tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהם נתפרסמו עשרות מחקרים על הדרוזים שנערכו על ידי מומחים מבני העדה ומחוצה לה.
בו כלול בין היתר מבוא לדת הדרוזית.
ספר המספיק לעובדי השם לר' אברהם בן הרמב"ם, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשמ"ט – 1989.
המדור השני מחלקו השני של הספר "המספיק לעובדי השם", העוסק בעיקר בהלכות תפילה, ספרו החשוב ביותר של בנו של הרמב"ם.
מובא המקור בערבית יהודית והתרגום העברי, כולל מבואות בתחומי הלכה, היסטוריה ולשון.
הממסד הדתי המוסלמי ביהודה ושומרון בתקופת השלטון הירדני (1967-1948), המחלקה ללימודי ארץ-ישראל, אוניברסיטת בר-אילן, 1994.
תיאור מבנה הממסד הדתי בירדן ואופן פעולתו, מפורטת החקיקה הדתית ונערך ניתוח רעיוני ותוכני של פסקי ההלכה של המופתים ודרשות הח'טיבים (הדרשנים).
דנה מתאר את האופן שבו השלטון השתלט על המימסד הדתי: המוסדות הדתיים עלולים להוות בסיס להסתה נגד השלטון ולכן נקבע חוק שאסר השמעת דרשות במסגדים בימי שישי, אלא למי שקיבל לכך היתר בכתב ממשרד הדתות הירדני.
מתואר האופן שבו כוחות הביטחון טיפלו במי שהפר את האיסור.
הספר מתבסס על תיקיית הממסד הביטחוני הירדני, שנפלה בידי ישראל ב-1967, ועל העיתונות הירדנית.
הדרוזים, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן, 1998.
הספר עוסק בדרוזים במזרח התיכון, תוך התמקדות בדרוזים בישראל.
נבחנים בו שלושה תחומים עיקריים: משפחה ומעמד האישה, ארגון עדתי ואוכלוסייה, זהות דתית ואמונה.
נושאים אלו נבחנים מתוך שני היבטים: האחד – ההקשר למסורת והשני – ההתאמה לעולם המודרני.
בנספח מתואר חוק המעמד האישי של העדה הדרוזית בלבנון, שמיושם ברובו גם במדינת ישראל.
הדרוזים בישראל בין מסורת העבר לאתגרי העתיד, מרכז ההסברה והמרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, 2000.
בין הנושאים הנכללים בספר: החגים, מחזור החיים, אתרים מקודשים, טקסים, מצוות, זהות לאומית, ומערכת היחסים בין הדרוזים לבני הדתות האחרות.
הספר דן בשלוש הקהילות הדרוזיות הגדולות בעולם: בישראל, סוריה ולבנון.
הוא עוסק בחיי הקהילה, דן בקשר בין הקהילות השונות ומביא נתונים דמוגרפיים וסטטיסטיים.
הוא מייחד דיון למעמד הדרוזים בסוריה: לפי החוק הסורי הדרוזים נחשבים למוסלמים, אבל בעלי אסכולה נפרדת.
נדונים ארבעה היבטים עיקריים: 1. הארגון הקהילתי והמנהיגות הרוחנית; 2. המצוות, מעגל החיים והאמונה; 3. חוקי המעמד האישי; 4. חברה וזהות בישראל.
דנה מראה בספרו כי הקוראן מכיר בזכותו הבלעדית של עם ישראל על ארץ ישראל.
כמו כן תם תרגום הספר לערבית והוא עתיד להתפרסם בקרוב (2017) תחת השם "הנביא והעם הנבחר".
כעת דנה שוקד על הוצאתו לאור של חלקו השני החלק השני של ספרו של אברהם בן הרמב"ם, "המספיק לעובדי השם", שאת חלקו הראשון הוציא בעבר.
הרב נסים דוד עזראן (כ"ח בכסלו ה'תרע"א, 29 בדצמבר 1910 – ג' באדר ה'תשמ"ד, 6 בפברואר 1984) היה מייסד וראש ישיבת בית שמואל בירושלים ויקיר העיר ירושלים.
נולד ביפו לרב שמואל עזראן, אב בית הדין של העדה המערבית בירושלים ולריקה בן יאיר.
סבו מצד אביו הוא הרב מרדכי עזראן שעלה ארצה עם בנו, הרב שמואל, ממראכש שבמרוקו.
בשנת ה'תרפ"א עבר להתגורר עם אביו ומשפחתו בירושלים, שם החל ללמוד בישיבת פורת-יוסף בעיר העתיקה בירושלים רבותיו שם היו הרב יעקב עדס והרב עזרא עטייה.
בשנת ה'תרצ"ג נישא לאביגיל, בתו של הרב יוסף שלוש.
בשנת ה'תש"ד היה בין המועמדים לרבה הראשי הספרדי של חיפה לאחר פטירת הרב אליהו ריינה.
בשנת ה'תש"ז נשלח על ידי הראשון לציון הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל לשמש כרב בראשון לציון, שם שימש כרב העדה הספרדית ובני עדות המזרח, כמו כן לימד כר"מ בתלמוד תורה "מקור חיים" בעיר.
בשנת ה'תש"י מונה מטעם הרבנות הראשית לרב העיר התחתית בחיפה ולימד בה בישיבות שונות.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תשט"ז חזר לירושלים.
לאחר פטירת הרב מרדכי מיוחס, ראש השוחטים בירושלים, נבחר לשמש תחתיו כחבר לשכת הרבנות בעיר.
עסק בהוראת איסור והיתר במשחטות, וערך סיורים קבועים בנושאי כשרות והשגחה בשחיטה.
נמנה עם פעילי העדה המערבית בירושלים.
נודע כדרשן, ובמשך שנים רבות שימש כשוחט וכמוהל.
בשנת ה'תשכ"ו ייסד את ישיבת "בית שמואל" בשכונת אוהל משה בירושלים על שם אביו, שמטרתה הייתה הכשרת רבנים ודיינים, בשיטת הלימוד שהנהיג החיד"א.
בישיבה זו העמיד תלמידים רבים, רבני שכונות וראשי קהילות בתפוצות, ראשי ישיבות, שוחטים ומוהלים.
לצד הישיבה ייסד כולל ערב לאברכים וכולל ליל שישי.
בין השאר למדו שם הראשון לציון הרב יצחק יוסף, הרב דוד חי אבוחצירא, הרב אלעזר אבוחצירא, ועוד תלמידי חכמים ודיינים.
בין התלמידים הרבים שהסמיך לרבנות נמנים: הרב שלמה שלוש, הרב שלום נגר, הרב שמעון גרשון רוזנברג ועוד.
בשנת 1983 רכש מגרש בשכונת הר נוף שבירושלים, לשם העברת מתחם הישיבה אליו, אך לא זכה לעשות זאת בחייו.
הלך לעולמו בירושלים בג' באדר א' ה'תשמ"ד.
מחליפו כראש הישיבה הוא הרב יעקב ועקנין.
על שמו רחוב הרב ניסים ד.
לרב עזראן בן ושבע בנות.
בנו, הרב שלום אליהו עזראן (נפטר ב-ה'תשפ"א, 2020), שימש כרב בקהילות הספרדים בסן פרנסיסקו שבארצות הברית.
בנותיו - הרבנית צביה אליהו, נישאה לרב מרדכי אליהו, עורכת הדין מלכה זקלר-עזראן, פרופסור דינה פלפל, אשת השופט יהושע פלפל, אורה איש רן, אשת הרב המחנך שלמה איש רן; אסתר רזיאל, המחנכת נאוה ועקנין והמחנכת רונית בן-ברוך, אשת הרב נחמיה בן ברוך רם ביב"ע נתניה.
אחד מנכדיו הוא רבה הראשי של צפת, הרב שמואל אליהו.
ניסים ליאון (נולד ב-1971) הוא סוציולוג ואנתרופולוג, פרופסור חבר וראש המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בעבר שימש ראש המגמה לסוציולוגיה ארגונית במחלקה זו, סגן ראש המחלקה וכמרכז תוכנית הלימודים לתואר שני.
עד לשנת 2025ׂ שימש נשיא האגודה האנתרופולוגית הישראלית.
מחקריו מתמקדים בהתפתחויות הדתיות, האתניות והמעמדיות באורתודוקסיה הישראלית בת-זמננו, לרבות הזהות החרדית-מזרחית והשפעתה של תנועת ש"ס על הזהות המזרחית בישראל, ובהיבטים חברתיים ותרבותיים בעולם בית הכנסת והתפילה.
ליאון נולד בגבעתיים, כבן למשפחת חזנים, הקטן מתוך שלושה אחים.
אביו, שלום, הוא יוצא קהילת סלוניקי, ואמו חנה, נולדה בעדן שבתימן ועלתה לארץ בגיל 15. משפחת אביו עזבה את סלוניקי בשנת 1935 והשתקעה בירושלים.
אביו שעבד במוסך, שימש גם כחזן בבית הכנסת "היכל משה" ליוצאי הבלקן בגבעתיים.
ליאון למד את שלושת תאריו במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
כותרת עבודת המ.א שלו הייתה: "ספרדים וחרדים: חקירה אתנוגרפית למשמעות השפעתה של תנועת ש"ס על תפיסת הזהות המזרחית והחרדית והשיח אודותיהן".
בשנת 2005 הגיש את עבודת הדוקטורט שכותרתה: "התנועה החרדית אצל המזרחיים בישראל ובחיי הפרקטיקה הדתית".
ליאון מתמחה בחקר החברה בישראל בדגש על הסוציולוגיה של החברה הדתית ושאלת התגוונותו האתנית, הדתית והלאומית של מעמד הביניים, הזהות החרדית-מזרחית, מקומה של המסורתיות בחברה הישראלית, סוציולוגיה פוליטית של ישראל וכן בסוציולוגיה של תפילה ושל בתי כנסת.
הוא פרסם בנושאים אלה מאמרים רבים שהתפרסמו בבימות מדעיות בישראל ומחוצה לה.
ספרו "חרדיות רכה: התחדשות דתית ביהדות המזרחית" התפרסם בשנת 2009 ובו עוסק בשאלת המפגש בין מסורתיות לחרדיות בקהילות המתפללים המזרחיות בישראל של סוף שנות התשעים.
הספר מתאר את מקורותיה של התנועה החרדית ביהדות המזרחית ואת השפעותיה התמורתיות על תרבותם הדתית של המזרחים.
ב-2016 התפרסם ספרו "המצנפת והדגל: לאומיות-שכנגד בחרדיות-המזרחית".
