tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2003 בודירוגה נישא לחברתו איוונה מדיץ'.
בשנת 2004 נולד בנו ניקולה.
בודירוגה הוא בן דוד מדרגה שנייה של כדורסלן העבר דראז'ן פטרוביץ'.
בודירוגה הוא חבר ואחד המייסדים של קבוצת שבע, ארגון רווחה שהוקם על ידי כדורסלנים יוגוסלבים מפורסמים.
בארגון השתתף בודירוגה עם ולאדה דיבאץ, פרדראג דנילוביץ', אלכסנדר ג'ורג'ביץ', זרקו פספלי, ז'ליקו רברצ'ה וזוראן סאביץ'.
דיאן ויסט היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית.
זוכת שני פרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב, פרס אמי ופרס אובי.
ויסט נולדה בקנזס סיטי, מיזורי.
אמה, אן סטיוארט ויסט (במקור קאדי), הייתה אחות.
אביה, ברנרד ג'ון ויסט, היה דקאן מכללה ועובד סוציאלי-פסיכיאטרי לשעבר בצבא ארצות הברית.
אמה, ילידת סקוטלנד ואילו אביה אמריקאי ממוצא קרואטי וגרמני.
לוויסט שני אחים בשם גרג ודון.
השאיפה המקורית שלה הייתה להיות רקדנית בלט, אך היא החליפה את מטרתה לתיאטרון בשנתה האחרונה בבית הספר התיכון האמריקאי "נירנברג" בנירנברג, גרמניה.
ויסט סיימה את לימודיה באוניברסיטת מרילנד בשנת 1969 עם תואר באמנויות ומדעים.
לאחר קריירה מצליחה בתיאטרון היא החלה לזכות בהכרה כשחקנית קולנוע באמצע שנות השמונים בזכות השתתפותה בסרטי וודי אלן "שושנת קהיר הסגולה", "חנה ואחיותיה", "ימי הרדיו" ו"ספטמבר".
היא זכתה בשני פרסי אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, על משחקה ב"חנה ואחיותיה" (1986) וב"קליעים מעל ברודוויי" (1994, שיתוף פעולה מחודש עם וודי אלן) והייתה מועמדת לאותו הפרס על משחקה ב"הורים במשרה מלאה" (1989) לצד סטיב מרטין.
ב-1997 זכתה בפרס אמי על השתתפותה כשחקנית אורחת בסדרת הטלוויזיה הקנדית "הדרך לאבונלי".
מ-2000 עד 2002 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר".
בשנת 2006 שיחקה בסרט הפשע "מדריך להכרת קדושיך" בכיכובו של צ'נינג טייטום.
בשנת 2008 השתתפה ויסט בסדרה "בטיפול" של HBO, לצד גבריאל ביירן.
היא זכתה בפרס אמי השני שלה על השתתפותה בסדרה.
בשנת 2012 שיחקה בסרט "החיים המוזרים של טימותי גרין", סרט לכל המשפחה בכיכובם של ג'ניפר גארנר וג'ואל אדגרטון.
בשנת 2015 החלה לככב בסדרת הדרמה-קומית "במשפחות הכי טובות" של רשת הטלוויזיה CBS, בדמותה של ג'ואן שורט, אשתו של ג'ון ברטרם שורט (ג'יימס ברולין), ואימם של הת'ר וגרגורי (בטסי ברנדט), (קולין הנקס).
בשנת 2017 קיבלה את התפקיד של וויני במחזה "אח, הימים היפים" פרי עטו של סמואל בקט בתיאטרון הרפרטוארי ייל.
בספטמבר 2025 דווח שבעונה השלישית של הסדרה "אלזבת' (סדרת טלוויזיה)" ויסט תצטרף כשחקנית אורחת ותופיע בפרק השביעי כאם המנזר קונסטנס מרי קאבוט, המגנה על מנזרה מפני זמרת פופ פרובוקטיבית שמאיימת על קיומו.
ויסט הייתה במערכת יחסים עם הסוכן שלה סם כהן במשך שנים רבות.
היא אימצה שתי בנות: אמילי (ילידת 1987) ולילי (ילידת 1991).
הדרך לאבונלי (1997) - זוכת פרס אמי לשחקנית אורחת בסדרת דרמה - בתפקיד: ליליאן הפוורת'.
החיים הפשוטים של נוח דירבורן (1999) - סרט טלוויזיה של CBS - בתפקיד: שרה מקלילאן.
הממלכה העשירית (2000) - בתפקיד: המלכה המרשעת.
חוק וסדר (2002–2000) - בתפקיד: נורה לוין, פרקליטת המחוז הסמנית.
חוק וסדר: כוונה פלילית (2001) - בתפקיד: נורה לוין, פרקליטת המחוז הזמנית.
חוק וסדר: מדור מיוחד (2002–2001) - בתפקיד: נורה לוין, פרקליטת המחוז הזמנית.
קטגוריה 6: יום ההרס (2004) - בתפקיד: שירלי אבוט, שרת האנרגיה.
ספינת האורות השחורה (2004) - סרט טלוויזיה של הולמרק - בתפקיד: לילי.
חזרתה של איזבל ג'יימס (2008) - בתפקיד: טליה טומפקינס.
בטיפול (2009–2008) - זוכת פרס אמי לשחקנית משנה בסדרת דרמה ומועמדת עוד פרס אמי ופרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה - בתפקיד: דוקטור ג'ינה טול.
הרשימה השחורה (2014) - בתפקיד: רות' קיפלינג.
ראש העיר של קינגסטאון (2021–הווה) - בתפקיד: מרים מק'לוסקי.
אלזבת' (2025) - בתפקיד: קונסטנס מארי קאבוט.
דיאן גולדמן ברמן-פיינסטיין הייתה פוליטיקאית אמריקאית ממוצא יהודי-גרמני, חברת המפלגה הדמוקרטית, שכיהנה כסנאטורית מטעם מדינת קליפורניה, משנת 1992 ועד פטירתה.
כיהנה כראש עיריית סן פרנסיסקו בשנים 1978–1988.
פיינסטיין הייתה ידועה בעיקר בזכות פעילותה למען הגבלות על נשק, איכות הסביבה וזכויות נשים.
היא הייתה גם פרו-ישראלית ותמכה ביציאה למלחמת עיראק, אך גם תמכה בקיום דיאלוג ישיר עם איראן.
נולדה בשם דיאן אמיאל גולדמן (Dianne Emiel Goldman) בסן פרנסיסקו שבארצות הברית, הבכורה משלוש בנותיהם של בטי (לבית רוזנבורג), דוגמנית עבר, וליאון גולדמן , רופא מנתח ידוע, פרופסור לרפואה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.
סבה וסבתה מצד אביה היו מהגרים יהודים מפולין.
סבה וסבתה מצד אמה היו נוצרים-אורתודוקסים שהיגרו מסנקט פטרבורג (בתחום המושב באימפריה הרוסית שנועד להתיישבות יהודים), בירת רוסיה, לאחר המהפכה הבולשביקית ב-1917 כשהם היו ממוצא יהודי-גרמני.
פיינסטיין למדה בבית ספר "מנזר הלב הקדוש" וקיבלה חינוך קתולי אדוק, אבל למדה גם בבית ספר יהודי והוכרה כיהודייה בגיל 13, וכפי שהיא ניסחה זאת, "תמיד ראיתי בעצמי יהודייה".
בוגרת תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת סטנפורד בשנת 1955.
בשנת 1956 התחתנה עם ג'ק ברמן, שעבד במשרד התובע המחוזי של סן פרנסיסקו.
לאחר שלוש שנים הם התגרשו.
בתם, קתרין פיינסטיין מריאנו, היא שופטת בבית המשפט המחוזי של סן פרנסיסקו.
מיד לאחר שהחלה בקריירה הפוליטית שלה, התחתנה ב-1962 עם הנוירוכירורג ברטרם פיינסטיין, אשר נפטר ב-1978. לאחר מכן התחתנה ב-1980 עם ריצ'רד סי.
בלום, בנקאי השקעות אמיד, אשר נפטר ב-27 בפברואר 2022 ממחלת הסרטן בביתו בסן פרנצ'יסקו, כשהוא בן 86.
תפקידה הציבורי הראשון היה מינויה על ידי מושל קליפורניה פט בראון למועצת החנינה לנשים של קליפורניה.
היא כיהנה במועצה במשך תשע שנים והייתה לאישה הראשונה שכיהנה כנשיאת המועצה.
בעת כהונתה במועצת העירייה היא התמודדה פעמיים, ללא הצלחה, על תפקיד ראש עיריית סן פרנסיסקו: ב-1971 מול ראש העיר ג'וזף אליטיו, וב-1975, אז הפסידה במאבק לעלייה לסיבוב השני (מול ג'ורג' מוסקונה) באחוז אחד בלבד לחבר המועצה ג'ון ברבג'לטה.
ב-27 בנובמבר 1978, דן וייט, יריבם הפוליטי של ראש עיריית סן פרנסיסקו ג'ורג' מוסקונה ושל חבר המועצה הארווי מילק, התנקש בהם ורצח אותם בבניין העירייה.
פיינסטיין, ששהתה בבניין ושמעה את היריות, הייתה מי שמצאה את גופתו של מילק וזיהתה את גופתו של מוסקונה, ואחר כך הודיעה לציבור על הרצח.
מתוקף היותה נשיאת מועצת העירייה מונתה אוטומטית לראש העירייה ב-4 בדצמבר.
היא כיהנה את שארית הכהונה ונבחרה בזכות עצמה ב-1979. לאחר מכן התמודדה שוב בשנת 1983 וזכתה מחדש באמון הבוחר.
אחד האתגרים הראשונים של פיינסטיין כראש עירייה היה מצב מערכת קרונות הכבל, אחד מסמליה של סן פרנסיסקו.
בסוף 1979 המערכת הושבתה כליל בשל צורך בשיפוץ דחוף.
הערכת המהנדסים הייתה שצריך לבנות את קרון הכבל מחדש בעלות של כ-60 מיליון דולר.
פיינסטיין עזרה בקבלת מימון פדרלי למרבית עבודות הבנייה מחדש.
לקראת ועידת המפלגה הדמוקרטית ב-1984 עלו השערות שהמועמד הדמוקרטי לנשיאות, וולטר מונדייל, יבחר בפיינסטיין כמועמדת לסגנית הנשיא.
