tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא ביקר קשות את ולהאוזן על שהציג את ההיבטים הטקסיים של היהדות כנעדרי כל משמעות.
מונטיפיורי נצמד לתפישה הרפורמית של בחירת עם ישראל כמשימה להפיץ 'מונותאיזם אתי' בין הגויים, וראה אותה כמחייבת קיום נפרד של היהודים.
במקביל דחה את החיזיון המשיחי המקובל בתנועה כמעט לחלוטין והרחיק לכת בתפישה של היהודים כ'אחווה דתית' אוניברסלית.
הוא היה גם בעל יחס חיובי ביותר לנצרות; אף שאמר כי האמת מצויה בתנ"ך, ראה בישו מורה מוסרי חשוב שיש ללמוד ממנו.
ב-1889 ייסד יחד עם ישראל אברהמס את Jewish Quarterly Review, בו ניתנה במה פתוחה לחוקרים שעסקו בביקורת המקרא.
ב-1892 הוזמן על ידי ג'ווט לשאת את הרצאת היברט השנתית, במה חשובה לענייני פילוסופיה דתית.
בהרצאתו, "מקורה וצמיחתה של הדת כפי שהיא משתקפת בזו של העברים הקדומים", שטח את משנתו; בשנים הבאות לא חידש כמעט דבר בנוסף למה שנאמר שם, והעיקרים שהתווה כונסו ב-1912 בספר "מתווה ליהדות ליברלית." ב-1896 פרסם פרשנות לתנ"ך לפי שיטתו.
באותה שנה מונה לנשיא ההתאחדות האנגלו-יהודית, תפקיד שהחזיק בו עד 1921. ב-1886 נישא לתרזה אליס שורשטיין, אם בנו היחיד נתנאל, שמתה שבוע אחרי הלידה.
ב-1902 נישא מחדש לפלורנס וורד, שעברה גיור לשם כך.
מסוף המאה ועד ימיו האחרונים היה מונטיפיורי פעיל חשוב ותורם מרכזי, לצד דמויות כמו ברתה פפנהיים, של "האגודה להגנה על נשים ונערות יהודיות" שקמה כדי להיאבק בייבוא ההמוני של צעירות יהודיות ממזרח אירופה לזנות.
במהלך שנות ה-90 הונעו מונטיפיורי וחוג מקורביו, דמויות כמו אברהמס ולילי מונטגיו, לתחום הפעילות הציבורית.
בית הכנסת של מערב לונדון והקהילות הבודדות שהושפעו מדרכו חסרו מאז ומתמיד בסיס אינטלקטואלי משמעותי.
באותה תקופה גברה המגמה השמרנית בו, עד כדי פשרה עם הממסד האורתודוקסי של הרב הראשי הקיסרי צבי הרמן אדלר.
במקביל, גברה תנועת המתנצרים בקרב המשכילים והעשירים; קריאות הסופרז'יסטיות לשוויון נענו מצד הכנסייה האנגליקנית, שהרחיבה את טווח הפעילות של נשים במסגרתה, אך לא מצד בתי-הכנסת.
האתגר האינטלקטואלי של ביקורת המקרא והמוסרי-דתי מצד היוניטריאניזם השפיעו גם הם על החברה הבריטית, בכלל זה על היהודים.
במרץ 1902 ייסדו מונטיפיורי ומונטגיו את "האיחוד הדתי היהודי" (Jewish Religious Union) וב-18 באוקטובר אותה שנה הם ערכו את התפילה הציבורית הראשונה.
נוסחה שונה וקוצר מאוד, נאמר רובו באנגלית והשמיט קטעים המתייחסים לאמונה במשיח וכיוצא בזה.
גברים ונשים ניהלו את הטקס במשותף.
מונטגיו נשאה דרשה, האישה הראשונה שעשתה כן בתולדות היהדות הרפורמית.
ב-1909 שונה שם הארגון ל"איחוד היהודי הדתי לקידום היהדות הליברלית." בניגוד למגמה הפשרנית בגרמניה או למערב לונדון והמסונפים אליו, הליברלים בבריטניה היו קרובים לרפורמים הטהרנים בארצות הברית.
ב-1913 מונה לנשיא מכללת הארטלי, ממנה קמה אוניברסיטת סאות'המפטון.
מונטיפיורי הושפע במידה מסוימת מאחד העם, אך לבסוף היה מתנגד חריף לציונות.
ב-1917 עשה כל שביכולתו כדי לסכל את הצהרת בלפור; לימים האשים את הציונים בהתגברות האנטישמיות ובעלייתו של היטלר.
הוא היה חברו הטוב של סטיבן וייז, ממנהיגי הציונים בקרב הרפורמים באמריקה, אך הם נמנעו מלערב סוגיה זו ביחסיהם.
ב-1927 פרסם מחקר מקיף על הבשורות הסינופטיות, והערכתו לנצרות נשמרה כל ימי חייו, ובאותה שנה קיבל תואר כבוד של דוקטור למקצועות ההומניים באוניברסיטת אוקספורד.
ב-1926 היה מעורב במגעים עם הליברלים בגרמניה בראשות ליאו בק והרפורמים בארצות הברית, שהובילו לייסוד האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת ב-1928. מונטיפיורי נבחר לנשיאו.
ב-1930 הוענקה לו מדליה מהאקדמיה הבריטית על תרומתו לחקר המקרא.
קלוד צ'ארלס בלוך היה אדמירל בצי ארצות הברית ומפקד הפיקוד ה-14 של הצי בפרל הארבור בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הקצין היהודי הבכיר ביותר בכוחות המזוינים של ארצות הברית בעת המלחמה.
על פועלו כמפקד נושאת הגייסות במלחמת העולם הראשונה עוטר בצלב הצי.
בלוך נולד בוודברי שבקנטקי, בן למשפחה יהודית שהיגרה לארצות הברית מבוהמיה.
ב-1895 החל ללמוד באקדמיה הימית של ארצות הברית, ב-1898, במהלך שירותו כצוער באקדמיה השתתף כימאי באוניית המערכה איווה, בקרב מפרץ סנטיאגו דה קובה שהתרחש במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד.
ב-1900 נטל חלק בכוח החילוץ האמריקאי שנשלח לחילוץ הדיפלומטים הזרים מסין בעקבות מרד הבוקסרים.
בשנים 1907 עד 1909 שירת כראש לשכתו של מפקד צי האוקיינוס השקט.
בשנים 1911 עד 1913 שירת כקצין חימוש בספינת המערכה "דלאוור".
ב-1914 נטל חלק בכוח האמריקאי שכבש את העיר וראקרוס במקסיקו במהלך המהפכה המקסיקנית.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין ניווט של אוניית המערכה "אריזונה".
ב-1918 קודם לדרגת קפטן ומונה לקברניט נושאת הגייסות "פלטסבורג" שתחת פיקודו ערכה ארבעה סבבים להובלת כוחות חיל המשלוח של ארצות הברית לאירופה.
על פועלו במלחמה עוטר בעיטור צלב הצי.
בשנים 1918 עד 1921 שירת כעוזר קצין חימוש ראשי של הצי וב-1923 קודם לדרגת ריר-אדמירל ומונה לקצין החימוש הראשי.
בשנים 1927 עד 1929 פיקד על אוניית המערכה מסדרת טנסי, "קליפורניה".
ב-1929 סיים לימודים בקולג' ללוחמה ימית של הצי.
בשנים 1932 עד 1934 פיקד על שייטת הסיירות ולאחר מכן שימש כפרקליט הראשי של הצי עד 1936 וכמפקד שייטת אוניות המערכה השנייה עד ינואר 1937. ב-1937 מונה למפקד צי אוניות המערכה.
ב-1938 מונה למפקד צי ארצות הברית (United States Fleet) ומפקד צי האוקיינוס השקט.
באפריל 1940 מונה למפקד הפיקוד ה-14 של הצי שמפקדתו שכנה בפרל הארבור.
בתקופת שירותו הועברה מפקדת צי האוקיינוס השקט מסן דייגו לפרל הארבור.
בלוך ביקש לחזק את ההגנה על הוואי ונמל פרל הארבור אך נתקל בהתנגדות מצד האדמירל האזבנד קימל מפקד צי האוקיינוס השקט וממפקדי הצי הבכירים.
לאחר המתקפה על פרל הארבור הודח קימל ובלוך נותר בתפקידו לאחר ששמו טוהר בידי ועדת החקירה של הקונגרס לאירועי המתקפה.
הוא פעל לשקם את הנמל כבסיס לפעילות עתידית של הצי ובאפריל 1942 פרש מהשירות.
עוד באותו שנה נקרא לחזור לצי ומונה ליושב ראש ועדת הצי לתגמול התעשייה הצבאית הימית וקודם לדרגת אדמירל (גנרל ארבעה כוכבים יהודי הראשון.
לאחר מספר שנים בן מוריל היה אדמירל יהודי נוסף).
ב-1945 סיים את שירותו הצבאי.
בלוך נישא לאוגוסטה קנט ב-1903 ולזוג נולדה בת אחת.
הוא נפטר ב-1967 והובא למנוחות בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
קלוד קאהון (צרפתית: Claude Cahun; 25 באוקטובר 1894 – 8 בדצמבר 1954) הייתה אמנית רב תחומית יהודיה צרפתית, הידועה בעיקר כצלמת וסופרת.
עבודתה הייתה אישית ופוליטית ולעיתים קרובות ערערה את תפקידי המגדר המקובלים.
קאהון הייתה פעילה פוליטית ובמהלך מלחמת העולם השנייה פעלה נגד הכיבוש הגרמני בג'רזי.
אף על פי שקאהון הגדירה את עצמה כא-ג'נדר, רוב הכתיבה האקדמית אודותיה השתמשה בכינויים נשיים בשעה שדנה בה ובעבודותיה.
מה גם שאין תיעוד שקאהון העדיפה שימוש מגדרי נייטרלי.
קאהון נולדה בנאנט בשם לוסי רנה מתילדה שווב (Lucy Renee Mathilde Schwob).
היא בת למשפחה יהודית אינטלקטואלית.
אביה, מוריס שווב, היה מוציא לאור של עיתון מקומי.
דודה היה סופר האוונגרד מרסל שווב והמזרחן והסופר דוד לאון קאהון, היה דוד שני.
