tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסדרה התבססה על חוויותיה של אבין מיצירת סדרות קודמות, כולל אירועים אמיתיים כמו ניסיונותיה ליצור דמות ערבית שנדחתה על ידי הנהלת הערוץ.
ב-2007 יצרה, כתבה וביימה את "האקס המיתולוגי" עבור קשת.
הסדרה נמכרה ל-CBS האמריקאית תחת השם "האקס ליסט" והייתה הסדרה הישראלית הראשונה שנמכרה לרשת שידור אמריקאית מרכזית.
ב-2008 שודרה הגרסה האמריקאית בכיכובה של אליזבת ריזר, וב-2018 שודרה גרסה מקסיקנית בשם "מי ליסטה דה אקסז" בערוץ Televisa.
ב-2025 מתוכנן רימייק גרמני עבור ערוץ ZDF.
בשנים 2013–2015: יצרה, כתבה וביימה 2 עונות של הקומדיה "בלתי הפיך" בשיתוף עם רענן שקד.
הסדרה בכיכובם של עדי אשכנזי ומולי שולמן הייתה הקומדיה המצליחה של השנה.
הסדרה נמכרה ל-ABC האמריקאית, עם דייוויד שווימר בתפקיד הראשי.
ב-2023/4 שודר רימייק הולנדי של הסדרה בשם "Tropenjaren".
ב-2020 יצרה, כתבה וביימה את "לאבד את אליס" בכיכובם של איילת זורר, ליהי קורנובסקי וגל תורן.
הסדרה שודרה תחילה בהוט 3 ולאחר מכן ב-Apple TV+ ברחבי העולם, זכתה להצלחה בינלאומית ונכללה ברשימת הסדרות הטובות של המאה ה-21 של IndieWire.
ב-2020 כתבה וביימה את הסרט הקצר "מאחורי הדלת" כחלק מפרויקט "במרחק 100 מטר" של HOT, המתאר סיפורים מתחילת מגפת הקורונה.
בשנת 2010 סרטה הקצר "לא תדעו עוד צער", בכיכובם של ליאור אשכנזי, תום אבני וגל זייד, זכה במקום הראשון בתחרות פרויקט סרטים של 48 שעות.
ב-2022 הוכרז כי אבין תביים את המותחן הפסיכולוגי "The Perfect Marriage" של חברת ההפקה Picture Perfect.
ב-2023 שימשה כעורכת תסריט בסרט "קרוב אלי" של תום נשר, שזכה בפרס אופיר לשנת 2024.
בסוף 2016, לפני פרוץ ה־Me Too, יצרה את סדרת הרשת "זה מטריד" מתוך תחושת זעם ותסכול על המושג "הטרדה מינית".
חמשת הסרטונים, המבוססים על מקרים אמיתיים, הפכו לוויראליים תוך שעות וצברו מעל מיליון צפיות.
בין השחקנים: ליאור אשכנזי, נעה קולר, יעל שרוני, שני קליין ומולי שולמן.
ב-2017 יצרה את הגרסה האמריקאית של "זה מטריד" בשם "#that's harassment" בהפקת דייוויד שווימר ומזדק ראזי.
הסדרה כללה שחקנים כמו דייוויד שווימר, סינת'יה ניקסון, מייקל קלי, אמי רוסום ובובי קנאבלי.
הסרטונים הופצו ברשת, וב-2018, לאחר פרוץ ה־Me Too, זכו להפצה מחודשת ושודרו ב- אמזון, הולו, שואוטיים, סטארז- וגם במוניות הצהובות של ניו-יורק במשך כל 2019.
בעקבות סדרת הסרטונים "זה מטריד" העוסקת בהטרדות מיניות, העבירה הרצאות בארץ ובעולם במסגרת תנועת MeToo סרטוני "זה מטריד" עוררו הד ציבורי והובילו לשיח נרחב בנושא הטרדות מיניות ברשתות החברתיות.
השתתפה באופן קבוע במחאות בלפור ובגין.
בשנת 2023 לקחה חלק במחאות נגד הרפורמה המשפטית, והמשיכה בפעילות מחאה למען החזרת החטופים לאחר טבח שבעה באוקטובר.
בשנת 2024 הצטרפה לוועד המנהל בעמותת "קול הנוער", העוסקת בהפעלת תוכניות תיאטרון לילדים ונוער בסיכון מהחברה היהודית והערבית.
2014: נבחרה לאחת מעשרה תסריטאים ששווה לשים עליהם בעין במגזין התרבות האמריקאי Variety.
2020: סדרתה "לאבד את אליס" נבחרה להשתתף בתחרות קאן-סיריס.
2021: שימשה כשופטת בפסטיבל קאן-סיריס לצד ניקולה קוסטר-וולדו ("משחקי הכס") וסלבטורה אספוסיטו (כוכב "גומורה").
2023: נבחרה ל-Inspiration Tour של חברת הקולנוע קאן דה ז'ור.
אבין חיה עם איש הפרסום עמית משיח ולהם שתי בנות.
היא מתגוררת בניו יורק ובתל אביב.
בעברה ניהלה מערכת יחסים מתוקשרת עם השחקן ליאור אשכנזי.
סיגור רוס (באיסלנדית: Sigur Rós, מבוטא במקור "סִיגֿוּר רוֹאוּס") היא להקת רוק איסלנדית, היוצרת מוזיקה בז'אנר הפוסט רוק, בשילוב אלמנטים קלאסיים, אקספרימנטליים ומינימליסטיים.
הלהקה הוקמה על ידי יונסי, גאורג, ואגוסט, המתופף המקורי, ב-1994. לאחר מכן הצטרף קיארטן.
בהרכב זה, הם הקליטו את שני אלבומיהם הראשונים: Von, אלבום הבכורה, שנחשב לאלבום האקספרימנטלי ביותר של הלהקה, ו-Ágætis Byrjun, שנחשב לאלבום הטוב ביותר של הלהקה.
לאחר סיום הקלטות אלבומם השני (Ágætis Byrjun) עזב אגוסט לטובת קריירה בעיצוב גרפי.
בשנת 2002 הקליטה הלהקה את אלבומם השלישי, שנקרא ().
אלבום זה מתאפיין באווירה אפלה יותר מהאלבומים הקודמים, והוא מושר כולו בשפת ג'יבריש המכונה הופלנדית (Hopelandic - "שפת התקווה").
לפני הקלטת האלבום, הלהקה רכשה מבנה נטוש של בריכת שחייה בעיר מוספלסבאיר, והפכה אותו להיות אולפן ההקלטות שלהם.
האלבום כולו הוקלט במקום זה.
בנוסף, אולפן זה שימש בין היתר להקלטות אלבומיה הבאים של הלהקה.
בשנת 2005 יצא אלבומם הרביעי, "Takk..." (איסלנדית: "תודה..."), וב-2008 יצא האלבום "Með Suð í Eyrum Við Spilum Endalaust", שניהם "רועשים" יותר ואפלים פחות מ-().
בשנת 2010 הודיע סולן הלהקה, יונסי, כי סיגור רוס מפסיקים זמנית את שיתוף הפעולה ביניהם, על רקע שיקולים אישיים של חברי הלהקה והצלחתה של קריירת הסולו שלו.
קיארטן עזב את הלהקה ב-2013. על עזיבתו הכריזה הלהקה במפתיע לראשונה דרך האתר reddit, במהלך שיחת שאלות ותשובות שהתנהלה עם כלל הציבור בצורה מקוונת.
ב-2013 יצא אלבומם "Kveikur" השונה מוזיקלית מאלבומיהם הקודמים - אפל הרבה יותר מה שמתבטא בין היתר בשימוש רב בבס עם דיסטורשן כבד.
ב-2020 הוציאה הלהקה את האלבום "Odin's Raven Magic" שהתבסס על יצירה תזמורתית שהוקלטה ב-2004. בהקלטת האלבום השתתפה תזמורת הקונסרבטוריום של פריס והמקהלה הנורווגית Schola Cantorum.
המוזיקה שיוצר ההרכב היא מוזיקה מורכבת מאוד, שבדרך כלל יוצאת מתבנית הבית-פזמון-בית-פזמון הרגילה.
רוב שירי הלהקה נעים בין 6 ל-10 דקות, לעיתים אף יותר.
יונסי, גיטריסט וסולן הלהקה, שר לרוב בקול גבוה ובסגנון פלצטו, והוא אינו משתמש בגיטרה ככלי קצב בדרך כלל, אלא מנגן עליה בעזרת קשת צ'לו, שיטת נגינה הגורמת ל"פידבק".
רוב אלבומי הלהקה, ובמיוחד אלבומם השני, כוללים כלי מיתר רבים, המעניקים נופך קלאסי לצליל של הלהקה.
בשירים רבים מורגשת גם עבודת פסנתר משמעותית.
הלהקה מושפעת רבות ממוזיקת אמביינט.
מאחורי כל אלה, נותרת יחידת הקצב של ההרכב (באס ותופים) אשר לרוב מלווה מאחור את שאר הכלים, אך היא איננה דומיננטית במיוחד.
פעמים רבות בנויים השירים על תבנית קלאסית של שקט-רעש-שקט-רעש, או בנייה איטית של השיר עד להתפרצות.
דוגמה טובה לכך היא השיר "Glósóli" מתוך האלבום Takk....
קטע כמעט מטאלי זה מהווה ניגוד לשירתו הגבוהה של יונסי, שהיא כמעט בלתי ניתנת לשמיעה.
"Kveikur" מהווה שינוי בסגנונם המוזיקלי שהיה בעיקר פוסט רוק אמביינטי עדין, לכבד יותר - גובל בפוסט מטאל.
הופלנדית היא שפת ג'יבריש אשר הומצאה על ידי סולן הלהקה, יונסי, והוא משתמש בה בחלק משירי הלהקה.
השימוש הראשון בשפה זו היה בשיר הנושא מתוך אלבום הבכורה, Von ("תקווה" באיסלנדית - על שם שיר זה נקראת השפה "Vonlenska" - שפת התקווה).
באלבום השני, הושר שיר אחד בהופלנדית - Olsen Olsen שמו.
האלבום השלישי של הלהקה, (), הושר כולו בהופלנדית.
באלבום הרביעי של הלהקה, Takk...
Jón Þór "Jónsi" Birgisson (יוֹן ת'ור "יונסי" בירגיסון) - שירה, גיטרה;
Georg "Goggi" Hólm (גאורג "גוֹגי" הוֹלם) - באס;
Orri Páll Dýrason (אוֹרי פול דייארסוֹן) - תופים וכלי הקשה.
