tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר כיבוש פריז על ידי הנאצים בשנת 1940, נרתם כומר קלפינין לעזרת היהודים בעיר.
ביחד עם הנזירה יליזבטה סקובצובה (הידועה גם כ האם מריה), שותפתה בניהול בית התמחוי, ארגן מקומות מסתור ליהודים ודאג להם לתעודות זהות מזויפות, שבעזרתן התחזו היהודים, בעיקר הפליטים מפולין שביניהם, לגולים רוסיים.
בתחילת 1942 עמדו האם מריה והאב דימיטרי בפני זרם של יהודים שהתדפקו על דלתם וביקשו תעודות המרה לנצרות.
השניים סיפקו תעודות טבילה, מזון, מקלט והברחה אל מחוץ לצרפת או לדרום צרפת, שבתחילת 1942 היה עדיין תחת שלטון משטר וישי ולא תחת שלטון נאצי.
ביולי 1942 הוציא הגסטפו הוראה האוסרת על יהודים להימצא כמעט בכל המקומות הציבוריים.
במטה הגסטפו בפריז התקיימו דיונים כיצד לנהל את מצוד היהודים בעיר.
המשטרה הצרפתית לקחה אחריות על המבצע, המכונה מצוד ולודרום ד'איבר (Vélodrome d'hiver), והחליטה לגרש גם ילדים, אף על פי שלא התבקשה לעשות זאת על ידי השלטון הנאצי.
אלפי יהודים פריזאים נעצרו על ידי הנאצים ביחד עם המשטרה הצרפתית ונכלאו באצטדיון ישן למרוצי אופניים.
כששמעו על המעצר, האם מריה, האב דמיטרי ויורי (בנה של האם מריה) נרתמו מיד לעזרת העצורים.
במשך שלושה ימים הם סעדו אותם -הבריחו למקום מים ומזון עד כמה שהיה ניתן.
בעזרת עובדים לפינוי אשפה שגייסה לעזרתה הצליחה להבריח כמה עשרות ילדים יהודים בתוך פחי זבל גדולים.
הילדים הוצאו מן האצטדיון והובאו לבתי מסתור.
ב-8 בפברואר 1943 נעצרה האם מריה, יחד עם בנה והכומר קלפינין, על ידי הגסטפו.
במהלך חקירתו בגסטפו הציע לו אחד החוקרים שחרור מהכלא תמורת מידע על מקומות המסתור של היהודים ותמורת ההבטחה שלא יעזור ליהודים בעתיד.
בתגובה הראה לו האב קלפינין את הצלב שענד על צווארו ושאל, בהצביעו על דמותו של ישו שעל הצלב :"האם אתה מכיר את היהודי הזה?".
לאחר החקירה הועבר דמיטרי קלפינין למחנה ריכוז דורה-מיטלבאו.
במחנה ריכוז סירב האב לענוד סמל של עובד כפייה מצרפת וביקש לעבוד עם האסירים שהובאו משטחי ברית המועצות (היחס לאסירים מצרפת במחנה היה טוב יותר לעומת האסירים מברית המועצות).
הוא טען שמעדיף להיות עם בני עמו.
העבודה הקשה, הרעב והמחלות דרדרו את מצבו הבריאותי והוא נפטר ב-9 בפברואר 1944.
בשנת 1985 הוכר דמיטרי קלפינין כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
בשנת 2004 הכריזה הכנסייה הנוצרית אורתודוקסית על האב קלפינין כקדוש.
דמיטרי סרגייביץ' סוטניקב הוא נהג מרוצי ראלי רייד רוסי.
נודע במיוחד בשל השתתפותו בקטגוריית המשאיות במרוץ ראלי דקר, בו ניצח פעמיים רצופות (2021, 2022).
ניצח 3 פעמים את ראלי דרך המשי.
סוטניקוב ערך את הופעת הבכורה בראלי דקאר בשנת 2014 אותו סיים עם ניצחון בסטייג' אחד ומקום הרביעי בדירוג הכולל.
בשנת 2017 סיים את המרוץ במקום השני אחרי חברו לקבוצת קאמאז מאסטר, אדוארד ניקולייב.
שנתיים לאחר מכן חזרו השניים על ההישג.
בשנת 2021, שהתקיים בערב הסעודית, ניצח חמישה סטייג'ים וניצח את המרוץ.
שנה לאחר מכן ניצח שוב.
מלבד ראלי דקר השתתף סוטניקוב במספר מרוצים ואף השיג שלושה ניצחונות בראלי דרך המשי ב-2013, 2017, 2021.
דמיטרי סטרוקוב היה צייר, משחזר אמנות וארכאולוג רוסי.
בשנות ה-30 של המאה ה-19, במהלך מגפת הכולרה, המשפחה נדדה באזורים שונים ברוסיה, כשחזרו למוסקבה ב-1840, הוא נרשם לבית הספר לציור טכני של סטרוגנוב.
ארבע שנים מאוחר יותר, הוא הפיק את עבודותיו המקצועיות הראשונות; איקונוסטאזיס ודיוקן לראש עיריית ליוברטסי.
בשנת 1849, הוא עזר להקים את בית הספר לציור אייקונים ב-Trinity Lavra של סנט סרגיוס.
באותה שנה הוא חיבר מדריך למקדשים האורתודוקסים של מוסקבה.
בשנה שלאחר מכן ביקש ממנו רקטור מנזר סרוב לצייר את האנדרטאות שם ובמנזר דיבייבו.
לאחר מכן, הוא נדד ברחבי הארץ ושרטט אתרים היסטוריים בניז'ני נובגורוד, ולדימיר, מורום, הקווקז וחצי האי קרים.
בשנת 1853 הוא זכה בתואר "אמן" לצבעי מים על ידי האקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
העותק שלו של אייקון עתיק בכנסיית גרבנבסקוי הוצג לצאר ניקולאי הראשון, שהעניק לו טבעת יהלום וגישה חופשית לעתיקות בכל מנזר וכנסייה.
בשנת 1858, הוא החל לפרסם כתב עת לציור.
שפרסם שיעורים על ציור, נושאים היסטוריים, וכן חיבורים על אמנות רוסית בכלל.
הוא נאלץ להפסיק את הפרסום ב-1863, ונשאר בחובות למשך 25 שנים.
בשנת 1859, הוא הוזמן לקרמלין כדי להעתיק את האנדרטאות והעיטורים הצבאיים ולסייע בשחזורם.
מאוחר יותר, הוא הפך לאמן המקום.
ב-1860 הוא עזר לקטלג את אוסף העתיקות הנוצריות השייכות לארכאולוג פיוטר סבסטיאנוב, כדי להכין אותן לתרומה למוזיאון רומיאנצב.
כדי לסייע בסילוק חובותיו, הוא שימש גם כמורה במספר בתי ספר במוסקבה.
הניסיון בהוראה אפשר לו לפתח שיטה מיוחדת ללמד רישום במהירות; דבר שהציג בהוראת 200 חיילים מגדוד פרנובסקי.
ב-1864 הזמין אותו המושל הכללי של וילנה, מיכאיל מוראביוב-וילנסקי, לסייר באזור הצפון-מערבי כדי לחקור אנדרטאות עתיקות שניזוקו או כמעט נהרסו על ידי מרד ינואר.
רבות מהאנדרטאות מוכרות כיום רק באמצעות ציורי צבעי המים של סטרוקוב.
חמש שנים מאוחר יותר, הוא עודד תוכנית שתזהה אייקונים הזקוקים לשיקום.
למעלה מ-300 אייקונים ניצלו בסופו של דבר.
ב-1873 הוא פתח בית ספר לציור אייקונים בבית שנתרם על ידי סוחר חשוב והוא נתן את היצירות שנוצרו בבית הספר, לכנסיות כפריות עניות.
פרויקטי השחזור הבולטים המאוחרים שלו כללו ציורים בקתדרלת סנט בזיל ובמגדל הפעמונים של איוואן הגדול.
הוא גם ערך מסעות רבים לחצי האי קרים ולקווקז מטעם החברה הארכאולוגית הרוסית הקיסרית.
ב-1888 הוא גילה את "כתובת זלנצ'וקסקיה " - מצבה מהמאה העשירית עם כתב גותי שהיא הדוגמה המוכרת ביותר לשפה האוסטית.
במהלך שנותיו המאוחרות, הוא הפעיל בית מלאכה שייצר אייקונים בסגנונות הישנים.
הוא קיבל אותות כבוד ממסדר אנה הקדושה, מסדר סטניסלאוס הקדוש ומסדר ולדימיר הקדוש.
דמיטרי יורייביץ' מליקוב הוא זמר סובייטי ורוסי, מלחין, פסנתרן, מפיק, שחקן תיאטרון וקולנוע, מנחה טלוויזיה; אמן העם של הפדרציה הרוסית (2010).
דמיטרי מליקוב נולד ב־29 בינואר 1970 במוסקבה.
אבא - יורי פיודורוביץ' מליקוב , מוזיקאי ומלחין, מייסד ומנהיג הלהקה הסובייטית הפופולרית VIA "סמוצבטי" .
אמא - לודמילה מיכאילובנה ויונקובה, רקדנית, סולנית היכל המוזיקה של מוסקבה, ולאחר מכן (מ-1984 ועד תחילת שנות ה-90) סולנית VIA "סמוצבטי".
אחותו הצעירה היא הזמרת אינה מליקובה .
דמיטרי בילה את ילדותו ברובע קרסנוסלסקי במוסקבה.
מגיל 5 החל ללמוד מוזיקה בכיתת פסנתר.
בשנת 1994 סיים בהצטיינות את הקונסרבטוריון של מוסקבה בפסנתרנות.
מליקוב החל לעסוק בפעילות יצירתית בגיל 15. אחד השירים הראשונים שכתב ביצעה הזמרת לריסה דולינה.
על פי תוצאות מצעד הלהיטים "זבוקובאיה דורוז'קה" של העיתון "הקומסומולץ המוסקבאי" לשנת 1988, דמיטרי הפך ל"תגלית השנה".
בנובמבר 1990 ערך מליקוב את קונצרטי הסולו הראשונים שלו במתחם הקונצרטים הראשי של המדינה - בקומפלקס הספורט אולימפיסקי.
בשנת 1995 בטקס פרסי המוזיקה העולמית זכה מליקוב בפרס "האמן הרוסי הנמכר ביותר".
דמיטרי מליקוב הוא המלחין הרשמי ומשתתף של הפסטיבל הבינלאומי השנתי "קרוג סבטה" שנערך במוסקבה.
