכן כל בני האדם סופם שהגיעו לגיהנום, פרט למתי מעטים שנבחרו בידי האל.
לאחר מות ישו, לפי התפיסה האוגוסטינית, ניתן היה להגיע לגן העדן מכוח החסד האלוהי, אולם לא ניתן לדעת מי יוושע, ועל כן על כל אדם לחיות חייו כנוצרי טוב.
זוהי דוקטרינת הפרה-דסטינציה - יעודו של האדם להגיע לגן העדן או הגהנום.
בסופו של דבר הוויכוח בין העמדות החריף ובמאה החמישית, בוועידת קרתגו, אימצה הכנסייה במערב את התפיסה האוגוסטינית והחלה לרדוף את הפלגיאנים.
במזרח דובר-היוונית, שם כמעט ולא נקראו עבודותיהם של אבות הכנסייה הלטיניים המאוחרים יותר ואוגוסטינוס בכללם, דוקטרינת החטא הקדמון לא התקבלה מעולם.
גם כיום, הנצרות האורתודוקסית והאוריינטלית לא מכירות בתורה זו.
בימי הביניים העמדה האוגוסטינית התרופפה.
החסד האלוהי עליו דיברו פאולוס ואוגוסטינוס הפך מיחס האל לאדם, לנכס מוחשי שהכנסייה מחזיקה בו ויכולה למכור אותו.
התפיסה הייתה, שאדם שמתנהג כראוי בהתאם לרצון האל, יגיע לגן עדן.
הגעתו זו נקשרה עם הזמן בכנסייה: כחלק מפיתוח תפיסת כור המצרף והתפתחות מוסד שטרי המחילה (אינדולגנציות), הכנסייה הפכה לגורם פעיל בגאולתו האישית של כל אחד.
גישה זו הייתה גמישה ועודדה תקווה אצל המאמינים, אבל גם ספגה ביקורת על מעורבות הכנסייה וחמדנותה, נוכח הרווח הכלכלי שצמח לה מעידוד רכישת אינדולגנציות ותשלום עבור זירוז הגעת נשמות הנפטרים מהפרוגטוריום לגן העדן.
התפיסה הלותרנית בדבר החטא הקדמון הייתה במובן מסוים חזרה לתפיסה האוגוסטינית, דבר שאינו מפתיע נוכח היותו של לותר נזיר אוגוסטיני.
התפיסה הלותרנית נשענת על שלושה יסודות: "חסד בלבד" - האדם יכול להיגאל רק בזכות החסד האלוהי; "כתבי הקודש בלבד" - האמת נמצאת רק בכתבי הקודש; "אמונה בלבד" - האמונה היא האות לכך שהאדם נבחר בידי האל.
בכך למעשה פיתח לותר את דוקטרינת הפרה-דסטינציה של אוגוסטינוס לכיוון שונה: ניתן לדעת מי נבחר בידי האל, והבחירה מתבטאת על ידי האמונה.
התפיסה הקלוויניסטית פיתחה תורת פרה-דסטינציה כפולה: האדם לא נבחר לגיהנום ומשם נושע בידי האל, אלא כל אדם נבחר מראש האם יגיע לגיהנום, או שיגיע לגן העדן.
בתפיסה הקלוויניסטית המאוחרת סימני הבחירה מתבטאים בהצלחתו הכלכלית של האדם - עושר מעיד על כך שהאדם יועד לגן עדן, עוני - לגיהנום.
הכנסייה הקתולית אישרה בוועידת טרנט, כנגד הרפורמציה, כי כל אדם יכול להושיע את עצמו, וגם מי שנבחר יכול לחטוא.
החזית לשחרור פלסטין (חש"פ) היא ארגון טרור פלסטיני שמושבו בלבנון, עם בסיסים בתוניסיה ובעיראק.
הארגון הוקם ב־24 באפריל 1977 בעקבות פיצול בארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית של אחמד ג'יבריל.
בראשות הארגון החדש עמדו מוחמד זיידאן (אבו עבאס) וטלעת יעקוב.
הארגון ביצע במהלך השנים פעולות טרור כנגד מטרות אזרחיות וצבאיות ישראליות, ובכללן מספר ניסיונות חטיפה כושלים.
הארגון פעיל בעיקר באזור הגבול ישראל-לבנון.
על רקע המרד הפנימי בפת"ח לאחר מלחמת לבנון הראשונה, התפצל הארגון לשלוש סיעות.
כל סיעה המשיכה לשמור על השם המקורי ולטעון כי היא מייצגת את הארגון:
הסיעה הפרו-סורית בראשות עבד אל-פתאח ע'אנם, חבר הוועד המרכזי של הארגון, השתלטה על משרדי הארגון בדמשק, ותמכה בקבוצת המורדים בפת"ח ובארגוני חזית הסירוב הנתמכים על ידי סוריה.
הסיעה ביצעה פעולות טרור נגד ישראל לאורך הגבול הלבנוני.
הסיעה הפרו-לובית בראשות טלעת יעקוב, המזכיר הכללי של הארגון.
הסיעה נשארה נייטרלית במאבק בין הארגונים הפלסטיניים השונים, ומיקמה את כוחותיה בלבנון.
היא קיבלה סיוע כספי ואימון משלטונות לוב.
יעקוב נפטר ב־1988 מהתקף לב, והסיעה התפרקה.
הסיעה הפרו-אש"פית בראשות מוחמד זיידאן (אבו עבאס), סגן המזכיר הכללי של הארגון, צידדה בפת"ח ובערפאת.
אבו עבאס הצטרף לאש"ף והעביר את מפקדותיו ואנשיו לתוניס.
לאחר ההתקפה על האונייה אקילה לאורו באוקטובר 1985, הוא גורש על ידי הרשויות התוניסאיות והקים מחדש את מפקדותיו בבגדאד, שם קיבל תמיכה מהשלטון העיראקי.
סיעתו הייתה הגדולה ביותר, וכוחה הצבאי מנה כ-400 לוחמים.
בנובמבר 1986 פתחו אבו עבאס ויעקוב במשא ומתן למיזוג בין סיעותיהם, אך המיזוג צלח רק ב־1989, לאחר מותו של יעקוב.
אבו עבאס, שהיה המזכיר הכללי החדש, נבחר לוועד הפועל של אש"ף והארגון הפך למעשה לנספח של פת"ח, אף על פי שנתמך לוגיסטית ובאימונים על ידי לוב וסוריה.
