tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באחת מהן משטח דריכה שממנו מובילה תעלה תת-קרקעית אל בור אגירה.
היין הועבר למערות בשולי התל ושם עובד ואוחסן.
בית ביזנטי משוחזר ובו מערות ששימשו כבית שימוש וכמקום לאחסנת תוצרת חקלאית.
במקום נמצאו תבליט של צלב, ראשי שוורים ואשכול ענבים.
באתר מפוזרים פסלי מתכת מעשה ידיו של דוד גרשטיין.
ב-5 באוקטובר 2009 הושחת האתר בידי שני בדואים, שזעמו על הריסת מבנים לא חוקיים באזור; נופצו מאות פריטים ארכאולוגיים עתיקים, קירות נצבעו בצבע, ונגרם נזק כבד לאתר.
זאת, על אף שהאתר נמצא תחת שמירה 24 שעות ביממה.
בשיקום האתר הושקעו כ-8.7 מיליון שקלים.
כתב אישום הוגש כנגד שני נאשמים במעשה, וחומר הראיות התבסס על עדותו של מדובב, אך משהסתבר כי עדותו נגועה בחוסר אמינות, ניסחו ביניהם הצדדים הסדר טיעון, ולפיו תוקן כתב האישום ועל כל אחד מהנאשמים יושת עונש של שישה חודשי עבודות שירות.
עבודה הפרדתית - מונח המשמש בהפרדת איזוטופים ובייחוד בהעשרת אורניום (), ונועד לתת אינדיקציה לגבי העבודה שהושקעה בפעולת ההפרדה.
פעולה של הפרדת איזוטופים, אפילו היא הפרדה חלקית כמו בהעשרת אורניום, היא פעולה שמקטינה את האנטרופיה.
לכן לפי החוק השני של התרמודינמיקה יש להשקיע עבודה בפעולה זו.
את העבודה שיש להשקיע במקרה האידיאלי אפשר באופן עקרוני לחשב מתוך שיקולי האנטרופיה.
השינוי באנטרופיה יהיה ההפרש בין האנטרופיה של התוצרים - שהם האורניום המועשר והאורניום המדולל שמתקבל כתוצר לוואי - לבין האנטרופיה של חומר הגלם (למשל אורניום טבעי).
אולם החישוב הזה אינו מעשי, ובלאו הכי כל תהליכי ההפרדה הקיימים רחוקים מלהיות אידיאליים.
לכן משתמשים בגודל שתכונותיו דומות במקצת לתכונות של האנטרופיה.
גודל זה מכונה "פונקציית הערך" (value function), והוא פונקציה של החלק היחסי מבין האיזוטופים שהם אורניום 235, כלומר רמת ההעשרה, שמסומן ב-x.
פונקציה זו נתונה על ידי:
זהו גודל סגולי, וכדי לקבל את הערך עבור כמות חומר יש להכפיל פונקציה זו במסה של החומר.
לכן בתהליך של העשרה, המדד לעבודה ההפרדתית הוא השינוי בערך, והוא נתון על ידי:
, - המסה ורמת ההעשרה של התוצר (Product), כלומר האורניום המועשר שמתקבל מהתהליך.
, - המסה ורמת ההעשרה של תוצר הלוואי (Tails), כלומר האורניום המדולל שמתקבל מהתהליך.
, - המסה ורמת ההעשרה של חומר הגלם (Feed) שמשמש בתהליך.
אולם גדלים אלה אינם בלתי תלויים.
חוק שימור החומר (הן עבור המסה הכוללת, והן עבור המסה של האיזוטופ אורניום 235) נותן שתי משוואות:
לכן בהינתן רמות ההעשרה של חומר הגלם והתוצרים, כמות התוצר הרצוי קובעת מה כמות חומר הגלם, ותוצר הלוואי.
הצבת הביטויים שמתקבלים בביטוי עבור העבודה ההפרדתית נותן:
בגלל שהעבודה ההפרדתית היא מכפלה של כמות התוצר בפונקציה חסרת ממד, היא בעלת הממד של היחידות שבהן נמדדת כמות התוצר.
אולם נהוג להגדיר יחידה מיוחדת לגודל זה - יחידת עבודה הפרדתית (Separative Work Unit).
בדרך כלל נהוג להביע את כמות התוצר בקילוגרמים, ואת יחידת העבודה ההפרדתית המתקבלת מסמנים ב-kg SWU, אם כי במקומות רבים זה מסמנים יחידה זו רק כ-SWU.
העבודה ההפרדתית כמובן פרופורציונית לכמות התוצר.
כמו כן יש צורך ביותר עבודה הפרדתית הן בשביל לקבל תוצר בדרגת העשרה גבוהה יותר, והן בשביל לקבל את השאריות המדוללות בדרגת העשרה נמוכה יותר.
על מנת לקבל ק"ג אחד של אורניום מועשר ברמה של 5% מאורניום טבעי (שרמת ההעשרה שלו היא 0.711%) עם תוצר לוואי ברמת העשרה של 0.2%, צריך 8.85 SWU.
בשביל לקבל באותם תנאים ק"ג של אורנים מועשר ברמה של 50% צריך 122 SWU.
בשביל לקבל באותם תנאים ק"ג של אורנים מועשר ברמה של 90% צריך 227 SWU.
בשביל לקבל ק"ג של אורניום מועשר ברמה של 5% מאורניום טבעי, אבל כאשר תוצר הלוואי מדולל עד לרמה של 0.1% צריך 12.0 SWU.
תפוקה של מתקן, מפעל, או מדינה מתוארת בכמות ה-SWU לשנה שהם מסוגלים להפיק.
נכון לשנת 2002, כושר ההפרדה העולמי מוערך בכ-47 מיליון SWU לשנה.
יעילות של תהליך מתוארת לפי האנרגיה ליחידת עבודה הפרדתית, או העלות ליחידת עבודה הפרדתית.
כך בתהליך של דיפוזיה גזית יש צורך בכ-2500 קילוואט שעה ליחידת עבודה הפרדתית, בעוד תהליך של צנטריפוגה גזית דורש רק כ-50 קילוואט שעה ל-SWU.
עבודה היא עשיית מלאכה או פעילות כלשהי במטרה להשיג תוצאה, לייצר דבר־מה או לקיים מערכת מסוימת.
במשמעותה היום-יומית, משמשת העבודה לציון כל פעולה אשר דורשת ריכוז ומאמץ גופני מסוים.
משמעות העבודה עשויה לנוע מפעולות פשוטות המושלמות בפרק זמן קצר, ועד פעולות מתמשכות ורצופות.
עבודה יכולה להיעשות לצורך אישי או כשירות לאחרים או לארגון, בעבור תמורה כספית או אחרת.
בתחום הכלכלה, העבודה היא אחד משלושת גורמי הייצור, יחד עם אדמה והון.
בהגדרתה הרחבה מציינת העבודה פעולה מסוימת המבוצעת כך שמבצע העבודה אינו זקוק לתוצאותיה הישירות, או שתוצאות אלו אינן המניע אשר הגדיר את פעולתו.
על פי ההגדרה הרחבה, עבודה היא כל פעילות תכליתית, כלומר, שתכליתה מצויה בדבר מה אחר, אותו יש להשיג, שאינו קשור ישירות לתוצרי העבודה.
בהגדרתה המצומצמת, מציינת העבודה פעילות שנעשית בתמורה לשכר.
למעשה, כמעט כל הפעולות הפורמליות הקיימות בעולם המאורגן הן עבודות.
אין הגדרה זו מחייבת כי העובד אינו נהנה מעבודתו או כי היא חסרת משמעות מלבד השכר אותו הוא מקבל, אלא שהשכר הוא העיקרון המגדיר את פעולתו.
מבחינה כלכלית, המרחב בו נעשה שימוש בעבודה הוא שוק העבודה.
בתחום החברה, משמעותה של העבודה משתנה מהקשר להקשר, וכן יחסה לנפש העובד.
באופן גס ניתן לחלק את ההתייחסות לעבודה לשתי גישות מרכזיות: גישה שלילית הרואה את העבודה כעול, וגישה חיובית הרואה את העבודה כאמצעי להגשמתו של העובד.
על פי גישה זו, בעבודה קיים נזק ישיר לעובד, העוסק בה רק על-מנת להשיג תועלת אחרת, העולה על הנזק.
על-פי משמעות זו האדם מצוי במצב טבעי של צריכה (של מנוחה, מזון, הנאה וכו'), אך כדי להבטיח את המשך צריכתו או את עליית איכותה או כמותה, עליו לבצע פעולות שאינן רצויות, הן העבודה.
גישה זו מפרידה בין "האני האמיתי", המעוניין בצריכה ובמנוחה בלבד, וכנגדו צורך המציאות, המחייב אותו לקיים פעולות שונות מהן היה נמנע, לו לא היה צריך לשלם מחיר יקר.
כדוגמה פשוטה ניתן לבחון חקלאי במשק אוטרקי – החקלאי מעוניין באכילת מזון, אך הוא זקוק לשם השגתו לפעולות חקלאיות הדורשות מאמץ וריכוז שאינן מצבו הטבעי.
בדוגמה זו, החקלאי עובד בשדה רק על-מנת לקיים את צורכי גופו, אך הפעולות החקלאיות עצמן (חריש, דייש, קציר וכו') מסיבות לו אי-סיפוק.
גישה זו נוסחה על ידי זיגמונד פרויד, אשר תיאר אותה באופן הבא: לכל אדם קיים כוח נפשי "סתמי" (איד), התובע את סיפוקם המיידי והמתמיד של צורכי הגוף (אכילה, שתייה, מין, שינה וכו').
כנגד סתמי, ניצב עקרון המציאות, הקובע כי על-מנת לספק את צרכיו של הגוף יש להשקיע אנרגיה בפעולות שאינן מיידיות, כגון השגת כסף, בניית כלים וכו', אשר ביצוען מוטל על ה"אני".
ניסוח אחר של גישה זו ניתן על ידי ניסוח ההיצע והביקוש בשוק העבודה כמניעים העיקריים של העובד.
על-פי ניסוח זה, כל עובד קובע את זמן העבודה הרצוי לו בעיקר על-פי השכר אותו יקבל, כלומר, הוא רואה בעבודה עול ומעוניין בתמורתה בלבד.
כנגד גישה זו, קיימת גישה לפיה העבודה היא מצוי נכון ומספק של צרכיו הנפשיים של העובד.
במשמעות זו, עצם הבנייה והיצירה של דבר מה חיובי, מספיקה על-מנת לספק את האדם.
