tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא התייתם מאמו בגיל 9. כחסיד תורתו החינוכית של ז'אן-ז'אק רוסו, הותיר האב את הילד להתפתח חופשית ללא משמעת וללא לימודים מסודרים.
משום כך ידע מז'נדי לקרוא רק אחרי גיל 10. לעומת זאת הוא אימץ מילדותו סגנון חיים אנרגטי, מלווה בשיפוט עצמאי ובזלזול במוסכמות שבלטו במהלך עבודתו המדעית.
לימודיו הפורמליים בעיר הולדתו הופסקו בגלל אירועי המהפכה הצרפתית ותהחדשו שוב עם מעבר המשפחה לפריז.
אביו ייעד אותו ללימודי רפואה ולקח אותו במקומות שבהם עבד - בבתי חולים ולאמפיתיאטרונים של הפקולטה לרפואה בפריז.
תקופת הלימודים של מז'נדי עמדה תחת סימן הרפורמות, לפעמים כאוטיות, בהוראת הרפואה, מזמן שלטונו של נפוליאון בונפרטה, מז'נדי למד אנטומיה ונתיחת גופות אצל אלקסיס דה בואייה, כירורג בבית החולים "הוטל-דייה".
ב-17 בפלוריאל של "שנת XI", כלומר 27 באפריל 1803, בגיל 20 ,התקבל כסטז'ר (interne) של בתי החולים העירוניים בפריז ועבד בעיקר בבית החולים "סן לואי".
השתלם באנטומיה ובמקביל גם בספרות, בעיקר לטינית.
אולם מצא עניין רב בחקר התופעות הביולוגיות ובחר במהרה להתמחות בפיזיולוגיה, תחום מדעי שהיה בחיתוליו.
בשנת 1807 התמנה למדריך באנטומיה בבית הספר לרפואה והתחיל ללמד קורסים לאנטומיה ופיזיולוגיה.
ב-24 במרץ 1808 סיים בחינת הגמר לתואר רופא (MD) עם עבודה בנושא "מסה אודות החך הרך עם כמה הצעות בנוגע לשברים של סחוסי הצלעות".
בשנות לימודיו הושפע מאוד מהאנטומיסט הדגול פרנסואה בישא, שנפטר בגיל 31.
בשנים 1813 -1811 היה מז'נדי "פרוסקטור" (מנתח גופות) בפקולטה לרפואה ומדריך בכיר לאנטומיה ולכירורגיה.
ה חל משנת 1813 עבד כרופא פרטי וגם לימד קורסים פרטיים לפיזיולגיה.
בשנת 1818 קיבל משרה ב"משרד המרכזי של בתי החולים בפריז" ללא משרה רשמית בבית חולים כלשהו עד שנת 1826.
רק בגיל 50, בשנת 1831 השיג משרה של מנהל מחלקת נשים בבית החולים "אוטל-דייה" בפריז וב-4 באפריל 1831 התמנה לראש החוג לפיזיולוגיה ולפתולוגיה כללית בקולז' דה פראנס במקומו של ז'.ס.א.
ב-1845 פרש מתפקידו בבית החולים אוטל-דייה ובשנת 1847 מהקתדרה ב"קולז' דה פראנס".
בשנת 1848 התמנה לראש "הוועד המייעץ לתברואה ציבורית".
עם הזמן הגיע מז'נדי להתנגד לתפיסה הוויטליסטית של מורו, בישא, לפיה קיים "כוח חיות" או "כוח ויטלי" הגורם ל"חוסר יציבות" מיוחדת בכל תופעות החי, להבדיל מהתופעות הפיזיות שהן "אחידות להפליא".
הוא התחיל להאמין ש"חוסר היציבות" לכאורה שבחי היא תוצאה של הבורות בתחום.
לכן הוא הקדיש את זמנו ומרצו למחקרים אנטומיים בהקשר פיזיולוגי, תוך כדי עריכת ניסויים פרמקולוגיים ופיזיולוגיים.
מז'נדי היה לאחד החלוצים של הרפואה הניסויית.
מחקרים התבססו כריתת איברים, הפסקת מסלולים עצביים, הזרקת חומרים פרמקולוגיים ותצפיות על האיברים הפנימיים.
מז'נדי נמנה עם הראשונים שפיתחו טכניקות של ויויסקציה משוכללות.
יחד עם תלמידו פואזני (Poisenille) המציא מתקן ניסויי שאיפשר את ההסתכלות בנשימה ובמחזור הדם.
האכזריות שהייתה כרוכה בניהול המחקרים עשתה עם זאת, שירות דב לתדמית המדע בקרב הציבור ועוררה החרפת המאבק נגד הניסויים המדעיים בחיות.
בהתחלה התעניין מז'נדי במיוחד במערכת העיכול וחקר את הספיגה, הבליעה וההקאה.
כרופא מטפל ניסה ליישם את מסקנות מחקריו בימי מגפת הטיפוס שפרצה בשנת 1814. כקלינאי המליץ לפעמים על גישה שמרנית של "המתנה" בהחלטות טיפוליות, והתנגד בחריפות לטיפול בהקזת דם.
במאבקו להצלת חיי החולים בימי המגפות של טיפוס וכולרה גילה אומץ ודאגה.
אמנם מפני ששרד הסיק בטעות את המסקנה השגויה שכולרה אינה מחלה מידבקת.
הוא ניסה בשלב מסוים לטפל בהידרופוביה על ידי הזרקות מסיביות של מים בווריד, שיטה שהסתברה ככושלת.
השיטה הניסויית של מז'נדי בפיזיולוגיה של מערכת העצבים הובילה לממצאים חשובים מאוד אותם פרסם בשנת 1822 ב"Journal de physiologie et pathologie expérimentale" ותרמה להתחלת הנוירופיזיולוגיה
הצטיינו במיוחד מחקריו להוכחת תפקידם של החלק האחורי והקדמי של חוט השדרה, על סמך מחקרים אלה נוסחו החוקים הידועים כחוקי בל או בל-מז'נדי.
מז'נדי הבחין לראשונה בדרך ניסויית בין עצבים מוטוריים ועצבים סנסיטיביים.
בעקבותי צ'ארלס בל הוא הבחין בין השורשים המוטוריים לשורשים הסנזיטיביים של העצבים הספינליים.
באמצעות קטיעת השורשים הקדמיים והאחוריים של העצבים היוצאים ממח השדרה מז'נדי מצא שאם קוטעים את השורשים האחוריים המחברים לגפיים, בעלי החיים מאבדים את התחושה בחלקי הגוף האלה, בעוד שאם קוטעים את השורשים הקדמיים, מופיעים שיתוקים של הגפיים ללא אובדן התחושה.
הוא ערך ניסויים כאלה במינים שונים של בעלי חיים והסיק כי השורשים האחוריים נועדו לתחושה והקדמיים - לתנועה.
מז'נדי תיאר את החור הנקרא על שמו, והנמצא מאחורי המוחון, והמהווה הדרך היחידה שבין החללים האפנדימריים ובין החללים התת-עכבישיים.
לאחר מכן חקר את הפונקציות של המוחון.
בנושא זה נכנס לוויכוח עם ז'אן-פייר פלורנס.
תלמידו המפורסם ביותר היה קלוד ברנאר שעורר כמוהו בקורת רבה בגלל השימוש בוויוויסקציה.
ברנאר התחיל יחד עם מז'נדי את המחקרים על הפונקציה הגליקוגנית של הכבד.
בניסוייו מז'נדי לא השתמש מספיק בקבוצות בקורת והיה לא סובלני לבקורת של עמיתים.
כך עמד בתוקף על התנגדותו לשימוש באתר כחומר מרדים בהתערבויות טיפוליות.
1819- חבר באקדמיה הצרפתית לרפואה
1821 - חבר באקדמיה הצרפתית למדעים
1836 - סגן יושב ראש האקדמיה הצרפתית למדעים
בית ספר בסאנואה ובית ספר תיכון בבורדו נושאים את שמו
מכון למדעי המוח קיבל את שמו
רחוב בעיר בורדו נקרא לזכרו.
(כמה רעיונות כלליים אודות התופעות האופייניות לאורגניזמים חיים)
(בדיקת פעולתם של צמחים אחדים על חוט השדרה)
1816–1817: - Précis Élémentaire de Physiologie (סינופסיס של יסודות הפיזיולוגיה) - הספר הראשון לימוד לפיזיולוגיה מודרנית, בשני כרכים
(תזכיר על התכונות התזונתיות של חומרים שאינם מכילים חנקן)
פרנסואה שוברט היה כנר ומלחין גרמני.
נולד בדרזדן כפרנץ אנטון שוברט.
הוא למד נגינה בכינור אצל הכנר והמלחין אנטוניו רולה (1798–1837) בדרזדן ולאחר מכן אצל הכנר והמלחין שרל פיליפ לאפונט (1781–1839) בפריז.
הוא שינה את שמו לפרנסואה שוברט כדי להבדילו מפרנץ שוברט.
שוברט חזר לדרזדן וניגן בתזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן בשנים 1823–1873.
הוא הלחין בעיקר יצירות קמריות לכינור: אטיודים, מוזיקה קאמרית וקטעים קצרים לכינור ופסנתר.
יצירתו המפורסמת ביותר היא "הדבורה" מתוך בגטלות לכינור ופסנתר אופוס 13. זו יצירת קצרה בסגנון פרפטואום מובילה.
משמשת כנרים רבים כהדרן ומנוגנת גם בצ'לו.
פרנסואה קמאנו הוא כדורגלן גינאי, המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת סוצ'י מליגת העל הרוסית ובנבחרת גינאה.
בשנת 2014 הגיע קמאנו לבסטיה מליגת העל הצרפתית, לאחר ששיחק במחלקת הנוער של מועדון מקומי בקונאקרי.
ב-9 באוגוסט 2014 ערך קמאנו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-81 בתיקו 3-3 נגד אולימפיק מרסיי במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-20 בדצמבר הבקיע קמאנו את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-21 בתיקו 1-1 נגד קן במסגרת המחזור ה-19 בליגה.
קמאנו שיחק במועדון במשך 2 עונות, בהן ערך 47 הופעות ליגה והבקיע שבעה שערים.
בחודש יולי 2016 חתם קמאנו בז'ירונדן דה בורדו, גם היא קבוצה מליגת העל הצרפתית.
ב-20 באוגוסט 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את ז'רמי מנז בדקה ה-69 בהפסד 1–4 לטולוז במסגרת המחזור השני בליגה.
