tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הייתה זו התבוסה הימית הראשונה שנחל הצי הבריטי מזה למעלה ממאה שנים.
דעת הקהל הבריטית הזדעזעה מן התבוסה, ולורד הים הראשון החדש, ג'קי פישר יחד עם הלורד הראשון של הימיה, וינסטון צ'רצ'יל, החליטו על תגובה מהירה ומוחצת.
הם שלחו שתי סיירות מערכה מן ה"גרנד פליט" לדרום האוקיינוס האטלנטי; חמישה שבועות לאחר קרב קורונל, ב-7 בדצמבר, הטביעה השייטת הבריטית כמעט את כל אוניותיו של שפה בקרב איי פוקלנד.
יחידות ימיות של מדינות ההסכמה השתלטו על מושבות גרמניות מבודדות, ובהן סמואה, מיקרונזיה, צ'ינגדאו, המושבות הגרמניות בגינאה החדשה, טוגו וקמרון.
ספינות פשיטה גרמניות המשיכו לתקוף אוניות סוחר ברחבי הים, והצי הבריטי עסק במרדף אחריהן עד להטבעתן.
במזרח אפריקה הגרמנית התנהלה לוחמה מתמשכת שנמשכה לאורך כל המלחמה.
במהלך לוחמה זו השתלטו כוחות ימיים בריטיים, בקרב אגם טנגניקה על אגם טנגניקה, בסדרת היתקלויות במהלך פברואר 1916.
הלוחמה בתקופת הברונזה התאפיינה בשימוש נרחב במתכות, בעיקר בברונזה, על שמה נקראת התקופה.
תקופת הברונזה התחילה בערך באלף הרביעי לפנה"ס וקיבלה תנופה גדולה באלף השני לפנה"ס.
בתקופה זו החלו להיווצר התרבויות הגדולות של המזרח הקרוב הקדום כגון שומר, אשור, האימפריה החתית, מצרים העתיקה ותרבויות אחרות.
התרבויות הקדומות הגדולות הקימו מדינות מאורגנות עם מערכת בירוקרטית מפותחת שהייתה מסוגלת לתמוך בכוחות צבא גדולים, שמנו לעיתים עשרות אלפי לוחמים, מספרים גדולים מאוד יחסית לתקופה הנדונה.
אחת התרבויות הבולטות בתחילת תקופת הברונזה הייתה שומר – תרבות של ערי מדינה ששלטו באזור דרום מסופוטמיה, אשר המציאו את כתב היתדות, אחת משיטות הכתב
הקדומות ביותר, ובנו את מקדשי הזיקורת.
תרבות שומר ירדה מגדולתה בעקבות עלייתה של תרבות שמית שיצרה את האימפריה האכדית ואמצה את כתב היתדות.
במצרים העתיקה מתאחדות מצרים העליונה ומצרים התחתונה על ידי נערמר לממלכה אחת, ומתחילה תקופת השושלות.
המצרים המציאו את כתב החרטומים שהיה כתב הירוגליפי.
בארץ ישראל זוהי תקופת הברונזה הקדומה, יש גידול באוכלוסייה, תקופה של בניית ערים בצורות.
בסוף האלף השלישי לפנה"ס נעלמת ממלכת אכד, וחוזרת תקופה נאו-שומרית של ערי מדינה, אחת הבולטות בהן היא השושלת השלישית של אור, במצרים מגיעה תקופת הביניים הראשונה, תקופת התרופפות של השלטון המרכזי.
באזור סוריה צומחות התרבויות השמיות אבלה ואוגרית.
בארץ ישראל מגיעה תקופה של נטישת הערים.
בתחילת האלף השני לפנה"ס מתפתחת בצפון מסופוטמיה עיר המדינה אשור אשר מקיימת סחר עם אנטוליה באמצעות מושבות אשוריות בכניש.
בדרום מסופוטמיה עולה הממלכה השמית של בבל, ומלכה חמורבי יצא למסעות כיבוש מלרסה בדרום ועד מארי בצפון.
במצרים זוהי תקופת הממלכה התיכונה, תקופה של יצירת קשרים בינלאומיים והתפתחות במדע הרפואה.
בארץ ישראל חוזרת תקופת העיור וערים מבוצרות עם חלקלקה.
במחצית האלף השני צומחת באנטוליה הממלכה החתית הקדומה היוצאת למסעות כיבוש, ומגיעה עד בבל והורסת אותה.
מצרים נכבשת על ידי החיקסוס.
המחצית השנייה של האלף השני היא תקופת הברונזה המאוחרת, תקופת סחר בינלאומי.
השפה הבבלית הופכת לשפה הבינלאומית.
זוהי תקופה של צמיחת ממלכות חזקות.
ממלכת מיתני החורית בצפון סוריה ותקופת האימפריה במצרים הנאבקות ביניהן על שליטה בכנען וסוריה.
המאבק ביניהן נפסק עם עליית כוחה של הממלכה החתית החדשה באנטוליה הנאבקת בשתי הממלכות האלה גם יחד.
בדרום מסופוטמיה זוהי תקופה של ירידה.
בבל נשלטת על ידי הכשים.
הרכב הצבאות השתנה בהתאם לאופי התרבותי של המדינה שיצרה אותו.
לרוב, כללו הכוחות הצבאיים כוחות חיל רגלים ויחידות רכובות, שהפלטפורמה הניידת שלהם הייתה לרוב המרכבה.
פרשים הופיעו בתקופת הברונזה המאוחרת, אך אלה היו מעטים ויעילותם הייתה מוגבלת מאוד, בעיקר בגלל גודל הסוס שלא אפשר נשיאת שריון רב והעדר ציוד רכיבה שהתפתח רק בתקופת הברזל.
הצבאות גויסו הן מקרב תושבי הממלכה והן מקרב שכירי חרב.
בראשית תקופת הברונזה היו הצבאות קטנים יחסית, אך בהמשך, גדלו בתקופת הברונזה המאוחרת לכדי עשרות אלפי לוחמים.
כך למשל בקרב קדש, אחד הקרבות הגדולים של תקופת הברונזה המאוחרת, בו השתתפו למעלה מ-50,000 לוחמים ולמעלה מ-5,000 מרכבות, משני מהצדדים.
חיל רגלים הרכיב את עמוד השדרה של הצבא בתקופת הברונזה בעולם העתיק.
לרוב, חולק חיל הרגלים לקל, שהיה חמוש בכלי הטלה למיניהם כגון כידוני הטלה, קשתות, קלע וכיוצא באלה ולא היה מוגן כלל בשריון או היה מוגן בשריון דל; ולכבד שהיה חמוש בכלי נשק לטווח קצר כגון חניתות, חרבות וגרזנים.
לרוב, היה חיל הרגלים הכבד חמוש בציוד מגן כלשהו - לכל הפחות מגן וקסדה, אך לפעמים גם שריון גוף כלשהו.
שריונות העשויים ממתכת היו יקרים מאוד ונלבשו בעיקר על ידי בני האצולה ששירתו, לרוב, בחיל המרכבות.
החימוש ואופן השימוש בחיל הרגלים השתנה מאזור לאזור, בהתאם לתנאים הגאוגרפיים והפוליטיים.
אימון מסודר לא היה קיים והחיילים נדרשו ללמוד את שיטות הלחימה בכוחות עצמם.
לכן, בארצות מפותחות, דוגמת מצרים העתיקה, גויס חיל הרגלים הן מקרב הנתינים והן מקרב שכירי חרב, שהשלימו את הצרכים הטקטיים שלא היו נפוצים בקרב תושבי האזור הנתון.
התפתחויות טכנולוגיות חשובות, בעיקר עיבוד מתכות ועיבוד עץ, ובמיוחד גילוי יכולת כיפוף העץ בעזרת קיטור לצורת גלגל, אפשרו את יצירת המרכבות המהירות שאפיינו את הלוחמה המזרח תיכונית באלף השני לפנה"ס, תקופת הזוהר של עידן הברונזה.
אף שמרכבות היו ידועות עוד בשומר באלף ה-3 לפנה"ס, היו אלה למעשה עגלות כבדות בעלות ארבעה גלגלים עם פלטפורמת לוחמה כבדה רתומה לבהמות משא קטנות (ככל הנראה ערודים).
ההתפתחות הטכנולוגית של האלף השני לפנה"ס שחלה בכמה מישורים במקביל אפשרה את התפתחות מרכבת הקרב האמיתית הראשונה.
ההתפתחות הטכנולוגית הזאת התקיימה בעיקר בתחום גידול הסוסים, עיבוד העץ והמטלורגיה.
הסוסים, שהיו גדולים בהרבה מבהמות המשא הקטנות, אך עדיין קטנים מכדי לשמש כסוסי פרשים של ממש, אפשרו להקטין את מספר בהמות המשא מארבעה, כפי שהיה מקובל במרכבות השומריות, לשניים.
גם המרכבה עצמה השתנתה - גלגלי עץ עם חישורים אפשרו להקטין במידה ניכרת את משקל המרכבה ואת ניידותה ואילו ההתפתחות במטלורגיה אפשרה ללוחמי המרכבות לעטות שריון חזק שסיפק הגנה טובה.
ההתפתחות הטקטית העיקרית התרחשה בממלכת מיתני בה נוצר מעמד המריאנו (אזור סוריה - צפון מערב עיראק של היום) במחצית הראשונה של האלף השני לפנה"ס - מעין אריסטוקרטים לוחמים.
בשיא תקופת הברונזה, באמצע האלף ה-2 לפנה"ס, התחלקו המרכבות לשני סוגים עיקריים - המרכבה הקלה ששימשה את המצרים והיו בה שני לוחמים - הרכב שנהג בסוסים וקשת, והמרכבה הכבדה שהייתה נהוגה בעיקר באימפריה החתית.
כלי הנשק העיקרי של המרכבה הקלה היה הקשת המורכבת, שהייתה חזקה מספיק כדי לשלוח חץ למרחק של מאות מטרים והייתה קטלנית גם לחייל המוגן בשריון גוף ממרחק ניכר.
בנוסף לשני החיילים המוצבים על גבי המרכבה צורף לכל מרכבה גם רץ.
תפקידו של הרץ היה פשיטה על סיפון המרכבות היריבות והרג הלוחמים הנמצאים בו.
כמו כן, היה עליו להשמיד או לשבות את הלוחמים שנפלו מהמרכבות.
תפקיד חשוב אחר היה הגנה על המרכבות של צבאו מפני רצים של האויב כדי למנוע מהם לעשות להם את אותו הדבר.