בגיל ארבע, התפרצה אצל אמה, מרי-אנטואנט קורבבאיס (Courbebaisse), מחלת נפש אשר הובילה, בסופו של דבר, לאשפוז קבוע בבית חולים פסיכיאטרי.
סבתה של קאהון, מתילד קאהון, גידלה אותה.
היא למדה בתיכון פרטי בסארי אחרי שחוותה אנטישמיות בתיכון בנאנט והמשיכה ללימודים בסורבון.
בשנת 1919 לערך, שינתה את שמה לקלוד קאהון, לפני כן השתמשה בשם קלוד קורליס Courlis (על שם הציפור חרמשון.
באנגלית: curlew) ובשם דניאל דאגלס (בעקבות לורד אלפרד דאגלס).
הבחירה בשם קאהון, קשורה לסבתה שגידלה אותה.
במהלך שנות ה-20 המוקדמות, היא השתקעה בפריז עם שותפתה לחיים, מרסל מור.
אמה של מור התחתנה עם אביה של קאהון.
הקשר המשפחתי בין הנערות לא רק עודד את יצירה אמנותית המשותפות אלא גם הסיט את תשומת הלב ממערכת היחסים הלסבית שלהן.
עבודתן האמנותית המשותפת כללה פיסול, פוטומוטז', קולאז'ים וטקסטים.
שני מאמרים ורומנים, פורסמו בכתב עת "מרקור דה פראנס", בשיתוף עם אנרי מישו (Henri Michaux), פייר מורנג' (Pierre Morhange) ורוברט דסנוס (Robert Desnos).
בשנת 1922 לערך קאהון ומור החלו לערוך סלונים אמנותיים בביתם.
בין המשתתפים הקבועים היו אמנים כאנרי מישו, אנדרה ברטון, המוציאה לאור סילביה ביץ' והסופר המוציא לאור אדריאן מונייה.
עבודותיה של קאהון התמקדו בעיקר בכתיבה וצילום.
היא ידועה בזכות עבודות הדיוקן האישיות המבוימות שלה ו"תמונות חיות" (tableaux) ששילבו אסתטיקה ויזואלית של סוריאליזם.
היא החלה לצלם דיוקנאות עצמיים, ככל הנראה, משנת 1912 (בגיל 18) והמשיכה לצלם את עצמה עד שנות השלושים.
בדיוקנאות המצולמים היא ממציאה את עצמה מחדש בכל דימוי.
מתוך התצלומים לא עולה זהות אחת אלא זהות חדשה בכל פעם.
העבודות מאתגרות את הדימויים של נשיות ומיניות כפי שהוצגו בסוריאליזם ובתרבות הפופולרית.
בעבודה אחת היא מחופשת לשרירן ועל הבגד, בין שתי פטמות מצוירות, נכתב: "אני מתאמן, אל תנשק אותי".
היא מחזיקה ביד חפץ הנראה כמשקולת להנפה אך ברור כי אין לה משקל כבד.
בעבודה אחרת היא מחופשת לדמות נשית מהאגדה כחול הזקן.
פרסומיה כללו את "גיבורות," (1925) - קריאה מחודשת של נשים מהספרות, התנ"ך והמיתולוגיה.
בין הדמויות: חוה, יהודית, דלילה, הלנה, סינדרלה וסאפפו.
הפרסום החשוב ביותר שלה הוא Aveux non-avenus מ-1930. הספר כולל טקסטים מאוירים בפוטומונטז' העוסקים בחייה של קאהון.
הספר נכתב ביחד עם מור.
במהלך השנים קאהון כתבה מספר מאמרים בעיתונים ובכתבי עת.
ב-1929 קאהון תרגמה את התאוריות של הבלוק אליס על המגדר השלישי.
ב-1934 היא פרסמה חיבור פוליטי קצר בשם Les Paris sont Ouverts.
בשנת 1932 הצטרפה לאגודה לאמנים מהפכנים Association des Écrivains et Artistes Révolutionnaires שם פגשה את אנדרה ברטון ואת רנה קרוול והתחילה להתרועע עם הקבוצה הסוריאליסטית.
מספר שנים לאחר מכן, היא השתתפה במספר תערוכות שלהם, ביניהן בתערוכה הסוריאליסטית הבינלאומית בלונדון ובתערוכת אובייקטים סוריאליסטיים בפריז., בשנת 1936. בשנת 1935 לקחה חלק בהקמתה של קבוצת שמאל Contre halte.
attaque, לצד אנדרה ברטון וז'ורז' בטאיי.
זו הייתה קבוצה רדיקלית של אמנים סוריאליסטים שהתארגנו בתגובה לעליית היטלר לשלטון והתפשטות הפשיזם בצרפת.
במשך שנות המלחמה ניהלה קאהון יומן צילומי עבודות שלה (scrapbook).
ב-1994 הוצגו תצלומי הדיוקנאות העצמיים של קאהון מהשנים 1927–1947, לצד עבודות של שני אמנים בריטיים עכשוויים Virginia Nimarkoh ו-Tacita Dean במכון לאמנות עכשווית בלונדון.
בדיוקנאות עצמיים הסוריאליסטיים המוצגים בתערוכה, קאהון מופיעה גלוחת ראש, אנדרוגינית, נימפה, ילדה וחייל.
בשנת 1937 השתקעו מור וקאהון בג'רזי.
בעקבות נפילתה של צרפת והכיבוש הגרמני את איי התעלה, החלו להיות להפיץ תעמולה נגד הכיבוש והפיקו עלונים אנטי גרמניים.
הן יצרו שירים קצביים ביקורתיים מתוך קטעי מידע של ה-BBC על פשעי הנאצים.
הזוג השתתף באירועים של הצבא הגרמני בג'רזי, שם פיזרו את הפליירים שהכינו בתיקי חיילים, בין כיסאות והניחו את העלונים באופן מוסתר על מכוניות וחלונות.
במובנים רבים, היו לפעולות ההתנגדות של קאהון ומור צדדים אומנותיים.
קאהון נעצרה ב-1944 ונידונה למוות, אך גזר הדין לא יצא אל הפועל.
בריאותה של קאהון הדרדרה בכלא והיא לא הצליחה לחזור לקו הבריאות.
קאהון נפטרה ב-1954 וקבורה בג'רזי לצד זוגתה מרסל מור.
עבודותיה של קאהון זכו להכרה כ־40 שנה לאחר מותה.
ב-1992 François Leperlier כתב את הביוגרפיה שלה שהחזירה אותה לתודעה של חוקרי תולדות האומנות בכלל ובייחוד למחקר הפמיניסטי של תולדות האומנות.
הבחירה בשם מעורפל מגדרית והדיוקנאות העצמאיים שהציגו זהויות מגדריות מגוונות מציגים חשיבה יצירתית ומהפכנית לתקופתה.
בננט, צרפת, יש רחוב על שמה Allee Claude Cahoun.
מוזיאון לאמנויות יפות בננט, צרפת Musée des beaux-arts de Nantes
הספרייה המרכזית של ננט - תמונות של קלוד קוהאן של האי ג'רזי.
מאז 1992 מוזיאונים חשובים ברחבי העולם (המוזיאון הלאומי לאמנות בפריז, המרכז לאמנות בת זמננו, הטייט מודרן בלונדון, הגלריה לאמנות-גריי בניו יורק), הקדישו רטרוספקטיבות לעבודתה בעלת האיכות והרגישות יוצאות הדופן.
תערוכה של עבודת הצילום שלה התקיימה במוזיאון jeu du pomme בפריז ב-2011.
קלוד דה ולואה, נסיכת צרפת , הייתה בתו של אנרי השני, מלך צרפת ואשתו של קרל השלישי, דוכס לורן.
הנסיכה קלוד נולדה ב-12 בנובמבר 1547 בארמון פונטנבלו שמחוץ לפריז, צרפת, לאנרי השני, מלך צרפת ולקטרינה דה מדיצ'י, בתם של לורנצו השני, דוכס אורבינו ומדלן דה לה טור ד'אוברן.
בשנת 1552 כבש הצבא הצרפתי את שלושת הבישופויות - מץ, טול וורדן, ואילו קרל השלישי, דוכס לורן נלקח לבית המלוכה הצרפתי בפריז, שם התחתן ב-22 בינואר 1559 עם קלוד.
כמתנה לחתונתו קיבל קרל בחזרה את שטחי דוכסות לורן, ובאוקטובר 1559 חזר לננסי.
במהלך מלחמות הדת בצרפת הייתה קלוד, שהייתה מאוד קשורה לאמה, נוכחת בקנוניית אמבואז ובטבח ליל ברתולומאוס הקדוש.
קלוד ניסתה למנוע את נישואי אחותה מרגריט דה ולואה, נסיכת צרפת לאנרי, מלך נווארה, אולם כשלה בכך, וב-21 בפברואר 1575 מתה במהלך לידת בתה קלאודיה.
ב-22 בינואר 1559 התחתנה קלוד עם קרל השלישי, דוכס לורן, ממנו נולדו לה 9 ילדים:
כריסטינה מלורן (1565–1637), התחתנה עם פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה
אנטוניה מלורן (1568–1610), התחתנה עם יוהאן וילהלם, דוכס יוליך-קלווה-ברג
אליזבת מלורן (1574–1635), התחתנה עם מקסימיליאן הראשון, הנסיך הבוחר מבוואריה
קלוד פרנסואז ד'לורן , הייתה אשתו של ניקולאס השני, דוכס לורן.
קלוד פרנסואז נולדה ב-6 באוקטובר 1612 בננסי, לאנרי השני, דוכס לורן ומרגריטה גונזאגה, בתם של וינצ'נצו גונזאגה, דוכס מנטובה ואלאונורה דה מדיצ'י.
בשנת 1633 פלש הצבא הצרפתי לדוכסות לורן, בשל תמיכת קרל הרביעי, דוכס לורן בגאסטון, דוכס אורליאן, ובשנת 1634 נאלץ קרל להתפטר מתפקידו, ואחיו ניקולאס השני, דוכס לורן עלה לשלטון במקומו.
ב-18 בפברואר אותה שנה התחתן ניקולאס עם בת דודתו קלוד פרנסואז ד'לורן, ונולדו להם 5 ילדים.
ב-2 באוגוסט 1648 ילדה קלוד פרנסואז תאומים, וזמן קצר לאחר הלידה מתה.
