tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בטבע: תאורים ושיחות (ספר ללמודי הטבע); מלֻקט וערוך בידי א' סולודר, 2 כרכים, ירושלים: אלֻמות, תרפ"ה.
(התוכן: חלק א: בימי הגשמים; חלק ב: בימי החמה) (הופיע במהדורות נוספות)
אברהם סולודאר, שירים; בצירוף תולדותיו ודברי הערכה עליו; בעריכת מנחם ריבולוב, שיקגו; ניו יורק: ההסתדרות העברית בשיקגו, תרצ"ט 1939.
ה' לופטינג, דוליטל הרופא ומאורעותיו; תֻרגם ...
על ידי א' סולודר, ירושלים: עולם הילדים (דפוס ווייס), תרפ"ט.
א"י ברור, ארץ מולדתנו: ספר למוד לבתי ספר תיכונים (כתה ג–ד) ולעממיים (כתה ז–ח); מעֻבד על ידי א' סולודר, תל אביב: דביר, תרפ"ט.
הועמד לדין באשמת רצח ארלוזורוב, וזוכה.
נהרג מאש שנורתה על-ידי צה"ל על ספינת הנשק אלטלנה.
סטבסקי נולד לאיטה ואהרן-צבי, הבן הבכור במשפחה בת חמישה ילדים בברסט ליטובסק (בריסק) שברוסיה הלבנה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, ובין שתי מלחמות העולם בתחומי פולין).
בבית הוריו קיבל חינוך מסורתי וציוני.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה עברה משפחתו לפריאסלאב שבאוקראינה של ימינו ובתום המלחמה שבה לבריסק.
עם תום לימודיו התיכוניים בשנת 1923, ניסה לעלות לארץ-ישראל כמעפיל, אולם נתפס בנמל גאלאץ שברומניה, וגורש על ידי השלטונות הרומניים לפולין.
ב-1925 גויס לצבא הפולני, שבו הגיע לדרגת קצין, ושירת שם בחיל תותחנים.
לאחרי סיום שירותו ב-1927 שב לבית הוריו והקדיש עצמו לפעילות בתנועת בית"ר.
בשנת 1933 יצא שוב ללא אשרת עלייה לארץ-ישראל, אולם, הפעם קיבל רישיון-עלייה במשרד הסוכנות היהודית במרסיי.
משם עלה לארץ ישראל על סיפון האניה "שמפוליון" והשתלב בפעילות בית"ר וברית הבריונים בהנהגת אב"א אחימאיר.
חיים ארלוזורוב היה מראשי תנועת העבודה וראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
בשנת 1933 היה מעורב בארגון מנגנון בשם "העברה", שנועד להציל את רכוש יהודי גרמניה ולהביאו לארץ ישראל.
הדבר גרר ביקורת חריפה מצד החוגים הרוויזיונסטיים; ארלוזורוב זכה לכינוי "ערל-זה-רב" (לשון נופל על לשון), ו"הדיפלומט האדום" שבא למכור את כבוד העם היהודי "בעד בצע כסף להיטלר".
המסע נגדו הגיע לשיאו במשפט: "העם היהודי תמיד ידע להעריך כראוי את מוכרי כבוד עמם ותורתם, ידע גם כיום להשיב על הנבלה הזאת הנעשית לעיני השמש ולעיני העולם כולו".
ב-16 ביוני 1933 נרצח ארלוזורוב מיריית אקדח בחוף הים בתל אביב.
החשד העיקרי ברצח נפל על אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, לאור התנגדותם לפעילות ארלוזורוב.
כחשודים במעשה נעצרו על ידי משטרת המנדט סטבסקי וצבי רוזנבלט, איש התנועה הרוויזיוניסטית אף הוא.
כשנה לאחר הרצח הורשע סטבסקי ברצח ונדון למוות.
הוא נמצא אשם על פי עדות ראייה של סימה, רעייתו של ארלוזורוב, ורוזנבלט זוכה מאשמה.
בראש המערכה לזיכויו עמד הרב אברהם יצחק הכהן קוק, רבה הראשי של ישראל, שאף ספג ביקורת קשה על פעילותו זאת.
בערעור בבית המשפט העליון המנדטורי, שהתקיים ב-20 ביולי 1934, זוכה אף סטבסקי, וזאת על בסיס דיני הראיות שנהגו בארץ ישראל המנדטורית (אך לא בבריטניה עצמה) לפיהם אין להרשיע אדם ברצח על סמך עד ראייה אחד בלבד, ללא עדות מסייעת.
על כן נפסק שעדותה של סימה ארלוזורוב אין בה כדי להרשיע את סטבסקי, מאחר שעדותה לא נתמכה בשום גורם אובייקטיבי שקשר את סטבסקי לרצח.
הרוחות בעם לא נרגעו במשך עשרות שנים.
מחד, האמינו אנשי תנועת העבודה למפלגותיהם בכך שהמדובר ברצח פוליטי ובאשמת סטבסקי ורוזנבלט, שלדעתם זוכו בגלל פרט משפטי טכני.
מאידך, האמינו אנשי המחנה הרוויזיוניסטי למפלגותיהם, שהטלת האשמה על סטבסקי ורוזנבלט הייתה עלילה.
החלטה זו לא שמה קץ למחלוקת בשאלת רצח ארלוזורוב, והיא ממשיכה לרחוש עד היום.
לאחר זיכויו חזר סטבסקי לפולין ובמסגרת הפעילות בבית"ר ובצה"ר סייע בתחילה בהפצת העיתונים היידים "אונזער וועלט" ("עולמנו") ו"די טאט" ("המעש").
לאחר מכן היה פעיל במפעל ההעפלה של הצה"ר, בית"ר והאצ"ל.
ערב מלחמת העולם השנייה היה בין מארגני אוניית המעפילים "אסתיר", ואחריה "פאריטה", שמספר מעפיליה היה הגדול ביותר עד לאותו מועד.
עם פרוץ המלחמה הצליח לברוח מפולין, אולם שלטונות המנדט לא אפשרו את כניסתו לארץ והוא שהה בזמן המלחמה בארצות הברית.
לאחר המלחמה חזר לאירופה והיה אחד ממארגני הפלגת אוניית המעפילים "בן הכט", שהגיעה לארץ במרץ 1947.
לאחר הקמת מדינת ישראל היה ממארגני אוניית הנשק והעולים "אלטלנה", וסטבסקי נהרג מאש שנורתה על ידי צה"ל לעבר האונייה.
סטבסקי מצא את מותו סמוך למקום בו נחשד שרצח את חיים ארלוזורוב כ-15 שנה לפני כן.
הוא נטמן בבית העלמין בנחלת יצחק בחלקה הצבאית.
לפי טענת ההיסטוריון אורי מילשטיין סטבסקי היה למעשה סוכן של ארגון הש"י בקרב הרויזיוניסטים על פי ראיון שקיים עם זאב שרף.
אברהם נניקשווילי (בגאורגית: აბრამ ნანიკაშვილი, אבּרָם נָניקַשווילי; נולד ב-1960) הוא איש עסקים ישראלי.
נניקשווילי נולד בגאורגיה למשפחה יהודית, הבכור מבין ארבעה ילדים.
עלה לישראל עם הוריו בגיל צעיר.
תחילה התגוררה המשפחה באור יהודה, ומשם עברה לאשדוד.
למד בישיבת פוניבז', ולאחר מכן שירת בצה"ל בחיל המודיעין.
לאחר שאפרים גור נבחר לסגן ראש עיריית אשדוד, הוא העביר את ניהול סוכנות הביטוח שלו לנניקשווילי.
בסוכנות הביטוח הכיר נניקשווילי את ג'קי בן-זקן בן ה-16, שלימים הפך לשותפו בחברות רבות.
בשנת 1992 החל בפעילות עסקית בגאורגיה וברוסיה, את הונו הגדול עשה בייצוא גז מרוסיה.
הקים חברה לסחר ולהובלה של נפט עם אפרים גור.
ביולי 2005 רכשו נניקשווילי ובן-זקן תמורת חצי מיליון דולר 85% משלד בורסאי בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ושינו את שמו למנופים פיננסיים בע"מ.
לביסוס החברה השקיעו בה השניים 8 מיליון ש"ח.
בפברואר 2007 רכשו את קניון ארנה הרצליה תמורת כ-540 מיליון ש"ח.
בנוסף השקיעו השניים בנדל"ן בארצות הברית, בעיקר באמצעות הלוואות נון ריקורס.
באשדוד הקימו השניים את הקניון "סטאר סנטר".
מנופים פיננסיים רכשה את השליטה בשלד הבורסאי מאקפל.
נניקשווילי הוא עדיין בעל עניין בחברת מנופים פיננסיים, הפועלת התחום הנדל"ן, שבשנת 2013 נרשמה לה הערת עסק חי.
נניקשווילי ובן-זקן וחברת מנופים פיננסיים הם בעלי עניין בחברת שמן משאבי נפט וגז בע"מ, הנסחרת בורסה לניירות ערך בתל אביב.
קידוח "ים 3" של החברה התגלה ככושל בסוף 2013.
דרך בן-זקן הכיר נניקשווילי את חבר הכנסת בנימין בן אליעזר, וקשר איתו קשרים הדוקים.
במסגרת קשרים אלה נתן נניקשווילי לבן אליעזר סכום נכבד למימון רכישת ביתו ביפו.
בן אליעזר היה מועמד בבחירות לנשיאות ישראל, אך לאחר שארבעה ימים לפני הבחירות זימנה אותו המשטרה לחקירה באזהרה בעניין כספים אלה, הודיע בן אליעזר על פרישתו מהבחירות לנשיאות.
נניקשווילי עמד לדין ובאוגוסט 2019 הורשע במתן שוחד בסך 400 אלף דולר לבן אליעזר, וכן בהלבנת הון.
בדצמבר 2019 נגזרו עליו 14 חודשי מאסר בפועל וקנס בגובה מיליון ש"ח.
בינואר 2022 התקבל בבית המשפט העליון ערעור המדינה על קולת העונש, והוא הועמד על 21 חודשי מאסר.
לאחר שוועדת שחרורים החליטה על קיצור מאסרו, הוא צפוי להשתחרר למעצר בית במרץ 2024.
בעבר היה שותף בחברת טריפל M שמחזיקה בתחנת הכוח IPM בבאר טוביה.
ב-2016 נאלץ למכור את החזקותיו בחברה עקב עברו הפלילי.
