tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התבוסות הראשונות של יפן במלחמה וההכרה הגוברת במגבלות הכוח הצבאי שלה הביאו את הנהגתה האזרחית להבנה כי נדרשת התייחסות לעמי האזור על בסיס שיתוף פעולה ולאו דווקא על בסיס שליטה קולוניאלית בהם על מנת לרכז משאבים וכוח אדם במלחמה נגד מעצמות המערב.
הייתה זו גם ראשיתם של מאמצים לאפשר גיבוש פתרון דיפלומטי כלשהו למלחמה על בסיס פשרה במידה והניסיון להכריע אותה באמצעים צבאיים ייכשל.
צעדים אלו ננקטו מאוחר מדי מבחינת האימפריה היפנית, אשר נכנעה לאויביה פחות משנתיים לאחר הוועידה.
ההיסטוריון האמריקאי ג'ון דוור (John W.
Dower) הדגיש כי יפן נהגה כלפי עמי מזרח אסיה בגזענות ובניצול שלא נפלו במאום ממה שייחסה ל"שדים הלבנים" וכי היא הפגינה נגד אחיה האסייתים אכזריות יתרה, לרבות רצח מיליונים מהם, ניצול מאות אלפים לעבודת כפייה בתנאים קשים ביותר ועריכת מעשי אונס וניצול מיני בהיקף נרחב.
ועידת לטראנו הראשונה היא ועידה אקומנית שכונסה על ידי הכנסייה הקתולית בזמן כהונתו של האפיפיור קליקסטוס השני בשנת 1123. עיקר הדיונים בה נגעו לקונקורדט וורמס אשר נחתם בין האפיפיור לקיסר הגרמני; הסכם אשר נועד לסיים את המאבק בין כס האפיפיור לבין הקיסרות החילונית.
בנוסף, אסרה הוועידה על אנשי הכנסייה להינשא, וקבעה תקנות אשר ימנעו התערבות חילונית במינוי בישופים.
ועידה זו היא הראשונה מבין הוועידות האקומניות שכונסו בידי האפיפיור במערב, והיא מהווה את תחילתו של תהליך צבירת הכוח הפוליטי של האפיפיור.
לאחר הוועידות של המאה ה-4 וה-9 אשר נוהלו בידי הכנסייה הביזנטית, ועידת לטראנו הראשונה היא ועידה אקומנית שכונסה לראשונה בידי האפיפיור ברומא.
החל מן המאה ה-11, התחזק מעמדו של האפיפיור הן כעומד בראשה של הכנסייה והן כישות עצמאית ביחס לשלטון החילוני.
כחלק ממגמת התחזקות זו, האפיפיור גרגוריוס השביעי, נושא בשורת הרפורמה הגרגוריאנית, קבע כי הסמכות לכנס ועידה אוניברסלית היא בלעדית לאפיפיור; קביעה אשר נכנסה לחוק הקאנוני של הכנסייה הקתולית.
הראשון לממש את הסמכות הזו הוא האפיפיור קליקסטוס השני אשר כינס את ועידת לטראנו הראשונה בשנת 1123. בכך מסמלת ועידה זו את מעבר כובד המשקל של קביעת הדוגמה הנוצרית מהכנסייה הביזנטית לכס הקדוש ברומא.
בוועידה זו באה לידי ביטוי סמכותו הבלעדית של האפיפיור, דבר שאינו מאפיין כלל ועיקר את הוועידות האקומניות הקודמות אשר התקיימו בשיתוף עם השלטון החילוני של הקיסר הביזנטי.
ועידת לטראנו הראשונה נתקיימה על רקע מאבק האינווסטיטורה בין הכס הקדוש לבין השלטון החילוני, בעיקר מול קיסר גרמניה.
עליית כוחו של המוסד האפיפיור גרם לשליטים החילונים לחשוש מפני עליית כוח פוליטי חדש באירופה.
מאבק זה התמקד במידת המעורבות של השליטים החילוניים בנעשה בכנסייה אשר הייתה רבה מאוד ולעיתים אף מוחלטת, ובייחוד בתהליך מינויים של בישופים (שמו של המאבק נושא את שמו של טקס המינוי).
בה כוחו הפוליטי והדתי של האפיפיור היה מבוסס דיו על-מנת לחתור לסיומו של המאבק עם השלטון החילוני, אך מידת השפעתו רחוקה מלהגיע לשיאה.
מצד אחד, קליקסטוס השני, אשר עלה לכס האפיפיור ב-1119, חתם על קונקורדט וורמס עם קיסר גרמניה היינריך החמישי ובכך שאף להביא לפיוס בין הכס הקדוש לקיסרות הגרמנית.
מצד שני, כהונתו של קליקסטוס השני לא הביאה לסיומו המוחלט של המאבק.
ועידת לטראנו הראשונה שימשה את האפיפיור להפצת המונרכיה האפיפיורית ברחבי אירופה תוך חיזוק מעמדו הפוליטי.
הוועידה התרחשה כשנה לאחר חתימת ההסכם עם מלך גרמניה והיא מהווה חלק מתהליך הפיוס שכן בה הובא ההסכם לאישור בפני ראשי העולם הקתולי באירופה המערבית.
ועידת לטראנו הראשונה התקיימה בארמון הלטראנו ברומא והתנהלה, ככל הנראה, לאורך כמה מפגשים אשר הראשון היה ב-18 במרץ 1123 והאחרון לא יאוחר מ-6 באפריל באותה שנה.
השתתפו בה לכל הפחות 300 בישופים ועוד מספר גדול של ראשי מנזים ובכירים נוספים בכנסייה מכל רחבי אירופה המערבית.
עובדה זו הביאה להגדרת הוועידה כוועידה האקומנית התשיעית במניין הוועידות האקומוניות של הכנסייה.
מאפיין חשוב נוסף שהופיע לראשונה בוועידה זו הוא סמכותו העליונה של האפיפיור בכל הנוגע להחלטותיה של הוועידה.
מאבק האינווסטיטורה הביא למחלוקות וקרעים בין הכנסיות השונות ברחבי אירופה, בעיקר בין הכנסייה הגרמנית לכס הקדוש.
על כן, כינון הוועידה תרם רבות לאיחודה של הכנסייה ולמסר הכללי כי הכנסייה מתאחדת מחדש תחת שרביטו של האפיפיור והחוק הקאנוני.
כחלק מרוח הרפורמה הגרגוריאנית אשר העלתה על נס את החזרה לחוקים המקוריים של הנצרות, רבות מהתקנות המחייבות שתוקנו בוועידה אינן אלא מחזירות לתוקפן תקנות ישנות שאבד עליהן הכלח ברבות השנים.
לא נשארו בידינו פרוטוקולים או מסמכים מתעדים אחרים מהוועידה עצמה אך מקובל להניח כי הוועידה תיקנה כ-22 תקנות מחייבות שנכנסו לקאנון הקתולי.
ישנן גרסאות שונות לתקנות שתוקנו בוועידה ולהלן העקרונות הבולטים שבתקנות המחייבות:
לפיכך, רבות מהתקנות שתוקנו בה נוגעות לטיהור תהליך מינוי בישופים וכמו כן בסמכויותיו של הבישוף במחוז כהונתו, בעיקר ביחס לשליטים החילונים באזורו.
תהליך מינוי של בישוף ראוי להיעשות ללא שיקולים זרים (כסף; אינטרסים פוליטיים או התערבות חילונית) ורק בהסכמה הכללית של אנשי הכנסייה.
למלכים ונסיכים חילונים אין פריבלגיה דתית, כך שכל הפרה של הקאנון הכנסייתי תביא להגדרת החוטא ככופר.
חל איסור על כמרים לחיות עם נשים למעט בטיב היחסים שאושר בוועידת ניקאה מטעמים של חוסר ברירה – בנות משפחה אשר אינן מעלות חשש סביר למגע בלתי הולם.
כפרה על חטאים ניתנת לכל אלו שהשתתפו במסע הצלב וכמו כן, בתיהם ומשפחותיהם חוסים תחת כנפי הכנסייה הקתולית וכל המרע להם, ייענש.
בכל הנוגע למאבק האינווסטיטורה, ועידת לטראנו הראשונה הייתה נקודת ציון חשובה בדרך להרגעת המאבק עם השלטונות החילונים.
גרגוריוס השביעי פסל באופן עקרוני את מוסד המלוכה ובמובן זה, קונקורדט וורמס שחתם קליקסטוס השני מאפיין מגמה של התפשרות מול המוסד החילוני.
עם זאת, אישור הסכם זה בוועידת לטראנו הראשונה בהרכב כנסייתי כלל אירופי, הביא לאיחוד הכנסייה תחת האפיפיור ועצם קיומם של סעיפים בהסכם שתורמים לעצמאותו של האפיפיור אל מול השלטון החילוני הובילו בסופו של דבר לעצמאותו המוחלטת אשר נכנסה לתוקף בוועידות הבאות.
מבחינה תאולוגית, הרפורמה הגרגוריאנית, עליה התבססו האפיפיורים שלאחר גרגוריוס השביעי, שאבה את חיותה מהשליח פטרוס שסבר כי הכמורה בכללה היא קדושה.
גישה זו נהפכה על ידי האפיפיורים של המאה ה-12 לעליונות כמעט אלוהית של האפיפיור לבדו כנציגו של ישו עלי אדמות.
האפיפיורים של המאות ה-12 וה-13, לרבות קליסטוס השני, ידעו לשלב אידאולוגיה ופרקטיקה ובכך, למעשה, הוציאו לפועל את הרפורמה הגרגוריאנית על אף פער תאולוגי זה.
ועידת לטראנו הראשונה כונסה בראשית תהליך התחזקות מעמדו של האפיפיור כשליט בינלאומי.
במאה ה-12 הפכה האפיפיורות למונרכיה אשר מפיצה את דבריה ברחבי העולם הקתולי.
בנוסף, התבסס מעמד האפיפיור כרשות מחוקקת ושופטת בעלת סמכות באירופה כולה.
תהליך הטיהור של עולם הכמורה והנצרות שהחל במאה ה-11 בידי האפיפיור גרגוריוס השני, התפתח במאה ה-12 לעצמאות מוחלטת של האפיפיור.
ועידת לטראנו הראשונה ואלו שבאו לאחריה היוו מרכיב חשוב בביסוס מעמדו החדש של האפיפיור.
ועידת פיאצ'נצה הייתה ועידה כנסייתית שנערכה בין 1 ל-7 במרץ בשנת 1095 בעיר פיאצ'נצה שבצפון איטליה.