אולם הוא בחר בסופו של דבר בג'רלדין פררו.
כמו כן ב-1984, פיינסטיין העלתה הצעה לאסור על החזקת אקדחים בסן פרנסיסקו.
הצעה זו הייתה העילה המרכזית להצעת מפלגת הפנתר הלבן להדיחה בבחירות מיוחדות, אך היא זכתה שוב וסיימה את מלוא הקדנציה.
ב-1990 התמודדה פיינסטיין למשרת מושלת קליפורניה, אך הפסידה לסנאטור הרפובליקני פיט וילסון, שפינה את כסאו בסנאט כדי להיכנס לתפקיד המושל.
ב-1992, היא נקנסה בסכום של 190,000 דולר על כך שלא דיווחה כראוי על תרומות לקמפיין והוצאות הקשורות לקמפיין זה.
ב-3 בנובמבר 1992 פיינסטיין ניצחה בבחירות המיוחדות למושב בסנאט שהתפנה ב-1990 כשפט וילסון נבחר למושל (וילסון מינה אז את ג'ון פ.
הסנאטורית היהודיה ברברה בוקסר נבחרה באותן בחירות למושב השני של קליפורניה.
בשנים 2007–2009 עמדה בראש ועדת הכללים של הסנאט, ובשנים 2009–2015 בראש ועדת המודיעין של הסנאט של ארצות הברית.
החל מ-2017 היא הדמוקרטית הבכירה ביותר בוועדת המשפט.
בשנת 2014 היא יזמה את חוק CISA.
ב-29 בספטמבר 2023 הלכה לעולמה.
נושא ההגבלות על בעלות ונשיאה של כלי נשק בידי אזרחים הוא אחד הנושאים השנויים ביותר במחלוקת בפוליטיקה האמריקאית.
פיינסטיין היא מהבולטות בהובלת המאבק למען ההגבלות, כנגד הלחץ של איגוד הרובאים הלאומי (NRA).
ב-1993, יחד עם צ'אק שומר שהיה אז בבית הנבחרים, הובילה את המאבק לאיסור מכירה ואחזקה של כלי נשק חצי אוטומטיים והגבלה על מחסניות לכלי נשק היכולים להפוך לאוטומטיים.
האיסור עבר בחוק כחלק מ"החוק לפיקוח על פשעים אלימים ואכיפת החוק 1994", אולם נקבע שהוא יפוג אוטומטית כעבור עשור.
ב-2004, כשתוקפו של האיסור עמד לפוג, פיינסטיין יזמה תקנה להארכתו ב-10 שנים נוספות, אולם כשלה בכך.
ב-2013, לאחר שהטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק העלה שוב את הדרישה הציבורית להטלת מגבלות כאלה העלתה עם חברת הקונגרס קארולין מקארתי הצעה לאיסור קבוע על מכירת ואחזקת כלי נשק חצי אוטומטיים.
פיינסטיין תמכה בהחלטה ב-11 באוקטובר 2002, לצאת למלחמת עיראק.
היא טענה שהולכה שולל על ידי הנשיא בוש בקשר לסיבות ליציאה למלחמה בעיראק.
למרות זאת, פקח הנשק לשעבר בעיראק מטעם האו"ם, סקוט ריטר, הצהיר שפיינסטיין הודתה בפניו שהיא ידעה שממשל בוש לא סיפק מודיעין משכנע לגבות את הטיעונים לגבי נשק להשמדה המונית בעיראק.
בניגוד לעמדת ממשל בוש, פיינסטיין תמכה בקיום דיאלוג ישיר עם המשטר האיראני.
פיינסטיין הייתה פרו-ישראלית, תומכת נלהבת של ישראל וחברה בשדולה למען ישראל בקונגרס – איפא"ק.
למרות זאת, הובילה את התיקון להצעת החוק שגרירות ארצות הברית בירושלים שמעניק לנשיא סמכות לעכב את ביצוע החוק להעברת השגרירות האמריקאית לירושלים.
באפריל 2019 הייתה חתומה על הצעת חוק שהגישו קבוצה של סנאטורים דמוקרטים שמטרתה להשיב את הסיוע האמריקני לפלסטינים, לאחר שנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ עצר את הסיוע.
פיינסטיין טענה כי עצירת הסיוע מחזקת ארגונים קיצוניים כמו חמאס ומרחיקה את השלום.
באוגוסט 2007 הצטרפה לרפובליקנים בסנאט בהצבעה על ההצעה לתיקון "חוק ציתות מודיעין החוץ" (FISA) (Foreign Intelligence Surveillance Act), על ידי צמצום ההגבלות החוקיות על יכולת הממשל לפקח על שיחות טלפון ומסרי דואר אלקטרוני של אזרחים אמריקנים.
פיינסטיין הצביעה בעד הענקת סמכויות לתובע הכללי ולמנהל המודיעין הלאומי לאשר ציתותים פנימיים של תקשורת פנים אמריקאית בהחלטה מנהלית, ללא הצורך באישור של בית משפט מיוחד למודיעין שמבוסס על ידי FISA.
פיינסטיין נמנתה עם יוזמי החוק להרחבת "חוק הפטריוט".
בהצהרה בדצמבר 2005, אמרה "אני מאמינה שחוק הפטריוט הוא חיוני להגנה על העם האמריקני".
פיינסטיין וקודמה בתפקיד, אלן קרנסטון, עבדו במשך 10 שנים כדי להעביר את "החוק להגנת מדבר קליפורניה".
החקיקה אושרה בידי הנשיא ביל קלינטון ב-1994. החוק הגן על 31,000 קמ"ר של אדמות מדבר קליפורניה, והיה חוק הסביבתי עם ההשלכות הגדולות ביותר בהיסטוריה של קליפורניה.
הסנאטוריות פיינסטיין וברברה בוקסר היו מיוזמות ומקדמות "החוק לשמירת הטבע של חוף צפון קליפורניה", שאושר ב-17 באוקטובר 2006 על ידי הנשיא בוש.
החוק הגן על 34 ק"מ של נחלים ונהרות, כולל אזורים פופולריים כמו "רכס קינג" ו-"נקיק קש".
הייתה אחת מהנציגים הדמוקרטים המרכזיים שתמכו ב"תקנת חילול הדגל", תיקון לחוקה האמריקאית האוסר על שריפתו של דגל ארצות הברית כביטוי פוליטי (במהלך הפגנה וכדומה).
התיקון לא השיג את שני השלישים הדרושים, ונפל על חודו של קול בסנאט.
כמו כן תמכה ב"חקיקת מקיין-פיינגולד" הידוע גם בשם "חוק רפורמת הבחירות הדו-מפלגתי", בנוגע לתיקון בפיקוח על תרומות בכספי בחירות.
דיאן סטרפילד היא סופרת בריטית, שספרה הראשון, "הסיפור השלושה-עשר", הגיע לראש רשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
הספר כתוב במסורת הרומן הגותי ויש בו הדים לספרי האחיות ברונטה, ג'יין אייר ואנקת גבהים.
לפני שהחלה בכתיבה, למדה סטרפילד ספרות צרפתית באוניברסיטת בריסטול ולימדה במספר רב של בתי ספר ובאופן פרטי.
בסוף שנות ה-90 פרשה מעבודת ההוראה והתמסרה לכתיבה.
היא מתגוררת בצפון יורקשייר באנגליה, יחד עם בעלה וארבעה חתולים ועובדת על ספרה השני.
דיאמנטינה (בפורטוגזית: Diamantina) היא עיר במדינת מינאס ז'ראיס בברזיל, כ-290 ק"מ צפונית לבלו הוריזונטה.
בשיא תפארתה, במאה ה-19, הייתה דיאמנטינה מרכז חשוב לכריית יהלומים.
כיום דיאמנטינה היא עיר קטנה בת כ-45,000 תושבים.
עברה המפואר ניכר בבתיה, שרבים מהם נבנו בסגנון הבארוק.
הודות לכך, הכריז אונסק"ו על המרכז ההיסטורי של העיר כאתר מורשת עולמית ב-1999.
בנדיראנטס שיצאו מסאו פאולו הקימו ב-1713 יישוב בשם אריאל דו טיז'וקו (Arraial do Tijuco), במורדות העמק שיוצר נהר ז'קיטיניונואה.
ב-1720 התגלה כי סביב העיר אתרים רבים בהם ניתן לכרות יהלומים.
בתחילה הכרייה התבצעה באופן פרטי ואקראי, אך משהתגלה הדבר לכתר הפורטוגלי, הוקם ב-1731 מוסד בשם דמרקסאו דיאמנטינה (Demarcação Diamantina), שפיקח על הכרייה באריאל דו טיז'וקו ובעיירות נוספות בסביבה.
ב-1734 הוקמה אינטנדסיית היהלומים, שהעניקה זיכיונות כרייה, ופיקחה על מכירת היהלומים.
ב-1771 הלאים הממשל הפורטוגלי את המכרות, ומאז ועד 1845 הפעילה אותם חברת רֶאָל אקסטרסאו דו דיאמנטה (Real Extração do Diamante).
מלבד פעילותה בכל הנוגע ליהלומים, פעלה אינטנדנסיית היהלומים גם כתחליף לעירייה.
רק ב-1831, עשור לאחר עצמאות ברזיל, הונהג באריאל דו טיז'וקו שלטון מקומי, וב-1838 היא הוכרה כעיר.
השם דיאמנטינה החליף את אריאל דו טיז'וקו, והוא מרמז על המשאב העיקרי בעיירה באותה העת (Diamante בפורטוגזית - יהלום).
ב-1845 החליף את ראל אקסטרסאו דו דיאמנטה תאגיד חדש בשם "אינספטוריה דוס טרנוס דיאמנטינוס"
בתקופה זו התפתחו אמצעים מכניים יעילים יותר לכריית יהלומים, והתעשייה הסובבת אותם, שכללה מלטשות וצורפים, התבססה באזור כולו.
עם זאת, גילוי יהלומים בדרום אפריקה הביא לירידה חדה במכירות היהלומים מברזיל, ולדעיכתו של הענף, וב-1906 גם נסגרה האינספטוריה.
ב-1914 נחנכה מסילת הברזל שחיברה את דיאמנטינה עם שאר חלקי ברזיל, אך בשלב זה, דומה כי היא איחרה את הרכבת.
את תעשיית היהלומים החליפה תעשיית טקסטיל, שהחלה לפעול בסוף המאה ה-19. אף שהעיר איבדה מזוהרה ומיוקרתה, תעשייה זו היא שהבטיחה את המשך קיומה.
