tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית החולים שער מנשה מתפרס על שטח של 740 דונם.
הוא מספק שירות לאזור עמק חפר וואדי עארה.
גבולות האזור לו ניתן השירות הם מצומת הרוא"ה בדרום ועד טירת כרמל בצפון, מחוף הים במערב ועד גבולות טבריה במזרח.
בית החולים מספק שירותי אשפוז לכל סוגיו כולל 12 מחלקות אשפוז, חדר מיון, מתקן ביטחון מרבי (מתקן ארצי), פסיכוגריאטריה וכן שירותי מרפאה הניתנים במרפאת עירון הצמודה לבית החולים, במרפאת אום אל-פחם הממוקמת במבנה מרפאת שירותי בריאות כללית ובמרפאת שירותי בריאות כללית בחדרה בהן הטיפול ניתן באמצעות ועידת וידאו.
בית החולים מספק שרותי דיור למטופלים משוקמים ולניצולי שואה בהוסטל כוללני "בית לחיים" והוסטל ניצולי השואה, הנמצאים בשטח בית החולים.
לבית החולים פונים ומופנים כ-2,500 חולים לשנה, מהם מתאשפזים כ-65%.
מספר מיטות האשפוז הוא 420, מספר מיטות הדיור - 200. בית החולים מסונף לפקולטה לרפואה של הטכניון שבחיפה, ובו לומדים סטודנטים לרפואה בשנים הקליניות של הכשרתם.
בנוסף, בית החולים משתף פעולה עם אוניברסיטת בר-אילן בהדרכת סטודנטים לקרימינולוגיה בשנים הקליניות.
סטודנטים לסיעוד ועבודה סוציאלית מקבלים הכשרתם בבית החולים.
מחלקות ומרפאת בית החולים מוכרות להתמחות לשם קבלת מומחיות בתחום הפסיכיאטריה והפסיכולוגיה, רופאי בית החולים ופסיכולוגים משתתפים כבוחנים לשם קבלת מומחיות בפסיכיאטריה או פסיכולוגיה קלינית, בהתאם.
במסגרת בית החולים ניתנים טיפולים פסיכיאטריים ופסיכולוגיים, בהם: טיפולים תרופתיים, טיפול בנזעי חשמל, טיפולים משפחתיים וקבוצתיים.
כן מתקיימים ריפוי בעיסוק בתחומים כמו נגרות וגינון, וטיפולים שיקומיים, לרבות כאלה המוכוונים לתסמונות בזיקנה.
בבית החולים קיים אגף לביטחון מרבי, המשמש כמתקן ארצי, הכולל גם שיקום.
המרכז מטפל בחולים מכל רחבי הארץ עם צווי אשפוז מטעם בתי המשפט ובחולים המסווגים כאלימים במיוחד.
4 מחלקות אשפוז סגורות ומחלקה שיקומית פתוחה.
רמת הביטחון הסביבתי בחטיבה הסגורה היא מהגבוהות ביותר.
יחודו של המרכז בפיתוח שיטות לטיפול בחולה האלים, ובמתן חוות דעת רב מקצועיות הכוללות היבטים פסיכיאטרים, פסיכולוגים וקרימינולוגים.
במתקן זה מאושפזים 128 חולים, ולאחר איזון במצבם, הם עוברים למחלקות השיקום (72 מיטות) לשם הכנתם ליציאה לקהילה.
ראשיתו של המקום כ"מנחת עין שמר" - שדה תעופה בימי המנדט הבריטי.
עם קום המדינה הוא נכבש על ידי צה"ל ושימש עמדה קדמית באזור.
לאחר שוך הקרבות באזור, הוסב למחנה עולים גדול בשם "עין שמר", שכלל שלושה מחנות משנה.
המחנה קלט חלק מהעולים מתימן במבצע על כנפי נשרים.
בתחילת 1950 הוסב שם המחנה ל"שער מנשה".
בפברואר 1950 התמוטט חדר האוכל במחנה מפאת הגשמים וארבעה עולים מתימן נהרגו.
בתחילה שהו במחנה עולי תימן.
לאחר מכן שוכנו בו עולים ממזרח אירופה ומסין.
במרץ 1951 החל המחנה לקלוט עולים מעיראק.
במקביל, הוקם במקום כפר לקשישים, אשר עם פינוי אוכלוסיית מחנה העולים התרחב לכ-1000 נפש ונפתח רשמית ב-1953. במקום התקיים גן ירק ופרדס בו עבדו הקשישים.
בנוסף לכך אימצו תושבי הכפר יחידה צבאית.
בסוף 1960 היו במקום כ-1500 קשישים ליד הכפר התקיים בית חולים לקשישים סיעודיים, אשר התמחה בטיפול בבעיות פסיכיאטריות של קשישים.
ליד בית החולים התקיים מאז 1952 בית ספר לאחיות שבוגרותיו עבדו במוסדות מלב"ן.
בתחילת 1961 הוחלט על סגירת כפר הזקנים באופן מדורג והסבת המקום לבית חולים פסיכיאטרי, עד שנת 1965. במקביל לסגירת כפר הזקנים והקמת בית החולים הפסיכיאטרי, בית הספר לאחיות הרחיב את פעילותו, תוך התמחות בפסיכיאטריה.
בשנים האחרונות נשמעה ביקורת מצד משפחות של מטופלים, על פרקטיקה של קשירות ובידודים בבית החולים הפסיכיאטרי.
ביזמת משרד הבריאות הוקמה ועדה שתפקידה לתת המלצות בנוגע לנושא.
המרכז לחקר הביטחון הלאומי (NSSC) נוסד באוניברסיטת חיפה בשנת 2000 בידי צוות חוקרים שבראשו פרופסור גבריאל בן דור מהחוג למדע המדינה ופרופסור ארנון סופר מהחוג לגאוגרפיה.
צוות החוקרים המגוון של המרכז, המורכב מחוקרים בכירים מתחומי האקדמיה בשילוב עם אנשי שטח מזרועות הביטחון השונות, מכשיר את הקרקע לפעילות המחקרית של המרכז הן בתחום התאורטי והן בתחומים השונים של המחקר היישומי.
המרכז לחקר הביטחון הלאומי מעורב בתוכניות מחקר, מפיק תוכנית פרסומים ומקיים פעילות במסגרת ימי עיון וכנסים תוך שילובם של אנשי מחקר ומומחים מהארץ ומהעולם.
אחת ממטרות המרכז היא לסייע למקבלי החלטות וגורמים ציבוריים המעצבים את תפישת הביטחון של ישראל.
המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית (מא"א, aic) הוא ארגון פוליטי דו-לאומי ישראלי-פלסטיני שמטרתו להפיץ מידע בנושאים הקשורים לסכסוך הישראלי-פלסטיני והסכסוך הישראלי-ערבי.
הארגון דוגל במאבק פוליטי לסיום הכיבוש של שטחים שנכבשו על ידי ישראל במלחמת ששת הימים, כולל ארגון ותמיכה בסנקציות בינלאומיות כנגד ישראל, וכן בהכרה בזכות השיבה הלאומית והפרטית של הפליטים הפלסטינים לשטחי מדינת ישראל.
המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית הוקם בפברואר 1984, בידי ישראלים פעילי שמאל יוצאי "מצפן" ובהם מיכאל ורשבסקי, ופלסטינים מארגוני השמאל הפלסטינים.
משרדיו שכנו בדירה ברחוב כורש בירושלים.
סיסמתו הראשונה של הארגון הייתה "לספר על ישראל בערבית, ועל פלסטין בעברית", מטרתו הייתה להיות ארגון שיספק מידע בנושאים פוליטיים, חברתיים ותרבותיים, גם לתנועות הפלסטיניות, גם לתנועות הישראליות וגם לציבור הרחב.
ראשית הפעולה הייתה שיתוף פעולה ישראלי-פלסטיני וכן מתן שירותים משרדיים לכל המעוניין בשמאל, שגם עזרו במימון הפעילויות.
בין אפריל 1984 לפברואר 1987 פרסם המרכז למעלה משלושים דו"חות, בעיקר על הנעשה בשטחים, אך גם על השמאל הישראלי, מאבקים חברתיים בישראל, מדינת ישראל ומדיניות הביטחון שלה.
שניים מהדו"חות נמכרו להוצאת איתקה בלונדון.
המרכז החל לפרסם דו-שבועון בשפה הערבית בשם "חדשות מבפנים" (אח'באר מן א-דאח'ל) ודו-שבועון באנגלית "News from Within".
בין עובדי המשרד היו אסירים פלסטינים ששוחררו מבתי כלא ישראלים.
בעת עסקת ג'יבריל, במאי 1985 (עסקה שבה שוחררו 1,150 אסירים פלסטינים תמורת 6 חיילי צה"ל) העמיד עצמו המרכז לרשות האסירים על מנת לוודא ששוחררו האסירים שישראל הבטיחה לשחרר.
בסוף שנות השמונים, בזמן ממשלת האחדות הלאומית שבה כיהן יצחק רבין כשר הביטחון, היה הוועד פעיל נגד מדיניות היד הקשה ונאבק נגד גירוש מנהיגים פוליטיים, צווי ריתוק ומאסרים.
המרכז לאינפורמציה עסק בפרסום פעילויות צה"ל והשב"כ עליהן מחה, ועודד את המאבק הפלסטיני בשטחים באמצעות פרסום הנושא בציבור, הפגנות ומסיבות עיתונאים.
המרכז עשה זאת תוך כדי שיתוף פעולה עם פייסל חוסייני, שעמד בראש המרכז ללימודים ערביים באוריינט האוס.
ב-17 באפריל 1987 פשטו כוחות שב"כ ומשטרה על משרדי המרכז לאינפורמציה ברחוב כורש בירושלים, החרימו את ציוד המשרד ולקחו את צוותו לחקירה.
המרכז נסגר לפי צו ממפכ"ל המשטרה בשל היותו חלק מהתארגנות אסורה הקרויה "החזית העממית - ג'ורג' חבש".
כל אנשי המרכז שוחררו, פרט למיכאל ורשבסקי שנעצר לחקירה על ידי השב"כ.
בכתב האישום צוינו שני נאשמים: המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית ומיכאל ורשבסקי.
ההאשמות היו תמיכה בארגון הטרור החזית העממית, מתן שירות להתארגנויות אסורות והחזקת חומר שלהן.
ורשבסקי נשלח למעצר בכלא רמלה עד תום ההליכים.
