tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא פיתח טכניקות ליצירת מבנים מולקולריים עם תכונות כימיות שימושיות, לדוגמה: חיישנים רגישים שיכולים לגלות את כל הסוגים של חומרי הנפץ הקיימים.
כמו כן, הצליח ליצור ארכיטקטורות מולקולריות הפועלות כמערכי חישה, כמכונות מולקולריות, כהתקנים אופטואלקטרוניים וכמערכות פוטוסינתטיות מלאכותיות ליצירת דלקים באמצעות אור שמש על ידי פענוח מנגנוני ההתארגנות של החומרים וקביעת התכונות הכימיות שלהם.
וילנר פרסם מאמרים מדעיים רבים.
הוא שימש יועץ למשרד האנרגיה של ארצות הברית לבקרת פרויקטים של המחקר הבסיסי בנושא האנרגיה, וייצג את ישראל בגופים מדעיים שונים באירופה ובעולם.
1991 - דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת אוסקה ביפן
1993 - פרס קולטהוף, הטכניון, חיפה
1998 - פרס מקס פלאנק למחקר בינלאומי, גרמניה
2001 - פרס החברה הישראלית לכימיה
2002 - פרס ישראל לחקר הכימיה
2009- נבחר לאקדמיה הגרמנית הלאומית למדעים לאופולדינה
הרב איתמר ורהפטיג (נולד ב-תש"ג, 1943) עומד בראש צוות המחקר במכון "משפטי ארץ" בעפרה, מעביר שיעורים בדיני ממונות, מכהן כאב בית דין פרטי לממונות הפועל במעלה אדומים, וכרב קהילת "מעלות דוד" בעיר.
הוא מרצה למשפט עברי באוניברסיטת בר-אילן ומעורכי כתב העת "תחומין".
איתמר ורהפטיג נולד למשפחת משפטנים.
אביו היה השר ד"ר זרח ורהפטיג, ודודו, ד"ר שילם ורהפטיג, כיהן כיועץ למשפט עברי במשרד המשפטים.
בצעירותו למד בישיבת ההסדר כרם ביבנה, נפצע במלחמת ששת הימים בעת כיבוש מוצב ג'לבינה ברמת הגולן.
בשנת 1973 קיבל תואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית ובשנת 1977 קיבל תואר דוקטור למשפטים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים על עבודה שכותרתה "למהותו של החוזה במשפט העברי".
למד בישיבת הר עציון ובשנת 1980 עם הקמת כתב העת "תחומין" בהוצאת מכון צומת, היה לעורכו.
הרב איתמר ורהפטיג נחשב לאחד המומחים לנושא המשפט העברי ואפשרות שילובו בחקיקה בישראל – יוזמה אשר החלה בטרם הקמת מדינת ישראל, בידי הרב הראשי דאז, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
בפועל היא היא נשארה בתחומי לימודי המשפט העברי באוניברסיטאות, בבתי הדין לממונות וכמקור השראה ב"חקיקה הישראלית".
הרב זכה ב'אות יקיר המשפט העברי' על שם מנחם אלון, לשנת תשע"ח.
במסגרת עבודתו חקר את כתבי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג ואף הוציא לאור חלק מכתביו.
כמו כן, הוא הוציא לאור את כתביו של הרב איסר יהודה אונטרמן ואת פסקי הדין של הרב יוסף קאפח.
על האישים שהשפיעו על תפיסת עולמו, ציין הרב ורהפטיג: "גבשתי השקפת עולם תורנית לאומית בעקבות אבא ואמא והחינוך הישיבתי, בעיקר בכרם ביבנה.
ואוסיף את הדמויות שרבות השפיעו עלי מלבד אבא - הרב הרצוג, הרב ליכטנשטיין והרב זלמן נחמיה גולדברג".
ורהפטיג נשוי לגולדה רבקה (לבית גולדפלד) ולהם עשרה ילדים.
נכון לשנת תשפ"ד ראו אור מספר ספרים פרי עטו ומאות רבות של מאמרים:
למהותו של החוזה במשפט העברי (תשל"ח)
ההתחייבות: תוקפה, אופיה וסוגיה (תשס"א)
צנעת אדם: הזכות לפרטיות לאור הלכה (תשס"ט)
עליך זרח: חייו ופועלו של השר ד"ר זרח ורהפטיג (תשע"ח)
גבורות איתמר - מבט של תורה בימי הקורונה (תשפ"ג)
כמו כן, הרב ערך מספר ספרי יובל וספרי זיכרון - לרב יהודה גרשוני, לרב עוזי קלכהיים ועוד.
איתמר פרוקצ'יה (נולד ב-29 בספטמבר 1949) הוא פיזיקאי ישראלי, מחלוצי תורת הכאוס ומבולטי החוקרים בתחום הפיזיקה הלא-ליניארית.
חתן פרס ישראל לחקר הפיזיקה לשנת 2009 (ה'תשס"ט).
פרוקצ'יה נולד בתל אביב, בנו של המשפטן גואלטירו פרוקצ'יה ואחיו של המשפטן אוריאל פרוקצ'יה.
את לימודיו התיכוניים סיים בתיכון חדש ולאחר מכן שירת בצה"ל (1967–1970).
בתום שירותו הצבאי, למד לימודי תואר ראשון בכימיה באוניברסיטה העברית, אותם סיים בהצטיינות בשנת 1973. בעקבות מלחמת יום הכיפורים, פרוקצ'יה גויס לשנת מילואים, בסיומה התקבל למסלול לימודי מחקר בכימיה תאורטית ולמד תחת הנחייתו של רפאל דוד לוין.
את עבודת הדוקטורט סיים בהצטיינות יתרה ובסוף 1976 החל בהשתלמות פוסט-דוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, במהלכה עבר לעסוק בפיזיקה סטטיסטית.
במשותף עם ארווין אופנהיים פיתח פרוקצ'יה בתקופה זו תאוריה בנוגע לפלוקטואציות של מערכות המצויות במצב עמיד מחוץ לשיווי משקל תרמודינמי.
בשנת 1979 שב פרוקצ'יה לישראל והחל לעבוד כחוקר בכיר במחלקה לפיזיקה כימית של מכון ויצמן למדע.
שנה לאחר מכן הוא קודם לדרג פרופסור חבר, ובשנת 1985 היה לפרופסור מן המניין.
במהלך השנים הוא שימש גם כראש המחלקה לפיזיקה כימית ובשנים 1989–2000 כדיקן הפקולטה לכימיה.
עבודתו המחקרית בתחום תורת הכאוס והמתמטיקה של פרקטלים זכתה להצלחה בינלאומית.
במהלך השנים, זכה פרוקצ'יה להכרה בהיותו עמית החברה היפנית לקידום המדע, זוכה פרס של החברה המלכותית הבריטית, זוכה פרס פיורינו דורו, עמית החברה האמריקנית לפיזיקה, חבר האקדמיה הגרמנית למדעים, ובשנת 2009 חתן פרס ישראל לחקר הפיזיקה.
איתמר טל (נולד ב-1 ביוני 1977) הוא אמן יוצר, צייר ישראלי, ומאייר, יוצר "הכבשה בבה", "שיפקה המכשפה".
טל נולד בירושלים ובגיל צעיר עבר יחד עם אמו לקיבוץ יפעת שבעמק יזרעאל, שם גדל.
לאחר סיום לימודי תואר ראשון בעיצוב גרפי ותקשורת חזותית, החל טל לפסל חפצי נוי בדמות כבשה ולמכור אותן ביריד המתקיים בנחלת בנימין.
הכבשים עשויות מספוג וראשן מחימר פולימרי.
הביקוש לכבשים עלה וטל עבר מעיצוב בעבודת יד לייצור המוני בשנת 2005.
בשנת 2006 הקים טל חברה לייצור הפסלים ושיווקם בשם "הכבשה בבה".
לבסוף החליט לחזור לדוכנו בנחלת בנימין.
כמו כן, סיים את לימודי התואר השני במסלול הבינתחומי באמנות באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2008 הוקרן בערוץ 8 סרט דוקומנטרי אודות טל ויצירתו, בבימויו של גיל קרני.
הסרט הוקרן במסגרת פסטיבל דוקאביב.
הסרט ליווה את טל בדרכו, החל מימיו בנחלת בנימין, הקמת החברה, ההגעה לתערוכה בסין ועד לפירוק החברה וחזרה לדוכן בנחלה למשך שנה.
באוגוסט 2008 יצא לאור הספר "בבה כבשת היומולדת" מלווה בתקליטור, המסמן את ראשיתה של סדרת ספרים ותקליטורים שיעסקו בכל פעם בדמות כבשה אחרת.
את הספר שאייר טל, כתב אפרים סידון, סיפר והלחין את המוזיקה דורי בן זאב.
הספר זכה לחשיפה תקשורתית רחבה.
ב-2011 גרסת הספר המונפשת, "בבה כבשת המסעות" הוכנסה לצפייה במטוסי אל על.
בשנת 2016 יסד טל את "בבה הוצאה לאור", בה הוציא שלושה ספרים, נכון לשנת 2023 הוציא טל תשעה ספרים, אחד מהם זכה בפרס ספר הפלטינה והשני בפרס ספר הזהב, מטעם התאחדות המו"לים בישראל.
בשנת 2016 התוודע טל לעולמן של הדבורים, מה שהניע אותו לעסוק בהן ביצירתו.
באפריל 2017 ביים טל מתקפת דבורים פיקטיבית על תל אביב שהפכה לויראלית וחדשותית כך יצר מודעות לנושא היכחדותן.
לאחר מכן התראיין באמצעי התקשורת והסביר את המעשה.
בספטמבר 2017 התקיימה, בחסות מועצת הדבש וארגון מגדלי הדבורים, השקה לספרם של אפרים סידון וטל אודות עולמן המרתק של הדבורים, המלווה בתערוכה של טל.
האירוע נפתח בהקראת הספר על ידי סידון בפני קהל של הורים וילדים, בעוד טל מצייר סימולטנית איורים מהספר, ולאחר מכן התפנו היוצרים לחתום אישית על הספר.
במהלך האירוע הוצגו כוורות אמיתיות ולחולקו צנצנות דבש בעיצוב האמן.