דמיטרי ניקולאייביץ' פטרושב הוא מדינאי רוסי, המכהן כסגן ראש ממשלת רוסיה ממאי 2024. שימש קודם לכן כחבר בדירקטוריון גזפרום, יושב ראש בנק החקלאות הרוסי וכשר החקלאות הרוסי.
ידוע כבנו של ניקולאי פטרושב, ראש שירות הביטחון הפדרלי הרוסי משנת 2000 עד 2008 ומזכיר המועצה לביטחון לאומי של רוסיה משנת 2008 עד 2024.
בשנת 1999 סיים את לימודיו באוניברסיטה הממלכתית לכלכלה וניהול במוסקבה עם תואר במנהל עסקים.
בשנים 2002–2004 למד באקדמיה הדיפלומטית של משרד החוץ הרוסי עם תואר בכלכלה עולמית.
בשנת 2006 סיים את לימודיו באקדמיית שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה.
בשנים 1999–2002 עבד במשרד התחבורה של רוסיה ולאחר בשנת 2004 הצטרף לבנק VTB.
בשנת 2007, מונה לסגן נשיא הבנק.
בשנים 2010–2018 שימש כיו"ר הדירקטוריון וחבר מועצת הפיקוח של בנק החקלאות הרוסי.
תחת פטרושב, הבנק הגדיל את מספר המוצרים והשירותים, הן עבור אנשים פרטיים והן עבור עסקים.
כמו כן הושקו פרויקטים בתחומי ביטוח והשקעות.
גם היקף התמיכה במכלול החקלאי והתעשייתי גדל.
משנת 2010 עד 2017, תיק ההלוואות של הבנק גדל פי ארבעה.
בשנת 2017, זה הסתכם בסכום של 2.97 טריליון רובל.
מ-2016 עד 2021, שימש כחבר במועצת המנהלים של תאגיד גזפרום.
בשנת 2015, התאחדות הבנקים הרוסיים הכתירה אותו כ"בנקאי השנה".
שנה לאחר מכן הוענק לו עיטור הכבוד.
ב-18 במאי 2018 הוא מונה לשר החקלאות של הפדרציה הרוסית בממשלת מדבדב השנייה, ב-21 בינואר 2020 מונה מחדש לתפקיד זה, בממשלת מישוסטין הראשונה.
תחת פטרושב פותחה התוכנית הממלכתית "פיתוח משולב של שטחים כפריים" ועד סוף 2020, התכנית כיסתה 82 מחוזות והשפיעה על 6 מיליון איש ממגזר החקלאות.
הוריו הם ילנה פטרושבה, רופאה במקצועה ועובדת בנק VTB וניקולאי פטרושב, מדינאי ויושב ראש המועצה לביטחון לאומי של רוסיה.
כיהן כראש שירות הביטחון הפדרלי הרוסי משנת 2000 עד 2008.
אחיו הצעיר אנדריי פטרושב הוא איש עסקים ששימש כסמנכ"ל גזפרום נפט ומנכ"ל "המרכז למיזמים ארקטיים".
דמיטרי יורייביץ' נזארוב הוא שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון רוסי.
התפרסם בעקבות גילום דמות השף בזיכיון "המטבח", הכולל גם את הסרטים "המטבח: הקרב האחרון", "המטבח בפריז" וסדרת הבת "המטבח: המלחמה על המלון".
הופיע בהפקות מערביות כמו הסרטים הצרפתיים "Le Concert (2009), לארגו וינץ' 2 (2011), פיתול מושלם וגילם את נשיא רוסיה בוריס ילצין בסרט "ילצין: שלושה ימים באוגוסט" (2011).
דמיטרי נזארוב נולד ב-4 ביולי 1957 במוסקבה, ברית המועצות.
עבד בנערותו במאפיה כשף פטיסייר.
ב-1980 השלים לימודיו בבית הספר הגבוה למשחק על שם מיכאיל שצ'פקין.
עד 1995 עבד בתיאטרון מאלי ולאחר מכן בתיאטרון ספרה ובתיאטרון הצבא הרוסי.
משנת 2002 עד 2023 עבד בתיאטרון המוסקבאי לאמנות על שם צ'כוב.
בשנים 2002 עד 2008 הנחה ברשת NTV תוכנית קולינרית ותוכניות אירוח שונות.
גילם במשך 3 עונות את החוקר חרומוב בסדרת הטלוויזיה "הקריאה" שרצה משנת 2006 עד 2009.
בשנת 2012 לוהק לגלם את התפקיד הראשי בתור השף ויקטור בארינוב בסדרה הקומית "המטבח", שזכתה לעיבודים שונים ברחבי העולם ולסרטי המשך וסדרת בת.
הוא חזר לרשת NTV בשנת 2015 והנחה תוכנית קולינרית אחרת ותוכניות טלוויזיה שונות.
בעקבות מלחמת אוקראינה–רוסיה, נזארוב ביקר את המלחמה ברשתות החברתיות ויצא נגד המבצע הצבאי.
בינואר 2023 נודע כי יחד עם אשתו הוא פוטר מהתיאטרון האמנותי של מוסקבה, בשל דעותיו נגד המלחמה.
ידוע כאוהד מושבע של מועדון ספרטק מוסקבה.
דמיטרי קונדרטייב היה קוסמונאוט רוסי.
השתתף בטיסה לתחנת החלל הבין-לאומית והיה מפקד משלחת מס' 27 לתחנת החלל הבין-לאומית.
דמיטרי קונדרטייב נולד בעיר אירקוטסק.
בעקבות עבודה של אב המשפחה הם עברו מספר מקומות מגורים.
קונדרטייב סיים לימודי בית ספר באלמטי שבקזחסטן הסובייטית בשנת 1986. בשנת 1990 הוא סיים בית ספר לטייסי קרב והחל את השירות בחיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1998 קונדרטייב החל קורס במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
לאחר סיומו הוא היה חבר של יחידת הקוסמונאוטים והיה חבר בצוות גיבוי של מספר משימות.
בדצמבר 2010 קונדרטייב היה מפקד טיסה סויוז TMA-20 שהביאה לתחנת החלל את חברי משלחת מס' 26 לתחנת החלל הבין-לאומית החדשים (סקוט קלי היה מפקד המשלחת).
לאחר סיום עבודת המשלחת קונדרטייב עבר למשלחת מס' 27 לתחנת החלל הבין-לאומית והיה מפקדו.
במהלך שהות בחלל קונדרטייב ביצע פעמיים פעילות חוץ-רכבית באורך כולל של כ-10 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 159 ימים בחלל.
בדצמבר 2011 קונדרטייב מונה לצוות של משלחת מס' 41 לתחנת החלל הין-לאומית.
ביולי 2012 הוא פרש מיחידת הקוסמונאוטים והחל לעבוד במגזר הפרטי.
ראשית חייו עברו תחת מות אמו וגירוש אביו מרוסיה לאחר שנישא לפשוטת העם ב-1902. הנסיך הגדול דמיטרי ואחותו הבכורה הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה, לה נשאר קרוב מאוד כל חייו, גודלו במוסקבה על ידי דודם מצד אביהם הנסיך הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ' ואשתו הנסיכה הגדולה אליזבת פיודורובנה, אחותה של הצארינה אלכסנדרה פיודורובנה.
דודו נהרג ב-1905 וכאשר דודתו נכנסה לחיי פרישות דתיים, דמיטרי בילה חלק גדול מנעוריו בחברת הצאר ניקולאי השני ומשפחתו הקרובה בארמון אלכסנדר, כשהם ראו בו כמעט כמו בן אומנה.
הנסיך הגדול דמיטרי טיפח קריירה צבאית, וסיים את לימודיו במכללת חיל הפרשים של הצאר ניקולאי.
הוא הוצב לשרת כקצין זוטר באחת מיחידות העלית של חיל הפרשים בצבא הרוסי.
כרוכב מצוין, הוא השתתף במשחקים משחקים האולימפיים של 1912 בסטוקהולם.
כנכדו של הצאר אלכסנדר השני, הוא תפס מקום בולט בחצר הקיסרית הרוסית, אך לא היה לו עניין רב בקריירה הצבאית שלו, ובמקום זאת ניהל חיים מהירים.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נטל חלק בקרבות בפרוסיה המזרחית.
בשנת 1916, באמצעות ידידותו עם פליקס יוסופוב, נטל חלק בהתנקשות במיסטיקן בן האיכרים והקוסם כביכול גריגורי רספוטין, שנראה כבעל השפעה בלתי הוגנת וערמומית על הצאר ואשתו.
בתגובה הוא גורש לחזית המלחמה בפרס, הוא נמלט מהמהפכה הרוסית והיגר למערב אירופה.
הוא התגורר זמן קצר באנגליה, ובמהלך שנות ה-20 בפריז, שם ניהל רומן קצר אך ידוע לשמצה עם מעצבת האופנה הצרפתייה המפורסמת קוקו שאנל.
הוא גם חי זמן קצר בארצות הברית.
בשנת 1926, הוא התחתן עם אודרי אמרי, יורשת אמריקאית.
לבני הזוג נולד בן לפני שהתגרשו ב-1937.
בתור הנסיך הגדול הצעיר ביותר ששרד את המהפכה הרוסית, הוא היה דמות בולטת בקהילה הרוסית בגלות, אך הוא לא התעניין בפוליטיקה, ותמך במקום זאת בטענתו של בן דודו הראשון קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מצבו הבריאותי כבר היה בדעיכה, והוא מת משחפת בדאבוס, שווייץ בגיל 50.
הנסיך הגדול דמיטרי נולד ב-18 בספטמבר (6 בספטמבר לפי הלוח הישן) 1891 כילד השני ובנם היחיד של פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואשתו הראשונה, הנסיכה הגדולה אלכסנדרה גאורגיבנה.
אביו של דמיטרי, הנסיך הגדול פאבל אלכסנדרוביץ', היה ילדם הצעיר של הצאר אלכסנדר השני, קיסר רוסיה ושל אשתו הראשונה, הקיסרית מריה אלכסנדרובנה.
אמו של דמיטרי, אלכסנדרה, הייתה בתם של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים ואולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ואחות גדולה של אנדראס שהיה אביו של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, מה שהפך אותם לבני דודים ראשונים.
הוא גם היה בן דוד ראשון של מארי, מלכת רומניה והנסיכה הגדולה ויקטוריה פיודורובנה, שהיו בנות דודתו מצד אביו הנסיכה הגדולה מריה אלכסנדרובנה שנישאה לאלפרד, דוכס אדינבורו וסקסוניה-קובורג-גותה, בנה השני של המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט מסקסוניה-קובורג-גותה.