הארגון ביצע מספר פעולות טרור ידועות, חלקן מתוחכמות במיוחד, ושימש כמודל לדוגמה לארגוני טרור פלסטיניים אחרים.
יש לו יחידה ימית ויחידת מטוסים קלים ודאונים לפיגועי טרור בתוך ישראל.
בשנים האחרונות ראשי הארגון משתלבים פוליטית באש"ף ובפת"ח, אף על פי שהמסגרת הארגונית העצמאית של החזית נשמרה, במיוחד במחנות הפליטים בלבנון.
אנשי הארגון מעורבים, יחד עם אנשי פת"ח, בעימותים מקומיים נגד ארגונים הנתמכים על ידי סוריה.
לאחר הסכמי אוסלו קיבל אבו עבאס את החלטת אש"ף להימנע מביצוע מעשי טרור.
הארגון התמקם בלבנון ובתוניס, שם יש לו כוח המונה כמה מאות לוחמים.
לארגון אין כמעט תמיכה בקרב הפלסטינים ביהודה ושומרון.
מאז 1997 נמצא הארגון ברשימת ארגוני הטרור הזרים של מחלקת המדינה של ארצות הברית.
באפריל 2003 נעצר אבו עבאס בעיראק על ידי הכוחות האמריקאיים.
הוא מת בכלא האמריקאי במרץ 2004.
החזן הצבאי הראשי הוא החזן הצבאי הבכיר ביותר והאחראי על ייצוג מדינת ישראל, צה"ל וחיל הרבנות הצבאית בכל האירועים הרשמיים והממלכתיים.
החזן הצבאי הראשי הוא החזן הרשמי של צה"ל ומדינת ישראל ולפיכך מחויב להשתתף באופן פעיל בכל הטקסים והאירועים הממלכתיים, המחייבים השתתפות חזן, החל מהלוויות לאישי ציבור, אזכרות ממלכתיות ושאר אירועים וטקסים הקשורים למוסדות השלטון - ראש ממשלה, שר, צבא או המוסד בהתאם להחלטת ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים.
בין הטקסים הבולטים ניתן לציין את הטקס הממלכתי לפתיחת אירועי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה המתקיים מדי שנה ברחבת הכותל בירושלים, הטקס המרכזי בהר הרצל, טקסי יום העצמאות וטקסי יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
החזן הצבאי הראשי משתתף גם בכל הטקסים המרכזיים של צה"ל ומערכת הביטחון החל מטקסי ההתייחדות של החילות השונים, הלוויות ואזכרות לחללי צה"ל, וכלה באירועים חגיגיים כגון חידון התנ"ך העולמי, הטקס המרכזי להדלקת נרות חנוכה בלטרון, הכנסות ספרי תורה וחניכת בתי כנסת.
עולם החזנות והשירה היהודית מהווה כלי לחזן הצבאי הראשי, אשר באמצעותו הוא מסייע בקידום ההסברה הלאומית והצבאית, חיזוק התודעה היהודית, שמירה על קשר עם יהדות התפוצות, קירוב לבבות, וחיזוק הקשר בין צה"ל לחברה הישראלית.
לפיכך הוא מוזמן באמצעות דובר צה"ל לייצג את הצבא והמדינה באירועים, טקסים, קונצרטים, פסטיבלים, ותפילות הן בארץ והן בקהילות היהודיות בעולם.
החזן הצבאי הראשי משתתף בהפקות מוזיקליות תוך שיתוף פעולה עם גורמי תרבות ואמנות בארץ ובצה"ל באמצעות חיל החינוך והרבנות הצבאית.
(הופעות עם מקהלת הרבנות הצבאית, מקהלות חזנים שונות, תזמורות ולהקות צבאיות).
סגנון החזנות הצבאית הוא לפי נוסח ספרד ובהברה ספרדית.
סג"ם משה קראוס (1948–1952) – החזן הצבאי הראשון בצה"ל, מונה לתפקיד על ידי יגאל ידין.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש במשך שנים רבות כחזן ראשי בבית הכנסת הגדול באוטווה בירת קנדה.
סא"ל אריה בראון (1976–1998) – שירת בשירות חובה בחיל המודיעין ובמילואים בחיל השריון.
ב־1971 הועבר לרבנות הצבאית ושובץ כחזן צבאי במילואים.
עם שחרורו מצה"ל של רס"ן אברהם כרמל, גויס לשירות קבע.
סא"ל חיים ויינר (1998–2008) – איש הרבנות הצבאית ששימש כראש לשכתו של הרב הצבאי הראשי, הרב גד נבון.
ויינר עזב את הצבא, נסע להיות חזן בקנדה, ולאחר שחזר לארץ קיבל את התפקיד.
ויינר שימש בתפקיד כשמונה שנים.
סא"ל שי אברמסון (2008 - היום) – אברמסון שימש כראש מדור אמל"ח תקשוב באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
הוא פרץ לתודעה הציבורית כחזן בעקבות אותו טקס פרידה ממפקד זרוע היבשה, האלוף בני גנץ, שהוזמן לשאת את התפילה לשלום המדינה.
מאז מונה לחזן הצבאי החמישי.
לאחר שחרורו מצה"ל בדרגת סגן-אלוף בשנת 2017, הוא שב לשירות כאזרח עובד צה"ל, דבר המאפשר לו להמשיך ולכהן בתפקיד החזן הצבאי הראשי גם ללא המדים הרשמיים של קצין בשירות קבע.
החזר ראי הוא החזר (חלקי או מלא) ממשטח שבו גל לדוגמת אור המתקדם בכיוון יחיד יוחזר בכיוון אחד בלבד על פי חוק ההחזרה.
כלומר כך שזווית הפגיעה (הזווית בין כיוון ההתקדמות של האור הפוגע לבין האנך למשטח ) תהיה שווה לזווית ההחזרה (הזווית בין כיוון ההתקדמות של הגל המוחזר לבין האנך למשטח .
זאת בניגוד לפיזור שבו הגל הנכנס מוחזר בעוצמות שונות לכל הכיוונים.
החזר ראי היא תופעה כללית של משטחים שטוחים (ביחס לאורך הגל), והיא התגלמות של חוק שימור התנע, כמו גם עקרון פרמה הטוען שאור ינוע בין שתי נקודות במרחק המינימלי האפשרי.
