tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון גבעת רם ב-31 ביולי הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 50.15 שניות, לפני מתן דן (52.27 שניות) ואדם יעקובי (52.67 שניות).
באליפות הבלקן שנערכה בוולוס, יוון ב-26 ביולי הוא זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 50.22 שניות, אחרי ניקלס שטרומאייר-דנגל מאוסטריה (49.87 שניות) ולפני מיטיה זובין מסלובניה (50.67 שניות)
בתחרות גראנד סלאם שנערכה בירושלים ב-14 באוגוסט הוא סיים שלישי בריצת 400 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 49.82 שניות, אחרי דוד דלגדו מספרד (49.42 שניות) ודימיטיר פטריק מסלובקיה (49.64 שניות), שיפור לשיא הישראלי הוותיק בן 34 השנים של אלכסיי בזרוב (49.87 שניות).
עונות השנה הן מספר תקופות עיקריות, באזורים הממוזגים של כדור הארץ, שאליהן מחולקת כל שנה.
כל אחת מעונות השנה מאופיינת באקלים משלה ומספר שעות אור שונה ביממה.
בהכללה ניתן לדבר גם על עונות השנה בכוכבי לכת אחרים.
הסיבה לעונות השנה ותופעות אקלימיות
בעקבות המהפכה הקופרניקאית מודעים כיום בני אדם לכך שכדור הארץ סובב את השמש ומשלים הקפה בשנה אחת.
אולם בעבר לא היה ידוע לאנשים כי כדור הארץ סובב את השמש ואנשים לא קישרו בין המיקום היחסי של השמש לבין עונות השנה.
אדרבה – למרות קיום של אלי ואלות שמש רבים בכל התרבויות העתיקות, לרוב היו גם אלים נפרדים שתפקידם למשול במזג האוויר ואף אלים מיוחדים שתפקידם להביא את האביב או הקיץ.
הציר של כדור הארץ אינו ניצב למישור המילקה אלא נוטה בזווית של כ־23.4 מעלות ביחס לניצב (או 66.5 ביחס למישור).
נטייה זו של הציר היא הקובעת את חילופי עונות השנה על פני כדור הארץ.
לכן, בכל רגע נתון בחורף או בקיץ, חלק מסוים של כדור הארץ חשוף יותר לקרני השמש – חשיפה זו גורמת לכך שבכל תא שטח נתון יש שטף קרינת שמש גבוה יותר, ושטף זה קובע את כמות האור והחום שיגיעו לאדמה.
בנוסף גם משך היום משתנה עם הזווית – בזמן הקיץ השמש נראית במסלול גבוה יותר בשמיים ואורך היום ארוך יותר – ופירוש הדבר יותר שעות לחמם.
עוצמת החשיפה באזורים השונים על פני כדור הארץ משתנה עם תנועתו במסלולו סביב השמש, וחוזרת למצבה ההתחלתי בעת השלמת הקפה אחת, שנמשכת שנה.
בכל רגע נתון, ללא תלות בעונה, בחצי הכדור הדרומי והצפוני עונות שנה הפוכות.
שינויי מזג האוויר עם חילוף העונות תלויים גם בקרבה לאוקיינוסים או לגופי מים גדולים, זרמים באותם אוקיינוסים, אל ניניו וזרמי אוויר.
באזור הקטבים העונות מובדלות על פי שינויים בכמות האור, שגורמת לתרדמת חורף בבעלי חיים וצמחים.
השפעות אלה משתנות עם הגובה והקרבה למים.
למשל, הקוטב הדרומי נמצא במרכז יבשת אנטארקטיקה, ולכן הוא מרוחק מההשפעה הממתנת של המים על שינויי מזג האוויר.
הקוטב הצפוני נמצא באוקיינוס הארקטי, ולכן משרעת הטמפרטורה שלו קטנה יותר בגלל ההשפעה הממתנת של המים.
כתוצאה מכך הקוטב הדרומי קר יותר במהלך החורף מהקוטב הצפוני.
מחזור עונות השנה בקטבים ובאזורים הרחוקים מקו המשווה בשני חצאי כדור הארץ הפוך.
בזמן שיש חורף בחצי הכדור הצפוני, יש קיץ בחצי הכדור הדרומי, ולהפך, וכשיש אביב בחצי הכדור הצפוני, יש סתיו בחצי הכדור הדרומי, ולהפך.
באזורים הטרופיים אין שינוי משמעותי בכמות האור במשך השנה.
אולם, אזורים רבים (ובהם האוקיינוס ההודי) חשופים לגשמי מונסון ומחזורי רוח.
מחקר שנעשה על פי רישום הטמפרטורה ב-300 השנים האחרונות הראה שעונות האקלים וגם המחזוריות שלהן נשלטת על פי השנה האנומליסטית (הזמן בין מעברי פריהליון), ולא על פי השנה הטרופית.
אף על פי שמרחק כדור הארץ מהשמש במסלולו האליפטי אינו הגורם לעונות השנה, שהרי העונות הפוכות בשני חצאי כדור הארץ, הוא משפיע עליהן במעט.
לכדור הארץ מסלול כמעט מעגלי (האקסצנטריות שלו 0.017 בלבד), ולכן כמות הקרינה הכוללת שכדור-הארץ סופג מן השמש משתנה אך מעט לאורך השנה.
כדור הארץ מגיע לפריהליון, כלומר לנקודה הקרובה ביותר לשמש במסלולו, בחודש ינואר, דהיינו כאשר בחצי הכדור הצפוני חלה עונת החורף, ובחצי הדרומי עונת הקיץ.
כמו כן, כדור הארץ מגיע לאפהליון, כלומר לנקודה הרחוקה ביותר מהשמש, בחודש יולי, כשהעונות הפוכות.
מצב זה גורם לכך שעונות הקיץ והחורף בחצי הכדור הצפוני מתונות יותר מאשר בחצי הדרומי.
תופעת עונות השנה היא ברורה וקיצונית ביותר בקטבים ואינה קיימת כלל על קו המשווה.
בשל מיקומם של הקטבים בקצותיו של כדור הארץ, עונות המעבר בהם קצרות מאוד.
במשך מרבית חודשי הקיץ יש רק אור במשך יממות שלמות והשמש לא שוקעת, ואילו במשך חודשי החורף אין אור כלל יממות שלמות והשמש לא זורחת.
באזורים מעט רחוקים יותר מהקטבים, יש בכל יממה גם שעות אור וגם שעות חושך, אלא שההבדלים בין מספרן של אלו קיצוני מאוד בין החורף לבין הקיץ.
הדבר גורם להבדלים ברורים בין ארבע העונות.
וככל שממשיכים להתרחק מהקטבים, הפרש שעות האור והחושך בין החורף והקיץ ממשיך לקטון ויחד איתו קטנים ההבדלים הברורים בין עונה לעונה.
בסופו של דבר, באזורים סוב-טרופיים ישנן רק שתי עונות – עונת היובש והעונה הגשומה ועל קו המשווה ממש אין עונתיות.
באזורים הטרופיים אין עונת חורף.
באזורים הממוזגים של כדור הארץ (שאינם קרובים לקו המשווה או לקטבים), מקובל לחלק את השנה לארבע עונות, שמועדי תחילתן וסופן נקבעים באופן שונה, בהתאם לשיטת ההגדרה.
שתי ההגדרות הנפוצות ביותר לתיארוך עונות השנה הן האסטרונומית והמטאורולוגית.
לפי ההגדרה האסטרונומית, קיימות ארבע נקודות על מישור המילקה בהם מצוי כדור הארץ בארבעה תאריכים מסוימים, כל אחד מהם מציין מצב יסוד במסלולו של כדור הארץ סביב השמש שהוא היום בו מתחילה כל עונה בכל שנה מחדש.
לעומת זאת, לפי ההגדרה המטאורולוגית, עונות השנה מתחלפות כ-20 יום מוקדם יותר, בתאריך ה-1 לחודש (האביב מתחיל ב-1 במרץ, הקיץ ב-1 ביוני, וכו').
הגישה המטאורולוגית משקפת טוב יותר את שינויי הטמפרטורה לאורך השנה על פני היבשה, ואילו הגישה האסטרונומית מתאימה יותר לאוקיינוסים, בהם קיים פער ארוך יותר בין האירועים האסטרונומיים לשינויי הטמפרטורה.
ספציפית לגבי ישראל, קל לראות כי לגישה המטאורולוגית יתרון ברור בתיאור שינויי הטמפרטורה והתופעות המטאורולוגיות והאקולוגיות הנלוות.
למשל, פריחת צמחי הבר בישראל מגיעה לשיאה בחודשים מרץ–אפריל, בעוד שחודש יוני הוא דל בפריחה; החודשים הגשומים ביותר הם דצמבר–פברואר, ואילו מרץ יחסית דל במשקעים.
ההגדרה האסטרונומית – ימי השוויון וההיפוך
21 במרץ מכונה יום השוויון האביבי
בתאריך או בסמוך לו זה קרני השמש פוגעות בקו המשווה בזווית ישרה, בחצי הכדור הצפוני מתחיל האביב ובחצי הכדור הדרומי מתחיל הסתיו.
בתאריך זה אורך היום שווה לאורך הלילה.
החל מ-22 במרץ, בחצי הכדור הצפוני הימים ממשיכים להתארך והלילות ממשיכים להתקצר ובחצי הכדור הדרומי הימים מתקצרים והלילות מתארכים.
21 ביוני מכונה יום ההיפוך הקיצי (או יום ההיפוך הצפוני)
בתאריך זה או בסמוך לו קרני השמש פוגעות בחוג הסרטן (קו רוחב "22 '26 23° צפון) בזווית ישרה, בחצי הכדור הצפוני מתחיל הקיץ ובחצי הכדור הדרומי מתחיל החורף.
בתאריך זה, בחצי הכדור הצפוני היום הוא הארוך ביותר בשנה והלילה הוא הקצר ביותר בשנה ובחצי הכדור הדרומי היום הוא הקצר ביותר בשנה והלילה הוא הארוך ביותר בשנה.
החל מ-22 ביוני, בחצי הכדור הצפוני הימים הארוכים מתחילים להתקצר והלילות הקצרים להתארך, ובחצי הכדור הדרומי הימים הקצרים מתארכים והלילות הארוכים מתקצרים.
