tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המתקפה תוכננה כך שהיא תפתיע את כוחות צה"ל שלא ציפו לנוכחות רק"ם בסיני בתוך חצי שעה בלבד מפרוץ המלחמה (שהוא הזמן שנדרש לחציה של האגם המר הקטן בשיט אמפיבי).
אלא שיכול היה לצפות לחציית רק"ם רק בחלוף מספר שעות עד לפרישת גשרים כבדים ופריצת מכשול סוללת העפר שהקימה ישראל לאורך הגדרה המזרחית של תעלת סואץ.
מלחמת יום הכיפורים בחזית הדרום נפתחה ב-6 באוקטובר בשעה 14:00, כאשר הצבא המצרי פתח באש ארטילרית שבחסותה צלח את תעלת סואץ ממערב למזרח לכל אורכה על גבי 11 גשרים שהוקמו בשעות המלחמה הראשונות.
כחלק מתוכנית הצליחה יועדה חטיבה אמפיבית 130 לצלוח את האגמים המרים בגבול בין גזרות האחריות שבין שתי הארמיות, לכבוש את בסיס אום חשיבה ולהשתלט על הצד המערבי של מעבר המיתלה ומעבר הגידי ובכך לנתק דרכים שעליהם היו צפויים לעבור כוחות מילואים של צה"ל בדרכם אל חזית הקרבות בתחילת המלחמה.
הפעולה מצרית לכיבוש בסיס אום חשיבה ולהשתלטות על מעברי המתלה והגידי החלה בשעה 14:10 בחצייה של גדוד 602 את האגם המר הקטן.
הגדוד חצה את האגם המר באמצעות נגמ"שים, שריוניות וטנקים מדגם PT-76 שכולם אמפיביים.
החציה של האגם נמשכה כחצי שעה.
אזור הנחיתה היה בגדה המזרחית במרחק של 5 - 7 ק"מ מצפון למוצב הישראלי "ליטוף".
שאר הכלים יצאו מהאגם והיו למעשה הטנקים והנגמ"שים המצריים הראשונים בסיני במלחמה.
הגדוד המצרי נתקל עם נחיתתו במחלקת טנקים בפיקוד אורי אגמון מפלוגה ג' מגדוד 52 בחטיבת שריון 14. מפקדי פלוגה ג' הופתעו מהימצאות כלי רק"ם בצידו המזרחי של האגם שלא נכלל בתרחישים הצפויים ונמנעו מפתיחה באש מחשש לפגיעה בכוח צה"ל.
הפלוגה הישראלית פתחה באש רק בטווח קצר של כ- 40 מ' לאחר שהוברר בוודאות שהכוח שנצפה מולם הוא מצרי.
בקרב שהתנהל בטווחים שבין 40 מ' לבין 2,000 מ' נפגעו טנקים ונגמ"שים מצריים רבים.
בשלב זה פרקו מהנגמ"שים המצריים חיילי קומנדו שהסתערו רגלית על הטנקים הישראלים כאשר חלק מנסים לטפס עליהם.
בקרב בין חילי הקומנדו לטנקים הישראלים נפגעו טנקים ישראלים אחדים מכלי נ"ט אישיים, מרימוני יד שהוטלו על הטנקים ומירי מנשק אישי.
חלק מהגדוד המצרי שצלח את האגם עקף מצפון את אזור הקרב עם פלוגה ג' הישראלית ונע כ־ 14 ק"מ מזרחה.
שם נתקל בכוח מגדוד טנקים 46 של צה"ל שפגעו בו קשה.
חיילי הגדוד המצרי ששרדו את הקרב נמלטו בשעות הערב רגלית מערבה לראש הגשר המצרי וחברו לכוחות דיוויזיה 7. הגדוד השני בחטיבה 130 שמספרו 603 צלח את האגם המר והגיע לגדה המזרחית בשעה 16:00 לערך, אך נתקל בפלוגת טנקים ישראלים וכן נפגע מהאוויר.
בעקבות ההיתקלות בכוח הישראלי הגדוד נטש את המשימה לכיבוש אום חשיבה לטובת כיבוש המוצב הישראלי כברית שאותה הוא ביצע בהצלחה.
משימת חטיבה 130 לכיבוש בסיס המודיעין והשליטה אום חשיבה והשתלטות על מערב המעברים המתלה והגידי לא הושגה.
בסוף יום המלחמה הראשון חטיבה אמפיבית 130 הפסיקה לתפקד ככוח לוחם.
חיילי החטיבה 130 ששרדו את ההקרבות נמלטו מערבה רגלית וחברו אל מערכי הארמייה השלישית שצלחו את התעלה.
בעקבות נסיגת כוחות חטיבה 130 נוצר מרווח בין השטחים שהוחזקו על ידי הארמייה השנייה והשלישית.
מרווח זה שלא הוחזק על ידי כוחות מצריים נוצל ליצירת מסדרון צליחה ישראלי בתעלת סואץ במבצע אבירי לב.
הקרב על ספרד: מלחמת האזרחים הספרדית 1936–1939 הוא ספר עיון מאת ההיסטוריון הבריטי אנטוני ביוור, שיצא לאור בשנת 2006. מדובר במהדורה מעודכנת ומורחבת של ספרו הקודם של ביוור משנת 1982, שנשא את השם מלחמת האזרחים בספרד 1936–1939. (שיצא בעברית על ידי הוצאת יבנה, 2004, תרגם אריה חשביה)
ביוור, הידוע בשל גישתו הנרטיבית והמחקרית גם יחד, בוחן בספר זה את הסיבות למלחמת האזרחים, את ההתפתחויות האידאולוגיות, המדיניות והצבאיות של המלחמה, ואת ההשפעה הבין-לאומית הרבה שהייתה לה.
הספר משלב תיאורים מפורטים של הקרבות, דיונים באסטרטגיה הצבאית, תיאורי הדמויות המרכזיות בלחימה, וסיפורי עדות מרגשים של לוחמים ואזרחים מכל צדדי המתרס – כולל רפובליקנים, פשיסטים, אנרכיסטים, אינטרנציונליסטים וקומוניסטים.
כחלק מהמהדורה החדשה, ביוור כלל גם מסמכים שטרם היו זמינים לציבור במחקרו המקורי, ועידכן את מסקנותיו לאור גישה למקורות ארכיוניים חדשים.
הספר מצטיין ברוחב היריעה ההיסטורית שהוא מציג ובשילוב בין זוויות צבאיות, פוליטיות, וחברתיות כאחד.
בעיתון הגרדיאן, תיאר אותו פיירס ברנדון כ"מחקר מבריק שמאיר באור חדש את אחד הקונפליקטים המכריעים של המאה ה־20".
גם כתבי עת אקדמיים כגון International Affairs ו-History שיבחו את היקף המחקר והאיזון שבו נקט המחבר.
הקרב של טובי הצב הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי בצבעי טכניקולור בסדרת "סימפוניות טיפשיות" של וולט דיסני, בבימויו של וילפרד ג'קסון.
זהו סרט המשך לסרט הקצר משנת 1935 "הצב והארנב", והוקרן בבכורה ב-22 באוגוסט 1936.
הפעם העלילה סובבת סביב קרב איגרוף.
הסרט הקצר כולל דמויות אחרות מהזיכיון "סימפוניות טיפשיות", כולל אלמר הפיל וטילי הטיגריסית מהסרטון "אלמר הפיל", החזיר החלילן, החזיר הכנר, החזיר המעשי והזאב הגדול והרע מהסרטון "שלושה חזירים קטנים", וג'ני רן והקוקייה מהסרטון "מי הרג את קוק רובין?".
הסרט הופץ בפורמטים של VHS, לייזרדיסק ו-DVD במדינות שונות.
מקס הארנב מתאגרף מול טובי צב ומביס אותו קשות בסיבוב הראשון.
בין כל סיבוב, ג'ני רן מהסרטון "מי הרג את קוק רובין?" אומרת לטובי שהיא אוהבת גבר שלוקח את הזמן שלו, דבר שנראה כאילו מרענן אותו.
בסיבוב השני, מקס מצהיר על המכה הסופית שלו, אבל טובי נסוג לתוך השריון שלו כדי להימנע מאגרופים של מקס.
כשהוא מרגיש נשדד, מקס דורש מטובי לצאת ולהתמודד מולו, אבל טובי אומר שהוא מרגיש בטוח יותר בתוך השריון שלו.
מקס מנסה לגרום לטובי לצאת על ידי שפיכת דלי מים לתוך השריון שלו, אבל אז ראשו של טובי קופץ החוצה כשהוא חובש קסדת צלילה ומשפריץ מים על פניו של מקס.
כשהוא מאבד את סבלנותו, מקס ממלא את השריון של טובי בזיקוקים כדי למשוך אותו החוצה.
עם זאת, זה גורם לטובי להתנקם בו והוא מתחיל, בטעות, לירות זיקוקים לכיוונו של מקס.
זיקוק אחד שולח את מקס לעוף אל מחוץ לזירה עם הפרמדיקים שמחכים לקחת את טובי לבית החולים.
כאשר הזיקוקים נפסקים, טובי מוכרז כמנצח.
נד נורטון בתפקיד מקס הארנב
אדי הולדן בתור טובי הצב
מרתה וונטוורת' בתפקיד ג'ני רן
הקִרְיָה הוא מתחם במרכז העיר תל אביב-יפו, המשמש את צה"ל, משרד הביטחון, משרדי ממשלה וגופים ממלכתיים אחרים.
הקריה נמצאת בין הרחובות שאול המלך מצפון, הארבעה מדרום, דרך בגין ממזרח ולאונרדו דה וינצ'י ממערב.
בשנת 1871 הוקמה המושבה שרונה על ידי טמפלרים בני הדור השני של המושבה הגרמנית ביפו.
בני המושבה בחרו בגבעה הקרובה לצירי תנועה מרכזיים באותה תקופה ולנחל איילון.
לרוב עסקו הטמפלרים בחקלאות ובעיקר בגידול גפנים והכנת יין.
כרוב המושבות הטמפלריות נבנו רחובות המושבה שרונה בצורת צלב בדומה לקארדו והדקומנוס הרומיים.
שני רחובות אלה הם בתוואי של רחוב קפלן ורחוב דוד אלעזר של ימינו.
בתי המושבה תוכננו על ידי תיאודור זנדל ונבנו מאבן כורכר.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גורשו הטמפלרים למצרים על ידי הממשל הצבאי הבריטי עקב היותם נתיני אויב.
לאחר המלחמה, עם יסודו של הממשל האזרחי בשנת 1920, חזרו הטמפלרים למושבה ושיקמו אותה.
