tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעוד שהקפוצ'ינים לא הסתכסכו עם דזידרי באופן אישי, הם חששו שישועים אחרים ילכו בעקבותיהם ויעקרו אותם מטיבט ונפאל, והם עתרו לגירושו מהמדינה.
בינואר 1721 קיבל דזידרי את הפקודה לעזוב את טיבט ולחזור להודו.
לאחר שהות ארוכה בקוטי, בגבול הטיבטי-נפאלי, הוא חזר לאגרה ב-1722.
באגרה, דזידרי מונה לכומר הראשי של הקהילה הקתולית בעיר הבירה של האימפריה המוגולית, דלהי.
הוא ארגן חינוך ושירותים לקהילה, והביא לבניית כנסייה חדשה במקום המבנה הרעוע הקיים.
בשנת 1725 נסע לנציגות הכנסייה בהודו הצרפתית הישועית הסורית-מלבארית בפונדיצ'רי, והתחיל ללמוד טמילית ולבצע מיסיון שם.
בשנת 1727 נשלח לרומא כדי לקדם את הביאטיפיקציה של ג'ון דה בריטו, ישועי שמת קדוש מעונה בדרום הודו.
הוא לקח את הערותיו על טיבט, תרבותה ודתה, והחל לעבוד על כתב היד האחרון שלו, שנקרא "הודעות היסטוריות של טיבט" (Notizie Istoriche del Tibet) כשהוא עדיין מיועד לחזור הביתה בכלי שיט צרפתי.
הוא נחת בצרפת באוגוסט 1727, שם נפגש עם קרדינלים ואריסטוקרטים חשובים ועם המלך לואי ה-15. הוא הגיע לרומא בינואר 1728. הוא התגורר בבית הישועי (Jesuit professed house), וזמנו הושקע בהליכים משפטיים כמייצג המסדר הישועי מול פליצ'ה די מונטקיו, שהגן על הקפוצ'ינים; דזידרי כתב שלוש הגנות על עמדת הישועים.
ב-29 בנובמבר 1732, פרסמו הרשויות את הצו הסופי שלה בעניין, אישרה את זכותם הבלעדית של נזירי הקפוצ'ינים בשליחות בטיבט ואסרה על כל דיון נוסף בנושא.
דזידרי עבד על תיקון כתביו האחרונים והכין אותם לפרסום.
כמו שובו לטיבט, גם הפרסום הזה נאסר גם על פי צו הרשויות הקתוליות.
בעודו מקווה להיפוך הפסיקה ולהזדמנות לחזור לטיבט, דזידרי מת במפתיע בגיל 48 בלבד, בקולג'יו רומנו ב-13 באפריל 1733.
כתבי יד של יצירותיו המונומנטליות במספר שפות, הכוללות את התיאור המדויק הראשון של הגאוגרפיה הטיבטית, הממשל, החקלאות, המנהגים והפילוסופיה והאמונה הדתית הבודהיסטית הטיבטית, נקברו בארכיון הישועים ובאוסף פרטי, ולא יצאו לאור עד סוף המאה ה-19; יצירתו Relation הופיעה במהדורה שלמה מאת לוצ'יאנו פטץ' (Luciano Petech) שיצאה לאור בשנות החמישים.
תרגום מקוצר לאנגלית יצא לאור ב-1937, ותרגום מלא הופיע רק ב-2010.
"שליחות לטיבט: הדיווח יוצא הדופן של המאה השמונה-עשרה של האב איפוליטו דזידרי SJ" תרגום: מייקל סוויט, עורך: לנרד צווילינג (Leonard Zwilling), בוסטון: Wisdom Publications, 2010.
מסעותיו של איפוליטו דזידרי מפיסטויה, SJ, 1712–1727. ערך Filippo De Filippi, הקדמה מאת C.
הודעות היסטוריות מטיבט וזיכרונות מסעותיי והמשימה שנוסדה שם (Relation) ויצירות אחרות, בעריכת לוצ'יאנו פיטק (1954–1957, ב-Petech,"Missionari Italiani nel Tibet e nel Nepal" (רומא: Libraria dello Stato), 1954–57), כרכים 5–7.
מסע ישועי אחר נשמת טיבט." דונלד ס.
לופז הבן ות'ופטן ג'ינפה, תרגום ועריכה (קיימברידג': הוצאת אוניברסיטת הרווארד, 2017)
"כאשר תומאס אקווינס פגש את נגרג'ונה: שתי יצירות מאת איפוליטו דזידרי, SJ", תרגם והקדמה מאת גווידו סטוקו.
"איפה שתגידי" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
את השיר הוציאה ב-10 ביוני 2025 לאור חברת התקליטים כרצועה הרביעית מתוך אלבומו התשיעי של אדם, "תסמינים של פרידה".
"תסמינים של פרידה" הוא אלבום האולפן התשיעי של אדם, שיצא לאור ב-10 ביוני 2025 בהוצאת חברת .
האלבום כולל עשר רצועות אשר עוסקות בנושאים של פרידה, כאב רגשי, געגוע ואהבה בלתי ממומשת.
האלבום מתאפיין בגוון אישי ואינטרוספקטיבי יותר בהשוואה לאלבומיו הקודמים של אדם, וזכה להתייחסות רחבה בתקשורת הישראלית עם צאתו.
"איפה שתגידי" עוסק באהבה בוגרת, חזקה ונטולת פחד, שמתגלה כעוגן לחיים שלמים.
הדובר מתאר מערכת יחסים שבה השניים התבגרו יחד, התמודדו עם מכשולים ויצרו מציאות של נאמנות, קלילות ורכות.
זהו שיר הלל לזוגיות יציבה שמעניקה תחושת ביטחון, משמעות, ואפשרות פשוט לחיות באהבה.
מייד לאחר יציאתו שובץ השיר במקום ה-20 במצעד "היטליסט" של אתר "מאקו", לצד שירים נוספים מהאלבום שנכנסו לעשירייה הפותחת, כמו "השיר שאת אהבת", "מלכת הדור" ו"היה טוב".
בשבוע שלאחר מכן עלה למקום השמיני, ונכנס לעשירייה עם שירים נוספים מתוך האלבום, כמו "שושו" ו"תגידי לי".
איפה היית בהתנתקות היא סדרה תיעודית ישראלית המשודרת בכאן 11 שנוצרה על ידי איציק לרנר ואיתי לנדסברג-נבו.
הסדרה עוסקת בתוכנית ההתנתקות ושודרה לרגל ציון 20 שנים לביצועה.
הפרק הראשון של הסדרה שודר ב-21 ביולי 2025, ובשעות שלאחר מכן כבר קיבל למעלה מ-20,000 צפיות באתר יוטיוב.
מבין המשתתפים הבולטים בסדרה: בני קצובר, הרמטכ"לים לשעבר משה יעלון ודני חלוץ וכן האלוף במילואים גרשון הכהן, ומפוני גוש קטיף.
איפוליטו נייבו היה סופר, עיתונאי ופטריוט איטלקי.
ספרו "וידויו של איטלקי" נחשב לרומן החשוב ביותר על הריסורג'ימנטו.
נייבו נולד וגדל בפדובה, בתקופה שבה מחוז ונטו נשלט בידי האימפריה האוסטרית.
העביר את ילדותו בקומונות מנטובה ופריולי, שם עמדה לרשות המשפחה טירה בקומונת קולורדו די מונטה אלבאנו.
הזמן שאותו העביר שם היווה השראה לפרקים המוקדמים שבספרו "Le Confessioni d'un Italiano" ("וידויו של איטלקי").
בימי נערותו, השתתף נייבו במרד סטודנטים באוניברסיטת פדובה של שנת 1848 - שם למד מאוחר יותר משפטים.
לאחר שסיים את לימודיו, סירב להצטרף למקצוע של אביו, מאחר שהדבר ירמוז כפיפות לשלטון האוסטרי.
מלחמת העצמאות השנייה של איטליה
בשנת 1857, נייבו אולץ להימלט למילאנו, שם כתב מספר ביקורות ספרותיות.
הושפע מדעותיו הפוליטיות של ג'וזפה מציני ורצה להצטרף למאבק לעצמאותה של ונטו ולאיחוד איטליה.
בשנת 1860, נלחם במסע האלף בפיקודו של ג'וזפה גריבלדי.
אחרי שהביסו את צבא בית בורבון בסיציליה ובדרום איטליה, השטח עבר למלך ממלכת סרדיניה ויטוריו אמנואלה השני.
כאשר משלחת האלף עזבה את סיציליה, נייבו נשאר בפלרמו ודאג לרישום המנהלתי.
עם סיום עסקיו, הוא ערך נסיעה קצרה לצפון איטליה כדי למצוא חברת הוצאה לאור לספרו, אך ללא הועיל.
ב-18 בפברואר 1861, איטליה אוחדה תחת שלטון בית סבויה, לשמחתו של נייבו.
באותה תקופה, הוא שהה בנאפולי ומילא תפקיד אדמיניסטרטיבי עבור הצבא הדרומי.
הוא קיבל הוראה נוספת לחזור לפלרמו.
בסוף פברואר, עסקיו בפלרמו הושלמו ונייבו השתוקק לחזור.
הוא עזב את סיציליה ב-4 במרץ 1861 על סיפון אוניית הקיטור ארקול, שבנוסף לשמונים אנשים שהיו עליה כללה גם מצבור צבאי.
מה שהתרחש בהמשך אינו ידוע, אך הדבר הודאי הוא שהאונייה לא נראתה שוב.
לפי דיווח אחד, האונייה שקעה עקב סערה אימתנית כשלושים ק"מ מקפרי.
אולם, משרד המלחמה טען ששריפה פרצה במהלך המסע.
לא נמצא כל זכר לאונייה או לאנשים שהיו עליה.
הקריירה הספרותית קצרת היומין של נייבו, שהתקיימה לצד הקריירה הפוליטית שלו, הייתה פורה ומגוונת, אם כי עמדה בצילן של עקרונותיו הפוליטיים והמורליים.
הוא החל את הקריירה שלו עם שני אוספי פואמות, "Versi", בין השנים 1854 ל-1855. פואמות אלה היו מושפעות מג'וזפה פאריני וג'וזפה ג'וסטי - שני משוררים ששמו דגש על כוחה החינוכי של השירה.
בהמשך, הוא פרסם אוספים נוספים של ורסיות פואטיות, כמו "Le lucciole" ("הגחליליות", 1858) ו-"Gli amori garibaldini" ("אהבותיו של גריבלדי", 1860), ושני רומנים היסטוריים טרגיים, "I Capuani" ("הקפואנים") ו-Spartaco" ("ספרטקו", 1857).