בתערוכת מיצב בנמל תל אביב שנערכה ב-2018, נחשפה סדרת ציורים חדשה של טל העוסקת בדבורים וחיפושיות (Beetle), ביצירותיו שילב את המכונית האיקונית של חברת פולקסווגן הגרמנית – "חיפושית" על רקע גאומטרי המורכב משושים בהשראת כוורת הדבורים.
בתערוכה השתלבה מכונית באדיבות חברת פולקסווגן עם הרכב האחרון מדגם חיפושית.
בכך, מסמנת התערוכה היסטוריה של יצרנית הרכב פולקסווגן שכמו הדבורה הולכת ונכחדת מעל פני העולם.
באירוע הפתיחה החגיגי לקחו חלק גם חברי מועדון החיפושיות הרשמי של ישראל אשר הביאו עימם מכוניות האספנות.
בשנת 2022 החלה יוזמה של טל, בשם פרויקט "ספסל השידוכים".
טל הציב ספסל מצויר, בשיתוף מדרחוב נחלת בנימין בתל אביב, בו ישב במשך שנה, אחת לשבוע והזמין פנויים ופנויות לשיחה על זוגיות.
טל אסף את הנתונים ויצר מהם שידוכים.
יוזמת הספסל התרחבה ל-7 ערים נוספות ביניהן נהריה, נוף הגליל, נתניה, כפר סבא, שוהם, ראשון לציון והרצליה.
ראשי ערים שהכירו בחשיבות הציבו ספסלים עם מפעילים מקומיים.
העלו פוסטים ונערכו השקות חגיגיות מלוות בזמרים לרווחת התושבים.
טל הוא אספן אמנות, שברשותו עבודות מקוריות של מנשה קדישמן, יוסל ברגנר, לאה ניקל, רות שלוס, ציונה תג'ר, נפתלי בזם, ישראל פלדי, יאיר גרבוז, מרים כבסה ועוד.
כל הספרים נכתבו בידי אפרים סידון ואוירו בידי איתמר טל.
"בבה כבשת היומולדת", קורא ופסקול דורי בן זאב, הוצאת אגם, 2008 (ספר פלטינה).
"בבה כבשת המסעות", קורא ושר יהורם גאון, הוצאת אגם, 2011 (ספר זהב).
"בבה הכבשה האלופה", הקדמה וקריינות פרופ' עמוס רולידר, הוצאת אגם, 2014.
"שיפקה המכשפה הטובה", הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2015.
"בבה הכבשה הגיבורה", בבה הוצאה לאור, 2016
"בבה הכבשה החכמה", בבה הוצאה לאור, 2016
"היי, מה קורה שם למעלה", בבה הוצאה לאור, 2017.
"ספר החגים של בבה", הוצאת אגם, 2020
"יחד עם שיפקה", קריינות אודיה קורן, בבה הוצאה לאור, 2021
איתמר לוין (נולד ב-22 ביוני 1964) הוא עיתונאי, סופר וחוקר השואה ישראלי.
נולד בתל אביב, בנו של העיתונאי אלעזר לוין.
כתב משפטי ובעל טור באתר News1. את דרכו העיתונאית החל בשנת 1989 כפרילאנסר בעיתון גלובס ולאחר מכן צורף למערכת העיתון ככתב לענייני ערבים.
ב-2000 מונה לעורך החדשות, תפקיד אותו מילא עד 2006. בשנים 2021-2006 היה עורך הפרסומים של לשכת רואי חשבון.
מאז 2010 לוין הוא כתב משפטי ובעל טור באתר News1 שבעריכת יואב יצחק.
במסגרת זו סיקר שורה של משפטים ופסקי דין חשובים, ובראשם משפט נתניהו, משפט הולילנד ומשפט משה קצב, ומפרסם סקירות ייחודיות על שופטים במדור השבועי "שיפוט מהיר".
החל מ-1995 פרסם לוין מאות כתבות, תחקירים ומאמרים בנושא השבת הרכוש היהודי שנגזל בשואה.
באפריל 1995 פרסם בעיתון גלובס את התחקיר הראשון בנושא רכוש הקורבנות שהופקד בבנקים בשווייץ בטרם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
סדרת כתבות זו הביאה להתעוררות גופים ישראליים, יהודיים ובינלאומיים לפעולה בנושא ויצרה לחץ בינלאומי רב על ממשלת שווייץ ועל הבנקים השווייצרים להשיב את הכספים שנגזלו.
בשנים 1998-1996 פרסם לוין תחקירים דומים על גזל רכושם של קורבנות השואה בבריטניה, אוסטריה וארץ ישראל, על גזל אוצרות תרבות וספרות, על הפקדת הזהב ששדדו הנאצים בארצות נייטרליות ועוד.
לוין היה חבר במשלחות ישראל לוועידות הבינלאומיות שנערכו בנושא בלונדון (1997) ובוושינגטון (1998).
בשנת 1999 פרסם גם תחקירים מקיפים על גורל רכושם של יהודי מדינות ערב, שנאלצו לעזוב את ארצותיהם ולהותיר מאחוריהם את הרוב המכריע של נכסיהם.
תחקירים אלו מהווים עד היום בסיס לפעילות הציבורית והפרלמנטרית בנושא זה.
לוין פרסם מאות מאמרים בישראל ומחוצה לה בנוגע לשוד רכושם של קורבנות השואה ובחקר השואה בתחומים אחרים, כתב עשרה ספרים (ארבעה מהם תורגמו לאנגלית) וכתב שורה של חוברות בנושאים אלו.
כמו כן, היה עורך הסדרה הכלכלית של הוצאת ידיעות ספרים, ובמסגרת זו ערך את הספר "בלי כפית של כסף".
במאי 1997 זכה לוין בפרס הוקרה של הסוכנות היהודית, על תרומתו הייחודית לחשיפה ולתיעוד של המאבק להשבת הרכוש שנגזל מקורבנות השואה.
בשנת 2002 קיבל ציון לשבח מארגון "בני ברית" ובשנת 2004 זכה בפרס בוכמן היוקרתי של "יד ושם" על ספרו "שוד ושבר".
בשנת 2009 זכה באות אומ"ץ על עבודתו הציבורית והמקצועית בנושא רכוש קורבנות השואה.
בתחום המשפטי חשף לוין בשנת 2013 את הודאותיהם במשטרה של הנאשמים במשפט הולילנד, והיה הראשון שהצביע על החשד לפיו קנה אהוד אולמרט את שתיקתה של ראש לשכתו לשעבר, שולה זקן.
בשנת 2015 חשף את הודאותיהם במשטרה של הנאשמים והעדים המרכזיים בפרשת רונאל פישר.
בשנת 2023 פרסם בהרחבה את חקירותיהם במשטרה של בנימין נתניהו ונוני מוזס ב"תיקי האלפים".
המאבק להשבת רכוש יהודי אירופה.
הוצאת הסוכנות היהודית לארץ ישראל, 1997.
פיקדון אחרון: גזל כספי קורבנות השואה בבנקים השווייצריים.
אויבי הוד מלכותו: בריטניה, השואה ורכוש הקורבנות.
המאבק להשבת רכושם של קורבנות השואה.
שקיעה במזרח: חיסול הקהילות היהודיות במדינות ערב ושוד רכושן.
אותיות של אש: עדויות מתקופת השואה בספרות ההלכתית.
ידיעות אחרונות, 2002 [שתי מהדורות].
שוד ושבר: יהודי ורשה בין גרמנים, פולנים ובוגדים.
מורשת, ציונות, דמוקרטיה: 100 מושגי יסוד (עם יואל רפל).
מבעד לדמעות: הומור יהודי תחת השלטון הנאצי.
יד ושם, ידיעות אחרונות, 2004.
יום חושך ואפלה: ארבעה חודשים בקורות השואה.
בלי כפית של כסף: 10 סיפורי הצלחה עסקיים.
דם ואש ותימרות עשן: הגדת השואה לפסח.
הקרב האחרון: מרד גטו ורשה – הסיפור האמיתי (עם שלומית לן).
חשבון משותף: לשכת רואי חשבון, היישוב והמדינה - 80 שנות דוח.
ועידת ואנזה והפתרון הסופי (עם שלומית לן).
קאפו באלנבי: העמדת יהודים לדין בישראל באשמת סיוע לנאצים.
מרד באושוויץ: התקוממות הזונדרקומנדו בתאי הגזים, 7 באוקטובר 1944. גדעון גרייף ואיתמר לוין, הוצאת משכל, 2017 (בגרמנית Aufstand in Auschwitz: Die Revolte des jüdischen "Sonderkommandos" am 7. Oktober 1944. Böhlau, 2015)
לא רק טלאי צהוב: 101 טעויות על השואה.
רוח בסערה: קובץ מקורות על עמידה רוחנית בתקופת השואה.
יומם ולילה: 50 אירועים בתולדות השואה.
עדים ראשונים: עדויות ניצולים במחנה ברגן-בלזן, 1945. אוצר המשפט, תשפ"א-2021.
זיכרון ומשפט: שופטי בית המשפט העליון כותבים על השואה (יוזם ועורך, עם אליקים רובינשטיין ורוני שטאובר).
הנהלת בתי המשפט, יד ושם, מרכז זלמן שזר, תשפ"ג-2022.
על פני תהום: שבעים דמויות מופת בתקופת השואה, בהוצאת המחבר, תשפ"ג-2023.
שאלי שרופה באש: השואה וזכרונה במבט דתי-לאומי (יוזם ועורך).
ערעור פלילי: פסקי דין בולטים בבית המשפט העליון, בהוצאת המחבר, תשפ"ד-2023.
מאי 1945: הניצחון, השחרור, העדויות והנפש.
איתמר פיטובסקי (12 באפריל 1950 - 11 בפברואר 2010) היה פילוסוף, מתמטיקאי ופיזיקאי, שימש כפרופסור במחלקה להיסטוריה ופילוסופיה של המדע באוניברסיטה העברית בירושלים.
פיטובסקי סיים תואר ראשון בפיזיקה ובמתמטיקה בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית בשנת 1974, ותואר שני בהצטיינות במתמטיקה, כשנתיים לאחר מכן.
את הדוקטורט בפילוסופיה של המדע עשה באוניברסיטת מערב אונטריו, קנדה, בשנת 1983. עבודתו הייתה בנושא "הלוגיקה של תהליכים יסודיים, קבוצות בלתי-מדידות ומכניקת קוונטים" בהנחיית הפרופסור ג'פרי באב .
