tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1923 שונה שוב שם הקבוצה: "KFK" (ראשי תיבות ברוסית של Кружок физической Культуры, חוג תרבות הספורט).
במקביל הוקמה קבוצת כדורגל נפרדת בשם "אוקה קולומנה".
בשנת 1936 נקראה הקבוצה על שם ראש המשטרה החשאית הסובייטית דזרז'ינסקי ושמה היה "דזרז'ינץ" עד 1952 (למעט בשנים 1942–1945, כשנקראה בשם "טרקטור").
משנת 1953 היה שם הקבוצה "אוונגרד" (אף שבשנת 1993 נקראה "ויקטור-אוונגרד" ובשנים 1994–1997 נקראה "אוונגרד-קורטק").
בשנת 1997 התמזגה הקבוצה יחד עם קבוצת "אוקה" והוקמה קבוצת "קולומנה".
לוקיוס יוניוס מודראטוס קולומלה (Lucius Junius Moderatus Columella; 4 – 70 לספירה לערך) היה סופר חשוב על חקלאות באימפריה הרומית.
חיבורו "על החקלאות" (De re rustica), שנכתב בשנות ה-60 של המאה ה-1, הוא המקיף ביותר בספרות הרומית שנכתב על חקלאות.
הוא נשמר בשלמותו ומהווה מקור חשוב על החקלאות הרומית, יחד עם חיבוריהם של מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס ומרקוס טרנטיוס וארו, אותם הוא נוהג לצטט.
בדרך כלל מיוחס לו גם ספר קטן יותר על עצים (De arboribus).
ב-1794 הבוטניקאים הספרדים חוסה אנטוניו פאבון אי חימנס והיפוליטו רואיס לופס קראו לסוג של אסטרידים פרואני "קולומליה" , לכבודו.
ידוע מעט על חייו של קולומלה.
הוא נולד כנראה בקדיס, היספניה בייטיקה, כנראה להורים רומאים.
הוא היה טריבון בסוריה בשנת 35 לספירה, ולאחר קריירה צבאית הוא עבר לעסוק בחקלאות באחוזותיו בארדיאה, קרסאולי ואלבה בלאטיום.
קולומלה כתב את החיבור "על החקלאות" (De Re Rustica) בערך בשנים 60–65 לספירה.
בעת העתיקה החיבור נקרא די מעט, צוטט רק על ידי פליניוס הזקן, סרוויוס, קאסיודורוס ואיזידורוס מסביליה, ונשכח כמעט לחלוטין לאחר שפאלאדיוס פרסם תקציר שלו.
החיבור מוצג כעצה לאדם בשם פובליוס סילבינוס.
החיבור היה ידוע רק בקטעים שונים, עד שנתגלה בשלמותו בין אלה שנתגלו בספריות של מנזרים בשווייץ וצרפת על ידי פוג'ו ברצ'וליני ועוזרו ברתולומאו די מונטפולציאנו במהלך ועידת קונסטנץ, בין השנים 1414 ל-1418.
בעלי חיים גדולים: בקר, סוסים ופרדים
בעלי חיים קטנים: חמורים, כבשים, עזים, חזירים, כלבים
דגים ועופות: תרנגולות, יונים, קיכלים, טווסים, תרנגולת נומידית ופניניה, אווזים, ברווזים, בריכות דגים
חיות פרא: מכלאות לחיות פרא, גידול דבורים, ייצור דבש ודונג
ספר 10 נכתב כולו בהקסמטר דקטילי, בחיקוי או הוקרה לורגיליוס.
ייתכן ובתחילה נועד להיות הכרך המסכם, וספרים 11 ו-12 אולי היו תוספות לתוכנית המקורית.
ספר 3 נכתב לפני שנת 65 לספירה, מאחר שקולומלה מתייחס בו אל סנקה כעדיין בחיים.
קולומלה מספר בספר זה על כך ש"לאחרונה" הוא עצמו ראה "באחת התצוגות של התהלוכה במשחקים בקירקוס", יהודי ענק, "שהיה בעל מבנה גדול יותר מאשר הגרמני הגבוה ביותר".
הוצע לזהות את היהודי הגבוה הזה עם היהודי הענק אלעזר שנשלח על ידי ארטבאנוס מלך הפרתיה כמתנה לקיסר טיבריוס.
עוד מספר קולומלה, ש"יהודה וערב" נחשבות מפורסמות בשל צמחיהן הריחניים.
החיבור הקצר "על עצים" (De arboribus) נחשב בכתבי יד ומהדורות מוקדמות כספר 3 בחיבור "על החקלאות".
עם זאת, נראה ברור מתוך משפטי הפתיחה שמדובר בחלק מחיבור נפרד ואולי מוקדם יותר.
משום שבחיבור זה אין שום אזכור לפובליוס סילבינוס, שאליו פונה החיבור "על החקלאות".
קאסיודורוס מזכיר 16 ספרים של קולומלה, מה שהוביל לסברה ש"על עצים" היה חלק מחיבור שכלל 4 כרכים.
בנוסף לקאטו הזקן ווארו, קולומלה השתמש במקורות רבים שלא שרדו, שהוא אחד הבודדים שמאזכר אותם.
אלה כוללים חיבורים מאת קורנליוס קלסוס, הסופר הקרתגי מאגון , טרמליוס סקרופה , ומקורות יווניים רבים.
דודו מרקוס קולומלה, "איש פיקח וחקלאי יוצא מהכלל", עשה ניסויים בגידול כבשים, כשהכלא איילי בר צבעוניים, שהובאו מאפריקה לצורך משחקי גלדיאטורים, עם כבשי בית, וייתכן שהשפיע על תחומי העניין של אחיינו.
קולומלה היה בעליהן של חוות באיטליה; הוא מציין ספציפית אחוזות בארדאה קרסאולי ואלבה, ומדבר שוב ושוב על ניסיונו המעשי האישי בחקלאות.
קולומביה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הקולומביאנים 19 מדליות, מהן שבע מדליות זהב.
קולומביה החלה להשתתף במשחקי החורף האולימפיים לנוער החל מאולימפיאדת הנוער לילהאמר (2016).
קולומביה זכתה ב-18 מדליות במשחקי הקיץ, מהן 7 מדליות זהב, ומדליית כסף יחידה במשחקי החורף.
המשלחת הראשונה של קולומביה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה 23 ספורטאים שהתחרו ב-12 ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים בענף האופניים בה היא זכתה במדליית זהב ובענף הטניס עם זכייה במדליית זהב בטורניר היחידים לנערים.
ספורטאי המשלחת זכו במדליית כסף בענפים אגרוף בקטגוריית משקל בינוני לנערים ורכיבה בטורניר היחידים.
ספורטאי המשלחת זכו גם במדליית כסף בענף ההרמת משקולות בקטגוריית משקל עד 62 ק"ג נערים ובמקום החמישי בקטגוריות משקל עד 85 ק"ג נערים ועד 53 ק"ג נערות.
המשלחת קצרה הישגים גם בענפים טאקוונדו עם העפלה לרבע גמר בקטגוריית משקל עד 55 ק"ג נערים, קפיצה למים בה סיימה במקום השמיני בקפיצה ממקפצה גמישה מ-3 מטר לנערים, ושחייה עם העפלה לגמר במשחה 50 מטר שחיית גב נערות וסיום במקום השביעי.
המשלחת השתתפה בתחרויות בענפים אתלטיקה, היאבקות, התעמלות וטריאתלון ללא הגעה להישגים משמעותיים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 34 ספורטאים שהתחרו ב-11 ענפי ספורט והייתה המשלחת הגדולה ששלחה קולומביה עד כה.
המשלחת גם קצרה הישגים בענפים היאבקות כאשר ספורטאי הנבחרת סיימו במקום הרביעי בקטגוריית המשקל לנערים בסגנון חופשי עד 46 ק"ג ועד 76 ק"ג ונערות בסגנון חופשי עד 60 ק"ג, ובקפיצה למים בתחרות קפיצה מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר נערים.
כמו כן, המשלחת סיימה במקום החמישי בתרגיל המתח בענף ההתעמלות, ובמקום השמיני במשחה 200 מטר בסגנון שחיית פרפר נערים בענף השחייה.
המשלחת גם השתתפה בתחרויות בענפים ג'ודו, טניס, טריאתלון וקליעה אך בלי להגיע להישגים משמעותיים.
קולומביה השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער לילהאמר ושלחה משלחת המונה ספורטאי יחיד שהשתתף בענף סקי אלפיני בהם לא הגיע להישג משמעותי.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לוזאן מנתה שני ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט.
קולומביה היא חברה אמריקאית לייצור מוצרי ספורט, הלבשה, ציוד מחנאות, טיפוס וסקי.
מטה החברה ממוקם בסידר מיל, אורגון, ארצות הברית באזור המטרופוליטני של פורטלנד.
החברה נוסדה בשנת 1938 והחלה את דרכה כחברה משפחתית להפצת כובעים.
היא הוקמה על ידי פול ומארי למפרום (סבא וסבתא של היו"ר הנוכחי טים בויל), זוג יהודים שברח מאאוגסבורג, בגרמניה הנאצית בשנת 1937 ומיד רכש חברת הפצת כובעים בפורטלנד.
החברה הפכה את שמה ל-"Columbia Hat Company" על שם נהר הקולומביה הקרוב למקום מגוריהם.
בתם של פול ומארי, גרט בויל, התחתנה ב-1948 עם ניל בוייל שמונה מאוחר יותר למנכ"ל החברה.
תסכול בעבודה עם ספקים דחף אותם להתחיל בייצור מוצרים משלהם וחברת Columbia Hat Company ולאחר מכן הפכה ל-Columbia Sportswear Company בשנת 1960.
ניל נפטר בשנת 1970 מהתקף לב וגרט בויל ובנה טים לקחו את תפעול החברה לידם על מנת למנוע פשיטת רגל.
בשנת 1998 הפכה החברה לציבורית והחלה להיסחר בבורסת הנאסד"ק.
בשנת 2001 החברה עברה למטה מפורטלנד לסידר מיל, אורוגון.
ב-2007 ניסתה לשכנע עיריית פורטלנד את חברת קולומביה לחזור לתחומה אבל החברה דחתה את ההצעה.
בשנת 2001 הייתה קולומביה לחברת מכירת ביגוד סקי האמריקאית הגדולה ביותר על פי הכנסות ברוטו.