אביגדור פלדמן ערער על המעצר לפני בית המשפט העליון.
ורשבסקי שוחרר, אך נאסר עליו להיות בקשר עם המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית.
המשפט התנהל מפברואר 1987 עד יולי 1990 בבית המשפט המחוזי בירושלים.
אחרי שהוגש ערעור בפני בית המשפט העליון, הורה בית המשפט העליון לפתוח את המשרד, אך לא להחזיר את הציוד המוחרם והמרכז נפתח באוגוסט 1987. ורשבסקי פעל מהאוריינט האוס מכיוון שנאסר עליו קשר עם המרכז לאינפורמציה.
בפסק הדין קבע בית המשפט שהחזקת פרסומים של ארגונים בלתי חוקיים אינה אסורה.
המרכז טען שכמעט כל גוף פלסטיני קשור במידה זו או אחרת לאש"ף ולכן כל הפלסטינים הם בלתי חוקיים וכך גם כל מגע עמם.
בית המשפט קבע שארגונים שפעילותם לא נאסרה אינם ארגונים אסורים.
מתוך 31 סעיפי אישום בנושא "מתן שירותים להתארגנויות אסורות", הייתה כותרתו של פרסום אחד "החזית העממית לשחרור פלסטין".
בית המשפט האמין לטענת המרכז שלא ידע את זהות המזמין כשהסכים לפרסם את החוברת, אך סבר כי בחר להעלים עין.
באוקטובר 1989 זיכה בית המשפט את המרכז ב-30 מתוך 31 סעיפי אישום, פרט לפרסום אותה חוברת הדרכה בשם החזית העממית.
בית המשפט גזר על ורשבסקי קנס ומאסר של 30 חודשים, מתוכם 20 בפועל.
המרכז ערער על פסק הדין ובית המשפט העליון הוריד את העונש ל-20 חודשי מאסר, מתוכם 8 בפועל.
ורשבסקי ישב בכלא מעשיהו ובינואר 1991 שב למשרדי המרכז לאינפורמציה ברחוב כורש, זאת לאחר ארבע שנות היעדרות.
בתקופת האינתיפאדה הראשונה ניהלה את המרכז תקוה פרנס.
בתקופה זו שימש המרכז כמתווך וכיועץ לפרויקטים משותפים ישראלים-פלסטינים.
עם התחלת האינתיפאדה, במהלכה ולאחריה יזם המרכז סיורי אינפורמציה וסולידריות במקומות בהם התעמתו כוחות הביטחון הישראלים עם הפלסטינים ובהם גירשו פלסטינים והרסו בתים.
המרכז נתן מידע לכלי התקשורת, נציגיו התראיינו בהם והעניק סיוע לתנועות נגד הכיבוש.
בסוף האינתיפאדה הצטרפו לצוות עובדי המשרד אסירים שהשתחררו מבית סוהר קציעות.
המרכז הוציא פרסום חדש The Other Front, המתאר את הנעשה בישראל בתחומים הכלכלי, התרבותי והפוליטי, מאבקים חברתיים, אך בעיקר הפעילות נגד הכיבוש.
במלחמת המפרץ, בזמן שהשמאל ניער חוצנו מהפלסטינים, היו אנשי המרכז מהבודדים שביקרו בשטחים, המרכז פתח משרד נוסף בבית לחם ואנשיו נסעו מדי יום מהמשרד בירושלים לזה שבבית לחם.
בעת חתימת הסכם הכוונות של אוסלו מנה המרכז 15 עובדים.
בין פעילויותיו היו תמיכה באסירים פלסטינים והקמת קואופרטיב יצור בכפר סעיר, ופרסם ירחון באנגלית ובערבית בשם April 17. פעילותו הגדולה ביותר של המרכז בתקופה זו הייתה פרויקט RRRP לזכויות הפליטים והתושבות.
המרכז פרסם דו"חות בנושא בהם דו-ירחון Article 74, העסיק עורך דין ופנה לערכאות השונות, כולל בית המשפט העליון, בדרישה לאיחוד משפחות.
אנשי המרכז היו גם בקשר עם משרד הפנים וועדת חוקה של הכנסת בקשר לכך.
עם הקמת ממשלת רבין, ארגון שלום עכשיו כמעט חדל מפעילותו והמרכז לאינפורמציה נהפך למרכז הקמפיין נגד הכיבוש.
בעת גירוש פעילי החמאס ללבנון, בדצמבר 1992, ארגנו אנשי המרכז ביחד עם אורי אבנרי ופעילי התנועה האסלאמית פעולות סולידריות איתם.
כשהממשלה גירשה את מתנחלי אפרת מאדמות הכפר אל-ח'דר התנחלו במקום אנשי המרכז במשך שבוע וישבו במעצר כשהממשלה פינתה אותם מהמקום, עד שהרבה פעילי שמאל נוספים הצטרפו למאבק.
מספר שבועות לאחר החתימה על הסכמי אוסלו בוושינגטון ארגן המרכז לאינפורמציה בשיתוף גוש שלום והפת"ח הפגנה בשכם למען שחרור האסירים הפלסטינים.
המרכז ארגן יחד עם "בת שלום" ו"גוש שלום" תעמולה למען פירוק ההתנחלויות.
בשיתוף האוריינט האוס יזם המרכז מסע תעמולה למען חלוקת ירושלים.
בזמן אוסלו התרחבה פעילות המרכז.
ירחון המרכז בשפה הערבית "רואיה אוחרא" החל לצאת בתדירות גבוהה.
בתקופה זו החל לצאת "מצד שני", כתב העת של המרכז בשפה העברית.
"מצד שני" היה במה לדיון לכל קשת הדעות של השמאל הישראלי: פעילות פמיניסטיות, שמאל ביקורתי וארגונים חברתיים שונים.
בין עורכיו היו דפנה ברעם, יעל לרר, ענבל פרלסון וסרחיו יאני.
בנוסף לכך החל המרכז להוציא ספרים וחוברות במספר רב בעברית ובערבית כגון: "מפגשים של זיכרון" מאת קתלין כץ, תרגום עברי לספרו של בשיר אל-ח'יירי "מכתבים לעץ הלימון" בעריכת רונית חכם ו"זכרונות אסורים" של אלה שוחט.
באוגוסט 2000 ערך המרכז לאינפורמציה תעמולה נגד ועידת קמפ דייוויד, בה ראה הקדמה למתקפה צבאית וקולוניזציה של השטחים.
הוא פתח פרויקט של איסוף ופרסום מידע בנוגע לאלימות מצד מתנחלים.
הוקם פרויקט להכשרת בני נוער מדרום הגדה, פרויקט למעקב אחרי המדיניות הכלכלית של הממשלה ובמיוחד על השלכות הכיבוש על השטחים.
המרכז לאינפורמציה הפך לגוף מארח ומארגן של משלחות סולידריות מארצות העולם שביקרו בשטחים, בעת שהללו סיירו בשטחים.
המרכז היה מהיוזמים והתומכים של הסנקציות הבינלאומיות נגד ישראל.
החל מסוף שנות התשעים של המאה העשרים בא המרכז לאינפורמציה בקשרים עם תנועות בינלאומית נגד גלובליזציה וליברליזם כלכלי ופרסם מחקרים בנושא השלכות כלכליות ופוליטיות של הגלובליזציה והיה הארגון הישראלי הראשון שעסק במרכז במאבק נגד הגלובליזציה.
בשנת 1999 השתתפו מנהל המרכז סרחיו יאני ומיכאל ורשבסקי בכינוס פוליטי בז'נבה שיזם את הקמת הפורום החברתי העולמי בפורטו אלגרה.
בתחילת המאה ה-21 יזם המרכז עשרות כינוסים וסדנאות ברחבי ישראל נגד גלובליזציה ועשה ניסיון לחבר את המאבק של התנועה האלטר-גלובלית בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
המרכז הוקיע את הקפיטליזם וכלכלת השוק ואת הקשר שראה בין תאגידים למדינות והנזק שגרם הדבר למאות מיליונים בעולם לדעתו.
המרכז גם פרסם ויזם כנסים בנושא תנועות חברתיות ומזרחיות בישראל, המאבק המזרחי בישראל, פמיניזם מזרחי השמאל והמזרחים ומהי הדו-לאומיות.
המרכז לאינפורמציה היה הארגון הראשון שיזם סיורי לימוד בשטחים, כמו גם בעיירות הפיתוח בדרום, בנגב הבדווי וברמת הגולן.
לרגל חמישים שנה לנכבה יזם המרכז ב-1998 סיורים בכפרים ההרוסים ובמחנות הפליטים.
המרכז לאינפורמציה גם הפיק סרטים תעודיים כמו "עין חוד" של רחל ג'ונס, סרט על קרבנות המוקשים הסוריים ברמת הגולן של סלמן פח'ר א-דין, סרטו של ערן טורבינגר "מצפן" וסרטה של טליה האזרחי על שבט הג'אהלין שליד ירושלים.
בנוסף לכך הקים המרכז מחלקה להפקת סרטים קצרים.
המרכז יזם סדנה בת שנה על זכויות אדם בשביל מנהלי ארגונים ישראליים העוסקים בזכויות אדם.
נכון לשנת 2005 היו למרכז לאינפורמציה אתר אינטרנט, שלושה כתבי עת שיצאו על בסיס קבוע וסיפקו ניתוח עדכני של החברה הישראלית והפלסטינית, ולעיתים בעולם הערבי ואף בעולם בכלל.
בוועד המנהל של המרכז חברים מיכאל ורשבסקי, ד"ר שמשון ביכלר, ד"ר יוסף שורץ, ד"ר הנרייט דהאן כלב, ד"ר מחמוד מחארב, ד"ר נעים אבו תור, מהא נסאר, אליאס רישמאווי.
תקציב העמותה מבוסס על תרומות המגיעות בעיקר מקרנות ומדינות אירופאיות שונות.
תרומות נוספות התקבלו מממשלות ספרד ואירלנד.
בין התורמים המרכזיים בשנים 2009-2008 היו: קרן הצדקה ההולנדית ICCO (קרוב למיליון שקלים), קרן MUNDUBAT (קרוב למיליון שקלים), קרן SODEPAU (מעל חצי מיליון שקלים) וקרן Christian Aid (מעל 400,000 שקלים).
המרכז לאמנות דיגיטלית (לשעבר: המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית) הוא מרכז לאמנות עכשווית, קהילתית, פוליטית וחדשנית, הפועל בחולון.
המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית הוקם בשנת 2001 על ידי גלית אילת ונוהל על ידה עד שנת 2010. אייל דנון, המשיך את פועלה של אילת וניהל את המרכז עד 2020. את המרכז מנהל היום אודי אדלמן.
המרכז הוקם במטרה לקדם ולהפיץ את אמנות המדיה והווידאו בישראל.
המרכז פונה לאוכלוסיות מגוונות ולשכבות גיל שונות ורואה כיעד חינוכי-חברתי את פיתוח הקשר עם תושבי חולון והסביבה והקניית כלים מעשיים ותאורטיים להבנת האמנות הדיגיטלית.
במרכז מוצגות תערוכות נושא מתחלפות של אמנים מקומיים ובינלאומיים, סדרת אירועים לאמנות סאונד ומוזיקה חדשה, ארכיון וידאו המכיל עבודות של אמנים מקומיים ובינלאומיים, תוכנית אמן אורח, סדרות של הרצאות וסדנאות ועוד.
כמו כן המרכז מוציא לאור את "מארב" – מגזין אינטרנט לתרבות ואמנות ואת הרדיו האינטרנטי "חאלאס" (Halas - Holon Art Lab Audio Service).
התחנה נוסדה ב-2008 על ידי דני מאיר ואורי קצנשטיין כערוץ עצמאי ולא מסחרי, ששם דגש על תכנים מוזיקליים מגוונים ואלטרנטיביים מישראל ומהעולם, שלא מיוצגים בערוצי הרדיו הציבוריים או המסחריים בישראל.
בתחום הווידאו ארט היה המרכז שותף להקמתה של "וידאוזון", הביאנלה הבינלאומית לווידאו ארט.
המרכז מכיל גם ארכיון וספרייה ליצירות וידאו ארט, ובו למעלה מ-1200 כותרים של יצירות מאת אמנים ישראלים ובינלאומיים.
בין פעולותיו של המרכז בולטת המגמה לטשטוש גבולות בין סוגי האמנות השונים.
במסגרת זו הוצג פסטיבל "הפזורה", אשר הציג מופעים ואירועי מוזיקה נסיונית ופרויקטים של סאונד.
במקביל הציג המוזיאון תערוכה של יצירות סאונד ושל כאלו המשלבות דימוי חזותי עם סאונד.
המרכז לאתיקה בירושלים הוא מוסד ציבורי שמטרתו טיפוח וקידום אתיקה ציבורית, ארגונית, מקצועית ואישית.
המרכז הוקם בשנת 1997 על ידי הקרן לירושלים והוא ממוקם במשכנות שאננים בירושלים.
המרכז עוסק בתחומי האתיקה של ארגונים ציבוריים, דתות, חינוך, כוחות הביטחון, מחשוב, משפט, איכות הסביבה, עסקים, פסיכולוגיה, מדע ותקשורת.
במסגרת המרכז מתקיימים כנסים, ימי עיון, השתלמויות, סמינרים וקורסים לבעלי מקצוע ולארגונים וכן פעילויות פתוחות לקהל הרחב.
במרכז פועלת ספריית המרכז לאתיקה ע"ש אריך ברוסט המרכזת בתוכה חומר רב בנושא אתיקה ארגונית, מקצועית ופילוסופית.
למרכז לאתיקה מועצה אקדמית שבראשה עומד שופט בית המשפט העליון בדימוס פרופ' יצחק זמיר.
"אתיקה בעסקים: הלכה למעשה- מדריך יישומי לגיבוש והטמעה של קוד אתי בארגון", 2009
"מוסר ועסקים - מקבילים נפגשים", 2011
"קרוב מדי לקצה - סיפורה של השחיתות הישראלית", 2012
מרכז קטיף להנצחת מורשת גוש קטיף וצפון השומרון מציג את סיפורו של גוש קטיף ובצפון השומרון, ועוסק בערכים הלאומיים והחינוכיים הקשורים למפעל זה.
המרכז החל לפעול בשנת 2006, על ידי ועד מתיישבי גוש קטיף, במטרה לשמר את סיפורו של גוש קטיף למען הדורות הבאים.
הוא שוכן באופן זמני באתר הקרוונים בניצן.
הוא כולל מרכז מבקרים, ארכיון, ספריה ומכון מחקר.
בעתיד מתוכנן מרכז מבקרים קבוע ביישוב.
במשך ארבע שנים פעל המרכז במסגרת ועד המתיישבים.
הוועד פעל דרך ח"כ אורי אריאל וחברי כנסת נוספים לחקיקת חוק הנצחת גוש-קטיף.
ב-30 ביולי 2008 חוקקה הכנסת חוק המרכז להנצחת מורשת גוש קטיף וצפון השומרון.
בכך קבעה הכנסת את המרכז להנצחת מורשת גוש קטיף וצפון השומרון כמפעל ההנצחה הממלכתי, הפועל מכוחו של חוק זה כתאגיד ממשלתי.
כך, באופן רשמי, קיים המרכז משנת 2010, תש"ע.
המרכז מוציא לאור ספרים, מפיק סרטים ומעודד מחקר תורני ומדעי באמצעות מלגות מחקר.
המרכז מקיים באופן סדיר פעילויות הנצחה, מחקר, חינוך ותודעה הקשורות במורשת גוש קטיף וצפון השומרון.
מרכז המבקרים בניצן - מספר את סיפור גוש קטיף החל מהקמתו והתפתחותו דרך תקופת הפינוי ועד לאתגרי הצמיחה מחדש.
מסלול הביקור במרכז מתפרש על פני 6 מרחבים המשלבים סרטונים, תערוכת צילומים ומיצבים.
ההדרכה מתבצעת על ידי תושבי הגוש המשלבים בהדרכה את סיפורם האישי.
התכנים בהם עוסק המרכז הם סיפורו של גוש קטיף על תקופותיו השונות ב-35 שנות התיישבות: אמונה, חקלאות וקהילה.
היכולת לאסוף את הכוחות לבנייה ולצמיחה מחדש.
במרכז מוצב העתק של פסיפס רצפת בית הכנסת העתיק בעזה עליו ניתן הסבר במסגרת הביקור.
המרכז מקיים גם פעילויות שונות בצפון השומרון.
כגון סיורים בתל דותן ובחיזיון האור-קולי ב"מערה" שבשבי שומרון.
פרויקט התיעוד החזותי מרכז קטיף יזם מעל 800 ראיונות מצולמים עם אנשי גוש קטיף וצפון השומרון ועם אנשים הקשורים להתיישבות באזורים אלו.
ראיונות אלו מחזיקים בתוכם מידע רב לחוקרים, לסטודנטים ולקהל הרחב.
מתוך ראיונות אלה הועלו לאתר האינטרנט 50 סרטונים בני 3 דקות הנותנים פסיפס על החיים בגוש קטיף ובצפון השומרון ומאפשרים להיפגש עם היבטים רבים של החיים במקומות אלו.
יום גוש קטיף במערכות החינוך מרכז קטיף בשיתוף עם משרד החינוך הכריז על יום כ"ב בשבט כיום גוש קטיף במערכות החינוך.
תאריך זה נבחר משום שהוא תאריך העלייה לקרקע של היישוב הראשון, נצר חזני, שאוזרח בכ"ב בשבט תשל"ז 1977.
במסגרת "כ"ב בשבט" הפיק מרכז קטיף מערכי שיעור ופעילויות שונות לבתי הספר בהם אפשר לצפות באתר האינטרנט של מרכז קטיף.
ערכה המיועדת לבתי הספר הממלכתי הופקה בשיתוף המטה לתרבות ישראל ומורשתו של משרד החינוך.
מסע כיסופים מדי שנה מתקבצים אלפי בני נוער למסע כיסופים בעוטף עזה.
מטרת המסע לחבר את התלמידים לערכי ההתיישבות.
מסע כיסופים מיועד לבני כיתות י'.
הוא נעשה בשיתוף עם רשתות החינוך אמי"ת, יב"ע וצביה.
המסע כולל תצפיות לעבר גוש קטיף, צעדה ובה תחנות מידע וחוויה ובסיום מופע וטקס.
ממחלוקת לשיח - ניהול מחלוקת בחברה הישראלית מרכז קטיף, מרכז יצחק רבין ודרך שירה בנקי חברו למיזם ייחודי שמטרתו לעודד שיח של הקשבה לכלל הקולות בחברה הישראלית, חיזוק המרכיבים המשותפים בה, והכרה שעצם קיומה הלגיטימי של מחלוקת, איננו צריך להוביל לשנאה התבדלות ולאלימות.
במסגרת המיזם מחוברים בתי ספר מהמגזר הדתי והממלכתי לפעילות משותפת הנעשית בהדרכה משותפת של מדריכים ממרכז קטיף ומרכז רבין.
המפגשים מתקיימים במהלך שלושה ימים וכוללים סדנאות בנושא ניהול מחלוקת וביקורים במרכזי המבקרים רבין בתל אביב וקטיף בניצן ומפגש אחד בירושלים.
כנס קטיף לאחריות לאומית הכנס השנתי המרכזי שמקיים מרכז קטיף.
בכנס קטיף בוחנים סוגיות רלוונטיות לחברה הישראלית דרך המשקפיים של "אחריות לאומית": הן סוגיות אקטואליות והן סוגיות הנמצאות בזרמי העומק המעצבים את החברה הישראלית.
בכנס משתתפים שרים, חברי כנסת, אנשי רוח ותקשורת בכירים, ראשי ערים, אלופי צה"ל ועוד.
פסטיבל החול בימי חול המועד סוכות ופסח מקיים מרכז קטיף פסטיבל המיועד למשפחות.
בימים אלו הפעילות במרכז קטיף מותאמת גם לגילאים הצעירים.
אלפי המבקרים פוקדים את הפסטיבל מדי שנה.
גלעד לזכרם מתוך הוקרה לחיילי צה"ל שנהרגו בהגנת מישור החוף הדרומי.
נעשתה במרכז קטיף עבודה מיוחדת שבה נאספו שמות חללי צה"ל ונפגעי הטרור שנהרגו במרחב רצועת עזה מאז תחילת המאבק על הקמת מדינת ישראל.
לכל חייל יש דף הנצחה ובו פרטים עליו ועל נסיבות נפילתו.
המידע עומד לרשות המבקרים בעמדה מיוחדת שהוצבה במרכז המבקרים.