חוק ההחזרה מתקיים עבור גלים אלקטרומגנטים, כגון אור הפוגע במים שקטים, וגם עבור חלקיקים (כדור ביליארד הפוגע בדופן ישרה).
בהלכות שבת, החזרה היא השבת תבשיל למקור חום במהלך השבת, וזאת לאחר שהתבשיל שהה על גבי מקור החום באופן רצוף מלפני כניסת השבת עד להסרתו, והיא אסורה משום מלאכת מבשל.
לדוגמה, החזרת כלי ובו תבשיל מבושל שהורד מפלטת שבת.
יש לציין שדין זה עוסק בהחזרה של הכלי ובו התבשיל ישירות על גבי מקור החום, ואינו עוסק בהחזרה בסמוך למקור החום שגדריה קלים יותר, ובהם דן הערך בישול (מלאכה).
החזרת תבשיל שבישולו עדיין לא הושלם אסורה, היות שהמאכל מתבשל מכח פעולה זו, ונתונה במחלוקת אם איסורה מהתורה או מדרבנן.
במקרים בהם מותר להחזיר את התבשיל, מותר להחזירו גם לעל גבי מקור חום חזק יותר ממקור החום בו שהה התבשיל קודם שהוסר.
כמו כן מותר להעביר ישירות מאכל שהושלם בישולו מעל גבי מקור חום חלש לעל גבי מקור חום חזק יותר (הדין האחרון אינו פרט של החזרה אלא של השהיה).
לפי דעת השולחן ערוך, החזרה מותרת רק בהתמלאות כמה תנאים:
התבשיל עדיין חם בשיעור 'יד סולדת'.
ההחזרה היא לכירה גרופה וקטומה ולא לתנור או לכירה לא גרופה וקטומה.
הכלי לא הונח על גבי הארץ.
הרמ"א מוסיף עוד שני תנאים להחזרה:
הייתה כוונה להחזיר את התבשיל בעת שהוסר מעל גבי מקור החום.
בנוסף לכך שהכלי ובו התבשיל לא הונח על גבי הארץ, הוא גם הוחזק באופן רצוף ביד ולא הונח במקום כל שהוא.
הרמ"א מביא גם דעה המתירה להחזיר תבשיל שמבושל כל צורכו אף לתנור, ואף כשהכלי הונח על גבי הקרקע, אך בתנאי שהכלי לא הצטנן מחומו.
שיטה זו מבוססת על דעה יחידה (שיטת הר"ן) לפיה החזרה שנאסרה בשבת היא אך ורק החזרה של תבשיל שהוסר מעל גבי מקור החום קודם לשבת, ולא של תבשיל שהוסר לאחר כניסת שבת.
על בסיס שיטה זו מציין הרמ"א שישנו נוהג להחזיר תבשילים אף לתנור, אולם הרמ"א עצמו המליץ שלא להסתמך על דעה יחידה זו.
החזר השקעה (הידוע גם בקיצור האנגלי ROI - Return on Investment או כ-ROR - Rate of Return) הוא מדד כלכלי להערכת הכדאיות של פעולה הכרוכה בהשקעת כסף, זמן או משאבים אחרים.
על ידי השוואת כמות ההכנסה המתקבלת ביחס לעלות ההשקעה, המדד משמש גם להשוואה בין חלופות ההשקעה השונות העומדות בפני ארגון.
חישוב המדד מתבצע באמצעות חישוב הרווח מההשקעה חלקי עלותה.
הן הרווח והן העלות אינם בהכרח נתונים ריאלים, כגון כסף - לדוגמה הרווח מההשקעה יכול להתבטא גם בנאמנות לקוחות או חיזוק תדמית המותג, אשר לעיתים קשה לכמת במונחי הון.
עם זאת, לצורך חישוב החזר ההשקעה מקובל לקבוע ערכים ריאלים גם לאלמנטים מופשטים שכאלה, כאשר הם מהווים חלק מההשקעה או מהרווח.
המדד משקף את רווחיות ההשקעה ומסייע לבחון את קצב ההתקדמות למול יעדים, מתחרים או השווקים.
המדד נמצא בשימוש עסקים רבים והפך לכלי נפוץ בכלכלה המערבית.
נהוג לבחון את החזר ההשקעה כאשר מתכננים להשקיע בפרויקטים כגון:
חדירה לשווקים חדשים (בחירה בין מנועי צמיחה);
הדרך הבסיסית והנפוצה ביותר לחישוב ROI היא באמצעות הנוסחה:
לדוגמה: במידה ורכישה של פס ייצור בעלות של 100 ₪ תיצור הכנסה של 125 ₪ אזי נקבל: ROI = 0.25.
מקובל לבחון את כדאיות הפרויקט בהשוואה לאלטרנטיבה: האם: ROI > R?
כאשר ערך ה ROI גדול מערך הריבית האלטרנטיבית (עלות ההון) אזי הפרויקט כדאי מבחינה פיננסית.
במילים אחרות, תנאי הכרחי לכדאיות הפרויקט הוא שהתשואה עליו תהיה חיובית; תנאי נוסף הכרחי אשר יתמוך בכדאיות ביצוע הפרויקט הוא שהחזר ההשקעה שלו יהיה גבוה מהחזר ההשקעה של אלטרנטיבות ההשקעה האחרות.
החזית לשחרור קוויבק הייתה קבוצה בדלנית, מיליטנטית וסוציאליסטית בקוויבק, קנדה, אשר הייתה פעילה בין השנים 1963–1970.
הקבוצה התארגנה בפברואר 1963 כפלג קיצוני של התנועה הבדלנית בקוויבק שדרשה להתנתק מקנדה ולהקים מדינה עצמאית.
הפלג שנודע כ"החזית לשחרור קוויבק" אף נקט בשורת פעולות טרור שונות להשגת המטרה (בין השאר הייתה אחראית לפיגוע בבורסה של מונטריאול, ב-1969).
במשבר אוקטובר 1970 הגיבה ממשלת קנדה באופן תקיף לאחר שנחטפו ג'יימס קרוס , ופייר לאפורט , שר העבודה בממשלת קוויבק.
בעקבות אירועי החטיפות, דרשה ממשלת קוויבק מראש הממשלה פייר טרודו להכריז על מצב חירום באמצעות החלת חוקים לזמן מלחמה וכך הוא עשה.
