tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גרפילד קבע משולש ישר-זווית נוסף, שווה ערך ל-a, b, c אך מהופך לו בתשעים מעלות, כך שצלע b של המשולש השני מייצרת קטע ישר מתמשך עם צלע a של המשולש הראשון, משמע שצלע b (משולש ראשון) וצלע a (משולש שני; הפוך), מקבילות אחת לשנייה.
בין שני המשולשים נפגשים בקודקוד O, בין צלע a של משולש ראשון לצלע b של משולש שני וצלעות c (היתרים) של שניהם.
כדי למצוא את זווית DOE (E הזווית בין צלעות b ו-c במשולש הראשון ו-D הזווית בין הצלעות a ו-c במשולש השני) מציבים כי במשולש ישנה זווית ישרה (90 מעלות), זווית Θ וזווית 90-Θ (מכיוון שסכום זוויות המשולש 180 מעלות).
לנוכח העובדה שנק' O יושבת על הקטע הישר בין שני המשולשים, נוצרת זווית בת 180 מעלות.
מכיוון שהמשולשים הפוכים זה מזה ב-90 מעלות, זווית Θ-90 וזווית Θ שתיהן מופיעות על זווית O 180 מעלות.
מכיוון ש-Θ ו-Θ-90 משלימות ל-90 מעלות, זווית DOE, שווה ל-90 מעלות בסך הכל לפי הורדה מזווית O.
כעת נוצר משולש ישר-זווית נוסף: DOE.
כעת נמתח קטע בין זווית D ל-E ובכך נוצר טרפז.
משוואת שטחו של הטרפז הנתון היא: .
דרך נוספת לחשב את שטחו של הטרפז היא ליצור משוואת סכום שלושת המשולשים הנמצאים בתוכו ולחשב לפיה כך שעל כל מקרה תהיה התוצאה שווה למשוואת שטח הטרפז הרגילה.
לפי משוואת סכום המשולשים ניתן לחשב את שטח הטרפז באופן הבא: .
שתי המשוואות מובילות לאותה התוצאה ולכן: .
להלן חישוב מלא של צמצום המשוואה:
התוצאה הסופית היא משפט פיתגורס.
גרפילד נבחר לסנאט בתמיכתו של ג'ון שרמן, ונכנס לשנת הבחירות כתומך של שרמן בתור המועמד של המפלגה הרפובליקנית.
לעומת זאת, אחרים סברו שגרפילד היה המועמד העדיף.
גרפילד סירב לקבל את המועמדות, אולם שרמן התחיל לחשוד בכוונותיו של סגנו.
המועמדים המובילים פרט לשרמן היו יוליסס ס.
הסנאטור רוסקו קונקלינג מניו יורק, שהיה מנהיג "סיעת האיתנים" (תומכי גרנט), הציע בתחילת הוועידה שהצירים יתחייבו לתמוך במועמד בבחירות.
הצירים ממערב וירג'יניה סירבו לכך וקונקלינג ניסה לגרש אותם.
גרפילד יצא להגנתם ונאם בזכותם.
הקהל פנה כנגד קונקלינג שוויתר על הניסיון.
תומכי גרפילד התחזקו, והבינו שגרפילד הוא המועמד היחיד שיהיה מקובל על רוב הצירים.
לאחר נאומים לטובת מועמדים אחרים, נאם גרפילד בשם שרמן והציע את מועמדותו.
הצירים עצמם לא רצו לתמוך בשרמן, וגרנט הוביל עם 304 קולות ואחריו בליין עם 284, כששרמן רק במקום השלישי עם 93 קולות בלבד.
גרנט ובליין לא הצליחו להשיג את 379 הקולות הדרושים.
לבסוף, הוחלט שמתנגדי גרנט יתמכו דווקא בגרפילד, שהשיג 50 קולות בסיבוב ה-35. גרפילד טען שהוא לא מתכוון לבגוד בשרמן, אולם המשלחת מאוהיו תמכה בו.
בסיבוב הבא, תומכי שרמן ובליין תמכו בגרפילד, והוא השיג 399 קולות ואת המועמדות.
תומכי גרנט נשארו נאמנים כלפיו והתנגדו לגרפילד.
כדי לפייס אותם, גובה המכס לשעבר מניו יורק, צ'סטר ארתור, נבחר להיות סגנו של גרפילד.
למרות ניסיונות הפיוס המפלגתיים, המתיחות במפלגה נשארה גם במהלך הבחירות, וגרפילד נפגש עם מנהיגי המפלגה בניו יורק.
הוא שכנע אותם להתאחד מאחוריו, חזר אל אחוזתו שבמנטור והשאיר את מסע הבחירות לפעילים, כנהוג באותה התקופה.
הדמוקרטים תמכו במייג'ור גנרל וינפילד סקוט הנקוק מפנסילבניה.
הנקוק והדמוקרטים ציפו לנצח בדרום, והצפון נחשב להימור בטוח עבור הרפובליקנים.
לכן רוב מסע הבחירות התמקד במדינות המתנדנדות, כמו ניו יורק ואינדיאנה.
לא היו הבדלים רבים בין הדמוקרטים והרפובליקנים, והרפובליקנים שוב ניסו לקשור את הדמוקרטים למלחמת האזרחים, ושאם הדמוקרטים ינצחו הם לא יכבדו את החיילים וישלמו לחיילי קונפדרציה.
חמש עשרה שנים עברו מאז המלחמה, ושתי המפלגות העמידו לבחירה גנרלים מהצפון, כך שהאסטרטגיה לא עבדה.
הרפובליקנים עברו להדגשת נושא מכסי המגן.
המצע הדמוקרטי דרש "מכסים רק לשם הכנסה", והרפובליקנים טענו בפני הפועלים בצפון שהנקוק יפחית את מכסי המגן, ויפגע בעבודות שלהם.
הנקוק ניסה להיות מתון בנוגע לכך וטען שמכס המגן הוא עניין מקומי.
הצפון התאחד מאחורי גרפילד, שבהפרש צמוד של פחות מ-2,000 קולות מתוך 9 מיליון, ניצח.
בחבר האלקטורים, השיג 214 קולות לעומת 155. עד היום לא נבחר אף נשיא מלבד גרפילד ישירות לאחר כהונה בבית הנבחרים.
בין היבחרו וכניסתו לתפקיד, התעסק גרפילד בהרכב הקבינט שלו, כדי ליצור איזון בין הפלגים הרפובליקניים.
תומכי בליין היו תומכיו הבכירים, ובליין מונה למזכיר המדינה של ארצות הברית ויועצו הקרוב של גרפילד.
נטען שלבליין היו מרגלים בבית הלבן שעזרו לו לדעת הכל.
ויליאם וינדום נבחר להיות מזכיר האוצר, ויליאם האנט למזכיר הצי, רוברט טוד לינקולן למזכיר המלחמה וסמואל קירקווד למזכיר הפנים.
תומאס ג'יימס מניו יורק היה מזכיר הדואר.
גרפילד מינה את ויין מקוויי לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית.
בליין ניסה למנות במקום מקוויי את יריבו, ויליאם צ'נדלר, אולם הסנאט דחה זאת.
גרפילד הושבע לנשיא ב-4 במרץ 1881. נאומו של גרפילד עם כניסתו לתפקיד לא היה מלהיב כמו נאומיו הקודמים בגלל העיסוק בנושאי הקבינט.
הוא הדגיש את נושא זכויות האזרח לאפרו-אמריקנים, וטען שהחופש לא יושג כל עוד הממשל ישים מכשולים בפני האזרח.
לאחר מכן דיבר על תקן הזהב, שיפור החינוך והתנגדות לפוליגמיה בקרב המורמונים.
עם היבחרו של גרפילד לנשיא הוא ויתר על הכמורה, וצוטט באומרו "אני מוותר על המשרה הרמה ביותר בארץ על מנת להתמנות לנשיא ארצות הברית".
מינויו של גרפילד לתפקיד ראש המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, תומאס למואל ג'יימס, היה יריב של קונקלינג.
קונקלינג דרש שמקורביו יתמנו לתפקיד מזכיר האוצר.
בתגובה, גרפילד מינה אויב של קונקלינג לתפקיד גובה המכס בניו יורק.
המינוי נחשב למינוי יוקרתי במיוחד.
קונקלינג ניסה להביא את ההצעה לאישור הסנאט, אולם גרפילד סירב לכך ואיים לבטל את כל המועמדים שלו לתפקידים פדרליים.
קונקלינג התפטר, אולם המועצה המחוקקת של ניו יורק לא בחרה בו שוב.
גרפילד הצליח לנצח במאבק מול הסנאט.
לצערו של בליין, חזר גרפילד לנסות לפייס את המפלגה, ומינה כמה מחברי סיעת האיתנים לתפקידים.
גרפילד הנהיג את סיעת בני התערובת, שתמכה ברפורמה בשירות הציבורי שהנהיג הייז בדרום לאחר המלחמה.
גרפילד האמין שמערכת המינויים הנוכחית פגעה במוסד הנשיאות.
אישים שתמכו ברפורמה התאכזבו מכך שגרפילד ניסה לבצע רפורמה רק בתפקידים זוטרים, ומינה את חבריו לתפקידים בכירים, אולם תמכו בו בכל זאת.
השחיתות במשרד הדואר גם דרשה רפורמה.
חקירה של הקונגרס מאפריל, 1880 חשפה שהיו במשרד גנבות של מיליוני דולרים ומכרזים מושחתים.
הייז השהה את המכרזים בתגובה, וגרפילד דרש את התפטרות האחראי לכך.
הוא דרש מג'יימס לבצע רפורמה מקיפה בשירות הדואר.
גרפילד האמין שהמפתח לשיפור מצבם של השחורים נמצא בחינוך פדרלי.
במהלך תקופת השיקום, העבדים המשוחררים השיגו אזרחות וזכות הצבעה, אולם גרפילד האמין שהדרומיים הלבנים מונעים מהם את הזכויות, וחשש לגורלם.
הוא הציע מערכת חינוך פדרלית.
הקונגרס והציבור הלבן בצפון כבר איבד את העניין בזכויות השחורים, ולא תמך במימון פדרלי למערכת החינוך.
גרפילד מינה גם שחורים לתפקידים חשובים, וגם את פרדריק דאגלס.
הוא האמין שיוכל להשיג תמיכה לרפובליקנים בדרום בעזרת הגנה על האינטרסים המסחריים של הדרום.
