tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתנדבי הארגון איישו את החמ"ל המשטרתי 24/7 מתחילת האירוע למשך שבוע וחצי, והיו אמונים על קליטת כלל המתנדבים שהגיעו לסייע בחיפושים.
בנוסף העמיד הארגון מוקדנים מהמוקד הארצי להפעלת הקו החם של החמ"ל המשטרתי שנפתח במקום.
ב-2024 הארגון זכה בפרס ירושלים לאחדות ישראל.
באותה שנה הוציא המוזיקאי אודי דמארי את השיר "ידידים".
דמארי מתנדב פעיל ביחידת הג'יפים "עורב" בארגון ידידים.
ידין דוּדאי (נולד ב-8 בדצמבר 1944) הוא חוקר מוח וזיכרון, פרופסור אמריטוס במכון ויצמן למדע ופרופסור גלובלי מצטיין בקתדרה ע"ש משפחת וילנר באוניברסיטת ניו יורק.
הוא היה דיקן הפקולטה לביולוגיה וראש המחלקה לנוירוביולוגיה והמרכזים לחקר המוח במכון ויצמן.
מחקריו עוסקים בפעולתם של תאי-עצב, מערכות מוח ומנגנוני למידה וזיכרון, ומתמקדים בתהליכים של יצירת זיכרון של אירועים חד-פעמיים וביציבותם של זיכרונות אלה, וכן בתפקידיו של הזיכרון בפנים שונות של התנהגות הפרט והחברה ושל התרבות האנושית.
ידין דודאי נולד בתל אביב, בנם של ברטה (לבית ברקמן) ואהרון-צבי דודאי (דודמן).
החל דרכו המקצועית כנער, כעיתונאי ועורך חדשות; לאחר שנים, גם לאחר שעבר לעולם האקדמי, המשיך לפרסם טורים בעיתונות, כולל ב"הארץ".
הוא בוגר המחזור הראשון של בית הספר התיכון כי"ח (אליאנס) בתל אביב.
לפני שירותו הצבאי למד פילוסופיה ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
לאחר השירות הצבאי עבר לתחום מדעי החיים וקיבל תואר בוגר למדעים בביוכימיה וגנטיקה בהצטיינות; הוא השתלם במקביל בהיסטוריה בת-זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1974 סיים דוקטורט בביופיזיקה במכון ויצמן למדע, בהנחיית פרופ' ישראל סילמן.
בהמשך עשה השתלמות פוסט דוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפורניה בפסדנה, שם היה ממניחי היסוד לתחום מחקר הזיכרון באמצעות הפרעות גנטיות (נוירוגנטיקה).
במהלך השנים היה פרופסור אורח באוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת אדינבורו, מכוני הבריאות הלאומיים של ארצות הברית, קולז' דה פראנס בפריז ואוניברסיטת בוסטון.
משנת 2004 מכהן כ-Global Distinguished Professor במרכז למדעי העצב של אוניברסיטת ניו יורק.
הוא מכהן כמנהל המדעי של מרכז המצוינות בחקר הקוגניציה של תוכנית מרכזי המצוינות בישראל (I-CORE).
בקבוצת המחקר שלו במכון ויצמן הוכשרו עשרות תלמידי מוסמך, דוקטורט ובתר-דוקטורט, ובהם כאלה המכהנים בתפקידים בכירים באוניברסיטאות ומכוני מחקר בישראל, ארצות הברית, צרפת וארצות נוספות.
דודאי מילא תפקידים בכירים באקדמיה בישראל ומחוצה לה וכן בגופים ממלכתיים וציבוריים בישראל.
בין השאר היה חבר הוועדה לתיקצוב ותכנון (ות"ת) של המועצה להשכלה גבוהה, מילא תפקידים בכירים בנושאי מחקר ופיתוח ואסטרטגיה לאומית בתחומים אזרחיים וביטחוניים, והיה חבר הוועדה לגיבוש תפיסת הביטחון של ישראל (ועדת מרידור).
פרסם מאמרים רבים בעיתונות המדעית בנושאי מנגנוני זיכרון ותאוריות של זיכרון.
בין השאר גילה תהליכים ומנגנונים מולקולריים ומערכתיים במוח המאפשרים לזיכרון להתהוות ולהישמר מיד לאחר רכישתו (מנגנוני קונסולידציה של זיכרון) ותנאים המאפשרים לזיכרון להשתנות במהלך רכישתו, מיד לאחריה, אך גם זמן רב לאחר מכן.
דודאי זכה בפרס 'איפסן' הצרפתי בשנת 2013 יחד עם פרופ' ריצ'רד מוריס ופרופ' טים בליס על הישגים יוצאי דופן בחקר הזיכרון.
הוא נבחר כעמית בארגונים אקדמיים בארצות הברית בתחומי מדעי המוח וההתנהגות וכחבר בארגון האירופאי לביולוגיה מולקולרית ב-2014, ומכהן כעמית מחקר בכיר במוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית בטכניון וכעמית במרכז איינשטיין-כרונוי בברלין.
הוא חבר האקדמיה הישראלית למדעים (2014) ומכהן כיו"ר החטיבה למדעי הטבע באקדמיה מאז 2019. אחיו היה העיתונאי עמנואל דודאי.
רבי ידידיה שלמה רפאל נוֹרְצִי (באיטלקית: Norzi; ה'ש"כ 1560, מנטובה, איטליה – אחרי ה'שפ"ו 1626) היה רב, פרשן ומדקדק בעיר הולדתו.
מפורסם בחיבורו הבלשני העוסק דקדוק השפה העברית, מנחת שי.
הוסמך לרבנות בשנת 1585. לקראת תחילת המאה ה-17 נבחר לרבה של מנטובה, תפקיד בו החזיק עד מותו.
נולד לר' אברהם נורצי, ממשפחת אמידה.
רבי ידידיה שלמה הקדיש את רוב חייו לפרשנות ביקורתית ומסורה על התנ"ך.
הוא לא חסך כל מאמץ כדי למסור את כתביו, שנכתבו בעמל רב, שלמים ככל האפשר, תוך כדי שמירה יסודית על הטקסט המקורי של שפת התנ"ך משום שראה ערך רב בלמידה יסודית לפי ערכה של הדת.
הוא ציין את כל הפרושים הניתנים (תלמודיים מקראים או מדרשים) על ידי ברור יסודי ולימוד מעמיק לשמירת ערכו של התנ"ך והדת היהודית כדי לפרש את המקרא על פי ניקודן ומסורן של תיבות שפת המקרא.
ככלל הספר עוסק בהעמדת הנוסח לפי המסורה על ידי הכרעה בין כתבי יד ודפוסים ישנים שונים לשם בחירת הנוסחה הסופית, ובקביעת הניקוד וטעמי המקרא.
עד היום ספרו שכתב "מנחת שי" העוסק בפרושים אלו הוא מקור השראה ולמידה נכונה של טעמי המקרא.
כדי לאסוף את כל כתבי היד שנצרכו לו כדי לפרש את המקרא, ובמיוחד למציאת כתביו ותורתו של רבי מאיר בן טודרוס אבולעפיה אשר כתב פרושים בנושא זה, רבי ידידיה שלמה יצא למסעות ממושכים והתגורר במשך זמן רב בחו"ל.
בשנת 1626 השלים את כתיבת ספרו "גודר פרץ" (שלימים נקרא "מנחת שי" ראשי התיבות של שמו: ש-שלמה י-ידידיה) העוסק בפרושים מקראיים של חמשת חומשי תורה.
הספר מנחת ש"י מחולק לשני כרכים.
הראשון עוסק בחמישה חומשי תורה ובחמש מגילות, והשני עוסק בכתובים ונביאים, עם חיבורים קטנים בסוף: מאמר המאריך [-מתג], כללי בג"ד כפ"ת (שש האותיות העבריות שיכולות לקבל דגש קל) וקמץ חטוף.
הספר יצא לאור בפעם הראשונה, אחרי יותר ממאה שנה ממותו של רבי ידידיה שלמה, על ידי רפאל חיים באזילה ממנטובה בשנת ה'תק"ב (1741).
ידין גולדמן (נולד ב-22 באוקטובר 1989) הוא מדבב ושחקן ישראלי.
בגיל 10, בשנת 1999 שיחק את קורוס במחזה "אוליבר טוויסט" בבימויו של מנחם גולן.
את תפקידו הראשון בטלוויזיה עשה בסדרה "ההפסקה הגדולה" ששודרה בערוץ חינוכית בשנים 2004–2005 שם שיחק את נדב, אחד מבין השחקנים הראשיים.
בשנים 2005–2006 שיחק בסדרה של yes, "זומזום" בתפקיד ראשי גם גילם את מורן.
בנוסף גם שידר תשדירי "אדום ירוק" למען הבטיחות בדרכים.
בשנים 2005–2008 למד במגמת התיאטרון בתיכון לאומנויות "תלמה ילין", שם לקח חלק בשלוש הצגות והם "הבחורים בדלת ממול" בתפקיד ארנולד "רציחות קטנות" שאותו גם ביים וגם שיחק ו"קברט" בתפקיד קליף.
בשנת 2008 התגייס לתיאטרון צה"ל ושם יצר את המחזה "צעדים".
בשנים 2009–2011 שיחק בתפקיד ראשי את תום, בסדרה של ערוץ דיסני "אחרי הצלצול".
בשנים 2011–2012 מיד לאחר שחרורו מצה"ל, נסע גולדמן ללימודי משחק בבית הספר למשחק בניו יורק, "Circle in the Square Theatre School".
בשנים 2012–2014 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הנעורים של ניקלודיאון למנויי yes, "החממה" בבימויו של רועי פלורנטין במשך שתי עונות, שם גילם את אלפי רשף, אח של אלה לי רשף (גאיה שליטא כץ), אחד מילדי החממה, הוא בנשרים ואחותו בעורבים.
גולדמן הופיע בתפקיד אורח בסדרה (גם בתור אלפי רשף) בשנים 2015–2016.
בנובמבר 2014 החל גולדמן לשחק בסדרה "משפחה טובה" של הערוץ הראשון בבימויו של אלון זינגמן, את יהלי, כוכב סדרות ילדים, לצדם של יערה פלציג, ענת וקסמן, ליאור אשכנזי ועוד.
בספטמבר 2017 הועלתה בנטפליקס ל-190 מדינות ברחבי העולם, הסדרה "החממה" בה השתתף.
בשנת 2014 שיחק בסרט של הבמאי ארי פולמן, בתפקיד פיטר.
גולדמן דיבב גם בסדרה "הדגים" לערוץ דיסני בתפקיד אוסקר, ובסדרה "אודי והדובי" לערוץ הופ!.