23 בספטמבר מכונה יום השוויון הסתווי
בתאריך זה או בסמוך לו קרני השמש פוגעות בקו המשווה בזווית ישרה, בחצי הכדור הצפוני מתחיל הסתיו ובחצי הכדור הדרומי מתחיל האביב.
החל מ-24 בספטמבר, בחצי הכדור הצפוני הימים ממשיכים להתקצר והלילות ממשיכים להתארך ובחצי הכדור הדרומי הימים ממשיכים להתארך והלילות ממשיכים להתקצר.
21 בדצמבר מכונה יום ההיפוך החורפי (או יום ההיפוך הדרומי)
בתאריך זה או בסמוך לו קרני השמש פוגעות בחוג הגדי (קו רוחב "22 '26 23° דרום) בזווית ישרה, בחצי הכדור הצפוני מתחיל החורף ובחצי הכדור הדרומי מתחיל הקיץ.
בתאריך זה בחצי הכדור הצפוני היום הוא הקצר ביותר בשנה והלילה הוא הארוך ביותר בשנה ובחצי הכדור הדרומי היום הוא הארוך ביותר בשנה והלילה הוא הקצר ביותר בשנה.
החל מ-22 בדצמבר, בחצי הכדור הצפוני הימים הקצרים מתארכים והלילות הארוכים מתקצרים, ובחצי הכדור הדרומי הימים מתקצרים והלילות מתארכים.
הסיבה שמספר הימים של כל עונה שונים (לא כל ימי החילוף הם ב-21 בחודש אלא היום משתנה משנה לשנה, וגם ימי החודשים לא שווים), היא בגלל המסלול של כדור הארץ סביב השמש שאינו עגול לחלוטין.
לפי חוק קפלר השני בגלל האליפטיות שלו, הזמן שלוקח לכדור הארץ להגיע לכל נקודה על פני הסיבוב הוא שונה, ובזמנים בהם כדור הארץ רחוק יותר מהשמש מהירותו איטית יותר.
סתיו – 1 בספטמבר – 30 בנובמבר.
השמש מצויה על קו המשווה השמימי ועם הזמן היא מתקרבת עוד יותר לפני האופק.
הימים מתקצרים והלילות מתארכים בהדרגה.
חורף – 1 בדצמבר – 28 בפברואר או 29 בפברואר.
השמש מצויה במסלול נמוך ביותר וקרוב לפני האופק.
השמש מצויה על קו המשווה השמימי ועם הזמן היא מתרחקת עוד יותר מפני האופק.
הימים מתארכים והלילות מתקצרים בהדרגה.
השמש מצויה במסלול גבוה ביותר ורחוק מפני האופק.
ב, פירשו שהשנה נחלקת לשש עונות שכל אחת נמשכת חודשיים: זרע, חורף, קור, קציר, קיץ, חום.
עונת החורף היא שיא הקור ואחריה קור חלש והקיץ שיא החום ואחריה חום חלש.
עונת הזרע מתחילה באמצע חודש תשרי השמשי (תשרי של תקופות), כלומר מזל מאזניים.
רבי יהודה מקדים את העונות בחצי חודש ורבי שמעון מאחר.
בברייתא דשמואל הקטן, קיץ משמעותו קץ וחורף משמעותו ראשית וכן מופיעות עונות בשם צינים ופחים.
סדר העונות לפי גלגל המזלות הוא: מזל טלה ומזל שור – חום, מזל תאומים – חורף לפחים, מזל סרטן ומזל אריה – פחים, מזל בתולה – קיץ לפחים, מזל מאזניים ומזל עקרב – קור, מזל קשת – חורף לצינים, מזל גדי ומזל דלי – צינים, מזל דגים – קיץ לצינים.
כמה לוחות שנה בדרום אסיה מחלקים גם כן את השנה לשש עונות של חודשיים, בכל אחד שמות העונות ותאריכיהן המדויקים שונים.
השוואת זמני זריחה ושקיעה, ואורך היום, בין תל אביב וסטוקהולם
הגרפים הבאים ממחישים את השפעת קו הרוחב על האקלים, דרך הצגת ההבדל בין אורך היום בתל אביב (קו רוחב 32° בערך), לבין סטוקהולם (קו רוחב 60° בערך).
עוני הוא מצב קיומי נתון, אשר בו אין לאדם, למשפחה או לקבוצת בני אדם המהווים יחידה כלכלית אחת, הכנסה נדרשת ואמצעים חומריים הולמים כדי לקיים את עצמם.
לחלופין, עוני הוא מצב קיומי, אשר בו אדם, משפחה או קהילה, נאלצים להסתפק ברמת חיים נמוכה, במידה רבה מזו של יתר האנשים בסביבתם הקרובה.
המצב הראשון מכונה "עוני מוחלט" (absolute poverty), בעוד האחרון מכונה "עוני יחסי" (relative poverty).
הגישה היחסית היא השיטה הנהוגה ברוב המדינות המפותחות.
לפי שיטה זו, העוני מייצג תופעה של אי-שוויון בהכנסות.
לכן, משק-בית עני הוא זה שהכנסתו בפועל נמוכה מן ההכנסה האופיינית בארצו.
לפי הגדרה זו, העוני מאופיין ברמות הכנסות נמוכות, ביחס לחברה הנמדדת.
'קו העוני' הרשמי בישראל הוא דוגמה מובהקת למדידה בשיטה זו, והוא מוגדר כ-50% מההכנסה החציונית.
בחלק ממדינות המפותחות מוגדר 'קו העוני' כ-60% מההכנסה החציונית.
החישוב בישראל ובמדינות המפותחות נעשה לפי מספר ה"נפשות הסטנדרטיות" במשק בית או במשפחה, ולכן קו העוני לאדם יחיד נמוך משמעותית מקו העוני למשפחה שבה שלושה ילדים.
עם זאת, החישוב לוקח בחשבון יתרונות לגודל בצריכה, ומשכך קו העוני במשפחה עם ארבע נפשות אינו שווה לארבע פעמים קו העוני של נפש אחת, והוא נמוך ממנו באופן משמעותי.
השיטה המוחלטת (האבסולוטית) למדידת עוני
על פי התפיסה המוחלטת העני הוא אדם שאינו מסוגל לצרוך סל מוצרים בסיסי מסוים, כיוון שאין לרשותו מקורות הכנסה למימון סל כזה.
לכן אדם ייחשב עני כאשר הקיום הפיזי שלו והדאגה לצרכיו הפיזיים יעמדו בראש מעיניו, מכאן דאגותיו הבסיסיות ומרבית אמצעיו הכלכליים יופנו בעיקר לצריכת מזון, מחסה ולבוש.
שיטה מדידה מוחלטת אחרת מגדירה כעניים את מי שהכנסתם נמוכה היא מאשר סכום כסף' '' מסוים וקבוע, למשל לצורך השוואה בין חברות שרמת החיים שלהן שונה מאוד.
הסף המוגדר כ"עוני מוחלט" על ידי האו"ם הוא הכנסה יומית של 2 דולר אמריקאי (בערך 8 שקלים חדשים בשנת 2023).
קביעת אופן חישוב רף ההכנסה לקביעת העוני היחסי נעשה לאור מה שנתפס כהכנסה הנדרשת לסיפוק צרכיו הבסיסיים של האדם באותה מדינה ולא ביחס למדינות אחרות.
מאידך, גם "סל המוצרים" הבסיסי הוא, במידה רבה, תוצר של יחסיות חברתית.
בחברה עשירה יתפסו יותר שירותים כהכרחיים מאשר בחברה ענייה.
זאת ועוד – בחברה עשירה יש ציפיות שונות מהאדם לעומת חברה ענייה.
לדוגמה, בחברות עניות הקשר של האזרחים עם רשויות המדינה עשוי להתבצע באמצעים פשוטים כגון שליחת מכתבים או שליחת שליחים, בעוד שבחברה עשירה יצפו רשויות המדינה כי האזרחים ישתמשו בטכנולוגיות מתקדמות יותר כגון טלפונים ורשתות מחשבים.
לפיכך אזרח בחברה עשירה, שידו אינה משגת לשלם עבור שירותי טלפון, ייחשב עני ואף מוגבל, בעוד שאזרח במצב דומה בחברה ענייה לא ייחשב עני ולא ייחשב מוגבל.
עשוי להתקיים פער בין המדידה על פי השיטה היחסית ובין המדידה בשיטת "העוני המוחלט".
למשל, לפי הסף המוחלט של האו"ם, 2 דולר ליום, אין בישראל עניים כלל, בעוד ששיעורם רב במדינות נחשלות מן העולם השלישי.
השיעור הנמדד של עניים מתוך האוכלוסייה תלוי גם בחלוקת העולם לאזורים (או לתת-אוכלוסיות) המשמשים לצורך מדידת העוני.
אם, בקיצוניות אחת, מודדים "עוני יחסי" בכל העולם, כאשר כלל אוכלוסיית העולם מהווה קבוצה אחת – אין למעשה הבדל בין מדידת "עוני יחסי" לבין מדידת "עוני מוחלט".
במקרה זה, נמצא כי ב-מדינות המפותחות אין עניים כלל ואילו במדינות הנחשלות ביותר – התושבים הם עניים ברובם הגדול.
אם, לעומת זאת, נחלק את העולם ליחידות קטנות, ייתכן שנמצא כי שיעור העניים בשכונה עשירה כמו סביון (כאשר העוני נמדד על יסוד ההכנסה החציונית בסביון) גבוה בהרבה משיעור העניים בשבט אפריקני נידח (כאשר העוני נמדד על יסוד ההכנסה החציונית שם).
דוגמה ממשית לבעייתיות הקשורה בשיטת המדידה היחסית היא איחוד גרמניה.
גרמנים רבים בגרמניה המזרחית, שנמצאו לפי ההגדרה היחסית מעל ל"קו העוני" לפני האיחוד, לאחר האיחוד הם נמצאו מתחת ל"קו העוני" ולכן הוגדרו כעניים מיד לאחריו.
לעומת זאת, עניים רבים בגרמניה המערבית חדלו מלהיות עניים מיד לאחר האיחוד.
אמנם, ניתן להסביר זאת בכך שהרגשתם של תושבי המזרח השתנתה עם האיחוד והם הרגישו עצמם עניים יותר (והיפוכו של דבר בתושבי מערב גרמניה).
נראה גם שאיחוד גרמניה גרם לעליה מיידית בשיעור הכולל של העניים בגרמניה, לפני שחל שינוי ממשי במצבם הכלכלי של התושבים.
הקושי במדידת עוני נובע מהצורך לתרגם את רמת החיים למונחים כספיים, בעוד חלק ניכר מהשירותים שאנשים נותנים אלה לאלה, לרבות שירותים הניתנים על ידי המדינה, אינם נמדדים בכסף.
בשיטת המדידה המקובלת (קו עוני של 50% מן ההכנסה החציונית, מתוקנן בגודל המשפחה) ובשיטות דומות אחרות, עשויים מספר העניים ושיעורם מכלל האוכלוסייה להשתנות במידה ניכרת על פי השיטה בה מחלקת המדינה סיוע לנצרכים.
למשל, אם במקום להעניק שירותים רפואיים והטבות לא-כספיות אחרות, תיתן המדינה תוספת הכנסה כספית השקולה כנגד אותם שירותים – צפוי השיעור הנמדד של העניים לרדת במידה רבה (ולהפך, כאשר ימירו תמיכה כספית בתמיכה לא-כספית).
נגיד בנק ישראל, פרופ' סטנלי פישר, אף טען כי בשל בעיית המדידה עליית שיעור העניים בישראל אינה עובדה מוכחת.
נייר של המוסד לביטוח לאומי שבחן את לפי סכום-סף של הוצאות הכרחיות למשפחה, תוך התחשבות בבעלות על רכוש והטבות לא-כספיות מסוימות, מצא שגם לפי גישה זו העוני בישראל גבוה.
קושי נוסף במדידת העוני הוא הצרכים השונים של אנשים שונים.
ולכן מדד נוסף לעוני הוא מדד סובייקטיבי.
לעיתים קיים פער ניכר בין שיעור העוני האובייקטיבי לעוני הסובייקטיבי.
בישראל אחת מהדוגמאות הבולטת היא החברה החרדית, שבה שיעור העוני האובייקטיבי שנמדד לפי הגדרת המוסד לביטוח לאומי עומד על כ-50 אחוזים.
לעומת זאת רק כעשרה אחוזים מהחרדים תופסים עם עצמם כעניים.
דוגמה נוספת, אדם נכה, למשל, זקוק לשירותים רפואיים במידה רבה יותר מאדם בריא, ולפיכך עליו להיות בעל הכנסה גבוהה יותר כדי להשיג את רמת החיים של האדם הבריא.
קיימות שיטות שונות למדידת עוני .
אחד המדדים המקובלים הוא אחוז העניים באוכלוסייה, אולם ממדדים אלו, לא ניתן ללמוד מהו עומק העוני.
כלומר, עד כמה העניים שקועים במצב של עוני ומה מידת חומרת העוני, לכן קיימת מדידה נוספת המודדת את פער העוני.מדד פער העוני מציג נתונים המצביעים על המרחק של משפחה ענייה מקו העוני.
המדד הזה מאפשר להבין עד כמה המשפחות המוגדרות עניות רחוקות מהכנסה הנתפסת כהכנסה מינימלית לקיום.
פער העוני בשנת 2021 בקרב מי שאינם עובדים בגיל העבודה עמד על 60.8% לעומת 39.4% בכלל האוכלוסייה.
(משמעות הנתון היא שההכנסה ממוצעת של משפחות עניות שאינן עובדות רחוקה ב-60.8% מקו העוני).
הצלחה של מדיניות ביטחון סוציאלי נמדדת בהשגת יעדים של צמצום היקף העוני על פי מידת ההצלחה להעלות משפחות מעל לקו העוני או לפי מידת ההצלחה בצמצום פער העוני, דהיינו המרחק מקו העוני.
עוני התקיים בחברה האנושית במשך אלפי שנים, כשהוא מעוגן בדרך כלל בחסמים חוקיים, כלכליים וחברתיים חזקים.
העוני נתפש כגזירת גורל, חלק מהסדר החברתי, עונש על חטא, תוצר של חוסר רצון או יכולת של עניים, או כתוצאה של ניצול ושלילת אפשרות ההיחלצות מעוני על ידי בעלי מעמד רם בחברה.
בהתאם, ניסו במדינות שונות להתמודד עם העוני באמצעות מתן צדקה, 'חינוכם' של העניים, הכשרה מקצועית וכפיית עבודה; ואילו במקומות אחרים, או לעיתים במקביל, דגלו רבים במהפכה שתשנה את סדרי החיים הישנים או, במיוחד בחברות בהן הייתה חלוקה נוקשה לקאסטות, בהטפה לקבלת העוני כברכה או כמצב רצוי וטבעי יותר לאדם.
עם ביטול החסמים החוקיים בחלק ממדינות המערב במאה ה־19, והיחלשותם של חסמים חברתיים וכלכליים, החלו רבים, ובהם קובעי מדיניות, לטעון כי ניתן להתגבר על העוני באופן מוחלט או כמעט מוחלט באמצעות רפורמות כלכליות וחברתיות.
צעדים אלו זכו למימוש ראשוני במערב החל מסוף המאה ה-19, במיוחד בבריטניה, והחל משנות השלושים של המאה ה-20 במדינות שונות במערב.
הצעדים השונים שננקטו היו בעיקר כינון מנגנוני פנסיה לעת זקנה, דמי אבטלה מצומצמים, ולצדם גיוס מספר גדול של אנשים לפרויקטים של עבודה יזומה ולשירותים צבאיים וצבאיים למחצה.
עם תום מלחמת העולם השנייה, ובמיוחד החל בשנות השישים, כוננו ברוב מדינות המערב רפורמות כלכליות וחברתיות שזכו לכינוי "מדינת הרווחה".
צעדים אלו נתפשו כשלבים אחרונים ב"מלחמה בעוני" (כסיסמתו של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון).
מחקרים בנושא מיגור העוני מצאו שלתקציב הרווחה השפעה מכריעה על שיעור העוני, מדינות בעלות תקציב רווחה גדול יהיו לרוב בעלות שיעור עוני נמוך ולהפך (כאשר גם לגובה שכר המינימום השפעה שמקטינה את שיעור העוני).
יש הטוענים כי תופעת לוואי לא רצויה של הכלים של מדינת הרווחה, המיועדים לאפשר לעני להיחלץ ממעגל העוני, היא מלכודת הרווחה – מצב שבו מערכות המיסוי והרווחה במדינה יוצרות תמריץ לאזרחים להישאר תלויים בתשלומים שהם מקבלים ממערכת הרווחה.
בישראל, לפי נתוני המוסד לביטוח לאומי, כ-60% מן האנשים החיים בעוני עובדים.
אפשר לחלק את אלו שנמצאים מתחת ל"קו העוני" לשתי קבוצות: הראשונה היא של אלו הסובלים מעוני מזדמן, כלומר אלו שהגיעו אל מתחת ל"קו העוני" בעקבות פיטורים, מחלה, תאונה או סיבות דומות, ויעלו מעליו עם חלוף הזמן והשתפרות הנסיבות האישיות.
הקבוצה השנייה של העניים הם אלו הסובלים מעוני כרוני.
אלו סובלים מעוני לאורך חלקים משמעותיים מחייהם, לעיתים מלידה ועד פטירה.
במקרים רבים משפיע העוני הכרוני על כישורי החיים שהעניים מסוגלים להעניק לילדיהם, ואלו הופכים לעניים גם הם.
תופעה זו נקראת עוני בין-דורי (שיעתוק מעמדי).
סוג נוסף של עוני אפשר לכנות "עוני מעמדי", זהו מצב שבו חוקי המדינה או נורמות חברתיות מונעות מקבוצות מסוימות באוכלוסייה לעבוד בעבודות מסוימות, לקבל שירותים מסוימים וכדומה, ובכך כופים עליהן הכנסה נמוכה וחיי עוני.
מצב זה מאפיין קבוצות מיעוט בארצות שונות, אם כי בעבר הוא אפיין את החלוקה למעמדות באירופה הפאודלית.
לאור האמור לעיל, נשאלת השאלה האם המשותף בין העניים רב דיו כדי להגדירם כקבוצה חברתית.
ברור שאלו הסובלים מעוני מזדמן אינם שייכים לקבוצה זו, שכן הירידה בהכנסתם לרוב אינה מלווה בשינוי בסביבה החברתית או התרבותית שלהם.
כיוון שעוני מזדמן לתקופה קצרה אינו מנתק את האדם מסביבתו החברתית, הרי שעדיין זמינים לו שירותים מסוימים, בעיקר שירותי חירום.
לדוגמה, יהיה לו קל יחסית לקבל הלוואה מידיד או קרוב משפחה לשם טיפול רפואי או שירות חיוני אחר, ואף ייתכן שחלק מחבריו יסכימו להעניק לו שירותים שונים חינם מתוך התחשבות במצבו.
לגבי הסובלים מעוני כרוני, קשה לומר שהכנסתם הנמוכה היא המגדירה את השתייכותם החברתית, אולם ההשלכות של מצבם הכלכלי בנוסף להיבטים אחרים, כגון השתייכות לקבוצה אתנית, עשוי לגבש אותם לקבוצה חברתית מובחנת בעלת תרבות או תת-תרבות משלה.
גישת 'תרבות העוני', שהוצגה בשנות ה-60 של המאה ה-20 בארצות הברית, בעיקר על ידי הסוציולוג אוסקר לואיס, טוענת כי העניים פיתחו לעצמם תרבות ייחודית, המבדילה אותם מהחברה הסובבת אותם.
לפי גישה זו, התרבות של העניים נוצרת עקב הסתגלות לתנאי החיים המיוחדים בהם הם נתונים ולתנאים של מחסור.
תרבות זו כוללת, בין השאר, מאפיינים של בטלה ועצלות, של מערכת משפחתית לא נורמטיבית המאופיינת בריבוי לידות מחוץ לנישואין, הסתמכות יתר על מערכת הרווחה ופעילות עבריינית גבוהה.
גישה מחקרית זו זכתה לביקורות רבות, בעיקר בשל העובדה שעולה ממנה שהעניים אשמים במצבם, הנובע מהתרבות שלהם.
קיימות גישות מתחרות, למשל, שאין הבדל מהותי בין כישורי העניים והעשירים אולם תנאי החיים בצל העוני מונעים מעשית מהעניים לממש את הפוטנציאל שלהם.
התייחסות לקושי של העני להיחלץ מעוניו מופיעה כבר במאמר התלמודי: "בתר עניא אזלא עניותא" (העוני הולך אחר העני).
לאור הביקורת על גישת 'תרבות העוני', הציג הסוציולוג ויליאם וילסון את גישת מעמד העוני.
כפי שעולה משמה של גישה זו, היא מאפיינת את העניים לא על פי תרבותם, שהיא פרמטר אישי, אלא לפי המעמד שלהם, פרמטר מבני, המצביע על גורמים מבניים להתנהגות שונה של העניים.
וילסון מדגיש את חשיבותה של הסביבה בה חיים העניים לעוניים.
וילסון התמקד בשכונות העוני של הערים הגדולות בארצות הברית, וטען כי העובדה כי רבים מהעניים אוחזים בנורמות שונות ואף הפוכות מאלו של החברה הסובבת אותם נובעת מהמאפיינים ומהאילוצים של שכונות אלו.
פמיניזציה של עוני מתארת מצב בו שיעור העוני בקרב נשים גבוה יותר מאשר אצל גברים והעוני שלהן חמור יותר מזה של גברים.
עוני בקרב נשים הולך וגדל וכתוצאה מכך, גדל אי השוויון ברמת החיים בין גברים לנשים.
על פי נתונים האו"ם שפורסמו בשנת 2000, מתוך 1.5 מיליארד אנשים החיים בפחות מדולר ביום הרוב הן נשים.
מחקר שנערך בדמוקרטיות המערביות בין השנים 1969-2000 מצא שהפמיניזציה של העוני קיים בכל המדינות שנחקרו, בשנים שנבדקו וכי כמעט בכל המדינות המגמה התחזקה עם השנים.
הספרות המחקרית מציעה מספר גורמים לעוני של נשים:
שינויים במבנה המשפחה: עליית גיל הנישואים ואחוז הזוגות המתגרשים מעלים את הסיכוי לעוני בקרב נשים.
נשים רווקות או גרושות שנסמכות על הכנסה יחידה, שלרוב נמוכה יותר מזו של גברים עלולות לסבול מעוני.
בנוסף, מספר הילדים שחיים במשפחה חד הורית שבראשה עומדת אישה מגדיל את הסיכוי לעוני אצל נשים וילדיהן.
תעסוקה: בחברות רבות ברחבי העולם, נשים מתמודדות עם הגבלות על הבחירות וההזדמנויות העומדות בפניהן.
ההבדלים המגדריים מצמצמים את אפשרויות התעסוקה ומובילים לעיתים קרובות להכנסה נמוכה יותר לנשים.
מספרן המועט של נשים בצמתי קבלת החלטות מגבילה את קידום תוכניות וסיוע לנשים בתעסוקה והשכלה.
אלימות נגד נשים: נשים שיש להן בני זוג או בני משפחה מתעללים מתקשות להתמיד בעבודה בגלל שליטה של בני המשפחה מתעללים בהן.
אם הן מצליחות למצוא עבודה, הן עלולות להפסיד ימי עבודה והזדמנויות תעסוקתיות כתוצאה מפציעה ואין להן שליטה בהכנסות שלהן.
הגירה: נשים מהגרות יכולות להשתחרר מתפקידים מגדריים מסורתיים שנכפו עליהן בארץ המוצא, אך נאלצות לעבוד במשק בית, כעובדות סיעודיות, בעבודה לא מקצועית בתנאים קשים ולא פעם בצורה לא חוקית.
יש נשים מהגרות נאלצות לעבוד כעבודות מין מהגרות שהפכו לעניות בעקבות ההגירה, הסובלות מבידוד חברתי וחסרות רשת תמיכה חשופות יותר לאלימות מינית וזנות.
השכלה: גישה רחבה לחינוך מובילה לצמצום העוני במשקי הבית
שינויי אקלים: אסונות טבע כגון רעידות אדמה, שטיפונות וכו' גורמים לאובדן חיים, נזק לתשתיות ופוגעים בצורה אנושה בחיי היומיום של אנשים.
הם מובילים לאבטלה, הגירות מסיביות ופגיעות בגוף ובנפש.
באזורים מוכי אסון אקלימיים, נשים נאלצות למצוא דרכים חלפויות לשמירה על ביטחון תזונתי של משפחותיהם ולדאגה למשק הבית.
לתרבויות שונות השקפות שונות לגבי הגדרת העוני, המקורות והסיבות לעוני, והדרכים להתמודד עם העוני (עד כמה יש צורך בצעדים לצמצום העוני ואופי הצעדים הנדרשים).
ביהדות עושר נתפס כברכה אלוהית ולא סימן לשחיתות מוסרית (בניגוד לנצרות הקתולית).
עיקרון זה בא לידי ביטוי בכך שאבות האומה היו עשירים וה' בירך אותם בעושר.
במקביל עוני אינו נחשב סימן לכך שהעני הוא מקולל, אלא כגזרה אלוהית שמטרתה לגרום לאדם לעשות חסד וצדקה.
כפי שנאמר בתורה (דברים טו, יא):כי לא יחדל אביון מקרב הארץ על כן אנכי מצוך לאמר פתח תפתח את ידך לאחיך לעניך ולאבינך בארצך.
על רקע זה טען הרב ד"ר עדו רכניץ כי המונח "השכבות המוחלשות" כתיאור לעניים איננו הולם את התפיסה היהודית, על פיה מצבם של העניים איננו תוצאה של אשמתם של העשירים, אלא להפך, נועד לגרום לעשירים לתת צדקה.
במקורות היהודיים ישנן מספר התייחסויות לנושא הגדרת העוני, בעיקר בהקשר של זכאות לצדקה ולמתנות עניים, כגון בדברי המשנה:
המשנה מגדירה כמה רמות של עוני.
ישנו העני שאין לו אפילו מזון ליום אחד, "שתי סעודות".
עני כזה רשאי ליהנות מן התמחוי.
הדרגה השנייה היא מי שאין לו מזון לשבוע, "מזון ארבע עשרה סעודות"; עני זה רשאי לקבל מן הקופה.
הדרגה מעל היא מי שאין לו 200 זוז, והוא רשאי ליטול מן הצדקה.
עני נחשב גם מי שיש לו רכוש, אך רכוש זה ממושכן לפדיון כתובת אשתו או להחזר חוב.
בנוסף, העני אינו נדרש למכור את כל רכושו.
מאידך, אדם שיש לו 50 זוז, אך הוא עושה בהם סחורה - אדם כזה אינו נחשב לעני.
במבט ראשון, נראה כי שתי הגדרות אלו מתייחסות למצב של עוני מוחלט, אלא שהטור בחלק יו"ד סימן רנ"ג מסיים את דבריו בקביעה "והכל לפי המקום והשעה", קרי: הגדרות אלו אינן מעידות בהכרח על עוני מוחלט, אלא על סל המוצרים הבסיסי בהתאם לתקופה ולאזור, מה שמכונה בימינו הגדרה מעורבת של עוני.
בנוסף לכך אנו מוצאים הגדרה נוספת של עוני - שניתן לכנות היום כ"שמירת סטטוס" - במסכת כתובות דף סז מספרת על עניים שירדו מנכסיהם וקיבלו צורכי מותרות שאליהם היו רגילים (כגון: סוס לרכוב עליו ועבד לרוץ לפניו וכן ליטרא בשר ויין), וכך נפסק ב"שולחן ערוך":
די מחסורו אשר יחסר לו.
כיצד, אם היה רעב, יאכילוהו.
אין לו כלי בית, קונה לו כלי בית.
ואפילו אם היה דרכו לרכוב על סוס, ועבד לרוץ לפניו כשהיה עשיר, והעני, קונה לו סוס ועבד.
לפי מה שצריך: הראוי לתת לו פת, נותנים לו פת.
הראוי ליתן לו פת חמה, חמה.
אין לו אשה ובא לישא, משיאין לו.
ושוכרים לו בית ומציעים לו מטה וכלי תשמישו, ואחר כך משיאין לו אשה.
בנוסף, יש התייחסות לתחושה הסובייקטיבית בדברי המשנה "איזהו עשיר?
השמח בחלקו" מסכת אבות, ד', א'.
בהלכה נכללות מצוות אחדות שנועדו לסייע לעניים.
מתנות עניים: חיוב להשאיר חלק מהיבול לעניים או למוסרו לעניים.
רוב החיובים במתנות עניים חלים על בעלי השדות.
מעשר עני: חלק ממתנות עניים, 9% מהיבול שמופרש בשנה השלישית והשישית למחזור השמיטה, במקום מעשר שני, וניתן כמתנה לעניים.
צדקה: חובה לתת לעני עזרה חומרית עד סיפוק כל צרכיו.
הלוואה: נתינת הלוואה ללא ריבית לעניים.
מצוות שמיטה: במסגרת שמיטת הקרקעות ושמיטת החובות, התאפשר לעניים לקחת אוכל מהשדות, כמו כן היו חובותיהם נמחקים.
יובל: אחת לחמישים שנה, חוזרות כל הקרקעות (אמצעי הייצור העיקרי) שנמכרו לבעליהן המקוריים, כל ההלוואות נמחקות וכן משוחררים כל העבדים.
כך, בכל דור, ניתנת אפשרות לאדם "להתחיל מחדש".
העוני בחברה קפיטליסטית נובע בעיקר מהפערים הכלכליים שנוצרים כתוצאה מהשוק החופשי והתחרות.
במערכת קפיטליסטית, ישנם בעלי הון שמרוויחים כסף באמצעות השקעות, יזמיות, ותחרות בשוק, בעוד שלעובדים במשרות שכר נמוך או ללא כישורים מיוחדים יש פחות הזדמנויות כלכליות.
השוק מכתיב את הערך של העבודה, והכנסתו של כל אדם תלויה במעמדו בשוק העבודה ובדרישות השוק.
במציאות, המערכת הקפיטליסטית אינה מבטיחה שוויון הזדמנויות לכלל האוכלוסייה.
במהלך ההיסטוריה, במיוחד בתקופות של משברים כלכליים כמו המהפכה התעשייתית (שבה צמחה אוכלוסיית העניים בערים המערביות), המשבר הכלכלי הגדול של 1929, והמשברים של המאה ה-21 (כמו המשבר הפיננסי של 2008), נראה כי העוני גדל, במיוחד בקרב מעמדות נמוכים.
כאשר יש ירידה בשוק העבודה, או כשחלק מהתעשיות עוברות ליישובים זולים יותר או למדינות אחרות, העובדים והאוכלוסיות החלשות הם אלו שסובלים יותר.
בנוסף, קפיטליזם עשוי להניע צמיחה כלכלית, אך הצמיחה הזו לא בהכרח מפחיתה את העוני.
רבים מהעשירים נהנים מצמיחה גדולה יותר, בעוד ששכבות העניים נותרות מאחור.
שיפור בתנאי העבודה, חינוך, ושירותים ציבוריים לא תמיד מתרחש בצורה שוויונית, וזה מגביר את הפערים החברתיים והכלכליים.
הסוציאליזם שואף למערכת כלכלית שבה יש חלוקה שוויונית יותר של משאבים, עם דגש על רווחה חברתית לכל.
תחת מערכת סוציאליסטית, מדינה או קבוצה של מדינות עשויות לקחת אחריות על חינוך, בריאות, דיור ושירותים ציבוריים נוספים כדי להבטיח שכולם יקבלו את הצרכים הבסיסיים שלהם.
היעד הוא צמצום פערים כלכליים ויצירת חברה שבה לעוני יש פחות מקום.
עם זאת, גם בחברה סוציאליסטית עשוי להיות עוני, אך הוא עשוי להיות פחות נרחב או בולט מכיוון שיש מערכת תמיכה מסודרת כמו שירותי רווחה, תמיכה בשוק העבודה, ותוכניות להבטחת מינימום של חיים בכבוד לכל אזרח.
יחד עם זאת, הסוציאליזם המודרני נדרש להתמודד עם בעיות של ביורוקרטיה, חסמים כלכליים ויעילות, שיכולים להשפיע גם על יכולת השוק לייעל את הצמיחה הכלכלית ולספק פתרונות לכלל האוכלוסייה.
במדינות קומוניסטיות, כמו ברית המועצות, סין ומדינות קומוניסטיות אחרות, עוני היה נפוץ למרות הצהרות הממשלות על שוויון.
ברית המועצות, לדוגמה, חוותה פערים גדולים בין האזורים השונים שלה, כשחלקם נהנו מהשקעות ומפיתוחים תעשייתיים, בעוד אחרים נותרו מאחור.
עונש מוות (או עונש מיתה) הוא אחת מצורות הענישה החמורות ביותר שיכולה החברה להטיל על מבצע עבירה.
עונש מוות הוא דוגמה רדיקלית של ענישה גופנית והביצוע שלו מכונה הוצאה להורג.
המדינה הראשונה שביטלה רשמית את עונש המוות הייתה הדוכסות הגדולה של טוסקנה.
היא עשתה זאת ב-30 בנובמבר 1786. מאז ביום זה מציינים "יום ערים למען החיים".
ככלל ניכרת מגמה של עלייה בהוצאות להורג במדינות אסלאמיות בתחילת המאה ה-21.
בתקופה שבין 1990 ל-2003 עמד המספר הממוצע של הוצאות להורג בשנה בעולם על 2,242. סין הוציאה להורג לפחות 20,000 איש בין 1990 ל-2001. ישנם גורמים הנוקבים במספרים גבוהים יותר באשר למספר ההוצאות להורג בסין.
אחוז ההוצאות להורג לנפש הגבוה ביותר לתחילת המאה היה בסינגפור, שם נספר ממוצע של כ-70 הוצאות להורג בשנה, לאוכלוסייה בת כארבעה מיליון איש.
רוב המוצאים להורג בסינגפור נמצאים אשמים בעבירות סמים.
ברוב המדינות שבהן נהוגה הוצאה להורג שמור עונש זה לענישת בוגדים, ויש המטילות אותו על רצח.
ישנן מדינות, כדוגמת סין, שבהן עבירות לא אלימות, כגון עבירות סמים ואף עבירות צווארון לבן, נושאות עמן את עונש המוות.
ברוב המדינות הדמוקרטיות של תחילת המאה ה-21 אין עונש המוות נהוג.
כך באיחוד האירופי, בקנדה, באוסטרליה, בניו זילנד, ובחלק מארצות אמריקה הלטינית.
אירלנד הייתה המדינה הראשונה בעולם אשר אסרה בשנת 1990 על עונש המוות בחוקתה, לאחר משאל עם.
בעולם נאסר עונש המוות בשמונים מדינות, 22 מדינות לא הוציאו איש להורג בעשר השנים האחרונות, ובארבע עשרה מדינות נהוג עונש המוות רק לפשעים יוצאי דופן בחומרתם (לדוגמה, פשעי מלחמה).
ב-78 מדינות, לרבות מדינות באפריקה, במזרח התיכון, באסיה, באיים הקריביים, וכן ביפן ובארצות הברית, עדיין נהוג עונש המוות.
במדינות טוטליטריות נהוג לעיתים להוציא להורג ללא משפט מתנגדים לשלטון.
בין השנים 1608 ל-1991 הוצאו להורג בארצות הברית (וקודמותיה בשלטון באזורים אלו) כחמישה עשר אלף איש.
רק בשש מדינות נהוג עונש מוות לעבריינים קטינים, כלומר עבריינים שביצעו את העבירה טרם הגיעם לגיל 18. עד 2005 הנהיגה ארצות הברית באופן כמעט בלעדי את עונש המוות לקטינים בעולם, אך אז בוטל בהחלטת בית המשפט העליון.
עם זאת, בשל האיטיות בה מתבצע ההליך המשפטי שקודם להוצאה להורג בארצות הברית, לא הוצא להורג לאחרונה אדם שגילו פחות מ-19 שנה.
אמנת האומות המאוחדות לזכויות הילד אוסרת על עונש מוות לקטינים.
אמנה זו נחתמה על ידי כל המדינות פרט לארצות הברית ולסומליה.
ישנן מספר אמנות בינלאומיות האוסרות על עונש המוות, לדוגמה הפרוטוקול השישי לאמנה האירופית לזכויות האדם.
אמנות אלו מחייבות רק את המדינות החתומות עליהן.
המשפט הבינלאומי המנהגי מתיר הוצאה להורג.
מספר ארגונים בינלאומיים מתנים את ההשתתפות בהם באיסור על עונש המוות, ביניהם האיחוד האירופי ומועצת אירופה.
מסיבה זו בוטל עונש המוות בטורקיה בשנת 2002, על מנת שתוכל לעמוד בדרישות להצטרפות לאיחוד האירופי.
כתוצאה מכך אירופה היא יבשת שעונש המוות אינו נהוג בה, פרט לבלארוס.
ברוסיה, עונש המוות האחרון בוצע לאחרונה בספטמבר 1996 כאשר העונש בוטל ב-16 במאי 1996, על פי צו נשיאותי של בוריס ילצין.
ב-19 בנובמבר 2009, בית המשפט העליון של רוסיה פסק כי לאף בית משפט ברוסיה אין תוקף וסמכות לגזור עונש מוות על נאשם.
בישראל העונש על רצח במדרג החמור ביותר הוא מאסר עולם ולא מוות, אך סעיף 300(ב) לחוק העונשין והחוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם קובעים עונש מיתה לרצח שבוצע על ידי הנאצים ועוזריהם.
על פי חוקים אלו הוצא להורג בישראל אדם אחד בלבד – אדולף אייכמן, קצין אס אס בכיר ומקורב להיטלר שהיה מהאחראים המרכזיים לפתרון הסופי.
אייכמן נתפס בארגנטינה ונשפט בשנת 1962, הוא נידון למוות והוצא להורג בתלייה.
אפשרות נוספת לעונש מוות היא על בגידה, בפועל הופעל סעיף זה פעם אחת – כנגד קצין צה"ל מאיר טוביאנסקי, שנידון בפני בית דין שדה והוצא להורג בירייה, לאחר המקרה נחשף כי נשפט ללא הליך תקין ועל סמך ראיות כוזבות.
עם קום המדינה, נכלל בחוק עונש מוות על רצח, אך הדבר נדון בכנסות הראשונות ובוטל בתיקון לחוק העונשין.
במסגרת המשפט הבין-לאומי, עונש המוות עודנו קיים, זאת חרף מעמדה של הזכות לחיים ולביטחון ועליית המדרגה בהכרה העולמית בזכויות האדם.
עם זאת, הפרקטיקה של עונש המוות מוגבלת בימינו ומצטמצמת בהדרגה.
החשש מפני הריגת חפים מפשע מהווה את הטיעון הוותיק ביותר כנגד הטלת עונש המוות.
המשפט הבין-לאומי המנהגי אינו אוסר על הטלת עונש מוות.
עם זאת, אמנות האוניברסליות ואמנות אזוריות שונות מגבילות את השימוש בו וקוראות למדינות העולם לבטל אותו כליל.
בשלהי המאה ה-20 החלה להתפתח מגמה עולמית לשינוי ביחס לעונש המוות.
עליית מעמדן של זכויות אדם ברחבי העולם יצרה התנגשות במשפט הבין-לאומי בין החלת עונש המוות לבין כיבוד זכויות האדם.
אי-לכך, מרבית מדינות העולם אסרו את השימוש בפרקטיקה של עונש מוות.
במדינות שהמשיכו להנהיג פרקטיקה זו, הוגבלו העבירות שבגינן ניתן להטיל את עונש המוות.
כיום ישנן 55 מדינות בעולם שעונש המוות מעוגן בחוק ומבוצע בפרקטיקה.
מנגד, למעלה מ-100 מדינות אסרו לגמרי את השימוש בעונש המוות בשטחן ועוד כ-40 מדינות נוספות אסרו חלקית או בדרך לאיסור מוחלט של הפרקטיקה.
סעיף 5 להכרזה בדבר זכויות האדם קובע כי אף אדם לא יהיה נתון לעינויים או ליחס אכזר, בלתי הומני, משפיל ומבזה כעונש למעשיו.
בית הדין האירופי לזכויות האדם קבע בהתאם לכך כי ההמתנה הארוכה (במשך שנים) לביצוע גזר דין מוות (ה-Death Row בארצות הברית) היא אסורה כיוון שהיא מבזה ולא הומנית.
דיון נוסף התרחש בגין אופן ההמתה, כאשר מועצת זכויות האדם של האו"ם קבעה שהמתה באמצעות תאי גזים מהווה ענישה אכזרית וכן שהוצאה פומבית להורג אינה מתיישבת עם חובת השמירה על כבוד האדם.
אמנות השוללות את השימוש בעונש המוות
האמנה הראשונה שהתייחסה להגבלת עונש המוות, הייתה אמנת ז'נבה השלישית משנת 1929, אך זו עסקה בשבויי מלחמה בלבד.
סעיף 6 לאמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות מהווה את ההוראה החשובה ביותר לעניין איסור הנהגת עונש המוות.
סעיף זה קובע כי לכל אדם קיימת הזכות לחיים וזכות זו תהא מוגנת מפני פגיעה שרירותית.
בנוסף קובע הסעיף כי במדינות הממשיכות להנהיג את עונש המוות, מותר להטילו רק בהמשך לפסיקה חלוטה של ערכאה שיפוטית מתאימה וכן כי העונש יוטל רק בגין העבירות החמורות ביותר על פי חוקי המדינה ולאמנות בין-לאומיות.
השימוש במונח "העבירות החמורות ביותר" בעייתי, שכן הוא טרם הוגדר במסגרת המשפט הבין-לאומי.
בהחלטה של המועצה הכלכלית-חברתית של האו"ם משנת 2005 הובהר שהמונח מכוון לעבירות הנושאות אופי של פשע בין-לאומי, או לכאלו שגרמו למוות או תוצאות חמורות במיוחד.
ברם, בהיעדר הסכמה בין-לאומית בדבר סמכות המועצה לפרש את הוראות האמנה, לפרשנות זו אין מעמד מחייב.
כך, למשל, חלק מן המדינות האסלאמיות רואות בניאוף וכפירה עבירות חמורות ביותר, בעוד שמדינות אחרות רואות בעבירות פוליטיות או כלכליות עבירות חמורות מאוד המצדיקות הטלת עונש מוות.
עוד עולה מן האמנה שהזכות לחיים היא ערך מקודש, ובשל כך יש לשלול את הפגיעה בה, אף אם נועדה לשרת תכליות ציבוריות חשובות ככל שיהיו.
בעניין זה, נקבע בבית הדין האירופי לזכויות האדם כי קיים חשש שאדם שלא זכה להליך משפטי הוגן יוצא להורג על לא עוול בכפו.
בית הדין ייחס חשיבות עליונה לחיי אדם וטען כי לא ניתן להפריד בין אי-חוקיותו של הליך משפטי הוגן לבין מתן גזר הדין הסופי.
מדברי בית הדין עולה כי לעונש המוות אין מקום בחברה דמוקרטית וכי הטלתו עלולה להיחשב, בהתאם לנסיבות, כהתייחסות לא אנושית כלפי בני האדם.
בכמה אמנות אזוריות יש חובה על המדינות החברות לבטל את השימוש בעונש המוות.
סעיף 4 לאמנה האמריקנית בדבר זכויות האדם מתייחס לעונש המוות בעקיפין, אולם בשנת 1990 התווסף פרוטוקול לאמנה זו בעניין ביטולו המוחלט של עונש המוות.
ס' 1 לפרוטוקול הששי הנלווה לאמנה האירופית בדבר הגנה על זכויות האדם וחירויות היסוד אוסר על השימוש בעונש המוות.
גם באיחוד האירופי הייתה התנגדות לעונש המוות, אולם זו עוגנה בחקיקה רק בשנות ה-2000, עם כינון אמנת זכויות היסוד של האיחוד האירופי.
מדינות אשר יבקשו להצטרף לאיחוד, יצטרכו לבטל את עונש המוות, אם הוא נוהג במשפטן.
בשנת 2008 נכנסה לתוקף מגילת זכויות האדם הערבית, אשר חברות בה 17 ממדינות הליגה הערבית.
סעיפים 6–7 למגילה קובעים שעונש המוות יוטל רק על העבירות החמורות ביותר ומספק רשימת הגבלות מהותית לשימוש בו.
ישנן מדינות אשר אשררו את האמנה אך הסתייגו מכללים מסוימים בה, בין היתר על מנת שיוכלו להמשיך בפרקטיקה של הטלת עונש מוות.
ב-2010 קבלה העצרת הכללית של האו"ם, החלטה התומכת באיסור הטלת עונש המוות.
ארגוני זכויות אדם בין-לאומיים, ביניהם ארגון "אמנסטי אינטרנשיונל", הגדירו את השימוש בעונש המוות כהפרה של הזכות לחיים, עינויים וטיפול אכזרי בבני האדם.
לטענת הארגון, כפי שעשה עם העבדות והאפרטהייד, העולם דוחה את השיטה הזאת, המהווה מבוכה לאנושות.
ניתן לזהות שינוי מגמתי ברחבי העולם גם בסוגיית גירוש זרים הנידונים למוות.
בשנת 2006, מועצת זכויות האדם של האו"ם קבעה שקנדה צריכה להבטיח שעונש המוות הצפוי לאדם במדינת המוצא שלו (נגזר על האדם להיות מגורש מקנדה למדינת מוצאו) לא ימומש.
המועצה התייחסה למדינות שהוקיעו את עונש המוות וטענה כי יש להן מחויבות שלא לחשוף אדם לסיכוי אפשרי של מימוש העונש.
אי-לכך, מדינות לא יחזירו או יגרשו בני אדם מתחום שיפוטן אם צפויה להם סכנה במדינתם שלהם או בכל מדינה אליה יועברו.
עם זאת, החלטות מועצת זכויות האדם אינן מחייבות כשלעצמן.
אולם, בימים אלו מתקיימים דיונים ברחבי העולם במטרה לדמות את עונש המוות לעינויים או התאכזרות, יחס משפיל ובלתי הומני ובכך לשלול אותו באופן סופי.
במשפט העברי: צורות ההוצאה להורג המפורשות במקרא הן סקילה ושרפה בלבד (עונשים קולקטיביים כמו עיר הנידחת, אינם כלולים).
במשנה מוזכרות שתי שיטות נוספות: הרג וחנק.
שיטות אלו יחד עם המוזכרות במקרא מכונות 'ארבע מיתות בית דין'.
המיתות תוארו אצל חז"ל כך: סקילה היא השלכת הנידון ממבנה בגובה של כשתי קומות ורגימתו באבנים לאחר מכן, שרפה היא שפיכת מתכת מותכת לגרונו של הנידון למוות, הרג הוא עריפת הראש, וחנק מבוצע על ידי כריכת רצועות בד סביב צווארו ומתיחתן.
הרומאים, ככל הנראה בהשפעת ההלניסטים והפרסים, הנהיגו את עונש הצליבה, הנחשב לדרך אכזרית במיוחד להוצאה להורג.
כן היו נוהגים הרומאים להשליך נידונים למוות אל חיות טרף, ולשעשע בכך את ההמונים.
הצליבה הייתה נהוגה גם ביפן הפיאודלית.
בימי הביניים הייתה שיטת ההוצאה להורג נבחרת על פי מעמדו של המוצא להורג.
אצילים הוצאו להורג בצנעה ובאופן מהיר.
פשוטי העם הוצאו להורג בשיטות איטיות ומכאיבות יותר, באופן פומבי בדרך כלל.
בעוד ראשם של אצילים בדרך כלל נערף בחרב או בגרזן, בני המעמד הפשוט – שלרוב נענשו על גנבה – הוצאו להורג בתלייה, בתחילה על עצים ואחר כך בגרדום – מתקן ייעודי שנבנה לשם הוצאה להורג בתלייה וניצב בכיכר שליד בית הסוהר.
אנשים שהואשמו בכפירה או בבגידה הוצאו להורג בהעלאה על המוקד, שנחשבה לשיטת ההוצאה להורג האכזרית מכולן.
באנגליה הימי-ביניימית הייתה נהוגה שיטה אכזרית ומשפילה במיוחד לענישת בוגדים: תלייה, גרירה וביתור.
מפנה בדרכי ההוצאה להורג חל בימי המהפכה הצרפתית, עם המצאת הגיליוטינה.
הדרך המהירה בה עורפת הגיליוטינה את ראשי קורבנותיה גרמה לכך שההוצאה להורג נעשתה הליך מכני ומהיר, דבר שאיפשר טבח מהיר של האצולה הצרפתית (לרבות בית המלוכה) בימי "שלטון הטרור" של רובספייר.
בבריטניה הייתה נהוגה הוצאה להורג בתלייה (עד 1964).
בארצות הברית נהוגות מספר שיטות להוצאה להורג, על פי המדינה שבה נגזר העונש.
יש מדינות המשתמשות בכסא חשמלי, המצאה אמריקנית ייחודית.
מדינות אחרות מוציאות להורג מול כיתת יורים, בזריקת רעל, בתא גזים או בתלייה או בהיפוקסיה בחנקן.
שיטת ההמתה הרווחת ביותר במאה ה-21 היא הזרקת רעל לגופו של הנדון למוות.
בדרום אסיה ובדרום-מזרח אסיה היה נהוג להשתמש במחיצה על ידי פיל במשך כ-4,000 שנה.
גם באימפריה הרומית ובקרתגו השתמשו לעיתים בשיטה זו להוצאה להורג.
במאה ה-19 ובמאה ה-20, היו נפוצות ברוב הארצות שיטות הוצאה להורג באמצעות תלייה או כיתת יורים.
מדובר בשיטות זולות ופשוטות יחסית, שאפשר לממשן גם בתנאי שדה וגם בעת מלחמה.
מכיוון שפעולת ההריגה המכוונת עלולה לגרום לרגשות אשם קשים ולנזק פסיכולוגי, מוטמעים בתהליך מנגנונים שונים שמטרתם להגן על המוציאים להורג במידת האפשר.
אחת הדרכים לעשות זאת היא שמירה על חוסר ודאות ביחס לאחריותו של היחיד להרג – למשל, בכיתת יורים חלק מהרובים ייטענו בכדורי סרק, ואחרים בכדורים חיים.
בזריקת רעל, תתקיים סדרה של הזרקות, הן של רעל פעיל והן של נוזלים בלתי-פעילים.