בניגוד להייז, הוא מינה מינויים פוליטיים בדרום, שהיו מקורבים לרפובליקנים.
כשנכנס לתפקידו, לא היה לגרפילד ניסיון רב במדיניות חוץ, אז הוא הסתמך על בליין.
בליין תמך בפרוטקציוניזם בעבר, אולם הסכים עם גרפילד על קידום הסחר החופשי במערב.
הם היו בטוחים שכך יוכלו למנוע מבריטניה אחיזה באמריקה הלטינית, ובאמצעות הגברת הייצוא לחזק את השגשוג האמריקני, שיקושר כך עם הרפובליקנים.
גרפילד הסמיך את בליין לכנס ועידה אמריקנית ב-1882 כדי לפתור בעיות בין מדינות אמריקה הלטינית וליצור הסכמי סחר.
בנוסף ניסה ליצור הסכם שיסיים את מלחמת האוקיינוס השקט בין פרו, צ'ילה ובוליביה.
בליין ניסה למנוע מפרו לוותר על טריטוריות, אולם צ'ילה התנגדה לחזרה לסטטוס קוו לאחר שכבשה את לימה ב-1881. גרפילד ניסה להרחיב את ההשפעה האמריקנית, וביקש לכרות תעלה בפנמה ללא מעורבות בריטית ולהפחית את ההשפעה הבריטית בהוואי.
בנוסף, חתם על הסכמי סחר עם קוריאה ומדגסקר.
גרפילד שקל לחזק את כוחה הצבאי של ארצות הברית, וביקש ממזכיר הצי שלו לחזק את הצי.
התוכניות הסתיימו לאחר ההתנקשות בגרפילד.
תשע מדינות ביקשו להשתתף בוועידה האמריקנית, אולם לאחר התפטרותו של בליין, ארתור, יורשו של גרפילד, ביטל אותה (באוקטובר 1883 נפתרה מלחמת האוקיינוס השקט ללא התערבות אמריקנית).
ארתור נקט ברפורמות מתונות יותר בצי.
סגן הנשיא - צ'סטר ארתור
מזכיר המדינה - ג'יימס בליין
מזכיר האוצר - ויליאם וינדום
מזכיר המלחמה - רוברט טוד לינקולן
התובע הכללי (שר המשפטים) - ויין מקוויי
המנהל הכללי של הדואר - תומאס למואל ג'יימס
מזכיר הצי - ויליאם ה.
מזכיר הפנים - סמואל ג'.
גרפילד מינה רק שופט אחד לבית המשפט העליון של ארצות הברית, אישור מחודש למינוי של הייז מימיו האחרונים בתפקיד - תומאס סטנלי מתיוס שנכנס לתפקידו ב-1881.
ב-2 ביולי 1881 נורה גרפילד בידי צ'ארלס גיטו, עורך דין בן 40 וחבר המפלגה הרפובליקנית.
ההתנקשות אירעה בשעה 9:30 בבוקר, פחות מארבעה חודשים לאחר שהושבע גרפילד לנשיאות, בעת ששהה בתחנת הרכבת של חברת "בולטימור והפוטומק" בוושינגטון, בדרכו לכנס מחזור של הקולג' בו למד, והיה מלווה במזכיר המדינה ג'יימס בליין ובשני בניו ג'יימס והארי.
כשנעצר המתנקש הוא הצהיר "עשיתי את זה ואני רוצה להיעצר!
הצהרה זו העלתה לזמן קצר את החשד כי ארתור, שעמד בראש סיעה אופוזיציונית לגרפילד במפלגה הרפובליקנית, או תומכיו, עמדו מאחורי המעשה.
למעשה, ביצע גיטו את ההתנקשות לאחר שנסיונותיו להתמנות לקונסול דיפלומטי בפריז (משרה שלא היו לו כל כישורים אליה) נכשלו, ולאור מחלת נפש ממנה סבל.כדור אחד פגע בכתפו של גרפילד ויצא דרך הגב, תוך שהוא מחמיץ עורק.
הכדור השני נתקע בחזהו של גרפילד ורופאיו לא הצליחו למצוא אותו על מנת להוציאו.
רופאים כיום סבורים כי הכדור נותר סמוך לריאה.
בניסיון לגלות את מיקומו של הכדור פיתח אלכסנדר גרהם בל גלאי מתכות, אולם מסגרת המתכת של מיטתו של גרפילד גרמה למכשיר לתקלה.
איש לא הצליח אז להסביר את התקלה, משום שמסגרות מיטות עשויות מתכת לא היו נפוצות, והקישור בין שני הגורמים לא נעשה.
גרפילד שכב במיטתו במשך מספר שבועות ומצבו החל להחמיר בשל הזיהום שהתפתח סביב הכדור, שהחליש את ליבו.
80 יום לאחר שנורה מת גרפילד מהתקף לב או ממפרצת בטחול, בעקבות הרעלת דם ודלקת סימפונות.
שעת מותו הוכרזה כ-22:35, ביום שני 19 בספטמבר 1881, בדיוק חודשיים לפני יום הולדתו החמישים.
במהלך גסיסתו הועבר גרפילד לעיירת החוף אלברון בניו ג'רזי, מתוך תקווה נואשת כי אוויר הים והשלווה יסייעו להחלמתו.
גרפילד נקבר בקבר ג'יימס גרפילד, מאוזוליאום שהוקם לזכרו בבית הקברות לייקוויו בקליבלנד, אוהיו.
המצבה שעל קברו מעוטרת בתבליט מאבן טרה קוטה של הפסל קספר בוברל, ומתארת שלבים שונים בחייו.
ב-1887 הוקמה אנדרטת ג'יימס גרפילד לזכרו בסמוך לגבעת הקפיטול.
מרבית ההיסטוריונים והרופאים כיום סבורים כי מותו של גרפילד הוא תוצאה של רשלנות רפואית, וכי הנשיא המנוח היה יכול לשרוד את הפגיעה לו רופאיו היו מוכשרים יותר: בעת החיפוש אחר הקליע הנעלם החדירו רופאיו של גרפילד את אצבעותיהם לבית החזה שלו, ואחד מהם פגע במהלך הבדיקה בכבד שלו.
גיטו נמצא אשם ברציחתו של גרפילד, על אף שפרקליטיו ניסו לטעון להגנתו לאי שפיות.
הוא התעקש כי הטיפול הרפואי הלקוי הוא שהרג את גרפילד, אך לא הצליח לשכנע את שופטיו לקבל טיעון זה כהגנה לגיטימית לחפותו.
גיטו נידון למוות והוצא להורג בתלייה ב-30 ביוני 1882 בוושינגטון.
גרפילד נחשב לסיפור הצלחה אמריקני: ילד עני שהפך לנשיא ארצות הברית.
לאחר שהיריבות בין הפלגים הרפובליקנים גוועה, גם הזיכרון של גרפילד גווע.
האמריקנים חיפשו דמויות נערצות אחרות, שלא היו פוליטיקאים.
נשיאי "העידן המוזהב" נחשבו לנשיאים גרועים, שעזרו לבעלי ההון להתעשר.
לעומת זאת, רבים אחרים טענו שבנשיאותו של גרפילד הייתה גלומה הבטחה שהסתיימה לאחר ההתנקשות בו.
הוא חיזק את כוחו של הנשיא לעומת הסנאט.
אחת מההוכחות הרבות למשפט פיתגורס חוברה בידי גרפילד ונקראת על שמו.
סיפור ההתנקשות של גרפילד הונצח בשני שירים - האחד "Mister Garfield" של ג'וני קאש מ-1965, והשני "Charles Giteau" של קלי הארל ותזמורת כלי המיתר של וירג'יניה, כמו גם בסדרת הטלוויזיה "מוות ממכת ברק" מיני-סדרה תקופתית של נטפליקס אשר עלתה לאוויר בשנת 2025.
ג'יימס וולטר בראדוק היה מתאגרף אמריקאי, אלוף העולם במשקל כבד.
התאגרף תחת השם James J.
Braddock (כנראה בגלל שני אלופים קודמים בשמות James J.
Jeffries ), בזכות היכולת שלו לנצח קרבות שבהם עמד להפסיד הוא קיבל את הכינוי סינדרלה מן.
ג'יימס נולד בעיר ניו יורק למשפחה אירית ענייה, בעקבות הצלחה כמתאגרף חובבן הפך ג'ים בראדוק למקצוען בגיל 21 והתאגרף בתחום המשקל הקל-כבד.
3 שנים לאחר מכן, ב-1929, ביצועיו נתנו לו הזדמנות להתחרות באליפות, אך הוא הפסיד לטומי לאוגרן ב-15 סיבובים.
לאחר מכן הוא הפסיד שוב, הפעם למקסי רוזנבלום.
בשש השנים שלאחר מכן הוא התאגרף כדי להרוויח את לחמו בתקופת השפל הגדול ולקח כל קרב שהציעו לו במטרה להרוויח כסף.
הוא דורג כמתאגרף ברמה בינונית.
למרות זאת, ניתן לו קרב עם המדורג גבוה John "Corn" Griffin, למרות שבראדוק נודע כ"האבן המדלגת", בראדוק ניצח ניצחון מפתיע.
לאחר ניצחון על עוד מתאגרף בדירוג גבוה, John Henry Lewis, ניתנה לו ההזדמנות להילחם על התואר "אלוף העולם במשקל כבד" נגד מקס בר.
בראדוק נחשב על ידי המארגנים של האלוף כיריב שקל לנצח.
ב-13 ביוני 1935, בלונג איילנד, ניו-יורק, ג'יימס בראדוק זכה בתואר "אלוף העולם באגרוף במשקל כבד" למרות שההימורים נגדו היו ביחס של 10 ל-1. בקרב נראה היה שבראדוק מקבל מכות חזקות מבר.
לבסוף, השופטים קיבלו את ההחלטה על ניצחונו בפה אחד.
ג'ים בראדוק סבל מכמה פציעות בידו וב-1936, כשהיה צריך להילחם על התואר שלו נגד הגרמני מקס שמלינג, הקרב התבטל.
כשהיה לבסוף מוכן להתאגרף נבחר בראדוק בן ה-32 להילחם על התואר נגד ג'ו לואיס בן ה-23. בראדוק הבין שלואיס הוא מועדף על הקהל ולכן הגיע להסכמה שהוא יקבל 10% מהרווחים העתידיים של לואיס.
