tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם חינוכה של מארי אנטואנט הוזנח לאורך כל ילדותה ומריה תרזה הזדעזעה לגלות כי בתה הקטנה המיועדת להיות מלכת צרפת כותבת לאיטה, קוראת מעט ואינה מרוכזת בלימודיה.
תשומת הלב של מריה תרזה, מאותו רגע ואילך מוקדה בהכנתה של מארי אנטואנט לתפקידה, גם לאחר שזו נסעה לגורלה בצרפת.
חלופת המכתבים בין מריה תרזה ומארי אנטואנט ידועה בציטוטי הביקורת הרבים שהעבירה מריה תרזה למארי אנטואנט במכתביה וכללו הנחיות התנהגות ואף עצות כיצד לגרום לבעלה, לואי ה-16, להתעניין בה ולהכניסה להריון.
את בנה לאופולד ביקרה בשל היותו קר באישיותו, היא התנגדה לפעילותה הפוליטית של בתה, מריה קרולינה, על פרדיננד היא אמרה כי הוא אינו מאורגן דיו, ואת מריה אמליה ביקרה על היותה מתנשאת ושאינה שולטת היטב בצרפתית.
יוצאות דופן בין ילדיה של מריה תרזה היו הארכידוכסית מריה אליזבת (שנקראה על שם אחותה אליזבת שמתה בינקותה) ומריה כריסטינה.
מריה אליזבת נחשבה לנכס החשוב ביותר של הממלכה על שום יופיה, וכל ניסיונות השידוכים שנעשו לה נפסלו עקב היותם בלתי מספקים למעמדה.
בסופו של דבר היא חלתה באבעבועות שחורות, החלימה, אך סבלה מצלקות שפגעו ביופיה, ולא נשאה.
בשונה ממנה, מריה כריסטינה הייתה הבת המועדפת על אימה, והיחידה שלא ספגה ביקורת.
מריה תרזה נקטה בצעדים יוצאי דופן עבור מריה כריסטינה, כאשר אישרה לה להינשא מאהבה לקרוב משפחתם שלא החזיק בתואר אצולה מרשים או בנכסים רבים.
מריה תרזה העניקה לזוג נחלה באוסטריה, בקרבה אליה, על מנת שתוכל לבקרה תכופות.
יחסה המיוחד של מריה תרזה למריה כריסטינה היה ידוע ומקור לקנאה ותרעומת מצד אחיה ואחיותיה.
אכזבתה העיקרית של מריה תרזה מילדיה הייתה כי הם לא העניקו לה את מספר הנכדים לו ציפתה, ואף מריה כריסטינה לא צלחה במשימה זו ולא העניקה לאימה נכדים.
הוצאה להורג במהלך המהפכה הצרפתיתהארכידוכס פרנץ מקסימיליאן8 בנובמבר 175627 ביולי 1801נסיך קלן
מריה תרזה נחשבה לקתולית קנאית ובמדיניותה נהגה להפלות יהודים, פרוטסטנטים וישועים.
יוצאים מן הכלל היו היהודים הספרדים שהיו בעלי נתינות של האימפריה העות'מאנית וניתן להם חופש רב יותר משום שנהנו מהחסות של הסולטאן.
בשנת 1740 בעת שקיבלה לידיה מריה תרזה, בין שלל תאריה, גם את תואר מלכת הונגריה, דרשה מיהודיה, להעלות מס בסך 50,000 פלארין לשנה.
זאת אף על פי שהחוק בהונגריה היה על היהודים לשלם רק מס סמלי, שהוטל עליהם על ידי מלכיה הקודמים.
היהודים זעקו חמס, ולאחר ויכוחים רבים, התפשרה המלכה על הנחה למשך חמש שנים משנת 1746 ועד 1751 בהן ישולמו 20,000 פלארין לשנה "בלבד".
אולם עם תום ההסכם, הגדילה המלכה את סך המס השנתי והוא הלך ותפח, עד שבשנת 1778 נדרשו יהודי הונגריה לשלם 80,000 פלארין לשנה.
בשנת 1744, ערכו המונים בפראג שבבוהמיה (כיום בירת צ'כיה), פרעות כנגד היהודים, בגיבויים של חייליה הקרואטים של מריה תרזה, שנשאה אף את כתר מלכת בוהמיה.
הסיבה ה"רשמית" למהומות, הייתה אשמת שווא של שיתוף פעולה עם הצבא הפרוסי שהיה אז בעיצומה של מלחמת הירושה האוסטרית נגד הקיסרית.
הקהילה היהודית של פראג מנתה אז קרוב ל-20,000 איש (כ-30% מהאוכלוסייה) והייתה מבין הגדולות בזמנה באירופה.
במהלך הפרעות פרסמה מריה תרזה צו מלכותי שגזר גירוש מיידי על יהודי פראג ויהודי בודה שבהונגריה, על נשיהם וטפם.
הודות לפעילות של ברטהולד דומה ואן בורמניה האיום נדחה.
בחודש ינואר של שנת 1745, בעיצומו של החורף העז, הוכרחו היהודים לעזוב את פראג ובודה, להתרחק ממרכזי הערים הראשיות ולהגר ליישובים כפריים קטנים בבוהמיה והונגריה.
במהלך אותן השנים, פנו המגורשים אל הנגיד היהודי יהודה ברוך, בנקאי הארמון של הסולטאן הטורקי מהמוט הראשון, וביקשו ממנו שיפעל עבורם לקבלת אזרחות עות'מאנית.
המלכה שהייתה מסובכת בלאו הכי במלחמה קשה, נרתעה מהאיום ועם תום המלחמה (בשנת 1748) מיהרה להשיב את המגורשים לבתיהם, לאחר שחייבה אותם לשלם קנס הגון.
אולם החוק לא מומש עד החלת האמנציפציה על ידי בנה יוזף השני, בכתב הסובלנות שפרסם לאחר מותה.
מריה תרזה הצליחה לעורר בו-זמנית גם הערכה וגם חיבה בנתיניה.
שלטונה בן הארבעים השנים נחשב למוצלח מאוד בהשוואה לשליטים אחרים מבית הבסבורג.
הרפורמות שלה הפכו את המדינה למדינה מודרנית עם מעמד בינלאומי משמעותי.
היא ריכזה את מוסדותיה, ושלטונה נחשב לתחילת עידן ה"אבסולוטיזם הנאור " באוסטריה, עם גישה חדשה לגמרי כלפי שלטון: הצעדים שננקטו על ידי השליטים הפכו מודרניים ורציונליים יותר.
רבים ממדיניותה לא תאמו את האידיאלים של הנאורות (כגון תמיכתה בעינויים), והיא עדיין הושפעה מאוד מהקתוליות מהעידן הקודם.
מריה תרזה נחשבת בין השליטים ההבסבורגיים המצליחים ביותר והמנהיגים המשפיעים של המאה ה-18.
מריה רייכה הייתה מתמטיקאית וארכאולוגית ילידת גרמניה, שהתפרסמה בחקר קווי נסקה בפרו.
רייכה נולדה בדרזדן שבגרמניה .
היא למדה מתמטיקה, פיזיקה, גאוגרפיה ושפות באוניברסיטה הטכנית של דרזדן.
ב-1932 החלה לעבוד כאומנת וכמורה לילדיו של הקונסול הגרמני בקוסקו שבפרו.
ב-1934 איבדה אחת מאצבעותיה עקב נמק.
באותה שנה, עם תום החוזה, עברה ללימה, בירת פרו ועבדה בעבודות מזדמנות כמורה לשפות וכמתורגמנית של ספרי מדע.
החל מ-1937 עסקה גם בעבודת שחזור בדים היסטוריים במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה, אנתרופולוגיה והיסטוריה של פרו בלימה.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה החליטה שלא לחזור לגרמניה.
ב-1940 הצטרפה מריה רייכה כעוזרת לארכאולוג האמריקאי פול קוסוק שגילוי קווי נסקה נזקף לזכותו.
החל בשנת 1946 החלה למפות את הדמויות של קווי נסקה.
כשעזב קוסוק ב-1948, המשיכה את עבודתה במיפוי האזור.
התאוריה של רייכה לגבי קווי נסקה הייתה שיוצריהם השתמשו בהם כלוח שנה מבוסס על שנת השמש וכמצפה כוכבים.
משום שניתן לראות את הקווים בבירור רק מהאוויר, פנתה לחיל האוויר הפרואני בבקשת עזרה בביצוע סקרי הצילום.
חלק מהצילומים נעשו ממסוק כשרייכה חגורה לאחד המגלשים.
את רוב זמנה בילתה לבדה בתנאים ספרטניים בביתה בנסקה.
את התאוריות שלה היא הסבירה בספרה "המסתורין של המדבר" והשתמשה ברווחים ממכירת הספר לנהל מסע תעמולה לשימור המדבר ולשכור שומרים ועוזרים.
רייכה דאגה לשמור על קווי נסקה בפני סלילת כבישים עבור התחבורה המתפתחת (האזור קרוב לכביש חוצה אמריקה) ובפני תוכניות ממשלתיות שונות, והוציאה את רוב כספה לשם כך.
היא הצליחה לשכנע את הממשל להגביל את הגישה לציבור לאזור.
רייכה מימנה בניית מגדל בקרבת הכביש, שממנו יכלו המבקרים לראות את הקווים בצורה טובה יותר.
ב-1993 קיבלה מדליית כבוד וב-1994 את האזרחות הפרואנית (לאחר שכבר חיה 62 שנים במדינה זו).
אונסק"ו הכריז על קווי נסקה אתר מורשת עולמית ב-1995.
בריאותה של רייכה התדרדרה במשך השנים.
היא הייתה מוגבלת לכיסא גלגלים, סבלה ממחלות עור, ואיבדה את יכולת הראייה, בשנותיה האחרונות סבלה גם ממחלת פרקינסון.
מריה רייכה מתה מסרטן השחלות ב-8 ביוני 1998 בבית החולים של חיל האוויר בלימה; היא נקברה בקבורה ממלכתית סמוך לנסקה.