לגישה זו ארבע משמעויות עיקריות אפשריות:
העבודה יוצרת עבור האדם כוח (כסף, מעמד וכו'), והשגת כוח זה היא מטרתו של האדם.
על כן, האדם מעוניין בעבודה שלא על-מנת לספק את צריכתו, אלא על-מנת לצבור יתרון יחסי אל מול בני אדם אחרים.
לאדם כוח יוצר, המעוניין באופן ישיר בבניית העולם.
כוח יוצר זה הוא ביטוים הפסיכולוגי של רגשותיו ורצונו, ומהווה חלק בלתי נפרד מה"אני מאמין" שלו.
העבודה יוצרת עבור האדם מרחב אוטונומי שבו הוא יכול להיות יצירתי ולתרום לחברה בדרכו.
חברי תנועת ההשכלה טבעו את המושג "העבודה משחררת" שעבר אינטרפרטציות שונות עם השנים.
מטרת העבודה היא לשם מימוש חזונם של הפרט והקולקטיב ולשם הגשמתם וקיומם של הערכים המכוננים בהם.לדוגמה: החלוצים הראשונים שעלו לארץ ישראל מהגלות על מנת לבנות וליישב אותה, ובחרו לעבוד את האדמה, לייבש את הביצות ולחרוש את השדות עשו זאת ללא כפייה ולא ראו את עבודתם כעול פיזי או נפשי.
אלא כביטוי לאידאולוגיה החלוצית סוציאליסטית.
שתי הגישות אינן בהכרח תאוריות-נפש מלאות, אלא גישות במציאות, כלומר, עצם קיומה של גישה אחת עבור אדם מסוים אינו סותר את קיומה של הגישה האחרת עבור אדם אחר, או עבור אותו אדם בזמן אחר.
הגישות השונות מושפעות מגורמים רבים, מהם פנימיים לחלוטין לעובד, ובהם חיצוניים, ויחסם מורכב ושנוי במחלוקת.
כיום, אנשים רבים לא תופסים את העבודה כמגשימת ה"אני מאמין" שלהם.
בחברה תחרותית ואינדיבידואלית הדוגלת בתורת הכלכלה הקפיטליסטית, התמורה לעבודה היא פרנסה ומקור חומרי למימוש יצר הצרכנות של הפרט.
ואכן בעולם המודרני הגישה השלילית היא הגישה הרשמית, ועליה מבוססות מרבית הנחות הכלכלה המודרנית בתחום המחקר ובפועל.
עם זאת, קיימים חילוקי דעות בנוגע למניעים האמיתיים, הלא-רשמיים, העומדים מאחורי עובדה זו.
לצורך ההמחשה, במרבית הסקרים שנעשו בעולם המערבי של המאה ה-20 נמצא כי לשאלה "האם היית ממשיך בעבודה אילולא היית זקוק לשכרה", רוב הנשאלים ענו תשובה חיובית (אף כי במשך הזמן ירד אחוז העונים חיובית), וזאת בניגוד למערכת השכר אשר נועדה לכפות על העובדים את עבודתם.
השאלה, האם ניתן ליצור מערכת בה העובד מבצע את עבודתו גם בלא לזכות בתמורה עבורה, היא אחת משאלות המפתח בעיצוב החברה והכוח החברתי, והכלכלה בפרט.
בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, האסכולה המובילה בעיצוב החברה היא האסכולה הרואה בגישה השלילית גישה "בריאה", המציבה שיקולי "רציונליות" (המכונים גם "שיקולים כלכליים") של תועלת כלכלית כבסיס לפעולות האדם.
ניתן לסווג עבודות לפי אופיין ותוכנן.
עבודת כפיים מבוססת על מאמץ פיזי, ועוסקת בייצור, בנייה, תחזוקה ושירותים טכניים.
עבודה משרדית עוסקת בביצוע משימות אדמיניסטרטיביות, תיאום ותיעוד.
עבודת ידע נשענת על חשיבה, ניתוח ויישום ידע מקצועי, כגון הוראה, תכנות וייעוץ.
עבודת יצירה מבוססת על מקוריות והבעה אישית בתחומים אמנותיים או חדשניים.
עבודת שירות מתמקדת במגע עם אנשים ובהענקת שירותים בתחומים כמו מסחר, חינוך ובריאות, ואילו עבודה ניהולית עוסקת בארגון ובהכוונת פעולתם של אחרים.
קיימות עבודות המשלבות שניים או יותר סוגים.
אפשר למדוד את מידת הקושי של עבודה באמצעות מספר קריטריונים מרכזיים.
עבודות נבדלות זו מזו במאמץ הפיזי הנדרש, בדרישות הריכוז והחשיבה, ברמת הסיכון או הפגיעה הבריאותית האפשרית, בעומס רגשי ולחץ חברתי, בהיקף האחריות המוטלת על העובד ובתנאי הסביבה שבה מתבצעת העבודה.
הבדל נוסף בין סוגי עבודות שונים הוא דרישות ההכשרה והמומחיות הנדרשות לביצוע העבודה בהצלחה.
שימוש במדדים אלה מאפשר להשוות בין סוגי עבודות שונים, בין אם פיזיות, מנטליות או יצירתיות.
עבודת האדם בתקופות הפרה־היסטוריות התבססה על צורכי הקיום המיידיים ועל ניצול ישיר של משאבי הסביבה.
בתקופת האבן הקדומה התבטאה העבודה בעיקר בציד, ליקוט מזון, הכנת כלי אבן והדלקת אש.
עם הזמן התפתחו מיומנויות שדרשו תכנון, התמדה ושיתוף פעולה, כגון בניית מחסות, עיבוד עורות וייצור כלי נשק יעילים יותר.
בתקופת האבן החדשה חל שינוי מהותי באופי העבודה: האדם החל לעבד אדמה, לביית בעלי חיים ולפתח מלאכות ראשונות, ובהן קדרות וטוויה.
המעבר לחקלאות ולחיים יישוביים יצר חלוקת תפקידים מורכבת יותר וראשית של התמחות בעבודה, שהניחה את היסודות למבנה החברתי והכלכלי של התקופות ההיסטוריות.
העת העתיקה התאפיינה בהתרחבות היקף הפעילות הכלכלית ובהתגבשות מקצועות ייעודיים.
החברה החקלאית נעשתה מורכבת יותר, ועבודת האדמה לוותה בפיתוח שיטות השקיה, טחינה ואחסון תבואה.
לצדה התפתחו מלאכות מתכת, נגרות, בנייה, קדרות ואריגה, שנעשו בהדרגה למקצועות קבועים.
במקביל, גבר השימוש בכוח עבודה מאורגן, תחילה בקנה מידה משפחתי ובהמשך במסגרות קהילתיות וממלכתיות, לצורכי בניית מבני ציבור וערים.
עם התפתחות החברות העירוניות והמדינות הראשונות נוצר צורך גובר בניהול משאבים, בארגון כוח העבודה ובשמירה על הסדר החברתי.
כך צמחו מקצועות מנהליים ושלטוניים חדשים, לצדם פעלו גם כהנים ואנשי דת.
השליטים נעזרו במעגל של יועצים, מפקדים ואנשי צבא, שהיו חלק ממערך ארגוני שתמך בניהול הממלכה.
עבודת כפיים נתפסה כבסיס לקיום החברה, אך בהדרגה נוצרה הבחנה בין עבודת כפיים - שעסקה בייצור ובביצוע - לבין עבודת ניהול, כתיבה וחוק, שהתבססה על שליטה בידע ובסמכות.
הבחנה זו יצרה וחיזקה את מעמד האליטות העירוניות.
ימי הביניים התאפיינו במבנה חברתי וכלכלי מעמדי, שבו מעמדות שונים מילאו תפקידים קבועים ומוגדרים.
עיקר האוכלוסייה עסקה בעבודת אדמה במסגרת אחוזות פיאודליות, שבהן האיכרים עיבדו את הקרקע עבור האדון המקומי בתמורה להגנה ולזכות מגורים.
מלאכות מסורתיות התקיימו בעיקר בערים ובכפרים סמוכים, והוסדרו באמצעות גילדות שקבעו את תנאי ההכשרה, הייצור והמסחר.
במקביל, התחזקה פעילותם של בעלי מקצועות הקשורים במנהל, בחוק ובדת - פקידים, שופטים, מלומדים ואנשי כמורה - שהיו חלק ממערכות השלטון האזרחי והדתי.
החברה העירונית שימשה מוקד להתפתחות מסחר ובנקאות, ובעקבותיה התרחבה שכבה של סוחרים ובעלי מלאכה עצמאיים.
אף שעבודת האדמה נותרה עיסוק עיקרי, ימי הביניים הציבו יסודות לשינוי כלכלי וחברתי רחב, שהוביל בהדרגה לצמיחת הערים ולראשית הכלכלה המודרנית.
המהפכה התעשייתית חוללה שינוי עמוק באופי העבודה ובמבנה החברה.
התפתחות המכונות והמעבר מייצור ידני לייצור ממוכן הביאו לריכוז כוח העבודה במפעלים ולגידול ניכר בתפוקה.
סביבת העבודה עצמה השתנתה מן היסוד: במקום העבודה הביתית או הסדנאות הקטנות, בהן עבדו בעלי המלאכה בקצב אישי ובאופן עצמאי, נוצרו מפעלים גדולים שבהם נקבע קצב העבודה על ידי המכונה והמעסיק.
סביבת העבודה נעשתה רועשת, ממוכנת וצפופה, והעובדים נדרשו לבצע פעולות חוזרות בתנאים קבועים וללא שליטה על תהליך הייצור.
המבנה החדש של העבודה יצר לעיתים ניכור בין האדם לתוצר עבודתו, אך גם יצר סדר, התמחות ויעילות שלא היו קיימים קודם לכן.
סביב מרכזי התעשייה הלך ונוצר מעמד פועלים, ובמקביל צמחו מקצועות חדשים בתחומי ההנדסה, הניהול והתחזוקה.
תהליכים אלה שינו את דפוסי הייצור, את חלוקת הזמן ואת היחסים בין עבודה לחיי האדם.
התרחבות התעשייה ויצירת מעמד פועלים רחב הביאו להתפתחות הדרגתית של מערך אסדרה בתחומי העבודה.
תחילה נועדה האסדרה להגן על עובדים מפני תנאים פוגעניים, בעיקר באמצעות חוקים להגבלת שעות עבודה, איסור העסקת ילדים וקביעת שכר מינימום.