אברהם סולטמן (17 בנובמבר 1925 – 7 בפברואר 2000) היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בר-אילן וחתן פרס ישראל להיסטוריה לשנת ה'תשמ"ג / 1983.
אברהם סולטמן נולד ב שבאנגליה, עשה את חוק לימודיו האוניברסיטאיים בשנים 1948–1957 באוניברסיטת קיימברידג' ובאוניברסיטת לונדון.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה ב, ששימש כ.
בשנת 1957 עלה לישראל והצטרף לאוניברסיטת בר-אילן והקים בה את המחלקה להיסטוריה כללית, מונה לפרופסור מן המניין ב-1961. כיהן כראש המחלקה להיסטוריה כללית, כדיקן הפקולטה למדעי היהדות וכרקטור האוניברסיטה.
סולטמן עסק בחקר ימי הביניים, במיוחד בפרשנות הנוצרית לתנ"ך בימי הביניים התיכוניים.
הרב אברהם נשר (אדלר) (ז' בחשון תרנ"ה, 6 בנובמבר 1894 - כ"ז בסיון תשכ"ט, 13 ביוני 1969) היה הממונה על הכשרות בירושלים במשך עשרות שנים ויו"ר לשכת הרבנות בעיר.
נולד בעיר מזריטש לחנה ולרב אליהו חיים אדלר.
למד בישיבת תורת חסד בבריסק, אצל הרב משה סוקולובסקי, ובישיבת ראדין.
נישא לבתו של הרב משה גרודזינסקי.
לאחר נישואיו התמנה לר"מ בישיבת "תורת חיים" וכן לרב בבית המדרש "לומדי תורה", מוסדות מיסודו של סב אשתו הרב יצחק (איצ'ה) גרודזינסקי.
בשנת תרפ"א עלה לארץ ישראל.
לאחר עלייתו הצטרף לישיבת תורת חיים בירושלים העתיקה, ונתן שיעורים לבעלי מלאכה בבית היתומים דיסקין.
כיהן כרב שכונת בית יעקב ומחנה יהודה, ורבו של בית הכנסת האשכנזי בשכונה, "בית יהודה"
היה מקורב לרבנים אברהם יצחק הכהן קוק, איסר זלמן מלצר וצבי פסח פרנק.
כן היה מקורב למזרחי ובין החותמים על מפעל התורה.
בשנת תרצ"ב מונה בידי הרב קוק, עם הרב משה פריצקר, לעמוד בראש מערכת הכשרות בעיר.
הוא מילא את התפקיד במשך 36 שנים.
היה גם הראשון ששימש בתפקיד ראש מחלקת השבת של המועצה הדתית.
לאחר פטירת הרב אליהו ראם עמד בראש לשכת הרבנות בעיר.
לאחר פטירת הרב צבי פסח פרנק מילא הרב אדלר את מקומו בפועל במשך זמן מה, והוזכר כמועמד לכיסא הרב הראשי האשכנזי של ירושלים.
בסופו של דבר לא נערכו הבחירות במשך שנים רבות.
בחורף תשכ"ה מונה על ידי מועצת הרבנות הראשית לרושם הנישואין בירושלים עד מינוי רב ראשי אשכנזי לעיר, זאת לאחר שהמועצה לא אישרה את בחירתו של הרב אליהו פרדס לרב הספרדי של העיר.
מחלוקת התגלעה בשאלה האם ניתן היה למנות רושם נישואין בנסיבות אלו, המועצה הדתית המקומית, שראתה את הרב פרדס כרב העיר, סירבה להכיר במינויו של הרב אדלר.
בסוף ימיו ייסד את הישיבה לפנסיונרים "דעת זקנים" בירושלים.
בחורף תשכ"ז לקה בשטף דם במוח וכתוצאה בכך נשאר משותק בחלקו.
נפטר בשנת תשכ"ט (1969) ונקבר בבית הקברות סנהדריה באותו היום.
פרחי שושנה - ספר הגות ודרושים על התורה ומועדים.
נקרא על שם אשתו הרבנית פשה רייזל (שושנה) נשר (אדלר).
הספר כולל גם דברי תורה חדשים ששמע המחבר מרבו החפץ חיים.
כנפי נשרים - חידושי הלכה על משנה תורה לרמב"ם.
יצא לאור על ידי בניו.
היה נשוי לרבנית פעשה ריזל (בתו של הרב משה גרודזינסקי) ולהם ארבעה בנים ושלוש בנות, ביניהם:
הרב אליהו חיים - רב בהרצליה.
הרב יצחק - אב בית דין בתל אביב, אביו של הרב בן ציון והרב ינון נשר.
הרב דוד - ממלא מקום אביו כראש מחלקת הכשרות של הרבנות הראשית, רבה הראשון של בית שאן ולאחר מכן רבה של שכונת מימון בירושלים.
מרים - אשת הרב פרץ אריאל - רבה של מגדיאל-הוד השרון.
הרחוב המרכזי בגבעת שאול נקרא רחוב כנפי נשרים, על שם ספרו התורני "כנפי נשרים".
הסיבה בשלה הוחלט להנציח את הרב נשר דווקא במיקום זה, נעוצה בתוואי הרחב והנוח בו עובר הכביש על קו הרכס, דבר שהביא להכשרתו כשדה תעופה עבור מטוסי צה"ל במלחמת העצמאות - וכך הונצח גם מפעל זה בשם הרחוב.
אברהם (אייב) ניצן (נולד ב-3 במאי 1944) הוא פרופסור אמריטוס לכימיה באוניברסיטת תל אביב ופרופסור לכימיה באוניברסיטת פנסילבניה שבארצות הברית.
חתן פרס ישראל לכימיה לשנת ה'תש"ע (2010).
בשנת 1964 סיים לימודי תואר ראשון בכימיה במסגרת העתודה האקדמית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1966 סיים לימודי תואר שני, ובעבודת הגמר שלו, בהנחיית פרופ' גדעון שפסקי, ערך מחקר ניסיוני על השפעת קרינה על תהליכים כימיים במים ובתמיסות מימיות.
בשנים 1966–1969 שירת בצה"ל, ולאחר מכן החל בלימודי דוקטורט באוניברסיטת תל אביב.
עבודת המחקר שערך, בהנחיית פרופ' יהושע יורטנר, עסקה במחקר של תהליכי מעבר לא קרינתיים במולקולות גדולות.
בשנת 1972 סיים את לימודיו.
שלושת תאריו ניתנו לו בהצטיינות יתרה.
בשנים 1972–1974 עבד ניצן שנתיים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס כעמית מחקר.
שנה לאחר מכן שהה באוניברסיטת נורת'ווסטרן, ובסיומה חזר לישראל והצטרף לסגל המחלקה לכימיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1981 הוענקה לו דרגת פרופסור מן המניין.
בין השנים 1983–1986 שימש ראש בית הספר לכימיה, בו פיתח מסלולים משולבים ללימוד כימיה לצד מקצועות נוספים, ובין השנים 1995–1998 היה דקאן הפקולטה למדעים מדויקים.
במסגרת תפקידיו האקדמיים היה ראש ועדת ההוראה של הפקולטה, חבר בוועדת המינויים של האוניברסיטה, ונציג סנאט האוניברסיטה בוועדה המרכזת ובחבר הנאמנים.
כן הוא היה חבר ועדת מקצוע הכימיה של משרד החינוך.
בשנים 2003–2015 ניהל את המכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת תל אביב.
תחומי מחקרו נוגעים לתאוריה של הדינמיקה הכימית, החוקרת תגובות כימיות בתהליכים כימיים ופיזיקליים.
בשנים 1970–1980 התמקדה עשייתו בתהליכי מעבר אנרגיה במערכות מולקולריות, ובמהלך שהותו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ערך ניצן מחקר משותף עם ג'ון רוס ובו ניבאו את קיומן של תגובות כימיות מחזוריות במערכות פוטוכימיות רחוקות משיווי משקל.
בעבודתו בשנות השמונים היה בין מניחי היסודות לתחום העוסק כיום בפלסמונים מולקולריים.
שורת מחקרים שערך בין השנים 1975–1995 הביאה לפיתוח תאוריות שונות בנוגע לתהליכים כימיים במולקולות מורכבות ופיתוח מודלים לתיאור הולכה חשמלית בהם.
עד 2019 פורסמו על ידו למעלה מ-350 מאמרים, ועבודותיו הוצגו בעשרות כנסים בינלאומיים.
מאז יצא לגמלאות באוניברסיטת תל אביב, ניצן הוא חבר סגל באוניברסיטת פנסילבניה.
שם הוא ממשיך לעסוק בדינמיקה כימית וכן בנושאים נוספים, כגון מנועי חום ותורת המדידה.
הוא דורג בידי האתר Science Watch כאחד ממאה הכימאים המשפיעים בעולם בשנים 2000–2010. מנחם ניצן, אחיו של אברהם ניצן, היה ראש מחלקת ילדים בשניידר.
ניצן חבר באקדמיה הישראלית למדעים משנת 2009, באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים משנת 2004 ובאקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) משנת 2015. כמו כן קיבל דוקטורט כבוד מאוניברסיטת קונסטנז.
מלבד זאת עבודתו זיכתה אותו ב:
פרס החברה הישראלית לכימיה (2003)
מדליית החברה הישראלית לכימיה (2015)
פרס פליילר של החברה האמריקאית לפיזיקה (2019)
אברהם סופר אברהם (נולד ב-7 ביוני 1935) הוא רופא ישראלי העוסק בתחום "רפואה והלכה".
נולד בירושלים בשנת 1935. בשנת 1960 סיים את לימודי הרפואה בבית הספר האוניברסיטאי לרפואה של לידס באנגליה ובשנת 1968 קיבל תואר MD על מחקרו שעסק בנושא השפעת החמצן בלב ריאתי.
בשנת 1974 התמנה לחבר הקולג' המלכותי לרופאים של אנגליה.
ב-1970 חזר לישראל וב-1973 החל לעבוד בבית החולים שערי צדק בירושלים.
במקביל עסק במחקר והוראה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטה העברית בירושלים והדסה.
פרופ' אברהם פרסם למעלה מ-80 מאמרים בכתבי עת בינלאומיים, בהם 3 מאמרים בכתב העת היוקרתי New England Journal of Medicine.
לצד עבודתו ומחקריו הרפואיים הרבה לעסוק בנושאי רפואה והלכה וכתב מאמרים וספרים רבים בתחום זה.
לשם כך נעזר ברב שלמה זלמן אוירבך, ברב אליעזר ולדינברג וברבנים נוספים.