דעיכתה של העיר במאה ה-19 גרמה לכך שמרכזה קפא על שמריו, לא נבנו בו מבנים חדשים ומודרניים, ובכך נשמר אופייה הארכיטקטוני של העיר כפי שהיה באותה מאה.
ב-1938 הכריז המוסד הברזילאי למורשת היסטורית ואומנותית לאומית על דיאמנטינה כאתר מורשת היסטורית לאומי, ומוסד זה פועל גם למען שימור מבנים במרכז ההיסטורי של העיר.
ב-1999 הכריז אונסק"ו על המרכז ההיסטורי כאתר מורשת עולמית.
כיום מתבססת כלכלת העיר על תיירות, חקלאות, שירותים ומעט תעשייה.
עם המבנים הבולטים במרכז ההיסטורי של העיר נמנים מבנים אלה:
קאזה דה גלוריה (Casa da Glória) מורכב משני מבנים משני צדיו של רחוב גלוריה, המחוברים ביניהם בגשר.
הבית שימש בתחילה את האינטנדנטים ששלטו בה, ובהמשך את בישוף העיר.
כיום שוכן בו המכון לגאולוגיה.
גם מבנה זה שימש את האינטנדטים, וכיום פועל בו מוזיאון לאמנות נוצרית.
בקומה השנייה של הבית שני אולמות שתקרותיהם מכוסות בציורים.
הכנסייה נבנתה בין 1760 ל-1765, והיא כוללת יצירות אמנות ועיטורים מזהב.
כנסיית נוסה סניורה דו רוזאריו דוס פרטוס (Igreja do Nossa Senhora do Rorsário dos Pretos) נבנתה ב-1731, והיא הכנסייה העתיקה ביותר בעיר.
כנסיית מרסס (Igreja das Mercês) נבנתה ב-1772, וב-1778 נוסף לה מבנה מגורים לכומר, בתכנונו של ז'וזה מנואל פריירה.
כנסיית סאו פרנסיסקו (Igreja São Francisco), כנסייה פרנציסקנית שנבנתה בין 1771 ל-1772.
השוק העירוני (Mercado Municipal), ידוע גם בשם "השוק הישן" (Mercado Velho).
השוק שוכן בתוך מבנה בעל קשתות עץ, שנבנה בידי הצבא ב-1835. המבנה נתן השראה לאדריכל אוסקר נימאייר, שתכנן את פלאסיו דה אלוורדה, משכן נשיאי ברזיל בברזיליה.
בית זה היה שייך לסוחר היהלומים ז'ואאו פרננדס דה אוליביירה ולבת זוגו שיקה דה סילבה, בת-תערובת ושפחה לשעבר, שהפכה לסמל של שחרור מעבדות ומכבלי המעמדות.
קזראו דו פורום (Casarão do Fórum), בניין מועצת העיר.
בית הולדתו של נשיא ברזיל לשעבר, ז'וסלינו קוביצ'ק משמש כיום כמוזיאון המוקדש לו.
כן פועלים בדיאמנטינה מוזיאונים ליהלומים, לדפוס, לכריית זהב, ועוד.
הווספראטה (Vesprata) היא תהלוכה של מוזיקאים ברחובותיה של דיאמנטינה, שמסתיימת במופע שבו המוזיקאים מנגנים ממרפסות מסביב לאחת הכיכרות בעיר, בהנחייתו של מנצח.
הווספראטה היא חידוש של מנהג ישן, שחודש בסוף המאה ה-20 כדי למשוך תיירים לעיר.
היא נערכת אחת למספר שבתות, בשעות הערב.
דיאן סטנקוביץ' (בסרבית: Дејан Станковић; נולד ב-11 בספטמבר 1978 בזמון, בלגרד) הוא כדורגלן עבר סרבי, ומאמן.
סטנקוביץ' שיחק בין השנים 2004–2013 במועדון האיטלקי אינטר מילאנו, כמו גם במדי נבחרת סרביה, אשר בה הוא שימש כקפטן הקבוצה.
יליד הפרבר זמון, וכבן למשפחה בעלת מסורת של כדורגל, סטנקוביץ' החל תחילה לשחק במועדון המקומי FK טלאופטיק.
כבר בגיל 14, זיהה אותו מגלה כישרונות של הקבוצה החזקה בעיר, הכוכב האדום בלגרד, וכך הצטרף סטנקוביץ' למחלקת הנוער של המועדון.
סטנקוביץ' עבר דרך כל מחלקות הנוער של המועדון, שם אימן אותו לתקופה ולדימיר פטרוביץ', כמו כן שיחק לצידו של ניקולה לזטיץ'.
משחקו הראשון עבור הקבוצה הבוגרת של המועדון היה תחת המאמן ליופקו פטרוביץ' בעונת 1994–1995, במשחק נגד היריבה העירונית OFK בלגרד.
את שערו הראשון הוא כבש נגד קבוצת בודוצ'נוסט פודגוריצה.
במהרה זכה למקום בהרכב הראשון של המועדון והפך ליקיר האוהדים של הקבוצה.
לפני תחילת עונת 1997–1998, הוא מונה להיות קפטן המועדון כבר בגיל הצעיר 19, הקפטן הצעיר ביותר בתולדות המועדון.
אף על פי שלא זכה בתואר האליפות בעודו קפטן הקבוצה, סטנקוביץ' הוביל את הכוכב האדום לזכייה במספר גביעים מקומיים.
בראשית שנות ה-90, הכוכב האדום בלגרד הושעתה ממשחקים בינלאומיים בעקבות הסנקצית של האו"ם על יוגוסלביה, דבר שגרם לכך שהקבוצה לא שיחקה במסגרת גביעי אירופה השונים.
ההשעייה הוסרה לקראת עונת 1996–1997, וסטנקוביץ' שיחק תפקיד חשוב מאוד בניצחונותיה של הכוכב האדום בשני המשחקים נגד קייזרסלאוטרן הגרמנית במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע.
בקיץ 1998, סטנקוביץ' הוחתם על ידי המועדון האיטלקי מרומא, לאציו, תמורת 7.5 מיליון פאונד.
הוא כבש את שערו הראשון בסרייה א' במשחק הבכורה שלו נגד פיאצ'נזה ב-13 בספטמבר 1998. באותן השנים, ללאציו היה סגל של שחקנים ברמה הגבוהה ביותר, וכמעט בכל עמדה שיחק שחקן מהרמות הגבוהות בעולם, ולמרות כל זאת, סטנקוביץ' קנה את מקומו בהרכב הראשון של קבוצתו החדשה תוך זמן קצר יחסית.
בין השחקנים שעימם נלחם על מקומו בהרכב נמנו פאבל נדבד, חואן סבסטיאן ורון ורוברטו מנסיני.
במדי לאציו שיחק סטנקוביץ' במשך חמש וחצי עונות, לפני שעבר לאינטר מילאנו.
סטנקוביץ' עבר לשחק באינטר מילאנו עקב בעיותיה הכלכליות של לאציו, שנאלצה למכור את השחקן ומספר שחקנים נוספים על מנת להתמודד עם חובותיה.
לפני שחתם באינטר, מועדונים חזקים רבים ברחבי אירופה שידעו שלאציו עשויה למכור את השחקן נלחמו על שרותיו של סטנקוביץ' במהלך חלון ההעברות של חורף 2003-2004. המועמדת העיקרית לקליטתו של השחקן הייתה דווקא יובנטוס, אך סטנקוביץ' החליט לבסוף לחתום באינטר.
החלטתו על החתימה בקבוצה, נבעה גם בשל העובדה שחברו לסגל לשעבר בלאציו, רוברטו מנסיני, חתם לפני כן במועדון ממילאנו.
בתחילת פברואר 2004, סטנקוביץ' שיחק את משחקו הראשון במועדונו החדש, משחק ליגה נגד סיינה.
ב-21 בפברואר 2004, הוא כבש שער יוצא מן הכלל, הישר מבעיטת קרן בניצחון החשוב והמשמעותי של אינטר בדרבי מול מילאן.
ב-7 במאי 2006, סטנקוביץ' שיחק את משחקו ה-100 עבור אינטר, משחק ליגה נגד סיינה.
ב-19 באוקטובר 2008, סטנקוביץ' כבש שער מרהיב במהלך הניצחון המוחץ 0–4 נגד רומא, אחרי בישול מסוליי מונטארי.
זה היה שערו ה-24 בכל המסגרות באותה העונה, אחרי ששנה שלמה לפני כן סבל מבצורת שערים.
ב-7 בפברואר 2009, הוא חגג את משחקו ה-200 עבור אינטר בכל המסגרות, במהלך משחק חוץ נגד לצ'ה, אינטר ניצחה באותו המשחק את העולה החדשה 0–3, כאשר סטנקוביץ' כבש את השער השלישי של הקבוצה במשחק אחרי בישול של מאייקון.
בעונת 2009/2010 היה סטנקוביץ' שותף לטרבל של אינטר, שזכתה באותה עונה באליפות הסרייה א', בגביע האיטלקי ובליגת האלופות.
'סטנקו' זכה להשתתף בגמר ליגת האלופות כשנכנס כמחליף בדקה ה-67' במקומו של כריסטיאן קיבו.
ב-2011,עם אינטר ברבע גמר ליגת האלופות נגד שאלקה, אחרי 22 שניות מתחילת המשחק הכניס דיאן סטנקוביץ' גול מרהיב מחצי מגרש, כשקיבל את הכדור באוויר.
אבל במשחק זה הפסידה אינטר 2–5 ולא עלתה לשלב הבא.
ב-6 ביולי 2013 הודיע סטנקוביץ' על עזיבת הקבוצה אחרי 10 שנים במדיה.
באותו חודש הודיע השחקן על פרישה ממשחק פעיל.
אחרי שסרביה התנתקה ממונטנגרו סנטקוביץ' המשיך להיות הקפטן של הנבחרת הסרבית המחודשת, עד לפרישתו מהנבחרת בשנת 2011. סטנקוביץ' שיחק כקפטן הנבחרת במהלך כל משחקיה של נבחרת סרביה במהלך טורניר המוקדמות למונדיאל 2010, והעפיל עימה לראשונה בתור סרביה העצמאית למונדיאל.
משחקו האחרון בנבחרת של סטנקוביץ' היה ב-11 באוקטובר 2013 במשחק ידידות נגד נבחרת יפן.
