tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף הופיע או'קונל לצד כוכב הרוקנרול אלביס פרסלי בסרטים המוזיקליים "רדוף אחר החלום הזה" ו"דודנים מתנשקים".
בתקופת מלחמת וייטנאם נסע או'קונל לבדר חיילים אמריקאים פצועים בשטח והיה לאהוד במיוחד בקרב הכוחות.
את תפקידיו האחרונים כשחקן עשה או'קונל בסרט האסונות "הרפתקה בפוסידון" ובדרמת השואה הביוגרפית "מקום המחבוא" בתור קאספר טן בום יצרן השעונים ההולנדי שהחביא יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
או'קונל נאלץ לפרוש ממשחק עקב בעיות רפואיות, הוא נפטר ממחלת אלצהיימר ב-18 במאי 1981 בלוס אנג'לס כשהוא בן 73, נקבר ב"בית הקברות קלבאריי" שבקווינס.
רדוף אחר החלום הזה (1962)
ארת'ארין קאזן היא אשת עסקים, דיפלומטית ופוליטיקאית אמריקאית, אשר כיהנה בין היתר כמנהלת תוכנית המזון העולמית של האומות המאוחדות בשנים 2012–2017.
בין השנים 2009 ו-2012 שימשה קאזן שגרירת ארצות הברית לסוכנויות המזון והחקלאות של האו"ם ברומא, וכן עמדה בראש משלחת ארצות הברית לסוכנויות האו"ם ברומא.
לפני כן, כיהנה בתפקידים שונים במגזר הציבורי, תחילה כעובדת המפלגה הדמוקרטית של ארצות הברית, והחל משנות ה-90 של המאה ה-20 בתעשיית המזון ובמוסדות ללא כוונת רווח בתחום המזון.
בשנת 2014 דורגה קאזן במקום ה-45 ברשימת "100 הנשים החזקות בעולם" של כתב העת "פורבס", וכן נכללה ברשימת "100 האנשים המשפיעים בעולם" של "טיים מגזין".
קאזן גדלה בלונדייל, שכונה ענייה בשיקגו, עם שלוש אחיותיה.
אמהּ, אן קאזן, עבדה בתחום הרווחה, ואביה עסק בריכוז פעילות מתנדבים בקהילה.
בשנת 1971, החלה קאזן בלימודים בבית הספר הטכני ליין, בשיקגו, במחזור הראשון שקיבל נשים ללימודים.
היא השלימה את לימודי התיכון בשנת 1975.
קאזן השלימה תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטת ג'ורג'יה בשנת 1982. שם גם למדה משפט בינלאומי, ואחד ממוריה היה דין ראסק, לשעבר שר החוץ של ארצות הברית.
קאזן עבדה כפרקליטה במשרד תובע מחוזי באילינוי, ולימים ניהלה את המרחב המערבי בפרקליטות מדינת אילינוי, וכן שימשה סגנית מנהלת ועדת האתיקה של שיקגו.
אחר כך ניהלה את תחום היחסים עם הממשל בחברת AT&T.
ועבדה בשנת 1993 כסגנית מנהל מטה מועצת המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1994 עברה לכהן כאשת הקשר בין הבית הלבן למשרד החוץ האמריקני.
בזמן אולימפיאדת אטלנטה שימשה יועצת בכירה למזכירת המדינה מדליין אולברייט.
בהמשך אותה שנה, פרשה מתפקיד זה וניהלה את מטה הבחירות של קלינטון באילינוי.
בשנת 1997 מינה הממשל את קאזן לכהן בוועדה לפיתוח בינלאומי של מזון וחקלאות, במינוי למשך ארבע שנים.
בתפקיד זה הייתה מעורבת במיזמים רבים של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID).
במקביל שימשה סמנכ"ל לענייני ממשל וקהילה ברשת מרכולים בשם Jewel Food.
בשנת 1999 נרכשה רשת המרכולים על ידי חברת אלברטסון בע"מ, וקאזן הפכה סמנכ"ל ליחסי ציבור ושתדלנות.
בנוסף כיהנה כנשיאת ויושבת ראש קרן הצדקה של אותה חברה, ודוברת החברה.
בשנת 2002, הצטרפה קאזן לוועד המנהל של הארגון America's Second Harvest, הארגון הגדול ביותר בארצות הברית בתחום מניעת רעב ותת-תזונה, ובשנת 2004 התקדמה לתפקיד סמנכ"ל ומנהלת הפעילות בארגון.
בין היתר הובילה את התמודדות הארגון עם הוריקן קטרינה בשנת 2005, שכללה חלוקת כ-30,000 טונות של מזון לנזקקים באזורי חוף מפרץ מקסיקו, שנפגעו מן הסופה.
קאזן סייעה בהכפלת סך התרומות שגייס הארגון בתקופתה.
בשנת 2006 עזבה את הארגון ושימשה נשיאת חברת ייעוץ בנושא יחסי ציבור ושתדלנות בשיקגו, בשם "קבוצת רחוב פולק".
בשנת 2009 מסרה את ניהול החברה לבנהּ, מוריס קאזן, כדי לקבל מינוי ממשלתי נוסף.
ב-19 ביוני 2009 מונתה קאזן על ידי הנשיא ברק אובמה לשמש שגרירת ארצות הברית לסוכנויות המזון והחקלאות של האומות המאוחדות, ברומא.
מינויה אושר בידי הסנאט ארצות הברית ב-7 באוגוסט 2009, והיא הושבעה עשרה ימים לאחר מכן.
ברומא עמדה לא בראש משלחת ארצות הברית לסוכנויות האו"ם ברומא, אלא גם הייתה חברה ב"קהילת שלוש המשלחות", שכללה גם את שגרירות ארצות הברית לאיטליה, ואת שגרירות ארצות הברית לכס הקדוש.
באפריל 2012 החליפה קאזן את ג'וזט שירן בתפקיד מנכ"ל תוכנית המזון העולמית של האו"ם.
שרת החוץ האמריקאית דאז, הילרי רודהם קלינטון, אמרה לרגל המינוי כי לקאזן "היה חלק מרכזי בתכנון ובמימוש מדיניות ביטחון המזון של ארצנו.
אני סמוכה ובטוחה שהיא תמשיך להוות קול חזק במאבק העולמי נגד רעב, ושהיא תעמיד את מרצה, את האופטימיות שלה, ואת הניסיון שלה לרשות תוכנית המזון העולמית.
קאזן זכתה במינוי לאחר שהממשל התנגד לכהונה נוספת של שירן, אשר מונתה בימי ממשל ג'ורג' ווקר בוש.
עם כניסתה לתפקיד, הצהירה קאזן שהיא תומכת במעבר של תוכנית המזון העולמית (שהיה בעיצומו באותה עת) מסעד מזון (food aid) לסיוע להשגת מזון (food assistance), ואמרה "אני חושבת שהוויכוח הסתיים.
ושתוכנית המזון העולמית היא עכשיו ארגון סיוע להשגת מזון, עם הכלים הנכונים, והכלים הללו כוללים סעד מזון.
אבל גם סיוע בכסף מזומן, ובתלושים, וכל שאר האפשרויות."
כהונתה נגמרה באפריל 2017 והיא הוחלפה על ידי דייוויד ביזלי.
ארתור ונקמתו של מלתזאר הוא סרט פנטזיה אמריקאי-צרפתי משנת 2009 המשלב אנימציה ממוחשבת עם לייב אקשן.
הסרט בוים על ידי לוק בסון.
הוא סרט המשך ל"ארתור והמינימונים".
הסרט מתחיל שלוש שנים לאחר אירועי הסרט הקודם.
התרגשותו של ארתור בשיאה כשמחזור הירח העשירי מגיע אל סיומו, והוא מקבל הזדמנות לחזור אל ממלכת המינימונים ולהתאחד מחדש עם הנסיכה סלניה.
לאחר שעובר ארתור סדרה של אימונים קשים ומסובכים בהנחיית הבוגו מתסלאי, הוא מוכן לחזור אל המינימונים ולהתאחד איתם, אך דווקא באותו יום, לו חיכה ארתור זמן רב, אביו של ארתור מכריז על קיצור החופשה בביתה של סבתו.
לפני שעוזבים ארתור והוריו, מופיע מול ארתור עכביש שמוסר לו גרגר אורז, עליו חרוטה המילה "הצילו".
ארתור, שיוצא מנקודה הנחה שהקריאה לעזרה מגיעה מחבריו המינימונים, מחליט להישאר בביתה של סבתו.
בעזרת הבוגו מתסלאי, ארתור מנסה להשתמש בטלסקופ כדי להיכנס אל עולמם הקטן, וכשהניסיון נכשל, הבוגו מתסלאי מציע דרך אחרת קשה ומסובכת יותר, שמצליחה להעביר את ארתור אל עולם המינימונים בעזרת גפנים עבות וענפים גמישים שעוטפים אותו, ופולטים אותו ליד בר בבעלותו של מקס המינימון.
בדרכו של ארתור לבדוק מה מצבם של המינימונים, הוא משחרר בעזרת מקס את בטאמש, וכאשר הם מגיעים אל המלך, נודע להם שמלתזאר חטף את הנסיכה סלניה.
מלתזאר מציב תנאים לשחרור הנסיכה, שכוללים מעבר בטוח בשבילו אל עולם בני האדם דרך הטלסקופ.
ללא ברירה אחרת, נאלצים המינימונים להעביר את מלתזאר אל עולם בני האדם, ובדרכו החוצה נהרס הטלסקופ לחלוטין.
לכוד בעולם המינימונים ללא דרך יציאה, ארתור נאלץ להישאר מאחור, בעוד שמלתזאר שגודלו כגודל בני האדם, מתכונן להשתלט על העולם.
סלינה גומז - הנסיכה סלניה (החליפה את מדונה)
דאג ראנד - הנסיך בטאמש (החליף את ג'ימי פאלון)
לו ריד - הקיסר מלתזאר (החליף את דייוויד בואי)
ג'ייסון בייטמן - הנסיך דארקוס, בנו של מלתזאר
רוברט דה נירו - המלך סיפראט, אביהם של סלניה ובטאמש
מיה פארו - דייזי, סבתו של ארתור
רון קרופורד - ארצ'יבלד, סבו של ארתור
ארתור 3: מלחמת שני העולמות הוא הסרט השלישי והאחרון בסדרת הסרטים של לוק בסון "ארתור והמינימונים".