במרכבה החתית היו שלושה לוחמים: רכב, נושא רומח ונושא מגן.
המרכבות הקלות ששימשו, בין היתר, את מצרים נועדו לחוג סביב כוחות האויב ולהמטיר עליו חצים ואילו המרכבות הכבדות נועדו, בעיקר, לשבירת מערכי חיל רגלים.
הפרשים, כאמור, לא היו נפוצים בתקופת הברונזה ותפקידם היה בדרך כלל סיור והעברת מסרים ולא השתתפות פעילה בקרב.
הסיבה לכך היא העדר ציוד רכיבה נח והגודל הקטן של הסוסים שלא אפשרו נשיאת משאות כבדים כמו חייל עוטה שריון כבד.
ככלל, התאפיינה הלוחמה הימית בתקופת הברונזה בספינות ששימשו בעיקר כאמצעי לנשיאת חיילים ולא היוו פלטפורמה קרבית בפני עצמן.
ככלל, היו הספינות הראשונות קטנות והונעו במפרשים פשוטים ומערכת של משוטים.
על הספינה ניצבו כמה עשרות חיילים, רובם קשתים וחיילי חי"ר שפשטו על סיפון האוניות של האויב וניסו להשמיד את החיילים שישבו בהם.
הספינות הראשונות אשר שימשו כפלטפורמות לחימה הופיעו רק לקראת תקופת הברזל בדמותה של אוניית חמישים.
הלוחמה הימית לא הייתה פופולרית בתקופת הברונזה.
היו לכך סיבות רבות, העיקריות שבהן היא טכנולוגיה ירודה שלא אפשרה את בנייתן של אוניות גדולות יותר וחוסר יכולת הניווט בלב ים, בעיה שהוסיפה להטריד את הימאים גם זמן רב לאחר תקופה זו.
לוחמה אסימטרית היא מלחמה בין יריבים שכוחם הצבאי או הכלכלי היחסי שונה באופן משמעותי, או שהאסטרטגיה או הטקטיקות שלהם שונים באופן משמעותי.
בדרך כלל מדובר במלחמה בין צבא מקצועי למיליציות של תנועת התקוממות.
הגדרת מלחמה אסימטרית בדרך זו באה להבדיל בינה למלחמה סימטרית, מצב לחימה בין שני כוחות בסדרי גודל דומים בשדה הקרב, המשתמשים בטקטיקות ובאסטרטגיות דומות.
המושג עצמו הוטבע בשנות ה-70 של המאה ה-20.
כמעט כל האיומים והאתגרים החדשים איתם התמודדו מדינות המערב המאז המלחמה הקרה מתויגים כאסימטריים.
במלחמה אסימטרית שני הצדדים מנסים לנצל את חולשות היריב כדי לקדם את מטרותיהם הצבאיות או הפוליטיות.
הצד החלש במלחמה אסימטרית משתמש לעיתים בשיטות לחימה לא קונבנציונליות, כדי לפצות על חוסר האיכות והכמות בכוח הצבא, זאת בהסתמך על ההנחה כי הצד החזק לא ירצה לשלם את המחיר התדמיתי הכבד, ויהיה נתון ללחץ בין-לאומי אם יחליט לנקוט בשיטות דומות.
פעולות טרור הן דוגמה לסוג אחד של מלחמה אסימטרית, אך מלחמה אסימטרית כוללת גם סוגי לחימה נוספים, כגון: התקוממויות עממיות, מלחמות גרילה, מדינה מול מעצמה ועוד מצבים שבהם כוח צבאי מסודר מתעמת עם יריב פחות מאורגן, בעל ציוד פחות משוכלל וטקטיקה חמקמקה.
יריבות אסימטרית עשויה להוביל גם לבניין כוח המותאם לפערי הכוחות, כמו למשל "רדוקציה טכנולוגית" אשר במסגרתה הצד המצוי בנחיתות מוותר על אמצעי לחימה מתקדמים ומעדיף להצטייד באמצעים פשוטים אך תחבולניים.
המונח "מלחמה א-סימטרית" הוכר במאמר של באנדרו ג'יי.
Mack) בכתב העת "פוליטיקה עולמית" (World Politics), שכותרתו "מדוע מדינות גדולות מפסידות במלחמות קטנות".
במאמר זה, "א-סימטרי" מתייחס פשוט לפער משמעותי בכוח בין הצדדים הלוחמים בסכסוך.
"כוח", במובן זה, מובן באופן רחב ככוח חומרי, כגון צבא גדול, נשק משוכלל, כלכלה מתקדמת וכן הלאה.
הניתוח של מאק זכה להתעלמות רבה בתקופתו, אך סוף המלחמה הקרה עורר עניין מחודש בקרב האקדמיה.
בסוף שנות ה-90 החל להתפתח מחקר חדש המבוסס על עבודותיו של מאק.
ניתן לומר, כי מלחמות אסימטריות היו קיימות מקדמת דנא.
הרעיון של מלחמה א-ימטרית קיים כבר מאות שנים.
בכתבי סון דזה, כל מלחמה היא אסימטרית מכיוון שצד אחד מנצל את חוזקות האויב תוך כדי תקיפת נקודות התורפה שלו.
היוונים השתמשו בפלנקס כדי לנצח אויב רכוב.
חניבעל השתמש במתקפת הטעיה במרכז כוחותיו עם כיתור כפול כדי להשיג ניצחון על הרומאים.
בכל פעם שטקטיקה או המצאה חדשה שינתה את מאזן הכוחות של צבא או אימפריה על פני אחר, נוצר חוסר איזון או אסימטריה - המשקל לצד אחד יצר את התנאים לניצחון.
התמורות בדמוגרפיה, בכלכלה ובתודעה הקבוצתית של מגזרים ולאומים בעולם, מאז ראשית המאה ה-19, ובמיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה, מלחמות אסימטריות עלו בשכיחותן, וגם מדינות בעלות יכולות דומות מנהלות מלחמות אסימטריות חשאיות הנקראות מלחמות פרוקסי, ומשתמשות באמצעים כגון נשק להשמדה המונית, תקשורת, לוחמה משפטית, ופעילות באומות המאוחדות.
לוחמה אווירית היא טקטיקה צבאית, הפועלת בתווך האווירי ועושה שימוש במטוסי קרב וכלי טיס אחרים בשדה הקרב.
לוחמה אווירית יכולה להתנהל באוויר נגד כלי טיס אחרים, ומהאוויר נגד מטרות על הקרקע או תת-הקרקע, ונגד מטרות ימיות או תת-ימיות.
לוחמה אווירית מודרנית כוללת טילים, נשק מונחה, כלי טיס מאוישים מרחוק ורחפנים,
אף על פי שמלחמת העולם הראשונה נחשבת למלחמה הראשונה שבה נתפס המימד האווירי כמימד לוחמה לצד היבשה והים, ההיסטוריה של הלוחמה האווירית החלה עוד בעת העתיקה עם שימוש בעפיפונים נושאי אדם בסין.
השימוש המתועד הראשון בבלוני תצפית נרשם ב-1794 בקרב פלאורוס.
מאוחר יותר במלחמת האזרחים האמריקאית (1861-1865) שני הצדדים השתמשו בבלוני תצפית.
כדורים פורחים שימשו לתצפית ולהפצת תעמולה גם במהלך מלחמות נפוליאון ומלחמת צרפת-פרוסיה (1871-1870).
במהלך מלחמת העולם הראשונה היו מעורבים לראשונה כלי טיס בקנה מידה גדול ומילאו תפקיד משמעותי.
עם התקדמות המלחמה והופעת מטוסי הקרב, הצפלינים והמפציצים עלתה חשיבותו של המיימד השלישי, האווירי, (לצד היבשה והים) ויותר כוח אדם ומשאבים הושקעו בפיתוחו.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה העשרים התחרו שלוש גישות על תפקידם העיקרי של כוחות האוויר.
יש שגרסו כי ההפצצה הטקטית התומכת בכוחות הקרקע היא המשימה העיקרית, אחרים ראו בכך את העליונות האווירית המאפשרת חופש פעולה מעל שדה הקרב.
אך רבים ראו כמשימה העיקרית של כוחות האוויר את ההפצצה האסטרטגית שמטרתה הרס תשתיות.
בתקופה שבין מלחמות העולם בנו בריטניה וארצות הברית מפציצים כבדים במיוחד למשימה זו.
סטנלי בולדווין באמירתו המפורסמת סיכם את הלך הרוח ששלט באותה תקופה בבריטניה על עליונותו של המפציץ על פני מטוס הקרב.
ניסיונם של טייסי הקרב במלחמת העולם הראשונה אבד אט אט מה שהוכיח את עצמו כבעייתי במהלך מלחמת העולם השנייה.
מנגד, חיל האוויר הגרמני התרכז במאמצים טקטיים.
במלחמת האזרחים הספרדית חיל המתנדבים הגרמני לגיון הקונדור צבר ניסיון מבצעי שבעקבותיו עוצבה תורת הלחימה של הלופטוואפה ועיקר תשומת הלב הופנתה למשימות הפצצה טקטית ואמנעה.
מלחמת העולם השנייה שינתה את פני הלוחמה האווירית.
הביצועים, הטווח והמטען המשופר של המטוסים הביאו לכך שלתקיפה האווירית היה תפקיד מרכזי בכל המערכות.
במהלך המלחמה גבר השימוש בהפצצות אסטרטגיות, הוכנסו כוחות מוצנחים, טילים וכלי נשק מדויקים מוקדמים.
טכנולוגיות ותורות הלחימה הועמדו במבחן והשפעותיה על הלוחמה האווירית ניכרות גם היום.
הפצצה אסטרטגית, שכוונה בעיקר על ערים סיניות גדולות, נערכה במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה על ידי שירותי האוויר של הצי הקיסרי ושל הצבא היפני הקיסרי.
היו גם תקיפות אוויריות על הפיליפינים ואוסטרליה, כמו גם על הערים בבורמה ובמלזיה.
היפנים ביצעו גם הפצצות טקטיות נגד ספינות ומתקנים צבאיים, כמו במתקפה על פרל הארבור.
בתחילת מלחמת העולם השנייה התמקד הלופטוואפה במשימות הפצצה טקטית וסיוע לכוחות הקרקע במלחמת הבזק של הוורמאכט.