בחודש אוגוסט 2020 חתם בלוקומוטיב מוסקבה, מליגת העל הרוסית.
ב-23 באוגוסט 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בהפסד 1–2 לספרטק מוסקבה ב.
ב-3 באוגוסט 2023 חתם קמאנו על חוזה לשנתיים באבהא מליגת העל הסעודית.
ב-23 באוגוסט 2024 הושאל לעונה אחת לדמאכ גם היא מליגת העל הסעודית.
ב-12 בספטמבר 2025 חזר קמאנו לרוסיה וחתם בסוצ'י מליגת העל הרוסית על חוזה לעונה אחת עם אופצייה לעונה נוספת.
פרנסואה מובאנג'ה הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
מובאנג'ה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של מרן אליה הגיע בגיל 16 ושנה לאחר מכן הצטרף לקבוצה הבוגרת.
בקיץ חתם בסרבט ז'נבה והצטרף לקבוצת המילואים של המועדון.
ב-23 ביולי 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 2–3 נגד פ.צ.
ב-14 באוגוסט 2011 מובאנג'ה קיבל כרטיס אדום בתיקו 0-0 נגד נשטל גזמאקס.
ב-26 באוקטובר 2011 מובאנג'ה הבקיע את שער הבכורה שלו בז'נבה בניצחון 1–4 נגד גראסהופרס ציריך.
בעונת מובאנג'ה הפך לשחקן הרכב בקבוצה, אך נפצע במהלך העונה בברכו ונעדר כחצי שנה מהמגרשים.
ב-1 בספטמבר 2013 מובאנג'ה חתם בטולוז מליגת העל הצרפתית.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, מובאנג'ה ערך בתיקו 1-1 נגד מרסיי.
בעונת מובאנג'ה הפך לשחקן הרכב בטולוז כאשר שיחק 31 משחקי ליגה.
ב-19 בינואר 2016 מובאנג'ה הבקיע את שער הבכורה שלו בטולוז בהפסד 1–2 נגד פריז סן-ז'רמן.
בקיץ מובאנג'ה האריך את חוזהו בקבוצה עד 2019.
ב-15 ביולי 2019 מובאנג'ה חתם בדינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית.
בפתיחת עונת 2020/2021 הושאל לאלניהספור מליגת העל הטורקית.
מובאנג'ה הוא יליד קמרון, אך את רוב ילדותו בילה בשווייץ כך שהוא היה זכאי לייצג את שתי הנבחרות.
מובאנג'ה שיחק עבור הנבחרת הצעירה של שווייץ.
ב-15 בנובמבר 2014 מובאנג'ה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של שווייץ בניצחון 0–4 נגד .
מובאנג'ה השתתף עם הנבחרת ביורו 2016.
פרנסואז, נסיכת אורליאן , הייתה נכדתו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים ואשתו של הנסיך רובר, דוכס שארטר.
פרנסואז נולדה ב-18 באוגוסט 1844 בניי-סיר-סן, לפרנסואה, נסיך ז'ואנוויל, בנו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, ולפרנסיסקה, נסיכת ברזיל, בתם של פדרו הראשון, קיסר ברזיל ומריה לאופולדינה מאוסטריה.
השניים התגוררו בלונדון, ונולדו להם 5 ילדים.
בשנת 1886 גורשו פרנסואז ומשפחתה מצרפת, במסגרת חוק הגירוש, אולם בשנת 1910 הורשו לחזור לצרפת.
ב-5 בדצמבר אותה שנה מת בעלה רובר בסן-פרימין, וב-28 באוקטובר 1925 מתה אף פרנסואז בביתה.
ב-11 ביוני 1863 התחתנה פרנסואז עם בן דודה הנסיך רובר, דוכס שארטר, ממנו היו לה 5 ילדים:
פרנסואז-אתנאיס דה רוששואר דה מורטמר, הידועה כמאדאם דה מונטספן , הייתה פילגשו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
פרנסואז-אתנאיס נולדה ב-5 באוקטובר 1640 בלוסאק לה שאטו, לגבריאל דה רוששואר דה מורטמר ולדיאן דה גראנסן, בתם של ז'אן דה גראנסן, מרקיז מרסילאק וקתרין דה לה ברודייר, ובצעירותה היא אימצה לה את התואר מדמואזל דה טוניי-שרנטה.
אמה הייתה אחת מנערות הלוויה של אן מאוסטריה, אשתו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת.
בשנת 1660 מונתה פרנסואז למשרתת הכבוד של הנרייטה אן, נסיכת אנגליה, אשתו של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, ומאוחר יותר, בשל יחסי הקרבה בין אמה למלכה האלמנה, היא מונתה לנערת לוויה של מריה תרסה, נסיכת ספרד, אשתו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
ב-28 בינואר 1663 התחתנה פרנסואז עם לואי אנרי דה פרדאילאן דה גונדרין, ממנו נולדו לה שני ילדים.
השניים התגוררו בבית קטן סמוך ללובר, וכך יכלה פרנסואז להמשיך בתפקידיה בחצר המלוכה.
בשנת 1666 ניסתה פרנסואז לתפוס את מקומה של המאהבת הנוכחית של לואי הארבעה עשר, לואיז דה לוואלייר.
בעזרת שנינותה וקסמיה, היא ביקשה להתחנף למלך, וכן ניסתה להתקרב לדופן.
אף שלואיז דה לוואלייר ידעה שפרנסואז מנסה לכבוש את לבו של המלך, ואף צחקה על מאמציה העלובים, היא בהחלט לא העריכה נכונה את יריבתה החדשה.
פרנסואז טיפחה חברויות ידידותיות עם לואיז והמלכה מריה תרסה, וכששתי הנשים היו בהריון, התבקשה פרנסואז לעזור להן לארח את המלך בארוחות פרטיות.
עד מהרה הם הצטערו על החלטתם, שכן היא טיפחה עכשיו יחסים אינטימיים עם המלך.
פרנסואז סיפרה כי פיתתה את המלך בכך שהפילה את מגבתה, כאשר הבחינה בלואי שריגל אחריה בזמן שהתקלחה.
זמן קצר לאחר מכן, מעמדה של לואיז פחת למקום השני.
כדי להסתיר את יחסיו החדשים, הניח המלך את הגברות בחדרים מחוברים שאותם היו צריכים לחלוק, כדי שיוכל לגשת לשניהם.
פרנסואז גם התיידדה בחצר המלוכה עם עוד אישה שניסתה להתקרב למלך, לואיז בוייר, אשתו של אן דה נואיי.
בנו הצעיר של מונטספאן, לואי אלכסנדר, רוזן טולוז, עתיד להתחתן עם אחת מנכדותיה של בוייר.
בין השנים 1669–1672 נולדו לה 3 ילדים מלואי הארבעה עשר, ובשנת 1673 העניק להם המלך לגיטימציה ואת התואר דה בורבון.
בעקבות כך קיבלו שלושת ילדיה הגדולים את התארים דוכס מיין, רוזן וקסין ומדמואזל דה נאנט, בהתאמה.
בשנת 1674 היא התגרשה באופן רשמי מבעלה, ובשנת 1675 היא קיבלה מחילה על חטאיה מהכנסייה הקתולית.
בשנת 1677 החל המלך לפזול לעבר מארי אנג'ליק דה סקוריל, אולם היא מתה בשנת 1679 מסיבוכים בלידה, והיו שהאשימו את פרנסואז בהרעלתה.
בעקבות השערוריות שנקשרו בשמה, נשלחה פרנסואז למנזר סן-דומיניק בפריז, וקיבלה קצבה של חצי מיליון פרנקים.
בהכרת תודה על עזיבתה, מינה המלך את אביה למושל פריז ואת אחיה, הדוכס דה-ויון, העלה לדרגת מרשל צרפת.
למרות שהמלך חיתן את בנותיה עם בני אצולה מהשורה הראשונה במלכות, לא הורשתה פרנסואז להשתתף בחתונות בנותיה.
אף בפרישתה הממושכת תרמה פרנסואז סכומים עצומים לבתי חולים ולצדקה, ובנוסף היא גם הייתה פטרון נדיב של אמנות ומחזאים, והתיידדה עם קורניי, רסין ולה פונטן.
ב-27 במאי 1707 מתה פרנסואז בבורבון-ל'ארשאמבו, בעת שנסעה להתרפא ממחלתה, אולם המלך אסר על ילדיה ללבוש בגדי אבל.
ב-28 בינואר 1663 התחתנה פרנסואז עם לואי אנרי דה פרדאיאן דה גונדרן, ממנו נולדו לה שני ילדים:
מארי כריסטין דה פרדאיאן דה גונדרן (1663–1675).
לואי אנטואן דה פרדאיאן דה גונדרן (1664–1736), התחתן עם ז'ול פרנסואז דה קרוסול.
מיחסיה עם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת נולדו לה 7 ילדים:
לואי אוגוסט, דוכס מן (1670–1736) התחתן עם לואיז בנדיקט דה בורבון.
לואיז פרנסואז דה בורבון (1673–1743), התחתנה עם לואי, נסיך קונדה.
פרנסואז מארי דה בורבון (1677–1749), התחתנה עם פיליפ השני, דוכס אורליאן.
לואי אלכסנדר, רוזן טולוז (1678–1737), התחתן עם מארי ויקטואר דה נואיי.
פרנסואה קְסָאבְיֶיה רוֹת הוא מנצח צרפתי.
פרנסואה קסאבייה רות נולד בניי-סיר-סן שבצרפת, אביו הוא נגן העוגב דניאל רות.
אחיו וינסנט רות הוא ויולן.
לפני שעבר לניצוח, היה פרנסואה חלילן.
רות סיים את לימודיו בקונסרבטואר של פריז, שם היו מוריו אלן מריון לחליל ויאנוש פירסט לניצוח.
בשנת 2000, זכה רות בתחרות דונאטלה פליק לניצוח, ובעקבות הזכייה התמנה בחוזה לשנתיים לעוזר מנצח של התזמורת הסימפונית של לונדון.
הוא שימש גם בתור עוזר מנצח לג'ון אליוט גרדינר.
ב-2003 ייסד את אנסמבל המאות, תזמורת המבצעת בכלים תואמים לתקופת חיבורה של כל יצירה, מסוף תקופת הבארוק והתקופה הקלאסית עד מוזיקה של המאה ה-20, כגון ראוול.