זהו סרט המשך ל"ארתור: נקמתו של מלתזאר".
עלילת הסרט השלישי היא המשך ישיר של הסרט השני.
מלתזר הרשע לקח את מקומו של ארתור במסע חזרה אל עולם בני האדם ועכשיו הוא בגודל אנושי ובגובה של מעל 2 מטר.
כעת מלתזר מתכוון להקים צבא משלו ולהשתלט על העולם.
ארתור, סלניה ובטאמש, בגודל מינימוני של 2 מילימטר, צרכים למצוא תוכנית חדשה לעצור את מלתזר מלהשתלט על העולם.
דארקוס, בנו של מלתזר, חוזר להשמיד את המינימונים ורוצה לחבור לאביו בהשתלטות על העולם.
במאמצים ספורים הוא משנה את דעתו ועובר לצד של הטובים.
ארתור, שחוזר להיות בן אדם ונפרד מהמינימונים.
לאחר מכן, כשמלתזאר תוקף את העיר והורס אותה בעזרת חייליו, ארתור נעצר ונהפך להיות שוב קטן, זאת על ידי דבורה שבאטמש וסלניה רכבו עליה.
בסצנת הסיום של הסרט דארקוס שר עם החיילים שיר סיום.
סלינה גומז - הנסיכה סלניה
דאג ראנד - הנסיך בטאמש
לו ריד - הקיסר מלתזאר
ארתור (Arthur) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1981 עם דאדלי מור, לייזה מינלי וג'ון גילגוד בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי סטיב גורדון שגם ביים את הסרט.
זה היה הסרט היחיד אותו ביים.
הוא נפטר שנה לאחר מכן מהתקף לב בגיל 44.
הסרט מספר על מיליונר שתיין מניו יורק הנאלץ לשאת אשה עשירה, אך מתאהב בבחורה ענייה מרובע קווינס.
הסרט זכה להצלחה גדולה בקופות, והגיע למקום הרביעי ברשימת שוברי הקופות לשנת 1981.
המוזיקה לסרט נכתבה על ידי ברט בכרך, כריסטופר קרוס (שגם ביצע את השיר), פיטר אלן וקרול בייר סייגר.
הסרט זכה בשני פרסי אוסקר:
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - ג'ון גילגוד
פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר - שיר הנושא (Best That You Can Do)
כן היה הסרט מועמד לשני פרסי אוסקר:
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - דדלי מור
פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר - סטיב גורדון
הסרט זכה גם בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי, פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר (דאדלי מור), פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע (ג'ון גילגוד) ופרס גלובוס הזהב לשיר המקורי.
לייזה מינלי הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
ב-1988 הופק סרט המשך בשם Arthur 2: On the Rocks עם אותם שלושת השחקנים הראשיים.
ארתור באק (דאדלי מור) הוא מיליונר מפונק ושתיין שמעביר את זמנו במשחק עם רכבות צעצוע ובנסיעות עם נהגו הפרטי ברחבי ניו יורק.
מי שמשגיח עליו ומטפל בו כמו ילד קטן הוא משרתו האישי הובסון (ג'ון גילגוד).
אביו של ארתור מודיע לו כי הוא עומד לקבל 750 מיליון דולר מכספי המשפחה בתנאי שיישא לאישה את חברתו ממעמד חברתי גבוה, סוזן ג'ונסון (ג'יל אייקנברי).
ארתור נכנס לחנות גדולה במנהטן מלווה בהובסון ורואה בחורה צעירה ונאה גונבת עניבה.
היא נתפסת על ידי איש האחזקה אך ארתור מחלץ אותה ממעצר.
היא מציגה את עצמה כלינדה מורולה (לייזה מינלי) וארתור מתאהב בה מיד ומתחיל לחזר אחריה.
ארתור מתקשה לעמוד בפני לחץ משפחתו לשאת את סוזן.
הובסון מרגיש באהבתו של ארתור ללינדה וחש שהוא מתחיל להתבגר.
הוא מדרבן את לינדה לבוא לטקס האירוסין של ארתור וסוזן והנוכחים מבחינים באהבה שלו ללינדה.
לאחר מות הובסון נערך טקס החתונה של ארתור וסוזן בכנסייה.
ארתור השתוי מבחין ברגע האחרון בלינדה וזמן קצר לפני ההתייצבות לפני הכומר הוא מודיע לסוזן כי אינו מאוהב בה אלא בלינדה וכי אינו רוצה להתחתן.
הוא נותר בעמדתו גם לאחר שאביה של סוזן מפליא בו את מכותיו.
לבסוף מודיעה לו דודתו מרתה (ג'רלדין צ'פלין) כי למרות כל זאת הוא יקבל את חלקו ברכוש המשפחה בסך 750 מיליון דולר כי המשפחה לא תסבול שאחד מבניה ישתייך למעמד הנמוך.
ארתור מודיע זאת ללינדה ושניהם נכנסים למכונית המשפחה המפוארת והנהג מוביל אותם ברחובות מנהטן.
ארתור, נסיך קונוט , היה בנו של הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן, בנה השלישי של המלכה ויקטוריה.
ארתור נולד ב-13 בינואר 1883 בטירת וינדזור, לארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן, בנה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, וללואיזה מרגרטה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה ומריה אנה, נסיכת אנהלט.
ארתור היה הנסיך המלכותי הבריטי הראשון שהתחנך במכללת איטון.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון איטון, התחנך ארתור במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, ובשנת 1901 הצטרף לרגימנט ההוסרים ה-7 של המלכה.
במהלך מלחמת הבורים השנייה הוא לחם עם הרגימנט, ובילה חודשים אחדים בקרוגרסדורפ.
בשנת 1907 הוא הועלה לדרגת קפטן ברגימנט הסקוטים אפורים המלכותי (הדרגונים ה-2), ובשנת 1920 הוא מונה לקולונל הכבוד של הרגימנט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הנסיך ארתור קצין מטה של הגנרלים ג'ון פרנץ' ודאגלס הייג, המפקדים של חיל המשלוח הבריטי בצרפת ובבלגיה.
בשנת 1919 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל, ובשנת 1922 הוא הועלה לדרגת קולונל במילואים.
באוקטובר 1922 הועלה הנסיך ארתור לדרגת כבוד של מייג'ור גנרל, ומונה לעוזרו האישי של דודנו, המלך ג'ורג' החמישי.
מאחר שילדי המלך היו צעירים מכדי למלא תפקידים ציבוריים עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, מילא הנסיך ארתור מגוון של תפקידים טקסיים בבריטניה ובחו"ל.
ב-15 באוקטובר 1913 התחתן ארתור עם הנסיכה אלכסנדרה, דוכסית פייף השנייה, בתם של אלכסנדר דאף, דוכס פייף הראשון ולואיז, הנסיכה המלכותית בת דודתו, ממנה נולד לו בן אחד:
אלסטייר וינדזור, דוכס קונוט וסטראת'רן (1914–1943)
לאחר עלותו לשלטון של דודנו, המלך ג'ורג' החמישי, היו הנסיך ארתור ואביו המזדקן הגברים הזקנים ביותר במשפחה המלכותית המתגוררים בבריטניה.
ובעקבות כך, הוא נאלץ לבצע מגוון רחב של חובות מלכותיות מטעם המלך, ושימש כיועץ המדינה בתקופות של היעדרותו של המלך בחו"ל.
בשנת 1906 העניק ארתור בפקודת המלך, את עיטור מסדר הבירית לקיסר יפן מוצוהיטו, בעקבות הברית האנגלו-יפנית.
בשנת 1918 הוא היה אורח על סיפון אוניית המערכה קירישימה היפנית, כאשר היא נסעה מיפן לקנדה.
בשנת 1920 מונה ארתור למושל הכללי והמפקד העליון בדרום אפריקה, ומילא תפקיד זה עד לשנת 1924. עם שובו לבריטניה, הנסיך ארתור היה מעורב במספר ארגוני צדקה, ואף כיהן כיו"ר הדירקטוריון של בית החולים מידלסקס.
כמו אביו, היה גם ארתור פעיל בבונים החופשיים, והפך לרב המאסטר המחוזי של ברקשייר בשנת 1924.
הנסיך ארתור מקונוט מת מסרטן הקיבה בגיל 55 ב-12 בספטמבר 1938, והוא נקבר בבית הקברות המלכותי שבפרוגמור.
אחת ההופעות הפומביות האחרונות שלו הייתה בהכתרתם של המלך ג'ורג' השישי והמלכה אליזבת במאי 1937. אביו, הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן, חי עד לשנת 1942, ולאחר מותו ירש את תאריו בנו של ארתור - אלסטייר וינדזור, דוכס קונוט וסטראת'רן.
ארתור אבלה הוא אתלט גרמני המתמחה בקרב עשר.
בקרב העשר, מקצועותיו החזקים ביותר הם הזריקות.
הוא זכה במדליית כסף באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2015, ובמדליית זהב באליפות אירופה באתלטיקה 2018.
בשנת 2004 באליפות העולם לנוער סיים אבלה במקום השביעי עם 7224 נקודות.
באליפות העולם באתלטיקה 2007 הוא סיים במקום ה-9, ובאולימפיאדת בייג'ינג נאלץ לפרוש עקב פציעה.
לאחר פציעות חוזרות ונשנות חזר אבלה להתחרות ב-2014, באליפות אירופה באתלטיקה בה סיים במקום החמישי, עם 8477 נקודות.
שנה לאחר מכן, באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2015 זכה אבלה במדליית כסף בקרב שבע, עם 6279 נקודות.
באולימפיאדת ריו סיים אבלה במקום ה-15 עם 8013 נקודות.
באליפות אירופה באתלטיקה 2018 שהתקיימה בברלין, לאחר פרישתו של המועמד המוביל לניצחון, קווין מאייר, זכה אבלה במדליית הזהב, עם 8431. לאחר הזכייה הוא אמר: "סוף סוף מדליה.
אחרי כל כך הרבה פציעות השנה, לא ידעתי אם אוכל להתחרות.
תודה לכל מי שישב בקהל, הצלחתי לעשות זאת בזכותכם".
