tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם החלת החוק ולאחריה התעוררו סוגיות הקשורות לחלותו ועסקו בעיקרן במעמד היהודים תושבי החבלים שסופחו לבולגריה, ואלו המתגוררים מחוץ לממלכה.
ליהודי חבל דרום דוברוג'ה שהוחזר לבולגריה במסגרת הסכם קראיובה הוענקה אזרחות בולגרית משום שלשיטתה של ממשלת בולגריה, הוחזר החבל לבולגרים בהליך דיפלומטי, בהסכמתה המלאה של ממלכת רומניה ובתמיכת הקהילייה הבין-לאומית.
כך, הוחל החוק באופן רשמי גם על תושביו היהודים של חבל זה.
לאוכלוסייה היוונית והיוגוסלבית הוענקה מייד אזרחות בולגרית, אך היא נמנעה מהיהודים.
אף על פי שלא היו אזרחים בולגרים הוטלו על יהודי תראקיה ומקדוניה מגבלות בכפוף לסעיפי החוק להגנת האומה, ובכלל זה הגבלת תנועה, החרמת רכוש, הגבלת תעסוקות ועבודות כפייה.
סוגיה נוספת הייתה מעמדם של היהודים אזרחי בולגריה ששהו מחוץ לממלכה והתגוררו במדינות אשר נכבשו על ידי גרמניה הנאצית.
ביולי 1942 הודיעו נציגי הממשלה הבולגרית בתשובה לפנייה גרמנית כי הם "מוותרים" על אזרחיהם המתגוררים בשטחי גרמניה, בארצות הכבושות על ידיה ובאלו הנתונות להשפעתה.
ב-11 ביוני 1943, בתשובה לשאלת נציגי הממשל הנאצי, הודיע משרד החוץ הבולגרי כי: "בולגריה איננה מתעניינת לחלוטין במצב היהודים נתיני בולגריה, הנמצאים בגרמניה ובארצות הכבושות ואין לפקפק בהחלטה לגרשם".
ב-17 בפברואר 1941 פורסמו ברשומות הממלכה התקנות המיוחדות ליישום החוק.
התקנות החמירו והוסיפו על החוק שאושר בפרלמנט, אך המלך אישר את פרסומן.
התקנות קבעו הליך מהיר לפיזור של כל הארגונים היהודיים, ובכלל זה ארגונים שהוכרו על ידי חבר הלאומים, הן כללו הגדרה מתוקנת לגבי זהות היהודים וביטלו את ההקלות לגיבורי מלחמה.
בנוסף, נאסר על משפחות יהודיות לגור ביחד עם משפחות בולגריות באותו מבנה ללא היתר מיוחד.
בני הקהילה חויבו להצהיר על כל פריט רכוש ששוויו עולה על 500 לבות, במקום 5,000 לפי נוסח החוק המקורי, ונקבע מנגנון להעברת הכספים, שיתקבלו ממכירת העסקים בבעלות יהודית לבנק הבולגרי המרכזי.
מייד עם פרסום התקנות החלו בפיטורי כל החיילים והקצינים ממוצא יהודי ששירתו בצבא הבולגרי.
בהמשך פוטרו פקידי הציבור, ולאחר מכן שכירים שהועסקו בבתי עסק פרטיים.
על יהודי בולגריה הוטלה הגבלת תנועה, ובסופיה הבירה החל מבצע פינוים מרחבי העיר וריכוזם ברובעי מגורים שהיו בעלי אחוז גבוה של אוכלוסייה ממוצא יהודי.
נקבעה מכסה של ארבע נפשות לכל חדר בבית שבו התגוררו יהודים, פורסמו הגבלות על רכישת מוצרי מזון שונים ורשימת חנויות המורשות למכור מזון ליהודים.
נקבע שלבני הקהילה היהודית יונפקו תעודות זהות מיוחדות בצבע ורוד.
הופקעו כל מכשירי הרדיו וכלי הרכב שהיו ברשותם.
נאסר השימוש בטלפון ללא היתר מיוחד.
פורסם קובץ עונשין, המפרט את הענישה שתוטל על יהודי בולגריה בגין עבירה על כל אחת מתקנות יישום החוק להגנת האומה.
ב-1 במאי 1941 נקראו 8,000 גברים יהודים, בגילאים 20 עד 40, לביצוע עבודות כפייה במסגרת פלוגות עבודה, והם הועסקו בסלילה ובהרחבת צירי תנועה בסמיכות לגבול עם ממלכת יוון.
ב-29 בספטמבר שוחררו עובדי הכפייה לבתיהם, אך ב-29 בינואר 1942 נקראו לפלוגות העבודה 9,000 גברים יהודים בגילאי 20–42, ללא כל הקלות בגין מצב רפואי מסוים.
ב-29 בדצמבר 1941 נשלח אלכסנדר בלב לברלין, כדי לבחון את הרחבת האמצעים לטיפול ב"בעיה היהודית".
עם שובו, ב-14 בפברואר 1942, הגיש בלב לשר הפנים גברובסקי המלצות לתיקון החוק להגנת האומה.
בעקבות המלצותיו הגיש ביולי 1942 ראש הממשלה בוגדאן פילוב הצעת חוק חירום, שיתיר לממשלה הבולגרית לנקוט בכל האמצעים כדי לפתור את סוגיית יהודי הממלכה.
ב-26 באוגוסט, עם אישור חוק החירום, הוקם הקומיסריון לענייני יהודים וב-3 בספטמבר הועמד אלכסנדר בלב בראשו.
התקנות נגד יהודי הממלכה הוחמרו, הוחלה חובת ענידת כוכב צהוב בהופעה פומבית של יהודים בבולגריה, וכן דירות ובתי עסק בבעלות יהודית סומנו בסימון מיוחד.
במטרה להפקיע את כל הרכוש היהודי, פורסמה תקנה שחייבה את היהודים להצהיר על כל פריטי רכושם ושהכריזה על הטלת מס על הרכוש, בשיעור שנע בין 20 ל-25 אחוזים.
חישוב המס בוצע על פי הערכת שוק מופרזת במתכוון, כך שבפועל מדובר היה בהחרמת הרכוש.
בעקבות התקנה הוגשה מחאה רשמית מטעם נציגי הסגל הדיפלומטי בבולגריה שייצגו את איטליה, ספרד, ממלכת רומניה והונגריה, תוך דרישה לפטור את נתיניהן מיישום תקנה זו.
ב-18 באפריל 1942 הוצא צו לפיזור ההסתדרות הציונית בבולגריה, וב-19 ביולי הוחרם כל רכוש התנועה.
ב-1938 התקיימו בקהילות יהודי בולגריה 8 בתי ספר יסודיים (כיתות א'-ד'), 5 פרו-גימנסיות (כיתות ה'-ו') ו-11 גני ילדים, בהם למדו 2,814 תלמידים.
לאחר החלת החוק להגנת האומה לא נאסרה פעילות בתי הספר הקהילתיים משום שבהתאם ל"חוק השכלת העם" מ-1909 הם הוגדרו חלק ממערכת החינוך הארצית.
בנוסף, התיר משרד הפנים לבתי הספר להמשיך וללמד תכנים לאומיים ודתיים וכן להמשיך בלימודי העברית.
מפקחי משרד החינוך הבולגרי המשיכו לפקוד את בתי הספר ולבקר את פעולותיהם.
בחלק מהמקרים, בשל האיסור על פעילות תנועות הנוער הוגברה הפעילות הציונית בין כותלי בתי הספר השונים ללא כל הפרעה מצד השלטונות.
במאי 1943, לאחר גירוש יהודי סופיה לערי השדה והצורך בשיכונם של הפליטים הרבים במבני ציבור של הקהילות השונות, הופסקה כמעט לחלוטין פעילות בתי הספר הקהילתיים בבולגריה.
בהמשך גורשו מאות יהודים מערים נוספות ובכללן פלובדיב ופאזארג'יק ומצב הקהילות היהודיות לא אפשר את פתיחת שנת הלימודים 1943/1944 במועדה.
במרבית הקהילות הוחלט לבטל את שנת הלימודים ובמקצתן, כגון בווידין התקיימו לימודים באופן מקוטע ובמספר אתרים.
באביב 1944 הופסקו הלימודים גם בקהילות אלו בשל ההפצצות הכבדות של חיל האוויר האמריקאי על בולגריה.
בספטמבר, לאחר הפיכת חזית המולדת הבולגרית חודשו בהדרגה הלימודים בבתי הספר הקהילתיים.
בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב, בשם ממלכת בולגריה, על הסכם עם תיאודור דנקר, בשם גרמניה הנאצית, בדבר גירושם של 20,000 יהודים מהשטחים שסופחו לבולגריה, אל השטחים הנתונים לשליטת הגרמנים בפולין.
במהלך מרץ 1943 גורשו 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה הווארדארית ופּירוֹט אל מחנות ההשמדה, ועם זאת נכשל ניסיון גירושם של לפחות 6,365 יהודים מבני "בולגריה הישנה", לאחר מאבק שניהלו מנהיגי הקהילה היהודית תוך שהם מסתייעים בקומץ פוליטיקאים בראשות דימיטר פשב וראשי הכנסייה המטרופוליטנים סטפן וקיריל.
ב-26 במאי 1943 גורשו יהודי סופיה לערי השדה, כצעד ראשון לקראת גירושם אל מחוץ לגבולות הממלכה.
ב-28 באוגוסט 1943 נפטר המלך בוריס השלישי במפתיע.
מפאת גילו של בנו סימאון השני (שהיה בן שש באותה עת) מונתה מועצת עוצרים, שכללה גם את בוגדאן פילוב.
פילוב התפטר מראשות הממשלה, ולתפקיד מונה דוברי בוז'ילוב.
נטיית החזית המזרחית לרעת הגרמנים הביאה לשינוי במדיניות הבולגרית כלפי בני הקהילה היהודית, ובכלל זה להפסקת ניסיונות גירושם אל מחוץ לגבולות הממלכה.
ב-31 במאי 1944 התפטר ראש הממשלה דוברי בוז'ילוב, ולמחרת מונה להחליף אותו איוון בגריאנוב.
בגריאנוב, שהיה בעל עמדות פרו-מערביות, החל במשא ומתן חשאי עם נציגי בעלות הברית, וב-26 באוגוסט הכריז על חזרת ממלכת בולגריה לעמדת נייטרליות במלחמה.