עם כוחות משוריינים ניידים וכוח אווירי חזק, הנאצים הצליחו לנצח בכל הזירות בשנים 1939–1941. במהלך הקרב על בריטניה (יולי-ספטמבר 1940) ביצע הלופטוואפה לראשונה הפצצות אסטרטגיות על בריטניה, אך משלא הצליח להשיג עליונות אווירית מול חיל האוויר המלכותי, פנה להפצצת יעדים מזדמנים.
לתקיפות אלה הייתה השפעה מועטה.
חיל האוויר הסובייטי לא נפל ביכולתו מהלופטוואפה, אך הטיהורים של סטלין הותירו את הארגון מוחלש.
כאשר פלשה גרמניה ביוני 1941, גודל כוחות האוויר הסובייטים אפשר לספוג פגיעות רבות ועדיין לשמור על יכולת מבצעית.
ב־1943 הצליחו הסובייטים לייצר הרבה יותר מטוסים מאשר יריביהם הגרמנים ובעזרת עליונות מספרית מוחצת הצליחו לגרשם משטחי ברית המועצות ולהעביר את המלחמה אל אדמת גרמניה.
כוחות האוויר של בעלות הברית באירופה
חיל האוויר המלכותי פתח ב־1940 במסע הפצצות אסטרטגיות שאמור היה להביא את המלחמה אל סופה.
המפציצים הבריטיים המוקדמים היו דו-מנועיים, מוגבלים בגובה ובמהירות ופגיעים למטוסי היירוט הגרמנים שהסבו להם אבדות רבות ולפיכך נאלצו הבריטים לעבור להפצצות שטח בלילה.
בהמשך, פיתוחם של אמצעי ניווט רדיו ומכ"ם למיפוי הקרקע אפשרו הפצצות בגובה נמוך ותקיפת יעדים נקודתית.
חיל האוויר של ארצות הברית הגיע לאנגליה ב־1942 מצויד במפציצים חדישים בעלי ארבעה מנועים אשר טסו בגובה רב יותר והיו בעלי מיגון משופר מזה של הבריטים.
הדוקטרינה האמריקנית גרסה כי תקיפה לאור היום במבנים גדולים של מפציצים כבדים דיה כדי להשיג עליונות אווירית ללא צורך במטוסי ליווי.
לאחר שב-1943, בסדרת מבצעי עומק מעבר לטווח הטיסה של מטוסי הלווי, הגיע שיעור האבדות ל-20%, נאלצו האמריקאים לשנות את משנתם.
במהלך מלחמת העולם השנייה איבדו בעלות הברית 160,000 אנשי צוות אוויר ו-33,700 מטוסים.
ההפצצות האסטרטגיות של בעלות הברית הסיטו משאבים רבים אך לא הביאו לסיום המלחמה ולא הצליחו לשבור את כוח העמידה של העם הגרמני או היפני.
עם זאת, כדברי שר החימוש הגרמני אלברט שפיר, הדבר יצר "חזית שנייה באוויר" ודרש כמויות אדירות של משאבים, אך חרף ההפצצות הצליחו הגרמנים להגדיל את תפוקת ייצור החימוש עד אמצע 1944.
במהלך הקרב על בריטניה, הפילו טייסי ה-RAF רבים מטובי טייסי הלופטוואפה אשר נהרגו או נפלו בשבי.
כתוצאה מכך נכנסו לשירות טייסים גרמנים חדשים וחסרי ניסיון ונפגעה רמתו של הלופטוואפה.
באותה העת החלו האמריקאים להפעיל מטוסי קרב ארוכי טווח מצוידים במכלי דלק נתיקים כמו ה-P-51 מוסטנג.
הוספת מטוסי קרב לליווי תקיפות לאור היום העניקה למפציצים את ההגנה הנחוצה והגבירה את ההפצצות האסטרטגיות.
בין השנים 1942 עד 1944, התחזקו כוחות האוויר של בעלות הברית בזמן שהלופטוואפה הלך ונחלש.
במהלך 1944 איבד חיל האוויר הגרמני את השליטה בשמי גרמניה ולא ניתן היה לעצור עוד את נחשולי ההפצצות של סוף המלחמה.
הפצצת ארצות הברית על יפן
החל מיוני 1944 תקפו מפציצי בואינג B-29 סופרפורטרס, שהמריאו מסין, מפעלים ביפן.
מנובמבר 1944 התגברו התקיפות האוויריות לאחר שהאמריקאים השתלטו על בסיסים קרובים יותר ליפן, בגואם, טיניאן וסאיפאן, ומאוחר יו ר באיוו ג'ימה.
הטקטיקה התפתחה מהפצצות מגובה רב לתקיפות בגובה נמוך ושימוש בפצצות תבערה.
בהתקפות אלה נהרסו ערים רבות ביפן.
באוגוסט 1945 הטילו מטוסי B-29 פצצות אטום על הירושימה ועל נגסאקי בזמן שהסובייטים פלשו למנצ'וריה.
היפנים נכנעו ללא תנאי, וסיימו רשמית את מלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה ותחילת היריבות בין הגוש המזרחי לגוש המערבי דוקטרינת המלחמה נשענה על ההנחה כי המלחמה הבאה תהיה כוללת וגרעינית.
בשנות ה-50 הואץ פיתוחם של מפציצים סילוניים שיועדו להפצצות גרעיניות ובהמשך התפתח תחום הטילים הבליסטיים שהיוו להם חלופה.
במהלך המלחמה הקרה נאגרו על ידי ארצות הברית וברית המועצות טילים בליסטיים חמושים בראשי נפץ גרעיניים כדי להרתיע זו את זו מלהשתמש בהם.
הלוויינים הצבאיים הראשונים שימשו לסיור, ובהמשך התפתחו למערכות תקשורת, מידע ומודיעין זמן אמת חובקי עולם.
הסובייטים פיתחו מערכות נ"מ מתקדמות שאיימו גם על מטוסים הטסים בגובה רב.
הדוקטרינה של נאט"ו נשענה רבות על הכוח האווירי כדי לאזן את היתרון הכמותי העצום שמדינות הגוש המזרחי נהנו ממנו במשך כל המלחמה הקרה.
בארצות הברית השימוש במטוסי יירוט חמושים בטילי אוויר-אוויר הביא להזנחת אימונים בקרבות אוויר צמודים, מה שהוכיח את עצמו כבעייתי במהלך מלחמת וייטנאם.
האמריקאים עדיין ראו צורך ביכולות אמנעה ותקיפת בעומק.
כדי לחמוק מגילוי מכ"ם נדרשה טיסה בגובה נמוך במיוחד תוך ניצול תוואי הקרקע.
בהמשך פותחו טילי השיוט שיכלו לנווט למטרתם עצמאית בגבהים נמוכים.
מלחמת קוריאה התאפיינה בתקופה קצרה בה הכוח האווירי הצפון קוריאני הצליח להשתלט על המרחב האווירי של קוריאה הדרומית.
הם איבדו את העליונות האווירית רק אחרי התערבות האמריקאים.
לאחר הדיפת הצפון קוראנים אל גבול סין, כוחות סינים שארבו בצפון קוריאה פרצו במתקפת נגד.
באותה עת ראשוני מטוסי המיג 15 מקורפוס מטוסי הקרב ה-64 הסובייטי וכוח האוויר של חיל המתנדבים הסיני החלו להגן על רצועה אווירית צרה בצפון קוריאה שמאוחר יותר קיבלה את הכינוי "סמטת המיגים".
במלחמה זו התנגשו בפעם הראשונה באופן ישיר חילות האוויר של ארצות הברית ושל ברית המועצות.
משהתבהר שמטוסי המיג מתעלים בביצועיהם על המטוסים המערביים ומהווים סיכון משמעותי ליירוטם, עברו האמריקאים להפצצות לילה והציבו בזירה מטוסי ירוט F-86 סייבר.
רק לאחר ינואר 1952 החלה שחיקה מאסיבית בכוחות הקומוניסטים שלא יכלו למלא עוד את משימתם עד סוף המלחמה.
מלחמת וייטנאם היא דוגמה לעימות מוגבל בו לאמריקאים לא הייתה יד חופשית בניהול המלחמה.
הלחימה הארוכה מול כוחות הווייטקונג וכן נגד צפון וייטנאם הוכיחו שאין די בדוקטרינות הסטנדרטיות שהשתמשו בהן לפני כן.
הלוחמה המתמשכת באזורים מוכי טילים גרמה לשחיקת כוחות האוויר והיה צורך להתאים אמצעים לדיכוי ההגנה אווירית כגון מטוסי ויילד ויזל לצייד טילים.
הכוחות האמריקאים נמנעו מלתקוף את מרכזי הבקרה הצפון ווייטנאמיים מחשש לפגיעה ביועצים סינים או רוסים וכך הטייסים הצפון וייטנאמיים שנהנו מכיסוי מכ"ם מלא הצליחו להשיג 16 תוארי אלוף הפלות.
האמריקאים לעומתם טסו במטוסים לא מותאמים לקרבות אוויר, בלי הכשרה לקרבות אוויר, וללא יכולת הכוונה ויירוט.
רק שני טייסים אמריקאים זכו לתואר זה.
כניסתם של המסוקים ללחימה הצריכה טקטיקה אשר תמצה את היתרון הטכנולוגי.
המלחמה התאפיינה בשימוש מסיבי במסוקי סער לתובלת כוחות כגון ה-UH-1, כמו כן התפתח תחום חדש של מסוקי קרב כמו ה-AH-1 שיכלו לתמוך בכוחות הקרקע בצורה יעילה.
בשלבים המאוחרים של המלחמה החלו האמריקאים להשתמש בנשק מונחה.
את מלחמת ששת הימים ב-1967 פתח חיל האוויר הישראלי במתקפת מנע.
ב"מבצע מוקד" הונחתה מכה מקדימה על שדות התעופה וחילות האוויר הערביים שהשמידה אותם על הקרקע.
כתוצאה ממנה הייתה לישראל עליונות אווירית מוחלטת ויכולת סיוע חופשית לכוחות היבשה.
במלחמת ההתשה (1969-1970) תקף חיל האוויר הישראלי מטרות אסטרטגיות בעומק מצרים כדי להניע אותה לסיים את המלחמה.
בקרבות אוויר שהתפתחו נגד טייסים מצריים ואף טייסים סובייטים, הייתה לישראל עליונות מוחלטת.
במלחמת יום הכיפורים ב־1973 התאפיינה הזירה האווירית בשליטה של חיל האוויר הישראלי בקרבות אוויר ומנגד, מערכי נ"מ צפופים של סוריה ומצרים ובעיקר סוללות טילי קרקע אוויר ניידות 2K12 קוב (SA-6) שהוכחו כיעילות וגרמו לאבדות קשות.
