tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא השתתפה בתערוכות קבוצתיות במוזיאונים כמו מוזיאון העיצוב של לונדון, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, מוזיאון קופר יואיט לעיצוב, מוזיאון Staatliches für Kunst und Design בנירנברג , Museum für Kunst und Gewerbe בהמבורג , ומרכז ז'ורז' פומפידו בפריז.
איילה נישאה לאלבי צרפתי, צלם ופרסמואי בתחיל שנות ה-90 ולהם נולדו שלוש בנות.
הזוג נפרד בשנת 2013 והיא עזבה את "אקווה קריאיישנס", מותג התאורה שייסדה עם אלבי.
בשנת 1985 קיבלה מלגת קרן התרבות אמריקה ישראל
בשנת 2006 זכתה בפרס העיצוב של שר החינוך והתרבות
איילה בגן המנזר הוא ציור שמן על קנבס מאת האמן הגרמני פרנץ מארק, שנוצר בשנת 1912. היצירה אינה מוצגת לציבור, והיא שייכת לאוסף העירוני של מינכן במסגרת קרן ברנהרד ואלי קוהלר.
ממדי הציור הם 75.7 × 101 ס"מ, והוא חתום בחזיתו התחתונה הימנית: Marc, ובגב: Marc Sindelsdorf.
הציור מהווה דוגמה מובהקת לשילוב בין סמלים טבעיים, הפשטה צורנית והשפעות מודרניסטיות, ומציג את שאיפתו של מארק להעניק לאמנות מימד מוסרי, רוחני ואוניברסלי.
הציור מתאר איילה הניצבת במרכז גן מנזר לילי, כשגופה משתלב בתוך צורה גאומטרית מופשטת, מבלי ששלמותו הגופנית תיפגע.
האיילה מרימה את ראשה ופונה לאחור לעבר הירח, המופיע בצורת עיגול עמום וסטטי, מוקף בגוני כתום וכחול.
זהו האלמנט השקט ביותר בנוף הסוער של הציור.
הקומפוזיציה כולה בנויה מהפשטה צורנית קיצונית: צורות הטבע מפורקות ונבנות מחדש מתוך מקטעים צרים ומוזזים, ויוצרות יחד מארג של קווים, רשתות, מקטעים מעגליים ומשולשים.
אלמנטים רבים חולקים ביניהם את אותה הצורה, כך שאין גבול ברור בין אובייקטים שונים.
הצורות פועלות בתוך מערכת של קווים גאומטריים החוצה את המרחב, ויוצרות תחושת תנועה מתוחה.
הציור עשוי להתבסס על חוויה ממשית של מארק, כפי שמוצע בפרשנות האמנותית: ייתכן כי בזמן טיול ערב ראה האמן איילה לרגע קצר לאור ירח בין הצמחייה הגבוהה של גן מנזר, אולי בבנדיקטבוירן.
חוויה רגעית זו עובדה ליצירה מהורהרת ורוחנית, שבה הדמות החייתית מוצגת לא כייצוג ריאליסטי אלא כמרכיב במערכת מופשטת, הנובעת מראייה פנימית.
"איילה בגן המנזר" מציינת שלב מתקדם במיוחד בשפתו האמנותית של מארק לשנת 1912, והיצירה נחשבת לחריגה מבחינה סגנונית גם ביחס לעבודות אחרות מאותה שנה.
הציור משקף מעבר גמור מהריאליזם והקוביזם הגושני שבלט ביצירות קודמות שלו, כמו הטיגריס, לעבר הפשטה גאומטרית חדה יותר.
האלמנטים הצורניים כאן מפורקים אף יותר – לא רק לקוביות, אלא לפאסטות צרות ודינמיות, היוצרות תחושת תנועה ועומק מבני.
ביצירה ניתן לזהות גם השפעות חיצוניות, ובראשן זו של הפוטוריסטים האיטלקיים.
השפעה משמעותית נוספת נובעת ממפגשו של מארק עם האמן הצרפתי רובר דלונה.
באוקטובר 1912 ביקר מארק יחד עם אוגוסט מאקה בסטודיו של דלונה בפריז, ושם נחשף לראשונה ל"ציורי חלונות" של דלונה – יצירות מופשטות לחלוטין, אשר יצרו "פוגות צליליות" באמצעות צבע, קצב ומקצב צורני.
במכתב לקנדינסקי תיאר מארק את עבודותיו של דלונה כציורים קונסטרוקטיביים חסרי כל אובייקט – אמנות של צבע טהור.
אף על פי ש-"איילה בגן המנזר" צוירה, ככל הנראה, עוד לפני ביקור זה, מארק כבר הכיר את יצירתו של דלונה.
בתערוכה הראשונה של הפרש הכחול הוא ראה את סדרת מגדלי אייפל (Eiffeltürme), שהיו עשירות בתנועה, צבע וזוויות מתנגשות.
כמו כן, אחד מציורי הסדרה La Ville פורסם באלמנך של הפרש הכחול, בליווי מאמר על אמנותו של דלונה.
בעוד שדלונה הפך את הצבע והאור לנושא בפני עצמו – מעין מוזיקה של צבע – אצל מארק משמשים אלמנטים אלה ככלים לביטוי של ראייה פנימית.
ראיית העולם "בעיני החיה", כפי שתיאר זאת, היא ניסיון לייצוג טרנסצנדנטי של טבע הדברים.
בקרני האור החוצות את הציור – שאינן נובעות רק מהירח אלא ממקורות בלתי מזוהים – זיהה החוקר פרדריק ס.
לוין ביטוי לתחושת איום סמויה.
ואכן, בעבודותיו המאוחרות של מארק משנת 1913 ואילך ניכרת נוכחות של סכנה קיומית, תחושת חרדה וגילוי מוקדם של שבר עולמי, ברוח התקופה שקדמה למלחמת העולם הראשונה.
"איילה אשלח" (2006) היא פסל מאת האמנית הישראלית טליה טוקטלי.
הפסל "איילה אשלח" מציג פסלון דקורטיבי של איילה העומד על שני קונוסים.
העבודה הוצגה לראשונה בתערוכת היחיד "ארס קרמיקה", שנערכה בשנת 2006 בגלריה פריסקופ בתל אביב-יפו.
שמה של היצירה שאוב משירו (1972) של אמיר גלבוע.
פסלון האיילה הוא שיעתוק של פסלון איילה ששייך לאוסף החפצים מבית סבא וסבתא מווינה, שנשמרו בבית המשפחה.
האיילה מביטה לאחור, אך רגליה שקועות בקונוסים, העשויים אף הם מפורצלן בטכניקה של פייפר קליי.
קונוסים אלו, המאזכרים גם מרקם של בד תחתונים, יוצרים מעין דימוי של משקפת, דרכה האיילה מביטה וניבטת.
במידה רבה מדגישה האמנית את התחום המיני כאתר של חרדה ואימה, בה מתעצבת הדמות.
איילון ג'אווני (שם מדעי: Tragulus javanicus), מין יונק ממשפחת האיילוניים.
הוא נחשב לאחד ממכפילי פרסה הקטנים בעולם.
הוא אנדמי לאי ג'אווה השייך לאינדונזיה, אך ייתכן שקיים גם על האי הסמוך באלי.
האיילון הג'אווני, כמו כל בני משפחת האיילוניים, הוא חסר קרניים, ובמקומן יש לזכרים ניבים עליונים גדולים.
בניבים אלו משתמשים הזכרים במאבקיהם בזכרים אחרים.
הנקבות הן חסרות מאפיין זה, וכן הן קטנות יותר מן הזכרים.
אורכו של האיילון הג'אווני נע בין 45 ל-56 סנטימטרים, ואורך זנבם הוא חמישה סנטימטרים.
משקלם נע בין קילוגרם אחד לשניים.
צדו העליון של האיילון הוא חום - כתמתם, בעוד שצדו התחתון לבן.
בנוסף, על הצוואר נמצאים מספר סימנים לבנים אנכיים.
רגליהם דקות מאוד ביחס לגופם, וקוטרן הוא כקוטרו של עיפרון.
האיילונים הג'אווניים עשויים להזדווג בכל זמן בשנה.
ההריון נמשך ארבעה חודשים וחצי, ובסופו ממליטה הנקבה ולד אחד.
הוולדות מפותחים יחסית בעת לידתם, וכבר לאחר כמחצית השעה הם יכולים לעמוד על רגליהם.
הם דומים לפרטים הבוגרים, למעט העובדה שהם חסרים את הניבים המאפיינים את הפרטים הבוגרים (אצל הזכרים).
הוולדות נוטים להתחבא ולהיות מוסתרים.
הם נגמלים מיניקה בגיל 10 - 13 שבועות, ומגיעים לבגרות מינית כאשר הם בני חמישה עד שישה חודשים.
תוחלת חייהם היא 12 שנים.
בדומה לאיילוניים אחרים, האיילון הג'אווני הוא בעל חיים ביישן, והוא משתדל שלא להיראות.
האיילונים הג'אווניים עשויים ליצור קבוצות משפחתיות המתבססות על קשרים מונוגמיים, אולם חלקם יחיו דווקא בגפם.
הזכרים מגלים התנהגות טריטוריאלית, ונוהגים לסמן את הטריטוריות שלהם באמצעות צואה ושתן וכן באמצעות הפרשה נוספת המופרשת מבלוטה הנמצאת על הסנטר שלהם.
הזכר יגן על עצמו ועל בת זוגו על ידי רדיפה אחר יריביו או על ידי פגיעה בהם באמצעות ניביהם החדים.
הם ירקעו בפרסותיהם כאשר ירגישו מאוימים, בקצב של שבע רקיעות לשנייה לערך.
הטורפים הטבעיים של האיילון הג'אווני הם עופות וזוחלים גדולים.
תזונתו של האיילון הג'אווני כוללת עלים, שיחים ופירות שנפלו מעצים.
בגני חיות, הם יאכלו גם חרקים בנוסף לתזונתם הרגילה בסביבתם הטבעית.
מערכת העיכול שלהם כוללת שלושה מדורים: המסס (Rumen; המדור הראשון), בית הכוסות (Reticulum; המדור השני) וקיבת המיצים (Abomasum; המדור הרביעי).
כבכל האיילוניים, המדור השלישי (קיבת העלעלים, Ormasum) אינו קיים.