לקראת מלחמת העולם השנייה התגייסו חלק מהטמפלרים לצבא הגרמני ועזבו את הארץ.
בזמן המלחמה, לאחר שחלק ממושבות הטמפלרים הביעו תמיכה בשלטון הנאצי, הפכה שרונה לשטח הסגר לנתיני אויב.
בשנת 1945 גורשו רוב תושבי המושבה לאוסטרליה, והשלטונות הבריטיים תפסו את השטח והפכו אותו למרכז שלטוני לצרכיהם.
בתאריך 16 בדצמבר 1947 פינו הבריטים את תל אביב ומסרו את המחנה לנציגי היישוב העברי.
על החלק הצפוני של שרונה מרחוב קפלן הוקם המחנה הצבאי, הראשון, הגלוי, מחנה יהושע ע"ש יהושע גלוברמן.
השטח מדרום לרחוב קפלן שימש כמשכן הממשלה הזמנית.
לאחר קום המדינה הוכרזה תל אביב כבירת המדינה הזמנית.
עם מעבר הכנסת לירושלים בשנת 1949 עברה גם הממשלה.
באולמות הנרחבים של בניין היקב הורכבו מטוסי האוסטר הראשונים, ששימשו את מדינת ישראל במלחמת העצמאות.
זמן קצר לפני הקמת המדינה הוחלט, כי משרדי הממשלה ומשרד ראש הממשלה העתידיים ישוכנו זמנית בשרונה ושמה השתנה ל"הקריה".
שוכנו בה מוסדות שלטוניים חשובים, כמו לשכת נשיא המדינה, מוסד מבקר המדינה, המטה הארצי של המשטרה, וקול ישראל (שנשאר בה עד עכשיו, ביחד עם משרד הביטחון).
בבניין היקב התמקם המדפיס הממשלתי.
ב-1951 נפתח בצידה המזרחי של הקריה בית היולדות הקריה במבנה ששימש את בית הספר של שרונה, ואשר פעל במקום עד שנת 1997, עת נסגר ומחלקותיו הועברו אל בית החולים ליס לנשים וליולדות.
הבניין נהרס ובמקומו נבנה מגדל המטכ"ל, שהושלם בשנת 2005. עד לשנת 2006 לשכת ראש הממשלה שכנה בבית וילהלם אברלה
מחנה רבין קיבל את שמו בנובמבר 1996, שנה אחרי רצח רבין, ולפני כן נקרא "מחנה מטכ"ל 128".
חלק מהמשרדים שוכנים במגדל המטכ"ל, שניתן לזהותו בעזרת מנחת המסוקים שעל גגו.
אחד מסימני ההיכר הבולטים של הבסיס הוא מגדל מרגנית, שבנייתו הסתיימה בשנת 1987, המתנשא לגובה 138 מטרים ובראשו מוצבות אנטנות רבות.
בניין בולט נוסף, ותיק יותר, הוא בניין 22, אליו הועברה לשכת הרמטכ"ל בשנת 1954.
מגדלי הכנרית, בהם שוכן מטה חיל האוויר, הם שני מבנים בגובה של 18 קומות כל אחד, הניצבים בפינה הצפון-מערבית של מחנה רבין, לאורכו של רחוב לאונרדו דה וינצ'י.
בשנת 1978, בעקבות החלטת ממשלת ישראל להעביר את משרדי הממשלה שעוד נותרו בקריה לירושלים, מינה שר האוצר שמחה ארליך ועדת היגוי ל"תכנון דרום הקריה" – שטח בן כ-190 דונם שתחום בין הרחובות קפלן, בגין, החשמונאים/הארבעה ולאונרדו דה וינצ'י.
בהמשך נבחרו שלושה משרדי אדריכלים להציע אלטרנטיבות לתכנון הפרויקט, כאשר נקבע מראש שהאלטרנטיבה שתזכה תפותח ותגובש במשותף על ידי צוות התכנון.
האדריכל קלמן כ"ץ נבחר להוביל את הפרויקט.
התוכנית המקורית שהוצעה כללה אזור מבונה של שימושים מעורבים, הכולל ארבעה מבנים מדורגים, התוחמים כיכר מרכזית ופארק עירוני רחב ידיים.
המרחב העירוני שנוצר יועד להולכי רגל בעוד תנועת וחניית כלי הרכב תוכננה להיות תת-קרקעית.
אולם לאחר אישור התוכנית גדל הצורך בשטחי משרדים, מסחר ומגורים, במרכז תל אביב וכן השתנתה התפיסה התכנונית לגבי שימור של מבני המושבה שרונה.
על מנת להתאים את התוכנית למציאות העירונית המתפתחת, הוכנה על ידי אדריכל קלמן כ"ץ תוכנית מפורטת חדשה, תא/3000, אשר קיבלה תוקף בספטמבר 2006. תוכנית תא/ 3000 כוללת אזור מבונה של שימושים מעורבים בשטח עיקרי של 499,000 מ"ר, התוחם פארק עירוני שבו מבנים לשימור.
ייחודו של הפרויקט הוא בשילוב שנעשה בו בין בנייה חדשה וגבוהה בהיקף רחב, לבין שימור מבני המושבה שרונה בתוך ריאה ירוקה משמעותית.
מגדל היובל (ידוע גם כמגדל קריית הממשלה) הוא מגדל בגובה 158 מטרים הנמצא בפינת הרחובות קפלן ודרך מנחם בגין.
קומותיו הנמוכות של הבניין משמשות את משרדי הממשלה בעוד הקומות העליונות מושכרות לצורכי מסחר.
המגדל מצופה באבן וזכוכית, ונבנה בעלות של כמיליארד ש"ח.
המגדל נבנה במסגרת מיזם דרום הקריה כמגדל נמוך יותר, והרחבתו אושרה במהלך הבניה.
הוא הוקם על ידי אפריקה ישראל נכסים וחברת מנרב בבעלות משותפת בשנת 2004. באותה שנה רכשה אפריקה ישראל את הזכויות על הבניין ממנרב תמורת כ-100 מיליון ש"ח במטרה לשווק את הקומות להשכרה לעסקים.
הקומות המיועדות עבור משרדי הממשלה הושכרו באמצעות חוזים ארוכי טווח ל-20 שנה אך השכרת הקומות למסחר נתקלה בקשיים ובשנת 2009 הציעה אפריקה ישראל את רוב הבניין לקרן בריטית.
במסגרת פרויקט דרום הקריה הוחלט לשמר 37 מבנים טמפלריים.
הוחלט כי 25 מבנים ישמשו לצרכים מסחריים ו-12 יהפכו למוזיאונים בשרונה.
מסביב למבנים יטופח פארק דרום הקריה, שישמר את העצים שנשתלו על ידי הטמפלרים.
במסגרת הרחבת רחוב קפלן לשמונה נתיבים הוזזו חמישה מבתי המושבה כשלושים מטר דרומה.
המבצע כלל ניסור יסודות הבתים, חיזוקם והזזתם באמצעות מסילה למקומם החדש, עלות הפרויקט הייתה כ-26 מיליון שקלים במימון מינהל מקרקעי ישראל.
במקום כיום נמצאים גם שרונה מרקט, מגדל עזריאלי שרונה ומלון שרונה.
הקריביים או אזור הקריביים (בספרדית: Caribe או Caribe zona; באנגלית: Caribbean) הוא אזור הכולל את הים הקריבי, האיים שבו ומסביבו (רובם תוחמים אותו) וחופי היבשות המקיפים אותו.
האזור נמצא דרום-מזרחית למפרץ מקסיקו וצפון אמריקה, מזרחית לאמריקה המרכזית וצפונית לדרום אמריקה.
האזור ממוקם בעיקר על הלוח הקריבי וכולל למעלה מ-700 איים, איונים, קייס, אטולים, שוניות ושרטונים.
איים ואיונים אלה שייכים ברובם לקשתות איים המשרטטות את תחומיו המזרחיים והצפוניים של הים הקריבי.
האזור כולל את האיים האנטילים, המחולקים לאנטילים הגדולים התוחמים את הים הקריבי מצפון, ולאנטילים הקטנים המצויים לדרום ולמזרח הים הקריבי (כולל איי ליווארד), ואת איי בהאמה ואיי טרקס וקייקוס, המצויים למעשה באוקיינוס האטלנטי, צפונית לקובה ולא בים הקריבי.
כמו כן, כולל האזור חופים של הארצות היבשתיות שלהלן.
האיים הקריביים או איי הודו המערבית או איי הודו המערביים (בספרדית: Islas Caribe או Antillas; באנגלית: Caribbean Islands או West Indies) הם קבוצת איים הנמצאים או גובלים בים הקריבי.
האיים ממוקמים דרומית ומזרחית למקסיקו וצפונית ומערבית לוונצואלה.
קיימים למעלה מ-7,000 איים ואיונים.
האיים הקריביים נחלקים לשלוש קבוצות עיקריות: האנטילים הקטנים, האנטילים הגדולים ואיי בהאמה.
איי בהאמה הם קבוצת איים קטנים השוכנת מדרום מזרח לפלורידה.
דרומית ודרומית-מזרחית להם שוכנת קבוצת האנטילים הגדולים, הכוללת ארבעה איים גדולים יחסית: קובה, היספניולה, ג'מייקה ופוארטו ריקו, וכן את איי קיימן, קבוצת איים קטנים מערבית לקובה.
האנטילים הקטנים הם שרשרת איים קטנים בצורת קשת, המשתרעת מפוארטו ריקו ועד חופי ונצואלה.
נוסף לקבוצות עיקריות אלה, ישנם בים הקריבי איים קטנים רבים נוספים, הסמוכים לחופי אמריקה המרכזית.
מהיבט גאו-פוליטי, "האיים הקריביים" נחשבים בדרך כלל, כתת-אזור של צפון אמריקה והם מאורגנים בתוך 27 טריטוריות הכוללות מדינות ריבוניות, חבלי ארץ שמעבר לים, מחוזות שמעבר לים, שטחי חסות ואיים נתמכים השייכים למדינות מרוחקות.
השם "קריביים" מקורו בשמה של קבוצה אתנית ילידית מקומית הנקראת קאריבּ (Carib), החיה ב"אנטילים הקטנים" ובחלקיה הסמוכים של דרום אמריקה.
האיים הקריביים נקראים גם "איי הודו המערבית", וכן "איי הודו המערביים" או "הודיים מערביים" .
זאת מכיוון שכריסטופר קולומבוס, אשר הגיע לאזור ונחת שם בשנת 1492, טעה לחשוב שהגיע להודו ועל כן קרא לאיים בשם זה.