ספרו האחרון חוזר לאותו רקע של "מלאך החסד".
כתביו הפוליטיים של נייבו הם "Venezia e la libertà d'Italia" ("ונציה וחירות איטליה"), שהתפרסמו בשנת 1859 בעילום שם כתוצאה מהפסקת האש המאכזבת בוילפרנקה די ורונה ; המסה החשובה "Frammento sulla rivoluzione nazionale" ("קטע על המהפכה הלאומית") ושתי רשומות על משלחת האלף של גריבלדי.
כתביו הפוליטיים התווספו לעיסוקיו כעיתונאי; למאגר התכתובות הגדול שלו; ליצירת הקומדיה "Le invasioni moderne" ("הפלישות המודרניות", 1857); לתרגומים לאיטלקית של אמנים כמו היינריך היינה, ויקטור הוגו ומיכאיל לרמונטוב וכן של פואמות יווניות.
בספר המחקר שלו "Studii sulla poesia popolare e civile massimamente in Italia" ("מחקרים על שירה עממית ואזרחית, במיוחד באיטליה", 1854), נייבו מניח את היסודות הברורים שלו לספרות רומנטית שאינה בדיונית שהגיעה לאחר מכן.
הדבר דרש ממנו להיות מעורה פוליטית וחברתית לכל התפתחות נוספת בספרות ובתרבות האירופאית.
בו זמנית, הוא מילא תפקיד חשוב עבור מעמד הפועלים בבנייתה של הזהות הלאומית והכיר בחשיבותה של תרבות הדיאלקטים.
הנובלות של נייבו מבוססות לרוב על חוויותיו האישיות, ושמות דגש על הקושי בחיי היומיום של המעמד הנמוך תוך הניגודיות שבחיי הבורגנות הקלים.
הוא תיאר את הבעייתיות שבתרומתו של המעמד הנמוך למדינה החדשה של איטליה.
הריאליזם הברור שלו משקף את האלמנטים התאולוגים שבכתביו, וכן מבדיל את יצירותיו מאלה של מנצוני - לו הוא חב את הדרך הספרותית בה בחר.
אף על פי שנייבו לא היה פוזיטיביסט, הוא ציפה במובן מסוים לוריזמו של ג'ובאני ורגה, ובמיוחד לשימוש בדיאלקטים ולאיטלקית לא שגרתית.
נייבו ידוע בעיקר בגלל הרומן שלו "Confessions of an Italian", שהיה בין החשובים שבריסורג'ימנטו.
הרומן נכתב בין דצמבר 1857 לאוגוסט 1858, והוא מחולק ל-23 פרקים.
נייבו מת לפני שקיבל את הטיוטה הסופית שלו, וכלל לא הצליח למצוא הוצאה לאור שתפרסם את הספר.
היה זה רק ב-1867, כשש שנים לאחר מותו של הסופר, שהרומן התפרסם בשם "Le confessioni di un ottuagenario".
השם המקורי של הרומן והמזוהה ביותר איתו - "Confessions of an Italian", לא נבחר משום שלדעת המפרסמים היה "פוליטי" מדי לתקופה.
הרומן הוא גם רומן היסטורי - שמתרחש בתקופה סוערת בהיסטוריה של איטליה משלהי המאה ה-18 (ימי הרפובליקה של ונציה) ועד אמצע המאה ה-19 (המאבקים לאיחוד איטליה) - וגם רומן פסיכולוגי, המבוסס על זכרונותיו של הפרוטגוניסט וקריין הסיפור קרלו אלטוביטי, אדם זקן המביט לאחור על חייו.
קרלו משתייך למשפחה ונציאנית מהימים הפיאודלים, ומספר על הטירה בה גדל, על אהבתו לבת דודתו פיזאנה ועל החיים השלווים אליהם הגיע בבגרותו.
הפרקים שעוסקים בילדותו של אלטוביטי הם מרשימים במיוחד.
באמצעות דמותו של אלטוביטי וחוויותיו האישיות שלו ושל סבו האריסטוקרט הוונציאני, נייבו מצליח לשרטט תמונה ציורית של תרבות נשכחת.
איפוליטו נייבו מוזכר בספרו של אומברטו אקו, "בית העלמין של פראג".
ברומן זה, סימוניני הפרוטגוניסט מפוצץ בחשאי את הארקול (אוניית הקיטור עליה נייבו עלה), במטרה להשמיד מסמכים מסווגים אותם נשא נייבו.
ארכיון שלם של אוסף התכתובות של נייבו נשמר, ביניהם 72 מכתבי האהבה שלו למטילדה פררי בשנותיו המוקדמות.
בשנים המאוחרות לחייו, נייבו היה מאוהב בקתרינה קורטי מלצי, אשת אצולה ממשפחה לומברדית עתיקת יומין.
קרוב משפחתה, הסופר האיטלקי פייר-אמברוג'יו קורטי, היה מחבריו הקרובים של נייבו.
משחתת הצי המלכותי האיטלקי איפוליטו נייבו, שנבנתה באוגוסט 1915 והייתה בשירות פעיל עד לאפריל 1938, נקראה על שמו.
מועדון כדורגל איפסוויץ' טאון הוא מועדון הכדורגל הבכיר של העיר איפסוויץ' שבמזרח אנגליה, המשחק בצ'מפיונשיפ.
קבוצת הכדורגל ידועה בשלושה כינויים: "נערי הטרקטור" נוכח ההיסטוריה החקלאית של איפסוויץ', "הכחולים" נוכח צבע מדיהם או "טאון" כקיצור.
בעונת 1961/62 זכתה הקבוצה בפעם הראשונה והאחרונה עד כה באליפות אנגליה, תחת הדרכתו של המאמן סר אלף רמזי.
בובי רובסון הוביל את המועדון לזכייה בגביע ה-FA בשנת 1978. הישגה המשמעותי ביותר עד כה של איפסוויץ' נרשם בשנת 1981 כשזכתה בגביע אופ"א לאחר ניצחון על א.ז.
אלקמאר ההולנדית 4–5 בסיכום שני המפגשים.
אצטדיונה הביתי הוא פורטמן רוד (30,300 מושבים).
יריבתה המקומית העיקרית של איפסוויץ' היא נוריץ' סיטי.
איפסוויץ' נוסדה כמועדון חובבני בשנת 1878, אולם רק בשנת 1936 הפכה הקבוצה למקצוענית.
הקבוצה נבחרה לשחק בליגה השלישית של הפוטבול ליג ב-30 במאי 1938. הקבוצה שיחקה בליגה זו בשנים הבאות.
בשנת 1955 התמנה אלף רמזי, כדורגלן מצליח שאך פרש ממשחק פעיל, למאמנה של איפסוויץ' טאון.
רמזי העלה את הכחולים מהליגה השלישית לליגת המשנה, לראשונה בהיסטוריה של המועדון.
בשנת 1961 זכה עם הקבוצה במקום הראשון בליגת המשנה, וכך הוביל את הקבוצה לליגה הבכירה.
העונה הראשונה אי-פעם של הטרקטור בויז בליגה הבכירה הסתיימה בהצלחה אדירה, כאשר הקבוצה זכתה באליפות אנגליה לראשונה בתולדותיה ב-1962 וכך זכתה בכרטיס לגביע האירופי.
רמזי עזב את המועדון בעונה שלאחר הזכייה באליפות כדי לאמן את נבחרת אנגליה בכדורגל.
זכייתה של אנגליה בגביע העולם בכדורגל 1966 העניקה לרמזי תואר אבירות ומקום של כבוד כגדול מאמני הכדורגל באנגליה.
רמזי הוחלף בתפקיד על ידי ג'קי מילברן, אך הלה לא הצליח לשחזר את הישגיו ובשנת 1964 שבה איפסוויץ' לליגת המשנה, לא לפני שרשמה שיא שלילי בתולדות הליגה האנגלית הבכירה - 121 שערי חובה ב-42 משחקים.
לאחר התפטרותו של מילברן ב-1964 המועדון המשיך לשחק בליגת המשנה, עד שבעונת 1967/68 העלה אותו המאמן ביל מקגרי לליגה הבכירה.
בינואר 1969 עזב מקגרי את איפסוויץ' לטובתה של וולבס.
מחליפו היה בובי רובסון, לימים מאמן נבחרת אנגליה, ברצלונה, פורטו ופ.ס.וו.
התאקלמותו של רובסון בפורטמן רוד ארכה זמן, ובשתי העונות הראשונות שלו באיפסוויץ' התמקד בעיקר בהישרדות בליגה הבכירה.
עם הזמן הלכה הקבוצה והשתפרה: בעונה הבאה סיימה במקום ה-13, וב-1973 במקום הרביעי המרשים, תוך שהיא מבטיחה לעצמה לראשונה בתולדותיה כרטיס לגביע אופ"א.
באותה שנה זכתה גם בגביע טקסקו (תחרות מקומית בין מועדונים אנגלים ואירים) וכן בגביע ה-FA לנוער.
רובסון הצליח לבסס את מעמדה של איפסוויץ' כקבוצת צמרת אנגלית באמצע שנות השבעים.
בשנת 1975 שוב הבטיחה לעצמה הקבוצה את גביע ה-FA לנוער.
רובסון זכה עם הקבוצה בגביע ה-FA הראשון שלה בשנת 1978, לאחר ניצחון על ארסנל באצטדיון ומבלי.
שלוש שנים מאוחר יותר זכו הכחולים בגביע אופ"א - ההישג המשמעותי ביותר שלהם עד היום - ובאותה שנה (1981) אף סיימו במקום השני בליגה.
המקום השני הובטח גם בשנה שלאחר מכן.
שחקני המפתח של הקבוצה בתקופה זו היו פרנס טיסן, ארנולד מוהרן, קווין ביטי וג'ון וארק.
בקיץ 1982 נסתיימה עבודתו של רובסון במועדון, והוא עבר לאמן את נבחרת אנגליה.
עוזרו, בובי פרגוסון, התמנה למחליפו.
אלא שפרגוסון כשל להיכנס לנעליו הגדולות של קודמו בתפקיד.
עובדה זו, בנוסף לאילוצים הכלכליים (תוצאה של בניית יציע נוסף בפורטמן רוד) שעמם נאלצה איפסוויץ' להתמודד, הסתכמו בירידה בכושרה של הקבוצה, והיא סיימה במרכז הטבלה בשתי העונות הראשון של פרגוסון כמאמן.
הקבוצה נאבקה בתחתית בעונה הבאה אך ירדה בסופו של דבר לליגת המשנה בשנת 1985. פרגוסון נותר במועדון עונה נוספת, אך התפטר לאחר שאיפסוויץ' נוצחה על ידי צ'רלטון אתלטיק בגמר פלייאוף העלייה.
