tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דלטון ראה זאת כאחריות אישית שלו, למרות שההוראה הייתה שהנסיכים יזכו ליחס "זהה לכל פרח קצונה", להגביל את המגע בינם לבין חברים אחרים בצוות והרחיק מהם כל מי שנעשה ידידותי מדי כלפיהם.
ההפלגה הסתיימה באוגוסט 1882, כאשר דלטון ובני חסותו שבו לאנגליה.
אחד המלחים, שמונה להיות משרתו האישי במסע, המשיך לעבוד עבורו על היבשה במשך 50 השנים הבאות.
הוא גם הכיר את אחותו של יו תומאס, קתרין, שזמן קצר לאחר מכן הסכימה להינשא לו למרות גילו הצעיר יחסית.
הנסיך ג'ורג' שב לצי, אך אדי, שהישגיו הלימודיים היו נמוכים, המשיך בשנה אינטנסיבית נוספת של חניכה על ידי דלטון, כהכנה ללימודיו באוניברסיטת קיימברידג'.
ב-16 בינואר 1886 נשא דלטון את קתרין תומאס.
באוגוסט 1887 נולד בנם הראשון, אדוארד יו ג'ון ניל דלטון, לימים פוליטיקאי מטעם מפלגת הלייבור הבריטית.
יו תומאס והנסיך אדוארד היו סנדקיו.
בתם, אלכסנדרה מרי, נולדה ב-1891, אך עקב שאיפתו של דלטון שייולד לו בן שני שייקרא ג'ורג', היא כונתה "ג'ורג'י".
ב-1892 קיבל הנסיך ג'ורג' לזמן קצר את הפיקוד על ספינת הצי אה"מ "מלמפוס" במהלך הפלגות הבכורה שלה ודלטון הוזמן להפלגה כאורחו האישי.
דלטון מונה להיות הכומר של סאנדרינגהאם ושל קפלת סנט ג'ורג' שבטירת וינדזור.
הוא גם היה מקורב מאוד למלכה ויקטוריה ולאחר מכן למלך אדוארד השביעי.
ב-1881 הוא נהיה עמית במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש וב-1911 אביר במסדר הוויקטוריאני המלכותי.
ב-1920 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים באוניברסיטת לידס.
ג'ון סאבאג' הוא שחקן אמריקאי, הידוע בעיקר מהופעותיו בסרטי הקולנוע "צייד הצבאים", "שדה הבצל", "שיער" ו"סלבדור".
בטלוויזיה הוא מוכר מהופעתו בדמות דונלד לידקר בסדרה "מלאך שחור".
סאבאג' נולד באולד בת'פייג שבמדינת ניו יורק.
הוא בנם של מיוריאל, עקרת בית, ושל פלויד יאנגס, סוכן ביטוח ששירת במהלך מלחמת העולם השנייה בגוודלקנל עם חיל הנחתים.
אחיותיו הן רובין יאנג, אשת תקשורת ברדיו ובטלוויזיה, וגייל יאנגס שהיא שחקנית.
אחיו הוא השחקן ג'ים יאנגס.
בשנת 1977 שיחק במחזה "אמריקן באפלו" פרי עטו של דייוויד מאמט; אשר הוצג בתיאטרון אתל ברימור בברודוויי.
התפקיד הגדול הראשון של סאבאג' היה בדמות סטיבן בסרט "צייד הצבאים" משנת 1978, המתאר את סיפורם של חבורת עובדי פלדה אמריקאים ממוצא רוסי בתקופת מלחמת וייטנאם.
ב-1979 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "שדה הבצל" המבוסס על סיפור אמיתי אודות השוטר קארל הטינגר ומאבקו האישי אחרי שהיה עד לרצח שותפו.
ב-1979 שיחק סאבאג' באחד מתפקידיו המפורסמים ביותר בדמות קלוד הופר בוקובסקי בסרטו של מילוש פורמן "שיער", סרט המושפע מתרבות ילדי הפרחים של שנות ה-60 .
בסרט המלחמה "הקו האדום" בבימויו של טרנס מאליק היה לסאבאג' תפקיד קטן.
בסוף שנות השבעים של המאה העשרים הופיע סאבאג' בברודוויי במחזה "American Buffalo" מאת דייוויד מאמט יחד עם רוברט דובאל.
ב-1991 השתתף בתפקיד ראשי בסרט "Door to Silence", סרטו האחרון של הבמאי האיטלקי לוצ'יו פולצ'י , שהוא מותחן פסיכולוגי שצולם בלואיזיאנה.
בהמשך שיחק סאבאג' בתפקידים שונים על המסך הקטן כמו גם על מסכי הקולנוע.
הוא הופיע בעונות הראשונה והשנייה של סדרת הטלוויזיה "מלאך שחור" בדמות דונלד לידקר, וגילם את קפטן רנסום בשני פרקים בסדרה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר".
תפקיד נוסף שלו בטלוויזיה הוא בדמות הנרי סקודר בסדרת הטלוויזיה "קרניבל" בהפקה של HBO.
ב-2005 הופיע סאבאג' בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד".
הוא היה הקריין באלבום "This Town" של סטיב סמית' מלהקת דרטי וגאס .
האלבום יצא ב-18 בפברואר 2008. בספטמבר 2009 הופיע סאבאג' בפרק בעונה השנייה של הדרמה "פרינג'" של רשת פוקס.
ב-2012 שיחק סאבאג' בתפקיד משנה בקומדיה הרומנטית "רשימת חיסול".
ב-2013 כיכב במערבון "The Sorrow" בבימויו של ורנון מורנטנסן יחד עם קירק האריס, ריאן באלאנס ומייקל מדסן.
ב-1967 התחתן סאבאג' עם סוזן יאנג, ונולדו להם שני ילדים.
בני הזוג התגרשו ב-1969. בשנת 1993 נשא לאישה את סנדי שולץ.
ג'ון ויליאם ניקולסון הבן הוא גנרל בדימוס בצבא ארצות הברית.
בתפקידו האחרון פיקד על כוחות ארצות הברית ונאט"ו באפגניסטן.
ניקולסון החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הרשמו לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1982, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר, קורס סיירים והסמכה כצנחן.
ניקולסון התנדב לכוחות המוטסים של צבא ארצות הברית ובתפקידו הראשון שימש כמפקד מחלקת צנחנים בהדיוויזיה המוטסת ה-82 לחם במבצע זעם דחוף, ועוטר על גבורתו בכוכב הארד.
בהמשך שימש כעוזר ראש מטה צבא ארצות הברית, אריק שינסקי, לתכנון אסטרטגי.
בהמשך שימש כמפקד הגדוד ה-1 ברגימנט החי"ר ה-23 וכמפקד חטיבה.
בשנת 2012 מונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82 ושנתיים לאחר מכן מונה למפקד כוחות היבשה של נאט"ו בטורקיה.
בשנת 2016 מונה על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה להוביל את הפיקוד על כוחות ארצות הברית ונאט"ו באפגניסטן..
בספטמבר 2018 סיים את שירותו בצבא.
ג'ון ג'וזף סאליבן הוא עורך דין ודיפלומט אמריקאי שכיהן כשגריר ארצות הברית בפדרציה הרוסית וכסגן מזכיר המדינה של ארצות הברית.
מ-1 באפריל ועד 26 באפריל 2018 שימש כממלא מקום מזכיר המדינה בעקבות פיטורי המזכיר רקס טילרסון על ידי הנשיא דונלד טראמפ.ֿ
ג'ון ג'וזף סאליבן נולד ב-20 בנובמבר 1959 בבוסטון שבמסצ'וסטס.
הוא בוגר בהיסטוריה ומדע המדינה מאוניברסיטת בראון בשנת 1981, וב-1985 השלים תואר JD במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה.
הוא התמחה כעוזר משפטי לשופט בית המשפט לערעורים של ארצות הברית עבור הסבב החמישי, ותחת שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית דייוויד סוטר.
ב-1991 עבד סאליבן כיועץ לעוזר התובע הכללי של ארצות הברית, ג'יי מייקל לוטיג.
בשנה שלאחר מכן כיהן כסגן היועץ הראשי של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש במהלך מסע בחירתו השני לנשיאות ב-1992.
ב-1993 הצטרף סאליבן למשרד עורכי הדין "מאייר, בראון, רואו ומאו LLP" בוושינגטון די.
בביוגרפיה שלו נכתב כי הוא שימש כיועץ בכיר בארבעה קמפיינים נשיאותיים.
הפעילות של סאליבן התמקדה במדיניות הסחר, ההשקעות ומדיניות החוץ והביטחון הלאומי של ארצות הברית.
הוא גם ייעץ למנכ"לים, יועצים כלליים בנושאי סכסוכים והסדרים בינלאומיים בתחום הסחר, השקעות זרות בארצות הברית, במזרח התיכון, ברוסיה ובמדינות אחרות.
בין לקוחותיו נמנות חברות נפט וגז מרכזיות, חברות ייעוץ, ראיית חשבון ושירותים פיננסיים.
הוא ייצג לקוחות אלה בפני מחלקות וסוכנויות של ממשלות ארצות הברית וממשלות זרות, כמו גם בתחום הליטיגציה בארצות הברית, שם הגיש תצהירים והציג טיעונים בעל פה בבתי משפט ברחבי הארץ.
בעת ממשלו של ברק אובמה היה סאליבן יו"ר הדיאלוג העסקי האמריקאי-עיראקי ויו"ר ועדה מייעצת ליחסים כלכליים בין שתי המדינות.
בפברואר 2004 מינה מזכיר ההגנה האמריקני דונלד רמספלד את סאליבן לסגן היועץ המשפטי של מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
במהלך כהונתו, הוא קיבל את מדליית מזכיר ההגנה עבור שירות ציבורי יוצא דופן.
לאחר מכן עבר סאליבן למחלקת המסחר של ארצות הברית, שם כיהן כיועץ משפטי למשרד.
עם התפטרותו של סגן מזכיר המסחר של ארצות הברית, דייוויד סמפסון, מונה סאליבן לממלא מקום סגן המזכיר ב-1 בספטמבר 2007. לאחר מינויו לממלא המקום, הודיע נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש על מינויו לסגן מזכיר המסחר של ארצות הברית באופן קבוע, והושבע ב-14 במרץ 2008 לתפקידו לאחר אישור הסנאט.