בשנת 2015, בריאן טים הפך לנשיא החברה וטים בויל נשאר רק כמנכ"ל.
לחברה יש פריסה בכ-72 מדינות עם כ-13,000 קמעונאים, לחברה יש גם חנויות משלה וחנות הדגל שלה נמצאת במרכז העיר פורטלנד.
קולומביה מיוצגת בלעדית בישראל משנת 2005 על ידי חברת סער א.ת בע"מ.
מוצרי קולומביה נמכרים בחנויות טיולים מתמחות, רשתות ספורט, מחנאות ובחנויות הדגל של המותג.
2002 – רכשה את יצרנית הנעלים Sorel.
קולומיאגי הוא מועדון כדורגל מהעיר סנקט פטרבורג, שנוסד לראשונה בשנת 1904 ובשיאו נחשב לאחד ממועדוני הכדורגל המפורסמים בעיר בתקופת האימפריה הרוסית ומהחזקים בה.
לאחר התפרקות ברית המועצות, המועדון הוקם מחדש בשנת 2010 כקבוצה חובבנית בשם "קולומיאגי-47" שחזרה להתמודד באליפות העיר, אך במדים צהובים וירוקים, במקום מדי התכלת המקוריים.
מקורו של השם קולומיאגי אינו ברור.
יש הסבורים כי זה קשור למוזרותו של ההר עליו שכן כפר בשם זה ("קולו" בפינית - חלול, "מיאגי" - גבעה).
אחרים שואבים את השם מהפועל "קולואה" - ניקוי קליפה ומאמינים שכנראה בכפר הייתה עבודת עיבוד עצים.
בתקופת שלפני פרוץ המהפכה הבולשביקית הקבוצה איחדה אתלטים חובבים המעורבים במשחקי אופניים וספורט.
קבוצת הכדורגל שלו, שנוסדה בשנת 1905, הפכה פעמים רבות לאלופת העיר בתחילת המאה העשרים.
ב-23 בספטמבר 1908 אומצה אמנת המועדון וב-30 ביוני 1909 הצטרפה קולומיאגי לליגת הכדורגל של סנקט פטרבורג.
אחרי 1923, "קולומיאגי" שינתה את שמה מספר פעמים עד שבשנת 1931 המועדון חדל להתקיים.
הצבעים הכחולים והלבנים של מדי הקבוצה שימשו בהמשך את נבחרת העיר ואת מועדון "זניט".
מאז התפרקות ברית המועצות פועל בעיר סנקט פטרבורג מועדון כדורגל חובבני בשם זה.
קולומביה היא העיר הרביעית בגודלה במיזורי שבארצות הברית.
העיר נקראת על שם הדמות קולומביה.
מבחינה פוליטית קולומביה מנוהלת על ידי מועצה בת שבעה חברים הנבחרת אחת לשלוש שנים.
שישה חברים נבחרים על ידי שישה מחוזות בחירה, וראש העיר נבחר על ידי כלל תושבי העיר.
ההתיישבות באזור החלה לפני כ-12,000 שנים על ידי ציידים-לקטים.
בסביבה התיישבו גם אינדיאנים אשר גורשו עם הגעת האירופאים.
ההתיישבות האירופאית התחזקה לאחר מלחמת 1812. הבית הראשון בקולומביה נבנה בשנת 1820. בשנת 1822 נחנך בית החולים הראשון בעיר.
בשנת 1830 החל לפעול העיתון העירוני הראשון ושנתיים לאחר מכן נפתח בקולומביה התיאטרון הראשון במיזורי.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 החלול היבנות בעיר מוסדות חינוך רבים שהפכו לעוגן משמעותי מבחינה חברתית וכלכלית בקולומביה עד ימינו.
בשנת 1839 כבר גרו בעיר ובסביבתה כ-13,000 תושבים.
בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית הייתה לתושבים חיבה למנטליות של מדינות הקונפדרציה, אך מיזורי נשארה באיחוד.
בזמן המלחמה האוניברסיטה המקומית הפכה לבסיס צבא האיחוד.
הנוכחות המאסיבית של הצבא הרתיעה את צבא הקונפדרציה ולכן לא התרחשו בקולומביה קרבות של ממש.
לאחר המלחמה התקיימה מתיחות גזעית רבה בין הלבנים לאפרו-אמריקאים, עד כדי לינץ' בתושבים שחורים בשנים 1889 ו-1923.
קולומן מוזר היה מעצב אוסטרי, שהשפיע רבות על האמנות הגרפית של המאה העשרים, ואחד מבכירי האמנים של תנועת "הזצסיון הווינאי".
קולומן מוזר עיצב במגוון רחב של תחומי אמנות, כולל ספרים ועבודות גרפיות החל מדברי דואר וכלה בתמונות במגזינים, אופנה, ויטראז'ים, חרסינה וקרמיקה, כלי שולחן, כסף, תכשיטים וריהוט.
הוא היה בנם של יוזף מוזר ואשתו תרזה, לבית הירש.
היו לו שתי אחיות צעירות יותר.
לאחר סיום בית הספר היסודי, למד קולומן מוזר בבית הספר המסחרי, ולאחר מכן קיבל שיעורי רישום קבועים בבית הספר למסחר בווידן.
הוא דחה את בקשת אביו לעבוד בפרפומריה וינאית.
במקום זאת, הוא נרשם בחשאי לבחינת הקבלה באקדמיה לאמנויות יפות בווינה.
בין השנים 1886–1889 למד אצל פרנץ רומפלר, בין השנים 1889–1890 אצל כריסטיאן גריפנקרל ומשנת 1890 עד 1893 אצל יוזף מתיאס טרנקוואלד.
בשנת 1888, לאחר מות אביו שתמך בו, קיבל מוזר משימות איור רבות למגזינים אמנותיים כמו וינר מוד או מגנדורפר-בלטר למימון הקריירה שלו.
על פי המלצת מורו יוזף מתיאס טרנקוואלד, הפך מוזר למורה לציור לילדי הארכידוכס קרל לודוויג מאוסטריה במשך שנה ב-1892.
בין השנים 1892 - 1897 היה מוזר חבר במועדון זיבנר, שלימים יהפוך לזצסיון בווינה.
בין השנים 1893 - 1895 למד מוזר בבית הספר לאומנויות ומלאכה אצל פרנץ פון מטש, שם לימד בעצמו משנת 1899.
העיצובים של מוזר התבססו על הקווים הנקיים והמוטיבים החוזרים ונשנים של האמנות והארכיטקטורה היוונית והרומית הקלאסית בתגובה לדקדנטיות הבארוק של סביבתו הווינאית של תחילת המאה העשרים.
בשנת 1903 הקימו מוזר ועמיתו יוזף הופמן את קבוצת "וינר וורקסטאט", אשר הסדנאות שלהם ייצרו מספר מוצרים ביתיים בעיצוב אסתטי ופונקציונלי, כולל כלי זכוכית, סכו"ם, כלי כסף, שטיחים וטקסטיל.
בשנת 1904 הוא יצר את פסיפס האפסיס וחלונות הזכוכית לכנסיית שטיינהוף בווינה, ותכנן את עיטור בית המדליון של בנייני לינקה ווינשייל עבור האדריכל אוטו וגנר.
בשנת 1905, יחד עם קבוצת קלימט, הוא נפרד מהזצסיון בווינה.
באותה שנה הוא התחתן עם דיתה מאוטנר פון מרקהוף, הבת של אחד התעשיינים הגדולים של אוסטריה.
מוזר היה אחד המעצבים של כתב העת לאמנות המוביל באוסטריה "ור סקרום" (Ver Sacrum).
כתב העת הקדיש תשומת לב רבה לעיצוב ותוכנן בעיקר על ידי מוזר, גוסטב קלימט ויוזף הופמן.
העיצוב שלו לכריכת המהדורה הראשונה של כתב העת לאמנות נגנב מאוחר יותר על ידי האמן והמעצב הידוע, שפרד פיירי .
בשנת 1916 חלה מוזר בסרטן הגרון.
התכתבות עם אלפרד רולר מראה שהוא חשב על יורשו בבית הספר לאומנויות ומלאכה ממיטתו חוליו.
קולומן מוזר נפטר ב-18 באוקטובר 1918. הוא נקבר ב-21 באוקטובר בבית העלמין בהייטזינגן .
אחד העיצובים הבולטים של מוזר ששימש בבניין (כנסיית שטיינהוף) נבחר כמוטיב עיקרי לאחד ממטבעות האספנות המפורסמות ביותר ביורו: מטבע ההנצחה של כנסיית שטיינהוף באוסטריה 100 אירו, שהוטבע ב-9 בנובמבר 2005. בצד האחורי של המטבע ניתן לראות את חלון הויטראז'ים של קולומן מוזר מעל הכניסה הראשית.
במרכז החלון מוצג דמות אלוהים יושב על כס.
החלון מאוגף בזוג מלאכי ברונזה בסגנון יוגנסטיל, שתוכנן במקור על ידי אותמר שימקוביץ.
לציון מאה שנים למותו, המוזיאון לאמנויות יישומיות וינה (MAK) כיבד את מוזר באחת מתערוכות היחיד המקיפות ביותר.
קולומייה היא גבינה רכה מיושנת המגיעה מהקומונה קולומייה במחוז סן ומארן בצרפת.
הגבינה עשויה מחלב בקר, ובדרך כלל בעלת צורת דיסק, עם קליפת עובש אכילה של פטריית Penicillium camemberti.
כשמכינים אותה כגבינה ארטיזנית (גבינת "בוטיק" בעבודת יד) מחלב לא מפוסטר, היא לרוב תקבל גוון אדמדם בחלקים מקליפת העובש.
תקופת היישון כשמכינים את הגבינה מחלב מפוסטר היא כארבעה עד שישה שבועות.
אחוז השומן בה הוא כ-40 אחוז.
גבינת הקולומייה היא קרובת משפחה פחות מוכרת של הברי, אם כי ייצור הקולומייה החל לפני הברי.
היא קטנה יותר מהברי, עבה ממנה וטעמה אגוזי יותר, אך מלבד זאת יש לה מאפיינים דומים – לרבות צבע כשל חמאה ומרקם נימוח.
הגבינה מיוצרת לעיתים בייצור בוטיק במחלבות קטנות ולעיתים באופן תעשייתי, אם כי הגרסה התעשייתית עשויה להיות מחלב מפוסטר ולהיות בעלת טעם פחות עמוק מזה המתקבל בגבינה לא מפוסטרת.