מריה שריפוביץ' (בסרבית: Marija Šerifović; נולדה ב-14 בנובמבר 1984) היא זמרת סרבית, זוכת אירוויזיון 2007.
שריפוביץ' נולדה בקרגוייבץ, יוגוסלביה לאם זמרת.
ב-2003 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, הנקרא "Naj, najbolja" ("הטובה ביותר").
באותה שנה השתתפה בפסטיבל בודווה עם השיר "Gorka čokolada" ("שוקולד מריר"), ללא הצלחה.
שנה אחר כך השתתפה פעם נוספת בפסטיבל, עם השיר "Bol do ludila" ("כואב עד טירוף") וזכתה במקום הראשון.
ב-2005 הוציאה את הלהיט "Agonija", שהיה גרסת כיסוי לשירה של הזמרת היווניה המצליחה, דספינה ונדי, "I believe it".
באותה שנה השתתפה בקדם אירוויזיון של סרביה-מונטנגרו הנקרא "Evropesma", בו ביצעה את השיר "Ponuda" ("הצעה") וסיימה במקום ה-18. עוד באותה שנה התקיים פסטיבל הרדיו של סרביה בו השתתפה והגיעה למקום הראשון עם השיר "U nedelju", ובנוסף קיבלה פרס על ההופעה הקולית הטובה ביותר.
ב-2006 הוציאה את אלבומה השני, "Bez ljubavi" ("ללא אהבה"), אשר זכה להצלחה.
ב-21 בפברואר 2007 קיימה הופעה במרכז האירועים של בלגרד (Sava Center), מול קהל של 4000 צופים משולהבים.
שריפוביץ' זכתה בקדם אירוויזיון הסרבי ב-8 במרץ 2007, עם השיר "Molitva" ("תפילה"), בלדה המבוצעת בסרבית בלבד.
שריפוביץ' הייתה האומן הראשון המייצג את סרביה באירוויזיון (לאחר שסרביה ומונטנגרו התפרקה לשני רכיביה).
השיר היה מועמד בולט לזכייה מהרגע שנבחר בקדם הסרבי, היה בין עשרת הזוכים בחצי גמר האירוויזיון, ויומיים אחר כך זכה במקום הראשון בגמר האירוויזיון, עם 268 נקודות, בהפרש של 33 נקודות מורקה סרדוצ'קה זוכה המקום השני האוקראינית.
בנוסף לזאת, שריפוביץ' זכתה ב"פרס האמנותי" ע"ש מרסל בזנסון עבור ביצוע שירה באירוויזיון.
מריה אווינגס שרייבר היא עיתונאית, מפיקת טלוויזיה וסופרת אמריקאית, זוכת פרסי אמי על סדרת התעודה לטלוויזיה "The Alzheimer's Project" שהפיקה בפועל לרשת HBO.
שרייבר היא בת למשפחת קנדי.
אמה, יוניס קנדי, הייתה אחותם של נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי ושל הסנטורים רוברט קנדי ואדוארד קנדי.
שרייבר נולדה בשיקגו שבארצות הברית למשפחה קתולית.
אביה סרג'נט שרייבר אף הוא פוליטיקאי.
היא הכירה את ארנולד שוורצנגר במשחק טניס לצורכי צדקה בשנת 1977, שנערך בבית אמה, ונישאה לו ב-26 באפריל 1986 במסצ'וסטס.
לזוג יש ארבעה ילדים, שאחד מהם הוא שחקן הקולנוע והטלוויזיה פטריק שוורצנגר.
במאי 2011 הודיעו השניים כי הם נפרדים לאחר 25 שנות נישואים.
כעבור מספר ימים נודע כי העילה לפרידת השניים הייתה רומן שניהל שוורצנגר 10 שנים קודם לכן עם עוזרת הבית של הזוג, וילד מחוץ לנישואים שנולד מקשר זה.
שוורצנגר תמך בילד כלכלית מלידתו.
העוזרת עזבה את משרתה בביתם של בני הזוג שוורצנגר בינואר 2011.
בעקבות הסיקור התקשורתי המופרז של מותה של השחקנית אנה ניקול סמית', הודיעה שרייבר שלא תחזור יותר לסיקור החדשות.
מריה שניידר (Maria Schneider; 27 במרץ 1952 - 3 בפברואר 2011) הייתה שחקנית קולנוע צרפתייה.
נודעה בעיקר כאשר גילמה את דמותה של ז'אן, לצד מרלון ברנדו, בסרט "טנגו אחרון בפריז" (1972).
שניידר נולדה בשם מריה-הלן ז'לן.
היא בתם של השחקן הצרפתי ושל מארי-כריסטין שניידר, ממוצא רומני, שהייתה בעלת חנות ספרים בפריז.
משחקה הראשון של שניידר בקולנוע היה בסרט "נשים" עם בריז'יט בארדו בשנת 1969, שבו גילמה תפקיד ניצבת.
ב-1972 הופיעה שניידר בגיל 19 בסרט "הטנגו האחרון בפריז" בסצנות עירום ומין, שעוררו מחלוקת בתקופה שבה הוקרן הסרט.
בעקבות הופעתה זו הפכה לסמל סקס, אך מאז לא הופיעה עוד בסצנות מין.
בריאיון ל"דיילי מייל" בשנת 2007 אמרה שניידר כי בצילומי סצנת המין האנאלי בסרט אכן הרגישה כאילו ברנדו אנס אותה, הביעה חרטה על השתתפותה בסרט, וטענה כי חייה נהרסו מאז.
בשנת 2016 דלף לרשת האינטרנט קטע וידאו משנת 2013 בו הודה במאי הסרט, ברנרדו ברטולוצ'י, כי השחקן מרלון ברנדו והוא תכננו את השימוש בחמאה כחומר סיכה בסצנת הסקס האנאלי ללא ידיעתה של שניידר, כדי שתגובתה תהיה אותנטית.
בשנת 2024 יצא לאקרנים הסרט "להיות מריה", המתאר את חייה ובעיקר את תהליך בחירתה לככב ב"טנגו אחרון בפריז", מהלך הצילומים שלו וכיצד השפיע הסרט על חייה מאז.
בהמשך שיחקה בסרט "זהות גנובה" (1975) לצד ג'ק ניקולסון, ובמספר סרטים צרפתיים נוספים.
ב-1974 סיפרה שניידר כי נטייתה המינית היא ביסקסואלית.
ב-1976 הפסיקה את צילומיה לסרט "קליגולה" ואושפזה בבית חולים לחולי נפש ברומא עם המאהבת שלה; בעקבות זאת הופסקה עבודתה בסרט.
במהלך שנות ה-70 עברה גם התמכרויות לסמים, נטילת מנת יתר של סמים וניסיון התאבדות, אך היא התאוששה בשנות ה-80.
בשנות ה-90 וה-2000 שיחקה שניידר בתפקידי משנה בסרטים כגון "ג'יין אייר" (1996) ובמספר סרטים צרפתיים, סדרות וסרטי טלוויזיה.
הסרט האחרון בו הופיעה היה "ג'יגולו צרפתי" (2008), לצד נטלי ביי.
שניידר נפטרה ב-3 בפברואר 2011 ממחלת הסרטן.
מריה קרולינה מאוסטריה הייתה מלכת נאפולי, אשתו של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות, בתה ה-13 של מריה תרזה ואחותה של מארי אנטואנט.
מריה קרולינה נולדה ב-13 באוגוסט 1752 בארמון הופבורג, וינה, בירת האימפריה ההבסבורגית, לפרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולמריה תרזה.
היא נקראה על שם שתי אחיותיה הגדולות שמתו שנקראו באותו שם אך משפחתה הכירה אותה בשם שרלוט.
מריה קרולינה הייתה בקשר מאוד טוב עם אחותה מארי אנטואנט, עד שבשנת 1767 הפרידה אותן אמן בעקבות התנהגותם הרעה.
בשנת 1767 מתה אחותה מריה יוזפה שהייתה אמורה להתחתן עם פרננדו הרביעי, מלך נאפולי, ועל מנת לשמר את הברית עם ספרד חיתנו ב-7 באפריל 1768 את מריה קרולינה עם פרננדו.
ב-12 במאי 1768 הגיעה מריה קרולינה לנאפולי, ופגשה את בעלה.
מריה קרולינה לא אהבה כלל את בעלה, אולם למרות זאת ילדה לו 18 ילדים, שמתוכם רק 7 הגיעו לבגרות.
מריה קרולינה התערבה בפוליטיקה המקומית, ועד מהרה החלה להחליף את היועצים ואנשי הממשל הספרדים ביועצים אוסטרים, ובשל כך הייתה מאוד לא פופולרית.
היו שגרסו כי היא שאמרה את המשפט המפורסם: "אם אין להם לחם, שיאכלו עוגות", שנקשר למארי אנטואנט בזמן המהפכה הצרפתית, אחרים טענו כי המשפט נאמר על ידי הדוכסית של טוסקנה בסביבות 1760 וכי מריה קרולינה אימצה אותו לעצמה
כיום ברור לחוקרים כי המשפט נאמר זמן רב לפני תקופת מלכותה של מריה קרולינה, או של מארי אנטואנט, שכן בספרו של ז'אן-ז'אק רוסו, הווידויים אשר פורסם ב -1767, מצוטט משפט זה כאנקדוטה ידועה בהיסטוריה הצרפתית.
למריה קרולינה משייכים גם את הצלחת הפיצה בקרב האצולה בנאפולי, בכך שביקשה לבנות תנור לבנים במטבח הארמון על מנת שהטבח יוכל להכין פיצות עבורה ועבור אורחיה.
הפיצה שבמאה ה-18 הייתה נפוצה כמאכל של העניים, נהפכה בזכות קרולינה למאכל הנחשב ראוי לאצילים.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות נכבשה ממלכת נאפולי על ידי הצרפתים, ומריה קרולינה ומשפחתה עברו לסיציליה.
בשנת 1813 עברה מריה קרולינה לאוסטריה, ובדרכה לשם שמעה על תבוסת נפוליאון בונפרטה בקרב לייפציג, וב-7 בספטמבר 1814 מתה בווינה משבץ.