כמנהל התפעול הראשי של המשרד, הוא ניהל תקציב של 6.8 מיליארד דולר ו-38 אלף עובדים ב-13 יחידות תפעוליות.
הוא היה גם חבר במועצת המנהלים של נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש .
הנשיא דונלד טראמפ מינה את סאליבן לסגן מזכיר המדינה של ארצות הברית ב-11 באפריל 2017. מינויו אושר על ידי הסנאט ב-24 במאי ברוב של כ-94 תומכים לעומת 6 מתנגדים.
ב-1 באפריל 2018, החל לכהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית בפועל עם הדחתו של מזכיר המדינה רקס טילרסון בידי הנשיא דונלד טראמפ.
כהונתו הסתיימה עם מינויו הקבוע של מייק פומפאו לפקיד ב-26 באפריל.
ב-11 באוקטובר 2019, מינה הנשיא טראמפ את סאליבן לשגריר ארצות הברית ברוסיה.
ב-12 בדצמבר 2019 אישר הסנאט את מועמדותו בהצבעה ברוב של 70–22.
ב-4 בספטמבר 2022 הודיע סאליבן על התפטרותו מתפקיד השגריר ברוסיה ועל פרישתו בכלל מעבודה בממשל האמריקאי.
לסאליבן ולאשתו, גרייס רודריגז, יש שלושה ילדים והם חיים במרילנד.
הוא אחיינו של ויליאם ה.
סאליבן, שגרירה האחרון של ארצות הברית באיראן.
ג'ון נילי קנדי הוא פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי המכהן כמייצגה של מדינת לואיזיאנה בסנאט של ארצות הברית מאז ראשית 2017. טרם בחירתו לסנאט כיהן כגזבר מדינת לואיזיאנה בשנים 2000–2017.
את לימודיו הגבוהים עשה באוניברסיטת ואנדרבילט ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה, ולאחר מכן למד במודלין קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
קנדי היה חבר בסגלו של המושל באדי רומר לפני שהתמודד ללא הצלחה למשרד התובע הכללי של לואיזיאנה ב-1991. ב-1999, נבחר לגזבר המדינה.
ב-2004 וב-2008 התמודד ללא הצלחה לסנאט האמריקאי מטעם לואיזיאנה.
ב-2007, עת כהונתו כגזבר, עבר קנדי אל המפלגה הרפובליקנית לאחר עשרות שנים בהן היה חבר במפלגה הדמוקרטית .
ב-2016, התמודד קנדי בפעם השלישית לסנאט.
הוא הגיע למקום הראשון בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית לשם מועמד המפלגה לסנאט, ובבחירות הכלליות הביס את חבר בית המחוקקים הארצי פורסט קמפבל, והושבע לסנאט ב-3 בינואר 2017.
קנדי נולד בעיירה סנטרוויל שבדרום-מערב מדינת מיסיסיפי, וגדל בעיר זכריה במזרח מחוז באטון רוז'.
ב-1969 הגיעו לימודיו התיכוניים לידי גמר.
הוא סיים בכבוד רב את לימודיו באוניברסיטת ואנדרבילט שבטנסי עם תואר ראשון במדע המדינה, פילוסופיה וכלכלה.
בוואנדרבילט נבחר לנשיא כיתתו הוותיקה והיה חבר באחוות פי בטא קפא.
לאחר תום לימודיו בוואנדרבילט, קנדי קיבל תואר דוקטור ב-1977 מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה שבשרלוטסוויל, וירג'יניה.
ב-1979 קיבל תואר בהצטיינות (First Class Honours) במשפט אזרחי ממכללת מודלין שבאוניברסיטת אוקספורד.
ב-1988 נתמנה קנדי ליועץ מיוחד למושל לואיזיאנה הדמוקרטי באדי רומר.
ב-1991 הוא מונה למזכיר הקבינט וכיהן בתפקיד זה עד 1992. קנדי היה המועמד הדמוקרטי למשרד התובע הכללי של לואיזיאנה ב-1991, אך נחל כישלון בהתמודדות זו.
לאחר תקופתו הראשונה בקבינט הארצי, חזר קנדי לעיסוקו הפרטי בחוק ומשפט עד 1996. באותה שנה הוא מונה למזכיר מחלקת הכנסות המדינה בממשלתו של המושל הרפובליקני מייק פוסטר.
בתקופת כהונתו כגזבר המדינה, ב-2007, הגה קנדי תוכנית בת עשרים וארבע נקודות, שבאמצעותה תוכל המדינה לחסוך כסף, לפי אמונתו.
המושל בובי ג'ינדאל אמר על התוכנית כי קנדי יוכל באמצעותה "לייעל" את משרדו.
רבים מרעיונותיו של קנדי נהגו במסגרת חברותו ב"וועדה לייעול ממשלתי של לואיזיאנה", בה היה חבר מתוקף תפקידו כגזבר.
ב-2004, השיק קנדי מסע בחירות לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית לאחר שהסנאטור ג'ון ברו פרש לגמלאות.
קנדי התמודד מול דייוויד ויטר וחבר בית הנבחרים הדמוקרטי כריס ג'ון.
בבחירות הכלליות ניצח ויטר את ג'ון.
קנדי רץ בשנית לסנאט ב-2008. הפעם, התמודד כחבר המפלגה הרפובליקנית.
הוא הובס בידי הסנאטורית המכהנת מרי לנדרו.
ב-26 בינואר 2016 הודיע קנדי כי יתמודד בפעם השלישית לסנאט.
בניסיון להחליף את דייוויד ויטר הפורש, התמודד קנדי מול כעשרים יריבים.
ויטר הודיע על פרישתו מהסנאט ב-2015 לאחר שאיבד את שאיפותיו לכהן כמושל המדינה לג'ון בל אדוארדס הדמוקרטי.
קנדי קיבל את תמיכתם של דונלד טראמפ ומייק פנס ובבחירות הכלליות הביס את פוסטר קמפבל ונבחר לסנאט.
קנדי הושבע כסנאטור זוטר מטעם מדינת לואיזיאנה עם התכנסות הקונגרס ה-115 של ארצות הברית, ב-3 בינואר 2017. התנהגותו של קנדי כסנאטור משכה תשומת לב.
בעיתון הפינגטון פוסט נכתב כי "מאז נבחר לסנאט לפני שנה, קנדי [...] בנה לעצמו מוניטין בגבעת הקפיטול באמצעות שנינות, הומור ונטייה לביטויים עממיים - הישג בולט במקום בו השפה המקצועית וז'רגון מסתורי שולטים".
בעקבות טבח 7 באוקטובר הביע קנדי תמיכה חד-משמעית בישראל וגינה בחריפות את חמאס ואת הפרוגרסיבים שהצדיקו אותו ותקפו יהודים בקמפוסים של אוניברסיטאות אמריקאיות.
הוא קרא לנשיא ארצות הברית ג'ו ביידן לא להיכנע ללחץ מצד האגף השמאלי של המפלגה הדמוקרטית ולהמשיך לתמוך בישראל ולגבות אותה במלחמה הצודקת שלה נגד חמאס.
ג'ון פיטר ספיירוס סארביינז הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת מרילנד.
סארביינז, חבר המפלגה הדמוקרטית, ייצג מחוז קונגרס זה בין השנים 2007–2025, ובתחומי המחוז שוכנת בירת המדינה אנאפוליס וכן חלקים מרכזיים של העיר בולטימור.
אביו הוא פול סארביינז, שייצג בעצמו מחוז זה בבית הנבחרים בשנות ה-70 ולאחר מכן ייצג את מרילנד כולה בסנאט של ארצות הברית.
ג'ון סארביינז הוא בנם הבכור של הסנאטור לשעבר פול סארביינז וכריסטין דונבר סארביינז, מורה במקצועה.
הוא נולד בבולטימור, בעל שורשים יוונים מצד אביו ואנגלים מצד אמו.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון גילמן השוכן בעיר ב-1980. ב-1984 השלים סארביינז בהצטיינות לימודי תואר ראשון בבית הספר לעניינים ציבוריים ובינלאומיים ע"ש וודרו וילסון באוניברסיטת פרינסטון ולאחר מכן קיבל תואר שני במשפטים מבית הספר הרווארד למשפטים, שם היה ב-1988 יושב ראש משותף של התאחדות הסטודנטים "הדמוקרטים בבתי ספר למשפטים".
לאחר הלימודים עבד סארביינז במשך שבע שנים במחלקת החינוך של מדינת מרילנד, ועסק במערכת החינוך הציבורית של מרילנד.
בהמשך היה עוזרו המשפטי של השופט ג'.
פרדריק מוץ בבית המשפט המחוזי של מרילנד.
את נתיבתו המקצועית בעולם המשפטים העביר במשרד עורכי הדין "Venable LLP" שבבולטימור בשנים 1989–2006, שם היה יו"ר תחום הבריאות בשנים 2000–2006 וחבר בוועדת השכר של המשרד בשנים 1992–1996.
כאשר בן קרדין, נציג מחוז הקונגרס השלישי של מרילנד זה עשרים שנה, הודיע על התמודדותו לסנאט של ארצות הברית — סארביינז הודיע על התמודדותו למועמדות המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז קונגרס זה.
בבחירות המקדימות ניצב בפני חברת הסנאט של מרילנד פאולה הולינגר, נציב הבריאות של בולטימור לשעבר פיטר בילנסון, ובפני גזבר המפלגה הדמוקרטית במרילנד אוז בנגור.
סארביינז זכה במועמדות ב-12 בספטמבר 2006 עם כ-32% מקולות הבוחרים.
יריבו הרפובליקני בבחירות הכלליות היה ג'ון וייט, מנהל השיווק של עיריית אנאפוליס.
עם זאת, מחוז הקונגרס השלישי מצוי בשליטת הדמוקרטים בכבדות מאז 1927 ברציפות, ומעטים ציפו שסארביינז ינהל קרב קשה בבחירות.
גם ייחוסו המשפחתי היטיב כמו בבחירות.
אביו ייצג את המחוז בשנים 1971–1977. ב-7 בנובמבר 2006, ניצח סארביינז בבחירות עם 64% מהקולות, ואילו וייט קיבל 34% בלבד.