רות היה מנצח אורח נלווה של תזמורת ה-BBC הלאומית של ויילס מ-2008 עד 2012. הוא היה מנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של ליאז' בעונת 2010-2009. בספטמבר 2011 התמנה רות למנצח הראשי של תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה של באדן-באדן ופרייבורג.
בפברואר 2014 הודיעה התזמורת על הארכת החוזה של רות עד עונת 2016-2015. באותו חודש הודיעה עיריית קלן על מינוי רות ל"מנהל המוזיקלי הכללי" הבא שלה, מינוי שיכלול חובות כמנצח תזמורת גירצניך ומנצח ראשי של האופרה של קלן, בתוקף מ-1 בספטמבר 2015, בחוזה התחלתי לחמש שנים.
רות סיים את תפקידו בתזמורת גירצניך בשנת 2025.
רות היה המנצח הראשי האחרון של תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה בבאדן-באדן ופרייבורג, לפני מיזוגה עם תזמורת רדיו שטוטגרט, ליצירת התזמורת הסימפונית של SWR.
הוא ניצח על הקונצרט האחרון של תזמורת באדן-באדן ופרייבורג ב-17 ביולי 2016. בשנת 2025 התמנה למנצח הראשי של תזמורת SWR.
במרץ 2017 הודיעה התזמורת הסימפונית של לונדון על מינוי רות כמנצח אורח הראשי שלה, החל בספטמבר 2017.
טווח ניסיונו באופרה משתרע מ"השודדים" של ז'אק אופנבך באופרה קומיק בשנת 2011 עד "החיילים" של אודו צימרמן בקלן.
פרנסואה-קסאבייה רות הוכרז כאביר לגיון הכבוד ברשימת הכיבודים הראשונה של נשיא צרפת עמנואל מקרון ביום הבסטיליה 2017.
בינואר 2018 מונה רות ל"אמן חבר" בפילהרמונית של פריז, הקשורה גם לעבודתו עם תזמורת הילדים ד'מו (Démos), יוזמה המתבססת על המודל של "אל סיסטמה".
פרנסואה לואי דה בורבון, נסיך קונטי , היה הנסיך דה קונטי, אשר הוכרז כמלך פולין בשנת 1697. הוא היה החבר המפורסם ביותר של משפחת קונטי, הענף הצעיר של נסיכי דה קונדה, וכחבר בית בורבון השליט, הוא היה נסיך הדם .
פרנסואה לואי נולד ב-30 באפריל 1664 במלון "דה קונטי" בפריז, והיה בנם של ארמנד דה בורבון, נסיך קונטי ואן מארי מרטינוזי, בתו של ג'רולמו מרטינוזי ואחייניתו של הקרדינל מאזארן, דרך אמה, ועם לידתו הוענק לו התואר נסיך לה-רוש-סור-יון.
היה לו אח מבוגר אחד, לואי ארמנד הראשון, נסיך קונטי, שהתחתן עם מארי אן דה בורבון, בתו הבלתי חוקית של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ופילגשו לואיז דה לוואלייר .
בשנת 1683 הוא סייע לאוסטרים בהונגריה, ובעוד הוא כתב כמה מכתבים שבהם הוא התייחס למלך לואי הארבעה עשר כ"מלך התיאטרון"; בגלל זה, ובגלל ההתקדמות המוקדמת של הטורקים, ב-1685, עם שובו לצרפת, גורש זמנית לטירת שנטילי .
פרנסואה לואי היה בן חסותו של דודו, לואי השני, נסיך דה קונדה, והתחתן עם נכדתו, מארי תרז דה בורבון בארמון ורסאי ב-22 בינואר 1688, ממנה היו לו שבעה ילדים.
הכלה הייתה מאוהבת בלהט בבעלה, אבל תשומת לבו התמקדה במקום אחר.
בחצר המלוכה היה ידוע שהוא מאוהב בגיסתו, לואיז פרנסואז דה בורבון, אשתו של לואי השלישי, נסיך קונדה, שהייתה בתו הלא חוקית הבכורה של המלך לואי הארבעה עשר והפילגש שלו, מאדאם דה מונטספאן.
מארי אן דה בורבון, בתה של לואיז-פרנסואה דה בורבון, נחשבה כתוצאה מפרשה זו.
עוד צוין, עם זאת, כי היו לו נטיות הומוסקסואליות והוא לא הרבה להעניק תשומת לב לאשתו.
הוא חי לפי דרך הליברטיניזם, ועסק בענייני אהבה רבים עם בני שני המינים.
התסבוכות וההשפלות השערורייתיות שלו גרמו למתח ולריחוק בתוך המשפחה, והעניקו לו את הכינוי גרנד קונטי.
הוא שירת בצבא הצרפתי, אך מעולם לא הצליח להשיג דרגה גבוהה יותר מלוטננט גנרל.
בשנת 1689, הוא ליווה את ידידו הטוב, פרנסואה אנרי דה מונמורנסי, דוכס לוקסמבורג, להולנד, והיה שותף בניצחונות הצרפתים בפלרוס, סטיינקירק, ונירווינדן.
לאחר מותו של בן דודו, ז'אן לואי שארל ד'אורליאן, דוכס לונגוויל, ובהתאם לרצונו, קונטי טען לחזקתו על נסיכות נשאטל נגד מארי ד'אורליאן-לונגוויל, דוכסית דה נאמור, אחותו של הדוכס.
הוא לא השיג סיוע צבאי מידי השווייצרים, ובפקודתו של המלך הניח את השטח השנוי במחלוקת למארי ד'אורליאן, אף שבתי-המשפט החליטו לטובתו.
בשנת 1697 הציע לו המלך לואי הארבעה עשר את הכתר הפולני, ובאמצעות שוחד, הבטיח האב דה פוליניאק את בחירתו.
ב-27 ביוני 1697 הוכרז רשמית כמלך פולין על ידי הקרדינל רדזיובסקי.
לפי הדוכס סן סימון קונטי נאלץ בעל כורחו לנסוע לממלכתו החדשה, ככל הנראה בשל חיבתו ללואיז-פרנסואה דה-בורבון.
הוא נסע באונייה תחת קפטן ז'אן באר, ב-6 בספטמבר 1697.
כשהגיע לדנציג, מצא את יריבו אוגוסט השני, מלך פולין, מנסיכות הבוחר מסקסוניה מחזיק בכתר הפולני.
קונטי חזר לצרפת, שם קיבל אותו באדיבות המלך לואי הארבעה עשר, אם כי סן סימון אמר שהמלך התרגז לראותו שוב.
אבל צרותיהם של הצבאות הצרפתים, בשנים הקודמות של מלחמת הירושה הספרדית, אילצו את המלך למנות את קונטי, שהמוניטין הצבאי שלו היה גבוה מאוד, לפקד על הכוחות באיטליה.
ב-4 בפברואר 1699 רכש קונטי את שאטו ד'איסי, טירת בארוק צרפתית קטנה בפאתי פריז, תמורת 140 אלף ליברות.
האחוזה נשארה רכושם של נסיכי קונטי עד המהפכה הצרפתית בשנת 1789.
הנסיך קונטי נפל ומת ב-9 בפברואר 1709 במלון "דה קונטי", מותו מתיר סימנים יוצאי דופן של אבל מכל הכיתות.
הוא מת משילוב של צנית ועגבת, ונקבר לצד אמו באחוזה שלו באיי-ל-אדם, ואל-דואיז, ליד פריז.
בנו הבכור, לואי ארמנד השני, נסיך קונטי ירש את נחלותיו ותאריו.
ב-22 בינואר 1688 התחתן פרנסואה לואי עם מארי תרז דה בורבון, בתם של אנרי ז'ול, נסיך קונדה ואנה הנרייטה מבוואריה, ממנה היו לו שבעה ילדים:
מארי אן דה בורבון (1689–1720), התחתנה עם לואי הנרי הראשון, נסיך קונדה, אבל לא היו להם ילדים.
לואי ארמנד השני, נסיך קונטי (1695–1727), התחתן עם לואיז אליזבת דה בורבון, בתו של לואי השלישי, נסיך דה קונדה.
לואי פרנסואה דה בורבון, רוזן אלה (1703–1704), נפטר בינקות.
פרנסואה סטרשלה היה כדורגלן בלגי ששיחק בעמדת החלוץ.
סטרשלה גדל במחלקות הנוער של לונקין ושל לייז'.
בגיל 19 עבר לאוניון לה קלמינה.
לאחר שלוש עונות חתם בלוון מהליגה הבלגית השלישית.
בעונת הבקיע 21 שערי ליגה, וסיים כסגן מלך השערים של הליגה הבלגית השלישית.
בתום העונה העפיל עם לוון לליגה הבלגית השנייה.
לאחר עונת חתם סטרשלה בשרלרואה מליגת העל הבלגית.
לאחר עונה אחת במועדון, חתם בג'רמינל בירסחוט מליגת העל הבלגית, וסיים את עונת כמלך השערים של ליגת העל הבלגית, עם 21 שערים ב-32 הופעות ליגה.
ב-19 ביולי 2007 חתם סטרשלה בקלאב ברוז' מליגת העל הבלגית, וערך 31 הופעות ליגה במדיה, בהן הבקיע 11 שערים, עד למותו ב-8 במאי 2008, לפני תום העונה.
ב-24 במרץ 2007 ערך סטרשלה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה, בהפסד 4-0 לנבחרת פורטוגל במסגרת מוקדמות יורו 2008. בסך הכל ערך ארבע הופעות במדי הנבחרת.
ב-8 במאי 2008 התנגש סטרשלה עם רכב הפורשה בוקסטר שלו בעץ ונהרג במקום.
פרנסואה ז'ראר מארי לקואנטר הוא איש צבא צרפתי בדימוס.
כיהן כראש מטה הכוחות המזוינים של צבא צרפת מ-2017 עד 2021. מראשית אוגוסט 2016 ועד למינויו לראש מטה הכוחות המזוינים של צבא צרפת ב-2017 שימש כ פרנסואה הולנד.
כקפטן בצבא צרפת היה מעורב במבצע טורקיז ב-1994 ברואנדה.
הוא הוביל הסתערות ב במלחמת בוסניה במאי 1995. בהסתערות זאת נעשה השימוש האחרון בכידון רובה בהיסטוריה של הצבא הצרפתי.
לקואנטר נולד ב-6 בפברואר 1962 בשרבור שבצפון-מערב צרפת.
אביו, איב אורבן מארי לקואנטר (5 באפריל 1932 – 17 ביולי 1985) שירת בצי הצרפתי בתור צוללן.
לקואנטר התכונן לצבא ב בעיר .