מערכת עיכול זו, אשר נמצאים בה חיידקים המסייעים בפירוק חומרים צמחיים קשים לפירוק (מאפיין הקיים במרבית מעלי הגירה), כמו תאית, מאפשרת להם לעכל מזונות קשים במיוחד לעיכול.
האיילון הג'אווני כשמו, נפוץ ביערות על האי ג'אווה בלבד, אך ייתכן שקיים גם באי הסמוך באלי.
בית הגידול המועדף עליהם הוא יערות טרופיים, וניתן למצוא אותם מסביב לסלעים, עצים חלולים ובקרבת צמחייה צפופה הסמוכה למקור מים.
באזורי תפוצתו הוא ניצוד למטרות שימוש בעורו, המשמש להכנת תיקים ומעילים.
נוסף על סיבה זו, אוכלוסיות האיילון הג'אווני מאוימות גם בשל הרס של בתי גידול.
הרשימה האדומה של IUCN לא הצליחה לקבוע את מצב שימור שלו, והוא מסווג כמין חסר נתונים (DD).
איילון גדול (שם מדעי: Tragulus napu; מכונה גם איילון מלאי גדול) הוא מין ממשפחת האיילוניים הנפוץ בתאילנד, בהודו סין, בסרי לנקה בחצי האי המלאי ובאינדונזיה, וכן באיים קטנים כמו סומטרה ובורנאו.
שמו ניתן לו עקב היותו המין הגדול בסוג איילון.
האיילונים הגדולים השתנו רק במעט במשך 30 מיליוני השנים האחרונות, ולכן הם נחשבים למאובנים חיים.
האיילון הגדול תואר לראשונה על ידי הזואולוג הצרפתי פרדריק קיוויה (Frédéric Cuvier) ב-1822. אורך גופו העגלגל של האיילון הגדול הוא 70 - 75 ס"מ, ואורך זנבו נע בין שמונה לעשרה סנטימטרים.
מידותיו אלו מעמידות אותו בתור אחד מבעלי החיים הקטנים בסדרת מכפילי הפרסה (בגודל של פודו), אך יחסית לקרוביו הזעירים הוא נחשב לגדול שבסוג.
ראשם של האיילונים הגדולים קטן ומחודד.
רגליהם ארוכות ודקות, עד כדי כך שקוטרן הוא כקוטרו של עיפרון.
צבעם הכללי הוא חום - כתום, אך חלקם התחתון, סנטרם וחזם לבן.
כמו כל האיילוניים ובשונה ממעלי גירה אחרים, לאיילון הגדול אין קרניים, ובמקומן יש לזכרים ניבים עליונים גדולים ומוארכים יחסית.
משך ההריון נע בין 152 ל-155 ימים, ובסופו נולד ולד אחד (לעיתים רחוקות שניים).
מספר שעות לאחר הלידה, יזדווגו הזכר והנקבה שנית, וכך הנקבה נמצאת במרבית זמן חייה בהריון.
בעת הלידה הוולדות נמצאים במשקל הנע בין 3.5 ל-4 קילוגרמים והם מפותחים למדי, וכבר לאחר כמחצית השעה לאחר לידתם יוכלו לעמוד.
בזמן היניקה הם יעמדו על שלוש רגליים.
הם נגמלים מיניקה בגיל שניים עד שלושה חודשים, ויגיעו לבגרות מינית בגיל ארבעה חודשים וחצי לערך.
תוחלת חייהם בשבייה עשויה להגיע ל-16 שנים.
הפרט המבוגר ביותר שנמצא היה בן 16.7 שנים.
האיילונים הגדולים הם בעלי חיים סוליטריים, כלומר הם נוטים לחיות בגפם, כאשר היוצא מן הכלל הוא עתות הרבייה.
הם פעילי לילה, והם יוצרים עקבות קטנים בנועם במעבה החורש.
הסוליטריות בה הם חיים מביאה לכך שהם אינם מנהלים מבנה חברתי מוגדר והיררכי, ולכן הקרבות אותם מנהלים הזכרים על הנקבות קצרים מאוד, ובמהלכם הם נועצים זה בזה את ניביהם.
על מנת לבדוק אם הנקבה מוכנה להזדווג, הזכר ישפשף על הנקבה בלוטה מיוחדת שנמצאת על הלסת התחתונה שלו.
במידה והנקבה אכן לא מוכנה, היא פשוט תעזוב את המקום.
בנוסף, האיילון הגדול מפגין התנהגות טריטוריאלית מאוד, והוא נוהג לסמן את הטריטוריה שלו באמצעות שתן, צואה ובאמצעות ההפרשה של הבלוטה שבלסתו התחתונה.
בעוד הזכרים נוטים לשנות מקום חיות בכל שנה, הנקבות דווקא יישארו בטריטוריה שלהן.
כאשר הוא נרגש או כעוס, האיילון ירקע ברגליו בקצב של כארבע רקיעות לשנייה.
האיילון הגדול ניזון מפירות שנשרו, מגרגרים, מצמחים מימיים, מעלים, משיחים ומעשבים.
הם לעיתים משמשים כמקור מזון לילידים באזור תפוצתו, אולם הם משמשים גם כחיות מחמד שכן קל מאוד לביית אותם.
הם מאוימים בשל אובדן בתי גידול, בגלל בשל בירוא יערות ובשל ציד.
הטורפים הטבעיים שלהם הם נחשים, עופות גדולים ויונקים טורפים.
מצב השימור של האיילון הגדול, לפי הרשימה האדומה של IUCN, הוא "ללא חשש" (Lease Concern; LC), אולם תת-המין שלו, Tragulus napu nigricans מוגדר במצב "פגיע" (Vulnerable; VU).
איילוניים (שם מדעי: Tragulidae) היא משפחה בתת-סדרת מעלי גירה והיחידה מבני הקבוצה טרגולינה שקיימת כיום.
היא כוללת שלושה סוגים ומספר מינים.
האיילוניים הם יצורים קטנים, שנמצאים כיום רק ביערות טרופיים באפריקה, בהודו ובדרום-מזרח אסיה.
בהיותם השרידים העתיקים ביותר למעלי הגירה הקדומים, האיילוניים נחשבים למאובנים חיים.
המיונים המסורתיים מיקמו את המשפחה בין מכפילי פרסה שאינם מעלי גירה, כמו חזירים ובין מכפילי הפרסה שמעלים גירה, כמו האייליים.
מכפילי הפרסה היא סדרה, אשר התפצלה למשפחות שונות בזמן תקופת האאוקן (לפני 38 עד 54 מיליוני שנים), ואלו היו האבות הקדומים של האיילוניים של ימינו.
יחד עם זאת, מאובנים של יצורים לאיילוניים של ימינו תוארכו לתקופת המיוקן (לפני 15 מיליוני שנים) לכל המוקדם.
בעקבות שינויי האקלים שחלו בתקופת המיוקן, אדמות יער רבות הפכו לאדמות מרעה.
השינוי בתזונתם של מכפילי הפרסה היה הכרחי - התפתח צורך לעכל את חומרי המזון שבעלים ובעשבים.
מכיוון שכך, התפתחה אצל מכפילי הפרסה בכלל, ואצל האיילוניים בפרט, בטן בעלת מספר מדורים.
מערכת העיכול המשופרת אפשרה להם לעכל את התאית ואת הצורן הדו-חמצני שבמזונם, בניגוד ליצורים שאינם מכפילי פרסה.
יחד עם זאת, תזונתם של האיילוניים שונה באופן עקרוני מזו של יתר מכפילי הפרסה - גודלם הקטן מביא לכך שצריכת האנרגיה שלהם נמוכה, ולכן כמות האוכל היומית לה הם נזקקים נמוכה יותר.
מסיבה זו, הם יכולים להשקיע זמן רב יותר בחיפוש מזון, אותו הם מתעלים לטובת חיפוש עלים טריים, פירות ופרחים, שהם מזונות שקל יותר לעכל.
דרך עיכול זו הביאה לשינוי ייחודי במבנה מערכת העיכול שלהם.
בדומה ליתר מכפילי הפרסה, החיידקים המפרקים את התאית ואת הצורן הדו-חמצני נמצאים בשני המדורים הראשונים של הבטן, ההמסס (Rumen; המדור הראשון) ובית הכוסות (Reticulum; המדור השני).
מכיוון שמזונם, כאמור, קל יותר לעיכול משל יתר מכפילי הפרסה, הוא עובר מסלול מהיר במערכת העיכול שלהם, ומגיע ישירות לקיבת המיצים (Abomasum; המדור הרביעי).
המדור השלישי, קיבת העלעלים (Ormasum; המדור השלישי), שמחבר אצל מכפילי פרסה אחרים את המדור השני עם המדור האחרון, אינו קיים אצל האיילוניים.
מספר איילוניים נצפו אוכלים חסרי חוליות ואף יונקים קטנים.
התאמה נוספת של האיילוניים ומכפילי הפרסה לאכילת עשבים ועלים היא שיניהם הטוחנות שקצותיהן מעוצבות בצורת חצי-סהר.
מבנה זה מאפשר לחתוך ביעילות גדולה יותר את הצמחים.
הם נעדרים שיניים חותכות, וכך מערכת השיניים שלהם דומה לזו של מעלי גירה גדולים יותר.
בנוסף, הניבים של הלסת התחתונה דומים לשיניים חותכות.
יחד עם זאת, הניבים העליונים של הזכרים גדולים יחסית ובולטים מהפה, אולם אצל הנקבות הם קטנים באופן יחסי.
בניגוד לאיילים, לאיילוניים אין קרניים, ומשום כך הם נאבקים באמצעות הניבים העליונים שלהם.
היעדר הקרניים הוא מאפיין נוסף שמלמד על הפרימיטיביות היחסית שלהם, והוא אחד מהמאפיינים אותו חולקים האיילוניים עם האבות הקדומים הפרימיטיביים שלהם, שהיו מעלי הגירה.
מבין עשרת המינים החיים במשפחה, איילון המים (Hyemoschus aquaticus) הוא הפרימיטיבי ביותר, כפי שניתן להסיק מהמאפיינים האנטומיים הדומים לאלו של החזיריים יותר מאלו של האייליים.
בין מאפיינים אלה ניתן למנות את עור הישבן העבה במיוחד, המקשה על טורפים לנשוך אותו.