במחצית הראשונה של המלחמה הוגבלה מאוד יכולת חיל האוויר הישראלי לסייע לכוחות הקרקע.
במלחמת לבנון הראשונה ב־1982 הופלו על ידי חיל האוויר הישראלי כ-100 מטוסים סוריים, מבלי שאיבד אף מטוס בקרבות אוויר.
במלחמת המפרץ ב-1991 נבחנו לקחי מלחמת וייטנאם ותפקידו של הכוח האווירי במלחמה מודרנית הודגם באופן דרמטי.
התקיפות הראשונות הרסו את מערך ההגנה האווירית העיראקית.
טילי שיוט טומאהוק ששוגרו מאוניות, מפציצים חמקנים F-117 נייטהוק עם חימוש מונחה לייזר וכלי טיס חמושים בטילים נגד מכ"ם, תקפו מרכזי פיקוד ובקרה, מתקני תקשורת, מחסני אספקה וכוחות תגבור.
העליונות האווירית של כוחות הקואליציה הושגה עוד לפני שהתחילה הלחימה הקרקעית.
בכניסתם לכווית נתמכו כוחות הקרקע האמריקניים במטוסי A-10 ת'נדרבולט שתקפו את כוחות השריון העיראקים בתותחים וטילי מאבריק.
מסוקי קרב שיגרו טילי הלפייר מונחי לייזר וטילי BGM-71 טאו.
עוד הפעילו בעלות הברית מטוסי AWACS ומפציצי בואינג B-52 סטרטופורטריס.
הכוח האווירי של כוחות הקואליציה כלל למעלה מ-2,250 מטוסי קרב לעומת כ-500 מטוסי מיג-29 ומיראז' F1 עיראקים.
תוך חמישה שבועות ביצעו כוחות הקואליציה למעלה מ-88,000 גיחות והטילו כ־88,000 טונות של פצצות.
תפקיד הכוח האווירי להגן בתווך האווירי על השטח הלאומי ועל מרחב הפעולה של הכוחות המזוינים.
עליו להשיג עליונות אווירית, לבצע משימות הפצצה אסטרטגיות והפצצה טקטיות, לתמוך בכוחות היבשה והים בקרב המשולב, לאסוף מודיעין, להטיס כוחות וציוד ולבצע פעולות חיפוש והצלה קרבי ופינוי אווירי.
תקיפה אווירית היא פעולה התקפית המבוצעת על ידי כלי טיס.
תקיפות אוויריות מבוצעות בדרך כלל ממטוסי תקיפה, מפציצים, מסוקי קרב או כלי טיס מאוישים מרחוק והיא כוללת מטרות אוויריות, קרקעית או ימית.
כלי נשק המשמשים לתקיפה אווירית יכולים לנוע בין מקלעים ורקטות, לסוגים שונים של טילים, פצצות וחימוש משוטט.
עליונות אווירית מושגת בשני שלבים: בשלב מקדים תקיפה ודיכוי מערך הנ"מ של האויב ובשלב שני לחימה כנגד כלי טיס של האויב בקרבות אוויר.
כך למשל, אל מול משימת הפצצה טקטית האויב עלול לשלוח מטוסי קרב כדי להילחם באיום ולהשמיד את המפציצים.
כתגובה לכך ניתן ללוות את המפציצים עם מטוסי קרב כדי להגן אליהם, התוצאה של מהלכים אלו היא שעם כניסה למרחב האווירי של האויב, מטוסי הקרב של שני הצדדים יכנסו לקרב אוויר.
תמרון קרב אוויר צמוד (הידוע בשם דוג פייט) הוא האמנות הטקטית של תנועה, סיבוב ומיקום מטוס הקרב על מנת להגיע למצב ממנו ניתן לבצע התקפה על מטוס אחר.
הוא מסתמך על תמרוני טיסה בסיסיים התקפיים והגנתיים כדי להשיג יתרון על פני יריב אווירי.
בספרו "פיקוד האוויר" (1921) טען דואה כי ניתן להימנע מליפול למבוי סתום דמוי מלחמת העולם הראשונה על ידי שימוש בכוחות אוויר לפגיעה ישירות באוכלוסייה האזרחית.
מלחמת העולם השנייה הראתה כי לטקטיקה זו בעיתיות אתית רבה ותועלת מועטה.
השימוש הנרחב בהפצצות אסטרטגיות במהלך המלחמה גרם לאבדות רבות בקרב אזרחים והחריב ערים שלמות, אך לא שבר את רוחו של העם הגרמני ושל העם היפני.
הפצצה אווירית טקטית היא שימוש בכלי טיס לתקיפה ישירה של יעדים קרקעיים וימיים.
לרוב תקיפות אלו מתבצעות על ידי מטוסי תקיפה, מסוקי קרב, כלי טיס מאוישים מרחוק וחימוש משוטט.
ניתן למנות היבטים שונים של תקיפות טקטיות:
סיוע אווירי קרוב: סיוע צמוד לכוחות הקרקע.
אמנעה אווירית: תקיפת יעדים כגון טורי כלי רכב, אספקה או תגבורת והשמדת תשתיות.
דיכוי הגנה אווירית: תקיפת סוללות נ"מ ומערכות נלוות כמו מערכות מכ"ם.
הסיור האווירי למטרת מודיעין מתנהל בשני נדבכים:
מודיעין אסטרטגי הוא פעולת תצפית לאיסוף מודיעין חזותי, מודיעין אותות, ואיסוף מידע על חתימת אותות מסוגים שונים.
איסוף המודיעין באופן זה נעשה לרוב על ידי מטוסי ריגול כגון לוקהיד U-2 ו־SR-71, ועל ידי לוויני ריגול.
יתרונם של מטוסים על פני לוויינים הוא ביכולתם להגיב במהירות רבה יותר ולהפיק תצלומים בעלי רזולוציה טובה יותר.
עם זאת, קיימת סכנת יירוט על ידי מטוסים או טילים, כמו במשבר מטוס הריגול U-2 ב-1960.
מודיעין טקטי הוא פעולת סיור לאיסוף מודיעין חזותי בזמן אמת ולרוב מתרחש במהלך המערכה.
היבט זה של שימוש במרכיב האווירי היה נפוץ מאוד בשנותיה הראשונות של הלוחמה האווירית.
התפתחויות טכנולוגיות בתחומי התקשורת, המודיעין והתעופה ובין היתר הופעת כלי טיס בלתי מאוישים אשר פותחו לצורך מודיעין חזותי ומודיעין אותות וכן רחפנים, מאפשרים כיום לעשות שימוש בכלי טיס למטרות תצפית וסיור כאחד.
אלה מהווים מכפיל כוח בכך שהם מעניקים למפקד בשדה הקרב "עין בשמיים".
המטוס עם יכולתו להוביל ציוד ואנשים במהירות מהווה כלי לוגיסטי בכל צבאות העולם.
התובלה האווירית הצבאית כוללת שני נדבכים:
תובלה אסטרטגית בה המטוס משמש את המערכת הלוגיסטית בין העורף לחזית.
תובלה טקטית בה המטוס משמש להטסה של אמצעי לחימה וכוחות בתוך הזירה.
התובלה הטקטית כוללת גם משימות חילוץ קרבי, ומבצעים מיוחדים.
הופעתו של כלי הטיס הבלתי מאויש חוללה מהפכה דרמטית במלחמה האווירית.
המזל"טים הראשונים התפתחו במהירות ממשימות סיור למבצעי תקיפה אוטונומים.
כלי טיס מאוישים מרחוק שפותחו למטרות סיור, תצפית ותקיפה, מאפשרים פגיעות כירורגיות.
רחפנים מסוגים שונים מספקים מודיעין טקטי ומבצעים משימות לוגיסטיות מורכבות ובכללם חילוץ נפגעים.
כוחות מוטסים הם יחידות מובחרות בעלות יכולת פריסה מהירה, בדרך כלל חי"ר קל, המונחתים או מוצנחים לשדה הקרב מאחורי קווי האויב, בפעולת איגוף אנכי.
כוחות מוטסים חסרים בדרך כלל אספקה וציוד למבצעים קרביים ממושכים, ולכן הם מתאימים יותר למבצעי ראש גשר מאשר לכיבוש ארוך טווח.
תקיפות אוויריות החליפו במידה רבה את הצורך במבצעי איגוף אנכי, והמסוקים החליפו (כמעט) לחלוטין את הצורך במבצעים מוצנחים.
המערכה האווירית במלחמת העולם הראשונה הייתה המערכה האווירית הראשונה בעלת היקף משמעותי בהיסטוריה.
עוד קודם למלחמת העולם הראשונה היה שימוש בבלוני תצפית, אולם במהלכה היה שימוש רב בבלוני תצפית לצורך תצפית ארטילרית קדמית.
גרמניה עשתה שימוש בצפלינים למשימות איסוף מודיעין בים הצפוני ולהפצצות אסטרטגיות באנגליה.
מטוסים החלו להיכנס לשימוש צבאי בתחילת המלחמה.
תחילה היה השימוש במטוסים מוגבל בעיקר למשימות סיור.
במהלך המלחמה, מתוך ניסיון שצברו טייסים ומכונאים, פותחו סוגי מטוסים לשימושים צבאיים שונים, כולל מטוסי קרב, מפציצים, ומטוסים לתקיפת מטרות קרקעיות.
במהלך המלחמה הפכו לראשונה חלק מטייסי הקרב לאלופי הפלות, אשר תוארו באמצעי התקשורת כאבירים של העידן המודרני, ואשר הפכו לגיבורים מושאי הערצה.
במלחמת העולם הראשונה אף מונו לראשונה קצינים רמי דרג לפיקוד על המערכה האווירית, אות לחשיבות הגוברת של ניהול המלחמה מן האוויר.
בעוד שהשפעת המטוסים על מהלך המלחמה הייתה בעיקרה טקטית ולא אסטרטגית, תפקידם החשוב בשיתוף הפעולה הישיר עם כוחות היבשה (במיוחד הכוונה ותיקון אש ארטילרית), והצעדים הראשונים בתפקידים האסטרטגיים של כלי טיס היו רמז מטרים לחשיבות כלי טיס במלחמות העתידיות.
לוחמה אַמפיבית (וכן "נחיתת סער אמפיבית", "נחיתה מהים" ו"הֶחָפָה") היא טכניקה צבאית, אשר עושה שימוש בכלי שיט מיוחדים או בכלי רכב אמפיביים, כדי להציב כוח צבאי – חיילים, ציוד, כלי רכב ורק"ם – על חוף אויב.