Kjartan "Kjarri" Sveinsson (קיארטֵן "קיארי" סוֶיינסוֹן) (1998-2013) - קלידים, פסנתר, וכלים נוספים;
עד היום הוציאה לאור הלהקה חמישה אלבומי אולפן, אלבום רמיקסים ואלבום אוסף כפול:
Von Brigði - 1998 (אלבום רמיקסים לאלבום הקודם; שמו הוא משחק מילים―פרוש השם Von Brigði הוא "ווֹן ממוחזר", אך פרוש המלה "Vonbrigði" הוא "אכזבה")
2007 - Hvarf/Heim ("מחסה\בית") - אלבום כפול המכיל שירים שלא יצאו עד לאותה עת, וכמו כן גרסאות אקוסטיות למספר שירים שנכללו באלבומים קודמים.
2008 - Með Suð í Eyrum Við Spilum Endalaust ("עם זמזום באוזניים אנחנו מנגנים\משחקים בלי סוף")
כמו כן, יחד עם אלבום האוסף Hvarf/Heim הופץ גם DVD בשם "Heima" ("בבית" באיסלנדית), סרט המתעד את מסע ההופעות של הלהקה בארץ מולדתה איסלנד, וכולל ביצועים חיים של שירי הלהקה המשולבים בנופי איסלנד.
סיגורנצה (Siguranţa - "הביטחון") או בשם המלא פוליציה דה סיגורנצה ג'נראלה א סטאטולוי (Poliţia de Siguranţă Generală a Statului - משטרת הביטחון הכללית של המדינה) הייתה משטרת ביטחון רומנית שהוקמה ב-1907 בעקבות הקשיים שהיו לממשלת רומניה בדיכוי מרד האיכרים ברומניה.
על פי "חוק המשטרה הכללית של המדינה" מ-1 באפריל 1903 המשטרה ברומניה התארגנה ופעלה רק בערים.
עם פרוץ מרד האיכרים של 1907 לא היה בידי השלטון כלי משטרתי לטיפול באיכרים המורדים.
המשטרה העירונית כשלה, הן בגלל היעדרו של כוח שתוכל להעמיד מול המון מורד והן מחוסר שירות לאיסוף ידיעות מוקדמות על אירועים עתידיים.
הפרפקטים המקומיים יזמו גיוסם והפעלתם של סוכנים לאיסוף מודיעין, חלקם מבין הבאים במגע עם האיכרים, אגרונומים, רוכלים וחלקם סוכני משטרה שהתחפשו לסטודנטים לשם איסוף מידע.
שר הפנים באותה תקופה, ברטיאנו, ראה בעין יפה את ההתארגנויות האלה, עודד אותן והקציב את הכסף הדרוש לתפעולן, ודאג לכך שהמידע יזרום למרכז משטרתי ארצי בשם Direcţiunea administraţiei generale, a personalului, contenciosului, poliţiei generale şi statisticii - מנהל האדמיניסטרציה הכללית של הסגל, הייעוץ המשפטי, המשטרה הכללית והסטטיסטיקה.
מגרעין זה, שהוקם מיד לאחר המרד, במרץ 1907, פותחה ה"סיגורנצה" כבר במהלך 1907, אך החוק הנוגע להקמת Direcţiei Poliţiei şi Siguranţei Generale "מנהל המשטרה והביטחון הכללי" חוקק רק ב-25 במרץ 1908.
הארגון המחודש זכה להצלחה תפעולית גדולה עד כדי כך שאחרי מלחמת העולם הראשונה הוזמן מנהלו לטורקיה לעזור בארגון המחודש של המשטרה הטורקית.
על סיגורנצה הוטלו ארבע מטלות עיקריות, והן:
פעילות סיגורנצה התבצעה דרך ארבע לשכות: לשכת הפיקוח על הזרים, לשכת הביטחון והמידע, לשכת משטרת הגבולות ולשכת העיתונות והמתרגמים.
סיגישוארה (ברומנית: Sighişoara, אלפבית פונטי בינלאומי: ; בגרמנית: Schäßburg, נהגה "שֶסְבּוּרְג"; בהונגרית: Segesvár, נהגה "שֶגֶשְוָואר") היא עיר במחוז מורש, בחבל ההיסטורי טרנסילבניה ברומניה.
העיר העתיקה של סיגישוארה, אשר נבנתה בימי הביניים והשתמרה היטב במצבה המקורי, הוכרה ב־1999 על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
העיר שוכנת על גדות הנהר טרנאבה מארה ואוכלוסייתה מנתה ב-2011 28,102 תושבים.
ההתיישבות במקום החלה על ידי הדאקים במאה ה-3 לספירה.
במאה ה-12 הזמין מלך הונגריה גרמנים סאקסונים (הסאשים), ליישב ולבנות ערים בטרנסילבניה.
הגרמנים הקימו גילדות רבות של מסחר ואומנות, כך שהעיר התפתחה כמרכז למסחר ואומנות במרכז אירופה.
ישנן עדויות כתובות לכך שב־1191 היה יישוב סקסוני פעיל במקום שבו נמצאת היום סיגישוארה.
ב־1280 העיר הייתה ידועה בשם הלטיני Castrum Sex, וב־1298 בשם הסקסוני Schespurch resp.
ב־1337 סיגישוארה הפכה למרכז המלכותי וקיבלה ממשפחת המלוכה ב־1367 את התואר העירוני "Civitas se Segusvar".
במשך מספר מאות, העיר מילאה תפקיד אסטרטגי ומסחרי חשוב בשולי מרכז אירופה; סיגישוארה הפכה לאחת הערים החשובות בטרנסילבניה.
אוּמנים מכל רחבי האימפריה הרומית הקדושה ביקרו בה.
בעלי המלאכה שלטו בכלכלה העירונית ובנו את הביצורים המגינים על העיר.
הנסיך הולאכי ולאד המשפד, שנולד והוגלה אל העיר, הטביע בה מטבעות (שהטבעתם באותה תקופה הייתה בחזקת בית המלוכה ההונגרי בממלכת הונגריה) והוציא את המסמך הראשון שבו אוזכר שמה הרומני של העיר, "סיגישוארה".
אומדים כי במהלך המאות ה־16 וה־17 היו בסיגישוארה כ־15 גילדות ו־20 תחומי מלאכת יד.
פַּסָּל הבארוק אליאס ניקולאי חי בעיר.
יחד עם כלל טרנסילבניה, הייתה העיר תחת שלטון האימפריה הרומית הקדושה (משנת 1806 נקראה האימפריה האוסטרית ומשנת 1867 האימפריה האוסטרו-הונגרית).
בשנת 1849 התמרדו ההונגרים וביקשו עצמאות.
השלטונות ביקשו את עזרת הצבא הרוסי לדיכוי המרד.
ב־31 ביולי 1849 נערך הקרב בין הרוסים והמורדים ההונגרים במישור אלבשט שליד סיגישוארה (קרב Segesvár) ובו הובסו המורדים הונגרים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הועברה סיגישוארה עם כלל חבל טרנסילבניה לרומניה.
המרכז העתיק של סיגישוארה עם הבתים העתיקים, החומות, מגדלי השמירה ובראשם מגדל השעון, הוכרו בשנת 1999 על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
מדי שנה, בסוף חודש יולי, נערך פסטיבל ימי הביניים בעיר העתיקה.
העיר העתיקה ממוקמת גבוה מהעיר החדשה - מעין גבעה מוקפת חומה, לכן הכניסות צרות והמעבר צפוף כפי שנראה בתמונות שלהלן.
על פי מפקד משנת 2002, מנתה אוכלוסיית סיגישוארה 32,304 איש, אשר הרכבם האתני היה:
אוכלוסיית העיר לאורך המאה העשרים וראשית המאה ה-21:
האתר המרכזי שמושך תיירים רבים, וגם הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, הוא העיר העתיקה של סיגישוארה.
העיר נשמרה היטב, על חומותיה, מתקופת ימי הביניים וניתן לראות בה סגנונות אדריכלות ואמנות מגוונים.
בעיר פעלו בעלי מלאכה רבים שנתנו את אותותיהם על פני העיר.
נקודת הציון המרכזית בעיר היא מגדל השעון.
גובהו 64 מטרים והוא נבנה בשנת 1556 על הגבעה של המצודה.
במעלה המגדל ישנו מוזיאון היסטורי, וכן נקודת תצפית על כל העיר.
מצודת סיגישוארה היא מבנה סקסוני מפואר מהמאה ה־12, שמהווה את המרכז ההיסטורי של העיר העתיקה.
בית הולדתו של ולאד המשפד, נסיך ולאכיה, מהווה אתר עלייה לרגל לתיירים רבים בשל הסיפור המפורסם "דרקולה".
בסמוך לביתו ישנו פסל ראשו של המשפד.
מוזיאון כלי הנשק, הממוקם בסמוך לבית הולדתו של ולאד צפש.
המוזיאון קטן אך מכיל מבחר מכלי הנשק שיוצרו בימי הביניים בעיר.
גרם מדרגות אבן, המקורה על ידי גג מעץ, מוביל לכנסייה שבראש הגבעה ולבית הקברות של העיר העתיקה.
בכנסייה ניתן למצוא פרסקאות וקריפטה.
הכנסייה נבנתה במיקום שבו היה המבצר הרומאי הקדום.
בבית הקברות הסמוך לכנסייה ניתן להבחין במצבות גרמניות רבות.
סִגָּל בעבר סֶגֶל (שם מדעי: Viola) הוא סוג של צמחים עשבוניים חד-שנתיים, רב-שנתיים וגם בני שיח, הכולל מספר רב של מינים מתורבתים, שחלקם מכונים בלשון העממית סיגלית (בדרך כלל הכוונה למין סיגל ריחני) או סיגל, השם האחרון התקבל והוכר רשמית משנת 2003 על ידי האקדמיה ללשון העברית.
משפחת הסיגליים (Violaceae Batsch) כוללת 24 סוגים וכ-1,155 מינים מהם 681 משויכים לסוג סיגל שנפוצים בהרים הטרופיים, הסוב-טרופיים בכל היבשות.
רוב מיני הסוג הם עשבוניים רב-שנתיים.
אבל, בישראל כל חמשת המינים שזוהו הם חד-שנתיים ונדירים מלבד סיגל ריחני שהוא רב-שנתי ואינו גדל בר בישראל, אלא כפליט תרבות.