לאחר מכן למד באקדמיה הצבאית סן-סיר, האקדמיה הצבאית הצרפתית החשובה ביותר מ-1984 עד 1987 ואז למד ב, אקדמיה צבאית המאמנת קצינים ונגדים בדרגת סרג'נט מייג'ור (רב-סמל מתקדם) מ-1987 עד 1988.
לקואנטר הוצב לשרת בחיל הים הצרפתי, ושירת בו בשנים 1988 עד 1991. הוא הועלה לדרגת קפטן (סרן בצה"ל) ב-1 ביולי אותה שנה.
מ-1993 עד 1996 היה מפקד פלוגה ברגימנט הנחתים השלישי בוואן.
לקואנטר פיקד על הפלוגה הראשונה של הרגימנט שכונתה "קבוצת נורד טורקיז".
במהלך מלחמת בוסניה בהוראת הגנרל ארווה גוביאר והקולונל (אלוף-משנה) אריק סנדל, לקואנטר ולוטננט (סגן) ברונו אלואין הובילו הסתערות שהובילה לניצחון ב ב-27 במאי 1995.
מ-1996 עד 1999, לקואנטר היה מדריך באקדמיה הצבאית סן-סיר, שם אימן צוערים.
לאחר מכן שירת במשרדו של בפריז.
מ-2005 עד 2007 קולונל לקואנטר היה מפקד רגימנט הנחתים השלישי בוואן.
מ-2007 עד 2008, לקואנטר למד במכללה ללימודי צבא (CHEM).
הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ב-1 באוגוסט 2011 ופיקד על עד שנת 2013. מאוחר יותר מונה למפקד , משימת אימונים צבאית רב-לאומית של האיחוד האירופי שבסיסה במאקו, מאלי מינואר עד יולי 2013.
הוא שימש כ מ-1 באוגוסט 2016, נשיא צרפת פרנסואה הולנד העלה אותו לדרגת לוטננט גנרל ב-1 במרץ 2017.
ב-20 ביולי 2017 מונה לקואנטר לראש מטה הכוחות המזוינים על ידי נשיא צרפת עמנואל מקרון, בעקבות התפטרותו של ראש המטה הקודם, .
הוא נכנס לתפקידו יום לאחר מינויו והועלה לדרגת גנרל הצבא.
לקואנטר שימש גם כמפקד המסדר הלאומי להצטיינות.
ב-13 ביוני 2021 הודיע לקואנטר על פרישתו מהתפקיד, תיירי בורקאר החליף אותו בתור ראש מטה הכוחות המזוינים.
פרנסואה לטסייה הוא שופט כדורגל צרפתי השופט בליגה הראשונה.
הוא שופט פיפ"א מאז 2017 ומדורג כשופט בדרג העילית של אופ"א.
בשנת 2016, לטסייה החל לשפוט בליגת העל הצרפתית.
משחקו הראשון כשופט היה ב-23 בינואר 2016 בין מונפלייה לקן.
בשנת 2017, הוא הוכנס לרשימת שופטי פיפ"א.
משחקו הבין-לאומי הראשון כשופט בפיפ"א נערך ב-23 במרץ 2018 בין בולגריה לבוסניה והרצגובינה.
באפריל 2019, שפט לטסייה את גמר ליגת הנוער של אופ"א 2021 בין פורטו לצ'לסי.
ב-20 במאי 2021, שפט את גמר הקופה דה פראנס בין מונקו לפריז סן ז'רמן.
ב-26 במאי 2021, כשופט ה-VAR הראשי, הוא ניהל את גמר הליגה האירופית 2021 בין ויאריאל לבין מנצ'סטר יונייטד עם השופט המרכזי קלמנט טורפין.
הוא שפט שלושה משחקים באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 ב-2021 (כולל רבע הגמר בין פורטוגל לאיטליה).
ב-20 באוגוסט 2022, ניהל לטסייה משחק בליגת המשנה בצרפת בין סנט אטיין ללה האבר ובו נתן ארבעה כרטיסים אדומים לשלושה שחקנים של סנט אטיין; אנתוני בריאנסון, מתיו קפארו ואטיין גרין.
ב-24 באוקטובר 2022, על פי רבים, שיפוטו של לטסייה היה שנוי במחלוקת במהלך משחק ליגת העל הצרפתית בין ניס לנאנט.
בדקה ה-19 החליט שלא לשפוט פנדל לזכות נאנט לאחר שהכדור פגע בשתי זרועותיו של מתיה ויטי.
לקראת סיום המשחק, שפט פנדל שנוי במחלוקת לטובת ניס כאשר הכדור פגע בזרועו של ז'אן-שארל קסטלטו.
כאמור, נתן גם שני כרטיסים אדומים לקאדר במבה, שחקנה של נאנט, כמו גם לשוערה אלבן לפונט (שספג כרטיס צהוב שני לאחר סיום המשחק).
ימים לאחר מכן, כשהוא קיבל איומי מוות ברשתות החברתיות, לטסייה דיבר על החלטותיו במהלך ראיונו לעיתון הצרפתי "L'Équipe".
ב-12 באפריל 2023 שפט לטסייה במשחק רבע הגמר של ליגת האלופות בין ריאל מדריד לצ'לסי.
ב-16 באוגוסט 2023 שפט לטסייה את הסופר קאפ בין מנצ'סטר סיטי לסביליה.
ב-14 ביולי 2024 שפט לטסייה את גמר אליפות אירופה לשנת 2024 בין ספרד לאנגליה.
פְרַנְסוּאַה כְּרִיסְטוֹף דֶה קֶלֶרְמַן היה מפקד צבאי צרפתי, לימים גנרל ארמייה (Général d'armée), מרשל האימפריה ובונה חופשי.
המרשל קלרמן שירת בתפקידים משתנים במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות.
קלרמן הוא אחד השמות הרשומים מתחת לשער הניצחון בפריז, בעמודה 3.
פרנסואה כריסטוף דה קלרמן הוא צאצא למשפחה סקסונית, שהתיישבה זמן רב קודם לכן בשטרסבורג וקיבלה מעמד אצולה.
הוא היה הבן היחיד למשפחה שגרה במחוז אלזס בצרפת.
אביו היה פרנסואה דה קלרמן (או יוהאן כריסטוף אדלר פון קלרמן) ואמו הברונית מארי מגדלנה פון דיהרן (Marie Magdalene von Dyhrn).
פרנסואה קלרמן בן החמש עשרה התגייס לצבא הצרפתי כצוער מתנדב עם גדוד הוסרים: Régiment de Loweridath.
הוא קיבל דרגת קצין זוטר בגדוד חיל הרגלים של רויאל-באווייר (Royal-Bavière ) והועלה לדרגת קפטן ב-1758 במהלך מלחמת שבע השנים.
באחת הפעמים הוא התבלט בלכידת 300 שבוים תוך כדי פיקוד על מחלקת פרשים קטנה.
בשנת 1771 היה קלרמן בשירות פעיל בפולין, והפך לאביר (chevalier) ב.
קידום נוסף למפקד-קפטן (capitaine-commandant) הגיע ב-1776 לפני שהפך למז'ור בהוסרים של קונפלאן (Hussards de Conflans) שלוש שנים מאוחר יותר.
קלרמן הפך לבריגדיר גנרל ב-1784, ובשנה שלאחר מכן ל.
בעוד מספר מרשלים של נפוליאון שירתו בצבא המלכותי לפני המהפכה, קלרמן היה היחיד שהגיע לדרגה בכירה כזו תחת המשטר הקודם.
בשנת 1789 אימץ קלרמן בהתלהבות את מטרות המהפכה הצרפתית, ובשנת 1791 הפך לגנרל הארמייה באלזס.
באפריל 1792 מונה לוטננט גנרל, ובאוגוסט של אותה שנה הגיעה אליו הזדמנות חייו.
הוא ניצל את ההזדמנות, וניצחונו על הפרוסים בקרב ואלמי, במילותיו של גתה, "פתח עידן חדש בהיסטוריה של העולם".
נפוליאון העיר מאוחר יותר כי: "אני חושב שאני הגנרל הנועז ביותר שחי אי פעם, אבל אני לא מעז לתפוס תפקיד על הרכס ההוא עם טחנת הרוח בוואלמי (שם תפס קלרמן עמדה) ב-1793".
קלרמן הועבר לארמייה על המוזל, אבל הואשם על ידי הגנרל בהזנחת תמיכה בפעולותיו על הריין; אך הוא זוכה בלשכת ההוועידה הלאומית בפריז, והוצב בראש ארמיית הרי האלפים ואיטליה, בתפקיד זה הוא הפגין תכונות של מפקד זהיר ומנהלן מעולה.
זמן קצר לאחר מכן קיבל הוראות להרוס את ליון, אז במרד נגד הוועדה, אך זמן קצר לאחר הכניעה הוא נכלא בפריז למשך שלושה עשר חודשים.
לאחר שזוכה בכבוד, הוא הוחזר לפיקודו, ועשה שירות טוב בשמירה על הגבול הדרום-מזרחי נגד האוסטרים עד לאיחוד צבאו לזה של הגנרל נפוליאון בונפרטה באיטליה.
קלרמן היה אז בן שישים ושתיים, עדיין כשיר מבחינה פיזית, אבל הגנרלים הצעירים שהגיעו לחזית בשנתיים הקודמות ייצגו את הרוח החדשה ואת אמנות המלחמה החדשה, והקריירה הצבאית הפעילה של קלרמן הגיעה לסופה.
אבל הגיבור של ואלמי מעולם לא נשכח.
כשנפוליאון עלה לשלטון מונה קלרמן בזה אחר זה לסנאטור (1800), נשיא הסנאט (1801), מרשל כבוד של צרפת (19 במאי 1804), ולתואר דוכס ואלמי (1808).
בשירותו לקיסרות הצרפתית הראשונה הועסק קלרמן לעיתים קרובות בניהול והכשרת הצבא.
הוא גם השתלט על קו הקשר והפיקוד על חיילי המילואים, וניסיונו הארוך והנרחב הפך אותו לאחד מעוזריו היקרים ביותר של נפוליאון.
בשנת 1814 הוא הצביע בעד הדחת הקיסר והפך ל תחת ממשלתו המלכותית של לואי השמונה עשר, מלך צרפת.
לאחר "מאה הימים" ישב ב והצביע עם הליברלים.
מרשל קלרמן מת בפריז ב-23 בספטמבר 1820, ונקבר בבית הקברות פר לשז.