ארת ענק (שם מדעי: Anodorhynchus) הוא סוג של תוכי ממוצא דרום אמריקאי ומרכז אמריקאי ובו שלושה מינים, המהווים את המינים הגדולים ביותר במשפחת התוכיים, ומהגדולים שבסדרת התוכאים.
הארה היקינתונית היא הגדולה שבבני הסוג והמשפחה.
היא יכולה להגיע לאורך 100 ס"מ ולמשקל 1.2-1.7 קילוגרם.
כל בני הסוג בעלי גוון נוצות כחול עמוק ובעלי מקור גדול ומעוקל שצבעו שחור-אפור כהה עם בליטה צהובה עליו.
בתחילה סוג זה היה מונוטיפי בו רק המין ארה יקינתונית שויך אך בהמשך התגלו עוד 2 מינים.
אחד מהם מצוי בסכנת הכחדה חמורה וייתכן שאף נכחד לגמרי.
ארה זו ניזונה בעיקר מכמה דקליים.
מקננת על עצים שונים ביערות הגשם של אמריקה הדרומית והמרכזית.
ארה יקינתונית (Anodorhynchus hyacinthinus) - המין הגדול ביותר במשפחת התוכיים.
מצוי בסכנת הכחדה בטבע ומוכר בפינות חי וגני חיות רבים.
ארת ענק ליר (Anodorhynchus leari)- מין הקרוי על שם החוקר אדוארד ליר.
ארת ענק גלאוקוס (Anodorhynchus glaucus) - מצוי בסכנת הכחדה חמורה וייתכן שאף נכחד מהעולם
ארתור: הסרט הוא סרט הנפשה ממוחשבת קנדי-אמריקאי לילדים, מסוגת מסתורין, הרפתקאות וקומדיה, שמבוסס על סדרת הספרים והטלוויזיה "ארתור" מאת מארק בראון.
הסרט בוים על ידי איווט קפלן, נכתב על ידי קן סקרבורו והופק על ידי ריצ'רד ריץ'.
הסרט הופץ במקור לראשונה בערים נבחרות בבתי הקולנוע ב-1 ביולי 2006 על ידי Kidtoon Films, ולאחר מכן שודר בערוץ !PBS Kids Go ב-18 באוגוסט באותה שנה, כאשר מספר ימים אחרי, ב-22 באוגוסט, הוא הופץ ב-DVD על ידי Lionsgate Home Entertainment.
בישראל הסרט הופץ לראשונה בדיבוב עברי ב-DVD בשנת 2007 על ידי קלסיקלטת.
אורך הסרט הוא כ-68 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
הסרט מספר על ארתור שמזניח את כלבו חבר ליום אחד בעקבות תחרות בלוני מים.
במהלך אותו היום, חבר מצליח לצאת מהבית ומתחיל לצאת להרפתקה בשביל למצוא אוכל בעיר אלווד סיטי.
כשארתור מבחין שחבר נעלם, הוא וחבריו יוצאים לחפש אותו ברחבי העיר.
הרבה פעמים ארתור וחבר נפגשו במהלך החיפושים, אך הם החמיצו זה את זה.
בסיום הסרט, ארתור וחבר נפגשים, וארתור לומד שיעור חשוב על אחראיות, ידידות ועבודת צוות.
הדיבוב העברי בוים והופק על ידי קובי אשל, יחד עם הפקתה של אפרת קרצמן באולפני קובי אשל בע"מ.
בנוסף דיבב בדיבוב האנגלי דאג סטון.
הסרט, בשונה מסדרת הטלוויזיה שבהנפשה מסורתית, הונפש בהנפשה ממוחשבת, כאשר זו הפעם הראשונה שהדמויות נראות בהנפשה זו.
כל המדבבים המקוריים של סדרת הטלוויזיה לא דיבבו בסרט זה, לעומת דניאל ברושו וברוס דינסמור, המדבבים של בסטר ובינקי בהתאמה.
המדבבים בדיבוב העברי של סדרת הטלוויזיה דיבבו בסרט זה.
מוזיקת הסרט הולחנה על ידי ג'ודי גריי.
במהלך הסרט הושמעו שלושה שירים מקוריים אשר נכתבו על ידי ג'ו טרויאנו.
בגרסה העברית כל השירים תורגמו על ידי יוספה אבן-שושן, ובוצעו על ידי לירון לב.
ארתור אדמס היה קולונל בצבא הסובייטי ומייג'ור בצבא ארצות הברית, מהנדס במקצועו, מרגל יהודי-סובייטי-שוודי, שחשף את סודות האטום האמריקאי, פרויקט מנהטן, לברית המועצות.
ב-1999 העניק לו נשיא רוסיה בוריס ילצין את אות גיבור הפדרציה הרוסית, שלושים שנה לאחר מותו.
נולד ב-1885 באסקילסטונה, שוודיה, בן שלישי של אב סקוטי ואם יהודיה ילידת סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית.
האב, אלכסנדר אדמס, מהנדס נפטר ב-1891, כשאדמס היה בן שש בלבד.
האם, מורה במקצועה חזרה עם שלושת ילדיה לרוסיה.
האם נפטרה גם היא, כשאדמס היה רק בן עשר ושלושת הילדים פוזרו בין קרובי משפחה שונים.
הצעיר שבהם, אדמס, נשלח לכפר צ'ודובו, מחוז נובגורוד, אל קרוביה של האם, שם העביר עוד שלוש שנים מילדותו.
ב-1898, בן 13 הוכנס לבית ספר צבאי של הצי הרוסי וכעבור שנה הועבר לבית ספר להנדסת מכרות ליד סנקט פטרבורג, שם למד עד גיל 18 והפך גם למהפכן.
החל לעבוד במפעלים שונים באוקראינה, תחילה בעיר ניקולייב (כיום מיקולייב) ואחר כך בשכנתה חרסון ואז גם הצטרף ל.
במסגרת זו לקח חלק פעיל בהכנות לקראת מהפכת 1905. הוא נאסר באוגוסט 1904 על ידי האוכרנה, משטרת הצאר הרוסי באשמת פעילות תעמולתית מהפכנית, הוכה כמעט למוות וישב בכלא כשנה עד שבספטמבר 1905 נשפט סוף סוף ונידון לעשרים שנות מאסר.
העונש הכבד הומתק תחילה לשש שנים בלבד וכעבור חודש הוא קיבל חנינה ושוחרר מכלאו.
זכר לעינוייו בתקופה זו הוא נשא על גופו עד יומו האחרון, צליעה, קושי בראיה, צלקות ועוד.
מיד עם שחרורו הוא חזר לפעילות תעמולתית מהפכנית וביוני 1906 נאסר שוב.
נידון לגלות בקרליה, שבגבול פינלנד.
נמלט ממקום גלותו, דרומה, אך נתפש באודסה על ידי האוכרנה, שוב ונידון הפעם לגלות בסיביר.
בדרך למקום גלותו החדש הצליח לברוח, והפעם כבר ברח לחלוטין מרוסיה.
הוא הגיע תחילה לפינלנד ומשם, אחרי שעבר בכמה וכמה מדינות ברחבי העולם הגיע לקנדה.
בינואר 1909 התקבל אדמס ללימודי הנדסה באוניברסיטת טורונטו ובסיומם הפך למהנדס.
בשנים 1913 - 1919 עבד במקומות שונים בקנדה ובארצות הברית, כמהנדס.
ב-1916, עוד לפני שנכנסה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה הוא הצטרף לצבא ארצות הברית במסגרת טכנית, כמהנדס ובמסגרת זו אף התקדם והגיע עד לדרגת מייג'ור סמוך לפני שחרורו, ב-1919. באותה שנה, מיד כשהשתחרר מהצבא היה אחד ממייסדי הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
עוד באותה שנה, כשהגיעה לארצות הברית משלחת סחר סובייטית הוא הצטרף אליה.
בראשית 1921, כששבה המשלחת, שב גם אדמס לברית המועצות, בה ראה את מולדתו.
הוא התגורר תחילה בפטרוגרד (סנקט פטרבורג) וסייע כנראה לחיסולו של מרד קרונשטאדט שם, במרץ 1921 ואז זומן למוסקבה והחל לטפס בסולם הדרגות הביורוקרטי הקומוניסטי.
במשך כארבע שנים מילא תפקידי ניהול בגופים רשמיים שונים עד שב-1925 מונה לסגן יו"ר מועצת המנהלים של התעשייה האווירית הסובייטית, תפקיד בו כיהן במשך 10 שנים.
בתקופה זו הירבה לנסוע במסגרת תפקידו לארצות הברית ולאירופה ויצר שם קשרים רבים עם מדעני צמרת.
המידע המדעי והתעשייתי שהשיג בקשריו אלה הועבר למודיעין הצבאי הסובייטי והיה מועיל עד כדי כך, שב-1935 צורף לג.ר.או.
מיד עם גיוסו הפורמלי ולאחר אימון קצר בלבד נשלח אדמס לרגל בארצות הברית, כשהוא מתחזה לאזרח קנדי.
שם הקוד שניתן לו - "אכילס".
הוא הקים בארצות הברית חברת הנדסה והפעיל רשת ריגול סובייטית שהצליחה לחדור למפעלים תעשייתיים צבאיים אמריקאיים שונים.
פעילות הריגול שלו סבלה ממעצור קל בשנת 1938, כשנמצא מי שהטיל בו רפש כלשהו בפני השלטונות הסובייטיים.
היות שהייתה זו תקופת שלטון האימים הרצחני של סטלין, הוא זומן לחקירה במוסקבה (מי שהחליף אותו זמנית, אז, היה ג'ורג' קובאל, מרגל יהודי סובייטי מפורסם בזכות עצמו), אך בניגוד לרבים אחרים באותה תקופה, אדמס לא נרצח אלא הצליח להפיג את החשדות נגדו.
ב-1939 הוא חזר לארצות הברית והמשיך במעשי הריגול שלו ושל הרשת שטווה, כאילו לא עמד כחוט השערה בפני "טיהור".
רשת הריגול של אדמס בארצות הברית הגיעה לשיא הצלחתה בשלביה המאוחרים של מלחמת העולם השנייה, כאשר סוכנים אחדים שלה הצליחו להסתנן לשלוחות שונות של פרויקט מנהטן.
ידוע כיום שלאדמס היה החל מ-1943, לפחות סוכן אחד בתוך המעבדה המטלורגית של אוניברסיטת שיקגו, קלרנס היסקי.
