tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדוגמה, אם נתונים המסרים ומפתח והתוצאות לאחר הצפנה הם וכן בהתאמה.
כי XOR של מספר בעצמו שווה אפס.
הסיבה לשימוש ב-XOR במקום פעולה בינארית אחרת כמו OR או AND, נובעת מהעובדה ש-XOR משמר אקראיות.
אפשר להוכיח זאת בכמה דרכים, אבל מספיק להתבונן בטבלת האמת של XOR ולראות שהיא מכילה בדיוק 50% אפס ו-50% אחד, לעומת הפעולות OR ו-AND בהן היחס הוא 1 ל-3. כלומר התפלגות התוצאות של פעולת חיבור סיביות מודולו 2 אחידה.
קל להבין זאת במקרה של סיבית בודדת.
אם נתון משתנה מקרי מעל בהתפלגות שאינה בהכרח אחידה, כלומר הסיכויים שיתקבל "0" הם והסיכויים שיתקבל "1" הם , כאשר , ונניח שנתון משתנה מקרי בלתי תלוי בהתפלגות אחידה (סיכויים של לאפס או אחד כמו בהטלת מטבע).
אפשר לראות שההסתברות ש- שווה "0" שווה להסתברות ש- ועוד ההסתברות ש- (כי לפי טבלת האמת של XOR רק בשני מקרים אלו התוצאה תהיה אפס).
במקרה הראשון למשל ההסתברות היא כפול .
בחשבון פשוט יוצא אם כך ש-.
כלומר לא משנה מה הייתה ההתפלגות של , התוצאה תתפלג תמיד באופן אחיד.
תנאי הכרחי בפנקס חד-פעמי שהוא ישמש להצפנת מסר אחד בלבד.
אם משתמשים באותו פנקס להצפנת שני מסרים מה שקרוי "פנקס דו-פעמי" או יותר, גורמים כאמור לשבירה מוחלטת של הצופן.
למרות זאת לאורך השנים לא תמיד הקפידו על כך.
המקרה הראשון והמפורסם ביותר היה המחדל הסובייטי בפרשת מסמכי וינונה.
בגלל התהליך המפרך של הכנת פנקס חד פעמי (בזמנו הדבר בוצע באמצעות הטלת קוביות), המפעילים התעצלו ו"מיחזרו" פנקסים שכבר נעשה בהם שימוש.
מה שאפשר למודיעין האמריקאי לפענח במשך שנים רבות תשדורות סודיות של מרגלים רוסים.
מקרה אחר מהתקופה האחרונה קשור בפרוטוקול PPTP של מיקרוסופט שנקרא MS-PPTP שבגרסה הראשונה שלו, הצפנת כל המסרים שנשלחו מהלקוח לשרת ומהשרת ללקוח בוצעה באמצעות אותו מפתח.
הבעיה הייתה שהצופן איתו עשו מיקרוסופט שימוש היה RC4 שהוא צופן זרם.
כדי לפרוץ את הפרוטוקול כל מה שהמתקיף נדרש לעשות הוא לבצע XOR בין המסרים המוצפנים של השרת לבין המסרים המוצפנים של הלקוח, בכך אפקטיבית הוא מסיר את ההצפנה.
הפרוטוקול תוקן, אך הכיל כשלים רבים נוספים, ולכן גם לאחר התיקון לא היה בטוח יותר.
דוגמה נוספת גרועה אף יותר היא פרוטוקול WEP שבגרסאות הראשונות שלו הכנת המפתח לצורך הצפנה הייתה באמצעות וקטור אתחול שיחד עם המפתח הסודי מוזן ל-RC4 המייצר את זרם המפתח לצורך הצפנת הפריים ב-XOR.
כל פריים הוצפן עם מפתח אחר שהוא פונקציה של המפתח הסודי הקבוע יחד עם וקטור אתחול שונה.
ראשית, וקטור האתחול היה בעצם מספר סידורי של הפריים והוא שודר בגלוי, היות שווקטור האתחול היה באורך 24 סיביות המשמעות היא שהוא מתאפס אחרי או 16 מיליון פריימים שזה לא הרבה במונחים של ימינו.
שנית, בכרטיסים מסוימים לאחר כיבוי והפעלה וקטור האתחול היה מתאפס.
בשני מקרים אילו מה שקרה זה שמסרים שונים הוצפנו עם אותו מפתח, כשהמשמעות היא שבירה מוחלטת של הפרוטוקול.
פרוטוקול זה הכיל כשלים רבים נוספים מה שהוביל לבסוף להחלפתו בפרוטוקול WPA.
פנקס חד פעמי אינו מבטיח אותנטיות.
החיסרון בהצפנה עם פעולת XOR של זרם המפתח עם המסר היא שניתן לבצע מניפולציה של סיביות מסוימות במסר המקורי מבלי לפענח את הטקסט המוצפן.
השינוי יכול להיות נקודתי ולא ישפיע על חלקים אחרים של הצופן.
למשל אם המסר המוצפן מכיל הצפנה של השם "דוד" (בקידוד אסקי נניח ) אם המתקיף במקרה יודע שהשם המוצפן הוא דוד ביכולתו לשנותו ל"משה" () מבלי שהמקבל יבחין בכך.
כל שעליו לעשות הוא לחבר XOR של השמות משה ודוד ואז לחבר את התוצאה ב-XOR עם הטקסט המוצפן במיקום הנכון.
המקבל לאחר פענוח עלול לחשוב שהשם הנכון הוא משה בעוד שהמצפין שלח את השם דוד.
מסיבה זו אין להשתמש בפנקס חד פעמי ללא אמצעי נוסף להבטחת שלמות ואימות.
שנים רבות מאז המצאתו נחשב פנקס חד-פעמי ל"קשה מאוד לשבירה", אך לא הייתה הוכחה מתמטית שהוא אינו ניתן לשבירה כלל.
את ההוכחה לכך סיפק קלוד שאנון, אבי תורת האינפורמציה, במאמר משנת 1949. שנון הגדיר "סודיות מושלמת" כהצפנה שבה ידיעת המסר המוצפן לא מוסיפה שום אינפורמציה לידיעת המסר המקורי.
תנאי זה ניתן לתיאור במספר דרכים שקולות.
שנון התבסס על מושג האנטרופיה שאותו הגדיר, אשר מהווה במובן מסוים כימות של כמות האינפורמציה המצויה בהתפלגות נתונה.
בנוסף, ניתן לנסח את התנאי באופן ישיר וללא שימוש באנטרופיה.
לצורך ההגדרה משתמשים במרחב הסתברות שבו הטקסט הגלוי נבחר באקראי (מתוך התפלגות כלשהי, לאו דווקא אחידה) ומוצפן על ידי מפתח שהוגרל באקראי (באופן אחיד).
אם הם משתנים מקריים של מרחב הסתברות המייצגים את המסר, המפתח והצופן בהתאמה, אז סודיות מושלמת מתקיימת אם מתקיים , כלומר ההסתברות לכך שהוגרל מסר מסוים אם ידוע כתב הסתר המתאים לו, שווה להסתברות שאותו מסר הוגרל מבלי שידוע שום מידע נוסף עליו.
במילים אחרות, המשתנה המקרי שמייצג את ההודעות שנבחרות באקראי, והמשתנה המקרי שמייצג את כתבי הסתר שנוצרים באקראי הם בלתי תלויים.
בניסוחו השקול של שנון, אם מייצגת את פונקציית האנטרופיה אזי התנאי לסודיות מושלמת הוא - כלומר, שהאינפורמציה שבמשתנה המקרי שווה לאינפורמציה שבמשתנה המקרי המותנה .
(תנאי זה ניתן להצגה באופן שקול כ-, כלומר האינפורמציה המשותפת של שני המשתנים היא 0).
בשיטת הפנקס החד פעמי, הכתבים הגלויים, כתבי הסתר והמפתחות הם כולם מחרוזות ביטים מאותו האורך, למשל .
אם הוא כתב גלוי אפשרי כלשהו ו- הוא כתב סתר אפשרי כלשהו, אז קיים בדיוק מפתח יחיד שמעביר את אל : המפתח .
מכאן נובע בפרט שההסתברות לקבלת ככתב סתר היא אחידה לכל כתבי הסתר האפשריים ושווה ל-; שהרי לכל כתב גלוי שנבחר , ההסתברות ש- תתקבל ממנו היא בדיוק ההסתברות שייבחר המפתח היחיד שמעביר את אל , והסתברות זו היא .
כעת נובעת הסודיות המושלמת של הצופן באופן כמעט מיידי: (ה- במונה מגיע מההסתברות לקבל את מתוך ; זה שבמכנה מגיע מההסתברות לקבל את בכלל, מכל כתב גלוי אפשרי).
שנון הוכיח כי תנאי הכרחי לכך שהצפנה תיקרא מושלמת (Perfect secrecy) הוא ש- כלומר רמת אי הוודאות של המפתח תהיה לכל הפחות כרמת אי הוודאות של המסר.
לפיכך אם המסרים מתפלגים באופן אחיד, אורך המפתח חייב להיות לכל הפחות כאורך המסר.
באופן כללי, גודל מרחב המפתחות האפשריים חייב להיות לפחות כגודל מרחב ההודעות האפשריות.
כפועל יוצא, מערכות הצפנה סימטרית שבהן מפתח יחיד משמש להצפנת יותר מאשר הודעה יחידה, אינן מערכות הצפנה מושלמות.
עם זאת, אין הדבר מעיד על בטיחות השימוש הפרקטית של מערכות אלו לצורכי אבטחת מידע.
הצורך במפתח שאורכו כאורך המסר המיועד להצפנה, הוא חיסרון בולט שהופך שליחת מסרים ארוכים לבעייתית.
בעיה מרכזית נוספת היא בעיית העברת מפתח האופיינית לכל שיטת הצפנה סימטרית - כדי ששני הצדדים יוכלו להיתקשר ביניהם עליהם לשתף מפתח, לשם כך הם צריכים למצוא 'ערוץ בטוח' להעברת המפתח הסודי מאחד לשני (אם על ידי פגישה פיזית או באמצעות שליח מהימן).
אם הצדדים ימצאו דרך בטוחה להעביר ביניהם מפתח סודי כאורך המסר, הרי שהם לא זקוקים להצפנה כלל, כי הם יכולים לנצל דרך זו להעברת המסר עצמו.
שיטות ההצפנה הא-סימטריות ובראשן RSA פותרות חלקית את הבעיה.
אפשר להשתמש בהצפנה אסימטרית, כדי לשתף מפתח (קטן יחסית) ולאחר מכן להשתמש בצופן סימטרי מהיר כמו AES כדי להעביר את המסר עצמו.