הוזעקו חיילים לפרובינציה למשימות אבטחה ושיטור, במהלך הפעילות נעצרו מאות אנשים שנחשדו בקשר עם ארגון "החזית לשחרור קוויבק".
ב-17 באוקטובר 1970, נמצאה גופתו של פייר לאפורט בתא מכונית ליד שדה התעופה במונטריאול.
הרצח הכה בתדהמה את קנדה ואת תושבי קוויבק, והביא הלכה למעשה לסיום השימוש באלימות כאמצעי למימוש מטרות התנועה הלאומית של קוויבק.
לאחר מספר שבועות שחררו החוטפים את ג'יימס קרוס בתמורה להבטחת מעברם לקובה.
אף שהפעלת אמצעי החירום בזמן המשבר על ידי ממשלת קנדה עוררה ביקורת בקרב חברי אופוזיציה שונים, היא זכתה להסכמה בקרב מרבית מהציבור.
ב-1968 הוקמה מפלגת הקוויבקים (Parti Québécois), כזרוע פוליטית של החזית לשחרור קוויבק - אף שהחזית חדלה מלהתקיים ממשיכה המפלגה בפעילותה ובבחירות 2007 הפכה למפלגה השנייה בגודלה באספה הלאומית של קוויבק.
מצעה הפוליטי מגדיר כמטרה: השגת אוטונומיה והיפרדות לקוויבק מקנדה.
על פי עדויות של עריקים סובייטיים מהקג"ב, לחזית לשחרור קוויבק היו קשרים סמויים עם הקג"ב - זאת בהתבסס על ספרם של כריסטופר אנדרו וואסילי מיטרוחין.
כיום פועל בקוויבק ארגון טרור אחר, בהשראת החזית לשחרור קוויבק, הארגון הוקם ב-2004 בתור ארגון ההתנגדות הבינלאומית (Initiative de résistance internationaliste) השואף להשגת עצמאות לקוויבק ונחשב לארגון אנרכיסטי התומך בטרור אקולוגי.
הארגון מתנגד לגלובליזציה ומוביל אידאולוגיה אנטי-אמריקאית.
שלטונות קנדה ושירות הביטחון של קוויבק (Sûreté du Québec) מאשימים את הארגון בשני פיגועי טרור שבוצעו: האחד ב-4 באוגוסט 2006, כאשר פוצץ רכב תופת בסנט תרזה סמוך למונטריאול, במכון להפקת נפט; השני ב-2 ביולי 2010, כאשר פצצה התפוצצה בלשכת הגיוס של צבא קנדה.
בשני המקרים לא היו נפגעים.
החזקה (מאנגלית Holding) היא מושג בפסיכולוגיה המתאר את המצב הטבעי של אם המגינה על תינוקה ומאפשרת לו להיות שרוי באשליה של ביטחון מוחלט ואומניפוטנטיות.
דונלד ויניקוט טבע את המושג, והוא מיושם במסגרת טיפולית ככלי להתערבות טיפולית המאפשרת צמיחה של העצמי.
ויניקוט ראה את ההחזקה של האם את התינוק כמכלול התרומה שלה, הכולל את כל העשייה הנפשית והגופנית לה זקוק התינוק כדי להימנע מחודרנות (impingements) שתאיים על תחושת ההמשכיות שלו.
ההחזקה של האם אינה טכניקה, אלא התכווננות אמפתית לצורכי התינוק הממשיכה את החוויה ברחם.
ההחזקה יוצרת תחושה של עקביות, רציפות והמשכיות.
על-פי תפיסות התפתחותיות, התינוק חווה מעברים חדים בין רגשות של חרדה ותסכול והחזקת האם מאפשרת לו להתמודד עם המעברים האלו ולפתח אמון בעולם הסובב אותו.
היעדר ההחזקה מאלץ את התינוק להתמודד עם המציאות ולהתאים עצמו לסביבה.
כששלב זה קורה מוקדם מדי, כשאין לתינוק עצמי מגובש המקנה לו יכולת להתארגן מול המציאות, מתפתח אצל התינוק עצמי כוזב שמתאים עצמו לציפיות אחרים ודרישות חיצוניות.
ההחזקה בטיפול, עוסקת בהיבטים חווייתיים ורגשיים ביחסים בין המטפל והמטופל.
היא מאפשרת יצירת אמון ביניהם וביטחון אצל המטופל.
אלו מאפשרים את הפחתת החרדה, הצורך בהגנות ותהליך של רגרסיה מבוקרת.
בדומה לתפיסות טיפוליות רבות, הבנת תהליכי ההתפתחות בילדות משליכה על ההבנה של שיטת הטיפול גם בגיל מאוחר יותר.
התייחסות לשלב התפתחותי כל כך מוקדם בשיטת הטיפול של ויניקוט נבעה מתפיסתו שהוא עוסק בפתולוגיה מוקדמת מאוד שהתפתחה בראשית החיים.
הטיפול בה דרש להשקפתו רגרסיה משמעותית שתאפשר למטופל תלות במטפל שלא התאפשרה בינקותו ותוביל לחשיפתו של עצמי אמיתי.
בגישות קלאסיות, קיימת הנחה שיש ערך טיפולי להכרה במציאות וכי האשליה עלולה להפריע לתהליך הטיפולי.
לכן, משמעות ההחזקה היא שמירה על הסטינג.
לעומת זאת, בגישת יחסי אובייקט ובגישות נוספות, רעיון ההחזקה מוביל להתערבויות טיפוליות בעלות אופי תומך ומאשר.
מטפל בגישה זו יימנע מפרשנות שיעמתו את המטופל עם עקרון המציאות.
על פי ויניקוט, ההחזקה יכולה להביא גם למגע גופני, כמו החזקת היד, או הראש.
ההחזקה יכולה גם להתבטא דווקא בהפרת הסטינג הטיפולי.
עם זאת, ההחזקה לרוב לא מתבטאת באופן קונקרטי זה.
על פי ויניקוט, גם הכרה בצורך של המטופל יכולה להוות החזקה.
ויניקוט היה רופא ילדים ופסיכואנליטיקאי אנגלי, מממשיכי דרכם של זיגמונד פרויד ומלאני קליין, ובעל השפעה במיוחד בתחום תאוריית יחסי האובייקט ופסיכולוגיה התפתחותית.
