tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"ואלס עם באשיר" היה לסרט האנימציה הראשון שקיבל מועמדות לאוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, כמו גם מועמדות וזכייה באותה הקטגוריה בפרס גלובוס הזהב.
כמו כן, זהו הסרט התיעודי הראשון בהיסטוריה שקיבל מועמדות וזכה בפרס גלובוס הזהב, שכן אין פרס לסרט תיעודי בגלובוס הזהב.
בפברואר 2009, זכה הסרט בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר מטעם איגוד הבמאים האמריקאי ובטקס נפרד, מטעם איגוד התסריטאים האמריקאי, זכה באותה קטגוריה.
נוסף על כך, היה זה הסרט הישראלי הראשון אשר זכה בפרס סזאר, כאשר זכה בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
כמו כן זכה ארי פולמן בפרס איגוד הבמאים האמריקני בקטגוריית בימוי סרט דוקומנטרי.
בישראל התקבלה התייחסותו של הסרט לנושא סברה ושתילה בתגובות מעורבות, אך כמעט כל המבקרים שיבחו את חדשנותו של פורמט הסרט ואת עיצובו.
שמוליק דובדבני שיבח את הסרט וטען שהוא מנסה לעסוק בצורה חזיתית בשאלת האשמה הישראלית, שסרטים ישראליים משנות השמונים, כמו "שתי אצבעות מצידון", לא העזו לגעת בה.
מאידך, כינה מאיר שניצר את הסרט "חמקמק", וטען שכמו סרטים רבים העוסקים בלחימה בלבנון, הוא מציג רק את דמות "הקורבן הצה"לי".
במישור הפוליטי נטענו טענות כנגד המשמעויות האידאולוגיות המובעות בסרט.
ראש עיריית הרצליה לשעבר אלי לנדאו אמר בראיון כי זהו סרט עשוי טוב, אולם "הסרט הוא נגד מדינת ישראל...
(והוא) מניח אחריות על כתפינו שיתוף פעולה עם טבח במחנה הפליטים בעזה, דבר שהוא שקר".
לדבריו, הסרט זכה בפרסים רבים בעולם גם בשל עמדה אנטי ישראלית זו.
העיתונאי חגי סגל כתב כי "מדובר בעוד סרט שמאלני על מלחמת וייטנאם שהותאם לטופוגרפיה ולביוגרפיה של המזרח התיכון [...] חוט העלילה נכרך בכישרון סביב צווארה של ישראל", תוך התעלמות ממעשי הטרור כנגד ישראל לפני ובמהלך המלחמה.
ב-2009 יצא רומן גרפי המבוסס על הסרט, גם הוא בשם "ואלס עם באשיר", בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
מועדון הכדורגל ואלנסיין הוא מועדון כדורגל צרפתי מהעיר ואלנסיין.
המועדון, אשר נוסד בשנת 1913, משחק את משחקיו הביתיים בסטאד דה אנו, המכיל כ-25,000 מקומות ישיבה.
המועדון מפעיל גם קבוצת נשים.
נשיא המועדון הוא ז'אן-לואי ברולו ומאמן הקבוצה הוא רג'ינלד ריי.
המועדון נוסד בשנת 1913 ועד עונת 1934/1935 שיחק בליגה הצרפתית השנייה.
בעונת 1934/1935 הגיע לשמינית גמר הגביע הצרפתי והפסיד לקבוצת פ.צ.
בסוף העונה עלה בפעם הראשונה לליגת העל הצרפתית.
בעונת 1935/1936 הגיע לשמינית גמר הגביע הצרפתי והפסיד לקבוצת סושו.
בסוף העונה ירד מליגת העל הצרפתית לליגה השנייה.
המועדון שיחק לסירוגין בליגה השנייה ובליגה הראשונה מעונת 1936/1937 ועד עונת 1937/1938 שבסופה ירד לליגה השנייה.
המועדון שיחק 18 שנה ברציפות בליגה השנייה מעונת 1938/1939 ועד עונת 1955/1956. בעונות 1946/1947, 1948/1949 הגיע לשמינית גמר הגביע הצרפתי והפסיד לקבוצות לה הבר ואראס בהתאמה.
בעונת 1950/1951 הגיע בפעם היחידה לגמר הגביע הצרפתי והפסיד לקבוצת שטרסבורג.
בעונת 1951/1952 הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת ניס.
בסוף עונת 1955/1956 עלה מהליגה השנייה לליגה הראשונה.
המועדון שיחק 5 שנים בליגה הראשונה מעונת 1956/1957 ועד עונת 1960/1961 שבסופה ירד לליגה השנייה.
המועדון שיחק לסירוגין בליגה השנייה ובליגה הראשונה מעונת 1961/1962 ועד עונת 1974/1975. בעונת 1963/1964 הגיע לחצי גמר הגביע והפסיד לקבוצת אולימפיק ליון.
בעונת 1964/1965 הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת סנט אטיין.
בעונת 1969/1970 הגיע לחצי גמר הגביע והפסיד לקבוצת נאנט.
בעונת 1974/1975 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת מץ.
בסוף העונה עלה מהליגה השנייה לליגה הראשונה.
בעונת 1979/1980 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת סושו.
בעונת 1981/1982 הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת בסטיה.
המועדון שיחק בליגה השנייה 10 שנים ברציפות מעונת 1982/1983 ועד עונת 1991/1992. בעונות 1989/1990, 1991/1992 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצות סנט אטיין ואולימפיק מרסיי בהתאמה.
בסוף עונת 1991/1992 עלה לליגה הראשונה ואחרי עונה אחת ירד לליגה השנייה.
בעונת 1993/1994 הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת נאנט.
המועדון שיחק לסירוגין בליגה השלישית ובליגה הרביעית מעונת 1994/1995 ועד עונת 2004/2005 שבסופה עלה מהליגה השלישית לליגה השנייה.
המועדון משחק ברציפות בליגה הראשונה מעונת 2006/2007. בעונת 2006/2007 הגיע לשמינית גמר הגביע הצרפתי והפסיד לקבוצת פריז סן-ז'רמן.
בעונות 2007/2008, 2010/2011 הגיע לרבע גמר גביע הליגה הצרפתית והפסיד לקבוצת פריז סן-ז'רמן.
בעונת 2011/2012 הגיע לרבע גמר הגביע הצרפתי והפסיד לקבוצת סטאד רן.
בסיום עונת 2013/2014 ירד המועדון לליגה הצרפתית השנייה לאחר שסיים במקום ה-19.
בתום עונת 2023/2024 בליגה הצרפתית השנייה ירדה לליגה השלישית.
ואלרי קזניטה אדמס היא אתלטית ניו זילנדית, פעמיים אלופה אולימפית (בייג'ינג 2008 ולונדון 2012) וארבע פעמים ברציפות אלופת העולם (אוסקה 2007, ברלין 2009, טגו 2011 ומוסקבה 2013), בהדיפת כדור ברזל.
זכייתה בבייג'ינג הביאה מדליית זהב אולימפית ראשונה באתלטיקה עבור ניו זילנד, לאחר זכייתו של ג'ון ווקר בריצת 1500 מטר במונטריאול 1976.
אדמס נולדה ברוטורואה שבניו זילנד לאם מטונגה (ליליקה נגאואמו) ולאב אנגלי לו 18 ילדים מחמש נשים שונות.
אחיה למחצה, סטיבן אדמס, הוא כדורסלן המשחק בקבוצת ממפיס גריזליס מליגת ה-NBA.
אחותה ליסה אדמס היא ספורטאית אלופה פאראלימפית בהדיפת כדור ברזל.
בשנים 1998–2010 היא התאמנה תחת הדרכתה של מטילת הכידון קירסטיין הלייר.
משנת 2010 היא מתאמנת בהדרכתו של מטיל הכידון ומאמן נבחרת צרפת בעבר, דידייה פופ.
בתחרויות האתלטיקה של משחקי חבר העמים שנערכו במנצ'סטר, אנגליה בשנת 2002 זכתה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל (17.45 מטר).
באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 סיימה במקום חמישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.65 מטר, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 18.77 מטר ועלתה מהמקום הרביעי.
באולימפיאדת אתונה סיימה במקום שמיני בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.56 מטר.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 18.79 מטר ועלתה מהמקום הרביעי, כל זאת לאחר שהתאוששה מניתוח להסרת התוספתן (אפנדקטומיה) שעברה מספר שבועות קודם לכן.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.62 מטר, אחרי נדזיה אוסטפצ'וק מבלארוס (20.51 מטר) ולפני נאדין קליינרט מגרמניה (19.07 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של משחקי חבר העמים שנערכו במלבורן, אוסטרליה בשנת 2006 זכתה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל (19.66 מטר).
באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכתה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.54 מטר, לפני אלופת העולם היוצאת נדזיה אוסטפצ'וק (20.48 מטר) ונאדין קליינרט מגרמניה (19.77 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בוולנסיה, ספרד במרץ 2008 זכתה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.19 מטר, לפני נדזיה אוסטפצ'וק 19.74 מטר.
באולימפיאדת בייג'ינג זכתה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אישי של 20.56 מטר (בניסיון הראשון), לפני נטליה חורוננקו-מיכנביץ' (20.28 מטר) ונדזיה אוסטפצ'וק (19.86 מטר) שתיהן מבלארוס.
בארבע ההדיפות הנוספות היא הצליחה להדוף מעבר ל-20 מטר, כשבניסיון החמישי היא הדפה למרחק 20.52 מטר.
לאחר שכל מתחרותיה סיימו להדוף וזכתה במדליית הזהב, היא ויתרה על ניסיון ההדיפה השישי.
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 הגנה על תוארה כשזכתה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.44 מטר, לפני קליינרט (20.20 מטר) וליז'יאאו גונג מסין (19.89 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בדוחא, קטר במרץ 2010 זכתה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אישי חדש של 20.49 מטר.
המדליה הוענקה לה לאחר שלילת המדליה מהמנצחת נדזיה אוסטפצ'וק לאחר שהורשעה באימרוץ.
בתחרויות האתלטיקה של דמשחקי חבר העמים שנערכו בדלהי, הודו באוקטובר אותה שנה הגנה על תוארה כשזכתה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל (20.47 מטר).
באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה פעם שלישית ברציפות כשזכתה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אישי ושיא תחרות חדש של 21.24 מטר, לפני נדזיה אוסטפצ'וק (20.05 מטר) וג'יליאן כמרנה-ויליאמס מארצות הברית (20.02 מטר).
באולימפיאדת לונדון קבעה תוצאה של 20.70 מטר, אחרי נדזיה אוסטפצ'וק (21.36 מטר) ולפני יבגניה קולודקו מרוסיה (20.48 מטר).
לאחר התחרות נשללה מדליית הזהב מאוסטפצ'וק לאחר שנמצא כי השתמשה בסטרואידים אנאבוליים ומדליית הזהב הוענקה לאדמס.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט 2013 זכתה בפעם הרביעית ברציפות במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.88 מטר, לפני כריסטינה שוואניץ מגרמניה (20.41 מטר) וגונג ליז'יאאו מסין (19.95 מטר).
באליפות העולם באולם שנערכה בפורטלנד, אורגון ארצות הברית במרץ 2016 זכתה אדמס במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.25 מטר, אחרי מישל קרטר מארצות הברית (20.21 מטר) ואנטיה מרטון מהונגריה (19.33 מטר).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו זכתה במדליית כסף בתוצאה של 20.42 מטר, אחרי מישל קרטר מארצות הברית (20.63 מטר) ולפני אניטה מרטון מהונגריה (19.87).
אדמס הייתה נשואה לברטראן וילי, זורק דיסקוס מקלדוניה החדשה, בשנים 2004–2010.
התחתנה עם גבריאל פרייס ב-2016. בתם הבכורה נולדה ב-2017.
ואלרי פיודורוביץ' ביקובסקי היה קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל בשלוש משימות במסגרת תוכנית סויוז.
ביקובסקי נולד בעיירה במחוז מוסקבה.
בשנת 1955 לאחר סיום בית הספר לטייסי קרב בחיל האוויר הסובייטי.
ביקובסקי התקבל ליחידה להכנת טייסי חלל כבר בסבב הראשון.
את טיסתו הראשונה ביצע ביקובסקי בחללית ווסטוק 5 בין 14 ביוני ל-19 ביוני 1963. הטיסה בוצעה לצד טיסה של חללית ווסטוק 6 ועל סיפונה הייתה ולנטינה טרשקובה.
טיסתו השנייה התקיימה בשנת 1976 ובה ביקובסקי היה מפקד צוות של חללית סויוז 22. בשנת 1978 הוא טס בחללית סויוז 31 יחד עם הקוסמונאוט המזרח גרמני זיגמונד יאן.
סויוז 31 התחברה לתחנת חלל סאליוט 6. ולאחר שהייה בחלל במשך 7 יממות, ביקובסקי חזר לכדור הארץ על סיפונה של חללית סויוז 29.
ביקובסקי היה בצוות קוסמונאוטים עד לשנת 1988 בה הוא פרש מהיחידה ומחיל האוויר.
בשנים 1965–1969 ביקובסקי היה בראש צוות קוסמונאוטים סובייטים שהתכוננו לטיסה לירח.
בשל התקלות בחללית ואי-יכולת להקדים את הצוות האמריקאי המשימה בוטלה.
בשנים 1988–1991 ביקובסקי התגורר בגרמניה המזרחית בה היה מנהל בית התרבות הסובייטי.
לביקובסקי היו שני בנים, טייסי קרב.
אחד מהם נהרג בתאונת מטוס בשנת 1985.
ואלסרטן היא תרופה ממשפחת חוסמי הקולטן לאנגיוטנסין II שנכנסה לשוק בסוף שנות ה-90 של המאה הקודמת.
היא טיפול קו ראשון ביתר לחץ דם ומשווקת בישראל בתכשירים המכילים את התרופה לבד או בשילוב עם הידרוכלורותיאזיד או אמלודיפין.
תרופה זאת נסבלת היטב עם מעט תופעות לוואי.
בדומה ללוסרטן, היא יכולה להיות אלטרנטיבה בחולים שמפתחים שיעול על רקע טיפול במעכבי ACE.
יתרונות נוספים של התרופה כוללים שילוב עם תרופות אחרות כהשפעה מיטיבה על מטופלים עם יתר לחץ דם ותופעות לוואי פחותות, ללא השפעה של יתר לחץ דם מתגבר לאחר הפסקתה.
ואלסרטן היא תרופה החוסמת את הקולטן לאנגיוטנסין II.
יש לה מידת קישור גבוהה לקולטן והיא חוסמת אותו ומובילה לשינויים במערכת כלי הדם והלב.
ואלסרטן גורמת להרחבת כלי דם ובכך מפחיתה את לחץ הדם.
ואלסרטן גם מונעת שחרור של אלדוספירון מבלוטת יותרת הכליה ובכך גם בעלת השפעה מיטיבה על אי ספיקת לב.
במחקרים הקליניים הראשונים של התרופה, התרופה נחקרה בטיפול ביתר לחץ דם ונמצאה יעילה בדומה ללוסרטן, אנלפריל, אמלודיפין והידרוכלורותיאזיד.
מחקרים קליניים נעשו על התרופה בשילוב עם הידרוכלורותיאזיד ונצפתה השפעה מיטיבה על הורדת לחץ הדם, במטופלים עם יתר לחץ דם שלא הצליחו להיות מאוזנים על ואלסרטן לבד או הידרוכלורותיאזיד לבד.
לאחר מספר שנים של השיווק התרופה, נעשו גם מחקרים ששילבו את התרופה יחד עם אמלודיפין, השפעה שנראתה מיטיבה על לחץ הדם ועם פחות תופעות לוואי של בצקות פריפריות בהשוואה למתן אמלודיפין ללא ואלסרטן.
מלבד הטיפול ביתר לחץ דם, ואלסרטן נחקרה גם בטיפול באי ספיקת לב במחקר ה-Val-HeFT ונראתה יעילה בהפחתת אשפוזים על רקע אי ספיקת לב וכמו כן נצפתה השפעה מיטיבה על תפקוד חדר שמאל של הלב.
מחקר ה-VALIANT (Valsartan in Acute Myocardial Infarction Trial) הראה על השפעה מיטיבה של התרופה במטופלים לאחר אוטם שריר הלב.
בחולי סוכרת שסובלים מנפרופתיה סוכרתית אלסרטן הראתה יעילות בהפחתת הפרשת חלבון בשתן ומיקרואלבומיניוריה.
לאחרונה אושר תכשיר חדש בארצות הברית, המשלב את התרופה ואלסרטן עם תרופה חדשה בשם סאקוביטריל לטיפול באי ספיקת לב.
התרופה ואלסרטן רשומה בישראל להתוויות הבאות:
שיפור שרידות לאחר אוטם שריר הלב
תופעות הלוואי העיקריות של התרופה כוללות:
תופעות לוואי על מערכת כלי הדם והלב: ירידה בלחץ הדם, תת-לחץ דם אורתוסטטי
תופעות לוואי של מערכת העצבים המרכזית: סחרחורות, עייפות, חולשה, כאבי ראש
הפרעה בתפקוד כלייתי - למרות שהתרופה יעילה בנפרופתיה סוכרתית היא עלולה להחמיר את התפקוד הכלייתי ולהעלות רמות של קריאטינין ואוראה בדם.
הפרעה בתפקוד כלייתי נצפתה במיוחד כאשר התרופה ניתנה ביחד עם תרופה ממשפחת מעכבי ACE.
ביולי 2018 פרסם משרד הבריאות אזהרה לציבור מפני שימוש בתרופה ואלסרטן המיוצרת על ידי דקסל לאחר שיצרן החומר הפעיל שינה את הרכבו והתגלה בו מרכיב אסור
ואלראבן ואן האל (בהולנדית: Walraven van Hall; 10 בפברואר 1906, אמסטרדם – 12 בפברואר 1945, הארלם) היה בנקאי וברוקר הולנדי, פעיל המחתרת ההולנדית בתקופת מלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם מהולנד שנרצח על ידי הגרמנים.
ב-2018 יצא סרט מבוסס על פעילותו בזמן המלחמה בשם "הבנקאי של המחתרת", הסרט בבימויו של ז'ורם לורסן, והיה מועמד לפרסים בקטגוריות שונות
ואן האל היה השלישי מבין עשרה ילדים במשפחת סוחרים ויזמים הולנדית ידועה ואמידה.
רבים מבני המשפחה השתייכו לצי הסוחר המלכותי ההולנדי, צי שהיה חלק מצי המלכותי של הולנד .
ואן האל שאף לקריירה בצי, אך בעיות ראייה סיכלו שאיפתו זו ובשנת 1929 שוחרר בכבוד מהצי.
הוא עבד שנה בוול סטריט ושב להולנד.
הוא נישא ונולדו לו שלושה ילדים.
באוגוסט 1940, לאחר כיבוש הולנד בידי הגרמנים מונה ואן האל לתפקיד בכיר בסניף בנק בזנדם שבצפון הולנד ובשנות המלחמה ישב בזנדם.
באותה תקופה החל לפעול בשורות המחתרת ההולנדית.
הוא היה בין הפעילים להקמתה של "קרן הימאים" (Zeemanspot) - קרן לתמיכה בבני משפחותיהם של יורדי ים הולנדיים שבעת הכיבוש שהו מחוץ להולנד וכעת נלחמו נגד מדינות הציר בשורות בעלות הברית.
בשנת 1942 היה ואן האל בין יוזמיה של קרן להצלת יהודים בהולנד - Nationaal Steun Fonds.
הוא היה אחראי לפעילות הקרן בחלקה המערבי של הולנד.
הקרן תמכה בכ-8,000 יהודים בשנים האחרונות של המלחמה.
ואן האל ושותפו ואן דר בוש (van den Bosch) נעו בכל רחבי המדינה בגיוס תרומות.
ואן האל שמר על מידור בין פעילי הקרן השונים ובין תחומי הפעילות השונים של הקרן - הכנסות והוצאות.
הוא ביקש תרומות מבעלי עסקים הולנדיים, כולל בנקים הולנדיים גדולים.
