tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת תשי"א (1950) הצטרף למערכת הירחון "השדה", ביטאון המרכז החקלאי, כעוזרו של העורך שמעון דוד יפה.
בשנת תשי"ח-1958, עם פטירתו של יפה, התמנה כעורך הראשי.
מרגלית ערך את כתב העת עד פרישתו לגמלאות ב-1996.
בשנים תשי"א–תשי"ז היה חבר מערכת "בַּמַּעֲלֶה", עיתון תנועת הנוער העובד, וכתב במדור לנוער העולה ובמדור לשכבה הצעירה.
מראשית שנות ה-50 השתתף ב"דבר לילדים", ובמשך עשרות שנים פרסם מיצירותיו בו ובעיתוני ילדים ונוער נוספים: "משמר לילדים" (של "על המשמר"), "הצופה לילדים" (של תנועת "המזרחי"), "עתידות" ו"מענית" (ביטאון הנוער במושבים).
משנות ה-50 ועד אמצע שנות ה-70 פרסם שמונה ספרי ילדים (בחתימת "יוסי מרגלית"), מהם שהתפרסמו במקור כסיפורים בהמשכים בעיתונות הילדים.
רבים מסיפוריו עוסקים בחייהם של ילדי המושב.
בשנת 1955 זכה בפרס יציב לספרות הילדים.
במשך עשרות שנים הוקראו ברדיו תסכיתים שעובדו מסיפורי הילדים שלו.
בנוסף, הגיש ברדיו תוכניות לילדים.
השתתף בכתב העת הספרותי "מאזנים", ב"תלמים" (ביטאון תנועת המושבים) ועוד.
ערך יותר מ-35 ספרים בנושאי חקלאות, יישובי ההתיישבות העובדת ואנשיה (רבים מהם בהוצאת "ספריית השדה").
כעורך "השדה" הקפיד על דקדוק וטרמינולוגיה תקניים.
ערך מדורי לשון ב"דבר הפועלת", בירחון לחינוך ילדים "אורים להורים" וב"מעריב לנוער".
בנוסף, שימש עורך לשוני בפרסומים רבים.
משנת תשי"ז-1955 ועד 1970 ערך את הפינה "עברית של יום יום" בקול ישראל – משדר שבועי בן חמש דקות ששודר בשעות הערב, שעסק בשפה העברית היומיומית, והציע תיקונים של שיבושי לשון נפוצים וביאור מובנם המדויק של מילים וניבים.
(מ-1971 פועלת פינה במתכונת דומה בשם "רגע של עברית".)
החל ב-1988 כיהן כחבר ועדת השמות הממשלתית.
משנת תשי"ב היה נשוי לרחל לבית גרינברגר, והיה אב לשלושה: לאה, תרצה ואהרן-יהושע (שוקי).
מרגלית התגורר עם אשתו רחל בכפר מל"ל, שם נפטר ב-2008. נקבר בבית העלמין המשותף לכפר מל"ל ורמות השבים .
המערה: סיפור מחיי הילדים בכפר; הציורים: יוסי שטרן, כפר מל"ל: שִבֹּלֶת, תשי"ד.
(הופיע כסיפור בהמשכים ב"דבר לילדים" ב-1953)
כזה גִבּור!: אחד עשר ספורים לילדים; צייר דניאל קרון, תל אביב: מ' ניומן ('הדס'), תשי"ז.
אש בחֻרשה: שלשה ספורים מימי מְשֹל האנגלים בארץ; ציורים: בינה גבירץ, תל אביב: מ' ניומן ('הדס'), תשי"ט.
עד צאת הכוכבים: ספורים; רִשומים: אריה נבון, תל אביב: הקבוץ המאחד, תשכ"ב.
(שבעה סיפורי הרפתקאות מחיי ילדים בכפר בשרון)
השליט מדוּנגָא-דוּנגָא; ציורים: בינה גבירץ, ירושלים – תל אביב: מ' ניומן, תשכ"ז.
למי אבד דבר: ספורים מבית-הספר, תל אביב: אלף, תשל"ב.
איך מצילים חתלתול; צייר: יקי קאופמן, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ג 1972. (קובץ סיפורים מחיי ילדי כפר במושב בשרון)
בלעם לא נכנע; ציירה: נורית יובל, תל אביב: מ' מזרחי ('מועדון הספר הטוב לבני הנעורים'), 1976.
בוני החומה: מחזה בשלש תמונות מתקופת נחמיה, תל אביב: איגוד בימות החובבים, [-196?].
הפחדן, מהדורת ניסוי א, ירושלים: משרד החינוך והתרבות – המרכז לתוכניות לימודים, תשל"ה.
רמתיים בשנות השלושים; 1997-1998. פרקים קצרים המתארים את המוסדות התשתיות העיסוקים האוכלוסייה התרבות חיי הנוער ועוד ביישוב רמתיים (כיום הוד-השרון).
אסיף; עורך: יעקב גורן, 2011. קובץ סיפורים ורשימות למבוגרים שפרסם מרגלית בשנות החמישים.
שירת הבוקר; עורך: יעקב גורן, 2012–2014. קובץ שירים שרובם טרם התפרסמו.
י"מ מרגלית (עורך), מדריך למשק עזר, תל אביב: הסתדרות הפועלים החקלאים – מחלקת המושבות – המדור למשק הזעיר; ספרית השדה, תשי"ג.
(מהדורה ב מתוקנת ומורחבת: תשי"ד 1954.)
י[וסף] פלטי, הדברת מחלות צמחים באמצעים כימיים: עקרונות וחמרים; ערוך בידי י"מ מרגלית, תל אביב: ספרית השדה, תשי"ד.
אגר[ונום] י[רחמיאל] נפתלי, י[הודה] וולף, הדברת עכברים וחולדות; ערוך בידי י"מ מרגלית, תל אביב: המחלקה להגנת הצומח – משרד החקלאות; ספרית השדה, תשי"ד.
י"ד אופן, י[עקב] פת, י' גרמי, ח' בריסקר, מ' עוזיאל, בהשתתפות ק' מנדל, נטיעת הדרים: קובץ; ערוך בידי י"מ מרגלית, תל אביב: ארגון מגדלי פירות – המחלקה להדרים; ספרית השדה, תשי"ד.
הלל אופנהימר, גידול עצי-הדר; ערוך בידי י.מ.
מרגלית, תל אביב: ספרית השדה, תשט"ז.
חיים בבלי, בהשתתפות י' פלטי ומ' שטטינר, רענן וולקני, גידול סלק מספוא בארץ; ערוך בידי י"מ מרגלית, תל אביב: מדינת ישראל – משרד החקלאות – המחלקה לפלחה ומספוא, הסתדרות הפועלים החקלאיים – ארגון עובדי הפלחה; ספרית השדה, תשי"ח.
י[שעיהו] בארי, ב[נימין] כפולר, גידול ירקות; ערוך בידי י"מ מרגלית, 2 כרכים, תל אביב: ארגון מגדלי ירקות; ספרית השדה, תשי"ח–תש"ך.
מ[נחם] שגב [שטיגלברג], הזנת בהמות בית; ערוך בידי י"מ מרגלית, תל אביב: התאחדות מגדלי הבקר; ספרית השדה, תש"ך.
י[וסף] פלטי, ד' נבו, מחלות בגידולי תעשייה; ערוך בידי י"מ מרגלית, תל אביב: המכון הלאומי והאוניברסיטאי לחקלאות; ספרית השדה, תשכ"א 1960.
משה קלדרון, עקרונות באיסום זרעים; ערך: י"מ מרגלית, תל אביב: ארגון עובדי הפלחה; ספרית השדה, תשכ"ב-1961.
אברהם צור, יעקב קרייפין והרשל יגר, מטעים נשירים באוסטרליה ובניו זילנד: רשמי סיור במטעים ובמוסדות-מחקר, 10 במרס–5 במאי 1961; הסיור באוסטרליה ...
בניו זילנד, נספחים מאת אברהם צור ויעקב קרייפין; על בתי-אריזה ובתי קירור מאת יעקב קרייפין והרשל יגר; ערכו י"מ מרגלית וד"ר ח[יים] בן-עמרם, תל אביב: הסתדרות הפועלים החקלאים – ארגון מגדלי פירות; ספרית השדה, תשכ"ב 1961.
י[עקב] פת, הדרים בארצות-הברית: דו"ח מסיור שנערך בסתיו 1960; ערך: י"מ מרגלית, תל אביב: הסתדרות הפועלים החקלאים – מארגון מגדלי פירות – המחלקה להדרים; ספרית השדה, תשכ"ב-1961.
אסף גור, פ[ינחס] שפיגל, ח[נן] אופנהימר, י[עקב] פת, ש[מואל] סטולר, גידול פירות; ערך: י"מ מרגלית, תל אביב: ספרית השדה, תשכ"ב-1961. (מדריך אנציקלופדי)
גרשון מינץ, דינה שטריך-הררי, עלי הכהן, נמטודות טפילות על צמחים בישראל והדברתן; ערך: י"מ מרגלית, תל אביב: ספרית השדה, תשכ"ג.
שרה צ'יז'יק, ברוך בנתיבותיו: במחיצתו של ברוך צ'יז'יק; ערוך בידי י"מ מרגלית, תל אביב: ספריית השדה, תשכ"ו 1965. (כולל כתביו ומאמרים עליו)
יצחק ארנון, גידול כותנה; ערוך בידי י"מ מרגלית, תל אביב: ארגון עובדי הפלחה; ספרית השדה, תשכ"ו.
רינה פרבר, ריבוי עצי פרי; ערוך בידי י"מ מרגלית, תל אביב: ארגון מגדלי שתילי עצי פרי וגפן; ספרית השדה, תשכ"ז.
דוד צפריר (צירקין), אלת הבטנה וגידולה בישראל; עריכה: י"מ מרגלית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ט.
כפר יחזקאל: ספר היובל: במלאת 50 שנה לעלייה על הקרקע 1921–1971, ט"ו בכסלו תרפ"ב–ט"ו בכסלו תשל"ב; ריכזה חסיה דרורי; ערך: יוסף מרגלית; צילומים: צפור כרמי, כפר יחזקאל: הוצאת הכפר ((תל אביב: דפוס גוטנברג), 1971.
צפריר (צירקין), 'פרחי נוי בישראל: עצים, שיחים, בני שיחים, מטפסים; עריכה: י.
חי הברון, מיכון חליבה בישראל; ערך: י"מ מרגלית, תל אביב: התאחדות מגדלי בקר בישראל; ספרית השדה, תשל"א 1971.
אליעזר גַלעוֹז, איש חי"ל: יומן של איש מושב בבריגדה היהודית; מבוא ופרק על תרומת המתנדבים לצה"ל מאת חיים לסקוב ומאיר זורע; ערך: יוסף מרגלית, תל אביב: אל-גל, תשל"א 1971.