בשנת 1985 חזר לאוניברסיטה העברית בתור מרצה, ובשנת 1997 התקבל כפרופסור מן המניין.
בדצמבר 2008 נערכה במכון ון ליר הסדנה הבינלאומית השנתית בהיסטוריה ופילוסופיה של המדע לכבודו.
פיטובסקי היה נשוי לד"ר ליאורה לוריא, פסיכואנליטיקאית, ואב לשתיים, אחת מהן היא הסופרת מיכל פיטובסקי.
בתו הבכורה ד"ר נוגה פיטובסקי-נוה, מרצה וחברת סגל בכיר בבית הספר לעבודה סוציאלית, אוניברסיטת בר-אילן.
"המבנה של מהפכות מדעיות" מאת תומאס קון, אחרית דבר: איתמר פיטובסקי, הוצאת ספרי עליית הגג וידיעות אחרונות.
איתמר ניצן (נולד ב-23 ביוני 1987) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער וכיום מאמן הנוער של בני יהודה תל אביב.
ניצן נולד בהרצליה החל לשחק במחלקת הנוער של מכבי הרצליה, ועם קבוצת הנוער של המועדון זכה בגביע המדינה לנוער בשנת 2005. לאחר שעלה לקבוצת הבוגרים של הקבוצה זכה עמה בגביע הטוטו בשנת 2007. הוא פתח בשער קבוצתו 85 פעמים.
במהלך עונת 2010/2011 הסתכסך השוער עם בעלי הקבוצה אריאל שיימן, וכתוצאה מכך לא שותף במהלך כל העונה במשחקי קבוצתו.
לאחר פציעתו של גליל בן שאנן, אשר שימש כשוער השני של הפועל תל אביב בעונת 2010/2011, הושאל ניצן להפועל תל אביב ובמדיה שיחק חמש פעמים בליגה.
כמו כן פתח בהרכב הקבוצה במשחק רבע גמר גביע המדינה מול בית"ר ירושלים, שהסתיים בניצחון 0–1 ובעלייתה של הפועל תל אביב לחצי הגמר.
בתום העונה זכה בגביע המדינה עם הקבוצה.
ביוני 2011 חתם בעירוני קריית שמונה לשנתיים.
בעונתו הראשונה בקבוצה שימש כשוער המחליף של דני עמוס, אך שותף בארבעה משחקי ליגה ובארבעה משחקים בגביע הטוטו, כולל במשחק הגמר מול הפועל תל אביב, בו ניצחה קבוצתו.
בתום עונת 2011/2012 היה שותף גם לזכייתה של הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה.
בעונת 2012/2013 שותף בארבעה משחקי ליגה ובשישה משחקים בגביע הטוטו, וכן הגיע עם הקבוצה לגמר גביע המדינה, לאחר ששותף בשני משחקים במפעל.
לקראת עונת 2013/2014 הושאל לעונה אחת להפועל רמת השרון.
בעונה זו שימש כשוער ראשון, ובסופה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
לאחר מכן הושאל לשנתיים למכבי פתח תקווה, במדיה זכה בגביע הטוטו לעונת 2015/2016.
לקראת עונת 2016/2017 שב לקדנציה נוספת בעירוני קריית שמונה, ושיחק שנתיים נוספות במועדון.
ב-15 במאי 2018 חתם לשנתיים בבית"ר ירושלים.
ב-27 באוגוסט 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–4 למכבי פתח תקווה.
תחילה יועד לשמש מחליף לדודו גורש אולם עד מהרה תפס את מקומו בהרכב.
בינואר 2019 הודיעה הקבוצה על צירופו של ארנסטס שטקוס מהפועל חיפה לקראת העונה הבאה, אולם סמוך לאחר הצטרפותו העבירה את שטקוס להפועל באר שבע וניצן נותר שוערה הראשון של בית"ר.
ב-20 ביוני 2022 חתם לשנתיים במכבי נתניה.
הוא היה שותף לזכייה של מכבי נתניה בגביע הטוטו לעונת 2022/23, במשחק בו ניצחה מכבי נתניה את הפועל באר שבע 5-4 בפנדלים.
באותו משחק עמד בין הקורות ובכך היה שותף לזכייה היסטורית של נתניה בתואר לאחר כ-40 שנים, וזכייה אישית שלו בתואר בפעם החמישית בקריירה.
ב-23 ביוני 2023 חתם לעונה במכבי חיפה, לאחר שעזב את נתניה והצטרף בהעברה חופשית.
הוא ערך הופעת בכורה בליגת העל במדי הקבוצה בניצחון 1–2 להפועל ירושלים.
ביוני של אותה שנה מונה לעוזר מאמן בני יהודה.
ב-17 בנובמבר 2024 עזב את בני יהודה לאחר פיטוריו של המאמן דוד מרטן.
ב-8 ביוני 2025 מונה למאמן קבוצת הנוער של בני יהודה תל אביב.
ב-5 ביוני 2021 ערך את הופעת בכורה בנבחרת ישראל הבוגרת במשחק ידידות במונטנגרו, כשפתח בהרכב במשחק שהסתיים בניצחון החוץ 3–1 לישראל, לאחר שהשער היחיד שספג היה בפנדל.
איתמר אָאוּגוסטו קאוטיירו פרנקו (בפורטוגזית: Itamar Augusto Cautiero Franco; 28 ביוני 1930 - 2 ביולי 2011), פוליטיקאי ברזילאי שכיהן כנשיא ברזיל בין השנים 1992-1994.
איתמר פרנקו נבחר כסגן-נשיא ברזיל בשנת 1990 והתמנה לנשיא ברזיל ב-1992 לאחר התפטרותו של הנשיא פרננדו קולור דה מלו עקב האשמת שחיתות שלטונית.
לאחר סיום כהונתו התמנה לשגריר ברזיל בפורטוגל ולאחר מכן לשגריר ברזיל בארגון מדינות אמריקה.
בין השנים 1999 ו-2003 כיהן כמושל מדינת מינאס ז'ראיס.
בשנת 2011 כיהן כסנטור מטעם מינאס ז'ראיס עד מותו בחודש יולי.
איתמר זוֹרְמן (נולד ב-1985) הוא כנר ישראלי, זוכה פרס ראשון בתחרות צ'ייקובסקי הבינלאומית לכינור 2011. איתמר, יליד תל אביב, הוא בנם של המלחין משה זורמן והפסנתרנית אסתרית בלצן.
החל מאוגוסט 2025 פרופסור לכינור בבית הספר למוזיקה ג'יקובס באוניברסיטת אינדיאנה, ארצות הברית.
מוריו הראשונים לכינור היו סאלי בוקל, דוד חן ונאוה מילוא.
הופעתו הפומבית הראשונה הייתה בגיל תשע, בנגינה בכינור ובשירה בתוכניות טלוויזיה עם יוני רכטר ועם רבקה מיכאלי.
בגיל 12, הופיע בשירת סולו עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ב"מזמורי צ'יצ'סטר" של ליאונרד ברנשטיין, ב"בראשית" של נעם שריף וב"קולות ילדים מן העבר" של ג'ורג' קראם.
במשך השנים ניגן ככנר וכוויולן ביחידת הנגנים הצעירים של מרכז המוזיקה משכנות שאננים בירושלים, השתתף בכיתות אמן עם יצחק פרלמן, שלמה מינץ, אידה הנדל ועברי גיטליס ובסמינר קשת אילון בקיבוץ אילון שבגליל המערבי.
זורמן עשה את שירותו הצבאי כמוזיקאי מצטיין בחיל חינוך וברביעיית צה"ל.
בהמשך למד באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים אצל חגי שחם.
אחרי סיום לימודיו יצא להמשך לימודים לתואר מאסטר ולתעודת אמן בארצות הברית, שם למד אצל רוברט מאן וסילביה רוזנברג בבית הספר ג'וליארד בניו יורק.
לאחר זכייתו בתחרות הקונצ'רטו של בית הספר ג'וליארד ב-2011 בנגינת הקונצ'רטו לכינור של אלבן ברג, המשיך לזכייה בתחרות צ'ייקובסקי הבינלאומית.
לאחרונה סיים לימודי-המשך באקדמית קרונברג בגרמניה, עם הכנר כריסטיאן טצלאף.
איתמר זורמן הופיע עם כל התזמורות בישראל, כולל התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה, תזמורת סנקט פטרבורג בניצוחו של ואלרי גרגייב, תזמורת העולם החדש בניצוחו של מייקל תילסון תומאס, ותזמורת קאמרטה באלטיקה בניצוחו של גדעון קרמר ויורי באשמט, תזמורת אייריס בניצוחו של מייקל שטרן ועוד.
זורמן משתתף בקביעות בפסטיבלי מוזיקה יוקרתיים כמו וורבייה, שווייץ ומרלבורו, וורמונט.
הוא נגן מייסד ומוביל בפרויקט הקאמרי הישראלי (פרס שרת התרבות ע"ש בנימיני למבצעי מוזיקה 2011) ובשלישיית הפסנתר "ליסנדר", Lysander Piano Trio, עטורת פרסי המוזיקה הקאמרית בארצות הברית (פרס פישוף 2010, פרס קולמן 2011, פרס אריאגה 2011, פרס אמני ניו יורק 2012).
2015 יצא דיסק הסולו הראשון שלו, ורסיטל בכורה בקרנגי הול, ניו יורק.
ב-2016 ערך סיור באיטליה יחד עם המנצח דניאל אורן, וסייר בדרום אמריקה עם התזמורת הסימפונית ירושלים ב-2018. ב-2022 יצא דיסק סולו שני, "אודיסאה לכינור" ובו מבחר קטעי כינור מכל רחבי תבל, בהשראת סגר הקורונה.
איתמר זורמן כיהן כפרופסור אורח בבית הספר למוסיקה איסטמן ברוצ'סטר בין השנים 2018 - 2022. באוגוסט 2025 מונה לפרופסור חבר בבית הספר למוסיקה ג'יקובס באוניברסיטת אינדיאנה, ארצות הברית.
אלבום השבוע - דיסק יצירות פאול בן חיים
ב-2017 הקליט דיסק ייחודי עם כל יצירותיו התזמורתיות של פאול בן-חיים, עם תזמורת ה-BBC הלאומית של ויילס.