ידיים של שלום, היא עמותה אמריקאית בין-דתית, שמטרתה לייצר שותפות ולפתח מנהיגות בקרב נוער ישראלי, פלסטיני ואמריקאי.
העמותה הוקמה בשנת 2002, על ידי שלוש נשים מאזור שיקגו (נוצרייה, מוסלמית ויהודיה).
העמותה נוסדה על מנת לאפשר לנוער ישראלי ופלסטיני להכיר את ה"צד השני" לעומק, וללמוד על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ועל החברה הסובבת אותם.
העמותה מנסה להאיר נקודות ראות שונות על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, וליצור דיון על פתרונות אפשריים, תוך רכישת כישורי הקשבה, מנהיגות ושיתוף פעולה.
בני הנוער נפגשים במשלחת הקיץ של הארגון בארצות הברית, ולאחר מכן לוקחים חלק בפעילויות ההמשך של הארגון בארץ.
בכל שנה נבחרים כ-45 בני ובנות נוער ישראלים ופלסטינים למשלחת של העמותה לארצות הברית.
משפחות מקומיות משיקגו וסן דייגו מארחות את משתתפי התוכנית בבתיהן בהתנדבות.
במהלך השהות בארצות הברית בני הנוער מקיימים ביניהם דיונים בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני, שמטרתם להעלות וללבן מחלוקות.
בנוסף, הנוער לוקח חלק בפעילויות שמטרתן לפתח כישורי מנהיגות וכן פעילויות גיבוש וזמן חברתי.
מתנדבת ידועה בעמותה שהתפרסמה בשל חטיפתה היא נעמה לוי.
לאחר החזרה ממשלחת הקיץ בארצות הברית הופכים משתתפי התוכנית לחלק מקהילת הבוגרים של העמותה.
במסגרת זו שבים ונפגשים הבוגרים הישראלים והפלסטינים אלו עם אלו, ולוקחים יחד חלק בסיורים, הרצאות וסמינרים ברחבי הארץ.
המשתתפים ממשיכים לקחת חלק בדיאלוגים עם בוגרים ותיקים וחדשים של התוכנית.
בין היתר תוכנית הבוגרים נועדה לסייע לבוגרי התוכנית לקדם יוזמות חברתיות בקהילות שלהם.
בני נוער שחזרו מהמשלחת הראשונה יכולים לחזור למשלחות נוספות כחניכים בוגרים בתוכנית מנהיגות ממוקדת.
בה בעת, הם מסייעים למשתתפי השנה הראשונה בתהליך שהם עוברים.
ידידים פלוס הוא סרט מסוגת קומדיה רומנטית שיצא לאקרנים בשנת 2011, בכיכובם של ג'סטין טימברלייק ומילה קוניס.
עם שחקני המשנה ברט נמנים פטרישה קלארקסון, ג'נה אלפמן, בריאן גרינברג, נולן גולד, וודי הארלסון וריצ'רד ג'נקינס.
העלילה מתמקדת בדילן (טימברלייק) וג'יימי (קוניס), שנפגשים בקשר עסקי בניו יורק והופכים לידידים, והופכים את ידידותם ליזיזות- קיום יחסי מין ללא קשר רומנטי.
במשך הזמן הם מתקרבים זה אל זה ומפתחים חברות עמוקה ורגשית, דבר שעלול לערער על ההסכם ביניהם, ונוכח עובדה זו מתכחשים השניים למציאות החדשה.
ג'יימי רליס (מילה קוניס) היא מגייסת כוח אדם מניו יורק, שמנסה לגייס לעבודה במגזין הגברים הפופולרי ג'י-קיו בעיר את דילן הרפר (ג'סטין טימברלייק), ארט דיירקטור של אתר אינטרנט קטן המתגורר בלוס אנג'לס.
לאחר שדילן נוחת בניו יורק מגיעה ג'יימי אל שדה התעופה על מנת לאסוף אותו, ובמהלך הנסיעה היא מספרת לו על העבודה הנחשקת במגזין.
תחילה דילן מהסס ומעלה חששות מפני כישלון והשינוי הגאוגרפי הכרוך בעניין, אולם ג'יימי ממשיכה ללחוץ עליו והוא מסכים להגיע לראיון העבודה.
לאחר הראיון דילן מגלה שג'יימי המתינה לו בחוץ כל אותו הזמן.
הוא מספר לה שהראיון עבר בצורה חלקה, וג'יימי מצדה מרוצה מהעובדה שהתקבל הרושם לפיו היא עושה עבודה טובה כמגייסת, זאת לפני שהיא מודיעה לו באמצעות מסרון שקיבל את המשרה.
הצעת העבודה תקפה עד חצות, וכעת כשהיא רצינית ג'יימי מגבירה את הניסיונות לשכנע את דילן לקבל אותה, זאת תוך כדי מאמצים למכור לו את מקום העבודה, ניו יורק ולא רק את העבודה עצמה.
אחרי לילה מהנה במהלכו השתובבו בעיר וחקרו אותה יחד, דילן מסכים לעבור לניו יורק ולהתחיל לעבוד במערכת המגזין.
יום למחרת, ג'יימי מופיעה במשרד החדש שלו עם חוזה, עליו הוא חותם, זאת כדי שתוכל לקבל את העמלה בעקבות גיוסו.
נוכח העובדה שהוא אינו מכיר אף אחד אחר בעיר, דילן מרבה לבלות בחברתה של ג'יימי, ועד מהרה מפתחים השניים קשר חברות אפלטוני.
מספר פגישות רומנטיות אחר כך, ג'יימי מתחילה להרגיש שהיא רוצה לחזור לתקופת הדייטים, והיא ודילן מסכימים להפסיק את הקשר המיני ביניהם, כשהם מבינים שהצליחו לעמוד בהסכם ולהישאר ידידים.
בהמשך, ג'יימי מתחילה לצאת עם בחור בשם פארקר (בריאן גרינברג), אונקולוג ילדים, והיא מסבירה לו על חוק 5 הדייטים שלה: לא מתקדמים לשלב המיטות לפני הדייט החמישי.
פארקר אומר ששווה לחכות למענה, אולם כשמגיע הבוקר שאחרי ליל הדייט החמישי הוא עוזב מבלי ידיעתה, וכשהיא תופסת אותו על חם הוא מסביר לה שאינו יכול להיות נסיך החלומות שלה.
בניסיון לעודד אותה, דילן מציע לג'יימי לטוס איתו ללוס אנג'לס למשך שבוע יום העצמאות כדי לבלות איתו ועם משפחתו.
ג'יימי מהססת, אולם לאחר שדילן מתעקש ומזמין לה כרטיס טיסה היא נענית בחיוב.
בלוס אנג'לס, ג'יימי פוגשת באחיין של דילן סאמי (נולן גולד), באחותו אנני (ג'נה אלפמן) ובאביו (ריצ'רד ג'נקינס), שסובל ממחלת אלצהיימר.
במהלך השבוע, אי הבנה בין דילן וג'יימי מובילה לבסוף לבילוי לילי אינטימי במיוחד בין השניים אשר שונה מכל לילה אחר שחלקו בעבר, אם כי יום למחרת שומעת ג'יימי את דילן, שלא במתכוון, מסביר לאנני שהוא אינו מרגיש כלפיה דבר תוך שהוא מונה את חסרונותיה.
פגועה מדבריו, ג'יימי אורזת את דבריה וטסה בחזרה אל ניו יורק.
עם סיומו של שבוע יום העצמאות חוזר דילן אף הוא לניו יורק.
הוא מנסה לחדש את הקשר עם ג'יימי, אך זוכה להתעלמות מצדה.
כעבור מספר ימים, דילן נזכר לבסוף במקום המיוחד שהכירה לו ג'יימי בלילה הראשון שלהם בעיר והוא עושה דרכו אליו, שם הוא מוצא את ג'יימי, אשר עד מהרה מתעמתת איתו לגבי הדברים שאמר במהלך השיחה עם אנני, והיא מודיעה לו שלא תרצה לקיים איתו כל קשר מעכשיו והלאה.
זמן לא רב אחר כך, ג'יימי מגלה שדילן הלך לפגישת עבודה ושוקל לעזוב את מגזין ג'י-קיו, דבר שעלול לבטל את העמלה שלה נוכח העובדה שהחתימה אותו על חוזה התחייבות של שנה.
היא מתעמתת איתו בשנית, מה שמוביל לריב נוסף ביניהם ששובר את הכלים.
שניהם כעת עושים חשבון נפש, ג'יימי בעזרת אמה לורנה (פטרישה קלארקסון) ודילן בעזרת שיחה טלפונית עם אנני, שבנוסף מזכירה לו את השעה בה הוא אמור להתייצב בשדה התעופה כדי לאסוף את אבא שלו, בו דילן צריך לטפל בימים הקרובים.
בזמן שדילן ואביו יושבים לארוחת צהריים בשדה התעופה, אביו מתבלבל בין עוברת אורח לבין אישה מעברו בשם דידי, בלבול שנגרם כתוצאה מהמחלה.
דילן שואל אודות דידי, ואביו, שחוזר להיות צלול בדעתו, מגלה לו שהייתה מושא אהבתו האמיתי בחיים ושהוא מצטער על ההחלטות בחייו שגרמו לו לעזוב אותה.
הוא מייעץ לדילן שלא לחזור על טעויות העבר שלו, ושאסור לו לוותר עליה אם קיים הסיכוי, אפילו הקטן ביותר שהיא האחת בשבילו.
בעקבות השיחה עם אביו דילן מבין איך הוא באמת מרגיש לגבי ג'יימי, והוא מחליט להקשיב לעצתו; הוא מתקשר ללורנה כדי שתתאם פגישה עם ג'יימי בתחנת הרכבת גרנד סנטרל בעיר, זאת כביכול על מנת שתאסוף אותה, כשלמעשה דילן ארגן עבורה פלאש מוב, אחד מהבילויים הראשוניים שלהם ביחד.
הוא מספר לה איך הוא באמת מרגיש כלפיה, וג'יימי מצדה מתלהבת ומאושרת מהמחווה, אולם מציבה בפניו תנאי אחד לחידוש הקשר ביניהם - נשיקה.
אחרי שהם חולקים נשיקה מלאת תשוקה, דילן מציע לה לצאת לדייט האמיתי הראשון שלהם ביחד.