כמו כן, היו לו מקורות בתוך מעבדת פצצת האטום שבאוק רידג', טנסי.
וכגולת הכותרת, סוכן אחר, בלתי ידוע עד היום, המכונה בשם "Eskulap" הצליח למסור לאדמס וממנו לברית המועצות, במהלך 1943–1944 אלפי מסמכים חיוניים וסודיים ביותר הקשורים לפרויקט.
כל הפרויקט היה חשוף לחלוטין לידיעת הסובייטים כתוצאה מפעילותו של אדמס, כולל רשימת כל רכיבי פצצות האטום שהוטלו על הירושימה ונגסקי ואף דגימות פיזיות של אורניום מועשר ומים כבדים.
ה-FBI האמריקאי החל לעקוב אחר אדמס רק בנובמבר 1944, אף על פי שידיעות על פעילותו ופגישותיו עם מדענים הקשורים לפרויקט מנהטן החלו להגיע למודיעין הצבאי האמריקאי כבר ב-1943. כתב אישום חתום כבר היה מוכן להפעלה כנגד אדמס.
משום מה מחלקת המדינה מנעה ממשרד המשפטים לעוצרו ולהעמידו לדין במשך כל התקופה שעד לסיום מלחמת העולם השנייה.
ההסבר שניתן מאוחר יותר היה "חשש מתקרית דיפלומטית".
שנים לאחר מעשה הסתבר שמרגל סובייטי אחר, קים פילבי, שפעל בבריטניה הוא שהצליח למנוע את מאסרו של אדמס.
בסוף 1946, אחרי כשנה בה הסתתר מה-FBI בבתי מסתור שונים ברחבי ארצות הברית וקנדה הצליח אדמס להמלט חזרה לברית המועצות.
אדמס המשיך לשרת ב-GRU עוד כשנתיים לאחר חזרתו לברית המועצות ואז, בן 63 פרש מעסקי הריגול, במסגרת טיהור שבוצע בג.ר.או כנגד "קוסמופוליטיים חסרי שורשים".
בעשרים השנים הבאות הוא הועסק בסוכנות הידיעות הסובייטית TASS, כפרשן פוליטי.
הוא נפטר ב-1969. שלושים שנה לאחר מותו, ביוני 1999 הכריז נשיא רוסיה בוריס ילצין על הענקת אות גיבור הפדרציה הרוסית, למרגל החשוב ביותר של ברית המועצות בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
אַרֶתוּסָה היא במיתולוגיה היוונית נימפה ובתו של נראוס (מה שהופך אותה לנראידה), שברחה מביתה בארקאדיה מתחת לים ועלתה כמזרקת מים מתוקים באי אוֹרְטִיגִיָה בסירקוזה, בסיציליה.
האגדה על הטרנספורמציה שלה מתחילה בארקאדיה כאשר נתקלה בנחל צלול והחלה לרחוץ, מבלי לדעת שזהו אל הנהר , שזרם מארקאדיה דרך אליס אל הים.
הוא התאהב בה במהלך המפגש ביניהם, אך היא ברחה לאחר שגילתה את נוכחותו וכוונותיו, מכיוון שרצתה להישאר מלווה חסודה של ארטמיס.
לאחר מרדף ארוך, היא התפללה לאלה שלה בבקשה להגנה.
ארטמיס החביאה אותה בענן, אבל אלפאוס היה עקשן.
היא החלה להזיע קשות מפחד, ועד מהרה הפכה לנחל.
לאחר מכן שברה ארטמיס את הקרקע ואפשרה לארתוסה ניסיון נוסף לברוח.
הנחל שלה נדד מתחת לים עד לאי אורטיגיה, אך אלפאוס זרם דרך הים כדי להגיע אליה ולהתערבב במימיה.
ורגיליוס מבשר לארתוסה על מעבר נטול מים מלוחים מתחת לים בתנאי שלפני יציאתה היא תעניק לו שירים על אהבות נכזבות, לא על אלה שבעתידה שלה, אלא על אלה של חברו ובן דורו של ורגיליוס, המשורר קורנליוס גאלוס, שאותו ורגיליוס.
מדמיין שמת מאהבה נכזבת מתחת להרים המפורסמים של ארקאדיה, מנאלוס וליקאוס.
במהלך החיפושים של דמטר אחר בתה פרספונה, ארתוסה הפצירה בדמטר להפסיק את העונש שהטילה על סיציליה בשל היעלמות בתה.
היא סיפרה לאלה שבזמן שנסעה בזרם מתחת לאדמה, ראתה את בתה כמלכה של השאול.
פאוסניאס מספר שארתוסה הייתה ציידת בחבל אליס שלאחר שדחתה את אהבתו של אלפאוס ברחה ממנו והפכה למעיין באי אורטיגיה.
הסופר הרומי אובידיוס קרא לארתוסה בשם "אלפיאס" (Alpheias), משום שהאמינו כי לנחל שלה יש קשר תת-קרקעי עם הנהר , בפלופונסוס.
אגדה מתקופה זו, שעדיין מסופרת בסיציליה כיום, היא שכוס עץ שהושלך לנהר אלפיוס תופיע שוב ב בסירקוזה.
כדמות הפטרונית של סירקוזה, היה ראש ארתוסה המוקף בדולפינים סוג רגיל על מטבעות העיר.
הם נחשבים בין ה המפורסמים והיפים ביותר.
ערים הקרויות על שם ארתוסה
על שם ארתוסה הייתה קרויה עיר במוקדון, וכן עיר בצפון סוריה שנוסדה על ידי סלאוקוס הראשון, כיום במחוז חומס.
יוסף בן מתתיהו מזכיר עיר בשם ארתוסה (בספרים קדמוניות היהודים ומלחמת היהודים) שהיהודים שלטו בה ופומפיוס השיב לתושביה את השליטה על עירם.
משערים שמקומה היה בשפלה והתושבים היוונים קראו לה על שם העיר ממנה הגיעו (במוקדון או בצפון סוריה).
מלבד סיפור האגדה מחדש על ידי הסופרים הקלאסיים, כולל אובידיוס וורגיליוס, כתב פרסי ביש שלי שיר על ארתוסה בשנת 1820. הדמויות הראשיות בפואמה "Evenlode" של המשוררת הבריטית (1959), שאותו תיארה כ"אגדה של נהרות שנועדו לשידור עם מוזיקה", קרויות אלפאוס וארתוסה.
קרול שימנובסקי, מלחין מוזיקה קלאסית פולני, כינה בשם "המעיין של ארתוסה" את הראשון מבין שלושת שיריו בשם "מיתוסים" לכינור ולפסנתר.
הוא שיר מהמאה ה-18 על הקרויה על שם ארתוסה.
פרק של יצירה לאבוב של בנג'מין בריטן נקראת "ארתוסה".
המלחין האיטלקי אוטורינו רספיגי הלחין פואמה שכותרתה "ארטוסה" (Aretusa).
גם רייף וון ויליאמס, מלחין המוזיקה הקלאסית האנגלית, הלחין את "שירי הים", מארש מהיר הן ללהקת כלי נשיפה ממתכת והן ללהקת נשיפה מעץ שנכתבה ב-1923, והשתמש במנגינת מוריס דאנס 'הנסיכה המלכותית' אשר נודעה גם בכותרת "הארתוסה", לצד שני מנגינות שירי מלחים נוספות 'Admiral Benbow' ו-'Portsmouth'.
'הנסיכה המלכותית' היא אחת היצירות המפורסמות ביותר של המלחין האירי בן המאה ה-18 , בעיקר בגלל השיוך שלה למילות השיר 'The Aretusa', של שילד לקראת סוף המאה השמונה עשרה.
הפואמה 'The Aretusa' הופיעה במקור באופרה קטנה או בידור מוזיקלי בשם 'The Lock and Key', שהוצגה בשנת 1796. 'הנסיכה המלכותית' הולחנה עבור הבת הבכורה של משפחת "מקדרמוט רו" מקולווין בתקופתו של או'קרולן.
כדאי אולי להזכיר שיש שיר עם אנגלי, בתפוצה די רחבה באנגליה שכותרתו 'הנסיכה המלכותית', אך אין לו קשר ללחן של או'קרולן.
ארתאח הוא שם של כפר מדרום לטולכרם, בגובה של כ-95 מטר מעל פני הים, שבתחילת 1967 הפך לשכונה הדרומית בעיר.
על פי וילנאי מקור השם קשור באגדה הערבית כי כאן נח יעקב אבינו, באחד מנדודיו בארץ.
משמעות המלה הערבית ראחה (راحة) היא - מנוחה.
ראה להלן - אתרים בכפר.
בכפר מפוזרים רצפות פסיפס, שרידי בתים, שרידי חומות, בורות ועוד שמתוארכים לתקופה הרומית.
עד סיום סלילת הקטע של כביש 4 בין רעננה וחיפה במהלך המרד הערבי הגדול, עברה הדרך הראשית מתל אביב לחיפה בין קלקיליה לטולכרם באירתח.
בעקבות הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, בהן קיבלה ישראל את השטח עד המסילה המזרחית ההיסטורית, נמצאה אירתח בגדה המערבית של ממלכת ירדן קרובה מאוד לקו הירוק ולמסילת הרכבת.
בתחילת 1967 התנהל משא ומתן בין הנהגת הכפר ועיריית טולכרם שתוצאתו הייתה סיפוח הכפר לעיר וחיבור הכפר לרשת החשמל של טולכרם.
כאמור, ב 1967 הפך הכפר לחלק מהעיר טולכרם ותושביו נכללו במספר תושבי העיר.
אחת המשפחות העתיקות בכפר היא משפחת אלפאח'ורי (الفاخوري), שנקראת כך על שום עיסוקה בעבר: קדרוּת.
במפקד האוכלוסין של שנת 1931 נמנו ארבעה נוצרים בין תושבי הכפר.
שטח הכפר היה 2,949 דונם, מתוכם 2,539 דונם בבעלות פרטית ועוד 410 דונם במושע.
על אף היותו פרבר של העיר טולכרם, ארתח נמצאת בשטח B בשל הסמיכות לגדר ההפרדה.
התושבים מגדלים עצי הדר, שקדים, ענבים ותאנים וכן גידולי שדה.
היישוב מחובר לרשת המים של טולכרם בשנות השבעים ונבנתה בריכת אגירה, אך החקלאות נשענת עדיין על מי גשמים וכן שלוש בארות ארטזיות.
