tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האופן בו אלן מציג סיפור אהבה של דמויות על שלל מורכבותן האישית ולבטיהן הנפשיים הפנימיים, השפיעו על יוצרים אחרים.
הסרט השפיע גם רבות על הקומדיות הרומנטיות שבאו אחריו, כמו גם על סדרות טלוויזיה רבות שעשו שימוש בטכניקות המוצגות בסרט זה.
מבחינה אופנתית, הלבוש של קיטון בסרט, שכבות של בגדים ועניבה, הפך לפופולרי באמריקה.
בסרט גם הופיע לראשונה כריסטופר ווקן בתפקיד ראוי, ובכך הוא פרץ לתודעה האמריקאית עם מה שעתידה להיות קריירה מזהירה.
בהופעה של להקת החברים של נטאשה בבית גבריאל ב-1996, שתועדה באלבומה של הלהקה "בהופעה חיה", סיפר ארקדי דוכין כי השיר "יש בך" נכתב בהשראת הסרט.
את המשפט המרכזי בשיר, "יש בך משהו שונה", אומר אלבי לאנני במהלך הסרט.
הרולד פרדריק "פרד" שיפמן היה רופא אנגלי ורוצח סדרתי.
ב-31 בינואר 2000 הורשע שיפמן ב-15 מעשי רצח ונידון למאסר עולם.
לאחר משפטו נערכה בבריטניה חקירה ציבורית, ובה התגלו עדויות ששיפמן רצח 215 ממטופליו, ונקבע כי יש יסוד לחשד שמספר הנרצחים הגיע ל-250. לפי טענות אחרות מגיע מספר הנרצחים ליותר מ-400 בני אדם.
בילדותו התחנך שיפמן בנוטינגהאם, אנגליה.
אמו מתה ממחלת סרטן הריאה כשהיה בן 17. בשנים 1964–1970 למד רפואה באוניברסיטת לידס.
ב-1966 נשא אישה, ולהם נולדו בת ושלושה בנים.
לאחר גמר לימודיו החל לעסוק ברפואה בכמה מרפאות באזור יורקשייר.
ב-1975 נתפס מזייף מרשם לתרופה משככת כאבים לשימוש עצמי, ונשלח לטיפול גמילה מסמים.
ב-1977 החל לעבוד במרכז רפואי בעיר הייד שבאזור מנצ'סטר, והמשיך בעבודתו זו בשנות השמונים.
ב-1993 פתח מרפאה פרטית בהייד, והיה לדמות מוכרת ומכובדת במקום.
בחודש מרץ 1998 התעורר חשדה של רופאה מעמיתיו של שיפמן כי הוא "מחסל" את מטופליו, אך היא לא הייתה בטוחה אם המדובר בהזנחה או במעשים מכוונים.
העניין הועבר לטיפול המשטרה, אולם לא התגלו ראיות מספיקות להעמידו לדין.
בדיעבד הואשמה המשטרה שמינתה צוותי חקירה בלתי מיומנים לטיפול בפרשה.
לאחר שמטופלת של שיפמן מתה ביוני 1998, גילתה בתה שצוואתה שונתה, והיא הורישה לכאורה את כל רכושה לשיפמן ולא לילדיה.
הבת פנתה למשטרה, וגופתה של המטופלת הוצאה מקברה ונבדקה.
בגופה התגלו עקבות של הסם דיאמורפין (הרואין).
שיפמן נעצר ב-7 בספטמבר 1998, וברשותו נתגלתה מכונת כתיבה מאותו סוג ששימש להדפסת הצוואה המזויפת.
המשטרה החלה לחקור מקרי מוות נוספים של מטופלים, וחשפה את דפוס פעולתו: הוא נהג להזריק למטופלים כמויות גדולות של דיאמורפין, לחתום על תעודות הפטירה שלהם, ולאחר מכן לזייף מסמכים רפואיים המעידים כביכול על בריאותם הלקויה.
משפטו של שיפמן החל ב-5 באוקטובר 1999, וב-31 בינואר 2000 הוא הורשע ברציחתן של 15 ממטופלותיו בשנים 1995–1998. שיפמן נידון ל-15 מאסרי עולם עוקבים, והומלץ שלא לשחררו לעולם.
הוא הורשע גם בזיוף צוואתה של מטופלת, ונידון על כך לארבע שנות מאסר.
שיפמן כפר באשמתו פעמים רבות, ומעולם לא הסביר את מעשיו.
ועדת החקירה הממלכתית שהתקיימה לאחר משפטו, קבעה שבמשך 23 שנה הרג שיפמן 215 ממטופליו, וייתכן שהמית 45 חולים נוספים.
ב-13 בינואר 2004, ערב יום הולדתו ה-58, נמצא שיפמן תלוי בתאו ללא רוח חיים.
דו"ח מטעם בית הכלא קבע כי הוא תלה את עצמו מסורגי החלון בתאו באמצעות סדינים ממיטתו.
הרון 1 (ידוע גם כ"מחץ 1" או "שובל") הוא כלי טיס מאויש מרחוק (כטמ"ם) שפותח על ידי חטיבת מלט של התעשייה האווירית לישראל.
הוא מוגדר ככטב"ם MALE-Medium Altitude Long Endurance (רום בינוני, שהיה ממושכת).
במהלך ניסויי הטיסה בוצעה טיסה רצופה של 52 שעות, אך זמן השהייה באוויר בתצורה מבצעית נמוך יותר בשל משקל המטען.
ה"הרון 1" פותח בתעשייה האווירית החל משנת 1994 על בסיס הסקאוט והRQ-2 פיוניר וככלי גדול ומתקדם יותר מה-RQ-5 האנטר.
סיפר צביקה ארזי, שעסק בפיתוח ה"הרון":
"הרון 1" נמכר לראשונה בשנת 2000 ל-2 מדינות זרות בעיסקאות בהיקף של 150 מיליון דולר.
בשנת 2002 פורסם שצבא הודו רכש את המל"ט.
ה"הרון 1" נחשף לראשונה בפומבי (תחת השם "מחץ 1") ב-2003, באותה שנה גם השתתף בתרגיל קרב רב-זרועי שנערך בנבדה שבארצות הברית, כחלק מניסיון שיווק לצבא ארצות הברית.
ביוני 2004 חתמה התעשייה האווירית על הסכם עם קבוצת חברות צרפתיות דאסו, סאז'ם ו-EADS, על מכירת טכנולוגיה והעברת ידע לייצור ה"הרון 1" בצרפת, תמורת כ-200 מיליון דולר.
זו הייתה העסקה הביטחונית הגדולה ביותר עם צרפת מאז האמברגו הצרפתי על ישראל בעקבות מלחמת ששת הימים.
בשנת 2005 נחתמה עסקה דומה עם טורקיה שבה נמכרו 10 יחידות שעליהן הותקן ציוד מתוצרת מקומית.
ב-2007 הקפיאו הטורקים את העסקה בשל כעסם על מבצע "עופרת יצוקה" ברצועת עזה.
ב-2008 נבחר ההרון 1 להחליף את מטוס הסיור הימי של חיל האוויר שחף (וסטווינד).
בשנת 2001 התרסק אחד הכלים כשהיה בניסוי בחיל האוויר הישראלי.
באוגוסט 2016 התרסק אחד הכלים בכפר זלפה במהלך טיסת אימון שערכה בו התעשייה האווירית לישראל.
מההתרסקות נפגעו קל 25 בני אדם, בהם 13 ילדים.
בספטמבר 2022 נפל אחד הכלים במרחב הימי בסמוך לגבול הצפוני, בעקבות תקלה.
כוחות צה"ל משו את הכלי מן הים.
כלי הטיס מסוג זה קורקעו במהלך התחקיר.
בנובמבר 2022 נפל אחד הכלים באזור ערד, המערך קורקע עד לסיום החקירה.
ב-29 בינואר 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל התרסק סמוך לרחובות כטמ"ם שובל, לאחר שחזר ממשימה ברצועת עזה.
המערך קורקע עד לסיום החקירה.
ב-29 באפריל 2025 פקיסטן הודיעה כי הפילה מלט ישראלי הדומה בצורתו לheron 1 בעת ריגול במטען הודו
ההרון 1 יכול לשאת מגוון מטענים ייעודיים: חיישן אלקטרו-אופטי, מכ"ם מִפְתָּח סינתטי (SAR), מכ"ם סיור ימי (MPR), ציוד לאיסוף מודיעין אותות, ציוד לממסר ואחרים.
הוא מסוגל להפעיל ארבעה חיישנים בו זמנית.
ניתן לשלוט בו באמצעות תקשורת בקו-ראייה, ממסר קרקעי או מוטס, וכן על ידי תקשורת לווינית.
ההרון 1 הוא בעל כן נסע מתקפל והוא מסוגל להמריא ולנחות אוטומטית.
ההרון 1 נרכש על ידי חיל האוויר הישראלי וכינויו שם הוא "שובל".
הוא נכנס לשירות מבצעי ב-2005. מלבד ישראל, מפעילות את ההרון 1 גם מדינות נוספות בהן הודו, אוסטרליה וסינגפור.
צרפת מפעילה נגזרת של ההרון 1 המכונה הרפנג (EADS Harfang), שערכה את טיסת הבכורה שלה בספטמבר 2006, ונמכרה גם למרוקו.
גרסה מוגדלת של ההרון 1 היא ההרון TP.
– חיל האוויר של אזרבייג'ן – 5 כלים בשירות מבצעי.
– חיל הים האקוודורי – 2 כלים בשירות מבצעי.
– המשטרה הפדרלית הברזילאית – 14 כלים בשירות מבצעי.
– לופטוואפה – 3 כלים בשימוש מבצעי, כולל 2 תחנות קרקע בחוזה שכירות מ-2010, שהוארך עד החודשים הראשונים של 2019. ובנובמבר 2018 גרמניה האריכה את חוזה החכירה עד 2020. ב-2022 חכרה גרמניה חמישה כלים.
– חיל האוויר ההודי – 49 מל"טים בשירות מבצעי, לאחר שמל"ט 1 מתוך 50 שנקנו התרסק, שנקנו במסגרת עסקה בשווי 500 מיליון דולר.
חיל הים ההודי – 16 כלים בשירות מבצעי.
– צבא טורקיה רכש 10 כלים
– משרד ההגנה הלאומי – 7 כלים בשירות מבצעי תחת חוזה שכירות, החל מפברואר 2018.
– חיל האוויר הישראלי מפעיל את ההרון 1 תחת השם "שובל" במסגרת טייסת 200.