הדיסק יצא לאור ב־2019 והוכתר כ"אלבום השבוע" בבלוג של מבקר המוזיקה הלונדוני נורמן לברכט, 28.4.2019.
איתמר זורמן מנגן בכינור גוארנרי מ-1745 שקיבל בהשאלה מיהודה זיסאפל.
זורמן נוהג לנגן קטעי הדרן שנכתבו על ידי אביו משה זורמן, למוזיקה מסרטי צ'רלי צ'פלין, וקטעי הדרן שכתב בעצמו.
זורמן נשוי לפסנתרנית ליזה סטפנובה, פרופסור במחלקה לפסנתר באוניברסיטת ג'ורג'יה.
לזוג שני ילדים, אלה ולב, והמשפחה מתגוררת באתנס שבג'ורג'יה, ארצות הברית.
2001 - פרס מיוחד בתחרות בינלאומית לכנרים צעירים "קלוסטר שונטל" בגרמניה
2002 - פרס הצטיינות בתחרות האמן הצעיר של קול המוזיקה
2002 - פרס ראשון בתחרות הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב
2004 - מקום ראשון בתחרות הדואו של האקדמיה למוזיקה בירושלים
2004 - פרס ראשון בתחרות פרס קלרמונט בתל אביב
2006 - פרס ראשון בתחרות פאול בן-חיים לביצוע מוזיקה ישראלית
2010 - פרס ראשון בתחרות כנרים בפרייבורג, גרמניה
2011 - פרס ראשון בתחרות הקונצ'רטו של בית הספר ג'וליארד
2011 - פרס שני, הפרס הגבוה ביותר שחולק בתחרות הבינלאומית על שם צ'ייקובסקי בסנקט פטרבורג
2011 - פרס שרת התרבות ע"ש בנימיני למבצעי מוזיקה
2013 - פרס לינקולן סנטר בניו יורק
2014 - פרס בורלטי- בוטוני לאמן צעיר בעל הישגים בינלאומיים, לונדון.
איתמר מוזס הוא מחזאי, סופר, ותסריטאי טלוויזיה יהודי-אמריקאי.
נחשב למחזאי צעיר בולט בתיאטרון האמריקאי.
מוזס נולד בשנת 1977 למהגרים ישראלים בברקלי, קליפורניה.
אמו היא פסיכותרפיסטית, ואביו הוא פרופסור לקולנוע.
מוזס קיבל את התואר הראשון שלו בספרות, היסטוריה ופילוסופיה מאוניברסיטת ייל.
בשנת 1999 עבר להתגורר בניו יורק, וקיבל תואר מוסמך בכתיבה דרמטית מאוניברסיטת ניו יורק.
הוא לימד מחזאות בייל ובאוניברסיטת ניו יורק, וכתב עבור סדרות הטלוויזיה אימפריית הפשע ו"גברים בגיל מסוים".
ב-8 בדצמבר 2016 התקיימה בברודוויי הצגת הבכורה של מחזמר בעיבודו של איתמר מוזס לתסריט ולסרט "ביקור התזמורת" של ערן קולירין.
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס טוני2025הספר הטוב ביותר של מחזמרDead Outlaw
איתמר סימונסון (נולד ב-25 בדצמבר 1951) הוא פרופסור ישראלי לכלכלה ושיווק.
מלמד בבית הספר למוסמכים במינהל עסקים באוניברסיטת סטנפורד.
סימונסון הוא בנו של אדם סימונזון, ובוגר לימודי תואר ראשון במדעי המדינה וכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים משנת 1976. בשנת 1978 השלים לימודי מוסמך במנהל עסקים מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ובשנת 1987 השלים דוקטורט בשיווק מאוניברסיטת דיוק.
איתמר צ'יז'יק (נולד ב-17 במאי 1947) כיהן כמנכ"ל מועדון הכדורגל הישראלי מכבי חיפה בין השנים 2002–2016. בעבר שירת כקצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה באגף המודיעין.
צ'יז'יק נולד וגדל בחיפה, בן לאריה צ'יז'יק, יליד הארץ וזהבה לבית גולדברג, ילידת פינסק.
מצד אביו הוא נצר למשפחות צ'יז'יק ושעוני, אנשי העלייה השנייה.
דודת אביו הייתה שרה צ'יז'יק שנפלה בקרב תל חי, ודוד אביו היה אפרים צ'יז'יק, מגן חולדה שנהרג בהתקפה הערבית על החצר במהלך מאורעות תרפ"ט.
דודתו של צ'יז'יק (אחות אביו), , נהרגה בהתהפכות רכב במדבר המצרי במסגרת שירותה בחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה ונקברה במצרים.
למד לתואר ראשון באוניברסיטת חיפה.
ב-ספטמבר 1970 נפצע במהלך שירותו הצבאי ואיבד רגל בזמן הסתערות לתוך עמדה ממוקשת של מחבלים בג'בל רוס (הר דב).
כיהן כמפקד בית ספר למודיעין, קמ"ן פיקוד הצפון וראש זירת טרור באמ"ן.
בזמן מלחמת לבנון הראשונה, בזמן שירותו כמפקד בית הספר למודיעין, נקרא למלא את תפקיד קמ"ן גיס 446 אחרי קרב סולטאן יעקוב.
כן נשלח כנציג צה"ל ללימודי גנרלים בפורט לוונוורת', קנזס, ארצות הברית, אותם סיים בהצטיינות.
בתפקידו האחרון שירת כסגן עוזר ראש אמ"ן למחקר.
לאחר שחרורו מצה"ל ב-1991 בדרגת אלוף-משנה מונה למנכ"ל "א.ת.ו.ס - אמנות, תרבות וספורט" בחיפה.
בתפקיד זה תרם להקמת מיזמי תרבות שונים בעיר, הפקת אירועים, ארגון פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ועוד.
ב-2002 מונה על ידי יעקב שחר, נשיא מכבי חיפה, למנכ"ל הקבוצה.
בעונה הראשונה תחת ניהולו זכתה הקבוצה להצלחה כאשר העפילה לראשונה לליגת האלופות.
מאז היה שותף לחמש זכיות של הקבוצה באליפות ליגת העל בכדורגל בישראל.
ב-4 באוקטובר 2003 נפצע באורח קל בפיגוע במסעדת מקסים יחד עם המאמן רוני לוי ואיש סגל נוסף של מכבי חיפה.
במסגרת תפקידו אחראי צ'יזיק לארגון משחקי הקבוצה, ארגון חגיגות האליפויות, שותף בקשר עם קהל האוהדים, מעורב בתוכניות לקידום שחקני נוער במסגרות שונות שמפעילה הקבוצה, ועוד.
משנת 2009 היה צ'יזיק פעיל בפרויקט הקמת אצטדיון סמי עופר במבואות הדרומיים של חיפה, שב-2014 נחנך והפך לאצטדיונה הביתי של הקבוצה במקום אצטדיון קריית אליעזר.
במאי 2016 פרש צ'יזיק ובמקומו מונה אסף בן דב.
בשנים 2008–2010 כיהן במקביל כאחד מ-14 נציגים בדירקטוריון ECA, ארגון הגג של מועדוני הצמרת של הכדורגל באירופה (היה הנציג הישראלי הראשון שנבחר לתפקיד זה).
ב-2011 כיהן צ'יזיק כחבר דירקטוריון חדשות ערוץ 10, והוא מכהן כחבר דירקטוריון כפר הנוער גלים.
בשנת 2018 שובץ במקום הרביעי ברשימתו של דוד עציוני למועצת העיר חיפה.
בשנת 2019 מונה ליו"ר אצטדיון סמי עופר בחיפה.
נשוי לריקי לבית נביאסקי, סא"ל במיל', ואב לשלושה בנים.
בן דודתו מצד אביו הוא אהוד יערי, וקרוב משפחתו הוא רם בלינקוב.
"איתמר צייד החלומות" הוא ספר ילדים מאת דויד גרוסמן, שראה אור בהוצאת "עם עובד" בשנת 1990. הספר הוא חלק מסדרת "סיפורי איתמר" המספרים על ילד ג'ינג'י בעל אותו השם.
את הספר איירה אורה איל.
הספר שימש כאחד משלושת הסיפורים בסרט "איתמר מטייל על קירות" משנת 1992, ועובד גם למשחק מחשב באותו השם של "קומפדיה" משנת 1995.
הספר מתאר את איתמר שסובל מסיוטים על שד כחול.
השד מפחיד את איתמר מאוד, והוא אינו מסוגל עוד להמשיך ולחלום עליו.
בעצת אביו איתמר בונה מלכודת ולוכד את השד, ומגלה כי השד קטן מאוד ושמו הוא "תמראי" (אנגרמה של "איתמר").
השד, שנבוך ליפול ב"מלכודת הטיפשית" שהוצבה לו, הבטיח לאיתמר שבחלומותיו יראה לו כל פעם רק חלק קטן מגופו כדי שיתרגל.
למחרת בבוקר התגלו על האוהל כתמים כחולים שכנראה שייכים לשד.
לאור הצלחת הספר, פיתחה חברת משחקי המחשב הישראלית "קומפדיה" משחק מחשב בעל שם זהה.
המשחק יועד לגילאי 4–8 ומתבסס על עלילת הספר באמצעות משחקונים, שמלווים בקטעי אנימציה בין משחק אחד לשני.
"איתמר מְטַיֵּל על קירות" הוא ספר ילדים מאת דויד גרוסמן, שיצא לאור בשנת 1986 בהוצאת "עם עובד".
זהו הספר הראשון בסדרת "סיפורי איתמר", המספרים על הרפתקאותיו של ילד קטן בשם איתמר.
הספר עובד גם לסרט ילדים ולמשחק מחשב של קומפדיה.
בחדרו של הילד איתמר תלויות שלוש תמונות שונות, בהן מתוארים הדברים הבאים: אריה ולביאה ביער, ילדה המעיפה עפיפון אדום, ורכבת שבראשה קטר קיטור ירוק, ובקרונות נראים אנשים ובעלי חיים שונים.
בספר מתואר כי לאיתמר יכולת קסומה של הליכה על קירות, ויתר על כן, ביכולתו להיכנס לתוך התמונות שבחדרו.
הוא עושה זאת לאחר שהוריו מבקשים ממנו לשכב בשקט ולחדול מלהפריע להם בבקשות שונות.