פרגוסון הוחלף על ידי המאמן ג'ון דנקן, אולם אף שהצליח לבסס את מעמדה של איפסוויץ' כקבוצה חזקה בליגת המשנה, מעולם לא היה קרוב לעלייה לליגה הבכירה.
הנהלת המועדון חשה שהקבוצה לא מתפקדת היטב תחת הדרכתו של דנקן והוא פוטר בשלהי עונת 1989/90. החליף אותו ג'ון לייאל, שסיים תקופת אימון בת 14 שנים בווסטהאם יונייטד, ובמהלכה זכו הפטישים פעמיים בגביע ה-FA וסיימו במקום השלישי בליגה הבכירה.
איפסוויץ' הדהימה כשבאמצע העונה ניצבה במקום הרביעי בטבלת הפרמייר ליג, עם סיכויים סבירים למקום בגביע אופ"א ואף יותר מכך.
אלא שצניחה ביכולת הקבוצה במחזורים האחרונים של העונה הביאוה לסיים במקום ה-16 והמאכזב יחסית.
לייאל חיזק את הסגל לקראת העונה הבאה כשרכש את חלוץ אולדהם אתלטיק איאן מארשל והקשר הדני קלאוס תומסן.
החתמות אלה סייעו לאיפסוויץ' לפתוח היטב את עונת 1993/94, אלא שגם הפעם סיימה את העונה בחלקה התחתון של הטבלה ובקושי ניצלה מירידה.
לייאל פוטר מאימון איפסוויץ' טאון בדצמבר 1994, כשהמועדון מאייש את המקום האחרון בטבלת הפרמייר ליג.
יורשו, ג'ורג' ברלי, לא הצליח למזער את הנזק, ולאחר התבוסה המשפילה 0–9 מידי מנצ'סטר יונייטד במרץ 1995 ירדה הקבוצה לליגת המשנה.
אך ברלי היה נחוש להעלות את הכחולים חזרה לפרמייר ליג; בעונת 1995/6 הפריד מקום אחד בלבד בין איפסוויץ' לבין משחקי ההצלבה, ובשלוש העונות הבאות הודחה איפסוויץ' בשלב חצי הגמר של משחקי ההצלבה.
בשלב זה תומסן, גונצ'ב, וארק ופורסט כבר לא שיחקו במועדון, ובמקומם הגיעו שחקנים חדשים, אשר העניקו לאיפסוויץ' מוניטין כקבוצה המשחקת כדורגל איכותי ויפה לעין.
בין השחקנים הללו נכללים השוער ריצ'רד רייט, הבלמים טייטוס ברמבל, טוני מאובריי ומארק ונוס, הקשרים קירון דייר, מרטין רוזר וג'יימס סקוקרופט, והחלוץ מרקוס סטיוארט.
בעזרת הסגל הזה הצליח ברלי לשוב לפרמייר ליג בשנת 2000 לאחר ניצחון על בארנסלי 4-2 בגמר פלייאוף העלייה האחרון שנערך בוומבלי לפני שנסגר לצורכי שיפוצים.
אף שרבים ציפו שאיפסוויץ' תרד ליגה בעונה הראשונה שלה מזה שנים בפרמייר ליג, היא הפתיעה וסיימה במקום החמישי המרשים, מה שהבטיח לקבוצה מקום בגביע אופ"א לעונת 2001/02 וזיכה את ג'ורג' ברלי בתואר מאמן השנה.
איפסוויץ' ניצחה את אינטר מילאנו האיטלקית בבית אך הודחה מהמפעל לאחר שנוצחה 1–4 במילאנו.
ההדחה הצטרפה לתלאות אחרות, שכן איפסוויץ' מוקמה בתחתית הטבלה באמצע עונת 2001/02 עם ניצחון ליגה אחד בלבד.
אלא שרצף של שבעה ניצחונות משמונה משחקים העלה את הקבוצה למקום ה-12, ולכאורה הציל את טאון מירידה.
אך גם הפעם שבה הקבוצה ודעכה, וגורלה לרדת נחרץ במחזור האחרון לאחר שנוצחה 0–5 על ידי ליברפול.
ג'ורג' ברלי פוטר באוקטובר 2002 לאחר תקופה כבת שמונה שנים.
מחליפו, ג'ו רויל, אימן בעבר את אולדהם אתלטיק, מנצ'סטר סיטי ואברטון ורשם לזכותו ארבע עליות ליגה וזכייה אחת בגביע ה-FA.
רויל קיבל את המועדון כשהוא מדשדש בתחתית ליגת המשנה, אך סיים את עונת 2002/03 בחלקה העליון של הטבלה.
באותה עונה איפסוויץ' השתתפה בגביע אופ"א לאחר שזכתה בפרס ההגינות של אופ"א, ועל אף שהודחה כבר בסיבוב השני רשמה הישג כשהייתה לקבוצה הראשונה מליגת המשנה ששורדת יותר משני משחקים במפעל.
איפסוויץ' התאוששה כלכלית בעונת 2003/04 וסיימה חמישית בליגת המשנה, אך הודחה בשלב חצי גמר הפלייאוף על ידי וסטהאם יונייטד.
תסריט כמעט זהה התרחש בעונת 2004/05, אותה סיימה איפסוויץ' במקום השלישי בטבלה.
גם הפעם הודחה על ידי וסטהאם (שסיימה שישית) בשלב חצי הגמר, ונאלצה לצפות מבחוץ בפטישים מנצחים את פרסטון נורת' אנד בגמר הפלייאוף ומעפילים לפרמייר ליג.
עונת 2005/06 נפתחה עם סימני שאלה רבים מבחינתה של איפסוויץ' לאחר שהקבוצה מכרה את כוכביה קלווין דייוויס ודארן בנט לקבוצות פרמייר ליג.
איפסוויץ' צברה עשר נקודות מששת משחקיה הראשונים בעונה זו, את אותה עונה היא סיימה במקום ה-15.
עידן ג'ים מגילטון, רוי קין ופול ג'אוול
לאחר ארבע שנים תחת ג'ו רויל מונה במקומו ג'ים מגילטון שאימן את הקוצה שלוש שנים אך לא הצליח להביא אותה להישגים.
גם בעונות הבאות לא הצליחה איפסוויץ להיות גורם בצמרת והייתה בחלק התחתון של הטבלה תחת הדרכתם של רוי קין שהחליף את מגילטון לקראת סיום עונת 2008/2009 ופול ג'ואוול שהחליף את קין בינואר של עונת 2010/2011 כשהיא רחוקה ממאבקי העלייה לפרמייר ליג.
באוקטובר 2012 לאחר שהקבוצה המשיכה לדשדש פוטר פול ג'אוול.
בנובמבר 2012 מונה מיק מקארתי במקומו של פול ג'אוול, מקארתי הצליח לייצב את הקבוצה אך לא להביא אותה למאבקי העלייה, עד שבעונת 2014/2015 לראשונה מזה כעשור הצליחה הקבוצה להעפיל לפלייאוף על העלייה לפרמייר ליג אך הקבוצה נוצחה בחצי הגמר בידי נוריץ' סיטי.
ולא הצליחה לשחזר את ההישג בעונות הבאות ובאפריל 2018 פוטר מיק מקארתי לאחר חמש וחצי שנים בקבוצה.
עידן פול הארסט, פול למברט ופול קוק
במאי 2018 לאחר סיום עונת 2017/2018 מונה פול הארסט במקום מקארתי, אך כבר באוקטובר של עונת 2018/2019 הוא פוטר ובמקומו מונה פול למברט אך הוא לא הצליח להושיע ובסיום עונת 2018/2019 נשרה איפסוויץ לליגת הפוטבול ליג הראשונה שהיא הליגה השלישית באנגליה.
הייתה זאת הפעם הראשונה מאז 1957 שאיפסוויץ יורדת לליגה השלישית.
בפברואר 2021 פוטר פול למברט לאחר שאיפסוויץ' דשדשה בפוטבול ליג הראשונה ובמקומו מונה פול קוק שפוטר בדצמבר 2021 לאחר פחות משנה בתפקיד.
ב-20 בדצמבר 2021 מונה קירן מקנה במקומו של פול קוק והצליח לייצב את הקבוצה ולסיים את עונת 2021/2022 במקום ה-11. אך בעונת 2022/2023 שהייתה העונה המלאה הראשונה של מקנה, סיימה איפסוויץ' במקום השני בפוטבול ליג הראשונה ושבה לצ'מפיונשיפ.
גם בצ'מפיונשיפ איפסוויץ' של מקנה המשיכה להפגין יכולת נהדרת ובסיום עונת 2023/2024 סיימה איפסוויץ' שוב במקום השני ושבה לפרמייר ליג לאחר היעדרות של 22 שנים.
לאחר עונה אחת היא שבה לצ'מפיונשיפ כשסיימה במקום ה-19 בעונת 2024/2025.
מקום ראשון בליגה האנגלית השלישית: 1954, 1957
איפיגניה בטאוריס הוא מחזה יווני שנכתב על ידי המחזאי היווני אוריפידס בין השנים 414 לפנה"ס ו-412 לפנה"ס.
המחזה דומה למחזה אחר של אוריפידס - הלנה, ומוגדר כדרמה רומנטית.
מספר שנים קודם לתחילת העלילה, הנסיכה איפיגניה הייתה אמורה להיות מועלית לקורבן על ידי אביה, אגממנון (כפי שמסופר במחזה איפיגניה באאוליס).
איפיגניה ניצלה מגורל זה על ידי האלה ארטמיס שהחליפה אותה באייל ולקחה אותה לטאוריס, שם שימשה ככוהנת במקדש ארטמיס, החייבת, בין היתר, להקריב לאלה כל זר שמגיע לארץ זו.
איפיגניה שונאת את תפקידה במקדש, מתגעגעת למשפחתה ביוון, וחוששת לגורלו של אחיה, אורסטס שכן היא חלמה שהוא מת.
אורסטס הורג את אימו קליטמנסטרה על מנת לנקום את דמו של אביו אגממנון (אותו היא רצחה), בעזרת חברו פילאדס, ובעקבות מעשהו רודפות אותו האריניות, והוא מאבד את שפיות דעתו.
האל אפולון אומר לאורסטס כי עליו ללכת לאתונה להישפט על מעשיו (אירוע המתואר בטרילוגיית המחזות האורסטיאה מאת אייסכילוס).
הוא אמנם מזוכה במשפט אך האריניות עדיין רודפות אותו, ועל כן אפולון שולח אותו לגנוב את פסל האלה ארטמיס ולהביאו לאתונה, בהבטחה שלאחר מעשה זה הן תפסקנה לרדוף אותו.
