tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראש קבוצה זו עמדו הארו שולצה-בויזן, קצין מודיעין במשרד התעופה של הרייך, וארוויד הארנק, פקיד במשרד הכלכלה, שניהם קומוניסטים בנטייתם הפוליטית, שלא היו מעולם חברי מפלגה רשומים.
הקבוצה כללה חברים נוספים מהאליטה החברתית של הרייך.
פעילותה העיקרית הייתה איסוף מידע על פשעי מלחמה ורצח עם שבוצעו על ידי גרמניה, והפצת עלונים כנגד היטלר.
הם סירבו לניסיונות הסוכנים הסובייטיים לגייסם לשורותיהם.
באוגוסט 1942 הלשין יוהאן ונצל, חבר בקבוצתו של טרפר, אשר היה אף בעל ידע על פעולתם של אנשי שולצה-בויזן, על פעילות הקבוצה לגסטפו, כפי הנראה לאחר שנעצר והיה נתון לעינויים.
חברי הקבוצה נעצרו והוצאו להורג.
קבוצה קומוניסטית נוספת, שמנתה כמאה אנשים, הונהגה בידי חשמלאי יהודי בשם הרברט באום.
עד שנת 1941 פעלה הקבוצה כקבוצת לימוד פסיבית, אך לאחר המתקפה על ברית המועצות החלה בפעילויות שמטרתן התנגדות אקטיבית למשטר.
במאי 1942 הציתו אנשי הקבוצה תערוכה אנטי-קומוניסטית במרכז ברלין.
הפעולה בוצעה באופן רשלני, והדבר הוביל למעצרם של רוב אנשי הקבוצה.
עשרים מהם הוצאו להורג, ובאום "מת בעודו במשמורת".
פעילות זו הביאה לסיומן של פעולות ההתנגדות הקומוניסטיות הגלויות, על אף שמבנה המחתרת של ה-KPD המשיך להתקיים, עד לפעילותם הגלויה בימים האחרונים של הרייך השלישי.
פעולות ההתנגדות וניסיונות ההתנקשות של טרסקו
ב-1938 יצר גנרל מיור הנינג פון טרסקו קשר עם הגנרל ארווין פון ויצלבן, שהיה בין הקושרים בשורות הצבא על מנת להפיל את שלטון היטלר אם זה יורה על פלישה לצ'כוסלובקיה, שהייתה עלולה לגרום למלחמה שלגרמניה, לדעתו, לא היה סיכוי לנצח בה במאזן הכוחות שהיה אז.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שירת טרסקו בפולין ובצרפת וב-1941 נשלח לתפקיד מטה ב"קבוצת ארמיות המרכז", עליה פיקד דודו, הפלדמרשל פדור פון בוק.
טרסקו דיווח על הפשעים שעליהם ידע לגורמים בקרב הקושרים בברלין כהנס אוסטר, לודוויג בק וקרל פרידריך גרדלר.
בסוף 1942 גיבש גנרל מיור הנינג פון טרסקו תוכנית להתנקשות בהיטלר ולתפיסת השלטון.
היטלר אמור היה לבקר במפקדת קבוצת ארמיות מרכז בסמולנסק במרץ 1943. על פי התוכנית אמור היה טרסקו להניח פצצה במטוסו של היטלר בדרכו חזרה.
טרסקו הטמין פצצה בבקבוק של קואנטרו ומסר אותו לאחד משלישיו של היטלר בבקשה שימסור אותו לידיד משותף בברלין.
שלישו של טרסקו, פביאן פון שלבנדורף, הודיע לאולבריכט כאשר המריא המטוס, והקושרים עמדו הכן לתפיסת השלטון.
על פי התוכנית יפעיל אולבריכט את צבא המילואים במרכזיו בברלין, וינה ומינכן.
הייתה זו תוכנית מסובכת, אך אפשרית.
לאחר מספר שעות נחת מטוסו של היטלר בברלין.
בקבוקי הקואנטרו נמסרו על ידי השליח התמים ליעדם בברלין.
כאשר בחנו הקושרים את הפצצה מצאו כי הקור במטוסו הבלתי מחומם של הפיהרר יצר כשל טכני שמנע מן הפצצה להתפוצץ בעוד המטוס באוויר.
מספר ימים לאחר מכן, כאשר ביקר היטלר בתצוגת נשק שלל בברלין, התנדב אחד מאנשי טרסקו רודולף-כריסטוף גראף פון גרסדורף לשאת פצצה ולהתפוצץ ליד היטלר.
בלחץ הזמן ניתן היה להשיג רק מרעום זמן של עשר דקות, והיטלר עזב את התצוגה דקות ספורות לאחר שהגיע אליה וגרסדורף הפעיל את מרעום הזמן.
לאחר עזיבת היטלר את המקום מיהר גרסדורף אל חדר השירותים ופירק את הפצצה.
כישלון נוסף זה הביא לירידה בפעילות הקושרים במטה ארמיות המרכז, ולעליית מרכזים חדשים להתנגדות.
בסוף שנת 1942 נחל הורמאכט את התבוסה הנוראה בתולדותיו עד אז, כיתורה והשמדתה של הארמייה השישית בקרב סטלינגרד.
במקביל, נחלו הגרמנים תבוסות בצפון אפריקה, בתחילה בקרב אל עלמיין השני במצרים ולאחר מכן בנחיתת בעלות הברית בחופי צפון אפריקה במבצע לפיד.
רבים הבינו עתה כי היטלר מוביל את עמו לאסון, ושהתרופה היחידה לכך היא התנקשות בחייו.
הלדר, ההססן, פוטר בשנת 1942 ועתה לא הייתה לורמאכט הנהגה מרכזית.
יורשיו בתואר, הגנרלים וילהלם קייטל ואלפרד יודל, היו לא יותר מעושי דברו של היטלר.
טרסקו וגרדלר שבו וניסו לגייס קצינים בכירים למטרותיהם.
קלוגה היה עתה לצדם, וכן רבים אחרים.
גרשדורף נשלח לנסות ולשכנע את הגנרל אריך פון מאנשטיין, מפקד קבוצת ארמיות דרום באוקראינה.
מאנשטיין הסכים עם עיקרי ניתוחו של טרסקו את המצב, אך הסביר לו (דרך שליח) כי "פלדמרשלים גרמנים אינם מורדים".
גם ניסיונותיהם של טרסקו ושליחו המיוחד, אלכסנדר שטלברג, להפציר במנשטיין להתערב כדי לעצור את רצח היהודים - נכשלו באופן חרוץ.
מנשטיין ידע היטב על הרצח, ואף היה שותף לו במידה רבה.
תשובה דומה קיבלו המורדים ממפקד הצבא במערב, גרד פון רונדשטט.
רונדשטט, כמו מנשטיין, היה מעורב ברצח היהודים יותר מאשר הקושרים היו מסוגלים לתאר לעצמם.
גם בשלב מאוחר זה לא ניתן היה ליצור חזית צבאית אחידה כנגד היטלר.
גם עתה, כבעבר, לא דיווחו הנוגעים בדבר על השיחות שניסו להביאם למרידה בשלטון.
עם כל זאת, חלפו הימים בהם יכלו הקושרים לצפות לאפשרות לפעילות חופשית רק בשל מעמדם בשורות הצבא והממשל.
לאחר סטלינגרד הימלר יכול היה להניח בוודאות כי קבוצות של קושרים ינסו לתפוס את השלטון.
מזה זמן רב חשד באנשי האבווהר.
במרץ 1943 שניים מהם, אוסטר והנס פון דוהנאני נתפסו בחשד של פעילות אופוזיציונית, אך עדיין לא היו מספיק ראיות להעמידם לדין.
במקביל נאסר גם דיטריך בונהופר, והודק המעקב אחר גרדלר.
הגסטאפו חשד בדוהנאני בעקבות מידע שהתקבל כי הוא מסייע להברחת יהודים מגרמניה.
המידע התייחס למבצע U-7: תוכנית מוצלחת להצלת ארבעה עשר יהודים גרמנים והולנדים, על ידי הברחתם לחו"ל כמרגלים.
התוכנית, שבראשה עמדו פון דוהנני, גנרל אוסטר, אדמירל קנריס והכומר דיטריך בונהפר, הצליחה אמנם - אך הביאה לחשיפתם של הקושרים בשירות הביון.
מעצרים שנעשו בסביבתו של דוהנאני הובילו לקבלת מידע על הקשר שבמרכזו עמד אוסטר, ואף על מעורבותם של גרדלר ובק.
מידע זה דווח להימלר, בהמלצה כי בנוסף לדוהנאני ואוסטר ייעצר גם קנריס.
אך הימלר נמנע מלעצור את קנריס ואנשיו בשלב זה.
אוסטר נותר אמנם חופשי, אך הושם במעצר בית ולא יכול היה עוד להביא תועלת כלשהי לקושרים.
חלק ניכר מקבוצת הקושרים עמד עתה תחת פיקוח, אך המרכז שהסתמן במטהו של אולבריכט בברלין נותר סמוי מעין הגסטפו.
בינתיים, נחרד העם הגרמני מממדי התבוסה הצבאית בסטלינגרד.
תערובת של אבל על מותם של מאות אלפי החיילים הגרמנים, וחרדה מפני הבאות, הייתה לתחושה הרווחת בחברה הגרמנית.
עם כל זאת, אמונם המיסטי כמעט של הגרמנים במנהיגם לא הועם, כמו גם אמונתם בכך שביכולתו של היטלר להביא לניצחון הסופי במלחמה.
תחושותיה של קבוצת האליטות שממנה באו הקושרים היו שונות לחלוטין.
אנשים אלו איבדו זה מכבר את אמונם בפיהרר, וחשו תסכול על כי העם הפשוט אינו רואה את מה שנראה להם ברור ומובן מאליו.
הביטוי היחיד להתנגדות לנאציזם בעקבות סטלינגרד היה הופעתה הספונטנית והבלתי צפויה של קבוצת מתנגדי מלחמה בקרב הסטודנטים, שכינתה עצמה "הוורד הלבן".
מרכזה של הקבוצה היה במינכן והיא קיימה קשרים בברלין, המבורג, שטוטגרט ווינה.
בינואר 1943 חילקו חברי הקבוצה עלונים כנגד המלחמה וציירו כתובות קיר באוניברסיטת מינכן.
שלושת מנהיגיהם, כריסטוף פרובסט, הנס שול ואחותו סופי שול הוצאו להורג בעריפה לאחר משפט קצר.
