tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בלילה אחד, וולאס וגרומיט יושבים נינוחים בחדר האורחים בביתם, וחושבים לאן ייסעו בחופשתם הקרובה.
וולאס קם להכין תה עם קרקרים וגבינה, אך הוא מגלה שנגמרה הגבינה בביתם.
וולאס מציע שייסעו למקום כלשהו שבו ישנה הרבה גבינה.
לאחר שהם שוקלים יעדים שונים (לרבות לנקשייר, צ'דר, ונסליידייל ופילדלפיה), הם מחליטים לבסוף לנסוע לירח, מאחר שלדברי וולאס, "כולם יודעים שהירח עשוי מגבינה".
השניים בונים חללית ייעודית במרתפם, שאותה הם מעצבים מבפנים כסלון, מציידים בכיסאות ובתמונות ותולים על קירותיה טפטים.
לבסוף הם מוכנים ומזומנים לצאת למסעם, ווולאס מצית את החבל בתחתית החללית, באזור המנועים, כדי להתחיל את השיגור.
כאשר נותרה רק דקה עד לשיגור, מגלה וולאס כי הוא שכח להצטייד בקרקרים.
הוא ממהר לצאת מהחללית ולהגיע למטבח, שם הוא מעמיס עליו קופסאות קרקרים, ומספיק לעלות חזרה לחללית שניות בודדות לפני תהליך השריפה במנוע.
גם כאשר המנוע פועל, החללית אינה משתגרת (העכברושים במרתף צופים מהצד בתהליך השיגור, וכאשר בוערת האש מתוך המנוע הם לובשים משקפי שמש מסוגים שונים).
גרומיט מבין שהוא שכח לשחרר את בלם היד, וכך הוא עושה, והחללית ממריאה אל על.
בהגיעם לירח, שמתברר כי הוא אכן עשוי מגבינה, עורכים וולאס וגרומיט פיקניק.
הם טועמים את הגבינה הירחית, ומנסים לאבחן באיזה מין סוג של גבינה מדובר, אך הם מגיעים למסקנה שגבינה זו אינה מזכירה אף גבינה שטעמו קודם לכן.
הם מחליטים לבדוק את טעמה של הגבינה באזור אחר, ואז הם נתקלים במין מתקן אחסון ממוכן, שדומה מאוד לתנור, ושמו "הבשלן" ("the Cooker").
וולאס משלשל מטבע למכונה, אך שום דבר אינו קורה, ועל כן ממשיכים השניים בדרכם.
כאשר הם עוזבים את המקום, המכונה פורשת מתוכה זרועות רובוטיים וקמה לחיים.
הרובוט מזהה את אתר הפיקניק שהקימו וולאס וגרומיט; הוא מתרגז על הבלאגן שהותירו ומנקה ומפנה את הכלים המלוכלכים.
כמו כן, הוא מדביק חזרה למקומה חתיכת סלע-גבינה שחתך קודם לכן וולאס ממקומה לצורך מאכל.
אז הוא מגלה על שמיכת הפיקניק מגזין שעוסק בחופשות סקי, ומעלעל בו; בעקבות הקריאה במגזין, חולם הרובוט (חלומו מוצג בבועת מחשבה) על חופשת סקי בכדור הארץ.
לאחר מכן מגלה הרובוט את החללית שבנו וולאס וגרומיט, והוא נפעם ממנה.
הוא מנפיק דו"ח חניה ותולה אותו על החללית, ומזדעם על דליפת שמן שנובעת מספינת החלל.
זמן קצר לאחר מכן, מבחין הרובוט בוולאס.
הוא כעוס על הפסולת שהשליך על הירח, על החללית שחונה באופן לא-חוקי והדולפת שמן, ועל שהוא אוכל באופן בלתי-מרוסן את הגבינה של הירח, ועל כן הוא מתקרב לוולאס מאחור ומתכוון לחבוט בראשו באלה.
ברגע שבו מבחין גרומיט ברובוט המתקרב, שעומד כל רגע להנחית את האלה על ראשו של וולאס, נגמרת האנרגיה של הרובוט בבת-אחת, מאחר שתמה פעולתו הקצובה לפי זמן שנובעת מהכנסת מטבעות כסף, והוא נכבה.
וולאס, שהיה קודם לכן אדיש לרובוט, מבחין בו כעת, מחליט לקחת את האלה כמזכרת לכדור הארץ ומשלשל מטבע נוסף לחור הייעודי בגופו של הרובוט, כאות תודה על האלה.
כאשר וולאס וגרומיט עולים חזרה לחללית, מתעורר שוב הרובוט לחיים.
הרובוט מבין שהחללית תוכל להביא אותו לכדור הארץ, שם יוכל להגשים את חלום הסקי שלו, והוא רודף אחרי וולאס וגרומיט, שמבחינים בו וחושבים שהוא כועס על שלקחו סל מלא בגבינת ירח, ועל כן הם מתארגנים להמראת חירום.
הרובוט משתחל לפנים החללית, בעזרת סכין חותכת פח.
הוא מגשש באפלה שבפנים החללית, ומדליק גפרור ליד מכל הדלק, ובכך גורם לפיצוץ.
הוא מנסה לאחוז ולהיתפס בחללית, אך לבסוף הוא מאבד אחיזה, ונזרק לפני הירח עם שיגור החללית, ובשעת מעשה הוא מוציא ממקומן שתי רצועות מתכת שהיו מחוברות לחללית.
תחילה הוא שבור מכך שלא הצליח להגיע לכדור הארץ, אך לאחר מכן הוא מבין שהוא יוכל להשתמש בשתי רצועות המתכת כזוג מגלשי סקי.
הרובוט גולש להנאתו על גבעות הירח כגולש סקי, ומנופף לשלום לוולאס וגרומיט, שנמצאים בדרכם חזרה הביתה.
ניק פארק התחיל לעבוד על הסרט בשנת 1982, כפרויקט גמר בלימודיו בבית הספר הלאומי לקולנוע ולטלוויזיה (National Film and Television School).
ב-1985 התקבל לעבודה באולפני ארדמן אנימציה לפני שסיים את הסרט, ובכך התאפשר לו לעבוד על הסרט כעבודה חלקית בעת שהוא עדיין קיבל מימון מבית הספר שלו.
על מנת להפיק את הסרט, שלח פארק מכתב לחברת הפלסטלינה של ויליאם הרבוט, ובו ביקש שיישלחו לו כמויות גדולות של פלסטלינה.
הוא קיבל בלוק של פלסלינה בן עשרה צבעים שונים, אחד מהם היה צבע "אבן" ("stone"); בפלסטלינה מצבע זה השתמש לפיסול דמותו של גרומיט.
פארק רצה תחילה שדמותו של הכלב גרומיט תזכה לדיבוב, אך הוא הבין לאחר מכן שקולו של המדבב שעליו חשב כמדבבו של גרומיט - פיטר הוקינס (Peter Hawkins) - יהיה קשה מדי להנפשה.
בעבור דיבוב דמותו של וולאס, הציע פארק לשחקן והמדבב המנוסה פיטר סאליס (Peter Sallis) 50 לירות שטרלינג, והסכמתו לקבל את התפקיד תמורת סכום זה הפתיעה את האנימטור הצעיר.
פארק רצה תחילה שלוולאס יהיה מבטא של בן-לנקשייר כמו שלו, אך סאליס יכול היה לדבב את דמותו רק במבטא של בן-יורקשייר.
כששמע כיצד מבטא סאליס את המילה "cheese" ("גבינה"), במין הגייה ארוכה ומתוחת-לחיים, החליט פארק לפסל את דמותו של וולאס עם לחיים גדולות במיוחד.
כאשר התקשר פארק לסאליס שש שנים מאוחר יותר, להודיע לו שהוא סיים את עבודתו על הסרט, הופתע סאליס ופלט קללה.
גרומיט נקרא על שם המילה האנגלית ללולאת מתכת - "grommet", מאחר שאחיו של פארק, שהיה חשמלאי, הרבה להשתמש במילה, שאת צלילה חיבב פארק.
ראשית תכנן פארק כי וולאס יהיה דוור בשם ג'רי, אך הוא היה סבור שהשם אינו מצלצל טוב עם "גרומיט".
באחת מנסיעותיו באוטובוס בפרסטון, נתקל פארק בכלב לברדור בעל משקל עודף בשם "וולאס", שבעליו הייתה אישה מבוגרת שנסעה עמו באוטובוס.
פארק היה סבור כי זהו "שם מצחיק, שם של כלב שמאוד מתאים לצפון", והוא אימץ את השם לדמותו של וולאס בסרט.
לפי הספר The World of Wallace and Gromit ("עולמם של וולאס וגרומיט"), היה הסרט אמור, לפי התכנון המקורי, להיות באורך של 40 דקות, ולכלול קטע שבו וולאס וגרומיט מגלים מסעדת מזון מהיר על הירח.
פארק התייחס לעלילה המקורית של הסרט, ואמר:
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הקצר המונפש הטוב ביותר, אך הוא לא זכה בפרס, והפסיד אותו ל-Creature Comforts, שהיה גם הוא סרט מבית היוצר של ניק פארק.
עם זאת, זכה הסרט בפרס באפט"א לסרט המונפש הטוב ביותר, ובפרס השופטים בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים במינכן.
טיול לכוכב הגבינה היא הצגה לילדים שכתבו וביימו יואב בר-לב וחנוך רעים.
בר-לב ורעים, כתבו וביימו את ההצגה ואף שיחקו בה.
המחזה נכתב ובוים בתוך חמישה שבועות בשיטה ייחודית בה מעלים השחקנים-יוצרים סיטואציה, מאלתרים במשך זמן נתון ואז כותבים את הדיאלוג על פי האלתור.
התוצאה היא שיח דרמטי מהודק הבנוי מפרטי פרטים קטנטנים ומתקדם מרגע לרגע בהקשרים הנולדים מתוך מילים ותנועות.
ההצגה הופיעה בגרמניה בפסטיבל ברלין להצגות ילדים ב-1997 ובפסטיבל באוקינאווה, יפן בשנת 2006.
המחזה תורגם לגרמנית, אנגלית וערבית.
הוא הועלה פעמיים בגרמנית בתיאטראות בגרמניה, והוא מוצג בערבית בתיאטרון אל סאראייא ביפו.
המחזה משמש מרכיב מרכזי בעבודות סמינריוניות ובעבודות דוקטורט שונות העוסקות באספקטים שונים של התיאטרון לילדים.