במהלך קיץ 1891, הנסיכה הגדולה אלכסנדרה והנסיך הגדול פאבל ביקרו את אחיו של פול הנסיך הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ' באחוזתו הכפרית אילינסקוי ליד מוסקבה.
אלכסנדרה הייתה בחודש השביעי להריונו של דמיטרי כאשר, תוך כדי טיול עם כמה חברים ליד נהר מוסקבה, היא קפצה לסירה, ונפלה למים.
למחרת, היא התמוטטה מכאבי צירים אלימים שנגרמו בעקבות פעילות היום הקודם; דמיטרי נולד בשעות שלאחר התאונה.
אלכסנדרה נכנסה לתרדמת שממנה מעולם לא יצאה.
היא מתה מאקלמפסיה שישה ימים לאחר לידתו של דמיטרי.
לדמיטרי הייתה אחות גדולה, הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה, איתה היה לו מערכת יחסים קרובה לאורך חייו.
הנסיך הגדול פאבל היה כל כך מוטרד ממותה הבלתי צפוי של אשתו הצעירה, שהוא הזניח בתחילה את שני ילדיו הקטנים: דמיטרי ואחותו הגדולה הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה.
לפיכך, הילדים טופלו בעיקר על ידי אחיו הבכור של פאבל, הנסיך הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ', ואשתו הנסיכה הגדולה אליזבת פיודורובנה, שלא היו להם ילדים משלהם.
הם בילו את חג המולד ומאוחר יותר כמה חופשות קיץ עם הנסיך הגדול סרגיי והנסיכה הגדולה אליזבת שהקדישו חדר משחקים וחדרי שינה לצעירים בביתם הכפרי, אילינסקו.
בהתאלמנותו, הדוכס הגדול פאבל התיישב עם ילדיו בארמונו בסנקט פטרבורג.
הילדים אכלסו חדר תינוקות בקומה השנייה, וטופלו על ידי אחיות ומלווה.
כמפקד משמר הסוסים הקיסרי, הנסיך הגדול פאבל אהב את ילדיו, אך כפי שהיה מקובל באותה תקופה, הוא נמנע מלהראות להם חיבה ספונטנית.
דמיטרי ואחותו חונכו בתחילה בבית על ידי אומנות ומורים פרטיים, בעוד הם העריצו את אביהם שביקר אותם פעמיים ביום.
כמו כל בני משפחת רומנוב, הנסיך הגדול דמיטרי נועד לקריירה צבאית שהחלה באופן מסורתי עבור הנסיכים הגדולים בגיל שבע.
במקרה של דמיטרי זה התעכב עד שהיה בן תשע.
באביב 1901 הופקד חינוכו בידי הגנרל גאורגי מיכאילוביץ' ליימינג.
ליימינג היה אדם חם וחביב, שהפך מסור לתפקידו.
הוא עבר לגור בארמון עם אשתו ובנם בוריס בן הארבע.
בדירותיהם נהנו דמיטרי ואחותו מסביבה משפחתית חמה.
בשנת 1895, הנסיך הגדול פאבל החל ברומן עם אישה נשואה, אולגה ולריאנובה פיסטולקורס.
הוא הצליח להשיג עבורה גט ובסופו של דבר התחתן עם אולגה ב-1902, בזמן שהזוג שהה בחו"ל.
הנישואים היו הפרה של חוק הבית של הרומנובים, ומאחר שהם נישאו בניגוד להתנגדותו של ניקולאי השני, הצאר אסר עליהם לחזור לרוסיה והנסיך הגדול פאבל לא הורשה לקחת את הילדים איתו לגלות.
מאחר שנותרו ללא אב, דמיטרי בן האחת-עשרה ואחותו בת השתים-עשרה נשלחו לגור עם דודם, הנסיך הגדול סרגיי, ואשתו הנסיכה הגדולה אליזבת פיודורובנה (אחותה של הקיסרית), במוסקבה.
אובדן אביהם והמעבר הפתאומי למוסקבה גרמו לילדים מצוקה רבה.
בזיכרונותיה, הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה (הצעירה) מתארת את הנסיך הגדול סרגיי כמטיל משמעת חמורה, ואת אשתו, הנסיכה הגדולה אליזבת, כאישיות קרה ולא מסבירת פנים.
בשנת 1903, בהיותו בן שתים עשרה, נרשם דמיטרי לרגימנט משמר השבאלרים בעקבות לימודים באקדמיית הפרשים.
ב-4 בפברואר 1905, הנסיך הגדול סרגיי, שהתפטר לאחרונה מתפקיד המושל הכללי של מוסקבה, נרצח על ידי איוואן קלאייב, חבר המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית.
קלאייב, חמוש בפצצה תוצרת בית, הפסיק את הניסיון הראשון שלו להרוג את הנסיך הגדול כאשר הבחין בדמיטרי ומריה עם דודם בכרכרה שלו.
רצח הנסיך הגדול סרגיי הוא נושא המחזה "המתנקשים הצודקים" של הסופר והפילוסוף הצרפתי אלבר קאמי משנת 1949. מותו של דודו היה רק אחד מכמה התנקשויות שפגעו בבני משפחה קרובים של דמיטרי.
לאחר מותו של סרגיי, אביו של דמיטרי, הנסיך הגדול פאבל הורשה לחזור לרוסיה כדי להשתתף בהלוויה.
הוא ביקש מניקולאי השני להחזיר את המשמורת על ילדיו, אך במקום זאת, ניקולאי מינה את אלמנתו של סרגיי, הנסיכה הגדולה אליזבת פיודורובנה, כאפוטרופוסית של הילדים.
מריה פבלובנה המשיכה לחוש כמה רגשות של כעס כלפי דודתה, שאותה היא האשימה בנישואיה הנמהרים והלא מוצלחים מדי עם הנסיך וילהלם משוודיה בשנת 1908, אך דמיטרי יצר קשר חזק מאוד עם אליזבת והתפעל מעוצמתה האישית.
חתונתה של מריה פבלובנה עם הנסיך וילהלם התקיימה בצארסקויה סלו בשנת 1908, והיא עזבה לשוודיה עם בעלה.
אליזבת פיודורובנה נשארה זמן מה בארמון אלכסנדר בצארסקויה סלו כאורחת של הקיסר והקיסרית.
בתקופה זו החל דמיטרי ליצור קשר הדוק עם ניקולאי השני, והסתכל עליו כאל אב אומן.
הוא הצטרף אליו לטיוליו היומיומיים וביקש לבלות איתו כמה שיותר זמן.
ניקולאי, בתורו, התייחס לדמיטרי בחביבות רבה.
נראה שהוא אהב את רוחו החופשית וחוש ההומור של הצעיר, הסחה מבורכת מהלחצים של חיי היומיום שלו.
בשנת 1909, דמיטרי עזב את טיפולה של דודתו כדי לעבור לסנקט פטרבורג עם המורה הראשי שלו ובן לוויה, גנרל ליימינג.
הוא התגורר בארמון הפנוי של אביו ולאחר מכן בארמון בלוסלסקי-בלוז'רסקי, אותו ירש מדודו הנסיך הגדול סרגיי.
ארמון נאו-בארוק זה, הממוקם בצומת נהר פונטנקה ונבסקי פרוספקט, יהפוך למגוריו העיקריים עד שיעזוב את רוסיה.
הוא התכונן להיכנס לבית הספר לפרשים ניקולייבסקו.
עם סיום לימודיו הוא הוסמך כקורנט ברגימנט משמר הסוסים, שעליו פיקד פעם אביו ובו נרשם בלידתו.
כבן דודו של הצאר ניקולאי השני מהקו הזכרי, הוא תפס מקום בולט כחצר הקיסרות הרוסית, וניהל חיים מהירים במעמד הרוסי העליון.
הוא היה רוכב סוסים מצוין, והוא התחרה בקפיצות ראווה באולימפיאדת סטוקהולם 1912. הוא הגיע למקום התשיעי בקפיצה האישית ואילו רוסיה במקום החמישי בקפיצה הקבוצתית.
מאוכזב מהביצועים של הנבחרת הרוסית, דמיטרי התחיל את הרעיון של תחרות ספורט רוסית לאומית, ההתחלה של מה שתחת השלטון הסובייטי הפך לספרטקיאדה.
באביב 1914 חזר אביו של דמיטרי להתגורר ברוסיה, והתיישב עם אשתו השנייה ומשפחתו החדשה בצארסקויה סלו.
בערך באותו זמן, אחותו של דמיטרי, הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה, שהתגרשה מבעלה, חזרה גם היא לרוסיה כשהיא עוברת להתגורר עם דמיטרי.
עם זאת, מוטרד מהצורך העז שלה בו, דמיטרי התרחק במידת מה מאחותו, ופגע בה נורא.
כמה חודשים לאחר מכן החלה מלחמת העולם הראשונה.
כל בני המשפחה הצטרפו למאמץ המלחמתי.
דמיטרי שירת ברגימנט סוסים של משמר החיים, השתתף במערכה בפרוסיה המזרחית.
במהלך השבועות הראשונים של המלחמה הוענק לו מסדר גאורגיוס הקדוש לאחר שחילץ רב-טוראי פצוע תחת ירי כבד.
באוגוסט 1915 כאשר ניקולאי השני עזב את סנקט פטרבורג כדי לקבל את הפיקוד המלא על הצבאות הרוסיים הנלחמים במלחמת העולם הראשונה, אשתו הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה לקחה על עצמה את ענייני המנהל היומיומיים של הממשלה מהבירה.
אלכסנדרה הסתמכה על גריגורי רספוטין, מרפא איכרים שנראה שהחזיר את בנה ההמופילי אלכסיי, הצארביץ', מסף המוות.
ככל שהתבוסות הרוסיות התגברו במהלך המלחמה, רספוטין ואלכסנדרה הפכו יותר ויותר לא פופולריים.
בסופו של דבר, הנסיך הגדול דמיטרי פאבלוביץ' הצטרף לפליקס יוסופוב, ולדימיר פורישקביץ' (מנהיג המונרכיסטים בדומא) ד"ר סטניסלאוס דה לזובר ולוטננט סרגיי מיכאילוביץ' סוחוטין, קצין ברגימנט פראובראז'נסקי, בקנוניה להרוג את גריגורי, בתקווה שקץ השפעתו על המשפחה הקיסרית תהווה השפעה מועילה על מדיניותו של הצאר.
ביום שישי בלילה 16/17 בדצמבר (OS), יוסופוב, שביקר את רספוטין בקביעות בחודשים האחרונים לצורך טיפול, הזמין את רספוטין לביתו.
עם סטניסלאוס דה לזובר לבוש במדי נהג, פליקס הלך לביתו של רספוטין כדי לאסוף אותו.