הספר מציע מיפוי של מערכת היחסים, הסמלית והפרקטית, בין דגל הלאום והממלכתיות הגלומה בו ובין "המצנפת", המגלמת את התאולוגיה הפוליטית של החרדיות המזרחית בהנהגת הראשון לציון הרב עובדיה יוסף, כפי שהתגבשה ביתר שאת למן שנות ה-80 של המאה העשרים.
ב-2017 יצא לאור קובץ מאמרים שערך יחד עם פרופ' בנימין בראון, "הגדולים: אישים שעיצבו את פני היהדות החרדית בישראל" ובו מכונסים 31 מאמרים המציעים ביוגרפיה ופרקי מחשבה של דמויות רבניות מובילות בעיצובה של האידאולוגיה, המיתוס והארגון של החברה החרדית בישראל.
הספר, שהוקדש ליובלו של פרופ' מנחם פרידמן, כולל מאמרים כלליים על המנהיגות הרוחנית החרדית וכן מאמרים על אישים שדמויותיהם השפיעו במישרין או בעקיפין על גיבוש החרדיות הישראלית, מן החתם סופר ועד הרב עובדיה יוסף.
ליאון הוא חוקר ב'תוכנית חרדים בישראל' במכון הישראלי לדמוקרטיה, משנת 2015 הוא חבר בוועדה המדעית של מערכת הספרים של יד יצחק בן-צבי.
בשנת 2017 הצטרף למערכת כתב העת 'עיונים בתקומת ישראל' של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ליאון נשוי ומתגורר בפתח תקווה.
אחיו משה ליאון הוא ראש העיר ירושלים.
אחותו פרופ' אורלי ק' מירון היא מרצה בחוג המשולב למדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן.
חרדיות רכה: התחדשות דתית ביהדות המזרחית, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2009.
מרכז תנועת חרות והמזרחים, 1977-1965: משותפות אדנותית לשותפות תחרותית (עם אורי כהן), ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2011.
המצנפת והדגל: לאומיות שכנגד בחרדיות המזרחית, ירושלים: מכון ון-ליר, 2016.
באין רועה: ש"ס וההנהגה החרדית-מזרחית אחרי עידן הרב עובדיה יוסף (עם יאיר אטינגר), ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2018.
מעמד הביניים המזרחי בישראל: ממאבק לניעות לניעות במאבק (עם אורי כהן), ירושלים: מאגנס, 2024.
נסים ליאון ובנימין בראון (עורכים), הגדולים: אישים שעיצבו את פני היהדות החרדית בישראל, ירושלים: מאגנס, 2017.
"הפונקציה המיתית של הפסיקה המזרחית בחברה הציונית-דתית", באתר נאמני תורה ועבודה.
"ש"ס, הרב עובדיה והתהליך המדיני"
מהפכי המשנה ב-1977 ומקומם בצמיחתה של תנועת ש"ס
נסים לוי (1933 – 16 ביולי 2018) היה רופא גסטרואנטרולוג ישראלי, פרופסור חבר קליני בטכניון, חוקר תולדות הרפואה בישראל.
נסים לוי נולד בשנת 1933 בסופיה בירת ממלכת בולגריה, ולאחר מכן עלה לארץ ישראל, וסיים לימודי רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1967 ייסד את המכון לגסטרואנטרולוגיה של בית-החולים הדסה-רוטשילד (לימים המרכז הרפואי בני ציון) בחיפה ושימש כמנהלו עד 1999. היה מראשוני המורים בפקולטה לרפואה של הטכניון בחיפה והגיע בה לדרגת פרופסור חבר קליני.
לצד עיסוקו ברפואה, גילה לוי עניין בחקר תולדות הרפואה בישראל.
הוא לימד קורס בנושא זה בפקולטה לרפואה של הטכניון מ-1986 עד 2006, ופרסם כ-50 מחקרים בנושא זה, בהם סיפר על ראשיתו של בית-החולים הדסה-רוטשילד בחיפה (1997), ושני מחקריו הגדולים: "פרקים בתולדות הרפואה בארץ-ישראל, 1799–1948" (1998) ו"רופאיה של ארץ-ישראל, 1799–1948" (2008; מהדורה מעודכנת: 2017).
הספר האחרון, שאותו כתב בשיתוף עם אשתו יעל (שמאז פרישתה עסקה באיסוף חומר ביוגרפי על רופאיה של הארץ), מביא את סיפוריהם של יותר מ-4,000 הרופאים החשובים שפעלו בארץ ישראל מכיבוש נפוליאון ועד קום מדינת ישראל.
נפטר ב-16 ביולי 2018 בביתו שביקנעם עלית.
היה נשוי ליעל לבית לוינגר (ביתו של פריץ לוינגר ממייסדי יקנעם, 1938 - 2020), פיזיותרפיסטית, והתגורר ביוקנעם עילית.
בשירות הקהילה: ראשיתו של בית-החולים הדסה-רוטשילד בחיפה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשנ"ז 1997
פרקים בתולדות הרפואה בארץ-ישראל, 1799–1948, בני ברק: הקיבוץ המאוחד; חיפה: הטכניון – הפקולטה לרפואה על שם ברוך רפפורט, 1998
נסים לוי, יעל לוי, רופאיה של ארץ-ישראל, 1799–1948, זכרון יעקב: איתי בחור, 2008. (מהדורה ב' מעודכנת ומורחבת ליובל המאה להסתדרות הרפואית בישראל 1912–2012: 2012; מהדורה ג' מורחבת ומעודכנת: 2017)
נסים מבורך (1935 – 11 ביוני 2014) היה מבקר אמנות, מורה ומחבר ישראלי, יהודי יליד בולגריה.
נודע במיוחד במאמרי בקורת על תערוכות, יצירות ואמנים שפורסמו בשנות ה-70 וה-80 במוסף "תרבות וספרות" של עיתון "הארץ".
נסים מבורך נולד בסופיה בשנת 1935. בגיל 6 (בשנת 1941) הוא עלה לארץ ישראל המנדטורית והתיישב עם משפחתו בתל אביב.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים ובעת הלימודים התפרנס מציורים של ממצאי החפירות הארכאולוגיות שבהן השתתף.
בהמשך עבד כמורה להיסטוריה, לגאוגרפיה ולתולדות האמנות בסמינר לוינסקי.
הוא נסע לפריז בה סיים דוקטורט במדעי הרוח באוניברסיטת סורבון.
מבורך נודע בהסתייגותו מהאוונגרד האמנותי, כולל האמנות הקונספטואלית, בטענה שאינו ממלא את יעדיה המקוריים של האמנות - ליהנות, לספק ולרגש את האדם, ושהוא עלול להוות מפלט ליוצרים חסרי כישורים והכשרה אמנותית בסיסיים.
1976 - "דין וחשבון" -הוצאת הקיבוץ המאוחד - סיפור
נסים חמיד (באורדו: نسيم حميد; נולדה ב-1 במאי 1988) היא אצנית פקיסטנית, שזכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר במשחקי דרום אסיה 2010, בדאקה.
נסים החלה את הקריירה שלה בתור ספורטאית בבית הספר.
היא השתתפה במגוון פעילויות ספורט בבית הספר ואחר כך באוניברסיטה.
במהלך האימונים שלה, ראו מאמנים מהצבא את היכולות שלה, והרשו לה להתאמן במתקני הבסיס ליד קורנגי.
הדבר היה משמעותי ביותר, מכיוון שבפקיסטן ספורטאיות אינן יכולות לרוץ בפרהסיה, היכן שהציבור יכול לצפות בהן.
היא זכתה במרוצים מקומיים שונים, ואחרי זה נבחרה על ידי רכבת פקיסטן שהציעה לה חסות כספורטאית.
הביצועים העקביים של נשים זיכו אותה במקום בנבחרת פקיסטן במשחקי דרום אסיה בשנת 2010 בדאקה, שם לקחה את הזהב בריצת 100 מטר, עם תוצאה של 11.81 שניות, וזכתה בתואר "האישה המהירה ביותר בדרום אסיה".
ב-12 בפברואר 2010, נשיא פקיסטן אסיף עלי זרדארי מינה את נסים כשגרירת הספורט של פקיסטן בהכרה בהצלחתה במשחקי דרום אסיה.
ביולי 2010, מפעילת הסלולר הגדולה בפקיסטן, Mobilink, הוסיפה את נסים לצוות שגרירי המותג שלה.
בילאל מוניר שייח', סגן הנשיא של Mobilink פקיסטן אמר במעמד טקס חשיפת שיר הקמפיין המבוסס על מאבקה והישגיה של חמיד, ואשר מכיר באלו שעזרו לה להשיג את מטרותיה:
"Mobilink Jazz מאמינה מאוד בקשרים שאנו יוצרים, והמטרה של ההכרה הזו היא לעודד את כל מי שחולם להושיט יד ליקיריהם כדי לקבל תמיכה, כך שהם יוכלו להשיג את מבוקשם, ועוד הרבה יותר.
נסים היא גיבורה שכולנו זקוקים לה, אנו מקווים כי דרך הפלטפורמה שלנו היא תעורר ותיתן השראה לעוד רבים.
אנחנו גאים מאוד לקבל אותה בתור שגרירת המותג שלנו."
עם ההצלחה שנחלה, כולל הכינוי "מלכת המסלול", חמיד חוותה גם התנכלות ציבורית.
טענו שההצלחה שלה הייתה תוצאה של מזל ולא כישרון.
כדי להוכיח שהיא לא באמת ספורטאית טובה, כל שנה קבוצות גברים מנסים לשבור את השיא שלה - בחוסר הצלחה.
היא אומרת שיש גישה שלילית לספורטאיות בפקיסטן, ושלא משקיעים בפיתוחן משאבים, והיא מבקשת לשנות זאת.
היא הפסיקה להתחרות, הן בגלל הקושי להתמודד עם היחס הציבורי, והן בשל חוסר תמיכה בקריירה שלה.
היא פנתה במקום זאת לאימון, ומאמנת ילדים בסיכון ומרקע עני בקורנגי.
היא פתחה אקדמיה לספורט ב-2016, והובילה קבוצת ילדים לתוצאות טובות במשחקי ילדי הרחוב הבינלאומיים הראשונים שנערכו בברזיל ב-2016.
הרב נסים יצחק הכהן נדבו (1872 בערך – 31 בדצמבר 1972) היה מקובל, אב בית דין ורבה הראשי של דמשק שבסוריה במשך שנים רבות.