בשנת 1768 התחתנה מריה קרולינה עם פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות, ממנו נולדו לה 18 ילדים:
מריה תרזה קרולינה ג'וזפינה (1772–1807), התחתנה עם פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מריה לואיזה אמליה תרזה (1773–1802), התחתנה עם פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה.
מריה אנה ג'וספה אנטונייטה פרנצ'סקה גאטנה תרזה (1775–1780)
פרנצ'סקו ג'נארו ג'וזפה סאווריו ג'ובאני בטיסטה (1777–1830)
מריה כריסטינה תרזה (1779–1849), התחתנה עם קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה
מריה אמליה תרזה (1782–1866), התחתנה עם לואי פיליפ, מלך צרפת
מריה אנטונייטה תרזה אמיליה ג'ובאנה בטיסטה פרנצ'סקה גאטנה מריה אנה לוסיה (1784–1806), התחתנה עם פרננדו, נסיך אסטוריאס
מריה קלוטילד תרזה אמיליה אנטונייטה ג'ובאנה בטיסטה אנה גאטנה פולצ'ריה (1786–1792)
אלברטו לודוביקו מריה פיליפו גאטנו (1792–1798)
מריה של הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אוסטרית-שווייצרית.
היא נולדה בווינה לאב משורר שווייצרי ואם שחקנית שניהלה בית ספר למשחק, אחות מבוגרת לאחיה מקסימיליאן של.
עם האנשלוס עברה המשפחה לציריך בשווייץ.
היא החלה לככב בסרטים בשנת 1942, רובם בגרמנית אך הקריירה שלה לא נסקה.
מעמדה ככוכבת בינלאומית התבסס לאחר הופעתה בסרט הצרפתי "ז'רווס" לפי ספר של אמיל זולא בבימויו של רנה קלמאן, בה גילמה דמות של כובסת אומללה המדוכאת על ידי בעלה האלכוהוליסט.
על משחקה בסרט זה זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-1956. הסרט היה מועמד באותה שנה לפרס אוסקר לסרט הזר.
בעקבות הצלחה זו זומנה להוליווד וכיכבה לצד גדולי השחקנים והבמאים.
ב-1958 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "האחים קרמזוב", לצידו של יול ברינר ובבימויו של ריצ'רד ברוקס.
ב-1959 שיחקה לצידו של גרי קופר בסרט "עץ התלייה".
ב-1960 שיחקה לצידו של גלן פורד בסרט "סימארון" לפי ספרה של עדנה פרבר.
ב-1957 שיחקה לצידו של מרצ'לו מסטרויאני בסרט "לילות לבנים", בבימויו של לוקינו ויסקונטי, לפי סיפור של דוסטויבסקי.
בשנת 1969 הגיעה לישראל לצילומי הסרט "הפרובוקציה" .
ב-1976 שיחקה בסרט "מסע הארורים".
עם אחיה מקסימיליאן היא שיחקה רק בסרט אחד - "תיק אודסה" (1974).
ב-1982 הופיעה בסרט "עוברת אורח בסן סוסי".
של הופיעה גם בסדרות טלוויזיה כמו קוג'אק עם טלי סוואלס.
היא שיחקה גם בהצגות "הרוצח המסכן" של פבל קוהוט ו"ביקור הגברת הזקנה" של פרידריך דירנמאט.
בשנותיה האחרונות חלתה במחלה ניוונית של המוח.
אחיה מקסימיליאן היה קשור אליה וב-2002 יצר את הסרט התיעודי "אחותי מריה" ששירטט את דיוקנה כאישה חולה המתרפקת על עברה.
היא נפטרה בגיל 79 מדלקת ריאות.
מריה שימָנובסקה (בפולנית: Maria Szymanowska; 14 בדצמבר 1789, ורשה, פולין – 25 ביולי 1831, סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית) הייתה מלחינה פולנייה, ואחת מאמניות הפסנתר המקצועניות הראשונות של המאה ה-19. היא קיימה מסעות הופעות ארוכים ברחבי אירופה, במיוחד בשנות ה-20 של המאה ה-19, לפני שקבעה את מושבה בסנקט פטרבורג.
שם, בבירת האימפריה הרוסית, חיברה מוזיקה עבור חצר הצאר, קיימה קונצרטים, הורתה מוזיקה, וקיימה סלון תרבותי רב השפעה.
יצירותיה – בעיקר יצירות לפסנתר, שירים, ויצירות קאמריות קצרות, כמו גם האטיודים והנוקטורנים הראשונים שחוברו בפולין – משויכות ל"סטיל ברילנט" (stile brillante) של העידן הקודם לפרדריק שופן.
בתה של שימנובסקה, צלינה שימנובסקה, נישאה למשורר הפולני הרומנטי אדם מיצקביץ'.
אין לה קשר משפחתי למלחין הפולני המאוחר יותר קרול שימנובסקי.
שימנובסקה נולדה בשם מריאנה אגאטה וולובסקה, למשפחה ורשאית משגשגת ממוצא פרנקיסטי.
אביה, פרנצישק וולובסקי, היה בעל מבשלה ואחוזות.
אמה, ברברה וולובסקה, הייתה נצר לשושלת לנקורונסקי מן האצולה הפולנית.
קורותיה בילדותה וראשית חינוכה המוזיקלי לוטים בערפל; נראה שלמדה נגינה בפסנתר אצל אנטוני ליסווסקי ואצל טומאש גרם, והלחנה אצל פרנצישק לסל, יוזף אלזנר, וקארול קורפינסקי.
היא קיימה רסיטלים ראשונים בורשה ובפריז בשנת 1810.
באותה שנה נישאה ליוזף שימנובסקי.
לזוג נולדו שלושה ילדים בזמן שחיה עמו בפולין: הלנה (1811–1861), ותאומים בשם צלינה (1812–1855), אשר נישאה לאדם מיצקביץ', ורומואלד (1812–1840), שהיה למהנדס.
שימנובסקה נפרדה מבעלה בשנת 1820, ולימים התגרשה רשמית.
שימנובסקה מתה ממגפת הכולרה בסנקט פטרבורג בקיץ 1831.
הקריירה המקצועית של שימנובסקה כפסנתרנית מבצעת נפתחה בשנת 1815. בשנת 1818 ערכה מסע הופעות באנגליה, ובין השנים 1823 ל-1826 הופיעה ברחבי מערב אירופה, באירועים פרטיים וציבוריים כאחד.
בין היתר, הופיעה בפני משפחות מלוכה, ובשנת 1824 הופיעה בפני משפחת המלוכה הבריטית, ובהזדמנויות אחרות בפני דוכסים אנגליים.
נגינתה זכתה לאהדת הביקורת והקהל כאחד, ויצאו לה מוניטין של מבצעת בעלת טון עדין, חוש לירי לוירטואוזיות, וחירות אופראית.
היא נמנתה על הדור הראשון של וירטואוזי הפסנתר באירופה של המאה ה-19, ואחת הראשונות שביצעה רפרטואר מן הזיכרון (ללא תווים) בציבור, כעשור לפני פרנץ ליסט וקלרה שומאן.
לאחר שנים של מסעות הופעות, שבה לוורשה לזמן מה, אך עקרה משם בראשית שנת 1828, תחילה למוסקבה ומשם לסנקט פטרבורג, שם כיהנה כפסנתרנית החצר של הצארינה.
בדומה למלחינות נשים אחרות בתקופתה, שימנובסקה הלחינה בעיקר לכלים שהיו זמינים לה, וכך חיברה יצירות לפסנתר סולו, מיניאטורות, שירים, וכמה יצירות קאמריות.
יצירותיה בדרך כלל נחשבות חלק מה"סטיל ברילנט" הטרום-רומנטי, או מ"הסנטימנטליזם הפולני".
החוקר סלאבומיר דובז'אנסקי מתאר את יצירתה ואת חשיבותה ההיסטורית כך:
החוקרים חלוקים בשאלת מידת השפעתה על בן ארצה, שופן, אולם הקריירה שלה הקדימה ודמתה מאוד לשלו, בין היתר בכך שיכולותיה כמבצעת השפיעו על האפשרויות הטכניות שלה כמלחינה.
שיעור קומתה כאמנית מבצעת, כמו גם סלון האמנים שקיימה בסנקט פטרבורג, אפשרו לשימנובסקה לפתח רשת קשרים עם כמה מהמלחינים, המוזיקאים, והמשוררים המפורסמים של תקופתה, ובהם: לואיג'י כרוביני, ג'ואקינו רוסיני, יוהאן וולפגנג פון גתה, יוהאן הומל, ג'ון פילד, פייר ביו, ג'ודיטה פאסטה, וחתנהּ אדם מיצקביץ'.
הומל ופילד אף הקדישו לה יצירות פרי עטם.
ישנה טענה לפיה גתה התאהב בה עמוקות.
מריה רודה (באיטלקית: Maria Roda; 1877–1958) הייתה פעילה אנרכיסטית-פמיניסטית, סופרת ונואמת איטלקייה-אמריקאית, שהשתתפה במאבקי עובדי הטקסטיל באיטליה ובארצות הברית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
מריה רודה נולדה בשנת 1877 בקומו שבאיטליה, והתחילה את פעילותה בתנועות רדיקליות בגיל צעיר.
אמה, אדל פרבינצ'יני, נפטרה כאשר רודה עודה ילדה, ואביה, צ'זרה רודה בלזריני, גידל אותה ואת שלוש אחיותיה.
צ'זרה היה פועל טקסטיל, ופעיל בארגוני עובדים אנרכיסטיים מקומיים.
כדי לסייע לכלכלת המשפחה, מריה ואחיותיה החלו לעבוד במפעל המשי של קומו.
שם הכירה פעילים עמיתים של אביה, נהייתה אנרכיסטית והחלה בפועלה הרדיקלי.
ממשלת איטליה החשיבה את צ'זרה רודה לאחד מראשי התנועה האנרכיסטית, ושמה עליו, וכן על מריה, מעקב צמוד.
ב-1891 נעצרה מריה רודה ונשלחה לכלא לשלושה חודשים בשל מעורבותה בשביתה במילאנו.