בהמשך התרחבה האסדרה גם לתחומי הבטיחות והבריאות בעבודה, לפיקוח על הכשרה ורישוי של בעלי מקצוע, ולביסוס זכויות סוציאליות כגון חופשות, פנסיה וביטוח לאומי.
לצד זאת הוסדרו יחסי העבודה הקיבוציים - זכות ההתאגדות, המשא ומתן בין עובדים למעסיקים ודרכי יישוב סכסוכים.
התפתחות זו לוותה בהקמת גופים ממלכתיים שתפקידם לפקח ולאכוף את החוקים, והיא שיקפה את המעבר מתפיסה של עבודה כעניין פרטי לראייתה כנושא חברתי-ציבורי.
במהלך המאה ה־20 וביתר שאת בסופה, חל מעבר הדרגתי מעבודה תעשייתית לעבודה מבוססת ידע וטכנולוגיה.
תהליכי אוטומציה, מחשוב וגלובליזציה הפחיתו את הצורך בעבודת כפיים רחבת היקף, והגבירו את הביקוש לעובדים בעלי מיומנויות בתחומי הניהול, ההנדסה, התקשוב והשירותים.
סביבת העבודה נעשתה גמישה ומבוזרת יותר, ולא פעם היטשטשו הגבולות בין מקום העבודה לחיי הפרט.
ידע וחדשנות נעשו משאב מרכזי, והיכולת ללמוד ולהסתגל לשינויים מהירה קיבלה חשיבות רבה.
לצד זאת התעוררו אתגרים חדשים - פערים דיגיטליים, אי־ביטחון תעסוקתי וצורות העסקה חדשות שאינן מתיישבות בקלות עם המסגרות הקלאסיות של דיני העבודה.
השינויים הללו מעצבים מחדש את משמעות העבודה ואת מקומה בחברה המודרנית.
מאז ראשית המאה ה־21 ניכרת האצה בשינויים הטכנולוגיים, המשפיעים עמוקות על אופייה של העבודה ועל יחסי האדם והכלכלה.
שילוב בינה מלאכותית, רובוטיקה וכלים אוטומטיים בתעשייה ובשירותים מצמצם את הצורך בעבודה חוזרת ושגרתית, ומעלה את הדרישה למיומנויות חשיבה, יצירתיות וניהול מידע.
במקביל מתפתחות צורות העסקה חדשות - עבודה מרחוק, פרילנסרים ופלטפורמות דיגיטליות, המטשטשות את הגבול בין עובד למעסיק ומציבות אתגרים למערכות האסדרה הקיימות.
עבדקן (כבש) הרעמה (שם מדעי: Ammotragus lervia; בברברית: Aoudad וכן Arui) הוא מין של יעלים, המצוי בהרים סלעיים בצפון אפריקה.
עד כה תועדו שישה תת-מינים.
מבחינה גנטית הסוג הקרוב אליו ביותר הוא טאר ערבי.
בישראל משתמשים בעבדקן הרעמה לסילוק צמחייה מאזורים ביטחוניים רגישים מסביב לבסיסים צבאיים ובגבול עם לבנון.
קרניו דומים לאלה של היעל הנובי.
אצל הזכר הרעמה יורדת לחזה ולרגליים הקדמיות.
למרות שמו, הוא שייך לסוג בין כבש לעז.
הוא אוהב לעשות "אמבטיות חול" ולשפשף את עורו במטרה להיפטר מחרקים.
ההריון נמשך כחמישה חודשים, ותקופת ההנקה 3–4 חודשים.
מקורם של כבשי הרעמה הוא במרוקו בהרי האטלס.
שם הם מצויים בסכנת הכחדה, בשל הרס שטחי מחיה וציד בלתי מבוקר, הידלדלות מקורות מזון ועוד.
כבש הרעמה הוא בעל חיים המשמש חוליה מקשרת בין הכבש לעז.
יש לו סממנים שישנם בעיזים וכאלו שקיימים בכבשים.
לזכרים רעמה מפוארת המתנשאת לכל אורך הצוואר.
הם גם גדולים משמעותית מהנקבות.
זכר בוגר עשוי להגיע למשקל של מעל 100 קילוגרמים והם בעלי כוח אדיר.
כבש הרעמה הוא בעל חיים תוקפני וטריטוריאלי ולא יהסס להרוג כל פולש המאיים על אזור המחיה שלו.
באזורים הצחיחים בהם חי כבש הרעמה, הוא נאלץ לגמוע קילומטרים רבים בכל יום בתורו אחר מזון.
עבודה, חברה ומשפט הוא שנתון של האגודה הישראלית למשפט העבודה ולביטחון סוציאלי.
השנתון החל לצאת לאור בשנת 1990, ובגיליונותיו הראשונים נקרא "שנתון משפט העבודה".
החל מגיליונו הראשון כלל השנתון, בנוסף למאמרים שעניינם דיני עבודה, גם מאמרים בתחום הרחב יותר של יחסי העבודה, ושמו הנוכחי, שניתן לו בכרך ח' לשנת 2001, משקף את מגוון התחומים שבהם עוסק השנתון, ובהם משפט, כלכלה, היסטוריה, סוציולוגיה, עבודה סוציאלית וניהול, כולם בהקשר של עולם העבודה.
השנתון יוצא לאור בחסות האקדמית של הפקולטאות למשפטים באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת חיפה.
העורכת הראשונה של השנתון הייתה פרופ' רות בן-ישראל מאוניברסיטת תל אביב.
העורכות הנוכחיות הן פרופ' עינת אלבין מהאוניברסיטה העברית, וד"ר תמי קצביאן מהמכללה למינהל.
עבדת הראשון היה מלך נבטי ששלט בממלכה הנבטית, כנראה בין השנים 85-96 לפנה"ס.
הוא ירש את חרתת השני לאחר מותו.
בתקופתו שרר מצב מלחמה בין הממלכה הנבטית וממלכת החשמונאים.
בשנת 93 לפנה"ס נערכה מלחמה בינו ובין אלכסנדר ינאי.
עבדת הצליח למשוך את אלכסנדר ינאי למארב, ובקרב שנערך ליד גדרה שבגלעד הביס עבדת את צבאו של אלכסנדר ינאי בעזרת פרשים רכובים על גמלים.
אלכסנדר ינאי הצליח בקושי להימלט לירושלים.
בשנת 86 לפנה"ס המלך הסלבקי אנטיוכוס השנים עשר דיוניסוס פלש לממלכה הנבטית.
במלחמה שנערכה נהרגו גם אנטיוכוס וגם עבדת, אך הממלכה הנבטית ניצלה מכיבוש.
לזכרו של עבדת הוקם בנגב היישוב עבדת, והוא עצמו הפך לאל נערץ על הנבטים.
בנו חרתת השלישי עלה למלוכה לאחר מות אביו בקרב.
עבודה אקדמית או תרגיל אקדמי היא אחת המטלות הנפוצות ביותר (לצד מבחן) במוסדות להשכלה גבוהה.
מטרתה להעביר מידע באופן מסודר ובהיר, כך שאחרים יוכלו להבין אותו ולהגיב לו.
לעבודה אקדמית צריכה להיות מטרה, השאיפה היא להציג בה טענה מקורית אך מבוססת.
כדי לעשות זאת, יש להתעמק בנושא, לזהות דפוסים ותובנות ולהתמקד ברעיון אחד מתוכם.
העבודה האקדמית משתנה באורכה, שיכול לנוע בין עמודים בודדים למאות עמודים במקרים של תזה או דוקטורט.
עבודות מהוות תנאי יסוד הכרחי לקבלת תואר אקדמי, ובניגוד לבחינה, הבוחנת בקיאות בחומר ויכולות ניתוח בסיסיות, עבודה אקדמית בודקת יכולות יסוד הדרושות למחקר האקדמי כגון איסוף חומר, בניית שאלות, טענות והשערות מחקר, יכולת הסקת מסקנות משילוב בין ממצאי המחקר לספרות המחקרית ואלמנטים אחרים.
עבודות אקדמיות רבות, ובפרט עבודות מתקדמות כמו תזה או דוקטורט, מהוות לעיתים בסיס למחקרי המשך או להוצאת ספר בהוצאת ספרים אקדמית.
קיימים סוגים רבים של עבודות אקדמיות.
ההבחנה הבסיסית הקיימת באוניברסיטאות בעולם דובר האנגלית היא בין עבודות הנעשות במסגרת קורס (term paper) לעבודות מחקר (research paper) הנחשבות לעבודות מקיפות ורציניות יותר הנעשות במסגרת הלימודים לתארים מתקדמים.
ברם, ההבחנה בין שני הסוגים היא גמישה ונתונה לפרשנות, כאשר קיימות עבודות במסגרת קורס שאינן אקדמיות, ועבודות מחקר שאינן נעשות במסגרת לימודית אקדמית.
דרך נוספת לסווג את העבודות היא לפי סוג הכישורים הנדרשים (עבודה תאורטית, אמפירית או בעלת אלמנט מעשי) ולפי השלב בו נעשית העבודה.
להלן סוגים עיקריים של מטלות אקדמיות הנפוצות באוניברסיטאות בישראל:
תרגיל כתיבה – שיעורי בית מורחבים שמטרתם לתת לסטודנטים התנסות בכתיבה אקדמית או לעשות ניתוח קצר של הנושא שנלמד.
מקובל לתת עבודות מסוג זה בכל שנות הלימוד, בדגש על השנים הראשונות של התואר הראשון.
מדובר בעבודה הבסיסית ביותר המקובלת בלימודים העיוניים.
מטלת מעבדה – תרגיל המשלב יכולות עיוניות ואמפיריות הנפוץ במדעים מדויקים ומדעי הטבע.
משמש כסוג של שיעורי בית הבודק את יכולות הניסוח של החומר הנלמד על ידי תלמידים.
סדנה – מדובר בתרגיל הגשה בעל אופי מעשי (בניגוד לתרגילי כתיבה רגילים בעלי אופי תאורטי) שמטרתו ליישם את החומר התאורטי שנלמד בקורס.
לעיתים מדובר במטלות הכנה לפרויקט גמר (בעיקר בפקולטות למדעים מדויקים ולהנדסה).
מטלת מנחה (ממ"ן) – המטלה האופיינית והנפוצה ביותר באוניברסיטה הפתוחה.
מטלות אלה ניתנות בכל הקורסים הנלמדים באוניברסיטה.
מטלת מנחה טיפוסית כוללת מספר שאלות, המפנות למקורות אקדמיים מהם צריכים התלמידים להסיק.