בסביבות 1:30 לפנות בוקר, הם הגיעו לארמון מויקה של יוסופוב, שם הוכן במיוחד חדר במרתף באגף המזרחי להרג.
במשך כשעה בידר פליקס את רספוטין שלא חשד ביין אדום עד שהשתכר.
ואז, בזמן ששניהם ישבו, ירה יוסופוב ברספוטין מטווח קצר באמצעות אקדח הבראונינג של דמיטרי.
הכדור חדר לגופו של רספוטין מצד שמאל וחורר את הקיבה, הכבד והכליה.
הפצע היה קטלני, אבל רספוטין לא מת מיד, במקום זאת הוא דימם מאוד.
מתוך הלם, יוסופוב הותיר את רספוטין למות לבדו.
הוא הצטרף לחבריו הקושרים: הנסיך הגדול דמיטרי, הפוליטיקאי ולדימיר פורישקביץ' וקצין הצבא סרגיי מיכאילוביץ' סוחוטין שהמתינו בחדר עבודה/סלון בקומת הקרקע.
בינתיים, רספוטין, שהיה עדיין בחיים, ניסה לברוח דרך דלת צדדית לתוך חצר סגורה שנפתחה לרחוב בחוץ.
מבוהל שהוא עלול להימלט, פורישקביץ' ירה אז ברספוטין בגבו, על מפתן הדלת.
הגופה נלקחה פנימה ורספוטין נורה במצח מטווח אפס.
בזעם, יוסופוב בעט בגופו של רספוטין בקצה נעליו הצבאיות, ריסק את אפו ואת עינו הימנית ועיוות את פניו.
לאחר מכן נסעו המתנקשים למסוף הרכבות של ורשבסקי שם שרפו את בגדיו של רספוטין וחזרו לביתו של יוסופוב.
בשעה 4:50 לפנות בוקר הסיע דמיטרי את הגברים ואת גופתו של רספוטין, עטופה בבד רחב, אל גשר פטרובסקי, שחצה לאי קרסטובסקי.
בסביבות השעה 5 לפנות בוקר, הם השליכו את הגופה לתוך מלאיה נבה לתוך חור שהם עשו בקרח.
לאורך כל הדרך, הנסיך הגדול דמיטרי, שנהג במכונית, מעולם לא ראה את רספוטין.
הידיעה על רצח רספוטין התפשטה במהירות.
באותה שבת כבר פרסם עיתון ערב פרטים על החיסול המזהים נכון את המקום וחלק מהפרטים.
עד יום ראשון הושם דמיטרי במעצר בית.
פליקס יוסופוב, שניסה לברוח לקרים, נעצר בתחנת הרכבת.
הוא התגורר אז בארמון חמותו, אך בעצת דודו הנסיך הגדול ניקולאי מיכאילוביץ', הוא עבר לארמון דמיטרי להגנה, שכן זו הייתה זכותו של הצאר בלבד להעמיד לדין את בני המשפחה הקיסרית..
גופתו של רספוטין נמצאה ב-19 בדצמבר על ידי שוטר נהר שהלך על הקרח וגילה את הגופה הקפואה.
הנתיחה שלאחר המוות נערכה למחרת.
גנרל-מאיור פופל ביצע את חקירת הרצח.
בשלב זה נמלטו מהעיר ד"ר סטניסלאוס דה לזובר ולוטננט סרגיי מיכאילוביץ' סוחוטין.
הוא אמנם חקר את הנסיך הגדול דמיטרי, פליקס יוסופוב ולדימיר פורישקביץ', אבל הוא החליט לא להאשים אותם ברצח.
כתוצאה מהשתתפותו ברצח רספוטין, הודח הנסיך הגדול דמיטרי פאבלוביץ' מהחצר הקיסרית ונשלח לגלות לחזית המלחמה הפרסית.
תחינות החנינה מקרובי משפחת רומנוב בשמו נדחו על ידי הצאר.
בשעות המוקדמות של 6 בינואר 1917, הנסיך הגדול דמיטרי עזב את סנקט פטרבורג כדי לא לחזור.
לאחר ארבעה ימי מסע, הוא הגיע לבאקו בים הכספי, והפליג למחרת בבוקר אל החוף הדרומי הפרסי.
עם הגעתו לפרס, הוא התקבל בברכה על ידי קציניו שכן המוניטין שלו על רצח רספוטין הפך אותו לפופולרי.
הוא שירת עשרה שבועות תחת גנרל ניקולאי בארטוב שעמד בראש קורפוס הקוזקים הראשון בחזית הקווקז בעיר קזווין שבפרס.
תוך חודשיים נאלץ ניקולאי השני לוותר על השלטון של שושלת רומנוב.
הגנרל בארטוב ביקש מדמיטרי לעזוב כיון שהיו טרטורים מהדרגים הנמוכים, ולא ניתן היה להבטיח את שלומו.
רונלד וינגייט אירח את הנסיך הגדול דמיטרי פאבלוביץ' כשעבר דרך נג'ף.
הממשלה הזמנית הזמינה אותו לחזור לרוסיה, אך הוא סירב.
בהיעדר חברים וכסף, הוא חי בצורה מסוכנת.
בקיץ 1917 עזב דמיטרי את אזור הכיבוש הרוסי ועבר לטהראן.
דמיטרי שהה זמן קצר אצל הגנרל מיידל, אז ראש דיוויזיית הקוזקים הפרסית, לפני שנלקח על ידי השר הבריטי בטהראן, סר צ'ארלס מארי מרלינג, ואשתו, לוסיה.
עד סוף 1917 ורוב 1918 התגורר הנסיך הגדול דמיטרי עם בני הזוג מרלינג.
סר צ'ארלס השיג תעודת כבוד עבור דמיטרי כקצין קישור עם הנציגות הבריטית ובסופו של דבר שכנע את משרד החוץ הבריטי ב-1918 שדימיטרי יהפוך לקיסר הבא של רוסיה, וקיבל את קבלתו לאנגליה לאחר דחיות רבות קודמות.
מרלינג הפך לדמות אב חשובה לנסיך הגדול דמיטרי, והיחסים שנוצרו שם בין הנסיך הגדול לכל משפחת מרלינג יתבררו כקרובים ומתמשכים.
מרלינג ומשפחתו לקחו עמם את דמיטרי כשעזבו את טהראן לאנגליה בסוף 1918. במהלך המסע הארוך לאנגליה בספינת קיטור איטית, הדוכס הגדול דמיטרי חלה במחלת הטיפוס בבומביי וכמעט מת.
בינואר 1919 הגיע לצרפת דרך מצרים.
הוא חצה את הים התיכון ירד במרסיי והמשיך ביבשה לפריז.
הוא החזיק דירה במלון ז'ורז' החמישי ובצרפת, שם נודע לו על הסוף הטרגי של רבים מקרובי משפחתו מבית רומנוב.
המארלינגים לקחו אותו ללונדון שם הוא התאחד עם דודתו מצד אמו, הנסיכה הגדולה מריה גאורגיבנה.
היא סיפקה לו את הכסף מההכנסות ממכירת הארמון שלו בסנקט פטרבורג, שהתבצעה לפני שהבולשביקים תפסו את השלטון.
דמיטרי לקח חדר בריץ ובילה את רוב זמנו עם דודתו.
הוא נסע לסאסקס וביקר את נטליה ברשובה, דודתו הצעירה.
היא הייתה שבורה מאובדן בעלה, הנסיך הגדול מיכאל אלכסנדרוביץ', ודמיטרי חזר במהירות לחייו.
ליידי מרלינג הלכה לראות את עוזר המזכיר הפרטי של המלך לורד קרומר כדי להודיע לו על בואו של הנסיך הגדול.
אבל ג'ורג' החמישי נחרד מההתפתחות ודמיטרי זכה לביקור מהיר של נציג משרד החוץ שביקש ממנו לעזוב את בריטניה, והציע לו לנסוע למלטה.
הוא סירב אלא אם כן הפקודה הגיעה ישירות מג'ורג' החמישי והעניין בוטל.
נוכחותו הייתה אי נוחות לממשלת בריטניה שלא רצתה להרגיז את המשטר הבולשביקי החדש ומשטרו של הצאר נתפס בבריטניה כאכזרי ועקוב מדם.
בלונדון, דמיטרי התאחד לבסוף עם אחותו הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה שנמלטה מרוסיה המהפכנית דרך אוקראינה עם בעלה השני הנסיך פוטיאטין.
דמיטרי עבר עם אחותו וגיסו ולקח בית ביחד בדרום קנזינגטון.
בני הזוג יוסופוב ברחו מרוסיה עם הצארינה האלמנה וגם הם התיישבו בלונדון.
פליקס ניסה לחדש את ידידותם הקודמת, אך דמיטרי התחמק ממנו, והתרעם על יוסופוב שניתק את שבועת השתיקה בנוגע לאירוע חיסולו של רספוטין.
גם היחסים בין דמיטרי לפוטיאטין התחממו במהרה.
באביב 1920, מריה פבלובנה חזרה לפריז כדי להיפגש עם אמם החורגת, הנסיכה אולגה פיילי, ושתי אחיותיהן למחצה.
היא החליטה להישאר בבירת צרפת כדי להיות קרובה אליהם.
לא מרוצה באנגליה, דמיטרי הלך בעקבות אחותו לפריז בקיץ 1920.
בפריז דמיטרי לקח חדרים במלון עד שמצא דירת שני חדרים צנועה.
ההכנסות ממכירת ארמונו בסנקט פטרבורג שלו אפשרו לו לחיות טוב אבל הם התרוקנו במהירות.
הוא נתן בנדיבות למהגרים אחרים נזקקים ולארגוני צדקה רוסים.
בקיץ 1921, דמיטרי ליווה את אחותו לדנמרק למפגש מחודש עם בנה הנסיך לנארט.
בהיותו בדנמרק, דמיטרי פגש שוב את משפחת מרלינג ועם אחותו ביקר את הקיסרית האלמנה, מריה פיודורובנה, שפרשה לווילה שלה Hvidore.
כשהמשאבים הכלכליים שלו מתרוקנים, הנסיך הגדול דמיטרי מצא עבודה בדירקטוריון של חברת שמפניה.
עיתונאי אמריקאי תיאר אותו בסביבות הזמן הזה כאטרקטיבי: "הוא, במראה הצנום והמטופח שלו, כל מה שנסיך גדול צריך להיות - במיוחד אם אתה אוהב את הנסיך הגדול שלך צעיר, מגולח למשעי וקעור בקו המותניים.
יש לו דמות כמו רודולף ולנטינו".