מכיוון שהיא אינה נכללת בתו התקן AOC, ניתן לייצרה מחלב מפוסטר ולייצאה לארצות הברית.
בשנת 1930 היו 250 יצרני גבינה בקולומייה, שמכרו את תוצרתם למיישני גבינות (affineur) בשוק של קולומייה בכל יום רביעי.
עד 1946 ירד מספר יצרני הגבינה לשישים.
יצרנים אלו הכינו כולם "ברי דה קולומייה" (לפי הגדרה) בגדלים שונים, אך רק מפרט הגודל המסוים – קוטר של 13 עד 15 ס"מ – היה ייחודי לשוק של קולומייה.
כיום גבינה זו נודעת בשם "קולומייה".
ב-2008 כתבים וחברי מועצה מקומיים, בראשות סגן ראש העיר פרנק ריסטר, השיקו את פרויקט PDO שמטרתו העלאת קרנה של גבינת הקולומייה הייחודית.
קוּלוֹמיֶיה היא קומונה (עיירה) במחוז סן ומארן בחבל איל-דה-פראנס בצפון-מרכז צרפת.
היא ידועה כמקורה של גבינת הקולומייה ממשפחת הברי המיוצרת בעיר.
כמו כן היא מהווה את מקום הולדתו של המתאבק והשחקן המפורסם אנדרה הענק.
בשנת 2009 הפכה העיירה לראשונה בצרפת שתשתית הטלוויזיה היבשתית שלה הפכה לדיגיטלית לחלוטין.
פרנק ריסטר, שכיהן כשר התרבות בממשלת צרפת, שימש ראש העיר של קולומייה משנת 2008 עד 2017.
קולומבן קרי-קרי הוא מטוס דו-מנועי קל אשר תוכנן ויוצר ב-1973 על ידי מהנדס האווירונאוטיקה הצרפתי מישל קולומבן.
המטוס נחשב למטוס הדו מנועי הקטן בעולם.
השם קרי-קרי מגיע מהכינוי של כריסטין, אחת מבנותיו של קולומבן.
קולומבן תכנן את המטוס כך שיהיה קל לבנייה ולהטסה.
הקרבה של שני המנועים זה לזה, סביב מרכז המטוס, גרמה לכך שגם טייסים בעלי רישיון להטסת מטוסים חד-מנועיים בלבד יוכלו להטיסו מכיוון שאפילו אם מנוע אחד מפסיק לפעול, ההשפעה היחידה תהיה פגיעה בכושר התמרון.
החופה של תא הטייס תוכננה בקפידה כדי לכוון זרימת אוויר יעילה על פני הזנב במצב זה.
המטוס תוכנן כך שיהיה קל לאחסון במוסך ולנשיאה על ידי גרר, כאשר ההרכבה והפירוק שלו נמשכת כחמש דקות בלבד.
המטוס בנוי בתצורת כנף תחתית.
הוא מכיל תא טייס סגור חד-מושבי, כן נסע קבוע ושני מנועים המותקנים על עמודים המחוברים לאף המטוס.
המטוס עשוי מפח אלומיניום המודבק לקצף קלגצ'ל.
למטוס מוטת כנפיים של 4.9 מטר ושטח כנפיים של 3.1 מ"ר.
המטוס מסוגל גם לבצע אווירובטיקה במסגרת המגבלות של מטוסים דו-מנועיים.
דגם מופעל על ידי שני מנועי JPX PUL 212 בחוזק 15 כוח סוס.
דגם המופעל על ידי שני מנועי טורבו סילון מסוג PBS VB TJ20 בחוזק 210 ניוטון (47 ליברות כוח) כל אחד
מטוסי הקרי-קרי הקיימים שונו לעיתים קרובות על ידי בוניהם, ויצאו מהעיצוב המקורי במידה שונה, וכתוצאה מכך הביאו ביצועים משתנים.
רוב הגרסאות יכולות לשייט גם כשמנוע אחד אינו פעיל.
ביוני 2010 הציגו איירבוס, Aero Composites Saintonge ו-Greencri-cri Association גרסה חשמלית למטוס הקרי-קרי בתערוכת התעופה הירוקה בלה בורגט.
שלדת המטוס המותאמת העשויה מרכיבים מרוכבים יכולה לטוס למשך 30 דקות ב-110 קמ"ש.
המטוס משתמש בארבעה מנועי בראשלס חשמליים עם מדחפים מנוגדים, מה שהופך את המטוס לאחד ממטוסי ארבעת המנועים הקטנים בעולם.
ב־5 בספטמבר 2010 שברה אלקטרוויה שיא עולמי עבור מטוס המונע בסוללות פולימר ליתיום כאשר הגיעה למהירות של 262 קמ"ש בקרי-קרי עם שני מנועים חשמליים (כל אחד מייצר 25 כוחות סוס) במהלך הניסוי.
החברה טענה להפחתת גרר מנוע וקירור של 46 אחוז לעומת הסדר מנועי הבעירה המקובל.
ב 2011 המטוס נבנה מחומרים מרוכבים והופעל על ידי ארבעה מנועי בראשלס חשמליים (תוכנן על ידי איירבוס, מיוצר על ידי Aero Composites Saintonge).
הגרסה שקטה מאוד ובעלת יכולות אירובטיות, בעלת יכולת לשייט במשך כ30 דקות או לבצע אירובטיקה במשך כ15 דקות.
ב-9 ביולי 2015, הגרסה החשמלית של אלקטרוויה חצתה את תעלת למאנש מספר שעות לפני האיירבוס E-Fan, והפכה למטוס החשמלי השלישי שעשה זאת.
היא נמשכה על ידי מטוס אחר ולא המריאה בעצמה.
הראשון היה המקרדי סולר צ'לנג'ר בשנת 1981 והשני השתמש במנועים חשמליים המופעלים על ידי מימן.
קולומביה שיחקה בתפקיד חשוב במלחמת העולם השנייה שפרצה ב-1939. חרף המרחק הרב בינה לבין כל הזירות במלחמה, מיקומה הגאוגרפי בקרבת תעלת פנמה, וכן העובדה שהיא שוכנת לחופי האוקיינוסים השקט והאטלנטי, אפשרו לה לנצל את יתרונותיה במלחמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה התחוללו שינויים משמעותיים בצבא ובחברה הקולומביאנית שהתרחשו עקב ההשפעה הגוברת של ארצות הברית.
קולומביה ניתקה את היחסים הדיפלומטיים שלה עם מדינות הציר בדצמבר 1941, זמן קצר אחרי ההתקפה היפנית על פרל הארבור, בדומה למדינות רבות באמריקה הלטינית.
היא התירה לארצות הברית להציב כוחות בשטחה, ולבסוף הכריזה מלחמה רשמית ב-26 בנובמבר 1943, אחרי שורה של התקפות מצד צוללות גרמניות על כלי השיט שלה.
למרות ההכרזה, קולומביה לא שיגרה כוחות לשדה הקרב, אולם הצי שלה פעל נגד הגרמנים בים הקריבי.
ההשפעה הכלכלית של המלחמה הורגשה בקולומביה היטב.
ראשית, קולומביה נותקה מהשווקים האירופאי והאסיאתי, ונשענה על ארצות הברית כיעד הייצוא הראשי.
גם הייבוא נפגע, מה שהפך את ארצות הברית למקור הייבוא הגדול ביותר בסחורות רבות, כמו מתכת, מכונות, גרפיט, זהורית ועופרת.
מקור לדאגה היה הקפה, הייצוא המרכזי של קולומביה, שכן הממשל האמריקאי ניסה לשמור את מחירי הקפה זהים למחירים שהיו ערב המתקפה על פרל הארבור.
קולומביה מצידה טענה שעלויות הגידול של הקפה עלו עקב המלחמה, והקפאת המחיר עלולה לגרום לפגיעה בכלכלה, מה ששכנע בסופו של דבר את הממשל האמריקאי לאפשר את העלאת מחירי הקפה, בהתאם לעלייה במחירי השינוע והגידול.
בעיה אחרת הייתה ייבוא הפלטינה.
קולומביה הייתה המקור היחיד לפלטינה עבור תעשיות המלחמה היפנית והגרמנית, מה שגרם לארצות הברית למהר לקנות את כל האספקה הזמינה, באמצעות חברת Metals Reserve.
עם זאת, מכיוון שארצות הברית נזקקה לאספקה נוספת, היא סייעה לקולומביה להגדיל את הפקת הפלטינה.
בגלל חשיבות הפלטינה, מדינות הציר היו מוכנות לשלם מחירים גבוהים במיוחד עבורה, מה שיצר תופעה של הברחות.
בשל כך, קולומביה חייבה את כל יצרני הפלטינה למכור את תוצרתם לבנק המרכזי.
עם זאת, יצרנים באזורים מבודדים הצליחו למכור חלק מתוצרתם בשוק השחור.
תופעת ההברחות התרחשה לאורך כל המלחמה, אם כי מ-1944 היא פחתה במידה משמעותית.
ערב המלחמה הייתה בקולומביה קהילה גרמנית שהוערכה בדצמבר 1941 בכ-4,000 תושבים, לצד מספר כפרים יפניים.
עובדה זו גרמה לאמריקאים לחשוש מגיס חמישי שיחבל בתעלת פנמה, או במקומות רגישים אחרים, אולם ממשלת קולומביה לא סברה שיש סיבה לדאגה.
על אף נוכחות של מספר סוכנים של מדינות הציר, הממשלה האמינה שלא כל התושבים הזרים מהווים סוכני אויב.
על אף שממשלת קולומביה לא ראתה סיבה לחשוש, ארצות הברית סייעה לה באמצעות תוכנית השאל-החכר לבנות יכולת הגנתית נגד פעולות אויב.
ארצות הברית אף השתמשה בתוכנית כמנוף לחץ כדי לגרום לממשלת קולומביה להכיר בחשש.
הסיוע האמריקאי המשמעותי הביא את ממשלת קולומביה לעקוב, לעצור ולגרש מאות אנשים בעלי אזרחות גרמנית, יפנית ואיטלקית.
אחרי ההתקפה על פרל הארבור, ממשלת קולומביה הביעה את תמיכתה בארצות הברית.