הם הולכים למקום שבו אכלו יחד בפעם הראשונה לאחר שדילן עבר לניו יורק, ולמרות שהם מנסים לגרום לדייט להרגיש מקרי ולהתעלם מהעובדה שהם מכירים זה את זה, הסרט מסתיים כאשר הזוג מתחבק בתשוקה תוך כדי נשיקה לוהטת מאחר שהם לא הצליחו לעמוד אחד בפני השנייה.
ביוני 2011 נודע כי חברת התקליטים Madison Gate Records תפיץ אלבום שיכלול את כל 15 השירים שהופיעו בסרט.
האלבום יצא לאור כחודש לאחר מכן ב-19 ביולי 2011.
ג'סטין טימברלייק היה הראשון שלוהק לסרט באפריל 2010. זמן לא רב אחר כך לוהקה מילה קוניס לתפקיד הנשי הראשי.
כחודשיים לאחר מכן, מגזין "וראייטי" פרסם כי קאסט השחקנים העתידי לשחק בסרט כולל את אמה סטון, פטרישה קלארקסון, ריצ'רד ג'נקינס, וודי הרלסון, אנדי סמברג וג'נה אלפמן.
לאחר שלושה ימי צילום מרכזיים, השחקן בריאן גרינברג הצטרף וחתם את הקאסט הסופי.
בסרט נכללו הופעות קמע של שון וייט, ג'ייסון סיגל וראשידה ג'ונס.
מקומות הצילום הוזמנו לכל המוקדם ב-13 ביולי 2010, והצילומים המרכזיים החלו שבוע לאחר מכן, ב-20 ביולי בשכונת מידטאון מנהטן של העיר ניו יורק.
משם המשיכו הצילומים לסנטרל פארק ולאזורים קרובים אחרים במנהטן, ונמשכו עד לתחילת אוגוסט, אז צוות ההפקה עבר לצלם בלוס אנג'לס שבקליפורניה.
במקביל נכתב תסריט בעל אותו שם עבור סרט של חברת ההפצה סרטי פרמאונט, שרצתה להגיש תביעה נגד "ידידים פלוס" בעקבות זאת, אולם במאי הסרט איוון רייטמן שינה את שמו ל"קשר לא מחייב" והתביעה נתבטלה, וחברת ההפצה סקרין גמס המשיכה להחזיק בשם.
יתר על כן רשת הטלוויזיה NBC פיתחה קומדיית מצבים שנשאה את אותו השם, אולם הפקת הסרט העלימה עין בשל לוח הזמנים הצפוף.
מאחר שחברת סקרין גמס כעת הייתה מודעת לכך שמהות הסרט של פרמאונט דומה לשלו, היא בחרה למהר עם הצילומים מחשש שתאבד קהל במידה והסרט המתחרה ייצא לאקרנים מוקדם יותר.
הבמאי וויל גלאק דיבר על כך והצהיר ש"חבל שאין מרווח זמנים גדול יותר בין שני הסרטים.
הדבר שהכי מטריד אותי עכשיו הוא שאנשים אומרים שהסרט שלנו הוא רימייק ל"קשר לא מחייב".
שני הסרטים נעשים בו בזמן", ובראיון אחר הכריז ש"הסרטים שונים אחד מהשני".
השחקנית מילה קוניס התייחסה באופן דומה לעניים באומרה "הם פשוט שני סרטים שונים.".
ב-16 במרץ 2011 פורסם הטריילר הראשון של הסרט.
הוא בהמשך הופץ באתר יוטיוב וקיבל למעלה ממיליון צפיות תוך 48 שעות, ובכך הפך באתר זה לווידאו השני הנצפה ביותר של אותו היום והנצפה ביותר בקטגוריית הסרטים.
קידום הסרט המשיך וגדל, כאשר סרטונים שלו הופצו ברשתות חברתיות אחרות, לרבות פייסבוק וטוויטר.
בנוסף טימברלייק וקוניס הצטלמו לשער המגזין Elle למען מטרה זו.
ויל גלאק סיפר כי הקונספט של הסרט החל כשהוא ידע מראש שברצונו לעבוד עם טימברלייק וקוניס, והסביר שהתסריט שוכתב עבור השניים.
בעקבות אותם שינויים הוא חשף כי הוא קיווה למשוך קהל מבוגר יותר ושהוא רצה "לעשות סרט למבוגרים שמדבר גם על סקס וגם על מערכות יחסים".
הוא שאף להשוות העלילה של "ידידים פלוס" למערכת היחסים בין קתרין הפבורן וספנסר טרייסי.
בראיון נוסף, גלאק הרחיב על העלילה של הסרט באומרו ש"ידידים פלוס" ייגע באופן ניכר יותר בדור הצעיר והוסיף כי "הם (טימברלייק וקוניס) מתייחסים לרומדיות במהלך הסרט, וכשהם חווים את הסיפור שלהם, הם מבינים שהם בסיפור רומדיה - ומגיבים כשם ששני אנשים רגילים שאינם משחקים בסרט יגיבו.
הם מודעים היטב לכך שהם בתוך הסיפור הזה [...] אבל הם בסופו של דבר מחבקים את העובדה שהם חווים רגע של רומדיה".
השחקן ג'סטין טימברלייק מספר בראיון כי הוא וגלאק שלטו שניהם על ההומור, כמו גם אמרו את המילה האחרונה על סט הצילומים.
טימברלייק וקוניס עברו סדנת משחק על התסריט במשך יותר מחודש בטרם הסרט נכנס לתהליך ההפקה.
גלאק נפגש עם השניים כשמולו 20 דפים מהתסריט, והשלושה עבדו עליו יחד, עשו בו שינויים וגוננו כל אחד על נקודת המבט של הדמות אותה גילמו.
ידידים פלוס קיבל בעיקר ביקורות חיוביות:
אתר הביקורות Rotten Tomatoes העניק לסרט 70% מתוך 100% (ממוצע של 6.2 נקודות מתוך 10) בהתבסס על 166 ביקורות, והוסיף "ידידים פלוס לא מוסיף דבר לנוסחה השחוקה של הקומדיות הרומנטיות, אולם הכימיה בין ג'סטין טימברלייק למילה קוניס כמעט מספיקה כדי לגרום לסרט לנוע מעצמו".
אתר הביקורות Metacritic, המתבסס על ממוצע משוקלל, העניק לסרט ציון 67 מתוך 100 על סמך 37 ביקורות ובכך קיבלה ידידים פלוס "ביקורות חיוביות באופן כללי".
כתבת בעיתון הניו יורק טיימס שיבחה את הסרט באומרה "קומדיה קלילה, מואצת ומצחיקה עם ג'סטין טימברלייק ומילה קוניס המותאמים היטב".
רוג'ר איברט מעיתון שיקגו סאן-טיימס ציין לטובה את הסרט כאשר העניק לו 3 כוכבים מתוך 5 ואמר "מה שאין לכל אחת (קומדיה רומנטית), מצד שני, זהו דיאלוג מוצלח ומבוצע היטב בקטע מהיר.
קוניס מפלסת דרכה בסצנות הפותחות באמצעות דיבורים מהירים כשם שהיא מתעלת את ג'ונו, וטימברלייק מצליח להדביק את הפער.
ברמה עקרונית כלשהי, פשוט נהניתי לצפות בשניים".
כתב ממגזין וראייטי הציג ביקורת מעורבת כשאמר שהעלילה צפויה ובלתי מזיקה, אולם שיבח את השחקנית כשציין את קוניס כ"אחת שטבעית עם קומדיה", בעוד שטימברלייק "מפריש את אותו סוג של אבק כוכבים שהביא את השחקן ויל סמית' לצמרת".
כתב עיתון הגרדיאן הבריטי נתן ביקורת שלילית כאשר העניק לסרט כוכב אחד בלבד והצהיר "לא הייתה שום תועלת בלצפות בו".
בעיתון הבריטי דיילי טלגרף הכתב הרגיש שטימברלייק "התבלט והוכיח את עצמו בעבודתו עם קוניס" והעניק לסרט 3 כוכבים מתוך 5.
כתבת העיתון לוס אנג'לס טיימס שיבחה את הליהוק ואת רמת המשחק בסרט והסבירה כי "הוא הוסיף הרבה מהחיים הטבעיים למסיבה".
כתב בעיתון הוליווד ריפורטר נתן ביקורת חיובית לסרט וציין את נוכחותה של "כימיה מוחשית" בין טימברלייק לקוניס.
בעיתון אנטרטיינמנט ויקלי נמסר מהכתב ציון 'כמעט טוב' בעודו מציין כי "עד כמה שנהניתי מהסרט, הרגשתי שהוא היה לא עקבי".
מכתבת טיים מגזין קיבל הסרט תשואות רמות שכתבה כי "למרות העלילה הצפויה, הסרט הצליח להתרומם באמצעות הדיאלוג האנרגטי, הכימיה הסקסית בין השחקנים הראשיים והעובדה שהקצר בתקשורת ששומר על האושר במקומו מתקבל על הדעת".
כתב עיתון הבוסטון גלוב העניקה ציון של 3 כוכבים מתוך 5 באומרו "הסרט פועל כמו קסם".
כתב של נתן ציון 'טוב' וטען שהסרט הוא "אחד מסרטי הקומדיות הרומנטיות הטוב ביותר שנעשה במשך הרבה זמן".
הסרט קיבל ביקורות חיוביות ברובן גם בישראל; הכתב ינון ירוס מאתר mako שיבח את הסרט באומרו "הכימיה בין ג'סטין טימברלייק ומילה קוניס פשוט עובדת.
כל כך קל להתאהב בסרט הזה ובכוכביו כבר מהדקות הראשונות.
עם זאת, מודעוּת היתר לרומנטיקה העכשווית פוגעת ביכולתו של הסרט להיות סוחף"; באתר עכבר העיר נתנו ביקורת מעורבת, אמנם ציינו כי "הכימיה המצוינת בין קוניס וטימברלייק יוצרת את הזוג הכי חמוד וסקסי שנראה השנה על המסך".
שנהטקסקטגוריהמועמדותהערות2011פרסי בחירת הנוערכוכב הקולנוע של הקיץג'סטין טימברלייק כוכבת הקולנוע של הקיץמילה קוניס 2012Rembrandt Awardsהשחקנית הבינלאומית הטובה ביותר פרסי בחירת הקהלסרט קומדיה אהובידידים פלוס
ידידנו המשותף היא מיני-סדרה בריטית המבוססת על הרומן "ידידנו המשותף" מאת צ'ארלס דיקנס שנכתב ופורסם בשנים 1864 ו-1865. הסדרה שודרה לראשונה ב-1998.