בנו פרנסואה אטיין דה קלרמן, דוכס ואלמי השני, נלחם גם הוא עבור נפוליאון והועלה לדרגת גנרל פרשים לאחר קרב מרנגו.
נכדו של קלרמן היה הפוליטיקאי פרנסואה כריסטוף אדמונד דה קלרמן, דוכס ואלמי השלישי.
פרנסואה כריסטוף אדמונד דה קלרמן, הדוכס השלישי מוואלמי היה מדינאי, היסטוריון פוליטי ודיפלומט תחת המונרכיה של יולי.
קלרמן נולד בפריז והיה בנו של פרנסואה אטיין דה קלרמן ונכדו של המרשל פרנסואה כריסטוף דה קלרמן.
הוא נבחר ללשכת הצירים ב-1842, ופרש מהפוליטיקה ב-1848. עם מותו ללא ילדים התואר בוטל.
Histoire de la campagne de 1800 (1854, נכתב באמצעות ניירות של אביו)
פְרִנְסוּאַה קֶנֵה היה כלכלן צרפתי ורופא של האסכולה הפיזיוקרטית.
הוא ידוע בזכות פרסום "הטבלה הכלכלית" (Tableau économique) ב-1758, שהניחה את היסודות לרעיונות הפיזיוקרטים.
זו הייתה אולי העבודה הראשונה שניסתה לתאר את פעולת הכלכלה בצורה אנליטית, וככזו ניתן לראות אותה כאחת התרומות החשובות הראשונות למחשבה הכלכלית.
ה-"Le Despotisme de la Chine" ("הרודנות של סין") שלו, שנכתב ב-1767, מתאר את הפוליטיקה והחברה הסינית, ואת תמיכתו הפוליטית בעריצות נאורה.
קנה נולד ב ליד ורסאי, בנו של עורך דין ובעל אדמות קטן.
בגיל שש עשרה היה שוליה של רופא, הוא נסע עד מהרה לפריז, למד שם רפואה וכירורגיה, ולאחר שהוסמך כמנתח, הקים פרקטיקה ב.
ב-1737 הוא מונה למזכיר הקבוע של האקדמיה לכירורגיה שנוסדה על ידי , והפך למנתח רגיל של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
בשנת 1744 סיים את לימודיו כדוקטור לרפואה; הוא הפך לרופא רגיל אצל המלך, ולאחר מכן לרופא החצר שלו, והוצב בארמון ורסאי.
מגוריו היו בחלל שבין קומת הקרקע לקומה הראשונה.
לואי ה-15 העריך את קנה מאוד, ונהג לקרוא לו הוגה דעות שלו.
כאשר המלך הקנה לו תואר אצולה הוא נתן לו שלושה פרחי אמנון ותמר על מנת שיכלול אותם בשלט האצולה (בצרפתית pensée, שפירושו מחשבה), עם המוטו בלטינית: "Propter cogitationem mentis" (בגלל מחשבת הנפש).
אז הוא הקדיש את עצמו בעיקר ללימודי כלכלה, ולא לקח חלק בתככי חצר המלוכה שהתרחשו ללא הרף סביבו.
בסביבות 1750 הוא התוודע ל (1712–1759), שהיה גם חוקר רציני בתחום הכלכלה; וסביב שני האישים המכובדים הללו נוצרה בהדרגה הכת הפילוסופית של האקונומיסטים (Économistes), או, לשם ההבחנה, הם נקראו אחר כך, הפיזיוקרטים (Physiocrates).
האנשים הראויים לציון ביותר בקבוצת תלמידים זו היו (מחבר "L'Ami des hommes" ("חברם של בני האדם"), 1756–60, ו-"Philosophie rurale" ("פילוסופיה כפרית"), 1763), ("Introduction a la philosophie économique" ("מבוא לכלכלה פילוסופית"), 1771), .
("De l'ordre social" ("על הסדר החברתי") ,1777), (המוכר בעיקר בשל המחלוקת שלו עם על חופש ה במהלך ), ו.
במהלך שהותו ביבשת עם בשנים 1764–1766, שהה אדם סמית זמן מה בפריז, שם הכיר את קנה וחלק מחסידיו; הוא נתן קרדיט רב לתרומתם המדעית בספרו "עושר העמים".
קנה נישא בשנת 1718 לאישה בשם מריאן וודסן (Marianne Woodsen), והיו לו בן ובת; נכדו היה חבר באספה המחוקקת הראשונה.
הוא מת ב-16 בדצמבר 1774, לאחר שחי מספיק זמן כדי לראות את תלמידו הגדול, אן רובר ז'אק טורגו, בתפקיד שר האוצר.
כתביו הכלכליים מקובצים בכרך ב'.
כתביו האחרים היו הערך "Evidence" (עדות) באנציקלופדיה, ו-"Recherches sur l'évidence des vérites geometriques" ("מחקר על עדויות לאמיתות גאומטריות"), עם "Projet de nouveaux éléments de géometrie" ("פרויקט של אלמנטים גאומטריים חדשים"), 1773.
ב-1758 פרסם את "הטבלה הכלכלית" (Tableau économique), שהיוותה בסיס לרעיונות הפיזיוקרטים.
הטבלה הכלכלית, אם כי שמשום שהיא כתובה בצורה יבשה ומופשטת זכתה למעט תמיכה כללית, עשויה להיחשב למניפסט העיקרי של האסכולה.
היא נחשבת על ידי חסידי קנה כזכאית למקום בין התוצרים המובילים של חוכמת האדם, והיא נקראה על ידי מירבו, בקטע שצוטט על ידי אדם סמית, כאחת משלוש ההמצאות הגדולות שתרמו הכי הרבה ליציבותן של חברות פוליטיות.
שתי האחרות הן הכתב והכסף.
תוצאה העולה מהשקפותיו התאורטיות של קנה, שהדבר האחד הראוי לדאגתם של הכלכלן המעשי והמדינאי הוא הגדלת התוצר הנקי; והוא מסיק גם את מה שסמית אישר לאחר מכן, לא ממש מאותה עילה, שהאינטרס של בעל הקרקע קשור בקפדנות ובלתי ניתנת להפרדה עם האינטרס הכללי של החברה.
מהדורה קטנה דה לוקס של יצירה זו, עם יצירות אחרות, הודפסה בשנת 1758 בארמון ורסאי תחת השגחת המלך, כאשר חלק מהדפים, כך נטען, הוצאו על פי דרישת המלך.
כבר בשנת 1767 הספר נעלם מהמחזור, ואין כעת עותק שלו בר השגה; אבל, המהות שלו נשמר ב-"Ami des hommes" של מירבו, וב-"Physiocratie" של די פון דה נמור.
קנה ידוע בכתביו על הפוליטיקה והחברה הסינית.
ספרו "Le Despotisme de la Chine" ("הרודנות של סין"), שנכתב ב-1767, מתאר את השקפותיו על המערכת האימפריאלית הסינית.
הוא תמך בתפיסה המריטוקרטית של הענקת כוח פוליטי לחוקרים, ללא האריסטוקרטיה המסורבלת שאפיינה את הפוליטיקה הצרפתית, וחשיבותה של החקלאות לרווחתה של אומה.
גרגורי בלו (Gregory Blue) כתב שקנה "שיבח את סין כעריצות חוקתית ודגל בגלוי באימוץ מוסדות סיניים, כולל מערכת סטנדרטית של מיסוי וחינוך אוניברסלי".
בלו משער שייתכן שהדבר השפיע על הקמת ההתיישבות הקבועה בבנגל ב-1793 על ידי האימפריה הבריטית.
גם האינטרסים של קנה במזרחנות היו מקור לביקורת.
קרול בלום (Carol Blum), בספרה "Strength in Numbers" ("כוח במספרים") על צרפת של המאה ה-18, מתייגת את קנה כ"סנגור על עריצות מזרחית".
בגלל הערצתו לקונפוציאניזם, העניקו לו חסידיו את התואר "קונפוציוס של אירופה".
התאהבותו חסרת המעצורים של קנה בתרבות הסינית, כפי שתוארה על ידי הישועים, הביאה אותו לשכנע את בנו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת לשקף את "טקס חריש האדמה הקדושה" של הקיסר הסיני כדי לסמל את הקשר בין הממשל לחקלאות.
קנה הכיר בשלושה מעמדות כלכליים בצרפת: המעמד ה"קנייני" המורכב מבעלי אדמות בלבד, המעמד ה"יצרני" של פועלים חקלאיים ומעמד הסוחרים ה"עקר".
קנה לא ראה שום תועלת למעמד העקר והאמין שהיצרני הוא החשוב ביותר.
קנה ראה את החקלאות של צרפת כנחשלת ולא פרודוקטיבית בהשוואה לבריטניה בתקופה שבה שהה בארמון ורסאי.
אף על פי שהתגורר בארמון, קנה האמין שחקלאות היא לב ליבה של הכלכלה ובעלת חשיבות מיוחדת עבורו.
קנה טען כי מיסים המוטלים על חקלאים רק מזיקים לחברה שכן מיסים אלו יפחיתו את התמריץ לייצור חקלאי.
מיסוי בעלים (מחזיקי נכס) לא הורס את אמצעי הייצור כלומר אין ירידה בתפוקה.
קנה רצה שהבעלים יישאו במלוא נטל המס במדינה שכן מיסוי חקלאים הוא תוצאה שלילית לכולם.
הסרת התמריצים מהחקלאים מפחיתה את הייצור החקלאי ואת העודף החקלאי שלדעת קנה הוא לב הכלכלה.
קנה התנגד גם למיסים עקיפים בניגוד למיסים ישירים.
"מיסים עקיפים" אלה מוטלים על הציבור הצרפתי על ידי בעלים שתאוות הבצע שלהם דורשת חסינות מפני מיסוי.
למיסים ישירים על בעלים אין השפעה על רבייה וצמצום כלכלי.
הפחתת המיסים העקיפים והגדלת המיסים הישירים נותנת לצרפתים עודף של חקלאות והמימון שהמדינה צריכה.
עם זאת, דעה זו לא הייתה פופולרית במיוחד בקרב העשירים שקנה שהה בחברתם בקביעות.
היו תקופות שבהם הוא חשש לחייו בארמון.
פרנסואה מנסאר היה אדריכל צרפתי.
אנציקלופדיה בריטניקה מכנה אותו כאדריכל המוכשר ביותר בצרפת במהלך המאה ה-17, שעבודותיו "ידועות בדרגת העידון הגבוהה, העדינות והאלגנטיות שלהן." מנסאר הפך את גג המנסארד לפופולרי.