מדריכי כיס לרופא ולחולה בעברית ובאנגלית
אברהם ניניו (25 בדצמבר 1918 – 17 במאי 1985) היה במאי ושחקן בתיאטרון הישראלי ובחוץ לארץ.
אלברט ניניו נולד למשפחה ספרדית מסורתית, לאביו בכור שמואל, סוחר עורות בעיסוקו, ולדונה לבית בונדי באלכסנדריה שבמצרים.
הוריו עלו עמו לארץ ישראל בשנת 1927 והשתקעו בשכונת נווה שלום, תל אביב.
את לימודיו התיכוניים סיים בבית הספר אליאנס.
ניניו שחונן בקול ערב, השתתף כחבר מקהלת בית הכנסת "אוהל מועד" ולאחר מכן כסולן במקהלתו של החזן שלמה רביץ.
ניניו היה החבר הספרדי היחידי במקהלה, לשם כך למד את נוסח תפילות אשכנז.
בהיותו בן 14 התפלל כחזן בבית הכנסת הגדול ובאולם "אוהל שם".
במסיבות "עונג שבת" פגש במשורר חיים נחמן ביאליק שהדריך אותו כיצד לבטא ולהגות את יצירותיו.
את דרכו בתיאטרון החל באולפן הדרמטי של צבי פרידלנד.
בהמשך שימש גם כעוזרו של פרידלנד בחוג הדרמטי בגימנסיה הרצליה, שבו הכיר את אשתו לעתיד, חנה זילברשטיין (בן ארי).
לימים, סיפר ניניו על מבחן הקבלה לאולפן הדרמטי:
[...] ואני מקבל הודעה להתכונן לבחינה בבית הספר "כרמל", ביום ה' ב-11 בלילה.
[...] באתי למקום לבוש בחליפת שבת.
דלת נפתחת, קרן אור, וסילואטה של בחור צעיר יוצאת.
"חכה כאן עד שנקרא לך".
מוקף בכעשרים בחורים ובחורות ישב איש נלבב, עייף חריף, עם שערות מפוזרות ועיניים פיקחיות ועירניות: המורה צבי פרידלנד.
קראתי סיפור של פרץ ושיר של ביאליק, ושרתי חזנות נוסח ספרד ונוסח אשכנז ושיר בלאדינו.
"אתה מוכן להקריב הכל כדי להגיע לתיאטרון?" "כן", עניתי בביטחון.
"מעכשיו אתה איתי, אבל תזכור: עליך לעבוד, לעבוד, לעבוד!"
בשנת 1939 החל ניניו לשחק בתיאטרון "הבימה".
בתחילה השתתף בהצגות בהתנדבות ובמקביל עבד כפקיד בבנק אפותיקאי.
ההצגה הראשונה בה השתתף הייתה "האנוסים", בבימויו של צבי פרידלנד.
תפקידו המרכזי הראשון היה שלמה'לה בהצגה "טוביה החולב" בבימויו ברוך צ'מרינסקי.
בין תפקידיו הבולטים: פוק ב"חלום ליל קיץ", עוץ ב"אהבת ציון", אנדרה ב"אמא טבע" וזמלה ב"עלי כינור".
בשנת 1958 התקבל לקולקטיב "הבימה".
במלחמת העצמאות גויס לצה"ל והופיע בפני חיילים, יחד עם השחקנית עדה טל, במסגרת הצמד "עדה וניניו".
להיטי הצמד "הבה ונתפייסה" (מתוך ההצגה "עלי כינור") ו"סטן וברן", זכו להצלחה גדולה והוקלטו ע"ג תקליט (במהירות 78 סל"ד).
בנוסף הקליט הצמד ביצוע לשירו של נתן אלתרמן "נסים ותמר" ולאחד מלהיטי להקת הצ'יזבטרון, "הג'יפ" (חיים חפר).
לאחר המלחמה השתלם בפריז בקורס במאים.
בשנת 1951, ביים את הצגתו הראשונה, "אגדת הנהר" ובכך פתח פֶּתַח לבימוי הפנימי של הדור השני בתיאטרון "הבימה".
על עבודת הבימוי הראשונה של ניניו וחשיבותה, ניתן ללמוד מרשימה שפורסמה בעיתון "דבר הפועלת":
"שחקן צעיר של "הבימה", אברהם ניניו, ניסה כוחו זו הפעם הראשונה במלאכת הבימוי.
מספרים, כי הכין את ההצגה 'במחתרת' - ללא ידיעת הנהלת 'הבימה', וכאשר היה ערוך ומוכן לכל פרטיו, הציגה לפניה וקיבל הסכמתה להעלותה.
עצם בחירת המחזה וכן ההסתכנות בבימוי 'הפרטיזאני', מוכיחים בלי ספק, יוזמת נעורים רעננה וצמאון ליצירה עצמאית.
אך דווקא משהועלה המחזה על הבמה, וקהל הצופים עקב אחריו בתשומת לב - מתברר עוד יותר מה דרושה לנו במה נסיונית בארצנו, כפי שהיא קיימת בכל ארץ תרבותית ורבה ברכתה לגילוי כישרונות ולניסוי מחזות.
'הבימה', הכרח לה בבמאי קבוע בעל שאר רוח, כדי שתוכל לשזור מחדש מסורת אחידה ובהירה של התיאטרון הישראלי הלאומי הדרושה לעם יושב במולדתו, ויוצר מחדש את תרבותו הלאומית.
ואילו הבמה הנסיונית, היא אשר תשמש זירה לגילוי בעלי היכולת ותיתן להם הזדמנות "לגאלית" להראות כוחם במשחק ובימוי.
בהמשך, ביים ב"הבימה" את המחזות: "אמא טבע", "הכובשים", "שש כנפיים לאחד", "העושה נפלאות", "12 המושבעים" מאת רג'ינלד רוז (אשר עליה זכה בפרס מילוא, 1960), "ג'יג'י", "אירמה לה דוס", "הפיזיקאים", "בלוז למיסטר צ'ארלי", "קשה להיות יהודי", "דבר אלי בורדים", "חינניות הסתיו" ועוד.
על בימוי המחזה "ממלא המקום" זכה בפרס כינור דוד בשנת 1964. מרבית ההצגות בבימויו, בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 זכו להצלחה הן אומנותית והן קופתית, אשר לא פעם הצילו את "הבימה" מפשיטת רגל.
כמו כן ביים את רביעיית מועדון התיאטרון בתוכניתה "הגמל המעופף" שהועלתה ביריד המזרח (יוני, 1962).
בראשית שנות השבעים הואשם ניניו, יחד עם חבריו להנהלת "הבימה" במעילה שבעטיה ריצה תקופת מאסר קצרה..
בנו רוני ניניו כתב וביים סרט על פרשה זו בשם "היו לילות, בשנת 2010.
בשנת 1979, בעידודם של כמה משחקני "הבימה", שב לעבוד בתיאטרון וביים את הצגת "עלי כינור" ב"הבימה".
עבודות בימוי ביוהנסבורג - דרום אפריקה
מנהלי תיאטרון "אלכסנדר" ביוהנסבורג צפו בהצגתו "העושה נפלאות" ב"הבימה" והזמינו אותו לביים שם.
ההצגות "שלהבת בהירה", "משפט אנדרסונוויל", "עצרו את העולם אני רוצה לרדת" בכיכובה של אנה קוויל, "ממלא המקום", "12 המושבעים", "יתוש בראש" ו"פאני", שהועלו בבימויו בתיאטרון "אלכסנדר", בשפה האנגלית, היו הצלחות גדולות ביוהנסבורג.
ניניו ביים גם הצגות ביידיש, בין היתר גם עם שמעון דז'יגאן ובתיאטרון הפולקסבינה בניו יורק.
בנוסף ביים באופרה הישראלית, לפני סגירתה בסוף עונת 1982, את "סיפורי הופמן" ו"הרוזנת מאריצה".
אחת מהופעותיו האחרונות, הייתה במסגרת סדרת הטלוויזיה "מישל עזרא ספרא ובניו", בתפקיד חכם עטיה.
אברהם ניניו נפטר בתל אביב ונטמן בבית עלמין הדרום, לצד רעייתו חנה בן ארי, שנפטרה ב-1978 ממחלת הסרטן.
הותיר אחריו בן, רוני – במאי תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ובת, דורלי.
במאי 2011 הציבה עיריית תל אביב שלט זיכרון על הבניין בו התגורר עם אשתו חנה בן-ארי ניניו ברחוב קפלן.
בשנת 2017, נבחר ארכיונו וארכיונה של רעייתו להיכלל במסגרת פרויקט שימור ותיעוד אמני במה של הספרייה הלאומית.
החומר הפיזי שמור בארכיון והמוזיאון לתיאטרון ע"ש ישראל גור, באוניברסיטה העברית, בירושלים.
אברהם נָתוֹן (נתנזון) (1 באפריל 1906 - 10 בדצמבר 1959) היה צייר ישראלי יליד בסרביה שעלה לישראל בשנת 1935 והיה מחבריה הבולטים של קבוצת "אופקים חדשים".
נתון נולד בשם אברהם נתנזון בכפר רני (reni), שנמצא כיום באוקראינה סמוך למפגש הגבולות הדרומי עם מולדובה ורומניה.
בתקופה בה גר בכפר הוא היה בגבולות רומניה.
בן למשפחה בת עשרה ילדים.
בשנים 1930–1933 למד באקדמיה לאמנות בבוקרשט.
ב-1935 עלה לארץ לישראל בעלייה בלתי לגלית.
בארץ עסק בתחילה בעבודות מזדמנות, ובהמשך עבד כמורה לציור בבתי ספר ברמת גן וגבעתיים.
מסוף שנות ה-30 היה חבר באגודת הציירים והפסלים.
הציג תערוכות יחיד בשנים 1940 ו-1942 בגלריה לאמנות כ"ץ בתל אביב.
בשנת 1948 נמנה עם מייסדי קבוצת אופקים חדשים והיה מאמניה המשפיעים ביותר.
אחד מתלמידיו היה יאיר גרבוז שאף ציין אותו בספריו.
בתחילה, נתון הרבה לצייר את נופי ארץ ישראל בסגנון אבסטרקטי, אותו למד בהשתלמות בציור שעבר בפריז בשנת 1931.
בשנת 1951 חזר לפריז לתקופה קצרה בה האלמנטים הפיגורטיביים בציוריו הפכו לכתמי צבע גאומטריים.
בשנת 1952 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית של יצירתו בבית דיזנגוף, בבצלאל ובמוזיאון חיפה לאמנות.