אנה פריל – בלה וילפר
סטיבן מקינטוש – ג'ון הרמון
קילי הוז – ליזי הקסם
פול מקגאן – יוג'ין רייבורן
פיטר ווהן – מר בופין
דייוויד מוריסי – בראדלי הדסטון
דומיניק מפהאם – מורטימר לייטווד
דייוויד בראדלי – רוג' ריידרהוד
קנת קרנהאם – סילאס וג
טימותי ספול – מר וינוס
פאם פריס – גברת בופין
קייטי מרפי – ג'ני רן
דון מקיצ'ן – סופרוניה לאמל
אנתוני קאלף – אלפרד לאמל
עדנה דורה – בטי היגדן
מרגרט טייזאק – ליידי טיפינס
פיטר וייט - מר וילפר
ספינת הקיטור "קינגסוור קאסל" שימשה לצילומי הסדרה.
אתר הצילומים של הסצנה נערך בנהר מדווי סמוך למעגן הספינות במספנה ההיסטורית של צ'טם.
הרחובות של בית המחסה צולמו גם במספנה בצ'טהאם.
1999: פרס האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה עבור העיצוב הטוב ביותר, המיני-סדרה הטובה ביותר, הסאונד הטוב ביותר, האיפור הטוב ביותר.
פרס Broadcasting Press Guild עבור השחקן הטוב ביותר, הדרמה הטובה ביותר.
ידידנו המשותף היא מיני-סדרה בריטית משנת 1976, עיבוד לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס.
הסדרה נוצרה על ידי ה-BBC והיא כללה שבעה פרקים ששודרו ב-1976. הבמאי היה פיטר המונד.
את התסריט כתבו ג'וליה ג'ונס ודונלד צ'רצ'יל, שכתב את הסיטקום "מודי ופג" של רשת ITV.
בגרסה זו הושמטו כמה דמויות משנה כדי להעביר את תוכן העלילה במגבלות הזמן.
אבל הסדרה זכתה לשבחים מהמבקרים הבריטיים על כך שהיא מעבירה בנאמנות את האווירה של הרומן המקורי.
את המוזיקה לסדרה הלחין קארל דייוויס.
רבי ידידיה שמואל טאריקה (ה'תע"ג 1713 - ה'תקכ"ט 1769, לערך) היה רבה של העיר רודוס (אז חלק של האימפריה העות'מאנית).
הוא נולד לחנה ולחכם יהודה.
ב-1740, לאחר פטירת רבו, משה ישראל, התמנה לאב בית הדין בעיר רודוס ובהמשך התמנה לרב העיר.
למד מרבה של רודוס רבי משה ישראל מחבר הספר הנודע שו"ת משאת משה, ומחתנו של רבו, מהר"מ קריספין.
וכן אצל רבי אליהו גאליפפה.
בן ידיד - על הרמב"ם.
חלקו של ידיד - על הטור.
אמר ידיד - על סדר זרעים ומועד.
קידש ידיד - דרשות למועדים והספדים.
הרב ידידיה שלמה ישראל (1831 – ?) היה רבה של אלכסנדריה שבמצרים.
נולד לאסתר מזרחי ולרב אליהו ישראל, שהיה אב בית דין ורבה של אלכסנדריה שבמצרים, בן למשפחת הרבנים ישראל.
בצעירותו התייתם מהוריו, ועשירי הקהילה לקחו אותו תחת חסותם.
הרב ישראל למד אצל בן דודו, הרב משה בן אברהם ישראל, ואצל הרב יהונתן גלאנטי.
בשנת 1812 (ה'תקע"ב) מונה לכהן כרבה הראשי של אלכסנדריה, עד לפטירתו במאי 1831 (ג' בסיוון ה'תקצ"א).
הרב ישראל לא השאיר אחריו ילדים.
בני קהילתו הקימו לזכרו את בית מדרש "מדרש ידידיה ישראל" באלכסנדריה, ואת מקומו ברבנות החליף הרב שלמה חזן.
מפעלו הספרותי העיקרי היה הוצאת ששת חיבורי אביו לאור.
בחיבורים אלו נמצאים גם חידושים, תשובות והגהות שכתב בעצמו.
בן ישי – מדרשותיו, כתב יד
ידידנו המשותף היא מיני-סדרה בריטית משנת 1958, עיבוד לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס שיצא לאור ב-1865. הסדרה הופקה על ידי ה-BBC, והיא שודרה ב-12 פרקים.
בניגוד לרוב סדרות הטלוויזיה של ה-BBC משנות ה-50 של המאה ה-20 סדרה זו נשמרה בשלמותה.
רבי ידידיה מונסונייגו (ה'תרס"ו, 1906 – ה'תשנ"ד, 1994), היה פוסק הלכה, דיין והרב הראשי למרוקו, מחבר הספרים "פאת י"ם" ו"פרחי שושנים".
רבי ידידיה נולד בי"ב בניסן ה'תרס"ו (אפריל 1906) בעיר פאס שבמרוקו.
אביו היה ר' אהרן מונסונייגו וסבו רבי יהושע מונסונייגו דיין בעיר, נצר לשושלת ארוכה של חכמים מקהילת המגורשים בפאס.
הוא למד אצל חכמי פאס: רבי שלמה אבן דנאן ורבי מאיר ישראל, אשר היה רבו המובהק.
בעודו צעיר למד את מלאכות השחיטה והמילה ועסק בהן.
בשנות השלושים לחייו מונה לדיין בעיר וזאן.
לאחר כהונה של כארבע שנים בוזאן הוא עבר לכהן כדיין בעיר פאס לצד חביריו הדיינים הרב משה אבן דנאן והרב אהרן בוטבול.
בין השנים ה'תש"ז (1947) ל-ה'תשט"ו (1955) השתתף כדיין בכינוסי מועצת הרבנים במרוקו, שמטרתם הייתה להתקין תקנות הנוגעות לחיים הדתיים של החברה והיחיד.
לפי דברי רבי יוסף בן נאים, בכל ערב שבת היה רבי ידידיה אוחז במנהג אבותיו ו.
לצד עבודתו ברבנות והדיינות, הוא עסק בההדרה והדפסה של כתבי יד מאבות משפחתו.
עם עזיבתו של רבי שלום משאש את מרוקו, בשנת ה'תשל"ח (1978), המשיך אותו רבי ידידיה בתפקיד הרב הראשי והחזיק בתפקיד עד לפטירתו.
רבי ידידה נפטר ב-ד' באלול ה'תשנ"ד (אוגוסט 1994), ונטמן בבית הקברות היהודי בפאס לצד רבני המקום.
לאחר פטירתו ירש את תפקיד הרב הראשי בנו, רבי אהרון מונסונגו, וכיהן בתפקיד יחד עם רבי שמעון סויסה.
רבי ידידיה חיבר את הספרים "פאת י"ם" - שו"ת, ו"לקוטי שושנים" - אנתולוגיה על נושאים הלכתיים.
הספרים נדפסו בשנת ה'תשנ"ב (1992), בההדרת הרב פרופ' משה עמאר.
ידידתי פליקה הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת סרט לכל המשפחה משנת 1943 בבימויו של הרולד שוסטר, עם רודי מקדואל, פרסטון פוסור וריטה ג'ונסון בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספר הילדים רב המכר "ידידתי פליקה" של מרי אוהרה משנת 1941.
הצלחת הספר הניעה את אוהרה לכתוב שני ספרי המשך: "Thunderhead" ב-1943 ו"הדשא הירוק של ויומינג" ("Green Grass of Wyoming") ב-1946. גם הם עובדו לקולנוע - סער, בנה של פליקה (1945) והדשא הירוק של ויומינג (1946).
בסרט הראשון והשני משתתפים אותם שחקנים.
ב-1956–1957 הופקה סדרת טלוויזיה "ידידתי פליקה" ב-39 פרקים ברשת CBS.
רוב מקלאולין (פרסטון פוסטר) ואשתו נל (ריטה ג'ונסון) הם בעלי חווה לגידול סוסי מוסטנג בשם "Goose Bar" בוויומינג.
איתם גר בנם בן העשר, קן (רודי מקדואל).
קן להוט אחרי הסוסים ורוצה שיהיה לו סייח שיוכל לאלף אותו.
הוא מזניח את לימודי וציוניו גרועים.
אביו גוער בו כל הזמן אך אמו רכה יותר ומנסה לשכנע את האב כי אם יהיה לקן סייח, הוא יקבל עליו אחריות וזה ישפר גם את התנהגותו ואת ציוניו.
איתם נמצאים בחווה גם העובד הראשי גאס (ג'יימס בל) עם בתו הקטנה הינדי (דיאנה הייל) והעובד טים (ג'ף קורי).
קן בוחר בסייחה בת שנה "פליקה" וגאס מסביר לו שהשם "פליקה" פירושו "ילדה קטנה" בשוודית.
פליקה היא בתה של הסוסה "רוקט".
רוקט היא צאצאית של סוס פרא בשם "אלבינו" שחדר לחווה והרביע מספר סוסות.
רוקט אינה ממושמעת ופעמים רבות ברחה מהחווה עם פליקה תוך שבירת הגדרות.
מגדל סוסי המרוץ צ'ארלי מגיע לחווה ובוחן את כושר ריצה של רוקט שמצליחה לדהור במהירות של 35 מיל בשעה.
הוא רוכש אותה ב-500 דולר אך בעת המעבר היא משתוללת, נוגחת בשער החווה ושוברת את מפרקתה.
רוב מוכר את הסוסים צאצאי "אלבינו" אך קן מתחנן שישאיר את פליקה שאביה הוא סוס ההרבעה "באנר" שיותר נוח ורוב מסכים ומעביר את האחריות לקן.
קן מתחיל לאמן את פליקה הפראית לקול עקיצותיה ולגלוגה של הינדי.
הוא נופל מספר פעמים אך מצליח להרגיע אותה.
באחת הפעמים נפצעת פליקה מהגדר ומתפתח זיהום ברגלה.
הטיפול לא עוזר ורוב מחליט לסיים את חייה ומטיל זאת על גאס.
קן מתחנן לגאס שיידחה זאת למחר.
בלילה יורד גשם חזק וקן יוצא ורואה את פליקה מוטלת בתוך שלולית.
הוא נצמד אליה כל הלילה ובבוקר מוצא אותם גאס.
קן נתקף בחום גבוה ורופא מוזעק.
הגשם ממשיך ובלילה יוצא רוב לחסל את פליקה אבל אינו מסוגל.
פומת ההרים מתכוננת לתקוף את רוב אבל פליקה מבחינה בה ומזהירה אותו בצהלתה.
הוא אסיר תודה לפליקה ומחליט לא לירות בה.
קן שומע את הירייה ובטוח שפליקה מתה.