היא הואשמה בהסתת הפועלים נגד המשטרה.
למרות גילה הצעיר - היא הייתה בת 14 - הוטל עליה עונש מאסר, כיוון שהמשיכה לגלות עמדת התנגדות אל מול השופט.
כשנשאלה במשפט לגבי התעמרותה המיוחסת בשוטר בתפקיד בזמן השביתה, שהובילה לכאורה למהומות, היא אמרה: "אני מרחמת על השוטר הזה.
אני מרחמת עליו כי הוא בקושי מרוויח את פת לחמו, כי הוא יצור מסכן.
אבל זה מרשים לראות אותו רודף אחר אחיו שאף הם יצורים מסכנים...
שיחשוב על זה." היא הייתה לדמות אהודה ומפורסמת בחוגים אקטיביסטיים באירופה בשל נכונותה לדבר את אשר על ליבה.
משפחת רודה היגרה לארצות הברית בשנת 1893, כאשר מריה בת 17. הם התיישבו בפטרסון, ניו ג'רזי, ובמהרה נהיו פעילים בתנועה האנרכיסטית האיטלקית, באחד הארגונים הגדולים והמשפיעים בארצות הברית, Gruppo Diritto all'Esistenza (ארגון זכות הקיום).
מריה הייתה מתוסכלת מהדרת הנשים בתנועה, ויחד עם עוד כמה נשים פעילות (כולל נינפה ברוניו וארנסטינה קרבלו) הקימה את Gruppo Emancipazione della Donna (ארגון שחרור הנשים) ב-1897, כדי שנשים בתנועה האנרכיסטית יוכלו להיפגש ולפתח תאוריות משלהן ושיטות לאקטיביזם מהפכני של מעמד הפועלים.
רודה ועשרות נשים אחרות החלו לכתוב, להדפיס ולהפיץ כתבים אנרכו-פמיניסטיים, וליצור קשרים עם קבוצות פמיניסטיות אחרות.
שני מאמרים של רודה פורסמו ב-La Questione Sociale (עיתון אנרכיסטי בשפה האיטלקית): "Alle operaie" (לנשים עובדות), 15 בספטמבר 1897, ו-"Alle Madri" (לאמהות), ב-7 בספטמבר 1901.
אמה גולדמן שמעה את רודה נואמת בעצרת גדולה בשנת 1894, אשר חגג את שחרורה של גולדמן מהכלא.
למרות שהנאום היה באיטלקית וגולדמן לא הבינה דבר ממנו, היא כתבה בזיכרונותיה כמה התרגשה מהנוכחות הכריזמטית של רודה.
היא כתבה: "היופי המוזר של מריה, הניגון של הדיבור שלה, עוררו את כל הקהל לכדי התלהבות מתלקחת.
מריה הייתה כקרן אור שמש עבורי." ואז היא הבטיחה להיות ל"מורה, חברה, ועמיתה" של רודה.
בן זוגה לחיים של רודה היה פדרו אסטבה, אנרכיסט קטלוני, דפס ועורך עיתון שעזר להקים את La Questione Sociale, אחד העיתונים האנרכיסטיים העיקריים בשפה האיטלקית בארצות הברית.
בזמן שאסטבה היה העורך של La Questione Sociale, מ-1899 עד 1906, כתיבת נשים בעיתון הייתה בשיאה.
רודה ואסטבה חיו בפטרסון לפחות עד 1908, ולאחר מכן גם חיו בטמפה, פלורידה, בברוקלין, ובוויהוקן ניו ג'רזי, כדי להפיץ האידאולוגיה ולארגן עובדים מן השוליים.
הבית שלהם בוויהוגן היה מרכז של אקטיביזם רדיקלי במהלך שנות ה-30. נולדו לרודה ואסטבה עשרה ילדים, אך רק שמונה שרדו עד בגרות (ויולט, סנסיטיבה, סיריו, איריס, פלורה, פדרו, הליוס וזפיר); הם איבדו את בנם בן העשר בפיצוץ שכנראה היה ניסיון התנקשות בחייו של אסטבה.
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה (31 ביולי 1816 – 8 באוגוסט 1867), הייתה בתו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן, ואשתו של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות.
היא הייתה קתולית אדוקה שדגלה בערכי הכנסייה.
היא העדיפה את חיי המשפחה והפרטיות על פני חיי החצר הפומביים.
למרות זאת, הייתה מעורבת בפוליטיקה מאחורי הקלעים, והשפיעה על בעלה בקו נוקשה ושמרני, במיוחד סביב מהפכות "אביב העמים" באירופה.
מריה תרזה נולדה ב-31 ביולי 1816 בווינה, לארכידוכס קרל, דוכס טשן ולהנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג ולואיזה איזבלה, רוזנת העיר קירכברג.
בשנת 1829 מתה אמה, ועל מריה תרזה הוטל גידול 6 אחיה.
בשנת 1834 מונתה מריה תרזה לאם המנזר של הגברת המלכותית תרזה, והגברת הקיסרית של מצודת פראג.
ב-27 בינואר 1837 נישאה לפרננדו השני, מלך שתי הסיציליות.
היא הייתה דמות יוצאת דופן בחצר המלוכה.
היא התלבשה בפשטות, ותוארה כמי שאינה עומדת בסטנדרטים המקובלים של בת מלוכה.
העדיפה צניעות, ולא אהבה את אור הזרקורים הציבורי ואת חייה בבית המלוכה, והעדיפה להסתפק בחדריה הפרטיים המוקדשים לצרכיה ולילדים.
במקום זאת, היא התמקדה בחיי משפחה, בילדיה, כולל בנה החורג פרנצ'סקו, ובעבודות רקמה בחדריה הפרטיים.
למרות נטייתה לפרטיות, היא הייתה מעורבת בפוליטיקה מאחורי הקלעים, שימשה כיועצת פוליטית לבעלה, והשפיעה עליו לנקוט בגישה נוקשה ושמרנית, במיוחד בעת דיכוי מהפכות "אביב העמים" באירופה.
מריה תרזה קיימה מערכת יחסים קרובה עם בנה החורג, פרנצ'סקו השני.
הוא התייתם מאמו הביולוגית, הנסיכה מריה כריסטינה, שבועיים לאחר לידתו, ומריה תרזה שימשה עבורו דמות אם.
הקשר ביניהם התאפיין בגילויי קרבה פומביים ובהערכה הדדית.
במישור הפוליטי, היא שימשה לו כיועצת דומיננטית לאחר עלייתו לשלטון ב-1859, לאחר מות בעלה פרננדו השני.
היא הנחתה אותו לדבוק בקו שמרני ואוטוריטרי, בדומה למדיניות אביו.
מעורבותה הפוליטית יצרה מתחים מול אשתו, מריה סופיה, שהאשימה אותה בניסיון להמליך את בניה הביולוגיים, אך פרנצ'סקו דחה האשמות אלו.
מדיניותה הנחרצת, שעודדה את המלך לנקוט יד קשה מול אזרחיו, תרמה לתסיסה פוליטית רחבה ולפרוץ מרידות שהובילו בסופו של דבר להדחתו מהשלטון, לנפילתה של ממלכת שתי הסיציליות ולאיחוד איטליה.
עם קריסת הממלכה, נאלצה מריה תרזה להימלט לרומא.
הקשר ההדוק עם בנה החורג נשמר עד רגעיה האחרונים, והיא המשיכה להתגורר לצד פרנצ'סקו ורעייתו.
הוא אף טיפל בה בעת מחלתה בכולרה.
תקופת חייה האחרונה עברה עליה בביתה באַלְבָּאנוֹ לַצִיאָלֶה , שם הלכה לעולמה ב-8 באוגוסט 1867.
ב-27 בינואר 1837 התחתנה מריה תרזה עם פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות, ממנו היו לה 12 ילדים:
מריה אנונציאטה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (1843–1871)
מריה אימקולאטה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (1844–1899)
מריה פיה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (1849–1882)
מריה לואיזה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (1855–1874)
מריה קרולינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, דוכסית ברי (באיטלקית: Maria Carolina Ferdinanda Luisa di Borbone 5 בנובמבר 1798 – 17 באפריל 1870), הייתה בתו של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות, ואמו של אנרי, רוזן שאמבור שהיה טוען לכתר צרפת.
מריה קרולינה נולדה ב-5 בנובמבר 1798 בארמון קזרטה, לפרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ולמריה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה לואיסה, נסיכת ספרד.
בשנת 1801 מתה אמה, ובשנת 1802 התחתן אביה עם מריה איזבלה מספרד, ממנה נולדו לו עוד 12 ילדים.
ב-24 באפריל 1816 התחתנה מריה קרולינה בנאפולי, עם שארל פרדינן, דוכס ברי, בנו של שארל, רוזן ארטואה.
בני הזוג התגוררו בארמון האליזה, ונולדו להם 4 ילדים.
בשנת 1820 נרצח בעלה על ידי מתנקש, וכעבור 7 חודשים נולד בנם אנרי, רוזן שאמבור.
בשנת 1824 מת לואי השמונה עשר, מלך צרפת, וחמיה עלה לשלטון במקומו כשארל העשירי, מלך צרפת.
ביולי 1830 פרצה בצרפת מהפכת יולי, ובה הודח חמיה, ולואי פיליפ השלישי, דוכס אורליאן הוכתר למלך במקומו, ומריה קרולינה ומשפחתה יצאו לגלות באנגליה.
מנאפולי, בעזרתו של הרוזן דה פריסט, היא עוררה מרד לגיטימיסטי, על מנת "להחזיר" את בנה אנרי לכס המלוכה.
באפריל 1832 נחתה מריה קרולינה ליד מרסיי, ולאחר שקיבלה תמיכה מועטה, עשתה את דרכה למחוז ונדה ולברטאן, שם הצליחה לארגן התקוממות קצרה ביוני 1832 אולם תומכיה הובסו, ולאחר שהוסתרה חמישה חודשים בבית בנאנט, היא נבגדה על ידי סימון דייטז בנובמבר 1832, ונכלאה בטירת בלאי.
בזמן מאסרה נולדה לה בת, ומכיוון שנישאה לאציל איטלקי, איבדה את תמיכת הלגיטימיסטים, ובעקבות כך שוחררה ממאסרה ביוני 1833.
לאחר מכן נסעה מריה קרולינה לסיציליה עם בעלה.
הבת שנולדה בכלא מתה, אך היו להם 4 ילדים נוספים.
בשנת 1844 רכשו מריה קרולינה ובעלה את הארמון קא' ונדראמין קאלרגי על גדות התעלה הגדולה בוונציה, מבן המשפחה האחרון לבית ונדראמין.
לאחר איחוד איטליה נאלצו השניים למכור את המבנה לנכדה של מריה קרולינה - הנסיך אנריקו, דוכס בארדי, אשר מכר את מרבית יצירות האמנות שהיו בארמון במכירות פומביות בפריז.
השניים עברו להתגורר בברונזי, על יד העיר גראץ, שהשתייכה לאימפריה האוסטרית, בשנת 1864 מת בעלה אטורה קרלו לוצ'סי-פאלי, וב-17 באפריל 1870 מתה מריה קרולינה.
ב-24 באפריל 1816 התחתנה מריה קרולינה עם שארל פרדינן, דוכס ברי, בנו של שארל העשירי, מלך צרפת, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
ב-14 בדצמבר 1831 התחתנה מריה קרולינה עם אטורה קרלו לוצ'סי-פאלי, דוכס דלה גראציה השמיני, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
אנה מריה רוזליה לוצ'סי-פאלי (1833)
קלמנטינה לוצ'סי-פאלי, רוזנת צילרי דאל ורמה (1835–1925)
פרנצ'סקה די פאולה לוצ'סי-פאלי, הנסיכה די ארסולי (1836–1923)
מריה איזבלה לוצ'סי-פאלי, מרקיזת קאבריאני ולאחר מכן הרוזנת די קונטי (1838–1873)
אדינולפו לוצ'סי-פאלי, דוכס דלה גראציה התשיעי (1840–1911)
מריה תרזה, נסיכת סבויה (באיטלקית: Maria Teresa di Savoia; 19 בספטמבר 1803 – 16 ביולי 1879), הייתה בתו של ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה, ואשתו של קרלו השני, דוכס פארמה.
מריה תרזה נולדה ברומא ב-19 בספטמבר 1803, לויטוריו אמנואלה, דוכס אאוסטה, ולמריה תרזה מאוסטריה-אסטה, בתם של הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו ומריה ביאטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מאסה.
מריה תרזה הוטבלה יחד עם אחותה התאומה מריה אנה, נסיכת סבויה על ידי האפיפיור פיוס השביעי, והורי אמה היו הסנדקים.
בילדותה שהתה מריה תרזה עם שאר משפחתה בסרדיניה, לשם ברחו בני המשפחה מפני נפוליאון.
מריה תרזה קיוותה להינשא לדודנה קרלו אלברטו, נסיך קריניאנו, אולם הוא התחתן בשנת 1817 עם מריה תרזה מאוסטריה, בתו של פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה.
ב-5 בספטמבר 1820 התחתנה מריה תרזה עם קרלו, נסיך לוקה, ממנו נולדו לה שני ילדים.
על אף היותם טיפוסים שונים לחלוטין, היחסים ביניהם היו מצוינים, ו"אם כי לא הייתה אהבה ביניהם, היה הרבה כבוד".
בשנת 1824 מתה חמותה מריה לואיסה, דוכסית לוקה, ובעלה עלה לשלטון במקומה כקרלו הראשון, דוכס לוקה.
עד מהרה נזנחה מריה תרזה על ידי בעלה, שהיה עסוק בהרבה עניינים, והתקרבה יותר אל הדת.
היחסים ביניהם שהיו קרירים מלכתחילה, התדרדרו במהירות עם הזמן, ולבסוף פרשה מריה תרזה מחצר האצולה, והפכה לנזירה בווילה שלה בפיאנור.
בשנת 1845 התחתן בנה פרדיננדו קרלו עם לואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה, ובשנת 1847 הוכתר בעלה כקרלו השני, דוכס פארמה.
אולם עד מהרה פרצו מהומות בדוכסות כחלק ממהפכות אביב העמים, ובעלה ברח מהדוכסות.
בשנת 1849 ויתר בעלה על כסאו, ובנם קרלו השלישי, דוכס פארמה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1854 נרצח בנה בהתנקשות, ונכדה רוברטו הראשון, דוכס פארמה עלה לשלטון במקומו.
לאחר מכן התגוררה מריה תרזה בווילה בסן-מרטינו, ויגאלה מצפון ללוקה, ושם מתה ב-16 ביולי 1879.
ב-5 בספטמבר 1820 התחתנה מריה תרזה עם קרלו השני, דוכס פארמה, ממנו נולדו לה שני ילדים:
מריה תרזה, נסיכת סבויה (; 31 בינואר 1756 – 2 ביוני 1805), הייתה בתו של ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה, ואשתו של שארל העשירי, מלך צרפת.
מריה תרזה נולדה בארמון המלכותי של בית סבויה בטורינו ב-31 בינואר 1756 לויטוריו אמדאו, דוכס סבויה ומריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד, בתם של פליפה החמישי, מלך ספרד ואליזבטה פארנזה.
ב-16 בנובמבר 1773 התחתנה מריה תרזה בארמון ורסאי עם שארל, רוזן ארטואה, נכדו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת, ממנו נולדו לה 4 ילדים.
זמן קצר לאחר נפילת הבסטיליה ברחו מריה תרזה ומשפחתה מצרפת, והשתקעו בממלכת סרדיניה, וב-2 ביוני 1805 מתה מריה תרזה בעיר גראץ באוסטריה.
בשנת 1824 עלה בעלה לשלטון בצרפת כשארל העשירי, מלך צרפת, אולם הוא הודח במהפכת יולי בשנת 1830.
ב-16 בנובמבר 1773 התחתנה מריה תרזה עם שארל העשירי, מלך צרפת, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
מריה תרזה מסטרה (Maria Teresa Mestre; נולדה ב-22 במרץ 1956) שימשה כדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, בזמן שבעלה אנרי היה הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
מריה תרזה נולדה ב-22 במרץ 1956 בעיר מאריאנאו במחוז הוואנה שבקובה.
אביה הוא חוסה אנטוניו מסטרה אי אלווארס ואמה היא מריה תרסה באטיסטה אי פאיה.
משפחת מסטרה היא משפחה ממוצא ספרדי בעלת שורשים עתיקים עד פרננדו הראשון, מלך לאון.
בשנת 1830 עברה המשפחה לקובה.
גם מצד אמה היא נצר למשפחה ספרדית אצילית ועתיקה, משפחת בטיסטה.
סבא רבא שלה מצד האם היה לוריאנו פאיה גוטיירס אשר היה איש עסקים עשיר שהחזיק ברשותו בנקים וטחנות סוכר.
עם פרוץ המהפכה הקובנית ב-1959, נמלטה המשפחה מקובה, ומרבית נכסיה הוחרמו בידי המהפכה.
המשפחה התיישבה בניו יורק, ומריה תרזה למדה בבית הספר מרימונט (Marymount School) ולאחר מכן בבית הספר הצרפתי בניו יורק (Lycée Français de New York).
לאחר מכן החלה ללמוד מדעי המדינה באוניברסיטת ז'נבה בשווייץ.
במהלך לימודיה, היא נפגשה עם אנרי, נסיך לוקסמבורג, בנו של שליט לוקסמבורג הדוכס הגדול ז'אן אשר היה גם כן סטודנט למדעי המדינה.
במשך ארבע שנים הם ניהלו לעיתים קרובות על מחקרים דומים ועבדו באותן קבוצות לימוד.
ב-1980 סיימו שניהם תואר ראשון במדעי המדינה, וב-14 בפברואר 1981 הם נישאו.
ב-7 באוקטובר 2000 התפטר מתפקידו אביו של אנרי והוריש את התואר לאנרי.
מריה תרזה קיבלה את התואר "הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג".
כחלק מתפקידיה, משמשת מריה תרזה כנשיאת הצלב האדום הלוקסמבורגי.
היא פעילה במסגרת UNICEF, וכחלק מפעילתה ביקרה ב-2007 בברזיל, שנה לאחר מכן בסין, ושנה לאחר מכן בבורונדי.
היא חברה במועצת הכבוד של הוועד הפאראלימפי הבינלאומי.
באוקטובר 2016 קיבלה הדוכסית הזמנה להצטרף למועצת הפטרונים הבינלאומית החשובה של האוניברסיטה האסייתית לנשים (AUW) בצ'יטגונג, בנגלדש.
שפת אמה של מריה תרזה היא ספרדית.
מכיוון שגדלה בניו יורק היא דוברת גם אנגלית, ומכיוון שלמדה בשווייץ היא דוברת גם צרפתית, גרמנית ואיטלקית.
לאחר נישואיה לאנרי היא למדה גם לוקסמבורגית.
לאנרי ולמריה תרזה ישנם 5 ילדים:
היא מחזיקה בשלל עיטורי כבוד ממדינות שונות ברחבי אירופה.
בין היתר היא מפקדת עליונה במסדר לאופולד הבלגי, ואבירת מסדר הפיל הדני.
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה (15 ביולי 1845 – 8 באוקטובר 1927), הייתה בתו של הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן, ואשתו של פיליפ, דוכס וירטמברג.
מריה תרזה נולדה ב-15 ביולי 1845 בווינה, לארכידוכס אלברכט, דוכס טשן ולהילדגרד, נסיכת בוואריה, בתם של לודוויג הראשון, מלך בוואריה ותרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
ב-18 בינואר 1865 התחתנה מריה תרזה עם פיליפ, דוכס וירטמברג, ממנו היו לה 5 ילדים.
בשנת 1866 עברו בני הזוג להתגורר בארמון בווינגשטראסה בווינה, אולם 5 שנים מאוחר יותר מכרו את הארמון לקבוצת משקיעים, אשר פתחו בו בשנת 1873 את "מלון אימפריאל".
