tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאפשר פיתוח בשלוש סביבות פיתוח שונות: .NET, JAVA ו- eDeveloper
מג'לי והבה הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת וסגן שר.
שימש ממלא מקום נשיא מדינת ישראל לתקופות קצרות במהלך 2007, ובכך היה והבה לזמן קצר ממלא מקום נשיא המדינה הלא-יהודי הראשון של מדינת ישראל.
והבה הוא בן העדה הדרוזית, יליד הכפר בית ג'ן שבגליל העליון.
הוא שירת כקצין בצה"ל והתקדם עד לדרגת סגן-אלוף; בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כסגן מפקד חטיבת חירם.
סיים תואר ראשון במדע המדינה והיסטוריה של מדינות האסלאם באוניברסיטה העברית, ותואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון בעת החדשה מאוניברסיטת חיפה.
והבה פעל לקידום יחסי ישראל ומדינות ערב, במיוחד בזכות קשריו עם בית המלוכה הירדני.
הוא מונה על ידי אריאל שרון בסוף שנות ה-90 לעוזר בכיר במשרד התשתיות הלאומיות ולאחר מכן ליועצו המדיני במשרד החוץ בין השנים 1998–1999. הוא היה שותף למגעים עם חוסיין, מלך ירדן ולמאמץ להחזרת היחסים עם ירדן לכנם לאחר ההתנקשות בח'אלד משעל שאירעה שם.
והבה מונה למנכ"ל המשרד לשיתוף פעולה אזורי בזמן כהונתה של ציפי לבני כשרה במשרד זה (2001), ובכך היה לדרוזי הראשון שמונה למנכ"ל משרד ממשלתי.
ב-2003 הפך לחבר בכנסת ה-16 מטעם סיעת הליכוד.
נבחר ליו"ר ועדת המשנה לחקיקה של ועדת החוץ והביטחון, ובכך היה ליושב ראש הלא-יהודי הראשון המכהן בראשות ועדת משנה של ועדת החוץ והביטחון.
בכנסת השש עשרה (משנת 2003) היה והבה חבר בוועדת החוץ והביטחון; חבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט; וחבר בוועדה משותפת לתקציב הביטחון.
במסגרת סבב מינוי סגני השרים לאחר אישור תוכנית ההתנתקות בכנסת, מונה ב-30 במרץ 2005 לסגן שר במשרד ראש הממשלה.
ב-20 ביוני באותה שנה החליף בתפקידים עם ח"כ מיכאל מלכיאור ומונה לסגן שרת החינוך דאז, לימור לבנת.
עם הקמת מפלגת "קדימה" בראשות אריאל שרון ב-2005, פרש והבה מ"הליכוד" והצטרף לשורותיה.
בכנסת השבע עשרה (מ-2006) שימש כסגן יושבת ראש הכנסת, עד מינויו לתפקיד סגן שרת החוץ ציפי לבני ב-29 באוקטובר 2007. והבה היה שותף לפעילותה לקידום תהליך השלום בין ישראל לפלסטינים.
במהלך 2007 כיהנה דליה איציק כנשיאה בפועל במשך כחצי שנה, בשל נבצרותו של משה קצב.
מספר פעמים, כאשר היא נסעה לתקופות קצרות אל מחוץ לגבולות ישראל, שימש והבה כממלא מקום נשיא המדינה.
בכך היה והבה לזמן קצר ממלא מקום נשיא המדינה הלא-יהודי הראשון של מדינת ישראל.
בכנסת השמונה עשרה (מ-2009) ועד לפיזורה כחבר האופוזיציה, כיהן והבה כסגן יו"ר הכנסת וחבר בוועדת הכספים של הכנסת.
בנוסף הוא סגן נשיא האספה הפרלמנטרית למען הים התיכון (PAM).
היה חבר בוועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא קליטת עובדים ערבים בשירות הציבורי, וחבר בשדולה למען השלטון המקומי ובשדולה לקידום היחסים בין ישראל לאירופה.
מכהן כסגן יושב ראש הוועדה המדינית-ביטחונית וזכויות אדם Euromed.
בנוסף כיהן כיושב ראש אגודת הידידות הפרלמנטרית של ישראל-הולנד, וכיום מכהן כיושב ראש אגודת הידידות הפרלמנטרית ישראל-ספרד.
בנובמבר 2012 פרש מקדימה והצטרף לתנועת התנועה.
במהלך כהונתו יזם תיקון לחוק חופשה שנתית המעגן את זכותו של כל עובד לצאת לחופשה ביום בחירה ביום שהוא חג או מועד, ויחד עם חברי כנסת נוספים היה בין יוזמי החוק לביטול איחוד הרשויות המקומיות באקה-ג'ת.
ב-2013 מונה לשגריר נודד מטעם האספה הפרלמנטרית של מדינות הים התיכון.
ב-2018 ראתה אור האוטוביוגרפיה שחיבר, "הדרוזי הראשון", בהוצאת ידיעות ספרים.
והבה הוא תושב בית ג'ן, נשוי ואב לארבעה.
חוק המרכז למורשת הדרוזים, התשס"ז-2007
חוק הרשויות המקומיות (ביטול איחוד המועצות המקומיות באקה אל גרבייה וג'ת), התשס"ט–2009
מג'נטה הוא צבע ורוד-סגלגל שמתקבל כשמערבים כמויות שוות של אור כחול ואור אדום, וכתוצאה מכך, בגלגל הצבעים (RGB) הוא נמצא על מחצית הדרך בין אדום לכחול.
הוא הצבע המשלים לירוק, ולכן פיגמנט בצבע מג'נטה בולע את האור הירוק מבלי לפלוט אותו.
לא קיים אורך גל בודד של אור בצבע מג'נטה.
ניתן ליצור את הצבע רק בעזרת שילוב של גלים באורכים שונים.
מג'נטה הוא אחד מהצבעים הנפוצים של דיו צבעונית בדפוס צבע ביתי ומסחרי, יחד עם צהוב וציאן, אך בעברית בדרך כלל נקרא "דיו אדום" באופן שגוי.
ייצוג הצבע במחשב, בקואורדינטות RGB, הוא (255,0,255) כלומר כמות מרבית של אור אדום וכחול ללא אור ירוק.
באופן טבעי, ייצוגו בקואורדינטות CMYK הוא (0,100,0,0) כלומר דיו מג'נטה בלבד.
מקור שמו של הצבע הוא מהעיר מג'נטה שבצפון איטליה.
מג'סטיק הוא סרט קולנוע בבימויו של פרנק דרבונט ובכיכובו של ג'ים קארי.
הסרט יצא לאקרנים בדצמבר 2001.
ג'ים קארי - פיטר אפלטון
בוב באלאבן - אלווין קלייד
ג'פרי דה-מון - ארני קול
לורי הולדן - אדל סטנטון
מרטין לנדאו - הארי טרימבל
ג'יימס ויטמור - סטן קלר
קליף קרטיס = הנסיך חאליד
עלילת הסרט מתרחשת בארצות הברית בשנות ה-50.
פטר אפלטון (קארי) הוא תסריטאי הוליוודי מתחיל, שזכה להצלחה עם השתתפותו ביצירת הסרט "שודדי החול של הסהרה" (Sand Pirates of the Sahara).
הוא יוצא עם שחקנית קולנוע והחיים שלו מצוינים.
מעט לפני שמתחילים להפיק סרט חדש שלו, שאמור להיות הצלחה גדולה, הוא מואשם בהיותו קומוניסט (בשנות ה-50 הייתה תופעה רחבה של ציד קומוניסטים), על ידי ועדה שבראשה עומד אלווין קלייד.
האישום בא לאחר שבשנת 1945, בזמן היותו בקולג', הוא היה חבר בארגון קומוניסטי.
בהמשך הסרט נחשף שהוא נרשם לארגון כדי להיות ליד בחורה שהיה דלוק עליה.
בעקבות ההאשמה, סרטו החדש מוקפא ואפלטון נכנס לדיכאון.
הוא משתכר ויוצא לסיבוב עם מכוניתו ומאבד שליטה על הרכב באמצע גשר, מה שגורם לו ליפול עם רכבו לתוך נהר.
הוא מתעורר לחופה של עיירה קטנה בקליפורניה בשם לוסון (העיירה לא קיימת במציאות).
כמו כן, כתוצאה מהתאונה מאבד אפלטון את זיכרונו.
בעיירה הוא נחשב בטעות כלוק טרימבל, אחד מבניה של העיירה שנעדר במשך 9 וחצי שנים, לאחר שלחם במלחמת העולם השנייה.
מכיוון שאפלטון איבד את זכרונו, הוא חושב שהוא אכן לוק, ומתאחד עם "אביו", הארי טרימבל.
עם הזמן, הוא גם חובר לחברתו של לוק, אדל.
לוסון היא עיירה קטנה שאיבדה 62 מבניה במלחמת העולם השנייה, ו"חזרתו" של אחד הבנים הוא אירוע משמח ומרגש ששובר את תחושת הדיכאון המתמשכת מאז המלחמה.
בין היתר, העיירה עורכת מסיבה לכבוד חזרתו של "לוק".
אנו גם רואים שהעצב והצער שבאובדן הבנים ליכד וגיבש מאוד את תושבי העיירה.
במקרה, נתקל אפלטון באנדרטה לזכר הנופלים שהוקדשה ונשלחה לעיירה על ידי נשיא ארצות הברית לשעבר, פרנקלין רוזוולט.
האנדרטה נמצאת בתוך מחסן ואף אחד לא רואה אותה, ואפלטון חושב שיש להציגה ברבים.
בסופו של דבר האנדרטה אכן מוצגת בעיירה ואף מתקיים טקס לחניכתה.
עם זאת, לא כולם שמחים מ"שובו" של "לוק".
אחד מהם הוא בוב לפרט, חייל שלחם גם הוא במלחמה וכעת הוא נותר עם יד אחת בלבד.
הוא הכיר את לוק האמיתי ולא אהב אותו.
בשלב מסוים, הוא אפילו מכה את אפלטון.
המג'סטיק הוא בית קולנוע השייך למשפחתו של לוק.
הוא אינו פעיל יותר מכיוון שהוא זקוק לשיפוץ.
עם "שובו" של "לוק", הארי טרימבל מחליט לפתוח מחדש את המג'סטיק ומגייס את "לוק" ועובדים קודמים של המג'סטיק.
לאחר עבודה מרובה בית הקולנוע נפתח בחגיגה גדולה ורבים מתושבי העיירה באים להקרנת הבכורה.