בשנת 2008 הוצגה תערוכה רסטרוספקטיבית נוספת במוזיאון תל אביב.
נתון הציג בביאנלה של ונציה, יוהנסבורג, בואנוס איירס, סאו פאולו, הודו וטוקיו.
בשנת 1959 נפטר נתון ממחלת הסרטן, בן 53 במותו.
הותיר אחריו אישה, ריבה, וילדים.
אברהם סיוון (1954 – 22 בנובמבר 2010) היה קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על יחידת דובדבן.
עם גיוסו לצה"ל התנדב סיוון לצנחנים והתקבל לסיירת צנחנים.
עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ולחם במלחמת יום הכיפורים.
בהמשך השלים קורס קציני חי"ר ושימש כמדריך ירי וכמפקד ענף צלפים בבית הספר לחי"ר בבה"ד 3, ולחם במבצע ליטני ובמלחמת לבנון הראשונה.
בהמשך שימש כמפקד בית הספר ללוחמה בטרור, כקצין מבצעים מיוחדים באוגדת איו"ש וכמפקדה השני של יחידת דובדבן.
כמפקד היחידה הוביל סיוון מבצעים כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה הראשונה, ובהם חיסול חולית "הפנתר השחור" בעיר שכם.
בתפקידו האחרון שימש כנספח צה"ל בקמרון.
לאחר מכן עסק בייעוץ ביטחוני לממשלת קמרון.
בשנת 2010 נהרג בהתרסקות מסוק בקמרון.
אברהם סיידנברג היה מתמטיקאי יהודי-אמריקאי..
אברהם סיידנברג נולד בוושינגטון די.
בשנת 1937 הוא סיים תואר שני במתמטיקה באוניברסיטת מרילנד והמשיך ללימודי תואר שלישי באוניברסיטת ג'ונס הופקינס אצל אוסקר זריצקי.
לאחר קבלת תואר דוקטור בשנת 1943, הוא עבר לקליפורניה.
תוך זמן קצר הוא נקלט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ועבד בה עד שפרש לגמלאות בשנת 1987. בשנת 1958 הוא התמנה לפרופסור.
תחום עיסוקו היה אלגברה קומוטטיבית, גאומטריה אלגברית, אלגברה דיפרנציאלית והיסטוריה של המתמטיקה.
התרומה העיקרית שלו היא בתחום משפטי כהן-סיידנברג אותם הוא חקר לצד אירווין כהן.
הוא התחתן עם אייבי קגלי, יהודייה מאנקונה, סופרת ואחותו של המנחה שלו באוניברסיטה אוסקר זריצקי.
הם הרבו לבקר באיטליה, בה הוא נפטר במהלך ביקור והרצאות באוניברסיטת מילאנו.
מאבות תעשיית הטכנולוגיה העלית (היי-טק) בישראל.
סוחמי נולד באיזמיר, שבטורקיה, עלה לבדו לישראל ב-1949 והתחנך בכפר הנוער יוהנה ז'בוטינסקי בבאר יעקב.
סוחמי למד מתמטיקה-פיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ולימודים לתואר שלישי בפיזיקה גרעינית בפקולטה לפיזיקה בטכניון, חיפה.
לאחר שסיים את הדוקטורט מונה למרצה בפקולטה.
בשנת 1969 הקים את חברת אלסינט כחברה-בת של חברת אלרון ומונה למנכ"ל.
הקמת אלסינט הייתה ביוזמתם של עוזיה גליל מנכ"ל אלרון ושל דן טולקובסקי, מנכ"ל דיסקונט השקעות שמונה כיו"ר אלסינט, שביקשו להיעזר בכישוריו וניסיונו של סוחמי והקצו למיזם החדש 1/4 מיליון דולר.
לאלרון הייתה חברה-בת נוספת: אלביט.
בעוד שאלביט התמחתה במוצרים ומערכות צבאיות, התמחתה אלסינט בתחום הדימות הרפואי האזרחי.
בשנת 1976 הציגה אלסינט את סורק ה-CT מתוצרתה ובשנת 1982 הציגה את סורק ה-MRI מתוצרתה.
אלסינט הייתה החברה הישראלית הראשונה, שהונפקה בבורסה בניו-יורק ב-1972. סוחמי עזב את ישראל ב-1985 לאחר שנפתחה חקירה מטעם מס-הכנסה והרשות לניירות ערך נגד אלסינט.
סוחמי עבר להתגורר בעמק הסיליקון קליפורניה, ארצות הברית.
רק לאחר 14 שנה חזר זמנית לישראל לאחר שהושג הסדר משפטי, אך נשאר להתגורר בארצות הברית.
לאחרונה ב-2016 הקים את חברת אלסינט טומוגרפיה (Elscint Tomography) יחד עם בנו שמואל, לאבחון סרטן-שד.
סוחמי גם טען שבעזרת טכנולוגיה זו ניתן לאתר מנהרות חמאס החודרות לארץ, אולם לא מצא אוזן קשבת בצה"ל.
הניסויים הקליניים נערכים במרכז הרפואי רמב"ם בחיפה.
סוחמי נפטר ב-9 במאי 2020. הניח אחריו רעיה -רחל ושלושה ילדים.
המוצר הראשון שיצר סוחמי באלסינט היה גלאי נייטרונים והתבסס על עבודת הדוקטורט שלו.
מכירת המוצר הצליחה ביותר אך היות ששוק מעבדות המחקר העולמיות בפיזיקה גרעינית היה מוגבל, דעכה הדרישה למכשירים חדשים.
סוחמי הפנים, שחלון ההזדמנויות צר ביותר ולכן פריצה טכנולוגית/מדעית מאפשרת חדירה לשוק אטרקטיבי ביתר קלות.
הנה כי כן, התרכז סוחמי בשוק הדימות הרפואי, שהיה בראשית התפתחותו ובשל לחידושים טכנולוגיים.
סוחמי גם הניח, שכאשר המתחרים יוציאו לשוק מכשירים דומים, הוא כבר יספיק לפתח גרסה יותר משוכללת ובכך שוב יקדים את המתחרים.
להרחבה, ראה ריאיון סוחמי בעיתון "ידיעות אחרונות" 20 במאי 1983 .
מלבד פעילותו העסקית סוחמי גם נטל חלק בפעילות ציבורית:
היה פעיל במפלגת ד"ש, שהוקמה לאחר מלחמת יום הכיפורים בראשות יגאל ידין.
חבר בוועדה מייעצת אמריקנית-ישראלית לקידום המו"פ התעשייתי בארץ, לצד דן טולקובסקי ומשה ארנס ובכירי התעשייה האמריקנית.
חבר המרכז לרפורמות ומנהיגות ליד המכללה האקדמית נתניה.
2019 -חבר כבוד מהאיגוד הישראלי להנדסה רפואית וביולוגית (ISMBE)
1981 -דוקטור לשם כבוד מהטכניון.
1979 -פרס התעשייה מהתאחדות התעשיינים.
סוחמי היה ממציא פורה והוא רשם עשרות פטנטים.
אברהם סאבו (1946 – 6 בפברואר 2023) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ.
סאבו שיחק במחלקת הנוער של בית"ר נתניה ובהמשך בקבוצה הבוגרת.
בספטמבר 1965 ביקש להיכנס לשנת הסגר לאחר שלא שוחרר למכבי נתניה, אך במרץ 1966 חזר לקבוצתו.
בסיום העונה אושרה מכירתו, והוא עבר למכבי נתניה.
ב-17 באפריל 1971, כבש סאבו שער ניצחון בדקה ה-69 במשחק הבית נגד הפועל כפר סבא, אשר העניק לנתניה את תואר האליפות הראשון של המועדון בעונת 1970/1971. ב-1973 עבר סאבו לבית"ר ירושלים וזכה בגביע המדינה הראשון של הקבוצה, בעונת 1975/1976. בסיום עונה זו עזב את הקבוצה וחזר לבית"ר נתניה.
סאבו היה חבר בסגל נבחרת ישראל והופיע במשחק אחד, ב-10 בנובמבר 1970 במשחק ידידות נגד נבחרת אוסטרליה.
הרב אברהם סטפנסקי (כ"ח בסיוון ה'תש"ד, 19 ביוני 1944 – כ"ז בניסן ה'תשפ"א, 9 באפריל 2021) היה ראש ישיבת נתיבות יעקב בירושלים.
סטפנסקי נולד בתל אביב לגיננדל ומיכאל סטפנסקי.
כבר בגיל 13 החל ללמוד בישיבת חברון, ששכנה אז בשכונת גאולה בירושלים.
בישיבה היה תלמיד מובהק של המשגיח רבי מאיר חדש ושל ראש הישיבה רבי יחזקאל סרנא.
לאחר שבע שנות לימוד בישיבה, כשהוא בן עשרים, נשלח לכהן כמגיד שיעור בישיבת לוצרן בשווייץ.
בתפקיד זה נשא כארבע שנים.
בנוסף כיהן כשנה וחצי כמגיד שיעור בישיבת אנטוורפן בבלגיה.
בהיותו בן עשרים וארבע נישא לשרה, לימים מחנכת ומנהלת במכון בית יעקב למורות ("הסמינר הישן") בירושלים, והם התגוררו בשכונת סנהדריה המורחבת.
לאחר נישואיו מונה לר"מ בישיבת קמיניץ בירושלים.
בהמשך כיהן כר"מ גם בישיבת בית התלמוד שבראשות הרב דב שוורצמן וכן בישיבת קול תורה.
לאחר מכן החל לכהן כראש ישיבת זרע יצחק בהר נוף, ובשנת ה'תשנ"ו (1996) פרש ממנה עקב חילוקי דעות בהנהלת הישיבה אודות דרכה של הישיבה, לאחר שנועץ ברבי הלל זקס, והקים בבניין ישיבת בית התלמוד בסנהדריה המורחבת את ישיבת נתיבות יעקב, שנחשבת לאחת הישיבות הקטנות הטובות בירושלים.
בישיבה היה מוסר שיעור יומי וועדים לבני שיעור ג' ושיחות לכלל בני הישיבה.
בישיבה שיטת חינוך ייחודית, המתאפיינת בנתינת עצמאות יחסית לבחורים.
נפטר ממחלת הסרטן בכ"ז בניסן ה'תשפ"א, כשהוא בן 76.
אברהם סולומון היה צייר יהודי-בריטי.
נולד כבנו השני של מייקל (מאייר) סולומון, יצרן כובעים ואשתו קתרין, בבישופגייט במזרח לונדון.