בראשות הוועידה עמד האפיפיור אורבנוס השני, והיא הקדימה את ועידת קלרמון שבה הוא קרא ליציאה למסעות הצלב.
לא שרדו עדויות רבות אודות שהתרחש בה, אך הוועידה מפורסמת בכך שהגיעו אליה שגרירים מטעם הקיסר הביזנטי, אלכסיוס הראשון, וביקשו מהאפיפיור לשלוח סיוע מזרחה, נגד הסלג'וקים.
מלבד זאת, בוועידה גם הייתה חקיקה כנסייתית נרחבת, שעליה הסתמך האפיפיור אורבנוס בהמשך שלטונו, וכמוהו הכנסייה בכללה, לאורך ימי הביניים.
על פי ההערכות, במהלך כהונתו יזם אורבנוס השני כעשר מועצות כנסייתיות.
פיאצ'נצה הייתה הרביעית שבהן, ונערכה כשנתיים אחרי ועידת Troia שקדמה לה.
הוועידה נפתחה ביום חמישי 1 במרץ בעיר פיאצ'נצה שבצפון איטליה, ועל פי ההערכות היא ככל הנראה נמשכה עד 7 במרץ.
לפי כתובים ששרדו מהתקופה, ניתן לדעת בוודאות כי היא נגמרה לפני 16 במרץ.
בסוף שנת 1094 ביסס האפיפיור אורבנוס השני את שליטתו בכל אזור איטליה.
הוא עבר מרומא וסביבתה לצפון איטליה וביקר בפיזה, בפיסטויה ובפירנצה.
עם ביסוס מעמדו קרא האפיפיור לכינוס ועידה כנסייתית בפתח השנה החדשה (1095), והתלבט היכן יערוך אותה.
בתחילה הוא תכנן לערוך ועידה בפברואר 1095 באזור טוסקנה או לומברדיה.
על פי כתובים ששרדו מהתקופה, בדמות מכתבים של בישופי ריימס ואראס אודות הזמנה לוועידה, לא ברור מתי נבחרה פיאצ'נצה כמקום האספה.
ידוע שב-18 בפברואר האפיפיור עדיין שהה בקרמונה שבמחוז לומברדיה.
משתתפי הוועידה הגיעו מאיטליה וגם ממקומות הנמצאים צפונית לאלפים, כולל גרמניה.
לפי הכרוניקאי ברנולד הוזמנו להתכנסות בישופים מאיטליה, מבורגונדי, מצרפת, מאלמניה, מבוואריה, וממדינות נוספות, ולאזור הוועידה הגיעו כ-4,000 כמרים ועוד כ-30,000 משתתפים שאינם אנשי דת.
ככל הנראה מדובר בהערכה מוגזמת מצדו.
על פי הערכות שונות, בתקופת ההתכנסות חיו בפיאצ'נצה בין 8,000 ל-9,000 בני אדם, ולא ברור אם העיר יכלה להכיל מספר כה גדול של אורחים.
מלבד האזרחים הפשוטים והכמרים הגיעו לוועידה קרדינלים, ארכיבישופים, בישופים ונזירים.
הנוכחים בוועידה היוו עדות לכך שיוקרתו של האפיפיור עלתה באותה התקופה.
בין השאר נכחה בוועדה פרקסדה (Praxeda), רעייתו המודחת של היינריך הרביעי, מלך גרמניה וקיסר האימפריה הרומית, שהאשימה את בעלה בשערוריות שונות.
מלך צרפת, פיליפ הראשון, שלח נציגים מטעמו כדי לטעון נגד נידויו מהכנסייה, נידוי שנכפה עליו שנה קודם לכן בשל גירושיו.
ואילו המלך פטר מאראגון הפך במהלך ההתכנסות לווסל של האפיפיור והתחייב לשלם לו מנחה שנתית.
האורחים החשובים מכול היו נציגי קונסטנטינופול, שבאו עם בקשה מקיסר ביזנטיון לאפיפיור – לשלוח כוחות להגנת הכנסייה המזרחית, מאחר ששליטתם של ה"פגאניים", כלומר הסלג'וקים, מגיעה כמעט עד לחומות העיר והנוצרים נתונים בסכנה.
ההתכנסויות ביום הראשון וביום השלישי של הוועידה התרחשו בשדה פתוח, כיוון שלא נמצאה כנסייה שגודלה יאפשר להכיל את הקהל כולו.
לא ידוע היכן התקיימו המושבים האחרים, וככל הנראה הם התקיימו בכנסיות שונות ברחבי העיר.
ידוע כי האפיפיור נשא את דבריו בשדה פתוח.
הנושא המרכזי שנידון בוועידה היה הנושא הדתי (האקלזיאסטי - ecclesiastical), ובעיקר תכנון צעדים לקידום הרפורמה הגרגוריאנית וגינוי של ה"סכיזמטיים".
במהלך הדיונים הוסדרו ענייני כנסייה שונים, ביניהם הכנסתם של כמרים שמונו לתפקידם על ידי אישים שעסקו בסימוניה תחת כנפי הכנסייה.
במהלך הוועידה, בעקבות פנייתו של אלכסיוס הראשון, קרא האפיפיור למי שביכולתו לסייע לכנסייה המזרחית לספק את העזרה הדרושה, ואף דרש ממי שמתכוון לצאת מזרחה להישבע שבועת אמונים שיעזור לקיסר הביזנטי כמיטב יכולתו.
לפי ברנולד, כרוניקאי בן התקופה, האפיפיור אורבנוס רק קרא ללוחמים לסייע לאלכסיוס, ולא הייתה כאן קריאה למסע צלב.
נאום האפיפיור כפי שהוא מובא בתיאוריו של ברנולד, שונה מתיאורים של נאומי האפיפיור בוועידת קלרמון.
ישנם היסטוריונים הטוענים כי נושא הפילוג בין הכנסייה המזרחית למערבית עמד על הפרק בוועידה, וכי היו מחשבות על פיוס דתי בין שני הזרמים.
המדיניות האפיפיורית באותה התקופה כיוונה לביטול הסכיזמה של 1054, ויש הטוענים כי הרצון לסייע צבאית לאימפריה הביזנטית נתפס אולי כאמצעי פיוס למול הכנסייה המזרחית.
אך לפי ברנולד נושא איחוד הכנסייה המזרחית עם המערבית לא עלה בפיאצ'נצה.
על פי כתביו, הדיון היחיד אודות הכנסייה המזרחית היה בהתייחסות לבקשתו של הקיסר אלכסיוס לסיוע.
לאחר ששהה כחודש בפיאצ'נצה, המשיך אורבנוס מאיטליה לצרפת, שבדרומה כינס את ועידת קלרמון.
ייתכן שבדרכו מפיאצ'נצה לצרפת, הגה, אולי לראשונה, את הרעיון של מסע נגד המוסלמים במזרח.
בצרפת פגש האפיפיור אבירים ואת אנשי תנועת הרקונקיסטה, וייתכן ששם הבשיל אצלו הרעיון של מסע לכיבוש מחדש של ארץ הקודש.
בקשת הסיוע של הקיסר הביזנטי
קיסרות ביזנטיון, הנוצרית, הייתה נתונה בצרה בשל האיום הסלג'וקי.
בשל הזיהוי של הדת עם האימפריה הביזנטית, ותפיסתם של הסלג'וקים את אנשי הדת כסוכני האימפריה, הסובלנות המוסלמית כלפי דתות אחרות לא הורגשה עוד, והנוצרים במזרח נרדפו.
משום כך, פנתה הקיסרות אל המערב לעזרה.
הקיסר שלח משלחת אל האפיפיור כמו גם אגרות אל נסיכים במערב.
למרות ניתוק הקשרים עם המערב, הקיסר הכיר לוחמים מערביים כשכירי חרב, והעריך אותם במיוחד.
עם זאת, בשנת 1095 היה מצבה של האימפריה המזרחית יציב באופן יחסי למצבה המעורער עם עלייתו של אלכסיוס הראשון לשלטון בשנת 1081, והסלג'וקים לא רדפו את הנוצרים באופן מיוחד.
כאמור, אירוע מרכזי בוועידה היה הגעת שליחיו של קיסר ביזנטיון, שביקשו מהאפיפיור שישלח כוחות סיוע למזרח.
נציגי הקיסר סיפרו על הסכנה שבה הם נמצאים, ועל האסון שעומד בפני הכנסייה המזרחית אם האסלאם יכבוש את הקיסרות.
לפי הכרוניקה של ברנולד הם תיארו בפני האפיפיור את הכנסייה העומדת להישמד בשטחים שנכבשו על ידי הסלג'וקים, וסיפרו שהמוסלמים הגיעו כמעט עד חומות קונסטנטינופול.
יש המעריכים כי שליחי הקיסר הציגו את מצב האימפריה באופן חמור מכפי שהיה באמת, משום שרצו תגבורת גדולה של פרשים.
עם זאת, ביזנטיון לא ציפתה לסיוע בסדר גודל או בדמות מסעות הצלב שהגיעו בהמשך.
ישנם מקורות המעידים שלצורך הנעת המערב, הדגישו דוברי ביזנטיון בבקשת העזרה שלהם את הצורך לשחרר את ה"אדמות הקדושות".
אם עניין זה אכן עלה, ייתכן שהשפיע עמוקות על הכרזתו של האפיפיור בוועידת קלרמון, הוועידה הכנסייתית הבאה, על היציאה למסעות הצלב.
עם זאת, מרבית ההיסטוריונים טוענים כי בפיאצ'נצה האפיפיור אורבנוס רק שקל שליחה של כוח סיוע קטן כדי לעזור לאלכסיוס, וארץ הקודש עדיין לא הייתה נושא או מטרה.
תוכניות המסע השתנו מאוד בין ועידת פיאצ'נצה, שבה נשמעה בקשתו של אלכסיוס לשלוח משלחת סיוע לקונסטנטינופול, לבין ועידת קלרמון שבה הוכרז על מסע הצלב הראשון, וככל הנראה הרעיון לשלוח משלחת ל"גאול" את ארץ הקודש טרם הבשיל בראשו של האפיפיור.
ההיסטוריון הצרפתי כלנדון (Chalandon), שפעל בתקופת מלכותו של אלכסיוס קומננוס, טען כי הקיסר הביזנטי כלל לא שלח שליחים לוועידת פיאצ'נצה כדי לקבל סיוע מהכנסייה המערבית.