בתחילת המחזה מגיע אורסטס עם חברו פילאדס לטאוריס על מנת לגנוב את פסל האלה ארטמיס.
הם אינם יודעים כי איפיגניה מכהנת ככוהנת במקדש.
הם נתפסים על ידי שומרי המדינה ומובאים למקדש להיות מוצאים להורג על פי המנהג.
בהגיעם למקדש מזהים אורסטס ואיפיגניה זה את זה, ומתכננים להימלט.
איפיגניה אומרת למלך טאוריס, תואס, כי פסל האלה טומא בשל העובדה שאחיה רצח את אימו.
ומציעה כי שני הזרים שהגיעו ישטפו את הפסל בים על מנת לטהרו.
המלך מסכים והשלושה בורחים עם הפסל.
תואס נשבע להרוג את השלושה אולם האלה אתנה עוצרת אותו, ובכך מאפשרת את הימלטותם.
יש מחלוקת בין המלומדים כיצד לסווג מחזה זה.
הסיווג היווני הקלאסי של מחזות היה שאת המחזה יש לסווג לאחת משתי קטגוריות: טרגדיה, קומדיה / מחזה סאטירים.
מחזה זה אינו קומי, אולם אינו טראגי, שכן יש לו סוף שמח, ועל פי סיווג מודרני הוא דרמטי.
יוהאן וולפגנג פון גתה כתב מספר עיבודים השונים מהמחזה היווני הקלאסי אך מבוססים עליו.
הגרסה הראשונה של איפיגניה בטאוריס נכתבה ב-6 באפריל 1779, והאחרות בשנת 1781 ו-1786.
המלחין כריסטוף ויליבלד גלוק כתב לפי המחזה אופרה בשם "איפיגניה בטאוריס", שהצגת הבכורה שלה התקיימה בפריז ב-18 במאי 1779.
תרגום עברי: אהרן שבתאי, 2007.
רוברט פוטר, 1781: טקסט מלא
גילברט מוריי, 1910: טקסט מלא
איפיגניה בטאוריס היא עיבוד מאת יוהאן וולפגנג פון גתה למחזה איפיגניה בטאוריס מאת אוריפידס.
גתה כתב את הגרסה הראשונה של המחזה במשך שישה שבועות והוא הוצג לראשונה ב-6 באפריל 1779. בשנת 1781 כתב גתה גרסה נוספת של המחזה ובשנת 1786 גרסה שלישית (שתי הגרסאות הראשונות נכתבו בפרוזה, והגרסה השלישית בסגנון שירי).
המחזה נפתח במונולוג של איפיגניה, ובעקבותיו שיחה בינה ובין ארקס, שליח המלך.
מהשיחה מתברר כי כשהגיעה איפיגניה לטאוריס, שכנעה את המלך לחדול מהמנהג של הקרבת כל זר המגיע לדיאנה (שמה הרומי של ארטמיס).
אז מגיע המלך תואס, וחוזר על רצונו, שהובע מכבר, לשאת את איפיגניה לאישה.
במאמץ להסביר את הסירוב לתואס היא מגלה לו את שמה ומוצאה, שעד עתה שמרה בסוד, וטוענת כי בית טנטלוס, סב סבה, מקולל ומלא שפיכות דמים, והיא תביא את הקללה איתה.
תואס אינו משתכנע, ובכעסו הוא מחליט לחדש את מנהג הקרבת הזרים, ועל איפיגניה להתחיל בהכנת שני יוונים שנתפסו לקורבן.
בהמשך מופיעים תחילה שני היוונים, שהם אורסטס ופילדס, שבאו לגנוב את פסל האלה, כי הם סבורים שאפולו ציווה עליהם לעשות זאת, ותמורת כך יסלק את האריניות, אלות הנקם הרודפות את אורסטס על רצח אמו.
אורסטס נואש מחייו, ומוכן שיעלוהו לקורבן, בעוד שפילדס מחפש דרכים להינצל.
לפי עצת פילדס אין השניים מגלים לאיפיגניה, שהגיעה בינתיים, מי הם.
איפיגניה חוקרת אותם על סופה של מלחמת טרויה, וגורלם של משתתפיה.
הם מספרים לה שהמלחמה נסתיימה, כי אביה אגממנון נרצח ביד אשתו, אימה קליטמנסטרה, ביום חזרתו, כי אחותה אלקטרה ואחיה אורסטס עודם חיים, ואורסטס בעזרת אלקטרה הרג את אימו כנקמה על רצח אביו.
איפיגניה מזועזעת לשמע הדברים, אך שמחה שאחיה ואחותה חיים.
הם ממשיכים בשיחה, ואורסטס, שמצפונו מציקו על שהוא מסתיר את זהותו בעוד שהיא מתייחסת אליהם בכזו עדנה, חושף את עצמו, ואז גם איפיגניה מגלה לו מי היא.
הוא סבור בתחילה שדעתה נתבלעה, אבל אז משתכנע.
שלושתם מטקסים עצה כיצד לברוח.
במערכה הרביעית, האחרונה, איפיגניה מספרת, לארקס, את הסיפור שהוסכם בינה לאורסטס ופילדס, כי אין להקריב את הזרים לפני שיטוהרו, כי הם אשמים ברצח קרוב משפחה.
וכן עליה לטהר את פסל דיאנה שהם טימאוהו בעצם קרבתם.
כל זה חייב להיעשות בים ובצנעה, על ידיה, הכוהנת.
ארקס מכריח אותה לחכות לאישורו של תואס.
כשהוא הולך מגיע פילדס ומבשר, כי הוא ואורסטס מצאו את ספינתם וצוותה, ועליהם רק לקחת את פסל האלה, לרדת לספינה, ולצאת לדרך.
אך איפיגניה מסבירה כי עליה לחכות למלך ולאישור לירידתה לחוף.
מצפונה של איפיגניה מציקה על כפיות הטובה שהיא מגלה כלפי המלך, שקיבלה בארצו כזרה והעניק לה מעמד ושמירה כל השנים, היא מגלה לו מיהם הזרים, ומזכירה לו את הבטחתו כי ירשה לה לחזור לארצה, אם הדבר יהיה אפשרי.
אורסטס ופילדס חוזרים, תחילה נראה כי יתפתח קרב, אך תואס ואורסטס עוצרים אותו, אחרי שהם לומדים להכיר כל אחד בערך השני.
אורסטס מבין כי כאשר אמר לו אפולו להחזיר את האחות, לא התכוון לאחותו דיאנה (כלומר, לפסלה), אלא לאחותו הוא, איפיגניה.
מכיוון שכך, תואס מסכים שהשלושה יחזרו לארגוס, וכולם נפרדים בשלום וידידות.
דמותו של ארקס, וכן אהבת תואס לאיפיגניה, אינם מופיעים במחזה של אוריפידס, אך הופיעו כבר בעיבודים קודמים שלו.
חידושו העיקרי של גתה, בהשוואה לכל הגרסאות הקודמות, הוא התנהגותם האצילה של כל המעורבים.
כל קושרי הקשר ושומרי הסודות נתקפים בנקיפות מצפון על התנהגותם כפויית הטובה, ולאחר התלבטויות קשות הם מגלים את הסוד ודבר הקשר למתנגדיהם.
בסופו של דבר כולם סולחים זה לזה ונפרדים בשלום.
גם ביטול מנהג קרבנות האדם על ידי איפיגניה, וכן הסברו של אורסטס לציוויו של אפולו, הם כנראה חידושים של גתה, ואף הם תורמים לרוח האחווה שבה מסתיים המחזה.
יעקב כהן (הוצאת שטיבל, ורשה 1920)
יצחק כפכפי (הוצאת דביר, ירושלים 1981).
איפיגניה בְּאָאוּלִיס הוא מחזה יווני שנכתב בשנת 410 לפנה"ס על ידי המחזאי היווני אוריפידס.
מחזה זה הוא האחרון במחזות שכתב, והוצג לראשונה ארבע שנים לאחר מותו במסגרת פסטיבל הדיוניסיה באתונה.
המחזה זכה בפרס הראשון בתחרות שנערכה בפסטיבל.
עלילת המחזה מתרחשת בתקופת מלחמת טרויה.
הצי היווני ממתין באאוליס, אולם בהיעדר רוח הם אינם יכולים להפליג.
מנהיג הצבא היווני אגממנון מתייעץ עם הנביא קלחאס, המודיע לו שהיעדר הרוח נגרם בשל כעסה של האלה ארטמיס, על אגממנון.
קלחאס מציע כי אגממנון יקריב את בתו הבכורה איפיגניה על מנת לפייס את האלה.
אגממנון חושש שחייליו ימרדו בו, ועל כן שולח הודעה לאשתו, קליטמנסטרה המורה לה לשלוח את בתו למחנה הצבא בטענה שאכילס רוצה להינשא לה.
בתחילת המחזה אגממנון מתלבט בשאלת הקרבת בתו, משנה את דעתו ושולח הודעה נוספת לאשתו המורה לה להתעלם מהודעתו הראשונה, אולם מנלאוס, אחיו של אגממנון מוצא את ההודעה ומונע ממנה להגיע לקליטמנסטרה.
מנלאוס נעלב מכך שאגממנון שינה את דעתו הן במישור האישי (הלנה היא אשתו של מנלאוס; חזרתו של אגממנון מהודעותו הראשונה, מעידה על העדפתו את טובת בתו על-פני טובת אחיו), והן מחשש שכוחות הצבא יתמרדו אם יגלו את הנבואה ואת סירובו של אגממנון להקריב את בתו.
אגממנון ומנלאוס מתווכחים, ובסוף הוויכוח משנים שני האחים את דעתם - אגממנון מוכן להקריב את איפיגניה, ומנלאוס מעדיף לפזר את הצבא במקום להוציא להורג את אחייניתו.
עם תום הוויכוח מגיעים למחנה איפיגניה ואחיה התינוק אורסטס.
איפיגניה מגיעה למחנה כשהיא שמחה להנשא לאכילס, אולם במהרה מגלה את האמת.
אכילס זועם על אגממנון שהוא נוצל על מנת להביא את איפיגניה למקום מותה, ונשבע להגן עליה.
קליטמנסטרה ואיפיגניה מנסות לשכנע את אגממנון לשנות את דעתו בלא הצלחה, ואכילס מתחייב להגן עליה גם במחיר של קרב עם אביה, אבל אז איפיגניה משנה את דעתה ומחליטה כי עליה להקריב את עצמה לטובת יוון, ויוצאת למקום ההקרבה.