האיילוניים דומים לאיילים קטנים וחסרי קרניים: ראשם קטן ומחודד, גופם חסון ורגליהם דקות מאוד.
יחד עם זאת, הם בעלי מספר מאפיינים ייחודיים, כמו קיומן של בהונות, עיניים גדולות, נחיריים צרים ואוזניים בינוניות בגודלן המכוסות בשכבה דקה של שערות.
גבם מעוקל, וכך קטנותם מאפשרת להם לשמור על "פרופיל נמוך" ולרוץ דרך הצמחייה הסבוכה שבסביבת החיים שלהם.
פרוותם העליונה חומה - אדמדמה, ופרוותם התחתונה לבנה.
לעיתים קיימים נקודות או פסים לבנים או חומים על הגוף, על החזה ועל הצדדים.
הם חסרים את הבלוטות שעל הפנים או על הרגליים שיש למכפילי פרסה רבים אחרים.
מידות: אורכם של האיילוניים נע בין 44 ל-85 סנטימטרים, ומשקלם בין 2 ל-12 קילוגרמים.
הנקבות גדולות מהזכרים בשלושה מתוך עשרת המינים.
הם ברובם פעילי לילה, ובהעדיפם בתי גידול סבוכים, קשה מאוד לצפות בהם.
האיילון מתרגש במהירות, ובתגובה להפרעות קלות הוא יקפוץ ממקומו בבהלה.
כשהם מרגישים בסכנה, הם בורחים לתוך סבך צמחייה או לתוך מים.
הם חיות סוליטריות, במיוחד בהשוואה לבעלי חיים אחרים הגדלים ביער.
הזמן היחיד בו האיילון מקיים חיי חברה הוא בזמן החיזור וההזדווגות או בזמן גידול הצאצאים.
יוצא מכלל זה הוא האיילון המלאי, אשר התגלה כי הוא מונוגמי.
בנוסף, האיילוניים הם בעלי חיים טריטוריאליים: את הטריטוריה שלהם הם יסמנו בעזרת השתלת עקבות ריח או הטלת שתן, צואה או הפרשת הפרשות אחרות.
האיילוניים מתקשרים באמצעות השמעת קולות ובאמצעות השארת עקבות ריח.
כאשר הם יחושו במצוקה, הם יפלטו קול פעייה רך.
לנקבות יש שני זוגות שדיים, עובדה שהובילה מספר חוקרים לשער כי האיילונית מסוגלת להמליט צאצאים רבים יותר מאלו שנצפו.
בכל המלטה היא ממליטה בין צאצא אחד לשניים.
מנהגי הרבייה של האיילוניים ידועים בצורה מעטה בלבד.
מרביתם מנהלים חיים פוליגמיים, למעט האיילון המלאי אשר מנהל חיים מונוגמיים.
הם מגיעים לבגרות מינית בגיל 5 - 26 חודשים.
בתקופת הייחום, הזכר מחזר אחרי הנקבה באמצעות השמעת קולות וכן באמצעות מגע פיזי, כמו למשל ליקוק איבר המין שלה.
לאחר נוהגי החיזור, הזכר והנקבה מזדווגים.
נמצא כי זמן קצר (85 - 155 דקות) לאחר ההריון, נקבת האיילון המלאי כבר יכולה לנהל יחסי מין.
בשל כך, הנקבה עשויה להימצא בהריונות עוקבים במרבית זמן חייה כבוגרת.
משך ההריון נע בין שישה לתשעה חודשים, תלוי במין הספציפי.
הנקבה ממליטה כצאצא אחד בשנה.
לאחר ההריון, הנקבה מעכלת את השליה.
הצאצאים זקוקים לטיפול מועט בלבד לאחר הלידה: הם מסוגלים לעמוד על רגליהם כשעה לאחר לידתם, ובמרבית הזמן שאחרי הלידה הם אינם נמצאים עם אמם, אלא למשך זמנים קצרים הכוללים הנקה או האכלה.
הצאצאים נגמלים מיניקה בגיל שלושה עד שישה חודשים, וכאשר הם מגיעים לבגרות מינית הם עוזבים את אזור החיות של אמם.
תוחלת החיים של איילון היא 11 - 13 שנים.
במהלך תקופות האוליגוקן והמיוקן, האיילוניים היו נפוצים בכל העולם, אולם כיום תפוצתם מוגבלת לאפריקה ולאסיה.
ששת המינים בסוג איילון (Tragulus) אנדמיים לדרום-מזרח אסיה, בעוד שאיילון המים (סוג: Hyemoschus) נפוץ לאורך מרכז אפריקה ומזרחה.
המינים האסייאתים חיים בצמחייה סבוכה במהלך היום, ובלילות הם עשויים לצאת לאזורים פתוחים למשכי זמן קצרים.
איילון המים חי ביערות גשם, בצמחייה נמוכה ועבותה, וכמעט תמיד יימצא ליד מקור מים, שם הוא יוכל להימלט מטורפיו על ידי צלילה לתוך המים.
בשל ביישנותם הרבה, גודלם הקטן ואופי פעילותם הלילי, קשה מאוד למצוא איילונים, ועל אחת כמה וכמה להעריך את מצב האוכלוסיות שלהם.
עד כה, ה-IUCN הגדיר את מצבו של איילון המים כ"לא ידוע" (Date Deficient; DD), ויתר המינים סווגו במצב שימור "ללא חשש" (Least Concern; LC).
הגורמים המסכנים את האיילוניים הם ציד פרוע לצורכי מזון וכן הרס של בתי גידול.
בנוסף, קיים עניין באיילוניים על מנת לחקור את מכפילי הפרסה, אולם קשה להרבות את מרביתם בשבייה.
המין היחיד שהייתה לגביו הצלחה חלקית בהתרבות בגן חיות הוא איילון המים.
מין: איילון גדול (Tragulus napu)
מין: איילון פיליפיני (Tragulus nigricans)
מין: איילון לבן-נקודות (Moschus meminna)
מין: איילון צהוב-פסים (Moschiola kathygre)
סוג ומין יחיד איילון המים (Hyemoschus aquaticus)
אַיָּלוֹן או אייל עכברי (שם מדעי: Tragulus) הוא סוג פרסתן מעלה גירה ממשפחת האיילוניים.
לאיילונים יש להם בקיבה שלושה מדורים כמו לגמלים.
הם חבויים ביערות עבותים בדרום-מזרח אסיה ואוכלים בעיקר פרחים ופירות.
האיילונים הם בין הקטנים בפרסתנים, והמקור לשמם העברי הוא דמיונם לאייליים קטנים.
מלבד בני הסוג איילון, קיימים שלושה מיני איילונים אחרים בתת-היבשת ההודית השייכים לסוג נפרד - איילון נקוד.
עם זאת, מאובנים של יצורים לאיילוניים של ימינו תוארכו לתקופת המיוקן (לפני 15 מיליוני שנים) לכל המוקדם.
עם זאת, תזונתם של האיילוניים שונה באופן עקרוני מזו של יתר מכפילי הפרסה - גודלם הקטן מביא לכך שצריכת האנרגיה שלהם נמוכה, ולכן כמות האוכל היומית לה הם נזקקים נמוכה יותר.
עם זאת, הניבים העליונים של הזכרים גדולים יחסית ובולטים מהפה, אולם אצל הנקבות הם קטנים באופן יחסי.
בתקופת הייחום, הזכר מחזר אחרי הנקבה באמצעות השמעת קולות וכן באמצעות מגע פיזי, כמו ליקוק איבר המין שלה.
איילון המים (שם מדעי: Hyemoschus aquaticus) הוא מין איילון אנדמי לאזורים טרופיים באפריקה.
איילון המים הוא הפרימיטיבי ביותר מבין מיני האיילוניים.
שמו המדעי של המין נגזר מיוונית: שם הסוג, "Hyemoschus", גזור מהמלים "Hus", שפירושה חזיר, ו-"Moschus", שהיא מילה המתייחסת לאיילי מושק.
שם זה מרמז על כך שבעבר איילון המים סווג במשפחת איילי המושק.
שמו הספציפי של המין, "aquaticus", רומז לכך שאיילוני המים חיים בסמוך למקור מים, אליו הם קופצים במקרה והם מאוימים.
איילון המים הוא בעל חיים הדומה לצבי.
הוא גדול ממיני האיילוניים האחרים הנפוצים בדרום - מזרחה של יבשת אסיה, וגודלו דומה לזה של ארנב.
אורכו נע בין 45 ל-85 סנטימטרים, אורך זנבו הוא 7.5-17 סנטימטרים, וגובהו כ-35 סנטימטרים.
משקלם נע בין 3.2 ל-6.8 קילוגרמים, כאשר הנקבות גדולות יותר מהזכרים: בעוד שמשקלן הממוצע הוא 12 קילוגרמים, משקלם הממוצע של הזכרים עומד על 9.7 קילוגרמים בלבד.
ראשו קטן ומחודד, וגופו החסון מונח על רגליים דקות מאוד.
חלקו האחורי מורם במעט ביחס ליתר גופו.
כמו כל האיילוניים, גם לאיילון המים אין קרניים, ובמקומן הם פיתחו ניבים עליונים גדולים יחסית הבולטים מפיהם.
בשונה מאיילוניים אחרים, גם נקבות איילון המים הן בעלות ניבים אלו.
פרוותו החומה - אדמדמה מכוסה בפסים ובנקודות המספקים לו הסוואה ביערות בהם הוא חי.
על ראשו ועל צווארו פסים לבנים, וכן החלק התחתון של זנבו לבן.
עיניו גדולות ואוזניו הן בגודל בינוני.
עורו עבה יחסית, מה שמקנה לו הגנה מפני שריטות שמקורן משיטוט בסבכי צמחייה.
כאשר הנקבה נכנסת לתקופת הייחום, הזכר מחזר אחריה באמצעות מעקב אחריה והשמעת קולות.
כאשר הזכר ישמיע את קולותיו, הנקבה תעצור במקומה ותיתן לזכר ללקק לה את אזור איברי המין.
מנהג זה מבוצע מספר פעמים, שבסופן הזכר מטפס על הנקבה, עת הם מזדווגים.
משך ההריון נע בין ארבעה לתשעה חודשים, שבסופם הנקבה ממליטה וולד אחד.
לאחר כשעה יוכל הוולד לעמוד על רגליו.