בביקורו בתמונת האריה והלביאה סיפרו לו השניים בעצב כי בנם רץ אחרי רכבת וקפץ עליה.
כתוצאה מכך היא נסעה איתו, הם אינם יודעים את מיקומו והוא אינו יכול לרדת מהרכבת.
לצערם אין ביכולתם לקחת אותו לאור העובדה כי רק יצור קטן במיוחד מסוגל להיכנס ולצאת מן המסגרת.
למזלם, הרכבת בה מדובר היא זו שבראשה הקטר הירוק, המופיעה בתמונה אחרת בחדרו של איתמר, והוא משיב את בנם אליהם בחזרה הודות לעפיפון של הילדה ששמה שולמית (ולא "רוצקי פוצקי" כפי שקראו לה איתמר ואביו).
העפיפון אפשר לכפיר הקטן לרדת מהרכבת ולהגיע אל הוריו במעופה.
הכפיר הבטיח כי לא יעזוב את ביתו ללא רשות בעתיד.
לאור הצלחת הספר, פיתחה חברת משחקי המחשב הישראלית, קומפדיה, משחק מחשב בעל אותו השם.
המשחק יועד לגילאי 4-8 ומתבסס על עלילת הספר באמצעות משחקונים, שמלווים בקטעי אנימציה בין משחק אחד לשני.
בספטמבר 1992, עובד הספר לסרט שיצא על גבי VHS בסדרת "סרטים מהספרים" של "קלסיקלטת", ובהמשך יצא ב-DVD בינואר 2003. הסרט כלל בתוכו שלושה מ"סיפורי איתמר": "מטייל על קירות", "צייד החלומות" ו"כובע הקסמים השחור".
הסרט הופק על ידי רחל שיין ארגמן והשתתפו בו ירון לונדון, יעל גור ובן הרטפלד (בתפקיד איתמר).
במשך השנים, תיאטראות והפקות רבים בארץ עיבדו את הספר למחזות זמר והצגות לילדים, לדוגמה:
בשנות ה-90 שרונה שפירא כתבה ועיצבה בשיתוף תיאטרון הקרון הצגת תיאטרון בובות לילדים המבוססת על הספר.
ההצגה הוצגה עד שנת 2010.
ביולי 2007, תיאטרון אורנה פורת העלה את ההצגה "סיפורי איתמר ורותי גם" המבוססת על סדרת הספרים.
את ההצגה כתב יאקי מחרז, ביים ישראל גוריון, וכיכבו בה רוני שובל, שרון צור, יובל סגל, תומר אופנר ומורן קל.
את המוזיקה להצגה כתב טל בלכרוביץ' והשירים נכתבו על ידי אורי אוריין.
בשנת 1992, גידי שחם כתב, ביים והפיק מחזמר המבוסס על סדרת הספרים.
המוזיקה והשירים נכתבו על ידי אריק רודיך.
בפברואר 2025, "תיאטרון נדנדה" העלה הצגה המבוססת על הספר.
את ההצגה כתבה איילה קורקוס וביים אבי מלכה.
ההצגה משלבת אלמנטים ויזואליים של וידאו ארט (עמרי מלכה) עם שחקנים בשר ודם.
בהצגה שזורים שירים ומוזיקה מקורית מאת עדי כהן, שכתב את השירים והמוזיקה ל"כספיון" (הפקה נוספת של "נדנדה").
"איתמר וכובע הקסמים השחור" הוא ספר ילדים מאת הסופר דויד גרוסמן ובאיורה של אורה איל, שיצא בשנת 1992. ספר זה מהווה חלק מסדרת "סיפורי איתמר", שיצאה לאור בהוצאת "עם עובד".
בעוד אביו של איתמר מסדר את המגירות, מתוודע איתמר לקיומו של כובע שחור וגדול שנפל מטה.
על פי מה שאביו סיפר לו, הוא היה קוסם בעברו, והכובע ניתן לו על ידי אביו.
הודות ליכולתו המיוחדת של הכובע גורם איתמר לאביו לחקות בהתנהגותו קוף, זאב ותרנגול והוא נותר חסר-אונים משום שלכובע יש מגבלה: הוא מסוגל אמנם להפוך מישהו לדבר-מה אחר אולם אין ביכולתו לחזור אחורנית.
אולם בסוף מציל איתמר את המצב כאשר הוא הופך את התרנגול לאביו.
"איתמר פוגש ארנב" הוא ספר ילדים מאת דויד גרוסמן, שראה אור בהוצאת "עם עובד" בשנת 1988. הספר הוא חלק מסדרת "סיפורי איתמר" המספרים על ילד ג'ינג'י בעל אותו השם.
גיבור הסדרה, הילד איתמר, ניחן באומץ-לב, ואינו חושש ולו אף בקצת מיצורים מטילי-אימה.
אולם הוא משוכנע כי ארנב הוא יצור מפחיד מאין כמוהו בעוד שכידוע לכולם מדובר בחיה עדינה יחסית.
יום אחד הוא נפגש עם ארנב.
הארנב היה משוכנע כי ילד הוא יצור מפחיד מאין-כמוהו, בדיוק כמו שאיתמר היה משוכנע לגבי ארנבים.
אולם כל אחד מהם זכה לדעת להקלתו: "היצור המפחיד" ממנו פחד כל אחד מהם אינו מפחיד ואפילו נחמד.
השניים התיידדו ואף לימדו זה את זה קריאות-הבהלה בהן הם נוהגים להשתמש ("ג'ימליה ג'ים" ו"זוזו בוזו ים פם פוזו").
הסיפור עובד על ידי מיכאל גורביץ' להצגה, יוני רכטר הלחין, התזמורת הפילהרמונית הישראלית מנגנת והשירה מבוצעת על ידי מקהלה, בהשתתפות השחקנים אלי גורנשטיין ועדי צ'זרה בתפקידי הארנב ואיתמר.
איתמר מרזל (נולד ב- 16 במאי 1949) הוא כדורסלן עבר ישראלי.
שיחק כרכז בנבחרת ישראל ובקבוצות הפועל גבת/יגור, הפועל עפולה, הפועל תל אביב ובהפועל חיפה.
מרזל, המתנשא לגובה של 1.85 מטרים, זכה במדי הפועל גבת יגור בגביע המדינה בשנת 1976. מרזל שימש מספר שנים כקפטן נבחרת ישראל והופיע במדיה ב-140 משחקים בהם קלע 594 נקודות.
מרזל הוביל את הנבחרת בחמש אליפויות אירופה וזכה עמה במדליית זהב במשחקי אסיה שהתקיימו באיראן בשנת 1974. בהיותו נער נפצע מרזל מהתפוצצות חבית דלק אך התגבר על פציעתו הקשה.
מרזל נהג לשחק עם חולצת טריקו מתחת לגופיית הכדורסל כדי להסתיר כוויות שנצלקו על עורו בתאונה זו.
בשנת 2022 נכשל בבדיקת סמים שנערכה באליפות ישראל באתלטיקה, בגופו נמצא הורמון הגדילה איפמורלין וכתוצאה מכך הושעה לשנתיים.
לוי החל להתאמן בגיל 13 בקבוצת האתלטיקה של גליל העליון בהדרכתו של מיכאל לובן.
בגיל 16 עבר לפנימיית הדסה נעורים והתאמן אצל רומן כץ.
לאחר מכן התחרה בקבוצת אתלטי כיוונים באר שבע.
כיום מתחרה במסגרת נבחרת האתלטיקה של אוניברסיטת המדינה של ארקנסו בג'ונסבורו.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2008 סיים לוי במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 46.86 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 2009 זכה לוי בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 52.96 מטר ומדליית ארד, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 14.44 מטר.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2010 סיים לוי במקום חמישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 47.68 מטר.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2011 זכה לוי בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.56 מטר ומדליית כסף, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 52.45 מטר.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביוני 2012, הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.34 מטר ובמדליית זהב נוספת בזריקת דיסקוס בתוצאה של 53.94 מטר.
בתחרות שנערכה בהדסה נעורים באפריל 2013 קבע איתמר בהדיפת כדור ברזל שיא ישראלי חדש לגילאי 23 של 18.66 מטר.
חודשיים וחצי לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי הוא זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.15 מטר.
שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרויות המכביה התשע-עשרה הוא זכה בשתי מדליות זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.51 מטר ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 53.32 מטר.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2014 זכה לוי בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, פעם הרביעית ברציפות בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.36 מטר ומדליית כסף, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 48.76 מטר.
במשחקים האירופיים (2015) שנערכו בבאקו אזרבייג'ן ביוני 2015 סיים לוי במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 50.13 מטר ובמקום שביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.23 מטר.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי הוא זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.20 מטר, לפני מרק אלטרמן מהפועל עמק חפר (16.64 מטר) ורועי וסרמן ממכבי חיפה כרמל (15.83 מטר).
בדצמבר 2017 קבע בהדיפת כדור ברזל באולם שיא ישראלי חדש של 18.67 מטר, שיפור לשיא הוותיק בן 34 שנים
ב-27 בינואר 2018 קבע שיא ישראל חדש של 19.36 מטר במהלך תחרות הדיפת כדור ברזל בג'ונסבורו שבארקנסו.
בשנת 2022, במהלך בדיקת סמים שגרתית באליפות ישראל באתלטיקה נתפס עם הורמון הגדילה Ipamorelin בגופו.
בעקבות המקרה הוא הורשע בעבירת סימום והושעה לשנתיים.
משנת 2023 הוא מועסק כמנהל אצטדיון האתלטיקה בגבעת רם - ירושלים.
ההשעיה מעיסוק בספורט פעיל הסתיימה באוגוסט 2024.
רבי איתמר ווֹלגֶלֶרנטֶר מקונסקוולה (ביידיש: וואלגעלערנטער; נפטר בי"ז באייר תקצ"א, 1831) היה מצדיקי תנועת החסידות בדורה החמישי, מתלמידי החוזה מלובלין.
מכונה על שם ספרו משמרת איתמר.
בצעירותו היה סוחר, והיה עשיר גדול.
למד אצל המגיד מקוז'ניץ, החוזה מלובלין, ו"היהודי הקדוש" מפשיסחא.
הוא קיבל מהם רבות, בהם דברי תורה בתורת הסוד, ובספרו הוא מביא מדברי תורתם.