המחזה מסתיים כאשר שליח מספר כי כאשר אגממנון עמד להקריב את בתו, הגיעה האלה ארטמיס והחליפה את איפיגניה באייל שהוקרב במקום הנערה.
איפיגניה נלקחת למקדש ארטמיס כמסופר במחזה איפיגניה בטאוריס.
המחזה "איפיגניה" בנוי באופן כזה שקשה לחלץ ממנו משמעות.
הוא לא ברור באופן שבו הוא בנוי, איך הוא מסתיים, מי הן הדמויות.
יש חילופי דעות בין הדמויות (אגממנון בוחר לרצוח ומתחרט), בסוף המחזה לקהל לא ברור אם איפיגניה מתה או לא.
חוסר המשמעות של המחזה מנסה לרמוז על חוסר המשמעות של החיים בעולם.
מפרט על נישואי מנלאוס והלנה וכן על בואו של פאריס.
קיימת גם רמיזה למשפט פאריס.
הנקודות הללו תהיינה המוקד של העימות בין האחים בהמשך.
בפרולוגוס מתקיימת שיחה בין אגממנון למשרת הזקן.
הקונפליקט המרכזי במחזה, האם לרצוח את איפיגניה, מוצג כבר בהתחלה כקונפליקט בין אגממנון לאחיו מנלאוס.
ברקע המיתי של הסיפור זהו קונפליקט בין האדם לאלים.
כל בחירה בידי אגממנון תוביל לקטסטרופה, לאכזבה את האלים (זאוס וארתמיס) או רציחת בתו.
הבחירה הזו היא גורל רע שנפל על אגממנון ובכלל לא קשורה לו, מנלאוס הוא שהחליט לצאת עם המשלחת לטרויה.
אגממנון מציג את עצמו כמי שחזר בו מההחלטה הראשונה להקריב את הבת שלו לכן הוא שולח איגרת שנייה לאשתו, שתבטל את האיגרת הראשונה.
התנגדות זו של אגממנון שונה מכפי שמצוירת במחזה אגממנון.
הוא טוען שלא רצה לעשות זאת אך מנלאוס שכנע אותו.
חוסר העקביות בדמות של אגממנון ניכרת.
המקהלה מספרת שאגממנון ברגע שהחליט, היה יכול לעשות את מעשיו, אבל המחזה מתמקד דווקא בחוסר היכולת להחליט.
כאשר הזקן אומר לאגממנון שהוא העז לבצע מעשים מחרידים, אגממנון מעיד על עצמו כמי שיצא מדעתו ונפל אל טירוף (ate) שלאדם אין שליטה בו.
הטירוף אצל אייסכילוס הוא טירוף ממנו לא ניתן לצאת, אצל אורפידס המצב הפוך, האדם יכול לצאת ממצב זה.
המקהלה מתמקדת בתיאור של מה שרואות עיניה, אפיסודה שאינה קשורה לקטע הקודם של העלילה.
שוב זו דוגמה לחוסר העקביות של המחזה.
ההנחה היא שאוריפדס במכוון עשה זאת מאחר שתיאורים שכאלה אופייניים לקומדיה.
המקהלה מעלה את הערך היווני העמוק של אחריות האדם בעולם, ללא עניין רב בכוונות שלו.
המקהלה מתייחסת בדבריה לחטיפת הלנה ולמשפט פאריס.
הלנה הובטחה לפאריס בידי אפרודיטה, אך הוא נענש מאחר שהלנה הייתה אישה נשואה.
כלומר אפרודיטה היא זו שהניעה את פאריס לבצע היבריס אבל בסופו של דבר פאריס הוא זה שהחליט לממש את המתנה.
פאריס היה קורבן לא פחות מהלנה.
כל אלה שבה היה בוחר, הייתה מובילה לכך ששתים אחרות, היו כועסות אליו.
במילים אחרות בני האדם הם קרבנות האלים אבל הם נשפטים על פי הקריטריונים האנושיים.
בנוסף, המקהלה חושפת את הניגוד בין ציר האנכי למאזן, מצד אחד המקהלה מתפעלת מהצי היווני, שעומד לצאת ולנקום את נקמת הבעל הנבגד, אך מצד שני מתארת אותו כנמצא במצב של בטלה (מאחר שהצי תקוע כיוון שאין רוח).
הפיצול (בין אלים לאדם, בין בטלה למשימה למלחמה) תחזור לאורך כל המחזה.
המחזה הוא דיס-הרמוני השואף לפירוק וחוסר התאמה.
הוויכוח בין אגממנון לבין מנלאוס
הוויכוח בשאלה הגדולה הזאת ("אלים מול בני אדם", "עולו של הכורח") מוריד את הדיון לרמות אישיות, מריבה בין אחים על רקע אישי.
הוויכוח מדרדר לעקיצות הדדיות לגבי החולשות של כל אחד מהאחים.
מנלאוס מאשים את אגממנון במחשבות עקומות או בוגדניות שמונעות מתאוות לשלטון, ומרגע המימוש שלהם הן הפכו להתנשאות.
מנלאוס מדגיש שאגממנון רצה (לא היה חייב כפי שמופיע באייכלוס) לשחוט את בתו מרצונו כדי להחזיר לעצמו את מנהיגות האבודה.
אגממנון מצידו מאשים את מנלאוס בלשון ערמומית, בעל כושל, שמעוניין רק באשתו היפה.
אגממנון גם מציין שהוא היחיד שיכול להנהיג את המשלחת, ואילו למנלאוס אין התכונות הדרושות לכך.
הוא מוסיף שהוא לא מוכן לשחוט את בתו בשביל אישה כהלנה, מגדיר את ההחלטה לשחוט את איפיגניה כטעות, ואת ההחלטה המחודשת שלו כהתפכחות.
הדיון רווי במוטיב השיגעון שעולה שוב ושוב בוויכוח.
בסוף הדיון טוען אגממנון שהאל הפך את מנלאוס לחולה שכן רק בעולם דתי נראה אב שמוכן להקריב את בתו בפעולה שפויה.
לכן אגממנון מדגיש שהוא היה בטירוף אבל הוא כבר אינו.
בסוף הוויכוח, נראה שאגממנון ניצח מבחינה רטורית, ואין הצדקה לשחוט את הבת לטובת אשתו של האח.
אבל אז מופיע השליח שמבשר את הגעת הבת והאם.
אגממנון בוכה, מרגיש שעולמו חרב עליו ושהוא לכוד בין המקרה (Τύχη) לכורח (ατυχία).
הדימוי שהוא מתאר על הרצח העתידי של בתו מזעזע והוא מאשים את פאריס בכל הסיפור.
אבל, בשלב הבא, יש הפכפכות והיפוך מוחלט בתפקידים.
אגממנון מתכנן לרצוח את בתו, ולא ברור מדוע הוא שינה את דעתו.
עוד פחות מזה ברור מדוע מנלאוס מחליט לאמץ את העמדה נגד שחיטת הבת.
כבר בשלב זה נראה, את מה שראה אריסטו כמאפיינים הגרועים ביותר במחזה לדמויות, חוסר עקביות.
מנלאוס מצהיר שהוא עבר ממש מהפך, וטוען שהוא שינה את דעתו בשל הקרבה המשפחתית בין השניים, אבל הטיעון אינו משכנע, לפתע הבין שמדובר על בני משפחה?
אגממנון מתחיל להביא נימוקים רציונליים מדוע אין ברירה אלא לשחוט את איפיגניה.
שיח רציונלי יכול לשכנע כאשר אנו מרגישים שהדמות היא דמות רציונלית, אבל במקרה הזה המעבר לשיח שכזה בא מיד לאחר השיח מעורר הרגשות של אגממנון ואין כל הסבר משכנע לשינוי זה.
חלקו הראשון דן באפרודיטה ובארוס.
חלקו השני מתייחס לאירועים המתרחשים לעיני המקהלה הופעת קליטיימסטרה, איפיגניה ואורסטס.
החלק הראשון שדן באפרודיטה ובארוס נראה כלא קשור למה שקדם לו.
המקהלה מדגישה שתי תכונות חשובות, חוש המידה (metria), וחכמה חיים (sophrosune).
המקהלה מבקשת שבני האדם יקבלו את ארוס ואפרודיטה במידה ובשליטה.
מצד שני, כולם יודעים כי ארוס ואפרודיטה הם חסרי מידה או שליטה.
גם כאן מופיע מוטיב הטירוף והכמיהה להשתחרר ממנו.
חלק זה מסתיים בקשר של פאריס לארוס.
המילה "מריבה" (eros) חוזרת פעמים בשיר ואחריה מופיעה המילה אריס, אלת המלחמה (eris).
כך נוצר קשר בין ארוס לפאריס, לא רק באמצעות צליל אלא גם באמצעות התפקיד שמגלם פאריס כמי שחטא לארוס (הלנה) והוביל למלחמה (אריס).
החלק השני של השיר שוב נראה כלא קשור לחלקו הראשון.
הוא מתחיל בתיאור "האושר הגדול של האלים", מה שמאוד אירוני לנוכח מצבם של העגום של האחים.
האירוניה ממשיכה כי בעוד בני האדם דנים על האושר העכשווי של איפיגניה (נישואים לאכילס), היא תובל לרצח שלה.
פגישת אגממנון עם קליטיימנסטרה ואיפגניה
האירוניה נמשכת בקטע שבו קליטיימסטרה ואיפיגניה פוגשות באגממנון ומתנהל דו-שיח סביב "אושרה הצפוי" של איפיגניה העומדת לשאת את אכילס.
סיום החלק הזה של המחזה הוא בוויכוח בין אגממנון וקליטיימנסטרה בנוגע לנישואי איפיגניה.
אגממנון, המנסה להיפטר מקליטיימנסטרה, נכשל בכך ומבין שהרצח של ביתו לא יהא כה קל.
מילותיו האחרונות שוב אינן קשורות כלל למה שנאמר קודם לכן: .
קליטיימנסטרה לא הוצגה עד עתה כאישה לא טובה, ומוקד הדיון הוא ממילא באיפיגניה.
יש תחושה שמדובר באירועים מכריעים בעלי משמעות עמוקה הן מבחינת העולם (יוון וטרויה) והן מבחינת הנפשות הפועלות אך שוב אנו מוצאים דוגמאות של חוסר משמעות או אינפנטיליות או הפקר בדיון כה גורלי.
שיר נבואה, המנבא את גורלה של טרויה לכן הוא פותח באזכור של קסנדרה הנביאה.
קסנדרה מנבא אמיתות אך לצערה איש אינו מאמין לה.
לכן זה בעיתי שהמקהלה מצטטת משהי שהיא לא אמינה שמעלה את בעיית האמון והספק במחזה.