לאחר מכן הוחרם רכוש בבעלות גרמנית, יפנית ואיטלקית, הוקמו מחנות מעצר וחוקקו חוקים נגד ריגול מצד מדינות הציר.
ארצות הברית וקולומביה בנו "רשימה שחורה" כדי למנוע מהסיוע האמריקאי ליפול לידיים עוינות.
ב-1943 נאסר בקולומביה השימוש בגרמנית במרחב הציבורי.
בשנת 1944 הוקם מחנה המעצר הגדול ביותר בקולומביה במלון שבקונדינמרקה.
במחנה הוחזקו 150 גרמנים, איטלקים ויפנים והיה הרחבה של הרשימה השחורה המקורית.
קולומביה עקרה מביתם מהגרים ממדינות הציר שנמלטו מהמלחמה ומהגרים שהגיעו בטרם החלה.
לאחר שנשלחו למלון חשודים פוטנציאליים, רכושם הוחרם והם נדרשו לשלם עבור שהותם במלון.
יהודים קולומביאנים הביעו חוסר שביעות רצון מהתנאים במחנה המעצר ותיארו אותו כ"נעים יותר מזה של קורבנות הנאצים".
אחרי המלחמה קיבלו משפחות השוהים במחנה המעצר פיצויים על הרכוש שהוחרם.
מיד אחרי ניתוק היחסים, שגריר קולומביה ביפן עזב את המדינה, והמשיך לנהל את היחסים עם יפן מקולומביה.
הוא ביקש לסייע לנתינים היפנים בקולומביה, ושיתף פעולה עם ספרד, המדינה הקרובה ביותר ליפן שלא הייתה חברה במדינות הציר.
לאחר מכן גורשו דיפלומטים יפנים רבים, עקב היעדר הצורך בהם עוד, כשבמקביל דיפלומטים מאמריקה הלטינית עזבו גם הם את יפן.
SCADTA הוקמה ב-1919 והייתה חברת התעופה השנייה בעולם.
מייסדיה היו שלושה גרמנים וחמישה קולומביאנים, ועד המלחמה הייתה חלק חשוב מהתעבורה האווירית בקולומביה.
ב-1931, אחרי שחברת פאן אמריקן וורלד איירווייז האמריקאית רכשה את מניות השליטה בחברה, התברר שרוב הטייסים בחברה הם גרמנים ואוסטרים שהתגוררו בקולומביה מספר שנים, וחלקם אף שירתו במילואים בחיל האוויר הגרמני.
ארצות הברית חששה שהטייסים יהיו מעורבים בפעולות ריגול שונות, וכי הם עשויים להשתמש במטוסים האזרחיים כמפציצים ולפגוע בתעלת פנמה.
ממשלת קולומביה לא הייתה שותפה לחשש, ולא הביעה ספקות בנוגע לנאמנות של הטייסים הגרמנים.
עם זאת, כדי ליישר קו עם ארצות הברית, קולומביה העבירה חוקים שחייבו את החברות לשכור יותר קולומביאנים, וחייבה ש-51% מהמניות יהיו בבעלות מקומית.
כמו כן, נקבע שבכל מטוס חייב להיות לפחות טייס קולומביאני אחד, והוצבו כלי מעקב על המטוסים כדי שהממשלה תוכל לנטר את מיקומם.
ב-1939 שירתו בצבא קולומביה 16 אלף איש.
הוא הורכב משש בריגדות, כשכל אחת מכילה שלושה גדודי רגלים, קבוצה אחת של פרשים, שלוש סוללות ארטילריה, גדוד הנדסה ושני גדודי תמיכה.
חיל האוויר כלל טייסת תמיכה אחת וטייסת אימונים, בה 15 מטוסים.
במשטרה היו 5,035 שוטרים, ועד 1944 מספר המשרתים בה גדל ל-5,500. כמו כן הייתה בקולומביה חובת שירות צבאי של שנה, אך היא לא נאכפה במלואה.
ב-1939 היו בצי הקולומביאני 1,850 אנשי צוות.
הוא החזיק שתי משחתות מודרניות מתוצרת פורטוגל, ארבע ספינות נהר עם תותחים, ספינת תותחים ימית אחת ושלוש ספינות סיור של משמר החופים.
עוד בשנות ה-30 היה חיל האוויר הקולומביאני בתהליכי בנייה.
ב-1935 הוקמה הטייסת הראשונה, והמלחמה אפשרה להאיץ את הגדלתו, בזכות המשלוחים מארצות הברית, עד שבסופו של דבר הוא הפך לזרוע נפרדת.
ב-1943 הוקמו שלוש קבוצות אוויר.
לפני המלחמה, היו שווייץ ובריטניה אלו שהעניקו לקולומביה את כלי הטיס הצבאיים ואת התמיכה בים.
עם זאת, הציוד השווייצרי היה מיושן, ועם פרוץ המלחמה הבריטים לא היו יכולים להמשיך לסייע לקולומביה.
בתזמון מתאים, בינואר 1939 הגיעו לקולומביה משלחות ים ותעופה צבאית מארצות הברית, ושתי המדינות החלו בהתייעצויות בנוגע לתעלת פנמה.
לאחר נפילת צרפת ב-1940 הפך שיתוף הפעולה לחשוב יותר, ובספטמבר הן החלו לגבש שורה של הסכמים צבאיים.
קולומביה הסכימה למנוע כל התקפה על האמריקאים משטחה, והוסכם שאם קולומביה תותקף על ידי מעצמה לא אמריקאית, ארצות הברית תסייע במידה וממשלת קולומביה תבקש.
הוחלט שאם ארצות הברית תתמוך במדינה אמריקאית כלשהי במלחמה, קולומביה תאפשר לארצות הברית להשתמש בבסיסים שלה במדינה.
עוד הוחלט על חילופי מומחים, שיתוף פעולה בסיורי חופים, וצילום אווירי של מקומות אסטרטגיים בקולומביה, בהתאם לכך שהצלמים יהיו אמריקאים במטוסים קולומביאנים.
קולומביה גם הבהירה שלמרות תמיכתה במלחמה נגד מדינות הציר, היא תגביל את הפעילות האמריקאית בשטחה.
קולומביה לא הזמינה את האמריקאים לבנות בסיסים בשטחה, בניגוד למדינות לטיניות אחרות, מתוך תפישה שקולומביה צריכה להיות מסוגלת להגן על עצמה בעזרת קולומביאנים.
הברית אפשרה לקולומביה לבנות מחדש את הצבא והחברה.
ב-17 במרץ 1942 נחתם הסכם לסיוע צבאי אמריקאי בעלות של 16.5 מיליון דולר, שאפשר לקולומביה לקנות ציוד במחירים מוזלים, ולא הייתה צריכה לשלם ריבית על הרכישות.
עד מהרה הגיעו הסכמים ומענקים נוספים.
לדוגמה, בנק הייצוא–ייבוא של ארצות הברית נתן מענק של 20 מיליון דולר לבניית כבישים מהירים, 10.3 מיליון דולר לחקלאות ו-3.5 מיליון דולר להקמת מתקן הידרואלקטרי.
הוא גם העניק הלוואה לבנייה זולה של דיור.
בנוסף, השקעות פרטיות אמריקאיות הכניסו עוד 200 מיליון דולר למדינה עד 1943.
הצוללות הגרמניות הטביעו לפחות ארבע אוניות קולומביאניות, כולן מפרשיות קטנות.
הראשונה הייתה ה-SS Resolute, עם משקל של 35 טון ו-10 אנשי צוות, שב-23 ביוני 1942 נפגעה מירי תותח 20 מ"מ של הצוללת U-172. הקולומביאנים נטשו את הספינה, והגרמנים עלו כדי להטביע אותה עם רימוני יד.
שישה נהרגו, וארבעת הניצולים טענו שהגרמנים ירו עליהם במקלעים לפני שעזבו.
הבאה שהוטבעה הייתה ה-SS Roamar, במשקל 110 טון, הייתה שייכת לדיפלומט קולומביאני, והיא הוטבעה ב-21 ביולי 1942 מול סן אנדרס, על ידי הצוללת U-505, מה שנתן לקולומביה את העילה להכריז מלחמה על גרמניה.
הגרמנים ידעו שקולומביה עדיין נייטרלית, ולכן הטביעו את האונייה במהירות לפני שישימו לב.
לכן, הם ירו רק שני פגזים לפני שהאוניה הפכה ל"כלום מלבד עיי חורבות".
הנס גבלר, המהנדס על סיפון הצוללת, אמר ש"לא יכולנו להשאיר את העדויות צפות מסביב, אז הטבענו אותן עם תותח הסיפון".
זו לא הייתה האונייה האחרונה שהוטבעה בזמן שקולומביה הייתה נייטרלית.
למחרת הוטבעה האונייה Urios במשקל 153 טון, על ידי אותה הצוללת, בתקרית בה נהרגו 13 מהמלחים הקולומביאנים שהיו על הסיפון.
ספינה אחרת שהוטבעה הייתה ה-SS Ruby, עם משקל של 39 טון ו-11 אנשים על הסיפון.
ב-18 בנובמבר 1943, בשעה ששטה בין סן אנדרס לקרטחנה, היא נפגעה מתותח של U-516, ואחרי שלושים סיבובים היא טבעה, וארבעה אנשי צוות נהרגו.
העימות היחיד בין קולומביה למדינות הציר הייתה בים הקריבי, בין משחתת קולומביאנית, לצוללת הגרמנית U-154. בליל ה-29 במרץ 1944, בשעה 20:25 זיהה הצוות פריסקופ של צוללת.
הצוות הגרמני שהופתע מהופעת המשחתת לא הצליח להכניס את התותח לפעולה בזמן ונאלץ לצלול במהירות כדי להתחמק מפגיעה.
לפי הדיווח הקולומביאני, המשחתת תקפה את הצוללת פעמיים בירי תותח 105 מ"מ לפני שצללה, ולאחר מכן השליכו פצצות עומק.
זמן קצר לאחר מכן זוהו כתם שמן ומספר שברים, והמשחתת הפליגה מבלי לחפש ניצולים.
עם ההגעה לנמל הידיעה על ה"ניצחון" כבר התפשטה, אולם הצוללת הצליחה להימלט ללא פגע, על ידי זיוף הטביעה שלה.
העיתונים מיהרו לדווח מידע שגוי על התקרית.
מאמר ב-Time טען שהצוללת היא בכלל כלי שיט אמריקאי, ואחרים הפיצו ידיעות על הנקמה הקולומביאנית בגרמנים על הספינות שהוטבעו.