מרצה בשם קורט הובר שהואשם בהסתה למעשיהם, ואחרים הקשורים בקבוצה הוצאו להורג גם הם.
המשטר הנאצי ראה התפרצות ספונטנית זו כמדאיגה, שכן אפילו בימים שלפני עליית הנאצים לשלטון היו האוניברסיטאות מעוז אידאולוגי לנאציזם.
בה במידה עודדה פעילותם של אנשי הוורד הלבן את קבוצות ההתנגדות האחרות.
אך פעילות הקבוצה הייתה אפיזודה מבודדת, ללא ממשיכים.
אנשי ה-SPD וה-KPD שבמחתרת המשיכו בפעילות ההישרדות, ודיווחו לאנשיהם בחוץ לארץ על כי ההתמרמרות כנגד השלטון גוברת.
דבר מפעילות זו לא הביא לכדי פעולה גלויה, ולו חלוקת עלונים, כפעולה עליה שילמו אנשי הוורד הלבן בחייהם.
רוב הגרמנים המשיכו בהערצתו של היטלר, והאשימו בקשייהם את הימלר ואת המנהיגים הנאצים האחרים.
משנת 1943 ואילך, התקדמותם של הסובייטים מערבה, אל גבולה של גרמניה ומעבר לו, איחדה את רוב הגרמנים בתחושה של חרדה, שלא הותירה מקום לרגש של התנגדות למשטר.
אין לחלוק כי רובו המכריע של העם הגרמני תמך בהיטלר ובמשטרו עד לסיומה של המלחמה.
אך מתחת לפני השטח של החברה הגרמנית היו זרמים קלושים של התנגדות, לא תמיד פוליטיים במודע.
ההיסטוריון הגרמני דטלף פויקרט קרא לתופעה זו "התנגדות יום יומית".
מחקרו התבסס על דו"חות של הגסטפו וה-SD שחקרו את המוראל בקרב ההמונים, ועל הדו"חות ששלחו אנשי ה-SPD למנהיגיהם מחוץ לגרמניה.
פויקרט ואחרים הראו כי המקור העיקרי לתרעומת בקרב העם הגרמני הפשוט היה המצב הכלכלי והשחיתות שפשתה בשורות הבכירים במפלגה הנאצית, וכי הפופולריות של היטלר עצמו לא נפגעה כתוצאה מכך.
כלכלת המלחמה הביאה למחסור במוצרי יסוד, והשכר נותר ברמה נמוכה.
לאחר 1942 הפכו הפצצות בעלות הברית את החיים לקשים בהרבה.
אל מול קשיי קיום יום יומיים אלו עמדה רמת החיים הגבוהה שהפגינו בכירי הנאצים, ובראשם הרמן גרינג.
זו עוררה כעס רב בכל חלקי האוכלוסייה.
ההתנגדות המבוססת על רגשות אלו הייתה לרוב "פסיבית" - הימנעות משירות צבאי, הפצת שמועות, מסחר בשוק השחור, והימנעות מצורות שונות של שירות המדינה, או מתרומות למוסדות נאציים, וכיוצא בזה.
לעיתים לבשה ההתנגדות צורה אקטיבית יותר, כאזהרת אנשים העתידים להיעצר, או התעלמות מפעולות גלויות של אחרים.
בין הפועלים היו אנשי ה-SPD וה-KPD בעלי נוכחות מתמדת, והסיתו לשביתות קצרות אך תכופות.
דוגמה לכך ניתן למצוא במעשיו של אוגוסט לנדמסר, פועל מספנות בגרמניה הנאצית, שהתפרסם בדבקותו בקשר עם אשתו היהודיה ובתמונה בה נמנע במפגיע להצדיע במועל יד בטקס השקת ספינת אימונים גרמנית.
צורה נוספת של התנגדות הייתה סיוע ליהודים.
באמצע שנת 1942 היה שילוחם של יהודי גרמניה ואוסטריה לגטאות במזרח בעיצומו.
כפי שהראו חוקרים לאחרונה, רובם של הגרמנים היה אדיש לגורל היהודים, וחלק ניכר מהם אף תמך בשילוחם לגורל "בלתי ידוע".
אך מיעוט מקרבם של הגרמנים סייע ליהודים, אף אל מול איום בעונשים חמורים להם ולמשפחתם.
יש המעריכים כי כאלפיים יהודים הוסתרו על ידי גרמנים בברלין עד לסוף המלחמה.
ישנם מקרים רבים מתועדים של גרמנים שסייעו להציל חיי יהודים במגוון של מקומות ונסיבות.
תקרית יוצאת דופן אירעה בפברואר 1943 כאשר 1,800 גברים יהודים הנשואים לנשים שאינן יהודיות נעצרו ועמדו להיות משולחים אל המזרח.
הנשים צעדו במחאה ברחוב רוזנשטראסה שבו רוכזו הגברים לפני שילוחם.
המצעד נמשך במשמרות במשך שבוע במזג אוויר קשה, בהשתתפות 6,000 אנשים בסך הכל, עד שהימלר הורה על שחרורם של הגברים שנעצרו.
חלק מהם, שהיו כבר בדרכם לאושוויץ הובאו בחזרה לברלין.
למוחים לא נעשה דבר, ורוב הגברים שנעצרו שרדו את המלחמה.
תקרית זו היא יחידה במינה בקורותיו של הרייך השלישי, והיא שבה ומעלה את השאלה העגומה מה היה קורה אילו היו הגרמנים מראים התנגדות רבה יותר לטבח היהודים בשואה.
הנאציזם היה בעל כוח משיכה רב לצעירים הגרמנים.
הנוער ההיטלראי הביא לגיוסם של כל הנערים למטרות המשטר, ופרט לאזורים כפריים בעלי מורשת קתולית חזקה, הייתה התנועה לרוב בעלת הצלחה באינדוקטרינציה של הנוער.
לאחר 1938 החלו להופיע תופעות של התנגדות בקרב הנוער.
אנשי הוורד הלבן הם דוגמה מרשימה, אך יוצאת דופן.
שכיחה יותר הייתה תופעה של השתמטות שקטה, סירוב לקחת חלק בפעילות הקבוצתית הרשמית, וחיפוש אחר אלטרנטיבה.
קבוצת נוער בשם הפיראטים של אדלווייס (Edelweisspiraten) איחדה כמה מבני מעמד הפועלים במספר ערים, וערכה פגישות לא חוקיות לבני נוער.
כן היו קיימות קבוצות פוליטיות במוצהר השייכות ל-KPD, וכן "נערי הסווינג" קבוצה של נערים מבני המעמד הבינוני שהתכנסו לשמוע "מוזיקה מנוונת" כסווינג וג'אז.
תנועה זו הפכה למעשה לדרך התנגדות למשטר, וחבריה שמרו על קוד לבוש מיוחד.
ב-1941 הורה הימלר על מעצרם של כמה מאנשי התנועה, ומשלוחם למחנות ריכוז.
באוקטובר 1944, אל מול התקדמות צבאות המערב לגבולות גרמניה, אירעו הפרות סדר המוניות בעיר קלן, אשר הייתה בהליך של פינוי מתושביה.
כנופיות של בני נוער, מקצתם אנשי ה"אדלווייספיראטן", אסירים נמלטים ועובדי כפייה, חברו לאנשי ה-KPD, בפעולות ביזה וחבלה, כמו גם בהתנקשות בחיי אנשי המפלגה הנאצית.
הימלר, שחשש מהתפשטות המהומות, הורה על תגובה קשה, ובמשך ימים פעל ה-SS כנגד תושבי קלן.
יותר ממאתיים איש נעצרו, וכתריסר הוצאו להורג בתלייה פומבית, ביניהם מנהיג מקומי של ה"אדלווייספיראטן", ברתולומאוס שינק.
לקראת אמצע 1943 פנה גלגל המלחמה בבירור כנגד גרמניה.
כישלון המתקפה הגרמנית האחרונה במזרח, בקרב קורסק, אירע בו זמנית עם נחיתת בעלות הברית בסיציליה ולאחר מכן הדחתו של בניטו מוסוליני.
הקושרים היו בטוחים כי עתה יזכו לתמיכה, ויצליחו להפיל את משטרו של היטלר, ולהקים משטר שיהיה מקובל על מעצמות המערב, עמן יחתמו שלום נפרד, על מנת להביא לבלימת הרוסים במזרח.
מאז ועידת קזבלנקה בינואר 1943 היו צ'רצ'יל ורוזוולט מחויבים באופן מוחלט ל"כניעה ללא תנאי" של גרמניה, ואין להניח כי היו מקיימים מגעים לשלום נפרד עם ממשלה גרמנית, תהא זו אשר תהא.
משרד החוץ, שתמיד שימש כחממה ידידותית לקושרים, אפשר לקושרים לקיים מגעים עם מעצמות המערב דרך דיפלומטים בארצות נייטרליות, ובמיוחד בשווייץ.
ניסיונות אלו נדחו, לעיתים תוך התעלמות מכוונת.
בעלות הברית המערביות סירבו לסייע לקושרים או להכיר בהם.
ראשית, לא ניתן היה לדעת שלא מדובר בפרובוקציה של הימלר.
שנית, הקושרים נראו כחבורת ראקציונרים, בני הכת הצבאית, החפצים להציל את עורם לאחר שהציתו את העולם בלהבות.
שלישית, רוזוולט וצ'רצ'יל הכירו בכך שברית המועצות נשאה בעיקר הלחימה, ובחשדותיו התמידיים של סטלין כי עסקה מתרקמת מאחורי גבו.
בנוסף לכך, שאפו בעלות הברית להביא לתבוסה גרמנית מכרעת בשדה הקרב, על מנת שלא לאפשר אגדה נוספת נוסח "מיתוס הסכין בגב" לפיה נהנתה גרמניה מעליונות צבאית, אך הוכרעה בידי בוגדים מבפנים.
באוגוסט 1943 נפגש טרסקו לראשונה עם קצין מטה צעיר, קולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג.
שטאופנברג סבל מפציעות במערכה בצפון אפריקה, פציעות שניכרו בפניו ובגפיו.
הוא היה קתולי אדוק, שמרן פוליטי, ולאומן גרמני קנאי, עם נטייה לפילוסופיה.
בתחילה אהד את המשטר הנאצי, אך התפכח.
בשנת 1942 הבין כי יש לחסל את היטלר על מנת לעצור את המלחמה, להציל את גרמניה ולהפסיק את רצח היהודים, הרוסים והפולנים.