בעברית משמש המונח "נחיתה" הן לתיאור תנועה אמפיבית מן הים אל היבשה, והן לתיאור נחיתה של כלי טיס (המבוצעת מן האוויר אל היבשה או הים), על אף שמדובר בשתי פעולות שונות.
בהתאם למשמעות הראשונה, לוחמי חי"ר שהוכשרו לנחיתה מן הים נקראים בעברית "נַחָתִים" (ובאנגלית "Marines", קרי מארינְס), והשם נַחֶתֶת מתאר סוג מסוים של כלי שיט המיועד לביצוע נחיתה.
בצה"ל משמש המונח הֶחָפָה (מלשון חוף) לתיאור נחיתה אמפיבית.
בעת מלחמה נדרשים לעיתים צבאות לצלוח מכשולי מים מסוגים שונים.
מכשולי מים רדודים ניתנים לצליחה באמצעות כלי רק"ם (כמו טנקים ונגמ"שים), ולעיתים גם על ידי לוחמי חי"ר.
על תעלות צרות אפשר לגשר במהירות באמצעות טנקי גישור, ועל תעלות רחבות מהן – על ידי בניית גשרים מהירה בידי חיל הנדסה.
אך שינוע לוחמים לאזור לחימה המופרד מהם באמצעות גוף מים גדול (אוקיינוס, ים, אגם, נהר רחב וכדומה) מציב קושי רב יותר, ומצריך תובלה ימית אל החוף או גדת הנהר, ולעיתים אף תובלה יבשתית מעבר לקו החוף.
גם הספקת כוחות אלו היא עניין מורכב.
בין כלי התחבורה המשמשים לביצוע לוחמה אמפיבית נמנים הבאים:
סירות גומי – אמצעי בסיסי ביותר, להנחתה שקטה וחשאית של לוחמים (לרוב קומנדו ימי) בחוף, לשם ביצוע פעולה יבשתית שאינה מצריכה כוח גדול, או על מנת שיהוו כוח חלוץ לאבטחת המשך הנחיתה מהים של כוחות גדולים יותר.
את הסירות מורידים בדרך כלל מספינת מלחמה כלשהי הממוקמת כמה קילומטרים מהחוף, אך ישנן גם דרכים אחרות (הורדה ממסוק, הוצאה מצוללת).
נחתות – בגדלים שונים, המשמשות להנחתת חיילים, ציוד, כלי רכב ורק"ם, בהתאם לגודלן ולכושר הנשיאה שלהן.
אוניות גל-נוע צבאיות – שימוש נפוץ של אוניות מסוגים אלה הוא נשיאת כמות גדולה של כלי רכב ורק"ם אל חוף היעד, כלומר הן מתפקדות כמעין נחתות ענקיות.
גודלן והעובדה שאינן ספינות מלחמה הופכים אותן לפגיעות, ועקב כך הן משמשות להנחתת כוחות רק לאחר שראש החוף אובטח.
רחפות – דומות לנחתות בתפקודן עד החוף, אך מאפשרות המשך תנועה גם על היבשה.
כלי רק"ם אמפיביים, לרוב קלים יחסית (כלומר נגמ"שים אמפיביים), שנבנו כך שיוכלו לשוט בים, לנחות על היבשה ולהמשיך בנסיעה על הקרקע.
חלק מכלי הרכב האמפיביים מאפשרים צלילה קצרה במכשולי מים רדודים, או בנויים מלכתחילה לשוט כשהם שקועים במים כמעט במלואם.
יצוין כי אם יש צורך בתקיפה באמצעות כלים כבדים כמו טנקי מערכה, ישונעו אלה באמצעות נחתות, רחפות או מטוסי תובלה, וכלי הרק"ם האמפיביים ישמשו לשמירה על ראש החוף עד להגעת הטנקים, או כלל לא ישותפו בלחימה (תלוי בעוצמת אש האויב בחוף).
אוניות לוחמה אמפיביות בעלות מבדוק נחיתה ואוניות סער אמפיביות – בניגוד לכלי התחבורה הקודמים, אוניות אלה אינן מבצעות בפועל נחיתה מן הים (כלומר אינן מגיעות עד לחוף כמו נחתות, לדוגמה).
תפקידן הוא לאחסן בסיפונן התחתון ("Wet Deck") כלי תחבורה כמו נגמ"שים אמפיביים ורחפות, לשנע אותם דרך ימים ואוקיינוסים ולאפשר להם להגיח לתקיפת חופי האויב ממרחק קצר יחסית (כמה קילומטרים).
הצורך באוניות אלה נובע מכך, שכלי התחבורה האמפיביים קטנים מכדי להתמודד עם מים עמוקים או סוערים, ואלמלא האוניות הם פשוט לא היו מסוגלים לפעול בחופים מרוחקים.
ההבדלים בין שני הסוגים הם שאוניות מבדוק נחיתה הן קטנות יותר ותכליתן היא שינוע כלי תחבורה אמפיביים, ואילו אוניות סער אמפיביות הן גדולות יותר ומשמשות גם לנשיאה, המראה ונחיתה של כלי תעופה המסוגלים להמריא ולנחות אנכית (יכולת ההופכת אותן למעין נושאות מטוסים שאינן מיועדות למטוסים בעלי כנף קבועה).
במלחמות העולם הראשונה והשנייה נערכו נחיתות סער אמפיביות רבות, שהידועה והגדולה שבהן הייתה הפלישה לנורמנדי.
צה"ל החזיק ביכולות לוחמה אמפיבית שונות מן השנים הראשונות להקמתו.
נחתות היו בשירות צה"ל באופן לא רצוף תחת שייטת הנחתות (שייטת 11), משנותיו הראשונות של חיל הים (שנת 1949 לערך) ועד שהוצאו מהשירות לאחר מלחמת לבנון הראשונה (כפי הנראה בשנת 1985), זאת לאחר ששימשו במבצע הנחיתה בשפך האוואלי.
בין הנחתות שהיו בשירות צה"ל במשך השנים: נחתות מכוניות (נמ"כ), נחתת טנקים, נחתות 36 מטרים, נחתות 60 מטרים ונחתת 100 מטרים.
הכשרת לוחמי חי"ר לנחיתה בוצעה באופן שחפף באופן חלקי את קיומן של נחתות: עד תחילת שנות ה-50 החזיק צה"ל בגדוד נחתים, אשר פורק עקב יציאת כל הנחתות הקיימות משירות.
מאז ועד שנת 1983 הסתמך צה"ל על לוחמי חי"ר רגילים לביצוע נחיתות, על בסיס אמצעי הנחיתה הזמינים באותה עת (בפרט נחתות).
בשנת 1983, תוך כדי מלחמת לבנון וכחלק מהפקת הלקחים משלביה הראשונים, הוקמה חטיבת גבעתי (המחודשת), אשר לוחמיה אומנו, נוסף על הכשרתם הרגילה כלוחמי חי"ר, לבצע נחיתה מהים ("הֶחָפָה" כפי שהיא מכונה בצה"ל).
הכשרה זו של לוחמי גבעתי הופסקה בתחילת שנות ה-90, וזאת לאחר שנים שבהן לא הצטייד צה"ל בנחתות או באמצעי נחיתה דומים (כאמור, שייטת הנחתות בוטלה בשנת 1985 לערך).
בשנים האחרונות צה"ל נערך לשיפור יכולות הלוחמה האמפיביות שלו, ובין היתר רכש שתי נחתות, הראשונה אח"י נחשון נמסרה לחיל הים באוגוסט 2023. בימנו היחידות המתמחות בלוחמה אמפיבית בצה"ל הן שייטת הנחתות וכוחות מיוחדים בלבד (בעיקר שייטת 13 של חיל הים).
לוחם (שם מדעי: Calidris pugnax) הוא עוף מים הנפוץ באסיה ובאירופה.
בישראל נפוץ בעיקר בצפון, לרוב במהלך נדידה דרומה לאפריקה.
הוא מתרבה באזורים צפוניים יחסית ולעיתים גם באזור הארקטי.
בעבר סווג כמין היחידי בסוג Philomachus שבמשפחת החרטומניים בסדרת החופמאים, אך בעקבות מחקרי DNA הוחלט כי ניתן לשייך אותו לסוג חופית (Calidris).
הלוחם מצוי באזורי ביצות וגדות לחות וכן לאורך החופים ובהם הוא מחפש בעזרת מקורו המחודד חרקים ויצורי מים קטנים.
הלוחם מפגין דו-צורתיות זוויגית - הזכר יכול להגיע לגודל של עד 32 ס"מ, בעוד שהנקבות מגיעות עד לגודל של 26 ס"מ.
קיימים זכרים מ-3 סוגים, טריטוריאליים, לוויניים ומתחזים כאשר הטריטוריאליים הם הנפוצים ביותר.
במופע הקיץ שלו, הזכר הטריטוריאלי מגדל "רעמת נוצות" אדומה-שחורה ועל החזה מופיעים כתמים שחורים גדולים.
הזכרים מציגים את עצמם בזירות תצוגה ובהם הם קוראים יחדיו לנקבות, בעזרת נוצותיהם הבולטות.
נוצות אלה גדלו בדומה לזנב הטווס בלחץ הברירה הזוויגית.
לאחר החיזור הזכר עוזב את הנקבה ואינו עוזר לה לטפל בביצים ובצאצאים.
לזכרים הטריטוריאליים, כ-84% מבין הזכרים, יש רעמת נוצות בצבעים שחורים או ערמונים והם בולטים ותופסים שטחי חיזור (leks) קטנים.
הם מחזרים באופן פעיל אחר נקבות ומפגינים רמה גבוהה של תוקפנות כלפי זכרים תושבים אחרים; כל זכר טריטוריאלי מחזיק בזירת חיזור שרוחבה כמטר אחד (1.1 מטר), בדרך כלל עם אדמה חשופה במרכז.
הם מבצעים תצוגה משוכללת הכוללת נפנוף כנפיים, קפיצה, עמידה זקופה, כפופה עם זקוף כף רגל, או התנפלות לעבר יריבים.
הם בדרך כלל שותקים גם כשהם מציגים, אם כי מדי פעם ניתן הם יכולים להשמיע קול גו-גו-גו רך.