פתרון זה לא יועיל במקרה של הצפנת מפתח חד-פעמי מכיוון שהקושי בהעברת המפתח זהה לקושי שבהעברת המסר עצמו.
בעיה נוספת היא בעיית "הבטחת השלמות" (Integrity).
שיטה זו אינה מונעת שינוי של המסר המוצפן בידי גורם זר המסוגל ליירט את הצופן, לשנות חלקים ממנו ולאפשר למסר להמשיך ליעדו המקורי מבלי שיעד זה יוכל לזהות שינוי זה.
גם שיטת ההצפנה האסימטרית אינה פותרת בעיה זו.
במקרה כזה יש צורך להפעיל שיטות נוספות שמטרתן הבטחת שלמות המסר או הצופן באופן שיאפשר לצדדים לזהות כל ניסיון לשינויו.
זאת עושים בדרך כלל באמצעות קוד אימות מסרים או חתימה דיגיטלית.
ידוע כי הקו החם בין וושינגטון ומוסקבה היה מוגן בעבר באמצעות פנקס חד-פעמי שאת המפתח שלו נהגו להעביר באמצעות בלדר צבאי.
אחת הסיבות לשימוש דווקא במנגנון "פשוט" זה, הייתה על מנת ששתי המעצמות לא ייאלצו לחשוף שיטות הצפנה אחרות, רגישות יותר, שהן השתמשו בהן.
הדיעה הרווחת היא שתחנות המספרים המסתוריות הן אמצעי להעברת מסרים למרגלים ברחבי העולם בגלי רדיו קצרים, המוצפנים באמצעות פנקס חד-פעמי.
יישום פנקס חד-פעמי באמצעות הצפנה קוונטית
בעיית העברת המפתח פוגמת ביעילות ובפרקטיות של הצפנה בעזרת פנקס חד-פעמי.
לאור זאת יש הסבורים כי כאשר תהיה פריצת דרך בתחום המחשבים הקוונטיים, ניתן יהיה לבצע החלפת מפתחות קוונטית ובכך לייעל את שיטת הפנקס החד-פעמי ולשנות דרמטית את בטיחות ההצפנה.
פֶנָקִיסְטִיסְקוֹפּ (Phenakistiscope), "מראֶה מטעה" בתרגום מילולי, הוא מכשיר אופטי ליצירת אשליה של תנועה, שפותח בראשית שנות השלושים של המאה ה-19 על ידי המדען הבלגי ז'וזף פלטו (Joseph Plateau).
בגרסתו הפשוטה ביותר, המכשיר בנוי מדיסקית אחת המחולקת לשמונה או שישה-עשר מקטעים, כשבכל מקטע פעור חריץ צר ולצידו דמות המצויה בתנוחה אחת מתוך רצף של תנועה (למשל, דמות קופצת בחבל, בועטת בכדור וכיוצא בזה).
הצד עליו מצוירות הדמויות הופנה כלפי מראָה בעוד הצופה במתקן ניצב ללא ניע מן הצד השני של הדיסקית, כשעינו צמודה לאחד החריצים.
כאשר הדיסקית מסתובבת במהירות, בכל פעם שמפתח החריץ חולף בסמוך לעין הצופה, ניתן לראות להרף-עין את אחת הדמויות המצוירות מצדה השני של הדיסקית (משום שהשתקפו במראה).
הרושם שמתקבל על הרשתית הוא של דמות יחידה בתנועה.
המדען וחוקר התנועה אטיין ז'ול מארה היה אחד הראשונים להבין את חשיבותו של המתקן לחקר התנועה:
הצלם האנגלו-אמריקאי אדוארד מויברידג' והמיליונר לילנד סטנפורד, במסגרת ניסוייהם בצילום תנועה, הבינו ש"תיאור מוקפד" ו"ייצוג נאמן" יכולה לספק המצלמה.
הם החליפו את איורי הפנקיסטיסקופ בתצלומים, שנתפסו כאמינים ומדויקים יותר, ובעלי זיקה הדוקה יותר ל"אמת" ריאליסטית כלשהי, ובנו על סמך התצלומים תאוריית תנועה.
מארי הסתייג מההיבט האשלייתי שיוצרים תצלומיו של מייברידג', אך המשיך להיעזר בצילום ובמכשיר הפנקיסטיסקופ במחקרי התנועה שלו.
פנקו (בספרדית: Penco) היא עיר צ'יליאנית בפרובינציה של קונספסיון, מחוז ביוביו השמיני (Región del Biobío).
משמעות השם בשפת המפודונג היא "מימי פאומו" (Peumo).
במהלך התקופה הקולוניאלית בהיסטוריה הצ'יליאנית שכנה העיר קונספסיון במיקומה הנוכחי של פנקו, על שפת האוקיינוס השקט.
בשנת 1687 הקים מושל צ'ילה חוסה דה גרו (Garró) את מבצר פלנצ'אדה (Fuerte la Planchada) על מנת להגן על העיר ונמלה.
המבצר עמד בהתקפות שודדי ים אחדות בין השנים 1694 ו-1720. במהלך מלחמת העצמאות של צ'ילה שימש המבצר כבית כלא לתומכי העצמאות, ביניהם היה רמון פריירה (Ramón Freire).
במרוצת המאות ה-16 וה-18 הוחרבה העיר מספר פעמים בעקבות מספר רעידות אדמה וגלי צונאמי שעלו מן הים בעקבותיהן.
לאחר רעידת האדמה וגל הצונאמי של שנת 1751 החליטו השלטונות הקולוניאלים על העברת העיר קונספסיון למיקומה הנוכחי בעמק המוצ'ה (Valle de la Mocha) על גדת נהר הביוביו.
בו בעת נאסר על התיישבות במקום, ורק לאחר הסרתו בשנת 1840 הוקמה העיר פנקו הנוכחי.
העיר הנוכחית הוקמה בשנת 1842 כתוצאה מהגירה של כפריים בחפשם עבודה ותנאי מחיה משופרים, שכן באותה התקופה שפעה פנקו בדגה ומשאבים ימיים אחרים.
כיום ניתן להבחין בפנקו בשני מרכזים נבדלים: פנקו עצמה ומרכז נוסף, קטן ממנה, הממוקם צפונית לה בקרבת הנמל ומפעל הזכוכית ושמו לירקן (Lirquén).
תושבי העיר פנקו נקראים "פנקונס" (pencones), ואילו תושבי העיר קונספסיון מכונים "פנקיסטאס" (penquistas), על שם מקורה ההיסטורי של העיר.
פנקו (גרמנית: Pankow) הוא אחד מ-12 רובעי ברלין, בירת גרמניה.
רובע פנקו נוצר כתוצאה מאיחוד של שלושה רבעים לשעבר — פנקו, פרנצלאואר ברג ו-וייסנזה — במסגרת רפורמת השכונות של ברלין ב-1 בינואר 2001. כל השכונות המרכיבות את פנקו שכנו לפני נפילת חומת ברלין ב-1989 במזרח ברלין.
רובע פנקו שוכן בצפון ברלין וגובל ברבעים מיטה ופרידריכסהיין-קרויצברג מדרום, ליכטנברג ממזרח, רייניקנדורף ממערב ובמדינת ברנדנבורג מצפון.
זהו הרובע המאוכלס ביותר בברלין והשני בגודלו מבחינת השטח.
רובע פנקו מורכב מ-13 שכונות, מספר השכונות הרב ביותר מבין רובעי ברלין אחרי טרפטו-קפניק.
פנקו הוא אחד הרבעים המגוונים ביותר בברלין.
פרנצלאואר ברג, השכונה היחידה הגובלת ברובע מיטה, בנויה ברובה בתים צפופים בגובה בינוני, ומתגוררים בה צעירים ומשפחות רבות.
12.4% מתושבי השכונה אינם אזרחים גרמניים, השיעור הגבוה ביותר ברובע (שיעור הזרים ברובע פנקו כולו הוא 6.9%.
זהו השיעור הגבוה ביותר מבין רובעי מזרח ברלין לשעבר).
בשאר השכונות ברובע פנקו ניתן לראות בתים פרטיים רבים לצד בנייני מגורים רבי-קומות אשר נבנו לאחר מלחמת העולם השנייה.
שיעור הזרים בשכונות אלו נמוך, והאוכלוסייה מבוגרת יותר.
חלק מהשכונות החיצוניות של פנקו, אשר גובלות במדינת ברנדנבורג, הן כפריות ולעיתים חקלאיות באופיין.
הפַנְצֶרְשְרֶק (גרמנית: Panzerschreck; בתרגום חופשי: אימת הטנק), או בשמו הרשמי,"רַקֶטְנְפַנְצֶרְבוּקְזֶה" (Raketenpanzerbüchse, או RPzB, גרמנית: רובה-רקטת-טנקים) היה משגר רקטות נגד טנקים שפותח על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
הפנצרשרק, פותח על בסיס משגרי בזוקה אמריקאים אשר נלקחו שלל במהלך הקרבות בצפון אפריקה, וירה רקטה בקוטר 88 מ"מ עם ראש קרב חלול.
הפנצרשרק שיפר משמעותית את יכולתו של חיל הרגלים הגרמני להתמודד עם טנקי בעלות הברית, אך הוא יוצר בכמויות קטנות יותר מהפאנצרפאוסט, שהיה מטול רקטות חד פעמי נגד טנקים.
הפנצרשרק היה בשימוש בין השנים 1943 ו-1945 ויוצרו עבורו יותר מ-289,000 מטולים.
הדגם הראשון של הפנצרשרק, שסומן RPzB 43, שקל כ-9 ק"ג, אך חייב את היורה ללבוש בגדי מיגון כדי להתגונן מפני הרשף והחום הרב שפלט הנשק בעת הירי.
באוקטובר 1943 הוחלף הדגם בדגם משופר, RPzB 54, לו נוסף מגן רשף, אשר הגדיל את משקלו ל-11 ק"ג, אך ביטל את הצורך בלבישת בגדי מגן בעת הירי.
דגם זה הוחלף בהמשך בדגם נוסף, RPzB 54/1, בעל קנה מקוצר, אשר ירה רקטה משופרת שהגדילה את הטווח היעיל ל-180 מטר.
בסך הכל יוצרו יותר מ-289,000 יחידות פנצרשרק מכל הדגמים.
בעת הירי פלט הפנצרשרק כמות גדולה מאוד של עשן מאחורי הנשק כמו גם בחזיתו.
בשל היותו למעשה צינור ובשל העשן הרב, כינו החיילים הגרמנים את הנשק גם בכינוי "אוֹפֶנְרוֹר" ("Ofenrohr") - "ארובת התנור".
בשל העשן נחשף מיקומו של צוות הפנצרשרק בעת הירי, חשיפה שחייבה את הצוות לשנות מיקום לאחר כל ירי.