היסטוריונים רואים תמיכה לעמדה זו בכך שבשנת הוועידה, 1095, מצב השלטון הביזנטי היה משופר ולא דרש מהקיסר "להפחית ממעמדו" ולפנות לסיוע מערבי.
עם זאת, יש הטוענים כי חרף מצבה הטוב של קונסטנטינופול, הקיסר רצה להשיב גם את אסיה הקטנה לשליטתו.
קיים תיעוד לכך שב-1095 הקיסר אלכסיוס שקל לצאת למתקפת נגד על הסלג'וקים, ולא הסתפק במגננה.
לצורך מתקפה זו היה עליו להשיג יותר חיילים מכפי שיכל לגייס בממלכתו בלבד, ויש המעריכים שדווקא מסיבה זו פנה אל האפיפיור בוועידת פיאצ'נצה.
לפי טענה זו, הקיסר ביקש כוחות לצורך מתקפה ולא לצורך מגננה.
כאמור לעיל, יש הטוענים כי בוועידה עצמה רעיון שליחת כוחות הסיוע לא עלה רק כמענה לסיוע בהגנת קונסטנטינופול אלא גם בהקשר של פיוס דתי למול הכנסייה המזרחית.
מקור מרכזי אודות הוועידה הוא הכרוניקות של ברנולד מקונסטנץ (Bernold of Constance), נזיר גרגוריאני מדרום גרמניה שעסק בחיבור כרוניקות ובתאולוגיה.
ברנולד מת ככל הנראה בשנת 1100, ומכאן שכתב לא יאוחר מחמש שנים לאחר הוועידה שאותה תיאר באריכות ושלפי המשוער נכח בה.
הוא נחשב לסמכות העיקרית אודות שהתרחש בה.
ועידת סנקה פולס הייתה הכינוס הראשון שעסק בזכויות נשים ועיקר הדוברות והמשתתפות בו היו נשים.
בפרסומיו הרשמיים הוגדר הכנס "ועידה שמטרתה לדון במצב החברתי, האזרחי והדתי ובזכויות של נשים".
הוועידה נערכה בסנקה פולס, ניו יורק, במהלך יומיים, 19–20 ביולי 1848. לאחר הכינוס התקיימו, כינוסים שנתיים של National Women's Rights Convention (הוועידה הלאומית לזכויות נשים) החל מ-1850.
נשים קווייקריות מקומיות ארגנו את הכינוס בשיתוף עם אליזבת קיידי סטנטון ולוקרישה מוט, קווייקרית שהתפרסמה בזכות היכולות הרטוריות שלה, בתקופה בה נשים בדרך כלל לא הורשו לדבר בפומבי.
הכינוס כלל שישה מושבים, בהם הרצאה בתחום המשפט, הצגה הומוריסטית ודיונים בנושא תפקידן של נשים בחברה.
סטנטון והנשים הקוויקריות הכינו שני מסמכים לכינוס: הצהרת העמדות (Declaration of Sentiments) ורשימה נלוות של החלטות שיעלו לדיון בסיום הכינוס, יחתמו על ידי המשתתפות ויפורסמו.
בכינוס, התפתח דיון ער בנוגע לזכות בחירה לנשים, שרבות מהן, כולל מוט, קראו להוריד דרישה זו.
אולם פרדריק דאגלס, שהיה המשתתף האפרו-אמריקאי היחידי בכינוס, טען בנחרצות שיש לשלב את הדרישה לזכות הבחירה.
הדרישה לזכות הבחירה הפכה לחלק מהצהרת העמדות.
בדיוק 100 מתוך 300 משתתפים חתמו על הההצהרה.
הכינוס והנאום של מוט נחשבו על ידי חלק מבני התקופה כצעד חשוב במאמץ של נשים לזכות בחלק מהזכויות החברתית והאזרחיות.
סטנטון החשיבה את ועידת סנקה פולס כאירוע המכונן של התנועה למען זכויות האישה והיא ביססה זאת בספר ההיסטוריה של תנועת הסופרג'יסטיות (History of Woman Suffrage) שכתבה עם סוזן ב.
על פי ג'ודית וולמן, היסטוריונית של ועידת סנקה פולס, הצהרת העמדות הפכה ל"מחולל החשוב ביותר בהפצת חדשות על התנועה לזכויות האישה ברחבי ארצות הברית החל משנת 1848, ובשנים שלאחר מכן".
החל מוועידת זכויות הנשים הארצית ב-1851, נושא זכות הבחירה לנשים הפך לנושא המרכזי במאבק של תנועת הנשים בארצות הברית.
הוועידות המשיכו להתקיים מדי שנה, עד פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית ב-1861.
בעשורים שקדמו לוועידת סנקה פולס, החלו להתרחש שינויים ראשוניים בהגבלות שהוטלו על נשים על ידי החברה.
גל התעוררות דתית בקרב נוצרים אוונגליסטים ופרוטסטנטים הוביל גם לקריאה לביטול העבדות, למתן זכויות לנשים ולהקמת תנועת המתינות לריסון צריכת אלכוהול.
בשנת 1831, הכומר צ'ארלס גרנדיסון פיני החל לאפשר לנשים להתפלל בקול רם בהתכנסויות מעורבות של גברים ונשים.
החל משנת 1832, עודדו פעילים בתנועה לביטול העבדות, והעיתונאי ויליאם לויד גאריסון בראשם, השתתפות מלאה של נשים בתנועה.
רעיונותיו של גאריסון לא התקבלו בברכה על ידי פעילים אחרים ואילו שלא היו מוכנים לכלול נשים עזבו והקימו ארגונים משלהם.
מספר נשים בלטו ככותבות ודוברות בתנועה לביטול העבדות.
בשנת 1830, עודדה לידיה מריה צ'יילד נשים לכתוב צוואה ופרנסס רייט כתבה ספרים על זכויות נשים ורפורמה חברתית.
שרה ואנג'לינה גרימקה פרסמו את תפיסתן בנוגע לעבדות בסוף השלושים והחלו לדבר מול קהל מעורב (גברים ונשים) בכנסים של האגודה האמריקאית נגד העבדות.
גם אבי קלי (Abby Kelley) הייתה דוברת ותורמת מרכזית לתנועה.
אומנם, נשים אלו הרצו בעיקר על עוולות העבדות, אך העובדה כי אישה נאמה בציבור היה עצמו מעמד ראוי לציון.
ארנסטין רוז, החלה ב-1836, להרצות לפני קבוצות של נשים בנושא "מדעי ממשל", והתייחסה גם להענקת זכות הצבעה של נשים.
בשנת 1840, נסעו לוקרשיה קופין מוט ואליזבת קיידי סטנטון בליווי הבעלים שלהן ועוד תריסר האמריקאים, נשים וגברים, מתנגדים לעבדות, ללונדון לכינוס הראשון בעולם נגד העבדות.
הבקשה לכלול נשים כמשתתפות בכנס הייתה שנויה במחלוקת.
בלונדון, ההצעה נדחה לאחר יום שלם של דיונים; נשים הורשו להקשיב מהגלריה אבל לא הורשו לדבר או להצביע.
הקהילה הקוויקרית ברוצ'סטר אספה אליה פעילים מרכזים בתנועה לביטול העבדות כדוגמת תומאס ומרי אן מקלינטוק (M'Clintock), פרדריק דאגלס ואיימי ואייזיק פוסט ואחרים.
אלה היו גם תומכים נלהבים גם של התנועה לזכויות לנשים.
בשנת 1839, בבוסטון, החלה מרגרט פולר לארח מפגשים, בדומה לסלונים הצרפתיים, לנשים המעוניינות לדון ב"שאלות הגדולות" איתן מתמודד המין שלהן ולאפשר להן לרכוש השכלה בצורה לא רשמית.
בשנת 1845 הוציאה פולר לאור מניפסט בשם "התביעה הגדולה או הנשים במאה ה-19", שטען כי האנושות תעבור מהשלב הברברי רק כשנשים היו שוות לגברים.
פלור טוענת שמצבן של נשים רק נראה יותר טוב ממשל עבדים.
אך למעשה הן מוגבלות בכל כך הרבה דרכים והן כמו עבדים "רכוש" של גברים.
בשנת ה-40 של המאה ה-18 החלו נשים לקבל שליטה רבה יותר של חייהן.
עד אז, בעלים ואבות שלטו את חייהן של נשים ולא הייתה להן גישה תחומים שלמים:
חוקי המדינה והמשפט המקובל אסרו על נשים לרשת נכסים, לתחום על חוזים, לשרת בחבר מושבעים ולהצביע בבחירות.
אפשרויות התעסוקה לנשים היו מועטות מאוד והן יכלו לעבוד רק בתחום השירותים ואז הן הרוויחו כמחצית מהשכר של גברים אותה עבודה.
במסצ'וסטס, ב-1841, חוות ברוק הוקמה על ידי סופיה וג'ורג' ריפלי, בניסיון לייצר סביבת עבודה שוויונית גם בין גברים ונשים עם תגמול שוויוני.
בסתיו של שנת 1841, נאמה אליזבת קיידי סטנטון לראשונה לפני קהל בנושא תנועת ה-Temperance – תנועה חברתית נגד צריכת משקאות אלכוהוליים, מול 100 נשים בסנקה פולס.
לאחר האירוע היא כתבה לחברתה, אליזבת ג'יי ניל שהיא ריגשה את הקהל ואת עצמה עד דמעות: "...שילבתי בנאום שלי מינון נכון של אמירות בנושא זכויות נשים כפי שאני עושה בשיחות פרטיות."
לוקרישה מוט נפגשה עם אליזבת קיידי סטנטון בבוסטון בשנת 1842, והן דנו שוב באפשרות לארגן כנס בנושא זכויות האישה.
הן שוחחו פעם נוספת ב-1847, לפני שסטנטון עברה מבוסטון לסנקה פולס.
לוקרישה מוט ופאולינה רייט דייוויס ארגנו פגישות של קבוצות נשים בפילדלפיה החל משנת 1846. מעגל רחב של פעילים בתנועה לביטול העבדות והתומכים בזכויות נשים החלו לדון ב-1847 באפשרות לארגן כנס שיעסוק רק בזכויות נשים.
לוסטי סטון נאמה לראשונה בנושא זכויות נשים באוקטובר 1847, בכנסייה של אחייה, ויליאם באומן סטון, כומר בכנסייה קהילתית האוונגלית בגרדנר, מסצ'וסטס.
