tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-23 בפברואר 2021, 20 שנה לאחר שעזב אותה, חזר גאסול לברצלונה.
עם ברצלונה הגיע עד לגמר היורוליג, אך סיים איתה במקום השני לאחר הפסד לקבוצת אנאדולו אפס.
ב-5 באוקטובר 2021 הודיע גאסול על פרישה ממשחק פעיל.
ב-7 במרץ 2023, במשחק במסגרת ליגת ה-NBA של לוס אנג'לס לייקרס מול קבוצתו הראשונה בליגה, ממפיס גריזליס, הוצא לגמלאות מספר 16 של גאסול על ידי הלוס אנג'לס לייקרס, וגופייתו נתלתה בגג הקריפטו.קום ארנה.
בצעירותו שיחק גאסול בנבחרות הנוער השונות של ספרד, והיה שותף לזכייתה של ספרד הן בטורניר אלברט שווייצר והן באליפות אירופה עד גיל 18 בשנת 1998. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של ספרד הוא ערך במשחק מול נבחרת יוון באוגוסט 2001, במסגרת הכנותיה של הנבחרת לאליפות אירופה באותה שנה.
גאסול נכלל בסגל הנבחרת גם לטורניר אליפות אירופה, והיה מהשחקנים הבולטים בנבחרת שזכתה במדליית הארד.
הוא נכלל בחמישיית המצטיינים של האליפות.
גאסול השתתף עם נבחרת ספרד באליפות העולם בכדורסל הראשונה שלו ב-2002. גם בטורניר זה הוא המשיך לבסס את מעמדו כשחקן המוביל של הנבחרת, כאשר סיים במקום השישי בדירוג הקולעים המצטיינים של הטורניר עם 19.1 נקודות בממוצע למשחק.
הוא סייע לנבחרתו להגיע לרבע גמר הטורניר ולסיים במקום החמישי.
באליפות אירופה ב-2003 העפיל גאסול עם ספרד עד לגמר הטורניר וזכה במדליית הכסף.
הוא סיים כמלך הסלים של האליפות עם 25.8 נקודות למשחק, ונבחר פעם נוספת לחמישיית הטורניר.
בעקבות ההגעה לגמר אליפות אירופה העפיל גאסול עם נבחרתו להשתתפות בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת אתונה 2004. הוא העפיל עמה לרבע גמר הטורניר האולימפי, שם הפסידה ספרד לנבחרת ארצות הברית בתוצאה 94–102, על אף הצטיינותו של גאסול שקלע 29 נקודות במשחק זה.
ספרד סיימה את הטורניר במקום השביעי.
באליפות העולם ב-2006 הוביל גאסול את ספרד לזכייה הראשונה בתולדותיה במדליית הזהב של האליפות.
הוא השיג ממוצעים של 21.3 נקודות ו-9.4 ריבאונדים למשחק, זכה בתואר ה-MVP של אליפות העולם ונבחר לחמישיית הטורניר.
עם זאת, פציעה ברגלו שנגרמה במשחק חצי הגמר נגד נבחרת ארגנטינה הובילה לכך שהחמיץ את משחק הגמר, שבו הביסה ספרד את יוון.
פציעה זו גרמה לו להיעדר גם בפתיחת עונת ה-NBA של 2006/2007. באליפות אירופה 2007 נבחר גאסול פעם נוספת לחמישיית הטורניר וסייע לספרד לזכות שוב במדליית הכסף, לאחר הפסד בגמר לנבחרת רוסיה.
עם זאת, ההישג נחשב לאכזבה מסוימת עבור גאסול וספרד, שכן הספרדים שאפו לזכייה בטורניר הביתי שנערך אצלם, וההפסד בגמר הגיע רק כתוצאה מסל של ג'יי אר הולדן בשניות הסיום של המשחק.
באולימפיאדת בייג'ינג 2008 הוביל גאסול את ספרד לזכייה נוספת במדליית כסף, לאחר הפסד לארצות הברית במשחק הגמר.
הוא סיים את הטורניר במקום הראשון בדירוג הקולעים (19.8) ובמקום החמישי בדירוג הריבאונדים (7) שלו.
ב-2009, לאחר שני הפסדים רצופים בגמרים, סייע גאסול לספרד לזכות לראשונה בתולדותיה במדליית הזהב באליפות אירופה, לאחר ניצחון בגמר על נבחרת סרביה.
הוא סיים כמלך הסלים של הטורניר עם 18.7 נקודות למשחק ושני בדירוג הריבאונדים עם 8.3 בממוצע למשחק, וזכה בתואר ה-MVP של האליפות.
הוביל את נבחרת ספרד לזכייה באליפות אירופה בכדורסל 2015 ונבחר ל-MVP של הטורניר לאחר שקלע 40 נקודות נגד צרפת בחצי הגמר.
במהלך הקריירה שלו זכה גאסול בתארים קבוצתיים ואישיים רבים, הן ברמת המועדונים והן בנבחרת הלאומית:
MVP של סדרת הגמר בליגה הספרדית: 2001
MVP של גמר גביע המלך הספרדי: 2001
החמישייה השנייה של היורוליג: 2000/2001נבחרת ספרד
מדליית זהב באליפות העולם בכדורסל: 2006
מדליית כסף במשחקים האולימפיים: בייג'ינג 2008
MVP של אליפות העולם: 2006
פאודור פליקס קונראד לינן היה ביוכימאי גרמני, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1964 בגין מחקרו על מנגנון ויסות הכולסטרול ומטבוליזם של חומצות שומן.
פאודור לינן נולד ב-6 באפריל 1911 בעיר מינכן.
בשנת 1930 החל ללמוד במחלקה ללימודי כימיה באוניברסיטת מינכן, וסיים את לימודיו בשנת 1937 תחת הכימאי היינריך אוטו וילנד.
בשנת 1947, לאחר שהרצה שנים אחדות, הפך לינן לפרופסור מן המניין באוניברסיטת מינכן.
החל משנת 1954 החל לכהן כמנהל מכון לכימיה אשר מוזג בשנת 1972 לביוכימיה, בעיירה מרטינסריד בפרברי מינכן.
בשנת 1964 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה יחד עם הכימאי קונרד אמיל בלוך בגין תגליותיהם על מנגנון ויסות הכולסטרול וחילוף חומרים של חומצות שומן.
פאודוסיה (באוקראינית: Феодо́сія, ברוסית: Феодо́сия, בטטרית: Kefe, בעברית היה מקובל הכתיב כפא) היא עיר ונמל על שפת הים השחור, בחוף הדרום-מזרחי של חצי האי קרים, מוגדרת באופן רשמי כחלק מאוקראינה, בפועל בשליטת רוסיה.
שנים רבות במהלך ההיסטוריה נודעה בשם "קאפה" (באיטלקית: Caffa, שם שנהגה בניב הליגורי בדגש על ההברה האחרונה).
פאודוסיה היא בירת המועצה העירונית פאודוסיה.
העיר ידועה כעיר קיט, עם תעשיית תיירות, מרחצאות וטיפולים.
יישוב עתיק יומין, עתיר אתרים היסטוריים, יש בו שרידים - חומות ומגדלים - של מבצר ג'נובזי מן המאה ה-13–14.
השדרה הראשית של העיר נושאת את שם הבן המפורסם ביותר של המקום, הצייר הרוסי ממוצא ארמני, איוון אייווזובסקי, שחלק מיצירותיו מאוחסן במוזיאון-גלריה המוקדש לו (הוקם בשנת 1880).
העיר נוסדה במאה השישית לפנה"ס על ידי מתנחלים יוונים ממילטוס.
משמעות שמו היווני "תאודוסיה" (Θεοδοσία) – "מתת האל".
היישוב נודע באדמותיו הטובות לחקלאות ובחיי מסחר מפותחים.
אחרי שנת 355 לפנה"ס הוא נכבש על ידי לאוקון הראשון, מלך הבוספורוס הקימרי, שסיפח אותו לממלכתו.
אחרי שנת 107 לפנה"ס סופח לממלכת פונטוס.
החל משנת 63 לפנה"ס השתייך לממלכה הבוספרית בחסות האימפריה הרומית.
במאה ה-4 לספירה נחרבה תאודוסיה על יד הפולשים ההונים והפכה בעקבות זאת ליישוב כפרי למשך כתשע מאות השנים הבאות.
בערך במאה ה-5 קם במקום יישוב אלאני בשם "ארדבדה", כלומר "שבעת האלים".
הוא נשלט זמן מה על ידי האימפריה הביזנטית ובמאה ה-6 נהרס על ידי הכוזרים, אחרי כך חזר המקום לידי הביזנטים.
במאה ה-7 הגיעו לכאן גם אנשי הח'אנים של "בולגריה הישנה".
במאה ה-10 מזכיר הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס יישוב קטן בשם קאפה שקם על חורבות תאודוסיה.
יחד עם כל חצי האי קרים נפל המקום בהמשך לידי הקיפצ'קים והקומנים והחל משנת 1239 סופח לשטחי אורדת הזהב.
במהלך המאה ה-13 הגיעו לתאודוסיה ימאים וסוחרים איטלקים מהרפובליקה של ונציה.
יריביהם האיטלקים של הוונציאנים, הג'נובזים, גרשו אותם בהדרגה מן האזור וכרתו ברית עם הטטרים.
לבסוף הם השתלטו על כל החוף הדרומי של קרים תחת חסות אורדת הזהב.
בשנת 1266, הם קנו מהחאן אוראן טימור את הרשות להתיישב גם בתואודוסיה והקימו בה מושבה ומבצר בשם קאפה.
בשנת 1296 שוב השתלטה ונציה על העיר עד שבשנים 1308-1307 הטילו הטטרים של אורדת הזהב מצור על קאפה ובסופו שדדו ושרפו אותה.
בשובם לעיר בשנת 1316 ביססו בה הג'נובזים את מעמדם ובנו בה מבצר חזק במיוחד על "גבעת קרנטינה".
הם הקימו חומות מסיביות, בעלות גובה של 11 מטרים ועובי של 2 מטרים.
לאורך החומות בנו 14 מגדלים.
הקוטר החיצוני של אחד המגדלים, מצודת סן ג'ובאני די סקאפה, שנבנה ב-1342 היה של 26 מ'.
בשנים 1383–1386 הוסיפו הג'נובזים את החומות החיצוניות ("המבצר החיצוני") באורך של 5.5 ק"מ ומצוידות ב-30 מגדלים.
המקום פרח והשיג לעצמו את המונופול על חיי המסחר בים השחור.
הוא שימש לנמל ראשית ועיר בירה לכל המושבות של ג'נובה מסביב לים השחור, שכונו בפי הג'נובזים "גזריה" (Gazaria מלשון "כוזרים").
האימפריה הימית הג'נובזית הזאת כללה את בלקלבה וסודק בקרים עצמה, את אמסטריס ואמיסוס בחוף הצפוני של אנטוליה, את ליקוסטומו ואת טיראס או מברוקסטרו (לימים אקרמן (צ'טאטיה אלבה או בימינו בלהורוד-דניסטרובסקי) בגבול חבל מולדובה, והחל משנת 1332 את טאנה או אזוב.
המושל של קאפה שנקרא "קונסול" משל החל משנת 1316 על כל המושבות ב"גזריה".
בעיר קם סניף של הבנק על שם ג'ורג' הקדוש, מטבעה, תיאטרון.
התפתחו קשרים הדוקים עם אורדת הזהב ששמרה על מעמד שליט פורמלי.
פרט לאיטלקים (שכללו כאלף ג'נובזים) התיישבו בעיר גם ארמנים ובני קבוצת אתניות אחרות, כמו יוונים, יהודים, רוסים, אוקראינים, טטרים, פולנים, צ'רקסים, גאורגים, רומנים.
לפי מקורות אחדים קמו בה 8,000 בתים, כ-70 מסגדים, 20 כנסיות רומיות-קתוליות, 15 כנסיות יווניות אורתודוקסיות, ו־45 כנסיות ארמניות.
בלטה במיוחד בפאר שלה הקתדרלה הלטינית אגנס הקדושה.
הענפים הכלכליים העיקריים שהג'נובזים עסקו בהם היו סחר העבדים, והסחר בדגנים, בפירות יבשים ובשעווה.
נמכרו בקאפה אלפי עבדים רוסים, אוקראינים, ובני עמים אחרים כמו צ'רקסים, טטרים, אבחזים, לזגינים שחלקם הגיעו לערי איטליה כמשרתים או הפכו לחיילי משמר במצרים הממלוכית.
פרחו גם בתי מלאכה לתפירה, בורסקאות, של פרוונים, מייצרי סבון.
כמן כן נפחים, נגרים, מייצרי פרסות ברזל לסוסים, טוות, אורגי מפרשים, שהיו קשורים לתעשיית הבנייה.
בעלי מלאכה רבים התארגנו בגילדות.
בשנת 1347 כוחות טטרים-מונגולים בהנהגת יאניבג הטילו מצור על קאפה.
מתקפתם נעצרה על ידי מגפת דבר שפרצה בקרבם.
במהלך המצור התחילו המונגולים באמצעות קטפולטות להשליך גופות של אנשים שמתו מדבר אל תוך המבצר, במסגרת משהו שנראה כמו אחד המקרים הראשונים של "מלחמה ביולוגית".
תושבים שנמלטו מקאפה לאיטליה אחרי שנדבקו, ובמיוחד בדים וסחורות אחרות שחדרו בהם פרעושי חולדות נמנו ככל הנראה עם המקורות העיקריים של התפשטות מגפת הדבר באירופה, שנודעה אז כ"המגפה השחורה".
כשהתארח בו הנוסע אבן בטוטה עדיין מצא אותו בחסות פורמלית של אורדת הזהב.
הקהילה המגוונת שחיה בעיר יחד עם יריד העבדים שבה תוארו בשנות ה-1430 על ידי הנוסע הספרדי פרו טאפור.
קאפה הטטרית וקפה העות'מאנית (Kefe)
אחרי המצור על קונסטנטינופול וכיבוש הבירה הביזנטית על ידי העות'מאנים חשיבות קאפה כמרכז מסחרי אירופאי ירדה.
זאת בעקבות חסימת מצרי בוספורוס בפני הסוחרים הנוצרים מן המערב.
בשנת 1454 הופיע בקרבת נמל קאפה צי טורקי שאילץ את ההנהגה הג'נובזית של העיר להסכים לשלם לסולטאן מהמט השני מס שנתי קבוע בשווי 3,000 דוקטים.
מול איום הטטרים של קרים בשנת 1462 כרתו הג'נובזים של קאפה ברית עם מלך פולין קז'ימייז' הרביעי.
בתירוץ שהג'נובזים התערבו בענייניה הפנימיים של חאנות קרים, הטורקים העו'תמאנים בפיקוד גדיק אהמט פאשה תקפו את העיר בשנת 1475 וכבשוה, בשיתוף פעולה עם הטטרים של קרים.
תושבי רבים של העיר נלקחו בשבי והועברו לאיסטנבול שם נקלטו בתוך שכונת "קפלי מאחאלה", כלומר "שכונת יוצאי קאפה".
תחת הכיבוש העות'מאני הייתה קאפה לבירת סנג'ק ולאחד הנמלים החשובים של האימפריה הטורקית בים השחור.
כונתה לפעמים "סטמבול הקטנה" או "הסטמבול של קרים".במאות ה-14–17 שגשג שוב במקום סחר העבדים (הקרויים "יאסיר") וקאפה ארחה את שוק העבדים המרכזי של קרים ואחד משוקי העבדים הגדולים של כל האזור.
אלפי העבדים סופקו בעיקר על ידי הטטרים נוגאי שמצפון לים השחור, ששבו אותם בעת פשיטותיהם על אוקראינה, פולין ורוסיה.
פרט לסחר העבדים התפתח ענף הפקת מלח בישול מתוך מפרצונים טבעיים.
כמו כן הסחר במתכות, בגדים מזרחיים, חרסינה, טבק וקפה.
לעידן הטורקי קשורים טופונימים כמו קוצ'וק יאנישארי (היניצ'ר הקטן) וביוק יאנישארי (היניצ'ר הגדול) - שמות רכסי ההרים המתרוממים דרומית-מערבית מפאודוסיה.
בשנת 1615 תחת הנהגת ההאטמן פטרו קונאשביץ' סהיידצ'ני הרסו הקוזקים מזפוריז'יה את הצי הטורקי וכבשו זמנית את קאפה.
בכובשם את העיר, הם שחררו לחופשי את כל העבדים שמצאו בה - רבים מהם רוסים, אוקראינים ופולנים
הקוזקים פשטו שוב על קאפה גם בשנים 1628 (תחת פיקוד ההטמאן מ.
דורושנקו) ו-1667 ( לוחמי האוטמאן איוואן סירקו) במטרה לשחרר את העבדים הנוצרים.
בהדרגה העיר איבדה את הילתה המקורית ומספר תושביה התמעט.
פאודוסיה בימי השלטון הרוסי, הסובייטי והאוקראיני
קאפה חזרה תחת שליטה עות'מאנית עד שנת 1771 כשנכבשה על ידי הצבא הרוסי.
ב-1774 סיפוחה לרוסיה קיבל תוקף בהסכם קוצ'וק קאינרג'ה ובשנת 1783 כל חצי האי קרים נפל לידי הרוסים וסופח לאימפריה הרוסית..
בשנת 1787 קאפה שויכה לאזור טוורידה של האימפריה הרוסית וזכתה לבקור המלכותי של הקיסרית הכובשת, יקטרינה הגדולה.
במטבעה של קאפה הונפקה מדליה לכבוד ביקורה ביחד עם הקיסר יוזף השני של אוסטריה.
חורבות קאפה השאירו אצל יקטרינה רושם רב.
באותה תקופה העיר ירדה בחשיבות, בין השאר, עקב התחרות עם העיר טגנרוג.
בשנת 1796 קאפה הפכה חלק מפלך נובורוסיה ("רוסיה החדשה") וב-1798 הוכרזה לנמל חופשי ל-30 שנה.
כעבור 4 שנים, ב-1802 הועברו ליישוב מוסדות מנהליים אזוריים והוא הוכרז לעיר.
בשנת 1804 הוחלט להחזיר לעיר את שמה היווני, הפעם- בגרסתו הרוסית: פאודוסיה.
כשבשנת 1778 החליטו השלטונות הרוסיים להעביר את האוכלוסייה הנוצרית של פאודוסיה לאזור החוף הצפוני של ים אזוב, עשבו את העיר 5,511 ארמנים, 1,648 יוונים ו 24 גאורגים.
במאה ה-19 נולד, חי ופעל בפאודוסיה צייר הנופים הימיים איוון אייווזובסקי.
בשנת 1888 ביקר בה הסופר אנטון צ'כוב.
בשנת 1892 הונחו פסי ברזל מג'נקוי ועד פאודוסיה ובשנת 1899 הועבר אליה הנמל המסחרי של סבסטופול, מה שהביא לתנופה כלכלית ועלייה במספר התושבים.
תקופת המהפכה והמלחמה האזרחית 1917-1920
בימי מלחמת האזרחים שפרצה בעקבות מהפכת אוקטובר פאודוסיה ידעה עם כל האזור רעב, אבטלה, דיכוי, שינויים תכופים של הממשלה.
יחידות מפאודוסיה של "הרפובליקה הסובייטית טוורידה" השתתפו באופן פעיל במאבק ה"האדומים" נגד הכוחות האוסטרים-גרמנים, כוחות משלוח אנגלים-צרפתים וצבאות ה"הלבנים".
בסוף חודש אפריל 1918 הגדוד 2 מפאודוסיה ניסה לצאת למתקפת-נגד ולחסום את דרכם של היחידות הגרמניות.
בימי הממשל של הגנרל ורנגל פעלה בפאודוסיה יחידה בולשביקית בפיקודו של אי.א.
28 מחבריה נחשפו והוצאו להורג בתחילת 1920.
בנובמבר 1920 בפאודוסיה כונן שלטון סובייטי.
אחרי סיום מלחמת האזרחים ותיקיו המקומיים של הצבא האדום, שהשתתפו בקרבות בקרים, התחילו בשיקום הנמל פואדוסיה.
בתקופת הרעב באוקראינה וברוסיה הסובייטית תבואה ומוצרי מזון הגיעו לנמל פאודוסיה.
במהלך אותה שנה פרקו עובדי הנמל, רעבים ותשושים בעצמם, מעל 90,000 טון של מזון.
משום כך הוועד הפועל המרכזי החליט ב-19 במרץ 1923 להעניק לנמל פאודוסיה את העיטור הגבוה הרפובליקה - עיטור מסדר הדגל האדום של הפדרציה הרוסית הסובייטית.
בשנות תוכניות החומש נודעה פאודוסיה בעיקר כמרכז תעשייתי.
בימי מלחמת העולם השנייה, גרמניה הנאצית, יחד עם יחידות של בת בריתה, רומניה, כבשה את פאודוסיה בנובמבר 1941. תושביה היהודים של העיר, שהיו 3,248 במספרם לפני הכיבוש הנאצי, נרצחו על ידי איינזצגרופה ד' בין-15 בנובמבר ובין-15 בדצמבר 1941.
ב-26-30 בדצמבר 1941 כוח של 300 נחתים של הצבא האדום בפיקוד הליטננט איידינוב הפתיע את החיילים הרומנים, כבש שוב את העיר.
הסובייטים שלטו בה שוב למשך שלושה שבועות בלבד.
ב-18 בינואר 1942 הגרמנים והרומנים חזרו.
לראש העיר התמנה חבר המפלגה הקומוניסטית לשעבר, וסילי גרוזינוב.
ב-13 באפריל 1944 העיר שוחררה בעת מתקפה כללית של הצבא האדום.
הקרבות היו כבדים והחריבו חלק גדול מן העיר.
העיר קיבלה מהשלטון את עיטור "המלחמה להגנת המולדת" דרגה א.
אחרי שחרור האזור על ידי הצבא האדום ביצע השלטון הסטליניסטי בשנים 1944–1947 את גירוש התושבים הטטרים, הארמנים, היוונים והבולגרים מפאודוסיה ומקרים כולה אל אזורים מרוחקים במרכזה וצפונה של ברית המועצות.
אחרי כיבוש קאפה על ידי הצבא הגרמני ב-3 בנובמבר 1941 חברי זונדרקומנדו b10, חלק מהאיינזאצגרופה D, בפיקודו של אוטו אוהלנדורף דרשו מהיהודים המקומיים להירשם.
1 בדצמבר 1941 היהודים וקהילת הקרימצ'אקים "הועברה" לתוך "גטו".
כעבור 3 ימים, ב-4 בדצמבר 1941 רוב האוכלוסייה היהודית יחד עם קרימצ'אקים, צוענים ואנשים שזוהו כ"קומוניסטים" נרצחו על ידי הזונדרקומנדו, בגיבוי פעיל של ה"שירותים האחוריים" של הארמייה ה-11 שבפיקוד הגנרל אריך פון מנשטיין, במיוחד של המפקדת (אורטסקומדטור) II 915 ושל ז'נדרמריית השדה שבפיקודו של קרל רודולף פאלמן.
מתוך 3,248 יהודים שחיו בפאודוסיה לפני הפלישה הנאצית לברית המועצות, נרצחו עד סוף שנת 1941 כ-2,500-2,000.
לפי הודעת "הלשכה הראשית של ביטחון הרייך" RSHA בין התאריכים 16 בנובמבר ובין 15 בדצמבר 1941 נורו למוות באזור שבאחראיות האיינזצגרופה D - חצי האי קרים כולה - בסך הכל 17,645 יהודים, 2,503 קרימצ'אקים, 824 צוענים ו-212 "קומוניסטים".
במהלך מבצע קרץ'-פאודוסיה העיר נכבשה בחזרה לזמן קצר על ידי הצבא האדום.
מציאת קברים המוניים עוררה מעשי נקם נגד חיילים גרמנים שנמצאו במקום ונגד משתפי הפעולה עם הנאצים.
לפי מקורות גרמנים של Wehrmacht-Untersuchungsstelle כ-160 מאושפזים במתקן אשפוז ("לאזארט" ראשי) גרמני שבפאודוסיה נרצחו על ידי חמושים סובייטים.
אחרי שהוורמכט כבש שוב את העיר, אנשי צבא סובייטים וניצולים יהודים הואשמו בטבח ונרצחו.
קלבדיה ליכהולטובה ליברמן הצילה משפח היהודית ועל כך הוענק לה תואר חסיד אומות העולם.
מאוחר יותר בצומת הדרכים קרצ'נסקי וסימפרופולסקי בעיר הוקמה מצבה לזכר קרבנות השואה.
היא חוללה מספר פעמים על ידי ונדלים, לאחרונה בערב פסח אפריל 2012.
בשנים 1990-1948 הוקמה בעיר תשלובת של התעשייה הביטחונית הסובייטית.
כאן מוקם הארסנל הגרעיני של צי הים השחור.
בעת משבר הטילים בקובה מפאודוסיה יצאו משלוחי נשק לקובה.
בפאודוסיה עברו אימונים גם חברי היחידה הראשונה של הקוסמונאוטים הסובייטים, לקראת המשימות בחלל.
57 % מהתושבים הכשירים לעבוד הועסקו במפעלים ובבסיסים הצבאיים.
שוקמו גם חלק מן המפעלים האזרחיים של פאודוסיה כמו בית החרושת לסיגריות וטרמינל הנפט (שהוקם ב-1938) ונבנו מפעלים חדשים כמו המספנות "מורה" ו"סודוקומפוזיט", מפעלים למתקנים גרעיניים (1946), למכונות (1952), לאופטיקה, יקבים.
במאה ה-21 התעשייה הצבאית נקלעה למשבר קשה והושבתה במידה רבה.
בשנת 1954 יחד עם כל חצי האי קרים הועברה העיר על ידי ניקיטה חרושצ'וב מהפדרציה הרוסית לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, כמחווה לעם האוקראיני.
המהלך נראה אז סימבולי בלבד, מפני שאוקראינה הייתה גם היא חלק מברית המועצות.
בשנת 1991 חצי האי קרים הפך חלק מאוקראינה העצמאית, החל משנת 1992 במסגרת הרפובליקה האוטונומית של קרים.
במרץ 2014 נכבשה על ידי כוחות צבאיים רוסים.
ב-18 במרץ סופחה לפדרציה הרוסית יחד עם שאר חצי האי קרים, במסגרת "הרפובליקה של קרים" האוטונומית.
פאודוסיה שוכנת בדרום-מזרח קרים על חוף המפרץ בעל אותו השם ועל מורדות הרכס טפה אובה, המתרומם בגובה 302 מ' בדרום-מערבה.
טפה אובה ("ראש ההר", במובן של "קצה ההר" בטטרית) הוא קצה של החלק הראשי של הרי קרים, המתרוממים לאורך החוף מן כף איה, על יד סבסטופול, ועד לכף איליה הקדוש בפאודוסיה ונשברים בתוך הים על ידי טראסות תלולות של טיט.
בימינו קו האופק של כף איליה הקדוש עבר שינויים רבים בעקבות בנייה פרטית.
צפון העיר נחצה על ידי נחל באיבוגה, נשפך אל הים לא רחוק מתחנת הרכבת איווזובסקי.
בחודש הקר ביותר - פברואר - הטמפרטורה הממוצעת היא -1 C°, ובחודש החם היותר - יולי, הטמפרטורה הממוצעת היא + 23 C°.
המשקעים השנתיים מגיעים ל-449 ליטר, הכמות המרבית של גשמים יורדת בחודש אוגוסט (51 ליטר) והכמות המיקטית - באוקטובר (25 ליטר).
ס"ך השעות הממוצעות השנתיות עם שמש הוא 2,272. הפעילות התיירותית מתמקדת באזור המזרחי של העיר.
תאודוסיה הקדומה הייתה העיר השנייה בחשיבות בחלק האירופי של האימפריה הבוספורית, עם אוכלוסייה של 6,000-8,000 תושבים.
היישוב שרד אירועים קשים כמו פלישת ההונים ב מאה הרביעית אחה"ס ושורה של שריפות ברבע השני של המאה השישית, שצמצמו מאוד את ממדיו.
הנזיר אפיפאנס, שביקר בה במסעו בעקבות השליח אנדראס הקדוש במאה ה-9, כתב: "ותאודוסיה בימינו כמעט אין לה שמץ של אדם".
במאה ה-13 במקום תאודוסיה הקדומה התפתחה המושבה הג'נובזית קאפה.
לפי מקורות אחדים במחצית השנייה של המאה ה-15 את אוכלוסיית קאפה המשוערת הגיעה ל כ-70,000 תושבים, יותר מזו של קונסטנטינופול ובירות אירופאיות רבות.
גם בימי השלטון העות'מאני מספר תושביה היה, ככל הנראה, רב מאוד.
בשנת 1634 המיסיונר הדומיניקני אמידיו דורטלי ד'אסקולי מתאר את קאפה כעיר ענקית בעלת היקף של חמישה מיל ומאוכלסת ב-180,000 תושבים: טורקים, יוונים, ארמנים ויהודים ואף איטלקים אחדים שנשאו נשים יווניות.
סביר להניח שמספר זה היה מופרז ביותר, בייחוד כשמסתבר שאחרי המאורעות הסוערים של המאה ה-18 בשנת 1802, תחת השלטון הרוסי נספרו בעיר, הקרויה כעת פאודוסיה, 300 תושבים בלבד.
בשנת 1810 מנתה פאודוסיה מספר קטן של רוסים, יוונים, ארמנים ויהודים.
באמצע המאה ה-19 חלה פריחה מחודשת של היישוב הודות לפעילות הנמל וחיי המסחר.
העיר שמרה על אופי רב-לאומי ורב-דתי.
בראש העיר נבחר לסירוגין פעם בשלוש שנים נציג של קהילה נוצרית או נציג של הקהילה טטרית או הקראית.
בשלהי המאה ה-19-התחלת המאה ה-20 במקביל לבניית מסילות הברזל, הנמל המסחרי ופיתוח התעשייה מספר התושבים עלה בקצב מהיר.
העיר משכה אורחים מן הערים הגדולות, רבים מהם שכרו בה דירות ובנו בה בתי קיט.
בסוף המאה ה-19 מנתה העיר מעל 30,000 תושבים.
מלחמת האזרחים שלאחרי מהפכת אוקטובר 1917 הביאה אחר כך לירידה דמוגרפית ולהרס תעשיית המקום.
אם בשנת 1914 היו קיימים בנפת פאודוסיה 22 מפעלים עם 1,600 פועלים, במאי 1923 ,שנתיים וחתי אחרי סיום מלחמת האזרחים, פעלו בה רק ארבעה מפעלים עם 66 פועלים.
בתקופה שבין מלחמות העולם שוב עלה מספר האוכלוסייה, והגיע בשנת 1939 ל-45,000 תושבים.
בעת מלחמת העולם השנייה נהרסה כל תעשיית התיירות ומרבית החלק ההיסטורי של פאודוסיה.
תחת הכיבוש הנאצי בין 3 בנובמבר 1941 ובין 13 באפריל 1944 8,300 בני אדם, כולל אזרחים שלווים (לרוב יהודים וקרימצ'אקים, וכמה מאות צוענים ורוסים) ושבויי מלחמה סובייטים ושועבדו בעבודות כפייה כ-3,000 אנשים.
שכונות מגורים שלמות של העיר באזור הסמוך לחוף, שהיו צפופות לפני המלחמה, נשארו הרוסות לחלוטין וללא תושבים.
הושמדו אפילו רישומי הבתים ומסמכים דומים.
פרט להשמדת היהודים משנת 1941, בוצעו העברות תושבים מחלקים מסוימים של העיר ובסתיו 1943 גירוש כפוי של תושבים אל חוץ לעיר.
בשנת 1944 גורשו מפאודוסיה, כמו מכל קרים התושבים הטטרים וגם בני המיעוט הבולגרי, היווני והארמני, שהואשמו על ידי השלטון של סטלין כי שיתפו פעולה עם הכובש הנאצי.
בעקבות זאת הרוסים הפכו לקבוצה האתנית העיקרית.
אחרי תום המלחמה גדלה שוב אוכלוסיית העיר עקב הביקוש לעובדים שנוצר בעקבות פיתוח מתקנים צבאיים והתעשייה הביטחונית הסובייטית.
בשנות ה-1970 מוסדות המפלגה הקומוניסטית החליטו על הקמת מקומות עבודה חדשים כמו הקמת מפעל לתעשייה האופטית שהעסיק אלפיים פועלים, ועל הרחבת מפעלים קיימים כדי למצאו פתרון לבעיות תעסוקה של התושבים.
מצד שני חוסר בכוח עבודה מוסמך הביא לארגון הסעות אל העיר של פועלים מן היישובים סטארי קרים ובאטאלנויה.
בתחילת שנות ה-1990 אוכלוסיית העיר גדלה בגלל ההחזרה מן הגלות של בני האתניה טטרית.
בסוף המאה ה-20 והתחלת המאה ה-21 האוכלוסייה שוב נוטה להצטמצם עקב הגירה.
הרוסים מהווים רוב האוכלוסייה של פאודוסיה.
לפי מפקד האוכלוסין הכלל-אוקראיני משנת 2001
נרשמו בעיר הקבוצות האתניות הבאות:
מולדובנים (מולדבים או רומנים)- 0,2 %
לפי נתוני ארגון הקהילות היהודיות של אוקראינה בשנת 1989 חיו בפאודוסיה 193 יהודים.
לאחרונה מסתמנת מגמת הזדקנות בולטת של אוכלוסיית העיר.
אחת הסיבות היא שהמפעלים הביטחוניים שפעלו בפאודוסיה היו שלוחות של ארגונים מדעיים כלל-סובייטיים ומשום כך רבים מעובדי אותם הארגונים ביקשו לעבור לגור לפאודוסיה בתקופה שלפני הפרישה לפנסיה.
בשטח השיפוט של המועצה העירונית פאודוסיה הסתמנה מגמת ירידה במספר כלל התושבים ב-8 % משנת 1989 (117,800 תושבים) לשנת 2001 (108,600 תושבים).
בשטח השיפוט של המועצה העירונית פאודוסיה האוכלוסייה העירונית מהווה 90% מכלל התושבים - 98,100.לעומת האוכלוסייה הכפרית - 10% - 10,500 תושבים.
לעומת שנת 1989 חלה עלייה באחוז האוכלוסייה הכפרית מ-7% ל-10%.
פאודוסיה הייתה מפורסמת בבית החרושת לסיגריות שלה, שנוסד בשנת 1861 על ידי איש העסקים הקראי בנימין סטמבולי ונוהל אחריו על ידי בנו, יוסיף סטמבולי.
בנוסף בעיר נמצאים מפעלים לבניית אניות, תעשייה מכנית, בית חרושת לגרביים, לרהיטים, לנייר אופסט, בית חרושת לחמרי בניין ותעשיית מזון.
הענפים הכלכליים הראשיים של פאודוסיה הוא זה של תיירות הנופש והמרחצאות והתחבורה הימית.
העיר היא אתר קיט עם חופים, מעיינות מינרליים, מרחצאות בוץ, בתי הבראה ובתי נופש ידועים.
רוב התיירים באים מארצות ברית המועצות לשעבר.
מתקני ספא הידועים ביותר של פאודוסיה הם:
בית ההבראה לילדים "וולנה" (נוהל על ידי משרד הבריאות האוקראיני)
בית ההבראה "ווסחוד" מורכב מווילות בשדרות אייבזובסקי
בית ההבראה (סנטוריום) הקליני הצבאי המרכזי, בבעלות משרד הביטחון האוקראיני
אכסניית "אוקראינה" - "פנסיונאט", אכסניית המפעל המטלורגי ע"ש איליץ' ממריופול ושל חברת "גידרוסטרוי".
אכסניית "פאודוסיה" - מלון של חברת מסילות הברזל של אזור הדנייפר
אכסניית אוקראינה 1 - פרטית
מוצרי מזון ומוצרים אחרים לבית נמכרים בחנויות קטנות, בעוד מוצרי החקלאות משווקים בשווקים הקבועים - קרימסקי וצנטרלני (מרכזי) ובשווקים הזמניים.
שוכנים ברחובות קרימסקוי ובאזור השוק המרכזי.
רשתות מסחריות מקומיות כוללות את המאפיות "בולקין" ואת החנויות של מקייב - "גורני", "רצ'נוי" ו"צנטרלני".
פרט לחנויות בגדים קיימים שוקי פשפשים בשדרות סטרשינוב (מול שוק קרימסקי) ובככר השוק - בשוק המקורה הישן וב"גוסטיני דבור").
שרידי המבצר הג'נובזי על מגדליו, חומותיו ושעריו.
המבצר נבנה במאה ה-14 אורך חומותיו מגיע ל-700 מטר.
מגדל קונסטנטין (המאה ה-14–15), הצפוני ביותר, שנותר על תלו מתוך 30 המגדלים של ביצורים החיצוניים מתרומם במרכז העיר, התחלת הרחוב גורקי, לא רחוק מתחנת הרכבת.
בסוף הרחוב גורקי נשמרו היטב החלק הדרומי והמערבי של החומות.
המגדלים הגבוהים ביותר של המבצר שנשארו על תלם הם מגדל קלמנט (1448) ומגדל קריסקו (המאה ה-14).
סמוך לים ניצב מגדל המזח (דוקובאיה) שעמד בזמנים עברו בתוך המים והגן על הנמל.
חג העיר - השבת האחרונה בחודש יולי
המצור של הקוזקים של פיוטר קונאשביץ'- סאהיידצ'ני בשנת 1616 מתואר ברומן "Людолови" מאת הסופרת האוקראינית ז.פ.
פאודוסיה (מועצה עירונית) (באוקראינית: Феодосійська міськрада, ברוסית: Феодоси́йский горсове́т, בטטרית של קרים: Kefe şeer şurası) הוא שם נפת פאודוסיה של הרפובליקה האוטונומית של קרים, שטח שיפוט של מועצת העיר פואודוסיה.
הנפה נמצאת בחוף הדרום-מזרחי של חצי האי קרים, והיא ידועה בערי הקיט שלה, כמו פאודוסיה וקוקטבל.
דרומית-מערבית המועצה העירונית פאודוסיה גובלת עם המועצה העירונית סודאק, צפונית-מערבית - עם נפת (הראיון) קירוב, מזרחית - עם נפת לנין.
דרומית-מזרחית היא גובלת עם מי הים השחור.
שטח השיפוט של המועצה העירונית פאודוסיה משתרע על 350 קמ"ר לאורך חוף הים השחור מן המפרץ צ'אלקה ועד אמצע המפרץ הגדול יותר פאודוסיה.
אוכלוסיית המועצה העירונית היא 105,140 תושבים, מתוכם 69,786 חיים בעיר פאודוסיה.
בשטח השיפוט של המועצה העירונית נמצאים גם מספר בסיסים צבאיים ומפעלים ביטחוניים, וכן אדמות החברה החקלאית "קוקטבל".
פרט לעיר פאודוסיה המועצה העירונית כוללת שש קהילות מנהליות (מועצות) המאגדות בתוכן 5 עיירות ו11 כפרים.
בסוגריים מציינים את השמות ההיסטוריים לרוב הטטריים, שמרביתם שונו באופן רשמי בשנים 1949-1945 בעקבות גירוש חלק מעמי חצי האי קרים על ידי המשטר הקומוניסטי של סטלין
נאניקובה (ברק גל) (או "ברק גיול")
קורורטנויה (אשאגי אוטוז - דרום אוטוז)
שטח השיפוט של המועצה העירונית משתרע לאורך חוף הים, על מפרציו המרובים.
המפרצים החשובים הם צ'אלקה, ליסיה, קוקטבל, "המפרץ המת" (מיורטבאיה בוחטה), המפרץ השקט (טיחאיה בוחטה), פרובאטו, דבויאקורינאיה, מפרץ פאודוסיה.
למרגלות שמורת הטבע - הר הגעש קארא-דאג, וקרבת הכף קיאיק אטלן והכף איליה הקדוש החוף מתחלק למספר רב של מפרצונים.
הנהרות, הלא גבוהים בדרך כלל, באיבוגה (בפאודוסיה ונאסיפ) ואוטזקה (בשצ'רטובקה ובקורורטנויה) עם ביובל השמאלי - הנחל מונסטירסקי - גרמו בעבר לשיטפונות מסוכנים לבתים ולשדות.
בימינו מיהם תחת שליטה הודות לעבודות הגבהה בבטון של גדותיהם.
הרי טפה אובה, שעל שלוחה שלהם מפוזרות השכונות הדרומיים של פאודוסיה, מהווים הקצה המזרחי של הרכס הראשי של הרי קרים.
ממערב פאודוסיה מוקפת מ"ההר הקרח" ליסאיה גורה או פאשה טפה.
מעבר להר זה נפתח מישור המשתייך למועצת נאסיפובסקי.
אזור זה גובל במזרח ובדרום מזרח עם הרכס טפה אובה וההר הקרח, בדרום עם הרכסים קוצ'וק וביוק יאנישארי (הרי הינישארים) ובמערב עם ההר קלמנטייב (רכס אוזון סירט).
אזור מועצת קוקטבלסקי כולל את מישורי ארמטלוק וקוקטבל.
עמק באראקול מהווה צורת נוף מיוחדת, שבו נמצא הכפר נאניקובו וגם ההר קוצ'וק יאנישאר, עליו היה נופש הסופר מקסימיליאן וולושין.
העיירה והשטח הקטן של מועצת אורג'ניקידזה שוכן למרגלות הרכס ביוק יאנישאר, מכוסה הרים, המסתיימים בכף קיאיק אטלאם.
בשטח מועצת שצ'בטובסק מתרוממת הנקודה הגבוהה ביותר של כל אזור פאודוסיה - הפסגה קוקוש-קאיה שברכס אצ'קי דאג (669 מ').
פה נמצאות הדרכים ההרריות המפותלות של קאראדאג וסינור (לפי מהעבר סינור) המחברות את שצ'בטובקה עם פאדוסיה וסודאק, הרי פילוטקה ופאפאס, האתר קיזילטאש, עמק הנהר אוטוזקה, הר הגעש קאראדאג (שגובהו המרבי 575 מ' - ההר הקדוש - גורה סביאטאיה) הנמצא בשמורת הטבע קאראדאג.
עמק הנהר באיבוגה (מצפון לעיר פאודוסיה, קרוב לנאסיפנויה ולבילז'נויה) הוא מישור ביצתי בגובה 10-20 מ' מעל פני הים.
רחוק מפאודוסיה, בין אגמוני בליז'נויה ובין ברגובויה נמצאות ביצות האחו קמישינסקי, שבין ברגובויה ובין פרימורסקי, הרגמים קוצ'וק אג'יגל וביוק-אג'יגל (או אג'יגיול).
תושבי הכפרים עוסקים בעיקר בגידול גפנים וייצור יין, גידול פירות, ובדיג בים.
בתקופה הסובייטית האזור איכסן בסיסים צבאיים ומפעלים ביטחוניים, חלקם ייחודיים, כמו המפעל בפאודוסיה לייצור ותפירת מצנחים שנועדו לחלליות.
הנמל פאודוסיה משמש במיוחד למסחר בנפט המעובד במקום למוצרי סיכה מגוונים.
בפאודוסיה קיים גם בית חרושת לסיגריות מיסודו של בנימין סטמבולי (1861), אחד מהעשירים הקראים בקרים במאה ה-19, וכן נותר מן התקופה הסובייטית בית חרושת לגרביים.
"מעין החיים", קהילות של כנסיות הנוצריות " זרם החיים", "נשמת החיים" ", "אור ומלח", "כנסיית המשיח" .
נמל התעופה הקרוב ביותר נמצא בסימפרופול.
פאודוסיה נעזרת בשתי תחנות רכבת: "איבאזובסקה" ו"פאודוסיה".
על שטח השיפוט של המועצה העירונית פאודוסיה נמצאים כ-70 מונומנטים היסטוריים, מתוכם 47 בעיר פאודוסיה.
כביש פאהוניות'ין או כביש 1 (בתאית: ถนนพหลโยธิน) הוא כביש ראשי בבנגקוק ואחד מארבעת הכבישים המרכזיים ביותר בתאילנד.
הכביש מתחיל באנדרטת הניצחון וממשיך צפונה עד למחוז צ'יאנג ראי, בסמוך לגבול עם מיאנמר.
במקור, אורך הכביש היה כ-22 קילומטרים והוא נסתיים באזור דון מואנג.
הוא נקרא "פראצ'את'יפאטאי" (בתאית: ถนนประชาธิปไตย - דרך הדמוקרטיה).
ב-1938 החליט ראש ממשלת תאילנד דאז, פלק פיבונסונגרם, להאריך את הכביש ב-140 קילומטרים, כך שאורכו הכולל יתנשא ל-162 קילומטרים ושהכביש יעבור במחוזות סינג בורי, לופ בורי ואיוטהאיה.
מאוחר יותר, הוארך הכביש לאורכו הנוכחי ושונה שמו לפאהוניות'ין, כמחווה לראש ממשלת תאילנד השני, פראיה פאנון פונפאיוהנסנה (พระยาพหลพลพยุหเสน).
פאודה היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוג דרמת-פעולה, ששידורה החל ב-15 בפברואר 2015, בערוץ yes EDGE.
את הסדרה יצרו העיתונאי אבי יששכרוף והשחקן ליאור רז.
השניים התבססו בין היתר גם על חוויותיהם משירותם הצבאי ביחידת דובדבן.
יששכרוף משמש ככתב וכפרשן לענייני ערבים של אתר וואלה ובעבר של קול ישראל.
התסריטאי הראשי של העונה הראשונה היה משה זונדר.
לסדרה ייעצו בין היתר גם גונן בן יצחק, רכז ביטחון בשב"כ לשעבר, אבירם אלעד, יוצא יחידת דובדבן, ועמוס הראל, הפרשן הצבאי של עיתון "הארץ".
ב-2016 זכתה הסדרה ב"פרס האקדמיה לטלוויזיה" בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר וב-2017 זכתה הסדרה ב-11 קטגוריות, בהן הדרמה הטובה ביותר, הבימוי הטוב ביותר (רותם שמיר) והשחקן הטוב ביותר בדרמה/דרמה יומית (ליאור רז).
בנובמבר 2016, נרכשה הסדרה והועלתה לשידור על ידי שירות הצפייה נטפליקס.
מינואר 2017 משודרת הסדרה בערוץ הראשון, ובהמשך בערוץ כאן 11.
ב-26 בדצמבר 2019 החלו שידורי העונה השלישית, וב-13 ביולי 2022 עלתה לשידור העונה הרביעית, שעלתה לשידור בנטפליקס בינואר 2023, והגיעה למקום השביעי בדירוג העולמי של נטפליקס, ולטופ 10 ב-21 מדינות באירופה, אפריקה ואסיה.
ב-4 בספטמבר 2023, הוכרז כי הסדרה תשוב לעונה חמישית.
חלקה צפוי להיות מצולם בבודפשט.
הסדרה מגוללת את סיפורו של דורון קביליו, מפקד צוות מסתערבים ביחידה סודית של משרד הביטחון ושל חברי צוותו המנסים לחסל את בכיר מבוקשי חמאס ביהודה ושומרון, תאופיק חאמד.
חאמד, המוכר גם בכינויים אבו אחמד ו"הפנתר", הוא מחבל שאחראי למותם של יותר ממאה אזרחים ישראלים בשורת פיגועים, ונחשב להרוג, אך השב"כ מגלה שהוא עדיין חי ואף מתכנן להוביל פיגוע גדול.
השב"כ יוצא למרדף כדי לחסל את חאמד ולסכל את הפיגוע.
המרדף הבלתי פוסק גובה מחיר פיזי ונפשי כבד הן מהצד הישראלי והן מהצד הפלסטיני.
האבידות והטרגדיות שהם נאלצים להתמודד איתן יוצרות תפניות והסלמות במהלך חייהם.
לאחר שבסוף הפרק האחרון של העונה הראשונה הורג וואליד את אבו אחמד, הוא הופך להיות "ראש הזרוע הצבאית של חמאס בגדה".
אך הדמות המרכזית בעונה הוא נידאל עוודאללה (המכונה גם "אבו סיף אל-מקדסי"), בנו של השייח' שנהרג בעונה הראשונה, ופעיל בארגון המדינה האסלאמית שחזר מסוריה ורוצה לנקום בדורון על שהרג את אביו.
בעונה הזו המאבק הוא אישי יותר, בין דורון לנידאל, ומתמקד רבות בנסיונותיהם לפגוע זה במשפחתו של זה.
העונה מתרחשת בין השאר ברצועת עזה ועוסקת בדורון וצוותו אשר מסתננים לעזה על מנת
לחלץ את יערה ואלעד אשר נחטפו על ידי ג'יהאד חמדאן ובנו בשאר.
העונה מתרחשת כשנתיים לאחר אירועי העונה הקודמת.
דורון חי בחווה של אביו, מנותק מהעולם ומחבריו ליחידה וחש תסכול רב על הדחתו ממנה.
קפטן איוב, בניסיון להוציא אותו מהמצב שנמצא בו, מבקש מדורון להצטרף בתור מאבטח למשימה פשוטה לכאורה בבריסל.
שם דורון מתלווה לאיוב בפגישה עם עומאר טוואלבה (אמיר בוטרוס), מקור לבנוני חשוב במיוחד לאיוב.
טוואלבה הוא למעשה בנו של משת"פ מג'נין שסייע לישראל בעבר ונחשף כבוגד בעיני הפלסטינים.
איוב עזר למשפחתו והעביר אותה מהגדה לרמלה כדי לשמור על ביטחונם.
אך מאז עומאר עבר ללבנון ואילו אחותו מאיה (לוסי איוב) השתלבה בחברה הישראלית ומנהלת קריירה מצליחה בתור קצינה במשטרת ישראל.
הפגישה בבריסל מסתבכת ודורון נקלע לסיטואציה מורכבת, הכוללת חוליית טרור מתוחכמת שחוטפת את קפטן איוב ומענה אותו.
דורון ושאר היחידה יוצאים לבלגיה כדי להחזיר את הקפטן.
דורון קביליו (ליאור רז): בעבר מפקד צוות ביחידת מסתערבים אשר פרש מהתפקיד לחיים אזרחיים וכעת חוזר לתפקידו הישן במטרה לתפוס את אבו אחמד ולאחר מכן את אל מקדסי.
מוצג כאישיות מחוספסת מאוד, לא נשמע לפקודות ומעדיף לפעול בשטח על פי שיקול דעתו.
היה נשוי לגלי אך התגרשו בסוף העונה הראשונה.
אלי (יעקב זדה-דניאל): מפקד צוות ביחידת המסתערבים אשר נפצע בתחילת העונה הראשונה ועוזב את היחידה.
לאחר מותו של מורנו חזר אל היחידה והחליף אותו.
בעונה הרביעית נהיה בן זוגה של חגית, אלמנתו של אביחי.
טס לבלגיה על מנת לעזור לדורון ולצוות לחלץ את גבי.
אל"ם (במיל') מיכאל "מיקי" מורנו (יובל סגל) (עונות 1–2): מפקד יחידת המסתערבים, ניהל רומן עם נורית.
חיסל עם גדעון אביטל אסירים לפני עלילת הסדרה, וכדי שלא יפרק את היחידה מאיים עליו שיחשוף את רצח האסירים.
נהרג מפיצוץ מטען על ידי אל-מקדסי בתחילת העונה השנייה.
גבי (קפטן איוב) (איציק כהן): מנהל מחלקה בשב"כ.
ממוצא חצי לבנוני חצי מצרי (דמותו מבוססת על יואב מרדכי, שגם הוא כונה "קפטן איוב").
מוצג כדמות קשוחה, שלא מהססת להפעיל מניפולציות ולסחוט אנשים בשלל דרכים כדי לסכל פיגועים.
נאור ברזני (צחי הלוי) (עונות 1–2): לוחם בצוות המסתערבים.
ניהל רומן עם גלי בעודה נשואה לדורון.
בעונה השנייה עזב את היחידה לאחר חילוקי דעות על התנהלות היחידה אשר לטענתו פועלת לטובת דורון.
נורית (רונה-לי שמעון): קצינת מודיעין ביחידת המסתערבים, שבהמשך יוצאת לשטח כמסתערבת.
ניהלה רומן עם מפקדה מיקי מורנו.
בעונה הרביעית התחתנה עם שגיא.
לקראת אמצע העונה מגלים שהיא בהריון משגיא.
בועז (תומר קאפון) (עונה 1): לוחם בצוות המסתערבים ואחיה הקטן של גלי.
הלוחם הכי צעיר ביחידה, בולט כפזיז ורגיש יותר מהאחרים.
לאחר שחברתו נהרגה בפיגוע החל לאבד את שפיותו ולסבך את עצמו ואת האחרים אבל חזר לשפיות בזכות מורנו.
נפל בשבי חמאס במהלך פעילות מבצעית ונהרג על ידי ואליד בהוראתו של אבו אחמד.
סטיב (הרצל) פינטו (דורון בן-דוד): לוחם ונהג בצוות המסתערבים.
מנהל רומן עם ענת, אחותו של מורנו, לזוג נולד ילד שקראו לו מיכאל (על שם מיכאל מורנו אח של ענת).
אביחי בן חיים (בועז קונפורטי) (עונות 1–3): לוחם וצלף בצוות המסתערבים.
מראה אמפתיה ורגש יותר משאר חבריו ליחידה.
שגיא צור (עידן עמדי) (עונות 2–4): לוחם חדש בצוות המסתערבים, אך בעל פחות ניסיון.
הועבר לצוות מיחידה צבאית אחרת.
בעונה הרביעית התחתן עם נורית, בסופו של דבר מגלה על ההריון של נורית.
תא"ל אלעד כספי (רותם קינן) (עונות 2–4): תת-אלוף בצה"ל העובד לצד קבוצת המסתערבים.
הילה בשן (מרינה מקסימיליאן) (עונה 3): ראש שלוחת עזה בשב"כ, ניהלה רומן עם דורון.
דנה (אמירה) (מירב שירום) (עונות 2–4): חוקרת בשב"כ.
בעונה הרביעית מונתה למנהלת מחלקה בשב"כ.
מאיה בנימין (לוסי איוב) (עונה 4): בתו של פלסטיני ששיתף פעולה עם קפטן איוב, קצינה במשטרת ישראל ונשואה לעמוס בנימין (אסף פרי), קצין משטרה בכיר.
שני רוסו (ענבר לביא) (עונה 4): מסתערבת לשעבר בצוות שחזרה לתפקיד.
רפאל (עודד לאופולד) (עונה 4): סגן ראש המוסד.
תאופיק חאמד (אבו אחמד/הפנתר) (הישאם סלימאן) (עונה 1): האנטגוניסט הראשי בעונה הראשונה.
מנהיג טרור בכיר בחמאס שהרג 117 ישראלים במהלך שורת פיגועי טרור.
נחשב להרוג, אך בתחילת העונה נודע כי הוא מסתתר מפני כוחות הביטחון הישראלים המחפשים אותו.
מוצג כחכם, מקורי וכריזמטי, וגם כאיש משפחה אוהב.
נהרג על ידי ואליד בסוף העונה הראשונה בהוראתו של אבו סמארה.
נידאל עוודאללה (אבו סייף אל-מקדסי) (פיראס נסאר) (עונה 2): האנטגוניסט הראשי בעונה השנייה.
בנו של השייח' עוודאללה, שחוזר מתקופה ארוכה בסוריה ורוצה לנקום בדורון.
פעיל ארגון המדינה האסלאמית, מומחה לחומרי נפץ, מקים תא טרור שחבריו דוברי עברית ומסתננים לישראל, מנסה להוציא פיגועי ענק בשטח ישראל מטעם דאעש.
מסוכסך עם אנשי חמאס, ובראשם אבו סמארה וואליד, שלדעתו, הם לא ממשיכים את המאבק בישראל כראוי.
חוסל על ידי דורון בסוף העונה השנייה.
האני אל ג'עברי (אבו מוחמד) (ג'ורג' אסקנדר) (עונה 3): האנטגוניסט הראשי בעונה השלישית.
מנהיג הזרוע הצבאית של חמאס ברצועת עזה, משפחתו נהרגה על ידי ישראל בניסיון חיסולו.
במהלך העונה השלישית, נעצר על ידי הכוח הישראלי ולאחר מכן חוסל על ידי בשאר חמדאן מפני ששיתף פעולה עם הישראלים.
עאדל טוואלבה (לואי נופי) (עונה 4): האנטוגניסט הראשי בעונה 4. קצין בכיר בארגון חזבאללה.
בן דודם של עומאר, מאיה ומוחמד.
עבד במטה המסכל של הרשות הפלסטינית כאשר למעשה היה שם בתור מרגל לטובת חזבאללה וגנב כסף מהרשות לטובת פעילות טרור.
אביו חוסל על ידי כוחות ישראלים לאחר שהדוד שלו (אביו של עומאר) חשף את אביו כאשר עבד יחד עם השב"כ.
לא ידוע מה עלה בגורלו, אך הוא ודורון ניהלו קרב הכולל סכינים ואקדח, עאדל נדקר ליד חזהו וכנראה שחוסל על ידי דורון בסוף העונה הרביעית.
ואליד אל-עבד (שאדי מרעי) (עונות 1–2): מחבל, יד ימינו של אבו אחמד.
בעונה הראשונה מאוהב בבת דודתו שירין, ולאחר שאבו אחמד מנסה להרוג אותה, הוא בוגד בו והורג אותו, וממלא את מקומו כמפקד הזרוע הצבאית של חמאס בגדה.
בעונה השנייה נעצר בידי צוות המסתערבים ונחקר, ולבסוף חוסל על ידי נאור.
שירין אל-עבד (לטיסיה איידו) (עונות 1–2): רופאה, אלמנה.
בת דודתו של ואליד, שלוחץ עליה לעזור לאבו אחמד ולחמאס.
מנהלת רומן אסור עם דורון, ובתוך כך מוסרת לו מידע, וכתוצאה מכך אבו אחמד מנסה להרוג אותה.
אחרי מותו, מתחתנת עם ואליד, אך ממשיכה להעביר מידע לדורון ולשב"כ.
אבו סמארה (ג'מיל ח'ורי) (עונות 1–3): מפקד הנהגת חמאס ביו"ש.
בעונה הראשונה מורה לוואליד להרוג את אבו אחמד, ובעונה השנייה מנסה לשכנע את נידאל לשתף פעולה עם החמאס ולא עם דאעש.
בעונה השלישית נמצא בכלא ונחקר מדי פעם על ידי קפטן איוב.
נאסרין חאמד (אום אחמד) (חנאן חילו) (עונה 1): "אלמנתו" של אבו אחמד ואם שני ילדיו (אחמד ועביר), שמתמודדת עם היעדרותו של בעלה ועם הצורך לשמור על עצמה ועל משפחתה.
בלחץ השב"כ, בורחת לברלין עם ילדיה בחסות ישראל ועוברת לגור שם.
השייח' עוודאללה (אבו נידאל) (סלים דאו) (עונה 1): שייח' ואב רוחני בחמאס, מורו הרוחני של אבו אחמד.
נחטף על ידי דורון וחבריו לצוות כקלף מיקוח לשחרור בועז, נחקר ובהמשך חוסל מפיצוץ חגורת נפץ שהונחה עליו.
עלי כרמי (ג'וני ערביד) (עונה 1): פעיל טרור בכיר בחמאס, אשר נאלץ לשתף פעולה עם השב"כ.
חוסל על ידי אנשיו של אבו אחמד.
באשיר חאמד (סאמר בשאראת) (עונה 1): אחיו הצעיר של אבו אחמד.
חוסל על ידי בועז ביום חתונתו, בעת ניסיון כושל לעצור את אחיו הגדול.
אמאל חאמד (מונא חוא) (עונה 1): אשתו של באשיר, אחיו הקטן של אבו אחמד.
נקמה את מותו של באשיר בפיגוע התאבדות.
ג'יהאן חאמד (אום תאופיק) (חאולה חאג'-דיבסי) (עונה 1): אמו של אבו אחמד.
סמיר עוודאללה (אמיר ח'ורי) (עונה 2): אחיו של נידאל ובנו של השייח' עוודאללה.
קרוע בין תא הטרור של אחיו לבין הקמת משפחה נורמטיבית.
במהלך ניסיון חיסול של נידאל, נורה למוות בטעות על ידי אחיו.
מרווה עוודאללה (לונא מנסור) (עונה 2): אשתו של סמיר, בהריון ומאוימת על ידי קפטן איוב שתשתף פעולה או שיגרום לה להפלה ולכן משתפת איתו פעולה.
אבו מאהר (קאדר הריני) (עונות 1–3): יושב ראש הביטחון המסכל של הרשות הפלסטינית, עוזר לקפטן איוב בתפיסת המבוקשים, בנו נסחף אחרי נידאל.
נרצח בתחילת העונה השלישית בידי אנשיו של פאוזי.
מאהר (קרלוס גרזוזי) (עונה 2): בנו של אבו מאהר אשר נסחף אחרי נידאל ומשתף איתו פעולה.
עובר לדנמרק לאחר שחשף לקפטן איוב את תוכנית הפיגוע של אל מקדסי בתל אביב.
אום נידאל (ראידה אדון) (עונה 2): רעייתו של השייח' אבו נידאל עוודאללה שחוסל בעונה הראשונה ואימם של סמיר ונידאל.
בעקבות מותו של סמיר מנתקת את הקשר עם נידאל ומאשימה אותו במותו.
בשאר חמדאן (עלא דקה) (עונה 3): בנם של נור וג'יהאד חמאדן, אחיה של הייפא ובן דודו של פאוזי.
חלומו הגדול להיות מתאגרף מקצועי ומתאמן עם אבו פאדי (דורון).
הואשם על ידי החמאס בבגידה בעקבות מותו של פאוזי.
חוטף את יערה ואלעד ביחד עם אביו והם בורחים לעזה.
נכנס לכלא בסוף העונה השלישית אחרי שרצח את יערה.
ג'יהאד חמדאן (אבו בשאר) (ח'ליפה נאטור) (עונה 3): אביו של בשאר.
חבר בחמאס, חוטף ביחד עם בשאר את יערה ואלעד.
חוסל בעונה השלישית על ידי דורון.
נאסר חמדאן (אבו פאוזי) (מחמוד אבו ג'אזי) (עונה 3): אביו של פאוזי ואחיו של ג'יהאד.
חוסל על ידי שגיא כשניסה להתאבד על דורון עם חגורת נפץ.
סמיר אבו סמהדנא (אבו אברהים) (יוסף אבו ורדה) (עונה 3): ראש חמולת סמהדנא ברפיח, חברו של ג'יהאד חמדאן.
פאוזי חמדאן (אמיר חטיב) (עונה 3): בנו של נאסר ובן דודו של בשאר.
חוסל על ידי דורון בעונה השלישית.
במסגרת חיסולו, ביצע דורון פשע מלחמה מסוג וידוא הריגה, לאחר שניטרל אותו.
נור חמדאן (אום בשאר) (ענת חדיד) (עונה 3): אימם של בשאר והייפא, ואשתו של ג'יהאד חמדאן.
הייפא חמדאן (סמאר קופטי) (עונה 3): בתם של נור וג'יהאד חמאדן, אחותו של בשאר ובת דודו של פאוזי.
עיסאם יונס (ג'לאל איוב) (עונה 3): יד ימינו של האני אל ג'עברי, מח"ט אזור מרכז של הזרוע הצבאית של החמאס ומחבל נוח'בה, חוסל על ידי צוות המסתערבים במהלך העונה השלישית.
עומאר טוואלבה (אמיר בוטרוס) (עונה 4): אחיה של מאיה, בעל קשר קרוב לקפטן איוב שנובע מהקשר שלו עם משפחתו, עומאר מפתה את איוב לפגישה בבריסל ושם חוטף אותו ביחד עם חוליית חזבאללה.
חוסל על ידי גבי בעונה הרביעית.
מוחמד טוואלבה (אבי אבורומי) (עונה 4): אחיהם של מאיה ועומאר, עבריין סמים.
ניזאר (לואי עלי) (עונה 4): חבר מצוות החטיפה של קפטן איוב בבריסל, דורון מחסל אותו ואיש צוות נוסף במהלך החטיפה של מאיה ועיישה, במטרה להגיע לעומאר, אחיה של מאיה.
גלי קביליו (נטע גרטי): אשתו של דורון, אמם של עידו ונוגה.
משקיעה מאמץ רב בניסיון להתמודד עם עבודתו של דורון, ומנסה לשכנע אותו לפרוש ולחיות חיים שלווים.
בעודה נשואה לדורון, ניהלה רומן עם נאור.
בעונה השנייה היא נשואה לאייל.
עידו קביליו (מל מלכה) (אורח בעונות 1–3): בנם של דורון וגלי.
נחטף על ידי אל-מקדסי בסוף העונה השנייה.
סירב לשמור על קשר עם דורון בגלל אירועי העונה השנייה, אבל אחרי המבצע בעזה חזר לקשר איתו.
גדעון אביטל (אורי גבריאל) (עונה 1): שר הביטחון.
לא אהוד על צוות המסתערבים ובמהלך העונה הראשונה מנסה לפרק את היחידה, אך חוזר בו לאחר לחץ של מורנו שיחשוף כי חיסל אסירים במהלך שירותו הצבאי.
דריה (יערה בנבנישתי) (עונה 1): ברמנית, בת זוגו של בועז.
במהלך העונה הראשונה נרצחת בפיגוע התאבדות שבוצע על ידי אמאל.
עמוס קביליו (יגאל נאור) (עונה 2): אביו של דורון, יליד בגדאד, בצעירותו שירת גם הוא בתפקיד מסווג בשירות הביטחון בשל התמצאותו בשפה הערבית ובתרבותה.
נרמז שהוא השתתף במבצע הכושל לחיסול חאלד משעל והיה עצור בירדן.
נרצח על ידי אל-מקדסי במהלך העונה השנייה.
ענת מורנו (מורן רוזנבלט) (עונות 2–4): אחותו של מורנו, מפקד יחידת המסתערבים.
מנהלת זוגיות עם סטיב, לזוג נולד ילד.
נוגה קביליו (דניאל ברונפן) (אורחת בעונות 1–3): ביתם של דורון וגלי ואחותו של עידו.
אייל (נדב ניר) (עונה 2): בעלה של גלי לאחר שנפרדה מדורון.
יערה (ריף נאמן) (עונה 3): לומדת במכינה קדם צבאית, נחטפת ביחד עם אלעד על ידי בשאר ואביו, כאשר לבסוף מוברחת חזרה על ידי הצוות הישראלי.
בסוף העונה השלישית נרצחת על ידי בשאר.
אלעד (איתי מילדוורט) (עונה 3): תלמיד במכינה קדם צבאית, נחטף יחד עם יערה על ידי בשאר ואביו.
מצליח לברוח ממקום המסתור שבו הם נמצאים ומתקדם לכיוון הצוות הישראלי, נרצח על ידי אחד מחייליו של האני אל ג'עברי במהלך בריחתו.
חגית בן חיים (דפי שושנה אלפרן) (עונות 3–4): אשתו של אביחי.
בעונה הרביעית הופכת להיות בת זוגו של אלי.
מג'די (פיראס מנאע) (עונות 3): לוחם וצלף דרוזי, מסופח ליחידה מהימ"מ לאחר מותו של אביחי.
ספאא' (וטן עבד אלגני) (עונה 3): סטודנטית בדואית ישראלית הנמצאת בזוגיות עם בשאר.
בעקבות חטיפתם של יערה ואלעד שבוצע על ידי בשאר, היא נפרדת ממנו ומנתקת עימו קשר.
דודי (קפטן זיאד) (גל פרידמן) (עונה 4): חוקר בשב"כ.
מנהל רומן עם דנה, נרצח בעונה הרביעית.
עמוס בנימין (אסף פרי) (עונה 4): קצין משטרה, קיבוצניק, נשוי למאיה, שעזבה בשבילו את משפחתה הערבית ובאה לחיות איתו בקיבוץ.
"פאודה" נכללת בתוכנית לצד סדרות כמו "בטיפול", "נבלות", "פרשת השבוע", "אמא ואבאז", "שטיסל", "סרוגים" ו"עבודה ערבית".
פאו פאו (שם מדעי: Asimina triloba) הוא עץ פרי נשיר ממשפחת האנוניים.
גובהו של העץ בין ארבעה לשמונה מטרים, פרחיו בגודל של בין שלושה לחמישה ס"מ וצבעם בגוונים של בין סגול לחום, ריח הפרחים הוא כשל בשר רקוב, אך אפשרי לפעמים שלא יהיו בעלי ריח כלל.
פריחת הפאו פאו היא באביב.
האבקת העץ נעשית על ידי זבובים.
החלק האכיל בפרי הפאו פאו הוא החלק הפנימי, צבעו צהוב-כתום והוא מחולק לאונות.
בטבע הפרי נאכל על ידי מגוון של יונקים, כמו דביבון, שועל אפור, אופוסום, סנאיים, דוב שחור אמריקני.
הפאו פאו גדל במקומות קרים וזקוק ל-400 שעות קור וכן לקיץ חם.
בישראל, גידול פרי הפאו פאו יצליח בצפון ישראל.
באזורים הקרים שבצפון ישראל נשתלו מספר חלקות ניסיוניות של פאו פאו והן הניבו פירות רבים.
פאודורה, נסיכת ליינינגן , הייתה אשתו של ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, אחותה למחצה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, וסבתה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה.
פאודורה נולדה ב-7 בדצמבר 1807 באמורבאך, לאמיך קרל, נסיך ליינינגן ולויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, בתם של פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד ואוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף.
בשנת 1814 מת אביה אמיך קרל, נסיך ליינינגן, ובשנת 1818 התחתנה אמה עם הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטרת'רן, בנו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
שנה לאחר מכן עברו בני המשפחה לבריטניה, שם נולדה אחותה ויקטוריה.
פאודורה הייתה בקשר טוב עם אחותה ויקטוריה, אולם לא אהבה את המגורים בארמון קנזינגטון.
ב-18 בפברואר 1828 התחתנה פאודורה עם ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, ולאחר החתונה חזרה פאודורה עם בעלה לגרמניה.
בני הזוג התגוררו בטירת המשפחה בלנגנבורג, ונולדו להם 6 ילדים.
פאודורה ביקרה כמה פעמים בבריטניה אצל אחותה, ובכל פעם קיבלה קיצבה של 300 פאונד.
ב-10 בפברואר 1872 מתה בתה פאודורה, דוכסית סקסוניה-מיינינגן משנית, וב-10 בספטמבר אותה שנה מתה פאודורה בבאדן-באדן.
ב-18 בפברואר 1828 התחתנה פאודורה עם ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
פאודורה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג , הייתה אשתו השנייה של גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
פאודורה נולדה ב-7 ביולי 1839 בשטוטגרט, לארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ולפאודורה, נסיכת ליינינגן, בתם של אמיך קרל, נסיך ליינינגן וויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
ב-23 באוקטובר 1858 התחתנה פאודורה עם גאורג, נסיך הכתר של מיינינגן, שהיה בן דודה מדרגה שנייה, ונולדו להם 3 ילדים.
גאורג ופאודורה לא הסתדרו כל כך טוב, בין השאר משום שגאורג לא התנחם על מות אשתו הראשונה, אולם הוא חיבב אותה.
בשנת 1866 נאלץ חמיה ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן לוותר על השלטון לטובת בעלה גאורג, בעקבות תבוסת אוסטריה במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
ב-10 בפברואר 1872 מתה פאודורה במיינינגן ממחלת השנית, ובעלה גאורג התאבל על מותה.
ב-23 באוקטובר 1858 התחתנה פאודורה עם גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן, שהיה בן דודה מדרגה שנייה, ונולדו להם 3 ילדים:
פאודורה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (; 29 במאי 1890 - 12 במרץ 1972) הייתה נסיכת סקסוניה-מיינינגן, ואשתו של וילהלם ארנסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
פאודורה נולדה ב-29 במאי 1890 בעיר קאסל שבקיסרות הגרמנית.
ב-14 בינואר 1910 התחתנה פאודורה עם וילהלם ארנסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, אשר התאלמן זמן קצר קודם לכן מאשתו הראשונה קרולינה, נסיכת רויס-גרייץ, ונולדו להם 4 ילדים.
פאודורה הייתה מאוד אהובה על נתיניה, בשל עזרתה לנזקקים ופעולות הצדקה שלה.
וילהלם ארנסט ופאודורה ברחו עם משפחתם לאחוזת המשפחה בהיינריכאו שבשלזיה, שם וילהלם ארנסט מת ב-24 באפריל 1923. לאחר מותו עברה פאודורה להתגורר בפרייבורג, שם מתה ב-12 במרץ 1972.
ב-4 בינואר 1910 התחתנה פאודורה עם וילהלם ארנסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
פאודורה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג הייתה נסיכה גרמנית ואשתו של אמיך, נסיך ליינינגן.
פאודורה נולדה ב-23 ביולי 1866 בלנגנבורג, להרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ולאופולדינה, נסיכת באדן, בתם של וילהלם, נסיך באדן ואליזבת אלכסנדרינה, דוכסית וירטמברג.
ב-12 ביולי 1894 התחתנה פאודורה עם אמיך, נסיך ליינינגן, ממנו היו לה חמישה ילדים.
בשנת 1904 מת חמיה ארנסט לאופולד, נסיך ליינינגן, ובעלה ירש את תאריו.
המשפחה התגוררה בטירת וידנינגן, וב-1 בנובמבר 1932 מתה פאודורה בביתה.
ב-12 ביולי 1894 התחתנה פאודורה עם אמיך, נסיך ליינינגן, ממנו היו לה חמישה ילדים:
פאו לופס סבטה (בספרדית: Pau López Sabata; נולד ב-13 בדצמבר 1994) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער בריאל בטיס מהלה ליגה.
לופס הצטרף למחלקת הנוער של אספניול בשנת 2007, כשהיה בגיל 12. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך בקבוצת המילואים של אספניול בליגה הספרדית השלישית, במהלך עונת 14–2013.
ב-12 ביוני 2014 חתם לופז על חוזה לארבע שנים, כשהפך לחלק אינטגרלי מהקבוצה הבוגרת.
ב-17 בדצמבר ערך לופס את הופעת הבכורה שלו בניצחון הבית 0–1 על דפורטיבו אלאבס במסגרת גביע המלך הספרדי.
את הופעת הבכורה שלו בליגה ערך ב-1 בפברואר 2015, כמחליף של קיקו קאסייה, שקיבל כרטיס אדום בהפסד 3–2 לסביליה.
לאחר מכן, קאסייה עבר לריאל מדריד בקיץ, וכתוצאה מכך לופז הפך לשוער הראשון של אספניול.
ב-31 באוגוסט 2016 הושאל לופס לעונת אחת לטוטנהאם הוטספר, כשוער השלישי בסגל אחרי הוגו לוריס ומישל וורם.
משום כך, הוא לא ערך הופעה אחת בקבוצה וחזר בתום העונה לאספניול.
לאחר שחזר לאספניול, הוא חזר לשמש שוב לשוער הראשון של הקבוצה.
ב-4 ביולי 2018 חתם לופס על חוזה לחמש שנים בשורות ריאל בטיס לאחר שהצטרף אליה בהעברה חופשית.
במהלך עונתו היחידה בקבוצה, הוא החמיץ רק חמישה משחקי ליגה.
ב-9 ביולי 2019 חתם לופס ברומא עבור סכום של 23.5 מיליון אירו.
ב-25 באוגוסט 2019 ערך לופס את הופעת הבכורה שלו בליגה במשחק הבית נגד גנואה, משחק שנגמר בתוצאת תיקו שלוש.
ב-8 ביולי 2021 הושאל לעונה אחת לאולימפיק מרסיי מהליגה הצרפתית עם אופציית רכישה אשר תמומש החל מקיץ 2022. לאחר תחרות על אפודת השוער הראשון עם סטיב מנדנדה המנוסה, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי התכולים ב-11 בספטמבר בניצחון החוץ 0–2 על מונקו.
לופס הפך לשוערה הראשון של הקבוצה לאחר שאותו מנדנדה חתם בסטאד רן.
לבסוף, מרסיי מימשה את אופציית הרכישה של לופס ב-8 בינואר 2022.
ב-16 באוגוסט 2024 חזר לופס לקבוצת נעוריו ג'ירונה והושאל לעונה אחת.
ב-22 ביולי 2025 חזר לריאל בטיס וחתם לשלוש שנים.
ב-26 בדצמבר 2015 ערך לופס את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת קטלוניה בהפסד 1–0 לנבחרת חבל הבסקים במסגרת משחק ידידות.
במשחק זה זכה לופס בתואר איש המשחק.
ב-17 במאי 2016 זומנו לופס וחברו לקבוצה באספניול, מרקו אסנסיו, לנבחרת ספרד למשחק הידידות נגד נבחרת בוסניה והרצגובינה.
את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד ערך שנתיים לאחר מכן, כשנכנס כמחליף של קפה אריסבלאגה בדקה ה-75 בהפסד 1–0 לאותה בוסניה והרצגובינה.
פאודוסיה מורוזובה (ברוסית מודרנית: Феодосия Прокофьевна Морозова; 31 במאי?
1675) הייתה בת-אצולה רוסייה, מפטרוניות הצד השמרני במהלך הפילוג בכנסייה הרוסית.
מורוזובה מתה מרעב במאסר לאחר שסירבה להתכחש לאמונתה, ונחשבת כקדושה מעונה בקרב אדוקי האמונה הישנה.
פאודוסיה סוֹקוֹבְנִינה נולדה במוסקבה למשפחת בויארים בעלת השפעה, אך זוטרה יחסית.
אביה פְּרוֹקוֹפי סוקובנין היה חצרן והופקד על פמליית הצאריצה מריה, אשת אלכסיי הראשון.
ידוע שהיו לו עוד שני בנים ובת אחת מלבדה.
בגיל שבע-עשרה נישאה פאודוסיה לגְּלֶבּ מורוזוב בן הארבעים, בויאר שהיה אחד מאציליה הנישאים והעשירים ביותר של רוסיה.
רכושו של בעלה כלל אחוזות בכל הממלכה, רבבות צמיתים ומשרתים רבים; בנחלתו במוסקבה לבדה חיו שמונת אלפים צמיתים.
לזוג נולד בן אחד, איוואן.
פאודוסיה שירתה בחצר הצאר כבת-לווייתה של הצאריצה מריה.
גלב מת ב-1662, והותיר את אלמנתו כאחת הנשים רבות-ההשפעה ברוסיה וכאפוטרופוסית של בנם בן השתים עשרה.
ב-1664 פגשה מורוזובה את אַבאקוּם, שגלה ממוסקבה שנים קודם, ושעמד להפוך לאחד מראשי המתנגדים לרפורמה בכנסייה.
מאז 1654, ניסה הפטריארך ניקון לתקן את סידורי התפילה ואת מנהגי הדת ברוסיה בהתאם למקובל בכנסיות היווניות הרחק בדרום; הוא הפעיל את מלוא כוחן של הרשויות בשירות מטרתו.
השמרנים בממלכה, וביניהם נשים במספר גדול (שהיוו רוב בקרבם לפי העדויות), התנגדו לשינויים כמו הצטלבות בשלוש אצבעות במקום בשתיים, וראו את ניקון כאנטיכריסט.
מורוזובה אירחה את אבאקום ואת אשתו באחוזתה למשך מספר חודשים.
היא נטתה למחנה המסורתי עוד קודם, אך השפעתו של הכומר הפכה אותה לאחת המנהיגות הנחרצות של מי שנודעו בדיעבד כ"פלגנים" וכ"אדוקי האמונה הישנה".
לפי המסופר אודותיה, הבויארית אימצה אורח חיים לא-שגרתי.
היא לבשה אדרת שיער לגופה, חדלה מלהפגין את עושרה, ותרמה כסף רב לעניים ולנזקקים.
ביתה במוסקבה נעשה למקום מקלט לפלגנים נרדפים, כמו סכלים קדושים שגורשו מכפריהם והנזיר אברהמי מתלמידי אבאקום, ולמוקד של העתקת והפצת ספרות פלגנית.
יחד עם אחותה אבדוקיה וחברתן המשותפת, אשת קצין המשמר מריה דנילובה, היא הנהיגה חוג נשים ששימשו כפטרוניות תומכי הדת הישנה במוסקבה.
פאודוסיה עמדה בקשר רציף עם אבאקום, והתכתובת ביניהם נחשבת לאחת מפסגות הספרות הרוסית במאה ה-17. אבאקום שיבח אותה על צניעותה אך הפציר בה לגלות קנאות, ופעם אף המליץ לה לעקור את עיניה שלה, בדומה למָסְטְרידִיַה הקדושה מירושלים.
הוא האשים אותה בגאווה, ניאוף ואיחורים לתפילה.
פאודוסיה, מצדה, עסקה רבות בנישואי בנה איוואן, שהיה מבני-לווייתו של הצאר אלכסיי ושהפגין צייתנות כלפי התיקונים הכנסייתיים.
הצאר התקשה יותר ויותר להעלים עין מכך שמורוזובה ניהלה קהילת מאמינים מחתרתית בביתה.
לצד עריכת תפילות לפי המנהג הישן, היא החלה לקבץ באחוזתה במוסקבה נזירות שסולקו בעקבות התנגדותן לרפורמה.
ב-1669 מתה הצאריצה מריה, ושללה ממורוזובה את הגנתה.
בדצמבר 1670, לפי המדווח, היא עזבה סופית את החיים החילוניים ונדרה בסתר נדרי נזירות, כשהיא מאמצת את השם הדתי תאודורה.
בערך באותה עת, סירבה בגלוי להמשיך למלא את תפקידיה בחצר או ליטול חלק כלשהו בטקסי הדת הרשמית.
בינואר 1671, סירבה להזמנה לנישואי אלכסיי לאשתו השנייה, הצאריצה נטליה.
בנובמבר 1671 נעצרו מורוזובה ואחותה אבדוקיה, ורכושן הוחרם.
בתחילה הן הושמו במנזר המלאך מיכאל בקרמלין.
הבויארית זכתה ליחס מועדף והמשיכה להתכתב עם תומכיה בעולם החיצון, שאף הצליחו לבקר אותה מדי פעם.