tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קינג תמך בפעילות של IRA נגד הממשל הבריטי בצפון אירלנד.
לקינג היו קשרים טובים עם המצביעים המוסלמים אך הוא התנגד לפעילויות של האסלאם הקיצוני.
פיטר שאלולילה הוא כדורגלן נמיבי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ממלודי סאנדאונס מליגת העל הדרום-אפריקאית ובנבחרת נמיביה.
שאלולילה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת טורה מג'יק מליגת העל הנמיבית.
ב-1 ביולי 2015 חתם שאלולילה בהיילנדס פארק מליגת המשנה הדרום-אפריקאית.
הוא שיחק במועדון במשך חמש עונות בליגת העל הדרום-אפריקאית ובליגת המשנה הדרום-אפריקאית לסירוגין, ובסך הכל ערך 117 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 44 שערים.
ב-18 בספטמבר 2020 חתם בממלודי סאנדאונס מליגת העל הדרום-אפריקאית.
בשלוש העונות הראשונות שלו במועדון זכה בשלוש אליפויות דרום אפריקה ובגביע הדרום-אפריקאי, וכן פעמיים בתואר שחקן העונה של ליגת העל הדרום-אפריקאית, שלוש פעמים בתואר מלך השערים של ליגת העל הדרום-אפריקאית, ופעם אחת בתואר מלך השערים של ליגת האלופות האפריקאית.
ב-10 בספטמבר 2014 ערך שאלולילה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נמיביה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת סווזילנד במשחק ידידות.
ב-28 במאי 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-2 על נבחרת מדגסקר במסגרת חצי גמר גביע אפריקה הדרומית.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורניר גביע אפריקה לאומות 2019, וערך שלוש הופעות בטורניר.
פיטר תומאס קולמן (נולד ב-9 בספטמבר 1959) הוא פסיכולוג חברתי אמריקאי וחוקר בתחום יישוב סכסוכים ושלום בר קיימא.
קולמן ידוע בעיקר בזכות עבודתו על קונפליקטים בלתי פתירים ויישום מדע המורכבות.
קולמן הוא פרופסור באוניברסיטת קולומביה ומנהל הקונסורציום המתקדם בנושא שיתוף פעולה, קונפליקט ומורכבות (AC4) והמרכז הבינלאומי מורטון דויטש לשיתוף פעולה ופתרון סכסוכים.
קולמן משרת גם בפקולטה בתוכנית לתואר שני במשא ומתן ופתרון סכסוכים בבית הספר ללימודים מקצועיים של קולומביה.
קולמן גדל בשנות ה-60 בשיקגו וחווה ביטול הפרדה בין שחורים ללבנים בבתי ספר, תנועה אלימה נגד מלחמה ותנועה לא אלימה לזכויות אזרח.
חוויות אלו יצרו אצלו תחושה חזקה של דאגה לגבי מצב החברה האנושית בעולם.
הוא סיים תואר ראשון מאוניברסיטת איווה ב-1981. לאחר שעבד עם נוער אלים בניו יורק בשנות ה-80, חזר קולמן לאקדמאים כדי ללמוד כיצד להשתמש במדע ככלי להתמודדות עם בעיות חברתיות.
לאחר מכן הוכשר קולמן כמגשר עבור מערכת בתי המשפט הפליליים של מדינת ניו יורק, והחל את לימודיו עם התאורטיקן הבולט ליישוב הסכסוכים, מורטון דויטש, וקיבל דוקטורט בפסיכולוגיה חברתית וארגונית מאוניברסיטת קולומביה.
מאז שנות ה-90 כיהן קולמן כפרופסור באוניברסיטת קולומביה.
עבודתו המוקדמת עם מורטון דויטש הובילה לפרסום של המהדורה הראשונה מתוך שלוש של The Handbook on Conflict Resolution: Theory and Practice, ספר מקיף המיועד לאנשי מקצוע בתחום יישוב סכסוכים המדגיש את הפוטנציאל הבונה של סכסוך.
קולמן חקר כמה מההיבטים של דינמיקת שלום וסכסוכים, הנחשבים יותר שוליים אך קריטיים לנושא.
מחקריו כללו נושאים כמו שימוש וניצול לרעה של כוח חברתי, סכסוך בלתי פתיר, השפלה וקונפליקט, גיבוש זהות קולקטיבית מקוטבת, תרבות וקונפליקט, אי צדק וקונפליקט, ו שלום בר קיימא.
סכסוכים אלה יכולות לבוא לידי ביטוי במשפחות, בתי ספר וארגונים אחרים, וכן בקרב קהילות ואומות.
הם נוטים להיות מורכבים, עמידים לאורך זמן, וקשים לעבוד איתם, ולפיכך אינם נחקרים יחסית על ידי מדעני חברה עכשוויים.
הגישה של קולמן הייתה לפתח מודלים רעיוניים המתייחסים לפערים בתיאוריה הקיימת, לעיתים קרובות באמצעות גיוס תובנות ממשתתפים משכילים (בעלי עניין מקומיים ואנשי מקצוע), ולאחר מכן לבדוק אמפירית את המודלים באמצעות מגוון שיטות.
תחום הלימוד שלו מתמקד בגישור הפער בין התיאוריה לפרקטיקה בתחום פתרון סכסוכים ולימודי שלום על ידי הבאת תובנות חדשות מהמחקר על בעיות טכניות וחברתיות חשובות, ועל ידי כיבוד מומחיות מעשית בפיתוח תיאוריה חדשה.
בתחום אי-פתירות הסכסוכים, עבודתו של קולמן מתמקדת בדינמיקה הכרוכה בקונפליקטים שנראים בלתי פתירים; באופן כללי כמערכות שלמות וגם באופן ספציפי באמצעות חקירת מרכיבי מפתח של בעיות אלו.
הדבר כלל מחקר על תהליכי המוטיבציה הבסיסיים המעורבים, גיבוש זהות ושינוי שלה בתנאים אלה, התפקיד שרגשות מוסריים ממלאים בשמירה על קונפליקטים כאלה, והבדלים במורכבות הדינמיקה בין צורות הרסניות יותר ופחות של קונפליקט.
עבודה זו מסוכמת בספר, חמשת האחוזים: מציאת פתרונות לקונפליקטים בלתי אפשריים (לכאורה).
על פי קולמן, ניתן להפחית קיטוב פוליטי על ידי פניה לרגשות האוכלוסייה אשר חשה "מותשת" מהקיטוב, ובדרך כלל מהווה רוב.
בשנת 2015, זכה בפרס מורטון דויטש ליישוב סכסוכים מהאגודה הפסיכולוגית האמריקאית, חטיבה 48: החברה לחקר השלום, הסכסוך והאלימות.
ב־2003, זכה קולמן בפרס הראשון לקריירה מוקדמת מהאגודה הפסיכולוגית האמריקאית, חטיבה 48: החברה לחקר השלום, הסכסוך והאלימות.
הוא גם חבר מועצת המנהלים של Gbowee Peace Foundation ארצות הברית וחבר מייסד של המועצה האקדמית המייעצת של היחידה לתמיכה בגישור של האומות המאוחדות, ב-UNDPA.
לגרום לקונפליקט לעבוד: רתימת כוחה של אי הסכמה.
המדריך ליישוב סכסוכים: תיאוריה ופרקטיקה, מהדורה שלישית.
נמשך לקונפליקט: היסודות הדינמיים של יחסים חברתיים ממאירים.
המרכיבים הפסיכולוגיים של שלום בר קיימא.
קונפליקט, צדק ותלות הדדית: מורשתו של מורטון דויטש.
חמשת האחוזים: מציאת פתרונות לקונפליקטים בלתי אפשריים (לכאורה).
ניו יורק: עניינים ציבוריים, ספרי פרסאוס.
המדריך ליישוב סכסוכים: תיאוריה ופרקטיקה.
פיטר קוצייה הוא שחיין דרום אפריקאי, אלוף העולם (סינגפור 2025), אלוף האוניברסיאדה (ריין-רוהר 2025), אלוף משחקי חבר העמים (ברמינגהאם 2022) ושיאן אפריקה במשחה ל-100 מטר גב.
סגן אלוף העולם (סינגפור 2025), אלוף האוניברסיאדה (ריין-רוהר 2025) וסגן אלוף משחקי חבר העמים (ברמינגהאם 2022) במשחה ל-50 מטר גב וסגן אלוף העולם (סינגפור 2025) וזוכה מדליית ארד במשחקי חבר העמים (ברמינגהאם 2022) במשחה ל-200 מטר גב.
שיאן אפריקה במשחה ל-50 מטר גב בבריכת 25 מטר.
במשחקי חבר העמים שנערכו ביולי-אוגוסט בברמינגהאם, הממלכה המאוחדת זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.78 שניות.
בנוסף, זכה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.77 שניות ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:56.77 דקות.
בנוסף, קבע שיא אפריקאי חדש במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב בתוצאה של 3:44.38 דקות.
באליפות העולם לנוער שנערכה באוגוסט-ספטמבר בלימה, פרו זכה בחמש מדליות, 1 זהב, 3 כסף ו-1 ארד.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא אליפות חדש של 1:56.05 דקות, מדליות כסף במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.61 שניות, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 52.99 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
מדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב.
בשלב חצי הגמר קבע במשחה ל-50 מטר גב קבע שיא אליפות חדש של 24.58 שניות ובשלב חצי הגמר קבע במשחה ל-100 מטר גב שיא אפריקה ושיא אליפות חדש של 52.95 שניות.
שיאן אפריקה בבריכת 25 מטר
נוסף לכך, סיים במקום 40 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.68 שניות, במקום 12 במשחה שליחים 4x50 מטר חופשי בתוצאה של 1:29.27 דקות ובמקום 14 במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:37.14 דקות.
באליפות דרום אפריקה שנערכה בחודש מרץ קבע שיא אפריקה חדש במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 52.78 שניות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטאר בפברואר זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:55.99 דקות, אחרי הוגו גונזלס מספרד (1:55.30 דקות) ורומן מיטיוקוב משווייץ (1:55.40 דקות).
במשחה ל-50 מטר גב סיים במקום רביעי בתוצאה של 24.59 שניות.
במשחה ל-100 מטר גב סיים במקום חמישי בתוצאה של 53.51 שניות.