הוא יינק מאמו עד גיל 3 - 6 חודשים.
את אזור חיותה של אמו יעזוב כאשר יגיע לבגרות מינית, בגיל 9 - 26 חודשים.
בדרך כלל הם לא עוברים את גיל 8, אולם הם מסוגלים להגיע למשך חיים פוטנציאלי של 11 - 13 שנים.
על פי רוב, הנקבות חיות באותו שטח במהלך כל חייהן כבוגרות.
שטח מחייתן קטן יותר מזה של הזכרים, והוא עומד על 130 - 140 דונמים.
הזכרים, לעומתן, מיישבים טריטוריה שגודלה 200 - 300 דונמים למשך שנה, ואז הם מוחלפים על ידי זכר אחר.
טריטוריית הזכר לרוב חופפת בחלקה לטריטוריות של שתי נקבות.
בין הפרטים במין נצפו מספר התנהגויות אגרסיביות, שגרמו למספר חוקרים לשער כי האיילוניים אינם מקיימים סדר והיררכיה חברתית כלשהם.
כך למשל, הזכרים מקיימים לעיתים קרבות קצרים, בהם הם משתמשים בניביהם החדים על מנת לנשוך את יריבם.
באזורי החיות שלהם, צפיפות האיילוניים עומדת על 7.7 - 28 פרטים לקילומטר רבוע.
הם פוגשים בפרטים אחרים לעיתים רחוקות בלבד, ולא נצפתה התנהגות טריטוריאלית של הפרטים.
בניגוד למיני איילוניים אחרים, איילוני המים הם פעילי ערב ולילה (פעילים משש בערב עד שש בבוקר), כאשר ביום הם נחים בהיחבאם בין הצמחייה.
הנקבות פעילות מהזכרים באופן משמעותי.
איילוני המים עשויים להשתמש במקור מים כמקום מחסה מפני טורפים, אולם אין הם יכולים לשחות במים במשך משכי זמן ארוכים.
תזונת איילוני המים מורכבת מפירות (כ-60 אחוזים מתזונתו), מעלים ומנבטים של עצים ושל שיחים.
מדי פעם הוא אוכל חרקים, בעיקר נמלים.
בניגוד לאיילוניים אחרים, לאיילון המים יש בטן בעלת ארבעה מדורים, כמו למעלי גירה "אמיתיים".
האילוניים נפוצים ביערות הטרופיים במרכזה של מזרח אפריקה, לרוב ליד מקור מים ורק לעיתים רחוקות במרחק העולה על 250 מטרים ממנו.
מספר איילוני המים הכולל נמצא בירידה מתמדת, וזאת בשל ציד ובשל הרס של בתי גידול לצורכי כריתת עצים.
ארגון ה-IUCN מגדיר את מצבם של איילוני המים כ"לא ידוע"(Data Deficient; DD), משום שחסר מידע לגבי מצב האיילונים וכן בשל כך שחסרים נתונים על גודלן של האוכלוסיות בעבר, הנחוצים על מנת להעריך את המגמה שבה הן נמצאות.
המדינות בהן חי איילון המים: אנגולה, בורונדי, קמרון, הרפובליקה המרכז אפריקאית, קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, חוף השנהב, גינאה המשוונית, גבון, גאנה, גינאה, ליבריה, ניגריה, רואנדה, סיירה לאון ואוגנדה.
מדינות נוספות בהן קיומו של האיילון בהן מוטל בספק הן בנין, בורקינה פאסו, גינאה ביסאו, סנגל וטוגו.
איילון לבן-נקודות (שם מדעי: Moschiola meminna; מכונה גם איילון ממיני) הוא מעלה גירה ממשפחת האיילוניים, הנפוץ ביערות בדרום הודו ובסרי לנקה, וייתכן כי הוא חי גם בדרום נפאל.
פרוותו של האיילון לבן הנקודות חומה, והיא מכוסה בסימנים לבנים.
רגליו דקות מאוד, ובסופן כפות רגליים בעלות ארבע אצבעות.
הניבים של הזכרים מוארכים ומחודדים יותר מאלו של הנקבות, משום שהוא משתמש בהם לקרבות עם זכרים אחרים.
הניבים חיוניים לקרבות אלו, שכן האיילוניים הם חסרי קרניים, בניגוד למעלי גירה אחרים כמו האייליים.
גודלו של האיילון לבן הנקודות הוא כמחצית המטר, ומשקלו הממוצע הוא כ-2.2 - 2.7 קילוגרמים.
בשונה מאיילוניים אחרים, אין לו בלוטה על סנטרו ליד לסתו התחתונה.
האיילון לבן הנקודות הוא פעיל לילה, וכמו איילוניים אחרים הוא ביישן מאוד.
כאשר הוא חש בסכנה, הוא נוהג להיעלם בינות סבכי הצמחייה בהם הוא חי.
משום כך, קשה להתבונן בו בסביבתו הטבעית.
הוא בעל חיים סוליטרי, למעט תקופות הרבייה.
תזונתו של האיילון לבן הנקודות מורכבת מצמחים ומחלקי צמחים, וכן מבעלי חיים קטנים.
משך תקופת ההריון הוא שישה חודשים לערך, שבסופם הנקבה ממליטה כשני וולדות בדרך כלל.
מצב השימור של האיילון לבן הנקודות לפי הרשימה האדומה של IUCN הוא "ללא חשש" (Least Concern).
איילון הייתה להקה ישראלית מצליחה שפעלה במסגרת הפלמ"ח (מעין להקה צבאית) עוד לפני הקמת המדינה.
חברי הלהקה היו יהודית קניגסברג, חיים פולני, מאיר הוברמן, מאיר ינאי, מרדכי ירון, יוסף גת (ויינשטיין), נגן מפוחית הפה שמואל גוגול והאקורדיוניסטים יעקב סגל וגד מן.
הלהקה העלתה שתי תוכניות והתפרקה במרץ 1950, עם שחרור חבריה מצה"ל.
בשנת 1953 התגבשה מחדש כרביעייה.
חברי ההרכב האזרחי היו מרדכי ירון, גד מן, ברוך נדב וחיים פולני (שלאחר מכן הוחלף באיתן לב).
הלהקה קיימה הופעות רבות בישראל והייתה פופולרית מאד בשנות ה-50 בעיקר.
עד פירוקה בשנת 1980 הוציאה הלהקה שני אלבומים וכן שני אלבומים בארצות הברית.
האלבום הראשון שלה, אשר יצא בשנת 1957, נקרא "בקיצור ולעניין", מתוכו התפרסם השיר "רומיה ויואל" שכתב דן אלמגור והלחין חיים אלכסנדר.
האלבום השני, "ניו יורק - תל אביב" שיצא בשנת 1959, כלל בין היתר את השירים "שיר הפלאפל", "טרנטה דה-לוקס" ו"דוגמניות".
ב-1959 עזב פולני את הלהקה ובמקומו נכנס המוזיקאי והזמר איתן לב, עימו יצאה הלהקה לסיבוב הופעות חובק עולם עד שהתבססה בארצות הברית, הקליטה שם שני תקליטים והופיעה במקומות היוקרתיים ביותר, כולל בלאס וגאס.
איילות היא אגודת ספורט ישראלית שנוסדה בשנת 1976 על ידי חובבי ריצה שחיפשו דרכים לקדם את הריצה העממית והתחרותית בישראל.
זהו מועדון הריצה והטריאתלון הגדול בישראל, המונה למעלה מ-600 חברים הפרושים בכל הארץ.
בית המועדון ממוקם בקאונטרי הרצליה, וממנו יוצאת מדי שבת ריצה משותפת, אך לאיילות אין שיוך גאוגרפי.
מקום המגורים של החברים אינו רלוונטי, והם מתאמנים באופן עצמאי.
איילט (בטורקית: Eyalet; בטורקית עות'מאנית: ايالت) או גם פאשאליק היה היחידה השלטונית הגדולה ביותר באימפריה העות'מאנית עד לתקופת הטנזימאט.
האיילט הוחלף בווילאייט ב-1864. המושל שעמד בראש המערכת הפיאודלית של איילט היה מכונה "ביילרביי" (بكلربكی - "אדון האדונים") בדרגת פאשה, וסימנו היה שני טוג (טוג הוא נס של מפקד צבאי המורכב ממוט שעליו שערות זנב סוס ומעליהן כדור מוזהב); ובתקופה המאוחרת הועמדו גם וזירים, שסימנם שלושה טוגים, בראש איילטים.
האיילט כונה בערבית "וילאיה" (ولاية) והעומד בראשה כונה בהתאם "ואלי".
במאות ה-17 וה-18 החליף התואר "ואלי" את התואר "ביילרביי".
האיילט הראשון היה איילט רומליה (טורקית Rumeli – "ארץ הרומאים"), שהוקם על ידי הסולטאן מוראט הראשון (1389-1359), והשתרע על כל השטחים שהעותמ'אנים כבשו באירופה.
זמן קצר לאחר מכן הוקם איילט אנטוליה (טורקית - Anadolu), שכלל את כל השטחים באסיה.
מעמדם של הביילרביים של שני איילטים אלו היה בין הגבוהים בהיררכיה הפיאודלית, ובתקופה מאוחרת יותר אף הוענק להם תואר כבוד מיוחד.
האיילט התחלק לסנג'קים (בערבית "ליווא") שבראשם עמד ביי שסימנו טוג אחד, ואלו חולקו לעשרות (ולעיתים למאות) נחלות פיאודליות שכונו "טימאר" (אם היו קטנות יחסית) או "זעאמת" (אם היו גדולות יותר).
בראשן של אלה עמדו במקור המפקדים של יחידות הפרשים (סיפאהים) שגבו מיסים מן האוכלוסייה שתחת מרותם.
חלוקות נוספת הייתה ל"קאדילוק" או גם "קאזה" (בדרך כלל עיר והכפרים שסביבה), שבו הייתה סמכות השיפוט בידי הקאדי וסמכות השלטון בידי הקאימקאם, ול"אגאלוק" שבראשות האגא.
כמה איילטים, דוגמת איילט מצרים ואיילט בגדאד, לא חולקו ליחידות משנה.