כפר מל"ל: יובל פלוס; ריכז וערך: יוסף מרגלית, כפר מל"ל: ועד כפר-מל"ל (תל אביב: דפוס גוטנברג), תשל"ב 1972.
אלה תולדות כפר-אחים: לפי סיפוריהם המוקלטים של חברי כפר-אחים; ליקטה והביאה לדפוס: רבקה גובר, ערך: יוסף מרגלית, תל אביב: מלוא, תשל"ד 1974.
יונה רוסו וי"מ מרגלית (עורכים), מחקרים בכותנה, בית דגן: משרד החקלאות – מינהל המחקר החקלאי: המכון לגידולי שדה: המכון להגנת הצומח – המכון לקרקע ומים – המחלקה לפרסומים מדעיים – מרכז וולקני, תשל"ה.
שמואל סטולר, בטרם: זכרונות על סף העלייה לארץ; ערך: י.מ.
מרגלית, תל אביב: המרכז החקלאי, תשל"ח 1977.
יוסף מרגלית (עורך), חיה ישראלי ז"ל: ליום השלושים: י' כסלו תש"ם 9.11.1979, קבוצת כנרת : קבוצת כנרת, [תש"מ].
(זיכרון לחיה ישראלי (1891–1979), אשת כנרת, אשתו של בן-ציון ישראלי)
בשבילי הפרדס ובשערי הצבור: יצחק שפירא, האיש ופעלו; ערך: י.מ.
יהודה חורין, משק וכלכלה בתמורות הזמנים: מבחר מאמרים מתוך "רבעון לכלכלה"; ערך: י.
מרגלית, תל אביב: (דפוס מ.
אליהו אלמן, שמואל אושרוב, צמחים מטפסים; עריכה: י"מ מרגלית, תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך; משרד החקלאות – שירות ההדרכה והמקצוע, תשמ"ב 1982.
אוריאל לוי, תולדות ענף הבקר לחלב בישראל; ערך: י"מ מרגלית, תל אביב: התאחדות מגדלי הבקר בישראל, תשמ"ג 1983.
הגליל ההררי: יישוב, אכלוס ופיתוח; המשתתפים: יוסי מרגלית ...
[ואחרים], רמת אפעל: יד טבנקין ('ימי עיון בפרשיות היסטוריות ובעיות יסוד'); התנועה הקיבוצית המאוחדת, תשמ"ג 1983. (יום עיון שנערך בט"ז בתמוז תשמ"ג 27.6.1983.) (לזכרו של ראובן (ויניה) כהן)
חינוך חקלאי לילדי ישראל: 1941–1988 תש"א-תשמ"ח; ריכזו שמעון פינקלשטיין, יעקב אלקלעי, ישראל ויסנשטרן; ערך: י.מ.
ישעיהו בארי, הקיבוץ שלי: משמר העמק 1922–1950; העורך: י.
מרגלית, משמר העמק: [קיבוץ משמר העמק], 1992.
מייסדים וממשיכים בכפר מל"ל 1994; ריכז וכתב: י.
מרגלית, במלאת 80 שנה לראשית ההיאחזות במקום.
בזכותם, ספר זיכרון לבני כפר מל"ל רמות-השבים הדר רמתים גניעם וירקונה, שנפלו למען תקומת ישראל; ריכז וערך: י.
רבי יוסף משה השיל (ה'תק"ם - ט"ו בחשוון ה'תרט"ז), בנו של רבי אברהם יהושע השיל מאפטא, היה אדמו"ר במז'יבוז'.
נולד בשנת ה'תק"ם לרבי אברהם יהושע השיל מאפטא ולחיה שרה בתו של רבי יעקב מטיטשין.
נישא לנכדתו של רבי משה מפשעווארסק.
לאחר פטירת אביו בה' בניסן ה'תקפ"ה הכריזו עליו קבוצה מצומצמת מחסידיו במז'יבוז' כעל אדמו"רם.
בשנות אדמו"רותו היה נוסע לרבי ישראל פרידמן מרוז'ין (הרוז'ינר).
רבי יוסף משה נפטר בט"ו בחשוון ה'תרט"ז בגיל 75 אולם בניו לא נהגו באדמו"רות.
ילדיו היו: רבי ישראל אהרן השיל (נפטר ה'תר"ן); רבי דוד השיל; רבי אליעזר השיל; חיה חנה השיל, אשת רבי מנחם מענדל נכדו של רבי יוסף אבי שושלת יאמפולה.
יוסף (יוז'י) מרר (29 ביולי 1901 – 9 ביוני 1983) היה מראשוני מהנדסי הבניין בהקמת מדינת ישראל.
יוסף (יוז'י) מרר נולד וגדל בווינה בירת אוסטריה.
למד הנדסת בניין בטכניון בווינה ובנוסף, היה חבר פעיל בתנועה הציונית: "בלאו ווייס" (כחול – לבן).
לימים, עמד בראש הבלאו ווייס של אוסטריה.
בגיל 30, נישא לגרטה גולדשלגר.
בשנת 1932, עלו השניים לפלשתינה, במסגרת תנועת הנוער.
שם נוצרו קשרים הדוקים בינו לבין האדריכלית לוטה כהן והם פתחו במשותף משרד אדריכלים ברחוב אלנבי.
במסגרת עבודתם המשותפת הראשונה הקימו את מלון "קטה דן" על חוף ימה של תל אביב, בתל אביב בנו השניים בתים אחדים בסגנון ה"באוהאוז".
בשנת 1937, אחרי הולדת בתם היחידה עברה המשפחה לרחוב גורדון לדירת 3 חדרים, חדר אחד הוסב למשרד המשותף עם לוטה כהן.
זאת כיוון שבתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה מצוקת בנייה קשה ביותר.
בשנת 1941 עבר מרר לעבוד ב"סולל בונה" ולוטה כהן פתחה משרד בדירתה ברחוב רופין 9 בתל אביב.
בשנת 1944 חיפשו מהנדס מועצה ביישוב הצעיר חולון.
מרר קיבל את התפקיד ובנה את ביתו בקריית עבודה – שכונה בחולון.
במקביל, חיפשו מהנדס בחברת הבנייה של הסוכנות בשם "רסקו" שתי המסגרות היו קטנות יחסית ומרר קיבל את שני התפקידים גם יחד.
לימים גדלה חברת הבנייה וגם חולון הייתה לעיר, שתי המסגרות בקשו מיוסף לעבוד במשרה מלאה, לאחר התלבטות, הוא בחר ב"רסקו" והיה למהנדס הראשי של החברה עד צאתו לגמלאות.
עבודת האדריכלות נעשתה במשרדה של לוטה כהן ושותפה החדש יהודה (ארנסט) לביא.
אחד הפרויקטים לעבודתם המשותפת של כהן – לביא וחברת "רסקו" היה הקמתם של שני בתי הורים ברמת חן שברמת גן.
בהמשך, הקימה החברה "שכונות רסקו" בכל רחבי הארץ.
יוז'י נפטר בתל אביב בשנת 1983, בשנה ה-82 לחייו.
יוסף אחמד מסרחי הוא אתלט סעודי הוא אלוף אסיה, שיאן אסיה ובעל התוצאה ה-11 בטיבה בכל הזמנים בריצת 400 מטר.
הוא החל את דרכו הספורטיבית בריצות למרחקים בינוניים.
הוא התחרה בריצת 800 מטר ובריצת 1500 מטר במשחקי אסיה באולמות שנערכו במקאו ב-2007, וכן זכה במדליית זהב עם נבחרת השליחים הסעודית ל-400X4 מטרים.
בשנת 2008 עבר להתאמן בקליפורניה, והחל להתמקד בריצות קצרות יותר, ל-200 ו-400 מטרים.
באליפות העולם שנערכה בברלין ב-2009 התחרה בריצת 400 מטר, אך לא עבר את שלב המוקדמות.
באליפות ערב באתלטיקה שנערכה באותה שנה בדמשק, זכה במדליית הארד בריצת 400 מטר, וכן היה שותף לניצחונה של נבחרת השליחים הסעודית בריצת 400X4 מטרים.
במשחקי אסיה באולמות שנערכו בהנוי זכה במדליית הכסף בריצת 400 מטר, לאחר שהפסיד לבן ארצו, אסמעיל אל-סביאני, והשניים זכו גם במדליית זהב במירוץ השליחים ל-400X4 מטרים.
במשחקי אסיה שנערכו בגואנגג'ואו ב-2010 זכה במדליית ארד בריצת 400 מטר ובמדליית זהב במירוץ השליחים.
ב-2011 הוכתר כאלוף אסיה בריצת 400 מטר, באליפות אסיה באתלטיקה שנערכה בקובה, וכן זכה במדליית כסף עם נבחרת השליחים.
באליפות העולם שנערכה באותה שנה בטגו, השתתף רק במירוץ השליחים, בו דורגה הנבחרת הסעודית במקום ה-16 והאחרון.
באולימפיאדת לונדון (2012) קבע מסרחי שיא אישי חדש בשלב המוקדמות (45.43 שניות).
בשלב חצי הגמר דורג שביעי במקצה שלו ו-21 בסך הכל.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה ב-2013 קבע מסרחי שיא לאומי חדש בשלב חצי הגמר, 44.61 שניות.
בשלב הגמר סיים במקום השישי.
באליפות אסיה שנערכה באותה שנה בפונה, זכה במדליית הזהב הן בריצת 400 מטר והן במירוץ השליחים ל-400X4 מטר.
במשחקי אסיה שנערכו ב-2014 באינצ'ון, זכה מסרחי במדליית הזהב בריצת 400 מטר ובמדליית ארד במירוץ השליחים.
באליפות אסיה באתלטיקה שנערכה ב-2015 בווהאן הפסיד את תוארו כאלוף אסיה לקטרי יליד סודאן עבדאללה הרון, וגם נבחרת השליחים הסעודית איבדה את תוארה לנבחרת קטר.
בשלב המוקדמות של אליפות העולם שנערכה באותה שנה בבייג'ינג, קבע מסרחי שיא אסיה חדש - 43.93 שניות.
בשלב הגמר סיים במקום השמיני.
הרב יוסף מלול (1873–1968) היה מקובל, ראש ישיבה, ורב העיר אֵייט עטַּאב שבמרוקו.
נולד בשנת 1873 (ה'תרל"ג) לערך באייט עטאב שבמרוקו לרב דוד ולפרחה מלול, בן למשפחה שמוצאה בספרד.