ויניקוט ידוע בעיקר בשל רעיונותיו ופיתוחו את המושגים לגבי העצמי האמיתי והעצמי הכוזב, אמא טובה דיה ואובייקט מעבר.
הוא כתב מספר ספרים, כולל משחק ומציאות ויותר מ-200 מאמרים.
תרומתו של ויניקוט להתפתחות של הפסיכואנליזה היוותה שינוי משמעותי מהתיאוריה הפרוידיאנית הקלאסית.
משנת 1945 ואילך, מאמריו המדעיים השנויים במחלוקת של ויניקוט יצרו גישה פסיכואנליטית מסוימת הקשורה להתפתחות העצמי.
בעוד שפרויד התמקד בפסיכו-מיניות ובתסביך אדיפוס, ויניקוט הדגיש את תחילת החיים, והמשמעות של התפקיד ההורי ביחסי אובייקט מוקדמים.
בליבת תרומתו של ויניקוט עומדת מערכת היחסים בין הורה לתינוק.
עבודתו של ויניקוט מזוהה עם שלוש תקופות נפרדות, שכל אחת מהן מייצגת הישג תאורטי משמעותי:
מערך הסביבה-פרט- ההבנה של ויניקוט, ב-1942, ש"אין דבר כזה תינוק" הדגישה את העובדה שלא ניתן לראות אדם מבלי לקחת בחשבון את ההשפעה הנפשית העמוקה של הוריו.
התבוננות זו בנויה על הכרתו של פרויד בהעברה כביטוי נפשי הקשור להיסטוריה הנפשית המוקדמת של התינוק.
בגלל התלות של התינוק באובייקט, תחושת העצמי המתפתחת שלו שילבה בהכרח את ההעברה של הוריו.
תופעות מעבר- מושג זה מסביר את הדינמיקה הבין-תוך נפשית של הסובייקט לעבר היכולת להבחין באני ובאחר, כלומר, היכולת לסמל.
השימוש של התינוק הצעיר ב"אובייקט מעבר", היה הדרך בה התינוק חשב כיצד לפתח תחושת עצמי אוטונומית, אם כי מושתתת על אינטרנציונליזציה של הטיפול באחר.
השימוש באובייקט- היכולת לחשוב באופן סימבולי פירושה שהסובייקט יכול להשתמש באובייקט.
עבור ויניקוט זה אומר שהאובייקט שרד את התקשורת האינסטינקטיבית האינטנסיבית של התינוק.
הוצע כי תיאוריה זו היא תאוריית התוקפנות הסופית של ויניקוט המציעה דרך חלופית להבין את התוקפנות האנושית מבלי להזדקק לרעיון של יצר המוות.
עבודתו של ויניקוט עם ילדים ואימהותיהם הובילה לכינון תפיסתו באשר ל"סביבה מחזיקה".
הוא מתאר את הסביבה המחזיקה כשלב התפתחותי בו הילד והאם הם ישות אחת, שעדיין לא מובחנת בתודעת התינוק.
הצהרתו המפורסמת "שאין כזה דבר תינוק (בלי אימא)", מבטאת את החשיבות שהוא מייחס ליחידת אם-תינוק כמכלול שלם, אשר בשלבים הראשוניים של החיים לא ניתן להפרידו.
לא נוכל להבין כיצד התינוק מתפתח מבלי לראות ולהבין את מעורבותה של האם בתהליך.
החזקה (Holding) מבטאת את מכלול התרומה האימהית לתינוק.
האם מותאמת לצורכי התינוק, ובכך מספקת את הסביבה הדרושה לשגשוגו.
"הסביבה המחזיקה" כוללת את כל העשייה האימהית הנפשית והגופנית לה התינוק זקוק כדי להתפתח ולהיות מוגן מפני חודרנות (impingements), כמו: החזקה, הרגעה, רחיצה, האכלה של התינוק.
האם מסוגלת לעשות זאת על ידי כניסה למצב של "התעסקות אימהית ראשונית", בו הסובייקט שלה מתמזג בחלקו עם המצב הנפשי של התינוק.
ויניקוט זיהה שהאם אינה יכולה להיות מושלמת, כי היא בהכרח אדם עם פגמים וצרכים משלו.
אימהות בהכרח עייפות, מתוסכלות ואף עסוקות גם בעניינים אחרים.
האם לעולם לא יכולה להיות זמינה לחלוטין רק לצורכי התינוק.
על כן, חשוב כי האם תספק אימהות "טובה דיה" עבור התינוק בתקופת הינקות המוקדמת.
האם- מתוך עמדה של אכפתיות, דאגה ואהבה לתינוק- מייצרת עבורו סביבה מחזיקה ונענית לכל צרכיו.
חשוב להדגיש כי בהחזקה אין כוונה להיענות מוחלטת לצורכי התינוק, אלא היענות המותאמת לצרכיו בשלבי ההתפתחות השונים.
תסכולים חשובים ומסייעים להתפתחות בריאה של התינוק, שלומד שיש גבולות לצרכיו ולמה שהסביבה יכולה לספק.
כשהתינוק חווה גבולות ותסכולים, הוא הופך מודע לאם כאדם נפרד.
רמת התסכול של התינוק צריכה להיות מיטבית כזו שלא תציף אותו בייאוש.
בקרב תינוקות, החזקה תקינה היא סיפוק תחושת אינטגרציה בין חוויות פנימיות, בעוד שבקרב פעוטות היא תתבטא דווקא במתן ביטחון אשר יאפשר לפתח בהדרגה עצמאות ונפרדות מהאם.
לדוגמה: כאשר תינוק בוכה, החזקה משמעותה שהאם מיד תרים ותרגיע אותו.
בעוד שככל שהילד גדל, האם תפסיק להרים אותו בכל פעם שהוא בוכה, כי היא יודעת שהילד הפנים את התחושה הטובה שהיא שם בשבילו והוא יכול להתמודד בכוחות עצמו עם טלטלות קלות.
התינוק אינו יכול להתקיים ולשגשג ללא הטיפול האימהי, ההחזקה יוצרת עבור התינוק תחושה של קוהרנטיות והמשכיות לה הוא זקוק, המאפשרת התפתחות אותנטית ורציפה, מימוש הפוטנציאל שלו ומסייעת להתמודד עם תחושותיו ולפתח אמון בעולם.