ב-18 בפברואר 1634 התחתנה קלוד פרנסואז עם ניקולאס השני, דוכס לורן, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
קלוד אוגוסטוס סוואנסון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1893–1906, כמושל וירג'יניה בין השנים 1906–1910, כחבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1910–1933 וכמזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט משנת 1933 ועד למותו.
סוואנסון ועמיתו בסנאט, תומאס ס.
מרטין, הובילו את המנגנון של המפלגה הדמוקרטית בווירג'יניה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, שנודע בהמשך בכינוי "הארגון של בירד", על שמו של מי שירש את מושבו של סוואנסון בסנאט, סנאטור הארי פ.
קלוד סוואנסון נולד בסוואנסונוויל שבמחוז פיצילבניה, וירג'יניה לאמו, קתרין רבקה (לבית פריצ'ט) ולאביו, ג'ון מויוס סוואנסון.
רב-סבו, ויליאם סוואנסון, הגיע למחוז פיצילבניה ממחוז אלבמרל שבווירג'יניה, ניהל מטע שכוח העבודה שלו היה מבוסס על עבדים, ייצג את מחוז פיצילבניה באספה הכללית של וירג'יניה ודחף לסלילתה של מסילת הברזל בין ריצ'מונד לבין דנוויל.
אביו של קלוד סוואנסון, ג'ון סוואנסון, החזיק בבעלותו עבדים בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19 ושירת ברגימנט הפרשים החמישי של וירג'יניה וברגימנט הרגלים ה-21 של וירג'יניה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
לאחר המלחמה הוא עסק יחד עם אחיו במסחר ובייצור טבק בסוואנסונוויל.
לג'ון ולקתרין סוואנסון היו שלושה בנים נוספים שהגיעו לבגרות ושלוש בנות, בנוסף לשני ילדים שלא הגיעו לבגרות.
ב-11 בדצמבר 1894 נשא קלוד סוואנסון לאישה את אליזבת דיין ליונס.
אליזבת נפטרה ב-1920 ושלוש שנים לאחר מכן נשא סוואנסון לאישה את אחותה ג'ולי ליונס הול שהאריכה ימים אחריו.
סוואנסון הכיר את שתי האחיות בעת לימודיו באקדמיית רנדולף מאקון, שם אמם ניהלה אכסניה לפרנסת המשפחה.
רוב בני משפחת סוואנסון היו חבר המפלגה הדמוקרטית שלאחר המלחמה עסקו במסחר בדרום-מערב וירג'יניה כעסק משפחתי.
מייסד המשפחה, שהיה מהגר משוודיה, עבר במאה ה-17 מפילדלפיה לחלק זה של וירג'יניה כדי לעסוק בגידול ובסחר בטבק ובאספקת צורכיהם של החוואים.
במפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1850 הופיע סבו של סוואנסון כ"מגדל טבק" ובמפקד שנערך עשר שנים לאחר מכן הופיע בתיוג זה גם אביו.
סוואנסון למד אצל סלסטיה סוזנה פריש, שהייתה מחנכת ידועה בווירג'יניה.
לאחר מכן הוא עבד בעסק המשפחתי.
ב-1876, כאשר קרס שוק הטבק הבהיר, הוא לימד במשך שנתיים כמורה בבית ספר בשכר של 30 דולר לחודש, שכן הוא היה אז בן 16.
בעקבות המשבר הפיננסי שהתחולל בווירג'יניה, שמשמעותו הייתה שהמורים לא קיבלו את שכרם, ולאחר שהוא הרוויח סכום מספיק כדי לממן את המשך לימודיו, החל סוואנסון ללמוד בקולג' החקלאי שהוקם אז בבלקסבורג, המכון הפוליטכני של וירג'ינה ואוניברסיטת המדינה.
משבר פיננסי נוסף של המשפחה גרם לסוואנסון ולאחיו לעבור לעבוד כפקידים בחנות של ג'ון קרטר בדנוויל.
באמצעות הלוואה שקיבל, החל סוואנסון ללמוד בקולג' רנדולף-מייקון שבאשלנד, וירג'יניה, שם הוא סיים את לימודיו ב-1885. בתקופת לימודיו הוא זכה בפרסים בתחרויות נאום וערך את העיתון של הקולג' וכן את העיתון Hanover and Caroline News.
לאחר מכן הוא עבר לשארלוטסוויל, שם הוא קיבל תואר מאוניברסיטת וירג'יניה.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה, פתח סוואנסון משרד עורכי דין בצ'אטהאם, מקום מושב מחוז פיצילבניה.
כנואם צעיר, משך סוואנסון את תשומת הלב של אנשי המפלגה הדמוקרטית בריצ'מונד עוד בעת לימודיו באשלנד ששכנה במרחק של נסיעת רכבת קצרה משם.
ב-1892 הוא קיבל את תפקידו הציבורי הראשון, כאשר נבחר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם וירג'יניה.
בתפקיד זה הוא כיהן במשך 11 תקופות כהונה משנת 1893 ועד 1906.
במהלך המשבר הכלכלי של 1893 , היה סוואנסון חבר הקונגרס הבולט ביותר מבין חברי הקונגרס של וירג'יניה שתמכו ברפורמות של ויליאם ג'נינגס ברייאן שבמסגרתן הוצע שהן הזהב והן הכסף ישמשו כהילך חוקי.
ב-1896 היהה סוואנסון בעל ברית של הנרי ד.
פלד, ג'יימס היי, פרנסיס לסיטר ותומאס ק.
אף על פי שבזכות הרקע המסחרי של משפחתו הבין סוואנסון את חשיבות האשראי, דעותיו ודעותיהם של בעלי בריתו הפוליטיים, גרמו לזעם בקרב המעמד השמרני שהעמידו אשראי למשק.
בריאן, שהחזיק בבעלותו את העיתון Richmond Times, השווה את סוואנסון לקומוניסטים, לאנרכיסטים ולמשתמטים מחובות.
סוואנסון גם תמך בשירותי דואר בחינם באזורי הכפר, בסיוע לבנקים באזורים אלו, במס הכנסה פדרלי מדורג (צעד שיושם במסגרת התיקון ה-16 לחוקת ארצות הברית), בהפחתת הבלו ובבחירה ישירה של חבר הסנאט של ארצות הברית (צעד שיושם במסגרת התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית).
השפעתו בבית הנבחרים גברה כאשר הוא שימש כחבר בוועדת המיסים של הבית.
ב-1898, כאשר פרצה מלחמת ארצות הברית-ספרד, הואץ הביקוש למוצרי חקלאות, והחוות של משפחת סוואנסון שגשגו שוב, ואחיו פתחו חנות כלבו בדנוויל.
ב-1903 רכש סוואנסון את אלדון, מטע במחוז פיצילבניה, שנבנה על ידי משפחת וייטל.
עד לשנותיו האחרונות הוא התגורר בבית זה כאשר לא שהה בוושינגטון.
סוואנסון גם נכגנס למגוון של תאגידי מקרקעין יחד עם פלד ועם אחיינו, הארי פ.
ב-1901 ניסה סוואנסון להיבחר למשרת מושל וירג'יניה אך כשל בכך.
אף על פי כן, לאחר כינון חוקת וירג'יניה ב-1902, שגרמה לשלילת זכות ההצבעה של אפרו-אמריקאים רבים ושל עניים מקרב האוכלוסייה הלבנה, עלה בידו לזכות בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית שנערכו ב-1905. בבחירות הכלליות למשרת מושל המדינה הוא הביס את הרפובליקני לנספורד לואיס כאשר זכה בכמעט בשני שלישים של קולות הבוחרים.
עם זאת, הייתה זו תקופה של קיטוב גזעי הולך וגדל בווירג'יניה ותחת סוואנסון וסגנו, ג'יימס טיילור אליסון, קיבלו בתי הספר של האפרו-אמריקאים תקציבים מופחתים והאאוגניקה במדינה פרחה במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20.
ביוני 1910 נפטר הסנאטור ג'ון ו.
סוואנסון נבחר מחדש והמשיך לייצג את וירג'יניה בסנאט עד 1933. עמיתו הפרוגרסיבי, וודרו וילסון זכה בבחירות לנשיאות של 1912, וסוואנסון תמך ברפורמות מוצלחות בחוקים שנגעו לעבודת ילדים ולבנקאות, הורידו מחירים וקידמו מימון פדרלי לסלילת כבישים.
סוואנסון והסנאטור השני מטעם וירג'יניה, תומאס ס.
מרטין, תמכו גם בהרחבתו של הבסיס הימי בנורפוק ובחבר הלאומים.
סוואנסון התנגד בפומבי לזכות בחירה לנשים, שיושמה במסגרת התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, אף על פי שהוא ייעץ לנשיא וילסון בחשאי לשקול בחיוב את העברתו.
בתקופת הממשלים הרפובליקנים של שנות ה-20, זכה סוואנסון במעמד של סנאטור בכיר וכיהן בוועדת יחסי החוץ של הסנאט.
הוא המשיך לתמוך בחיזוקו של צי ארצות הברית, במיוחד לנוכח התוקפנות של יפן באוקיינוס השקט שאיימה על האינטרסים המסחריים של ארצות הברית.
הוא דחף לקיומה של "ברית ימית".
ההיכרות שלו עם ההסכם שנחתם בוושינגטון ב-1922 וזה שנחתם בלונדון ב-1930 הובילו את הנשיא הרברט הובר, אף על פי שהיה מהמפלגה היריבה, למנות את סוואנסון כנציג ארצות הברית בוועידה הימית הבלתי מוצלחת שהתקיימה בז'נבה.
כאשר השפל הגדול הכה בארצות הברית ופרנקלין דלאנו רוזוולט הדמוקרטי נבחר לנשיאות, מונה סוואנסון כמזכיר הצי של ארצות הברית ובתפקיד זה הוא כיהן מ-1933 ועד למותו ב-1939. את מושבו בסנאט ירש הארי פ.
בירד, אף על פי שזה האחרון היה ממובילי הביקורת כלפי הניו דיל.
כמזכיר הצי, דאג סוואנסון להסבת והתאמת הצי מצי של עתות שלום לצי של תקופת מלחמה.
לאחר מחלה שארכה כמה חודשים, נפטר קלוד סוואנסון בקמפ רפידן (אתר הנופש הנשיאותי שהוקם על ידי הרברט הובר והיה גם בשימושו של ממשל רוזוולט), שבקריגסוויל, וירג'יניה, ב-7 ביולי 1939. ארונו הוצב באולם הסנאט ומשם נלקח לקבורה בבית הקברות הוליווד שבריצ'מונד.