אחד הסרטים שמוקרנים ב"מג'סטיק" הוא הסרט שאפלטון כתב, "שודדי החול של הסהרה".
אפלטון מזהה את הסרט, זכרונו שב אליו והוא מבין שהוא אינו לוק.
בסמוך לכך, הארי מקבל התקף לב ונמצא על ערש דווי.
אפלטון בוחר שלא לגלות להארי שהוא אינו בנו ונותן לו למות בידיעה שבנו עדיין בחיים.
אפלטון מגלה את העובדה שהוא אינו לוק לאדל, חברתו של לוק ועכשיו חברתו של אפלטון.
אדל בתגובה משיבה שהיא תמיד הרגישה שהוא אינו לוק.
בינתיים, עברו מס' חודשים והיעלמותו של אפלטון מהוליווד יצרה את החשד שהוא ברח ממשפטו.
בעקבות כך, נשלחו סוכנים לחפשו.
מכוניתו נמצאת באחד החופים על ידי ילדים ועקב כך הסוכנים מגיעים גם ללוסון וחושפים את זהותו מול כל העיירה, ולוקחים אותו למשפט.
לאחר שזהותו האמיתית נחשפה, אפלטון נלקח למשפטו בלוס אנג'לס.
עורכי הדין שלו מייעצים לו להודות בהיותו קומוניסט ובזכות כך להינצל מכניסה לכלא.
בסופו של דבר, מחליט אפלטון לא להקשיב לעצת עורכי הדין שלו והוא אינו מודה באשמה, ומספר את הסיבה שהוא רשום בארגון הקומוניסטי (רצה להיות בחברת בחורה שהיה דלוק עליה).
במקום ההודאה, אפלטון קורא מתוך ספר שקיבל מאדל (שאותו קיבלה מלוק) את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, הקובע כי לכל אדם יש את הזכות להאמין במה שהוא רוצה, ושבעצם אדם יכול להיות קומוניסט אם הוא רוצה.
צעד זה לא מתקבל בעין יפה אצל הוועדה השופטת, אך האזרחים והעיתונאים שנכחו במשפט הריעו לאפלטון והפכו אותו לגיבור.
בעקבות דעת הקהל בנושא, ומכיוון שאפלטון הזכיר את שמה של הבחורה שהיה דלוק עליה (וכך, מבלי להתכוון, הלשין שהיא אכן הייתה חברה בארגון הקומוניסטי), הוחלט שלא לכלוא את אפלטון.
לקראת סוף הסרט יש חזרה של הסצנה הראשונה בסרט - אפלטון יושב בחדר צוות שבו יש דיון על יצירת סרט.
המצלמה מראה רק את אפלטון בעוד ששומעים את דבריהם של שאר אנשי הצוות (ביניהם גם מופיע קולו של הבמאי רוב ריינר).
הפעם, אפלטון מחליט לצאת באמצע הדיון ולנסוע חזרה ללוסון.
הוא מגיע לתחנת הרכבת ושולח טלגרם לאדל, בו הוא כותב לה שהוא עולה על רכבת ללוסון, ואם היא תחכה לו בתחנה הוא יירד שם, ואם לא - הוא ימשיך לנסוע.
כשהוא מגיע לתחנה הוא מגלה שתחנת הרכבת מלאה בתושבי לוסון המברכים את בואו.
הוא יורד מהרכבת ולוחץ את ידיהם של רבים מהתושבים, ביניהם בוב לפרט.
אחרי שבורך על ידי רבים מהתושבים, הוא מתאחד עם אדל.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, מג'יק היה כינוי שניתן על ידי האמריקאים למודיעין שהופק מפענוח תשדורות שהוצפנו על ידי מכונת PURPLE, שהייתה בשימוש משרד החוץ היפני.
יפן השתמשה במכונת PURPLE כבר ב-1939. אולם, מנתחי צופן אמריקאים ובריטים פענחו חלק מההודעות הרבה לפני המתקפה על פרל הארבור.
מפענחי צופן אמריקאים, פענחו ותרגמו הודעה בת 14 חלקים, שהכריזה על ניתוק היחסים עם ארצות הברית, בשעה 1 אחר הצהריים לפי שעון וושינגטון, ב-7 בדצמבר 1941, עוד טרם השגרירות היפנית הספיקה לעשות זאת.
קשיים שהתעוררו בשגרירות היו הסיבה העיקרית לכך שההודעה הגיעה באיחור.
ארצות הברית לא מצאה כל רמז בחומר המודיעיני אודות ההתקפה הממשמשת ובאה בפרל הארבור.
הסיבה לכך הייתה זהירות היפנים שלא לדון בהתקפה המתוכננת על גבי ערוצי התקשורת של משרד החוץ.
למעשה, למשרד החוץ היפני לא היה כלל מידע מפורט אודות ההתקפה שבדרך.
ה-PURPLE פשוט נתפס בעיני הצבא, הלאומני יותר, כלא מספיק אמין.
גישה אמריקאית לתעבורת תקשורת דיפלומטית יפנית פרטית (אפילו לתעבורה הסודית ביותר) הייתה פחות שימושית משהייתה עשויה להיות משום שהמדיניות ביפן שלפני המלחמה הוכתבה בעיקר על ידי ארגוני צבא (למשל בסין ובמנצ'וריה) ולא על ידי משרד החוץ היפני.
משרד החוץ עצמו מנע במתכוון מהשגרירויות ומהקונסוליות שלו, מידע שכן היה ברשותו.
לכן היכולת לקרוא שדרים של PURPLE העלתה חרס בכל הנוגע לכוונות הצבאיות של יפן.
הטיפול במג'יק לפני ההתקפה על פרל הארבור
המידע הדיפלומטי שעלה מהחומר המודיעיני היה בעל ערך מוגבל עבור ארצות הברית בשל דפוס ההפצה שרווח בממשל האמריקאי.
חומר המודיעין הופץ באופן שמקבלי החלטות רבים שבדיעבד היו צריכים לקבל נגישות אליו לא הורשו לעיין בו.
אנשים שהחומר כן הגיע אליהם (לפחות כך היה לפני ההתקפה על פרל הארבור) ראו כל הודעה רק ברפרוף שכן שליח עמד הכן לקחת את ההודעה חזרה.
כל הודעה נקראה בנפרד מהודעות אחרות ולא הותרו שכפולים או סיכומים בכתב של החומר.
לפני ההתקפה על פרל הארבור, הייתה לבעלי הנגישות לחומר גישה רק לאותם פיענוחים שהוגדרו כבעלי חשיבות על ידי קציני הצבא או הצי.
ברם, היכולת לעיין בהודעות ה PURPLE העניקה לבעלות הברית יתרון מכריע במלחמה.
מקרה מפורסם הממחיש זאת קשור בשגריר היפני בגרמניה.
השגריר נהג לשלוח דיווחים שוטפים ומפורטים, שהוצפנו באמצעות מכונת ה PURPLE, לטוקיו.
הדיווחים כללו מידע בנוגע לשיחות אישיות שהשגריר קיים עם היטלר וכן בנוגע לביצורי הגרמנים בחופים אליהם היו עתידים לפלוש בעלות הברית ביום הפלישה D-Day.
שבירת צופן ה-PURPLE עוררה מספר קשיים ולבטים אצל האמריקאים: מי יקבל את הפענוחים, אילו פענוחים, באיזו תדירות, תחת אילו נסיבות ולבסוף נשאלה השאלה המהותית, מי יבצע את השילוח של החומר?
צבא ארצות הברית וכן הצי האמריקני התעקשו שהם לבדם יטפלו בשילוח כל התעבורה המוצפנת, בעיקר לקובעי המדיניות הבכירים במדינה.
לבסוף, לאחר סחבת רבה, הושגה פשרה: הצבא והצי יחלקו את האחריות על הפענוחים באופן שווה ולסירוגין.
אם ביום נתון הפענוחים יהיו באחריות הצבא אזי ביום הבא הם יהיו באחריות הצי.
רשימת התפוצה כללה לבסוף חלק ממנהלי המודיעין הצבאי בוושינגטון ובמקומות נוספים.
בנוסף, נכללו ברשימה חלק ממובילי המדיניות האזרחית בוושינגטון.
שגרת ההפצה כללה את הצעדים הבאים:
קצין המשמרת (צבא או צי, תלוי ביום), היה מחליט אילו פענוחים היו משמעותיים או מעניינים לצורך הפצה.
השדרים היו נאספים, מוכמנים במזוודה ומועברים לקצין זוטר (שלא תמיד היה רשאי לראות את החומר).
הקצין היה עושה סבבי שילוח של החומר למשרדים הראויים.
עותקים של הפענוחים לא היו נותרים אצל איש ברשימת ההפצה.
המקבל היה קורא את הפענוח, בנוכחות הקצין המפיץ ונדרש להחזירו מיד כשסיים.
היו מספר צעדים שהיה הכרחי לנקוט לפני שהודעה מפוענחת הייתה מוכנה להפצה:
ראשית היה צורך ליירט את ההודעה.
משרד החוץ היפני השתמש בשידורים אלחוטיים וכן בכבלים על מנת לתקשר עם יחידות רחוקות.
שידורים אלחוטיים יורטו (אם הדבר התאפשר) באמצעות תחנות האזנה שמוקמו בהוואי, בגואם, באי ביינברידג' שבמדינת וושינגטון ובתחנות אחרות.
לבסוף, עם התקדמות המלחמה, מוקמו תחנות פיענוח גם בפיליפינים.
שדר שהועבר בכבלים נאסף במשרדי חברות כבלים באמצעות קצין צבא ששכפל את החומר ושלח אותו לוושינגטון.
תעבורת כבלים בהוואי לא יורטה בשל בעיות משפטיות עד אשר חברת RCA הסכימה לאפשר זאת בשבוע הראשון של דצמבר 1941. בחלוף הזמן, נשלחו הודעות מיורטות למודיעין אפילו משדה הקרב.
בשלב השני היה צורך לפענח את ההודעה הגולמית.
הדבר נעשה על ידי הצבא או הצי (תלוי ביום).
בדרך כלל ההודעות פוענחו בהצלחה.
בשלב הרביעי נותחה ההודעה על מנת להפיק ממנה ערך מודיעיני.
אם ידיעה הצביעה על מאבק כוח במשרד החוץ או בממשלה היפנית, משמעות המידע הייתה שונה בתכלית מידיעה שהכילה מידע אינפורמטיבי פשוט או הוראות לשגרירות.