למד והתחנך בילדותו אצל הרב רפאל אוחיון במשך שנתיים, משם המשיך ללמוד אצל הרב ימין הכהן, וכשהתבגר החל ללמוד בישיבתם של הרבנים הרב דוד שלוש והרב אלעזר הלוי מח"ס עבודת הלוי במרקש.
בישיבה שימש גם כמורה לתלמידים, אותם הכין לשיעורי ראשי הישיבה, במשך חמש שנים.
בהמלצת רבותיו, נשלח בשנת 1893 (ה'תרנ"ג) לערך לבית הדין הרבני במרקש, שם קיבל סמיכה לרבנות ודיינות, וחזר לעיר מולדתו, אייט עטאב.
ביום חזרתו הגיע לעיר מישראל השד"ר הרב נחמן אנג'יל, שם ישב ודן עמו בלימוד תורה ונושאים נוספים.
השד"ר ביקש ממנו לחזור עמו לישראל, אך לבסוף ויתר על הבקשה, באמרו לרב מלול: "אם אקחך מכאן, תחרב כל הסביבה".
כבר מגיל צעיר עסק בקבלה מעשית, בהשבעות מלאכים ובצירופי שמות קדושים.
ועל ידי כך ביטל גזרות ומגפות במרוקו והסביבה.
עם שובו לאייט עטאב, ייסד בה ישיבה בבית הכנסת הגדול בעיר.
תלמידיה הורכבו מתושבי העיר, ושאר כפרי הסביבה.
בתקופה זו נישא לגידא בת הרב מימון מלכה, והתפרנס למשך תקופה מסחורה שרכש במרקש ומכר בעירו.
תקופה קצרה לאחר שייסד את הישיבה, מונה לשמש כרב העיר, והוסמך לשחיטה על ידי הרב ישראל אבוחצירא.
בעקבות סירובו לקבל שכר על תפקידו, עסק במסחר צאן ובקר כשותף עם מוסלמים מקומיים, ובהמשך סחר בבדי פשתן ובתבואה בערי וכפרי הסביבה.
במשך שנות שהותו במרוקו למד כחברותא עם הרב אהרון הכהן אזוג.
בשנת 1950 (ה'תש"י) סייע בהוראת תלמידים לבנו, בעיר תַּאלְסִינְתְּ.
בחודש פברואר 1958 (אדר ה'תשי"ח) עלה לישראל בהפלגה והתיישב בעיר נתיבות, שם הוצעה לו משרת דיינות, אך סירב.
בשנים האחרונות לחייו התעוור, ונכדיו היו מקריאים בפניו ספרי קודש שבחר ללמוד.
הלך לעולמו ב-4 במרץ 1968 (ד' באדר ה'תשכ"ח), בגיל 95 ונקבר בבית העלמין המקומי בנתיבות.
יש נוהגים להתפלל על קברו.
שמו הונצח על ידי קריאת רחוב על שמו בעיר נתיבות.
בניו היו הרב דוד מלול, רבה של ירוחם והרב מנשה מלול, רבה של אור עקיבא.
הרב יוסף מרדכי הלוי (29 ביוני 1878 – 31 באוגוסט 1947) היה איש ציבור ומחנך ירושלמי, אב בית דין של העדה הספרדית בעיר, מנהל בית המדרש לרבנים של חברת עזרה, ממייסדי בית היתומים הספרדי, נשיא ועד העדה הספרדית בירושלים ובית החולים משגב לדך, ממנהיגי הסתדרות המזרחי וציר אספת הנבחרים הראשונה.
נולד בירושלים ב-29 ביוני 1878 (כ"ח בסיוון ה'תרל"ח) לאירמוזה ולרב אשר אברהם הלוי שהיה דיין ושד"ר של העדה הספרדית בעיר, בן למשפחת רבנים, שד"רים ועסקנים שמוצאה בספרד.
בגיל 10 התייתם מהוריו, והרב יוסף רפאל עוזיאל גידלו כאפוטרופוס.
בילדותו למד והתחנך בתלמוד תורה של העדה הספרדית בעיר, ובהמשך בישיבת תפארת ירושלים ובישיבתו הפרטית של הרב יעקב שאול אלישר.
בחודש אוגוסט 1890 (אלול ה'תר"ן) נישא לאסתר בת הגביר יצחק רפאל יצחקי, והוסמך בתקופה זו לרבנות.
בשנת 1900 (ה'תר"ס) מונה על ידי הרב נסים אלישר לשמש כמורה לתלמוד בתלמוד תורה של עדת הספרדים בירושלים.
לאחר כשנתיים מונה על ידי הרב יעקב שאול אלישר וחיים ולירו לחבר וסוכן הנהלת "קופת תמחוי לתמיכת אלמנות ויתומים".
בתקופה זו מונה לשמש גם כסופר בבית הדין של הרב חיים נסים ברוך.
בגיל 25 לערך החל לפרסם שו"ת הלכתי בירחון התורני המאסף בעריכת הרב בן ציון אברהם קואינקה, שכלל גם השגות והערות על הספר "שדי חמד" של הרב חיים חזקיהו מדיני, ופולמוסים הלכתיים בעיקר מול הרב יצחק אשכנזי.
כתיבתו ותשובותיו הצטיינו בבהירותן, והעידו על בקיאותו ותפיסתו הרחבה.
בשנת 1903 (ה'תרס"ג) נמנה עם מקימי בית היתומים הספרדי בירושלים לצד הרב חנניה גבריאל, ולקראת סוף שנת 1903 (ה'תרס"ד) מונה לשמש כמורה להלכה ותלמוד בישיבת "תפארת ירושלים".
בהמשך שימש כמורה להלכה לאברכי בית היתומים הספרדי.
בחודש ינואר 1912 נבחר לשמש כחבר בוועד העדה הספרדית בירושלים לצד הרבנים אברהם ביג'אג'ו, דוד פאפו, חנניה גבריאל, רפאל שלמה לניאדו ויוסף שאול אלישר.
באותה שנה מונה על ידי אפרים כהן-רייס לשמש כמורה לתלמוד והלכה בבית המדרש לרבנים של חברת עזרה, כמחליפו של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
בהמשך מונה לשמש כמנהל וכמורה הראשי של בית המדרש עד לשנת 1916 (ה'תרע"ו).
בשנת 1914 (ה'תרע"ד) יצא יחד עם הרב ישראל פורת בשליחות לממשלה המרכזית באיסטנבול שבטורקיה, כחבר מטעם ועד הרבנים לירושלים (שכלל את רבני עדת הספרדים והאשכנזים יחד), בבקשה לפטור את רבני העיר משירות צבאי, ולאשר את הישיבות כבעלות זכויות בעקבות פתיחת מלחמת העולם הראשונה.
הודות לסיועו של הרב חיים נחום אפנדי, הוכתרה שליחותם בהצלחה.
בפעילותו הציבורית שימש כחבר "התאחדות הספרדים העולמית", נמנה עם מנהלי ועד העדה הספרדית בירושלים, ובשנת 1927 (ה'תרפ"ז) נבחר לשמש כנשיא הוועד עד לשנת 1928 (ה'תרפ"ח).
במשך שנים רבות שימש כחבר בית הדין לעדת הספרדים, ובשנת 1933 (ה'תרצ"ג) מונה לשמש בו כאב בית הדין.
בבית הדין כיהנו לצידו כדיינים במשך השנים הרבנים חנניה גבריאל, אברהם פילוסוף ויהודה הכהן שאקו.
נמנה עם מייסדי שכונת בית וגן בירושלים, וחבר ועד שכונת רחביה בעיר.
בין היתר שימש כנשיא בית החולים משגב לדך, וחבר ועד בית התבשיל שייסד נתן שטראוס.
כן שימש כציר אספת הנבחרים הראשונה, חבר הנהלת הוועד הלאומי, חבר מועצת הרבנות הראשית, חבר הסתדרות המורים העבריים, חבר המרכז הארצי של הסתדרות המזרחי בישראל וממנהיגיה בארץ.
מתוקף תפקידו כחבר נשיאות "האיחוד העולמי של הקהילות הספרדיות", יצא בשנת 1938 (ה'תרצ"ח) יחד עם יצחק רפאל מולכו כנציג ירושלים לוועידת האיחוד שהתקיימה באמסטרדם, ומשם נסעו גם לפריז ולונדון, שם פעלו למען היישוב היהודי בישראל.
הלך לעולמו בירושלים ב-31 באוגוסט 1947 (ט"ו באלול ה'תש"ז).
חתנו היה הרב אליהו פרדס, שנישא לבתו אירמוזה ובהמשך לבתו אלגרה.
אחיו, הרב בנימין הלוי היה ראב"ד העדה הספרדית בירושלים, ממנהלי ומייסדי בית מושב הזקנים והזקנות הספרדי בעיר, מורה לתלמוד בבית חינוך עיוורים ובישיבת "תפארת ירושלים" וישיבת פורת יוסף, יושב ראש ועד שכונת אהל משה וחבר הוועד הלאומי.
נכדתו הייתה פרופסור רות גביזון.
הרב יוסף מנדל שמרלינג (ה'תרל"ו, 1876 – ד' באדר ה'תשט"ז, 15 בפברואר 1956) היה מייסד שכונת מאה שערים בתל אביב, מראשי הפעילים הדתיים בעיר, שוחט ובודק ואיש חברה קדישא בתל אביב-יפו במשך כ-50 שנה וממייסדי הקהילה החסידית בעיר.
חסיד חב"ד, נכדו של חיים שמואל שמרלינג.
נולד בירושלים לצבי הירש שמרלינג שהיה חסיד חב"ד ושו"ב ובנו של חיים שמואל שמרלינג, ולאסתר בת יוסף יהודה ליב משיוף.
למד בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים בירושלים.
החל את עבודתו כשוחט ובודק בירושלים.
היה תלמידו של הרב שניאור זלמן פרדקין מלובלין ושימשו ברוב שנותיו בעיר.
אשתו שטרנא הייתה בתו של מרדכי דובער סלונים, מנהל כולל חב"ד ומראשי קהילת חב"ד בחברון, בנה של מנוחה רחל סלונים ונין רבי שניאור זלמן מלאדי.
בשנת ה'תר"ס (1900) עת נוסדה הקהילה החסידית החב"דית ביפו, עבר לשם והחל לשמש כשו"ב ראשי לקהילה החסידית וחברה קדישא לתושבי העיר בהוראת הרב פרדקין מלובלין.
בשנת ה'תרס"ג (1903) כשפרצה מחלת החולירה באזור יפו, סייע לחולי העיר ודאג לסדר קבורה לנפטרים.
כשהחלה בניית תל אביב בה'תרע"ב (1912), רצה לבנות לבנות שכונה דתית בעיר החדשה, ויחד עם חברו יצחק וייסל אסף 100 תושבים חדשים מהם אסף תרומות למימון הפרויקט והחל בהקמת שכונת מאה שערים.