בספריית וירג'יניה שבריצ'מונד מוחזקים מסמכיו הרשמיים.
ב-1992 הוצבה ליד אלדון נקודת ציון דרך להנצחתו.
מחוז ארלינגטון שבווירג'יניה קרא על שמו בית ספר.
צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו שהייתה בשירות במהלך מלחמת העולם השנייה.
קלוד פרולו הוא דמות בדיונית, אחד הגיבורים הראשיים ברומן "הגיבן מנוטרדאם" מאת ויקטור הוגו.
פרולו הוא כומר המשמש כארכידיקון של קתדרלת נוטרדאם ומורה, וחוקר בסתר את מדעי האלכימיה.
פרולו נולד בשנת 1447 בפריז למשפחה ממעמד הביניים.
בגיל צעיר יועד לכמורה, והפך לתלמיד מסור ומצטיין.
בגיל שמונה עשרה כבר נחשב למלומד בולט.
כשהיה בן 19 נפטרו הוריו במגפה, והורישו לו חלקת אדמה שמכניסה לו מעט כסף מדי שנה.
קלוד אימץ את אחיו התינוק ז'אן, ואהב אותו מאוד – אך למורת רוחו ז'אן הפך לנער הולל ורודף שמלות, שניצל את אחיו בעיקר כדי לבקש ממנו כסף שיוכל לבזבז תמורת אוכל, הימורים ונשים.
בגיל עשרים התמנה לכומר בקתדרלת הנוטרדאם.
באחד הימים הגיע לקתדרלה ומצא ב"מיטת האסופים" תינוק מעוות שהונח שם ואיש לא רצה.
פרולו ריחם עליו, לקח אותו תחת חסותו והעניק לו את השם קווזימודו על שם היום שבו נמצא, "יום ראשון קווזימודו" (על שם תפילה הנאמרת ביום זה, ונפתחת במילים "כתינוקות בני יומם" – "quasi modo geniti infantes"), חג נוצרי המתחיל ביום ראשון שלאחר פסחא.
פרולו הביא אותו לקתדרלה והפך אותו למצלצל הפעמונים.
בשל צלצולם הרם של הפעמונים, קווזימודו גם איבד את שמיעתו ופרולו נאלץ ללמדו שפת סימנים, והיה האדם היחיד שידע לתקשר איתו.
בשלב מאוחר יותר הפך פרולו לאלכימאי.
בין השאר הוא חפר בביתו של ניקולא פלאמל האגדי, בנה לעצמו תא פרטי בקתדרלה וחקר בה לאורך כל הימים והלילות.
בשל כך נחשב למכשף בקרב חלק מתושבי פריז.
בין השאר נפגש איתו בספר גם לואי האחד עשר ולמד ממנו על האלכימיה.
בתחילת הספר, מוצג פרולו כשונא את אזמרלדה.
הוא מקלל אותה בזמן שהיא רוקדת ברחבה שלפני הקתדרלה, ולאחר מכן מנסה לחטוף אותה.
כשהוא פוגש את פייר גרינגואר ולומד מפיו שהוא התחתן עם אזמרלדה ושהיא מאוהבת בקצין פבוס, פרולו מקלל אותו אך אינו מסביר מדוע.
פרולו עוקב אחרי סרן פבוס, וכאשר הוא מוצא את אזמרלדה בחיקו של פבוס הוא מתנפל עליו מן המסתור ודוקר אותו.
אזמרלדה נידונת למוות יחד עם העז, ונכלאת במרתפי הכלא.
בשלב זה פרולו מגיע אל אזמרלדה ומתוודה על אהבתו אליה, ומציע לה שיציל אותה ובתמורה היא תסכים לחיות איתו, אך היא מסרבת ומבהירה שהיא תעדיף למות ולא להיענות לאהבתו.
גרינגואר רותם את כל הקבצנים (וביניהם גם ז'אן פרולו) ליצור מהומה, ובמהלכה להציל את אזמרלדה אחותם.
קווזימודו טועה ומניח שהצועדים רוצים להרוג את אזמרלדה, ולכן הוא מגן על הנוטרדאם באמצעות אבנים ועופרת מותכת, ומביא למותם של רבים מהפושטים, ביניהם גם ז'אק.
בחסות המהומה, נכנסים פרולו וגרינגואר בסתר דרך דלת סודית ומוציאים את אזמרלדה.
בגרסת סרט ההנפשה לסיפור, של חברת וולט דיסני, שיצאה לאקרנים בשנת 1996, קיבל פרולו תפקיד מעט שונה – הוא הנבל הראשי של הסרט.
על פי הסרט, פרולו הוא השופט של פריז.
הוא לא מאמץ את קווזימודו כמעשה חסד, אלא נאלץ לעשות זאת בהוראת הבישוף, לאחר שהרג את אימו הצוענייה של התינוק.
בניגוד לספר שבו מתקבל קווזימודו בבוז ובשנאה בשל מראהו החריג, ורק פרולו מפגין כלפיו אהבה ואכפתיות, בסרט פרולו הוא שמשכנע את בן חסותו שלא יצא אל הרחוב בשביל שלא ייתקל בהתעללות, ומשקר לו שהוא היחיד שאכפת לו ממנו, אך בסוף הסרט יוצא הגיבן אל הרחוב ומתקבל באהדה.
פרולו מתאהב באזמרלדה וכולא אותה בנוטרדאם.
קווזימודו עוזר לה לברוח, ופרולו רודף אחריו.
בסוף הסרט מנסה פרולו להרוג את השניים, אך נופל מהגג ומת.
במהלך הסרט, שר פרולו את השיר אש הגיהנום, הנחשב לאחד משירי הנבלים האפלים והבולטים של חברת דיסני.
בשיר מוצג פרולו כשהוא נאבק בתאוותו לאזמרלדה, מאשים אותה בכך שגורמת לו לחטוא, ופונה למריה למען ינצל מקסמה.
קלוד ז'וזף (בצרפתית ובקריאולית האיטית: Claude Joseph) הוא פוליטיקאי ממדינת האיטי, שכיהן בחודש יולי 2021 כנשיא זמני של האיטי עקב הירצחו של הנשיא ז'ובנל מואיז וכראש הממשלה הזמני של האיטי מאז 14 באפריל 2021. בעבר כיהן גם כשר החוץ.
הוא דובר ארבע שפות: קריאולית האיטית, צרפתית, אנגלית וספרדית.
ז'ובנל מואיז הודיע על מינוי אריאל אנרי לראש הממשלה, ב-5 ביולי, אך לאחר יומיים הוא נרצח, מה שמנע את מינוי אנרי לראש הממשלה.
ב-19 ביולי 2021, במסגרת הסכם מדיני, הוכרז כי ז'וזף ימסור את ראשות הממשלה לאנרי ויישאר שר החוץ.
ב-20 ביולי, ז'וזף התפטר מנשיאות וראשות ממשלת האיטי ובמקומו מונה אריאל אנרי.
ז'וזף הוא בעל תואר דוקטור במדיניות ציבורית מניו סקול, ובעבר לימד באוניברסיטת קונטיקט ובאוניברסיטת לונג איילנד.
ב-5 במרץ 2020 הוא מונה לשר החוץ של האיטי בממשלתו של ז'וזף יוטה.
ב-14 באפריל 2021, לאחר התפטרותו של יוטה מראשות הממשלה, מונה ז'וזף לראש ממשלה זמני על ידי נשיא האיטי ז'ובנל מואיז.
ב-7 ביולי 2021, עקב הירצחו של נשיא האיטי ז'ובנל מואיז, מונה ז'וזף לנשיא הזמני של האיטי.
ב-20 ביולי 2021, הוא התפטר מהנשיאות ומראשות הממשלה ובמקומו מונה אריאל אנרי לראש הממשלה ולנשיא בפועל, אך לא מבחינה רשמית.
קלוד מתיוס היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-23 בשנים 1893–1897. כאיש המגזר החקלאי, הוא מונה כמועמד לתפקידו כדי למנוע את זליגת הקולות אל המפלגה הפופוליסטית.
זמן קצר לפני השבעתו התרחשה הבהלה של 1893, שהובילה לבעיות כלכליות חמורות במהלך תקופת כהונתו.
בבחירות אמצע הכהונה של 1894 השיגה המפלגה הרפובליקנית את הרוב באספה הכללית של אינדיאנה וביטלה רבים מהחוקים שחוקקו הדמוקרטים קודם לכן, וכך נגרמו מעשי אלימות באספה.
כמי שהיה דמות פוליטית פופולרית כאשר סיים את כהונתו, היה מתיוס מועמד לנשיאות בבחירות של 1896, אך הוא הפסיד את המועמדות לויליאם ג'נינגס ברייאן.
קלוד מתיוס נולד בבת'אל שבקנטקי כבנם של תומאס א.
אימו נפטרה כשהיה בן ארבעה חודשים, ואביו שלח אותו לדודתו בקנטקי כדי שיגדל אצלה.
ב-1858 נישא אביו של מתיוס בשנית, והוא שב לחיות איתם ליד דאנוויל, קנטקי.
הוא עבד בחווה המשפחתית ולמד בקולג' המרכז המקומי, אותו הוא סיים ב-1867. באותה שנה עבר מתיוס לקלינטון, אינדיאנה, שם הוא הכיר את מרתה וייטקומב, בתו של מושל המדינה לשעבר, ג'יימס וייטקומב.
בינואר 1868 נישאו השניים, ונולדו להם שלושה ילדים.
מתיוס רכש חווה והחל לגדל משק חי ודגנים.
הוא נעשה דמות בולטת באזור בשל תוכנית גידול בעלי החיים שלו והאיכות של הבקר והסוסים שהוא גידל.
ב-1872 הוא היה אחד החברים המייסדים של האגודה הלאומית של מגדלי הבקר קצר הקרניים.
ב-1876 הוא נבחר לבית הנבחרים של אינדיאנה, שם הוא כיהן תקופת כהונה אחת.
ב-1882 הוא התמודד בבחירות לסנאט המדינתי, אך נוצח.
ב-1890 פנו מנהיגי המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה למתיוס ועודדו אותו להתמודד על משרת מזכיר המדינה של אינדיאנה.