מרכז קטיף אמון גם על הנצחת מורשת ארבעת יישובי צפון השומרון: חומש, שא-נור, כדים וגנים, שפונו אף הם במסגרת תוכנית ההתנתקות בשנת תשס"ה 2005. חומרי ארכיון אודות יישובי ומתיישבי צפון השומרון נמצאים בארכיון מרכז קטיף בניצן.
מדי שנה בחול המועד פסח מרכז קטיף מקיים אירוע תיירותי 'חגיגת אביב במבוא דותן' האירוע כולל סיורים מודרכים אל עמק דותן ובור יוסף.
סיורים אל תל דותן בור יוסף, שא-נור וכדים מתקיימים מעת לעת בתיאום צבאי.
בהתנחלות שבי שומרון, הצופה אל חורבות חומש, הקים מרכז קטיף חזיון אור קולי בו ניתן לצפות בסרטים על ההתיישבות בצפון השומרון.
כמו כן במקום משחק ניווט העובר בין תצפיות ומבנים היסטוריים המספרים את סיפור ההתיישבות בצפון השומרון מתקופת המקרא ועד ימינו.
בשנת 2019 הושק הסרט 'יורשות' בבימוי של יואב אליצור.
הסרט מתחקה אחר נחלת בנות צלפחד במרחב צפון השומרון.
המרכז לדמוגרפיה היה גוף ממשלתי בתוך משרד הרווחה שמטרתו להגשים את המדיניות הדמוגרפית שקובעת הממשלה בישראל.
המרכז לדמוגרפיה הורכב ממועצה ציבורית, שפעלה לסירוגין, ומוועד פועל אשר יושב ראש שלו שימש כיושב ראש המועצה וכמנהל המרכז.
באפריל 1967 פורסם דו"ח של הוועדה לבדיקת בעיית הילודה בראשות פרופסור רוברטו בקי.
הממשלה דנה על ממצאיו וקבעה כי "הממשלה רואה צורך לפעול באורח שיטתי להגשמת מדיניות דמוגרפית, המכוונת ליצירת אווירה שיהיה בה כדי לעודד את הילודה, בהתחשב בחיוניותה לעתידו של העם היהודי".
החשש העיקרי היה ששיעור הילודה במגזר הלא יהודי גבוה ומאיים על "המאזן הדמוגרפי".
בעקבות כך הוחלט לערוך פעולות הסברה שונות ולייצר הקלות כלכליות על מנת לעודד את הילודה בישראל.
כמו כן, הוחלט שיש לרסן את ההפלות המלאכותיות.
על מנת להגשים את מדיניות הממשלה, הוחלט על הקמת המרכז לדמוגרפיה.
בסוף 1968 מונתה זינה הרמן למנהלת המרכז.
מעונות לילדים בגיל הרך סמוך למקומות העבודה ומעונות ילדים שכונתיים.
כן יש "לערוך מסע הסברה, למען העמיק את תודעת המשפחה ואת האושר שבמשפחה גדולה יותר ולהושיט עזרה לארגונים ציבוריים".
בשנותיו הראשונות פעל המרכז תחת משרד ראש הממשלה אולם כעבור כמה שנים הוא הועבר למשרד הרווחה.
ביוני 1985 המרכז לדמוגרפיה פרסם דו"ח שלפיו מספר היהודים בעולם יפחת מ-10 מיליון עד ל-8 מיליון בשנת 2000. השר משה קצב אמר בתגובה: "זו סכנה ממשית לעצם קיומו של העם היהודי.
המועצה הציבורית לדמוגרפיה הייתה גוף שהורכב ממומחים שונים ונציגי ציבור, בהתנדבות, כדי להתוות את מדיניות המרכז בהתאם להחלטות הממשלה.
המועצה החלה את עבודתה לצד המרכז בשנת 1967, ופעלה במשך רוב שנות השבעים.
בשנת 2002 חזרה לפעול בהוראה של שר העבודה והרווחה בשעתו, שלמה בניזרי, לטענתו עקב הירידה בילודה בישראל.
המועצה אורגנה מחדש והיא כללה כ-40 חברים, שבראשותם עמד ניצב בדימוס, ד"ר ברוך לוי.
מטרת המועצה הוגדרה כ"לפעול להגשמת מדיניות דמוגרפית החותרת להבטחת רמה נאותה של גידול האוכלוסייה בישראל".
החזרת פעילותה של המועצה לווה בקריאות התנגדות מצד ארגוני נשים ופמיניסטיות, ומצד ערבים ישראלים.
המרכז להורות אחרת הוא מוסד ייעוץ לאנשים שמעוניינים בהקמת משפחה שאינה עונה לנורמות השמרניות.
המוסד הוקם בתל אביב ב-1994 על ידי רחלי בר-אור, עובדת סוציאלית ופסיכותרפיסטית, וגידי שביט, עובד סוציאלי, פסיכותרפיסט, מטפל משפחתי ומנחה קבוצות.
שם המוסד הוגדר תוך חיפוש אחר מבנה משפחתי שייתן מענה אחר לאנשים שהמבנה הנורמטיבי של משפחה לא מתאים להם ולאופי חייהם.
מבנה ההורות אחרת, כפי שמיושם על ידי המרכז בתל אביב, הוא ייחודי לישראל, ומדגיש הפלורליזם וקבלת השונה באמצעות החיבור בין העולם ההטרוסקסואלי והעולם ההומוסקסואלי.
זאת לעומת קו של הורות חד-מינית שמופיע ומיוצג באופן נרחב בארצות הברית.
הנחות היסוד של ההורות האחרת
הורות אחרת היא מבנה חדש של משפחה, הנותן הזדמנות לאנשים אשר רוצים להיות הורים, אך לא רוצים, או לא יכולים, לחיות במסגרת הכוללת גבר ואישה.
הצורך בהמשכיות והצורך בהורות הוא צורך טבעי לאדם, צורך המשותף לגברים ולנשים כאחד.
הזכות להורות היא זכותו הבסיסית של כל אדם, ללא קשר ליכולתו להיות נשוי או לרצונו להיות נשוי.
לכל ילד יש אבא ואמא.
חשוב ששני ההורים יכירו את הילד שלהם וכן חשוב שיכירו בילד שלהם.
לכל ילד יש את הזכות להכיר את שני ההורים שלו, זו זכותו להכיר את הבסיס הפיזי, הביולוגי והנפשי לקיומו .
שותפות באחריות בהורות אינה מחייבת בהכרח קשר נישואין או קשר מיני, אך מחייבת בין ההורים קשר של שותפות, כבוד הדדי, אכפתיות ותקשורת טובה.
נטל ההורות משותף ומתחלק בין שני ההורים וכולל הולדה ודאגה למענה פיסי, רגשי וחומרי לצרכיו של הילד המשותף.
זכותם של ההורים לבחור בכל מסגרת קשר המתאימה להם, כשלנגד עיניהם עומדת טובתו של הילד המשותף.
המרכז לחקירת ומניעת תאונות אווירונאוטיות (CENIPA, Centro de Investigação e Prevenção de Acidentes Aeronáuticos) היא סוכנות חקירות של חיל האוויר הברזילאי שאחראית לחקר תאונות אוויריות בברזיל, הנפקת המלצות בטיחות ובשל היותה ארגון צבאי גם בעלת סמכויות לחקור תאונות אוויריות בין מטוסים צבאיים, או מעורבות של מטוס צבאי בתאונה אזרחית.
הוקמה ב-1971 וכפופה למשרד ההגנה.
המרכז מנפיק דו"חות, מסקנות והמלצות למגוון רחב של ארגונים ממשלתיים בברזיל כמו חיל האוויר, הסוכנות הלאומית לתעופה אזרחית ומשרדי ממשל שונים.
המרכז לבריאות הנפש באר שבע הוא בית חולים פסיכיאטרי של משרד הבריאות.
המרכז נוסד בשנת 1978 בעיר באר שבע ומסונף לפקולטה לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון שבנגב.
המרכז משרת את אוכלוסיית דרום הארץ המונה כ-850 אלף תושבים מאשקלון ועד אילת.
במרכז מטפלים בכל סוגי מחלות הנפש ובהפרעות וליקויים הפוגעים בתפקוד היומיומי של המטופלים.
בנוסף, מפעיל המרכז יחידות בתחום הגמילה מסמים, התפתחות הילד והגריאטריה.
למרכז ישנן מספר שלוחות ביישובי הדרום ומרפאה באילת.
המרכז פרוס על פני שטח של למעלה מ-100 דונם והוא מונה כ-400 מיטות אשפוז פסיכיאטרי ואשפוז יום.
כמו כן, במסגרת המרכז פועל הוסטל שיקומי, "בית רותם" המשכן 32 דיירים.
מחלקות ושירותי המרכז פועלים במודל ביו-פסיכו-סוציאלי, מודל זה משלב גישות ביולוגיות פסיכולוגיות וסוציאליות בטיפול בפרט ובמשפחה.
בכל טווח הגילים ובכול רמות החומרה, מבעיות הכרוכות באירועי חיים ועד למחלות נפש או אורגניות נפשיות קשות.
המרכז מספק שירותי ייעוץ למרפאות ראשוניות, לשירותי הרווחה, לשירותי המבחן, למוסד לביטוח הלאומי, למשרד הביטחון, למרפאות מקצועיות, לתחנות פסיכולוגיות חינוכיות ולגופים נוספים.
כמו כן המרכז מבצע פעילות הדרכתית, הוראתית ומחקרית מתקדמת.
בנוסף, פועלות בו מעבדות מגוונות והוא מקיים שיתופי פעולה עם גופים אקדמיים.
המרכז תוכנן על ידי האדריכל גרשון צפור ונחנך בשנת 1978. בשנת 1988 קיבל האדריכל צפור את פרס רכטר על תכנון ביה"ח, שהחל בשנת 1966.
גן המרכז לבריאות הנפש תוכנן על ידי אדריכלי הנוף ליפא יהלום ודן צור.
המרכז לאתיקה ואחריות מקצועית של עורכי דין ע"ש דייוויד וינר הוקם בחודש אוקטובר 2009 במטרה להוביל את החשיבה, המחקר, ההוראה והתוויית מדיניות בתחום האתיקה והאחריות המקצועית של עורכי דין.
בראש המרכז עומדת ד"ר לימור זר-גוטמן מבית הספר למשפטים במסלול האקדמי המכללה למינהל.