תחילה הוקמו יחידות דיור עבור 100 המשפחות ומכאן שם השכונה.
השטח הראשוני היה 500 מ"ר ובהמשך נוספה עוד קרקע שנקנתה מחברת גאולה וקרקעות נוספות שנתווספו בהדרגה (השטח שוכן ברחוב יונה הנביא ליד ההצטלבות ברחוב גאולה).
בשנת ה'תרע"ג (1913) הגיעה לתל אביב עלייה גדולה של חסידי חב"ד והוא היה מאלו שהביאו אותם לעיר ואירח רבים בביתו עד לביסוס הקהילה.
בימי מלחמת העולם הראשונה רבים מאנשי החברה קדישא ויתרו על מנהגי טהרת המת המסורתיים בגלל המחלות שנפוצו אז והוא היה מהיחידים בארץ שהמשיך לקבור במנהגי הטהרה.
בזמן גירוש תל אביב עבר לכפר סבא שם המשיך לעסוק בחברה קדישא.
בה'תרע"ט (1919) מונה על ידי הקולונל אליעזר מרגולין כאחראי לאפות מצות לפסח עבור חיילי הגדודים העבריים.
בד' באדר ה'תשט"ז (1956), נפטר ונקבר בבית קברות טרומפלדור.
ילדיו הם שמעון שמואל שמרלינג, שניאור זלמן שמרלינג, מנחם צבי שמרלינג, שמחה שמרלינג, יעקב שמרלינג, שרה גיטל אשת דוד צירין ומנוחה אשת צבי אורנשטיין.
גיסו הוא שניאור זלמן סלונים
רבי יוסף (לנדא) מפוזנא (ה'תצ"ו, 1736 – ה' באדר ה'תקס"א, 18 בפברואר 1801) הוא פוסק הלכה, והתפרסם כצדיק, בסוף חייו שימש במשך כעשרים שנה כרבה של פוזנא.
רבי יוסף היה חתנו של רבי יחזקאל לנדא (ה"נודע ביהודה"), ונודע בכינויו 'יוסף הצדיק'.
רבי יוסף נולד ב-1736 לרבי משה פנחס ששימש כפרנס של ועד ארבע ארצות בלבוב, ולרבקה בתו של רבי ישראל איסר מראשי קהילת ז'ולקייב.
בגיל צעיר נשא לאישה את פריידא בתו של הנודע ביהודה, בעודו מכהן כרבה של יאמפול.
מתיאורי חמיו עליו נראה שהעריכו מאד.
משנת תקל"ג כיהן ברבנות בכמה ערים, ביאברוב, ויטקוב, ובסקאהל, ומשנת תק"מ נקרא לכהן כרבה של פוזנא.
חידושיו נלקטו בספר בשם "חידושי רבי יוסף מפוזנא".
נפטר בה' באדר ה'תקס"א ונקבר בבית העלמין הישן בפוזנא.
על פי צוואתו, מילא את מקומו אחיו רבי שמואל, מחבר "בית שמואל אחרון".
דברי תורתו נדפסו לאחר מותו בספר בשם 'חדושי רבינו יוסף מפוזנא' ובספר זיכרון שארית יוסף.
מלבד ספרים אלו נדפסו כמה תשובות בשמו בספר חותנו 'הנודע ביהודה', וכן שני קטעים למסכת חולין מובאים בשמו בספרו של אחיו - "בית שמואל - אחרון" - בסוף חלק יורה דעה.
לאחרונה נתגלו חידושים נוספים בשמו שנדפסו בקובץ "צפונות" חלק ד', מתוך כתב יד שנמצא בספרייה הלאומית.
אחיו, רבי שמואל פלקנפלד מפוזנא מחבר "בית שמואל - אחרון".
בנו, רבי יהודה לנדא אב"ד וולדובה, מחבר "בית יהודה" – לבוב תקצ"א.
נישא לבתו של רבי משה אב"ד סטאנוב, בן רבי נפתלי הירץ אב"ד דק"ק דובנא.
בנו הוא רבי יצחק לנדא אב"ד וולודבה ולויצק, מחבר ספר 'עומר יצחק'.
בנו, רבי פינחס – גאון וגביר, חתן רבי בנימין ברודא מהורודנה, ואביו של רבי אלעזר לנדא מווילקוביסק.
בנו, רבי ישראל משה איסר מלובלין.
יש שכתבו שהוא טעות ושם בנו הוא 'רבי חיים דוד' מחבר ספר 'זיכרון חיי דודים' בכתב יד שאבד, ומייסד בית הכנסת הראשון בדעמביץ.
רבי שלמה זלמן ליפשיץ מורשה.
יוסף מלונדון היה פרסביטר יהודי אנגליה השני, שמונה לתפקיד בידי המלך ג'ון.
הוא מונה לתפקיד בשנת 1217, לאחר מותו של יעקב מלונדון, שהיה הראשון ששימש בתפקיד.
ככל הנראה יוסף היה ממשפחה עשירה מאד, שכן רק יהודים עשירים מונו לתפקיד.
בשנת 1237 סיים את תפקידו והוחלף על ידי אהרון מיורק, בנו של יוסף מיורק.
ייתכן שהוא היה אותו יוסף מלונדון שהיה מייסד הקולג' הראשון של אוניברסיטת פריז ב-1180.
יוסף ממן (1947 – 12 באוקטובר 1973) היה חייל שנהרג במלחמת יום הכיפורים, בעל עיטור המופת.
ממן נולד בשנת 1947 לאיזה וחביב בקזבלנקה, מרוקו.
משפחתו עלתה לארץ בשנת 1954. ממן שגדל בטבריה למד בבית הספר "תלמוד תורה" בעיר, ולאחר מכן בבית-הספר הדתי "אחוזת נפתלי" בקיבוץ לביא.
כדי לעזור בפרנסת המשפחה, עזב את לימודיו בתיכון.
ממן עבר קורס מכונאות רכב.
ממן התגייס לצה"ל בפברואר 1963 והוצב בחיל השריון, חיל הטכנולוגיה והאחזקה ובחיל החימוש בתפקיד מכונאי רכב.
בתחילת אוגוסט 1965, שוחרר יוסף מהשירות הסדיר כדי שיוכל לעזור בפרנסת המשפחה.
לאחר ששוחרר, הוצב ביחידת מילואים ושם מונה להיות המכונאי הראשי במוסך "עמק הירדן".
באחד התרגילים של יחידת המילואים, פלוגת חרמ"ש בה שירת, נקרע הזחל של אחד הזחל"מים.
ממן תיקן את התקלה ללא כל הוראה ממפקדיו.
אחרי שהוברר לרמטכ"ל דוד אלעזר שצפה בתרגיל, כי מעשהו היה יוזמה אישית וספונטנית ציין את ממן לשבח.
במלחמת ששת הימים לחם ממן בקרבות שהתחוללו בג'נין ובקוניטרה.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים הוצב עם יחידתו עם ברמת הגולן.
ממן היה עסוק בתיקון והכשרה של כלי רכב שנפגעו תחת אש.
ב-8 באוקטובר הכשיר זחל"ם לאחר שנפגע באש, וזאת תחת הפגזה כבדה וכשהחיילים תופסים מחסה.
ב-12 באוקטובר בעת הקרב שהתחולל נתקע הזחל"ם, וממן רץ לתקן אותו תחת מטחי אש שנורים לעבר יחידתו.
על מעשהו עוטר על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור באות המופת.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין הצבאי בטבריה.
באפריל 1976 העניק הרמטכ"ל מרדכי גור לממן את אות המופת:
ממן השאיר אחריו הורים, אישה, בן ובת, אחים ואחיות.
שמו מונצח באנדרטה לנופלים במערכות ישראל בכפר הנוער הודיות, אנדרטה לזכר בני העיר טבריה שנפלו במערכות ישראל, יד לשריון בלטרון, אתר הנצחה לחללי חיל החימוש בנתניה ובבית יד לבנים בעירו.
יוסף מלמד (1939 – 12 ביולי 2018) היה פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש מועצת ראש העין.
יוסף מלמד נולד בתימן ב־1939, ועלה לארץ ב־1950 במהלך מבצע מרבד הקסמים.
מלמד למד בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש בלוד.
מלמד ניהל את בית הספר יסודי התורה בראש העין במשך שבע שנים.
באוקטובר 1970 מונה לראש מועצת ראש העין כשהוא מחליף את שלום מנצורה.
מלמד נבחר על ידי קואליציה של אגודת ישראל והמערך, והוסכם על והסכם רוטציה על ראשות הרשות.
במאי 1972 הודח מראשות מועצת ראש העין ומנצורה שב לראשות המועצה.
בפברואר 1974 שב מלמד לתפקיד.
בבחירות לכנסת התשיעית ב־1977 הוצב מלמד במקום החמישי ברשימת אגודת ישראל לכנסת.
הרשימה קיבלה רק ארבעה מושבים.
מלמד טען כי הובטחה לו רוטציה במסגרתה יפנה אחד מחברי הכנסת את מקומו עבורו, אך חבר הכנסת שלמה יעקב גרוס הכחיש.
בתקופה זו נחשב מקורב לאנשי צעירי אגודת ישראל ושלמה לורנץ.
בבחירות לראשות מועצת ראש העין ב־1978, שהתקיימו ללראשונה בחירות ישירות לראשות המועצה, זכה מלמד ב־2,653 קול (45.5%).
לקראת הבחירות לכנסת העשירית ב־1981 קיבל מלמד התחייבות מאגודת ישראל להסכם רוטציה כנציג עדות המזרח, אם הרשימה תקבל ארבעה מושבים.
לא נקבע מי יתפטר, מלבד שהנהלת אגודת ישראל התחייבה למנחם פרוש ושלמה לורנץ כי יכהנו כהונה שלמה.
שני חברי הכנסת האחרים, אברהם יוסף שפירא ושמואל הלפרט סירבו שניהם להתפטר וטנו כי על האחר לעשות זאת.
בבחירות לראשות מועצת ראש העין ב־1983 קיבל מלמד 1,417 קולות (22.38%), והפסיד בסיבוב שני ליגאל יוסף.
מלמד נפטר ב־12 ביולי 2018, והובא למנוחות בבית העלמין בראש העין .
ב־1979 הגישה משטרת ישראל כתב אישום נגד מלמד בחשד שקבלן מקומי ביצע עבורו עבודות במחיר נמוך בתמורה לעבודות מטעם המועצה.
ב־1980 נעצר בחשד לניסיון להפחדת והדחת עדים במשפט זה.
התיק נסגר בידי פרליטות מחוז המרכז בינואר 1981.
