tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם רדתו מהאונייה שלום ב־1965 עבר גילאי לפקד על תיאודור הרצל (אוניית נוסעים).
מאוחר יותר נעשה מפקח סיפון ראשי בחברת צים מפקח מטענים של חברת צים בהמבורג בגרמניה.
גילאי השאיר אחריו שתי בנות: דניאלה רן ועדנה אברהמי.
אח בשם אפרים גילאי ממייסדי קיבוץ עין החורש (נשוי לחווה גילאי לבית שוורץ) איש חינוך מהמרכזיים בקיבוץ הארצי.
לאפרים גילאי שלושה ילדים שמונה נכדים.
כמוכן היו לפרוידנברג דוד בשם הרמן ואשתו רחל ברוק ובניהם ברוך ונחמן ברק.
זאב הים, ספינות מספרות, הוצאת אחיאסף, 1968.
דניאלה רן, תרומתה והשפעתה של העלייה הגרמנית על התפתחותה של הספנות בארץ ישראל, עבודת תזה לתואר שני, אוניברסיטת חיפה 1993
נמרוד אשל, שביתת הימאים, עם עובד 1994.
הילל ירקוני, 75 שנות ספנות עברית בארץ ישראל, הוצאת אפי מלצר בע"מ, 2005.
הים, האנייה ועם ישראל, פרדס הוצאה לאור, 2009, עמ' 72.
אבנר אברהם (נולד ב-1 בינואר 1965) הוא איש המוסד לשעבר, אמן, עיתונאי, עורך משנה בביטאון "המרכז למורשת המודיעין", אוצר תערוכות ריגול ואמנות, יוצר ומפיק סרטי ריגול, מייסד ובעלים של סוכנות המרצים הבינלאומית Spy Legends, מנכ"ל משותף למיזם מדליות המבצעים הגדולים ונשים מרצות אונליין.
אברהם נולד והתחנך בחולון להורים יוצאי העיר מוסול שבעיראק, אשר עלו לישראל במבצע עזרא ונחמיה.
לאחר לימודי אלקטרוניקה ומחשבים בבית הספר אורט חולון, התגייס בשנת 1983 לצה"ל לחיל הקשר.
לאחר קורס טכנאי קשר, הוצב בחטיבת הנח"ל.
בהמשך, במסגרת גדוד הקשר הארצי סופח לשלוחת המוסד בביירות.
בהמשך שירותו, יצא אברהם לקורס קצינים, ושירת כקצין מבצעי קשר בפיקוד הדרום.
בשנת 1987, השתחרר משירות הקבע.
לאחר מכן שירת במילואים, תחילה כקצין גדוד קשר ארצי ובהמשך כקצין נפגעים והשתחרר משירות בשנת 2015 בדרגת רב-סרן.
אברהם בוגר תואר ראשון במדעי המחשב, תואר שני במנהל עסקים ויזמות וכמו כן לימודי תעודה במוזיאולוגיה ואוצרות בהצטיינות באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1987 החל עבודתו במוסד.
במהלך 28 שנות שירותו, ביצע תפקידים שונים בישראל ובמדינות אחרות.
בשנותיו האחרונות בארגון, יזם, הקים וניהל את מוזיאון המוסד למודיעין ותפקידים מיוחדים ותפקד כאוצרו הראשי של המוזיאון.
במסגרת זו, אצר עשרות תערוכות.
אברהם סיים שירותו בארגון בדרגה המקבילה לסא"ל.
על פעילותו בתחום שימור ההיסטוריה זכה בתעודת הצטיינות.
בשנת 2011 הוצגה התערוכה במטה המוסד ובהמשך במטה השב"כ.
התערוכה כללה חפצים מקוריים ומסמכים נדירים.
בדצמבר 2011, לבקשת משרד ראש הממשלה הוצגה התערוכה בכנסת ישראל במעמד ראש הממשלה כחלק מאירועי ציון 50 שנה למשפט אייכמן.
ב-2012 הוצגה בבית התפוצות שבתל אביב.
התערוכה הופקה מחדש באופן רחב היקף באנגלית וכך הותאמה לטובת הקהל האמריקאי, בנוסף, התווספו פרקים חדשים העוסקים ברקע ללכידה ובהשפעות משפט אייכמן על החברה.
בנובמבר 2023 תערוכת מבצע פינאלה, לאחר שהוצגה ב-8 מוזיאונים בארצות הברית, הגיעה לאירופה עד אפריל 2024
בשנת 2011 הוצגה התערוכה במטה המוסד.
אחד החפצים בעלי הערך שהוצגו בה היה אפוד המגן של יוני נתניהו.
בשנת 2015 נבנתה התערוכה מחדש והוצגה במרכז יצחק רבין במשך כשנתיים.
בין המבקרים בתערוכה היו ראש הממשלה, בנימין נתניהו, נשיא המדינה לשעבר שמעון פרס, חטופי אנטבה, חיילים ומפקדים שנטלו חלק במבצע, גורמי ממשלה ואחרים.
בשנת 2013 הוצגה התערוכה במטה המוסד.
בהמשך הוצגה בבנייני האומה ולאחר מכן בבית התפוצות בתל אביב.
אברהם אצר והפיק עשרות תערוכות אמנות בישראל.
מראית עין - האמנית רחלי רוגל - הוצג במוסד - 2012.
אבנר אברהם -"תערוכת יחיד" בגלריית "הבית הירוק", תל אביב, 2015.
סמדר קילצ'ינסקי -"תערוכת ביכורים" בגלריית דורית גור, יפו, 2015.
"האימוג'י מסתערים על הדרכים" עבור עמותת אור ירוק בגלריית הבית הירוק, תל אביב, 2015.
"מנוף לאופק", בגלריית "המשרד", תל אביב, 2015.
"תל אביב-בכל זאת יש בה משהו" בגלריית דורית גור, יפו, 2015.
"התנור" בבית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב, 2016.
"UP-21" תערוכת צילומים בנושא ילדי תסמונת דאון במרכז ענב לתרבות, תל אביב, 2016.
"השמיים של דניאל" מצילומיו של סמל ראשון דניאל מארש במרכז יצחק רבין, תל אביב, 2016.
תערוכת צילום "חמישים גוונים של דת" באוניברסיטת תל אביב, תל אביב, 2016.
"אבני החושן" בגלריית "הבית הירוק", תל אביב, 2016.
"צבעי הדממה" תערוכת אמנות בהשראת שירי סיימון וגרפונקל, הכלל מופע מחווה בגלריית "הבית הירוק", תל אביב, 2016.
"קום והתהלך בארץ" תערוכה ומופע של הזמר יהודה אליאס בגלריית "הבית הירוק", תל אביב, 2016.
אוסף 5 דורות של ציירים ממשפחתו של קמיל פיסארו-"לאסוף את פיסארו" במוזיאון ראלי, קיסריה, 2017.
תערוכת אייכמן - הוצגה במינכן מנובמבר 2023 עד אמצע 2024. בהמשך עברה למוזיאון הקולנוע בפוטסדאם והוצגה ממרץ 2025 ועד ינואר 2026
אברהם מייעץ לסרטי ריגול, הגדולים שבהם מבצע פינאלה, המוסד - סיפור כיסוי, נפש יהודית, רשת מרגלים והשתתפות בסדרה עלייתם של הנאצים.
אברהם מספק ייצור ואספקה של מסמכים וחפצים לסרטים מתקופות שונות.
אברהם מרצה בארץ וברחבי העולם על לכידת אייכמן ומשפטו, המוסד במבצע אנטבה, מבצע אחים, יצירתיות מעולם הריגול, והמבצעים הגדולים של המוסד.
עורך משנה וכותב בביטאון המל"מ (המרכז למורשת המודיעין, גלילות).
שידר בשנים 2016-2026 תוכנית רדיו שבועית "אמנות זה הקול" ברדיו קסם 106 FM.
אברהם, יחד עם שותפו לפרויקט - האמן והמעצב רועי שגב יוזמים ומפיקים מדליות העוסקות במבצעים הבולטים והמשמעותיים של מדינת ישראל והמוסד כגון: לכידת אדולף אייכמן, מבצע אנטבה, מבצע אחים, חשיפת תוכנית הנשק הגרעיני של אירן, מבצע יהלום, מבצע עזרא ונחמיה, מבצע אופרה, מבצע הביפרים ועוד.
בדצמבר 2021 הפיק אבנר אברהם מדליה לציון מבצע חשיפת תוכנית הנשק הגרעיני של אירן.
המדליה עוצבה על ידי רועי שגב והיא הוענקה בין היתר לראש המוסד בזמן המבצע, יוסי כהן.
המדליות כוללת סמלים, סימנים, קודים המלווים בחומר כתוב.
אברהם מייסד ומנהל קבוצת הפייסבוק "המרכז למורשת יהדות מוצל".
בזוגיות עם אורלי מרקוביץ, מפיקה ומייצגת מוזיקאים בינלאומיים, אב לבן ובת בוגרים.
2019, תואר Kentucky Colonel, ממושל מדינת קנטקי, ארצות הברית
2019, ג'יי ומרילין ויינברג, פרס שלטון החוק, ארצות הברית
אבנר בראל (נולד ב-15 בדצמבר 1941) הוא פרסומאי ישראלי; שותף-מייסד במשרד "קשר בראל".
אבנר נולד בשנת 1941 לראובן ורחל בנעטיה, בעיירת החוף זוארה הסמוכה לטריפולי שבלוב.
כשנה לאחר מכן נפטר אביו, ראובן, מדלקת ריאות.
ב-1950 עלה אבנר עם אמו ומשפחתו לישראל.
כשהגיעו לארץ גרו במעברה ליד מושב נווה ימין.
בהמשך עברו לגור בדירה קטנה בכפר סבא עם סבו (אבי אביו), אשתו של הסבא ודודה של אבנר.
בראל למד בבתי הספר ברנר וכצנלסון בכפר סבא.
בשנת 1958 עבר לגור עם אמו ובני משפחה מהצד שלה בנתניה.
בשנת 1959 התגייס לצבא ושירת בחיל רגלים.
בראל התחיל את דרכו בעולם הפרסום בשנת 1959 כשליח רכוב על אופניים במשרד הפרסום "דחף", בבעלות אליעזר ז'ורבין.
אחרי שסיים את לימודיו במחזור הראשון של קורס הפרסום שפתח איגוד הפרסום הישראלי, עבד כתקציבאי ב"דחף".