לעיתים ידיעה אחת הייתה חלק מסדרה של מספר הודעות שרק על ידי הבנת משמעותן האחודה ניתן היה להפיק ערך מודיעיני כלשהו.
כך למשל, הודעה מספר 14 לשגרירות המורה לה לשגר פקודה לספינות סוחר יפניות העוגנות במי המדינה המארחת, לשוב למים הטריטוריאליים של יפן, הייתה חשובה יותר מהודעה בודדת דומה שכוונה לאונייה בודדת או לנמל יחיד.
רק לאחר הערכת שדר מתורגם ניתן היה להבין את ערכיות הידיעה ולהחליט האם להפיצה.
בתקופה שלפני ההתקפה על פרל הארבור, הטיפול בחומר המודיעיני וכן תהליך ההפצה היו מסורבלים ולא יעילים.
ברם, החוויה יוצאת הדופן שהייתה גלומה בקריאת תשדורות סודיות של ממשלה זרה, לפעמים אפילו לפני שההודעה נקראה על ידי מקבלה, הייתה כה מעוררת התפעלות עד כי מישהו בממשל (ייתכן שהנשיא רוזוולט) כינה חוויה זו בשם Magic .
כך דבק בחומר המודיעיני של ה-PURPLE שם זה.
מודיעין MAGIC ו"צו נשיאותי מספר 9066"
היבט מסוים של MAGIC נותר שנוי במחלוקת עד עצם היום הזה.
מידת ההשפעה, אם בכלל, שהייתה ליירוטים על הפרסום של צו נשיאותי מספר 9066 בארצות הברית.
צו זה הוביל לכליאת היפנים שחיו בחוף המערבי של ארצות הברית.
האישים שהגנו על צעדים אלו, ביניהם הסופרת מישל מלקין, הצביעו על היירוטים של MAGIC כצידוק למאסרים.
ההגיון היה שמספר ירוטים הכילו תכנים לגבי רשת ריגול שהקימו קונסוליות יפניות בקרב האוכלוסייה של האמריקנים ממוצא יפני.
הדבר הוביל למסקנה שכל קהילת האמריקנים היפנים מהווה סיכון לביטחונה של ארצות הברית.
אלו השוללים את הזיקה בין Magic לצו מעלים את הטענות הבאות:
הקצין שפיקד על הכליאה לא היה כלל ברשימת מכותבי חומר Magic.
הממונה עליו, שר המלחמה הנרי סטימסון, היה ברשימת התפוצה של החומר אך למרות זאת ביקש מפקודו צידוק למאסרים (אם אכן סיפקו הירוטים של Magic צידוק אזי עולה השאלה, מדוע יש לבקש צידוק נוסף?)
הנושא צבר תאוצה בעת פרסומו של הספר של מלקין, "בהגנת הכליאה".
בספר מהווים ירוטי Magic כלי להגנה על טענותיה.
שדרים מיורטים מקונסוליות יפניות בארצות הברית אל טוקיו
בהמשך שנת 1941, חלק מההודעות בין טוקיו לבין השגרירויות והקונסוליות שלה יורטו.
בתגובה להוראות שניתנו להסב את כובד המשקל ממאמצי תעמולה לריגול, דיווחו הקונסוליות היפניות את המידע שלהן באמצעות ערוצים דיפלומטיים או לעיתים אם הזמן דחק, באמצעות הודעות מקודדות.
הדבר סיפק עבור הנשיא האמריקאי ויועציו הבכירים רמזים חיוניים לגבי מידת ההתקדמות של היפנים.
ירוטים שבוצעו במאי 1941 לשדרים שמקורם בקונסוליות בלוס אנג'לס ובסיאטל מראים שהיפנים דיווחו על הצלחות בהשגת מידע ושיתוף פעולה מיפנים אמריקנים ומגורמים נוספים.
למעשה, PURPLE, היה אשנב שאפשר הצצה טקטית מוגבלת לתוכניות ולמדיניות של היפנים.
המגבלה נבעה מאופיה יוצא הדופן של מדיניות קבלת ההחלטות היפנית לפני המלחמה.
בשלב מוקדם, נפתח צוהר טקטי איכותי יותר, שאפשר הצצה לקידוד של הצי.
הכינוי שניתן לקידוד על ידי מפענחי צופן של הצי האמריקני היה JN-25.
פענוח הגרסה שהייתה בשימוש בתקופה שלאחר ה-7 בדצמבר 1941, סיפק מידע מקיף שאפשר לארצות הברית להשיג ניצחונות ימיים בקרב ים האלמוגים ובקרב מידוויי.
בנוסף תרם הפענוח לחיסול מוצלח של רוב הכח האווירי של הצי היפני ולעצירת התקדמות היפנים דרומה.
מאוחר יותר, תעבורת JN-25 מפוענחת גם סיפקה לוחות זמנים ונתיבים של המטוס שבו היה אמור גנרל איסורוקו יממוטו לטוס במהלך סיור פיקוח בדרום מערב האוקיינוס השקט.
כך נפתח חלון הזדמנויות, לחיל האוויר של צבא ארצות הברית, לחסל את הקצין אשר תכנן את המתקפה על פרל הארבור.
מאוחר יותר, גישה להודעות מפוענחות של הצבא היפני, סייעה לתכנן את המשך המערכה לעבר הפיליפינים ואף מעבר להם.
עיתון השיקגו טריביון פרסם מיד לאחר קרב מידווי סדרה של תחקירים בהם נטען, שהניצחון האמריקאי הושג בעיקר בזכות העובדה שהאמריקאים שברו את הצפנים היפניים (שמות הצפנים לא נחשפו).
למזלם של האמריקאים, היפנים וידידיהם לא נתנו דעתם לכיסוי העיתונאי שאף התרחב לעיתונים אחרים בארצות הברית.
באותה מידה הם גם לא נתנו דעתם להכרזות שניתנו על במת הקונגרס האמריקאי.
זו הסיבה שהצפנים היפניים לא עברו כל שינוי או שיפור.
היכולת לפענח את תעבורת ההודעות היפניות בכלל ושל PURPLE בפרט, הייתה נושא לשימועים בקונגרס לאחר מלחמת העולם השנייה.
היה ניסיון להבין מי, אם בכלל, אשם במחדל המתקפה על פרל הארבור.
במהלך השימועים למדו היפנים לראשונה שמכונת ההצפנה PURPLE נפרצה.
זמן מה לאחר המלחמה, המשיכו היפנים להשתמש במכונה בעידוד הכיבוש האמריקאי.
בלבול רב שרר בנוגע למידת הידיעה שהייתה בוושינגטון או בהוואי.
היו שסברו ש"מישהו בוושינגטון" ידע אודות ההתקפה הממשמשת והכישלון להתריע בפני הוואי היה בוודאי מכוון.
ברם, PURPLE שימש לתקשורת דיפלומטית, לא צבאית.
ניתן היה רק למצוא רמזים ב- PURPLE לגבי פעולה צבאית יפנית עתידית.
בנוסף, הצופן שהיה בשימוש הצי היפני, JN-25, לא נשבר טרם ההתקפה על פרל הארבור.
ידוע גם שצופן זה הוחלף על ידי היפנים ממש לפני ההתקפה מטעמי זהירות.
טענה שהרוסים פענחו את PURPLE
הספר "חרב ומגן" שנכתב על ידי ההיסטוריון כריסטופר אנדרו ומבוסס על ארכיון מיטרוחין שהוברח מחוץ לרוסיה בתחילת שנות ה-90 על ידי איש הארכיון של הק.ג.ב.
ואסילי מיטרוחין, מעלה טענה שהרוסים שברו באופן עצמאי את צופן ה-PURPLE היפני וכן את צופן RED.
הספר מעלה טענה שהחלטת סטלין להסיט חיילים מאסיה המזרחית לעבר מוסקבה לצורך מתקפת הנגד בדצמבר 1941, נבעה מפענוחי הודעות PURPLE שמהן עלה מידע מהימן לפיו היפנים לא יתקיפו את הרוסים.
הספר של ניל סטיבנסון, קריפטונומיקון (באנגלית Cryptonomicon), כולל תיאור גרסה דמיונית של Magic.
שם מערכת הצופן היפנית מוחלף מ "PURPLE" ל"אינדיגו".
סדרת הספרים "The Corps" היא תיאור של פעולות מודיעין שביצעו הצי והמארינס באוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה.
מג ראיין היא שחקנית, במאית ומפיקה אמריקאית.
מזוהה יותר מכל עם ז'אנר הקומדיות הרומנטיות.
הייתה כוכבת גדולה בשנות התשעים בזכות סרטים כמו "כשהארי פגש את סאלי", "נדודי שינה בסיאטל", "אהבה של גבר לאישה" ו"יש לך הודעה".
נולדה בשם מרגרט מארי אמילי אן היירה (Margaret Mary Emily Anne Hyra) בפיירפילד, קונטיקט שבארצות הברית למשפחה נוצרית-קתולית.
אמה, סוזן ג'ורדן (לבית דאגן), שהתנסתה בחייה במשחק ובפרסומות בטלוויזיה, עודדה ותמכה בלימודי המשחק של בתה כבר בבית הספר היסודי.
כשהייתה ראיין בת 13 החלה ללמוד את שיטות המשחק של סטניסלבסקי.
שנה אחר כך, בזכות קשריה של אמה, הופיעה בפרסומת הטלוויזיה הראשונה שלה.
בתום לימודיה התיכונים ב-1979 החלה ללמוד עיתונאות באוניברסיטת ניו יורק.
כדי לממן את לימודיה הצטלמה לפרסומות בטלוויזיה.
את הופעת הבכורה הקולנועית שלה ערכה בסרט "עשירים ומפורסמים" שיצא ב-1981, דרמה שהייתה לסרטו האחרון של הבמאי הגדול ג'ורג' קיוקור.
לאחר מכן, בשם משפחתה החדש, "ראיין", גילמה את בסטי סטיוארט באופרת הסבון "כשהעולם מסתובב" בין השנים 1982–1984.
ראיין השתתפה במספר סרטים בהם "אהבה בשחקים" משנת 1986, אך פרסומה נבע מגילום התפקיד הראשי בקומדיה הרומנטית המצליחה, שביים רוב ריינר, "כשהארי פגש את סאלי" בשנת 1989. בסרט גילמה את דמותה של סאלי, אישה תוססת, תוקפנית ומאוד רומנטית, דמות שתגלם גם ברבות מהקומדיות הבאות שלה.