– חיל האוויר הקנדי המלכותי – 3 כלים בשירות מבצעי.
– צבא רפובליקת קוריאה – 3 כלים בשירות מבצעי.
– חיל האוויר של סינגפור – 2 כלים בשירות מבצעי.
– צי ארצות הברית – 2 כלים בשירות מבצעי.
– באוקטובר 2020, זכתה התעשייה האווירית ביחד עם איירבוס במכרז להשכרת מל"טי הרון למשמר החופים של האיחוד האירופי, בהיקף של כמה עשרות מיליוני דולרים.
– באוגוסט 2022 צ'כיה פתחה במגעים עם ישראל לעסקה לרכישת שלושה מל"טי הרון בשווי 70 מיליון דולר.
– 3 כלים בשירות מבצעי.
– חיל האוויר המרוקאי המלכותי – 3 כלים בשירות מבצעי.
– חיל האוויר המלכותי האוסטרלי – 2 כלים שהוציאו משירות בשנת 2017.
הרומח הקדוש (ידוע גם בשמות חנית הגורל, החנית הקדושה, הרומח של לונגינוס) הוא השם שניתן לפי המסורת הנוצרית לרומח שדקר את ישו בזמן שהיה תלוי על הצלב.
הרומח מוזכר רק בבשורה על-פי יוחנן (יט, לא-לז), שמציינת שהרומאים תכננו לשבור את רגליו של ישו, מה שיאיץ את מותו בזמן הצליבה.
אולם, הם גילו כי הוא כבר מת ואין כל סיבה לשבור את רגליו, וכדי לוודא זאת, חייל רומאי דקר אותו בצידו.
מעשה זה ממלא נבואה נוספת הקשורה במשיח:
לפי אוריגנס, התופעה של דם ומים נחשבת לנס.
הקתולים רואים זאת כמשמעות עמוקה יותר: הדבר מסמל את הכנסייה הקתולית (ובפרט את סקרמנט הטבילה לנצרות והליטורגיה הקדושה) היוצאת מצידו של ישו, כשם שחוה נלקחה מצלעו של אדם.
שמו של החייל שדקר את ישו לא ניתן בברית החדשה, ההתייחסות המוקדמת ביותר לשמו של החייל נמצאת בספר האפוקריפי הבשורה על פי ניקודמוס ולפיה החייל נקרא לונגינוס הקדוש .
צורה שונה של השם לונגינוס מתגלה גם במיניאטורה שבבשורה של רבולה שאייר הנזיר רבולה בשנת 586. באיור, השם לונגינוס (ΛΟΓΙΝΟC) נכתב באותיות יווניות מעל שמו של החייל שמניף את רומחו בצדו של ישו.
זה אחד התיעודים המוקדמים ביותר לשם, בהנחה שהחריטה לא נוספה מאוחר יותר.
בהמשך, בספרו "הרומח" ("The Spear") של לואיס דה ווהל משנת 1955, הלה מזהה אותו כגאיוס קסיוס לונגינוס
ממצאים הטוענים להיותם הרומח הקדוש
יש מספר חניתות שמסורות שונות מייחסות אותן להיות החנית של לונגינוס או חלקי החנית.
ממצאים אלו שונים הן בגודלם והן בחומרים מהם הם עשויים.
לפי המסורת הארמנית שהועלתה על הכתב לראשונה במאה ה-13, הובא הרומח עוד במאה ה-1, על ידי תדאוס מאדסה , הוא נשמר במנזר גרארד, שמשמעות שמו בארמנית היא "מנזר הרומח" ומשם הועבר לקתדרלה של העיר הקדושה אצ'מיאדזין שם הוא שמור במוזיאון על שם מנוגיאן.
ההתייחסות ההיסטורית הראשונה אל הרומח נעשתה במאה ה-6 על ידי אנטונינוס מפלקנטיה.
אזכורים על המצאות הרומח בירושלים נמצאות אצל קאסיודורוס ואצל גרגוריוס מטור, אף על פי ששניהם לא ראו את הרומח במו-עיניהם.
כרוניקון פסחלה מתאר שאחרי כיבוש ירושלים בידי הפרסים הרומח נלקח לקונסטנטינופול, שם הופקד בכנסיית איה סופיה ובתחילת המאה ה-10 הועבר לכנסיית הבתולה מפארוס שם הונח לצד חלק מהצלב האמיתי ושרידי קדושים אחרים.
במהלך המצור על אנטיוכיה, נזיר מפרובאנס בשם פטר ברתולומיאו חלם שאנדראס הקדוש אמר לו שהרומח מוסתר ברצפת קתדרלת פטרוס הקדוש .
מנהיגי מסע הצלב פיקפקו בחלום זה כי הם ראו את הרומח בקונסטנטינופול, אולם הנזיר חפר ומצא שבר מתכתי עליו הוכרז כי הוא השריד לרומח.
מציאת חפץ קדוש זה דחפה את הצלבנים לעבור למתקפה תוך שהם נושאים את הרומח הקדוש לפניהם.
לא ידוע מה עלה בגורלו של הרומח אחרי הקרב.
הרומח שבווינה ידוע גם כרומח של מאוריציוס הקדוש.
הרומח הגיע במאה ה-10 מקונסטנטינופול לידי היינריך הראשון, מלך גרמניה (ולפי גרסה אחרת הגיע עוד לידיו של קרל הגדול).
אוטו ה-1 ירש את הרומח מאביו ונשא אותו בקרב בלכפלד נגד הכוחות ההונגריים בשנת 955. ב-1000, אחרי קונגרס גנייזנו , אוטו ה-3 נתן העתק של החנית לבולסלאב הראשון, דוכס פולין והעתק נוסף להונגרים.
ב-1084, היינריך ה-4 הוסיף לחנית לוחית כסף עם הכיתוב "מסמר מהצלב של אדוננו" בהתבסס על האמונה כי זו הייתה החנית של קונסטנטינוס הגדול שבה מוסמר מסמר - אחד המסמרים ששימש בצליבתו של ישו.
היינריך ה-4 קבע את מקום משכנה של החנית בפראג.
פרידריך ה-1 נשא את החנית איתו במסעות המלחמה שלו באיטליה.
קרל ה-4 ציפה את לוחית הכסף בזהב והוסיף את הכיתוב "Lancea et clavus Domini" (רומח ומסמר של אדוננו).
ב-1424 העביר זיגמונד את החנית, יחד עם שרידי קודש אחרים מפראג לנירנברג כחלק מאוסף התכשיטים המלכותי (Reichskleinodien).
ב-1796, כאשר הכוחות הצרפתים התקרבו לנירנברג הוצא האוצר המלכותי לרגנסבורג ומשם הועבר לווינה.
ב-6 באוגוסט 1806, אחרי פירוק האימפריה הרומית הקדושה, ביקשו חברי מועצת העיר נירנברג את החזרת האוצר לעירם אולם פרנץ ה-2 סירב להשיב את האוצר.
במהלך האנשלוס הועבר אוצר ההבסבורגים ברכבת משוריינת לנירנברג ולקראת תום מלחמת העולם השנייה הוסתר.
ב-1946 האוצר נמצא על ידי ולטר הורן , קצין מכוחותיו של ג'ורג' פטון והוחזר לווינה.
הרומח מוצג באוצר הקיסרי (וינה) שבארמון הופבורג.
השליט הלטיני האחרון - בלדווין השני, מלך קונסטנטינופול מכר את הרומח, יחד עם שרידים קדושים אחרים ללואי התשיעי, מלך צרפת.
האחרון בנה את סנט שאפל שם אוחסן הרומח יחד עם נזר הקוצים של ישו ושרידים קדושים אחרים, ג'ון מנדוויל טען כי ראה את הרומח הן בקונסטנטינופול והן בפריז והרומח שהיה בפריז היה גדול משמעותית מהשריד שהיה בקונסטנטינופול.
במהלך המהפכה הצרפתית הועברו שרידים אלו לספרייה הלאומית של צרפת ושם נעלם הרומח.
יש בקתדרלת ואוול שבקרקוב רומח קדוש השמור שם מאז המאה ה-13. זהו העתק של הרומח של וינה, שנעשה על ידי אוטו ה-3 ונמסר במתנה לבולסלאב הראשון.
אחרי נפילת קונסטנטינופול בידי העות'מאנים, הסולטאן באיזיט השני שלח את הרומח לאפיפיור אינוקנטיוס השמיני יחד עם מתנות נוספות על מנת שהאפיפיור יחזיק אצלו את ג'ם שהיה אחיו (ויריבו) של הסולטאן.
מאז שמור הרומח ברומא, תחת כיפת בזיליקת פטרוס הקדוש.
בסוף שנות ה-70, כותב חברת DC קומיקס סטיב אנגלהרט הציג את חנית הגורל בסיפוריו, עלילה שנותרה בשימוש בידי כותבים רבים
בסדרת הטלוויזיה וויצ'בלייד, מתברר כי הרומח של לונגינוס הוא אחד מ-13 כלי הנשק העתיקים, שהוויצ'בלייד ביניהם.
קנת' איירונס משיג את הרומח ומשתמש בו לרעה, ולבסוף מתעמת נגד שרה פזיני, משתמשת הוויצ'בלייד
בסרט קונסטנטין משנת 2005, חנית הגורל היא מרכז ההתרחשות, כאשר המלאך גבריאל משתמש בה כדי לשחרר את בנו של השטן מגוף הפונדקאי
משחק היריות "חנית הגורל" (Spear of Destiny) של חברת id Software, הקודם למשחק "הטירה הנאצית" (Wolfenstein 3D), שם המשימה היא למצוא את חנית הגורל ולהביאה לרשות ממשלת ארצות הברית, אחרי שהיטלר לקח אותה לרשות המפלגה הנאצית והרייך השלישי, ובכך אפשרה לו לשלוט זמן רב.
בספר "גילוי אטלנטיס" של קלייב קאסלר מובאת תחילת האגדה, שהרומח חושל על ידי תובל קין מברזל מטאוריטי
בספר הקומיקס השדונית האדומה, הרומח מהווה חלק משלושה אוצרות המעניקים למחזיק בהם כוח רב-עוצמה ושליטה בלתי מוגבלת
בסדרה "הסודות של דה וינצ'י" משנת 2013 דה וינצ'י פורץ לוותיקן על מנת לפגוש את האפיפיור.
בסוף פגישתם, דה וינצ'י בורח מהשומרים ותוך כדי בריחתו לוקח את הרומח הקדוש.
לאחר מכן הרומח נשבר בקרב.