המקהלה מסיימת בסיפור הולדת הלנה מאונס לדה בידי זאוס המחופש לברבור.
גם מיתוס זה מוצג כדבר שניתן להטיל בו ספק.
בתוך העולם של המחזה, המיתוס הוא בעצם היסטוריה קרובה, ולפיכך, במרבית המקרים נתפסת כאמת.
אבל המקהלה, דמות בתוך המיתוס, מטילה ספק לגבי אמיתות האירועים ומתייחסת אליהם כאל סיפורים, כאל מיתוס (כלומר הטלת ספק בעולם הדתי).
מצד שני, "בהבאקכות", הטלת ספק מסוג כזה הובילה לגורל מר של כל הנפשות הפועלות.
כאן, הטלת הספק היא נושאו של המחזה ותשוב שתופיע בו, בשאלה האם איפיגניה נרצחה או לא נרצחה.
לאורך כל המחזה, עולה שאלת אמינות דבריהם של אנשים.
לכן, כשהשליח מופיע, לא ברור אם הוא מדבר אמת, וקליטיימנסטרה עצמה לא בטוחה בכך.
יש לפנינו עוד סיפור, כמו המיתוס על הברבור, שאי אפשר להכריע האם הוא אמת או לא.
היחיד שראה היה החוזה, וכשהקהל הרים את ראשו, הם ראו משהו ש.
השאלה האם איפיגניה ניצלה נשארת פתוחה.
מההתחלה ועד הסוף המחזה נבנה עולם של אי ודאות, חוסר יכולת להכריע והיעדר מורגש של "מוקד אמינות" שניתן להישען עליו.
עולם שבו אין אלים (ויש רק סיפורים), הוא עולם חסר משמעות.
בניגוד למחזות רבים אחרים, אין נוכחות של אלים במחזה, ואנו נשארים עם חוסר הוודאות ועם חוסר המשמעות בסיומו.
המחזה עצמו מסתיים בחוסר הוודאות, האם יש אלים או לא?
מחזה זה היווה השראה לאמנים רבים אשר ציירו סצנות מתוכו.
הבמאי היווני מיכאל קאקויאניס ביסס על המחזה את סרטו איפיגניה.
המחזה שימש בסיס לרומן שיר המלכים מאת בארי אנסוורת'.
המלחין כריסטוף ויליבלד גלוק כתב על פי המחזה אופרה בשם "איפיגניה באוליס", שהצגת הבכורה שלה התקיימה בפריז ב-19 באפריל 1774.
הבמאי היווני יורגוס לאטימוס ביסס על טרגדיה זו את סרטו האחרון להרוג אייל קדוש (2017).
את עלילת המחזה ניתן להשוות לשני סיפורים מהתנ"ך - סיפור עקדת יצחק וסיפור בת יפתח.
בעוד שסיפור העלילה דומה מאוד לסיפור עקדת יצחק - בכך שהאבות (במחזה - אגממנון, בספר בראשית - אברהם) נדרשים להקריב את בכורם - הרי שבמחזה, אגממנון מתלבט ולבסוף מחליט משיקולים של טובת המדינה, ואילו אברהם מציית לצו האלוהי בלא היסוס.
סיום שתי העלילות דומה בכך שהקורבן הוחלף באייל במחזה, ובאיל בספר בראשית.
נקודת שוני נוספת בין המחזה לסיפור התנכי: בתנ"ך האל מצווה ישירות על אברהם, ואילו במחזה הנביא מבשר את הדבר לאגממנון רק אחרי שנועצו בו (ולא מיוזמתו).
נקודת דמיון היא בסיום הסיפור - הן בתנ"ך (על פי חז"ל) והן במחזה, שליח מספר לאם מה אירע (חז"ל מציינים כי השטן סיפר לשרה את האירועים והביא בכך למותה).
ההשוואה לסיפור בת יפתח מראה נקודות דמיון - בשני המקרים מדובר בבתו של גיבור צבא.
במחזה הבת מגיעה אל האב, ואילו בסיפור יפתח הגלעדי הוא מגיע אל בתו.
הבדל נוסף בין הסיפורים הוא שבמחזה הבת ניצלת על ידי האלה, ואילו בסיפור בת יפתח אין הצלה (אף שעל פי חז"ל הבת לא הוקרבה, אלא הוקדשה ונאלצה לעבוד במקדש לשארית חייה - עלילה הדומה לסיפור ההמשך המסופר באיפיגניה בטאוריס).
דמיון נוסף הוא ההסכמה של הבת להיות מוקרבת על מנת להציל את כבודו של אביה.
המחזה תורגם בידי אהרן שבתאי תרגום שיצא לאור בהוצאת שוקן, ובידי יגאל עזרתי, תרגום שיצא לאור בהוצאת חמו"ל בשנת 1985.
המחזה תורגם מיוונית בידי שמעון בוזגלו, בהוצאת אבן חושן, 2009.
באוקטובר 1958 העלה תיאטרון אהל עיבוד של המחזה מאת אנדרה אוביי, בשם "נערה לרוח".
בדצמבר 1989 העלה תיאטרון חיפה בבימויו של דוד לוין.
מחזה זה, כאשר בהיעדר מקום על הבמה נעשה שימוש ייחודי ב-15 מסכי טלוויזיה בהם קריין חדשות מילא את תפקיד המקהלה.
באוקטובר 1990 העלה תיאטרון הקיבוץ עיבוד של המחזה שביימה וערכה שוש רייזמן
בשנת 2009 העלה תיאטרון אנסמבל הרצליה את המחזה בבימויו של יוסי יזרעאלי בהשתתפות גדליה בסר, סלווה נקארה ואחרים.
בשנת 2013 העלה תיאטרון באר שבע את המחזה, בבימוי של גדי רול ובהשתתפות אמיר קריאף, שירי גולן, מיכל ויינברג, יואב הייט, גלוריה בס, אלדד פריבס, ניצן רוטשילד ואחרים.
איפיגניה היא בתם של אגממנון וקליטמנסטרה במיתולוגיה היוונית (או, לפי גרסה אחרת, בתם של הלנה ותסאוס שגדלה בבית אגממנון וקליטמנסטרה).
לאחר שאגממנון הרג צבי קדוש ביער קדוש של האלה ארטמיס, החליטה זו להענישו, והפסיקה את הרוח ובכך מנעה מספינותיו להפליג לטרויה במהלך מלחמת טרויה.
האורקל קלכס גילה כי הדרך היחידה לפייס את האלה היא להקריב את איפיגניה לארטמיס.
על פי גרסה אחת ארטמיס הצילה את איפיגניה ברגע האחרון בהחליפה אותה בצבי, ולקחה אותה למקדשה שבטאוריס (בחצי האי קרים).
על פי גרסת הסיודוס הוקרבה איפיגניה והפכה לאלה.
על פי גרסת אנטונינוס ליברליס איפיגניה נלקחה לאי לוקה שם נישאה לאכילס.
אוריפידס בגרסתו - האורסטיה משלב את סיפורה בסיפורו של אחיה, אורסטס.
על פי אגדה זו, הבאה להדגים את כוחה של האהבה, כאשר שכבה איפיגניה ביער שעל חוף הים, ראה אותה האציל הקפריסאי כימון והתאהב בה.
כימון היה (מהיותו קפריסאי) בור (בעיני היוונים) אולם בשל כוחה של האהבה הוא הפך לאציל עדין.
אגדה זו לא הייתה חלק מהמיתולוגיה היוונית ומקורה בפיתוח של סיפור המופיע בדקאמרון של ג'ובני בוקאצ'ו שפותח על ידי המשורר ג'ון דריידן.
אגדה זו שימשה בסיס ליצירות של ציירים רבים כגון בנג'מין וסט (1773), ג'ון אוורט מיליי (1848) ופרדריק לייטון (1884)
איפיגניה באאוליס, טרגדיה מאת אוריפידס.
איפיגניה באולידה, מחזה מאת ז'אן רסין.
איפיגניה באולידה, אופרה מאת כריסטוף ויליבלד גלוק.
שיר המלכים, רומאן מאת בארי אנסוורת'.
איפיגניה באאוליס, מחזה מאת אלן מקלוכלין (כחלק מהסדרה איפיגניה ובנות אחרות)
איפיגניה בטאוריס, מחזה מאת אוריפידס.
איפיגניה בטאוריס, מחזה מאת יוהאן וולפגנג פון גתה.
איפיגניה בטאוריס, אופרה מאת כריסטוף ויליבלד גלוק.
'איפיגניה בטאוריס, מחזה מאת אלן מקלוכלין (כחלק מהסדרה איפיגניה ובנות אחרות)
איפיגניה בברוקלין, קנטטה מאת פ.
איפיגניה, בלט מאת שארל לה פיק.
איפיגניה, מחזה מאת סמואל קוסטר.
איפיגניה 2.0, מחזה מאת צ'ארלס ל.
האסטרואיד 112 Iphigenia שהתגלה על ידי כריסטיאן היינריך פרידריך פטרס ב-1870 נקרא על שמה.
איצ'ה היא קומדיית מצבים ישראלית מבית היוצר של אברהם דשא (פשנל) שהופקה עבור רשת המבוססת על קומדיית המצבים האמריקאית "הכל נשאר במשפחה" ("ארצ'י בנקר"), שהיא כשלעצמה התבססה על הסדרה הבריטית "Till death us do part".
ב-1 בספטמבר 2019 שבה התוכנית בשידורים חוזרים בערוץ 24.
הסדרה עסקה בחייהם של משפחה ישראלית, המורכבת מזוג הורים, איצ'ה שולמן (ספי ריבלין), סדרן מוניות במקצועו (ובהמשך נהג מונית) ואשתו עקרת הבית שפרה (עליזה רוזן), וכן בתם שולי (שגית אמת) ובעלה ציון (אבי טרמין), אשר מתגוררים עמם בדירתם הקטנה.
בהמשך שולי וציון עוברים לגור איתם בשכנות, לאחר שבעלי הבית הקודמים עברו לגור עם בנם.
למשל, איצ'ה היה עצבני מאוד וגזען, ושנא את בעלה של בתו רק כי היה תימני וכינה אותו "ג'חנון", ואילו שפרה הייתה תמימה מאוד וחסרת עמוד שדרה.
הדמויות נקלעו לעיתים קרובות למצבים יוצאי דופן.
באמצע הסדרה שפרה הכניסה שני רוסים להתגורר באחד החדרים בתוך הדירה.
איצ'ה היה מבלה שעות בדרישה שישלמו את שכר הדירה או מתפתה לאחת המזימות שלהם להרוויח כסף.