ב-1976 הצטרף בראל לפרסומאי בוב ארויו שפרש ממשרד הפרסום "ד"ר יעקובסון", כשותף במשרד החדש שהקים ארויו "ארויו פרסומאים".
המשרד נוהל מדירה קטנה ברחוב השופטים בתל אביב.
מסעות הפרסום שהפיק המשרד זכו לתשומת לב מיוחדת ומשך לקוחות בולטים כגון "שטיחי ראובן", "תה ויסוצקי", "לנצ'יה", "הבנק הבינלאומי הראשון", "פולגת" ו"דורינא".
ההצלחה המהירה חייבה יותר עובדים ויותר חדרים והמשרד עבר לבית הדר דפנה בשדרות שאול המלך ושינה את שמו ל"ארויו–בראל פרסומאים".
משרד ארויו-בראל היה בין הראשונים שפרסמו מודעות גדולות בעיתונות, על פני עמוד או שניים, ובהם בלטו בעיקר הגרפיקה והמסר המרכזי במשפט אחד או שניים.
הטקסט הנותר שימש כמקור מידע באותיות קטנות.
הייתה זאת מהפיכה של ממש בפרסום המודעות שהתבססו עד אז על מבנה שמרני של כותרת, תמונה וטקסט פשוט בחלוקה זהה.
לחברות אופנה כמו "פולגת" ו"דורינא" הפיק המשרד עמודים כפולים שהכילו בעיקר מראה חזותי נקי, שכלל תמונות או גרפיקה בליווי משפט או שניים.
בפרסומים למוצרים של חברות אחרות נעשה שימוש בעבודה של מאיירים מקצועיים, שעד אז לא השתלבו במודעות פרסום.
המשרד גדל והעסיק מעל לעשרה עובדים ובהם אליו דן חיון, גרפיקאי שעלה באותה עת מרומניה, ואריה רוטנברג, אסטרטג שיווק שהגיע למשרד מייד עם סיום הלימודים בטכניון.
אריה רוטנברג ודן חיון הפכו לשותפים במשרד.
לאור גידול מהיר בפעילות המשרד וקבלת לקוחות חדשים, הוקם משרד נוסף בשותפות עם צבי (שישקו) פרידמן, שנקרא "קשר פרסומאים".
ב-1979, בעקבות פרישתו של בוב ארויו והצטרפותו למשרד הפרסום הוותיק של אליהו טל ליצירת המשרד "טל ארויו", הוקם משרד חדש שנקרא "קשר בראל פרסומים" בבעלות בראל, פרידמן, רוטנברג וחיון.
בין לקוחות המשרד החדש נמנו הבנק הבינלאומי הראשון, מפעל הפיס, החברות "טנא נגה" ו"יפאורה" עם המותגים "שוופס" ו"מיץ פז", כלבו שלום והקבלן אברהם גינדי.
ב-1981 קיבל "קשר בראל" את ניהול קמפיין הבחירות של מפלגת הליכוד בראשות מנחם בגין.
הקמפיין תחת הסלוגן "הליכוד בדרך הנכונה", זכה להצלחה.
אחריו, משרד "קשר בראל" לקח חלק בכל מערכות הבחירות, כשהוא עובד בעיקר עבור "המערך".
ב-1992, כשהמשרד היה אמון על תעמולת הבחירות של מפלגת העבודה בבחירות לכנסת ה-13, הפרסום התמקד לראשונה במועמד העומד בראש המפלגה, ולא במפלגה עצמה.
הסיסמה מאז, "ישראל מחכה לרבין", הייתה פרפרזה על השיר "נאצר מחכה לרבין".
עם השנים, המשרד גדל והפך לאחד משלשת המשרדים הגדולים בענף, כשרשימת לקוחותיו כללה עסקים מהמובילים בענפי המסחר השונים: בנק הפועלים, מקדונלד'ס, מפעל הפיס, פלאפון, תנובה, בזק ואחרים.
בשנות ה-90, החלו להתעניין בענף הפרסום הישראלי גם סוכנויות הפרסום הבינלאומיות הגדולות.
"קשר בראל" היה מהראשונים להתקשר עם אחת כזאת, "מקאן אריקסון", שהייתה באותה עת סוכנות הפרסום הגדולה בעולם.
במקביל החלו בעלי המשרד הישראלי להתארגן ליצירת שדירה ניהולית חדשה.
אילן שילוח, שהיה אז מנכ"ל חברה לייעוץ אסטרטגי, מונה למנכ"ל "קשר בראל", אשר שמה עודכן ל"מקאן קשר בראל", ובראל עבר לשמש יושב ראש החברה.
בעקבות אותו מהלך ארגוני, "מקאן-קשר בראל", שלימים עברה להיקרא "מקאן תל אביב", היא מאז 1998 משרד הפרסום הגדול בישראל.
מספר שנים לאחר מכן, הבעלים המייסדים, בראל, פרידמן ורוטנברג מכרו את כל אחזקותיהם לסוכנות הפרסום הבינלאומית.
בראל המשיך לכהן מספר שנים כיו"ר עד לפרישתו המלאה מהענף בראשית שנות האלפיים.
מאז, בראל עבר לשמש יועץ ומשקיע בחברות הזנק העוסקות בתחום הפרסום.
במקביל לפעילות המסחרית, כיהן בראל במהלך שתי קדנציות כיו"ר איגוד הפרסום הישראלי ובתפקיד זה, תרם לשינויים בענף הפרסום.
בין היתר, פעל להקמה בישראל של תחרות ה"אפי" וליסודו של "הבצפר" – בית הספר לפרסום, המופעל על-ידי האיגוד.
ב-2015 קיבל אבנר בראל פרס מפעל חיים במסגרת תחרות "קקטוס הזהב" של איגוד הפרסום הישראלי ואיגוד השיווק הישראלי, .
בראל למד היסטוריה ותולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
הוא מתגורר בתל אביב עם אשתו רחל, ולהם שלושה ילדים ונכדים.
אבנר ויניסיוס דה סילבה סנטוס (נולד ב-27 במאי 2000) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק כמגן שמאלי באולימפיק ליון מהליג 1 הצרפתית.
אבנר התחיל את הקריירה שלו בפונטה פרטה.
ב-2019, הוא עלה לקבוצה הבוגרת ב-2019 וערך את הופעת הבכורה שלו ב-16 במרץ 2019, במשחק דרבי נגד גוארני ב-2019 בקמפונאטו פאוליסטה, בו ניצחה פונטה פרטה 3 - 0.
הוא הבקיע את שערו המקצועי הראשון ב-25 במאי 2019, שהיה השער השלישי של פונטה בניצחון 4–2 בליגה על פרנה.
באותה שנה חתם באתלטיקו פרנאאנסה.
בינואר 2023, לאחר 4 עונות בפרנאאנסה, חתם אבנר בריאל בטיס מהלה ליגה הספרדית.
ביולי 2024 חתם באולימפיק ליון.
אבנר אליצור (נולד ב-1936) הוא פסיכיאטר ופסיכותרפיסט ישראלי, פרופסור אמריטוס במגמה קלינית בחוג לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, הוא כיהן בשנים 1985–2002 כמנהל המרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל בבת-ים, שעבר בתקופת ניהולו תהליך מקיף של מודרניזציה, שיפוץ ושיקום.
אליצור כיהן בעבר כראש החוג לפסיכיאטריה וראש החוג לפסיכותרפיה באוניברסיטת תל אביב.
אבנר אליצור נולד ב-1936 כדור שישי בישראל, בן בכור מבין ארבעת ילדיהם של ד"ר אברהם אליצור (לדרברג), בוגר אוניברסיטת קולומביה בניו יורק, ושל דבורה אליצור לבית יודלביץ' ,בוגרת המכון אדלר בניו יורק, מחלוצי הפסיכולוגיה הקלינית בישראל.
אליצור למד בבית הספר ביל"ו ואחר כך בתיכון צייטלין בתל אביב.
שירת בצה"ל ב-1953–1955 ובהמשך למד עד-1964 רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
אחרי התמחות בפסיכיאטריה, לרבות השתלמות בתחום המחקר הביולוגי של ההפרעות האפקטיביות במחלקה של פרופ' סמואל גרשון באוניברסיטת ניו יורק בארצות הברית (1972), הוא כיהן כמנהל מחלקה במרכז לבריאות הנפש שלוותה בהוד השרון.
ועל ידי כך תרם למודרניזציה של המרכז לבריאות הנפש.
הוא עצמו פעל כדוגמה וכמורה לדור חדש של פסיכיאטרים.
באוניברסיטת תל אביב כיהן כפרופסור, ראש החוג לפסיכיאטריה וראש החוג לפסיכותרפיה.
חקר תחומים שונים של בריאות הנפש, כמו הטיפול המשפחתי, הטיפולים השיקומיים אצל מאושפזים, סוגיות של פסיכיאטריה המשפטית כמו ההפרעות בשליטה על הדחפים, ואחרים.
אליצור נשוי לרות ולזוג שלושה ילדים.
כמו הוריו, גם אחיו עוסקים בתחום בריאות הנפש.
יואל אליצור, ברוך אליצור ונאווה אליצור-שמידט הם פסיכולוגים קליניים.
כמחבר שותף - פרקים נבחרים בפסיכיאטריה 1995, מהדורות חוזרות, מתוקנות ומעודכנות עד 2016 (עם חנן מוניץ, שמואל טיאנו ומיכה נוימן)
2000 - מה שרצית לדעת על סכיזופרניה : מידע והדרכה למטופלים ולבני המשפחה הוצא לאור על ידי המרכז הרפואי "אברבנאל".
אבנר וישניצר הוא חוקר, סופר, מתרגם ופעיל חברתי ישראלי.
ראש החוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב ומומחה בתרבות והחברה העות'מאנית.
עומד יחד עם פרופ' און ברק בראש המעבדה להיסטוריה של משבר האקלים של בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
נולד וגדל בקיבוץ קבוצת שילר.
שירת בסיירת מטכ"ל בין השנים 1994–1998. סיים תואר ראשון ושני בלימודי היסטוריה באוניברסיטת תל אביב ופוסט דוקטורט באוניברסיטת וושינגטון.
בהמשך התקבל כמרצה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
וישניצר הוא פעיל לסיום הכיבוש אשר סירב בשנת 2003 לשרת במילואים ביהודה ושומרון וחבר בארגון "לוחמים לשלום".
זוכה פרס IIE Victor J.Goldberg לשלום במזרח התיכון לשנת 2010 במשותף עם באסם ארמין.