במשחה שליחים 4x100 מעורב משולב סיים במקום עשירי בֹתוצאה של 3:48.03 דקות.
במשחה שליחים 4x100 מעורב סיים במקום 16 בתוצאה של 3:37.29 דקות.
באולימפיאדת פריז סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בשיא אפריקאי של 52.58 שניות.
במשחה ל-200 מטר גב סיים שביעי בשיא אפריקאי של 1:55.60 דקות.
באוניברסיאדת 2025 שנערכב בחבל הרוהר שבגרמניה זכה בשתי מדליות זהב ומדליית כסף.
מדליות זהב במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.49 שניות ובמשחה ל-100 מטר גב בשיא תחרות ושיא אפריקאי של 51.99 שניות.
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חושי בתוצאה של 48.12 שניות.
במשחה שליחים 4x100 חופשי סיים במקום חמישי בתוצאה של 3:15.70 דקות.
באליפות העולם שנערכה בסינגפור ביולי זכה במדליית זהב ושתי מדליות כסף, מדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא אפריקאי של 51.85 שניות, לפני תומאס צ'קון מאיטליה (51.90 שניות) ויוהאן אנדוייה-ברואר מצרפת (51.92 שניות).
מדליית כסף במשחה ל-50 מטר גב בשיא אפריקאי של 24.17 שניות, אחרי קלימנט קולסניקוב (23.68 שניות) ולפני פאבל סמוסנקו (24.17 שניות).
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בשיא אפריקאי של 1:53.36 דקות, אחרי הוברט קוש מהונגריה (1:53.19 דקות) ולפני יוהאן אנדוייה-ברואר (1:54.62 שניות).
במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב סיים במקום 18 בתוצאה של 3:52.03 דקות.
פיטר קורנליוס הוא זמר-יוצר אוסטרי מסוגת אוסטרופופ , גיטריסט וחבר לשעבר באניגמה.
פיטר רוסו ( נולד ב-13 באוקטובר 1956) הוא סטטיסטיקאי הידוע בעבודתו על סטטיסטיקה חסינה וניתוח אשכולות.
הוא קיבל את תואר הדוקטור שלו ב-1981 באוניברסיטת Vrije Universiteit שבבריסל בעקבות מחקר שבוצע ב־ETH בציריך, שהוביל לספר על פונקציות השפעה.
מאוחר יותר הוא היה פרופסור באוניברסיטת דלפט לטכנולוגיה בהולנד, באוניברסיטת פריבורג בשווייץ, ובאוניברסיטת אנטוורפן, בבלגיה.
רוסו היה חוקר בכיר ברנסאנס טכנולוגיות.
לפני שחזר לבלגיה כפרופסור ב־KU Leuven, עד שהפך לאמריטוס ופרש ב-2022. תלמידי הדוקטורט שלו לשעבר כוללים את אנניק לירוי, הנדריק לופוהא, חירט מולנברג, כריסטוף קרוקס, מיה הוברט, סטפן ואן אלסט, טים ורדונק וג'קוב ריימייקרס.
רוסו בנה ופרסם טכניקות שימושיות רבות.
הוא הציע את שיטת הריבועים הקטנים ביותר ו־S-Estimatators עבור רגרסיה חזקה, שיכולה לעמוד בפני חריגים בנתונים.
הוא גם הציג את שיטות אליפסואיד מינימלי נפח ו-Minimal Covariance Determinant עבור מטריצות פיזור חזקות.
עם לאונרד קאופמן הוא טבע את המונח medoid כאשר הציע את שיטת k-medoids לניתוח אשכולות, הידועה גם בשם Partitioning Around Medoids (PAM).
תצוגת הצללית שלו מציגה את התוצאה של ניתוח אשכולות, ולעיתים קרובות משתמשים במקדם הצללית המתאים לבחירת מספר האשכולות.
העבודה על ניתוח אשכולות הובילה לספר שכותרתו Finding Groups in Data.
Rouseeuw היה המפתח המקורי של "אשכול" חבילות R יחד עם מיה הוברט ו-Anja Struyf.
מעריך קנה המידה של רוסיאו-קרוקס מהווה חלופה יעילה לסטיה המוחלטת החציונית (ראה מדדים חזקים של קנה מידה ).
עם אידה רוטס וג'ון טוקי הוא הציג את העלילה, הכללה דו-משתנית של עלילת הקופסה .
עבודתו העדכנית יותר התמקדה במושגים ואלגוריתמים לפונקציות עומק סטטיסטיות בהגדרות של רב משתנים, רגרסיה ונתונים פונקציונליים, ובניתוח רכיבים עיקריים חזקים.
המחקר הנוכחי שלו עוסק בהדמיה של סיווג וחריגים תאים.
רוסו נבחר כחבר במכון הסטטיסטי הבינלאומי (1991), עמית המכון לסטטיסטיקה מתמטית (1993), ועמית האגודה האמריקנית לסטטיסטיקה (1994).
מאמרו משנת 1984 על רגרסיה חזקה נדפס מחדש ב- Breakthroughs in Statistics, אשר אסף וביאר את 60 המאמרים המשפיעים ביותר בסטטיסטיקה מ-1850 עד 1990. בשנת 2003 הוא הפך לחוקר מצוטט מאוד של ISI, וזכה בפרס ג'ק יודן (2018) ובפרס פרנק וילקוקסון (2021).
בשנת 2024, הוא קיבל את פרס גוטפריד א.
המכובד של האגודה הסטטיסטית האמריקאית .
החל בשנת 2016 עבד פיטר רוסו על יצירת פרס דו-שנתי חדש בחסותו – פרס רוסו לסטטיסטיקה.
מטרת הפרס היא להכיר בחידושים סטטיסטיים יוצאי דופן בעלי השפעה על החברה, ולקדם את המודעות לתפקיד החשוב ולתוכן האינטלקטואלי של הסטטיסטיקה ולהשפעתה העמוקה על המאמצים האנושיים.
סכום הפרס הוא מיליון דולר אמריקאי, בדומה לפרס נובל בתחומים אחרים.
הפרס הראשון בשנת 2022 הוענק לנושא ההסקה הסיבתית ברפואה ובריאות הציבור.
זה הוגש על ידי הוד מלכותו מלך בלגיה פיליפ לזכי הפרס ג'יימס רובינס, אנדריאה רוטניצקי, תומאס ריצ'רדסון, מיגל הרנן ואריק צ'טגן צ'טגן.
פיטר וילטון קושינג, היה שחקן בריטי נודע שקריירת המשחק שלו השתרעה על פני שישה עשורים, במהלכם הפך שחקן מרכזי בקולנוע ובטלוויזיה בבריטניה, ובמסגרתה הופיע במעל ל-100 סרטים, כמו גם תפקידים בסדרות טלוויזיה, הצגות תיאטרון, ותוכניות רדיו.
קושינג זכה לפרסום רב במיוחד בזכות התפקידים אותם גילם לאורך השנים בסרטי אימה ובזכות גילום דמות הנבל גראנד מוף טארקין בסרט "מלחמת הכוכבים" משנת 1977.
פיטר קושינג נולד בקנלי שבאנגליה.
בצעירותו גילה עניין במשחק, והופיע בהפקות תיאטרון מקומיות שונות.
לאחר שסיים את לימודיו בקולג' שורהם ובבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון, הוא החליט לעסוק במשחק באופן מקצועי.
בסוף שנות ה-30 קושינג עבר להוליווד בתקווה שתהיה לו פריצת דרך בתעשיית הקולנוע האמריקנית.
בתחילה קיבל בעיקר תפקידים קטנים בסרטים כמו "האיש במסכת הברזל" בשנת 1939 ו-"A Chump at Oxford" בשנת 1940, אך הוא התקשה באותה העת למצוא עבודה ובשל כך החליט לבסוף לחזור לאנגליה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה שימש כשחקן במה עבור חיילים בריטים ועבד עם להקות תיאטרון שונות.
הצלחתו של קושינג בטלוויזיה הבריטית הובילה בהמשך לשיתוף פעולה פורה עם האולפן הבריטי "Hammer Film Productions", אשר התמחה בהפקת סרטי אימה.
במסגרת שיתוף פעולה זה גילם בשנת 1957 את דמותו של ויקטור פרנקנשטיין בסרט "The Curse of Frankenstein", שיצא לאקרנים 1957. שנה לאחר מכן גילם את צייד הערפדים ד"ר ואן הלסינג בסרט "דרקולה", בו שיחק לצד כריסטופר לי, אשר גילם את הרוזן דרקולה.
לאורך שנות ה-60 וה-70 שיחק בסרטי האימה "המומיה" (1959) ו"כלבם של בני בסקרוויל" (1959) ובעיבודים רבים אחרים לסיפורי אימה קלאסיים.
בנוסף הוא כיכב גם בתפקיד שרלוק הולמס בסדרה של ה-BBC.
בשנת 1977 זכה גם לפרסום בין-לאומי רב כאשר גילם את דמות הנבל גראנד מוף טארקין בסרט "מלחמת הכוכבים" משנת 1977.
קושינג המשיך לגלם תפקידים שונים בקולנוע ובטלוויזיה גם בשנות ה-80, אך כמותם פחתה בהדרגה לאחר שמצבו הבריאותי הידרדר באופן ניכר בשנותיו האחרונות.
קושינג היה נשוי להלן בק משנת 1943 ועד למותה בשנת 1971. לבני הזוג לא היו ילדים.
כהוקרה על קריירת המשחק של קושינג בשנת 1989 הוא מונה לקצין מסדר האימפריה הבריטית.
קושינג נפטר ב-11 באוגוסט 1994, בגיל 81, מסרטן הערמונית.
1972 לורנס ואן הלסינג ולורימר ואן הלסינג Dr.
פיטר קלאפי הוא שחקן טלוויזיה, קולנוע ושחקן רוגבי אירי לשעבר.
קלאפי נולד בפורטומנה, במחוז גאלווי, הוא למד בקולג' גארבלי ושיחק ברוגבי עבור "Galwegians RFC".
קלאפי שיחק רוגבי עבור Ballinasloe RFC בליגה הבכירה.
ב-2015. הוא שיחק בנבחרת הלאומית של אירלנד עד גיל 20 ושיחק באליפות שש האומות עד גיל 20 ב-2016. הוא חתם על חוזה מקצועי עם Connacht Rugby בשנת 2018. בשנת 2019, הוא חתם במכללת "Terenure".