זכרים טריטוריאליים מאוד נאמנים לאתר החיזור שלהם; 90% חוזרים לאותם אתרי החיזור בעונות הבאות, כאשר הזכרים הדומיננטיים ביותר הם בעלי הסיכוי הגבוה ביותר להופיע מחדש.
זכרים נאמנים לאתר יכולים לרכוש מידע מדויק על היכולות התחרותיות של זכרים אחרים, מה שמוביל ליחסי דומיננטיות מפותחים היטב.
יחסים יציבים כאלה מפחיתים קונפליקט ואת הסיכון לפציעה, וכתוצאה מכך רמות נמוכות יותר של תוקפנות זכרית שמפחיתות את הסיכוי להפחיד נקבות.
זכרים טריטוריאליים בעלי דירוג נמוך יותר נהנים גם הם מאמינות האתר מכיוון שהם יכולים להישאר על זירת החיזור בזמן שהם מחכים שהזכרים המובילים ייפלטו בסופו של דבר.
לזכרי לוויין, המהווים כ-16% מכלל הזכרים, יש רעמה לבנה או מנומרת והם אינם כובשים שטחים; הם נכנסים לאזור זירות החיזור ומנסים להזדווג עם הנקבות המבקרות בשטחים שנכבשו על ידי הזכרים התושבים.
זכרים תושבים סובלים את ציפורי הלוויין מכיוון שלמרות שהם מתחרים על הזדווגות עם הנקבות, נוכחותם של שני סוגי הזכרים בטריטוריה מושכת נקבות נוספות.
גם נקבות מעדיפות שטחי חיזור גדולים יותר, וזירות חיזור מוקפות בצמחים גבוהים יותר, המקנים בית גידול טוב יותר לקינון.
סוג שלישי של זכר אלו זכרים המקיימים חיקוי קבוע של נקבות, המהווים כ-1% מבין הזכרים.
סוג זה של זכרים תואר לראשונה ב-2006, חיקוי הראשון כזה שדווח על ציפור.
זכרים אלה הם קטנים, בגודל בינוני בין זכרים לנקבות, ואינם מגדלים את נוצות הרבייה המשוכללות של הזכרים הטריטוריאליים והלווייניים, אף על פי שיש להם אשכים פנימיים גדולים בהרבה מהזכרים בעלי הרעמה.
למרות שלזכרים של רוב מיני העופות שיש להם זירות חיזור יש אשכים קטנים יחסית לגודלם, לזכרים יש את האשכים הגדולים בצורה לא פרופורציונלית מכל ציפור.
הזכרים המחקים נקבות, צופים בקרבות יחד עם הנקבות.
לפעמים זכרים טריטוריאליים נכנסים לקרבות ממושכים ואינטסיביים זה עם זה, ונקבות יכולות לאבד עניין בשני הזכרים הלוחמים ולהזדווג במקום זה עם זכרים המחקים נקבות.
לוחמה הררית היא לוחמה בשטחים הרריים או בעלי תנאי מזג אוויר ארקטי וטופוגרפיה קשים.
אופי הלוחמה ההררית מהווה אתגרים נוספים מעבר ללחימה עצמה, בהם התמודדות עם תנאי מזג האוויר (שלג, רוחות עזות, טמפרטורות נמוכות וכדומה), תנועה במדרונות, קושי בלוגיסטיקה ואספקה, קושי בפינוי וסיוע רפואי, לחימה מול אויב בעמדות גבוהות ומחופרות וכדומה.
לאזורים אלו לעיתים ישנה חשיבות צבאית רבה בתור אזורים אשר לא מאפשרים פעילות צבאית מלאה, אך עם זאת מעניקים נכס אסטרטגי חשוב.
משום החשיבות הרבה צבאות רבים בעולם פיתחו שיטות ללחימה הררית, מאמנים כוחות מיוחדים בסוג זה של לחימה ואף מחזיקים מספר יחידות המאומנות במיוחד ללחימה מסוג זה.
בין היתר ניתן למנות את יחידת האלפיניסטים של צה"ל (המאומנת ללחימה בעיקר בחרמון ורמת הגולן), הדיוויזיה ההררית ה-10 של צבא ארצות הברית, חיילי ה-'אלפיני' האיטלקים, ה-'גבירגסייגר' הגרמנים והאוסטרים וה-שאסור אלפאן הצרפתים.
בחלק מהצבאות נוהגים להפריד בין יחידות בלוחמה הררית כללית לבין לוחמה ארקטית.
עקרונות הלוחמה ההררית המודרנית התפתחו בעיקר במהלך מלחמת העולם הראשונה, כאשר יחידות הרריות בעיקר גרמניות, צרפתיות ואיטלקיות נלחמו בהרי האלפים ויחידות הצבא העות'מאני והצבא הרוסי נלחמו בהרי הקווקז.
מערכות אלו בשטחים הרריים הראו את החשיבות הרבה לאימון נכון וציוד מתאים ליחידות הרריות.
הזירה ההררית לא הייתה שולית במערכה ולעיתים הישגים בזירה זו היו בעלי חשיבות אסטרטגית גבוהה (כך למשל החזית האיטלקית במלחמה התנהלה כמעט כולה בהרי האלפים).
במלחמת העולם השנייה הוקמו מספר רב של יחידות הרריות בעיקר בגרמניה הנאצית הן באס אס והן בוורמאכט לצד מדינות נוספות.
במהלך המלחמה באירופה, מערכות רבות התנהלו בשטחים הרריים בהם הלחימה באזורים הצפון אירופאים בסקנדינביה ופינלנד, הלחימה באלפים, הרי הקווקז ואזורים הרריים נוספים.
בשנים שלאחר מלחמות העולם, מערכות שונות ברחבי העולם היו בעלות אופי הררי; בהן ניתן למנות את הלחימה בחבל קשמיר בין הודו לפקיסטן, מלחמת פוקלנד בין בריטניה לארגנטינה ולאחרונה גם הלחימה באזורים ההררים באפגניסטן.
במהלך הכיבוש הסורי של החרמון במלחמת יום הכיפורים, כבשו כוחות הקומנדו הסורי את מוצב החרמון הישראלי על ידי הסקה של הכוחות מעבר לקו הגבול.
במהלך המלחמה נעשו מספר ניסיונות לשחרר את המוצב, אך רק לאחר מספר ניסיונות כושלים הוא שוחרר לבסוף.
קרבות אלו הם דוגמה לקושי הרב שבלחימה הררית עם תנועה בנתיבים צרים, לעיתים באופן חשוף לאויב ולחימה כנגד אויב מחופר בעמדה גבוהה.
באיטליה, רוב הגבול הצפוני של המדינה שוכן למרגלות רכס הרי האלפים, בנוסף לחלקים הרריים רבים במדינה, כך שבצבא האיטלקי ישנה מסורת ותיקה של לוחמה הררית.
הלוחמים ההרריים באיטליה נקראים 'אלפיני' (Alpini; ביחיד 'אלפינו'), יחידות ראשונות של כוחות אלו נוסדו בשנת 1872 כדי להגן על הגבול הצפוני.
חיילים אלו מזוהים עם סמל 'הלהבה הירוקה' והם עונדים נוצת מצנפת בצבע שחור.
מעבר לאלפיני, גם הברסליארי הוותיקים מהם מזוהים עם לוחמה הררית באיטליה וכיחידות חיל רגלים קל הם גם מאומנים בלוחמה הררית ואף לקחו חלק במערכות ההרריות לאורך ההיסטוריה.
כיום מרוכזים הכוחות האלפינים בשתי חטיבות: הבריגדה האלפינית יוליה והבריגדה האלפינית טאוריננסה, שתיהן תחת 'פיקוד הכוחות האלפינים'.
בנוסף לשתי החטיבות, 'הרגימנט האלפיני המוצנח הרביעי' הוא רגימנט עצמאי הפועל לצדן ומאומן כיחידת כוחות מיוחדים בתקיפה מוטסת ולחימה בשטחים קשים (דומה ביכולותיו לריינג'רס של ארצות הברית).
בצבא ארצות הברית ניתן למנות במיוחד את הדיוויזיה ההררית העשירית בתור היחידה ההררית העיקרית של הצבא, לצד 'חטיבת חיל הרגלים ה-86' של המשמר הלאומי, שתיהן ממוקמות בצפון מזרח ארצות הברית במדינת ניו יורק וניו אינגלנד בהתאמה.
לצד יחידות אלו, חלקים רבים בזרועות הכוחות המזוינים עוברים אימוני לוחמה הררית באחד מארבעה בסיסי אימונים ייעודיים; 'בית ספר לאימונים מבצעיים של כוחות מיוחדים בלוחמה הררית מתקדמת' (SFAMOS) בקולורדו, 'בית הספר ללוחמה הררית של הצבא' בורמונט, 'מרכז האימונים ללוחמה צפונית' (NWTC) באלסקה, ו-'מרכז האימונים ללוחמה הררית' של חיל הנחתים בקליפורניה.
באופן היסטורי חיילי הלוחמה הררית נקראים גבירגסייגר (Gebirgsjäger; קלעים הרריים), לרוב יחידות חיל רגלים קל אשר אומנו בלוחמה הררית, לעיתים החיילים גויסו מאזורים הרריים כמו בוואריה בדרום גרמניה.
כיום בצבא הגרמני (הבונדסוור), היחידות ההרריות צומצמו לכדי 'חטיבת הקלעים ההררית ה-23' (Gebirgsjägerbrigade 23) לצד מתקן אימונים צבאי ומספר יחידות סיוע קטנות.
אוסטריה חולקת הרבה מהמורשת של הלוחמה ההררית עם גרמניה, מאז שלחמו האחת לצד השנייה במלחמת העולם הראשונה.
גם בצבא האוסטרי צומצמו היחידות ההרריות לכדי חטיבה אחת; 'חטיבת הקלעים ה-6' (6th Jägerbrigade) אשר יושבת באינסברוק, מערב אוסטריה.
מאז עצמאותה של הודו נלחמו כוחות הצבא שלה במספר מערכות באזורים ההררים של צפון וצפון-מערב הודו, בהם מלחמת הודו–סין (1962) והמלחמה הקרגילית (1999 - כיום) עם פקיסטן, זאת לצד מספר קרבות ותקריות בעיקר לאורך הגבול המתוח עם פקיסטן.
כתוצאה מכך, הודו מחזיקה כיום בצבאה את אחד מכוחות הלוחמה ההררית הגדולים בעולם עם 11 דיוויזיות (8 דיוויזיות הרריות, 2 דיוויזיות תקיפה הררית ודיוויזיית חיל רגלים אחת המאומנת ללוחמה הררית) והיא אולי בעלת היכולות והניסיון הרב ביותר בתחום זה.
