tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דרך וילדרנס התפצלה מדרך העגלות הגדולה ברואנוק של ימינו, חצתה את פער קמברלנד והמשיכה אל תוך קנטקי וטנסי, במיוחד לאזור הבלוגראס הפורה ולאגן נאשוויל.
פיצול נוסף מרואנוק, דרך קרוליינה, הובילה אל אזורי הפידמונט של צפון קרוליינה, דרום קרוליינה וג'ורג'יה.
הפערים הרבים המחברים את העמק הגדול לשטחים שממזרח וממערב מילאו תפקיד חשוב במהלך ההיסטוריה האמריקאית.
בצד המזרחי, שימש פער רחב בדרום-מזרח פנסילבניה כנתיב הראשי להתיישבות ברחבי העמק.
בעשור של 1730 נפתח העמק הגדול הסמוך לפנסילבניה מערבית להר הדרומי להתיישבות לאחר ויצורים והסכמים שנחתמו עם האינדיאנים שישבו באזור.
האזור משך זרם הולך וגובר של מתיישבים וכונה "הארץ הטובה ביותר לאדם העני" (The best poor man's country).
תוך פרק זמן לא גדול כבר היו שטחי העמק הגדול של פנסילבניה מיושבים, וזרם המתיישבים פנה דרומה לעבר עמק שננדואה שבתחומי וירג'יניה.
האזור כולו בין דרום מזרח פנסילבניה לעמק שננדואה התפרסם עד מהרה כ"אסם תבואה", האזור בעל התפוקה החקלאית המעורבת הגבוהה בצפון אמריקה.
הדרך מפילדלפיה מערבה אל העמק ודרכו דרומה הפכה לעמוסה מאוד וכתוצאה מכך נודעה במספר שמות, כגון "דרך העגלות הגדולה", "דרך העגלות של פילדלפיה", "דרך העמק" וכולי.
עגלת קונסטוגה (Conestoga wagon) פותחה באזור שבין פילדלפיה לעמק בסביבות שנת 1725, והפכה לאמצעי התחבורה העיקרי בעמק הגדול ובסביבתו עד לתקופת מסילת הברזל.
פער קולבר, הסמוך לאגם קולבר במחוז סאסקס שבניו ג'רזי, שימש נתיב חשוב דרך הר קיטטיני כבר לפני 10,000 שנה ועד ימינו.
הפער שוכן כ-120 מטרים מתחת לשיא הגובה של ההר.
בני שבט הלנאפי עשו שימוש בפער על מנת לצוד ולסחור משני צדדיו של ההר.
מתיישבים אירופים שהגיעו מפנסילבניה השתמשו המים הזורמים מאגם קולבר אל בראנצ'וויל, ניו ג'רזי, להקמת מספר גדול של טחנות.
דרכים, שעל המעבר בהם נגבתה אגרת נסיעה, הוקמו במקום שבילי בני הלנאפי הישנים ועברו דרך הפער.
בעשור של שנת 1750 כבר היה העמק מיושב ברובו עד קצהו הדרומי של עמק שננדואה.
המתיישבים המשיכו להשתמש בנתיב שיצא מפילדלפיה דרומה דרך עמק שננדואה אל האזור בו שוכנת בימינו רואנוק, וירג'יניה, שם שוכן פער רחב נוסף בבלו רידג'.
פיצול של דרך העגלות הגדולה התחיל מכאן, חצה את הפער והמשיך מזרחה אל אזורי הפידמונט של דרום וצפון קרוליינה.
דרך זו נודעה כדרך קרוליינה.
במהלך העשור של 1750 גבר והלך זרם המהגרים שחצו את העמק דרומה והגיעו לאזורי הפידמוט של קרוליינה, בהם נמכרו באותה תקופה האדמות המשובחות ביותר במחירים הנמוכים ביותר, ובמהרה הוקמו לאורך הנתיב בצפון קרוליינה עיירות קטנות רבות, בהן סליסברי, סיילם ושארלוט.
בעשורים שקדמו למהפיכה האמריקאית הפך אזור הפידמונט ב"קרוליינה עילית" מיושב במהירות, בעיקר על ידי מהגרים שהגיעו מהצפון ונעו דרומה דרך העמק הגדול.
רבים ממהגרים אלה היו ממוצא אירי-סקוטי, גרמנים שהגיעו מאזור ריינלנד-פפאלץ, ומורביאנים.
עד מהרה עלתה האוכלוסייה בחלק "העילי" בגודלה על האוכלוסייה הוותיקה והמבוססת יותר שהתגוררה לחוף האוקיינוס האטלנטי, דבר שיצר מתחים גאופוליטיים קשים באזור הקרוליינות במהלך שלהי המאה ה-18.
בצד המערבי, הפך פער קמברלנד לנתיב עיקרי עבור מהגרים מערבה מדרום העמק הגדול אל תוך קנטקי וטנסי.
בצפון, הפך עמק מוהוק לנתיב עיקרי לנוסעים מערבה, בעיקר לאחר בנייתה של תעלת אירי, אשר חיברה את ניו יורק אל אזור הימות הגדולות דרך נהר ההאדסון של העמק הגדול ופער עמק מוהוק.
העמק הגדול מילא תפקיד חשוב במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, בעיקר אזור עמק שננדואה, פערי בלו רידג', אזורי הפידמונט הסמוכים והשלוחה הצפונית אל תחומי גטיסברג.
אתרים מתקופת מלחמת האזרחים כוללים את הרפרס פרי במערב וירג'יניה, אנטיאטם במרילנד, מנאסס בווירג'יניה, צ'יימברסברג בפנסילבניה; המערכה בעמק שננדואה ב-1862 בצפון וירג'יניה, מערכות העמק של 1864, גם כן בווירג'יניה; קרבות צ'טנוגה בטנסי ומערכת גטיסברג, בואכה פנסילבניה.
בימינו, הדרכים העיקריות העוברות בעמק בחלקו הדרומי הם:
כביש בין-מדינתי 81 מהאריסברג, פנסילבניה, ועד לסוף קטע הכביש בדנדרידג', טנסי;
כביש בין-מדינתי 40 ממחלף קצה כביש 81 אל נוקסוויל;
כביש בין-מדינתי 75 מנוקסוויל אל קליבלנד, טנסי.
בחלקו הצפוני של העמק מגוון דרכים.
לכיוון צפון-מזרח מהאריסברג, עובר כביש בין-מדינתי 81 לאורך העמק דרך פער נחל סוואטרה ואז פונה צפונה מעבר להר הכחול ויוצא מן העמק לכיוון סקרנטון.
כביש בין-מדינתי 78 ממשיך על הנתיב בתוך העמק במקביל למדרונות הדרומיים של ההר הכחול ומחבר בין האריסברג ללבנון, קוצטאון ואלנטאון.
באלנטאון, פונה כביש 78 דרומה לתוך אזור הגבעות של רדינג פרונג לכיוון ניו יורק סיטי.
מאלנטאון אל תוך ניו ג'רזי וניו יורק לא עובר בעמק כביש בין-מדינתי, אם כי הוא נחצה לאורכו על ידי הכבישים 80 ו-84, כמו גם על ידי נהר דלאוור בין איסטון, פנסילבניה, ופער המים של דלוואר.
בניו ג'רזי ובניו יורק מתעקל העמק בהדרגה מצפון-מזרח לכיוון צפון, ובניובורג, ממש מעבר לרמת ההאדסון, חוצה כביש בין-מדינתי 87 לאורכו של רוב שטחו של העמק אל תוך קנדה, כשהוא חולף על פני פוקיפסי, אולבני וגלן פולס.
בכיוון מזרח-מערב של העמק חולף כביש בין-מדינתי 90 בתוך עמק מוהוק לכיוון יוטיקה.
צפונית לגלן פולס, עובר כביש 87 ממערב לעמק על גבי רכס הרי אדירונדק, אם כי הוא יורד בחזרה לתוכו סמוך לפלאטסבורג (Plattsburgh).
בגבול ארצות הברית–קנדה הופך כביש 87 לאוטורוט 15 (Autoroute 15) וממשיך צפונה אל מונטריאול.
אין כבישים בין-מדינתיים החוצים את השטח הקשה למעבר של העמק מזרחית לאגם ג'ורג' או החולפים דרך אזור החקלאות הפורה של עמק שמפליין המתחיל צפונית לברלינגטון, ורמונט.
צפונית לברלינגטון, לאורך חופו המזרחי של אגם שמפליין, חולף כביש בין-מדינתי 89 דרך חלקו הצפוני ביותר של העמק אל גבול ארצות הברית-קנדה, שם הוא הופך לדרך קוויבק 133 ואוטורוט 35, החולף לאורכו של נהר רישליה בחלקו הדרומי, בו העמק הגדול מתמזג לבסוף אל מישור נהר סנט לורנס מזרחית למונטריאול.
(נהר רישלייה ממשיך צפונה מעבר למישור ונשפך אל הסנט לורנס, צפונית-מזרחית למונטריאול).
העמק הגדול, ובעיקר חלקו המרכזי-דרומי, נמצא בתחומי אזור המכונה אפלצ'יה.
עמק החרוץ הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1945 בבימויו של טאי גארנט, עם גריר גרסון וגרגורי פק בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה מאת מרשה דבנפורט משנת 1942. לעומת הרומן שהוא סאגה משפחתית על בעלי תעשיית הפלדה בפיטסבורג משנת 1873 עד להתקפה על פרל הארבור, הסרט מתאר את המאורעות משנת 1873 למשך כעשור.
גם בספר וגם בסרט נמצאת במרכז העלילה מרי רפטרי שנכנסה לבית התעשיין סקוט כמשרתת בגיל 16 והייתה מרכז המשפחה במשך שבעה עשורים.
גריר גרסון הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, הרברט סטוטהרט היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
פיטסבורג 1873, ויליאם סקוט (דונלד קריספ) עומד בראש מפעל הפלדה בעיר המעסיק מאות פועלים.
סקוט נשוי לקלריסה (גלדיס קופר) ולהם שלושה בנים ובת - פול (גרגורי פק), וילי (דניאל דוריה), טד (מרשל תומפסון) וקונסטנס (מרשה האנט).
הפועלים הם מהגרים איריים שחיים בשכונת מצוקה בפאתי העיר.
מרי רפטרי (גריר גרסון) גרה שם בצריף ביחד עם אחותה האלמנה ואביה פטריק "פט" רפרטי (ליונל ברימור).