פרנסואה מנסאר נולד לאב נגר בפריז.
מנסאר לא הוכשר כאדריכל, אך קרוביו עזרו לו בכך כדי להחשיב אותו גם כסתת וכפסל.
מנסאר טוען שלמד את כישוריו כאדריכל מסלומון דה ברוזה.
מנסאר זכה להכרה רבה בשנות ה-20 של המאה ה-17 בשל סגנונו וכישוריו כאדריכל, אך מנגד הוא נתפס גם כפרפקציוניסט עקשן, שמפרק את המבנים שלו כדי להתחיל לבנות אותם מחדש.
רק האנשים העשירים ביותר יכלו להרשות לעצמם שיעבוד עבורם.
הדוגמה היחידה ששרדה מעבודתו המוקדמת היא , שהוזמנה על ידי גאסטון, דוכס אורליאן, ובנייתה החלה בשנת 1626. הדוכס עצמו היה כל כך מרוצה מהתוצאה שהוא הזמין את מנסאר לשפץ את טירת בלואה (1635).
מנסאר התכוון לבנות מחדש את הטירה לחלוטין, אך התכנון שלו נבלם ורק האגף הצפוני שוחזר לפי עיצובו של מנסאר.
בשנת 1632 עיצב מנסארט את , תוך שימוש בפנתאון ברומא כהשראה לעיצוב הכנסייה.
רוב בנייניו של מנסאר נבנו מחדש או נהרסו.
הדוגמה השמורה ביותר לסגנונו היא , אשר שומרת באופן ייחודי על עיטור הפנים המקורי, כולל גרם מדרגות מפואר.
נהוג לחשוב שהמבנה היווה השראה לנאו-קלאסיציזם במאה ה-18.
בשנות ה-40 של המאה ה-17 עבד מנסאר על המנזר וכנסיית ואל-דה-גראס בפריז.
חילוקי דעות עם המלכה אן מאוסטריה הובילה להחלפתו באדריכל ז'אק למרסייה.
בשנות ה-50 של המאה ה-17 מנסאר היה מטרה עבור אויביו הפוליטיים של הקרדינל מאזארן, עבורו עבד מנסאר.
ב-1651 פורסמה חוברת המאשימה את האדריכל בפזרנות פרועה ותחבולות.
לאחר עלייתו של לואי הארבעה עשר לכס המלכות, הפסיד מנסאר רבות מעבודותיו לאדריכלים אחרים.
עיצוביו לשיפוץ מוזיאון הלובר ולמאוזוליאום המלכותי בסן-דני מעולם לא הוצאו לפועל.
פרנסואה-רז'י מוגה הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אולימפיק מרסיי מליגת העל הצרפתית ובנבחרת קמרון.
מוגה גדל במחלקת הנוער של EF בראסרייה הקמרונית.
ב-24 ביוני 2022 חם באולימפיק מרסיי מליגת העל הצרפתית, והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
מוגה נכלל בסגל נבחרת קמרון לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023, על-אף שלא ערך הופעות במדי הנבחרת עד למועד הזימון, אולם בהמשך סירב לזימון.
פרנסואה ניקולא בנואה אקסו היה קצין רם דרג בצבא צרפת בתקופת המהפכה הצרפתית ובהמשך בתקופת הקיסרות הראשונה בהנהגתו של נפוליאון בונפרטה.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות השתתף בקרבות בצרפת, ספרד, גרמניה, איטליה, אוסטריה ורוסיה.
אקסו התמחה בתחום של ביצורים והיה מעורב הן בהקמת מערכות מצור על ערי אויב והן בתכנון והקמת מערכות הגנה בפני מצור.
מונה למפקח הראשי לביצור ערי גבול בצרפת.
אקסו נולד ב-1774 בעיירה לונוויל במחוז מרט ומוזל, חבל גראנד אסט בצפון מזרח צרפת.
בנם של ניקולא בנואה אקסו ומארי קתרין הרטבין (Marie Catherine Hurtevin).
כבר בנעוריו שאף לקריירה צבאית וב-1793, כשהוא רק בן 19, סיים את האקדמיה הצבאית לארטילריה בדרגת לוטננט זוטר.
ב-1794 הוענקה לאקסו דרגת קפטן והוא מונה למפקד הנדסה ב"צבא הריין" .
ב-1796 חזר ללמוד באקול פוליטקניק.
ב-1807 נשלח לקונסטנטינופול שם הוטל עליו לשפר את ביצורי העיר.
ב-1808 נשלח לשרת באיטליה במסגרת "צבא צרפת באיטליה" .
ב-1809, כשהוא בדרגת מייג'ור, עבר אקסו עם הבטליון שלו לספרד להשתתף במלחמת חצי האי האיברי.
נלחם ב"מצור על סרגוסה" והצטיינותו בקרב זה משכה את תשומת ליבו של נפוליאון בונפרטה שהעניק לו דרגת קולונל.
לאחר ספרד הועבר אקסו, לתקופה קצרה, ל"צבא צרפת בגרמניה" שם השתתף בקרב וגראם.
קרב זה התחולל ב-1809 לייד וינה בין הצבא הצרפתי, בפיקודו של נפוליאון, לבין הצבא האוסטרי, בפיקודו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן.
על הצטיינותו בקרב זה הוענק לו תואר "קצין" בלגיון הכבוד.
ב-1810 חזר אקסו לספרד שם סייע לצבא צרפת בהטלת המצור על הערים ליידה ומקינזה .
הצטיינותו בתמיכה בפעולות המצור הביאו את מפקדיו להעלותו לדרגת בריגדיר גנרל.
ב-1811 חזר לצרפת ומונה לשלישו של נפוליאון ובתפקיד זה ליווה אותו, ב-1812, ב מלחמת רוסיה–צרפת.
ביולי אותה שנה הצטיין אקסו ב"קרב מוגילב" שהתחולל לייד העיר מוהילב שבמזרח בלארוס.
בקרב זה הצליחו הצרפתים לסגת בצורה מסודרת מול צבא רוסי עדיף כשאקסו עצמו סייע לרגימנט פרשים צרפתי לחמוק ממתקפת פתע של פרשים קוזקים.
בעקבות קרב זה קודם, בשלהי 1812, לדרגת מייג'ור גנרל.
ב-1813 מינה אותו נפוליאון למפקד כוח ההנדסה של המשמר הקיסרי .
בתפקידו זה יצא עם כוחותיו לגרמניה ופרוסיה שם השתתף במצור על המבורג ובקרב דרזדן.
בשלהי אוגוסט 1813 השתתף אקסו בקרב קולם בו נוצחו הצרפתים ואקסו עצמו נפצע ונפל בשבי (יחד עם מפקד המערכה, גנרל דומיניק ונדאם ואחרים).
אקסו שוחרר מהשבי ב-1814 עם תחילתה של הרסטורציה הראשונה.
מכיוון שהיה מתומכיו של נפוליאון לא הוחזר לתפקידו הקודם.
רק במרץ 1815, עם תחילתה של תקופת מאה הימים וחזרתו של נפוליאון מהגלות באי אלבה, חזר לפקד על כוח ההנדסה של המשמר הקיסרי.
ביוני 1815 הצטרף אקסו לנפוליאון בקרב ווטרלו בו הובסה צרפת.
הוא המשיך לשאת בתפקיד עד הגלייתו של נפוליאון לאי סנט הלנה ועליית שלטון הרסטורציה הצרפתית אז שוחרר אקסו מתפקידו.
ב-1819 הוחזרו לאקסו סמכויותיו והוא מונה למפקח הכללי של ביצורי הגבול כשבין השאר היה אחראי על ביצורן של הערים גרנובל, בזנסון, דנקרק, סנט-אומר, סדאן, בלפור ואחרים.
בהמשך הוענק לו אות "קצין גבוה" בלגיון הכבוד.
ב-1828 העניק לו לואי פיליפ, מלך הצרפתים אות "מפקד" ב"מסדר סנט-לואי" וב-1832 התקבל לתא האצילים של צרפת .
בשלהי 1832 מונה אקסו להקים את מערכי המצור במהלך "המצור על אנטוורפן" .
במצור זה עשה אקסו שימוש נרחב בארטילריה שירתה כ-64,000 פגזים על העיר ונטען שירי זה קיצר את המצור לחמישה שבועות בלבד.
ב-1833 הוענק לו תואר "צלב גדול" בלגיון הכבוד.
בנוסף מונה אקסו כחבר מועצת המדינה וחבר בוועדת הביצורים.
בתפקידו זה יצא כנגד תפיסת הביצורים הריכוזית של סבסטיאן דה וובאן ותמך בהקמה של קווי ביצורים.
בעקבות הצלחתו בארגון המצור על אנטוורפן הוזמן אקסו לשפר את הביצורים של כ-60 אתרים בצרפת ושכנותיה וביניהם בז'נבה, ונציה, מנטובה, קונסטנטינופול והדרדנלים, דנציג, בזנסון, בלפור, בריאנסון, ליון, פריז, טורנו ועוד.
מעורבותו במערכות הביצורים של צרפת הביאה לכך שראו בו ממשיכו של סבסטיאן דה וובאן וכינוהו "וואבן של המאה ה-19".
בליון הציג אקסו את רעיונותיו לחומת הגנה רציפה מול רעיון מתחרה של מבצרים בודדים.
בסופו של דבר נבחר התכנון של המתחרה, איבר ראווי דה פלרי שיצר את חגורות ליון, דבר שהביא לייקור משמעותי של הפרויקט ולהתארכותו.
גם בדיונים על שיפור ביצורי פריז הציג אקסו את רעיונותיו לחומה רציפה מול רעיונות מתחרים למצודות ובסופו של דבר נבחר פתרון משולב של חומה ומצודות.
ב-1811, במהלך חיזוק הביצורים של העיר דנציג, המציא אקסו מצדית ממוגנת לתותחים.
מצדית זו, שנקראת על שמו, מגינה על התותח ומפעיליו מהצדדים ומהגג ובו זמנית מאפשרת פינוי יעיל של הגזים שנוצרים במהלך הירי.
אקסו יישם המצאה זו במספר מבצרים בצרפת.
אקסו נפטר ב-1838 והובא לקבורה בבית הקברות פר לשז בפריז.
ב-1843 נישאה אלמנתו של אקסו לז'אן בטיסט פיליבר ואליאן שהיה שלישו של אקסו ונפל איתו בשבי בקרב קולם.