ככל שמדרימים לכיוון האזור הים תיכוני, עולה מספר המינים החד-שנתיים על הרב-שנתיים, כהתאמה לאקלים יובשני דו-עונתי, קיץ יבש וחם וחורף גשום וקצר.
כלל זה בא לידי ביטוי גם במינים המיוצגים בארץ ישראל.
מרבית מיני הסיגל הם צמחים עשבוניים רב-שנתיים, אך מינים מתורבתים לרוב הפכו חד-שנתיים.
עלי הצמח הטיפוסיים בצורת לב, צומחים לסירוגין.
למספר רב של מינים אין גבעול, ולאחרים גבעול קצר נושא בפרח.
הסוג מאופיין בפרחים הנישאים על עוקצים ארוכים ודקים, כפופים בקצה ומבליטים את הפרחים בעמדה המאונכת לקרקע.
יש מינים שפרחיהם המאוחרים הם פרחים קליסטוגמים (פרחים סגורים בעלי האבקה עצמית חבויה).
כאשר הצמח חווה עקה, למשל עונה ששוררים בה יובש וחום, נוצרים פרחים קטנים ובלתי נפתחים.
המאבקים מתפתלים סביב הצלקת וחלה האבקה עצמית שלאחריה הפריה וזרעים.
לפרח הסיגל חמישה עלי כותרת, מחולקים לרוב כך: ארבעה מחולקים סימטרית שניים לכל צד; והחמישי רחב ונתלה תחת הרביעייה, לרוחב הפרח.
לפרחים חמישה אבקנים קטנים בצבע צהוב במרכזם, הפרחים לרוב בצבע סגול (Violet) אך יש פרחים בגוון כחול, לבן, צהוב ועוד.
קיימים מספר פרחי סיגל בעלי יותר מצבע אחד, כגון אמנון ותמר.
צמחים עשבוניים רב-שנתיים על פי רוב או חד-שנתיים (בישראל מלבד סיגל ריחני כולם חד-שנתיים).
הגבעולים קצרים מאוד (סיגל ריחני ללא גבעול) תת-קרקעיים (קנה שורש) או שלוחות על פני הקרקע.
קנה שורש מצמיח עלים ממפרקיו וגבעולים כלפי מעלה ושולח שורשים כלפי מטה ולצדדים.
השלוחה נושאת עלים ומצמיחה שורשים.
השלוחה דומה לקנה שורש אבל היא גבעול משני לצמח הראשי.
העלים מסורגים או ערוכים בשושנת, בעלי פטוטרת, פשוטים (אינם מחולקים), תמימים או לפעמים בעלי אונות.
הלוואים בבסיס העלים תמימים או מחולקים (גזורים-מנוצים), משתיירים.
עוקצי הפרחים בעלי 2 חפיות או לא.
הפרחים דו-מיניים, לעיתים רחוקות חד-מיניים, נכונים או בלתי נכונים, בודדים וחיקיים.
הפרחים הנישאים על עוקצים ארוכים ודקים, כפופים בקצה ומבליטים את הפרחים בעמדה המאונכת לקרקע.
הגביע בן 5 עלים שווים פחות או יותר זה לזה, מפורדים או מאחים במקצת, משתיירים לאחר ההפריה ובעלי יותרות (תוספות) בבסיס.
הכותרת בלתי-נכונה (בעלת סימטריה דו-צדדית), מורכבת מחמישה עלי כותרת זקופים או פרושים: עלה תחתון (קדמי) אחד גדול, שבמרבית המינים מתמשך לדורבן חלול המכיל צוף, ושני זוגות עלים צדדיים.
אולם בכמה מינים, בעיקר בדרום חצי הכדור (למשל באוסטרליה), עלה הכותרת התחתון יוצר בליטה חלולה קצרה בבסיסו, דמוית כיס קטן, ובמראהו המורפולוגי נדמה כחסר דורבן – בניגוד לרוב מיני הסוג.
האבקנים קצרים, מספרם 5, ניצבים לסירוגין עם עלי כותרת, מול עלי הגביע וסביב עמוד השחלה.
מכל אחד משני המאבקים התחתונים (הקדמיים) יוצא זיז ארוך שמפריש צוף לתוך דורבנה של הכותרת התחתונה ונאגר שם.
צופנים אלו הקשורים לאבקנים מכונים צופני אבקנים (staminal nectaries) והם מצויים על היותרת של הקונקטיב; הזירים חסרים או קצרים מאוד לא יותר מ"מ אחד, מפורדים, ורחבים.
המאבקים זקופים, מקיפים את השחלה והם בני 2 לשכות שנפתחות בסדק לכיוון עמוד השחלה.
השחלה עילית, בעלת 3 (לעיתים רחוקות 2 או 5) עלי שחלה, מגורה אחת.
עמוד שחלה אחד פשוט וזקוף או כפוף.
הצלקת דמוית כדור או וו.
הפרי הוא הלקט חלק, שנפתח באמצעות 3 קשוות דמויות סירה ובעל מגורה אחת עם הרבה זרעים.
עקב התייבשות בלתי שווה של דופנות הקשוות, פתיחת ההלקט עוצמית והזרעים מושלכים מתוך הקשוות למרחק של עד 2 מטרים ויותר.
הזרעים דמויי ביצה או כדור, הזרעים עתירי אנדוספרם.
העובר זקוף ולו 2 פסיגים פרושים.
עוקץ הביצית – רקמה בקצה הביצית המחברת את הביצית לשליה – מכילים שמן.
מיני הבר שזוהו בישראל וסביבתה
בישראל וסביבתה זוהו בר 6 מיני בר וכולם נדירים עד נדרים מאוד.
סיגל עטוי (שם מדעי: Viola occulta) – צמח עשבוני חד-שנתי שתפוצתו העולמית באי קרים ומהקווקז ועד מערב ומרכז אסיה, אבל לא בישראל.
דורבן הכותרת קצר ואינו בולט מתוך בסיס הגביע.
הלוואים מחולקים-מנוצים או שסועים ל-3 אונות.
סיגל עטוי הוא מין קרוב ודומה לסיגל צנוע, וההבחנה ביניהם קשה וקשורה בעיקר בצורת עלי הלוואי.
המידע מבוסס על 3 איסופים שצוטטו בספרות המדעית.
האוכלוסייה הבודדת של סיגל קיטאבל בהר חברון הוגדרה עד לפני שנים אחדות בטעות כסיגל עטוי.
לדעתו המקצועית של הבוטנאי ד"ר אוֹרי פרגמן-ספיר מין זה אינו קיים בישראל.
סיגל צנוע (שם מדעי: Viola modesta) צמח עשבוני זעיר, חד-שנתי ונדיר מאוד.
זהו השכיח ביותר מבין המינים בישראל.
הוא בישראל הוא מאכלס שדות, מדרונות אבניים באזורי ההר: חרמון, גליל עליון, שומרון והר חברון.
מין זה מסתעף מבסיסו בלבד.
הלוואים תמימים (אינם מחולקים) או הם מצוידים רק בשן אחת, קרוב לבסיסם.
הפרח זעיר פחות מ"מ אחד, צבעה משתנה מפרט לפרט, בין צהוב לקרם ולקרם סגול, בלוע הכותרת, בעלה הכותרת התחתון יש כתם צהוב עז החצוי בקווים סגולים אחדים.
סיגל קיטאבל, ססגוני, בעבר כונה סגל תלת גוני (Viola kitaibeliana) – צמח חד-שנתי נדיר מאוד, בסכנת הכחדה ומוגן.
מין זה גדל בדרום הרי יהודה באתר אחד ליד מצפה יאיר, שם הוא גדל בשדות מעובדים בחריש רדוד ונמצא בשנת 2003 ובטעות הוא נחשב לסיגל עטוי.
מין זה שגובהו 3 עד 8 לעיתים רחוקות 11 ס"מ, בעל גבעול זקוף או מזדקף ומסתעף מאוד.
דורבן הכותרת ארוך ובולט מתוך בסיס הגביע.
העלים תמימים, צרים ומוארכים, אורכם 5 עד 20 מ"מ לעיתים רחוקות 30 מ"מ ורוחבם 2 עד 3 ס"מ לעיתים רחוקות 5 מ"מ.
שני הלוואים שסועים-מחולקים לאונות צרות כעין אצבעות כף היד ל-3 אונות או יותר.
לכן נדמה כי בבסיס העלים גדלים עלי-לוואי צרים רבים.
לעלים התחתונים פטוטרות ארוכות והעליונים חסרי פטוטרת.
חפית ברורה מצויה על עוקץ הפרח.
הפרחים שקוטרם 10 עד 12 מ"מ, צבעם לבן (קרם)בולטים מבין העלים וכפופים בראשם.
שיני הגביע דמויי אזמל וריסניות, שני עלי הגביע התחתונים בעלי "תוספות" המכסות את הדורבן.
עלה הכותרת הקדמי (התחתון) נמשך לאחור ומסתיים בדורבן הבולט מבין עלי הגביע.
הפרי הלקט קרח, אליפטי מארך, נפתח בקשוות ומכיל זרעים רבים.
הפריחה מאמצע מרץ עד תחילת מאי.
סיגל קטן (שם מדעי: Viola parvula) – צמח חד-שנתי צמח חד-שנתי זעיר (גודלו 5 ס"מ) נדיר מאוד ושעיר, מכוסה שערות לבנות מפושקות ארוכות יחסית, המופנות באלכסון כלפי מטה.
השעירות בולטת בעיקר בגביע הפרח אבל גם הגבעול מתחת למפרקים מהם יוצאים הפרחים.
הלוואים מחולקים ובעלי שתי אונות צדדיות.
הגביע שווה באורכו לאורך הפרח או ארוך במקצת ממנו.
הכותרת לבנה (קרם), עלה הכותרת התחתון בעל כתם צהוב.
החרמון מהווה את גבול תפוצתו הדרומי במזרח התיכון.
סיגל ריחני (שם מדעי: Viola odorata) – צמח רב-שנתי משמש כצמח נוי וגדל בישראל כפליט תרבות.
סיגל תמים (שם מדעי: Viola pentadactyla) – צמח חד-שנתי נדיר ובסכנת הכחדה.
העלים תמימים דמויי סרגל, רוחבם 2 עד 5 מ"מ.
הלוואים מחולקים לשתי אונות אזמלניות שסועות עד הבסיס כשאחת מהאונות שווה באורכה לעלה עצמו ונראית כמו עלה רגיל.
הכותרת קצרה מהגביע או ארוכה ממנה, אבל לא פי שניים.
הדורבן ארוך במקצת מהיותרות (תוספות) של עלי הגביע, ובישראל לא יותר מפי שניים.