"בנות יעקב" (بنات النبي يعقوب): על פי וילנאי כאן היה מקום מנוחתו של יעקב אבינו ומדובר בשיבוש.
השם המקורי היה בְּנָאיָאת יעקוב (بنايات يعقوب), כלומר הבניין של יעקב והוא השתבש לבָּנּאת יעקב (بنات يعقوب), כלומר הבנות של יעקב.
מדובר במבנה עתיק בן שני חדרים גדולים, עם שתי כיפות.
במבנה משובצים אבנים גדולות ולידו פזורים שרידי עמודים, בית בד, בורות מים ועוד.
בעבר נהגו לחגוג במקום את "חג הנביא יעקב" והיו מגיעים אנשים מטול כרם ומהכפרים הסמוכים, לבקר במקום, להדליק נרות ולקיים נדרים.
מקאם שיח' עותמאן (مقام الشيخ عثمان): מערה ובה קברו של שיח' עותמאן.
לא ידוע מיהו, אך התושבים מאמינים שהוא אחד מהצדיקים הקדושים.
מקאם אל-סִת מרים (مقام الست مريم): מערה על שם אישה אלמונית.
בעבר נהגו לבוא להתפלל במערה.
ארתור אוגוסטו דה מאטוס סוארס (בפורטוגזית: Arthur Augusto de Matos; נולד ב-17 במרץ 2003 בבלו הוריזונטה שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת באייר לברקוזן ובנבחרת ברזיל.
ארתור גדל במחלקות הנוער של אמריקה מיניירו ופלמנגו.
בשנת 2022 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של אמריקה מיניירו במסגרת ליגת העל הברזילאית.
נבחרת ברזיל זכתה בטורניר, בו ערך ארתור שמונה הופעות.
אליפות דרום אמריקה עד גיל 20: 2023
ארת ענק ליר (שם מדעי: Anodorhynchus leari) היא מין תוכי בסוג ארת ענק, שמצוי באזור קטן במזרח ברזיל ואנדמי למדינה.
תוכי זה מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
התוכי תואר למדע ב-1856 בידי החוקר שארל לוציאן בונפרטה .
תוכי זה הוא אחד מהגדולים בסדרתו ומגיע לאורך 70 עד 75 ס"מ ולמשקל של כ-950 גרם בקירוב.
הוא בעל נוצות כחולות וגוונים צהובים על בסיס המקור והאזורים הקרובים.
הוא דומה למין הקרוב ארת ענק יקינתונית ובעבר נחשב גם לתת-מין שלו אם כי ישנם מספר הבדלים ביניהם למעט הגודל: נוצותיו כחולות-כהות יותר, הוא חסר גוון ירקרק, בעל ראש אפרפר יותר ובעל כתם עור צהוב סמוך למקור העבה שצורתו שונה.
התוכי מעופף לאורך שטחי הקטינגה של ברזיל - אזור מיוער חצי-מדברי בעל צמחייה טרופית.
התוכי הוא אוכל זרעים בעל מקור חזק שנועד לפצח אגוזים שונים, בעיקר מהדקל ממין Syagrus coronata.
נוסף עליו הוא ניזון גם מזרעי צמחי Dioclea, Spondias tuberosa, Schinopsis brasiliensis, Melanoxylum ואגבה ולעיתים פושט על יבולי תירס ולעיתים גם מהווה מזיק חקלאי.
תוכי זה כיום מצוי בסכנת הכחדה, בעיקר עקב אובדן בתי גידול וקיטוע האוכלוסיות הקטנות ממילא.
בעבר התוכי גם ניצוד בידי ציידים.
בלגנדריום של טולקין, ממלכת אַרְתֵדַין או בקיצור אַרְתֵדַין (, משמעות בסִינְדָרִין: "ממלכת האֵדַין") היא ממלכה בדיונית בצפון הארץ התיכונה.
לאחר מותו של המלך אֵאָרֶנְדוּר, התגלה סכסוך ירושה בין אַמְלַית, האח הבכור, לבין שני אחיו.
הממלכה התחלקה לשלוש: אַמְלַית שלט בשטח שבין הנהרות בְּרֶנְדִיוַּין ולוּן וגם בשטח מצפון לדרך הגדולה, מה שאומר ששלט בפוֹרְנוֹסְט, עיר הבירה של אַרְנוֹר לשעבר, ובגבעות הרוחות, אחד המעוזים הראשיים של אַרְנוֹר לשעבר.
קרבות עם אַנְגְמָר ומפלה בידיה
אַרְגֶלֶבּ ביצר את המבצרים המזרחיים של אַרְתֵדַין, גבעות הרוחות, אבל הוא מת בקרב נגד שתי הממלכות היריבות.
בנו, אַרְוֶלֶג, הדף את האויב מהגבעות בעזרת קַרְדוֹלָן ולִינְדוֹן, ובמשך שנים רבות שתי ממלכות הדוּנֵדַין הנותרות החזיקו בכוח רב בגבולות עם שתי הממלכות היריבות.
הדוּנֵדַין זכו ל-53 שנות שקט, עד שבשנת 1409 צבא גדול יצא מאַנְגְמָר, נכנס לקַרְדוֹלָן והטיל מצור על גבעות הרוחות.
אֲרָפוֹר, בנו של אַרְוֶלֶג, עדיין היה צעיר, אך אמיץ, והוא הדף בעזרת לִינְדוֹן את האויב מעיר הבירה פוֹרְנוֹסְט ומהשפלות הצפוניות.
המגפה הביאה את הסוף על קַרְדוֹלָן, ורוחות יצאו משתי הממלכות היריבות והשתכנו בתלי המלוכה של קַרְדוֹלָן בטִירְן גוֹרְתָד.
לאחר מכן שלטו באַרְתֵדַין עוד כ-4 מלכים עד חורבנה: אַרְוֵגִיל, אַרְוֶלֶג, אֲרָוָל ואֲרָפַנְט.
אֲרָפַנְט היה מלך אַרְתֵדַין הראשון ששוחח עם מלך גוֹנְדוֹר, אוֹנְדוֹהֵר, ושניהם הבינו שרצון אחד מכוון את המתקפות על ממלכות הדוּנֵדַין.
אַרְוֶדוּי, מלך אַרְתֵדַין ובנו של אֲרָפַנְט, שלח בקשת עזרה למלך גוֹנְדוֹר, אֵאָרְנִיל, אך הוא איחר את המועד: צבאה של אַנְגְמָר, ובראשו המלך־המכשף שלה, תקף את אַרְתֵדַין וכבש אותה.
קִירְדָן, שליט לִינְדוֹן, אסף חיילים רבים, וכשנשלמו ההכנות, יצא הצבא לקרוא תיגר על אַנְגְמָר ומלכה.
המלך־המכשף שכן אז בפוֹרְנוֹסְט הכבושה ומילא אותה באנשיו.
צבאו הובס והיה שרוי בנסיגה לפוֹרְנוֹסְט, כאשר תקפו אותו במפתיע הפרשים, ובראשם אֵאָרְנוּר, שעקפו את הגבעות מצפון.
הוא אסף את כל הנותרים וניסה לברוח לקַרְן דוּם, אך הפרשים הצליחו להשיג אותו.
מפלתה של אַנְגְמָר הייתה כל כך גדולה, שאף אחד מתושביה ממערב להרי האובך לא שרד.
למרות מפלתה של אַנְגְמָר, המלחמות הרבות נגדה גרמו לאבדות כבדות בקרב הדוּנֵדַין, כך שלא הייתה אפשרות להקים את אַרְתֵדַין מחדש.
אבל השושלת נמשכה במצביאי הדוּנֵדַין, שהמשיכו להוביל את הדוּנֵדַין, שכונו כעת "הנוטרים".
היו סך הכל כ-16 מצביאים, עד שהאחרון, אָרָגוֹרְן, ייסד את הממלכה המאוחדת של אַרְנוֹר וגוֹנְדוֹר.
ארתור אבום אבונג הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת לוריאן מליגת העל הצרפתית ובנבחרת קמרון.
אבום החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת פובה אזור מבירת קמרון יאונדה.
בשנת 2023 חתם על חוזה לשלוש שנים בלוריאן מליגת העל הצרפתית, והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
הוא שיחק בקבוצת המילואים במשך עונת , ובמהלך עונה זו ירדה הקבוצה הראשונה לליגת המשנה הצרפתית.
ב-19 באוגוסט 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה, בניצחון 0–1 על מרטיג במסגרת המחזור הראשון לעונת .
ב-1 בפברואר 2025 הבקיע את שער הבכורה שלו, בניצחון 1–2 על רד סטאר במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
הוא ערך 32 הופעות ליגה בעונה זו, בהן הבקיע שני שערים, וסייע למועדון לחזור לליגת העל הצרפתית.
ב-17 באוגוסט 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, בהפסד 0–1 לאוסר במסגרת המחזור הראשון לעונת 2025/2026.
ב-16 בינואר 2023 ערך אבום את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון, בניצחון 0–1 על נבחרת הרפובליקה של קונגו במסגרת שלב הבתים של אליפות האומות האפריקאיות.
ב-4 בספטמבר 2025 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–3 על נבחרת אסוואטיני במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
הלורד ארתור ג'יימס בלפור, הרוזן ה-1 לבית בלפור היה מדינאי בריטי וראש הממשלה של הממלכה המאוחדת.
בלפור היה שר השלטון המקומי, שר הבריאות, השר הממונה על סקוטלנד, השר הממונה על אירלנד, שר האוצר, ראש הממשלה של בריטניה בתאריכים 11 ביולי 1902 – 5 בדצמבר 1905, הלורד הראשון של הימייה ושר החוץ מטעם המפלגה השמרנית.
הוא היה חבר מסדר הבירית, מסדר ההצטיינות ומועצת המלך של הממלכה המאוחדת.
היה נשיא האקדמיה הבריטית בשנים 1921–1928.
תנועת הציונות רחשה לבלפור כבוד רב, בעקבות העובדה שהיה ידוע כאביה של הצהרת בלפור ה"רואה בעין יפה" הקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל.
בלפור נולד בסקוטלנד באחוזה שנבנתה על ידי סבו ג'יימס בלפור למשפחה נוצרית ממוצא אנגלי.