הוא היה אחד האנשים הבודדים במפלגה שהיא טיפחה כמועמד אפשרי למשרת המושל לקראת הבחירות הבאות.
הדמוקרטים באותה תקופה איבדו מצביעים לטובת המפלגה הפופוליסטית, והם חיפשו חוואים להוביל את המפלגה ולסייע להשיב את קולות החוואים.
מתיוס התמודד מול מועמד הרפובליקנים ג'ון ב.
סטול וניצח בהפרש של 20,000 קולות.
הוא כיהן במשרה זו במשך שנתיים עד שהתפטר כדי להתמודד על משרת המושל.
הוא עשה שימוש בתפקידו זה כדי לרכוש לעצמו מוניטין כמי שקידם את הטבעת מטבעות הכסף ללא הגבלה.
ב-1892 נבחר מתיוס כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אינדיאנה ובבחירות הכלליות הוא התמודד מול המושל המכהן, הרפובליקני אירה ג'וי צ'ייס ומועמד המפלגה הפופוליסטית לרוי טמפלטון.
מערכת הבחירות התמקדה בעיקר בירידת מחירי התוצרת החקלאית ורצונם של החקלאים להעלות את ערך המטבע ולהקל את עול החובות.
מתיוס ניצח בבחירות בהפרש של 7,000 קולות.
המפלגה הפופוליסטית כשלה בהישגיה באינדיאנה, ומערכת בחירות זו סימנה את שקיעתה בה.
זמן קצר לפני השבעתו של מתיוס כמושל, הוכתה הכלכלה הלאומית מהבהלה של 1893, שנגרמה בין השאר בשל הצעדים האינפלציוניים של הממשלה, שמתיוס תמך בה במסע הבחירות.
באינדיאנה הוביל המצב לעלייה חדה בשיעור האבטלה, לפשיטת רגל של רוב חברות הרכבות במדינה, לקריסתם של רבים מהבנקים במדינה, לסגירת עסקים, ולירידה חדה בערך הקרקעות.
מתיוס נכנס לתפקידו עם קיצוצים צפויים בתקציב ואיומי שביתות בכל רחבי המדינה.
כורי הפחם בדרום אינדיאנה הגשימו את האיומים שלהם והצטרפו לשביתה הארצית.
השובתים תקפו פסי רכבת כדי למנוע משוברי שביתה להעביר את המשלוחים שלהם.
מתיוס גייס תשע פלוגות של מיליציה ושלח אותם לשבור בכוח את השביתה ולהגן על משלוחי הפחם.
כאשר הגיעו אנשי המילציה לפתור את המצב, פרצה השביתה הגדולה השנייה בהמונד, כאשר עובדי הרכבת תפסו את השליטה על צומת רכבות חשוב בצפון המדינה, וכך למעשה השביתו חלק גדול מנתיב היצוא מן המדינה דרך ימת מישיגן.
מתיוס שיגר כוחות מיליציה נוספים כדי לשבור את השביתה השנייה.
כאשר גייס מתיוס את המיליציה היה בית המחוקקים בפגרה, אך הוא אישר את כל צעדיו כאשר הוא התכנס מאוחר יותר באותה שנה.
בשל העובדה שהם עדיין לא אישרו את הגיוס, לא הוקצו כספים לתשלום לאנשים, ומתיוס לווה סכום של מעל 40,000 דולר על חשבון האשראי האישי שלו כדי לממן את הפעולות.
בית המחוקקים אישר את החזר הוצאותיו.
בנוסף למאבק בשובתים, המשיך מתיוס במדיניות של המושלים הקודמים לדיכוי הארגונים הגזעניים הלבנים בדרום המדינה.
הוא קידם מערכה לאיסור מרוצי סוסים ותחרויות היאבקות במדינה.
במערכה זו הוא עשה שימוש במיליציה ובמשטרת המדינה.
עם התקרב בחירות אמצע הכהונה של 1894, יכלו כבר הרפובליקנים להטיל את האשמה במצב הכלכלי הקשה על הדמוקרטים, ולהשיג רוב בבית המחוקקים המדינתי על שני בתיו.
מחוזות הבחירה שנוצרו ב-1890 היו הנושא לוויכוח נוקב באותה תקופה.
בית המחוקקים בתקופתו של המושל אייזק גריי נקט בכמה צעדים של הטיה בקביעת מחוזות בחירה שהעניקו עדיפות לדמוקרטים.
הרפובליקנים קראו תיגר על חלוקת מחוזות הבחירה בבתי המשפט, שפסקו שיש לבצע חלוקת מחוזות מחדש.
הדמוקרטים עשו כן ב-1893, אך הרפובליקנים הפכו את החלטותיהם על פיהן כאשר תפסו את השלטון, והכינו תוכנית משל עצמם שהפכה את המצב על פיו ויצרה מחוזות בחירה שחולקו בצורה שהטיבה איתם.
הרפובליקנים המשיכו בצעדיהם להפוך על פיו עשור של שליטה דמוקרטית בבית המחוקקים והעבירו הצעת חוק שנויה במחלקות שהפכה על פיה את כל החקיקה שנחקקה על ידי האספה הכללית הקודמת שהייתה בשליטת הדמוקרטים והשיבה על כנן את סמכויות המושל למנות בעלי תפקידים.
הצעת החוק עברה ביומו האחרון של מושב בית המחוקקים, בידיעה שאם המושל לא יטיל עליה וטו לפני פיזור המושב, היא תהפוך לחוק.
החוק הגיע לשולחנו של מתיוס דקות ספורות לפני פיזור בית המחוקקים.
הוא מיד הטיל עליו וטו ויחד עם מזכיריו הוא רץ לאולם האספה הכללית להגיש אותו לאספה לפני פיזורה.
בהגיעו, הוא מצא את הדלתות נעולות וקרא לעזרה מעמיתיו הדמוקרטים כדי לפתוח את דלתות הבית.
אחד העיתונים דיווח ש"דמוקרטים ורפובליקנים נאבקו כמו חיות ביער" כאשר המושל נאבק להעביר את החוק שהוטל עליו וטו לידיו של יושב ראש הבית.
הרפובליקנים הביסו את הדמוקרטים מיד כאשר יושב ראש הבית הכריז על פיזורו.
המאבקים נמשכו מחצית השעה לאחר פיזור האספה עד שהדמוקרטים נסוגו.
מתיוס העביר את הסוגיה להחלטת בית המשפט העליון של אינדיאנה שפסק לטובת האספה, ולמעשה החזיר את הגלגל על עשור של חקיקה דמוקרטית.
לפני תום תקופת כהונתו, הוצגה מועמדותו של מתיוס על ידי דייוויד טרפי כמועמד לנשיאות בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית שהתקיימה ב-1896 בשיקגו.
מתיוס היה המועמד המוביל עד סבב ההצבעה השישי, כאשר תומכיו העבירו את תמיכתם לויליאם ג'נינגס ברייאן, לאחר שזה האחרון נשא נאום מרשים.
מתיוס סיים את כהונתו כמושל ושב לחוותו.
הוא המשיך להופיע לעיתים בציבור ונשא נאומים.
בעת שנשא נאום במחוז מונטגומרי, הוא לקה בשבץ מוחי.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-28 באוגוסט 1898, נפטר קלוד מתיוס בבית החולים של אינדיאנפוליס.
ארונו הועבר לעירו קלינטון, שם הוא נטמן בבית הקברות ריברסייד המקומי.
קלוד ניקולייה הוא אסטרופיזיקאי, טייס קרב ואסטרונאוט שווייצרי אשר לקח חלק בתוכניות חלל וטס לחלל ארבע פעמים.
החל משנת 2007 הוא כיהן כפרופסור בבית הספר הפוליטכני הפדרלי של לוזאן.
בשנת 2001 הוענקה לו מדליית אלברט איינשטיין.
על שמו נקרא אסטרואיד 14826.
קלוד ניקולייה נולד בווה וגדל בלוזאן.
בשנת 1970 הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת לוזאן.
בהמשך הוא עבד במכון לאסטרונומיה של האוניברסיטה ובמצפה כוכבים של ז'נבה.
בשנת 1975 הוא קיבל תואר שני באסטרופיזיקה מאוניברסיטת ז'נבה.
במקביל הוא שירת בחיל האוויר של שווייץ והיה טייס קרב במטוס הוקר האנטר.
בשנת 1988 הוא סיים קורס טייסי ניסוי בבריטניה.
בשנת 1974 ניקולייה הצטרף לצוות של סוויס אייר והיה טייס של מטוס דאגלס DC-9. בסוף 1976 הוא הצטרף לסוכנות החלל האירופית ועבד מטעם הסוכנות בהולנד.
לאחר השתתפות בטיסות חלל, בשנת 2004 נקולייה חזר לאירופה והחל ללמד בבית הספר הפוליטכני הפדרלי של לוזאן.
בשנת 2007 הוא עזב את סוכנות החלל אירופית ומונה לפרופסור בלוזאן.
בשנת 1978 קלוד ניקולייה נכלל בצוות אסטרונאוטים של סוכנות החלל האירופית.
בהסכם עם נאס"א הוא החל קורס הכנה בשנת 1980. לאחר סיום הקורס ניקולייה כיהן במספר תפקידים ביוסטון.
באוקטובר 1986 הוא היה אמור לטוס במשימה "STS-61-K" שבוטלה בעקבות אסון צ'לנג'ר.
בשנת 1992 קלוד ניקולייה היה בצוות של משימה STS-46 (לורן שרייבר היה מפקד צוות) על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס.
במהלך הטיסה אסטרונאוטים ביצעו מחקרים בעזרת חלליות שנבנו בסוכנות החלל האירופית.
בשנת 1993 הוא נכלל בצוות STS-61 של מעבורת החלל אנדוור (ריצ'רד קובי היה מפקד צוות).
אסטרונאוטים ביצעו עבודות תחזוקה של טלסקופ החלל האבל.
בשנת 1996 ניקולייה טס בפעם השלישית במשימה STS-75 (אנדרו אלן היה המפקד צוות) על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס.
בצוות היו מספר חברים שהשתתפו גם ב-STS-46. הפעם הם הצליחו עם הצברת חללית TSS שנבנתה באיטליה.
בשנת 1999 הוא טס לחלל בפעם הרביעית ואחרון במעבורת החלל דיסקברי במשימה STS-103 (קרטיס בראון היה מפקד צוות).