בשנת 1917 מת בעלה פיליפ, דוכס וירטמברג, וב-8 באוקטובר 1927 מתה מריה תרזה בביתה בטיבינגן.
ב-18 בינואר 1865 התחתנה מריה תרזה עם פיליפ, דוכס וירטמברג.
ממנו היו לה 5 ילדים:
אלברכט, דוכס וירטמברג (1865–1939), גנרל-פלדמרשל גרמני, שפיקד על הארמייה הרביעית ועל קבוצת הארמיות אלברכט במלחמת העולם הראשונה
מריה איזבלה, דוכסית וירטמברג (1871–1904), התחתנה עם יוהאן גאורג, נסיך סקסוניה
רוברט, דוכס וירטמברג (1873–1947), התחתן עם מריה אימקולאטה, ארכידוכסית אוסטריה
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה הייתה נכדתו של לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, ואשתו של קרל שטפן, ארכידוכס אוסטריה, שהיה מועמד לכתר ממלכת פולין.
מריה תרזה נולדה ב-18 בספטמבר 1862 בעיר ברנדיס-אלטבונצלאו שבאימפריה האוסטרית.
אביה קרל סלבטור, ארכידוכס אוסטריה היה בנו של לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, ואמה מריה אימקולאטה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות הייתה בתו של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות.
מצד האם היו הוריה בני דודים, ומשפחתה השתייכה לענף הטוסקני של בית הבסבורג.
ב-28 בפברואר 1886 התחתנה מריה תרזה עם קרל שטפן, ארכידוכס אוסטריה, ממנו נולדו לה 6 ילדים.
בשנת 1895 מת דודו של בעלה - הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן ללא ילדים, ובעלה קרל שטפן ואחיו ירשו את נחלותיו, תוך שקרל שטפן זוכה בנחלותיו בגליציה, ארמון פולה בקרואטיה, וכן נכסים בווינה.
בעלה קרל שטפן היה בעל הסיכויים הגדולים ביותר להיבחר למלך, שכן גר בזיוויץ' שבגליציה, ודיבר פולנית רהוטה.
אך על אף שחפץ בכתר, כחבר בבית המלוכה האוסטרי היה צריך את רשותו של ראש הבית, קרל הראשון, קיסר אוסטריה, אשר ירש את פרנץ יוזף שמת ימים ספורים לאחר ההכרזה על הממלכה החדשה.
בסופו של דבר לא נבחר מלך לפולין, והשליטה במדינה בפועל הייתה בידי הנס פון בזלר, ולאחר תבוסת פרוסיה במלחמה הוכרז על הקמת הרפובליקה הפולנית השנייה.
לאחר המלחמה התגוררו קרל שטפן ומריה תרזה באחוזתם בזיוויץ', ואף קיבלו אזרחות פולנית.
ב-7 באפריל 1933 מת קרל שטפן בביתו, וכעבור חודש ב-10 במאי מתה מריה תרזה אף היא.
ב-28 בפברואר 1886 התחתנה מריה תרזה עם קרל שטפן, ארכידוכס אוסטריה, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
אלאונורה, ארכידוכסית אוסטריה (1886–1974) התחתנה בנישואים מורגנטיים עם אלפונס פון קלוס
רנטה, ארכידוכסית אוסטריה (1888–1935) התחתנה עם הנסיך הירונימוס רדזיוויל
קרל אלברכט, ארכידוכס אוסטריה (1888–1951) התחתן עם אליס אליזבת אנקרקרונה
מכטילדיס, ארכידוכסית אוסטריה (1891–1966) התחתנה עם הנסיך אולגירד צ'רטוריסקי
ליאו קרל, ארכידוכס אוסטריה (1893–1939) התחתן עם מריה-קלוטילד פון תילירס, הרוזנת פון מונטז'וי-ואופרי דה לה רוש
מריה תרזה, דוכסית וירטמברג היא גרושתו של אנרי, רוזן פריז, שהיה ראש בית אורליאן.
מריה תרזה נולדה באלטסהאוזן ב-12 בנובמבר 1934 לפיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג ולרוזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פטר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ומריה כריסטינה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות.
ב-5 ביולי 1957 התחתנה מריה תרזה עם אנרי, רוזן פריז, וקיבלה את התואר "רוזנת קלרמון".
ממנה נולדו לו 6 ילדים.
בשנת 1984 התגרשו השניים, ובאוקטובר אותה שנה התחתן אנרי בשנית עם מיכאלה אנה מריה קוסיניו אי קויניו דה ליאון.
בעקבות נישואי אנרי בשנית ללא אישור מהכס הקדוש נישל אותו אביו מתאריו והעניק לו רק את התואר "רוזן מורטן", בעוד אמו העניקה למריה תרזה את התואר "דוכסית מונטפנסייה".
בשנת 1989 התארסה בתה מארי, נסיכת אורליאן עם גונדאקאר, נסיך ליכטנשטיין, ואנרי ואשתו השנייה התקבלו בברכה על ידי מריה תרזה וחמותה לשעבר במהלך טקס האירוסין.
לאחר מכן נודע לאנרי שהוא לא ילווה את בתו בחתונה, וכן שאביו לא הוזכר בהזמנת החתונה, ובעקבות כך החרימו כל בני בית אורליאן את טקס הנישואין, מלבד אחותו של אנרי דיאן, נסיכת אורליאן ואמו איזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה.
ב-5 ביולי 1957 התחתנה מריה תרזה עם אנרי, רוזן פריז, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
פרנסואה, רוזן קלרמון (נולד ב-1961)
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה , הייתה בתו של פרנץ הרביעי, דוכס מודנה, ואשתו של אנרי, רוזן שאמבור.
מריה תרזה נולדה ב-14 ביולי 1817 במודנה, לפרנץ הרביעי, דוכס מודנה ולמריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה בתם של ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה ומריה תרזה מאוסטריה-אסטה, מלכת סרדיניה.
ב-16 בנובמבר 1846 התחתנה מריה תרזה עם אנרי, רוזן שאמבור, נכדו של שארל העשירי, מלך צרפת, אך לא נולדו לה ילדים ממנו.
לאחר מותו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים שהודח במהפכת אביב העמים בשנת 1848, נותרו שני טוענים לכתר "מלך צרפת".
בעלה "אנרי החמישי", ונכדו של לואי פיליפ, פיליפ, רוזן פריז.
לאחר נפילת הקיסרות השנייה בשנת 1870 הציעה האספה הלאומית את הכתר לאנרי, ומכיוון שהוא היה חסר ילדים, סוכם בין המלוכנים כי כתרו יעבור לאחר מותו אל רוזן פריז, נציג בית אורליאן, וכך תיפתר המחלוקת בין שני בתי המלוכה המתחרים.
בשנת 1883 מת אנרי במעונו שבפרוהסדורף ללא ילדים, וכל נחלותיו עברו לאחיינו רוברטו הראשון, דוכס פארמה.
לאחר מותו מריה תרזה ומיעוט מתומכיו הכירו בחואן, רוזן מונטיסון כטוען לכתר של ממלכת צרפת וכראש בית בורבון, וב-25 במרץ 1886 מתה מריה תרזה בגרץ.
מריה תרזה פרנסיסקה דה אסיס אנטוניה קרלוטה חואנה ג'וזפה קסבייר דה פאולה מיכאלה רפאלה איזבל גונזגה דה בורבון אי ברגנסה, נסיכת ביירה (בפורטוגזית: Maria Teresa de Bragança; 29 באפריל 1793 – 17 בינואר 1874), הייתה בתו של ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל ואשתו של האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה.
מריה תרזה נולדה ב-29 באפריל 1793 בליסבון, לז'ואאו השישי, מלך פורטוגל ולקרלוטה ז'ואקינה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה.
ב-13 במאי 1810 התחתנה מריה תרזה עם האינפנטה פדרו קרלוס מספרד ופורטוגל בריו דה ז'ניירו, אולם הוא מת בשנת 1812, זמן קצר לאחר לידת בנם האינפנטה סבסטיאן מפורטוגל וספרד.
מריה תרזה הייתה מאוד שמרנית, ותמכה באחיה מיגל הראשון, מלך פורטוגל במהלך המלחמות הליברליות.
בשנת 1830 נולדה לדודה פרננדו השביעי, מלך ספרד בתו הבכורה איזבלה, ומכיוון שלא היו לו בנים, ביקש פרננדו להוריש לה את המלוכה.
קרלוס לא פעל רבות למען זכותו לכתר, אולם אשתו מריה פרנסיסקה, נסיכת פורטוגל ומריה תרזה פעלו רבות לשם כך, ובעקבות כך נשלחו קרלוס ומשפחתו במרץ 1833 לפורטוגל.
ב-29 בספטמבר 1833 מת פרננדו השביעי, ובתו איזבלה השנייה, מלכת ספרד עלתה לשלטון במקומו, אך הסכסוך עם תומכיו של גיסה האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה גרם לפריצת המלחמה הקרליסטית הראשונה.
לאחר מפלתו של אחיה מיגל הראשון, מלך פורטוגל בשנת 1834 נמלט קרלוס לאנגליה, שם הציעה לו הממשלה קצבה שנתית של 30 אלף לירות שטרלינג, אם יתכחש לטענותיו ולא יחזור לספרד או לפורטוגל, אך קרלוס סירב לכך בהחלטיות.
בעקבות מותה של אחותה מריה פרנסיסקה, נסיכת פורטוגל בשנת 1834, התחתנה מריה תרזה עם האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה ב-20 באוקטובר 1838, אך לא היו להם ילדים, והיא גידלה את ילדיו הקודמים - בני אחותה.
עד מהר הם נאלצו לברוח מספרד, ועברו להתגורר בטריאסטה.
בשנת 1855 מת בעלה האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה, וב-17 בינואר 1874 מתה מריה תרזה.
מריה קרולינה, נסיכת שתי הסיציליות (באיטלקית: Maria Carolina di Borbone-Due Sicilie; 29 בנובמבר 1820 – 14 בינואר 1861), הייתה בתו של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ואשתו של האינפנטה קרלוס, רוזן מונטמולין.
מריה קרולינה נולדה ב-29 בנובמבר 1820 בנאפולי, לפרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה.
בשנת 1830 מת אביה פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות, ואחיה פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות עלה לשלטון במקומו.
ב-10 ביולי 1850 התחתנה מריה אנטוניה עם האינפנטה קרלוס, רוזן מונטמולין, אך לא היו להם ילדים.
ב-14 בינואר 1861 מתה מריה קרולינה במפתיע בטריאסטה, יחד עם בעלה וגיסה האינפנטה פרננדו דה בורבון וברגנסה.
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה , הייתה בתו של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מריה תרזה נולדה בארמון שנברון, וינה ב-20 במרץ 1762, ליוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואיזבלה, נסיכת פארמה, בתם של פליפה, דוכס פארמה, ולואיז אליזבת, נסיכת צרפת.
מריה תרזה הייתה נכדה של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה, קיסרית אוסטריה, ונינה של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פליפה החמישי, מלך ספרד ולואי החמישה עשר, מלך צרפת ובנוסף, בעת לידתה עוד היה סב-סבתה סטניסלאב לשצ'ינסקי, מלך פולין בחיים.
בשנת 1763 שוב נכנסה אמה להריון, אולם היא מתה ב-27 בנובמבר מאבעבועות שחורות שבוע לאחר שילדה את בתה מריה כריסטינה, אשר מתה כמה שעות לאחר הלידה.
אביה יוזף הושפע קשות מפטירת אמה, ואף שהתחתן לאחר מכן עם מריה יוזפה, נסיכת בוואריה לא נולדו לו עוד ילדים.
בשנת 1765 הוכתר אביה יוזף כקיסר האימפריה הרומית הקדושה, לאחר פטירת אביו, ושלט יחד עם אמו מריה תרזה.
זמן קצר לפני יום הולדתה השמיני חלתה מריה תרזה בדלקת ריאות, וב-23 בינואר 1770 היא מתה בארמון שנברון, מה ששבר את אביה לחלוטין.
מריה קרולינה, ארכידוכסית אוסטריה הייתה בתו של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו של פרידריך אוגוסט, נסיך סקסוניה.
מריה קרולינה נולדה ב-8 באפריל 1801 בווינה, לפרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולמריה תרזה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה.
היא התחנכה בקפדנות, והצטיינה בציור, כפי שניתן לראות ממספר סקיצות, וציורים בעפרונות צבע שנשמרו באוסטריה.
בשנת 1804 קיבל אביה את התואר "קיסר אוסטריה", ובשנת 1806 הוא ויתר על התואר "קיסר האימפריה הרומית הקדושה".
ב-7 באוקטובר 1819 היא התחתנה עם פרידריך אוגוסט, נסיך סקסוניה, בנם של מקסימיליאן, נסיך הכתר של סקסוניה וקרולינה, נסיכת פארמה, בדרזדן, אולם לא היו להם ילדים.
מריה קרולינה הייתה מתוקה ונעימה, אולם היא סבלה מאפילפסיה, וההתקפות היו כל כך תכופות, כך שהיא בקושי הייתה מסוגלת למלא את חובותיה כנסיכת הכתר.
הם גם השפיעו לה על קשר הנישואין, ופרידריך אוגוסט לא היה נאמן לה מספר פעמים.
מאחת הפרשיות הללו נולד לו בן מחוץ לנישואים, המוזיקאי תאודור אוהלינג.
ב-22 במאי 1832 מתה מריה קרולינה בטירת פילניץ בדרזדן, כתוצאה מהתקף אפילפטי.
מריה שאוור הייתה אם בית אוסטרית, שהוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם, לאחר שהצילה במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה יהודים ממוות בידי הנאצים.
מקס אמנם הגיע לווינה אולם בחר לא להרשם כפי שנדרש.
בווינה נשא לאישה את בת זוגו, יוהנה.
כאשר ניתנה הפקודה לגירוש יהודי וינה מזרחה, החליטו בני הזוג יחד עם אחותו של ארנולד, ליאופולדין שטרן (בלועזית), להסתתר בעיר.
הם חיפשו מקום מקלט ופנו אל לוצ'יה "לוצי" פולריס, תופרת ואשת עסקים, שהסכימה להעסיק את ארנולד כחייט, ולעזור לשלושה למצוא מקום מסתור.
שלושת היהודים נעו בין מקומות מסתור בווינה מ-1942 עד סוף המלחמה בשנת 1945. מחודש ספטמבר עד אפריל 1943, הם התחבאו בביתה של מריה שאוור.
עם זאת, לקראת הקיץ הגיעה למקום בעלת הבית של שאוור, שהייתה פעילה נאצית מרכזית, ולכן למשך הקיץ ארחה פולריס את השלושה בביתה שלה, תוך שהיא דואגת להם למקום לינה, למזון ולצורכי קיומם.
לאחר המלחמה המשיכו שלושת היהודים לחיות בווינה.
ב -8 ביולי 1982 הכיר יד ושם במריה שאוור כחסידת אומות העולם.
מריה פרימיטיבה פז רוט היא פסיכולוגית קלינית, אשת חינוך ופעילת ציבור בסיאטל, שבוושינגטון.
עבודתה נוגעת בעיקר בתחומים של משפחות רב-גזעיות, זהות רב-תרבותית, מיעוטים אתניים, טראומה, הטרדות מיניות במקום העבודה, והפרעות אכילה.
בשנת 1997 קיבלה רוט את פרס האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה (APA) על תרומה ייחודית לפסיכולוגיה.
רוט נולדה במנילה שבפיליפינים לאב ממוצא קווקזי ואם ממוצא פיליפיני.
היא הבכורה במשפחתה ולה שני אחים צעירים.
רוט מתארת חיים בעוני ומספרת כי בילדותה לא היה די אוכל להאכיל את כל בני ביתה.
בגיל צעיר היגרה יחד עם בני משפחתה לארצות הברית.
באותה תקופה הוטלו מגבלות על כניסת מהגרים מאסיה לארצות הברית, כאשר רק בשנת 1965 נחקק "חוק ההגירה והאזרחות של ארצות הברית" שאיפשר למהגרים מאסיה לקבל אזרחות אמריקאית, ולכן נאלצה משפחתה של רוט לעבור מסע הגירה מפרך דרך הונדורס וגואטמלה עד להגעתה ללוס אנג'לס, קליפורניה.
שורשי זהותה המורכבת של רוט קשורים בקושי ובסבל הנטוע במרכיבי גזע, אתניות ומגדר.
הקריירה המקצועית שלה בפסיכולוגיה משקפת את מסעה האישי ואת עניינה בגמישות קוגניטיבית.
רוט למדה לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בריברסייד.
כדי לפצות על המחסור בהיבטים חברתיים בקורסים בתוכנית זו, היא החליטה לקחת שיעורים בחוג לסוציולוגיה ובסופו של דבר סיימה תואר ראשון כפול - בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה.
היא המשיכה בלימודים לתואר שני בפסיכולוגיה ולמדה בבית הספר קלרמונט שבקליפורניה ללימודי פסיכולוגיה קוגניטיבית, אך מהר מאוד הבינה שאין לה עניין רב בתחום זה.
היא צברה ניסיון בעבודה קלינית ולאחר מכן התקבלה ללימודי דוקטורט באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל.
בסיאטל הייתה אז אוכלוסייה גדולה ממוצא אסייתי, דבר שעניין את רוט כנושא למחקר.
כמו כן היא נחשפה למחקריה של מורתה שירלי פלדמן אודות נשים ותקיפה מינית, בעקבותיה פיתחה רוט את אחד מתחומי העניין העיקריים שלה - בריאות נפשית של בני ובנות מיעוטים.
בשנת 1983 קיבלה דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית.
באותן שנים הקימה רוט קליניקה פרטית ופיתחה תוכנית מיוחדת של טיפול קבוצתי בבולימיה.
ב-1986 הוציאה ספר העוסק בהפרעות אכילה ובחוויות של טראומה, מתוך התנסותה בקליניקה.
בשנת 1989, קיבלה רוט תפקיד כפרופסור אורחת באוניברסיטת הוואי.
שם, בשיתוף פעולה עם קבוצת חוקרים וחוקרות ממספר דיסציפלינות - כולל סוציולוגיה, מחקר אתני, ולימודי אמריקה הלטינית, היא פרסמה ספר העוסק בגזענות שנקרא "racially mixed people in america" (1992).
בצד עבודתה בקליניקה פרטית, עובדת רוט כיועצת לאכיפת החוק ומספקת שירותים כגון הערכות פסיכולוגיות רשמיות ועד-מומחה.
מבחינת מחקר היא עוסקת בחקר טראומה, זהויות רב-גזעיות, הפרעות אכילה, פסיכולוגיה רב-תרבותית וטיפול פמיניסטי.
היא כיהנה כפרופסור עמית ללימודי האתיקה האמריקנית באוניברסיטת וושינגטון, אך עזבה את התפקיד משום שחשה "מוגבלת על ידי הסביבה האקדמית", לדבריה.
בעבר כיהנה גם כנשיאה של האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה של מדינת וושינגטון (WSPA) וכיו"ר של המועצה האמריקנית לפסיכולוגיה (APA) לקידום הפסיכולוגיה למען אינטרסים ציבוריים.
בנוסף הייתה גם חברה במועצת המנהלים של האגודה למחקר פסיכולוגי של סוגיות מיעוט אתניות (חטיבה 45).
כיום היא חברה פעילה באגודה האסייתית-אמריקאית לפסיכולוגיה (AAPA).
מגילת הזכויות לאנשים ונשים ממוצא מעורב
בשנת 1993 כתבה רוט את מגילת הזכויות לאנשים ונשים ממוצא מעורב וערכה שני ספרים עטורי פרסים בנושאי עירוב-אתני וגזענות.
בעקבות כתיבתה זו, בשנת 2000 שונה הפורמט של מפקד האוכלוסין האמריקני.