המספר הגבוה של עורכי הדין בישראל (השיעור הגבוה בעולם ביחס לאוכלוסייה הכללית), בשילוב עם תפקידם המרכזי של עורכי הדין בשמירה על שלטון החוק וערכי הדמוקרטיה הפך בעיני מקימי המרכז את העיסוק בשאלות האתיקה והאחריות המקצועית של עורכי הדין, לדיון חברתי חשוב הרלוונטי לא רק לעוסקים בתחום אלא גם לכלל הציבור.
מתוך ראיה רחבה זו, המרכז שם לעצמו כמטרה ראשית להגביר את השיח הציבורי והמחקרי בנושאים של אתיקה ואחריות מקצועית של עורכי דין ותפקידם של עורכי הדין בדמוקרטיה.
המרכז נקרא על שם דר' דייוויד וינר, אשר כיהן כסגן הסנגורית הציבורית הארצית ושם קץ לחייו בנסיבות טרגיות שבהן הוכתם המוניטין האתי שלו.
במסגרת עבודתו בסנגוריה הציבורית הרבה וינר לעסוק בשאלות של אתיקה.
הוא המשיך והעמיק בתחום האתיקה בשנים בהם שימש מרצה של הקורס באוניברסיטת בר-אילן וכחבר מוביל ומשפיע בפורום המרצים לאתיקה מקצועית.
ייחודו של המרכז נעוץ בעובדה שחברי המרכז הם המרצים לאתיקה מקצועית בכל בתי הספר והפקולטות למשפטים בישראל (המשתייכים כולם לפורום המרצים לאתיקה מקצועית).
המרכז משותף לכל בתי הספר והפקולטות למשפטים בישראל והוא מבקש לחולל שינוי בהוראה של התחום.
לקדם את הידע והמחקר האקדמי בתחום האתיקה והאחריות המקצועית של עורכי הדין בישראל.
לפעול לפיתוח וחיזוק הוראת תחום האתיקה בבתי הספר למשפטים בישראל.
לקדם את החשיבה והמדיניות בתחומים שונים הנוגעים לפרופסיה של עורכי הדין בישראל.
לשמש כנקודת מפגש בין האקדמיה לפרקטיקה בתחום.
להנציח את המורשת האתית של עו"ד ד"ר דייוויד וינר.
ארגון כנסים וימי עיון בשילוב מרצים מהאקדמיה ועוסקים מהפרקטיקה וזאת במטרה לשמש כגשר בין השניים ולהביא לפיתוח התחום.
פיתוח דרכי הוראה ועזרי הוראה לקורס "אתיקה מקצועית" בבתי הספר למשפטים.
פיתוח קורסים נוספים בתחום האתיקה לבתי הספר למשפטים.
הפעלת מאגר מידע מעודכן המיועד לסטודנטים, עורכי דין וחוקרים מהתחום.
המאגר המתעדכן תדיר ומכיל לפסיקה ומאמרים לפי מפתח נושאים מפורט שלכל פריט יש תקציר וקישור אליו.
המאגר אינו כולל פסיקה משמעתית והחלטות של ועדות האתיקה הואיל ואלו כבר מתפרסמים במאגרים ממופתחים הפתוחים לכלל הציבור.
כתיבה ופרסום של ניירות עמדה בתחום.
קיום השתלמויות קבועות לכל המרצים לאתיקה מקצועית בבתי הספר למשפטים אשר נוטלים בהם חלק כל המרצים בישראל ולעיתים גם מרצים אורחים מהארץ ומארצות הברית.
מענקי מחקר למחקרים בתחומי העניין של המרכז וזאת במטרה להרחיב את הכתיבה האקדמית בעברית בתחומי העניין של המרכז.
הבאת מרצים אורחים מחו"ל לדיון בנושאי אתיקה מקצועית, ההרצאה פתוחה לציבור.
פיתוח והטמעה של קודים אתיים.
המרכז לאמנויות באר שבע הוא מוסד לחינוך אמנותי ברחוב אנילביץ 21 בבאר שבע אשר נוסד בשנת 1970.
על המרכז אחראים מנהל החינוך והתנ"ס (תרבות נוער וספורט) של עיריית באר שבע.
המבנה מעוטר בחלונות מסורגים שנשמרו היטב מהתקופה העות'מאנית וברצפה צבעונית בדגם שטיח מזרחי שרוצפה בשנות ה-20. מבנה המרכז הוא אחד היחידים מסוגו שניתן לבקר בהם; שאר המבנים נמצאים ברובם בבעלות פרטית.
מבנהו המיוחד של מרכז האמנויות נבנה בשנות ה-20. המבנה הוקף בחומה, דבר האופייני לבנייה הטורקית (החומה נבנתה גם למען חיזוק השליטה על המבנה).
מספר החדרים במבנה גדל עם התרחבות המשפחה, עד שבסוף נעשתה החצר כולה מוקפת חדרים.
משערים שבמלחמת העולם הראשונה שימש המבנה כקסרקטין לצבא העות'מאני.
לאחר המלחמה נמכר המבנה למשפחה ערבית.
חלק מהמבנה פורק בשנות ה-20, וחלק אחר הוכשר לחדרי מגורים.
באמצע שנות ה-20 נהרסו החדרים הקדמיים (שרדו רק החלונות בקיר החיצוני), ומשלושת צִדי החצר נבנו חדרים, שלאחד מהם הייתה גם כניסה נפרדת (מרח' החלוץ).
גם הרצפה הצבעונית הנאה, בדגם שטיח מזרחי, הונחה בתקופה ההיא.
ב-20 באוקטובר 1948, לאחר כיבוש העיר באר שבע, שימש המבנה הנטוש את חטיבת הנגב.
באביב 1949, לאחר שנמסר הבית לרשות האזרחית, נפתח בו בית תרבות של משרד החינוך והתרבות.
נערכו בו תוכניות אמנותיות והוקמה בו הספרייה העירונית.
תפקידו העיקרי של הבית בתקופה זו היה סיוע בקליטת עולים חדשים.
במקום הוקם אולפן, שבו למדו כ-400 תלמידים בשתי קבוצות.
באותה תקופה כונה הבית "מרכז רוחני בזעיר אנפין לעולי באר שבע".
המבנה שימש כאולפן עד 1953, אז נפתח בו בית הספר התיכון הראשון בעיר – תיכון א', שכעבור שנים אחדות עבר למקומו הקבוע בעיר החדשה.
ב-1970 החל לפעול במקום מרכז אמנויות לנוער.
שמו הוסב ל"מרכז לאמנויות" לאור קשת רחבה של גילאי תלמידיו: ילדים, נוער ומבוגרים.
פעילויות המרכז לאמנויות באר שבע
המרכז פועל להתפתחותם וחינוכם האמנותי של ילדי באר שבע מזה כארבעים שנה.
במקום מגוון של תחומי פעילות אשר אוכלוסיות רבות נהנות משרותיו, ילדים, נוער ומבוגרים.
במרכז מתאימים את התכנים והמסגרות לרוח הזמן ולשינויים המתרחשים בתחומי האומנות השונים.
כפועל יוצא מתפיסה זו נוקט המרכז לאמנויות יוזמות לפרויקטים מיוחדים.
החוגים במרכז לאמנויות מקיפים תחומי אמנות שונים: ציור בטכניקות שונות וביניהן אקוורל, שמן ואקריליק, רישום, פיסול, עיצוב, קרמיקה, קדרות באבניים, פיוזינג בזכוכית, ויטראז', תכשיטנות, אמנות בין תחומית, אמנות בתיאטרון ועוד; ומתרכזים בנושאים מגוונים כגון "בעקבות זרמים ואמנים", "מסע בתרבויות", "צעדים ראשונים באמנות", "אשנב לאמנות מודרנית", "סדנת אמן", "טכניקות באמנות" ועוד.
העבודה בסדנאות ובחוגים מאפשרת לתלמיד לרכוש כלים ומיומנויות בטכניקות שונות תוך כדי שימוש באביזרי עזר כספרים, רפרודוקציות, שקופיות, חומר ממוחשב ועוד.
המרכז להבנה ושיתוף פעולה יהודי-נוצרי או CJCUC הוא מוסד יהודי אורתודוקסי המקיים סיורים תנ"כיים לנוצרים בישראל וכן סמינרים העוסקים בשורשיה העבריים של הנצרות ובשיתוף פעולה בין בני שתי הדתות.
המרכז הוקם בשנת 2008 על ידי הרב שלמה ריסקין ביישוב אפרת ולאחר מכן העביר את פעילותו למוזיאון ארצות המקרא בירושלים.
היסודות האידאולוגיים, שהובילו בסופו של דבר להקמתו של המרכז ב-2008, החלו כבר לקרום עור וגידים קרוב ל-50 שנים לפני כן.
באותו זמן, העולם היה עדיין שרוי בתהליך של החלמה עם סיום מלחמת העולם השנייה וזוועות השואה.
בשנת 1964, הרב יוסף סולובייצ'יק, מורו ורבו של מייסד CJCUC, הרב שלמה ריסקין, פרסם מאמר בשם "עימות" (Confrontation) שבו הוא הסביר את דעותיו על דיאלוג בין-דתי ושרטט לקיומו של דיאלוג שכזה.
לצד המאמר פורסמה הצהרה של הסתדרות הרבנים דאמריקה שקוראת לקיום דיאלוג בין דתי, תוך שמירה על הבדלה מוחלטת בין הדתות.
בערך באותו הזמן, חלו שינויים אידאולוגיים מהותיים בשורות הכנסייה הקתולית ושנה אחרי שפורסם מאמרו של הרב סולובייצ'יק, פרסם הכס הקדוש את נוסטרה אטאטה, ההכרזה על יחסיה של הכנסייה עם דתות שאינן נוצריות.
נוסטרה אטאטה זיכתה את היהודים מצליבת ישו והודתה כי לאנטישמיות הדתית היה תפקיד משמעותי בהנחת היסודות למעשי הזוועה שבוצעו כנגד העם היהודי.
ראשיתם של היחסים בין יהודים לנוצרים אצל הרב ריסקין החלה בשנות השישים של המאה העשרים כאשר הוא השתתף בסמינרים, שנערכו על ידי הפרופסור דוד פלוסר, אודות ספרי הבשורה הנוצרים באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא תיאר שכיהודי אורתודוקסי, הוא יכל לאתר את ההקבלות לתורתו של ישו בתוך כתבי הקודש בעברית.