בספטמבר 1985 נעצר בחשד למירמה בהיתר בנייה.
בנו, מיכאל מלמד, כיהן כסגן ראש עיריית ראש העין.
יוסף איסקוביץ' מקובסקי היה קצין יהודי סובייטי בחיל השריון של הצבא האדום, שעוטר כגיבור ברית המועצות.
נולד בעיר ילניה שבפלך סמולנסק ברוסיה הסובייטית במשפחה יהודית.
בשנת 1937 סיים 10 שנות לימוד בבית ספר ובאוקטובר של אותה שנה התנדב לשירות בצבא האדום.
בשנת 1939 סיים בית הספר לקציני שריון בעיר אוריול.
שירת כמפקד מחלקה בחטיבת טנקים קלים מס' 13. השתתף במלחמת החורף נגד פינלנד.
בפברואר 1940, הצטיין במהלך הקרבות ליד ויבורג, כוח של 3 טנקים בפיקודו הצליח לעבור שדה מוקשים ולתקוף סוללת תותחים נגד טנקים, אשר מנעה התקדמות של החטיבה שלו.
על כך הוענק לו עיטור גיבור ברית המועצות במרץ 1940. בהמשך שירת כמפקד פלוגת טנקים ביחידת שריון שהוצבה באסטוניה.
בתחילת 1941 נשלח ללימודים באקדמיה צבאית במוסקבה.
לאחר פלישת הגרמניה הנאצית לברית המועצות לא הוצב בחזית הלחימה, אלא המשיך את לימודיו באקדמיה.
באוקטובר 1941, הופסקו הלימודים ומקובסקי הוצב בחטיבת הטנקים מס' 21 של חזית קלינין בתפקיד מפקד הגדוד.
ב-17 באוקטובר 1941 השתתף בפשיטת החטיבה על העיר קלינין, שזה עתה נכבשה על ידי הגרמנים.
מקובסקי הוביל את אחד משלושת הכוחות המשולבים (חי"ר ושריון) שפשטו על העיר.
הכוח בפיקודו הצליח לפרוץ קווי הגנה של הגרמנים, להיכנס לעיר ולהשמיד עמדות ומחסני תחמושת.
למרות האבדות שספג, הצליח להוציא את הכוח מהעיר בסיום הפשיטה ולהובילו אל השטח בשליטת הצבא האדום.
במהלך הקרבות נפצע, אך המשיך לפקד על הכוח.
על תפקידו בפשיטה לקלינין עוטר בעיטור הדגל האדום.
עד ינואר 1942 היה מאושפז בגלל הפציעה.
באפריל - אוגוסט 1942 פיקד על גדוד טנקים כבדים בחזית וורונז'.
באוגוסט 1942 נפצע מרסיסי פגז.
כשהחלים - נשלח לחזית הדון כמפקד רגימנט טנקים כבדים.
נטל חלק במבצע אורנוס - כיתור הארמייה ה-6 הגרמנית בסטלינגרד.
בסוף נובמבר 1942 נפצע קשה מאוד, כאשר טנק שלו נפגע.
הוא אושפז בבית חולים במוסקבה ועבר תהליך החלמה ושיקום ארוך.
באוגוסט 1943 שוחרר מבית החולים והתחיל ללמוד באקדמיה הצבאית של חיל השריון במוסקבה.
בתום הלימודים נשאר באקדמיה כמדריך בכיר.
בשנת 1952 נשלח לשרת בחצי האי קמצ'טקה כמפקד רגימנט טנקים.
בשנת 1956 הועבר לשרת בלטביה.
בשנת 1959 מונה לקצין תחזוקה וספקה של דיוויזיית חרמ"ש.
בשנת 1961 פרש מן השירות בדרגת פולקובניק.
לאחר הפרישה עבד כמהנדס בטיחות בתעבורה במשרדי ממשלה שונים במוסקבה.
נפטר ב־24 בדצמבר 1986. נקבר בבית העלמין קונצבסקויה.
יוסף מספר את חלומותיו לאביו ואחיו הוא רישום מעשה ידי הצייר ההולנדי רמברנדט.
היצירה היא סקיצה בגווני אפור בצבעי שמן, אשר שייכת לקבוצת עבודות בעלות מידות דומות.
מדובר במודל שיצר הצייר ההולנדי רמברנדט כחלק מסדרת הדפסים גדולה המתארת את *הפסיון של ישו*.
רמברנדט תכנן כי הדפסים אלו יבוצעו על ידי חרט מקצועי, אך מרביתם לא יצאו אל הפועל.
הציור מציג את יוסף הצעיר, המופיע במרכז הבמה בתנופה נלהבת, שיערו עדיין פרוע משינה.
הוא שקוע כל-כולו בסיפור חלומו, המנבא כי אביו ואחיו ישתחוו לפניו (), ואינו מבחין בתגובותיהם.
אביו נראה ספקן, ואילו אחיו מפגינים הבעות פנים מגוונות, החל בזלזול ועד לעוינות.
מבטים אלו מרמזים על התקרבותם לרגע שבו יחליטו להרחיקו מהמשפחה.
רמברנדט השתמש במשיכות מכחול חופשיות כדי לתאר את הסצנה, תוך שימת דגש על הבעות הפנים ושפת הגוף של הדמויות, שממחישות את חוסר האמון של מאזיניו של יוסף.
הסקיצה נועדה לשמש כהכנה להדפס גדול, אשר לא מומש בסופו של דבר.
חרף העובדה שיצירות עבודה רבות אבדו עם השנים, ציור הכנה זה שרד ומהווה עדות לתהליך היצירה של האמן.
רבי יוסף משה מדארגיטשין נודע גם כ:רבי יוסף משה אייזנברג חריף מסמבור.
היה רב ומקובל, אב"ד פינסק שבליטא ואחר כך, שימש כרבה של העיר סמבור.
נולד לאביו רבי יקותיאל זלמן אב"ד דריגיטשין - זאלזשין.
נישא לביתו של רבי יהודה ליפשיץ.
למד תקופה בקלויז בבראדי יחד עם בני דורו רבי חיים צאנזר, רבי יחזקאל סג"ל לנדא בעל הנודע ביהודה ורבי משה מזאמושטש.
מילא את מקום אביו ברבנות דריגיטשין עד לשנת ה'תק"ה אז מונה לרבה של פינסק שבליטא.
בשנת ה'תקכ"ה מונה כרבה של סאמבור.
בשנת ה'תקל"ה עלה לארץ ישראל והתגורר בצפת.
האדמו"ר רבי יצחק אייזיק ספרין מקאמרנא אמר עליו ששמע מרבי אלימלך מליז'נסק שאמר עליו שפניו פני השכינה ממש.
חיבר פירוש בשם מגיד משנה על ספר משנת חסידים נדפס לראשונה בזאלקווא, ה'תק"ה.
רבי צבי הירש מזידיטשוב אמר כי הביאור הוא משנה תורה של ספר משנת חסידים.
השר שלום מבעלזא קבע שיעורים ללמוד מדי יום בספרו מגיד משנה שעל ספר משנת חסידים.
חיבר גם ספר קריית ארבע על ארבע הקריאת שמע שאומרים בכל יום, נדפס זאלקווא, ה'תק"ה.
ספר חלוקא דרבנן - חידושים על הש"ס, מרכבת המשנה על תלמוד בבלי ומשנה תורה לרמב"ם, ספר מראה האופנים על חכמת התכונה ועל קידוש החודש.
נפטר בו' אייר תקמ"א ומנוחתו כבוד בצפת.
האגדה טוענת כי מקום קבורתו הוא במערה יחד עם הרב עמנואל חי ריקי, אך הוכח שאינו נכון שכן רבי עמנואל חי ריקי קבור באיטליה ולא בצפת.
רבי יהודה אייזנברג, כונה גם רבי יהודה חריף, חתנו היה רבי משה מסמבור - רב ואדמו"ר בסמבור, מחבר ספר תפילה למשה.
רבי יצחק חריף מסמבור, בעל שו"ת פני יצחק
מגיד משנה על משנת חסידים מרבי עמנואל חי ריקי
עטרת יוסף - פירוש על ספר משנת חסידים
ספר קריית ארבע על קריאת שמע
ספר חלוקא דרבנן חידושים על ש"ס
ספר מרכבת המשנה - חידושים על ש"ס ומשנה תורה לרמב"ם
ספר מראה האופנים על חכמת התכונה וקידוש החודש
יוסף (יוסי) סידר (נולד ב-31 באוגוסט 1968, ניו יורק) הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי.
סידר כתב וביים את הסרטים: "ההסדר" (2000), "מדורת השבט" (2004), "בופור" (2007, תסריט בשיתוף רון לשם) שהיה מועמד לפרס אוסקר, "הערת שוליים" (2011), שהיה אף הוא מועמד לפרס אוסקר, ו"נורמן: עלייתו המתונה ונפילתו התלולה של מאכער אמריקאי" (2017).
סידר הוא חבר האקדמיה האמריקאית לקולנוע וזוכה חמישה פרסי אופיר, פרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל קאן ופרס דוב הכסף של פסטיבל ברלין.
סידר הוא הבכור מבין שישה אחים.
אמו, ציפי, היא מורה לדרמה ומטפלת בפסיכודרמה (גיסתו לשעבר של איש העסקים משה טלנסקי), ואביו, חיים סידר, הוא פרופסור לביולוגיה מולקולרית וחתן פרס ישראל למדעי החיים.
נולד בניו יורק ועלה לישראל עם משפחתו בגיל 6. גדל בשכונת בית וגן בירושלים ולמד בישיבה התיכונית "נתיב מאיר".
בצה"ל שירת בגדוד 890 של חטיבת הצנחנים.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד כתאורן וכמנהל במה באולפני "טלעד" ובמקביל למד לתואר ראשון בפילוסופיה ובתולדות התיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים.
חלק משכרו שולם לו על ידי "טלעד" בציוד להפקת סרט קצר ושמו "מזל טוב לאורי ועליזה", שסידר כתב וביים בו הופיעו חבריו אורי ועליזה קורב ואבישי בן-חיים.
עם סיום לימודיו באוניברסיטה העברית, לאחר שלא התקבל ללימודים בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, נסע ללמוד קולנוע באוניברסיטת ניו יורק, שם ביים סרט גמר באורך 16 דקות בשם "PSALMS" ("תהלים").
עם שובו לישראל הגיש תקציר של עלילת סרטו הראשון, "ההסדר", לקרן הקולנוע הישראלי, שהעניקה לו דמי פיתוח.
למרות היכרותו עם המגזר הדתי-לאומי, עבר לגור במשך שנתיים בקרוואן בהתנחלות דולב שבבנימין לצורך כתיבת התסריט.