אביו היה מהיהודים החשובים בלונדון.
שניים נוספים מבני המשפחה הפכו לאמנים.
האח צעיר ביותר, סיימון סולומון, זכה להערכה רבה כמקורב של האחווה פרה-רפאליטים והציג באקדמיה המלכותית מ-1858 עד 1872; רישומי העפרון המאוחרים שלו עדיין פופולריים.
השנייה הייתה אחותו רבקה סולומון, ציירת מוערכת אותה הוא לימד לצייר.
בגיל שלוש עשרה הפך אברהם לתלמיד בבית הספר לאמנות של סאס בבלומסברי, ובשנת 1838 זכה במדליית הכסף באגודה לאמנויות עבור ציור מפסל.
בשנת 1839 הוא נרשם כסטודנט של האקדמיה המלכותית, וקיבל באותה שנה מדליית כסף על ציור של עתיקות, ובשנת 1843 מדליה נוספת על ציור מהחיים.
סולומון נפטר בצרפת, ממחלת לב, ב-19 בדצמבר 1862, באותו יום בו נבחר לעמית באקדמיה המלכותית.
הוא התחתן ב-10 במאי 1860 עם אלה, אחותו של ד"ר ארנסט הארט.
עבודתו הראשונה שהוצגה, "רב מסביר את כתבי הקודש", הופיעה באגודת האמנים הבריטים ב-1840, ובשנה שלאחר מכן שלח לאקדמיה המלכותית את "סבתא שלי" וסצנה מתוך "המשרתת היפה מפרת' של סר וולטר סקוט".
אחריהם (באקדמיה) הגיעה דיוקן של הכומר מוויקפילד ב-1842, וכך בהמשך הציג באקדמיה בקביעות.
ב-1852 הציג באקדמיה סצנה מתוך "טרטיף" של מולייר ובשנת 1853 את הציור "ברונטה ופיליס".
בשנת 1854, הוא שלח לאקדמיה את הציור "מחלקה ראשונה: הפגישה", "מחלקה השנייה: הפרידה".
שני הציורים נחרטו על ידי ויליאם הנרי סימונס ב-1857, והוכיחו על התקדמות רבה ביצירתו של סולומון.
הם מראים את מקוריות התפיסה ועיצוב של האמן, שלא ניכרת בעבודותיו המוקדמות יותר.
הרב אברהם נתן אלברג (ה'תרמ"א, 1881 – ה'ת"ש, 1940) היה רבן של הערים זגייז' (הסמוכה ללודז'), בלאשקי וסאנוק, שלושתן כיום בפולין.
נולד בתרמ"א (1881) לאביו הרב יחיאל איכל אלברג, שהיה רב ואב"ד של זגירז' שבפולין.
נשא לאישה את חוה ליבא, בת הרב צבי יחזקאל מיכלסון רבה של פלונסק, שרצה להכתירו כרב קהילה, אך הרב אברהם נתן סירב לקבל את הרבנות וניסה לזמן מה, ללא הצלחה, לעסוק במסחר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה קופחה פרנסתם וחיו חיי דוחק.
בשנת ה'תרס"ג, 1903, נתמנה כאב"ד של זגירז' שבאזור לודז' וכאב"ד של בלאשקי, גם היא בפולין.
בסוף תרפ"ה, 1925, שימש כאב"ד בסאנוק שבגליציה המערבית.
השתתף במספר כתבי עת תורניים כדוגמת תל תלפיות, כתביו מופיעים בספרי שו"ת רבים.
קרב גם את הצעירים בעירו שנטו לתנועה הציונית.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה סייע לפליטים היהודים שברחו מעירו.
כששרפו הנאצים את בית הכנסת פסק שהיהודים לא יסכנו את עצמם כדי להציל את ספרי התורה.
אחד מבניו הוא הסופר יהודה אלברג.
ספר זה קיבל הסכמות מגדולי הדור, בהם האדמו"ר רבי מאיר יחיאל הלוי מאוסטרובצה, הרב חיים ברלין ועוד).
רבי אברהם נפתלי הירץ יֶנֶר (בכתיב יידי: יֶענֶער, ולעיתים מכונה: יֶענִיווֶער; תקס"ו 1806 – י"א בתמוז תרל"ו) רב ופוסק בגליציה, ואב בית הדין של קרקוב במשך עשרות שנים.
נחשב למתון באופיו, ושמר על יחסים טובים עם חברי הקהילה המודרניים בעיר.
בשל כך התנגדו לו החסידים.
התפרסם על רקע הפולמוס שהתחולל סביב מצות המכונה בשנת תרי"ט, התיר גם את תרנגולי קוצ'ין.
נולד ביאנוב שבפולין לרבי מרדכי צבי לרנר, נכד רבי יצחק ליסקא מאופוצ'נו ומצאצאי רבי שמואל קיידנובר ורבי נתן נטע שפירא, ולחנה נכדת רבי יוחנן חריף מפינטשוב.
מצעירותו היה עילוי, ובמכתב לרבי ברוך פרנקל-תאומים הוא כותב חידושים שנתחדשו לו בגיל חמש עשרה בלבד.
בשנת תקפ"ד התייתם מהוריו, ותקופה מסוימת התגורר בצ'נסטוחוב בביתו של אחיו הגדול ר' יוחנן ובקשאנוב אצל אחותו.
בגיל צעיר נשא אישה, ממנה התגרש כעבור זמן קצר מסיבה לא ידועה.
לאחר מכן עבר לקרקוב בסביבות שנת תקפ"ו, בה נשא את רחל בת ר' שלמה קראשניך, (חתן ר' שמחה אייבשיץ בן רבי אהרן אייבשיץ אחיו של רבי יהונתן אייבשיץ).
תקופה מסוימת עסק במסחר, ובשנת תקצ"א מונה לדיין בקראקא בבית הדין של רבי צבי דוד הלוי רב העיר, תפקיד בו כיהן עד סוף חייו במשך ארבעים וחמש שנה ברציפות.
במחלוקת רבת השנים בקרקוב על הרבנות בין רבי דב בר מייזלש לרבי שאול לנדא, היה רבי אברהם מהתומכים ברבי בריש.
בשנתיים האחרונות לחייו חלה, נפטר ביום שני י"א בתמוז תרל"ו בקרקוב ונקבר בבית הקברות החדש בקרקוב לאחר הלוויה המונית.
שמו של רבי אברהם התפרסם בעיקר על רקע הפולמוס על מצות המכונה בשנת תרי"ח, הוא התייצב לצד המתירים, ואף טען כי הם מהודרות יותר ממצות יד.
ההיתר היה בניגוד לדעתם של רבי שלמה קלוגר, רבי חיים מצאנז, רבי אברהם מטשכנוב, ורבי יצחק מאיר אלתר, ובעיקר כנגד בן עירו הדיין רבי חיים נתן דמביצר שהיה הרוח החיה בקרב האוסרים.
מחלוקת הלכתית אקטואלית נוספת בה בלט רבי אברהם בין המתירים, הייתה בתרנגולי קוצ'ין שהובאו לאירופה בסביבות שנת תר"כ, אותם אסרו רבי שמואל הלר מצפת, רבי שלמה קלוגר, רבי חיים מצאנז, רבי יעקב עטלינגר, רבי יצחק שמלקיס, ורבי רבי יצחק אייזיק מקומרנא.
רבי אברהם היה בין גדולי המתירים, יחד עם רבי יוסף שאול נתנזון, רבי יהודה אסאד, רבי יצחק שמשון הורוביץ-מייזלש, ורבי שלמה דרימר.
צלותא דאברהם - שו"ת, לבוב תרכ"ח.
ברכת אברהם - שו"ת, לבוב תר"ל.
אחיו רבי נתן נטע מפלאוונו.
נכדו הרב מאיר לרנר מאלטונה.
אחותו גיטע אשת יצחק שנברג מקשאנוב.
בנו רבי מרדכי צבי (-ט' באדר תר"נ).
בתו הלנה נישאה לרבי אלעזר משה הורוביץ, בנו של רבי חיים אריה לייבוש הורוביץ.
בתו חנה נישאה בזיווגה השני לרבי מנחם שלום גולדמן מז'לין.
נכדו הרב אליהו יהושע גלדצהלר.
אברהם יוסף סדיקריו (במקדונית: Аврам Юсеф Садикарио, בלאדינו: Avram Jusef Sadikario; 14 במאי 1919, ביטולה, ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים–1 באוגוסט 2007, סקופיה, מקדוניה הצפונית) היה פרטיזן יהודי-יוגוסלבי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן נודע כמשורר, סופר ופרופסור לרפואת ילדים.
סדיקריו אשר כתב במקדונית ובלאדינו, נודע בספרו בלאדינו "No Olvidar" (בעברית: "בל נשכח") על קהילת ביטולה שחרבה בשואה.
אברהם סדיקריו נולד בביטולה, רכש השכלה יסודית ותיכונית בעיר הולדתו.
ב-1938, יצא ללימודי רפואה באוניברסיטת בלגרד אך לא סיימם בשל הפלישה ליוגוסלביה.
סדיקריו שב לביטולה אשר הועברה לחזקת בולגריה, ושם הצטרף לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
בהמשך נלכד על ידי הבולגרים והועבר למחנה מעצר ליד פלבן.
לאחר מלחמת העולם השנייה השלים את לימודי הרפואה באוניברסיטת סופיה, התמחה ברפואת ילדים ועבד כרופא ילדים בקומאנובו.
בהמשך, ועד לפרישתו לגמלאות ב-1984, עמד בראש המרכז לרפואת ילדים בסקופיה.
כמו כן כיהן כפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת סקופיה.
במקביל לעבודתו כרופא עסק סדיקריו בכתיבת שירה במקדונית ובלאדינו, וכן בהנצחת זכרה של הקהילה היהודית בביטולה אשר חרבה בשואה.
הוא כתב מספר ספרים אשר תורגמו למספר שפות ובכללם עברית.
היה חבר התאחדות הסופרים של מקדוניה מ-1973 ועד למותו.
אברהם סדיקריו נישא לז'מילה קולונומוס ולזוג נולד בן אחד – פרופסור שמואל סדיקריו, רופא, אנדוקרינולוג וקרדיולוג.
אברהם סדיקריו הלך לעולמו בסקופיה ב-2007 והוא בן 88.
אברהם נתן (נולד ב-1948) הוא מנהל, דירקטור ואיש עסקים ישראלי.