הוא ידע לנגן על כינור, ונהג לערוך עם תלמידיו תיקון חצות כשהם מנגנים.
הוא למד עם תלמידיו תורת הנגלה, ובשבתות נהג לומר דברי תורה על שיר השירים, ההפטרה ופרשת השבוע, ולאחר השבת נהג לרשום את דבריו.
הוא כתב פירושים על התורה, ההפטרות, חמש מגילות, ארבע פרשיות וימים טובים, ליקוטים על התנ"ך, תהילים וזוהר.
וכן חיבור קבלי על שיר השירים, אך למעשה הודפס רק פירושו לתורה ומעט חידושים על התלמוד בבלי ותלמוד ירושלמי ותשובה הלכתית לבנו רבי אלימלך בנוגע למנורה בעלת שבעה קנים.
נפטר מכולרה, בזמן מגפת הכולרה השנייה.
ספרו משמרת איתמר נדפס בוורשה בשנת תר"ל על ידי בנו רבי חיים משה יצחק וולגלרנטר (חתנו של רבי שמואל ישעיה הורביץ, בן רבי ישראל בנו של החוזה מלובלין).
הספר יצא במהדורה חדשה ומוערת על ידי משה חיים רובינפלד, ירושלים תשס"ה (2004), שני כרכים.
בספר הסכמות מרבי ישעיה מושקט מפראגא, רבי יוסף שאול נתנזון ה"שואל ומשיב", רבי יהודה לייב איגר מלובלין ורבי צדוק הכהן מלובלין.
רבי לייב איגר כותב בהסכמתו "ספר כזה...
אין שייך כלל נתינות הסכמה על הדברים...
כפי ששמענו שהיה מפורסם לקדוש וטהור וגדול בישראל בדורות שלפנינו...
ודברי הספר בעצמן יעידון לכל רואיהם ויכירום כי מקורם ברוך וממקום קדוש נובעים...".
בספר מובאים לא מעט דברי תורה בשמו של היהודי הקדוש מפשיסחה, ובהיותו מקור מוקדם יחסית הוא נחשב לאחד המקורות המהימנים למשנתו.
איתמר (איתקה) פרת (1933 - 4 באוגוסט 2025) היה משורר, עורך, סופר, מתרגם וגאולוג ישראלי.
פרת נולד ב-1933 באמסטרדם שבהולנד.
בגיל 4 נשלח ללמוד בבית-ספר בשיטת מונטסורי, המטפחת בעיקר את הנטיות האינדיבידואליות של התלמיד.
בגיל 5 עבר ללמוד באחד מבתי-הספר היהודיים הגדולים באמסטרדם, שם החל ללמוד בכיתה ב', למרות היותו צעיר משאר התלמידים, מאחר שכבר ידע לקרוא ולכתוב ואת יסודות החשבון.
בבית-ספר זה למד, בנוסף ללימודים הכלליים, גם עברית כשפה שנייה ויהדות.
הוריו היו ציונים ושאפו זמן רב לעלות לארץ, אך העלייה התעכבה בשל הגבלות המנדט הבריטי.
הבקשה לעלייה הוגשה בסביבות מועד לידתו, אך הסרטיפיקט המיוחל הגיע רק כשהיה כמעט בן 7.
פרת עלה עם משפחתו לארץ בסוף 1939, לאחר שמלחמת העולם השנייה כבר החלה, דרך ביירות, באונייה "שמפוליון".
מביירות הגיעו באוטובוס ערבי לגבול שבין המנדט הצרפתי על לבנון למנדט הבריטי על פלשתינה בראש הנקרה.
העלייה הייתה מטעמים אידיאליסטיים ציוניים, ולא כבריחה, שכן הולנד נכבשה במפתיע על ידי גרמניה הנאצית רק 4–5 חודשים לאחר שעלו.
בשנים הראשונות לעלייתו חש פרת נוסטלגיה וגעגועים עזים לעולם ילדותו שנכחד, דבר שלפי עדותו בא לידי ביטוי גם ביצירתו.
לאחר חציית הגבול, הובאו פרת ומשפחתו לבית עולים בחיפה, אך האם לא הסכימה להישאר בו, והם נסעו לבת ים, שם גר דודו עם משפחתו.
פרת נשלח עם בת דודתו לבית ספר דתי, תלמוד תורה.
לדבריו שכח לחלוטין את השפה העברית שלמד בבית הספר היהודי באמסטרדם ונאלץ להתמודד עם קשיים של שפה חדשה.
על פי החוק המנדטורי, אסור היה לאביו לעבוד כרופא במשך 5 שנים, ולכן נקלט האב כמתנדב בבית החולים הדסה הר הצופים, עם הבטחה לקלוט אותו כרופא מן המניין לאחר שיקבל את הרישיון לעסוק ברפואה בארץ.
לשם כך עברה המשפחה לגור בשכונת בית הכרם בירושלים, שבה גר מגיל 8 עד 16. את התקופה הזאת הוא זוכר כתקופה מאושרת, למרות המצב הכלכלי הקשה, הצל המרחף של השואה באירופה והפחד מפני כיבוש הארץ על ידי הגרמנים.
כנער היה תלמיד מצטיין, במיוחד באנגלית, שנהג להרבות בקריאה בה, זכר היטב את מה שקרא ועסק גם בכתיבה יוצרת.
בגיל 16 הצטרף לתנועת הצופים ונתפס לרעיונות אידיאליסטיים חלוציים, סוציאליסטיים ואפילו בולשביסטיים, שהיו חדשים עבורו.
במקביל היה בגדנ"ע ועסק בהקמת ביצורים.
כהמשך טבעי להיותו בתנועת הצופים התגייס לנח"ל, ובמסגרת זאת הגיע לקיבוץ חצרים.
גם בתקופה זו המשיך לקרוא ולכתוב שירה, אך לא הראה לאף אחד את מה שכתב.
הדבר היחידי שאי-פעם פרסם היה שיר ששלח למוסף הספרותי של העיתון "למרחב" תחת הפסבדונים איתמר הלוי.
עם זאת, כתב שירי הזדמנות, מקאמות ובדיחות לרגל אירועים שונים, במסגרת חיי החברה התוססים שם באותה תקופה, אותה הוא תיאר כנהדרת ומלאת סיפוק.
שם גם התפתח הקשר עם אשתו הראשונה, אם ארבעת ילדיו, אותה הכיר כבר בגיל 15–16 בירושלים, לכדי חברות זוגית.
הזוגיות הזאת גרמה בסופו של דבר לעזיבתו את הקיבוץ ולחזרתו לירושלים.
הם נישאו כשהיה בן 23. בתו הבכורה, חמוטל, נולדה כשהיה בן 30.
בירושלים החל בלימודי גאולוגיה כדי לממש תשוקה ישנה להיות מדען שחוקר את היווצרות היקום.
כגאולוג עבד עד גיל 67 כעורך מדעי וכחוקר במכון הגאולוגי לישראל.
עסק בתחום חקר החוף, והוציא יחד עם עמיתו גדעון אלמגור את הספר "חוף הים התיכון של ישראל", שמהדורתו החמישית יצאה לאור במאי 2020. הוא תרגם את ספרם של פיטר דוגלס וורד ודונלד בראונלי "חייו ומותו של כדור הארץ" בתחום האסטרוביולוגיה וכתב מאמרים ומחקרים.
בין היתר כתב את "Stone Building and Building Stone in Israel", והשתתף בעריכת קובץ המאמרים "הגאוגרפיה והגאולוגיה של ארץ ישראל וסביבותיה במקורות היהדות" ובכתיבת "חוף הים התיכון של ישראל", "סיכונים לאורך מצוק השרון", ו-"So Small – a Journey into Matter with the Scanning Electron Microscope".
בנוסף לכך עסק גם בהדרכת טיולים, בעיקר של קבוצות מהולנד.
לאחר גירושיו מאשתו הראשונה, התגורר במשך כ-10 שנים בשואבה, בבית שבנה בעצמו בשעות הפנאי על חלקת המשפחה.
במקביל עסק גם בעבודות תרגום ועריכה.
בין היתר תרגם מהולנדית לעברית את ספרה של קלרה אשר-פינקהוף "ילדי כוכבים" על תקופת השואה בהולנד.
כך הכיר את אשתו השנייה, עתליה (תלי) זילבר, שהייתה העורכת הלשונית של הספר מטעם הוצאת יד ושם.
פרת גר שנים אחדות ביישוב כמון בגליל.
נפטר בכמון ב-4 באוגוסט 2025.
במהלך חייו הרבה פרת ליצור ולכתוב, אך הטקסטים לא ראו אור ולא הגיעו לקהל הרחב, אלא נותרו יצירות שנכתבו "למגירה", חוץ משיר אחד, "אסיף" .
לדברי פרת, הוא כתב במהלך השנים הרבה שירים, בשלוש שפות (עברית, הולנדית ואנגלית), וגם תרגם שירים של אחרים, ולא מעט מהם טובים בעיניו כמו "אסיף", ואף יותר טובים, אך מעולם לא עשה שום מאמץ לפרסם את שיריו.
השירים נותרו מפוזרים לאורך שנים, וחלק אבדו.
פרת מתאר את הסוגה הספציפית שלו ככתיבה לאדם ולרגע ("מקאמה").
זה כולל פתקים, הקדשות, אירועים וכו'.
הטווח הוא רחב – חגים, משפחה, חברים ללימוד, לצבא, לעבודה, לקורסים, לטיולים.
לדבריו רובם ככולם מוצלחים למדי, ספוגי הומור (לפעמים סרקסטי מדי), אבל מטבע הדברים הם עבור חוג קטן, וזר לא יבין – אם כי זר בהחלט יוכל ליהנות מהרבה דברים, בלי לחוש את העוקץ.
באוקטובר 2013, לאחר שמלאו לו 80 שנה, יזמה משפחתו את הוצאת ספר שיריו "חגיגת אסיף", שמכיל עשרות רבות של שירים, מקאמות ותרגומי שירה, שכתב פרת משחר נעוריו ועד הגיעו לגיל 80. מדובר באותן יצירות שבמשך כל השנים נשמרו במגירה.
בהפקת הספר והוצאתו לאור סייעו אשתו השנייה ואחיו, הגרפיקאי עמרם פרת, שעיצב אותו.
בדצמבר 2020 יצאה מהדורה שנייה, מקוונת, של הספר "חגיגת אסיף".
בין עבודותיו כמתרגם, כסופר כעורך וכגאולוג:
"הקוסם מארץ עוץ" מאת: ל.
פרנק באום (תרגום מאנגלית), הוצאת מודן, 1979.
"עלילות דון קישוט" (מהדורה לילדים בעיבוד של שולמית רונאל), 1984.
"ילדי כוכבים" מאת: קלרה אשר-פינקהוף (תרגום מהולנדית), הוצאת יד ושם, סדרה לנוער ע"ש קורצ'אק, 1991.
"פרי התאווה" מאת: קארל חלסטרה ון לון (תרגום מהולנדית), הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2003.
"אבני הכותל המערבי וכותלי הר הבית" בכתב העת "אריאל", תמוז תשס"ז (יולי 2007).
"אני אכתוב את התנ"ך", הוצאת ספרי ניב, 2022.
השיר "אסיף" ("אסוף את המעשים")
השיר "אסיף" - המוכר יותר בשם "אסוף את המעשים" לפי שורתו הראשונה - נכתב לזכר אחותו תרצה רבינוביץ', שנהרגה בתאונת דרכים בשנת 1976 בערב חג הסוכות.
השיר הולחן על ידי נעמי שמר וזכה להצלחה גדולה ולביצועים רבים.
בתו, חמוטל פרת, הייתה בעבר מפיקה ועורכת תוכניות טלוויזיה.
היום היא מנחה פדגוגית ומנחת קבוצות המתמחה בפיתוח מקצועי של אנשי חינוך.
בנו, אילון פרת, הוא עיתונאי חוקר בעיתונות הכתובה ובטלוויזיה ומפיק ומביים של סרטים תיעודיים.
בנו, תומר פרת, הוא פובליציסט (כתב ב"הארץ"), בלוגר וסופר.
עסק גם בעיצוב גופי תאורה.
בנו, יפתח פרת, הוא מוזיקאי.
אשתו השנייה, עתליה (תלי) זילבר, הייתה מתרגמת ועורכת, זוכת פרס טשרניחובסקי.
אחיו, עמרם פרת, היה גרפיקאי בכיר ומאייר.
איתמר מרכוס (נולד ב-29 באוגוסט 1953) הוא פעיל פוליטי ימני וחוקר ישראלי, מומחה לאידאולוגיה ומדיניות פלסטינית, מייסד ומנהל מכון המחקר "מבט לתקשורת פלסטינית".
איתמר מרכוס נולד בניו יורק לארתור והדסה מרכוס, אשר משפחותיהם היגרו לארצות הברית שנים קודם.
האב היה בעלים של חברת הטקסטיל , אשר נוסדה על ידי המשפחה ב-1911, ופעיל בבית הכנסת.
האם עסקה בפעילות למען מטרות ישראליות וציוניות, והקימה ב-1979 את "הקרן המרכזית לישראל", המסייעת לארגונים ציוניים ויהודיים, ותורמת כספים לקידום מטרות צדקה בישראל.
עד שנת 2010 שימש מרכוס כסגן נשיא של הקרן, אשר מזוהה עם הימין הישראלי.
מרכוס למד בבית הספר התיכון "רמז", ישיבה תיכונית מעורבת של גברים ונשים הממוקם באפר איסט סייד.
השלים תואר ראשון במדע המדינה בסיטי קולג' של ניו יורק.
למד בישיבת הכותל במהלך הלימודים לתואר הראשון ובסיומם.
התנדב לשירות בצה"ל בתפקיד "משנה טכני" בחיל התותחנים.
אחרי השירות שב לארצות הברית והשלים תואר שני בתרבות יהודית.
ב-1974 עלה לישראל יחד עם אשתו והחל ללמד בתיכונים דתיים, בהם בית הספר "פלך" ותרבות ומחשבת ישראל בגימנסיה רחביה בירושלים.
מרכוס כתב ופרסם שלושה ספרי ילדים.
נשוי לשלי, מתאמת אקדמית של לימודי תואר ראשון בריפוי בעיסוק לסטודנטיות חרדיות בבני ברק.
מתגוררים בהתנחלות אפרת יחד עם שאר בני המשפחה שעלו לישראל.
לזוג חמישה ילדים וארבעה נכדים.
פעילות ציבורית והקמת "מבט לתקשורת פלסטינית"
ב-1992 היה יועצו של שר הדתות, שמעון שטרית, וסייע לו בתחומים שונים, בהם הצעות לשיפור יחסי חילונים-דתיים בחברה הישראלית וקידום נושא הגישור בבתי הדין הרבניים.
בזמן הסכמי אוסלו הביא מרכוס אל שטרית ואל חבר הכנסת עמנואל זיסמן הקלטות של שידורי הטלוויזיה הפלסטינית, בהם נאומים שנשא יאסר ערפאת ודברים של בכירים ברשות הפלסטינית, הנוגדים את רוח הסכמי אוסלו, במטרה לתת להם חשיפה נרחבת.
ההקלטות נחשפו במסיבות עיתונאים יזומות בכנסת.
אחת ההקלטות פורסמה שבוע לפני הבחירות לכנסת הארבע עשרה, בה נראה מרואן כנפאני, דוברו של ערפאת מתייחס לביטול האמנה הלאומית הפלסטינית.
ב-1996 הקים מרכוס את מכון המחקר "מבט לתקשורת פלסטינית" באמצעות כספי תרומות של יהודים ונוצרים אוונגליסטים בארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
במסגרת תפקיד זה מונה על ידי בנימין נתניהו לשמש כחבר בוועדה המשולשת הישראלית-פלסטינית-אמריקאית למניעת הסתה שהוקמה לאחר הסכמי וואי.
בפברואר 2007 הציג מרכוס לצידה של הסנאטורית הילרי קלינטון דו"ח המנתח את ספרי הלימוד החדשים לתלמידי י"ב ברשות הפלסטינית במסיבת עיתונאים בסנאט האמריקני בוושינגטון.
ב-2011 כתב מרכוס יחד עם נאן ז'אק זילברדיק, חוקרת במכון "מבט לתקשורת פלסטינית", את הספר "Deception: Betraying the Peace Process", שבחן במשך שנה שלמה את התקשורת הפלסטינית ובעיקר את שידורי הטלוויזיה החל ממאי 2010 בסמוך למשא ומתן בין ישראל לפלסטינים.
ממצאי הספר קובעים שהרשות הפלסטינית מעודדת הסתה ואלימות כלפי ישראל החותרים תחת הניסיונות להגיע להסכמה ופתרון של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מרכוס הרצה והציג את ממצאי המחקרים של "מבט לתקשורת פלסטינית" בפני חברים בקונגרס האמריקני וחברי פרלמנט בקנדה, בריטניה, צרפת, גרמניה, האיחוד האירופי ועוד.
כמו כן, הרצה בכנסים ובאוניברסיטאות ונוהג להתראיין ולתת פרשנויות ברשתות BBC, פוקס ניוז, CNN, ולהכין ניירות עמדה ותדרוכים בנושא ההסתה עבור משרד ראש הממשלה ומשרד החוץ.
מרכוס שימש כעד מומחה בסדרה של תביעות שהגישו נגד הרשות הפלסטינית משפחות ישראלים שנרצחו במהלך האינתיפאדה השנייה.
באוגוסט 2013 דחתה השופטת דליה גנות את התביעות ובפסק הדין מתחה ביקורת על חוות דעתו של מרכוס.
בשנת 2015 זכה מרכוס בפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ' המוענק על ידי האגודה לזכות הציבור לדעת על פועלו ב"מבט לתקשורת פלסטינית".
באותה שנה החל להופיע בפינה שבועית בערוץ 20 בה הוא מביא סיקור של התקשורת הפלסטינית.
איתמר יער (נולד ב-8 בפברואר 1955) הוא אל"ם במילואים ששימש בין היתר מפקד חטיבת שריון וסגן ראש המועצה לביטחון לאומי.
איתמר התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל בשנת 1973 במסגרת גרעין לקיבוץ כפר חרוב ושרת כלוחם.
עבר הסבה לשריון, הכשרה כתותחן וסיים קורס מפקדי טנקים בהצטיינות.
בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים, מדריך וסמ"פ בקורס קציני שריון ואף כקצין הרכב של קק"ש.
יער שימש במספר תפקידים בחיל ובהם מפקד פלוגות, סמג"ד וק.
אג"מ בחטיבה 460, וקצין אג"ם בחטיבה 500 בחלק השני של מלחמת לבנון הראשונה שימש כמפקד גדוד 195, מפקד גדוד 34 ומפקד קורס מפקדי טנקים 532. בהמשך שימש סגן מפקד חטיבה 401, ק.
האג"מ של חיל השריון, מפקד חטיבת שריון 330, כקצין האג"ם של מפקדת חיילות השדה וראש מחלקת ארגון באגף התכנון במטה הכללי.
בתפקידו האחרון בצה"ל שימש כנספח צה"ל ונציג משרד הביטחון בבריטניה, אירלנד ופינלנד.
לאחר סיום שירותו בצה"ל ב-2002 כיהן כסגן ראש המועצה לביטחון לאומי ואחראי להערכת מצב הביטחון הלאומי, תחומי הביטחון וביטחון הפנים עד לשנת 2008.
לאחר מכן הקים חברת ייעוץ ארגוני, שימש יועץ למנכ"לי משרד הביטחון, המשרד לביטחון הפנים, המשרד לנושאים אסטרטגיים והיה ממקימי המשרד להגנת העורף.
שימש כדירקטור בכלל פיננסים בטוחה, בוועדת הביקורת של מפעל הפיס, ובוועד המנהל של אגודת החרשים והמועצה לשלום וביטחון.
משנת 2021 משמש חבר הוועד המנהל ומנכ"ל בהתנדבות של תנועת "מפקדים למען ביטחון ישראל".
יער שימש כשופט במשפט גבעתי ב' לאחר האינתיפדה הראשונה, חבר בוועדת ברודט בנושא משאבי הביטחון, חבר בוועדת מרידור לתפיסת הביטחון וועדת ליבנה לסוגיית העורף האזרחי.
לאיתמר יער תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת ת"א, תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה, בוגר המכללה לפיקוד ומטה בצה"ל והוא מוסמך הקולג' המלכותי ללימודי ביטחון RCDS בלונדון.