בהתאם לתרומתה המרכזית של ההחזקה להתפתחות הנפשית התקינה, ויניקוט טען כי בהיעדר החזקה, במיוחד בינקות המוקדמת, תהליכי התפתחות ראשוניים של אינטגרציה וגיבוש עצמי עשויים להיפגע.
ויניקוט סבר כי אחד המכשולים ההתפתחותיים של תינוק, הוא הסיכון לחוות טראומה בשל מודעות מוקדמת לחוסר האונים שלו.
תינוק אשר מודע מדי לסכנות הקיימות בעולם האמיתי יהיה חרד מכדי ללמוד בצורה מיטבית.
אם טובה דיה, מכוונת לצורכי ילדה ובסיפוק צרכיו היא מגנה על התינוק באשליה של אומניפוטנטיות, שהוא כל-יכול.
לדוגמה, תינוק שמטפלים בו היטב בדרך כלל לא חש רעב הרבה זמן לפני שמאכילים אותו.
לדעתו של ויניקוט, התגובה המהירה של ההורים להאכיל את התינוק נותנת לו תחושה שבכל פעם שהוא רעב, האוכל מגיע כמו קסם, כאילו התינוק עצמו גורם לאוכל להופיע רק על ידי היותו רעב.
תחושת העוצמה הזו, אפשרה לתינוק להרגיש בטוח, רגוע, סקרן וללמוד מבלי לבזבז אנרגיה בהגנות.
כאשר התינוק אינו זוכה לסביבה מחזיקה ולאימהות טובה דיה, לא מתאפשרת צמיחה של עצמי אותנטי בו התינוק חותר למימוש הפוטנציאל שלו.
להפך, התינוק חווה קונפליקט עמוק בין ביטויי עצמאות אותנטיים לבין דרישות ותגובות הסביבה ומפתח מבנה נפשי הגנתי, לא אותנטי, שנועד להתייחס לאותן חדירות-פגיעות שמאיימות עליו ויתאים לסביבה.
מצבים אלו מביאים להיווצרות מחלות חסר סביבתיות המהוות את הבסיס להיווצרות עצמי כוזב בדרגות חומרה שונות.
סביבה בלתי מחזיקה באופן קיצוני יכולה להביא גם להיווצרות פחד מהתמוטטות; מצב של פחד מקריסה נפשית, נפילה או התפרקות אשר מבטא, למעשה, את האימה הבלתי ניתנת לחשיבה שהתינוק חווה בינקותו לנוכח היעדר החזקה בסיסית החיונית לבניית אישיותו.
ויניקוט השאיל את המונח של החזקה גם לתיאור היחסים הטיפוליים.
הוא הציע כי בדומה לאם אשר דרך החזקה יוצרת סביבה מותאמת בה ילדה יכול להתפתח, המטפל מייצר יחסים טיפוליים המבוססים על החזקה: "פרשנות נכונה ומתוזמנת היטב בטיפול אנליטי נותנת תחושה של מוחזק פיזית שהיא יותר אמיתית...
מאשר אם היו מתרחשים החזקה או הנקה אמיתית.
החזקה הומשגה כמקום בטוח שנוצר על ידי האנליטיקאי עבור המטופל.
בפסיכותרפיה, החזקה מתייחסת להחזקה רגשית ונפשית.
המטפל מאפשר למטופל להרפות מהמציאות ולחזור למצבים מוקדמים יותר של עצירת ההתפתחות, בשירות של תיקון וריפוי.
המטפל מזהה את צרכיו הרגשיים של המטופל ומנסה להיענות להם, כך הוא יוצר סביבה בה נפשו של המטופל יכולה להתפתח.
המטפל מציע החזקה רגשית למטופל, להיות נוכח אתו, לזהות ולהבין מה הוא מרגיש, בצורה בטוחה ומקבלת.
המטפל נוכח עם המטופל מול תחושותיו, מגלה עניין ומקבל את רגשותיו שהן אמתיות וחשובות כאחד.
באמצעות החזקה נפשית, המטפל מסייע למטופל לשקף את רגשותיו, לחשוב בצורה חופשית יותר על עצמו ולשנות את המושגים של המטופל לגבי מי שהוא חושב שהוא, כך שהוא יוכל לפתור בעיות ולהתמודד עם דברים שהוא רוצה להשיג.
כמו האם העוזרת לילדה להרגיש בטוח יותר על ידי ניהול הרגשות הסוערים שלו כלפי עצמו, וכפועל יוצא, הילד לא נאבק ברגשות קשים לבדו, שכן האם עוזרת לילד להבין את רגשותיו וללמוד לנהל אותם- כך גם בטיפול (ביחסי מטפל-מטופל).
המטפל מסייע למטופל לנהל את הרגשות שקשה לו להתמודד עימם, כמו בלבול, דיכאון, חרדה או כעס.
הדרך לעשות זאת היא באמצעות מערכת יחסים מחזיקה, בה המטפל נוכח באופן אמין, עקבי, נוכח, בטוח ומותאם למצבו הרגשי האישי של המטופל.
המטפל נוכח וקשוב לרגשות המטופל, בכך הוא מאפשר למטופל לעשות את אותו הדבר עבור עצמו ולגלות באמצעות טיפול כי רגשות אשר קשה לו לבטא או להתמודד איתן, יכולות להיות קלות יותר להבנה.
בהקשר זה, ההחזקה כוללת את התמיכה ההכרחית של האנליטיקאי לבידוד מפני פגיעות מהעולם החיצוני.
בידוד זה חשוב מכיוון שהוא מקל על תהליך בו מטופלים יכלו לחוות את פנימיותם ללא הפרעה.
עמדה זו מאפשרת להתפתחות נפשית להתרחש ולחוויות של אינטגרציה הולכים וגדלים.
החזקה והכלה שואפות ליצור אותו אפקט: לשמור על העצמי מפני התפרקות, ולאפשר למטופל להביע ולחקור רגשות שונים, כשהמטפל יוצר עבורו מרחב רגיש, מוגן ואמפתי.
בנוסף, שני המונחים שמים דגש דומה על חוויית השכול, הפרידה, הנטישה כממריץ העיקרי של למידה וצמיחה קוגניטיבית.
גם החזקה וגם הכלה מתמקדות בהתפתחות הרגשית של התינוק:
ביון- מדגיש את ההיבט הרגשי בהתייחסות להכלה של האם את ההשלכות של תינוקה לגבי תחושות לא נוחות.
היא מעכלת אותם נפשית, מבינה אותם, ובאמצעות תגובתה המבינה והאמפתית היא מאפשרת לתינוק לחוות חוויה רגשית משמעותית ולהקל על המצוקה שלו.
ויניקוט- מתאר את ההתכווננות הכוללת של האם לתינוקה, המבוססת על האמפתיה שלה עם התינוק.
זה מקיף את מטרת ההחזקה ומאפשר לאגו של התינוק להשתלב ולהגשים את האינסטינקטים שלו.
לעומת זאת, לפי ויניקוט, הנפש צומחת מתוך עצמה ופונקציית ההחזקה האימהית מגינה מפני פגיעות, שיכולות לנבוע מגורמים חיצוניים או פנימיים, ועלולות להפר את המשכיות חווייתה העצמית.
ואילו ביון היה סבור שהנפש עצמה מייצרת חוויות מאיימות שאין בכוחה לעבד לכדי תחושות וחוויות נפשיות (אלמנטים בטא), והנפש זקוקה למכל חיצוני שיכיל אלמנטים אלה ויעבד אותם עבורה, בשביל שהיא תוכל לקלוט אותם חזרה בצורה הניתנת לעיכול.
בנוסף, הדגש בהחזקה הוא על סוג של עזרה ששומרת על הנפש מפני גורמים שמסכנים את המשך קיומה.
מבחינת ביון, הנפש עצמה מייצרת את החומרים שהנפש מאוימת מהם, לכן יש צורך לקחת לתוך המכל האימהי את החומרים האלה של נפש התינוק ולעבד אותם שם.
ויניקוט היה סבור שכישלון מצד האם לספק לתינוקה "סביבה מחזיקה" הולמת, יוביל ל"הפרעת עצמי כוזב", המאופיינת ביחס מרוחק וקור רגשי.
לכן, אחת המטרות העיקריות של המטפל היא לספק "סביבה מחזיקה" למטופל, בשביל שיוכל להתחיל להכיר ולעמוד בצרכי האגו שהוזנחו בעבר, ובכך להקל על הופעתו של העצמי האמיתי.
לפי ביון, אם שאינה מכווננת אל תינוקה אינה מסוגלת להכיל ולעבד את ההזדהויות ההשלכתיות שלו, ובכך משאירה אותו נתון לחסדי חווייתו המפורקת והמבעיתה.
הוא הרחיב את מושג הזדהות השלכתית של קליין, הפך אותו לבין-אישי, כשהוא משנה אותו מפנטזיה בנפשו של אדם אחד לאירוע התייחסותי מורכב בנפשם של שני אנשים.
ביון טען שהמטופלים עשויים להשליך על המטפל לפחות חלק מהרגשות הקשים שלהם, ואם הוא יהיה מודע אליהם וימצא דרך להביע אותם במילים, אז יתחיל התהליך של החזרת הרגשות הללו, חשיבה עליהם ושילוב בתחושת העצמי.
לסיכום, המונחים הפסיכואנליטיים "החזקה" ו"הכלה", למעשה, כרוכים אחד בשני.
על מנת להכיל רגשות קשים ולאחר מכן להחזיר אותם למטופל בצורה הניתנת לניהול, הרגשות חייבים להיות "מוחזקים" על ידי המטפל – הוא אוחז בכאב, בייסורים, בבלבול ומדגים בפני המטופל שהרגשות הללו נסבלים למרות הכל.
ניתן אף לתאר את ההכלה כיכולתו של אדם "להישאר עם" הסבל של ישות אחרת, תוך החזקה פסיכולוגית ורגשית של הייסורים באופן המאפשר לשרוד את הרגש על ידי הסובייקט.
החזית לשחרור לאומי של אלג'יריה היא מפלגה לאומית בעלת זיקה מוצהרת ל"סוציאליזם הערבי" והמכהנת כיום כמפלגת השלטון באלג'יריה, וב-2007 אחזה ב-136 מקומות מתוך 389 באספה הלאומית האלג'יראית.
החזית לשחרור לאומי הנהיגה את אלג'יריה בשנים 1992-1962 והחל מ-1999. העומד בראשה החל מ-2020 הוא המזכיר הכללי אבו אל-פדל אל-בעג'י.
המפלגה נוצרה כתנועה בשנת 1954, על ידי איחוד של מספר קבוצות מרידה קטנות, למטרת השגת עצמאות מצרפת, שאלג'יריה הייתה חלק ממנה.
המאבק נגד הצרפתים היה הבסיס להצלחתה והפיכתה למפלגה מובילה בפוליטיקה של אלג'יריה.
החזית לשחרור לאומי של אלג'יריה הייתה משקיפה, והחל מ-2013 "חברה מיעצת" באינטרנציונל הסוציאליסטי ממנו סולקה בעקבות ההפגנות ההמוניות מ-2019.
האידאולוגיה של FLN הורכבה בתחילה משלושה עקרונות:
לאומיות אלג'יראית – נגד הקולוניאליזם הצרפתי.
סוציאליזם – נגד ניצול ואפליה של כל אדם, שרווחו בזמן השלטון הצרפתי.
אסלאם – דת שהבחינה בין FLN לצרפתים, שהם בעיקרם נוצרים.
על עקרונות אלו הייתה הסכמה רחבה עם הקמתה של אלג'יריה, אך בהמשך תמכה FLN גם באידאולוגיה הפאן-ערבית, מה שהדיר את בעלי הזהות הברברית, וגרם לסדקים באחדות של FLN.
בנוסף, גורמים מסוימים ניסו לקחת את המפלגה לכיוון מרקסיסטי, על ידי הדגשת הבעייתיות בפערים המעמדיים הקיימים באלג'יריה שלאחר העצמאות, ובתפיסה כי האלג'יראים כולם הם בני המעמד הנמוך, שהתאחד נגד המעמד המנצל, השלטון הצרפתי.
FLN הדגישה את הקו הסוציאליסטי, אך מנעה מכוחות מרקסיסטים בתוכה להתחזק.
האסלאם שאימצה FLN היה אסלאם מתון, שאינו שולל את ההשפעה המערבית, דבר המתבטא לדוגמה בהקניית זכויות רבות לנשים.
עוצמת הזהות האסלאמית של המפלגה השתנתה לעיתים על פי המנהיג שהיה בשלטון ועל פי ההתרחשויות הפוליטיות-דתיות במדינה.