חלוקה מנהלית של האימפריה העות'מאנית בשנת 1609
שם האיילט השם העות'מאניוהשם המודרני שנת יסוד מיקום נוכחי הערותאיילט חבשHabeş1554ערב הסעודית, סודאן, אריתריאה, סומליהכולל אזורים בשני הצדדים של הים האדום.
ייתכן שנקראה מאוחר יותר בשם "איילט אהיסקה".
רוב האיילט הועבר בשנת 1829 לשליטת האימפריה הרוסית.
משנת 1845 נכללה תחת איילט ארזורום.איילט שהריזורŞehrizorבאמצע המאה ה-16עיראק, איראןגם קירקוק.
איילט כרתים (כרתים Girid) – החל מ-1669
איילט מוראה (מוראה Mora) – בין השנים 1620–1687 ואחר כך 1715–1829. במקור חלק מאיילט הארכיפלג של הים האגאי
איילט פודוליה (פודוליה Podolya) – רק בין 1674 ל-1699
איילט צידון (צידון Sayda)– החל מ-1660
איילט אויוואר (Uyvar כיום נובה זמקי בסלובקיה) – בין ל-1663 ל-1685
איילט ואראט (Varad כיום אוראדיה ברומניה) – בין 1661 ל-1692
איילונית הוא השם שנתנו חז"ל לאישה שאין ביכולתה להרות, עקב פגם מולד הקיים במערכת הרבייה שלה, עוד מיום לידתה.
חז"ל מסרו סימנים לקביעת איילוניותה של אישה, ואף ביארו את ההלכות בהם שונה איילונית משאר הנשים.
גבר שבדומה לאיילונית, מערכת הפוריות שלו פגומה מיום לידתו, נקרא סריס חמה.
התלמוד אומר שאיילונית היא "דוכרנית".
רש"י במקום אומר שהסיבה לכך שהגמרא משווה בין איילונית לדוכרנית היא שמתרגמים את הפסוק "איל תמים" ל"דכר שלים".
וכמו אַיִל (הזכר בכבשים) שאינו יכול ללדת, כך גם האיילונית אינה יכולה לילד.
אולי היות שהמילה אייל מתקשרת במקרא עם הזכר (הכוח הגברי) .
מבהיר התלמוד, שהאיילונית היא "דוכרנית" (מעין זכר, האותיות ד' ו-ז' מתחלפות בארמית) כלומר: בעלת תכונות של זכר.
חז"ל נתנו מספר סימנים באישה, על פיהם ניתן לקבוע כי אישה זו היא איילונית.
הסימן הראשי הוא העדרן של שתי שערות, ולאחר גיל 35, העדר שתי שערות אצל אישה יגדיר אותה כאיילונית, ללא כל צורך בסימן נוסף.
מתקשה בשעת תשמיש (אין היא מתאווה לקיום יחסים).
אין לה שיפולי מעיים כנשים.
קולה עבה, וכשהיא מדברת, לא ניתן להבחין בינה לבין גבר.
התוספתא מזכירה סימן נוסף: "ושערה לקוי".
ייתכן, ומדובר בתיאור של פיזור שיער גברי, על גופה של האיילונית.
מאיזה גיל נחשבת אישה איילונית
כל עוד לא הגיעה אישה לגיל 20, אפילו מופיעים בה הסימנים, אינה נחשבת איילונית.
אישה שהגיעה לגיל 20, ולא הביאה שתי שערות, אם מתקיימים בה ארבעת סימני האיילונית, הרי היא בחזקת איילונית.
הפוסקים נחלקו באיזה אופן אישה זאת, (בת 20 שלא הביאה שתי שערות), שיש מן הסימנים הללו, היא איילונית.
להלן ארבע הדעות מן המחמירה ביותר, ועד למקילה ביותר.
רק עם הופעת כל ארבעת הסימנים האישה תוכרז כאיילונית, אחרת היא אישה רגילה.
בהופעת סימן אחד, האישה בגדר ספק איילונית.
בהופעת סימן אחד, האישה בגדר איילונית.
אישה שיש בה מסימני האיילונית (בין אחד לארבעה), אם הסימן אינו ברור דיו, הרי היא בגדר ספק איילונית.
הפוסקים אף נחלקו ממתי תחשב האישה כבת 20. לכל הדעות אין צורך ב-20 שנים תמימות.
לדיעה אחת - די בכך שמלאו 19 שנה ועוד 30 יום, כדי שתחשב כבת 20.
לדיעה השנייה - אם חסרים רק 30 יום עד ל-20 שנים תמימות, היא נחשבת כבת 20.
אישה שהגיעה לגיל 35 ועוד יום אחד שהם רוב ימיו של אדם, ולא הביאה שתי שערות, תחשב איילונית, ואין צורך עוד באף אחד מארבעת הסימנים.
במקרים רבים ההלכה מתייחסת באופן שונה לאישה קטנה מאשר לאישה גדולה.
קטנה אינה מתחייבת בנדרים, לאביה יש זכויות על מעשיה, והוא רשאי לבחור למי להשיא אותה, אינה חייבת במצוות החלות על נשים, אין מקחה מקח ואין ממכרה ממכר.
עד גיל 12, או עד שהביאה שתי שערות המאוחר מבין השניים, אישה רגילה נחשבת קטנה.
מגיל 12 במשך חצי שנה היא נקראת נערה, מכאן ואילך היא נחשבת גדולה.
בעניין איילונית נחלקו האמוראים רב ושמואל
לדעת שמואל איילונית הופכת לגדולה רק למן הרגע שבו היא מוכרת כאיילונית, דהיינו גיל 20, או 35 בהתאמה, ועד לגיל זה דינה כקטנה לכל דבר.
לדעת רב איילונית הופכת לגדולה באופן רטרואקטיבי, ועם הגיעה לגיל 20, או 35, מתברר למפרע, שהיא הייתה גדולה כבר מאז מלאו לה 12 שנים ויום אחד, הגיל בו רוב הבנות הופכות לגדולות.
לדעת כולם הופכת האיילונית מקטנה לגדולה, ללא שלב ביניים של ימי נערות.
להפיכתה של האיילונית מקטנה לגדולה באופן ישיר, ללא שלב ביניים של נערה, יש נפקויות הלכתיות, בנושאים הבאים:
נערה שנאנסה או פותתה, חייבים האונס או המפתה לשלם לאביה דמי בושת, דמי פגם ודמי צער.
סכומים אלו, אינם קבועים מראש, ובית הדין מעריך אותם, ומשית אותם על האונס או על המפתה.
בנוסף הם משלמים סכום קבוע מראש, המהווה מעין פיצוי, ונקרא קנס.
מכיוון שאיילונית אינה עוברת שלב של נערות בחייה, הרי שהאונס או המפתה אותה, חייב בקנס רק עד גיל 20, (כל עוד היא קטנה).
יש הסוברים כי איילונית, כלל אין לה קנס.
הטעם לכך הוא שהתורה לימדה אותנו שנערה זכאית לקנס על אינוס או פיתוי, ומכיוון שהמילה נערה נכתבה בפסוק ללא האות ה"א , למדו חכמים בריבוי כי גם קטנה זכאית לקנס.
אך לימוד זה בא לרבות קטנה בלבד, שכן היא עתידה להיות בעתיד נערה, אך אין זה בא לרבות איילונית, שאינה עתידה להיות נערה לעולם.
בפועל, אין כאן מחלוקת, שכן גם לדעת הפוסקים כי איילונית כלל אין לה קנס, הרי שכל עוד לא הגיעה לגיל 20, עוד לא התברר שהיא איילונית, היא נחשבת כקטנה ויש לה קנס.
כפי שכתבנו לעיל, לאב יש זכות משפטית להשיא את בתו הקטנה למי שיבחר, מבלי שתהיה לה זכות ערעור, אך מבחינה מוסרית הדבר אינו ראוי מכיוון שייתכן שהיא לא תחפוץ בבעל שלא היא בחרה ושעל כן אסרו חז"ל לעשות זאת.
קטנה שהתייתמה מאביה רשאים אחיה או אימה להשיאה, אך נישואין אלו, בניגוד לאלו של האב, יכולה הקטנה לבטלם במסירת הודעה הנקראת מיאון.
הליך זה שכמו גט מפרק את קשר הנישואין, בניגוד לגט נעשה על ידי האישה ולא על ידי הבעל.
זכות המיאון כאמור היא רק לקטנה עד גיל 12, ועל כן איילונית אם לא הביאה 2 שערות, ומתקיימים בה סימני האיילונית, יכולה למאן עד גיל 20 שנה.
אם לא הופיעו בה סימני האיילונית, יכולה האיילונית למאן עד גיל 35 שנה.
אמה עברייה, היא ילדה המוגדרת עדיין קטנה, (בת פחות מ-12 שנים) ואביה רשאי למוכרה, על מנת שתנשא לקונה, או לבנו.
בפועל, אין האמה העברייה מכורה ממש, אלא רק עבודתה מכורה לאדון.
אמה עברייה שהביאה 2 שערות ומלאו לה 12 שנים ויום אחד, הופכת להיות נערה, ויוצאת לחרות.
אמה עברייה איילונית, שאינה הופכת לנערה כלל, יוצאת לחופשי בהפיכתה לבוגרת, שנאמר: .
הראשונים כפועל יוצא של מחלוקת רב ושמואל, באשר לגיל בו איילונית הופכת לבוגרת, נחלקו באיזה גיל היא משתחררת.
על פי דעה אחת - האיילונית הופכת לגדולה למפרע מגיל 12 ויום, ועל כן צריך האדון להחזיר לה את כל דמי עבודתה מגיל זה ואילך.
על פי דעה שנייה - האילונית הופכת לגדולה רק למן הרגע שבו היא מוכרת כאיילונית, ואין האדון צריך להחזיר לה דבר.
על פי דעה שלישית - עם הופעת סימני האיילונית, אף אם טרם הגיעה לגיל 20, היות שיש כאן ספק, אין האדון יכול עוד להשתעבד בה.
דינים נוספים הקשורים בחיי האישות של איילונית
הרמב"ם בהלכות אישות, מביא את הדינים הקשורים בנישואי איילונית.
האיילונית שנתקדשה, קידושיה הם קידושים גמורים.
לא יישא אדם איילונית, אלא אם כן קיים כבר מצות פרייה ורבייה, או שיש לו אישה אחרת, לפרות ולרבות ממנה.