מטרת מטלות המנחה היא לפתח את הכישורים האקדמיים של הסטודנטים, כאשר חלקן משמשות כהכנה למטלות מתקדמות יותר כגון סמינריון.
פרה-סמינריון (או פרו-סמינריון) – כשמה, מדובר בעבודה הנכתבת בעיקר בשנה ב' ללימודי התואר הראשון כהכנה לעבודה הסמינריונית.
אורכה של העבודה הוא 15–25 עמודים והיא נפוצה בעיקר בחוגים למדעי הרוח ומדעי החברה.
עבודה סמינריונית – עבודה גדולה הנעשית בשנה האחרונה ללימודי התואר הראשון וכן במסלולים ללא תזה במסגרת לימודי התואר השני.
מטרתה העיקרית של עבודה סמינריונית היא לתת לסטודנטים התנסות ראשונית במחקר שדה, לקראת מחקרים מתקדמים יותר במסגרת התארים המתקדמים.
אורכה הטיפוסי של עבודה סמינריונית הוא 20–40 עמודים והיא חייבת לכלול אלמנט מחקרי.
מחקר יכול להסתמך על מקורות תאורטיים ראשוניים כגון במדעי הרוח ומשפטים או לכלול שיטות מחקר איכותניות (ראיונות עומק, תצפיות, ניתוח תוכן איכותני, ניתוח סמיוטי ועוד) או שיטות מחקר כמותיות (סקרים, ניתוח תוכן כמותי, ניתוח סטטיסטי/אקונומטריקה של דוחות כספיים וכדומה).
במדעי הטבע ובמדעים המדויקים אופיו של הסמינריון שונה מעט והוא כולל אלמנטים הקשורים לעבודת המעבדה.
פרויקט גמר – מדובר במקבילה של עבודת הסמינריון בהתמחויות ריאליות כגון הנדסה, עיצוב או אדריכלות ולעיתים גם במדעי חברה כגון חינוך, פסיכולוגיה, עבודה סוציאלית או מנהל עסקים.
פרויקט הגמר נעשה במקום או בנוסף לעבודה סמינריונית.
עיקרו של הפרויקט הוא פיתוח ותכנון הכולל גם עבודה תאורטית וגם יישום על ידי יצירת אבטיפוס.
במרבית הפרויקטים, הסטודנט נדרש להסתמך על הידע התאורטי שנלמד במהלך התואר ואף ללמוד תכנים חדשים בצורה עצמאית.
לפרויקט הגמר מנחה אקדמי, ולעיתים אף מנחה חיצוני.
במקרים אחרים (במדעי החברה) מדובר בעבודת שדה הנעשית בשטח ובמסגרתה נכתב דו"ח מפורט אודותיה.
תזה – (מכונה גם דיסרטציה) עבודה אקדמית מקיפה המשמשת במקרים רבים כתנאי לקבלת תואר שני.
בניגוד לעבודות מתקדמות פחות כגון הסמינריון, תזה מהווה עבודת מחקר העוברת ביקורת חיצונית, ונתוניה משמשים בחלק מהמקרים למחקרי המשך או מעובדים למאמרים או ספרים אקדמיים.
מציג התזה מקבל במהלך הכתיבה הדרכה אישית מאיש מחקר המכונה "מנחה" והוא אחראי על האיכות האקדמית של העבודה.
דוקטורט – עבודה מקיפה המהווה תנאי לקבלת תואר שלישי.
מבנה עבודת הדוקטורט ותהליך הכתיבה דומים לזה של עבודת תואר שני אך היקף העבודה גדול יותר.
העבודה (כמו גם ההצעה) נבחנת בפרמטרים מחמירים יותר והציפיות מכותב העבודה גבוהות הרבה יותר.
אין כללים אחידים למבנה עבודה אקדמית, והם משתנים בין האוניברסיטאות ובהתאם לחוג על פי החלטת דקאני הפקולטה.
עם זאת, בעבודות בעלות אופי מחקרי החל מסמינריון קיימת תבנית שחוזרת על עצמה בדרישות של רבות מהעבודות.
להלן התבנית האופיינית למדעי הרוח והחברה.
תקציר – מהווה סיכום של כל העבודה ומופיע בפתיחת העבודה.
מאפיין בדרך כלל עבודות גדולות כגון תזה ודוקטורט או פרויקט גמר.
מבוא – הצגה קצרה של נושא העבודה.
לעיתים כולל גם תיאור של שאלת המחקר ותיאור קצר של מה כוללת העבודה.
אף על פי שהפרק מופיע בתחילת העבודה, מקובל לכתוב אותו לאחר ששאר העבודה נכתבה.
סקירת הספרות (או רקע תאורטי) – פרק זה התופס בין רבע לשליש העבודה מסכם את המקורות התאורטיים שסייעו בכתיבת העבודה.
ישנן מספר שיטות לכתיבת סקירת הספרות (הדבר משתנה בין אוניברסיטה לאוניברסיטה ובין הפקולטות השונות) אך בכל מקרה הכתיבה צריכה להיות אינטגרטיבית (ולא כסיכום מקורות) ולהציג את המודל התאורטי שייבחן בהמשך העבודה.
שיטת מחקר (או מתודולוגיה) – בפרק זה מוצגות השערות או טענות המחקר, כלי מחקר, שיטת הבדיקה ומאפייני אוכלוסיית המחקר (שיכולה להיות מורכבת מתוכן ולאו דווקא אנשים).
מכאן מתקיימת חלוקה בין מחקרים תאורטיים הנפוצים במדעי הרוח וחלק ממדעי החברה ומחקרים אמפיריים המבוססים על מחקר שטח (איכותני או כמותי) האופייניים למרבית העבודות במדעי החברה.
במחקר תאורטי אין לרוב מבנה קבוע ומקובל לכתוב פרקים לפי תת-הנושא של המחקר כאשר הצגת הממצאים נעשית במשולב עם הדיון בהם.
במקרה של מחקר אמפירי נהוג להבחין בין שני פרקים.
ממצאים – הפרק מציג את תוצאות המחקר בשטח.
ההצגה נעשית לרוב בטבלאות ותרשימים (במחקרים כמותיים) או באמצעות ניתוח תצפיות, קבוצות מיקוד או ראיונות עומק (במחקרים איכותניים).
לרוב מדובר בפרק הגדול ביותר בעבודה.
דיון – הפרק דן בתוצאות הממצאים ומטרתו לחבר את המסקנות של המחקר לסקירת הספרות.
פרק זה נחשב לחשוב ביותר בעבודה.
סיכום – סיכום קצר של המחקר ולעיתים הצעה למחקרים נוספים.
ביבליוגרפיה – כל עבודה חייבת לכלול את רשימת כל המקורות ששימשו לכתיבת העבודות.
קיימות שיטות רבות לכתיבת הביבליוגרפיה והעיקריות שבהן APA, MLA וכללי הציטוט האחיד (המקובלים בלימודי משפטים).
מאפיינים של עבודה אקדמית טובה
עבודה אקדמית טובה מאפשרת העברת מסר בהיר, ממוקד ומקורי.
על מנת לעשות זאת, על העבודה לעמוד במספר דרישות.
על העבודה להיות עניינית וממוקדת.
עליה להיכתב במבנה המתאים ובסגנון כתיבה תקין דקדוקית.
כאשר משתמשים במקורות מידע, יש לעשות זאת לפי כללי הביבליוגרפיה המבוקשים (לדוגמה: APA או MLA).
חשוב ביותר להימנע מגנבה ספרותית, ולהוסיף אזכור לכל רעיון המבוסס על מקור מידע.
עבודות אקדמיות שנכתבו על ידי אחרים
עליית הנגישות ללימודים האקדמיים והגדלה ניכרת בכמות הלומדים במוסדות להשכלה הגבוהה הגבירה את התופעה של הגשת עבודות אקדמיות שלא נכתבו על ידי הסטודנט, תוך הצגתן כמקוריות.
הדבר נעשה על ידי קניית עבודות אקדמיות שנכתבו בידי סטודנטים אחרים תמורת תשלום.
גם עבודות לתארים מתקדמים נקנות לעיתים בשכר.
עידן האינטרנט הביא איתו תופעה של אתרים המוכרים עבודות מוכנות של סטודנטים בתשלום, או שמוכנות לצורך הרוכש.
המניעים העיקריים לקניית עבודות אקדמיות הוא הקושי האופייני לסטודנטים רבים לשלב בין לימודים תובעניים לעבודה וגידול ילדים, וקושי לימודי לעמוד בדרישות התואר, כמו גם לקות למידה המקשה על ניסוח עבודות אקדמיות.
אוכלוסייה אחרת שמקצתה מתעניינת בהשגת עבודה אקדמית לא מקורית, הם אלה הלומדים לתואר אקדמי למטרות גמול השתלמות ואינם בעלי כוונות להשתלב בעולם האקדמי.
הגשת עבודה שלא נכתבה על ידי המגיש אותה נחשבת לעבירה משמעתית חמורה בכל המוסדות האקדמיים, שעלולה במקרים מסוימים לגרום להשעיית התלמיד לשנת לימודים ואף לצמיתות.
היו מספר מקרים ידועים של אנשים שהואשמו בקניית עבודה אקדמית.
המפורסם שבהם היה המקרה של ח"כ יאיר פרץ (ש"ס).
נכון ל-2011 כל המורשעים, למעט אחד, היו מגישי העבודות, ולא כותבי העבודות.
"עבודה והגנה" היא אנדרטה שהוקמה בין השנים 1937-1929 על ידי הפסלת הישראלית בתיה לישנסקי ביער חולדה.
הפסל הוקם על קברו של אפרים צ'יזיק, חלוץ וממגיני קיבוץ חולדה.
לצד עובדת היותה אחת מאנדרטאות ההנצחה הראשונות בפיסול הישראלי, משקפת האנדרטה את השפעת המודרניזם האירופי על האמנות הישראלית.
היוזמה הראשונית להקמת האנדרטה הייתה של אריה גרשט, שלחם לצד צ'יזיק בקרב בחולדה.
על ארגון העשייה היה מופקד הוועד הפועל של ההסתדרות, שאנשיו עמדו בראש ועדה מיוחדת מטעם המוסדות הלאומיים, הקרן הקיימת והסתדרות העובדים.
בשנת 1929, לאחר שובה מצרפת, הוזמנה לישנסקי, בתמיכתו של יצחק בן-צבי, לעצב את האנדרטה.