דמיטרי, הידוע בנוף הפריזאי של שנות ה-20, ניהל אז רומן עם זמרת האופרה מרתה דאבלי.
דרכה התקרב דמיטרי לקוקו שאנל.
"את לוקחת אותו", נטען כי הזמרת הציעה לו לחברתה הוותיקה: "הוא יקר מדי בשבילי".
שאנל ודמיטרי, שלמעשה נפגשו קודם לכן בפריז שלפני מלחמת העולם הראשונה, הפכו למאהבים.
מערכת היחסים ביניהם נמשכה כשנה.
זה התחיל באביב 1921 עם שהות מחוץ לעונה במונטה קרלו, שם ניסו לחיות בדיסקרטיות ככל האפשר.
אחותו של דמיטרי, מריה פבלובנה, מצאה לעצמה נישה בתעשיית האופנה הפריזאית העולה על ידי הקמת עסק בשם "קיטמיר" שהתמחה ברקמה של חרוזים ופאייטים ועשתה עבודה רבה עבור שאנל.
דמיטרי הייתה זו שהכירה לשאנל את ארנסט בו, הבשם שיצר את שאנל מספר 5, המוצר העמיד ביותר שלה.
קוקו ודמיטרי בילו קיץ שמח בווילה ליד ארקשון.
הרומנטיקה שלהם כשלה, אבל הם נשארו חברים.
מאוחר יותר תגיב שאנל: "הנסיכים הגדולים האלה, כולם אותו דבר, פנים ראויות להערצה שאין מאחוריהן כלום, עיניים ירוקות, כתפיים רחבות, ידיים עדינות...
האנשים הכי שלווים, הביישנות עצמה.
הם שותים רק כדי לא לפחד, גבוהים, יפים, מעולים, ומאחורי זה כלום: חלולות ווודקה.
בתור הנסיך הגדול הצעיר ביותר ששרד את המהפכה הרוסית, דמיטרי היה דמות בולטת של הקהילה הרוסית בגלות.
הוא הוצע כמועמד פוטנציאלי לכס המלכות על ידי כמה קבוצות מונרכיסטיות.
במהלך שנות ה-20 המוקדמות, הייתה יריבות מרה בין מחנות תומכיו של הנסיך הגדול קיריל ולדימירוביץ' לאלו של הנסיך הגדול ניקולאי ניקולאייביץ'.
בעוד אלו שלא תמכו בניקולאי או קיריל דגלו במועמדותו של דמיטרי לכס המלכות הרוסי.
ב-8 באוגוסט 1922, כונס זמסקי סובור מאולתר בפריאמוריה, והנסיך הגדול ניקולאי ניקולאיביץ' "נבחר" לקיסר.
הנסיך הגדול לא קיבל ולא סירב למחווה הריקה הזו.
לאחר שהמתין לאישור מותו של הצאר ניקולאי השני, בנו ואחיו, ב-1924 הודיע הנסיך הגדול קיריל ולדימירוביץ' (גם ב-8 באוגוסט) כי יקבל על עצמו "אפוטרופוס" על כס המלכות של רוסיה.
זמן קצר לאחר מכן, ב-13 בספטמבר, הוא הוציא את המניפסט שלו על נטילת כל הזכויות האימפריאליות ותואר הקיסר.
ב-25 בספטמבר 1924, הנסיך הגדול אלכסנדר מיכאלוביץ' פרסם פנייה לרוסים לעמוד לצד הנסיך הגדול קיריל ולדימירוביץ'.
בתקופה זו הנסיך הגדול דמיטרי פאבלוביץ', שלא היו לו שאיפות פוליטיות לעצמו, תמך במקום זאת בטענתו של בן דודו הראשון, הנסיך הגדול קיריל ולדימירוביץ'.
הנסיך הגדול דמיטרי היה פעיל גם מבחינה פוליטית.
יחד עם בן דודו, הנסיך דמיטרי אלכסנדרוביץ', הוא היה מעורב מאוד בארגוני הנוער המלוכניים שצמחו בשנים שבין המלחמות.
עד 1923, הגדול שבהם היה "איחוד רוסיה הצעירה" שהטיף לאורתודוקסיה, לאומנות, מונרכיזם וקולקטיביזם איכרים.
בשנת 1923 התגרשה הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה מבעלה השני וקנתה בית קטן בבולון-סיר-סן ודמיטרי עבר איתה לקומה העליונה.
כשהוא עבד בריימס בחברת השמפניה, הוא היה בחוץ רוב היום אבל בילה את הערב עם אחותו.
הוא הוזמן למסיבת תה בוורסאי עם אחותו, הוא פגש את אודרי אמרי, יורשת אמריקאית מתוחכמת ומושכת.
אביה היה מיליונר מעשה ידיו ולאחר מותו נישאה אמה לבן של הרוזן השני מליצ'פילד.
לנסיך הגדול דמיטרי לא היה הון להציע, אבל הם התאהבו והם נישאו בכנסייה האורתודוקסית בביאריץ ב-21 בנובמבר 1926. אלה היו נישואים מורגנטיים, ואודרי, שהמירה את דתם לנצרות האורתודוקסית הרוסית ולקחה את השם אנה יואנובנה בטבילה, קיבלה את התואר הוד מעלת רוממותה, הנסיכה רומנובסקאיה-איליינסקאיה על ידי בן דודו, הנסיך הגדול קיריל.
הם בילו את ירח הדבש שלהם באנגליה שם הקימו את ביתם הראשון.
בנם היחיד של בני הזוג, פול רומנובסקי-איליינסקי, נולד בלונדון בשנת 1928. פול גדל בצרפת, בריטניה וארצות הברית; הוא שירת כנחת אמריקאי במלחמת קוריאה.
ב-1989, הוא נבחר לראש עיריית פאלם ביץ', פלורידה, וכך הפך לצאצא רומנוב היחיד שידוע כי מילא תפקידים ציבוריים.
לאחר נפילת רוסיה הקומוניסטית ב-1991, פנתה אליו משלחת של מלוכנים רוסיים וביקשה ממנו לקבל את התואר צאר, אולם הוא סירב.
בשנת 1928 נפטרה הקיסרית האלמנה, והנסיך הגדול קיריל התקבל בהלוויה כראש בית רומנוב על ידי משפחת המלוכה של דנמרק - זו הייתה הפעם האחרונה שהשושלת כולה הופיעה כמשפחה יחידה בלתי מחולקת והנסיך הגדול דמיטרי היה דמות בולטת בהליך.
הצעיר מבין הנסיכים הגדולים, דמיטרי פאבלוביץ' ייצג לעיתים קרובות את הנסיך הגדול קיריל באירועים ציבוריים, פרטיים ופוליטיים.
הוא בלט בהלוויות של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון (1923), אסטריד, מלכת הבלגים (1935), בחתונת בתו של הנסיך הגדול קיריל, הנסיכה הגדולה קירה עם לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה (1938), וגם בטקסים סביב ירושתו של הנסיך הגדול ולדימיר קירילוביץ' את זכויות ראשות הבית הקיסרי עם מות אביו ב-1938.
הנסיך הגדול דמיטרי היה אספן ידוע של דגמי רכבות ובשלב מסוים נחשב כבעל אחד האוספים הגדולים באירופה.
במהלך הכיבוש הנאצי של פריז, האוסף של דמיטרי נעלם, ומאז עלתה תיאוריה שהם נתפסו על ידי הרמן גרינג, אספן רכבות לדוגמה בעצמו.
בסוף שנות ה-20, הדוכס הגדול דמיטרי התערה עם בן דודו, הנסיך דמיטרי אלכסנדרוביץ' רומנוב בארגוני הנוער המלוכניים שצמחו בשנים שבין המלחמות.
עד 1923, הגדול שבהם היה איגוד הצעירים הרוסים ששמו שונה ל"איחוד מלאדורוסי" (Cоюз Младороссов) ב-1925. זו הייתה קבוצה לאומנית רוסית שהושפעה מהפשיזם האיטלקי, שהוקמה במטרה מפורשת של הקמת "מלוכה סובייטית" ברוסיה.
הוא הצטרף לקבוצה זו כמועמד לנסיך הגדול קיריל ולדימירוביץ', שכמתיימר לכס המלכות לא יכול היה להתחבר ישירות לשום ארגון או מפלגה פוליטית.
בשנת 1935, הנסיך הגדול דמיטרי נשא סדרה של נאומים לסניפי רוסיה הצעירה ברחבי צרפת.
עם זאת, במהלך השנים הבאות, הוא התאכזב מאוד מהקבוצה, ובסופו של דבר הוא נשבר ממנה לחלוטין.
הוא תיעב את היטלר ואת הנאציונל-סוציאליזם, והוא התבטא בפומבי נגד היטלר בינואר 1939. הנסיך הגדול דמיטרי יצא לכאורה נגד תוכנית מאוחרת יותר של היטלר להוביל אצילים רוסים גולים בתוך הצבא הגרמני נגד הבולשביקים בהצהרה הנחרצת ששום דבר לא יגרום לו להילחם נגד רוסים אחרים.
הנסיך הגדול דמיטרי פאבלוביץ' ורעייתו יכלו להרשות לעצמם אורח חיים עשיר מאוד עם בתים בלונדון, ביאריץ, ניי-סיר-סן, ושאטו דה בומסניל ליד קאן, וביקורים באמריקה.
לאחר עשר שנות נישואים, הם התגרשו בשנת 1937. דמיטרי התגורר אז בשאטו דה בומסניל בבומסניל, אוור, צרפת, שאותה קנה ב-1927. עם השנים התאכזב דמיטרי מהסיכויים להחזרת המלוכה ברוסיה ופרש מהחיים הציבוריים.
הוא התגורר בשאטו דה בומסניל עד 1938, כאשר עקב ההידרדרות במצבו הבריאותי מכר את הטירה.
בנו למד בבית הספר באנגליה, אבל דמיטרי יכול היה לבלות איתו את חופשות הלימודים עד 1939, אז הוחלט לשלוח את פול לאמריקה ליתר ביטחון.
הם נפגשו בפעם האחרונה בג'נובה ובילו שלושה ימים לפני שפול יצא לאמריקה.
למרות שלא הייתה לו בריאות איתנה, הדוכס הגדול דמיטרי היה, במשך רוב חייו, איש ספורט פעיל מאוד, הצטיין בפולו, רכיבה על סוסים, טניס ומזחלות.
רופאיו בלונדון ובדאבוס העריכו כי הוא חלה לראשונה בשחפת בסביבות 1929, אשר הפכה כרונית.
הוא נכנס לסנטוריום שצאלפ בדאבוס, שווייץ ב-2 בספטמבר 1939, למחרת הפלישה הגרמנית לפולין, והעיר במכתב לאחותו שמעולם לא בילה לילה אחד בשום סוג של בית חולים או מוסד רפואי.