אף שטעותו של קולומבוס התחוורה במהרה, המונח "הודיים מערביים" התבסס בעקבות חוזה טורדסיאס שחילק טריטוריות אלו לאימפריה הספרדית ואת ה"הודיים המזרחיים" (האוקיינוס ההודי ודרום מזרח אסיה) לאימפריה הפורטוגזית.
הביטוי התפשט לכל שפות אירופה בעקבות הקמת חברות קולוניאליות כמו חברת הודו המערבית ההולנדית (הולנדית: Geoctroyeerde Westindische Compagnie), ועד תחילת המאה ה-20 השתמשו בו בכל מדינות אירופה כדי לציין את הטריטוריות והמושבות שלהן, לא רק באיים הקריביים אלא בכל יבשת אמריקה ואיים מסביבה.
למשל, הערך של קליפורניה במהדורת אנציקלופדיה בריטניקה בשנים 1768–1771 הגדיר אותה כ"ארץ גדולה בהודיים המערביים.
לא ידוע אם היא אי או חצי אי".
למושגים "קריבי" או "קריביים" ישנם שימושים רבים.
בהיבט המבנה הגאוגרפי, האזור הקריבי הוא בעיקר שרשרת איים המקיפה את הים הקריבי.
בצפון, גובל הים הקריבי במפרץ מקסיקו, מצר פלורידה והאוקיינוס האטלנטי הצפוני אשר משתרע לכיוון מזרח וצפון-מזרח.
קו החוף של יבשת דרום אמריקה, נמצא בדרום.
בהיבט פוליטי, נעשה שימוש במונח "קריבי" כדי להתייחס אל התקבצויות סוציו-אקונומיות המצויות באזור.
לדוגמה, הגוש הידוע בשם הקהילייה הקריבית (CARICOM), כולל בתוכו את גיאנה ואת סורינאם (הנמצאות על אדמת יבשת דרום אמריקה), יחד עם בליז (הנמצאת באמריקה המרכזית) כחברות מלאות בארגון.
ברמודה ואיי טרקס וקייקוס, אשר נמצאות באוקיינוס האטלנטי, גם הן חברות נלוות בקהילייה הקריבית.
גם מדינת איי בהאמה, הנמצאת באוקיינוס האטלנטי, היא חברה מלאה בקהילייה הקריבית.
בהיבט אחר, הארגון הנודע בשם איגוד המדינות הקריביות (ה-ACS), מורכב כמעט מכל אומה באזור רבתי הסובב את הים הקריבי, כולל את אל סלוודור (הנמצאת בכלל לחוף האוקיינוס השקט).
לפי ה-ACS, אוכלוסייתן הכוללת של המדינות החברות בארגון, מונה כ-227 מיליון בני אדם בקרוּב.
עד אוקטובר 1492 - האזור הקריבי יושב בעיקר על ידי הקבוצות האתניות הילידיות הגדולות - קאריבּ, אראוואק וסיבּוֹנֵאִי, וכן על ידי קבוצות אתניות קטנות אחרות.
12 באוקטובר 1492 - כריסטופר קולומבוס הגיע לאזור ונחת באחד מאיי הבהאמה.
תחת מושלותו של קולומבוס, התחילה ההתיישבות הספרדית הראשונית בקריביים.
התחיל דיכוי ושעבוד העמים הילידים.
המאה ה-16 - בשנת 1502, תחת מושלותו של ניקולאס דה אובנדו, התחילה ההתיישבות הספרדית הראשונה והמאורגנת.
עד לשנת 1511, הספרדים הרחיבו את שלטונם הרחק עד לפלורידה.
בשנת 1518, הובאו העבדים האפריקנים הראשונים אל הקריביים.
במשך כל המאה ה-16 ועד לשנות המאה ה-17 המוקדמות (במשך 132 שנים), שלטו הספרדים באופן מוחלט על כל האזור רבתי וקיימו למעשה, אימפריה אמריקאית ספרדית.
תוך כדי כך, נמחו העמים הילידים לחלוטין במקומות מסוימים באזור, ובמקומות אחרים, פחת מספרם באופן דרסטי.
המאה ה-17 - בשנת 1616, הצליחו ההולנדים להקים התיישבות ראשונה בגויאנה.
בשנת 1624, הקימו האנגלים והצרפתים במשותף, מושבה על סנט קיטס בצפון איי ליווארד.
בשנת 1536, תפסו הפורטוגזים את ברבדוס.
בשנת 1654, הקורלנדים התיישבו בטובגו.
בשנת 1657, התיישב האיחוד הדני-נורווגי ב סנט תומאס.
המאה ה-18 - בשנת 1772, פסק בית המשפט העליון הבריטי שהעבדות אינה חוקית בבריטניה ובכך ביטל אותה.
בשנת 1784, קיבלו השוודים מהצרפתים (בתמורה לזכויות מסחר) את סן ברתלמי, ודרכו לראשונה בקריביים.
המאה ה-19 - בשנת 1802, הועבר חוק בפרלמנט הבריטי, המבטל את סחר העבדים.
בשנת 1833, הועבר החוק המבטל את העבדות באופן גורף בכל רחבי הקריבים הבריטיים.
המאה ה-20 - בין השנים 1958 ל-1962, התקיימה הישות המדינית "הפדרציה של איי הודו המערבית" (Federation of the West Indies) תחת ריבונות בריטית, אך פורקה כתוצאה מבעיות פנימיות.
בשנת 1825, האיטי קיבלה עצמאות מצרפת.
בשנת 1865, הרפובליקה הדומיניקנית קיבלה עצמאות סופית מספרד, וב-1922, התחילה את שחרורה מכיבוש ארצות הברית.
המאה ה-21 - בשנת 2007 האיים סן ברתלמי וסן מרטן פרשו מגוואדלופ והוכרו כמחוז מעבר לים של צרפת; בשנת 2010 חדלו האנטילים ההולנדיים מלהתקיים כישות מדינית.
קוראסאו וסנט מארטן קיבלו מעמד עצמאי במסגרת ממלכת ארצות השפלה, והאיים בונייר, סאבא וסנט אוסטטיוס, הפכו לרשויות מוניציפליות השייכות להולנד.
שלטון היסטורי בקבוצות איים בעבר
כל האיים והטריטויות בקריביים, היו בנקודת זמן שהיא (וחלקם עדיין) קולוניות, "מחוזות שמעבר לים" או "טריטוריות חסות" של אומות מרוחקות.
רובם החליפו בעלויות וידיים פעמים רבות, וזאת כתוצאה ממלחמות בין האומות השליטות וכן על ידי הסכמי מכירה והסכמים אחרים.
איי הודו המערביים הבריטיים / הקריביים האנגלופוניים - אנגווילה, אנטיגואה וברבודה, איי בהאמה, ברבדוס, איי מפרץ הונדורס, בליז, איי הבתולה הבריטיים, איי קיימן, דומיניקה, גרנדה, גיאנה, ג'מייקה, מונטסראט, סנט קרואה (לזמן קצר), סנט קיטס ונוויס, סנט לוסיה, סנט וינסנט והגרנדינים, טרינידד וטובגו ואיי טרקס וקייקוס.
איים אלו אוחדו על ידי הממלכה המאוחדת לכדי "הפדרציה של איי הודו המערבית", שהתקיימה בשנים 1958–1962, עד שהתפרקה לאור אי-הצלחתו של האיחוד.
עם זאת, שיתוף פעולה בתחומים שונים עדיין קיים בין חברות הפדרציה לשעבר, למשל אוניברסיטת איי הודו המערבית המשותפת למדינות ולטריטוריות דוברות האנגלית.
איי הודו המערביים הדניים - נקראים היום איי הבתולה של ארצות הברית.
איי הודו המערביים ההולנדיים - נקראים היום האנטילים ההולנדיים וארובה, איי הבתולה, סנט קרואה (לזמן קצר), טובגו ואיי מפרץ הונדורס (לזמן קצר).
איי הודו המערביים הספרדיים - קובה, היספניולה (היום מחולק האי לשתי ישויות ריבוניות - הרפובליקה הדומיניקנית והאיטי).
פוארטו ריקו, ג'מייקה, איי קיימן, טרינידד, איי מפרץ הונדורס, יחד עם איי החוף של מרכז אמריקה (מקסיקו, גואטמלה, הונדורס, ניקרגואה, קוסטה ריקה ופנמה) ודרום אמריקה (ונצואלה וקולומביה).
איי הודו המערביים הפורטוגזיים - ברבדוס, נודע כ"אוֹס ברבדוס" (Os Barbados).
הפורטוגזים השתלטו עליו כנקודת דרך ותחנה לברזיל והחזיקו בו משנת 1536 ועד 1620 (במשך 84 שנים).
לבסוף נטשו כדי למקד את מרצם ומאמציהם בברזיל.
איי הודו המערביים של דוכסות קורלנד וסמיגליה - טובגו (משנת 1654 ועד 1691).
איי הודו המערביים השוודיים - סן ברתלמי וגוואדלופ (לזמן קצר).
ארובה (חלק מ"ממלכת ארצות השפלה")
(חבל ארץ צרפתי שמעבר לים)
הולנד הקריבית (חלק מ"ממלכת ארצות השפלה")
סן ברתלמי (מחוז צרפתי שמעבר לים)
נבאסה (טריטוריה של ארצות הברית)
סנט מארטן (חלק האי הדרומי הוא חלק מממלכת ארצות השפלה)
סן מרטן (חלק האי הצפוני הוא מחוז צרפתי שמעבר לים)
ארצות יבשתיות בעלות חופים ואיים קריביים
גלוברס ריפ (Glover's Reef) - שונית גלובר
לייט-האוס ריפ (Lighthouse Reef) - שונית מגדלור
קי סאוט' ווטר (South Water Caye) - קי מים דרומיים
קיוס קוצ'ינוס (Cayos Cochinos) - קיי החזירים
איי סוואן - נמצאת באמריקה הצפונית
איסלה מוחרס - אי נשים
ריוֹאצ'ה (Riohacha) - נהר הגרזן
איי קורן (Corn Islands) - איי תירס
פרל קיס (Pearl Cays) - קיי פנינה
איי קונה יאלה (Kuna Yala Islands) - יותר מ-1300 איים.
ארכיפלג בוקאס דל טורו (Bocas del Toro) - 300 איים בקרוּב.