פט היה פועל במפעל הפלדה, נפגע ונשאר משותק.
למרות שקיבל פיצויים ותמיכה, הוא עוין את ויליאם סקוט ומשפחתו העשירים והמנצלים.
מרי מקבלת הצעה לעבוד כמשרתת בבית סקוט ומקבלת זאת בשמחה למרות התנגדותו של אביה.
היא מתחילה בפחדים וחששות אך במהרה משתלבת בחיי המשפחה ומתפתחת אהבה בינה לפול.
על ליבו של פול מתחרה גם לואיז קיין (ג'סיקה טנדי) ששייכת למעמד החברתי של פול אך הוא לא מאוהב בה.
סקוט יודע שרק פול יוכל להמשיך את המפעל לאחר מותו.
פול מצליח בעזרת הפועל הראשי ג'ים ברנן (פול פוסטר) לשפר את הניצול של הכור.
מרי חשה שלא תוכל להינשא לפול בגלל הבדלי המעמדות.
כאשר קונסטנס מתחתנת עם גבר אנגלי, היא מסכימה לעבור אתם ללונדון.
פול ממשיך לשלוח לה מכתבי אהבה.
סקוט מבחין בעצב של פול וכשמתברר לו כי הסיבה היא מרי הוא משכנע אותה לחזור.
מרי חוזרת לשמחתו של פול המדבר על נישואים אבל ברקע מופיעים אירועים מאיימים.
הפועלים משביתים את המפעל כשסקוט מסרב לבקשתם להעלאה במשכורת ולהתארגות.
סקוט מארגן בדטרויט קבוצת שוברי שביתה.
מרי משכנעת את פול וסקוט להיפגש איתם על הגשר במפעל.
סקוט שולח את טד לתחנת הרכבת לעצור את שוברי השביתה אך הוא משתכר ולא מבצע זאת.
בראש קבוצת השובתים נמצאים פט רפרטי וג'ים ברנן.
סקוט נענה לחלק מדרישותיהם אך לפתע מגיעים שוברי השביתה ומתחוללת מהומה.
פט יורה בסקוט והורג אותו ובמהלך היריות נהרגים גם פט וג'ים.
מרי מחליטה לעזוב את בית המשפחה.
היא פותחת חנות בגדים ושומרת על קשר עם קלריסה סקוט שמגיעה מדי פעם לחנות.
בינתיים מתחתן פול עם לואיז נולד להם בן בשם פולי (דין סטוקוול).
כשקלריסה נוטה למות היא מבקשת ממרי להגיע ומודיעה לה כי הורישה לה את חלקה בירושה שזה חמישית מההון.
כל ההון מתחלק לארבעת הילדים ומרי.
כל אחד מקבל שני מיליון דולר.
פול ומרי מחליטים לא למכור את חלקם ולהמשיך לשמור על המפעל ומשכנעים את קונסטנס לא למכור.
המפעל נשאר בידי המשפחה ופול מחליט לעזוב את לואיז ולהתחתן עם מרי.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותגרגורי פקפול סקוטגריר גרסוןמרי רפרטידונלד קריספויליאם סקוטהאבליונל ברימורפט רפרטיהאבא של מריגלדיס קופרקלריסה סקוטהאםג'סיקה טנדילואיז קייןאשתו של פולדניאל דוריה"ווילי" סקוטמרשה הנטקונסטנט סקוטמרשל תומפסוןטד סקוטהבן הצעירדין סטוקוולפולי סקוטהבן של פול ולואיזפול פוסטרג'ים ברנןהפועל הראשי
עמק דייוויס הוא עמק שאינו מכוסה קרח, בהרי פנסקולה, בארץ המלכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
העמק ממוקם בסמוך ממזרח למצוק פורלידס.
עמק דייוויס ועמקים חשופי קרח סמוכים אחרים, מהווים את מערכת "העמקים היבשים" הדרומיים ביותר ביבשת אנטארקטיקה.
העמק, וכן אגם פורלידס הממוקם 500 מטרים מהעמק, מהווים יחד אזור אנטארקטי מוגן מיוחד (אזור מס' 119), המוגן תחת האמנה האנטארקטית.
העמק מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע שנערכו במסגרת משלחת חקר הרי פנסקולה של הסקר הגאולוגי (USGS Pensacola Mountains Project), ועל תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1956–1966.
העמק נקרא על שמו של אדוארד ה.
Davis), מצי ארצות הברית, מכונאי בניין, ששהא בעונת החורף האנטארקטי 1957 בתחנת אלזוורת'.
עמק בלמנייט הוא עמק באי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
העמק ממוקם 2 קילומטרים מצפון מערב לתחנת פוסיל בלאף.
קרחון ארוס גובל בעמק מצפון.
העמק ברובו חשוף משלג וקרח, ובמרכזו זורם נחל של מי קרחונים נמסים.
בשל העובדה שהעמק חשוף משלג וקרח, בדוחות המדעיים של ראשית שנות ה-60 מכונה העמק בשם "עמק הולו" , או "עמק האפי" .
שמו הנוכחי של העמק "עמק בלמנייט" ניתן לו בשל מספר הרב של הבלמניטים המאובנים שניתן לראות בסלעי העמק החשופים משלג.
עמק ביקון הוא עמק שאינו מכוסה קרח, באזור חוף סקוט, באדמת ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
העמק ממוקם בין הר פירמיד ורמת ביקון.
האזור המרכזי של עמק ביקון נחשב לאחד האזורים על פני כדור הארץ, המקבילים בתנאי הסביבה בהם, לתנאי הסביבה הקיימים על כוכב הלכת מאדים, ובכך מאפשר מחקר אסטרוביולוגי.
השלג מוגבל לשולי העמק, ובמרכז העמק על פי רוב הלחות בעמק היא בשכבות תמלחת קפואות.
אדמת העמק עשירה במלחים אלקליניים.
העמק מופה לראשונה על ידי המשלחת האנטארקטית הבריטית (משלחת טרה נובה), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913.
שמו של העמק ניתן לו על ידי משלחת חקר אנטארקטיקה של אוניברסיטת ויקטוריה שבוולינגטון, מאוניברסיטת ויקטוריה שבעיר ולינגטון, בירת ניו זילנד, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1958–1959.
העמק נקרא על שם רמת ביקון, הסמוכה.
עמק גרנט הוא עמק בהרי דרווין, בארץ אואטס שבאנטארקטיקה.
העמק ממוקם בין רמת קומיוניקיישן, להר אש.
אונת קרח היוצאת מקרחון הת'רטון חוסמת את פתחו של העמק.
גובהו של העמק 1,127 מטרים מעל פני הים.
העמק נקרא על שמו של בטי קתרין גרנט (Bettie Kathryn Grant), שהייתה אחראית מערכות המידע בתחנת הקוטב הדרומי.
גרנט שהתה באנטארקטיקה במשך 11 תקופות שירות (בין 1990 ו-2001), מהן עשר בתחנת הקוטב הדרומי.
גרנט שהתה בעונת החורף האנטארקטי בתחנת הקוטב הדרומי בשנת 1993.
עמק בלהאם הוא עמק שאינו מכוסה קרח בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
העמק ממוקם בין רכס אינסל לבין פסגות האפוקליפסה.
שמו של רכס הגבעות ניתן לו על ידי משלחות חקר מטעם המרכז לחקר אנטארקטיקה ( Victoria University's Antarctic Expeditions; בראשי תיבות: VUWAE), של אוניברסיטת ויקטוריה מהעיר ולינגטון, שבניו זילנד.
הרכס נקרא על שם ר.
Balham), שהיה ביולוג במשלחת החקר הניו זילנדית מטעם המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי.
בולהאם היה הראשון שחקר את הבילוגיה במים המתוקים באזור זה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1957–1958.
שטח של 480 קילומטרים רבועים, הכולל חלקים מעמק בלהאם ועמק בארוויק הסמוך, הם אזור אנטארקטי מוגן במיוחד, המוגן תחת מערכת האמנה האנטארקטית כמו אזור מוגן במיוחד באנטארקטיקה (ASPA) אזור מספר 123.
עמק הורסשו הוא עמק גדול המכוסה קרח המצוי בחלקו הדרומי של רכס הריטג' בהרי אלזוורת' בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
הרכס גובל בברכסי הגבעות גבעות אינדפנדנס, גבעות מארבל, גבעות ליברטי, וגבעות אנטרפרייז; הרכסים מקיפים את העמק בצורת פרסה.
שם העמק הוצע על ידי משלחת חקר הרי אלזרוות' (Ellsworth Mountains Party), מטעם אוניברסיטת מינסוטה הממוקמת במיניאפוליס ובסיינט פול שבמדינת מינסוטה בארצות הברית, אשר חקרה את האזור בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1962 – 1963.
השם תיאורי, ומתאר את צורת העמק.
המשלחת דיווחה כי השמש נמצא בשימוש נרחב, על ידי טייסי צי ארצות הברית הפועלים באזור.
עמק ברכה הוא עמק ביהודה, הנמצא בגוש עציון, בצמידות ליישוביו המערביים, המהווים בפועל את חלקו המרכזי של הגוש.
גובהו נע בין 850 ל-890 מטרים מעל פני הים, ורובו המוחלט שטחים חקלאיים.
לכל אורך מזרח ודרום העמק נמתח ציר 60 בין חלקו המרכזי של גוש עציון לעוקף אל-ערוב ודרומה לקריית ארבע, ציר המהווה עורק חיים לעיירה זו.
רוב גדול משטח העמק נמצא בשטח C, והמקומות המוכרים ביותר בו הם בית הברכה ואוניברסיטת אל-ערוב.
מחנה הפליטים אל-ערוב שוכן על צלע הר היורדת לעמק.
במקום היסטוריה יהודית רחבה, החל בתקופה הישראלית ועד מרד בר כוכבא.
פלסטינים מקומיים ביצעו באתר הרס עתיקות מספר פעמים.
שטחו של העמק נמצא כולו בתחומי המועצה האזורית גוש עציון.
העמק נמצא בקצה הדרומי של חלקו המרכזי של גוש עציון, וצורתו כריבוע.
בעמק מטעים, כרמי שקד, גפן וענבי יין ומעיינות רבים.
בעמק נמצאת אוכלוסייה נדירה ומאוימת של כרכום החרמון תת-מין ארץ-ישראלי - מהאוכלוסיות הבודדות בארץ.
