tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפרלמנט של ניו זילנד אין בית עליון.
הוא פרלמנט חד-בתי ולא דו-בתי.
עד 1950 היה לפרלמנט בית עליון ומאז הועלו כמה הצעות ליצור בית עליון.
בסמכות המועצה היה לחוקק חוקים.
עם חקיקתו של חוק חוקת ניו זילנד ב-1852, הפכה המועצה המחוקק לבית עליון של האספה הכללית.
תפקיד המועצה היה לבחון ולתקן את החוקים שחוקקו על ידי בית הנבחרים, למרות שלא היה בסמכותה ליזום צעדי חקיקה או לתקן חוקים בעלי משמעות כספית.
למרות הצעות שהועלו לעיתים לכינונה של מועצה מחוקקת נבחרת, חברי המועצה מונו על ידי המושל, בדרך כלל על פי המלצת ראש הממשלה.
בתחילה מונו חברי המועצה לכל ימי חייהם, אך ב-1891 הונהגה תקופת כהונה של שבע שנים לחברי המועצה.
בסופו של דבר הוחלט שלמועצה אין תפקיד משמעותי בתהליך החקיקה בניו זילנד וכהונתם של חבריה הסתיימה ב-31 בדצמבר 1950. בעת ביטולה של המועצה היא כללה 54 חברים, כולל יושב הראש.
בספטמבר 1950, הקימה ממשלת המפלגה הלאומית בראשותו של סידני הולנד, ועדה שתבחן את האפשרות של הקמת בית עליון חלופי.
בדוח שהוגש על ידי הוועדה ב-1952 הוצע להקים סנאט שחבריו ימונו על ידי מנהיגי מפלגות בית הנבחרים, על פי משקל כוחם ושמספרם יהיה 32. הסנאטורים היו אמורים לשרת בתקופות כהונה של שלוש שנים, עם אפשרות של בחירה מחדש.
לסנאט הייתה אמורה להיות הסמכות לתקן, ליזום או לעקב חקיקה, לקבל עתירות ולבחון תקנות ואת דבר המלך במועצה.
רעיון זה נדחה על ידי ראש הממשלה ועל ידי מפלגת הלייבור שסירבה למנות נציגים לוועדה.
ממשלת המפלגה הלאומית בראשותו של ג'ים בולגר הציעה עם כינונה ב-1990, להקים סנאט שחבריו ייבחרו והיא הגישה הצעת חוק בנושא.
על פי הצעת החוק, אמור היה הסנאט למנות 30 חברים שייבחרו בשיטת הקול היחיד הנייד בשישה מחוזות בחירה, ארבעה באי הצפוני ושניים באי הדרומי.
כמו המועצה המחוקקת, לא הייתה אמורה להיות לסנאט הסמכות לעקב חוקים בעלי משמעות כספית.
בית הנבחרים היה אמור להמשיך ולהיבחר בבחירות בשיטה הרובנית.
הכוונה הייתה לכלול את השאלה על הקמת הסנאט במשאל העם השני לשינוי שיטת הבחירות.
המצביעים היו אמורים להישאל אם הם תומכים בהנהגתה של שיטת בחירות חדשה, בלי קשר לרצונם להקים סנאט.
עם זאת, בעקבות התנגדויות של מפלגת הלייבור ושל תומכים אחרים של שיטת הבחירות היחסית המעורבת שהוצעה במשאל העם, הוסרה השאלה על הסנאט.
הפרלמנט של ניו זילנד מעביר חוקים על פי מודל דומה (אך לא זהה) לזה של מדינות אחרות הפועלות על פי שיטת וסטמינסטר.
הצעות החוק הופכות לחוקים לאחר שחברי הפרלמנט מצביעים עליהן בשלוש קריאות ולאחר מכן הן מקבלות הסכמה מלכותית (Royal Assent) מהמושל הכללי.
רוב יוזמות החקיקה נעשות על ידי הממשלה המכהנת.
כישלון של הממשלה להעביר חוקים הוא נדיר והפעם הראשונה בה אירע מקרה כזה במאה ה-20 הייתה ב-1998. קיימת גם אפשרות להגשת הצעות חוק פרטיות.
הצעות אלו מוגשות בדרך כלל על ידי חברי מפלגות האופוזיציה או על ידי חברי פרלמנט שרוצים להעלות נושא שהמפלגות לא נוקטות עמדה לגביו.
לאחר שהצעת חוק עברה בשלוש קריאות היא מועברת על ידי פקיד של בית הנבחרים למושל הכללי, אשר מעניק את ההסכמה המלכותית כעניין שבשגרה.
כמה משפטנים לענייני חוקה, כמו פרופסור פיליפ ג'וזף, מאמינים שלמושל הכללי אין את הסמכות לסרב להעניק הסכמה מלכותית במקרים חריגים.
אחרים, כמו ראש הממשלה לשעבר, סר ג'פרי פאלמר ובנו, המשפטן מתיו פאלמר, טוענים שסירוב למתן הסכמה מלכותית עלולה לגרום למשבר חוקתי.
מצב של סירוב להעניק הסכמה מלכותית לא אירע מעולם בניו זילנד.
מרגע שבו ההסכמה המלכותית נתנה, הצעת החוק הופכת לחוק.
המפלגה הלאומית של ניו זילנד- 49 חברים
ACT (איגוד הצרכנים ומשלמי המיסים) - 11 חברים
ניו זילנד תחילה- 8 חברים
מפלגת הלייבור של ניו זילנד-34 חברים
המפלגה המאורית - 5 חברים.
מקורו של הפרלמנט של גרינלנד בפרלמנט האזורי (בדנית: Grønlands Landsråd) - מועצה מייצגת בת 13 חברים בפני מושל גרינלנד שמונה על ידי מלך דנמרק.
הפרלמנט בנוסחתו האחרונה נוצר ב-1950, אז אוחדו צפון ודרום גרינלנד לישות אחת.
הפרלמנטים של צפון ודרום גרינלנד נוצרו ב-1911, אז הועברה האחריות על עניינה של גרינלנד מהחברה המלכותית למסחר בגרינלנד לידי משרד הפנים הדני ומינוי מושלים לאי.
סמכותם של הפרלמנטים האזוריים הייתה מוגבלת ביותר, ותפקידה היה ייצוג העם בפני המושל, אך ללא כל סמכות חקיקתית.
ב-1979, עם הענקת האוטונומיה לגרינלנד הורחבו סמכויות הפרלמנט לכדי רשות מחוקקת של ממש.
ב-2008 הצביעו תושבי גרינלנד בעד הרחבה נוספת של סמכויות הפרלמנט.
מאז הכרזת שלטון הבית, הייתה מפלגת סיומוט הגדולה שבמפלגות הפרלמנט.
בבחירות שנערכו ב-2009 זכתה לראשונה זה 30 שנה מפלגת השמאל הגרינלנדית אינואיט אטקטיגיט ששלטה קדנציה אחת בלבד עד שמפלגת סיומוט חזרה לשלוט לאחר הבחירות ב-2013 ושמרה על כוחה בבחירות ב-2018 (27.2% למפלגת סיומוט בראשות קים קילסן ו-25.5% למפלגת אינואיט אטקטיגיט).
הפרלמנט של הולנד (בהולנדית: Staten-Generaal, סטאטן חנראל) הוא הרשות המחוקקת הדו-בתית של הולנד, הכולל את הסנאט (Eerste Kamer) ואת בית הנבחרים (Tweede Kamer).
הפרלמנט יושב במכלול הבניינים הקרוי "ביננהוף" (Binnenhof) שבהאג.
שורשיו של הפרלמנט מתחילים במאה ה-15, עת שימש כאספה של כל ארצות השפלה הבורגונדיות.
ב-1579, במהלך המרד ההולנדי נגד פליפה השני, מלך ספרד, התפצל הפרלמנט כאשר המחוזות הצפוניים מרדו בגלוי נגד פליפה השני והאסיפות של המחוזות הצפוניים החליפו את המלך והיו לסמכות העליונה של הרפובליקה ההולנדית ב-1581. הפרלמנט הוחלף באספה הלאומית לאחר המהפיכה הבטאווית ב-1795, והוחזר לתפקידו ב-1814, כאשר הושבה להולנד הריבונות.
הפרלמנט פוצל לסנאט ולבית הנבחרים ב-1815, עם ייסודה של הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה.
לאחר התיקון לחוקה שהתקבל ב-1848, החלו חברי בית הנבחרים להיבחר ישירות על ידי העם, וזכויות הפרלמנט הורחבו באופן משמעותי, ובאופן מעשי הונהגה הדמוקרטיה הפרלמנטרית בהולנד.
מאז שנת 1918 נבחרים חברי בית הנבחרים אחת לארבע שנים באמצעות שיטת בחירות מפלגתית יחסית, בעוד 75 חברי הסנאט נבחרים על ידי הפרלמנטים המחוזיים (Provinciale Staten), אף הם אחת לארבע שנים.
במקרים יוצאים מן הכלל מתכנסים שני בתי הפרלמנט לישיבה משותפת שבראשה יושב נשיא הסנאט.
מאז שנת 2013 מכהנת בתפקיד זה אנקי ברוקרס-קנול.