סיגל תמים גדל בבתות ובישראל הוא גדל בהרי יהודה, שם נמצא ב-2003 על ידי עוז גולן באתר יחיד בשדה ליד מצפה יאיר שבדרום הגלילה.
הכותרת כחולה, בישראל לבן עד צהבהב (ולא כחול).
hierosolymitana – שמצוי רק בישראל ובירדן הגדיר מיכאל זוהרי בפלורה פלשתינה חלק 2 משנת 1972.
המינים השכיחים בגידול לצורכי נוי הם סיגל ריחני שפרחיהם סגולים וסיגל תלת-גוני המכונה גם אמנון ותמר או סיגל ססגוני, שפרחיהם רב-גוניים.
מיני הצמחים מסתפקים לגידולם באדמת גינה טובה, ללא זיבול נוסף ולשגשוגם נחוצים רק מים בשפע.
מיני הצמחים הם צמחי חצי צל ואור מלא, עמידים בקרה.
רגישים לשרב, לגיר ולמליחות הם פגיעים מאוד למחלות שגורמיהן פטריות (אלטרנריה, חילדון ועוד) ונמטודות (תולעים נמיות).
הריבוי באמצעות זרעים בסתיו או באמצעות חלוקה או שלוחות בחורף.
ישנו בלבול רב בשמות הפרחים.
סיגל ריחני (שם מדעי: Viola odorata).
מוכר יותר בשם סיגלית ונפוץ כצמח נוי.
העלים מרוכזים בשושנת, ללא גבעול ועוקצי הפרחים צומחים היישר מבין עלי השושנת.
סיגל ססגוני או סיגל תלת-גוני (שם מדעי: Viola tricolor וכן V.
kitaibeliana) מוכר יותר בשם אמנון ותמר.
זהו מין חד-שנתי נפוץ ביותר כצמח נוי גם בישראל.
סיגל אמנון ותמר או סיגל ויטרוק
סיגל אמנון ותמר או סיגל ויטרוק (Viola × wittrockiana Gams) הוא מכלוא של V.
מין זה בעל גבעול נושא עלים ומסועף מאוד.
הפרחים בקוטר 5 עד 12.5 ס"מ, שטוחים ובעלי צבעים שונים.
סיגל מקרין או סיגל תלת-גוני ננסי (שם מדעי: Viola cornuta) הוא מין רב-שנתי או בן שיח בעל נצרים על-קרקעיים ברורים שמוצאו מספרד ומצרפת.
הלוואים גדולים, משולשים, ריסניים, ובעלי שיניים גסות.
הפרחים הסגולים או הלבנים נישאים על עוקצים ארוכים.
עלי הכותרת אינם מחפים זה על זה.
הדורבן ארוך ומחודד ושפתם חרוקה.
סִגָּל קִיסוֹסִי (שם מדעי: Viola hederacea) הוא צמח עשבוני רב-שנתי שתחום תפוצתו הטבעי באזורים הסובטרופיים של מזרח ודרום-מזרח אוסטרליה – מקווינסלנד בצפון-מזרח, דרך ניו סאות' ויילס וויקטוריה, ועד דרום אוסטרליה וטסמניה – וכן באי הצפוני של ניו זילנד.
המין התאזרח גם בדרום-מזרח סין ובחצי האי המלאי.
שמו העברי מציין את דמיון עליו לעלי הקיסוס – רחבים, לעיתים עם אונות רדודות בבסיסם.
בטבע הוא שוכן בבתי גידול מוגנים ולחים, מגובה פני הים ועד לאזורים תת-אלפיניים (כ-1,300 עד 1,500 מ').
בגינות בארץ הוא מתאים במיוחד לאזורי ההר הים-תיכוני, בפינות מוצלות מתחת לעצים או לצד קירות, עמיד לקרה ואינו משגשג בחשיפה מלאה לשמש, לרוחות וליובש.
מאפיינים עיקריים ומבדילים: הצמח בעל שלוחות (stolons) – גבעולים דקים יותר או פחות, משתרעים או זוחלים קרוב לפני הקרקע או מעליה, המפתחים שורשים ולעיתים גם נצרים זקופים מפרקיהם.
בגבעולים העיקריים של המין נצפית התארכות לעיתים נדירות בלבד.
הלוואים קטנים, לרוב חומים-בהירים, שקופים למחצה.
העלים ערוכים בצפיפות; הטרף כלייתי עד עגול בקירוב, לרוב רחב מאורכו, בבסיסו לרוב קטום או לבבי, ולעיתים יתדי; אורכו עד 3.5 ס"מ ורוחבו עד 5 ס"מ; הפטוטרות ארוכות במיוחד, 2–8 ס"מ.
הפרחים דו-גווניים באופן ניכר, בצבע סגול-לילך ולבן עם גבולות מטושטשים, נישאים על עוקצים ארוכים המזדקרים מעל העלים.
עלי הכותרת הצדדיים שעירים (נדיר מאוד שהם קירחים), ומסובבים בזווית של כ-90°.
עלה הכותרת התחתון (הקדמי) הפוך-ביצני עד מוארך, רחב ביותר בשליש הדיסטלי; עורקיו בלתי סדירים במקצת; והוא חסר דורבן – תכונה שאינה אופיינית לרוב מיני הסוג סיגל, אך אופיינית למינים שמוצאם מאוסטרליה.
הזרעים ביצניים, קירחים, חסרי ברק, בצבעם קרם עד חום, לרוב מנוקדים ולעיתים אחידים בצבע חום-אדמדם.
מרבית מיני הסגל צומחים בר באזורים בעלי אקלים ממוזג בחצי הכדור הצפוני, בעיקר באירופה.
קיימים מספר יוצאי דופן הצומחים באזורים טרופיים ואף מדבריים, כגון הוואי, הרי האנדים ואוסטרליה.
ויולה אדונקה (שם מדעי: Viola adunca) – נפוץ בצפון אמריקה.
ויולה יוקריאנה (שם מדעי: Viola ucriana) – מין אנדמי לצפון סיציליה.
מחקר שהתפרסם בשנת 2023 טוען כי תוך 20 דורות קטן גודלם של פרחי הסיגל והתמעטה כמות הצוף בהם.
שיעור הרבייה העצמית עלה ב-27%.
החוקרים מייחסים זאת לצמצום במספר הדבורים שגרם להקטנת ההשקעה במשיכתן.
הם חוששים שעם הזמן יובילו המגבלות הגנטיות של צורת רבייה זו להכחדת הצמח.
שימושים רפואיים – העלים הפרחים וגם השורשים של חלק ממיני הסגל משמשים ברפואה כיוון שהם עשירים בוויטמין A, בוויטמין C וגם בחומר אנטי מחמצן בשם אנתוציאנין.
פרחי הסגל משמשים לחליטת תה ברפואה הסינית.
שימושים קולינריים – עלי המין סגל ריחני ניתנים למאכל (כמרכיב בסלט, למשל) ומן הפרחים נהוג במרכז אירופה להכין גם תה.
שימושים קוסמטיים – בצרפת ייצרו במאה ה-18 מן הפרחים אבקה ששימשה לבישום הגוף והשיער.
בשלב מסוים יצא ריח הסגל מן האופנה.
גם כיום נאספים בכל שנה בסביבות העיר ניצה כמאה טון פרחי סגל לצורך הפקת בשמים.
שימושים תעשייתיים – עומק הצבע הצהוב בפרחים שמופיע בחלק מן המינים משמש להערכת רמת יסוד האבץ באדמה עליה הם גדלים.
סיגיסוולד קאוקן (בפלמית: Sigiswald Kuijken, נולד ב-16 בפברואר 1944) הוא כנר, ויולן ומנצח הנודע בנגינה בכלים אותנטיים.
קאוקן היה חבר בהרכב אלאריוס מבריסל בין 1964 ל-1972 והקים את "התזמורת הקטנה" (La Petite Bande) ב-1972, שעימה הקליט עשרות אלבומים.
מאז 1971 לימד כינור בארוק בקונסרבטוריונים המלכותיים בהאג ובבריסל.
מחלוצי יישום הטכניקה המוקדמת של השענת הכינור על הכתף בלי משענת-כתף, במקום להחזיקו מתחת לסנטר.
חבר ב"רביעיית המיתרים קאוקן", שאותה ייסד ב-1986. בשנים האחרונות הופיע גם כמנצח על סימפוניות מן התקופה הרומנטית.
אחיו ידועים גם הם בביצוע המודע היסטורית: ברתולד קאוקן הוא חלילן ווילאנד קאוקן הוא צ'לן ונגן ויולה דה גמבה.
השלושה הירבו לעבוד עם נגן הצ'מבלו גוסטב לאונהרדט, ומופיעים בקביעות ברחבי העולם.
ב-2 בפברואר 2007 העניקה לו האוניברסיטה הקתולית של לוון בבלגיה תואר דוקטור לשם כבוד.
סיגייט טכנולוגיות היא חברה אמריקאית, ואחת מגדולות יצרניות הדיסקים הקשיחים ופתרונות האחסון בעולם.
החברה הוקמה בשנת 1979 ומשרדיה המרכזיים ממוקמים בעיר קופרטינו שבמדינת קליפורניה בארצות הברית.
החברה הוקמה בשנת 1979 תחת השם Shugart Technology על ידי אלן שוגרט ופיניס קונר.
מוצרה הראשון של החברה היה הכונן הקשיח ST-506 בנפח אחסון של 5MB ובגודל 5.25 אינץ' (כונן קטן במיוחד לאותם ימים, אם כי היום מיוצרים כוננים בגודל של 3.5 אינץ' בלבד למחשבים ביתיים).
כונן זה היה לכונן הקשיח הראשון בממדים אלה, וזכה להצלחה מסחררת שהובילה לפיתוחו של כונן דומה נוסף, ה-ST-412, בנפח 10MB.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, חתמה סיגייט על חוזה עם חברת IBM לאספקת רכיבים עבור מחשבי ה-IBM XT, המחשב האישי הראשון מתוצרתה שכלל כונן קשיח.
באותם הימים, הייתה IBM בין ספקיות המחשבים האישיים הבולטות ביותר, וחוזה זה הביא לצמיחה מהירה מאוד של חברת סיגייט.
כש-IBM פנתה לחברות נוספות לאספקת כוננים קשיחים, הגיבה סיגייט בהקמת רשת הפצה נרחבת לכונניה על מנת שלא להיתלות ב-IBM.