בראדוק הצליח להפיל את לואיס בנוקדאון בסיבוב הראשון בקרב שהתרחש ב-22 ביוני 1937, אך לואיס התאושש והכריע את הזירה בנוקאאוט בסיבוב ה-8, כאשר בראדוק מתמוטט ואינו מצליח לקום עד אחרי ספירת העשר.
בראדוק התאגרף בעוד קרב אחד ב-1938, בו ניצח בהחלטת השופטים על מתמודד שדורג גבוה, אך הזמן השיג אותו, והוא החליט לפרוש מהאגרוף.
Walker Award כהכרה על המסע הארוך ותרומתו לתחום האגרוף.
כשמת בניו ג'רזי ב-1974, ג'ים בראדוק נקבר בכנסייה שם.
הוא הוכנס להיכל התהילה של האגרוף ב-2001. פארק בעיר צפון ברגאן, ניו-ג'רזי, נקרא על שמו.
סרט ביוגרפי שנקרא "סינדרלה מן" מספר את סיפור חייו של ג'יימס ג'יי בראדוק.
הסרט הופק על ידי רון הווארד, בכיכובם של ראסל קרואו בתור בראדוק ורנה זלווגר בתור אשתו.
הסרט יצא ב-3 ביוני 2005 והצליח בקופות.
סר ג'יימס גולוויי , הוא חלילן אירי המכונה "האיש עם חליל הזהב".
הוא אחד החלילנים הראשונים שביסס לעצמו קריירה כסולן.
המלכה אליזבת השנייה העניקה לו תואר אבירות ביוני 2001.
גולווי נולד בצפון בלפסט, אירלנד הצפונית, אחד משני אחים.
אביו, שניגן בחלילית, הועסק במספנת הארלנד וולף עד סוף מלחמת העולם השנייה, ובילה במשמרות לילה בניקיון אוטובוסים לאחר המלחמה, ואילו אמו, הייתה פסנתרנית, אך עבדה כפועלת במתוויה.
הבית בו גדל נפתח ישירות לרחוב, היה בו ברז אחד של מים קרים, וחדרון מגורים קטן ששימש גם מטבח.
בגיל תשע בבלפסט החל גולווי לנגן בחלילית פח, כמרבית הילדים הפרוטסטנטים והצטרף לתזמורות מצעדים מסורתית.
בגיל אחת עשרה זכה גולווי בתחרות לנגני חליל.
הכלי הראשון שלו היה חליל אירי בעל חמישה חורים, ובגיל שתים עשרה או שלוש עשרה הוא קיבל לראשונה חלילית.
הוא עזב את בית הספר בגיל ארבע עשרה ועבד כשוליה אצל מתקן פסנתר במשך שנתיים.
אביו השקיע את מעט כספו בחלילים ובשיעורים לבנו המוכשר.
גולווי הגיע ללונדון בגיל צעיר, למד אצל טובי המורים, עבר ללמוד בפריז אצל החלילן ז'אן-פייר רמפל, אך שנא את הנוקשות הפאריסאית וחזר ללונדון לנגן בתזמורת אופראית ובפילהרמונית של לונדון.
גולוויי נבחן לפילהרמונית של ברלין בניצוח הרברט פון קאראיין והיה לחלילן הראשי של תזמורת זו משנת 1969 עד 1975. להפתעתו של קאראיין ולמגינת לבו, לאחר פרק זמן של חילוקי דעות מסוימים, החליט "ג'ימי" גולוויי לפרוש ולבנות לו קריירה של סולן, תוכנית שצלחה בידו להפליא.
הוא עדיין מופיע בקביעות ונחשב לאחד החלילנים המובילים בעולם.
בעבר הוא היה אורח כבוד של הקאמרטה הישראלית ירושלים וכיום הוא מנצח אורח ראשי של נגני מוצרט של לונדון, תזמורת היושבת בקרוידון, דרום לונדון.
ג'יימס גולוויי ניגן עם ההרכב זוכה פרס האוסקר בהקלטת הפסקול לטרילוגיה "שר הטבעות", בבימויו של פיטר ג'קסון.
מנישואיו הראשונים בצרפת יש לו בן.
הוא התחתן עם אשתו השנייה, אנה (אנני) רנגלי, בתו של אדריכל שווייצרי ידוע, בשנת 1972 ועבר מברלין ללוצרן, שווייץ, עיר הולדתה.
לזוג נולדו בנות תאומות ובן.
בשנת 1978 הקליט עבורה גרסה אינסטרומנטלית לשיר "אנני" של ג'ון דנבר.
שהגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים בבריטניה.
לאחר גירושיהם עבר לגור במגן, שווייץ, כפר ליד לוצרן, שם הוא מתגורר כעת עם אשתו השלישית, ג'ין גולווי ילידת ארצות הברית, לה נישא בשנת 1984. הם מרבים לסייר יחד, מנגנים בדואטים ובנוסף הם מלמדים בכיתות אמן.
ספרו, מוזיקה בכל הזמנים, נכתב ביחד עם ויליאם מאן וראה אור בעברית בהוצאת מעריב בשנת 1985.
ג'יימס גראהם באלארד המוכר בשם העט ג'יי.
באלארד היה סופר בריטי, מהידועים בסופרי "הגל החדש" של המדע הבדיוני.
אביו של באלארד היה כימאי של חברת טקסטיל גדולה, ומונה ליושב ראש והמנהל של החברה בשאנגחאי, שם נולד באלארד.
באלארד בילה את ילדותו המוקדמת בהתיישבות הבינלאומית בשאנגחאי, אשר בה שלטו האינטרסים הבריטיים בין השנים 1843 ל-1941. הוא נשלח ללמוד בקתדרלה של שנגחאי.
אחרי פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה, נאלצה משפחתו של באלארד לפנות באופן זמני את ביתה בפרברים ולשכור בית בדרום שאנגחאי על מנת להימנע מפגיעה על ידי הכוחות הלוחמים.
לאחר שכבשו היפנים את שאנגחאי נשלח באלארד עם משפחתו למחנה מעצר לאזרחי אויבותיה של יפן, שבו שררו תנאים קשים.
במחנה זה הוחזקו בני המשפחה עד סוף המלחמה ולאחריה הם שבו לאנגליה.
באלארד החל ב-1949 בלימודי רפואה באוניברסיטת קיימברידג', מתוך שאיפה לעסוק בפסיכיאטריה.
במקביל עסק בכתיבת סיפורים קצרים אוונגרדיים.
במהלך לימודיו החליט כי ברצונו לעסוק בספרות כעיסוק מרכזי.
הוא נטש את לימודי הרפואה ועסק בעבודות שונות.
בין היתר שירת בחיל האוויר המלכותי הבריטי במשך שנתיים, שבהן הוצב בקנדה ונחשף למדע הבדיוני בהשפעת כתבי עת אמריקניים.
לאחר הצלחת ספרו הארוך הראשון, "The wind from nowhere" (הרוח משום-מקום) שיצא לאור ב-1961, הפך באלארד לסופר למחייתו.
ספריו המוכרים ביותר הם "קראש" השנוי במחלוקת, והרומן האוטוביוגרפי "Empire of the sun" (תורגם לעברית בשם "קיסרות השמש"), העוסק בחוויותיו במלחמת העולם השנייה במחנה מעצר יפני.
שני ספריו המוכרים ביותר עובדו לסרטים: "אימפריית השמש" מ-1984, שביים סטיבן ספילברג ב-1987 ו"קראש" מ-1973, שביים דייוויד קרוננברג ב-1996.
חברת החלומות בע"מ, תרגם יורם שרת, ספרית מעריב, תל אביב, 1979.
אימפריית השמש, תרגם מרדכי ברקאי, זמורה-ביתן, תל אביב, 1984.
קראש, תרגמה לי עברון-ועקנין, הוצאת גוונים, תל אביב, 1973.
רב-קומות, יצא לאור באנגליה ב-1975. תרגם והוסיף אחרית דבר ד"ר עמיר מינסקי, הוצאת בבל, תל אביב, 2023.
שם התואר האנגלי Ballardian הוגדר נכלל במילון קולינס:
ג'יימס ג'וזף גנדולפיני הבן היה שחקן אמריקאי, המוכר בזכות גילום דמותו של טוני סופרנו בסדרת הטלוויזיה "הסופרנוס", תפקיד אשר זיכה אותו בשלושה פרסי אמי ופרס גלובוס הזהב.
גנדולפיני נולד בניו ג'רזי למשפחה ממוצא איטלקי.
הוא החל בקריירת המשחק בקולנוע ב-1987 והופיע במספר סרטים.
ב-1992 קיבל קרדיט ראשון בקולנוע בסרט "זרה בתוכנו" עם מלאני גריפית.
בתחילת שנות ה-90 עיקר הופעותיו היו כדמויות משניות בסרטים מצליחים, כמו "רומן על אמת", "כוננות מיידית", "המושבעת", "תפוס את שורטי", "סחרור בשחקים", "נקודת מגע", "עולם חדש" של הבמאי אלן קורנו ועוד.
הופעתו הבולטת הראשונה בקולנוע הייתה בסרט "8 מילימטר" בתור צלם פורנוגרפיה.
גנדולפיני התפרסם בזכות הופעתו בדמות הראשית בסדרה "הסופרנוס" בערוץ HBO.
בסדרה הוא גילם את טוני סופרנו, בוס מאפיה בניו ג'רזי המתמודד עם קשיי החיים המודרניים.
גנדולפיני שיחק בכל עונות הסדרה, אשר הסתיימה ב-10 ביוני 2007.
בשנת 2001 שיחק בסרט המתח והפעולה "המבצר האחרון".
בשנת 2004 שיחק בקומדיה הרומנטית "לשרוד את חג המולד".
עם הצלחת הסדרה הוא זכה לתפקידים ראשיים בקולנוע.
במהלך השנים בהן כיכב בסדרה בלט בהופעותיו בסרטים "האיש שלא היה שם" של האחים כהן ו"המקסיקני" של גור ורבינסקי.
ב-2011 שיחק לצד פמקה ינסן בסרט "במורד החוף", ובסרט הפשע "יפות רצח".
בשנת 2012 שיחק בסרטו הראשון כבמאי של יוצר "הסופרנוס" דייוויד צ'ייס "Not Fade Away".