שורשיו של המונח העתיק בהולנדית staten קשורים לשיטת המעמדות הפאודליים (המעמדות, בהולנדית: standen), שעל פיה באירופה של ימי הביניים התקיים ריבוד חברתי שכלל את הכמורה, האצולה ואת פשוטי העם.
המונח staten שימש בסופו של דבר להגדיר את הגוף הפוליטי שבו היו המעמדות מיוצגים.
בכל מחוז בהולנד של תקופת בית הבסבורג היה staten משלו.
גופים ייצוגיים אלו (ולא המעמדות שבחרו אותם) היו מיוצגים באספה שכונתה Staten-Generaal (מילולית: "הברית הכללית") או Algemene Staten.
למילה האנגלית states אותה משמעות כמו למילה ההולנדית staten, כמו למשל במונח States of Jersey, שהוא הגוף המחוקק של שטח החסות של ג'רזי.
המונח האנגלי States General מקורו במונח ההולנדי.
מבחינה היסטורית, אותו מונח היה בשימוש להגדרתם של גופי חקיקה לאומיים, לדוגמה ה-Generalitat של קטלוניה ושל ולנסיה ואספת המעמדות (Estates General) בצרפת.
שמותיהם של כמה מקומות לקוחים משמו של הפרלמנט.
ב-1609 ייסד הנרי הדסון את תחנת הסחר ההולנדית בסטטן איילנד (חלק מניו יורק המודרנית) וקרא לה "Staaten Eylandt", על שמו של הפרלמנט.
האי הארגנטיני איסלה דה לוס אסטאדוס (Isla de los Estados), השוכן במרחק של 29 ק"מ מקצהו המזרחי של חלקה הארגנטיני של ארץ האש, נקרא גם הוא על שם הפרלמנט ההולנדי והשם ההולנדי תורגם לספרדית.
מקור שמו של נהר סטאטן (Staaten) בכף יורק שבצפון קווינסלנד, אוסטרליה, גם הוא בשמו של הפרלמנט ההולנדי.
מבחינה היסטורית, הפרלמנט היה מורכב מנציגים של אספות המחוזות, והתחיל להתקיים החל מאמצע המאה ה-15, תחת שלטונם של דוכסי בורגונדיה.
הישיבה החשובה הראשונה של הפרלמנט התקיימה ב-9 בינואר 1464 בברוז' (בשטחי בלגיה המודרנית) ביוזמת האספות של הולנד (בשטחן של מחוזות צפון הולנד ודרום הולנד המודרניות), של פלנדריה (חלק מבלגיה המודרנית) ושל בראבנט, במידה מסוימת בניגוד לרצונו של פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה.
בהמשך התקיימו הישיבות הקבועות של הפרלמנט בארמון קודנברג שבבריסל.
האירוע החשוב הבא בתולדות הפרלמנט ההולנדי היה כינוסו של הפרלמנט על ידי מועצת הדוכסות ב-3 בפברואר 1477, לאחר מותו של שארל הראשון, דוכס בורגונדיה.
בכינוס זה כפה הפרלמנט על מארי, דוכסית בורגונדיה להכיר בזכותו להתכנס על פי יוזמתו.
תפקידו העיקרי של הפרלמנט באותה תקופה היה ליצור בסיס לממשלה מרכזית שתדון בנושאים בעלי חשיבות מרכזית מול האספות המחוזיות.
תפקידי החקיקה והניהול היו עדיין מסורים באותה תקופה בידי הריבון.
בראשיתו של המרד ההולנדי, נותר הפרלמנט (שבאותה עת לא התכנס באופן רצוף) נאמן לשליט של ארצות השפלה ההבסבורגיות, פליפה השני, מלך ספרד (שלא נשא את התואר מלך בארצות השפלה, אך החזיק בתואר דוכס ורוזן בכמה מהמחוזות).
ב-1576, מרד הפרלמנט כגוף מאוחד באופן גלוי כנגד השלטון הספרדי.
ב-1579 התפצל הפרלמנט, כאשר כמה מחוזות דרומיים התאחדו במסגרת איחוד אראס ושבו להיות נאמנים לכתר הספרדי, בעוד שמחוזות אחרים, שהתאחדו במסגרת איחוד אוטרכט, המשיכו במרד.
לאחר חקיקת "חוק ההתכחשות" (Plakkaat van Verlatinghe) ב-1581, החליף הפרלמנט הצפוני את פליפה השני כסמכות העליונה במחוזות הצפוניים, שנודעו אז בשם הרפובליקה של שבע ארצות-השפלה המאוחדות.
הרפובליקה הייתה למעשה קונפדרציה שבה רוב תפקידי הממשל נותרו בידי האספות המחוזיות ובידי רשויות מקומיות (Vroedschap).
נציגים מיופי כוח אלו שישבו בפרלמנט כסוג של שגרירים, פעלו על בסיס מנדט המוגבל להנחיות ול"חובת ההתיעצות" (last en ruggespraak).
הפרלמנט, שבו ההצבעה הייתה על בסיס מחוזי ולכל מחוז היה קול אחד, לקח על עצמו תפקידי ממשל רבים לאחר ש"מועצת המדינה" (Raad van State) הוכפפה באופן זמני להשפעה אנגלית, בעקבות הסכם נונסץ'.
מסיבה זו המשיך הפרלמנט להיות מכונס עד לפיזורו ב-1795. נשיאות הפרלמנט עברה ברוטציה מדי שבוע בין הנציגים הבכירים של המחוזות.
על פי ההסכם של איחוד אוטרכט, היה הפרלמנט למעשה הריבון, שייצג את הרפובליקה ביחסי החוץ שלה וכרת בריתות עם מלכים זרים.
ככזה היה תואר הכבוד הקולקטיבי של הפרלמנט, "האדונים האדירים מאוד" או "האדונים האדירים ביותר" (Hoogmogende Heren).
עקב השינויים הבלתי צפויים שנגרמו עקב המרד ההולנדי (מלחמת שמונים השנה), שבמסגרתם אבדו שטחים ובאופן חלקי הם נכבשו מחדש, לא כל המחוזות שחתמו במקור על הסכם אוטרכט המשיכו להיות מיוצגים בפרלמנט.
האספות של בראבנט ופלנדריה הפסיקו להיות מיוצגות החל מ-1587, כאשר רוב שטחיהם נכבשו על ידי צבא פלנדריה והם חזרו להיות מיוצגים לאחר שחלק מהשטחים הללו (יחד עם חלקים מדוכסות לימבורג) נכבשו מחדש על ידי הרפובליקה ההולנדית.
מחוז דרנתה מעולם לא יוצג באופן ישיר בפרלמנט.
20% משטחי הרפובליקה החדשה, שהיו ידועים כ"שטחים הכלליים" (Generaliteitslanden), היו תחת שליטה ישירה של הפרלמנט.
גם חברת הודו המזרחית ההולנדית וחברת הודו המערבית ההולנדית היו תחת פיקוח של הפרלמנט.
מסיבה זו, סטטן איילנד בניו יורק (במקור ניו אמסטרדם) והאי הארגנטיני Isla de los Estados, שהתגלה על ידי ההולנדי יאקוב לה מייר, הם בין המקומות שנקראים על שם הפרלמנט ההולנדי.
הפרלמנט "הדרומי" לאחר 1579 היווה המשכיות של זה שהיה תחת השלטון ההבסבורגי.
לאחר הכיבוש מחדש של רוב שטחן של בראבנט ופלנדריה, שלחו מחוזות אלו שוב נציגים לפרלמנט, יחד עם המחוזות ה"צייתניים" של איחוד אראס.
הפרלמנט הדרומי התכנס רק לעיתים.
הישיבה הסדירה האחרונה הייתה ב-1634, כאשר הוא פוזר על ידי פליפה הרביעי, מלך ספרד.
פעילותם של הפרלמנטים בהאג ובבריסל הסתיימה לאחר 1795. המחוזות הדרומיים סופחו על ידי צרפת והמחוזות הצפוניים הפכו ל וכתוצאה מכך התכנסה האספה הלאומית ב-1 במרץ 1796.
המונח Staten-Generaal קם לתחיה בשמם של הפרלמנטים ההולנדיים לאחר 1814, לאחר שהגיע לקיצו הסיפוח לקיסרות הראשונה על ידי נפוליאון ב-1813. לגופים אלו היה בכל אופן דמיון מועט ביותר לפרלמנט של הרפובליקה ההולנדית, החל מעקרון הריבונות של הולנד המאוחדת וכלה בכך שהפרלמנט החדש היה גוף מחוקק חד-ביתי, ללא סמכויות ניהוליות.
55 הנציגים בפרלמנט לא ייצגו עוד את האספות המחוזיות (אף על פי שאלו בחרו אותם), אך לא הייתה קיימת יותר "חובת ההתייעצות".
הולנד הפכה למדינה מאוחדת תחת שלטון הרפובליקה הבטאווית והמבנה הפדרלי של הרפובליקה ההולנדית בוטל.
ב-1815 הפך הפרלמנט להיות גוף מחוקק דו-בתי תחת שלטון הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, ובו 50 חברי הסנאט מונו לכל ימי חייהם על ידי המלך החדש מקרב הגופים הייצוגיים של האצולה (ridderschappen) שקמו לתחיה.