הוא הצליח ליצור שיטה לקבלת כספים מהבנקים בלי שכספים אלה יופיעו במאזניהם של הבנקים.
לבנקים נאמר שהממשלה הגולה של הולנד ערבה לכספים אלה.
בסוף 1943 היה ואן האל בין מייסדיה של "קבוצה J" - Vakgroep J - שתמכה בכספים ב-800–900 יהודים מסתתרים.
לשם הסוואת התרומות, ואן האל העניק איגרות חוב ישנות וחסרות ערך מימי האימפריה הרוסית תוך הבטחה שהמניות הללו יהיו שוות כסף בעיני הממשלה ההולנדית הגולה לאחר שחרורה של המדינה.
כך גם הוסוו מספרי התרומות וזהות התורמים.
בהמשך אף הצליח ואן האל לזייף איגרות חוב הולנדיות עדכניות בסכומי עתק, ובעזרתן מימן את שביתת פועלי הרכבות בסוף 1944.
בינואר 1945 נעצר ואן האל והוצא להורג ב-12 בפברואר 1945. בסך הכל נתפסו והוצאו להורג על ידי הגרמנים 85 אנשים שהיו מעורבים בפעילות הקרנות למען היהודים.
אחיו שהיה שותפו במימון המחתרת המשיך בפעולות עד סוף המלחמה.
לאחריה הוא הגיש דו"ח מפורט לממשלה ההולנדית על ההוצאות שארגונו הוציא בהלוואות, וביקש להשיב ללווים את כספם.
הממשלה ההולנדית פרסמה במהלך המלחמה שהיא תערוב ל-30 מיליון גילדן אך ואן האל הוציא כ-100 מיליון (כחצי-מיליארד אירו במונחי 2020), והממשלה ההולנדית השיבה את כל החוב.
יחד עם זאת, הם התנו את ההחזר בשמירה על סודיות המקרה מכיוון שמדובר בהונאה הלכה-למעשה שהערימה על המערכת הבנקאית ההולנדית מהמסד עד הטפחות, ופרסום עובדה זאת היה פוגע קשות בשיקום המערכת (והמדינה כולה) אחרי השחרור.
לכן ואן האל לא זכה להוקרה ממסדית עד ל-2010, עת הוקמה אנדרטה לזכרו מול הבנק המרכזי באמסטרדם.
בשנת 1978 הכיר יד ושם בוואלראבן ואן האל בתור חסיד אומות העולם.
בשנת 2010 הוקמה אנדרטה לזכרו אל מול בנק הולנד.
בשנת 2018 הפיקה נטפליקס את סרט הדרמה The Resistance Banker אשר מתאר את פועלו ותרומתו בהולנד של מלחמת העולם השנייה.
וָאלְפּוֹבוֹ (בקרואטית: Valpovo) היא עיירה ורשות מקומית במזרח קרואטיה, השוכנת 25 קילומטרים צפונית מערבית לאוסייק וסמוכה לנהר דראווה.
קיימת עדויות ארכאולוגיות לקיומו של יישוב הסמוך לעיירה המודרנית, אשר תוארכו לתקופת הקיסרות הרומית.
התיעוד הראשון בכתובים ליישוב בשם ולפובו הוא משנת 1332 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה.
ב-1543 נכבש היישוב על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עבר היישוב לחזקת ממלכת הבסבורג.
בהמשך, נכלל בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה עבר לחזקת ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים.
בהמשך, הועבר אזור ואלפובו לחזקת ממשלת בובות של מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה.
לאחר המלחמה נכללה ואלפובו בשטחי יוגוסלביה.
בין 1991 ל-1995, במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה הפך האזור לזירת קרב.
לאחר סיום המלחמה, נכללה ואלפובו בשטחי קרואטיה.
קהילה יהודית אשכנזית מתועדת בעיירה ממחצית המאה ה-19. ב-1860 נוסד בית העלמין וב-1898 הוקם בית הכנסת.
ב-1921 מנתה הקהילה 205 נפשות שהיוו 5.5 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
מבחינה הלכתית נמסכה קהילת ואלפובו על רבני אוסייק.
ב-1931 נמנו בוואלפובו 157 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 140 נפשות.
יהודי ואלפובו נעצרו וגורשו ל-מחנות ריכוז: טניה, ג'קובו, ובהמשך לסטארה גרדישקה וליאסנובאץ.
בית הכנסת הוחרב ולאחר המלחמה לא חודשה הקהילה.
שרידי בית העלמין עדיין מצויים במקום.
ואלר ז'רמן הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת מקארתור מליגת העל האוסטרלית.
בצעירותו עבר ז'רמן במספר מחלקות נוער, עד שהגיע למחלקת הנוער של מונקו בשנת 2005. בעונת החל ז'רמן לשחק במונקו II, קבוצת המילואים של המועדון.
הוא ערך 29 הופעות והבקיע 13 שערים.
ב-1 במאי 2011 ערך ז'רמן את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-72 בתיקו 1-1 נגד סנט אטיין במסגרת המחזור ה-33 בליגת העל הצרפתית.
הוא ערך בעונה זו, שהסתיימה בירידת המועדון לליגת המשנה הצרפתית.
החל מעונת הפך ז'רמן לשחקן הרכב קבוע בקבוצה.
ב-15 באוגוסט 2011 הבקיע ז'רמן את שער הבכורה שלו במועדון, שער בתוספת הזמן של המחצית השנייה בהפסד 1–2 לסטאד ריימס במסגרת המחזור השלישי בליגה.
ז'רמן ערך 34 הופעות ליגה והבקיע 8 שערים בעונה זו, והוסיף 35 הופעות ליגה ו-14 שערים בעונה העוקבת, שבסיומה שבה מונקו לליגת העל הצרפתית.
ב-23 ביולי 2013 חתם ז'רמן על חוזה חדש ל-4 שנים במועדון.
ב-16 בינואר 2014 הבקיע ז'רמן את שער הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, שער בדקה ה-41 בניצחון 0–2 על אולימפיק מרסיי במסגרת המחזור ה-22 בליגה.
הוא ערך 23 הופעות ליגה בעונת , בה סיימה מונקו במקום השני בליגה, והבקיע 5 שערים.
בעונת איבד ז'רמן את מעמדו במועדון וערך 29 הופעות ליגה, 20 מהן כשחקן מחליף.
הוא הבקיע 4 שערים בלבד, כשמונקו מסיימת במקום השלישי בליגה.
ב-1 באוקטובר 2014 ערך ז'רמן את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשנכנס כמחליף בדקה ה-80 בתיקו 0-0 נגד זניט סנקט פטרבורג במסגרת המחזור השני בשלב הבתים לעונת 2014/2015. הוא הוסיף הופעה בשלב הבתים נגד בנפיקה ליסבון והופעה נוספת בשלב רבע הגמר נגד יובנטוס, בו הודחה מונקו.
בחודש יולי 2015 הושאל ז'רמן לניס מליגת העל הצרפתית למשך עונה אחת.
ב-8 באוגוסט 2015 ערך ז'רמן את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–2 לקבוצת האם שלו, מונקו, במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ז'רמן הבקיע בדקה השביעית את שער היתרון לזכות ניס.
הוא שיחק בכל 38 משחקי הליגה של ניס, ב-36 מהם בהרכב הפותח, והבקיע 14 שערים.
לקראת עונת חזר ז'רמן למונקו, והתחיל את העונה כשחקן הרכב.
בתחילת העונה עזר ז'רמן לקבוצתו להעפיל לליגת האלופות לעונת 2016/2017 לאחר משחקי מוקדמות נגד פנרבחצ'ה ונגד ויאריאל.
בהמשך העונה איבד שוב את מקומו בהרכב לטובת קיליאן אמבפה.
ב-27 ביולי ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 2–4 על אוסטנדה בו כבש שלושער במסגרת סיבוב המוקדמות השלישי בבליגה האירופית.
ב-31 באוגוסט 2021 חתם ז'רמן במונפלייה.
ב-6 באפריל 2024 חתם במקארתור מליגת העל האוסטרלית.
ואלקירי – ההתנגדות הגרמנית להיטלר הוא ספר שכתב דני אורבך, בו נסקרים מאמצי התנגדות בולטים של גורמים שונים בגרמניה בתקופה שלפני ובמהלך השלטון הנאצי.
הספר מציג לפרטים סוגיות מרכזיות במהלכי ההתנגדות הפנים-משטריים להיטלר, בדגש על האישים הבכירים בשורות המשטר ומחוצה לו אשר עמדו בראשה.
בין הסוגיות הנידונות ניתן למנות את תנועת הוורד הלבן, ניסיון ההתנקשות של גאורג אלזר וקשר העשרים ביולי.
הספר יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים בשתי מהדורות, בשנים 2009 ו-2016. מעבר להצגת הרצף ההיסטורי בעת ניסיונות ההפיכה הגרמניים, בספר מנותחת המגמה הכללית של חתרנות ומהפכנות, תוך קישור למהפכות ושינויים גדולים בחברה של ימינו – כדוגמת האביב הערבי.
מגמה מעניינת נוספת הנבחנת בספר היא הרקע של המהפכנים – כך למשל, מתאר אורבך כיצד רבים מהמהפכנים הגרמנים היו דווקא אנשי צבא שהובילו את גרמניה לניצחון בראשית המלחמה.
רקע היסטורי ויצירת האופוזיציה החדשה
בשלושת הפרקים הראשונים מתואר המצב בגרמניה טרם מלחמת העולם השנייה, בדגש על היווצרות תנועת ההתנגדות.
הספר מתחיל בפרק של רקע היסטורי למאורעות ההתנגדות.
פרק זה סוקר את האירועים המרכזיים שהתרחשו באירופה כולה החל מסוף מלחמת העולם הראשונה, בדגש על שנות השלושים בהן עלו הנאצים לשלטון וביססו אותו.
בפרק מדובר על המהלכים שביצע היטלר על מנת להרחיב את שלטונו ולהתכונן לקראת מלחמה, בדגש על מיגור גורמי אופוזיציה.
מדובר גם על יחסי החוץ של גרמניה עם מדינות אירופה, בדוגמת בריטניה וצרפת, תוך שימת דגש על כישלונן של מדינות אירופה במניעת התפשטות הנאציזם והתגשמות השאיפות הגרמניות.