כעבור מספר ימים הוא מבריא ורוב וגאס מוליכים אותו להיפגש עם הפתעת חייו - פליקה הבריאה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרודי מקדואלקן מקלאוליןפרסטון פוסטררוב מקלאוליןאבאריטה ג'ונסוןנל מקלאוליןאמאג'יימס בלגאסעובד בחווהדיאנה היילהינדיבתו של גאסג'ף קוריטיםעובד בחווהארתור לופטצ'ארלימגדל סוסי מרוץ
ידין גלמן (נולד בכ"א בתשרי ה'תשנ"ד, 6 באוקטובר 1993) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
גלמן נולד וגדל בשכונת בקעה שבירושלים, למשפחה דתית-לאומית אמריקאית.
התחנך בבית ספר התיכון הדתי "דרך אבות" בהתיישבות אפרת שבגוש עציון.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים, למד במכינה קדם צבאית חמדת שבבקעת הירדן.
התגייס לצה"ל ושירת כלוחם, קצין וכמפקד בסיירת מטכ"ל.
סיפר כי במהלך שירותו הצבאי יצא בשאלה, ומיד לאחר שחרורו, עבר להתגורר בתל אביב ונרשם לסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין.
החל ללמוד מדעי המחשב כסטודנט.
כחצי שנה לאחר שחרורו של גלמן ב-2020, לוהק לתפקיד הראשי בסרטו של אבי נשר "תמונת הניצחון", המשחזר את הקרב על ניצנים במלחמת העצמאות, בתפקיד מפקד הכוח הישראלי, אברהם שוורצשטיין.
גילם את שלמה חרל"פ בסרטו של אלירן פלד "המנצחים" שעלה ב-2024.
בשנת 2021 שיחק בסדרה "פלמ"ח" בתפקיד הסוכן הבריטי דניאל פלמינג.
בשנת 2021 שיחק בסדרה "נעלמים" בתפקיד דין גושן.
בשנת 2022 שיחק בתפקיד דין בסדרה "דקלה ועקנין" בערוץ ניקולודיאון, ובסדרה "רוח צפונית" בהוט בתפקיד עומרי.
בשנת 2024 לוהק לעונתה החמישית של קומדיית המצבים "קופה ראשית" בכאן 11, בתפקיד ניב מימוני.
התמודד בשעשועון הטריוויה "המרדף" בכאן 11, בו זכה אף בפרס כספי בסכום הבינוני, לצדו של מתמודד אחר שזכה בפרס בסכום הגדול, לאחר שהביסו יחדיו את הצ'ייסר והחידונאי איתי הרמן.
בשנת 2025 השתתף בסדרה "מטכליסטים" ב-yes, בתפקיד חגי, מפקד צוות בסיירת מטכ"ל.
החל משנת 2022 משחק גלמן בהצגה "את שאהבה נפשי" בתיאטרון "הבימה" בתפקיד אדם ויינברג.
במהלך שנת 2022, שיחק ב"חמש דקות ארוכות" של איציק צדיק בתיאטרון השחר בתפקיד זכריה בנימין, ב"ביבר הזכוכית" מאת טנסי ויליאמס, ובתפקיד ג'ים אוקונר וב"יחסים מסוכנים" בתפקיד הרוזן ואלמון.
החל מ-2023 נמצא בזוגיות עם עיתונאית חדשות 12, אדוה דדון.
השניים התארסו בתחילת שנת 2024, ובאוגוסט אותה השנה נולד להם בן משותף.
לה בת נוספת מנישואיה הראשונים לכתב חדשות 12 גלעד שלמור.
במהלך טבח שבעה באוקטובר השתתף גלמן יחד עם הצוות שלו מסיירת מטכ"ל, בקרב לחילוץ תושבים ובני ערובה בקיבוצים בארי וכפר עזה.
בקרב זה נפצע קשה בידו, בחזהו ובכתפו.
בקרב זה השתתף, לצידו של גלמן, רס"ן דוד מאיר שנפצע גם הוא, אך נפטר לאחר חילוצם בדרכו לבית החולים.
לאחר תקופת שיקום חזר גלמן לשחק בינואר 2024.
+שנהפרסקטגוריהפרויקט/כותרתוצאה2020נבחרי השנה של פרוגיהבטחת השנה בקולנוע"תמונת הניצחון"2021נבחרי "פנאי פלוס"תגלית השנה בקולנוע
+שנהסרטתפקידבמאי2020תמונת הניצחוןאברהם שוורצשטייןאבי נשר2023ארוגם בייגל ברושמרקו כרמלהמנצחיםשלמה חרל"פאלירן פלד
+שנהסדרהתפקידבמאיערוץ2021פלמ"חדניאל פלמינגיונתן בר-אילןyesנעלמיםדין גושןיריב הורוביץניקולודיאון למנויי HOT2022דקלה ועקניןדיןאמיל בן סימולניקולודיאוןרוח צפוניתעומריאסף ברנשטייןHOT2024קופה ראשיתניב מימוניקובי חביהכאן 112025מטכליסטיםחגיבעז פרנקלyes2026כשהגלים מתחזקים הראל שישרון צוהרv1
+שנת בכורההצגהתפקידתיאטרוןמחזאיבמאי2022את שאהבה נפשיאדם ויינברגתיאטרון הבימהאיתי סגלמשה קפטןחמש דקות ארוכותזכריה בנימיןתיאטרון השחראיציק צדיקביבר הזכוכיתג'ים אוקונרטנסי ויליאמסיחסים מסוכניםהרוזן ואלמוןפייר שודרלו דה לאקלו
ידידיה "דודו" מור (נולד בשנת 1951) הוא פסל ומשפץ פסלים ישראלי.
משנת 2001 השתתף ב-20 סימפוזיוני פיסול בארץ, הקים פרויקטים במרחב הציבורי ברחבי הארץ והשתתף בתערוכות קבוצתיות בארץ.
ב-2005 יזם את הקמת "שער הרעות" הניצב בחזית בית יגאל אלון, בקיבוץ גינוסר, שנוצר על ידי עשרה פסלים יהודים ועשרה פסלים ערבים שיצרו את השער.
ב-2006 שיפץ את הפסל "דוד הרועה" שיצר דוד פולוס בקיבוץ רמת דוד ביחד עם סרגיי איבצנקו.
שיפץ את הפסל "שילוב הדורות" שיצר דוד פולוס בקיבוץ בית אורן.
שיחזר את האנדרטה "יד לשלושה" בכניסה לקיבוץ עינת, שיפץ את שני הפסלים שיצר דוד פולוס בקיבוץ תל יוסף ("מנוחת העמלים" ו"ילדים")
ב-2019 נחנכו שני פסלים שייצר בגן פסלים בפארק התעשייה אלון תבור.
התנודה - 2000, מפגש בין כיכר העצמאות לטיילת גן מלך בנתניה
מחווה לחוה - ברחוב מקווה ישראל, גן ציבורי מעוטר בפסלים הנקרא בשם "גן אשה", חולון
היד החזקה - יד אוחזת עט - 2016, שדרות רבין ראשון לציון
מיתוס שמשון - שדרות בן-גוריון, אשקלון, 2011
נביטה - גן פסלים בפארק התעשייה אלון תבור
תודעה - גן פסלים בפארק התעשייה אלון תבור
קליפת עץ הזית - פארק עופר מול בית ספר עידנים, רמלה
מחווה לארמסטרונג - 2010, הפארק הגדול, רחוב ז'בוטינסקי, פתח תקווה
בורא פרי האדמה - 2008, כביש 40, רחוב הירקונים (שביל אופניים), פתח תקווה
המכבש ברגלי הכבש - 2006, מרכז העיר, רחוב בר כוכבא, פתח תקווה
ללא כותרת - רחוב יגאל אלון, שכונת נווה הדרים ראשון לציון, פסל מס' 8
ידיים למעלה הוא אלבום החמישי של כנסיית השכל, אשר יצא במרץ 2004 על ידי NMC.
מתוך האלבום בלטו השירים "איך זה מרגיש", "האביב הנצחי", "תנו לי לשתות" ושיר הנושא.
האלבום משמיע טון מפוכח ביחס לדימויי הרוק אנד רול.
הבסיסט, רן אלמליח, אומר: "בתקליט הזה יש פחות שירי אהבה מאשר בתקליטים קודמים שלנו, ויותר טקסטים מהורהרים על החיים וזכרונות." באלבום זה, הצטרף ללהקה המתופף יובל שפריר, במקומו של מוטי יוסף.
יוסי חרסונסקי נתן לאלבום שלושה כוכבים מתוך חמישה, וטען:
"ידיים על הלב" הוא אלבומו החמישי של יוגב גלוסמן, והשני שלו בשפה העברית.
האלבום יצא לאור ב-24 ביוני 2024 תחת הוצאת חברת התקליטים נענע דיסק.
יוגב גלוסמן, הידוע גם בשם iogi, הוא מולטי-אינסטרומנטליסט ומפיק מוזיקלי ישראלי.
הוא הוציא שלושה אלבומים באנגלית ואלבום אחד בעברית, בעוד האלבום "ידיים על הלב", הוא האלבום השני שלו בעברית.
התהליך היצירתי של האלבום החל לאחר צאת האלבום הראשון בעברית, בחורף 2019. גלוסמן החל לכתוב את האלבום במהלך כמה לילות באמירים, וחלק גדול ממנו נוצר אז.
העבודה על האלבום נמשכה לסירוגין בין פרויקטים אחרים, והוא הושלם באמצע 2023. לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל, גלוסמן חזר להאזין לאלבום ושינה חלק מהמילים וההפקה, הרגיש שהאלבום מדבר את ההווה שלו ואת הזמנים הקשים.
גלוסמן מתאר את האלבום כאלבום הכי אינטימי שלו, שמדבר על הסביבה הקרובה שלו, האהבות והפחדים שלו.
בקיץ 2024, גלוסמן יערוך סיבוב הופעות לציון צאת האלבום החדש, שבו הוא יחבר לראשונה בין יצירתו בעברית לזו שבאנגלית תחת השם iogi.
ידיעות אחרונות הוא עיתון היוצא לאור בישראל החל מ-11 בדצמבר 1939. משנות ה-70 הוא הנפוץ ביותר מבין העיתונים הנמכרים בישראל.
עד חודש יולי 2010 היה גם הנפוץ ביותר בין כלל עיתוני ישראל, אז איבד את המקום הראשון לטובת החינמון "ישראל היום".
העיתון מעוצב בפורמט טבלואיד, עם תמונות צבע רבות וכותרות גדולות, המאפיין את ז'אנר העיתונות הפופולרית בעולם.