בין תפקידיו: נציב שירות המדינה בשנים 1983–1986, יו"ר רשות השידור בשנים 2002–2004 וחבר דירקטוריון חדשות 13.
אברהם נתן נולד ב-1948 וגדל בשכונת קריית שלום בתל אביב.
שירת בצה"ל במשך 13 שנים ובשנת 1978 סיים את שירותו כראש ענף ארגון ולוגיסטיקה בחיל התחזוקה, בדרגת סגן אלוף.
שנה לאחר שחרורו מצה"ל מונה למנכ"ל עיריית לוד.
קיבל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים ותואר שני במינהל ציבורי, שניהם מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו.
ב-1979 ניהל חברה לשירותי ניקיון.
עסקה למכירת מכוניתו התגלגלה לתביעה אזרחית שהגיש נתן, ובה בית המשפט מתח ביקורת על אמינות עדותו.
בשנת 1983 מונה על ידי שר האוצר, יורם ארידור, לנציב שירות המדינה, ושימש בתפקיד זה עד 1986. במסגרת תפקידו הציע רפורמה במבנה השכר בשירות המדינה, אך הצעתו לא מומשה.
במהלך כהונתו זו היה גם יו"ר החברה למפעלי כלכלה ותרבות לעובדי המדינה ודירקטור בחברה הממשלתית מלם מערכות.
עם סיום כהונתו כנציב שירות המדינה מונה לציר כלכלי של ישראל בשגרירות ישראל בלונדון, וכיהן בתפקיד זה עד 1989. עם חזרתו לישראל היה במשך שלוש שנים חבר מרכז הליכוד.
שימש כיו"ר חברת עשות אשקלון, וכיו"ר החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות.
בשנת 2002 מונה ליו"ר רשות השידור, ושימש בתפקיד זה עד להתפטרותו ב־2004.
בשנים 2003–2009 שימש כדירקטור חיצוני בבנק מזרחי טפחות.
במרץ 2012 התפטר מתפקידו כדירקטור בחברת החשמל לישראל, לאחר עשנתיים בתפקיד.
בשנת 2012 מונה ליו"ר שידורי קשת.
נתן נמנה עם העדים בפרשת הולילנד, ובבית המשפט חזר בו מהעדות שנתן במשטרה.
על עדותו כתב שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב דוד רוזן:
"עדות מר נתן הותירה באולם בית המשפט תחושה קודרת ועכורה.
עד נכבד התפתל על הדוכן וביקש להסתיר ולהעלים עובדות, עליהן סיפר בחקירתו במשטרה [...].
אברהם נתן עלה על דוכן העדים כאזרח הנחוש ש'לא לדעת', או ליתר דיוק, אזרח שבחר להעיד כמי ש'לא ראה ולא שמע דבר'.
אברהם נתן התייצב בבית-המשפט כמי שגמר אומר שלא להאיר התמונה העובדתית שנתרחשה לנגד עיניו, גם במחיר אי אמירת אמת בעדות בבית-משפט."
באוגוסט 2014 מונה לדירקטור בחברת חוצה ישראל.
ארבעה חודשים לאחר מכן, נדון מינויו ליו"ר דירקטוריון חברת חוצה ישראל, והוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות פסלה את מינויו לנוכח קביעות בית המשפט המחוזי בנוגע למהימנות עדותו בפרשת הולילנד.
נתן הוסיף לכהן כדירקטור בחברה זו עד אוגוסט 2017. באפריל 2018 מונה לדירקטור בחברת פארק אריאל שרון.
עמותת אדם טבע ודין עתרה נגד מינוי זה, אך עתירתה נדחתה.
בהמשך מונה ליו"ר הדירקטוריון של פארק אריאל שרון.
נתן הוא מנכ"ל חברת דוניר בע"מ, חברת השקעות העוסקת במיזמים בנדל"ן שאותה הקים בינואר 1990. הוא חבר הנהלה וחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית, יו"ר חברת חלמיש וחבר דירקטוריון של חברת נתיבי הגז הטבעי לישראל,במרץ 2021 מונה לחבר דירקטוריון חדשות 13.
כיהן גם בדירקטוריונים של בית החולים אסף הרופא, בנק יהב, חברת קמור ועוד.
אברהם (אברמל'ה) נסטנפובר (1934 – 28 בדצמבר 2024) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי.
שיחק בעמדת הקשר ההתקפי, ומזוהה עם קבוצת הפועל חיפה.
נסטנפובר היה ניצול שואה שנולד בפולין ב-1934. הוא החל לשחק בקבוצת הפועל חיפה בגיל 17. הוא הצטרף לקבוצה שנודעה בשם "קבוצת הפליטים" מאחר שמרבית שחקניה היו שורדים של מלחמת העולם השנייה, וכבר בעונתו הראשונה כבש 6 שערים.
נסטנפובר שיחק במועדון במשך כ-9 עונות בין השנים 1951-1960 והיה שותף לזכייה ההיסטורית של הפועל חיפה בגביע העשור ב-1958, שהיה למעשה התואר הראשון בו זכה המועדון, כאשר הוא בישל את השער הראשון לחלוץ הידוע של הפועל חיפה, יצחק אשכנזי במשחק הניצחון בגמר בו הם ניצחו 2-0 את הפועל ירושלים.
באותה העונה המועדון גם הגיע לראשונה לגמר גביע המדינה באותה העונה 1957/1958.
נסטנפובר כבש 23 שערים והוא במקום ה-27 ברשימת הכובשים של מועדון הפועל חיפה בכל הזמנים.
לאחר פרישתו הוא המשיך כשחקן בקבוצות קטנות, ביניהן מועדון ליגה ב' הפועל המכונית, וגם אייש את תפקיד המאמן-שחקן.
במהלך קדנציית האימון ב-1964, נפצע נסטנפובר קשה בתאונת דרכים, ממנה התאושש בהמשך.
אברהם (סולו) סולוביץ (י"א באדר ה'תש"ז, 3 במרץ 1947 – א' בסיוון ה'תשכ"ז, 9 ביוני 1967) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור המופת לאחר נפילתו במלחמת ששת הימים.
קרינסקי נולד בעיירה שבגרמניה ליהודית ולאלכסנדר, ניצולי השואה, לאחר מלחמת העולם השנייה.
בטרם מלאו לו שנתיים עלה לארץ ישראל.
בהגיעם לארץ היו הוריו ממייסדי המושב יד נתן, שם גדל.
הוא התגייס לצה"ל באוקטובר 1964, עבר קורס מ"כים של חיל הרגלים ולאחר מכן גם קורס קצינים.
לבקשתו, נתמנה למפקד מחלקה בחטיבת גולני ובמקביל עבד בבית הדפוס של העיתון "מעריב".
במלחמת ששת הימים לחם סולוביץ בחזית הסורית והשתתף בקרב תל פאחר.
הוא נהרג ביומה החמישי של המלחמה, 9 ביוני 1967. על פעילותו בקרב עוטר לאחר נפילתו בעיטור המופת:
סולוביץ נקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
אברהם עופר (28 בינואר 1922 – 3 בינואר 1977) היה חבר הכנסת ושר מטעם סיעת המערך.
הוא התאבד לאחר שהועלו נגדו חשדות לשחיתות.
נולד בשם אברהם הירש לשלמה ולמרים לבית וידרמן בחורוסטקוב (אז בפולין), ועלה לארץ ישראל בשנת 1933. למד בבית הספר התיכון בבית הכרם ובאוניברסיטה העברית.
בשנת 1937 הצטרף להגנה ושירת בחיל הנוטרים.
במלחמת העצמאות שירת בחיל הים בדרגת סגן קברניט.
שימש ראש מחלקת כוח האדם במטה החיל.
במסגרת פעילותו הציבורית היה עופר פעיל בתנועת הנוער המחנות העולים.
הוא עבר הכשרה בגבעת עדה, ושם הכיר את אשר ידלין.
עופר וידלין נותרו חברים מאז ועד מותו.
עופר נמנה עם מייסדי קיבוץ חמדיה ב־1942. בקיבוץ הכיר עופר את שושנה והשניים נישאו באותה שנה.
ב־1944 היה בין מקימי המשמרת הצעירה של מפא"י.
כמו כן היה ממקימי הכפר הירוק ומנהלו הראשון.
ב־1952 נבחר למזכיר מפא"י במחוז תל אביב.
עבד במרכז תנובה והקים את מועצת הלול.
היה סגן מנהל כללי לענייני כלכלה.
ב־1964 השתתף כחבר במשלחת שניהלה את המשא־ומתן עם השוק האירופי המשותף.
בסוף 1964 נתמנה למנהל כללי של "חברת אשדוד".
בשנת 1965 נבחר למועצת עיריית תל אביב, וכיהן בתפקיד סגן ראש העיר בשנים 1965–1967. ב־1967 נתמנה כמנהל הכללי של שיכון עובדים.
ב־1969 נבחר לכנסת השביעית מטעם המערך.
כחבר הכנסת פעל לשינוי שיטת חלוקת עודפי הקולות בבחירות לכנסת, שאותו יזם עם יוחנן בדר מגח"ל.
החוק המיטיב עם המפלגות הגדולות, שנקרא חוק בדר-עופר על שם יוזמיו, הוא בעצם תיקון מס' 5 לחוק הבחירות לכנסת [נוסח משולב], ה'תשכ"ט–1969, אשר התקבל בכנסת ב־4 באפריל 1973 והופעל לראשונה בבחירות לכנסת השמינית.
ב־3 ביוני 1974 נתמנה לשר השיכון בממשלת רבין הראשונה, לאחר ששימש תקופה קצרה יו"ר מועצת המנהלים של חברת עמידר.
תקופתו במשרד השיכון התאפיינה בתנופת בנייה גדולה, שעיקרה היה בניית יותר ממאה אלף דירות לזוגות צעירים ולחסרי דיור והקמת שכונות חדשות ברחבי הארץ.
בשנת 1976, עת כיהן עופר כשר השיכון בממשלתו של רבין, הועלו נגדו חשדות שהיה שותף למעשי שחיתות בחברת שיכון עובדים.
פנייתו ליועץ המשפטי לממשלה אהרן ברק, שיורה על הפסקת החקירה בעניינו, נענתה בשלילה.
ב־3 בינואר 1977 נמצאה גופתו במכוניתו, לאחר שהתאבד בירייה.
הוא הותיר אחריו מכתב ובו כתב: עופר הותיר אחריו את רעייתו שושנה ושלושה בנים ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
לאחר התאבדותו נגנז התיק שנפתח כנגדו, והחשדות מעולם לא הוכחו בבית המשפט.