ליווה את המרגל הישראלי אלי כהן ברגעיו האחרונים שלפני העלאתו לגרדום.
נולד בדמשק שבסוריה לרב יצחק הכהן נדבו בשנת 1872 (ה'תרל"ג) לערך.
בצעירותו למד בישיבות העיר לצד הרב יוסף דנא אצל הרב יצחק אבולעפיה.
לאחר פטירת רבם, הרב אבולעפיה, מונו הרב נדבו והרב דנא לשמש כדיינים בבית הדין המקומי, ובהמשך מונה הרב דנא לכהן כרבה של דמשק.
בשנות ה-50 המוקדמות של המאה ה-20 עזב הרב דנא את העיר, והרב נדבו מונה לשמש תחתיו כרבה הראשי וכאב בית הדין של דמשק.
למרות מצבו הכלכלי הדחוק, הרב נדבו לא חפץ להתפרנס מהרבנות, ולכן פרנסתו העיקרית הייתה מחנות מכולת קטנה שבה מכר קמח ושמן.
לפרנסתו עסק גם בהכנת נאומים לילדי בר מצווה, בכתיבת קמעות לחולים וכן ברפואה עממית.
במסגרת המקצוע האחרון, התדפקו על דלתותיו בעיקר כפריים לא יהודים, שקיבלו ממנו סיוע בעזרת ספרי רפואה יהודים עתיקים.
השפעתו של הרב נדבו נפוצה גם מחוץ לדמשק, והוא היה משיב לשאלות בהלכה שנשלחו אליו מארצות הברית ומישראל.
כן כתב הקדמה לספר "ישכיל עבדי" של הרב עובדיה הדאיה.
השפעה ניכרת הייתה לו על קהילות חלב, וביירות שבלבנון, וכן גם על ערביי דמשק.
אחד מהם, עורך הדין סעיד אל-עזי, חבר הפרלמנט הסורי, שר וראש הממשלה, נהג לשהות רבות במחיצתו לצורך קבלת ייעוץ בנושאים שונים.
הרב נדבו ניצל את קשריו אלו לצורך שיפור מצב חיי היהודים בסוגיות של דת ויהדות.
הרב נדבו היה בקיא בקבלה, ונחשב לאחרון המקובלים של דמשק.
כפוסק וכמנהיג של קהילה מסורתית, התאים את פסיקת ההלכה לרוח התקופה, דגל רבות בבית הדין בשיטת כוח דהיתרא עדיף, ובהתאמת ההלכה לרמה הדתית של בני הקהילה.
לאחר מלחמת ששת הימים מעד במדרגות ושבר את האגן, ומאז התנייד באמצעות כיסא גלגלים.
נכדו הוא האמן והצייר נתן חילו (Nathan Hilu).
נכדה נוספת היא המשוררת דלית בת אדם.
אמירת הווידוי עם אלי כהן לפני העלאתו לגרדום
במאי 1965, לאחר שהמודיעין הסורי חשף את המרגל הישראלי אלי כהן וגזר עליו עונש מוות, הוזמן הרב נדבו כסמכות היהודית העליונה במדינה ללוות את כהן לפני הוצאתו להורג.
הוא קרא עם כהן את תפילת צידוק הדין, קריאת שמע ווידוי.
לפני שהרב נדבו ליווה את כהן אל הגרדום, האחרון מסר לו מכתב צוואה כדי שיעבירה לאשתו נדיה.
על הרגעים שלפני העלייה לגרדום, אמר בהמשך הרב נדבו כי המעמד היה קשה, אך הוא התעודד מכך שהצליח לחזק את רוחו של כהן ולאפשר לו למות כיהודי, כפי שחפץ.
נדיה, אלמנתו של אלי, נפגשה עם הרב נדבו מספר שנים לאחר מכן, בעת שערך ביקור קצר בישראל, ושמעה ממנו על רגעיו האחרונים של בעלה.
השחקן שמואל שילה גילם את דמותו של הרב נדבו בסרט "המרגל הישראלי בדמשק" משנת 1987. במיני הסדרה "אלי", גילם את דמותו השחקן הצרפתי אנדרה אומנסקי.
נסים גרתי (נולד ב-1945) הוא פרופסור אמריטוס לכימיה, במרכז קזאלי לכימיה יישומית, במכון לכימיה של האוניברסיטה העברית בירושלים, ויזם ומנכ"ל של חברת הביוטכנולוגיה "LDS Biotech".
גרתי מתמחה במערכות מפוזרות ומדעי הקולואידים, תחליבים ומיקרו-תחליבים.
הוא חוקר וממציא בעל שם עולמי ונמצא ברשימת הממציאים התורמים ביותר באוניברסיטה העברית.
פרופ' גרתי היה חבר בהנהלת האוניברסיטה, בוועד המנהל והוועד הפועל.
היום הוא חלק מחבר הנאמנים של המכללה האקדמית הדסה ירושלים.
גרתי נולד בעיר פלובדיב שבבולגריה להורים רינה ואשר ועלה עימם לישראל בשנת 1949 במסגרת עליית יהדות בולגריה.
בשנת 1975 קיבל גרתי תואר דוקטור בכימיה אורגנית שימושית מהאוניברסיטה העברית.
לאחר שסיים את לימודי הכימיה, הוא החל לשמש כמרצה בין השנים 1977–1980. את דרגת הפרופסור קיבל בשנת 1984. בשנת 2009 הפך לפרופסור מן המניין ובשנת 2015 היה לפרופסור אמריטוס.
במשך שנים רבות עסק במחקר על חומרים פעילי שטח.
במסגרת מחקריו פיתח גרתי עם עמיתיו חומרים המשמשים כמייצבים לתחליבים.
מפעל "אדומים כימיקלים" עסק בייצור חומרים אלו.
בשנת 2011 הוכר על ידי האוניברסיטה כ-Distinguished professor בשל היותו בעל-שם בקהילה הבינלאומית בתחום התמחותו ובשל תרומתו המחקרית המקורית והמתמשכת וזכה לקבלת קתדרה לשם כבוד על שם משפחת רטנר ארצות הברית (Ratner Chair of Chemistry).
בשנת 2013 הוכתר פרופ' גרתי על ידי האוניברסיטה כאחד מ-23 הממציאים והתורמים החשובים ביותר של המוסד וזאת בשל תרומותיו בחקר מדעי המזון כמו גם מבנים ננומטריים להובלה של חומרים פעילי שטח וקידום נושא תוספי תזונה בתעשייה.
במהלך הקריירה שלו, שימש פרופ' גרתי פעמיים כמנהל מכון קזאלי לכימיה שימושית ומנהל בית-הספר לכימיה שימושית וטכנולוגיה.
הישגיו המדעיים כוללים כתיבה של מעל 440 מאמרים מדעיים בכתבי עת מבוקרים ומובילים, פרסום 14 ספרים, כתיבה של 85 פרקים בספרים שונים ורישום מעל 100 פטנטים רשומים שהוגשו בין השנים 2007–2019 כמו גם הנחיה של כ-60 תלמידים לתואר דוקטור ו-95 תלמידים לתואר מוסמך.
בשנת 2013 הקים את חברת "Lyotropic Delivery Systems", בה שימש כמנכ"ל ואחר כך יושב ראש ומדען ראשי.
החברה עוסקת בהכנת מבנים נוזליים ננומטרים המאפשרים שחרור מבוקר ויעיל יותר של תרופות ושל תוספי תזונה ובריאות.
הקנאבידיול הפעיל לטובת תרופה שניתן ליטול בבליעה.
גרתי נשוי לריקי, שעלתה אף היא מפלובדיב.
2021 - דירוג במקום ה-15 ברשימת הכימאים בישראל באתר דירוג המדענים (Research.com)
הרב נסים ירחי (לעיתים: ריאחי; ה'תר"ח או ה'תר"י, 1850 בערך – י"ז באדר ה'תרפ"ח, 9 במרץ 1928) היה רב ודיין תוניסאי, שכיהן כאב בית הדין בתוניס וכרב הראשי ליהדות תוניסיה למשך כחודשיים בשנת 1928.
למד אצל הרב חי לוי ואצל הרב הראשי לתוניסיה אליהו חי בורג'ל.
כבר בגיל 33 נמצא חתום בין חכמי תוניס על הסכמות לספרים.
בשנת ה'תרע"א נשלח מטעם רבני תוניס לקהילת מוסתאגנם שבאלג'יריה לענייני כשרות.
(בשנת ה'תרע"ב התמנה לדיין בבית הדין הרבני בתוניס ובשנת ה'תרפ"א התמנה לראש ועד בית הדין הגדול במקומו של הרב משה שתרוג שנתמנה לרב הראשי.
לאחר פטירתו של הרב שתרוג בי"ג בכסלו ה'תרפ"ח, התמנה הרב ירחי לכהן כרב הראשי.
בתפקידו זה נשא כחודשיים, עד לפטירתו מאורמיה בהיותו בלה גולט הסמוכה לתוניס.
הוא נקבר בבית הקברות בורג'ל בתוניס.
תשובה הלכתית ממנו נדפסה בשו"ת "משפט כתוב" של הרב ישראל זיתון, ותשובה נוספת שנשלחה לרבנים יוסף בוכריץ וחיים חורי בג'רבה הודפסה בספר "מצא חיים" של הרב חורי.
גם הרב יוסף סוסו הכהן פנה אליו בשאלה על פסק דין שכתב.
בנו רבי דוד ירחי כיהן כדיין בבית הדין הגדול בתוניס.
נינו הוא הפייטן דוד ריאחי.
ניסים משיח (6 באוקטובר 1932 - 20 בפברואר 2020) היה מעפיל מבולגריה, לחם בשורות האצ"ל ושירת בחיל הים הישראלי.
היה מניצולי טיבוע המשחתת אילת.
יצא לגמלאות בדרגת סגן אלוף ונעשה מהנדס אלקטרוניקה.
אביו, שם טוב משיח, היה צורף במקצועו.
אמו, אזמרלדה ממשפחת מורנו, נולדה במקדוניה.
המשפחה התגוררה בסופיה בירת בולגריה.
הבת בתיה בשנת 1926 ובשנת 1932 נולד הבן נסים.
עד גיל 8 התגוררה משפחתו בעיר הבירה סופיה.
בשנת 1940 נאלצה המשפחה להימלט מאימת הנאצים ומצאה מחבוא בכפר פרדיננד.
בתום המלחמה שבו לעיר סופיה.
נסים חבר לתנועת בית"ר והיה פעיל בשורותיה עד שעלה לארץ.