קלאפי למד משחק באקדמיית "Bow Street" בדבלין.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבמה המקצועית בשנת 2022 כשגילם את איגי במחזה "משרוקית בחושך" של טום מרפי בתיאטרון אבי בדבלין.
הקריירה שלו על המסך החלה בשנת 2022 עם הופעות בטלוויזיה בסדרות הארי ווילד ובקומדיה האפלה Bad Sisters.
באותה שנה, הוא שיחק את קורמק בסדרת הקומדיה Wreck, עבורה צילם סדרה שנייה ב-2023.
קלאפי מופיע בעונה השלישית של הסדרה ויקינגים: ולהאלה ובסרטו של קיליאן מרפי Small Things Like These.
באפריל 2024, קלאפי לוהק לסדרת הספין אוף של "משחקי הכס", האביר משבע הממלכות לתפקיד הראשי של סר דאנקן הגבוה.
בשנת 2024, ניתן היה לראות אותו בעונה השנייה של Bad Sisters, בדמות ג'ו וולש, מושא האהבה לבקה (איב יוסון).
שנהכותרתתפקיד הערות 2022 הארי ווילד ביליפרק אחדBad Sisters קאלום פרק: "תפוצץ גבר" 2022–2024Wreck קורמאק קלי תפקיד ראשי (2 עונות), 12 פרקים 2024 ויקינגים: ולהאלה דנסטאן 4 פרקים 2026האביר משבע הממלכות סר דאנקן הגבוה תפקיד ראשי; 6 פרקים
פיטר רופאי היה כדורגלן ניגרי ששיחק בעמדת השוער.
הוא שיחק בין היתר בקבוצות בבלגיה, בהולנד בפורטוגל ובספרד, בקריירה שנמשכה 20 שנים.
הוא יצג את נבחרת ניגריה בשני טורנירי גביע העולם בכדורגל ובשני טורנירי גביע אפריקה לאומות.
רופאי נולד בלאגוס שבניגריה, והחל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות הניגריות סטיישנרי סטורס ופמו סקורפיונס.
בשנת 1986 עבר לשחק בקבוצת דרגונס דה ומה בבנין.
לאחר מכן שיחק במשך שש שנים בבלגיה, בקבוצות לוקרן ובוורן.
בעונת 1993/1994 ערך 12 הופעות ליגה במדי גו אהד איגלס, שסיימה במקום 12 בליגת העל ההולנדית.
בשנת 1994 החל לשחק בפארנסה מליגת העל הפורטוגלית.
בעונתו הראשונה בקבוצה סייע לה להעפיל לגביע אופ"א בפעם הראשונה בהיסטוריה של המועדון.
ביצועיו בפארנסה הובילו למעבר שלו להרקולס מלה ליגה, במדיה שיחק מעט מאוד בעונת 1996/1997, שהסתיימה בירידת הקבוצה לליגה הספרדית השנייה.
לאחר מכן שיחק בקבוצות דפורטיבו לה קורוניה מלה ליגה וז'יל ויסנטה מליגת העל הפורטוגלית.
בשנת 2023 חזר רופאי לספרד, שם התמקם ופתח בית ספר לשוערי כדורגל.
רופאי ערך 65 הופעות במדי נבחרת ניגריה, והיה השוער הראשון של הנבחרת במונדיאל 1994 ובמונדיאל 1998. הוא היה גם חלק מסגל הנבחרת שזכתה בגביע אפריקה לאומות 1994 בתוניסיה.
ב-24 ביולי 1993 הבקיע רופאי שער בבעיטת עונשין בניצחון 6-0 על נבחרת אתיופיה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 1994.
רופאי היה בנו של מלך שבטי באזור אידימו בניגריה.
בשנת 1998, כאשר אביו מת, הוא הורשה על-ידי דפורטיבו לה קורוניה לחזור לניגריה על-מנת לדון בירושת התפקיד, אך ויתר עליו.
בנו הבכור של רופאי, סנבטי, משחק כקשר.
ב-3 ביולי 2025, בגיל 61, מת רופאי לאחר מחלה ממושכת.
פיטר אדוארד קוק היה קומיקאי, שחקן, מחזאי ותסריטאי בריטי.
זכור בעיקר בשל השתתפותו בגל הסאטירה באנגליה של שנות השישים, תוכניות הטלוויזיה והסרטים שלו עם דאדלי מור והשתתפותו לצד חברי מונטי פייתון בנשפי השוטר החשאי.
כן זכורה הופעתו בתפקיד הכומר המשיא את הנסיכה נורית והנסיך המפרדינק בסרט הנסיכה הקסומה.
נולד בעיירת הנופש טורקי במחוז דבון, היו לו שתי אחריות צעירות ממנו.
אביו היה פקיד קולוניאליסטי בניגריה ומושל מזרח ניגריה (אנוגו).
קוק למד בפמברוק קולג' באוניברסיטת קיימברידג' והתמחה בשפות צרפתית וגרמנית, במטרה לפתח קריירה דיפלומטית.
במסגרת לימודיו כתב והופיע עם מערכונים וחיקויים פרי עטו במועדון הסטודנטים Footlights Club.
(במועדון זה החלו את דרכם גם יוצרים ושחקנים בריטים מוכרים אחרים, כגון דאגלס אדמס, ג'ון קליז, אמה תומפסון ועוד).
התפרסם לראשונה כחבר הקבוצה הקומית Beyond the Fringe ("מעבר לשוליים"), שנוסדה עבור פסטיבל הפרינג' של אדינבורו 1960 והמשיכה להופיע בוסט אנד בלונדון לאורך שנות השישים ואף יצאה למספר ביקורים בברודוויי בניו יורק.
בקבוצה היו חברים, בנוסף אליו, אלן בנט, ג'ונתן מילר ודאדלי מור.
בין היתר הפרסם בחיקוי של ראש הממשלה הרולד מקמילן.
ב-1961 פתח קוק את מועדון The Establishment ("המוסד") בסוהו.
המועדון נפתח כמועדון לחברים בלבד, וכך היה יכול לעקוף את מגבלות הצנזורה, המועדון טיפח כישרונות צעירים ובין היתר אירח את לני ברוס ובו התגבשה הדמות של דיים עדנה.
ב-1962, בדיוק כאשר הופיע קוק עם Beyond the Fringe בברודוויי, החליטה רשת BBC ליצור פרק פיילוט לסדרה קומית שתהיה מבוססת על מערכונים ממועדון The Establishment.
כיוון שקוק לא היה פנוי, הוזמן דייוויד פרוסט לארח את התוכנית, כאשר הוא מחקה למעשה את קוק.
הדבר פעע בקוק, שנטר לפרוסט כל חייו.
ב-1965 חבר לדאדלי מור לתוכנית הטלוויזיה של ה-BBC Not Only...
אלא גם") שמטרתה הייתה לשלב הומור ומוזיקה.
קוק הציג בתוכנית הומור פרוע ומשתלח, כולל חיקויים של דמיויות אמיתיות ומומצאות, בעוד מור שומר על חזות רצינית ומהוגנת.
קוק נשא את מונולוג הפתיחה ומור ניגן בפסנתר.
התוכנית זכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה לשנת 1966 בקטגוריית הבידור.
בין היתר התארחו במערכונים שצולמו עבור התוכנית ג'ון לנון, פיטר סלרס ועוד.
ב-1968 הופיעו השניים במספר פרקים של התוכנית Goodbye Again ברשת ATV.
אחד מחברי צוות התוכנית היה ג'ון קליז, חבר ומעריץ של קוק.
קוק ומור הופיעו יחד גם בסרטי הקולנוע The Wrong Box (1966) ו-Bedazzled (1967) בבימויו של סטנלי דונן.
ב-1970 כתב קוק (יחד עם ג'ון קליז וגרהאם צ'אפמן) והופיע בתפקיד הראשי בסרט The Rise and Rise of Michael Rimmer, המתחקה אחר דמות של עיתונאי שאפתן וחסר מעצורים (בדמותו של דייוויד פרוסט) החותר ורומס אחרים ללא מעצורים בדרכו לתפקיד ראש הממשלה.
על אף שהסרט היה שאפתני ושובץ בכוכבי הקומדיה הבריטית, הוא לא זכה להצלחה קופתית.
ב-1971 החל להנחות את תוכנית האירוח ?Where Do I Sit ("היכן אני יושב?") ב-BBC, אך השתתפותו בוטלה לאחר שלוש תוכניות והוא הוחלף.
קוק ומור יצרו תוכנית בימתית המבוססת על מערכונים מתוכניות הטלוויזיה Not Only...
But Also ו-Goodbye Again ויצאו עמה לסבבי הופעות בין היתר בארצות הברית ואוסטרליה.
המופע זכה בפרס טוני למחזה הטוב ביותר.
במהלך התוכנית גיבשו קוק ומור את הדמויות דרק וקלייב (Derek and Clive).
דמויות אלה יכלו להופיע כשני יושבי-פאב שיכורים המנהלים שיחות על מהות החיים או כשני מלומדים אוקספורדיים, הדנים דווקא בתרבות נמוכה או הפרשות גופניות.
לדברי מבקר ישראלי, "אני לא מכיר מישהו שהצליח לעבור את רף התועבה המלומדת שהצמד הפגין, כל זה תוך שימוש עוצר נשימה בשפה ומבטא המוני ובאובססיה בלתי נפסקת לגסויות.
כעבור מספר דקות הקשבה מגלה השומע את עצמו עובר מתחושת גועל מהגסות הנוקשה לממלכה של עדינות ואסתטיות צרופה." ההופעות החיות של דרק וקלייב הוקלטו וראו אור בתקליטים Derek and Clive (Live) (1976), Derek and Clive Come Again (1977) ו־Derek and Clive Ad Nauseam (1978).
בינואר 1976 התארחו קוק ומור באחת התוכניות הראשונו של תוכנית הטלוויזיה האמריקאית סאטרדיי נייט לייב.
ב-1978 שיחק קוק בתפקיד של מנהל מועדון מוזיקה בתוכנית הטלוויזיה Revolver ששודרה ברשת ITV.
במועדון הטלוויזיוני שלו אירח קוק מופעים רבים, שעבור חלקם הגדול הייתה זו ההופעה הראשונה בטלוויזיה ארצית (בהם קייט בוש, הסטרנגלרס, הבומטאון ראטס, בוני טיילר, איאן דיורי, אלביס קוסטלו והדייר סטרייטס).