בשנת 2016 חודשה ההצגה על ידי תיאטרון לילדים ולנוער באר שבע, בבימויים של ברלב ורעים ובהשתתפות צוות שחקנים חדש.
את שאול מגלם שחף ברגר, ואת גיל- בן צ'רי.
ההצגה מאושרת על ידי סל תרבות ארצי ואף קיבלה כוכבית המעידה על המלצת הסל.
גיל אינו רוצה לשחק עם איש ועם שאול איש אינו רוצה לשחק.
שני הילדים הבודדים האלה נפגשים בחצר האחורית.
החיבור ביניהם נראה כבלתי אפשרי אבל פעלול תיאטרוני פשוט מביא אותם לשתף פעולה ויותר מכך: הם יוצאים לטיול אל כוכב הגבינה.
שם הם מחליקים, נדבקים, מועדים, נופלים וקמים ובתוך כך הופכים לחברים.
זוהי קומדיה פיזית המתרחשת על במה ריקה ללא כל עזרים טכניים.
בשנת 2007 הוציא סל תרבות ארצי חוברת "אודות מופע" על ההצגה.
טיחוֹן חְרֶניקוֹב היה מלחין רוסי וסובייטי.
כיהן במשך כ-40 שנים כיושב ראש אגוד המלחינים הסובייטי.
טיחון חרניקוב נולד ביילץ (עיירה במחוז ליפצק) למשפחת סוחרים.
הוא היה הילד העשירי והצעיר במשפחה וכבר בגיל צעיר החל להתעניין בנגינה ובהלחנה.
בחורף 1928-1927 הגיע למוסקבה והראה את היצירות שלו למלחין.
הוא קיבל התייחסות חיובית והמלצה לחזור הביתה ולהשלים את הלימודים בבית הספר לפני שיגיע למוסקבה פעם נוספת.
ב-1929 הוא הגיע למוסקבה והחל ללמוד במכללה מוזיקלית.
בשנים 1932-1936 למד חרניקוב בקונסרבטוריון של מוסקבה אצל היינריך נויהאוס.
ב-1939 הלחין חרניקוב את האופרה הראשונה שלו "בסערה" (В бурю).
באופרה זו הועלה לראשונה דמותו של ולדימיר לנין על במת האופרה.
במהלך שנות ה-30 נכלל חרניקוב בקבוצת מלחינים סובייטיים צעירים.
הוא כתב מאמר בעיתון פראבדה נגד המלחינים דמיטרי שוסטקוביץ' וסרגיי פרוקופייב.
בתקופת מלחמת העולם השנייה עבר חרניקוב עם משפחתו לאזור הרי אורל.
בתקופה זו הוא כתב מוזיקה למספר סרטים.
בהמשך הוא עבר לחזית והשתתף במספר קונצרטים לחיילים הלוחמים.
ב-1948, לפי בקשה ישירה של יוסיף סטלין, התמנה חרניקוב ליושב ראש ארגון המלחינים הסובייטים.
קיימת סברה שבתקופתו כראש הארגון סבלו המלחינים פחות מרדיפת השלטונות ואיש מחברי הארגון לא הוצא להורג.
יחד עם זאת, חרניקוב היה שותף פעיל בכול המערכות של השלטונות כנגד מוזיקאים שסר חינם בעיני השלטון.
אומנם הם לא הוצאו מחוץ לשורות הארגון ועל פי רוב אף המשיכו לקבל הזמנות לביצוע עבודות, אך קיימות גם דוגמאות אחרות; כך למשל, המלחין הצעיר אלכסנדר לוקשין, שספג ביקורת קשה מחרניקוב, לא הצליח להתקבל לעבודה באף מוסד.
בנובמבר 1979 נאם חרניקוב בוועידת הארגון ומתח ביקורת קשה על שבעה מלחינים צעירים.
במשך שנים לאחר נאום זה לא יכלו מלחינים אלו להשתתף בהופעות ולא קיבלו הזמנות להלחנה.
בשנת 1961 החל חרניקוב ללמד בקונסרבטוריון של מוסקבה ובשנת 1966 התמנה לפרופסור.
במקביל לפעילות ציבורית ועבודה בקונסרבטוריון, המשיך חרניקוב בהלחנה.
הוא כתב מספר אופרות ומוזיקה לסרטים.
חרניקוב לא תמך במנהיגי המדינה בתקופת הפרסטרויקה.
בשנת 1998 הוא ציין בראיון כי הוא רואה במיכאיל גורבצ'וב בוגד וכי סטלין היה מנהיג דגול.
כל זאת למרות שבתקופת הטיהורים הגדולים אחיו נשפטו, אחד מהם הוצא להורג והשני שוחרר כעבור שנתיים.
עבור פעילותו בשטח ההלחנה ופעילותו הציבורית הענפה קיבל חרניקוב ארבע פעמים את פרס ברית המועצות, פרס לנין (1974), תואר גיבור העמל הסוציאליסטי, ארבעה עיטורי לנין, פעמיים עיטור הדגל האדום ועיטורים נוספים של ברית המועצות ומדינות אחרות.
בשנת 1963 הוענק לחרניקוב תואר אמן העם.
לפי בקשתו הוא נטמן בחצר הבית בו נולד ביילץ.
בבית זה נפתח עתה מוזיאון על שמו.
במדעי מחשב, טיורמיט הוא מכונת טיורינג בעלת אוריינטציה, מצב ו"סרט" שמורכב מרשת דו־ממדית אינסופית של תאים.
המונח נמלה משמש גם כן לתיאור הטיורמיט.
הנמלה של לנגטון היא סוג ידוע של טיורמיט המוגדר על התאים של רשת רבועה.
התולעים של פטרסון הם סוג נוסף של טיורמיט המוגדר בשולי רשת איזומטרית.
הוכח שטיורמיטים הם שקולים מבחינת כוח חישובי למכונות טיורינג חד־ממדיות עם סרט אינסופי, כיוון שמודל אחד יכול לדמות ("לסמלץ") את המודל השני ולהפך.
השם "טיורמיט" הוא הלחם של המילים "טיורינג" ו"טרמיט" (Turing machine termites).
הנמלה של לנגטון הומצאה בשנת 1986 והוכרזה כ"שקולה למכונות טיורינג".
באופן בלתי תלוי, בשנת 1988, אלן בריידי חשב על הרעיון של מכונות טיורינג דו־ממדיות עם אוריינטציה וכינה אותן "מכונות טיורנינג" (TurNing machines).
ככל הנראה באופן עצמאי משני אלה, גרג טורק חקר את אותו סוג של מערכת וכתב לא"ק דיודני עליהם.
א"ק דיודני נתן להם את השם "טיור-מיט" בטורו "Computer Recreations" בסיינטיפיק אמריקן בשנת 1989.
טיורמיט מוחלט לעומת טיורמיט יחסי
טיורמיט יכול להיות מסווג או כיחסי או כמוחלט.
לטיורמיט יחסי, שלעיתים מכונה "מכונת טיורמיט", יש אוריינטציה פנימית.
הנמלה של לנגטון היא דוגמה כזאת.
טיורמיטים יחסיים הם, בהגדרה, איזוטרופיים; כלומר, כיוון הטיורינג אינו משפיע על תוצאות ההתקדמות.
טיורמיטים יחסיים נקראים כך משום שהכיוונים מקודדים ביחס לאוריינטציה הנוכחית, שווה ערך לשימוש במילים "שמאלה" או "אחורה".
טיורמיט מוחלט מקודד את הכיוונים שלו במונחים מוחלטים: הוראה מסוימת עשויה להורות לטיורמיט לנוע "צפונה", למשל.
טיורמיטים מוחלטים הם אנלוגיות דו־ממדיות של מכונות טיורינג קונבנציונליות, ולעיתים מכונים בפשטות "מכונות טיורינג דו־ממדיות".
שאר הערך יעסוק במקרה היחסי.
הפירוט הבא מתייחס לטיורמיט יחסי, הנמצא על רשת ריבועית דו־ממדית, והוא הסוג הנחקר ביותר של טיורמיט.
ניתן להגדיר טיורמט ברשתות אחרות באופן דומה.
כמו בנמלה של לנגטון, הטיורמיט מבצע את הפעולות הבאות בכל צעד:
פונה ימינה או שמאלה (בכפולה כלשהי של 90°).
משנה את הצבע של הריבוע בו הוא נמצא.
כמו במכונות טיורינג, הפעולות משתנות בהתאם למצב של הטיורמיט ולמצב של הריבוע שעליו הטיורמיט נמצא.
לדוגמה, הטיורמיט שמוצג בתמונה בחלק העליון של דף זה פועל על פי הטבלה הבאה:
צבע נוכחי של הריבוע0 1מצב נוכחי של הטיורמיטהצבע הבא של הריבועפנייההמצב הבא של הטיורמיטהצבע הבא של הריבועפנייההמצב הבא של הטיורמיט0 1R0 1 R 1 1 0N0 0 N 1
הסימונים לכיוונים של הפנייה הם: L (פנייה שמאלה ב־90°), R (פנייה ימינה ב־90°), N (ללא פנייה), U (סיבוב ב־180°).
למשל, אם המצב הנוכחי של הטיורימיט הוא 0 והוא נמצא בריבוע שצבעו 0, הוא יפנה ימינה ב־90°, ישנה את צבע הריבוע הנוכחי ל־1 ויתקדם ריבוע אחד קדימה, ללא שינוי במצב הטיורימיט.
החל מרשת ריקה או תצורות אחרות, ההתנהגויות הנפוצות ביותר שנצפו הן צמיחה כאוטית, צמיחת ספירלה ובניית "כביש".
דוגמאות נדירות הפכו מחזוריות לאחר מספר מסוים של צעדים.
אלן ה' בריידי חיפש טיורמיטים שעוצרים לאחר מספר סופי של צעדים (המקבילה של בונים עסוקים) ומצא טיורמיט בעל 2 צבעים ו־2 מצבים שהדפיס את הספרה "1" 37 פעמים לפני עצירה, ואחרים שצעדו 121 צעדים לפני עצירה.
הוא גם בנה טיורמיטים שנמצאים על רשת משולשת, וגם במקרה זה מצא כמה בונים עסוקים.
אד פג' ג'וניור נקט בגישה אחרת למשחק הבונה העסוק.
הוא הציע טיורמיטים שיכולים לדוגמה לפנות ימינה ושמאלה בו־זמנית ולהתפצל לשניים.
טיורמיטים שייפגשו לאחר מכן ישמידו אחד את השני.