בשנת 1947, בהיותו בן 15, עלה לארץ עם חבריו לתנועת בית"ר, באוניית המעפילים קיבוץ גלויות שנתפסה על ידי הבריטים.
המעפילים הוחזקו במעצר בקפריסין למשך כחודשיים עד לשחרורם.
כשהגיע לארץ ישראל התגייס למחנה האצ"ל בנתניה ונלחם בהתקפת האצ"ל על יפו.
כאשר הוצבו יוצאי האצ"ל בין יחידות צה"ל נמצא משיח צעיר מדי לגיוס.
הוא שוחרר ועבד במשך כשנה במפעל מרצפות של קרוב משפחתו.
בשנת 1950 התגייס משיח לצה"ל והוצב לחיל הים.
בחיל הים רכש את מקצוע האלחוטאי, המשיך בשירות קבע ונעשה רב-סמל.
קורס חובלים - בשנת 1959 התנדב לקורס חובלים מחזור ח' בשנת 1960.
לקראת סוף הקורס עבר תאונת דרכים ונפצע באגן הירכיים.
אושפז בבית החולים למשך כשנתיים.
היות שקודם לפציעתו עבר את כל המבחנים הוכר כמסיים ונעשה קצין ים.
אף כי הוגדר כנכה פנה לרמטכ"ל דרש וקיבל אישור לשרת בכלי שיט.
סרן נסים משיח, נעשה קצין ה באח"י אילת ולקח חלק בכל הפלגותיה.
הוא השתתף בפעילות ב ובקרב רומני.
באירוע טיבוע המשחתת פעל נמרצות: חילץ ימאים לכודים בחדר ההגה, אילתר מכשיר קשר עד שהצליח להעביר את ההודעה על הפגיעה ליחידת צה"ל בסיני, ובכך הכניס את מערכת ההצלה לפעולה.
בעת השהייה במים שמר על ערנותו של חייל פגוע לידו וכאשר הגיעה סירת החילוץ כיוון אותה לניצול אחר ששמע את קולו.
משיח היה אחרון הניצולים שנמשו מן המים.
לאחר טיפול רפואי קצר, התגבר משיח במהירות על הלם הטיבוע ועבר לשרת כקצין הגנ"ק במשחתת אח"י יפו (ק-42), עד שהוצאה משירות פעיל בשנת 1969.
משיח הומלץ על ידי מפקד השייטת אל"ם נפתלי רוזן לציון לשבח וכבר היה בדרכו לטקס הענקת האות, אך מסיבה כל שהיא ההמלצה בוטלה.
בחודש יולי 2018 הוענקה לסא"ל דימ' נסים משיח תעודת הערכה ממפקד זרוע הים, אלוף אלי שרביט.
בשנת 1969 נשלח משיח לקורס קציני קשר מתקדם ב, שנערך בסוברטון אנגליה.
משפחתו של משיח נלותה אליו לבריטניה, לתקופת הקורס שנמשך 5 חודשים.
בשנת 1971 קיבל משיח את הפיקוד על יחידת קשר וגילוי במפקדת חיל הים ושימש כמפקדה בתקופת מלחמת יום הכיפורים.
בתקופת הלחימה פעלו כוחות חיל הים באופן רצוף במספר גזרות ויחידת השליטה הימית עמדה בהצלחה בדרישות הנובעות מכך.
משיח סיים את שירותו בשנת 1974 ולאחר פרישתו מצה"ל למד הנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת תל אביב.
משיח עבד כמהנדס אלקטרוניקה בחברה לייעוץ ותכנון "הנכ"ל" של תעש מערכות.
לאחר שהמשפחה עברה לכפר ורדים עבר למפעל טלרד במעלות עד שפרש לגמלאות.
בשנת 1962, במהלך שהותו הממושכת בבית החולים בעקבות פציעתו, הכיר את אלישבע ממשפחת קולמן, שהייתה אז האחות שטיפלה בו בבית החולים.
במהלך נישואיהם נולדו להם ארבעה ילדים: בשנת 1963 מיכאל, ב-1965 דניאל, הבת רות בשנת 1968 ובשנת 1974 בן הזקונים אוריאל.
ארבעתם שירתו בצה"ל ונעשו מהנדסים בתחומים שונים.
בשנת 1985 עברה המשפחה להתגורר בגליל.
הם היו מראשוני המתיישבים בכפר ורדים.
משיח נפטר ב-20 בפברואר 2020, והובא למנוחות בבית העלמין בכפר ורדים הניח אחריו אלמנה, בת, שלושה בנים.
רבי נסים ממרסיי היה פילוסוף יהודי שפעל במרסיי בתחילת המאה הארבע עשרה.
רבי נסים בן משה חי במרסיי בתחילת המאה ה-14. לא ידועים פרטים ביוגרפיים על חייו.
בדבריו מופיעה אמונה אשר רווחה במרסיי בימים ההם, לפיה, מקור יהודי מרסיי הוא עוד מימי חורבן בית שני מהגולה שטיטוס הגלה מירושלים.
חיים קרייסל טען שלאמונה זו אין אישוש, ועדויות על יישוב יהודי קיימות רק מדורות מאוחרים יותר.
עיקר פרסומו היה על ידי יהושע השל שור שפרסם מחקר אודותיו ומספר מכתביו בשנת תר"ך בגיליון החלוץ.
לדבריו, לגמול ועונש אלוהי יש תפקיד נרחב בהנהגת המדינה זאת בשל העובדה שמנהיג לא יכול לדעת מה קורה בסתר, ועונש שיטיל אינו אפקטיבי להבטיח את קיום המוסר, ואף פרס שייתן לא יפיק תועלת ולשם כך נצרך הגמול והענש האלוהי.
רבי נסים ממרסיי ראה בתפילה כלי פסיכולוגי להתמודדות של האדם עם צרות בחייו וכדבריו: עניין נוסף בתפילה לדבריו הוא הכנעת הלב, ריסון התאוות, ולשיפור הקשרים החברתיים אשר מסייעים לאדם להתמודד עם צרותיו.
יחסו השלילי של אריסטו לנשים השפיע על הרמב"ם ועל הבאים אחריו שזלזלו באשה באופייה ובכישוריה, רבי יוסף אבן כספי אף הקצין והתבטא בחריפות נגד הנשים, רבי נסים ממרסיי על אף היותו פילוסוף וממשיכי דרכו של הרמב"ם נקט קו יותר פשרני.
בשאלת הבחירה החופשית עסקו רבים מהוגי ימי הביניים.
רבי נסים עסק אף הוא בשאלה זו, לדעתו באדם יש שני חלקים: השכל העיוני שדוחף אותו לעיסוק במושכלות ולדחות את תאוות הגוף, והחלק השני הוא הדמיון שמושך אותו להנאות גופניות ורגעיות.
השכל המעשי של האדם יכול לדחוף אותו לשני אלה: לשכל העיוני ככלי לחיזוי העתיד או לדמיון ככלי לסיפוק תאוותיו, והאדם בוחר באחד מהם על ידי הרצון, לדבריו בעלי חיים בוחרים אף הם באמצעות הרצון, אך מכיוון שאין להם שני צדדים ולא כלים לחיזוי העתיד תמיד נמשך לתאוות הגוף.
רבי נסים אחז שהאמונה במופתים היא "שקר אצילי".
כלומר, לא דבר שמחייב את האמונה באל, אך מבטיח את ההתנהגות המוסרית של האדם.
כמו כן סבר שחוקי התורה כלפי האדם החושב גורמים לשלמות החלק השכלי, אך כלפי ההמון הם כחוקי האדם וסבר שאף בחלק של חוקי האדם חוקי התורה הם טובים ביותר כך שלמשל אין בה ציוויים המכוונים לעורר את ה כמו בחוקי הצאבה ואין בה סיגופים כחוקי היוונים.
כמו הרמב"ם חלק על אריסטו בנוגע להשגחה פרטית וסבר שהיא קיימת, אך סבר שפירושה של השגחה פרטית היא יכולתו של השכל להזהיר את האדם מפני הסכנות.
כך גם סבר לעניין הנבואה, אדם שהגיע לשלמות השכלית יכול לקבל שפע אלוהי בנושאים בהם שכלו ידע כבר, בכך צמצם את כוח הנבואה ואף ביקר את הרמב"ם אשר הגדיל את כוח הנבואה, בנושא נבואה לרשעים סבר שאין נבואה לרשעים ובלעם רק חזה תופעות טבע ולא ניבא.
סבר שסיפור אדם וחוה לא היה אלא משל, באריכות ימיהם של הדורות הראשונים ראה כתקופת זמן שהוראות וחוקי אותו האדם שרדו.
חיבורו הבולט של רבי נסים הוא הספר "מעשה נסים".
ברוב כתבי יד נקרא הספר "ספר הנסים".
הספר נקרא כך "בהיות דברי הספר הזה כמעשה נסים – והא השמירה והודעת הכונה".
השם "מעשה נסים" הוא על פי רבי יוחנן אלימאנו איש המאה הט"ו.
קיימים מספר כתבי יד של החיבור.
בידי מ' ברייאר היה כתב יד שלא קיים היום.
ברייאר העיד שבקולופון כתב היד נאמר שהחיבור נכתב במתיבתא דרבי נסים בן משה ממרשיליא בשנת ס"ד לאלף החמישי – 1304. קרייסל מאחר את זמן כתיבת חיבור לאחרי 1314, זאת בשל ציטוט של מאמר ספר החכמות לאבונצר אלפראבי בתרגומו של קלונימוס בן קלונימוס, שנכתב בשנה זו.
המחבר מגלה בספר זה בקיאות רבה בספרות חז"ל, במקרא, ובספרות הפרשנית, לעומת זו אינו מרבה לצטט מהספרות הפילוסופית, ומצטט בעיקר מהמורה נבוכים ובספרות המתורגמת מערבית (אלפארבי ואבן רושד), כחכמי זמנו ידע לצטט גם מהספרות האסטרולוגית והמאגית, הספר עוסק בפילוספיה יהודית, בנסים ובעיקרי האמונה.
החיבור יצא לאור בתש"ס בהוצאת מקיצי נרדמים על ידי חיים קרייסל.
פירוש למגילת רות בצורה אלגורית-פילוסופית, נדפס לראשונה על ידי יה"ש, קולאט סיראט אישרה את זיהוי המחבר כרבי נסים זאת בשל מטבעות לשון דומות, ואף המחבר כותב ששמו נסים, אך חיים קרייסל הסתפק בייחוס החיבור לרבי נסים, זאת בשל כמה הבדלים בין החיבורים, א.