העמק נתחם מכל עבריו (למעט אל-ערוב) בהרים וגבעות שגובהן יותר מ-900 מטרים, ועליהם היישובים הבאים, עם כיוון השעון:
צפון: כפר עציון, אלון שבות
צפון–מזרח: גבעת המנזר הרוסי, צומת הגוש, מגדל עוז
דרום–מזרח: אל-ערוב, ג'בל אל קרן
יש התוחמים את העמק מדרום וממזרח על ידי כביש 60, ויש הכוללים בו אף חלקים מאל-ערוב.
בספר דברי הימים מסופר כי יהושפט מלך יהודה כינס את עם ישראל בעמק זה לאחר ניצחון ה' על בני מואב ועמון, ובזיזת שללם במשך שלושה ימים.
בכינוס זה ברכו ישראל את ה' על הניצחון נגד התוקפים מעבר הירדן המזרחי, ולכן החליטו לקרוא למקום "עמק ברכה".
בהרים המקיפים את העמק היו יישובים יהודיים עתיקים, כמו קריית הערבות, גדור ויישוב עתיק (בשם "מצפה עוז") בשמורת עוז וגאו"ן.
כמו כן, במקום עברה האמה הרומית העליונה לירושלים מתקופת בית המקדש השני.
אמה זו נהרסה בידי פלסטינים מאזור בית פג'אר הסמוכה בינואר ובפברואר 2022.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, התגלתה במזרח העמק מערכת מסתור גדולה.
בעקבות מציאת מערכת המסתור הוצע לזהות את המקום עם קריית ערביה.
בספטמבר ואוקטובר 2015 הרסו מחבלים פלסטינים בכלים כבדים את אתר העתיקות.
בקצה המזרחי של העמק עובר קטע של כביש 60. קטע זה סבל רבות מיידויי אבנים של מחבלים פלסטינים מכיוון אל-ערוב, ולכן נבנה כביש עוקף אל-ערוב.
קטע זה של הכביש מהווה את החיבור היחיד של היישוב היהודי בחברון, קריית ארבע וכרמי צור לגוש עציון וירושלים ולכן הוא עורק חיים ליישובים אלה.
בנוסף, העמק הוא הכניסה היחידה למרכז גוש עציון וירושלים מכיוון דרום, ולכן יש הרואים חשיבות עליונה להתיישבות יהודית באזור זה.
עמק גלמורגן (בוולשית: Bro Morgannwg; באנגלית: Vale of Glamorgan) הוא אחד ממחוזות ויילס, בדרום ויילס בממלכה המאוחדת.
המחוז הוקם בשנת 1996 על נתוך נפת עמק גלומרגן של מחוז סאות' גלמורגן, עד 1974 אזור זה היה חלק ממחוז גלמורגן (גלמורגנשייר) ההיסטורי שהתקיים בדרום ויילס מאז הסיפוח האנגלי של ויילס במאה ה-16. היישוב העיקרי והבירה האדמיניסטרטיבית של המחוז היא העיירה בארי.
עמק גלמורגן הוא המחוז הדרומי ביותר בוויילס, מצפון-מזרח הוא גובל עם העיר ומחוז קארדיף, מצפון עם מחוז רונד'ה קינון טב, ומצפון-מערב עם מחוז ברידג'אנד.
המחוז נמצא בדרום ויילס, הדופן הדרומית שוכנת לאורך חופה של תעלת בריסטול העוברת לאורך דרום ויילס ונשפכת ל.
מלבד בירת המחוז בארי (Barry) עם 51,502 תושבים, ערים ועיירות נוספות במחוז כוללות את פנארת' (Penarth) עם 22,083 תושבים, ל'אנטוייט מייג'ור (Llantwit Major) עם 9,486 תושבים, דינס פוויס (Dinas Powys) עם 7,490 תושבים, סינט את'ן (St Athan) עם 4,495 תושבים, וקאוברידג' (Cowbridge) עם 4,043 תושבים.
עמק בליצ'ה הוא אזור בדרום מערב סיציליה הכלול בנפות אגריג'נטו, פאלרמו ווטרפאני.
העמק מקיף את נהר הבליצ'ה שהעניק לו את שמו.
אנשים התיישבו בעמק בליצ'ה כבר בתקופה הפריהיסטורית.
עם זאת, יש בעמק מעט מאוד ממצאים מתקופת הברזל הקדומה.
העמק מלא באתרים ארכאולוגיים מההתיישבות היוונית והפיניקית באזור.
במאה ה-20 סבל העמק משנים שחונות, הצפות חוזרות של הבליצ'ה והעדר של אדמה פורייה.
רשת הכבישים בעמק היה פרימיטיבי, ולא היו מספיק תשתיות כמו סכרים ולא התפתחה במקום תעשייה.
על כן, עד שנות ה-50 הייתה הגירה גדולה החוצה מהעמק.
בעקבות רפורמה אגררית בשנות ה-50 העמק עבר תהליך של פיתוח.
ביוזמתו של הפעיל החברתי, התארגנו התושבים לתכנן את פיתוח האזור ולדרוש מהשלטונות לממש את תוכניותיהם.
בשנת 1963 קיימו התושבים שביתת רעב המונית בדרישה להקים במקום סכר.
בשנת 1965 הועלתה הדרישה להקמת שני סכרים, מימין ומשמאל לעמק, לצורך השקיה נרחבת של האזור, והוצע לעבור מגידול דגנים לגידול של גפנים וזיתים.
בלילה שבין ה-14 וה-15 בינואר 1968 הוכה החלק האמצעי של עמק בליצ'ה ברעידת אדמה שהרסה כליל מרכזי אוכלוסייה רבים, כולל , וסלפרוטה.
שלוש מאות ושבעים בני אדם מתו, אלף נפצעו וכ-70,000 נותרו ללא קורת גג.
בחודש שלאחר רעידת האדמה הגדולה אירעו רעידות משנה רבים.
ב-20 בינואר 1968 בעוד חלק מהתושבים נמצאים באוהלים, נשטף העמק בגשמי זלעפות, בעקבותיהם כ-20,000 תושבים הגרו מהעמק על חצי האי האפניני.
בעקבות רעידת האדמה הוטל מס מיוחד על בנזין לצורך מימון השיקום, ותרומות רבות הועלו למען שיקום נפגעי רעידת האדמה.
אולם נטען שהכסף לא הגיע אל הנפגעים ובמשך מעל עשור נותרו רבים בבתים ארעיים ללא שיקום של בתיהם.
בשנת 1979 עדיין התגוררו 8,600 משפחות בבקתות.
מלאכת השיקום נלקחה כהזדמנות לבנות מחדש את האזור בצורה יותר עירונית, תעשייתית מודרנית.
העמק הוא מקורו של גזע הכבשים הביתי Valle del Belice.
העמק גם ידוע בגידול זיתים.
עמק ההדסון או עמק נהר ההדסון, כולל את העמק שבמרכזו זורם נהר ההדסון, ואת הקהילות הסמוכות לו במדינת ניו יורק, ארצות הברית.
האזור משתרע ממחוז בירת המדינה אולבני, כולל העיר אולבני וטרוי, דרומה עד יונקרס שבמחוז וסטצ'סטר, הגובל בעיר ניו יורק ולמעשה עד לשפך נהר הדסון למפרץ ניו יורק.
עמק ההדסון היה מיושב על ידי עמים ילידים הרבה לפני שהגיעו המתיישבים האירופאים.
ענפי הלנאפי, הוואפינגר והמוהיקן של שבט האלגונקין חיו לאורך הנהר, לרוב בשלום עם הקבוצות האחרות.
נהר ההדסון התחתון היה מיושב על ידי הלנאפי.
אנשי הלנאפי חיכו לחוקר ג'ובאני דה וראצאנו בחוף, סחרו עם הנרי הדסון, ומכרו לו את האי מנהטן.
צפונה יותר, הוואפינגרים חיו מהאי מנהטן ועד פוקיפסי דהיום.
הם חיו אורח חיים דומה ללנאפי, והתגוררו בכפרים שונים לאורך הנהר.
הם סחרו עם הלנאפי מדרום, והן עם המוהיקנים מצפון.
המוהיקנים התגוררו בעמק הצפוני מקינגסטון של ימינו ועד אגם שמפליין, כאשר בירתם הייתה ממוקמת ליד אולבני של ימינו.
האלגונקינים באזור התגוררו בעיקר בשבטים קטנים, ובכפרים ברחבי האזור.
מבצר מרכזי אחד נקרא נאוויש, שכן בקרוטון פוינט, המשקיף על נהר ההדסון.
מבצרים אחרים היו ממוקמים במקומות שונים ברחבי רמות ההדסון.
בשנת 1497, ג'ון קבוט נסע לאורך החוף, ותבע את כל המרחב עבור אנגליה.
הוא זכה להיחשב כמגלה צפון אמריקה היבשתית על ידי העולם הישן.
מאז ועד לסביבות 1609, נערכו מחקרים סביב מפרץ ניו יורק, אך לא לתוך עמק ההדסון.
בשנת 1609, חברת הודו המזרחית ההולנדית, מימנה את מסע הנווט האנגלי של הנרי הדסון, בניסיונו לחפש את המעבר הצפון-מערבי.
במהלך ניסיון זה, הנרי הדסון החליט להשיט את ספינתו במעלה הנהר שייקרא מאוחר יותר על שמו.
ככל שהמשיך במעלה הנהר, רוחבו התרחב, אל תוך מפרץ האברסטרו , מה שהוביל אותו להאמין שהצליח להגיע למעבר הצפון-מערבי.
הוא גם המשיך במעלה הזרם עד טרוי של ימינו, לפני שהסיק כי לא קיים שם מצר כזה.
לאחר שהנרי הדסון הבין כי נהר ההדסון אינו המעבר הצפון-מערבי, החלו ההולנדים לבחון את האזור לצורך איתור הזדמנויות מסחר פוטנציאליות.
החוקר והסוחר ההולנדי אדריאן בלוק הוביל מסעות לשם בין השנים 1611 ו-1614, מה שהוביל את ההולנדים לקבוע כי סחר בפרוות יהיה רווחי באזור.
ככאלה, ההולנדים הקימו את המושבה ניו הולנד .
ההולנדים יִישבו שלושה מאחזי סחר פרוות עיקריים במושבה לאורך הנהר, מדרום לצפון: ניו אמסטרדם, וילטיק ופורט אורנג' .