בנוסף דה וינצ'י משתמש בכוחותיו של הרומח על מנת להביס שומרים.
בסדרת האנימה היפנית נאון ג'נסיס אוונגליון נעשה שימוש ברומח כדי להחליש את לילית
בסדרה אגדות המחר הרומח משמש בתור ה"מקגאפין" של העונה השנייה, כשצוות האגדות ולגיון האבדון מחפשים אחריו.
כשהאגדות משיגים אותו בשנת 1917, הלגיון גונב את הרומח מהם ומשנה את הגורל, ומאוחר יותר משמיד את הרומח.
הסרט אינדיאנה ג'ונס וחוגת הגורל פותח במרדף של אינדיאנה ג'ונס הצעיר אחר הרומח הקדוש במבצר ובו מחסן יצירות אומנות אשר נבזזו בידי הנאצים.
הרון (בסלובקית: Hron) הוא נהר באורך 298 קילומטר במרכז סלובקיה במחוז באנסקה ביסטריצה, השני בגודלו בסלובקיה (אחרי ואה).
ההרון זורם ממזרח הרי הטטרה הנמוכים מערבה ואחר כך דרומה ונשפך לדנובה.
ההרון עובר, בין השאר, ליד באנסקה ביסטריצה וזבולן.
הרולד סקוט מקדונלד קוקסטר היה מתמטיקאי קנדי, מגדולי חוקרי הגאומטריה במאה ה-20.
נודע בעבודתו על פאונים רגולריים וגאומטריות של ממד גבוה (כלומר ארבעה ממדים ויותר).
הוא היה חסיד הגישה הקלאסית לגאומטריה, בתקופה שבה גברה הנטייה לעסוק בגאומטריה רק באמצעות כלים אלגבריים.
עבודתו סייעה במידה רבה לשמור את הגאומטריה צמודה לתחומי העיסוק המרכזיים במתמטיקה המודרנית, עד שבביוגרפיה שפורסמה לאחר מותו הוא מכונה "The man who saved geometry".
קוקסטר נולד בלונדון, בן יחיד ללוסי גי, ציירת, ולהרולד סמואל קוקסטר, יצרן של מכשור רפואי.
הוריו התגרשו בנעוריו, והוא נשלח ללמוד בפנימייה.
בשנת 1926 החל ללמוד מתמטיקה בטריניטי קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1928 קיבל תואר ראשון ובשנת 1931 קיבל תואר דוקטור, בהנחייתו של הנרי פרדריק בייקר.
בשנים 1931–1936 המשיך לעבוד כעמית מחקר בטריניטי קולג'.
במקביל שהה כשנה, בשנת 1932, כעמית רוקפלר באוניברסיטת פרינסטון, שם עבד עם הרמן וייל, אוסוולד ובלן וסולומון ליפשיץ.
חזר לשנה נוספת בקיימברידג', שבה השתתף בסמינר של לודוויג ויטגנשטיין בפילוסופיה של המתמטיקה.
ב-1934 חזר לשנה נוספת לאוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 1936 פרסם, יחד עם ג'ון ארתור טוד את אלגוריתם טוד-קוקסטר, שהוא מן הכלים הראשונים בתורת החבורות הקומבינטורית והחישובית.
באותה שנה הצטרף לסגל של אוניברסיטת טורונטו, והמשיך לפעול שם במשך 67 שנה, עד לפטירתו.
בשנת 1950 נבחר לעמית של החברה המלכותית.
פגש את מאוריץ קורנליס אשר, ועבודתו בגאומטריה שימשה השראה לאחדות מיצירותיו של אשר, בפרט הסדרה "גבול עיגול", המבוססת על ריצוף מודל הדיסק ההיפרבולי.
קוקסטר השפיע גם על אחדים מרעיונותיו של באקמינסטר פולר, שהקדיש לו את ספרו Synergetics: Explorations in the Geometry of Thinking.
יחד עם שניים מעמיתיו היה הראשון לפרסם רשימה של כל הפאונים האחידים.
יזם את הוצאתו לאור של כתב העת Canadian Journal of Mathematics והיה עורכו במשך תשע שנים.
כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטאות רבות, ובהן אוניברסיטת נוטרדאם, דארטמות' קולג' ואוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1997 העניקה לו החברה המלכותית את מדליית סילבסטר, והוא מונה לשותף במסדר קנדה.
כן קיבל אותות הוקרה נוספים.
ב-1930 מיין את כל החבורות הדיסקרטיות הנוצרות על ידי שיקופים של הספירה או המרחב האוקלידי .
בעקבות עבודה זו, קרא ז'אק טיץ לחבורות קוקסטר על-שמו.
היה נשוי לריין, ולזוג נולדו שני ילדים.
קוקסטר פרסם תריסר ספרים וקרוב ל-200 מאמרים.
הנודע שבספריו הוא Introduction to Geometry, ספר לימוד לקורס אוניברסיטאי בגאומטריה, שתורגם לשפות אחדות.
בנוסף לספריו האקדמיים עסק גם בפופולריזציה של המתמטיקה.
רוז בול, מחבר הספר Mathematical Recreations and Esseys, שיצא לאור ב-9 מהדורות בחיי מחברו, נטל קוקסטר על עצמו את משימת עדכון הספר, והמשיך בכך עד להדפסת המהדורה ה-13.
הרולד שִׁימֶל הוא משורר ומתרגם עברי.
זכה בפרס שר התרבות והספורט לאמנים ותיקים ע"ש אריק איינשטיין לשנת 2021.
הרולד שימל נולד בבייון, ניו ג'רזי, ארצות הברית.
למד ספרות אנגלית וגרמנית באוניברסיטת קורנל ובשנת 1962 עלה לישראל ומאז הוא מתגורר בירושלים.
הוא לימד אנגלית וספרות אמריקאית באוניברסיטה העברית ירושלים, אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
את שני ספרי שיריו הראשונים כתב שימל באנגלית וב-1967 פורסם את שירו הראשון בעברית, כעבור שנה פרסם ספר שירה ראשון בעברית.
נודע כמתרגם לאנגלית של שירה עברית, בין היתר תרגם קובצי שירה מאת אורי צבי גרינברג, אבות ישורון, אסתר ראב, ישראל פנקס, מרדכי גלדמן, מאיר ויזלטיר, יהודה עמיחי, נח שטרן ואחרים.
בשנות השישים ייסד וערך את כתב העת לספרות ולאמנות בשפה האנגלית Get That שראה אור בישראל ובשנות השבעים והשמונים היה בין משתתפיו הקבועים של כתב-העת 'סימן קריאה'.
גיליון 107 של כתב העת "הליקון", שערך דרור בורשטיין, הוקדש כולו לשירתו של שימל, והכיל מבחר מיצירותיו.
בעקבות הגיליון, פרסם מבקר השירה של "הארץ ספרים" - דוד (ניאו) בוחבוט, רשימת ביקורת ששיבחה את פועלו ואיכויותיו של שימל המשורר.
שירי מלון ציון, הקיבוץ המאוחד, 1974.
הטלפון הצמוד לקיר בית הכנסת (מבחר שירים, בחר: דרור בורשטיין, עם רשימות מאת זלי גורביץ' ורוני סומק), הליקון 107, 2014.
געזאנג פון הירש [שירת הצבי], אבן חושן, 2017.
הרולד ראסל היה חייל משוחרר, נכה ממלחמת העולם השנייה, שזכה בשני פרסי אוסקר על משחקו בסרט שנות חיינו היפות ביותר.
ראסל נולד בנובה סקוטיה בקנדה.
ב-1933 עבר עם משפחתו למסצ'וסטס.
יום לאחר המתקפה על פרל הארבור התגייס לצבא ארצות הברית ושימש כמדריך לחומרי נפץ.
ראסל נפצע קשה ב-6 ביוני 1944 כאשר מטען חומר נפץ התפוצץ בידיו.
שתי ידיו נקטעו והוא נאלץ להשתמש בתותבים.
לאחר החלמה החל ללמוד באוניברסיטת בוסטון.
ב-1945 הופיע בסרטון בשם "יומנו של סמל", המתאר את שיקומו.
כאשר ראה הבמאי ויליאם ויילר את הסרטון הזה, הוא שיבץ את הרולד לסרט "שנות חיינו היפות ביותר" בתור הומר פריש, חייל בחיל הים האמריקאי שאיבד את שתי ידיו.
על משחקו בסרט זה זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1946. בנוסף לכך זכה בפרס אוסקר לשם כבוד "על הביאו לתקווה ולאומץ אצל עמיתיו החיילים הנכים דרך המדיום של הקולנוע".
ראסל הוא היחיד שזכה בשני פרסי אוסקר על אותו התפקיד.
ראסל הוא גם אחד משני השחקנים הבלתי מקצוענים שזכו בפרס אוסקר.
השני שזכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר היה היינג נגור בסרט דמעות של שתיקה ב-1985.
לאחר שויליאם ויילר אמר לו שאין לו תפקידים נוספים לשחקנים גדמים הוא חזר ללימודי עסקים באוניברסיטת בוסטון אותם סיים ב-1949.
הוא שימש כראש ארגון החיילים המשוחררים וכן עמד שנים רבות בתור ראש הוועדה הנשיאותית לתעסוקת נכים.
לאחר שאשתו חלתה בסרטן והוא נקלע לקשיים כלכליים, מכר ראסל ב-1992 את פסל האוסקר שלו ב-60.500 דולר.
בהגינו על מעשה זה אמר הרולד שבריאות אשתו חשובה לו יותר מפסל האוסקר.
רק משנת 1950 החלה האקדמיה האמריקאית לקולנוע להחתים את הזוכים כי אסור להם למכור את הפסל ולכן היה ראסל משוחרר מהסכם כזה.
הוא נפטר מהתקף לב בגיל 88.
הרומן הזעיר הייתה הוצאה לאור שפעלה בישראל כשלושה עשורים, בין השנים 1939–1961. מבית ההוצאה יצאו לאור קרוב ל-1000 חוברות שכללו סיפורים מתורגמים, בדרך כלל מהונגרית.
הסיפורים היו מסוגת "רומנים למשרתות".
ספרי ההוצאה יצאו לאור החל משנת 1952 תחת השם: "הקולמוס".
את ההוצאה הקימה משפחת פרגו (Faragó), בהונגריה בשנות ה-30. הם פרסמו ספרונים בפורמט של חוברות – כל חוברת הכילה סיפור אחד שנכתב והתפרש על פני כ-60 עמודים.
במשך שנים אחדות היו ספרי ההוצאה פופולריים מאוד ומשכו אליהם סופרים צעירים רבים שהחלו בה את דרכם.