מחבר הפירוש מעריך עושר בעוד רבי נסים ממליץ להמעיט בכסף, ב.
מחבר הפירוש נוקט שרק בפרשת בראשית ובפרשת האזינו יש פשט ועומק בעוד רבי נסים נוקט שבכל התורה יש פשט ועומק, בשל כך ועוד, סבר קרייסל שלא סביר שמחברו הוא רבי נסים ממרסיי, בסיכום דבריו העלה אפשרות שהחיבור עבר עיבוד.
הרב נסים יצחק אלגראנאטי (נפטר ב-30 בספטמבר 1877) היה רב ודרשן באזמיר, ומתלמידיו הוותיקים של הרב חיים פאלאג'י.
נולד באזמיר לרבי מאיר ולמד בנערותו בישיבת בית יעקב רבי שבעיר.
כשגדל, חמיו, הרב שם טוב קאלומיטי, פירנס אותו והביאו ללמוד בבית מדרש "בתי כהונה", שם למד אצל הרב הפרד"ס.
למד אצל הרב חיים פאלאג'י, שמביא אותו בספריו מכנה אותו.
היה עמיתו בתורה של הרב אברהם פאלאג'י שמביא מתורתו רבות בספריו.
סבל ממחלת מעיים, ממנה נפטר בליל שמחת תורה תרל"ח, ב-30 בספטמבר 1877. פטירתו הייתה סמוכה לאחר פטירת שני רבנים נוספים באזמיר, הרב בכור יוסף אלבעלי והרב אברהם ואלאנסי.
היה גיסו של רבי אברהם ישושום וחתנו היה הרב משה זיביל שגם טרח בהוצאת ספרו של הרב נסים אחרי פטירתו.
ספר חכמה מאין (אזמיר תרמ"ב) ובו כ-חמשים דרשות בנושאים: נישואין, הספדים (ביניהם הספד על רבו, הרב פנחס רפאל יהושע די שיגורה), פסח, ברית מילה, מעלת הייסורים, מעלת הענוה, תורה, עבודת המידות, גמילות חסדים ושבת הלבשה.
הרב אברהם פאלאג'י נתן הסכמה לספרו ושיבח אותו מאד.
קרא לספרו בשם זה מכיוון שהוא מכיל ר"ת של שמו: חכמה מאלגראנטי יצחק נסים.
בסוף הספר נדפסה דרשת הספד על המחבר מאת הרב משה אלגראנאטי.
רבי נסים זרחיה אזולאי (ירושלים - צפת כ"ו בטבת ה'תקצ"ז) היה רב דיין מקובל ומחבר ספרות תורנית.
נולד לרבי אברהם אזולאי בנו של הרב חיד"א.
בצעירותו למד בירושלים אצל רבי דוד פארדו.
בערך בשנת ה'תקנ"ה שימש כראש ישיבה בירושלים, ולאחר מכן היה רב במניסה שליד איזמיר.
שם התיידד עם רבני איזמיר, רבי פנחס רפאל יהושע די שיגורה ורבי חיים פלאג'י.
בהיותו בטורקיה שלח גט לאשתו רבקה שנותרה בירושלים.
לאחר מספר שנים חזר לארץ והיה מרבני העיר צפת ודייניה.
בין היתר תיקן שבסעודת ברית מילה בצפת לא יאכלו בשר אלא דגים, כדי לא לבייש את מי שאין ביכולתו לממן סעודה בשרית.
רבי ישראל משקלוב קורא לו "אח נפשי", ומזכירו באגרתו אל החת"ם סופר.
ככל הנראה ירש ספרים רבים מספריית סבו החיד"א.
ניצל בפרעות שהיו בצפת בשנת ה'תקצ"ד, וקבע יום פורים בי' בתמוז לזכר התשועה.
נפגע קשה מאוד ברעידת האדמה בצפת (1837) ונפטר מפצעיו כעבור יומיים, בכ"ו בטבת ה'תקצ"ז.
אחד מספריו הוא "שולחן הטהור" ובו סדר לימוד קצר כדברי תורה לסעודה.
נסים ואמו הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת המגן השמאלי בסושו.
ואמו גדל במחלקות הנוער של סנט אטיין, פירמיני ומאריטימו.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות אנדרזיו, אתלטיקו מרסיי, מילוז' ורודז מהליגות הנמוכות בצרפת.
ב-26 ביוני 2019 חזר ואמו לרודז, לאחר העפלת הקבוצה לליגת המשנה הצרפתית.
הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות וחצי, בהן ערך 101 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
ב-29 בינואר 2023 חתם ואמו במכבי נתניה מליגת העל הישראלית.
ב-31 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד מכבי חיפה במסגרת שלב רבע הגמר של גביע המדינה לעונת 2022/2023. ב-4 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 2-0 על הפועל ירושלים במסגרת המחזור ה-21 לעונת 2022/2023.
הספר "נסים ונפלאות" הוא ספר שנכתב על ידי לאה גולדברג ואויר על ידי יחזקאל קמחי ומישל קישקה.
הספר הופיע לראשונה בשנת 1938 כסיפור בהמשכים על דפי העיתון "דבר לילדים" במשך עשור, ולאחר מכן פורסם כספר על ידי "סִפרִיַּת פועלים" בשנת 1954. בספר מופיע מגוון של תיאורי העיר תל אביב על החיים בה בעת תקופות העוני הכבד ששרר בעיר.
כחמש עשרה שנים לאחר הופעת הסיפורים בהמשכים בעיתון "דבר לילדים", הם קובצו לספר.
הספר פורסם על ידי הוצאה לאור "ספריית הפועלים" עם האיורים של יחזקאל קמחי.
בשנת 2015 הוצא הספר מחדש בעריכתם של נרי אלומה וגדעון טיקוצקי עם האיורים של מישל קישקה.
עורכי הגרסה המחודשת סיפרו כי גולדברג הרחיבה, עיבתה והעמיקה את הסיפור המקורי, ושינתה והתאימה את מושגי הספר לתקופה המודרנית.
בנוסף, הם דאגו לשינויים מעטים שהתמזגו היטב בשפתה של גולדברג.
דבר זה בא לידי ביטוי בכוכביות שסומנו במקומות שבהם הטקסט שונה, כך שבתחתית העמוד מופיע הסבר למושג מסוים שעלול להיות לא ברור.
העלילה מתרחשת בראשית ימיה של העיר תל אביב, כאשר עוד הייתה עיר על חולות, לפני שהפכה לעיר המרכזית שהיא היום.
במראה חיצוני היא יפה, צבעונית ופורחת: יש בה עצי נוי וים כחול, ושום פגם אינו נראה לעין.
אך כאשר נכנסים לעומק הדברים, מבחינים כי הסיפור סובב סביב שתי דמויות בעלות קשר לא צפוי: הראשונה היא אישה מבוגרת ובודדה שמתגוררת בשכונה תל אביבית – זו גיבורת הסיפור, בת דמותה של לאה גולדברג.
ולכן ראשי התיבות של שמותיהן זהים, והסיפור מסופר בגוף ראשון מפיה.
הדמות השנייה היא דמותו של הילד נסים, בן למשפחה מזרחית מעוטת יכולת, אשר נאלץ לטפל באימו החולה ובאחיו הקטן.
לילד זה יש עקרון מנחה בהתנהלותו: עבוד עבור מה שאתה מקבל, בלי הנחות ונדבות.
בראשית הסיפור, ילדי הבניין מבחינים בבדידותה של האישה ומכנים אותה "דודה של שום איש".
יום אחד היא נתקלת במקרה בילד שוכב על הרצפה מאחורי פחי האשפה – מפגש חטוף, שבהמשכו נרקם קשר שמדמה אם ובנה.
"דודה של שום איש" יוזמת שיחה עם הילד, ומזמינה אותו לאכול אצלה ארוחת בוקר.
במהלך הארוחה מספר לה הילד ששמו נסים, ומתגלה להּ גם עיסוקו: מוכר שרוכי נעליים כדי לכלכל את משפחתו הדלה.
אותה אישה רואה לפתע את נסים באור אחר – ילד נבון ושנון, לץ ושאפתן, והיא מזמינה אותו ואת אחיו לגור בחדר פנוי בדירתהּ.
בהמשך היא מוצאת לו עבודה בחנות פרחים, ומסייעת לו ולחבריו להיחלץ מהעוינות של יחיא התימני, הבריון שהיה נטפל לילדי השכונה.
יתר על כן, נסים ואחיו מגדלים קוף.
הקוף ששמו "נפלאות", שהיה בבעלותו של פסנתרן וברח ממנו, גם הוא עובר לגור בדירתהּ של "דודה של שום איש".
בהמשך, אביו של הפסנתרן מאתר את הקוף, פוגש בנסים, וכך נחשף לכישרונותיו המוזיקליים ומציע לו חיים חדשים.
לבסוף, בזכותהּ של "הדודה", הילדים, אימם החולה ויחיא ה"לא מחונך" מצליחים לשנות את אורח חייהם, ויוצאים למסע מסוג אחר.
מסע חיובי הכולל השכלה לימודית, חזרה לבית הספר, ומשענת כלכלית, המלווה בתחושות חיוביות של חשיבות עצמית ומעורבות חברתית של נסים וילדי השכונה.
כל אותם הילדים והקוף חוברים זה לזה וחווים יחד חוויות רבות.
לבסוף הם גם מפיקים הופעת קרקס לפני קהל גדול, בתוכו גם בעליו של הקוף, דוקטור כלומברוש, וזאת במטרה להחזיר את הקוף אל בעליו, ואכן המעשה מצליח.
נסים ומשפחתו ואיתם הקוף נלקחים תחת חסותו של הדוקטור, וכתוצאה מכך "דודה של שום איש'" חווה מכלול של רגשות טובים, מתוך מקום של פרגון, ועם זאת גם רגשות קשים, מתוך מקום של בדידות.
היא אומרת: "מעולם לא נראה לי חדרי ריק כל כך...
מעולם לא הרגשתי במידה כזאת שאני "הדודה של שום איש'".
נסים (העונה לכינוי 'ילד הפקר') – ילד מזרחי שגדל בשכונת עוני ונקלע לחיים לא פשוטים.
אימו חולה, והוא נאלץ להיות אחראי על אחיו הקטן.
ניתן להאמין כי באמצעות סביבה שונה ומקום אחר, הוא יכול היה להינצל מחוסר המזל שהוטל עליו.