ב-21 בדצמבר 2019, סטנקוביץ' מונה לאימון הכוכב האדום בלגרד.
באוגוסט 2022, לאחר שהודח עם הקבוצה בפלייאוף ליגת האלופות על ידי מכבי חיפה, התפטר מתפקידו לאחר שלוש שנים.
באוקטובר 2022 מונה למאמנה של סמפדוריה האיטלקית.
במאי 2024, מונה לאמן את ספרטק מוסקבה הרוסית.
אליפות ליגת העל היוגוסלבית: (1) 1995
גביע אירופה למחזיקות גביע: (1) 1999
אליפות העולם לקבוצות: (1) 2010
דיאן קולין ליין היא שחקנית קולנוע ודוגמנית אמריקאית.
הייתה מועמדת לשני פרסי גלובוס הזהב, לפרס אמי ולפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על משחקה בסרט "בוגדת" משנת 2002.
ליין נולדה בניו יורק לקולין לי פרינגטון וברטון יוג'ין ליין, מורה לדרמה.
הוריה נפרדו כאשר הייתה בת 13 חודשים, אמה עזבה למקסיקו ואת המשמורת עליה קיבל אביה שגידל אותה.
במשך מספר שנים גרה ליין עם אביה במלונות בניו יורק ונאלצה להצטרף אליו מדי יום לעבודתו כנהג מונית.
בגיל 15 עזבה ליין את ביתה ואת אביה ועברה במשך שבוע להוליווד עם חברה השחקן כריסטופר אטקינס.
בגיל 16, אמה חזרה ולקחה אותה איתה לג'ורג'יה, בעקבות זאת אביה של ליין עתר לבית המשפט וליין חזרה לחזקת אביה בניו יורק לאחר 6 שבועות.
ליין לא דיברה עם אמה במשך 3 שנים בעקבות המקרה, אולם לאחר מכן הן השלימו.
ליין החלה להופיע בגיל 6 במחזה "מדיאה" בתיאטרון מקומי בניו יורק, לאחר מכן בגיל 12 שיחקה ליין לצידה של מריל סטריפ במחזה "גן הדובדבנים".
בגיל 13 סירבה ליין להצעה להופיע בברודוויי וזאת כדי לערוך את הופעת הבכורה שלה בתחום הקולנוע בקומדיה "רומן קטן" בבימויו של ג'ורג' רוי היל לצידו של לורנס אוליבייה, שנה לאחר מכן הופיעה ליין בדרמה "נגועה באהבה".
ב-1983 שיתפה ליין פעולה עם מספר שחקנים עולים בהוליווד הכוללים את טום קרוז, מאט דילון ופטריק סווייזי במותחן הפשע של פרנסיס פורד קופולה "נערי הכרך", בנוסף שיחקה ליין בסרט נוסף של קופולה הנקרא "ראסטי ג'יימס" לצידם של מיקי רורק ודניס הופר.
ב-1984 שיחקה ליין בסרט שלישי מבית היוצר של פורד קופולה, הפעם הייתה זו דרמת הפשע המוזיקלית מועמדת 2 פרסי האוסקר "מועדון הכותנה" לצידו של ריצ'רד גיר.
ב-1987 כיכבה במותחן האירוטי "מעקב חושני".
ב-1989 שיחקה ליין לצידם של רוברט דובאל וטומי לי ג'ונס בסדרת המערבונים המצליחה "יונה בודדה", על תפקידה בסדרה קיבלה ליין מועמדות לפרס אמי.
ב-1992 השתתפה ליין בדרמה הביוגרפית מועמדת 3 פרסי האוסקר "צ'פלין" המבוססת על חייו של הקומיקאי והשחקן האגדי צ'ארלי צ'פלין, בסרט גילמה ליין את דמותה של השחקנית פולט גודארד.
בהמשך שנות ה-90 שיחקה ליין לצידו של סילבסטר סטאלון בסרט האקשן הבדיוני "השופט", בדרמה הקומית של פרנסיס פורד קופולה "ג'ק" לצד רובין ויליאמס, במותחן המסתורין "רצח ב-1600" לצידו של וסלי סנייפס ובדרמה הרומנטית "הליכה על הירח" לצידו של ויגו מורטנסן.
ב-2000 שיחקה ליין לצידם של ג'ורג' קלוני ומארק וולברג במותחן ההרפתקאות מועמד 2 פרסי האוסקר "הסופה המושלמת", בסרט שחקה ליין את כריסטינה קוטר חברתו של רוברט "בובי" שאטפורד, איש הצוות הצעיר ביותר הנמצא על סיפון אוניית המסע "אנדריאה גייל".
ב-2001] שיחקה לצדו של קיאנו ריבס בדרמה "משחק חזק"
ב-2002 גילמה ליין את דמותה של קוני סאמנר בדרמת המתח האירוטית "בוגדת".
קוני הנשואה לאדוארד (ריצ'רד גיר), למראית עין עוד זוג נשוי מהפרברים, אך כשקוני מתחילה לנהל רומן עם גבר אחר ממנהטן אדוארד מגלה ובסופו של דבר רוצח את הבחור.
מכאן, הנישואים המושלמים של הזוג מקבלים תפנית גדולה מאוד.
על תפקידה בסרט קיבלה ליין מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר אותה הפסידה לניקול קידמן ומועמדות לפרס גלובוס הזהב.
ב-2003 שיחקה ליין בדרמה הרומנטית "תחת שמש טוסקנה" המבוססת על ספר ביוגרפי הנושא את אותו שם, בסרט ליין גילמה את פרנסס מייז, סופרת בת 35 מסן פרנסיסקו שחייה המושלמים כביכול עתידים להשתנות.
על תפקידה בסרט קיבלה ליין מועמדות שנייה לפרס גלובוס הזהב.
ב-2005 שיחקה ליין לצידו של ג'ון קיוזאק בקומדיה הרומנטית "חייב לאהוב כלבים", בסרט שיחקה ליין גרושה טרייה בת ארבעים שמשפחתה שלא מפסיקה להתערב לה בחייה האישיים.
אחרי שאחותה הצעירה קרול מכניסה את פרטיה לאתר היכרויות באינטרנט היא חווה כמה דייטים שערורייתיים וזאת עד שתמצא את האחד שחייב לאהוב כלבים.
ב-2006 השתתפה ליין בסרט ההיסטורי "הוליוודלנד" לצד אדריאן ברודי ובן אפלק, בסרט מגלמת ליין את טוני מאניקס אשתו של מנהל חברת ההפקות "מטרו גולדווין מאייר" אדי מאניקס (בוב הוסקינס) שמנהלת רומן עם גיבור הסרט שחקן הקולנוע המפורסם ג'ורג' ריבס.
כמו כן הופיעה ליין בפעם השלישית בקריירה שלה לצד ריצ'רד גיר בדרמה הרומנטית "לילות ברונדטה", בסרט גילמה ליין את אדריאן, אישה שביקשה לברוח לסוף שבוע אחד מהצרות שלה.
היא השאירה מאחוריה בעל סורר וילדה מתבגרת שהופכת כל דבר לסיבה למריבה.
היא נוסעת לעיירת החוף הקטנה רונדטה, מתארחת במלון של חברים ומקווה לסוף שבוע שקט שיעזור לה לצבור כוחות ולהתעמת עם הבעיות בבית.
למלון בו היא שוכנת מגיע אורח בשם ד"ר פול פלאנר, כאשר השניים נפגשים חייהם משתנים לעד.
ב-2016 כיכבה בדרמה האוטוביגרפית "טרמבו", המבוססת על ספר של ברוס אלכסנדר קוק באותו שם משנת 1977.
בשנת 2024 כיכבה בתפקיד הראשי בסדרה "אויבות: קפוטה נגד הנשים", עונתה השנייה של הסדרה האנתולוגית "אויבות" שיצר ראיין מרפי עבור רשת FX Networks.
ליין פגשה את השחקן כריסטופר למברט בפריז במסע לקידום סרטה "מועדון הכותנה", והזוג היה במערכת יחסים קצרה.
שנתיים לאחר מכן נפגשו שוב ברומא כשעבדו על סרט משותף, מערכת היחסים המחודשת הובילה לחתונה שנערכה ב-1988 בסנטה פה.
ב-2004 התחתנה ליין עם השחקן ג'וש ברולין.
בסוף שנה זו הזעיקה ליין משטרה וברולין נעצר ונלקח לחקירה בעוון התפרעות ואלימות במשפחה.
זוכת פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה בסדרה, מיני סדרה וסדרה מוגבלת, או סרט קולנוע שנעשה לטלוויזיה (2025)
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2024)סטודיו לחלומותאמאדיבוב; 4 פרקים2025יום השנהאלןסרט עתידי
רוז דיאן לאדנר הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב, הייתה מועמדת לשלושה פרסי אוסקר ולשלושה פרסי אמי.
לאד נולדה במרידיאן שבמיסיסיפי, כבתם של מרי ברנרדט, עקרת בית ושחקנית במקצועה, ופרסטון פול לאדר.
היא קרובת-משפחה של המחזאי טנסי ויליאמס והמשורר סידני לניר.
בשנת 1960 נישאה לאד לשחקן הקולנוע ברוס דרן, השניים היו נשואים 9 שנים ובמהלכן נולדו לזוג שתי בנות: לורה דרן, שחקנית קולנוע זוכת פרס האוסקר, וילדה שמתה בילדותה.
לאד הייתה נשואה בפעם השלישית, לרוברט צ'ארלס האנטר.
נפטרה ב-3 בנובמבר 2025, מעט לפני יום הולדתה ה-90.
סרטה הראשון של לאד שכלל מזכה היה "מלאכי הפרא" (The Wild Angels), שיצא למסכים ב-1966, ובו שיחקה לצד בן זוגה, ברוס דרן.
סרט בולט בראשית הקריירה שלה היה סרט הפשע של רומן פולנסקי, "צ'יינהטאון".
לאחר מכן כיכבה בדרמה של מרטין סקורסזה "אליס לא גרה כאן יותר" בתור מלצרית קשוחה בשם פלו.
בשנת 1981 קיבלה לאד את פרס גלובוס הזהב ביחד עם שחקנית הקולנוע ואלרי ברטינלי, על תפקידה בסדרת הטלוויזיה המבוססת על הסרט "אליס לא גרה כאן יותר".