בסופו של דבר, U-154 הוטבעה ב-3 ביולי 1944 במדיירה, על ידי כלי שיט אמריקאים.
השפעות המלחמה על קולומביה היו ברובן חיוביות.
תחומים רבים זכו לפריחה, וההגירה מאירופה הביאה עמה מוחות חדשים שסייעו לכלכלה.
אלפונסו לופס פומארחו, נשיא קולומביה בשנים 1934–1938 ושוב בשנים 1942–1945 טבע את הסיסמה "המהפכה בהתקדמות" לתוכניות שהוביל.
ממשלתו התאפיינה ברפורמות רבות בחקלאות ובחינוך.
בין כהונותיו, כיהן כנשיא אדוארדו סנטוס מונטחו, שפעל להגן על התעשייה המקומית מהשפעות המלחמה.
בתקופת הכהונה השנייה של פומארחו, התרחשה ירידה במחירי הקפה ועלייה במחירי הסחורות המיובאות, לצד הפרעות למסחר שגרמו לתנודות מחירים רבות.
למרות זאת, הביקוש למוצרי צריכה גדל ברחבי העולם אחרי המלחמה, מה שסייע לכלכלה לגדול על ידי ייצוא מוגבר של מוצרים כמו קפה ובננות.
גם עתודות הנפט של קולומביה סייעו בשל הביקוש הגבוה במהלך המלחמה.
בתחילת שנות ה-40, הפוליטיקה הקולומביאנית הוכתבה במידה רבה על ידי אלימות בנושאים במחלוקת בין שתי המפלגות הגדולות, הליברלית והשמרנית.
בתקופת הממשל של הנשיא פומארחו הליברלי, שמרנים תקפו כפריים ליברלים רבים שתמכו ברפורמות שהוביל ושאיימו על האוליגרכים השמרנים.
שמרנים רבים תמכו במדינות הציר, בשעה שליברלים רבים רצו לשתף פעולה עם בעלות הברית, ובמקביל התגברו פוליטיקאים ימניים קיצוניים בהתאם לגדילה בפופולריות המשטרים הפאשיסטיים בעולם.
פוליטיקה פרנקואיסטית הפכה לפופולרית באופן טבעי בשל הקשר בין ספרד לאמריקה הלטינית, בשעה שהפוליטיקה האמריקאית התחזקה בזכות ההשפעה האמריקאית בדרום אמריקה.
כל אלה הגבירו את הקיטוב בפוליטיקה המקומית.
הקיטוב הגיע לשיא כשקצינים שהוצבו בעיירה פסטו בדרום קולומביה ניסו לסיים את שלטון פומארחו בזמן שפיקח על תרגיל צבאי ביולי 1944. הנשיא הוחזק כבן ערובה יחד עם חברי קבינט נוספים, אך יתר הצבא סירב לתמוך בהפיכה ועצר את מנהיגי ההפיכה.
הניסיון הוכיח את נאמנות הצבא למרות הממשלה, אולם הצביע על סדקים במשמעת בו.
זמן קצר אחר כך עלתה לשלטון המפלגה השמרנית, מה שגרם לתסיסה חברתית ארוכה
מספר המשרתים בצבא גדל מעט במהלך המלחמה, ובדצמבר 1944 הוקם רשמית חיל האוויר הקולומביאני, אם כי ההפרדה החלה להתרחש ב-1942.
סדרת קולומביה (בעבר SSBN-X) היא סדרה של צוללות טילים בליסטיים מתקדמות עם הנעה גרעינית של צי ארצות הברית.
בניית הצוללת הראשונה החלה ב-1 באוקטובר 2020. ואמורה להיכנס לשירות בשנת 2031.
ב-3 ביוני 2022, חיל הים הודיע שהצוללת המובילה בסדרה תיקרא "USS District of Columbia" (או SSBN-826), מכיוון שכבר יש צוללת תקיפה בשם USS Columbia (SSN-771).
אולם חיל הים המשיך להתייחס לסדרה כאל "סדרת קולומביה" (Columbia class).
צוללות קולומביה מיועדות לנשיאת טילים בליסטיים גרעיניים לצורך הרתעה.
סדרת קולומביה אמורה להחליף את סדרת אוהיו של צוללות טילים בליסטיים, ששאר הצוללות שלהן אמורות להתבטל, אחת לשנה, החל מ-2028. סדרת קולומביה תשתלט על סד"כ הצוללות האסטרטגיות בעלות הנעה גרעינית של ארצות הברית.
אף שעדיין בפיתוח, להלן חלק מהמאפיינים של SSBN(X):
חיי שירות צפויים ל-42 שנים, כולל 124 סיורי הרתעה.
ליבת דלק גרעיני שתפעיל את הצוללת לכל חיי השירות הצפויים שלה, בניגוד לצוללות מסוג "אוהיו", הדורשות תדלוק גרעיני באמצע החיים.
צינורות שיגור טילים בגודל זהה לאלו של סדרת "אוהיו", בקוטר של 2.2 מטרים וגובה מספיק כדי להכיל טיל D-5 Trident II.
16 משגרי טילים במקום 24 בצוללות מסוג "אוהיו".
קולומבוס לפני המלכה הוא ציור שמן מאת הצייר הגרמני־אמריקאי עמנואל לויצה, שנוצר בשנת 1843. היצירה מתארת את כריסטופר קולומבוס כשהוא ניצב בפני מלכי ספרד, פרננדו ואיזבלה, בבקשת תמיכתם במסעו לאוקיינוס האטלנטי.
הציור נמצא כיום באוסף מוזיאון ברוקלין בניו יורק.
עמנואל לויצה יצר שישה ציורים שעסקו בנושא כריסטופר קולומבוס; זהו השלישי שבהם.
במרכז הקומפוזיציה מתואר הנווט מגנואה כשהוא ניצב בחצר המלוכה הספרדית ופונה אל המלכים הקתוליים, איזבלה מקסטיליה ופרננדו השני מאראגון, היושבים על כיסאות מלכותם, בניסיון לשכנעם לתמוך בתוכניתו להגיע להודו בדרך המערב.
המלכה מפנה את מבטה הצידה, ידה מונחת על ראשה והיא נראית כמי שנמצאת במצוקה, בעוד המלך פונה ישירות אל קולומבוס.
הרקע של הסצנה נושא אופי מוּרי, ייתכן כרמז לכיבוש ממלכת גרנדה בשנת 1492. מסביבם מספר אנשי ונשות חצר, בעוד נזיר מציג מפת ניווט לתמיכה במיזם של קולומבוס.
בפינת התמונה משמאל יושב קרדינל חובש כובע אדום.
היצירה היא השלישית בסדרה של לפחות שישה ציורים שצייר לויצה בנושא כריסטופר קולומבוס.
באמצעות עיצובו במרכז התמונה ובדימויו כגיבור, הציור מדגיש את תרומתו של קולומבוס למסעות הגילוי הטרנס־אטלנטיים.
המסע הראשון שערך בשנת 1492 סימן את תחילת הקולוניזציה הספרדית של אמריקה, שהביאה עימה שפה חדשה, דת מונותאיסטית חדשה ותפיסות של טוהר גזעי.
קוֹלוֹנְיָאלִיזְם (בעברית: מוֹשְׁבָנוּת) היא תופעה שבה מדינה חזקה שולטת ישירות במדינה או שטח פחות חזקים ומשתמשת במשאבים שלהן כדי להגדיל את כוחה ועושרה.
במשך ההיסטוריה פלשו מעצמות רבות לטריטוריות סמוכות או מעבר לים – בעיקר באסיה, באפריקה ובאמריקה, אך גם באוקיאניה ואיי האוקיינוס השקט והקמת מערכת שלטונית (קולוניות), ולפעמים גם התיישבותית תוך נישול האוכלוסייה המקומית וניצול משאביה הטבעיים והאנושיים לצורכי המעצמה.
אף שלעיתים מתחלפים המושגים 'קולוניאליזם' ו'אימפריאליזם' זה בזה, המונח 'קולוניאליזם' מתייחס לרוב לא רק לאספקטים כלכליים, אלא גם לאספקטים תרבותיים ודתיים הנלווים לכיבוש.
כמו כן, המונח נוטה להתייחס לכיבושים מערביים בעיקר מהעת החדשה ולא לכיבושים אימפריאליים אחרים.
בנוסף, אין לערבב בין המושגים 'קולוניאליזם' ו'קולוניזציה' (שעיקריה הגירה של קבוצות תרבותיות מובחנות לשטח חדש והקמה על-ידם של מערכים יישוביים חדשים בשטח זה), אשר למרות השורש האטימולוגי המשותף ויחסי הגומלין התכופים בין התופעות, אין ביניהן כל זהות מבנית.
חלק מהקולוניות הוקמו בעיקר לצורך ניצול משאבי טבע, ולא הייתה בהם כמעט התיישבות של זרים, בין היתר בגלל מחלות או תנאים פיזיים קשים למתיישבים.
מקור המונח 'קולוניאליזם' במילה הלטינית "קולוניה", שפירושה 'מושבה'.
ברומא העתיקה התייחסה המילה ליישוב אזרחים רומאים בשטחי האימפריה הרומית כדי להבטיח שליטה טובה יותר בשטחים אלו.
הקולוניאליזם המודרני החל להתפתח במאה ה-15, כחלק מעידן התגליות, עם ייסוד האימפריה הפורטוגזית שהקימה את המושבה סאוטה בצפון אפריקה (1415) וההתיישבות הפורטוגלית באיים האָזוֹרִיים (1439).
לאחר סנוניות אלו התחזקה המגמה ותפסה תאוצה לאחר גילוי אמריקה על ידי קולומבוס (1492).
כך החלו השתלטויות של המעצמות הימיות השונות (ובעיקר פורטוגל, ספרד, בריטניה, צרפת והולנד) על שטחים חדשים שנתגלו בכל רחבי העולם, במטרה לנצל את משאביהם לתועלת המעצמות.
לשיאו הגיע הקולוניאליזם המודרני סביב מפנה המאות ה-19 וה-20, אז היה כרוך לרוב גם בפעולות קולוניזציה באפריקה ובאסיה; הקולוניזציה - שכאמור אינה חופפת לקולוניאליזם - שימשה באותה תקופה כלי חשוב בידי המעצמות הקולוניאליות האירופיות (כמו גם בידי יפן הקולוניאלית).
זאת ועוד: על פי רוב, לא הסתפקו המעצמות הקולוניאליות באספקט הכלכלי או במכשיר הקולוניזטורי, ושאפו להחדיר בעמים הנכבשים את תרבותן ואת דתן – הנצרות – בטענה שבכך אלה יקודמו מבחינה כלכלית, תרבותית ודתית.
בספרות מקובל להתייחס גם ל'קולוניאליזם פנימי', דהיינו לפעולות של השלטון המטרופוליני המרכזי להשתלטות מעשית על שטחים בעייתיים ופריפריאלים בתוך הממלכה או בשוליה.
בעשור השני של המאה ה-21, החל להיות נפוץ התיאור של תת-סוג חדש של קולוניאליזם: 'מושבנות ירוקה' (גם: 'מושבנות אקלימית').
המושג החדש 'מושבנות ירוקה', נדון בשיח הציבורי ברחבי המרשתת, באתרי חדשות מוסדיים, בספרות, וגם באקדמיה.
מושג זה מתייחס למצב, בו אומות חזקות או ארגונים גדולים, משתמשים בטיעונים והצדקות של הגנה על איכות הסביבה ומאבק במשבר האקלים, בכדי לשמר, לבסס או להשיג שליטה על אזורים ומדינות חלשים, אנשיהם ומשאביהם הטבעיים.
השימוש במושג זה נעשה בין השאר, על-ידי אוכלוסיות של מיעוטים ילידיים, במחאה על התנהלות מדינות וארגונים מולם.
מבין המתנגדים הבולטים למושבנות הירוקה, ניתן למנות את ד"ר רוברט מאלון, ממציא חיסוני ה-mRNA, אשר כתב מספר מאמרים בנושא.
דוגמה לכך היא, קידום השימוש במכוניות חשמליות במדינות המערב הצפוניות.
לעת-עתה, כלי רכב אלה יקרים מדי לרכישה עבור מרבית תושבי המדינות הנחשלות.
בו-בעת, המינרלים והמתכות הנדירים הנדרשים לבנייתם, ובמיוחד עבור הבטריות שבהם, מקורם באותן מדינות, בהן האנשים עניים מדי מכדי לרכוש אותם.
מדינות רבות בעולם היו בעבר קולוניות של אימפריות אירופאיות שונות, תקופה זו הוגדרה כתקופת הקולוניאליזם האירופי.
אימפריות אלה, כמו האימפריה הבריטית, הצרפתית, הספרדית, הפורטוגלית וההולנדית, שלטו על שטחים נרחבים בכל היבשות; בביטויי האימפריה הקולוניאלית האנגלית, האימפריה הקולוניאלית הצרפתית, הקולוניאליזם הספרדי באמריקה.
הקולוניאליזם פתח עבור תושבי האימפריות אפשרויות תעסוקה רבות, רחבות, ראויות ורווחיות יותר.
כמו העדפה ויתרון משפטי, עסקי ותעסוקתי בסביבה גאוגרפית שעודדה ניצול וניכוס משאבים וכח עבודה.
כמו אפשרויות ריבוי אוכלוסיית המעצמות הקולוניאליות; דבר ששימש את העמים הקולוניאליים למניעת אפשרות לשוויון זכויות של תושבי הקולוניות ופעולה להשגה ושימור שליטה באוכלוסייה המקומית, גם באמצעי דיכוי מתנגדי שלטון, הגברת גזענות ובדמות הפרד ומשול.
כשהדת שימשה עבורם ככלי להצדקה עצמית וצדקת הדרך, ולמרות הדיסוננס הקוגניטיבי שבדבר.
בריטניה הקולוניאלית שלטה במדינות כמו: סין, איראן, הודו, פקיסטן, בנגלדש, מיאנמר, קנדה, 13 המושבות שהפכו לארצות הברית, ג'מייקה, ברמודה, גיאנה, ומספר איים קריביים נוספים.
מצרים, סודאן, קניה, אוגנדה, ניגריה, גאנה, סיירה לאון, דרום אפריקה (מושבת הכף), זימבבואה, זמביה, אוסטרליה, ניו זילנד, סרי לנקה, מלזיה, סינגפור, הונג קונג, עיראק, ירדן, פלשתינה (א"י), אירלנד, סקוטלנד.
צרפת הקולוניאלית שלטה במדינות כמו: סין, אלג'יריה, מרוקו, תוניסיה, מאלי, סנגל, חוף השנהב, גבון, צ'אד, מאוריטניה, מדגסקר, ג'יבוטי, וייטנאם, לאוס, קמבודיה, קוויבק, האיטי, גיאנה הצרפתית, ואיים בים הקריבי.
ספרד הקולוניאלית שלטה במדינות כמו: מקסיקו, ארגנטינה, פרו, הפיליפינים, גואטמלה, הונדורס, ניקרגואה, קוסטה ריקה, פנמה, קובה, פוארטו ריקו, קולומביה, ונצואלה, אקוודור, בוליביה, צ'ילה, ארגנטינה, פרגוואי, גינאה המשוונית, סהרה המערבית.
פורטוגל הקולוניאלית שלטה במדינות כמו: ברזיל, אנגולה, מוזמביק, גואה (הודו), מקאו (סין) ומזרח טימור, ברזיל, אנגולה, מוזמביק, כף ורדה, גינאה ביסאו וסאו טומה ופרינסיפה.
הולנד הקולוניאלית שלטה במדינות כמו: אינדונזיה, סורינאם, טיוואן, איים בים הקריבי, דרום אפריקה, והאנטילים ההולנדיים.
בלגיה הקולוניאלית שלטה במדינות כמו: קונגו הבלגית, רואנדה, ובורונדי.
גרמניה הקולוניאלית שלטה במדינות כמו: שאנדונג, טנזניה, נמיביה, טוגו, קמרון.
איטליה הקולוניאלית שלטה במדינות כמו: לוב, סומליה, אתיופיה, אריתריאה, סרדיניה.
רוסיה הקולוניאלית שלטה במדינות כמו: סין, איראן, פינלנד, פולין.
ההתפשטות הקולוניאלית הונעה ממספר סיבות, ובהן:
ניצול כלכלי של משאבי הטבע באזורים מחוץ לאירופה לטובת מדינת-האם האירופית;
ניצול כוח העבודה באזור הנתון לשליטה קולוניאלית, בין היתר באמצעות עבודות כפייה;
ניצול שטחים מחוץ לאירופה לגידולים חקלאיים אשר אינם אפשריים באירופה;
מציאת שווקים חדשים לתוצרת החקלאית והתעשייתית של ארצות אירופה באמצעות שליטה על הייבוא לאזורים שבשליטה קולוניאלית;
גיוס חיילים מקרב תושבי האזורים הנתונים לשליטה קולוניאלית;
יוקרה פוליטית – תחרות בין מעצמות העולם על שליטה בשטחים רבים חדשים;
שליחות תרבותית של נוצרים הרואים בניצור התושבים הילידים והבאת התרבות הנוצרית אל מחוץ לאירופה חובה דתית;
שליחות דתית הכוללת חיפוש אחר ממלכות נוצריות אבודות באפריקה (בעיקר בראשית תקופת הקולוניאליזם).
מצדדי הקולוניאליזם כנושא לפיד התרבות האירופית ומסירתה לעמים המשועבדים, מציינים את התמורות החיוביות שהביא הקולוניאליזם לעמים המשועבדים.
עם אלו ניתן למנות את התרחבות הפעילות הכלכלית והתעסוקה בחקלאות ובהפקת המחצבים (שלא נעשתה קודם), בניית יישובים עירוניים וכן ערי נמל, פיתוח תשתיות ודרכי תחבורה והתפתחות המסחר.
טענה נפוצה נוספת, האופיינית לקולוניאליזם המאוחר של המאות ה-19 וה-20, היא שהקולוניאליזם הביא להכנסת הקידמה לאזורים הכבושים, בעקבות אימוץ המנהגים האירופים המודרניים.
לדעת שוללי הקולוניאליזם, טענות אלו נובעות מהשקפת עולם אירוצנטרית , המעמידה את התרבויות האירופיות גבוה יותר בהיררכיה תרבותית מעל אלו המשועבדות.
הם מדגישים דווקא את השפעותיו השליליות של הפרויקט הקולוניאלי האירופי: בראש ובראשונה מותם של עשרות מיליונים כתוצאה מהכיבוש, המחלות והשעבוד.
סחר העבדים, שבמסגרתו הועברו למעלה מעשרה מיליון אפריקאים לחיי עבדות קשים באמריקות ובאיים הקריביים, ומיליונים נוספים מתו במהלך הסחר, נמנה גם הוא עם מחיר הקולוניאליזם.
הניצול הכלכלי של הפריפריה המשועבדת בידי המטרופולין האירופי וכן השעבוד הפוליטי הביאו ליצירת תלות של האזורים הקרויים כיום 'העולם השלישי' בידי העולם הראשון.
לבסוף, הפצת התרבות האירופית הביאה להיעלמותן של תרבויות שלמות – בין אם כתוצאה מהשמדתן המכוונת בשם הנצרות, על ידי הטמעתן בתרבויות האירופיות או על ידי הכחדת אוכלוסייתן השלמה.
בין המושבות בצפון אמריקה ניתן למנות את שלוש עשרה המושבות של בריטניה שהפכו לאחר מכן לארצות הברית, ואת ההתיישבות הבריטית והצרפתית בקנדה.
במרכז אמריקה ובמקסיקו החל הכיבוש האירופי כבר ב-1492 עם מסעו הראשון של קולומבוס, וניתן לראות שם את תחילת הקולואנליזם.
באמריקה הדרומית התיישבו הפורטוגלים בברזיל בעוד שממלכת ספרד השתלטה על מרבית אמריקה הלטינית כולל מקסיקו, נוסף לכך גם הולנד התיישבה בחלקים של דרום אמריקה.
הודו - נשלטה במשך שנים ארוכות בידי בריטניה.
הודו-סין (דרום-מזרח-אסיה) - הייתה קולוניה צרפתית
ארץ ישראל, עיראק, סוריה, לבנון, אמירות עבר הירדן, תימן, כוויית, עומאן, ואזורים נוספים בחצי האי ערב ובמזרח התיכון - נשלטו בחלקם בידי האימפריה העות'מאנית ובחלקם בידי בריטניה, במהלך מלחמת העולם הראשונה עברו מרבית השטחים הללו לידי בריטניה וצרפת ולאחריה תחת משטר המנדטים של חבר הלאומים בדרך להגדרה עצמית.