האדריכל פריץ קורנברג יצר הצעה לעיצוב האתר כמאוזוליאום מפואר, בצורה של חצי גורן, אולם הצעה זו לא מומשה לבסוף.
האבן נחצבה באזור בית צפאפה במשקל של כ-40 טונות.
העברת האבן היוותה משימה חסרת תקדים בהיסטוריה של האמנות בארץ ישראל ולישנסקי נאלצה לנסר את האבן לשניים, לאחר שלא הצליחה לגרור את האבן בשלמותה בעזרת עגלות או טרקטורים.
בשנת 1930 או 1931 החלה לישנסקי לעצב את האנדרטה במקומה בחולדה.
באותה עת התגוררה באוהל ביחד עם חברי קבוצת "גורדוניה".
בשנת 1932 נערך בחולדה כינוס סביב הקבר והאנדרטה הלא גמורה.
באותה עת הוטמנה בקבר גם "מגילת המצבה" המספרת את סיפור נפילתו של צ'יזיק ואף קושרת בין הקמת האנדרטה לאנדרטת "האריה השואג" בתל חי, שגם בה מונצחת שרה צ'יזיק, אחותו של אפרים.
האנדרטה נחנכה בשנת 1937 בטקס שבו נאמו גם רחל ינאית ויצחק בן-צבי.
האנדרטה "עבודה והגנה" נחצבה בשני גושי אבן גיר בגובה של 3 מטרים ובה מופיעות שלוש דמויות.
שתיים מן הדמויות הן האחים שרה צ'יזיק ואפרים צ'יזיק.
קיימת מחלוקת בקשר לזיהויה של הדמות השלישית.
נירית שלו-כליפא הציעה במאמרה על האנדרטה כי זו היא דמותו של בנימין מונטר.
סגנון הפיסול של האנדרטה משלב דימוי ריאליסטי עם אקספרסיביות בעיצוב הדמויות.
הדמויות מגיחות מן הסלע ואינן מופרדות ממנו, בהשפעה של עבודתו של אוגוסט רודן.
בעיצובה משקפת האנדרטה אוטופיה ציונית בשילוב שבין גאולת האדמה לבין הגנת המולדת.
ביהדות, עבודה זרה בשיתוף היא מציאות שבה אדם עובד את ה' בשיתוף עם אל אחר או אלילים אחרים, או אדם או נברא והיא כלולה באיסור עבודה זרה, שהוא מהחמורים בתורה.
הדוגמה המקראית למציאות זו היא הכותים שהובאו לשומרון מאזור אשור.
ישנה מחלוקת הלכתית באחרונים האם מותר לגויים לעבוד עבודה זרה בשיתוף, ובאילו תנאים.
בתלמוד הבבלי מובאים דברי רבי יוחנן שבזכות שאמרו ישראל בחטא העגל "אלה אלוהיך ישראל אשר העלוך מארץ מצרים" בלשון רבים, ניצלו מכליה, כי על אף שעבודה זרה בשיתוף עם ה' אסורה לישראל, אין היא חמורה כעבודה רק לאל זר.
הגמרא מביאה על כך מחלוקת תנאים, האם עבודה זרה בשיתוף אכן קלה מעבודה זרה ללא שיתוף עם ה', או לא:
בספר מלכים ב' פרק י"ז מסופר שמלך אשור הגלה לאזור השומרון את הכותים ועמים נוספים, אך היות שהם המשיכו לעבוד את אלוהיהם גם בארץ ישראל, ה' שלח עליהם אריות שטרפו בהם.
בעקבות זאת פנו הכותים למלך אשור, והוא שלח להם כהן מממלכת ישראל שילמד אותם את "משפט אלוהי הארץ".
הכותים לא זנחו את פולחנם לאליליהם בעקבות זאת, אך צרפו אליה גם את חוקי ה', אלוהי הארץ, והאריות חדלו מלפגוע בהם.
בלשון המקרא מוגדים מעשיהם כך: .
מספר ראשונים ואחרונים מזכירים מאורע מקראי זה כדוגמה לעבודה זרה בשיתוף שלא נאסרה לגויים.
מחלוקת האחרונים האם השיתוף מותר לגויים
בעלי התוספות על מסכת מביאים מספר נימוקים מדוע בימיהם מותר להשביע נוצרי בבית המשפט כדי לגבות ממנו ממון שהנוצרי חייב לו, אף שלכאורה הוא גורם בכך לנוצרי להישבע באלוהיו ויש בזה משום איסור לא ישמע על פיך.
אחד הנימוקים הוא שבני נח לא נצטוו על השיתוף:
דברי התוספות הועתקו בראשונים ואחרונים רבים, ובראשם הרמ"א על ה.
נחלקו האחרונים מה כוונת בעלי התוספות: לדעת רוב האחרונים, הכוונה היא שאין לגויים איסור לעבוד את ה' בשיתוף עם פולחן אלילי.
מנגד, לדעת כמה אחרונים כוונת התוספות שאין לגוי איסור להישבע בשם ה' ובשם אל נוסף, אך לעבוד אל נוסף מלבד ה' אסור גם לו.
יש גם דעות שחושבים שכונות בעלי התוספות היא להתיר לנוכרים להשביע בשם ה' ודברים אחרים שהם לא אלוהים (ומילות "דבר אחר" מיוסדים על ה"קדישים" שצטטו התוספות לעיל).
בספר עולת תמיד הגדיר שהשיתוף שהותר לגויים להאמין בו הוא זה שהמאמין בו סובר שה' ברא את השמים והארץ, ונתן ממשלה מסוימת בידי הכוכבים וכדומה המושלים תחתיו, ולכן יש מקום לעבוד גם אותם.
אך להאמין שיש שתי רשויות אלוהיות שוות - גם לגויים אסור.
בתרמודינמיקה, ביצוע עבודה הוא מעבר אנרגיה בין מערכת לסובביה, מבלי מעבר אנטרופיה.
עבודה בתרדמונימיקה, היא הכללה של עבודה בפיזיקה.
בדומה לפיזיקה, מעבר האנרגיה נגרם על ידי כוחות חיצוניים, הפועלים על המערכת.
הכוחות החיצוניים, יכולים להיות למשל: כוח חשמלי, כוח הכבידה, לחץ ועוד.
לדוגמה, בתאים אלקטרוכימיים פועל כוח חשמלי.
לכן, התאים משתמשים בחלק מן האנרגיה הנפלטת בתגובות ספונטניות לצורך יצירת אנרגיה חשמלית, כלומר, ביצוע עבודה.
מכון עבודה ברורה הוא מכון מחקר תורני ישראלי, העוסק בביאור דברי הגמרא ודברי הראשונים והאחרונים המפרשים אותה.
המכון שוכן בשכונת סנהדריה בירושלים.
המכון נוסד בשנת ה'תשס"ג (2003) על ידי הרב יצחק מיטניק.
הספרים הראשונים נכתבו על מסכת עבודה זרה.
בהמשך חוברו כרכים על מסכתות נוספות וכן נערכו "קובצי מפרשים", שהם אספת המפרשים על פי סדר הדף.
הספרים מיועדים גם ללומדים מתחילים וגם למתקדמים.
עבודה ברורה על מסכתות עבודה זרה (ד' כרכים, ב' מהדורות), ערכין (ב' מהדורות), הוריות, תמורה (ב' כרכים), ברכות פרק ראשון, סוכה פרקים ג' - ה' (ג' כרכים), ראש השנה (ג' כרכים), נידה פרק ראשון ושני (ג' כרכים), כריתות (ג' כרכים), מכות, נדרים (פרק ראשון שני ושלישי, ב' כרכים).
כן יצאו ספרי קובץ מפרשים על מסכת שבת סוגיא דחנוכה, מסכת שבת סוגיא דמתן תורה, על יומא (ג' כרכים), ר"ה (ב' כרכים) וע"ז (ג' כרכים).
עבדעשתרת הראשון (כלומר "עבד עשתרת"; ביוונית: Στράτων A סטרטון הראשון במאה הרביעית לפנה"ס, מת ב-352 לפנה"ס) היה שליט עיר-המדינה הפיניקית צידון, בערך בשנים 365–352 לפנה"ס.
הוא היה שותף בשלטון לאביו, בעלשלם השני, עוד משנות ה-380 לפנה"ס.
היוונים קראו לו "הפילוהלני", כלומר "ידיד היוונים".
לפי מקורות היסטוריים היה עבדעשתרת הראשון בנו ויורשו של בעלשלם השני מלך צידון.
החל משנות ה-380 לפנה"ס, בגיל 20 לערך היה עבדעשתרת הראשון שותף לשלטון אביו, השותפות השתקפה במטבעות שהונפקו על ידי המלך כשעל אחד מצידי המטבע הוטבעה גם האות הראשונה של שם הבן השותף לשלטון.
אחרי מות אביו, בסביבות שנת 365 לפנה"ס, עלה עבדעשתרת לשלטון בגיל 40 והיה מלך בן־חסות של האימפריה האחמנית הפרסית, בימי המלך ארתחששתא השני.
ככל הנראה, בתחילת שלטונו התמודדה עירו עם משבר כלכלי ועם קשיים פוליטיים.
על בסיס נתונים נומיסמטיים נתגלה שבשנת 365 לפנה"ס הופחת משקלם של מטבעות המדינה – השקל הכפול – ב־12% (הפחתה של 2.35 גרם מתוך משקל של 28.02 גרם).
באותו זמן הועלה אחוז הכסף בהם.
במקביל למטבעות הכסף, הונהגו גם מטבעות ברונזה.
הרווחים שהופקו מהרפורמה הכלכלית שימשו לשיקום הצי הצבאי הצידוני.
ישנה השערה שעבדעשתרת העניק את שמו לעיר חוף שנודעה בעולם ההלניסטי כ"מגדל סטרטון" (Στράτωνος πύργος).
יש סבורים שבאתר זה יותר מאוחר בנה מלך יהודה, הורדוס הגדול, את נמל קיסריה.
עם זאת לפי ג'וזף פטריק, מגדל סטרטון נבנה כנראה בימי הממלכה הפתולמאית במאה השנייה לפנה"ס ושמה ניתן לפי גנרל מצרי מממלכה זאת במאה השלישית לפנה"ס.
עבדעשתרת כרת בריתות דיפלומטיות עם אתונה ועם מצרים (השושלת ה-30).
מלך מצרים עצמו, טאוס כרת ברית עם הגנרל האתונאי כבריאס ועם מלך ספרטה, אגסילאוס השני.