כבנם הבכור של ג'יימס מייטלנד בלפור ואשתו ליידי בלאנש.
הוא חונך בבית הספר איטון ולאחר מכן בקיימברידג'.
ב-1874 נבחר בלפור כחבר פרלמנט מטעם המפלגה השמרנית במחוז הרטפורד, תפקיד אותו מילא עד 1885. בקיץ 1878 מונה למזכירו האישי של דודו, הלורד סולסברי.
במסגרת תפקיד זה ליווה את דודו לקונגרס ברלין וצבר את ניסיונו הראשוני ביחסים בינלאומיים.
בלפור היה אחיינו של סולסברי ונמנה עם החוג הקרוב והנינוח בפסגה הבריטית.
אחייניתו, בלאנש דאגדייל, הושפעה מאהדתו לעם היהודי והפכה במרוצת הזמן לפעילה ציונית.
כבנו הבכור של אדם עשיר היו לו אחוזות רחבות ידיים בסקוטלנד.
הוא היה נאה ומלומד, אך רבים חשבו שהוא קר וחמקני.
בלפור חילק את זמנו בין הלימודים לבין הזירה הפוליטית.
כשסיים את תפקידו כמזכיר פרטי ב-1880, החל להיות פעיל יותר בחיים הפוליטיים.
ב-1885 מונה לחבר מן המניין בקווארטט של לורד רנדולף צ'רצ'יל (אביו של וינסטון צ'רצ'יל) – "המפלגה הרביעית", אותה קבוצה אקטיביסטית בפרלמנט, שהתפרסמה בביקורת השופעת שהשמיעה, הן על ראש-הממשלה ויליאם יוארט גלאדסטון והממשל הליברלי שלו, והן על סר סטאפורד נורת'קוט.
למרות זאת, לא התייחס הפרלמנט אל בלפור במלוא הרצינות, שכן מרבית חברי הפרלמנט ראו בו חבר צעיר שנשאר בפרלמנט רק מכיוון שזהו הדבר הנאות לאיש משפחה לעשות.
במהלך חייו, השתייך בלפור מבחינה דתית גם לכנסייה של סקוטלנד (פרסביטריאנית) וגם לכנסייה של אנגליה (אנגליקנית).
ראש הממשלה דאז, הלורד סולסברי, לא הסכים עם דעת הרוב.
הוא מינה את בלפור לנשיא מועצת השלטון המקומי (משרה שכללה בתוכה גם את תפקיד שר הבריאות), ומאוחר יותר לשר האחראי על ענייני סקוטלנד ב-1886. עם מותו של ויליאם הנרי סמית' ב-1891, מונה בלפור כ'לורד הראשון של האוצר' וכמנהיג בית הנבחרים בפרלמנט.
בשנת 1898, במהלך היעדרותו של הלורד סולסברי עקב מחלה ובהמשך עקב נסיעות לחו"ל, היה בלפור אחראי על משרד החוץ.
במסגרת תפקידו ניהל את המשא ומתן הקריטי עם רוסיה בנוגע למסילות הרכבת בצפון סין.
כחבר הקבינט האחראי על המשא ומתן עם הבורים ברפובליקה הדרום-אפריקאית ערב מלחמת הבורים, נשא חלק כבד באחריות לפרוץ המלחמה.
עם תחילתה הלא-מוצלחת (מההיבט הבריטי) של המלחמה – היה הראשון שהבין את הצורך להפעיל את מלוא עוצמתו של הצבא הבריטי כנגד אנשי הגרילה הבורים ואוכלוסייתם האזרחית, מהלך ששינה דרמטית את פני המלחמה.
עם פרישתו של סולסברי ב-1902, נבחר בלפור למשרת ראש הממשלה בתמיכת כל הצירים במפלגה השמרנית.
בחירתו של בלפור באה עם סיום מלחמת הבורים בדרום אפריקה בניצחון בריטי, ועליית אדוארד השביעי לכס המלכות.
לתקופה קצרה התנהלו כל ענייני המדינה על מי מנוחות.
האופוזיציה לממשלתו של בלפור – המפלגה הליברלית – הייתה במשבר וחוסר ארגון; שני הנושאים העיקריים על סדר היום היו ענייני חינוך ורכש קרקעות באירלנד; יתר על כן, לממשלה היה עודף תקציבי, שאפשר הקלות במיסוי.
אחד מההישגים הראויים לציון של ממשלת בלפור היה הקמת 'הוועדה להגנה אימפריאלית' – גוף מחקר, תיאום וייעוץ לממשלה בנושאי אסטרטגיה צבאית, שהמשיך להתקיים עד ערב מלחמת העולם השנייה.
בסופו של דבר, התפטר בלפור וממשלתו נפלה בדצמבר 1905 לאחר שלוש שנות כהונה, בעיקר עקב פיצול מפלגתו על רקע המחלוקת על ה'העדפה האימפריאלית'.
בבחירות הכלליות שנערכו לאחר מכן, הביסו הליברלים את השמרנים ובלפור עצמו איבד את מושבו בפרלמנט, אך במהרה שב אליו.
לאחר ההתפטרות, המשיך בלפור כמנהיג המפלגה, וגייס את בית הלורדים השמרני כמבקר חריף של המפלגה הליברלית.
ההתגייסות לפקודתו של בלפור הייתה כה מוצלחת, עד שלויד ג'ורג' הצהיר כי בית הנבחרים העליון "הפך לא לכלב השמירה על החוקה, אלא לפודל של מר בלפור".
לאחר פרישתו מתפקיד ראש המפלגה, עדיין נותר בלפור דמות מפתח בתוך מפלגתו.
כשהצטרפה מפלגתו לקואליציה של אסקווית' הליברל, ירש בלפור את כיסאו של וינסטון צ'רצ'יל כשר הימייה.
ב-1916, כשהתפטר אסקווית' ובמקומו עמד בראש הקואליציה לויד ג'ורג', מונה בלפור לשר החוץ, אם כי לא היה חלק מהקבינט ופעמים רבות נשאר מחוץ לתמונה.
במהלך כהונה זו פרסם בלפור את הצהרת בלפור המפורסמת ב-2 בנובמבר 1917, ועיקרה – הכרזה כי בריטניה תומכת בהקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל.
בלפור פרש מתפקיד שר החוץ בעקבות ועידת ורסאי ב-1919, אך המשיך בממשל כנשיא הוועידה היועצת למלך/מלכת בריטניה עד 1922, כאשר פרש מהממשלה יחד עם רוב הנהגת השמרנים, בעקבות מרידה בתוך המפלגה השמרנית.
בלפור נפטר ב-1930. בבתי כנסת ברחבי העולם הודלקו לזכרו נרות ונאמרו תפילות להזכרת נשמתו.
בלפור האמין כי "הדת והתרבות הנוצרית חבות חוב בל ישוער ליהדות", ולמרות שבשנת 1903, בהיותו ראש ממשלה, היה בעיצומה של מערכת בחירות, ביקש להבין מדוע דחתה התנועה הציונית הצעה נדיבה שקיבלה משר המושבות הבריטי.
באותה שנה ביקש תיאודור הרצל מג'וזף צ'מברלין לעזור בהשגת צ'רטר להתיישבות יהודית בחצי האי סיני.
צ'מברלין לא הצליח לשכנע את השלטונות הבריטיים במצרים ולכן הציע להרצל כתחליף את אוגנדה, הצעה שנדחתה על ידי הקונגרס הציוני השישי.
בלפור רצה לדעת מדוע, ובשנת 1906, יועצו המדיני מר דרייפוס הציע לו להיפגש עם חיים ויצמן שהיה אז עוזר הוראה לכימיה באוניברסיטת מנצ'סטר.
בפגישה זו השאיר ויצמן רושם רב על בלפור והקשר ביניהם התחדש עם תחילת מלחמת העולם הראשונה והגיע לשיאו בהצהרת בלפור בנובמבר 1917.
באחת מישיבות הקבינט, במרץ 1917, אף אמר בלפור: "אני ציוני".
על ההצהרה שתישא את שמו אמר בלפור ברבות הימים: "בסיכומו של חשבון היה זה, בהשקיפי לאחור, הדבר הראוי ביותר שעשיתי בחיי".
ב-1 באפריל 1925 היה בלפור אורח הכבוד בטקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים על הר הצופים.
במהלך ביקורו בארץ ישראל, הוא הוסע לביקורים בקיבוצים ובמושבות והתקבל בהם בהתלהבות.
בתל אביב חנך רחוב שנקרא על שמו.
לאות פרידה, הוענקה לו מגילת עזרא ונחמיה.
מספר שעות לפני ליל הסדר, יצא ברכבת מצמח לדמשק.
מחשש לביטחונו, הוא הורד תחנה אחת לפני דמשק והועבר למכונית שהביאה אותו למלון "ויקטוריה" בעיר.
בתחנת הרכבת בדמשק המתין לו המון זועם, שכאשר הבין שבלפור אינו על הרכבת, נהר לכיוון המלון בעיר.
כ-6,000 מפגינים צרו על המלון ויידו לעברו אבנים.
לאחר עימות עם המשטרה, הגיע הצבא לפזר את המהומה.
לאחר שפוזרו המפגינים, השליכו שני מטוסים פצצות עשן מעל המלון, בלפור הוצא ממנו והוסע לביירות, ומשם הפליג מיד לאלכסנדריה.
כהוקרת תודה לבלפור הוקם על שמו המושב החקלאי בלפוריה בשנת 1922, בצפון עמק יזרעאל ליד העיר עפולה, יער בלפור מעל קיבוץ גניגר באותו אזור ורחובות ברחבי הארץ (בהם אף רחוב בלפור בירושלים, בו שוכן מעון ראש הממשלה שזכה לכינוי "הבית בבלפור").
סר ארתור ויטן בראון היה הנווט בטיסה הטרנס-אטלנטית הראשונה.
ארתור בראון נולד בגלאזגו שבסקוטלנד.
הוא החל את הקריירה שלו כמהנדס טיסה לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
אחרי שהופל ונפצע קשות מעל גרמניה ב-10 בנובמבר 1915, הפך בראון לשבוי מלחמה.
אחרי ששוחרר והוחזר לאנגליה בראון המשיך לפתח את כישורי הטיסה שלו.