תהליכים אלו מביאים ליצירתה של האופוזיציה להיטלר, בה חברים מספר גורמים גרמנים בכירים מאוד.
בפרק השלישי מתואר ניסיון הפיכה משנת 1938, אשר נחשב לניסיון ההפיכה המשמעותי הראשון של התנועה הממוסדת.
במהלך ניסיון זה, מגויסים מספר גורמים בצבא הגרמני, אשר מסכימים לפעול אם הניסיון של היטלר לספח את חבל הסודטים ייכשל.
מהלך זה לא יוצא לפועל, שכן מדינות אירופה לא מונעות את הסיפוח.
מדובר באחד מניסיונות ההפיכה בעלי הסיכוי הגדול ביותר לצאת אל הפועל ולהצליח, שכן יחידות צבא רבות נתנו את ערבונן לפעולה.
הפרק הרביעי בספר מוקדש לסיפורו של גאורג אלזר, מתנקש בודד שניסה לשים קץ לחייו של היטלר בשנת 1939, חודשים ספורים לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה.
מתואר בהרחבה סיפורו של אלזר, גרמני פשוט, אשר תכנן לפרטי פרטים במשך למעלה משנה ניסיון התנקשות פרטי בהיטלר, תוך הכנת תוכנית דקדקנית.
אלזר תכנן לפוצץ את היטלר ומספר בכירים נאצים נוספים בבית הבירה במינכן, בו נאם היטלר אחת לשנה נאום לכלל האומה.
הניסיון כשל ואלזר פספס את היטלר במספר דקות, שכן זה החליט לקצר את נאומו ברגע האחרון.
אלזר נתפס בשעה שניסה לברוח בגבול המדינה.
בפרקים הבאים מתוארת ההתנגדות במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאורך כל התיאורים הללו, שם אורבך דגש על שתי גישות מנוגדות של גנרלים גרמנים מהבכירים ביותר: בעוד שהם מבצעים את מרב המאמצים להילחם עבור מדינתם ולקדם את האינטרסים של השלטון, הם רוקמים בסתר ניסיון הפיכה צבאי נגדו.
בתחילה מתואר קשר שנוצר עם גנרלים מהחזית המערבית, בה מחכים להחלטה שגויה של היטלר בניסיונות הכיבוש של צרפת כדי לפעול ולהפיל את השלטון.
אך היטלר זוכה להצלחה בגזרה זו, ומהלכים אלו לא יוצאים לפועל.
בהמשך, לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות, מתוארים מספר ניסיונות שכנוע של גנרלים מחזית זו לפעול.
גם כאן מגמות אלו נשארות על הנייר בלבד – שכן בתחילה זוכים הגרמנים להצלחה אדירה בחזית המזרחית.
מתוארים גם ניסיונות שכנוע של גנרלים מהחזית באפריקה לתמוך בהפיכה.
בשלב מתקדם של המלחמה, בשנים 1942–1943, נוסדת קבוצת הוורד הלבן – קבוצת חמישה סטודנטים מברלין, בהנהגת סופי שול ואחיה הנס שול, אשר הובילה ניסיונות מהפכניים בקרב סטודנטים ואזרחים בעורף הגרמני.
הקבוצה פרסמה שישה עלונים אותה ניסחה, ובהם קריאה להתפכחות של העם הגרמני מהעול של הנאצים.
לבסוף, הקבוצה נתפסה בידי הגסטאפו, וחבריה הוצאו להורג במהלך שנת 1943.
בפרק העשירי מסופר לפרטים סיפורו של קלאוס שנק פון שטאופנברג, רוזן גרמני שהיה מראשי תנועת ההתנגדות והוביל את מהלך קשר העשרים ביולי.
מסופרים פרטי הביוגרפיה של שטאופנברג, בדגש על השינוי שחל בו לאחר עליית היטלר לשלטון והמקורות לשינוי בתפישה.
בפרקים ה-11 וה-12 בספר, מתוארות ההכנות לקראת ניסיון התנקשות ממשי של התנועה כנגד היטלר ובכירים נאצים נוספים.
מתוארות מספר הזדמנויות כושלות אותן תכננו שטאופנברג וחבריו במהלך השנים 1943–1944. לבסוף, מתואר לפרטים הניסיון לפוצץ את היטלר ובכיריו במאורת הזאב ב-20 ביולי 1944.
בפרק ה-14 מתוארת הגישה אל תנועת ההתנגדות הגרמנית לאורך השנים שלאחר נפילתה, בגרמניה (המזרחית והמערבית) ומחוצה לה.
מתוארות מספר דילמות ערכיות, ביניהן השאלה האם זה מוסרי לרצוח את מנהיגי השלטון הנאצי, הנידונה בהרחבה גם בפרק ה-15 בספר.
ואלרי אפללו (בשוודית: Valerie Aflalo; נולדה ב-7 באוקטובר 1976) היא דוגמנית שוודית.
אפללו נולדה במאלמה לאם שוודית ואב צרפתי ולה שתי אחיות צעירות, מגיל צעיר התעניינה בתחום האופנה.
בגיל שמונה עשרה החלה לדגמן ועבדה בין היתר עבור ויויאן וסטווד.
ב-2000 היא נבחרה למיס שוודיה 2000 בתחרות שנערכה בסטוקהולם.
היא ייצגה את שוודיה בתחרות מיס תבל 2000.
באותה שנה השתתפה בתוכנית "Fångarna på fortet", משחק טלוויזיה בו ידוענים מתחרים ביניהם באתגרים שונים.
לאחר זכייתה המשיכה לעסוק בדוגמנות והופיעה במספר קטלוגים.
ב-2001 התארחה בתוכנית "Fråga Olle" העוסקת בזוגיות.
היא הגישה ברדיו את התוכנית "NRJ In The Morning".
היא למדה עיצוב אופנה במאלמה ועבדה בפריז אצל המעצב "Renato Nucci".
מ-2005 היא מחזיקה את המותג "Valerie", לעיצוביה ישנם מראה ייחודי המשלבים סגנון שוודי עם סגנון צרפתי.
השחקנית מאלין אקרמן לבשה שמלה שלה בבכורה של הסרט 27 שמלות.
"ואלס להגנת הצומח" הוא שיר שכתבה והלחינה נעמי שמר, וידוע בביצועה של להקת הנח"ל משנת 1967.
את השיר ביצע לראשונה ההרכב "האחיות שמר" שהקימה נעמי שמר.
ההרכב, שכלל את דליה אורן, רותי ביקל, דינה גולן ואמנה כהן, ביצע משירי שמר אך לא זכה להצלחה.
השיר התפרסם בשנת 1967, כשנכלל בתוכנית "הנח"לאים באים, הנח"לאים באים" של להקת הנח"ל.
בתוכנית זו בוצע שיר נוסף שכתבה נעמי שמר, "אילו ציפורים".
בין חברי הלהקה בתוכנית זו: שולה חן, ששי קשת, שלום חנוך, מוטי פליישר ואלי מגן.
לימים סיפרה נעמי שמר כי כתבה את השיר על הפער בין הדגש על שמירת הצומח לבין ההזנחה של ההגנה על נשים העלולות להיות חשופות להטרדות מיניות.
השיר מוצג מנקודת מבט של נערה צעירה או אישה המספרת על כך שישנו חוק להגנת פרחי וחיות הבר, אך אין טיפול מספק כנגד נשים המוטרדות מינית, כפי שנחוו הדברים בתקופה שנכתב השיר.
בין האמנים אשר ביצעו גרסת כיסוי לשיר נמנים גידי גוב ומזי כהן, הופה היי וחני נחמיאס, צילה דגן ובני אמדורסקי, שולה חן, מלי ברונשטיין, ניר פרידמן, הגרובטרון, ג'יין בורדו ואיה זהבי פייגלין (במסגרת אלבום "צו השעה"), דב גליקמן (כשיר פתיחה לסדרה "שאול") ורוני דלומי.
הוואלס במי מינור הוא ואלס לפסנתר מאת פרדריק שופן.
הוא הולחן בסביבות 1830 ופורסם במאי 1851.
זה היה הוואלס הראשון של שופן אשר פורסם לאחר מותו ולא קיבל מספר אופוס.
בביצוע טיפוסי, הוואלס נמשך קצת פחות משלוש דקות.
ה-"C" נמצא ב-E מז'ור עם אפנון זמני למין G- חד.
ואלרי יוריוביץ' בונדר (באוקראינית: Валерій Юрійович Бондар; נולד ב-27 בפברואר 1999 בחרקוב שבאוקראינה) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת שחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית ובנבחרת אוקראינה.
בונדר גדל במחלקת הנוער של שחטאר דונצק.
ב-4 במאי 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 5-0 על לבוב במסגרת המחזור החמישי בליגת העל האוקראינית לעונת .
ב-11 בנובמבר 2020 ערך בונדר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוקראינה, בהפסד 2-0 לנבחרת פולין במשחק ידידות.
ואלראם השני, רוזן נסאו , היה רוזן נסאו והוא האב הקדמון של הענף הוולרמיאני של בית נסאו.
ואלראם היה בנם השני של היינריך השני, רוזן נסאו ומטילדה מחלרה וזוטפן, בתם הצעירה של אוטו הראשון, רוזן חלרה וריכרדיס מבוואריה (בעצמה בתו של אוטו הראשון, דוכס בוואריה מבית ויטלסבאך).
ואלראם מוזכר לראשונה באמנה מיום 20 ביולי 1245.
ואלראם ירש את אביו לפני 1251, יחד עם אחיו אוטו הראשון.
הם קיבלו הרשאות עיירה עבור הרבורן מהמלך הגרמני וילם בשנת 1251.
ואלראם ואוטו חילקו את הרוזנות שלהם ב-16 בדצמבר 1255 עם נהר לאהן כגבול.
הסכם החלוקה ידוע כיום בשם Prima divisio.
האזור שמדרום ללאהן: הלורדויות ויסבאדן, אידשטיין, האמטר ויילבורג (עם הוורהולץ) ובליידנשטט, הוקצו לוואלראם.
טירת נסאו ותלויות (Dreiherrische), ה-Ämter Miehlen ו-Schönau (מנזר Schönau ליד Strüth über Nastätten) וכן ה-Vierherrengericht, טירת לורנבורג, אסטראו (שהייתה בבעלות משותפת עם הרוזנים של דיאץ) והפייף בהסן נותרו בבעלות משותפת.מאוחר יותר, אולי זמן קצר לאחר סיום הסכם החלוקה, הביע ואלראם חוסר שביעות רצון מחלק מהוראות האמנה וקרא עליהם תיגר.
לא ידוע אם כבר פעל בהשפעת מחלת הנפש ממנה סבל.
מה שבטוח הוא שבהתקפת אי שפיות הוא שרף את העותק שלו של חוזה החלוקה.
ואלראם היה הופמרשל וגהיימראט של רודולף הראשון, מלך גרמניה.
ואלראם איבד כמה ערים, כולל נידרלהנשטיין, פפנהופן וואלנדר, לארכיבישוף של טריר.
הוא גם המשיך את פיוד דרנבאכר נגד הסן.
הוא מת - לכאורה מהפרעה נפשית - ב-24 בינואר 1276. ירש אותו בנו אדולף.
ואלראם התחתן לפני 1250 עם אדלהייד מקצנלנבוגן, בתו של דיתר הרביעי, רוזן קצנלנבוגן והילדגונדה.
ריכרדיס (נפטרה ב-28 ביולי 1311), הייתה נזירה במנזר סנט קלרה במיינץ ואחר כך במנזר קלנטל שליד ויסבאדן.
אימגינה (מתה לפני 1276), אולי נישאה לפרידריך מליכטנברג.
וַאלַנְסֶה היא גבינה המיוצרת במחוז ברי (Berry) שבמרכז צרפת.
שמו נגזר מהעיירה ואלנסה במחוז אנדר.
הגבינה בולטת בצורתה כפירמידה קטומה.
ואלנסה היא גבינת חלב עיזים לא מפוסטרת במשקל 200–250 גרם ובסביבות 7 ס"מ בגובה.
הצבע הכחול-אפור הכפרי שלה נוצר על ידי התבניות הטבעיות היוצרות את קליפתה, ואז מוכהה באבק של פחם.
לגבינה הצעירה טעם לימוני רענן, והתיישנות נותנת לה טעם אגוזי האופייני לגבינות עיזים.
הגבינה קיבלה הסמכה של כינוי מקור מבוקר (AOC) בשנת 1998 והפכה את ואלנסה לאזור הראשון שהשיג מעמד AOC הן לגבינה והן ליין שלה.
מחוז ברי היה ביתם של גבינות רבות במשך מאות שנים, וייצר בין היתר את הסל-סור-שר, קרוטן דה שביניול ואת גבינת פוליני-סן פייר.
סיפור אפוקריפי (מפוקפק) אחד מספר כי נפוליאון שחזר ממסעותיו ההרסניים במצרים עצר בטירה בוואלנסה.
הגבינה הפירמידלית המקומית שלהם עוררה בקיסר ככל הנראה זיכרונות לא נעימים, כיוון שלטענתו חתך את החלק העליון בזעם עם חרבו והשאיר את הצורה הקטומה ששרדה עד היום.
מסננים את הגבן (הגבינה המוקרשת) ומניחים בתבנית.
לאחר שמוציאים מהתבנית מכסים אותה באבק פחם ומשאירים אותה להבשיל בחדר לח ומאוורר.
ההבשלה נמשכת שלושה שבועות שבמהלכם נוצר העובש החיצוני האופייני והפאטה המרכזי (תוך הגבינה) שבהתחלה מתפוררת, ולאחר מכן מתרככת.
הגבינה זמינה בין מרץ לדצמבר, עם שיא ייצור בין אפריל לאוגוסט.
כתב היד כולל עשרים וארבע תיבות שבסופן סימן חזרה , ולכן הן מנוגנות פעמיים.
ביצוע הוואלס אורך כדקה, משך שאינו אופייני לוואלסים של שופן.
הוואלס כתוב בסולם לה מינור, במשקל שלושה רבעים, וכתב היד המקורי כולל אצבוע.
הדינמיקה של הוואלס יוצאת דופן וכוללת פורטסיסימו כבר בפתיחה ("פורטה משולש" המסומן כ-), עוד לפני שהנושא מופיע.
האווירה של הוואלס תוארה על ידי הפסנתרן לאנג לאנג כמזכירה את החורף באזורים הכפריים של פולין.
כתב היד של היצירה, שגודלו 13 על 10 סנטימטרים, התגלה על ידי צוות המוזיאון בשנת 2019. הוא התגלה במהלך קטלוג עזבונו של ארתור סץ, שרכש אותו מאשתו של הפסנתרן החובב והמנהל לשעבר של בית הספר לעיצוב פנים בניו יורק - אוגוסטוס שריל וויטון ג'וניור.
היצירה כתובה בדיו סת"ם חום על נייר ארוג עשוי במכונה, שמאופיין בצבעו הצהוב יותר ובעוביו העבה בהשוואה לדפי תווים מאוחרים.
הדיו וסוג הדף תואמים את הדפים ואת הדיו ששופן השתמש בהם.
גוון הדף מתאים לזה שהשתמש בו בשנותיו הראשונות בפריז, בניגוד לדפים בעלי הגוון הירקרק שהשתמש בהם בזמן שהתגורר בוורשה.
כתב היד תואם לזה של שופן, מה שמתבטא בין היתר בצורת המפתחות האופיינית לשופן, אם כי חברו ג'וליאן פונטנה צייר את המפתחות באופן דומה, מה שהוביל בעבר לבלבול מסוים בין כתבי היד שלהם.
גם גודלה הקטן של המילה "Valse" הכתובה למעלה אופייני לשופן.
בשלבי האימות נבדקו מספר תאוריות לגבי היוצר, כמו האפשרות ששופן העתיק ואלס של מישהו אחר, או שנכתב על ידי תלמיד של שופן, אך תאוריות אלה נזנחו כלא הגיוניות.
מנהל מכון פרידריק שופן ציין את "הסגנון המבריק" האופייני לכתיבתו של שופן במחצית הראשונה של שנות ה-30, וטען שהניקיון של כתב היד מעיד על כך שבניגוד לתאוריה שהועלתה, הוואלס ככל הנראה לא נכתב יחד עם תלמיד במהלך שיעור.
הוא טוען שסביר יותר שכתב היד היה סקיצה של רעיון מוזיקלי ששופן חשב עליו, ולא יצירה שלמה.
מהסיבה הזו הוא אינו מאמין שיש לכלול את הוואלס בקובץ הוואלסים של שופן כוואלס ה-20 שכתב.
עם זאת, הוא כן מקבל את התאוריה שמשייכת את הוואלס לשופן, בהתייחס לסימני ההיכר שלו ולסגנון הכתיבה המתבטא בקישוטים, בשימוש בסולמות כרומטיים, במרווחים ובליווי.
ב-8 בנובמבר 2024 פרסמה דויטשה גרמופון הקלטה מסחרית של הוואלס כסינגל בביצוע לאנג לאנג.
ב-5 בנובמבר 2024 פרסמה וורנר קלאסיקס אלבום דיגיטלי שמקבץ מספר מזורקות של שופן ואת הוואלס, בביצוע פיוטר אנדרשבסקי .
ואלס וינאי הוא ריקוד סלוני מהמחצית השנייה של המאה ה-18, המאופיין בהרבה סיבובים מהירים ללא הרף על הרחבה, בין אם בכיוון השעון (הטבעי) ובין אם נגד כיוון השעון (ההפכי).
בריקוד קיימים גם מספר שלבי שינוי לא סיבוביים, שבהם הרקדנים משנים את כיוון הסיבוב.
הריקוד מאופיין במוזיקה עם 180 פעימות לדקה, אם כי קיימת גרסה איטית יותר, של 90 פעימות לדקה עם קצב של שלושה רבעים מהיר.
לוואלס הווינאי יש שתי גרסאות מוכרות:
הגרסה הבין-לאומית: ריקוד סגור, מוגבל לפניות טבעיות והפוכות, שינויי שלבים סגורים ופתוחים, פלקרלים , קונטרה צ'ק, הנעה מהירה משמאל, וסיבובי ציר בקצב קאנטר .
עם זאת, הגרסה בתחרויות של מועצת המחול העולמית לא כוללת סיבובי ציר בקצב קאנטר.
הגרסה האמריקאית: ריקוד חופשי יותר מהגרסה הבין-לאומית, גם בעמדות הריקוד וגם בכוריאוגרפיה שלו.
ואלרי איוונוביץ' ז'ורבליוב היה אלוף לטביה בשחמט שזכה שלוש פעמים באליפות לטביה.
הוא החזיק בתואר של אמן בין-לאומי (IM).
ז'ורבליוב זכה באליפות לטביה בשנים 1980, 1992 ו-1994. בשנת 1968 חלק את המקום הראשון עם יאניס קלובאנס אך הפסיד בדו-קרב על המקום הראשון, וסיים פעמיים במקום השני (1984, 1988).
בשנת 1967 זכה ז'ורבליוב באליפות "דינמו" בסוצ'י והגיע למקום השמיני באליפות השחמט ה-35 של ברית המועצות שנערכה בחרקוב.
בשנות השבעים התגורר ז'ורבליוב בקלינינגרד.
בשנת 1972 חלק את המקום הראשון באליפות הצבא הסובייטי עם סמיון פורמן, באליפות הכוחות המזוינים (עם יאניס קלובאנס), ובשנת 1977 זכה באליפות רוסיה בשחמט בוולגוגרד (חלק את המקום הראשון עם לב פסחיס).
בשנת 1977 השתתף בתחרות לזכר מיכאיל צ'יגורין בסוצ'י.
הוא שיחק בנבחרת לטביה באליפות ברית המועצות בשחמט לקבוצות בשנים 1962 ו-1969, ועבור הקבוצה הלטבית "מועדון השחמט של ריגה" בגביע ברית המועצות לקבוצות שחמט בשנת 1990.
הוא שיחק בנבחרת לטביה באולימפיאדות השחמט:
בשנת 1994, בלוח המילואים הראשון באולימפיאדת השחמט ה-31 במוסקבה (+2 −1 =2).