בשנת 2024 פרסם רומן היסטורי, "סדר חדש", המתרחש באיסטנבול של ראשית המאה ה-19, בשלהי תקופת שלטונו של הסולטאן סלים השלישי.
הספר נבחר לרשימה הקצרה של פרס ספיר.
סיפורים מן השדות, טל-מאי, 2023
סדר חדש, עברית הוצאה לאור, 2024
"עבר שימושי לעולם מתחמם: משבר האקלים והדיצסיפלינה ההיסטורית," (עם און ברק), קריאות ישראליות, 2 (2022): 75-65
אבנר חדד (נולד ב-8 במאי 1969) הוא מנהל ישראלי, מנכ"ל הפניקס בית השקעות (לשעבר אקסלנס) וכן מייסד ומנכ"ל משותף בקסם קרנות נאמנות - חברת קרנות הנאמנות הגדולה בישראל.
הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים ומימון מטעם המסלול האקדמי, המכללה למנהל.
במהלך לימודיו עבד כפקיד ורושם עסקאות בחדר המסחר של החברה המרכזית לניירות ערך.
עם סיום הלימודים עבד כבנקאי בבנק הבינלאומי הראשון ובין השנים 1997–2003 שימש כסוחר, מנהל השקעות ומנהל נוסטרו בחברת דוברת שרם.
בשנת 2003 הצטרף חדד לרוי רגב וביחד הם הקימו את קסם תעודות-סל (כיום קסם קרנות נאמנות), אשר הוקמה תחת אקסלנס בית ההשקעות לשם הנפקת תעודות סל עוקבות מדדים.
חדד מונה לתפקיד מנכ"ל החברה.
באוקטובר 2003 השיקה החברה את המוצר הראשון שלה - קסם ת"א 100, והפכה לאחת מחלוצות תחום המדדים בישראל.
בתקופת כהונתו של חדד כמנכ"ל הפכה קסם לחברת הקרנות הגדולה בישראל.
החל משנת 2022, לאור שינוי מבני שבוצע בהנהלה, מחזיק חדד מחזיק בתפקיד מנכ"ל-משותף של קסם קרנות נאמנות לצד משה אלמוג.
בשנת 2022 מונה חדד לתפקיד מנכ"ל הפניקס בית השקעות (בשמו הקודם אקסלנס בית השקעות).
בתקופת כהונתו כמנכ"ל בית ההשקעות בוצעה רכישת בית ההשקעות אפסילון בנובמבר 2022. בשנת 2024 הושלמה רכישת פעילות פסגות בית השקעות אשר כללה את פעילות ניהול התיקים וקרנות הנאמנות.
בתקופת כהונתו שונה שם החברה מאקסלנס להפניקס בית השקעות, כחלק ממהלך ארגוני כולל.
בנוסף, הורחב היקף שירותי בית ההשקעות, הוגדל מספר לקוחות אקסלנס טרייד של הפניקס בית השקעות וכן שודרגו התשתיות הדיגיטליות של החברה ופותחו מכשירים פיננסיים חדשניים.
בין הפתרונות הטכנולוגיים שפותחו הושקה לראשונה האפשרות לבצע הוראת קנייה חודשית חוזרת של ניירות ערך במערכות המסחר העצמאיות באופן אוטומטי, וללא עמלה נוספת בגין השירות.
בכתבה שפורסמה באתר גלובס תואר חדד כאחד מחלוצי ההשקעות הפסיביות בישראל.
חדד מתגורר במושב בני ציון.
אבנר שאקי (נולד בח' שבט ה'תשמ"ו, 18 בינואר 1986 בירושלים) הוא יוצר תוכן ועיתונאי ישראלי.
נולד וגדל בירושלים לאביו איתן - איש עסקים, רואה חשבון ועורך דין (בנו של אבנר חי שאקי ונכדו של רבינו עובדיה שאקי), ואמו פרדי - אשת חינוך.
בצה"ל שימש כתומך לחימה בסיירת מטכ"ל ושירת גם ביחידת המודיעין של פיקוד המרכז.
למד בישיבת נווה שמואל ובמכינה קדם צבאית חמדת.
ב-2013 סיים לימודי תואר ראשון בתקשורת מאוניברסיטת אריאל בשומרון, וב-2015 סיים לימודי תואר שני בממשל ומדיניות ציבורית מאוניברסיטת בר-אילן.
ב-2011 החל לכתוב ולערוך כתבות לגופי תקשורת, ובהם מאקו, וואלה, הידברות, ישראל היום, מקור ראשון ובשבע.
במקביל פרסם גם טורי דעה בוואלה, הארץ, ידיעות אחרונות, סרוגים, ערוץ 7 וכיפה.
ב-2015 הקים וניהל משרד יצירת תוכן.
במסגרת זו עוסק בין היתר גם בכתיבת נאומים.
בין השאר כתב לנפתלי בנט, איילת שקד, משה ליאון, יואב קיש ויצחק וסרלאוף.
ב-2015 ערך את מגזין "קידוש" שהוציא לאור אור רייכרט.
בראיון שערך עם ינון מגל במגזין זה, סיפר מגל בפעם הראשונה על מבצע עלם חמודות, ועל חלקו במבצע כלוחם סיירת מטכ"ל.
זו הייתה הפעם הראשונה שהודה גורם ישראלי שמבצע זה בוצע על ידי מדינת ישראל.
ב-2016 מונה לכתב התרבות של אתר הידברות.
במסגרת זו כתב וערך מאות כתבות.
בחלק מהראיונות שערך, הקליט דואטים שבהם שר וניגן עם אמנים שונים, ובהם: אברהם טל, רמי קלינשטיין, מיקי גבריאלוב, יונתן רזאל, אריאל זילבר ועוד.
ב-2017 היה שותף בכתיבת תוכן לסרטונים שהגיש עודד הרוש בכאן 11.
ב-2018 כתב את הספר איפה האפיקומן?
שיצא לאור בהוצאת קרוב ללב.
נוסף על כך היה גם עורך תוכן בתוכניות טלוויזיה שהפיק הערוץ, וערך ראיונות עם אפי איתם, יוסף מנדלביץ, מרים פרץ, ברדק, מוטי קרפל ועוד.
בשנת 2023 ניהל את תחום הכתיבה והתוכן בלשכת מנכ"ל משרד החינוך.
ב-2024 היה העורך הראשי של מגזין 14.
שאקי הוא גם במאי ומגיש סרטונים בערוץ הידברות וברגע של חכמה, וכן עוסק בתחקיר ובימוי במיזמים נוספים.
בשנים 2014-2015 היה יועץ תקשורת במשרד האסטרטגיה ויחסי ציבור "לרנרקום".
בין השאר היה הדובר של בתי הדין הרבניים, אגף החינוך הממלכתי דתי במשרד החינוך והמועצה הציונית בישראל.
לאחר מכן עבד כעצמאי בתחום זה.
ב-2015 היה חבר בפורום הצעירים במרכז מפלגת הבית היהודי.
אבנר קֶנֶר (נולד ב-1 בינואר 1952) הוא מוזיקאי, מלחין, מעבד, זמר ופסנתרן ישראלי.
בשנות ה-70, ביחד עם חבריו יוני רכטר, מתי כספי, שם טוב לוי ושלמה גרוניך, היה קנר שותף ליצירת סגנון מוזיקלי חדש, אמנותי ומהפכני וכן התבלט כאחד מחלוצי הרוק המתקדם בישראל.
אבנר קנר נמשך מגיל צעיר למוזיקה והחל להלחין בשנות העשרה לחייו.
ביולי 1970 התגייס לצה"ל ושרת בחיל התותחנים.
ב-1971, בהיותו חייל, הלחין טקסט של יורם טהרלב ואת השיר "לא נדע הלילה" ביצעו הדודאים בפסטיבל הזמר תשל"א.
לאחר שנה הצטרף לצוות הווי פיקוד ההדרכה כקלידן והשתתף בתוכנית "שמח בלב" 1972. – בתום השירות החל ללמוד באקדמיה למוזיקה.
בשנות ה־70 וה־80 היה קנר מוזיקאי פעיל מאוד, וככזה יצר יחד עם יוני רכטר את האלבום "ארבע-עשרה אוקטבות", שזכה להערכה רבה.
ההרכב הופיע מעט על הבמה בהופעות עצמאיות וכן במסגרת סיבוב הופעות משותף עם הרכב רוק מתקדם אחר שפעל באותה תקופה "קצת אחרת" (שלמה גרוניך, שלמה יידוב ושם טוב לוי).
במקביל לפעילות בהרכב השתתפו רכטר וקנר בערב דו-פעמי בשם "הכל זורם" אשר הועבר בגלי צה"ל בשידור חי.
המופע שילב יצירות קונצרטנטיות של מלחינים ישראליים לצד מוזיקה אוונגרדית ואינסטרומנטלית בסגנון רוק-ג'אז-קלאסי-מודרני ושירים מורכבים של קנר ורכטר בעיבודיהם.
השניים עיבדו קטעים לרביעיית מיתרים, תופים, גיטרה חשמלית, זמרים ומוזיקאים נוספים (בהם עדי עציון, גידי גוב, יצחק קלפטר, שם טוב לוי ואפרים שמיר).
בשנות השבעים הלחין קנר מספר שירים עבור אריק איינשטיין ועיבד את אלבומיו של איינשטיין ("ארץ ישראל הישנה והטובה חלקים ב'" ו"ג'").
בין השירים שהלחין עבור איינשטיין היה השיר "ועוד לא אמרתי הכל" כשם אלבום אוסף השירים הנדירים של איינשטיין ועוד לא אמרתי הכל.
השיר הוקלט באולפני טריטון בשנת 1977, למילותיו של נתן זך.
ההקלטה הופקה כתקליטון שדרים במסגרת העבודה על האלבום ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ג' אך נגנזה.
כמו כן השתתף כנגן ומנהל מוזיקלי בסיבוב ההופעות של יהודית רביץ, "מילה טובה".
בשנת 1976 הקליט אבנר את יצירת הרוק המתקדם "ברידג'" כמחווה ללהקת ג'נטל ג'ייאנט.
ב־1979 הלחין קנר את שיריו של יהודה אטלס מתוך הספר והילד הזה הוא אני באלבום על אותו השם.
קנר הלחין ועיבד את שירי הילדים במגוון סגנונות מוזיקליים, מרוק ועד מוזיקה קלאסית.