לאחר בחירות אמצע הכהונה שנערכו ב-2018, חשפה המפלגה הדמוקרטית את הצעת החוק הראשונה שלה לימי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
הצעת החוק נכתבה בעיקר על ידי סארביינז.
הצעת החוק שמה לה למטרה לאפשר מימון ציבורי בהיקף קטן למסעות בחירה, להקים מערך אוטומטי לאומי לרישום בוחרים, וכן להרחיב את רישום הבוחרים המוקדם והמקוון, ולספק תמיכה פדרלית רחבה יותר למערכות ההצבעה במדינה.
הצעת החוק הציעה לאסור על חברי הקונגרס לכהן במועצות מנהלים וקראה לחייב קבוצות אינטרס פוליטיות לחשוף את תורמיהן.
הצעת החוק קראה לחייב את נשיא ארצות הברית לחשוף את החזר מס ההכנסה שלו, ולקבוע קוד אתי לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-31 במרץ 2020 הודיע סארביינז, ביחד עם שאר חברי המשלחת של מרילנד לקונגרס של ארצות הברית, על הקצבת כ-48 מיליון דולר אמריקני למחוזות מרילנד לשם התמודדות עם ההשלכות של התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית על היבטים כלכליים ודיוריים.
ב-26 באוקטובר 2023 הכריז סארביינז כי בכוונתו לפרוש מהקונגרס בתום כהונתו בראשית ינואר 2025.
ג'ון לורנס סאליבן היה עורך דין אמריקאי, שכיהן במספר משרות בממשלה הפדרלית של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית הארי טרומן, כולל בתפקיד מזכיר הצי של ארצות הברית.
ג'ון סאליבן נולד במנצ'סטר, ניו המפשייר.
הוא למד בדארטמות' קולג' ובבית הספר הרווארד למשפטים, שם הוא סיים את לימודיו ב-1924. בין השנים 1940–1944 הוא שימש כסגן מזכיר האוצר של ארצות הברית, בין השנים 1945–1946 הוא שימש כסגן מזכיר הצי של ארצות הברית לענייני אווירייה ובין השנים 1946–1947 הוא שימש כתת-מזכיר הצי.
עם מינויו של ג'יימס פורסטל כמזכיר ההגנה הראשון של ארצות הברית, מונה סאליבן לשמש כמזכיר הצי.
תרומותיו העיקריות של סאליבן להתוויית כיווניו העתידיים של הצי כללו את הכנסת השימוש בהנעה גרעינית של כלי שיט.
ב-1947, עקף היימן ריקובר, אז קצין צי בדרגת קפטן, את שרשרת הפיקוד והגיע ישירות לראש המבצעים הימיים אדמירל צי צ'סטר נימיץ, שגם הוא היה איש צוללות בעברו, כדי להעלות את רעיונותיו בנוגע לספינות מלחמה מונעות באנרגיה גרעינית.
נימיץ הבין מיד את הפוטנציאל הגלום בהנעה גרעינית והמליץ על המיזם בפני סאליבן, שאישר את בניית כלי השיט הראשון בעולם שהונע באנרגיה גרעינית, הצוללת הגרעינית נאוטילוס, ובשל כך ציין ריקובר שסאליבן היה "האב האמיתי של הצי הגרעיני".
במאי 1949 התפטר סאליבן מתפקידו במחאה על כך שמזכיר ההגנה השני, לואיס א.
ג'ונסון, ביטל את בניית נושאת העל "ארצות הברית" (USS United States).
התפטרותו הייתה חלק מהעימות הבין-זרועי שנודע בשם "מרד האדמירלים" .
ג'ון סאליבן נפטר ב-8 באוגוסט 1982 באקסטר, ניו המפשייר.
ג'ון סבסטיאן ניקולס היה קצין של הצבא הבריטי שנלחם הן במלחמת העולם הראשונה והן במלחמת העולם השנייה, אשר במהלכה פיקד על הדיוויזיה ה-50 (נורת'מבריה) במהלך קרב אל-עלמיין השני ובמהלך המערכה בתוניסיה בין השנים 1942 עד 1943.
ניקולס נולד ב-5 ביולי 1896 בעיירה מרקינגטון, הרוגייט, צפון יורקשייר.
אביו היה הכומר סבסטיאן אליהו ניקולס, איש דת אנגליקני, ואמו הייתה קרולינה איזבל מארה.
לאחר שסיים את לימודיו בקימברלי בדצמבר 1931, הוא מונה בנובמבר 1932, כקצין מטכ"ל (GSO) לאימונים גופניים בפיקוד אלדרשוט, והועלה לדרגת מייג'ור בתחילת ינואר 1936. בפברואר 1935 הפך אז לקצין אג"ם בחטיבה ה-13, בפיקודו של בריגדיר ג'ון פריסטמן ונשלח לארץ ישראל במהלך המרד הערבי הגדול.
בשנים 1938–1940 הוא היה המדריך הראשי של בית הספר לקצינים בכירים במשלחת הצבאית הבריטית לצבא מצרים, והועלה לדרגת לוטננט קולונל.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שירת ניקולס במערך מעורב המכונה "כוח חב" שהביא לסיום מוצלח של המלחמה האנגלו-עיראקית.
ביולי 1942 הוא ירש את ויליאם ראמסדן כמפקד הדיוויזיה ה-50 (נורת'מבריה), והוביל אותה בקרב אל-עלמיין הראשון, קרב אל-עלמיין השני בסוף אוקטובר ובמערכה בתוניסיה בקרב קו מארת' במרץ 1943, שם הוא היווה חלק מהקורפוס ה-30 של אוליבר ליס.
עם זאת, הוא הודח מתפקידו באמצע אפריל 1943 על ידי הגנרל ברנרד לו מונטגומרי, מפקד הארמייה השמינית הבריטית, אשר האשים אותו בתפקוד הגרוע יחסית של הדיוויזיה במהלך הקרב, אם כי האשמה הייתה יותר תוכנית לקויה מאשר אשמתו של ניקולס.
הוא הוחלף על ידי סידני קירקמן, שכמו הורוקס היה במכללה לפיקוד ומטה, קימברלי לצד ניקולס.
בהמשך הוא פיקד על החטיבה ה-182, שהייתה חלק מהדיוויזיה ה-61 בפיקודו של צ'ארלס ויינרייט, בבריטניה החל בנובמבר 1943, ולאחר מכן פיקד גם על כוח הסיור המוטס של בעלות הברית בין מרץ ליולי 1945. באוגוסט 1945 הוא פיקד על החטיבה ה-114.
הוא פרש מהצבא כקולונל, למרות שקיבל דרגה זמנית של מייג'ור גנרל במהלך הקריירה הצבאית שלו וברוב המקורות אומרים שהוא הועלה לדרגת בריגדיר.
הוא נפטר ב-7 בפברואר 1954 באלדרשוט, המפשייר, בגיל 57.
ג'ון תומאס סאלי הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1986–2000. במהלך הקריירה זכה בארבע אליפויות ליגת ה-NBA עם שלוש קבוצות שונות: דטרויט פיסטונס ( ו-), שיקגו בולס () ולוס אנג'לס לייקרס ().
אחד מארבעה שחקנים בלבד, לצד רוברט הורי, דני גרין ולברון ג'יימס, אשר זכו באליפות עם יותר משתי קבוצות שונות.
ממוצעיו הכוללים לאורך 11 עונותיו ב-NBA הם 7.0 נקודות, 4.5 ריבאונדים, 1.2 אסיסטים ו-1.3 חסימות למשחק.
מאז שנת 1995 השתתף סאלי במספר סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה, בעיקר בתפקידי אורח או קמע.
סאלי נולד וגדל ברובע ברוקלין שבניו יורק, ובין השנים 1982–1986 למד במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה ("ג'ורג'יה טק").
בכל ארבע עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה שימש כשחקן חמישייה קבוע, ולאורך התקופה רשם ממוצעים של 12.7 נקודות, 6.4 ריבאונדים ו-1.9 חסימות למשחק.
בעונת 1984/1985 הוליכו סאלי ומארק פרייס את ג'ורג'יה טק לשלב רבע גמר טורניר אליפות המכללות, בפעם השנייה בתולדותיה ולראשונה מזה 25 שנים.
במשחק רבע הגמר עצמו הפסידה הקבוצה בתוצאה 54–60 מול אוניברסיטת ג'ורג'טאון, אותה הוביל פטריק יואינג.
בעונה העוקבת, אשר הייתה האחרונה שלו בליגת המכללות, הפסיד עם ג'ורג'יה טק בשמינית גמר טורניר המכללות, מול אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
בעת סיום לימודיו ניצב סאלי במקום הראשון בתולדות קבוצת האוניברסיטה בסך חסימות בקריירה (243), במקום השלישי בריבאונדים (798) ובמקום הרביעי בנקודות (1,587).
לאחר שהפסידו מול לוס אנג'לס לייקרס בגמר (3–4), נקמו בהם הפיסטונס בגמר 1989 בתוצאה 4–0, ובסדרת הגמר 1990 גברו על פורטלנד טרייל בלייזרס בתוצאה 4–1. בשלבי הפלייאוף של שתי עונות האליפות העמיד סאלי ממוצעים של 9.2 נקודות, 5.3 ריבאונדים ו-1.6 חסימות למשחק, כשחקן ספסל.
בספטמבר 1992 הועבר בטרייד למיאמי היט, בתמורה לאייזיאה מוריס ובחירת דראפט עתידית.
לאורך 3 עונותיו במיאמי פתח במרבית המשחקים, ותרם 7.7 נקודות ו-5.2 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בדראפט ההרחבה של שנת 1995 נבחר סאלי על ידי טורונטו ראפטורס, אך כבר אחרי 25 משחקים במדיה שוחרר מהקבוצה.
במרץ 1996 חתם על חוזה בשיקגו בולס עד לסיום עונת , ובכך התאחד עם חבריו מתקופת ה-"Bad Boys" דניס רודמן וג'יימס אדוארדס.
בסיום אותה עונה זכה עם הבולס באליפות השלישית בקריירה שלו, והרביעית בתולדות המועדון.
בפלייאוף עצמו שותף ב-16 מתוך 18 משחקי קבוצתו, אך מיעט לשחק וקלע 0.9 נקודות למשחק בלבד.
בקיץ 1996 עזב את ה-NBA, וחתם על חוזה בקבוצת פנאתינאיקוס מליגת העל היוונית והיורוליג.