קוק הופיע באופן קבוע במסגרת שלושת מופעי נשפי השוטר החשאי שהופקו עבור אמנסטי אינטרנשיונל.
ב-1976 הן כחבר צוות Beyond The Fringe, הן כמופיע עצמאי והן כמחליף לאריק איידל במסגרת מונטי פייתון.
ב-1977 הופיע יחד עם טרי ג'ונס.
ב-1979 הופיע שוב גם לבדו, גם במופעים זוגיים (עם ג'ון קליז ועם אלינור ברון) וגם בסיום הגדול, יחד עם חברי Beyond The Fringe.
בתגובה על כך שההופעות בערבי השוטר החשאי מבוססות על נוסטלגיה ומחזור חומרים וותיקים, כתב קוק והופיע בערב האחרון במערכון Entirely a Matter for You, שהיה סאטירה אקטואלית שכוונה לפרשת ת'ורפ.
המערכון קצר הצלחה רבה וראה אור בתקליט תחת השם Here Comes the Judge: Live in concert.
לאחר הפסקה, חזר להופיע במופע אמנסטי במופע איחוד עם דאדלי מור ב-1989.
ב-1983 שיחק בתפקיד ריצ'רד השלישי בסדרה הפתן השחור, אותו ביצע כחיקוי של משחקו של לורנס אוליבייה.
ב-1987 נבחר על ידי רוב ריינר לשחק בתפקיד הכומר המשיא את הנסיכה נורית והנסיך המפרדינק בסרט הנסיכה הקסומה.
ב-1963 נשא לאשה את ונדי סנודן (Wendy Snowden), לזוג נולדו שתי בנות.
ב-1973 נישא לשחקנית ג'ודי האקסטבל (Judy Huxtable), אחת מאייקוני האפנה של "לונדון החוגגת", הנישאים התפרקו מספר שנים לפני גירושיהם הרשמיים ב-1989.
ב-1989 נישא לצ'ו לין צ'ונג (Chiew Lin Chong), לה היה נשוי עד מותו.
קוק היה אודה ספורט ואהד את קבוצת נעוריו, טורקי יונייטד ואת קבוצת טוטנהאם הוטספר הלונדונית.
ברבות מתמונותיו והופעותיו הטלוויזיוניות הוא נראה מעשן.
כן היה צרכן כבד של משקאות חריפים.
רעייתו הראשונה טענה שהיה אלכוהוליסט ושסבל מדיכאון קליני, שמנעו ממנו התפתחות קריירה בעלת משמעות עמוקה יותר מאשר הופעות קומיות.
בינואר 1995 אושפז בבית חולים בלונדון עקב דימום מדרכי העיכול שהוביל לתרדמת.
הוא נפטר ב-9 בינואר, בגיל 57. גופתו נשרפה ואפרו נטמן בקבר לא מסומן.
סר פיטר קוק (נולד ב-22 באוקטובר 1936) הוא אדריכל אנגלי, מרצה ומחבר ספרים ומאמרים על אדריכלות.
ראש המכון לאדריכלות של יוניברסיטי קולג' לונדון (1990–2006).
חבר האקדמיה המלכותית לאמנויות, מפקד במסדר האמנויות והספרות הצרפתי.
ב-2004 זכה במדליית הזהב המלכותית מאת המכון המלכותי לאדריכלים בריטים.
ב-2007 העניקה לו המלכה אליזבת תואר אבירות.
את לימודיו בבית הספר לאדריכלות של איגוד האדריכלים (ה-AA) סיים בשנת 1960.
ב-1960 יצר, יחד עם אחרים, את קבוצת האדריכלות Archigram.
הקבוצה ביקשה לקדם אוונגרד אדריכלי באמצעות מאמרים ורעיונות שהשפיעו על אדריכלים כנורמן פוסטר בראשית דרכו, ריצ'רד רוג'רס ורנצו פיאנו (אדריכל מרכז פומפידו בפריז).
תכנן מבנים סביב לעולם בנגויה, אוסקה, ברלין, מדריד אך יצירת המופת שלו הוא מוזיאון האמנות המודרנית, הקונסטהאוס גראץ בעיר גראץ שבאוסטריה.
בשנת 2013 תכנן את בניין הפקולטה למשפטים באוניברסיטת וינה לעסקים וכלכלה
פיטר קלאס היה צייר טבע דומם הולנדי, מן הדמויות המרכזיות שפעלו בהארלם במחצית הראשונה של המאה ה-17. יצירתו זכתה להערכה רבה כבר בזמנו, אך זהותו האישית נותרה בלתי ידועה במשך מאות שנים, עד לזיהויה במחקר האמנות המודרני.
פיטר קלאס נולד בשנת 1596 או 1597 בעיירה הפלמית ברכם.
בשנת 1620 התקבל כמאסטר בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן, ובשנה שלאחר מכן כבר התגורר בהארלם, שם נולד בנו ניקולאס פיטרסז ברכם, שלימים היה לצייר נוף.
מועד הצטרפותו לגילדת לוקאס הקדוש בהארלם אינו ידוע, אך ברישומי הגילדה משנת 1634 הוא מופיע כצייר מאסטר, דבר המעיד על מעמדו המקצועי המבוסס בעיר.
קלאס נותר אלמן לאחר מות אשתו הראשונה, וב־8 באוגוסט 1635 נישא לטריינטיין לורנסדר, עמה נולדו לו תאומות.
הוא נפטר בסוף שנת 1660, ובתחילת 1661 הועברו בנותיו לבית היתומים העירוני של הארלם.
על אף מעמדו המרכזי בתקופתו, זהותו של קלאס אבדה במשך קרוב לשלוש מאות שנים.
חוקרי אמנות הכירו קבוצת ציורי טבע דומם באיכות יוצאת דופן, שנשאו מונוגרמה בלבד – "PC" – אך לא ידעו לזהות את יוצרם, ולפיכך כונה האמן במחקר בשם "מונוגרמיסט PC" או "מאסטר PC".
רק בשלהי המאה ה־19 זיהה היסטוריון האמנות והאוצר ההולנדי אברהם ברדיוס את המונוגרמה עם פיטר קלאס, ובכך הושבה זהותו של האמן והוסדרה ייחוס יצירתו.
קלאס פעל בתקופה של שגשוג מסחרי נרחב באירופה, שבמהלכה התרחב שוק האמנות מעבר לאצולה ולחצר המלכות.
הוא זכה לפופולריות רבה בקרב סוחרים הולנדים, ובשנות ה־20 של המאה ה־17 רכשו רבים מהם ציורים שנחשבים כיום ליצירות השיא שלו.
עם המשך הצמיחה הכלכלית ועליית הביקוש לאמנות בשנות ה־30 וה־40 של המאה ה־17, הגביר קלאס את קצב עבודתו וצייר בתקופה זו מספר יצירות הגדול פי שניים מזה שצייר בשנות ה־20. עם זאת, ריבוי ההזמנות הביא לכך שאיכות יצירותיו המאוחרות הייתה פחות אחידה בהשוואה לעבודותיו המוקדמות.
יצירתו של קלאס צמחה מתוך מסורת ציור טבע דומם שהתפתחה באנטוורפן, וביצירותיו המוקדמות ניכרת זיקה לסצנות השולחן הערוך של הציירת הפלמית קלרה פיטרס ושל צייר הטבע הדומם אוסיאס ברט האב.
בהמשך פיתח קלאס שפה חזותית אישית שהתאפיינה בדיוק תיאורי, בטיפול מוקפד באור ובאשליית עומק, והשפיע באופן ישיר על ציירי טבע דומם שפעלו בהארלם, ובראשם וילם קלאסז הֶדָה, שאימץ ממנו נושאים, קומפוזיציות ופתרונות סגנוניים.
בשלב מאוחר יותר של יצירתו ניכרת השפעתם של ציורי הטבע הדומם המפוארים של יאן דוידסז דה הֵם ושל אברהם ואן ביירן, שבאה לידי ביטוי בשימוש בצבעים דרמטיים יותר ובקומפוזיציות עשירות.
בחלק מציוריו המאוחרים שולבו גם פרטים של גפנים ועלים, שבוצעו לעיתים בידי הצייר רולוף קוּטס.
חשיבותו של קלאס הוכרה כבר בזמנו: בשנת 1628 שיבח סמואל אמפזינג את ציוריו, ובשנת 1647 נכלל שמו ברשימת אמנים שנמצאו ראויים להשתתף בעיטור אולם האורנז'רי שבארמון טן בוס.
פיי דאנאוויי היא שחקנית קולנוע אמריקאית.
ב-1977 זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "רשת שידור".
כמו כן זכתה בפרס אמי ובשלושה פרסי גלובוס הזהב.
דאנאוויי ידועה בשל תפקידיה בסרטיהם של במאים מובילים בתקופת פריחתו של הקולנוע האמריקאי בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, כארתור פן ("בוני וקלייד") ורומן פולנסקי ("צ'יינהטאון").
בשנות ה-80 כיכבה במספר קטן יחסית של תפקידים גדולים, אך המשיכה לשחק בתפקידי משנה.
דאנאוויי נולדה כדורותי פיי דאנאוויי, לעקרת הבית גרייס דאנאוויי ובעלה, ג'ון דאנאוויי, סמל בצבא ארצות הברית.
את ילדותה בילתה בערים שונות בארצות הברית ובאירופה שם הוצב אביה במסגרת שירותו הצבאי.
משבגרה למדה במחלקת התיאטרון של אוניברסיטת בוסטון, אוניברסיטת המדינה של פלורידה ואוניברסיטת פלורידה.
כשהתחילה לקדם את קריירת המשחק שלה, השמיטה משמה את השם "דורותי".
דאנאוויי החלה בקריירה של שחקנית תיאטרון בניו יורק.
בתחילה הופיעה בתפקידים שזכו לתשומת לב בהפקות אוף ברודוויי.
ב-1962 שיחקה את בתו של תומאס מור בהפקת המחזה "אדם לכל עת", ולאחר מכן בהצגות כ"לאחר הנפילה".
בתפקידים אלו משכה תשומת לב שהביאה לקבלת תפקידיה הקולנועיים הראשונים.