מקורבו של שטאופנברג, הנס יואכים קוהן, העיד לפני שוביו הרוסים כי שטאופנברג הושפע עמוקות מהידיעות על השמדת היהודים.
לפי עדות אחרת, אמר כי "זוהי סיבה טובה נוספת לחסל את היטלר בהקדם האפשרי".
בתחילה התלבט בייסורי מצפון דתיים, ולאחר קרב סטלינגרד החליט כי ההימנעות מפעולה כנגד היטלר היא המעשה הגרוע מבחינה מוסרית.
אז הפך לאדם המסור בכל מאודו למטרתו החדשה, והיה לרוח החיה בתנועת הקושרים.
אולבריכט, טרסקו ושטאופנברג ניסו עתה ליצור חזית כנגד היטלר.
אולבריכט הצליח לשכנע את היטלר כי נשקפת סכנה מבפנים בשל המספר הרב של עובדי כפייה זרים.
אם אלו יתקוממו, היה צורך בתוכנית מסודרת לדיכוים.
תוכנית כזו הוכנה במטהו של אולבריכט, בשם "תוכנית ואלקירי", ועיקרה השתלטות צבא המילואים על ערי גרמניה.
נספח סודי לתוכנית עובד על ידי שטאופנברג, ובו לאחר ההתנקשות בחיי היטלר הופעלה התוכנית להשתלטות על הערים, פירוק אנשי ה-SS מנשקם ומאסר העלית הנאצית.
על הפעלת התוכנית יכול היה להורות רק הגנרל פרידריך פרום, מפקד צבא המילואים, אשר לא היה אוהד למטרות הקושרים, אם כי היה מודע באופן מעורפל לפעולותיהם.
במשך שנת 1943 ו-1944 נערכו ניסיונות להביא את מי מהקושרים לסביבתו המידית של היטלר על מנת להתנקש בחייו.
ככל שהידרדר המצב בחזית כך הוגברה השמירה על היטלר, וכך התמעטו הופעותיו הפומביות.
הוא בילה את רוב זמנו במפקדתו "מאורת הזאב" במזרח פרוסיה, ומעת לעת יצא למעונו ההררי בברכטסגאדן.
שני המקומות נשמרו באופן הדוק, ומעטים אלו שקיבלו את האישור להגיע למחיצתו של הפיהרר.
במקביל, החל הימלר לעלות על עקבות הקושרים, והחל לחשוד באנשי המטה הכללי.
בינואר ובפברואר 1944 נעצרו מולטקה ולאחריו קנריס.
עם הגיע האביב של שנת 1944 נראה כי הגסטפו מתקרב ללבו של הקשר.
ב-4 ביולי נעצר יוליוס לבר.
הקושרים חשו כי זמנם אוזל.
הפלישה לנורמנדי, ב-6 ביוני 1944, סימנה לקושרים כי עליהם לפעול מיד, וכי טווח הפעולה שלהם מצטמצם והולך.
מעטים האמינו עתה כי ממשלה חדשה תוכל להגיע לשלום נפרד, אף אם יחוסל היטלר.
המטרה הייתה עתה לשמור על גרמניה מכיבוש מוחלט בידי ברית המועצות.
בשלב זה החל גרעין הקשר להתייחס אל עצמו כמי שגורלו נחרץ, וכמי שנגזר עליו לבצע פעולות סמליות, ללא כל אפשרות להשפיע על המציאות.
רעיון הקשר הפך לעניין של כבוד, למחווה גדולה אחרונה, ולא למעשה שיש בו לשנות את גורלה של גרמניה.
ב-1 ביולי התמנה שטאופנברג לראש מטהו של צבא המילואים שבפיקודו של פרום.
משרה זו אפשרה לו להגיע לקרבתו של היטלר.
המזימה יכולה הייתה לצאת אל הפועל.
פעמיים בתחילת יולי השתתף שטאופנברג בישיבות כשהוא נושא בתיקו פצצה, אך מסיבות שונות נמנע מלהפעילה.
התוכנית הייתה כי לאחר חיסולו של היטלר יאסרו המנהיגים הנאציים, בק ימונה לנשיא הרייך, גרדלר יהיה לקאנצלר, וויצלבן למפקד הצבא.
ב-20 ביולי בשעה 12:30 הפעיל שטאופנברג את פצצתו במפקדתו של היטלר, ויצא מאולם הישיבות.
לאחר צאתו מהאולם הוזז התיק שהונח סמוך למקום בו עמד היטלר, והונח במקרה כך שרגל השולחן, העשויה מעץ אלון כבד, מפרידה בין התיק ובין היטלר.
כאשר התפוצצה הפצצה ב-12:40, נהרגו מספר קצינים.
היטלר אמנם נפצע בידו, אך שרד את ההתפוצצות.
שטאופנברג ראה את ההתפוצצות מרחוק, והמשיך בדרכו בטיסה לברלין.
הוא הניח כי היטלר נהרג.
כאשר הגיע לברלין בשעה 15:00 חיכתה לו הידיעה כי היטלר שרד את ההתפוצצות.
שטאופנברג עשה כל שביכולתו כדי להפעיל את תוכנית המרידה, אך הגנרל פרום לא שיתף פעולה עם המורדים, והורה על מאסרם של שטאופנברג, אולבריכט והמורדים הנוספים.
שטאופנברג אסר את פרום, ודאג לקרוא למפקד תנועת ההתנגדות, גנרל לודוויג בק, להגיע למטה הקשר ולקבל על עצמו את מנהיגות הרייך.
אולם אט אט הצליחו הימלר ונאצים אחרים החלו להשתלט על המצב, ולתת פקודות שמנעו את הפעלת "ואלקירי".
קיני המורדים בברלין ובפריז המשיכו במאבק.
ההצלחה הגדולה ביותר הייתה בפריז: המושל הצבאי, גנרל קרל-היינריך פון שטילפנגל, קצין ששיתף פעולה עם הקושרים ואף ניסה לעכב (לפי עדותו של הימלר) את גירוש יהודי צרפת, ציווה לעצור את כל אנשי הס"ס בפריז ופקודותיו בוצעו.
אולם עם התמוטטות הקשר בברלין, נפל גם מעוז הקושרים בפריז.
הצלחה זמנית ומוגבלת יותר הייתה גם לקצינים אנטי-נאצים בווינה, שהצליחו לעצור את אנשי הס"ס למספר שעות.
בשעה 19:00 הצליח היטלר ליצור קשר עם מפקד רגלים בברלין בשם מיור אוטו רמר.
רמר הסכים בתחילה לשתף פעולה עם הקושרים, רק כי חשב שהיטלר מת.
אך כאשר הגיע לאסור את גבלס, הצליח שר התעמולה להתקשר להיטלר - וזה ציווה על רמר לאסור את ראשי הקושרים ולדכא את המרד.
בכוחה של פלוגה זו דוכאה ההפיכה.
במרכז המרידה בבנדרבלוק בברלין פרצה לחימה בין אנשי רמר ואנשי שטאופנברג.
בשעה 23:00 הצליח פרום להשתלט על המרידה, בתקווה כי הפגנת נאמנות זו תציל את חייו, לאחר שהוכח כי המרידה החלה ממפקדתו.
שטאופנברג, אולבריכט ומורדים נוספים הוצאו להורג בירייה.
בחצות אותו לילה הייתה המרידה נחלת העבר.
מילותיו האחרונות של שטאופנברג היו "תחי גרמניה הקדושה שלנו".
גנרל פון טרסקו, ששמע כי המרד נכשל וכי מפעל חייו קרס בלהבות, התאבד באמצעות רימון רסס, לא בטרם אמר כי "אין בכוונתי לתת לאויב את התענוג לתפוס אותי חי" והביע את שנאתו התהומית להיטלר, "אויבן הגדול ביותר של גרמניה והאנושות כולה".
גנרל בק, מפקד תנועת ההתנגדות הגרמנית, נורה בידי חייל נאצי במטה הקשר.
מותו של שטאופנברג סימן את סוף תנועת ההתנגדות הגרמנית.
בשבועות שלאחר מכן ניהל היטלר מסע נקמה פראי, כנגד כל מי שהיה מעורב בקשר ולו באופן עקיף, וכלפי משפחותיהם.
מכתבים פרטיים שנתגלו בדירות הקושרים חשפו את הניסיונות הקודמים, והובילו למאסרים נוספים.
בין העצירים היה הלדר, שסיים את המלחמה במחנה ריכוז.
בנוסף: היטלר הכריז שמעתה, כל חייל בוורמאכט חייב לציית לגסטאפו, ולא עוד, אלא שכל חייל שיודע שמפקדו מעורב בקשר - חובה עליו לירות בו באופן מיידי.
גרדלר יצא למסע מנוסה רגלי בכפרי גרמניה, והוסגר לגסטפו רק ב-12 באוגוסט.
קושרים ספורים בלבד הצליחו להתחמק.
אלו שנתפסו זכו לגורל מר.
משפטי ראווה נערכו בבית הדין העממי שניהל המשפטן הידוע לשמצה רולנד פרייזלר.
כ-5,000 אנשים נעצרו, וכמאתיים הוצאו להורג (חלקם, כולל פילדמרשל פון ויצלבן, נתלו באופן איטי על מיתרי פסנתר).
לאחר פברואר 1945, כאשר נהרג פרייזלר בהפצצה אווירית אמריקנית, לא נערכו עוד משפטים, וההוצאות להורג נערכו לפי גחמה.
קנריס, אוסטר, דוהנאני ובונהופר נתלו רק ב-9 באפריל 1945, עת התקרבו כוחות הצבא האמריקני למחנה המעצר שבו הוחזקו.
לאחר 1945 שימשו המתנגדים לנאציזם מקרב הגרמנים, כהוכחה לקיום מצפון באומה הגרמנית גם בימים בהם הביאה לעולם את רצח העם באושוויץ, ויש אומרים כעלה תאנה.
פעולותיהם של אנשי קשר העשרים ביולי הועלו על נס, והם הונצחו בדרכים רבות ושונות.
המוסדות החדשים שצמחו במזרח גרמניה ובמערב גרמניה, ניסו לשאוב את הלגיטימציה להקמתם ואת המורשת שלהם מפעולת המתנגדים.
כך, עודד צבאה של גרמניה המערבית את מסורת כת הקצינים שביצעו את קשר העשרים ביולי, וראה בהם, מעבר לשאר אנשי הוורמאכט המוכתם בפשעי מלחמה, את המורשת שעליה הוקם, ובמידה דומה שאב צבאה של גרמניה המזרחית את מורשת הקרב שלו מפעולתם של המתנגדים הקומוניסטים.