באחד הפרקים הם הציעו לאיצ'ה לעזור להם להכין קולה צ'וק, חיקוי רוסי לקוקה-קולה, אבל לאחר שאיצ'ה השקיע כסף במשקה הוא גילה שרוסים מסרבים לרכוש את המשקה משום ש"כל רוסי צריך להיזהר מקומוניזם, ק.ג.ב וקולה צ'וק".
נעימת הפתיחה של התוכנית היא הפתיח המוזיקלי שאותו מנגן מתי כספי באקורדיון לשיר "בלב כבד", שאותו הוא שר עם הפרברים.
התוכנית הייתה פופולרית בקרב צופי ערוץ 2 בעת שידורה, והיא קיבלה רייטינג גבוה יחסית ושודרה בשידורים חוזרים.
יצחק "איצ'ה" שולמן (ספי ריבלין) - אב המשפחה.
בעלה של שפרה ואביה של שולי.
מתנהג לרוב בציניות ומרירות כלפי הסביבה בכלל וכלפי ציון בפרט.
נוטה לצחוק על ציון בשל היותו מובטל ובשל היותו ממוצא תימני ומכנה אותו "ג'חנון".
באחד הפרקים החל ללמוד מחשבים בטכניון לפי עצת אחיינו יוהאן (רונן פלד גולדפרב) שאמר לו שכל תחנות המוניות מתקדמות לעבודה עם מחשב.
מצוין במספר פרקים שהוא בעל דעות ימניות ומצביע למפלגת "הליכוד".
שפרה שולמן (עליזה רוזן) - אשתו של איצ'ה ואימה של שולי.
עקרת בית מבולבלת שמתנהגת לרוב בטמטום.
באחד הפרקים חוותה משבר גיל כשהגיעה לגיל חמישים.
שולה "שולי" שולמן (שגית אמת) - בתם של איצ'ה ושפרה ואשתו של ציון.
גרה עם בעלה בביתם של הוריה.
מגנה על ציון מפני ה"עקיצות" של איצ'ה כלפיו.
בהמשך עברה לגור בשכנות עמם עם ציון בדירה הסמוכה, אך באה לעיתים לארוחות אצלם.
ציון כהן (אבי טרמין) - בעלה של שולי.
גר עם שולי בבית הוריה.
מכונה "ג'חנון" על ידי איצ'ה.
בהמשך עבר לגור עם שולי בשכנות עמם.
באחד הפרקים עבד בתחנת מוניות מתחרה בתחנה של איצ'ה בתור סדרן מוניות.
דבר שגרם לו להסתכסך עם איצ'ה ועם שאר בני משפחתו, אך בסופו של דבר התפטר מהתפקיד על מנת להביא לשלום בית.
איפני (Ifni) הייתה מושבה ספרדית קטנה בדרום מרוקו של ימינו, לחוף האוקיינוס האטלנטי.
ב-1476 הקימו הספרדים מושבה בשם סנטה קרוס דה לה מאר פקניה ("הצלב הקדוש של הים הקטן").
חשיבותו של המקום בעיני הספרדים הייתה מיקומו על נתיב הסחר בעבדים, שנשלחו למטעי הסוכר באיים הקנריים.
ב-1524 הצליחו הברברים להשתלט על המושבה, וגירשו ממנה את הספרדים.
באמצע המאה ה-19 החלו מאבקים בין ספרד לצרפת על השליטה במדינות המגרב.
ספרד רצתה להחזיר לעצמה את השליטה במושבה לשעבר, על מנת שתוכל לטעון בהמשך לבעלות על דרום מרוקו.
הספרדים לא ידעו מהו מיקומה המדויק של סנטה קרוס דה לה מאר פקניה, שלא נשאר ממנה זכר.
הם החליטו לייסדה מחדש בעיר סידי איפני, שנכבשה מידי מרוקו לאחר קרב קצר.
בהסכם השלום שנחתם בין שתי המדינות ב-26 באפריל 1860, הוכרה בעלותה של ספרד על איפני, והאזור קיבל מעמד של שטח חסות ספרדי.
הנוכחות הספרדית באיפני הייתה דלילה עד 1934, אז החליט מושל סהרה הספרדית לתגבר אותה.
לאחר שמרוקו זכתה בעצמאות מצרפת ב-1956, היא דרשה מספרד לפנות שטחים שונים בהם החזיקה, ובהם איפני.
ב-1957 יזם הארגון המרוקאי הלאומני איסתיקלל מספר תקריות גבול, בגיבוי שקט של המלך מוחמד החמישי.
כוחות של "צבא השחרור המרוקאי" החלו להשתלט על שטחים נרחבים שהיו בשליטה ספרדית, והצבא הספרדי נאלץ להתערב, במה שזכה לכינוי "המלחמה הנשכחת".
ב-1 באפריל 1958 חתמו המדינות על הסכם שבו ויתרה ספרד על שליטה בשטחים רבים במרוקו.
איפני, עם זאת, נותרה בידיה, והפכה למחוז ספרדי.
בשנים הבאות גבר הלחץ על ספרד לעזוב את איפני.
ב-14 בדצמבר 1960 קיבל האו"ם את החלטה 1514 בדבר דה-קולוניזציה, ובה אוזכרה איפני כמושבה.
ב-16 בדצמבר 1965 קיבל האו"ם החלטה ספציפית יותר, החלטה 2017, ובה נקראה ספרד לעזוב את איפני ואת סהרה המערבית.
כתוצאה מכך, פתחה ספרד במשא ומתן עם מרוקו על יציאתה מהאזור, וב-30 ביוני 1969 הסתיימה שליטתה באיפני.
ספרד התחילה להנפיק בולים הנושאים את הכיתוב "איפני" בשנת 1941. תחילה היו אלה בולים ספרדים שעליהם הודפסו המילים "Territorio de Ifni", וב-1943 החלה הנפקתם העצמאית של בולים מאיפני.
בניגוד לצפוי, בולים אלה אינם נחשבים נדירים במיוחד, ויש אף שסבורים שהנפקתם לא נועדה בהכרח לצורכי דואר, אלא למטרות רווח כספי ממכירות לאספנים.
איפנמה (Ipanema) היא שכונה הממוקמת בדרום העיר ריו דה ז'ניירו, ברזיל, בין השכונות לבלון וקופקבנה.
מקור שמה הוא בטופי עתיקה, y panema, ומשמעותו "מים עקרים".
המקום נקרא כך כי חופיו נחשבים לאתר גרוע במיוחד לדיג.
חופה של איפנמה הונצח בשיר "הנערה מאיפנמה", שכתב ויניסיוס דה מוראיס והלחין אנטוניו קרלוס ז'ובים ובוצע על ידי ז'ובים עצמו, ז'ואאו ז'ילברטו עם אסטרוד ז'ילברטו וכן על ידי סטן גץ.
השיר בסגנון הבוסה נובה זכה לפרסום בינלאומי באמצע שנות ה-60 ונחשב לידוע בקטעי הבוסה נובה שנכתבו עד כה.
רוב שטחה הנוכחי של איפנמה היה שייך לז'וזה אנטוניו מוריירה פיליו, הברון של איפנמה.
משמעות השם "איפנמה" בשפת טופי עתיקה היא "מים רעים", במובן של גרועים לדיִג, משום שהגלים נחלשים קרוב מדי לחוף, וכך מבריחים את הדגים.
איפנמה היא אחד האזורים היקרים ביותר למחיה בריו.
השכונה סמוכה לקופקבנה, אך היא אחידה יותר ואיננה כוללת אזורים עניים.
קל יחסית לנווט באיפנמה, משום שרחובות השכונה מסודרים בתבנית שתי וערב.
בשכונה מסעדות ידועות בעולם, בתי קפה וחנויות.
את תרבות החוף מובילים הגולשים ואוהבי השמש הרבים שנפגשים מדי יום על החוף.
איפנמה שיחקה תפקיד בתרבותה של ריו מאז ומתמיד.
יש בה אוניברסיטאות, גלריות אמנות, תיאטראות ובתי קפה.
איפנמה עורכת קרנבל משלה, נפרד מזה של ריו.
המצעד של איפנמה מושך אליו עד 15,000 אנשים לרחובות השכונה בזמן הקרנבל.
חופה של איפנמה מפורסם בכל העולם.
שני הרים, המכונים "שני אחים" (Dois Irmãos) נישאים מצידו המערבי של החוף.
החוף מחולק למקטעים על ידי נקודות המכונות "סוכות מצילים" (postos).
בירה נמכרת בכל מקום לאורך החוף, לצד משקה הקשאסה המסורתי.
על החוף ניתן תמיד למצוא מעגלי אנשים המשחקים כדורגל, כדורעף ופוצ'יוולי, משחק שהוא שילוב של כדורעף וכדורגל, ושמקורו בברזיל.
בחורף יכולים הגולשים ליהנות מגלים שגובהם 3-4.5 מטרים.
צבע המים יכול להשתנות מכחול בהיר, ועד ירוק עכור לאחר גשמים עזים.
תחלופת מים קבועה שומרת את המים נקיים.
מבנה החוף הבוגדני יוצר לעיתים קרובות זרמים מהירים.
אחד הדברים המעניינים בנוגע לחוף איפנמה הוא שיש בו אזור הנקרא "החוף העליז", ליד רחוב Farme de Amoedo, הידוע בתור אזור ידידותי להומוסקסואלים, עם דגל הגאווה מתנופף באוויר.
ממערב לתחנה הצבעונית, לקראת לבלון נמצאת רצועת חוף ידועה אחרת, הנקראת Posto Nove ("הנקודה התשיעית", על שם סוכת המציל התשיעית), שבה מתאספים לעיתים קרובות קריוקאים (כינוי לתושבי ריו), צעירים ויפים לבושים במכנסי שלושת-רבעי.
באופן כללי, איפנמה נחשבת לאחד הרבעים הבטוחים ביותר באזור הדרומי (Zona Sul).
תושבי השכונה שייכים ברובם למעמד הבינוני והבינוני-גבוה.
ככזו, יש בה נוכחות משטרתית גבוהה יותר מאשר באזורים אחרים.
איצ'אן קלה (באוזבקית: Ichаn-Qаl'а - "העיר הפנימית") הוא הרובע ההיסטורי של העיר חיווה השוכנת במערב אוזבקיסטן, סמוך לגבולה עם טורקמניסטן ובפאתי מדבר קאראקום, כ-750 ק"מ מערבית מהבירה טשקנט.
רובע איצ'אן קלה שוכן כחצי קילומטר מדרום למרכזה של חיווה המודרנית, והוא משקף במידה רבה את עברה המפואר של העיר אשר שימשה כבירתן של ממלכת ח'ווארזם ושל ח'אנות חיווה.