אטלס הקריא וקנר שר עם יואל לרנר, דויד ברוזה, מזי כהן ואפי בן-ישראל.
האלבום כלל את השירים "כשבא איזה דוד", "אני מוכן" ו"הילד הזה הוא אני".
בתחילת שנות השמונים הלחין קנר שירים לאלבומו של גידי גוב "40:06".
ב־1983 המשיך קנר ליצור לחנים עבור ההרכב שהשתתף בהקלטות האלבום "הילד הזה הוא אני".
ההרכב, שכלל את מזי כהן ואת יואל לרנר, הקליט את לחניו של קנר לאלבום שנקרא כשם ההרכב, "פרמיירה".
פרמיירה פנתה לתחום לא מוכר בזמנו במוזיקה הישראלית – שירי פאנק ונשמה, כ"אם זו אהבה" ו"חמש בבוקר עוזבת".
קנר זכה בתואר מלחין השנה בגלי צה"ל בעקבות הצלחת האלבום.
למרות ההתלהבות בה התקבל האלבום, בחר קנר שלא להופיע עם ההרכב שהתפרק לאחר יציאת האלבום.
קנר כתב מוזיקה לסרטים רבים, בהם "במקום חלום" (1978), וב־1980 לסרט "מעגלים של שישבת", שניהם בבימויה של עידית שחורי, וב־1981 כתב את המוזיקה לסרט "סופו של מילטון לוי" בבימויו של נסים דיין וכן לסרטים "מי האבא?"ב־1996, ו"חובו של אהרון כהן" ב־1999.
ב־1984 עיבד והפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה של הזמרת הראלה בר – "קטיפה".
לאלבומה של נורית גלרון "נגיעה אחת רכה", שיצא באותה שנה, הלחין את השיר "מישהו בוכה", ולאלבומה של גלי עטרי "ממריאה ברוח" הלחין ועיבד את "חרציות".
החל משנות השמונים המאוחרות התמקד קנר בכתיבת מוזיקה לתיאטרון, בין היתר להצגה "גן ריקי" של דויד גרוסמן בבימויו של מיקי גורביץ', ל"על עכברים ואנשים" של ג'ון סטיינבק שביימה נולה צ'לטון, ל"חגיגת חורף" של מיקי גורביץ' ולמעלה מ־90 הצגות נוספות.
ב־1985 נישא לזמרת הראלה בר.
לאחר שהתגרשו, נישא ב-1989 לשחקנית יעל אמיתי, ולזוג נולדו שני ילדים.
ב־1991 כתב את המוזיקה לסרט הטלוויזיה "רצח בשבת בבוקר" בבימויו של נדב לויתן.
ב-2003 כתב את המוזיקה לסרט הטלוויזיה "באמצע הסרט".
ב־2006 עיבד קנר את שירו של אלי דג'יברי "שיר אהבה קטן" לרביעיית מיתרים והפיק אותו מוזיקלית בשיתוף דג'יברי.
ב־2008 חזר קנר לבמה לאחר היעדרות של כשלושה עשורים, כאשר התארח בהופעתו של יוני רכטר בפסטיבל הפסנתר.
ב־2014 ניגן קנר בהופעתה של יהודית רביץ "ריח דבק ואורן" שהופקה במיוחד לפסטיבל הפסנתר.
במופע ניגן קנר עם אלון הלל, ז'אן פול זימבריס, מיקי שביב ושמוליק בודגוב שהקליטו עם רביץ את אלבומיה הראשונים וכן עם אסף אמדורסקי שהפיק את המופע ושם טוב לוי שהתארח בו.
ארבע-עשרה אוקטבות (1975) (עם יוני רכטר)
ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ב' (1976) (עם אריק איינשטיין)
ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ג' (1977) (עם אריק איינשטיין)
פרמיירה (1982) (עם יואל לרנר ומזי כהן)
אבנר פרץ (נולד ב־1942) הוא חוקר של ספרות הלאדינו ותולדותיה, משורר ומתרגם.
ייסד ומנהל את מכון מעלה אדומים לתיעוד שפת הלאדינו ותרבותה.
עמית קרייטמן באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
נולד בירושלים וגדל בשכונת מקור ברוך.
בן למשפחה ענפה ששורשיה בסלוניקי.
אחיו יואל פרץ עוסק בפן הסיפורי של תרבות הלאדינו.
אבנר שירת בחיל התותחנים וכאיש מילואים נטל חלק בקרבות מלחמת יום הכיפורים.
בשנים 1961 עד 1964 למד מתמטיקה פיזיקה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים.
היה ממקימי מעלה אדומים, והיה ראש הוועד המקומי וראש המועצה המקומית השני שלה בשנים 1979-1980.
בשנת 1989 זכה בפרס ראשון ובמדליית זהב בתחרות שירה לירית בינלאומית שנערכה באיים הקנריים.
הפרס ניתן לו על שירו הספניולי "לחש".
שיריו מתפרסמים בפורומים נרחבים בעולם דובר הספרדית.
על מחקרו בתחום הלאדינו קיבל את פרס סדן לשנת תשנ"ח מטעם קרן לבון באוניברסיטת ת"א.
בשנת 1999 אצר עבור הרשות ללאדינו את תערוכת "לשון מאספמיא – חמש מאות שנות הספר בלאדינו" שהוצגה ביריד הספרים הבינלאומי בירושלים.
התערוכה יצאה אחר כך לסבב בן שנתיים ברחבי ספרד.
ד"ר אבנר פרץ עוסק בחישופם, פענוחם ופרסומם של כתבי יד בלאדינו (רובם בסוליטריאו – כתב חצי קולמוס) באופן המעשיר את הידע וההכרות עם המגוון שבספרות לאדינו.
חומר זה מתפרסם בעשרות מאמרים מפרי עטו.
ערך והוציא לאור בשנת 1999 ספר לימוד ללאדינו מאת משה שאול.
פרץ כתב את המילון לאדינו-עברי המקיף ביותר, המונה כ-50,000 ערכים.
המילון יצא לאור בשנת 2007.
אבנר מכהן כיועץ מדעי לוועד המנהל של הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
המילון המקיף לאדינו עברי : לשון מאספמיא / אבנר פרץ, גלדיס פימיינטה, 2007
פרסם ספרים אחדים מאוצרות הספרות בלאדינו הכוללים מחקר ותרגום אמנותי של היצירות:
"פרח צחור", אנתולוגיה מוערת של רומנסות.
"זר שירים מפי יהודי ספרד" בשיתוף עם ד"ר שושנה וייך-שחק.
"אין קאמפוס די לה מואירטי" (במחנות המוות) מאת משה העליון.
"אין טייראס די מואב אי פלשת" (בשדות מואב ופלשת) מחזה ואפוס מקראיים מאת משה העליון.
"לה ב'ינייה די נבות" (כרם נבות) מחזה מקראי קלסיציסטי מאת יוסף אברהם פאפו (בולגריה 1899) 2003
"פואיזיאס", שירתו של משה דוד גאון, תרגם לעברית, ערך והקדים מבוא אבנר פרץ.
"הקופלאס של יוסף הצדיק לאברהם טולידו" - עיון השוואתי ביקורתי ורב תחומי במהדורות היצירה ובחינת מיקומה על רצף הספרות היפה בלאדינו (מלווה בתרגום אמנותי של היצירה במלואה).
"קלסתר קול וטרוף" מאת קלאריס ניקואידסקי, תרגם לעברית.
אבנר כהן (נולד ב-1951) הוא פרופסור במכון מידלברי ללימודים בינלאומיים במונטריי .
כהן מתמחה בחקר ההיסטוריה של פיתוח נשק גרעיני ברחבי העולם ומניעת הפצתו, ובפרט במדיניות הגרעין הישראלית.
בשנת 1998 פרסם ספר פורץ דרך בתחום בשם "ישראל והפצצה".
הופיע מאוחר יותר במהדורה עברית בשנת 2000.
כהן גדל ברמת השרון, אביו, טוביה כהן, היה עיתונאי לעניינים ערביים בעיתון "למרחב" ובגלי צה"ל.
הוא סיים תואר ראשון בפילוסופיה ב-1975, באוניברסיטת תל אביב.
את התואר השני בפילוסופיה, סיים ב-1977 באוניברסיטת יורק בקנדה.
את הדוקטורט בנושא תולדות הספקנות כתב באוניברסיטת שיקגו, בהדרכתו של הפילוסוף סטיבן טולמין.
בשנים 1981–1982 שימש מרצה לפילוסופיה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
בשנים 1982–1984 הרצה גם באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ב-1983 הצטרף כמרצה למחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1987–1988 היה עמית מחקר בבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד, שם ערך מחקר במניעת הפצתו של הנשק הגרעיני.
בתקופה זו כתב את ספרו "ישראל והפצצה".
בשנת 1990 עזב את אוניברסיטת תל אביב והחל לשמש כחוקר במרכז ללימודים בינלאומיים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
בשנת 1997 עזב את MIT ועד מאי 2010 היה חוקר בכיר במכון ללימודים בינלאומיים ולימודי ביטחון של אוניברסיטת מרילנד.
במקביל שימש כמרצה אורח באוניברסיטת חיפה, ב ואוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
מאז 2011 הוא משמש פרופסור במכון מידלברי ללימודים בינלאומיים במונטריי .
כהן החל את מחקריו בנושאי נשק גרעיני בתחילת שנות ה-80, מנקודת מבטו של פילוסוף שחקר את הדילמות של העידן הגרעיני: רכישה, הרתעה ותפוצה של הנשק.
חלק גדול מעבודותיו המוקדמות, בתחילת אמצע שנות השמונים, התמקד בדילמות המוסריות של העידן הגרעיני.
רק באמצע שנות השמונים המאוחרות, בין השאר בעקבות החשיפות של מרדכי ואנונו ב-1986, החל כהן להתעניין במוזרויות של תוכנית הגרעין של ישראל.
בשנת 1987 ערך ופרסם קובץ מחקרים בעברית, "אנושות בצל האטום" (שפורסם שנה קודם באנגלית ועודכן בעקבות פרשת ואנונו).
ב-1989 התפרסם ספרו "העידן הגרעיני כהיסטוריה מוסרית", במסגרת סדרת אוניברסיטה משודרת (בה גם הקליט הרצאה ששודרה בגלי צה"ל), העוסק בלגיטמציה המוסרית של הנשק הגרעיני ומספק סקירה היסטורית של התפתחותו.