ראיין ניסתה כמה וכמה פעמים לגלם דמויות שירחיקו אותה מדמות זו, כגון גילום אישה אלכוהוליסטית ב"אהבה של גבר לאישה" משנת 1994, ותפקידה בדרמת המלחמה "אומץ תחת אש" משנת 1996 בה גילמה קצינה צבאית הנהרגת במהלך קרב.
רבים מסרטיה במהלך שנות התשעים היו הצלחות קופתיות, לא רק בארצות הברית, אלא בכל רחבי העולם.
ראיין כיכבה בשלושה סרטים מצליחים יחד עם טום הנקס: "ג'ו נגד הוולקנו" משנת 1990, בו ראיין גילמה שלוש דמויות שונות, "נדודי שינה בסיאטל" משנת 1993, עליו קיבלה מועמדות נוספת לפרס גלובוס הזהב (לאחר "כשהארי פגש את סאלי"), ו"יש לך הודעה" משנת 1998 שהיה שובר הקופות האחרון שבו כיכבה ראיין.
כמו כן, היא דיבבה את אניה בסרט ההנפשה "אנסטסיה" של Fox Family Films ואולפני ההנפשה של פוקס משנת 1997.
שנות האלפיים לא האירו פנים לראיין, והסרטים שבהם השתתפה לא זכו להצלחה: כך היה עם "שיחה ממתינה", שביימה דיאן קיטון, "סימן חיים", עם ראסל קרואו בו דווח שהיה ביניהם רומן על סט הצילומים, ו"תשוקה חותכת" של הבמאית ג'יין קמפיון.
בשנת 2013 התארחה למספר פרקים בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו.
בשנת 2023 ביימה וכתבה את הקומדיה הרומנטית "אהבה בדיליי" בו גם כיכבה לצד דייוויד דוכובני.
בשנים 1991–2001 ראיין הייתה נשואה לשחקן דניס קווייד לאחר שהופיעה עמו בשני סרטים.
ב-2006 אימצה ראיין ילדה בת 14 חודשים מסין.
ראיין פעילה בארגוני סיוע הומניטרי, ותומכת בהתנדבות במדינות מתפתחות.
"אורות הצפון" (1997), סרט טלוויזיה בכיכובה של דיאן קיטון.
"נשמות תועות" (2000), עם וינונה ריידר.
"מארגנת החתונות" (2001), עם ג'ניפר לופז.
מג קאבוט (Meg Cabot; נולדה ב-1 בפברואר 1967 בבלומינגטון שבאינדיאנה) היא סופרת אמריקאית.
כתבה גם תחת שמות העט "פטרישיה קאבוט" ו"ג'ני קארול".
היא כתבה כ-40 ספרים והמוכר שבהם הוא יומני הנסיכה, שהפך לסרט באולפני דיסני.
קאבוט למדה איור באוניברסיטת אינדיאנה.
לפני שפרסמה את ספרה הראשון, היא עבדה כסגנית מנהל המעונות באוניברסיטת ניו יורק.
כחלק מעבודתה היא נפגשה באופן תדיר עם בני נוער שסיפקו לה רעיונות לסיפורים רבים ואפשרו הצצה נדירה לעולמם.
סדרת "All-American Girl" (2002–2005) (בעברית: נערת החלום האמריקאי)
פדה את ליבי (Ransom My Heart) - (נכתב על ידי מיה תרמופוליס)
מג'נטה (באיטלקית: Magenta) היא עיר הנמצאת בסמוך למילאנו במחוז לומברדיה שבצפון איטליה.
מג'נטה ידועה בעיקר בגלל קרב מג'נטה שהתחולל בסמוך לה.
אחרי מלחמת העולם השנייה פעל במקום מחנה מעבר שאליו העבירו אנשי המוסד לעלייה ב' יהודים לקראת העלאתם ארצה.
בנוסף, צבע היסוד מג'נטה קרוי על שם עיר זו.
ב-4 ביוני 1859, במהלך מלחמת העצמאות השנייה של איטליה, התחולל קרב בין כוחות מצרפת ומסרדיניה בהנהגתו של נפוליון השלישי לבין כוחות של האימפריה האוסטרית ששלטה אז בצפון איטליה.
הקרב לא היה גדול במיוחד, אך הוא הסתיים בתבוסה של הכוח האוסטרי והביא, בסופו של דבר, לשחרור צפון איטליה משליטת האימפריה האוסטרית.
על פעילות ההעפלה באיטליה היה אחראי יהודה ארזי.
משרדי המוסד לעלייה ב' שכנו במילאנו במבנה שלפני המלחמה שימש את ארגון הנוער הפשיסטי.
בקיץ 1945 הקימו אנשי החבורה תחנת מעבר למעפילים בווילה פֶזָנָה ליד מג'נטה, שפעלה במסווה של בית ספר חקלאי.
הטירה הייתה שייכת לרוזן איטלקי שרצה לכפר על העובדה ששיתף פעולה עם הפשיסטים, והפך למגן היהודים.
במהלך תקופת התארגנות הקצרה שוקמה הטירה על ידי היחידות הארץ ישראליות ולמקום הובא ציוד רב שנגנב ממחסני הצבא הבריטי (מיטות, מזרנים, שמיכות, חביות דלק, ציוד מטבח וכדומה).
במקום הוקמו מקומות מסתור תת-קרקעיים שבהם הוסתר הציוד שנועד לספינות המעפילים וכן נשק לפני שנשלח ארצה (אברהם זכאי, שהיה המפקד השני של המחנה, מספר שעם הגעתו קיבל מפה שעליה היו מסומנים 24 מחסנים שהוסתרו באדמה).
בתוך זמן קצר החלו להגיע למחנה מאות צעירים שחיכו להעלאתם ארצה.
הדריכו אותם מדריכי תנועות הנוער השונות שפעלו הארץ באותם ימים (השומר הצעיר, המחנות העולים, דרור ועוד).
על הצעירים ששהו במחנה הוטלו מטלות רבות ובכללן: הכנת ארגזי מזון ותרופות לספינות, לתפור ערסלים שישמשו כמיטות בימי ההפלגה ואף לתפור תרמילי גב, שיאפשרו למעפילים לארוז את ציודם האישי.
בערבים אורגנה במחנה פעילות תרבותית ובין היתר הוקמה מקהלה ששרה משירי ארץ ישראל.
העובדה שבמחנה שהו אנשים כה רבים (עד אלף איש בו זמנית) יצרה בעיות אספקה, שכן באיטליה של אחרי המלחמה שרר מחסור גדול.
בעקבות פנייה לראש העיר מג'נטה זכה המחנה לעזרה.
לפני הפלגתה של כל אחת מהאניות עברו המעפילים הכנה פסיכולוגית ואף עברו אימונים בנשק קר.
הצעירים תודרכו כיצד להתנהג בזמן ההפלגה, מה לעשות אם הספינה תתקל באניות הצי הבריטי ואיך להגיב אם חיילים בריטים יעלו על הספינה.
מג'יק תעשיות תוכנה בע"מ היא חברה ישראלית רב-לאומית בשליטתה של פורמולה מערכות.
מג'יק היא יצרנית טכנולוגיה של כלי פיתוח, Magic xpa, ושל כלי אינטגרציית תוכנה, Magic xpi, המבוססים על SOA ועל composite applications.
החברה נסחרת ברישום כפול בבורסת נאסד"ק (סימול בורסאי: MGIC) ובבורסה לניירות ערך בתל אביב (סימול בורסאי: מג'יק).
למג'יק כמה חברות בנות באירופה, בארצות הברית וביפן, עשרות רבות של שותפים ובתי תוכנה המפתחים על בסיס הטכנולוגיה שלה, ומשתמשי קצה רבים במערכות המבוססות על טכנולוגיות שלה.
בשנות השמונים המוקדמות כתב עמי הולצמן את הבסיס למחולל היישומים "מג'יק" (במקור "גאוס"), ובהמשך מכר אותו למשוב מחשבים, חברה בורסאית המספקת פתרונות עסקיים למיקרו-מחשבים.
את מג'יק תעשיות תוכנה הקימו ב־1983 דוד אסיא ויקי דוניץ בתהליך ספין אוף ממשוב מחשבים.
החברה החדשה נקראה תחילה משוב תוכנה לייצוא (MSE - Mashov Software Export), עסקה בפיתוח תוכנות לשוק העולמי והתמקדה במחולל היישומים "מג'יק".
החידוש העיקרי במחולל היישומים היה גישת תכנות המונחית מטא דאטא שאינה דורשת כתיבת קוד.
את הפלטפורמה תכנן ופיתח בשעתו יונתן (יוני) השקס עם מיקו חסון, שהיה אחראי לניהול התוכנית.
בשנות השמונים צמחה החברה; היא התבססה על מכירותיה בפלטפורמות DOS ו־UNIX לארגונים גדולים רבים במשק, לרבות צה"ל.
בשנת 1991 שינתה החברה את שמה ל"מג'יק תעשיות תוכנה" (תוך שמירה על ראשי התיבות MSE - Magic Software Enterprises).
בשנים שלאחר מכן הידקה מג'יק את קשרי העבודה שלה עם חברת IBM, אגב התמקדות בפיתוח מערכות AS/400, והפכה לחברת התוכנה הישראלית הראשונה שהונפקה בנאסד"ק.
ב־1995 יצאה לאור הגרסה הראשונה של מג'יק למערכת ההפעלה Windows.
בשנת 1998 רכשה את מג'יק קבוצת פורמולה, בראשות דני גולדשטיין.
לאחר החלפת השליטה נהנתה החברה מגידול מואץ במכירות וברווח, עד אשר הגיעה לשווי שוק של כ־900 מיליון דולר.
בפברואר 2000 גייסה כמאה מיליון דולר לפעילותה בהנפקת מניות ונסחרה על פי שווי מוערך של מיליארד דולר.
בפברואר 2001 החליף מנחם הספרי את יקי דוניץ כמנכ"ל החברה, לאחר שזו לא עמדה בתחזיות הכלכליות ופרסמה שתי אזהרות רווח רצופות למשקיעיה, ושלוש בטווח של 15 חודשים.
באותה שנה שחררה מג'יק לשוק את ה"eDeveloper" – שלד תוכנה (framework) גרפי, מונע חוקים ומונחה אירועים שהציע עבודה בריבוי משימות מול שרתי אינטרנט וסביבת ריצה לאינטרנט ושימוש מוגבר ברעיונות של פיתוח מונחה עצמים.