באותה שנה שיחק בסרט "הורג אותם ברכות".
בתחילת 2013 יצא הסרט ברט וונדרסטון המופלא" בכיכובו.
לאחר מותו יצא לאקרנים הסרט בכיכובו "דיברנו מספיק".
גנדולפיני הופיע גם במספר הצגות תיאטרון, בהן "חשמלית ושמה תשוקה" ו"חופי הכרך".
בסרט הספין אוף לסופרנוס, הקדושים של ניוארק, בנו של ג'יימס, מייקל גנדולפיני, מגלם את טוני סופרנו הצעיר.
מנישואיו הראשונים נולד לגנדולפיני בן, ומנישואיו השניים לדוגמנית דבורה לין נולדה לו בת.
ב-19 ביוני 2013, בעת חופשה ברומא, נמצא גנדולפיני על ידי בנו מוטל על רצפת השירותים בבית המלון בו שהו.
בנו הזעיק עזרה וכעבור 40 דקות הובא גנדולפיני לבית החולים.
כשעה לאחר שנמצא על ידי בנו הוכרז מותו.
נתיחה שלאחר המוות הראתה כי גורם המוות היה התקף לב.
ב-23 ביוני 2013 הובאה גופתו של ג'יימס לארצות הברית וארבעה ימים לאחר מכן נערכה הלווייתו בכנסיית סיינט ג'ון שבניו יורק.
בעקבות מותו, ב-24 ביוני, הורה מושל מדינת ניו ג'רזי, כריס כריסטי, להוריד את כל הדגלים בבניינים ציבוריים בניו ג'רזי לחצי התורן וב-26 ביוני עומעמו האורות בברודוויי שבמנהטן לכבודו של גנדולפיני.
שלושה ימים לאחר פטירתו היה מיועד גנדולפיני לקבל פרס על עבודתו בפסטיבל הסרטים שבטאורמינה, איטליה.
ג'יימס ארתור גוסלינג הוא מתכנת מחשבים קנדי-אמריקני, אשר נודע בעיקר כאבי שפת התכנות ג'אווה.
גוסלינג נולד בסמוך לקלגרי וסיים תואר ראשון במדעי המחשב באוניברסיטה בעיר.
ב-1983 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קרנגי-מלון.
את שנותיו הראשונות כמתכנת עשה בחברת IBM.
לאחר מכן, ב-1984, הצטרף לסאן מיקרוסיסטמס.
הפרויקט הראשון של גוסלינג בחברת סאן היה NeWS, מערכת חלונות ל-Unix מבוססת פוסטסקריפט, שאת פיתוחה הוביל, אולם לבסוף נדחקה הצידה על ידי מתחרה מצליחה יותר, X Window System.
ב-1991 המציא גוסלינג את שפת Java, פרויקט מוצלח הרבה יותר, אשר אותה עיצב ועבורה כתב את המהדר הראשון ואת המכונה וירטואלית הראשונה.
מאז הוא עוסק בקידומה של השפה ברחבי העולם ובמתן הרצאות על עתידה, כמניעה של מסחר אלקטרוני ושל ה-World Wide Web.
יצירת השפה הפופולרית הקנתה לו מקום באקדמיה הלאומית להנדסה של ארצות הברית, כמו גם תואר קצין במסדר קנדה, הדרגה השנייה בחשיבותה בבכיר שבאותות הכבוד של קנדה.
ב-2 באפריל 2010 עזב גוסלינג את סאן, לאחר שזו נרכשה על ידי חברת אורקל.
באשר לסיבות לעזיבתו, הוא כתב בבלוג שלו שכל דבר מדויק וכן שהוא יכול לומר בנושא יגרום יותר נזק מתועלת.
ב-28 במרץ 2011 חשף כי החל לעבוד בחברת גוגל.
ג'יימס גיום (James Guillaume; 16 בפברואר 1844 - 20 בנובמבר 1916) היה אנרכיסט בריטי.
גיום נולד בלונדון, והחל לגלות עניין באנרכיזם כאשר היה סטודנט בציריך, ומאוחר יותר כעובד דפוס בניוכטל.
הוא היה דמות מובילה בפדרציית יורה של האינטרנציונל הראשון, הפלג האנרכיסטי של האינטרנציונל.
מאוחר יותר, חבר למיכאיל באקונין, סולק יחד איתו מהאינטרנציונל בקונגרס האג, ומילא תפקיד פעיל בייסוד האינטרנציונל האנרכיסטי סיינט אימייר.
גיום ידוע בעיקר בשל יצירתו, בת ארבעת הכרכים, המכונה "האינטרנציונל: מסמכים ומזכרות", שמתעדת את העמדה האנרכיסטית באינטרנציונל הראשון.
גיום כתב גם את הביוגרפיה של מיכאיל באקונין וערך כתבים רבים שלו.
כמו כן, גיום מילא תפקיד חשוב בהמרתו של פיוטר קרופוטקין לאנרכיזם.
במאמרו משנת 1876, "רעיונות על ארגון חברתי", גיום פרס את רעיונותיו לגבי ארגון חברתי בחברה פוסט-מהפכנית, והביע את העמדה האנרכיסטית הקולקטיביסטית אותה חלק עם באקונין ואנטי-סמכותניים אחרים שהיו מעורבים באינטרנציונל הראשון.
כל אחד ייקח את מה שהוא צריך מהמלאי החברתי העשיר של מצרכים, ללא חשש מהתרוקנות, והרגש המוסרי שיהיה מפותח יותר בקרב עובדים חופשיים ושווים ימנע, או יפחית בצורה משמעותית, ניצול ובזבוז".
ג'יימס גארנר , היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, זוכה ארבעה פרסי גלובוס הזהב ושני פרסי אמי.
היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר בשנת 1985 על תפקידו בסרט "הרומן של מרפי".
גארנר הצעיר מבין שלושה אחים צ'ארלי וג'ק, נולד בעיר נורמן שבאוקלהומה, בנם של מילדרד ווולדן וורן בומגארנר.
אמו של גארנר שהייתה הלכה לעולמה כשהיה בן ארבע ושני אחיו נשלחו לגדול אצל קרובי משפחתה.
גארנר גדל במצוקה בחסות אמו החורגת, היא הרבתה להכותו כמו את שאר אחיו.
בגיל ארבע עשרה אזר מספיק אומץ והצליח לגרום לאם המכה לעזוב את הבית.
גארנר הודה שאולץ על ידייה ללבוש שמלה בפומבי ונכנס למספר עימותים פיזיים עימה על מנת להגן על עצמו.
התקרית סיימה את נישואיה לאביו של גארנר.
לאחר מכן נסע אביו להתגורר בלוס אנג'לס בעוד שהוא ושני אחיו נשארו לעבוד בנורמן במספר עבודות מזדמנות.
בגיל 16 הצטרף לצי סוחרי הים של ארצות הברית שם הצליח להשתלב בעבודה, אך נאלץ לעזוב עקב מחלת נסיעה.
בגיל 17 הצטרף לאביו בלוס אנג'לס ולמד ב"תיכון הוליווד" שם קיבל הצעה ממורה הספורט של התיכון לדגמן חליפות ספורט.
למרות השכר המכובד שקיבל הצהיר גארנר שהוא אינו אוהב לדגמן וחזר לביתו שבנורמן כדי לשחק כדורסל, פוטבול וגולף בקבוצות הספורט של התיכון המקומי.
לאחר שסיים את לימודיו התגייס למשמר הלאומי ושירת שבעה חודשים בארצות הברית, לפני שנשלח כחייל רגלים בצבא ארצות הברית לקוריאה להילחם במשך 14 חודשים עם "אוגדת חייל הרגלים 24" בשיאה של מלחמת קוריאה.
במהלך שירותו בקוריאה נפצע גארנר בפניו ובידו מרסיסי מרגמה ובישבנו מאש ידידותית של חייל אמריקאי.
על שתי פציעותיו קיבל גארנר את עיטור לב הארגמן, אולם את העיטורים קיבל בשנת 1983, 32 שנה לאחר שירותו הצבאי.
שירותו הצבאי תרם לגארנר רבות בתחילת דרכו בתור שחקן קולנוע מכיוון שקיבל מספר רב של תפקידים בדרמות מלחמה, בין היתר גם על המערכה בקוריאה שכה נגעה לו.
כשהשתחרר מהצבא שוכנע גארנר על ידי חברו לתיכון הוליווד להשתתף במחזה בברודוויי שם ניסה ללמוד מהכוכב ההוליוודי הנרי פונדה.
השתתף בפרסומות שקידמו אותו לתפקידי טלוויזיה, סרטו הראשון בתור שחקן קולנוע היה ב-1956 "אל עבר הלא ידוע".
שינה את שם משפחתו מבומגרנר לגארנר לאחר שהמפיצים איתם עבד הציגו אותו בתור "ג'יימס גארנר".
פרץ בסוף שנות ה-50 בזכות תפקיד בתור המהמר ברט מווריק בסדרה "מווריק" עליו הועמד לפרס אמי, גארנר גילם את הדמות כ-30 שנה לאחר מכן בסדרה המבוססת על דמותו של ברט מאבריק בלבד, קיבל על הופעותיו מועמדויות לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי.
התפרסם לראשונה בסרט קולנוע בתפקיד משני לצידו של מרלון ברנדו בדרמת המלחמה הקלאסית "סיונרה" בתור קפטן מייק ביילי.
ב-1958 זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן המבטיח ביותר, את הפרס חלק עם ג'ון סקסון ופטריק ווין.
שיחק ב-1961 ב"שעת הילדים" של ויליאם ויילר, אחד הסרטים הראשונים שעסקו בתופעת הלסביות.
בסרט גילם את ד"ק ג'ו קארדין ארוסה של מנהלת בית הספר לבנות קארן רייט (אודרי הפבורן).
ב-1963 התפרסם בדרמת המלחמה "הבריחה הגדולה" בתור שבוי המלחמה, הטייס בוב הנדלי, המנסה לברוח ממחנה שבויים בגרמניה.
באותה שנה גם קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בתפקיד קומי על הופעתו בקומדיה "מגלגל העיסקות".
ב-1964 גילם בדרמת המלחמה "אמילי הופכת לאמריקאית" רס"ן בצי האמריקאי אשר נשלח בעת מלחמת העולם השנייה לאנגליה ומתאהב בבת המקום אמילי ברהם (ג'ולי אנדרוז), במהלך הסרט נפצע בעת משימה על חוף אומהה ומוכרז לשווא כחלל.