הספר "ישראל והפצצה" הוא סיפור המעשה ההיסטורי של הקמת הכור הגרעיני בדימונה, התנהלותה של ישראל מול ארצות הברית בסוגיות הפיקוח הגרעיני וסיפורה של מדיניות העמימות הישראלית בתחום הגרעין.
בספר נחשפו לראשונה פעילותה של מדינת ישראל בנושא הגרעיני ותגובתה של ארצות-הברית על פעולות אלה.
הספר מבוסס על אלפי מסמכים שאסף המחבר בארכיונים בישראל ובעולם, על כמאה וחמישים ראיונות עם אישים ישראלים, עם דמויות מפתח בממשל האמריקני ועל מקורות מידע נוספים.
אבנר כהן הגיש את טיוטת ספרו לצנזורה הצבאית, שסירבה לקרוא אותו.
לאחר דין ודברים פסלה באופן גורף את כל כתב היד.
כהן החליט לפרסם את הספר בארצות הברית, והוא יצא לאור בשנת 1998 בהוצאת הספרים של אוניברסיטת קולומביה.
לכהן הובהר כי הגעתו לארץ תביא למעצרו, במשך שנה ניסה ללא הצלחה לבטל את צו המעצר.
במרץ 2001 הוא שב לישראל.
כהן לא נעצר אך נחקר בישראל על ידי הממונה על הביטחון במשרד הביטחון יחיאל חורב וצוותו, מייד עם שובו, במשך 10 ימים.
לאחר שהוכח שהוא לא נחשף למסמכים חסויים במהלך כתיבת הספר, והעובדה שבמהלך שירותו הצבאי לא נחשף למידע בנושא, נאלץ חורב לסגור את תיק החקירה.
חלק מהמסמכים שאותם חקר כהן היו מארכיון "יד לוי אשכול" בירושלים, שאותם הורה חורב אחר כך להעביר לגנזך המדינה.
לטענתו, העמימות אף פוגעת באינטרסים של ישראל.
לדבריו, נטישת מדיניות העמימות תעניק לישראל לגיטימציה והכרה בין-לאומית.
ב-2005 פרסם את ספרו "הטאבו האחרון - סוד מצבה הגרעיני של ישראל ומה צריך לעשות איתו", בו סקר את סיפור פיתוח הכור בדימונה, בעיקר מן ההיבט הפוליטי, ופירט את הסיבות להתמגדותו למדיניות.
פרופסור ברוך קימרלינג, בסקירה שכתב על הספר, מציין כי עם זאת כהן הוא חסיד של חובת ישראל להיות מצוידת בנשק גרעיני.
כהן אישר הערכות שפורסמו על ידי מקורות זרים בעבר, ולפיהן ישראל ביצעה במלחמת יום הכיפורים תנועות שמהן השתמע על העלאת הכוננות הגרעינית.
"נראה שבשניים או שלושה מקרים במהלך המלחמה, הוכרזה 'כוננות אסטרטגית' (שם הקוד לכוננות גרעינית): פעמיים בשבוע הראשון של המלחמה, ופעם ב-17 או ב-18 באוקטובר, בתגובה לכוננות של מערך טילי סקאד סובייטיים במצרים.
האמונה היא שהכוננויות הללו כללו שינויי 'מצבים' שונים, כמו שינוע של טילי היריחו מאתרי האפסון שלהם, תדלוקם ופעולות קשורות שונות".
בספרו "The Worst Kept Secret: Israel's Bargain with the Bomb" טוען כהן, כי בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, בתקופה שממשלת ישראל נאלצה להחליט על עמדתה ביחס לחתימה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, החליטו עורכי העיתונים היומיים, "ידיעות אחרונות", "מעריב" ו"הארץ" על צנזורה מרצון.
כהן מציין כי אף מאמר מערכת לא פורסם בנושא, וכי "הצנזורה ממילא לא יכלה לפסול מאמרי דעה, כך שההסבר חייב להיות אחר".
להערכתו, "העורכים והכותבים הם שהחליטו על דעת עצמם לא לכתוב על הנושא הגרעיני, משוכנעים ש'קדושת הביטחון' מחייבת שתיקה".
כהן אף טוען כי: "הצנזורה והצנזורה העצמית בנושא הזה הולכות יד ביד.
בוודאי בתקופה ההיא ובמידה לא קטנה עד עצם היום הזה".
אנושות בצל האטום, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987.
העידן הגרעיני כהיסטוריה מוסרית, הוצאת משרד הביטחון, 1989.
ישראל והפצצה, הוצאת שוקן, 2000.
הטאבו האחרון - סוד מצבה הגרעיני של ישראל ומה צריך לעשות איתו, הוצאת כנרת, 2005.
אבנר מבורגוס (1260–1347 לערך) היה רופא, ראש ישיבה ופילוסוף יהודי שהתגורר בצפון קסטיליה.
הוא המיר את דתו לנצרות בשנת 1320, בגיל 61, ולאחר המרת הדת נקרא אלפונסו דה ואיאדוליד (בספרדית Alfonso de Valladolid).
לאחר התנצרותו ניסה אבנר לגרום ליהודים להתנצר על ידי כתיבה פולמוסית וויכוחים פומביים.
רבת חשיבות הייתה החלטתו לכתוב גם בשפה העברית חיבורי פולמוס כנגד היהדות.
כתיבתו השפיעה מאוד על ההגות היהודית בספרד למשך שנים רבות ובמיוחד הושפע ממנו רבי חסדאי קרשקש.
בדומה לאישים רבים בתקופתו, מלבד היותו פילוסוף עסק גם במדע.
תפיסתו הפילוסופית של אבנר, שבמסגרתה ביקר את הפילוסופיה של אריסטו, הייתה נאופלאטונית והתייחדה בשני תחומים: דטרמיניזם והשילוש הקדוש.
אבנר מבורגוס נולד כיהודי בשנת 1260 לערך בעיר בורגוס.
על חייו בתקופה היהודית ידועים מעט מאוד פרטים.
הפרטים המעטים שידועים על אבנר לפני שהמיר את דתו הם שהוא שימש כראש ישיבה וכרב בבורגוס (ואולי גם כרופא) ובנוסף עסק במכירת ספרים.
בשנת 1320 לערך אבנר המיר את דתו לנצרות בפומבי.
ככל הנראה, אבנר האמין גם קודם לכן באמיתת הנצרות, זאת לאחר תקופת התלבטות ארוכה שהחלה בפרשת הציפיות המשיחיות באווילה בשנת 1295. לאחר שהמיר את דתו, שימש כשומר ההקדשים בכנסייה של ואיאדוליד.
אבנר טען שחלום שחלם שימש כגורם חשוב בהתנצרותו.
הוא ראה עצמו כמורה הצדק שאמור לקרב כמה שיותר יהודים אל גאולתם הסופית שהיא התנצרות.
לשם הפצת הנצרות בקרב היהודים נקט אבנר בשתי דרכים עיקריות: כתיבה פולמוסית וויכוחים פומביים.
מתוך כל חיבוריו הפולמוסיים ידועים רק חמישה ששרדו:
1. "מורה הצדק" - חיבורו המרכזי, שהוא ויכוח ארוך בין 'מורד' יהודי למורה נוצרי.
החיבור דן באריכות בביקורתו של אבנר על היהדות, בניסיון לשכנע את ה'מורד' בצדקת הנצרות ובשאלת הקץ.
2. "ספר החוק" (חיבור שהגיע רק באופן חלקי) - בו נטען, בין השאר, שיהודים שכחו את תורתם האמיתית (הזהה עם הנצרות).
3. "תשובה למחרף" - חיבור שהוא תשובה לאיגרת של תלמידו לשעבר, רבי יצחק פולקר, ובה אבנר דן באריכות בשילוש ובהתגלמות ומבקר את הפילוסופים היהודים.
4. שלוש איגרות פולמוסיות העוסקות בנושא הקץ, שנשלחו ליהודים שונים.
5. תשובתו לאדם בשם ר' יוסף שלום, העוסקת גם היא בנושא הקץ.
בנוסף, אבנר כתב לפחות ספר פולמוס אחד שלא הגיע לידנו, וקרא לו "מלחמות השם".
אבנר גם שלח מכתב לקהילת טולדו במטרה לשכנעם בכך שהיהודים טעו בקביעת התאריך של פסח 1334 (ה'צ"ד).
כדי לשכנע את היהודים בצדקתו, אבנר יזם ויכוחים פומביים עם יהודים.
ידוע כי אבנר יזם לפחות ויכוח פומבי אחד, ויכוח ויאדוליד.
נושא הוויכוח היה ברכת המינים, ולבסוף אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה, הכריז שליהודים אסור להגיד את הברכה ויש למחוק אותה מן הסידורים.
אבנר גם קרא בספריו לנקוט צעדים קשים נגד היהודים במטרה ללחוץ עליהם להמיר את דתם לנצרות.
בשל פעילות זו, ההיסטוריון יצחק בער טען שפעילותו של אבנר הייתה אחת הסיבות לפרעות קנ"א.
בנוסף לפעילותו הפולמוסית, המשיך אבנר לכתוב ספרים הקשורים בנושאים אחרים.
ספרים אלו היו כתובים בעברית וקהל יעדם היו היהודים.
ידועים על שני ספרים בלבד ששרדו:
1. "מישר עקוב" העוסק בעיקר בגאומטריה.
2. "מנחת קנאות" העוסק בשאלת הדטרמיניזם.
הגותו הפילוסופית של אבנר מתייחדת בשלושה תחומים שונים: דטרמיניזם, שילוש והתגלמות ותפיסתו המדעית.
המומר מבורגוס הוא למעשה ההוגה היהודי הראשון שצידד חד-משמעית בדטרמיניזם סיבתי.
לדעתו, אנו חיים בעולם המנוהל על ידי מערכת מורכבת ביותר של כוחות, שאין בהם שום יסוד שאינו ידוע מראש או שיש לו אפשרות ממשית כלשהי.
המקרה, האפשרות והבחירה – כולם יחסיים בלבד.
מה שמבדיל את הבחירה מן ההכרח אינו אפשרותה הממשית, אלא דרך ביצועה.
האבן נופלת בגלל כוח המשיכה, ואילו האדם (ושאר בעלי החיים) בוחר כרצונו.
אבל, ברצון האדם יש בדיוק אותה מידה של הכרח שיש בנפילת האבן.
כלומר, האדם רק חושב שהוא בוחר מרצונו החופשי כאשר בפועל הוא מונע לחלוטין על ידי כוחות שונים שמנתבים אותו לפעולה המסוימת שהוא "בחר".