ניו אמסטרדם נודעה מאוחר יותר בשם ניו יורק סיטי, וילטיק הפכה לקינגסטון ופורט אורנג' הפכה לאולבני.
בשנת 1664, הבריטים פלשו לניו הולנד דרך נמל ניו אמסטרדם.
ניו אמסטרדם וניו הולנד כולה נכנעו לבריטים, ושמם שונה לניו יורק.
תחת השלטון הקולוניאלי הבריטי, עמק ההדסון הפך למרכז חקלאי, עם אחוזות שפותחו בצד המזרחי של הנהר.
באחוזות אלו, בעלי אדמות השכירו אדמות לחוכרים שלהם, ואפשרו להם לקחת חלק מהיבולים שגודלו, תוך שמירת ומכירת שאר היבולים.
חוכרים הוחזקו לעיתים קרובות ברמת קיום מינימלית, כדי שהבעלים יוכל למזער את עלויותיהם.
בעלי האדמות החזיקו בכוח פוליטי עצום במושבה, בשל היותם אחראים לחלק כה גדול מהתפוקה החקלאית.
בינתיים, אדמות ממערב לנהר ההדסון הכילו חלקות קטנות יותר, עם חקלאים קטנים רבים שהתפרנסו מהאדמה.
יבול גדול שגוּדל באזור היה תבואה, שנשלחה ברובה במורד הנהר לניו יורק, נמל הים הראשי של המושבה, לייצוא חזרה לבריטניה.
על מנת לייצא את התבואה, סוחרים קולוניאליים קיבלו מונופול לטחינת התבואה לקמח ולייצא אותו.
ייצור התבואה היה גם ברמות גבוהות בעמק נהר מוהוק .
נהר ההדסון היה נהר מַפתח במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
חיבורו של ההדסון לנהר מוהוק, איפשר למשייטים לאורכו להגיע בסופו של דבר לאגמים הגדולים שבצפון מחד, ולנהר המיסיסיפי שמדרום מאידך.
בנוסף, קרבתו של הנהר ללייק ג'ורג' ולאגם שמפליין, אפשרה לחיל הים הבריטי לשלוט בנתיב המים ממונטריאול לעיר ניו יורק.
בכך, הבריטים, תחת האסטרטגיה של הגנרל ג'ון בורגוין, יכלו לנתק את מרכז הפטריוטים של ניו אינגלנד (הנמצאת בצד המזרחי של נהר ההדסון), ולהתמקד בגיוס תמיכתם של נאמני המלחמה באזורי הדרום ואזור המיד-אטלנטיק.
הבריטים ידעו שכיבוש מוחלט של המושבות יהיה בלתי אפשרי, ולכן נבחרה אסטרטגיה זו.
כתוצאה מהאסטרטגיה הזו, נערכו קרבות רבים לאורך הנהר, כולל כמה בעמק ההדסון.
בתחילת המאה ה-19, לאחר שזכה לפופולריות בזכות סיפוריו של וושינגטון אירווינג, עמק ההדסון זכה למוניטין כאזור גותי במידה מסוימת, המאופיין בשרידים מימי המושבה ההולנדית הראשונים של ניו יורק .
האזור מקושר גם לאסכולת נהר ההדסון, קבוצת ציירים רומנטיים אמריקאים שפעלו בין השנים 1830 ל-1870 בערך.
בעקבות בניית תעלת אירי, האזור הפך למרכז תעשייתי חשוב.
התעלה פתחה את עמק ההדסון ואת ניו יורק למסחר עם אזורי המערב התיכון והאגמים הגדולים.
עם זאת, באמצע המאה ה-20, רבות מהעיירות התעשייתיות שקעו.
מסילת הרכבת הראשונה בניו יורק , מסילת הרכבת מוהוק והדסון , נפתחה בשנת 1831 בין אולבני לסקנקטדי על נהר מוהוק, ואפשרה לנוסעים לעקוף את החלק האיטי ביותר של תעלת אירי.
עמק ההדסון הוכיח את עצמו כאטרקטיבי עבור מסילות רכבת, לאחר שהטכנולוגיה התקדמה עד לנקודה שבה היה ניתן לבנות את הגשרים הנדרשים מעל היובלים של הנהר.
מסילת הרכבת טרוי וגרינבוש נפתחה בשנת 1845, ועברה מרחק קצר בצד המזרחי בין טרוי לגרינבוש , הידועה כיום בשם מזרח גרינבוש (מזרחית לאולבני).
מסילת הרכבת של נהר ההדסון נפתחה בשנה שלאחר מכן כהמשך של טרוי וגרינבוש דרומה לעיר ניו יורק, והושלמה בשנת 1851. בשנת 1866, גשר נהר ההדסון נפתח מעל הנהר בין גרינבוש לאולבני, ואפשר תנועה בין מסילת הרכבת של נהר ההדסון, לרכבת המרכזית של ניו יורק מערבה לבאפלו.
כאשר גשר פוקיפסי נפתח בשנת 1889, הוא הפך לגשר בעל מוטת קשת אחת הארוך ביותר בעולם.
במהלך המהפכה התעשייתית, עמק נהר ההדסון הפך למקום ייצור מרכזי.
הנהר אפשר הובלה מהירה וקלה של סחורות מפנים צפון מזרח ארצות הברית לחוף.
מאות מפעלים נבנו סביב ההדסון, בערים כמו פוקיפסי, ניובורג , קינגסטון והדסון .
האספה הכללית של צפון טריטאון , שהייתה לימים בבעלות ג'נרל מוטורס, על הנהר בסליפי הולו, הייתה דוגמה גדולה ובולטת.
הנהר מתחבר לתעלת אירי ולאגמים הגדולים, מה שאפשר ליצרנים במערב התיכון, כולל מפעלי רכב בדטרויט, להשתמש בנהר לתחבורה.
עם התיעוש הגיעו טכנולוגיות חדשות, כמו ספינות קיטור, להובלה מהירה יותר.
בשנת 1807, ספינת הקיטור נורת' ריבר (שנודעה לימים בשם קלרמונט), הפכה לספינת הקיטור הראשונה שהצליחה מבחינה מסחרית.
היא נשאה נוסעים בין ניו יורק סיטי לאולבני לאורך נהר ההדסון.
בסוף המאה ה-19, אזור נהר ההדסון במדינת ניו יורק הפך לאזור ייצור הלבנים הגדול בעולם, עם 130 מפעלי לבנים לאורך גדות נהר ההדסון ממכניקסוויל ועד האברסטרו והעסיקו 8,000 איש.
בשיאו, יוצרו כמיליארד לבנים בשנה, ורבות מהן נשלחו לעיר ניו יורק לשימוש בתעשיית הבנייה שלה.
תיירות הפכה לתעשייה מרכזית כבר בשנת 1810. עם קשרי ספינות קיטור נוחים בניו יורק, ומלונות רבים ומושכים בסביבה רומנטית, הפכה התיירות לתעשייה חשובה.
מדריכי טיולים סיפקו הצעות למסלולי טיול.
אנשים מהמעמד הבינוני שקראו את הרומנים של ג'יימס פנימור קופר, או ראו את ציוריהם של אסכולת נהר ההדסון, נמשכו במיוחד לאזור.
עמק נהר ההדסון מתנקז מצפון לדרום לאורך הקצה המזרחי של מדינת ניו יורק, וחוצה סדרה של סוגי סלעים, כולל אבני חול טריאסיות ושכבות סלעי משקע אדומים בדרום, וגנייס פרה-קמבריוני עתיק בהרבה בצפון ובמזרח.
ברמות ההדסון, הנהר נכנס לפיורד שנחתך במהלך תקופות קרח קודמות.
ממערב שוכנות רמות הרי האפלצ'ים הנרחבות.
באזור טאפן זי, בצד המערבי של הנהר, יש צוקים גבוהים שנוצרו על ידי דיאבז עמיד בפני סחיפה.
צוקים אלה נקראים הפאליסיידס של נהר ההדסון וממוקמים בגובה של בין 120 עד 240 מטר.
הצוקים הם משטחי בזלת, שהתרוממו כתוצאה מהעתקים גאולוגיים, ומבנה העמודים (קולונדות) התפתח עקב קירור איטי של המאגמה בתוך קרום כדור הארץ, לקראת סוף תקופת הטריאס (לפני 252 עד 201 מיליון שנים).
לאחר ההתרוממות הטקטונית שעליה מעידים ההעתקים שבבסיס המצוקים, שחיקת מים של אבן החול הרכה יותר, הותירה מאחור מבנה עמודים של סלע קשה יותר, שקיים היום.
עמק ההדסון הוא חלק מאזור פיזיוגרפי אחד, של מחוז רידג'-אנד-וואלי של הרי האפלאצים הגדול יותר, אשר בתורו הוא חלק מהחטיבה הפיזיוגרפית הגדולה יותר של הרי האפלצ'ים.
החלקים הצפוניים של עמק ההדסון נמצאים באזור האקולוגי של האגמים הגדולים המזרחיים, ושפלת ההדסון .
במהלך עידן הקרח האחרון, העמק התמלא בקרחון גדול שדחף דרומה עד לונג איילנד.
לקראת סוף עידן הקרח האחרון, האגמים הגדולים התנקזו דרומה במורד נהר ההדסון, מאגם קרחוני גדול בשם אגם אירוקווי .
ימת אונטריו היא שריד של אגם זה.
משקעי חול גדולים נותרו מהמקום שבו אגם אירוקווי התנקז להדסון.
אלה הם כיום חלק ממה שמכונה "מישורי החול של רומא" .
בשל דמיונו, נהר ההדסון תואר לעיתים קרובות כ"הריין של אמריקה".
בשנת 1939, מגזין לייף תיאר את הנהר ככזה, והשווה אותו לקטע הריין שאורכו 64 ק"מ במרכז ובמערב אירופה.
עמק ההדסון מחולק לשלושה אזורים: עליון, תיכון ותחתון.
להלן רשימה של המחוזות בעמק ההדסון, ממוינים לפי אזור.
עמק ההדסון התחתון נחשב בדרך כלל לחלק מהאזור התחתון של מדינת ניו יורק , בשל קרבתו הגאוגרפית והתרבותית לעיר ניו יורק.