יש הסוברים כי הדגשות אלו, גרמו לזניחת המחקר וההנצחה של המתנגדים הלא ממוסדים, כגאורג אלזר או אפילו אנשי הוורד הלבן, לטובת הנצחתם של אנשי הקשר הממוסד כשטאופנברג וגרדלר.
המתנגדים הלא מאורגנים כמעט ונמחקו מהזיכרון הקולקטיבי, עד לראשית המאה ה-21, עת החל המחקר ההיסטורי מתמקד בפעולתם.
התנגשות אלסטית (או התנגשות אלסטית לחלוטין) היא התנגשות בה סך כל האנרגיה הקינטית של הגופים המתנגשים לאחר ההתנגשות שווה לסך כל האנרגיה הקינטית שלהם לפני ההתנגשות.
מכאן שהתנגשויות אלסטיות יכולות לקרות רק אם אין המרת אנרגיה קינטית לסוגי אנרגיה אחרים (בניגוד להתנגשות פלסטית).
בהתנגשות אלסטית מקדם התקומה שווה לאחת.
התנגשויות של אטומים הן התנגשויות אלסטיות.
התנגשות של גופים מאקרוסקופים איננה התנגשות אלסטית משום שתמיד תהיה המרה של חלק מן האנרגיה הקינטית לחום.
התנגשויות של מולקולות שאינן חד-אטומיות הן אלסטיות בתנאי שאין המרת אנרגיה קינטית לרוטציות, או ויברציות של המולקולות.
התנגשות אלסטית של שני גופים במימד אחד
האנרגיה הקינטית של שני הגופים נשמרת, לפי הגדרה:
חשוב לשים לב כי התנע איננו בהכרח נשמר.
שימור אנרגיה איננו גורר שימור תנע.
במקרים שבהם גם מתקיים שימור תנע: עבור כל שני גופים בעלי מסה נתונה, אם מהירותם לפני ההתנגשות נתונה גם היא נוכל לחשב את מהירותם לאחר ההתנגשות האלסטית.
קיימת גם נוסחה הנגזרת מהנוסחה לשימור אנרגיה קינטית ושימור תנע כאשר ההתנגשות היא חד־ממדית:
דוגמה - התנגשות גופים שווי מסה בממד אחד ובשני ממדים
ניתן להשתמש בשתי המשוואות הללו גם עבור שני גופים שווי מסה המתנגשים במישור, על ידי פירוק וקטור התנע לרכיביו.
נתבונן במערכת המנוחה של אחד הגופים לפני ההתנגשות, במערכת זו לפני ההתנגשות הגוף האחד עומד והשני נע לעברו.
כיווני התנע של הגופים לאחר ההתנגשות יהיו ניצבים זה לזה, מכיוון שעל פי חוק שימור האנרגיה המהירות בריבוע של הראשון לפני ההתנגשות שווה לסכום הריבועים של המהירויות אחרי ההתנגשות, כמו במשולש ישר-זווית.
זאת במקרה שבו הגופים באותה מערכת אינם נעים בקו ישר.
אם לעומת זאת התנועה היא בקו ישר אחד, הגוף השני לאחר ההתנגשות ייעצר והראשון יקבל את מהירותו - כפי שממחישה עריסתו של ניוטון.
התנגדות הוא סרט קולנוע אמריקאי שבויים על ידיאדוארד זוויק ויצא בשנת 2008. הסרט עוסק בשואה ובמאבק ההשרדות של פליטי גטאות.
העלילה מתרחשת בבלארוס הכבושה על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
ומבוססת על סיפורם האמיתי של ארבעת האחים היהודים לבית ביילסקי, שהצילו 1,200 יהודים והקימו ביערות מחתרת פרטיזנית בשם פרטיזני ביילסקי שלחמה בנאצים ובעוזריהם.
הסרט מספר על ארבעת האחים היהודים לבית ביילסקי: טוביה, זוס, עשהאל, ואהרן, שהצליחו לברוח ליער במהלך הפוגרום שנעשה בעיירה שלהם על ידי הנאצים, זאת לאחר שכל משפחתם נרצחה על ידי מפקד המשטרה המקומי של העיירה.
תוך כדי הסתתרותם ביער הם מגלים עוד ועוד אנשים שבאים להסתתר ביער, בעיקר זקנים, נשים, וילדים, האחים מקבלים אותם, ובונים יחד איתם מחנה בתוך היער.
בהמשך הסרט, כשטוביה, הולך להביא נשק כדי לרצוח את מפקד המשטרה שרצח את אביו, הוא חוזר עם קבוצה נוספת של אנשים גם הם מקבוצות חלשות, וזאת למגינת ליבו של אחיו זוס הטוען כי אנשים אלו לא מועילים למחנה ואף מכבידים על הגברים הצעירים בצורך לדאוג להם לאוכל ולמחיה.
המחלוקת בין טוביה לזוס נמשכת כל העת, כאשר טוביה מחפש לעזור לכמה שיותר אנשים לשרוד, ואילו זוס טוען שבמצב זה אף אחד לא ישרוד גם לא החזקים, זוס מחפש בעיקר נקמה ולוחמה, ופורש (לאחר קרב מכות עם אחיו טוביה) לקבוצת פרטיזנים רוסית ביחד עם עוד מספר לוחמים.
בהמשך הסרט, הנאצים מנסים לחסל את ההתיישבות ביער באמצעות טילים שנזרקים ממטוסים, כשרוב הקבוצה מצליחה לברוח ולשרוד ואף לעבור ביצה גדולה באמצעות חבל שחובר מחגורות.
בסוף הבריחה הם נתקלים בקבוצת חיילים נאצים המנסים להשמיד אותם פעם נוספת באמצעות כלי נשק ואפילו טנק.
הקבוצה נלחמת בחיילים כשבמהלך והלחימה זוס מגיע מכיוון לא צפוי והורג את תותחן הטנק, ובכך חוזר לקבוצת ביילסקי.
בסרט מככבים השחקנים דניאל קרייג (בתפקיד טוביה בלסקי), לייב שרייבר (בתפקיד זושא בלסקי), ג'יימי בל (בתפקיד עשהאל בלסקי) וג'ורג' מקיי (בתפקיד אהרון בלסקי) – בתפקידי ארבעת האחים לבית בלסקי.
הפקת הסרט החלה בספטמבר 2007, והוא יצא לראשונה לאקרנים בדצמבר 2008 בתפוצה מצומצמת, ובינואר 2009 בתפוצה רחבה, כשבישראל הסרט הופץ החל מ-29 בינואר באותה השנה.
במאי הסרט אדוארד זוויק הגיע לישראל ב-20 בינואר 2009, להקרנות הבכורה שהתקיימו בירושלים ובתל אביב.
הסרט נבחר על ידי עיתון הניו יורקר כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר של שנת 2008.
התנגדות בטיפול היא תופעה בה המטופל מתנהג במהלך פסיכותרפיה באופן שמטרתו להימנע משינוי במצבו, או שהוא מסרב לשוחח עם המטפל על חוויות רלוונטיות לטיפול.
זיגמונד פרויד היה הראשון שבחן את מקומן של ההתנגדויות בטיפול פסיכואנליטי, בו מוגדרת ההתנגדות במונחים של הימנעות מהעלאת תכנים לא מודעים אל המודעות של האדם, מה שמקשה על התקדמות הטיפול.
ההתנגדות בטיפול כזה עשויה להתבטא בשימוש עקשני במנגנוני הגנה מודעים ולא מודעים, במטרה להימנע מחשיפת דחפים, רגשות, דפוסי התנהגות וזכרונות של המטופל שמאיימים עליו.
במהלך הטיפול עשויה ההתנגדות להתבטא במגוון התנהגויות, כגון חוסר שיתוף פעולה עם המטפל, אי מילוי הנחיותיו, שתיקות, איחורים, הבעת תחושת שיעמום, תוקפנות, וכחנות ועוד.
שיטה ארוכת שנים שהייתה נהוגה מימי ראשיתה של הפסיכואנליזה להתמודדות עם התנגדויות, היא אסוציאציות חופשיות, בה המטופל מונחה להעלות כל מחשבה שעולה במוחו, כמעט ללא התערבות המטפל, כדי שיוכל לדבר בחופשיות ללא צנזורה עצמית, וכך יחשוף קונפליקטים לא מודעים תוך עקיפת ההגנות וההתנגדות.
דרך נוספת להתמודדות של המטפל עם התנגדויות המטופל, היא הכלה, אמפתיה והבנה כנה של ההתנגדות, החשש מהטיפול, והמניעים לכך (בין השאר יכול המטפל להבין זאת תוך שימוש בתחושות שמתעוררות אצלו בעקבות ההעברה וההעברה הנגדית שמתרחשות בחדר הטיפולים).
בהמשך ניתן לעבוד על תחושות אלו בטיפול.
גישות שאינן פסיכואנליטיות, כגון פסיכולוגיית האגו, טוענות כי התנגדות והגנות של המטופל הן חלק מהותי בחווייה שלו, שלעיתים דווקא עוזר לו לתפקוד היומיומי.
לכן הסרה של כל ההתנגדויות במהלך הטיפול עשויה להשאיר אותו חשוף ופגיע, ללא הגנות, ולאיים על האופן שבו הוא מכיר את עצמו, ללא דרכי התמודדות עם הדחפים והקונפליקטים הלא-מודעים שנחשפו.
תומכי גישה זו מציעים, במקום זאת, לעבוד במהלך הטיפול על הבנה מעמיקה יותר של האופן בו ההתנגדויות וההגנות עוזרות למטופל בתפקודו, לעומת מצבים בהם הן מפריעות ומגבילות אותו, וכך לעבוד בדיאלוג משותף על הסרת המגבלות רק במקומות שבהם הן באמת מפריעות.
התנגשות הלוויינים אירידיום 33 וקוסמוס 2251 היא אירוע ההתנגשות החמור ביותר שהתרחש במסלול סביב כדור הארץ, בו היו מעורבים שני לוויינים.
ההתנגשות בין הלוויינים התרחשה ב-10 בפברואר 2009, בגובה 776 ק"מ מעל סיביר.
זו גם הפעם הראשונה בה שני לוויינים מתנגשים בחלל (בעבר אירעו התנגשויות בין לוויינים לפסולת חלל או שלוויינים נפגעו במכוון על ידי טילים).