בשנת 1967 קיבלה את תפקידה הראשון בקולנוע בקומדיה בשם "The Happening", שתיארה את חטיפתו של איש עסקים עשיר בידי ארבעה היפים.
באותה שנה שיחקה בסרטו של אוטו פרמינגר "Hurry Sundown", מלודרמה אפית על יחסי לבנים ושחורים בדרום.
סרטים אלו לא זכו להצלחה ביקורתית או קופתית.
כוכבה של דאנאוויי דרך עם הופעתה בסרטו של ארתור פן "בוני וקלייד".
בסרט שיחקה דאנאוויי את השודדת בוני פרקר, שלצד שותפה, קלייד בארו, הטילה אימתה על דרום-מערב ארצות הברית בתקופת השפל הגדול.
הסרט עסק באנשים צעירים החיים על זמן שאול בתקופה של שינוי תרבותי ומשבר חברתי, ועל אף שכלל שחזור נאמן לשנות ה-30, היה בגדר אמירה נוקבת על התקופה בה נוצר.
"בוני וקלייד" היה לאחד הסרטים המגדירים של "תרבות הנגד" של שנות ה-60, ואבן-דרך בקולנוע האמריקני שהחל עשור של סרטים מודעים פוליטית ובעלי אמירה חברתית נוקבת.
למראה הבלונדיני והקריר של דאנאוויי, כמו גם לעוצמה הרגשית שהפגינה במשחקה, חלק ניכר בהצלחת הסרט.
כשלצידה וורן בייטי, הצעיר והנאה, שיחקה דאנאוויי דמות מורכבת, מושכת, וטראגית.
סצנת הסיום בה נקלעים בוני וקלייד למארב של ה-FBI, ובמשך כחצי דקה, בהילוך איטי, נפגעים ממטר של כדורים, קיבעה את דמותה של דאנאוויי בזיכרון הקולנועי, והייתה לאחד מסמלי התקופה.
התפקיד הביא לדאנאוויי מועמדות לפרס האוסקר בשנת 1967, אך באותה שנה ניתן הפרס לקתרין הפבורן על "נחש מי בא לסעוד".
לאחר "בוני וקלייד" הפכה דאנאוויי לאחת השחקניות המבוקשות ביותר בקולנוע האמריקני והבינלאומי.
העשור שלאחר "בוני וקלייד" היה תקופת הזוהר של דאנאוויי, ששיחקה בארצות הברית ובאירופה במגוון של סרטים של טובי במאי התקופה.
בין היתר שיחקה בסרטו של איליה קאזאן "ההסדר" (1969), בסרט נוסף של ארתור פן, "איש קטן גדול" (1970), דרמה העוסקת בעמידתו האחרונה של הגנרל ג'ורג' ארמסטרונג קסטר בקרב ליטל ביגהורן, בה כיכב דסטין הופמן לצידה.
כן שיחקה בלהיטים הוליוודיים כסרט האסונות "המגדל הלוהט" (1974), "שלושת ימי הקונדור" (לצידו של רוברט רדפורד) (1975), סרט האימה "עיניה של לורה מארס" (1978) לצידו של טומי לי ג'ונס, סוחט הדמעות "סיפורו של אלוף" (1979) ולהיטים הוליוודיים נוספים.
תפקידה בסרטו של רומן פולנסקי "צ'יינהטאון" נחשב על ידי רבים לטוב שבתפקידיה.
"צ'יינה טאון" הוא סרט אפל שנוצר כעשרים שנה לאחר דעיכת הז'אנר, ועוסק בשחיתות שלטונית, ברצח ובגילוי עריות.
משחקה של דאנאוויי בתפקיד הדמות המורכבת, החידתית, המסתירה סוד אפל הנחשף לאיטו במהלך הסרט, הביא ליצירת סצנות בלתי נשכחות, כגון הסצנה בה חוקר ניקולסון את דאנאוויי מיהי הצעירה עמה נפגשה.
ניקולסון אינו מאמין לה, וסוטר לה על לחיה.
"היא בתי" עונה דאנאוויי, וזוכה לסטירה נוספת.
לבסוף היא מתוודה - "היא אחותי וגם בתי".
גם על תפקיד זה הייתה דאנאוויי מועמדת לפרס אוסקר.
שיא הקריירה של דאנאוויי היה בסרט "רשת שידור" (1976) בו שיחקה את המפיקה קרת הרוח והאכזרית דיאנה כריסטנסן.
הסרט היה סאטירה אכזרית על עולם התקשורת בארצות הברית, וזכה להצלחה קופתית וביקורתית.
הדמות אותה שיחקה דאנאוויי, הוגדרה בידי אחת הדמויות בסרט, מקס שומכר (ויליאם הולדן) כ"התגלמות הטלוויזיה.
אדישה לסבל, לא רגישה לשמחה, מצמצמת את כל החיים לגוש של באנאליות.
מלחמה, רצח, מוות, נראים לה כבקבוקי בירה, ועיסוקה היום יומי הוא יצירת קומדיה מנוונת...".
הסרט היה בין הסרטים המובילים בשנה בה הוקרן, וזכה למספר רב של פרסי אוסקר.
דאנאוויי זכתה באוסקר על תפקידה, כמו גם התסריטאי פאדי צ'ייבסקי, והשחקנים פיטר פינץ' וביאטריס סטרייט.
בשנת 1981 הופיעה דאנאוויי בסרט "אמא יקרה", בה שיחקה את שחקנית הקולנוע האגדית משנות ה-40, ג'ואן קרופורד.
הסרט נכתב על פי ספרה של בתה המאומצת של קרופורד, כריסטינה, שהעלתה טענות כלפי אמה על התעללות.
היה זה תפקידה הגרוע ביותר של דאנאוויי, ורבים (ובהם דאנאוויי) סבורים כי הוא הביא לחורבן קריירת המשחק שלה.
דאנאוויי, המאופרת בכבדות על מנת שתדמה לקרופורד, שיחקה משחק מוגזם וצעקני.
את הבלונד הזוהר של בוני פארקר החליפה פאה נוכרית שחורה כבדה ומכוערת בניסיון להידמות לקרופורד.
הסרט היה לכישלון מסחרי, והביא לדאנאוויי ביקורות שליליות במיוחד.
גם בשנים היפות של קריירת המשחק שלה שיחקה דאנאוויי דמויות הנמצאות במצוקה רגשית, על סף ההיסטריה ולעיתים אף מעבר לו.
משחקה הצעקני וההיסטרי כקרופורד האיר באור מגוחך גם את תפקידיה הגדולים מהעבר.
דאנאוויי המשיכה לשחק בהוליווד, אך שוב לא זכתה לתפקידים הגדולים בסרטים המובילים, להם זכתה לפני "אמא יקרה".
בין תפקידיה משנים אלו ראויים לציון "עכבר הבארים" (1987) בו שיחקה אלכוהוליסטית, לצידו של מיקי רורק, חלום אריזונה (1993) בבימויו של אמיר קוסטוריצה ו"דון חואן דה מרקו" (1995) בו שיחקה לצידם של מרלון ברנדו וג'וני דפ.
בשנת 1992 שיחקה בסרטו של עמוס קולק "להב חצוי" בתפקיד ראשי של עיתונאית אמריקנית המגיעה לישראל על מנת לסקר את הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ומוצאת עצמה מאוהבת בקצין ישראלי נאה, על אף שהיא סולדת מפעולותיו בדיכוי האינתיפאדה הראשונה.
את שקיעת קריירת המשחק של דאנאוויי ליוו תקריות מביכות כגון פיטוריה מהתפקיד הראשי בהפקת המחזה המוזיקלי "שדרות סאנסט" בברודוויי.
בשנת 2001 ביימה סרט קצר אשר מבוסס על סיפור קצר מאת טנסי ויליאמס - "The Yellow Bird", בו גם כיכבה דאנאוויי לצד שחקנים כמו ג'יימס קובורן, ברנדה בלתין, מייקל פיט וסינתיה ווטרוס.
דאנאוויי אינה נמנעת מהופעות בטלוויזיה.
בשנת 2002 שיחקה בתפקיד אורח במספר פרקים בעונה השנייה של הסדרה "זהות בדויה".
בשנת 2005 ניסתה את כוחה בצוות תוכנית המציאות "הכוכבנית", תוכנית העשויה על פי הפורמט של "אמריקן איידול", בה בוחר צוות של שחקנים ובמאים את "הכוכבת הבאה".
כן זכורה הופעתה בפרק מן הסדרה "זירת הפשע".
באוקטובר 2024, פורסם כי דאנאוויי תככב בסרט מתח על-טבעי בשם The Evilry.
דאנאוויי תגלם דמות בשם אנסטסיה, שמתגוררת בעיירה ומשמשת כמתווכת רוחנית המסייעת לאישה לחשוף את סודה האפל של בת דודתה.
הצילומים יחלו באוקטובר 2024 בוירג'יניה המערבית.
שמה של דאנאוויי נקשר לסדרה של גברים בעלי שם, החל מן הקומיקאי לני ברוס, ועד לשחקן מרצ'לו מסטרויאני.
בתחילה בין 1974 ל-1979 לזמר פיטר וולף מ"ג'יי גיילס באנד", ולאחר מכן בין 1984 ל-1987 לצלם הבריטי הידוע טרי או'ניל, ולזוג בן בשם ליאם או'ניל.
בשנת 2003 חשף או'ניל בראיון את העובדה כי הבן מאומץ.
בשנת 1995 הוציאה לאור ביוגרפיה שכותרתה: "מחפשת את גטסבי: חיי".
הכותרת מתייחסת לתקרית בשנת 1974 בה הועדפה מיה פארו על פניה בהפקת הסרט "גטסבי הגדול".
בוני וקלייד (1967) - בתפקיד: בוני פארקר.
השוד המושלם (1968) - בתפקיד: ג'ניפר ווינסלואו.
איש קטן גדול (1970) - בתפקיד: גברת פינדרייק.
צ'יינהטאון (1974) - בתפקיד: אוולין מוולוורי.
המגדל הלוהט (1974) - בתפקיד: סוזאן.
שלושת ימי הקונדור (1975) - בתפקיד: קאתי הייל.
רשת שידור (1976) - בתפקיד: דייאן כריסטיאנסן.
מסע הארורים (1976) - בתפקיד: דניז
עיניה של לורה מארס (1978) - בתפקיד: לורה מארס.