בראשית שלטונו, אולי בשנת 364 לפנה"ס השיג עבדעשתרת מהמלך ארתחששתא השני היתר כניסה לאימפרה הפרסית למשלחת אתונאית שהייתה בדרך לחצר המלך.
כמו כן הקל המלך על פעילות הסוחרים האתונאים בצידון.
בהמשך הושג הסכם מסחר בין צידון לאתונה.
אספת העם של אתונה החליטה להעניק לעבדעשתרת הראשון ולצאצאיו את המעמד של "פרוקסנוס של העם האתונאי", (מעין "קונסול כבוד" במונחים של היום) במסגרת מה שנקרא "הפספיזמה הצידונית".
הוחלט גם לפטור את סוחרי צידון מתשלום המיסים שנועדו לזרים ("מטויקון") ומהמס המיוחד "איספורה".
פרטים אלו מוצגים במצבת שיש שהוצבה באקרופוליס של אתונה קרוב לפרתנון.
מצבה דומה הוצבה באקרופוליס של צידון.
תוך הסתמכות על הצי המתוגבר שלו, בעקבות שורה של התקוממות של סטראפים נגד השלטון המרכזי, בסביבות שנת 360 או 359 לפנה"ס, הרגיש עבדעשתרת מספיק חזק כדי למרוד גם הוא במלך הפרסי.
כוחות המלך הפרסי נאבקו באותה תקופה גם בכוחות המצרים שמלכם, הפרעה טאכוס (טאוס) פלש לפיניקיה, ובהתחלה השיגו המורדים שני ניצחונות נגד הגנרלים של ארתחששתא השלישי בשנים 358 ו-356 לפנה"ס.
עבדעשתרת הנפיק מטבעות עם דיוקנו שלו שהחליף את זה של המלך הפרסי.
אבל הפרסים התעשתו ובשנת 355 לפנה"ס דיכאו את המרד.
הפרעה טאוס הודח על ידי אחיו נכתנבו השני וקיבל מקלט בצידון.
הפרסים השתלטו על פיניקיה למשך 4 שנים.
המטבע הצידוני נאסר להנפקה ולשימוש והונהג מטבע פרסי.
צידון אף אולצה לוותר על שטחים לטובת שכנתה, צור.
המרד בפרסים החל להיחשב לשגיאה פוליטית גדולה של עבדעשתרת.
המלך הפרסי השאיר את עבדעשתרת על כס המלכות של צידון, והוא המשיך לטפח את קשריו עם אתונה ועם המושבה היוונית סלמיס שבקפריסין.
ההיסטוריונים אינם יודעים לקבוע אם הוא היה האחרון בשושלתו, ולא ברור עם יורשו לכתר, תבנת השני (תנס), היה בנו או קרוב משפחה אחר.
בין התרבות ההלנית לזאת המקומית
בדומה לידידו, שליט סלמיס שבקפריסין, ניקוקלס, יש עדויות על כי עבדעשתרת ניהל סגנון חיים נהנתני ומנקר עיניים.
אורגנו בחצרו מסיבות משתה ושחיתות, שבהן השתתפו מוזיקאים, זמרות, רקדניות וזונות שהובאו מפלופונסוס ומיוניה.
רכילויות על כך מצויות אצל תאופומפוס, המצוטט, בין השאר, בכתבי אתנאיוס.
הוא העריך את אמנות יוון, וכונה בשם היווני סטרטון ו"ידיד היוונים".
מצד שני, על המטבעות מוצגת דמותו כשליט פיניקי שורשי, לרבות בפרטי לבושו ובהתמסרותו לפולחן אלי עמו.
בשנת 1887 גילה אוסמאן המדי ביי בנקרופוליס המלכותי של צידון את "", שייתכן כי נבנה בערך בשנים 360–355 לפנה"ס כדי לאחסן את גופתו של עבדעשתרת הראשון.
התבליטים בסגנון הלניסטי שעל צדי הסרקופג מתארים נשים המבכות את מות המלך.
כיום הוא נמצא במוזיאון הארכאולוגי של איסטנבול לצד סרקופגים נוספים של מלכי צידון.
ידוע כי עבדעשתרת עודד את מלאכת פיסול הקברות, ובימי שלטונו נבנו סרקופגים על ידי אמנים מקומיים בהשפעה יוונית שהחליפה את הסגנון המצרי.
הוא בנה גם מקדש משיש על במת מקדש אשמון שחיצוניותו יוונית, והפנים מעוצב לפי המסורת הצידונית.
על יד מקדש אשמון נבנה בזמנו או אולי בזמן אחד המלכים ששלטו אחריו מזבח הידוע בשם "במת אשמון" הנמצא כיום במוזיאון הלאומי בבירות.
לכבודו הוצב כאמור לוח על גבי האקרופוליס של אתונה.
היישוב מגדל סטרטון נקרא, ככל הנראה, על שמו.
עבוד עומר ח'מיס (בסוואהילי: Aboud Omar Khamis; נולד ב-9 בספטמבר 1992) הוא כדורגלן קנייתי, המשחק בעמדת המגן השמאלי בלאריסה.
עומר התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות במולדתו קניה, כגון: אדמירל, בנדארי וטסקר.
ב-23 באוגוסט 2015, עומר חתם בפנגיאליוס מהליגה היוונית השנייה בכדורגל.
ב-1 בפברואר 2016, עומר חתם בסלביה סופיה מליגת העל הבולגרית, במדיה שיחק שנתיים וחצי עד ששוחרר מהקבוצה ה-20 באפריל 2018, עקב הטענה כי דיבר כנגד חבריו באופן שמבזה גם את בולגריה.
ב-15 ביוני 2018, עומר חתם בסרקל ברוז' מליגת העל הבלגית.
ב-13 בינואר 2019, עומר חתם בספסי ספאנטו ג'ורג' מליגת העל הרומנית.
בעונת , עומר לא שיחק באף קבוצה וב-22 בספטמבר 2020, עומר חזר לליגה היוונית השנייה וחתם ביוניקוס.
ב-9 ביולי 2013, עומר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קניה בניצחון 0–2 נגד .
עומר השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2019 ושיחק בשלושת המשחקים של הנבחרת בגביע זה.
עבדל רחמן נאדר הוא כדורסלן עבר מצרי-אמריקאי, ששיחק בקבוצת פיניקס סאנס מליגת ה-NBA, בעמדת הסמול פורוורד.
נאדר נולד באלכסנדריה שבמצרים, ובגיל 4 עבר עם משפחתו לשיקגו, אילינוי.
בין השנים 2011–2013 למד ושיחק באוניברסיטת צפון אילינוי, וב-3 השנים הבאות למד באוניברסיטת המדינה של איווה.
בעונתו האחרונה בליגת המכללות הפך לאחד השחקנים הבולטים של ה"סייקלונס", לצד ג'ורג' ניאנג ומונטיי מוריס, ורשם ממוצעים של 12.9 נקודות ו-5.0 ריבאונדים למשחק.
בדראפט ה-NBA 2016 נבחר נאדר על ידי בוסטון סלטיקס, בבחירה ה-58. מכיוון שלא זכה לחוזה בקבוצה, הצטרף נאדר לקבוצת הבת של הסלטיקס מליגת הפיתוח של ה-NBA – מיין רד קלאוס.
לאורך אותה עונה היה הקלעי המוביל של הקבוצה, עם 21.3 נקודות בממוצע למשחק, ובסיומה זכה בתואר "רוקי העונה".
לקראת עונת חתם על חוזה ל-4 עונות בבוסטון סלטיקס.
ביולי 2018 הועבר בטרייד לאוקלהומה סיטי ת'אנדר, במדיה שיחק בשתי העונות הבאות.
ב-28 בנובמבר 2019 קלע שיא קריירה של 23 נקודות במשחק מול פורטלנד טרייל בלייזרס.
בנובמבר 2020 הועבר עם כריס פול בטרייד לפיניקס סאנס, תמורת קלי אוברה, ריקי רוביו, טיי ג'רום, ג'יילן לקיו ובחירת דראפט עתידית.
עבודה הוא הוא סרט קולנוע תיעודי מ-1935. הסרט צולם ובוים על ידי הלמר לרסקי בארץ ישראל המנדטורית.
הסרט מתאר את הגעתו של היהודי הגלותי אל ארץ אבותיו ולידתו של היהודי החדש בארץ ישראל.
בסרט מוצג דימוי הרואי של החלוץ הארץ ישראלי על ידי וויזואליציה של עבודה פיזית.
התמה המרכזית של הסרט היא חיפוש אחר מים בארץ חרבה.
בסרט ניקרות השפעות של קולנוע אוונגארד, ובעיקר של קולנוע המונטאז' הסובייטי על לרסקי.
"עבודה" נתפס לעיתים כסרט תעמולה ציוני, על אף שנוצר ללא התערבות ממסדית ומומן בכספים פרטיים.
המוזיקה המקורית של הסרט נכתבה על ידי המלחין פאול דסאו.
בשנת 2009 הוצג הסרט, במסגרת פסטיבל טרוולינג בעיר רן שבצרפת, בליווי חי בנגינה של מוזיקאי הג'אז יונתן אבישי.
"עבודה בעגלות" בארצות הברית היא תופעה בקרב צעירים ישראלים, לרוב מיד לאחר שירות צבאי, העוסקים במכירת מוצרים בעגלות קניונים - דוכנים ניידים הממוקמים בקניונים מסחריים ברחבי המדינה.
המוצרים הנמכרים הם בעיקר תכשירי קוסמטיקה, לרבות מוצרי ים המלח, המוצעים לעוברים ולשבים, לעיתים אף באמצעות שיטות מכירה אגרסיביות ומניפולטיביות.
אף שעיסוק זה עשוי להניב רווחים של עשרות אלפי דולרים, הוא מתבצע לרוב בניגוד לחוק ועלול לגרור עונשי מאסר ואיסור כניסה עתידי לארצות הברית.
לאור היקף התופעה, ביוני 2011 השיקה הקונסוליה האמריקנית בתל אביב קמפיין הסברה שנועד להרתיע צעירים ישראלים מלקחת חלק בעבודה בלתי חוקית זו.
תופעת עגלות הקניונים התפתחה ברחבי ארצות הברית החל משנות השבעים של המאה ה-20. מהגרים מארצות שונות, ביניהן טורקיה, סין והודו, לקחו חלק בתחום במשך שנים.
בשנות האלפיים המוקדמות הפכו הישראלים לשחקנים משמעותיים בתחום.