110 חברי בית הנבחרים (55 מהצפון ו-55 מהדרום) נבחרו על ידי האספות המחוזיות (בתצורתם החדשה).
ב-1830, לאחר המהפכה הבלגית, נותר הפרלמנט גוף מחוקק דו-בתי, אך לאחר עדכון חוקת הולנד ב-1848, נבחרו חברי הסנאט, שכעת שונה מספרם ל-39, על ידי האספות המחוזיות וחברי בית הנבחרים נבחרו באופן ישיר על ידי מחוזות הבחירה, שכלאחד מהם ייצג 45,000 בוחרים, כך שמספר חברי הבית השתנה מעת לעת.
בית הנבחרים הפך באותה תקופה גורם חזק יותר, שכן הוא קיבל סמכויות חקירה וזכויות לתקן חוקים, בנוסף לסמכויות קביעת התקציב שהורחבו.
באופן רשמי, מעמדו של הפרלמנט התחזק מעתה ואילך, מאחר ששרי ממשלת הכתר היו מחויבים לתת לו דין וחשבון, ובכך הפך תפקידו של המלך טקסי בעיקר.
לאחר תיקון החוקה של 1888, נקבע מספר חברי בית הנבחרים ל-100, בעוד שמספר חברי הסנאט הוגדל ל-50. באותה עת הורחבה זכות הבחירה, אך היא עדיין הייתה מוגבלת לאזרחים גברים שהיה בבעלותם עושר מעל רמה מסוימת.
ב-1917 הוענקה זכות בחירה כללית לכלל הגברים וב-1919 ניתנה גם זכות בחירה לנשים.
באותה הזדמנות שונתה שיטת הבחירות לבחירות בשיטה היחסית.
פעילותו של הפרלמנט הושעתה בין השנים 1940 – 1945, במהלך הכיבוש הגרמני של הולנד.
ב-1956 הוגדל מספר חברי הסנאט ל-75 ומספר חברי בית הנבחרים הועלה ל-150.
הפרלמנט מתכנס לישיבות משותפות של הסנאט ושל בית הנבחרים אחת לשנה, באירוע פתיחת המושב השנתי, אז נושא המלך את הנאום מן הכס ב"יום הנסיך" (Prinsjesdag).
גם בהזדמנויות מיוחדות, כמו בהצבעה של הפרלמנט על נישואים של חברי בית המלוכה, עלייה לכס של מלך חדש או מותו של חבר בית המלוכה, מתכנסים חברי שני הבתים לישיבה משותפת (Verenigde Vergadering), שבה נשיא הסנאט משמש כיושב ראש הישיבה.
ישיבות אלו מתקיימות ב"אולם האבירים" (Ridderzaal) שבביננהוף, להוציא בישיבה שמתכנסת לרגל עלייתו לכס המלוכה של מלך חדש, שמתקיימת ב"כנסייה החדשה" (Nieuwe Kerk) באמסטרדם.
בשאר הזמן מתכנסים שני בתי הפרלמנט בנפרד.
מבחינה חוקתית, נמסרים כל תפקידי הפרלמנט לשני הבתים, למעט הזכות להגיש הצעות חוק ולתקן חוקים, שמסורה רק לבית הנבחרים.
בישיבות המשותפות ממנים גם מלך כאשר אין יורש חוקי לכתר והעוצר לא מסוגל למלא את סמכויותיו.
שאלה חשובה היא האם מערכת היחסים בין הממשלה לבין הפרלמנט צריכה להיות דואלית או מוניסטית.
כלומר, האם השרים ומנהיגי מפלגות השלטון צריכים להגיש הצעות החלטה פוליטיות חשובות.
על פי הגישה הדואלית, חברי הפרלמנט ממפלגת השלטון צריכים להישאר בלתי תלויים בממשלה.
הגישה המוניסטית גורסת שאת ההחלטות החשובות צריכה להכין הנהגת הקואליציה כדי לקדם את היציבות הפוליטית.
על פי תוצאות הבחירות הכלליות שהתקיימו ב-12 בספטמבר 2012 מורכב הפרלמנט ההולנדי מהסיעות הבאות:
לאחר הבחירות הרכיב מארק רוטה, מנהיג מפלגת העם לחופש ודמוקרטיה, ממשלת קואליציה יחד עם מפלגת העבודה.
הפרלמנט של מונטנגרו הוא הרשות המחוקקת של מונטנגרו.
הוא מונה כ-81 נציגים החברים בבית מחוקקים חד-ביתי ונבחרים פעם ב-4 שנים בשיטה של ייצוג יחסי (כלומר כל מפלגה מקבלת מספר מושבים יחסי בהתאם לאחוז היחסי של הקולות שקיבלה בבחירות), בדומה לשיטה בישראל.
כניסה לפרלמנט שווה כ-6,000 קולות.
כיום, ישנן כ-15 מפלגות בפרלמנט (כ-5.333 נציגים בכל מפלגה בממוצע), ועוד כנציג עצמאי.
המפלגה הגדולה ביותר היא "המפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים במונטנגרו" אשר מחזיקה מטעמה כ-30 נציגים.
הפרלמנט הוא זה שבוחר את ראש הממשלה אשר מועמד על ידי הנשיא ואת שרי הממשלה.
הפרלמנט גם מעביר את כל החוקים במדינה, מאשרר אמנות בינלאומיות, ממנה את השופטים בכל הערכאות, מאמץ את התקציב ומבצע תפקידים אחרים כפי שנקבע על ידי ועדת החוקה.
הפרלמנט יכול להעביר הצבעת אי-אמון בממשלה בתמיכת רוב הנציגים.
הפרלמנט הוקם לראשונה בשנת 1905 והתקיים עד סיפוח מונטנגרו ליוגוסלביה אחרי מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918. הוא חזר להתקיים אחרי מלחמת העולם השנייה.
הפרלמנט הקרואטי (בקרואטית: Hrvatski sabor) הוא הרשות המחוקקת של קרואטיה.
הוא מורכב מ-151 נציגים הנבחרים מדי ארבע שנים על בסיס זכות בחירה ישירה, אוניברסלית ושוויונית בהצבעה חשאית.
140 מהנציגים נבחרים במחוזות בחירה, 8 בני מיעוטים (סרבים, בוסניאקים, וכו') וכ-3 נבחרים על ידי קרואטים שאינם גרים במדינה.
בניין הפרלמנט שוכן בבירת קרואטיה, זאגרב.
הפרלמנט מתכנס פעמיים בשנה: מ-15 בינואר עד 15 ביולי ומ-15 בספטמבר עד 15 בדצמבר.
לרוב, החלטות מתקבלות ברוב רגיל, מלבד בנושאים של מיעוטים אתניים, שינויים בחוקה, שינוי בחוק הבחירות, השיטות התפעוליות של הגופים הממשלתיים והשלטון מקומי, שבהם דרוש רוב של שני שלישים מהפרלמנט.
החוקה קובעת כי מספר החברים בפרלמנט ינוע בין 100 ל-160 חברים.
בחירות לפרלמנט מתקיימות בתוך 60 ימים לאחר תום הכהונה או פירוק פרלמנטרי (האחרון מתרחשת או בהצבעת אי-אמון פרלמנטרי או אם הפרלמנט לא יאשר את תקציב מדינה תוך 120 יום לאחר שהממשלה מגישה אותו לאישור).
כמו כן פרלמנט חדש חייב להתכנס בתוך 20 ימים לאחר הבחירות.
הבחירות האחרונות התקיימו ב-17 באפריל 2024 והבחירות הבאות עתידות להתרחש עד ה-30 באפריל 2028.
סמכויות הפרלמנט נובעות מהחוקה הקרואטית והן כוללות:
הגדרת יחסים כלכליים, משפטיים ופוליטיים בקרואטיה
הוראה על פריסת הכוחות החמושים הקרואטים בחו"ל, הכרזת מלחמה ויכולת להחליט על הפסקת פעולות איבה.
קבלה ואימוץ של אסטרטגיות ביטחון לאומיות לטווח ארוך.
פיקוח אזרחי על כוחות הביטחון.
הגבלת מספר זכויות חוקתיות וחירויות בזמן מלחמה, סיכון למלחמה או אסונות טבע.
סמכות לשנות את הגבולות של קרואטיה או את החוקה.
חקיקת חוקים ואימוץ החלטות פרלמנטריות וחוקי עזר
הענקת חנינה על עבירות פליליות
הפרלמנט הצרפתי הוא הרשות המחוקקת בצרפת.
הבית התחתון – האספה הלאומית שמכילה 577 נציגים.
מקום מושבה הוא ארמון בורבון.
הבית העליון – הסנאט שמכיל 348 נציגים.
מקום מושבו הוא ארמון לוקסמבורג.
בסך הכול, יש 925 חברים בפרלמנט.
לשני הבתים סדרים ודינים משלהם, אך הם יכולים להיפגש מדי פעם בארמון ורסאי על מנת לשנות את החוקה.
בהיפגשם יחד הם נקראים הקונגרס של הפרלמנט הצרפתי.