לשם כך עליו לצאת מאותה שכונה ולהתחבר לאנשי תרבות ובעלי השכלה, תוך שהוא שומר על נימוס ונלקח תחת חסותו של מבוגר אחראי.
חלומו של נסים הוא להיות שחקן מפורסם כמו צ'ארלי צ'פלין.
על אף כל אלו, היא זוכה ליחס מזלזל מסביבתה: ילדה משכונתה מחברת עליה שיר גנאי, וילדי השכונה לוקחים חלק בשירה ("אל האף נכנס יתוש, מן האף יצא עיטוש").
אחרי ככלות הכול מתגלה לילדי השכונה שהמראה החיצוני שלה הטעה אותם וגרם לה עוול.
כאשר הם חושפים את הצדדים החיוביים באישיותה הם משנים את יחסם אליה והיא זוכה בסופו של דבר לכינויים ראויים כגון: "עצומה" ו"חברה'מנית".
נפלאות – קוף אשר בורח מבעליו, נותר אבוד ולבסוף נמצא על גג ביתה של המספרת.
שמו המקורי לפני שהגיע ל"דודה של שום איש" היה "מק", ולא "נפלאות" כפי שהיא נוהגת לכנותו.
דוקטור כלומברוש – בעל הקוף שאליו הוא מוחזר.
הוא זה שבסוף העלילה לוקח תחת חסותו את נסים ואת משפחתו ומאפשר להם לגור בביתו.
אמו של נסים נשכרת כאחראית לתפעול משק הבית, ונסים מגשים את חלומו כשדוקטור כלומברוש מעביר לו שיעורי פסנתר.
ילדי ההפקר (דמויות משניות) – קבוצת ילדים גדולה אשר נוהגת לשוטט ברחובות.
חלקם רוסים שנשרו מבית ספרם, וחלקם כאלו שאולצו לעבוד כבר מגיל צעיר כדי לסייע בפרנסת המשפחה.
ספרהּ של גולדברג יצא נגד הסטיגמות על ילד מזרחי עני, שחי בשכונת מצוקה.
היא תיארה את גיבור הספר, נסים, כילד בעייתי, אך עם זאת כבעל שאיפות גדולות וכדמות מעניינת, וזאת תוך הטפה נגד ניצול ילדי עוני בעיר הגדולה, והשלכת האחריות למצבם על המבוגרים.
המסר של הּסיפור הוא להתמקד במימוש חלומותינו בעזרת הדברים הפשוטים הנקרים בדרכנו ולא בעזרת דברים שעלולים להקשות עלינו.
לא לוותר על חלומותינו אלא לדעת להעריך אותם עד שנשיג אותם.
ספר זה נחשב לקלאסיקת ילדים מכיוון שמוצגות בו דמויות לא צפויות, מצד אחד הן מתגוררות בתל אביב בתקופה קשה מבחינה כלכלית, ומצד שני הן מתוארות בהומור ובניסוח קליל.
הרעיון המרכזי בספר הוא לשים דגש על החלק הטוב שבעולמינו ולהעריך מה עומד בפנינו.
הסופרת לאה גולדברג מביאה לידי ביטוי את הבדידות, את המצוקה ואת הכאב הקשורים לפערים חברתיים, היא מתאימה את התיאור לילדים, כדי שיוכלו לקלוט ולהפנים את המסר שבספרה.
ניתן לראות זאת כשמסופר על ילדים חסרי תמיכה, שמשוטטים ברחוב רעבים וחסרי כול, ועל קוף אבוד שהשמועות מזהירות מפניו.
המספרת מתארת את הדברים בעידון ובחמלה רבה.
עם זאת, היא בוחרת להיות כנה ומגיעה אף לשימוש במונחים כגון: "מפלצות".
יתר על כן, היא מציגה את הדברים באור חם ואוהב.
ניתן להבחין בזאת בתיאור הדוקטור כלומברוש השוכל את בנו, ובתיאור האישה המוזרה והבודדה שהקקטוסים שהיא מגדלת הם חבריהּ הטובים ביותר.
תיאורים אלו מפנים את עיניהם של הקוראים הצעירים לצד האפל של החיים שבו קיימים גם אבדן וחוסר הוגנות, עם אזהרה סמויה שדברים כאלו קורים.
בכך יוצרת גולדברג איזון בין המואר והאפל שבעולמנו, ובאותה פתיחות היא אומרת שאדם לא כותב מתוך שפע.
ואף על פי שביכולתה להקטין את הדברים בפני הקוראים הצעירים, היא מציגה את הדברים כהוויתם ומודה שהיא כותבת מתוך מצוקה ובדידות בעבור התיידדות.
ההיסטוריון אמנון רז קרקוצקין, במאמר באתר העוקץ בנושא פרשת חטיפת ילדי תימן, מציין כי הספר "נסים ונפלאות" משמש עדות מעניינת לרוח התקופה שבה נכתב.
לדבריו, הספר מספק מודל שאפשר והצדיק לקיחת ילדים מידי הוריהם, העלמתם והעברתם החשאית ממקום למקום, דרך דמותו של הילד נסים המבקש להיות מאומץ על ידי הרופא האשכנזי, לשמחת אמו שמבינה שרק כך הוא ינצל.
זהו מודל אשר בו "טובת הילד" היא ניתוקו מהוריו.
ניסים וניפלאות, הסכת של מאיה קוסובר ודנה מודן, 2025.
נֶסֶךְ הוא פולחן של מזיגת משקה, לרוב אלכוהולי, כמנחה לאלים.
טקסי פולחן כאלו היו נפוצים בדתות עתיקות ובתרבויות שונות.
ביוון העתיקה נהוג היה לפני משתאות לשפוך יין על הרצפה כמחווה לאל.
במיתולוגיה היוונית אי-הצעת יין לאל נחשבה לעלבון.
קיומם של נסכים מוזכר בתנ"ך כבר בספר בראשית:
בעת הקרבת הקורבנות נהגו לשפוך יין או נוזל אחר על המזבח או על הארץ.
מעשה פולחני זה הוא הַנִּיסוּךְ.
כמויות היין לנסך מוגדרות בתורה, והן משתנות בהתאם לסוג הבהמה שמקריבים עם הנסך.
במשנה מסופר על טקס 'ניסוך המים' בחג הסוכות בבית המקדש השני.
בהלכה 'יֵין נֶסֶךְ' הוא כינוי ליין שנתנסך לעבודה זרה.
יין זה אסור בשתייה או בהנאה.
בתרבויות רבות נוהגים לְנַסֶּך יין לכבוד האלים באירועים חגיגיים שונים, ולא רק בשעת הקרבת קורבן.
לכן תיקנו חכמים שכל יין שגוי נגע בו או שהיה ברשותו ללא השגחה, יש לחשוד כי הגוי ניסך אותו לאליליו, וגם הוא אסור בשתייה ובהנאה.
קמחי עלה לארץ מבולגריה והחל את דרכו בקול ישראל בשנת 1960 כאיש פעלולים (אפקטים קוליים) וכאחראי על עיטור מוזיקלי לתסכיתים ולמעשה היה חלוץ בתחום זה, שעד אז היה בחיתוליו.
בימים בהם הליכה לתיאטרון נחשבה למותרות, נדרשו דמיון ויצירתיות, על מנת להחיות סיטואציות תיאטרליות, מעל גלי האתר.
בהמשך הפך לבמאי רדיו וביים בין השאר, את התוכניות "רדיו דרמה" ו"המסך עולה".
בין שלל הפרויקטים הרדיופוניים בהם השתתף, כאיש פעלולים וכבמאי:
"רוח קדים" מאת שלמה הלל
"עלילות עקביה" מאת יהודה בורלא
"הבלש מן הסירה" על פי ג'ון מקדונלד
בטרם יצא לגמלאות, שימש כמנהל מדור הדרמה של קול ישראל.
נסים סלומון (25 בפברואר 1938 - 26 בנובמבר 2006) היה אלוף-משנה בצה"ל, ראש מינהל חינוך ירושלים (מנח"י) בשנים 1992–1997, משנה למנכ"ל עיריית ירושלים בשנים 1997–2004 ומרכז עבודת הוועדה לחיזוק ירושלים במשרד ראש הממשלה 1998. מראשוני חיל החינוך בו מילא תפקידים בכירים.
חקר מטעם מערכת הביטחון את הפצצת הכור בעיראק, מלחמת שלום הגליל ומלחמת יום הכיפורים.
היה בין מקימי רשת המקומונים רחוב ראשי ושימש כעורך ראשי של מקומוני אזור השרון.
שימש כראש מחלקת הנוער של הסוכנות היהודית.
סלומון נולד בעיר אייטוס, בולגריה למשפחה יהודית ציונית.
הוריו קראו לו בשם רודולף או בקיצור רודי בנוסף לשמו העברי נסים.
בזמן מלחמת העולם השנייה נשלח אביו רוברט למחנה כפייה, ומשפחתו אולצה לשכן בביתה את מפקדת הוורמכט המקומית.
המשפחה עלתה לישראל בשנת 1949 ולאחר שהות קצרה במחנה האוהלים פרדס חנה שוכנה ביישוב העולים גני תקוה.
בשנת 1964 השלים את לימודי התואר הראשון במדע המדינה והיסטוריה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1980 סיים בהצטיינות את לימודיו במכללה לביטחון לאומי.
בשנת 1985 השלים את לימודי התואר השני במדע המדינה באוניברסיטת חיפה כ"מצטיין רקטור".
בשנת 1989 יצא לוושינגטון ללימודי דוקטורט, אותם לא השלים לאחר שנקרא למלא את תפקיד ראש מנח"י.
איתן הבר, תיאר את סלומון (במאמר ב"ידיעות אחרונות") זמן קצר לאחר פטירתו כ"דמות מופת מהסוג הישן." הבר הוסיף כי "סלומון היה פטריוט וציוני אמיתי, וחבל שאנחנו נזכרים בו ובסיפור שלו רק לאחר מותו."
מילא שורת תפקידים בצה"ל ובהם רמ"ח היסטוריה, סגן קצין חינוך ראשי, מפקד המדרשה הצבאית לחינוך ומדריך במכללה לביטחון לאומי.
סלומון התגייס לצה"ל זמן קצר לאחר תום מבצע קדש כלוחם בגדוד 51 של חטיבת גולני, שם שירת עד לתפקיד סגן מפקד פלוגה.
במלחמת ששת הימים לחם לצידו של אריאל שרון, ובמהלך המלחמה החליף את קצין המבצעים האוגדתי שנהרג.