בשנת 2003 השיקה מג'יק את פלטפורמת האינטגרציה "iBOLT" – מערכת ביצוע אינטגרטיבית בין מגוון יישומים, המאפשרת צפייה בזמן אמת בכלל הנתונים העסקיים של החברה המיישמת.
המערכת היא מערכת גרפית, שאינה מצריכה כתיבת קוד, ומאפשרת ביצוע אינטגרציה בין מערכות כגון SAP Business One, Salesforce.com, JD Edwards, IBM i and Lotus Notes.
באמצעות המערכת ניתן לייצר תהליכים עסקיים פשוטים ומורכבים, באמצעות גרור ושחרר, והגדרות רכיבים במקום כתיבת קוד תכנות, ומאפשרת ביצוע שינויים בכל מערכות המידע ביעילות, מתוך סביבת האינטגרציה.
בשנת 2007 מינתה מג'יק את גיא ברנשטיין ליו"ר מועצת המנהלים של החברה.
ברנשטיין החליף בתפקידו את דוד אסיא.
לפני תפקיד זה שימש ברנשטיין כסמנכ"ל כספים ותפעול של החברה החל משנת 1999. באפריל 2010 מונה גיא ברנשטיין למנכ"ל מג'יק תעשיות תוכנה.
ביולי 2008 שוחררה הגרסה הראשונה של "uniPaaS", פלטפורמה לפיתוח ויישום יישומים עסקיים שנועדה להחליף את eDeveloper.
באמצעות יוניפאס ניתן לפתוח וליישם יישומי שרת–לקוח, יישומי SaaS, יישומים לטלפונים סלולריים ויישומי אינטרנט עשירים (Rich Client).
יוניפאס מהווה פלטפורמה מלאה כלי פיתוח גרפי, שמאפשר פיתוח מהיר של יישומים, ללא הצורך בכתיבת קוד, בתצורה ייחודית של תכנות מונחה אירועים, קישוריות למסדי נתונים באופן שאינו תלוי בסוג הבסיס, יכולת הפעלת המערכת באמצעות כל מערכות ההפעלה, וכלים ליישום מהיר של המערכת בתצורות השונות.
יוניפאס מאפשרת פיתוח מהיר, יישום מהיר של המערכת שפותחה, וביצוע מהיר של שינויים בלוגיקה העסקית של המערכת.
בשנת 2011 פרסמה מג'יק גרסת דוט נט (NET.) של uniPaaS.
בשנת 2012 ביצעה מג'יק מיתוג כולל מחדש של החברה, ובכלל זה שינוי הלוגו והסלוגן וחידוש שמות המוצרים החדשים.
האחרון הושק בפלטפורמה משופרת הכוללת רשת נתונים מבוססת זיכרון (IMDG - In-Memory Data Grid) בטכנולוגיה של GigaSpaces.
בשנת 2016 חתמה מג'יק על הסכם רכישה של 60% מהבעלות על חברת ראש טוב תעשיות תוכנה תמורת 21 מיליון דולרים, עם אופציה לרכישת הבעלות כולה.
ראש טוב עוסקת בתחום מערכות ניהול המידע של מטופלים בתיקים רפואיים.
הפלטפורמה שלה, קליקס, היא פלטפורמת פיתוח אפליקציות ותוכנה שמשמשת לתכנון וניהול מאגרים של תיקים רפואיים עבור ספקיות גדולות של שירותי בריאות.
בפלטפורמה משתמשות הספקיות המובילות בתחום שירותי הבריאות בארץ.
כתיבה ויישום פרויקט נעשים באמצעות עריכה גרפית והגדרות ללא כתיבה של קוד.
תכונה זו מאפשרת יישום מהיר של פרויקט.
הטכנולוגיות מבית מג'יק אינן תלויות במסדי נתונים או מערכות הפעלה, ויכולות לפעול על AS/400, Unix, לינוקס, Windows ולפעול מול מסדי נתונים כגון: MSSQL, אורקל, MySQL, Informix,DB2/400 ועוד.
HERMES Logistics Technologies, חברה בריטית המתמחה במחשוב חברות קרגו וחברות תעופה בתחום ההובלה האווירית.
הפרלמנט האיראני, המכונה "מַג'לֶס שוּרא-יֶ אֶסלָאמי" (בפרסית: مجلس شورای اسلامی; "המועצה המייעצת האסלאמית"), או "בית העם", היא הרשות המחוקקת של איראן.
מאז 18 בפברואר 2000, מששונה הרכבו, חברים בו 290 במקום 270 מחוקקים.
אלה נבחרים על ידי הציבור האיראני לכהונה בת ארבע שנים.
המג'לס אחראי לחקיקת חוקים, לאישור אמנות בינלאומיות, לאישור התקציב ושרי הממשלה.
כל מועמדי המג'לס והחקיקה הנעשית בו צריכים לזכות באישור מועצת שומרי החוקה.
יושב ראש הפרלמנט החל ממאי 2020 הוא מוחמד קליבאף.
סגנו הראשון הוא רזא באהונר, וכסגן שני משמש מסעוד מיר-כאזמי.
מנהיג מפלגת הרוב הוא מסעוד פזשקיאן.
מושבי המג'לס מחולקים לנציגי המחוזות השונים, בתוספת מושב אחד לנציג העדה הזורואסטרית, מושב אחד לנציג הקהילה היהודית, מושב אחד לנציג הנוצרים האשורים ושני נציגים של העדה הנוצרית-ארמנית.
מבנה הפרלמנט האיראני הישן שימש מהקמתו ב-1906 ועד 1980, אז עבר הפרלמנט לבניין סמוך, ששימש לפני כן את הסנאט האיראני.
ב-2004 עבר הפרלמנט שוב, הפעם אל בניין בסגנון מודרני בצורת פירמידה, המשמש אותו עד היום.
בשנת 2024 נערכו בחירות שתוצאותיהן נתנו שוב את הרוב למפלגות השולטות.
מג'פהיט (Majapahit) הייתה אימפריה שהתקיימה בין 1293 עד תחילת המאה ה-16 והיוותה את האימפריה ההינדואית האחרונה באזור הארכיפלג המלאי.
מרכז האימפריה היה באי ג'אווה ובירתה הייתה במזרח ג'אווה, בעיר טרוולאן, שנמצאת בסורביה, במחוז מוג'וקרטו של ימינו.
מג'פהיט הייתה אחת האימפריות הגדולות האחרונות באזור ונחשבת עד היום לאחת האימפריות החזקות ביותר בהיסטוריה של אינדונזיה ובדרום מזרח אסיה, וכאחת המדינות הקדומות אשר קבעו את גבולותיה המודרניים של אינדונזיה.
השפעתה הגיעה הרחק מעבר לתחום אינדונזיה של ימינו.
מג'פהיט הגיעה לשיא עוצמתה בתקופת שלטונו של היאם וורוק, ששלט בין 1350 ו-1389, והצליח לכבוש שטחים נרחבים בדרום-מזרח אסיה, כולל שטחים בחצי האי המלאי, בסומטרה ובבורנאו.
המזרחן הגרמני ברטולד לאופר, הציע כי מקור השם הוא שמו של עץ אינדונזי בג'אווי.
משמעות השם מאג'אפאהית במלאית היא "דלעת מרה" על שם מין בר של דלעת שגדל במקום יסוד הבירה בשנת 1293 לספירה הנוצרית.
רק מעט ראיות פיזיות של מג'פהיט קיימות כיום, וחלקים מן ההיסטוריה אינם ברורים.
המקורות העיקריים המשמשים את ההיסטוריונים הם: פארארטון ("ספר המלכים") כתוב בכתב הקאווי המשמש את שפת האי ג'אווה ונגרקרטגאמה (ספר הספד להיאם וורוק) בג'אואנית עתיקה.
הפארארטון מתמקד על קן ארוק (מייסד סינגסאהרי), אך כולל מספר חלקי סיפור קצר על הקמת Majapahit.
הנגרקרטגאמה, הוא שיר אפי בג'אואנית עתיקה שנכתב במהלך תור הזהב של מג'פהיט תחת שלטונו של היאם וורוק כשכמה מן האירועים מסופרים במהלך הדברים.
יש גם כמה כתבי יד בג'אואנית עתיקה ובסינית.
המקורות הג'אוויים משלבים אלמנטים מיתולוגיים בתיאור ההיסטוריה, וחוקרים כגון ק.ק.
ברג ההולנדי, יש לשקול את התיעוד ההיסטורי כולו לא כתיעוד אמיתי של העבר, אלא אמצעי על טבעי שבאמצעותו ניתן לקבוע את העתיד.
למרות הגישה של ברג, רוב החוקרים אינם מקבלים את הדעה הזאת, כיוון שהתיעוד ההיסטורי מקביל לכתבים סיניים, שאינם יכולים להתפרש באופן כזה.
רשימת השליטים ופרטי מבנה המדינה, אינה מראה שום סימן שהיא מומצאת.
אדמירל שושלת מינג ג'נג חה ביקר במג'פהיט.
מתורגמנו של חה, מה חואן כתב תיאור מפורט על מג'פהיט והיכן מלך ג'אווה חי.
ממצאים חדשים בחודש אפריל 2011, מצביעים כי מג'פהיט הייתה עשירה הרבה יותר מכפי שסברו בעבר, לאור כמה חפצים שנחשפו.
לאחר הבסת ממלכת מאלאיו בסומטרה בשנת 1290, הפכה סינגסאהרי לממלכה החזקה ביותר באזור.
קובלאי חאן, החאן הגדול של האימפריה המונגולית וקיסר שושלת יואן המונגולית, אתגר את סינגסאהרי על ידי שליחת שליחים בדרישה דמי חסות.
קרטנאגרה, השליט האחרון של סינגסאהרי, סירב לשלם את המס, העליב את השליחים המונגולים וקרא תיגר על חאן.
כתגובה, בשנת 1293, שלח קובלאי חאן כוח בן 1,000 ספינות ו-20,000 חיילים להילחם בג'אווה.
באותה תקופה, ג'יהקטוואנג, אדיפטי (דוכס) קדירי, מדינת חסות של סינגסאהרי, בזז את סינגסאהרי ורצח את קרטנאגרה.
לאחר שג'יהקטוואנג בשכנועו של יורש העצר של מדורה אריא ויראראג'א חנן את חתנו של קרטנאגרה, ראדן ויג'אייה ונתן לו חורשה.
הכפר נקרא בשם מג'פהיט, על שם פרי מריר שגדל באותה חורשה.
כאשר הצבא המונגולי שנשלח על ידי קובלאי חאן הגיע לסינגסאהרי, כרת ברית ויג'איא עצמו עם הצבא המונגולי כדי להילחם נגד ג'איאקטוואנג.