הפרלמנט נפגש למשך תשעה חודשים בכל שנה.
בנסיבות מיוחדות הנשיא יכול לקרוא לדיון נוסף.
הכוח הפרלמנטרי בצרפת פחת מאז תום הרפובליקה הרביעית.
לפי החוקה הצרפתית הממשלה הצרפתית אחראית כלפי הפרלמנט.
שרי הממשלה לא חייבים להיות חברים במפלגה השלטת בפרלמנט, אך ברוב במקרים זהו המצב.
בפועל הממשלות בצרפת יכולות להציע חקיקה לפרלמנט ובכך לרתום את כוחה של הרשות המחוקקת לביצוע מדיניותה.
האספה הלאומית יכולה לגרום לנפילת הממשלה בהצבעת אי-אמון ביוזמת הפרלמנט, או כאשר היא פועלת נגד החלטה של הממשלה להפוך טקסט למחייב לפי סעיף 49.3 לחוקה.
כדי להגיע להצבעה באספה הלאומית, הצעת אי-אמון צריכה לקבל את חתימתם של לפחות עשירית (58) מהצירים.
רוב מוחלט של חברי האספה הלאומית צריך להצביע בעד הצעת אי-אמון כדי שתתקבל.
במקרה שהצעת אי-אמון עוברת ברוב מוחלט, ראש הממשלה צריך להתפטר והממשלה אמורה להתפזר.
מנגד, הממשלה יכולה להפוך הצעות חקיקה לעניין של אמון בכך שהיא מכריזה שהיא אחראית לחקיקה מסוימת לפי סעיף 49.3 לחוקה.
במקרה זה הצעת הממשלה מתקבלת אוטומטית, ללא צורך בדיון בפרלמנט, וניתן להתנגד לו רק על ידי הצעת אי-אמון.
כדי להתנגד למהלך כזה, עשירית מחברי האספה צריכים לחתום על הצעת גינוי והאספה הלאומית צריכה לאשר אותה בתוך 48 שעות.
אם האספה הלאומית מאשרת הצעה כזו ברוב מוחלט, הממשלה מתפזרת.
אם הצעת גינוי לא מקבלת תמיכה של רוב מוחלט מחברי האספה, החוק עובר גם ללא רוב רגיל בפרלמנט, שכן רק הצבעת בעד הגינוי נרשמות.
אלמנט חוקתי זה מהווה מעין היפוך של תפקידי הממשלה והפרלמנט, כיוון שהוא מאפשר לממשלה להעביר חוקים ללא תמיכה בפרלמנט ומקשה על הפרלמנט להפוך החלטה כזו.
הממשלה משתמשת בכוח זה כדי לזרז רפורמות המצריכות חקיקה.
בשנים 1958–2018 הצביע הפרלמנט על 58 הצעות אי-אמון שיזמו חברי הפרלמנט ורק פעם אחת, ב-1962, הצעה כזו התקבלה.
בנוסף, הפרלמנט דן באותן השנים ב-51 הצעות גינוי שהוגשו בעקבות החלטת הממשלה להפוך טקסט מחייב לפי סעיף 49.3, ואף אחת מהצעות אלה לא התקבלה.
הפרלמנט הצ'כי (בצ'כית: Parlament) הוא הרשות המחוקקת בצ'כיה.
הוא היושב בבירת המדינה – פראג ומורכב משני בתים, הנבחרים בבחירות דמוקרטיות:
הבית העליון הוא הסנאט הצ'כי, ובו כ-81 נציגים.
הבית התחתון הוא בית הנבחרים הצ'כי, ובו כ-200 נציגים.
סמכויות הפרלמנט הן: עיסוק בחקיקה חדשה, שינוי החוקה, אשרור הסכמים בינלאומיים; במידת צורך – הכרזת מלחמה, אישור של נוכחות כוחות צבא זרים בצ'כיה או שיגור כוחות צבא צ'כיה מחוץ למדינה.
חברי הסנאט נבחרים במחוזות בחירה של נציג יחיד לתקופה של שש שנים ואילו חברי בית הנבחרים נבחרים לתקופה של ארבע שנים ב-14 מחוזות בחירה, החופפים למחוזות המנהליים של צ'כיה.
שליש מחברי הסנאט עומדים לבחירה בכל שנתיים, בדומה לנוהג בסנאט של ארצות הברית.
מסורת פרלמנטרית החלה באזור עוד בימי האימפריה האוסטרית.
פרלמנט בשם "המועצה הקיסרית" (Reichsrat, Říšská rada) נוצר בשנת 1861. הפרלמנט הצ'כי נוצר לאחר תהליך פדרליזציה של צ'כוסלובקיה בשנת 1968. בית הנבחרים המשיך פרלמנט זה ובשנת 1996 נוצר הסנאט.
+קואליציה וממשלה בבית הנבחרים (104)המפלגה הדמוקרטית האזרחית (מפלגת מרכז-ימין ומפלגת השלטון)34 מושביםראשי ערים ועצמאיים (מפלגת מרכז ליברלית)33 מושביםהאיחוד הנוצרי-דמוקרטי23 מושביםטופ 09 (מפלגת מרכז-ימין)14 מושביםנתמך על ידי (1)עצמאימושב אחדאופוזיציה (95)אנו (כן)71 מושביםדמוקרטיה חופשית וישירה (מפלגת ימין קיצוני)20 מושביםמפלגת הפיראטים הצ'כית4 מושבים
הפרלמנט של מלטה (במלטזית: Parlament ta Malta) הוא הרשות המחוקקת באי מלטה.
מקום משכנו בבירת המדינה, ולטה.
הנבחרים נבחרים בבחירות מחוזיות מדי 5 שנים, ובנוי כבית מחוקקים חד-ביתי.
הנציגים הם אלו שבוחרים מתוכם את ראש הממשלה ואת חברי הממשלה, שעליהם להיות חברי הפרלמנט.
בנוסף על כך, הפרלמנט בוחר מדי 5 שנים את נשיא המדינה.
בשנים 1921–1933 היה הפרלמנט בעל שני בתים - סנאט ואספה המחוקקת.
אחוז ההצבעה לפרלמנט במלטה הוא מהגבוהים בעולם, ובדרך כלל עומד על למעלה מ - 90%.
משנת 2018 נקבע בחוק, שזכות ההצבעה היא מגיל 16 שנה.
במרץ 2022 נערכו בחירות לפרלמנט במלטה.
אחוז ההצבעה עמד על כ - 86%, הנמוך ביותר ב - 60 השנים האחרונות.
בבחירות אלו, יושם לראשונה חוק, שמטרתו לקדם מדיניות העדפה מתקנת לנשים בפרלמנט.
לאור זאת, נוספו לפרלמנט עוד 12 נציגות, כך שכיום הפרלמנט מונה 79 נציגים.
44 נציגים למפלגת העבודה ו-35 נציגים למפלגה הלאומית.
בבחירות 2022, נבחרה גב' Eve Borg Bonello בת ה - 18, מטעם המפלגה הלאומית.
בכך היא הפכה, לנציגה הצעירה ביותר, בהיסטוריה של הפרלמנט במלטה.
בפרלמנט פועלות שמונה ועדות קבועות.
בשנים 1921–2015 שכן הפרלמנט בארמון הגראנד מאסטר.
בשנת 2015 הוא עבר למשכנו החדש שנבנה עבורו ברחוב הרפובליקה, סמוך שער העיר ולטה.
פקודות הקבע של מלטה קובעות את הקמתן של שמונה ועדות קבועות פרלמנטריות כדי לייעל את העבודה הפרלמנטרית ולהעצים את תפקידי הבדיקה של הפרלמנט.
ועדה קבועה לענייני חוץ ואירופה
ועדה קבועה לבחינת הצעות חוק
ועדה קבועה לעניינים כלכליים ופיננסיים
ועדות קבועות אחרות שהוקמו בחוקים אחרים כוללות:
ועדה קבועה לתכנון סביבה ופיתוח
ועדת חשבונות משרד הביקורת הלאומית
ישנן גם ועדות נבחרות וועדות לא רשמיות.
הפרלמנט של הקהילה הצרפתית הוא הרשות המחוקקת אשר מייצגת את הקהילה הצרפתית בבלגיה.
הפרלמנט בנוי בשיטת בית מחוקקים חד-ביתי.
בפרלמנט זה חברים כל 75 החברים של הפרלמנט של ולוניה, מלבד שניים הדוברים גרמנית, אשר מוחלפים בדוברי צרפתית מאותה המפלגה.
אליהם מתווספים 19 נבחרים דוברי צרפתית ממחוז בריסל.
בסך הכל ישנם כ-94 חברים הנבחרים מדי 5 שנים.
הבחירות האחרונות נערכו בשנת 2024, משמע שהבחירות הבאות ייערכו בשנת 2029.
הפרלמנט יושב בבירת המדינה, בריסל.
המפלגה הגדולה בפרלמנט היא המפלגה הסוציאליסטית הולונית אשר מונה מטעמה 28 נציגים.
הפרלמנט של ולוניה הוא הרשות המחוקקת בוולוניה, האזור דובר הצרפתית בבלגיה.