בשנת 1985 עזב קונר את החברה והקים חברה משלו בשם Conner Peripherals שהתמחתה בייצור כוננים קשיחים למחשבים אישיים, עד שבשנת 1996, כעשר שנים לאחר מכן, התמזגה החברה חזרה לתוך סיגייט.
בשנת 1989 החלה סיגייט לפגר טכנולוגית מאחורי מתחרותיה, והוחלט על קניית מחלקת הכוננים הקשיחים של חברת CDC - Control Data Corporation, אשר החזיקה בכמה פטנטים וטכנולוגיות ייחודיות שהעניקו לסיגייט יתרון טכנולוגי ואפשרו לה לחזור לתחרות בשוק הכוננים הקשיחים.
החל מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, החלה החברה לקנות חברות תוכנה העוסקות באחסון.
השקעה זו השתלמה לאחר שסיגייט מכרה את מחלקת התוכנה שלה לחברת וריטאס (Veritas), והפכה לאחת מבעלות המניות העיקריות בחברה זו.
בעקבות הקנייה, מחירי מניות וריטאס נסקו, וחברת סיגייט מכרה אותן ברווח משמעותי.
בשנת 2006 קנתה סיגייט את חברת מקסטור (Maxtor) שהתמחתה גם היא בכוננים קשיחים והייתה באותה העת החברה השלישית בגודלה בתחום זה (אחרי סיגייט ווסטרן דיגיטל).
בשנים האחרונות החלה סיגייט לעסוק בסוגיית צריכת החשמל של הכוננים הקשיחים.
עם עליית מחירי האנרגיה בעולם, צרכנים רבים של פתרונות אחסון חיפשו פתרונות חסכוניים בצריכת החשמל שלהם.
ב- יוני 2008 הציגה החברה כונן בגודל 2.5 אינץ' ובשם Savvio 10K.3 שנפחו 300GB, וצורך רק כ-30% מצריכת החשמל של כונני ה-3.5 אינץ' הנפוצים.
נישה נוספת אליה פנתה החברה בשנים האחרונות הוא תחום אבטחת המידע.
בספטמבר 2007 החלה החברה להפיץ כוננים בנפח 1TB בעלי הצפנה חזקה (הצפנה המכונה "הצפנת כונן מלאה", FDE - Full Disk Encryption) למחשבים אישיים.
מאוחר יותר, הפיצה סיגייט גם כוננים בנפח 250GB לכוננים ניידים התומכים בהצפנה זו.
סיגהרה היה מלך ממלכת אסקס בין השנים 664 עד 683 או 688.
סיגהרה מלך לצד אחיו סאבי, אשר ירש אותו במותו והפך לשליט יחיד.
סיגהרה וסאבי היו אחייניו של קודמם, סוויתהלם ועלו יחד לשלטון לאחר מותו.
לפי סברה אחרת היו סיגהרה וסאבי בנים של סיגברט הקטן או של סיגברט הטוב.
במהלך המגפה שפגעה בממלכה בשנת 664 התנצרו סיגהרה וסאבי אולם לאחר המגפה, בעוד שסיגהרה שב לדת הקלטית הפגאנית, סאבי נותר נוצרי, וזמן קצר לאחר עלייתם לשלטון, המחלוקות הדתיות הביאו לסכסוך מזוין.
סיגהרה מצא בן ברית בממלכת וסקס הפגאנית, ואילו סאבי מצא תמיכה בממלכת מרסיה.
בשל מחלקותיהם השתלט וולפיר, מלך מרסיה על ממלכת אסקס ושלט למעשה על שניהם.
וולפיר השיא את סיגהרה לאחייניתו אוסית' (Osyth), בתו של פירות'וולד, מלך סארי שהיה ואסל שלו.
בדה ונרביליס מספר בכתביו כי סיגהרה שב לנצרות ביוזמת ההגמון יארומן (Jaruman) אשר נשלח על ידי וולפיר, ורק לאחר המרתו המחודשת לנצרות נשא לאישה את אוסית' הנחשבת לקדושה נוצרייה.
בשנת 673 עזב סיגהרה את נישואיו הכפויים לאוסית' ונאלץ להימלט מהממלכה.
הוא מצא מחסה אצל ההגמון בידווין (Beaduwine) בצפון אלמהאם.
לפי גרסה אחרת הייתה זו אשתו שעזבה אותו ונמלטה למנזר, ובשנת 686 פלש עם בן בריתו קאדוואלה, מלך וסקס לממלכת קנט ושלט בה עד מותו.
סיגהרה נפטר בשנת 683 (או 688) והותיר את סאבי כשליט יחיד של ממלכת אסקס.
סיגולדה (בלטבית: Sigulda, בגרמנית: Segewold) היא עיר באזור וידזמה שבלטביה, במרחק 53 קילומטרים מעיר הבירה ריגה.
בשנת 1207 באזור הוקם מבצר ובשנת 1928 היישוב הוכר כעיר.
סיגולדה שוכנת בקטע ציורי של עמק הנהר גאויה.
סלעי אבן חול אדומים מתקופת הדבון יצרו מצוקים ומערות בשתי גדות הנהר, ומשום כך מכונה סיגולדה "שווייץ של וידזמה".
לאחר עצמאות לטביה ושיקום המדינה ב-1991, הושם דגש על שימור אזורי הטבע והגנים בקרבת העיר, ושיפור במגזר התיירות של העיר.
בתמיכת המועצה המקומית, פסטיבל האופרה המקומי המסורתי, מתקיים באוויר הפתוח, בחורבות הטירה העתיקה של העיר בכל קיץ.
הפסטיבל העירוני נחגג בחודש מאי, בעת פריחת עצי הדובדבן שבעיר, למרות שהעיר ידועה בצבעיה בעונת הסתיו.
סוגי ספורט כגון- סקי ומזחלות שלג פופולריים מאוד בחורף, וגם בנג'י בשאר השנה.
מערת גוטמניס שבקרבת העיר נמצאות בין טירת סיגולדה החדשה, לבין טירת טוראידה, ונחל קטן זורם מתוכו.
זוהי המערה הגדולה ביותר במדינות הבלטיות, כאשר עומקה 19 מ', רוחבה 12 מ' ו גובהה 10 מ'.
במערה חקוקה כתובת מהמאה ה-17 שתוכנה: "שתיית המים אמורה להיות בריאה ולהגדיל את אורך החיים".
מהמערה אפשר לעלות ברכבל אל הגבעות הסמוכות (אזור ארמון קרימולדה).
לעיר 26 ערים תאומות מכל רחבי האיחוד האירופי.
אוכלוסיית העיר גדלה באופן קבוע בשנים האחרונות (מאז שנת 2000).
סיגוף הוא הימנעות מהנאות פיזיות וצרכים שונים, או הכאבה, או פגיעה בגוף המסתגף.
לרוב, פעולת הסיגוף היא למטרות רוחניות שונות: מצווה דתית או ככפרה על עבירות.
הסיגוף נפוץ בדתות רבות, כולל היהדות, הנצרות, האסלאם, ההינדואיזם והבודהיזם.
גם האסכולה הפיתגוראית צידדה בסיגופים כחלק מתהליך טהרת הנפש.
בין אופני הסיגוף הנפוצים הוא הצום, הימנעות מיחסי מין, הלקאה והליכה ברגליים יחפות.
ספורטאים רבים נמנעים מיחסי מין קודם לתחרויות שונות, כדי לרכז את מאמציהם הפיזיים והמנטליים לתחרות.
תנועת הסטרייט אדג' מאופיינת בהימנעות חבריה מאלכוהול, סמים וסקס מזדמן, כדרך חיים.
שביתת רעב משמשת ככלי מחאה או כמנוף לחץ על רשויות שונות.
סיגירייה (בסינהלית: සීගිරිය; מילולית: "סלע האריה"; באנגלית: Sigiriya) היא עיר עתיקה במרכז סרי לנקה, שנבנתה סביב פקק געשי המתנשא לגובה של כ-200 מטרים.
לפי הכרוניקה הסרי לנקית המסורתית, הקולאוואמסה, המלך קשיאפה הראשון, ששלט בסרי לנקה בין 477 ל-495, בחר באתר כבירתו, והקים בראש הפקק הגעשי את ארמונו.
הארמון והבירה כולה ננטשו לאחר מותו של המלך, אך האתר שימש כמנזר בודהיסטי עד המאה ה-14. ב-1982 הוכרזה סיגירייה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על התיישבות באזור סיגירייה מאז התקופה המזוליתית.
לפי ממצאים מאוחרים יותר, החל מהמאה השלישית לפני הספירה, התגוררו נזירים בודהיסטים במערות באזור.
בשנת 477 רצח הנסיך קשיאפה את אביו, המלך דטוסנה, ותפס את כס השלטון בממלכת אנוראדהאפורה.
אחיו, יורש העצר החוקי מוגאלאנה, נמלט לדרום הודו.
קשיאפה, שחשש ממתקפת נגד, החליט להעתיק את עיר הבירה מאנוראדהאפורה למקום בטוח יותר, ובחר בסיגירייה.
במהלך תקופת שלטונו, שנמשכה 18 שנים, הקים קשיאפה בעיר החדשה מבצר, ארמונות וגנים.
בשנת 495 שב מוגאלאנה לסרי לנקה, בראש צבא שהקים בעת שגלה בהודו.
צבאו של קשיאפה הובס, והוא התאבד בטרם הגיע אליו מוגאלאנה.
לאחר שתפס את כס המלוכה, השיב מוגאלאנה את עיר הבירה לאנוראדהאפורה.
לאחר נטישתה, נותר בסיגירייה מנזר בודהיסטי, שהמשיך להתקיים עד המאה ה-13 או ה-14. אין תיעוד לנעשה במקום במאתיים השנים הבאות.
במאה ה-16 ובמאה ה-17 שימשה סיגירייה כמוצב של ממלכת קאנדי.
ב-1831 "גילה" את המקום קצין בריטי שעבר בסמוך בדרכו לפולונארווה.
חפירות ארכאולוגיות החלו בשנות ה-90 של המאה ה-19, אך התעצמו רק במחצית השנייה של המאה ה-20. ב-1982 הוכרזה סיגירייה כאתר מורשת עולמית.
למרגלות הסלע, מצדו המערבי, נמצאים גני המים.
גנים מטופחים אלה מעוצבים בשיטת הצ'ארבאג, לפיה חוצים את הגן שבילים וגופי מים המחלקים אותו לחלקים קטנים יותר.
בהתאם לכך, יש בגן בריכות נוי אליהן מוזרמות מים בנחלים מלאכותיים, וכן מזרקות שעדיין פעילות.