בריאותו החלה בדעיכה מתמדת באוגוסט 1940. בסתיו של אותה שנה, הוא עבר ניתוח לא מוצלח והיה מרותק למיטה במשך שלושה חודשים לאחר מכן.
לאחר שני ניתוחים נוספים, בינואר ובפברואר 1941, דיברו הרופאים באופטימיות.
מביטחונו של בית ההבראה בדאבוס עקב דמיטרי בעניין רב אחר אירועי מלחמת העולם השנייה; הוא כתב לחבר ב-10 באפריל 1940, ערב קריסת צרפת, "הכל מתחיל להיראות קטנוני בהשוואה לאירועים בעולם".
ב-4 במרץ 1942, הדוכס הגדול דמיטרי ארגן פסטיבל רוסי כדי לבדר את עצמו עם חברו ועם הצוות.
החגיגה נמשכה עד מאוחר בלילה.
למחרת בבוקר דמיטרי לקה בהתקף פתאומי של אורמיה ומת בגיל חמישים.
הוא הובא למנוחות בוואלדפרידהוף, דאבוס.
לאחר מותה של אחותו של דמיטרי, מריה פבלובנה, בדצמבר 1958, אחיינו, הנסיך לנארט ברנדוט, קבר אותו לצד אחותו, בקפלה של טירתו באי מאינאו בימת קונסטנץ, שם הוא קבור כעת לצד אחותו בקריפטה של משפחת ברנדוט.
דמיטרי קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה היה בנו של הנסיך הגדול קונסטנטין ניקולאייביץ' ובן דודו הראשון של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה.
למרות שמעולם לא מילא תפקיד פוליטי כלשהו, כקרובו של הצאר ניקולאי השני, הוא הוצא להורג על ידי כיתת יורים ליד חומות מבצר פטרופבלובסקיה במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
הנסיך הגדול דמיטרי קונסטנטינוביץ' נולד בסטרלנה ב-13 ביוני 1860, והיה בנם השלישי והילד החמישי של הנסיך הגדול קונסטנטין ניקולאייביץ' ואלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג.
כשהגיע דמיטרי לגיל 7 השכלתו הועברה לאלכסיי זלנוי, קצין ששירת תחת אביו בצי הקיסרי.
שיעוריו התבצעו על פי הקורס הרגיל: מדעים, חשבון, היסטוריה רוסית ועולמית, קומפוזיציה וגאוגרפיה לסירוגין בין שפות ואמנויות.
הוא למד מלבד רוסית, צרפתית, גרמנית ואנגלית.
כמו כל בני משפחת רומנוב, הוא נועד מלידה לקריירה צבאית.
בהטבלתו, דמיטרי מונה לקולונל של כבוד, חודש לאחר מכן נרשם לכוח המשמר, ולגדוד הרובאים הרביעי של רגימנט משמר החיים של משפחת הקיסרית.
אביו של דמיטרי, הנסיך הגדול קונסטנטין ניקולאייביץ', היה אדמירל גנרל של הצי הרוסי וקיווה שאחד מבניו ילך בעקבותיו.
ברוח זו, דמיטרי קיבל שיעורים בלוחמה ימית ובטקטיקות.
השכלתו הדתית הותירה בו חותם גדול.
הוא יהיה אדם דתי עמוק כל חייו.
מכיוון ששני הוריו היו מוזיקליים, הוא קיבל שיעור שירה ולמד לנגן בפסנתר ובכינור.
דמיטרי היה תלמיד חרוץ וטוב, מנומס וקשוב, מסוגל ואדיב.
הוא גם היה מאוד ביישן ומופנם, והעדיף זמני קריאה שקטים על פני עיסוקים רגילים יותר של ילדות.
נישואי הוריו היו אומללים ודמיטרי היה עדיין ילד כאשר אביו הקים משפחה חדשה עם המאהבת שלו, בלרינה רוסייה.
נסיגה משפחתית שנייה הפחידה אותו עוד יותר.
דמיטרי היה בן 14 כשאחיו הבכור ניקולאי קונסטנטינוביץ' נושל בירושה, הוכרז לא שפוי ונשלח לגלות רוסית פנימית, לאחר שגנב כמה יהלומים מאיקונין בחדר השינה של אמו.
הנסיכה הגדולה אלכסנדרה יוסיפונה גרמה לשלושת בניה הנותרים (קונסטנטין, בן 16, דמיטרי, בן 14, וויאצ'סלב, בן 12) להבטיח לה שהם לעולם לא ישתו, לעולם לא ימסרו את עצמם לחיים של פינוק עצמי, ולעולם לא ישכחו שכל הפריבילגיות של עושרם ודרגתם נועדו לשימוש ולא להנאה.
בשל חינוכם בתנאים אלו, הנסיכים הגדולים של קונסטנטינוביץ' הצעירים גדלו לגברים מתחשבים, מופנמים
בגיל 15, דמיטרי, עם אחיו הצעיר ויאצ'סלב, נרשם כצוער על סיפון אוניית ההכשרה "קדצקי".
יחד עברו שני האחים את תלאות החיים בים.
במהלך הפלגות האימונים שלהם במפרץ פינלנד, הם בילו את זמנם בקידוח, בעמידה בשמירה והובלת חבריהם הצוערים בתורות.
בשנת 1877, דמיטרי בן ה-17 הופיע לראשונה בפומבי כבן למשפחה הקיסרית, הוא הצטרף לאלכסנדר השני עם אביו ובני דודיו הנסיך הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ' והנסיך הגדול פאבל אלכסנדרוביץ' למסע לדרום רוסיה במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה, 1877–1878.
עד מהרה אכזב דמיטרי את משאלותיו של אביו כשהחליט לנטוש את הקריירה שלו בצי לטובת הצבא הקיסרי.
הוא השתמש במרווח זמן של מחלה כדי לבקש מאביו להתיר לו להתגייס לצבא.
זו הייתה מכה לקונסטנטין לראות את בנו השלישי ברציפות עוזב את הצי, אך דמיטרי התחנן בפני אביו ובהתערבותה של אלכסנדרה יוסיפובנה, הוא הורשה בסופו של דבר לעזוב את הצי ולהצטרף לרגימנט משמר הסוסים ב-1879.
כמו הוריו, דמיטרי היה מוזיקלי; הייתה לו אהבה מיוחדת למוזיקה כנסייתית רוסית.
בשנים מאוחרות יותר, הוא שר לעיתים קרובות במקהלות הקפלה בסטרלנה, בארמון השיש ובמנזר פוקרובסקי בקייב.
החובה עמדה בליבת הווייתו והוא מתח ביקורת חריפה על מערכת, שדחפה את בני המשפחה הקיסרית קדימה רק בגלל מי שהם.
הוא האמין שצריך להרוויח ביושר את הקידומים שלהם.
כביישן עז, דמיטרי העדיף להימנע מהחברה, אבל בערבי הקיץ בפטרהוף הוא רכב לעיתים קרובות מסטרלנה לזמננקה, ביתו של בן דודו, הנסיך הגדול פיוטר, שם היה אורח רצוי.
אשתו של פיוטר, הנסיכה הגדולה מיליצה, ניגנה בפסנתר בעוד שדמיטרי שוכנע בדרך כלל להצטרף, כשהוא מלווה בשירה משלו של שירי עם רוסיים.
ב-1 ביוני 1880 מונה דמיטרי קונסטנטינוביץ' למלווה של אלכסנדר השני וקיבל דרגת פליגל-אדיוטנט.
שישה חודשים לאחר מכן, לאחר שסיים את הכשרתו הראשונית בחיל הרגלים, מונה הנסיך הגדול ללוטננט ברגימנט משמר הסוסים.
הוא היה אמור לשרת במשמר הסוסים שתים עשרה שנים כקצין זוטר, ולבסוף כמפקד.
לאחר שסיים קורס הכשרה באקדמיית המטה הכללי בשנת 1880, הועלה דמיטרי קונסטנטינוביץ' לתפקיד קצין תחמושת ותוכנן להופיע רשמית ראשונה, כאשר ימסור את הדו"ח כשליש הקיסרי ברגימנט הפרשים של חבלני המשמר.
התאריך להופעתו הראשונה היה יום ראשון, 1 במרץ 1881. שעתיים לאחר הסקירה, דודו אלכסנדר השני, שנכח בשל התעקשותה של אלכסנדרה יוסיפובנה, נרצח.
בנובמבר 1881 קידם אלכסנדר השלישי את דמיטרי קונסטנטינוביץ' לתפקיד שליש בפמליית הוד מלכותו הקיסרית.
חגיגת בגרותו של דמיטרי ב-26 בנובמבר של אותה שנה התעכבה בגלל ההתנקשות באלכסנדר השני.
הטקס התקיים מאוחר יותר והיה במקביל לכך שהנסיך הגדול פאבל אלכסנדרוביץ' והנסיך הגדול מיכאיל מיכאילוביץ' נשבעו לקיסר.
במהלך שנות ה-80 שירת דמיטרי קונסטנטינוביץ' עם הרגימנט שלו באנרגיה בלתי פוסקת ועם מטרה לטיפול בתלונות של אנשיו.
הוא בנה לעצמו דאצ'ה בן שתי קומות בקרסנוי סלו, וצייד את הנכס באורוות ובחצר התעמלות עבור הסוסים.
ב-6 באפריל 1889 הועלה הנסיך הגדול לדרגת קפיטן וקיבל את הפיקוד על האסקדרון השני של משמר הסוסים.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-10 בדצמבר 1892, הוא הועלה לדרגת קולונל ובשל שירותו המכובד, קיבל את הפיקוד על רגימנט גרנדירי משמרות הבית על ידי אלכסנדר השלישי.
דמיטרי היה מפקד פופולרי, וקצין קשוח ותובעני.
הוא התגאה בחייליו, ודאג מאוד לרווחתם.
דמיטרי היה דתי מאוד והוא לקח אחריות על כנסיית התגלות הבתולה ליד סטרלנה, שהייתה הכנסייה הרגימנטלית של גרנדירי הסוסים.
הוא הזמין הן תוכנית הרחבה והן תוכנית שיפוץ, שאותה שילם בעצמו.
מעונו הראשי של הנסיך הגדול היה ארמון סטרלנה המפואר, שם חי חיים שקטים ומיזנתרופיים וזה היה מעונו העיקרי עד המהפכה.
הוא התגורר בסוויטת חדרים בקומת הקרקע באגף המערבי שבעבר אכלס אביו.