כדי למשוך קהל קוראים גדול, הוא מאופיין בסגנון כתיבה קליל ותמציתי בעברית מדוברת ועוסק במגוון נושאים, מפוליטיקה וכלכלה עד בידור ורכילות.
העיתון היה מראשוני העיתונים בבעלות פרטית.
הוא נוסד בשנת 1939 על ידי גרשום קומרוב, ונרכש זמן קצר לאחר מכן על ידי יהודה מוזס.
העורך האחראי היה נח מוזס, בנו של יהודה מוזס.
העורך הראשי היה עזריאל קרליבך.
ב-15 בפברואר 1948 עזבה את העיתון קבוצה גדולה של עיתונאים בראשות העורך עזריאל קרליבך, ויצרה עיתון חדש בשם "ידיעות מעריב" (לימים "מעריב"), בין היתר במחאה על איסור מהמערכת לסקר פעילות של מפרסמים.
צעד זה היה הראשון במאבק על תפוצה ויוקרה בין העיתונים.
בעקבות הקמת המתחרה, נקלע "ידיעות אחרונות" למצוקה, ונאבק על קיומו.
תפוצת "מעריב" הגיעה ל-25 אלף עותקים בממוצע ובמועדים מסוימים אף ל-33 אלף עותקים.
תפוצת "ידיעות אחרונות" צנחה, וכדי להישאר בתודעת הציבור ובשוק, שילם יהודה מוזס לילדים שירוצו ברחובות ויקראו בקול "ידיעות אחרונות".
מוזס לא היסס למכור קרקעות כדי לכסות את הפסדי העיתון שהלכו וגדלו.
נח מוזס לקח על עצמו את מלאכת השיקום של העיתון ובנייתו מחדש והחל בה כשהוא מוציא עיתון עוד באותו היום בו עזבו אנשי ה"פוטש", בלעדיהם.
בתחילה נראו הסיכויים להצלת העיתון מסגירה אפסיים.
בעלי העיתון, בני משפחת מוזס, גייסו לעזרתם את ד"ר הרצל רוזנבלום, שנתמנה לעורך הראשי.
רוזנבלום שימש כעורך "ידיעות אחרונות" במשך 38 שנים, וכתב את המאמרים הראשיים בעיתון מדי יום.
העורך בפועל, אשר לימים נשא את התואר "מרכז מערכת", היה דב יודקובסקי, בן דוד רחוק של יהודה מוזס, ניצול השואה שהיה סטודנט ב.
הוא נקרא לסייע בשיקום העיתון ומילא, יחד עם נח מוזס, תפקיד מכריע בעיצוב דמותו ובהפיכתו ל"עיתון של המדינה".
על מפעלו זה זכה בפרס ישראל לתקשורת.
האסטרטגיה שעליה החליטו נח מוזס ויודקובסקי נועדה להציב את "ידיעות אחרונות" במפת התקשורת בטווח ארוך, על ידי פנייה לדור הצעיר ולעולים החדשים שעדיין לא קראו עברית באותה תקופה.
על אופיים של המשכתבים הללו כתב נחום ברנע, כיום כתב בכיר ב"ידיעות אחרונות":
בעיתונות העולמית קדמו לו השבועון האמריקני TIME וחלק גדול מעיתונות ההמונים האנגלית פעלה כך ובראשם ה"דיילי מירור", שיודקובסקי למד ממנו רבות.
בישראל חלוצי השיטה הזו היו אורי אבנרי ושלום כהן שרכשו את "העולם הזה" מאורי קיסרי והיקנו לו צביון חדש: צעיר, נועז, ובעיקר כתוב בשפה העברית של הדור הצעיר.
העיתון כולו שוכתב (בידי כהן ואבנרי, ומאוחר יותר נמנו עם המשכתבים אורי סלע, שמואל מור, מקסים גילן, חיים הנגבי, אלי תבור ועוד).
שמות הכתבים הופיעו בו לעיתים נדירות ביותר.
בין אלה בלט משה ורדי (בנו של הרצל רוזנבלום) שהיה כתב העיתון בלונדון בתחילת שנות ה-60, הכיר מקרוב את דרכי העבודה בעיתונים הבריטיים וכששב ארצה הצטרף ישירות אל דסק החדשות.
ורדי הוביל את דסק החדשות לצדו של יודקובסקי במהלך השנים בהן תפס העיתון תאוצה ועבר את "מעריב" (והיה לעורך העיתון ב-1989).
ספינת הדגל של הסגנון החדש הייתה שולחן החדשות ("הדסק").
יודקובסקי הוביל מעמדת "מרכז המערכת" ארבעים שנה רצופות – מן היום שבו ירד מירושלים ובמשך כל השנים עד לעזיבתו ל"מעריב" ב-1989. שנים רבות היה לצדו (עד 1986) משה ורדי.
המשכתבים שעבדו ב"דסק" במהלך השנים (בקביעות או לסירוגין) היו: שלמה שמגר, יזהר ארנון, אביעזר גולן, יצחק שרגיל, יוסף שביט, יורם וידן, זאב גלילי, צפוני שומרון, סמי גרינשפן, בני גבירצמן, דב עצמון, אורי פורת, אהרון בכר ועוד רבים.
לכל משכתב ניתנה משימה לבנות ידיעה מן המקורות השונים, וזו עברה מיד ליד כשכל עורך-משכתב משנה, מוסיף או מקצר, עד שהגיעה ליודקובסקי שהיה הפוסק האחרון וגם מעניק כותרות.
רק בשלב מאוחר, כשהעיתון התבסס, גייסו מוזס ויודקובסקי כותבים בעלי רמה שכתבו טורים בסגנון אישי שזכו לפופולריות רבה: עמוס קינן, בועז עברון, דידי מנוסי, זיוה יריב, סילבי קשת, דן בן אמוץ, הרב שמואל אבידור הכהן, הרב מנחם הכהן, ישראל אלדד, אליהו עמיקם ועוד.
טורים אלה הקנו ל"ידיעות אחרונות" דימוי של עיתון רציני הנותן ביטוי למגוון של דעות מימין ומשמאל, שגם אנשים בעלי השכלה וממעמד סוציו-אקונומי גבוה אינם צריכים להתבייש לקרוא בו.
במקביל נבנה בהדרגה צוות של כתבים ופרשנים שסיפקו לעיתון סקופים רבים: איתן הבר, שלמה נקדימון, אריה אבנרי, עמנואל אלנקוה, יחזקאל אדירם, דבורה נמיר, ישעיהו בן-פורת, אראל גינאי, וולף בליצר (בניו יורק), אדווין איתן ואלי ויזל (בפריז) בינה ברזל, צבי טל, יחזקאל המאירי, ניסים טאיטו.
בהמשך גויסו אורלי אזולאי, משה רונן, מרדכי גילת, יואב קרני, נחום ברנע, סבר פלוצקר, נחמה דואק ושלמה אברמוביץ.
חלפו עוד שנים רבות עד ש"ידיעות אחרונות" התאושש מול יריבו "מעריב", שנשא משך יותר מ-20 שנה את הסיסמה "העיתון הנפוץ ביותר במדינה".
בתחילת שנות החמישים נמכר חלק משמעותי מהשליטה בעיתון לאיש מפא"י צבי לבון ובהמשך עבר חלקו של לבון לצבי ספקטור שהיה "איש קש" מטעם למפא"י.
העיתון חזר לבעלות מלאה של משפחת מוזס בשנות השישים.
הפער בין העיתונים הלך והצטמצם בהתמדה.
נקודת המפנה החלה במלחמת ששת הימים, שבמהלך תקופת ההמתנה שקדמה לה יזם נח מוזס רעיון שיווקי מוצלח: העיתונים חולקו חינם בין מאות אלפי המגויסים, וכך נחשפו לעיתון אנשים שלא הכירו אותו כלל.
בסוף שנות השמונים וראשית שנות התשעים ירדה תפוצת "מעריב" לפחות ממאה אלף עיתונים ביום, שליש מתפוצת "ידיעות אחרונות" באמצע השבוע.
ב-12 באפריל 1995 הכריזה רשות ההגבלים העסקיים על "ידיעות אחרונות" כמונופול, לאחר שתפוצתו עלתה על 50% מתפוצת העיתונים היומיים בעברית.
הכרזה זו בוטלה בשנת 2010, בשל השינויים הגדולים בתפוצת העיתונים, בעקבות כניסתו לשוק של החינמון "ישראל היום".
ב-4 במרץ 1984 קם ל"ידיעות אחרונות" מתחרה חדש, העיתון "חדשות" שהוקם על ידי עמוס שוקן.
הייתה זו תחילתו של המאבק בין "ידיעות אחרונות" ל"חדשות".
"חדשות" כלל כותרת צבעונית גדולה ועמודי צבע, והשתמש בשפה חדשנית יותר ורשמית פחות.
קהל היעד העיקרי שלו היה קוראי "ידיעות אחרונות", מצב שחייב את "ידיעות אחרונות" להיערך כדי לשמור על קוראיו וכוחו.
משה ורדי, יחד עם נוני מוזס הובילו את המעבר של העיתון להדפסה בצבע.
זאב גלילי מונה לראש הכתבים, גייס שורה של כתבים בתנאי פרילאנס מעיתונים אחרים, ופעל בדרכים נוספות כדי לשפר את יכולתו של העיתון להשיג סקופים.
צעדיו של "ידיעות אחרונות" עלו יפה, ו"חדשות" נסגר לאחר תשע שנות פעילות, שהסבו הפסדים כבדים לבעליו.
בשלהי 1985, בעת ש"ידיעות אחרונות" היה נתון בעיצומו של המאבק ב"חדשות", ניחתה עליו מהלומה קשה.
ב-6 באוקטובר 1985 נפצע נח מוזס פצעי מוות מפגיעת אוטובוס, כשניסה לחצות את הכביש מול המערכת.
עם מותו הסתיימה תקופת הזהב של השותפות בין דב יודקובסקי לבין נח מוזס שנמשכה 37 שנים והביאה את העיתון להצלחתו הגדולה.
החלוקה הפורמלית בין מוזס ליודקובסקי הייתה שנח היה אחראי על ההנהלה וההפצה ויודקובסקי היה אחראי על המערכת.
בפועל יודקובסקי היה מעורב גם בענייני הניהול ומוזס היה מעורב עמוקות בענייני המערכת.
הוא השתתף מדי יום בישיבת המערכת היומית, תרם רעיונות, השיג קשרים בצמרת השלטון, גייס כישרונות, ויצר יחד עם אשתו פולה את האווירה המשפחתית שאפיינה את "ידיעות אחרונות".