בנוגע לאסטרולוגיה, אבנר חשב שהכוכבים משפיעים על העולם, ובכלל זה על בחירת האדם.
למרות השפעתם, הכוכבים עצמם אינם נעים באורח דטרמיניסטי מכני לחלוטין (כפי שנבראו), אלא הם מוּנעים בדטרמיניזם תאולוגי.
ברצונו הקדום והקבוע מראש (שנקבע בעבר), האל משנה את מהלך תנועתם של הכוכבים (כיום).
לכן, אף על פי שהעולם הוא דטרמיניסטי לחלוטין ויש לכוכבים תפקיד בהנהגתו, אין ההוברים (החוזים בכוכבים) יכולים לתת תחזיות מדויקות של העתיד, מכיוון שהכוכבים משתנים באופן פתאומי על פי רצונו הקבוע והלא ידוע של האל.
בנוגע לגמול, אבנר חשב שתפקידן של המצוות במערכת הדטרמיניסטית הן להורות לאדם מהי הדרך הטובה לפעול בעולם הזה.
אין זאת אומרת שיש לו בחירה ממשית אם לעשותן אם לאו.
המצוות, כמו כהפצרות התורה לקיימן, אינן אלא סיבה נוספת בתוך שרשרת הסיבות הדוחפת את האדם לעשייתן.
האדם אחראי למעשיו מפני שיש ביכולתו, התאורטית, לעשותם או לא לעשותם.
אף על פי כן, יש בעולם הזה מצב של "צדיק ורע לו", מפני שמצבו של האדם מושפע גם מגורמים אחרים.
דבר זה יתוקן בעולם הבא, ששם יקבל כל אדם גמול מושלם על מעשיו.
מהשוואת שיטתו הדטרמיניסטית של אבנר עם מקורותיו הנוצריים, היהודיים והמוסלמיים עולה מסקנה מעט פרדוקסלית.
שיטה דטרמיניסטית מעין זו, שבמוקדה דטרמיניזם סיבתי ומדעי חמור ביותר, ולפיה האדם מתפקד באורח דטרמיניסטי לחלוטין, והוא דומה לבעל חיים – שיטה כזו לא הייתה קיימת ביהדות, שבה התחנך אבנר והתבגר, ואף לא בנצרות (לפחות לא בגלוי ובבירור), שאליה הצטרף.
אבנר אמנם מפרש את מקורותיו היהודיים (בעיקר את הרמב"ם, וכן את רבנו בחיי) כמחזיקים בדטרמיניזם, אך פירוש זה רחוק מאוד מכוונתם של אותם הוגים ומן הדרך שתפסו את הגותם שאר היהודים בימי הביניים ולכן הסבירות שמהם שאב את גישתו הדטרמיניסטית אינה גבוהה.
אשר לנצרות, ריחוקו מן המקורות הנוצריים בנושא הבחירה ברור עוד יותר מריחוקו מהם בנושא השילוש.
אבנר איננו מנסה לפרש שום הוגה נוצרי על פי דרכו, אלא רק מזכיר בסוף ספרו שהגישה שתיאר היא מה שהנוצרים מכנים ידיעה מראש (פרדסטינציה).
הוא גם לא דן במסגרת זו בחטא הקדמון, שהיה אחד המוקדים של ההגות הנוצרית בשאלת הבחירה, ולא ברור אם ראה קשר כלשהו בין הסוגיות.
כמו בנושא השילוש, ואף ביתר בהירות, ניכר כי המקורות העיקריים לדטרמיניזם של אבנר הם מוסלמיים.
המקור העיקרי להגדרת שיטתו הדטרמיניסטית הוא הפילוסופיה של אבן-רושד, המצדד אף הוא בדטרמיניזם סיבתי ופסיכולוגי.
באמצעות שיטה זו פירש אבנר את התורה, את חז"ל, את הרמב"ם ואת רבנו בחיי.
הנה כי כן, באמצעות גישה שמצאהּ אצל פילוסוף מוסלמי דגול, הגדיר המומר היהודי את הדוֹגמה הנוצרית של ידיעה מראש בדרך שסותרת את פירושה הרשמי בזמנו.
לדעתו של אבנר, העולם נוצר בירידה של האור האלוהי אל תוך החומר.
גישה נאו-אפלטונית זו עומדת ביסוד נימוקיו והסבריו לכל האמונות הנוצריות.
לדעתו, השילוש מחויב המציאות, כי ללא חלוקה כלשהי ב, האור האלוהי הטהור חזק מכדי שיוכל העולם לסבול אותו.
לכן העצמות הגבוהה של האל מתחלקת לאב ולבן העליון, שבאמצעותו האור האלוהי מותאם למהות העולם ומתחלק לבריאות השונות שבו.
גם את יסוד התגלמות האל בבשר מסביר המומר מבורגוס על פי הדגם הנאו-אפלטוני של זרימת האור האלוהי.
לשיטתו, האל לא התגלם בישו המשיח בלבד, אלא בכל העולם.
הרובד של האלוהות המצוי בעולם הנברא נקרא בן האל או הבן תחתון.
רמתו האונטולוגית של בן תחתון זה נמוכה מרמתו של הבן העליון, הקיים בעצמות האלוהית בטהרתה ואינו בא במגע כלשהו עם החומר.
לשיטתו של אבנר, התגלמות הבן בישו היא שיא חד-פעמי בהיסטוריה של זרימת האור אל החומר (הנובע מאיכות החומר של ישו), אך מכל מקום, היא שיא של תופעה כללית, ולא תופעה ממין אחר לחלוטין.
באמצעות אותה תמונת עולם אבנר מסביר גם את החטא הקדמון.
האדם (בעצתה הגרועה של חוה) לא הבין שהשכל הפועל שבתוכו הוא חלק מאותו אור אלוהי.
משום כך חשב אדם את עצמו לאלוה, ובא לאמונה בריבוי אלים.
התרופה לאמונה זו היא תורת משה, הדוגלת במונותאיזם קיצוני מדי.
לפי תורה זו, אין באל חלוקה כלל ואין זרימה של אור אלוהי לעולם – מה שמבטל, לדעת אבנר, כל אפשרות לקיום הנפש ולשכר ועונש לאחר המוות, וגורם לשחיתות מוסרית.
האדם לא היה יכול לצאת בכוחות עצמו מן המצב המסובך הזה: האמונה הנכונה על הזרימה האלוהית הייתה מחזיר אותו לעבודה זרה, ואילו תורת משה הרחיקה אותו מן האמת ומן החיים המוסריים.
כדי לתקן מצב זה באה ההתגלמות הייחודית בישו.
בגלל עוצמת האור האלוהי שבו, בזכות נסיו הרבים, ובעיקר בזכות סקרמנט המיסה, הייתה האנושות מסוגלת להבין את עובדת ההתגלמות (על רבדיה השונים) של האל בעולם הנברא.
כתוצאה מהבנה זו האדם מסוגל להבין את האמת, לחיות חיים מוסריים ולקנות את חלקו בעולם הבא.
על פי אותו דגם הסביר אבנר גם את מהות ההתגלמות.
בשרו ודמו של ישו אינם נכנסים לבשר וליין של סקרמנט המיסה.
האל קיים ברובד הקיום הבסיסי ביותר של כל העולם, והשינוי בשעת המיסה אינו כניסתו לבשר וליין, אלא התגלות הרובד האלוהי שבהם על ידי טיהורם מן המקרים החומריים.
כאשר בוחנים את ההגדרות של אבנר בפריזמה הקתולית המקובלת, מתגלה תמונה יוצאת דופן.
בקווים כלליים אבנר מקבל את הדוֹגמה הנוצרית הקתולית של זמנו: הוא מאמין ב, בהתגלמות חד-פעמית של האל בישו המשיח, בחטא הקדמון שהביא אסון על האדם, באי-יכולתו של המין האנושי להיגאל מאותו חטא ללא עזרה חיצונית וכו'.
ואולם, כשבוחנים את תוכנן של אמונותיו ניכר מיד ההבדל הגדול שבינו לבין מקורותיו הנוצריים (והדוֹגמה של הכנסייה).
הדבר בולט במיוחד בנושא השילוש וההתגלמות.
אין ספק שההשקפה שהאור האלוהי זורם לתוך העולם לא הייתה זרה לתאולוגיה הנוצרית, אך ההסבר הבלעדי של השילוש ושל ההתגלמות באמצעותם נדחה בכנסייה הקתולית הרשמית.
לפי הדוֹגמה הזאת (כפי שנתפסה בזמנו של אבנר), השילוש איננו רק מכשיר להעברת האור האלוהי לעולם הגשמי, וההתגלמות איננה רק שיאה של הזרימה האלוהית הזאת; מדובר בירידה של חלק מן ה אל תוך העולם החומרי כדי לגאול את המין האנושי.
אבנר אמנם קיבל את הגדרה זו, אך מהותה בהגותו שונה ממהותה בדוֹגמה הנוצרית.
לפי שיטתו הנאו-אפלטונית, הבן העליון איננו יכול לרדת אל העולם החומרי, כי הדבר סותר את מהותו כטהור מכל חומר.
לדידו, התגלמות האל בישו הוא שיאה של התגלמות האל בכל העולם הגשמי, ולא ירידה חד-פעמית של העצמות האלוהית אל תוך אותו עולם.
גם הגדרת החטא הקדמון כאי-הבנה של השילוש ושל ההתגלמות זרה לפרשנות הנוצרית בימי הביניים – כמוה כהגדרת סקרמנט המיסה כגילוי האלוהות הנמצאת בלאו הכי בכל העולם (ובכלל זה בבשר וביין), הסותרת לגמרי את הדוֹגמה הנוצרית הבסיסית, הרואה בטקס זה כניסה מחודשת של ישו לעולם החומרי.
את ההבדלים הללו ניתן להסביר בשני כיוונים שונים ומשלימים: מטרת הכתיבה של אבנר והסיבות להמרת דתו.
מרבית ההוגים הנוצרים בני זמנו של אבנר סברו כי אין בכוחו של אדם לגלות בעצמו את סודות השילוש וההתגלמות, אלא רק להבינם משנתגלו לו מן האמונה.
גישה זו עמדה בניגוד לאמונתו של אבנר.
ראשית, הוא עצמו לא האמין בשילוש ובהתגלמות מינקות, אלא הגיע אליהם בעיונו (ובחזיונות שראה לאחר שהתעוררו לבטיו הפילוסופיים).