בשנת 2008 דווח כי בתערוכה השנתית של תעשיית עגלות וקיוסקים קמעונאיים בארצות הברית, כמעט שליש מהמשתתפים היו ישראלים.
המוכרים הישראלים בעגלות הם ברובם צעירים לאחר שירות בצה"ל שטסים לארצות הברית לעבודה זמנית, בדרך כלל של חודשים ספורים.
בדרך כלל הם מגיעים לעבודה זו דרך מודעות אינטרנט או אתרים ייעודיים בעברית, שלעיתים אף מבטיחים לדאוג להם למגורים ותחבורה במקום.
עם זאת, פעמים רבות מדובר בעבודה בלתי חוקית.
המעמד הבלתי-חוקי נובע בדרך כלל מהעדר אישורי עבודה מתאימים, שכן העובדים נכנסים למדינה תחת אשרת תייר בלבד, וכן בשל שימוש בעייתי מצד המעסיקים באשרות מסוג H2B, המיועדות לעובדים זרים לא-מקצועיים לתקופות זמניות.
התופעה הגיעה לתשומת לב הדרגים הגבוהים בממשל ארצות הברית.
בשנת 2013 טען הסנאטור הדמוקרטי צ'אק שומר כי חשד להפרות ויזות בעגלות גורם לשיעור גבוה של סירובי וויזות לישראלים צעירים (9.7% באותה שנה).
מזכיר המדינה ג'ון קרי ומחלקת המדינה הכחישו את קיומה של מדיניות כזו.
שיעור הסירוב הגבוה הקשה על מדינת ישראל להצטרף לתוכנית הפטור מוויזה (VWP).
בניסיון לעצור את התופעה, לאורך השנים נערכו מעצרים והעמדות לדין, במעורבות סוכנות המכס וההגירה (HSI), המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית, לשכת החקירות הפדרלית (FBI) ובשיתוף פעולה עם הרשויות בישראל.
בשנת 2013, במהלך פשיטה על שני קניונים ביוסטון, טקסס, נעצרו 13 ישראלים שמכרו מוצרי ים המלח וסבונים בעגלות.
העצורים הואשמו באישומים מנהליים ועמדו בפני גירוש מארצות הברית בשל עבודה בלתי חוקית ושהייה מעבר לתוקף האשרה.
באותה שנה הוגש כתב אישום פדרלי נגד 4 מעסיקים ישראלים ב-Mall of America שבמינסוטה בגין גיוס והעסקה בלתי חוקית של ישראלים בעגלות בקניון.
בשנת 2016 הוגש בארצות הברית כתב אישום נגד עשרה ישראלים שניהלו דוכני מכירה בקניונים ברחבי ארצות הברית ובהם נמכרו מוצרי קוסמטיקה מים המלח, בחשד להעסקה בלתי חוקית של כ-140 ישראלים.
כתב האישום כלל 34 סעיפים, ובהם קשירת קשר להונאת ממשלת ארצות הברית, הונאת ויזות, סיוע לכניסה ושהייה בלתי חוקית, הסתרת שוהים בלתי חוקיים והובלתם, וקשירת קשר להלבנת הון.
בסופו של דבר שבעה מהם הורשעו ונגזרו עליהם עונשי מאסר שנעו בין מספר חודשים לשבע שנים, וכן קנסות של עשרות אלפי דולרים וחילוטים בסכומים של עד למעלה מ-3.1 מיליון דולר.
בשנת 2021 נעצר בישראל אזרח ישראלי שניהל בעברו עגלות קוסמטיקה בקניונים במרילנד ווירג'יניה, והוסגר לארצות הברית.
הוא הועמד לדין בבית משפט פדרלי בווירג'יניה באשמת הונאת ויזות על הפעלת תוכנית העסקה בלתי חוקית במדינה, תוך סיוע לישראלים אחרים לקבל אישורי כניסה בתואנה כוזבת למטרת עבודה בלתי חוקית, ובשנת 2024 נגזרו עליו שנתיים מאסר ועוד 3 שנים שחרור בתנאים.
עבודה במשמרות הוא צורת ארגון של יום העבודה שבה העבודה מתבצעת בכל שעות היממה (או בחלק ניכר מהן).
לשם כך מחולק יום העבודה למשמרות (בדרך כלל שלוש משמרות), שכל אחת מהן מאוישת על ידי עובדים אחרים.
עבודת משמרות נהוגה בשני מקרים:
אופי השירות הניתן במפעל מחייב הפעלה רצופה שלו (24/7).
דוגמה לכך הם בתי חולים, בתי מלון ותחנות משטרה, שחלק ניכר מפעילותם נדרש במשך כל שעות היממה.
אופי המפעל מצדיק הפעלה שלו ביותר ממשמרת אחת, לשם ניצול יעיל יותר של ההשקעה בו.
במקרה זה עבודת המשמרות אינה בהכרח בכל שעות היממה, והיקפה נקבע בהתאם לשיקולי עלות: החיסכון המושג בניצול הטוב יותר של הציוד, לעומת עלות העבודה הגבוהה יותר במשמרות השנייה והשלישית.
חלוקה נפוצה של היממה היא לשלוש משמרות:
משמרת ראשונה או משמרת בוקר - בשעות הבוקר והצהריים.
משמרת שנייה או משמרת ערב - בשעות אחר הצהריים והערב.
משמרת שלישית או משמרת לילה''' - בשעות הלילה.
תיתכן גם חלוקה אחרת, למשל חלוקת היממה לשתי משמרות של 12 שעות.
מבנה שבוע העבודה בעבודת משמרות נקבע על-פי מאפיינים אחדים:
סוגי המשמרות: משמרת בוקר, משמרת לילה וכו';
תחילתה ואורכה של כל משמרת;
אופן הקצאת המשמרות וימי המנוחה לכל עובד או לכל צוות.
דוגמה: מחזור ובו עבודה של חמישה ימים רצופים במשמרת בוקר, שני ימי מנוחה, עבודה של חמישה ימים במשמרת צהריים, שני ימי מנוחה, עבודה של חמישה ימים במשמרת לילה ושני ימי מנוחה.
סוגי המשמרות, וכן תחילתה ואורכה של כל משמרת, נקבעים בדרך-כלל בהסכם העבודה.
שיבוץ העובדים למשמרות אינו קבוע, אלא משתנה בהתאם לצרכים התפעוליים.
חוק שעות עבודה ומנוחה אוסר העבדת עובד בעבודת לילה יותר משבוע אחד בתוך שני שבועות.
עבודה במשמרות חורגת מסדר היום המקובל ומחלוקתו בין שעות עבודה ושעות פנאי, ולכן פוגעת בתפקודו של עובד המשמרות במסגרת המשפחתית והחברתית.
כפיצוי על כך וכתמריץ לעבודה במשמרות נהוג לשלם לעובד בעד עבודה במשמרת שנייה או שלישית תמורה גבוהה מאשר בעד עבודה במשמרת ראשונה.
התמורה הנוספת ניתנת כשילוב של ההטבות הבאות (או חלקן):
בנוסף לשכר הרגיל מקבל העובד תוספת משמרות.
דוגמה: צו הרחבה בענף תעשיית המתכת, החשמל והאלקטרוניקה משנת 2004 קובע תוספת של 22.5% לשכר בעד משמרת שנייה, ותוספת של 42.5% לשכר בעד משמרת שלישית.
מספר השעות הנחשבות למשרה מלאה קטן במשמרת שלישית, ולעיתים גם במשמרת שנייה, מאשר במשמרת הראשונה.
למשל, משרה מלאה במשמרת ראשונה היא שמונה שעות עבודה, בעוד שבמשמרת שלישית תיחשב עבודת שבע שעות למשרה מלאה, ובעד שעה שמינית במשמרת זו יקבל העובד גמול שעות נוספות.
חוק שעות עבודה ומנוחה מגביל את אורך משמרת ששתי שעות מתוכה הן בין השעה 22:00 לשעה 6:00 לשבע שעות בלבד.
לעובד משמרות ניתנת מכסת חופשה מוגדלת.
כדי לעודד עובדי ייצור לעבודה במשמרות ובכך להגיע לניצול טוב יותר של ההשקעה בציוד, ניתן זיכוי ממס הכנסה לעובדי ייצור במפעל תעשייתי, על השכר המשולם להם בגין עבודה במשמרת שנייה ושלישית.
מחקרים רבים הצביעו על הסיכון הבריאותי שבעבודת משמרות.
לדוגמה, ב-2007 מחקר שביצעה הסוכנות הבינלאומית לחקר הסרטן מיסודו של ארגון הבריאות העולמי, הצביע על קשר בין עבודת משמרות לתחלואה בסרטן.
מחקרים אחרים דיווחו שלעובדי לילה סיכון גבוה ללקות בסוכרת מסוג 2, במחלות לב, הפרעות במערכת העיכול והפרעות במחזור החודשי.
היות שדיאגנוזה רשמית לתסמונת עבודת המשמרות לא בוצעה במחקרים אלה, לא ברור האם על קבוצת הסיכון נמנים עובדי משמרות שעונים על הגדרות תסמונת עבודת המשמרות או שכל עובדי המשמרות נמנים עם קבוצת הסיכון.
תסמונת עבודת המשמרות היא הפרעה במחזור השינה המתבטאת בנדודי שינה וישנוניות יתר.
ההפרעות משתנות ותלויות באופי העבודה, בזמני המשמרות ובמחזוריותן.
עבדת השני היה מלך נבטי אשר שלט בין השנים 9-30 לפנה"ס.
הוא ירש את המלוכה מאביו המלך הנבטי מלכו הראשון.
בהיעדר היסטוריה סדורה על הנבטים, המידע על עבדת שואב בעיקר מכתבי יוסף בן-מתתיהו אגב דיונו בימי המלך הורדוס.
מקור מידע עיקרי על המלך עבדת הם המטבעות אשר טבע לאורך 21 שנות שלטונו על ממלכת הנבטים והנושאים את דיוקנו, תאריו ושנות מלכותו.
עבדת נזכר אצל יוסף בן-מתתיהו בהקשר לסכסוך של הנבטים עם עם המלך הורדוס ואצל המלומד היווני סטרבו.
סטרבו מספר שאוגוסטוס הורה לפרפקט הרומי אאליוס גאלוס לצאת למשלחת לחצי האי ערב, אירוע שחל בשנת 25/26 לפנה"ס, משמע מספר שנים לאחר עליית עבדת לשלטון.
המשלחת הובלה בידי שולי שהיה יד ימינו של המלך.