אמא יקרה (1981) - בתפקיד: ג'ואן קרופורד.
המאדאם מבוורלי הילס (1986) - בתפקיד: ליל האטון.
עכבר הברים (1987) - בתפקיד: וונדר וילקוקס.
להב חצוי (1992) -סרט ישראלי - בתפקיד: פיי מילאנו.
חלום אריזונה (1993) - בתפקיד: איליין סטולקר.
רוצח במשרה זמנית (1993) - בתפקיד: שארל טאין.
דון חואן דה מרקו (1995) - בתפקיד: מארילין מילקלר.
Dunston Checks In (1996) - בתפקיד: אלנה דוברו.
ג'יה (1998) - בתפקיד: וויליאמינה דופר.
צוואה משלהם (1998) - מיני סדרה - בתפקיד: מרגרט סאנגר.
השוד המושלם (1999) - בתפקיד: פסיכיאטרית.
ז'אן ד'ארק (1999) - בתפקיד: יולנדה מאראגון.
רחובות מושחתים (2000) - בתפקיד: קייטי אולצ'ין.
לבבות מתחלפים (2002) - בתפקיד: בטי מילר.
חוקי המשיכה (2002) - בתפקיד: גברת דאנטון.
פעם כשהיינו גדולים (2004, סרט טלוויזיה) - בתפקיד: טינה.
Cougar Club (2007) - בתפקיד: אדית' בירנבאום.
The Bye Bye Man (2017) - בתפקיד: ווידאו ראדמון.
המקרה של ישו (2017) - בתפקיד: ד"ר רוברטה ווטרס.
The Evilry (TBA) - בתפקיד: אנסטסיה.
פִּיטֵשְׁט (ברומנית: Piteşti, באלפבית פונטי בינלאומי: ) היא הבירה והעיר הגדולה ביותר במחוז ארג'ש בחבל מונטניה שברומניה.
העיר משמשת כצומת מסילות ברזל חשוב ושוכנת בין הדנובה ובין הרי הקרפטים, בהתחברות הנהר ארג'ש עם הדנובה.
בעיר נמצאות שתי אוניברסיטאות, והיא משמשת מרכז שיווק חשוב בתעשיית הרכב, ובפרט נמצא בה מרכז של דאצ'יה.
העיר בת 187,000 תושבים לפי מפקד 2002 אך מאז מספר תושבי העיר פוחת והולך.
בעיר פועלת קבוצת הכדורגל ארג'ש פיטשט המשחקת בליגת העל הרומנית בכדורגל, ולה אצטדיון ניקולה דוברין.
בעיר פועלות גם קבוצת הכדורסל מוניציפל פיטשט וקבוצת כדורעף נשים.
ההנחה היא שהעיר מיושבת כבר מהתקופה הפרה-היסטורית, אך היא מוזכרת לראשונה במקורות במאה ה-14. העיר שימשה כמרכז מסחר ושירותים עבור תושבי ושליטי ולאכיה, עד המאה ה-18.
מהמאה ה-19 עד מלחמת העולם השנייה הייתה פיטשט מרכז פוליטי חשוב של המפלגה הליברלית הלאומית ברומניה ומקום המגורים העיקרי של בני משפחת ברטיאנו.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, ב-12 בספטמבר 1941 הוטלה חובת סימון על 350 יהודי העיר.
בתקופת שלטון הקומוניסטים ברומניה הייתה פיטשט מרכז לדיכוי פוליטי של מתנגדי המשטר, ובכלא פיטשט הנודע נערכו ניסויים בשטיפת מוח בשנות ה-50 של המאה ה-20.
וינה פיי ריי הייתה שחקנית קולנוע קנדית-אמריקאית.
זכורה בעיקר בשל תפקידה בסרט קינג קונג (1933).
ריי נולדה בחווה באלברטה, קנדה, וכשהייתה בת שלוש משפחתה היגרה לארצות הברית.
הוריה היו מורמונים והם חיו בארצות הברית לרוב בקהילות מורמוניות באלברטה, אריזונה וסולט לייק סיטי, בירת יוטה, לפני שהתיישבו בלוס אנג'לס, קליפורניה, שם החלה לשחק בקולנוע ב־1923. תחילה היו אלה סרטי ראינוע קצרים, לרוב קומדיות, בהן שתיים בבימויו של לאו מקארי.
במחצית השנייה של שנות העשרים הופיעה במערבונים דלי תקציב, כמו גם בשני סרטים לצד גרי קופר: הנשיקה הראשונה והלגיון של ההרשעה (שביים ויליאם ולמן).
ב־1928 כיכבה בסרטו עתיר התקציב של אריך פון שטרוהיים, מארש החתונה.
הסרט היה כישלון קופתי, אך זו הייתה הפעם הראשונה בה כיכבה בתפקיד ראשי.
היא כיכבה בלמעלה ממאה סרטי קולנוע אולם היא זכורה בעיקר בשל תפקידה כאן דארו, הבלונדינית היפהפייה הפוחדת מן הגורילה האימתנית בסרט ההרפתקאות קינג קונג (1933).
לצורך התפקיד חבשה פאה בלונדינית מעל שיערה הכהה.
באותה שנה כיכבה גם בסרטים ידועים אחרים: המשחק המסוכן ביותר, תעלומת מוזיאון השעווה (שביים מייקל קורטיז) והערפד.
בהמשך הופיעה בעשרות סרטים הוליוודים, אולם הפופולריות שלה הלכה ודעכה.
בין השנים 1942–1953 לא הופיעה כלל בקולנוע, אך בשנות החמישים היא שבה להופיע, בעיקר בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה.
ריי נפטרה מסיבות טבעיות באוגוסט 2004 בדירתה במנהטן, ניו יורק, בגיל 96.
ריי הייתה נשואה שלוש פעמים במהלך חייה, כשבעלה השני היה התסריטאי רוברט ריסקין (בשנים 1942–1955), וממנו יש לה שני ילדים.
פֵּיִי דה לה לואר או פֵּאִי דֶה לָה לואַר הוא אחד מ-18 חבלי הארץ בחלוקה האדמיניסטרטיבית של צרפת.
חבל זה מורכב מחמישה מחוזות (départements), והוא נושק לאוקיינוס האטלנטי.
חבל ארצות הלואר הוא אחד ממספר חבלים שנוצרו במאה ה-20.
פיי דה לה לואר גובל בחבלי הארץ הבאים: ברטאן, נורמנדי, סאנטר-עמק הלואר, ואקיטן החדשה.
חבל פיי דה לה לואר שואב את שמו מנהר הלואר, אשר משקה אך שניים מחמשת המחוזות שבחבל, לפני שהוא נשפך לאוקיינוס האטלנטי.
בנוסף, הנהר חוצה מספר רב של מחוזות אשר אינם חלק מחבל ארץ זה.
שטח החבל מורכב מאחרוני הגבעות של המסיף סנטרל בוואנדה, ומהמסיף האמוריקני בצפון, המגיע לשיא של 417 מטרים במאיין.
החבל גובל באוקיינוס האטלנטי לאורך 368 ק"מ של חופים הרריים וחוליים לסירוגין.
היות שהחבל נוצר על ידי הממשל בשנת 1955, הוא מורכב מחלוקה של שטחם ההיסטורי של הפרובינציות הבאות:
כ-20% מחבל ברטאן ההיסטורי, מחוז הלואר האטלנטי כולו, והוא כולל את עיר הבירה של החבל החדש, נאנט.
פרובינציית אנז'וּ לשעבר אשר מוכלת כולה בתוך מחוז המיין-ולואר.
פרובינציית מיין לשעבר אשר מוכלת בעיקר במחוזות מיין וסארת.
חלק פרובינציית פוּאטוּ לשעבר, באזור מחוז ואנדה, אם כי רוב שטח הפרובינציה נפל בחבל פואטו-שראנט.
חלק מפרובינציית פארש ההיסטורית, הנופל בשטח מחוז סארת.
חלק קטן מפרובינציית טוּריין לשעבר, הנופל בשטח מחוז מיין-ולואר.
רוב השטח מהווה חלק מחבל סאנטר-עמק הלואר.
טירות עמק הלואר המפורסמות ממוקמות דווקא באזור סאנטר-עמק הלואר, ולא בחבל זה.
הדיג והחקלאות תמיד היו חשובים בכלכלה המקומית.
במאה ה-19 הצטרפו גם תעשיות המטלורגיה ובניית האוניות, אלה תפסו חלק נכבד ממנה.
כיום כלכלת האזור היא החמישית בגודלה במדינת צרפת.
החוזק והיציבות שלה מיוחסים לגיוון המגזרים התעשייתיים, כמו גם לתנופת מגזר השירותים.
בנוסף, האזור נמצא בחזית הלאומית מבחינת יזמות.
מבחינת מגזר החקלאות, האזור נמצא במקום השני בצרפת (10% מהייצור הצרפתי), במיוחד במוצרים מן החי (בקר, חלב, חזיר ועופות).
האזור גם נודע בייצור יינות לבנים.
היות שלאזור מסורת קתולית שמרנית, על-פי-רוב הימין בצרפת הוא שמנהל אותו.
למרות זאת, הימין הפסיד את האזור לראשונה בבחירות האזוריות ב-2004. הרוב השמאלני בחר בסוציאליסט ז'אק אוקסיאט.
פיי קלרמן היא סופרת יהודיה-אמריקאית.
קלרמן למדה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס לתואר ראשון במתמטיקה, ובהמשך סיימה דוקטורט ברפואת שיניים, על ניתוחים דנטליים.
עם זאת, היא מעולם לא עבדה במקצועה, והייתה אם ועקרת בית במשרה מלאה כאשר ספרה הראשון התפרסם.
קלרמן היא יהודיה אורתודוקסית, כמו גם בעלה הסופר והפסיכולוג ג'ונתן קלרמן.
היהדות מוצאת מקום רב בספריה, למשל בדמויות הידועות עליהן היא כותבת, פיטר דקר ואשתו רינה לזרוס.
פיי וייט היא כדורגלנית אנגליה המשחקת בקבוצת ארסנל ליידיס ובנבחרת אנגליה.
וייט החלה את הקריירה שלה בארסנל כשהייתה בת 18. בעונת 1996/1997 היא תופקדה במרכז מערך ההגנה של הקבוצה, וזכתה עמה באליפות הפרמייר ליג לנשים.