בשנת 1990 הופיעה לאד לצד בתה, לורה דרן, בדרמת המתח של דייוויד לינץ' "לב פראי".
בסרט גילמה לאד את דמותה של מריאטה פורטון, אמה הפסיכופתית של לולה (דרן), המוציאה חוזה על חייו של אהובה סיילור ריפלי (ניקולס קייג').
שנה לאחר מכן שיחקה פעם נוספת לצד בתה לורה דרן בדרמה האירוטית "שושנת פרא".
בסרט הופיעה לאד בתור אמה של רוז, בחורה משוחררת "מדי" במונחים של שנות ה-30, הנשכרת לעבוד כמשרתת בבית משפחת הילייר, ומנסה לפתות את אבי המשפחה ולאחר מכן גם את בנו.
בטקס האוסקר בשנת 1992 נרשמה היסטוריה כשלראשונה אם ובתה (לאד ודרן) היו מועמדות לפרס האוסקר בקטגוריות שונות – בזמן שלאד הייתה מועמדת לפרס בתפקיד משנה, הייתה לורה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2010 קיבלה לאד ביחד עם בתה לורה דרן ובעלה לשעבר ברוס דרן כוכבים על שמם בשדרת הכוכבים של הוליווד.
המצור ברכס רובי (1996) – סרט טלוויזיה
כריסטי, בחירות של הלב (2001)
בחירתה של גרייס (2004) – סרט טלוויזיה של Lifetime
דִיאָן ד'אנְדוּאָן (מצרפתית: Diane d'Andoins או Diane d'Andouins; 1554–1620), המכונה "קוריסאנד היפה" (la belle Corisande), נודעה כפילגשו של אנרי, מלך נווארה (מאוחר יותר אנרי הרביעי, מלך צרפת).
דיאן ד'אנדואן נולדה בעיירה אגטמו (כיום במחוז לאנד שבחבל אקיטן בצרפת) כבתם של פול, בארון ד'אנדואן ושל מרגריט דה קאונה.
ב-21 בנובמבר 1568 נישאה לפיליבר דה גראמון, רוזן גיש ומושל העיר באיון, אחרי שהיו מאורסים במשך שנתיים.
ב-1580 פיליבר מת כתוצאה מפציעה ודיאן מצאה את עצמה כאלמנה בת עשרים ושש שנה.
מנישואים אלה נולדו שני ילדים: אנטואן השני, דוכס גראמון, ובת בשם קתרין.
כאישה שנודעה בשל יופייה ובשל חינוכה כבת אצולה, היא הייתה אשת אהבהבים שהזדהתה עם קוריסאנדה - גיבורת ספרו של גארסי רודריגז דה מונטאלבו "אמאדי של גאליה", ואימצה לעצמה את שמה.
אנרי, מלך נווארה הפך למאהבה הנלהב, והיא השיבה לו אהבה, ונשארה נאמנה לו במשך כל ימי חייה.
בתקופת מלחמות הדת בצרפת כאשר לחם נגד הליגה הקתולית ונגד אנרי השלישי, מלך צרפת, מכרה את יהלומיה והעמידה לרשותו את כל רכושה.
הוא כתב לה בדמו הבטחת נישואים, אך לא קיים את הבטחתו.
זאת ועוד, ב-1584, אחרי מותו של פרנסואה, דוכס אנז'ו שהיה יורש העצר של ממלכת צרפת, דיאן ד'אנדואן שימשה כבאת כוח של אנרי, מלך נווארה שתבע לעצמו תואר זה, וייצגה אותו בשיחות שהתנהלו עם אנרי השלישי.
מישל דה מונטן, מחבר המסות, שהיה ידידו של אנרי, מלך נווארה, והיה מקובל גם על אנרי השלישי, שימש לה כיועץ.
אחדים מחוקרי שושלות היוחסין מייחסים לאנרי, מלך נווארה ולדיאן ד'אנדואן בן בשם אנטואן.
ב-1620 מתה דיאן ד'אנדואן כאישה נשכחת בטירת אגטמו, שבה נולדה.
היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
ונורה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על הופעתה בדרמה המוזיקלית הביוגרפית "בירד" ומפורסמת בזכות הופעותיה בסרטים "היט", "המקור", "התן" ו"רומיאו וג'ולייט".
ונורה נולדה בעיירה מזרח הארטפורד שבקונטיקט למרי ולרוברט ורונה.
בתיכון המקומי בו למדה השתתפה ונורה בהצגות ובמחזות זמר.
לאחר מכן נסעה לניו יורק לאחר שקיבלה מלגת לימוד בבית הספר ג'וליארד לאומנויות.
לאחר שסיימה ללמוד הופיעה על בימות תיאטרון ובפרט במחזות שייקספיריים.
ונורה התחילה את דרכה כשחקנית ב-1981 בסרט האימה "איש זאב" לצדו של אלברט פיני.
התפרסמה לראשונה בהוליווד בדרמת הפשע של פרנסיס פורד קופולה "מועדון הכותנה", בה גילמה את שחקנית הקולנוע גלוריה סוונסון.
הופיעה במותחן הפעולה "תעלול קטלני" ובדרמה "עשבי פרא" לפני הופעת הפריצה שלה בדרמת הג'אז הביוגרפית של קלינט איסטווד "בירד".
בסרט הופיעה ונורה לצידו של השחקן פורסט ויטאקר בתפקיד צ'אן פארקר, אשתו היהודייה של הסקסופוניסט צ'ארלי פארקר.
ונורה קיבלה ביקורות טובות על הופעתה בסרט והועמדה לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 1994 שיחקה בסיטקום של ABC, "סמטת רעם" את בובי טרנר, אם המשפחה עד שהוחלפה על ידי השחקנית רובין רייקר.
בשנת 1995 שיחקה בסרט הפשע המצליח של מייקל מאן "היט" בתור ג'סטין, אשתו הבעייתית של בלש בכיר ממחלק הרצח של לוס אנג'לס וינסנט האנה (אל פצ'ינו).שיחקה באותה השנה בתפקיד המנתחת הפלסטית ד"ר גרי אינפנט בשמונה פרקים של סדרת הדרמה "שיקגו הופ".
ב-1996 הופיעה ב"רומיאו וג'ולייט", עיבוד הוליוודי מודרני ליצירה הספרותית "רומיאו ויוליה".
ונורה גילמה את גלוריה, אמה של ג'ולייט קפולט (קלייר דיינס).
באותה שנה שיחקה בסרט הפעולה "מורה מחליף".
ב-1997 זכתה ונורה לביקורות נלהבות על הופעתה במותחן הפעולה המשטרתי "התן", בו גילמה את השוטרת הרוסייה ולנטינה קוסלובה.
ב-1999 שיחקה בדרמת העיתונות הביוגרפית שהייתה מועמדת לשבעה פרסי האוסקר, "המקור", בה גילמה את ליאן, אשתו של המדען לחקר חברות טבק ג'פרי ויגנד (ראסל קרואו).
השתתפה בשנה זו גם בדרמת הפעולה התקופתית "הלוחם ה-13" ובדרמה של קלינט איסטווד "פשע אמיתי".
בשנת 2000 גילמה בסרט "המלט" את גרטרוד, אמו של המלט (אית'ן הוק).
בשנת 2010 הופיעה בדרמת המסתורין הרומנטית "כל הדברים הטובים".
בשנת 2022 השתתפה בקומדיה הרומנטית "אהבה ראשונה" בתור דודה איירין.
ונורה הייתה נשואה במשך תשע שנים לבמאי סרטי הפעולה הפולני אנדז'יי ברטקוביאק, לזוג ילדה אחת במשותף.
דיאן סילנטו הייתה שחקנית קולנוע וסופרת אוסטרלית מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1963 על תפקידה בסרט "טום ג'ונס".
סילנטו נולדה בפרוור מולולאבה שבמדינת קווינסלנד, אוסטרליה לזוג הרופאים פייליס וסיר רפאל סילנטו.
החליטה לפתח קריירת משחק באופן מלא לאחר שזכתה במלגת לימודים לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון.
החלה את דרכה בהפקות קולנוע וטלוויזיה זניחות בבריטניה כגון "הקצה העירום" לצד גרי קופר ודברה קר ו"הודתי לטיפש" לצידם של כוכבי הקולנוע פיטר פינץ' וסוזן הייוורד.
בשנת 1956 הועמדה סילנטו לפרס טוני על הופעתה בתפקיד הלנה במחזה "מלחמת טרויה לא תפרוץ".
זכתה למרב הפרסום שלה בקריירה בשנת 1963 כאשר הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בקומדיה "טום ג'ונס" בתור מולי סיגרים.
ב-1965 שיחקה סילנטו בדרמה התקופתית המוערכת של קרול ריד "ייסורים והתלהבות" בתור קונטסינה נכדתו של לורנצו דה מדיצ'י.
ב-1967 הופיעה לצידו של פול ניומן במערבון של מרטין ריט "הומברה".
ב-1973 התפרסמה בסרט הפולחן הבריטי "איש הקש" בתפקיד המורה גברת רוז ובדרמה "היטלר: עשרת הימים האחרונים" בתפקיד האנה רייטש הטייסת הנאצית הנאמנה של אדולף היטלר (אלק גינס).
סילנטו נישאה בשנת 1956 לאנדראה וולפה והתגרשה בשנת 1960, לסילנטו נולדה ילדה אחת מנישואים אלו.
בשנת 1962 נישאה סילנטו לכוכב הקולנוע הסקוטי שון קונרי, מנישואיהם שנמשכו 11 שנה נולד השחקן ג'ייסון קונרי.
משנת 1985 עד למותו הייתה סילנטו אשתו השלישית של המחזאי והתסריטאי האנגלי אנתוני שייפר.
סילנטו מתה ממחלת הסרטן ב-6 באוקטובר 2011 בעיר קיירנס שבצפון קווניסלנד באוסטרליה יום לאחר יום הולדתה ה-78.
קשקושים של איש פשוט (1964)
היטלר: עשרת הימים האחרונים (1973)
לִילה דיאן סויר היא מגישת חדשות וכתבת בכירה בתוכנית "בוקר טוב אמריקה", המשודרת משנת 1975 ברשת הטלוויזיה ABC האמריקאית.
סויר נולדה בגלאזגו שבמדינת קנטקי, ארצות הברית.
בתם של ז'אן וו סויר, מורה בבית ספר יסודי, וארבון פאוורס "טום" סויר, שופט.