הוא אחד מתוך שלושה פרלמנטים פדרליים בבלגיה (יחד עם הפרלמנט הפלמי והשלטון האוטונומי בבריסל).
הוא בנוי בשיטת בית מחוקקים חד-ביתי ומכיל כ-75 נציגים הנבחרים מדי 5 שנים.
הפרלמנט יושב בבירת המחוז, נאמור, על נהר המז.
כל חברי הפרלמנט הם גם חברי הפרלמנט של הקהילה הצרפתית.
המפלגה הגדולה בפרלמנט היא התנועה הרפורמיסטית אשר לה 26 נציגים.
הבחירות האחרונות נערכו בשנת 2024, משמע שהבחירות הבאות יתקיימו בשנת 2029.
הפרלמנט בנאורו הוא פרלמנט מסוג בית מחוקקים חד-ביתי האחראי על הניהול השוטף הפוליטיקה בנאורו.
משכן הפרלמנט שוכן ביארן, העיר המרכזית בנאורו.
חברי הפרלמנט נבחרים לפי מחוז בחירה, בין שניים לשלושה חברים מכל אחד ממחוזות נאורו.
לאחר הבחירות לנשיאות נאורו בשנת 2013, מספר החברים בפרלמנט הוגדל ל-19. בנאורו נערכות בחירות לפרלמנט ולנשיאות נאורו פעם בשלוש שנים.
יושב ראש הפרלמנט הוא חבר בפרלמנט שנבחר לתפקיד זה בבחירות חשאיות שבהן מצביעים חברי הפרלמנט.
ליושב הראש אין זכות הצבעה בהצבעת אי-אמון.
החל מאוגוסט 2019 יושב ראש הפרלמנט הוא נשיא נאורו לשעבר, מרקוס סטיבן.
הפרלמנט של כורדיסטן העיראקית הוא בית הנבחרים של כורדיסטן העיראקית.
הוא מורכב מנציגים מטעם המפלגות השונות, רשימות אשר נבחרות אחת לארבע שנים על ידי תושבי המחוזות של כורדיסטן העיראקית, הנשלטת על ידי הממשלה האזורית הכורדית.
חוק הבחירות הכורדי תקף ממרס 2009. הפרלמנט, להלן האספה הלאומית של כורדיסטן.
הפרלמנט הכורדי הוא בית מחוקקים חד-ביתי שבו 111 חברים, 11 מושבים מתוכם שמורים לקהילות מיעוט לא-כורדיות באזור כורדיסטן העיראקית.
בניין הפרלמנט ממוקם בארביל, הבירה הרשמית של אזור כורדיסטן העיראקית.
המועצה מתכנסת לשני מושבים בשנה, כל מושב הוא לתקופה של ארבעה חודשים.
לפרלמנט ועדות המתמקדות בתחומים מסוימים, כגון עניינים משפטיים, חינוך והשכלה גבוהה, כספים וכלכלה, או יחסים ותרבות.
החוקים מוצעים על ידי מועצת השרים או לפחות על ידי עשרה חברי פרלמנט.
שלושת התפקידים העיקריים של הפרלמנט הם לבחון הצעות חוק חדשות ולהעבירן, לבחון את מדיניות הממשלה וכן לדון בסוגיות מרכזיות.
עקרונות היסוד של הפרלמנט הם חירות, פלורליזם, מתן דין וחשבון, פתיחות וייצוג של כל העמים באזור כורדיסטן.
כדי להגן על אזרחים מפני התקפות של כוחות צבא עיראק לאחר מלחמת המפרץ ב-1991, ארצות הברית, בריטניה וצרפת יזמו אזור אסור לטיסה מעל קו רוחב 36° שחוצה את כורדיסטן.
הוקמה רצועת ביטחון בשיתוף כוחות צבא מאחת עשרה מדינות.
פעולות שנועדו לתמוך בפליטים, כולל אלה שעזבו בשנות ה-70, לשוב לבתיהם.
מאוחר יותר בשנת 1991, נסוגו כוחותיו וממשלו של סדאם חוסיין מחלקים של מחוז כורדיסטן.
סדאם חוסיין הטיל אמברגו של אספקת מזון, דלק וחשמל, אמברגו זה החריף את הקשיים שנגרמו על ידי אמברגו בינלאומי של האו"ם על עיראק.
כמו כן, מנע סדאם חוסיין תנועה מאזור כורדיסטן.
כשהיא מתמודדת עם חלל מנהלי ועם אמברגו כפול, החליטה החזית של כורדיסטן, ברית של קבוצות פוליטיות מגוונות בכורדיסטן העיראקית, לקיים בחירות כלליות.
מטרתן הייתה להקים ממשל שיספק את השירותים הציבוריים החיוניים ויענה על הצרכים הבסיסיים של העם.
האוכלוסייה הביעה רצון לבחור את נציגיה.
הבחירות, שנערכו ב-19 במאי 1992, היו הבחירות החופשיות הראשונות בהיסטוריה של עיראק.
שיעור ההצבעה היה גבוה מאוד והבחירות אושרו כחופשיות ודמוקרטיות על ידי משקיפים בינלאומיים.
לאחר עשרות שנים של דיקטטורה, העם בכורדיסטן הצליח להצביע עבור נציגיו.
בחירות אזוריות אלו הובילו להיווצרות האספה הלאומית הכורדית הראשונה (מאוחר יותר הפרלמנט של כורדיסטן העיראקית) והקמת הממשלה האזורית הכורדית.
ההנהגה ואזרחיה של כורדיסטן העיראקית החליטו להישאר חלק מעיראק, ולאמץ ולציית לכל החוקים הלאומיים למעט אלו שהפרו זכויות אדם אוניברסליות.
ב-15 ביולי 1992, האספה הלאומית הכורדית התכנסה לראשונה.
חוק מספר 1, החוק הראשון שחוקק על ידי האספה, הקים את האספה והסמיך אותה כמחוקקת באזור כורדיסטן העיראקית.
הבחירות הראשונות לאספה הלאומית הכורדית התקיימו בשנת 1992. עברו 13 שנים עד הבחירות בשנת 2005, שחפפו לבחירות של ממשלת המעבר העיראקית ולבחירות של מועצות הנפות בעיראק.
על פי סעיף 8 לחוק הבחירות של כורדיסטן, הבחירות צריכות להתקיים כל ארבע שנים.
הבחירות האחרונות נערכו בספטמבר 2013.
כל אדם מגיל 18 ומעלה שהוא אזרח של כורדיסטן העיראקית ונכלל בפנקס הבוחרים זכאי להצביע בהצבעה ישירה, כללית וחשאית.
הבחירות מבוססות על שיטת ייצוג ברשימות.
הבוחרים מצביעים לרשימה של מועמדי המפלגה.
לאחר שנודעות תוצאות הבחירות, לכל מפלגה מוקצים מושבים באופן יחסי למספר הקולות שקיבלה, המאוישים על ידי רשימת מועמדים.
לקראת הבחירות של שנת 2005, ייצוג של מיעוטים אתניים עוגן בחוק.
בבחירות של 2009 הוקצו חמישה מושבים למיעוטים.
בבחירות של 2013 הוקצו 11 מושבים למיעוטים.
כפי שקובע חוק מספר 1 משנת 1992, בפרלמנט ישנם 111 מושבים.
החוק של כורדיסטן העיראקית קובע כי 30% לפחות מן המושבים יוקצו לנשים.
כיום יושבות 39 נשים בפרלמנט, המהוות כ-35% מן החברים.
בראש הפרלמנט עומד יושב-ראש, הנעזר בסגן יושב ראש.
המיעוטים המיוצגים בפרלמנט הם אשורים, טורקמנים וארמנים.
לפרלמנט של כורדיסטן העיראקית יש 22 ועדות:
ועדת הבריאות ואיכות הסביבה ועדת זכויות האדם ועדת היושרה הוועדה לעניינים פרלמנטריים הוועדה לקידום החינוך וההשכלה הגבוהה ועדת השיכון ופיתוח הכפר ועדת התעשייה, האנרגיה ומשאבי הטבע ועדת הספורט והנוער הוועדה לעניינים משפטיים הוועדה לעניינים החברתיים, הילדים והמשפחה
הפרלמנט של הרפובליקה הפולנית (בפולנית: Parlament Rzeczypospolitej Polskiej) הוא הרשות המחוקקת של פולין.
הבית התחתון - הסיים שמונה 460 חברים
הבית העליון - סנאט שמונה 100 חברים
מקום מושבו של הפרלמנט הוא ברחוב וויייסקה שבמרכז ורשה
יו"ר הסיים יכול להורות על כינוס האספה הלאומית המורכבת משני הבתים יחד.
האספה מתכנסת לצורך: הודעה מיוחדת של נשיא פולין, או השבעתו לתפקיד, אשרור החוקה, שינוי תקנות האספה, העברת סמכויות הנשיא ליו"ר הסנאט כשהנשיא איבד את יכולתו לתפקד.
מאז כינון הרפובליקה השלישית של פולין, התכנסה האספה הלאומית 18 פעמים בסך הכל.
שני הבתים מתכנסים גם באופן לא רשמי לצרכים חגיגיים או ביקורים של ראשי מדינות זרות.