ב-7 באפריל 1848, בתגובה לעתירה אזרחית, חוקקה האספה של מדינת ניו יורק (New York State Assembly), שהיא הבית התחתון של בית המחוקקים, חוק המאפשר לנשים נשואות להיות בעלים של רכוש שהביאו איתן לנישואים, כמו גם לרכוש שצברו במהלך הנישואין.
נושים לא יכולו עוד להשתלט על רכושה של האישה כדי לשלם חובות של הבעל.
לאחר שעבר החוק, במרץ 1848, כתבה קבוצה של 44 נשים נשואות ממערב ניו יורק לחברי העצרת: "במגילת העצמאות נכתב כי ממשלות שואבות את סמכותן מתוך ההסכמה של הנשלטים.
ואנחנו הנשים מעולם לא ביקשו את רשותינו להיות מיוצגות או שהוכרנו על ידי הממשל, ברור כי לא ניתן לדרוש מהן אמונים שלא נעשה צדק..."
"אנחנו עכשיו מבקשות מהגוף החשוב הזה, לבטל את כל החוקים אשר משווים את שיקול דעתן של נשים נשואות למעשיהם של תינוקות, מפגרים, משוגעים."
האספה של פנסילבניה העבירה חקיקה דומה לזו שעברה בניו יורק כמה שבועות לאחר לכן.
חוקי המדינות, שהיו פורצי דרך, היו עבור נשים אמריקאיות, סימן לתקווה חדשה לשינוי מעמדן של נשים.
ב-2 ביוני 1848 ברוצ'סטר שבניו יורק, נבחר גריט סמית' כמועמד של מפלגת החרות לנשיאות ארצות הברית.
סמית' היה בן דוד ראשון של אליזבת קיידי סטנטון והשניים נהנו לדון בסוגיות פוליטיות וחברתיות כשנפגשו.
בכינוס בבאפלו שבניו יורק, מאוחר יותר באותו החודש, הבטיח סמית' בנאומו זכות הצבעה לכלל הנשים והגברים.
נציגי אספת מפלגת החרות אישרו את מצע המפלגה שכלל זכות הצבעה לנשים.
באותה הוועידה, חמישה בעלי זכות הצבעה עלו לסדר היום את ההצעה שלוקרישה מוט תשמש כסגנית נשיאה לסמית' – זו הפעם הראשונה שעלתה ההצעה שאישה תכהן בתפקיד כה בכיר בארצות הברית.
לקהילה הקווייקרית במדינת ניו יורק הייתה השפעה רבה על התפתחות תנועת הנשים והתנועה לביטול עבדות.
משפחת מקלינטוק ומשפחת האנט, התנגדו לעבדות ובתיהם היו חלק מרשת מקומות מסתור לעבדים.
כמו כן, הם היו חברים בקבוצה קווייקרית שהאמינה שנשים וגברים צרכים לקחת יחד חלק בטקסים דתיים כחלק משוויון רוחני.
החלטה על כינוס הוועידה התקבלה כאשר ג'יימס ולוקרישה מוט ביקרו במערב ניו יורק והגיעו לביקור בבית משפחת האנט בווטרלו.
שם התכנסו לוקרישה מוט, מרי אן מקלינטוק, מרתה קופין רייט (אחותה של מוט), אליזבת קיידי סטנטון וג'יין האנט.
במהלך המפגש שיתפה סטנטון, היחידה שאינה מהקהילה הקוויקרית, את חברותיה מאי־שביעות הרצון המתמשכת שלה ממצבן של נשים.
חמש הנשים החליטו לערוך כינוס בנושא זכויות, בעתיד הקרוב, כל עוד מוט נמצאת באזור.
הן נסחו מודעה לשבועון המקומי (Seneca County Courier) שהחל במילים: "ועידת זכויות הנשים – ועידה שמטרתה לדון במצב החברתי, האזרחי והדתי וזכויות נשים.
בהודעה צוין כי נשים בלבד מוזמנות לפגישות ביום הראשון של הוועידה (19 ביולי), ונשים וגברים כאחד יכלו להשתתף ביום השני, להקשיב לנאום של לוקרשיה מוט ואחרים.
ההודעה פורסמה, לראשונה, שמונה ימים לפני הוועידה ועיתונים נוספים פרסמו את המודעה אף קרוב יותר למועד הכנס.
מיקום הכינוס שנבחר היה הכנסייה המתודיסטית וסליאן (Wesleyan Methodist Church) בסנקה פולס ניו יורק.
הכנסייה הייתה למקום להרצאות בנושאים רפורמיסטיים והמבנה הגדול ביותר באזור שפתח את שעריו בפני כנס בנושא זכויות נשים
טיוטת מסמך הצהרת העמדות נוסחה בבית משפחת מקלינטוק ב-16 ביולי.
בכתיבה הראשונית נכחו אן מקלינטוק, שתי בנותיה הבוגרות, וסטנטון.
יחדיו החליטו שההצהרה תדרוש שוויון לנשים במשפחה, בתעסוקה, בדת ובערכי מוסר.
אחת מבנות מקלינטוק הציעה את הכרזת העצמאות של ארצות הברית מ-1776 כמודל לכתיבת הצהרה.
סטנטון שינתה את הנוסח בהצהרת העצמאות של ארצות הברית על מנת שיתאים להצהרה העוסקת בנשים.
החלק שני של ההצהרה כולל רשימה של המלצות.
סטנטון המשיכה לעבוד על המסמך עד ליום הכנס.
היא הסתייעה בבעלה, הנרי ברוסטר סטנטון, עורך דין ופוליטיקאי שסייע לדייק את המסמך בנוגע לנושאים משפטיים הקשורים לזכות הקניין.
סטנטון הוסיפה על דעת עצמה את ההמלצות הנוגעות לזכות בחירה לנשים.
כשהנרי ברוסטר סטנטון ראה את התוספת בנושא זכות הבחירה הוא הזהיר את רעייתו שדרישה זו עלולה לפגוע בשאר הסוגיות ולהפוך את הכינוס לפארסה.
הוא לא השתתף בכינוס, ואחותה של סטנסטון, הארייט קיידי איטון, ליוותה אותה לוועידה.
אליזבת קיידי סטנטון פתחה את מושב הבוקר והאיצה בנשים שהגיעו לכנס לקחת אחריות על החיים שלהן.
לוקרשיה מוט עודדה אותן להצטרף למארגנות בתביעה לזכויות נשים.
לאחר הנאומים, סטנטון הקריאה את הצהרת העמדות בשלמותה וחזרה וקראה כל פרק בנפרד.
נערך דיון על ניסוח, הוצעו שינויים, נערכה הקראה חוזרת של הנוסח וחוזר חלילה.
כן עלתה לדיון השאלה אם לבקש מגברים לחתום על ההצהרה.
המשתתפות היו בעד לאפשר לגברים לחתום על ההצהרה אך הוחלט לדחות את ההחלטה ליום השני של הכנס בו ישתתפו גברים.
במושב אחר הצהרים נדונו שוב הסעיפים של הצהרת העמדות ונערכו עוד שינויים בטקסט.
לאחר מכן, נדון מסמך ההמלצות שכלל גם את הסעיף בנוגע לזכות ההצבעה.
בחלק השני של מושב הצהרים, מוט הקריאה קטע הומוריסטי שנכתב על ידי אחותה מרתה רייט.
מושב הערב היה פתוח ואליו הגיעו קהל גדול.
מוט דיברה לפניהם על תנועות רפורמה אחרות וכך יצרה אצל שומעיה את ההקשר החברתי-מוסרי לתנועת הנשים וזכות הבחירה לנשים.
עורך העיתון "National Reformer", מאובורן שבניו יורק, כתב שהנאום של מוט היה אחת מההרצאות הרהוטות, הלוגיות, והפילוסופיות שהקשיב להם אי פעם.
היום הראשון של הוועידה היום פתוח רק לנשים, אולם גם גברים הגיעו.
המארגנות החליטו לתת להם להיות נוכחים בדיונים אולם הם לא היו יכולים לקחת בהם חלק.
לכנס הגיעו גם נשים עם ילדים.
ליום השני הגיע קהל גדול של נשים וגברים.
ג'יימס מוט היה יושב ראש מושב הבוקר.
עדיין לא היה מקובל שנשים ישמשו כיושבת ראש בכינוסים בהם השתתפו גברים ונשים.
לאחר שמוט פתח את המושב, סיכום היום הקודם והצהרת העמדות הוקראו על ידי סטנטון.
אנסל בסקום (Ansel Bascom), עורך דין ופוליטיקאי מקומי שהשתתף בכנס עדכן, באריכות, בנוגע לחוק החדש שמאפשר לנשים נשואות להיות בעלים של רכוש במדינת ניו יורק.
בסקום התנגד להצהרה ולא חתם עליה.
הוא חשב שהיא יותר מדי נועזת וקיצונית.
הוא ומתנגדים נוספים להצהרה לא הצליחו לגייס אופוזיציה ולמנוע את פרסומה.
שאלת החתימות של הגברים נפתרה בהחלטה שחתימות הנשים יופיעו ראשונות ואחריהן חתימות הגברים.
מושב אחר הצהריים נפתח בהקראה של 11 הדרישות.
כל דרישה הוקראה בנפרד ונערך עליה דיון.
הדרישה היחידה שעוררה מחלוקת הייתה הדרישה בנושא זכות ההצבעה.
אלו שהתנגדו לדרישה זו טענו כי נוכחותה תגרום לדרישות אחרות, להשמע קיצוניות כמו זכות ההצבעה.
הנשים יפסידו יותר אם הדרישה הזו תהיה חלק מהמסמך.
אחרים טענו כי המסמך צריך לעסוק רק בזכויות חברתיות, אזרחיות ודתיות של נשים ולא לדרוש גם זכויות פוליטיות.
ג'יימס ולוקרשיה מוט התנגדו לדרישה.
סטנטון הגנה על הדרישה לזכות בחירה לנשים, באומרה כי נשים יוכלו להשפיע באמצעות חקיקה עתידית ולהשיג זכויות נוספות.
פרדריק דאגלס, האפרו-אמריקאי היחיד שהשתתף בכינוס, טען בדבריו כי הוא לא יכול לקבל את הזכות להצביע בעצמו, כאדם שחור, אם אישה לא יכולה גם לטעון את זכות זאת לעצמה.
דאגלס הדגיש שהעולם יהיה מקום טוב יותר אם נשים יהיו מעורבות בתחום המדיני.
תומאס מקלינטוק היה יושב ראש המושב האחרון של הוועידה.
במושב דיברו הדוברות העיקריות בכנס: אליזבת קיידי סטנטון, לוקרשיה מוט ופרדריק דאלגס הדגיש, שוב, את חשיבות התמיכה בזכויות נשים.
תומאס מקלינטוק הקריא קטעים מתוך פרשנות של ויליאם בלקסטון לחוק האנגלי מתוך מטרה לחשוף בפני לקהל את המקורות של מעמד המשפטי של האישה ושעבודה לגבר.
בסיום הוועידה מונתה ועדה לפרסום את הצהרת העמדות וסיכום הכנס.
חברות הוועדה היו איימי פוסט, יוניס ניוטון פוט, מרי אן מקלינטוק הבת, אליזבת ו.
עיתונים מקומיים דיווחו על הוועידה חלקם בחיוב וחלקם בשלילה.
ה-National Reformer הגדיר את הכנס כראשון מסוגו אשר השפעתו תימשך עד ליום בו כל אישה תהנה מאותן זכויות, שיש רק למחצית המין האנושי.
העיתון Oneida Whig, לעומת זאת, לא תמך בכינוס ובתוכן מסמך הצהרת העמדות משום שהוא מערער על הסדר החברתי.
העיתון טען שהכינוס הוא מעשה מזעזע ולא טבעי.
מעבר לעניין המקומי, ידיעות על הכנס פורסמו גם מסצ'וסטס, סנט לואיס, מיזורי, ובניו יורק.
החותמות על הצהרת העמדות קיוו שוועידות דומות יתקיימו בכל רחבי המדינה.
כשבועיים לאחר ועידת סנקה פולס התקיימה ועידה ברוצ'סטר שבניו יורק בהשתתפות לוקרשיה מוט כדוברת המרכזית.
ברוצ'סטר, המשתתפים בחרו באביגיל בוש להיות יושבת ראש הוועידה למרות השתתפותם של גברים ונשים.
בוועידה בסנקה פולס יושבי הראש היו גברים כשהקהל היה מעורב.
ועידות נוספות התקיימו באוהיו, באינדיאנה ובפנסילבניה.
ב-1948 הודפס בול לכבוד מאה שנה לוועידת סנקה פולס.
הפארק ההיסטורי הלאומי לזכויות נשים (Women's Rights National Historical Park) נוסד ב-1980 בנסקה פולס ווטרלו ניו יורק על שטח של 2,700 מטר מרובע.
הפארק כולל מבנים היסטוריים הקשורים להכרזה הכוללים את הכנסייה המתודיסטית וסליאן בה נערכה הוועידה, בית משפחת מקלינטוק בה נוסח מסמך הצהרת העמדות, ביתה של אליזבת קיידי סטנטון ומבנים נוספים.
ועידת סומאם הייתה ועידה של מנהיגי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה FLN, שכונסה במחתרת ב-20 באוגוסט 1956 בעמק סומאם, ביישובים איר'באן ואיפרי שבכפר אווזלאקן (אוזלאגן) של ימינו, במחוז בג'איה בקביליה שבאלג'יריה.
הכינוס שהיווה ציון דרך חשוב בתולדות המהפכה האלג'יראית, אורגן בעיקר על ידי עבאן רמדאן, האחראי על המחתרת באלג'יר ולערבי בן מהידי (אחראי על מחוז ה').
אל מהידי מילא את תפקיד יושב ראש הוועידה ורמדאן - את זה של מזכיר.
השתתפו בוועידה, בין השאר, כרים בלכאסם (אזור ג), אעמר אועמראן (אזור ד), סי מחמד בוקרה, יוסף זיר'וד (אזור ב), לחדר בן טובאל, סלימאן דחילס, המפקד עז א-דין, סי לחדר, עלי חוג'ה ועלי מלאח (אזור ו)
מוסטפא בן בולאעיד לא יכול היה להשתתף מכיוון שמת בקרב 5 חדשים קודם לכן.
גם משלחת מנהיגי חוץ בראשות אחמד בן בלה לא הצליחה להגיע לאחג'יריה.
המועצה הלאומית של המהפכה האלג'יראית CNRA בנבחרה בוועידת סומאם כללה 34 חברים: 17 חברים מלאים ו-17 חברי משנה.
הוועידה אימצה מצע שהתייחס ליעדי המהפכה, לסוגיות פוליטיות וצבאיות ולפניה של המדינה האלג'יראית העצמאית שתקום.
דובר על הקמת מדינה המבוססת על פלורליזם פוליטי ולשוני ועל הפרדת הדת מהמדינה.
מנהל אזרחי היה אמור לנהל את העניינים האזרחיים: נישואים, פתרון סכסוכים אישיים, רישום הלידות, גביית המיסים וכו'.
החזית לשחרור לאומי היה אמור בעתיד לפקח על הבחירות לאספות העם.
בעקבות הוועידה חולקה אלג'יריה ל-6 וילאיה או מחוזות צבאיים.
כל וילאיה חולקה ל-4 אזורים.
כל אזור חולק ל-4 נפות.
כל נפה ל-4 מגזרים וברשותה כּתיבּה של 120 לוחמים חמושים.
לכל מגזר 40 אנשי מיליציה (מוסבלין)
כל יחידה מנהלית כללה: אחראי פוליטי-צבאי, סגן פוליטי, סגן צאבי, אחראי על המודיעין והקשר, שירות בריאות ואספקה.
הנציג של אזור צפון-קונסטנטינואה, סי אחמד זיר'וד, התנגד לעמדות של עבאן ובן מ'הידי אך התפשר מתוך שאיפה להצלחת הוועידה.
המשלחת האלג'יראית שישבה בקהיר ובראשה אחמד בן בלה ערערה על כמה מההחלטות הפוליטיות, למשל על קדימות הפוליטיקה לעומת הצבא וקדימות מנהיגי הפנים לעומת המנהיגים הגולים.
האסטרטגיה שאומצה בוועידה בהמשך לקו ההכרזה מ-1 בנובמבר 1954 התנגדה לכל צורת חסות מבוץ, במיוחד לחסות מצד משטר "הקצינים החופשיים" המצריים של גמאל עבד אל נאצר.
ההשפעה המצרית על המהפכה האלג'יראית גברה אחרי התכנסות בקהיר של המועצה הלאומית של המהפכה האלג'יראית
באוגוסט 1957 ואחרי רצח עבאן רמדאן בדצמבר אותה שנה.
בנובמבר 1958 החריפו העימותים בין חסידי נאצר ותומכי הגישה העצמאית והטיהורים שבאו לידי ביטוי ברציחת הקולונלים מחמוד לעמורי, אוואשריה, נוואורייה ואחרים על ידי אנשי הווארי בומדיין.
ב-1959 נרצח גם הקולונל אמירוש.
בסופו של דבר אחרי שנת 1962 במדינה העצמאית שקמה באלג'יריה הושלט משטר חד-מפלגתי וצבאי.
חברי המועצה הלאומית של המהפכה האלג'יראית
חברי הוועד לתיאום ולביצוע CEE
ועידת מוסקבה הרביעית (נקראת גם ועידת טולסטוי, על שם מילת הקוד "טולסטוי") הייתה ועידת פסגה בין בעלות הברית העיקריות במלחמת העולם השנייה, שהתקיימה בין ה-9 ל-19 באוקטובר 1944.
הנציגים הראשיים של ברית המועצות בוועידה היו יוסיף סטלין, מנהיגה, וויאצ'סלב מולוטוב, שר החוץ הסובייטי.
נציגי הממלכה המאוחדת ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, ומזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים אנתוני אידן.
ראש המטה הכללי של הממלכה המאוחדת, פילדמרשל סר אלן ברוק נכח גם הוא בוועידה ושגריר ארצות הברית במוסקבה, אוורל הרימן וגנרל ג'ון דין, ראש המשלחת הצבאית של ארצות הברית במוסקבה נכחו כמשקיפים.
בכנס השתתפו גם משלחות מטעם הממשלה הפולנית הגולה והוועד הפולני לשחרור לאומי היושב בלובלין.
הנושאים שנדונו בוועידה היו כניסתה של ברית המועצות במלחמה נגד האימפריה היפנית, חלוקת חבל הבלקן (הסכם האחוזים) לאחר המלחמה, וכן עתידה של פולין.
הבריטים גם הסכימו להחזיר לברית המועצות כל האזרחים הסובייטים ששוחררו מגרמניה הנאצית.
ועידת מינכן לביטחון היא ועידה שנתית לענייני ביטחון לאומי הנערכת מדי שנה מאז 1963. בעבר נקראה בשם Wehrkundetagung ו"ועידת מינכן למדיניות ביטחון" (Münchner Konferenz für Sicherheitspolitik).
זוהי הוועידה הגדולה בעולם מסוגה.
מאז שנות ה-80, הפכה הוועידה לפורום העצמאי החשוב ביותר להחלפת דעות על ידי מקבלי ההחלטות הבינלאומיים.
מדי שנה מתכנסים יחד כ-350 בכירים מתוך יותר מ-70 מדינות ברחבי העולם שעוסקים בדיונים אינטנסיביים על האתגרים הביטחוניים העתידיים.
רשימת המשתתפים כוללת ראשי מדינות, ממשלות וארגונים בינלאומיים, שרים, חברי פרלמנט, נציגי צבאות, מדענים, אנשי חברה אזרחית, כמו גם אנשי עסקים ואנשי תקשורת.
הוועידה נערכת מדי שנה בחודש פברואר.
המקום הוא מלון באיירישר הוף (Hotel Bayerischer Hof) שבמינכן, גרמניה.
הוועידה התפתחה מתוך ועידת Internationale Wehrkundebegegnung / Münchner Wehrkundetagung Wehrkundebegegnung, אשר נוסדה בשנת 1963 על ידי אוולד היינריך פון קלייסט-שמנצין, שהיה מקציני הוורמאכט שבאו מתוך מעגל שטאופנברג ודגל במניעת התנגשויות צבאיות כגון מלחמת העולם השנייה בעתיד וקיווה להביא יחד מנהיגים ומומחים לענייני ביטחון מסיבה זו.
זהו גם מוטו הוועידה: "שלום מתוך דו-שיח".
המפגש הראשון הוגבל ל-60 משתתפים; ביניהם היו הלמוט שמידט והנרי קיסינג'ר.
פון קלייסט הוביל את הישיבות עד 1997; מי שהוביל אחריו בשנים 1999 עד 2008 היה הפוליטיקאי ואיש העסקים הורסט טלצ'יק (ממפלגת CDU).
מאז 2009, בראשות הוועידה עומד הדיפלומט לשעבר, וולפגנג אישינגר שהקים את ארגון ועידת מינכן לביטחון, קרן ללא מטרות רווח שהוקמה ב-2011 ובראשה הוא עומד.
הוועידה בוטלה פעמיים, ב-1991, בעקבות מלחמת המפרץ הראשונה, וב-1997 כתוצאה מפרישתו של קלייסט-שמנצין.
תחת הנהגתו של טלצ'יק הוועידה נפתחה בשנת 1999 וכינסה אישים פוליטיים, צבאיים, אנשי עסקים ממרכז ומזרח אירופה, כמו גם מהודו, יפן והרפובליקה העממית של סין.
ועידת מוהילב הייתה אירוע של ה ב-24–26 בספטמבר 1941, שנועדה לשפר את האבטחה בעורף של קבוצת ארמיות מרכז במהלך מבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
האירוע אורגן על ידי הגנרל מקס פון שנקנדורף, מפקד עורף קבוצת ארמיות מרכז, בשיתוף עם הגורמים הרשמיים של שירותי הביטחון והמודיעין של גרמניה הנאצית – אס אס ואס דה שפעלו באותו האזור.
האירוע סימן הסלמה באלימות כלפי יהודים ואזרחים אחרים באזור שבפיקודו של שנקנדורף.
ביוני 1941 פתחו מעצמות הציר במבצע ברברוסה, פלישת ברית המועצות ועד 26 ביולי 1941, מוהילב, שבבלארוס, נכבשה על ידי הוורמאכט.
אזור העורף של קבוצת ארמיות מרכז, בפיקודו של הגנרל מקס פון שנקנדורף, הקים את מטהו ב-7 בספטמבר, אולם חיילי האיינזצגרופן B נכנסו לעיר באוגוסט וכבר החלו לרצוח יהודים.
מאוחר יותר הוקם גטו בספטמבר; באוקטובר 1941 נרצחו רוב האסירים במסגרת שני מבצעים.
תורת האבטחה האגרסיבית של הוורמאכט – והשימוש ב"איום הביטחוני" להסוות מדיניות רצח עם – הביאו לשיתוף פעולה הדוק בין הצבא למנגנון הביטחון שמאחורי החזית.
Einsatzgruppe B הייתה יחידת הרג מרכזית שפעלה בשטח העורף של קבוצת הארמייה והרגה אלפי יהודים, קומוניסטים ושבויי מלחמה סובייטים שהועברו על ידי הצבא להוצאה להורג כ"בלתי רצויים" אחרים, כמו רומא ("צוענים"), "אסיאטיקה" ובעלי מוגבלות שכלית.
ביולי דיווח מפקד איינזצגרופן B ארתור נבה כי "פתרון לבעיה היהודית" היה "לא מעשי" באזור בגלל "המספר המכריע של היהודים", כלומר היו יותר מדי יהודים להרוג בידי כמה גברים.
באוגוסט 1941, נבה נוכח לדעת שמשאבי האיינזצגרופן שלו היו מספיקים כדי לענות על המשימה המורחבת של ביצוע פעולות הרצח, בשל הכללת נשים וילדים יהודים באותו חודש.
דיוויזיית הפרשים של האס אס, השתתפה גם בפעילות רצח המוני ביהודים בבלארוס.
ביולי ובאוגוסט 1941 ביצעה היחידה את פעולת הענישה על ביצות פריפיאט והביאה לרצח של למעלה מ-11,000 אזרחים יהודים.
המבצע נחשב מאז כנקודת מפנה במעבר מ"רצח המוני סלקטיבי" להשמדה הסיטונית של האוכלוסייה היהודית באזורים הכבושים.
יחידות של מרכז גדוד המשטרה (Polizei-Regiment Mitte) ערכו עד אז גם רצח המוני של יהודים.
בסביבה ההיא, שנקנדנדורף, בשיתוף אריך פון דם באך-צלבסקי, מפקד האס אס והמשטרה של קבוצת ארמיות מרכז, ארגנו ועידה של שלושה ימים לכוחות הביטחון.
המפגש נערך במוהילב, נועד ליצור "חילופי חוויות" למפקדי יחידות העורף בוורמאכט.
אלוף המשטרה מקס מונטואה מפקד מרכז גדוד המשטרה, היה אחראי על תכנון ולוגיסטיקה.
הוועידה החלה ב-24 בספטמבר והתמקדה ב"לוחמת פרטיזנים" (Bekämpfung von Partisanen, לימים Bandenbekämpfung) ושיקפה את עמדותיו של שנקנדורף על הצורך במיגור מוחלט של ההתנגדות לכוחות הגרמנים כדרך היחידה להבטיח את השטחים הכבושים.
פרוטוקול הוועידה, אם נלקח, לא שרד.
מה שידוע מבוסס על סדר היום, רשימת המשתתפים, דוחות לאחר הפעולה והסיכום שהפיץ שנקנדורף לאחר האירוע.
קצינים מוזמנים נבחרו על בסיס השתתפותם הקודמת בפעולות ביטחוניות, וכללו נציגי הפיקוד העליון של קבוצת ארמיות מרכז.
ביניהם גם מפקדי חטיבות וקצינים בכירים בוורמאכט, כולל דיוויזיות אבטחה, כמו 221, 286 ו-403. בסך הכל השתתפו 61 קצינים, כאשר 82 אחוז מהמשתתפים הגיעו מיחידות הוורמאכט.
מבין הנוכחים 38 אחוזים היו מפקדי גדודים ופלוגות.
רבים כבר השתתפו ברציחות המוניות.
לדוגמה, הנוכחים כללו את מפקד הגדוד השלישי בדיוויזיית חיל הרגלים ה-354, דיוויזיית האבטחה 286. שבוע לפני הוועידה סייע הגדוד לאינזצקומנדו 8 והשתתף ישירות ברצח אלף יהודים בעיירה קרופקי.
הדוברים כללו את ארתור נבה, מפקד איינזצגרופן B; אריך פון דם באך-צלבסקי, כנציגו של היינריך הימלר; מקס מונטואה, מפקד מרכז גדוד המשטרה; הרמן פגליין, מפקד דיוויזיית פרשים של האס אס וגוסטב לומברד, מפקד גדוד הפרשים הראשון של האס אס.
מפקד דיוויזיית הפרשים השנייה של האס אס, פרנץ מאגיל, לא הוזמן, אולי מכיוון שלא נתפס כקיצוני מספיק ביחס ל"שאלה היהודית", שכן הוא טבח רק בגברים יהודים ולא בנשים וילדים.
המצגות סקרו את הערכתם של ארגונים וטקטיקות של הסובייטים, מדוע היה צורך להרוג קומיסרים פוליטיים מיד עם לכידתם ולהשיג מודיעין מצד משתפי פעולה מקומיים.
הישיבה שערך באך-זלבסקי זכתה לכותרת "לכידת הקומיסרים והפרטיזנים ב'פעולות סריקה'", בהתייחס לפעילותה של חטיבת פרשים אס אס במבצע העונשין ביצות פריפיאט.
שיחתו של נבה התמקדה בתפקידו של ה-SD במאבק נגד "פרטיזנים" ו"גזלנים".
הוא סקר גם את "השאלה היהודית", תוך התחשבות מיוחדת בתנועה האנטי-מפלגתית.
קצינים העניקו שיעורים קצרים או הובילו תרגילי שולחן על מגוון מצבים טקטיים שיכולים להיתקל בשטח, כגון אבטחת כפר.
הוועידה כללה שלושה תרגילי שטח.
ביום הראשון צפו המשתתפים במבצע של מרכז גדוד המשטרה שכלל סיור סביב הכפר וחלוקת עלונים.
ביום השני נסעו המשתתפים לכפר קניאז'יצי (גרמנית: Knjaschitschi) בסביבת מוהילב.
שם ערכו אנשי גדוד המשטרה 322 של מרכז גדוד המשטרה הדגמה כיצד להקיף ולכבוש כפר.
על פי הדו"ח שלאחר הפעולה, לא ניתן היה למצוא "זרים חשודים" (Ortsfremde) או "פרטיזנים".
בסקר האוכלוסייה נחשפו 51 אזרחים יהודים, מתוכם 32 נורו על ידי המשטרה וכוחות אס דה.
עם שחר ביום האחרון של הוועידה, המשתתפים צפו במבצע נוסף שנערך על ידי כוחות המשטרה.
המטרה הייתה "לחוות באופן מעשי" את סריקת העיר אחר חשודים שזוהו כ"פרטיזנים, קומיסרים וקומוניסטים".
לאחר הפעולה, המשתתפים צפו בחקירות ואז הצטרפו ליחידותיהם בהתאמה.
סיכום בן 16 עמודים של הוועידה, תחת חתימתו של שנקנדורף, הופץ לכוחות הוורמאכט ויחידות המשטרה באזור.
המסמך מתמקד בטקטיקות של לוחמת ביטחון, תוך קביעת אמצעים חמורים, כגון "הרחובות צריכים להיות נקיים מ'משוטטים' שצריכים להימסר למשטרה בחשאי או נשלחו למחנות סינון (רבים שנשלחו למחנות אלה נהרגו על ידי כוחות האס אס והאס דה) הסיכום הזהיר שהאויב מעסיק נשים, ילדים וקשישים כסוכנים.
הסיכום הצהיר כי "צריך להשמיד את האויב לחלוטין", תוך שהוא מפרט כי ההבחנה בין "פרטיזן" לבין "אדם חשוד" לא תמיד הייתה אפשרית, ובכך נתנה לחיילים יד חופשית.
המסמך נשלח לכל היחידות ברמת הפלוגה באזור הפעילות של קבוצת ארמיות מרכז, לרבות ליחידות שלא שלחו נציגים לוועידה.
הוועידה ציינה עלייה דרמטית בזוועות של יחידות הוורמאכט נגד יהודים ואזרחים אחרים בשלושת החודשים האחרונים של שנת 1941.
לסיכום הייתה השפעה מעבר לשטח שבשליטת אזור העורף של קבוצת ארמיות מרכז.
מפקד הצבא הגרמני, פילדמרשל וולטר פון בראוכיטש, הוציא באוקטובר 1941 את "הנחיות למלחמה בפרטיזנים", חודש לאחר הוועידה.
תוך הדגשת חשיבותו של האירוע, שוחזר הטקסט המסכם של סיכום שנקנדורף באופן מילולי: ההחלטה המתמדת בין חיים ומוות לפרטיזנים ולחשודים קשה אפילו עבור החייל הכי קשוח.
הוא פועל בצורה נכונה מי שנלחם באכזריות ובלא רחמים תוך התעלמות מוחלטת מכל נחשול אישי של רגש.
לדעתו של ההיסטוריון וייטמן ווייד בארן, ועידת מוהילב הייתה אירוע מרכזי שסייע לשלב את הוורמאכט ברצח העם הנאצי כחלק מ"מלחמה גד הפרטיזנים ובניית היהודי-בולשביק-הפרטיזני".
העקבות הוועידה הונחו יחידות העורף של הוורמאכט לשתף פעולה באופן מלא עם יחידות ה-SD מעבר למתן תמיכה לוגיסטית.
יחידות הוורמאכט קיבלו על עצמן אחריות ישירה לרצח יהודים בשטח שבפיקודו של שנקנדורף.
אזרחים יהודים נוספו לרשימת אויבים מאושרת שהיחידות של הצבא יהרסו אז מיוזמתם וללא השתתפותם של משטרת האס אס או SD.
אף על פי שבסיכום הוועידה לא הוזכר יהודים, תרגילי השטח הוכיחו שהוורמאכט אמור היה לכוון ליהודים בפעולותיו נגד הפרטיזנים.
בורן מסיק כי הוראות מילוליות לשם כך, ככל הנראה, הועברו במהלך המפגשים, בהתחשב במערך הדוברים, שכלל רוצחים המוניים מנוסים כמו באך-זלבסקי, נבה, לומברד ופגליין.
המדיניות האנטי-יהודית השתנתה באופן קיצוני חודש קודם לכן, עם הוספת נשים וילדים לרשימת המטרות.
זה הגביר את הלחץ על המשאבים המוגבלים של ארגוני SD ו-SS.
בנוסף, הכוחות הגרמנים נאלצו לפנות מקום ליהודים שגורשו לאחרונה ממקומות אחרים באירופה הכבושה, שהושגה על ידי הרג יהודים סובייטים שכבר רוכזו בגטאות.
גודל השטחים הנמצאים בשליטת גרמניה גדל גם כן, מה שהגביל את פעילותן של יחידות אלה עוד יותר למרכזי אוכלוסייה מרכזיים.
הוועידה הובילה להתנגשות נוספת של לוחמה במתנגדי הנאצים ואפשרה לבצע רצח עם באמצעות זיהוי אזרחים כלוחמי אויב.
השפה האופופיסטית סייעה לסגור את המבצעים; דיווחי הוורמאכט התייחסו לעיתים קרובות ליעדים כ"זר לכפר","נודד","אזרח חשוד","סייען פרטיזנים","אזרח ללא זיהוי" ו"נשים חיילות".
התרגילים במהלך הוועידה הכניסו את פעולות הענישה להקשר צבאי, על ידי פירוק הפעולות למשהו שחיילים יכולים להתייחס אליו, כמו הקפת כפר, שמירה על ליווי החשודים, חקירות ועוד.
בהסבר לנכונותו של הוורמאכט להשתתף ברצח העם, בורן סבור שההיסטוריה הארוכה של הוורמאכט של טיפול קשה באזרחים, פרנויה על איום פרטיזני שטרם היה קיים, גזענות מוסדית ואינדיבידואלית ומעשים פליליים נגד מפקדי הצבא האדום כולם נטה את הצבא לקבל רצח המוני.
זה נעשה במסווה של לוחמה אנטי-פרטיזנית, והיהודים הוגדרו כסייענים ותומכי הפרטיזנים.
כתוצאה מכך, החלוקה בין השואה למלחמה נגד הפרטיזנים שעדיין קיימת בהיסטוריוגרפיה היא שקרית.
בורן מסכם ש"ועידת מוהילב מראה ששני אלה מעולם לא היו נפרדים, אלא קשורים בכוונה במאמץ לכלול את הכוח הלוחם של הוורמאכט ביתר יעילות בפרויקטים של היטלר לרצח עם במזרח".
ועידת פנמה הייתה פגישה של שרי החוץ של כל המדינות הריבוניות ביבשת אמריקה מ-23 בספטמבר עד 3 באוקטובר 1939, זמן קצר לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה.
מטרת הוועידה הייתה לקבוע מדיניות משותפת לכל העמים הללו באשר למלחמה.
בוועידה נכחו המדינות הבאות: ארצות הברית, מקסיקו, גואטמלה, הונדורס, אל סלבדור, ניקרגואה, קוסטה ריקה, פנמה, קובה, האיטי, הרפובליקה הדומיניקנית, ונצואלה, קולומביה, אקוודור, פרו, ברזיל, פרגוואי, בוליביה, צ'ילה , ארגנטינה ואורוגוואי.
קנדה לא השתתפה בוועידה מכיוון שהמדינה נחשבה לחלק מהאימפריה הבריטית אשר כבר לקחה חלק במלחמה.
כל המדינות שהשתתפו בוועידה היו נייטרליות בזמן השתתפותן.
הוועידה התקיימה בפנמה סיטי, עיר הבירה של פנמה.
נשיא ארצות הברית באותן השנים, פרנקלין דלאנו רוזוולט ביקש להשתמש ב"מדיניות השכן הטוב" ולא להתערב בעניינים הפנימיים של מדינות אמריקה הלטינית.
אבל כשהוא ראה שמדינות היבשת עלולות לפנות לפשיזם, הוא פעל לאיחוד האזור נגד השפעה פשיסטית.
הוא קרא לוועידות, בעיקר הוועידה הבין-אמריקאית לשמירת השלום ב-1936 וועידת פרו ב-1938. למרות התנגדות צ'ילה וארגנטינה, ועידת פרו הסכימה באופן לא רשמי על הצהרת לימה, שקבעה כי כל מדינה ביבשת אמריקה אשר רואה איום המאיים על אמריקה הלטינית יכולה לקרוא לוועידת שרי חוץ.
זמן קצר לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה באירופה, רוזוולט קרא לכנס בפנמה.
המשתתפים בוועידה התחלקו לשלוש ועדות כדי לדון בנייטרליות, בשמירת השלום באזור ובשיתוף פעולה כלכלי.
בתום הדיונים של שלושת הוועדות, פרסמה הוועידה את הצהרת פנמה את המוסכמות שיצאו מהוועידה, המוסכמות הן:
הדרת צוללות של המדינות הלוחמות במלחמת העולם השנייה מנמלים ביבשת אמריקה.
הפסקת פעילות מחתרתית של ממשלות אירופה בתוך מדינות אמריקה הלטינית.
הקמת אזור הביטחון הפאן-אמריקאי במים בטווח של משני צדי יבשת אמריקה (באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס השקט).
איסור על פעילות ימית לוחמת באזור.
נהלים מסודרים לכליאת ספינות לחימה ואנשי הצוות של ספינות אלו.
ועידת קטוביץ הייתה ועידה שהתכנסה ב-6 בנובמבר 1884 בעיר קטוביץ שבחבל שלזיה בגרמניה (כיום בפולין), ביוזמתם של הד"ר יהודה לייב פינסקר והרב שמואל מוהליבר.
בוועידה, שנערכה בלשכת "קונקורדיה" של בני ברית בעיר, השתתפו 36 נציגים של חובבי ציון מרוסיה, מרומניה, משלזיה, מגרמניה ומצרפת, ובהם ראשי חיבת ציון: קלונימוס זאב ויסוצקי, משה לייב ליליינבלום, שאול פנחס רבינוביץ (שפ"ר), אלכסנדר צדרבוים, אחד העם ודוד גורדון.
נשיא הכבוד של הוועידה היה הרב שמואל מוהליבר והניהול המעשי הוטל על פינסקר, שנאם את נאום הפתיחה ונאום הנעילה.
מארגני הוועידה חששו לפרסם את מטרת הוועידה מאחר שהפעילות הציונית ברוסיה הייתה אסורה על-פי חוק, ולכן הוסוותה הוועידה כמסיבת יובל לרגל יום הולדתו המאה של השר משה מונטיפיורי.
מטרתה האמיתית של הוועידה הייתה לנסות ולפתור את בעיות הארגון של תנועת "חובבי ציון" ולמצוא דרך לסייע להתיישבות בארץ ישראל.
כמו כן הכינוס הניח את היסוד לתחילתה של פעילות לאומית מאורגנת.
בפתח הוועידה הטעים פינסקר כי מצבם של היהודים ישתנה "רק על ידי שינוי מקום ואורחות חיים".
פינסקר ציין כי רק רכישת שטח פעולה חדש לעבודת האדמה בארץ ישראל עשויה לפתור את הבעיה היהודית.
דיוני הוועידה התנהלו באווירה חגיגית, מתוך תחושה היסטורית של פתיחת תקופה חדשה בחיי העם היהודי.
ישובים (מימין לשמאל): יעקב דייכס (חארקוב); ד"ר ישראל מיכל רבינוביץ (פריז); אלכסנדר הלוי צדרבוים (ארז) (סנקט פטרבורג); ר' דוד פרידמן (קרלין); ד"ר יהודה לייב פינסקר (אודסה); ר' שמואל מוהליבר (ביאליסטוק); דוד גורדון (ליק, אז בפרוסיה); לייב קליבאנסקי (קובנה); זאב קלונימוס ויסוצקי (מוסקבה).
עומדים מלפנים (מימין לשמאל): אץ לבינגר (קטוביץ); לייבוש דודיסון (ורשה); קלמן ואלרויך (לונדון); זאב-וולף לונץ (ריגה); ד"ר ב' דרובינוביץ (רוסטוב על הדון); לייב שליט (ריגה); עו"ד ישראל יסינובסקי (ורשה); ד"ר יוסף חזנוביץ (ביאליסטוק); שאול פנחס רבינוביץ (שפ"ר) (ורשה).
עומדים מאחור (מימין לשמאל): כתריאל-צבי (ירקין, פולטאבה); פנחס פינס (רוז'ינוי); בנימין ריטנברג (ורשה); מוריץ מוזס (קטוביץ; היו"ר-המייסד של לשכת בני ברית בעיר); זליג פרייטאל (קטוביץ); ברוך פריידנברג (ביאליסטוק); ש' פרידלנדר (קטוביץ).
עוד שנטלו חלק בוועידה, אך אינם מופיעים בתמונה: אחד העם; זרח ברנט (לונדון); משה בראמסון (קובנה); ד"ר קרפל ליפה (יאשי); יהודה לייב קלישר (טורון); נ' שיינמן (מזריץ').
יצאו לוועידה אך לא הגיעו: ר' אברהם חנהל'ס (מינסק); המגיד ר' יעקב יוסף (וילנה); הרב ליפמן רבינוביץ (קרויצבורג); הרב יצחק יעקב ריינס (לידא).
הד"ר פינסקר הציג את יעדי "חובבי ציון" ותוכניתם בנאומו שכלל בין השאר את התובנה כי "עמדת היהודים החברתית בארצות שבהן הם יושבים צפופים בהמוניהם, והמצוקה העמוקה הנובעת ממנה הביאו לידי הכרה, שאפשר לשנותה לטובה רק אם אפשר לסול מסילה חדשה ולפתוח מקצוע (דרך, נתיב) חדש לפעולת עמנו".
בחמשת ימי הוועידה התקבלו ההחלטות הבאות:
להקים ועד מרכזי קבוע של 18 חברים לכל אגודות חובבי ציון, שבראשו יעמוד פינסקר.
הצורך בשתדלנות אצל השלטונות העות'מאניים על מנת לבטל את איסור כניסת היהודים לארץ-ישראל.
לשלוח משלחת חקר לארץ ישראל לבדיקת אפשרויות העלייה.
להשתדל אצל ממשלת רוסיה שתתיר את קיומן של אגודות "חובבי ציון" ברוסיה.
הקמת הנהגה כללית לכלל אגודות חובבי ציון אשר תיקרא על שם משה מונטיפיורי: "יסוד מזכרת משה מונטיפיורי".
הניסיון לבצע את החלטות הוועידה נתקל בקושי מצד השלטון העות'מאני, שלא התיר רכישת קרקעות והתיישבות בארץ, וכן בקשיים כספיים.
ועידת קמפ דייוויד לשלום במזרח התיכון הייתה ועידה שנערכה ביולי 2000 בקמפ דייוויד שבמרילנד, בראשות נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, ראש ממשלת ישראל אהוד ברק ויושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת.
ועידה זו נכשלה בהשגת הסדר קבע שיסיים את הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, הזמין ב-5 ביולי 2000 את אהוד ברק ואת יאסר ערפאת לבוא לקמפ דייוויד כדי להמשיך את המשא ומתן של תהליך השלום.
המקום לא נבחר במקרה – ועידת קמפ דייוויד בשנת 1978 נחשבה על ידי האמריקאים כוועידה מוצלחת מאוד, ובעקבותיה הצליח נשיא ארצות הברית דאז, ג'ימי קרטר, להביא לחתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
הסכמי אוסלו נחתמו בשנת 1993 על ידי ראש ממשלת ישראל דאז יצחק רבין, ויושב ראש הארגון לשחרור פלסטין יאסר ערפאת.
על פי הסכמים אלה, אמור היה הסדר הקבע להיחתם כעבור חמש שנים מייסוד הרשות הפלסטינית והחלת אוטונומיה בשטחים המוחזקים.
למרות זאת, המציאות שהתהוותה בשטח מאז הסכם אוסלו לא ענתה על ציפיות הצדדים.
ב-11 ביולי התחילה ועידת קמפ דייוויד, והסתיימה ב-25 ביולי, ללא כל הסכם שנחתם.
שלושת הצדדים הסכימו להמשיך בדיונים.
ארבעה נושאים מרכזיים היו שנויים במחלוקת:
הפלסטינים תבעו ריבונות מלאה על כל שטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה, אף על פי שהיו נכונים לשקול גם חילופי שטחים.
הם הסתמכו על החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, אשר קוראת לנסיגה ישראלית משטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים כחלק מהסכם שלום, החלטה שישראל מפרשת בצורה שונה ("משטחים שנכבשו").
בהסכמי אוסלו הפלסטינים קיבלו את גבולות הקו הירוק כבסיס להסדר הקבע.
בתחילת הוועידה, הציע ברק לפלסטינים 73% משטחי הגדה המערבית ואת כל רצועת עזה.
בתוך 10–25 שנים, על פי ההצעה, אמור היה האזור הפלסטיני להתרחב ל-90%–91% (94% כולל ירושלים).
כתוצאה מכך, ישראל אמורה הייתה לפרק 63 התנחלויות.
הגדה המערבית אמורה הייתה להיות מופרדת באמצעות דרך מירושלים לים המלח, עם מעבר חופשי לפלסטינים, אף על פי שלישראל נשמרה הזכות לסגור את המעבר במקרה חירום.
הפלסטינים טענו שהשארת חלק מהגדה המערבית בידי ישראל תביא לחסימת רשת דרכים בין גושי התיישבות פלסטיניים.
בתמורה לסיפוח חלק מהגדה המערבית, הביעה ישראל נכונות להעביר חלק קטן מהנגב למדינה הפלסטינית, הצעה שנדחתה על ידי הפלסטינים .
סלע המחלוקת העיקרי היה הוויכוח על מעמדה של ירושלים לאחר ההסכם המתוכנן.
בדיוני הוועידה יצר ברק את תקדים ההסכמה הישראלי לחלוקת ירושלים.
על פי גרסת ברק, הציעה ישראל לספח אליה גושי התיישבות הנמצאים מעבר לגבולות 1967, כמו מעלה אדומים, גבעת זאב וגוש עציון.
בתמורה, הציעה ישראל להעביר לריבונות פלסטינית כפרים או ערים קטנות שסופחו לירושלים אחרי 1967.
על פי גרסת מחמוד עבאס, היועץ הראשי של ערפאת באותה עת, העמדה הפלסטינית הייתה שכל מזרח ירושלים צריכה לעבור לריבונות פלסטינית.
עמדה זו גרסה כי הרובע היהודי והכותל המערבי יכולים להישאר תחת סמכות ישראלית, אך לא ריבונות וכי ירושלים תישאר עיר פתוחה עם שיתוף בשירותים העירוניים.
הפלסטינים דחו הצעה לנאמנות על הר הבית כתחליף לריבונות.
הם דרשו ריבונות מוחלטת על כל האתרים הקדושים לאסלאם במזרח ירושלים ובמיוחד על מסגד אל-אקצא.
במהלך ולאחר מלחמת העצמאות, עזבה רוב האוכלוסייה הפלסטינית את בתיה ויצאה מגבולות ישראל כפליטים.
הפליטים, שב-1949 מנו כ-700,000 נפש ובעת הוועידה מנו, לפי חלק מההערכות, כ-4 מיליון נפש, תבעו מאז את זכות השיבה, כלומר, זכות לשוב לבתיהם בישראל או קבלת פיצויים.
ישראל טענה שאם תרשה את זכות השיבה אליה, במקום למדינה הפלסטינית, הדמוגרפיה של ישראל תשתנה וקיומה של ישראל כמדינה יהודית יועמד בסכנה.
ישראל אף טענה כי פליטים יהודים רבים ממדינות ערב גורשו מארצותיהם מאז 1948 ולא פוצו.
רובם נמצאים בישראל ובעייתם צריכה להילקח בחשבון גם היא.
בקמפ דייוויד, דבקו הפלסטינים בעמדתם שעל זכות השיבה להתקבל.
בגלל דאגתה הדמוגרפית של ישראל, הם הבטיחו שזכות השיבה תפוקח על ידי מנגנון המוסכם על שני הצדדים, שיאפשר לרוב הפליטים לחזור לישראל.
לדבריה של מזכירת המדינה האמריקאית, מדליין אולברייט, הסכימו הפלסטינים לדון על מספר הפליטים שיורשו לשוב לישראל.
הישראלים הכחישו שהם אחראים לבעיית הפליטים.
על פי ההצעה הישראלית, מספר מוגבל של פליטים יוכל לשוב לישראל בשל סיבות הומניטריות או איחוד משפחות.
שאר הפליטים יתיישבו בישות הפלסטינית שתקום, במקומם הנוכחי, או במדינות אחרות.
על פי הצעה זו, יוקם ארגון בין-לאומי לטיפול בפליטים וישראל ומדינות אחרות תהיינה חברות בארגון.
הישראלים דרשו את התנאים הבאים כחלק מההסכם:
ימוקמו תחנות התרעה במרחב הפלסטיני.
ישראל תשלוט במרחב האווירי של כלל השטחים שהיו נתונים לשליטת ישראל.
תישמר לישראל הזכות לפרוס כוחות צבא בטריטוריה הפלסטינית בשעת חירום.
כוח בין-לאומי ימוקם בבקעת הירדן.
כל צד האשים את השני באחריות לכישלון השיחות.
הפלסטינים טענו שלא הציעו להם מספיק, והישראלים טענו שהם לא יכלו להציע יותר.
נשיא ארצות הברית ביל קלינטון תלה את כישלון הוועידה בערפאת, והאשימו ב"פספוס הזדמנות" לאפשר "שלום צודק ובר-קיימא".
ערפאת הואשם בכך שלא הגיש הצעה נגדית לכל הצעה שהעלו ברק וקלינטון, ובכך שעשה מעט כדי למנוע את המהומות בשטחים שפרצו אחרי הוועידה.
שלמה בן עמי, שר החוץ דאז שהשתתף בוועידה, האשים גם הוא את ערפאת בכישלון השיחות ובפרוץ האינתיפאדה השנייה כעבור חודשיים.
מנגד, הצד הפלסטיני בראשותו של ערפאת גרס כי הצעותיו של ברק לא היו רציניות ולא פתרו בעיות מהותיות בסכסוך, כגון בעיית הפליטים ומחלוקות טריטוריאליות.
ברק עצמו טען בדיעבד כי התכוון להאשים את ההנהגה הפלסטינית באותה עת, אך הוא מצר על כך שביקשו ללמוד מדבריו שלא ניתן להגיע להסכם שלום בעתיד הנראה לעין.
בדיון עם האקדמאי נורמן פינקלשטיין בפברואר 2006, אמר בן-עמי שאכן נכתב בספרו ש"אם הוא היה פלסטיני, הוא גם היה דוחה את ההצעה הישראלית שניתנה לפלסטינים בוועידה" – ובריאיון קודם עם ארי שביט בהארץ גם הסביר בן-עמי את ההיגיון הפלסטיני שגורר לדעתו עמדה בלתי מתפשרת שכזו: