tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמסמך היסוד המכונן מדינה, במדינות מסוימות לא ניתן לשנות או לתקן חוקה על ידי הליכי החקיקה הרגילים של המדינה.
במקום זאת מורכבת ועידה חוקתית או אספה מכוננת, שהכללים לגביהן קבועים בדרך כלל בחוקה.
אספה מכוננת מוקמת לרוב למטרה ספציפית, מבצעת אותה תוך זמן קצר יחסית, ולאחר מכן מתפזרת.
האספה המכוננת של איטליה הוקמה בשנת 1946, בעקבות תבוסתה של איטליה הפשיסטית במלחמת העולם השנייה.
היא נבחרה בבחירות כלליות, במקביל למשאל עם על אימוץ הרפובליקה או המשך המלוכה.
הבוחרים בחרו ברפובליקה, ולאספה החדשה הייתה המשימה לאשר את ממשל הרפובליקה החדשה ולכתוב חוקה חדשה.
האספה המכוננת פוזרה ב-31 בינואר 1948, והוחלפה בפרלמנט החדש של איטליה.
ועידת החוקה של ארצות הברית ניסחה ב-1787 את חוקת ארצות הברית, וזו תקפה, בשינויים אחדים, עד היום.
צירי הוועידה לא נבחרו ישירות, אלא מונו על ידי מדינות ארצות הברית (לא כל המדינות שלחו צירים).
יתרה מכך, הוועידה הוסמכה במקור לנסח תיקונים לתקנון הקונפדרציה במקום חוקה חדשה.
החוקה האמריקאית אינה כוללת הוראה לאופן החלפתה (ובגלל קיומם של סעיפים משוריינים לא ניתן לבטל אותה באמצעות תיקון).
סעיף V לחוקה אמנם מתיר לקונגרס למנות ועידה חוקתית לאומית שתציע תיקונים, אך הוא מעולם לא עשה זאת.
לקונגרס יש אפשרות להגיש לוועידות מדינתיות (במקום לבתי המחוקקים של המדינות) הצעות משלו לתיקונים והצעות של ועידה לאומית לצורך אשרור; בתהליך זה נעשה שימוש פעם אחת בלבד (עבור התיקון ה-21).
לאחר שגרמניה נחלה הפסד במלחמת העולם הראשונה, נבחרה ב-1919 אספה מכוננת שניסחה לבסוף את חוקת ויימאר.
המועצה הפרלמנטרית ניסחה ב-1948 את חוקת גרמניה לאשרור על ידי מדינות גרמניה.
מועצה זו לא הוכרה כלגיטימית על ידי גרמניה המזרחית, שניסחה חוקה משלה ב-1949 ולא קיבלה את חוקת גרמניה עד לאיחוד גרמניה מחדש ב-1990.
האספה המכוננת של דנמרק משנת 1848 קבעה את חוקת דנמרק ב-1849 וקבעה את המעבר ממונרכיה אבסולוטית למונרכיה חוקתית.
חברי האספה כללו 114 חברים שנבחרו ישירות באוקטובר 1848, 38 חברים שמונו על ידי המלך והשאר היו שרי הממשלה.
האספה המכוננת התכנסה בארמון כריסטיאנסבורג בקופנהגן ונפגשה לראשונה ב-23 באוקטובר 1848. ב-25 במאי 1849 אישרה האספה המכוננת את החוקה החדשה, וב-5 ביוני 1849 היא נחתמה על ידי המלך פרדריק השביעי.
הוועידה האירופית התכנסה בשנת 2001 וניסחה האמנה לכינון חוקה לאירופה לאישור המועצה האירופית ולאשרור המדינות החברות.
הצעה זו נזנחה לאחר שנדחתה במשאלי עם בצרפת ובהולנד, והוחלפה ב-2007 באמנת ליסבון.
האספה המכוננת של הודו נבחרה לכתוב את חוקת הודו, ושימשה כפרלמנט הראשון שלה כאומה עצמאית.
האספה המכוננת הוקמה כתוצאה ממשא ומתן בין מנהיגי תנועת העצמאות ההודית לבין חברי משלחת הקבינט הבריטי .
האספה המכוננת נבחרה בעקיפין על ידי חברי האספה המחוקקת המחוזית, שהתקיימה תחת הראג' הבריטי.
האספה המכוננת התכנסה לראשונה ב-9 בדצמבר 1946 בדלהי.
ב-15 באוגוסט 1947 הפכה הודו לאומה עצמאית, והאספה המכוננת החלה לתפקד כפרלמנט של הודו.
בהימרו רמג'י אמבדקאר ניסח את חוקת הודו במקביל לדיונים באספה המכוננת.
האספה אישרה את החוקה ב-26 בנובמבר 1949 (שנחגג כיום החוקה), והיא נכנסה לתוקף ב-26 בינואר 1950 - יום שמצוין בהודו כיום הרפובליקה.
לאחר שהחוקה נכנסה לתוקף, הפכה האספה המכוננת לפרלמנט הזמני של הודו.
ב-29 בנובמבר 1947 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את החלטה 181 (תוכנית החלוקה), שקבעה כי ארץ ישראל תחולק לשתי מדינות: מדינה יהודית ומדינה ערבית.
בהחלטה נקבע כי בכל מדינה תוקם מועצת ממשלה זמנית שתיקח לידיה את הסמכויות השלטוניות עם הסתלקות המעצמה המנדטורית (בריטניה), תקים מיליציה חמושה ותקיים בתוך חודשיים לכל היותר בחירות לאספה מכוננת שתפקידה לכונן חוקה.
ב-14 במאי 1948 הכריז יושב ראש מנהלת העם דוד בן-גוריון על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, היא מדינת ישראל.
אחד מסעיפיה של מגילת העצמאות קבע שחוקה תיקבע על־ידי האספה המכוננת הנבחרת לא יאוחר מ־1 באוקטובר 1948. הבחירות לאספה המכוננת לא נערכו במועד שנקבע בתוכנית החלוקה או במגילת העצמאות עקב קיומה של מלחמת העצמאות.
בסופו של דבר, התקיימו הבחירות ב-25 בינואר 1949. האספה המכוננת לא חוקקה חוקה, עקב התנגדותם של דוד בן-גוריון והסיעות הדתיות.
בן-גוריון נימק את התנגדותו בכך ש"חוקה חדשה תכבול את ידי המחוקק".
כאמצעי לכינון חוקה נתקבלה ב-13 ביוני 1950 החלטת הררי, כדלהלן:
במהלך השנים חוקקה הכנסת, שנטלה לעצמה סמכות של רשות מכוננת, 13 חוקי יסוד, שלרבים מהם חסר מאפיין יסודי של חוקה - היציבות, והם משתנים לעיתים קרובות לפי צורכי השעה.
במשך שנים רבות לא הובהר מעמדם המדויק של חוקי יסוד.
חלקם זכו ליחס כשל חוק רגיל אחדים זכו לשריון של חוק היסוד כולו או סעיפים מסוימים בו.
בפסק דין בנק המזרחי קבע בית המשפט העליון שיש בכוחה של הכנסת לכונן חוקה (לגבי מקור סמכותה של הכנסת לחוקק חוקה, היו שתי דעות: האחת שלכנסת ריבונות בלתי מוגבלת, כולל הריבונות לחוקק חוקה, והשנייה שלכנסת מעמד של אספה מכוננת), ושלחוקי היסוד שחוקקה הכנסת ישנו מעמד של חוקה פורמלית.
על כן, חוקי היסוד הם המדרג הנורמטיבי העליון של החקיקה הישראלית וניתן להגביל באמצעותם את תוכנה של חקיקה סותרת, והגבלה כזו עומדת בעקרון החוקיות.
במהלך המהפכה הצרפתית (מיולי 1789 עד ספטמבר 1791) הוקמה האספה המכוננת הלאומית כאשר נציגים התאספו במקום היחיד הזמין - מגרש טניס - ונשבעו את שבועת מגרש הטניס ב-20 ביוני 1789, והבטיחו שלא יתפזו עד שינסחו חוקה חדשה לצרפת.
לואי השישה עשר הכיר בתוקף של האספה המכוננת הלאומית ב-27 ביוני 1789. האספה התפזרה ב-30 בספטמבר 1791, ולמחרת החוקה החדשה נכנסה לתוקף.
האספה המכוננת הרוסית הוקמה ברוסיה בעקבות מהפכת אוקטובר של 1917 כדי ליצור חוקה חדשה לאחר הפלת ממשלת המעבר הרוסית.
האספה קיימה ישיבה יחידה בינואר 1918, ופוזרה על ידי הבולשביקים.
ביקורת שיפוטית על תיקונים לחוקה
חוקה מתאפיינת בדרך כלל ביציבות, אם משום שסעיפיה שוריינו על ידי האספה המכוננת ואם משום הכבוד לחוקה.
עם זאת גם חוקה עוברת לעיתים תיקונים, על ידי הפרלמנט או בדרך אחרת.
בחלק מהמדינות, תיקונים אלה נתונים לביקורת שיפוטית על ידי בית משפט לחוקה או בית משפט אחר שהוסמך לכך, וכאשר נמצאת בהם סתירה לחוקה או לעקרונות יסוד של השיטה המשפטית הם נפסלים בנימוק של תיקון חוקה שאינו חוקתי או שימוש לרעה בסמכות המכוננת.
גישה זו, המקובלת במדינות שונות, משקפת את התפיסה שהרשות המכוננת אינה כל-יכולה וכי גם עליה מוטלות מגבלות מהותיות בעת שהיא מחוקקת.
מערכות משפט שונות נבדלות בגישתן לדוקטרינה, הן בעצם קיומה של חקיקה המסמיכה את בית המשפט לפסוק שתיקון חוקתי אינו חוקתי, והן בכללים להפעלת הסמכות ובגבולותיה של הסמכות.
ביטול, על ידי בית המשפט, של תיקון לחוקה, בנימוק שאינו חוקתי, נעשה במדינות אחדות: צ'כיה, הונגריה וקפריסין.
אסף קוטף (נולד ב-1943) הוא סרן במילואים, אשר הוענק לו עיטור העוז על פעילותו במלחמת יום הכיפורים.
קוטף נולד לשרה וישראל קופיט.
הוריו עלו לישראל מפולין והשתכנו בקיבוץ נען שם הכירו ונישאו ב-1944, כשנה לאחר לידת בנם הראשון אסף.
קוטף התחנך בקיבוץ נען וב-1961 התגייס לצה"ל.
סיים בהצטיינות קורס מ"כים בגדוד 9 של חיל השריון, לאחר מכן יוצא קוטף לקורס קצינים.
את סיום שירותו הצבאי הוא עושה בפלוגת הסיור של חטיבה 7. במילואים שובץ בחטיבה 200. עם שחרורו מצה"ל עבר להתגורר במשך תקופה בנאות הכיכר ועסק בהדרכות תיירים, לאחר מכן טייל באפריקה.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים גויס למילואים בתחילה התמקמו כוחות הסיור באזור שדה בוקר ואז נעו עד לתעלת סואץ, במהלך המלחמה איבד 7 מלוחמיו בפלוגת הסיור.
לאחר מלחמת ששת הימים עבר קוטף להתגורר בקיבוץ מרום גולן, שם גם היה גזבר ושותף בהקמת מחצבת הטוף בתל פארס.
ב-1973 החל ללמוד והיה במכינה באוניברסיטת חיפה.
ב-1974 נישא קוטף לחיה, ב-1981 הם עברו להתגורר במעלה גמלא.
לחיה ואסף נולדו שני ילדים, בתם פרופסור הגר קוטף ובנם ניר קוטף.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים גויס קוטף והתיצב במחנה עופר תחת פיקודו של מפקד החטיבה יוסי פלד ומפקד הפלוגה גיורא מוסנזון.
משם הגיע קטיף וכוחותיו לצמח על מנת לשמש כוח עתודה מטכ"לי, למחרת קיבל הכוח פקודה לנוע לרמת הגולן.
ביום 10 באוקטובר 1973 השתתף קוטף בקרב על תל פארס והיה גורם משמעותי בכיבושו, בנוסף לקח חלק בכיבוש תל-ענתר ועל פעילות זו הוענק לו עיטור העוז.
על פי נימוקי ועדת העיטור: במסגרת משימות סיור כשהוא ממלא תפקיד פיקודי בכוח רכוב.
בעת הקרבות על תל פארס, הוא תקף טנק סורי שהוצב בעמדת שליטה גבוהה ועצר את התקדמות הכוחות הישראליים.
קוטף הגיע למקום, נטל חלק בפינוי נפגעים מן השטח, ולאחר מכן פעל באופן יזום כנגד הטנק, תוך תנועה בשטח עוין שטרם טוהר.
הוא תקף את צוות הכלי בירי מנשקו האישי ובהשלכת רימונים, ולאחר שמיצה את האמצעים שברשותו נסוג, הצטייד מחדש וחזר לפעולה.
מהלך זה הוביל לנטרול הטנק ולאפשר את תפיסת התל.
במהלך הלילה שבין 18 ל 19 באוקטובר 1973 השתתף בפעולה להשבת השליטה בתל ענתר.
הוא עמד בראש כוח מצומצם שכלל כלי רכב קלים וזחל"ם, ובמהלך הפעולה סרק וניקה מערכי לחימה ותעלות שנתפסו קודם לכן בידי יחידות קומנדו של האויב.
תרומתו הייתה מרכזית בהצלחת המבצע.
לאורך תקופת הלחימה מילא בנוסף משימות של חילוץ פצועים משדה הקרב, הכוונת אש ארטילרית, ביצוע תצפיות ואיסוף מידע מבצעי.
אַסְפַלְט (asphalt; בעברית גם: חֵמָר) הוא נוזל צמיג המופיע באופן טבעי בנפט גולמי.
ניתן להפריד את האספלט מהמרכיבים האחרים בנפט גולמי (כגון נפט, בנזין וסולר) על ידי תהליך של זיקוק.
ניתן להשיג רמת הפרדה גבוהה יותר על ידי עיבוד נוסף של המרכיבים הכבדים של הנפט הגולמי ביחידת דה-אספלטיזציה המשתמשת בפרופאן או בבוטאן במצב סופר-קריטי כדי לפרק את המולקולות הארומטיות יותר, שאז מופרדות מהשאר.
ניתן לעבד את התוצר עוד יותר על ידי תגובה עם חמצן.
הוא הופך אז לקשיח יותר (וצמיגי יותר).
לעיתים מבלבלים בין אספלט לזפת (עִטרן), שהוא חומר שנוצר על ידי זיקוק דסטרוקטיבי של חומר אורגני.
הן האספלט והן הזפת מסווגים כבִּיטוּמֶן (bitumen) – סיווג המכיל את כל החומרים המסיסים בפחמן דו-גופרי.
מאחר שאספלט מתקשה אם אינו נשמר בחימום, קשה להובילו בצורתו הגולמית ממקום למקום.
לכן, מערבבים אותו עם דיזל או קרוסין לפני המשלוח, ומפרידים את המרכיבים הללו, הקלים מהאספלט, כאשר התערובת מגיעה ליעדה.
האספלט בארץ ישראל לאורך ההיסטוריה
שרידי אספלט התגלו באתרים הנאוליתיים בגלגל, מערת נחל חימר ובביידה שבדרום ירדן, וממצאים מתל ערד הראו שהשימוש בו נמשך גם בתקופה הכלקוליתית, לצורכי בנייה, איטום וריפוי.
השימוש העיקרי באספלט בעת העתיקה היה במלאכת החניטה (מומיות) במצרים, למן תקופת הברזל ועד לתקופה הביזנטית.
במקרא מופיע האספלט במגוון שמות בהקשר לשימושים שונים כגון: כופר לאיטום תיבת נח, חימר לבניית העיר בבל ומגדל בבל שבדרום מזרח מסופוטמיה ובתיאור מלחמת ברית המלכים, חמר וזפת לאיטום תיבת משה (תיבת גומא) וזפת בפרשת סדום ועמורה ובנבואות.
במקורות הקלאסיים הקדומים מוזכר שהאספלט היה אחד החומרים שנאסף בכמויות מסחריות.
סטראבון תיאר את תהליך היווצרותו ואיסופו.
הרופא והבוטניקאי דיוסקורידס (המחצית השנייה של המאה ה-1) סיפר ש"האספלט היהודי שונה מהשאר.
זה שיש לו ברק בצבע ארגמן וניחוח חזק והוא כבד, הוא יפה; ואילו הסוג השחור והמלוכלך הוא גרוע, מאחר שהוא מהול בתערובת של זפת" (I, 73:1).
יוסף בן מתתיהו כתב שהאספלט "מעלה ארוכה לגוף ועל כן מערבים אותו בסמי רפואה רבים".
טקיטוס כתב על דרכי איסופו בים המלח: "בעונת־שנה קבועה מקיא האגם מתוכו כּוֹפר...על־פי טבעו נוזל כהה...הנקרש וצף על פני המים...העוסקים במלאכה זו תופסים את הכּופר בידיהם...גושי הכופר השטים נדחפים ונגררים בידיים אל החוף; לאחר ייבושם...מבקעים אותם בגרזנים וביתדות...".
בחיבורים מולומדיקינה כירוניס ו-"Ars Veterinaria" מאת פלגוניוס (המאה ה-4) ישנה עדות לחשיבות המתמשכת המקושרת ליתרונות הרפואיים של "הביטומן של יהודה" ולפופולריות של השימוש בו.
בספרות חז"ל מופיעים המושגים "כופרא" ו"זפת" בהקשר לשימושים רבים.
בספרות הערבית נקרא האספלט מים המלח בשם "קפר אליהוד" (הכופר היהודי) ונחשב בעיני בני התקופה לטוב ביותר מבין כל מיני האספלט שהיו מוכרים ברחבי האזור.
בימי הביניים התפרנסו חלק מתושבי אזור ים המלח ממכירתו, לפי תיאור של רופא ירושלמי בן המאה העשירית בשם אלתמימי ולפי תיאורי נוסעים וגאוגרפים מימי הביניים ומן העת החדשה.
אלתמימי, רופא מוסלמי מירושלים מהמחצית השנייה של המאה ה־10, תיאר שימוש באספלט המגיע מים המלח לייצור תרופת התריאק.
במכתבים שנמצאו בגניזה הקהירית מהמאה ה-11 מבקש ירושלמי שישלחו לו זפת מאלכסנדריה מכיוון שאין למוצאו בירושלים, לצורך רפואת עיניים.
בימי הביניים שימש האספלט מרכיב בתרופה לטיפול בטחורים, במורסות, בחזרת, בפצעים ובנפיחות בשפתיים.
הרמב"ם מזכיר את ה"זפת" כמרכיב בחבישה לטיפול בכאב של העצב.
שימושים נוספים היו גם: המסת דם קפוא וטיפול בבלוטה בצוואר, במחלות עור ובשיעול, וכן מרכיב בתרופה לדלקת פרקים ולטיפול בגיד הנשה.
יהודי עיראק נהגו להשתמש בזפת בעיקר לריפוי מחלות עיניים, טיפול בכאבי גב ובמחלות לב ולהכנת תחבושות לפצעים ולשברים בחזה.
עד היום משמש האספלט במצרים כסם מכייח וכן לטיפול בחבלות ובאולקוס ולהגלדת צלקות.
בנוסף לשימושיו הרפואיים, שימש האספלט גם כטיט לבנייה ולאטימה, וכן להדברה.
כיום הוא משמש לריצוף כבישים, ציפוי גגות, לאיטום, לבידוד ולהגנה בפני קורוזיה.
אספלט המעורבב יחד עם מרכיבים נוספים כדי ליצור בטון אספלט (לעיתים נקרא גם תא"צ – תערובת אספלט צפופה) המשמש לציפוי כבישים.
האספלט המשמש למטרה זו מכונה בִּיטוּמֶן (bitumen) ומורכב בבתי זיקוק מתערובת של חומרים שונים, כדי להגיע לקשיות הדרושה.
את הביטומן נוהגים לערבב עם חול וחצץ, לציפוי הכביש.
במהלך השנים חל שיפור ניכר באיכויות האספלט המיועד לסלילת כבישים בעקבות שימוש בתרכובות חדשות.
במגרשי קטרגל, כדורסל וטניס המצויים בפארקים וגנים ציבוריים, משטח המגרש עשוי לרוב מבטון אספלט.
תכונותיו של אספלט מסוג S הם גודל גרגיר מקסימלי של 25 מ"מ וביטומן משופר מסוג 76-10PG.
סוג זה משמש כיום לסלילות של כבישים מהירים וסלילות המתבצעות עבור נתיבי ישראל בעיקר.
אספלט מסוג SMA מורכב מגודל גרגיר מקסימלי של 19 מ"מ וביטומן משופר מסוג 76-10PG.
חברה מקצועית תעדיף להשתמש באספלט מסוג SMA לסלילת כבישים, משום שבמהלך הכנת התערובת מוסיפים פולימרים אשר מלכדים את החומרים וגורמים לאספלט להידבק היטב לכביש המקורצף.
אספירין או חומצה אצטילסליצילית היא אחת התרופות הידועות והנמכרות ביותר בכל הזמנים.
האספירין הוא האב טיפוס של משפחת נוגדי דלקת שאינם סטרואידים (באנגלית Nonsteroidal anti-inflammatory Drugs או בקיצור NSAIDs).
פעילותו הרפואית העיקרית היא בשיכוך כאב, אך הוא יעיל גם בהורדת חום הגוף, עיכוב היצמדות טסיות הדם (מניעת אגרגציה, מכונה לעיתים קרובות "דילול דם") ולכן משמש כתרופה נוגדת-קרישה, וכן בטיפול בדלקות כרוניות כגון דלקת מפרקים.
חשיבותו בהיסטוריה של הכימיה גדולה, בין השאר, בשל העובדה שזוהי התרופה הראשונה שסונתזה במעבדה; עד לסינתוזה, בשנת 1897, היו כל התרופות מבוססות על חומרים שנמצאו בטבע.
ייצור האספירין מסמל את תחילתו של עידן הפרמקולוגיה והכימיה תרופתית במדעי הרוקחות בצורתם המודרנית ושל תעשיית התרופות.
של האספירין הוא חומצה אצטילסליצילית.
שמו המדעי, לפי כללי IUPAC, הוא 2-אצטאוקסי-חומצה בנזואית.
מהשם ומנוסחת המבנה עולה כי מולקולת האספירין היא טריפונקציונלית: יש בה שלוש קבוצות פונקציונליות.
היא שייכת אם כן לשלוש קבוצות של תרכובות אורגניות: האחת היא טבעת בנזן, ולכן מולקולת האספירין היא ארומטית; השנייה היא קבוצת האצטיל הקשורה לטבעת בקשר אסטרי (COO), ולכן האספירין הוא אסטר; השלישית היא קבוצת קרבוקסיל (COOH) הקשורה לטבעת, ולפיכך האספירין הוא חומצה קרבוקסילית.
לקיומן של שלוש הקבוצות הפונקציונליות השפעה מכרעת על התגובות הכימיות שהתרופה מסוגלת להשתתף בהן, ולפיכך - על פעילותה הרפואית (ריבוי קבוצות פונקציונליות אינו מעיד בהכרח על יעילותה של תרופה; תרופות יעילות רבות מכילות קבוצה פונקציונלית בודדת).
אם מחליפים את קבוצת האצטיל שבמולקולת האספירין בקבוצת הידרוקסיל (OH), מקבלים חומצה סליצילית.
גם לחומר זה פעילות רפואית הדומה לזו של האספירין.
החומצה הסליצילית נמצאת בטבע, וכבר לפני כ-2,500 שנה היה ידוע שניתן להפיקה מקליפתם של עצי ערבה, עצי שדר וצמח העוקצנית.
תרופות שבבסיסן חומצה סליצילית נקראות סליצילטים.
את האספירין מייצרים באמצעות אסטור (או אסטריפיקציה) של חומצה סליצילית.
החומצה מגיבה עם אנהידריד אצטי (שתי מולקולות של חומצה אצטית (חומצת חומץ) אשר חוברו יחדיו, תוך פליטת מולקולת מים) לקבלת אסטר (אספירין) וחומצה אצטית (מנגנון מפורט מטה).
תגובה כימית פשוטה ומהירה זו נלמדת ונערכת בקורסים רבים בביולוגיה ובכימיה בבתי ספר ובאוניברסיטאות.
אספירין הוא שם מסחרי של חברת באייר.
החומר משווק בישראל גם בשמות: אצטוסאל (רקח), קרטיה (פריגו), מיקרופירין (דקסל), טבעפירין (טבע), גודמד (גרמזה), וכן בשילוב עם תרופות אחרות, כמו אספירין C, אקמול פוקוס, אקסדרין, אקסידול, אקסימול קאר, ספירט סליציל, סאליקרן, רדיאן בי ספריי, פראמול טרגט, סלאטאק ג'ל, קפאסל.
מכירות האספירין העולמיות נכון ל-2019 הוערכו בכשני מיליארד דולר.
הרופא היווני היפוקרטס (אבי הרפואה, על שמו נקראת שבועת היפוקרטס) הזכיר פעם אחת בכתביו את סגולותיה הרפואיות של קליפת עץ הערבה עבור יולדות, כבר במאה ה-5 לפנה"ס.
אזכורים דומים ניתן למצוא אצל השוּמֵרים, האשורים, המצרים והאינדיאנים באמריקה.
החומצה הסליצילית נקראת כך על שם עץ הערבה, ששמו הטקסונומי הוא סַליקס אָלבּה (Salix alba, מלטינית).
את החומצה הצליחו לבודד לראשונה הרוקח הצרפתי אנרי לרו (Henry Leroux) והכימאי האיטלקי רפאלה פיריה ב-1828. גם כימאים גרמניים הצליחו לבודדה ב-1839 מפרחי העוקצנית; על שם פרח זה קרוי האספירין (שמו הטקסונומי הקודם של הפרח - Spiraea ulmaria; התחילית "א" מסמלת את קבוצת האצטיל).
החומצה שווקה החל מ-1874 כתרופה משככת כאבים במשך כמה עשרות שנים, אך היו לה תופעות לוואי לא נעימות: טעם מר במיוחד, אי-נוחות במערכת העיכול ושלשול.
במנות גבוהות גרמה התרופה לעיתים אף למוות.
ב-1853 הצליח הכימאי הצרפתי לסנתז נגזרת של חומצה סליצילית, אשר שימרה את הסגולות הרפואיות וביטלה את רוב תופעות הלוואי: חומצה אצטילסליצילית.
החומר שהפיק גרהרדט (אשר מת שלוש שנים לאחר מכן) היה בלתי יציב ולא היה טהור מספיק.
רק למעלה מארבעים שנה לאחר מכן עלה בידי כימאי חברת באייר הגרמנית (פליקס הופמן Felix Hoffmann או היהודי Arthur Eichengrün - ראו בהמשך) לסנתז גרסה טהורה ויציבה של האספירין (11 ימים לאחר סינתוז האספירין, הצליח הופמן לסנתז חומר נוסף: דיאצטילמורפין, הידוע יותר כהרואין).
חברת באייר (Bayer), שבה עבד הופמן, החלה לשווק את האספירין ב-1899 (שנה לפני כן החלה לשווק גם את ההרואין, ששווק עד 1924, עת התגלו סכנותיו והוא נאסר לשיווק).
האספירין, המיוצר כיום בכמות שנתית של כ-10,000 טון בארצות הברית לבדה (שווה ערך לכמות יומית של 30 מיליון טבליות), הפך את חברת באייר, שמרכזה בעיר לברקוזן (Leverkusen) שליד קלן שבגרמניה, לאחת מחברות התרופות הגדולות בעולם.
ב-1949 פרסם הכימאי היהודי-גרמני ארתור אייכנגרין (Arthur Eichengrün) מסמך הטוען כי הוא זה שסינתז את האספירין לראשונה, בעת שעבד אף הוא בחברת באייר.
הופמן, כך טען אייכנגרין, השתמש בתהליך שהוא (אייכנגרין) עצמו פיתח, ותפקידו היה בסך הכול לבחון את התרופה החדשה.
אייכנגרין, ניצול השואה ששרד במחנה הריכוז טרזיינשטט, נפטר באותה השנה.
במשך 50 שנה זכו טענותיו להתעלמות, עד שב-2000 פורסמו תגליות ועדויות חדשות על ידי הכימאי הסקוטי וולטר סניידר (Walter Sneader) מאוניברסיטת סטראת'קלייד שבגלאזגו, המראות שאכן היה זה אייכנגרין שהפיק את האספירין.
חברת באייר הכחישה טענה זו בהודעה לעיתונות; לטענתה הופמן היה ממציא התרופה, ואייכנגרין היה אחד החוקרים בחברה, ללא קשר להמצאתו של הופמן.
השם המסחרי "אספירין" נרשם על ידי חברת באייר בשנת 1899. כיום הוא משמש בציבור הרחב כעין שם גנרי לתרופה, המיוצרת על ידי יצרנים רבים בעולם.
האספירין הוא בעיקרו משכך כאבים (תרופה אנלגזית).
בנוסף, האספירין מסוגל להוריד את חום הגוף (אנטי-פּירֵטי), לדלל את הדם (אנטי-קרישתי) ולהילחם בדלקות ובכאבי מפרקים - ראומטיזם.
אחרי אוטם שריר הלב ("התקף לב") נהוג ביחידות טיפול נמרץ לתת לחולה מנה גדולה במיוחד של אספירין; טיפול זה מקטין את הסיכוי למוות.
התרופה ניתנת גם לחולים שעברו ניתוח מעקפי לב או פתיחת עורקים חסומים באמצעות בלון; חסימה חוזרת של העורקים שנפתחו היא בעיה שכיחה לאחר פרוצדורות אלו, ואספירין מקטין את הסיכוי לכך.
צריכה של גלולת אספירין אחת ליום מקטינה את הסיכוי ללקות בהתקף לב ושבץ מוחי כתוצאה מעיכוב הצמתת טסיות דם, אך בו בזמן מגדילה את הסיכון לדימומים ולתופעות לואי אחרות.
לאור תופעות הלואי - ובעיקר הסיכון לדימום קשה, הוסרה בישראל ההמלצה להשתמש באספירין לכלל האוכלוסייה כתרופה למניעה ראשונית (כלומר למניעת אוטם ראשון) ב-2013.
למרות חשיבותו הכימית הגדולה ושלל השפעותיו על גוף האדם, דרך פעולתו של האספירין בגוף פוענחה רק בשנת 1970. הרוקח הבריטי ג'ון ר.
ויין (John Robert Vane) גילה, במחקר שזיכה אותו בפרס נובל ובתואר אבירות, באמצעות ניסויים בבעלי חיים, שהאספירין "מעניק" את קבוצת האצטיל שלו לאנזים הנקרא ציקלואוקסיגנאז (COX) .
דבר זה מדכא לחלוטין את פעילותו של האנזים, והיא - ייצור פרוסטגלנדינים ותרומבוקסאנים בגוף.
תרומבוקסאנים הם שומנים הנמצאים בטסיות הדם (תרומבוציטים).
הם תורמים להצטברותן של הטסיות ועל ידי כך לקרישת הדם, וכן להצרת כלי הדם (וזוקונסטריקציה, Vasoconstriction), דבר שגם הוא תורם לקרישת הדם.
דיכוי ייצורם על ידי האספירין תורם, אם כך, לדילול הדם.
רוב התקפי הלב נגרמים כתוצאה מקרישי דם תועים, הנתקעים בעורקים צרים וחוסמים את מעבר הדם לשריר הלב.
במקרה של חשד לשבץ מוחי ובאירוע מוחי, אסור לתת אספירין כטיפול ראשוני לפני שהחולה מגיע לבית חולים, כיוון שאין אפשרות לדעת האם האירוע הוא מדימום (שבץ המורגי) או מחסימה (שבץ איסכמי) בעורקי המוח של החולה.
החשש הוא שבמקרה של דימום, הדבר יגביר את הדימום, ועלול לגרום לבצקת קשה ובהמשך אף למוות.
פרוסטגלנדינים הם קבוצת הורמונים שומניים בעלי תפקידים מגוונים בגוף, שחלקם עדיין לא התגלו.
בין השאר הם משתתפים בתהליך פיענוח הכאב על ידי המוח, גורמים להצרה או הרחבה של כלי הדם, לקרישה או דילול של הדם, להתכווצויות הרחם, לבקרה על טמפרטורת הגוף, לייצור הריר המגן על הדופן הפנימית של הקיבה מאנזימים מאכלים ומהחומציות החזקה השוררת באיבר זה, וכן להיווצרות דלקות במקרה של זיהום.
דיכוי יצורם של הפרוסטגלנדינים תורם, אם כך, לשיכוך כאבים, לדילול הדם ולמניעת דלקות.
כאבי מפרקים כרוניים, למשל, נגרמים לעיתים קרובות כתוצאה מדלקת בסחוס שבין העצמות.
האספירין מעכב את האנזים ציקלואוקסיגנאז מלסנתז פרוסטגלנדינים ובכך מונע היווצרות דלקת בסחוס.
האספירין נמכר ללא מרשם רופא.
חברות רבות, ובראשן באייר, מנסות להחיות את המותג, אשר זוהרו דעך מעט במשך מאה שנות קיומו, ומשווקות כיום טבליות אספירין המכילות רכיבים נוספים, המשמשים להקלה בשיעול, הצטננות וכדומה.
פירוט תופעות הלוואי המוכרות מופיע בעלון לצרכן של התרופה.
במשך השנים התברר שהאנזים ציקלואוקסיגנאז קיים בשתי גרסאות, הזהות זו לזו ב-65% מרצף חומצות האמינו המרכיבות אותן.
האנזים הראשון, COX-1, אחראי לייצור הפרוסטגלנדינים שמווסתים את ייצור המוצין (Mucin), הריר המגן על דופן הקיבה; האנזים השני, COX-2, מייצר את הפרוסטגלנדינים שמווסתים את חום הגוף, את הכאב ואת הדלקות.
אספירין מעכב את שני האנזימים בצורה שווה; לפיכך, תופעת הלוואי השכיחה ביותר של האספירין היא אי-נוחות במערכת העיכול, המגיעה עד כדי כיב קיבה (אולקוס) ודימום בקיבה (בדרך-כלל בנטילת מנות גדולות).
בשנים האחרונות הוקדש מחקר רב למציאת תרופות שיעכבו באופן ספציפי את COX-2, מבלי לפגוע בפעילותו של COX-1. מספר תרופות כאלו כבר משווקות כיום.
סלקוקסיב (סלברקס - Celebrex, סלקוקס ועוד), למשל, משמשת נגד שגרון פרקים וראומטיזם.
התרופה מעכבת את COX-2 פי 1,000 מאשר את COX-1; האנזים האחרון ממשיך, אם כן, לייצר את ריר הקיבה, ותופעת אי-הנוחות בקיבה כמעט ואינה קיימת.
עם זאת, מעכבי COX-2 רבים נמצאו מגבירים סיכון לאירועי לב ושבץ.
לדוגמה: תרופה בשם ויאוקס התפרסמה בעקבות פרשת טיוח מידע בנושא והשימוש בה הופסק.
עקב פעילותו של האספירין למניעת קרישה ("דילול דם"), עלול להיווצר מצב של דימום מוגבר בכל אחד מאברי הגוף, כולל למשל שבץ מוחי המורגי, או דימום מוגבר בזמן הווסת אצל נשים וכן שטפי דם בעור.
איבוד דם כתוצאה מנטילת אספירין עלול לגרום לחסר ברזל ולאנמיה.
תופעת לוואי נוספת, נדירה יותר, היא טיניטוס - "צלצול באוזניים".
לעיתים מלווה התופעה באובדן שמיעה זמני, הנעלם כשמפסיקים ליטול את התרופה, ובמקרים קיצוניים עלול המצב להידרדר עד לכדי אובדן שמיעה קבוע.
נטילת אספירין עלולה לגרום התקפים קשים אצל חולי אסתמה, במיוחד עקב תגובה בין-תרופתית עם איבופרופן (Iboprufen), משכך כאבים מאותה משפחה.
תופעה דלקתית נוספת העלולה להיגרם מאספירין היא תעוקת לב על שם פרינצמטאל (Prinzmetal's angina), שבה נוצר ספאזם (היצרות לא קבועה) של עורק כלילי עם פגיעה בשריר הלב.
סינדרום ריי (Reye's syndrome), מחלה נדירה הגורמת נזק חמור לכבד ולמוח, נגרמת כנראה עקב נטילת אספירין בזמן מחלה נגיפית, כגון אבעבועות רוח או שפעת.
במבוגרים המחלה חולפת בדרך-כלל אחרי כשבועיים, מבלי להותיר נזק.
אצל ילדים עלול להיווצר נזק תמידי למוח.
קיימת אף סברה, שאחד הגורמים לתמותה המוגברת במגפת השפעת הספרדית, היה שימוש נרחב באספירין במינונים גדולים מאד.
מחקר אחר הראה שאף על פי ש-90% מהלוקים במחלה אכן נטלו אספירין לפני כן, רק 0.1% מהילדים שנטלו אספירין לקו במחלה.
בנוסף, נראה שאחד הגורמים למחלה הוא תורשתי, שכן הסיכוי ללקות בה גובר אם קרוב משפחה כבר לקה בה בעבר.
חברות התרופות ממליצות על נטילת אספירין לבוגרים בני 18 ומעלה בלבד.
במדינות מסוימות (בריטניה, למשל) אסור לנערים ולילדים מתחת לגיל 16 ליטול אספירין.
כשני אנשים מתוך 1,000 אלרגיים לאספירין, ועלולים לחוות פריחה והתנפחות באזור הפנים, וכן התקפים נשימתיים.
במחקר משנת 2011 נטען כי עיכוב של ציטוקינים על ידי משככי כאבים מסוג NSAIDs, ובהם אספירין, עשוי לפגוע בפעילות האנטי-דיכאונית של תרופות ממשפחת ה-SSRI.
בניסוי קליני מבוקר הקצאה אקראית בשם ASPREE, שהסתיים בשנת 2014, נמצא כי אספירין (במינון נמוך) גרם לשיעור מוגבר של נפילות חמורות אצל בני ובנות 70 שנים ומעלה.
אספירין בצמחים וכיוון מחקר עתידי
לאור העובדה שהחומצה הסליצילית התגלתה בצמחים, נעשו ניסיונות לברר את השפעת מתן החומר לצמחים, ממקור חיצוני.
התגלה שריסוס בחומצה אצטיל סליצילית על עלי שעועית מעלה את עמידות הצמח לקור.
מחקר נוסף בוצע בזרעים של צמחי בר המשמשים לשיקום מחצבות ושטחי מרעה טבעי.
המחקר הראה שהשרית זרעים בתמיסת אספירין גרם להתפתחות צמחים עמידים יותר, ולכן מתאימים יותר להתחדשות אקולוגית.
מחקרים קודמים הצביעו על מעורבות החומצה הסליצילית במנגנוני הגנה של צמחים כנגד גורמי מחלות.
הזרקת תמיסת אספירין לצמחי טבק מנע התפתחות של וירוס מוזיקת הטבק בצמחים אלה.קבוצת מחקר מחברת סיבה גאיגי גילתה עליה ביצור חומצה סליצילית בצמחי מלפפון עמידים למחלות, כאשר אלה הותקפו על ידי פתוגנים.
בעקבות זאת עלתה השערה כי החומצה הסליצילית היא הורמון צמחי המסייע להגנה מפני מחלות בצמחים, ונעשים ניסיונות לפתח חומרים ממשפחת האספירין אשר יפעילו את העמידות הטבעית כנגד מזיקים שונים.
אסְפַּמְיָה או אספמיא הוא, בארמית ובעברית של חז"ל, שמה של ארץ ספרד (בדומה לשמה הלטיני Hispania).
במדרש תנחומא נזכרות אספניה וגליה, המושבות הרומיות.
יש הסוברים כי מקור השם הוא בעברית-כנענית או הפיניקית "אי-שפניא" (אי השפנים).
לפי סברה זו, כאשר הפיניקים, אשר היו יורדי ים, הגיעו לספרד, הם נתקלו בארנבונים אותם חשבו בטעות לשפנים, ומכאן השם אי-השפנים, שהפך לשם הלטיני Hispania אשר התגלגל לשם הספרדי המודרני España.
פרשנות אחרת מציעה כי מקור המילה מהמילה "ספון", חבוי מהעין, כך שמשמעות השם הוא "האי החבוי".
אפשרי גם מלשון ספן (יורד ים) כמו גם שבא, סאבוי, SVEN.
בשל מרחקה נתפסה המילה אספמיה בתלמוד כמייצגת ארץ המרוחקת שנה הליכה לכל כיוון, ארץ הנמצאת ב"סוף העולם".
בדיון בענייני חזקה בבבא בתרא אומר רבי יהודה: "לא אמרו שלש שנים אלא כדי שיהא באספמיא, ויחזיק שנה וילכו ויודיעוהו שנה ויבוא לשנה אחרת".
ספרד המקראית, לעומת זאת, היא סרדיס שבאסיה הקטנה, לדעת רוב החוקרים.
בעת תרגום התנ"ך לארמית, (בידי יונתן בן עוזיאל), תורגמה המילה ספרד בתור "אספמיה".
נראה כי מקור תרגום זה הוא דמיונה של המילה ספרד למילה "הספרה" (ביוונית - ארצות המערב).
בתקופת הגאונים התקבעה הזהות בין "אספמיה" לבין "ספרד".
משמעות הביטוי "חלומות באספמיה" היא חלומות בלתי מציאותיים, שלא ניתן לממשם.
הביטוי מופיע ב: "אדם ישן כאן ורואה חלום באספמיא".
הביטוי התלמודי מופיע בסיפורו של י"ל פרץ "האשה מרת חנה": "כאשר אני סוגר את עיני, נדמה לי שאני ישן בבית ורואה חלום באספמיא".
אספת העם ברומא העתיקה הוא שם מאגד למספר אספות עם ברפובליקה הרומית שכונסו על ידי בעל תפקיד רשמי (מגיסטראט) כדי להעמיד נושא להצבעה.
נושאים אלו יכלו לכלול חוקים, טיעונים, מינוי מגיסטראטים ועוד.
חמש האספות ברומא היו הקומיטיה קלטה (comitia calata), אספת הקוריות (comitia curiata), אספת הקנטוריות (comitia centuriata), אספת השבטים (comitia tributa), ומועצת הפלבאים (concilium plebis).
להלכה, חולק כוח הממשל ברומא הרפובליקאית בין אספת העם, הסנאט והמגיסטרטים, כאשר רק העם (ה־populus) הוא הריבון האמיתי, ושני האחרים הם גופים שכוחם נובע מהעברת הסמכות אליהם על־ידי העם.
ברומא, לא התקיימה הפרדת רשויות כמשמעה היום ואספת העם עסקה בנושאי חקיקה, הצבעה, בחירות ומינויים בו זמנית.
גם המגיסטראטים נהנו מסמכויות ביצוע ושיפוט בו זמנית ואילו הסנאט הוגבל לתפקיד הגות וייעוץ, ללא סמכות לחוקק חוקים.
העם חולק במקור לשלושים קוריות (curiae) ואספת הקוריות הייתה האספה היחידה שבה יוצג העם כולו.
מיזוג מסוים של הפטריקים והפלבאים התרחש באספת הקנטוריות, שאותה כונן המלך סרוויוס טוליוס, ומכאן שימש המונח פופולוס לאספת הקנטוריות.
סרוויוס גם ביצע חלוקה של השטח הרומי לשלושים שבטים, שנפגשו באספה שכונתה אספת השבטים, שהפכה עם הזמן לאספה לאומית ואף היא כונתה פופולוס.
הקומיטיה קלטה הייתה זהה בהרכבה לאספת הקוריות, אך שונה במטרותיה, מנהלי האספה ומקום ההתכנסות.
האספה נוהלה תחת קולגיום הכוהנים (הפונטיפים) ושמה נובע ממשרתי הפונטיפים, הקלטורים (calatores) שזימנו את האנשים לאספה.
מקום הפגישה הקבוע של האספה היה בקפיטול, לפני הקוריה קלברה, בניינם של הפונטיפים.
במהלך האספה לא השתתף העם בהליך כלשהו אלא רק שמע דברים מפי הכהנים, שהודיעו על מועדי החודש החדש ועל אמצעו ועל טיבם של הימים השונים, דברים שבזמנים קדומים היו ידועים רק לכוהנים.
תפקיד נוסף של האספה היה חניכת פלמין חדשים ואחרי גירוש המלכים גם טקס ה"רקס סקרורום".
עניין שלישי היה אישור צוואות (testamenti factio), כדי למנוע אפשרות של חילוקי דעות אחרי מותו של אדם ביחס לצוואתו.
הנאספים שימשו עדים גם להכרזת השבועה (detestatio sacrorum) של היורש לכבד את קדושת בקשת המת לפני קבלת רכושו.
האספה התכנסה לעיתים נפוצות, לרוב פעמיים בשנה, ואחר זמן מה החלו תפקידיה העיקריים, לשמש עדים לקריאת צוואות ולשמיעת מועדי חגים וחודשים, להישחק עד להיעלמותה המוחלטת של האספה מסוג זה.
אספת הקוריות הייתה האספה העתיקה ביותר ברומא, לצד הקומיטיה קלטה, וייצגה את שלושת השבטים הרומיים המקוריים.
כל שבט חולק לעשר קוריות וכל קוריה שכזו הורכבה מכמה יחידות של בתי־אב.
סך הכל היו שלושים קוריות, או יחידות הצבעה, שלכל אחת מהן קול משותף אחד.
בתחילה שימשה אספה לבחירת המגיסטרטים הבכירים, אך מאוחר יותר שימשה רק לאישור בחירת המגיסטראטים (אישור האימפריום שלהם) ולהכתרת הנבחרים באספת הקנטוריות.
נוסף לאחריות זו, על האספה הוטל לעסוק בענייני צוואות ובאימוצי ילדים.
בתקופת המלכים, לפני הקמת הרפובליקה, כונסה אספת הקוריות על־ידי המלך עצמו או על ידי הטריבונוס קלרום (tribunus celerum), שהיה מפקד הקלרס (שומרי הראש של המלך) וראש שבט הרמנס, העתיק והמכובד שבשלושת השבטים העתיקים של רומא.
בהיעדרו של המלך, הייתה האספה מכונסת על־ידי הפראיפקטוס אורבי (praefectus urbi), האחראי על העיר.
אחרי מותו של מלך, הייתה האספה מכונסת על־ידי האינטררקס.
בתקופת הרפובליקה, נשיא האספה היה תמיד אחד המגיסטרטים הבכירים (קונסול, פראיטור או דיקטטור) והאספה הייתה נקראת על־ידי ליקטורים או כרוזים.
במקרים מסוימים עמד גם הפונטיפקס מקסימוס בראש האספה.
הבחירה באספת הקוריות התנהלה כך שבכל קוריה נערכה הצבעה פנימית בנפרד, כשעל פי הכרעת הרוב הוחלט כיצד תצביע הקוריה (כל קוריה הייתה יחידת הצבעה עצמאית, בדומה לבחירת האלקטורים).
סדר הצבעת הקוריות נקבע על פי גורל, כשהמצביעים ראשונה כונו פרינקיפיום (principium).
אף על פי שזכות הנוכחות באספה נתונה הייתה לכולם, רק בני משפחות הפטריקיות (האליטה החברתית) יכלו להעלות את קולם ולהצביע.
לאספת הקוריות הייתה במקור הסמכות רק לאשר או לדחות הצעות המועלות בפניה על־ידי המלך או הסנט.
הצעות אלו, בתקופת המלכים, כללו בחירת המגיסטראטים, כולל המלך עצמו, העברת חוקים, מלחמה ושלום, הטלת עונש מוות על אזרחים רומים, ועל עניינים מסוימים הנוגעים לגנטס ולקוריות.
בעל הכוח האמיתי היה המלך, שאף קבע את המינויים לכל המשרות, לבד ממשרת הקוואיסטור.
בתקופה הראשונה, עסקה האספה גם בבחירת הכוהנים השונים, אך משימה זו הועברה בלקס דומיטיאנוס (לקס הוא חוק או חקיקה) משנת 104 לפנה"ס לאספת השבטים.
בשתי התקופות, המלוכה והרפובליקה, אישרה האספה פעולות אימוץ וצוואות.
אחרי הרפורמות של המלך סרוויוס טוליוס, הועברו סמכויות הבחירה הממשיות לאספת הקנטוריות, שבה היו הפלבאים שותפים.
אספת הקוריות שימרה בידיה רק את הזכות לאשר או לדחות את הצעדים של אספת הקנטוריות, יכולת הטלת וטו ששימרה כוח מסוים בידי האספה.
לקס פובליליה של הטריבון פובליליוס וולרו משנת 471 לפנה"ס ביטל את זכות הווטו של אספת הקוריות, מה שהותיר בידה רק את הסמכות לעסוק בענייני הפולחן והדת של הקוריות עצמן.
מכאן ועד סוף תקופת הרפובליקה עסקה אספת הקוריות רק באישור והענקת האימפריום למגיסטראטים שמונו בהחלטת אספת הקנטוריות, השבעתם של כהנים מסוגים מסוימים והכרעה בעניינים הנוגעים לפולחן של הקוריות.
אספת הקנטוריות (comitia centoriata) הייתה בתחילתה אספה צבאית בה נכחו והצביעו רק אנשי צבא.
האספה התחלקה ל־193 קנטוריות, יחידות של מאה חיילים, שנבדלו אחד מהשני ברמת הציוד ובתחמושת בו השתמשו החיילים.
על פי חלוקה זו הגיעו אנשי הצבא להצביע באספה.
בעקבות רפורמה שמיוחסת למלך סרוויוס טוליוס עברה והפכה האספה להיות מבוססת שומת רכוּש.
עדיין נשמרה החלוקה ל־193 יחידות אולם מספר חבריה לא היה קבוע ונקבע על פי הונו האישי של האזרח.
הסיבה שהאספה הועברה מהיות מבוססת ציוד צבאי להיות מבוססת הון אישי היא כיוון שבצבא הרומי היה על החייל לקנות בעצמו את ציודו, משמע כל ציוד שונה דרש הון תואם.
מטרת הרפורמות של סרוויוס טוליוס הייתה לייצר גוף פוליטי מאוחד בעיר רומא.
הוא חילק את כלל האזרחים לשישה מעמדות רכוש ו־193 קנטוריות.
הרפורמה ביקשה לצרף את הפלבאים, האזרחים הלא מיוחסים, לגוף המצביעים אך בלי לתת להם השפעה ישירה.
על כן, חילק המלך את העם לחמש מחלקות עיקריות, מבוססות על שוּמת רכוּש וייצוגם לא התחלק בשווה – שוּמת הרכוש התקיימה במפקד האוכלוסין, הקֶנְסוּס.
כך זכו שני המעמדות הבכירים בעושרם, הפרשים והסנאטורים, ברוב בין הקנטוריות (98 מתוך 193) ובזכות להצביע ראשונים.
ולכן אם הייתה הסכמה ביניהם לא ניתן היה לדחות הצעה הרצויה למעמדות המובילים או לקבל החלטה שאינה לרוחם.
מאוחר יותר, כאשר אוחדה אספת הקנטוריות עם אספת השבטים, נקבע סדר ההצבעה על פי גורל.
מספר החברים במעמדות הגבוהים היו נמוך בהרבה ממספר החברים במעמדות הנמוכים, דבר שהגביר את חוסר הייצוג של העם הפשוט.
החלוקה באספת הקנטוריות הייתה דמוית חלוקה צבאית, כשבצד אחד הפרשים (equites) ובצד שני חיל הרגלים (pedites), כשחיל הרגלים מחולק לחמישה מעמדות בהתאם למס המלחמה, הטריבוטום, ששילמו כמו גם השירות שלהם בצבא והשריון שלהם.
כל קבוצה חולקה למאות (קנטוריות) שחציין מבוגרים (seniores) מעל גיל 46 וחציין צעירים (juniores) בין גיל 17 ל־46.
אספת הקנטוריות כללה גם פטריקים וגם פלבאים, שתי הקבוצות שהרכיבו את אזרחי רומא.
האספה לא כללה את העבדים, הנשים, הפרגריני, והאירארי.
אספות הקנטוריות נערכו לביצוע מספר משימות עיקריות:
בחירת מגיסטראטים: אחרי העלאת מועמדותו של מגיסטראט בסנאט, הוא הועמד לבחירת האספה.
באספה שנתית נבחרו הקונסולים, הפראיטורים, הטריבונים הצבאיים, הקנסורים (שנבחרו אחת לחמש שנים) והדקמוירי.
לעיתים נבחרו באספה גם פרוקונסולים.
חקיקה: הקנטוריות יכלו בתחילה לאשר או לדחות צעדים וחוקים שהועלו בפניהם על־ידי מגיסטראטים בדמות "ייעוץ סנאטוריאלי".
הצעה שאושרה הפכה לחוק (lex).
מלחמה ושלום: על בסיס ייעוץ סנאטוריאלי הייתה אספת הקנטוריות מוסמכת להחליט בנושאי יציאה למלחמה, אם כי אישור של האספה להסכמי שלום לא התקבל באספה, לפחות לא בשלב המוקדם.
בית משפט עליון: האספה הייתה הסמכות העליונה להכריע בענייני עונש מוות שהוטל על אזרח רומי.
עם הזמן, חלו מספר התפתחויות במעמד אספת הקנטוריות.
החל בשנת 482 לפנה"ס כל אזרח מעוניין היה רשאי להעמיד את עצמו לבחירה לתפקידי מגיסטראט, גם בלי ייעוץ הסנאט.
חוקים הוצגו משך 17 יום, כדי שהנאספים יוכלו לעיין בהם ולעמוד על טיבם, ואילו סמכות אספת הקוריות כערכאת וטו נשחקה בהדרגה והפכה סמלית בלבד.
מפגשי אספת הקנטוריות נערכו ב"שדה מארס" (campus martius), כשבראש האספה יושב הקונסול, או בהרשאתו.
במקרים של אספה לצורך שיפוט או בחירת מגיסטרטים מדרג נמוך לרוב ישב בראש האספה מחליף כמו דיקטטור, מלך זמני, פראיטור או המגיסטר אקוויטום.
לפני כינוס האספה, היה הקונסול נועץ באוגור (augur), כוהן מעונן שברר האם היום מתאים לאספה.
אם נמצא שיום האספה מתאים, הוצאה הזמנה כללית לאספה והושמעה תקיעת חצוצרה.
כאשר החלו האנשים להיאסף, הושמעה קריאה שנייה, קריאת התכנסות, והקהל נפרד לקבוצות בהתאם למעמד ולגיל.
את התפלגות העם לקנטוריות הנחה הקונסול, שהופיע בשלב זה.
ההתפלגות נחשבה סוג של תרגולת צבאית, וחיילים חמושים ליוו את הנאספים ושמרו עליהם מפני סכנת התקפת פתע.
מנהג זה נמשך גם בימים שלרומא לא הייתה כל סיבה לחשוש משבטים שכנים.
האספה עצמה החלה בהעלאת קרבן שאחריה הציג נשיא האספה את הנושא שעומד על סדר היום להחלטה.
כאשר עמדה בחירת מגיסטראט על הפרק, קרא המגיסטראט המכהן את שמות המועמדים והיה עשוי לנצל את השפעתו ולהמליץ על אחד מהם לתפקיד.
הוא לא היה חייב להכריז על שמות כל המועמדים אם מועמד כלשהו לא היה כשיר מבחינת גילו או מסלול המשרות שעבר, או בגלל כל מכשול חוקי אחר.
במקרה של הצעת חוק, היה הנשיא קורא אותה וממליץ על החלטה.
בשלב זה היו יכולים אחרים, ראשית אזרחים ואחריהם מגיסטראטים, לדבר בעדה או נגדה.
במקרה של דיון בפשע, היה הנשיא מכריז על הפשע, מציע את העונש שיוטל על העבריין ומאפשר לאחרים לדבר בעדו או נגדו.
אחרי שהנושא נדון דיו הוא הועמד להצבעה, שנערכה לפי חישוב הצבעת כל קנטוריה ובשלב מאוחר יותר (החל משנת 139 לפנה"ס) באמצעות סימון נקודה ליד שמו של המועמד, הנאשם או הצעת חוק.
לכל אדם באספה ניתן לוח, שעליו היה יכול לסמן את דעתו בנוגע במקרי משפט או חוק, או לרשום את שמו של המועמד המועדף במינוי מגיסטראטים.
לוחות ההצבעה הונחו אחרי ההצבעה בתוך תיבה, נמנו ואחר־כך נספרו פעם נוספת ובסיום השלבים התוצאה הוכרזה, גם כאן פעמיים.
אספת השבטים הוקמה אף היא בעקבות הרפורמות של סרוויוס טוליוס, שכוננה חלוקה של העיר גאוגרפית לשלושים שבטים (אחר-כך 35 לפני שנת 241 לפנה"ס).
במקור כללה אספת השבטים ככל הנראה רק את הפלבאים כשהפטריקים מצטרפים למניין רק אחרי רפורמת הדקמוירי.
היעדים המרכזיים של אספת השבטים היו בתחילה איסוף המיסים המגיעים מכל אדם על־פי שבטו ודיון בעניינים הנוגעים לכל שבט (כמו תחזוקת דרכים, בארות, חומות, וכדומה.
בהדרגה, הפכה האספה בזכות גודל האוכלוסייה שהייתה שותפה בה, בהשוואה לאספת הקנטוריות, לבעלת חשיבות הולכת וגדלה.
אספת השבטים הכריעה במספר נושאים:
בחירת מגיסטראטים זוטרים: על־פי לקס פובליליוס משנת 471 הייתה לאספת השבטים הזכות לבחור את הטריבונים העממיים, את האידילים הקורוליים, הקוואיסטורים והטריבון הצבאי, את הפרוקונסולים שנשלחו לפרובינקיות וכן הארכת האימפריום לפרומגיסטראטים מכהנים, את חברי הקולגיום הוויגינטיסקסוירי, טריבון האירארי, הפונטיפקס מקסימוס, והחל משנת 104 לפנה"ס גם את חברי קולגיום הכהנים.
חקיקה: אף על פי שסמכות החקיקה של אספת השבטים הייתה בתחילה צנועה ביותר, בהדרגה היא החלה צוברת כוח.
משנת 449 לפנה"ס הוכרה זכותה ליזום חקיקה שהייתה יכולה להפוך לחוק (lex) אם תזכה באישור אספת הקנטוריות והסנאט.
לקס פובליליוס משנת 339 לפנה"ס ייתר את הצורך באישור אספה אחרת ובשנת 287 לפנה"ס הועבר לקס הורטנסיה שהסיר גם את הצורך באישורו של הסנט.
סמכות שיפוטית: סמכותה השיפוטית של אספת השבטים הייתה מוגבלת, גם בחומרת המקרים שהועלו בפניה וגם בחומרת העונשים (קנס בלבד) אותם הייתה יכולה להטיל.
מאוחר יותר, קיבלה האספה גם את הזכות להפוך גלות מרצון של אנשים לגלות מאונס.
אספת השבטים התכנסה תחת ראשותו של אחד הטריבונים, כאשר עם הזמן, כאשר האספה הפכה יותר ויותר לאספה כללית של אזרחי רומא, החלו גם אחרים כמו הקונסולים או הפראיטורים לכהן בראשה.
אספת השבטים התכנסה בדרך כלל ב"שדה מארס", אף כי היו כינוסים גם במקומות אחרים, ונוהל הזימון לאספה וכן הליכי הדיון וההצבעה היו פשוטים והרבה פחות פורמליים וטקסיים מבאספת הקנטוריות.
אחרי הדיון בהצעה שהועלתה להצבעה, היו המתכנסים מתפצלים לשבטים ומצביעים בתוך השבט עצמו, ומוסרים הכרעה מקובצת עבור השבט כולו.
סדר ההצבעה נקבע על פי גורל, ואת הכרעת ההצבעה היה מוסר אחד ממכובדי השבט, ששמו גם הועלה בהצעת החוק, הפלביסקיטום.
עם חלוף הזמן והתחזקות השפעתם של הפלבאים במערכת הפוליטית ברומא עלה הצורך למזג את האספות, כדי לצמצם את השפעתם היתרה של הפטריקים ומעמד הפרשים.
המיזוג בין שתי האספות אירע לכל המוקדם בשנת 304 לפנה"ס ולכל המאוחר בשנת 241 לפנה"ס.
האיחוד בוצע באמצעות הוספת אספת השבטים כ־157 קנטוריות נוספות לקנטוריות של אספת הקנטוריות, ויצירת גוף שבו 350 קנטוריות.
אלו, עם זאת, חולקו מחדש ל־35 השבטים, כשבתוך כל שבט ישנה חלוקה לפי קנטוריות לפי מעמדות, שתי קנטוריות של מבוגרים וצעירים לכל מעמד.
בהצבעה, הצביעו הקנטוריות של המעמד הראשון בשבט שנבחר להצביע ראשון תחילה, אחריהן החליטו שאר הקנטוריות של המעמדות האחרים אם להסכים או להתנגד להצבעת הקנטוריות הראשונות, וכן הלאה.
אספה שבטית נוספת הייתה מועצת הפלבס, ה־concilium plebis.
ההשתתפות בה הייתה אסורה על הפטריקים והיא נוהלה על ידי טריבוני הפלבס (tribuni plebis).
האספה נפגשה בדרך כלל מחוץ לחומות הקומיטיה.
האספה בחרה את האידילים הפלבאים, את טריבוני הפלבס, חוקקה חוקים שנחשבו כמחייבים את המדינה וניהלה משפטים.
בתחום השיפוטי היא שפטה פקידי מדינה לשעבר במקרים שהעונש היה קנס.
בתקופת הקונסולט שלו בשנת 88 לפנה"ס העביר סולה שלושה חוקים שמנעו העלאת חוקים עצמאית על־ידי אספת השבטים ומועצת העם וקבעו כי ניתן יהיה להעלות באספות רק הצעות בהמלצת הסנט (senatus consultum), כשמצורפת להמלצות המלצה נוספת להעבירן.
החוק הרביעי של סולה קבע שהמעמד הראשון באספת הקנטוריות, שכלל את הסנטורים ואת הפרשים, יחזיק בכמעט מחצית מכלל כוח ההצבעה.
החוק החמישי שלו הסיר כל אפשרות לחקיקה באספת השבטים ומועצת העם, והותיר את כל סמכויות החקיקה בידי אספת הקנטוריות המחודשת.
גם זכותן של אספת השבטים ומועצת העם לדון במשפטים הוגבלה למקרים שבהם הסנט המליץ.
רפורמות אלו של סולה, שכוונו בעליל לסרס את כוחם של ה"פופולרים" (ה־populares) ולהשיב את רומא לשלטון ברור יותר של המעמדות העליונים, בוטלו על ידי הפופולרים בהנהגת מריוס וקינה, אך סולה שב וכונן אותן בתקופת הדיקטטורה שלו, ואלו בוטלו שוב רק אחרי מותו.
אספות העם בימיה האחרונים של הרפובליקה ובתקופת הקיסרות
במהלך מלחמות האזרחים הרומיות הלכו וקטנו השפעות אספות העם כאשר הכוח האמיתי היה נתון בידיהם של תקיפים כגון יוליוס קיסר, גנאיוס פומפיוס מגנוס ומרקוס אנטוניוס.
אלה מינו אנשים למשרות והעבירו חוקים לפי רצונם ללא התחשבות באספות העם.
מצבן של האספות, כמו כל שאר מוסדות הרפובליקה בתקופה זו של אי יציבות, היה לוט בערפל.
עם התייצבות השלטון והשתלטותו של אוגוסטוס על המדינה הרומית החלו חוזרות האספות לפעול במתכונתן הרגילה, אם כי רק למראית עין.
לאחר ההסדר הראשון של אוגוסטוס בשנת 27 לפנה"ס חזרו האספות לבחור מגיסטראטים באופן סדיר.
אבל ההליך היה מרוקן מתוכן כיוון שהכוח המדיני לא היה יותר בידיהם של המגיסטרים כי אם בידיו של אוגוסטוס.
יתרה מכך, כאשר רצה אוגוסטוס שאדם מסוים ייבחר למשרה מסוימת, יוקרתו בלבד הספיקה לכך שאספות העם יבחרו בו ולא במועמד אחר.
האספות עדיין אישרו באופן רשמי הצעות חוק וצווים מסוימים, אולם כל סמכויות החקיקה והשיפוט הקודמים שלהן נעלמו.
לתוך ריק שלטוני זה נכנס הסנאט הרומי, שתחת פיקוחו של אוגוסטוס החל לבצע את פעולות החקיקה והשיפוט שהיו בעבר נחלתן של האספות.
עם כניסתו של טיבריוס לתפקיד הקיסר החדש, אחד מצעדיו המדיניים הראשונים היה להעביר את סמכות בחירת המגיסטרים מאספות העם לסנאט.
האספות הפכו לגוף חסר תוכן, טקסי וחסר משמעות לחלוטין במדינה הרומית.
מימיו של הקיסר קלאודיוס והלאה נראה שלא היו קיימות יותר אספות עם, גם במובנן המצומצם ביותר.
דבר זה יצר סיבוכים מסוימים במשפט ובמינהל הרומי, כיוון שלפי החוק היו עדיין תקנות וחוקים מסוימים שדרשו את אישורן של אספות העם.
השלטונות הרומיים השתמשו במספר דרכים כדי לעקוף את בעיה זו, בעיקר הקמת אספות עם מדומות אד הוק, מקבוצות חיילים, או המון מזדמן.
לפעמים אישר הסנאט את צווים אלו תוך כדי שהוא מכריז על עצמו כאספת עם בתור בא כוחו של העם הרומי.
אַסְפִּים לחופש היא ארגון זכויות אוטיסטים בינלאומי.
המונח 'אספים' מתאר אנשים עם תסמונת אספרגר שמסווגת כיום כאוטיזם בתפקוד גבוה.
הארגון נוסד בשנת 2004, על ידי איימי וגארת' נלסון, זוג אוטיסטים בתפקוד גבוה מבריטניה.
הוא זכה למכתבי תמיכה מכמה מומחים לאוטיזם, כגון סיימון בארון-כהן, טוני אטווד ודונה ויליאמס.
כמו כן, הוא אוזכר במספר כתבי עת מדעיים.
מטרת הארגון היא להסביר לציבור שהאוטיזם אינו תמיד ליקוי, ושבנוסף לחסרונותיו, יש לו גם יתרונות.
לשם כך, ייסד הארגון את חג האוטיסטים הבינלאומי.הארגון גם פועל כנגד טיפולים הפוגעים באוטיסטים.
מחאה כנגד האגודה הלאומית לחקר האוטיזם, שקיים חבר אספים לחופש ג'ו מיל, הייתה המחאה הראשונה שביצע אוטיסט כנגד ארגוני ריפוי אוטיזם שזכתה לכיסוי תקשורתי בינלאומי.
המחאה הייתה אירוע חשוב בהיסטוריה של הקהילה האוטיסטית, ובעקבותיה הגיעו מחאות כנגד קמפיין "האוטיזם מדבר" של רשת אן.בי.סי, כנגד קמפיין "רפאו את האוטיזם עכשיו" וכנגד מרכז השופט רוטנברג, הנוהג לתת מכות חשמל לילדים אוטיסטים.
לאספים לחופש יש מטרה ארוכת טווח לזכות את הקהילה אוטיסטית במעמד של קבוצת מיעוט.
הפעילות בנידון החלה בנובמבר 2004, לאחר דיון בין חברי הארגון, שבעקבותיו נוסחה הצהרה בשם 'הצהרת הקהילה האוטיסטית'.
ההצהרה מפרטת את הסיבות לבקשת מעמד מיוחד מהאו"ם.
השימוש בסמל האינסוף כמייצג האוטיזם, שאספים לחופש התחילו בו ביוני 2004, היווה תגובה להקשרים השליליים של סמל הפאזל שארגוני הורים נוהגים להשתמש בו.
סמל הפאזל נתפס על ידי רוב חברי הקהילה האוטיסטית כהתייחסות מעליבה לכך שאוטיסטים עשויים להיראות חידתיים.
אספים לחופש הרגישו שסמל האינסוף מהווה ייצוג טוב יותר של האוטיזם, כי הוא מסמל הגיון, התמדה, חזרתיות ואחדות צורנית.
אספיריטו סאנטו (בפורטוגזית: Espírito Santo) היא מדינה בדרום מזרח ברזיל.
בירתה היא ויטוריה והעיר הגדולה בה היא וילה ואלה.
הילידים המקומיים מוכרים בשם "קפישאבס" (Capixabas).
המדינה שוכנת באזור הדרום-מזרחי של ברזיל, אשר כולל גם את המדינות סאו פאולו, מינאס ז'ראיס וריו דה ז'ניירו.
היא גובלת באוקיינוס האטלנטי במזרח, בבאהיה בצפון, במינאס ז'ראיס בצפון ובמערב, ובמדינת ריו דה ז'ניירו בדרום.
הערים המרכזיות של אספיריטו סאנטו (פרט למטרופולין של ויטוריה רבתי הכוללת בין השאר את וילה ואלה) הם קשואיירו דה איטפמירין, קולטינה, גוארפארי, לינהראס, ומוניס פריירי.
שטח המדינה הוא כ 46,180 קמ"ר והיא בעלת מגוון של בתי גידול, בין היתר, מישורי חוף, אגמים, הרים מיוערים, ואזורים של עצי מנגרובה.
האיים של טרינידד ומארטים וואז, הנמצאים במרחק 715 ק"מ מזרחית לוויטוריה באוקיינוס האטלנטי הדרומי, גם כן שייכים למדינת אספיריטו סאנטו.
היבולים העיקריים של המדינה הם אורז, קפה (אחד היבולים המכניסים בברזיל), קקאו, קנה סוכר, שעועית, פירות (בעיקר בננות ופפאיות), ותירס.
תעשיית משק החי היא תעשייה חשובה בכל ברזיל, היא כוללת בעיקר גידול בקר להפקת חלב ובשר.
התעשייה מורכבת בעיקר משימורים, יערנות, טקסטיל, ברזל ומפעלי פלדה.
האחרון מרוכז בסביבות קריאסיקה ובית היציקה לברזל ה"וול דו ריו דוס".
ויטוריה היא נמל חשוב בשביל ייצוא ברזל ופלדה.
למעשה, היא יצרן הפלדה הגדול בעולם.
בסאו מתאוס נמצאו מאגרי נפט במדף היבשתי שלה, והיום הם מנוצלים באופן מסחרי.
התיירות לוקחת חלק חשוב מאי פעם בכלכלת המדינה.
בכל אופן, רוב המבקרים הם ממדינות סמוכות, ולא מארצות חוץ.
היעדים הפופולריים כוללים אזורי חוף כמו גוארפארי, ג'אקראיף ומנגינהוס, אבל הרים מבודדים כמו דומינגוס מרטינס, גם פופולריים.
המילים בקטע המרכזי של הדגל, Trabalha e Confia, מתורגמות ל"עבודה וביטחון (באלוהים)".
המוטו הוא תרגום קטוע של הישועים (שהופץ על ידי חוסה דה אנצ'יטה) "עבוד כאילו הכול תלוי בך, ובטח כאילו הכול תלוי באלוהים", ונבחר על ידי ח'רונימו מונטריאו להופיע בדגל.
הדגל עוצב ב-1908, עם צבעים המושפעים מאותם בגדים פורטוגזיים של האמא הקדושה של ויטוריאס (נוסה סניורה דה ויטוריה).
אספן הנשמות היא סדרת דרמה על טבעית קנדית משנת 2004.
מורגן פים (כריס קרמר) שירת את השטן כאספן נשמות מן המניין עד למאה העשרים.