שושלת היוחסין שלה כוללת מוצא אנגלי, אירי, סקוטי וגרמני.
זמן קצר לאחר לידתה, עברה משפחתה ללואיוויל, בה אביה עלה לגדולה מקומית כפוליטיקאי רפובליקני ומנהיג הקהילה.
בשנת 1969 הוא נהרג בתאונת דרכים ובעקבות פטירתו נקרא על שמו פארק באזור לואיוויל.
סויר למדה בבית הספר התיכון סנקה ובשנת 1963 זכתה במלגה בתחרות "ג'וניור מיס אמריקה" כנציגת מדינת קנטקי.
בין השנים 1962-1965, יצאה לסיבוב ברחבי ארצות הברית כחלק מתפקידה, כדי לקדם את ביתן "קוקה-קולה" ביריד העולמי בניו יורק בשנים 1964–1965.
בשנת 1967 סיימה סויר תואר ראשון עם התמחות באנגלית ממכללת ולסלי שבעיר ולסלי, מסצ'וסטס.
היא החלה שם בלימודי משפטים ולאחר סמסטר אחד עברה לעיתונות.
ב-29 באפריל 1988 נישאה לבמאי מייק ניקולס.
לניקולס יש שלושה ילדים מנישואיו הקודמים.
סויר החלה את הקריירה המקצועית שלה בפוליטיקת המפלגה הרפובליקנית בשנת 1970, כשדובר הבית הלבן רון זייגלר שכר אותה לשרת בממשלו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון.
סויר המשיכה לעבוד עם ניקסון גם בתקופה בה הגיש את התפטרותו מהנשיאות בשנת 1974 ועבדה בצוות המעבר בין ניקסון לג'רלד פורד; לאחר מכן עזבה איתו לקליפורניה ועזרה לו לכתוב את ספר זכרונותיו שפורסם בשנת 1978. בנוסף, סייעה לו בהכנה לסדרת הראיונות המפורסמים עם דייוויד פרוסט בשנת 1977.
שנים מאוחר יותר, סויר הייתה חשודה כ"גרון עמוק" שהיה מקור ההדלפות של מידע מסווג לעיתונאי בוב וודוורד במהלך פרשת ווטרגייט.
בשנת 2005 "גרון עמוק" זוהה כמארק פלט, וסויר הייתה אחד משישה אנשים שביקשו וקיבלו הכחשה ציבורית מוודוורד על כך שלא לקחה חלק בהדלפות.
בשנת 1978 הצטרפה סויר ל-CBS News ככתבת פוליטית והפכה למגישת חדשות שותפה.
בשנת 1984 הפכה לכתבת בתוכנית "60 דקות", תפקיד בו החזיקה במשך חמש שנים.
ב-1989 עברה סויר לחדשות ABC ומשנת 1998 עד שנת 2000 הפכה למגישה בתוכנית "20/20" יחד עם ברברה וולטרס.
בשנת 1999 חזרה סויר לחדשות הבוקר יחד עם צ'ארלס גיבסון, בתחילה למשרה זמנית, אולם הצלחתה בתפקיד החזיקה אותה במשרה זמן רב.
עם פרישתו של גיבסון בספטמבר 2009 היא הוכרזה כיורשו.
סויר זכתה בשנת 2009 בפרס פיבודי עבור עבודתה על הילדים הנסתרים החיים בהרים.
בנוסף, היא נכללת כבר מספר שנים ברשימת הנשים הבולטות של פורבס
סויר ראיינה דמויות פוליטיות רבות, כולל נשיאי ארצות הברית ג'ורג' בוש וברק אובמה.
היא ערכה את הריאיון הראשון עם הנשיא ביל קלינטון והגברת הראשונה הילרי רודהם קלינטון לאחר הבחירות הראשונות שלו לנשיאות בשנת 1992.
ב-12 בפברואר 2007 היא ראיינה את נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד.
ב-14 בנובמבר 2011, סויר זכתה בריאיון בלעדי ראשון לחברת הקונגרס גבריאל גיפורדס, עשרה חודשים לאחר שניצלה מניסיון התנקשות; סויר בילתה את היום עם הפוליטיקאית הפצועה ובעלה, מארק קלי, וצפתה בה במהלך טיפול בדיבור.
דיאן פון פירסטנברג היא מעצבת אופנה בלגית-אמריקאית יהודייה שזכתה להצלחה בזכות שמלות המעטפת שלה.
בעברה, הייתה לנסיכה מנישואיה הראשונים לנסיך אגון לבית פירסטנברג מגרמניה.
נולדה בשם דיאן סימון מישל חלפין (Diane Simone Michele Halfin) להורים יהודיים בבריסל, בלגיה.
אביה, ליאון (ליפא) חלפין, היה יהודי יליד רומניה שהיגר לבלגיה מקישינב (אז מחוז בסרביה ברומניה וכיום בירת מולדובה) בשנת 1929 ואמה, ליליאן נחמיאס, נולדה למשפחה יהודית-יוונית והייתה ניצולת שואה לאחר שהייתה 18 חודשים באושוויץ וזאת לפני שפירסטנברג נולדה.
אמה הייתה דמות משפיעה בחייה ושיננה לה את המוטו "פחד אינו אפשרות".
מאוחר יותר למדה פירסטנברג כלכלה באוניברסיטת ז'נבה בשווייץ.
משם עברה לפריז ועבדה כעוזרת לסוכן של צלם האופנה אלברט קוסקי.
מאוחר יותר עזבה לאיטליה כדי לעבוד כשוליה ליצרן הטקסטיל אנג'לו פארטי.
שם למדה חיתוך של בד, שימוש בצבע ומרקם, ושם תכננה וייצרה את שמלות המשי הראשונות שלה.
בשנת 1974 השיקה קו מוצרי קוסמטיקה ובושם "טטיאנה" על שם בתה, וכן זכתה להצלחה עם שמלות מעטפת עשויות מסריגי ג'רזי.
בשנת 1997 השיקה מחדש את חברת האופנה על שמה (DVF), עם חידוש נוסף של שמלת המעטפת המפורסמת שלה.
החברה כיום היא מותג יוקרה עולמי המציע 4 קולקציות מלאות בשנה וקיים בלמעלה מ-70 מדינות ברחבי העולם.
מטה החברה ובוטיק הדגל ממוקמים ברובע אריזת הבשר של מנהטן.
לאורך שנותיה פירסטנברג דגלה בשיטת התמחור של "Top of the line", תחילה במכירה באמצעות קמעונאים ומאוחר יותר תחת המותג הפרטי שלה.
בשנת 1998 פרסמה פירסטנברג את זכרונותיה בספר "Diane: A Signature Life", ובשנת 2004 השיקה קו של תכשיטים וצעיפים יחד עם חברת ה.
בשנת 2005 העניקה לה מועצת מעצבי האופנה של אמריקה (CFDA) פרס מפעל חיים, ושנה לאחר מכן נבחרה לשמש כנשיאת המועצה, תפקיד בו היא מחזיקה נכון לשנת 2012.
בשנת 2008 זכתה לקבל כוכב בשדרת האופנה, ובשנת 2009 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית רחבת היקף תחת הכותרת "דיאן פון פירסטנברג: מסע של שמלה" שנפתחה ב-Manezh, אחד מחללי התצוגה הציבוריים הגדולים ביותר במוסקבה.
בשנת 2011 הציגה פירסטנברג קולקציה עבור מוצרים ביתיים ובושם חדש.
ובשנת 2012 השיקה קולקציית בגדי ילדים בשיתוף עם גאפ.
במהלך חייה הייתה פעילה בעניין זכויות נשים דרך העלאת מודעות באמצעות שמלות המעטפת שלה שהיוו סמל לעוצמה והעצמה נשית.
הקימה את קרן פרסי DVF להכרה בנשים שהשפיעו כמורשת נמשכת בקהילותיהן במאבק לשוויון מגדרי.
באוקטובר 2023, פירסטנברג, יחד עם שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
תחילת עלייתה לגדולה של פירסטנברג החלה עם נישואיה לאגון הנסיך הגרמני לבית פירסטנברג בשנת 1969, לזוג נולדו שני ילדים, אלכסנדר וטטיאנה, ולאחר גירושיהם בשנת 1972 איבדה את תואר הנסיכות אך המשיכה לשאת את שם המשפחה "פירסטנברג".
ב-2001 נישאה לאיש העסקים האמריקאי-יהודי, בארי דילר.
דיאן מרי אנתוניה וארסי הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית.
הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1957 על הופעתה בסרט "פייטון פלייס".
וארסי נולדה בעיר סן מטאו, קליפורניה, נשרה בגיל צעיר מהלימודים ונכשלה בניסיון לפתח קריירת דוגמנות.
היא התגלתה על ידי המפיק באדי אדלר בעת הצגה בה הופיעה.
וארסי שהייתה בעלת ניסיון משחק מועט במחזות תיאטרון קיבלה בשנת 1957 בהיותה בת 18 תפקיד קולנועי הוליוודי ראשון בדרמה של מארק רובסון "פייטון פלייס".
וארסי שיחקה בתור תלמידת התיכון אליסון מקנזי על הופעת הבכורה שלה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
מיד לאחר מכן חתמה על חוזה עם חברת ההפקה המצליחה "פוקס המאה ה-20 " והופיעה בדרמת הפשע "כפייה" של ריצ'רד פליישר לצידו של אורסון וולס.
וארסי לא השכילה למנף את קריירת המשחק שלה, היא נכשלה באודישנים רבים ונזרקה על ידי הסוכן שלה מאחר שלא ראה בה עתיד פוטנציאלי.
היא כמעט ולא הופיעה בסרטים מלבד הדרמה הפוליטית סאטירית "הנוער לשלטון" בשנת 1968 בה שיחקה בתפקיד סאלי לירוי.
בעת צילומיה לסרט חשה וארסי בכאבים עזים בחלקי גופה לאחר שחלתה במחלת ליים.
ב-1977 שיחקה בסרט "מעולם לא הבטחתי לך גן של ורדים".
לווארסי היו שני ילדים משתי מערכות נישואיה: למנהל שלה ג'יימס דיקסון ולמפיק מייקל האוסמן.
וארסי נפטרה ב-19 בנובמבר 1992 מדלקת קרום המוח בביתה שבלוס אנג'לס כשהיא בת 54. היא נקברה ב"בית הקברות מאונט טאמפלפייס" שבסן רפאל, קליפורניה.