הפרלמנט החד ביתי של אוגנדה הוא הרשות המחוקקת באוגנדה.
תפקידי הפרלמנט הם: להעביר חוקים, לבדוק ולבקר את מדיניות הממשלה, לדון בנושאים היום-יומיים של אזרחי אוגנדה ולאשר מינויים שמציעה הממשלה.
בכל אחת מהקבוצות הללו יש לפחות 20% ייצוג נשי.
הפרלמנט הוקם בשנת 1962, זמן קצר לאחר עצמאות המדינה.
הפרלמנט נודע אז כאספה הלאומית.
המפלגה הגדולה ביותר הייתה מפלגת קונגרס העם של אוגנדה עם 37 מושבים.
בתקופה זו ביטל ראש הממשלה מילטון אובוטה את החוקה, והכריז על עצמו כנשיא.
פרלמנט זה הסתיים כאשר אידי אמין הפיל את ממשלתו של מילטון אובוטה בינואר 1971.
לאחר הפלתו של אידי אמין באפריל 1979, הוקמה רשות מחוקקת חדשה באוגנדה, שקיבלה את השם "המועצה המחוקקת של אוגנדה" והכילה 30 מקומות ישיבה.
מקומות הישיבה הוגדלו מאוחר יותר ל-120. פרלמנט זה המשיך לכהן עד הבחירות לפרלמנט שהתקיימו בדצמבר 1980.
תקופה זו סימנה את חזרתו לשלטון של מילטון אובוטה ומפלגת קונגרס העם של אוגנדה (UPC) בעקבות הבחירות שנערכו ב-1980. עם סגירת הקלפיות השתלט פאולו מוואנגה על ועדת הבחירות והכריז על מילטון אובוטה ועל מפלגת קונגרס העם של אוגנדה כמנצחים.
הפרלמנט הסתיים כאשר יוורי מוסווני ניהל מלחמת גרילה כנגד מילטון אובוטה יוורי ניצח ובהמשך החל לקדם תהליכי דמוקרטיזציה באוגנדה.
הפרלמנט החמישי, שכונה גם מועצת ההתנגדות הלאומית (NRC), הוקם לאחר תום מלחמת הגרילה באוגנדה שהתקיימה בין השנים 1981–1985. בפרלמנט זה הוטל איסור על מפלגות פוליטיות, לכן כל חברי הפרלמנט היו פוליטיקאים עצמאים.
הפרלמנט השישי הוקם לאחר הבחירות שתקיימו ביוני 1996. גם בפרלמנט זה הוטל איסור על מפלגות פוליטיות, לכן כל חברי הפרלמנט היו פוליטיקאים עצמאים.
הפרלמנט השביעי הוקם לאחר הבחירות שהתקיימו ביוני 2001. במהלך כהונת הפרלמנט השביעי הועברה חקיקה שנויה במחלוקת אשר ביטלה את הגבלת הקדנציות לכהונת נשיא, שהייתה עד אז שתי קדנציות לנשיא.
הפרלמנט השמיני הוקם לאחר הבחירות שהתקיימו בפברואר 2006. המנצח היה יוורי מסווני עם מפלגתו תנועת ההתנגדות הלאומית.
המפלגה ניצחה עם 213 מקומות ישיבה מתוך 319.
הפרלמנט התשיעי הוקם לאחר הבחירות שהתקיימו בפברואר 2011. המנצח היה יוורי מסווני עם מפלגת תנועת ההתנגדות הלאומית.
המפלגה זכתה ב-263 מקומות הישיבה מתוך 375.
הפרלמנט העשירי הוקם בעקבות הבחירות שהתקיימו בפברואר 2016. המנצח היה יוורי מסווני עם מפלגת "תנועת ההתנגדות הלאומית".
המפלגה זכתה ב-293 מקומות ישיבה מתוך 426 מקומות.
ב־27 בספטמבר 2017 התחולל מאבק במהלך דיון במשכן הפרלמנט.
החקיקה שנדונה הייתה האם להסיר את מגבלת הגיל לנשיאות, שהייתה אז 75. בעקבות האשמות של נשיא הפרלמנט נגד חברי פרלמנט מסוימים בחדר, פרץ מאבק בפרלמנט בו הושלכו כיסאות, עמדות מיקרופון שמשו לדחיפת חברי פרלמנט אחרים, ובסופו של דבר קציני אבטחה הוציאו חברי פרלמנט מסוימים.
הפרלמנט האחד עשר הוקם בעקבות הבחירות שהתקיימו בינואר 2021. המנצח היה יוורי מסווני עם מפלגת "תנועת ההתנגדות הלאומית".
המפלגה זכתה ב-336 מושבים מתוך 529 מושבים בסך הכול.
הפרלמנט של האיטי הוא הרשות המחוקקת של האיטי, המורכב מהסנאט (בית עליון) ומלשכת הצירים (בית תחתון).
הרשות המחוקקת הראשונה של האיטי נקראה מועצת המדינה.
היא הורכבה לרוב מגנרלים שמינה ראש המדינה.
מועצת המדינה הראשונה הוקמה על ידי ז'אן-ז'אק דסאלין.
לאחר שנרצח בשנת 1806 שליט ממלכת הצפון של האיטי, אנרי כריסטוף, שינה את שמה של מועצת המדינה לאספה המכוננת.
בשנת 1816 הקים אלכסנדר פטיון, שליט האיטי, בית מחוקקים דו-ביתי.
בשנת 1964 הפרלמנט הפך לבית מחוקקים חד-ביתי, ובשנת 1988 הוא חזר להיות דו-ביתי.
בסנאט של האיטי יש 30 מושבים, שלושה לכל מחוז.
שני שלישים מהסנאטורים נבחרים לשש שנים, ושליש לשנתיים.
לשכת הצירים מונה 119 חברים הנבחרים בהצבעה עממית לתקופות של ארבע שנים.
בבחירות בשנת 2000 73 מושבים מתוך 83 שהיו אז בלשת הצירים היו שייכים למפלגתו של ז'אן-ברטראן אריסטיד.
האספה הלאומית היא ישיבה בה משתתפים כל חברי הפרלמנט.
האספה הלאומית מתכנסת למטרות ספציפיות הקבועות בחוקה, ביניהן: הכרזת מלחמה, אישור או דחיית הסכמים ואמנות בינלאומיים ותיקון החוקה.
בראש האספה הלאומית עומד נשיא הסנאט.
נשיא לשכת הצירים משמש כסגן נשיא האספה הלאומית ומזכירות הסנאט ולשכת הצירים משמשות גם כמזכירות האספה הלאומית.
בניין האספה הלאומית נבנה בשנת 1949 בפורט-או-פרנס, ונהרס על ידי רעידת האדמה ב-12 בינואר 2010.
בניין הפרלמנט הוקם בשנת 1967 ונהרס ברעידת האדמה העזה שהתרחשה ב-2010.
ב-22 בנובמבר 2011 הוקם מבנה זמני לפרלמנט.
ב-27 בדצמבר 2012 הונחה האבן הראשונה של בניין הפרלמנט החדש.
גודלו של הבניין החדש הוא 3,600 מטרים רבועים.
הפרלמנט של בחריין הוא שמו הרשמי של הפרלמנט של מדינת בחריין.
הוא מורכב משני בתים, שבכל אחד מהם מכהנים 40 חברים.
הפרלמנט מכהן מכוח חוקת המדינה שנתקבלה בשנת 2002.
יושב ראש מועצת הנציגים (הבית התחתון) משמש גם כיושב ראש הפרלמנט כולו, ובהיעדרו יושב בראשו יושב ראש המועצה המייעצת (הבית העליון).
יושבת הראש המכהנת מאז 2018 היא פאוזיה עבדאללה יוסוף זאינל .
בהתאם לחוקת 1973 של בחריין כלל הפרלמנט בית יחיד שבו 40 נציגים.
הם נבחרו בקולות כלל האזרחים במדינה, ללא השתתפותן של נשים, אשר נאסרה על ידי שליט המדינה, האמיר עיסא בן סלמאן אאל ח'ליפה.
הבחירות לפרלמנט החד-ביתי נערכו פעם אחת בלבד, בשנת 1973. כעבור שנתיים פיזר שליט המדינה את הפרלמנט לאחר שזה סירב לחוקק לפי דרישת הממשלה חוק סמכויות ביטחון.
לאחר מכן מנע האמיר עד לתום חייו ב-1999 את כינוס הפרלמנט וקיום בחירות לאיושו.
יורשו של האמיר ומלך בחריין הנוכחי, חמד בן עיסא אָאל ח'ליפה, כונן את חוקת 2002, שבמסגרתה הפכה המדינה למונרכיה והוא הפך מאמיר המדינה למלך.
החוקה יצרה פרלמנט בן שני בתים.
מכוחה נערכו ב-2002 בחירות לאיוש מועצת הנציגים.
המלך הוא הממנה את חברי מועצת היועצים.
הוא מוסמך להורות על פיזור הבית התחתון.
בהתאם לחוקה, ניתנה זכות בחירה לפרלמנט גם לנשים.
הבחירות לאיוש הבית התחתון נערכות במחוזות בחירה.