בשל חיכוכים עם מאמן הקבוצה בוז'ידאר מליקוביץ', עזב סאלי את פנאתינאיקוס כבר לאחר שבעה משחקים, ופרש ממשחק.
בספטמבר 1999, כשנתיים וחצי לאחר פרישתו ממשחק, חזר ל-NBA כשחתם על חוזה בלוס אנג'לס לייקרס.
בפלייאוף סייע ללייקרס לזכות באליפות ה-12 של המועדון, כמחליפו מהספסל של שאקיל אוניל.
בקיץ 2000 פרש סאלי ממשחק באופן סופי, בגיל 36.
כמו כן השתתף כאורח במספר סדרות טלוויזיה, ביניהן סברינה המכשפה הצעירה (2000), Rescue Me (2006), ג'יין הבתולה (2016) ו"דיארה מדטרויט" (2025)
ג'ון נורתקוט נאש היה צייר בריטי של נופים ודומם, חרט עץ ומאייר, במיוחד של יצירות בוטניות.
הוא היה אחיו הצעיר של האמן פול נאש.
נאש נולד בלונדון, בנו הצעיר של עורך הדין ויליאם הארי נאש, ששימש כשופט באבינגדון, וקרוליין מוד ג'קסון.
אמו באה ממשפחה עם מסורת ימית.
היא הייתה לא יציבה נפשית ומתה בבית חולים לחולי נפש בשנת 1910. בשנת 1901 עברה המשפחה לאיבר הית', בקינגהמשייר.
ג'ון נאש התחנך בלנגלי פלייס בסלאו ואחר כך בקולג' ולינגטון, ברקשייר.
הוא נהנה במיוחד מלימודי בוטניקה, אך לא היה בטוח באיזה מסלול קריירה יבחר.
בתחילה עבד ככתב בעיתון "מידלסקס וברקשייר".
בשנת 1910, אחיו הפך לתלמיד בבית הספר לאמנות סלייד ובאמצעות אחיו, פגש ג'ון את קלוטון פלו ודורה קרינגטון.
ג'ון נאש לא עבר הכשרה אמנותית רשמית, אך עודד על ידי אחיו לפתח את יכולותיו כשרטט.
עבודתו המוקדמת הייתה בצבעי מים וכללה סצנות מקראיות, רישומי קומיקס ונופים.
בשנת 1913 הציג בתערוכה משותפת עם אחיו פול בגלריה דוריין ליי, לונדון, וג'ון הוזמן להיות חבר מייסד בקבוצת לונדון בשנת 1914. הוא השפיע על עבודתה של האמנית דורה קרינגטון (שהיה מאוהב בה), ובכמה מיצירותיה הדבר בולט במיוחד.
בשנת 1915 נאש הצטרף להרולד גילמן בקבוצת שוק קמברלנד של רוברט בוואן ובאותה שנה הציג יחד עם הרולד גילמן, צ'ארלס ג'ינר ורוברט בוואן בגלריה גופיל.
תחילה, בריאותו של נאש מנעה ממנו להתגייס למלחמת העולם הראשונה.
אך מנובמבר 1916 עד ינואר 1918 הוא שירת כרובאי - ביחידה שאחיו הצטרף אליה בשנת 1914 לפני שקיבל פיקוד בגדוד המפשייר.
הוא שירת כסמל בקרב פסקנדלה ובקרב קמבריי.
בהמלצת אחיו עבד פול כאמן מלחמה רשמי משנת 1918.
בשנת 1914 החל נאש לצייר בשמנים בעידודו של הרולד גילמן, אשר אומנותו המוקפדת השפיעה על נופיו הטובים ביותר.
הציור המפורסם ביותר של נאש הוא "מעבר לפסגה", התלוי כעת במוזיאון המלחמה האימפריאלי.
זוהי תמונה של ההתקפה הנגדית ברכס וולש ב־30 בדצמבר 1917, במהלכה רובאי הגדוד הראשון עזבו את תעלותיהם והתקדמו לעבר מרוקינג ליד קמבריי.
מתוך שמונים החיילים, שישים ושמונה נהרגו או נפצעו במהלך הדקות הראשונות.
נאש היה אחד מהשנים עשר שניצלו מההפגזה, וצייר תמונה זו כעבור שלושה חודשים.
הציור "שדות התירס", שהוחזק על ידי גלריית טייט, היה הציור הראשון שהשלים נאש שלא תיאר נושא מלחמתי.
התמונה עם הנוף המסודר שלה והטיפול הגאומטרי בשדה התירס מציג את המקבילות לציוריו של אחיו פול.
נאש אמר שהוא ופול נהגו לצייר להנאתם רק אחרי השעה שש, כאשר עבודתם כאמני מלחמה הסתיימה.
מכאן הצללים הארוכים שהטילה שמש הערב ומשתקפת בציור.
נאש התחתן עם חברתה של קרינגטון, דורותי כריסטין קוהלנטל, במאי 1918. היא הייתה בתו של כימאי גרמני שהתיישב בג'ררדס קרוס, בקינגהמשייר ולמדה ב"סלייד".
ילדם היחיד, ויליאם, נולד בשנת 1930; הוא נפטר כשנפל ממכונית נוסעת בשנת 1935 בגיל 4.
בין השנים 1918–1921, נאש התגורר בג'רארד קרוס, וערך מסעות קיץ לגבעות צ'ילטרן ולגלוסטרשייר.
בשנת 1919 הוא התקבל כחבר במועדון האמנות האנגלי החדש, ובשנת 1921 הפך למבקר האמנות הראשון של מרקורי לונדון.
הוא עבר למאדל, בבקינגהאמשייר, בשנת 1921, שנשאר ביתו הקבוע עד 1944. הוא ביקר לעיתים קרובות בעמק נהר הסטור שבאסקס וסופוק, שם קנה בית קיץ.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עבודותיו של נאש היו בעיקר בציור נופים.
אריק ניוטון, היסטוריון האמנות אמר עליו: "אם הייתי רוצה שזר יבין את הלך הרוח של נוף אנגלי טיפוסי, הייתי מראה לו את צבעי המים הטובים ביותר של נאש".
עם זאת, רגשות הקשורים למלחמה המשיכו להטריד אותו במשך שנים רבות.
השפעה זו ניכרה בחלק מציורי הנוף שלו.
במיוחד ב"גראג", שהוצג בשנת 1922. בנוף הרועש הזה העצים וענפיהם דמויי הגידולים עוטפים את כל מישור התמונה.
צבעים עדינים כהים ואור ערב מעניקים לציור אווירה קלסטרופובית.
ציור זה, שהושלם מספר שנים לאחר המלחמה, מאופיין בתחושת שממה עגומה המרמזת על ההתבוננות העמוקה שעקבה אחר הרס המלחמה.
אף על פי שהייתה לו אהבה רבה לטבע, נאש השתמש לעיתים קרובות בנושאים טבעיים כדי להעביר מחשבות עוצמתיות ורגישות הנוגעות למצב האנושי.
הוא היה ידיד קרוב של הסופר רונלד בליית', שהקדיש לאמן את ספרו רב המכר אקנפילד, וששיתף את אהבתו ליער הלא מנוהל בו נותרו עצים שנפלו כדי ליצור כאוס משלהם.
בשנת 1923 נאש הפך לחבר באגודת צבעי המים.
באותה שנה עבד בדורסט ובשנת 1924 בבאת' ובבריסטול.
בשנים 1924 עד 1929 לימד בבית הספר לציור ואמנות של רוסקין (אוקספורד).
בשנת 1927 כתב ואייר ספר על צמחים רעילים.
בין השנים 1934–1940 לימד בקולג' המלכותי לאמנות בלונדון ועבד על חריטות עץ וליטוגרפיות.
בשנת 1939 ביקר בחצי האי גובר, ליד סוונסי - הביקור הראשון מבין רבים שערך בוויילס.
נאש היה גם יוצר הדפסים מוכשר.
הוא היה חבר מייסד של אגודת חרטי העץ בשנת 1920. הוא הפיק חיתוכי עץ ותחריטים בעץ תחילה כאיורים לכתבי עת ספרותיים, ולאחר מכן כאיורים לספרים שהופקו על ידי העיתונות הפרטית.
אלה כוללים את ספרו של ג'ונתן סוויפט למשרתים (1925) ואת לוח השנה של שפירד של אדמונד ספנסר (1930).
התעניינותו בנושאים בוטניים מוצגת באיוריו לספר פרחי הבר של בוב גת'ורן-הארדי בבריטניה (1938).
בתחילת מלחמת העולם השנייה נאש עבר לאדמירליות בשנת 1940 כאמן מלחמה רשמי בדרגת קפטן במרינס המלכותי.
הוא ויתר על התפקיד שלו בנובמבר 1944.
לאחר המלחמה, נאש התגורר בוורמינגפורד שבאסקס.
הוא הצטרף לצוות הקולג' המלכותי לאמנות בשנת 1945 והמשיך ללמד שם ובהמשך במרכז ללימודי השדה של פלטפורד מיל.
כשהיה באסקס, לימד בבית הספר לאמנות בקולצ'סטר ובשנת 1946, יחד עם הנרי קולינס, סדריק מוריס, לט היינס ורודריק בארט, הפך לאחד ממייסדי החברה לאמנות של קולצ'סטר ומאוחר יותר כיהן כנשיא האגודה.
נאש הוריש את הספרייה האישית שלו וכמה מציוריו ותחריטים ל"מינורס", קולצ'סטר, שמכר אחר כך את רוב החומר לגלריית טייט.
נאש הפך לעמית באקדמיה המלכותית בשנת 1940 ולחבר מן המניין בשנת 1951. הוא הפך לקצין מסדר האימפריה הבריטית (CBE) בשנת 1964.
תערוכתו הרטרוספקטיבית באקדמיה המלכותית בשנת 1967 הייתה הראשונה שנעשתה לצייר חי.
נאש סבל מדלקת מפרקים קשה בשנים מאוחרות יותר.
אשתו נפטרה בשנת 1976. הם היו נשואים מעל 58 שנים.
נאש נפטר ב־23 בספטמבר 1977 בקולצ'סטר.
שניהם קבורים בסנט אנדרו, וורמינגפורד, אסקס.
נקנגאסונג הוא וירולוג קמרוני ומנהל מרכזי אפריקה לבקרת מחלות ומניעתן.