האי קוצ'ה (Coche Island) - אי הכרכרה
ארכיפלג לוס מונחס (Los Monjes Archipelago) - ארכיפלג הנזירים
ארכיפלג לאס אבס (Las Aves Archipelago) - ארכיפלג הציפורים
איסלה אבס (Isla Aves) - אי ציפורים
ארכיפלג לוס ארמנוס (Los Hermanos Archipelago) - ארכיפלג האחים
איי לוס פראילס (Islas Los Frailes) - איי אחיי המסדר הדתי
האי לה טורטגה (La Tortuga Island) - אי הצב
איי לוס טסטיגוס (Los Testigos Islands) - איי העדים
איסלה דה פאטוס (Isla de Patos) - אי הברווזים
בליז וגיאנה, על אף היותן על היבשת העיקרית של מרכז אמריקה ודרום אמריקה בהתאמה, הן קולוניות בריטיות לשעבר ומשמרות קשרים תרבותיים רבים לקריביים.
הן אף חברות ב-CARICOM (הקהילייה הקריבית).
החוף הקריבי של ניקרגואה, שלעיתים קרובות מיוחס לחוף היתוש (Mosquito Coast), היה בעבר קולוניה בריטית.
גם האוכלוסייה בחוף הנ"ל, משמרת קשרים תרבותיים רבים לקריביים, בשונה מזו שלחוף האוקיינוס השקט.
גיאנה משתתפת בטורנירי הקריקט של איי הודו המערבית.
איי טורנפה (ואיים ושוניות רבים אחרים) הם חלק מבליז ונמצאים בים הקריבי.
סורינאם, הנמצאת על היבשת העיקרית של דרום אמריקה, היא קולוניה הולנדית לשעבר וגם היא חברה ב-CARICOM.
המבנה הגאוגרפי והאקלים, מגוונים באזור הקריבי.
לכמה מאיי האזור, יש פני שטח שטוחים יחסית ושאינם ממקור וולקני.
איים אלה כוללים את ארובה (בעלת מאפיינים וולקנים מינוריים), ברבדוס, בונייר, איי קיימן, סנט קרואה, איי בהאמה ואנטיגואה.
לאיים אחרים, רכסי הרים סלעיים וגבוהים כמו איי קובה, היספניולה, פוארטו ריקו, ג'מייקה, דומיניקה, מונטסראט, סאבא, סנט קיטס, סנט לוסיה, סנט תומאס, סנט ג'ון, טורטולה, גרנדה, סנט וינסנט, גוואדלופ, מרטיניק, וטרינידד וטובגו.
אקלים האזור טרופי אך כמות הגשמים משתנה בהתאם לגובה, גודל השטח והזרמים הימיים (זרמי ים קרים עולים, משמרים את האיים ארובה, בונייר וקוראסאו במצב דל משקעים יחסית).
רוחות סחר חמות ולחות, מנשבות בעקביות מהמזרח ויוצרות תתי חלוקת אזורים ליער גשם או מדבר למחצה באיים ההרריים.
רוחות צפון מערביות מקריות, משפיעות בחורף על האיים הצפוניים.
האזור נהנה מאור שמש לאורך כל השנה, המחולקת לשתי עונות, "רטובה" ו"יבשה".
ששת חודשי השנה האחרונים, רטובים יותר ממחציתה הראשונה של השנה.
סופות הוריקן, אשר לעיתים מכות באזור, בדרך כלל פוגעות בצפון גרנדה ובמערב ברבדוס.
רצועת ההוריקנים המרכזית, נעה בקשת לכיוון צפון-מערב ברבדוס במזרח הקריביים.
תעלת הים של פוארטו ריקו, המצויה בשולי האוקיינוס האטלנטי והים הקריבי, לאורך קצהו הצפוני של האי פוארטו ריקו, היא הנקודה העמוקה ביותר בכל האוקיינוס האטלנטי.
האזור נמצא בתוך ריכוז נתיבי שיט עיקריים, בו גם נמצאת תעלת פנמה המחברת בין האוקיינוס האטלנטי, דרך הים הקריבי במערבו, אל האוקיינוס השקט.
איי הקריביים מסווגים על ידי הארגון האמריקאי "שימור בינלאומי" (Conservation International) כ"נקודות מגוונות צורות חיים - חמות", המאוימות על ידי בני האדם (היות שהאיים תומכים במערכות אקולוגיות מגוונות באופן יוצא דופן), המשתרעות על פני יערות עננים ועד לאזורים נמוכי צמחייה ומכוסי קקטוסים.
מערכות אקולוגיות אלו, נמצאות בתהליך כליה והרס בשל בירוא היערות, פלישה והתפשטות האדם על שטחי הפרא.
הגעת בני האדם הראשונים לאזור, מתואמת וקשורה באופן הדדי וישיר אל היכחדותם של ינשופי הענק (Tytopollens) ועצלני הקרקע (מהם נכחדו מינים רבים).
ה"נקודות החמות" כוללות בתוכן עשרות רבות של מינים הנמצאים בסכנת הכחדה חמורה, החל מציפורים, אל זוחלים וכלה ביונקים.
דוגמאות פופולריות כוללות את "התוכי הפוארטו ריקני" (Amazona vittata), שני מינים של סולנודון (Solenodon cubanus) בקובה והאיטי, ואת התנין הקובני (Crocodylus rhombifer).
ה"נקודות החמות" גם יוצאות דופן בפלורה שבהן.
אוכלוסיית הקריביים הוערכה בכ-750,000 נפש (בתקופה שמיד לפני הגעת האירופאים), על אף שמספרים נמוכים וגבוהים יותר הוערכו במקביל.
לאחר הגעת האירופאים, רצח עם ומחלות הובילו לירידה דרסטית באוכלוסייה הילידית האמריקנית.
משנת 1500 ועד 1800, התרחבה האוכלוסייה כתוצאה מהגעת עבדים ממערב אפריקה (מאזורים כמו קונגו, איגבו, אקאן, פון ויורובה) וכן הגעת אסירי צבא ועבדים אירים, אשר הוגלו במהלך שלטון קרוומול באנגליה.
כמו כן, הגיעו לאזור בתקופה זו מהגרים מבריטניה, איטליה, צרפת, ספרד, ארצות השפלה, פורטוגל ודנמרק.
האוכלוסייה המשיכה להתרחב על אף שיעור התמותה הגבוה בשתי הקבוצות, עבדים שחורים ואירופאים.
מוערך שהאוכלוסייה הגיעה ל-2.2 מיליון נפש עד לשנת 1800. מהגרים מהודו, סין וארצות אחרות, הגיעו במאה ה-19. לאחר הפסקת סחר העבדים האטלנטי, גדלה האוכלוסייה באופן טבעי.
האוכלוסייה האזורית הכוללת הוערכה ב-37.5 מיליון נפש בשנת 2000.בחלקו העיקרי של אזור הקריביים (האנטילים הקטנים וג'מייקה), יש בעיקר אוכלוסייה של אפריקנים (בקריביים הצרפתיים, הבריטיים וההולנדיים) וכן מיעוטים מעורבי-גזע ואירופאים ממוצא הולנדי, אנגלי, צרפתי, איטלקי ופורטוגזי.
אסייתים, במיוחד ממוצא סיני והודי, יוצרים מיעוט משמעותי באזור ואף תורמים להיווצרות קהילות מגוונות גזעים ותרבויות.
כל אבותיהם של אלה האחרונים, הגיעו לאזור במאה ה-19 כעובדים שכירים.
באיים הקריביים דוברי הספרדית, יש בעיקר קבוצות רוב של מעורבי גזע, אפריקנים או אירופאים.
בפוארטו ריקו וקובה (האיים הקריביים הגדולים ביותר) יש רוב אירופאי עם תערובת של ספרדו-אירופאים, אמריקאים ילידים ומעט אפריקאים מערביים.
בקובה, שליש אוכלוסייה ממוצא אפריקני וכן אוכלוסייה מולטית ניכרת.
ברפובליקה הדומיניקנית, ישנו רוב שעיקר מוצאו מעורב אפריקני-ספרדי, עם מעט אמריקנים ילידים.
בטרינידד וטובגו ישנה חברה קוסמופוליטית רב-גזעית וזאת בשל הגעת אפריקנים, הודים, סינים, סורים, לבנונים, אמריקאים ילידים ואירופאים.
תערובת רב-גזעית זו, יצרה קבוצות תת-אתניות שלעיתים קרובות מטשטשות את גבולות הקבוצות האתניות העיקריות וכוללות בתוכן סינדיאנים (Chindian - אנשים ממוצא מעורב סיני והודי) ודוגלה (Dougla - אנשים ממוצא מעורב אפריקני והודי).
הקבוצות האתניות המודגשות הן העיקריות באזור הקריבי.
איגנֵרי, טאינוֹ, לוּקַאיין, סיגוּאַיוֹ, קַקוּאֵטִיאוֹ - מוצאם מהאראוואק.
גאליבי, קאלינָגוֹ - מוצאם מהקאריבּ.
גאריפוּנַה - מוצא מעורב של קאריבּ, אראוואק ואפריקנים מערביים.
ישנם עוד עמים וקבוצות רבים שאינם מוזכרים כאן.
הקבוצות הדתיות הגדולות ביותר באזור הן: נצרות, הינדואיזם, אסלאם, ראסטפארי, וודו וסנטריה.
ספרדית, אנגלית, צרפתית, הולנדית, האיטית, ופפיאמנטו הן השפות השליטות והרשמיות של המדינות השונות באזור, על אף שניתן גם למצוא לא מעט שפות קריאוליות וניבים ייחודיים בכמה מהמדינות.
הקרבות על בית דראס היו שלושה אירועי קרב בתקופת מלחמת העצמאות בין יחידות של חטיבת גבעתי לכוחות בלתי סדירים מתושבי הכפר בית דראס – פעולת הסחה להקלת הלחץ על קיבוץ ניצנים, כיבוש הכפר במסגרת מבצע ברק וקרב עם פלוגות מצריות וסודניות בזמן קרבות עשרת הימים.
הכפר נכבש במסגרת מבצע ברק, מבצע שמטרתו הייתה
מיקומו של הכפר בסמוך לכביש החוף מצד אחד ובסמוך לשדה תעופה מצד שני הכתיבו לחטיבת גבעתי את הצורך לכבשו.
גדוד 53 גבעתי איבד 20 לוחמים בקרבות ועשרות נפצעו.
בית דראס היה כפר ערבי ששכן על גבעה באזור מישור החוף הדרומי.
לאורכה של הגבעה הקימו הבריטים ערב מלחמת העולם השנייה בסיס חיל אוויר בשם RAF Beit Daras, ובו מסלול נחיתה שהותאם למפציצים, עם מגדל פיקוח ולצדו מחנה אוויראים ששרתו בו.
על מסלול זה נחת מטוס דאגלס C-54 סקיימאסטר הראשון ב-1 באפריל 1948 כאשר הביא בחשאי משלוח נשק קל ראשון מצ'כיה במסגרת מבצע חסידה.