במהלך טיסה זו ניקולייה ביצע פעילות חוץ רכבית שנמשכה 8 שעות.
קלוד סיטבון (נולד ב-22 במאי 1943) הוא סוציולוג ישראלי-צרפתי וחוקר יהדות תוניסיה.
שימש כיועצו של טדי קולק בקרן ירושלים בין השנים 2000-1990. עמד בראש אגודת הידידות ישראל-צרפת.
בשנת 2000 העניקה לו ממשלת צרפת את עיטור אביר "מסדר ההצטיינות הלאומי" (Ordre national du Mérite) על פועלו המקצועי וההתנדבותי בקידום הפרנקופוניה.
קלוד סיטבון נולד בתוניס לישועה ומרים שנישאו ב-1927. הוא הרביעי מבין חמישה אחים.
דודו, שארל חדד, היה הנשיא האחרון של הקהילה היהודית בתוניסיה בין השנים 1951-1958. סיטבון גדל בבית מסורתי ובילדותו התחנך במוסדות מקומיים.
כשבגר עזב את תוניסיה ועבר לצרפת.
הוא בוגר ומוסמך לימודי סוציולוגיה באוניברסיטת הסורבון בפריז.
את עבודת המאסטר שלו כתב על יהודי סרסל שהייתה אחד הריכוזים היהודיים הגדולים בצרפת.
בשנת 1970 שודר בטלוויזיה הצרפתית סרטו של הבמאי סרג' מואטי Le Jasmin Perdu (היסמין האבוד) שמתעד את חיי משפחתו של סיטבון בסרסל.
במאי 1968 היה פעיל במרד הסטודנטים בפריז.
בשנת 1970 עלה לישראל ובין השנים 1978-1972 ניהל את התיכון בירושלים של המגמה הצרפתית של עליית הנוער.
במסגרת עבודתו בסוכנות היהודית שימש כשליח עלייה והסברה וכנציג ההסתדרות הציונית בפריז בין השנים 1981-1978 ו-1988-1986. בשנים 1986-1981 שימש כמפקח מטעם עליית הנוער.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה שירת כקצין עיתונות בדובר צה"ל.
בין השנים 1990 ל-2000 ניהל את הדסק הפרנקופוני בקרן ירושלים ושימש כיועצו של ראש העיר ירושלים דאז, טדי קולק.
סיטבון נשוי לאיילה, מורה להיסטוריה ולאזרחות.
הוא אב לשניים ומתגורר כיום בהרצליה.
סיטבון חוקר זה עשרות שנים את יהדות תוניסיה ופעיל בהפצת הידע בנושא תולדותיהם, מנהגיהם וכן חלקם בשואה.
ב-1979 פרסם בנושא, ביחד עם אברהם הטל, ספר מקיף בצרפתית: Regards sur les Juifs de Tunisie (מבטים על יהודי תוניסיה).
ב-1986 שימש ביחד עם הטל כיועץ מדעי של התערוכה "מקרתגו לירושלים" שהוצגה בבית התפוצות ושנחנכה בנוכחות ראש הממשלה דאז, שמעון פרס.
ב-1989 ערך במשותף עם מספר כותבים ספר נוסף בצרפתית על יהדות תוניסיה Les Juifs de Tunisie - Images et Textes (יהודי תוניסיה - תמונות וטקסטים).
בשנת 1997 הוא ארגן את המסע הראשון לתוניסיה של יוצאי תוניסיה בישראל, ועד לשנת 2011 הוא הוביל לשם קבוצות רבות.
בנוסף, הוא הוזמן לתוניס מספר פעמים כדי להרצות בנושא יהודי תוניסיה.
מאז שנת 2009 מתקיים ביד ושם טקס שנתי לזכר יהודי תוניסיה שנספו בשואה, שאותו יזם סיטבון ושאותו הוא מנחה מדי שנה.
סיטבון פעיל בהפצת הידע על יהודי תוניסיה גם בפלטפורמות אינטרנטיות שונות, וקיימת אף קבוצת פייסבוק פעילה המוקדשת לפועלו.
סיטבון מרואיין באופן תדיר בתקשורת הישראלית והצרפתית בנושאים הנוגעים לתוניסיה וליהודיה וכן לצרפת.
הוא גם פרסם מאמרים רבים בנושאים אלו בעיתונות, בעברית ובצרפתית.
בנוסף, הוא מרבה לפרסם מכתבים למערכת בענייני דיומא בעיתון הארץ.
ב-1995 נבחר לעמוד בראש אגודת הידידות ישראל-צרפת.
בשנה זו גם שודרה תוכנית מיוחדת של Bouillon de Culture ("מרק תרבות") על ירושלים בהנחיית איש הטלוויזיה הצרפתי ברנאר פיבו, שהוא סייע בהפקתה.
סיטבון היה גם אחד מכותבי המדריך Terre Sainte (ארץ הקודש) שיצא באותה שנה בהוצאת גלימאר.
כמו-כן, הוא יצר באותה שנה ביחד עם יעקב אסל (במאי "ניקוי ראש") את הסרט התיעודי "מקסי 145922" שעסק בסיפור חייו של ניצול השואה היהודי-מרוקאי מקסי ליברטי.
בסוף שנות ה-90 ייסד, ביחד עם ד"ר שלמה אלבז, את סדרת "הים שלנו" (mare nostrum) במסגרת הוצאת כרמל, שמטרתה הייתה חיזוק המודעות של אזרחי ישראל לסביבה התרבותית שבה הם חיים, וייצור תחושת סולידריות עם העמים האחרים השוכנים לחופי הים התיכון.
במסגרת הסדרה יצאו לאור ספרים של אליאס קנטי, של פרנאן ברודל ושל טאהר בן ג'לון.
באותה עת ייסד גם, ביחד עם אלבז ועם פרופ' דוד אוחנה, את הפורום לתרבויות הים התיכון במכון ון ליר.
בשנת 2002 יזם, ביחד עם אוחנה ועם דוד מנדלסון, כנס בינלאומי על הגותו של הסופר היהודי-תוניסאי אלבר ממי שאותו הכיר במשך שנים.
מאמרי הכנס התפרסמו בספר בצרפתית בעריכתם המשותפת של השלושה.
ראיון שקיים סיטבון עם ממי על חייו בתוניסיה בעת הכיבוש הנאצי הופקד למשמר בספריה הלאומית ונמסר גם למוזיאון השואה בוושינגטון.
בשנת 2014 פרסם מבוא לתרגום לצרפתית של הספר אלטנוילנד מאת בנימין זאב הרצל.
סיטבון הוא פעיל ותיק למען שלום ישראלי-פלסטיני.
בשנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, הוא היה חלק מהוועד הבינלאומי של השמאל לשלום במזרח התיכון שהקים מארק האלטר, ושבו פעלו, בין השאר, גם אלבר ממי וברנאר קושנר.
ב-1968 הוא שימש כמנהל ההפצה של כתב העת Éléments שהיווה שיתוף פעולה ראשון מסוגו בין ישראלים, פלסטינים וערבים.
בשנת 1983 סיטבון היה אחד החברים בתנועת "המזרח אל השלום" שייסד שלמה אלבז, ושמטרתה הייתה קידום של פיוס בין ישראלים לפלסטינים ושל השתלבות ישראל במזרח התיכון.
במאי 2003 נטל חלק במסע של 250 אישי ציבור ערבים ויהודים למחנה אושוויץ בהובלתם של הכומר אמיל שופאני והעיתונאי נזיר מג'לי.
בדצמבר 2003 השתתף סיטבון במשלחת הישראלית לחתימה על יוזמת ז'נבה, הצעה להסכם קבע ישראלי-פלסטיני שאותו ניסחו צוותים לא רשמיים בראשות יאסר עבד-רבו ויוסי ביילין.
בשנת 2000 העניקה לו ממשלת צרפת את עיטור אביר "מסדר ההצטיינות הלאומי" (ordre national du Mérite) על פועלו המקצועי וההתנדבותי בקידום הפרנקופוניה.
בשנת 2019 הועלה לרשת ראיון עימו במסגרת "רואים את הקולות" - המיזם הלאומי לתיעוד קהילות יהודיות יוצאי ערב ואיראן.
פעמים: רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח 74 (1998) 5-8
"שחרור תוניס בידי בעלות ברית, 7 במאי 1943: מיומנו של אנדרה ז'יד".
קלוד נטר היה סייף צרפתי-יהודי, אלוף אולימפי (הלסינקי 1952), סגן אלוף אולימפי (מלבורן 1956) ו-3 פעמים אלוף עולם (1951, 1953 ו-1958) ברומח קבוצתי וסגן אלוף עולם (בודפשט 1959) ברומח אישי.
באליפות העולם שנערכה בסטוקהולם, שוודיה בשנת 1951 זכה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית ברומח
באליפות צרפת שנערכה בשנת 1952 זכה בפעם הראשונה ויחידה במדליית זהב ברומח אישי.
באותה שנה באולימפיאדת הלסינקי זכה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית ברומח, לפני איטליה והונגריה.
באליפות העולם שנערכה בבריסל, בלגיה בשנת 1953 זכה בפעם השנייה ברציפות מדליית זהב בתחרות הקבוצתית ברומח.
באולימפיאדת מלבורן זכה במדליית כסף בתחרות הקבוצתית ברומח, אחרי איטליה ולפני הונגריה ובתחרות האישית סיים במקום חמישי.
באליפות העולם שנערכה בפילדלפיה, ארצות הברית בשנת 1953 זכה בפעם השלישית במדליית זהב בתחרות הקבוצתית ברומח.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1959 זכה במדליית כסף בתחרות רומח אישי, אחרי אלן ג'יי מהממלכה המאוחדת ולפני מארק מידלר מברית המועצות, שלושת יהודים.
באולימפיאדת רומא סיים במקום חמישי בתחרות הקבוצתית ברומח.
'קלוד אטיין אדמון מארי פייר דלווינקור , היה פסנתרן ומלחין צרפתי.
דלווינקור נולד בפריז, בן לפייר דלווינקור ומרגריט פורה.
הוא למד בקונסרבטואר של פריז, תחילה אצל לאון בלמן ואחר אצל אנרי ביסר בן המאה.
כמו כן למד קונטרפונקט ופוגה אצל ז'ורז' קוסאד והלחנה אצל שארל-מארי וידור.