בעונה שלאחר מכן היא זכתה עם ארסנל בדאבל של אליפות וגביע ה-FA לנשים, ואף נבחרה לשחקנית השנה בפרמייר ליג.
לאחר מכן זכתה עם ארסנל פעם נוספת בגביע ה-FA ופעמיים בגביע הליגה לנשים.
ארסנל לא זכתה בתארים נוספים בשנים שלאחר מכן, ורק בעונת 2000/2001 הצליחה הקבוצה לזכות בכל שלושת התארים האפשריים בכדורגל האנגלי.
בשנת 2002 קיבלה וייט את סרט הקפטן של ארסנל, והובילה את הקבוצה לזכייה בדאבל בעונת 2003/2004 ובעונת 2005/2006.
וייט החמיצה את רוב עונת 2006/2007 לאחר שסבלה מקרע ברצועה הצולבת הקדמית בפעם השנייה בקריירה שלה.
בעקבות ניתוח ושיקום מוצלחים היא חזרה לסגל של ארסנל, והובילה את הקבוצה לזכייה בגביע אופ"א לנשים.
לאחר מכן עזבה לקנדה והצטרפה לאוטווה פיורי, שאותה הובילה למשחקי הפלייאוף על האליפות.
בנוסף, היא הובילה את ארסנל לזכייה באליפות חמישית ברציפות באותה שנה, שהייתה חלק מדאבל שלישי ברציפות.
בשנת 2007 הוענק לה תואר חברה במסדר האימפריה הבריטית על תרומתה לספורט.
ב- מרץ 2013 הודיעה וייט על פרישתה ממשחק פעיל.
מאז שימשה כפרשנית בערוצי ספורט מרכזיים כמו BBC ו-Sky.
כמו כן לקחה על עצמה משימה לקדם את כדורגל הנשים באנגליה ולקדם שחקניות צעירות.
ב-1997 היא ערכה את הבכורה שלה במדי נבחרת אנגליה במשחק מול נבחרת סקוטלנד, ובמשחקה המלא הראשון (מול נבחרת צרפת ב-1998) היא נבחרה לשחקנית המצטיינת של המשחק.
הטורניר החשוב הראשון שבו היא נכללה בסגל הנבחרת היה יורו 2001 שנערך בגרמניה.
במשחק מול נבחרת ניגריה ב-2002 היא קיבלה את סרט הקפטן של הנבחרת, ושימשה בתפקיד זה במהלך מוקדמות מונדיאל 2003 בארצות הברית, שאליו לא העפילה אנגליה לאחר הפסד לנבחרת צרפת במשחקי הפלייאוף.
וייט שימשה בתפקיד קפטן הנבחרת גם ביורו 2005 שנערך באנגליה, והובילה את הנבחרת לרבע הגמר במונדיאל 2007 שנערך בסין.
היא השתתפה בכל משחקי הטורניר בסין, ואף נבחרה לשחקנית המצטיינת בתיקו 0 - 0 מול נבחרת גרמניה.
נכון ל-9 ביולי 2011 היא השתתפה ב-90 משחקים של הנבחרת, והבקיעה בהם תריסר שערים.
מועדון הכדורגל פיטרבורו יונייטד , הוא מועדון כדורגל אנגלי מהעיר פיטרבורו, המשחק בפוטבול ליג הראשונה.
המועדון עורך את משחקי הבית שלו באצטדיון לונדון רואד, אשר מסוגל להכיל כ-15,000 צופים.
המועדון נוסד בשנת 1934 ומיקום השיא שלו היה המקום ה-10 בליגת המשנה.
בעונת 2009/2010 סיימה הקבוצה במקום ה-24 בליגה השנייה וירדה לליגה השלישית, שם סיימה את העונה במקום הרביעי בליגה וניצחה בפלייאוף עלייה חזרה לליגה השנייה.
בעונת 2013/2014 זכתה בהישגה הגדול ביותר – פרס הפוטבול ליג.
בסיום עונת 2020/2021 עלתה הקבוצה לצ'מפיונשיפ אך עונה לאחר מכן ירדה בחזרה לליגת הפוטבול ליג הראשונה.
פיי אוקל ביינטר הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1938 על תפקידה בסרט "ג'יזבל".
הייתה מועמדת לשני פרס אוסקר נוספים על הופעותייה בסרטים "סיסמאות לבנות" ו"הלחישה הרועמת".
ביינטר נולדה בלוס אנג'לס לשחקנית התיאטרון מרי אוקל שלימדה אותה משחק ולצ'ארלס ביינטר.
החלה את דרכה על בימות תיאטרון חובבניות ובברודוויי שם הטביעה את חותמה במשך שנים רבות.
שוכנעה רק בעשור הרביעי לחייה על ידי חברת ההפקה "מטרו גולדווין מאייר" להיכנס לקריירה קולנועית באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20.
ביינטר החלה את דרכה בהוליווד בשנת 1937 בדרמה של הבמאי זוכה פרס האוסקר לאותה שנה לאו מקארי "עשה את הדרך למחר" ובקומדיה התקופתית של ג'ורג' סטיבנס "רחוב האצילות" בה שיחקה לצד כוכבי הקולנוע קתרין הפבורן ופרצ'וט טון.
בשנת 1938 רשמה ביינטר הישג חסר תקדים כאשר זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בתור דודה בל מאסי בדרמה "ג'יזבל" והועמדה באותו הטקס גם לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בסרט "סיסמאות לבנות".
ביינטר הייתה לשחקנית הקולנוע הראשונה שמועמדת לשני פרסי אוסקר בקטגוריות משחק שונות באותו טקס.
ב-1940 שיחקה ביינטר בסרטו הקלאסי של סם ווד "העיירה שלנו" לצידו של ויליאם הולדן בתור גברת גיבס ובתפקיד ננסי אדיסון אמו של הממציא תומאס אדיסון בסרטו של נורמן טאורוג "תום אדיסון הצעיר".
ב-1953 השתתפה בדרמה הביוגרפית "גברת הנשיא" על חייו של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון בתור אמה של אשת הנשיא רייצ'ל ג'קסון (סוזן הייוורד).
על הופעתה הקולנועית האחרונה בשנת 1961 בדרמה "הלחישה הרועמת" בתפקיד אמיליה טילפורד הועמדה ביינטר בפעם השלישית לפרס האוסקר ובפעם הראשונה לפרס גלובוס הזהב.
הייתה אם לילד אחד, השחקן רייגנלד וואנבל ג'וניור מנישואיה לקצין הצי האמריקאי רייגנלד וואנבל.
ביינטר מתה בביתה שבלוס אנג'לס ב-16 באפריל 1968 בגיל 74 מדלקת ריאות.
נקברה בית הקברות הלאומי ארלינגטון לצד בעלה.
זכתה בשנת 1960 בכוכב קולנוע על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
המלחמה נגד גברת האדלי (1942)
מציגים את לילי מרס (1943)
סוד החיים של וולטר מיטי (1947)
פיי ולדון הייתה סופרת ומחזאית פמיניסטית אנגלייה.
ביצירותיה ייצגה נשים מודרניות הלכודות במצבים דיכאוניים הנגרמים מהמבנה הפטריארכלי של החברה הבריטית.
ולדון נולדה בברמינגהאם, אנגליה, למשפחה ספרותית, כאשר גם סבה וגם אמה כתבו ספרים.
בשנותיה הראשונות התגוררה באוקלנד שבניו זילנד, שם אביה עבד כרופא.
לאחר שהוריה התגרשו כשהייתה בת 14, חזרה ולדון לאנגליה והתגוררה בלונדון עם אמה ואחותה, ג'יין, ולא ראתה שוב את אביה לעולם.
ולדון למדה פסיכולוגיה וכלכלה באוניברסיטת סנט אנדרוז שבסקוטלנד, וחזרה ללונדון.
ולדון עבדה זמן קצר במשרד החוץ הבריטי, ולאחר מכן כעיתונאית, ולבסוף פנתה לעבודה בתחום הפרסום כקופירייטרית, שם קצרה הצלחה מרובה.
במהלך הריונה השני החלה ולדון לכתוב לרדיו ולטלוויזיה, וכעבור מספר שנים, ב-1967, פרסמה את ספרה הראשון, "בדיחת האישה השמנה".
במהלך שלושה עשורים פיתחה קריירה מצליחה, שכללה פרסום של יותר מעשרים רומנים, קובצי סיפורים קצרים, תסריטים לסרטי טלוויזיה, ומאמרים לעיתונים ומגזינים.
היא התארחה רבות בתוכניות של ה-BBC.
ב-1971 כתבה את הפרק הראשון של הסדרה הנודעת "אדונים ומשרתים".
היא כתבה את התסריט לעיבוד הטלוויזיוני של ה-BBC לספרה של ג'יין אוסטן, "גאווה ודעה קדומה", שיצא ב-1980.
ולדון בקרה את הממסד הפטריארכלי בבריטניה, המדכא נשים ומצמם את הישגיהן.
מצד שני, בראיון ברדיו ב-1998 חוללה סערה תקשורתית ותרעומת בקרב פמיניסטיות, כאשר טענה כי "אונס אינו הדבר הגרוע ביותר שיכול לקרות לאישה, כל עוד היא יוצאת מזה בטוחה, בחיים, וללא צלקות".
ב-1989 יצא הסרט ההוליוודי "אישה שטן" בכיכובן של מריל סטריפ ורוזאן בר.
ב-2007 יצא הסרט Puffball, בתסריט של בנה דן וולדון ובכיכובם של דונלד סאת'רלנד ומירנדה ריצ'רדסון.
ב-1983 הייתה יו"ר ועדת השופטים של פרס בוקר, ובשנה זו הגיעו להכרעתה הסופית הספר "בושה" של סלמאן רושדי, ו"חייו וזמניו של מייקל קיי" של ג'.
היו דיווחים שוולדון הסכימה, תחת לחץ, לתת את הפרס לרושדי, אלא שברגע האחרון, במעמד שיחת הטלפון שמודיעה על התוצאות, שינתה את דעתה.
ב-1996 ישבה בחבר השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
ב-2006 מונתה לפרופסורה לכתיבה יצירתית באוניברסיטת ברונל, בלונדון, וב-2012 קיבלה פרופסורה באוניברסיטת באת' ספא.