שמו נחקק על שער הניצחון בפריז
רחובות בפריז, מרסיי, ננסי, גרנובל, בלפור ועיר הולדתו לונוויל נקראים על שמו
בקרבת "רחוב אקסו" בפריז נבנתה תחנת מטרו שנקראה על שמו (תחנת אקסו ) אך היא לא נפתחה לקהל.
מחנה צבאי בעיר אפינאל נקרא על שמו
"מפקד עליון" של מסדר לאופולד (1833)
פרנסואה לורן ד'ארלנדה היה מרקיז צרפתי, חייל וחלוץ כדור פורח.
הוא וז'אן-פרנסואה פילאטר דה רוזייה ביצעו את הטיסה הראשונה בכדור פורח מאויש וחופשי, והיו הראשונים שתועדו "טסים" כבני אדם בכל סוג כלי טיס – ב-21 בנובמבר 1783, בכדור פורח של האחים מונגולפייה.
ד'ארלנדה נולד בעיר אניירון שבדופינה.
הוא פגש את ז'וזף מונגולפייה במכללה הישועית בטורנון.
אחר-כך שירת כקצין חיל רגלים במשמר המלכותי הצרפתי.
הדגמה פומבית ראשונה של כדור פורח על ידי האחים מונגולפייה התקיימה ביוני 1783, ואחריה הטיסה החופשית הראשונה של כבש, תרנגול וברווז מחצר ארמון ורסאי ב-19 בספטמבר.
לואי השישה עשר, מלך צרפת, החליט לשלוח שני פושעים נידונים לטיסה הראשונה, אך דה רוזייה גייס את תמיכת הדוכסית דה פוליניאק לשינוי ההחלטה – והציע שמעמד זה יינתן לאנשים מהמעמד הגבוה.
לבסוף, המלך נתן לד'ארלנדה ודה רוזייה רשות לטוס.
לאחר ניסויי טיסה קשורים, עלו דה רוזייה וד'ארלנדה בכדור פורח חם של מונגולפייה ב-21 בנובמבר 1783, המריאו מהגינה של טירת לה מואט ביער בולון, בנוכחות המלך.
גם השליח האמריקאי בנג'מין פרנקלין צפה בטיסה.
במשך 25 דקות הם טסו בקצב איטי בגמיעה של 9 ק"מ דרומה, הגיעו לגובה של כ-3,000 רגל, ונחתו חזרה בבוט-או-קאי, אז בדופן פריז.
בתום הטיסה שתו הטייסים שמפניה לחגיגת הטיסה – מסורת הנהוגה אצל טייסי כדורים פורחים עד ימינו.
בשנת 1784 הציע ד'ארלנדה לטוס ולחצות את תעלת למאנש, אך התוכנית לא יצאה לפועל.
ד'ארלנדה הודח מהצבא לאחר המהפכה הצרפתית בשל "פחדנות", ונפטר בטירתו בסלטון ליד אניירון.
פרנסואה פינו הוא איש עסקים ומיליארדר צרפתי, מייסד שותף של קבוצת היוקרה קרינג וחברת ההשקעות ארטמיס .
פינו התחיל את עסקיו בתעשיית העץ בתחילת שנות ה-60. בשנת 1988, החברה שלו הונפקה לציבור.
הוא השקיע ברשתות של חנויות בגדים ושינה את שמן לפינאולט-פרינטמפס-רדוט (PPR).
עד סוף 1999, PPR עברה לכיוון אביזרי יוקרה ואופנה.
בשנת 2003, הוא העביר את ניהול החברות לבנו הבכור פרנסואה-אנרי, כדי שהוא יוכל להתפנות לעסוק באמנות עכשווית.
פרנסואה פינו נולד ב-21 באוגוסט 1936 בלה שאן-ז'רו, בצפון בריטני במערב צרפת.
הוא גדל באזור הכפרי של צרפת והחל בעבודה בעסקי העץ של המשפחה.
הוא נשר מבית הספר במכללת סן-מרטין ברן, בגיל 16. בשנת 1956 הוא התגייס לצבא במהלך מלחמת אלג'יריה.
לאחר מכן חזר לעסק המשפחתי, אותו מכר לאחר מות אביו.
פרנסואה פינו פתח את עסקו הראשון בשנת 1963 כחברת סחר בעץ.
Pinault SA צמחה מאוד תוך גיוון תיק ההשקעות שלה על ידי רכישת מספר חברות העומדות בפני פשיטת רגל.
ב-25 באוקטובר 1988 החברה הונפקה לציבור בבורסת לניירות הערך של פריז והתחילה להשקיע בקמעונאות וברשתות.
הוא רכש את רוב המניות של CFAO-חברת הפצה שמתמחה באפריקה, קונפורמה-קמעונאית רהיטים, פרינטמפ-חנות כלבו, לה רדוט-הזמנות בדואר ואחר כך הזמנות מקוונות, Fnac-קמעונאית ספרים ואלקטרוניקה.
משנת 1992, פינו ניהל את השקעות משפחת פינו.
ארטמיס, הנשלטת ב-100% על ידי פינו ומשפחתו, שולטת בכרמים שאטו לאטור בבורדו, קלו דה טארט בבורגון), דומיין ד'אוג'יני בווסן רומנה, שאטו גרילה בעמק הרון, כרם אייזל בעמק נאפה ושמפניה ז'אקסון.
חברת ההשקעות ארטמיס רכשה את מגזין החדשות לה פוינט בשנת 1997, את בית המכירות הפומביות כריסטי'ס בשנת 1998,ואת חברת שייט היוקרה פוננט Ponant, בשנת 2015. פינו הוא הבעלים של מועדון הכדורגל רן מאז 1998. בספטמבר 2023, ארטמיס רכשה 53% מ־Creative Artists Agency תמורת 7 מיליארד דולר.
את הציור המשמעותי הראשון, "Cour de ferme" מאת פול סרוזייר, פינו קנה בשנת 1980. הוא התחיל לאסוף עבודות אמנות של המאה ה-20 כמו מונדריאן, פיקאסו, מאן ריי.
לאחר מכן המשיך לרכוש עבודות של אמנים בני זמננו כמו דייוויד האמונס, רודולף סטינגל, דמיאן הירסט, ג'ף קונס, סובודה גופטה, פול מקארתי, ברוס נאומן, דונלד ג'אד ורוברט ריימן.
בשנת 2005, פרנסואה פינו רכש את חברת Palazzo Grassi SpA, אשר הפעילה את פאלאצו גראסי בוונציה.
האדריכל היפני טדאו אנדו שיפץ את הבניין ההיסטורי בו הוצגה התערוכה הראשונה של אוסף פינו, בשנת 2006. שנה לאחר מכן, מועצת העיר ונציה העניקה את המכרז ל שיפוץ פונטה דלה דוגאנה Punta della Dogana, שעמד נטוש במשך 30 שנה, לאוסף פינו.
העירייה הוסיפה 5,000 מ"ר לשטח חלל הפאלאצו גראסי בוונציה.
היה זה טדאו אנדו ששיפץ גם את האתר ההיסטורי הזה, אשר נפתח מחדש לציבור ביוני 2009. בשנת 2013, פינו השלים את הפרק השלישי בפרויקט התרבותי שלו בוונציה עם שיפוץ ושינוי של חורבות התיאטרון הפתוח בוונציה.
התיאטרון החדש, תוכנן גם הוא על ידי טדאו אנדו והוא מכיל אולם בן 225 מושבים.
בשנת 2016, הודיעו פינו וראש עיריית פריז על תוכניתם להפוך את בורסת המסחר ברובע הראשון במרכז פריז, למוזיאון לאמנות עכשווית חדש, תחת המותג של אוסף פינו.
האדריכל היפני טדאו אנדו מונה לאחראי על שיפוץ הבניין ההיסטורי.
המוזיאון נפתח במאי 2021. בשנת 2014 השיק פינו תוכנית שהות לאמנים-רזידנסי בלנס שבצפון צרפת.
בשנת 2015, השיק פינו את פרס פייר דאיקס לזכרו של חברו הסופר שהיה גם הביוגרף של פיקאסו, שנפטר בשנת 2014. הפרס נועד לכתיבת ספר חדש מדי שנה, על אמנות מודרנית ועכשווית.
בשנת 1990, לאחר שריפה ביער פאימפונט שבברטאן, מימן פינו את פרויקט הייעור מחדש באזור.
הוא סיפק סיוע כספי משמעותי כדי לסייע לאיים בבריטאני שנפגעו מדליפת הנפט בעקבות טביעת האריקה Erika.
בשנת 2022 תרם 500,000 יורו לשיקום קפלת סן-מישל של ברספרט במונט ד'ארה Brasparts in Monts d'Arrée, והגבעה עליה היא עומדת, לאחר שנשרפו.
בשנת 2000, רכש פינו את תיאטרון מריני Théâtre Marigny, אשר שופץ במלואו בין השנים 2013 ל-2018.
בשנת 2012, רכש את וילה גרייסטון Greystones בדינאר, צרפת, שעוצבה על ידי מישל רו-שפיץ והוכרזה כאתר מורשת, בשנת 2019 ונחשבת לאחת מיצירות המופת של הארכיטקטורה המודרניית בצרפת.
ואת הווילה בל-אסבט הממוקמת כמה מאות מטרים מוילה גרייסטון בדינאר.
בשנת 2018, תרם פינו תרומה משמעותית לשיקום ביתו של ויקטור הוגו, בהוטוויל, בגרנזי Guernsey .
לאחר השריפה בנוטרדאם דה פריז ב-15 באפריל 2019, משפחת פינו התחייבה לתרום 100 מיליון יורו לעבודות השיקום והתיקונים של הקתדרלה.
בשנת 2021 הוא רכש את מלון פרטיקוליר Hôtel de Cavoye ברובע השביעי של פריז תמורת 80 מיליון יורו.
על פי מדד המיליארדרים העולמיים של בלומברג, נכון לספטמבר 2023 הונו של פינו הוערך ב-39.1 מיליארד דולר, מה שהופך אותו לאדם ה-32 בעושרו בעולם.
בשנת 2024, העריך מגזין פורבס את הונו של פינו ב-31.6 מיליארד דולר, ודירג אותו כאדם ה-54 בעושרו בעולם.
1958: צלב ההוקרה הצבאי על המלחמה באלגיריה Cross for Military Valour
2006: ברטון השנה על ידי מגזין ארמור מאזור ברטיין
2006, 2007: הדמות המשפיעה ביותר בעולם האמנות על ידי ArtReview
בשנת 1962 נישא פינו ללואיז גוטייה.