בחלק מהבריכות איים קטנים שעליהם בנויים מבנים ששימשו כארמונות.
הגן בנוי באופן סימטרי, כשהציר המרכזי בהם מוביל ממערב למזרח.
ממזרח לגני המים, במורדותיו המערביים של הסלע, נמצא גן הסלעים.
גן זה כולל מספר סלעי ענק, שביניהם מתפתלים שבילים.
על מרבית הסלעים הוקמו בעבר גם מבנים, אך הם לא שרדו.
גן נוסף שנמצא במורדות המערביים של הסלע הוא הגן המדורג.
בגן המדורג סדרה של טראסות ובהן שבילים המובילים מגן הסלעים למדרגות שבבסיס הסלע.
השבילים הם למעשה גרמי מדרגות עשויים אבן גיר.
קיר המראות, המצוי בצדו המערבי של הסלע, בסמוך לשביל המטפס לפסגתו, זכה לכינוי זה משום שהיה כה מבריק עד כי המלך יכול היה לראות בו את בבואתו בעת שחלף על פניו.
על הקיר נכתבו במשך מאות שנים כתובות גרפיטי הכוללות שירה, התבטאויות אירוניות או התרשמויות מהמקום.
כיום, כתיבת כתובות כאלה אסורה, כדי להגן על הכתובות העתיקות.
צדו המערבי של הסלע מכוסה פרסקאות, המשתרעים לרוחב של 140 מטרים ולגובה של 40 מטרים.
הארכאולוג ג'ון סטיל, שערך חפירות בסיגירייה בראשית המאה ה-20, תיאר זאת כך: "כל פני הגבעה התבררו כגלריית תמונות ענקית, אולי הגדולה ביותר בעולם".
אף שהפרסקאות צוירו בתקופת ממלכת אנוראדהאפורה, הסגנון שלהם שונה מהנהוג באותה תקופה, בכך ששולי הדמויות המופיעות בהם כהים יותר, ובכך הוענק לדמויות נפח רב יותר.
הפרסקאות כוללים דמויות של כ-500 נשים, שזהותן אינה ידועה.
כל הדמויות פונות לכיוון קאנדי, המקודשת לסינהלים.
בעבר היה מספר רב יותר של דמויות, אך חלקן נמחק בתקופה שבה היה במקום מנזר בודהיסטי, בטענה שהן מפריעות למדיטציה.
במעלה השביל שהוביל למבצר בראש הסלע, הוקם שער כניסה מפואר, שנחצב בצורת אריה, והוא שהעניק למקום את שמו.
השביל עבר בין טפריו של האריה, וגרם מדרגות הוביל לתוך פיו.
כיום נותרו מהשער רק כפות רגליו הקדמיות של האריה.
פסגת הסלע משתרעת על פני שטח של כ-16 דונם.
מהמבנים שהיו עליה, ובהם המבצר, נותרו היסודות בלבד.
בנוסף, נמצאת במקום בריכה לאגירת מי שתייה, באורך 27 מטרים וברוחב 21 מטרים.
מערת כיפת הקוברה נמצאת במורדותיו הדרומיים של הסלע, והיא נקראת כך על שום צורתה, המזכירה צוואר של נחש קוברה.
בעבר היו קירות המערה מעוטרים באיורים של פרחים ובעלי חיים.
סיגל (סיגלית) בר צבי (נולדה ב-22 בספטמבר 1969) קצינת משטרה ישראלית בדימוס בדרגת ניצב.
כיהנה כראש אגף המבצעים וקודם לכן, כסגנית מפקד מחוז דרום, ראש חטיבת השיטור באגף המבצעים, ראש חטיבת קהילה ומתנדבים ומפקדת מרחב איילון במחוז תל אביב.
בר צבי נולדה וגדלה בשכונת קטמון בירושלים.
אמה טיפלה בילדים ואביה היה שרברב.
למדה בתיכון אינטגרטיבי, ושירתה בצבא כקצינת קישור.
בר צבי התגייסה למשטרת ישראל בשנת 1991 ושירתה כסוכנת סמויה ביחידה המרכזית של מחוז מרכז.
בהמשך יצאה לקורס הקצינים של המשטרה ושירתה כקצינת כוח אדם במרחב שרון, קצינת המבצעים של מרחב שרון, מפקדת תחנת המשטרה ברעננה וראש אגף התנועה במרחב שרון.
ביולי 2009 מונתה למפקדת תחנת תל אביב צפון, שם הייתה לאישה הראשונה שמונתה לתפקיד.
בינואר 2012 מונתה למפקדת תחנת פתח תקווה.
בספטמבר 2013 מונתה למפקדת מרחב נתב"ג, היא האישה הראשונה שמונתה לפקד על מרחב במשטרת ישראל.
בתקופת המהומות בקרב הפלסטינים וערביי ישראל ב-2014 מונתה לעמוד בראש אחת המפקדות המשימתיות שהוקמו במשטרה, שפעלה בין השאר במהומות סביב הר הבית והלווית הנער מוחמד אבו ח'דיר.
ב-2015 נשלחה כנציגת משטרת ישראל ללימודים במכללה לביטחון לאומי.
באוגוסט 2016 מונתה למפקדת מרחב איילון במחוז תל אביב.
בספטמבר 2018 הועלתה לדרגת תת-ניצב ונבחרה להקים ולפקד על חטיבת קהילה ומתנדבים באגף שיטור אבטחה וקהילה.
בתחילת 2020 מונתה לראש חטיבת השיטור.
בפברואר 2021 הוחלט למנותה לתפקיד סגנית מפקד מחוז דרום, ובכך הייתה לאישה הראשונה בתפקיד סגן מפקד מחוז.
בספטמבר 2021 מונתה לראש אגף המבצעים, התפקיד המבצעי הראשון בתולדות המשטרה שמבצעת אישה בדרגת ניצב.
במאי 2023 קראה בר צבי להכריז על מצב חירום לאומי בשל ריבוי מקרי הרצח בחברה הערבית.
היא הודתה כי המשטרה נחלשה בשנים האחרונות והזהירה כי הסדר החברתי תלוי על בלימה בשל כך.
היא סימנה את המחסור בכוח האדם כגורם מרכזי להיחלשות המשטרה וציינה כי ארגוני הפשיעה שולטים כיום ברחוב הערבי.
בבוקר השביעי באוקטובר 2023, בישיבת המטה הארצי של המשטרה, קראה בר צבי "לפרק את הכל על עזה, כולל החיילים שנחטפו", קרי הכרזת נוהל חניבעל.
ב-22 ביולי 2024 הודיעה על פרישתה מהארגון אחרי 33 שנות שירות.
בנאום הפרישה ביקרה באופן חריף את גופי השלטון, וטענה, שבהיעדר שומרי סף "הפשע נעשה מאורגן".
היא בעלת תואר ראשון במנהל עסקים משלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל ותואר שני במדיניות וממשל עם התמחות בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
בר צבי אם לשתיים ומתגוררת בכפר סבא.
2018: רשימת 50 המשפיעות של גלובס ליידי
2021: אות פורום דבורה לביטחון לאומי
2022: רשימת 50 הנשים המשפיעות של גלובס
2022: רשימת ה-PowerWomen של פורבס ישראל
סיגלית (סיגי) חזמה (נולדה ב-30 במאי 1965 בירושלים) היא שחקנית ישראלית.
נולדה ליעקב חזמה (שהיה מנהל השידורים בערבית בקול ישראל) ולילית נגר.
בצה"ל שירתה בלהקת פיקוד המרכז.
למדה מוזיקה בבית הספר למוזיקה "רימון".
למדה אמנות באוניברסיטת תל אביב.
ב-1986 הייתה חברה לצד יעל דגן ושרה גילאון בהרכב הקומי "90-60-90" שכתב יואל ריפל וביים גדי יגיל.
בתיאטרון העממי של אברהם דשא (פשנל): ב-1989 שיחקה במחזמר "אוויטה" מאת אנדרו לויד ובר וטים רייס שביים קנט ארמסטון.
ב-1989 שיחקה במחזמר "קזבלן" שעיבדו יואל זילברג ויגאל מוסינזון וביים אורי פסטר.
ב-1996 שיחקה במחזמר "צלילי המוסיקה" שביים מנחם גולן.
בתיאטרון הבימה: ב-1988 גילמה את מאלנה (לסירוגין עם דורית פלד) בהצגה "ג'ון גבריאל בורקמן" מאת הנריק איבסן שביים ג'ק מסינג'ר.
באותה שנה גילמה מלצרית בהצגה "סאלח שבתי" שכתב וביים אפרים קישון.
החל מ-1998 מגלמת את מתילדה בהצגה "בוסתן ספרדי" מאת יצחק נבון שביים צדי צרפתי.
בתיאטרון יובל: ב-1993 שיחקה בהצגה "הכושי עשה את שלו".
ב-1998 השתתפה כזמרת ליווי בפסטיגל "חלומות" שבים משה קפטן.
בתיאטרון אורות: ב-2002 שיחקה בהצגה "אני עם אשתך גמרתי" שכתב וביים חנוך רעים.
בתיאטרון השדרה: ב-2008 שיחקה בהצגה "עליזה מזרחי" שכתב וביים מנחם גולן.
ב-1990 השתתפה בסרט הטלוויזיה "רגעים" - המתאר את אווירת שנות ה-30 בתל אביב דרך שיריו של נתן אלתרמן - שכתב וביים שמואל בונים.
ב-1992 השתתפה בתוכנית "הופה היי".
ב-2007 גילמה את לייק'ה בסרט "מלך של קבצנים" שכתב וביים אורי פסטר.
סיגל בן יאיר (נולדה ב-23 במרץ 1970) היא משוררת ומעצבת גרפית ישראלית, זוכת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, פרס שרת התרבות ופרסים נוספים.
נולדה בנשר, לזוג הורים מורים.
אביה יליד הונגריה ואימה נולדה ברומניה.
בוגרת בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
היא בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה בארכאולוגיה ותואר מוסמך בספרות עברית השוואתית.
בנוסף, היא בוגרת בית הספר לשירה של הליקון.
היא עובדת כמרכזת חוג וכגרפיקאית באוניברסיטת חיפה.
שיריה פורסמו לראשונה בכתב העת "מטעם", כמו כן תורגמו לצרפתית, לערבית ולאנגלית וראו אור באנתולוגיות בשפות אלו.
בשנים 2008 ו-2009 השתתפה בפסטיבל "שער לשירה חדשה" ובשנים 2010 ו-2015 בפסטיבל "מטר על מטר" של מקום לשירה בירושלים.