ז'ורבליוב שיחק עבור לטביה באליפות אירופה בשחמט לקבוצות:
בשנותיו האחרונות התגורר ליד רזקנה ועדיין השתתף בתחרויות קבוצות לטביות.
אלכסיי שירוב – ואלרי איוונוביץ' ז'ורבליוב 1983
אלכסיי שירוב – ואלרי איוונוביץ' ז'ורבליוב, יוטיוב
אלכסיי שירוב – ואלרי איוונוביץ' ז'ורבליוב 1986
ואלס אופוס 69 היא יצירה שהלחין פרדריק שופן.
הראשון בלה במול מז'ור הולחן ב־1835 ופורסם 20 שנה אחר כך, לאחר מות המלחין, בעוד שהשני, בסי מינור הולחן ב־1829 כשהיה שופן בן 19, ופורסם ב־1852.
ואלס מס' 1 בלה במול מז'ור
ואלס מס' 1 בלה במול מז'ור הולחן ב־1835 ופורסם לאור 20 שנה לאחר מכן.
הואלס מכונה "ואלס הפרידה", והוא הוקדש בהתחלה למריה וודז'ינסקי, ארוסתו לשעבר של שופן.
שופן ומריה נפגשו לראשונה זמן קצר לאחר שחזר לפולין אחרי גלות ממושכת והציע לה נישואין, אז הייתה בת 17. האירוסים לא צלחו משום שהוריה התנגדו לקשר עקב מצבו הבריאותי הירוד, והפרידה הייתה כואבת במיוחד עבור שופן והשפיעה עליו נפשית.
ואלס מס' 2 בסי מינור
ואלס מס' 2 בסי מינור הולחן בשנת 1829 כשהיה שופן בן 19. יצירה זו יצאה לאור במקור יחד עם ואלס אופ' 70 מס' 2 בפה מינור.
ואלנס תסלוניקוס היה חומסן שלטון רומי שפעל באכאיה בתקופת שלטונו של הקיסר הרומי גליאנוס.
הוא הוכרז כקיסר על ידי חייליו בשנת 261, במהלך תקופת הטלטלה הפוליטית והצבאית המכונה "משבר המאה ה-3".
המרד הקצר של ואלנס התרחש בזמן שגליאנוס התמודד עם סדרה של מרידות בו-זמנית ברחבי האימפריה הרומית, בעקבות נפילתו של אביו, הקיסר ולריאנוס, בשבי המלך הפרסי שאפור הראשון.
כמעט כל המידע על ואלנס מגיע ממקורות ספרותיים מאוחרים יותר, המספקים תיאורים מקוטעים ולא ודאיים.
על פי ה"היסטוריה אוגוסטה", הוא שימש כמושל אכאיה בדרגת פרוקונסול והיה מטרה לכוחות הנאמנים לחומסן השלטון המזרחי מקריאנוס האב, שביקש להבטיח את קו התקדמותו מערבה.
כאשר נשלח המצביא פיסו לחסלו, חייליו של ואלנס עצמו פנו נגד פיסו והרגו אותו.
זמן קצר לאחר מכן, ואלנס עצמו נרצח על ידי חייליו מסיבות לא ידועות.
שלטונו הקצר ממחיש את חוסר היציבות של השלטון האימפריאלי במהלך שנות ה-60 של המאה ה-3, כאשר מפקדים רבים הועלו על ידי חייליהם והודחו במהירות.
ואלנס תסלוניקוס הוא דמות הידועה בעיקר ממקורות מאוחרים.
ה"היסטוריה אוגוסטה" מציעה את התיאור הנרטיבי היחיד, אם כי היא נחשבת באופן נרחב על ידי היסטוריונים כבלתי אמינה לתקופה זו.
קטעים נוספים מופיעים ב"תקציר ההיסטוריה" של יואנס זונאראס.
ואלנס מוזכר בשמו רק ב"היסטוריה אוגוסטה", בין "שלושים הטיראנים".
על פי ויקטור דורוי, נראה כי אדם בשם ואלנס, "שהפך מאוחר יותר לקיסר לזמן קצר", הסיר את המצור הגותי על סלוניקי בשנת 254, כפי שהוצע על ידי אמיאנוס מרקלינוס, שמכנה את ואלנס בתואר "תסלוניקוס", כאיש שהשתלט על מקדוניה, התבצר בתסלוניקה ועשה אותה בירתו.
בתחילת המאה ה-3, גבולה המזרחי של האימפריה הרומית היה נתון ללחץ מחודש עם עליית האימפריה הסאסאנית, שהוקמה על ידי ארדשיר הראשון, לאחר קריסתה של השושלת הארסאקידית שליטת האימפריה הפרתית.
הסאסאנים הקימו מחדש מדינה פרסית חזקה שבמרכזה מסופוטמיה ואיראן.
מסעותיו של ארדשיר נגד מעוזים רומיים בין השנים 237–240 נמשכו על ידי בנו, מלך פרס שאפור הראשון, שניצחונותיו הביאו במהרה את שתי האימפריה הסאסאנית והאימפריה הרומית לסכסוך גלוי.
בשנת 260, שאפור ניצח ושבה את הקיסר הרומי ולריאנוס באדסה שבמסופוטמיה הרומית.
בנו של ולריאנוס, גליאנוס, ששלט עמו במשותף, מצא את עצמו לפתע כשליט יחיד של אימפריה מפוצלת.
כאשר גליאנוס נאלץ להגן על הפרובינקיות המערביות מפני פלישות גרמאניות, השליטה האימפריאלית במזרח קרסה.
אובדן ולריאנוס יצר ואקום פוליטי ברחבי פרובינקיות הספר, שם צבאות ומושלים נותרו להתמודד לבדם עם פלישות ואי שקט פנימי.
מהומה זו אפשרה את הופעתם של אנשי צבא תקיפים, שביקשו לשמור על הסדר בתוך המשבר של האימפריה.
ההיסטוריון יעקב בורקהרדט מתאר תקופה זו כתקופה של "בלבול מוחלט", כאשר הסמכות עברה מרומא למחנות הפרובינקיאליים של לגיונות הספר.
לנוכח פלישות ומרידות פנימיות, מפקדים מקומיים נטלו לעצמם תארים אימפריאליים כאמצעי הגנה ולא כמרד גלוי.
ללא ולריאנוס במזרח, אוכלוסיות הספר והלגיונות שלהן חשו פגיעים ובחרו בקיסרים שלהם כדי להבטיח שיהיו להם מנהיגים כנגד איומים זרים.
לאחר שבייתו של ולריאנוס, לגיונות פאנוניה זנחו את נאמנותם לגליאנוס והכריזו על אינגנאוס, מפקדם הצבאי, כקיסר.
לאחר שגליאנוס דיכא את המרד הזה וחזר לאיטליה כדי להתמודד עם הפלישה האלמאנית, מצביא רומאי אחר בפאנוניה, רגליאנוס, ניסה לתפוס את כס הקיסרות.
בינתיים, בסוריה, מקריאנוס, אחד מקציניו של ולריאנוס האחראים על האוצר, ניצל את המצב, זכה בתמיכתו של מפקד צבאי מרכזי, בליסטה, ותבע את כס הקיסרות עבור שני בניו, מקריאנוס הצעיר וקוויאטוס.
בשנת 261, לאחר שהבטיחו את השליטה במצרים, סוריה ואסיה הקטנה, החליטו מקריאנוס האב ומקריאנוס הבן לנסוע מערבה לאיטליה כדי להתעמת עם גליאנוס ולהדיח אותו מהשלטון.
אלא שמושלי הפרובינקיות הרומיות השונות עמדו בדרכם לאיטליה עם כוחותיהם הצבאיים.
אחד המושלים שנשאר נאמן לקיסר גליאנוס היה ואלנס תסלוניקוס מפרובינקיית אכאיה.
כדי להסיר את ואלנס כמכשול, שלחו מקריאנוס האב ובנו את פיסו לאכאיה עם פקודות להורגו.
פיסו, שתואר בהיסטוריה אוגוסטה כצאצא של בית האב קלפורניה (Calpurnia) ונודע במידותיו המחמירות, הכריז על עצמו כקיסר בתסליה תחת השם "תסליקוס", כנראה הד מבולבל של שמו של ואלנס.
המרד שלו הסתיים במהרה כאשר חייליו של ואלנס תפסו אותו והוציאו אותו להורג.
באותו פרק זמן, הוכרז ואלנס כקיסר על ידי חייליו שלו, אולי כאמצעי הגנה מפני המורדים המזרחיים או כפעולה ספונטנית של צבאו.
זמן קצר לאחר מכן, אותם חיילים פנו נגדו והרגו אותו.
המניעים להתנקשותו נותרו לא ברורים.
ההיסטוריון כריסטיאן קורנר (Körner) מציין כי מרידות והיפוכי נאמנות היו תכופים בקרב הצבאות הפרובינקיאליים בתקופת שלטונו של גליאנוס.
חיסולם של ואלנס ופיסו פינה את הדרך למקריאנוס האב ומקריאנוס הצעיר להתקדם מערבה.
מסעם הסתיים בתראקיה מאוחר יותר בשנת 261, כאשר הובסו על ידי אוראולוס, מפקד הפרשים של גליאנוס.
על פי זונאראס, המקריאנים כותרו ונכנעו, ושניהם נהרגו לאחר שביקשו מוות במקום שבי.
קוויאטוס, שנשאר במזרח, נקלע במהרה למצור ונהרג באמסה על ידי אודינת מלך תדמור, מלך קליינט נאמן של רומא.
ואלנס נכלל מאוחר יותר בין "שלושים הטיראנים" שמונה ההיסטוריה אוגוסטה, קבוצה של טוענים לכתר קצרי מועד שמסופר עליהם שקמו תחת הקיסר גליאנוס.
היסטוריונים מודרניים מפרשים את "שלושים הטיראנים" כמבנה רטורי ולא כרשימה מילולית, המשקף את חוסר היציבות של האימפריה באמצע המאה ה-3.
ואלנס הבכיר הוא אחד מ"שלושים הטיראנים", רשימה של חומסני שלטון רומאים המופיעה ב"היסטוריה אוגוסטה".