הוא הפך לסגן משנה בחיל האוויר המלכותי ובזמן שביקר בחברת המטוסים ויקרס, קיבל הצעה להצטרף לטיסה הראשונה ללא עצירות מעל האוקיינוס האטלנטי, ביחד עם ג'ון אלקוק שכבר נבחר כטייס.
השניים עזבו את שדה התעופה 'סנט ג'ון' שבניופאונדלנד בקנדה ב-1:45 בצהריים ב-14 ביוני 1919 ונחתו בדריגימלה בוג, במחוז קונמרה שבאירלנד 16 שעות ו-12 דקות מאוחר יותר, לאחר שטסו 3,186 ק"מ.
הטיסה נעשתה במפציץ 'ויקרס ווימי' משודרג וזכתה בפרס של 10,000 לירות שטרלינג שהציע עיתון ה"דיילי מייל" הלונדוני.
מספר ימים אחרי הטיסה קיבלו אלקוק ובראון תואר אבירות מידי המלך ג'ורג' החמישי.
בראון עבר לעבוד בחברת ויקרס, והתיישב בווילס.
הוא מת ב-4 באוקטובר 1948 בסוואנסי.
ארתור לסלי בנג'מין היה מלחין, פסנתרן ומנצח יהודי-אוסטרלי.
בשנת 1911 זכה בנג'מין במלגה מבית הספר התיכון העיוני בבריסביין לקולג' המלכותי למוזיקה באנגליה.
אחרי שירות בחיל התותחנים ובחיל האוויר במלחמת העולם הראשונה.
בין השנים 1914 ל-1916 היה מנצח התזמורת הסימפונית של ונקובר, קנדה ובשנת 1919 התמנה לפרופסור לפסנתר בקונסרבטוריון של סידני.
הוא חזר לאנגליה בשנת 1921 והתמנה לפרופסור לפסנתר בקולג' המלכותי למוזיקה.
בין תלמידיו בקולג' היה בנג'מין בריטן ואלאן הודינוט היה בין המלחינים המצליחים שלימד באופן פרטי.
כפסנתרן ניגן לראשונה בבריטניה את הרפסודיה בכחול של ג'ורג' גרשווין, שהשפעתה ניכרה ב"קונצ'רטינו לפסנתר" שלו משנת 1926.
בנג'מין מת בשנת 1960 ממחלת הסרטן.
הוא נודע באדיבותו ובנדיבות שגילה לזולתו.
בנג'מין כתב אופרות רבות, ביניהן "ייקחנה השד", "פרימה דונה" ו"מניאנה" ו"בין שתי ערים", על פי ספרו של צ'ארלס דיקנס, שזיכתה אותו בפרס פסטיבל בריטניה לשנת 1951. עוד חיבר יצירות לתזמורת, שירים ומוזיקה לסרטים.
הוא חיבר קונצ'רטו למפוחית פה בשביל לארי אדלר והכניס לאופנה את מוזיקת הקליפסו ביצירתו המפורסמת ביותר, "רומבה ג'מאיקה", שחיבר בשנת 1938, שעליה העניקה לו ממשלת ג'מאיקה חבית רום לשנה כתודה על פרסום שם ארצה ברבים.
הוא כתב גם את הקנטטה "ענני סערה" לסרטו של אלפרד היצ'קוק, "האיש שידע יותר מדי" (1934, גרסה מחודשת 1956).
בין היצירות שכתב: ג'יג הנהר האדום (1945), מחול קאריבי (1946), דיברטימנטו על נושאים של גלוק ו"סימפוניית מלחמה" קודרת, שחיבר בקנדה.
ארתור ג'וזף גולדברג היה פוליטיקאי ומשפטן יהודי-אמריקאי, אשר היה מזכיר העבודה האמריקני, שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית ושגריר ארצות הברית באו"ם.
גולדברג, הצעיר מבין שמונה אחים, נולד וגדל בצדה המערבי של שיקגו.
הוריו היו מהגרים יהודים מפולין, אשר באו ממשפחה גדולה וידועה בעיירה אושוויינצ'ים.
אביו, שהיה רוכל, מת ב-1916 ובעקבות מותו נאלצו אחיו של גולדברג לעזוב את בית הספר וללכת לעבוד כדי לפרנס את המשפחה.
אך גולדברג, צעיר בני המשפחה, המשיך ללמוד בבית הספר וסיים את לימודיו בגיל 16.
התעניינותו של גולדברג בחוק ומשפט החלה בעקבות משפט הרצח מ-1924 של לאופולד ולוב, שני צעירים עשירים משיקגו שנצלו מעונש מוות בעזרת כספם, בכך ששילמו הון תועפות לפרקליטם קלרנס דארו.
בשלב מאוחר יותר של חייו יצביע גולדברג על מקרה זה, בו ראה כיצד חוסר שוויון כלכלי-חברתי עלול להוביל ליישום בלתי-שוויוני של עונש המוות, כעל אחת הסיבות להתנגדותו לעונש מוות.
גולדברג רכש לעצמו מוניטין מכובד כסטודנט באוניברסיטת נורת'ווסטרן, שם למד משפטים.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1930. במהלך לימודיו, היה גולדברג פעיל באבוקה.
ב-1931 נישא גולדברג לדורותי קרגנס, סטודנטית לאמנות.
לזוג נולדו שני ילדים, ברברה ורוברט.
גולדברג הפך לעורך דין בולט לענייני עבודה, וייצג עובדי עיתון משיקגו ששבתו בחלק ממאבק ארגון העובדים CIO.
הוא עבד במשרד לשירותים אסטרטגיים כאיש הקשר עם תנועת המחתרת באירופה בזמן מלחמת העולם השנייה.
ב-1948 מונה גולדברג לפרקליט הראשי ב-CIO ושימש כמנהל המשא ומתן והיועץ המשפטי באיחוד הארגון עם ה-AFL ב-1955.
באותה תקופה הפך גולדברג לדמות מפתח במפלגה הדמוקרטית, והנשיא ג'ון קנדי מינה אותו לשני תפקידים חשובים: תפקידו הראשון היה שר העבודה, תפקיד אותו מילא בשנים 1961–1962; לאחר מכן מינה אותו קנדי לתפקיד שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, בהחליפו את פליקס פרנקפורטר, שפרש בגלל מצבו הבריאותי הירוד.
על אף תקופתו הקצרה יחסית בתפקיד, היה לגולדברג תפקיד מרכזי בעיצוב תורת המשפט של בית המשפט העליון, והשקפת עולמו הליברלית בנושאים חוקתיים הניעה את בית המשפט להחמרה עמוקה בנושא שמירת הזכויות החוקתיות.
השקפתו באה לידי ביטוי בפסק הדין גריסוולד נגד קונטיקט, כשטען שהתיקון התשיעי לחוקת ארצות הברית תומך בזכות בלתי-מתפשרת לפרטיות.
ככל הנראה, השפעתו הגדולה ביותר של גולדברג על בית המשפט הייתה בנושא עונש המוות.
ב-1963, טען גולדברג בתזכיר פנימי של בית המשפט העליון שהטלת עונש מוות מגונה בקהילה הבינלאומית וצריכה להיות מוגדרת כ"עונש אכזרי ויוצא דופן", ציטוט מהתיקון השמיני לחוקת ארצות הברית.
גולדברג היה הראשון שהחזיק בעמדה זו.
לפניו, בשום פסק דין של בית המשפט העליון לא נדונה השאלה האם עונש המוות מפר את התיקון השמיני לחוקה.
בתמיכתם של שני שופטים אחרים, ויליאם ברנן וויליאם דוגלס, חלק גולדברג על החלטת בית המשפט שלא להוציא לפועל צו בירור (Certiorari) במשפט "רודולף נגד אלבמה", בו הוטל עונש המוות על מעשה אונס.
גולדברג ציין את העובדה שעל פי סקר מטעם ארצות הברית בנושא עונש מוות, חמש מדינות בלבד השיבו כי הטילו עונש מוות במקרה אונס, ובנוסף, את העובדה ש-33 ממדינות ארצות הברית הוציאו את עונש המוות אל מחוץ לחוק.
בספטמבר אותה שנה פנה גולדברג, במשותף עם הסנאטורים היהודיים אברהם ריביקוף ויעקב יעבץ, לנשיא קנדי בבקשה לבחון אפשרות של התערבות דיפלומטית אמריקנית למען יהדות ברית המועצות.
התנגדותו של גולדברג גרמה לעורכי דין ברחבי המדינה לחלוק על החוקתיות של הטלת עונש מוות.
כתוצאה מכמות העתירות נגד חוקתיותו, עונש המוות הופסק בסוף שנות ה-60 ובשנות ה-70, ובפסק הדין "פורמן נגד ג'ורג'יה", השופטים, ברוב של 5 אל מול 4, ביטלו לחלוטין את עונש המוות במדינות ארצות הברית.
ההחלטה נהפכה ב-1976, בתיק "גרג נגד ג'ורג'יה", בו החליטו השופטים לאשר עונש מוות בנסיבת כאלה או אחרות, אך הטלת עונש מוות על אונס הוצאה אל מחוץ לחוק ב-1977.
בתקופתו בבית המשפט העליון, שניים מעוזריו היו סטיבן ברייר, שופט בית המשפט העליון לעתיד, ואלן דרשוביץ, מומחה במשפט פלילי.
ב-1965 שכנע אותו הנשיא לינדון ג'ונסון לפרוש מתפקידו כשופט בית המשפט העליון ולהחליף את עדלי סטיבנסון בתור שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות.
לאחר לחצים רבים קיבל גולדברג את הצעתו, בתקווה לפתיחה במשא ומתן לסיום הסכסוך המתמשך בווייטנאם, ואף התעמת עם ג'ונסון על מטרת מלחמת וייטנאם.
בתקופתו התקבלה החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם שקראה להחזרת חלק מהשטחים שכבשה ישראל במלחמת ששת הימים.
גולדברג הדגיש שההחלטה אינה מתייחסת לירושלים וש"קווי שביתת הנשק שחילקו את ירושלים איבדו את תוקפם".
ב-1968, מתוסכל מהמשך המלחמה וכמה לחזור לבית המשפט, התפטר גולדברג מתפקיד השגריר.
הוא הוזכר כמועמד לנשיאות בית המשפט העליון כאשר ארל וורן הודיע על פרישתו, אך הוחלט לתת את המשרה לאייב פורטאס, שמינויו בוטל לבסוף.