עם השנים שינתה מעט FLN את הקווים המנחים של האידאולוגיה שלה.
המפלגה הפכה לפחות סוציאליסטית ודגלה יותר בשוק חופשי.
המפלגה החלה לתמוך להלכה בשלטון דמוקרטי, פלורליזם וחופש ביטוי, אף אם למעשה, לאחר העצמאות, היא הייתה המפלגה החוקית היחידה ונאסרו מפלגות אחרות.
למרות כל התמורות שחלו באידאולוגיה של FLN, עדיין מפלגה זו מזוהה בציבור כמפלגה ששחררה את אלג'יריה מהקולוניאליזם הצרפתי, וכך גם נתפסת האידאולוגיה שלה, אנטי-קולוניאלית ואנטי-אימפריאליסטית.
הקמת FLN ומלחמת העצמאות של אלג'יריה
אלג'יריה נכבשה על ידי צרפת בשנת 1830, הייתה חלק מהאימפריה הצרפתית הקולוניאלית, ונקראה אלג'יריה הצרפתית.
בשנים שלאחר כיבושה שלחה צרפת מתנחלים צרפתים להתיישב באלג'יריה על מנת לקבוע עובדות בשטח, לחזק את האחיזה באזור ולהתפרס על שני צידי הים התיכון.
אלג'יריה נחשבה חוקית כמחוז של צרפת, אף כי רוב תושביה לא זכו לאזרחות צרפתית.
במהלך השנים בהן הייתה אלג'יריה כבושה, נעשו ניסיונות רבים על ידי התושבים המקומיים לשנות את הסטטוס שלהם, בעיקר על ידי דרישה לרפורמות והקלת עול השליטה הצרפתית.
המחשבה על עצמאות מוחלטת מצרפת לא נראתה ריאלית בעיני רבים.
אלג'יריה נתפסה על ידי צרפת כנכס כלכלי ואסטרטגי חשוב.
היא שימשה כשער לאפריקה עבור צרפת, והיוותה טריטוריה רחבת ממדים ובעלת משאבים, שצרפת השקיעה כספים רבים כדי להפיק ממנה תועלת.
מסיבות אלה, לא התכוונה צרפת לתת עצמאות לאלג'יריה.
צרפת ובריטניה, שהחזיקו שתיהן בקולוניות מעבר לים, ניצחו אמנם במלחמת העולם השנייה, אך מחיר הניצחון היה כבד.
מצבן הכלכלי של מדינות אלו הורע מאוד בעקבות המלחמה, והן נזקקו לסיוע חיצוני.
בסוף שהות הארבעים ובשנות החמישים, החלה להתברר השליטה בקולוניות, לעיתים קרובות, כעסק לא רווחי מבחינה כלכלית ואסטרטגית.
נוסף על השיקולים הכלכליים, החלה להתבסס בדעת הקהל העולמית תפיסה רווחת המגנה את הקולוניאליזם.
בצרפת החלו להישמע קולות הקוראים לנסיגה מאלג'יריה.
בשנת 1954 התחולל קרב דיין ביין פו בווייטנאם, במהלך מלחמת הודו–סין הראשונה.
בקרב עקוב מדם זה נחלה צרפת הקולוניאלית כישלון חרוץ מול המורדים המקומיים.
התבוסה הובילה לעזיבת הצרפתים את וייטנאם.
ההתרחשויות ההיסטוריות ודעת הקהל העולמית נתנו רוח גבית לאלג'יראים רבים לא להסתפק רק ברפורמות, אלא לדרוש עצמאות מלאה מצרפת.
כך הוקמו תנועות רבות בתחילת שנות ה-50 של המאה העשרים, שמטרתן הייתה השגת העצמאות.
אחת מהן היא המועצה המהפכנית לאחדות ופעולה (CRUA-Comité révolutionnaire d'unité et d'action), שמטרתה הייתה לאחד את כל המיליציות האלג'יראיות נגד צרפת.
CRUA הורכבה מבכירים שהיוו את ששת הראשים ההיסטוריים של FLN: קארים בלקאסם, מוסטפא בן בולאיד, לארבי בן-מהידי, מוחמד בודיאף, רבאח ביטאט ודידוש מוראד.
CRUA החליטה ב-10 באוקטובר 1954 להנהיג מרד נגד השלטון הצרפתי, שיצא לפועל ב-1 בנובמבר באותה שנה (יום זה כונה יום כל הקדושים האדום).
CRUA שינתה את שמה לחזית לשחרור לאומי, FLN.
בשנה זו הייתה עדיין האחיזה הצרפתית באלג'יריה חזקה מאוד, ומיליון מתנחלים מצרפת התגוררו באלג'יריה.
מתנחלים אלו הפכו ליעד להתקפות מצד FLN.
פעולות הגרילה שבוצעו נגד השלטונות הצרפתיים וכנד המתיישבים הצרפתים הפכו למלחמה של ממש.
הסלוגן שליווה את המלחמה היה "מהפכה אלג'ירית, עם במלחמה נגד הברבריות הקולוניאלית".
עצם השימוש של FLN באלימות הראה שינוי מפעולות ההתנגדות הלא אלימות הקודמות, כמו של האיחוד הדמוקרטי של המניפסט האלג'יראי (UDMA-Union démocratique du manifeste algérien) שהונהג על ידי פרחאת עבאס, של התנועה הלאומית האלג'יראית (MNA- Mouvement national algérien) של מסאלי חאג', ושל אגודת העולמא המוסלמים האלג'יראים.
בשנת 1955 פרחאת עבאס הצטרף לFLN במלחמתו בצרפתים.
שיטת הלחימה העיקרית של FLN, ובעיקר הזרוע של צבא השחרור הלאומי (ALN-Armée de Libération Nationale), הייתה ביצוע פיגועים נגד המתיישבים הצרפתים ואנשי הצבא הצרפתי.
בנוסף, הייתה פגיעה נרחבת בתשתיות המסייעות לצרפתים כמו בסיסים צבאיים, תחנות משטרה, חברות טלפון, בנייני ציבור, כבישים ותחנות כוח.
פגיעות אלו הביאו את הצרפתים לתגבר את כוחותיהם באלג'יריה.
FLN החזיקו עתודות רבות של נשק במחסנים בתוניסיה ובמרוקו.