ימים ספורים לאחר מינויו נועד בגריאנוב עם נציגי הקונסיסטוריה של יהודי בולגריה, ומסר להם שבכוונת הממשלה להחזיר ליהודים את כל זכויותיהם, אם כי בהדרגה ובזהירות, בשל הנוכחות הצבאית הגרמנית בממלכה.
לתפקיד הממונה על הקומיסריון לענייני יהודים מונה השופט דימיטר פרוטיץ' מסופיה, אשר בתיאום עם בגריאנוב, שר המשפטים החדש אלכסנדר סטאלייסקי (Александър Сталийски) ונציגי הקהילה היהודית, הכין טיוטת חוק שבמסגרתו יבוטלו החוקים והתקנות שהוטלו על יהודי בולגריה.
בנאומו הראשון ברדיו הבולגרי, הצהיר בגריאנוב שהחוקים נגד היהודים עומדים בסתירה "ליושר בין העמים ולצדק בין הבריות".
ב-27 ביולי 1944 הודיע בגריאנוב, בנאום בפני האספה הלאומית הבולגרית, על כוונתו לבטל את החוק.
עם זאת, המגבלות הכלכליות לא הוסרו, והרכוש שהופקע לא הושב.
ב-31 באוגוסט אושרה בפרלמנט הצעת החוק שניסח השופט פרוטיץ'.
ב-2 בספטמבר התפטר בגריאנוב, ופרסום החוק החדש התעכב במספר ימים.
ב-5 בספטמבר 1944 פרסם ממשלו של קונסטנטין מוראבייב את תקנות ביטול החוק ברשומות הממלכה, ובכך בוטל רשמית החוק להגנת האומה.
ב-9 בספטמבר התחוללה ברחבי בולגריה הפיכה בחסות הצבא האדום, שאותה הובילה חזית המולדת הבולגרית, ובמהלכה הודח מוראבייב וירד למחתרת.
קימון גאורגייב מונה לראש הממשלה, ודימו קזאסוב לשר התעמולה והמידע.
למחרת היום נאם השר קזאסוב ברדיו הממלכתי הבולגרי, והודיע בשם ממשלת בולגריה על החזרת כל הזכויות למיעוטים ובכלל זה על ביטולו המוחלט של החוק להגנת האומה.
בכך נתנה ממשלת חזית המולדת ביטוי פומבי לחוק שבוטל רשמית מספר ימים קודם.
העניין הוביל לתפיסת חזית המולדת בנרטיב ההיסטורי של יהודי בולגריה, כגורם שביטל את החוק.
השלכות החוק וביטולו על הקהילה היהודית
עם שחרור עובדי הכפייה והחזרת המגורשים לערים השונות, הוחזרו דירות המגורים שהופקעו לידי בעליהן.
כמו כן הוחזרו חלק מהחנויות בעיקר בתחום "המסחר הזעיר".
חלק מהדירות אוכלסו בידי משפחות בולגריות.
רובן פינו מרצונן את הדירות, ובמקצת המקרים התערבה המשטרה ופינתה אותן.
תכולתן של מספר לא מבוטל של דירות וחנויות נשדדה.
מפעלים, חלק לא מבוטל מהחנויות ומרבית הקרקעות לא הושבו לבעליהם, אך הותר לחדש את פעילותם של מקצת הבנקים בבעלות יהודית.
בדצמבר 1946 נחקק חוק לשיקומם הכלכלי של יהודי בולגריה, שבמסגרתו הוחלט להעניק לבני הקהילה אשראי בסך מיליארד לבות, שייפרש על פני 6 שנים.
ב-17 במרץ 1947 ביצעה הממשלה הבולגרית רפורמה מוניטרית שכללה החלפה של שטרות הכסף והטלת מס חובה חדש על כל נכסיהם ורכושם של אזרחי בולגריה ובכלל זה בני הקהילה היהודית.
שיעור המס על בני הקהילה חושב לפי הערך העתידי של נכסיהם, כולל מיליארד הלבות שאותם התכוונה הממשלה הבולגרית להעביר לבני הקהילה בשש השנים הבאות.
כך נוצר מצב שבני הקהילה נדרשו לשלם מס על כספים שכלל לא התקבלו, ומצבם הכלכלי החמיר עוד יותר.
בבחינת התמהיל הכלכלי של יהודי בולגריה, עולה כי לפני מלחמת העולם השנייה הוא הורכב משכירים, מעובדי מדינה בשירות הציבורי, מסוחרים ומאומנים.
בנוסף, לצד שכבה אמידה של תעשיינים, בנקאים ובעלי קרקעות, הייתה גם שכבה ענייה, שכללה בחלקה רוכלים וקבצנים שנתמכו בידי מוסדות הקהילה.
בתקופת חלותו של החוק להגנת האומה, הוחרם רכושה של השכבה האמידה בקהילה.
חלק מכספי בני הקהילה הוחרם באמצעות מנגנון מיסוי, וחלקו הופקד בחשבונות בנקים מוגבלים.
בתי העסק ומפעלי התעשייה נסגרו.
לאחר עליית ממשלת חזית המולדת לשלטון, נוצרה ציפייה בקרב בני הקהילה להחזרת מצבם הכלכלי לקדמותו, בנוסף להשבת זכויות האזרח הבסיסיות שלהם.
ציפייה זו נתבדתה, הן בשל מצבה הכלכלי של המדינה, והן בשל מדיניותה הכלכלית של ממשלת חזית המולדת, שהלכה ונטתה לכיוון הקומוניסטי עד כינונה של כלכלה ריכוזית.
כאמור, לא הותר לבעלי המפעלים לשוב ולעמוד בראשם, לא הוחזר כספם, ובפועל לא ניתן להם אשראי לפיתוח מחדש של עסקיהם.
בשלהי 1947 השתלטו למעשה הקומוניסטים על בולגריה, והחל תהליך מדורג של הלאמת עסקים פרטיים.
בנוסף, המעבר למשטר קומוניסטי פגע בחופש הביטוי, ומחאות בקרב בני הקהילה הובילו לשלילת רישיונם של עורכי דין ולפיטורי עשרות פקידי ציבור יהודים בטענת חתרנות נגד השלטון.
עם כינונה של ממשלת חזית המולדת, החלה עליית יהודים הדרגתית מבולגריה לארץ ישראל, תהליך שהואץ מאוד עם כינונה של מדינת ישראל.
ב-31 בדצמבר 1951 נותרו בבולגריה 7,676 יהודים, כ-15 אחוזים מאוכלוסיית הקהילה בתום מלחמת העולם השנייה.
השילוב בין אי-ביטולו המלא בפועל של החוק להגנת האומה, בעיקר בתחום הכלכלי, ובין אופייה הציוני של יהדות בולגריה, הוביל לשיעור גבוה במיוחד של עולים למדינת ישראל מקרבה.
החוקה הגדולה של ספרטה (Μεγάλη Ῥήτρα) הייתה שורת רפורמות בחוקי הפוליס היוונית ספרטה, המיוחסת לליקורגוס, המחוקק האגדי של ספרטה.
ספרטה עברה ככל הנראה מהפכה בחוקיה סמוך לסוף המאה ה-7 לפנה"ס.
עד אותו זמן לא ברור כיצד נראתה החקיקה, אך נראה שהחוקים לא היו שונים באופן מהותי מאלה של ערי המדינה האחרות ביוון.
על פי שיריו של טירטאיוס , משורר בן המאה השביעית לפני הספירה, נראה כי ספרטה עברה שני משברים קשים בתקופה זו: התקוממות פנימית ומלחמה במסנים.
על ליקורגוס עצמו לא ידוע הרבה.
פלוטרכוס, היסטוריון בן המאה הראשונה לספירה, כתב עליו: "על ליקורגוס המחוקק אין לומר, בדרך כלל, שום דבר ברור, מאחר שמסורות שונות רווחות על מוצאו, טלטוליו ומותו...
ופחות מהכל שוות הן הדעות בעניין העידן שבו חי האיש".
אין מקור כתוב של החוקים מספרטה עצמה באותה תקופה, אלא רק עדויות חיצוניות מתקופות שונות.
פלוטרכוס מייחס לליקורגוס את הציטוט הבא כמענה לשאלה מדוע הוא לא עשה שימוש בחוקים כתובים: "כי אלה שחונכו וגדלו על פי החינוך הנכון והראוי יוכלו להעריך מה טוב ומועיל בכל מצב".
על פי הסיפור, ליקורגוס ערך מסע ובמהלכו הוא בחן צורות משטר שונות במקומות רבים: כרתים, אסיה הקטנה, צפון אפריקה ואף הודו.
הוא בחן את המשטרים השונים במקומות אלו, וליקט רכיבים שונים מהם, ועליהם ביסס את יסודות המשטר הספרטני.
לפני חזרתו לספרטה, הלך ליקורגוס לאורקל בדלפי וקיבל ממנה נבואה, שעיקריה נוגעים לצורת השלטון.
אחרי שסיים לבצע את הרפורמות במדינה, הוא חזר לאורקל מדלפי ושאל את הנביאה האם החוקים שעשה הם טובים, והתשובה הייתה "שהחוקים שייסד טובים הם וכי העיר תתמיד בתהילתה כל עוד תדבק במשטרו של ליקורגוס".
החוקה עצמה היא טוטלית וסובבת סביב כל היבטי החיים - מצורת השלטון ועד לחיי היומיום של האדם הפשוט.
קבלת ההחלטות מחולקת בין אספת העם לבין מועצת הזקנים ובכללם שני המלכים.
ליקורגוס, כך עולה מן החוקים, ראה ערך רב בשוויון ובשיתוף.
הוא קבע חלוקה מחדש של כל האדמות לתשעת אלפים חלקות שוות, כשכל אזרח ספרטני מקבל נחלה.
הוא קבע שאסור לעסוק בדברים שמטרתם היא רווח אישי ושאסור לצבור כספים.
נוסף על כך הוא קבע שהסעודות תהיינה משותפות ובציבור, ולא בבית.
חוקים משתפים נוספים מתייחסים לכך שכל האבות אחראים על כל הילדים וישנו שיתוף גם בכלבי הציד ובסוסים.
חינוך היה אחד הנושאים המרכזיים בספרטה.
חוקים רבים עוסקים במעטפת של חינוך הגברים: כאשר החוקה עוסקת בחוקים הנוגעים לחינוך הבנות, היא קובעת שנערות צריכות לעסוק בספורט כמו נערים כדי שהן תהיינה חזקות ומסוגלות ללדת ילדים חזקים.