העשן יצר בעיה נוספת בעת ירי ממקומות סגורים דוגמת חדרים ובונקרים, בשל היותו מסוכן לנשימה.
פָּנְצֵרְיֵיגר (Panzerjäger), גרמנית: צייד טנקים, הוא אחד משני טיפוסים של משחיתי טנקים אשר יוצרו בגרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
משחיתי טנקים מטיפוס פנצרייגר היו הדור הראשון של משחיתי הטנקים הגרמנים, והם התאפיינו בהיותם חסרי צריח ובעלי גוף מחופה למחצה וכן בעצם היותם הסבות של תובות קיימות של טנקים שהתיישנו.
הפנצרייגר היה משחית טנקים שנבנה על ידי הסרת הצריח מתובת טנק שהתיישן והחלפתו בתותח נגד טנקים.
התותחים שהורכבו היו למעשה תותחים נגררים שהוסרו, יחד עם לוח מגן החזית שלהם, מהעגלה הנגררת, והרכבתם, כמו שהם, על התובה, על מנת לאפשר להם ניידות טובה יותר.
פיתוח הפנצרייגרים החל לפני תחילת מלחמת העולם השנייה ונמשך עד לשנת 1943, עת שמשחיתי הטנקים הכבדים והמוגנים יותר מטיפוס יאגדפנצר (Jagdpanzer, מגרמנית: טנק צייד) תפסו את מקומם.
פנצרייגרים המשיכו לשרת עד תום המלחמה.
התובות ששימשו להרכבת הפנצרייגרים היו בעיקר תובות של טנקים מיושנים ושל טנקים שנתפסו שלל, מה שהוזיל את עלויות הבנייה שלהם ואפשר להשמיש ציוד מיושן שהיה חסר ערך לכלי לחימה אפקטיבי.
למרות מספר חסרונות שנבעו ממדיניות זו, דוגמת שריון קל מידי וצדודית גבוהה, הוכיחו הפנצרייגרים את עצמם מוצלחים במשימה עבורה תוכננו.
פנצרייגרים הופעלו בדרך כלל במסגרת גדודית כחלק מדיוויזיית פנצרים או חיל רגלים משוריין (חרמ"ש), במטרה להתמודד עם העדיפות המספרית הגבוהה של טנקי בעלות הברית.
דוגמאות למשחיתי טנקים מטיפוס פנצרייגר:
פנצרייגר 1 - תותח נגד טנקים 47 מ"מ על תובת פנצר 1
מארדר 1 - תותח 75 מ"מ על תובת טנק שלל צרפתי מסוג לוריאן 37L
מארדר 3 - תותח 75 מ"מ על תובת טנק צ'כי מסוג פאנצר 38(t)
נאזהורן - תותח 88 מ"מ על תובה שהורכבה מחלקים של טנקי פנצר 3 ופנצר 4
פנקיאה היא אלת המרפא במיתולוגיה היוונית.
היא בתם של אסקלפיוס ואפיאונה (אלת שיכוך הכאב).
פירוש השם פנקיאה ביוונית הוא "התרופה לכל דבר".
פנקיאה וכל אחת מחמש אחיותיה ביצעו היבטים שונים בעבודת אפולו, אל הרפואה: איסו הייתה אלת ההתאוששות, היגיאה הייתה אלת הגהות, אקסו הייתה אלת ההחלמה, ואגלאה הייתה אלת היופי הטבעי.
לפנקיאה ארבעה אחים: פודלריוס אשר נודע בכושר אבחנותיו, מָכָאוֹן שהיה מנתח אמן, תלספורוס נודע כגמד שהקדיש את חייו לשרותו של אסקלפיוס, ואראטוס, אחיה החורג היה גיבור יווני ומשחרר סיקיון.
על פנקיאה מסופר כי הייתה מצוידת בשיקוי שבעזרתו הייתה מרפאה את החולים.
פנקיאה היא ההשראה למיתוס התרופה המרפאה כל מחלה ברפואה, אותו חומר אשר יאריך חיי אדם לנצח.
בשפה המדוברת השתרש המונח פנקיאה כדימוי לאמצעי שפותר בצורה מלאה בעיה מורכבת.
בתראקיה קרוי הנהר פנגה (בבולגרית: Zlatna Panega), על שם האלה פנקיאה.
פנקס שירות הוא אוטוביוגרפיה וספר זיכרונות של יצחק רבין שפורסם ב-1979, ושאותו כתב רבין יחד עם העיתונאי דב גולדשטיין.
הספר עורר מספר שערוריות בזמנו, בשל השפה הבוטה השגורה בו כלפי דמויות שונות מן הצמרת הפוליטית באותה עת, ובעיקר עקב כינויו של שמעון פרס, מתחרהו של רבין על צמרת המערך, "חתרן בלתי נלאה", כינוי שדבק בזה האחרון.
הספר נכתב בשנים 1978 - 1979 כאשר רבין היה חבר כנסת באופוזיציה, לאחר הקדנציה הראשונה שלו כראש הממשלה.
הספר נכתב בשיתוף עם כתב העיתון מעריב, דב גולדשטיין, ויצא לאור בהוצאת ספרית מעריב.
הספר פורסם תחילה באנגלית בשם - The Rabin Memoirs, ואילו פרקים ממנו בעברית פורסמו במהלך אוגוסט 1979 בעיתון מעריב.
גולדשטיין מסר בין השאר את טיוטת הספר לכתב לענייני מפלגות של הטלוויזיה הישראלית ניסים משעל, כחלק ממהלך של קידום מכירות.
משעל פרסם מידע ממנו, עוד טרם פרסומו, מידע שהביא לסערה תקשורתית.
הספר פורסם בעברית בתחילת ספטמבר 1979. ב-10 בספטמבר 1979 ערך רבין מסיבת עיתונאים לרגל השקת הספר, ובה חזר על דברים שפרסם בספר, בין השאר שלא ישמש כשר בממשלה בראשות שמעון פרס.
בספר סוקר רבין את תחנות חייו עד זמן כתיבתו, כולל ילדותו, הלחימה במסגרת הפלמ"ח, הקריירה הצבאית שלו, כהונתו כשגריר בארצות הברית וכראש ממשלת ישראל.
בין היתר, כתב רבין על פרשיות מעוררות מחלוקת: גירוש הערבים במהלך מלחמת העצמאות, הטבעת אלטלנה ועוד.
אחד הפרקים בספר, על גירוש ערבים במלחמת העצמאות, אף צונזר.
בטיוטה העברית נכלל קטע, שלפיו הורה בן-גוריון ב-1948 ליגאל אלון וליצחק רבין לגרש את תושבי הערים לוד ורמלה, וכי הגירוש בוצע: "היה עלינו לטפל בבעיה סבוכה אחרת...
גודלה של האוכלוסייה האזרחית של לוד ורמלה...
שלא יכולנו להשאיר בעורפנו, כי הם יכלו לסכן את דרכי האספקה לחטיבת 'יפתח'...
אלון חזר ושאל: 'מה ייעשה באוכלוסייה זו?' בן-גוריון הניף את ידו בתנועה שאמרה – סלקו אותם.
אלון ואני קיימנו התייעצות – והסכמנו שעלינו לסלק את התושבים...
מבחינה פסיכולוגית, זה היה אחד המבצעים הקשים ביותר שלנו.
תושבי לוד לא עזבו מרצונם.
לא היה מנוס משימוש בכוח ומיריות אזהרה, כדי להניע את התושבים לצעוד כ-20 ק"מ עד שהגיעו לקווי הלגיון".
הטיוטה העברית אושרה על ידי הצנזורה הצבאית, שלא פסלה את הקטע המדובר, ונמסרה לפרץ קדרון, כדי שתתורגם לאנגלית.
אולם לאחר מכן נפסל הקטע על ידי ועדת השרים לענייני פרסומים.
קדרון העביר את הקטע לעיתון הניו יורק טיימס, וזה פרסם אותו ב-23 באוקטובר 1979. המאמר בעיתון זכה לתהודה רבה בישראל ובקהילה היהודית בארצות הברית, כולל בכלי התקשורת, ובעקבות זאת פרץ בקרב הפוליטיקאים ובכלי התקשורת בישראל ויכוח בנוגע לשאלה אם תושבי לוד ורמלה גורשו.
באוקטובר 1979 טען שמעון פרס שפרסום הקטע המצונזר "גרם נזק עצום למדינה" (להסברה של ישראל).
עם זאת, את מרבית תשומת הלב של התקשורת משכו דעותיו לגבי שותפו להנהגת מפלגת העבודה - שמעון פרס.
רבין קבע כי פרס "פסול מלשמש כראש הממשלה".
העיתונאי ניסים משעל חשף את המידע מתוך קריאת טיוטת הספר, ערב פרסומו.
במיוחד זעם רבין על ההדלפות של אנשי פרס לעיתונות בתקופת שלטונו הראשונה כראש הממשלה.
פרס עצמו התייחס לספר כאל "טעות דפוס בפוליטיקה הישראלית".
לטענת מבקריו של רבין קיימים בו אי-דיוקים.
ההיסטוריון מיכאל בר-זוהר, שנחשב לתומכו של פרס, טען כי "בפרקים בהם [רבין] מדבר על מבצע אנטבה, הוא פשוט כתב דברים שלא תואמים את האמת".
עם זאת, הספר נכתב באווירת התקופה ומנקודת מבטו האישית של יצחק רבין, ומכאן ייחודו.
בספר רבין גם כתב ביקורת קשה על אנשי תנועת גוש אמונים, שביצעו מספר "מבצעי התנחלות" בלתי חוקיים ביהודה ושומרון, במהלך כהונתו כראש הממשלה.
דוגמת ניסיונות ההתנחלות במבנה תחנת הרכבת מסעודיה הנטוש בשומרון.
פנקס הקהילות: אנציקלופדיה של היישובים היהודיים למן היווסדם ועד לאחר שואת מלחמת העולם השנייה היא אנציקלופדיה להנצחת הקהילות היהודיות שחרבו בשואה, אשר יוצאת לאור בהוצאת יד ושם בירושלים.
עד כה יש באנציקלופדיה עשרים ושניים כרכים באחד-עשר חלקים, שראו אור בין השנים תש"ל–תשס"ז (1969–2007).
הפרויקט זכה בשנת תשל"ג (1973) בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
הוא מקבל תמיכה כספית מטעם "קרן הזיכרון לתרבות יהודית" שמושבה בארצות הברית.
ד"ר שמואל ספקטור היה העורך הראשי במשך שנים רבות ועורך של מספר כרכים.
בנוסף לו עבדו לפחות עשרים ושישה עורכים ועורכי משנה.