על פי ההיסטוריה אוגוסטה, ואלנס זה היה דודו או דוד-רבא של חומסן שלטון אחר, ואלנס תסלוניקוס, אשר מרד נגד הקיסר הרומי גליאנוס.
ואלנס הבכיר מרד באיליריה נגד קיסר קודם, ונהרג על ידי חייליו שלו לאחר מספר ימים, כפי שקרה לאחיינו.
ואלנס זה מוכר מן החיבור "קיצור על הקיסרים" מאת אורליוס ויקטור, שם הוא נזכר בשם יוליוס ואלנס ליקיניאנוס , ומסופר כי חמס את השלטון ברומא בהיעדרו של הקיסר דקיוס במלחמה נגד הגותים בשנת 250, והוצא להורג במהירות.
ואלריוס גראטוס היה נציב יהודה מטעם האימפריה הרומית בין השנים 15 עד 26 לספירה.
גראטוס היה רומאי בן למעמד הפרשים, הוא מונה על ידי טיבריוס בשנת 15 לספירה לנציב יהודה.
שלא כמו הנציבים הקודמים כיהן גראטוס בתפקידו במשך תקופה ארוכה כתוצאה ממדיניותו של טיבריוס להאריך את זמן כהונתם של הנציבים בפרובינקיות.
ייתכן שהמינוים וההדחות התכופים נבעו מהצורך למצוא מועמד שיהיה מקובל על המוני העם אבל בה בעת יהיה עושה דברה של רומא.
גראטוס סיים את כהונתו בשנת 26 לספירה והוחלף על ידי פונטיוס פילטוס.
בקדמוניות היהודים נכתב שהקיסר טיבריוס שלח רק שני נציבים ליהודה במהלך כהונתו, גראטוס ופונטיוס פילאטוס.
כן כתוב בקדמוניות שגראטוס כיהן במשך 11 שנה ופילאטוס 10 שנים.
בהתאם לכך מוסכם על רוב החוקרים שגראטוס כיהן בשנים 15–26 לספירה.
עם זאת, דניאל שוורץ, ועוד קודם לכן רוברט אייזלר, טענו שציון שנות הכהונה של גראטוס ופילאטוס הוא טעות או זיוף וכי גראטוס כיהן עד שנת 19 לספירה בלבד.
לטענתו של אייזלר, תיאור תקופת גראטוס בקדמוניות היהודים הוא קצר מאוד וכולל התייחסות למינוי של 4 כהנים גדולים בלבד, כאשר שלושה מהם כיהנו פחות משנה, ועל כן מתקבל הרושם שהוא כיהן 4 שנים בלבד.
כן טען אייזלר שהדין וחשבון שמביא אוסביוס על משפטו של ישו מייחס אותו לשנת 21 לספירה בתקופת כהונת פילאטיוס.
ואלרי אביסאלוביץ' גרגייב (באוסטית: Гергиты Абисалы фырт Валери, ברוסית: Вале́рий Абиса́лович Ге́ргиев; נולד ב-2 במאי 1953) הוא מנצח ומנהל להקת אופרה רוסי.
הוא מנהלו הכללי של תיאטרון מריאינסקי ותיאטרון בולשוי.
בעבר עמד בקשר עם המטרופוליטן אופרה, התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם, התזמורת הסימפונית של לונדון והפילהרמונית של מינכן.
גרגייב נולד במוסקבה להורים אוסטים וגדל בולדיקווקז במולדתם אוסטיה הצפונית בהרי הקווקז.
הוא לא היה ילד פלא.
נגינה בפסנתר החל ללמוד בחטיבת הביניים ואחר יצא לסנקט פטרבורג (אז לנינגרד) ללמוד בקונסרבטוריון של לנינגרד.
בשנת 1978 התמנה לעוזר מנצח בבית האופרה קירוב (כיום בית האופרה מרינסקי) בהדרכת יורי טמירקאנוב.
בהופעת הבכורה שלו שם ניצח על "מלחמה ושלום" של סרגיי פרוקופייב.
בין השנים 1981 ל-1985 היה המנצח הראשי של התזמורת הממלכתית הארמנית.
בשנת 1991 ניצח גרגייב בפעם הראשונה על להקת אופרה מערב-אירופאית - האופרה הממלכתית של בוואריה - בהצגת "בוריס גודונוב" של מודסט מוסורגסקי במינכן.
באותה שנה ניצח לראשונה בארצות הברית על "מלחמה ושלום" בביצוע האופרה של סן פרנסיסקו.
מאז הוא מנצח על רפרטואר אופראי ותזמורתי כאחד בכל רחבי העולם.
גרגייב התמנה למנצח ראשי ומנהל אמנותי של מריאינסקי בשנת 1988 ולמנהל כללי של הלהקה מטעם ממשלת רוסיה בשנת 1996. בשנת 1995 התמנה למנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם ובשנת 1997 למנצח אורח ראשי של המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
ואלרי גרגייב עומד בקשר עם פסטיבלי מוזיקה רבים, בהם פסטיבל "לילות לבנים" בסנקט פטרבורג.
הוא הקליט רפרטואר נרחב עם שתי התזמורות שלו, רוטרדם ומארינסקי, והוא עובד על סדרת סימפוניות של שוסטקוביץ' עם תזמורת משולבת.
גרגייב נודע בעיקר בסגנון הניצוח הנלהב, כמעט מורט עצבים, שלו ובנטייתו להשמיע ריטונים ונהמות על דוכן המנצחים.
הוא מנצח נמרץ וחסר מנוח, המגיע למיטבו ביצירות מלודרמטיות במיוחד.
בשנת 2005 נבחר למנצח הראשי הבא של התזמורת הסימפונית של לונדון, וב-1 בינואר 2007 החליף בתפקיד זה את סר קולין דייוויס.
גרגייב סיים את תפקידו בלונדון בשנת 2017, והוחלף בידי המנצח האנגלי סיימון ראטל.
גרגייב שם לו למטרה להקליט מלחינים רוסים, הן באופרות והן ביצירות סימפוניות, ביניהם צ'ייקובסקי, בורודין, פרוקופייב ושוסטקוביץ'.
רוב הקלטותיו הן עם תזמורת קירוב, אך גם עם הפילהרמונית של וינה.
עם התזמורת הסימפונית של לונדון הקליט את כל הסימפוניות של פרוקופייב.
גרגייב וולדימיר פוטין הם חברים קרובים מאז 1992. כשגרגייב היה מנצח והמנהל האמנותי של תיאטרון "קירוב" בסנט פטרבורג ופוטין, אז סגן ראש העיר.
גרגייב הוא תומך בולט של המשטר הרוסי של פוטין.
בשנת 2012, אף הופיע בתשדירי בחירות בקמפיין השלישי של פוטין לנשיאות.
במהלך מלחמת גאורגיה–רוסיה בדרום אוסטיה בשנת 2008, גרגייב, שהוא בעצמו בעל מורשת אוסטית חלקית, האשים את ממשלת גאורגיה בטבח באוסטים אתניים, שעורר את הסכסוך עם רוסיה.
הוא הגיע לצחינוולי וניצח על קונצרט ליד הבניין ההרוס של הפרלמנט הדרום אוסטי כמחווה לקורבנות המלחמה.
בדצמבר 2012, גרגייב צידד בממשל פוטין כנגד חברות להקת המחאה הרוסית פוסי ריוט והציע שהמוטיבציה שלהם היא פרסום.
אחר כך גרגייב סירב להביע תמיכה באקטיביסטים של זכויות להט"ב, שדרשו ממנו לגנות את החוקים ההומופוביים של פוטין בשנת 2013. כתוצאה מכך, בכמה מהופעותיו התרחשו הפגנות של אקטיביסטים להט"בים.
כך לדוגמה לפני צאתו אל הבמה בקונצרט בלונדון קפץ ועלה עליה פיטר טאצ'ל, פעיל זכויות אדם, ונשא נאום קצר שבו גינה את תמיכתו של גרגייב בפוטין.
במרץ 2014 הוא הצטרף לשורה של אנשי אמנות ותרבות רוסים אחרים בחתימה על מכתב תמיכה פתוח בעמדתה של רוסיה בנוגע לאוקראינה ולסיפוח קרים על ידי הפדרציה הרוסית.
המכתב פורסם באתר האינטרנט של משרד התרבות של רוסיה ב-12 במרץ 2014. במכתב ציינו החותמים כי הם "מצהירים בתוקף על תמיכתנו בעמדת נשיא הפדרציה הרוסית" באזור.
בשנת 2015 החליף גרגייב את לורין מאזל (אשר נפטר בשנת 2014) בתפקיד המנהל המוזיקלי של הפילהרמונית של מינכן, הוא פוטר מתפקידו ב-1 במרץ 2022, לאחר שסירב לדרישת ראש העיר דיטר רייטר לגנות את פלישת רוסיה לאוקראינה.
ולאחר שבוטלה שורה של קונצרטים בהשתתפותו, בין השאר עם הפילהרמונית של רוטרדם, לה סקאלה מילאנו והפילהרמונית של וינה באירופה, וכן בוטלו הופעות מתוכננות שלו בקרנגי הול, ניו יורק, עם תזמורת תיאטרון מריאינסקי.
בשנת 1995 הופיע לראשונה בישראל עם תיאטרון מריאינסקי מסנקט פטרבורג (לשעבר בית האופרה "קירוב"), שהעלה את האופרה "חובנשצ'ינה".
מאז הופיע פעמים רבות עם תיאטרון מריאינסקי בישראל.
בין היתר בפברואר 2004, העלה בתל אביב את האופרה "מלאך האש" של פרוקופייב.
באוקטובר 2008 ערך קונצרט עם "התזמורת העולמית לשלום" בירושלים.
בתוכנית שכללה יצירות של מנדלסון, מאהלר ויצירה של רוקסנה פנופיק בבכורה עולמית.
בשנת 2005 השתתף כמנצח הראשי בפסטיבל "קלאסי בים האדום" הראשון.
אחר כך השתתף שוב בפסטיבל בשנים 2010, 2011, 2012, ו-2014. עם זאת ביטל מספר פעמים באותן השנים, את השתתפותו בקונצרטים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, ברגע האחרון.