נולדו להם שלושה ילדים: פרנסואה-אנרי, דומיניק ולורנס פינו.
הזוג התגרש חמש שנים לאחר מכן, ובשנת 1970 פינו נישא למריבון קמפבל שהיא סוחרת עתיקות, שהכירה לו את עולם האמנות.
רכישות האמנות הראשונות שלו מתוארכות לתקופה זו.
הוא חותנה של השחקנית והמפיקה סלמה האייק, הנשואה לבנו פרנסואה-אנרי .
פרנסואז סאגאן הייתה סופרת, מחזאית ותסריטאית צרפתייה.
פרנסואז סאגאן נולדה בשם פרנסואז קוארה (Françoise Quoirez) בקאז'ארק, במחוז לוט, והייתה הצעירה מבין שלושה ילדים במשפחה בורגנית.
שם עברו עליה שנות חייה הראשונות עד שמשפחתה עברה לליון עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1953 נכשלה בבחינות הכניסה לסורבון, אך לאחר זמן למדה שם, בלי לסיים את לימודיה באופן רשמי.
הרומן הראשון שלה, "שלום לך, עצבות" (Bonjour Tristesse), יצא לאור ב-1954, כשהייתה בת 18, וזכה להצלחה בינלאומית מיידית.
הוא מספר על חייה של ססיל, בת 17 רודפת תענוגות, על יחסיה עם חברהּ ועל קשריה עם אביה האלמן, המרבה להחליף בנות זוג.
את שם העט שלה לקחה מדמות בספרו של מרסל פרוסט, "בעקבות הזמן האבוד".
במאי 1954, זמן קצר לאחר צאתו לאור, זכה "שלום לך, עצבות" בפרס המבקרים (Prix des Critiques) לשנת 1954. בתגובה לזכייה פרסם חתן פרס נובל לספרות, פרנסואה מוריאק, מאמר בעמוד הראשון של העיתון הצרפתי "לה פיגארו".
מוריאק שיבח את הרומן מבחינה ספרותית, והישווה אותו ליצירתו של שודרלו דה לאקלו, "יחסים מסוכנים".
עם זאת, הסתייג מוריאק מסאגאן וכינה אותה "מפלצת מקסימה בת 18".
בהמשך 1954 נשלחה על ידי העורכת של המגזין Elle למסע באיטליה, מדרום לצפון, שהניב סדרה של כתבות "שלום לך נאפולי", "שלום לך קאפרי", "שלום לך ונציה" וכו'.
בשנת 1955 יצאה לניו יורק לשם קידום מכירות לספרה, ושם פגשה את גי שלר, עורך בהוצאת האשט, לו נישאה בשנת 1958, וכעבור כשנתיים התגרשה.
ספרה השני, "חיוך מסוים", יצא לאור בשנת 1956, וזכה אף הוא להצלחה.
את הכנסותיה הגדולות ניצלה לחיי תענוגות: בילוי במועדוני לילה ובקזינו ורכישת מכוניות ספורט.
היא הפכה לסמל לדור צעיר ונטול דאגות.
ב-14 באפריל 1957 נפצעה קשה בתאונת דרכים, ושקעה בתרדמת למשך זמן מה.
בעקבות התאונה התמכרה למשככי כאבים, למשקאות חריפים ולסמים.
בשנת 1960 נשלחה על ידי שבועון החדשות "ל'אקספרס" (L'Express) לקובה, כדי לסקר את ראשית שלטונו של פידל קסטרו, ולצערם של חוגי האינטליגנציה בפריז דיווחה על המגמה הטוטליטרית של שלטון זה.
היא חתמה על מנשר ה-121, שבו 121 אנשי רוח צרפתים הביעו תמיכה במלחמת העצמאות של אלג'יריה.
כנקמה על כך, ארגון ה-OAS, שלחם למען המשך שליטה צרפתית באלג'יריה, הטמין מטען נפץ בבית הוריה, שגרם נזק לרכוש.
בתחילת 1962 נישאה לרוברט וסטהוף, והתגרשה ממנו בשנת 1963. מנישואים אלה נולד בנה היחיד, דֶני.
בשנות ה-60 התמסרה בעיקר לכתיבת מחזות.
המחזה הראשון שלה, "טירה בשוודיה" (Un château en Suède), שבו שיחק פיליפ נוארה, זכה להצלחה רבה.
המחזה השני שלה "הכינורות לפעמים" (Les violons parfois) נחל כישלון.
המחזה הבא שלה La robe mauve de Valentine, שנכתב עבור דניאל דארייה, זכה לאהדת הקהל.
הדיאלוגים המעולים שבמחזותיה זכו אמנם לשבחים, אך הצלחת המחזות עצמם הייתה בינונית.
לאחר תקופה זו, חזרה לכתוב רומנים.
באפריל 1971 חתמה על מניפסט ה-343, שנחתם על ידי 343 נשים שהצהירו שעברו הפלה מלאכותית, הצהרה שחשפה אותן לתביעה פלילית.
הדמויות של סאגאן היו למעין מודל הערצה לבני נעורים שהתפכחו מאשליותיהם, כמו, מכמה בחינות, אלה של ג'רום דייוויד סלינג'ר.
היא פרסמה תריסרי יצירות במהלך קריירת כתיבה, שנמשכה עד 1996. רבים מספריה היו לסרטי קולנוע.
סאגאן שמרה אמונים לסגנון המחמיר של הרומן הצרפתי הפסיכולוגי, גם כשהרומן החדש (nouveau roman) נעשה פופולרי בקרב הקוראים.
הדבר ניכר בשיחות בין הדמויות בספריה, שתוארו לא פעם כצופנות נימות של אקזיסטנציאליזם.
נוסף לרומנים, מחזות ואוטוביוגרפיה, כתבה פרנסואז סאגאן גם סיפורים קצרים, מילים לשירים ותסריטים.
בשנות ה-80 התיידדה עם נשיא צרפת, פרנסואה מיטראן.
היא נלוותה אל מיטראן באחדים ממסעותיו הנשיאותיים.
באוקטובר 1985, במסע עם הנשיא לבוגוטה, איבדה את ההכרה והוחזרה בבהילות לצרפת.
בשנת 1988 הורשעה בצריכה והובלה של סמים.
בספטמבר 1991 נפטרה בטרם עת חברתה הקרובה והתומכת פגי רוש.
לאחר מכן נפטרו הוריה וכן בעלה לשעבר, רוברט וסטהוף.
לצער על אירועים אלה נלוו בעיות בריאות.
בשנות ה-90 הורשעה באשמת שימוש בקוקאין.
בשנת 2002 עמדה לדין בגין הונאת מס שפרנסואה מיטראן היה מעורב בה.
היא נידונה לשנה מאסר על תנאי ולקנס כבד.
שלטונות המס שמו ידיהם על התמלוגים של סאגאן ועל רכושה, ובכך דנו אותה לקיום קשה ומיוסר בארבע השנים האחרונות לחייה.
רק הודות לנדיבותם של כמה ידידים נמצאה לה קורת גג.
פרנסואז סאגאן מתה מקריש דם בריאה באונפלר, קלוואדוס, ב-24 בספטמבר 2004, בגיל 69.
נשיא צרפת ז'אק שיראק אמר, בדברים שנשא לזכרה, "במותה, צרפת מאבדת אחת מן המבריקות והרגישות שבסופריה - דמות חשובה בחיי הספרות שלנו."
דמותה של מרגו טננבאום מהסרט משפחת טננבאום של במאי הקולנוע וס אנדרסון, התבססה בחלקה, על פי השמועה, על פרנסואז סאגאן.
בשנת 1958 נישאה לגי שלר, עורך בהוצאת האשט, המבוגר ממנה בעשרים שנה, וכעבור כשנתיים התגרשה.
קיימה קשר לסבי ממושך עם מעצבת האופנה פגי רוש ועם העורכת של "פלייבוי" הצרפתי, אניק גאלה.
סאגאן אהבה לתור את ארצות הברית, ובמסעותיה שם נראתה לא פעם בחברת טרומן קאפוטה ואווה גרדנר.
Bonjour Tristesse (1954) - שלום לך, עצבות, הוצאת קרני 1956/7 תרגום עליזה שני.
שלום לך, עצבות, הוצאת אחוזת בית 2009, תרגום דורי מנור.
Un certain sourire (1955) - חיוך מסוים, הוצאת קרני 1960, תרגום אסתר כספי
Dans un mois, dans un an (1957) - בעוד חודש, בעוד שנה, הוצאת קרני 1960, תרגום אהרן אמיר
(1959) - האם את אוהבת את ברהמס?, הוצאת קרני 1960, תרגום אהרן אמיר
Un peu de soleil dans l'eau froide (1969) - מעט שמש במים קרים, הוצאת כתר 1990, תרגום איילה רהב
Un Profil perdu (1974) - צדודית אבודה, הוצאת כתר 1987, תרגום מרים טבעון
De guerre lasse (1985) - אחרי ככלות הכול, הוצאת כתר 1990, תרגום מרים טבעון
ספריה של סאגאן קצרים יחסית.
נושאים שעלו בספרה הראשון, "שלום לך, עצבות", חוזרים ועולים גם בספרים נוספים שלה:
נושא מרכזי בספריה של סאגאן הוא האהבה, המלווה במאבק על לבו של האהוב ובלבטים האם זה האהוב הנכון.
קראם לז'וּזֶה ב"צדודית אבודה", תחילה בעת שהיא נשואה לאלן, ואחר כך בעת שהיא מאוהבת בלוּאי.
אהבה ממבט ראשון: אהבת שארל לאליס ב"אחרי ככלות הכול"; אהבת נטלי לז'יל ב"מעט שמש במים הקרים", אהבת ז'וליוס א.
קראם לז'וּזה בספר "צדודית אבודה".
אהבה לוהטת המסתיימת במוות כאשר האהוב מאכזב: מותה (בתאונה או בהתאבדות) של אן בעקבות אכזבתה מרֵמון, ב"שלום לך, עצבות"; התאבדותה של נטלי בעקבות אכזבתה מז'יל ב"מעט שמש במים הקרים"; מותו (מהתקף לב) של ז'וּליוּס א.
קראם, חודשיים לאחר שז'וּזֶה אהובתו הודיעה לו על חוסר העניין הגמור שלה בו.
מעשה האהבה עצמו מתואר בקיצור נמרץ, אך מקום רב מוקדש למחשבות הקודמות לו ולמחשבות הבאות לאחריו.