האמור לעיל, הוא כאשר הנושא את האיילונית, יודע מראש על דבר איילוניותה של האישה המיועדת.
כאשר הנושא מגלה כי אשתו היא איילונית, רק לאחר נישואיהם, נחלקו הראשונים בדין זה.
לדעה אחת - איילונית זה מום גדול, שאדם אינו מוחל עליו, שכן כל הנישואין נעשו על מנת שיהיו לו צאצאים, ועל כן אלו "קידושי טעות", המתבטלים מאליהם ואין צורך אף בגט, אפילו לא מדברי חכמים.
לדעה שנייה - אין אלו קידושי טעות, ויש צורך בגט.
לדעה שלישית - אכן יש צורך בגט, אך זה מדברי חכמים בלבד.
בימינו - שאין אנו בקיאים האם זאת עקרות אחרת או שמדובר באיילונית, בכל מקרה יהיה צורך בגט.
הנושא איילונית לאישה, ויודע שהיא איילונית, מברך גם הוא ברכת חתנים כעל אישה רגילה.
הסיבה לכך שברכת חתנים לא נתקנה על עיקר המצווה שהיא פרייה ורבייה, אלא על השמחה שבסעודת המצווה, וכדי לתת שבח לקב"ה, על שאסר עלינו את העריות, וציווה עלינו לקחת לנו אישה מן הנשים המותרות לנו.
הנושא איילונית לאישה (ובתנאי שכאמור לעיל, יש לו כיצד לקיים מצוות פרו ורבו, כגון שכבר נשא אישה אחרת), הריהו רשאי לשמש מיטתו עימה, ואין הוא עובר על השחתת זרעו, אף שהזרע לא יביא להולדת צאצאים, כיוון שהַבִּיאָה היא באופן המקובל בין גבר לאישה, אין זה נחשב הוצאת זרע לבטלה.
בעל המגרש את אשתו האיילונית, הרי הוא חייב לתת לה את כתובתה על כל תנאיה.
על פי רוב דעות הפוסקים המחזיר גרושתו (שלא נשאה בינתיים לאיש אחר), מקיים מצווה חשובה.
לגבי אישה איילונית שסיבת גירושיה היא איילוניותה, נחלקו הפוסקים אם מותר להחזירה.
לדעה אחת - רק אם בשעה שגירש אותה כפל דבריו.
כלומר אמר לה בערך בלשון זאת: "אני מגרש אותך משום שאת איילונית, ואם לא היית איילונית לא הייתי מגרש אותך".
לדעה שנייה - גם אם לא כפל דבריו, אלא די בכך שהבהיר שהוא מגרש אותה מסיבת היותה איילונית, אסור לו להחזירה.
לדעה שלישית - אף אם לא אמר דבר, כיוון שאיילונית מום גדול הוא, אסור לו להחזירה.
כל אישה שהתאלמנה, או נתגרשה, צריכה להמתין פרק זמן של שלושה חודשים עד שתוכל להינשא לאדם אחר.
חכמים תקנו תקנה זאת כדי שניתן יהיה להבחין בין זרעו של הבעל הראשון, לבין זרעו של הבעל השני.
שאם האישה תינשא לאחר, בסמוך למות הבעל הראשון, או בסמוך לגירושין בהתאמה, ומייד תיכנס להיריון, לא נוכל לדעת למי הרתה, לראשון או לשני.
פרק זמן זה בו ממתינה האישה, נקרא "ימי הבחנה".
באיילונית יש מחלוקת תנאים האם יש צורך בימי הבחנה או לא.
רבי יוסי בן חלפתא סובר שהיות ואיילונית אינה הרה, על כן היא יכולה להיארס ולהינשא מייד.
רבי מאיר סובר שגם על איילונית חובה להמתין את ימי ההבחנה, שכן בעת שגזרו חכמים את תקנת ימי ההבחנה, לא חילקו בין אישה לאישה, וכולן צריכות להמתין 3 חודשים.
אדם שמת ולא השאיר אחריו צאצאים, חובה על אחיו שנותר בחיים, לשאת את אשת אחיו, והאישה אינה יכולה להינשא לאחר.
בכך שהוא מביא לעולם ילדים עם אלמנת אחיו, הוא 'מקים לאחיו שם'.
פעולת הנישואין הזאת נקראת ייבום.
אח שמסרב לייבם את אלמנת אחיו, עובר טקס הלכתי הנקרא חליצה.
לאחר החליצה, מותרת האישה להינשא לכל אדם, חוץ מאשר לכהן.
האיילונית פטורה מן הייבום ומן החליצה.
חז"ל למדו זאת מן הפסוק: לכאורה המילים "אשר תלד" מיותרות, אומרים חז"ל שמילים אלו נכתבו כדי ללמדנו שרק מי שראויה ללדת, חייבת בייבום וחליצה.
אדם שמת בלא ילדים, והיו לו שתי נשים, שהאחת נקראת צרתה של השנייה, יכול אחיו לייבם אחת מהן, אך לא את שתיהן (בית אחד הוא בונה ולא שני בתים).
אך אם אחת מן הצרות, היא ערווה לאח (כגון שהיא בתו ואסורה לו משום קרובותיו), וממילא אינו רשאי לייבמה, גם הצרה השנייה אסורה להתייבם.
אדם שמת בלא ילדים והיו לו שתי נשים, ואחת מהן היא איילונית, בדין זה נחלקו האמוראים.
רב אסי - צרת האיילונית, אינה מתייבמת.
נימוקו של רב אסי הוא שכיוון שהאיילונית אינה מתייבמת, הרי היא אינה כאשת אח שאין לה בנים, אלא כאשת אח שיש לה בנים, והרי היא אסורה כערווה, וממילא כפי שאמרנו לעיל, גם צרתה אינה מתייבמת.
אלא אם כן האח המת, לא ידע שהיא איילונית, והיו אלו קידושי טעות.
ואז מעולם לא הייתה אשת אחיו.
רבא ורבי יוחנן - צרת האיילונית מתייבמת, אפילו אם בשעת הנישואין ידע האח הנפטר שאשתו איילונית.
נימוקם של המתירים הוא שלא הערווה אוסרת את האיילונית, אלא עצם האיילוניות שלה, ולכן אין צרתה אסורה, והוא יכול לייבמה.
אישה נשואה הנחשדת על ידי בעלה כי שכבה עם גבר אחר נקראת סוטה.
כדי לבדוק אם יש אמת בחשדותיו של הבעל, הסוטה נלקחת לבית המקדש, שם היא עוברת טקס בו הכהן משקה אותה "מים מרים מאררים", אשר אמורים להרוג אותה במקרה שזנתה, או או לברך את הריונותיה הבאים, במקרה שהיא חפה מפשע.
האיילונית שנחשדה על ידי בעלה, אינה עוברת את טקס שתיית המים, ואינה מקבלת את כספי כתובתה.
המקור לכך שאיילונית אינה שותה את "מי המרים המאררים" ואינה מקבלת את כתובתה, שנוי במחלוקת התנאים:
לרבי שמעון - המקור הוא בפסוק לגבי האישה שהתבררה חפותה, שכתוב: , מכאן שאיילונית שאין הכתוב בפסוק יכול להתקיים בה, שהרי היא אינה יכולה להיכנס להיריון, אינה כלולה בדין זה.
לחכמים - המקור הוא בפסוק: כלומר מי שהיא ראויה לאישות, ומכיוון שאיילונית, אינה ראויה לאישות, אינה שותה.
התלמוד ממשיך ודן בנושא, ומסביר לשיטת חכמים, מהי אם כן, הסיבה שנרשם בפסוק, ונקתה ונזרעה זרע.
התשובה היא שהאישה שעברה טקס משפיל של שתיית מי המרים המאררים, זוכה למתנת שמיים, שאם עד אותו זמן ילדה בצער, מעכשיו תלד בלא צער.
להיוולדה של איילונית יש השלכה הלכתית גם על אביה.
על כל אדם מישראל מוטלת מצוות פרייה ורבייה.
על פי מצווה זאת, שהיא המצווה הראשונה המופיעה בתורה, חובה עליו לפעול כדי להוליד צאצאים.
בית הלל ובית שמאי חלוקים ביניהם כמה ילדים וכמה ילדות חייב אדם להוליד, כדי לקיים את המצווה.
להלכה, די בהולדת זכר אחד, ונקבה אחת, כדי לקיים מצווה זאת.
מי שהוליד בן ובת, והתברר שהבת היא איילונית, לא יצא ידי חובת מצוות פרייה ורבייה, עד שלא יוליד בת נוספת, שהיא יכולה ללדת.
התלמוד במסכת יבמות מספר: .
כלומר: שרה אמנו לא היה לה רחם - פגם גופני שבגללו לא הייתה ראויה ללדת מיום לידתה, ועל כן הוגדרה כאיילונית.
על קביעתם של חז"ל, כי שרה אמנו הייתה איילונית מתעוררות מספר שאלות.
על שרה נאמר שהייתה יפת תואר: , ואילו בעלת סימני האיילוניות, אינה אישה יפה.
על שרה נאמר: , ואילו האיילונית אין לה שדיים.
על שרה נאמר: , כלומר שפסק המחזור החודשי שלה, ואילו אצל איילונית לא מופיע מחזור חודשי כלל.
היעדר רחם שהיה בשרה, אינו אחד מסימני האיילונית.
פרופסור אברהם שטינברג, באנציקלופדיה הלכתית רפואית מיישב חלק משאלות אלו (מלבד שאלה 3), כי ייתכן ושרה לא הייתה באמת איילונית, אלא שחז"ל השתמשו באופן מושאל בביטוי, במובן של עקרות מטבע בריאתה.
הסבר אפשרי נוסף הוא כי שרה לא הייתה איילונית בעלת סימני האיילוניות, אלא שלאחר גיל 35, בהיעדר 2 שערות, נקבעה איילוניותה באופן סופי, ומבלי שהיו בה סימנים אחרים, ועל כן לא היה פגם ביופיה.
איילון חברה לביטוח בע"מ היא חברת ביטוח ישראלית, הפועלת בתחומי ביטוח רכוש (ביטוח רכב וביטוח דירה), ביטוחי עסקים, ביטוח אחריות מקצועית, ביטוח בריאות, חיסכון לטווח ארוך, אשראי ועוד.