ב-1966 התפרסם בתפקיד הראשיים בדרמת המרוצים המצליחה "הפרס הגדול" בתור נהג המרוצים פיט ארון ובדרמה של דלברט מאן "מר בודווינג".
ב-1974 קיבל את התפקיד הראשי של החוקר הפרטי ג'ים סקוט רוקפורד בסדרה בהפקתו של סטיבן ג'יי קאנל "תיקי רוקפורד", גילם את הדמות במשך שש עונות שבמהלכן זכה בפרס אמי לשחקן הדרמטי בתפקיד ראשי ורשם בנוסף שתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב.
חזר לקדמת הבמה הקולנועית לאחר היעדרות קצרה בקומדיה המוזיקלית של בלייק אדוארדס "ויקטור ויקטוריה" בה גילם את הגנגסטר קינג מרשנד המתאהב בזמרת ויקטוריה גרנט (ג'ולי אנדרוז).
ב-1984 הועמד לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי על תפקידו בסרט הטלוויזיה האוטוביוגרפי "פעימות לב".
היה מועמד בפעם היחידה לפרס האוסקר לתפקיד הראשי על הופעתו בקומדיה של מרטין ריט "הרומן של מרפי" בתור הרוקח המזדקן מרפי ג'ונס המנהל רומן עם גרושה בשם אמה מוריאטי (סאלי פילד).
על הופעתו גם היה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
שיתף פעולה עם השחקן ג'יימס וודס וזכה איתו ב-1987 בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי על משחקו בהפקת הטלוויזיה "הבטחה" שבמסגרת הסדרה הביוגרפית "היכל התהילה של הולמארק".
שיחק עם וודס גם בהפקה "הטיפה המרה" והיה מועמד לפרסי האמי וגלובוס הזהב.
ב-1988 שיחק לצידו של ברוס ויליס את איש החוק ואייט ארפ בקומדיית המערבונים של בלייק אדוארדס "שקיעה".
גארנר הוסיף למאזנו שני פרסי גלובוס זהב ומועמדויות אמי נוספות בתחילת שנות ה-90 על תפקידיו הראשיים בדרמות הטלוויזיה המצליחות "יום הקישוט" בתור אלברט סידני פינץ', "ברברים בשער" בתור איש העסקים הקנדי רוס ג'ונסון ו"שעורי נשימה" שם שיחק לצידה של ג'ואן וודוורד אשתו של פול ניומן שהיה חבר קרוב של גארנר.
ב-1994 שיחק בגרסתו הקולנועית של ריצ'רד דונר לסדרה המפורסמת "מווריק" בה כיכב גארנר בתפקיד הראשי לפני כ-40 שנה.
את תפקידו של ברט מווריק קיבל מל גיבסון, בעוד שגארנר הסתפק בתפקיד מארשל זיין קופר שמתגלה במהלך הסרט כאביו של ברט מווריק.
שיחק ב-1996 לצידם של דן אקרויד וג'ק למון בקומדיה הפוליטית "נשיאים בצרות" בתור נשיא ארצות הברית לשעבר מאט דאגלס.
בשנת 2000 השתתף בדרמה של קלינט איסטווד "ספייס קאובויס" לצידם של כוכבי הקולנוע טומי לי ג'ונס, דונלד סאת'רלנד ואיסטווד בעצמו וגילם את הנווט בגמלאות קפטן טאנק סאליבן.
לאחר מכן דיבב בסרט האנימציה "אטלנטיס: האימפריה האבודה" והתפרסם בדרמות "סודות של יה-יה" בתור רועה הצאן ג'יימס ווקר ו"היומן" בתור דמותו המבוגרת של נוח קולהון.
גארנר הוא גולפאי חובב הכיר את אשתו לואיס קלארק בקמפיין של עדלי סטיבנסון לנשיאות ארצות הברית שנערך ב-1956, קלארק וגארנר התחתנו שבועיים בלבד לאחר שהכירו.
הזוג גידל ביחד שתי בנות: קימברלי מנישואיה הראשונים של קלארק וגרטה אותה הוא אימץ כאשר זו הייתה בת תשע.
נכנס להיכל התהילה של מדינת אוקלהומה בשנת 1986.
פסל של גארנר בדמותו ברט מווריק הוצב בשנת 2006 בעיר הולדתו נורמן, אוקלהומה כשגארנר בכבודו ובעצמו חונך אותו.
גארנר סבל ממספר בעיות רפואיות שגררו ניתוח מעקפים ב-1988 בעקבות בעיות לב וניתוח להחלפת שתי ברכיו בשנת 2000.
ב-2008 עבר שבץ מוחי שבעקבותיו אושפז ונותח.
תמוך באקדוחן האישי שלך (1971) משחקי נוכלים (1971)
הם הורגים רק את האדונים שלהם (1972)
משפטי (1998) - סרט טלוויזיה של TNT
ג'יימס וורתינגטון גורדון האב הוא דמות משנה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Detective Comics #27 ממאי 1939, בכתיבתו של ביל פינגר ובאיורו של בוב קיין.
ברוב גלגולי הדמות, גורדון הוא מפכ"ל משטרת גות'אם סיטי.
הוא חולק במחויבות העמוקה אותה חש באטמן לפטור את העיר מנגעי הפשע והשחיתות.
בתור הזהב והכסף וכן בסדרת הטלוויזיה משנות ה-60 של המאה ה-20, גורדון בוטח לחלוטין בבאטמן.
בסיפורים מודרניים יותר, הוא סקפטי בנוגע לדרכיו של באטמן, שלוקח את החוק לידיו, אך הוא מכיר בנחיצותו של האביר האפל והשניים חולקים בכבוד הדדי אחד לשני.
יחסיו של גורדון לבאטמן כאיש הקשר שלו במשטרה דומים ליחסים בין שרלוק הולמס והמפקח לסטרייד.
הוא היה נשוי לברברה גורדון, ולאחר גירושיהם לבלשית שרה אסן-גורדון.
גורדון הוא גם אביה המאמץ של ברברה גורדון, הידועה בזהות גיבורת-העל באטגירל.
גורדון הוא מרכיב חשוב במיתוס של באטמן, והוא מופיע בעיבודים השונים שנעשו על איש העטלף במשך השנים.
את דמותו גילם בסרטים "באטמן", "באטמן חוזר", "באטמן לנצח" ו"באטמן ורובין" השחקן פאט הינגל.
ב סרטי האקשן "באטמן מתחיל", "האביר האפל" ו"עלייתו של האביר האפל" גילם השחקן גארי אולדמן ובסדרות האנימציה באטמן: איש העטלף והמשכיה דובב על ידי בוב הייסטינגס.
את דמותו בסדרת הטלוויזיה "גותהאם" מגלם השחקן בנג'מין מקנזי, ואת דמותו בסרט הלייב אקשן "ליגת הצדק" גילם השחקן ג'יי.
בסרט "באטמן (סרט, 2022)" שהופק בשנת 2022 גילם השחקן ג'פרי רייט.
דמותו של גורדון מדורגת במקום 19 ברשימת מאה גיבורי-העל הגדולים, לפי אתר IGN.
בהמשכיות המקורית שלפני המשבר בעולמות האינסופיים, גורדון היה בלש משטרתי שהתנגד להתערבות פורעי חוק בעסק המשטרתי.
הוא מופיע לראשונה בסיפור באטמן הראשון, בו הוא ובאטמן חוקרים רצח של תעשיין כימיקלים.
למרות שבאטמן לוחם לצד הצדק, שיטותיו ועברו המרשים בעצירת פשעים ולכידת פושעים מביכה את המשטרה.
לבסוף, באטמן נפגש עם גורדון ומשכנע אותו שהאחד זקוק לעזרתו של השני.
באטמן מוסמך על ידו ועובד עם גורדון כסוכן הצדק.
בחוברת Batman Special #1 מתגלה שגורדון ירה והרג שני שודדים כשהיה שוטר צעיר כהגנה עצמית מול עיניו הרואות של בנם.
מאורע זה יגרום לילד להפוך ברבות הימים לנבל-העל ווראת' (Wrath, זעם), ההורג שוטרים עם תלבושת דומה לזו של באטמן, שירדוף אחר גורדון כנקמה שנים לאחר מכן.
גרסת הדמות בהמשכיות שלאחר המשבר הוצגה בסיפור "באטמן: שנה ראשונה" משנת 1987, שנכתבה בידי פרנק מילר.
גורדון מועבר חזרה לגות'אם סיטי לאחר שעבד כשוטר במשך 15 שנה בשיקגו.
כאדם בעל יושרה, הוא מוצא שבן בריתו היחיד הוא באטמן בשלטון המושחת שנשלט בידי המאפיה.
אחד השינויים העיקריים בגרסה זו הוא שבאטמן אינו מוסמך על ידי גורדון, ושמערכת היחסים ביניהם נשמרת מחוץ לעיני הציבור.
בהמשכיות זו גם נקבע שגורדון הוא יוצא הכוחות המיוחדים, שמתמחה בקרב פנים אל פנים.
הוא מגיב על איומים מצד חבריו המושחתים למקצוע על ידי אלימות.
הוא מנהל מערכת יחסים רומנטית עם בלשית במחלקתו, שרה אסן, וזאת בעקבות חיכוכים בנישואיו.
גורדון ואסן משערים את זהותו האמיתית של באטמן, אך הם אינם חוקרים לעומק את ניחושם כדי לאשר זאת.
גורדון מסיים את הרומן ביניהם לאחר שנסחט בידי מפכ"ל המשטרה לואב.
מאורעות המיני סדרה Gordon of Gotham משנת 1998 מתרחשים כעשרים שנה לפני הזמן הנוכחי ביקום DC וכחודשיים לפני הגעתו של גורדון לגות'אם, כפי שתואר ב"שנה ראשונה".
מתגלה כי גורדון, בזמן שהותו בשיקגו, לקח שיעורי לילה בקרימינולוגיה באוניברסיטה והיה צריך להתמודד עם אשתו, שרצתה להיכנס להריון.
הוא הפך לידוען במידת מה לאחר שסיכל ניסיון שוד מאוחר בלילה.
אולם, לאחר שהחליט לחקור שוטר מושחת ממחלקתו, הוא מותקף ומאבד מאמינותו.