אם מועמד מסוים לא משיג רוב של הקולות במחוז בחירה, נערך בו סיבוב שני של בחירות בין שני המועמדים שזכות למספר הקולות הגבוה ביותר.
הבחירות בבחריין אינן נחשבות לחופשיות בשל הגבלות שמטילים המלך והממשלה על התארגנות מפלגות חופשית במדינה.
קבלת חוק בפרלמנט מותנית באישורו על ידי שני בתי הפרלמנט.
הבחירות האחרונות לבית התחתון של הפרלמנט נערכו בשנת 2018.
מועצת האומה הוא הפרלמנט הדו-ביתי של ירדן.
בית המחוקקים, שנוסד על ידי חוקת ירדן ב-1952, מורכב משני בתים: הבית העליון, הסנאט (מועצת הבולטים, مجلس الأعيان), והבית התחתון, בית הנבחרים (מועצת הסגנים, ).
בסנאט 65 חברים, כולם ממונים ישירות על ידי המלך, בעוד שבבית הנבחרים ישנם 130 חברים נבחרים, כאשר תשעה מושבים שמורים לנוצרים, שלושה למיעוטים צ'צ'נים וצ'רקסים, וחמישה עשר לנשים.
חברי שני הבתים מכהנים לכהונה של ארבע שנים.
כמונרכיה חוקתית מתפתחת, ירדן הצליחה לשרוד את התלאות של הפוליטיקה ב.
לציבור הירדני יש דמוקרטיה מוגבלת מאז קבלת העצמאות ב-1946, אולם האוכלוסייה לא סבלה כפי שסבלו אחרים תחת דיקטטורות שנכפו על ידי כמה משטרים ערביים.
לאחר מלחמת העצמאות קיבלו פליטים פלסטינים ב (ובעבר הירדן) אזרחות ירדנית על בסיס זהה לתושבים הראשונים.
עם זאת, רבים מהפליטים המשיכו להתגורר במחנות פליטים והסתמכו על סיוע של אונר"א למחיה.
הפלסטינים בירדן מהווים יותר משליש מאוכלוסיית הממלכה, המונה 1.5 מיליון.
חוקת 1952 אפשרה לאזרחי ירדן להקים ולהצטרף למפלגות פוליטיות.
זכויות כאלה הושעו ב-1967 כאשר הוכרזו מצב חירום, משטר צבאי והשעיית הפרלמנט, שנמשכו עד 1989. בפרלמנט הירדני קיבלו הגדה המערבית והמזרחית 30 מושבים כל אחת.
הבחירות הראשונות נערכו ב-11 באפריל 1950. הגדה המערבית אמנם סופחה רק שבועיים לאחר מכן, אך תושביה הורשו להצביע בבחירות.
הבחירות האחרונות בירדן בהן הצביעו תושבי הגדה היו באפריל 1967, לאחריהן כבשה ישראל את האזור במלחמת ששת הימים, אך נציגיהם הפרלמנטריים המשיכו להחזיק בתפקידם עד 1988.
בשנת 1974 הוענקה לנשים הזכות לבחור ולהיבחר לפרלמנט.
בשנת 1978 הוקמה "המועצה הלאומית המייעצת" הראשונה, שהחליפה את הפרלמנט שפוזר.
בתחילת ינואר 1984 פיזר המלך את "המועצה הלאומית המייעצת", לטובת החייאתה של פעולת בית הנבחרים המושעה, והפרלמנט הופעל מחדש.
ב-30 ביולי 1988 פיזר המלך חוסיין את הבית התחתון של הפרלמנט, שמחצית מחבריו ייצגו אזורי בחירה בגדה המערבית.
למחרת הכריז המלך על ניתוק כל הקשרים המשפטיים והמנהליים עם הגדה המערבית, למעט החסות הירדנית על המקומות הקדושים למוסלמים ולנוצרים בירושלים, והכיר בתביעת אש"ף על מדינת פלסטין.
בנאומו לאומה שנערך באותו יום הודיע על החלטתו והסביר כי החלטה זו התקבלה במטרה לסייע ל להקים מדינה עצמאית משלו.
בעקבות תסיסה אזרחית נגד ראש הממשלה זיד א-ריפאעי פיטר המלך את א-ריפאעי והכריז על בחירות מאוחר יותר באותה שנה.
פעולתו של המלך לקריאה מחדש לבחירות לפרלמנט נחשבה למהלך משמעותי קדימה, המאפשר לציבור הירדני לקבל יותר חירות ודמוקרטיה.
צוות החשיבה Freedom House תיאר מהלך זה כ"ניסוי המבטיח ביותר של העולם הערבי בליברליזציה ורפורמה פוליטית".
חידוש הבחירות לפרלמנט קיבל חיזוק על ידי חוקים חדשים המסדירים את התקשורת והפרסום, וכן הפחית הגבלות על חופש הביטוי.
לאחר הלגליזציה של מפלגות פוליטיות ב-1992, נערכו ב-1993 הבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות מאז 1956. ירדן היא כעת אחת הפתוחות ביותר מבחינה פוליטית במזרח התיכון, והיא מאפשרת מפלגות אופוזיציה כמו חזית הפעולה האסלאמית, האגף הפוליטי הירדני של האחים המוסלמים.
השפעת חזית הפעולה האסלאמית פחתה משמעותית בשנת 2007 כאשר הנציגות הפרלמנטרית שלו ירדה מ-17 לשישה מנדטים.
המפלגה החרימה את הבחירות ב-2010 ו-2013 במחאה על שיטת הבחירות.
המלך עדיין מחזיק במנופי הכוח האמיתיים, ממנה את חברי הסנאט ובעל הזכות להחליף את ראש הממשלה, כפי שעשה עבדאללה השני באפריל 2005.
אין להתעלם מהשפעת השבטיות בקביעת תוצאות הבחירות לפרלמנט, שנחשבות חזקות יותר מהשתייכות פוליטית.
לזהות השבטית יש השפעה חזקה על החיים הירדניים, והן "נשארות הכוחות המניעים העיקריים של קבלת החלטות ברמת הפרט, הקהילה והמדינה".
בשנת 2016 פיזר עבדאללה השני את הפרלמנט ומינה את האני אל-מולקי לראש הממשלה.
בשנת 2018, בעקבות מחאות המוניות על רפורמת מס, התפטר אל-מולקי והוחלף על ידי עומר א-רזאז.
שני הבתים יכולים ליזום דיונים ולהצביע על חקיקה.
הצעות מועברות על ידי ראש הממשלה לבית הנבחרים שם הן מתקבלות, מתוקנות או נדחות.
כל הצעה מועברת לדיון בוועדה של הבית התחתון.
אם היא מאושרת היא מועברת לממשלה שמנסחת הצעת חוק ומגישה אותה לבית הנבחרים.
אם הצעה זו תאושר, היא תועבר לסנאט לדיון ולהצבעה.
אם הסנאט מאשר את החוק, המלך יכול להעניק את הסכמתו או לסרב.
במקרה של סירוב, הצעת החוק חוזרת לבית הנבחרים, ואם שני הבתים העבירו את הצעת החוק ברוב של שני שלישים היא הופכת לחוק ומבטלת את ה של המלך.
סעיף 95 לחוקה מסמיך את שני הבתים להגיש חקיקה לממשלה בצורה של הצעת חוק.
החוקה אינה מספקת מערכת חזקה של איזונים ובלמים במסגרתם יכול הפרלמנט לעמוד על תפקידו ביחס למלך.
במהלך השעיית הפרלמנט בין 2001 ל-2003 הוכח היקף כוחו של המלך עבדאללה השני, שהעביר 110 חוקים זמניים, מהם שניים עסקו בדיני בחירות וצמצמו את כוחו של הפרלמנט.
לסנאטורים כהונה של ארבע שנים, הם ממונים על ידי המלך וניתן למנותם מחדש.
סנאטורים חייבים להיות בני ארבעים לפחות ובעלי תפקידים בכירים בממשלה או בצבא.
בין הסנאטורים הממונים היו ראשי ממשלה לשעבר וחברי בית הנבחרים.
חברי בית הנבחרים נבחרים לתקופת כהונה של ארבע שנים.
המועמדים לבית הנבחרים חייבים להיות מעל גיל שלושים וחמש, אינם יכולים להיות קשורים למלך ואסור להם להיות בעלי אינטרסים כספיים כלשהם בחוזים ממשלתיים, מה שיוביל לניגוד עניינים.
למרות הרפורמות של 1989 טרם התפתחה בירדן מערכת רב-מפלגתית.
בבחירות 2016, למשל, זכו עצמאים התומכים בארמון ברוב המושבים, כפי שהיה גם בבחירות הקודמות.
ואכן, רק 215 מועמדים מתוך 1,252 התמודדו בתמיכה מפורשת של מפלגות.
תפקידן של המפלגות הפוליטיות בירדן מוגבל באופן משמעותי גם על ידי גורמים מוסדיים.
לא רק שלאזורים כפריים יש ייצוג יתר, אלא שהסמכות הרחבה הנתונה למלך מקשה על מפלגה לזכות בשליטה בממשלה רק דרך הקלפי.