כמה ימים לאחר מותו של מוזס כינס יודקובסקי את היורשים, שמעולם לא היו מעורבים בענייני העיתון, צאצאי ילדיו של המייסד יהודה מוזס.
אלה היו: עודד מוזס בנו של אלכסנדר, מרים נופך-מוזס (אשת יצחק נופך-מוזס בנם של ראובן מוזס וחמדה נופך-מוזס) וזאב מוזס בנו של מאיר מוזס.
בעלי המניות הגיעו להסכמה שבמסגרתה מונו עודד מוזס וארנון (נוני) מוזס, בנו של נח, למנכ"לים משותפים ויודקובסקי – לעורך.
צעד זה הביא לפרישת משה ורדי, במחאה על כך שלא מולאה ההבטחה שניתנה לו להתמנות למרכז המערכת במקומו של יודקובסקי.
פרישתו של ורדי גרמה לזעזוע קשה בעיקר בדסק החדשות (הוא עמד בראש הדסק מאז לקה יודקובסקי בהתקף לב בתחילת שנות ה-80).
מיום מותו של נח מוזס ועד שעבר ל"מעריב" בשנת 1989, היה יודקובסקי טרוד במלחמת הירושה על העיתון.
מולו התייצב ארנון (נוני) מוזס כשבאורח הדרגתי עברו בני המשפחה האחרים לצדו.
בשנת 1989 התפטר יודקובסקי מהעיתון ועבר ל"מעריב".
הוא ניסה להעביר עמו עיתונאים בכירים, אך אלה בחרו להישאר בידיעות.
לעורך העיתון נתמנה משה ורדי, בנו של הרצל רוזנבלום.
ורדי כיהן כעורך "ידיעות אחרונות" לסירוגין עד לנובמבר 2004, אז פרש לגמלאות.
בשנת 1994 נפטרה אלמנתו של נח מוזס, פולה מוזס, ממחלת הסרטן.
בירושתה השאירה את השליטה בעיתון לבנה, נוני מוזס, המנהל את העיתון עד היום.
לאחיותיו ג'ודי שלום ניר-מוזס ותמי מוזס-בורוביץ' ניתן חלק בבעלות, אך הן אינן עוסקות בניהול השוטף.
סביב ירושת העיתון התנהל קרב עתיר תככים, עד שלבסוף נדחקו החוצה בני המשפחה "המורדים" והעיתון נשאר בבעלותו של נוני מוזס.
ג'ודי הפקידה את מניותיה בעיתון בידי אחיה נוני, והאחות הקטנה, תמי, לא התייאשה ובמשך ארבע שנים נוספות ניהלה מאבק עד שהחליטה גם היא לעזוב ומכרה את מניותיה לאיש העסקים אליעזר פישמן, בעל העיתון גלובס.
עסקה זו מוערכת בכ-45–60 מיליון דולר.
ב-2004 הורשע התאגיד, יחד עם רשת שוקן, עיתון "מעריב" ואחרים, בעבירה של פרסום מתן שירותי זנות.
לאחר פרישתו של ורדי, מונה לעורך ראשי איש הטלוויזיה רפי גינת.
במחצית 2007 מונה שילה דה-בר לעורך הראשי של העיתון.
בפברואר 2011 מונה רון ירון לעורך הראשי של העיתון, תפקיד שבו כיהן עד אוגוסט 2018 אז מונה לתפקיד נטע ליבנה, שכיהן בתפקיד עד יוני 2023. ב-7 ביוני 2023 פורסם שסיגל בוכריס-רגב, שכיהנה בתפקיד העורכת הראשית של רשת מקומוני "ידיעות תקשורת", מונתה לתפקיד העורכת הראשית.
ביולי 2012 פורסם כי קבוצת "ידיעות אחרונות" החליטה על צעדי התייעלות ופיטורים של עשרות עיתונאים ועורכים.
כמו כן, כחלק ממהלך זה של קיצוץ העלויות, הופצו חלק מהמוספים רק למנויי העיתון.
הנהלת הקבוצה החליטה לפטר כ-10 עיתונאים במערכת "ynet" וכ-10 במערכת "כלכליסט".
בו בזמן, עיתונאים רבים בחרו להתנער מאגודת העיתונאים – שלטענתם יצגה אך עיתונאים מועטים – ועברו להתאגד בהסתדרות הכללית.
בשנת 2020 רכש העיתון מידי כונסי הנכסים מטעם בנק הפועלים, כ-34% מהמניות, שעברו לחזקת הבנק לאחר שאליעזר פישמן, שהחזיק בהן קודם לכן, לא עמד בהלוואה של 1.1 מיליארד ש"ח לבנק.
הרוכשים שילמו לבנק 215 מיליון ש"ח על המניות.
בסוף 2020, לאחר שכשלו נסיונותיהם לסכל את רכישת אחזקות הבנקים במניות ידיעות אחרונות, מכרו גם בני משפחת יודקובסקי את מניותיהם ויצאו סופית מן החברה.
בשנת 2021 התאחדו חטיבות החדשות של ynet וידיעות אחרונות.
חטיבת החדשות המאוחדת תפעל בכפיפות לעורכי ידיעות אחרונות ו-ynet.
המטרה של איחוד המערכות הייתה למנוע כפילויות של עובדים בתפקידים זהים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 התפתחה תחרות עזה לעיתון מהחינמון "ישראל היום", וזו הובילה לביטול הכרזתו של "ידיעות אחרונות" כמונופול.
במאה ה-21 הצטמצמה פעילות העיתון במידה ניכרת.
נוהל דומה היה גם כלפי אישים אחרים שהיו קשורים לאינטרסים עסקיים של מוזס.
בתצהיר שהגיש משה ורדי, עורך העיתון בראשית העשור הראשון של המאה ה־21, במהלך תביעה של העיתונאי מירון רפופורט כנגד העיתון, נאמר כי רפפורט פוטר עקב הפרת משמעת שנגעה להוראה לנהוג באופן מתון עם ראש הממשלה, אריאל שרון.
ניר בכר, שכיהן כעורך מוסף בעיתון, טען בתצהיר שהגיש לבית המשפט כי העורך רפי גינת והמו"ל מוזס עיכבו תחקירים כנגד ראש הממשלה אריאל שרון ובנו עומרי בקיץ 2003, תחקירים שהובילו לבסוף להרשעתו של עומרי שרון בדין.
מקרה דומה אירע לטענת בכר בפרסום כנגד איש העסקים מרטין שלאף בפרשת סיריל קרן.
כמו כן, טען בכר כי גינת ומוזס יזמו תחקירים כנגד אישים שונים עימם היה למוזס עימות, כדוגמת דוידה לחמן-מסר, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, שפעלה כנגד בעלות צולבת (בעלות של גוף ביותר מכלי תקשורת אחד) בתקשורת הישראלית.
בשנת 2007 התפטר מהעיתון העיתונאי מוטי גילת.
לאחר שנכשל הליך גישור, הגיש תביעה נגד העיתון בדרישה לקבלת פיצויי פיטורים, מכיוון שלטענתו נאלץ להתפטר עקב פגיעה בתנאי העסקתו, ולאחר שראשי העיתון הצרו את צעדיו משיקולים אישיים.
במסגרת התביעה האשים גילת את מוזס בכך שסירב לפרסם כתבות שחשפו עוולות שלטוניות או שחיתויות – או שביקש לקצרן ולהשמיט מהן חלק מהתכנים.
לדברי גילת מדובר בחומרים שנגעו לפוליטיקאים עימם היה למוזס קשרים, כדוגמת אהוד אולמרט וחיים רמון.
התחקיר פורסם לבסוף, אך בלחץ המו"ל והעורך משה ורדי, התחקיר פורסם בהדגשה מופחתת.
כעבור כמה חודשים, בעקבות פרסום תחקירים אודות יושב ראש הכנסת, אברהם בורג, החליט מוזס על הפסקת פרסום הטור של גילת במוסף לשבת.
לטענת גילת, הדבר נעשה על רקע הצעת חוק שנידונה אז בכנסת כנגד מונופול בעיתונות, הצעת חוק שהייתה צפויה לפגוע בעיתון.
לטענת גילת, ב-2003 התערב מוזס בתחקיר כנגד דוד אפל שחשף את הנעשה מאחורי הקלעים של מרכז הליכוד, וקשרים בין אנשי פשע ואנשי שלטון.
בהנחיית מוזס, התחקיר צומצם באופן מהותי, והושמטו ממנו חלקים שנגעו לקשר בין אפל לבין אריאל שרון, אהוד אולמרט, ורובי ריבלין.
לטענת גילת, ב-2007 העיתון פרסם ידיעה שהייתה ידועה כשקרית בדבר כוונת המשטרה לחקור את מבקר המדינה בחשד להדלפת מידע, וזאת ככותרת ראשית, כחיסול חשבונות עם מבקר המדינה שהיה מעורב בחשיפת פרשיות בהן היה מעורב ראש הממשלה אהוד אולמרט.
התביעה של גילת נסתיימה בפשרה וכל שהעלה כטענות נשארו בגדר טענות בלבד.
עם התפטרותו עבר גילת לכתוב בחינמון "ישראל היום".
המשטרה גבתה בעניין גם את עדותו של עורך העיתון, רון ירון.
בסיום החקירה הוחלט להגיש כתב אישום נגד נוני מוזס בפרשה זו על כך שניסה לשחד לכאורה את ראש הממשלה, כחלק ממשפט נתניהו.
במספר מקרים מעד ידיעות אחרונות בראיונות שערך עם מתחזים.
בשנת 2000 הקדיש העיתון כתבת שער במוסף "7 ימים" לסיפורו של זמר מזרחי אלמוני שהציג עצמו כ"השרוף", לאחר שנכווה בכל חלקי גופו כתוצאה מפיצוץ של בלון גז בביתו.
מספר ימים לאחר מכן התראיין חיים צינוביץ בתוכניתו של יאיר לפיד וחשף את ההתחזות בשידור חי.
ביולי 2013 פורסמה כתבה נרחבת במוסף "7 ימים" על "פאטמה וורדי, הסטנדאפיסטית הבדואית הראשונה".
אולם לאחר מכן התברר שמדובר בבדרנית יהודייה, גילה צימרמן מרמת גן.
ב-2017 הגישה תנועת "אם תרצו" תביעת דיבה נגד העיתון "ידיעות אחרונות" והעיתונאית סימה קדמון, לאחר שבידיעה בעיתון ובטור של קדמון נכתב כי "אם תרצו" ודוברה, אהוד טנא, המציאו מכתב שנכתב כביכול בשם משפחות שכולות.