ב-1991 הוכרז איצ'אן קלה כאתר מורשת עולמית.
תולדותיו של האיצ'אן קלה שלובים באלה של העיר.
במאה ה-4 נודעה חיווה כנווה מדבר בליבה של חורזם, אשר תושביה שאבו מים והפכו את מדבר קרה קום לאדמות מרעה, גנים ופרדסים.
העיר נכבשה על ידי הערבים בשנת 712 ועל ידי המונגולים ב-1221. ב-1379 השתלט עליה טימור לנג וב-1512 עברה לשליטת האוזבקים שהפכוה לאחת מבירותיהם.
החל ב-1643 ועד 1740 הייתה העיר לבירת ח'אנות חיווה, וזו הייתה לתקופת הזוהר שלה.
רוב המבנים המונומנטליים באיצ'אן קלה הוקמו בשנים אלה ולאחריהן.
ב-1967 הוכרזה איצ'אן קלה כשמורה היסטורית ואדריכלית, ושנתיים לאחר מכן הוענק לה מעמד של מוזיאון פתוח (הלכה למעשה זהו סקאנסן, אם כי המונח אינו נהוג בהקשרה של העיר), דבר ששלל ממנה במידה רבה את חיותה.
המתחם בנוי בצורת מלבן שאורכו 600 מטר ורוחבו 400 מטר, והוא מוקף חומת לבנים ובוץ באורך של 2.5 ק"מ ובגובה של 10 מטר.
החומה הנוכחית היא מהמאה ה-18 לאחר שהחומה הקודמת נהרסה על ידי הפרסים.
בחומה קבועים ארבעה שערים, אחד בעל אחד מצדדיה.
השער המערבי המכונה גם אוטה דרבוזה (Ota Darvoza - "שער האב") ניצב בין שני מגדלים.
הוא שוחזר בשנת 1970 לאחר שהמבנה המקורי נהרס ב-1920. בצידה השני של הקלה ניצב השער המזרחי או פולבון דרבוזה (Pоlvоn Dаrvоzа - "שער האיש החזק"), ושני השערים בחומה הדרומית והצפונית מכונים בוחורו דרבוזה (Buxoro Darvoza - "שער בוכרה") וטוש דרבוזה (Tosh Darvoza - "שער האבן").
את הקלה מחלקים שני רחובות עיקריים שנפגשים במרכזה.
האחד מוביל מהשער הדרומי אל השער הצפוני, והאחר, רחוב פהלבון מחמוד, מקשר בין השער המערבי למזרחי ולאורכו ניצבים רוב המבנים החשובים של הקלה.
סך הכל שוכנים בקלה כ-250 בתים וכ-50 מבנים מונומנטליים.
סמוך לשער המערבי, משני צדדיו של רחוב פהלבון מחמוד, שוכנים שלושה מבנים חשובים.
מדרום לרחוב ניצבת מדרסת מוהאמד אמינחון (Muhаmmаd Аminхоn mаdrаsаsi) שנבנתה ב-1851-1852 ומשמשת כיום כמלון חיווה.
צמוד למדרסה נישא מינרט קלטה מינור (Kаltа Minоr minоrаsi) שנראה כגליל רחב בצבע טורקיז.
מצידו השני של הרחוב ניצב הקוהנה ארק (Ko`hnа Аrk) ששימש כמצודה של שליטי העיר.
המבנה המקורי שעמד במקום הוקם במאה ה-12, ובין השנים 1686-1688 הוא הורחב באופן משמעותי.
המבנה כולל הרמון, אורוות, מטבעה, קסרקטין, בית מאסר ומחסני נשק.
במרכזו של המבנה השתרעה חצר פנימית שבה נמצא משטח עגול.
זה סימן את מקומו של היורט, אוהל הנוודים הטורקי המסורתי, בו המשיכו שליטי העיר להתגורר לעיתים.
מסגד ג'ומה (Jumа mаsjid) שוכן בכיכר המרכזית של הקלה, מקום בו נפגשים שני רחובותיה העיקריים.
גגו של המסגד נתמך ב-112 עמודי עץ וחלקם מהמאה ה-10, אם כי המבנה הנוכחי נבנה במאה ה-18. 81 מדרגות מובילות לראש המינרט.
בחלקה המזרחי של הקלה שוכנים השוק המקורה באזאר ארמון אלאקוליחון (Аllаquliхоn sаrоyi Bozori) הפעיל גם כיום והקרבונסראי של אלאקוליחון (Аllаquliхоn Kаrvоn sаrоyi) המשמש כיום כחנות כלבו.
מעבר לשער המזרחי ומחוץ לתחומי הקלה משתרע הבזאר המודרני והרחבה במקום שימשה בעבר כשוק העבדים של העיר.
סמוך לאלה ממוקם ארמון טוש הובלי (Tоsh Hоvli) שהוקם על ידי אלאקוליחון, שליט חיווה מ-1825 עד 1842. בארמון יותר מ-150 חדרים הערוכים סביב תשע חצרות.
בחלקה הדרומי של הקלה שוכנים מדרסת איסלום חוג'ה (Islom Xuja mаsjidi) וצמוד לה מינרט באותו שם (Islom Huja minоrаsi).
שני אלה הוקמו ב-1910. המינרט הוא המבנה הגבוה בעיר, ווא נישא לגובה של 45 מטר ומאפשר תצפית אל מדבר קרה קום מדרום לעיר.
המינרט מצופה ברצועות העשויות אריחים בצבעי טורקיז ואדום.
המאוזוליאום של פהלבון מחמוד הוקם ב-1326, נבנה מחדש במאה ה-19 ושופץ שוב ב-1913. קירות המאוזוליאום מצופים באריחים בגווני כחול, טורקיז ולבן, ואלה מקיפים את המצבה שצורתה כשל ארון קבורה.
פהלבון מחמוד עצמו היה משורר, מתאגרף ופילוסוף, שעלה לדרגת קדוש מגן של חיווה.
איפר היא עיר במערב פלנדריה שבצפון בלגיה.
העיר ופרווריה מונה כ-35,000 תושבים.
פרסומה של איפר בא לה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, עת סבלו העיר וסביבותיה מקרבות עזים שניטשו בין הצבא הגרמני לבין צבאות מדינות ההסכמה.
איפר נוסדה לפני ספירת הנוצרים על ידי שבטים גאלו-בלגיים שחיו בפלנדריה.
היא נכבשה ונחרבה במאה הראשונה לפני הספירה על ידי הרומאים.
בימי הביניים הגיעה העיר למעמד כלכלי ותרבותי חשוב.
בזכות מיקומה הנוח במרחק של עשרות קילומטרים ספורים מחוף הים הצפוני, ובסמוך לרשת דרכים, נהרות ותעלות, הייתה העיר לעיר מסחר חשובה, השלישית בחשיבותה בפלנדריה, אחרי ברוז' וגנט.
כלכלתה התבססה על סחר טקסטיל, צמר ופשתן, בעיקר עם אנגליה, הולנד וצרפת.
על אף שרפה שכילתה חלק מהעיר העתיקה ב-1241, השתקמה העיר במהירות.
במחצית המאה השלוש עשרה מנתה אוכלוסייתה כ-40,000 איש (יותר מפריז ולונדון גם יחד, באותה עת), והיא נחשבה לעיר-מדינה עצמאית.
עוצמתה של העיר באה לידי ביטוי גם בכוחות צבאיים ששלחה לקרב הדרבנים המוזהבים (1302), לקרב פבלנברג (1304) ולקרב קאסל (1328).
לקראת סוף המאה הארבע עשרה החלה איפר בשקיעה כלכלית, שקיעה שנמשכה כמאתיים שנה.
חברו לכך מספר סיבות: מחסור בצמר, ירידה בביקוש מוצרי הטקסטיל, מגפה שקטלה חלק ניכר מהאוכלוסייה (1316), גירוש חלק מיצרני הטקסטיל בעקבות קרב קאסל (1328), וחורבן שהמיטו האנגלים, בתמיכת העיר היריבה גנט, על סביבתה של איפר (1383), דבר שגרם לירידה נוספת בביקושים ובכוח העבודה של העיר.
השקיעה הכלכלית התבטאה במניין האוכלוסייה, עד שב-1491 הגיע המניין לשיא שלילי - 7,600 תושבים בלבד.
איפר, כחלק מפלנדריה, עברה תהפוכות מדיניות רבות בימי הביניים.
עד 1384 הייתה העיר כפופה לשלטון רוזנות פלנדריה.
בין 1384 ל-1477 הייתה פלנדריה חלק מארצות השפלה הבורגונדיות.
מ-1477 עד 1556 הייתה פלנדריה חלק מארצות השפלה ההבסבורגיות, ובאותה שנה ירש אותה פליפה השני, מלך ספרד.
פלנדריה ומחוזות אחרות מרדו ב-1581 בשלטון הספרדי, אך חזרו לשלטון ספרד על ידי אלכסנדר פרנזה, דוכס פארמה, שצר על אנטוורפן בשנים 1584–1585. פרנזה צר גם על איפר במשך 8 חודשים, ולאחר שנכנעה בזזו חייליו את העיר והרגו תושבים רבים.
פלנדריה ושאר המחוזות המורדים נודעו מאז ואילך כארצות השפלה הספרדיות או ארצות השפלה הדרומיות.
במאות השבע עשרה והשמונה עשרה עברה איפר לסירוגין מידי האימפריה הרומית הקדושה שנשלטה בידי בית הבסבורג לידי צרפת ובית בורבון.
ב-25 במרץ 1678 נכבשה העיר על ידי צבאו של לואי ה-14, והסכמי ניימכן אישר את השארתה בידי צרפת.
ב-20 בספטמבר 1697 נחתם הסכם רייסווייק, והעיר עברה לשליטתו של הכתר הספרדי.
חוזה אוטרכט, שנחתם ב-1713, בסיומה של מלחמת הירושה הספרדית, העביר את העיר לידי אוסטריה.
במרוצת הדורות הפכו כובשי העיר השונים את איפר לעיר מבצר.
כבר ב-1385 הוחל בבניית חומות וביצורים.
לאחר הכיבוש הצרפתי ב-1678, הטיל לואי ה-14 על המרקיז סבסטיאן דה וובאן לשפץ את המצודות ולהשלים את הגנת העיר.
המרקיז הקיף את העיר בסוללות כבירות, שהקיפו, למעשה, שטח גדול בהרבה מהעיר גופה.
ב-1830 פרשו המחוזות הדרומיים מהאיחוד, והקימו את בלגיה המודרנית.