מסתבר שכבר בראשית שלטונו, עבדת השני מסר סמכויות שלטון רבות לאיש המנהלה שלו שולי.
יוסף בן-מתתיהו מבסס את ידעותיו על כתביו של ניקולאוס איש דמשק אשר חי בימי עבדת ותיאר את ניסיונו של שולי להשתלט על השלטון לאחר מות עבדת, והוא אף האשים בכתביו את שולי בהורדת כוחו של המלך עבדת ולקיחת כל הסמכויות לעצמו.
בן מתתיהו אף האשים את שולי שהרעיל למוות את המלך עבדת ורצח את כל בני ביתו של המלך על מנת לשלוט בעצמו על הנבטים.
שני המקורות ההיסטוריים האלה מתארים את עבדת השני כמלך פסיבי וחלש.
מתוך המטבעות עולה כי עבדת היה נסיך, בנו של המלך הנבטי מלכו הראשון אשר שלט משנת 58/59 עד 30 לפנה"ס.
עם מות אביו ירש את ממלכת הנבטים ומלך בה 21 שנה.
בשנת שלטונו הראשונה, שכנראה הייתה קצרה שכן טבע בה רק סוג אחד של מטבעות הוא מופיע בדיוקנו בלבד אין לדעת אם כבר היה נשוי, אולם למן מטבעות השנה השנייה רעייתו מופיעה מאחוריו על פני המטבעות.
שמה של מלכה זו אינו ידוע.
בשנת שלטונו העשירית נשא אשה שנייה בשם הגרו, אשר באופן יוצא מן הכלל שמה צוין על המטבעות לצד דיוקנה.
מכתובות מאוחרות יותר עולה שהגרו הייתה נסיכה נבטית אשר ככל הנראה ילדה למלך בן או בת לאחר כ-5 שנות נישואין לעבדת.
מידע המתבסס על מטבעות חגיגים שהונפקו בשנה זו.
רעייתו הראשונה של עבדת, המלכה המופיעה לצדו על מטבעותיו נותרה אנונימית שכן לאורך כל שנות שלטונו היא מופיעה על המטבעות ללא שמה.
מכאן עולה שמעמדה של הגרו היה גבוה מזה של האישה הראשונה כנראה בזכות יכולתה להוליד צאצאים למלך.
על שתי כתובות דו-לשוניות שנכתבו בנבטית וביוונית נזכר שמו של עבדת (השני).
האחת נמצאה בעיר מילטוס שבאסיה-הקטנה והשניה במקדש אפולו באי היווני דלוס.
שתי הכתובות הוצבו על ידי שולי הנבטי, האדמיניסטרטור של המלך במסעו לכוון רומא, ושתיהן הוקדשו לאל הנבטי דושרא ולחיי המלך עבדת.
עבדת בן מלכו א' נזכר גם בכתובת שהוצבה בידי יורשו המלך חרתת ד', מלך אשר נהג כבוד מיוחד למשפחה המלכותית ועודד זיכרון של קודמיו.
המטבעות אשר טבע המלך עבדת השני מהווים מקור מידע משמעותי עליו ומהווים תעודה היסטורית בת הזמן והמקום בהם נטבעו.
הם מציגים את דמותו לאורך כל תקופת שלטונו.
עבדת טבע שפע של מטבעות כסף וברונזה עם או בלי דמותה של רעייתו לצדו.
המטבעות מלמדים על כך שנשא בשנת שלטונו העשירית, אשה שנייה ולראשונה במטבעות הנבטים, מופיע גם שמה לצד דיוקנה על המטבעות.
המטבעות אף מלמדים על אירועים חגיגיים בעת שלטונו שכן על קבוצת מטבעות הוא מופיע בצורה חגיגית ושונה.
מטבעות עם הכתובת "עבדת מלכא מלך נבטו" או קיצור של כתובת זו "עבדת מלכא" או "עבדת מלך נבטו" מופיעים על המטבעות עד סוף הטביעה.
למן שנת 16 במטבעות הכסף בצד הכתובת המלאה מופיעה גם כתובת מקוצרת.
כל המטבעות נושאים גם כיתוב המציין את המניין לשלטון המלך.
ציון השנה מופיע בצד הגב של המטבעות בנבטית והמניין חל בין השנים 1 ועד שנת 21. השנה היחידה ממנה לא נמצאו מטבעות היא השנה ה-12 לשלטונו, וייתכן ויחשפו כאלה בעתיד.
בשנים הראשונות כיתוב השנה מופיע במילה: שנת חדה (אחד), שנת תרתין (שתים), שנת תלת (שלוש) וכן הלאה.
מאז הרפורמה של שנת 8 השנה מצוינת במספרים נבטיים, למעט על שני טיפוסי מטבעות משנת עשר בהם שוב השנה מצוינת במילה.
דין זה חל על גם על מטבעות הברונזה.
בשנים 1 עד 7 נטבעו בכסף העריכים חצי שקל ורבע שקל, מתוכם בשלוש השנים הראשונות נטבעו מטבעות כסף בעריך הנמוך של רבע שקל, מהם ידוע לנו רק עותק אחד מכל שנה.
רבעי השקלים של השנים 1 ו-2 דומים בעיצובם, עם ראש בעל שער קצר ועיט בצד הגב, אולם בשנת 3 חל שינוי, על פני המטבע שני דיוקנאות ובצד הגב גמל שהוא ייחודי במטבעות הנבטים.
על מטבע זה מופיעות גם האותיות ח-O.
הרפורמה של שנת 8 לשלטון עבדת שינתה את עריכי המטבעות ובמקום חצאי ורבעי שקלים נטבעו בכסף סלעים בלבד ובברונזה מטבעות בגודל בינוני.
מטבעות שנים 1–7 לשלטון עבדת
על מטבעות שלוש השנים הראשונות למלכותו מתואר המלך לבדו או עם המלכה לצדו.
על כל המטבעות מצוין שמו ותוארו בנבטית וכן השנה למניין שנותיו בשלטון.
על הצד השני של מטבעות קבוצה זו במטבעות הכסף מופיע עייט או גמל.
בשבע השנים הראשונות הכתובות אחידות הן בכסף והן בברונזה והן "עבדת מלכא מלך נבטו" משמע, עבדת המלך מלך הנבטים.
בשנתו השנייה (28/29 לפנה"ס) הוא מתואר על המטבעות כמו בשנה 1. עבדת הנפיק בשנה השנייה דרכמה נוספת המראה צמד דיוקנאות שלו ושל המלכה, זהו טיפוס חדש של מטבע המראה את המלך כמו קודם אך עם המלכה עם נזר לראשה וכן מחרוזת דקה.
בשנה השלישית (27/28 לפנה"ס) הוא ממשיך לטבוע את דיוקנו לבד על עריך הדרכמה ואת צמד הדיוקנאות על דרכמות ועל חצי דרכמה.
בשנה זו חל שינוי בתסרוקת המלך שעדיין מסורקת מסביב הראש כלפי הפנים אך השער ארוך יותר ומכסה את האוזן.
מאוחר בשנה זו השער אף ארוך יותר מגיע לכתפיים.
עבדת והמלכה עטורים נזרים לראשיהם.
בשנה הרביעית (26/27 לפנה"ס) נטבע טיפוס אחד של דרכמה עם צמד הדיוקנאות, השער של המלך מגיע עד הכתפיים כמו בסוף השנה השלישית.
לשנת ארבע מיוחס מטבע אשר משורר זיהה בטעות כשייך לשנת שתיים שנה שמשורר לא הכיר.
חידוש נוסף בשנה ארבע היא טביעה בברונזה ועליה דיוקן המלך כמו על הדרכמות.
הבגד של המלכה מגיע עד הצוואר יש לו שרוולים גבוהים ועליהם קווים אנכיים שכנראה מייצגים כיווצים.
רבעי השקלים של השנים 1 ו-2 דומים בעיצובם, ראש המלך עבדת מתואר כבעל שער קצר ועל צד הגב מתואר עיט, במטבעות שנת 3 חל שינוי, על פני המטבע שני דיוקנאות ובצד הגב גמל שהוא ייחודי במטבעות הנבטים.
על מטבע זה מופיעות גם האותיות ח-O
מכאן, כמעט כל שנה נטבעו מטבעות כסף אך משלוש השנים הראשונות לא נמצאו מטבעות ברונזה.
מטבעות ברונזה נטבעו בשנים 4–7.
בשנת 8 (22 לפנה"ס) ערך עבדת רפורמה מוניטרית, הדרכמה ששקלה עד שנת 7 לשלטונו כ-6.6 גרם, הוחלפה במטבע כסף חדש שמשקלו 4.4 גרם.
בעת הזאת הדינר הרומי שקל 3.8 גרם אך תכולת הכסף בו הייתה גבוהה כך שמבחינת כמות הכסף הנקי הם שווים שכן תכולת הכסף בדרכמה הנבטית החדשה ירדה מ-93.5% כסף נקי ל-70% בערך.
שינוי זה נועד להקל על המסחר מול הדינר הרומי.
המטבע החדש ככל הנראה נקרא סלע, על כך אנו למדים מהכינוי 'סלע חרתת' המופיע על כתובת מאל חג'רה בימי המלך הבא חרתת ד'.
שינוים חלו לא רק בגודל ומשקל מטבע הכסף.
על מנת להקל על זיהוי המטבע החדש שונו גם הדגמים, במקום הנשר שהיה עד כה הדגם המרכזי בגב המטבעות, החל משנת הרפורמה מופיע על גב המטבעות ראש עבדת בעוד על פני המטבעות ממשיכים להופיע דיוקנות עבדת ומאחוריו דיוקן המלכה.
בשנת 8 השנה הראשונה לרפורמה מופיעה כתובת מקוצרת "עבדת מלכא".
בשנים לאחר הרפומה ממשיכה טביעה של מטבעות ברונזה אך אלה לא הונפקו מדי שנה אלא בשנים 13, 19-17 ו-20 לשלטון עבדת.
החל משנת 13, על מטבעות הברונזה החלה המלכה להופיע כשהיא עומדת על צד הגב בעוד בצד הפנים דיוקן המלך עטור זר, זאת בשונה מן הנזר החלק שלראשו בשאר המטבעות.
לשינוי זה חייבת להיות סיבה הקשורה לטקסיות מסוימת.
השינויים המוניטריים שחלו במטבעות ברפורמה המוניטרית ליוו את הטביעה עד סוף שלטונו של עבדת השני ואף המשיכו בידי השליטים הבאים אחריו.