צבא הודו מגייס רבים מהחיילים ליחידות אלו מהאזורים ההרריים בצפון הודו בהם מאזור אוטראקהאנד ועם הגורקה הנפאלי.
משום הניסיון הרב של כ-50 שנים בלוחמה הררית בהודו, צבאות שונים בעולם עושים שימוש ביכולות ושיטות האימון שם.
במהלך מלחמת יום הכיפורים והקרב על החרמון, הפנימו בפיקוד צה"ל את הצורך ביחידה מאומנת ללוחמה בשטחי החרמון, על היעדים האסטרטגים הרגישים שבשטחו.
כתוצאה מכך, במהלך השנים הוקמה יחידת האלפיניסטים שכיום פועלת כיחידת מילואים של יוצאי יחידות מיוחדות ומתאמנת בעיקר במהלך חודשי החורף, כשתנאי מזג האוויר קשים יותר בחרמון.
מלבד יחידת האלפיניסטים, יחידות מיוחדות נוספות ואף יחידות חיל רגלים בצה"ל עוברות אימוני לוחמה באזורים הרריים ובהם גם בחרמון.
בדומה ליחידות דומות בעולם, גם האימונים ההרריים בצה"ל כוללים שיטות הישרדות, הסוואה ולחימה בתנאים קשים, לצד עבודה עם כלים וציוד מיוחדים בתנאים הייחודיים.
צרפת החלה להקים יחידות לוחמה הררית מהמחצית השנייה של המאה ה-19, בעיקר כתגובה לאיחוד איטליה והרצון להגן על הגבול ההררי אל מול חיילי האלפיני האיטלקים.
בשנת 1888 הוקם 'קורפוס החיילים ההרריים' אשר אימן וסיפח אליו 12 מבין 31 גדודי הרובאים הקלים (Chasseurs à Pied; "ציידים\רובאים רגליים"), חיילי היחידות ההרריות קיבלו במהלך השנים את השם 'ציידים אלפיניים' (Chasseurs alpins; שאסור אלפאן).
חיילים אלו מאופיינים בין היתר בענידה של כומתה רחבה המכונה 'טארט'.
הלוחמה היוונית בעת העתיקה תפסה מקום מרכזי בעולמם של היוונים עוד משחר תולדותיהם, כפי שמעיד עליהם הומרוס בשירתו.
הלוחמה הייתה נפוצה עד כדי כך שדווקא עתות השלום נחשבו ליוצאות הדופן ולא המלחמה.
תולדותיה של יוון העתיקה מתחילות בתקופת המעבר שחוצצת בין התקופה המיקנית לתקופה היוונית פרופר.
בתקופה זו, שתחילתה מקבילה למשבר תקופת הברונזה סביב 1100 לפנה"ס הופיעה תרבות חדשה שהחליפה את תרבות הארמונות המיקנית.
היישובים המיקנים חרבו וצצו במקומם כפרים קטנים ויישובים נידחים.
תקופת המעבר התאפיינה בירידה באיכות החיים לעומת התקופה המיקנית, התמעטות אוכלוסייה.
המוסדות הפוליטיים המתוחכמים של התקופה המיקנית נהרסו ובמקומם נוצרו מוסדות פשוטים בהרבה.
לרוב בראש הישות המדינית עמד מלך שעיקר סמכותו נבעה מהכריזמה האישית שלו ולא מתוקף תפקידו או יחוסו המשפחתי.
תקופת המעבר הסתיימה במאה ה-8 לפנה"ס והתחילה התקופה הארכאית.
בתקופה זו התפתחו מוסדות פוליטיים מתוחכמים ונוצרו צורות משטר חדשות.
היוונים פרצו את גבולות הבלקן בתהליך קולוניזציה רחב ממדים.
השינויים הפוליטיים, הכלכליים והדמוגרפיים אפשרו את פריחת הלוחמה ביוון העתיקה.
ללוחמים היה תפקיד ראשון במעלה בתקופה זו.
התקופה הקלאסית התאפיינה במאבק בלתי פוסק כמעט בין הפולייס העיקריות (אתונה, ספרטה ותבאי) על ההגמוניה ביוון.
מוסדות פוליטיים שנוצרו בתקופה הארכאית הגיעו לבשלות והמגע עם גורמים מחוץ ליוון התחילו להשפיע באופן מהותי על התפתחות הלוחמה היוונית.
הטופוגרפיה של חצי האי הבלקני, המתאפיין בפני שטח הרריים (במיוחד בדרומו של חצי האי), השפיעה על המבנה פוליטי של יוון בעת העתיקה (פיצול ליחידות פוליטיות קטנות ומבודדות) ועל התפתחות הלוחמה.
היא הובילה לחלוקה לפולייס רבות, שרובן יכלו להעמיד צבא של כמה אלפי לוחמים בלבד.
רק שלוש פולייס היו מסוגלות להעמיד צבא, שגודלו עלה על 10,000 לוחמים: אתונה, ספרטה ותבאי.
הכוחות הקטנים של הפוליס לא היו מסוגלים לחסום את כל מעברי ההרים הרבים ולכן הם העדיפו להילחם בדרך כלל בשטח מישורי.
דבר זה תרם לעלייתם של ההופליטים - הרגלים הכבדים שנלחמו במערך הפלנקס.
השטח הקטן של הפוליס העצים מגמה זאת, כי הוא לא איפשר בדרך כלל יצירת חיל פרשים חזק בגלל העדר שטחי מרעה מתאימים ומיעוט אוכלוסייה שהייתה יכולה לממן חיל פרשים חזק שהיה יקר מאוד.
פני השטח בצפונה ובמרכזה של יוון בתסליה, מוקדון ובמידה קטנה יותר בבויאוטיה הם הרבה יותר ישרים ויש בהם כרי מרעה רבים שאפשרו את טיפוחו של הבקר ובכלל זה את טיפוח הסוסים ללוחמה.
בהתאם לכך, המגמה באזורים אלה הייתה הפוכה לזו שהתקיימה בדרום יוון.
כאן טופח חיל פרשים חזק ואיכותי שהתבסס על גיוס מקרב האצולה.
יתרה מכך, גם הפולייס לא היו נפוצות באזור זה והמוסדות הפוליטיים העיקריים היו מבוססים על השבט ולא על תרבות עירונית מפותחת.
אתונה, שנמצאת בדרומו של חצי האי באטיקה היא יוצאת דופן.
אמנם חלק ניכר משטחה הוא הררי, אך בגלל גודלה הרב, היו בה בכל זאת שטחי מרעה רבים שאפשרו את לטפח חיל פרשים חזק למדי.
במרכזה ובדרום יוון הצבא הורכב על בסיס חיילים רגלים המוגנים בשריון כבד - ההופליטים.
יתר החילות נועדו בעיקר לתמיכה בחיל זה או לשימוש במקומות שבהם ההופליטים היו פחות יעילים.
החילות מוצגים לעיל לפי סדר יוקרתם היחסי בעיני היוונים.
בחלקים הצפוניים יותר, הפרשים ורגלים קלים היו נפוצים יותר וחשיבותם גדולה יותר.
גרעין הצבא הורכב מאזרחים בלבד שרכשו את ציודם מכספם ונלחמו בשורות צפופות במערך הנקרא פלנקס.
מקורה של המילה הופליט הוא מהמילה הופלון - השם היווני למגן - כלומר שההופליט הוא איש מגן, לוחם המסוגל לתפוס מקום בלוחמת שורות.
המילה השתנתה במהלך המאות לכלול את כלל ציוד הלחימה של ההופליט.
ההופליטים נחשבים כחיל רגלים כבד.
ההופליטים חומשו בחנית דקירה ארוכה (אורכה 2 - 3 מטרים), אשר נקראת דורי ובחרב קצרה בשם קסיפוס.
למיגון היה להם שריון גוף, קסדה, מגיני שוקיים, ומגן עגול - אספיס.
המגן היה בקוטר של מטר לערך, עשוי עץ מצופה שכבת מתכת דקה וכבד מאוד - משקלו התקרב ל-10 ק"ג.
את המגן תלו עם רצועה על הכתף וההופליט החזיק אותו על כתף שמאל.
על מנת להזיז את המגן הייתה ידית במרכזו, לתוכה הכניס החייל את היד.
בצבא הספרטני אם החיילים היו מאבדים את מגינהם הם קיבלו עונש קשה.
לעומת זאת אם איבדו קסדה או שריון גוף, לא קיבלו עונש.
הסיבה ליחס המיוחד נעוצה בשימושו של המגן- המגן הגן לא רק על נושאו אלא גם על החייל שליד נושא המגן, בהאבד מגן כל מבנה הפלנקס היה עלול להתמוטט.
בדרך כלל ההופליטים לבשו את הקסדה הקורינתית שכיסתה את כל הראש ואת הפנים, והיו רק חרכים לפה, אף ועיניים.
היתרון של הקסדה הזאת, הנקראת הקסדה הקורינתית, הוא בהגנה הטובה שהיא מספקת, אך היה לה חיסרון בולט והוא - אוזני החייל היו מכוסות והוא לא היה יכול לשמוע פקודות.
במאה ה-5 לפנה"ס הופיעה הקסדה שנקראת "פילוס" ומזכירה בצורתה חרוט.
לפלנקס הייתה נטייה לסטות ימינה, כי כל חייל שאף להכניס את צד גופו הימני, הלא מוגן על ידי המגן אל המגן של שכנו.
לכן בימין הקיצוני עמדו החיילים המובחרים.
שיטות הפעולה היו פשוטות מאוד.
הפלנקס הסתדרה בשורות צפופות וכל גוש כזה התנגש עם הגוש של האויב והגוש הגדול יותר ניצח בדרך כלל.
ככלל מערך הפלנקס היה מגושם והתקשה לבצע תמרונים מורכבים בגלל הצורך לשמור על מבנה השורות.
בסוף המאה ה-9 לפנה"ס, בשלהי תקופת המעבר, התרחש מעבר מלוחמת מרכבות ללוחמת פרשים.
היו לכך סיבות רבות כמו הגמישות הרבה יותר של הפרש לעומת המרכבה והעלות הגבוהה של המרכבות.
עם זאת, הפרשים לא היו נפוצים כמעט בכלל בתקופה הארכאית מחוץ לתסליה ומוקדון, וחלק הארי של הצבא הורכב מחיל רגלים.