הוא חישמל את הארמון, התקינו לו טלפונים וסיפקו צנרת מודרנית לשירותים ולמטבח.
דמיטרי קונסטנטינוביץ' היה בהיר, עם שיער בלונדיני ועיניים כחולות, ועטה שפם פרשים קטן.
הוא היה גבוה ורזה עם רגליים ארוכות וצוואר ארוך שהגדיל את גובהו יוצא הדופן.
במשפחה הידועה בגובה חבריה הזכרים, דמיטרי היה מהגבוהים ביותר.
הנסיכה הגדולה מיליצה ראתה אותו "הנחמד והטוב ביותר מבין הנסיכים הגדולים".
הוא היה ראוי, מכובד ומעודן מאוד בנימוסיו.
אלכסנדר מוסולוב, ראש לשכת החצר של ניקולאי השני, תיאר אותו כ"מלא בשכל טוב", והעיר שדימיטרי קונסטנטינוביץ' "היה ימ שמבין כל הנסיכים הגדולים היה חדור הכי עמוק בתחושת חובתו כנסיך וכבן דוד של הקיסר".
יום אחד, הנסיך הגדול שלח חלק נכבד מההכנסה השנתית שלו ברשימה האזרחית כדי לתמוך בכנסייה מתקשה.
כשנודע על כך למוסולוב הוא הזהיר, "אם תעניק מתנות בכל מקום בקנה מידה כזה, ההכנסות שלך לא יחזיקו מעמד." אבל דמיטרי קונסטנטינוביץ' השיב כי הקצבה "לא נועדה לאפשר לנו לחיות כרודפי תענוגות; הכסף הזה מוכנס לידינו על מנת שנוכל להגדיל את היוקרה של המשפחה הקיסרית".
הנסיך הגדול היה רווק כל חייו, ומעולם לא היה מעורב בשערוריות.
בזיכרונותיו נזכר בן דודו הנסיך הגדול אלכסנדר מיכאילוביץ' שהוא "שונא נשים מאושר ונלהב", אז מונח ששימש למיזוגיניסטים אך גם הומוסקסואלים.
העובדה שלדימיטרי היו יחסי חיבה הדוקים עם בני משפחתו, מעידה על האחרון.
הוא היה נערץ על ידי משפחתו ובעיקר על ידי אחייניותיו ואחייניו הצעירים, איתם היה בשמחה משחק ורוכב במשך שעות.
הוא היה קרוב במיוחד לילדי אחיו קונסטנטין.
אחיינו הנסיך גבריל קונסטנטינוביץ' זכר אותו, כ"אדם נפלא ואדיב" שהיה כמעט אב שני ובכל מקום שראו אותו, הם רצו לחצות את החדר, קפצו לחבק אותו ולכרוך את זרועותיהם סביב צווארו.
דמיטרי קונסטנטינוביץ' גם אהב להקניט את הילדים ולהתבדח עליהם.
תחת ניקולאי השני, הנסיך הגדול קיבל קידום נוסף.
ב-26 במאי 1896, הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור, ושלושה חודשים לאחר מכן, מונה לגנרל א-לה-סוויט בפמליה הקיסרית.
ב-19 בדצמבר 1904 הועלה דמיטרי קונסטנטינוביץ' לדרגת גנרל-לוטננט ומונה לאדיוטנט גנרל של ניקולאי השני.
ניקולאי השני גם מינה את הדוכס הגדול למנהל הכללי של ה-Imperial Stud ב-1896. לאחר שנודע לו על מינויו, הנסיך הגדול - שאותו כינה איש חצר "ביישני מעבר לכל דמיון", הכריז, "הייתי צריך לקבל את המינוי בשקיקה אם זה היה רק פירושו לטפל בסוסים...
אני חושש שלעולם לא אסתדר כמו שצריך עם פקידים."
דמיטרי קונסטנטינוביץ' התלהב מתפקידו החדש, שאחד מהם דרש ממנו לנסוע ברחבי רוסיה ואירופה, לבחור את הסוסים הטובים ביותר.
על פי עצתו, רכש האימפריאל סטוד את Galtee More, שזכה בדרבי בבריטניה, תמורת הסכום האסטרונומי, 200,000 רובל; ברגע שהגיע לרוסיה, הגזע הובא להרבעה בצארסקויה סלו.
דמיטרי קונסטנטינוביץ' החזיק בתפקיד עד 1905, אז הוחלף בגנרל-מאיור אלכסיי זדנוביץ'.
ב-10 בינואר 1904 ויתר דמיטרי קונסטנטינוביץ' על הפיקוד על רגימנט הגרנדירים של משמר הסוסים.
למרות שהיה שמח להישאר בתפקידו, ראייתו הדרדרה במהירות, מה שפגע בקריירה הצבאית שלו.
בעל כורחו הוא זיהה שבכך שהוא נשאר הוא שולל קידום מאדם אחר, בעל יכולת גבוהה יותר.
לאחר שעזב את השירות הפעיל, העניק הנסיך הגדול בנדיבות את הדאצ'ה שלו בקרסנוי סלו לרגימנט משמר הסוסים, כדי לשמש כמועדון קצינים.
פרישתו של הנסיך הגדול אפשרה לו להתמקד אך ורק בתשוקתו לסוסים.
דמיטרי קונסטנטינוביץ' יצר מרכז סוסים לדוגמה, חוות דוברובסקי, מחוץ לכפר מירגורד, במחוז פולטבה.
בשנת 1911, דמיטרי הפך לנשיא החברה האימפריאלית למרוצי סוסים, ומונה לנשיא הכבוד של החברה הרוסית לטיפול והגנה על בעלי חיים.
בסתיו 1913, הוא חנך את תערוכת הסוסים הקיסרית הרוסית בקייב, ואת תחרות הספורט הרוסית הראשונה, מעין משחקים אולימפיים סלאביים.
עם הזמן, הנסיך הגדול נסוג לעיתים קרובות לקרים, שם נהנה מהשנים האחרונות וחסרות הדאגות של שושלת רומנוב לאורך חופי הים השחור.
בשנת 1907 הוא רכש חלקת אדמה קטנה בגספרה שבחצי האי קרים, בשנה שלאחר מכן הזמין את בנייתו של קיצ'קינה, מהמילה הטרטרית "תכשיט זעיר".
הוילה עוצבה בסגנון מורי ונבנתה באבן מקומית מסויידת.
כאן בילו הנסיך הגדול ואורחיו ערבים נעימים רבים בצפייה בשקיעה מעל הים השחור, מבלי לדעת שהשמש שוקעת גם על אורח חייהם המיוחס.
אמו של דמיטרי נפטרה בשנת 1911, בהלווייתה הפכה ראייתו הירודה של הנסיך הגדול למקור לעליצות זמנית בתום הטקס כאשר ניסה לנשק את הסמל שאמו החזיקה בידיה.
כשהוא לא יכול לראות בבירור, הוא העריך לא נכון את המרחק, כשהוא מתכופף קדימה כדי להיפרד, הוא החמיץ את הארון הפתוח לחלוטין, נפל מהמדרגות בהתרסקות חזקה כשהחרב הטקסית והמדליות שלו פגעו ברצפת האבן.
קרובי משפחה מיהרו לצידו, אבל הנסיך הגדול נראה לא מופתע והמשיך כאילו כלום לא קרה.
דמיטרי צפה להתנגשות עם גרמניה במשך שנים ולא הופתע מפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
עד אז, הוא היה כמעט עיוור מה שמנע ממנו להשתתף בסכסוך, והוא נאלץ להסתפק בעבודה בהכשרת גדודי הפרשים הרחק משדה הפעולה.
מאחר שמעולם לא התערב בפוליטיקה, דמיטרי קונסטנטינוביץ' שתק במהומה שקדמה לנפילת הרומנובים, מתוך אמונה שזה לא מקומו להציע עצות לא רצויות לניקולאי השני.
דמיטרי היה באחוזתו של קיצ'קין בקרים כשנודע לו שרספוטין נרצח.
הוא זעם על כך שבני המשפחה הקיסרית, ביניהם אחותו אולגה, מלכת ההלנים, חתמו ושלחו בקשה לסלחנות בשמו של הנסיך הגדול דמיטרי פאבלוביץ' לקיסר.
הוא אמר שאילו היה בפטרוגרד באותה עת, הוא לעולם לא היה חותם על המכתב.
הנסיך הגדול היה בפטרוגרד כשפרצה המהפכה בסוף פברואר 1917. למרות אי הוודאות של התקופה, הוא רכש אחוזה גדולה על רציף פטרוגרדסקי בפטרוגרד.
הוא שהה שם כשנודע לו על התפטרותו של ניקולאי השני ועל הכרזת הממשלה הזמנית.
לאחר נפילת משפחתו מהשלטון, הוא חי בשקט, באפלולית, תלוי במידה רבה באלכסנדר קורונצ'נצוב, השלישהנאמן שלו, לצורכי חיי היומיום.
אחייניתו הנסיכה טטיאנה, שאיבדה את בעלה במהלך המלחמה, גרה איתו.
לאחר מהפכת אוקטובר המוצלחת של נובמבר 1917, פרסמו העיתונים של פטרוגרד צו המזמין את כל הרומנובים לדווח לצ'קה האימתנית, המשטרה החשאית.
בתחילה הם פשוט נדרשו לא לעזוב את העיר.
במרץ 1918 זומנו שוב הרומנובים הרשומים כעת כדי להישלח משם.
דמיטרי הלך מלווה בקולונל אלכסנדר קורוצ'נזוב, עוזרו ואחייניתו הנסיכה טטיאנה קונסטנטינובנה, שהתעקשה ללכת איתו כדי לוודא שהוא לא לבד ונתון ללחץ לא רצוי.
המנהיג הבולשביקי של פטרוגרד, גריגורי זינובייב, החליט לשלוח את הגברים בני משפחת רומנוב לגלות ברוסיה הפנימית.
מחשש לכיבוש פטרוגרד בסופו של דבר על ידי הגרמנים, הם העבירו את הבירה למוסקבה.
לדמיטרי הוצעה בחירה לגלות: וולוגדה, אולונטס או ויאטקה.
הוא בחר בוולוגדה, העיר הקרובה ביותר לבירה הקיסרית לשעבר.
ב-18 באפריל, דמיטרי, כשהוא נושא מזוודה ובחברת אחייניתו, הנסיכה טטיאנה, שני ילדיה, המטפלת של הילדים ושלישו הקולונל קורוצ'נצוב, עלו על רכבת ועזבו את פטרוגרד לגלות.
בוולוגדה, דמיטרי קונסטנטינוביץ' לקח שני חדרים בבית בבעלות סוחר מקומי, ממש מול הנהר.