כמו כן, גם חוקי הנישואים כוונו לכך שייוולדו הילדים החזקים ביותר, לדוגמה: על הנישואים להיערך רק כשהגבר והאישה שניהם בוגרים גופנית.
לאחר העיסוק בילודה החוקה עוברת לעסוק באופן נרחב בחינוך הילדים עצמם.
נושא נוסף שנדון בהרחבה בחוקה הוא המלחמה.
ישנם חוקים רבים שנוגעים למלחמה, החל מהקביעה מי יצא למלחמה, באיזה ציוד לחימה יעשה שימוש, מה הם מערכי הקרב של הספרטנים ועד קביעת תפקידיו של המלך בעת לחימה.
החוקה הפדרלית של אוסטריה הוא הגוף של כל המשפט החוקתי של הרפובליקה של אוסטריה.
החלק המרכזי הוא החוק הפדרלי (Bundes-Verfassungsgesetz או בקיצור B-VG) שכולל את ההוראות החוקתיות החשובות ביותר.
מלבד B-VG, יש גם מספר גדול של חוקים מעשיים (בגרמנית Bundesverfassungsgesetze או בקיצור BVG), הוראות ותקנות (Verfassungsbestimmung).
לדוגמה: VG אינה כוללת מגילת זכויות, אבל כולל סעיפים הנוגעים לחירויות אזרחיות והן מפוזרות בין חוקים שונים.
עם הזמן, ה-B-VG וגם המשפט החוקתי עבר תיקונים ועדכונים רבים.
לקראת סוף המאה ה-18 קרו שני אירועים שהשפיעו גם ברמה מקומית וגם ברמה עולמית: הכרזת העצמאות של ארצות-הברית ב-1776 וקבלתה של החוקה האמריקנית ב-1787 והמפכה הצרפתית בשנת 1789. מהפכות שהתרחשו ברחבי אירופה במשך 50 שנה מאז המהפכה הצרפתית השפיעו על המונרכיה האוסטרית יחד עם כישלונות במלחמת קרים ובמלחמת איטליה.
מחצית השנייה של המאה ה-19 באוסטריה מתאפיינת בלחצים פנימיים ובשינוים שנעשו בחוקות:
1848 – חוקה שחיבר פרנץ פון פילרסדורף וזכתה להיקרא על שמו.
1860 – חוקה זו התקבלה על ידי הקיסר פרנץ יוזף הראשון ב-20 באוקטובר 1860.
1867 – חוקה זו התקבלה על ידי הקיסר פרנץ יוזף ב-21 בדצמבר 1867 וזכתה לשם: החוקה של דצמבר .
חוקה זו שימשה את האימפריה עד להתמוטטותה ב-1918.
1920 – החוקה התקפה B-VG התבססה על טיוטה שחוברה על ידי הנס קלזן ונכנסה לתוקפה ב-10 בנובמבר 1920 ותקפה עד היום.
במקור, ה-B-VG הייתה באופיה מאוד פרלמנטרית.
הפרלמנט הפדרלי מורכב משני בתים, המועצה הלאומית והמועצה הפדרלית.
האחריות ליישום החוק הייתה על ראש הממשלה, שנבחר על ידי המועצה הלאומית.
נשיא הרפובליקה נבחר על ידי שני הבתים ונקבע שיעמוד בראש המדינה.
בשנת 1929 הועבר התיקון המשמעותי בחוקה הנוגע להרחבת סמכויותיו של הנשיא: הנשיא ייבחר ישירות על ידי העם ולא על ידי חברי בית המחוקקים.
לנשיא תוקנה הסמכות לפזר את הפרלמנט, כוח שלרוב לא ניתן לראש מדינה ברפובליקות פרלמנטריות.
כמו כן, לנשיא תהיה סמכות למנות קנצלר ואת והקבינט.
אף על פי שסמכויות אלה דומות לסמכויותיו של נשיא ארה " ב, בפועל הוא פעל בעצתו של הקנצלר.
זה נועד להגביל את גודל כוחו של המנהיג ונועד גם לפייס תנועות סוציאל-דמוקרטיות (כגון Heimwehr, או מאוחר יותר את Ostmärkische Sturmscharen את הסוציאל-דמוקרטית Republikanischer Schutzbund) ששגשגו באוסטריה באותו זמן.
בשנת 1934, בעקבות שנים של מאבק פוליטי אלים החלה שחיקה הדרגתית של שלטון החוק (בשנים אלה המפלגה השלטת הייתה מפלגת הנוצרים סוציאליסטיים ונוצר מצב של אוסטרופשיזם - שלטון בעל סממנים פשיסטיים שהיה בתוקף עד סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-1938, שאז חדלה להתקיים כמדינה ריבונית.
החוקה של אוסטריה חזרה לתוקפה רק ב-1 במאי 1945 לאחר סיום הסיפוח.
השינויים שנחקקו ב-1929 לא בוטלו ותקפים עד היום.
הנספח כולל פירוט של כל 9 המדינות.
בסך-הכל, החוקה מורכבת מ-152 סעיפים.
סעיף 1 שבו כתוב שאוסטריה היא רפובליקה דמוקרטית.
סעיף 2 מפרט מה זה אומר להיות מדינה פדרלית.
העיקרון השלישי אומץ אחרי מלחמת העולם השנייה והוא העיקרון של מדינת חוק (Rechtsstaat).
אוכלוסיית אוסטריה מונה כ-8.6 מיליון אנשים מגוונת אתנית ותרבותית.
חמישית מכלל האוכלוסייה מרוכזים בעיר וינה ובפרבריה, עם זאת, האומה, באופן טבעי, מאופיינת בשוני כלכלי ותרבותי בכל רחבי הרפובליקה.
אוסטריה נחשבת כפדרציה המורכבת מתשע מדינות משנה (Landtage):
1.בורגלנד 2.קרינתיה 3.אוסטריה תחתית 4.אוסטריה עילית 5.זלצבורג 6.שטיריה 7.טירול 8.פוארלברג 9.וינה
לכל אחת מהמדינות האלה יש חוקה מדינתית בעלת אופי רפובליקני הפועלים לפי עקרונות של דמוקרטיה ייצוגית.
חוקות מדינתיות מגדירות אותן כדמוקרטיות עם בית מחוקקים חד-ביתי; לכל מדינה יש בית המחוקקים הנבחר על סמך רוב קולות וקבינט הנבחר על ידי המחוקק.
החוקה הפדרלית מגדירה את אוסטריה כדמוקרטיה פרלמנטרית עם הפרדת רשויות ברורה.
ההבדל הגדול הוא שבפועל למדינות באוסטריה יש מעט אוטונומיה להחליט עצמאית בכל הנוגע ל:מדיניות החוץ, משפט פלילי, דיני תאגידים, חקיקה כלכלית, חינוך, אקדמיה, רווחה, תקשורת ובריאות.
כל אלה הם באחריותו של הממשל המרכזי הפדרלי.
זה נכון גם בנוגע לתחום השיפוט שכולו פדרלי ולא מדינתי, בניגוד לארצות הברית שבה בכל מדינה יש מערכת משפטית נפרדת בנוסף לפדרלית.
הפרלמנט הפדרלי החליף ב-1920 את הסמכות החוקתית שעד אז הייתה בידי הקיסר.
נשיא הרפובליקה נבחר ישירות על ידי העם והוא זה שמרכיב את הממשלה.
בניגוד לתהליך הצעת חוק כפי שמתקיים בקונגרס של ארה "ב בו שני בתי הנבחרים יכולים להציע חוקים, באוסטריה - רק המועצה הלאומית רשאית להציע הצעות חוק ונדרש אישור מהמועצה הפדרלית להצעות אלה.
אם המועצה הפדרלית מאשרת את הצעת החוק, או פשוט לא עושה כלום במשך תקופה של שמונה שבועות, אז החוק מאושר.
הצעות חוק שמאושרות על ידי שתי המועצות (או כאלה שמאושרות במועצה הלאומית וזוכות להתעלמות מהמועצה הפדרלית) מועברות לאישורו של הנשיא ונחתמות בידי ראש הממשלה.
הנשיא אינו יכול להטיל וטו וחתימתו היא הליך טכני-פורמלי כדי להראות שהחוק עבר על פי ההליך שנקבע בחוקה.
כמו כן, הנשיא אפילו אינו רשאי לסרב לחתום; ניתן להטיל וטו אם היה פגם בתהליך של הצעת החוק, לא במהותו, מהווה הפרה של חוק יסוד.
בסמכותו הבלעדית של בית המשפט החוקתי לדון בהפרה חוקתית מסוג זה.
כל חוק חייב להתפרסם תחת העיקרון של מדינת חוק.
אם הצעת החוק לא גורמת לשינוי בחוקה ולא מצמצמת את סמכויותיה של הרשות המחוקקת, המועצה הלאומית יכולה לאשר את הצעת החוק גם אם המועצה הפדרלית דוחה אותו.
מסיבה זו, למועצה הפדרלית אין כמעט שום כוח אמיתי כדי למנוע את אישור החקיקה, כיוון שהמועצה הלאומית מסוגלת לעקוף את ההתנגדות בקלות רבה.
בעניין זה, ניתן להשוות את המועצה הפדרלית לבית הלורדים הבריטי : זהו גוף המסוגל לעכב אבל בדרך כלל לא מבטל הצעות חוק.
בזמן שבבית הלורדים משהים מדי פעם את האישור, המועצה הפדרלית, לעומת זאת, כמעט אף פעם לא עושה זאת.
כיוון שהמפלגות המרכיבות את המועצה הלאומית הן גם הרוב במועצה הפדרלית כך המועצה הפדרלית נותנת אישור לכל מה שמתקבל במועצה הלאומית.
הרשות המבצעת מורכבת מנשיא פדרלי ומקבינט פדרלי.
הנשיא נבחר ברוב קולות לתקופת כהונה של שש שנים ומוגבל לשתי קדנציות רצופות.
הנשיא הוא ראש המדינה והוא ממנה את הקבינט, גוף המורכב מראש ממשלה וכמה שרים.
הנשיא ממנה גם את חברי בית המשפט החוקתי ונבחרי ציבור אחרים, המייצגים את הרפובליקה מבחינה של יחסים בינלאומיים, מינוי שגרירים, ופועל כמפקד העליון של הכוחות המזוינים של אוסטריה.