הדבר מאפשר למשתתפים בהוצאה להורג לשאת באחריות כקבוצה המצייתת לפקודות שניתנו על פי חוק, מבלי שניתן יהיה להצביע על אחד מהם כאחראי הישיר למות הנדון.
במקרא עונש המוות מופיע כביעור הרע מקרב העם, וכדי שישמעו העם ויראו.
כמו כן, לגבי רצח מופיע שהארץ "צריכה" כפרה על דם שנשפך בה, והכפרה לא תיתכן אלא בשפיכת דם השופך.
במקרא מופיעים עונשי מוות על על מספר עבירות שנחשבות חמורות, כמו עבודה זרה, גילוי עריות, רצח, נבואה לַשֵקר, חילול שבת, כישוף ועוד.
בתורה שבעל פה אנו מוצאים אמירות של חז"ל התומכות עקרונית בעונש המוות, ומברכות על איבוד הרשעים מן העולם.
מאידך, אנו גם מוצאים אמירות הרחקה מעונש מוות, עד כדי האמירה של רבי טרפון ורבי עקיבא
בהלכות סדרי הדין בדיני נפשות נקבעו חומרות מיוחדות, משום כובד הראש הנדרש בהם.
ביהדות ישנה גם סמכות אזרחית להטלת עונש מוות.
למלך יש סמכות להוציא להורג עבריינים שעברו על חוקיו, משום שמורד במלכות חייב מיתה.
הוא רשאי גם להוציא להורג אף מי שרק פגע בכבודו.
מכוח סמכות זו המלך יכול לתקן את החיים האזרחיים, ולשמור על חיי ורכוש האזרחים.
המלך שופט על העוולות האזרחיות, בשונה מבית דין ששופט על עבירת חוקי התורה.
בתנ"ך מתוארים מספר מקרים של עונש מוות, ביניהם עונשים על פי צו המלך:
מסופר על עונש המוות שניתן למקושש העצים בשבת ומגדף שקילל את אלוהים.
כמו כן, נהרגו עובדי עגל הזהב, ועובדי בעל פעור.
בתקופת יהושע הוצא להורג עכן שמעל בחרם ולקח שלל מלחמה ומשפחתו.
לאחר מכן, בתקופת המלכות, הורג שאול המלך עיר כוהנים שלמה כי חשד בהם במרד (דבר שנרשם לרעתו במקורות היהודיים).
הוא הוציא להורג את האובות והיידעונים וגם בנו יהונתן כמעט הוצא להורג עקב הפרת שבועה (אך העם מנע זאת).
דוד הוציא להורג את מי שבישר לו על מות שאול והשלים את מיתתו, ואת הקושרים שרצחו את איש בושת, בנו של שאול.
שלמה המלך הוציא להורג את אחיו, אדוניה בן חגית, באשמת קשר, את יואב בן צרויה על רצח, ואת שמעי בן גרא על שיצא מירושלים בניגוד להוראת שלמה.(כל הענישות למעט ענישת יואב בן צרויה במסגרת מורד במלכות)
בימי בית שני הסנהדרין הוציאו להורג את סטפנוס הקדוש ואת יעקב אחי ישו.
יהודה בן טבאי הוציא להורג עד זומם, שמעון בן שטח תלה 80 נשים בעוון כישוף אישה נסקלה בעקבות יחסי מין עם בנה ובת כהן נשרפה בשל שזינתה כשהייתה נשואה.
בתלמוד מובאות גם עדויות לביצוע עונש מוות בידי רב שילא, רב חמא ורב כהנא, ועל יהודי מצרים שהוציאו להורג אב ובנו שבאו על נערה מאורסה ביום כיפור.
לפי דעה בתלמוד, דיני נפשות בירושלים פסקו ארבעים שנה לפני חורבן בית המקדש השני (בשנת 30 לספירה).
לפי התלמוד וספרות ההלכה, יש חוטאים שמצווה לגרום למותם בעקיפין אף ללא משפט: "המינין והמסורות והמומרים מורידין ולא מעלין", אך בימינו מקובל שהלכות אלה אינן נוהגות.
קנאים פוגעים בו היא הלכה שמתירה (אך לא מחייבת, בניגוד לבית דין) לאדם המונע מרגשי קנאות דתית להרוג עבריינים בשלוש עבירות: מעילה, קללה בשם עבודה זרה ובעילת גויה.
הקנאי רשאי להרוג את העבריינים בלי משפט ובלי ידיעת בית דין.
בניגוד להלכה המחייבת עונש מוות על הריגת יהודי, ואפילו יהודי שחטא בחטא חמור, הקנאי פטור מכל עונש.
ישו הנוצרי הוצא להורג בצליבה.
מותו הוא מוטיב נפוץ באמנות הנוצרית, והצלב הוא סמל לאמונה הנוצרית.
לנוצרים רבים די בכך על מנת להתנגד לעונש המוות, אך ישנם רבים אחרים אשר אינם מתנגדים לעונש המוות.
באימפריה הביזנטית לא היה עונש המוות נהוג, ובמקומו נהוגה הייתה הטלת מום.
הנוצרים התומכים בעונש המוות בדרך כלל נוהגים לצטט פסוק מהברית החדשה שבו תומך ישו בעונש המוות לפוגעים בילדים קטנים.
בשריעה – הדין הדתי המוסלמי, נהוג עונש המוות שנקרא קיסאס.
חכמי ההלכה רואים שיש שתי מטרות לקיסאס: התגמול וההרתעה.
לפי השריעה ניתן להוציא להורג מוסלמי על רצח של מוסלמי אחר.
חלק ניכר מחכמי ההלכה המוסלמים סברו שאין להטיל עונש מוות על מוסלמים אשר רצחו לא מוסלמים, אם הרצח נבע מעוינות דתית ומשיקולי מלחמה בין שני הצדדים על בסיס אידאולוגי דתי.
עם זאת, אסכולות שהיו מזוהות עם השלטון המוסלמי, כמו האסכולה החניפית הטילו עונש מוות על מוסלמים אשר רצחו לא מוסלמים בתחומי המדינה המוסלמית.
אסכולות אלו ראו שיש להחיל את עונש המוות מבלי להפלות אנשים על מוצאם הדתי או השבטי.
רובם ככולם של חכמי ההלכה מסכימים ביניהם על עונש מוות על ניאוף – אם ישנם לכך ארבעה עדים, ויש חילוקי דעות ביניהם על ביצוע דין מוות על המרת דת האסלאם, הרשעה שלישית בשתיית אלכוהול והרשעה חמישית בגנבה.
בעוד שמרביתם ככולם של חכמי ההלכה סבורים שיש להטיל עונש מוות על לא מוסלמים אשר רצחו מוסלמים, הרי היו חילוקי דעות ביניהם על הטלת עונש מוות על ניאוף.
היו חכמי הלכה שהתנגדו לעונש מוות מצד שלטון מוסלמי על עבירות ניאוף שבוצעו על ידי לא מוסלמים.
הסיבה קשורה שלפי הסכם החסות שהוענק ללא מוסלמים, המדינה המוסלמית אינה רשאית להטיל עונשי מוות על עבירות דתיות של הלא מוסלמים כמו עבירת הניאוף.
אולם היו חכמי הלכה אחרים שטענו שגם לפי היהדות והנצרות, הוטל עונש מוות על ניאוף ובכך ביצוע דין המוות עליהם לא נחשב כהתערבות דתית בענייני דת, אלא היא בעצם אכיפת החוק הדתי של הקהילה הלא מוסלמית, תוך הסכמת הלא מוסלמים עצמם.
עונש המוות נתפס כזכות של המשפחה של הנרצח ולא זכותה של המדינה המוסלמית.
בכך המשפחה של הנרצח יכולה לוותר על עונש המוות אם היא רצתה להתפשר עם משפחת הרוצח באמצעות הסכם של סולחה, שבו בדרך כלל שילמה משפחת הרוצח פיצוי כספי שנקרא בשם דיה למשפחת הנרצח במקום עונש המוות.
בארצות רבות שבהן יש רוב למאמינים באסלאם אין השריעה נוהגת, במיוחד בארצות שהיו תחת שלטון קולוניאלי מערבי.
הבודהיסטים שוללים את עונש המוות מאחר שהוא מונע מהאדם את האפשרות לעבור שינוי רוחני ולכפר על פשעו.
מטרתו העיקרית של עונש מוות היא הרתעה, מתוך הנחה שאנשים רבים חוששים מהמוות יותר מכל עונש אחר (הנחה שיש במחקר כאלו החולקים עליה).
זו הסיבה שמחקרים שבוחנים את יעילות עונש המוות בדרך כלל מתמקדים ביכולת ההרתעה שלו.
מחקרים רבים מאמצע המאה ה-20 ניסו למדוד את השפעת חקיקה או ביטול של עונש מוות.
מספר מטא אנליזות שבוצעו בשנים אלו העריכו שלעונש מוות אכן יש בפועל הרתעה רבה ממעשי רצח, אולם מחקרים אלו היו מוטים בגלל שינויי מגמות בתדירות הרצח לאורך השנים, ובעקבות התבססות על הערכות שונות ששינו את הנתונים באופן דרמטי.
החוקרים בני התקופה התקשו לקבוע את המידה האמיתית של ההשפעה, ומחקרים שונים הצביעו על טווח רחב, החל מהרתעה משמעותית לבין הרתעה ללא כל אפקטיביות.
כמה מחקרים עדכניים יותר השתמשו בחישובים מדויקים יותר, אולם גם במקרה זה התוצאות הללו אינן מובהקות.
בשנת 1976 הגיע יונקר למסקנה שחלק מהבעיות בניסויים הישנים היא שימוש בנתונים בעייתיים, והעריך שמדידת נתונים רק החל משנת 1959 תציג תוצאות אמינות יותר.
בבדיקת נתונים אלו בלבד, הגיע יונקר למסקנה שעונש המוות אכן מרתיע באופן משמעותי.
מחקר של שיאנג משנת 2004 העלה שלא רק שעונש מוות מחזק את ההרתעה במדינה בה הוא מקוים, אלא גם במדינות נוספות.