לאחר שג'יהקטוואג הודח, אילץ ראדן ויג'אייה את בני בריתו לסגת מג'אווה באמצעות שיגור מתקפת פתע.
הצבא של יואן נסוג כיוון שהיו בשטח עוין.
זאת הייתה גם ההזדמנות האחרונה שלהם כדי לתפוס את רוחות המונסון, על מנת להגיע בחזרה לסין, אחרת הם היו צריכים לחכות עוד חצי שנה על אי עוין.
בשנת 1293, הקים ויג'איא במג'פהיט מבצר, ששימש כעיר בירתו.
התאריך המדויק המצוין כתאריך הקמת הממלכה הוא יום ההכתרה של ויג'איא, ה-15 בחודש קטריקה בשנת 1215 בלוח השנה ההודי-בנגלי סאקא, כלומר ב-10 בנובמבר 1293. במהלך טקס ההכתרה שלו הוא קיבל את שמו המלכותי קארתאראג'אסא ג'איאוארדנא (Kertarajasa Jayawardhana).
הממלכה ניצבה בפני אתגרים חדשים.
כמה מנאמניו הקרובים ביותר של קארתאראג'אסא, כולל מרדו בו, אך ללא הצלחה.
יש החושדים כי "מנאפטי" (שווה עם ראש הממשלה) האליודה, תכנן את הקונספירציה על מנת להפיל את כל יריביו, כדי להשיג את המיקום הגבוה ביותר בממשלה.
עם זאת, בשלב מסוים, האליודה עצמו נכלא בגלל תככיו, ונידון למוות.
ויג'איא עצמו מת ב-1309 לספירה.
על פי המסורת, בנו של ויג'אייה ויורשו, היה ג'יינגארה, שנודע לשמצה בחוסר מוסריותו.
אחד מחטאיו היה רצונו לקחת את אחיותיו החורגות, לנשים.
הוא כונה קלה גמט, או "נֶבֶל חלש".
לערך בתקופת שלטונו של ג'איאנגארה, ביקר אודריק מפרדנונה, נזיר איטלקי במ'גפהיט בסיורו בג'אווה.
בשנת 1328 לספירה, ג'איאנגארה נרצח על ידי רופאו, טנקה.
אמו החורגת, גאיטרי ראחפטאני, הייתה אמורה להחליף אותו, אבל ראג'אפתאני פרשה כדי להפוך לנזירה בודהיסטית.
ראחפטאני מינתה את בתה, טריבוונה ויאטונגאדטוי (Tribhuwana Wijayatunggadewi), או הידועה בשמה המלכותי: "טריבהוואנוטונגדווי ג'איאווישנוורדהאני" ("Tribhuwannottungadewi Jayawishnuwardhani"), כמלכת מג'פהיט בחסותה.
טריבוונה מינתה את גג'ה מדה כראש הממשלה בשנת 1336. במהלך השבעת מדה נאם את נאום ה"סומפאה פלאפא" המפורסם שלו, בו חשף את תוכניתו להרחיב את תחום מג'פהיט ובניית אימפריה.
במהלך שלטונו של טריבוונה, גדלה הממלכה והתפרסמה באזור.
טריבוונה שלטה בממלכה עד מותה של אמה בשנת 1350. היא ויתרה על כס המלוכה לטובת בנה, היאם וורוק.
היאם וורוק, הידוע גם בשם ראכסנאגרה, מלך במג'פהיט בין השנים 1350–1389. בתקופה זו הגיע לשיאה מג'פהיט בעזרתו של ראש הממשלה, גג'ה מדה.
תחת פיקודו של ג'גא מאדא (1313-1364), כבשה מג'פהיט שטחים רבים והפכה למעצמה אזורית.
בספר נגרקרטגאמה (פרקים י"ג-י"ד) מוזכרות המדינות סומטרה, חצי האי המלאי, בורנאו, סולאווסי, איי נוסה טונגר, מאלוקו, גינאה החדשה, וחלקים מסוימים של איי הפיליפינים כתחת שליטת מג'פהיט.
בנוסף לשיגור משלחות ימיות וצבאיות, הרחבת האימפריה כללה גם בריתות דיפלומטיות.
היאם וורוק החליט, ככל הנראה מסיבות פוליטיות, לקחת את נסיכת הממלכה השכנה סונדה, סיטרה ראשמי כבת זוגו.
המלך הסונדי ראה בהצעת הנישואים כברית דיפלומטית.
בשנת 1357 מלך סונדה ומשפחת המלוכה הגיעו למג'פהיט, ללוות את בתו לחתונתה עם היאם וורוק.
עם זאת גג'ה מדה ראה בכך הזדמנות לדרוש את כניעתו של סונדה והשתלטותה של מג'פהיט על הממלכה.
ההתכתשות בין משפחת המלוכה הסונדית לבין חיילי מג'פהיט בכיכר בובט היה בלתי נמנע.
למרות ההתנגדות האמיצה, משפחת המלוכה היו המומים וחוסלו.
משפחת מלוכה סונדית שלמה נטבחה.
המסורת מציינת, כי ליבה השבור של הנסיכה חייב התאבדות על מנת לשמור על כבוד ממלכתה.
האירוע אמנם מצוין בפרטנון אך לא ב'נגרקרטגאמה.
הנגרקרטגאמה, שנכתב בשנת 1365 הוא פואמה מתוחכמת עם טעם מעודן באמנות ובספרות, ומערכת מורכבת של טקסים דתיים.
המשורר מתאר את מג'פהיט כמרכז של "מנדלה" רחבת-ידיים המשתרעת מגינאה החדשה ומאלוקו - חצי האי סומטרה והמלאי.
במסורות מקומיות בחלקים רבים של אינדונזיה מוערך שלטון מג'פהיט מהמאה ה-14 בצורה אגדית.
הממשל הישיר של מג'פהיט לא התרחב מעבר למזרח ג'אווה ובאלי, אבל ערעורים על שליטת מג'פהיט גם באיים החיצוניים דוכאו בחומרה.
בשנת 1377, שנים ספורות לאחר מותו של גג'ה מדה, שלחה מג'פהיט התקפה ימית כעונש למרד בפאלמבאנג, תורם בסופו של ממלכת סוויצ'אי.
טבעה של אימפריית מג'פהיט וההיקף שלה הוא נושא לוויכוח.
הדבר הוא בעל השפעה רבה על מדינות בסומטרה בכלל, חצי האי המלאי, אינדונזיה ומזרח קלימנטן שעל סמך הנגרקרטגאמה היו חלק מהאימפריה.
אילוצים גאוגרפיים וכלכליים מראים כי במקום רשות מרכזית קבועה, מדינות המרוחקות היו סביר להניח קשורות בעיקר בקשרי מסחר, אשר ככל הנראה היה תחת מונופול מלכותי.
הנגרקרטגאמה טוען ליחסים עם צ'אמפה, קמבודיה, סיאם, בורמה הדרומית, וייטנאם, ואף לשליחת משלחות לסין.
אף על פי שמג'פהיט התמקדה בהשתלטות על איים אחרים והריסת הממלכות השכנות, עיקר המיקוד שלה ככל הנראה היה על שליטה בנתח גדול יותר של סחר מסחרי שעבר בארכיפלג.
בזמן הקמת מג'פהיט סוחרים מוסלמים ומיסיונרים החלו להגיע לאזור.
בעקבות מותו של היאם וורוק בשנת 1389, כוחה של מג'פהיט החל לשקוע בעקבות סכסוך הירושה.
היאם וורוק הוחלף על ידי נסיכת הכתר Kusumawardhani, שהתחתנה עם קרוב משפחה, הנסיך Wikramawardhana.
להיאם וורוק היה גם בן מנישואיו הקודמים, נסיך הכתר Wirabhumi, שגם טען לכס המלוכה.
מלחמת האזרחים, בשם Paregreg, שחלה בין השנים 1405–1406, שבסופה Wikramawardhana ניצח וWirabhumi נהרג.
מלחמת האזרחים החלישה את אחיזת מג'פהיט על מושבותיה המרוחקות.
בתקופת שלטונו של Wikramawardhana, סדרה של משלחות צי חיל הים המינגי בראשות נג הוא, האדמירל הסיני המוסלמי, הגיעו לג'אווה כמה פעמים במשך התקופה 1405–1433. עד 1430 משלחות של ג'נג הוא הקימו קהילות סיניות ערביות מוסלמיות בנמלים הצפוניים של ג'אווה, ובכך החל האסלאם להשיג דריסת רגל בחוף הצפוני של ג'אווה.
Wikramawardhana שלט עד לשנת 1426, והוחלף על ידי בתו Suhita, ששלטה בין 1426 ל-1447 לספירה.
היא הייתה הילדה השנייה של Wikramawardhana מפילגש, אשר הייתה בתו של Wirabhumi.
בשנת 1447, מתה Suhita והוחלפה על ידי Kertawijaya, אחיה.
הוא שלט עד 1451 לספירה.
תקופה של שלוש שנים ללא מלוכה הייתה כנראה תוצאה של משבר הירושה.
בשנת 1468 לספירה הנסיך Kertabhumi מרד בSinghawikramawardhana במטרה להפוך למלך.
בחלק המערבי של האימפריה המתפוררת, מג'פהיט לא הצליחה לשלוט מול הכוח העולה של סולטנות מלאקה, שבמהלך המאה ה-15 החלה להשיג שליטה אפקטיבית על מצר מלאקה והרחיבה את השפעתה על סומטרה.
מספר מחוזות נוספים של מג'פהיט קיבלו עצמאות בגלל חוסר השליטה של מג'פהיט.
בשנת 1478 השלימו המוסלמים את ההשתלטות על כל חופי סומטרה, ואבד שלטון מאג'אפהית באי.
Singhawikramawardhana העביר את הבירה של הממלכה לפנים היבשת לדאה (הבירה לשעבר של ממלכת קדירי) והמשיך את שלטונו עד שהוא הוחלף על ידי בנו Ranawijaya בשנת 1474. בשנת 1478 לספירה הוא ניצח את Kertabhumi ומג'פהיט התאחדה.
Ranawijaya החל למלוך בשנת 1474 עד שנת 1519 כששמו המלכותי הוא Girindrawardhana.
עם זאת, כוחה של מג'פהיט הצטמצם בעקבות מאבקי הירושה ועליית כוח הממלכות בצפון ג'אווה.
בשנת 1478 פרק שליט העיר דמאק באי ג'אווה את עול מאג'פאהית מעליו והכריז עצמו סולטאן, כי היה מוסלמי.
בשנת 1519 מת המאהאראג'א האחרון של מאג'אפאהית, ב-1520 עברה אצולת החצר של מאג'אפאהית לאי באלי בשנים הבאות השתחררו ערי מערב האי ג'אוה לעצמאות בלחץ האסלאם ומצד שני, הפורטוגלים שבקרו ב"סונדא קלאפא" בשנת 1522 לצורכי מסחר.
היא כבר הייתה אז עצמאית.
בשנת 1526 או 1527 נכשל ניסיונם של אצילי מאג'אפאהית להקים ממלכה בבאלי.
בשנת 1527 נכבשה תרוולאן על ידי כוחות שבאו מדמאק.
עד 1579 שלטו אנשי הסונדה על ממלכת פג'ג'ראן ובמזרח הרחוק של ג'אווה שרדה הנסיכות של בלמבנגאן כממלכה הינדו-בודהיסטית עד התאסלמותם של השליטים בשנות ה-70 של המאה ה-18. שלא הביעה את תמיכתה בחברת הודו המזרחית ההולנדית .
בשנות ה-90 של המאה העשרים נחפרה טרוולאן על ידי ארכאולוגים.
נמצא בה אוצר גדול של כלים ומטבעות, בכללם מכסף ומזהב.
האירוע המרכזי של השנה, שהתקיים ביום הראשון של חודש צ'יטרה (מרץ, אפריל) כאשר נציגים מכל השטחים מתשלום מס או מנחה למג'פהיט, היו מגיעים לבירה לשלם את המס.
שטחי מג'פהיט חולקו בכללות לשלושה סוגים: הארמון וסביבתו; מזרח ג'אווה ובאלי אשר נוהלו ישירות על ידי פקידים ממונים מהמלך, ומקומות שנהנו מאוטונומיה מהותית.
הבירה (Trowulan) הייתה מפוארת וידועה בחגיגותיה השנתיות הגדולות שלה.
בודהיזם, שאוויזם ווישנויזם היו דתות נפוצות, המלך נחשב כהתגלמות של השלושה.
הנגרקרטגאמה לא מזכיר את האסלאם, אבל ודאי היו חצרנים מוסלמים בזמן הזה.
אף על פי שהלבנים היו בשימוש במקדש (צ'אנדי) באינדונזיה באותה תקופה, זה היה אדריכלי מג'פהיט של המאות ה-14 וה-15 שהתמחו בכך.
הפיכת השימוש במוהל גפן ובטיח מסוכר תמר, המקדשים שלהם היו בעלי איכות גאומטרית חזקה.
חלק מהמקדשים מתוארכים מתקופות קודמות אך שופצו והורחבו בתקופת מג'פהיט, כגון Penataran, המקדש הגדול ביותר במזרח ג'אווה המתוארך לעידן Kediri.
מקדש זה זוהה בנגרקרטגאמה כמקדש Palah, ומסופר שביקר בו המלך היאם וורוק במהלך סיורו המלכותי ברחבי מזרח ג'אווה.
חלק מן הסגנון האדריכלי הטיפוסי שכפי הנראה פותחה בתקופת מג'פהיט, כולל שער לבנים בעל גג אדום גבוה ודק שכונה kori agung או paduraksa, וכן שער מפוצל שנקרא candi bentar.
השער המפוצל הגדול של Lawang Wringin הממוקם בJatipasar שבTrowulan, במחוז Mojokerto, במזרח ג'אווה, הוא אחד מהcandi bentar הגדולים והעתיקים ששרדו מג'פהיט.
candi bentar קיבל צורה טיפוסית של מבנה מג'פהיטי - המורכב משלושה חלקים;, רגל, גוף וגג גבוה - המחולקים בצורה שווה וזהה, נועדה על מנת ליצור מעבר לאנשים.
לסוג זה של שער מפוצל אין דלתות, ולא מספק שום הגנה, אך מצמצם את המעבר.
זה היה כנראה רק לשרת את מטרות הטקס ומטעמים אסתטיים, כדי ליצור תחושה של פאר, לפני הכניסה למתחם הבא דרך גג גבוה paduraksa, שער עם דלת סגורה.
הדוגמה של kori agung או שער paduraksa סגנון שער אלגנטי של Bajang Ratu, היה בדרך כלל מקושט לרוב בשד קאלה, סוג של קיקלופ, וגם בתבליטים המספרים את סיפור Sri Tanjung.
לסגנונות האדריכליים הטיפוסיים של מג'פהיט יש השפעה עמוקה על הארכיטקטורה של התקופה לאחר מכן ביאווה ובבאלי.
אמנות הטרקוטה המג'פהיטית פרחה גם בתקופה זו.
מספר רב של חפצים טרקוטים התגלו בTrowulan.
הממצאים נע בין צלמיות אדם ובעלי חיים, למכלי מים, קופות חיסכון בצורת חזיר, קישוטים אדריכליים, ואף על צינורות ורעפים.
התיעוד האירופי הראשון על מג'פהיט בא מתוך יומן מסע של מתיוסי האיטלקי, נזיר פרנציסקני.
בספרו "מסעות של נזיר אודריק מפרדנונה", הוא מתעד את ביקוריו בכמה מקומות באינדונזיה של היום: סומטרה, ג'אווה, וBanjarmasin בבורניאו, בין 1318–1330. הוא נשלח על ידי האפיפיור לפתוח במיסיון בפנים אסיה.
בשנת 1318 הוא עזב את פדובה, חצה את הים השחור לתוך פרס, לאורך כל הדרך על פני כלכותה, מדרס, וסרי לנקה.
לאחר מכן הוא פנה אל האי ניקובר עד לסומטרה, קודם לביקורו בג'אווה ובBanjarmasin.
הוא חזר לאיטליה בדרך היבשה דרך וייטנאם, סין, לאורך כל דרך המשי לאירופה ב-1330.
בספרו הוא ציין כי הוא ביקר בג'אווה בלי לציין בדיוק את המקום בו ביקר.
הוא אמר כי מלך ג'אווה שלט בשבעה מלכים אחרים.
הוא הזכיר גם כי באי הזה נמצא הרבה ציפורן,, אגוז מוסקט ותבלינים אחרים.
הוא הזכיר כי למלך ג'אווה היה ארמון מרשים, גדול ומפואר.
המדרגות לארמון הפנים היו מצופים זהב וכסף, ואפילו הגג היו מוזהב.
הוא מספר כי גם מלכי המונגולים מנסים שוב ושוב לתקוף את ג'אווה, אבל בסופו של דבר תמיד נוחלים כישלון ומוכרחים לחזור אל היבשת.
ממלכת יאווה שהוזכרה ברשומה זו היא מג'פהיט, וזמן הביקור שלו הוא בין 1318–1330 בתקופת שלטונו של Jayanegara.
בתקופה מאוחרת יותר, בסמיכות לנפילת מג'פהיט, האמנות והארכיטקטורה המג'פהיטית חזו בתחיית האלמנטים האדריכליים של הילידים אוסטרונזיים-מגליתיים, כגון Sukuh ומקדשי Cetho על המורדות המערביים של הר Lawu.
שלא כמו מקדשי המג'פהיטיים הקודמים המהווים דוגמה טיפוסית של אדריכלות הינדית של מבנה רב קומות ומתנשא, הצורה של מקדשים אלה היא של פירמידה מדורגת, הדומה יחסית לפירמידות המאסו-אמריקאיות.
שליטי מג'פהיט הייתה המשך השושלת של מלכי סינגהסארי, אשר נפתחו על ידי סרי רנגה רייסה, מייסד שושלת רייסה בסוף המאה ה-13.
ראדן ויג'איא, שם מלכותי קרטרג'אסה ג'ייוארדנה, בין השנים 1294–1309.
קלאגאמט, שם מלכותי ג'איאנגארא, בין השנים 1309–1328.
Kertawijaya, שם מלכותי - ברויג'איא הראשון, בין השנים 1447–1451.
Rajasawardhana, נולד כ-Bhre Pamotan, שם מלכותי ברויג'איא השני, בין השנים 1451–1453.
Kertabumi, שם מלכותי - ברויג'איא החמישי, בין השנים 1468–1478.
Girindrawardhana, שם מלכותי - ברויג'איא השישי, בין השנים 1478–1498.
מרגרט אי.צ'אן, היא שחקנית קולנוע ותיאטרון ורקדנית אמריקאית- קנדית.
זכתה בפרס גלובוס הזהב והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1985 על תפקידה בסרט "סיפורה של אגנס".
טילי נולדה בלונג ביץ', קליפורניה בשם מרגרט אי.
צ'אן למשפחה ממוצא סיני -אמריקאי, אביה הארי צ'אן הוא סוחר מכוניות ואמה פטרישיה טילי היא שחקנית לשעבר ומורה במקצועה בהווה.
לטילי אח אחד, סטיב ושתי אחיות רבקה והשחקנית ג'ניפר טילי.
הייתה בת שלוש כאשר הוריה התגרשו, לאחר הגירושים עברה לגור עם אמה ואביה החורג ג'ון וארד.
למדה בתיכון בקולומביה הבריטית, קנדה.
תולדות חייה מתוארים בסרט הסמי-ביוגרפי ואנה שרה.
בנערותה רקדה טילי בלט מקצועי ועשתה ביכולות אלו שימוש בסרטו המוזקלי של אלן פארקר "תהילה", שם שימשה כרקדנית רקע.
את הופעתה המשמעותית הראשונה עשתה טילי ב-1982 בסרט "טקס".
בשנה לאחר מכן השתתפה טילי בתפקידי משנה בתור המלצרית מרי לומיס בסרט ההמשך למותחן האימה "פסיכו" של אלפרד היצ'קוק ובתור הסטודנטית קלואי בדרמה הקומית "החברים של אלכס".
טילי זכתה בשנת 1985 בפרס גלובוס הזהב על תפקידה במותחן הדתי "סיפורה של אגנס", בסרט גילמה את האחות אגנס, אמו לכאורה של תינוק החנוק למוות שמתגלה במנזר.
שיחקה בסרטו של מילוש פורמן "ולמונט" בתפקיד מאדם דה טורבאל.
טילי הופיעה ב-1990 בסרט "ג'ק וג'ק", סרט ההמשך של ג'ק ניקולסון לדרמת המתח של רומן פולנסקי "צ'יינהטאון".