לאחר המלחמה העניק שרון לסלומון דרגת רב-סרן.
היה ממקימי חיל החינוך ושימש כראש ענף הדרכה והסברה, תפקיד אותו מילא גם במהלך מלחמת יום הכיפורים.
תפקידו האחרון בחיל החינוך היה כסגנו של קצין חינוך ראשי אבנר שלו.
בתקופה הקצרה בה מילא סלומון את תפקיד ראש מחלקת ההיסטוריה בצה"ל עסק במחקר ובהסקת המסקנות ממלחמת יום הכיפורים.
סלומון מונה לתפקיד רמ"ח היסטוריה על ידי ראש מה"ד אלוף אמיר דרורי.
בהשפעת שר החקלאות אריאל שרון לא אישר ראש הממשלה ושר הביטחון מנחם בגין את מינויו של סלומון לתפקיד, וזאת בצעד חריג לאחר שכבר נכנס לתפקידו.
התערבות השר שרון פורשה לאחר מכן על ידי סלומון ואחרים (איתן הבר, אמנון לורד) כניסיון לשכתוב תולדות המלחמה על ידי שרון ומקורבו סגן הרמטכ"ל במלחמה ישראל טל.
בהתייחסו למחקרו של סלומון על מלחמת יום כיפור, זמן קצר לאחר מלחמת לבנון השנייה צוטט איתן הבר בעיתון מקור ראשון: "אני מתפלא על עצמי איך לא נזכרתי בכל זה לאור המלחמה שעברנו בקיץ האחרון.
אני קורא את מה שהוא אמר לי אז, ומגלה איך ההיסטוריה חוזרת".
לאחר הפצצת הכור "אוסיראק" בעיראק על ידי ישראל בשנת 1981, מינה ראש הממשלה מנחם בגין את סלומון להיות החוקר הרשמי מטעם מערכת הביטחון של פעולת ההפצצה.
סלומון היה אחד המקורות העיקריים לספרו של העיתונאי שלמה נקדימון "תמוז בלהבות" שתיעד את פעולת הפצצת הכור.
מונה על ידי הרמטכ"ל רפאל איתן לחקור את מטרות ויעדי מלחמת שלום הגליל.
עבודת המאסטר שכתב סלומון באוניברסיטת חיפה תחת הנחייתו של הפרופסור גבריאל בן-דור עסקה גם היא במטרות מלחמת שלום הגליל.
עבודה זו ותצהיר שהגיש סלומון על בסיסה היוו עדויות הגנה מרכזיות במשפט הדיבה שניהל אריאל שרון נגד העיתון הארץ.
ראש מינהל חינוך ירושלים (מנח"י)
בשנת 1992 מונה סלומון על ידי ראש עיריית ירושלים טדי קולק וסגנית ראש העיר הממונה על החינוך דליה איציק לראש מנהל החינוך (מנח"י), המשותף לעיריית ירושלים ולמשרד החינוך.
סלומון המשיך לשרת בתפקיד ראש מנח"י גם לאחר שאהוד אולמרט החליף את טדי קולק בתפקיד ראש העיר.
בין הישגיו כראש מנח"י ניתן למנות את ייזום ויישום תוכנית הניהול העצמי של בתי הספר בעיר, שזכתה להצלחה והועתקה על ידי ערים אחרות, וכן את תוכנית עיר המוזיקה.
סלומון יזכר גם כמי שפעל למנוע בשנת 1995 את ניסיון ההשתלטות של הרשות הפלסטינית על תוכנית הלימודים במזרח ירושלים הפועלת במתכונת הירדנית.
במהלך כהונתו נאבק סלומון למען שימור החינוך האינטגרטיבי בעיר ונגד חינוך סקטוריאלי, כדוגמת בית הספר של עמותת קדמה שלבסוף הוכפף למערכת החינוך העירונית.
עם תום כהונתו כראש מנח"י מונה למשנה למנכ"ל עיריית ירושלים רענן דינור וראש המינהל העירוני.
בתקופה זו מונה למרכז עבודת הוועדה לחיזוק ירושלים שמינה ראש הממשלה בנימין נתניהו.
סלומון ראה בפעילותו במנח"י את גולת הכותרת של פעילותו הציבורית.
שלמה נקדימון, תמוז בלהבות - הפצצת הכור העיראקי - סיפור המבצע, הוצאת עידנים, 1986
יותם ירקוני ועמיר רפפורט, המלחמה על המלחמה, מעריב, 22 באוגוסט 2003
גיורא אילון, צה"ל משכתב את ההיסטוריה, עיתון ירושלים, 13 באוקטובר 1995
נסים קריספיל (נולד ב-1947) הוא חוקר ואוטודידקט ישראלי.
כתב ספרים ומאמרים רבים בחקר ארץ ישראל ובמיוחד בנושא צמחי הבר שלה ושימושיהם בתרבות האנושית, וכן מדריך למטייל למרוקו ויומן מסע אישי.
קריספיל נולד ב-1947 בעיירה מוגדור שבמרוקו.
עלה לישראל ב-1954. ילדותו עברה עליו במגדל העמק.
למד בבית הספר הממ"ד האר"י ובבית הספר החקלאי "כפר הנוער הדתי" בכפר חסידים.
שירת בחטיבת גולני ובחיל הקשר (1967 - 1970) וסיים את שירותו הצבאי במילואים בדרגת סרן.
ב־1971 ייסד עם קבוצת חברים את מושב חמרה שבבקעת הירדן.
קריספיל לימד במסגרות לא פורמליות בקיבוץ נאות מרדכי ובקיבוץ משגב עם.
בין השנים 1977 ל־1988 שימש כמדריך בבית ספר שדה הר גילה של החברה להגנת הטבע.
במהלך עבודתו בחברה להגנת הטבע ערך מחקר מקיף אודות צמחי הרפואה והתועלת של ארץ ישראל.
המחקר בחלקו נערך יחד עם מכון וולקני- המחלקה לצמחי מרפא בהנחייתם של פרופ' זהרה יניב ופרופ' דן פלביץ'.
קריספיל שחקר באותה עת את התרבות החומרית ביהודה ושומרון, נפגש עם מרפאים עממיים ודלה מהם מידע רב אודות השימוש בצמחי בר למאכל ולמרפא.
בתקופה זו הוא גם הנחה מספר תוכניות טיולים לילדים בטלוויזיה הישראלית.
עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה, עקר עם משפחתו מהר גילה לערד.
ערד שימשה כבסיס לסקר שערך בקרב הבדואים של הנגב בשיתוף עם המחלקה לצמחי רפואה במכון וולקני, אודות צמחיית הבר של ארץ ישראל כמקור לתרופות.
בשנים 1994 עד 2002 ערך באופן עצמאי מחקר שדה מקיף במרוקו אודות פריסת היישובים היהודיים במחוזות הכפריים.
המחקר התמקד בתופעת הערצת קדושים שהייתה רווחת בקרב יהודי מרוקו.
בבתי קברות, בתי כנסת, בבעלי מלאכה מסורתיים, וברפואה עממית.
כדי לממן את המחקר, הוא עסק מעת לעת בהדרכת טיולים במדינה וגם כתב את הספר "מרוקו מדריך למטייל".
האנציקלופדיה "ילקוט הצמחים" והמדריכים שכתב אודות צמחי המרפא של ישראל, הפכו זה מכבר לאבני דרך של עולם הלקטים.
רבים הם המטיילים ושוחרי הטבע היוצאים אל שדות הבר ומלקטים צמחי בר הראויים למאכל, למרפא ולתבלין.
כמו גם את פטריות הבר הראויות למאכל.
ברבות השנים נסים קריספיל הכשיר מדריכי ליקוט רבים שגם הם הרחיבו את מעגל הלקטים בישראל
קריספיל התגורר מאז שנות ה-2000 במושב תירוש שבחבל עדולם, בו ייסד "מרכז מורשת" המנציח את עלייתם, קליטתם ופועלם של עולים מהרי האטלס שבמרוקו.
ב- 2017 נשיאת אוניברסיטת בן-גוריון העניקה לנסים קריספיל פרס מפעל חיים על מחקריו בצמחים, ועוד באותה שנה הורשע בגידול קנאביס.
קריספיל טען שהגידול היה לצורכי מחקר ובית המשפט לא קיבל את טענתו וקבע כי אין מדובר ברווח מחקרי אלא בגידול סם מסוכן ולא לצריכה עצמית וגזר עליו שנת מאסר בפועל וחילוט של מחצית ביתו ורכביו.
מזה כ-10 שנים, קריספיל מופיע כאורח קבוע בתוכניתו של ירון אנוש "קול שישי" ובה הוא מספר על צמחי מרפא וצמחי תועלת של ישראל.
ב- 2023 עבר להתגורר בכפר פאנו אקורדליה שבקפריסין ונרתם לעזור בהדרכת שורדי הטבח בפסטיבל נובה והורים שכולים שבניהם נפלו במתקפת הפתע על ישראל בשמחת תורה ה'תשפ"ד ובמלחמת חרבות ברזל.
נכון לנובמבר 2024 מתגורר בבית מבודד בלב אזור חצי האי אקאמאס במחוז פאפוס בקפריסין.
ילקוט הצמחים - אנציקלופדיה בת 5 כרכים העוסקת בצמחי הבר של ארץ ישראל לתועלת האדם, שיצא לאור בין השנים 1983 ל-1986.
צמחי המרפא של הרמב"ם, כול ספרים, 1990.
מרוקו מדריך למטייל, הוצאת כתר, 1996.
טעם החיים" הכל על תבלינים, ספרית מעריב, 1996.
המדריך השלם לצמחי מרפא בארץ ובעולם, הוצאת מעריב - הד ארצי, 2000.
לחם הארץ - הורים וילדים מבשלים מצמחים.
קסם המטבח המרוקאי - עם השף גיא פרץ, הוצאת על השולחן, 2004.
צמח ומרפא - צמחי מרפא לפי איברי גוף - עם יוסי ג'יברי, 2017
ספר הרפואה הפרסית אתנו-בוטניקה על דרך המשי, מאת גידי גור ונסים קריספיל 2023
נסיעה בארץ ישראל והרהורים על אהבתו הנכזבת של אלוהים הוא ספר אשר נכתב על ידי פנחס שדה ב-1974. הספר בנוי מקטעים קצרים בהם מתאר המחבר את ביקוריו באתרים ומקומות שונים בארץ ישראל של אחרי מלחמת ששת הימים.
כדרכו של המחבר אין הוא עוסק בתיאור החיצוני של המקום אלא בחוויה הפנימית אשר בה היה נתון בביקורו במקום.
מטבע הדברים, מרבית המקומות עליהם כתב שדה בספר קשורים להיסטוריה הדתית והתנ"כית של ארץ ישראל, כך, למשל, כלולים תיאורים אודות ביקורו של המחבר בבית אל, יריחו, בית לחם, וענתות.
באותם הקשרים דן המחבר בדמויות הקשורות למקומות בהם ביקר ומייחד פרקים מיוחדים לירמיהו, דוד ופרק נרחב (אשר העניק לספר את שמו) על משה.
כמו בספרים קודמים של שדה, הכתיבה עוסקת בעיקרה בחוויותיו האישיות והדתיות של המחבר לנוכח המקומות בהן הוא מבקר.
מכאן גם נובעת ייחודיותו של הספר בהפיכת המקומות הגאוגרפים וההיסטוריים למקומות היוצרים תנועות נפשיות ורוחניות עמוקות.
יחודו של הספר היא במקוריות גישתו של שדה אל מול המקומות בהם הוא מבקר, אשר כתפיסתו בספריו הקודמים מהווים משל להתרחשות החיים עצמם.
וכך גם המקומות בהם הוא מבקר הופכים ממקום גאוגרפי-פיזי להתרחשות נפשית ולביטוי של מצב רוחני ודתי בו נמצא המחבר בעת ביקורו במקום.
הרב שמריהו יוסף נסים קרליץ (י"ח באב ה'תרפ"ו, 29 ביולי 1926 – כ"ג בתשרי ה'תש"ף, 21 באוקטובר 2019) היה מבכירי פוסקי ההלכה החרדים ליטאים, מייסד וראש בית דין צדק בני ברק (כונה "הגאב"ד"), חבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה, ראש כולל חזון איש ורב שכונת רמת אהרן.
נולד בקוסובה שבבלארוס, לרב נחום מאיר קרליץ ולבתיה, אחותו של החזון איש.
עלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת ה'תרצ"ו, לאחר שהוריו הבינו כי יחויבו לשולחו לבית הספר הפולני.
למד בישיבת תפארת ציון ובישיבת לומז'ה.
תקופה קצרה לאחר פתיחת ישיבת פוניבז' בבית הכנסת "הליגמן", עבר ללמוד בה בהמלצת דודו החזון איש.
בה'תשי"א נישא ללאה, בתו של הרב צבי קופשיץ מירושלים, נינתו של הרב חיים זוננפלד.
בה'תשט"ו מונה לר"מ בישיבת חוג חתם סופר, ובה'תשי"ח עבר לישיבת ויז'ניץ בבני ברק, שם לימד עד שנת ה'תשכ"ב.
במוצאי שמחת תורה, כ"ג בתשרי ה'תש"ף, 21 באוקטובר 2019, נפטר בגיל 93 בבית החולים מעייני הישועה לאחר סיבוך של דלקת ריאות.
הלווייתו התקיימה למחרת בבני ברק.
מסע ההלוויה נע מרחוב רבי עקיבא לבית העלמין ברחוב חזון איש בעיר, והשתתפו בו על פי ההערכות כ-100,000 אנשים.
בשנת ה'תשי"ט עם פטירת אביו מונה תחתיו כראש כולל חזון איש וכרב בית הכנסת הליגמן.
הרב קרליץ היה חבר ועדת הרבנים של המרכז הרפואי מעיני הישועה.
בשנת ה'תשל"ב מונה לחבר ב ובמשך שנים היה נשיא הוועד לצידו של הרב וואזנר.
בשנת ה'תשל"ו מונה לרב שכונת רמת אהרון בבני ברק.
בשנת ה'תשל"ז מונה לחבר במועצת גדולי התורה.
עם הקמת מועצת גדולי התורה של דגל התורה בה'תשמ"ט עבר אליה.
היה שותף בגיבוש הסכם האיחוד מחדש בין דגל התורה ואגודת ישראל בשנת 1992.
בה'תשכ"ח הקים את בית דין צדק בני ברק בעידודו של הרב יעקב ישראל קניבסקי.
זהו בית הדין הפרטי הגדול בעולם והוא מונה עשרות דיינים בכמה הרכבים.
מתקיימים בו מספר דיני תורה ביום בנושאי אישות וממונות.
בית הדין עוסק גם בגיורים, בענייני כשרות ובעניינים ציבוריים.
הרב קרליץ עמד בראשות בית הדין עד אייר ה'תשע"ב (2012), אז פרש ותחתיו מונה חתנו לשעבר, הרב שריאל רוזנברג.
בשבט ה'תשל"ג נאם בכנס כנגד היתר האח והאחות של הרב שלמה גורן.
בשנת ה'תש"ם חתם עם הרב שך והרב יעקב ישראל קניבסקי על מכתב נגד השבועון החרדי "צופר".
בסיוון ה'תשע"ג כתב מכתב כנגד שילוב לימודי חול בכולל אברכים.
בוויכוח על השליטה בישיבת פוניבז' הוא מונה כבורר מוסכם ובבית דינו התקיימו מספר דיונים.
בעקבות טענות מצידו של הרב מרקוביץ פסקו הדיונים והוא פרסם פסק ביניים שעליו חתמו הרב הרב שטינמן והרב אלישיב.
בהמשך, תמך במהלכיו של הרב אליעזר כהנמן.
הרב קרליץ עסק ביהדותה של קהילת הצ'ואטה, קהילה הטוענת להיות קהילה של אנוסים וקבע שבתנאים מסוימים נתן להכיר ביהדות בחלק מחברי הקהילה.
פסק זה אינו מתייחס לבעיות ממזרות ובעיות אחרות שיכולות להתעורר ללא עריכת קדושין וגיטין כהלכה.
היה נשוי ללאה, ולהם אחד עשר ילדים, מהם:
מרדכי - ראש עיריית בני ברק בין השנים 1998–2003 מטעם מפלגת דגל התורה.
הרב אברהם ישעיהו – ממלא מקום אביו ברבנות בית הכנסת הליגמן בבני ברק.
הרב שאול – ממלא מקום אביו בראשות כולל חזון איש.
הרב נחום מאיר – רב קהילה בבאר שבע.
הרב שמואל הלל – מנהל בית דין צדק בני ברק.
ציפורה - סופרת ילדים, ואשת הרב שריאל רוזנברג, ממלא מקום חמיו בראשות בד"צ בני ברק משנת 2012.
בתו - אשת הרב מנחם מנדל לובין, דיין ומו"צ בבית הדין, וממלא מקום חמיו כרב שכונת רמת אהרן.
בתו - אשת הרב אהרן אוסטרן, ר"מ בישיבת ארחות תורה ורב בית כנסת צא"י יד אהרן בשכונת רמת אהרן.
שיעורי הגר"נ – על הלכות תרומות ומעשרות במשנה תורה לרמב"ם
סדרת חוט שני 16 כרכים – על הלכות ריבית, נדה, שבת (4 כרכים), שמיטה, יום טוב וחול המועד, פסח, ראש השנה וימים נוראים, תלמוד תורה, תפילין, חובות הלב, ועירובין (ח"א; ה'תשפ"א).
הסדרה נערכה משיעוריו על ידי הרב חיים אריה הלוי הוכמן, והוגהה ברובה על ידו.
משנת ה'תשע"ד מוציאים תלמידיו עלון שבת בשם נשיח בחוקיך ובו מדברי תורתו.
הרב שריאל רוזנברג, חתנו וממלא מקומו בבית הדין ורב בית הכנסת "בית אריה"
הרב יהודה סילמן, אב"ד בבית הדין ורב בית הכנסת "קהל חסידים" בשכונת רמת אלחנן
הרב שבח צבי רוזנבלט, דיין בבית הדין, רב העיר בני ברק ורב קהילת "שיח יצחק" במודיעין עילית, ראש רשת בתי הוראה וחבר בד"ץ שארית ישראל
הרב אברהם יצחק הכהן רובין אב"ד בבית הדין, רב קהילת בני תורה ברחובות וחבר בד"ץ שארית ישראל
הרב יצחק מרדכי רובין אב"ד בבית הדין, רב קהילת בני תורה בהר נוף ומחבר הספרים מראה כהן וארחות שבת
הרב יהודה אריה דינר רב בית הכנסת דברי שיר בבני ברק
הרב יהודה טשזנר, מרבני הקהילה החרדית באופקים
הרב מרדכי קראוס, היה רב הקהילה החרדית בירוחם
הרב שמעון גלאי, רב בכמה קהילות
נסים גרשון קורקידי (ברגאמה, האימפריה העות'מאנית, 1872 - תל אביב, 30 באוקטובר 1937) סוחר, חזן ואיש ציבור ממייסדי תל אביב.
נודע בכישורי הגישור שלו וכונה "חכם", על אף שהיה רב מוסמך, סירב לעסוק ברבנות כמקצוע.
אביו של נסים, הרב אברהם קורקידי, היה רב הקהילה בעיר ברגאמה, הסמוכה לאיזמיר, מחבר הספר "וייקח אברהם".
בשנת 1881 עלתה המשפחה והשתקעה בירושלים, נסים למד בתלמוד תורה "דורש ציון" ולאחר מכן בישיבת תפארת ירושלים.
בשנת 1889 נישא לרחל לוי היפואית, בתו של הסוחר נחום ריזו לוי, והזוג עבר להתגורר ביפו כיוון שקורקידי סבר ששם המתיחות בין אשכנזים וספרדים פחותה מאשר בירושלים.
ביפו פעל קורקידי לאיחוד ועדי שתי העדות והצליח להשפיע על ועד הקהילה הספרדי שיצטרף לוועד האשכנזי ליצירת ועד משותף ליהודי העיר.
היה זה ועד דמוקרטי ששפתו עברית (עובדות עליהן העיר הסופר ש.
בן ציון: "מופתים הם אשר לא נראו עוד בארץ אלא ביפו בלבד").
קורקידי היה גם חבר בוועד בית החולים שער ציון, בית החולים היהודי הראשון ביפו, חבר לשכת המסחר וחבר הנהלת חברה קדישא בעיר, כן היה חבר מועצת העיר יפו בין השנים 1910–1913.
בשנת 1909 היו נסים ורחל קורקידי חברים באגודת אחוזת בית ונמנו על 66 משפחות המייסדים של תל אביב.
בהגרלת המגרשים לאחוזת בית הגרילו את המגרש בשדרות רוטשילד 8.
בין היתר נודע קורקידי בגישתו לגבי העסקת פועלים ערבים.