הקרב הראשון – אפריל 1948
ב־20 באפריל 1948 תקפו מאות מערביי בית דראס בפיקודו של אל אפריקי את קיבוץ ניצנים.
גדוד 53 שפעל באזור הוזעק לעזרה ותקף למחרת היום ב-21 באפריל את הכפר על מנת לאלץ את התוקפים לשוב אל כפרם.
הגדוד שהיה מפוזר ביישובי הסביבה ציוות שתי פלוגות בלתי אורגניות בפיקוד סגן מפקד הגדוד.
הכוח חולק לארבע יחידות משנה: כוח הלם, כוח אבטחה וחסימה, כוח רתק וכוח עתודה.
כוח האבטחה כבש את בית הספר שהיה מחוץ לכפר ובסיוע כוח הרתק איפשר לכוח ההלם להיכנס תוך איגוף עמוק לחלק הדרומי-מערבי של הכפר.
תושבי הכפר הזעיקו את המשטרה הבריטית הניידת ממשטרת עיראק סווידאן, כמו כן כוחות מערביי הסביבה ואת תוקפי ניצנים ששבו אף הם ותקפו את כוחות גבעתי.
הכוחות החלו בנסיגה, תחילה לבית הספר ולאחר מכן לכיוון באר טוביה.
המג"ד יצחק פונדק שהיה באותה שעה מעל לכפר במטוס סיור נחת ליד באר טוביה, אסף כיתה של המשמר הנע מקיבוץ חפץ חיים עם מקלען ויצא לכפר.
הם הגיעו לקרבת בית הספר של הכפר שם רוכזו פצועי הגדוד.
פונדק הקצה כוח לחפות על פינוי הפצועים ובסיוע משוריין של כוח העתודה החל הפינוי.
כח העתודה התמקם וסייע ברתק מהמנחת הנטוש.
המשוריין לא יכול היה להתקדם לעבר בית הספר עקב קשיי עבירות.
המחלצים פינו ברגל את הפצועים אל המשוריין דרך שדה החיטה לכיוון מסלול הנחיתה.
לכוחות הערביים הצטרפה המשטרה הבריטית ממשטרת עיראק סווידאן אשר הגיעה בשלוש שריוניות האמבר נושאות תותח ומכונות ירייה.
מאש הבריטים על הכוחות שהיו במהלך נסיגה לבית הספר וממנו, נהרגו שלושה חיילים ונפצעו 20 מהלוחמים.
האש פחתה רק לאחר שג'יפים ומשוריינים של חטיבת הנגב, שנחלצו לעזרת הנסוגים, פתחו באש מקלע מקלעי בזה על הבריטים, אולם כדורים אלה לא גרמו נזק מאחר שלא חדרו את השריון, אבל בכך הקטינו בהרבה את עוצמת האש על הנסוגים.
עד שעות הצהרים הגיעו הנסוגים עם הפצועים לבאר טוביה.
ארבעה לוחמים שלא הצליחו לפנותם, נפלו בידי תושבי הכפר.
אלה הרגו אותם, התעללו בגופות וכרתו את ראשיהם של שלושה מהפצועים.
הם שיפדו את שלושת ראשי הנרצחים ונשאו אותם ברחובותיה הראשיים של מג'דל.
בקרב זה נפלו שישה חיילים.
שני פצועים נוספים מתו מפצעיהם.
בקרב זה נפצעו עשרים לוחמים.
הקרב השני התנהל ב-11 במאי 1948 על ידי חטיבת גבעתי והיה אחד הקרבות במבצע ברק.
מבצע זה היה במכלול המבצעים של תוכנית ד' של ההגנה ובמסגרתו הוטל על החטיבה להשתלט על יעדים בשפלה שבתחום שטח המדינה היהודית על פי תוכנית החלוקה.
הכוח הישראלי התוקף מנה שלוש פלוגות רובאים מגדוד 53, פלוגה מגדוד 52 ופלוגת משמר (פל"מ).
אליהם נוספו כוחות סיוע ורתק.
להערכת המודיעין עמדו לרשות כוחות הכפר 250 לוחמים ותגבורת אפשרית של עד 500 לוחמים נוספים.
הכוח נערך בחמישה כוחות משנה: כוח פריצה של מחלקות רובאים וכוח של חמישה משוריינים שאמור היה לפרוץ מניצנים דרך גבעה 69, שני כוחות רתק הכוללים מקלעים כבדים, מרגמות ודוידקות וכוח נוסף של חמישה משוריינים כעתודה.
לאחר סיור של כיתת פל"מ בערב קודם נע הכוח בשעה 5:00 לעבר הכפר אך נתגלה כ-500 מטר מהכפר והחלה לחימה.
בהמשך היום הצטרפו שני הכוחות המשוריינים לפורצים ותקפו את הכפר משני אגפיו.
פגיעתן של מספר פצצות מרגמה, גרמה למנוסת הלוחמים הערביים.
תגבורת של כמאה לוחמים ערביים שהגיעה מכיוון איסדוד וג'וליס, הונסה על ידי כוחות הרתק.
לפי עדויות לוחמי גבעתי, עם פרוץ הקרב החל להימלט חלק מתושביו.
עם סיומו נטשו אותו כליל.
לפי העדויות היה מצב שכעשרים נשים שנותרו במקום היו גלויות לאש ושתיים מהן אף נפצעו, והלוחמים טיפלו בפצועות, השקו את הנשים במים והושיבו אותן במקומות מוגנים עד תום הלחימה.
לטענת לוחמי גבעתי, לפני שרוב הכוח עזב את הכפר, פוצצו חלק מבתיו.
עוד הם מעידים כי הלוחמים אפשרו לנשות הכפר לחזור מספר פעמים לקחת את המטלטלין, ואיפשרו לזקנים לעלות על חמורים וגמלים ולצאת את הכפר.
יחידות של גדוד 53 נשארו בכפר שננטש מתושביו.
כוחות ההגנה איבדו חמישה לוחמים בקרב זה, וכשלושים ושישה לוחמים ערביים נהרגו.
הקרב השלישי – יולי 1948
ב־8 ביולי 1948 חנתה במוצב בית דראס פלוגה ב' מגדוד 53 גבעתי תחת פיקודו של שמעון מרגולין.
באותו לילה תקפה את המוצב פלוגת חיל רגלים סודנית בסיוע פלוגת משוריינים שירדו אל מסלול הנחיתה מכיוון גבעה 69. החיילים הסודנים הצליחו להיאחז בפאתי הכפר ונוצרו כיסי התנגדות וקרבות במספר נקודות.
למרות הפיצול והמורכבות של הקרבות הדף הכוח המגן את ההתקפות וגרם לסודנים אבדות רבות (שלושים ושמונה חללים) כמו כן נתפס שלל צבאי רב.
בין השאר מקלע ויקרס עם אלפי כדורים.
בתוך הקרב הצטיינו בגבורתם ארבעה חיילים שהיו בעמדה קדמית מנותקים משאר חבריהם למרות בידודם, עמדו בגבורה מול מחלקת רגלים מצרית שתקפה אותם והתקרבה עד למרחק של כ־20 מטר.
בקרב זה נפלו כל הארבעה.
לקראת סופו של הקרב, הגיעו לכפר המג"ד יצחק פונדק יחד עם הקמ"ן.
הקמ"ן תיחקר סמל מצרי פצוע וגילה דרכו את מפקד הגדוד הסודני, קצין מצרי בדרגת רב-סרן שאף הוא היה פצוע ושכב לא רחוק.
קצין המודיעין דובב את הקצין המצרי, ולמד ממנו פרטים על יעדי ההתקפה המצרית שהיוותה חלק מתוכנית התקפה כללית של כל החזית המצרית.
דהיינו, ההתקפה על נגבה ב-12 ביולי והניסיון בתנועת מלקחיים לכבוש את נגבה, עיבדיס, שלושת כפרי הסאוואפיר, גשר הקשתות שלידם ולנוע צפונה לכבוש את כפר ורבורג, באר טוביה ולהמשיך לכיוון מסמיה (היה זה הקצין המצרי הבכיר ביותר שנשבה עד אז).
הגדוד איבד ארבעה מחייליו באותו קרב וכן ספג שבעה פצועים.
שלושה לוחמים נפלו בפעילות בבית דראס בתאריכים שונים.
מצבת זיכרון ל-20 נופלי הגדוד בכפר בית דראס, ניצבת בשוליו הדרומיים של מושב גבעתי.
הקרבות על משלט עיבדיס במלחמת העצמאות התנהלו בין 7 ביולי 1948 ל-12 בו, בין חיילי חטיבת גבעתי לבין יחידות מצוות-קרב חטיבתי מתוגבר של הצבא המצרי.
המשלט, הנמצא על רכס במרחק של כ-2,000 מטר מצפון מזרח לנגבה, נכבש במבצע אנ-פאר וכוחות החטיבה המשיכו להחזיקו בעומדם מול מתקפות נגד של המצרים.
בקרבות איבדה החטיבה 25 לוחמים.
מפלישת הצבא המצרי במאי 1948 ועד תחילת ההפוגה הראשונה ביוני, עמד קיבוץ נגבה תחת התקפות של חיל המשלוח המצרי בנסיונותיו לפלס דרך צפונה.
נגבה הייתה בנויה במעין בקעה ומשלושת עבריה שכנו כפרים עוינים שנתפסו על ידי הכוחות המצריים.
הצד הצפוני של הקיבוץ, שבסמוך לו נמתח מצפון למזרח רכס עיבדיס, ואשר לצידו עבר הכביש לנגבה, היה האזור היחיד שנותר פתוח לתנועה לילית לאספקה ולפינוי נפגעים.
המטכ"ל המצרי תכנן להרחיב את המערך שהחזיק מיד בתום ההפוגה - כיבושה של נגבה, תפיסת גשר הקשתות בסוואפיר, וכיבוש כפר ורבורג ובאר טוביה.
לשם הצלחת משימה זו היה עליהם לתפוס ולהחזיק ברכס גבעות עיבדיס וזאת כדי למנוע את תפיסתו על ידי כוחות ישראלים ולהשלים את טבעת החנק על הקיבוץ.
הכפר עיבדיס שהיה במרחק של כ-600 מטר דרומית מזרחית למשלט היווה חלק ממוצב מצרי שנתפס על ידי הצבא המצרי החל מחודש יוני 1948. המוצב המצרי היה פרוס על רכס בצורת האות "ח" שהצד הפתוח שלה כלפי מזרח.
המצרים חפרו ברכס תעלות קשר ועמדות שחלקן היו מדופנות בפח גלי לאורך של כ-300 מטר.
כך הפך משלט עיבדיס למוצב גדודי.
בערב 6 ביולי יצא המג"ד יצחק פונדק ברכבו מנגבה צפונה לבאר טוביה.
בהיותו סמוך לגבעה 105, נפתחה עליו אש מקלעים כבדה.
המג"ד דווח על האירוע למפקד החטיבה שמעון אבידן שהורה לשלוח סיורים לאזור.
בליל 7 ביולי יצא המ"מ יוסקה אלגור (ז'אבין) בראש כיתה לסיור מודיעין בשטח שמצפון לנגבה.
היחידה הגיעה לשטח שממזרח לגבעה 105 בסמוך להסתעפות הדרך לעיבדיס.
פה נפתחה על הסיור אש שמנעה מהיחידה לחזור לנגבה.
המ"מ החליט לנוע צפונה למפקדת הגדוד בבאר טוביה ולדווח למג"ד.
יצחק פונדק פקד על מפקד פלוגה א' שחנתה בנגבה לתקוף ולכבוש את מוצב עיבדיס עוד באותו לילה.
לפנות בוקר 8 ביולי הוחזרה הכיתה לנגבה במטרה להצטרף לכוח שעמד לתקוף את משלט עיבדיס עם חשיכה.
מפלוגה א' גדוד 53 המוקטנת שחנתה בנגבה, יצאו לפעולה 39 לוחמים.
היחידה יצאה למשימה ללא מודיעין על כוחות האויב וללא מידע על השטח עליו חולש המשלט.
הימצאותו של שדה מוקשים לא מתועד נגד אדם ונגד רכב בדרומה של הגבעה, מנע כל אפשרות לתקוף מדרום לצפון.
ולכן החליט מפקד הכוח לתקוף באיגוף מצפון לדרום.
יוסקה אלגור (ז'בין) פיקד על כל הכוח.
מפקד המחלקה השנייה יוחנן ליפשיץ היה תחת פיקודו.
המחלקות הצליחו להתקדם בשקט מוחלט עד למרגלות הגבעה הצפונית, מבלי שהאויב הבחין בהן.
קשיי תקשורת ופיגור של אחת הכיתות הביאו לכך שברגע שניתנה פקודת ההסתערות סמוך לשעה 02:00, הגיחו על הגבעה הראשונה מצד צפון רק שתי כיתות מהכוח וכבשו תוך הפתעה מלאה את האגף הצפוני של המשלט.
תוך כדי הסתערות ניתכה על התוקפים אש מקלעי ברן קלים, מקלעי ויקרס בינוניים ומרגמות "2. ארבעה חיילים מצריים נהרגו בהסתערות.
השאר ברחו לכיוון הכפרים עיבדיס ובית עפה.
לאחר התארגנות קצרה התברר שנשארו בכוח התוקף רק 12 איש.
המפקד אסף אותם במטרה להמשיך ולכבוש את קצהו המזרחי של המשלט הגדול.
רוב אנשי הכוח נשארו במרחק של כ-100 מטר מאחור.
המ"מ יוסקה שלח להביא את יתרת הכוח אולם רק בודדים הגיעו, ביניהם שני מקלענים.
הכוח החל להסתער לעבר העמדות במעלה הגבעה אל רום הרכס תוך השלכת רימונים וירי מקלעים.
מולם ניצב תותח נגד טנקים 6 ליטראות אשר לוחמיו המצריים נטשו אותו.
עם עלות השחר, התגלה מתחם גדודי שהוקם על הרכס הבנוי בצורת האות "ח" אשר במרכזו חנו מספר משאיות עמוסות תחמושת, שני נושאי ברן, שני טנדרים חדשים, מכונית אלחוט, מכונית אמבולנס, שני ג'יפים, מקלעים בינוניים מסוג ויקרס, מספר מרגמות "3 וכן שני תותחי 6 ליטראות.
מפקד הכוח יוסקה ביקש תגבורת אך זו לא הגיעה.
המצב החמיר בעת שהמצרים המטירו אש תותחים ומרגמות.
לוחמים רבים החלו להיפגע וכלי נשק יצאו מכלל פעולה.
עדיין נשארו כיסי התנגדות ברחבי המשלט, חלקם במרחקים של 20–30 מטר מהלוחמים.
הכוח שמנה 14 חיילים הצליח לטהר את כל המשלט עד למדרון הדרומי.
הפעם ברחו המצרים לשלושה כיוונים: לכיוון בית עפה, לכפר עיבדיס וכיוון כפרי הסוואפיר.
בין כלי הרכב חנה נושא ברן חמוש בשני מקלעים.
ניסיונות להגיע אליו כשלו עקב הצליפות של המצרים.
לאחר הסתערות על העמדות וטיהורן, הגיע אחד הלוחמים האמיצים אל נושא הברן ופרק את שני המקלעים.
האויב פתח בהתקפת נגד במקביל לירי פגזי רסק שפגעו בחיילים נוספים.
המצרים השתמשו בסוללת מרגמות "3 ותותחי 6 ליטראות בכינון ישיר מאזור הכפר בית עפה, מרחק של כ-1,800 מטר.
בעיצומן של אחת ההפגזות, הגיע משוריין בודד בו נסעו המג"ד וקצין המודיעין והביאו מים לשתייה.
בואם היווה עידוד רב ללוחמים התשושים, הצמאים והרעבים.
המג"ד והקמ"ן הצטרפו אל הלוחמים בחפירות ובתעלות והשיבו אש.
הקמ"ן החל לפנות את הפצועים ל"שטח מת" מוגן.
בשעות אחר הצהריים יצא טור אויב ממשטרת עיראק סווידאן תוך איגוף ממזרח לבית עפה, בתנועה לכיוון משלט עיבדיס.
הטור כלל ארבע שריוניות נושאות תותחים מסוג האמבר ושלושה טנקים קלים מסוג לוקסט M22. הטנקים לא ירו מתותחיהם, אבל אש המקלעים הכבדים שלהם, זרעה הרס רב.
מאחוריהם נעו שתי מחלקות רגלים.
כאשר הגיעו השריוניות למרחק של כ-800 מטר מהמשלט הן פתחו בירי.
באש שהושבה על ידי המגינים נפגעה שריונית אחת והחלה להתפוצץ.
השריונית שלידה הסתובבה והחלה לסגת ובעקבותיה נסוג כל הטור.
בשלב זה שככה ההפגזה הארטילרית אולם מדי פעם הופצץ המשלט על ידי מטוסים שהטילו פצצות רסק.
בליל 8–9 ביולי ולאורך 28 שעות לחימה, נפלו משורות פלוגה א' גדוד 53 גבעתי שישה לוחמים ונפצעו עשרות.
מחלקה מגדוד 54 הגיעה למשלט עיבדיס ב-9 ביולי והוכנסה לקרב בשעות אחר הצהריים כתגבורת לפלוגה א'.
למחלקה היו עשרות נפגעים ובתוכם חמישה חללים.
פלוגה א' מגדוד 52 מחטיבת גבעתי החליפה את פלוגה א' 53. הפלוגה הגיעה עם ערב והחלה מיד להתחפר.
בשעה 07:30 בבוקר פתחו מקלעי ויקרס מהכפר עיבדיס באש על המשלט.
מיד לאחר מכן הצטרפה לירי סוללת תותחי 25 ליטראות מאזור החווה החקלאית בצפון מג'דל (כיום כפר סילבר).
לאחר שלוש שעות הפגזה, יצא לתקיפה כוח מצרי מכיוון בית עפה.
בראש הכוח נעו טנקים, משורייני האמבר נושאי תותחי 2 ליטראות ונושאי ברן זחלילים בשלוש קבוצות.
מאחוריהם נעו שתי פלוגות חי"ר.
סוללת תותחי 6 ליטראות שהייתה מוצבת בכפר ירתה בכינון ישיר על המשלט.
בהגיע התוקפים למרחק של כ-300 מטר, עצרו כלי השריון ואפשרו לחיילי החי"ר להתקדם תוך מתן אש חיפוי קרובה וסיוע של עשן סמיך.
המגינים אפשרו להם להתקרב למרחק של כ-150 מטר ואז פתחו באש.
התוקפים נסוגו תוך השארת נפגעים רבים.
עד לצהרי היום ערכו המצרים מספר הסתערויות דומות שנבלמו.
תחמושת המגינים התדלדלה וגם הם ספגו נפגעים רבים.
בצהריים חדלו ניסיונות ההסתערות ואז חודשה האש הארטילרית.
המ"פ נפצע בכתפו וחולץ על ידי חוליית ג'יפים מיחידת שועלי שמשון.
במקביל הצטרפו להתקפה המצרית מטוסי ספיטפייר.
אחד מהם פגע בצוות מקלע הבזה ובצוות הפיאט.
בשבת, 10 ביולי לפני הצהריים, הוזעקה לסיוע פלוגה ב' מגדוד 52. האש הארטילרית נמשכה עד רדת החשיכה.
הפלוגה נשארה במשלט עוד יומיים נוספים עד יום ב', 12 ביולי, יום המתקפה המצרית על נגבה.
בקרב שנמשך לאורך יומיים, הדפו לוחמי פלוגה ב' מספר התקפות של שתי פלוגות רגלים מצריות שתקפו בסיוע שריוניות נושאות תותחי 2 ליטראות.
עד לתחילת ההתקפה פגעו פגזי סוללות הארטילריה המצרית בפלוגה המדולדלת שעמדה בכל ההתקפות, כולל מספר התקפות חוזרות של מטוסי ספיטפייר, אולם המחיר היה כבד: עשרות נפגעים, מתוכם 14 הרוגים.
לאחר הכישלון המצרי לכיבוש נגבה חדלו הניסיונות המצריים לכבוש את המשלט.
בקרבות איבדה חטיבת גבעתי 25 לוחמים: ארבעה עשר לוחמים - מגדוד 52 ; שישה לוחמים - מגדוד 53 וחמישה לוחמים - מגדוד 54.
ב-26 באפריל 2004 נחנך אתר הזיכרון לקרב, שהוקם על ידי משפחת גיסין שבנה אריה (ארקה) גיסין, מגדוד 52, נפל בקרב.
בכל שנה, בתאריך ג' בתמוז, מתבצע טקס לזכר חללי הקרב באתר הזיכרון.
הקרטל היא להקת רוק ישראלית שפעלה בין השנים 2008–2012. הלהקה יצרה וביצעה רוק משולב במוזיקה אלקטרונית.
ההרכב פרץ בשנת 2009 עם הלהיט "לשים לך דיסק" מתוך אלבום הבכורה "זימה", שהופק על ידי סולני ההרכב, יקיר בן-טוב ויונתן גלילה.