הפרשה שימשה השראה לספר "האיש שבקיר" משנת 1981, מאת אריה קרישק.
התאבדותו של עופר הביאה להרגשה ציבורית של קבס ומיאוס מן השחיתות השלטונית.
הגם שההתאבדות נתפסה כטרגדיה אישית והזעם הציבורי לא הופנה כלפי עופר, שנחשב קורבן, הצטרפה פרשה זו לפרשת ידלין ולפרשת חשבון הדולרים של לאה רבין.
אירועים אלו גרמו לתחושה בציבור ששלטונה של מפלגת העבודה מושחת, ויש להחליפו.
לאחר 29 השנים שחלפו מקום מדינת ישראל, עד לבחירות ב־1977, שלטה המפלגה ללא עוררין.
בבחירות אלו, בתקדים שתויג "המהפך", ניצח לראשונה הליכוד בראשותו של מנחם בגין.
על שמו של עופר נקראו רחובות באשקלון, בדימונה, בצפת ובאשדוד.
שמה של שכונת תל כביר בתל אביב שונה ל"נווה עופר" ב־1983. גם שכונת יד אברהם בלוד וגשר בחיפה נקראו על שמו.
בדצמבר 2015 העלה בנו דן לאוויר את אתר האינטרנט "אברהם עופר – בעיני הבן", ובו מסכת שבעיניו מטהרת את שמו.
לאחר זמן מה, שונה שם האתר ל"אברהם עופר | הסיפור האמיתי".
סרטו התיעודי של אבי מאור מרזוק "קלון" (2021) מתייחס לפרשת עופר.
אברהם (אבי) עילם-אמזלג (נולד ב-28 בספטמבר 1941) הוא מוזיקאי, חלילן, מלחין, מוזיקולוג, אתנומוזיקולוג ומנצח ישראלי.
אמזלג נולד בקזבלנקה, מרוקו ועלה ארצה ללא משפחתו בשנת 1952. הוא למד במדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה בתל אביב ובאקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב.
נגינה בחליל למד אצל אורי טפליץ והלחנה אצל לאון שידלובסקי.
את עבודת הדוקטורט שלו כתב בהנחיית פרופסור אמנון שילוח בנושא "התפיסה המלודית בשירת הבקשות של יהודי מרוקו" וקיבל תואר דוקטור בשנת 1986. הרצה בתחומי פולקלור ומוזיקולוגיה באוניברסיטאות בארץ.
סגנונו המוזיקלי של אמזלג-עילם מאחד מסורות מוזיקה מזרחית עם שיטות מערביות.
בשנת 1994 הוזמן לסייע בהקמת התזמורת האנדלוסית הישראלית ולנצח עליה.
מתפקידו זה פרש בעונה התשיעית של התזמורת כאשר יצא לגמלאות.
אברהם אמזלג (עילם) שימש כמרצה למוזיקולוגיה בחוג למוזיקה באוניברסיטת חיפה.
"אחותי כלה", מחזה מוזיקלי, שנכתב לפי הזמנה מלהקת ענבל, 1969.
"מוזיקה לחליל וכלי הקשה", 1972.
"עמק איפרן" לתזמורת קאמרית, 1972.
"מאבקים בים" לתזמורת, נכתב לזכר אוניית המעפילים "אגוז", 1973.
"כד" לרביעיית כלי נשיפה מעץ, בהזמנת להקת ענבל, 1973.
"200 ל-5 וסרט מגנטי, חליל, אבוב, קרן אנגלית, בסון, סרט הקלטה ומנצח", 1977
"סויטה עממית קטנה", לרביעיית חליל, לזכר דוד מויאל, לחליל, כינור, ויולה וצ'לו, בנויה על פיוטים של יהודי מרוקו, 1984
"אחת שאלתי" למקהלת ילדים (טקסט תהלים כ"ז), 1984
"השתקפויות" לשמיניית כלי נשיפה, 1993
"מוזיקה" לתזמורת כלי קשת, 1997
"לבי במזרח" לתזמורת קאמרית, 2016
"פרקים במוזיקה של יהודי מארוקו, תל אביב 1986
פרטוש: 'המקמאת' השתקפותם של קונפליקטים סגנוניים ביצירה, עבודת גמר לתואר שני, אוניברסיטת תל אביב 1979
היבטים מודליים ב'שירת הבקשות' של יהודי מרוקו", עבודת דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים 1986
חצות לילה אקום להודות לך: שירת הבקשות של יהודי מרוקו, אברהם עילם-אמזלג, הוצאת כרמל, ירושלים תשפ"ג
"משקל ומקצב מוזיקלי בפיוט של יהודי מרוקו", בתוך: מ' בר אשר, מ' עמאר, ש' שרביט (עורכים), פאס וערים אחרות במרוקו, אלף שנות יצירה, תל אביב 2013, עמ' 155-176
מתוך רשימת מאמרים במדעי היהדות, עילם-אמזלג אברהם, "משקל ומקצב מוזיקלי בפיוט של יהודי מרוקו: הסגנון הע'רנטי.
"שיר ידידות ושירת הבקשות, יהדות מרוקו, מאמר מאת אברהם אמזלג (עילם)
"תמורות מאוחרות במוזיקה של יהודי מרוקו", בתוך: י' שטרית (עורך), מקדם ומים ד, מסורת ומודרניות ביהדות צפון-אפריקה וביהדות המזרח, חיפה תשנ"א, עמ' 145-164
פרופסור אברהם סֶטְסְוזּוֹ (סֶצוּזּו) קוֹצוּגִ'י (תעתיקים נוספים: קוֹטסוּגִ'י, סֶצוּדזוֹ, קוֹצוּז'י, (ביפנית: 小辻 節三 נהגה קוֹצוּגִ'י סֶצוּזּו) ; 1899 – 31 באוקטובר 1973) היה גר צדק יפני, סופר, חוקר ומרצה ליהדות, תנ"ך ועברית.
הציל יהודים רבים ביפן בימי מלחמת העולם השנייה, תקופת שיא ברמת האנטישמיות ביפן, ומספר שנים לאחריה התגייר.
סֶצוזּוֹ קוצוג'י נולד בקיוטו למשפחה יפנית אריסטוקרטית, אביו היה כהן שינטו (kannushi), צאצא לשושלת כהנים ארוכה.
אביו קיווה שבנו, כנהוג בקרב כהני השינטו, ימשיך את השושלת המשפחתית ויהפוך גם הוא לכהן.
אולם, קוצוג'י קנה בגיל 13 תרגום של התנ"ך ליפנית, קרא אותו בהתלהבות וגילה לראשונה את המונותאיזם.
בעקבות כך החל קוצוג'י ללמוד בבית ספר של המיסיון והמיר את דתו לנצרות פרסביטריאנית.
במהלך לימודיו למד גם עברית.
לאחר נישואיו נסע לארצות הברית וסיים לימודי פילולוגיה עברית באוניברסיטת קליפורניה.
במהלך שהותו בארצות הברית לא פגש קוצוג'י ביהודים דתיים.
את הדוקטורט שלו בעברית ולימודי יהדות קיבל באוניברסיטת קיוטו.
לאחר שהשלים את לימודיו האקדמיים בתחום, פרסם קוצוג'י בשנת 1937 את ספרו הראשון על השפה והדקדוק העבריים.
באותה עת ייסד גם פקולטה ללימודי תנ"ך ועברית באוניברסיטת טוקיו.
כיוון שהפקולטה משכה אליה סטודנטים רבים הפך קוצוג'י לאחד המומחים הבולטים לעברית ביפן.
פרסומים נוספים שכתב בענייני יהדות ועברית נקראו בעניין והביאו לפרסומו, במיוחד על רקע מחקרים שנערכו על ידי חוקרים יפנים ופורסמו באותה עת, שהצביעו על קשר בין העם היפני לעשרת שבטי ישראל האבודים.
הוא שימש גם כמורו הפרטי של הנסיך מיקאסה, אחיו הצעיר ביותר של הקיסר הירוהיטו.
לאחר שיפן כבשה את מנצ'וריה מידי סין והקימה בה את מנצ'וקוו, מדינת בובות יפנית, מינה הקיסר הירוהיטו את קוצוג'י ליועץ לענייני יהודים ושלח אותו לחרבין - בירת מנצ'וקוו.
קוצוג'י שהה בחרבין מספר שנים ויצר קשרים חמים עם הקהילה היהודית ורבה הראשי אהרן משה קיסילוב.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בתקופה שבין יולי 1940 וספטמבר 1941 הגיעו לעיר קובה שביפן מעל 4,600 פליטים יהודים מאירופה.
רוב הפליטים היו יהודים מפולין ומליטא וזכו לצאת מליטא בזכות פעילותו של סגן הקונסול היפני בליטא, חסיד אומות העולם צ'יאונה סוגיהארה, שחילק להם אשרות מעבר (טרנזיט) דרך יפן.
בין הפליטים הייתה גם ישיבת מיר על כ-300 תלמידיה שהגיעה במרץ 1941 מליטא ברכבת הטרנס-סיבירית לעיר.
אשרותיהם של הפליטים היו בתוקף רק לשבועיים מיום הגעתם ליפן.
קוצוג'י הגיע לקובה, שבה כבר התקיימה קהילה יהודית עוד מסוף המאה ה-19 ונפגש עם תלמידי הישיבה וראשיה.
כאשר הבין קוצוג'י שאין לישיבה לאן להמשיך, עשה מאמצים רבים להאריך את שהייתם של תלמידי הישיבה בקובה, ניצל לשם כך את ידידותו עם שר החוץ היפני יוסוקה מצואוקה ונאלץ אף לשחד בכירים במשטרת קובה שהתנגדו להארכת האשרות.
קוצוג'י שימש כמתווך ומתרגם למשלחת מנהיגי הפליטים שכללה את הרב שלמה שפירא, הרב שמעון שלום קאליש מאמשינוב והרב משה שצקס שנפגשו עם נציגי הממשלה היפנית בטוקיו.
פגישה זו גרמה לשיפור ביחס השלטונות לפליטים היהודים
בזכותו נשארה הישיבה בקובה שמונה חודשים ואף קיבלה מבנה, שבו נמשכו הלימודים.
לאחר מכן הועברה הישיבה, יחד עם כמה אלפי פליטים יהודים לשאנגחאי, שהייתה אז תחת כיבוש יפני.
בעקבות הגעת אלפי פליטים יהודים ליפן ולחץ שהופעל עליה מצד בת-בריתה, גרמניה הנאצית, לסלק את היהודים משטחה, חלה עלייה ברמת האנטישמיות ביפן.