בהתנגשות היו מעורבים שני לוויינים:
אירידיום 33, לוויין אמריקני פעיל, חלק ממערכת לווייני התקשורת "אירידיום"; משקל הלוויין - 560 ק"ג.
קוסמוס 2251, לוויין תקשורת רוסי, שוגר ב-16 ביוני 1993 מקוסמודרום פלסצק והופעל על ידי חיל החלל הרוסי, הקיף את כדור הארץ במסלול קוטבי נמוך מסלול (LEO) בגובה משתנה בין 803 ל-778 ק"מ, חדל לתפקד בשנת 1999; משקל הלוויין: 950 ק"ג.
פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה (NORAD), שבתחומי אחריותו מעקב אחרי גופים בחלל, כולל פסולת חלל, לא העביר התרעה לחברת אירידיום על התנגשות אפשרית עם הלוויין קוסמוס 2251.
ההתנגשות בין הלוויינים שארעה במהירות גבוהה השמידה את שניהם, ויצרה שני ריכוזים של שברי לוויינים רבים, שנעו במסלולים ההתחלתיים של הלוויינים.
עם הזמן, יתרחשו סחיפות במסלול התנועה של השברים והם ינועו בגבהים שונים ובנטיות שונות כלפי קו המשווה, דבר שיציב לוויינים נוספים או את תחנת החלל הבינלאומית בסכנת פגיעה תמידית.
פיקוד החלל של ארצות הברית, העוקב אחר לוויינים ושברים שונים בחלל, דיווח מספר שעות לאחר ההתנגשות על למעלה מ-600 שברים גדולים יחסית, אולם מספר השברים שנוצר גדול בהרבה, ודרוש זמן מעקב נוסף על מנת לבחון את מספרם ולהתחקות בדיוק אחר מסלוליהם.
פסולת החלל שנוצרה מהווה איום משמעותי על חקר החלל ובעיקר על הלוויינים בחלל, שכן נשקפת להם סכנה בכל רגע שאחת מהחתיכות תפגע בלוויין, מה שיגרום ללווין לחדול מלהתקיים, ולהצטרף לפסולת בחלל שתמשיך בתהליך זה.
נכון ל-1 באוקטובר 2009, נשרפו באטמוספירה 50 שברים מתוך 1,800 שברים בגודל 10 ס"מ או יותר, שנוצרו בהתנגשות.
נכון לאפריל 2016, נשארו 1141 חלקים במסלול.
ההתנגשות כהדגמה לנשק חלל אמריקני
גנרל רוסי בדימוס טוען כי ההתנגשות בין הלוויינים לא הייתה מקרית, וכי ארצות הברית ביצעה ניסוי מכוון בו שימש הלוויין אירידיום 33 כנשק להשמדת הלווין הרוסי (שתפקד כלוויין צבאי ולא אזרחי ולכן יותר הגיוני כי ארצות הברית תפגע דווקא בו).
לטענה זו אין כל סימוכין, ומסיבות רבות היא איננה סבירה.
ההתנגדות לאנרגיה גרעינית נוגעת בעיקר לשימוש בביקוע גרעיני לצורך ייצור חשמל לשימושים אזרחיים.
המתנגדים לאנרגיה גרעינית טוענים כי מדובר במקור אנרגיה שהסכנה הפוטנציאלית שבו גבוהה, ומעלים ספקות בדבר היכולת של חידושים טכנולוגיים להפחית סכנות אלו.
המבקרים טוענים כי כורים גרעיניים מועדים לתאונות, שכן לא מעט תאונות כאלו כבר אירעו בעבר, כמו גם מקור לזיהום רדיואקטיבי בשל תאונה או חבלה.
מאידך, התומכים באנרגיה גרעינית טוענים כי מדובר במקור להפקת אנרגיה בת קיימא אשר כמעט ואינו מזהם את הסביבה, עשוי לתרום להפחתת פליטות גזי החממה ומפחית את התלות בייבוא דלקים מחצביים ובראשם הנפט.
כמו כן, המצדדים טוענים כי כורים גרעיניים המיוצרים בטכנולוגיות חדישות מפחיתים סכנות בשימוש באנרגיה כמו טיפול בפסולת רדיואקטיבית, וכי מספרן של התאונות הגרעיניות במדינות המפותחות נמוך באופן יחסי.
למעשה, אנרגיה גרעינית היא מבין השיטות הבטיחותיות ביותר ליצור חשמל, ועומדת על כ- 0.07 מתים לכל טרה-וואט-שעה (מספר דומה לזה של אנרגיה סולארית ואנרגיית רוח), בהשוואה לנפט (18.43 מתים) ופחם (24.62 מתים).
ניתן לחלק את הדיון בהשפעות הסביבתיות של אנרגיה גרעינית לשניים: זיהום ישיר (דוגמת פליטה של גזים רעילים וגזי חממה), פסולת גרעינית ופליטת מזהמים הקשורים למחזור החיים של תהליך הייצור.
מצדדי האנרגיה הגרעינית טוענים כי יתרונה העיקרי הוא כי תהליך ההפקה הישיר של אנרגיה כתוצאה מביקוע הגרעין אינו מלווה בפליטת מזהמים המאפיינים את השימוש בדלקים מחצביים (דוגמת תחמוצות חנקן, תחמוצות גופרית, חלקיקים וכספית) או בפליטת גזי חממה.
למחזור החיים של הדלקים הדרושים להפקת אנרגיה גרעינית השפעות סביבתיות כבדות, בעיקר בכריית האורניום, הובלתו ואפסונו לאחר שהסתיים השימוש בו.
עם זאת, ישנן חלופות כגון כורים אשר משתמשים בתוריום במקום באורניום.
מחזור החיים של הכור הגרעיני
כור גרעיני הוא מתקן מורכב, אשר מצריך שימוש בכמויות גדולות של משאבי טבע, בהן מתכות כבדות.
התנגשות הטיטאנים הוא סרט פעולה ופנטזיה אמריקאי משנת 2010, בבימויו של לואי לטריה ובכיכובם של סאם וורת'ינגטון וג'מה ארטרטון.
הסרט מבוסס על סרט בעל אותו שם משנת 1981. במהלך הפקת הסרט הוחלט להמיר את סוג הסרט לגרסת "3D".
לסרט יצא סרט המשך בשם "זעם הטיטאנים" באביב 2012.
עלילת הסרט מתבססת באופן חופשי על המיתולוגיה היוונית ומציגה דמויות מיתולוגיות, בהן האלים זאוס והאדס, הגיבור פרסאוס ויצורי פלא כמו פגאסוס ומדוזה.
בסצנת הפתיחה נראה דייג בשם ספירוס המוצא ארון קבורה שבו טמונים ילד חי, פרסאוס, ואישה מתה, דאנאה.
הוא מחליט לגדל את הילד.
בבגרותו פרסאוס ומשפחתו עדים להריסת פסלו של זאוס על ידי חיילים מארגוס הקוראים מלחמה נגד האלים.
האל האדס מופיע ומשמיד את כל הנוכחים מלבד פרסאוס שנלקח מאוחר יותר לארגוס.
שם מתנהל דיון בין המלכה לבתה על המלחמה כנגד האלים שבעיצומה המלכה מתחצפת כלפי האלים.
האדס מופיע שנית ומודיע שעקב התחצפותה של המלכה, הוא יהרוס את העיר אם לא תוקרב בתה תוך עשרה ימים לקראקן.
בנוסף הוא חושף שפרסאוס הוא בן אלים.
בעקבות זאת פרסאוס נשלח עם קבוצת חיילים למכשפות הסטייג'ין כדי שהן תוכלנה לגלות לו איך להביס את הקראקן.
בדרך זאוס מציע לבנו מקלט על ידי הפיכתו לאל, אך הוא מסרב.
כשהוא מגיע למכשפות הן אומרות לו שכדי להרוג את הקראקן צריך לערוף את ראשה של מדוזה.
כמו כן הן אומרות לו שבמהלך המלחמה הוא ייהרג.
כשהאדס שחרר את הקראקן הוא חשף את מזימתו להפלת זאוס שבעבר כלא אותו בשאול.
לבסוף פרסאוס מנצח את הקראקן ומגלה את האדס בחזרה לשאול.
אוטו פארנט - פרסאוס הצעיר
הסרט צולם בכמה מיקומים, כולל בפארק הלאומי טיידה בספרד.
בשבוע הראשון הסרט הכניס כ-61 מיליון דולר תוך כדי עקיפת הסרט "הדרקון הראשון שלי".
בנוסף הסרט שמר על מקומו עוד שבוע נוסף ואף הביס את הסרט "דייט לילי".
נכון ל-ספטמבר 2010, הסרט היה השביעי המכניס ביותר ב-2010.
התנגדות לזכויות להט"ב מתייחסת לתנועות, גישות ורעיונות שונים אשר מביעים התנגדות להשוואת זכויותיהם של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) לאלה הניתנות להטרוסקסואלים.
התנגדות כזו יכולה לנבוע מאחד או יותר ממניעים שונים, כגון אמונה דתית, אידאולוגיה פוליטית שמרנית, הומופוביה, תפיסה הטרונורמטיבית או הטרוסקסיסטית או מניעים אחרים.
הזכויות העומדות במרכז ההתנגדות הן לרוב זכויות אזרח שונות וכאלה המצריכות התערבות ממשלתית, כגון נישואים חד מיניים, איחוד אזרחי, אימוץ על ידי להט"ב, וחקיקת חוקים המונעים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
התנגדות על רקע אמונה דתית
ההלכה אוסרת על יחסי מין בין גברים, על נישואים חד מיניים, וכן על יחסי מין בין שתי נשים, אם כי ברמה פחותה.
איסור משכב זכר האוסר על קיום יחסי מין אנאלים בין גברים מסווג במניין המצוות ביהדות כמצוות לא תעשה.
על פי ההלכה בתורה שבעל פה, העונש לעובר על איסור זה במזיד בפני שני עדים ולאחר שהתרו בו הוא מיתת בית דין בסקילה.
משכב זכר נחשב בהלכה כגילוי עריות, שהוא אחד משלושת האיסורים עליהם אדם צריך ליהרג ולא לעבור, והוא חל גם על בני נוח.
מימוש הנטייה המינית הלסבית לא נאסר במפורש בתורה, אולם הוא אסור על פי ההלכה וזאת בהתבסס על דרשת הספרא על הפסוק "כמעשה ארץ מצרים וכמעשה ארץ כנען לא תעשו".