לאחר מכן, הוא חושף עדות להתעסקות בבחירות למועצת העיר ומפיל שניים מחבריו למשטרה.
כתוצאה מכך, הממונה עליו ממליץ לו שייקח משרת בלש שהתפנתה בעיר גות'אם.
הסיפור Wrath Child מסביר שגורדון הועבר לגות'אם משיקגו כחלק מתוכניתו של גיליאן ב.
תוכניתו נועדה לטייח את פועלו של אליוט קולדוול, שנודע ברבות הימים כנבל-העל ווראת', כפי שנראה בהמשכיות לפני המשבר.
גורדון יורה והורג שוטר מושחת ואת אשתו בשעה שחמקו ממחסן, משום שלואב איים להרוג את הילד.
גורדון עובר לגות'אם באותו זמן בו באטמן מתחיל את לחימתו בפשע.
גורדון היה עדיין סגן בכוחות המשטרה כאשר שכנע את מחליפו של לואב להתקין את סמל העטלף על גג בניין המשטרה על מנת לתקשר עם באטמן ולהפחיד פושעים.
היה זה בתקופה זו שרובין הראשון, דיק גרייסון, הפך לשותפו הצעיר של באטמן.
גורדון בתחילה אינו מרוצה מכך שהילד מצטרף להרפתקאותיו של באטמן, אך עם הזמן הוא לומד לקבל אותו ולסמוך עליו כשם שהוא סומך על באטמן.
בשנים הבאות, גורדון מקודם בדרגתו למפכ"ל לאחר שהוא ובאטמן מנקים את המשטרה מהשחיתות ששורצת בה.
לאחר מות אחיו וגיסתו, גורדון מאמץ את אחייניתו, ברברה.
מעט לאחר אימוצה, גורדון מתגרש מאשתו, שחזרה לשיקגו עם בנם ג'יימס, והוא מקבל משמורת על ברברה, שהופכת ברבות הימים לבאטגירל.
גורדון מגלה את זהותה הסודית ומתכוון להתעמת איתה על כך, אך באטמן מהתל בו להאמין שמדובר בטעות בזיהוי.
אולם, גורדון ממשיך להאמין שבתו היא באטגירל אך הוא לא מתעמת איתה אלא לאחר מספר שנים.
ברומן הגרפי "באטמן: הבדיחה ההורגת" משנת 1988, הג'וקר חוטף את גורדון לאחר שירה וגרם לשיתוקה של ברברה.
הוא כולא את גורדון במופע מפלצות אשר בפארק שעשועים נטוש ומאלץ אותו לחזות בתמונות של בתו הפצועה כמאמץ לדחוף אותו לכדי שיגעון, ובכך להוכיח לבאטמן שגם אנשים רגילים יכולים לאבד את שפיות דעתם אם היה להם "יום רע אחד".
באטמן עוצר בסופו של דבר את הג'וקר ומציל את גורדון.
למרות שסבל מטראומה רצינית, שפיותו והקוד המוסרי של גורדון נותרו ללא פגע.
הוא מתעקש שבאטמן יעצור את הג'וקר ולא יפגע בו כדי "להראות לו שדרכנו עובדת".
מעט לאחר ששרה אסן חוזרת לגות'אם, היא וגורדון מחדשים את הרומן ביניהם ומתארסים.
אולם, אסן אינה מבינה מדוע גורדון זקוק כל כך לבאטמן, דבר שלעיתים יוצר מתח במערכת היחסים ביניהם.
מעט לפני נישואיהם הקרבים, פלאס - סגנו ושותפו לשעבר של גורדון - מכה את גורדון וחוטף את בנו כדרישה לכופר בתמורה לשחרורו לחופשי של שופט מושחת.
באטמן מציל את ג'יימס גורדון הבן, אבל גורדון, אסן, פלאס והשופט נלכדים וחייבים לעבוד במשותף כדי להימלט.
בתקופה מסוימת לאחר מאורעות "באטמן: נפילתו של אביר" ו"באטמן: הבן האובד", גורדון מוחלף בתפקידו על ידי אשתו, בעיקר משום חוסר נכונותו לסמוך על באטמן לאחר ששני מחליפיו - ז'אן-פול ואלי ודיק גרייסון מקבלים את זהותו מבלי שהם טורחים לידע אותו על ההחלפה.
קשת הסיפור "באטמן: שטח הפקר" מתרחשת לאחר שגות'אם נחרבת ברעידת אדמה ומבודדת מכל עזרה חיצונית.
בתוך העיר, גורדון מנסה להשתלט על הסדר באמצעו של גל פשיעה.
באטמן נעדר באופן מסתורי למשך שלושת החודשים הראשונים, וגורדון מרגיש נבגד במידה מסוימת.
הוא כורת ברית מאולצת עם דו-פרצוף, אך השותפות לא מחזיקה מעמד להרבה זמן - דו-פרצוף חוטף את גורדון ומעמיד אותו למשפט על הפרת הברית, "הכבולה בידי חוק".
גורדון נמלט ונפגש עם באטמן.
במפגש זה, גורדון זועם על באטמן כי הרשה לגות'אם להתדרדר למצבה הנוכחי.
באטמן מציע להוכיח את נאמנותו על ידי חשיפת זהותו הסודית, אך גורדון מסרב להסתכל כשבאטמן מסיר את מסכתו.
בסופו של דבר, השניים מתקנים את החברות ביניהם.
בסוף קשת הסיפור, הג'וקר הורג את שרה אסן-גורדון.
גורדון הזועם בקושי מצליח לרסן את עצמו מלהרוג את הג'וקר, ויורה בפיקת הברך שלו במקום.
מעט לאחר מכן, פושע יורה בגורדון כנקמה על מעצר קודם.
למרות שסבל פציעות אנושות, גורדון שורד ומחלים לגמרי.
גורדון פורש מהמשטרה לאחר ששירת במשך יותר מעשרים שנה.
הוא נשאר בגות'אם ולעיתים מקבל ביקורים ליליים מבאטמן.
לאחר שהותקף בידי סאליבן, גורדון מקבל טלפון סלולרי מוצפן מבאטמן, "הבאטפון", למקרה שיצטרך ליצור עמו קשר, ואשר מכיל גם איתורן למקרה של צרה.
לגורדון יש עדיין קשרים עם הסוכנויות השונות לאכיפת חוק במדינה, ומשרדו של השריף בפרוור מחוץ לגבולות העיר מבקש את עזרתו ליצור קשר עם באטמן, שיחקור סדרת רציחות בלתי רגילות המערבות תופעות על טבעיות, קסם שחור וריטואלים של תורת הנסתר.
המפכ"ל מייקל אקינס מקבל את משרתו של גורדון, ורוב השוטרים מביעים את חוסר נכונותם למלא אחר פקודותיו.
במקרה אחד, אפילו הבלש הארווי בולוק משפיל את אקינס לפני פיקודיו.
לאחר שברברה נזקקת לניתוח כדי להציל את חייה מווירוס של ברייניאק, גורדון מבקר את בתו במטרופוליס.
היא מגלה לו את תפקידה הנוכחי כאורקל - מקור המודיעין של באטמן - ואת עברה כבאטגירל.
גורדון אומר לה שהוא היה מודע לחייה כבאטגירל, אך הוא מופתע לטובה בעקבות הידיעה על זהותה השנייה כאורקל.
כחלק מאירועי "שנה מאוחר יותר", גורדון חוזר למשרתו הישנה כמפכ"ל המשטרה.
הוא הקים מחדש את סמל העטלף בגג מטה המשטרה, ועדיין נושא את הטלפון שבאטמן מסר לו.
למרות שהסיבות לכך אינן ידועות, יש רמיזות לשחיתות משטרתית במשטרת גות'אם בחוברות Gotham Central''.
לאחרונה, גורדון ניצל מניסיון התנקשות בידי הג'וקר, שסימם אותו בסטרואיד "ונום" ותקף את מטה המשטרה.
גורדון נלקח בזמן לבית החולים וחייו ניצלו.
במהלך אירועי הקרוסאובר "הלילה האפל ביותר", גורדון ובתו אבלים על מותו לכאורה של באטמן במאורעות המשבר האחרון.
הם עדים להתרסקותו של גרין לנטרן לתוך סמל העטלף, שהותקף בידי הפקח השחור הצייד ממאדים.
השניים מציעים לגיבור רכב חלופי, ונאלצים להילחם על חייהם כאשר גלריית הנבלים המקורית של באטמן מואנשת חזרה לחיים.
הם ניצלים בידי דיק גרייסון ודמיאן ויין, שפועלים כעת כבאטמן ורובין הנוכחיים, וכן רובין האדום ודדמן.
בשעה שבאטמן ורובין האדום נלחמים בפקחים השחורים, רובין לוקח את השניים לבסיסם התת-קרקעי.
אלפרד מטפל בפצעיהם של ברברה וגורדון מחוסר ההכרה (מה שעוזר להגן על זהותם הסודית של חברי הקבוצה).
כחלק מהאתחול המחודש של יקום DC החל מספטמבר 2011, גורדון עדיין מפכ"ל המשטרה, אם כי נערכו מספר שינויים כמו מראהו החיצוני.
בעקבות האירועים משני המציאות בקשת הסיפור "פלאשפוינט" שבחוברות פלאש, דמויות מסוימות חוזרות למצב מוקדם יותר שלהן, כמו למשל ברברה גורדון, שמקבלת חזרה תחושה ברגליה ושבה לזהות באטגירל.
ג'יימס מוריס גאווין היה מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82 של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
הוא היה מפקד אוגדה בדרגת מייג'ור גנרל הצעיר ביותר מאז מלחמת האזרחים האמריקנית.
גאווין נולד בשם ג'יימס נלי ריאן להורים ממוצא אירי.
בגיל שנתיים נמסר לבית יתומים.
בשנת 1909 אומץ על ידי בני הזוג מרטין ומרי גאווין מהעיירה הר הכרמל בפנסילבניה.
אביו היה כורה פחם והתפרנס בקושי לכן עזב ג'יימס את בית הספר בגיל 12 ועבד בעבודות שונות כדי לעזור לפרנסת המשפחה.
אמו האלכוהוליסטית הייתה מוציאה את זעמה עליו.
הוא קץ בחיים אלה ובמרץ 1924 ביום הולדתו ה-17 ברח מהבית ועלה על רכבת לילה לניו יורק.