ב-2015 השתתפה בשער, פסטיבל השירה הבינלאומי.
בן יאיר השתתפה גם בפסטיבל השירה הבינלאומי בסטורגה מקדוניה.
בשיריה עוסקת בן יאיר בעיקר במציאות הכלכלית הלא קלה של מעמד העובדים הישראלי.
היא עוסקת רבות בקשייה כאם חד הורית העובדת לפרנס את משפחתה.
תמות נוספות כוללות התמודדות עם גירושיה ועם מחלתו ומותו של אביה, אך גם שירי אהבה.
לא מעודן, תל אביב: הליקון, תשע"א 2011 (בעריכת אמיר אור)
אין עדות, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד: קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות, תשע"ד 2014 (בעריכת יצחק לאור)
מה אני עושה, חיפה, הוצאת פרדס, סדרת טקסטורה, תש"פ 2020 (בעריכת ענת לוין)
פרס טבע לשירה בפסטיבל המשוררים במטולה, 2011
פרס רמת גן לספרות, 2013
פרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית למשוררים בתחילת דרכם, 2015
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים,2015
סיגורדור אינגי יוהנסון (באיסלנדית: Sigurður Ingi Jóhannsson; נולד ב-20 באפריל 1962) הוא פוליטיקאי איסלנדי, שכיהן בתפקיד ראש ממשלת איסלנד מאפריל 2016 ועד ינואר 2017. באוקטובר 2016 הוא הודיע על כוונתו להתפטר.
הוא משמש כמנהיג המפלגה הפרוגרסיבית (מפלגת מרכז-ימין) של איסלנד.
יוהנסון חבר המפלגה הפרוגרסיבית של איסלנד (מפלגת מרכז-ימין).
כיהן מ-2013 כשר לאיכות הסביבה ומשאבי טבע במקביל לתפקידו כשר הדיג והחקלאות.
ב-2014 תיק איכות הסביבה ומשאבי הטבע הועבר לחברתו למפלגה — סיגרון מגנוסדוטיר, אך יוהנסון המשיך לכהן כשר הדיג והחקלאות.
יוהנסון מונה לתפקיד ראש הממשלה ב-7 באפריל 2016 בעקבות התפטרותו של סיגמונדור דויד גונלאוגסון בעקבות הגילויים שנחשפו במסמכי פנמה.
ב-2 באוקטובר אותה שנה הוא נבחר לתפקיד מנהיג המפלגה הפרוגרסיבית בהפרש קולות קל מהמנהיג המכהן, סיגמונדור דויד גונלאוגסון.
ב-30 באוקטובר 2016, עם היוודע על הפסדה בבחירות הכלליות שנערכו יום קודם לכן, בהם נחלה מפלגתו תבוסה, הודיע יוהנסון על כוונתו להתפטר.
סיגואטרה היא הרעלת מזון הנגרמת כתוצאה מאכילת דגי שוניות מסוימים אשר בשרם מזוהם ברעלנים הנקראים סיגואטוקסינים הנוצרים בדינופלגלטים, יצורים מיקרוסקופיים הנפוצים באזורי ים טרופיים וסובטרופיים.
אותם יצורים מיקרוסקופיים נדבקים לשוניות אלמוגים ואצות ונאכלים על ידי דגים אוכלי-צמחים.
דגים אלה נאכלים על ידי דגים טורפים גדולים יותר ובאופן זה הרעלן נמצא במארג המזון.
אכילת דגים טורפים, הנמצאים סמוך לראש שרשרת המזון באזורי ים טרופיים וסובטרופיים (כמו דקריים, מורניים, ברקודות, צניניתיים, דגי בס וחדקניים) מגבירה את הסיכוי לחלות בסיגואטרה.
התסמינים העיקריים של סיגואטרה הם בדרכי העיכול ובמערכת העצבים.
התסמינים במערכת העיכול כוללים בחילות, הקאות ושלשולים, אחריהם מופיעים בדרך כלל תסמינים במערכת העצבים הכוללים כאבי ראש, כאבי שרירים, נמלול, אטקסיה, ורטיגו, והזיות.
מקרים קשים של הרעלה עשויים לגרום לאלודינה מקור, כאב עצבי היוצר תחושת כווייה הנגרם מגירוי קר.
תסמיני סיגואטרה עלולים להימשך לאורך זמן עד שלעיתים הם מביאים לאבחנה שגויה של טרשת נפוצה.
קיימים דיווחים על התפתחות דיספראוניה, כאב בעת קיום יחסי מין, דווחו אצל בני זוג בריאים לאחר שקיימו יחסי מין עם שותפים שלקו בסיגואטרה, דבר המעיד על כך שייתכן כי הרעלן יכול להיות מועבר ביחסי מין.
קיימים דיווחים בספרות הרפואית על תינוקות יונקים שלקו בשלשול ובפריחה בעור הפנים לאחר שינקו מאימהות שהורעלו, דבר המעיד על כך שייתכן כי הרעלן מועבר בחלב אם.
תסמיני סיגואטרה עלולים להימשך לאורך שבועות ואף שנים ובמקרים קיצוניים אף לאורך 20 שנה, תוך שהם גורמים לנכות.
רוב בני האדם המורעלים בסיגואטרה מתאוששים לאיטם לאורך זמן.
לעיתים תסמיני ההרעלה מופיעים שוב לאחר ההתאוששות, זאת לאחר צריכת מזון המכיל אגוזים, גרעינים, משקאות אלכוהוליים, דגים או מוצרי מזון המכילים דגים, עוף או ביצים וכן חשיפה לאדי אקונומיקה וחומרים כימיים אחרים.
אף פעילות גופנית עלולה לגרום להופעה מחודשת של התסמינים.
קיימות שיטות מדעיות שונות לזיהוי דגים אשר בשרם מכיל סיגואטוקסינים, כולל שימוש בספקטרומטר מסה.
הקושי העיקרי בבדיקות המעבדה הקיימות הוא בקביעת ריכוז הרעלן שהוא בעל משמעות קלינית.
לצד השיטות המדעיות קיימות שיטות עממיות שונות.
בצפון אוסטרליה, שם נפוצה הרעלת הסיגואטרה, קיימות מספר שיטות לזיהוי דגים מורעלים.
אחת מהן כרוכה באמונה כי זבובים אינם מתיישבים על דגים מזוהמים.
על פי שיטה אחרת, חתולים האוכלים דגים מזוהמים ילקו בתסמינים הבולטים של סיגואטרה.
על פי שיטה שלישית יש להחדיר מטבע כסף מתחת לקשקשי דג ואם המתכת משחירה, זהו דג מזוהם.
בגראנד קיימן מקומיים הלוכדים דג ברקודה, מניחים פיסה מן הדג על הקרקע כדי שנמלים יעלו עליה, במידה והנמלים ממשיכות לנוע, הדג בטוח למאכל.
לרבות מן השיטות העממיות לא נמצא בסיס מדעי.
אף שחתולים אכן לוקים בהרעלת סיגואטרה מאכילת דגים מזוהמים, קשה לבצע בדיקה זו באופן מדויק ואמין.
לא קיים טיפול יעיל להרעלת סיגואטרה.
רוב הטיפול הרפואי מתמקד בהקלת התסמינים.
קיימות ראיות לכך שחוסמי תעלות סידן, כמו ניפדיפין ווראפאמיל נמצאו יעילים לטיפול בתסמינים הנותרים לאחר חלוף המחלה הראשונית, כגון הפרעות במחזור הדם וכאבים בחזה.
תסמינים אלה נוצרים כתוצאה מהתכווצות דפנות כלי הדם עקב השפעת הרעלן.
סיגורדור אגרס (באיסלנדית: Sigurður Eggerz; 1 במרץ 1875 – 16 בנובמבר 1945) היה פוליטיקאי איסלנדי.
אגרס היה השר לענייני איסלנד בממשלת דנמרק מיולי 1914 ועד מאי 1915 וראש ממשלת איסלנד ממרץ 1922 ועד מרץ 1924. ב-1903 הוא סיים תואר במשפטים באוניברסיטת קופנהגן.
שימש בתפקיד שר האוצר בין השנים 1917 – 1920 והיה חבר האלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי) בין השנים 1911 – 1931. נמנה עם מייסדי מפלגת העצמאות ב-1929.
לו ולרעייתו סולוויג, בתו של כריסטיאן יונסון, אחד מקודמיו בתפקיד ראש הממשלה, נולדו בן ובת: פטור וארנה.
פטור אגרז שירת שנים במשרד החוץ האיסלנדי ושימש במגוון תפקידים דיפלומטיים, כולל שגריר בגרמניה ולאחר מכן שב לאיסלנד שם היה סופר מצליח.
נכדתו, סולוויג אגרס, היא סופרת החיה בארצות הברית.
סיגל אביטן (נולדה ב-15 בנובמבר 1969) היא סופרת, אשת תקשורת ויזמית.
אביטן היא היוצרת של הפורמט הטלוויזיוני "דייט להביא הביתה" ששודר בשידורי קשת 12 בשלהי שנת 2022.
ספריה: בשנת 2018 יצא לאור הרומן הראשון שכתבה, "חשומה", אשר תורגם לאנגלית ולערבית ובמרץ 2022 יצא לאור הרומן השני שלה "ליידי צ'יל" .
בחודש ינואר 2022 פרסמה את הספר השלישי שלה "ביזנס טאלנט" ספר ניהול המבוסס על שיטת העבודה שפיתחה בעשור האחרון.
הספר יצא לאור בהוצאה בבעלותה "The Good Books".
בשנת 1991 בעקבות נפילת מסך הברזל וגל העלייה הגדול מברית המועצות, אביטן הקימה את משרד הפרסום המגזרי הראשון בישראל - "תל אביב-מוסקבה".
המשרד התמקד בפרסום בשפה הרוסית וזכה להצלחה.
בשנת 1996 מכרה אביטן את אחזקותיה במשרד, והקימה את "סיגל אביטן תקשורת", סוכנות לייעוץ אסטרטגי ולייעוץ תקשורתי.
ב-2007 הקימה אביטן את הסטארט-אפ Presscast "פרסקאסט" לשידורים חיים באינטרנט, אליו הצטרף גדי סוקניק לאחר פרישתו מהגשת מהדורת החדשות המרכזית בערוץ 2 דאז.
בשנת 2010 הקימה אביטן את ערוץ הטלוויזיה המסחרי הראשון באינטרנט בשיתוף עם העיתון הכלכלי דה-מרקר.