בעבר עבד בארגון הבריאות העולמי (WHO) ובמרכזים לבקרת מחלות ומניעתן.
במהלך מגפת COVID-19 נקנגאסונג מונה לשליח המיוחד של ארגון הבריאות העולמי לאפריקה.
הוא התחיל להתעניין בביולוגיה, כימיה ומתמטיקה בזמן שהיה בתיכון.
את התואר הראשון הוא קיבל באוניברסיטת יאונדה הראשון.
במהלך התואר הראשון פגש את פיטר פיוט, שעודד אותו לבקר באנטוורפן כסטודנט לתואר שני בווירולוגיה.
בסופו של דבר למד מדעים ביו-רפואיים במכון לרפואה טרופית באנטוורפן.
לאחר שסיים את התואר השני עבר נקנגסונג לאוניברסיטת החופשית בבריסל, שם קיבל תואר שני במדעי הרפואה.
לאחר קבלת התואר השני הצטרף לקבוצת המחקר של גווידו ואן דר גרון ופיוט.
מחקר הדוקטורט שלו היה הראשון שאפיין את כל תת-הסוגים הגנטיים של HIV באפריקה.
הוא סיים תואר מוסמך לניהול בבית הספר לממשל של ג'ון פ.
בשנת 1993 הצטרף נקנגסונג לארגון הבריאות העולמי, שם שימש כראש תחום הווירולוגיה.
הוא עבד במרכז השיתוף לאבחון HIV / איידס במכון לרפואה טרופית באנטוורפן.
הוא עבד על אבחון, פתוגנזה ועמידות לתרופות של HIV / איידס.
לאחר מספר שנים עבר נקנגאסונג למרכזים לבקרת מחלות ומניעתן, שם עבד כראש הווירולוגיה באביג'אן.
כהכנה לתפקיד זה הוכשר בברקלי במסגרת המרכז הבינלאומי ג'ון א.
נקנגאסונג עבד לצד מייק הנרי, שניהל את תוכנית אבחון HIV במעבדה המדינתית בקליפורניה.
בשנת 2011 נקנגאסונג סייע בהקמת החברה האפריקאית לרפואת מעבדות (ASLM).
ה-ASLM מבקש לתמוך בחוקרים אפריקאים בפיתוח יכולות רפואיות וביכולתם לטפל בחולים.
בשנת 2016 הצטרף נקנגסונג למרכזי אפריקה לבקרת מחלות ומניעתן, כאש מונה למנהל הראשון של הגוף החדש.
במרכז האפריקאי מפקח נקנגאסונג על רשתות המעקב והמעבדה האזוריות המשולבות (RISLNET).
הוא מאמין שכדי לשמור על מחלות זיהומיות בבדיקה באפריקה, חיוני להעצים מנהיגות מקומית והוא עיצב את המרכז האפריקאי לבקרת מחלות ומניעתן בדמות המקבילה האמריקאית: המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן.
במהלך מגפת COVID-19 נקנגאסונג מונה לשליח מיוחד של מנכ"ל ארגון הבריאות העולמי באפריקה.
בתפקיד זה היה אחראי על הגברת המסרים של המנכ"ל וכן על מתן ייעוץ אסטרטגי בנושא מוכנות והתמודדות עם הנגיף.
נקנגסונג הוביל את תגובת אפריקה למחלת הקורונה, כולל הכשרת צוות תגובה צעיר בשם כוח האדם המתנדב לטיפול רפואי אפריקאי (African Healthcare Volunteer Workforce).
ההגנה על האוכלוסייה האפריקאית מפני מחלת הקורונה מסובכת בשל אתגרים כמו קשיים בביצוע בדיקות באזורים המושפעים מסכסוכים ובעיות עם יישום הריחוק החברתי בשכונות העוני.
עם זאת צוינה לטובה עידוד שיתוף הפעולה בין מדינות אפריקה במאבקן בנגיף.
ג'ון ניגל היה צייר אמריקאי, בעיקר של דיוקנאות, במחצית הראשונה של המאה ה-19 בפילדלפיה.
הכשרתו לאמנות החלה בהדרכת האמן פייטרו אנקורה וחניכות עשה אצל תומאס וילסון, צייר שלטים מחובר היטב לאמני פילדלפיה.
וילסון הציג אותו בפני הציירים באס אוטיס ותומאס סאלי, וניגל הפך בן חסותו של האחרון.
ב־1818 החליט ניגל להתרכז אך ורק בפורטרטים, והקים עסק כמאסטר עצמאי.
מלבד שהות קצרה בלקסינגטון, קנטקי ובניו אורלינס, לואיזיאנה, הוא בילה את הקריירה שלו בפילדלפיה, פנסילבניה, שם נפטר.
במאי 1826 הוא התחתן עם מרי, בתו החורגת של סאלי, ולמשך זמן מה המשפחה שלהם שלטה בתחום ציור הדיוקנאות בעיר.
ניגל שימש כמנהל האקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה (PAFA), והיה גם מייסד ונשיא (1835–1843) של אגודת קרן האמנים של פילדלפיה.
בין האנשים שצייר ניגל היו אנשי חברה, פוליטיקאים, אנשי מקצוע וסוחרים, שלכולם התייחס בתשומת לב רבה, כולל לצד הפסיכולוגי שלהם.
עבודות המכחול שלו הושפעו (דרך סאלי וסר תומאס לורנס) בסופו של דבר מוואן דייק.
יצירתו המרשימה ביותר ככל הנראה היא דיוקן אלגורי באורך מלא של הנרי קליי.
עבודותיו שוכנות באגודה ההיסטורית של פנסילבניה, שאירחה תערוכה שלו עבודה בשנת 1989 (עם קטלוג מדעי מאת רוברט טורכיה).
סר ג'ון ניקסון היה קצין בדרגת גנרל ב ומפקד בכיר בצבא הודו הבריטית.
לפני מלחמת העולם הראשונה השתתף במלחמה האנגלו-אפגנית השנייה וכן במלחמת הבורים.
במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה פיקד על כח D של חיל המשלוח ההודי ונחשב לאחראי על כישלון המערכה הראשונה לכיבוש בגדאד שהביאה לכניעת הבריטים במצור על כות.
כישלון זה הביא לפרישתו מהצבא הבריטי.
ניקסון נולד ב-1857 בעיירה ברנטפורד שבקרבת לונדון.
למד בבית הספר הציבור רוסאל שבלנקשייר ולאחר סיום לימודיו החל הכשרה כקצין המכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
ב-1875, לאחר סיום לימודיו, הוצב ברגימנט הרגלים ה-75. ב-1878 הועבר לשירת בקורפוס הבנגלי שם הוצב לרגימנט רמחי בנגל ה-18. במסגרת יחידה זו נלחם ניקסון במלחמה האנגלו-אפגנית השנייה ואף צוין לשבח על פעילותו במערכה זו.
ב-1881 השתתף במערכה מול שבטים פשטונים בוזיריסטן שפשטו על חיל מצב בריטי.
ב-1886 קודם ניקסון לדרגת קפטן ועבר לשרת בכח השכנת השלום של צ'יטראל בפקיסטן עד 1895 אז קודם לדרגת מייג'ור.
ב-1897 מונה לראש המטה של כח המשימה בטושי שבפקיסטן ובהמשך עבר לשרת כקצין מטה במפקדת צבא הודו הבריטית שם היה אחראי להצטיידות הצבא.
ב-1899 עבר לדרום אפריקה שם לחם, כמפקד בריגדת פרשים, במלחמת הבורים השנייה.
ב-1901, במהלך המלחמה, קודם לדרגת לוטננט קולונל ובסיומה צוין לשבח והוענק לו אות מסדר האמבט.
לאחר תום מלחמת הבורים חזר ניקסון להודו ומילא שורה של תפקידים תוך התקדמות בסולם הדרגות עד לדרגת גנרל:
ב-1902 מונה לראש המטה של צבא הודו הבריטית.
ב-1903 מונה למפקדה של בריגדת הרגלים של בנגלורו .
ב-1906 מונה למבקר של כל מערך היחידות הרכובות בהודו.
ב-1908 מונה למפקד הדיוויזיה השביעית "מירוט" של צבא הודו הבריטית
ב-1910 מונה למפקד הדיוויזיה הרגלית ה-1 של "פשוואר"
ב-1912 מונה למפקד הארמייה ההודית הדרומית שהורכבה מ-4 דיוויזיות (ה-4 של "קוואטה", ה-5 של "מהוואה", ה-6 של "פונה" וה-9 של "סקונדרבד")
עם פרוץ המלחמה המשיך ניקסון בפיקוד על הארמייה ההודית אולם בפברואר 1915 מונה לעמוד בראש הארמייה ההודית הצפונית שכללה 5 דיוויזיות (ה-1 של "פשוור", ה-2 של "רוולפינדי", ה-3 של "לאהור", ה-7 של "מיראט" וה-8 של "לקנאו").
באפריל 1915 מונה ניקסון לעמוד בראש כח D של חיל המשלוח ההודי שהתבסס בעיקר על הדיוויזיה ה-6 של "פונה".
המטרה העיקרית שהציב הפיקוד הבריטי בפני כח זה הייתה להגן על שדות הנפט הבריטים בפרס מפני הצבא העות'מאני ולשמור על נתיבי השייט במפרץ הפרסי פתוחים עבור מכליות הנפט הבריטיות.
אכן, בשלבים הראשונים של המערכה, הושגה מטרה זו לאחר קרב בצרה בה נכבשה העיר בצרה.
לאור ההצלחות בשלבי הלחימה הראשונים הורה ניקסון לדיוויזיה ה-6 ולמפקדה צ'ארלס טאונסנד להמשיך להתקדם לאורך נהרות הפרת והחידקל כדי לכבוש את בגדאד וזאת על אף שלא קיבל אישור לכך ממשרד המלחמה בלונדון.
עד נובמבר 1915 הצליחו הבריטים לנצח את הטורקים בסדרה של קרבות לאורך החידקל ולהתקדם בהתמדה עד שכבשו בסוף ספטמבר את העיר כות לאחר קרב א-סין.
במקודה זו ביקש טאונסנד לעצור את ההתקדמות כדי לאפשר לחייליו להתאושש ולקבל תגבורת, תחמושת וציוד רפואי.
ניקסון שפיתח שאננות וזלזול ביריביו הטורקים הורה לטאונסנד ולדיוויזייה שלו להמשיך בקרב כדי לכבוש את בגדאד עד תחילת 1916. זלזול זה בא גם לידי ביטוי כשרק ניקסון וחבורת הפיקוד שלו התקדמו במעלה החידקל לכוון החזית.
אל מול הבריטים התשושים וחסרי האמצעים התייצבו להגן על בגדאד כוחות טורקים חזקים שתוגברו בדיוויזיות מילואים רעננות.
בדרכם לבגדאד נבלמו הבריטים בקטסיפון (כ-15 ק"מ מבגדאד) של התחולל בנובמבר 1915 קרב קטסיפון.
קרב זה הסתיים ללא הכרעה כששני הצדדים סובלים מכמות רבה של נפגעים ובעקבותיו נסוגו הבריטים בחזרה לכות
הטורקים שגילו את נסיגת הבריטים לכות החלו במרדף אחריהם.
טאונסנד פנה לניקסון בבקשה לאשר נסיגת כל כוחותיו דרומה אולם ניקסון סירב והורה לו להחזיק את כות.
הניסיונות הטורקים לכבוש את כות נכשלו לאור ההתבצרות הבריטית לכן שמו הטורקים מצור על העיר.
ניקסון עצמו וחבורת הפיקוד שלו נסוגו על סירה לכוון בצרה אולם הותקפו בדרך על ידי שבטים ערבים שעברו לצד הטורקי וניקסון נאלץ לשלם שוחד רב כדי להמשיך בדרכו.
במהלך החודשים הבאים שלח ניקסון כוחות בניסיון לפרוץ את המצור על כות אך ללא הצלחה.
עקב ההחלטותיו השגויות ולאור חוסר ההצלחה לשבור את המצור לקח ניקסון אחריות לכישלונותיו והפיקוד הבריטי החליט להחליפו בלוטננט גנרל פרסי לייק (שגם הוא נכשל בפריצת המצור והודח).
בסופו של דבר, לאחר שכל הניסיונות להגיע לכות כשלו במחיר של נפגעים רבים ולאחר שרבים מהנצורים בעיר מתו ממחלות ורעב, נכנעו הבריטים לטורקים באפריל 1916.
הלחץ והכישלון גרמו לניקסון התמוטטות עצבים ובמרץ 1916 ביקש לשחררו משירות פעיל והוא חזר להודו.
ב-1917 הטילה ועדה רשמית על ניקסון את האחריות לאסון שקרה בכות והורתה לשחררו לחלוטין מהשירות הצבאי.
ניקסון נפטר ב-1921 ונקבר בצרפת.
ג'ון נלסון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'ון טיילר בשנים 1843–1845.
ג'ון נלסון נולד בפרדריק, מרילנד.
הוא היה ילדם הרביעי של רוג'ר נלסון ושל מרי ברוק (לבית סים) נלסון.
אביו שירת כבריגדיר גנרל במלחמת העצמאות של ארצות הברית, היה אחד מהחברים המקוריים של אגודת סינסינטי ובהמשך חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מרילנד.
ג'ון נלסון סיים ב-1811 את לימודיו בקולג' ויליאם ומרי וב-1813 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בעיר הולדתו.
נלסון החזיק בכמה משרות לפני שנבחר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מרילנד.
הוא שירת בבית הנבחרים תקופת כהונה אחת בלבד ממרץ 1821 ועד מרץ 1823 ולא היה מועמד לבחירה מחדש.
ב-1825 הוא קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה מאוניברסיטת פרינסטון.
ב-1831 הוא נשלח לכהן כממונה על היחסים של ארצות הברית בממלכת שתי הסיציליות ולאחר שנה שב לארצות הברית.
ב-1 ביולי 1843 מינה הנשיא ג'ון טיילר את נלסון כתובע הכללי של ארצות הברית.
בתפקיד זה הוא כיהן עד לתום נשיאותו של טיילר במרץ 1845. הוא גם כיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית בפועל למשך חודש אחד ב-1844 לאחר מותו הפתאומי של המזכיר הקודם אבל אפשור.
לאחר תום כהונתו פרש נלסון מהחיים הפוליטיים ושב לבולטימור.
אשתו הראשונה של נלסון הייתה פרנסס הריוט בורוז, בתו של ויליאם וורד בורוז, שהיה המפקד השני של חיל הנחתים של ארצות הברית, ואחותו של ויליאם וורד בורוז השני, שהיה קצין מעוטר בצי ארצות הברית.
לפרנסס ולג'ון נלסון נולדו שתי בנות.
לאחר מות רעייתו הראשונה ב-1836 נישא נלסון ב-1838 בשנית למטילדה טרנט, בתו של תומאס טרנט.
ג'ון נלסון נפטר בבולטימור ב-8 בינואר 1860.
ג'ון סטיוארט הרינגטון הוא פוליטיקאי לשעבר אמריקאי.
בין השנים 1985–1989 היה הרינגטון מזכיר האנרגיה של ארצות הברית, במהלך כהונתו השנייה של הנשיא רונלד רייגן.
הרינגטון נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה, ובשנת 1961 השלים לימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת סטנפורד.
כעבור שלוש שנים, ב-1964, השלים את לימודיו במכללת הייסטינגס, בית הספר למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה.
בהיותו סטודנט בסטנפורד, הוא הצטרף לאחוות דלתא אפסילון.
הוא עסק בעריכת דין באופן פרטי מ-1965 עד 1981, בעיקר בסן פרנסיסקו, ולאחר מכן היה לפרקליט במגזר הציבורי כשעבד כסגן התובעי המחוזי במחוז ונטורה.
בשנים 1981–1983 היה הרינגטון עוזר מזכיר הצי של ארצות הברית לענייני כוח אדם וכוחות מילואים.
בשנת 1985 מונה בידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן למזכיר האנרגיה של ארצות הברית.
לאחר שירותו בממשלה הפדרלית של ארצות הברית, היה הרינגטון יושב ראש חברת ההוצאה לאור "Harcourt".
הוא נשאר פעיל בפוליטיקה במדינת ביתו, לאחר שכיהן תקופה כיו"ר המפלגה הרפובליקנית בקליפורניה.
הוא הבעלים של ויק סטיוארט'ס (Vic Stewart's), מסעדה לממכר סטייקים, הפועלת בעיקר בקליפורניה.
הוא גם מתווך נדל"ן ומספק שירותי ייעוץ ארגוני לתאגידים שונים.
ג'ון ניוטון מיטשל היה עורך דין אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ריצ'רד ניקסון והיה מנהל מסעות הבחירות של ניקסון, הן בבחירות לנשיאות של 1968 והן באלו של 1972. קודם לכן הוא היה עורך דין בתחום איגרות החוב העירוניות וידידו האישי הקרוב ביותר של ניקסון.
בשל העבירות הרבות שביצע במהלך פרשת ווטרגייט, נידון מיטשל ב-1977 למאסר של 30 שנה, מתוכן ריצה 19 חודשים.
ג'ון מיטשל נולד בדטרויט למרגרט (לבית מקמהון) וג'וזף מיטשל.
הוא גדל ברובע קווינס שבניו יורק.
הוא סיים תואר במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פורדהאם וב-1938 התקבל ללשכת עורכי הדין של ניו יורק.
במלחמת העולם השנייה הוא שירת בצי ארצות הברית כקצין בדרגת לוטננט מדרג זוטר, ושימש כמפקד טרפדת.
למעט תקופת שירותו בצי, עסק מיטשל בעריכת דין בניו יורק בשנים 1938–1969 וזכה למוניטין כעורך דין מצליח בתחום איגרות החוב העירוניות.
אשתו השנייה של מיטשל, מרתה ביל מיטשל, הייתה לדמות ידועה בזכות עצמה, כשעברו לוושינגטון בעת שמונה לשמש כתובע הכללי.
היא הפכה לאישיות מוכרת והתראיינה רבות בכלי התקשורת.
מרתה זכתה לפרסום שלילי נרחב והאשמות בכלי התקשורת.
מנהגה לקיים שיחות טלפון ליליות לעיתונאים בהן האשימה את הנשיא ניקסון בטיוח של פרשת ווטרגייט לא תרמה לתדמיתה.
היא האשימה את ניקסון וכמה מעוזריו בניסיון להפוך את בעלה לשעיר לעזאזל של כל הפרשה.
מיטשל לא הכחיש כאשר נשאל בראיון אם כוונת הנוסח הזה הייתה ליצור "צורה של אליטיזם פוליטי שעוקף את רצון הבוחר במשאל".
מיטשל התוודע לראשונה לריצ'רד ניקסון, לשעבר סגן הנשיא בממשלו של דווייט אייזנהאואר, לאחר שניקסון הפסיד בבחירות למשרת מושל קליפורניה ב-1962 ועבר לניו יורק.
ניקסון הצטרף אז למשרד עורכי הדין שעסק בתחום איגרות החוב העירוניות בו עבד מיטשל, "מאדג', רוז, גתרי, אלכסנדר ופרנדון", והשניים נעשו ידידים.
בתקופה בה היה ניקסון שותף בכיר במשרד, הוא נקרא "ניקסון, מאדג', רוז, גתרי, אלכסנדר ומיטשל".
ב-1968, על אף חששו הרב מכך, הסכים מיטשל להיות מנהל מסע הבחירות של ניקסון בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה.
במהלך מסע בחירות מוצלח זה ניהל מיטשל את הפרטים היומיומיים שלו.
לאחר השבעתו של ניקסון לנשיאות בינואר 1969, הוא מינה את מיטשל כתובע הכללי של ארצות הברית.
תוך כדי כך הוא פנה באופן חסר תקדים לראש ה-FBI, ג'ון אדגר הובר בבקשה שיימנע מבדיקת הרקע המקובלת על מיטשל.
מיטשל כיהן בתפקיד עד 1972, כאשר התפטר כדי לשמש שוב כמנהל מסע הבחירות של ניקסון לבחירתו לכהונה שנייה לנשיאות.
מיטשל האמין שהצורך של הממשלה ב"חוק וסדר" הצדיק הגבלות על חירויות האזרח.
הוא קידם את השימוש בהאזנות סתר במקרים שנגעו לביטחון הלאומי ללא השגת צו בית משפט ואת זכותה של המשטרה לעשות שימוש במעצר מנע כנגד חשודים בפשעים.
הוא הגיש כתבי אישום על קשירת קשר כנגד מבקרי מלחמת וייטנאם, והשווה אותם לאס אה בגרמניה הנאצית.
מיטשל הביע את חוסר רצונו לערב את מחלקת המשפטים בכמה מהסוגיות שנגעו לזכויות האזרח.
"מחלקת המשפטים היא גוף אכיפת חוק", הוא אמר לעיתונאים.
"זהו לא המקום לנהל תוכנית שמטרתה ריפוי חוליי החברה".
עם זאת, הוא גם אמר לפעילים, "עדיף לכם לראות מה אנחנו עושים, לא מה אנחנו אומרים".
ביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר
בסמוך לתחילת נשיאותו, הורה ניקסון למיטשל להאט את קצב תהליך ביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר במדינות הדרום כחלק מהאסטרטגיה הדרומית שלו, שהתמקדה בהשגת תמיכתם של המצביעים בדרום.
לאחר שקיבל הוראה מבתי המשפט הפדרליים שההפרדה הגזעית עומדת בניגוד לחוקה ושהרשות המבצעת חייבת לאכוף את פסיקת בתי המשפט, החל מיטשל להיענות לדרישה, ואיים לעצור מימון פדרלי למערכות החינוך שעדיין ינהיגו הפרדה גזעית במוסדותיהם ולנקוט בצעדים חוקיים נגדם.
ההפרדה הגזעית בבתי הספר הוגדרה כנוהג המנוגד לחוקה בהחלטה פה אחד של בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1954, פסק דין בראון נגד מועצת החינוך, אך ב-1955 פסק בית המשפט שיש להשלים את תהליך ביטול ההפרדה הגזעית רק ב"במהירות האפשרית", שרבות ממדינות הדרום פירשו אותה כאפשרות להשהיית ביצועו.
רק ב-1969 ביטל בית המשפט העליון את תיאור הזמן "במהירות האפשרית" והכריז שכל דיחוי נוסף בתהליך ביטול ההפרדה הגזעית לא יתאפשר.
כתוצאה מכך, ב-1968 כ-70% מהילדים האפרו-אמריקאים עדיין למדו בבתי ספר נפרדים.
הרשמתם של הילדים האפרו-אמריקאים לבתי ספר ללא הפרדה גזעית עלה מ-186,000 ב-1969 ל-3 מיליון ב-1970.
כבר מההתחלה נאבק מיטשל לדכא את מה שאמריקאים רבים ראו כאיום על ביטחונם: פשע עירוני, מהומות של השחורים, וההתנגדות למלחמה.
הוא קרא לעשות שימוש ב"צווי כניסה ללא התראה" על ידי המשטרה בכניסתם לבתים, חיפוש על חשודים ללא צווים, האזנות לטלפונים, מעצרי מנע, עשיית שימוש בכוחות פדרליים לדיכוי מעשי פשע בבירה, ארגון מחדש של בית המשפט העליון, והאטת תהליך ביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר.
"הארץ הזאת הולכת רחוק מאוד ימינה כך שלא תוכל לזהות אותה", הוא אמר לעיתונאי.
ב-1969 התחוללה שערורייה בקנה מידה לאומי בנוגע לזיהום כבד של הנהר קאיהוגה שגרם בין השאר לשריפות חוזרות ונשנות.
הנשיא ניקסון חתם על חוק מדיניות הסביבה הלאומית בערב ראש השנה 1970, והקים את הסוכנות להגנת הסביבה.
הוא מינה את ויליאם ראקלסהאוס לעמוד בראש הסוכנות שהחלה לפעול ב-2 בדצמבר אותה שנה.
ב-18 בדצמבר קיים מיטשל מסיבת עיתונאים, בה הוא אמר: "ברצוני להסב את תשומת לבכם לתחום פעילות שלא זכה לדגש רב בציבור עד כה, אך אנו חשים, בשל האירועים המשתנים, שהוא ראוי לתשומת לבכם.
אני מתייחס להתדיינות המשפטית בנוגע לשליטה בזיהום הסביבה, עם דגש על עבודתנו עם הסוכנות החדשה להגנת הסביבה, שכיום עומד בראשה ויליאם ראקלסהאוס.
כמו במקרה של מחלקות וסוכנויות ממשלתיות אחרות, הסוכנות להגנת הסביבה מעבירה תביעות אזרחיות ופליליות למחלקת המשפטים, שקובעת אם יש בסיס להגשת תביעה, וכמובן, אם אנו מוצאים שיש בסיס לכך, אנו ממשיכים בפעולה במסגרת בתי המשפט...
והיום, ברצוני להכיז שאנו מגישים הבוקר תביעה כנגד חברת הפלדה ג'ונס ולגלין על שפיכת כמות משמעותית של ציאניד למימי נהר קאיהוגה ליד קליבלנד.
מר ראקלסהאוס אמר, כאשר הוא ביקש ממחלקת המשפטים להגיש את התביעה הזאת, ש-180 הימים להתראה מוקדמת שניתנה לחברה כבר חלפו.
אנו מגישים תביעה אזרחית כדי לקבל סעד מניעתי על פי חוק הפסולת של 1899 וחוק זיהום המים, כדי לבלום את שפיכת החומרים המזיקים לנהר".
שערוריית הוועדה לבחירה מחדש של הנשיא מחדש
שמו של מיטשל הוזכר בתצהיר שנגע לרוברט וסקו , משקיע בינלאומי, שנמלט מכתב אישום פדרלי.
יושב ראש הוועדה הפיננסית של מיטשל וניקסון, מוריס סטאנס, הואשם באישום פלילי פדרלי במאי 1973 על הכשלת חקירה בנוגע לוסקו לאחר שהוא תרם 200,000 דולר למסע הבחירות של ניקסון.
באפריל 1974 זוכו השניים על ידי בית המשפט הפדרלי של מחוז ניו יורק.
בימים שלאחר פרוץ פרשת ווטרגייט ב-17 ביוני 1972, גייס מיטשל את סוכן ה-FBI לשעבר סטיב קינג למנוע מרעייתו של מיטשל, מרתה, מלקבל מידע על פרוץ הפרשה או מליצור קשר עם עיתונאים.
כאשר היא הייתה בשיחת טלפון עם העיתונאית הלן תומאס בנוגע לפרשה, משך קינג את כבל הטלפון מהשקע בקיר.
מרתה מיטשל הוחזקה כנגד רצונה בחדר מלון בקליפורניה והורגעה בכוח על ידי פסיכיאטר לאחר מאבק פיזי עם חמישה אנשים שבעקבותיו היא נזקקה לתפרים.
בניסיון לפגוע באמינותה, אמרו עוזריו של ניקסון לעיתונות שהיו לה "בעיות שתייה".
ב-1977 אמר ניקסון למראיין דייוויד פרוסט שמרתה מיטשל היוותה הסחת דעת לג'ון מיטשל, כך שאף אחד לא ניהל את העניינים ו"שאלמלא מרתה מיטשל, לא הייתה פרשת ווטרגייט".
ב-1972, כאשר התבקש מיטשל למסור את תגובתו על מאמר שעמד להתפרסם, בו דווח שהייתה לו שליטה על קרן לא מדווחת שבה נעשה שימוש לאיסוף מידע על המפלגה הדמוקרטית, הוא השיב באיום מרומז כלפי הכתב קארל ברנסטין: "השד של קאתי גרהאם [בעלת הוושינגטון פוסט] ייתפס במסחטה גדולה אם זה יפורסם".
ב-21 בפברואר 1975, נמצא מיטשל, שיוצג על ידי עורך הדין הפלילי ויליאם הנדלי, אשם בקשירת קשר, בשיבוש מהלכי משפט ובעדות שקר, ונידון לשנתיים וחצי עד שמונה שנות מאסר על חלקו בפרשת ווטרגייט ובפעולות הטיוח שלה, שאותם הוא כינה "זוועות הבית הלבן".
כתוצאה מהרשעתו סולק מיטשל מלשכת עורכי הדין של ניו יורק.
בהמשך הופחת גזר דינו על ידי שופט בית המשפט הפדרלי המחוזי ג'ון סיריקה לשנה עד ארבע שנות מאסר.
מיטשל ריצה רק 19 חודשים ממאסרו בבית הכלא הפדרלי שבמונטגומרי, אלבמה, בית כלא עם תנאי אבטחה נמוכים, עד לשחרורו מסיבות רפואיות.
על פי ההקלטות שנעשו על ידי הנשיא ניקסון והעדויות של המעורבים האחרים בפרשה, מיטשל השתתף בפגישות לתכנון הפריצה למטה הארצי של המפלגה הדמוקרטית במתחם ווטרגייט.
בנוסף, הוא נפגש עם הנשיא בשלוש הזדמנויות לפחות במאמץ לטייח את מעורבות הבית הלבן בפריצה לאחר שהפורצים התגלו ונעצרו.
ג'ון ניוטון מיטשל נפטר ב-9 בדצמבר 1988 בבית החולים האוניברסיטאי על שם ג'ורג' וושינגטון לאחר שמוקדם יותר באותו יום הוא התמוטט כתוצאה מהתקף לב בלכתו ברחוב בשכונת ג'ורג'טאון שבוושינגטון הבירה.
מכיוון ששירת בצי במלחמת העולם השנייה ומכיוון שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית הוא נטמן בהלוויה צבאית בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
בסרט "ניקסון" של אוליבר סטון משנת 1995 גולמה דמותו של מיטשל על ידי השחקן א.
בסרט משפט השבעה משיקגו משנת 2020 גולמה דמותו של מיטשל על ידי השחקן ג'ון דומן.
בסדרה גזלייט משנת 2022 דמותו של מיטשל גולמה על ידי שון פן ודמותו של אשתו, מרתה מיטשל גולמה על ידי ג'וליה רוברטס.
ד"ר ג'ון סדלר הוא היסטוריון בריטי, המתמחה בסכסוכי הגבול האנגלו-סקוטיים בימי הביניים.
הוא עורך דין, מרצה ללימודי מלחמה במרכז למידה באוניברסיטת סנדרלנד ומדריך טיולים בשדה הקרב, שפורסם בהרחבה בנושאי מלחמת הגבול והסקוטים.
הוא סמכות מוכרת בתחומי השריון, כלי הנשק וסגנונות הלחימה של התקופה.
סדלר כותב באופן קבוע לעיתונים צבאיים והיסטוריים ופרסם מספר ספרים בנושא.
ג'ון אשוורת' נלדר היה סטטיסטיקאי בריטי הידוע בתרומותיו לתכנון ניסויים, ניתוח שונות, סטטיסטיקה חישובית וסטטיסטיקה תיאורית.
בשנים 1985-1986 הוא היה נשיא החברה המלכותית לסטטיסטיקה.
עבודתו של נלדר הייתה בעלת השפעה בסטטיסטיקה, נלדר פיתח ופיקח על עדכון חבילות התוכנה הסטטיסטיות GLIM ו-GenStat: שתי החבילות הן שפות תכנותהמאפשרות לסטטיסטיקאים לנסח מודלים ליניאריים בצורה תמציתית.
GLIM השפיע על סביבות מאוחרות יותר עבור מחשוב סטטיסטי כגון S-PLUS ו-R.
גם ל-GLIM וגם ל-GenStat יש מתקנים רבי עוצמה לניתוח השונות עבור ניסויי בלוקים, תחום שבו נלדר תרם רבות.
בתיאוריה הסטטיסטית, נלדר והמתמטיקאי הסקוטי רוברט וודרבורן הציעו את המודל הליניארי המוכלל.
מודלים ליניאריים מוכללים נוסחו על ידי נלדר וודרבורן כדרך לאחד מודלים סטטיסטיים שונים אחרים, כולל רגרסיה ליניארית, רגרסיה לוגיסטית ורגרסיה פואסונית.
הם הציעו שיטת לחדש את שיטת הריבועים הפחותים משוקללים באופן איטרטיבי להערכת סבירות מקסימלית של פרמטרי המודל.
ג'ון נולד בברשפורד, סאמרסט שבאנגליה, והתחנך בבית הספר בלונדל'ס ובקולג' סידני סאסקס שהוא חלק של אוניברסיטת קיימברידג', שם למד מתמטיקה.
במהלך הקריירה שלו נלדר הוא היה ראש מדור סטטיסטיקה בתחנה הלאומית לחקר ירקות, ולסבורן, בין השנים 1951 ל-1968 וראש המחלקה לסטטיסטיקה בתחנת הניסויים ברוטאמסטד מ-1968 עד 1984. בתקופתו בוולסבורן הוא בילה שנה (1965–1966) במכון ווייט באדלייד, דרום אוסטרליה, שם עבד עם גרהם וילקינסון על התוכנה Genstat.
הוא מילא מינוי כפרופסור אורח באימפריאל קולג' בלונדון משנת 1972 ואילך.
הוא היה אחראי, יחד עם מקס ניקולסון וג'יימס פרגוסון-ליס, להפרכת ה-Hastings Rarities – תצפיות בסדרה של ציפורים נדירות, שנשמרו על ידי פחלוץ ומצוידות בהיסטוריה מזויפת.
נלדר מת ב-7 באוגוסט 2010 כאשר היה בן 86 בבית החולים לוטון ודנסטייב לאחר שנפל בביתו.
ג'ון נוקס , כומר, ראש הכנסייה של סקוטלנד ותאולוג סקוטי.
היה מחסידיו של הרפורמטור הנוצרי ז'אן קלווין ומהמטיפים העיקריים לאימוץ עקרונות הרפורמציה הפרוטסטנטית שהוביל מרטין לותר.
הוביל את הכנסייה בסקוטלנד להתנתקות מהנצרות הקתולית ומעבר לכנסייה הפרוטסטנטית (פרסביטריאנית).
פעילות זו הביאה להתנגדות נמרצת של הממסד הדתי הקתולי שיצא למלחמת שמד כנגד "הכופרים" בסמכות הכנסייה כשבמקרים רבים נתמכו הקתולים על ידי השלטונות האזרחיים שסייעו להם לתפוס את המורדים.
מנהיגי הרפורמציה שנתפסו אולצו לא פעם לגנות את התורה שהטיפו לה, להיענש על מעשיהם ואף להיות מוצאים להורג.
ג'ון נוקס נולד בסביבות 1514 בעיירה הידינגטון , מזרח לות'יאן , סקוטלנד לוויליאם נוקס שהיה סוחר ולאימו שנפטרה בעודו ילד.
אחיו הבוגר וויליאם הלך בעקבות אביו וירש ממנו את עסקי המסחר.
נוקס קיבל שיעורי דת בבית הספר התיכון המקומי בעיר הולדתו והמשיך ללמוד תאולוגיה באוניברסיטת סנט אנדרוז וב-1536 הוסמך ככומר קתולי ונוטריון.
נוקס נשאר לחיות בקרבת אוניברסיטת סנט אנדריוס והחל ללמד ילדים של משפחות עשירות.
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-16 הגיעו רוחות ההרפורמציה הפרוטסטנטית גם לנוקס והוא הפך למאמינו ושומר ראשו של המטיף הרפורמטור ג'ורג' ווישארט שפעל בסביבות 1545 במחוז הולדתו של נוקס.
ווישארט נרדף על ידי הממסד הכנסייתי (בראשות בקרדינל דייוויד ביטון ) והשלטונות ובסופו של דבר נתפס והועלה על המוקד ב-1546 כשנוקס עצמו נאלץ למלט את נפשו לאחר שצו מעצר הוצא גם נגדו.
מספר חודשים לאחר מכן הרגו מתנקשים, מתומכיו של ווישארט, את ביטון והשתלטו על הטירה בה גר (טירת סנט אנדרוז ) והזמינו אליה בני משפחה וחברים מתומכי הרפורמציה ובניהם גם את נוקס.
עמדותיו של נוקס בעד הרפורמציה הביאו למינויו ב-1547 לכומר ומטיף של הקהילה המקומית ובדרשותיו הרבה לתקוף את מנהגי הכנסייה הקתולית ואף כינה את האפיפיור כאנטיכריסט.
ההשתלטות על טירת סנט אנדרוז ודרשותיו של נוקס כנגד הכנסייה עוררו מורת רוח בהנהגת אנגליה בראשות אם המלכה מארי דה גיז שביקשה מאנרי השני, מלך צרפת שאוניותיו יכבשו את הטירה.
בשלהי יוני 1547 הטיל צי של 21 ספינות צרפתיות מצור על הטירה עד כניעת תומכי הרפורמציה.
נוקס ושאר המורדים נאסרו בספינות ונאלצו לשמש כחותרים עד הגיעם לצרפת שם המשיכו לשהות כחותרים בספינות עד פברואר 1549 אז שוחרר בחופי סקוטלנד כשמצב בריאותו ירוד ביותר.
ב-1549, עם שחרורו, מצא נוקס מקלט באנגליה שם מצאה הכנסייה האנגליקנית שביל זהב בין הרפורמציה לבין האסכולה הקתולית.
נוקס המשיך להטיף למען הרפורמציה תוך שהוא מרחיב את קהל אוהדיו.
הטפותיו של נוקס מצאו קהל אוהדים רחב והביאו למינויו ב-1550 למטיף בכנסייה בניוקאסל על הטיין וב-1551 מונה לאחד מששת הכמרים המלכותיים המשרתים את המלך.
גם בתפקידו זה המשיך נוקס להטיף להנחלת הרפורמציה כחלופה למסורת הקתולית.
נוקס המשיך בהטפותיו למען הרפורמציה ברחבי אנגליה אולם ב-1553 עלתה לשלטון מרי הראשונה, מלכת אנגליה השמרנית שמיסדה מחדש את המסורות של הנצרות הקתולית באנגליה.
כחלק מהחזרתה של אנגליה לחיק הכנסייה הקתולית החלה רדיפה של המטיפים הפרוטסטנטים ונוקס נאלץ לברוח, בינואר 1554, מאנגליה ועבר ליבשת האירופאית.
ב-1554 הגיע נוקס לצרפת והלך לז'נבה, שווייץ שם ישב מורו הרוחני ז'אן קלווין.
נוקס ניהל שיחות עם קלווין ובהמשך גם עם הרפורמטור השווייצרי היינריך בולינגר במקום מושבו בציריך.
בסיום אותן שיחות פרסם נוקס מנשר בו תקף את מרי מלכת אנגליה ואת קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עקב הגנתם על הכנסייה הקתולית.
בשלהי אותה שנה הוזמן נוקס לפרנקפורט לשמש כומר לקבוצת גולים מאנגליה ותומכי הרפורמציה.
בהגיעו נתקל נוקס בקבוצה המסוכסכת על נוסח עיקרי האמונה שלהם.
ניסיונותיו לפשר בין חברי הקבוצה הביאה להלשנה עליו לשלטונות העיר שהמליצו לו לעזוב את העיר ובמרץ 1555 חזר נוקס לז'נבה שם מונה לכומר בכנסייה פרוטסטנטית שקהל מאמיניה היה צרפתי בעיקרו.
בתקופה שהותו בז'נבה קיבל נוקס פניות לחזור לסקוטלנד בהבטחה שהמדינה הפכה סובלנית יותר לרפורמציה.
באוגוסט 1555 הגיע נוקס לסקוטלנד ואכן התרשם מהאהדה הנרחבת לרפורמציה.
גם שזומן לבירור באדינבורו בפני הבישופים של הכנסייה הקתולית לווה על ידי אנשים רמי דרג שהגנו עליו וגרמו לביטול הבירור.
מצב זה עודד את רוחו של נוקס שהטיף לרפורמציה ללא מגבלות ואף הביא אותו לכתוב למרי, מלכת הסקוטים בבקשה לתמוך ברפורמציה ולהתנגד לכנסייה הקתולית.
על אף הצלחותיו בסקוטלנד החליט נוקס לחזור לקהילתו בז'נבה.
במאי 1559, לאחר שהותרה כניסתו, הגיע נוקס לסקוטלנד והתיישב בעיר סנט אנדרוז .
במהרה גילה שהתרחב מאוד ציבור הנוצרים הפרוטסטנטים שהאמינו ברפורמציה.
כמו כן נוכח בהשפעת דרשותיו על המון המאמינים לאחר שבמספר מקרים הדרשות גרמו למהומות בהובלת הפרוטסטנטים שנועדו לפגוע באתרי דת קתולים.