בימי החול כוללת מהדורת ידיעות אחרונות את החלקים הבאים:
24 שעות – מוסף כתבות, דעות, פרשנות, מדור רכילות יומי, מדורי תרבות, בידור, פנאי, רכילות ומשחקים.
מוספים המצורפים לעיתון בימי החול:
יום שני: מסלול – מוסף תיירות.
יום שלישי: לוח ידיעות אחרונות – מוסף פרסומי הכולל עסקי נדל"ן ורכב, מדור דרושים וכו'.
יום רביעי: זמנים + – מוסף בריאות, אופנה, סגנון ואורח חיים היוצא פעם בשבוע.
המוסף עוסק גם בענייני זוגיות, הורות ומשפחה, קולינריה וצרכנות, וכן כתבות תחקיר וראיונות.
בימי שישי כולל ידיעות אחרונות את החלקים הבאים:
המוסף לשבת – מוסף פוליטיקה ואקטואליה, ובו כתבות וטורים מאת נחום ברנע, נדב איל, עמית סגל, בן דרור ימיני, חן ארצי סרור, סיון רהב-מאיר, ואחרים.
7 ימים – מגזין כתבות רחב, העורך הראשון של מוסף זה היה אלכסנדר זאובר.
כיום כולל המוסף טורים של שלמה ארצי, רענן שקד, דניאלה לונדון דקל, דנה ספקטור, חנוך דאום ועוד.
המוסף כולל מדור בישול ופנאי של נירה רוסו, מדור בישול של ישראל אהרוני, וכן הורוסקופ ומדור פנאי ומשחקים.
7 לילות – מוסף הבידור השבועי, כולל מדריך שידורי טלוויזיה.
ספרות ותרבות – מוסף הספרות המורחב של העיתון בעריכת אלעד זרט, ובו ראיונות, מסות נרחבות, פרסום יצירות וביקורות על ספרים.
ממון – המוסף הכלכלי היומי במתכונת של סוף השבוע.
לוח ידיעות אחרונות – מוסף פרסומי הכולל עסקי נדל"ן ורכב, מדור דרושים וכו' במתכונת של סוף השבוע.
ידיעות תקשורת – מוסף חדשותי מקומי לפי עיר.
פיצוחים – מוסף הפעלות, נכלל רק בגרסת החנויות ולא בגרסת המנויים, להם מחולק המוסף בימי חמישי.
בתחילת 2006 החלו לצאת לאור בישראל חינמונים יומיים בתפוצה ארצית שהתחרו בעיתונים היומיים בתשלום.
החינמון הבולט ביותר, "ישראל היום", שבבעלות שלדון אדלסון, הוקם באמצע 2007 ובאמצע 2009 הפך לשני בתפוצתו בישראל אחרי "ידיעות אחרונות" בימות החול.
כעבור מספר חודשים החל ישראל היום לצאת לאור גם במהדורת סוף שבוע בימי שישי, לאחר שב-2010 הדביק ישראל היום את היומון ידיעות אחרונות בשיעור חשיפה של 35.2 אחוז, ב-2011 עלה שיעור חשיפתו ל-39.3 אחוז בקרב הקוראים בישראל בימי חול ונכון למחצית הראשונה של 2012, "ישראל היום" הוא העיתון הנפוץ בישראל.
ב-2011 נעשה ניסיון של "ידיעות אחרונות" לחלק בתחנות רכבת ובאוניברסיטאות מהדורת חינם מקוצרת של העיתון שכללה חלק מדפי החדשות ואת מוסף הספורט היומי, אך העיתון חדל מכך לאחר תקופה קצרה.
העורך האחראי: ארנון (נוני) מוזס
העיתון הוא חלק מקבוצת "ידיעות אחרונות", המאוגדת מאז שנת 1952 כחברה פרטית בשם "ידיעות אחרונות בע"מ".
הבעלות בחברה, נכון לינואר 2021 היא בידי ארנון מוזס, מרים נופך-מוזס וג'ודי שלום ניר מוזס.
יו"ר דירקטוריון הקבוצה הוא ארנון מוזס, מנכ"ל הקבוצה הוא ציון פרץ וסמנכ"ל הקבוצה הוא אלון גולדשטיין.
בנוסף לעיתון "ידיעות אחרונות" הקבוצה מפעילה עסקי תקשורת נוספים – אתר האינטרנט ynet, רשת המקומונים "ידיעות תקשורת", העיתון הכלכלי "כלכליסט", השבועון "לאשה", והאתר בשפה הרוסית "וסטי".
הקבוצה מפעילה גם הוצאת ספרים בשם "ידיעות ספרים", אתר פסקדין, אתר הנוער "פרוגי" ועוד.
בבעלות חלקית של הקבוצה גם חברת בר שיווק והפצה, שמפיצה את העיתון.
בעבר כללה הקבוצה גם את שבועוני הילדים "עולמו של דיסני", "עולם הילדים" ו"ראש אחד", הירחונים "עלמה", Go Style ו"מנטה", "ידיעות נגט" – דו-ירחון המיועד ליוצאי אתיופיה בישראל, העיתון בשפה הרוסית "וסטי", שבועון "שער למתחיל" בעברית קלה עד בינונית וחינמון 24 דקות.
פוליטי מדיני – יובל קרני, מורן אזולאי, עמיחי אתאלי, נחום ברנע, שמעון שיפר, סימה קדמון, איתמר אייכנר, שילה פריד
ביטחוני צבאי – רון בן ישי, יוסי יהושוע, יואב זיתון
ערבים – סמדר פרי, חסן שעלאן
כלכלה וצרכנות – סבר פלוצקר, גד ליאור, שחר גינוסר, שושנה חן, אורי חודי, הילה ציאון
חדשות החוץ – נדב איל, יאיר נבות
משטרה ומשפט – לירן תמרי, מאיר תורג'מן
בריאות – אדיר ינקו, שרית רוזנבלום
תרבות וספרות – רז שכניק, בנימין טוביאס, אריק גלסנר, ענת זכריה, אלעד זרט, יהודה סתיו, עינב שיף
ספורט – ז'וז'ו אבוטבול, דוד בן-שימול, עמיר פלג, אורי קופר, גיא לייבה, יאיר קטן, נדב צנציפר
תחבורה – אודי עציון, דן רבן
דתות ומסורת – חן ארצי סרור
טכנולוגיה – דודי גולדמן, ישראל וולמן
כתבים אזוריים – יאיר קראוס, ישראל מושקוביץ, ליאור אל-חי (צפון), רוני גרין שאולוב, אילנה קוריאל (דרום), גלעד כהן (ירושלים), יעל צ'כנובר (תל אביב), אלישע בן קימון (שטחים)
כתבי תחקירים – שחר גינוסר, ענת טלשיר, יפה שיר-רז
כתבים בעולם – תמר שבק (פריז) אמיר בוגן (ניו יורק), ציפי שמילוביץ, דניאל אדלסון (ניו יורק)
כתבי מגזין – איתי אילנאי
ידיעה היא ההכרה הוודאית של אדם בכך שטענה מסוימת היא אמיתית.
זאת להבדיל מסברה, שהיא האמונה שעובדה מסוימת היא אמת אך ללא ודאות.
הידיעה נשענת על מידע המאוכסן בזיכרון סמנטי, שהוא חלק מהזיכרון מפורש של הזיכרון לטווח ארוך.
ראשון הפילוסופים שהגדיר ידיעה היה אפלטון.
הגדרתו מקובלת, במידה רבה, עד ימינו וכוללת שלושה תנאים הנדרשים על מנת שניתן יהיה לומר שאדם s יודע עובדה מסוימת p:
s משוכנע ש־p אמיתית – לאדם אין ספק בנכונותה של הטענה.
p אמיתית – לטענה יש ערך אמת חיובי.
ל־s יש צידוק באמונתו ש־p – לא די ש־s יסבור שעובדה מסוימת היא אמיתית ובדרך מקרה זה אכן יהיה המצב – על התהליך שהביא את s להאמין בנכונותה של p להיות מקובל, לפי סטנדרטים מסוימים.
בעוד ששלושת התנאים האלה מוסכמים במידה רבה, ואין ויכוח לגבי שני התנאים הראשונים, אין הסכמה לגבי השאלה – מהו הצידוק הנדרש כדי לספק את התנאי השלישי.
רוב הפילוסופים המערביים הסכימו כי כדי לספק את התנאי השלישי הידיעה צריכה להתבסס על היסק לוגי תקף, שהנחותיו גם הן בגדר ידיעות.
(על אף שמספר זרמים, בעיקר זרמים מיסטיים והניהיליזם, דחו את הדרישה לרציונליות).
בשנת 1963 הציב הפילוסוף אדמונד גטייה מספר סיטואציות שהציבו בסימן שאלה את תקפותם של שלושת התנאים, בכך שתיארו מקרים בהם התמלאו שלושת התנאים אך השכל הישר יטען כי לא התקיימה ידיעה.
אדם משקיף ממרחק על הר, שעל ראשו פסל של סוס.
כאשר נשאל האדם האם יש בעל חיים על ההר, טועה האדם בפסל הסוס וסבור שהוא סוס – ועונה כי אכן יש בעל חיים על ההר.
בדוגמה זו, מתקיימים שלושת התנאים שלעיל – האדם סבור שיש בעל חיים על ההר (הסוס).
הטענה 'יש בעל חיים על ההר' היא אמיתית (העכבר).
ולאדם יש צידוק בהאמינו שהטענה אמיתית (הוא הסתמך על חוש ראייתו).
עם זאת, לכל בר דעת ברור כי לא ניתן לומר בתנאים אלו שהאדם ידע שיש בעל חיים על ההר.
לאור דוגמה זו ודוגמאות דומות לה, טען גטייה כי שלושת התנאים שלעיל הם תנאים הכרחיים לידיעה, אך כנראה שאינם תנאים מספיקים.
לאור פרסומיו, החל חיפוש מחודש אחר התנאים המספיקים לידיעה.
אחד הכיוונים למענה לבעיית גטייה היה האינטרנליזם.
לפי עמדה זו, על מנת להבטיח את ההצדקה הנדרשת לקיום התנאי השלישי אין להסתמך על היסק לוגי, אלא על בחינת התנאים והתהליכים הפנימיים שהביאו את האדם למסקנה שטענה מסוימת היא אמיתית.
כך, צידוק אינטרנליסטי לא ייתלה דווקא בהיסק הלוגי שאפשר קבלת מסקנה מסוימת, אלא בתהליכים קוגניטיביים ואף ביולוגיים שהובילו לקבלת המסקנה.