בשנת 1911 ושוב בשנת 1913 זכה בפרס רומא (בזכייה השנייה חלק עם לילי בולאנז'ה) אך ב-1915 נפצע קשה במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1932 התמנה למנהל הקונסרבטואר בוורסאי וב-1940 למנהל הקונסרבטואר של פריז, לאחר פרישתו של אנרי ראבו.
בשנות הכיבוש הגרמני, אולץ דלווינקור ליישם את חוקי הגזע של ממשלת וישי
בקונסרבטואר ולהרחיק פרופסורים וסטודנטים יהודים, אך הצליח, בעזרת אחייניתו של מורו לשעבר, מארי לואיז בלמן, למנוע גיוס של סטודנטים רבים לעבודות כפייה (חוק מ-16 בפברואר 1943).
הוא קיבץ את הנגנים הצעירים אל תזמורת צוערי הקונסרבטואר ושכנע את השלטונות הגרמניים, שבכך הם ממלאים את חובתם.
במקביל, הצטרף דלווינקור לחזית המוזיקאים הלאומית
לא זו בלבד, "הוא עשה כל שביכולתו לגונן על להקתו, מעולם לא דרש מסמכים ותמיד השתדל להסתיר סטודנטים לא-חוקיים," והצליח להציל סטודנטים רבים, בצל איום הגסטאפו.
בסופו של דבר, נאלץ להיעלם עד תום הכיבוש הצבאי.
דלווינקור מת ב-5 באפריל 1954, כשכיהן כמנהל הקונסרבטואר, מפציעה שנגרמה לו מתאונת דרכים באורבטלו, איטליה.
העוגבר הנודע מרסל דופרה החליף אותו כמנהל הקונסרבטואר.
קלוד דנסון פפר היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית.
הוא ייצג את פלורידה בסנאט של ארצות הברית בשנים 1936–1951, ואת אזור מיאמי בבית הנבחרים של ארצות הברית משנת 1963 ועד מותו ב־1989. הוא נחשב לדובר בולט של הליברליזם השמאלי ושל זכויות הקשישים.
פפר נולד ב-8 בספטמבר 1900 במחוז צ'יימברס שבאלבמה, ללנה קורין טלבוט ולג'וזף וילר פפר.
הוא היה הילד הרביעי במשפחה, אך שלושת אחיו הבוגרים מתו בינקותם.
הוא גדל כילד יחיד עד גיל עשר, אז נולדו לו אחים נוספים – ג'וזף, שרה ופרנק.
הוא למד בעיירות דאדליוויל וקמפ היל, והשלים את לימודיו בתיכון בשנת 1917. לאחר מכן ניהל עסק לניקוי כובעים, לימד בבית ספר ועבד במפעל פלדה לפני שהחל ללמוד באוניברסיטת אלבמה.
במהלך לימודיו התגייס לצבא במסגרת חיל ההכשרה לסטודנטים (SATC), אך לא השתתף בלחימה שכן המלחמה הסתיימה במהרה.
לאחר מכן הצטרף ל־ROTC (עתודה לקצינים) ונפצע במהלך אימון בהרמת תחמושת, מה שדרש ניתוח.
עם סיום לימודיו קיבל תואר ראשון ב־1921, ולאחר מכן למד משפטים בהרווארד בעזרת מענקי הוותיקים והנכות שלו, וקיבל תואר במשפטים בשנת 1924.
פפר לימד משפטים באוניברסיטת ארקנסו (שם היה אחד מתלמידיו הסנאטור לעתיד ג'יימס ויליאם פולברייט) ולאחר מכן עבר לעיר פרי שבפלורידה ופתח שם משרד עורכי דין.
ב־1928 נבחר לבית הנבחרים של פלורידה וכיהן בו עד 1931, שם כיהן כיו"ר ועדת התיקונים לחוקה.
הוא התנגד למדיניות הצנע של המושל בזמן השפל הגדול, ובשל כך הפסיד בבחירות הבאות.
בהמשך עבר לטלהסי, שם הכיר את אשתו לעתיד, מילדרד ובסטר, עמה התחתן ב־1936. הם נותרו נשואים עד מותה ב־1979 ולא נולדו להם ילדים.
בשנת 1934 התמודד על מושב בסנאט אך הפסיד.
ב־1936 נבחר בבחירות מיוחדות לאחר מות הסנאטור דאנקן פלטשר.
הוא הפך לתומך בולט בניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ולמנהיג האגף הליברלי בסנאט.
בבחירות 1938 נבחר מחדש לאחר מסע בחירות שהתמקד בזכויות עובדים ובחוק שכר המינימום.
הוא גם תמך בחוק השאל-החכר שסיפק נשק לבעלות הברית.
בהמשך שינה את עמדותיו בהדרגה: ב־1937 סייע לסכל חוק נגד לינץ', אך בשנות ה־40 תמך בחוקים נגד מס הגולגולת ובזכויות הצבעה לשחורים.
עם זאת, עדיין תמך בחלק מהמנהגים הגזעניים בדרום באותה תקופה, מתוך תפיסה פוליטית.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה תומך נלהב בברית עם ברית המועצות, וידוע בכך שכינה את סטלין "אדם שאפשר לסמוך עליו".
בשנות ה־40 נחשב למועמד אפשרי לנשיאות, ואף שיתף פעולה עם סגן הנשיא לשעבר הנרי וולאס בתנועות פרוגרסיביות שונות.
לאחר מלחמת העולם השנייה עוררו עמדותיו המתונות כלפי ברית המועצות והתנגדותו למועמדותו המחודשת של הנשיא הארי טרומן בבחירות 1948 התנגדות פנימית במפלגה.
ב־1950 הפסיד פפר בבחירות לסנאט לג'ורג' סמאת'רס, שתקף אותו כ"קומוניסט אדום" בשל דעותיו השמאליות ותמיכתו בביטוח בריאות ממלכתי.
חוברת בשם "הרשומה האדומה של הסנאטור קלוד פפר" הופצה נגדו, והוא הפסיד בפער של יותר מ־60,000 קולות.
לאחר כישלונו שב לעיסוקו בעריכת דין במיאמי.
ב־1962 חזר לחיים הפוליטיים ונבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם כיהן ברציפות עד מותו.
בבית הנבחרים היה תומך מרכזי בזכויות אזרח, הצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1964 ושל 1968 ובעד חוק זכויות ההצבעה של 1965, ואף היה הנציג היחיד מפלורידה שהצביע בעד החוק הראשון.
בנוסף, במהלך כהונתו בלט כמתנגד תקיף לקומוניזם וביקר בחריפות את מנהיג קובה פידל קסטרו.
הוא עמד בראש ועדת הזקנה של בית הנבחרים.
בשנות ה־70 וה־80 הפך לדובר הראשי של הקשישים בארצות הברית, כיהן כיו"ר ועדת ההזדקנות של הבית, והוביל מאבקים לשיפור הביטוח הלאומי והמדיקר.
תחת הנהגתו נחקרו הונאות בתחום הרפואה לקשישים, ופורסם "דוח פפר" הידוע בשם "רמאות – שערורייה של 10 מיליארד דולר".
בשנות ה־80 יזם יחד עם אלן גרינספן רפורמה מקיפה במערכת הביטוח הלאומי, וב־1986 הוביל לחקיקת חוק שביטל את רוב גילי הפרישה הכפויים.
בשנת 1988 יזם את הקמת המרכז הלאומי למידע ביוטכנולוגי (NCBI), שמילא תפקיד מרכזי בהתפתחות המחקר הגנטי העולמי.
בין השנים 1983–1989 עמד בראש ועדת הכללים של הבית, אחת הוועדות המשפיעות ביותר.
ב־26 במאי 1989 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית על ידי הנשיא ג'ורג' בוש האב.
ארבעה ימים לאחר מכן מת בשנתו ממחלת הסרטן.
גופתו הוצבה בקפיטול בוושינגטון לטקס פרידה לאומי, והוא היה האדם ה־26 שזכה לכבוד זה.
הוא נקבר בבית העלמין אוקלנד בטלהסי.
במקומו נבחרה אליאנה רוס-לאטינן – האישה הראשונה ממוצא קובני שנבחרה לקונגרס.
בפלורידה נקראו על שמו מרכז קלוד פפר באוניברסיטת המדינה של פלורידה, בניין פדרלי במיאמי, כמה בתי ספר, וקטעים ארוכים מכביש US-27. הוא נחשב ל"זקן הפוליטיקה של פלורידה", והופיע על שער מגזין טיים הן ב־1938 והן ב־1983. בשנת 2000 הנפיקה רשות הדואר האמריקאית בול בסדרת "אמריקאים מצטיינים" לכבודו.
בשנת 2012 הוכנס להיכל התהילה לזכויות האזרח של פלורידה לצד מארי מקלאוד בת'ון וצ'ארלס קנזי סטיל.
הוא נותר בזיכרון הציבורי כסמל לליברליזם הישן, לפעילות למען זכויות אדם ולמסירות רבת שנים לרווחת הקשישים בארצות הברית.
קלווין (Kelvin) היא יחידת מידה לטמפרטורה, אחת מיחידות מערכת היחידות הבין-לאומית הבסיסיות.
היחידה, המסומנת באות K, משמשת בעיקר לצרכים מדעיים ונקראת על־שם הפיזיקאי לורד קלווין (ויליאם תומסון).
לורד קלווין היה הראשון שקבע ב־1841 את נקודת האפס על פי שיקולים מדעיים.
נקודת אפס זו, הנקראת "האפס המוחלט", היא טמפרטורה של K 0 או C° 273.15−.
זוהי הטמפרטורה בה כל תנועה תרמית נעלמת, על פי התיאור האינטואיטיבי של התרמודינמיקה.
על פי תיאור זה, לא ניתן לרדת מתחת לנקודת האפס, ואף לא להגיע אליה ממש.
עם זאת, על פי הגדרת הטמפרטורה ניתן לעשות זאת, והאפשרות להגיע לטמפרטורה שלילית אף הודגמה.
סולם קלווין מבוסס על סולם צלזיוס (יחידת קלווין היא בדיוק מעלת צלזיוס אחת), אך מודד את הטמפרטורה החל מהאפס המוחלט במקום מנקודת הקיפאון של המים.