"ההסדר" יצא בשנת 2000 בבימויו של סידר ובכיכובם של אקי אבני ואסי דיין.
הסרט היה להצלחה גדולה, וזכה בשישה פרסי אופיר, בהם התסריט הטוב ביותר והסרט הטוב ביותר.
בשנת 2004 יצא סרטו השני של סידר, "מדורת השבט", בכיכובם של מיכאלה עשת, משה איבגי ואסי דיין.
הסרט עוסק ברחל, אלמנה ואם לשתי בנות, שמנסה להתקבל לגרעין המקים התנחלות ביהודה ושומרון.
הסרט עוסק בצורך של האם והבת הצעירה להשתלב בחברה.
הסרט, שנתפס כביקורת על המגזר הדתי-לאומי ועל "גוש אמונים", זכה לאהבת הקהל והמבקרים וגרף חמישה פרסי אופיר, בהם התסריט הטוב ביותר והסרט הטוב ביותר.
בשנת 2007 יצא סרטו השלישי של סידר, "בופור".
הסרט מבוסס על ספרו של רון לשם, "אם יש גן עדן", שזכה בפרס ספיר לספרות ומספר את סיפורם של החיילים שאיישו את מוצב הבופור בלבנון בחודשיו האחרונים.
בסרט מככבים אושרי כהן (ששיחק גם בסרטו הקודם של סידר, "מדורת השבט"), איתי טיראן, אלון אבוטבול ואחרים.
עוד בטרם יצא הסרט להקרנות מסחריות, הוא זיכה את סידר בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל ברלין שנערך בפברואר 2007. הוא היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר של שנת 2008 והיה לסרט הישראלי השביעי שהגיע לחמישייה הסופית.
סרט רביעי בבימויו של סידר ולפי תסריט שלו, "הערת שוליים", יצא לאקרנים ב-2011. הסרט עוסק בעולמם של שני חוקרי תלמוד, אב ובנו.
הערת שוליים זכה בפרס התסריט בפסטיבל קאן ה־64, וכן בתשעה פרסי אופיר, בהם התסריט, הבימוי והסרט הטוב ביותר לשנת 2011. גם סרטו זה היה מועמד לאוסקר.
ב-30 ביוני 2012 התקבל כחבר מן המניין באקדמיה האמריקאית לקולנוע.
בשנת 2015 החל לצלם את סרטו החמישי "אופנהיימר".
באוגוסט 2016 דווח כי הסרט יוקרן בהקרנת בכורה בינלאומית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו לשנת 2016. עוד דווח כי חברת ההפצה סוני פיקצ'רס קלאסיקס רכשה את הסרט להפצה בינלאומית.
הסרט הופץ במהלך שנת 2017 בשם "נורמן: עלייתו המתונה ונפילתו התלולה של מאכער אמריקאי" ועליו קיבל את פרס התסריט על ידי פורום מבקרי הקולנוע בישראל.
בין השנים 2017 ל-2019 יצר, כתב וביים יחד עם חגי לוי ותאופיק אבו ואיל את סדרת טלוויזיה האמריקאית-ישראלית "הנערים".
הסדרה עלתה לשידור בישראל ב-HOT,yes, סלקום tv, פרטנר tv ופרי טיוי.
בשנת 2024 ביים שלושה פרקים מתוך סדרת המותחן הפסיכולוגי האמריקאית של אפל TV פלוס, Constellation .
נשוי לעיתונאית ורד קלנר ואב לשלושה ילדים.
יוּסֻף (ג'וֹ) סוויד הוא שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי ממוצא ערבי.
יוּסֻף סוויד נולד בחיפה, ישראל, למשפחה ערבית-נוצרית.
כילד ונער בחיפה למד במסגרות חינוך יהודיות, והוריו שלחו אותו גם למורה לערבית.
היה חבר במקהלה של הכנסייה המרונית ששרו בערבית.
הוא בוגר מגמת התיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
סוויד החל את דרכו בתיאטרון כשהצטרף לצוות השחקנים של התיאטרון הערבי-עברי שביפו, והשתתף לאורך השנים בהצגות "הערב שוב רוקדים" (1991), זוכת פסטיבל עכו "סמטת הכיסאות הלבנים" (1996), זוכת פסטיבל חיפה להצגות ילדים "אח אח בום טראח" (2003), "דרקון" (2004) ו"רעולים" (2005).
במהלך הקריירה התיאטרונית שלו שיחק אצל רות קנר ב"גילוי אליהו" ב-2001, "דברים שרואים מכאן לא רואים משם" ב-2002 ו"אצל הים" בשנת 2003. כמו כן שיחק בהצגה "ג'ודי יקירתי" בתיאטרון תמונע בשנת 2002. כשקודם לכן, שיחק ב"מיתוס" (2000) ומאוחר יותר ב"פלונטר" (2005) בתיאטרון הקאמרי.
השתתף בהפקה הבינלאומית "השעה שלא ידענו דבר זה על זה", ובמופע המחול "יחפים".
בשנת 2001 החל לביים הצגות בתיאטרון הקהילתי שברמלה, בשיתוף שחקנים ושחקניות ערבים ויהודיות.
סוויד עוסק גם במשחק קולנועי וטלוויזיוני.
בשנת 2004 שיחק בתפקיד משני בסרטם של איתן פוקס וגל אוחובסקי "ללכת על המים".
בשנת 2005 שיחק בסדרת הדרמה היומית "טלנובלה בע"מ" בה גילם את ראמי, גבר ערבי, לצד טלי שרון שמגלמת בחורה יהודייה מבית דתי שמתאהבת בו.
ב-2006 שיחק בסדרת הדרמה היומית "האלופה" לצד עפר שכטר, יהודה לוי ולירז צ'רכי.
בשנת 2006 שיחק שוב בסרטו של איתן פוקס "הבועה" לצד דניאלה וירצר ואוהד קנולר, עליו היה מועמד לפרס אופיר וכמו כן דיבב והפעיל את הבובה "מחבוב" בתוכנית הילדים "רחוב סומסום" בערוץ הופ!.
בשנת 2008 שיחק בסדרת הטלוויזיה "על קצות האצבעות" ובסרטו של עמוס קולק "חסר מנוחה".
בשנת 2009 הופיע בסרט הספרדי "אגורא" בתור פיטר; שבוים על ידי אלחנדרו אמנבר.
בשנת 2010 הופיע לצד מנחי ערוץ הילדים בתור המדבב והמפעיל (בובנאי) של בובה בשם צ'ובה, שמשמשת כמנכ"ל ערוץ הילדים.
בנוסף ב-2010, שיחק במספר פרקים של הסדרת דרמה-הקומית הדו-לשונית "עבודה ערבית" ("شُغْل عَرَب") של סייד קשוע, ששודרה בערוץ 2 של רשת, וכן בסדרה המוקומנטרית "התסריטאי" בה הופיע סוויד בתפקיד הראשי בתור כאתב, המבוססת על חייו של יוצר הסדרה, סייד קשוע.
בשנת 2011 שיחק בסדרה הדרמה הנועזת "2.3 בשבוע" בערוץ 10. כן שיחק בתפקיד אורח במספר פרקים בעונה השנייה של סדרת דרמת הפשע "עספור" של הוט.
עוד בשנת 2011 גילם אסיר בעיראק בפרק אחד בסדרה "הומלנד" שבערוץ שואוטיים האמריקאי.
בשנת 2012 גילם בסדרה הישראלית "חטופים" את עבדאללה, מחבל וראש ארגון טרור, בעונה השנייה.
בנוסף, בשנה זו שיחק בסרט הקנדי-צרפתי "Inch'Allah" בתור פייסל.
בשנת 2013 שיחק בסרט הפלסטיני "Omar" בתור מענה.
בשנת 2014 שיחק בסרט "זינוק בעלייה", בבימויו של אורן שטרן ובהשתתפות איתי טיראן, שלמה בראבא ועוד.
בנוסף, גילם בהפקה פלסטינית-צפון אמריקאית בתור שחקן שייקספיר בסרט "Mars At Sunrise".
ב-2015 שיחק כאחת מהדמויות המרכזיות בסדרת הדרמה הנועזת "ג'וני ואבירי הגליל" מבית yes, בה סוויד גילם נער ליווי ערבי בשם קאייס, שמתאהבת בו אחותו בת ה-17 של עמיתו למקצוע ג'וני קציר (עוז זהבי), בחורה יהודייה-ישראלית בשם חלי קציר (ג'וי ריגר).
באותה שנה, הופיע סוויד בתפקיד הראשי בסדרה של סייד קשוע "התסריטאי", שהיא הפקה משותפת של רשות השידור וזכיינית הערוץ השני "קשת".
הסדרה עלתה לשידור באוקטובר 2015 בערוץ הראשון ובדצמבר באותה השנה גם בערוץ 2. בשנה זו שיחק גם בתפקיד שאקיר חאן בסדרה "American Oddysey" בערוץ NBC האמריקאי.
לפני כן, שיחק את ג'וזף בסרט הטלוויזיה מבית נשיונל ג'יאוגרפיק "להרוג את ישו".
בשנת 2016 הופיע בתפקיד משני בפרק אחד בסדרה "משחקי הכס" שבערוץ HBO האמריקאי.
בנובמבר באותה שנה החל לגלם את המאמן בסדרה הישראלית "פלאשבק" בערוץ הילדים.
בשנת 2017 שיחק בסדרה הקומית שמחות ששודרה בערוץ 2 בתפקיד נתן (נתנאל) חסון רב מלצרים ראשי באולמי גני בל גרדנס היפים
בשנת 2018 החל לגלם את אמיר אל-חמתי בעונתה השנייה של סדרת דרמת-הריגול "כפולים".
בשנת 2019 גילם את דמותו של ג'ורג' סייף (שדר רדיו ובהמשך הסדרה נהפך לשר התקשורת) במיני-סדרת הריגול "אלי", ששודרה בנטפליקס.
באותה השנה שיחק במותחן הפעולה האמריקאי "מתנקש אמריקאי".
בשנת 2020 שיחק בתפקיד קארים נורי במיני-סדרת הדרמה האמריקאית-גרמנית "המורדת" בנטפליקס, המגולל את סיפורה של נערה חרדית (שירה האס) בת 19 שבורחת לברלין עקב השידוך שבחרו לה דודתה וסבתה.
בשנת 2022 גילם את רזה שהאיד, אחת הדמויות המרכזיות בסדרת דרמת הפשע האוסטרית של נטפליקס "המתים של בלום".
ביולי 2024 עלתה לשידור סדרת דרמת המתח "טיפול לילי" מבית yes הטלוויזיה בלוויין, בה סווייד משחק בתפקיד הראשי בתור הפסיכולוג הקליני לוּאַי מנסור, שאשתו התאבדה לאחר מאבק בדיכאון; כשאת אחותו ההריונית מירא מגלמת לוסי איוב.