אולבני , קולומביה , גרין ורנסלאיר
כבישים בין-מדינתיים עיקריים בעמק ההדסון כוללים את: כביש בין-מדינתי 87 (חלק מכביש ניו יורק סטייט ); קטע קטן של כביש בין-מדינתי 95 בדרום-מזרח מחוז וסטצ'סטר; כביש בין-מדינתי 287 המשרת את מחוזות וסטצ'סטר ורוקלנד; כביש בין-מדינתי 84 המשרת את מחוזות פטנם, דאצ'ס ואורנג'; וכביש בין-מדינתי 684 המשרת את מחוזות וסטצ'סטר ופטנאם.
"המעבר מעל ההדסון" הוא גשר להולכי רגל המקביל לגשר מיד-הדסון והיה בעבר גשר רכבת.
חברת NY Waterway מפעילה את מעבורת Haverstraw-Ossining בין Haverstraw במחוז רוקלנד לאוסינינג במחוז וסטצ'סטר, כמו גם שירות מעבורות בין ניובורג במחוז אורנג' לביקון במחוז דאטצ'ס.
תחבורה ציבורית בין-עירונית ואוטובוסים מסופקת על ידי Rockland Coaches במחוז רוקלנד, Short Line במחוזות אורנג' ורוקלנד, ו-Leprechaun Lines במחוזות אורנג' ודאצ'ס.
ישנם גם מספר ספקי אוטובוסים מקומיים.
עמק ההדסון מונגש על ידי שני שדות תעופה עם שירות חברות תעופה מסחריות: נמל התעופה של מחוז וסטצ'סטר (HPN) ליד וייט פליינס ונמל התעופה הבינלאומי סטיוארט (SWF) ליד ניובורג .
שירות רכבת פרוורית באזור מסופק על ידי רכבת מטרו-נורת' המופעלת על ידי רשות התחבורה המטרופוליטנית .
מטרו-נורת' מפעילה שלושה קווי רכבת ממזרח לנהר ההדסון לתחנת גרנד סנטרל במנהטן.
ממזרח למערב הם: קו ניו הייבן המשרת את דרום מזרח מחוז וסטצ'סטר; קו הארלם המשרת את מחוזות וסטצ'סטר המרכזיים והמזרחיים, פטנם ודאטצ'ס; וקו הדסון המשרת את מערב מחוזות וסטצ'סטר, פטנם ודאטצ'ס.
ממערב להדסון, ניו ג'רזי טרנזיט מפעילה שני קווי רכבת במסגרת חוזה עם רכבת מטרו-נורת' לטרמינל הובוקן: קו עמק פָּסְקָאק המשרת את מרכז מחוז רוקלנד, וקו פּורט ג'רוויס המשרת את מערב מחוז רוקלנד ואת מחוז אורנג'.
אמטרק משרתת את יונקרס, קרוטון-הרמון , פוקיפסי, ריינקליף-קינגסטון והדסון לאורך הגדות המזרחיות של נהר ההדסון, כמו גם את ניו רושל בדרום מזרח מחוז וסטצ'סטר.
עמק הצבאים או עמק פרי הר הוא עמק פתוח המשתרע על שטח של 250 דונם בלב ירושלים, בין שכונות מגורים וכבישים סואנים (בין גבעת מרדכי וגבעת הוורדים לקטמונים, ובין רחוב הרצוג לכביש בגין).
לאחר שנים של מאבק ציבורי רחב נגד תוכניות בנייה בעמק, נפתח הפארק למבקרים במרץ 2015. בפארק, המנוהל על ידי החברה להגנת הטבע מרכז מבקרים, מסלולי הליכה ואגם, והוא מהפארקים העירוניים הפתוחים הגדולים ביותר בישראל, ופארק הטבע העירוני הגדול בישראל.
מלבד 83 הצבאים החיים בו נכון לינואר 2023, מקיים העמק מגוון ביולוגי הכולל מגוון מערכות צומח, מכרסמים, זוחלים וטורפים.
הוא קרוי "עמק הצבאים" על שם עדר צבאים החיים בו, ו"עמק פרי הר" על שם האגודה החקלאית של הקיבוצים מעלה החמישה וקריית ענבים.
הקיבוצים חכרו את הקרקע ממינהל מקרקעי ישראל בשנות ה-50 של המאה ה-20, בתמורה לקרקע שהייתה בבעלותם באזור גן סאקר.
הקרקע שימשה את הקיבוצים למטרות חקלאיות, עד שהשימוש החקלאי בה הפך לבלתי כדאי מבחינה כלכלית.
מאחר שמדובר בקרקע מבוקשת מבחינה נדל"נית ניסו כמה יזמים לשנות את ייעודה למטרות בנייה.
לאחר מאבק ארוך של תושבים וארגונים אזרחיים, יוזמת הבניה בוטלה, ובמקומה תוכנן פארק טבע-עירוני לרווחת הציבור.
פארק עמק הצבאים מהווה אתר טבע משמעותי בירושלים, והוא אחד משטחי הטבע היחידים בישראל בהם חיים צבאים ארץ ישראלים בצורה מוגנת ומבוקרת.
בפארק מבקרים מאות אנשים ביום, הוא פתוח כל ימות השבוע והכניסה אליו חופשית ובחינם.
בשנת 2019, זכה הפארק בפרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף.
והוצג במסגרת סרטון מטעם ישראל בוועידת האו"ם לפיתוח בר קיימא.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 התרחשה בנייה עירונית רבה ופיתוח כבישים סביב השטח אשר יצרה מחסום ברצף השטחים הפתוחים שבין עמק הצבאים לבין השטחים הטבעיים מסביב לעיר.
בנוסף לכך, עם סלילת כביש בגין צומצם בהרבה מרחב המחיה של הצבאים, שהשתרע עד אז בין השכונות בית הכרם וגבעת רם, וקיום הכביש יצר חיץ בלתי עביר בין הצבאים לכל שטח פתוח אחר.
הסכנה מהכבישים הצטרפה לסכנות נוספות, כגון כלבים משוטטים, פסולת מתכת ועוד ואוכלוסיית הצבאים ושאר בעלי החיים התמעטה בצורה משמעותית.
באותה עת עוד היו בעמק מטעי תפוחים ושזיפים ששימשו מחסה לצבאים שהצליחו לשרוד, למרות שכבר לא יכלו לשוטט לעבר המרחב הפתוח שמסביב לעיר.
ביולי 1995 קיבלה מועצת מינהל מקרקעי ישראל את החלטה 727, שעיקרה שיישובים כפריים, מושבים וקיבוצים רשאים לשנות את ייעוד הקרקע, כלומר: אדמות חקלאיות יוכלו לשנות את ייעודן לאדמות לבנייה.
עורך הדין שרגא בירן פנה לקיבוצים מעלה החמישה וקריית ענבים, להם הוחכר השטח לאחר קום המדינה, והציע להם לקדם תוכנית בנייה בעמק, על בסיס החלטה זו, בעסקת קומבינציה.
בירן אף יזם מהלך שבו יגדלו שיעור הפיצוי שיתקבל מהפשרת הקרקע לבנייה.
ביולי 1999 אושרה תוכנית 4967 הכוללת 1,200 יחידות דיור, משרדים, מתחמי היי-טק, מוסדות ציבור ומכללה בבניינים בגובה של חמש עד 12 קומות, בשטח כולל של כ-150 אלף מ"ר בוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה.
התוכנית הביאה למאבק חברתי כנגד תוכניות הבינוי המסיביות שהוצעו בו.
בבסיס המאבק עמדה זכות החקלאים לקבל פיצוי בתמורה לקרקע המוחכרת גם אם הוסבה לשימושים אחרים, מול זכות התושבים לתכנון סביבתם, גם אם אין להם זכות חוקית בקרקע.
במאבק זה שילבו כוחות, בפעם הראשונה בירושלים, גופים ירוקים, כמו אנימלס, מגמה ירוקה ואדם טבע ודין, עם ארגונים חברתיים, כמו סינגור קהילתי, במקום והקשת הדמוקרטית המזרחית.
אליהם הצטרפו רבים מתושבי האזור.
ביולי 2001 קבע שופט בית המשפט המחוזי בירושלים, ורדי זיילר, שעל מינהל מקרקעי ישראל לחשוף את חוזי החכירה שלו עם חוכרי הקרקע בעמק פרי הר.
החלטה זו באה בעקבות דרישה של אגודת אדם טבע ודין.
כמו כן הוועדה לשמירה על קרקע חקלאית ושטחים פתוחים דרשה ממהנדס העיר, אורי שטרית, לספק הבהרות שונות לגבי התוכנית.
במקביל החל הליך בג"ץ הקרקעות, עתירה כללית שהגישה הקשת הדמוקרטית המזרחית לבג"ץ נגד החלטה 727 של מינהל מקרקעי ישראל, אך עורך הדין שרגא בירן ניסה להחריג את תוכנית 4967 מהעתירה.
במאבק זה נקבע תקדים, כאשר בפעם הראשונה בארץ הוגשה התנגדות לתוכנית בשם בעלי חיים, הצבאים.
ההתנגדות הוגשה על ידי עמותת אנימלס, על בסיס חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים), המסמיך ארגון מוכר למען בעלי-חיים, לפעול משפטית בשם בעלי החיים.
עם הגשת התוכניות החל מסע ההתנגדות הייחודי, ששילב מניעים סביבתיים (שימור טבע עירוני) עם מניעים חברתיים (שימור שטח פתוח לרווחת תושבי השכונות הסמוכות, לרבות קטמון ח' וט').
צורת המאבק הייתה ייחודית גם בכך שהתרכזה בהכנת תכנון חלופי, ולא רק בהתנגדות למוצע.
ביוני 2002 החליטה ועדת המשנה להתנגדויות שליד הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה ירושלים, לדחות את תוכנית הבינוי לאחר שהוגשו קרוב ל-1,000 התנגדויות.
במאי 2008 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבניה בירושלים להפקדה את התוכנית שהגישו התושבים והחברה להגנת הטבע.
בהתאם לתוכנית זו יוקם בעמק פארק טבע עירוני שחלקו יגודר ובו יחיו הצבאים, ובחלקו האחר יוקמו מרכז מבקרים, בית קפה, ושבילי הליכה.
בנובמבר 2009 אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבניה בירושלים את התוכנית.
במהלך החודשים האחרונים של שנת 2008 החל מאבק נוסף על גורלו של העמק, לאחר שיזם נדל"ן בשם זכריה קהלני חסם את הכניסה לעמק והחל בעבודות חישוף בשטח בו שוהים הצבאים.