לאחר שהתיישב באפרת, החל הרב ריסקין להתרועע עם העולם הנוצרי.
רוב המבקרים הנוצריים שהגיעו לאפרת, אלה שבאו לשמוע וללמוד, היו האוונגליסטים.
הוא יצר קשרים עם הכומר רוברט סטרנס ממדרשות כנפי נשרים (Eagles' Wings) ועם הכומר ג'ון הייגי, שהרשים את הרב ריסקין כאיש חם ומחבק עם קול צלול ומהדהד על אהבתו לאומה היהודית.
המרכז מדגיש את המשמעות התאולוגית וההיסטורית של ארץ ישראל ועל פי משנתו יכולים ערכי הליבה של היהדות והנצרות, ערכים של קדושה, חיי אדם, שלום וכבוד האדם, להשפיע על התרבות והסכסוכים במאה העשרים ואחת.
המרכז מקיים סמינרים יומיים לקבוצות נוצריות, ובפרט סטודנטים ואנשי סגל של סמינרים קתולים ופרוטסטנטים בארצות הברית, קנדה ואירופה.
הסמינרים כוללים סיורים באתרים מקראיים, כגון בירושלים, נתיב האבות והבארות ההרודיאניים.
הסמינרים עוסקים ביחסי יהודים ונוצרים, תאולוגיה מקראית של החגים, עשרת הדיברות הרוע והרצון החופשי, יהדות ומדרשו של ישו.
המרכז הקים את "המכון לחקירה תאולוגית" בראשות הרב יוג'ין קורן וד"ר רוברט ג'נסון ממכון ווית'רספון בפרינסטון, ניו ג'רזי.
במכון חוקרים ותאולוגים שמטרתם להבהיר את ההסכמות והמחלוקות בין היהדות לנצרות, בתחומים כמו ברית, ישועה, פרשנות המקרא, דת ואלימות, מונותאיזם אתי ומשיחיות.
החוקרים עוסקים גם ביחסי יהודים-נוצרים בעבר ובהווה.
בחודש מרץ 2015, השיק המרכז את יוזמת "יום הלל" הבינלאומית שבה הוא מזמין את העולם הנוצרי לדקלם את תפילת ההלל (תהילים קי"ג-קי"ח) ביום העצמאות של ישראל ביחד עם העם היהודי.
המרכז קיבל כספים ממשפחת הרטוג, קרן פול סינגר, קרן "שער ציון" הבינלאומית, משרד המשפטים, נוצרים מאוחדים למען ישראל וממדרשות ג'ון הייגי.
המרכז לאמנות יהודית הוא מכון מחקר באוניברסיטה העברית בירושלים, שמטרתו לתעד ולחקור את התרבות החזותית היהודית.
המרכז הוקם בשנת 1979. הארכיונים והאוספים של המרכז מהווים את מאגר המידע הגדול והמקיף ביותר בתחום האמנות היהודית.
אלו כוללים תיעוד של חפצים השמורים בכ-800 מוזיאונים, אוספים פרטיים ובתי כנסת ב-41 מדינות.
המחקר והתיעוד של המרכז לאמנות יהודית מרוכזים באינדקס לאמנות יהודית ע"ש בצלאל נרקיס.
המרכז לאמנות יהודית באוניברסיטת העברית בירושלים הוקם בשנת 1979 על ידי פרופ' בצלאל נרקיס, חתן פרס ישראל, במטרה לתעד את חפצי האמנות היהודית ולפתח אינדקס איקונוגרפי מקיף של נושאים יהודיים.
יסודו של המרכז במחקר איקונוגרפי על כתבי יד עבריים מאוירים מימי הביניים, שניהלו פרופ' נרקיס ופרופ' גבריאל סד-ריינה (פריס) בשנת 1974.
האינדקס האיקונוגרפי לאמנות יהודית כלל בתחילה ארבעה מדורים: מדור לכתבי יד עבריים מאוירים, מדור לתשמישי קדושה ומצוה, מדור לאמנות יהודית עתיקה, ומדור לאמנות יהודית מודרנית.
פרופ' בצלאל נרקיס עמד בראש המרכז עד 1991. המנהלת הבאה, פרופ' עליזה כהן-מושלין ייסדה מדור חמישי - המדור לאדריכלות יהודית ולבתי קברות יהודיים.
תחת הנהגתה יצאו משלחות מחקר רבות למרכז ומזרח אירופה הפוסט-קומוניסטי, שלא היו נגישים בעבר לחוקרים מערביים, על מנת לתעד בתי כנסת בסכנת הכחדה ומצבות.
בנוסף, משנת 1994 תיעד המרכז בתי כנסת בגרמניה ששרדו את המשטר הנאצי.
פרויקטי התיעוד בגרמניה נעשו בשיתוף פעולה עם המחלקה להיסטוריה של אדריכלות באוניברסיטה הטכנית בבראונשוויג, בראשותו של פרופ' הרמן תיס.
בשנת 1997 שיתוף פעולה זה מוסד כ"בית תפילה" – יחידת מחקר לאדריכלות יהודית באירופה.
בשנת 2012 הכירה ממשלת ישראל בארכיוני המרכז לאמנות יהודית כחלק מ"מורשת לאומית".
המדור לספרים יהודיים מודפסים הוקם בשנת 2018.
Jewish Art (בשנים 1974–1985, Journal of Jewish Art) הוא שנתון המוקדש למחקר של אמנות יהודית.
עורכיו היו בצלאל נרקיס ועליזה כהן-מושלין; הפרופסורים זיוה עמישי-מייזלש וביאנקה קוחנל שימשו כעורכות אורחות של שניים מהגיליונות.
רימונים הוא כתב עת לאמנות יהודית בעברית, שמטרתו להביא את תוצאות המחקר האקדמי לקהל ישראלי רחב יותר.
בין 1976–1994 פרסם המרכז לאמנות יהודית עשרה כרכים של "אינדקס ירושלים לאמנות יהודית" כאגד כרטיסיות על כתבי יד עבריים מאוירים, תשמישי קדושה ואמנות יהודית עתיקה.
החל משנת 2007, מפרסם "בית תפילה" סדרה של מונוגרפיות בנושא ארכיטקטורה יהודית וסדרה של מחקרים קטנים יותר על מבנים יהודיים בודדים.
העורכים של שתי הסדרות הם עליזה כהן-מושלין והרמן תיס, והן פורסמו על ידי Imhof Verlag באנגלית וגרמנית.
איליה רודוב, בעקבות הזמן האבוד: סיפורי מסע של זוסיה עפרון על אמנות יהודית ברומניה.
ירושלים: המרכז לאמנות יהודית, 2023 (264 עמודים, 329 תמונות).
אינדקס לאמנות יהודית ע"ש בצלאל נרקיס
האינדקס לאמנות יהודית ע"ש בצלאל נרקיס הוא "המוזיאון הווירטואלי" היהודי הגדול ביותר בעולם, הכולל יותר מ-560,000 תמונות מכ-800 מוזיאונים, אוספים פרטיים ובתי כנסת ממדינות רבות, כמו גם תוכניות אדריכליות של כ-1,700 בתי כנסת.
התמונות ממוינות לפי נושא איקונוגרפי, סוג החפצים, מוצא, תאריך ועוד.
הדיגיטציה של האינדקס מתבצעת כעת בשיתוף פעולה עם הספרייה הלאומית וחטיבת היודאיקה של ספריית אוניברסיטת הרווארד.
עכשיו האינדקס כולל 7 חטיבות תמטיות:
Gross Family Collection בו מוצגים פריטים מאוסף של ויליאם גרוס
משלחות תיעוד של המרכז לאמנות יהודית
9. בולגריה: תשמישי קדושה ובתי כנסת (1998).
22. ישראל: ארכאולוגיה, אמנות מודרנית, תשמישי קדושה ובתי כנסת, אנדרטאות לשואה (1979–2024).
26. מונטנגרו: בתי כנסת עתיקים ומונומנטים יהודים (2004).
28. מקדוניה: בתי כנסת עתיקים ומודרניים (2003).
40. רוסיה: כתבי יד, בתי קברות (1989–1994), בתי כנסת, בתי קברות, חפצים יהודיים בסיביר (2015), בתי כנסת, בתי קברות, חפצים יהודיים לאורך הנהר וולגה (2021).
41. תוניסיה: תשמישי קדושה ובתי כנסת (1997).
המרכז לחקירה וביטחון לאומי של מקסיקו (בספרדית: Centro de Investigación y Seguridad Nacional, בקיצור: CISEN) הייתה סוכנות הביון והביטחון העיקרית של מקסיקו הכפופה למזכירות הפנים.
המרכז הוקם רשמית בשנת 1989 לאחר ששינה שמו מהמינהל הכללי לחקירה וביטחון לאומי, שהוקם לאחר פירוק מינהל הביטחון הפדרלי בשנת 1985 ופורק בדצמבר 2018 על מנת להקים במקומו את מרכז המודיעין הלאומי.
למרות שחוק הביטחון הלאומי הגדיר את המרכז כסוכנות ביטחון עיקרית, הצי, הצבא, חיל האוויר ומשרד התובע הכללי מפעילים גופי מודיעין משלהם.
באופן רשמי, CISEN, הייתה אחראית לאיסוף המודיעין הלאומי אך תפקידיה היו מוגבלים למדי אף שהמרכז בטעות הושווה ל-CIA האמריקאי או הק.ג.ב.
הסובייטי, אך בפועל תפקידיו כללו סיכול ריגול, ניתוח מודיעין והגשת סדר היום הלאומי לסיכונים לידי המועצה לביטחון לאומי.
המרכז לחקירה וביטחון לאומי (CISEN) הייתה סוכנות הביון האזרחית של מקסיקו והיוותה גוף ממשלתי שמטרתו לספק מודיעין אסטרטגי, טקטי ומבצעי.
מידע זה אפשר לשמר את שלמות, יציבות וקביעות המדינה המקסיקנית והעניק תמיכה לממשל וחיזק את שלטון החוק.
תפקיד המרכז היה להתריע, למנוע, להרתיע, לבלום ולנהל סיכונים ואיומים שעלולים לערער על שטח המדינה, ריבונותה, הסדר החוקתי, חירויות דמוקרטיות, פיתוח כלכלי, חברתי ופוליטי.
CISEN התפתח להיות אחד מסוכנויות הביון הטובות בעולם.