איתמר מלמד מדיניות ציבורית לתואר שני בינ"ל, בתוכנית לניהול מצבי חרום ואסון באוניברסיטת ת"א מאז 2011.
איתמר מדיקל בע"מ היא חברה העוסקת בפיתוח ושיווק מכשור רפואי לאבחון הפרעות נשימה בשינה, ולאבחון מוקדם של טרשת עורקים.
איתמר מדיקל נוסדה בשנת 1997 על ידי ד"ר גיורא ירון, פרופ' דניאל גור, פרופ' פרץ לביא ומרטין גרסטל, וקרויה על שם אחיו של ד"ר ירון, סגן , שנהרג במלחמת יום הכיפורים, במהלך מבצע קינוח לכיבוש החרמון, בעת ניסיון לחלץ פצוע מהמחלקה עליה פיקד.
על מעשהו זה קיבל את עיטור העוז.
בשנת 2000 השקיעה חברת מדטרוניק 20 מיליון דולר באיתמר מדיקל.
ב-2007 הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב וגייסה 105 מיליון שקל הנפקה ראשונה של מניות, איגרות חוב להמרה ואופציות.
בנוסף, לחברה יש משרדים בארצות הברית.
בשנת 2015 הפכה קבוצת ההשקעות ויולה לבעלת המניות הגדולה בחברה לאחר שהשקיעה בה כ-28 מיליון דולר.
בשנת 2017 חתמה החברה על הסכם הפצה עם חברת המכשור הרפואי הבינלאומית פיליפס.
בספטמבר 2021 נרכשה על ידי חברת "זול מדיקל" (ZOLL Medical) מקבוצת Asahi Kasei מיפן, תמורת 538 מיליון דולר.
מוצריה החברה מבוססים על אות ה-(PAT (Peripheral Arterial Tone ומאפשרים גילוי בשלב מוקדם של מחלת לב, וגילוי הפרעות נשימה בזמן שינה ללא צורך באשפוז.
חברת איתמר מדיקל היא זו שאיתרה את אות ה-PAT לראשונה.
האות מודד את השינוי בנפח הפעימה של העורקים ההיקפיים, וכן מדדים שונים בפעילות העורקים, שמשקפים את השינוי בתפקוד שכבת האנדותל.
ה-WatchPAT, מכשיר הדגל של החברה המבוסס על המצאה של פרופ' פרץ לביא, ד"ר יעקב (קובי) שפי וד"ר בוב שנאל, מאפשר לבצע בדיקת ללא צורך באשפוז, זאת תוך כדי צמצום כולל של עלות הטיפול.
מוצר זה מאבחן הפרעות דום נשימה בשינה שהוכחו, בין היתר, כגורם סיכון משמעותי למחלות קרדיולוגיות וליכולת לטפל בהן, ושהטיפול בהן מקטין את הסיכון ואת התוצאים הקרדיווסקולרים הנלווים.
מאז שנת 2014 ,החברה מתמקדת בשיווק מוצריה ושירותיה בתחום הקרדיולוגי, בעיקר בארצות הברית, באמצעות ארגון מכירות ישיר ובתמיכת הסכם שיווק עם חברת מדטרוניק.
המוצר השני של החברה, ה-EndoPAT, מאבחן אי תפקוד אנדותלי, שהוכח כמנבא של מחלות קרדיווסקולריות.
המוצר קיבל את אישור מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) בשנת 2004. בשנת 2007 החלה בשיתוף פעולה עם חברת התרופות מרק (Merck) בניסוי תרופתי בתחום מחלות הלב, בו איתמר מדיקל סיפקה מידע קליני בניסוי שנערך בכמה אתרים באמצעות מכשיר ה-EndoPAT.
אך המכשיר לא זכה להצלחה מסחרית.
איתמר לסרי הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמש כראש חטיבת תורה והדרכה באגף המבצעים בצה"ל.
לסרי התגייס לצה"ל ושובץ בחיל התותחנים.
ב 4 באוגוסט 2024 סוכם לתפקיד ראש חטיבת התורה וההדרכה בדרגת תת-אלוף, תפקיד אליו נכנס בסוף אוקטובר 2024.
איתמר ציגלר הוא מוזיקאי, מפיק ונגן, חבר בלהקת החצר האחורית, מפיק מוזיקלי ושותף של הראפר-אמן טדי נגוסה, נגן של הבלקן ביט בוקס, אביתר בנאי, תומר יוסף ועוד.
ציגלר גדל ברמת גן, בילדותו-נערותו שיחק כדורסל והחל לעסוק במוזיקה בעקבות אחיו הגדול, יובל.
התחיל את דרכו המוזיקלית כנגן באס.
כבר בגיל 17 הוא ניגן עם הגיטריסט המחונן עוז נוי.
בגיל 18 צורף להרכב הבלוז של רוני פיטרסון, שבמסגרתו ניגן עם אמנים אורחים כמו הגיטריסט Hiram Bullock (סטינג, מיילס דייוויס, פול סימון ועוד), הבלוזיסט ג'ון פריש ועוד.
בסוף שנות ה-90, הקים יחד עם אחיו את להקת ההיפ הופ האלטרנטיבית "סייד אפקט", מחלוצות להקות הראפ הישראלי.
ב-1997 הלהקה נסעה לניו יורק, שם הוחתמה על ידי חברת התקליטים Def Jam, הקליטה והופיעה ברחבי ארצות הברית.
אחיהם הצעיר של איתמר ויובל, יוני ציגלר, יצר את סרט התעודה "בשבילי הם יותר טובים מהביטלס" (Better Than The Beatless) שליווה את ההרכב.
בשנת 2000 הלהקה התפרקה אך איתמר נשאר בניו-יורק.
איתמר היה מעורב בסצנת האינדי הברוקלינאית רבת ההשפעה, הוא ניגן עם להקת דה בלאם (The Blam), ועם פינק נויז (Pink Noise) (עם יובל ציגלר על גיטרה, הסולנית שרון סולמי והמתופף יובל ליאון), אשר את תקליטם האחרון הפיק דייב סיטק (TV On The Radio, Yeah Yeah Yeahs, Chemical Brothers ועוד).
פינק נויז ואיתמר עבדו גם עם המפיק ואיש הסאונד ויקטור ואן ווט (PJ Harvey, Nick Cave), וב-2010 ניגן ציגלר בהקלטות של הזמרת כריסי היינד (The Pretenders) בהפקתו של וואן ווט.
מתחילת הדרך בניו יורק שיתף ציגלר פעולה עם חברו המתופף והמפיק תמיר מוסקט והיה חלק ממשפחת Vibromonk Studios, מתקליטו הראשון של תומר יוסף, דרך ויקטוריה חנה, להקת שוטנז (Shotnez) ועד הבלקן ביט בוקס עם הקמתה בניו-יורק ב-2005 שבה איתמר מנגן עד היום.
ב-2010 הקליט ציגלר אלבום עם חברו הטוב, הגיטריסט סטיבן אולריך (Stephen Ulrich) אשר מוכר לאניני טעם מההרכב האינסרומנטלי הניו יורקי ביג לייזי (Big Lazy).
"אולריך ציגלר" (Ulrich Ziegler) הוא שמו של דואט הגיטרות שהקימו השניים.
בקיץ 2012 הם חגגו את הוצאת התקליט בהופעה מיוחדת במוזיאון ה-MoMA בניו-יורק.
הפודקסט האמריקאי הפופולרי This American Life מעטר את שידוריו בקטעים מתוך האלבום הזה.
במקביל לפעילות הזאת, ציגלר כתב והפיק את שלושת אלבומי הסולו שלו שהקליט באולפנו הפרטי בניו יורק.
תקליטיו זכו לביקורות אוהדות בארץ ובחו"ל.
האלבום Memories Of Now שיצא בישראל בחברת התקליטים אנובה, אף נבחר לאלבום החודש (פברואר 2011) על ידי מגזין האינדי הניו-יורקי The Deli.
מאז הגעתו חזרה לארץ ב-2011, איתמר פעיל כמפיק, מלחין ומבצע בהרכב "החצר האחורית" יחד עם חבריו תומר יוסף, גדי רונן והפזמונאי יענקל'ה (יעקב) רוטבליט.
ההרכב הוציא עד כה שלושה אלבומים.
אלבומם הראשון נבחר לאלבום העשור של תחנת הרדיו 88fm.
שירים רבים של ההרכב משמשים פסקול להפגנות של תנועות המחאה, מאז "מחאת בלפור", דרך ההפיכה המשפטית ועד משפחות החטופים.
איתמר גם יוצר מוזיקה לסרטים וסדרות טלוויזיה.
בשנת 2016 יצא לאקרנים הסרט "ג'נקשן 48", בבימויו של אודי אלוני, לו הלחין את המוזיקה, יחד עם הראפר האקטיביסט תאמר נפאר.
על כך זכו שניהם בפרס אופיר למוזיקה המקורית הטובה ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2016.
ב-2018 איתמר הפיק אלבום ללהקת ההיפ-הופ הפלסטינית-ישראלית, דאם, (DAM) מחלוצות ההיפ הופ הערבי.
האלבום Ben Hanna Wa Maana יצא ביוני 2019 בחברת התקליטים הלונדונית Cooking Vinyl.
איתמר ותאמר ממשיכים לשתף פעולה וב-2022 שוחרר הסינגל "Go There" בהפקתו.
ב-2020 חבר איתמר לסקסופוניסט אורי קפלן, המתופף תמיר מוסקט והגיטריסט אורי כנרות ויחד הם הקימו מחדש את ההרכב הניו יורקי שוטנז Shotnez.
הלהקה הוציאה את אלבומה השני, Dose A Nova, באוקטובר 2022.
בשנת 2018 הוציא לאור בהוצאת ידיעות ספרים את ספר הילדים "אל"ף בי"ת", בשיתוף עם המאיירת האירית נסה ראיין, אמה של בתם המשותפת, ליר.
ב-2020 חבר איתמר לראפר טדי נגוסה, והפיק והלחין את אלבומו עטור השבחים "זה בדם שלי" שיצא ב-2020.
בספטמבר 2024 הוציאו השניים את האלבום "נקודה".
ציגלר מתגורר בתל אביב עם בת זוגו, הכוריאוגרפית והרקדנית זוהר קרני.
אימו היא העורכת עליזה ציגלר.