באופן היסטורי, נקבעה נקודת הקיפאון של המים כ־C° 0, ולאחר ההבנה כי קיימת נקודת אפס מוחלט, חושב ערכה כ־C° 273.15−, בקירוב.
ב־1948 שונו קלות הגדרות הסולמות: הנקודה המשולשת של המים נבחרה להיות נקודת הייחוס של טמפרטורות תרמודינמיות, ונקודת הקיפאון של המים, C° 0, נקבעה ב־C° 0.01 מתחת לנקודה המשולשת.
ב־1954 הוגדר הקלווין מחדש במדויק מתוך קביעה כי הטמפרטורה של הנקודה המשולשת של המים היא בדיוק K 273.16 (והאפס המוחלט הוא בדיוק K 0).
מאחר שהנקודה המשולשת של המים נקבעה שרירותית כ־C° 0.01, נובע כי ההפרש בין הסולמות הוא בדיוק 273.15.
כמו כן, מפני שישנו קשר בין טמפרטורה לבין אנרגיה, כאשר הטמפרטורה היא K 0, אין אנרגיה במערכת לאף מולקולה.
כשם שיחידות טמפרטורה הן מדד לייצוג חום במערכת, גם יחידות של אנרגיה מסוגלות לייצג חום, בין יחידת האנרגיה המקובלת ביחידות הסטנדרטיות (SI) – הג'אול, ובין יחידת הקלווין ישנו יחס המרה קבוע (קשר ליניארי) שערכו הוא קבוע בולצמן.
כיוון שטמפרטורה של חומר היא האנרגיה הקינטית הממוצעת של חלקיקיו, ואנרגיה קינטית מוגדרת על ידי , הרי שניתן למדוד את מהירות המולקולות בחומר באמצעות טמפרטורה.
קלוד אלווד שאנון היה מתמטיקאי, מהנדס חשמל וקריפטוגרף אמריקאי, נחשב לאבי תורת האינפורמציה ובעל תרומה נכבדה למדע הקריפטוגרפיה והאלקטרוניקה.
שאנון הראה כי שיטת ההצפנה המבוססת על מפתח חד פעמי בטוחה לחלוטין.
יישום זה של תורת האינפורמציה היה הצעד הראשון במחקר המתמטי של שיטות הצפנה.
ספרו המפורסם ביותר עוסק בתאוריה המתמטית של תקשורת.
בספרו זה ובכתביו האחרים הוא פיתח רעיונות המשמשים בסיס לצורת התפעול של מחשבים מודרניים, לרעיון של הסִפְרה הבינארית (הסיבית או הביט), וכן לתורת ההצפנה (הקריפטוגרפיה).
שאנון נולד בפטוסקי , עיירה הנמצאת בצפון מדינת מישיגן שבארצות הברית.
אביו היה איש עסקים, ואמו הייתה מורה לשפות ומנהלת בית ספר תיכון.
את שש-עשרה שנות חייו הראשונות עבר בגיילורד , מישיגן, שם למד בבית ספר ציבורי וסיים את תיכון גיילורד בשנת 1932. כשגדל, עבד כשליח עבור חברת וסטרן יוניון.
שאנון היה קרוב משפחה רחוק של תומאס אדיסון.
הוא היה אתאיסט ולא הזדהה פוליטית.
בשנת 1932 החל ללמוד באוניברסיטת מישיגן, שם לקח קורס שבו נחשף לעבודותיו של ג'ורג' בול.
בשנת 1936 סיים עם שני תארים, במתמטיקה ובהנדסת חשמל.
לאחר מכן החל לעבוד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), שם עבד על מנתח דיפרנציאלי, פרי עבודתו של וניבר בוש, שהיה למעשה מחשב אנלוגי.
כשלמד את מבנה המעגלים של המכונה, ראה שאנון כי עקרונותיו של בוש יכולים להוות כלי רב-עוצמה.
בשנת 1937 פרסם את עבודת המאסטר שלו, "ניתוח סימבולי של מעגלי תמסורות ומיתוג", אשר זיכתה אותו בפרס איגוד מהנדסי החשמל האמריקנים על שם אלפרד נובל לשנת 1940. הווארד גרדנר מאוניברסיטת הרווארד אמר כי "ייתכן שזוהי עבודת התזה החשובה ביותר והמפורסמת ביותר של המאה".
בעבודה זו הראה כי אריתמטיקה בינארית ביחד עם אלגברה בוליאנית ולוגיקה בוליאנית בפרט, יכולות להוות כלי עזר חשוב בפישוט מבנה של מערכות תמסורת אלקטרו-מכניות אשר יושמו באותה תקופה במערכות הטלפוניה.
הוא היה הראשון שחקר את השימוש במתגים על מנת ליישם פעולות לוגיות, דבר שעומד בבסיס הרעיוני של המחשב הספרתי.
עבודתו של שאנון נעשתה לאבן דרך בתכנון הפרקטי של מעגלים ספרתיים, ועיקר מחקרו התפרסם לאחר מלחמת העולם השנייה.
עבודתו הקפדנית סיפקה בסיס שהחליף כמה מן המערכות הייעודיות האחרות אשר יושמו באותה תקופה.
כחלק מהצלחתו, הציע בוש כי שאנון יבצע את המשך עבודתו המחקרית במעבדת קולד ספרינג הארבור במימון מכון קרנגי , שבוש עמד בראשו, כדי שיוכל למצוא קשרים מתמטיים דומים עבור תורת הגנטיקה של גרגור מנדל, דבר אשר הניב בשנת 1940 את עבודת הדוקטורט שלו "אלגברה עבור גנטיקה תאורטית".
בשנת 1940 מונה שאנון לעמית מחקר במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, שם דן ברעיונותיו עם הרמן וייל וג'ון פון נוימן, ולעיתים גם עם אלברט איינשטיין וקורט גדל.
שאנון הצטרף למעבדות בל בזמן מלחמת העולם השנייה מתוך מטרה לפתח ואת ענף הקריפטוגרפיה.
בשנת 1945, כשהמלחמה עמדה לקראת סופה, החלו מעסיקיו מן הוועדה הלאומית למחקר הגנתי בארצות הברית לעסוק בסיכום הפרויקטים של הגוף, משום שעמד בפני סגירה.
בפרק שעסק בבקרת ירי והכיל את המאמר "ריכוז וחיזוי מידע במערכות בקרת ירי", הציג שאנון את הבעיה כמקרה מיוחד של "שידור, תמרון וניצול של המודיעין", כלומר, הבעיה הייתה בעיקר בתחום הנתונים ועיבוד האותות.
בכך היה שאנון למבשר עידן האינפורמציה.
שאנון הושפע רבות מעבודה זו אשר הניעה אותו לקראת פיתוח תורת האינפורמציה.
במעבדות בל אף הכיר את אשתו, בטי שאנון, אשר עבדה בהן כאנליסטית.
בשנת 1948 פרסם שאנון את מאמרו "תאוריה מתמטית של התקשורת" בשני חלקים בגיליונות יולי ואוקטובר של "הירחון הטכני של מעבדות בל".
עבודה זו מתרכזת בקושי לקודד מידע בצורה הטובה ביותר עבור השולח.
בעבודה זו השתמש שאנון בכלים מתחום תורת ההסתברות אשר פותחו על ידי נורברט וינר.
היו אלה חבלי לידה עבור שימוש בכלים מסוג זה בתחום התקשורת.
שאנון פיתח את תורת האנטרופיה כמדד עבור אי-שכיחות של סדר פנימי בהודעה, דבר אשר התפתח בהמשך אל תורת האינפורמציה.
בספר "תאוריה מתמטית של התקשורת" שכתב בצוותא עם ורנר ובר, הודפס המאמר בשנית בגרסה קריאה יותר עבור הציבור הרחב.
בשנת 1949 פרסם מאמר חשוב נוסף בשם "תורת התקשורת של מערכות מוצפנות" אשר הווה אבן דרך בענף הקריפטוגרפיה, ובו הובאו אף יסודות מתורת הדגימה העוסקת באותות מתמשכים.
בשנת 1950 פרסם שאנון מאמר אשר הניח את היסודות לבניית תוכנות מחשב למשחק שחמט.
המאמר, "תכנות מחשב על מנת לשחק שחמט", תיאר איך ניתן לבנות מחשב או מכונה אשר ישחקו שחמט בצורה סבירה.
שיטת בחירת המהלכים התבססה על עץ מינימקס ופונקציית התפתחות.
הוא חזר אל המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1956 ובו המשיך במחקרו עד לשנת 1978.
בשנת 2001 נפטר בביתו שבמדפורד , מסצ'וסטס.
מעבר לחייו האקדמיים, היה ידוע שאנון בעניינו בג'אגלינג, חד אופן ושחמט.
הוא אף המציא מספר מכשירים והמצאות, ביניהן פריזבי ממונע רקטית, מקל פוגו ממונע ומחשב נישא לחיזוי תוצאות של משחק ברולטה.
בין המכשירים ההומוריסטיים יותר שהמציא נכללת קופסה בעלת מתג יחיד.
בעת לחיצה על המתג, יוצאת מתוך התיבה זרוע מכנית, מחזירה את המתג למצבו הקודם וחוזרת אל התיבה.
קלוד שאנון ואשתו בטי שאנון נהגו לבלות את סופי השבוע בלאס וגאס ביחד עם המתמטיקאי העמית אדוארד תורפ והגיעו להישגים נאים ברולטה ובבלאק ג'ק בהשתמשם בכלים מתחום תורת המשחקים.
שאנון והפיזיקאי ג'ון לארי קלי, תיארו שיטה זו בספרם "נוסחת הגורל".
שיטה זו זכתה לכינוי "קריטריון קלי".
בשנת 2001 נערכו מספר אירועים מתוך מטרה להנציח את תרומתו הרבה.
חמישה פסלים שלו נמצאים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, בגיילורד, באוניברסיטת מישיגן, באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ובמעבדות בל.
החלק ממעבדות בל שבשליטת AT&T נקרא "מעבדות שאנון" על שמו.
בשנת 1966 זכה במדליית ה-IEEE.
רוברט גאלר קרא לשאנון "המדען הגדול של המאה העשרים".
כל המהפכה הדיגיטלית החלה עימו".
על שמו מוענק פרס שאנון של ה־IEEE, הפרס הנחשב ביותר בחקר תורת האינפורמציה.
הזוכה הראשון בפרס היה שאנון עצמו.