מרכז החקירה והביטחון הלאומי (CISEN) נוסד ב-13 בפברואר 1989 על מנת לספק למדינה המקסיקנית סוכנות ביון אזרחית שתתמקד בשינויים חברתיים ופוליטיים באתגרים שנוצרו לאחר סיום המלחמה הקרה.
מאז הקמתה, CISEN פיתח מערכת מידע שנועדה להזהיר את האזרחים מפני סיכונים ואיומים על הביטחון הלאומי והכשירה קציני מודיעין רבים.
לאורך שנות קיומה, חוותה את מעבר המדינה למערכת פוליטית פלורליסטית, יותר ויותר את המהפכה בתחום התקשורת וטכנולוגיות המידע והאתגרים החדשים שאלה הציבו בפני הביטחון הלאומי.
מציאות זו אילצה את CISEN לעבור לתהליך קבוע של שינוי והתגמשות, תוך כדי חקירת מנגנונים חדשים לשיתוף פעולה ולפיתוח יכולות חדשות.
זאת, מבלי להזניח את תפקידה המסורתי בענייני ביטחון לאומי.
בסוף שנות התשעים, היה למרכז תפקיד מכריע בגיבוש ייעודו ליצור מודיעין אסטרטגי לנטרול איומים, זאת על רקע הקמת משטרת המניעה הפדרלית וסוכנות החקירות הפדרלית.
פיגועי הטרור של ה-11 בספטמבר 2001 על הפנטגון ומגדלי התאומים בניו יורק, כמו גם הפיצוצים במדריד ולונדון ב-2004 ו-2005, בהתאמה, סימנו את קו פרשת המים של הארגון וכלל קהילת המודיעין שהחלו להתמקד במאבק הבינלאומי בטרור ובאיום החמור לביטחון ויציבות המדינה.
כתוצאה מכך וכנגד הרלוונטיות של איומים אלה, CISEN החלה לשתף פעולה עם שירותי מודיעין זרים.
מצד שני, כמו כל יתר מוסדות המדינה, CISEN התמודדה עם הצורך למסור דין וחשבון שקוף יותר על פעילויותיה החשאיות.
כתוצאה מתהליך זה פורסם ב-2005 חוק הביטחון הלאומי שקבע את התנאים והאחריות של הרשות המחוקקת, השיפוטית והמבצעת בענייני ביטחון המולדת, בנוסף פורסמו סמכויות, היקף, מגבלות ומנגנוני הבקרה של CISEN.
חוק הביטחון הלאומי הגדיר את הביטחון הלאומי במקסיקו, כשלל פעולות הנדרשות באופן מיידי, על מנת לשמור על תקינות, יציבות וקביעותה של המדינה המקסיקנית, שיובילו:
להגנת המדינה מפני סיכונים ואיומים.
לשמירת הסדר החוקתי וחיזוק המוסדות הדמוקרטיים של הממשלה.
להגנת המדינה נגד מדינות אחרות, או נושאים במשפט הבינלאומי.
לשמירת מערכת דמוקרטית המבוססת על מעמדה החברתי, הכלכלי והפוליטי.
מונה על מנת לפרק את הארגון
המרכז להגירה בינלאומית ולקליטה (The Center for International Migration and Integration - CIMI) הוא עמותה ישראלית העוסקת בתחומי הגירה שונים.
העמותה הוקמה על ידי ג'וינט ישראל בשנת 1998 ומאז 2010 מתפקדת כעמותה עצמאית שמושבה בירושלים.
מטרתה המוצהרת של העמותה לסייע בפיתוח תחום ההגירה בישראל - ליישם סטנדרטים בינלאומיים בטיפול בנושאי הגירה שונים, פיתוח מחקר רלוונטי לתחומי ההגירה השונים ושמירה על זכויות מהגרי עבודה ומבקשי מקלט בישראל.
העמותה היא הארגון האחראי ליישום ההסכמים הבילטרליים של ישראל עם מדינות אחרות בהבאת מהגרי עבודה לישראל ופועלת מטעם רשות האוכלוסין וההגירה בתחום זה.
הארגון מתפעל פרויקטי הגעה של עובדים ממדינות שונות, בהן: תאילנד, מולדובה, אוקראינה, נפאל, סרי לנקה ועוד.
כמו כן, הארגון מפעיל קו חם ייחודי לטיפול בבעיותיהם של מהגרי עבודה בישראל.
העמותה מנהלת מערך דרכו מגיעים לישראל אלפי עובדים בשנה ומעניקה שירותים לעשרות אלפי עובדים מכלל המדינות מהן מגיעים מהגרי עבודה לישראל.
במקביל הארגון מפעיל פרויקטים שונים לעבודה עם אוכלוסיית מבקשי המקלט בישראל - בסיוע לצעירים בלתי מלווים ותפעול פרויקטים שונים.
מאז הקמתה ועד יולי 2025 עמד ארנון מנטבר בראש העמותה.
ביולי 2025 החליף אותו פיני אביבי בתפקיד.
המרכז להנצחת חיילי אנז"ק בבאר שבע הוא אתר מורשת ומוזיאון בעיר העתיקה שבבאר שבע, סמוך לבית הקברות הצבאי הבריטי בבאר שבע.
המוזיאון נחנך במסגרת חגיגות 100 שנים לכיבוש באר שבע על ידי אנזא"ק ב-31 באוקטובר 2017, במעמד ראש ממשלת ישראל, המושלת הכללית של ניו זילנד וראש ממשלת אוסטרליה.
המוזיאון כולל מוצגים מקוריים של חיילי אנזא"ק, תמונות וסרטים המתעדים את פעילותם, ואולם הקרנה המעוצב כמוצב מהתקופה, בו מוצג סרט קצר המבוסס ברובו על קטעים מהסרט "The Lighthorsemen" ("הפרשים הקלים", אוסטרליה, 1987) הממחיש את קורותיהם של חיילי אנזא"ק במערכה.
אדריכל המבנה הוא אודי כסיף.
זהו מבנה יצוק בטון-לבן וחשוף, המזכיר מצד אחד אבן מדברית ומצד שני את הביצורים במלחמות.
צורתו של המבנה, ראש של סוס, נוצרה באזכור לפרשים המסתערים, שאפיינו את הקרב על באר שבע.
המבקרים נכנסים ישר אל החלל המרכזי שם מוצג מידע על המסע לארץ ישראל, הקרבות בעזה ועד לכיבוש באר שבע.
משם מופנים המבקרים אל אולם ייחודי המשלב סרט ומופע, אשר בסופו צופים המבקרים ממרפסת המוזיאון אל נוף בית העלמין ובו ניצבות מצבות חיילי האנז"ק והצבא הבריטי.
המרכז לזיכרון ותיעוד השואה (בהונגרית: Holokauszt Dokumentációs Központ és Emlékhely) ובקיצור: המרכז לזיכרון השואה הוא מוזיאון ואתר זיכרון, שנבנה בסמוך לבית הכנסת ברחוב פַּאוָוה בבודפשט, הונגריה שמתעד ומציג את אירועי שואת יהודי הונגריה.
בית הכנסת ברחוב פאווה הוקם בשנת 1923 על פי תוכניותיו של האדריכל היהודי-הונגרי ליפוט באומהורן.
אזור בית הכנסת שימש כמחנה מעצר לקראת סוף מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה בית הכנסת לא חזר יותר לשימוש בשל מיעוט הניצולים בשואה והעדר מתפללים בו.
הוא אכן נסגר לגמרי בשנת 1982. מרכז התיעוד הנוכחי הוקם בשנת 2004 כחלק מהשיקום העירוני של רובע 9 בבודפשט (רובע פרנצווארוש כשם קבוצת הכדורגל המפורסמת של הרובע) והתחדשותו בראשית המאה ה-21.
האדריכלים ניסו במהלך התכנון לחקות את נזקי הבנייה שגורמות רעידות אדמה, על מנת לשקף את השואה כרעידת האדמה של היהודים בהונגריה.
קירות המבנה לא סדירים במכוון, פעמים רבות הם נטויים בכוונה וקטעים מתוכם מתרוממים בהדרגה לגבהים שונים מהקצה האחד עד לשני.
אי הסדירות מחריפה לעין על ידי בניית קירות מיוחדים, שבניגוד לאחרים, שורות הלבנים מותקנות בהם לא בצורה אופקית, אלא בקו עולה מול הירידה בגובה הקיר המדובר.
חזית המבנה ברחוב הטווס קופצת באמצע כצורת "וי", והכניסה למבנה גם כאן.
פנים בית הכנסת שופץ וחודש אף הוא והחל לפעול.
הגן הפנימי בחצר ושורת העמודים שם הוקדשו להנצחה.
בקומת הקרקע הוקם חלל תצוגה.
גם בגג הבניין יצרו גן.
התכנון של חידוש המבנה זכה בפרס הצטיינות באדריכלות של העיר בודפשט (2004), בפרס אדריכלות נוסף בשנת 2005 ופרסי הצטיינות נוספים.
המוזיאון מנציח את 7,148 יהודי מקדוניה הצפונית שנספו במהלך השואה ואת היסטוריית היהודים בבלקן.
אבן הייסוד של המוזיאון הונחה ב-2 בספטמבר 2005. המוזיאון נפתח רשמית ב-10 במרץ 2011, שבו נכחו ראש ממשלת מקדוניה הצפונית ניקולה גרואבסקי, המשנה לראש הממשלה משה יעלון, נשיא מונטנגרו פיליפ וויאנוביץ', נשיא אלבניה באמיר תופי וחברי הכנסת, מנהיגים דתיים ודיפלומטים אחרים.
המוזיאון נמצא ברובע היהודי של סקופיה, שהיה מרכז החיים היהודיים בעיר עד לגירושם של יהודים מסקופיה לטרבלינקה ב-1943. המוזיאון פונה לנהר וארדאר והוא ממוקם ליד המוזיאון למאבק המקדוני, המוזיאון הארכאולוגי וגשר האבן.
המרכז לביטחון מידע של שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה , הוא גוף של שירות הביטחון הפדרלי העוסק באבטחת טכנולוגיות מידע, הצפנה, פיצוח צפני מחשב ואיסוף מודיעין טכנולוגי.
המרכז נוצר על בסיס המינהל לאבטחת מידע ומחשבים (Управления компьютерной и информационной безопасности) של מחלקת המודיעין הנגדי בשירות בעקבות רפורמה ארגונית שנערכה בשנים 2004—2005 והוא חלק משירות המודיעין הנגדי של שירות הביטחון הפדרלי.