כמו כן, קוראיו היהודים לא קיבלו את האמונות הללו; אדרבה, הם כפרו בהן מלכתחילה, וכדי לשכנעם היה על אבנר להסביר להם למה הכרח גמור הוא לחשוב שהאל מתחלק לשלושה ומתגלם בעולם.
המומר מבורגוס נאלץ אפוא ליצוק תוכן חדש לקביעותיה הפורמליות של הדוֹגמה הנוצרית.
באשר לנסיבות המרתו של אבנר עצמו – מקורותיו הנוצריים היו דלים למדי.
אבנר ציטט בעיקר ממאמרים אחדים של ההוגים הבולטים ביותר בכנסייה המערבית (אוגוסטינוס ותומאס), ומסתבר ביותר שידיעותיו על הנצרות בעת המרת דתו – שעה שהשתכנע בנכונות השילוש, ההתגלמות ויתר האמונות הנוצריות – הייתה דלה עוד יותר.
בנוסף לכך יש לזכור שהוא חי כיהודי עוד שנים אחדות לאחר שהשתכנע באמיתות הדת הנוצריות.
לעומת זאת, המומר מבורגוס מוכיח בקיאות גדולה בספרות היהודית והערבית לגווניה, ובפרט בספרות הפילוסופית.
נראה אפוא שלפחות בעת המרתו הכיר אבנר את התוכן התאולוגי של הדוֹגמה הנוצרית באורח סכמטי בלבד, ויש לשער שגם אחר כך לא השתנו דעותיו.
לפי הסבר זה, אבנר – המנהל ברבים מכתביו דו-שיח סמוי עם הרמב"ם – מצא בעיות בסיסיות בתמונת העולם האריסטוטלית, שבה החזיק כנראה בחלק מן התקופה היהודית של חייו.
אחת הבעיות המרכזיות שהטרידו את אבנר כיהודי הייתה כנראה כיצד נברא העולם: כיצד נבע מן האל השלם והמאוחד עולם כה רבגוני ורחוק משלמות?
אבנר ביקש להשיב על שאלה זו בתשובה הנאו-אפלטונית שהכיר מכתביהם של ראב"ע ואבן-טפיל, ותשובה זו תאמה, לדעתו, את הדוֹגמה הנוצרית (שאת תוכנה הגדיר באמצעות אותה תשובה).
מממצאים אלו נובע שהסיבה העיקרית לכך שאבנר הגדיר את האמונות הנוצריות בצורה שונה מן הדוֹגמה המקובלת בנצרות הייתה שהוא יצק תוכן נאו-אפלטוני יהודי-ערבי למונחים נוצרים שהיו ידועים לו, אך הוא לא הכיר כלל את תוכנם התאולוגי המקובל.
שני ההסברים הללו שונים במידה מסוימת.
על פי ההסבר הראשון, אבנר לא אימץ את התאולוגיה הנוצרית המקובלת משום שסבר כי סטייה ממנה תקל עליו את מלאכת שכנוע היהודים להתנצר.
על פי ההסבר השני, הוא לא ידע את התאולוגיה הזאת או שחלק עליה.
עם זאת, שני ההסברים גם משלימים זה את זה.
לדעתו של החוקר שלום צדיק, ההסבר המכריע הוא ההסבר השני: אין בכתביו של אבנר ולוּ רמז שהבין את התאולוגיה הנוצרית המקובלת, וסביר מאוד שבזמן המרתו אפילו לא שם לב שחלק עליה.
עם זאת, ההסבר הראשון יכול לעזור להבין מדוע לאחר המרתו, בתקופת חייו כנוצרי, לא התאמץ אבנר להפנים את התאולוגיה הזאת.
הנצרות שיצר ויצק למילות הדוֹגמה הנוצרית הועילה לצרכיו הפולמוסיים יותר מן התאולוגיה הנוצרית המקובלת בזמנו.
אמנם אבנר לא היה הנוצרי הראשון שהסביר את הדוֹגמה הנוצרית על פי דגם נאו-אפלטוני קיצוני, אך אין כל רמז שאבנר הכיר את ההוגים הללו או שהושפע בדרך כלשהי מכתביהם.
לפיכך, ככל הנראה אבנר הכיר את הדוֹגמה הנוצרית היכרות שטחית, ויצק לתוכה דגם נאו-אפלטוני שהכיר לא ממקורות נוצריים שקדמו לו, כי אם ממקורות יהודיים ומוסלמיים.
אבנר ניסה בספרו האבוד "הפילוסופיה החדשה" לבקר את המדע האריסטוטלי.
ביקורת זו נכתבה באותו הזמן שבה כתב גם ויליאם איש אוקאם את ביקורתו על המדע האריסטוטלי.
עם זאת, לא היה קשר בין שני ההוגים וגם דרכם בביקורת על אריסטו שונה.
את תפיסתו של אבנר ניתן לשחזר באופן חלקי על בסיס סיכום "הפילוסופיה החדשה" שנכתב על ידי תלמידו לשעבר רבי יצחק פולקר ודבריו של אבנר עצמו בספרו המרכזי "מורה הצדק".
שתי דוגמאות בולטות לתפיסתו של אבנר:
על פי הגישה של אריסטו, כפי שהיא נתפסה בימי הביניים, החומר כולל כמה תכונות כגון המרחקים והמשקל.
אבנר ביטל את הקשר בין החומר לבין תכונות אלו והסביר שהחומר כשלעצמו, הזהה עם בשרו של ישו, נטול כל תכונה.
לדעתו מתווסף על החומר תכונות אחרות שלא קשורות בו בהכרח.
החומר יכול במצב מסוים להיות ללא כל תכונה וזה היה מצבו של ישו ההיסטורי או של "עוגת הכומר" (לחם הקודש) בזמן המיסה.
תפיסה מדעית זו אפשרה לאבנר להסביר כמה מן הנסים של הנצרות, כמו לידת הבתולים של ישו.
על פי הסבר זה, ישו היה יכול לעבור בקרום הבתולים של אמו מבלי לקרוע אותו מכיוון שהוא לא היה בעל ממדים.
אבנר גם תמך בקיומו של הריק וביטל את המושג האריסטוטלי, "מקום טבעי".
לדעתו העצמים נעים בחלל בגלל ההשפעות הדדיות ביניהם ולא בגלל משיכתו של מקום טבעי כל שהוא.
השפעתו של אבנר הייתה משמעותית מאוד.
ניתן ללמוד על הסכנה לתפיסה היהודית שהיוו חיבוריו מן העובדה שרבי משה הכהן מנמק את כתיבת ספרו "עזר האמונה" בכך שבתקופתו רבו "ממירי תורתנו" המשתמשים בכתבי אבנר, וזאת עשרות שנים לאחר מות המומר.
בנוסף, אנו יודעים על לא מעט תשובות של יהודים שנכתבו נגד ספריו הפולמוסיים: רבי יצחק פולקר, שהיה תלמידו של אבנר כשהאחרון היה יהודי, כתב את ספרו "עזר הדת" כדי לסתור את דברי רבו.
ר' יוסף שלום, ענה לשלושת המכתבים שאבנר כתב לאנשים אחרים.
רבי יצחק בן יוסף ישראלי הצעיר ענה למכתב שאבנר שלח לקהילת טולדו בנוגע לתאריך של פסח 1334. שם טוב אבן שפרוט הקדיש לאבנר את החלק ה-15 של ספרו הפולמוסי "אבן הבוחן".
גם חיים אבן מוסא מבקר את אבנר (לצד מומרים אחרים).
בנוסף לכל ההתייחסויות המפורשות לאבנר סביר ביותר שחלק ממחברי הפולמוסים היהודים המרכזיים כיוונו לבקר את כתביו מבלי לצטטו.
נוסף על ההתנגדות לכתביו הפולמוסיים הייתה גם התנגדות לעמדתו הדטרמיניסטית: חלק ניכר מביקורתו של רבי יצחק פולקר על אבנר מתמקדת בנושא זה, רבי משה מנרבון כתב ספר שבו הוא מבקר במפורש את אבנר וגם יוסף אבן שם טוב מציין חיבור שכתב נגד גישתו הדטרמיניסטית של אבנר בפירושו ל"אתיקה", מהדורת ניקומאכוס.
חשובה יותר מהשפעתו השלילית של אבנר על ההוגים היהודים שניסו לדחות את דבריו הייתה השפעתו החיובית על המנהיג העיקרי של יהדות ספרד בסוף המאה ה-14 ותחילת המאה ה-15, רבי חסדאי קרשקש, שקיבל חלקים מתפיסתו.
השפעתו של אבנר על רבי חסדאי קרשקש ניכרת בתחום הבחירה החופשית וביקורת המדע אך היא חרגה מנושאים אלו והשפיעה גם על תורת התארים והאלוהות שלו, ואולי גם על נושאים אחרים.
האגדה על אבנר מבורגוס, תלמיד הרמב"ן
בספר "שלשלת הקבלה" של רבי גדליה אבן יחיא, נכתב שאבנר היה תלמידו של הרמב"ן.
הסיפור שמסופר שם אודות תלמיד הרמב"ן בשם אבנר מופיע בספרים רבים במספר נוסחאות.
על פי הסיפור, היה לרמב"ן תלמיד בשם אבנר שיצא לתרבות רעה.
התלמיד היה מקורב למלכות וזימן את רבו להתייצב לפניו ביום כיפור.
כשבא אליו הרמב"ן, אכל מולו התלמיד נתח חזיר שצלה אותו קודם לכן, והתווכח עם רבו בהלכה, אודות מניין חיובי הכרת שהתחייב על אכילה זו, עד שהוכיח לרמב"ן כי חייב חמישה ולא ארבעה.
לאחר מכן שאלו, אם אכן כל דבר רמוז בתורה – היכן הוזכר הוא, אבנר.
כתשובה הביא הרמב"ן את הפסוק - אות שלישית בכל מילה.
לימים הלך התלמיד בספינה בלב ים ואבדו עקבותיו.
סיפור זה כמעט בוודאות עבר שיבוש, כיוון שהרמב"ן נפטר בשנת 1270 כשאבנר היה בן עשר בלבד.
בנוסף, אין שום עדות בכתבי אבנר לכך שהוא ניסה לפרש אי פעם את כתבי הרמב"ן כרומזים לנצרות (דבר שהוא כן עשה לגבי כתבי הרמב"ם).