מרכז אסיה (פרט לאפגניסטן ופקיסטן) - נשלטה בהדרגה על ידי האימפריה הרוסית, ולאחר מכן על ידי ברית המועצות.
סין - לא בדיוק עברה תהליך זה, אך חלקים מועטים ממנה נשלטו על ידי מעצמות אירופיות, כגון הונג קונג על ידי הבריטים ומקאו על ידי הפורטוגזים.
בעוד אחרים רואים בסין גם מעצמה קולוניאלית שכן ריכוז שטחה המקורי היה לחופים המזרחים שלה וזו התרחבה למונגוליה טיבט ועוד.
בזמן החדש יש הרואים בברית המועצות כקולואנליזם רוסי.
אפריקה הייתה אחד מהאזורים בו תופעת הקולונאליזם נפוצה ביותר, כפי שניתן לראות במפה משמאל כמעט שאין מדינה באפריקה שלא הייתה תחת שלטון זר במהלך השנים.
המדינות שהתיישבו בצורה מאסיבית באפריקה היו: בריטניה, צרפת, ממלכת בלגיה, פורטוגל, הקיסרות הגרמנית, וגם מדינה אפריקנית אחת - האימפריה האתיופית.
מרבית המדינות פרט לאימפריה האתיופית (שניהלה אימפריה קולוניאלית קטנה משלה וגם נכבשה לתקופה של 4 שנים בידי האימפריה האיטלקית) וליבריה (שחלק רואים בה דרך לא מוצהרת לדריסת רגל של ארצות הברית באפריקה) עברו תהליך זה.
גם באוקיאניה הכיבוש האירופאי וליתר דיוק הבריטי התפשט בצורה נרחבת: בריטניה שלטה באוסטרליה, בניו זילנד ובחלקים מפפואה ניו גיני.
שם דיכאו את הילידים האבוריג'ינים, המאורים והפפואנים.
המאבק בין המעצמות השונות על הסחר בתבלינים, בזהב ובמשאבי טבע אחרים.
הוביל לתחרות גם על האיים השונים בדרכי המסחר, כמו כן גם מסעות הגילוי שנערכו באוקיינוס השקט תרמו להרחבת הכיבוש באזורים אלו.
באזור זה למעט ממלכת טונגו שהייתה במעמד של חסות בריטית כלל האיים היום בשליטה קולוניאלית של מדינות כמו בריטניה ארצות הברית צרפת ועוד וניתן לציין כי במידה מסוימת גם על ידי יפן המהלך מלחמת העולם.
קוֹלוֹנְיָה (בעברית: מוֹשָׁבָה) היא חבל ארץ הנמצא תחת שליטת ישות מדינית המרוחקת ממנו גאוגרפית.
במשמעותה המודרנית, קולוניה מתאפיינת על פי רוב בשליטת מדינה זרה על חבל הארץ כתוצאה מכיבוש, המלווה ביישוב מתיישבים מארץ האם תוך קיפוח זכויותיהם של ילידיו המקוריים.
המונח קולוניה קשור קשר הדוק למונחים קולוניאליזם ואימפריאליזם.
מקור המונח קולוניה בלטינית ומשמעותו המקורית היא "שטח אדמה שיועד לעיבוד חקלאי".
היות שבעת העתיקה נהגו לא אחת להשיג שטחים אלה באמצעות כיבוש ובהמשך ליישב בהם חקלאים, קיבל המונח את משמעותו המוכרת כיום.
העיר הגרמנית קלן נוסדה על ידי הרומאים, שכינו אותה Colonia (וזה גם שמה של העיר בספרדית, באיטלקית, בפורטוגזית ובקטלאנית).
בארץ ישראל הייתה מושבה של חיילים רומאים בשם קולוניה, שמיקומה בהרי ירושלים בין מוצא למבשרת ציון.
השם קולוניה השתמר בשמו של כפר ערבי בשם קאלוניה (Qalunya) שניטש באפריל 1948.
ב"עידן האימפריאליזם" , שהחל בהקמת האימפריה הספרדית באמריקה במאה ה-15 והסתיים בפירוק האימפריה הבריטית במאה ה-20, נהגו מדינות אירופה, ארצות הברית ואחרות לתפוס שליטה פוליטית בחלק ניכר מהטריטוריות בעולם.
המילה "קולוניה" קיבלה את משמעותה כמושג המאפיין טריטוריה מחוץ לגבולות המדינה אך בשליטתה, שבה מרבית האוכלוסייה היא "ילידים".
מרבית העולם שמחוץ לאירופה היה בשלב כלשהו קולוניה של מדינה אירופית זו או אחרת.
כך גם חלק ממדינות ארצות הברית, בעיקר אלה שבחוף המזרחי, שהחלו את דרכן כקולוניות בריטיות.
מרבית מדינות אמריקה הלטינית היו קולוניות ספרדיות.
אוסטרליה הייתה קולוניה בריטית, וכך גם חלקים ניכרים מאסיה ומאפריקה.
צרפת אחזה בקולוניות בצפון אפריקה ובמערב אפריקה.
גם פורטוגל, הולנד, בלגיה ומדינות אירופיות נוספות החזיקו קולוניות מעבר לים, וגם ארצות הברית, לאחר קבלת עצמאותה, הייתה לבעלת קולוניות משלה.
הקולוניות שימשו את מדינות האם לצרכים צבאיים וכלכליים.
הן יושבו לרוב במתיישבים מארץ האם, תהליך המכונה קולוניאליזם התיישבותי.
מתיישבים אלה עברו לקולוניות מרצונם, או הוגלו אליהן כצעד של ענישה.
אוסטרליה, למשל, החלה את דרכה כ"מושבת עונשין" לעבריינים בריטים.
במקביל, ראו בהן השליטים הזרים שטחי השפעה להפצת תרבותם, דתם ושפתם.
הקולוניות נבדלו זו מזו במידת האוטונומיה שקיבלו לניהול ענייניהן האדמיניסטרטיביים.
תהליך ה"דה-קולוניזציה", או הענקת ריבונות ועצמאות לקולוניות, החל עם מלחמת העצמאות של ארצות הברית לקראת סוף המאה ה-18, והסתיים לקראת סוף המאה ה-20. הדרישה לעצמאות באה בין אם מצד הילידים המקוריים, ובין אם מצד המתיישבים ה"חדשים".
עצמאותה של זימבבואה (לשעבר קולוניית רודזיה) בשנת 1980 סימלה את סוף הקולוניאליזם.
מספר מועט של קולוניות לשעבר העדיפו, משיקוליהן שלהן, להישאר במעמד "מדינת חסות" של מדינת האם ללא עצמאות מלאה, אך עם זכויות פוליטיות מלאות לתושביהן.
גם מרבית הקולוניות שקיבלו עצמאות מלאה, עדיין שומרות במידה כלשהי על זיקה תרבותית (כגון שפה), כלכלית ופוליטית לארץ האם.
קוֹלוֹנוֹסְקוֹפְּיָה (Colonoscopy, על פי האקדמיה ללשון העברית: שקיפת המעי הגס) היא בדיקה רפואית פולשנית ממשפחת הבדיקות האנדוסקופיות, שבה נבדקת מערכת העיכול התחתונה (ובפרט המעי הגס) באמצעות צינור פלסטי גמיש המוחדר דרך פי הטבעת.
צינור הבדיקה מכיל סיב אופטי לצורך תאורה ובקצהו מותקנת מצלמת וידאו זעירה.
באמצעות בדיקה זו ניתן לראות את הדופן הפנימית של המעי הגס ולהגיע אף עד לתוספתן ולאיליאום הטרמינלי.
במהלך הבדיקה ניתן להחדיר, באמצעות הצינור, מכשירים שבעזרתם ניתן לקחת דגימת רקמה מדופן המעי לבדיקה פתולוגית (ביופסיה), ואף לכרות פוליפים.
הציוד מאפשר גם לשאוב החוצה שאריות של צואה נוזלית (ככל שנשארו במעי).
בדיקה זו עשויה להוות את הבדיקה האולטימטיבית בהכרעה בין מחלת קרוהן לבין קוליטיס כיבית, וכן משמשת כבירור לסרטן המעי הגס.
כיום, בדיקה זו מומלצת מגיל 45 כבדיקה שגרתית מונעת, אחת לכמה שנים, לשם גילוי וזיהוי מוקדם של בעיות במעיים.
ההכנה לבדיקת קולונוסקופיה כרוכה בצום, בשתייה של ליטרים של חומר מרוקן ולעיתים גם בנטילת תרופה משלשלת או שימוש בחוקן מרוקן, לשם ניקוי המעי הגס משאריות.
בדיקת קולונוסקופיה יכולה להיות מלאה, שבה נבדק המעי הגס לכל ארכו, או קצרה, שבה נבדק רק חלק מהמעי הגס הקרוי "סיגמואיד" (Sigmoid).
הבדיקה הקצרה קרויה גם סיגמואידוסקופיה.
הבדיקה נעשית בטשטוש, בדרך כלל באשפוז יום.
בגלל הטישטוש יש להגיע לבדיקה יחד עם מלווה, וחל איסור על נהיגה מספר שעות לאחר תום הבדיקה.
החל מראשית העשור השני של המאה ה-21, מוצעת גם בדיקה באמצעות טומוגרפיה ממוחשבת (המכונה גם קולונוסקופיה וירטואלית), שההכנות לה זהות לאלה של קולונוסקופיה רגילה, אך היא אינה פולשנית.
בנוסף ניתן לבדוק את המעי בעזרת מצלמה זעירה דמוית גלולה, פרי פיתוחה של חברת "גיוון אימג'ינג".
הנבדק בולע את הקפסולה האנדוסקופית, וזו עוברת לאורך המעי ומשדרת את המראות לרופאים הבודקים, החסרון בבדיקת המעי באמצעים אלו שבמידה ונמצא פוליפ במעי יש לחזור ולבצע קולונוסקופיה כדי להסירו לבדיקה.
כמו כן פותחו מערכות בינה המלאכותית המתממשקות עם מערכת קולונוסקופיה ומשפרות משמעותית את יכולת הזיהוי של פוליפים.
קולונל (Colonel) היא דרגת קצונה צבאית ברבים מצבאות העולם.
זוהי הדרגה הגבוהה ביותר מתחת לדרגות הגנרל.
מקבילה לדרגה הצה"לית אלוף-משנה (אל"ם).
השימוש הראשון בדרגה נעשה בצבא הרומאי, קולונל היה הקצין האחראי על טורי החיילים (מקור השם במילה הלטינית columnella שפירושה טור קטן).
השימוש נמשך בימי הביניים כשהדרגה קולונל הוחזקה על ידי אציל שפיקד על מספר חיילים גדול, הדרגה קולונל-גנרל ניתנה למפקד הראשי בשדה הקרב שלו היו כפופים מספר קולונלים.
השימוש המודרני בדרגה התחיל בסוף המאה ה-16 שעה שיחידות צבא התחילו להתארגן כרגימנטים ועם המעבר מצבאות שכירי חרב לצבאות לאומיים קולונל היה דרגה שניתנה לאציל שרכש את הפיקוד על רגימנט מהמפקד הקודם והוא בתורו ימכור את המינוי לסגנו לאציל אחר שיחזיק את הדרגה סגן-קולונל (Lieutenant Colonel — לויטננט קולונל).
עם המעבר לצבאות מקצועיים במהלך המאה ה-19 דרגת הקולונל ניתנה לקצין שפיקד על רגימנט.
עם התפשטות ההשפעה הארופית ברחבי העולם הדרגה נכנסה לשימוש בצבאות מחוץ לגבולות אירופה.
אוברסט (צבאות המדינות הדוברות גרמנית ומדינות סקנדינביה)
דרגת קולונל בצבא יבשה ובחיל אוויר (OF-5)
קולוניה דל סקרמנטו (בספרדית: Colonia del Sacramento; בפורטוגזית: Colônia do Sacramento; מוכרת גם כ"קולוניה") היא עיר בת כ-22,000 תושבים (2004) בדרום-מערב אורוגוואי השוכנת לחופו של מפרץ ריו דה לה פלטה.
העיר שנוסדה ב-1680 בידי הפורטוגזים היא העתיקה במדינה והיא משמשת כבירת מחוז קולוניה שהיה אחד מששת המחוזות המקוריים של אורוגוואי כשנוסדה.
העיר נוסדה ב-22 בינואר 1680 בידי מנואל לובו, מושל ריו דה ז'ניירו הפורטוגלי, ובמצוות הכתר הפורטוגזי אשר ביקש לחזק את אחיזתו בריו דה לה פלטה.
המושבה שהוקמה על הגדה השמאלית של המפרץ, בדיוק מול בואנוס איירס, נקראה תחילה בשם "קולוניה דו סנטיסימו סקרמנטו" (Colônia do Santíssimo Sacramento).
תגובת האימפריה הספרדית הייתה מיידית, ובלילה שבין 7 באוגוסט 1680 ל-8 באוגוסט 1680 התקיף כוח ספרדי עדיף במספרו את המצודה וכבש אותה.
האירוע זכה לשם "הלילה הטראגי" (Noite Trágica).
המושבה הושבה לשלטון פורטוגל לאחר מגעים דיפלומטיים בין שתי המדינות כפי שהוסכם בהסכם ליסבון מ-7 במאי 1681, אך על הפורטוגזים הוטלו מגבלות בהקמת ביצורים ומבני אבן.
עם זאת במחצית השנייה של המאה ה-17 המושבה התפתחה והייתה למרכז סחר פורטוגזי חשוב, וב-1704, עם תחילתה של מלחמת הירושה הספרדית ביצרו אותה הפורטוגזים מחדש.
הספרדים הגיבו בהתקפת המושבה ב-1705 וכבשו אותה בשנית למשך עשר שנים, והיא הושבה לרשות פורטוגל ב-1715. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-18 החלו הספרדים ליישב את אורוגוואי ולבודד את המושבה מברזיל, וב-3 באוקטובר 1735 התקיפו אותה וכבשוה שוב למשך שנתיים.
ב-13 בינואר 1750 נחתם הסכם מדריד שהסדיר את חלוקת השטחים בין הספרדים לפורטוגזים בדרום אמריקה וקבע כי המושבה תמסר לשליטה ספרדית.
אולם ההסכם לא יצא אל הפועל, והצטרפות ספרד למלחמת שבע השנים קטעה את המגעים בין המדינות.
הספרדים שבו וכבשו את העיר בשלישית ב-30 באוקטובר 1762 וזו שבה שוב לרשות פורטוגל במסגרת הסכם פריז אשר נחתם ב-10 בפברואר 1763.
הפעם הרביעית והאחרונה בה כבשו הספרדים את קולוניה דל סקרמנטו הייתה ב-30 במאי 1777. הם הרסו את ביצוריה ואת הנמל ונותרו לשלוט בעיר מכוח הסכם סן אידלפונסו הראשון מאותה שנה.
עם זאת, ב-1817 סיפח ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל את העיר לברזיל, עד שאורוגוואי הייתה למדינה עצמאית ב-1828.
העיר הוכרזה בשנת 1995 כאתר מורשת עולמית בשל כך:
הרובע ההיסטורי של העיר נבנה בידי הפורטוגזים במאה ה-17, ורחובותיו מרוצפים באבן.
שטחו כ-160 דונם, הוא מחולק ל-33 גושים ויש בו חמש כיכרות גדולות וארבע כיכרות נוספות קטנות.
הרובע מוקף במים מכל עבריו לבד מצידו המזרחי שלאורכו השתרעו בעבר ביצורים, אשר קיימים בחלקם עד היום.
כיום שוכנת העיר החדשה בהמשכו של הרובע העתיק.
כלכלת העיר נסמכת על ייצור טקסטיל הנהנה מאזור סחר חופשי הממוקם בעיר.
עוד ממוקמים בעיר פוליטכניון ומשרדי ממשלה.
העיר מחוברת בקו מעבורת לבואנוס איירס ודרכה עובר כביש החוף של אורוגוואי המחבר אותה גם לבירה מונטווידאו.
המעצמות האירופיות החלו להתבסס בארץ ישראל בשנת 1799, בעקבות מסעו של נפוליאון בארץ, מסע שעורר עניין בעולם הנוצרי.
בשנת 1840, בעקבות כיבוש הארץ בשנת 1831 על ידי אבראהים פאשא, ואביו מוחמד עלי, נפתחו שערי הארץ לפעילות זרים.
הפעילות הענפה הזו הייתה השפעה רבה על תהליך בניית הארץ.
התושבים היהודים זכו לחסות, בהתאם להסכמי הקפיטולציות אשר באו לידי ביטוי בשיפור ביטחונם הפיזי.
בנוסף לכך המעצמות הקימו שירותים ציבוריים ברמה נאותה - בתחומי: חינוך, תעבורה, תקשורת ובריאות.
הקולוניאליזם המודרני החל להתפתח במאה ה-15 כחלק מעידן התגליות באפריקה, והתהליך התחזק לאחר גילוי אמריקה ומסעות השיט לאוקיינוס השקט, לאוסטרליה וניו זילנד ולארצות המזרח הרחוק והודו.
התהליך הגיע לשיאו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ובתקופה זו רוב התהליך התקיים במדינות אפריקה ואסיה.
לקולוניאליזם המערבי הייתה תפיסת עולם ואמונה בזכותם לנהל קולוניות ללא התחשבות מיוחדת באוכלוסייה המקומית.
חשיבה קולוניאלית זו, לוותה גם בתפיסה גזענית ומתנשאת על בני המקום.
גישה זו, באופן טבעי, אינה רואה בשחקנים המקומיים כבעלי תפקיד מרכזי בדרמה ההיסטורית, אלא אם שיתפו פעולה עם המעצמה המנדטורית.
וכך התאפשרה הקמת מערכות שירותים ציבוריים מקבילים לאלו שסיפקה האימפריה, כולל בתי חולים, בתי ספר, סלילת דרכים, מסילות ברזל ושירותי דואר.
צרפת הייתה הראשונה שחתמה על הסכם שיאפשר לה לפעול בארץ ישראל.
בשנת 1535 נחתם הסכם הקפיטולציות בין פרנסואה הראשון לסולימאן המפואר.
ההסכם נחתם עקב היות צרפת בעלת בריתם של העות'מאנים במלחמות הים התיכון.
במסגרת ההסכם הוענקו זכויות אקסטרה-טריטוריאליות הדדיות לסוחרים ונוסדו שבע מושבות סוחרים צרפתיים בחופי ארץ ישראל-סוריה (אחת בחאן אל פרנג'י שבעכו).
הצרפתים ביצרו את מעמדם בתור מגיני הנוצרים הקתוליים.
צרפת לאשרור תפקידה בארץ הקודש בשנת 1878 בקונגרס ברלין, כינוס המעצמות החשובות שנערך בעקבות מלחמת רוסיה-טורקיה (1877-1878).
התערבותה במשטר המקומי באה לידי ביטוי באמצעות הגופים הבאים שכבר פעלו בארץ הקודש:
משמורת ארץ הקודש אשר משנת 1339 הופקדה על ידי האפיפיור בנדיקטוס השנים עשר על שמירת המקומות הקדושים.
לאחר מלחמת קרים, מעמדה התבסס במקומות הקדושים בירושלים.
הפטריארכיה הלטינית שהיא הרשות הממונה על העדה נוצרית המסונפת לכנסייה הקתולית.
בהתאם לשיטת המילט, שהייתה נהוגה במשטר העות'מאני, הייתה לסמכות הדתית העליונה גם שליטה אזרחית על קהילות אזרחיה בעיר הארץ.
כך הצליחה צרפת לקבל את החסות על הנתינים הקתולים ורכשה לעצמה יתרון כלכלי, דתי ומוניטין.
סמוך למלחמת העולם הראשונה היא זכתה להגיע למעמד מוכר בתור היורשת של ארץ ישראל.
"אם כי תוכניתה לא זכתה מעולם לכלל הכרעה ברורה".
כמו כן בנתה צרפת בירושלים מבנים שונים במתחם הצרפתי בירושלים.
בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774), חתמה האימפריה העות'מאנית ב-21 ביולי 1774 על הסכם קוצ'וק קאינרג'ה עם האימפריה הרוסית, לפיו, בין השאר, ניתנה לחצי האי קרים עצמאות מן השלטון הטורקי ושני נמלי מפתח שאפשרו לה גישה ישירה אל הים השחור.