באופן מעשי, הקבינט הפדרלי אינו כפוף לרשות המחוקקת (למעט תנועה של גינוי), גוף זה כמעט משותק לגמרי ללא תמיכה פעילה של המועצה הלאומית.
הסכם חוקתי מונע מהנשיא לנצל את כוחו כדי לפזר את המועצה הלאומית, הנשיא אינו יכול להכפיף את הרשות המחוקקת לעשות כרצונו, והקבינט כפוף בכל דבר לאישורה של המועצה הלאומית.
הרכב הקבינט משקף את תוצאות הבחירות של המועצה הלאומית יותר מאשר את תוצאות הבחירות לנשיאות.
לאחר הבחירות, הנשיא מבקש מראש המפלגה החזקה ביותר להפוך לראש הממשלה ולהרכיב ממשלה.
מאחר שמנהיג מפלגה זה, לכל דבר ועניין, צריך רוב במועצה הלאומית, הוא בדרך כלל יבקש להקים קואליציה עם עוד מפלגת אחת או עם כמה מפלגות.
הקואליציה אז מסכימה על רשימת השרים שהם לרוב בכירי המפלגות.
אם מפלגה מחזיקה ברוב המושבים במועצה הלאומית בעצמה אז אין צורך להרכיב קואליציה.
זה כבר קרה בעבר, אבל, בשל המספר ההולך וגדל של מפלגות פוליטיות באוסטריה וגם בשל מערכת של ייצוג יחסי מצב כזה של מפלגה שלטת אחת לא סביר שיקרה בהווה.
ראש הממשלה לעתיד מגיש את הרשימה לאישורו של הנשיא; הנשיא בדרך כלל מאמץ אותה, אף על פי שיש כבר לפחות מקרה אחד בהיסטוריה שבו הנשיא סירב למינוי שר.
לנשיא שמורה הזכות לפזר את הממשלה, או לפטר שרים מסוימים לפי בקשתו של ראש הממשלה.
המועצה הלאומית יכולה להתפזר בכל רגע נתון וללכת לבחירות חדשות אף על פי שהיא נבחרת לתקופה של חמש שנים.
תפקידו הכפול של ראש הממשלה כראש הרשות המבצעת וכנציג המפלגה החזקה המקושרת לרשות המחוקקת מאפשר לו הרבה יותר סמכות וכוח מאשר לנשיא.
וכך, השליט בפועל באוסטריה הוא ראש הממשלה ושריו ונשיא הרפובליקה הוא יותר דמות ייצוגית מאשר שלטת.
נשיאים במידה רבה מרוצים מתפקידם הייצוגי וכך נשארים מרוחקים מ"להתלכלך" בפוליטיקה.
עם זאת, ישנם נשיאים לדוגמה: הנשיא לשעבר, היינץ פישר שמפעם לפעם היה מגיב על סוגיות פוליטיות.
הסמכות השיפוטית המדינתית והפדרלית, בפרט אחריות על ביקורת שיפוטית על משפט מנהלי, מוטלת על מערכת המשפט המנהלי והחוקתי, שמורכב מבית המשפט לחוקה ובית המשפט המנהלי.
בית המשפט לחוקה בוחן את חוקתיות של חוקים שהתקבלו בפרלמנט, את חוקיותן של תקנות פדרליות שנחקקו על ידי השרים ועל -ידי רשויות מנהליות אחרות והפרה של זכויות חוקתיות של אנשים באמצעות החלטות של בתי משפט השלום.
הוא גם דן במחלוקות בין הפדרציה לבין המדינות החברות, דן במחלוקות בין בתי משפט אחרים ודן במקרים בהם מוגש כתבי אישום נגד בכירים בממשלה (ובמקרה כזה, מתפקד כבית משפט מדינתי).
רק לבית המשפט לחוקה יש סמכות לפסול חוקים.
בית המשפט המנהלי דן בכל המקרים בהם מעורבים פקידי ציבור או גופים ציבוריים שאינם בסמכותו של בית המשפט לחוקה.
בשנים האחרונות, נעשו שינויים בסעיף (4)133 בחוקה שמתייחס למקרים בהם דן בית המשפט המנהלי ועל פיקוח על הרשויות המנהליות.
השינוי החשוב ביותר הוא בתי משפט מנהליים עצמאיים של המדינות (Länder) שהחליטו לדון בהליכים הנוגעים להפרות מנהליות כמו גם במקרים של ניצול לרעה של סמכות.
אף על פי שרשמית כל בתי דין האלה הם חלק מארגון מנהלי, לחבריהם יש ערבויות לעצמאות שיפוטית וניתן לערער על פסקי הדין שלהם בפני בית המשפט המנהלי או החוקתי.
בשנת 2014, הוחלט על 11 בתי משפט מנהליים: אחד בכל מדינה ושניים ברמה פדרלית (Bundesverwaltungsgericht, Bundesfinanzgericht).
אוסטריה הייתה הראשונה בעולם שהפעילה ביקורת שיפוטית.
החוק חוקק ב-1919 ובסמכותו ניתן לשנות החוקים של מדינות.
אחרי שאומצה החוקה החדשה בשנת 1920, ניתן היה גם לשנות את חוקי המדינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, מדינות רבות באירופה אימצו את מערכת ביקורת שיפוטית של אוסטריה.
בנוסף למערכת בתי משפט מנהליים וחוקתיים ישנה גם מערכת בתי משפט אזרחיים ופליליים.
בבית המשפט האזרחי דנים במקרים של הפרות חוזה ודיני נזיקין בהם המואשם והנאשם הם אזרחים פרטיים או תאגידים.
כיוון שמערכת המשפט באוסטריה מבוססת על זו של האימפריה הרומית, בתי דין אלה אינם דנים בתביעות אזרחים נגד הפדרציה והמדינות אלא רק מה שבתחום המשפט האזרחי.
רוב המקרים נדונים בבתי המשפט המחוזיים (Bezirksgericht).
בתי דין אזוריים (Landesgericht) משמשים גם כבתי משפט לערעורים ובית המשפט העליון משמש כאינסטנציה הגבוהה ביותר.
גם במקרים חמורים שנדונים תחילה בבתי הדין האזוריים ובבתי דין אזוריים לערעורים (Oberlandesgericht), בית המשפט העליון הוא גם המקום האחרון בו ניתן לדון באותו מקרה.
בשונה ממערכות משפט אחרות, כגון זו של בית המשפט הפדרלי בארצות הברית, לצדדים יש זכות חוקתית לערעור.
אף על פי שהגישה לבית המשפט העליון מוגבלת רק לעניינים בעלי חשיבות רבה, הוא לא יכול לסרב לדון בהחלטות של בתי הדין הכפופים לו.
ב-21 בדצמבר 1867, הקיסר פרנץ יוזף, בלחץ שהופעל עליו על ידי הכוחות הליברליים, הוציא צו ובו מפורטות הזכויות של לאומים שונים שהיו תחת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
צו זה זכה לשם: חוק יסוד על כללי זכויות של לאומים להם יש נציגים באספה הלאומית.
כותבי החוקה ב-1920 לא הצליחו להסכים על רשימת זכויות אזרחיות ולכן הסתמכו על הצו מ-1867. כיום, אוסטריה חתומה על האמנה האירופית לזכויות האדם שמיושמת כחוק ישיר.
בהתחשב בעובדה שהמשפט החוקתי החל לפרש את B-VG באופן שוויוני וגם את שאר זכויות חוקתיות בהרחבה, לפחות מאז תחילת 1980, זכויות האזרח הם, ככלל, יחסית מוגנים היטב.
איזונים ובלמים נוספים של הפרלמנט
בנוסף ליכולת לחוקק, לחברי שני הבתים של הפרלמנט יש סמכות להדיח את הנשיא באחד משני אופנים: העמדה לדין לפני בית המשפט החוקתי שמשמש כבית משפט המדינה או הכרזה על משאל עם כדי להפסיק את כהונתו של אותו נשיא.
זה נעשה רק בשעת חירום באמצעות תהליך המורכב משני שלבים: ראשית, המועצה הלאומית תבקש מהנשיא להתפטר או להיות נתון לתוצאות של משאל העם, ואז חברי המועצה הלאומית בשיתוף עם המועצה הפדרלית יקימו מועצה לאומית מאוחדת ויחליטו על המשך צעדיה.
אם הוחלט ללכת על משאל עם ורוב העם מצביע על השארתו של הנשיא בתפקידו, במקרה כזה, הנשיא נבחר מחדש לקדנציה לעוד שש-שנים באופן אוטומטי (אף על פי שהוא עדיין לא מורשת לכהן מעבר ל-12 שנים רצופות); המועצה הלאומית תפוזר ויתקיימו בחירות כלליות חדשות.
הנשיא גם רשאי לפזר את המועצה הלאומית, אבל רק פעם אחת במהלך כהונתו.
הנשיא אינו יכול להטיל וטו על חוקים מסוימים: לא משנה עד כמה הוא מתנגד אליהם בתוקף או מאמין שחוק מסוים מנוגד לחוקה; כל מה שהוא יכול לעשות זה לאיים לפטר את הממשלה או לפזר את המועצה הלאומית לפני שהחוק מועבר באופן סופי.
כנראה הפן הבעייתי והיוצא דופן של המשפט החוקתי האוסטרי הוא הקלות היחסית שבה ניתן לשנותו, בשילוב העובדה כי תיקון בסעיפי החוקה לא צריך להיות משולב בתוך הטקסט הראשי של ה-B-VG, אבל תיקון זה יכול להופיע כחוק נפרד, או כסעיף בכל חוק והוא יצוין באופן בשבו כתובים הסעיפים בחוקה (Verfassungsbestimmung).
בפועל, כל מה שדרוש הוא רוב של שני שלישים במועצה הלאומית.
רק במקרה של שינוי מהותי (Gesamtänderung) של החוקה נעשה משאל עם.
לדוגמה: על מנת להחליט אם להיצטרף לאיחוד האירופי ב-1995 הועבר משאל עם.
במהלך השנים, מערכת החקיקה כוללת אלפי סעיפים המפוזרים בחוקים שונים.
הסיבה לכך היא שבתקופות בהן הקואליציה החזיקה בשני שלישים מהמושבים במועצה הלאומית (כגון בין 1945–1966, 1986-1994, 1995-1999, 2007-2008), חוקים אשר נחשבו "לבעייתיים מבחינת החוקה" נחקקו כמו שנחקקים חוקים של חוקה, וכך הגנו עליהם מפני ביקורת של בית המשפט החוקתי.
למותר לציין, שבית המשפט החוקתי אינו מאשר זאת והצהיר, שבעתיד, ניתן יהיה להחשיב חוקים אלה כשינויים מהותיים של החוקה ולחייב במשאל עם.
בין 2003 ל-2005, הוועידה החוקתית (Österreich Konvent), הכוללת נציגים של כל המפלגות, נציגים של כל השכבות בממשלה, ונציגי קבוצות שונות המרכיבות את החברה האוסטרית התכנסו כדי לדון האם ואיך ניתן לעשות רפורמה לחוקה.
לא היה קונצנזוס כללי על הטיוטה של החוקה החדשה.
ואפילו הנקודות בעלות חשיבות משנית שעליהם כן הוסכם - טרם מיושמות.
על פי המדיניות הפלסטינית המעוגנת בחוקת הרשות הפלסטינית, פלסטיני שנאסר או נפגע כתוצאה מפעילות טרור בהקשר לסכסוך הישראלי-פלסטיני, זכאי לקצבה לו ולמשפחתו; משפחה שאחד מבניה נהרג כתוצאה מהפעילות האמורה זכאית גם כן לקצבה.
הכלל המנחה בתשלומים אלה הוא שככל שהעונש או הפגיעה חמורים יותר (בעקבות נזק או פגיעה חמורים יותר שגרם לישראל), כך גדל התשלום שהם מזכים בו.
על פי חוק האסירים המשוחררים 2004/19, זכאים לקצבה כל היושבים בבתי הכלא הישראליים על רקע השתתפותם במלחמה נגד ישראל (אסירים פליליים הכלואים בישראל, כגון גנבי מכוניות, אינם זכאים למשכורת).
גובה הקצבה נגזר מאופי פעולת הטרור, תקופת המאסר שנקצבה על ידי בית המשפט ואזרחות המחבל.
מחבלים בעלי אזרחות ישראלית (המכונים ברשות הפלסטינית 'ערביי הפנים') מקבלים קצבה גבוהה יותר מאלה של מחבלים בעלי אזרחות פלסטינית.
על פי גורמי ביטחון ישראלים, חוק זה יצר תמריץ משמעותי לפיגועים נגד ישראלים.
בהתאם להסכם פריז משנת 1994, שהוא נספח כלכלי להסכמי אוסלו, ישראל גובה עבור הרשות הפלסטינית כספי מיסים, ומעבירה לה מדי חודש את הכספים שגבתה עבורה.
מצב זה, שבו כספים המיועדים לרשות הפלסטינית עוברים דרך ישראל, היווה בסיס להצעת החוק, שעניינה הקפאת כספים כדי לפגוע במוטיבציה וביכולת של הרשות לשלם למחבלים, ובכך להנמיך את התמריץ לפגע.
החוק קובע ששר הביטחון יביא לאישור הקבינט, בתום כל שנה, נתונים בדבר סך הכספים ששילמה הרשות הפלסטינית בזיקה לטרור, באותה שנה, וכן נתונים בדבר השפעת הקפאת הכספים מכוח חוק זה באותה שנה בהיבטי ביטחון לאומי ויחסי החוץ של ישראל.
בהתאם לדו"ח זה, לאחר אישורו בקבינט, יוקפא בכל חודש, מתוך כספי המיסים שמעבירה ממשלת ישראל לרשות הפלסטינית, סכום השווה לחלק השנים עשר מסך הכספים ששילמה הרשות הפלסטינית בזיקה לטרור בשנה הקודמת.
אם הנתונים שהביא השר לקבינט מלמדים שבשנה אליה מתייחס הדו"ח לא שילמה הרשות הפלסטינית כספים בזיקה לטרור, רשאי הקבינט להחליט להעביר לרשות הפלסטינית את הכספים שהוקפאו.
את הצעת החוק יזמו מספר חברי הכנסת ובראשם אלעזר שטרן ואבי דיכטר.
ב-21 בפברואר 2018 אישרה ועדת החוץ והביטחון בראשות ח"כ אבי דיכטר (ליכוד) את הצעת החוק לקריאה ראשונה.
בדברי ההסבר להצעת החוק נאמר:
ראש הממשלה בנימין נתניהו ביקש לעגן בחוק כי יישומו בפועל (הקפאת ושחרור הכספים) יוכרע על פי שיקול דעתם של חברי הקבינט המדיני-ביטחוני, אולם יוזמי החוק התנגדו לתוספת זו בטענה שהיא מרוקנת את החוק מתוקפו.
ב־5 במרץ 2018 אושר החוק בקריאה ראשונה ברוב של 52–10, וב-2 ביולי הוא אושר בקריאה שנייה ושלישית ברוב של 87–15.
שמו הרשמי של החוק ("חוק להקפאת כספים ששילמה הרשות הפלסטינית בזיקה לטרור מהכספים המועברים אליה מממשלת ישראל") חריג יחסית באורכו, ועל כן רבים מתייחסים אליו בשמות מקוצרים.
חוק הקפאת כספי טרור, חוק הקיזוז וחוק הקפאת הכספים לרשות הפלסטינית.
גם ראש הממשלה, בנימין נתניהו, התייחס לחוק בשם "חוק קיזוז משכורות מחבלים".
ב-17 בפברואר 2019 אישר הקבינט המדיני-ביטחוני ליישם את החוק, ולקזז 502,697,000 ש"ח מכספי המיסים המועברים לרשות הפלסטינית, סכום הזהה לתשלומי המשכורות ששילמה הרשות למחבלים בשנת 2018. ההחלטה התקבלה בניגוד לדעתם של ראשי מערכת הביטחון.
בהתאם להחלטה זו חתם שר האוצר, משה כחלון, על צו המורה לקזז 42 מיליון ש"ח מדי חודש.
ביולי 2021 אישר הקבינט המדיני-ביטחוני הקפאת כספים של הרשות הפלסטינית, על פי דו"ח שהוכן על ידי המטה ללוחמה כלכלית במשרד הביטחון, שקבע שהרשות הפלסטינית העבירה בשנת 2020 597 מיליון ש"ח לתמיכה באסירים ביטחוניים ובני משפחותיהם.
באפריל 2022 קרא מבקר המדינה מתניהו אנגלמן לממשלת ישראל להגיש תביעות אזרחיות כלפי מחבלים, בין אם הם תושבי מדינת ישראל ובין אם תושבי הרשות הפלסטינית.
ואם לא ישלמו להפעיל את החוק לקיזוז הכספים מהרשות הפלסטינית.
ב-6 ביוני 2022 כונסה ועדת החוץ והביטחון לדיון בנושא "הפרת חוק הקיזוז על ידי הממשלה", בדיון נחשף שהועברו כספים עודפים לרש"פ.
לטענת חברי הכנסת שהזמינו את הדיון אין מדובר בכספי הקיזוז אלא בכספי משלמי המס הישראלים.
לדבריהם, מדובר בקיום הבטחת שר הביטחון בני גנץ לראש הרש"פ אבו מאזן להעברת 500,000,000 ש"ח באוגוסט 2021, חלקם מוויתור על הקפאת הכספים ורובם בהעברה ישירה.
הכסף הועבר לרש"פ בניגוד לחוק בשתי פעימות, באוגוסט ובדצמבר 2021. תגובת משרד האוצר הייתה שלא הועברו כספים נוספים, ומדובר רק במקדמה של סכומים קיימים.
למחרת, ב-8 ביוני העבירה הרש"פ את הכספים למשפחות המחבלים.
בינואר 2023 חתם שר האוצר בצלאל סמוטריץ' על צו עיקול שיקזז 139 מיליון ש"ח מכספי המיסים שגובה ישראל עבור הרש"פ מדי חודש, והם יועברו למשפחות נרצחי הלינץ' ברמאללה.
גם בפברואר חתם על קיזוז סכום כפול של 100 מיליון ש"ח.
בעקבות תמיכת אנשי הנהגת הרשות הפלסטינית במעשי הטבח שהתבצעו במתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023, הורה שר האוצר בצלאל סמוטריץ' לעכב את העברת הכספים לרשות הפלסטינית עד הכרעת הדבר בקבינט.
בעקבות ההחלטה שהתקבלה בפברואר 2019 לעשות שימוש בחוק ולהקפיא כחצי מיליארד ש"ח מהכספים המועברים לרשות הפלסטינית, הצהיר יו"ר הרשות אבו מאזן, בנאום שנשא מספר ימים לאחר מכן במסגרת כינוס של ההנהגה הפלסטינית ברמאללה, כי הרשות מוותרת על כל הכספים המועברים אליה מישראל, ואף איים לפרוש מהסכמי פריז.
ב-3 במרץ הודיעה הרשות כי תעביר את כל תשלומי המשכורות לאלתר, בנימוק ש"אלו נמצאים בראש סדר העדיפויות", כפי שמסר חוסיין א-שייח' מבכירי הרשות.
במקום זאת קיצצה הרשות בחודש מרץ 2019 מחצית משכרם של עובדי הממשלה ובהם גם אנשי כוחות הביטחון.
ב-16 באפריל 2019 שר ההסברה הפלסטיני, נביל אבו רודיינה, התייחס לחוק וטען בשיחה עם עיתונאים ברמאללה כי הקיצוץ הישראלי בכספי המיסים הפלסטינים אינו חוקי, וגורם למשבר מתמשך ברשות.
לדבריו, ללא הכסף הזה אין לרשות אפשרות לשלם שכר לאנשי הביטחון, והדבר מסכן את שיתוף הפעולה הביטחוני עם ישראל.
הרשות הפלסטינית אכן החזירה לישראל בפברואר ובמאי 2019 את כל כספי המיסים שישראל העבירה אליה, במחאה על הקיזוז מכספים אלה על פי החוק.
החוק להנהגת חופש דת בווירג'יניה (1786) נחקק במטרה לאפשר חופש דת לאנשים מכל הדתות - כולל יהודים, נוצרים מכל הזרמים, מוסלמים והינדים.
החוק ביטל לחלוטין את מעמדה ואת סמכותה של הכנסייה האנגליקנית במדינה.
החוק נוסח על ידי תומאס ג'פרסון וסיפק תשתית משפטית ורעיונית להפרדת הדת מהמדינה בארצות הברית.
המסמך השפיע, וממשיך להשפיע, על עיצוב תודעת החירות הדתית של אזרחים אמריקניים.
על החשיבות ההיסטורית של המסמך ניתן ללמוד מבקשתו של ג'פרסון בעניין נוסח המצבה שלו: "כאן היה קבור, תומאס ג'פרסון, מחבר הכרזת העצמאות של ארצות הברית, מנסח החוק להנהגת חופש דת בווירג'יניה ואבי אוניברסיטת וירג'יניה."
נוסח הצעת החוק להנהגת חופש דת
הצעת חוק להנהגת חופש דת, מאת תומאס ג'פרסון, 1779.
כדי לקדם את היעדים הלגיטימיים של השלטון, יש לרשויות די והותר זמן להתערב ולפעול אחרי שעיקרי אמונה מתפרצים ומתגלגלים לכדי פעולות גלויות נגד השלווה ונגד הסדר הטוב; ובסופו של דבר, לאמת יש עוצמה וגדולה משל עצמה, והיא תמיד מנצחת בכוחות עצמה;
האמת היא היריב ההולם והיעיל נגד השקפות מוטעות ונגד דעות כזב, ואין לאמת שום סיבה לחשוש מפני מאבק עם השקר, אלא אם בני אדם מתערבים ופורקים מעליה את נשקה הטבעי - ויכוח פתוח ודיון חופשי, שכן דעות שגויות מאבדות את סכנתן כאשר מניחים לאמת להתמודד איתן ולסותר אותן.
מטרתו המוצהרת של החוק היא להגן על ילדים מפני חשיפה להומוסקסואליות בדגש על תוכן המציג הומוסקסואליות כנורמה בחברה, בטענה שהיא סותרת את ערכי המשפחה המסורתיים.
החוק תיקן את חוק הגנת הילדים במדינה ואת קוד הפדרציה הרוסית לעבירות מינהליות, ואסר הפצת "תעמולה של יחסי מין לא מסורתיים" בקרב קטינים.
הגדרה זו כוללת חומרים "המעוררים עניין במערכות יחסים כאלה, הגורמים לקטינים ליצור נטיות מיניות לא מסורתיות", או "רעיונות מעוותים בהווה לגבי הערך החברתי השווה של יחסים מיניים מסורתיים ולא מסורתיים" כלשון החוק.
עסקים וארגונים יכולים גם להיאלץ להפסיק זמנית את פעולתם אם יורשעו על פי החוק (עד 90 יום) ולהיקנס בסך מיליון רובל.
זרים עשויים להיעצר למשך עד 15 יום ולהיות מגורשים, או להיקנס בסכום של עד 5,000 רובל ולהיות מגורשים.
החוק זכה בתמיכת הימין הקיצוני והלאומני הרוסי, וכן בתמיכה רחבה בקרב העם הרוסי והכנסייה הרוסית האורתודוקסית.
החוק גונה על ידי ועדת ונציה של מועצת אירופה (בה רוסיה חברה), על ידי ועדת האו"ם לזכויות הילד ועל ידי ארגוני זכויות אדם בהם אמנסטי אינטרנשיונל ומשמר זכויות האדם.
על החוק נמתחה ביקורת בשל הנוסח הרחב והכוללני שלו (אשר כולל את האמירה "מעלה עניין" ו"בקרב קטינים"), שמבקרים רבים אפיינו כאיסור לקידום זכויותיה ותרבותה של קהילת הלהט"ב הרוסית.
החוק ספג ביקורות שליליות רבות על כך שהביא להגברה והצדקה של אלימות הומופובית ברחבי המדינה.
ביום 27 באוקטובר 2022, הורחב החוק כך שהוא אוסר על תעמולה להט"בית לכול קבוצות הגיל, במקום לקטינים בלבד.
במרץ 2012 חסם שופט רוסי את הקמתו של בית הגאווה בסוצ'י לקראת אולימפיאדת החורף 2014, וקבע כי הוא "יפגע בביטחון החברה הרוסית", וכי הוא נוגד את "המוסר הציבורי והמדיניות בתחום המשפחה, אמהות והגנת ילדות".
באוגוסט 2012 אושר במוסקבה פסק דין הדוחה את בקשתו של ניקולאי אלכסייב לאישור של 100 שנה לקיום עצרות גאווה במוסקבה מדי שנה, ואסר קיום של מצעדי גאווה למשך 100 שנה בעיר מוסקבה, תוך ציון האפשרות לאי סדר ציבורי.
הצעת החוק אשר כללה את הנימוק "הגנה על ילדים מפני מידע הפוגע בבריאותם והתפתחותם" הציגה חוקים האוסרים על הפצת חומר "מזיק" בקרב קטינים אשר כולל תוכן ה-"עשוי לעורר פחד, אימה או בהלה בקרב ילדים" פורנוגרפיה, לצד חומרים המהללים אלימות, פעילויות בלתי חוקיות, שימוש בסמים או פגיעה עצמית.
תיקון לחוק שהתקבל בשנת 2012 ייסד מערכת דירוג תוכן חובה לחומרים המופצים באמצעות "רשת מידע וטלקומוניקציה" (המכסה טלוויזיה ואינטרנט), והקימה "רשימה שחורה" לצנזורה אתרים המכילים פורנוגרפיית ילדים או תכנים המהללים שימוש לרעה בסמים והתאבדות.
התיקון משנת 2013, שהוסיף "תעמולה של יחסים מיניים לא מסורתיים" כמעמד של תוכן מזיק על פי החוק נועד, לדברי ממשלת רוסיה, "להגן על ילדים מפני חשיפה לתכנים המציגים הומוסקסואליות כהתנהגותית נורמלית" בו הושם דגש במטרה להגן על ערכי המשפחה "המסורתיים".
מחברת הצעת החוק ילנה מיזולינה (יו"ר ועדת הדומא למשפחה, נשים וילדים, שתוארה לעיתים כ-"צלבנית מוסר"), טענה כי יחסים מסורתיים בין גבר ואישה "דרשו הגנה מיוחדת על פי החוק הרוסי".
מיזולינה, הידועה בהיותה מתנגדת בולטת להומוסקסואליות, טענה לא אחת כי הביטוי "הומואים הם גם בני אדם" צריך להיחשב כקיצוני על ידי השירות הפדרלי לפיקוח על זכויות הצרכן ורווחת האדם והיא תומכת בלקיחת ילדים מהורים הומוסקסואלים (גם אם הם ההורים הביולוגיים).
תיקון החוק הורחב גם על חוקים דומים שנחקקו על ידי כמה אזורים ברוסיה, כולל ריאזאן, ארכנגלסק (שם בוטל החוק המקומי זמן קצר לאחר העברת הגרסה הפדרלית) וסנקט פטרבורג.
סעיף 1 להצעת החוק בנושא הגנה על ילדים מפני מידע הפוגע בבריאותם והתפתחותם תוקן בהוראה המסווגת "תעמולה של יחסי מין לא מסורתיים" למעמד של חומרים שאסור להפיץ בקרב קטינים.
סעיף 2 מבצע תיקונים דומים למשפט -"על ערבות בסיסית לזכויות הילד בפדרציה הרוסית", המצווה על הממשלה להגן על ילדים מפני חומר כזה.
סעיף 3 להצעת החוק תיקן את קוד הפדרציה הרוסית לעבירות מנהליות בסעיף 6.21, הקובע עונשים בגין הפרות של איסור התעמולה: אזרחים רוסים שנמצאו אשמים יכולים לקבל קנסות של עד 5,000 רובל, ופקידים ציבוריים יכולים לקבל קנסות של עד 50,000 רובל.
ארגונים או עסקים יכולים להיקנס בסכום של עד מיליון רובל ולהיאלץ להפסיק את הפעילות עד 90 יום.
ניתן לעצור זרים ולעצור אותם עד 15 יום לאחר מכן לגרשם, או להטיל קנסות של עד 5,000 רובל ולגרשם.
הקנסות ליחידים גבוהים בהרבה אם העבירה בוצעה באמצעות מדיה המונית או באינטרנט.
על פי סקר שנערך ביוני 2013 על ידי המרכז הרוסי לחקר דעת הקהל (הידוע גם בשם VTsIOM), מעל ל-90 אחוז מהרוסים שנשאלו היו בעד החוק.
למעלה ממאה קבוצות שמרניות ברחבי העולם חתמו על עצומה לתמיכה בחוק, כאשר לארי ג'ייקובס, מנהל הקונגרס העולמי למשפחות, תמך במטרתו "לאסור על הסברה שמטרתה לשתף קטינים באורח חיים שיפגע בבריאותם הגופנית והמוסרית".
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין ענה להתנגדויות מוקדמות להצעת החוק שהוצעה אז באפריל 2013 ואמר כי "אני רוצה שכולם יבינו שברוסיה אין פגיעה בזכויות המיעוטים המיניים.
הם אנשים, בדיוק כמו כולם, והם נהנים מזכויות וחירויות מלאות".
בהמשך אמר כי בכוונתו לחתום על הצעת החוק משום שהעם הרוסי דרש זאת.
כלשונו, "האם אתה יכול לדמיין ארגון המקדם פדופיליה ברוסיה?
אני חושב שאנשים באזורים רבים ברוסיה היו מתחילים לאחוז בנשק...
הדבר נכון גם לגבי מיעוטים מיניים: אני בקושי יכול לדמיין שנישואים חד מיניים יהיו מותרים בצ'צ'ניה.
זה היה מביא לפגיעות בבני אדם".
פוטין ציין בנוסף כי הוא מודאג משיעור הילודה הנמוך ברוסיה, באומרו כי מערכות יחסים חד-מיניות אינן מייצרות ילדים.
באוגוסט 2013 הגן שר הספורט הרוסי ויטאלי מוטקו על החוק, והשווה אותו להגנה על ילדים מפני "תכנים המעודדים שימוש באלכוהול או התמכרות לסמים".
העברת החוק נתקלה בתגובות בינלאומית רבות, במיוחד מהעולם המערבי, שכן המבקרים ראו בכך ניסיון לאסור את שיפור מעמד זכויות הלהט"ב במדינה.
אחת מהביקורות שהושמעו חולקת על כוונת החוק הנטענת - שכן רבים מהמונחים בו מעורפלים מדי, כגון "יחסי מין לא מסורתיים", דבר ש"יכול להכיל באופן אפשרי על כל מידע הנוגע לנטייה מינית או זהות מגדרית שאינו תואם את מה שהמדינה רואה כמתאים ל-"מסורתי".
גם על המונח "בקרב קטינים" נמתחה ביקורת, מכיוון שלא ברור אם הכוונה היא לנוכחות קטינים, או מקום כלשהו בו קטינים יכולים להיות נוכחים.