בשלהי העשור, עקב התגברות החוקים האנטישמיים בהונגריה, נאלצה משפחת פרגו לצמצם את פעילותה.
בשנת 1946, האב ומייסד ההוצאה, מיקלוש פרגו, עלה לארץ וחבר לבניו אברהם וישראל (אנדראש ואישטוואן) פרגו שהעפילו לארץ בתחילת מלחמת העולם השנייה, כשהם נוטלים עימם חוברות וגלופות דפוס.
הבנים הקימו בארץ את ההוצאה לאור שהפיקה סדרת חוברות במתכונת דומה למתכונת המקורית בהונגריה.
רוב הסיפורים תורגמו מהונגרית על ידי האחים פרגו ששינו את שמות המחברים לשמות עט, וגם שמות הגיבורים הותאמו לנוחיות הקורא העברי.
ב-1952, בתקופת הצנע הכלכלי, ובלחץ של גופים רשמיים, התבקשו האחים לשנות את כותרת הסדרה לשם עברי מכובד יותר, והם בחרו בשם: "הקולמוס".
עם הכותרת העברית שהייתה למותג חדש המשיכו האחים פרגו להוציא לאור חוברות שכללו אותו הז'אנר הספרותי.
סדרת הרומן הזעיר כללה כותרים רבים בעלי שמות כמו: "בערפילי לונדון", "רגב רווי דם" "וכסף תעשה לך" "אהבה בלבן", "עוד תזרח השמש", בין היתר של הסופר היהודי-הונגרי ינה רייטו (Rejtő Jenő) שנספה בשואה.
החוברות של הרומן הזעיר, כמו גם החוברות של "הקולמוס", נחשבו לספרות זולה, אך זכו לתפוצה רבה.
חנויות ספרים רבות סירבו להחזיק על מדפיהן את החוברות והן זכו לתפוצה נרחבת בקיוסקים ברחובות הערים.
הרולד רובינס היה סופר ותסריטאי יהודי אמריקאי, מהפופולריים והמצליחים ביותר בארצות הברית ובעולם כולו.
כתב יותר מ-20 ספרים רבי מכר, שנמכרו עד היום ביותר מ-32 שפות, ב-750 מיליון עותקים במעל 40 מדינות ברחבי העולם.
רובינס נולד ב-1916 בניו יורק, לזוג מהגרים יהודים בשם רובין, שהגיעו לארצות הברית מפולין ומרוסיה.
אימו מתה בעת הלידה ואביו נישא בשנית ונולדו לו עוד שלושה ילדים מהנישואין השניים.
רובינס סיפר עם זאת לעיתים, אולי מתוך מטרה להידמות לגיבורי ספריו, כי הוריו היו בלתי ידועים ואימו נטשה אותו על מפתן בית יתומים קתולי.
הוא סיפר על עצמו גם פרטים ביוגרפיים נוספים, לעיתים, שגם הם לא היו נכונים, שוב, ככל הנראה מתוך אותה מטרה.
הפרטים הביוגרפיים הנכונים שלו היו הרבה פחות מעניינים מאלה שהוא המציא מפעם לפעם.
משפחתו הייתה מהמעמד הבינוני, אביו היה רוקח והוא עצמו סיים בית ספר תיכון בניו יורק בגיל 18 ועבד כפקיד ברשת חנויות מזון.
הוא נישא לראשונה ב-1937, כשהיה בן 21, לליליאן מחנוביץ', חברתו מילדות.
בראשית שנות הארבעים דאג אביה של אשתו, שהיה מנהל הכספים של חברת סרטי יוניברסל, לכך שחתנו יקבל משרת פקיד משלוחים בחברה.
רובינס הצליח בעבודתו, התקדם ובני הזוג עברו לחוף המערבי של ארצות הברית.
מקום עבודתו ובעיקר קריאת הספרים שחברת יוניברסל הסכימה לרכוש, לצורך הפיכה לסרטים, יצרו אצל רובינס את השאיפה להיות בעצמו לסופר.
הוא היה בטוח שיוכל לכתוב ספרים טובים יותר מאלה שיוניברסל רכשה.
עם זאת, הכתיבה לא הייתה כה קלה בהתחלה ואת ספרו הראשון הוא כתב במשך חמש שנים, כשהוא ישן לעיתים רק שעתיים בלילה ומתעורר לצורך המשך הכתיבה.
Knopf, התקבל לפרסום רק אחרי שכתובים ועריכות רבות.
משיצא הספר לאור הוא הפך מהר מאוד לרב-מכר, לא במעט עקב פשיטה שערך מפלג המוסר של משטרת פילדלפיה, פנסילבניה, על חנות ספרים שמכרה אותו.
לטענת המשטרה, הספר היה בגדר פורנוגרפיה ולכן הוחרם.
הוצאת קנופף תבעה את שחרור עותקי הספר והפסקת החרמתו ובית המשפט פסק לטובתה.
היום, קטעים אלה הם כמעט סטנדרטיים ולכל היותר נחשבים ל"פורנו רך", אך קבלת הפנים הזו לסיפרו הראשון, נתנה לקריירה הספרותית של רובינס את דחיפה קדימה.
הספר גם הפך בהמשך, כעבור עשר שנים, לסרט קולנוע, כמו מרבית ספריו לאחר מכן ואף תורגם לעברית, תחת השם אהבת זר.
בסרט הקולנוע "אהבת זר" כיכבו בין השאר ג'ון בארימור וסטיב מקווין.
מרבית ספריו הבאים של רובינס כבר התקבלו בקהל בלהיטות והפכו סמוך מאוד לצאתם לאור, לרבי מכר.
ספרו השני של רובינס, The Dream Merchants יצא לאור שנה אחרי קודמו, ב-1949, אף הוא באכסניה המכובדת של הוצאת אלפרד קנופף.
הספר הפך לימים, ב-1980, לסדרת טלוויזיה בשני חלקים, בכיכובם של מארק הארמון, וינסנט גרדניה, ומורגן פיירצ'יילד.
גם ספר זה, כמרבית ספרי רובינס תורגם לעברית בשם סוחרי החלומות.
הספר השלישי, A Stone for Danny Fisher, יצא לאור באותה הוצאה ב-1952 והפך ב-1958 לסרט המצליח מלך קריאול, בבימויו של מייקל קורטיז ובכיכובם של אלביס פרסלי (בתפקיד דני פישר), וולטר מתאו (בתפקיד מקסי פילדס), ועוד.
השירים שנכתבו עבור הסרט הזה יצאו באלבומו השישי של אלביס פרסלי - מלך קריאול, בספטמבר 1958, כשלושה חודשים אחרי יציאתו של הסרט לאקרנים.
הספר יצא לאור גם בעברית בשם האיש ללא כוכב.
הספר הרביעי של רובינס Never Leave Me, אשר יצא לאור ב-1953 היה הראשון מספריו שלא זכה בסופו של דבר להפוך לסרט או סדרת טלוויזיה.
שנתיים אחריו הוא כתב את 79 Park Avenue, שזכה להצלחה רבה והפך ב-1977 לסדרת טלוויזיה בכיכובם של לסלי אן וורן, מארק סינגר, ריימונד באר, ואחרים.
את ספרו השישי כתב רובינס במשך חמש שנים - Stiletto (יצא לאור ב-1960).
גם ספר זה זכה ב-1969 לגרסה קולנועית מצליחה תחת אותו שם, בכיכובם של בריט אקלנד ואחרים.
הספר תורגם גם הוא לעברית - סטילטו.
באותה שנה כתב רובינס גם את התסריט לסרט The Pusher בכיכובם של רוברט לנסינג ואחרים.
שנה אחר כך יצא לאור בהוצאת סיימון ושוסטר הספר The Carpetbaggers, אשר תורגם בהמשך גם לעברית תחת השם השאפתנים.
הספר הצליח מאוד והוא נחשב הרביעי בעולם, בכל הזמנים, בהיקף קוראיו.
הספר זכה גם לשתי גרסאות קולנועיות וכן לגרסה טלוויזיונית.
הגרסה הראשונה, תחת אותו שם, הופקה על ידי חברת סרטי פרמאונט ב-1964, בבימויו של אדוארד דמיטריק ובכיכובם של ג'ורג' פפארד, אלן לאד, ואחרים.
הגרסה השנייה מתמקדת באחד מגיבורי הספר.
היא יצאה כעבור שנתיים, אף היא בסרטי פרמאונט ונקראה Nevada Smith.
כיכבו בה סטיב מקווין, קרל מולדן, בריאן קית', ואחרים.
מלחין הסרט היה אלפרד ניומן.
ב-1975 הופקה גרסה שנייה לסרט נבאדה סמית', גרסה שלישית לספר.
ב-1962 יצא לאור ספרו השמיני של רובינס, Where Love Has Gone.
כרגיל עם ספרי תקופה זו של הסופר המצליח, גם ספר זה היה לרב-מכר וקיבל ב-1964 גרסה קולנועית, שהצליחה אף היא.
במאי הסרט היה אדוארד דמיטריק וכיכבו בו בטי דייוויס, סוזן הייוורד, ואחרים.
הספר תורגם גם הוא לעברית תחת השם אנה פנתה האהבה.
משהחל רובינס להתפרסם, החלו אורחות חייו להידמות יותר ויותר לאורחות חיי גיבוריו.
הוא היה לרודף נשים ואף נולדה לו בת מחוץ לנישואין, פארו, מאחת ממאהבותיו - איבון ראסל.
אשתו ניסתה לדבוק בו למרות הלידה הזו, אולם ב-1963, כשזה עמד להתרחש שוב - המאהבת שלו באותה עת, גרייס פלרמו נכנסה להיריון - הם התגרשו.
גם הבת השנייה של רובינס, אדריאנה נולדה מחוץ לנישואין ורובינס נישא לאימה, פלרמו, רק לאחר לידת הבת.
כל זה התרחש במקביל ותוך כדי כתיבה והוצאה לאור שוטפת של סדרת ספרים רבי מכר, שכעת נכתבו בקלות ובמהירות, וזכו במקביל לביקורות ספרותיות קטלניות.
ב-1966 היה רובינס לסופר המרוויח ביותר בעולם.
ההוצאה לאור שלו שילמה לו מקדמה בת מיליון דולר עבור כל אחד מספריו.
בתקופה זו הוא גם כתב את התסריט לסדרה הטלוויזיונית The Survivors, של ABC, בכיכובו של ג'ורג' המילטון.
בערך בראשית שנות השבעים החל רובינס לנהוג גם בהיבט אחר של חייו, ממש כמו רבים מגיבוריו לכל דבר ועניין.
אם קודם לכן הוא היה "רק" רודף נשים ומהמר כבד, כעת הוא הפך גם למכור לסמים.
תוך שנים אחדות השפיע ההיבט החדש הזה של חייו גם על יצירתו.
הספר האחרון של רובינס, שהפך לסרט היה סיפרו ה-13 במספר, The Lonely Lady, שנכתב ב-1976. בספר זה הורגשה כבר מאוד השפעת חיי ההוללות על איכות הכתיבה.
גם הסרט, שהופק ב-1983 על בסיס הספר, על ידי סרטי יוניברסל, בכיכובה של פיה זאדורה (ובהשתתפותו של ריי ליוטה בתפקיד קטן) נחשב אצל המבקרים, כרגיל עם יצירותיו של רובינס, לסרט גרוע.
עם זאת, נראה שהביקורת הקטלנית הייתה הפעם מושרשת הרבה יותר.
הסרט היה מועמד בלא פחות מ-11 קטגוריות במסגרת פרס פטל הזהב, וזכה בשש מהן, בתור הסרט הגרוע ביותר, וכן עבור השחקנית, הבמאי, והתסריטאי הגרועים ביותר, ועוד.
ספריו של רובינס בשנים שלאחר מכן כבר איבדו את האיכות והקסם הפופולרי שלהם.
ב-1982 קיבל רובינס שבץ מוח, שפגע בכישוריו המילוליים ונבע ככל הנראה מהשימוש בסמים.
כשנתיים אחר כך הוא נפל במקלחת בהיותו מסומם ומאז נאלץ להיות בכיסא גלגלים.
מי שהפכה לימים לאשתו השלישית, ג'אן (לבית סטאפ), הייתה האחות שטיפלה בו בתקופה זו והיא גם הייתה זו שערכה וכתבה מחדש את הספרים שהוא כתב או שרבט.
מכירות הספרים שהוא או ג'אן כתבו בתקופת חייו זו, צנחו פלאים.
ב-1991 התגרשה ממנו אשתו השנייה גרייס והוא נישא לג'אן, אשר נשארה לצידו עד ליום מותו.
רובינס נפטר ב-1997, בפאלם ספרינגס, קליפורניה, בן 81, כשכל ההון שהרוויח מהספרים רבי המכר שלו, מבוזבז והוא מותיר אחריו חובות בלבד.
יורשיו ממשיכים להוציא עד היום ספרים המבוססים כביכול על טיוטות שכתב בחייו.
בתו השנייה של רובינס (מגרייס פלרמו), אדריאנה רובינס היא סופרת בזכות עצמה - מחברת הספר Paris Never Leaves You, שיצא לאור ב-1999.
בסרט "מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה", מ-1986 מוזכר הרולד רובינס, לצידה של ז'קלין סוזן, כאחד מענקי הספרות של המאה העשרים.
(שהופיעו עד 1986 ועד בכלל.
לא כלולים הספרים שהופיעו תחת השם הרולד רובינס, סמוך לפני מותו ולאחר מכן, מ-1995 ואילך)
The Dream Merchants, 1949 (הפך גם לסרט טלוויזיה בשם זה ב-1980)
A Stone for Danny Fisher, 1952 (הפך גם לסרט קולנוע תחת השם מלך קריאול ב-1958)
The Carpetbaggers, 1961 (שתי גרסאות קולנועיות: סרט בשם זה ב-1964 ושנתיים אחר כך הסרט - נבדה סמית')
The Pirate, 1974 (הפך גם לסרט טלוויזיה בשם זה ב-1978)
אהבת זר, תרגום: אריה חשביה, הוצאת מ.
היורשים, תרגום: אליעזר כרמי, הוצאת מ.
שיקוי הנעורים, הוצאת שלגי, 1984
הסוגדים, תרגום: אליעזר כרמי, הוצאת שלגי, 1983
האיש ללא כוכב, הוצאת מ.
אבק אשליות, תרגום: אליעזר כרמי, הוצאת רמדור, 1978
ההרפתקנים א' + ב', תרגום: אליעזר כרמי, הוצאת יעל, 1966
סוחרי החלומות, תרגום: אריה חשביה, הוצאת מ.
אנה פנתה האהבה, תרגום: ב.
בטסי, הוצאת שלגי - רמדור
בלדה ליחפן, הוצאת שלגי - רמדור
השאפתנים, תרגום: מירון אוריאל, הוצאת מ.
סמטאות החיים, תרגום: אליעזר כרמי, הוצאת מ.
סטילטו, תרגום: אליעזר כרמי, הוצאת שלגי - רמדור
החושקים, הוצאת שלגי - רמדור
פיראנס, הוצאת שלגי - רמדור
הפירט, הוצאת שלגי - רמדור
הפילגש, הוצאת שלגי - רמדור
יום אחר, שנה אחרת, הוצאת שלגי
גוד ביי ז'אנט, הוצאת שלגי
הרולד פאלטרמאייר הוא מלחין גרמני.
פאלטרמאייר נודע כאחד המלחינים והמפיקים שלכדו בצורה מיטבית את רוח הזמן של הסינת'-פופ בשנות ה-80 בעשרות סרטים.
התפרסם בעיקר כמלחין השיר Axel F, שיר הנושא של הסרט "השוטר מבברלי הילס" משנת 1984, וכן של שיר הנושא של "אהבה בשחקים".
נולד במינכן שבגרמניה לאנליזה שמידט, עקרת בית, ולהוגו פאלטרמאייר, איש עסקים בענף הבנייה.
בגיל 6 החל לנגן בפסנתר בעידוד הוריו.
בגיל 11 גילה מורה למוזיקה מנירנברג את כישרונו ואת ה"אוזן" שפיתח כבר בגיל זה, והוא קיבל בעקבות זאת הכשרה במוזיקה קלאסית, תוך התמקדות ברוקנרול.
הוא ניגן באורגן חשמלי, ולמד חצוצרה ופסנתר באקדמיה למוזיקה במינכן.
עם סיום לימודיו באקדמיה למוזיקה במינכן עבר פאלטרמאייר לארצות הברית, בעידודו של ג'ורג'ו מורודר עמו עבד על פסקול הסרט "אקספרס של חצות", שם הכיר את המפיק ג'רי ברוקהיימר והחל לעבוד כמלחין.
פאלטרמאייר זכה בשני פרסי גראמי, בשנת 1986 עבור השיר Axel F, ובשנת 1987 עבור הפסקול לסרט "אהבה בשחקים", שהלחין יחד עם הגיטריסט סטיב סטיבנס.
הרומן היא סדרת דרמה המשכית אמריקאית ששודרה בשנים 2014 עד 2019 ברשת הכבלים שואוטיים.
הסדרה נוצרה על ידי שרה טרים וחגי לוי ומככבים בה דומיניק וסט, רות וילסון, מאורה טירני וג'ושוע ג'קסון.
בישראל שודרה הסדרה בחברת הכבלים HOT, תחילה בערוץ HOT3 ומאוחר יותר בערוץ HOT Plus.
העונה השנייה של הסדרה עלתה לשידור בארצות הברית ב-4 באוקטובר 2015. ב-9 בדצמבר באותה שנה, חודשה הסדרה לעונה שלישית, אשר עלתה לשידור ב-20 בנובמבר 2016.
ב-9 בינואר 2017 חודשה הסדרה לעונה הרביעית, אשר עלתה לשידור ב-17 ביוני 2018.
ב-26 ביולי 2018 חידשה רשת "שואוטיים" את הסדרה לעונה חמישית ואחרונה, אשר עלתה לשידור ב-25 באוגוסט 2019. עונה זו כוללת 11 פרקים ובה מספר שינויים בצוות השחקנים וחלקה מתרחשת 30 שנה לאחר אירועי העונה הרביעית, בהשתתפות אנה פקווין בתפקיד ג'ואני לוקהרט בבגרותה.
הסדרה בנויה כרשומון של פלאשבקים של הדמויות המרכזיות בסדרה, מתוך חקירת משטרה, על ידי הבלש ג'פריז, של פשע שטרם ידועה לצופים מהותו.
במידה ניכרת כל אחד מהשניים מספר אותה עלילה, אך לא רק נקודת המבט שונה, אלא יש הבדלים, לעיתים משמעותיים, בפרטים העובדתיים.
נואה ואליסון נפגשים במהלך חופשת קיץ משפחתית של משפחת סולווי בלונג איילנד, שם מתארחת המשפחה בבית הוריה של האם, הלן (אשתו של נואה).
ניצתת ביניהם תשוקה עזה, בלתי מוסברת, הגורמת לכל אחד מהם לבגוד בבן זוגו.
לאחר שהסובבים אותם מגלים את דבר הבגידה, כל אחד מהשניים מתוודה על הבגידה באוזני בן זוגו ומנסה לשקם את נישואיו, אך התשוקה גוברת, והשניים חוזרים להתראות.
כאשר הלן מגלה שגם בביתם נואה שכב עם אליסון, היא מגרשת אותו מהבית.
נואה והלן מגלים שבתם הבכורה, ויטני בת ה-16, הרתה לסקוטי לוקהארט, גיסה של אליסון, שאותו פגשה בחופשת הקיץ.
הדבר מעורר זעם רב של נואה כלפי סקוטי.
בפרק סיום העונה הראשונה מתברר לצופים מה שנרמז בפרקים הקודמים – הפשע שאותו חוקר הבלש ג'פריז הוא מותו של סקוטי לוקהארט.
נואה, שבשלב מתקדם של העלילה חי באושר ובעושר עם אליסון, נעצר כחשוד ברצח.
דומיניק וסט – נואה סלאווי
רות וילסון (עונות 1–4) – אליסון לוקהארט
מאורה טיירני – הלן סלאווי, רעייתו של נואה
ג'ושוע ג'קסון (עונות 1–4) – קול לוקהארט, בעלה של אליסון
הסדרה זכתה בפרס גלובוס זהב לשנת 2014 לסדרת הדרמה הטובה ביותר והשחקנית הטובה ביותר (רות וילסון).
מאורה טירני זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה לשנת 2015.
הרולינד שאלה (באלבנית: Herolind Shala; נולד ב-1 בפברואר 1987) הוא כדורגלן קוסוברי המשחק בעמדת הקשר בפרטיזן טירנה.
שאלה נולד בנורווגיה להורים קוסובנים שברחו ממלחמת האזרחים ביוגוסלביה.
שאלה התחיל את הקריירה שלו בנודוטן.
כבר בגיל צעיר קיבל הזדמנות בהרכב של הקבוצה הבוגרת והבקיע 9 שערים ב-15 הופעות.
בשנת חתם באוד גרינלנד מליגת העל הנורווגית.
במדי אוד התבלט והפך עד מהרה לשחקן מוביל כאשר בעונת רשם את עונת השיא שלו כאשר קבוצתו סיימה במקום השלישי והעפילה לגמר הגביע ושאלה עצמו הבקיע 9 שערים והיה סגן מלך השערים של הקבוצה.
ב-11 בינואר 2015 חתם בספרטה פראג ל-3 וחצי שנים.
ב-23 בפברואר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בניצחון 1-4 נגד פריברם.
לקראת עונת הושאל לסלובן ליברץ.
ב-11 בפברואר 2019 שאלה חתם לשנתיים בוולרנגה.
ב-5 במרץ 2021, שאלה חתם בסטאבק מליגת העל הנורווגית.
ב-8 בספטמבר 2021 שאלה חתם בארזורומספור מהליגה הטורקית הראשונה.
שאלה שיחק בצעירותו בנבחרות הנוער של נורווגיה.
לאחר שצבר כבר הופעה אחת בנבחרת הצעירה של נורווגיה, החליט שאלה לנצל את מוצאו הקוסובני ולשחק עבור הנבחרת הצעירה של אלבניה בא יוכל לקבל יותר דקות בזירה הבינלאומית.
בספטמבר זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת המשחק נגד .
ב-14 בנובמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד .
לאחר שנבחרת קוסובו התקבלה כחברה בפיפ"א, זומן שאלה לסגל הנבחרת לקראת המשחק נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
"הרומנובים" היא מיני-סדרת טלוויזיה, דוקו-דרמה רוסית, שעלתה לשידור במלאת 400 שנה להקמת רוסיה הצארית ולמעברה לשליטת שושלת בית רומנוב.
פרק הבכורה שודר בערוץ הראשון ב-4 בנובמבר 2013. הסדרה הופצה ב-DVD ב-21 בנובמבר 2014.
הסדרה מגוללת את האירועים ההיסטוריים ותולדות שושלת רומנוב החל בשלטונו של מיכאיל פיודורוביץ' בראשית המאה השבע-עשרה וכלה בהוצאה להורג של המשפחה הקיסרית בראשית המאה העשרים.
כל פרק מוקדש לאחד או מספר קיסרים משושלת רומנוב.
הרומנים הנפוליטניים הם סדרת ספרים בארבעה חלקים (טטרלוגיה) שנכתבו על ידי הסופרת האיטלקייה אלנה פרנטה, ותורגמו לעברית על ידי אלון אלטרס.
סדרת הרומנים מכילה את ארבע הנובלות הבאות: "החברה הגאונה" (2011), "הסיפור של שם-המשפחה החדש" (2012), "הסיפור של מי שברחו ומי שנשארו" (2013) ו"הסיפור של הילדה האבודה" (2014).
הספרים נמכרו בלמעלה מ-10 מיליון עותקים ב-40 מדינות.
סדרת הספרים עוקבת אחר חייהן של שתי ילדות אינטליגנטיות, אלנה ("לנו") גרקו, ורפאלה ("לילה") צ'רולו, מילדותן ועד בגרותן והזדקנותן, כשהן מנסות לבנות חיים טובים לעצמן בתוך התרבות האלימה של מקום הולדתן - שכונה ענייה בפאתי נאפולי, איטליה.
הרומנים מסופרים בגוף ראשון על ידי אלנה גרקו.
עיבוד טלוויזיוני לספר הראשון בסדרה שודר ב-18 בנובמבר 2018, ברשת HBO, תחת הכותרת, "החברה הגאונה".
ב-9 בספטמבר 2024 עלתה העונה הרביעית והאחרונה.
הרומנים הנפוליטניים מתחילים ב-2010, כאשר מטלפן בנה של חברתה הטובה של הגיבורה הראשית, אלנה ("לנו") גרקו, אישה בשנות השישים לחייה.
חברת הילדות של אלנה, לילה, נעלמה, ובנה לא מצליח לאתר אותה.
אלנה מזהה את ההיעלמות הזו כהתנהגות שלילה, בשנותיה המאוחרות, תמיד רצתה לבצע, ומאמינה כי ההיעלמות של לילה היא החלטה מודעת.
ברוח האהבה האמביוולנטית בין השתיים, אלנה מתחילה לכתוב כל מה שהיא יכולה לזכור על לילה, סיפור שמתחיל בשנות ה-50 בנאפולי.
אלנה ולילה גדלו בשכונה ענייה המוצפת באלימות ובמאבק, היכן שלילה היחידה שמבינה כי אדם תמים הופלל ברצח על ידי גנגסטרים מקומיים, משפחת סולארה.
זו תקופה בה אף אחד לא מצפה מבנות להיות משכילות מעבר לבית ספר יסודי.
אלנה החרוצה תופסת את תשומת ליבה של מאסטרה אוליביירו, אחת מהמורות בבית הספר היסודי, רווקה המעודדת אותה להימלט מחיי מעמד הפלבאים העני.
להפתעת כולם, לילה, הילדה המורדת, היא למעשה ילדה אינטליגנטית במיוחד, אשר לימדה את עצמה לקרוא ולכתוב.
במהרה היא מקבלת את הציונים הגבוהים ביותר בכיתה, כמעט ללא מאמץ.
אלנה גם מוקסמת וגם מאוימת מלילה, בעיקר לאחר שלילה כותבת סיפור שלדעת אלנה הוא פשוט גאוני.
אלנה מתחילה לדחוף את עצמה יותר ויותר כדי לעמוד בקצב של לילה, ומתעלמת מאזהרותיה של מורתה, שאומרת לה לא להיקשר ל"מעמד הפלבאי".
לאחר מכן, כאשר לילה זורקת את בובתה של אלנה לתוך המרתף של אחת הדמויות המאיימות בשכונה, אלנה עושה את אותו הדבר לבובה של לילה, כהוכחה לכך שהיא יכולה להיות נועזת כמותה.
כאשר לילה, חסרת פחד, הולכת לבקש את הבובה בחזרה, אלנה הולכת איתה, אך הן לא מצליחות להחזיר את הבובות.
דרכן של שתי הבנות נפרדות כאשר הוריה של לילה מסרבים לשלם עבור חינוך נוסף לאחר בית הספר היסודי.
לעומת זאת, אביה של אלנה נכנע ללחץ של מאסטרה אוליביירו ומסכים לשלם עבור המשך הלימודים של אלנה.
כדי להוכיח את מעלותיה, לילה פותרת בסודיות את מבחן המעבר לחטיבת הביניים, דבר המכעיס את אביה שזורק אותה מבעד לחלון זכוכית, והיא מתרסקת על המדרכה מתחת.
אלנה מגיעה לחטיבת הביניים ולבסוף גם לתיכון.
לילה מתעקשת שאלנה, החברה הגאונה שלה, לא תפסיק ללמוד לעולם.
במהלך שנות לימודיה אלנה נוסעת לחופשה באיים, שם היא פוגשת את משפחת סארטורה, משפחה שגרה בעבר בשכונה.
אחד מילדי המשפחה הוא נינו, בו הייתה מאוהבת מאז הייתה צעירה.
במהלך החופשה אב המשפחה, דונאטו, מגיע למיטתה בלילה ומטריד אותה מינית.
בזמן שאלנה לומדת, לילה מעסיקה את עצמה בסנדלרייה של אביה.
למרות התנגדותו, לילה עובדת על חלומה לעצב סוגים חדשים של נעליים ולהפוך את משפחתה לעשירה.
בנוסף, ככל שהיא גדלה היא הופכת יפה יותר ומושכת את רוב הגברים הצעירים בשכונה, כולל מרצ'לו סולארה, הבן הצעיר של מנהיג קאמורה מקומי ורב עצמה.
למרות שמשפחתה לוחצת עליה להתחתן עם מרצ'לו, לילה מחשיבה את משפחת סולארה למשפחה מרושעת בבסיסה.
כדי להתחמק ממרצ'לו, היא מקבלת את הצעת הנישואים של סטפנו קאראצ'י, הבעלים של חנות המכולת.
קאראצ'י מסכים לממן את פרויקט הנעליים של לילה, והמשפחה מסכימה לנישואים.
לילה וסטפנו מתחתנים כשהיא בת שש-עשרה.
בחתונה, אלנה, שבאותו זמן יצאה עם אנטוניו קאפוצ'יו, מכונאי, נדחית מההתנהגות הבוטה של בן זוגה ושל ה"פלבאים".
במהלך החתונה סטפנו שובר את שתי ההבטחות שהבטיח ללילה, בכך שהזמין את האחים סולארה לקבלת הפנים בחתונה ובכך שמכר להם את הנעליים שלילה עיצבה, אותן נעליים שהבטיח כי יוקיר לנצח.
לילה תוהה אם עשתה טעות בנישואיה לסטפנו.
הסיפור של שם-המשפחה החדש (ספר שני)
הספר מתחיל היכן שהקודם הסתיים, בחתונתה של לילה, שכבר לא מרגישה דבר כלפי סטפנו לאחר החתונה.
סטפנו אונס אותה בירח הדבש, ויוצר קרע נוסף ביחסיהם.
משפחת סולארה משתלטת בהדרגה על פרויקט הנעליים המניב של לילה, שמחויבת לעזור על אף התנגדותה.
בעוד לילה ממשיכה להתמרד, משפחתה ומשפחתו של בעלה הופכים מודאגים, שכן היא לא נכנסת להריון.
הרופא שלה מאשים את הלחץ ומורה לה לקחת חופשה.
לילה, נואשת לא להיות לבד עם אמה ועם גיסתה, משכנעת את אלנה לבוא איתה.
אלנה, שמצליחה מאוד בלימודיה והתאהבה בנער נינו סארטורה, מסכימה בתנאי שילונו באתר נופש מסוים, בידיעה שנינו ינפוש באותו אתר.
במהרה אלנה ולילה מבלות את כל זמנן עם נינו.
באופן מפתיע, אלו לילה ונינו שמתאהבים ומנהלים רומן, ומשתמשים באלנה כסיפור הכיסוי שלהם.
אלנה המדוכדכת נכנעת לדונאטו סארטורה, אביו של נינו, שלוקח את בתוליה.
כשהחופשה מסתיימת, לילה נכנסת להריון והיא ונינו מתכננים לעבור לגור יחד.