שני שירים מתוכו ("סופשבוע", "לא בנאדם") נלקחו לסדרה מסודרים ו"לשים לך דיסק" נלקח (בגרסת מאש-אפ עם השיר "הזמן עושה את שלו" של אברהם טל) לפרסומת לפסטיבל סלקום ווליום ערד 2010.
צמד היוצרים והמפיקים של "הקרטל", יקיר בן טוב (שירה וקלידים) ויונתן גלילה (שירה וגיטרות) הכירו שנים קודם להקמת ההרכב וניגנו יחד בהרכבים שונים, בעיר הולדתם נתניה.
הקרטל הוקמה רק ב-2008, בנתניה, כאשר במהלך ניסיונות משותפים של השניים נולד הסאונד הייחודי שליווה את ההרכב עד לפירוקו.
ללהקה הצטרפו נגן הבס דני שניידרמן והמתופף טל רונן, שלימים הוחלפו בעמית שטריקר כנגן בס וזוהר ברזילי על התופים.
בן טוב וגלילה אחראים גם לחזון האומנותי, שיווק ההרכב ולרבים מהרעיונות שמלווים את הפרויקט מתחילתו.
הלהקה התחילה את דרכה במסע הופעות משותף יחד עם להקת הדג נחש, בסיבוב הופעות.
האלבום הראשון, "זימה" זכה לביקורות טובות בקרב התקשורת והתעשייה, והשירים "לשים לך דיסק" ו"רוקדת עם כולם" הפכו ללהיטים.
האלבום הופץ בחברת NMC\הד ארצי.
התכנים באלבום נגעו בעיקר לסיטואציות בינו לבינה בישראל 2011, למעט הלהיט "לשים לך דיסק" שעיקרו מיאוס מהמוזיקה הנעימה והנוגה שהושמעה תדיר בתחנות הרדיו בישראל 2009. בנוסף, הוציא ההרכב רמיקס לשירו המצליח של אברהם טל "אורות", חודשים ספורים לפני יציאת האלבום אורות לחנויות.
מופע ההשקה לאלבום נערך במועדון הבארבי ב-16 בספטמבר 2009, כאשר בין השאר התארחו במופע להקת הדג נחש, להקת מרסדס בנד ולהקת הדורבנים.
מיד לאחר ההשקה, הופיעה הלהקה בכל רחבי הארץ.
בהופעות התארחו מארינה מקסימיליאן בלומין, חברי הלהקה מרסדס בנד, גיא מר מהדג נחש ואמנים נוספים.
לחלק גדול מההופעות ההרכב הצטרפה דמות, חציה אדם חציה נשר, אשר הייתה עולה בשיא ההופעה ומנתצת מחשבים, מסכי טלוויזיה וכו'.
הדמות (בפי ההרכב נקראה "איש הנשר"), זכתה לפופולריות בקרב קהל המעריצים של ההרכב, ותפקדה כסוג של אלטר אגו של הלהקה.
ב-2011 השתתף ההרכב בפרויקט הקאברים של נדב ביטון "שני צדדים למטבע", בביצוע משלהם לשיר "הכל בגלל האהבה".
ביולי 2011 הפיקו גלילה ובן טוב את מוזיקת הפתיחה לתוכנית "שישי חם" המשודרת מדי שישי בגלי צה"ל.
בסוף ינואר 2012 יצא אלבומם השני של הקרטל, גם הוא בהפצת בחברת הד ארצי\NMC.
מתוך האלבום יצאו לאור הסינגלים "עם כל מה שהיה", שיר הנושא לאלבום שהפך ללהיט, "רואים את הסוף" ו"איפה אבא שיראה אותך ככה".
ביולי 2012 הודיעה הלהקה על פירוקה, לאחר ארבע שנות פעילות.
הקרדינאל מהקרמלין הוא מותחן ריגול מאת הסופר האמריקאי טום קלנסי.
הספר, שהוא השני אודות ג'ק ראיין, איש חיל הנחתים והיסטוריון בעברו, המשמש כמנתח מודיעין של ה-CIA, הוא מבחינה כרונלוגית המשך לספרו הראשון של קלנסי "המרדף אחר אוקטובר האדום".
הספר ממשיך לעסוק במלחמה הקרה, במבצע ציקלון (מלחמת אפגניסטן) ובתוכנית מלחמת הכוכבים.
בספר מופיעה לראשונה דמותו של ג'ון קלארק איש האגף לפעולות מיוחדות, ובעברו לוחם הקומנדו הימי.
שם הספר נגזר מכך ששם הצופן של הסוכן הבכיר שמפעיל ה־CIA בצמרת ממשלת רוסיה, המכונה הקרמלין, הוא "קרדינל".
עלילת הספר נפתחת בעת שג'ק ראיין, איש חיל הנחתים האמריקני והיסטוריון בעברו, העובד כמנתח מודיעין בכיר ב-CIA, תחת סגן המנהל לביון, אדמירל ג'יימס גריר, צופה בהטבעת שאריות הצוללת "אוקטובר האדום", לאחר שעברה תהליך של הנדוס לאחור והטכנולוגיה החדישה שהכילה הוסרה וקציני הצוללת ערקו, כדי שדבר העריקה לא יוודע לק.ג.ב.
בהמשך נשלח ראיין לניו מקסיקו כדי להעריך את הרמה המבצעית של יוזמת ההגנה האסטרטגית כנגד טילים בין יבשתיים, ופוגש מהנדס צעיר בצבא ארצות הברית, אל גרגורי שמו.
ברוסיה מקים הצבא האדום מתקן דומה בהרי טג'יקיסטן, בסמוך לגבול אפגניסטן, העוסק בתוכנית מקבילה.
באותה עת באפגניסטן מסייע קצין מבצעים של ה־CIA בשם אמיליו אורטיז לקבוצת מורדי מוג'אהדין, במסגרת מבצע ציקלון, ומספק להם אימון ונשק מתקדם, כולל טילי נ"מ מדגם "סטינגר" שהפילו מסוקי קרב סובייטיים רבים.
על הקבוצה מפקד אפגני המכונה "הקשת", על שום מיומנותו הגבוהה בשימוש בטילי "סטינגר".
במוסקבה מפעילים שני סוכני ה־CIA, אד ומרי-פאט פולי, אשר הם גם זוג נשוי, סוכן סובייטי רם דרג המכונה בשם הצופן "קרדינל".
"קרדינל" הוא למעשה קולונל מיכאיל פיליטוב, איש חיל השריון בעל שלושה עיטורי גיבור ברית המועצות, המשמש כעוזרו של שר ההגנה הסובייטי, דימיטרי יאזוב, אשר גויס לשירות ה-CIA על ידי אולג פנקובסקי.
קולונל בשם גנאדי בונדרנקו, איש חיל הקשר הרוסי שפעל בעבר באפגניסטן עם צוות ספצנאז, נשלח מטעם שר ההגנה הרוסי למתקן בהרי דושנבה, למשימה דומה לזו של ראיין.
בהמשך הספר פיליטוב נחשף ונתפס בידי הק.ג.ב, ובמקביל צוות סוכנים סובייטי חוטף בארצות הברית את אל גרגורי כדי להכשיל את פיתוח יוזמת ההנדסה האסטרטגית.
כאשר ראיין מגלה כי ראש ה-ק.ג.ב, בוריס גראסימוב, קושר קשר לבצע הפיכה ולהשתלט על השלטון בברית המועצות, הוא מוציא לפועל תוכנית כפולה - לחלץ את פיליטוב ולחטוף את גראסימוב ובכך למנוע את ההפיכה.
הצוללת "דאלאס" מפליגה לאסטוניה כשעל סיפונה מפקד הצוללת "אוקטובר האדום", מרקו רמיוס, ומר קלארק איש האגף לפעולות מיוחדות, ובעברו לוחם הקומנדו הימי.
צוות חילוץ בני ערובה של ה-FBI בראשות הסוכן גאס ורנר מבצע פשיטה על הבית בו מוחזק גרגורי, הורג את הסוכנים הסובייטים זולת אחד ומחלץ אותו.
פשיטה שביצעה קבוצת המוג'הידין על המתקן בהרי דושנבה ומסבה לו נזק ניכר.
במהלך הפשיטה נהרגים רוב חברי הקבוצה ו"הקשת" עצמו נהרג בידי קולונל בונדרנקו.
במקביל פוגש ראיין במוסקבה בגראסימוב, ראש ה-ק.ג.ב ומאיים עליו כי אם לא יערוק למערב יחשוף את דבר הקשר.
גראסימוב נעתר ומסכים לערוק בתנאי שה-CIA ידאג לחלץ גם את משפחתו.
במבצע נועז חוטפים ראיין וגראסימוב את פילטוב הכלוא וממלטים אותו למטוס נוסעים אמריקני.
גראסימוב ופילטוב נמלטים, אולם ראיין נלכד בידי סרגיי גלובקו, איש ה-ק.ג.ב.
באותה עת קלארק מפליג מן הצוללת "דאלאס" בסירת גומי לאסטוניה.
שם הוא מחלץ את אשתו ובתו של גראסימוב וממלט אותן עמו בבטחה לצוללת.
לאחר פגישה עם המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות נרמונוב, משוחרר ראיין משביו ושב לארצות הברית.
בסיום הספר נקבר פיליטוב בשדה הקרב של אנטיאטם, לאחר שנפטר בארצות הברית בשיבה טובה, בטקס צבאי מלא.
הקרודים (במקור: The Croods) הוא סרט הרפתקאות קומי אמריקאי בהנפשה ממוחשבת של דרימוורקס מ-2013. הסרט בוים על ידי קירק דה מיקו וכריס סנדרס, שגם כתבו את התסריט.
עלילת הסרט מתרחשת בתקופה בדיונית המכונה "הקרודאוס", ומציגה את מעלליה של משפחת קרוד.
לאחר רעידת אדמה שמחריבה את ביתה, ובאזהרה מפני אפוקליפסה ממשמשת ובאה, מוצאת עצמה המשפחה בחיפוש אחר בית חדש ביערות.
במהלך מסעה, פוגשת המשפחה בזר, גיא, אשר מגלה לה את הקידמה וחושף בפניה המצאות חדשניות, ובכך משנה את אורח חייה מקצה לקצה.
או אז, עולים יחסי המשפחה על שרטון - האב, גרוג, דובק בפרימיטיביות, ומסרב לקבל את ההתפתחויות האחרונות, בעוד הבת, איפ, נדהמת וממרידה את השאר.
על אף היותה מפולגת, צריכה המשפחה להתאחד על מנת להתמודד עם סכנות הטבע ולמצוא בית חדש.
על אף שזכה להצלחה מסחרית, קיבל הסרט ביקורות מעורבות ממבקרי הקולנוע שנחלקו בדעתם אודות טיבו.