ערוץ זה העביר מסיבות עיתונאים, שידורים חיים, כתבות ועוד.
בשנת 2013 יסדה אביטן את סוכנות Business Talent, המתמחה באסטרטגיית בכירים, ניהול מוניטין, כתיבת ביוגרפיות ונאומים, בימוי והפקת סרטים דוקומנטריים והכנה לקראת הופעה מול קהל ומול מצלמה.
אם לשלושה ילדים, מתגוררת בשיכון בבלי בתל אביב.
אחותה היא העיתונאית שירית אביטן כהן.
אחיינה, יאיר אביטן, נפל בקרב בשג'אעייה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
סיגטוואר (בהונגרית: Szigetvár) היא עיר במחוז באראניה, מרכז נפת סיגטוואר, הונגריה.
היישוב ממוקם בדרום טרנסדנוביה בחלק המערבי של מחוז באראניה, בקצה הדרומי של גבעות דרום-ז'ליץ השייכות לגבעות טולנה - באראניה וגובלות במישור לאורך נהר הדראווה שהוא נהר הגבול הונגריה-קרואטיה.
העיר חצויה על ידי נחל האלמאש, שהציף לעיתים קרובות את האזור והפך אותו לביצת עשב.
ניתן לגשת לעיר בכביש מבארץ' בכביש הראשי 6 מבודפשט, מכיוון בלטונסמש - קאפושוואר בכביש הראשי 67. הוא מחובר לקדרקוט בכביש 6607. אליו הצטרף קו הרכבת קפושוואר - סיגטוואר עד לסגירתו בשנת 1977.
היישוב וסביבתו היו מיושבים מאז התקופה הפרהיסטורית, כפי שמעידים הממצאים הארכאולוגיים מהתקופה הנאוליתית ומתקופת ברונזה (גרזני אבן יד, משקולות רשת, פיבולות).
לאחר הקלטים, הגיעה השלטון הרומאי לפאנוניה ולאחר מכן האווארים, האזור נפל לידיהם של ההונגרים הכובשים (התיישבות במדיארים במרכז אירופה).
היישוב בשם זיגט (Zygeth) הופיע לראשונה במקורות כאחוזת אצולה בשנת 1391, הבניין המוגן הראשון שלו נבנה על רצועת קרקע דמוית אי הבולטת ממישור ההצפות של הנחל אלמאש.
המבנה הראשון שניתן לאמת ארכאולוגית הוא הטירה, הממלאת כיום את התפקיד של מרכז האמנות, מה שנקרא המגדל העגול, הגרעין הפנימי של הטירה המאוחרת של המאה ה-16 ומקודם מהמחצית הראשונה של המאה ה-15, ניתן לייחס לשמו של כרכושו של Antimus Osvát (Osvald).
המבצר בן שלוש הקומות שהורחב מוקדם וגם מאוחר יותר גם למגורים כקסטרום בשנת 1449 באי הזה של נחל האלמש, מוקף בעיירה החופשית (עיר שוק בשנת 1463) מופיעה לראשונה בצורה כתובה.
הטקסט של לוח השיש שנעשה בשנת 1939 במעבר השער הדרומי מציין גם את בעל הבית המייסד של הטירה, אוסוולד.
אחרי שאדון הטירה נפל בשבי (הטירה נכבשה על ידי הטורקים), אחרי נפילת בודה, אחר כך פץ' וגם שיקלוש, המבצר, אשר צבר חשיבות אסטרטגית מיוחדת, הפך לרכושה של פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית הבסבורג בשנת 1543 כאחוזה מלכותית.
הצבאות העות'מאניים שהתקדמו בטרנסדנוביה הצליחו לכבוש את כל מצודות הגבול שמסביב בשנות ה-40 של המאה ה-16, כך שסיגט נשארה לגמרי לבדה בשנות ה-50 של המאה ה-16.
לאחר מותו של מרק הורבאט, בשנת 1561 הפך הרוזן מיקלוש זריני לקפטן הטירה.
הוא היה אחראי לתחזוקת המבצר החשוב האחרון בגבול הדרומי, עדיין בידיים אימפריאליות, ושמר על נתיב הצבא והמסחר בין בודה לבין בלגרד.
אחרי כמה שנים של שקט, קרב סיגטוואר התקיים בסוף קיץ 1566 והסתיים בנטישת דרום טרנסדנוביה על ידי הכוחות ההונגריים ושל קיסר אוסטריה.
משמעותו של הפסד זה הותיר חותם עמוק בזיכרון ההיסטורי ההונגרי.
הקרב הסתיים בתבוסה למרות גבורת המגינים.
הסולטאן סולימאן הראשון צר על טירת סיגטוואר עם צבא של חמישים אלף חיילים סדירים.
המגינים היו כ-2,500 חיילים, שעמדו בהתקפות הטורקיות במשך 34 ימים.
ב-7 בספטמבר 1566, כשהטירה הפנימית כבר בערה, ניסו זריניי ו-300 מלוחמיו שנותרו עדיין להתפרץ ("הפריצה של זריני"), אך כולם נפלו בשער הטירה.
במהלך המצור נהרס גם המגדל העגול מימי הביניים.
מיד לאחר כיבוש הטירה החלו הטורקים לבנות מחדש את המבצר ואת היישוב.
הטירה עצמה בוצרה בקירות לבנים ואבן, וכתוצאה מכך, מלבד השינויים וההרחבות הקטנות לאחר השחרור, נוצר המבצר בצורתו הנוכחית.
בעיר הוקמו מספר מבני ציבור על ידי הכובשים, כמה מהם נחשבים ליצירות אדריכלות טורקיות עות'מאניות, כולל המסגד של הסולטן סולימאן ופשה עלי, כמו גם מה שנקרא בית טורקי.
כבר במאה ה-17 התיישבו במקום יהודים.
בית הכנסת הראשון נבנה בשנת 1821 ושני בשנת 1857. לאחר הקרע ביהדות הונגריה הקהילה הצטרפה לזרם הנאולוגי.
בית ספר יהודי נפתח בשנת 1879. מספר היהודים היה:
אחרי כניסת הוורמכט להונגריה ב-19 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה) יהודי סיגאוואר נשלחו לגטו בארץ' ובתחילת יולי באותה השנה נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
הכנסייה הרומית-קתולית של סנט רוקוש (במקור מסגד טורקי)
המרחצאות התרמיות וספא של סיגטוואר
פארק ידידות הונגרי-טורקי בכפר צ'רטה בפאתי העיר
אולגה מאטי במקור מאוטנר (1879 – 1961) צלמת יהודייה-הונגרייה, אמנית צילום, פעילה בתנועה פמיניסטית.
אימרה ברקש במקור איזידור בֶּרְגְל (1878 – 1949) היה סופר ועיתונאי יהודי-הונגרי.
סיגילריה (שם מדעי: Sigillaria) הוא סוג פרהיסטורי של צמח קדום מקבוצת הליקופודים שהיה קרוב לאיזוט המודרני אך היה גבוה כמו עץ.
באורח חייו דמה לזה של שרכים וטחבים.
המאובנים שלו התגלו ברחבי בריטניה, ארצות הברית, קנדה, סין, קוריאה, טנזניה וזימבבואה ותוארכו לתקופות הקרבון והפרם לפני 323.2 עד 254 מיליון שנה מזמננו (בעבר נחשבו לעוד יותר מוקדמים כבר מהדבון).
הסוג הקרוב ביותר לצמח זה היה הלפידודנדרון שחי בצורה דומה ובאותם אזורים.
צמח קדום זה היה בעל גבעול גבוה מכוסה "קשקשים" שהגיע לגובה של עד 30 מטרים ובקצהו בלטו מעין-עלים גבוהים הקרובים לגבעול וללא ענפים.
הצמח התרבה ללא זרעים, באמצעות נבגים (שנמצאו בתוך מבנים חרוטיים).
מספר חוקרים הציעו, אך לא הצליחו להוכיח, שצמח זה היה בעל אורח חיים מהיר, בו גדל במהירות לגובה מרשים, הגיע לבגרות, התרבה ומת בגיל צעיר.
סיגל בר-קובץ (נולדה ב-17 ביוני 1966) היא סופרת, עיתונאית ועורכת ישראלית.
החלה את דרכה העיתונאית ככתבת נוער במעריב לנוער בגיל 15. את שירותה הצבאי עשתה כמדריכת חבלה ומיקוש בחיל הנדסה.
תוך כדי לימודיה לתואר ראשון בקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בתקשורת באוניברסיטה העברית, עבדה ככותבת, עורכת ורכזת כתבים במגזין הנוער ראש אחד.
הטור השבועי שפרסמה בו במשך שלוש שנים "ידידים", הפך לספרה הראשון (1992, כתר).
כיום עובדת כעיתונאית ועורכת בידיעות תקשורת וב-Mynet.
"קניון האשליות", הוצאת כתר, 1998
"מחר אולי תשתני", הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2017
"אישה אובדת", הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2022
סיגל ברקאי (נולדה ב-1962) היא חוקרת ואוצרת אומנות ישראלית, מומחית בחינוך לאומנות ובהיסטוריה, פרקטיקה ותיאוריה של האומנות הישראלית.
אצרה תערוכות במוזיאונים וגלריות וכתבה מאמרים, קטלוגים, וספרים בתחום אומנות ישראלית עכשווית ותיאטרון ישראלי מנקודות מבט חברתיות, מגדריות וקוויריות.
ברקאי נולדה בקיבוץ רגבים כבת להורים שהגיעו לקיבוץ העולים מצפון אפריקה בסוף שנות החמישים במסגרת גרעין נח"ל.
שם נעוריה – מרחב, עוברת מהשם מרקוביץ' והיא בת ליוצאי גרמניה והונגריה, עולי העלייה החמישית שהגיעו לחיפה ב-1934 והיו מבוני הארץ, מגיניה ומייסדיה.
את תואר הבוגר קיבלה ב-1988 מבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב (ירושלים), במחלקה לאומנות חזותית.
בסיום לימודיה בשנת 1988 ילדה את בנה הבכור ואת ביתה ב-1993. היא נשואה לאלי ברקאי מאז שנת 1983.
בין השנים 1993–2005, לימדה תולדות האומנות, פיסול וציור במגמת האומנות החזותית בתיכון אלון רמת השרון ובשנים 2004–2013, הייתה מאמנת הוראה ומרצה במכללה האקדמית בית ברל.
במקביל החזיקה סטודיו, יצרה והציגה במספר תערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות.