tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ת'רוות אבאזה היה עיתונאי וסופר שהתנגד להלאמתה של תעלת סואץ.
השחקן רושדי אבאזה שיחק במעל 150 סרטים.
במטבח המצרי ישנה על שם המשפחה מנת עדשים – עדשים אבאזיות.
משפחת אברג'יל היא משפחת פשע ישראלית, המנהלת ארגון שהוא חלק מהפשע המאורגן בישראל.פעילותם הבלתי חוקית כוללת סחר בסמים בישראל ובארצות הברית, רצח, סחיטה, מעילה, הלבנת הון, שליטה בבתי קזינו בלתי חוקיים ופשעים אחרים.
ב-2006 נחשבה משפחת אברג'יל לאחד מששת תאי הפשע המאורגן הגדולים בישראל, ולאחד מ-40 יבואני הסמים הגדולים בעולם לארצות הברית.
לפי העיתון הבריטי הגארדיאן, ב-2013 הייתה משפחת אברג'יל אחד מקרטלי הסמים הגדולים בעולם, בין היתר בזכות פרשיית המעילה בבנק למסחר.
הורי המשפחה הם עולים ממרוקו - שלום, אלכוהוליסט שחי מקצבת נכות, וג'וג'ו, שעבדה במשק בית.
בני המשפחה הם מאיר, יעיש, יעקב, אברהם ואלי.
הצעיר מבניהם הוא העבריין יצחק אברג'יל.
ב-22 ביוני 2002 הוא נרצח בהיותו אב לחמישה וסב לשניים.
הוא נורה מתחת לביתו לעיני ילדיו.
הוא הגיע סמוך לחצות, יחד עם אשתו ושני ילדיו, בני 13 ו-3, לביתם ברחוב דוד כוכבי ברחובות.
אברג'יל הרים את בנו הפעוט בידיו ויצא מהמכונית, בעוד אשתו ובנו הבכור יוצאים מהצד השני שלה.
לפתע הגיח רעול פנים ממכונית שעצרה בסמוך וירה בו מספר כדורים בפלג גופו העליון.
בנו בן השלוש שהיה בזרועותיו, לא נפצע מהירי.
אשתו של אברג'יל הספיקה לראות את החשוד נמלט ברכב שהמתין לו.
אברג'יל נפצע קשה מאוד, הועבר לקבלת טיפול רפואי בבית החולים קפלן, ולאחר שלוש שעות מת מפצעיו.
מאיר נחשב ל"מוח" שמאחורי משפחת הפשע.
הוא נשוי לרינת ומתגורר עם משפחתו בכפר טרומן.
יצחק אברג'יל (נולד ב-1969) נחשב לאחד מראשי הפשע המאורגן בישראל, אברג'יל הורשע בעבירות רצח ניסיון רצח וניהול ארגון פשע.
אברהם (אייבי) אברג'יל כלוא באשמת סמים וניסיונות רצח.
יעיש נפטר ב-1985 בהיותו בן 27, בזמן שריצה עונש של 9 שנות מאסר בעוון שוד.
בחקירת האירוע התברר כי ניסה להבריח חבילת הירואין דרך חתך שבוצע בבטנו, אך החבילה נפתחה בבטנו והוא מת ממנת יתר.
עדות מ-2004 על עוצמת משפחת אברג'יל הייתה רשימת נכסים השייכת לארגון אברג'יל, שגובשה על ידי משטרת ישראל.
היא כוללת 37 חברות, 48 דירות ו-56 כלי רכב (שחלקם הגדול מכוניות פאר וכלי שיט).
משפחת אל-אסד , הידועה גם בשם שושלת אסד, שלטה בסוריה מאז שהגנרל חאפז אל-אסד הפך לנשיא סוריה ב-1971 מטעם מפלגת הבעת' ועד הבסת בנו בשאר אל-אסד במתקפת המורדים הסורים בדצמבר 2024.
משפחת אסד מגיעה במקור מקרדאחה, ליד לטקיה, בצפון-מערב סוריה.
הם בני המיעוט העלווי ושייכים לשבט הקלבייה.
שם המשפחה אסד ניתן ב-1927, כאשר עלי סולימאן (1875–1963) שינה את שם משפחתו לאל-אסד, בערבית "האריה", אולי בהקשר למעמדו החברתי כמתווך מקומי ולפעילותו הפוליטית.
כל בני משפחת אסד המורחבת הם צאצאיו של עלי סולימאן ואשתו השנייה נאיסה, שהגיעו מכפר בהרי אנסריה.
קשרים משפחתיים ממשיכים להיות חשובים בפוליטיקה הסורית.
כמה בני משפחה קרובים של חאפז אל-אסד מילאו תפקידים חשובים בממשלה מאז עלייתו לשלטון והמשיכו לאחר מותו.
חאפז אל-אסד בנה את משטרו כבירוקרטיה סטליניסטית בסימן פולחן אישיות מובהק, שאינו אופייני בהיסטוריה הסורית המודרנית.
תמונות, דיוקנאות, ציטוטים ושבחים של אסד מוצגים בכל מקום במדינה, מבתי ספר ועד לשווקים ציבוריים ומשרדי ממשלה.
חאפז אל-אסד מכונה "המנהיג האלמותי" ו"אל-מוקדס" (المقدس, המקודש) באידאולוגיה האסדית הרשמית.
חאפז ארגן מחדש את החברה הסורית בקווים מיליטריסטיים, הפעיל בהתמדה רטוריקה קונספירטיבית על הסכנות שטומנות למדינה מזימות בגיבוי זר ובשיתוף פעולה גיס חמישי בתוך המדינה, וקידם את הכוחות המזוינים כהיבט מרכזי בחיים הציבוריים.
בעקבות מותו של חאפז, את פולחן האישיות ירש בנו ויורשו בשאר אל-אסד, שזכה לשבחים במפלגה כ"מנהיג הצעיר" ו"תקוות העם".
בהשפעה רבה מהמודל של משפחת קים הצפון קוריאנית, התעמולה הרשמית מייחסת מאפיינים אלוהיים לשושלת אסד, ומעריץ את בני המשפחה כ של סוריה המודרנית.
מקורה של משפחת אסד בעלי סולימאן אל-ווחש, אביו של חאפז אל-אסד, שנולד ב-1875 והתגורר בכפר קרדאחה שבהרי אנסריה.
המקומיים כינו אותו "ווחש" (وحش), בערבית "חיית פרא", כי הוא היה חזק פיזית ולוחם טוב.
אל-ווחש נשאר שם המשפחה עד שנות ה-20 של המאה ה-20, אז הוחלף לאל-אסד, שמשמעותו בערבית "האריה".
בגלל כוחו ויכולת הקליעה של סולימאן, הוא זכה לכבוד בכפרו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שלח המושל העות'מאני של וילאייט חלב חיילים לאזור כדי לגבות מסים ולגייס חיילים.
על פי הדיווחים, החיילים נלחמו על ידי סולימאן וחבריו שהיו חמושים רק בצברים ובמוסקטים ישנים.
מכיוון שסולימאן זכה לכבוד, הוא היה מתווך מקומי בין משפחות מריבות.
הוא גם היה אחד מהראשים המקומיים שהיו השליטים בפועל של האזור.
ראשי המשפחות החזקות היו מספקים הגנה לשכניהם ובתמורה הם זכו לנאמנות וכבוד.
הוא חי עד 1963, מספיק זמן כדי לראות את עליית בנו לשלטון.
הוא התחתן פעמיים ולמעלה משלושה עשורים היו לו אחד-עשר ילדים.
אשתו הראשונה סעדה הייתה ממחוז חפה.
נולדו להם שלושה בנים ושתי בנות.
אשתו השנייה הייתה נעיסה, צעירה ממנו בעשרים שנה.
היא הייתה בתו של עות'מאן עבד מהכפר אל-קווטיליביה, תריסר קילומטרים יותר במעלה ההר.
נולדו להם בת וחמישה בנים.
חאפז נולד ב-6 באוקטובר 1930 והיה הילד הרביעי.
הדת של משפחת אל-אסד היא האסלאם השיעי ובפרט הזרם העלווי, שנחשב לקיצוני אף יותר מהאסלאם השיעי עצמו, עם זאת משפחת אל-אסד מתנהגת כמשפחת יחסית חילונית.
בעקבות ההפיכה שהנהיג ב-1970, בה הדיח את יריבו סלאח ג'דיד, פיתח חאפז אל-אסד פולחן אישיות סביב עצמו בסגנון סטליניסטי, אשר תיאר אותו כדמות האב של האומה הסורית.
לאחר מותו של חאפז הורחב פולחן האישיות לבנו, בשאר.
אנדרטאות, תמונות, פסלים, סמלים ושלטי חוצות של שני המנהיגים מופיעים פעמים רבות במרחב הציבורי הסורי.
פולחן האישיות נועד לבסס את רעיון "סוריה של אסד", ומשקיפים בין-לאומיים רואים במאמצי התעמולה הממלכתיים אסטרטגיה להבטחת ציות ההמונים ולזיהוי הלאומיות הסורית עם שושלת אסד.
המדינה אסרה על דעות פוליטיות פרטיות המבקרות את המשטר ומעודדת אזרחים לדווח על קרובי משפחה וחברים שמפגינים עמדות לא רצויות.
מדיניות הליברליזציה הכלכלית שהושמה במהלך שנות ה-2000 החמירה את השחיתות במדינה, ומאחר שהרווחים הלכו בעיקר למשפחה צמחו בסוריה אנשי עסקים המקורבים למשפחה, כמו ראמי מח'לוף.
בניגוד לדיקטטורות ערביות אחרות, תכונה זו של משטר הבעת' והריכוזיות המוחלטת של הכוח בידי בני אסד אפשרה לו להחדיר בהצלחה א-פוליטיות בקרב אזרחי המדינה.
כתוצאה מכך, הפעילות הפוליטית בקרב העם הסורי נמוכה הרבה יותר בהשוואה למדינות ערביות אחרות.
עד לאחרונה, האקטיביזם הפוליטי נדחה על ידי רבים, ובמקום זאת הם העדיפו את היציבות שמציע המשטר.
עלייתם של האינטרנט ושידורי הלוויין, התרבות קבוצות מדוכאות בחברה האזרחית והופעתם של פעילים פוליטיים עצמאיים במהלך שנות ה-2000 החלו לערער את המונופול הממלכתי על מידע.
מה שהוביל להתנגדות פוליטית גוברת בקרב הדורות הצעירים.
אניסה מח'לוף (1930–2016), רעייתו של חאפז והגברת הראשונה של סוריה.
בושרה אל-אסד, מתה בינקותה לפני 1960.
בושרה אל-אסד (נולדה ב-1960), רוקחת ונשואה (עם חמישה ילדים) לגנרל אסף שווכאת (1950–2012), היה סגן הרמטכ"ל של צבא סוריה וראש המודיעין הצבאי לשעבר.
נהרג ב-18 ביולי 2012 בפיצוץ בדמשק, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
באסל אל-אסד (1962–1994), היה המועמד המקורי לרשת את משרת הנשיא, אולם הוא נהרג בתאונת דרכים.
בשאר אל-אסד (נולד ב-1965), נשיא סוריה מאז שנת 2000. לפני מותו של באסל היה רופא עיניים.
נשוי לאסמא אל-אסד (נולדה ב-1975).
לפני שנישאה הייתה בנקאית השקעות.
נפטר לאחר מחלה ממושכת, לא מוגדרת.
היה נשוי לרועא איוב (נולדה ב-1976) ולא היו לו ילדים.
מאהר אל-אסד (נולד ב-1967), מפקד משמר הרפובליקה, הידוע גם כמשמר הנשיאות, ודיוויזיית השריון הרביעית המובחרת של הצבא, שיחד עם המשטרה החשאית של סוריה מהווים את ליבת כוחות הביטחון של המדינה.
הוא גם חבר בפיקוד המרכזי של מפלגת הבעת' ומספרים שיש לו אישיות תוקפנית ובלתי נשלטת.
על פי הדיווחים הוא הפך לנכה באופן קשה בהפצצה בדמשק ב-2012 במהלך מלחמת האזרחים.
מדווחים שהוא ירה באסף שווכאת בבטנו באוקטובר 1999 במהלך ויכוח.
מאהר ידוע כאכזרי ביותר במשפחת אל-אסד.
ג'מיל אל-אסד (1932–2004), חבר פרלמנט ומפקד מיליציה קטנה.
נדחק לשוליים פוליטית שנים לפני מותו.
מונדיר אל-אסד (נולד ב-1961), נעצר ב-2005 בנמל התעופה של ביירות בעת שנכנס ללבנון.
דווח שהיה מעורב בהברחת נשק למורדים בעיראק.
בשנת 2011, האיחוד האירופי הטיל עליו עיצומים בשל היותו מעורב, יחד עם מיליציית שביחה, בדיכוי המפגינים במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
פוואז אל-אסד (1962–2015), היה המנהיג האמיתי הראשון של השביחה.
האיחוד האירופי הטיל עליו עיצומים ב-2011 בשל מעורבותו בדיכוי המפגינים במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
מפקד פלוגות ההגנה, שהיה אחראי לטבח חמה ב-1982. לאחר ניסיון הפיכה בשנת 1987, הוא יצא לגלות בצרפת וכיום הוא חי בלונדון.
הוא נשוי עם ארבע נשים:
אמירה עזיז אל-אסד (נפטרה ב-2019), דודניתו.
צנע איסמעיל מכלוף (נפטרה ב-2021), ממשפחת אשתו של חאפז.
רג'אא בקראט, ממשפחה סונית דמשקאית עשירה.
לינה אל-חייר, אחותו של חסה בן טאראד אל-שאלן, אשתו של המלך הסעודי המנוח עבדאללה בן עבד אל-עזיז.לרפעת יש מספר ילדים מנישואים אלו, ביניהם:
ריבאל אל-אסד, חי מחוץ לסוריה מאז שהיה בן תשע, כיום מתגורר בארצות הברית.
סומר אל-אסד, תומך באביו באופן פעיל בהתנגדותו לבשאר.
לאמיה, נשואה לעלא אל-פיאד, בנו של שפיק פיאד, גנרל בצבא סוריה.
מודר אל-אסד, נשוי למאי היידר, בתו של המולטי-מיליונר הסורי מוחמד היידר.
תומדיר, נשואה למועיין נסיף חיירבק, המקושר בקשרי נישואים לרפיק אל-חרירי, ראש ממשלת לבנון לשעבר.
האשים את בן דודו, הנשיא בשאר, בהרג של יותר מ-100,000 עלווים ויותר מחצי מיליון סורים על מנת להישאר בשלטון.
אחותו של חאפז אל-אסד נישאה למשפחת שאליש.
המשפחה, באמצעות הגנרל ד'ו אל-המה אל-שאליש, שומרת על רמה משמעותית של השפעה בממשלת בשאר אל-אסד.
משפחת שאליש פעילה בעיקר בענפי הרכב והבנייה.
מקורות ממשלתיים אמריקאים מדווחים גם המשפחה עסקה במגוון רחב של פעילויות בלתי חוקיות, כולל הברחות והלבנת הון.
גנרל ד'ו אל-המה אל-שאליש (נולד ב-1956), בן דודו של בשאר אל-אסד, הוא ראש הביטחון הנשיאותי ומהווה חלק ממעגל ההנהגה הפנימי של ממשלת בשאר אל-אסד.
הוטלו עליו עיצומים על ידי ממשלת ארצות הברית על אספקת נשק לסדאם חוסיין ולממשלתו.
ב-24 ביוני 2011, גם האיחוד האירופי הטיל עליו עיצומים על היותו מעורב באלימות נגד מפגינים במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
אסף עיסא שאליש, אחיינו של ד'ו אל-המה, הוא מנהל חברת SES שהייתה מעורבת בסחר בנשק עם עיראק ואיראן.
ריאד שאליש, בן דודו של בשאר אסד ומנהל ארגון הבנייה הממשלתי "ממסד הדיור הצבאי", שבמהלך שנות ה-90 הצליח להפוך לחברה משלו.
הוא הרוויח הון על עסקאות בנייה וקבלנות בסוריה הכוללות פרויקטים בקנה מידה גדול שמומנו על ידי מדינות ערביות אחרות.
ב-24 ביוני 2011 הוטלו גם עליו עיצומים על ידי האיחוד האירופי.
אחמד אל-אסד (1910-1975), היה אחיו למחצה המבוגר של חאפז מאשתו הראשונה של עלי, סעדה.
הילאל אל-אסד, היה נשיא אגודת הסוסים הערבים הסורית.
נהרג ב-22 במרץ 2014, בקרב על מעבר בגבול טורקיה–סוריה בצפון לטקיה.
סולימאן אל-אסד, נעצר באוגוסט 2015 לאחר שרצח לכאורה קולונל בלטקיה.
הוא נידון ל-20 שנות מאסר אך בסוף 2020 שוחרר לאחר ארבע שנים.
האאל אל-אסד, ראש המשטרה הצבאית של דיוויזיית השריון הרביעית של הצבא, שמפקדה הוא מאהר אל-אסד.
הוא גם מנהל הכלא שבו מחזיק מאהר אל-אסד את אסיריו האישיים מחוץ לתחום השיפוט של המדינה.
הארון אל-אסד, נבחר ציבור בכפר קרדאחה.
דאאד אל-אסד, נשואה לגנרל זוהיר אל-אסד.
זוהיר פיקד על הגדוד ה-90, יחידה של כ-10,000 איש שהופקדה על הגנה על הבירה.
כרם אל-אסד, מוביל קבוצת שביחה שהובילה תקיפה נגד ההפגנות השלוות במהלך לילת אל-קדר.
התקיפה הסתיימה בשני הרוגים ועשרות פצועים.
אסמאעיל אל-אסד (1913–?) היה אח למחצה מבוגר של חאפז מאשתו הראשונה של עלי סעדה.
מוחמד אל-אסד, מנהיג נוסף של "חברות המאבק".
נהרג בסכסוך עם אדם רב עוצמה על השליטה באזור קרדאחה שבמחוז לטקיה, ב-14 במרץ 2015.
חוסיין אל-אסד, בנו של מוחמד.
השתלט על הרשת הפלילית של אביו וארגן אותה מחדש ליחידה חצי-צבאית, אריות חוסיין.
אבראהים אל-אסד, היה אחיו-למחצה המבוגר של חאפז אל-אסד מאשתו הראשונה של עלי סולימאן, סעדה.
היה נשוי לאום אנואר שהשתלטה על עסקי ההברחה של בנה מאלכ.
מאלכ אל-אסד היה המבריח הידוע הראשון במשפחת אסד.
על אחיו של חאפז שמתו מוקדם: באיאט, בהיג'אט ואחות לא ידועה, לא ידוע כמעט דבר.
המח'לופים שייכים לשבט העלווי חדד, והן חאפז והן רפעת קשורים דרך נישואים למשפחה.
משפחת מח'לוף הפכה ליועצת הפיננסית של חאפז אל-אסד לאחר שהנשיא לשעבר התחתן עם אניסה, בת המשפחה.
המשפחה, בראשות מוחמד מח'לוף, הקימה אימפריה כלכלית עצומה במגזרי התקשורת, הקמעונאות, הבנקאות, ייצור החשמל וייצור הנפט והגז.
השווי הנקי של המשפחה הוערך ב-2010 בכחמישה מיליארד דולר לפחות.
מוחמד מח'לוף (1932–2020), עשה את הונו באמצעות ניהול חברות הן ב והן ב.
ראמי מח'לוף (נולד ב-1969), איש עסקים והבעלים הראשי של SyriaTel, אחת משתי חברות התקשורת הסלולרית במדינה.
לפי הפייננשל טיימס הוא נחשב שולט ב-60% מכלכלת סוריה באמצעות רשת האינטרסים העסקיים שלו הכוללים תקשורת, נפט וגז, בנייה, בנקאות, חברות תעופה וקמעונאות, והוא נתפס כזרוע העסקית של ממשלת אסד.
מקורות ממשלתיים אמריקאים מדווחים כי מח'לוף השתמש במינהל הביטחון הכללי הסורי וביחסיו האישיים עם הנשיא אסד כדי להפחיד ולגנוב מיזמים עסקיים מבטיחים מאנשי עסקים אחרים.
נחשב לאיש העשיר בסוריה – בשווי של כ-5 מיליארד דולר.
קולונל חאפז מח'לוף (נולד ב-1971), הוא סגן מפקד מינהל הביטחון הכללי הסורי וראש המודיעין בדמשק.
חאפז, יחד עם מאהר אל-אסד, אסף שווכאת וד'ו אל-חמה שאליש, מהווים את המעגל הפנימי של המנהיגות.
איאד מח'לוף (נולד ב-1973), אחיו התאום של איהאב, קצין במינהל הביטחון הכללי.
האיחוד האירופי, ארצות הברית, והממלכה המאוחדת הטילו עליו עיצומים בשל מעורבותו באלימות נגד האוכלוסייה האזרחית במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
איהאב מח'לוף (נולד ב-1973), אחיו התאום של איאד, סגן יושב ראש SyriaTel לשעבר ומטפל בענייני החברה האמריקאית של ראמי מח'לוף.
האיחוד האירופי הטיל עליו עיצומים בשל מתן מימון לממשלת אסד ועל כך שהתיר אלימות נגד מפגינים במלחמת האזרחים בסוריה.
על פי דיווחים הוא אחראי על יחידות הצלפים המשמשות לירי לעבר מפגינים במלחמת האזרחים.
פאטמה מכלוף, אחותה של אניסה מח'לוף.
עאטף נג'יב, לשעבר ראש מינהל הביטחון הפוליטי בדרעא.
האיחוד האירופי הטיל עליו עיצומים בשל מעורבותו באלימות נגד מפגינים במלחמת האזרחים בסוריה.
גנרל עדנאן מח'לוף, בן דודה הראשון של אניסה, לשעבר מפקד משמר הרפובליקה.
נמיר אל-אסד, שלפי הדיווחים הקים עם רפעת אל-אסד בשנות ה-80 את המיליציה הסורית שביחה.
עדנאן אל-אסד, מנהיג מיליציית "חברות מאבק" בדמשק.
גנרל שפיק פיאד, בן דודו של חאפז.
מפקד הדיוויזיה השביעית בשנים 1973–1978. מפקד דיוויזיית השריון השלישית מאז 1978. על פי הדיווחים עבר התקף לב בסביבות 1991.
משפחת אבו לטיף היא משפחת פשע ערבית דרוזית ישראלית, המנהלת ארגון שהוא חלק מהפשע המאורגן בישראל ונחשבת אחד משלושת ארגוני הפשיעה הגדולים במגזר הערבי.
עיקר פעילות המשפחה היא בתחום הברחות סמים.
המשפחה מתגוררת בכפר ראמה ומונה חמישה אחים המזוהים כראשי הפעילות העבריינית.
חמשת האחים למשפחת אבו לטיף הם:
לואי אבו לטיף: הוביל את הארגון עד 2004, אז עבר תאונת דרכים קשה ופינה את מקומו.
לטיף אבו לטיף: עומד בראש ארגון הפשע החל מ-2004, לאחר פציעתו של לואי.
לטיף ריצה בעבר למעלה מ-8 שנות מאסר.
נידאל אבו לטיף: עבר עם משפחתו מהכפר ראמה ליישוב היהודי כפר ורדים.
מוגדר כקצין המבצעים של הארגון.
בשנת 2023 הוגש נגדו כתב אישום על ניסיון רצח בסכסוך שהתלקח במסעדה בכפר יאסיף.
ב-15 בנובמבר 2024 הורשע בפרשת המיליארד השחור ובניסיון הרצח ונגזרו עליו 4 שנות מאסר..
בית המשפט העליון החמיר את עונשו ל-66 חודשי מאסר לאחר ערעור של המדינה.
ב-8 לינואר 2026 הוגש כתב אישום נגדו ונגד עשרה נאשמים נוספים, בגין פעילות במסגרת קבוצה עבריינית מאורגנת.
נחשפו בו שיטות פעולה אכזריות של סחיטה באיומים, שימוש במוניטין אלים והשתלטות על נכסים וחיים של אזרחים.
עלאא אבו לטיף: ריצה בעבר עשר שנות מאסר בגין הברחות סמים מלבנון.
סלימאן אבו לטיף: קבלן שבבעלותו גם עסק לממתקים.
ישב בעבר שבע שנים בכלא על הריגה.
ראש מועצת ראמה, שאוקי לטיף, הוא בן דודם של האחים.
באוגוסט 2023 הוגש כתב אישום נגדו בחשד לסיוע לסחיטה באיומים, מרמה והפרת אמונים ושיבוש הליכי משפט.
לפי דו"ח המשטרה, חברי הארגון מייבאים סמים מגבולות לבנון, סוריה וירדן באמצעות בלדרים.
כמו כן נכתב כי לחברי הארגון יש גישה לאמצעי לחימה רבים שנמצאים בשימוש בצה"ל, כמו רובי M-16, רימוני רסס, רימוני הלם ומטעני חבלה.
הארגון עוסק גם בהלבנת הון, במספר דרכים, בהם צ'יינג'ים, הפצת דלק וסחר ברכבי יוקרה.
לפי הדו"ח לארגון יש יכולת חדירה למוסדות השלטון.
הארגון עוסק גם בהשתלטות על מכרזי בנייה.
בפברואר 2023 המשטרה עצרה עשרות חשודים בהם קבלנים, עורכי דין, בעלי חברות, עובדים ומשרתים באגף ההנדסה והבינוי במשרד הביטחון, בחשד לקרטל בנייה עבור משפחת אבו לטיף, והטיית מכרזים, כך שקבלנים שעבדו עם ארגון הפשע יזכו במיזמי בנייה בשווי כולל של מיליארד שקל.
בין השנים 2011–2015 אירע סכסוך דמים בין משפחת לטיף למשפחה דרוזית נוספת, משפחת גזאוי, שגבה עשרות קורבנות.
משפחת אוחנה היא משפחה יהודית ישראלית, ששורשיה מארצות המגרב.
ענף בולט של משפחה זו הוא ממקנס שבמרוקו.
מוצאה של אחת המשפחות בשם אוחנה הוא ככל הנראה מעיר אופראן שבו בעבר היה מקום משכנה של קהילה יהודית עתיקה בת למעלה מאלפיים שנה, מהקהילות העתיקות בצפון אפריקה.
הראשון שנודע בשם זה הוא הרב סולימאן אוחנה אשר נולד בעיר פאס שבמרוקו במאה ה-16, עלה לארץ לישראל בצעירותו, והתיישב בעיר צפת שם היה מגורי האר"י.
מצאצאיו נמנה הרב נסים אוחנה, (1881–1962), עלה בשנת 1886 מאלג'יר לארץ ישראל.
היה סגן הרב הראשי במצרים, רב ראשי בעזה, בחיפה ובמקומות נוספים.
ענף של משפחת אוחנה מהעיר מוגדור מייחסים את משפחתם לרבי יהודה אפריאט אשר מת על קידוש השם בשנת 1792.
ע"פ שלום בר אשר, נמנתה משפחת אוחנה בין כמה מהמשפחות היהודיות אשר שימשו בדרך כלל כסוכני מסחר מטעם מעצמות אירופה במרוקו בתקופה שמימי שלטונו של סידי מוחמד בן עבדאללה במחצית השנייה של המאה ה-18 ועד שלהי המאה ה-19.
פירוש השם אוחנה הוא מגדל או סוחר של חינה או וגם תבלינים וצמחים אחרים ע"פ פירוש זה נמנה שם זה עם קבוצת שמות המשפחה הקרויים על שם מקצועות
פירוש אחר לפי השפה הברברית – הוא "מ-", "מוצאו מ-", וגם "בנו של" כלומר "בן או משפחת חנה" מבחינה זו ניתן לסווגו כמטרונים, כלומר שם משפחה שנגזר משמה הפרטי של אחת מאמהות המשפחה
ע"פ מוזיאון בית התפוצות המקור הבֶּרְבֵּרִי של שם זה נתמך על ידי שמו של הכפר קסבה דס בו חנה השוכן בעמק מולויה במרוקו.
מבחינה זו ניתן לסווג את השם כטופונים - שם הנגזר משם של מקום כגון עיירה, עיר, מחוז או ארץ.
שושלת רבני משפחת אוחנה צאצאי יעקב אוחנה ממקנס
היה שד"ר ומרבני טבריה, מחבר ספרים בהם הספר "טובת מראה – שבחי העיר טבריה".
בנו רבי יוסף אוחנה (1936–2018), רבה הספרדי של קריית מוצקין במשך 35 שנים.
אישים בולטים להם שם המשפחה אוחנה
יוסי אוחנה, (1933-2014) – סופר ואיש דפוס ישראלי, חתן פרס זאב לספרות ילדים ונוער התשמ"ה 1985. אמו, רחל אוחנה, הייתה ילידת חברון ודור שישי בישראל.
דוד אוחנה (נולד ב-1952) – היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס במסלול ללימודי מדינת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אלי אוחנה, (נולד ב-1964) – חלוץ עבר ומאמן נבחרת הנוער.
מזוהה יותר מכל עם קבוצת בית"ר ירושלים בה שיחק במרבית שנות פעילותו.
אוחנה שימש כמאמן כדורגל במספר מועדונים וכן פרשן כדורגל בערוץ הספורט.
אמיר אוחנה, (נולד ב-1976) – יושב ראש הכנסת בכנסת העשרים וחמש, מטעם מפלגת הליכוד והשר לביטחון פנים לשעבר.
מִשְׁפַּחַת אַבּוּדִיֶנְטֶה (נכתב גם אוֹבֵּידִיֶנְטִי) הייתה משפחת אנוסים ממוצא פורטוגלי שהיגרה בראשית המאה ה-17 מליסבון והתיישבה באמסטרדם, ובהמשך בהמבורג ובהולשטיין.
המשפחה חזרה ברובה לחיק היהדות, ובני המשפחה אף היו פרנסים ורבנים בקהילותיהם.
אחדים מבני המשפחה אימצו את רעיונותיו של שבתי צבי.
חלק מבני המשפחה היגרו ללונדון ולמושבות האנגליות באיי הודו המערבית הבריטיים, שם נשאו את השם גדעון אבודיינטה, על שם אבי המשפחה, ואף גדעון בלבד, עסקו במסחר של עלי טבק וקנה סוכר.
מתוך ענף זה יצא הלורד ארדלי וחבר בית הלורדים הראשון ממוצא יהודי.
בן משפחת אבודיינטה המוקדם ביותר שמוכר למחקר הוא גדעון אבודיינטה, אשר היגר עם משפחתו בראשית המאה ה-17 לאמסטרדם, שם חזרו לחיק היהדות.
לגדעון אבודיינטה ואשתו, יעל, נולדו שבעה ילדים: משה, אברהם, שמשון, נתנאל, פחדיאל, עמנואל ואסתר.
היה משורר ומדקדק עברי שפעל באמסטרדם ובהמבורג, ולתקופה מסוימת גם בגליקשטאדט.
כתב את ספר הדקדוק Grammatica Hebraica בפורטוגזית, ובו שיבץ משיריו כדוגמה לסגנונות שירה שונים.
עוד חיבר את היצירה "אבני שהם" הבנויוה מ-102 אוקטבות, שכל אחת מהן היא שיר חוכמה ומוסר, ואת הספר "ווי העמודים ושירים" ושירים לעת מצוא.
אוסף הדרשות השבתאיות שתרגם "Fin de los Dias" הוחרם על ידי פרנסי קהילות המבורג ואמסטרדם.
גדעון בן משה גדעון אבודיינטה
נקרא על שם סבו, ובדומה לאביו, כתב שירים.
כתב שיר הלל על המחזה "אסירי התקווה" מאת יוסף דה לה וגה.
רעואל בן משה גדעון אבודיינטה
נקרא על שם סבו מצד אמו, ומוכר גם בשמו האנגלי רולנד גדעון (Rowland Gideon).
הצטרף לבני משפחתו באיי הודו המערבית הבריטיים, שם עסק במטעי קנה סוכר, תחילה בברבדוס, ובהמשך באנטיגואה ובנוויס.
בהמשך עבר ללונדון והיה לאיש עסקים מצליח.
שימש גבאי בית הכנסת בוויס-מרקס.
היה בנקאי ופילנתרופ בלונדון בתקופה הג'ורג'יאנית.
תמך בדיכוי המרד היעקוביטי של 1745 מצד בית הנובר והמפלגה הוויגית, דבר שקירב אותו לשלטון האנגלי, אשר לימים תמך באזרוח היהודים באנגליה.
שמשון גדעון הצעיר (שמשון ארדלי)
בנו של שמשון גדעון, נקרא גם שמשון ארדלי (Sampson Eardley), הברון הראשון מארדלי, היה בנקאי, פוליטיקאי טורי והאדם הראשון ממוצא יהודי שקיבל תואר אצולה בריטי.
אמו לא הייתה יהודייה והוא הוטבל לנצרות וגדל כנוצרי אנגליקני, דבר שאפשר את קבלת תואר האצולה.
היה תלמיד חכם ומקובל, חבר בישיבת "ישועות משיחו" באמסטרדם.
יחד עם 23 מבני הישיבה פרסם מכתב בשנת 1666 ובו דברי הלל לשבתי צבי כמשיח.
הצטרף לקבוצה קטנה של יהודים ספרדים מהמבורג שהיגרו לברזיל ההולנדית, שם היה פעיל בתחום המסחר בסוכר.
היה חבר בקהילה היהודית ברסיפה, ולאחר כיבושה של פרנמבוקו בידי הפורטוגלים התיישב בברבדוס.
כתב סונטה בספרדית בזכות הספר Grammatica Hebraica שחיבר אחיינו וכהקדמה לו.
ייתכן שהיה בנו של דניאל אבודיינטה.
הביא לדפוס את הספר "אור טוב", מילון עברי-ספרדי לנוער, בשנת 1675.
מִשְׁפַּחַת אַבּוּ חַ'דְרַה הייתה משפחה ערבית מוסלמית אמידה מיפו, בעלת השפעה בזירה המקומית, ובבעלותה היו נכסים רבים ביפו ובעזה וסביבתה.
המשפחה היגרה בשנות החמישים של המאה ה-19 ממצרים לאזור יפו ועזה.
אבי המשפחה, אסמאעיל אבו ח'דרה, נעשה מקורב לשלטון העות'מאני והתעשר.
המשפחה החזיקה בכעשרים נכסים ובשטח קרקע חקלאית כולל של כ-12,000 דונם ביפו, בעזה ובירושלים.
על שם המשפחה נקראו שני רחובות ביפו, כשלמעשה אחד מהם היה לשכונה, שכונת אבו ח'דרה, בתחומי האזור שלימים הפך לפלורנטין.
על אדמות פרדס שמכרה המשפחה לשלום וולובלסקי הוקמו בתי מלאכה.
בית הקברות טאסו הוקם על חלקת אדמה שהייתה בבעלותה של המשפחה ונמכרה לווקף לאחר מותו של אב המשפחה.
במלחמת העצמאות ברחו בני המשפחה מאזורי יפו ועזה, והבעלות על נכסיהם עברה לאפוטרופוס הממונה על נכסי נפקדים.
שמות הרחובות על שם המשפחה שונו, האחד לרחוב הנגב והשני לרחוב חלץ.
שניים מבני המשפחה נבחרו למועצת העיר יפו: האשם אבו ח'דרה נבחר בשנת 1927 וסיים את כהונתו בפקודת הנציב העליון לאחר שפשט את הרגל; ורבאח אבו ח'דרה, נבחר בשנת 1947.
כנעאן אבו ח'דרה שימש עורכו הראשי של היומון א-שעב, שנקט עמדה המתנגדת לציונות ולשלטון הבריטי בארץ ישראל.
מִשְׁפַּחַת אַבּוּ א-לַּמְע היא משפחה לבנונית ממוצא תנוח'י אשר שלטה באזור אל-מתן שבהר הלבנון במאות ה-17 וה-18. בני משפחה זו היו דרוזים, אולם במאה ה-19 התנצרו והשתייכו לזרם המארוני בעקבות נתיניהם בהר הלבנון.
בשנת 1711 נתנו בני משפחת אבו א-למע הדרוזית חסות לחיידר שהאב ותומכיו מקרב השבטים הקייסים, עת חנו בראס אל-מתן.
משם יצא שהאב למתקפת פתע נגד הכוחות הימנים בקרב עין דארה והביסם, דבר שהביא לביסוס שלטונו.
מִשְׁפַּחַת אַבּוּקַארַא (בספרות ובעיתונות העברית שמה נכתב גם: אבוקרא, אבוקארה, אבוקרה, א-בוקרה ובוקארה) הייתה משפחת רבנים, דיינים ותלמידי חכמים מקהילת הגראנה שבקרב יהדות תוניסיה.
רב ודיין, שימש אב בית הדין הגורני בתוניס.
ב"פנקס הקהילה היהודית הפורטוגיזית בתוניס" מצוין כי אברהם אבוקארא חתום על מספר רב של תעודות ותקנות, ובכלל זה התחייבות לתמיכה בכולל טבריה ותקנות בדבר עסקאות מכר ומשכונות.
רב ודיין בבית הדין הגורני בתוניס, בן דורו של דניאל קרטוזו.
רב, דיין ומקובל, נכדו של אברהם אבוקארא הראשון ובן דורו של אברהם (בן חיים) אבוקארא.
שימש אף הוא דיין בבית הדין הגורני בתוניס, ולאחר פטירתו של דניאל קרטוזו, מונה לאב בית הדין.
חיבר את הספר "ביאורים וחידושי דינים בשולחן ערוך יורה דעה" בארבעה כרכים: "בית הספקות" על כללי הספקות, "בית האסירים" על דיני מאכלים אסורים, "בית המשתה" על דיני יין נסך ו"בית המטבחיים" על דיני שחיטה.
מן הספר שרד רק הכרך הראשון, שיצא לאור תחת השם "בן אברהם" בהוצאת יעקב בוקארה שנתיים לאחר פטירתו בי' בכסלו ה'תר"ם, 25 בנובמבר 1879.
רב ומנהיג ציוני בתוניסיה, נכד דודתו של אברהם (בן משה) אבוקארא.
שימש דיין בית הדין של יהודי תוניסיה ומשנת 1914 ועד פטירתו שימש הרב הראשי של קהילת הגראנה.
ייצג את יהדות תוניסיה בקונגרס הציוני העולמי העשירי וייסד את האגודות הציוניות "אגודת ציון" ו"יושבת ציון".
תלמיד חכם ודיין בבית הדין הגורני, בן דורו של מסעוד רפאל אלפסי.
למד בבית המדרש של יצחק לומברוזו, וכאשר האחרון נפטר הוצע לו להתמנות לרב הראשי של יהדות תוניסיה, אלא שהוא סירב להצעה.
חותנו של אברהם (בן משה) אבוקארא.
כתב את הספר "עת לדבר", שיצא לאור בשנת ה'תר"ך, 1860, ובו פרשנות להגדה של פסח על דרך המדרש.
אבי המשפחה סרגיי אבדיינקו, עבד כמהנדס בניין באודסה ובמהלך עבודתו התיידד עם מינה ירמולינסקיה היהודיה.
ב-16 באוקטובר 1941 כבשו הרומנים, בעלי בריתם של הנאצים, את אודסה.
סרגיי מסר למינה את תעודת הזהות של עוזרת הבית לשעבר שלו, ונתן לה לשהות בדירתו.
כאשר החל להיות מסוכן מדי ליהודים לשהות במרכז העיר, סרגיי מצא דירה בפרברים עבור מינה ובעלה.
באוגוסט 1942 גורשה משפחת ירמולינסקי למחנה הריכוז דומנייבסקי לאחר שהוסגרו לידי השלטונות.
בעת שהיית המשפחה במחנה, הבנים ולנטין ואיגור הבריחו להם מזון.
במקביל, סייע סרגיי גם לשכנות היהודיות ציליה ואנסטסיה אשכנזי.
הוא סיפק להן תעודות לידה של אחיותיו, שנפטרו עוד לפני המלחמה, ושכר להן חדר באזור שבו אף אחד לא הכיר אותן.
למרות זאת, זהותן היהודית נחשפה והן נעצרו.
בשלושת החודשים בהן שהו בכלא וגם לאחר שנשלחו למחנה העבודה סליבינו, בני משפחת אבדיינקו דאגו להן לבגדים חמים ולמזון.
במשך מספר שבועות, לפני ששוחררה אודסה בידי הצבא האדום, ב-10 באפריל 1944, העיר עברה לשליטה גרמנית.
בפרק זמן זה משפחת אבדיינקו החביאה את ציליה ואנסטסיה בביתם.
לאחר שחרורה של אודסה סרגיי עזר ליהודי העיר ששבו אליה להשתקם ולמצוא עבודה ומגורים.
המשפחה גם אירחה את מינה ומשפחתה בעליית הגג שלהם.
הרומנים התייחסו באכזריות קשה כלפי סרגיי במהלך המלחמה, ובריאותו נפגעה.
כתוצאה מכך הוא הלך לעולמו בגיל 51 ב-10 בפברואר 1945. הבן ולנטין עלה לאחר המלחמה לישראל והתגורר בבת ים והלך לעולמו ב-16 באוקטובר 2009 בגיל 87. הוא הובא למנוחות בבית העלמין בקריית שאול.
במאי 1994 המליצה מינה ירמולינסקי, אחת הניצולות שמשפחת אבדיינקו הצילה, להכיר בולנטין כחסיד אומות העולם.
ב-24 במרץ 1996 הוכרו סרגיי וטטיאנה אבדיינקו כחסידי אומות העולם, בניהם וולנטין ואיגור הוכרו ב-18 באפריל 1996. שמות בני משפחת אבדיינקו נחקקו בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
בני המשפחה קיבלו גם מדליה על פעילותם כחסידי אומות עולם.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב) אותר קברו של ולנטין אבדיינקו בחלקת חסידי אומות העולם בקרית שאול ולקברו הוספה לוחית זיכרון.
משפחת טוויל הוא שם משפחה הקיים גם בקרב משפחות יהודיות הנפוצות ברחבי העולם.
חלק מהמשפחות שעלו לארץ, עיברתו את שמן לצורות דומות פונולוגית ("טל", "תובל") או לפי משמעות ("תמיר"), וכן צורות עיברות נוספות.
ישנה ברכה בערבית "عُمْرِك طويل" (מילולית "חייך ארוכים") ופרושה – שתתברך בחיים ארוכים.
לעיתים שם המשפחה מקבל את תחילית היידוע "אל-" (ال-), אל-טוויל (الطويل), שתפקידה בעברית הוא כמו ה"א הידיעה, ופירושו יוצא "הגבוה" או "הארוך".
"כהן-טוויל" כיוון שנודע ייחוס המשפחה לכהונה.
הכתיב באנגלית יכול להיות בכמה אופנים : Tawil /Taweel /Taouil /Touil /Tuil /Etouil אך לרוב הוא Tawil.
בני משפחת "טוויל" הם כוהנים ולעיתים נקראים "טוויל מעלי הכהן" או "טוויל הכהן", כיוון שעל פי המסורת הם צאצאי עלי הכהן.
משפחות אלו קיבלו למעשה את התיאור ארוך או גבוה, בהקשר של בני עלי הכהן חפני ופינחס, והקללה שניתנה להם שלא יזכו לאריכות ימים.
על מנת להימנע מהקללה, ניתנה למשפחה שמה כמקור לברכה לחיים ארוכים.
עבור משפחה זו השם טוויל מוענק כדרך ברכה לאריכות ימים, "ארוך החיים", כיוון שמסורת בידם שהם מצאצאי עלי שנתקללו בקיצור חיים יחד עם קללת חפני ופינחס.
בתקופת האמוראים, נמצאה לקללה תרופה והיא, שעיסוק בתורה ובגמילות חסדים, מאריך ימיהם ומבטל גזרתם.
בהקשר למותם המוקדם של אביי ורבה, דן התלמוד במסכת ראש השנה בקללה הרובצת על בית עלי, ומבאר:
טוויל בארצות שונות לפני עלייה או הגירה
שם המשפחה טוויל הוא אחד משמות המשפחה שהיו בקהילת סוריה.
בסוריה היו למשפחת טוויל הגדולה חכמים רבים.
בתחילת ועד אמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 עברו חלק מן המשפחות למשל לארצות הברית יהדות ניו יורק
(בפרט נמצאת קהילה ברובע ברוקלין שבניו יורק).
שני גורמים הביאו לירידה של היהודים מסוריה: 1. נתיבי הסחר שעברו בדרך המשי הוסטו לאחר בניית תעלת סואץ, דבר שהביא לפגיעה בעסקים המקומיים
2. המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון הביא לשינויי תרבות וחינוך.
ישנן משפחות טוויל שמוצאן במצרים.
ישנן משפחות טוויל שמוצאן בלבנון.
ישנן משפחות טוויל שמוצאן בתימן.
ישנן משפחות טוויל שהתגוררו בעיראק, ובפרט בבגדד.
משפחת אל-אתאסי היא משפחה בולטת בעיר חומס בסוריה, משושלת אצולה מהמאה ה-15. בתקופה המודרנית, בני המשפחה הובילו את התנועה הלאומית נגד המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון.
כוחה ויוקרתה של המשפחה הגיעו לשיאם בהקמת הרפובליקה המודרנית של סוריה בשנת 1936, כאשר מי שהיה ראש המדינה השני של סוריה, האשם אל-אתאסי, נבחר לנשיא.
מתוך שבעת חברי האספה החוקתית שניסחו את החוקה הראשונה של סוריה בשנת 1919, שני חברים בולטים באספה השתייכו למשפחה: ואספי אל-אתאסי והאשם אל-אתאסי.
שני חברי משפחה נוספים: לואיי אל-אתאסי ונור א-דין אל-אתאסי כיהנו במהלך שנות ה-60 של המאה העשרים כראשי מדינה.
בין בני המשפחה ניתן למצוא כאלו שכיהנו בתפקידים בכירים, בין היתר: שופטים, מושלים, שגרירים, ראשי מפלגות פוליטיות, קציני צבא ופקידי ציבור אחרים לאורך התקופה העות'מאנית ובתקופה המודרנית.
רבים מבני המשפחה המובילים קיבלו תפקידים דתיים ופוליטיים בולטים בסוריה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית, תקופת השלטון הצרפתית וגם בסוריה כמדינה עצמאית.
האזכור הקדום ביותר הידוע למשפחה נמצא בכתב יד דתי המתוארך לשנת 1450, שהועתק בשירות אחד מאבות המשפחה, השייח' איברהים בן אחמד אל-אתאסי, שנקרא האימאם של הנסיך טוגן בן סקלסיז, נסיך סוריה הטורקמנית.
אביו, עלי בן חליל אל-אתאסי, נקבר בשנת 1508 בקבר במסגד שלימים נודע כמסגד אל-אתאסי.
משרת המופתי של חומס עברה בירושה במשפחת אל-אתאסי במשך למעלה מארבע מאות שנים.
לפחות שמונה עשר חברי משפחה החזיקו בתפקיד זה.
בנוסף, ידוע כי שניים מחברי המשפחה היו גם מופתים של העיר טריפולי בלבנון.
משפחת סיביאי (Sibaie) גם הם מחומס, הייתה משפחה של משכילים שלעיתים קרובות הייתה בתחרות עם חברי משפחת אל-אתאסי על מקום מושבו של המופתי, והסיבאים הצליחו לזכות בו לפחות ארבע פעמים בתולדות העיר.
מספר בני משפחה כיהנו בתפקיד מופתי.
חברי משפחה אחרים שימשו כחכמי דת בתפקידים אחרים כגון שופטים, פקידים ראשיים ואימאמים.
סייד איברהים אפנדי אל-אתאסי, שימש גם כמופתי של טריפולי בסוף המאה ה-18. טאהר אל-אתאסי כיהן כשופט העליון של הערים בצרה, שכם וירושלים בארץ ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית.
על אף שבני משפחת אל-אתאסי היו מעורבים באופן טבעי בפוליטיקה של העיר חומס מתוקף תפקידם של המופתי ועל ידי השתייכותם למעמד העליון, רק בסוף המאה ה-19 החלו לכהן בתפקידים ממשלתיים שאינם דתיים.
שניים מבני המשפחה החזיקו לצד משרת המופתי גם בתפקידים פוליטיים: חאלד אל-אתאסי (1837–1908), ובנו, טאהר אל-אתאסי (1860–1940).
ב-1876, סייד חאלד אפנדי אל-אתאסי נבחר לאספה כללית של האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1922, סייד טאהר אפנדי נבחר לחברות במועצת האיחוד הסורי כנציג חומס בדמשק.
בני משפחה אחרים ממלאים מאז תפקידים פרלמנטריים שונים.
המשפחה השיגה השפעה נוספת עם מסורת של שליחת צעירי המשפחה להתחנך באיסטנבול בתקופת הממשל העות'מאני, ולאחר מכן לסורבון ולמרכזי לימוד אירופיים אחרים בתקופת המנדט הצרפתי.
האשם אל-אתאסי, נשיא סוריה: 1936-1939 (התפטר ב-7 ביולי 1939 בעקבות הסירוב של הצרפתים להעניק לסוריה עצמאות מלאה ולהסיג את כוחותיהם מהמדינה),-ספטמבר, 1950, ספטמבר, 1950-דצמבר, 1951, פברואר, 1954-ספטמבר, 1955.
לואיי אל-אתאסי, נשיא המועצה המהפכנית לאחר הפיכת הבעת' בסוריה ב־1963
נור א-דין אל-אתאסי, נשיא סוריה, 1966–1970. נעצר ב־1970 לאחר מהפכת התיקונים של חאפז אל-אסד.
סוהיר אל-אתאסי – בשנת 2012 נבחרה לשמש סגניתו של יו"ר הקואליציה הלאומית הסורית החדשה, מעאז אל־חטיב.
בחירה זו העמידה אותה כאישה הבכירה ביותר באופוזיציה הפוליטית המקומית.
כשהייתה בת 29 ניהלה את הסלון הפוליטי שקם בשנת 2000 אחרי מותו של חאפז אל-אסד ועלייתו של בשאר אל-אסד לשלטון.
סלון זה היה אחד מתוך כמה סלונים פוליטיים בתקופת "האביב של דמשק" אך זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון החליט בשאר לרמוס את הסלונים וחבריהם נעצרו או נאסרו.
בהשראתה יזמה דוקטור סמאח הדאיא את הקמת מועצת נשות המהפכה שמטרתה לשתף את הנשים במאבק "לאור ההשתלטות הגברית על הזירה הפוליטית והרחקתה של האשה מן הפעילות הפוליטית", כפי שנכתב במנשר שפרסמה.
מוחמד עלי אתאסי – עיתונאי, קולנוען ופעיל זכויות אדם.
אביו נור א-דין היה נשיא עד 1970, שהה 22 שנה בכלא מאזה מבלי שיוגש נגדו כתב אישום או שיועמד למשפט, חלה בסרטן ונמנע ממנו טיפול רפואי, שוחרר עקב מצבו הבריאותי בדצמבר 1992 והוטס לפריז, שם מת לאחר שבוע.
משפחת אוסבורן היא תוכנית מציאות תיעודית אמריקאית ששודרה בערוץ MTV מ-5 במרץ 2002 עד 21 במרץ 2005.
התוכנית עקבה אחר חיי היומיום של זמר ההבי מטאל הבריטי אוזי אוסבורן, אשתו שרון, וילדיהם קלי וג'ק.
בניגוד לתוכנית מציאות רבות באותה התקופה, התוכנית לא התבססה על תסריט כולשהו ובמקום זאת היא התמקדה רק בתיעוד של האינטראקציות והקונפליקטים היומיומיים בין בני המשפחה.
התוכנית צולמה בעיקר באחוזתה של המשפחה בבוורלי הילס.
אחד המאפיינים הבולטים בתוכנית היה הנטייה של אוזי אוסבורן לקלל באופן תדיר, על אף שכל הקללות צונזרו עם "ביפים" על מנת שהסדרה תעמוד בתקני השידור.
בשיא הצלחתה היו לתוכנית בסביבות 7.2 מיליון צופים לפרק, והיא נחשבה באותה התקופה לאחת התוכניות הנצפות ביותר בתולדות MTV.
שיר הפתיח של הסדרה היה גרסת כיסוי בסגנון ג'אז לשירו של אוסבורן "Crazy Train" בביצוע זמר הג'אז פאט בון.
העונה הראשונה והשנייה של הסדרה יצאו לשווקים ב-DVD.
בשנת 2002 הסדרה זכתה בפרס אמי בקטגוריית תוכנית המציאות הטובה ביותר בפריים טיים.
משפחת אדמס היא קומדיית מצבים אמריקאית בת 64 פרקים המבוססת על רצועת קומיקס מאת המאייר צ'ארלס אדמס.
הסדרה שודרה במקור ברשת ABC מ-18 בספטמבר 1964 ועד 8 באפריל 1966 והיא הייתה העיבוד הטלוויזיוני הראשון למשפחת אדמס.
שיר הפתיחה של הסדרה הולחן ובוצע על ידי ויק מיזי.
עלילת הסדרה מתמקדת במשפחת אדמס האקסצנטרית והגותית אשר נמשכת לאפל, למסתורי, לרומנטי ולמורבידי.
המשפחה גרה באחוזה גותית ענקית ומפחידה מלאה בחפצים מוזרים, מעברים נסתרים וחיות מחמד יוצאות דופן.
האינטראקציות שלהם לאורך הסדרה עם אנשים שונים, ובמיוחד שכניהם, מובילות לעיתים רבות לאי הבנות הומוריסטיות.
גומז אדמס (ג'ון אסטין) – הפטריארך הכריזמטי והאקסצנטרי של משפחת אדמס.
גומז אוהב במיוחד להילחם בחרבות.
מורטישה אדמס (קרולין ג'ונס) – המטריארכית האלגנטית והאניגמטית של משפחת אדמס.
הדוד פסטר (ג'קי קוגן) – אחיו הבכור, הקירח והילדותי של גומז אשר מתעניין במיוחד בפיצוץ חומרי נפץ.
לרץ' (טד קאסידי) – משרתם הענקי של משפחת אדמס.
לרץ' הוא אדם גבוה וחזק מאוד, שמפחיד את רוב האורחים.
ונסדיי אדמס (ליסה לורינג) – הבת האינטליגנטית והסאדיסטית של גומז ומורטישה ואחותו הצעירה של פאגסלי.
פאגסלי אדמס (קן וות'רוואקס) – הבן השמנמן של גומז ומורטישה.
סבתא (בלוסום רוק) – אמה האקסצנטרית של מורטישה אשר היא מכשפה שמיומנת בהכנת שיקויים ומתמחה בגילוי עתידות והטלת לחשים.
דבר – חיית המחמד של משפחת אדמס.
הדודן "זה" (פליקס סילה) – בן דודם נמוך הקומה של גומז ופסטר.
לדודן "זה" יש גוף המכוסה כולו בשיער, והוא מסוגל לדבר רק בג'יבריש בקול גבוה למרות שרק בני משפחת אדמס מבינים מה הוא אומר.
סנאפי – תנין המחמד של המשפחה אשר חי יחד עימם באחוזה שלהם.
משפחת אריסון היא משפחה רומנית-ישראלית-אמריקאית, אחת המשפחות היהודיות העשירות ביותר בעולם ובין המשקיעות והתורמות הגדולות ביותר בישראל.
שם המשפחה המקורי היה אריזון.
משה ושרה אריזון עלו מרומניה בשנת 1882 לישראל שנשלטה אז בידי האימפריה העות'מאנית.
הם התיישבו בזמארין, הכפר הערבי שהפך למושבה זכרון יעקב ובכך היו בין מייסדי המושבה.
לימים תרמה הנינה שרי את מוזיאון העלייה הראשונה במושבה.
בנם הבכור, מאיר (1894–1945), נישא לארה אבורטין, והוא אביו של תאודור (תד) אריסון ושתי הבנות, אביבה ורינה.
מאיר היה שותף עם מאיר דיזנגוף והיינץ גרץ בחברת הספנות מ.
בני המשפחה הידועים ביותר הם:
תד אריסון (1924–1999) – איש עסקים ומיליארדר ישראלי-אמריקני, נולד בתל אביב והשתתף במלחמת העצמאות.
אחרי הצבא, עבר לארצות הברית שם ייסד את חברת אוניות השייט קרניבל קרוז ליין שהפכה לאחת הגדולות בעולם ואותו לאחד מעשירי העולם.
ב-1990 שב לישראל והחל לתרום סכומי כסף רבים לבניית בתי חולים ולייסוד ארגוני צדקה.
ב-1997, רכש ממדינת ישראל (כחלק מתוכנית הפרטה) את השליטה בבנק הפועלים.
משפחתו של תד הם אשתו הראשונה מינה אריסון (שהפכה למינה ספיר, אחרי נישואיה לבעלה השני, יקותיאל ספיר), שני ילדיהם מיקי ושרי, לין , אשתו השנייה של תד, בנם מיכאל, שלימים תד אימץ וצאצאיהם.
מיקי אריסון (נולד ב-1949) – איש עסקים ומיליארדר אמריקני, בנו של תד.
כיהן כמנכ"ל קרניבל קרוז ליין עד 2013, והמשיך כיו"ר הדירקטוריון.
הפך את החברה לאחת מחברות השיט הגדולות בעולם.
בעליה של קבוצת הכדורסל מיאמי היט.
שרי אריסון (נולדה ב-1957) – אשת עסקים ומיליארדרית ישראלית, בתו של תד.
היגרה עם אביה לישראל ולאחר מותו ירשה חלק (35 אחוזים) מהונו.
מרבית הירושה הייתה השקעותיו של האב בישראל ובהם חלקו בבנק הפועלים, שיכון ובינוי, יורוקום וחלק מקרניבל קרוז ליין.
אחרי פטירת אביה, עברה למיאמי לתקופה קצרה עד שב-2004 שבה לישראל.
ב-2011 הייתה לאישה העשירה בישראל.
בשנת 2018 העריך המגזין פורבס את הונה בכ-5.4 מיליארד דולר.
קרן אריסון בראשותה היא בין מפעלי התרומות הגדולים בישראל.
הקרן המשפחתית על שם תד אריסון
הקרן הלאומית לקידום האמנויות (YoungArts)
משפחת בנאי היא משפחה ישראלית ענפה, שרבים מבניה ובנותיה ידועים בפועלם כאמנים בתחומי התיאטרון, הטלוויזיה, הקולנוע, המוזיקה והבידור.
מוצא המשפחה ביהדות פרס, מקהילת יהודי שיראז.
ראשוני המשפחה עלו מהעיר שיראז שבפרס (איראן) ב והתיישבו בירושלים.
רחמים עלה יחד עם רעייתו רחל (כאנום) ושני ילדיו לירושלים משיראז שבאיראן בשנת 1880. תחילה התיישבו ברובע היהודי ולאחר מכן עברו לשכונת נחלאות.
אנשי המשפחה עבדו כבנאים, העבודה המסורתית של המשפחה.
אליהו יעקב נכדו של רחמים פתח עם הולדת בנו מאיר אליהו חנות ירקות בשוק מחנה יהודה ברחוב האגס (רחוב שנקרא לימים על שמו, רחוב אליהו יעקב בנאי).
לפי יוסי בנאי, אליהו יעקב הוא זה שנטע את הכישרון האומנותי במשפחה.
בנו של אליהו יעקב, אבי המשפחה הוא מאיר אליהו בנא (בנאי), שהיה נשוי לדודניתו בכורה מלכה לבית שבתאי.
לבני הזוג בנאי היו שמונה ילדים, מתוכם התפרסמו חמישה: יעקב, יצחק, יוסי, חיים וגברי (השלושה האחרים: עליזה, שמואל ואברהם).
הילדים למדו בבית ספר אליאנס, שפתח אותם הן להשכלה והן ליציאה מהדת.
בכורה מלכה, האם, השפיעה רבות על יצירתו של בנה יוסי.
מאיר בנאי קרוי על שם סבו מאיר אליהו.
מרים - אשתו של יעקב
אלי (אליהו) - מורה לספרות בכפר הנוער בן שמן
אודליה עזאני-בנאי - אשתו של אהוד, רקדנית שמשתתפת בחלק משיריו
לאהוד ואודליה שלוש בנות: מרים (שקרויה על שם אמו של אהוד), אילה וזוהר
(1930–2022, היה שופט וסגן נשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע)
שמחה - אשתו של יצחק, אשת חינוך; ניהלה את בית ספר תיכון מקיף ו' בבאר שבע, ולאחר מכן את מחלקת החינוך בעיריית באר שבע.
ענת פרי-בנאי - גרושתו של מאיר
למאיר וענת שני ילדים: נועם (זמר ויוצר) ונגה
אורנה (נולדה ב-1966) - שחקנית וקומיקאית ישראלית
לאורנה שני ילדים: אמיר (האב אהרון ברנע) ומיקה (אימוץ)
אביתר (נולד ב-1973) - זמר-יוצר, פזמונאי ומלחין
רות (שרלוט) (גיורת דנית) - אשתו של אביתר
לאביתר ורות חמישה ילדים: שמואל, מאיה, יעקב, דוד ויוסף-חיים
אפרת - רקדנית ומורה לחינוך גופני
(1927–1987, חבר ההגנה, נפצע פעמיים במלחמת העצמאות, עסק בהדרכת עולים חדשים ביישובי פרוזדור ירושלים)
אביגיל לבית כהן - אשתו, מורה בבית ספר לבנים אליאנס בבית שמש
שמואל - בנם הבכור, פרופסור לקרדיולוגיה, מנהל המערך הקרדיולוגי ומנהל היחידה לקרדיולוגיה התערבותית (צינתורים, קוצבי לב, אלקטרופיזיולוגיה) בבית החולים איכילוב.
אייל - איש עסקים בארצות הברית, בעל עסקים נרחבים בתחום הביטחוני, חי בוושינגטון.
תמר (טג'ר-בנאי) עורכת דין במקצועה, הייתה מנהלת בית הספר "הרטוב" ובית הספר "צורים" במועצה האזורית מטה יהודה.
(1932–2006. זמר, שחקן, פזמונאי, הומוריסטן, בדרן, קריין ובמאי תיאטרון; חתן פרס ישראל)
אילנה - אשתו הראשונה של יוסי
אורלי זילברשץ (נולדה ב-1957) - אשתו הראשונה של יובל; שחקנית, בדרנית וזמרת
ליובל ואורלי שלושה ילדים: אלישע (נולד ב-1988); זמר, מוזיקאי ושחקן, עמליה וסופי
עמליה רוזנבלום (נולדה ב-1974) - אשתו השנייה של יובל; פסיכולוגית, עיתונאית, תסריטאית וסופרת
ליובל ועמליה ילד אחד: אהרון
אביבה - אשתו השנייה של יוסי
ליוסי ואביבה שני ילדים: דניאל ואריאל
ציפורה - אשתו הראשונה של חיים
אביגיל - אשתו השנייה של חיים
(נולד ב-1939. זמר, בדרן ושחקן; חבר בשלישיית "הגשש החיוור" עמם זכה בפרס ישראל)
אורנה שק-בנאי - אשתו הראשונה של גברי
לני שחף - גרושתו של אורי בנאי, שחקנית
לאורי ולני שני ילדים: נינה ומיכאל
ענת גופמן - אשתו השנייה של אורי בנאי
לאורי וענת בן אחד: יונתן
דפנה ביור לוי-בנאי - אשתו השנייה של גברי, עורכת ספרות ופעילה פוליטית
לגברי ודפנה שני ילדים: בעז (נולד ב-1977. זמר) ויסמין
משפחת בג'איו היא משפחת יהודים פורטוגזים אנוסים שמוצאם מהעיר בז'ה בפורטוגל.
בסוף המחצית השנייה של המאה ה-17 יצא אבי המשפחה מפורטוגל, נדד והגיע לחברון ושם, באופן גלוי, חזר ליהדות.
לאורך שנות ישיבת המשפחה בחברון ישנן עדויות לקיומם של רבנים ושד"רים שיצאו ממשפחה זו ואשר תפסו חלק משמעותי בחיי הקהילה הספרדית בעיר.
חלק מצאצאי המשפחה חיו בחברון ברציפות עד פינוי הקהילה היהודית בעקבות מאורעות תרצ"ו (1936).
בחברון נודעו בשם המשפחה בג'איו - Bejaio.
מאוחר יותר שובש השם ל-Bajaio.
הרב פנחס מרדכי בג'איו (המאה ה-18)
עדויות כתובות ראשונות להימצאות המשפחה בחברון מגיעות למחצית המאה ה-18 עת אחד מבני המשפחה ומראשי חברון בשם הרב פנחס מרדכי בג'איו חתם על כתב שדרו"ת ושליחות ר"א גדיליה בשנת ה'תק"ד (1744) ועל קבלת כספים מר' יהודה אסיאו בשנת ה'תק"י (1750).
חתימות אלו מלמדות על היותו בעל מעמד חשוב בקהילה היהודית בחברון.
מלבד אזכורים אלה, ישנם מקומות נוספים בהם מופיע שמו, המלמדים על היותו מוכר גם בעולם היהודי מחוץ לחברון.
בשנת 1758 הסכים הרב פנחס מרדכי בג'איו על הספר "אורות גדולים" וכמו כן הוא חתום על איגרת חברון שנשלחה לחיד"א באיטליה.
הרב חיים רחמים בג'איו (המאה ה-18)
דמות נוספת מהמשפחה אשר פעלה באותן שנים בחברון היה הרב חיים רחמים בג'איו, ככל הנראה אחיו של הרב פנחס מרדכי.
הרב עמד בראש ישיבת "חסד לאברהם" שהוקמה בחברון על ידי משפחת פירירה, משפחת אנוסים שחזרה ליהדותה באמסטרדם של אמצע המאה ה-17. גם בדורות הבאים נשאו צאצאי משפחת בג'איו בתפקידים בישיבה ובבית הכנסת של משפחת פירירה.
כמו אחיו, גם הרב חיים רחמים חתום על איגרת השליחות של ר"א גדיליה ועל קבלת כספים מר' יהודה אסיאו.
בשנת 1763 יצא בשליחות יחד עם ר' יצחק זאבי לצפון אפריקה ולאיטליה.
בטורינו נפל חברו למשכב והוא המשיך לדרום צרפת.
משם יצא להולנד, צפון אשכנז וליבורנו, שם הסכים בשנת ה'תקל"ב (1772) על הספר "נהר שלום" לרב שבתי ונטורה.
הרב חיים רחמים היה מרבותיו של הרב חיים יצחק קאריגל.
הרב חיים ישועה בג'איו (סוף המאה ה-18 וראשית המאה ה-19)
בשנת 1807 מבצע הרב חיים ישועה בג'איו ("חיים המצרי" כפי שנודע בכינויו על ידי הערבים), באותה עת ראש קהילת יוצאי ספרד ופורטוגל בחברון, רכישת קרקעות המהווה פרק חשוב בתולדות המשפחה והקהילה היהודית בחברון.
בג'איו קונה מאת בני משפחת כַשכול החברונית, משפחה ערבית נודעת, חלקת קרקע של 5 דונם.
על שטח זה ישב שוק הירקות הסיטונאי של חברון.
זאת רכישת הקרקעות הראשונה על ידי יהודים בעת החדשה בארץ ישראל.
בחודש מאי 1811 הרב בג'איו חוכר שטח של 800 דונם - תל-רומיידה וקבר ישי מאת משפחת התמימי החברונית ובהמשך רוכש אותו בהונו הפרטי ומעבירו לידי הקהילה כתרומה.
שתי תעודות הקניה הן מטעם הוואקף המוסלמי וחתומים עליה בני משפחת התמימי הערבית שלפי המסורת המוסלמית קיבלו את כל הר חברון מידי הנביא מוחמד.
שתי תעודות אלה נשמרו בחזקת המשפחה עד שהגיעו למשמרת הרב חיים בג'איו (1873–1960), שהיה רבה האחרון של קהילת חברון.
בערוב ימיו מסר ר' חיים בג'איו את התעודות לנציגי העדה החברונית - פרנקו וחסון - שמסרום לידי דוד אבישר.
אזכור נוסף של הרב חיים ישועה הוא בשנת 1822 אז הוא חותם על כתב התחייבות בשם הקהילה לרב יונה סעדיה נבון כשליח ציבור ושגריר לקהילות אירופה.
בשנת 1830 מצוי הרב חיים ישועה בין מכובדי ומנהיגי הקהילה החתומים על ההסכם בין כוללות הספרדים לכוללות האשכנזים בקשר לחלוקת המגביות.
הרב שלמה בג'איו והרב אברהם ניסים בג'איו (סוף המאה ה-18 וראשית המאה ה-19)
בתקופה זו של סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 משמשים יחד ובמקביל בתפקידי ציבור והנהגה הרב שלמה בג'איו והרב אברהם ניסים בג'איו כאשר מנהיג הקהילה בעת זו ובמקביל אליהם הוא כאמור הרב חיים ישועה בג'איו.
מהידוע עליהם עולה כי בשנת 1782 משמשים השניים כשלוחי דרבנן של קהילת חברון בחוץ לארץ, ובשנת 1788 כבר חותם ר' שלמה בג'איו כאחד ממנהיגי הקהילה על אגרת השליחות של ר' שמואל הכהן.
שלושים שנה מאוחר יותר, בשנים 1817–1818 חוזרים ומוזכרים השניים כחכמי חברון.
הרצף המשפחתי של משפחת בג'איו במאה ה-19 ידוע, ועולה ממנו כי כמה תפקידים ציבוריים היו בחזקת המשפחה.
בחברון היו התפקידים הציבוריים מוחזקים בחזקתן של משפחות ועברו בירושה מאב לבן ומדור לדור.
שני התפקידים אשר היו בחזקת המשפחה הם "שוחט מתא", שוחט העיר (אשר בדרך כלל שימש גם כמוהל) ו"שמש אב בית דין" (בבית הכנסת על שם אברהם אבינו).
שלושה מפקדים נערכו בחברון על ידי סר משה מונטיפיורי, ב־1855, 1866 וב־1875. ממפקדים אלו עולה כי בשנת 1855 ישנו בית כנסת אחד בלבד בחברון, אשר השמש שלו הוא חכם] אליהו בג'איו.
בשנה זו מנתה הקהילה הספרדית כ־249 איש בלבד.
במפקד 1866, נקרא בית הכנסת בשם "בית הכנסת של אברהם אבינו".
פרנס בית הכנסת היה הרב צבי בג'איו ושמשו היה יאודה בג'איו.
באותה שנה ישנם בעיר שישה בתי מדרשות המשויכים למשפחות החשובות בקהילה.
בראש החמישי שבהם עמד הרב צבי בג'איו.
בנוסף, מהמפקד עולה כי הייתה בעיר חברה בשם "אנשי משמרה" שמנהלה ושמשה הוא חכם יהודה בג'איו.
תפקיד חברת "אנשי משמרה" היה לקיים את מוסד קריאת פרקי התהילים בכל ראש חודש.
במפקד מונטיפיורי משנת 1875 חתום הרב צבי בג'איו בשער הפתיחה של מסמכי המפקד.
באותה עת היה הוא אחד מארבעת מנהלי הקהילה הספרדית בחברון והוא בן 59 שנים.
באתה תקופה מנתה הקהילה הספרדית 433 נפש והקהילה האשכנזית (חב"ד) 489 נפש.
תפקיד השחיטה בקהילה היה בחזקת משפחת בג'איו שהחזיקו בחלף השוחטים שנים רבות.
תפקיד השחיטה הוחזק על ידי הרב חיים ישועה בג'איו והוא העביר אותו לבנו הרב צבי בג'איו (יליד 1816) אשר החזיק בו עד שנת 1866 עת העבירו לבנו הרב חיים בג'איו.
כשפרש האחרון ממשרתו העבירו לבנו הרב מרדכי בג'איו אשר הוריש את המשרה לבנו הרב חיים בג'איו.
הרב חיים הוריש את המשרה לרב אברהם בג'איו (1861–1945).
הרב אברהם בג'איו עזב את חברון בראשית המאה ה-20, משהוזמן לשמש שוחט ומוהל בקהילה היהודית בקהיר-טנטא.
משפרש מכר חזקתו לרב רפאל ניסים פרנקו שהורישה לבנו עו"ד אברהם פרנקו.
כאשר עו"ד אברהם פרנקו התגייס לצבא הטורקי חזר והעביר את החזקה לרב חיים בג'איו (יליד 1873), בנו של מרדכי בג'איו, שבאותה עת היה סגן הרב הספרדי הראשי בעיר ובזאת החזיר את חזקת השחיטה לידי המשפחה.
דמויות נוספות מהמשפחה במאה ה-19
אליעזר בג'איו, בנו של חכם יהודה בג'איו, מייצג פן נוסף ברקמת חיי היום יום בחברון בסוף המאה ה-19. לעומת הקריירה התורנית והפוליטית של רבים מבני משפחתו, אליעזר בג'איו פנה למסחר ועסק בחמרות ובמסחר התוצרת החברונית הידועה של ענבים וגבינה.
אליעזר בג'איו החזיק בבית מסחר בכפר הערבי דורא (אדוריים המקראית) ושם למעשה התגורר עם משפחתו כמחצית השנה.
צורת המסחר באותה תקופה כללה גם קניית וחכירת יבול הכרמים מאת הערבים, שטיחתם וייבושם של הענבים לצימוקים והתאנים לדבלות והכנת דבש פירות.
לקראת סוף המאה ה-19 נשלח הרב יוסף בג'איו כשד"ר לקהילות צפון אפריקה, הגיע למרוקו, שם חלה ונפטר בשנת תרע"ד (1914).
קברו בעיר נטיפה הפך מקום עלייה לרגל ליהודים ולמוסלמים כאחד כקדוש וכעילוי בתורה.
ידועים סיפורים רבים על נסים שאירעו לאחר ביקור בקברו.
הותיר אחריו שלוש בנות אהובה, שנישאה ל-יצחק קמר יליד חברון, שמחה ו-לונה אשר שנים רבות לא ידעו על גורל אביהן.
בין נכדיו עו"ד אריה קמר ונינו הקרוי בשמו עו"ד יוסף קמר.
הרב חיים בג'איו - רבה האחרון של קהילת יהודי חברון (1873–1960)
פרק המשפחה בחברון מסתיים עם הרב חיים בג'איו ששימש שד"ר הקהילה לחו"ל, גזבר הקהילה ומחנך בבתי הספר בחברון.
התפרסם כעילוי בתורה כמו גם במתמטיקה.
הרב חיים נישא למרקדה בג'איו, בתו הבכורה של אליעזר בג'איו.
לאחר פרעות תרפ"ט ובריחת היהודים מחברון התמנה לממלא המקום של הרב הראשי לקהילת חברון.
בשנת 1931 ארגן יחד עם עו"ד אברהם פרנקו והשופט יוסף חסון כ-160 מהגולים לחזור לחברון וחידש את היישוב היהודי ברובע היהודי ובנכסי היהודים שננטשו לאחר הפרעות.
בשנת 1935 היו בחברון כ־37 משפחות, ובתאריך 23 באפריל 1936, במסגרת מאורעות תרצ"ו פינו הבריטים את היישוב היהודי בחשכת הליל.
מכאן ואילך נותרה רק משפחה יהודית אחת בחברון עד שנת 1947 אז נטשה גם היא את העיר.
בהגיע בני הקהילה לירושלים לאחר שאיבדו את כל רכושם, הנהיג חיים בג'איו את קהילת יהודי חברון בירושלים, טיפל במעמדם מול מוסדות היישוב ודאג ליישובם מחדש כמו גם למציאת מקורות פרנסה חלופיים והקצבות לנזקקים.
הרב חיים בג'איו עמד בראש "כוללות מגן אבות" ושימש כממונה על הרכוש היהודי בשוק הסיטונאי, בבית הדסה ובבית רומנו ועל שאר נכסי הקהילה.
בשנת ה'תש"ו (1946) ערכו ראשי קהילת "מגן אבות" בירושלים – הרב חיים בג'איו, השופט יוסף חסון ועו"ד אברהם פרנקו - רשימה מפורטת של נכסים.
בשנת ה'תשי"ב קיבלו השלושה את אישור משרד הדתות לניהול הרכוש היהודי בחברון והפכו לאפוטרופוסים לכספי הקדשות "מגן אבות" חברון בכל מקום שהם.
הודות למעשה זה התאפשר איתור נכסי היהודים מאוחר יותר, עת חזרה והתחדשה הקהילה בחברון לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967.
בשנת 1995 קראה עיריית ירושלים רחוב על שמו בשכונת המושבה הגרמנית.
משפחת-אלרונד היא שם של משפחה מיוחסת ובדיונית מן הלגנדריום של ג'ון רונלד רעואל טולקין (הסילמריליון, שר הטבעות).
אלרונד אבי המשפחה מכונה 'האדון אלרונד' חצי-אלף.
מאחר שבדמם זורם דם של אלפים ובני אדם, ניתנה לבני המשפחה הזכות לבחור לאיזה גזע הם ישתייכו בעולם ומעבר לו.
ברן היה דור שביעי לבית באור.
ביער דוריאת, פגש ברן בנסיכה לותין (Luthien), בתם של תינגול ומליין, השניים התאהבו, ולאחר מאורעות גדולים ששינו את פני הארץ התיכונה, נישאו.
מנישואיהם נולד דיור, דיור נישא לעלפית בשם נימלות, שהייתה קרובת-משפחה של תינגול.
אלווינג פגשה באארנדיל, והם החליטו להתחתן.
גם בניהם של אארנדיל ואלווינג התמודדו עם אותה בעיה, מאחר שגם הם חצי- עלפים.
אלרוס בחר להימנות עם בני-האדם, והוא זה שייסד את שושלת אנשי-המערב, הנומנורים (הדונדאין, Dunedain), שהיה איחוד של שלושת הבתים של בני-אדם שהיו רעי העלפים (שלושת העמים המוזכרים למעלה); ממלכתם נומנור שבצורת כוכב, שכנה בין הארץ התיכונה לממלכה הברוכה (שאליה נאסר עליהם להיכנס).
הממלכה ניתנה להם כמתנה מהולאר על שהאדין עזרו להם במלחמה הגדולה.
אלרוס חי 500 שנים, ומתוכם מלך במשך יותר מ-400. אלנדיל ושני בניו - אנריון ואיסילדור; מייסדי הממלכות ארנור וגונדור הם מצאצאי אלרוס.
אלרונד בחר להימנות עם האלפים, ועל-כך זכה לחיי אלמוות, ברבות הימים הוא נעשה לשר גדול בקרב האלפים.
עוד בעידן השני הוא חי תקופה ארוכה במחוז לינדון, האזור המערבי ביותר בארץ התיכונה, לצד גיל גלד (Gil-Galad), המלך העליון של האלפים ולצד קירדן חרש-הספינות, שר הנמלים האפורים.
מתוך כך התפתחה ממלחמת "הברית האחרונה", שבה לחמו האלפים ורעי-האלפים נגד צבאות סאורון, ובה נהרג גיל-גלד, נושא "ויליה", האדירה מבין שלוש טבעות האלפים.
בעקבות מותו של גיל-גלד נמסרה הטבעת לשמירה לאלרונד.
בתחילת העידן השלישי נישא אלרונד לעלמה קלבריאן כסופת-השיער שנודעה ביופייה המרשים, נסיכת לות'לוריין, בתם היחידה של האדון קלבורן והגבירה גלדריאל.
בני-הזוג, אלרונד וקלבריאן, הביאו לעולם שלושה ילדים: אלדן (Eladan), שפשר שמו "עלף-אדם"; אלרוהיר (Elrohir), שפשר שמו "עלף-אביר"; ועלמת העלפים ארוון, שפשר שמה "עלמת המלכות".
קלבריאן כמעט ולא מוזכרת בסיפורים, מאחר שהיא חוותה טרגדיה גדולה, אשר גרמה לה לעזוב את הארץ התיכונה במהרה.
קלבריאן יצאה למערב, והמתינה שם עד לבואם של שאר בני-משפחתה.
ארוון התאהבה בארגורן בן ארתורן, יורש איסילדור, כתוצאה מכך, נאלצה לוותר על האלמוות, והייתה למלכת גונדור.
לה ולארגורן נולד בן אחד (אלדריון, Eldarion, שפשרו "נצר גזע האלפים") ומספר בנות.
היא נפרדה מכל משפחתה שעזבו לארצות האלמוות, ארוון מתה, זמן קצר לאחר מות בעלה, בארץ לותלורין הנטושה.
בעקבות הטרגדיה שקרתה לאמם, גברה שנאתם לאורקים .
הם היו מבין האחרונים שעזבו את ארץ ריבנדל, אפילו מספר שנים לאחר שאביהם אלרונד כבר עזב את הארץ התיכונה.
משוער שגם הם נאלצו להתמודד עם הבחירה האכזרית שנכפתה על משפחתם, לרוב משערים שהם בחרו בגורל האלדר, ולכן זכו לחיי אלמוות, ועזבו לאחר-מכן את הארץ התיכונה ואת אחותם, אל ולינור.
משפחת אלישר היא משפחת רבנים ועסקנים חשובה ממוצא ספרדי, שבניה שימשו כרבנים, כאישי ציבור וכעסקנים מפורסמים.
דעות החוקרים בנוגע למוצא המשפחה חלוקות.
הגרסה הראשונה מתבססת על מגילת יוחסין שכתב הרב חיים הלוי פולאקו עבור הרב יעקב שאול אלישר (ה"ישא ברכה"), לפיה סבו של זה האחרון, הרב יעקב אלישר, היה בנו של הרב חיים ירוחם וילנא בן הרב יעקב וילנא בן הרב בנימין זאב מווילנא.
לפי גרסה זו, הכינוי "אלישר" דבק בו בשל ישרותו, והוא הראשון שנשא את השם "אלישר".
סופרים כדוגמת אריה לייב פרומקין ומשה דוד גאון הסתמכו על מגילת יוחסין זו, וכתבו כי מוצא המשפחה אכן מווילנה.
מנגד, סופרים וחוקרים רבים התנגדו לגרסה זו, ובהם אברהם יערי, יוסף ריבלין, אברהם אלמליח, הרב יעקב משה טולידאנו ומאיר בניהו.
אחת מהוכחות המתנגדים לגרסה המייחסת את מוצא המשפחה לווילנה היא "מגילת פרס" שחוברה על ידי הרב יעקב אלישר, סבו של הרב יעקב שאול אלישר.
לפי החוקרים, סגנון הניסוח, הניבים והמליצות במגילה מעידים על מוצאו הספרדי של הכותב.