סמכויותיו עוגנו בתיקונים לחוק שירות הביטחון הפדרלי.
המרכז חוקר פשעים בתחום המסחר האלקטרוני והפצה בלתי חוקית של נתונים אישיים ומשתף פעולה עם שירות האבטחה הפדרלי (השירות לתקשורת מיוחדת שלו) ומינהל המודיעין של המטה הכללי.
לרוב מכונה המרכז בטעות מינהל К של שירות הביטחון, מה שיוצר בלבול עם יחידה בשם זה של משרד הפנים הרוסי.
בשנת 2017 בכירי הארגון היו מעורבים בעבירות בגידה במולדת, לאחר שב-31 בינואר אותה שנה נעצרו ראש מינהל 2 במרכז לביטחון מידע, סרגיי מיכאילוב וסגנו דמיטרי דוקוצ'אייב.
הם הואשמו בשיתוף פעולה עם סוכנות הביון המרכזית האמריקאית ובמתן מידע על שיטות חקירה של הארגון.
בפברואר 2019 בית הדין הצבאי המחוזי במוסקבה דן אותם ל-22 שנות מאסר.
אדם נוסף, עובד במעבדת קספרסקי, רוסלן סטויאנוב נידון ל-14 שנות מאסר.
המרכז לדמוקרטיה וזכויות עובדים (DWRC) הוא ארגון ללא מטרות רווח פלסטיני, שאינו משויך לאף מפלגה פוליטית.
DWRC הוקמה בשנת 1993 על ידי קבוצה של איגודים מקצועיים, עורכי דין, אקדמאים ואישים פוליטיים בחברה הפלסטינית כדי להגן על זכויות העובדים ולקידום צדק חברתי.
המייסדים כוללים את חסן ברגותי (מזכ"ל הפדרציה הבינלאומית לאיגודי עובדי ההוראה בארצות ערב), וגסאן חטיב (שר התכנון לשעבר ועיתונאי ותיק).
DWRC ממוקמת ברמאללה וכן יש לה סניף בעיר עזה .
בשנת 2000 אישר הנשיא הפלסטיני את חוק העבודה הפלסטיני הראשון.
עם זאת, על פיה- DWRC, חוק העבודה היה חסר שיניים,
ועורכי דין ומאגדי עובדים מטעם DWRC פעלו כדי לעבוד עם מומחים משפטיים של הרשות הפלסטינית כדי להכניס תיקונים לחוק; בשלהי 2005, ה-DWRC הצליחה להשיג הסכמה לחוק עבודה פלסטיני חלופי במועצה המחוקקת הפלסטינית.
בשנת 2007 ארגון ה-DWRC ארגן את איגוד האיגודים והעובדים העובדים העצמאיים והדמוקרטים בפלסטין, ויזם את הקמת הוועידה הראשונה בסדר גודל ארצי של האיגודים המקצועיים הדמוקרטים והעצמאיים הפלסטינים מזה עשרות שנים, המייצגת למעלה מ-50,000 נשים וגברים.
המרכז להכשרה ולהשתלמות שופטים על שם השופט זוסמן הוא מוסד במסגרת הרשות השופטת בישראל שייעודו הכשרה והשתלמות לשופטים ולרשמים, ובכלל זה הערכה למועמדים לשפיטה.
המרכז החל בפעילותו בינואר 2017 והוא ממשיכו של המכון להשתלמות שופטים שפעל משנת 1984. הוא קרוי על שמו של השופט יואל זוסמן, הנשיא הרביעי של בית המשפט העליון.
המרכז אחראי על חניכה של שופטים ורשמים ומקדם פעילויות למידה והדרכה גם בבתי המשפט השונים.
מדי שנה עורך המרכז השתלמות בה נוטלים חלק כלל השופטים שהתמנו בשנה החולפת.
במרכז ההערכה מתבצע תהליך הערכה ומיון של מועמדים לתפקידי שיפוט שהופנו למרכז על ידי ועדת המשנה של הוועדה לבחירת שופטים.
במרכז מועברות השתלמויות מגוונות לשופטים מכהנים הן בתחומים משפטיים מקצועיים והן בתחומי ניהול.
מנהל המרכז ומועצת המנהלים שלו נבחרים בידי נשיא בית המשפט העליון והם כפופים אליו.
עם הקמתו נקבע כי בראש המרכז יכהן שופט מכהן, אם כי לא יושב בדין ולא שופט בדימוס כפי שהיה נהוג במכון להשתלמויות שופטים.
תנאי ראש המרכז הם כשל שופט מחוזי עם תוספת שכר ייחודית ורכב צמוד.
המרכז ממוקם בבניין בית המשפט העליון ותקציבו הוא מהנהלת בתי המשפט.
בראש המרכז עומדת משנת 2018 השופטת דפנה בלטמן קדראי.
קודם לכן כיהן בתפקיד השופט יגאל מרזל.
המרכז לחקר החברה האזרחית והפילנתרופיה בישראל הוא מכון מחקר אקדמי באוניברסיטה העברית בירושלים, אשר הוקם ב-2006 על ידי פרופ' הלל שמיד בשיתוף הג'וינט.
המכון מהווה חלק מבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה.
מטרות המכון הן לחקור את תחומי החברה האזרחית, היזמות החברתית ההתנדבות והפילנתרופיה, וקשריהם עם הממשלה והמגזר העסקי.
ראש המכון היא פרופ' מיכל אלמוג בר.
משרדי המכון ממוקמים בקמפוס הר הצופים.
הארגון משתף פעולה עם ארגונים רבים, ובהם: מרכז טאוב, אוניברסיטת טקסס באוסטין, שיתופים, המשרד לשוויון חברתי ומשרד הרווחה.
המרכז להתייעלות במשאבים הוקם ביוזמה ובמימון של משרד הכלכלה והתעשייה, המשרד להגנת הסביבה ומשרד האוצר.
מטרת המרכז היא לסייע למפעלים להתייעל, הן מבחינה כלכלית והן מבחינה סביבתית.
התכנית באה להגביר את תחרותיות המפעלים ולמתן את ההשפעות של תנודתיות מחירי חומרי הגלם, מים ואנרגיה על הוצאות המפעלים, ובכך לייצר חוסן בפני שינויי מחירים של חומרי גלם ורגולציה ממשלתית.
עלות חומרי הגלם מתוך סך עלות הייצור יכולה לנוע בין 80%-50%, ועל כן ייעול השימוש בהם משפיע ישירות על רווחיות המפעל.
בנוסף, ייעול השימוש בחומרי גלם יביא להפחתת הנזקים הסביבתיים במשק על ידי הקטנת כמות הזיהומים לאוויר, הפסולת והשפכים המיוצרים בתעשייה, והפחתת פליטות גזי החממה אשר משפיעים על רווחת התושבים כיום ובעתיד.
המטרה המרכזית העומדת בפני המרכז להתייעלות במשאבים היא סיוע לתעשייה בהתייעלות בחומרי גלם, מים ואנרגיה.
במטרה לעמוד במשימה זו, המרכז להתייעלות מספק סבסוד הנע בין 70%-50% מעלות הייעוץ של מיטב חברות הייעוץ בארץ.
כמו כן, מנהלי הפרויקטים של המרכז להתייעלות במשאבים מסייעים למפעל בניהול הפרויקט, הגדרת מדדי ההצלחה ובקרה על לוחות הזמנים ותוצרי הפרויקט.
ובכך, תורמים להצלחת והשגת יעדי הפרויקט.
זרוע הייעוץ של המרכז להתייעלות במשאבים עוזרת למפעלים להתייעל בתחומים שונים, אשר נמצאים בליבת העשייה המפעלית כגון: מצוינות תפעולית, חדשנות בשרשרת אספקה, התייעלות וצמצום בפחתים, ניהול חומרי גלם, אחזקה (TPM), התייעלות אנרגטית צמצום שימוש במים, טיפול בשפכים, העלאת השימוש בחומר ממוחזר ועוד.
המרכז להתייעלות במשאבים משמש כמרכז ידע לאומי העומד לרשות התעשייה וגורמי הממשלה והרגולציה, המנגיש מידע בנושאים רלוונטיים.
המרכז אמון על איסוף, ניתוח והנגשת נתונים בתחומי כלכלה וסביבה בתעשייה, מקיים שיתופי פעולה עם פרויקטים ממשלתיים נוספים, ומקדם קשרי עבודה עם חוקרים מובילים ומוסדות מחקר בתחום בישראל ומחוצה לה.
המרכז להתייעלות במשאבים מופעל על ידי מכון יעיל, חברת בת של ההסתדרות הציונית העולמית ומרכז ויץ לפיתוח בר קיימא
אחת ממטרות המרכז להתייעלות במשאבים היא לקדם מודלים מתקדמים להטמעת כלכלה מעגלית.
כפי שמרמז שמה, מטרת הכלכלה המעגלית לחבר את קצוות הכלכלה הליניארית לכדי תהליך מעגלי.
בכלכלה הליניארית, אנו מתקדמים כצרכנים בתהליך חד-כיווני: לוקחים חומרי גלם בתוליים מהטבע, מייצרים מהם מוצרים, משתמשים בהם ומשליכים אותם כפסולת (Take-Make-Dispose).
ברמה הגלובאלית, היקף הצריכה של מוצרים מתגבר, והוא צפוי להמשיך ולגדול באופן מאסיבי, עד כדי סיכון משאבי הטבע מהם אנחנו מוציאים את אותם חומרי הגלם המשמשים לייצור מוצרי הצריכה.
הכלכלה המעגלית שואפת לסגור את התהליך, פסולת חוזרת לשמש כחומר גלם במקום להיפלט מהכלכלה להטמנה, בתהליכי הייצור משתמשים בחומרים שאינם בתוליים וכבר שיחקו תפקידים קודמים בכלכלה ונעשים כמה שיותר שימושים חוזרים וממוחזרים במוצרים וחומרים.
המטרה היא להשאיר את חומרי הגלם בתוך הכלכלה כמה שיותר זמן, ולכמה שיותר שימושים לפני שהם הופכים לפסולת.
המרכז להתייעלות במשאבים מסייע לארגונים לאמץ ולפתח מודלים מעגליים על בסיס מתודולוגיה שפותחה על ידי מכון ירושלים למחקרי מדיניות וחברת Carbon trust הבריטית.