דיאן לוברן (בקרואטית: Dejan Lovren; נולד ב-5 ביולי 1989) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת הבלם בפאוק סלוניקי מליגת העל היוונית.
לוברן נולד להורים קרואטים בזניצה שביוגוסלביה, כיום בוסניה והרצגובינה.
כשהיה בן שלוש, עם תחילת מלחמת האזרחים ביוגוסלביה, ברחה משפחתו של לוברן למינכן.
לוברן גדל והתחנך בעיר, ובגיל עשר עבר עם משפחתו לעיר קרלובץ שבקרואטיה, מולדת הוריו.
לוברן החל את הקריירה בקבוצת הנוער של קרלובץ.
ב-2004 זוהה לוברן על ידי סקאוטים של דינמו זאגרב, ועבר לשחק באקדמיית הנוער של הקבוצה.
ב-2006 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של המועדון.
לאחר עונתו הראשונה בקבוצת הבוגרים, הושאל לאינטר זאפרשיץ', שירדה לליגה השנייה בקרואטיה בקיץ שלפני כן.
בעונת ההשאלה הראשונה באינטר זאפרשיץ' רשם 21 הופעות, והיה שותף לעלייתה של הקבוצה לליגת העל הקרואטית.
הוא הושאל לעונה נוספת לאינטר זאפרשיץ', ורשם 29 הופעות במדי הקבוצה.
ב-10 במאי 2008 כבש את שער הבכורה שלו בקריירה, בהפסד 1–2 לאוסייק.
בעונה שלאחר מכן שב לדינמו זאגרב והפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, כשהוא בן 20. בעונת 2008/09, רשם 38 הופעות ושלושה שערים בכל המסגרות.
בינואר 2010 חתם בליון מליגת העל הצרפתית על חוזה לארבע וחצי שנים תמורת 9.5 מיליון אירו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-24 בינואר, כאשר פתח בהרכב במשחק הגביע הצרפתי, נגד מונקו.
הוא סיים את עונת 2009/10 עם עשר הופעות במדי ליון, רובן כמחליף.
הוא לא הורשה לשחק במדי ליון במסגרת ליגת האלופות, בשל שכבר רשם ארבע הופעות במוקדמות ליגת האלופות באותה עונה במדי דינמו זאגרב, לפני שנמכר.
לאחר עזיבתם של ז'ין אליין בומסונג ומתיאו בודמר, הפך לשחקן הרכב ראשון בליון, וכמה פעמים במהלך העונה אף שיחק כמגן ימני או שמאלי, והפך את עצמו ל"שחקן כלבו" הגנתי.
בנובמבר הוא דורג על ידי העיתון הספרדי "דון בלון" כאחד מ-100 שחקני ההגנה הצעירים (עד גיל 23) הטובים בעולם.
ב-24 בינואר 2012 האריך את חוזהו בליון בארבע שנים, ובאותה עונה זכה עמה בגביע הצרפתי.
ב-14 ביוני 2013 חתם בסאות'המפטון על חוזה לארבע שנים תמורת סכום שהוערך בכ-8.5 מיליון ליש"ט.
הוא רשם את הופעת הבכורה שלו ב-17 באוגוסט, במשחק הפרמייר ליג נגד וסט ברומיץ' אלביון.
הוא כבש את שער הבכורה שלו במדי סאות'המפטון ב-21 בספטמבר, והוביל את קבוצתו לניצחון 0–1 נגד ליברפול.
ב-27 ביולי 2014 חתם בליברפול עבור דמי העברה של 25 מיליון יורו.
ב-17 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 1–2 על קבוצתו הקודמת סאות'המפטון.
ב-28 באוקטובר 2014 כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 1–2 על סוונסי סיטי בגביע הליגה.
בעונת 2015/2016 בליגה האירופית העפילו לוברן וליברפול עד למשחק הגמר, שם פתח בהרכב בהפסד קבוצתו 1–3 לסביליה.
בעונת 2017/2018 בליגת האלופות העפיל יחד עם ליברפול למשחק הגמר אך נכנעו לריאל מדריד בתוצאה 1–3. הבלם פתח בהרכב והשלים 90 דקות.
ב-28 באפריל 2017, לוברן האריך את חוזהו בליברפול, עד 2021. גם בעונת 2018/2019 בליגת האלופות העפיל עם ליברפול לגמר ליגת האלופות אך לא שותף בניצחון קבוצתו 0–2 על טוטנהאם.
בסיום עונת 2019/2020 זכה עם הקבוצה באליפות אנגליה, לוברן ערך עשר הופעות בלבד במדי הקבוצה באותה העונה.
ב־27 ביולי 2020 חתם לשלוש שנים בזניט סנקט פטרבורג מליגת העל הרוסית בכדורגל תמורת 12 מיליון ליש"ט.
את הופעת הבכורה ערך במסגרת הסופר קאפ הרוסי בכדורגל, ב-7 באוגוסט, שבו קבוצתו גברה על לוקומוטיב וזכתה בסופר קאפ.
את הופעת הבכורה בליגה ערך במחזור הראשון, במשחק החוץ נגד רוטור וולגוגרד, ב-11 באוגוסט 2020. את שער הבכורה במדי זניט הבקיע במחזור ה־2 נגד רוסטוב ב־15 באוגוסט 2020 כשנגח לרשת בניצחון קבוצתו 0–2.
ב־8 בנובמבר 2020, במשחק מול קרסנודאר, עלה לראשונה כקפטן הקבוצה ושימש זמנית כקפטן במספר משחקים.
ב־16 בדצמבר 2020, הבקיע שער עצמי במשחק הקלאסיקו הרוסי מול ספרטק, שבו קבוצתו ניצחה 1–3. עם זאת התברג בעמדת קפטן הקבוצה החל מעונת 2020/2021 ועד לעזיבתו בדצמבר 2022.
בינואר 2023 חזר לאולימפיק ליון, עשר שנים לאחר שעזב אותה.
אף על פי שנולד בבוסניה, לוברן מחזיק באזרחות קרואטית ובחר לשחק בנבחרת קרואטיה.
הוא ייצג את נבחרת קרואטיה בכל הגילאים, החל מגיל 14 ועד הבוגרים.
ב-2009 זומן לראשונה לנבחרת קרואטיה על ידי מאמן הנבחרת, סלאבן ביליץ', שהזמין אותו למשחק הידידות נגד בלארוס.
ב-2 בספטמבר 2011, כבש את שער הבכורה שלו במדי נבחרת קרואטיה, כשנגח לרשת בניצחון 1–3 על מלטה במסגרת מוקדמות יורו 2012. הוא נכלל בסגל האחרון של סלאבן ביליץ' ליורו 2012, אך שבוע לפני תחילת הטורניר נפצע ויצא מהסגל.
הוא זומן למונדיאל 2014, ובמשחק הפתיחה נגד ברזיל שרק השופט יואיצ'י נישימורה לפנדל שנוי במחלוקת כנגדו לאחר שספק הכשיל ברחבה את פרד בדקה ה-69, במשחק שהסתיים ב־3-1 לנבחרת ברזיל.
לוברן זומן למשחקי מונדיאל 2018 בו שיחק את מלוא הדקות, והיה שותף להעפלה ההיסטורית של נבחרתו למשחק הגמר.
בפברואר 2023 הודיע על פרישה מהנבחרת.
לוברן נקרא על שמו של אגדת הכדורגל המונטנגרי, דז'אן סביצ'ביץ'.
הוא דובר קרואטית, גרמנית, אנגלית וצרפתית.
אחיו, דאבור לוברן, משחק בליגת העל הקרואטית.
בשנת 2005, כשהיה בן 16, היה לראשונה במערכת יחסים עם אניטה סקוליץ'.
הזוג עבר משבר במהלך חייו בליון והם נפרדו לזמן קצר, אך לאחר מכן התפייסו וחזרו לחיות כזוג.
זמן קצר לאחר מכן, נכנסה סקוליץ' להריון והזוג התחתן ביולי 2012. ב-28 באוגוסט באותה שנה, נולדה להם בת בשם אלנה.
הזוג התחתן ביוני 2013. ב־21 ביוני 2015 נולד בנם, ג'וסיפ, שנקרא על שם סבו של אביו של לוברן.
בפברואר 2017 פרסמה LFC TV סרט דוקומנטרי קצר בשם: "Lovren: My Life as Refugee" בו סיפר הכדורגלן על חוויותיו, חייו הקשים והטראומות וביקש סובלנות רבה יותר לפליטים באומרו:
ליגת העל הקרואטית (2): ,
גביע העולם למועדונים (1): 2019
דיאן דה פרימה הייתה משוררת ואמנית אמריקאית.
כמו כן, הייתה סופרת פרוזה, מחזאית, פעילה חברתית ומורה.
די פרימה חיברה מעל ארבעים ספרים ויצירותיה תורגמו ליותר מ-20 שפות.
דה פרימה נולדה בברוקלין, ניו יורק ב-1934. היא למדה בתיכון האנטר קולג', שמנוהל וממומן על ידי מכללת האנטר, ובמכללת סווארת'מור לפני שעזבה כדי להיות משוררת בעיר מנהטן.
הביבליוגרפיה האינטרנטית הרשמית שלה בשם "a second generation American of Italian descent" (סבה מצד אמה, דומניקו מלוצ'י, היה אנרכיסט פעיל, שנקשר לקרלו טרסקה ואמה גולדמן)." די פרימה החלה לכתוב כבר כילדה ועד גיל 19 בהדרכה של עזרא פאונד וקנת פצ'ן.
ספר השירה הראשון שלה, This Kind of Bird Flies Backward, פורסם בשנת 1958 על ידי אתי ולירוי ג'ונס' טוטם.
די פרימה בילתה את שנות ה-50 המאוחרות וה-60 המוקדמות במנהטן, שם היא לקחה חלק בפעילות של תנועת הביט.
היא בילתה גם זמן בקליפורניה בסטינסון ביץ' וקניון טופנגה, חזרה לניו יורק אך בסופו של דבר עברה לסן פרנסיסקו לצמיתות.
די פרימה הייתה דמות מגשרת בין תנועת הביט והיפים, כמו גם בין אומני החוף המזרחי לאומני החוף המערבי.
היא ערכה את "The Floating Bear" עם אמירי ברקה (לירוי ג'ונס), והייתה שותפה לייסוד של התיאטרון הפואטי והוצאת השירה.