לאחר מספר פעמים בהן נוכח לדעת שה"לקוחות" לא זכו לגמול בו ציפו בעסקה מחד, אך הגיעו לגיהנום מאידך, (השטן די נטה לדקדק על נוסחי העסקאות, מה שגרר תוצאות לא צפויות) בחר לשנות את תפקידו.
הוא ביקש מהשטן (קולין קנינגהאם) שבגמר העסקה יתאפשר ללקוחות לכפר על הנזקים שנבעו ממנה, על ידי מתן עזרה לאדם שאליו הגיע מזלם הרע (זוהי תוצאה של שימור האיזון העולמי).
השטן, משועשע, חיבב את הרעיון ונענה.
ככלל, בעסקה, זוכה הלקוח בעשר שנים בהן הוא בן-אלמוות, ובסופן הוא מאבד את כל שרכש במשך אותן שנים תוך 48 שעות.
עם סיום יומיים אלו, נפתח פורטל לגיהנום ונשמתו נשאבת.
ב-48 שעות אלו על מורגן לעזור ללקוח.
בסדרה נתן השטן למורגן נערה הדומה לנערה בה היה מאוהב בעבר - מאיה קנדינסקי (קרלי פופ בעונה הראשונה, סוניה סלומה החל מהעונה השנייה), כדי להסיח את דעתו.
נוסף לכך, כתבת עיתון בשם ג'רי סלייט (אלן דובין) עוקבת אחרי מורגן ומנסה לחשוף את סודו.
בנה, גבריאל, נחנק בלידתו מחבל הטבור וסובל מאוטיזם.
הוא קשור בצורה מסוימת למורגן (אביו מכר את נשמתו כדי שייוולד ומורגן "אסף את הנשמה"), מושפע ממעשיו, והשטן מבקרו לעיתים קרובות.
מורגן נולד ב-1322 בנירנברג, גרמניה.
הוא הצטרף למנזר מקומי כדי ללמוד רפואה, והצליח בלימודיו.
ב-1348 התאהב במשרתת מקומית, קטרינה.
מגפה שפרצה באזור המיתה רבבות אנשים.
גם הנערה גססה, ומורגן הלך לחדר התפילה כשהוא מלא בטענות כנגד האלוהים.
לפתע, הופיע השטן והציע לו עשר שנות חיים לנערה, תמורה לנשמתו.
ביאושו, קיבל מורגן את העסקה.
הוא עזב את המנזר עם הנערה הבריאה, למורת רוחו של ראש המסדר.
לאחר מסע בן עשר שנים ברחבי אירופה הגוססת ב-1358, ב-48 שעות האחרונות של העסקה, חלתה שוב הנערה, בפראג.
הם שבו לנירנברג, בחיפוש אחר צמחי מרפא אותם שתל מורגן בזמנו.
השטן סיפר לו שהנערה הייתה הסיבה בגללה המשיכו האנשים למות - היא עדיין הייתה נשאית, גם אם לא חולה.
הוא הראה למורגן את הגיהנום, והציע לו להציל את עצמו על ידי כך שיאסוף עבורו נשמות, וכך הפך מורגן לאספן הנשמות הראשון.
הוא קיבל מהשטן טבעת עם[אבן אודם שפותחת את השער לגיהנום ושעון חול של 48 שעות.
במאה ה-19 שעון החול התחלף בשעון כיס.
בשנות ה-90 של המאה העשרים השעון והטבעת התחלפו בסלולרי אנלוגי עם כפתור לפתיחת השער, שמאוחר יותר השתדרג לסמסונג דיגיטלי עם כפתור אדום בולט.
1358 ואילך: אספן נשמות עבור השטן.
המאה ה-19, שנות 50-60: גטיסבורג, ארצות הברית.
מלחמת האזרחים נתנה למורגן הזדמנות לסחור בנשמות רבות.
בין השאר אסף את נשמתה של רוצחת סדרתית שכינתה את עצמה ג'ק המרטש.
שנות מלחמת העולם השנייה: לוס אלמוס, קליפורניה, ארצות הברית.
מורגן אוסף בין השאר נשמה של מדען אטום.
סוף המאה העשרים עד היום: ונקובר, קנדה.
החל מ-2004, מחפש גאולה ללקוחות.
במהלך 3 השנים בהן ניסה למצוא גאולות ללקוחות היחס בין הלקוחות שמצאו גאולה לאלה שהגיעו לגיהנום הוא כמעט 1:1, פרט לכמה יוצאי דופן:
סופר-רוצח: מכר את נשמתו כדי לרצוח כאוות נפשו בלי להיתפס.
השטן נאלץ לוותר על נשמתו ללא גאולה, כשהסופר נכשל בהתנקשות בחיי מורגן בן-האלמוות, מה שביטל את העסקה.
רובוטולוגית: ניסתה להתחמק מהגיהנום על ידי הכנסת המוח שלה לתוך רובוט, אבל נכשלה ונתקעה ללא יכולת לזוז.
השטן היה מוקסם מהתוצאה, ואמר שהיא הלקוחה היחידה שסידרה לעצמה גיהנום פרטי משלה.
היסטוריונית: מכרה את נשמתה כדי לחזור בזמן ולזכות את אביה הנחשד כקצין נאצי.
כאשר האמת על עברו נחשפה, ירתה בו למוות ובכך ביטלה את עצם קיומה.
נוסע בזמן: גם ניסה להתחמק מהגיהנום, אבל נתקע במימד בין הזמנים כעונש.
סכיזופרנית: השטן לא יכל לקחת גם את הדמויות שהומצאו בשבילה, ופשוט שאב את נשמתה לתוך אחת מהן.
נרקומנית: סירבה לדרדר את מאיה חברתו של מורגן בחזרה לסמים כדי לגאול את עצמה, ובחרה להתאבד באמצעות נטילת מנת יתר במקום זאת.
השטן הצהיר כי היא אינה מורשית להגיע לגן עדן, אך מנגד הוא אינו מעוניין עוד בנשמתה, ולכן היא "תצטרך לגלות מה נמצא בתווך שביניהם" (ייתכן ובמלים אלו התכוון השטן למימד הידוע בנצרות בשם לימבו הנמצא לפני הכניסה לגן עדן ומיועד לאלו אשר לא קיבלו את הזכות להיכנס אליו).
אספּינדזָה (בגאורגית: ასპინძა) עיר בנפת אספינדזה שבמחוז סאמצחה-ג'אוואחתי, גאורגיה.
העיר מהווה מרכז מנהלתי של נפת אספינדזה.
שוכנת על גדת נהר הקורה ונמצאת על הדרך אחלציחה שבגאורגיה לגיומרי שבארמניה.
במפה ממוקמת מערבית לאחלציחה במרחק 34 ק"מ.
המקום עצמו נחשב למקום נופש.
במקום נמצאים הרבה אתרים היסטוריים מהמאות ה-11 וה-12.
במאה ה-16 נכבשה על ידי הטורקים, העיר ידועה בקרבות שהתנהלו בה בשנים 1625 ו-1770. בשנת 1829, בתום המלחמה העות'מאנית-רוסית נכללה באימפריה הרוסית.
פרובינציית אספהאן (בפרסית: استان اصفهان) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן.
הפרובינציה נמצאת במרכז איראן ובירתה היא העיר אספהאן.
בשנת 2012 מנתה אוכלוסיית הפרובינציה כ-4,879,312 תושבים.
זהו המחוז השישי בגודלו באיראן.
הוא כולל 17 תת-מחוזות ו-60 עיירות המאכלסות קבוצות אתניות ושבטים שונים.
לפיכך, פסטיבלים אזוריים שונים כמו פסטיבל מי הוורדים וקאלי שואיאן מתקיימים באזורים שונים במחוז.
זה היה אחד האזורים החשובים באיראן מאז המאה ה-7 לפני הספירה.
היישובים המוקדמים באיספהאן מתוארכים לראשית המאה ה-40 לפנה"ס והשרידים שנמצאו בקלטת סיאלק בקשאן מעידים על ההיסטוריה של העיור באזור זה מלפני 7000 שנה.
המחוז צמח במהלך ההיסטוריה, אז הפכה לבירת שלוש שושלות בולטות כמו שושלת זייריד בשנים 930–935, שושלת סלג'וק בין השנים 1051-1118 ושושלת ספאוויד החזקה בשנים 1598-1736.
פרובינציית אספהאן גובלת עם הפרובינציות: סמנאן, דרום ח'וראסאן, יזד, פארס, כהגילויה ובויראחמד, צ'הארמחאל ובח'תיארי, לורסתאן, מרכזי וקום.
באספהאן בירת הפרובינציה, חיים כיום כ-1,500 יהודים איראניים.
בעיר ישנו בית כנסת מרכזי ועוד 13 בתי כנסת קטנים.
היהודים באספהאן נמנעים מלעסוק בסוגיות פוליטיות ורואים עצמם איראנים לכל דבר.
ליהודים באיראן בכלל ובאספהאן בפרט ישנו חופש דת והם אינם נדרשים להצניע את מורשתם היהודית.
רוב יהודי אספהאן ממוצא יהודי ספרדי.
אֶסְפּוֹ (בפינית: Espoo; בשוודית: Esbo) היא העיר השנייה בגודלה בפינלנד, עם אוכלוסייה של כ-270,000 איש, והיא מהווה חלק ממטרופולין הלסינקי.
שטחה הוא 528 קמ"ר, מתוכם 312 קמ"ר הם קרקע והשאר מים.
מקור השם "אספו" בשמו השוודי של הנהר אספו, והוא הוזכר לראשונה ב-1431.
שרידים ארכאולוגיים מעידים שהיה שם יישוב כבר באמצע האלף ה-4 לפנה"ס.
התושבים הראשונים הגיעו לאזור לפני כ-9,000 שנים, אך יישוב קבוע הוקם רק במהלך המאות ה-12 וה-13. מקורה של דרך-המלך, העוברת באספו בדרכה מסטוקהולם לויבורג שברוסיה, הוא במאה ה-13. הבניין העתיק ביותר בעיר הוא קתדרלת אספו שהוקמה בסביבות 1480. האזור המנהלי של העיר התהווה סביב הקתדרלה ותחנת הרכבת.
גוסטב ואסה, מלך שוודיה הורה על הקמת מגורים מלכותיים עבורו בעיר בשנת 1556. הקמת מצודת סואומלינה משכה אף היא תושבים למקום.
ב-1920 אספו הייתה רק עיירה קטנה של כ-9,000 תושבים, מרביתם דוברי שוודית, ופרנסתם העיקרית הייתה חקלאות.