תעמולה אנטישמית ארסית הופיעה בעיתונות ומנהיגים בכירים האשימו בפומבי את היהודים בפרוץ שתי מלחמות העולם, בדומה לתעמולה הנאצית.
קוצוג'י יצא בנחישות כנגד התעמולה האנטישמית, ערך הרצאות ברחבי יפן וכתב ספר בשם "דמותו האמיתית של העם היהודי" ובכך הפריך את הטענות כנגד היהודים, אותם תיאר כאומה מוסרית וישרה ביותר.
בהרצאותיו פנה אל שומעיו היפנים וביקשם לסייע ליהודים: "ההשגחה העליונה הביאה את אלפי הפליטים חסרי המזל האלה לחופינו, כדי שנסייע להם ונעניק להם חוף מבטחים, בו יוכלו למצוא מרגוע ושלווה.
רבים הזהירו את קוצוג'י שעמידתו הנחושה לצד היהודים עלולה לסכנו.
בסוף שנת 1942 נעצר קוצוג'י בידי לשכת החקירות היפנית באשמת סיוע לאויבי יפן - היהודים.
במהלך מעצרו נחקר ונדרש לגלות מהו חלקו במזימה היהודית להשתלט על העולם.
כאשר הסביר קוצוג'י שמזימה זו היא המצאה אנטישמית הוא אף עבר עינויים.
בעת מעצרו ביקר באותו בית סוהר קולונל יפני שהכיר אותו היטב.
הקולונל היה משוכנע שמדובר בעלילת שווא ובזכותו שוחרר קוצוג'י וההאשמות נגדו בוטלו.
שחרורו של קוצוג'י חיזק בו את האמונה בהשגחה האלוהית וגרם לו להסיק שאלוהים שומר על כל אדם הנאבק למען היהודים.
לאחר המלחמה התיידד עם הרב מנטל, רב הצבא האמריקאי ביפן והחל ללמד באוניברסיטה פרטית ביוקוהמה.
הוא אף ניהל חלופת מכתבים עם הרבי מלובביץ'.
באוקטובר 1959 הגיע לישראל ועבר גיור ומילה, בין השאר בהמלצת ידידו הרב ד"ר זרח ורהפטיג, והוא בן 60. בני ישיבת מיר, ערכו לו מסיבת קבלת פנים בבית ראש הישיבה הרב חיים שמואלביץ.
כעבור זמן חלה במחלה קשה, ועבר להתגורר בברוקלין, שם נזקק לתמיכת הקהילה היהודית, שהכירה לו תודה על סיועו בימי המלחמה.
בשנת 1964 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי From Tokyo to Jerusalem (מטוקיו לירושלים).
פרופסור אברהם סֶצוּזוֹ קוצוג'י נפטר בארצות הברית, בה' בחשוון תשל"ד ונקבר על פי צוואתו בהר המנוחות בירושלים.
במסגרת טקס מיוחד שנערך לציון יום הזיכרון הבינלאומי לשואה של אגודת הידידות הבינ-פרלמנטרית ישראל-יפן התייחס חה"כ צבי האוזר לפועלו של קוצוג'י:
במסגרת טקס זה הוענקה תעודת הוקרה מטעם אגודת הידידות הבינ-פרלמנטרית ישראל-יפן על פועלו של קוצוג'י.
בחודש מאי 2022 העניקה משלחת של הכנסת בראשות חה"כ צבי האוזר ראש אגודת הידידות הבינ-פרלמנטרית ישראל-יפן, ובהשתתפות שגריר ישראל ביפן וחה"כ אמיר אוחנה את תעודת ההוקרה לטרוקו קוצוג'י, בתו בת ה-90 של אברהם סצוזו, בבית האבות בטוקיו בו היא דרה.
אברהם עוז (נולד ב-23 במאי 1944) הוא חוקר ופרופסור לתיאטרון, מחזאי, במאי תיאטרון, עורך ומתרגם ישראלי.
אברהם עוז נולד בתל אביב ב-23 במאי 1944 בשם אברהם הוז, בנם של מלכה (מרוסיה) לבית ליפשיץ ויצחק הוז ונכדו של חלוץ הספנות העברית אברהם ליפשיץ.
אימו, גדלה באלכסנדריה,ובזכותה רכש את השפה הצרפתית שהתבססה בפיו בזכות נסיעה כילד לפריז.
עוז מחזיק בתארים אקדמיים מאוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בריסטול, אנגליה.
הוא גר בתל אביב ונשוי למעצבת התיאטרון טל יצחקי, מנהלת האקדמיה לאמנויות המופע ותיאטרון אלפא לאמנויות המופע בתל אביב.
אברהם עוז כיהן כפרופסור חבר בחוגים לתיאטרון ולספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה, שבה ייסד את החוג לתיאטרון, עמד בראש תיאטרון האוניברסיטה וחלק שנים רבות משרד משותף עם א.
עוז לימד באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית, בסמינר הקיבוצים ובמכללת ספיר (שבה ריכז את החטיבה לתיאטרון, אותה ייסד) ובבית צבי (שם שימש מרכז הלימודים העיוניים ולימד בין 1977 ל-2011).
והחל מ-2010 לימד באקדמיה לאמנויות המופע בתל אביב, שהיה בין מקימיה, ושימש בה כמורה וכבמאי בית בתיאטרון אלפא.
מאז שנת 1967 לימד באוניברסיטת תל אביב, בה כיהן בתפקיד ראש החוג לתיאטרון (1987-1982).
כן שימש חבר ההנהלה האמנותית של התיאטרון הקאמרי (1984-1977), דרמטורג בתיאטרון חיפה (1990-1988), חבר הוועד המנהל ויו"ר ועדת הביקורת של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, ולקטור בתיאטרון הבימה.
בראשית דרכו בתיאטרון המקצועי, בשנת 1966, שימש כמנהלו האדמיניסטרטיבי של תיאטרון פשוש שהקימה נעמי פולני; ושיחק בין השאר בהצגתו הראשונה של תיאטרון צה"ל, "אנה פרנק" למאיר לוין בבימויו של פיטר פריי.
עוז ערך את מדור התיאטרון בכתב העת עכשיו, ייסד וערך שלושה כתבי עת בינלאומיים בנושאי תיאטרון ומופע: JTD, Assaph ו-Mofa.
ערך והגיש תוכניות תרבות רבות ומגוונות בטלוויזיה וברדיו.
ביניהן, המגזין השבועי המשודר ב"קול ישראל" בענייני תיאטרון "בימות ובדים", ציפורי לילה בגלי צה"ל וסדרת אסכולות על ויליאם שייקספיר בטלוויזיה החינוכית.
כמו כן, שימש מבקר תיאטרון בלמרחב, הארץ ובקול ישראל.
לעוז מעמד בינלאומי מוכר בחקר שייקספיר, תיאטרון הרנסאנס האנגלי, והתיאטרון הפוליטי.
בין השנים 2006 ל-2010 שימש כנשיא האגודה הישראלית לקידום חקר התיאטרון.
בין תפקידיו הציבוריים בעבר ובהווה: חבר ועדת הביקורת של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, חבר הנהלת המפעל לתרגום ספרות מופת שליד מינהל התרבות, ראש הוועדה האמנותית של תיאטרון הסימטה בתל אביב ונשיא העמותה לקידום תיאטרון אפריקאי בישראל.
השפעה זו ניכרת הן בפעילותו המחקרית והן במעורבותו הפוליטית.
בשנים 1981–1982 היה עוז חבר ארגון "פורום" באוניברסיטת ת"א ופעיל מרכזי ובין מייסדי הוועד לסולידריות עם אוניברסיטת ביר זית, שעם תחילתה של מלחמת לבנון הראשונה היה לוועד נגד המלחמה בלבנון.
ב-30 ביוני 1982, בעיצומה של המלחמה, ארגן הוועד הפגנה של 20 אלף איש בכיכר מלכי ישראל, שאותה הנחה עוז.
זו הייתה ההפגנה הראשונה בתולדות מדינת ישראל כנגד מלחמה בעודה מתקיימת, ובה התגבשו ארגוני מחאה שפעילותם נמשכה שנים לאחר מכן.
כמה שבועות לאחר מכן סירב עוז לעלות ללבנון כאיש מילואים, אך לא נשפט.
ב-1983 קיבל בשם הוועד פרס בינלאומי לשלום מטעם הכנסיות החופשיות בסטוקהולם.
עוז פעיל בקמפיינים שונים נגד הכיבוש ובעד מתן זכויות לפלסטינים והוא מרבה להביע עמדות אלו בפורומים שונים וכלי תקשורת מחוץ לישראל.
ביחד עם ד"ר סלים תמרי מאוניברסיטת ביר זית הופיע בשנת 1982 מחוף לחוף בארצות הברית במסע מחאה כנגד מדיניות ישראל בשטחים, שאורגן בין השאר על ידי האינטלקטואל הפלסטיני-אמריקאי אדוארד סעיד.
בפרוץ האינתיפאדה הראשונה ייצג את השמאל הישראלי בפריז ביחד עם יאסר עבד רבו וז'ורז' מארשה בעצרת של 3,000 איש.
ב-1985 הוזמן לקליפורניה על מנת להשתתף, עם נועם חומסקי וכמה אינטלקטואלים אמריקאיים, במסע למען בקרה ציבורית של הסיוע הצבאי לישראל.
בראשית שנות השמונים היה שותף, עם עמיתיו באוניברסיטת תל אביב פרופ' בנימין כהן (היסטוריון) ופרופ' (אלוף במיל.) מתי פלד למהלך הקמתו של איגוד גג של ארגוני השמאל בישראל, שלא צלח.
ביחד עם טניה ריינהרט, יצחק לאור, בנימין כהן (היסטוריון), גרשון שפיר, צבי רזי, אבישי ארליך, יואב פלד, יהודה לוסיין קופפרמן ואחרים ייסד את "פורום", ארגון מרצים שמאלי שהיה פעיל באוניברסיטת ת"א.
בראשית שנות התשעים היה שותף, ביחד עם אורי רם, יובל יונאי, אילן פפה, רמזי סלימאן ומיכה לשם, להקמת "פורום שמאל", ארגון מרצים הפועל באוניברסיטת חיפה.
לאחר רצח רבין ב-1995 יסד וניהל את "אל"ף", פורום בינלאומי באינטרנט הדן בנושאי שמאל, שלום וזכויות אזרח.