איילון חברה לביטוח נוסדה בשנת 1976 על ידי לוי יצחק רחמני באמצעות "חברת שלמה רחמני ובניו בע"מ" (73%) וחברת הביטוח הזרה NZI (27%).
שלמה רחמני ובניו בע"מ הייתה סוכנות ביטוח משפחתית שנוסדה בשנת 1949 על ידי שלמה זלמן רחמני, אביו של לוי יצחק רחמני.
בשנת 1987 מכרה NZI את החזקותיה באיילון למשפחת רחמני.
בחודש יולי באותה שנה נרשמו לראשונה מניותיה של איילון אחזקות למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
לוי יצחק רחמני, בעל השליטה בחברה, נפטר ב-19 ביוני 2020.
בחודש יוני 2021 התקשר מנהל העיזבון של לוי יצחק נחמני עם חברת ווישור גלובלטק בע"מ בהסכם למכירת מניות השליטה בחברה שבבעלות העיזבון.
ב-30 ביוני 2022 הושלם ההסכם למכירת מניות השליטה בחברה, המהוות 70.17% מההון המונפק והנפרע של החברה, וכן התמזגה חברת הבת לשעבר, "איילון חברה לביטוח", עם ולתוך "איילון אחזקות" וחוסלה ללא פירוק.
ב-10 ביולי 2022 שינתה "איילון אחזקות" את שמה ל"איילון חברה לביטוח בע"מ".
איילון חברה לביטוח מעסיקה כ-1,150 עובדים ופועלת באמצעות ארבעה מחוזות אזוריים: תל אביב, מרכז, חיפה וירושלים, המפעילים מערך של כ-2,600 סוכנים וסוכנויות ברחבי הארץ.
החברה פועלת בכל ענפי הביטוח הכללי, בביטוח חיים ובביטוחי בריאות ומספקת פתרונות גם בתחום הפיננסים.
לקבוצת איילון מספר חברות בת, בהן "איילון ח.ל.ב נכסים והשקעות", שהיא זרוע הנדל"ן של החברה.
איילון הודי (שם מדעי: Moschiola indica), הוא מין של מעלה גירה קטן בסוג איילון נקוד שבמשפחת האיילוניים האנדמי לתת-היבשת ההודית.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1852 על ידי הזואולוג האנגלי ג'ון אדוארד גריי.
האיילון ההודי הוא המין הנפוץ והגדול בסוגו.
מאידך, המבנה שלו רחב, מוצק וכבד יותר מהמינים בסוגו או בסוג איילון, ויש לו גולגולת ואוזניים גדולים יותר מקרוביו.
עיניו של האיילון ההודי תופסות חלק נכבד מהפנים והן בעלות אישונים רחבים; עובדה זאת מסייעת לו לראות היטב בעת פעילותו בלילה.
אוזניו עגלגלות ודקות, וצידן הפנימי קירח משיער.
הפרסות שלו דקיקות ועדינות, והן שסועות במרכזן.
ניביו של האיילון ההודי דקיקים וחדים, אך הם קטנים באופן ניכר מבני הסוג איילון; לעיתים קרובות הם אפילו לא בולטים מהשפה.
הזנב קצרצר ביותר ולא ניתן להבחין בו בנקל.
הפרווה של האיילון ההודי קצרה ועבה ומורכבת משערות זיפיות וצפופות.
צבע הפרווה הוא חום-זית עמום עד כהה עם גוונים זהובים, חומים או אפורים המשווים לפרווה מראה מחוספס הנטמע היטב בסביבה טרשית, סבוכה או מיוערת.
לעיתים, הפרווה כולה תהיה בצבע חום קפה כהה או אפילו חום-שחור.
לרוב, אזור הצלעות, הגב, הכתף והעכוז יהיה כהה במיוחד, בעוד שהמותניים והצוואר יהיו בהירים יותר ולעיתים קרובות אפרפרים.
הגחון, החזה והמפשעה בצבע לבן-קרמי או בז' בהיר עד צבע שמן.
צבען של הרגליים עשוי להיות כהה בדומה לצלעות או בהיר בדומה למותניים.
על הגרון ישנו כתם לבן בולט בצורת כף רגל של ציפור, וצדדי הצוואר צהבהבים לעיתים קרובות.
ראשו של האיילון ההודי בצבע אפור-חום מחוספס, והלחיים עשויות להיות זהובות בהתאם לצבע הצוואר.
על המצח ישנו כתם כהה ועגלגל בצבע שחרחר או חום, והסנטר והשפתיים לבנים.
בדומה לשאר המינים בסוגו, פרוותו של האיילון ההודי שזורה בסביבות 2–5 שורות של כתמים, נקודות ופסים בהירים בצבע לבן-קרמי ברור, בעיקר בצלעות ובפלג הגוף האחורי.
לשניהם יש בצדדי העכוז זוג שורות כתמים אנכיות, אך אצל האיילון ההודי הן עשויות להתחבר לפסים שלמים.
האיילון ההודי כשמו, אנדמי לתת-היבשת ההודית.
טווח תפוצתו משתרע על מרבית שטחה המרכזי של הודו, כולל: טאמיל נאדו, קרלה, קרנטקה, אנדרה פרדש פודוצ'רי, מהאראשטרה, גואה, טלנגאנה, צ'האטיסגאר, אודישה, מאדהיה פרדש, אוטר פרדש וביהר.
הגבול הצפוני של תפוצתו מבולבל בעבר ובהווה.
חוקר טבע משנת 1929 פקפק בנוכחות איילונים בנפאל, ומרבית החוקרים השמיטו בעקבותיו את נפאל מטווח התפוצה של המין.
הזואולוג בריאן הודג'סון לעומת זאת, קבע ב-1841 שהאיילונים מצויים בסוואנות הטאראי שבשפלת נפאל למרגלות ההימלאיה.
הפרטים שעליהם נסמך הודג'סון הגיעו למעשה מסיקים ומבהוטן שבהם המין אינו נפוץ באופן ודאי, כך שהסברה היחידה לנוכחותם שם היא שמקורם מנפאל.
קביעתו של הודג'סון הוכחה רק ב-1968 על ידי חוקר טבע אחר אשר השיג פגר מפורק של איילון מציידים, ולאחר מכן ראה זוג איילונים חיים משוטטים ביער רובוסטה במחוז בנקה וכן הבחין באיילונים בין העשבים הגבוהים במחוז פארסי נוואל.
בשנות האלפיים היו דיווחים של יערנים בנפאל על צפייה באיילונים.
אף על פי שבבירור המין היה מצוי בנפאל, כיום, מרבית בית הגידול המתאים לאיילון - שבלאו הכי היה מוגבל - הושמד ברובו בנפאל וייתכן שהוא נכחד ממנה לגמרי; אם המין עדיין נמצא בנפאל, הסבירות הגבוהה ביותר לכך היא בגבעות שבאזור פארק הלאומי צ'יטוואן שבהם החדירה האנושית לבית הגידול מועטה.
בית הגידול של האיילון ההודי מגוון למדי וכולל אזורים מיוערים וסבוכים (יערות נשירים, יערות לחים, יערת ירוקי-עד, יערות טרופיים), גבעות, סוואנות טאראי ושטחי מרעה בעלי עשב גבוה, אגני ניקוז ועל גדות נהרות ונחלים ואפילו מטעים מסחריים, גנים כפריים ויערות עם הפרעה אנושית גבוהה.
ישנה העדפה מסוימת לגבעות טרשיות וסבוכות ולאזורים סלעיים.
מחקרים הראו כי בחירת בית הגידול קשורה בעיקר לנוכחות מרובה של צמחייה סבוכה לצורך מסתור.
הוא מצוי הן במישורים והן ברמות עד גובה של 1,850 מטר מעל פני הים.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות וכמות המשקעים הממוצעת היא 3,000-250 מילימטר לשנה.
האיילון ההודי הוא בעל חיים יחידאי הפעיל בגפו ברוב הזמן.
הוא חי בשטחים ביתיים קבועים ביערות הטרופיים, וככל הנראה מפגין התנהגות טריטוריאלית.
אורח חייו הבודד ושטח פעילותו הקטן מהווה כנראה הסתגלות למשאבי מזון מוגבלים.
הוא פעיל לילה ודמדומים, ואת שעות היום החמות יבלה במנוחה בנקיקי סלעים או במאורות מוגנות; לעיתים הוא עשוי לרבוץ על פסולת עלים יבשה על רצפת היער כשלא יהיה ניתן להבחין בו בשל ההסוואה שלו.
האיילון ההודי מסוגל לטפס על עצים אנכיים.
מעט מאוד ידוע על הביולוגיה שלו, ועל סמך מחקרים המראים שמיני האיילונים דומים זה לזה במחינה מורפולוגית והתנהגותית, ניתן לשער את דפוסי ההתנהגות שלו.
הוא ככל הנראה נוהג לטפח את עצמו באמצעות הלשון הארוכה והניידת שלו, ונוקש בקרקע עם רגליו האחוריות בטרם יימלט מפני טורף.
התנהגויות רבות של האיילונים נחשבות לדפוסים פרימיטיביים בתוך סדרת מכפילי הפרסה.
הזכרים אינם מפגינים את התנהגות פלמן (קימור השפתיים בעת מגע עם פרומונים), אך לעומת זאת הם נוהגים ללקק את השתן של הנקבות כדי לקבוע על פי הריח עם הנקבה מוכנה לרבייה; דפוסים פרימיטיביים אחרים הם דפוסי הלחימה של הזכרים וטקסי החיזור.
התקשורת בין האיילונים כמעט ואינה מתרחשת מלבד עונת הרבייה, והיא מבוססת על קולות ציוץ וריח.
כפרסתני יער קטנים אחרים (צביון, אנטילופה ננסית ומונטיאק), האיילון ההודי מסתמך בעיקר על יכולת הסוואה שלו בתוך הצמחייה הצפופה כדי להתחמק מטורפים; הפרווה המחוספסת והחומה שלו בשילוב עם הכתמים הלבנים מתמזגים היטב ביער הטרופי שבו יש כתמי אור בהירים מחדירת קרני השמש.
הטורפים העיקריים שלו הם נמרים הודים ודולים, ובמידה פחותה גם טיגריסים, תנים זהובים ואפילו עופות דורסים כאוח יערוני, דלק נילגירי או זוחלים גדולים.