לטענת קהלני, בידיו חוזה חכירה ואישור שימוש בקרקע עליו חתם עם הקיבוצים מעלה החמישה וקריית ענבים, שהם הבעלים המקוריים של השטח, ובכוונתו להשכיר את השטח לאחרים לשם הקמת חוות חקלאיות אורגניות.
בתגובה למודעות ההשכרה שפרסם קהלני, פרסם מינהל מקרקעי ישראל הודעות בעיתונות המבהירות, כי לקהלני אין כל זכויות בקרקע שאותה הוא מתכוון להשכיר.
החברה להגנת הטבע הגישה לבית משפט השלום בירושלים בקשה דחופה נגד קהלני לשם הפסקת העבודות, וב-20 בנובמבר 2008 קיבל בית המשפט את הבקשה הזמנית, והוציא צו להפסקת העבודות במקום עד להכרעה בתביעה העיקרית שתוגש.
לבקשה צורפו כמשיבים פורמליים מינהל מקרקעי ישראל, עיריית ירושלים, הוועדות המקומית והמחוזית לתכנון ולבניה ירושלים ורשות שמורות הטבע והגנים הלאומיים, שהביעו כולם תמיכה בעמדת החברה להגנת הטבע.
בעת מתן ההחלטה הזמנית ועל פי הנאמר בה, עמד מספר הצבאים בעמק על 12. במהלך שנת 2010 פרצה במקום שרפה נוספת במהלכה נספו עוד כמה צבאים ומספר בתים בסמוך לעמק נשרפו.
לאחר דחיית תוכנית הבניה, הובילה החברה להגנת הטבע את תכנון המקום כפארק טבע עירוני, בשיתוף עם התושבים.
במהלך שנת 2013 עתרו מספר תושבים בית המשפט המחוזי בירושלים כנגד פעילות עסקית בתשלום שלכאורה תכננה עמותת החברה להגנת הטבע בעמק הצבאים בנוסף, עתרו התושבים נגד מסירת מבנים בפארק לעמותת החברה להגנת הטבע שלא על פי הנהלים.
טענות העותרים נדחו ברובן, ובפסק הדין נקבע שכפי שהתחייבה עיריית ירושלים יופעל הפארק ללא תשלום.
כיום הפארק העירוני מופעל על ידי עיריית ירושלים, כאשר החברה להגנת הטבע מפעילה בפארק כזכיין את תחומי שמירת הטבע וההדרכה, ללא גביית תשלום.
לאחר ההכרעה החלה עיריית ירושלים בגיבוש תוכנית לשיקום העמק והחלו עבודות השיקום ונטיעת עצים.
שלב א' של הפארק נפתח למבקרים במרץ 2015, ובו אגם מלאכותי גדול ובריכות נוספות, מרכז מבקרים ופעילויות לכל המשפחה, והוא מהפארקים העירוניים הפתוחים הגדולים ביותר בישראל.
כיום, הפארק פתוח כל ימות השבוע ללא גביית דמי כניסה או תשלום אחר על שירותים שמציע הפארק.
בשעות פעילות מרכז המבקרים, ניתן ללוות בפארק ללא עלות משקפות, מגדירים וחוברות הפעלה למבקרים.
ערכי טבע ומורשת אדם: מבחינה אקולוגית, עמק הצבאים הוא שטח פתוח המאופיין במגוון בתי גידול המשמשים ותומכים במגוון ביולוגי נרחב של מיני בעלי חיים וצמחים, כל זאת על אף מיקומו הגאוגרפי הייחודי – לב ליבה של עיר מודרנית שוקקת חיים.
החי והצומח בעמק הצבאים מהווה צוהר אל עולם החי והמורשת הסביבה המקראית השזורים בדברי הנביאים ומלכי ישראל, מרקם ההולך ונעלם מנופי ארץ ישראל.
העמק הוא האתר האחרון בלב העיר בו מתקיימות מספר רב של מערכות טבעיות האופייניות להרי ירושלים.
נגישותם והקלות בה ניתן לצפות בהן הופכת את העמק לאתר הטבע העירוני המשמעותי בארץ.
מלבד עדר הצבאים, מצויים בעמק מספר רב של מיני בעלי חיים וצמחים שחלקם מוגדרים כמינים בסכנת הכחדה.
במקום שרדה תצורת צומח ארץ ישראלית מקומית שכמעט ונכחדה בשל הפיתוח המהיר של במת ההר של ירושלים, יחד עם כמה ממיניה הנדירים.
לשימורה חשיבות רבה הן בשל הייחודיות של מערכת אקולוגית שמורה ומגוונת בלב עיר סואנת.
כפועל יוצא עולה החשיבות החינוכית הרבה של עמק הצבאים כפארק טבע עירוני.
גם למורשת הנופים החקלאיים הקדומים האופיינית לאזור ירושלים ביטוי רחב בעמק: שרידי המתקנים החקלאיים, הטראסות ונופי הבוסתן משתלבים באופן מלא עם צמחיית הבר.
מבחינת בעלי חיים ניתן למצוא באתר מינים רבים של פרוקי רגליים, זוחלים, יונקים וכ-100 מיני עופות.
מלבד שרידי החקלאות העתיקה המצויים במקום קיימות גם מספר מערות קבורה מתקופת הבית השני.
ככלל אתרי טבע עירוני הם משאב עירוני המשרת את כלל האוכלוסייה.
בעמק הצבאים מתקיימות פעילויות חינוכיות מגוונות אשר משרתות אוכלוסיות שונות ומעמיקות את הזיקה שבין התושבים לבין טבע עירוני בכלל ועמק הצבאים בפרט.
בעמק הצבאים עוברים שני אפיקי נחלים, נחל רקפת ונחל רחביה, שניהם נחלי אכזב הזורמים בעיקר בחורף.
כחלק מפיתוח הפארק ובמטרה להעשיר את המגוון הביולוגי שבו נבנו מספר סכרים לאורך הנחל השומרים של מי הנגר העילי בשטחי הפארק ולכן מגבירים משמעותית את היצרנות הראשונית.
לאורך אפיק הנחל ממוקמות ארבע בריכות היקוות, ולאחריהן אגם גדול במורד הנחל שבשטחי העמק.
הקמת אגן ניקוז המים הושלמה באמצעות כיסוי הקרקע באדמה חרסית ובניית סכרים במקומות ההכרחיים.
לצורך שימור הזרימה באפיק הנחל, הותקנה בפארק מערכת ניתוב מים, השואבת את המים הנקווים באגם הגדול ומזרימה אותם חזרה לתחילת האפיק בעמק, שם הם ממשיכים לזרום ולהזין את המערכת האקולוגית בפארק.
החל מ-2017, מוזרמים לפארק מים מושבים על מנת לשמר את הסביבה המימית עבור בעלי החיים במשך כל עונות השנה.
מערכת הזרימה החוזרת ואגירת המים בפארק היא בעלת ערך עצום עבור שוק המים הירושלמי.
השהיית המים באגם מאפשרת חלחול מוגבר למי התהום, אך חשוב מכך, אפיק הזרימה בפארק מהווה מנגנון סינון טבעי למים.
המים, המתנקזים אל העמק מרחבי העיר דרך תעלות הניקוז הקיימות, חולפים בכבישים וברחובות ומגיעים לפארק באיכות ירודה ומכילים פסולת רבה.
בעיצוב אפיק הנחל נכללו מספר היבטים לצורך טיהור המים:
סינון פיזי: בראשית אפיק הנחל בפארק נמצאת בריכת סינון, בה המים מחלחלים בין אבנים וחלוקי נחל ומשאירים מאחוריהם את הפסולת המקרוסקופית כגון: שקיות, מוצרי פלסטיק, פסולת עץ, חיתולים וכל פיסת אשפה אחרת שנסחפה בזרימת המים.
הפסולת נאספת על ידי צוות הפארק וקהל המתנדבים.
סינון תוך זרימה: במהלך הזרימה החוזרת של המים בפארק, המים מתחמצנים ובאים במגע עם השטח, וכתוצאה מכך מתרחש פירוק של חומרי הפסולת על ידי יצורים מיקרוסקופיים שונים ופליטה של מזהמים החוצה מהמים.
טיהור ביולוגי: עולם הצומח בפארק מהווה את הגורם המשמעותי ביותר בטיהור המים, קליטה ופירוק של חומרים מזהמים על ידי צמחי גדה ומים מתרחש מסביב לשעון בכל עונות השנה ומעלה את איכות המים באופן ניכר ואפקטיבי.
הצמח הבולט והחשוב ביותר בתהליך הסינון הוא צמח הסוף המצוי: זהו צמח הגדה הנפוץ ביותר בפארק, ומסביב לבריכות ולאגם פזורים עשרות אלפי צמחי סוף.
צמח הסוף הוכח כבעל יכולת גדולה לטיהור מים מפסולת כימית וביולוגית, ומערכת המים של עמק הצבאים מתרחש תהליך זה בקנה מידה גדול.
עמק הצבאים מהווה מוקד שימור למגוון ביולוגי עצום, הכולל מינים רבים של עופות, יונקים וזוחלים, רבים מהם בסכנת הכחדה.
בין מיני בעלי החיים הנמצאים בפארק נמנים:
צבי ארץ-ישראלי (הנתון בסכנת הכחדה חמורה).
עם זאת, מספר הצבאים בעמק במגמת עליה בשנים האחרונות.
העופר הראשון שנולד ב-2021 נקרא "פייזר" ברוח התקופה.
קרפדה ירוקה (הנתונה בסכנת הכחדה)
צב יבשה מצוי (הנתון בסכנת הכחדה)
צולל ביצות (הנתון בסכנת הכחדה חמורה)
עמק הצבאים כאתר מושך ציפורים
עמק הצבאים מהווה נקודת מעבר וקינון למגוון רחב של ציפורים.
העמק, כריאה ירוקה בלב העיר, משמש נקודת עצירה למיני ציפורים רבות בנדידתן לציפורים יציבות ולציפורים חורפות.
לעמק פוטנציאל גדול לצפייה במיני ציפורים הנדירות באזור ירושלים.
באופן קבוע נראים מינים נדירים במיוחד בעמק, ואף מיני ציפורים שמעולם לא נראו במקומות אחרים בירושלים.
בזכות כמה מאפיינים ייחודים הנמצאים בעמק הצבאים, מתאפשר המגוון הרחב כל כך של מיני הציפורים בשטח זה.