בשנת 1954 סבר ד"ר נתן עק שמפעל "פנקס הקהילות" חורג מהגדרת תפקידו של יד ושם:
לפנקס הקהילות בראשיתו הייתה מטרה מקיפה אף יותר מזו המוכרת כיום: "להקיף במשך הזמן את כל החומר הארכיוני לתולדות הקהילות בעולם כולו" ולא רק בכל הנוגע לקהילות שנפגעו בשואה.
במושב הראשון של הוועדה המשותפת של יד ושם וייִוואָ (המכון המדעי היהודי בניו יורק) באביב 1954, נחתם הסכם "להתחיל בהכנת פנקס הקהילות שנחרבו".
"לפנקס יהיה אופי של לקסיקון גאוגרפי היסטורי", קבעה הוועדה, "על כל קהילה שנחרבה יבוא תיאור שיקיף את כל ימי קיומה...
למן עת לידתה עד לזמן כיבושה וחורבנה." ב"ידיעות יד ושם" תוארו קוויו העתידיים של הפנקס: "ערכים...
ישקפו את תולדותיהן של כל הקהילות שנחרבו בארצות השואה.
כל יישוב יהודי עתיד למצוא את מקומו בפנקס." תהיה זו
מאות ספרי ה"יזכור" של הקהילות השונות, הכתובים בעיקר בשפות מזרח אירופה ובראש ובראשונה ביידיש, רוויים בתכנים אישיים, זיכרונות, תיאורי נוף, רגשות וקינות.
ביוזמם את "פנקס הקהילות" ביקשו חוקרי יד ושם להשלים את האמור בספרי ה"יזכור" של הקהילות השונות, מהצד העיוני.
ביצועו של המפעל הוטל על פרופ' ישראל היילפרין.
בנסיעתו לניו יורק, באותה שנה, דן שר החינוך בן-ציון דינור עם "סופרים ואנשי מדע" (היסטוריונים וארכיבאים) במפעל פנקס הקהילות.
נוסף להסכם עם ייִוואָ נחתמו הסכמים עם מוסדות וארכיונים נוספים, לשם שיתוף פעולה ושיתוף במידע.
הסכמים ראשונים נחתמו עם המרכז לדוקומנטציה בפריז ועם החברה ההיסטורית הישראלית, שבארכיוניה נשמרו "ארכיוני ושרידי ארכיונים משבע מאות יישובים יהודיים בגרמניה, וממאות יישובים בארצות אחרות באירופה".
בשלב הראשון אמורים היו להיכתב קורות הקהילות תחת הכיבוש הנאצי, ובשלב השני – "פרשת תולדותיהן של כל הקהילות הללו מהתייסדותן עד השלטון הנאצי." כמו כן, נקבע שהפנקס יופיע בעברית, יידיש ואנגלית, "אולם המהדורה האנגלית לא תוכל להופיע בעת ובעונה אחת עם העברית והיידישאית, בגלל ההבדלים בסדר הא"ב של הלשונות האלה."
בדצמבר 1954 נמסר כי החלטה זו הגיעה "לשלב של ביצוע".
רובו הגדול של החומר היה מארכיונים גדולים שהשתמרו מקהילות גדולות – בעיקר ורשה, וילנה, ביאליסטוק ולודז'.
צוין כי "אוצר יקר בארכיון הן מאות המונוגרפיות על ערים ועיירות", אך התיעוד על היישובים הקטנים לקה בחסר.
"תוכנן [של המונוגרפיות] הן חוויות וניסיונות בתקופה שבין פרוץ המלחמה והגירוש, או החיסול, של היישוב המדובר".
לא היה במונוגרפיות אלה תיעוד של חיי הקהילה עצמה, אלא בעיקר – או רק – תיעוד השמדתה.
כמו כן, על מספר מצומצם של קהילות גדולות היה יותר מידע מאשר על מאות קהילות קטנות.
"בניו יורק משלימים עכשיו את רישום היישובים של צרפת ורומניה", מפני ש"חלק גדול של הספרים הסטטיסטיים והדמוגרפיים לא נמצא כלל בירושלים." בירושלים נעשה רישום קהילות אלג'יריה, תוניסיה ומרוקו.
"עד עתה נרשמו עשרות אלפי יישובים ונאסף חומר סטטיסטי על 22,000 מהם.
כמקורות עיקריים משמשים מפקדי אוכלוסין רשמיים שנערכו בתקופה שבין שתי מלחמות העולם." עבודת "רישום כל המקומות שהיה בהם יישוב יהודי לפני החורבן...
הולכת ונעשית עתה בניו יורק [על ידי ייוו"א] ובירושלים כאחד, ויש לקוות שהמלאכה תושלם תוך חודשים אחדים", נמסר ביוני 1955. עד תחילת 1956 בוצע רישום סטטיסטי ודמוגרפי של רוב קהילות אירופה.
עד שנת 1956 הוקמה המחלקה ביד ושם לשם כתיבת פנקס הקהילות.
מחלקה זו ארגנה את החומר הקיים על הקהילות, בצורת לקסיקון גאוגרפי-היסטורי עבור כל "גוש ארצות".
בראשית שנות קיומו של המפעל הועלה התהייה
מאוחר יותר הוחלט, עקב ההבנה המתגבשת לגבי גודלו העצום של הפרויקט, להתייחס לכל מדינה בנפרד, ואף ליצור פנקסים נפרדים לאזורים שונים באותה המדינה עצמה.
כבר בשנת 1956 הוכנה רשימה ובה 30,000 שמות של יישובים וקהילות שחרבו.
הכוונה הייתה לכלול בפנקס כל יישוב יהודי בו חיו לפני השואה "לפחות 'מנין' יהודים (עם משפחותיהם כחמישים נפש)".
בינואר 1957 נקבע כי הפנקסים הראשונים שיוכנו הם פנקסי קהילות ליטא, לטביה, איטליה, בסרביה (רומניה) והולנד; שנה לאחר מכן עוד כותב כך בן-ציון דינור, יו"ר מועצת יד ושם.
בפועל, השתנה סדר ההכנה של הפנקסים פעמים רבות.
לבסוף היו הפנקסים הראשונים שראו אור פנקסים חלקיים מרומניה, פולין, גרמניה והונגריה .
עם תחילת העבודה על פנקסי הקהילות התגלה כי ריבוי התעתיקים של שמות הקהילות מהווה מכשול בעבודה.
"לגבי הכתיב העברי של שמות המקומות שוררת עזובה כה רבה ואנדרלמוסיה גמורה אפילו בפרסומים רציניים." הכותב, א' קאליש, קבל על "הנטייה הרווחת בעיתונות ובספרות החדשה, הן בעברית והן ביידיש, לזלזל בשם היהודי של המקום ולהתעלם ממנו."
הכותב התנבא כי "בעיות מסוג זה יופיעו בחומרה מיוחדת בהגיע תור הגשמתו של רעיון פנקס הקהילות, זה המפעל המדעי המונומנטלי של יד ושם; הם יופיעו אז כנחשול פתאום, על כל הסבך שבהן, ובלחץ גובר והולך.
אותה שעה ודאי יהיה כבר מאוחר לבקש להן פתרון יסודי ומקיף."
חה"כ ושר החינוך לשעבר זלמן שזר, לימים נשיא המדינה, ביטא את מורת רוחו מכך שבמפעל הביבליוגרפיה לפנקס הקהילות עובד "צוות אנשים מצומצם, העובד במשרות חלקיות בלבד." ציין דינור: "חסרים לנו אנשים.
השואה הכריתה מאיתנו דור של מלומדים, דווקא מבין חוקרי הארצות ההן.
לאו מילתא זוטרתא היא: דור שלם של חוקרים!
לכן אנחנו בעד הקמת מכון המחקר.
אנחנו מקווים לגדל בו את האנשים הדרושים."
גם המקורות היו בצמצום; רבים מהם היו בבית הספרים הלאומי, אך זה שכן בקמפוס האוניברסיטה העברית על הר הצופים והיה נתון במצור.
רק בשנת 1960 עבר בית הספרים הלאומי לקמפוס החדש של האוניברסיטה העברית בגבעת רם.
בנוסף, "רק חלק מן הספרות הרגיונאלית העצומה של אירופה המזרחית מצוי בספריות השונות שבמערב, ומן הצורך לחפש אחרי הספרים האלה ולצלמם, כולם או מקצתם, לצורך העבודה.
והרי הקריאה במיקרופילמים לא תיתכן בלא מכשירים מתאימים."
עם זאת, בהדרגה החל שטף של חומרים ארכיוניים להגיע מארכיונים אחרים, מכל רחבי אירופה, ממדינות שגבלו במסך הברזל, כרומניה, וכך מארכיונים אחרים בישראל, בהם גנזך המדינה, מכון ליאו בק ועוד.
בשנות ה-60 הפכה קבלת מידע ארכיוני לשגרה.
בכינוס המועצה העולמית הרביעית של יד ושם בשנת 1958 הוחלט כי פנקסי הקהילות יתמקדו בקורות הקהילה בתקופה הנאצית: הוראות הנאצים להוצאת היהודים מחיי הכלכלה והחברה, הפרעות ביהודים, הגטואיזציה והגירושים, וכן דרכי ההתמודדות של היהודים: הגירה, הקמת אגודות חדשות ועוד.
בין רשימת המקורות הראשוניים נכללה עיתונות מהתקופה וכן ספרי זיכרון של קהילות, ארכיונים ציבוריים, רשמיים ופרטיים, ובמקרים מעטים - אף עדויות אישיות.
עם תחילת תכנונה של בקעת הקהילות, בשנת 1987, החל רישום אינדקס קהילות בו נרשמו כ-5,000 קהילות.
הצלחתו של פרויקט מחשוב שמות הנספים מתוך דפי העד, בשנת 1999, נתנה דחיפה נוספת ליצירת אינדקס הקהילות, במסגרת יצירת אינוונטאר של מספר אינדקסים.
לאחר הכנת מפעל ביבליוגרפי, נועדו הפנקסים הראשונים להיכתב על ליטא, לטביה ובסרביה (חבל ארץ בצפון רומניה, על גבול אוקראינה, כיום רובו במולדובה העצמאית), וכן על איטליה והולנד.
נקבע שפנקס הקהילות יתחום את המדינות על פי גבולותיהן בשנת 1939, ואת גרמניה – על פי גבולותיה בשנת 1933.
בשנות ה-70 יצאו לאור הפנקסים הראשונים.
בשנות ה-80 יצאו לאור פנקסי הקהילות של יוגוסלביה, לטביה ואסטוניה ביחד, בכרך אחד, וכן הולנד.