ב-2001 פרסמה את ספרה "הפיתוי של בולגרי", אשר כלל פרסומת בתשלום לחברת בולגארי, דבר שעורר מחלוקת בחוגים ספרותיים.
בשנת 1953 ילדה בן, אך לא נישאה לאביו.
בשנת 1957 נישאה לרונלד בייטמן, מנהל בית ספר מבוגר ממנה ב-25 שנה.
בגיל 28 פגשה את רון ולדון, מוזיקאי ג'אז וסוחר עתיקות.
הם נישאו, ונולדו להם שלושה בנים.
ולדון התגרשה שנית ב-1994, ונישאה בפעם השלישית לניק פוקס, שהוא גם המנהל הספרותי שלה, והשניים חיו ביחד במחוז דורסט.
ולדון התחנכה כאתאיסטית והייתה כזו רוב חייה.
בשנת 2000, בגיל 69, היא נטבלה לכנסייה האנגליקנית.
פרס גילדת הסופרים לתסריט הטוב ביותר בסדרה בריטית
שני ספריה Praxis ו"אישה שטן" – היו ברשימה הקצרה של פרס בוקר
הפיתוי של בולגרי – כנרת, 2003
ולדון פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה, "אוטו דה פיי" ב-2002.
פיי ריפלי היא שחקנית אנגלייה וכותבת ספרי בישול.
ריפלי נולדה בווימבלדון שבדרום מערב לונדון, לוויליאם דיקון וטינה ריפלי.
הוריה נפרדו כשהייתה בת שנתיים וכל אחד מהם התחתן בשנית.
בילדותה עברה בין בתי שתי המשפחות בערים שונות בסארי.
היא למדה בבתי ספר קתוליים על אף שהיא ממשפחה פרוטסטנטית.
היא בוגרת בית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה (1990).
תפקידה המקצועי הראשון היה במקהלה בגרסה מוזיקלית של הספר "מסביב לעולם בשמונים יום".
בתחילה הופיעה מעט בקולנוע ובטלוויזיה, והשלימה את הכנסתה בעבודה כבדרנית לילדים, ובמכירת ביגוד מדלת לדלת.
אחרי שהסצנות בהשתתפותה בסרט "פרנקנשטיין" מ-1994 קוצצו בעריכה, לוהקה לתפקיד הראשון שלה בסרט חשוב "עדות אילמת" מ-1995 בו גילמה את קארן יוז.
פריצת הדרך בקריירה של ריפלי הייתה ב-1996 כשלוהקה לתפקיד ג'ני גיפורד בסדרת הטלוויזיה של ITV "רגליים קרות" לצדם של ג'יימס נסביט וג'ון תומסון.
בפרק הפיילוט היה לה תפקיד משנה, אבל דמותה הורחבה כשהוזמנה סדרה מלאה בשנת 1998. על הופעתה בעונה הראשונה הייתה ריפלי מועמדת לפרס הקומדיה הבריטית.
בשנת 2000 בעונה השלישית של הסדרה הדמות שגילמה עוזבת את בעלה ויוצאת עם גבר אחר (בן מיילס).
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר.
היא שיחקה בסדרה במשך שלוש עונות, ועזבה כדי לגוון את התפקידים שקיבלה, ולבלות יותר זמן עם בני משפחתה.
בעונה החמישית חזרה לסדרה בתפקיד אורח בפרק האחרון.
אחרי "רגליים קרות" שיחקה ריפלה בסדרה של תפקידים ראשיים בקומדיות ובדרמות בהן "Green-Eyed Monster" (מ-2001), "I Saw You" (מ-2002), "The Stretford Wives" (מ-2002), ו-"Dead Gorgeous" (מ-2002).
ב-2005 הופיעה בתפקיד ראשי בדרמה של ITV בשם "Bon Voyage".
אחרי לידת בנה השני הפסיקה שוב לעבוד.
ב-2009 חזרה ריפלי להופיע בטלוויזיה בתפקיד כריסטין מנהלת משאבי אנוש בדרמה הקומית "Monday Monday", ובתפקיד ניקולה פרין לצדו של מרטין קלונס בסדרה "רג'י פרין" של BBC One.
מאז 2009 פרסמה ריפלי שלושה ספרי מתכונים.
ב-2016 חודשה הסדרה "רגליים קרות" וריפלי הצטרפה לצוות השחקנים הקבוע, וגילמה שוב את דמותה של ג'ני גיפורד בעונות השישית והשביעית.
ב-2001 התחתנה ריפלי עם השחקן דניאל לאפיין.
לבני הזוג יש שני ילדים - בת ילידת 2002 ובן יליד 2006.
פיי איליין מרסיי היא שחקנית אנגלייה.
תפקידיה הידועים ביותר הם אן נוויל במיני-סדרה "מלכה לבנה", איימי ב-"Need for Speed", קנדיס בסדרה "בשר טרי", סטף בסרט "גאווה", בלו קולסון בפרק "Hated in the Nation" בסדרה "מראה שחורה", והאסופית בעונות החמישית והשישית של סדרת הטלוויזיה "משחקי הכס".
היא למדה בבית הספר לורנס ג'קסון בגיזבורו קליבלנד ובקולג' פריור פורסגלוב.
אחר כך למדה משחק בבית הספר של תיאטרון בריסטול אולד ויק.
שם גילמה את סיסי ג'ופ במחזה על פי הרומן "זמנים קשים" מאת דיקנס, אחת מאחיות הגורל ואת פליאנס במחזה "מקבת'", רונט ב-"Disco Pigs", ושן טה במחזה "הנפש הטובה מסצ'ואן".
ב-2012 כשהייתה עדיין בבית הספר זכתה בפרס ספוטלייט.
מיד אחרי שסיימה את הלימודים לוהקה לתפקיד ראשי בסדרה "מלכה לבנה".
ב-2008 שיחקה מרסיי בתפקיד סו בדרמה הקומית .
היא זכתה להכרה ב-2013 כשגילמה את דמותה של אן נוויל בסדרת הטלוויזיה "מלכה לבנה".
אחר כך הופיעה בתפקיד קנדיס פלינג בסדרה "בשר טרי".
ב-2014 גילמה מרסיי את ליזי לנקסטר בעונה השנייה של הסדרה "חוג בלצ'לי".
בספטמבר אותה שנה השתתפה בשני פרויקטים, האחד בסרט "גאווה" שהיה מועמד לפרס באפט"א בתפקיד סטף.
השני במיני-סדרה הטלוויזיונית "מתחת לפני השטח" בדמות ג'אנין ריילי.
ב-2014 הופיעה מרסיי בספיישל חג המולד של סדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו" בפרק "Last Christmas" בתפקיד שׂוֹנָה מקאלוג.
בתחילת 2015 הופיעה מרסיי בעונה החמישית של הסדרה "משחקי הכס" בתפקיד האסופית.
ביוני אותה שנה לוהקה לתפקיד קייטי ספרינגר בעונה האחרונה של סדרת הטלוויזיה "יומן השומן".
בתחילת נובמבר נבחרה מרסיי לאחת מכוכבי המחר של שנת 2015.
באוקטובר 2015 השתתפה מרסיי לראשונה בדרמה רדיופונית בשם "The Price of Oil" ברדיו 4 של ה-BBC.
בפרק "No Two Days" כיכבה מרסיי בתפקיד איזי.
בנובמבר שיחקה בתפקיד איימי במשחק הווידאו "Need for Speed".
אחר כך הופיעה בסרט הקצר "NippleJesus" המבוסס על סיפור קצר מאת ניק הורנבי שיצא בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים באוסטין ובלונדון.
ב-2016 הופיעה מרסיי בתפקיד כריסטין בעונה השישית של הסדרה "ורה" של רשת ITV.
עוד באותה שנה המשיכה לגלם את האסופית בסדרה "משחקי הכס".
במאי ויוני 2016 שיחקה מרסיי בתפקיד הראשי בדמות נינה סטיב בדרמה "Love, Nina" של ה-BBC.
בהמשך הופיעה בפרק "Hated in the Nation" בסדרת האנתולוגיה "מראה שחורה" בתפקיד בלו קולסון לצדה של קלי מקדונלד.
ב-2017 הופיעה מרסיי בסדרה "מקמאפיה" של BBC / AMC בכיכובו של ג'יימס נורטון.
היא כיכבה בסרט הבכורה של דייזי אייטקנס "You, Me and Him" לצדם של לוסי פאנץ' ודייוויד טננט.
עוד שיחקה בסרט "שעה אפלה" בכיכובו של גארי אולדמן.
בתיאטרון הופיעה מרסיי בהפקה מחודשת של המחזה "Road" מאת ג'ים קרטרייט בתיאטרון רויאל קורט.
בדצמבר 2017 כיכבה מרסיי בדרמה "בנקרופט" לצדה של שרה פאריש.
עוד ב-2017 הופיעה בדרמה "Shamed" של ערוץ 4.
שנה סרט תפקיד הערות 2014 גאווה סטף צ'יימברס 2017 את אני והוא אלכס שעה אפלה סיביל 2018 מלחמה פרטית קייט ריצ'רדסון2022מאהבה של ליידי צ'טרליהילדה
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2008 Is That It?
שנה שם תפקיד הערות 2015 The Price of Oil איזי בפרק "No Two Days"
שנה שם תפקיד הערות 2015 Need for Speed איימי דיבוב
שנה ארגון פרס תוצאה 2012 ספוטלייט פרס ספוטלייט 2015 Screen International כוכב המחר הישג 2016 פרס גילדת שחקני המסך אנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסדרת דרמה (על משחקי הכס
פיטרבילט 281 /351 הם סדרות משאיות מסוג "Tractor unit" בתצורות סמי-טריילר ופול-טריילר, המשמשים לגרירה, מתוצרת Peterbilt (שם רשמי: Peterbilt Motors Company) האמריקאית אשר יוצרו בין השנים 1954–1976 בארצות הברית.
החלק העיקרי בדגמי "פיטרבילט 281 /351" הוא הגורר אליו ניתן לחבר נגררים שונים.
מטה ומפעל היצרן מוקמו בעיר דנטון בטקסס.
משאית מסוג "פיטרבילט 281" צולמה בשנת 1971 לסרט הטלוויזיה "Duel" .
קבינה בגרסאות: ללא שינה ועם שינה.