למרות זאת, הרומן שלהם הוא קצר, כאשר נינו מרגיש מאוים מהאינטליגנציה של לילה ועוזב אותה בפתאומיות.
אחרי שהיא יולדת, היא מפתחת אובססיה לרעיון, כי עליה ללמד את בנה כמה שיותר בשנותיו הראשונות, ומנסה ללמדו לכתוב ולקרוא.
אחרי שגילתה כי בעלה מעורב ברומן עם אדה קאפוצ'ו, לילה מחליטה לעזוב אותו לתמיד.
היא בורחת לשכונה מוזנחת יותר עם אנצו, חבר ילדות, המתאהב בה ומבטיח לשמור עליה.
אלנה מסיימת את לימודיה בתיכון בלי שיהיו לה תוכניות נוספות.
אחרי ששמעה על תוכנית המציעה לימודים חינם באוניברסיטת פיזה, היא ניגשת למבחנים, עוברת אותם ומתחילה ללמוד באוניברסיטה.
תחילה היא מתקשה, בעיקר בגלל העוני ממנו הגיעה והפער התרבותי שהיא מרגישה בינה לבין חבריה לספסל הלימודים.
בסופו של דבר היא פוגשת את פייטרו אייריטורה, בחור מעט יבש ומשעמם, אך אקדמאי מוכשר ממשפחה נחשבת.
פייטרו מציע נישואים לאלנה, שמסכימה.
לפני שהיא מסיימת את לימודיה באוניברסיטה, אלנה כותבת ספר קצר המבוסס באופן קלוש על חייה, ומספר על הלילה בו איבדה את בתוליה לדונאטו.
אלנה נותנת לפייטרו את הספר כמתנה.
הוא, בתורו, מעביר את הספר לאמו, אדלה, שמעבירה אותו להוצאה לאור המקבלת אותו מיידית.
הספר מוביל להצלחה כספית לאלנה, שאף זוכה לביקורות משבחות.
לאכזבתה, אף אחד מהשכונה לא מזכיר את הספר מלבד תגובות בודדות על הפסקאות המיניות בסיפור, ואפילו לילה לא מגלה עניין בו.
הסיפור של מי שברחו ומי שנשארו (ספר שלישי)
לפני חתונתה, אלנה מבקרת את לילה ומגלה שהיא עובדת במפעל נקניקים, שם היא מוטרדת מינית באופן קבוע.
לילה גם התאהבה באנצו, והשניים לומדים יחד תכנות מחשבים, אך היא מסרבת להפוך את מערכת היחסים ביניהם למינית שכן אינה רוצה להיכנס שוב להיריון.
אחרי שאלנה עוזרת לה להשיג גלולות למניעת היריון, לילה נכנסת למערכת יחסים עם אנצו.
בינתיים אלנה, שלא רצתה להביא ילדים לעולם עד אחרי שתסיים לכתוב את ספרה השני, נכנסת להיריון מיד.
כעבור כמה שנים, אלנה מצליחה לכתוב את ספרה השני רגע לפני לידת בתה השנייה.
לאחר שלילה ואדלה אומרות לה שהספר איננו טוב, היא מחליטה לנטוש את הפרויקט ולהשקיע את עצמה בבנותיה ובבעלה.
אלנה נתקלת בנינו פעם נוספת, זאת לאחר שבעלה פייטרו נתקל בו באוניברסיטה והזמין אותו לארוחת ערב.
אלנה מגלה שהיא עדיין נמשכת לנינו, על אף שנטש את חברתה.
היא מתמלאת השראה מביקורו, וכותבת טקסט פמיניסטי, שאדלה רואה כראוי לפרסום.
אלנה ונינו פותחים ברומן, הגורם לאלנה להבין שהיא לא מאושרת בנישואיה.
היא מחליטה לעזוב את פייטרו.
אלנה משתפת בתוכניותיה את לילה, שמתמלאת חרדה.
למרות שלילה מבינה שבנה, שטעתה לחשוב שהוא של נינו, הוא למעשה של סטפנו, היא עדיין מלאת הסתייגות כלפי נינו ורואה אותו כאדם ריקני.
ללילה מראה המזל פנים, והיא ואנצו עובדים כמתכנתים.
לילה מתפתה לעבוד אצל מיקלה סולארה, שנשאר אובססיבי כלפיה עד כי הוא מוכן לשלם לה סכום כסף מוגזם בעבור עבודתה כמתכנתת.
אלנה לומדת כי אחותה הצעירה נמצאת בקשר מיני עם מרצ'לו סולארה.
הסיפור של הילדה האבודה (ספר רביעי)
כעבור מספר חודשים של מאבק, אלנה סוף סוף עוזבת את פייטרו.
למרות זאת, היא לומדת מלילה כי נינו לא עזב את אשתו כפי שאמר.
אלנה מנסה להיפרד ממנו, אך לבסוף מחליטה לקבל את נינו כפי שהוא ועוברת עם בנותיה לנאפולי כדי שתוכל להיות קרובה אליו.
היא נכנסת להיריון מנינו באותו הזמן שלילה נכנסת להיריון מאנצו.
אלנה ולילה יולדות שתי בנות בהפרש של חודש.
לילה קוראת לבתה טינה, שמה של בובתה הישנה של אלנה, ואלנה קוראת לבתה על שם אימה, שנפטרה מסרטן תקופה קצרה אחרי לידת הנכדה.
המומה מהאחריות המלווה גידול של שלוש בנות, אלנה מגלה שהיא נמצאת בקשיים כלכליים על אף העזרה מפייטרו ומנינו.
יום אחד היא מגלה שנינו שוכב עם עוזרת הבית, ולאחר מכן מגלה מלילה, כי הוא המשיך לקיים רומנים עם נשים רבות אחרות במהלך מערכת היחסים ביניהם, ואף הציע ללילה לצאת איתו.
מלאת גועל, אלנה סוף סוף מוצאת את הכוח להיפרד ממנו לתמיד.
בכל המהומה הזו, אלנה מנסה לסיים את ספרה השלישי, שהיא מחויבת לכתוב בהתאם לחוזה עם בית ההוצאה.
היא לא מצליחה לעשות כן, ולכן שולחת למוציא לאור את הספר שכתבה כשהייתה בהיריון עם בתה השנייה, ספר שתוכנו תיאור סתמי של ילדותה.
היא מצפה שכתב היד יידחה, אך העורך תומך בו מאוד ומחשיב אותו ליצירה מופלאה.
מוקפת אהדה, אלנה וילדותיה עוברות לגור בדירה מעל זו של לילה.
אלנה מגלה כי השכונה השתנתה באופן דרמטי מימי ילדותה.
אנשים רבים, כולל שני אחיה של אלנה, מעורבים במכירה ובשימוש בסמים עבור האחים סולארה.
אלנה מגלה, כי לילה נחשבת למושיעה בשכונה, היחידה שיכולה לעמוד בפני האחים סולארה, וזו שמעסיקה אנשים בעסק המחשבים שלה ועוזרת להם להיגמל מסמים.
הצלחת ספרה של אלנה גורמת לצרות עם האחים סולארה, כשכתבה בעיתון חושפת כי הספר מציג תוכן בדיוני על עסקיהם הבלתי חוקיים.
האחים סולארה מחליטים לתבוע את אלנה דרך כרמן, חברת ילדות, והאחיזה שלהם בשכונה נדמית רעילה יותר מתמיד.
לאחר שמרצ'לו פוגע בלילה, לילה נותנת לאלנה את כל ההוכחות לפעילות הלא חוקית של האחים, ויחד הן כותבות מאמר המתעד את כל פשעיהם של השניים.
אלנה מבינה, כי המאמר לא יעצור אותם, אבל לילה מפרסמת אותו בכל מקרה תחת שמה של אלנה, דבר המעניק לה תהילה נוספת.
זמן קצר לאחר זאת, אלנה מבקשת מנינו להיות חלק מחייה של בתו.
במהלך יציאה עם כל הילדים, טינה נעלמת בפתאומיות.
אנצו מאמין כי האחים סולארה חטפו או הרגו אותה, בעוד לילה בטוחה כי טינה עוד בחיים ותשוב ביום מן הימים.
אלנה ולילה הופכות מנוכרות יותר ויותר.
אלנה, שהפכה לכותבת מפורסמת, עוברת מהבית בשכונה בפעם האחרונה.
לילה מפתחת אובססיה להיסטוריה של נאפולי והטבע המחזורי של החיים האנושיים.
היא מזהה את חוסר המשמעות של הכל, ומגלה תשוקה להיעלמות מוחלטת, ללא עקבות, על אף הקושי לעשות זאת בעידן המחשבים.
עשורים חולפים, ושתי החברות נשארות בקשר, עד אשר אלנה כותבת רומן קצר על החברות ביניהן ועל טינה.
בנקודה זו, לילה מחליטה לנתק את הקשר מאלנה.
בחלוף הזמן אנחנו מגלים כי לילה עדיין לא נמצאה.
יום אחד אלנה מקבלת בדואר את שתי הבובות שהיא ולילה איבדו כשהיו ילדות.
סר הרולד אדמונד פרנקלין היה קצין בצבא הבריטי, שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה ונודע בשל פיקודו על הדיוויזיה ה-5 במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
פרנקלין נולד ב-28 בנובמבר 1885, לוויליאם פרנקלין, גנרל הצבא הבריטי.
הוא התחנך בבית הספר רוגבי ובמכללה הצבאית המלכותית, סנדהרסט וב-16 באוגוסט 1905 הוא הוסמך כלוטננט משנה ברגימנט של אביו, רגימנט ההוורדים הירוק.
ב-16 בינואר 1908 הוא הועלה לדרגת לוטננט, ובשנת 1913 התחתן עם מוניקה בלפילד, בתו של לוטננט גנרל הרברט בלפילד; נולדה להם בת אחת ובן אחד.
עד שנת 1914, שנת פטירת אביו, הוא למד במכללה לפיקוד ומטה בקימברלי.
הוא שירת במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, ושימש בעיקר בתור קצין מטה לאורך כל העימות.
זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה באוגוסט 1914, פרנקלין, שסיים את לימודיו מוקדם במכללה לפיקוד ומטה, הפך לקצין מטה בגדוד ה-6 (שירות), רגימנט יורקשייר, ובשנת 1916 מונה לקצין המבצעים של הדיוויזיה ה-21, והיה מעורב בהכנות הדיוויזיה ל.
לאחר מעורבות הדיוויזיה בקרב אראס באפריל 1917, ובקרב פשנדל (הידוע גם בשם הקרב השלישי על איפר) לאורך הקיץ, הפך פרנקלין לקצין המטה הבכיר בדיוויזיה באמצע אוקטובר, ונותר בתפקיד זה עד להפסקת האיבה בנובמבר 1918. על פעולותיו בקרבות הוא עוטר בעיטורי אות השירות המצוין והצלב הצבאי.
לאחר המלחמה פרנקלין נותר בצבא, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-10 במאי 1930 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה למפקד הגדוד ה-1, רגימנט מערב יורקשייר, ובשנת 1933 הועבר לכוח ההגנה בסודאן (SDF), בתחילה כקצין מטה, ומשנת 1935 עד 1938 כמפקד הכוח.
ב-28 בנובמבר 1933 הוא הועלה לדרגת קולונל, וב-29 בינואר 1938 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
בדצמבר 1938 שב לבריטניה שם מונה למפקד הדיוויזיה ה-5, אשר הורכבה מכוחות המילואים של הצבא הבריטי, והוצבה באזור קאטרוויק בצפון יורקשייר בשליטת פיקוד הצפון.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח פרנקלין עם הדיוויזיה ה-5 לצרפת, כחלק מחיל המשלוח הבריטי, ולחם עמה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, שבה אף פיקד על מתקפת הנגד באראס, אולם נאלץ להתפנות יחד עם שאר הצבא במהלך מבצע דינמו.
לאחר שובו לבריטניה הועלה פרנקלין ב-19 ביולי 1940 לדרגת לוטננט גנרל, ומונה למפקד הקורפוס ה-8 כחלק מכוחות הבית בבריטניה, אשר כלל את הדיוויזיה ה-3 והדיוויזיה ה-48. במאי 1941 הוא מונה למפקד כוחות הצבא הבריטי בצפון אירלנד, וב-1 בינואר 1943 קיבל את תואר אביר מפקד מסדר האמבט.
ב-23 ביולי 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל, ומונה למפקד כוחות הבית.
בין תפקידיו הבולטים ביותר היו התיאום עם בעלות הברית, בעיקר האמריקאים, והפעלת משמר הבית, דבר שלא היה משימה קלה.
פיקוד העורף, יחד עם מחנות אימונים רבים ומוסדות, מחסני אספקה ומחנות שבויים.
פרנקלין פרש מהצבא ב-15 באוקטובר 1945, ובמאי 1946 מונה ליו"ר ועדת האנדרטאות של הקרבות של מלחמת העולם השנייה.
פרנקלין ויתר על תואר קולונל הכבוד של הרגימנט הישן שלו, "רגימנט ההוורדים הירוק" ב-21 באוקטובר 1949, ופרש לניוברי, ברקשייר, שם הוא נפטר ב-31 במרץ 1963, ארבע שנים לאחר מותה של אשתו, בגיל 77, מהתקף לב.
הרולס רויס הצהובה הוא סרט אנתולוגיה בריטי משנת 1965 בבימויו של אנתוני אסקווית' ובכיכובם של רקס הריסון, ז'אן מורו, ג'ורג' סי סקוט, שירלי מקלין, אינגריד ברגמן ועומר שריף.
התסריט של טרנס רטיגן מורכב משלושה סיפורים שהמשותף ביניהם היא מכונית רולס-רויס פנטום 2 צהובה משנת 1931 והאהבות הנחבאות שמתרחשות במושב האחורי שלה.
הסיפור הראשון מתאר את הרכישה הראשונה על ידי איש אצולה ופוליטיקאי בריטי עבור אשתו הצרפתייה והנואפת.
הסיפור השני מתאר את התאהבותו של צלם רחוב איטלקי בנערת גנגסטר אמריקאי; בסיפור השלישי רוכשת את הרולס מיליונרית אמריקאית בטרייסט, בדרכה לבקר בני אצולה יוגוסלביים במהלך מלחמת העולם השנייה.
השיר "שכח את המחר" ("Forget Domani") של ריז אורטולני הפך ללהיט וזכה לביצועים של פרנק סינטרה, קוני פרנסיס, פרי קומו ועוד.
בסרט הוא מושר על ידי קטינה רניירי.
הוא זכה בפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר.
אורטולני היה מועמד גם לפרס גלובוס הזהב על הפסקול המקורי הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד גם לפרס באפט"א על הצילום והתלבושות.
לורד צ'ארלס, המרקיז מפרינטון (רקס הריסון), מתבונן במכונית רולס-רויס פנטום 2 צהובה ונוצצת ורצה לרכוש אותה לכבוד יום הולדתה של אשתו הצרפתייה והיפה, לואיז (ז'אן מורו).
צ'ארלס הוא גם חובב מרוצי סוסים וסוסו "העשרה ביוני" נקרא על שם תאריך חתונתם.
צ'ארלס זכה כמה פעמים במרוץ הסוסים היוקרתי של אסקוט וקיבל גביעי זהב גדולים מהמלך.
צ'ארלס הוא אדם עשיר ועסוק מאוד.
אחד מעוזריו הבכירים הוא ג'ון פיין (אדמונד פורדום).
ג'ון הוא גבר צעיר ונאה.
בסעודה חגיגית לשגריר אלבניה צ'ארלס מושיב אותו ליד לואיז והם מחליפים מבטים גנובים.
ליידי אנג'לה הרכלנית (מוירה ליסטר) מבינה שיש כאן משהו ביניהם.
בתום הסעודה מציג צ'ארלס את המכונית החדשה לעיניהם המשתאות של לואיזה והאורחים.
למחרת הם נוסעים למירוץ וג'ון מתלווה אליהם.
לואיזה מתלוננת על "כאב ראש" ופורשת מהיציע וכן ג'ון.
צ'ארלס פוגש בליידי אנג'לה שמעלה בפניו את חששותיה.
הוא עוזב את המרוץ מגיע למכונית שחלונותיה מכוסים, פותח את הדלת ומוצא את אשתו וג'ון מחובקים.
הוא זוכה במירוץ אך הוא עצוב וכועס.
לואיז מבקשת להתגרש אך הוא דוחה זאת כי לא רוצה לפגוע ביוקרתו.
במקום זה הוא מורה להחזיר את המכונית למוכרים.
המכונית נמצאת כעת בג'נובה, לאחר 20,023 מילים.
היא הייתה ברשותו של מהראג'ה שהפסיד אותה בקזינו בסן רמו.
לעיר מגיע המאפיונר פאולו מלטזה (ג'ורג' סי סקוט) ביחד עם ארוסתו מיי ג'נקינס (שירלי מקלין) ועוזרו ג'ואי (ארט קרני).
מלטזה רוצה לבדר את מיי.
הוא רוכש בהנחה גדולה את הרולס רויס הצהוב לאחר שהמוכר "נכנע" לדרישותיו.
ג'ואי מסיע אותם לפיזה ופירנצה אך מיי לא מתרשמת מהמראות.
בפירנצה הם נתקלים בצלם רחוב נאה בשם סטפנו (אלן דלון) שמצלם את מיי ומחמיא לה על יופייה.
מלטזה מקבל הודעה כי עליו לחזור מיד לארצות הברית כדי לחסל מישהו.
הוא משאיר את מיי בידיו של ג'ואי ומצווה עליו לשמור עליה.
ג'ואי ומיי יוצאים לטיול וסטפנו מצטרף אליהם.
יחסיו עם מיי מתהדקים והם מקיימים יחסים במושב האחורי של הרולס רויס הצהובה.
ג'ואי מעלים עין בגלל חשש לשלומו.
סטפנו לוקח את מיי למועדון והם רוקדים צמוד לצליל השיר "שכח את המחר" ("Forget Domani").
סטפנו מתאהב בה אך היא יודעת שעליה לחזור למלטזה עם שובו וכך אכן זה קורה.
טריאסט, אפריל 1941, גרדה מילט (אינגריד ברגמן) היא אלמנה אמריקאית עשירה שמגיעה לטריאסט עם מזכירתה הורטנס (ג'ויס גרנפל).
היא רוכשת את הרולס רויס הצהובה והמשומשת במחיר מציאה.
מטרתן היא להיפגש עם המלכה האם של יוגוסלביה.
סגן הקונסול, פרגוסון (ואלי קוקס) מזהיר אותה לא להיכנס ליוגוסלביה כי הגרמנים עומדים לפלוש אליה.
מילט מסרבת ובאותו רגע מגיע בחור שמציג את עצמו בשם דאביץ' ומבקש כי תבריח אותו ליוגוסלביה כי ייעצר אם ייתפס היות שהוא שייך למחתרת קומוניסטית.
גרדה מהססת אך לבסוף מסכימה אף על פי שהורטנס מסרבת להתלוות אליה.
היא מסתירה את דאביץ' בתא המטען והם מצליחים לעבור בקושי את הבדיקה במעבר הגבול.
דאביץ' נפרד באמצע הדרך וממליץ לה על מלון בעיירה סמוכה.
בארוחת הערב מפציצים מטוסים גרמנים את המלון.
דאביץ' מגיע להציל אותה והם נוסעים לכפר סמוך שם ההם מתקבלים בהתלהבות על ידי התושבים שהופכים לפרטיזנים.
גרדה מסייעת לדאביץ' להסיע במכונית הצהובה פרטיזנים מכל הכפרים למחנה אחד.
פעם אחת מפציצים מטוסים גרמנים את המכונית והיא מצליחה להימלט מהם.
הקשר בינה לדאביץ' מתהדק והם מקיימים יחסים במושב האחורי של הרולס רויס הצהובה.
גרדה רוצה להישאר במקום אבל דאביץ' אומר לה שזה מסוכן וזו לא מלחמתה.
הוא מורה לה לחזור לארצות הברית ולדווח על המצב לנשיא רוזוולט.
היא חוזרת לטריאסט ומשם לארצות הברית.
בסוף רואים את הרולס רויס מורדת מאניית מטען בנמל ניו יורק ונוסעת ברחובות העיר.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותרקס הריסוןלורד צ'ארלססגן שר החוץז'אן מורולואיזאשתו של לורד צ'ארלסמוירה ליסטרליידי אנג'להאדמונד פורדוםג'ון פייןמאהבה של לואיזשירלי מקליןמאי ג'נקינסארוסתו של מלטזהג'ורג' סי סקוטפאולוס מלטזהמאפיונראלן דלוןסטפנוצלם רחובארט קרניג'ואיעוזר אישי של מלטזהאינגריד ברגמןגרדה מילטאלמנה אמריקאיתעומר שריףדאביץ'פרטיזן יוגוסלביג'ויס גרנפלהורטנסמלווה של גרדה