ההכנסות מהקרנותיו המסחריות בבתי קולנוע סביב העולם זיכו אותו ב-$587,204,668, אך באתרי הסקירה "Rotten Tomatoes" ו-"Metacritic" הוא זכה לציונים של 71% ו-55 בלבד, בהתאמה.
על אף זאת, הוא היווה "החייאה" עבור אולפני ההפקה שהיו נתונים אז תחת משבר כלכלי בזכות רווחיו, והמשך לו בשם "הקרודים 2: עידן חדש" יצא לאקרנים ב-23 בדצמבר 2020.
הסרט מספר את עלילת משפחת הקרודים הקדמונית שנאלצת לעבור מהבית שלה [מערה] לאחר שהוא נהרס באסון טבע.
משפחת הקרודים מחפשת מערה חדשה כאשר בדרך היא נתקלת בשלל חוויות: בדרך המשפחה מוצאת את גיא, נער שאותו פגשה איפ, והוא עוזר להם בכך שמדליק מדורות בלילה, הם מתפתחים שכלית ולומדים המון דברים חדשים, כמו איך ליצור מלכודות, ואיך להדליק אש.
איפ מתאהבת בגיא אך אביה גראג אינו מרוצה.
הוא שונא את גאי מכיוון שכולם הולכים איתו ושוכחים ממנו.
במהלך הסרט גראג מקווה בכל רגע שסבתא של איפ תמות ויהיה להם יותר קל בלעדיה, אך היא לא מתה ובסופו של דבר הוא מתחיל לחבב אותה ואת קיומה.
הסרט נגמר בכך שלמשפחה יש הרבה חיות מחמד, כמו חתול המוות, לוויתן היבשה והאריה ינשוף.
בסוף הסרט איפ מציינת שהם כבר לא כל כך אנשי מערות, ויותר אנשים מתקדמים עם הרבה רעיונות.
הסרט הוכרז במאי 2005, בשם "התעוררות הקרודים", כחלק מעסקת שיתוף פעולה בין אולפני ארדמן לאולפני ההנפשה של דרימוורקס ליצירת סרטי סטופ מושן.
קירק דה מיקו, שעבד באותו זמן עם ג'ון קליז על עיבוד לספרו של רואלד דאל "הטוויטים", הוזמן על ידי דרימוורקס להעיף מבט על כמה רעיונות אפשריים לסרט, כדי לראות אם הוא יימצא משהו שהוא ירצה לעבוד איתו.
בהתבסס על רעיון לסיפור אודות שני אנשי מערות, ממציא ולודיט, שנולד מתוך "התעוררות הקרודים", הוא כתב כמה טיוטות לתסריט.
דה מיקו פיתח את הפרויקט כסרט קומדיה, והוא הציב במרכזו עלילת חברות בין שני אנשי מערות.
בינואר 2007, עם תום עסקת שיתוף הפעולה בין ארדמן לדרימוורקס, זכויות ההפקה עברו לזו השנייה.
במרץ, כריס סנדרס הצטרף לדרימוורקס, במטרה לביים את הסרט ועם כוונה לשכתב את התסריט באופן משמעותי.
בניגוד לדה מיקו, סנדרס פיתח את הפרויקט כסרט מסע אודות משפחה של אנשי מערות, והוא שאב השראה מ"מיס סנשיין הקטנה" בנוגע להתפתחות המשפחה במהלך מסעה.
סדרת הטלוויזיה "משפחת קדמוני" השפיעה על הסרט בכל הקשור לייצוג של אנשי מערות, אך עם ההתקדמות בפיתוחו, דווקא "28 ימים אחרי" היווה את ההשראה המרכזית לכך.
בספטמבר 2008, על מנת שיוכל להתמקד בהפקת "הדרקון הראשון שלי", סנדרס השהה את הפיתוח של "התעוררות הקרודים".
במאי 2009, אושר כי דה מיקו וסנדרס יביימו את הסרט יחדיו, וכן נודע ששמו שונה ל"הקרודים".
הפקת הסרט החלה במרץ 2012, כשצאתו לאקרנים נקבעה ל-1 במרץ 2013. אך מאוחר יותר, הוא נדחה ל-22 במרץ.
הצגת הבכורה של הסרט התקיימה ב-15 בפברואר 2013, כחלק מפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בהקרנה מחוץ לתחרות שיועדה לצוות ההפקה, למקורבים ולעיתונאים.
בארצות הברית, החלו הקרנות הסרט באופן רשמי ב-22 במרץ, ובישראל יום קודם לכן, ב-21 במרץ.
בנוסף להפצה בגרסתו הרגילה, הסרט הוקרן במקומות מסוימים גם בגרסת 4DX.
לקראת סוף השנה, ב-1 באוקטובר, החלו לצאת לשווקים מהדורות המדיה הביתית של הסרט - DVD ו-Blu-Ray.
"The Croods (Music from the Motion Picture)", פסקול הסרט, בכתיבת אלן סילבסטרי, יצא לאור ב-15 במרץ 2013 בהפצה דיגיטלית על ידי חברת התקליטים "Relativity Music Group" וב-26 במרץ בעותק פיזי על ידי "Sony Classical Records".
"Shine Your Way", סינגל מתוך הפסקול, יצא יחד עם ההפצה הדיגיטלית.
אתר הסקירה "Rotten Tomatoes" העניק לסרט ציון של 71%, על פי ציון ממוצע של 6.5/10 בהתבסס על 140 ביקורות (100 "טריות" ו-49 "רקובות").
באתר הסקירה "Metacritic" הוא זכה לציון של 55, בהתבסס על 30 ביקורות (14 חיוביות, 14 מעורבות ו-2 שליליות).
חברת הסקרים "CinemaScore" נתנה לסרט ציון "A".
עם הכנסות אלו, הוא זוכה להתמקם כסרט האחד עשר בהכנסותיו ב-2013, וכן גם כסרט ה-167 בהכנסותיו בכל הזמנים.
בחישוב כל הוצאות התקציב, רווחיו נעמדים על כ-$106,500,000. לאחר הכישלון היחסי של "שומרי האגדות" ב-2012, שהוביל לארגון מחדש של דרימוורקס דרך שורת קיצוצים ופיטורים, הצלחתו של סרט זה היוותה מעין "החייאה" עבור אולפני ההפקה.
כחודש לאחר צאתו לאקרנים של "הקרודים", באפריל 2013, נודע כי דרימוורקס החלה בפיתוח המשך, עם כוונה לכך שדה מיקו וסנדרס ישובו לכס הבימוי.
בספטמבר, אושר כי קייג', סטון וריינולדס יחזרו אל אולפן ההקלטות וייתרמו את קולם פעם נוספת עבור דמויותיהם.
לאחר מספר עיכובים ודחיות, דרימוורקס הכריזה על צאתו של ההמשך לאקרנים ב-2020. דה מיקו וסנדרס, שיועדו לשוב ולביים גם את ההמשך, בחרו לוותר על הדבר ועברו להתמקד בפרויקטים אחרים, ובמקומם נשכר למלאכה ג'ואל קרופורד.
על אף פגיעתה האנושה של מגפת הקורונה בתעשיית הסרטים האמריקאית, ההפקה על הסרט נמשכה כסדרה וללא שום עיכובים בזכות עבודה מהבית.
סדרת טלוויזיה, בשם "עידן הקרודים", עלתה לשירות הזרמת המדיה "Netflix" ב-24 בדצמבר 2015. בניגוד לסרט, שהופק בהנפשה ממוחשבת, הסדרה נעשתה בהנפשה קלאסית.
עלילת הסדרה מתארת את קורות חיי המשפחה בטרם מאורעות הסרט, זאת על מנת שלא לפגוע בהמשכיות היקום ולהשאיר את הפתח עבור ההמשך.
איש מצוות שחקני הקול המקוריים של הסרט אינו שב לסדרה, ואלו הוחלפו בידי אחרים.
הסדרה הסתיימה ב-7 ביולי 2017, לאחר 4 עונות שהתפרשו על פני 52 פרקים.
הקריאה הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מתח בבימויו של בראד אנדרסון משנת 2013. בסרט משחקות בתפקידים ראשיים האלי ברי ואביגייל ברסלין.
למרות הביקורות השליליות הסרט הכניס כ-50 מיליון דולר בארצות הברית בלבד כחודש מהפצתו.
ג'ורדן טרנר (האלי ברי) היא מוקדנית של שיחות חירום במשטרת לוס אנג'לס המקבלת שיחה מליאה טמפלטון (אוי ת'ומפסון), נערה שפורץ חדר לביתה.
הוראותיה של ג'ורדן מסייעות לליאה להתחבא מהפורץ.
אך כשהטלפון סלולרי של ליאה נכבה וג'ורדן מתקשרת שנית הפורץ שומע את הצלצול.
לבסוף הפורץ מוצא את ליאה והוא רוצח אותה.
ג'ורדן מספרת לחברה השוטר פול פיליפס (מוריס צ'סטנוט) שהיא מחליטה להפסיק את עבודתה כמוקדנית.
לאחר שישה חודשים היא מאמנת במוקד של שיחות החירום.
באותו זמן הרוצח הסדרתי חוטף עוד נערה בשם קייסי וולסון (אביגייל ברסלין) מחניון תת-קרקעי.
הוא מכניס אותה לתא המטען.
בינתיים במוקד ברוק, מוקדנית חדשה, מקבלת שיחה מקייסי והיא לא מצליחה לנהל את האירוע.
ג'ורדן שרואה את מצוקתה של ברוק תופסת פיקוד על האירוע.
בגלל שקייסי משתמשת בטלפון סלולרי חד פעמי המוקד לא מצליח לאתר אותה.
ג'ורדן מבקשת מקייסי להוציא את הנורה האחורית ברכב כדי לסמן לנוסעים האחרים וכך לצמצם את החיפושים.
החוטף הורג עוד אנשים בדרך המנסים להתערב.
הוא מחליף רכב עם אחד מקורבנותיו, אלן דאנדו (מייקל אימפריולי).
אך הוא משאיר בטעות טביעות DNA במקום החלפת הרכבים והמשטרה מגלה את שמו, מייקל פוסטר (מייקל אקלונד).
לאחר שמייקל מגיע ליעדו הוא מגלה שקייסי התקשרה למוקד החירום.
כשהוא נוטל את הפלאפון ג'ורדן אומרת לו שהם זיהו אותו, אך הוא עונה לה "שזה כבר נעשה" והוא מרסק את הפלאפון.
ג'ורדן מגלה על פי קולו של מייקל, שהוא אותו אדם שרצח את ליאה טמפלטון.