המאבק מול הפרסים היה אחד הטריגרים החשובים לפיתוח חילות פרשים בפולייס הדרומיים ביוון.
גם בתקופה הקלאסית היה תפקיד משני בלבד והפרשים נותרו חיל מסייע ולא מכריע בצבאות יווניים.
אמנם היו חבלי ארץ שבהם הפרשים היו נפוצים למדי - בעיקר אזורים עשירים במישורים רחבים כמו אטיקה, בויאוטיה ותסליה.
תסליה נודעה בעיקר בפרשיה הטובים, בעיקר בזכות המבנה החברתי שלה - בניגוד לאוכלוסייה עירונית גדולה בחלקים הדרומיים יותר של יוון, החברה התסלית הייתה בעלת מבנה פאודלי יותר וכך היו לה אמצעים רבים יותר לגיוס חיל פרשים גדול.
ככלל, הפרשים היו מעטים במספר והשימוש בהם היה בעיקר להגנה על אגפי הפלנקס בקרב בזכות ניידותם, לחימה נגד חיל רגלים קל, סיור, פשיטה וכיוצא באלה.
תפקידי הכרעה עברו לפרשים רק בשלהי התקופה הקלאסית בסוף המאה ה-4 לפנה"ס בצבא מוקדוני בראשותו של פיליפוס השני ובנו הממשיך דרכו אלכסנדר הגדול.
לחוסר היעילות של הפרשים ולמספרם הקטן היו סיבות רבות.
ראשית, בהתחשב בכך שהחייל צייד את עצמו והמדינה לא השתתפה במימון, רק מעטים היו יכולים לרכוש את הציוד היקר.
סוס רכיבה היה יקר מאוד.
רק מחירו של הסוס, בלי כל ציוד נלווה היה שווה ערך לשלוש ערכות ציוד שלמות של הופליט כולל כל כלי המיגון והנשק.
לכן, רק עשירים היו יכולים לשרת בחיל זה.
בנוסף למחיר הגבוה של ציוד הרכיבה והסוס, גם הסוסים עצמם היו קטנים.
גובה ממוצע של סוס ששימש את חיל הפרשים היווני בתקופה זו היה נמוך.
רק סוסים מעטים הגיעו לגודל סטנדרטי של סוס רכיבה שהיה מקובל בצבאות אירופאים בעת החדשה - כמטר וחצי מרביתם היו בגודל של פוני לא גדול.
גם ציוד הרכיבה עצמו היה בסיסי ביותר.
גם האוכף היה בסיסי ביותר.
גם ציוד רכיבה אחר היה לא מפותח.
כל זה גרם לכך שהיה קושי לשלוט בצורה יעילה בסוס או להשתמש בו להתקפה חזיתית על מערך מסודר של חיל רגלים.
החימוש העיקרי של פרשים בתקופה זו כלל בעיקר מיני כלי הטלה כמו כידונים או חניתות לקרב פנים מול פנים.
למיגונו עטה הפרש שריון גוף וקסדה.
מוקיים, מגיני זרועות וירכיים היו קיימים בתקופה זו, אך לא היו נפוצים בחיל הפרשים.
מקורם של הפלטסטים (πελταστής מלשון πέλτη פֶּלְטֶה - מגן מעוגל בצורת חצי סהר) באזורי תראקיה, הנמצאת צפונית ליוון.
מדובר בחיילים החמושים בעיקר בכידוני הטלה כנשק עיקרי וחרב קצרה כחימוש משני.
להגנתם השתמשו במגן בקוטר של כ-60 ס"מ, לרוב בצורת חצי סהר.
נלחמו בדרך כלל במערך מפורז, אך בעת הצורך יכלו להילחם גם בגושים צפופים.
הפלטסטים הגיעו ליוון כבר במאה ה-6, אך רק במאה ה-5 חיל זה הפך לנפוץ.
הפלסטים הטובים ביותר גויסו מקרב עמי תראקיה כאשר הבכורה הייתה שמורה לאגריאנים.
השימוש העיקרי בהם היה לתקיפת אגפי הפלנקס או לחימה בשטח משובש, שבו היה להם יתרון מובהק על פני ההופליטים.
בנוסף, בניגוד לכוחות קלים יותר היו מסוגלים להילחם גם נגד פרשים.
אף על פי שיכלו להילחם גם בזכות עצמם, בדרך כלל נלחמו בשיתוף פעולה עם הפלנקס.
בעיקר בהגנה על אגפיו או העסקת הכוחות הקלים של היריב.
פירוש המילה "פסילוס" (ψιλός) הוא ערום, הכוונה היא לחיילים שלא היה להם ציוד מיגון כלשהו.
אלה הם הרגלים הקלים בצבאות יוון.
חימושם היה קל ולא היה להם ציוד מגן כלשהו.
בדרך כלל היו אלה עניי העיר שלא יכלו לחמש את עצמם בפנופליה (כלי הנשק של ההופליט) או שכירי חרב.
הקשתות והקלעים, אף שהם זולים יותר מציודו של הופליט, דרשו מומחיות רבה בשימושם.
כל זה תרם לכך שהאופי העונתי של הלחימה היוונית, שהתבססה על מיליציה של הופליטים, התאימה פחות לקשתים ולקלעים מקצועיים.
לכן, רובם היו שכירי חרב שגויסו מקרב עמים אחרים.
בקרב עצמו נפרסו לרוב לפני הפלנקס ובאגפיו.
הקשתים לא היו נפוצים בצבאות יווניים.
מספרם לא עלה בדרך כלל על כמה מאות.
שימוש יעיל בקשת דורש אימון ארוך.
יתרה מכך, השריון הכבד של ההופליט עמד בהצלחה נגד פגיעות חצים, כך שיעילותם הייתה נמוכה.
הקשתים הטובים ביותר גויסו בכרתים.
הטווח היעיל של קשת מורכבת בתקופה זו עמד על כ-150 מטר וקשת טוב היה יכול לפגוע במטרה ממרחק של כ-60 מטר.
הקשתים היו יעילים בעיקר נגד כוחות קלים אחרים.
כמו כן, האתונאים הציבו קשתים על ספינותיהם.
היות שצוות הספינה לא נשא שריון, פגיעותיהם היו קטלניות.
הדבר היה יעיל במיוחד נגד ספינות שכושר תנועתן נפגע.
בדומה לקשת, גם קלע דורש אימון ארוך.
אף על פי שגם אבנים יכולים לשמש כתחמושת לקלע, התחמושת היעילה יותר הייתה כדורי עופרת קטנים.
אלה היו יכולים לגרום לנזק קשה כשפגעו באזורים לא מוגנים.
פגיעתם הייתה יכולה לשבור עצמות ולהביא למותו של החייל.
לעיתים קרובות הכדורים עוטרו בכיתוב - לרוב שמות של ערים, קצינים או גידופים וקללות.
הטווח היעיל של קלע היה מעט יותר גדול מזה של הקשת ועמד על כ-200 מטר.
הקלע היה קטלני יותר מהקשת.
בלהט הקרב קשה לשים לב לאבן קטנה שנורית ממרחק.
בנוסף, אם הקליע פגע בחייל, היה קושי ניכר להוציא אותו מהפצע, בניגוד לחץ.
הקלעים חלקו את היתרונות והחסרונות של הקשתים.
גם אלה וגם אלה התקשו מול כוחות משוריינים, אך היו יעילים מאוד נגד כוחות קלים.
בדומה לקשתים, גם קלעים הוצבו על ספינות מלחמה.
כל הצבאות היווניים, להוציא את הצבא הספרטני, היו מיליציות.
כלומר, אלה לא צבאות מקצועיים, אלא אזרחים שגויסו אד-הוק לביצועה של מטלה צבאית כלשהי.
כתוצאה מכך, גם שרשרת הפיקוד לא הייתה מוגדרת היטב.
גנרלים בכירים נבחרו בדרך כלל על ידי גוף האזרחים או מונו על ידי האוליגרכיה וכך גם הקצינים הזוטרים יותר.
בצבא האתונאי למשל ההופליטים חולקו לעשר חטיבות בעלות מספר חיילים לא קבוע, אך בדרך כלל המספר עמד על כ-1,000 לוחמים לחטיבה.
הפרשים חולקו לשתי חטיבות בנות 500 חיילים כל אחת.
על צבאות של פולייס קטנים הידיעות מקוטעות ואין מידע ודאי לגבי שרשרת הפיקוד שלהן.
הצבא הספרטני היה יוצא דופן מבחינה זו.
לרוב אחד משני מלכיה פיקד על הצבא ושרשרת הפיקוד הייתה מוגדרת היטב עם יחידות משנה בפלנקס.
לעיתים מונה מפקד שלא מקרב שושלת המלוכה.
במקרה הצורך יחידות המשנה של הצבא הספרטני היו מסוגלים לפעול באופן עצמאי.
בנוסף, שרשרת הפיקוד הספרטנית הייתה מפותחת יותר וכללה דרגות רבות יותר, דבר שהעניק להם גמישות טקטית רבה יותר בשדה הקרב.
דרישות האימון השתנו בין פוליס לפוליס ומתקופה לתקופה.
ככלל בתקופה הארכאית, האימונים היו לרוב לא רציניים, למעט בצבא הספרטני.
עם הזמן, דרישות הצבא עלו ומדינות החלו לאמן את אזרחיהן לפחות באופן חלקי לשירות צבאי.
הדבר הוביל להולדת תפקיד ההופלומאכוס - מדריך צבאי.
בנוסף, יחידות עלית נהגו להתאמן באופן קבוע.
כך לקראת סוף המאה ה-4 לפנה"ס הספירה התחילו באתונה לאמן את נעריהם בהגיעם לגיל 18 לקראת שירות צבאי.
האימונים האלה נקראו אפביה (מלשון אפבוס - נער).
המוסד הפך לחשוב עד כדי כך שאימון זה ושירות בצבא היה לאחת הדרכים שבהן זרים היו יכולים לקבל אזרחות אתונאית.
הצורך באימון הושפע גם מסוג החיל שבו שירת החייל.
אימונים לקראת לחימה במערך פלנקס נוקשה היו קטנים יותר בהיקפם לעומת האימונים שלהם נדרשו חילות אחרים דוגמת חיל הרגלים הקל.
האימונים שנדרשו בחיל הפרשים היו בין הקשים ביותר.
השליטה בסוס ללא ציוד רכיבה מפותח והצורך להשתמש בכלי נשק, תוך כדי רכיבה על הסוס, דרשו אימונים שלקחו שנים רבות.