בשנת 1999 נשא גרגייב לנטליה, מוזיקאית מוצא אוסטי אף היא, בהיותו בן 44 והיא בת 17, ולשניים שלושה ילדים.
ממערכת יחסים קודמת עם לנה אוסטוביץ', יש לו בת נוספת, נטשה.
ואלרי ג'ין סולאנס הייתה סופרת והוגת דעות פמיניסטית רדיקלית.
ידועה בכתיבת הספר "מניפסט החלאה", שפרסמה בהוצאה עצמית ב-1967, ובניסיון הרצח של האמן אנדי וורהול בשנת 1968.
בספר, סולאנס טוענת שגברים הרסו את העולם, ושעכשיו על הנשים לתקן אותו.
כדי להשיג מטרה זו, היא מציעה להקים את הארגון SCUM, ששם לו למטרה להפיל את החברה הפטריארכלית ולבטל את המין הגברי.
ואלרי סולאנס נולדה בפרוור של ניו ג'רזי, ארצות הברית.
בילדותה, סבלה לדבריה מהתעללות מינית מתמשכת של אביה.
בשנות הארבעים של המאה ה-20 התגרשו הוריה, ובגיל 15 מצאה עצמה סולאנס חסרת בית.
למרות זאת הצליחה סולאנס לסיים את לימודי התיכון כמו גם את לימודי התואר הראשון בפסיכולוגיה מאוניברסיטת מרילנד.
את לימודיה מימנה סולאנס באמצעות עבודה בזנות.
בגיל 17 ילדה את בנה דייוויד שאותו גידלה כאם חד הורית.
בשנת 1966 הגיעה סולאנס לשכונת גריניץ' וילג' בעיר ניו יורק שם כתבה מחזה בשם "בתחת שלך" (Up Your Ass).
המחזה עוסק בזונה שונאת גברים.
בשנת 1967 סולאנס התוודעה לאנדי וורהול וביקשה ממנו להפיק את המחזה שכתבה.
וורהול שהתרשם מהכותרת הסכים לקרוא את כתב היד.
וורהול ככל הנראה איבד את כתב היד, אם כי קיימות גרסאות שונות לגבי מה בדיוק אירע לכתב היד, שכן שנה מאוחר יותר סירובו של וורהול להחזיר לסולאנס את כתב היד של המחזה יהווה המניע של סולאנס להתנקש בחייו.
בשנת 1967 כתבה סולאנס את "S.C.U.M Manifesto" ("מניפסט החלאה"), כאשר ראשי התיבות .S.C.U.M מסמנים את "האגודה לקיצוץ הגבר" - Society for Cutting Up Men.
היא הדפיסה מהדורה בהוצאה עצמית של המניפסט במכונת מימאוגרפיה, ומכרה עותקים לעוברים ושבים, כאשר גבתה מגברים כפליים מאשר מנשים.
המניפסט מציג רשימה ארוכה של תלונות ותואנות כלפי גברים בטענה שהרסו את העולם, ומציע עתיד אוטופי בו גברים יכחדו באופן בלתי-אלים מתוך כך שנשים ייתרו אותם כלכלית ומינית.
התאוריה טוענת שקיים הכרח להכחיד את המין הגברי ובכך לאפשר את שחרורה של האישה ואת האנושות כולה מכבליה של מציאות הכסף והמלחמות, שבתוכה כבל אותה המין הגברי.
המניפסט נחשב על ידי מספר מבקרי תרבות והיסטוריונים כטקסט יסוד בפמיניזם הרדיקלי, והוא נותר שנוי במחלוקת, כאשר חלקם רואים בטקסט סאטירה ואחרים בסיס אידאולוגי לפמיניזם בדלני.
ב-3 ביוני 1968 חיכתה סולאנס לאנדי וורהול מחוץ לבניין הפקטורי (הסטודיו שבו ייצר וורהול את אמנותו כמו גם הפיק וביים את סרטיו).
וורהול, שהתחמק משיחות איתה במשך שבועות ארוכים, הסכים באי רצון לאפשר לה להיכנס.
בפנים ירתה סולאנס בוורהול, כמו גם באנשים אחרים שהיו במקום, ולאחר מכן שוכנעה לעזוב את המקום מאחר שהגשימה את מטרתה - להתנקש בוורהול.
וורהול שהובהל לבית החולים מת מוות קליני אך התאושש.
בספרו פילוסופיה מא' עד ב' (ראה אור בעברית בהוצאת בבל) הגדיר וורהול את האירוע כאחת מפסגות חייו וכאישור האולטימטיבי לחשיבותו הרבה (יש לזכור שבאותה העת רצח הנשיא קנדי עדיין ריחף בתודעה הציבורית).
לאחר כמה שעות סולאנס הסגירה עצמה למשטרה, ולאחר שהודתה באשמה נידונה לשלוש שנות מאסר.
מספר פעילות פמיניסטיות הפגינו למען שחרורה של סולאנס ואף ניסו להציבה כקדושה מעונה של המאבק לאמנציפציה רדיקלית של המין הנשי.
לאחר שחרורה סולאנס שבה לעקוב אחר וורהול ובני חבורתו ואף אושפזה במוסד לבריאות הנפש מספר פעמים.
בהמשך חייה סולאנס התמכרה להרואין והתפרנסה מזנות.
לבסוף נפטרה במחסה לחסרי בית בסן פרנסיסקו בשנת 1988, לאחר שחלתה בדלקת ריאות.
השחקנית לילי טיילור גילמה את סולנס בסרט יריתי באנדי וורהול (1996), שהתמקד בניסיון ההתנקשות של סולנאס בוורהול.
דמותה של סולאנס הופיעה בפרק בעונה השביעית של הסדרה אימה אמריקאית וגולמה על ידי לנה דנהאם.
ואלרי גאורגייביץ' גזאייב הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל רוסי ממוצא אוסטי.
משנת 2011 גזאייב מכהן כנשיא מועדון אלניה ולדיקווקז.
תחילת קריירת הכדורגל של גזאייב הייתה כחלוץ במועדוני כדורגל הסובייטים.
בין השאר שיחק בלוקומוטיב מוסקבה, דינמו מוסקבה, עימה זכה בגביע ברית המועצות, ובדינמו טביליסי.
לאורך הקריירה שלו שותף ב-283 משחקים בליגת העל הסובייטית והבקיע 89 שערים.
במדי נבחרת ברית המועצות בכדורגל היה גזאייב שותף בזכייה באליפות אירופה לנבחרות עד גיל 21, אליפות אירופה לנבחרות עד גיל 23 ובמדליית הארד באולימפיאדת מוסקבה.
גזאייב פרש ממשחק פעיל ב-1986 והחל בקריירת אימון, תחילה בקבוצות נוער, אך עד מהרה עבר למועדונים מקצועיים.
ב-1995 נחל הצלחה גדולה כאשר נטל את תואר אליפות ליגת העל הרוסית מספרטק מוסקבה עם קבוצתו - ספרטק-אלניה ולדיקווקז.
הייתה זו הפעם הראשונה שהקבוצה המוסקבאית כשלה להשיג האליפות בליגה הרוסית.
גזאייב עזב לבסוף את ספרטק-אלניה ב-1999 ועבר לאמן לתקופה קצרה את קבוצתו לשעבר - דינמו מוסקבה.
אחריה עבר לאמן את צסק"א מוסקבה, שם נחל שוב הצלחות רבות: ב־3 גביעים ו-3 אליפויות מקומיים וב-2004 בגביע אופ"א.
גזאייב אימן לתקופה קצרה את נבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 21 ואת הנבחרת הבוגרת, בין שתי תקופות כמאמן צסק"א.
מקום שלישי באולימפיאדת מוסקבה - 1980
גביע ברית המועצות בכדורגל - 1984
על פועלו בתחום הספורט עוטר גזאייב בשני עיטורי כבוד אזרחיים רוסיים - עיטור הידידות ועיטור הכבוד.
ואלרי ז'יסקר ד'אסטן היה פוליטיקאי צרפתי מימין-מרכז המפה הפוליטית, הנשיא השלישי של הרפובליקה הצרפתית החמישית מ-27 במאי 1974 ועד 21 במאי 1981. בשנת 2003 נבחר לכהן כחבר באקדמיה הצרפתית.
ואלרי ז'יסקר ד'אסטן נולד בשנת 1926 בקובלנץ שבגרמניה, שהייתה באותה עת בשליטת צרפת.
אביו היה עובד מדינה בכיר ואמו הייתה בתו של הפוליטיקאי ז'אק בארדו .
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית והשתתף בשחרור פריז.
בשנת 1948 עבד במשך כשנה כמורה במונטריאול שבקנדה.
בשנים 1955–1956 נמנה עם צוותו של ראש ממשלת צרפת אדגר פור.
בשנת 1956 נבחר לאספה הלאומית.
הוא הצטרף למפלגת המרכז הלאומי של העצמאים והאיכרים.
בשנת 1959, בתחילת הרפובליקה הצרפתית החמישית, כשראש מפלגתו, אנטואן פינאי, מונה לשר הכלכלה והאוצר, מונה ז'יסקר ד'אסטן למזכיר לענייני אוצר.
בינואר 1962 מונה ז'יסקר ד'אסטן לשר הכלכלה והאוצר.
לאחר מספר חודשים החליטה מפלגת השמרנים בה ז'יסקר ד'אסטן היה חבר לפרוש מהממשלה.
אולם ז'יסקר ד'אסטן ושלושה שרים אחרים סירבו להשמע להוראת מפלגתם ונותרו בממשלה.
בעקבות זאת הם הקימו את מפלגת הרפובליקנים העצמאיים שהייתה מפלגת לוויין של המפלגה הגוליסטית.
כשר אוצר תמך ז'יסקר ד'אסטן בסחר חופשי בינלאומי כאמצעי לצמצום הפערים בין מדינות עשירות לעניות ופעל לקידום השוק האירופי החופשי.
מנגד, הביע ז'יסקר ד'אסטן דאגה מהתגברות השקעות אמריקניות בצרפת ופעל לצמצם את ה"תלות" באמריקנים ולשנות את שיטת ההתחשבנות בין מטבעות המדינות השונות.