שיחקה בסרט "חוטפי הגופות", סרט אשר הופק 37 שנים לאחר הסרט המקורי "פלישת חוטפי הגופות".
הופעתה האחרונה של טילי הייתה ב-1994 בתפקיד הראשי בקומדיה "אישה גנובה".
החליטה לפרוש ממשחק כדי לגדל את ילדיה ולעסוק בכתיבה.
לטילי נולדו שני ילדים בן ובת מנישואיה הראשונים למפיק הסרטים טים זינמן.
טילי הייתה נשואה במשך חמש שנים לשחקן קולין פירת' אותו הכירה על סט הסרט "ולמונט", לשניים נולד בן אחד.
נישאה בשלישית ב-1995 לנשיא חברת "סרטי סוני" לשעבר ג'ון קלי, הם נפרדו ב-2002.
מג'יד שהריארי (בפרסית: مجید شهریاری; 1966 בערך – 29 בנובמבר 2010) היה פיזיקאי איראני, פרופסור בפקולטה להנדסת גרעין באוניברסיטת שהיד בהשתי והמדען הבכיר ביותר בתוכנית הגרעין האיראנית.
שהריארי היה פרופסור בפקולטה להנדסת גרעין באוניברסיטת שהיד בהשתי הכפופה למשרד ההגנה האיראני ופעלה עם הוועדה האיראנית לאנרגיה אטומית.
ב-29 בנובמבר 2010 הצמידו אופנוענים פצצה למכוניתו של שהריארי וזו התפוצצה זמן קצר לאחר מכן.
מהפיצוץ נהרג שהריארי ואשתו נפצעה.
באירוע דומה שאירע באותו יום נפצע פריידון עבאסי, אף הוא פרופסור באוניברסיטת שהיד בהשתי.
לדברי השבועון "טיים", שהריארי היה המדען הבכיר ביותר בתוכנית הגרעין האיראנית וההתנקשות בו בוצעה ככל הנראה במסגרת הפעילות נגד תוכנית הגרעין האיראנית.
איראן האשימה את ארצות הברית ואת ישראל בכך שיזמו את ההתנקשות על מנת לפגוע בתוכנית הגרעין האיראנית.
מרגרט קושינג "מג" ויטמן היא אשת עסקים, פוליטיקאית ודיפלומטית אמריקאית שכיהנה כשגרירת ארצות הברית בקניה בשנים 2022–2024. ויטמן הייתה הנשיאה והמנכ"לית של חברת היולט פקארד, ובהמשך הנשיאה והמנכ"לית של חברת HPE שהתפצלה מהיולט פקארד.
ויטמן, חברת המפלגה הרפובליקנית, מונתה לתפקידה כשגרירה בידי נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן הדמוקרטי.
ויטמן, ילידת לונג איילנד שבמדינת ניו יורק, למדה באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת הרווארד.
היא שימשה כמנהלת בכירה בחברת וולט דיסני שם כיהנה כסגנית נשיא לתכנון אסטרטגי לאורך שנות ה-80 של המאה ה-20. בשנות ה-90 של המאה ה-20 שימשה כמנהלת בדרימוורקס, פרוקטר אנד גמבל ובהסברו.
בשנים 1998–2008 שימשה כנשיאת וכמנכ"לית eBay.
במהלך עשר שנותיה ב-eBay היא הובילה את צמיחתה של החברה מחברה המעסיקה 30 עובדים ונהנית מפדיון שנתי של ארבעה מיליון דולר, לכדי חברת ענק המעסיקה יותר מ-15,000 עובדים ובעלת פדיון שנתי של כשמונה מיליארד דולר.
בשנת 2010 התמודדה על משרת מושלת קליפורניה, אך לא נבחרה.
ויטמן נולדה בהנטינגטון שבמדינת ניו יורק ולמדה באוניברסיטת פרינסטון.
בתחילה רצתה ללמוד רפואה, לכן נרשמה לתואר ראשון במתמטיקה ומדעים, אולם לאחר שבילתה קיץ במכירת פרסומות לכתב עת, החליפה את תחום לימודיה לכלכלה.
את התואר הראשון סיימה ויטמן בהצטיינות ב-1977. ויטמן המשיכה לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד וסיימה אותו בהצלחה ב-1979.
ב-1979 החלה ויטמן לעבוד בפרוקטר אנד גמבל כמנהלת מוצר בסינסינטי, אוהיו.
משם עברה ל-Bain & Company, שם שימשה יועצת במשרד של החברה ששכן בסן פרנסיסקו.
עם השנים התקדמה בחברה עד שהגיעה לעמדת סגנית נשיא בכירה.
ב-1989 החלה ויטמן לכהן כסגנית נשיא לתכנון אסטרטגי בחברת וולט דיסני.
שנתיים לאחר מכן הצטרפה ל-Stride Rite Corporation, לפני שהחלה לעבוד כנשיאת ומנכ"לית Florists' Transworld Delivery ב-1995. כמנכ"לית חטיבת ה-Playskool של הסברו, היא פיקחה על השיווק והניהול הגלובלי של שני מותגים לילדים, Playskool ו-Mr.
Potato Head, החל מינואר 1997. כמו כן הייתה ויטמן אחראית על ייבוא תוכנית הטלוויזיה הבריטית טלטאביז לארצות הברית.
ויטמן הצטרפה ל-eBay ב-1998, כשהחברה העסיקה 30 עובדים ופדיונה השנתי עמד על ארבעה מיליון דולר.
במהלך שנותיה כמנכ"לית צמחה eBay לכדי חברה המעסיקה כ-15,000 עובדים ובעלת פדיון שנתי של שמונה מיליארד דולר בשנת 2008. במקור, כאשר הצטרפה ויטמן ל-eBay היא נוכחה לדעת שהאתר עוטה מראה שחור-לבן פשוט בגופן קורייר.
ביומה הראשון בתפקיד קרס האתר למשך שמונה שעות.
ויטמן האמינה שהאתר מבלבל והחלה בבניית צוות ניהולי חדש.
ויטמן ארגנה את החברה באמצעות פיצולה ל-23 קטגוריות עסקיות שונות ו-35,000 תת-קטגוריות, ואז הקצתה מנהלים לכל אחת מהקטגוריות העיקריות.
ב-2004 ערכה ויטמן כמה מינויי מפתח בצוות המִנוהלי שלה.
ג'ף גורדון הופקד על הניהול של PayPal, מאט באניק לקח לידיו את השליטה על הפעילות הבינלאומית וביל קוׂבּ מוקם בעמדת הפיקוח על הפעילות בתוך ארצות הברית, שאחזה בסמליל האמריקאי הצבעוני, כאשר לכל אתר בינלאומי אחר היה מיתוג משלו.
במהלך כהונתה של ויטמן כמנכ"לית, השלימה eBay את רכישתה של סקייפ תמורת 4.1 מיליארד דולר במזומנים ובמניות, בספטמבר 2005. ב-2009 מכרה eBay את סקייפ לפי שווי 2.75 מיליארד דולר.
ב-2011 נקנתה סקייפ על ידי מיקרוסופט ב-8.5 מיליארד דולר.
ביוני 2007, בעת שהתכוננה לריאיון עם רויטרס, דחפה לכאורה ויטמן את אחד העובדים הכפופים לה, עובד תקשורת בשם יאנג מי קים.
בהתייחסה לתקרית אמרה ויטמן כי "בכל סביבת עבודה המאופיינת בלחץ גבוה, מתחים יכול לצוף אל פני השטח".
קים הצהיר: "כן, הייתה לנו תקרית לא נעימה, אך פתרנו אותה בצורה שמדברת בטובת ויטמן ו-eBay".
העניין נפתר לאחר הסדר בסך 200,000 דולר.
ויטמן התפטרה מכהונת מנכ"לית eBay בנובמבר 2007 אך נותרה במועצת המנהלים ושימשה כיועצת למנכ"ל החדש, ג'ון דונהיו, עד שלהי 2008. ב-2008 נבחרה להיכל התהילה של העסקים בארצות הברית.
"אני אומרת מזה זמן מה שעשר שנים הוא פרק הזמן הנכון להישאר ליד ההגה בחברה כמו שלנו", אמרה ויטמן בריאיון לסן פרנסיסקו כרוניקל והוסיפה כי "הגיע הזמן למנהיגות חדשה, פרספקטיבה חדשה וחזון חדש".
ויטמן זכתה לפרסים ולשבחים רבים בעבור עבודתה ב-eBay.
ביותר ממקרה אחד הוזכר שמה בין חמש הנשים החזקות ביותר של כתב העת Fortune.
בינואר 2010 מיקם אותה כתב העת Harvard Business Review במקום השמיני ברשימת המנכ"לים שהפגינו את הביצועים הטובים ביותר בעשור האחרון וה-Financial Times ציין את שמה כאחד מ-50 האנשים שעיצבו את העשור האחרון.
ויטמן שימשה כדירקטורית במועצות המנהלים של קרן eBay, פרוקטר אנד גמבל ודרימוורקס, עד תחילת 2009. היא מונתה גם למועצת המנהלים של גולדמן זקס באוקטובר 2001, תפקיד ממנו התפטרה בדצמבר 2002, באמצע מחלוקת על קבלת מניות בכמה הנפקות שנוהלו על ידי גולדמן זקס .
במרץ 2011 מונתה ליועצת מיוחדת במשרה חלקית בפירמת הון הסיכון Kleiner Perkins Caufield & Byers.
כמו כן הצטרפה למועצת המנהלים של Zipcar ו-Teach For America והצטרפה מחדש למועצת המנהלים של פרוקטר אנד גמבל.
בינואר 2011 הצטרפה ויטמן למועצת המנהלים של היולט פקארד.
היא הוכרזה כמנכ"לית ב-22 בספטמבר 2011. בנוסף לחידוש ההתמקדות בחטיבת המחקר ופיתוח של HP, החלטתה החשובה של ויטמן בשנתה הראשונה כמנכ"לית הייתה לשמר את עסקי החברה בתחום המחשבים האישיים אשר קודמה בתפקיד הודיע כי הוא שוקל לבטל.
בשנת 2015 הובילה את פיצולה של היולט פקארד לשתי חברות, החל מ-1 בנובמבר 2015: HP אנטרפרייז (המוכרת בשם HPE) שמתמקדת במגזר העסקי, ומספקת לו שרתים, שירותים ותוכנה, ו-HP Inc שמתמקדת במגזר הצרכני, ומספקת לו מחשבים ומדפסות.
ויטמן המשיכה בתפקיד מנכ"לית HP אנטרפרייז.