במערכת זו, בונה עסוק הוא כזה שמתחיל מדפוס התחלה כלשהו בעל טיורימיט יחיד, ורץ למשך הזמן הארוך ביותר לפני שכל הטיורימיטים משמידים זה את זה.
בעקבות העבודה הראשונית של אלן ה' בריידי של טיורמיטים על רשת משולשת, נחקרו גם טיורמיטים על רשת משושים.
חלק גדול מעבודה זה עשה טים האטון.
הוא גם בנה טיורמיטים בשלושה ממדים, וקיבל כמה תוצאות ראשוניות.
אלן בריידי חקר גם טיורמיטים יחסיים חד־ממדיים על הסריג השלם, אשר בריידי כינה flippers.
(טיורמיט חד־ממדי מוחלט הוא פשוט מכונת טיורינג.)
טיזר (מאנגלית: "teaser"; בעברית: גַּרְיָן) הוא אמצעי בתחום הפרסום, לרוב בתחילת מסע הפרסום הנועד להשיג את תשומת לבו של הצרכן ולייצר אצלו סקרנות כלפי המוצר המפורסם.
זהו אמצעי בתחום הפרסום אשר מופיע באמצעי המדיה השונים.
טיזר הוא פרסומת או סדרת פרסומות אשר בהם מוצגת אמירה פרובוקטיבית, כותרת, סיסמה או תמונה שאינם חושפים מהו המוצר המפורסם או מיהו יוצר הפרסומת, ורק כעבור זמן מה מוצג החלק השני של הפרסומת, והנחשפים לפרסום יכולים לקשר בין הפרסום הראשוני החלקי לפרסום המלא שבא לאחריו.
כוונת המפרסמים היא ליצור סקרנות בקרב הצופה, וכך לגרום לזכירת הפרסומת, לאור העובדה שצרכנים בעידן המודרני נחשפים למסרים פרסומיים רבים.
מסעות פרסום המלווים בטיזר מקדם יכולים להתאים ליצרן חדש בשוק, היוצר סקרנות בקרב קהל הצרכנים, או עבור יצרנים ותיקים המשווקים מוצר חדש.
טיזרים מתאימים למותגים במעורבות נמוכה אשר הצרכן אינו עורך חיפושים רבים ומתעניין רבות לפני הרכישה, והעלות הכספית שלהם נמוכה באופן יחסי.
בכך שנוצרת אצל הצופים בפרסומת סקרנות, הם יזכרו יותר את המותג המפורסם שלפני כן לא הקדישו לו תשומת לב.
על מנת ליצור טיזר יעיל יש לדאוג שמשך הזמן בין הופעת שני החלקים של הפרסומת לא יהיה גדול מדי.
על סמך סקירת הספרות האקדמית בנושא טיזרים, שעוסקת באפקטיביות הפרסומית שלהם ניתן לזהות כמה מאפיינים שמגבירים את יעילות הטיזר.
ראשית, יש להבטיח שהטיזר מתכתב ישירות עם המותג ועם רכיבים אחרים של הקמפיין שמקדם את המותג.
בנוסף, לפני הפקת הטיזר יש להכיר את קהל היעד ולהתאים את המסר לרגישויות התרבותיות של אותו קהל.
לבסוף, הפצה חוזרת של הטיזר בפלטפורמות שונות כדי להבטיח חשיפה חוזרת של הקהל גם היא מגבירה את יעילותו.
בתעשיית הקולנוע, "טיזר" הוא קטע הקצר יותר מקדימון, המופץ עוד קודם לפרסומם של קדימונים לסרטים.
מטרתו של הטיזר לבשר לצופה בו על כך שסרט עתיד לצאת לאקרנים וליצור ציפייה אצל הצופה לקראת הסרט, מבלי לספק פרטים רבים.
מועדון הכדורגל טיומן הוא שמו של מועדון כדורגל מקצועני רוסי מהעיר טיומן שבסיביר שנוסד לראשונה בשנת 1961. הקבוצה משחקת בליגה השנייה ברוסיה.
המועדון הוקם בשנת 1961 בשם גאולוג טיומן והתמודד בליגת קלאוס ב', של אליפות ברית המועצות בכדורגל.
בשנת 1971 סיימה במקום השני ועלתה לליגה השנייה.
בשנת 1984 טיומן זכתה בגביע רוסיה הסובייטית ושנה לאחר מכן זכתה גם באליפות רוסיה הסובייטית.
ב-1986 הקבוצה העפילה לליגת המשנה הסובייטית ושיחקה בה במשך 5 עונות, עד 1991. הישג השיא שלה באותן שנים היה המקום ה-11 בליגה בשנים 1989–1990.
לאחר התפרקות ברית המועצות והקמת ליגת העל הרוסית, טיומן צורפה לליגה הבכירה ושיחקה בה בשנים 1992 ובשנים 1994-1995,1997 ו-1998. הישג השיא שלה היה המקום ה-12 בעונת 1994. החל משנת 1998 חלה התדרדרות בהישגים הקבוצה והיא נשרה עד לליגה הרוסית השנייה.
בשנת 2003 הקבוצה פורקה ובמקומה שיחקה קבוצת סיבנפטופרובוד שהוקמה על ידי חברת סיבנפט.
בשנת 2004 טיומן הוקמה מחדש והתחילה להתמודד בליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה.
הקבוצה הפכה לקבוצה מקצוענית שוב משהעפילה לליגה השנייה בעונת 2005.
בעונת 2008 הקבוצה עברה מיתוג מחודש עם מינויו של אלכסנדר פופוב לנשיא הקבוצה.
סמל הקבוצה שונה, צבעי המדים הוחלפו לשחור ולבן.
בעונת 2012/2013 הקבוצה העפילה עד לשלב שמינית גמר הגביע הרוסי, שם הודחה על ידי צסק"א מוסקבה.
בעונת 2013/2014 הקבוצה העפילה שוב לשלב שמינית גמר הגביע הרוסי בכדורגל, לאחר שגברה בתוצאה 0:2 על זניט סנקט פטרבורג, אך הודחה לבסוף על ידי טום טומסק.
באותה עונה הקבוצה העפילה חזרה לליגת המשנה הרוסית, שנקראה כעת ליגת הכדורגל הלאומית.
בעונת 2018/2019 הקבוצה העפילה בפעם השלישית לשלב שמינית גמר הגביע הרוסי בכדורגל, לאחר שגברה על צסק"א מוסקבה, בדו-קרב פנדלים 3:0, אחרי שוויון 1:1 בזמן החוקי.
ברם בתום העונה, ירדה לליגה השנייה.
בעונת 2019/2020 העפילה עד לשלב 32 האחרונות בגביע.
בתום עונת 2024/2025 ירדה לליגה השנייה.
טיול אחרי צבא היא תוכנית מציאות תיעודית ישראלית בכיכובם של הזמר פבלו רוזנברג והזמר והשחקן גל תורן, למעט העונה השלישית, בה כיכבו ענת גורן ובת-חן סבג.
התוכנית עלתה לאוויר ב-29 באוגוסט 2017, והיא משודרת בערוץ הטלוויזיה כאן 11.
התוכנית צולמה באתרים בהם נוהגים ישראלים לקיים את הטיול אחרי צבא.
המשתתפים חווים חוויות בדומה לתרמילאים ישראלים רבים, בין השאר ביקור בגסט-האוסים, מסעדות מקומיות, מסלולים וכדומה.
בבחירת הלוקיישנים לצילום ובקווי העלילה יעץ אוריאל בן צבי שהיה יועץ המסע ומדריך הטיול בעת הצילומים עצמם.
פרקי התוכנית כוללים אינפוגרפיקה המספקת מידע על התרבות ההודית ועובדות היסטוריות על אתרים תיירותיים, וכן אתר מפה אינטרנטית של הודו הנקראת "כאן הודו", שהגולשים משתפים על גביה חוויות אישיות מטיולים בהודו.
עונתה הראשונה של התוכנית זכתה להצלחה ואחד הפרקים אף זכה למדרוג של 7%, יותר מערוץ עשר, ושיא לתאגיד לתוכנית שאינה חדשות או משדר ספורט באותה עת.
הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לסדרה העובדתית הטובה ביותר לשנת 2017.
העונה הראשונה בת עשרה פרקים ומתרחשת ברובה ביעדי "שביל החומוס" בהודו, ובהם: ניו-דלהי, ואראנסי, הרי ההימלאיה, דרמסאלה, אמריטסר, פושקר, ג'איפור, ומגיעה בסופה לתאילנד, לעיר בנגקוק וצ'יאנג מאי.
בפרק הפתיחה של התוכנית, רוזנברג ותורן נוחתים בניו דלהי ונחשפים לצד הסואן של הודו.
הם חווים קשיי התאקלמות בהודו ובהמשך הם מגיעים לואראנסי, שנחשבת למרכז רוחני חשוב, ולוקחים חלק בין היתר בטקסי הלוויה ושריפת גופות בנהר הגנגס.
רוזנברג ותורן בודקים מדוע אנשים מגיעים מכל הודו להזדקן ולמות בווראנסי, ופוגשים בהודים שבאו לסיים את חייהם במקום.
בהמשך הפרק הם טסים לדרמסאלה, מקום מושב הדלאי לאמה ומרכז הישראלים בצפון, נדהמים מהנוף ומהאוויר הנקי, וחוקרים את תופעת ההורים המצטרפים לילדיהם בטיול להודו.
פסח הגיע ורוזנברג ותורן מצטרפים להכנות לערב ליל הסדר וחוגגים את ליל הסדר עם המוני הישראלים במרכז בינ"ה בדרמסאלה, לומדים על משמעות החיים מבאבא מקומי בשיחה אקראית לגדות הנהר, פוגשים בזוג מקומי שמלמד מוזיקה, וגם מבקרים באחד מבתי היתומים הגדולים בעולם, כפר הילדים הטיבטי שהוקם על ידי הדלאי לאמה בדרמסאללה.
הפרק מתרחש באמריטסר, העיר הקדושה לסיקים בה נמצא "המקדש המוזהב".
רוזנברג ותורן מבקרים במנזר הטיבטי, מסיירים ב"מקדש המוזהב" ואף מבקרים במטבח ומשתתפים בהכנת אוכל לכמויות של אנשים.
הם משחקים קריקט ומנסים להבין את חוקי הקריקט, וצופים בטקס חילופי המשמר בגבול הודו-פקיסטן.
רוזנברג ותורן יוצאים לטיול אופנועים בהרים, מבשלים מרק סרפדים בכפר מבודד במסגרת סדנת בישול שמועברת על ידי נשים מקומיות, לומדים על רפואה איורוודית ולוקחים חלק בסדנת מדיטציה.
תורן ורוזנברג מבקרים בעיירה פושקאר.
לאחר מכן הם עולים לאוטובוס לג'איפור אך מגלים כי עלו בטעות על אוטובוס לסמבאר.
בלית ברירה הם עוצרים בעיר ומבלים בה: מבקרים במפעל להכנת ממתק מקומי ומעלים תהיות על החיים בעקבות מפגש עם הפועלים העובדים בחום ובשמש במכרה המלח במקום.
פבלו וגל מגיעים לג'איפור, בירת רג'אסטן.
אחרי ש"התכלבו" במשך טיול שלם הם מחליטים לחוות את העיר הוורודה כמו מלכים בארמון מהארג'ות מפואר ובדרך פוגשים ישראלית שמטיילת בהודו באופן קבוע.
רוזנברג ותורן עוברים לתאילנד לעיר צ'יאנג מאי, מתנסים באילוף פילים ונכנסים לכלוב של טיגריס.
פבלו וגל מגיעים לבנגקוק, שותים עד אובדן הכרה ברחוב הקאו-סאן, מהמרים על קרבות מואי-טאי, עורכים מופע מאולתר למטיילים ישראלים ומסכמים את החוויות שעברו במהלך הטיול.
השיבה להודו - פרק מיוחד, מטיילים, מוזיקאים, עיתונאים, מסעדנים וחובבי הודו חוזרים אל הרגעים הגדולים בטיול של פבלו וגל ומסבירים על סוד הקסם של תת-היבשת.
העונה השנייה עלתה ב-19 בדצמבר 2018 בערוץ כאן 11. בעונה השנייה נוסעים פבלו רוזנברג וגל תורן לדרום אמריקה למדינות ברזיל, פרו ובוליביה.
בוא לריו: פבלו וגל מגיעים לריו דה ז'ניירו, ונחשפים לעוני, לפושעים אלימים ולמכורים לקראק.
נסענו לפאבלה: פבלו וגל ממשיכים לחקור את הפאבלות האינסופיות של ריו.
פאנקי טאון: פבלו וגל נסחפים בסמטאות של סלבדור.
סיגרים, סרטנים וסמבה: פבלו וגל מחליטים לצאת מהעיר מסלבדור, ומבלים יום בעישון סיגרים, ציד סרטנים ומסיבת סמבה.
קאובויז וקצף: פבלו וגל עולים על בגד ים ומגיעים לאחד היעדים המרכזיים של הישראלים בדרום אמריקה: אי המסיבות מורו דה סאו פאולו, שמתעורר לחיים אחרי חצות.
המשימה: אמזונאס: פבלו וגל יוצאים לג'ונגלים של האמזונאס.
במעבה היער הם נתקלים בשבטים אבודים, חיות ארסיות וטקס מטלטל של סמי הזיה.
ירידה לצורך עלייה: קופים, צבים וחולדות, הכל אפשר לקנות (ולאכול) בשוק בלן באיקיטוס.
פבלו נשבר מול העוני המחריד בשכונות הצפות, גל מנסה לצלוף בפסל ענק של ישו, ושניהם מתמודדים עם מחלת גבהים בבירת האינקה, קוסקו.
זה לא סדר, זה בלאגן: פבלו וגל מטפסים לפסגת המאצ'ו פיצ'ו.
בשבוע הקדוש שבין פסחא לחג הפסח, השניים נפגשים עם (כפיל של ישו ותרמילאים ישראלים.
אל קונדור פאסה: ב"עמק הקדוש" בפרו.
צובעים בגדים עם שתן, שותים בירה מתירס ואוכלים, שרקנים על שיפוד.
תחנה תשיעית: פרו, פונו ואגם טיטיקאקה.
יש גבול לכל תעלול: אחרי ביקור בשער האלים ובכפרים הצפים של פונו, הצמד נפרד מפרו וחוצה את הגבול אל היעד האחרון במסע – בוליביה.
אדיוס אמיגוס: בלה פאס, עיר הבירה הגבוהה בעולם, פבלו וגל פוגשים מכשפות, מתאבקות וזברות.
אחרי מופע משותף למטיילים הישראלים, הם מתפנים לסכם את המסע המטלטל שעברו ביחד.
העונה השלישית של הסדרה, בכיכוב ענת גורן ובת חן סבג בפיליפינים, עלתה ב-20 במאי 2019 בערוץ כאן 11. בעונה זאת, גורן וסבג יוצאות לטיול אינטנסיבי בפיליפינים.
פרק הפתיחה: בת חן וענת נוחתות בבירת הפיליפינים הסואנת ומנסות להבין מי נגד מי.
"בני פלאפל" התימני שולח אותן לגלות הר געש רדום, ומשם הן ממשיכות לצלילה בחופי האי סבו ולמפגש עם מטיילים צעירים.
אי של (חוסר) שפיות: בת חן וענת מנסות חלק ממה שיש לאי סבו להציע: מסלולי מרוץ אתגריים ומסז'ים מפנקים, מאכלי רחוב ומכונות ממכר בשיטת "שתה זאת בעצמך".
שוטר מרקד ולהקת ליידי בויז מזמרת מספקים להם הצצה לצד אחר של הפיליפינים.
החצר האחורית: בת חן וענת חוזרות למנילה ויוצאות ליום תיירות "סלאמינג" בשכונות הקשות והעניות ביותר.
אחרי הרקדה המונית בכלא פיליפיני הן פוגשות את רוז פוסטאנס, זוכת "אקס פקטור", שמספרת על החלום לחזור לישראל.
פרק סיום העונה: אחרי שעברו ניתוח וודו ואכלו תולעי עץ, בת חן וענת מגיעות לחופי אל נידו בפלאוואן, ומסכמות את החוויות שעברו בטיול אחרי צבא שלהן.
העונה הרביעית של הסדרה, בכיכובם של פבלו רוזנברג וגל תורן, מתרחשת ביפן.
עלתה לשידור בתאגיד השידור הישראלי בינואר 2020.
שעת השינג'וקו: פרק פתיחת העונה - פבלו וגל נוחתים בטוקיו וחווים הלם תרבות לפרצוף.
בין קרבות רובוטים ובתי קפה לחתולים תחושת הזרות לא מפסיקה לקנן בהם, והתקציב הצנוע דוחק בהם להשלים הכנסה בנגינה ברחוב.
סושי בשלג: בין תות שדה במאה דולר לאיש שהתחתן עם בובה – הטירוף של טוקיו לא עוצר: פבלו וגל מוזמנים להשתתף בטקס לכבוד השנה החדשה הכולל טבילה במי קרח.
אחרי התאוששות קצרה הם פוגשים את בתו של פבלו, עמליה,
סרט צילום פוג'י: רכבת קליע מטיסה את פבלו וגל מטוקיו לאזור הר פוג'י.
אחרי פינוק בפונדק מסורתי ובמרחצאות חמים הם מבקרים ב"ים העצים" : יער אפל ומסתורי שמושך אליו מדי שנה עשרות יפנים שמגיעים לשם כדי להתאבד.
כי-יוטו: פבלו וגל מעבירים יום במשחקי שתייה עם צמד גיישות בקיוטו, מוכרים מוצ'י בשוק, יורים בחץ וקשת עתיקים ומסיימים בטקס תה מסורתי שאותו מעבירה להם דווקא מטיילת ישראלית
זן מתחת לאפס: פבלו וגל תופסים טרמפ עד לכפר הנידח והמושלג קיאבוקי נו-סאטו , שם הם מתארחים בביתה של משפחה מקומית תמורת עבודה בחווה המשפחתית.
אחרי יום של עבודה, הם חוגגים יחד את פסטיבל אורות השלג.
בלאגן אטומי: בסוף הטיול פבלו וגל מגיעים להירושימה, שם הם פוגשים ניצולה מפצצת האטום ב-1945. משם ממשיכים לכרך הסואן של אוסקה, לובשים קימונו והופכים לסמוראים.
טוני לוי, ישראלי שהצליח בענק ביפן, מחזיר אותם הביתה בסטייל.
ביג אין ג'פאן: פרק סיכום מיוחד - אחרי שחזרו הביתה, פבלו וגל נפגשים עם השף יובל בן נריה בתל אביב כדי לשחזר את הטעמים של יפן ולהיזכר יחד בחוויות המטורפות שעברו.
אורחים נוספים לפי סדר הצגתם: אביב פרנקל (עיתנאי ומגיש טלוויזיה), סקאזי (שם הבמה של אשר סויסה - יוצר מוזיקה אלקטרונית), גילי חסקין (מדריך טיולים), רפי קורן (צלם ומדריך צילום), ד"ר הלנה גרינשפון (ד"ר בחוג ללימודי אסיה באוניברסיטה העברית), מיהו בק (יפנית נשואה לישראלי), ניתאי צלינקר (ישראלי הנשוי ליפנית).
העונה החמישית של הסדרה, גם כן בכיכובם של פבלו רוזנברג וגל תורן, מתרחשת בישראל.
עלתה לשידור בתאגיד השידור הישראלי ביולי 2021.
חנית בחניתה: אחרי שנת קורונה שהרסה כל אפשרות לטייל בחו"ל, פבלו רוזנברג וגל תורן עולים על קרוואן ויוצאים למסע ישראלי סביב גבולות המדינה.
אחרי שהם מתרגלים לחיים החדשים על גלגלים בעזרתם של כמה קרוואניסטים, הם מתפנים לשיט קיאקים בראש הנקרה, ליקוט צמחים לזיקוק ג'ין ביער חניתה, מסיירים במנהרת חזבאללה בשתולה וטועמים ארוחת אפטאר צ'רקסית בריחאניה.
חשיפה לצפון: אחרי שפבלו מתגבר על פחד הגבהים שלו ומטפס על צוק מנרה, ממשיכים השניים במסלול לעבר רמת הגולן ופוגשים בוקרים, שביליסטים והיפסטרים דרוזים.
כאן היה ביתי: אחרי התברברות בשדה מוקשים, פבלו נפגש עם חברי הלהקה הראשונה שלו בבית שאן.
משם הוא וגל ממשיכים לשכשוך באתר הטבילה ולגדיד תמרים אלכוהולי בבבקעה.
משל המערה: פבלו וגל נכנסים למערת הקולונל.
אחרי מפגש עם מתבודד במדבר, הם מגיעים למושב עידן וחוגגים עם הפועלים האסיאתיים וחבריהם הישראלים.
מה שקורה באילת: בדרך דרומה פבלו וגל מנסים בכל דרך לקבל דריסת רגל בסטארט-אפים של קיבוץ קטורה.
אחרי שעשו כמעט את כל מה שיש לאילת להציע (לא כולל קפיצת ראש מהגשר), הם נפגשים גם עם בני הקהילה הדרפורית שנמלטו מרצח עם.
מאילת מתחילים להצפין בחזרה, ובקניון האדום מצטרפים אל השניים סטודנטים אמריקאים לטיול רגלי.
בעצירה ביישוב המבודד שחרות מתפתח לו ג'אם סשן עם חברי להקת אנא עארף, ומפגש נוסף, עם אישה שחיה בקרוואן מתחת לרדאר, משאיר את פבלו וגל עם לא מעט שאלות על החיים.
חלק מהביקורות על התוכנית עסקו בפורמט שלה, וטענו שאין בה חידוש יוצא דופן, אלא רק מתיחה של גבולות הז'אנר ואימוץ של אלמנטים מוכרים מתוכניות מציאות אחרות.
בביקורת באתר ynet נטען כי ישנו ריבוי של תוכני דוקו-ריאליטי מהסוג של "טיול אחרי צבא", בהם דמויות, לרוב ידוענים, אשר נשלחים למסע במקום אקזוטי/נחשל על מנת לחוות מפגש/התנגשות תרבויות.
בביקורת שפורסמה ב-טיים אאוט תל אביב, נטען כי הבעיה המשמעותית ביותר של "טיול אחרי צבא" היא האורך של כל פרק (כ-52 דקות).
הטיול אחרי צבא או "הטיול הגדול" הוא טיול תרמילאות בחוץ לארץ הנפוץ בקרב צעירים ישראלים רבים לאחר שחרורם מצה"ל.
טיול זה לרוב נמשך חודשים אחדים, והיעדים העיקריים לטיול זה הם הודו, דרום מזרח אסיה, אמריקה הלטינית וניו זילנד.
התופעה החלה במהלך שנות השבעים, אך התגברה בעיקר מאז שנות התשעים.
לפי הערכות משרד החוץ משנת 2018, כי כ-50,000 צעירים יוצאים לטיול זה מדי שנה.
לקרבה בין השירות הצבאי ובין הטיול שלאחריו יש השפעות סותרות.
יש הרואים בטיול ניסיון להוות תגובת נגד למסגרת הצבאית הלוחצת ויש הרואים בכך המשך של מסלול החיים הישראלי הסטנדרטי הכולל בית ספר–צבא–טיול–לימודים–עבודה.
הטיול משמש כטקס מעבר המשלים את תהליך ההתבגרות של הצעיר הישראלי ויש לו מאפיינים המייחדים את המטיילים הישראלים הכוללים קולקטיביות ישראלית והתנסויות בסמים קלים.
את שורשי תופעת התרמילאות בחברה הישראלית אפשר לראות כבר בתחילת שנות החמישים עם דמויות כמו דידי מנוסי, שיצא לטיולים במזרח אסיה, ומאיר הר-ציון, שיצא לטיול אל הסלע האדום שבפטרה.
בשנים אלו מדובר היה בתופעה של בודדים.
הגידול במספר התרמילאים הישראלים החל באמצע שנות ה-70. יש התולים זאת בהשפעותיה של מלחמת יום הכיפורים.
בשנות ה-80 החלה התופעה להתבסס בהשפעת מלחמת לבנון הראשונה ואירועי האינתיפאדה הראשונה.
גורם נוסף שתרם להתרחבות התופעה, מלבד הגורם החברתי-תרבותי, הוא הגורם הכלכלי.
בעולם פרצה תופעת התרמילאות במהלך סוף שנות ה-60, כחלק מרוח החופש והחיפוש העצמי שהייתה נפוצה באותה תקופה.
במדינת ישראל הצעירה עוד לא הבשילו התנאים להיווצרות שכבת צעירים גדולה שיכולה לקחת פסק זמן ארוך ולשוטט ללא מטרה.
המשתחררים מהצבא במהלך שנות השישים היו, ברובם, בניהם של מהגרים למשפחות של ניצולי השואה ולמשפחות מזרחיות מרובות ילדים, משפחות שעדיין נאבקו על ההתבססות הכלכלית במדינה החדשה.
המשתחררים בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים הם כבר בנים לילידי הארץ ולמשפחות שכבר עברו את שלב הביסוס.
יחד עם השגשוג הכלכלי שידעה המדינה, נוצרו בפניהם אפשרויות כלכליות לגיוס סכומי הכסף הדרושים לטיול.
בשנים הראשונות מרבית המטיילים היו בני קיבוץ ויוצאי יחידות קרביות.
בשנת 1980 שהו על פי הערכה כ-400 תרמילאים ישראליים בדרום אמריקה.
הנסיבות החברתיות שהולידו את התרמילאות התעצמו מאז שנות ה-90. יחד עימן חלה עלייה במספר התרמילאים הישראליים והתרחשו תהליכי מיסוד של אתרי ומסלולי התרמילאות על פי הערכות משרד החוץ כ-50,000 צעירים ישראלים יוצאים מדי שנה לטיול תרמילאים.
כ-30,000 יוצאים למזרח הרחוק והשאר בעיקר לאמריקה הלטינית.
התרמילאות הישראלית בולטת במספר התרמילאים הרב יחסית ובתפקיד שהיא ממלאת בחייהם.
עיתוי הטיול בסמוך לשחרור מהשירות הצבאי מהווה זרז לתופעה, אך בו בזמן גורם המשפיע על אופי הטיול ומטרותיו.
לתרמילאים הישראליים אחרי צבא ישנם מספר מאפיינים מובחנים ביחס לתרמילאים ממדינות אחרות.
הקשר שבין תופעת התרמילאות והשירות הצבאי הוא מורכב ורב פנים.
יש הרואים בטיול שאחרי הצבא כהמשך ישיר של השירות.
אחרים רואים בו אנטיתזה לחוויה הקולקטיבית הישראלית של הצבא.
יש הרואים בטיול מרד במסלול החיים של בית ספר-צבא-לימודים-עבודה.
אחרים רואים בו שלב נוסף במסלול החיים, ממוסד כמו שאר השלבים.
מרבית הצעירים יוצאים לטיול לאחר תקופה קצרה יחסית מהשחרור שנמשכת בין חצי שנה לשנה מהשחרור אותה מנצלים המטיילים לעבודה המשמשת למימון הטיול.
סמיכות הזמנים מוסברת לעיתים כקשר של סיבה ותוצאה.
הטיול אחרי הצבא מאפשר להתרחק מהמסגרת הרשמית, הנוקשה ורבת הסיכונים שהייתה עבורם המסגרת הצבאית.
הטיול מהווה הפרדה בין תקופת הצבא ובין המשך החיים האזרחיים שלאחר הטיול.
אנתרופולוגים רואים בטיול אחרי צבא כטקס מעבר: משתחררים מהצבא נמצאים בשלב של "בגרות מתהווה", שהוא שלב שבין ההתבגרות לבגרות.
שלב זה תואם את שלב "גיבוש הזהות אל מול בלבול הזהות" של אריק אריקסון.
עבור צעירים שאינם מוכנים עדיין לרכישת זהות בוגרת מאפשרת החברה את המורטוריום–מצב של פסק זמן ודחיית חובות חברתיים.
הטיול מאפשר לצעירים הזדמנות נוספת לצבירה של חוויות והתנסויות מתירניות, שאינם עולים בקנה אחד עם התנהגות המצופה ממבוגר בחברה.
יש הרואים בטיול אחרי צבא חלק מתהליך השיגור של בני נוער מבית הוריהם המהווה חלק ממעגל חיי המשפחה.
השלבים הראשונים מאופיינים בגדילה, הרחבה והצטרפות של פרטים למשפחה הגרעינית.
השלבים האחרונים מאופיינים בהצטמצמות, בעזיבת המשפחה ובפרידה מסטטוסים קודמים.
היציאה מבית ההורים לשירות הצבאי היא ראשיתו של תהליך השיגור.
הטיול מאפשר לצעירים לבחון את יכולתם להתארגן לבד, לגלות אחריות ללא הישענות על מסגרות מוכרות ולגלות כוחות חדשים באופן עצמאי.
הטיול מאפשר להתנסות בתפקידים זמניים המאפשרים להפעיל את המשאבים האישיים והחברתיים העומדים לרשותם ועשויים לתרום לעיצוב אישיות אוטונומית ולהשתלבות בחברה, תוך שמירה על עצמאותם.
אחד המאפיינים הבולטים של התרמילאים הישראליים הוא הקולקטיביות.
הישראלים נוטים לטייל בקבוצות גדולות ולהתרכז בהוסטלים הנחשבים ל"גטאות" של ישראלים.
ברחובות ובעסקים המקומיים במספר ערים המהוות יעד מרכזי לתרמילאים כמו פושקר וקוסקו ניתן למצוא שלטים רבים בשפה העברית, מסעדות מציעות תפריט ישראלי הכולל חומוס, צ'יפס, מלאווח וקוסקוס.
ישראלים רבים פותחים במקום עסקים עצמאיים או פועלים בשיתוף עם עסקים מקומיים על מנת לספק שירותים המכוונים לאוכלוסיית המטיילים הישראליים.
במקומות רבים ניתן למצוא סניף של בית חב"ד המאפשר לישראלים להתאסף יחד ולקיים מסורות יהודיות כמו שבת, ליל הסדר ויום כיפור.
מאפיין בולט נוסף של התופעה הוא שימוש בסמים במהלך הטיול.
לפי סקר של הרשות הלאומית למלחמה בסמים לתרמילאים יש נכונות גבוהה יותר להתנסות בשימוש בסמים, בהשוואה לבני גילם.
קשה לאמוד את מספר המשתמשים בסמים, אך ההערכה היא כי כ-90% מתוך 30,000 המטיילים במזרח הרחוק משתמשים בסמים.
עבור מרביתם אין זאת ההתנסות הראשונה.
כ-2,000 תרמילאים נפגעים מדי שנה כתוצאה משימוש בסמים במהלך הטיול.
כ-600 מתוכם נאלצים לחזור לארץ בשביל לקבל טיפול.
אף על פי שבמרבית המדינות הדבר אסור על פי החוק, השימוש בסמים נחשב לחלק מתרבות התרמילאים ואינו נחשב לסטייה.
ההפך, זוהי הנורמה החברתית המקובלת וכלפי הסוטים ממנה מופעל לחץ חברתי.
סוגי הסמים בהם נעשה שימוש מגוונים ומשתנים בהתאם למידת זמינותם, מחירם ואיכותם.
בקולומביה נפוץ השימוש בקוקאין, בהודו נפוץ השימוש בג'אראס.
בנוסף נעשה שימוש בחומרים ממשפחת ההזיוניים והממריצים כגון פטריות הזיה ומסקלין, הנמצא בקקטוסים.
וקטמין נפוצים במהלך מסיבות מוזיקה אלקטרונית ומסיבות פולמון.
בולט בהיעדרו מרשימת הסמים הוא ההירואין.
למרות זמינותו הגבוהה ומחירו הנמוך יחסית נמנעים התרמילאים משימוש בסם הנתפס בעיניהם כסם שלילי, השייך לקבוצת ה"נרקומנים".
מועדון הקטרגל טיומן הוא שמו של מועדון קטרגל מקצועני רוסי מהעיר טיומן שבסיביר שנוסד בשנת 1999. הקבוצה משחקת בליגת העל הרוסית בקטרגל.
ספונסר הקבוצה הראשי הוא חברת הנפט "סיבור".
המועדון הוקם בשנת 1999 ועד שנת 2001 נקרא בשם "סיבנפטפרובוד" ונתמך על ידי חברת סיבנפט, שלימים אורגנה מחדש והפכה לגזפרום נפט.
עונת 2009/2010 הייתה עונה היסטורית עבור הקבוצה אשר סיימה כסגנית אלופת ליגת העל הרוסית וגם העפילה לגמר הגביע הרוסי בקטרגל, במה שמהווה להישגי שיא בתולדותיה.
היא שחזרה את ההישג גם בעונת 2018/2019 כשהעפילה לגמר פלייאוף הליגה, אך הפעם הצליחה לזכות בתואר האליפות, לראשונה בתולדותיה.
בעונת 2019/2020 העפילה לחצי גמר הפלייאוף וסיימה במקום הרביעי ובאותה עונה העפילה לחצי גמר ליגת האלופות בקטרגל.
בעונת 2020/2021 העפילה לגמר פלייאוף הליגה ובעונת 2021/2022 העפילה לחצי גמר ליגת האלופות בקטרגל בפעם השנייה בתולדותיה.
טיחווין היא עיר במחוז לנינגרד, הממוקמת במרחק עשרות קילומטרים מהעיר סנקט פטרבורג.
מהווה מרכז תרבותי, תעשייתי ותחבורתי חשוב.
בעיר ממוקם אצטדיון קירובץ, המהווה אחד ממתקני הספורט הגדולים במחוז לנינגרד ומשמש כמגרשן הביתי של קירובץ טיחווין ולנינגראדץ.
מועדון הכדורגל הכוכב האדום טיחווין זכה באליפות מחוז לנינגרד בשנת 1953 ומועדון סטרויטל זכה באליפות 1968. ברם למועדון המוצלח ביותר בעיר נחשב מועדון קירובץ טיחווין שזכה באליפות המחוז בשנים 1987, 1989, 1991 אך עד כה לא הצליח להעפיל לליגות מקצועניות.
טיחווין הייתה מחוץ לתחום המושב, לכן באופן רשמי נאסר על מרבית היהודים להתיישב בה.
בכל זאת, כבר מאמצע מאה ה-19 יש ידיעות על כמה עשרות יהודים החיים בעיר.
היו אלה חיילים משוחררים מהצבא הרוסי ובני משפחותיהם (חיילים משוחררים היו פטורים ממגבלות תחום המושב).
לפי מרשם האוכלוסין שנערך בשנת 1897 התגוררו בטיחווין 119 יהודים, שהיוו 1.8% מהאוכלוסייה.
בשנת 1905 קיבלו יהודי העיר היתר לבניית בית הכנסת (עד אז נערכו תפילות בבתים הפרטיים של היהודים).
בית הכנסת התקיים עד לתחילת שנות ה-30, אז נסגר בהוראת השלטון הקומוניסטי.
מבנה בית הכנסת הפך לאולם ספורט.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 המבנה נהרס, בשל מצבו הרעוע.
לפי מרשם אוכלוסין שנערך בשנת 1939 התגוררו בטיחווין 113 יהודים (כ-0.7% מן האוכלוסייה).
בשנת 1941, כאשר התקרב הצבא הנאצי אל העיר הצליחו יהודי העיר להימלט לתוך לנינגרד.
לאחר מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר יהודים מעטים: בשנת 1959 - 41 יהודים, בשנת 1989 - 56 יהודים ובשנת 2002 - 28 יהודים.
נכון להיום (2023) לא ידוע על יהודים המתגוררים בטיחווין.
העיר חתומה על הסכם ערים תאומות עם הערים:
טיוס דוויין אדני הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1995–2010.
אדני נולד בעיר גרדינה אשר על יד לונג ביץ', קליפורניה.
בין השנים 1991–1995 למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), וב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה רשם ממוצעים של 12.1 נקודות ו-5.2 אסיסטים למשחק.
בעונת 1991/1992 העפילה הקבוצה לשמינית גמר טורניר אליפות המכללות, לראשונה מזה 12 שנים, בהובלת דון מקליין וטרייסי מארי.
בעונתו האחרונה באוניברסיטה, 1994/1995, הוביל את הקבוצה לצד אד אובאנון לזכייה ה-11 של המועדון באליפות המכללות, והראשונה מזה 20 שנה.
במשחק השני של טורניר המכללות מול אוניברסיטת מיזורי, כאשר קבוצתו בפיגור 73–74, קיבל אדני את הכדור כ-5 שניות לסיום המשחק, כדרדר לאורך כל המגרש וקלע זריקת "צעד וחצי" אשר העניקה לקבוצתו את הניצחון החשוב.
במשחק רבע הגמר מול אוניברסיטת קונטיקט, בה שיחקו ריי אלן, דורון שפר ודונייל מרשל, קלע אדני 22 נקודות ומסר 10 אסיסטים בניצחון UCLA בתוצאה 102–96, ובחצי הגמר מול אוניברסיטת המדינה של אוקלהומה הוליך את קבוצתו לניצחון נוסף עם 21 נקודות.
במשחק הגמר מול האלופה היוצאת, אוניברסיטת ארקנסו, שותף אדני לכ-3 דקות בלבד בשל פציעה בשורש כף היד, אך על אף היעדרו ניצחה UCLA בתוצאה 89–78 וזכתה בתואר האליפות.
בסיום אותה עונה נבחר בפעם השלישית ברציפות לחמישיית העונה של מחוז ה-Pac-10, לאחר שהעמיד ממוצעים של 14.3 נקודות, 6.8 אסיסטים ו-2.3 חטיפות למשחק.
בדראפט ה-NBA 1995 נלקח אדני בבחירה ה-47, על ידי סקרמנטו קינגס.
ב-60 מתוך 80 משחקיו בעונת הרוקי פתח אדני בחמישייה הפותחת של הקינגס, ולאורך העונה קלע 10.8 נקודות ומסר 6.1 אסיסטים בממוצע למשחק.
בעונה העוקבת צירפה סקרמנטו את הרכז מחמוד עבדול-ראוף, אשר דחק את אדני לעמדת הרכז המחליף.
לאחר שתי עונות עם הקינגס חתם אדני על חוזה בבוסטון סלטיקס, ובעונתו היחידה בקבוצה קלע 5.3 נקודות בממוצע למשחק.
בקיץ 1998 עזב את ה-NBA והצטרף לז'לגיריס קובנה הליטאית, אותה אימן יונאס קזלאוסקאס.
לאורך עונת היה אחד השחקנים הבולטים של הקבוצה, לצד אנתוני בואי וסאוליוס שטומברגאס, כשקלע 12.5 נקודות ומסר 6.1 אסיסטים בממוצע למשחק.
באותה עונה העפילה ז'לגיריס לראשונה בתולדותיה לפיינל פור הליגה האירופית, ואף זכתה באליפות לאחר שגברה על אולימפיאקוס ועל וירטוס בולוניה במשחקי חצי הגמר והגמר, בהתאמה.
במשחק מול אולימפיאקוס קלע אדני 13 נקודות ומסר 6 אסיסטים בניצחון קבוצתו 87–71, ובמשחק הגמר מול בולוניה, בה שיחקו אנטואן ריגודו, סשה דנילוביץ' וראשו נסטרוביץ', קלע 14 נקודות ומסר 6 אסיסטים בניצחון 82–74. בסיום משחק הגמר הוענק לאדני פרס ה-MVP של פיינל פור היורוליג.
בעונת שיחק עבור בנטון טרוויזו האיטלקית, אשר זכתה בגביע האיטלקי, והפסידה בגמר ליגת העל האיטלקית מול סקיפר בולוניה.
בשנת 2000 חזר ל-NBA כאשר חתם על חוזה באינדיאנה פייסרס, אך כבר לאחר עונה אחת – בה קלע 4.4 נקודות למשחק – עזב את הקבוצה.
לקראת עונת חזר לבנטון טרוויזו, אותה אימן מייק ד'אנטוני.
באותה עונה זכתה הקבוצה באליפות הליגה האיטלקית, והעפילה לפיינל פור היורוליג.
במשחק חצי הגמר קלע אדני 19 נקודות אך בנטון הפסידה מול קינדר בולוניה, בה בלטו מאנו ג'ינובילי ומארקו יאריץ', בתוצאה 82–90. בעונה העוקבת החליף אטורה מסינה את ד'אנטוני בתפקיד המאמן, והוביל את בולוניה לזכיות הן באליפות איטליה והן בגביע האיטלקי, ולהעפלה נוספת לפיינל פור היורוליג.
לאחר שגברה על מונטפסקי סיינה בחצי הגמר (65–62), התמודדה הקבוצה במשחק הגמר מול ברצלונה, אותה הוביל קו אחורי שכלל את דיאן בודירוגה, שארונאס יאסיקביצ'יוס וחואן קרלוס נבארו.
אדני הצטיין במשחק הגמר עם 16 נקודות ו-5 אסיסטים, אך חבריו לקבוצה חורחה גרבאחוסה וטרייג'ן לנגדון רשמו משחק חלש ובנטון הפסידה בתוצאה 65–76. בעונת זכתה בנטון בגביע האיטלקי, אך הפסידה בחצי גמר הליגה האיטלקית וברבע גמר היורוליג.
בכל 3 עונותיו בטרוויזו הוביל אדני את קלעי קבוצתו, עם כ-16.6 נקודות בממוצע למשחק, ובשתיים מתוכן נבחר לחמישיית העונה ביורוליג.
בעונת 2004/2005 שיחק עבור וירטוס רומא, אשר סיימה את העונה במקום השישי בליגה האיטלקית.
בעונת עבר לשחק באולימפיאקוס, בה חזר לשתף פעולה עם המאמן יונאס קזלאוסקאס.
בסדרת גמר הליגה היוונית הפסידה הקבוצה מול פנאתינאיקוס (0–3), ובסדרת רבע גמר היורוליג הפסידה מול מכבי תל אביב (1–2).
בעונתו היחידה באולימפיאקוס היה אחד השחקנים המובילים של הקבוצה, לצד סופוקליס שחורציאניטיס וקווינסי לואיס, וקלע 13.3 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת שיחק בפורטיטודו בולוניה, אשר הודחה מהיורוליג כבר בשלב הבתים.
בעונה העוקבת הוביל את אזובמאש מאריופול לזכייתה החמישית (והשלישית ברציפות) באליפות ליגת העל האוקראינית, וכן לזכייתה הרביעית בגביע האוקראיני.
בשנתיים הבאות שיחק עבור קחאסול סביליה הספרדית וטורוף זגוז'לץ הפולנית, בטרם פרש ממשחק בסיום עונת 2009/2010.
טיוס רוברט ג'ונס הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת פיניקס סאנס מליגת ה-NBA, בעמדת הרכז.
קריירת תיכונים ונבחרות ארצות הברית
ג'ונס נולד בעיר ברנסוויל הסמוכה למיניאפוליס, מינסוטה.
קרוי על שמו של הכדורסלן טיוס אדני, אשר הוביל את קבוצת UCLA לזכייה באליפות טורניר המכללות כשנה לפני הולדתו של ג'ונס.
כבר בכיתה ח' בלט ג'ונס ככדורסלן מוכשר, כאשר נבחר לקבוצת הכדורסל של "תיכון אפל ואלי", ואף הצטיין באותה עונה עם ממוצעים של 16.8 נקודות ו-8.1 אסיסטים למשחק.
באותה שנה, בגיל 13, קיבל את הצעת המלגה הראשונה שלו, מאוניברסיטת דרום קליפורניה.
בשנת 2013 זכה עם קבוצתו באליפות התיכונים של מינסוטה, ובשנה העוקבת, אשר הייתה האחרונה שלו בתיכון, הפסידה הקבוצה לאחר שתי הארכות במשחק הגמר, על אף משחק מצוין של ג'ונס אשר קלע 35 נקודות.
בסיום אותה עונה נבחר להשתתף במשחקי מקדונלד'ס אול-אמריקן ונייקי הופ סאמיט, וזכה בתואר שחקן התיכונים המצטיין של מינסוטה ("Minnesota Mr.
בשנת 2014 החל ללמוד באוניברסיטת דיוק, והצטרף לקבוצת הכדורסל שלה כחלק ממחזור שכלל גם את ג'סטיס וינסלו, גרייסון אלן וחברו הטוב ג'אליל אוקפור.
לאורך עונתו היחידה בליגת המכללות רשם ממוצעים של 11.8 נקודות ו-5.6 אסיסטים למשחק, והוליך את קבוצתו לצד וינסלו, אוקפור וקווין קוק לזכייה בטורניר אליפות המכללות.
במשחק גמר הטורניר מול אוניברסיטת ויסקונסין הוביל את קלעי דיוק עם 23 נקודות, ובסיום המשחק זכה בפרס "השחקן המצטיין של משחק הגמר".
בדראפט ה-NBA 2015 נבחר ג'ונס בבחירה ה-24 על ידי קליבלנד קאבלירס, אשר מיד העבירה אותו למינסוטה טימברוולבס בתמורה ל-3 בחירות סיבוב שני בדראפט.
במהלך עונת הרוקי שלו נשלח בהשאלה לקבוצת איידהו סטמפיד מליגת הפיתוח של ה-NBA, ובששת משחקיו במדיה קלע 24.7 נקודות ומסר 5.0 אסיסטים בממוצע למשחק.
בשתי עונותיו הראשונות עם הטימברוולבס קלע 3.8 נקודות למשחק כמחליפו מהספסל של ריקי רוביו, ובשתי העונות הבאות קלע 5.9 נקודות ומסר 3.7 אסיסטים למשחק כמחליפו של ג'ף טיג.
ביולי 2019, לאחר 4 שנים במינסוטה, חתם ג'ונס בממפיס גריזליס על חוזה ל-3 עונות, בסך כ-28 מיליון דולר.
טיון טניס ווטקינס (נולדה ב-26 באפריל 1970, אשר ידועה גם בשם הבמה שלה טי-בוז, היא זמרת, כותבת שירים, שחקנית ומפיקה בפועל אמריקאית.
התפרסמה בזכות חברותה בלהקת הבנות TLC.
במסגרת עבודתה עם הלהקה זכתה ווטקינס ב-4 פרסי גראמי.
ווטקינס נולדה בדה מוין, שבאיווה, שבארצות הברית, להורים אפריקאים-אמריקאים ואירים ילידי אמריקה.
כשהייתה בת 9 היא עברה ביחד עם משפחתה לאטלנטה, שבג'ורג'יה.
בתחילת שנות ה-90 אחת מחברות הלהקה לשעבר קריסטל ג'ונס ערכה אודישנים באטלנטה על מנת להרכיב להקת בנות חדשה ו-ווטקינס הייתה בין הנבחנות.
היא צוותה ביחד לליסה לופז והשלושה יצרו את להקת TLC.
מאוחר יותר ג'ונס פרשה מהלהקה וג'ונס החולפה ברוזונדה ת'ומאס.
מנהלת הלהקה הייתה פרי ריד שהייתה אשתו של מהפיק המוזיקלי אנטוניו אל.
איי ריד שגם ניהל את החברה בה היו חתומות בנות הלהקה לה פייס רקורדס.
בשנת 1992 הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה שלהן ולימים הפכו ללהקת הבנות המצליחה ביותר בהיסטוריה אחריי הספייס גירלז עם מכירות של 65 מיליון אלבומים ושירים.
במסגרת הלהקה ווטקינס זכתה ב-4 פרסי גראמי, פרס AMA, ו-4 פרסי VMA.
בשנת 2002 הלהקה התפרקה לאחר מותה של חברת הלהקה ליסה לופז אך בשנת 2017 ווטקינס ות'ומאס התאחדו מחדש והוציאו אלבום חמישי ללהקה אך לאחר מכן התפרקו שוב.
בין שירי הלהקה ניתן למנות את השירים "Waterfalls", אשר זכה להצלחה אדירה והפך לאחד מהשירים המזוהים והמצליחים של שנות ה-90, "No Scrubs", אשר הפך גם ללהיט ענק ולימים הוכתר כהשיר ה-344 המצליח ביותר בתולדות ארצות הברית, "Unpretty", שהפך לאחד מהשירים המצליחים ביותר של שנות ה-90 בארצות הברית ועוד.
בנוסף לעבודתה עם TLC ווטקינס גם הוציאה שיר סולו משלה בשם "Touch Myself" אשר שימש לפסקול הסרט "נמלטים" והשיר "My Getaway" אשר שימש לפסקול הסרט רגרטס בפריס: הסרט.
בנוסף היא גם התארחה בשיר "Ghetto Love" של הראפרית דה בראט, בשיר "Changes" של הלקת Society of Soul, בשיר "He Say She Say" של הזמר קית' שוויאט, בשיר "Different Times" של הזמר רפאל סעדיק ובשיר "Be Somebody" של הזמרת פולה קול.
בינואר 2013 הוציאה שוב שיר סולו משלה בשם "Champion", שיר צדקה שכל הכנסותיו נועדו לעזור לאנשים הסובלים ממחלות דם.
ב-2017 הוציאה שיר נוסף בשם "Dreams" שהיה חלק מספר השמע שלה "A Sick Life".
ב-1998 ווטקינס עשתה את הופעת הבכורה שלה בקולנוע בסרט "בלי".
בנוסף באותה שנה עשתה גם את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה כאשר הופיעה בפרק האחרון של קומדייתה המצבים "Living Single".
בשנת 2006 היא שימשה כמפיקה בפועל של הסרט החברים מאטלנטה בכיכובו של הראפר טי.
באותה שנה היא השתתפה בקליפ לשיר "It's Good" של צמד הראפרים YoungBloodZ.
בשנת 2008 היא השתתפה בתוכנית המציאות עקרות הבית האמיתיות של אטלנטה בתור חברה של הזמרת קנדי בארוס.
בשנת 2009 היא שיחקה תפקיד משנה בסרט בלאק דיינמייט.
ב-1 בינואר 2013 שודרה מיני תוכנית בת 4 פרקים בשם "Totally T-Boz" העוסקת בחייה של ווטקינס, בניסיון שלה ליצור אלבום סולו, ההתאחות שלה עם חברת הלהקה השנייה והחיים שלה עם הבת שלה.
ב-2016 השתתפה בתוכנית קרב הליפסינק עם חברת הלהקה השנייה והשחקנית זואי סלדנה כנגד השחקן זאכרי קווינטו עם השיר "No Scrubs".
בנובמבר 2016 היא השתתפה במשך חודשיים באופרת הסבון ימי חיינו ומאוחר יותר בשנת 2017 היא חזרה שוב לסדרה ושיחקה בה גם בשנת 2018. בנוסף ווטקינס גם לקחה חלק בתחום הדיבוב כאשר דובבה דמות בגרסת הסרט לסדרה טרוליות.
ווטקינס פרסמה ספר שירה חצי-אוטוביוגרפי בשם "Thoughts" ב-3 בנובמבר 2009. בשנת 2005 פתחה ווטקינס והסטייליסטית טרה בריוויץ' בוטיק לילדים בשם "הארון של צ'ייס" (על שם הבת שלה צ'ייס) אך הוא נסגר לאחר שנה בלבד.
בילדותה אובחנה ווטקינס כחולה באנמיה חרמשית, מה שגרם לה לשהות זמן רב בבתי חולים מגיל 7. ווטקינס חשפה את מחלתה לראשונה בשנת 1996 ולימים הפכה לאחת מדוברות האיגוד למחלות תאי המגל באמריקה.
בשנת 2002 אושפזה ווטקינס בבית חולים בעקבות החמרה של המחלה.
כיום היא משמשת כאחת מיושבות הראש של ארגון הזכויות בתחום הבריאות בארצות הברית.
באוגוסט 2000 התחתנה ווטקינס עם הראפר מאק 10. לזוג יש בת בשם צ'יינס אשר נולדה באוקטובר שנה לאחר מכן.
ביוני 2004 היא הגישה בקשת גירושין ממאק ואף צו הרחקה נגדו אך בשנת 2012 היא עזבה את אטלנטה לטובת קליפורניה על מנת שבתה תהיה יותר קרובה למאק.
באוקטובר 2009 חשפה לראשונה ווטקינס כי היא נלחמה בגידול במוח במשך 3 שנים.
במרץ 2006 אובחנה שהיא סובלת מנוירומה אקוסטית בגודל ענבים על עצב הווסטיבולרי שלה שהשפיע על שיווי המשקל, המשקל, השמיעה, הראייה ותנועת הפנים שלה.
רופאים רבים סירבו להסיר את הגידול עקב סיבוכיה הקשורים לתאי המגל, וניסו למצוא פתרונות חלופיים.
3 שנים לאחר מכן ווטקינס החליטה בכל זאת לעבור את הניתוח.
ב-3 ביולי 1995 כל חברות TLC הגישו בקשה לפשיטת רגל כולל ווטקינס עצמה שעשתה זאת עקב ההוצאות הרפואיות שלה אך בעיקר בגלל העובדה כי לטענת חברות הלהקה חברות התקליטים בה היו חתומות באותה תקופה לה-פייס ואריסטה רקורדס פגעו בהן כלכלית.
כאשר הן החזירו את ההשקעה של לה-פייס, אריסטה ופרי ריד המנהלת שלהן לשעבר לקחו כסף על עלויות ההקלטות, הייצור וההפצה הם המשיכו לגבות מהן כסף על דברים כמו נסיעות, טיסות, אוכל, ביגוד, מלונות, קידום, קליפים ועוד לטענתן באופן אירוני ככל שהאלבומים שלהן הצליחו יותר כך הן הפסידו יותר כסף.
בנוסף הן קיבלו 56 סנט על כל אלבום שהן מכרו, סכום שלטענתן היה נמוך מדי, במיוחד בהשוואה למה שאמנים אחרים קיבלו.
בפברואר 2011 הגישה ווטקינס שוב בקשה לפשיטת רגל וכך גם באוקטובר אותה שנה.
על פי תוכנית הטלוויזיה Broke & Famous נאמר כי ווטקינס הוציאה 9,000 דולר כל חודש ו-770 אלף דולר עבור הבית בו גרה כאשר הכנסתה החודשית הממוצעת עמדה על 11 אלף דולר בלבד.
בנוסף היו השערות כי מצבה הכלכלי של ווטקינס נגרם כתוצאה מהטיפולים הרפואיים שלה גם על האנמיה החרמשית וגם על הגידול במוח.
ביוני 2016 ווטקינס אימצה ילד בן 10 חודשים בשם צ'אנס.
טִיוֹפְּלִי סְטָאן הוא ראיון של המחוז הדרום-מערבי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
הראיון נקרא על שם היישובים שהיו ליד מוסקבה ניז'ני טיופלי סטאן ו-ורחני טיופלי סטאן, שהפכו לחלק ממוסקבה בשנת 1960.
מאז המאה ה-17 טיופלי סטאן היא נקודת תחבורה חשובה בכיוון קלוגה ושומרת על מעמד זה עד היום.
ישנן שלוש תחנות מטרו הממוקמות על גבולות הראיון: "טרופאריובו", "קונקובו" ו"טיופלי סטאן".
האקדמיה לצבעי מים ואמנויות יפות
טיונה פאריס היא שחקנית אמריקאית, שהתפרסמה תחילה מתפקידה בתור דון צ'יימברס בסדרת הדרמה "מד מן" (2012–2015) ולאחר מכן בשל הופעתה בתור מיסי ווהן בסדרה הקומית "Survivor's Remorse" (2014–2017) ברשת הכבלים Starz.
היא גילמה גם את מוניקה רמבו במיני-סדרה "וונדה-ויז'ן" (2021) ובסרט גיבורי העל "המארוולס" (2023) כחלק מהיקום הקולנועי של מארוול.
פאריס נולדה ב-22 בספטמבר 1987 בעיירה הופקינס, קרוליינה הדרומית.
היא למדה בתיכון מקומי עד השנה השנייה, לאחר מכן עזבה לטובת לימודים בבית הספר לאמנויות ומדעי הרוח של דרום קרוליינה (אנ') בגרינוויל, שם סיימה את כיתות י"א ו-י"ב.
מיד לאחר מכן עברה לניו יורק והחלה ללמוד בבית הספר ג'וליארד.
את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה היא עשתה בשנת 2010, עם תפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה המשפטית "האישה הטובה".
בשנת 2012 היא לוהקה לתפקיד חוזר בתפקיד דון צ'יימברס בסדרת הדרמה "מד מן".
בשנת 2014, עשתה פאריס את פריצת הדרך בסרט העצמאי "אנשים לבנים יקרים".
בהמשך אותה שנה החלה פאריס לככב בסדרה הקומית "The Survivor's Remorse".
בשנת 2015, פאריס שיחקה בסרט הדרמה הסאטירי "Chi-Raq" שביים ספייק לי.
היא קיבלה את פרס ה-NAACP עבור השחקנית הטובה.
היא שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "Where Children Play" בבימויה של ליילה דג'נסי.
היא שיחקה לצד דייוויד אוילאו בסרט "Five Nights in Maine".
בשנת 2016 לוהקה פאריס לדמות ראשית בסרט הדרמה התקופתי "Buffalo Soldier Girl", סרט אודות אישה אשר התחפשה לגבר התגייסה לצבא לאחר מלחמת האזרחים כחיילת באפלו.
מאוחר יותר באותה שנה, היא שיחקה את זמרת הג'אז מיקי הווארד בסרט הטלוויזיה "The Miki Howard Story".
בשנת 2017, היה לה תפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "אימפריה".
בשנת 2018, היא השתתפה בסרט "סיפורו של רחוב ביל", סרט דרמה שכתב וביים בארי ג'נקינס.
בהמשך השנה, היא שיחקה בתפקיד הראשי בהפקת אוף ברודוויי של המחזה "משחק עבדים" בסדנת התיאטרון בניו יורק.
בשנת 2021 החלה פאריס לגלם את הגרסה הבוגרת של מוניקה רמבו בסדרה "וונדה-ויז'ן" מבית דיסני+.
טיונה נשואה לג'יימס פאריס; ולהם בת אחת שנולדה בלידה ביתית בפברואר 2023.
גם מפיקה2017Placeholdersמרלהסדרת רשת; 2 פרקים אימפריה הבלשית פמלה רוז 6 פרקים 2021 וונדה-ויז'ן מוניקה רמבו / "ג'רלדין" תפקיד ראשי; 9 פרקים2024מתבייתיםקרלה אוונסתפקיד ראשי; 8 פרקים
טיוקלינסק היא עיר ברוסיה במחוז אומסק.
העיר ממוקמת על נהר טיוקלקה.
היישוב טיוקלינסק הוקם בשנת 1763 על הדרך שחיברה את מוסקבה עם סיביר.
בשנת 1823 היישוב קיבל מעמד של עיר.
בסוף המאה ה-19 היו כאן בערך 700 בתי אב, 2 כנסיות ומספר בתי ספר.
תושביהמקום עסקו בחקלאות, התקיימו ירידים.
בראשית המאה ה-20 פעלו כאן 27 מפעלים, בשנת 1914 היו כאן 28 מפעלים.
לאחר השלמת המסילה הטרנס-סיבירית טיוקלינסק איבדה את מעמדה המסחרי.
טיוקוד (בהונגרית: Tyukod) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית טיוקוד קטנה עם השנים.
יהודים התיישבו בטיוקוד במחצית השנייה של המאה ה-18 ורובם היו חנוונים, רוכלים וכמה חקלאים בעלי אדמות.
במקום היו חברה קדישא, בית כנסת ובית קברות יהודי.
בזמן מלחמת העולם השנייה 16 יהודים מהכפר גויסו לעבודות כפייה ובמחצית השנייה של 1941 הם נשלחו לחזית באוקראינה, שם לחמו ההונגרים לצד הגרמנים, ורובם ניספו.
בסוף אפריל 1944, אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה (מרץ 1944), רוכזו יהודי טיוקוד בבית הכנסת ומשם הובלו לגטו מאטסלקה, בסוף מאי 1944 שולחו יהודי טוקוד למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לטיוקוד 11 יהודים ששרדו.
הם מצאו את בניין בית הכנסת ואת בית העלמין שלמים בזכות תושבי הכפר הנוצרים ששמרו עליהם והצילו גם שני ספרי תורה.
היהודים לא הצליחו לשקם את חייהם בכפר, חנויותיהם לא הוחזרו להם ומשקיהם היו מולאמים.
אחר כך הוחרם גם בניין בית הכנסת לצורכי ציבור ורוב היהודים עזבו.
ב-1964 נותרה בטוקוד רק משפחה מעורבת אחת.
"טיול לילי ושירים אחרים שאני אוהבת" הוא אלבום האולפן העשירי של הזמרת הישראלית אילנית.
את האלבום הוציאה בשנת 1975 לאור חברת התקליטים פונוקול.
גרסה מחודשת לאלבום יצאה בהמשך השנה תחת חברת הד ארצי.
השיר "לילה טוב" הוא גרסת כיסוי ל-"Good Night" של הביטלס.
"טיול לילי" (מוכר גם בשם "חולות מדבר", ממילות הפתיחה) הוא שיר בביצוע צמד "הדודאים".
עמוס אטינגר כתב את השיר, ומאיר נוי הלחין אותו.
השיר נכלל באלבום "צמד הדודאים סדרה 2", שהתפרסם ב־1959, וכן באלבום "הם רוכבים ושרים", שהתפרסם ב־1979 במלאת 20 שנה לצמד, בהפקתו המוזיקלית של מתי כספי.
זמרים רבים הקליטו את השיר.
בין השאר ביצעו אותו גם "הפרברים", אריק סיני, אילנית, "הגבעטרון", רונית אופיר, חופני כהן, שמעון כהן ותזמורת קול ישראל (ביצוע כלי), רן דנקר, ולהקת "גאיה".
"טיול לילי" נכתב והולחן ב־1958. השיר הוא שירו הראשון של עמוס אטינגר, שכתב אותו בעת שירותו בלהקת פיקוד המרכז.