במאה ה-12 הגדיר הרמב"ם את מעשה "נשים המסוללות זו בזו" כאיסור לאו, וכך פסקו למעשה פוסקים לאורך הדורות.
החל מהעשור הראשון של המאה ה-21 מתקיים בציבור הדתי שיח ער בנושא להט"ב יהודים דתיים, ונראה כי יש תהליך של הגדרה מחדש של היחס ללהט"ב הן בקרב מנהיגים בציבור הדתי והן בקרב חלק מהקהל הדתי.
ביהדות האורתודוקסית, לא השתנה איסור התורה החל על משכב זכר, האיסורים המיניים הכלולים בציווי "ונשמרת מכל דבר רע", לרבות הרהור עבירה, והאיסורים מדרבנן.
הזרמים השונים בנצרות מחזיקים בדעות מגוונות בנוגע להומוסקסואליות, ואלה נעות מגינוי מוחלט לקבלה מוחלטת.
מרבית הזרמים מקבלים הומואים ולסביות, אך מלמדים כי יחסים חד מיניים הם בגדר חטא.
בין אלה נכללים התנועה המתודיסטית, הנצרות האורתודוקסית, והנצרות הקתולית, כמו גם תתי-זרמים של הנצרות הפרוטסטנטית.
נוצרים המתנגדים לזכויות להט"ב והתנהגות הומוסקסואלית מבססים את התנגדותם על התנ"ך, ובמיוחד על ספר ויקרא בו יש איסור על יחסים הומוסקסואליים.
מלומדי נצרות אחדים מפרשים גם את ספר בראשית כאינדיקציה לכך שהומוסקסואליות הביאה להרס סדום ועמורה.
מקורות תנכיים נוספים המתייחסים להומוסקסואליות הן איגרת יהודה, האיגרת אל הרומאים והאיגרת הראשונה אל הקורינתים.
התייחסות האסלאם להומוסקסואליות מושפעת מפסיקות הקוראן ומלימודי הנביא מוחמד.
הפרשנות הרווחת של אוסף הלכות החדית' מגנה יחסי מין בין בני אותו מין, ובקוראן מוזכרת מהפכת סדום ועמורה שהתרחשה, בין היתר, בגלל יחסים חד-מיניים.
מלומדי אסלאם בכירים ובולטים כגון השייח' מוחמד אבן אידריס א-שאפעי ומאליק בן אנס, פסקו כי האסלאם אוסר על הומוסקסואליות ומורה על עונש מוות למי שנמצא אשם בכך.
הומוסקסואליות נחשבת לפשע ברוב המדינות המוסלמיות, והעונשים נעים מקנסות ומאסרים עד להוצאות פומביות להורג.
ארגוני זכויות אדם כמו אמנסטי אינטרנשיונל ומשמר זכויות האדם מגנים חקיקה הקובעת כי הוסקסואליות היא פשע, אך ממשלות המדינות מתעקשות כי חוקים אלה הכרחיים על מנת לשמר את המוסר והצדק האסלאמי.
מבין כל המדינות בעלות רוב מוסלמי, רק בלבנון נעשים מאמצים פנים-ממשלתיים להתיר בחוק הומוסקסואליות.
מדינות המתנגדות להענקת זכויות ללהט"ב הובילו יוזמת נגד הצהרת האו"ם בדבר נטייה מינית וזהות מגדרית אשר הוקראה על ידי נציג סוריה בעצרת הכללית של האו"ם, ובה תמכו 57 מהמדינות – בכללן כל מדינות הליגה הערבית.
התנגדות על רקע הומופובי, ביפובי, וטרנספובי
המונח הומופוביה מתאר סלידה, רתיעה ופחד משולל היגיון מהומוסקסואלים ולסביות והבאתן של תחושות אלה לידי ביטוי באפליה, דחייה, שנאה, זלזול, תוקפנות או אלימות כלפי נטייתם המינית, כלפי מימושה של הנטייה המינית, כלפי זוגות בני אותו המין, וכלפי גילויי חיבה בין בני אותו המין, גברים או נשים.
הסיבות לשנאת הומוסקסואלים הן בדרך-כלל תרבותיות.
הומופוביה נובעת גם מדעות קדומות שנקשרו בהומוסקסואלים.
תעמולה הומופובית משמשת התנגדות לזכויות להט"ב על רקע הומופובי, והיא עושה שימוש בהנצחת דעות קדומות וסטריאוטיפים על להט"ב, כמו כן בסטיגמציה של קבוצה חברתית זו על מנת להביא לשלילת זכויות והוקעה חברתית – ובמקרים קיצוניים גם לביצוע פשעי שנאה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
בכמה מדינות כגון רוסיה פרופגנדה הומופובית העושה בשימוש בנאום שטנה נגד קבוצה חברתית כלהט"ב אסורה על-פי חוק.
טרנספוביה, הנובעת לעיתים מיחס מגדריסטי הגורס שישנם רק שני מגדרים, הקבועים על פי מין ביולוגי ואינם ניתנים לשינוי, היא גישה שמובילה לאפליה ולאלימות כלפי אנשים טרנסג'נדרים.
לפי גישה זו, מי שחורג בנראותו, הזדהותו, או התנהגותו מהתכתיבים החברתיים של המגדר המיוחס לו, מהווה חריגות (גן מבחינה רפואית ופסיכולוגית) לא מקובלת, ואפילו איום.
שיעורי האלימות נגד טרנסג'נדרים הם כה גבוהים שכתוצאה, מספר ההתאבדויות וניסיונות ההתאבדות בקרב אנשים טרנסג'נדרים הוא הגבוה מבין זהויות הלהט"ב, והאפליה בשוק העבודה היא מן החמורות שיש.
ביפוביה היא פחד, רתיעה, ביטול או אפליה נגד ביסקסואלים, הנובעת מסטריאוטיפים שונים.
סטריאוטיפים אלו יכולים להדמות לתפיסות לגבי הומוסקסואלים כאשר מדובר ספציפית במשיכה או בזוגיות עם אדם אחר מאותו מין או מגדר, אך ישנם סטריאוטיפים רבים שהם ספציפיים לביסקסואליות, הכוללים הפקרות מינית, פיזור מחלות, חוסר בגרות או אי-החלטיות, תאוותנות, ועוד.
תפיסות אלו – שבאים הן מן העולם ההטרוסקסואלי והן מתוך קהילות להט"ביות – גורמות לתוצאות ייחודיות לאנשים ביסקסואליים, כגון שיעורי דיכאון קליני מוגברים, בריאות מוחלשת, ועוני מוגבר (לעומת הומוסקסואלים, לסביות, והטרוסקסואלים).
התנגדות במישור הפוליטי יכולה לנבוע ממניעים שונים, כגון שמרנות, אמונה דתית, הומופוביה או השגת רווח פוליטי – והיא לרוב מתבטאת בשלילה או הגבלה של זכויות אזרח ובמקרים קיצוניים גם זכויות אדם, או ביטול הגנה מפני אפליה.
פעילות פוליטית אנטי-להט"בית הוא התנגדות לזכויות להט"ב במישור הפוליטי מאפיינת מפלגות דתיות (כמו ש"ס בישראל, או המפלגה הנוצרית בבריטניה) ומפלגות שמרניות כמו המפלגה השמרנית הבריטית, או המפלגה הרפובליקנית בארצות הברית.
בשנות ה-70 בארצות הברית התחזקה התנועה המתנגדת לזכויות להט"ב, ואת הקמפיין בנושא זה הובילה אניטה בראיינט אשר עמדה בראש הארגון "הצילו את ילדינו".
התנועה הביאה בשנת 1977 לביטול חוקים שהגנו על להט"ב מפני אפליה.
ניסיונות התנועה לאסור על הומואים ולסביות ללמד בבתי ספר כשל במסגרת יוזמת בריגס בשנת 1978.
מאז שנות ה-70 חלה מגמת ירידה בהתנגדות לזכויות להט"ב בארצות הברית.
לפי המכון לסקרי דעת קהל "גאלופ" אחוז האמריקאים שסבורים כי הומוסקסואליות צריכה להיות חוקית עלה מ-43% בשנת 1977 ל-59% בשנת 2007. בשנת 1977 חשבו 56% שלהומואים ולסביות מגיע שוויון זכויות בתחום הזדמנויות העבודה, ובשנת 2007 עלה מספר זה ל-89%.
בשנת 1997 חשבו 27% שנישואים חד מיניים צריכים להיות מעוגנים בחוק, ובשנת 2007 עלה המספר ל-46%.
בבריטניה בשנת 1998 העבירה המפלגה השמרנית הבריטית את סעיף 28 לחוק הממשל המקומי 1988, אשר אוסר על כל רשות מקומית לקדם נושאים שקשורים בזכויות הומוסקסואלים – לרבות בתחום החינוך.
ההחלטה הביאה לסגירת ארגונים שעסקו בתחום זה, ולהפסקת הסברה בנושא.
ההחלטה בוטלה בשנת 2002 על ידי מפלגת הלייבור.
בשנת 2004 דנה ועדת העבודה, הרווחה והבריאות ישיבה שעסקה בנושא אימוץ על ידי להט"ב.
בישיבה התעוררה מחלוקת בנושא בין משרד הפנים למשרד המשפטים, שהתנגד להכיר באימוץ ילדים שנעשה על זוגות ישראלים מחוץ לישראל.
דרישת משרד המשפטים הייתה שלא לשנות את המצב בו צווי האימוץ מוכרים ידי המדינה ניתנים רק לבני זוג הטרוסקסואלים.
באותו נושא, הוגשה במאי 2009 לכנסת הצעת תיקון לחוק האימוץ (1981) מאת חבר הכנסת נסים זאב מש"ס, שמטרתה למנוע אפשרות של אימוץ ילדים על ידי זוגות חד מיניים.
בינואר 2008 דנה ועדת חוקה, חוק ומשפט בהצעת תיקון לחוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, לפיה ייאסר קיומו של מצעד הגאווה בירושלים.
חודש לאחר מכן, הציע חבר הכנסת שלמה בניזרי כי הכנסת תבדוק כיצד למנוע משכב זכר.
בשנת 2005 נערך בפולין סקר לפיו 89% מהאוכלוסייה רואה את ההומוסקסואליות כפעילות שאינה נורמלית, ומחצית מהאוכלוסייה סבורה כי יש להתנגד לכך בתקיפות.