על תפקידו זכה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשחקן ראשי בסדרת דרמה לשנת 2024. מאוחר יותר באותה שנה, שיחק סוויד במיני-סדרה הגרמנית "הבנקאי והפצצה" מבית Das Erste על סיפורו האמיתי של אלפרד הרהאוזן, יו"ר דויטשה בנק שנרצח בהתנקשות ב-1989.
ב-2008 נישא לבמאית תיאטרון הקאמרי היהודייה-ישראלית, יעל רונן (בתו של אילן רונן); וב-2009 נולד בנם.
ב-2013 עברו בני הזוג לברלין בעקבות הצעת עבודה שקיבלה רונן.
באותה שנה החל סוויד בזוגיות עם מגישת הטלוויזיה והרדיו עדי שילון (בתו של דן שילון), ובמרץ 2018 הם נישאו בטקס אזרחי.
בשנה שלאחר מכן, נולדה לסווייד ושילון בת.
הזוג התגורר בברלין, גרמניה, והיה חוזר לישראל לטובת אודישנים לסדרות ולסרטים ישראלים.
באוקטובר 2024 שילון וסווייד הודיעו על סיום מערכת היחסים שלהם.
נחמיאס נולד בירושלים למשפחה ספרדית ותיקה.
למד בבית הספר 'תחכמוני' בירושלים ובבית הספר 'אליאנס' עד לשנת 1928. במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ושירת בו עד לתפקיד מפקד פלוגת תובלה בדרגת מייג'ור.
הוא לקח חלק בפעולות עלייה ב' באיטליה.
לאחר המלחמה עבד בסוכנות היהודית, במחלקה המדינית.
בדצמבר 1947 הוזמן על ידי יושב ראש ועדת המצב זאב שרף להיות בין מתכנני הקמת משטרת ישראל המיועדת.
לאחר מלחמת העצמאות היה בין מקימי המשטרה ומונה להיות סגן המפקח הכללי של משטרת ישראל.
בשנת 1953 פרש מהמשטרה ושימש כמשנה למנהל הכללי של משרד הביטחון.
בשנים 1954–1957 עמד בראש משלחת משרד הביטחון בפריז, ובמסגרת זו מילא תפקיד חשוב בקשר הראשוני בין ממשלת צרפת לבין שמעון פרס, קשר שממנו צמח שיתוף הפעולה הביטחוני בין ישראל לבין צרפת.
בשנת 1957 הוענק לו אות לגיון הכבוד בדרגת קצין.
עם שובו לישראל מונה לתפקיד סגן המנהל הכללי של משרד החוץ.
תחת שרביטו שיפרה משטרת ישראל את היערכותה, בתהליך מואץ של התמחות והתמקצעות בכל תחומי העשייה המשטרתית.
בתקופת כהונתו הוקם בית הספר לקצינים בכירים על ידי ניצב יהודה פראג, שהיה מייסדו ומפקדו הראשון של בית הספר.
תקופת שירותו כמפכ"ל הייתה גדושה באירועים ובהם בין היתר, מאורעות ואדי סאליב בחיפה, הפגנות, רצח יחזקאל שיפטר, פרשת יוסל'ה שוחמכר ומשפט אייכמן.
לאחר סיום תפקידו במשטרת ישראל חזר למשרד החוץ ומונה להיות שגריר ישראל בברזיל בשנים 1964–1966. בראשית 1967 מונה למנכ"ל הרשות הממשלתית לקבלנות משנה.
באוקטובר 1967 הוא פרש מתפקיד זה וצורף להנהלת כור תעשיות כנציג רפ"י והוטלה עליו האחריות לאוטוקרס ומרכבים.
נחמיאס הוביל לפרישת כור מאוטוקורס, לפני שנודע על קריסתה הכלכלית, בגלל חוסר שביעות רצון מסדרי העבודה בחברה, ולאחר שהצעת כור לרכוש את החברה נענתה בשלילה.
בשנת 1970 פרש מכור כדי לנהל את בנק ערבי ישראלי.
בסוף 1972 עזב את תפקידו בבנק ערבי ישראלי כדי להתמנות לסמנכ"ל הבנק הבינלאומי הראשון האחראי לניהול וארגון.
בבחירות לעיריית תל אביב בסוף 1969 הוצב במקום הרביעי ברשימת המערך כנציג ראשון של רפ"י.
אולם הוא העדיף שלא להיות סגן ראש עיר בשכר אלא רק בתואר, עמד בראש ועדת החירום העירונית ועד שהחל לנהל את בנק ערבי ישראלי היה אחראי על שיכון זוגות צעירים.
עלו טענות שתרומתו לעירייה הייתה מצומצמת.
נחמיאס לא התמודד בחירות הבאות.
בשנת 1980 היה מבין חברי אל"ף, אזרחים למען פרס.
נחמיאס היה נשוי ליהודית ואב לשלושה ילדים.
בהתייחס למאבק בתאונות דרכים התנגד נחמיאס להחמרת הענישה בטענה שאין בכך תועלת וטען שבמקום זאת יש לשפר את תשתיות הדרכים.
בית מורשת משטרת ישראל במכללה הלאומית לשוטרים בבית שמש נקרא על שמו של רב ניצב יוסף נחמיאס.
יוסף ביי נבון (תרי"ח, 1858, ירושלים – כ"ג בניסן תרצ"ד, אפריל 1934, פריז) היה בנקאי, איש עסקים ואיש ציבור בירושלים בשלהי התקופה העות'מאנית, יוזם ובונה מסילת הרכבת יפו–ירושלים.
נולד בשנת 1858 (ה'תרי"ח) בירושלים, בן למשפחת נבון הספרדית שישבה בארץ מאז שעלה לירושלים הרב אפרים נבון בראשית המאה ה-18, ושבמשך דורות רבים הוציאה מתוכה רבנים, מנהיגים ושליחי ציבור.
אביו, הרב אליהו פנחס אפנדי נבון (בנו של ר' יהודה (מורנו) בן רפאל נבון), היה בא כוחה של העדה היהודית במועצת המחוז של ירושלים, ואמו אסתר הייתה אחותו של חיים אמזלג (אמזלק), סגן הקונסול הבריטי ביפו.
בילדותו למד בתלמוד תורה של העדה הספרדית, ובגיל 13 שלח אותו אביו ללמוד בבית ספר תיכון במרסיי שבצרפת.
בשובו עסק במסחר ובבנקאות, בשותפות עם הבנקאי השווייצרי יוהנס פרוטיגר (1836–1899).
הוא נשא לאישה את גישע פרומקין שכינויה היה בוליסה, בתו של אלכסנדר-סנדר פרומקין (אביו של ישראל דב פרומקין, הבעלים והעורך של העיתון "חבצלת") זו הייתה החתונה הראשונה בין ספרדי ואשכנזיה ביישוב הישן.
רכש משותפו פרוטיגר את בית מחניים "הראשון" (רחוב הנביאים 59 מאחור, בירושלים) והתגורר שם בין השנים 1885–1934, הבית נודע מאז כבית נבון ביי.
במשך שנים פעל רבות בבניין הארץ: סייע ברכישת הקרקעות ששימשו לייסוד פתח תקווה וראשון לציון; הקים שיכונים לעולים עניים מתימן; סייע בייסוד שכונות בית יוסף, מחנה יהודה וסוכת שלום בירושלים.
אחרי שירד מנכסיו עזב את הארץ ועבר להתגורר בצרפת, הוא השאיר את אשתו ובנותיו בירושלים כמעט ללא קורת גג מכיוון שהבנק עיקל את נכסיו שכללו את בית מחניים.
יוסף נבון לא חזר לירושלים ואשתו גישע נשארה בירושלים שאליה הגיעה עם הוריה מרוסיה בהיותה ילדה.
בשנת 1881 החל לפעול להנחת מסילת הרכבת יפו–ירושלים.
נבון ידע שהמכשול העיקרי הם השלטונות העות'מאניים.
לפיכך נסע לאיסטנבול והתגורר שם ארבע שנים, כשהוא מפעיל קשרים ולחצים בחלונות הגבוהים.
מאמציו נשאו פרי והוא קיבל זיכיון לבנייה והפעלת מסילת ברזל מיפו לירושלים ל-71 שנים, וכן רשות לבנות קווים נוספים מיפו לעזה ולשכם.
כשהזיכיון בידו חזר לירושלים והחל לחפש משקיעים, ללא הצלחה מרובה.
לבסוף הצליח למצוא בפריז חברה צרפתית שקנתה מידו את הזיכיון תמורת מיליון פרנקים צרפתיים.
בניית המסילה החלה ב-30 במרץ 1890 וביום חמישי, ה' בתשרי תרנ"ג, 26 בספטמבר 1892 הגיעה הרכבת הראשונה מיפו לירושלים.
משך הנסיעה: שלוש שעות וחמישים דקות.
בעיתון "האור" של אליעזר בן-יהודה, פורסם שיר תהילה לרכבת המסתיים במילים הבאות:
"שמעו המונים: נהמת הקיטור היא נהמת ניצחון ההשכלה על הבערות, העבודה על העצלות, חכמה על ההבל, הקידמה על הפיגור, השכל על הסיכלות, ניצחון הרוח הצח והמבריא על רוח הקוטב והמרירי, ניצחון המשכילים על המהבילים.
שימחו מאורי האור, משכילי ירושלים".
(על השיר חתום "המאור הקטן".)
על מפעלו הוענק לנבון עיטור מסדר המג'ידיה וכן תואר הכבוד "ביי" מטעם ממשלת טורקיה.
כן קיבל גם אותות כבוד מממשלות בריטניה ופורטוגל.
אולם כסף רב לא ראה נבון ביי ממפעל הרכבת; למעשה, הוא איבד בו הון רב, וכך גם במספר מפעלי פיתוח נוספים שניסה ליזום, שלאחריהם עזב את הארץ והתגורר שנים ארוכות בפריז.
בפריז יצר קשר עם תיאודור הרצל, שבאותה עת התפרסם בראשית חזון הציונות המדינית שלו, וניסה לעניינו בתוכניות מעשיות לפיתוח הארץ.
ב-1908 היה מראשי המייסדים של הליגה העולמית למען השלום, ארגון שמרכזו היה בלונדון וסניפיו פזורים בערים הגדולות בעולם.
נבון נפטר בפריז ביום כ"ג בניסן תרצ"ד (1934).
ליוסף וגישע נבון היו שלוש בנות, ואחת מהן רחל בת-שבע נישאה לרב אליעזר ירוחם (מורנו) אלישר.