הוא התייצב בפני ועדת הגיוס והצהיר שהוא יתום בן 18. הוא הוצב בפנמה שם נרשם לבית ספר מקומי להשלמת השכלה ועבר את בחינות הכניסה לווסט פוינט.
מאחר שהיה חסר השכלה בסיסית היה קם כל יום ב-04.30 ולומד בחדר הרחצה כי רק שם היה אור לקריאה.
לבסוף עשה את הלא ייאמן, השלים את לימודיו בווסט פוינט ב-1929 וקיבל דרגת לוטננט משנה.
הוא שירת שלוש שנים בחטיבת חיל רגלים באריזונה ואחר כך למד בבית ספר לחי"ר בפורט בנינג תחת פיקודם של הגנרלים ג'ורג' מרשל וג'וזף סטילוול.
ב-1936 הוצב לשנה בפיליפינים ואחר כך חזר לווסט פוינט ועסק בפיתוח טקטיקת שימוש בכוחות מוטסים.
באוגוסט 1942 מונה למפקד רגימנט הצנחנים ה-505 בדיוויזיה המוטסת ה-82. הוא נהג להשתתף באימונים הקשים ולקפוץ מהמטוסים עם חייליו ולכן כונה בפיהם: "הגנרל המקפץ".
ב-9 ביולי 1943 צנח עם רגימנט הצנחנים 505 בפלישה לסיציליה ואחר כך בסלרנו ובלחימה בנאפולי.
ב-5 בדצמבר 1943 הועלה גאווין לדרגת בריגדיר גנרל ומונה לסגן מפקד האוגדה.
ב-5 בדצמבר 1944 מונה לסגן מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82 וצנח אתה מאחורי חוף הנחיתה "יוטה" בעת הפלישה לנורמנדי.
ב-27 באוגוסט 1944 התמנה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82 וב-17 בספטמבר 1944 צנח אתה סמוך לניימכן במסגרת מבצע מרקט גארדן.
לאחר מספר ימי לחימה קשים הם נאלצו לסגת.
את דמותו בסרט גשר אחד רחוק מדי גילם השחקן ראיין אוניל.
באוקטובר 1944 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
בקרב הארדנים הוחשה האוגדה ביחד עם הדיוויזיה המוטסת ה-101 בפיקוד אנתוני מקאוליף לחזית בסטון וביחד הצליחו לעצור את המתקפה.
בסרט היום הארוך ביותר (1962) מגלם את דמותו, השחקן רוברט ראיין.
לאחר המלחמה חזר גאווין לארצות הברית ועבד בתחום המחקר והפיתוח בפנטגון.
הוא עסק בתכנון הכנסת מסוקי קרב כסיוע לכוחות הקרקע, דבר שהייתה לו חשיבות רבה במלחמת וייטנאם.
בשנת 1958 פרש משירות פעיל בדרגת לוטננט גנרל.
בשנים 1961–1962 שימש כשגריר ארצות הברית בצרפת.
כתב חמישה ספרים בנושא לחימה.
הוא נפטר ב-23 בפברואר 1990 ונקבר בבית הקברות וסט פוינט.
ג'יימס ד'ארסי הוא שחקן אנגלי.
תפקידו הידוע ביותר הוא אדווין ג'רוויס, משרתו של הווארד סטארק, בסדרת הטלוויזיה "הסוכנת קרטר".
ג'יימס ד'ארסי נולד באמרשם שבמחוז בקינגהאמשייר, וגדל בפולהאם שבלונדון.
אביו נפטר כשהיה ד'ארסי צעיר, אמו קרוליין גידלה אותו ואת אחותו הצעירה שארלוט.
יש לו בני משפחה באירלנד, אנגליה וסקוטלנד.
ב-1991 עם סיום לימודיו בבית הספר "Christ's Hospital", נסע לאוסטרליה לשנה אחת, ועבד במחלקת הדרמה בבית ספר בפרת'.
ניסיון זה גרם לו להתעניין במשחק.
כשחזר ללונדון נרשם לבית ספר למשחק.
למד במשך שלוש שנים באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA), וסיים את לימודי התואר ב-1995.
בתקופת לימודיו ב-LAMDA הופיע ד'ארסי בהפקות תיאטרון של "הרקולס", "כטוב בעיניכם", "דבש פרא", "The Freedom of the City" וב"שרלוק הולמס".
הופעותיו הראשונות בטלוויזיה היו בתפקידים קטנים בסדרות "עדות אילמת" (1996) ו"דיאל ופסקו" (1997).
בהמשך הופיע בסרטי טלוויזיה כגון בתפקיד ניקולס הותורן ב-"Bribery and Corruption" מאת רות רנדל (1997), לורד צ'שיר בסרט "הרוח מטירת קאנטרוויל" (1997) וג'ונתן מייבורי ב"בית הקרח" (1997).
עוד ב-1997 שיחק בתפקיד בליפיל במיני סדרה "קורות טום ג'ונס".
ב-1999 השתתף בסרט הדרמה "The Trench" על אודות מלחמת העולם הראשונה, וכן בסרט "מלון פרדיסו".
החל משנת 2001 ד'ארסי מופיע בתפקידים גדולים יותר.
הוא שיחק בתפקיד הראשי במיני סדרה "לב המורד" (2001), כניקולס בסרט "ניקולס ניקלבי" (2001), וכג'ייק מארטל ב-"Revelation" (2001).
ב-2002 גילם את דמותו של שרלוק הולמס הצעיר בסרט הטלוויזיה "Sherlock: Case of Evil".
ב-2003 שיחק כברנבי קספיאן בסרט "על נשיקה ותשוקות", וגילם את ג'ים קאדון בסדרה .
להכרה רחבה זכה כשגילם את טום פולינגס בסרטו של פיטר ויר "אדון ומפקד: הצד הרחוק של העולם" (2003).
ד'ארסי שיחק בסרטי אימה בתפקיד האב פרנסיס ב"מגרש השדים: ההתחלה" (2004), כריצ'רד פאוול בסרט "An American Haunting" (2005) וב-"Rise: Blood Hunter" (2007).
בנוסף הופיע בטלוויזיה בתפקיד דרק קטרינג בסדרה "פוארו" בפרק "The Mystery of the Blue Train" (2005), וכג'רי בורטון בסדרה "מארפל" בפרק "The Moving Finger".
הוא גילם את דמותו של טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס בסדרה "רומא העתיקה: עלייתה ונפילתה של אימפריה" (2007), ושיחק בתפקיד טובי קליפורד ב-"Fallen Angel" (2007) ובתפקיד טום ברטרם בהפקה של ITV ל"מנספילד פארק" (2007).
הוא השתתף בתסכיתי דרמה ברדיו ה-BBC כמו "טס לבית דרברוויל" מאת תומאס הרדי, "דרקולה" של ברם סטוקר וב-"The Crowded Street" מאת ויפריד הולטבי.
בסדרה "וידוייה הסודיים של זונת צמרת" גילם את דמותו של דנקן אטווד, המו"ל של בל.
ב-2011 גילם את המלך אדוארד השמיני בסרט "וואליס ואדוארד" שביימה מדונה.
ב-2012 שיחק בסרט העצמאי "ענן אטלס" וגילם את רופוס סיקסמית' הצעיר והמבוגר וכן את האח ג'יימס ואת הארכיביסט.
עוד באותה שנה שיחק בתפקיד כוכב "פסיכו", אנטוני פרקינס בסרט "היצ'קוק".
ב-2013 שיחק בתפקיד אריק זימיט בסרט "After the Dark".
בסרט הוא מגלם פרופסור לפילוסופיה שעושה ניסוי מחשבתי על אפוקליפסה גלובלית, יחד עם תלמידיו ביום האחרון ללימודיהם.
ב-2014 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "ברודצ'רץ'" בתפקיד לי אשוורת', חשוד ברצח שתי ילדות.
בשנים 2015–2016 השתתף בסדרת הטלוויזיה "הסוכנת קרטר" של אולפני ABC, כחלק מ"היקום הקולנועי של מארוול", בתפקיד אדווין ג'רוויס, משרתו הנאמן של הווארד סטארק.
ד'ארסי שב לגלם את הדמות בהופעת קמע בסרט "הנוקמים: סוף המשחק".
בשנת 2016 הוא שיחק בסרט "גרניקה".
בשנת 2020 הוא לראשונה ביים סרט - "תוצרת איטליה".
קספיאן P.O.W ג'ים קאדון סדרת טלוויזיה (6 פרקים) אדון ומפקד: הצד הרחוק של העולם Master and Commander: The Far Side of the World לט.
ג'יימס גאי הוא שחיין בריטי, הוא האלוף האולימפי (טוקיו 2020) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי, אלוף אולימפי (טוקיו 2020) ושיאן עולם ובמשחה שליחים משולב 4x100 מטר מעורב, אלוף העולם (קאזאן 2015) במשחה ל-200 מטר חופשי וסגן אלוף אולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ו-4x100 מטר מעורב.
במשחקי חבר העמים שנערכו בגלאזגו, סקוטלנד בסוף יולי 2014 זכה גאי בשתי מדליות זהב וארד.
מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב כששחה בשלב המוקדמות ומדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:44.58 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.84 דקות.
סגן אלוף עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדוחא, קטר בדצמבר אותה שנה זכה גאי במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:36.35 דקות, אחרי פיטר ברנק מהונגריה שקבע שיא אליפות חדש של 3:34.32 דקות ולפני ולימיר סטייפאנוביץ' מסרביה (3:38.17 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:43.28 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 זכה גאי בשתי מדליות, זהב וכסף.
כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא בריטניה חדש של 1:45.43 דקות.
מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא בריטניה חדש של 3:43.75 דקות, אחרי סון יאנג (3:42.58 דקות) ולפני ראיין קוקריין מקנדה (3:44.59 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:45.49 דקות במקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:44.68 דקות ובמקום 14 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.10 שניות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 51.78 שניות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 זכה גאי ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם סטיבן מילן, ניקולס גריינג'ר ודנקן סקוט בשיא בריטניה חדש של 7:01.70 דקות, לפני רוסיה (7:02.68 דקות) וארצות הברית (7:03.18 דקות) ובכך הגנו על תוארם, כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" את התוצאה המהירה באליפות של 1:43.80 דקות.
בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא בריטניה חדש של 50.67 שניות.