לפי עדותו של רבי יצחק פולקר, תלמידו (לשעבר) של אבנר, קודם המרתו היה אבנר מתנגד לקבלה, ולא סביר לומר שלמרות התנגדותו לקבלה הוא היה תלמיד של מקובל כמו הרמב"ן.
"מורה צדק" (שרד רק התרגום הספרדי בשם Mostrador de justicia)
The Libro de la ley ("ספר החוק", החיבור שרד באופן חלקי רק בספרדית)
פירוש על פירוש אבן עזרא לעשרת הדיברות
"מלחמות ה'", תורגם על ידו לספרדית תחת השם Libro de las Batallas de Dios
אבנר אריה שטראוס (נולד ב-6 בנובמבר 1954) הוא זמר, מלחין, גיטריסט, פזמונאי ומשורר ישראלי.
יזם תרבות ואמנות ועומד בראש מיזם סל תרבות שטראוס.
שטראוס נולד בירושלים, בנו של הפילוסוף מיכה שטראוס, נכדו של המשורר לודוויג שטראוס ונינו של מרטין בובר.
למד מספר שנים בארצות הברית, בוגר מכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
לאחר לימודיו שב לישראל ולימד ג'אז באקדמיה למוזיקה ומחול בירושלים.
הוא החל לפעול כמוזיקאי בתחום האוונגרד.
בשנות ה-60 הופיע בלהקות רוק בחיפה, בתל אביב ולאחר מכן בירושלים.
ב-1971 הקים את הרכב הבלוז הישראלי הראשון וכתב את הבלוז "יש לי טלפון ואין לי עם מי לדבר".
ב-1975 נסע לארצות הברית, ניגן והתמחה בג'אז, בלוז, פלמנקו וגיטרה קלאסית, ובהמשך מיזג את הסגנונות ליצירה אישית ייחודית.
במשך השנים זכה להכרה במספר פרסים בפסטיבלי גיטרה בינלאומיים.
בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 הופיע בהופעות ובאירועים מוזיקליים בישראל.
הוציא מספר אלבומים באופן עצמאי, תחת הכותרת "חברת תקליטים קטנה".
בין השאר את המופע "בירושלים השמים נמוכים יותר", שעלה לראשונה במסגרת יריד חוצות היוצר בשנת 1988, יחד עם יוצאי להקת הג'אז הירושלמית "צליל שכן" (אורן פריד, תופים; ויקטור אזוס, באס; אהרוני בן-ארי, גיטרה חשמלית; איתי רוזנבאום, קלידים) שאחר כך הקימו את להקת אטרף.
המופע הוביל לתקליט בשם זהה שיצאה ב-1990.
שטראוס פרסם מספר ספרי ילדים וספרי שירה.
הוציא מספר אלבומים כזמר-יוצר וקלטת לילדים בשם "החברים של הקרנף" עם אנימציה של רוני אורן ודודו שליטא עם שירי ילדים מקוריים (הסרט הופץ בקלטות וידאו ו-DVD מבית MCI).
שטראוס נחשב גם למומחה בתחום המשרוקיות, ובבעלותו אוסף משרוקיות גדול.
בשנת 1988 הקים את "סל תרבות שטראוס" - הפועל במערכת החינוך בישראל למען מופעי העשרה בתחום אמנויות הבמה (מוזיקה, מחול, תיאטרון), בספרות, בקולנוע ובאמנות הפלסטית, בשיתוף אמנות לעם, סל תרבות ארצי ורשויות מקומיות.
עד שנת 2011 שימש כמנכ"ל שטראוס מפעלי תרבות בע"מ.
בשנת 2011 זכה שטראוס במקום השלישי בתחרות צרצר פיס.
שטראוס מתגורר כיום בתל אביב.
בתו, מעין שטראוס, היא אמנית ויוצרת.
הקיפוד שהתאהב במברשת (1980, איוריו של אלכסנדר 'שוני' וולף, הוצאה: שטראוס מפעלי תרבות בע"מ).
מר צפרדע (2006, הוצאה: שטראוס מפעלי תרבות בע"מ).
מרחק ומידות אחרות (שירה, מהשנים 1976–1992 הוצאת ירון גולן).
"Voices within The Ark" שירה באנתולוגיה עולמית של משוררים יהודיים.
שירים פרי-עטו התפרסמו בכתבי עת שונים בישראל, כגון "פיוט","הליקון", "מאזנים", נתיבים,"החוטם", "על הדרך" ואחרים, ובארצות הברית ב-"Mantis" ועוד.
הקרנף הלבן 2003 אלבום עם 13שירים
הבלוז של תל אביב, 1 דצמבר 2016
בלוז האור הגנוז, אלבום כפול עם 23 שירים, 13 ביוני 2014 (יום פטירתו של מרטין בובר)
קו המשווה, אלבום גיטרה אינסטרומנטלי כפול 2013
החברים של הקרנף, "שטראוס מפעלי תרבות" (אנימציה: אולפני "דיסק-אין", הפצה: MCI) 2003
בלוז חצי אחוז, הד ארצי 1995
בירושלים השמים נמוכים יותר, פונוקול, 1991
על אש קטנה, חברת תקליטים קטנה, 1987
אבנר שביט (נולד ב-23 במאי 1983) הוא עיתונאי וסופר ישראלי.
אבנר שביט נולד וגדל בתל אביב, בנם של הפרופסור להיסטוריה של עם ישראל יעקב שביט והפרופסור למחקר התרבות זהר שביט, ואחיו של המזרחן והסופר אוריה שביט.
הוא בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת הסורבון בפריז.
מאז 2021 הוא מלמד באוניברסיטת וסליאן בארצות הברית.
כמו כן, הציג את עבודותיו באוניברסיטאות ייל, MIT, קיימברידג', ובבוסטון יוניברסיטי.
בגיל שבע עשרה ראה אור הרומן הראשון פרי עטו, "זאת לא המסיבה שלך".
למד באוניברסיטת הסורבון בפריז ועשה את חוק לימודיו לתואר ראשון בחוג לקולנוע ולטלוויזיה ובחוג לספרות צרפתית באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2002 היה העורך הלשוני של מדור הספורט בעיתון "מעריב".
שימש כתב ועורך קולנוע וטלוויזיה במקומונים "העיר" ו"עכבר העיר" בשנים 2003–2006. בשנת 2006 עבר לחברת yes הטלוויזיה בלוויין והיה עורך הערוצים yes 1, yes 3 ו-yes movies HD.
ב-2008 שב ל"עכבר העיר" כמבקר הקולנוע של העיתון, וב-2010 עבר לאתר "וואלה", שם הוא משמש מבקר וכתב קולנוע.
כמו כן, טוריו מתפרסמים מדי שבוע ב"המוסף" של מעריב סופהשבוע והוא מגיש פינות קולנוע שבועיות ברדיו ללא הפסקה.
משנת 2024 משתתף בפודקאסט "סינמה סבבה" העוסק בביקורות קולנוע, יחד עם ישי קיצ'לס.
זאת לא המסיבה שלךָ; ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2000
העניינים מסתבכים; ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2004
אבנר שלו (נולד ב-1939 בירושלים) הוא תת-אלוף בדימוס שכיהן כקצין חינוך ראשי וכיו"ר יד ושם.
שלו התגייס לצה"ל בשנת 1956 ושירת בנח"ל.
לאחר קורס קציני חי"ר נותר להדריך בבה"ד 1. בהמשך עבר לצנחנים, לגדוד הנח"ל המוצנח.
שימש במספר תפקידי פיקוד בגדוד ובמלחמת ששת הימים לחם בקרבות בחזית המצרית ונפצע בעת כיבוש רפיח.
הוא שימש כראש ענף ההסברה אצל קצין חינוך ראשי ובתחילת יוני 1972 הוצב כראש לשכת הרמטכ"ל דוד אלעזר – תפקיד אותו מילא עד שחרורו של אלעזר מהצבא ב-1974. שלו נטל חלק בדיונים המדיניים לאחר סיום מלחמת יום הכיפורים.
הוא גם השתתף, עם האלוף (מיל') אהרן יריב, בפגישה הראשונה עם גנרל אל-גאמסי בקילומטר ה-101, פגישה שלאחריה הושגה הפסקת האש עם מצרים.
לאחר המלחמה ביקש שלו לשרת במערך החינוך של צה"ל והיה קצין חינוך ראשי.
במסגרת תפקידו היה גם אחראי על תחנת הרדיו גלי צה"ל.
בתפקידו כקצין חינוך ראשי התרכז באתגר שנוצר לאחר מלחמת יום הכיפורים: בניית האמון הצבאי של צה"ל ביכולותיו וביכולות הטמונות בחברה הישראלית.
שלו עסק בחיזוק לימוד מורשת הקרב וערכי הלחימה של צה"ל וכן בפיתוח והכשרת מפקדים בתחום המנהיגות והפיקוד המבוססים על הערכים המעצבים את הזהות היהודית-ישראלית.
הקים את בסיס ההדרכה של חיל החינוך להכשרת קצינים ולגיבוש התורה המקצועית של צה"ל בתחום המנהיגות.
בעקבות שורת התפקידים שמילא התבקש לשמש מרצה בכיר במכללה לביטחון לאומי.
בשנת 1980 פרש מצה"ל בדרגת תת-אלוף.
לאחר פרישתו מצה"ל כיהן כמנהל מינהל התרבות במשרד החינוך והתרבות וכיו"ר המועצה הציבורית לתרבות ואמנות.
בנוסף היה חבר בהנהלותיהם של מוזיאונים ומוסדות תרבות שונים בישראל.
בתפקידיו אלו היה אחראי לייעוץ והתווית המדיניות של ישראל בענייני תרבות ואמנות ולטיפול בנושאים הקשורים לתמיכה ולעידוד האמנות והתרבות במדינת ישראל ובמערכת קשרי התרבות וחילופי התרבות עם מדינות אחרות.
שלו דאג לייצוב מעמדם של מוסדות התרבות הקיימים בישראל, והקים עשרות מפעלי תרבות חדשים במטרה להגביר את צריכת האמנות והתרבות ולעודד את היצירה בכל רחבי הארץ, תוך מתן דגש על הפריפריה.
ביוזמתו הוקמה רשת של פסטיבלים ברחבי המדינה, הוקמו אולמות תרבות רבים בפריפריה כמו בעכו, כרמיאל, מגדל העמק ונצרת עילית.
הופעל פרויקט סל תרבות ארצי לתלמידים לעידוד צריכת האמנות בבתי הספר.
שלו גם הקים את בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.