בשנות ה-90 יצאו לאור פנקס קהילות ליטא וכן פנקס קהילות לוב ותוניסיה בכרך אחד ופנקס קהילות יוון.
בעשור הראשון של המאה ה-21 יצא לאור פנקס הקהילות של סלובקיה ונמשכת הוצאתם לאור של פנקסי הקהילות של אזורים נוספים בפולין ובגרמניה.
בתחילת שנות העשרה של המאה ה-21 יצא לאור אינדקס באנגלית שכולל את האזורים שטרם יצאו פנקסיהם, כגון אוקראינה, בלארוס, צרפת ואזורים בגרמניה, בהם מזרח גרמניה לשעבר, שלזיה ופומרניה.
שמונה מהכרכים עוסקים בפולין, ארבעה בגרמניה, שניים ברומניה, ואחד על כל אחת מהקהילות הבאות: הולנד, הונגריה, יוגוסלביה, יוון, לטביה ואסטוניה, לוב-תוניסיה, ליטא, סלובקיה.
מתוכננים כרכים על הקהילות בצ'כיה, אוסטריה, צרפת, איטליה ומדינות ברית המועצות לשעבר.
סדר הכרכים שיצאו עד כה
כרך ראשון: ד"ר תיאודור לביא, אביבה ברושי (בן-אז"ר) וצבי שאל; תש"ל (1969)
כרך שני: ד"ר ז'אן אנצ'ל ותיאודור לביא; תש"ם
כרך ראשון: באוואריה: ברוך צבי אופיר, בהשתתפות חסיה טורטל-אברז'נסקה ושלמה שמידט; תשל"ג (1972)
כרך שני: וירטמברג, הוהנצולרן, באדן: פרופ' יוסף ולק; תשמ"ה
כרך שלישי: הסן, הסן-נאסאו, פרנקפורט: פרופ' הנרי וסרמן; תשנ"ב
כרך רביעי: צפון מערב גרמניה: ד"ר דניאל פרנקל ותמר אברהם, בשיתוף פעולה עם הרברט אובנאוס ופרופ' דוד בנקיר; תשס"ז
חלק שלישי: הונגריה: תיאודור לביא, נתנאל קצבורג [ואחרים].
כרך ראשון: לודז' והגליל: דנוטה דומברובסקה ואברהם ויין; תשל"ו
כרך שני: גאליציה המזרחית; דנוטה דומברובסקה, אברהם ויין ואהרון וייס; תש"ם
כרך שלישי: גאליציה המערבית ושלזיה; תשמ"ד
כרך רביעי: וארשה והגליל: תשמ"ט
כרך חמישי: ווהלין ופודלסיה: ד"ר שמואל ספקטור; תש"ן
כרך שישי: מחוזות פוזנן ופומרניה, גדנסק (דנציג): אברהם ויין ורחל גרוסבאום-פסטרנק (עורכת משנה); תשנ"ט
כרך שביעי: מחוזות לובלין, קיילצה: אברהם ויין; תשנ"ט
כרך שמיני: מחוזות וילנה, ביאליסטוק, נובוגרודק: ד"ר שמואל ספקטור וברכה פרוינדליך (עורכת משנה); תשס"ו (2005)
חלק חמישי: הולנד: ד"ר יוסף מכמן-מלקמן, הרטוך בים, פרופ' דן מכמן; תשמ"ה
חלק שישי: לאטביה ואסטוניה: פרופ' דב לוין; תשמ"ח
חלק שביעי: יוגוסלאוויה: צבי לוקר; תשמ"ח
חלק שמיני: ליטא: פרופ' דב לוין; תשנ"ו
חלק תשיעי: לוב ותוניסיה: ד"ר עירית אברמסקי-בליי; תשס"ח (מהדורה שנייה מעודכנת - הראשונה יצאה בתשנ"ז)
חלק עשירי: יוון: ד"ר ברכה ריבלין; תשנ"ט (1998)
חלק אחד-עשר: סלובקיה: יהושע רוברט ביכלר; תשס"ג
ראשית תבניתו של פנקס הקהילות היא ב"דפי קהילה", "גיליון רישום של הקהילות בגולה (פנקס הקהילות)", או מפקד קהילות הונגריה שדבר קיומם פורסם בגיליון הראשון של "ידיעות יד ושם".
הגיליון כלל את השאלון הבא:
בראשית כל כרך מופיע תיאור מקוצר של תולדות היהודים באותה מדינה בה עוסק הכרך.
לאחר מכן מופיעים, בסדר אלפביתי, ערכי הקהילות.
כל ערך פותח בטבלה של מספרי האוכלוסין ביישוב: מספר התושבים הכללי, מספר היהודים ושיעור היהודים בקרב האוכלוסייה הכללית.
כל ערך כולל פרק קצר על תולדות המקום: שליטיו הראשונים, מאפייניו הייחודיים, אם יש כאלה.
לאחר מכן מופיע תיאור ימי ראשיתה של הקהילה, לעיתים בימי הביניים, והתנאים שבהם קיבלו היהודים היתר להתיישב במקום.
מתוארות נסיבות חייהם של היהודים וקורות הקהילה בשנות קיומה הראשונות.
מתוארים יחסיהם של היהודים עם סביבתם: האם היו פרעות או שהיהודים חיו ביחסי שכנות טובים עם הסובבים אותם.
במקרים רבים התקיימה הקהילה מאות שנים, אך לעיתים המידע על הקהילה לפני המאה ה-19 דל למדי.
הערך סוקר את פעילותם הציבורית והחינוכית של בני הקהילה, פעילות הסעד, הרווחה והתרבות, נטייתם הדתית והמפלגתית, אישים מרכזיים בקרבם ולעיתים את התפלגות המקצועות בקרבם.
כן מתוארים חיי הקהילה: מתי הוקם בית הכנסת, איך התפתחה מערכת החינוך, האגודות השונות שהיו בקהילה, ומה היו נטיותיה הדתיות העיקריות – רפורמה, אורתודוקסיה או נטייה אחרת.
הערך מתאר את השתנות הקהילה עם מגמות ההשכלה והאמנציפציה, המודרניזציה, ההגירה, העיור והתיעוש.
אם השתלבו היהודים באגודות ובחיים הפוליטיים הכלליים ביישוב, יש לכך אזכור בערך המוקדש לאותה קהילה.
הסופר והעיתונאי אדם ברוך כתב על חשיבותה של האנציקלופדיה כך:
פנקס רשימות היא תוכנת עורך טקסט בסיסית המצורפת למערכות ההפעלה Windows של מיקרוסופט.
התוכנה צורפה לכל גרסה של מערכת ההפעלה, מאז שיצאה הגרסה הראשונה של Windows בשנת 1985.
Notepad פועלת כתוכנה דלת אמצעים מסוג עורך טקסט, המאפשרת למשתמש לכתוב ולערוך קובצי טקסט.
התוכנה מאפשרת לכתוב בשפות הנכתבות מימין-לשמאל ושפות הנכתבות משמאל-לימין; לשם כך, ניתן לשנות את כיוון הכתיבה על ידי לחיצה על המקש הימני שבעכבר וסימון\הורדת הסימון שעל הפרמטר "כיוון קריאה מימין לשמאל".
סוג הגופן שבשימוש בתוכנה שונה במשך מספר גרסאות: עד להשקת מערכת ההפעלה Windows 95, הגופן היחידי שניתן היה להשתמש היה Fixedsys.
מהשקת Windows 2000 ועד הגרסה הנוכחית של התוכנה, ניתן לשנות את הגופן תחת הלשונית "עיצוב".
במערכת ההפעלה Windows 8, שאליה צורפה Notepad בגרסתה העדכנית ביותר, גופן ברירת המחדל הוא Consolas.
בגרסאות האחרונות של Windows כולל Windows 10 ו-Windows 11, פנקס רשימות קיבל מספר שיפורים משמעותיים.
בין השיפורים ניתן למצוא חיפוש והחלפה מתקדמים, תמיכה במצב כהה, הצגת מספרי שורות לצד הטקסט, ושמירה על קבצים גדולים יותר.
בנוסף, אפשרות שבירת השורה האוטומטית (wrap text) הופכת את העריכה לנוחה יותר, והסביבה הפשוטה והקלילה של התוכנה מאפשרת להיפתח במהירות ולצרוך מעט משאבים של המחשב.
גם בגודל הקובץ הייתה התוכנה מוגבלת: עד לשחרור מערכת ההפעלה Windows 2000, גודל הקובץ הגדול ביותר שיכל להיכתב היה 64KB.
האפשרות לקיצור מקשים גם נוספה עם שחרור Windows 2000, ואיתה ניתן לכתוב קובץ חדש (Ctrl + N), לפתוח קובץ (Ctrl + O), לשמור קובץ (Ctrl + S), הדפסה (Ctrl + P) ועוד רבים.
כברירת מחדל סיומת הקובץ אשר תגרום לקובץ להיפתח באמצעות פנקס רשימות היא txt, ניתן לערוך כל קובץ למעשה על ידי שינוי סיומתו ל-txt.
ניתן לשמור קובצי טקסט גם בסיומות html.
(שתהפוך את הטקסט לקוד HTML), הסיומת css.
(שתהפוך את הטקסט לקוד CSS) וכך הלאה.
פנקס הקטן היא בלדה משנת 1970 שכתב דן אלמגור כחלק מהמחזמר "עיר הגברים", המבוסס על סיפורי דיימון ראניון בתרגומו של אליעזר כרמי (בתרגום משנת 1954 של יצחק אברהמי לסיפורו של ראניון נקראה הדמות בשם "פינקס קטינא").
השיר, שהיה הלהיט הגדול של המחזמר, הולחן ועובד על ידי מתי כספי ובוצע על ידי ששי קשת.
את הקול הנשי (הוד מעלתה) ביצעה אבירמה גולן ואת תפקיד פנקס הקטן שיחק ראובן שנער.
בפסנתר מנגן שלמה גרוניך, ושיתוף הפעולה בשיר הוביל לתחילתו של הפרויקט המשותף בין גרוניך וכספי "מאחורי הצלילים".
השיר הגיע למקום ה-15 במצעד הפזמונים השנתי של קול ישראל (1971) ולמקום ה-25 במצעד השנתי של גלי צה"ל, הפך למזוהה ביותר עם קשת והופיע בתקליטו הראשון.
במרכזו של השיר הקברטי נמצא פנקס, נער מעלית נמוך קומה, המתאהב ברקדנית יפת תואר, ואהבתו אליה נמשכת גם לאחר שהרקדנית הופכת לנכה המרותקת לכיסא גלגלים בעקבות התקפה אלימה שחוותה מספסר הימורים בשם ג'ק.
לאחר ההתקפה, פנקס דואג לכל מחסורה, מטפל בה במסירות וממלא אחר בקשותיה.
כאשר הוא דוחף אותה על גבי כסאה על פני וכשהם מגיעים לים היא מגלה לו את לבה, מתוודה לגבי אהבתה אליו ומבקשת שיישק לה.
לאחר שהם מתנשקים היא נופחת את נשמתה.
פנקס שב אל העיר ונוקם בספסר שהוביל לפגיעה ב"הוד מעלתה" – הוא שובר את גבו במוט ברזל.
על כך הוא נשפט ומושת עליו גזר דין מוות בכיסא חשמלי.
לכל אורך משפטו וגם במהלך ביצוע גזר דינו, פנקס אינו מספר מדוע הכה את ג'ק.
ברגעיו האחרונים הוא נזכר בנשיקתה של "הוד מעלתה".
סיפורו המקורי של ראניון נקרא "Little Pinks".
בסיפור, "הוד מעלתה" הוא כינויה של זמרת אדומת שיער במועדון לילה בברודוויי.
פינקס הקטן (Little Pinks) עובד במועדון כמנקה שולחנות ומאוהב בה בחשאי.
שמו של הספסר המכה אותה הוא קייל אייבלס.
לבקשתה של "הוד מעלתה", דוחף אותה פינקס הקטן בכיסא הגלגלים את כל הדרך עד למיאמי.
בשנת 1942 עובד הסיפור לסרט בשם The Big Street, בכיכובם של הנרי פונדה ולוסיל בול.
בשנת 2010 הופיע השיר בפסקול הסדרה "פלפלים צהובים" בביצוע של קשת.
ב-2022 העלה תיאטרון תמונע הצגה על פי הסיפור.
נוסח ההצגה נכתב על ידי דניאל בוצר.
דליה שימקו ביימה את ההצגה.
פִּנְקָסִי (כיתוב בדף אחורי, בפולנית ובגרמנית: PINKOSI) עם כותרת המשנה "לשומרים ולרעיהם", הוא כותרו של ספרון שהוענק לכל חבר וחברה בתנועת הנוער "השומר הצעיר", בשנותיה הראשונות.
כולל את עיקרי התנועה בראשיתה, הסיסמאות והאמרות הנהוגות בה וסמליה, פרקי היסטוריה, לקט שירים אהודים, וטבלאות סדר יום.
כל האמור ב"פנקסי": מקורות קדומים וחדשים זכה לשינון רב של אלפי חניכי התנועה, במפגשים וביחידות, באותן שנים, ועל כן היה מעין קנון קובע, שהשתתף בעיצוב התודעה הציבורית היהודית והציונית.
מהדורתו הראשונה ראתה אור בהוצאת א.
לוין אפשטיין אשר שכנה אז בעיר ורשה, בשנת תרע"ח 1918, מיד לאחר גמר מלחמת העולם הראשונה.
ובעקבותיה, ראו אור מהדורות נוספות, שבהן שונו תוכני "פנקסי" ואף עברו תמורה מפליגה, בשל התמורות החברתיות והרעיוניות בתנועת "השומר הצעיר" ובסביבתה.
חלק העוסק ביעדיה של התנועה.
החלק הראשון הובא תחת הכותרת:
ומעליה המשפט: "אין דבר העומד לפני הרצון!"
לגדל דור צעיר עברי זקוף־קומה ולחנכו, שבכל מקום ובכל שעה יוכל להושיע לעצמו ולזולתו ...
(החינוך בתנועה) בורא בני־נעורים חזקים ואמיצים ברוחם וגופם".
הברכה (קריאה: "חזק!", ותשובה: "חזק ואמץ!") שהונהגה בין חברי התנועה, נלקחה מהמקרא, הייתה הברכה העברית הנהוגה בין חניכי תנועות הנוער היהודיות הציוניות הצופיות, ובכלל זה גם בתנועת הצופים בארץ ישראל.
" דברות "השומר הצעיר" "
[שפת אמת תכון לעד (משלי י"ב, י"ט)
ב) השומר הוא נאמן לאלֹהי ישראל, לארץ אבותיו ולעמו.
[כל שהוא קבוע בארץ־ישראל ומדבר בלשון הקֹדש - מובטח לו, שהוא בן־עולם הבא.
ג) השומר הוא אחיעזר ואחיסמך.
[ואהבת לרעך כמוך (ויקרא י"ט, ט"ו)]
ד) השומר הוא אח לשומרים.
[טובים השנים מן האחד, אשר יש להם שכר טוב בעמלם; כי אם־יפלו - האחד יקים את חברו...
[בא כי איש־חיל אתה וטוב תבשר.
ו) השומר הוא חובב הטבע.
[מה רבו מעשיך, ה', כלם בחכמה עשית!
ז) השומר הוא שומע לפקודת ראשיו.
[אזן שמעת תוכחת־חיים - בקרב חכמים תלין.
ח) השומר הוא עליז ורענן.
[אור זרע לצדיק, ולישרי לב - שמחה.
ט) השומר - דרכו לחסכון.
[אגר בקיץ בן משכיל, נרדם בקציר בן מביש.
י) השומר הוא טהור במחשבתו, בדבריו ובמעשיו [נקיות מביאה לידי פרישות, פרישות מביאה לידי טהרה, טהרה מביאה לידי קדשה.
"הנני מבטיח הבטחה שלמה לעשות כל מה שבכֹחי להיות נאמן לאלֹהי ישראל לארץ אבותי ולעמי ולהיות אחיעזר ואחיסמך לכל מי שנברא בצלם אלֹהים למלא את כל דברות "השומר"."
"תולדות הסקויט" (תולדות תנועת הצופים העולמית)
מפת ארץ ישראל עם סימוני יישובים
"תולדות "השומר"" (תולדות ארגון "השומר")
"תולדות הרצל" (תולדות בנימין זאב הרצל)
"שם בארץ..." (פה בארץ חמדת אבות)
[שחקי כי באדם אאמין,] (שחקי שחקי)
[קום נא ערבי קום קום]
"נס ציונה." (שאו ציונה נס ודגל)
[אנו נהיה הראשונים] (אנו נהיה הראשונים)
א) מדי בוקר רחץ פניך צווארך וידיך!
ב) בוקר וערב נקה את פיך, וגם את שיניך תנקה במברשת.
ג) נטול ידיך לפני אכלך ושתותך ולפני עלותך על משכבך.
ד) טבול את גופך במים לעיתים תכופות.
ה) יהיו בגדיך טהורים ונקיים.
ו) אל תירק על הרצפה.
ז) אכול לאיטך ולעוס כראוי.
ח) חדש אוויר חדרך לעיתים קרובות.
ט) יהיו מקומות משחקיך רחוקים מגלי אשפה וזבלים.
מה עשיתָ היום לעמך ולארצך
"פנקס הרופאים" (מכונה לעיתים גם "רשם הרופאים") הוא חלק ממאגר רישוי מקצועות רפואיים שבו רשומים כל בעלי רישיון לעסוק ברפואה בישראל.
המאגר מנוהל מכוח חוק על ידי משרד הבריאות.
עיון בפנקס הרופאים מתאפשר גם באתר האינטרנט של משרד הבריאות, ומאפשר לברר אם אדם המציג עצמו כרופא בישראל, אכן מוכר ככזה על ידי משרד הבריאות ובאתר מוצג מספר רישיון רופא, מספר מומחה, עיר מגוריו וממתי האדם מחזיק ברישיון לעסוק ברפואה (תאריך קבלת הרישיון).
רקע אקדמי של הרשומים בפנקס
על פי כלל, רשומים בפנקס הרופאים אך ורק אנשים שהם בעלי תואר דוקטור ברפואה (ממוסד ישראלי או שאינו ישראלי), ושבנוסף לכך גם עברו את בחינות הרישוי לעיסוק ברפואה בישראל לאחר לימודיהם, שניתנים גם הם מטעם משרד הבריאות.
אלו בדרך כלל רשאים לעסוק ברפואה בישראל עיסוק קבוע.
לעיתים נרשמים בפנקס אנשים שאינם רופאים באופן זמני בלבד העוסקים בתחום בעל השפעה מכרעת על תחומי רפואה שונים, או שתחומם מושפע יפה מתחום זה (כגון ביוכימיה, רוקחות, רב-חובלות ועוד) וזאת לצורך ביצוע פעולה מסוימת המוגדרת בחוק "עיסוק ברפואה".
הרופאים הרשומים בפנקס הם בחלקם רופאים שביצעו בהצלחה התמחות באחד או יותר מתחומי ההתמחות המוכרים על ידי משרד הבריאות הישראלי.
אחרים הם מי שמוגדרים "רופא כללי" והם משוללי התמחות כזו.
הפנקס מהווה דוגמה ליישום של חוק חופש המידע.
מטרת פנקס הרופאים היא לצמצם את הסיכוי לשרלטנות מסוג התחזות רפואית מחד, ולהגדיל הסיכוי לעיסוק ברפואה על ידי רופאים בלבד, מאידך.
קיימים גם "פנקס רופאי השיניים", ו"פנקס הפסיכולוגים", האוגדים בתוכם רופאי שיניים ופסיכולוגים המותרים לעסוק בתחומם בישראל ובנוסף קיימות רשומות נוספות של המורשים לעסוק במקצועות הרפואה והבריאות ביניהם "פנקס הרוקחים" ו"פנקס האחיות".
פנקס הפסיכולוגים (מכונה לעיתים גם "רשם הפסיכולוגים") הוא מאגר נתונים שבו רשומים האנשים בעלי רישיון קבוע מטעם משרד הבריאות לעיסוק בפסיכולוגיה במדינת ישראל.
הפנקס קיים מכוח חוק הפסיכולוגים משנת 1977. מטרת פנקס הפסיכולוגים היא לספק לציבור מידע בסיסי על הרשאים לעסוק בפסיכולוגיה בישראל, כדי למנוע מצבים בהם לא מוסמכים, לא מורשים או מתחזים יעניקו טיפול או אבחון פסיכולוגי.
מנהל רישום פנקס הפסיכולוגים במשרד הבריאות הוא הפסיכולוג הארצי.
בעלי תואר "מוסמך" בפסיכולוגיה או בעל תואר גבוה יותר ממוסד המוכר על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
בעלי תואר בפסיכולוגיה ממוסד אקדמי בחו"ל שוועדת הרישום מכירה בו כתואר שווה ל"מוסמך" בפסיכולוגיה או תואר גבוה יותר.
סטודנטים שסיימו את חובות השמיעה בתארים אלו בישראל, אך עדיין לא קיבלו את תעודת המוסמך, יכולים להירשם בפנקס ברישום זמני (לאחר אישור ועדת הרישום).