בעמק זה מקננים מיני שנה עשרות מיני ציפורים, ובשנת 2019 תועד לראשונה קינון של ברווזים מהמין צולל ביצות, הנמצאים בסכנת הכחדה בארץ.
מינים מקננים בולטים נוספים הם נקר סורי, בולבול, קאק, ירגזי מצוי, צופית בוהקת, ירקון, תור הצווארון, צוצלת, שחרור, פשוש, עורבני שחור כיפה, חנקן נובי, סבכי שחור ראש, חוגלת הסלעים, סופית מצויה, אגמייה מצויה, טבלן גמדי וסיקסק.
בין הגורמים העיקריים לאטרקטיביות של עמק הצבאים ניתן למנות שלושה עיקריים:
בעמק מגוון עצום של צמחי בר, עשבים, קוצים, עצי פרי ועוד.
מגוון זה הוא מעין "נווה מדבר" באמצע העיר המציע שפע מזון בכל השנה.
מערכת המים שבפארק מאפשר מזון ומים בשפע, גם בימות הקיץ.
בנוסף, ציפורים הזקוקות למים למנוחה, קינון, לכידת מזון ושימושים אחרים, נמשכות במיוחד לאגמים.
החל מקיץ 2017 מערכת המים מוזנת במים נוספים למשך כל העונה היבשה, ולכן ציפורים רבות נצפו מקננות באזור האגם הגדול שבעמק במהלך הקיץ.
סיבה נוספת לאטרקטיביות של שטח זה היא אזור הבתה בצפון העמק, שם נשמרה צמחייה ים-תיכונים, חורש פתוח, בתה וגריגה.
סוגי צמחייה כאלו מושכים ציפורים רבות.
כל אלו, בשילוב הצטמצמות האזורים הטבעיים בישראל ובעולם, מעודדים ציפורים רבות לעבור דרך ירושלים ודרך עמק הצבאים.
עמק הסיליקון הוא כינוי לחלק הדרומי של אזור מפרץ סן פרנסיסקו בצפון קליפורניה שבארצות הברית.
האזור כולל את החלק הצפוני של עמק סנטה קלרה ומחוז סנטה קלרה, מחוז אלמדה ומחוז סן מטאו, ומשתרע בערך מאזור מנלו פארק בדרום חצי האי של סן פרנסיסקו ועד סן חוזה.
הכינוי, שנטבע בשנת 1971 על ידי העיתונאי דון סי.
הופלר, התייחס במקורו לריכוז של יצרניות שבבי סיליקון באזור, אך הפך בהמשך ממטפורה מקומית לביטוי לתיאור של כל אזור שבו ריכוז עסקי טכנולוגיה עילית ובמדינות רבות יש אזור המכונה עמק הסיליקון.
אזור מפרץ סן פרנסיסקו היה במשך שנים אתר מרכזי לפרויקטים של הצי האמריקני ומאוחר יותר נאס"א ובעקבותיו התרכזו באזור מספר חברות שסיפקו שירותים לחברות ממשלתיות אלו.
בעקבות תוכנית למשיכת עבודה לאזור שנהגתה באוניברסיטת סטנפורד הגיעו למקום ויליאם היולט ודייוויד פקארד, מייסדי היולט פקארד, שהפכה לחברה הראשונה שלא הייתה ספקית של נאס"א או הצי באזור.
בעקבות פעולה זו באה בשנת 1951 הקמת פארק המחקר של סטנפורד, שהחכירה שטחי משרד בעלות נמוכה.
זו משכה את ויליאם שוקלי, ממציא המוליך למחצה.
מספר מהנדסים שעזבו את חברתו הקימו את חברת Fairchild Semiconductor.
תהליכי פיצול דומים הביאו בשנים הבאות ליצירת מספר חברות מוליכים-למחצה כמו AMD, אינטל, נשיונל סמיקונדקטור ו-סיגנטיקס, עד שבאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 שפע האזור יצרניות מוליכים-למחצה.
עם השנים התחזק מעמדו של עמק הסיליקון כמרכזן של חברות טכנולוגיה מובילות, וקבעו באזור הן משכנן למעלה מאלף חברות טכנולוגיה עילית, ובהן: אדובי מערכות, AMD, אנבידיה, אפל, Electronic Arts, היולט פקארד, אינטל, סיסקו מערכות, אורקל, גוגל, סאן מיקרוסיסטמס, סיליקון גרפיקס, סימנטק, מיקרוסופט, איביי, טסלה, ZscalerFacebook ויאהו!.
חלק מחברות אלו נכללות במדד נאסד"ק 100 ומיקמו את המטה הראשי בעמק.
הריכוז הדומיננטי של חברות מובילות רבות באזור קטן יחסית, משפיע מאוד על אופי האזור.
בין היתר, עלייה דרמטית של רמת חיים של רבים מהעובדים ומשיכתם של רבים שמנסים להשתלב בתחום ההיי-טק גרמו לעלייה דרמטית במחירי הדיור, כך שתושבים ותיקים של האזור לא מצליחים להמשיך ולעמוד בעלות המגורים באזור ונאלצים לעזוב.
בעיה זו מטרידה גם את הפרלמנט של קליפורניה וגם את חברות ההיי-טק עצמן, שבעשור השני של המאה ה-21 הזרימו מיליארדי דולרים לטובת מיזמי נדל"ן מקומיים.
על פי דירוג רשימת הערים העשירות בעולם שפרסמה חברת ייעוץ ההגירה הנלי אנד פרטנרס בתחילת 2024, אזור מפרץ סן פרנסיסקו, הכולל את עמק הסיליקון הוא האזור השני המועדף ביותר על עשירי העולם, אחרי העיר ניו יורק.
עמק זבולון או "עמק עכו" או "עמק יגור" הוא עמק בצפון ארץ ישראל, הנמצא לאורך מפרץ חיפה ומהווה למעשה המשך השבר של עמק יזרעאל.
אורכו של העמק מגיע עד לכדי 14 קילומטרים, ורוחבו המקסימלי מגיע עד לכדי 9 קילומטרים.
גבולותיו הם נחל נעמן מצפון, רכס הכרמל מדרום, הים התיכון ממערב והרי הגליל התחתון ממזרח.
נחל קישון חוצה את העמק בחלקו הדרומי.
למעשה, שמו של העמק יסודו בטעות, שכן עמק זבולון של ימינו היה שייך לנחלת שבט אשר, לפי תיאורי גבולות הנחלות שבספר יהושע, בעוד שבט זבולון שכן באזור עמק יזרעאל.
מקור הטעות הוא בפרשנות מוטעית לפסוק בברכת יעקב לזבולון: "זבולון לחוף ימים ישכון", שממנו נשמע כאילו נחלת שבט זבולון היא בחוף הים.
לפי פרשנויות שונות, הערות לסתירה בין ברכת יעקב לנחלות השבטים בפועל בספר יהושע, כוונת הפסוק היא שלשבט זבולון היה מסדרון צר מנחלתו אל חוף הים, אך לא ששכן באמת על חוף הים.
יש המזהים את עמק זבולון עם ארץ כבול, המוזכרת בספר מלכים כחבל ארץ גרוע, אותו נתן שלמה לחירם מלך צור.
עמק זבולון שימש לזירת קרבות בעת הכיבוש הערבי (במאה ה-7), ובעת הכיבוש הצלבני (במאות ה12 - 13).
בשנות ה-70 של המאה ה-19 רכשה משפחת סורסוק הלבנונית את אדמות העמק, שהיה שייך מנהלתית לסנג'אק (מחוז) עכו.
מראשית הציונות נעשו מספר ניסיונות לרכוש אדמות אלו, אולם ללא הצלחה, בין הניסיונות היה זה של הרצל שהציע לסולטאן הטורקי עבדול חמיד השני עזרה בחיסול החוב החיצוני של האימפריה העות'מאנית.
בתמורה דרש, בין השאר, את "שטח חיפה וסביבתה בארץ-ישראל".
לאחר שסיים את רכישת קרקעות חדרה, נפגש יהושע חנקין עם סורסוק וניסה לרכוש ממנו את אדמות עמק יזרעאל.
המשא ומתן נכשל אך אליאס סורסוק הציע לחנקין 80 אלף דונם בעמק זבולון ו- 40 אלף דונם ליד טבריה.
חנקין שילם דמי קדימה, אולם לא הצליח לגייס את הכסף והעסקה בוטלה.
בשנים שלאחר מכן התנהל משא ומתן בין משפחת סורסוק לבין יק"א, אולם העסקה לא יצאה לפועל מאחר שהמחיר הנדרש נראה לאנשי יק"א גבוה משווי הקרקע.
ב-1910 מסר האגרונום אליהו בלומנפלד, שהייתה לו חווה חקלאית על הר הכרמל ליד חיפה, לד"ר ארתור רופין, מנהל המשרד הארצישראלי סכום כסף שהיה אמור להספיק לרכישת 1,000 דונם מאדמות עמק זבולון (בתעריף שדרש סורסוק).
רופין שהיה עסוק אז יחד עם חנקין בניסיונות לרכוש מסורסוק את אדמות אל-פולה, הצליח לשכנע את בלומנפלד להשתמש בכסף כמקדמה לרכישת אדמות הקואופרציה במרחביה, ולכן בלומנפלד בנה את החווה שלו ("טירת העמק") במרחביה.
בקיץ 1925 רכש יהושע חנקין 64,588 דונם במפרץ חיפה, ממשפחת סורסוק, מרי בוסטרוס ונחלה תואיני.
באותו זמן היו בעמק 3 כפרים קטנים: ג'ידרו, שהיה מאהל בדואי ובו 117 משפחות (כיום כפר ביאליק), וכפרתא ומג'דל בגבול העמק עם הגבעות (כיום בשטח קריית אתא וסמוך לרמת יוחנן), בהם היו 96 אריסים.
לבדואים ולאריסים הוצע לחכור אדמה או להתפנות מהשטח תמורת פיצוי כספי, והם בחרו בפיצוי הכספי (סה"כ כ-10,000 לירות מצריות במצטבר).
רובם של האריסים עקרו לשפרעם ולדאמון הסמוכות.
אדמת העמק נקנתה עבור מספר חברות: "קהילת ציון אמריקאית", הכשרת הישוב, קק"ל וחברת "משק".