בשנים שעברו מאז השתנו הדעות, ובחלקים המערביים של המדינה ישנה סובלנות רבה יותר כלפי להט"ב.
עם זאת, באזור הכפרי בדרום-מזרח פולין עדיין מחזיקים בדעות שמרניות, חלקן בהשפעת הכנסייה הקתולית, וקיימת שם התנגדות רבה לזכויות להט"ב הן במישור האישי והן במישור הפוליטי.
הרשויות המחוזיות והמקומיות מגבילות לעיתים קרובות פעילויות של הקהילה, בהן מפגשים ומצעדים.
התנגדות זו הגיעה לשיא בחודשים ינואר-פברואר 2020 כאשר כ-80 מחוזות בפולין הכריזו על עצמן "אזור חופשי מלהט"ב", או "אזור נטול אידאולוגיה להט"בית".
הצהרות אלו זכו לגינוי מגורמים פוליטיים שונים, וכן מהפרלמנט האירופי.
במדעי המחשב, התנגשות היא מצב הנוצר כאשר ערכי מידע חולקים את אותו ערך גיבוב, מזהה ייחודי אוניברסלי, סיכום ביקורת או מזהה ייחודי אחר.
כאשר מתבצע מיפוי של קבוצה גדולה לקבוצה קטנה ממנה, בהכרח נוצרות התנגשויות על פי עקרון שובך היונים.
פונקציות מיפוי מנסות לרוב למזער את כמות ההתנגשויות כדי לשרת את מטרתן.
בפונקציות גיבוב, התנגשויות גורמות לחיפוש הערך בין מספר גדול יותר של תאים.
בפונקציות גיבוב קריפטוגרפיות היכולת למצוא התנגשות בין שני ערכים מובילה לשבירה של הפונקציה.
בעת שימוש במזהים ייחודיים כגון GUID או בדיקת יתירות מחזורית זיהוי של שני ערכים עלול לגרום לבלבול ביניהם ולשימוש בערך לא נכון.
התנגדות מגנטית עצומה (Giant Magneto resistance או GMR) היא תופעה הקשורה למכניקת הקוונטים המתקיימת בשכבות מתחלפות דקות של חומרים פרומגנטיים ולא מגנטיים.
תופעה זו התגלתה על ידי שני צוותים שונים בנפרד ב-1988 וראשי הצוותים, אלבר פר ופטר גרינברג זכו בפרס נובל לפיזיקה בשנת 2007 על תגלית זו.
האפקט מתבטא בשינוי משמעותי של ההתנגדות החשמלית כתלות בקיטוב המגנטי של שתי שכבות פרומגנטיות סמוכות, כאשר הקיטוב זהה, חיבור מקבילי, ההתנגדות הכוללת נמוכה יחסית וכאשר הקיטוב הפוך, חיבור אנטי-מקבילי, ההתנגדות הכוללת גבוהה יחסית.
באפקט זה נעשה שימוש על ידי יצרני כוננים קשיחים.
האפקט התגלה בשנת 1988 על ידי קבוצת חוקרים בראשותו של פטר גרונברג בגרמניה, בשכבות של ברזל/כרום/ברזל (Fe/Cr/Fe) והפטנט נרשם על שמו של גרונברג.
את האפקט גילה בו זמנית, אך לחלוטין בנפרד, חוקר צרפתי בשם אלבר פר יחד עם קבוצתו בשכבות של ברזל/כרום (Fe/Cr).
הקבוצה של פר הייתה הראשונה שהסבירה את האפקט והראשונה שזיהתה את השינוי המשמעותי, אך מסיבות מנהליות, הגישה בקשה לרישום הפטנט רק כמה ימים לאחר הקבוצה של גרונברג.
תגלית זו נחשבת להתחלה של תחום הספינטרוניקה.
גרונברג ופר זכו במספר רב של פרסים כהוקרה על תגליתם ותרומתם לתחום, כולל פרס וולף ופרס נובל לפיזיקה בשנת 2007.
בתמונה מוצג חיבור מקבילי משמאל וחיבור אנטי-מקבילי מימין.
FM מייצג מתכת פרומגנטית ו-NM מייצג מתכת רגילה.
↑ מציין אלקטרון שהספין שלו מכוון כלפי מעלה, ו-↓ מציין אלקטרון עם ספין המכוון כלפי מטה.
החצים בתוך השכבות הפרומגנטיות מייצגות את הקיטוב המגנטי של השכבה.
החצים מייצגים את מסלול האלקטרון בשכבות.
האזורים העקומים מייצגים פיזור של האלקטרון.
האלקטרונים שבחיבור מקביל ההסתברות שהם יתפזרו נמוכה יותר הם האלקטרונים בעלי ספין מעלה ובמצב זה תרומתם למוליכות גבוהה בהרבה מזו של אלקטרונים בעלי ספין מטה, כלומר כאשר כיוון הספין מנוגד לכיוון של הקיטוב המגנטי הוא יתפזר יותר.
מתברר שבחיבור אנטי-מקבילי, אלקטרונים בעלי ספינים משני הסוגים מתפזרים, כיוון שכל פעם אחד מהם מנוגד לכיוון הקיטוב המגנטי, ולכן נוצרת התנגדות גדולה מאוד.
ניתן להשתמש בעיקרון זה בשביל לבנות מעגל חשמלי שיתאר את התופעה בצורה פשוטה.
גודל הנגד מייצג את התנגדותו.
אפקט זה נמצא בשימוש בכוננים קשיחים.
בעזרת האפקט הכוננים מסוגלים לרשום מידע בצורה בינארית כך שאחד ירשם כאשר ההתנגדות היא גבוהה ואפס כאשר היא נמוכה.
בנוסף, האפקט היווה את ראשיתו של תחום הספינטרוניקה והביא למהפכה בתחום של אחסון מידע.
התנגדויות לתורת האבולוציה הועלו באופן שיטתי מאז שהקהילה המדעית החלה לגבש תאוריות אבולוציוניות, עם ההתפתחות הנרחבת בחקר הביולוגיה במחצית השנייה של המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19. חלק מהביקורת היה כנגד תאוריות אבולוציוניות מסוימות, חלקה כנגד כולן וחלק מן המבקרים שללו את רעיון קיומו של תהליך האבולוציה ככלל.
להתנגדויות השונות היו תומכים רבים בתוך הקהילה המדעית ומחוצה לה.
ב־1859 פרסם צ'ארלס דרווין את ספרו "מוצא המינים", שבו הציג את הרעיון של אבולוציה באמצעות ברירה טבעית.
עם פרסום הספר רק מיעוט בקהילת הביולוגים קיבל את הטענה המרכזית בדבר מנגנון הברירה הטבעית, אולם רעיון האבולוציה עצמו התקבל בהדרגה בקהילה המדעית ובקרב הציבור הרחב.
בשנות ה־30 וה־40 של המאה ה־20 יצרו מדענים את הסינתזה האבולוציונית המודרנית, אשר שילבה את תאוריית הברירה הטבעית של דרווין עם חוקי התורשה של מנדל.
מאז, עצם קיומם של תהליכים אבולוציוניים, והיכולת של הסינתזה המודרנית להסביר מדוע וכיצד הם מתרחשים, אינם נתונים במחלוקת בקרב ביולוגים.
לאחר הסינתזה המודרנית, רובן המוחלט של הביקורות על האבולוציה באו ממקורות דתיים, ולא מהקהילה המדעית.
למרות זאת, רוב הנוצרים מאמינים באלוהים כבורא, אך מקבלים את האבולוציה המדעית כתהליך טבעי.
מיעוט בקרב הנוצרים פסל את האבולוציה עוד מראשיתה כ"כפירה", אך רובם ניסו לפשר בין האבולוציה המדעית לבין סיפורי הבריאה התנ"כיים.
המוסלמים מקבלים את האבולוציה הטבעית של צמחים ובעלי חיים, אך הם בעלי דעות חלוקות לגבי מוצא האדם.
רוב מוחלט של הקהילה המדעית העוסקת באבולוציה ומקצועות קרובים אינו מקבל את תקפותן של ההתנגדויות הללו.
טיעוני הנגד העולים מתוך הקהילה המדעית נוגעים בעיקר לאי־הבנות, לשיטתם, בקשר לעצם המושג של תאוריה מדעית; לקונצנזוס בקרב המדענים בקשר לקיום הראיות וליכולת ההפרכה של האבולוציה, ולפרשנות שגויה של החוקים הפיזיקליים כפי שמציגים אותם המתנגדים.
בספרו של צ'ארלס דרווין מוצא המינים שפורסם בשנת 1859, הוצגה תאוריה חדשה בה שינויים של מינים לאורך זמן מתרחשים כתוצאה מהישרדותו של המתאים ביותר על ידי תהליך של ברירה טבעית.
תאוריה זו עוררה ביקורת והתנגדות חריפה מצד גורמים שונים של החברה הוויקטוריאנית.
התנגדות זו מובעת מאז ועד היום מצד חוגים דתיים.
היא מכילה טיעונים דתיים ומדעיים שלעיתים קשה להבדיל ביניהם.
במאה ה18 וה־19 התנהלו ויכוחים עקרוניים בנושאים שונים שעמדו בבסיס מדעי החיים והגאולוגיה.
רעיונותיו של צ'ארלס דרווין סיפקו מסגרת אחידה לשאלות אלה והובילו בהדרגה להכרעה לטובת התפיסה האבולוציונית.
האם מינים בכלל משתנים לאורך זמן?
– מדענים והוגים רבים, בהשפעת התנ"ך או בהשפעת ז'ורז' קיווייה וגישתו הקטסטרופיסטית, טענו כי המינים קבועים.
דרווין הציג ראיות ממאובנים ומהטבע החי לכך שמינים משתנים לאורך זמן, והראה שהצטברות של שינויים קטנים יכולה להוביל להיווצרות מינים חדשים.
האם קיים מוצא משותף לבעלי החיים ולשאר היצורים החיים – הייתה מחלוקת האם לבעלי חיים וכן כלל היצורים החיים יש אב קדמון משותף או שמדובר ביצירה נפרדת של מינים שונים.
דרווין הדגיש שקווי דמיון אנטומיים ועובריים מוסברים באופן מיטבי על ידי מוצא משותף, בניגוד לקיווייה שטען כי ההבדלים הניכרים בין קבוצות עיקריות של בעלי חיים שוללים אפשרות זו.
האם תיתכן הכחדה של מינים?