הוא התגורר בחדר אחד עם קולונל קורוצ'נצוב, בעוד טטיאנה והילדים כבשו את השני.
הם לא היו רשומים בתנועתם, ויכלו להסתובב בעיר כרצונם.
זמן קצר לאחר שהגיעו, נודע להם שגם הנסיכים הגדולים ניקולאי וגאורגי מיכאילוביץ' הוגלו לעיירה.
האסירים נהנו מחופש יחסי; מלבד הצורך להתייצב במטה צ'קה פעם בשבוע, הם יכלו לבוא וללכת כרצונם, וטיילו ארוכות ברחבי העיר, ביקרו וסעדו זה עם זה לעיתים קרובות.
באמצע חודש מאי הגיע לוולוגדה קולונל אלכסנדר פון לימינג, אחד מנציגיו של דמיטרי קונסטנטינוביץ', עם חדשות שהוכן עבורו מעבר לפינלנד, אך הנסיך הגדול סירב לעזוב את רוסיה.
המצב השקט והלא בטוח הזה נקטע בפתאומיות ב-14 ביולי, יומיים לפני רצח ניקולאי השני ומשפחתו.
באותו בוקר הגיעה מכונית ובה ארבעה אנשים חמושים בכבדות ואספה את הנסיכים הגדולים ממקום הלינה שלהם; הם הועברו לכפר קטן מוקף חומה, שם ניתן היה לשמור עליהם ביתר קלות.
הנסיך הגדול גאורגי כתב לאשתו באנגליה, "כל אחד מאיתנו קיבל תא, ומאוחר יותר הצטרף אליי דמיטרי.
ראיתי אותו מגיע דרך סורגי הברזל של חלוני, והזדעזעתי מהבעתו העצובה.
העשרים וארבע שעות הראשונות היו קשות, אבל אחרי זה, למרבה המזל, הם הרשו לנו לקבל את מיטות המחנה שלנו וגם את הבגדים שלנו.
אין אף אחד בכלא מלבד שלושתנו".
הם נשמרו על ידי חיילים מהפרובינציות הבלטיות.
"הם מתייחסים אלינו כאל חברים, ולא נעלו את התאים שלנו אחרי היום השני, בזמן שהם מאפשרים לנו ללכת בגינה הקטנה בחצר.
בעודם כלואים, נודע להם שניקולאי השני ומשפחתו נהרגו; נראה היה שזה מעיד על הגרוע מכל והנסיכה טטיאנה עזבה את וולוגדה עם שני ילדיה הקטנים כדי לחזור לפטרוגרד.
ואז ב-21 ביולי, כל הנסיכים הגדולים הגולים בוולוגדה הועברו שוב לפטרוגרד.
בבירה הקיסרית לשעבר, הגברים נכלאו במהירות יחד עם שישה עצורים נוספים בתא במטה הצ'קה.
עם הגעתם, דמיטרי קונסטנטינוביץ' והנסיכים הגדולים האחרים נחקרו ארוכות על ידי מויסיי אוריצקי, יו"ר הצ'קה פטרוגרד.
הנסיך הגדול גאורגי כתב "דמיטרי שאל את אוריצקי למה אנחנו כלואים, ותשובתו הייתה שזה היה כדי להציל אותנו מכיוון שהאנשים התכוונו לירות בנו בוולוגדה", הסבר שקשה להאמין.
האסירים צולמו, ולאחר מכן עברו לכלא קרסטי.
זמן קצר לאחר מכן, הם הועברו לכלא שפלרניה, שם ישהו במשך רוב כליאתם.
כאן היה לכל אחד תא פרטי משלו, ולו רק באורך של שבעה מטרים וברוחב של שלושה מטרים.
הרהיט היחיד שלהם היה מיטת ברזל קשה.
הנסיכים הגדולים הורשו להתאמן חצי שעה עד 45 דקות פעמיים ביום, למרות שהמגע האישי המותר בוולוגדה נשלל מהם כאן בהתחלה.
הסוהרים שלהם, כולם היו חיילים, התייחסו אליהם יפה; הם אפילו עזרו לנסיך הגדול להבריח מכתבים.
לאחר מספר ימים הורשו כולם להתאסף בחצר והותרו להם מצרכים מבחוץ כגון מצעים טריים וסיגריות.
היום שלהם התחיל ב-7 בבוקר כשהעירו אותם מהמדרגות באולם הסוהרים שלהם וקול המפתחות שלהם בדלת.
ארוחת הצהריים הוגשה בצהריים, שהייתה מורכבת ממים חמים מלוכלכים עם כמה עצמות דגים ולחם שחור.
האורות הודלקו בתאים בשעה 19:00, למרות שהחורף התקרב, נאלצו האסירים לשבת בחושך עד אותה שעה.
הפגישות של הנסיכים הגדולים במהלך האימונים נתנו להם הזדמנות להחליף כמה מילים.
הנסיך גבריל קונסטנטינוביץ' היה בתא הסמוך לשלהם; הוא היה בהלם מהופעתו של דודו דמיטרי כאשר הם התאחדו לראשונה.
עד הסוף, נזכר גבריל, דמיטרי היה הדוד האהוב והעליז של ילדותו, שסיפר לו בדיחות, ניסה להעלות את מצב הרוח, ושיחד את סוהרי הכלא כדי להעביר הודעות מלאות תקווה לתאו של אחיינו.
כמה מקרובי משפחתם עשו מאמצים מטורפים למענם להשיג את שחרורם באמצעות מקסים גורקי שהיה סימפתי וביקש מלנין לשחרר אותם.
לקראת סוף 1918, הנסיך גבריל, שהיה חולה, הורשה בסופו של דבר לעזוב ומצא את דרכו החוצה מרוסיה.
ב-9 בינואר 1919, הנשיאות של הצ'קה בפגישה בראשות מרטין לאציס, יקוב פיטרס, איוואן קסנופונטוב והמזכיר או.יה.
מורנק, הוציאה החלטה "הכרעת הדין של הצ'קה לאנשי החבורה הקיסרית לשעבר - לאשר, וליידע את הוועד הפועל המרכזי על כך".
הנסיכים הגדולים היו אמורים להיירות בפקודת הנשיאות של ה-VChk במבצר פטרופבלוסקיה בפטרוגרד בינואר 1919 כבני ערובה בתגובה לרציחות של קרל ליבקנכט ורוזה לוקסמבורג בגרמניה.
אין עדי ראייה על ההוצאה להורג.
מה שידוע מבוסס על גרסאות שנגזרות משמועות ומידע יד שנייה.
הם משתנים על הפרטים, לחלקם יש אווירה דרמטית מדי, אבל לכולם יש סיפור דומה.
בשעה 23:30 בלילה שבין ה-27 ל-28 בינואר, העירו השומרים את הנסיכים הגדולים דמיטרי קונסטנטינוביץ', ניקולאי מיכאילוביץ' וגאורגי מיכאילוביץ', בתאים שלהם בכלא שפלרניה, ואמרו להם שהם עומדים לעבור ושהם צריכים לארוז את חפצים.
הם הניחו בתחילה שהם עומדים להיות מועברים למוסקבה.
הנסיך הגדול ניקולאי מיכאילוביץ' אפילו חשב שהם עשויים להשתחרר, אבל אחיו גאורגי אמר שסביר יותר שהם הולכים למקום אחר כדי להיירות.
לנסיכים הגדולים היה רמז מבשר רעות למה שעומד לקרות להם, כאשר בזמן היציאה, נאמר להם להשאיר את המזוודות שלהם.
הנסיכים הגדולים נלקחו החוצה והועמסו למשאית שהכילה כבר ארבעה פושעים נפוצים ושישה אנשי משמר אדומים.
הם נסעו לעבר הנהר ליד שדה מרס, שם נעצרה המשאית.
בזמן שהנהג ניסה להניע מחדש, ניסה אחד המורשעים לברוח ונורה בגבו כשנמלט.
בסופו של דבר המשאית החלה לנוע שוב, והם נסעו למצודה שהוקמה בקתדרלת פטרפבלוסקיה.
האסירים נדחקו בגסות מהמשאית לתוך מעוז טרובצקוי.
נאמר להם להסיר את החולצות והמעילים שלהם, למרות העובדה שהיה כמעט 20 מעלות מתחת לאפס.
עד אז לא נותר להם ספק מה עומד להתרחש והנסיכים הגדולים חיבקו זה את זה בפעם האחרונה.
כמה חיילים הופיעו נושאים אדם אחר, שהנסיכים הגדולים הכירו לבסוף כבן דודם הנסיך הגדול פאבל אלכסנדרוביץ'.
לאחר מכן ליוו כל אחד מהם עם חייל חמוש מכל צד לעבר תעלה שנחפרה בחצר.
כשחלפו על פני קתדרלת פטרופבלובסקיה שבה נקברו אבותיהם, הצטלבו הנסיכים הגדולים.
האסירים הוצבו בשורה לפני התעלה, בה היו כבר 13 גופות, ניקולאי מיכאילוביץ' שנשא את החתול שלו, מסר אותו לחייל וביקש ממנו לשמור עליו.
כל הנסיכים הגדולים התמודדו עם המוות באומץ רב ביותר.
גאורגי ודמיטרי התפללו בשקט, דמיטרי לסליחת רוצחיו "סלחו להם, כי הם לא יודעים מה הם עושים" נראו כמילותיו האחרונות.
פאבל, שהיה חולה מאוד, נורה על אלונקה.
הדוכסים הגדולים ניקולאי, גאורגי ודמיטרי נהרגו מאותו פיצוץ.
מטח היריות הטיל את גופותיהם להסתחרר לתוך התעלה.
למרות שגופותיהם של שלושת הנסיכים הגדולים האחרים הושלכו לקבר אחים בתוך המבצר, זו של דמיטרי קונסטנטינוביץ' נאספה בחשאי למחרת בבוקר על ידי שלישו לשעבר המסור, פון לימינג, מגולגלת בשטיח ונלקחה לקבורה פרטית בגינה של בית בפטרוגרד, שם הוא קבור עד היום.
דמיטרי פוקראס היה פסנתרן ומלחין סובייטי ממוצא יהודי.
בשנת 1975 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות.
דמיטרי פוקראס נולד בשנת 1899 בקייב (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
במשפחה היו 4 אחים (כולם היו מלחינים) ואחות.
בגיל 8 פוקראס החל לעזור בפרנסת המשפחה וניגן באירועים.
בשנת 1914 פוקראס החל ללמוד נגינה בפסנתר בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג.
עוד בזמן הלימודים הוא התחיל להלחין רומנסות ושירים עבוד מיוזיק הול.