ניתן להחליפו ברישום קבוע לאחר סיום כלל הדרישות לתואר שני (כולל תזה או קורסי השלמה ופרקטיקום נדרשים) והצגת תעודת מוסמך לוועדת הרישום.
כדי להיות זכאים להירשם בפנקס הפסיכולוגים יש לעמוד בכללים הבאים:
אזרחי ישראל או תושבי ישראל.
קבלת אישור מוועדת הרישום של משרד הבריאות.
הפנקס מכיל את המידע הבא:
תאריך קבלת רישיונו של כל פסיכולוג.
תחומי מומחיותו של הפסיכולוג (במידה וסיים תהליך התמחות), ותאריך קבלת המומחיות, בתחומים הבאים: פסיכולוגיה קלינית, פסיכולוגיה חינוכית, פסיכולוגיה התפתחותית, פסיכולוגיה ארגונית, פסיכולוגיה שיקומית, פסיכולוגיה רפואית או פסיכולוגיה חברתית.
תחומי הדרכה של הפסיכולוג: האם ובאיזה תחום רשאי הפסיכולוג להדריך.
פנקס הקהילה הוא ספר בו נהגו הקהילות היהודיות לרשום את תולדותיהן.
הפנקס נכתב מעת לעת על ידי בעלי תפקידים בקהילה.
לרוב נכתב הפנקס באמצעות נוצה ודיו או עט נובע.
רישום תולדות הקהילה ב"פנקס", היה נהוג בקהילות יהודיות בארץ ישראל ובאירופה מן המאה השש עשרה ועד מלחמת העולם השנייה.
הפנקסים תיעדו הן את חיי היחיד החבר בקהילה ברישום אירועים בולטים, כמו לידה, בר-מצווה, נישואין, פטירה, וכיוצא בזה.
והן את החיים הציבוריים בקהילה ברישום אירועים ציבוריים, כמו הכנסת ספר תורה לבית כנסת, או חנוכת בית כנסת.
כך גם נרשמו בהם אסונות, מגפות, פוגרומים ופרעות שקרו לקהילה.
כמו כן מופיעים בפנקסים רישומים על התנהלותן של הקהילות מול הרשויות - תשלום מיסים, תקנות והסכמות, חובות הלוואות ומשכונות.
רובם של פנקסי הקהילה אבדו בתלאות הקהילות לאורך ההיסטוריה.
דפים בודדים מפנקסי קהילה קדומה מהמאה ה-13 שרד בכריכה של ספר, פנקס מלא שרד מהמאה ה-15, כמה מאות פנקסים שרדו גם את השואה עד ימינו וכמה עשרות מהם נדפסו.
פנקסים אלו מהווים תיעוד מקורי אמין ועשיר על ההיסטוריה בקהילות היהודיות.
אחרי השואה חידשו כמה קהילות יהודיות את רישום האירועים בפנקס הקהילה.
ספרות הפנקסים כוללת גם פנקסי בעלי מלאכה, סוחרים ואיגודים מקצועיים, כמו פנקס מלווה ברבית, וכן פנקס סוחרי בקר ופנקס חברת החייטים.
ארגונים ומוסדות בקהילות היהודיות רשמו וניהלו גם פנקסים של המוסד.
"חברת גמילות חסדים" הייתה ארגון נפוץ בקהילה היהודית, לעיתים החברה הייתה שייכת לחבורת בעלי מלאכה כמו צורפים, חייטים, פחחים ושאר בעלי מלאכות, וראשי הארגון ניהלו פנקס.
בפנקס רשמו המנהלים ("פרנסים", "גבאים") את שמותיהם, את תקנות החברה, את החלטות אספות החברה ובעיקר את ההכנסות וההוצאות.
לפעמים נרשמו בפנקס גם זכרונות מהקהילה.
בחלק מהפנקסים גם נוספו דברים שנכתבו בחרוזים באקרוסטיכון, רישומים במקרוגרפיה וציורים.
התקנות הראשונות של חברת גמילות חסדים הן כנראה של קהילת פירארה שבאיטליה, שנתקנו בשנת ה'רע"ה (1514).
הפנקס הראשון הנמצא היום הוא פנקס חברת גמילות חסדים ברומא מהשנים ש"ך-שמ"ז (1560–1587).
בארכיון הספרייה הלאומית נמצאים עשרות פנקסי חברת גמילות חסדים בכתב יד.
חלקים מהם נדפסו במשך השנים.
פנקסי קהילה אחדים יצאו לאור בדפוס לשם שימורם ותיעודם.
חלק מתעדים פנקס מסוים וחלקם בסדרת פרסומים כספרי זיכרון לקהילות,
רבים מהם יצאו לאור אחרי השואה והם כוללים זכרונות ומאמרים על ערים וקהילות שנעלמו או הושמדו בשואה.
קדמוניות מפנקסאות ישנים - לקורות ישראל בפולין בכלל ובקראקא בפרט - שי"א-שצ"ח
פנקס הקהילה היהודית הפורטוגיזית בתוניס - תקי"ד-תרנ"ז (1753-1897)
פנראיים (שם מדעי: Zanobatidae) היא משפחת של דגי סחוס מסדרת הטחנאים בתוכה סוג יחיד - פנראי (Zanobatus) ובו שני מינים, כאשר בתחילה נחשב המין Zanobatus schoenleinii ליחיד במשפחתו, אך בעקבות מחקרים הופרד מין נוסף ממנו - Zanobatus maculatus.
ייתכן שהם שייכים לסדרת הרינופריסטיים.
הם קרובים מאוד למשפחה טריגונים קוצני-גב.
מינים אלה חיים במי האוקיינוס האטלנטי שלחופי מערב אפריקה בין מרוקו לאנגולה בימים טרופיים וידועים ממחקרים שבוצעו על המין Z.
אורכם מגיע עד 60 סנטימטרים והם בעלי גוף שטוח ומעוגל בצבע חום כהה עד שחור ומעט מנומר.
כמו מרבית הבטאים הם משריצים צאצאים חיים ונמצאים בצמוד לקרקעית, שם הם מחפשים על החולות חסרי חוליות ודגים למאכל.
פנקסי הראי"ה היא סדרת ספרים שבמסגרתה נדפסות מחברות הגותיות של הראי"ה קוק.
הסדרה יוצאת לאור במכון הרצי"ה בירושלים, הפועל בתיאום עם משפחת רענן (יורשי הראי"ה ובנו הרצי"ה).
נכון לתשפ"ה (2025) יצאו במסגרת הסדרה שמונה חלקים (תשעה כרכים).
בסדרה נדפסות מחברותיו ("פנקסים") של הראי"ה, בהן דברי מחשבה, קבלה, פרשנות אגדה, דרשות, הספדים, הדרנים ומעט אגרות.
מחברות אלה משתרעות החל משנותיו הראשונות כרבה של זוימל ועד סוף ימיו.
דברי הלכה, אגרות, כרוזים ומאמרים ארוכים (שנדפסו בספר מאמרי הראיה), המפוזרים אף הם לאורך מחברותיו של הרב קוק, מושמטים ממהדורה זו.
לעיתים נדפסים העתקות לכתבי הראי"ה שרשם בנו הרצי"ה, ואף מאמרים של הרצי"ה.
עריכת הסדרה כוללת את פענוח כתב היד של הרב קוק, הגהה, פיסוק, פתיחת חלקית של ראשי התיבות, תיקון ציטטות, הוספת ניקוד חלקי, מראי מקומות המצוטטים במפורש, ולעיתים – הפניות לספרי מחשבה וקבלה.
החל מן הכרך השני והלאה נוספו הערות המציינות כאשר הסימן כבר נדפס בכתבי הראי"ה.
בחלק השמיני נוספו הערות שוליים רבות וארוכות.
העורכים העיקריים של הסדרה הם ראש מכון הרצי"ה הרב בן ציון כהנא שפירא (בנו של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא), הרב צבי מיכל לוין (בשלושת הכרכים הראשונים תחת שם העט "לוי יצחקי") והרב זאב נוימן (עד פטירתו בשנת תשפ"ד).
שלושת הכרכים הראשונים יצאו לאור לעילוי נשמת שמונת הנרצחים ב.
הסדרה יוצאת לאור בסיוע "מנהל התרבות" במשרד החינוך.
בחלק השמיני צוינו הרבנים חוקרי מכון הרצי"ה שהשתתפו בעריכת הספר: דניאל בן אליהו, יהונתן בוגנים, בניהו חורב, גבריאל לנדאו, צבי מיכל לוין, אליהו פרארי, בן ציון שפירא.
חלק ראשון – תריסר מחברות, ממוספרות מחדש לפי הסדר הכרונולוגי של כתיבתן: א – חמש מחברות קטנות ודפים בודדים מתקופת בויסק.
ג – פנקס י"ד: אחרון בבויסק (בויסק קטן).
ד – פנקס י"ג: ראשון ליפו (ארץ ישראל א').
ה – פנקס יפו: פ"א פסקאות עם אדר היקר.
ז – פנקס ד': ירושלים: תר"פ-תרפ"ד (דגל ירושלים).
ח – פנקס ירושלים: תרפ"ו או תרפ"ז.
ט – פנקס ירושלים: תר"פ-תרפ"ד, או תרצ"א או תרצ"ג.
י – פנקס ירושלים: תרצ"ג.
יא – פנקס ל"ג: ירושלים: תרצ"ג-תרצ"ה.
יב – פנקס ל"ד: ירושלים תרצ"ה.
וכן "נספחות" מכתבי הרצי"ה: העתקת פנקסים ג וד, ומאמר "אורו של משיח".
ספר זה הוא היחיד בסדרה שצורפו לו מפתחות: מפתח מקורות, אישים, ספרים, רשימת שירים ופרקי כתיבה אישיים, סעיפים שנדפסו בכתבי הראי"ה הנדפסים, ועוד.
הספר יצא לאור באדר ב' תשס"ח וכולל 710 עמודים.
חלק שני – שתי מחברות: פנקס מתקופת בויסק (מכונה גם לנבוכי הדור.
פורסם במהדורה זו בהשמטות, ראו להלן), ועמו "נספח": ביאור על המדרש הראשון במדרש בראשית רבה.
וכן פנקס מ"א – מחברת מתקופת ירושלים: תרפ"א-תרפ"ג.
החל מכרך זה והלאה צוין בהערות שוליים כאשר נדפס הסימן בכתבי הראי"ה הנדפסים.
הספר יצא לאור בסיוון תש"ע, מיד לאחר הפרסום האלמוני של פנקס "לנבוכי הדור" ברשת האינטרנט, וכולל 248 עמודים.
חלק שלישי – שלוש מחברות, ממוספרות מחדש: פנקסים טו וטז – הפנקס הכפול.
במחברת סימנים שנדפסו בשו"ת דעת כהן ובמוסר אביך, ומתארכים אותה לתקופת זוימל.
וכן "נספחים": חביון עוז – מאמרים על לימוד פנימיות התורה, ליקוטים מכתב ידו של הראי"ה (הועתקו בידי הרצי"ה ללא סדר), ו"רמזים".
הספר יצא לאור בשנת תשע"א (אולם חסרה בו שנת הדפוס) וכולל 376 עמודים.
חלק רביעי – ארבע מחברות מתקופת יפו הנקראות, כל אחת, "פנקס הדפים" (פנקס הדפים א, פנקס הדפים ב, וכן הלאה).
וכן 17 "נספחות": מאמרים שונים העוסקים בטעמי המצוות, איחוד התורה שבכתב עם התורה שבעל פה, דברי קבלה, חשיבות לימוד המחשבה, החינוך ביישוב החדש, הקמת ישיבת אוצר חיים, תוכנית הלימודים של ישיבת מרכז הרב וכן אגרות בנושא זה אל הרבנים אהרן טייטלבוים, יצחק אייזיק הלוי הרצוג ודוב רבל, ועוד.
הספר יצא לאור באלול תשע"ז וכולל 510 עמודים.
חלק חמישי – החלק הראשון של פנקס מציאות קטן (סעיפים א-צג).
וכן 15 "נספחות": מאמרים שונים העוסקים בבריאת העולם, מידת הרחמים ומידת הדין, הדרכים להשגת דעת ד', פרשת המן ודור המדבר, צדקה, שכר המצוות, תפילה כנגד רשעים, התעלות בעלי החיים, אגרת אודות שיטתו של הרב המקובל פנחס הכהן לינטופ, ועוד.
כרך זה יצא לאור במחצית שנת תשע"ח, מיד לאחר פרסום מהדורת מאבני המקום ומגיד של "מציאות קטן", וכולל 293 עמודים.
חלק שישי – החלק השני של פנקס מציאות קטן (סעיפים צד-רח).
וכן מדור נספחות בשם "אלון בכות" (הוקדש לזכר הרבנית פנינה שפירא אשת הרב אברהם אלקנה שפירא): הספדים על רבו הרב ראובן הלוי לוין מדווינסק ועל חותנו הרב צבי יהודה רבינוביץ' תאומים מרוגולי, וביאורים לתחילת מגילת איכה משנת ה'תרמ"ו.
הספר יצא לאור בשנת תש"פ וכולל 293 עמודים.
חלק שביעי – החלק השלישי של פנקס מציאות קטן (סעיפים ריג-רמ), הכולל כ-100 עמודים.
כן נדפס לראשונה "נספח" – "קובץ מתקופת יפו־שווייץ" (נקרא בידי הרצי"ה: "ציריך ס"ג [=סט גלן]", ובפי אחרים: "פנקס ללא כריכה"), ובו רס"ה פסקאות (כשליש מהן התפרסם לראשונה), ב-155 עמודים.
כשישים פסקאות מפנקס זה נדפסו בחלק השלישי של פנקסי הראי"ה, במדור "ליקוטים מכת"י הראי"ה".
הספר יצא לאור בשנת תשפ"ב וכולל 256 עמודים.
חלק שמיני (שני כרכים) – החלק הרביעי של פנקס מציאות קטן (סעיפים רמ-רפ), הכולל 130 עמודים.
כן נדפס "פנקס ה" (רמג סעיפים).
לפנקס ה נדפסו "נספחות" (379 עמודים): א.
מהדורה מאוחרת של חלק מהמאמר "קרבת אלוהים".
מכתב מהרב הרצוג אל דוד בן-גוריון, ומאמר מתקופת חיבור "מציאות קטן".
"חָרוּת וחֵרוּת" – שיחת הראי"ה בעריכת הסופר אז"ר עם הערות הראי"ה.
גרסאות מאוחרות וחלקיות של המאמרים "חביון עוז" ו"שלום עולמים".
מהדורה נוספת למאמר "למהלך האידאות בישראל" בעריכת אז"ר עם הערות הראי"ה.
הספר יצא לאור באייר תשפ"ה וכולל 973 עמודים בשני כרכים.
על פי רוב מחזיק מכון הרצי"ה בכתב היד המקורי של מחברות הראי"ה.
במקרים אחרים נעשה שימוש בצילום כתב היד או בהעתקות הרצי"ה.
עם זאת, כמה ממחברות הראי"ה פורסמו תחילה בידי "המכון להוצאת גנזי הראי"ה" בסדרת "קבצים מכתב יד קדשו", ורק לאחר מכן בידי מכון הרצי"ה.
חמש מחברות שנדפסו תחילה בכרך הראשון של "קבצים מכתי"ק" (תשס"ו), נדפסו לאחר שנתיים בחלק הראשון של "פנקסי הראי"ה" תחת המיספור: ג, ד, ה, ו, ויא.
פנקס א שבחלק זה נדפס במקביל בכרך השני של "קבצים מכתי"ק" (תשס"ח).
ארבע מחברות "פנקסי הדפים" נדפסו לראשונה בכרך השני של "קבצים מכתי"ק", ולאחר תשע שנים בכרך הרביעי של "פנקסי הראי"ה" (תשע"ז).
"פנקס ה" נדפס תחילה בסדרת "קבצים מכתי"ק" (תשס"ח ותשע"ח), ולאחר שבע שנים בחלק השמיני של "פנקסי הראי"ה" (תשפ"ה).
מחברת מתקופת בויסק המכונה "מורה נבוכים חדש" או "לנבוכי הדור", פורסמה לראשונה באמצע שנת תש"ע כקובץ PDF והופצה ברשת האינטרנט בידי אלמוני.
סמוך לאחר מכן נדפסה המחברת בחלק השני של "פנקסי הראי"ה", תחת השם "פנקס מתקופת בויסק".
ארבע שנים לאחר מכן יצא החיבור לאור במהדורת הרב שחר רחמני, בהוצאת ידיעות אחרונות.
כמו כן, מחברת מתקופת זוימל המכונה "מציאות קטן" פורסמה לראשונה במלואה בשנת תשע"ח בידי הוצאות מאבני המקום ומגיד.
סמוך לאחר מכן הדפיס מכון הרצי"ה רבע מן הקובץ בחלק החמישי של הסדרה.
במהלך שבע השנים הבאות הוציא מכון הרצי"ה שלוש חלקים נוספים של "מציאות קטן" בשלושה כרכים.
במהדורת מכון הרצי"ה הוסיפו העורכים הערות שוליים רבות, המתרחבות ומתארכות מכרך לכרך, בהן ציוני מקורות לדברי הראי"ה ובנו הרצי"ה, דברי מקרא, חז"ל, ראשונים ואחרונים, וכן דברי הגות מגוונים פרי עטם של עורכי המהדורה שלא נזכרים בשמם, לעיתים בהרחבה רבה.
בהקדמת הכרך השני שבו נדפס החיבור לנבוכי הדור הבהירו העורכים כי השמיטו פרקים מן הספר: "במספר מקומות הדברים שבכת"י טעונים הסבר רחב מכבשונו של עולם, והם יודפסו בע"ה כשיושלם ביאורם".
בכרך זה הושמטו כליל שבעה פרקים מכתב היד ונערכו השמטות בשבעה פרקים נוספים.
בכרך הרביעי נוסף תיאור המצביע על אופן העריכה, ולפיו מטרת ההדפסה "להביא לפני לומדי משנת מרן הראי"ה את חזיונות הקודש שהוצרכו לדורות, כפי הקו המקובל מממשיכי דרכו".
לאחר פרסום הכרך השני נטען כי ההשמטות נבעו מגישתם האידאולוגית של העורכים.
עוד נטען כי פרסום הכתבים מקביל, ולמעשה עוקב ונעשה בהתאם ולאחר פרסום מהדורות בהוצאות נוספות, בהן המכון להוצאת גנזי הראי"ה, מאבני המקום ומגיד.
טענות ברוח זו הושמעו גם ביחס לפרסום הראשוני של מהדורת שמונה קבצים, פנקס יג ועוד.
פנקס שבי הוא תעודה מזהה של חייל בעת פעילות מבצעית או תרגיל, בה רשומים פרטים רפואיים לאפשר טיפול רפואי מתאים.
זהו מסמך צבאי הכולל גם פרטים אישיים מצומצמים לזיהויו במידה ונפל בשבי האויב בהתאם לאמנת ז'נבה השלישית.
על פי דיני המלחמה והמשפט ההומניטרי הבינלאומיים, יש להבדיל בין כוחות צבאיים לאזרחים הנדרשים להגנה ומתן יחס אנושי ורפואי הוגן.
ב-12 באוגוסט 1949, נחתמה אמנת ז'נבה השלישית, המגינה על השבוי מרגע נפילתו בשבי ועד לשחרורו, ומחייבת את הצבאות לנקוט באמצעים שיקלו על זיהוי השבויים.
הפנקס מנופק מכוח סעיף 17 בה נכתב .
זאת לעומת דיסקית הזיהוי בה מוטבעים שם ומספר אישי בלבד.
צבאות וכוחות אויב שאינם מכבדים את אמנת ז'נבה, לא יתייחסו למסמך זה ובפועל לא יספקו טיפול רפואי מספק או בכלל, יחקרו את השבוי תחת עינויים להשגת מידע נוסף וימנעו ביקור ארגונים בינלאומיים כמו הצלב האדום.
עצם החזקת התעודה אינה ערובה למתן הגנה למחזיקה, כאשר זו תלויה גם בחשיבות תפקיד המחזיק וברצון שוביו.
הזיהוי מסייע במניעת היעלמות אזרחים והקלה על החיפוש אחריהם.
חשיבות החזקת התעודה היא הדדית, כאשר גם לצד השובה יש מניע לזהות בקלות יתרה את אלו שנפלו בשביו, גם אם נפצעו או נהרגו.
באמנה גם נקבעו עיצוב התעודה ותוכנה.
גודל התעודה הוא 6 וחצי על 10 סנטימטרים והוא מונפק בשני עותקים.
נקבע כי התעודה תוצג על ידי שבוי המלחמה על פי דרישה ואין ליטול אותה ממנו.
חיסונים שניתנו במהלך השירות הצבאי
מצבים רפואיים כמו רגישות לתרופות ופרופיל רפואי
מלבד הפרטים המחייבים על פי האמנה, ישנם פנקסים זרים הכוללים גם את אזרחות המחזיק, דתו, טביעות אצבעות, תמונה ותאריך תפוגה.
לחיילי צבא הגנה לישראל מונפק פנקס שבי, המכונה באופן רשמי "טופס 404" ביום גיוסם לצה"ל לצד ודיסקיות.