ג'יימס גרג ארתור הוא מתמטיקאי קנדי העובד על אנליזה הרמונית, ונשיא לשעבר של האגודה האמריקאית למתמטיקה.
הוא פרופסור במחלקה למתמטיקה של אוניברסיטת טורונטו.
את תוארו הראשון קיבל בשנת 1966 באוניברסיטת טורונטו.
את התואר השני קיבל ב-1967, גם הוא מאוניברסיטת טורונטו.
את הדוקטורט קיבל ב-1970 באוניברסיטת ייל, החל משנה זו עבד שם במשך שש שנים.
המנחה שלו היה פרופסור רוברט לנגלנדס.
ב-1976 הוא הצטרף לפקולטה של אוניברסיטת דיוק, והחל משנת 1978 הוא פרופסור באוניברסיטת טורונטו.
בין השנים 1976 ו-2002 הוא הרצה במכון למחקר מתקדם ארבע פעמים.
נכון להיום לארתור יש שבעה תלמידים.
פרופסור ג'יימס ארתור פרסם כ-56 מאמרי מחקר, יותר מ-2000 עמודים בכתבי עת מתמטיים.
בנוסף למחקר ארתור גם מרצה במגוון מוסדות אקדמיים.
הוא נודע בעיקר בזכות פיתוח נוסחת העיקבה לחבורות רדוקטיביות.
זהו השיג חשוב לעין שיעור אשר מכליל את נוסחת העיקבה של סלברג לחבורה SLׂ(2) משנת 1956. בעבודתו הציג ארתור כלים מרכזיים רבים באנליזה הרמונית לא קומוטטיבית על חבורות רדוקטיביות כלליות.
בהסתמכו על עבודותיהם של לנגלנדס, שלסטד, קוטביץ, וולדספורג'ה ואחרים, ארתור השיג את נוסחת העיקבה בצורתה היציבה.
ארתור היה הקנדי הראשון שזכה במדליית הזהב של קנדה למדע והנדסה , והקנדי השני שזכה בפרס וולף למתמטיקה.
הראשון היה המנחה שלו, פרופסור רוברט לנגלנדס.
מדליית הנרי מרשל טורי (1997)
גרהרד הרצברג מדליית הזהב הקנדית של מדעים והנדסה (1999)
חבר באקדמיה האמריקאית לאומנויות ומדעים (2003)
חבר באגודה האמריקאית למתמטיקה (2012)
ג'יימס פרנסיס גאן ג'וניור הוא במאי קולנוע, מפיק, תסריטאי ומוזיקאי אמריקאי, המשמש מאז דצמבר 2022 כמנכ"ל אולפני DC.
הוא החל את הקריירה שלו כבמאי בסרט האימה הקומי "חלקלק" (2006), ועבר לזא'נר גיבורי-העל עם הסרטים "סופר" (2010), ובפרט בטרילוגיית "שומרי הגלקסיה" של אולפני מארוול ("שומרי הגלקסיה", "שומרי הגלקסיה: חלק 2" ו"שומרי הגלקסיה: חלק 3", ובספיישל חג המולד על דמויותיהם).
אם כי, עבד גם עבור המתחרה DC קומיקס על הסרט "יחידת המתאבדים" (2021) ובסדרת הספין-אוף "פיסמייקר"; כשבאוקטובר 2022 אף מונה לעמוד בראש DC Studios לצד המפיק פיטר ספרן.
פרויקטים אחרים שלו כוללים את עבודתו על סרט האימה "שחר המתים" (2004) בבימויו של זאק סניידר, אתחול לסרט בשם זהה של ג'ורג' רומרו מ-1978; וכתיבת התסריט לסרט הלייב-אקשן "סקובי דו" (2002) ולהמשכו "סקובי-דו 2: חופשי חופשי" (2004).
החל מיולי 2025, נודע גם בזכות בימוי סרט גיבורי-העל "סופרמן" מבית DC קומיקס.
ג'יימס פרנסיס גאן ג'וניור נולד בסנט לואיס, מיזורי שבארצות הברית, בנם הבכור של לאוטה וג'יימס פ'.
אחיהם הגדול של שני השחקנים שון גאן ומאט גאן והתסריטאי בריאן גאן, איש העסקים פטריק גאן ובת' גאן.
שם משפחתם הוא למעשה קיצור לשם האירי "מקגילגאן" (MacGilgunn).
התחנכותו, כמו כל אחיו שבאו אחריו, קרתה בבית הספר והתיכון הישועי שבעיר הולדתו.
הוא גדל גם כנוצרי קתולי.
כבר בילדותו, גילה חיבה רבה לקולנוע, בפרט לז'אנר המדע בדיוני והאימה.
הוא אהב סרטים דוגמת "ליל המתים החיים" ו"יום שישי ה-13", קרא בקביעות את מגזין החובבים "Fangoria" וארגן הקרנות מיוחדות כמו של "שחר המתים", ובהתבגרותו צילם ביחד עם אחיו ביער סמוך לביתם סרטי זומבים במסרטה על סרט צילום 8 מ"מ.
כשגדל, החל ללמוד באוניברסיטת סנט לואיס ושם סיים כבוגר באמנות.
במהלך לימודיו, הוא יצר גם קריקטורות פוליטיות עבור שבועון הסטודנטים.
לאחר לימודיו בסנט לואיס, עבר לזמן קצר ללימודי קולנוע באוניברסיטת LMU שבלוס אנג'לס, אך נשר בטרם עת מהלימודים.
לאחר מכן, למד תואר שני באמנויות באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
ב-1989, גאן הקים עם חבריו להקת גל חדש של רוק אלטרנטיבי ושל רוק גותי בשם The Icons, בה שימש כסולן.
הלהקה זכתה להצלחה מקומית עם אלבומם "Mom, We Like It Here on Earth", ושיריהם "Sunday" ו-"Walking Naked" נכללו בפסקול הסרט "רומיאו ויוליה".
אולם, הלהקה התפרקה באמצע שנות ה-90.
גאן החל את הקריירה הקולנועית שלו ב-1995. הוא כתב את התסריט של "טרומיאו ויוליה" עבור טרומה, כשהבמאי לויד קאופמן שימש עבורו כמנטור ולימד אותו את מרבית ידעו.
הוא המשיך לעבוד ב"טרומה", וביצע שם פרויקטים רבים - יצר, כתב וביים עבור "BBC" את סדרת הטלוויזיה "The Tromaville Cafe" ששודרה בין 1997 ל-2000, כתב את הסרט "The Specials" מ-2000 וכתב את "לולי לאב" מ-2004 בו גם כיכב לצד אשתו דאז ג'נה פישר.
עבודתו המשמעותית הראשונה הייתה ב-2002, אז נשכר לכתוב את התסריט של סרט הלייב-אקשן "סקובי-דו".
אחר כך, ב-2004, כתב גם את התסריט לסרט המשך, "סקובי-דו 2: חופשי חופשי".
עוד באותה השנה, הוא כתב את התסריט לרימייק "שחר המתים".
שנתיים אחר כך, ב-2006, הוא כתב, הפיק וביים את "חלקלק".
שנים אחר כך, ב-2010, הוא כתב וביים את "סופר".
בנוסף, בין 2008 ל-2009 היה אחראי לסדרת הרשת "פורנו PG של ג'יימס גאן" באתר האינטרנט Spike.
בנוסף, ב-2013 הוא היה חלק מהצוות הרב של סרט הקומדיה הפרודי "סרט 43".
עוד על כל אלו, ב-2016 הוא כתב והפיק את "הניסוי של בלקו".
בספטמבר 2012, גאן נשכר על ידי אולפני מארוול לסרט גיבורי-העל עתיר התקציב ביקום הקולנועי של מארוול "שומרי הגלקסיה", על מנת לשכתב את התסריט המקורי ולשמש כבמאי.
הסרט יצא לאקרנים ב-1 באוגוסט 2014, וזכה להצלחה רבה - הכנסותיו נעמדו על $773,328,629 וממוצע הביקורות החיוביות היה כ-90%.
בעקבות כך, הוא נשכר לכתוב ולביים סרט המשך.
"שומרי הגלקסיה: חלק 2" יצא לאקרנים ב-5 במאי 2017, וזכה להצלחה דומה - הכנסותיו נעמדו על $861,333,957 וממוצע הביקורות היה כ-81%.
בזמן שלב הצילומים של "שומרי הגלקסיה: חלק 2", הוא כתב וביים שתי סצנות נוספות של הופעת קמע לכותב הקומיקס סטן לי עבור סרטי היקום הקולנועי, הראשונה עבור "דוקטור סטריינג'" והשנייה עבור "תור: ראגנארוק".
בנוסף, הוא גם ביים את הסצנה שאחרי הכתוביות של "תור: העולם האפל".
והוא מוזכר כמפיק בפועל ושימש כיועץ מיוחד בסרט "הנוקמים: מלחמת האינסוף".
ביולי 2018 אולפני דיסני פיטרו את גאן בעקבות ציוצים לא הולמים שפרסם בטוויטר כעשר שנים לפני כן, ובהם בדיחות על אונס ופדופיליה.בעקבות כך, הסרט "שומרי הגלקסיה: חלק 3" נדחה לתאריך לא ידוע.
באוקטובר 2018 נודע כי האחים וורנר שכרו את גאן כתסריטאי והבמאי לסרט ההמשך של "יחידת המתאבדים" המקורי מ-2016. במרץ 2019, פורסם כי דיסני ואולפני מארוול החזירו את גאן כבמאי "שומרי הגלקסיה: חלק 3".
בשנת 2020 החל לפתח, לכתוב ולביים את סדרת "פיסמייקר" לשירות של HBO Max, המבוססת על דמות קומיקס מבית DC Comics.
זהו גם ספין-אוף לסרט ההמשך "יחידת המתאבדים" שביים ב-2021. הסדרה עלתה לשידור ב-2022.
בעקבות הצלחתם היחסית של "יחידת המתאבדים" ו"פיסמייקר", מונה גאן באוקטובר 2022 לעמוד בראש DC Studios, לצדו של המפיק הבריטי-אמריקאי-יהודי פיטר ספרן.
החל מיולי 2025, נודע גם בזכות בימוי סרט גיבורי-העל "סופרמן" מבית DC.
אף על פי שגדל בבית קתולי, גאן מגדיר עצמו כ"אנטי-דת".