כדי להתחמק מטורפים האיילון ההודי עשוי לזחול בשקט בסבך או להימלט בקפיצות גדולות.
מעבר לכך שיש לו משמעות אקולוגית כפריט מזון לטורפים גדולים, האיילונים ההודים ממלאים תפקיד אקולוגי חשוב בתור מפזרי זרעים כיוון שתזונתם מבוססת על פירות וזרעים.
הזרעים הגדולים או הגרעינים של הפירות כדוגמת פסיפלורה, אינם מתעכלים בקיבת האיילון ובמקום זאת נפלטים עם צואתו לבחוץ ובכך מתפשטים לאזורים נוספים שבהם האיילון משוטט.
האיילון ההודי הוא אוכל פירות באופן כללי, מחמת העובדה שהפירות נוחים לעיכול ומספקים חלבון גבוה יחסית ופחות חומרים סיביים.
מחקרים שנעשו על פירות דומדמנית הודית שנפלו מהעצים, מצאו שכ-95% מהם נאכלים על ידי האיילון ההודי, האייל הנקוד והאווז ההודי.
מכיוון שהפירות אינם זמינים יתר על המידה, השיחור אחר המזון נעשה תוך כדי אכילת צמחייה נמוכה על האדמה וחיפוש אחר פירות שנפלו במקביל.
פריטי מזון אחרים הם עלים צעירים, שיחים, עשבי תיבול, זרעים, דגניים, אגוזים, עשב, ולעיתים גם מזון מן החי הנמצא על אדמת היער כמו חרקים, חסרי חוליות ופגרים.
התזונה בדרך כלל אינה משתנה בין העונות וזמינה בכל השנה.
האיילון ההודי הוא בעל חיים מעלה גירה עם מערכת עיכול פשוטה משל אייליים או פריים ובעלת 3 מדורים בלבד: ההמסס (Rumen; המדור הראשון), בית הכוסות (Reticulum; המדור השני) וקיבת המיצים (Abomasum; המדור הרביעי).
המדור השלישי, קיבת העלעלים (Ormasum; המדור השלישי), נעדר אצלו בדומה לרובם המכריע של האיילוניים.
הסיבה לכך היא שהתזונה שכוללת פריטי מזון הנוחים לעיכול מאפשרת תסיסה מהירה בקיבה ומעבר מהיר דרך הבטן לעיכול מהיר ויעיל ללא צורך בקיבה נוספת.
מעט מאוד ידוע על מערכת הרבייה של האיילון ההודי, ומרבית המידע נלקח מצפייה בפרטים בשבי או על בסיס השוואה לאיילונים אחרים.
לאיילון ההודי אין מערכת רבייה קבועה, אולם היא עשויה להיות מוגבלת באזורים שונים לעונות מסוימות.
בהודו, היחום מתרחש בחודשי יוני ויולי.
למין יש ככל הנראה מערכת רבייה פוליגמית, כששני הזוויגים עשויים להתרבות עם מספר בני זוג.
התנהגות החיזור דומה ככל הנראה לאיילון הענק שבו המין עושה שימוש בשילוב של אותות כימיים וחזותיים במהלך החיזור.
המפגשים בין הזכרים בעונת הרבייה עשויים להוביל ללחימה באמצעות דקירות עם הניבים ונשיכות.
בדומה לשאר האיילונים, גם נקבת האיילון ההודי נכנסת ליחום מיד לאחר ההמלטה; בשל כך, המרווח בין ההמלטות הוא 171–289 ימים עם ממוצע של 219 ימים.
ההריון של הנקבה נע בין 150 ל-160 ימים.
בשבי, כמעט תמיד נצפתה המלטה של עופר יחיד, ולידת תאומים הייתה נדירה ביותר.
עם זאת, דווח שאצל מין שכיחים יותר תאומים לעומת איילונים אחרים.
העופר של האיילון שוקל בעת הלידה 288–382 גרם ובממוצע 319 גרם.
המשקל של העופר קשור מאוד למסת הגוף של האם.
משך ההנקה של העופר אצל האיילון ההודי אינו ידוע; אצל איילון המים האפריקני ההנקה נמשכת 157 ימים, ואצל האיילון הזוטר האסייני 91 ימים.
ככל הנראה, בדומה לאיילונים אחרים בעת הלידה יש כבר לעופרי האיילון ההודי פרווה כשל ההורים, והם מסוגלים לעמוד על רגליהם בתוך חצי שעה מהלידה.
בטבע, האיילון הצעיר נשאר כנראה חבוי בתוך הצמחייה הסבוכה, כשאימו השוהה בקרבת מקום מגיעה מספר פעמים על מנת להניקו, התנהגות זו טרם נצפתה אצל האיילון ההודי אך סביר להניח שהיא דומה לזו של איילונים אחרים.
תצפיות על נקבות איילון ענק ואיילון ג'אווני מראות כי הנקבות עומדות בעמדה ייחודית בעת ההנקה כשהן מרימות את הרגל האחורית וחושפות את הפטמות עבור העופר.
כאשר הנקבה מבקרת את העופר היא נוהגת ללקק ולטפח אותו, וכאשר העופר יצייץ לה היא לרוב תגיע אליו במהירות.
אצל האיילון הענק העופר מגיע לבגרות בגיל 4.5 חודשים ונחשב לבוגר לכל דבר כבר בגיל 5 חודשים; לא ידוע האם נתונים אלה נכונים גם לגבי האיילון ההודי.
תוחלת החיים אצל רוב האיילונים היא 8 עד 12 שנה; אצל האיילון ההודי ספציפית, תוחלת החיים שתועדה עד כה בשבי הייתה של 6 שנים.
האיילון ההודי מסווג על ידי IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל תפוצה רחבה ואוכלוסייה גדולה מדי עבור סיווג בקטגוריה מאוימת יותר.
מגמת האוכלוסייה הנוכחית אינה מעומתת, אולם אין זה סביר להניח שישנן ירידות גבוהות המצדיקות העלאה לקטגוריית קרוב לסיכון (NT).
מצב שימורו מבוסס גם על היציבות היחסית של בית הגידול בטווח התפוצה שלו ועל היותו נפוץ עדיין בתחומים שבהם נחקרה השפעת הציד על המספרים.
עד שיהא ניטור אוכלוסייה מלא, לא יהיו שינויים משמעותיים במעמדו.
בהודו, האיילוניים ההודיים, הם בין החיות הניצודות בתדירות הגבוהה ביותר ביערות שבהם הם מתרחשים.
ציד האיילון על ידי קהילות מקומיות בהודו נפוץ לאורך המעברים ההרריים של רמת דקאן במערב ובמזרח ובשרו נמכר בשווקים מקומיים רבים.
ביערות הטרופיים של קרנטקה ונגרהול משתמשים מלבד ציד בנשק חם במספר שיטות לציד המין: כלבי ציד שמתפרשים ביער ורודפים אחרי האיילון עד שאחד מהם הורג אותו; בורות נפילה המביאים למותו של האיילון; מלכודות לתפיסת איילונים חיים; חוטי תיל נמוכים הפרושים על רצפת היער על מנת שהאיילון יתפס בהם בהליכתו.
יתר על כן, פעמים רבות אפילו נשים וילדים מצטרפים לציידים במהלך היום כשהם מבריחים את האיילון לעבר קבוצת ציידים במארב המחזיקה רשתות גדולות.
במחוז קנאדה, 78% מכלל הציידים שהתראיינו דירגו את האיילון כמי שניצוד ביותר על ידם.
רובם גם סברו שהציד מוביל לירידה בשפע של המין.
בהודו מתרחש כבר שנים רבות חדירה ופלישה לבתי הגידול המיוערים, אם כי לא בהיקפים גדולים כמו ביערות האמזונאס למשל; לא ברור האם האיילון מפגין הסתגלות לאובדן בית הגידול כמו האיילון הזוטר.
בנפאל, השטחים שבהם האיילון ההודי מצוי סבלו במשך זמן רב ממלריה כך שההפרעה האנושית הייתה מינימלית.
עם דיכוי המלריה אובדן בית הגידול היה מהיר וכעת הוא נמצא בעיקר באזורים מוגנים בהנחה שלא נכחד כבר.
האיילון ההודי רשום בנספח א' של החוק להגנת חיות הבר של הודו משנת 1972, והוא מצוי באזורים מוגנים רבים ברחבי הטווח שלו.
חלקם מוגנים באופן מצוין הן מפני ציידים והן מפני אובדן בית גידול.
שימור המין מחוץ לאזורים המוגנים מורכב כרגע בשל היעדר כמעט מוחלט על צורכי השימור הספציפיים שלו.
פעולות השימור הנדרשות כרגע, הן מחקרים לבדיקת השפעת הציד ואובדן בית הגידול על האיילונים.
איילון וייטנאמי (שם מדעי: Tragulus versicolor; ידוע גם כאיילון כסוף-גב) הוא מין של פרסתן קטן מעלה גירה בסוג איילון שבמשפחת האיילוניים, המצוי ככל הנראה אך ורק בווייטנאם.
ההתייחסות הראשונה אליו כמין נפרד הייתה על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס אשר ציין בשנת 1910 שיש בינו לבין איילון גדול ואיילון זוטר שני הבדלים, אף על פי שחוקרים רבים לפני כן ואחרי כן עדיין התייחסו אליו כתת-מין של איילון ענק.
מחקר משנת 2004, גילה לפחות 3 הבדלים מורפולוגיים במבנה הגולגולת משאר המינים בסוג - מה שתומך בדעה שהוא מהווה מין בפני עצמו, וכך מקובל כיום להתייחס אליו.
בשל הדמיון הרב שלו לשני המינים הנזכרים, הביולוגיה שלו כמו גם תפוצתו המלאה אינה ידועה כמעט.
שמו המדעי נגזר מלטינית כדלהלן: "Tragulus" = תיש קטן בהתייחס לגודלו.
"versicolor" = צבע כסוף בהתייחס לצבע הפרווה בגבו.
בשל זהירותו הרבה של מין זה, באזורים ההרריים של וייטנאם שגור בפי המקומיים הביטוי "פחדן כמו איילון".
כמרבית קרוביו, האיילון הווייטנאמי הוא בעל חיים קטנטן וזעיר המתאפיין בגוף קומפקטי ועגלגל המותאם לתנועה בסבך.