בכמה הזדמנויות היא התמודדה עם האשמות וגינואים מצד ממשלת ארצות הברית בשל עבודתה עם ה-"New York Poets Theatre" וה-"newspaper The Floating Bear".
ב-1961 היא אף נעצרה על ידי הבולשת הפדרלית על פרסום של שני שירים ב-"The Floating Bear".
על פי די פרימה, המשטרה הטרידה אותה בשל אופי השירה שלה.
ב-1966, היא בילתה קצת זמן במילברוק עם קהילת הפסיכדלית של טימותי לירי.
באביב 1966 הדפיסה את שתי מהדורות הראשונות של "Psychodelic Prayers".
בשנות ה-60 המאוחרות, היא עברה להתגורר לקליפורניה (שם היא התגוררה מאז ועד למותה).
בקליפורניה, די פרימה הייתה מעורבת בתנועת הדיגרים, למדה בודהיזם, סנסקריט, גנוסטיקה ואלכימיה.
ב-1966 היא חתמה על הסכם התנגדות למלחמת וייטנאם.
בסן פרנסיסקו יש היום תנועה שמקדמת קריאה של רחוב בעיר על שמה של די פרימה.
ב-1960 החלה לעבוד כצלמת וכאמנית קולאז.
בשנותיה האחרונות היא אף ציירה ציורים בצבעי מים.
הסרט כולל גם קריאה של חומרים חדשים של די פרימה, אשר נקראים על ידיה ועל ידי אנשים נוספים, כולל קריאה ספונטנית מ-2007 של "The Poetry Deal" אשר די פרימה מקריאה בסלון שלה, כמו גם הקלטה מ-2009 של די פרימה מפסטיבל גלוסטר, "Song for Baby-o".
נוסף על כך גם כמה סרטי שירה שונים צולמו כדי להראות את האסתטיקה המיוחדת של די פרימה.
בתגובות לסרט נאמר שניתן לשים לב כי סרט זה מאפשר לצופה "חוויה של מיוחדת של יצירות מאת די פרימה" ו"אירוע מדהים הנובע מליבה השופע של די פרימה, מראה אינטימי ליצירת השירים שלה", הסרט מציג דרך עבור כל מי שמחפש לדעת יותר של החיים והעבודה של די פרימה.
על פי האתר הרשמי של די פרימה, היא לימדה בסדנאות, שהפופולרית ביניהן הייתה סדנה שבה היא לימדה איך לשלב בין ציורים או תמונות למילים.
לדי פרימה היו כמה יצירות בתהליך כתיבה, כולל פרסום של "הנשימה האחרונה" (Last Gasp), המהדורה מורחבת של Revolutionary Letters, אשר כללו למעלה מ-20 שירים חדשים.
על פי קרן השירה, די פרימה "לימדה בבית הספר "ג'ק קרואק לפואטיקה ערטילאית", לאומנויות מלאכותית שבקליפורניה, ובתוכנית מאסטר בפואטיקה בניו קולג', קליפורניה.
עבודותיה של די פרימה מוצגות ונלמדות באוניברסיטת לואיוויל, אוניברסיטת אינדיאנה, אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל בספריות צ'פל היל."השירה שלה לעיתים קרובות הציגה מאבקים חברתיים ופוליטיים שהתרחשו בשנות ה-60 ו-70. למרות שרוב שיריה הציגו בעיות חברתיות ופולטיות, היו לה גם עבודות רבות על יחסיים בין-אישיים וסיפורים מחייה.
רוב החומרים האחרונים שלה עסקו בנושאים נשיים ונושאים דתיים, במיוחד פילוסופיות המזרח.
די פרימה נפטרה ב-25 באוקטובר 2020. הותירה אחריה חמישה ילדים: ז'אן די פרימה, דומיניק די פרימה, אלכס מרלו, טרה מרלו, רודי די פרימה.
דיאן, נסיכת אורליאן היא ציירת, פסלת, סופרת ונדבנית צרפתייה-גרמנית.
אשתו של קרל, דוכס וירטמברג, ראש בית וירטמברג משנת 1975.
דיאן נולדה בפטרופוליס בברזיל ב-24 במרץ 1940 לאנרי, רוזן פריז ולאיזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה, בתם של פדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה ואלז'בייטה, רוזנת דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ.
בעת לידתה התגוררו הוריה בברזיל בשל החוק שאסר על יורשי השושלות המלכותיות להתגורר בצרפת, אולם בשנת 1950 בוטל החוק ובני המשפחה עברו להתגורר בצרפת.
בשנת 1954 החלה דיאן בלימודי אמנות, והתמחתה בהדפס רשת, סטוקו וויטראז'.
ב-21 ביולי 1960 התחתנה דיאן באלטסהאוזן עם קרל, דוכס וירטמברג, כחלק מפיוס בין צרפת לגרמניה, אולם הנישואים היו נישואי אהבה, ונולדו להם 6 ילדים.
מאז 1971 התעסקה דיאן באמנות, ובעיקר בציור ופיסול.
כמו כן, היא גם הציגה במספר תערוכות בגרמניה, צרפת, ספרד ובלגיה, ומדי שנתיים היא גם מארגנת תערוכה של שלושים אמנים צעירים לא ידועים בגנים של הטירה שלה באלטסהאוזן.
בשנת 1975 מת חמיה פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג, ובעלה קרל הפך לראש בית וירטמברג.
דיאן עומדת בראש מספר ארגוני צדקה, ואף תרמה מענק מיוחד למחלקת העיניים בבית החולים הלאומי לרפואת עיניים קינזה-וינגס בפריז, לצורך מחקר במחלת העיניים רטיניטיס פיגמנטוזה, שפוגעת בילדים רבים.
ב-21 ביולי 1960 התחתנה דיאן עם קרל, דוכס וירטמברג, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
פרידריך, דוכס וירטמברג (1961–2018), התחתן עם מריה, נסיכת ויד
מתילדה, דוכסית וירטמברג (נולדה ב-1962), התחתנה עם אריך, נסיך ואלדבורג צו צייל וטראוכבורג
אברהרד, דוכס וירטמברג (נולדה ב-1963), התחתן עם לוסיה דזירה קופף
פיליפ, דוכס וירטמברג (נולדה ב-1964), התחתן עם מריה קרולינה, דוכסית בבוואריה
מיכאל, דוכס וירטמברג (נולד ב-1965), התחתן עם יוליה ריקרדה סטורץ
אלאונורה פלר, דוכסית וירטמברג (נולדה ב-1966), התחתנה עם הרוזן מוריץ פון גוס
דיאן סטנקוביץ' (בסרבית: Дејан Станковић; נולד ב-25 באוגוסט 1985) הוא כדורגלן חופים שווייצרי המשחק בעמדת החלוץ בנבחרת שווייץ בכדורגל חופים.
בגיל 11, הוא עבר עם משפחתו מסרביה לשווייץ.
כבר שהחל לשחק בנבחרת שווייץ בכדורגל חופים בשנת 2005, סטנקוביץ' זכה בהישג הראשון שלו בקריירה, גביע אירופה בכדורגל חופים.
בהשתתפותו הראשונה שלו עם הנבחרת בגביע העולם בכדורגל חופים לשנת 2009, סטנקוביץ' הגיע עם הנבחרת למקום השלישי.
בטורניר זה, הוא זכה בכדור הזהב (השחקן הטוב ביותר של הטורניר) ובנעל הזהב (מלך השערים הטורניר) עם 16 שערים.
בשנת 2010, הוא זכה באליפות רוסיה בכדורגל חופים ביחד עם לוקומוטיב מוסקבה.
שנה לאחר מכן, הוא זכה פעם נוספת עימה באליפות רוסיה.
סטנקוביץ' זכה בתואר מלך השערים של אליפות אירופה בכדורגל חופים חמש פעמים.
כמו רבים משחקני כדורגל החופים הבכירים בעולם, סטנקוביץ' שיחק עבור המון קבוצות במדינות שונות.
חלק מהקבוצות שבהן שיחק הן גראסהופרס (שווייץ), טרנובה טראצ'ינה, קטניה, מילאנו וויארג'יו (איטליה), לוקומוטיב מוסקבה, ספרטק מוסקבה וקריסטל (רוסיה), ברצלונה (ספרד), גרמבאך לודז' (פולין), וויביר וארתור מיוזיק (אוקראינה) ואלניהספור (טורקיה), הן במסגרת הליגות והן במסגרת תחרויות בינלאומיות.
דיאן אקרמן היא סופרת, משוררת, מסאית חוקרת ומתעדת טבע אמריקאית.
ידועה בעיקר בזכות ספריה "מסע אל החושים" ואשתו של שומר גן החיות שהיווה בסיס לסרט אשתו של שומר גן החיות, לו גם כתבה את התסריט.
אקרמן נולדה בווקיגן שבאילינוי, ב-7 באוקטובר 1948. בגיל 8 עברה עם משפחתה לאלנטאון שבפנסילבניה.
נישאה ב-1970 לסופר פאול ווסט .
לאקרמן תואר ראשון באמנויות ואנגלית מאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה (1970).
אקרמן לימדה במשך השנים במספר אוניברסיטאות, ביניהן קורנל, קולומביה.
אוניברסיטת פיטסבורג ואוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
ב-1986 הייתה מועמדת למשימת "עיתונאי בחלל" (Journalist-in-Space) של נאס"א תוכנית שבוטלה לאחר אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר.
חקר קופים ממין טמרין רעמתי זהוב בברזיל.
חקר הלווייתנים מסוג אובלנה דרומית בפטגוניה.
חקר כלבי ים נזיריים בהוואי.
שירים משלה התפרסמו לראשונה ב-1973. ספר השירה הראשון שלה "שלווה קוסמית" (A Cosmic Pastoral) יצא ב-1976. ספר הפרוזה ראשון שלה "דמדומים של הטירון" (Twilight of the Tenderfoot) יצא ב-1980.
היצירה הכי מפורסמת שלה, הספר "מסע אל החושים" (A Natural History of the Senses) יצא ב-1990. בעברית, בהוצאת מטר, ב-1991. הספר עובד לסדרת טלוויזיה בת 5 פרקים.
ספרה "אשתו של מנהל גן החיות", שיצא ב-2007, עוסק בתקופת השואה בוורשה.
הספר מבוסס על זכרונותיה של חסידת אומות העולם הפולניה אנטונינה ז'בנסקי.