חברת קהילת ציון האמריקאית מכרה חלק מהאדמות שרכשה לאנשים פרטיים, ופשטה במהרה את הרגל.
האדמות שהיו בבעלותה נקנו לאחר מכן על ידי קק"ל.
קק"ל הייתה שותפה בקניית הקרקעות מלכתחילה, כיוון שהקונגרס הציוני הטיל עליה לקנות אדמות לא רק לטובת התיישבות חקלאית, אלא גם לטובת התיישבות עירונית.
על חלק מאדמות אלו הוקמו הקריות.
קק"ל היא זאת שנתנה לעמק את שמו - "עמק זבולון".
בשנת 1924, התיישבו אפרים וסבינה כץ בעמק, והקימו חווה בה נטעו מטעים שונים.
אפרים כץ עסק גם בקניית אדמות העמק מידי הערבים.
במאורעות תרפ"ט, שדדו ערבים מכפרים בסביבה את החווה והעלו באש את צריף המגורים.
אפרים כץ לא התייאש והחליט להקים מחדש את החווה.
הפעם, בנה בית אבן על חורבות הצריף השרוף, הקיים עד היום בקריית ביאליק, בקצהו הדרומי של רחוב קרן היסוד.
ב-1928 נקנו אדמות "הגנים הפרסיים" (כיום קיבוץ עין המפרץ) בצפון העמק.
לאריסים שישבו במקום שולמו פיצויים בסך של 1,750 לירות ארץ ישראליות.
האריסים במקום היו בהאים והמקום נקרא 'בוסתן אחמד נור'.
כיום, שוכנות בעמק זבולון הקריות, וכן יש בו ריכוז גדול של מפעלי תעשייה שונים.
עמק המלכים או ואדי אל מוּלוּכּ הוא עמק הנמצא במצרים ובו קברים אשר נבנו לפרעוני הממלכה החדשה, שליטי השושלות ה-18 עד ה-20.
העמק ממוקם בנקרופוליס של תבאי בגדה המערבית של נהר הנילוס ממול תבאי (לוקסור של ימינו).
העמק, אשר שימש כמקום קבורה מלכותי בין השנים 1539 לפנה"ס ל-1075 לפנה"ס, מכיל כ-65 קברי פרעונים שהתגלו.
הקבורה בעמק באה ככל הנראה לתת מענה לבעיית שוד הקברים אשר נפוצה בקברים הקדומים של הפרעונים - הפירמידות.
העמק מחולק בחלוקה פנימית לעמק מזרחי ועמק מערבי, כאשר מרבית הקברים המפורסמים ממוקמים בזה המזרחי.
בעמק המערבי ישנו קבר אחד בלבד הפתוח לציבור הרחב והוא קברו של הפרעה איי, יורשו של תות ענח' אמון.
ב 1979 הוכרז העמק על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
צורת הקבורה בתקופת טרום הממלכה החדשה
מנהגי הקבורה במצרים העתיקה, עברו התפתחות שיטתית ורציפה במשך אלפי השנים של קיום השושלות השולטות.
שנויים אלו נבעו בין היתר מהצורך להתגונן משודדי קברים, מהסבת מרכז כובד השלטון מאזור גאוגרפי אחד למשנהו וממודלי ריכוזיות שהתפתחו בעקבות שגשוג הממלכה.
כבר בתקופת השושלות הראשונות, נחצבו קברים חשובים באבן ועליהם הקימו מבנים דמויי שולחן שנקראו מסטבה.
מבנים אלו התפתחו ברבות הימים לפירמידות המצויות עד היום בסקארה בתקופה בה העיר ממפיס הייתה בירת הממלכה.
לאחר מכן, אתר הקבורה הראשי עבר לגיזה ששימשה כנקרופוליס בעידן הממלכות הראשונות.
בתקופה הבאה, נכרו הקברים בתבאי.
בנוסף לקברים המלכותיים, נבנו כאן גם מקדשים ששימשו להכנת המת לקבורה ולהבאת מנחות שישמשו אותו בעולם הבא לאחר מותו.
לקראת סיום תקופת הביניים הראשונה, בימי השושלת ה-11, כאשר מצרים הייתה עדיין מחולקת לנסיכויות מחוזיות, שורה של מלכים בשם אנטפ שמלכו בתבאי, נקברו בקברי שורה בשם סף-אל-וואבה ב- הנמצא דרומית מזרחית לעמק המלכים.
בסמוך אליהם נמצאו מקדשי מוות ששירתו את בית הקברות הזה.
בסיום תקופת הביניים הראשונה ותחילת תקופת הממלכה התיכונה (שושלות 11 ו-12), עם ההבנה שקברים מפוארים מחטיאים את מטרתם ושוכניהם אינם זוכים למנוחת עולמים, כי אם להפך, הם מושכים שודדים ומטרידים לא קרואים, חלו שנויים במנהגי הקבורה של שכבת השלטון המצרית.
, יצר לעצמו במערב דיר-אל בחרי, אזור קבורה עם מקדש, מזבח ומעבר תת-קרקעי שהוביל לתוך קבר חצוב בעומק הסלע.
בהמשך, אנשי המפתח של תבאי התחילו לקבור את בני משפחתם במבנים חצובים בצלעות הגבעות עם רמפות גישה, חצרות וחדרי פולחן מעוטרים שהובילו לפירי קבורה, בגדה המערבית של הנילוס על יד מערכת הקבורה הזו, בדיר-אל בחרי, ובבתי קברות נוספים.
בסוף תקופת הביניים השנייה, מלכי השושלת ה-17 נהגו להיקבר ב.
קברים אלו כמעט לא נחקרו אולם אוזכרו ב (Abbott Papyrus), שתיעד משפטים של שודדי קברים עתיקים שנערכו בזמן השושלת ה-20.
מנהגי הקבורה של השכבה השלטת במצרים עברו התפתחות נוספת בעמק המלכים.
המלכים הראשונים להיקבר בתחומי בית הקברות הזה היו תחותמס הראשון ואמנחותפ הראשון, מראשוני השושלת ה-18.
כאן, לראשונה, בוצעה הפרדה של מיקום הקבר ומיקום המקדש של המלך.
ישנה סברה שהעמק נבחר למטרתו, בגלל מבנה הגבעה הגבוהה ביותר (), המדמה פירמידה החולשת עליו.
כמו כן נקשרו למקום שמות של אלים כמגניו.
העמק נודע בכינויו בפי המצרים העתיקים כ"השדה הגדול" ("Ta sekhet Maat") או בשמו הארוך "בית הקברות המלכותי הכביר של מיליון שנות חיים עצמה ובריאות של פרעה, במערב תבאי".
הקברים עצמם מוקמו בתחילה על הצוקים, מתחת למפלי מים שהתהוו בזמן שיטפון, כנראה משקולי קלות העיבוד של הסלע.
ייתכן שהייתה גם מחשבה שהסחף שייווצר יסתיר היטב את מקום הקבר.
בהחלטה על מיקום הקבר השתתף, וזיר, הפקיד הגבוה ביותר ששירת את המלך.
בתקופת השושלת ה-19 והלאה, הקברים נחצבו קרוב יותר לבסיס הגבעות.
תכנון ההסתרה של הקברים בעמק מיוחסת ל (Ineni), שהיה האדריכל של כ-4 מלכים (אמנחותפ הראשון, תחותמס הראשון, תחותמס השני, חתשפסות במשותף עם אמנחותפ השלישי).
בקברו נמצאה כתובת המתארת כיצד ראה את חציבת הקבר של תחותמס הראשון כמקום ש"איש לא ראה איש לא שמע".
עם זאת, לא ברור אם הקבר המדובר הוא KV20 או KV38 או שניהם.
בתחילת דרכו שימש העמק גם כמקום קבורתם של אצילים נבחרים כמו גם של נשותיהם וילדיהם של הפרעונים.
העובדים שחצבו את הקברים גרו בדיר אל-מדינה ובקברם נמצא תיעוד רב של אורחות חייהם.
אמנחותפ הרביעי, בנו של אמנחותפ השלישי, יסד דת חדשה במצרים העתיקה יחד עם מלכתו נפרטיטי.
במסגרתה הוא השמיד את כל הטקסים והפולחנים לאל אמון.
הוא בנה עיר בירה חדשה באל-עמארנה ופיתח פולחן לאל אתון.
זהו פולחן לאל יחיד, (פרוטו-מונותיאיזם) שונה מהסגידה לריבוי האלים שהיו מקובלים בדת של אמון.
שמה של העיר בפי המצרים הקדמונים היה אַחֶתְאַתון – "האופק של אתון" (אחד מכינויו של רע, אל השמש המצרי).
העיר החליפה את הבירה הישנה, נא אמון, היא תבאי.
עם העברת בירת הממלכה, אמנחותפ הרביעי שינה את שמו לאחנתון.
באל-עמארנה נבנה עבורו קבר מלכותי והתחילה עבודת בניה של קברים לנשותיו וילדיו.
ב שנמצא באל-עמארנה, מצאו את סרקופג הקבורה המנותץ שלו.
הוא נהרס כאשר הבירה נהרסה והוסטה חזרה לתבאי בימי מלכותו של תות ענח אמון.
בימינו, הסרקופג שוחזר והוא נמצא במוזיאון הארכאולוגי בקהיר.
סוברים שיחד עם הריסת העיר, הועברו הגופות המלכותיות מאל-עמארנה לתבאי.
ייתכן שאחנאתון נקבר בעמק המלכים בתבאי בקבר שנקרא KV55. בקבר זה נמצאה מומיה שפניה הושחתו.
יורשו, תות ענח אמון, שעלה לשלטון כשהיה בן 9 בלבד, ביצע בהשפעת יועצים רבי השפעה מהפכה שהחזירה את האמונה הישנה וניסתה למחוק כל זכר למהפכה של קודמו.
עקב כך הוא שינה את שמו מתות ענח אתון, הוא נקבר בעמק המלכים.
קברו, KV62, הוא הקבר השלם היחידי שנמצא על כל אוצרותיו על ידי הוארד קארטר ב-1922.
מלכי השושלות הבאות, ה-19 וה-20, ובני ביתם המשיכו להיקבר בעמק.
במיוחד גדול ומעוטר הוא קברו של סתי הראשון, הקבר הוא העמוק ביותר שנמצא מכל מלכי הממלכה החדשה.
המומיה שלו נמצאה בקבר בדיר-אל בחרי ומוצגת במוזיאון הארכאולוגי בקהיר.