– גם רעיון הכחדת מינים היה שרוי במחלוקת במשך תקופה ממושכת.
קיווייה הראה שמינים מסוימים נכחדו, אך ייחס זאת לאסונות פתאומיים.
דרווין הסביר שהכחדות הן חלק מתהליך מתמשך של ברירה טבעית ושינוי מינים.
גאולוגיה: שיכוב מול קטסטרופיזם – הוויכוח האם שיכוב גאולוגי נגרם מתהליכים איטיים ורציפים (גישת היוניפורמיסטים בראשות צ'ארלס לייל) או מאסונות פתאומיים.
דרווין הושפע מלייל והציע מנגנון אבולוציוני הדרגתי, המשתלב היטב עם התפיסה היוניפורמיסטית.
פיזור ונדידת מינים – טרם הוצעה תאוריית נדידת היבשות, אך עלתה השאלה כיצד מינים דומים נמצאים ביבשות ובאיים מרוחקים.
דרווין, בעקבות מסעו על ה־ביגל, הסביר את התופעה במונחים של פיזור ומוצא משותף, וחיזק את התפיסה הגלובלית של האבולוציה.
בהנחה שקיימת השתנות של מינים - מה גורם לה ?
גם בקרב מי שקיבלו את רעיון השתנות המינים, התעוררה השאלה מה גורם לשינוי.
למארק טען שתכונות נרכשות – למשל חיזוק איבר עקב שימוש חוזר – עוברות בתורשה, ולכן הן מניעות את האבולוציה.
דרווין, לעומתו, טען כי שינויים תורשתיים אקראיים מתבססים או נעלמים על פי תרומתם לשרידות ולהתרבות, בתהליך של ברירה טבעית.
מחלוקת זו הייתה אחת המרכזיות במאה ה־19, ורק עם התפתחות הגנטיקה המודרנית במאה ה־20 הוכרע הדיון בבירור לטובת מנגנון הברירה הטבעית.
בספרו מוצא המינים הציג דרווין לא רק מנגנון חדש לאבולוציה (ברירה טבעית) אלא גם מסגרת מאחדת לפתרון מחלוקות רבות במדעי החיים והגאולוגיה.
עם הזמן, תאוריות מתחרות שהיו קיימות, הלכו ונחלשו עקב סתירות עם ממצאים חדשים שהתגלו.
התאוריה של אבולוציה מונחית ברירה טבעית התחזקה הודות למחקרים בתחומים נוספים, בהם גנטיקה, פלאונטולוגיה, ביולוגיה מולקולרית, גאולוגיה, תיארוך רדיומטרי, ארכאולוגיה, תיארוך באמצעות טבעות עצים ואף תרמודינמיקה.
כיום, רוב ההתנגדויות לאבולוציה אינן מגיעות מהקהילה המדעית אלא מתנועות פסאודו־מדעיות, כדוגמת תנועת התכנון התבוני, שיש להן חששות מפני השלכות חברתיות מוסריות או דתיות של אבולוציה.
התאוריה האבולוציונית, לפיה מינים משתנים לאורך זמן, לא הייתה חידוש מקורי של דרווין.
רעיון זה הוצע כבר לפני כן על ידי גורמים בחוגים מסוימים, אך התפיסה של המנגנון האבולוציוני הייתה שונה.
למארק, למשל, הציע מנגנון בו שינוי במידת השימוש של איבר השפיע על תפקוד אותו איבר בפרט מסוים, ושינוי זה עובר בתורשה.
דרווין, לעומתו, הציג רעיון בו שינויים מתרחשים כתוצאה מהישרדותם או התרבותם של הכשירים ביותר על ידי תהליך של ברירה טבעית.
רבים מהמדענים בני זמנו של דרווין תחילה כלל לא קיבלו את הרעיון שלו.
לבסוף, עם השנים החלו חלק ממדעני התקופה, כמו תומאס הנרי האקסלי, לקבל את קיומו של המנגנון של דרווין לשינוי המינים אשר התבסס על עדויות מאובנים; מספר מדענים הקימו את מועדון ה־X על מנת להגן על התאוריה מפני התנגדויות דתיות ומפני חובבים עתירי־ממון.
בספרו הציג דרווין את תיאורית הברירה הטבעית, מנגנון אבולוציוני אשר בזמנו היה שנוי במחלוקת, מאחר שעמד כנגד תאוריות מקובלות יותר בזמנים אלו כגון לאמארקיזם ואורתוגנסיס.
בנוסף, התיאור ההדרגתי של דרווין נתקל בהתנגדות של תומכי רעיון הקפיצות והקטסטרופיזם.
אחד הקשיים העיקריים בתאוריה של דרווין בא מתחום ההורשה.
ב-1867 שאל המהנדס הסקוטי פלימינג ג'נקין כיצד פרטים בעלי יתרון שיאפשר להם לשרוד מסוגלים להתרבות במספרים גדולים מספיק כדי לשנות את האוכלוסייה.
תהייה זו באה על רקע תפיסה רווחת באותה תקופה בתחום ההורשה: ההורשה המעורבת, אשר לפיה תכונות שני ההורים מתערבבות ומתמזגות אצל צאצאיהם.
כך, תכונות חדשות, גם אם הן מועדפות, יתפוגגו תוך דורות בודדים.
טענה זו נפתרה חלקית באמצעות הרעיון שבידוד גאוגרפי תורם ליצירת מינים חדשים.
בהמשך, בספרו המאוחר יותר "מגוון בעלי חיים וצמחים בתנאי ביות" (1868), הגה דרווין את מנגנון ההורשה המכונה "פנגנזה", אשר לפיו כל איבר בגוף שולח חלקיקים קטנים, או גמולות, לאיברי המין, וכך מתאפשרת הורשת תכונותיו על ידי ארגון מחדש של תכונות אלו לדורות הבאים.
תאוריה זו מצביעה על סינתזה מסוימת של רעיונותיו של דרווין עם רעיונותיו של למארק, אשר סבר כי איבר שנעשה בו שימוש רב (או מועט) מתפתח (או מתנוון), והשינוי עובר לצאצאים.
עם פרסום תאוריה זו, רעיון הפנגנזה הותקף מכול עבר, אף על ידי בן דודו של דרווין פרנסיס גולטון אבי תורת האאוגניקה.
באותה העת שקד הנזיר הצ'כי גרגור מנדל על ניסויֵי הכלאה בין זני אפונה, מהם הוא גזר את חוקי התורשה של מנדל, שהם הבסיס לגנטיקה המודרנית.
אף על פי שמנדל שלח לדרווין את מאמרו, אין כל עדות לכך שדרווין קרא אותו, או שחשב שמחקרו של מנדל רלוונטי לעבודתו.
הבעייתיות הנובעת מהורשה מעורבת המשיכה להיות מקור לביקורת על דרוויניזם עד שהתקבלה תורתו של מנדל בשנות ה-20 של המאה ה-20, ומוזגה עם תאוריית הברירה הטבעית של דרווין.
תורת הגנטיקה המנדליאנית התיישבה עם תחזיותיו של דרווין והפריכה, בעיני ביולוגים, את תאוריות ההורשה המתחרות.
כל אלו הובילו לעלייתה, בשנות ה-30 של המאה ה-20, של הסינתזה האבולוציונית המודרנית, שהיא תאוריה מאוחדת של תורשה מנדלית־גנטית וברירה טבעית דרוויניסטית.
יותר מיובל לאחר שדרווין פרסם את ספרו "מוצא המינים", הסינתזה המודרנית הפכה לבסוף למקובלת על כלל הביולוגים.
טענה נוספת הועלתה על-ידי הפיזיקאי ויליאם תומפסון, לימים לורד קלווין, אשר טען ב-1866 שכדור הארץ צעיר מדי מכדי לאפשר אבולוציה.
על פי מדידותיו הגאולוגיות של קלווין, גילו של כדור הארץ אינו יותר ממאה מיליון שנה ולא חלף מספיק זמן כדי שהאבולוציה תוכל להתקיים.
דרווין ותומכיו, שהאמינו בגישת היוניפורמיטריאניזם בחקר כדור הארץ, כלומר, בתהליכים גאולוגיים איטיים על פני עידנים, נותרו המומים וללא טיעוני נגד.
הם ציינו כי ייתכן שהאבולוציה יותר מהירה ממה שחשבו או שמתרחשת בקפיצות כפי שטען האקסלי.
בנוסף, הצהירו בפשטות שקלווין כנראה טועה.
טענות לגבי גיל כדור הארץ המשיכו להיות מקור להתנגדות לאבולוציה עד לראשית המאה ה-20 עם גילוי הרדיואקטיביות, אשר סיפקה דרך יותר מדויקת לקבוע את גילו של כדור הארץ.
טענה נוספת, שעדיין עולה בחוגים של מכחישי אבולוציה כיום, הייתה כי חסרות עדויות למאובנים שיכולים להצביע על התפתחות הדרגתית של מינים חדשים.
מתנגדי דרווין הסבירו כי אם, למשל להיפופוטם וללווייתן יש אב משותף, חייב להימצא תיעוד מאובני של יצור ביניים שמצביע על התפתחות ופיצול.
טענה זו נענתה על ידי דרווין עצמו בכך שמאובנים אלו קיימים אך טרם נמצאו.
זוהי דוגמה לכוח חיזוי של התאוריה.
תשובה זו של דרווין התחזקה עם השנים עם מציאת עוד ועוד מאובני ביניים של שלבי ביניים שונים.
וכן על ידי ראיות נוספות שהופיעו בהמשך על סמך שמירה של רצפים גנטיים זהים בין מינים שונים מאד, וכן קרבה גנטית קרובה יותר בין מינים שיש להם היסטוריה משותפת מאוחרת יותר.
מכחישים של אבולוציה, נוטים להצביע שוב ושוב על מחסור לכאורה במאובנים בשלבי התפתחות שונים.
התשובה לכך היא שהסיכוי להתפתחות של מאובן היא נמוכה ביותר ולכן יש לצפות לפערים גדולים בין מאובנים.
מכחישי אבולוציה אומרים לעיתים קרובות כי האבולוציה היא סוג של דת או טאוטלוגיה משום שלא ניתן להביא ממצאים שיסתרו אותה.
על כך עונים תומכי האבולוציה כי תחום שיכוב המאובנים הוא אחת הדרכים למצוא ראיות נגד האבולוציה.
אם היינו מוצאים מאובן של ארנב בשלב הקמבריון, הדבר היה בגדר ערעור על תורת האבולוציה.