נטען כי "חיזוי נוכחותם של ילדים בכל מרחב, מקוון או לא מקוון, הוא בלתי אפשרי למדי והוא משתנה שתומך כל ביטוי לעיתים רחוקות יהיה בשליטה מוחלטת עליו".
החוק גונה על ידי ועדת ונציה של מועצת אירופה (בה רוסיה חברה), ועדת האו"ם לזכויות הילד, וארגוני זכויות אדם בהם אמנסטי אינטרנשיונל ומשמר זכויות האדם.
מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון, מתח ביקורת עקיפה כלפי החוק.
המעצר הראשון שבוצע על פי החוק כלל אדם שהפגין בפומבי עם שלט ובו כיתוב התומך בקהילת הלהט"ב הרוסית.החקיקה הובילה על פי הדיווחים לעלייה באלימות נגד להט"ב ברוסיה.
יו"ר רשת הלהט"ב הרוסית ("Russian LGBT Network"), איגור קוצ'טקוב, טען כי למעשה אלו "חוקי אלימות נגד אזרחים להט"בים" וכי "קבוצות לאומניות מצדיקות את פעולותיהן בחוקים אלו" בתמיכה באמונתם כי הומואים ולסביות אינם "מוערכים כחלק מהחברה" על ידי הממשלה.
דיווחים הופיעו על ידי קבוצות כמו "כיבוש פדופיליה" ו-"הורי רוסיה", שפיתו "פדופילים" לכאורה ל-"דייטים" למיקומים ספציפיים שם עונו והושפלו.
באוגוסט 2013 דווח כי נער הומוסקסואלי נחטף, עונה ונרצח על ידי קבוצת ניאו נאצים רוסים.
האלימות גברה גם במהלך קיומם של עצרות למען זכויות להט"ב ברוסיה.
ב-29 ביולי 2013, הפגנה בפארק שדה המאדים בסנט פטרבורג הביאה להתנגשות אלימה בין הפעילים, מפגינים הומופובים והמשטרה.
בפברואר 2014 הכריז ארגון הלהט"ב האמריקאי קוויר ניישן על מחאה מתוכננת בעיר ניו יורק מחוץ לקונסוליה הרוסית ב-6 בפברואר 2014, שתוזמנה לחפוף את טקסי הפתיחה של אולימפיאדת החורף 2014. באותו יום, ארגון זכויות הלהט"ב "All Out" ריכז באופן דומה הפגנות עולמיות בערים: לונדון, ניו יורק, פריז וריו דה ז'ניירו.
ב-8 בפברואר 2014 נערך פלאש-מאפ בקיימברידג באנגליה בו זוגות חד מיניים התחבקו והתנשקו, במסגרת פרויקט וידאו אשר כונה "מרוסיה באהבה".
במהלך סבב הופעותיה "The MDNA Tour" בשנת 2012, הופעותיה של הזמרת האמריקאית מדונה בלטו בנושאים הקשורים לקהילת הלהט"ב.
לפני כל מופע חילקה לקהל צמידים ורודים לעידוד תמיכה בקהילה.
במהלך הופעה בסנט פטרבורג, נשאה מדונה דברים לטובת קהילת הלהט"ב, באומרה כי, "אני כאן כדי לומר שלקהילה הגאה וההומואים שכאן, ובכל רחבי העולם, יש את אותן הזכויות לקבל יחס של כבוד, סובלנות, חמלה ואהבה".
היא סיכמה את דבריה באומרה כי "אנשים המצטטים את התנ"ך, ומשתמשים באלוהים כמנגנון הגנה: ישו, מוחמד, בודהה ומשה רבנו הטיפו לכך – זה בכל ספר קדוש – "ואהבת לרעך כמוך".
אינך יכול להשתמש בדת, או בשמו של אלוהים, להתייחס לרעה לאנשים אחרים.
אף על פי שנאומה זכה לשבחים רבים מהתקשורת, ב-17 באוגוסט הוכרז כי רוסים אנטי-הומוסקסואלים יתבעו את מדונה ע"ס 10.4 מיליון דולר, בטענה כי היא מקדמת "תעמולה הומוסקסואלית" המנוגדת לחוק וכי "העליבה את רגשותיהם כשדיברה על זכויות להט"ב במופע".
אולי מישהו לא רואה את הקישור אבל אחרי המופע של מדונה אולי ילד כלשהו הופך להיות הומו, איזו ילדה הופכת ללסבית, פחות ילדים נולדים כתוצאה מכך והמדינה הגדולה הזו לא יכולה להגן על גבולותיה.
מבחינתי, זה גורם לסבל מוסרי".
שמונה שנים לאחר האירועים, בשנת 2020, פרסמה מדונה פוסט בו נטען כי: "נשאתי את הנאום הזה בהופעה שקיימתי בסנט פטרסבורג לפני שמונה שנים.
מיד לאחר מכן הוטל עליי קנס בסך מיליון דולר על ידי הממשלה בגין תמיכה בקהילה הגאה.
קנס שכמובן עולם לא שילמתי".כן הצהירה כי "לא הייתה מודעת לעובדה שזכתה בתביעות".
הסרט התיעודי "סטיבן פריי: שם" בחן את זכויות הלהט"ב וההומופוביה במדינות רבות בעולם, כולל רוסיה.
במהלכו, ראיין סטיבן פריי זוג לסביות שדנות בפחדים שלהן למשל, לבלות עם ביתן בת ה-16 כאשר כתוצאה מכך, חבריה עלולים להפר את החוק, בשל תוכן איסור החוק בו נכלל המשפט "דיווח הפצת מידע על הומוסקסואליות מתחת לגיל 18".
מגזין חדשות הלהט"ב, אדבוקט תיאר את החוק כאוסר "כל דיון חיובי באנשים להט"ב, זהויות או נושאים בפורומים שעשויים להיות נגישים לקטינים.
בפועל, החוק העניק למשטרה רישיון נרחב לפרש כמעט כל אזכור של להיות להט"ב - בין אם נאמר, מודפס או מסומן בהנפת דגל בצבעי הקשת - כגורם למעצר אנשי להט"ב".
אתה פשוט לא יודע אם הם יוכלו לכלוא אותך מחר בגלל משהו או לא".
בסוף שנת 2012 כאשר סבב הופעותיה "Born This Way Ball" הגיע לרוסיה, הזמרת האמריקאית ליידי גאגא הואשמה בהפרת החוק, והרשויות הרוסיות איימו לעצור אותה ולקנוס אותה בסך של 50 אלף דולר לאחר הופעותיה במוסקבה וסנט פטרבורג.
גאגא שיתפה לאחר מכן ברשתות החברתיות את כעסה באומרה "אני נשבעת להילחם למען מעריצי הרוסים, הדיכוי יתמודד עם מהפכה, אתם לא לבד!
במהלך ראיונה עם חברות ההרכב המוזיקלי ט.א.ט.ו.
בשנת 2021 הביעה העיתונאית קסניה סובצ'ק (לימים המועמדת הצעירה בהיסטוריה לנשיאות רוסיה), את תמיכתה בשוויון זכויות להט"ב ברוסיה והתנגדה לחוק באומרה כי הוא "צבוע ודוחה".
בנובמבר 2021 הודיעה הזמרת הבריטית ג'ייד ת'ירלוול, חברת להקת הבנות ליטל מיקס כי לא תופיע במדינה לאור קיום החוק.
נגד החוק התקיימו הפגנות מקומיות ובינלאומיות.
פעילים הפגינו מחוץ למרכז לינקולן בעיר ניו יורק בערב הפתיחה של האופרה המטרופוליטן ב-23 בספטמבר 2013, שתוצג באופרה של צ'ייקובסקי "יוג'ין אונייגין".
ההפגנות התמקדו בנטייה ההומוסקסואלית של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי עצמו ובמעורבותם של שני רוסים בהפקה' הסופרנית אנה נטרבקו והמנצח ואלרי גרגייב, שכן הם זוהו כתומכים קולניים של ממשלת פוטין.
ב-12 באוקטובר 2013, למחרת יום היציאה מהארון הבינלאומי, נערכה בסנט פטרסבורג מחאה שאורגנה על ידי לפחות 15 פעילים.
אתר המחאה נכבש על ידי מספר רב של מפגינים, אשר חלקם היו לבושים ככמרים רוסים אורתודוקסים וקוזאקים.
בסיום המחאה, נעצרו כ-67 מפגינים נעצרו בגין הפרת סדר.
פעילים קראו גם להחרים את הוודקה סטוליצ'נאיה, שמיתגה את עצמה באופן בולט כוודקה רוסית ("אם כל הוודקות מארץ האם של הוודקה" בקמפיין פרסומי).
עם זאת, לוקסמבורג, הגיבה למאמץ החרם, וציינה כי "החברה אינה רוסית באופן טכני", הדגישה את התנגדותה לדעת הממשלה הרוסית כלפי הומוסקסואליות, ותיארה את עצמה בתור "תומכת נלהבת זכויות חברי קהילת הלהט"ב וחברה קרובה של אנשיה".
המעצר הראשון שנעשה על פי חוק התעמולה התרחש שעות ספורות לאחר ביצוע חקיקתו, הפעיל בן ה-24 דמיטרי איסקוב נעצר בקאזאן על שהחזיק בפומבי בשלט "חופש להומואים והלסביות של רוסיה.
הוא נעצר (בגין שימוש בקללות), אך שוחרר ללא אישומים.
חודשים מאוחר יותר, לאחר שהוגשה כנגדו תלונה, הוא הואשם והורשע בתעמולת להט"ב, נקנס ב-4,000 רובל.
הראשונים שנקנסו לאחר כניסת החוק לתוקף הם ניקולאי אלכסייב וירוסלב יבטושנקו פעילי זכויות להט"ב, שעמדו מחוץ לספרייה הציבורית בארכנגלסק עם כרזות שעליהן נכתב: "תעמולה הומוסקסואלית לא קיימת.
אנשים לא הופכים הומוסקסואלים, אנשים נולדים הומוסקסואלים" הם נקנסו ב-4,000 רובל.
הקנס התרכז סביב ציטוט במאמרו של ירמושקין, שקבע כי עצם קיומו הוא "הוכחה יעילה לכך שהומוסקסואליות היא תקינה".
אלנה קלימובה הואשמה על פי החוק פעמים רבות בגין הפעלת קבוצת תמיכה מקוונת לבני נוער להט"ב בשירותי הרשתות החברתיות "VKontakte" ופייסבוק.
הראשון מבין האישומים הללו בוטל בפברואר 2014, לאחר שבית משפט קבע בהתייעצות עם איש מקצוע בתחום בריאות הנפש כי הקבוצה "מסייעת לבני נוער לחקור את מיניותם להתמודד עם נושאים רגשיים קשים ובעיות אחרות שהם עלולים להיתקל בהם", וכי פעילויות אלה לא היווה "תעמולה של יחסי מין לא מסורתיים" כהגדרתם בחוק.
בינואר 2015 הוגש נגדה כתב אישום.
בית המשפט בניז'ני טאגיל הרשיע את קילמובה ופסק לה קנס של 50,000 רובל, קלימובה ערערה, ובמרץ 2015, לאחר הגשת ערעור, בוטל פסק הדין.
ביולי 2015 הואשמה ונקנסה קלימובה בשלישית, בסך של 50,000 רובל.
בנובמבר 2014, יום לאחר שמנכ"ל חברת אפל בע"מ הנוכחית, טים קוק הודיע בפומבי כי הוא גאה בהיותו הומוסקסואל כתוצאה מהשלכות החוק, דווח כי אנדרטה בצורת אייפון המכבדת את מייסדו המשותף סטיב ג'ובס, הוסרה מקמפוס אוניברסיטה בסנט פטרסבורג על ידי המתקין שלה, האיחוד הפיננסי במערב אירופה (ZEFS).
נטען כי האנדרטה הוסרה עקב החוק משום שהייתה באזור בו מבקרים קטינים.
בספטמבר 2015, הפכה אפל לחקירת גורמים רשמיים של מחוז בקירוב על יישום אמוג'ים במערכות ההפעלה שלה המתארות מערכת יחסים הומוסקסואלית, בשאלה האם הם עשויים לקדם יחסי מין לא מסורתיים בקרב קטינים.
מאוחר יותר קבע רוסקומנדזור כי כשלעצמם, "אימוג'ים המתארים זוגות חד מיניים אינם מהווים הפרה של חוק התעמולה, שכן האם יש להם קונוטציה חיובית או שלילית תלוי בהקשר שלהם ובשימוש בפועל".
במרץ 2018 חסם רוסקומנדזור את הגישה בתוך המדינה לאתר בולט עבור קהילת הלהט"ב הרוסית, "Gayrussia.ru" בגין הפרת החוק.
אליפות העולם באתלטיקה 2013, שהתקיימה באצטדיון לוז'ניקי במוסקבה באוגוסט 2013, כללה הערות והפגנות נגד החוק מצד ספורטאים.
לאחר שזכה במדליית כסף באירוע, הרץ האמריקאי ניק סיממונדס הצהיר כי "בין אם אתה הומו, סטרייט, שחור, לבן, לכולנו מגיעות אותן זכויות.
אם יש משהו שאוכל לעשות כדי להדוף את העניין ולקדם אותו, אני אעשה, גם אם אעצר".
הספורטאיות השוודיות אמה גרין וטרגארו ומואה הילמר צבעו את ציפורניהן בצבעי דגל הגאווה כמחאה סמלית.
עם זאת, טרגארו נאלצה לצבוע אותן מחדש לאחר שהם נחשבו למחווה פוליטית שהפרה את כללי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית.
בתגובה, היא צבעה אותם מחדש באדום כסמל של אהבה.
קופצת המוט הרוסית ילנה איזינבייבה מתחה ביקורת על מחוותה של טרגארו וטענה שהיא לא מכבדת את המדינה המארחת ואמרה במסיבת עיתונאים כי "יש לנו את החוק שלנו שכולם צריכים לכבד.
כשאנחנו הולכים למדינות שונות, אנחנו מנסים לעקוב אחר הכללים שלהם.
אנחנו לא מנסים לקבוע את הכללים שלנו שם.
אנחנו רק מנסים לכבד", והוסיפה: "אנחנו ברוסיה שונים ככל הנראה ממדינות אחרות.
אצלנו גברים חיים עם נשים, בנים עם בנות".על דבריה אלו קיבלה איסינבייבה ביקורת נוקבת מקרב ספורטאי העילית בעולם, בהם האתלטים והאלופים האולימפיים מייקל ג'ונסון מארצות הברית אשר הצהיר כי "לדעתי זו השקפת עולם פסולה ומעוותת.
חבל שהיא משמשת כמעצבת דעת קהל לאנשים רבים ברוסיה.
היום אין מקום לדעות האלו" ודניס לואיס, "איסנבייבה פשוט מנותקת משאר העולם.
חבל שהמנהלים שלה לא הסבירו לה כמה נזק יכולה התבטאות כזו להסב.
הדבר הזה מהווה פגיעה קשה בתדמית של איסנבייבה".
השלכות החוק לא השפיעו על אירוח שני אירועי ספורט בינלאומיים גדולים ברוסיה בשנים שאחרי -אולימפיאדת החורף 2014 בסוצ'י (שם היו צפויות להשתתף 7 ספורטאיות להט"ב אולימפיות) ומונדיאל 2018.
פיפ"א הקימה כוח משימה נגד אפליה, ולאחר שספגה ביקורת וקריאות לביטול המונדיאלים ברוסיה וקטר בשל יחסם לקהילה הלהט"בית, פנתה פיפ"א באוגוסט 2013 וביקשה מידע מממשלת רוסיה על החוק וההשפעות האפשריות שלו על טורניר הכדורגל, בסופו של יום נערך המונדיאל ברוסיה, בשנת 2018.
אולימפיאדת החורף הייתה אמורה להיערך מס' חודשים לאחר כניסת החוק לתוקף.
המבקרים הצביעו על כך שהחוק אינו עולה בקנה אחד עם האמנה האולימפית, הקובעת כי "אפליה על רקע גזע, דת, פוליטיקה, מגדר או נושאים אחרים אינה מתיישבת עם השתייכות לתנועה האולימפית".
באוגוסט 2013, הוועד האולימפי הבינלאומי "קיבל הבטחות מצד הרמה השלטונית הגבוהה ביותר ברוסיה כי החקיקה לא תשפיע על המשתתפים במשחקים או משתתפים בהם", וכן קיבל הודעה כי הממשלה תציית לאמנה האולימפית.
הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) אישר כי הוא יאכוף את תקנה 50 של האמנה האולימפית, האוסרת מחאה פוליטית, נגד ספורטאים המציגים תמיכה בקהילת הלהט"ב במשחקים.
הנשיא פוטין הבטיח מעשים דומים לפני המשחקים גם כן, אך הזהיר את משתתפי הלהט"ב כי הם עדיין יהיו כפופים לחוק.
אתלטים ותומכים השתמשו באולימפיאדה כמנוף למחאות נוספות נגד החוק.
מספר ספורטאים יצאו מהארון והזדהו כלסביות, הומואים או ביסקסואלים כדי להפיץ את המודעות למצב זכויות הלהט"ב ברוסיה, ביניהם גולש הסנובורד האוסטרלי בל ברוקהוף, המחליקה הקנדית אנסטסיה בוציס, המחליק האומנותי בעל מדליית הזהב בריאן בויטאנו, והשחיין הפיני ארי-פקה ליוקונן.
בתקופה לפני קיום האולימפיאדה ובמהלכה היו קריאות רבות להחרים את המשחקים, תוך השוואה לאולימפיאדת הקיץ של שנת 1980 במוסקבה, שהייתה הפעם האחרונה שהתקיימו האולימפיאדה על אדמת רוסיה.
קמפיין המכונה עקרון 6 הוקם בשיתוף פעולה בין קבוצת ספורטאים אולימפיים, הארגונים "All Out", קבוצת הספורט "Athlete Ally" ויצרנית הבגדים אמריקן אפרל, שמכרה סחורה (בהם ביגוד) עם ציטוט מהאמנה האולימפית לתמיכה בעד ארגוני להט"ב.
קופירייטר הפרסום בטורונטו, ברהם פינקלשטיין, החל לשווק גם ערכת בובות מטריושקה בצבע קשת, המכונה "בובות גאווה", שעוצבה על ידי האמן האיטלקי דנילו סנטינו, לטובת איגוד הספורט הבינלאומי "Gay and Lesbian International Sport Association".
ב-3 בפברואר 2014, הוועד האולימפי והפראלימפי של ארצות הברית (USOPC) בחסות "AT&T" פרסם הודעת תמיכה בזכויות להט"ב במשחקים, אשר הפך למפרסם האולימפי הגדול הראשון לגנות את החוקים.
כחלק מסדרת השידור שלו, הערוץ שידר גם סרט תיעודי במהלך שבוע טקס הפתיחה, Hunted, שתיעד התעללויות פיזיות וכליאות נגד אנשי להט"ב ברוסיה בעקבות החוק.
במאי 2014 נחשף כי בהתאם לחוק התעמולה, משחק המחשב "The Sims 4", אשר הופץ על ידי "Electronic Arts" המאפשר לדמויות להשתתף במערכות יחסים חד-מיניות, הוגבל לשימוש רק מגיל 18+ בלבד במערכת הדירוג הרוסית RARS , מה שמגביל את מכירתו למבוגרים בלבד ברחבי המדינה.
לשם השוואה, לוח הרייטינג הפאן-אירופי דירג היסטורית את משחקי הסימס כמתאימים לבני 12 ומעלה לצד גילאי 6 בגרמניה.
בדצמבר 2016, משחק הווידאו "FIFA 17" (שיוצא לאור גם על ידי "Electronic Arts") אפשר למשתמשיו להשיג שרוכי נעליים בצבעי קשת עבור הכדורגלנים הווירטואליים שלהם, בתמיכה בקמפיין תמיכה עבור אנשי להט"ב בגיבוי ליגת העל.
חברת הפרלמנט אירינה רודנינה הצהירה כי הרשויות הרלוונטיות צריכות "לאמת את האפשרות להפיץ את המשחק הזה בשטח הפדרציה הרוסית".
בדצמבר 2016, יצרנית משחקי הווידאו "Blizzard Entertainment" חסמה תוכן מהמשחק "Overwatch" ברוסיה, משום שהכילה סצנה של הדמות טרייסר, הידועה כלסבית, מנשקת את בת זוגה.
"Blizzard Entertainment" ציטטה את חוק התעמולה כנימוק לחסימה אם כי המשחק עצמו לא נחסם במדינה.
החוק של ינטה הוא אידאולוגיה שבה דגלו מדינות נורדיות.