בין החוקרים שמעריכים את ההשפעה של עונש המוות כשולית נמצא לויט שבחן נתונים מארצות הברית מין השנים 1950–1990, והגיע למסקנה שההרתעה של עונש המוות בטלה, אולם נסיבות אחרות הן אלו שהגבירו את ההרתעה, כמו הגדלת שכיחות המאסר באוכלוסייה.
מחקרים שונים של זימרמן ושפרד משנת 2004 מצא עלייה קטנה בהשפעת ההרתעה שמתרחשת בכל פעם שמתפרסם על הוצאה להורג אקטואלית.
מספר מחקרים שפורסמו בשנים 2003–2005 ובחנו נתונים עשרות שנים אחורה הגיעו למסקנה שמספר ההוצאות להורג ומקרי הרצח נמוכים מכדי להסיק מסקנה מובהקת.
חוקרים אחרים הצביעו על מתאמים שמחלישים את אפקט ההרתעה, למשל, שיהיו יותר הוצאות להורג בתקופות בהן מושלים יחליטו לשים יותר דגש על המאבק בפשע, אולם החלטה זו תגרום במקביל גם לעלייה באכיפה ולעלייה בצורות ענישה אחרות, כך שקשה לקבוע האם ירידה במקרי רצח מתקיימת בגלל שינוי הנוגע לעונש מוות דווקא.
במחקרה של שפרד משנת 2004 הציעה מתאם שעשוי להסביר את התוצאות הסותרות של המחקרים השונים.
על פי שפרד, מחקרים שהראו תועלת הרתעתית בעונש מוות, התבססו על נתונים מרחבי כל ארצות הברית.
לעומת זאת, מחקרים שהראו חוסר תועלת בעונש ואף פגיעה, התבססו על מדינות מסוימות בהן כמות הביצוע של העונש נמוכה.
מסקנתה מהמחקר ההשוואתי היא שרק אם מקיימים תדירות גבוהה מספיק של הוצאות להורג, הן הופכות יעילות הרתעתית.
"עונשו של קורח" הוא שמו של פרסקו אשר צויר על ידי הצייר האיטלקי סנדרו בוטיצ'לי על קיר בקפלה הסיסטינית שבוותיקן.
נושאו של פרסקו זה לקוח מתוך פרשת קורח הלקוחה מספר במדבר.
בפרשה, מבקש משה מאלוהים להעניש את קורח, דתן ואבירם בני שבט ראובן, הקוראים תיגר על מנהיגותם של משה רבנו ואהרן הכהן.
הם קובעים כי "כל העדה כולם קדושים, ובתוכם ה'; ומדוע תתנשאו על קהל ה'?".
משה מבקש לחזק את סמכותו על ידי עונש אלוהי, אשר יאשש את הסמכות השלטונית והרוחנית שלו.
הפרסקו הוא חלק משני מחזורי פרסקאות שנוצרו בקפלה על ידי צוותי ציירים בראשותו של פייטרו פרוג'ינו.
בחזית הקומפוזיציה ניצב משה לבוש בבגד צהוב ובגלימה ירוקה.
הוא מניף מטה לשמים ובכך מצביע על אקט העונש האלוהי.
הדמויות לצידו מתוארות בתנוחות גוף דרמאטיות, כמנסות להימלט מן העונש המתקרב.
הדמויות במרכז מסודרות סביב באר מתומנת או אגן טבילה עשוי אבן.
בציור הפרסקו ניכר השימוש בפרספקטיבה, בעיקר בתיאור המבנים האדריכליים שבצדי הקומפוזיציה.
המבנים מתוארים בשלושה שלבים של הרס.
בימין הפרסקו מופיע מבנה עמודים הרוס.
במרכז מופיע תיאור של קשת קונסטנטינוס המתוארת במצב של הרס חלקי ואילו בשמאל מופיע בנין שלם בסגנון רנסאנסי.
למרות התיאור הפרספקטיבי המדויק, עיקר תשומת הלב נתונה לתיאור הדרמה שבעונש האלוהי.
הפרסקו של בוטיצ'לי ניצב בקפלה אל מול ציורו של פרוג'ינו "ישו מעניק את מפתחות השמים לפטרוס" ובין שני הציורים ניכרים קשרים איקונוגרפים וצורניים (כגון תיאור הקשת והמבנה המתומן) לצד קשר תאולוגי הרואה את סיפור משה כפרה פיגורציה לחייו של ישו.
הודו סובלת מבעיית עוני חריפה.
לפי הערכות של הבנק העולמי החדש, המבוססים על נתונים מ-2005, יש בהודו 456 מיליון איש (41.6% מהאוכלוסייה) המוגדרים עניים.
הגדרת העוני במדינה זאת היא משכורת של פחות מ-1.25 דולר ליום (לפי שווי כוח קנייה).
24.3% מהאוכלוסייה הרוויחו פחות מדולר אמריקני אחד ליום ב-2005, ירידה לעומת 33.3% ב-1990. עוד מעריך הבנק העולמי, שכ-33% מהעניים בעולם חיים בהודו.
בסך הכל 75.6% מהאוכלוסייה שם, או 828 מיליון איש, חיים מפחות מ-2 דולר ליום, זאת לעומת 72.2% בתנאים אלו באפריקה שמדרום לסהרה.
מנגד, ועדת התכנון הלאומית של הודו בוחנת את הדברים על פי קריטריונים משלה, ולפי הערכותיה בשנתון 2004–2005, כ-27.5% מהאוכלוסייה שם חיה מתחת לקו העוני, וזאת ירידה בשיעור העוני לעומת 51.3% בשנתון 1977–1978, ו-36% בשנתון 1993-94. המספר 27.5% הוא מספר "רגיש" בכל הנוגע לשיטות הסקירה והמדידה שמשתמשים בהן.
למשל דו"ח אחד נותן את המספר הזה של 27.5%, בעוד שדו"ח אחר מדבר על 21.8%.
המקור לנתונים אלה הוא הסבב (Round) ה-61 של סקר המדגם הלאומי (National Sample Survey) והקריטריון שלפיו בוצע הסקר היה של 356.35 רופי הודי לאזורים הכפריים, ו-538.60 לאזורים העירוניים.
רוב המשיבים לסקר זה היו עובדים המקבלים שכר יומי, בעלי עסקים עצמאיים זעירים או המנהלים עצמאית את משק ביתם, ופועלים שאין ברשותם קרקע או נדל"ן.
אף על פי שהכלכלה ההודית גדלה בצורה הדרגתית בשני העשורים האחרונים, אופן הגידול היה בלתי שווה כאשר נמדד על פי מגזרי אוכלוסייה שונים, מעמדות חברתיים, מגזרים כלכליים, אזורים גאוגרפיים ואזורים כפריים ועירוניים.
חלוקת העושר בהודו איננה מאוזנת.
10% בעלי ההכנסות הגבוהות ביותר נהנים מ-33% מההכנסות הכלליות.
למרות ההתקדמות הכלכלית שהושגה, כרבע מהאוכלוסייה (25%) משתכר יותר מקו העוני של 0.40% ליום.
דו"ח משנת 2007 שערך ה-NCEUS (הוועדה הלאומית ליזמות בסקטור הבלתי מאורגן: Enterprises in the Unorganized Sector) גילה כי 25% מההודים, או 236 מיליון בני אדם, חיו אז על פחות מ-20 רופיות ליום.
רובם של אלה עובדים במגזר העבודה הציבורי, או שהם מובטלים, או מתפרנסים מהביטוח הלאומי של הודו, ובכל מקרה חיים בתנאים של דלות מחפירה.
הפער במצב האי שוויון בחלוקת ההכנסות בהודו הולך וגדל (32.5 במדד ג'יני בשנתון 99-2000).
כמו כן בהודו השיעור הגבוה ביותר בעולם של תת-תזונה בקרב ילדים בני שלוש ומטה: כ-46% ב-2007.
קיימות לפחות שתי אסכולות מחשבה המנסות להסביר את מצב העושר החמור בהודו.
ג'ווהרלל נהרו ציין פעם אבחנה שלו, שלפיה: "ניכר בעליל שהחלקים העשירים ביותר בהודו כיום הם אלה שהיו זמן ממושך ביותר תחת שלטון בריטי" (ללא מראה מקום).
הכלכלה ההודית עברה תהליך מכוון של דה-תיעוש (deindustrialization), שהשלכותיו היו חמורות.
זאת עקב הפרטות מטעם הכוחות הקולוניאליים, תקנות מחמירות, מכסי מגן שהוטלו על טובין מתוצרת הודית או שעברו השבחה כלשהי בהודו, מיסים, והפקעות.
ב-1830 17.6% מהייצור התעשייתי העולמי בא מהודו, לעומת 9.5% מבריטניה, ואילו בשנת 1900 חלקה של הודו ירד ל-1.7% לעומת 18.5% של בריטניה (הירידה בשיעור התוצר התעשייתי לנפש הייתה אפילו יותר חדה עקב גידול האוכלוסין).
לא רק שהתעשייה ההודית נקלעה להפסדים, אלא שלצרכנים גם לא הייתה ברירה אלא לרכוש טובין יקרים מאוד מתוצרת בריטית, שיוצרו על ידי שיטת מונופולין גלויה.
תופעה זאת אף השתרשה עקב חקיקה מגבילה ומדכאת ששררה אז, וגישה שהייתה לחלוטין בלתי מעודדת כלפי סחר חליפין מקומי, בעלי מלאכה ועבודות יד מקומיות, וחקלאות המבוססת על כלכלה אוטרקית.
מוצרי הגלם החקלאיים שיובאו להודו היו כפופים לסחרחרת של עליות וירידות במחירים ולתנאי מסחר משתנים.
המדיניות הבריטית בהודו בשילוב עם תנאי מזג האוויר הגרועים הביאו להידרדרות המצב, עד כדי רעב המוני, שעל פי מה שעולה מהנתונים העומדים לרשות המחקר כיום, הביא ליותר מ-30 עד 60 מיליון מקרי מוות במושבות ההודיות.
מצבורי תבואה בכפרים ובערים נוטרלו, דונמים רבים של קרקעות שקודם לכן שימשו לגידול דגנים ותבואה לייצור מזון הוסבו עתה לצורך גידול כותנה, אופיום, תה ודגנים למטרות ייצוא, שהעיקרית שבהן הייתה הכנה מספוא ומוצרים אחרים להזנת בעלי חיים.