בנם של אליעזר ורחל היה הדיפלומט ויקטור אלישר.
בת נוספת, רוזה, נישאה ליצחק שמעיה אלישר, וילדיהם היו אליהו אלישר - איש ציבור וחבר הכנסת, ומנשה אלישר - איש עסקים ועסקן ציבור.
בן דודו של נבון מצד אביו היה משה אפרים נבון.
אחותו ג'ויה נישאה לחיים קלמי, שאף ניהל את עסקיו במשך תקופה.
רבי יוסף סאגיס (נכתב לעיתים כסגיש, סגיס, סאגיש, שאגיס או שגיש) (1492 בקירוב – 1572 ה'של"ב) היה רב ומקובל בצפת של המאה ה-16. כונה "החסיד" ו"פורטוגיסו" (כיוון שעלה מפורטוגל).
נולד, כפי הנראה, בעיר סאגיס שבצפון ספרד, ומכאן שמו.
בינקותו, עם גירוש ספרד ב-1492, או עם גירוש פורטוגל ב-1496, עברה משפחתו ככל הנראה לאלכסנדריה שבמצרים, ומשם עלתה לארץ ישראל והתיישבה בצפת.
בצפת מונה לעמוד בראשות ישיבה, ולכהן כחבר בית הדין בעיר, יחד עם רבי יוסף קארו, שהזכירו בספרו בית יוסף ובתשובותיו.
אחד מתלמידיו היה רבי אלעזר אזכרי, מחבר "ספר חרדים" והפיוט "ידיד נפש".
הרב סאגיס נפטר ב-1572, שנה בה נפטר גם קרובו האר"י, כנראה במהלך המגפה הגדולה שהתרחשה בשנה זו.
ר' יהודה מינץ קצנלבוגן, אחרי הספדו לרמ"א, כותב: "ובשבוע זה, הגיעה אלינו השמועה כי בצפת, נפטר החכם השלם כמהר"ר יוסף סגיש ז"ל, אשר היה איש רשום מאוד, מגדולי חכמי ארץ ישראל".
בן אחיו ר' משה, הרב שלמה סאגיס, נישא לבתו של האר"י.
גם הוא כיהן כראש ישיבה בצפת, והיה רבם של ר' יוסף מטראני (המהרי"ט או המהרימ"ט), ר' חייא רופא, ר' אברהם שלום השני, ר' גדליה קורדובירו ור' טוביה הלוי בן אברהם.
יוסף נדבה (15 בספטמבר 1915 – 18 בפברואר 1988) היה היסטוריון, חוקר תולדות הציונות ותולדות עם ישראל, סופר, משפטן, פרופסור למדע המדינה, מתרגם, עיתונאי ופובליציסט, שהיה מזוהה עם התנועה הרוויזיוניסטית.
נדבה נולד בעיר באלטה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) ב-15 בספטמבר 1915. בשנת 1925 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
המשפחה התיישבה בתל אביב ונדבה למד בגימנסיה העברית "הרצליה".
בגיל 16 הצטרף לתנועת בית"ר, וכבר בגיל 17 החלו להתפרסם רשימותיו בעיתונות המקומית ובחו"ל.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה יצא ללמוד משפטים בלונדון.
בזמן לימודיו ערך את ביטאון הנוער הרוויזיוניסטי ושימש סופרם של עיתונים שונים, לרבות "הירדן", "המשקיף" ו"ג'ואיש כרוניקל".
נדבה נהג לבקר במושבי הפרלמנט הבריטי, וכך עמד מקרוב על ההווי הפרלמנטרי באנגליה.
ב-1938 סיים בהצטיינות את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת לונדון.
בלונדון הכיר נדבה מקרוב את זאב ז'בוטינסקי, בו ראה את המבטא הנאמן של הדרך הציונית ואת האישיות היהודית הגדולה ביותר של הדור.
לימים, תיאר בתוכנית ששודרה ב"קול ישראל" כמה ממפגשיו עם ז'בוטינסקי – אחד מהם היה ב-1937, כאשר הופיע ז'בוטינסקי בפני ועדת פיל.
בין השנים 1940–1946 היה נדבה המזכיר המדיני של ההסתדרות הציונית החדשה (הצ"ח), שמקום מושבה היה בירושלים, וטיפל גם בבעיותיהן של משפחות עצורי האצ"ל והלח"י עם שלטונות המנדט הבריטי.
באותן שנים (שנות מלחמת העולם השנייה) שידר בתחנת הרדיו המנדטורית "קול ירושלים" בתוכנית שבועית שנקראה "אישים בחדשות".
התוכנית כללה פרשנות על מהלכי המלחמה, ופרטים ביוגרפיים על האישים שניהלוה.
אנשים רבים באו לשמוע את הרצאותיו בענייני השעה.
גם לאחר שנים היו רבים שזכרו את דברי העידוד בפרשנותו בשעה הקשה שעמד היישוב כאשר צבאו של רומל התקרב לארץ ישראל.
עם קום המדינה המשיך בפרשנות ב"גלי צה"ל", היה חבר מערכת העיתון "הבוקר" ושליח ידיעות אחרונות לארצות הברית.
סיקר אירועים רבים ובהם שיחות שביתת הנשק ברודוס, שיחות הנפט באיראן, הפיכת מוחמד מוסדק באיראן והבאת עצמותיו של הרצל לישראל (אירוע שהיה משמעותי ומרגש במיוחד עבורו).
בשנים 1952–1954 שימש עורך השידור העברי של קול אמריקה בארצות הברית וסופר משדר מארגון האומות המאוחדות.
באותה תקופה השתלם ב New School of Social Research בתורת הנאום ותרבות הדיבור בציבור, תחום שנדבה ייחס לו חשיבות רבה.
לאחר מכן העביר קורסים רבים בתורת הנאום בקרב גופים אקדמיים וציבוריים, בהם אוניברסיטת בר-אילן ובית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה.
לימוד התחום היה בבחינת חידוש בישראל.
ב-1954 קיבל תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטת לונדון וב-1970 קיבל תואר דוקטור שני בהיסטוריה בת זמננו, מטעם אוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה.
בשנת 1965 זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר.
במשך השנים שימש כמרצה במוסדות אקדמיים שונים:
בשנים 1955–1956 בחוג למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן
בשנים 1968–1970 באוניברסיטת "דרופסי" שבארצות הברית
בשנים 1971–1983 באוניברסיטת חיפה בחוג למדע המדינה.
במשך שלוש שנים הופקד על הקתדרה לציונות באוניברסיטת חיפה.
משנת 1982 במכללה האקדמית יהודה ושומרון.
היה חבר מליאת רשות השידור בשנים 1977–1979.
ב-1981 הוצב במקום ה-10 ברשימת התחיה לקראת הבחירות לכנסת העשירית.
עם צאתו לגמלאות עבר לגור בירושלים.
נדבה כתב ערכים לאנציקלופדיה העברית ביניהם הערך על הציונות, וכן כתב ערכים לאנציקלופדיה יודאיקה.
הוא היה עורך המהדורה העברית (כולל הוספת פרקים העוסקים בהיסטוריה של עם ישראל) של הסדרה "התקופות הגדולות בהיסטוריה של תרבויות העולם" מספרי "טיים-לייף", הוצאת מעריב 1976 - 1984 והשתתף והיה חבר המערכת של הסדרה: "התקופות הגדולות בהיסטוריה של ארץ ישראל" (עורך ראשי נפתלי ארבל), רביבים, 1983-1980.
נדבה הלך לעולמו ב-18 בפברואר 1988, הותיר אחריו אישה ושתי בנות.
לאחר מותו הנציחה עיריית ירושלים את זכרו בקריאת רחוב על שמו בשכונת פסגת זאב (הקרויה ע"ש זאב ז'בוטינסקי).
שמו הונצח גם ברחוב בהרצליה.
נדבה פעל למען טיהור שמו של יוסף לישנסקי, איש ניל"י, ולמען יובאו עצמותיו של לישנסקי לקבורה ממלכתית; ואכן באוגוסט 1979 הועברו עצמותיו של לישנסקי, בטקס ממלכתי-צבאי, להר הרצל, והוא נקבר בסמוך לקברו של אבשלום פיינברג.
היה משוכנע בחפותם של אנשי הימין אב"א אחימאיר, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, שהואשמו ברצח ארלוזורוב, ולחם למען הכרת הממסד בכך.
כמו כן עשה רבות להנצחתם של עולי הגרדום.
הלורד יאשיה וודג'בוד (=ג'וזאיה קלמנט וג'ווד), אחיאסף, תש"ג, 1943
מדינאים בריטיים בימינו, אומה ומולדת, 1946
ספר עולי הגרדום, תל אביב, 1952
טריביטש לינקולן :פרשת חיים סוערים, הוצאת שמואל זימזון, תל אביב, 1956
תורת הנאום, הדר, 1957 (יצא במספר מהדורות)
רבי עקיבא ובר כוכבא, מסדה, 1960
ניל"י - תולדותיה של העזה מדינית, שוקן, 1961 (יצא במספר מהדורות)
נגוהות מן העבר, רשפים, 1961
תולדות העיתונות מראשיתה ועד ימינו (כרך מתוך האנציקלופדיה תבל ומלואה), מ' מזרחי 1962
תולדות המשטרים מראשיתם ועד ימינו (כרך מתוך האנציקלופדיה תבל ומלואה), מזרחי, 1963
דמות האישה בעיני ז'בוטינסקי, (דפוס המרכז), 1963
איך לדבר בצבור, הוועד המרכזי של הסתדרות הפקידים - המחלקה לתרבות ולחינוך מקצועי, 1964
זאב ז'בוטינסקי, ההנהלה העולמית ברית חדות-הצה"ר, תשכ"ד, 1964
105 ימי דב גרונר האחרונים, מרחב ירושלים, 1965, (מהדורה נוספת, מו"ל א.
דרכו של לוחם עברי - סיפור חייו של יוסף שמחון, הוצאת "מרחב", 1965
המשפט / אב"א אחימאיר: (מבוא מאת יוסף נדבה), הוועד להוצאת כתבי אחימאיר, 1968
יוסף לישנסקי איש ניל"י : כתבים, מכתבים, דברי זכרונות / עריכה: יוסף נדבה, הדר, 1977
חיפה, אוליפנט והחזון הציוני /העורך- יוסף נדבה 1978
סכסוך ישראל ערב : המקורות, ניתוח המסמכים והתעודות ודברי פרשנות / עריכה והקדמה יוסף נדבה, רביבים, 1983
יוסף נדבה (עורך), זאב ז'בוטינסקי, הרוויזיוניזם הציוני לקראת מיפנה, קובץ מאמרים ב"ראזסוויט" לשנים 1932-1934, הוצאת מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1986