עד אז הייתה התעלמות מאפשרות קיומו של עירוב אתני כאשר ניתנה אפשרות לסמן זהות אתנית אחת בלבד.
עבודתה ופרסומיה של רוט הובילו להוספת האפשרות לסמן בשאלת המוצא יותר ממוצא אחד וכך בעצם לראשונה ניתנה הכרה רשמית לזהות מעורבת בארצות הברית.
רוט טבעה לראשונה את המונח Insidious Trauma, שפירושו "טראומה המקננת בחשאי", "טראומה ערמומית" או "טראומה אורבת".
רעיון זה מרחיב את המונח המוכר "טראומה" כחוויה המתבססת על אירוע או אירועים מסוימים, ומתייחס להשפעותיה של מציאות יומיומית של דיכוי על הנפש.
הכוונה היא לפרקטיקות דכאניות מתמשכות ומצטברות, אשר אינן מתבטאות בהכרח באלימות באופן גלוי או באיום על הקיום הגופני של אדם ברגע נתון, ובכל זאת הן בעלות השפעות נרחבות על רווחתם הנפשית הבסיסית של האנשים והנשים הסובלים מהן.
המשגה זו של טראומה מאפשרת התבוננות על האופן בו חוויות ציבוריות, כלל-חברתיות, באות לידי ביטוי במופעים פרטיים של מצוקה, כלומר בחוויות פרטיות של נשים ואנשים.
על פי רעיון זה, טראומה אורבת בצורת איום פסיכולוגי או סמלי בעל השפעה ארוכת טווח על נשים ואנשים החשופים להשפלה ולהדרה שיטתית ומתמשכת מצד מוקדי כוח ושליטה ממוסדים.
כך למשל המקור לטראומה עשוי להיות קיום בעוני, חשיפה לגזענות, סקסיזם, הומופוביה, או לכל צורה של יחסי כוח חברתיים.
להמשגה זו של רוט חשיבות רבה, שכן היא מאפשרת הכרה בגורמים חברתיים קולקטיביים לסבל פרטי.
ההבנה של רוט מציגה את מקורם של סימפטומים פתולוגיים כנטועים בתנאי החיים של אדם או אישה ולא באישיותו/ה האינדיבידואלית.
כתיבה משלימה על רעיונות משיקים ומרחיבים למושג Insidious Trauma ולרעיונות אחרים של מריה רוט, נמצא אצל כותבות וחוקרות נוספות, אשר המרכזיות שבהן הן אפי זיו, אשר טבעה את המושג "טראומה עיקשת", ולורה בראון.
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה הייתה בתו של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מריה תרזה מתה מאבעבועות שחורות בגיל שתים עשרה בווינה, ונקברה בקריפטה הקיסרית.
מריה תרזה, נסיכת לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג הייתה נסיכה גרמנית ואשתו של מיגל, דוכס ברגנסה, התובע המיגליסטי לכס המלוכה של פורטוגל בשנים 1866 – 1920.
מריה תרזה נולדה ב-4 בינואר 1870 ברומא, לקרל, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג השישי, אחיה של אדליידה מלוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, ולסופיה, נסיכת ליכטנשטיין, בתם של אלויס השני, נסיך ליכטנשטיין ופרנציסקה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו, והייתה אחותו הבכורה של אלויס, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג השביעי.
ב-8 בנובמבר 1893 התחתנה מריה תרזה עם בן דודה מיגל, דוכס ברגנסה, בנו של מיגל הראשון, מלך פורטוגל, ממנו נולדו לה שמונה ילדים.
בשנת 1920 ויתר בעלה על זכויותיו לטובת בנם דוארטה נונו, דוכס ברגנסה, ובשנת 1927 הוא נפטר, וב-17 בינואר 1935 מתה מריה תרזה בווינה.
ב-8 בנובמבר 1893 התחתנה מריה תרזה עם בן דודה מיגל, דוכס ברגנסה, ממנו נולדו לה שמונה ילדים:
מריה ריטה (בפורטוגזית: Maria Rita; נולדה ב-9 בספטמבר 1977) היא זמרת ברזילאית.
נולדה בסאו פאולו בשם מריה ריטה קמרגו מריאנו (Maria Rita Camargo Mariano), בתם של הפסנתרן והמעבד סזאר קמרגו מריאנו והזמרת הברזילאית המנוחה אליס רז'ינה, ואחותם של המוזיקאי פדרו מריאנו ומפיק המוזיקה ז'ואו מרסלו בוסקולי.
היא נקראה על שם חברת המשפחה וזמרת הרוק הברזילאית ריטה לי.
היא למדה באוניברסיטת ניו יורק ועבדה כעיתונאית במגזין למתבגרים.
מריה ריטה החלה לשיר בצורה מקצועית בגיל 24, אף על פי שרצתה לשיר מאז שהייתה בת 14. האלבום הראשון שלה, "Maria Rita", השיק את הקריירה שלה.
השיר הראשון מתוכו, "A festa" (המסיבה), נכתב על ידי מילטון נסקימנטו, שהקריירה שלו קודמה על ידי אמה של מריה ריטה, אליס רז'ינה, כשהחלה לשיר את שיריו לקהל הברזילאי.
האלבום הגיע לפלטינה, והביא את מריה ריטה להכרה בינלאומית.
היא פיתחה את הסגנון הקולי הייחודי שלה, בהשפעת זמרי הג'אז אלה פיצג'רלד ונאט קינג קול והזמר והמלחין הברזילאי דז'וואן .
באלבומה "Redescobrir" משנת 2013 היא ביצעה והקליטה שירים שאמה המנוחה שרה, וביניהם את השיר "Aguas de marco", שמוכר בישראל בזכות הגרסה העברית שלו.
היא זכתה בפרס גראמי הלטיני בשנת 2004 בקטגוריות: האמנית החדשה הטובה ביותר בתחום הכללי, השיר הטוב בפורטוגזית ("A festa") ואלבום ה- MPB (מוזיקה פופולרית ברזילאית) הטוב ביותר לאותה השנה, עבור אלבום הבכורה שלה "Maria Rita".
האלבום השני שלה "Segundo" העניק לה בשנת 2006 שני פרסי גראמי לטיניים נוספים - אלבום ה- MPB הטוב ביותר והשיר הברזילאי הטוב ביותר עבור "Caminho das Águas", שכתב Rodrigo Maranhão .
מריה ריטה הייתה מועמדת לפרס של ה - BBC Radio 3 Awards for World Music בשנת 2008 בקטגוריה של אמנים מהיבשת האמריקאית.
מריה תרזה ססיליה זיטה שרלוטה, נסיכת בורבון פארמה (; 28 ביולי 1933 - 26 במרץ 2020) הייתה בת אצולה ספרדייה-צרפתייה מבית בורבון-פארמה.
בתו של סאווריו, נסיך בורבון-פארמה.
מריה תרזה הייתה סופרת בשפה הספרדית, פעילה פוליטית סוציאליסטית ותומכת של תנועת הקרליסטים.
היא בת האצולה הראשונה שנפטרה במהלך מגפת הקורונה.
מריה תרזה נולדה בפריז ב-28 ביולי 1933. היא הייתה בתם השלישית של סאווריו, נסיך בורבון-פארמה בנו של רוברטו הראשון, דוכס פארמה.
הדוכס האחרון של דוכסות פארמה.
סבא רבא שלה היה מיגל הראשון, מלך פורטוגל ודודה שלה הייתה זיטה, נסיכת בורבון-פארמה, הקיסרית האחרונה של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אמה הייתה מדלן בורבון-בוסה, בת לאחד הענפים הקטנים של בית בורבון.
היו לה שלוש אחיות ושני אחים.
ילדותה עברה עליה בטירת בוסטז העתיקה, בעיר בסון, צרפת.
לאחר שלמדה בחטיבת ביניים בטור, היא עשתה דוקטורט בלימודים היספניים בסורבון עבודת הדוקטורט שלה בשנת 1977 הייתה "La clarificación ideológica del Carlismo contemporáneo" ("הבהרה אידאולוגית של הקרליזם בן זמננו").
לאחר מכן היא עשתה דוקטורט נוסף בסוציולוגיה פוליטית מאוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד.
היא התעניינה גם באסלאם ובזכויות נשים.
פרט לתאריו האיטלקיים, אביה של מריה תרזה שימש גם כמנהיג התנועה הקרליסטית.
תנועה ספרדית בעלת אופי לאומני אשר קראה להחזיר לשלטון בספרד את צאצאיו של האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה.
אביה תבע את כתר ספרד בשם "חבייר הראשון, מלך ספרד".
ב-22 בפברואר 1972 נפגע אביה בתאונת דרכים, ובמהלך אשפוזו בבית החולים הוא העביר לאחיה הגדול של מריה תרזה, קרלוס הוגו באופן זמני את הנהגת התנועה הקרליסטית.
קרלוס הוגו הפך את התנועה לליברלית יותר, והטה אותה לכיוון הסוציאליזם, מה שהפחית את האהדה שלה ברחבי ספרד.
ב-20 באפריל 1975 הודיע האב שהוא מתפטר מתפקידו ומתאריו, ומוריש אותם לקרלוס הוגו.
הבן הצעיר ביותר, סיקסטו אנריקה, נסיך בורבון-פארמה מחה נמרצות על הצעד.
הוא טען שקרלוס הוגו בוגד בקרליזם המסורתי, ושאביו למעשה מוחזק חטוף בידיו.
הוא נתמך בידי אמו, בעוד קרלוס הוגו זכתה לתמיכתה של מריה תרזה ושלוש אחיותיה.
אביהם עצמו הכחיש את הטענה וטען שבחר בקרלוס הוגו מרצונו החופשי.
האב נפטר בבית חולים בשווייץ ב-7 במאי 1977. אמה של מריה תרזה, מנעה ממנה ומאחיותיה, וכן מקרלוס הוגו, לראות את הגופה לפני הקבורה.
בשנים הבאות הייתה מריה תרזה פעילה בתנועה הקרליסטית, אך תמכה גם באידאולוגיות ליברליות וסוציאליסטיות, מה שזיכה אותה בכינוי "הנסיכה האדומה".