ב-1970 התמודד גולדברג על תפקיד מושל מדינת ניו יורק, אך הפסיד לנלסון רוקפלר.
לאחר מכן חזר גולדברג לעסוק במשפטים בוושינגטון הבירה ושימש כנשיא הוועדה היהודית-אמריקאית.
תחת הנשיא ג'ימי קרטר, נשלח גולדברג לשמש כנציג ארצות הברית בוועידת בלגרד לזכויות אדם ב-1977, ושנה לאחר מכן קיבל את מדליית החירות הנשיאותית.
ארתור גולדברג מת ב-1990 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ארתור יצחק בִּירָם (13 באוגוסט 1878, בישופסוורדה, גרמניה – 5 ביוני 1967, חיפה) היה פילוסוף, מחנך, ומייסד בית הספר הריאלי העברי בחיפה ומנהלו הראשון.
חתן פרס ישראל בחינוך לשנת ה'תשי"ד (1954).
בירם נולד ב-1878 בבישופסוורדה שבסקסוניה גרמניה, בן לחוה (אֶוָוה) לבית נויפלד ואהרן (אדולף) בירם, בעלי עסק משפחתי ותיק למסחר סיטונאי במנופקטורה וקונפקציה.
עבר עם הוריו בגיל 7 לעיר דרזדן.
בשנת 1893 עבר לגימנסיה הומניסטית בעיר הירשברג, שם סיים את לימודיו התיכוניים ב-1897.
למד באוניברסיטת ברלין שפות שמיות ושפות קלאסיות, תרבות האסלאם ופילוסופיה, ובשנת 1902 קיבל תואר דוקטור, על עבודה בנושא הפילוסופיה של הדת באסלאם (הדיסרטציה, שכותרתה Die atomistische Substanzenlehre aus dem Buch der Streitfragen zwischen Basrensern und Bagdadensern, התפרסמה בהוצאת בריל בליידן באותה שנה).
במקביל למד בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בברלין, וב-1904 הוסמך בו לרבנות ליברלית (רפורמית).
לאחר מכן למד פדגוגיה, ומשנת 1909 לימד שפות קלאסיות וספרותן בבתי ספר תיכוניים ממשלתיים בברלין, עד ששמריהו לוין פנה אליו במסגרת חיפוש אחר מנהל לבית הספר הריאלי שליד הטכניקום (הטכניון).
אחת הסיבות שפנו אל בירם (שהצטרף לתנועה הציונית כבר בשנת 1897) הייתה שליטתו בעברית, שליטה שלא הייתה נחלת משכילים רבים באותה עת.
בשנת 1913 עלה בירם לארץ ישראל ושימש כמנהלו הראשון של בית-הספר הריאלי, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס לצבא הגרמני, שבו שימש כמנהל תנועה בתחנת הרכבת בעפולה.
בשנת 1919 חזר בירם לתפקידו כמנהל בית-הספר הריאלי, והחל, בעזרת צוות מורים שעלה מאירופה, לעצב את דמות בית הספר כ"בית ספר עמלני", כאשר שליש משעות ההוראה הוקצה מאז למקצועות המלאכה.
בירם החל להגשים את תוכניתו להפוך את בית הספר לתיכון.
הוא הפריד את כיתות היסוד א' עד ד', שהפכו לחטיבה נפרדת מהחטיבה העליונה (כיתות ה' עד י'), ובשנת 1924 נפתחו בבית-הספר כיתות י"א ו-י"ב (הכיתה השביעית והשמינית במונחי אותה עת).
בירם השפיע עמוקות על רבים מתלמידיו ואף שימש להם דמות אב.
בשנת 1925 מינה בירם את הד"ר משה בן דוד למזכיר הראשי של בית הספר הריאלי בחיפה.
בירם הניח שבן דוד ינהל את בית הספר לאחר פרישתו, לכן שלח אותו מטעם האוניברסיטה העברית למכללה של מורים של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בן דוד נרצח באפריל 1948 בשיירת הדסה.
בעצם ימי המאורעות יזם בירם והקים יחד עם יעקב דורי את המכון לחינוך גופני.
המכון הוקם על שטח בן 50 דונם בשכונת אחוזה.
בירם הכניס לתוכנית הלימודים חינוך גופני מוגבר (חג"ם), תוכנית שאומצה על ידי הוועד הלאומי והונהגה בבתי הספר התיכוניים של היישוב.
בהמשך, ארגון ההגנה נטל למעשה תחת חסותו את החג"ם בבתי הספר והקים בתחילת שנות ה-40 את הגדנ"ע כארגון המקנה לנוער הכשרה קדם צבאית.
בירם נותר האחראי על החג"ם בבתי הספר, ולמעשה, עד סוף שנות ה-40, הדמות הדומיננטית ככל הקשור להכשרה קדם צבאית לנוער.
החל משנת 1949 משמש קמפוס זה משכן לחטיבה העליונה בבית-הספר (כיתות ט' עד י"ב), ל"אשכול גנים ירוק" ובו חמישה גני ילדים, למקום משכנם של הגדנ"ע והמכלול הפדגוגי.
המתחם כולו קרוי על שמו של בירם – "בית בירם".
בשנת 1948 פרש בירם מניהול בית-הספר, אך המשיך לשמש כמנהל בית המדרש למורים וכיושב הראש של מועצת המנהלים של בית הספר.
במקביל, המשיך לכתוב ולפרסם מאמרים בפילוסופיה, היסטוריה ותאולוגיה.
בשנת 1954 (תשי"ד) זכה בפרס ישראל בתחום החינוך.
בשנת 1958 קיבל בירם אזרחות כבוד של העיר חיפה והיה לרביעי במספר שזכה לכבוד זה.
בירם היה נשוי לחנה לבית טומשבסקי, והיה אב לאהרן ובנימין.
נהרג בשנת 1951 בעת שירותו כקצין מילואים בחיל האוויר.
ביוזמתו של בירם ובתמיכתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הוקמה בשנת 1953 הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה, שנקראה על שם בנו של בירם, .
בנו בנימין נהרג ב-1968, לאחר שרכבו עלה על מוקש בסמוך לים המלח, במהלך עבודתו כראש אגף במפעלי ים המלח.
אחד מנכדיו (בנו של בנימין) הוא אהרון (רוני) בירם, איש העסקים שהיה ממקימי בית ההשקעות אקסלנס, נקרא על שמו של בנו אהרון.
נכד נוסף (גם כן בנו של בנימין) הוא איש העסקים עמיר בירם.
אחותו הצעירה של ארתור בירם הייתה ד"ר אסתר-שרה (אלזה) בירם-בודנהיימר.
א' בירם (עורך), ספר אורבך: מאמרים בחקר התנ"ך: מוגש לכבוד אליהו אורבך למלאת לו שבעים שנה, ירושלים: קריית ספר (פרסומי החברה לחקר המקרא בישראל, א), תשט"ו 1955
א' בירם, חיים מ"י גבריהו, י' הוכרמן, מ' זר-כבוד וב"צ לוריא (עורכים), ספר נייגר: מאמרים בחקר התנ"ך, לזכר דוד נייגר ז"ל, ירושלים: קריית ספר (פרסומי החברה לחקר המקרא בישראל, ז), תשי"ט 1959.
דברי ימי ישראל בזמן המקרא במסגרת תולדות המזרח הקדום, חיפה: בית הספר הריאלי העברי, תשכ"ב–תשכ"ד
ארתור אדוארד דראמונד בליס היה מלחין בריטי.
בליס היה בן לאב אמריקאי ולאם אנגליה.
הוא למד בקיימברידג' והמשיך בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון אצל צ'ארלס ויליירס סטנפורד.
במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין תותחנים.
לאחר המלחמה התבססה עד מהרה הקריירה של בליס כמלחין של יצירות שנשמעו, לקהל הבריטי, מפתיעות בחדשנותן ובהרכביהן יוצאי הדופן, כגון קונצ'רטו לקול טנור ללא מילים, פסנתר וכלי קשת, ו"קבוצה" לסופרן ותזמורת קאמרית, שבה הזמרת שרה הגאים פונטים שאינם יוצרים מילים.
בחלק גדול מן המוזיקה המוקדמת שלו ניכרת השפעתם של סטרווינסקי ודביסי.
ציון דרך בכתיבתו הייתה "סימפוניית הצבעים" שלו משנת 1922, הבוחנת את הרעיון של ההקשרים המוזיקליים עם צבעים שונים.
משלהי שנות ה-20' ואילך התמקם בליס בסצנה האנגלית המסורתית יותר, ביצירות מקהלתיות כמו "פסטורלה" ו"גיבורי בוקר".
ובשנות ה-30' כתב את המוזיקה לסרט הקולנוע Things to Come ולבלט "שחמט".
בליס היה מאז ומתמיד מלחין שאפתן ופורה וכמה מיצירותיו נועדו בבירור לקהל בינלאומי רחב יותר מזה שקיבלו למעשה.
ה"פתיחה ואלגרו" והקונצ'רטו לפסנתר הן דוגמאות לכך.
הקונצ'רטו נוגן בהשמעת בכורה ביריד העולמי של 1930 בניו יורק.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התמנה בליס למנהל המוזיקלי של ה-BBC והרעיונות שגיבש הובילו אחרי המלחמה לחלוקת שידורי המוזיקה ברדיו לקטגוריות, כגון רדיו 1 ו-3 של ימינו אלה.
התקופה שלאחר המלחמה ממחישה את כישלונו התמוה של בליס להשיג את ההצלחה, שאליה חתר.
האופרה שלו, "האולימפיים" לא זכתה לפופולריות, על אף הפקה מלאה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן.
בליס הקליט פרשנויות מעולות לכמה מיצירותיו החשובות, אבל הן לא הפכו לנחלת מנצחים אחרים.
שירת הברבור שלו, "וריאציות מטאמורפיות" יצירה תזמורתית רחבת-יריעה, בוצעה לראשונה בשנת 1972, אבל לא בניצוח סטוקובסקי, כפי שקיווה בליס.
התזמורת הסימפונית של בתי הספר בלייסטרשייר נהנתה מן הזכות לעבוד עם ארתור בליס כשניצח עליהם בביצוע הקונצ'רטו שלו לפסנתר בפסטיבל צ'לטנהם של 1970, עם פרנק ויבאו כסולן.