המפלגה הפוליטית היחידה שמשחקת תפקיד בבית המחוקקים היא חזית הפעולה האסלאמית (IAF).
המפלגות מייצגות ארבעה חלקים עיקריים: אסלאמיסטים, שמאלנים, לאומנים ערבים ושמרנים.
ישנן 34 מפלגות רשומות בירדן, אך יש להן השפעה מועטה על התהליך הפוליטי.
במרץ 2007 קבעה חקיקה שכל המפלגות יצטרכו לדווח למשרד הפנים ולהיות בעלות לפחות חמש מאות חברים מייסדים מחמישה מחוזות לפחות.
עם זאת, החוק נתפס כאיום ישיר על מספר מפלגות קטנות.
התפכחות ציבורית ממפלגות פוליטיות קיימות הודגשה במחקר שבוצע על ידי המרכז למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת ירדן.
רק 9.7% מהנשאלים במחקר, שנערך ב-2007, חשו שהמפלגות מייצגות את שאיפותיהם הפוליטיות, הכלכליות והחברתיות.
יתרה מזאת, 80% מהנשאלים סברו ש"אף אחת" מהמפלגות הפוליטיות לא "כשירה להרכיב ממשלה".
לבית המחוקקים יש ארבע ועדות קבועות: הוועדה לעניינים משפטיים, כלכליים, מנהליים וענייני חוץ.
לשני הבתים יש את היכולת להקים ועדות בעת הצורך.
החל משנת 1998 נחשב הפרלמנט הירדני כחלק מדמוקרטיה שלא הושגה על ידי מדינות אחרות במזרח התיכון.
עם זאת, בהשוואה לדמוקרטיות במדינות העולם המערבי, ירדן עשויה להיחשב כלא דמוקרטית, כאשר המלך ממשיך לשלוט בפוליטיקה הלאומית.
לפי רקס בריינן, "בחירות 1989 הביאו ליברליזציה פוליטית שאין שני לה ותשומה דמוקרטית גדולה יותר...
אף על פי שהעליונות הפוליטית של הארמון הפכה פחות גלויה וחשובה לתפקידו הפעיל של הפרלמנט, עדיין לא התרחשה העברה יסודית של הכוח לידיים נבחרות".
הפרלמנט של דרום אוסטיה הוא בית המחוקקים של המדינה המוכרת חלקית דרום אוסטיה.
הפרלמנט הוא חד-ביתי ובו 34 מושבים.
במשך שנים (2004 עד 2014) הייתה שימשה השיטה של בחירות ארציות יחסיות לאיוש הפרלמנט.
בבחירות של 2019 הונהגה שיטה מעורבת, שלפיה נבחרים מחצית המושבים בשיטה היחסית, ואילו המחצית השנייה מאוישת באמצעות בחירות ב-17 מחוזות בחירה, כשהמתמודד הזוכה במספר הקולות הרב ביותר בין כלל המתמודדים בהם הוא הזוכה.
בעקבות הבחירות ב-2019 מיוצגות בפרלמנט חמש מפלגות, וששה מהמושבים מאוישים על ידי פוליטיקאים עצמאים שנבחרו במחוזות הבחירה.
בית הפרלמנט, שנחנך ב-1937, ניזוק בצורה קשה במהלך מלחמת גאורגיה–רוסיה ב-2008.
הפרלמנט של גבון מורכב משני בתים:
הסנאט של גבון - הבית העליון, המונה 67 נציגים, חלקם נבחרים וחלקם ממונים על ידי נשיא גבון.
- הבית התחתון, המונה 143 חברים נבחרים.
הפרלמנט הושעה בעקבות ההפיכה הצבאית ארבעה ימים לאחר .
לאחר מכן הוא הוחלף על ידי פרלמנט מעבר עד .
הפרלמנט של קנדה הוא הרשות המחוקקת של קנדה.
הפרלמנט ממוקם בבירה הפדרלית של המדינה, באוטווה שבפרובינציית אונטריו.
בהתאם לסעיף 17 של חוק החוקה, 1867, לפרלמנט שלושה חלקים: המלוכה הקנדית, הבית העליון (הסנאט) ובית הנבחרים.
מאחר שמלך קנדה, הוא מלך בריטניה, לרוב אינו נמצא בקנדה, מייצג אותו המושל הכללי של קנדה.
105 חברי הבית העליון נבחרים על ידי המלך בעצת ראש ממשלת קנדה.
308 חברי הבית התחתון נבחרים בבחירות ישירות, כאשר כל אחד מהחברים מייצג את אחד ממחוזות הבחירה של קנדה.
בעקבות מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, שפרצה ב-1754 על רקע סכסוכי הקרקעות הבלתי פוסקים בין הצרפתים והבריטים, הצליחו הבריטים לכבוש את השטחים הצרפתיים, וב-1760 הגיעו לערים המרכזיות בקוויבק – קוויבק סיטי ומונטריאול.
בתום מלחמת שבע השנים, שמלחמת הצרפתים והאינדיאנים הייתה למעשה הזירה הצפון אמריקנית שלה, החליטו הצרפתים לשמור על שליטתם באיים הקריביים ולוותר על בעלותם במושבותיהם בצפון אמריקה לטובת בריטניה.
בעקבות ההסכם ניתנה ההצהרה המלכותית של 1763 אשר קבעה את סדרי השלטון והמשפט בקנדה (שכללה למעשה את פרובינציית קוויבק של ימינו).
בשנת 1774 נחקק חוק קוויבק אשר העניק למושל ולמועצתו את הכוח לחוקק חוקים בשמו של המונרך האנגלי.
בשנת 1791 חולקה הפרובינציה לפרובינציית קנדה העליונה (לימים אונטריו) וקנדה התחתונה (קוויבק של ימינו), ובכל אחת מהם נבחרה אספה מחוקקת (Legislative Assembly), ומונתה מועצה מחוקקת (Legislative Council).
בשנת 1841 נחקק בפרלמנט הבריטי חוק המאחד את קנדה העליונה וקנדה התחתונה למושבה אחת שנקראה פרובינציית קנדה, ובה בית מחוקקים אחד הכולל אספה מחוקקת נבחרת, ומועצה מחוקקת ממונה.
באספה היו 84 חברים (42 מכל פרובינציה – אף שבקנדה התחתונה היו יותר תושבים מאשר בקנדה העליונה).
בשנת 1848 ניתן לפרובינציית קנדה שלטון עצמאי בענייני פנים, ופחתה השפעתה של ממשלת הממלכה המאוחדת על נושאי הפנים בקנדה.
בין השנים 1841–1843 התכנס הפרלמנט בבית החולים הכללי קינגסטון בקינגסטון שבאונטריו, ובשנת 1843 עבר הפרלמנט למונטריאול עד לשריפת הבניין בשנת 1849, במסגרת מהומות שפרצו בעיר כחלק מהיחסים הרעועים בין הקהילות הצרפתיות והאנגליות.
בין השנים 1849–1857 התכנס הפרלמנט לחליפין בטורונטו ובקוויבק סיטי, ובשנת 1857 עבר הפרלמנט לאוטווה.
בשנת 1867 נחקק חוק צפון אמריקה הבריטית המאחד את פרובינציות קנדה אונטריו, נובה סקוטיה, ניו ברנזוויק וקוויבק לפדרציה אחת שנקראה "הדומיניון של קנדה".
חוק זה הקים את פרלמנט קנדה המודרני במתכונת הפרלמנט הבריטי.
בהתאם לחוק לפרלמנט שלושה גופים: המונרך, הסנאט ובית הנבחרים.
החוק נחקק תוך הפקת לקחים ממלחמת האזרחים האמריקנית שהסתיימה קודם לכן, ותיקן מספר כשלים שהיו בשיטה האמריקאית על מנת למנוע מצב דומה בכך שהסמכות השיורית ניתנה לשלטון הפדרלי, ולא לפרובינציות השונות (מתן הסמכויות השיורית למדינות ארצות הברית גרמה לחקיקה שונה במדינות בענייני עבדות והייתה הגורם העיקרי של מלחמת האזרחים).
חוק צפון אמריקה הבריטית העניק סמכויות רבות לפרלמנט קנדה, אולם הותיר זכות וטו לפרלמנט הבריטי (חוק של הפרלמנט הקנדי לא היה יכול לסתור אף חוק של הפרלמנט הבריטי), וכן ממשלת בריטניה המשיכה לקבוע את מדיניות החוץ של קנדה.
בעקבות חוק וסטמינסטר 1931 ניתנה אוטונומיה רבה יותר לקנדה, והותר לפרלמנט הקנדי לתקן או לדחות חוקים בריטיים, אולם לא הותר שינויו של חוק צפון אמריקה הבריטית (ומשמעות הדבר – שחוקת קנדה נקבעה עדיין בחקיקה של הפרלמנט הבריטי).
עם זאת, הפרלמנט הבריטי לא כפה את דעתו על הפרלמנט הקנדי, וכאשר התבקשו שינויים בחוקת קנדה, הצביע הפרלמנט הבריטי בעד השינויים (כפי שהיה בשנת 1949).
התיקון האחרון שביקש הפרלמנט הקנדי מהפרלמנט הבריטי לבצע היה התיקון לחוקה בשנת 1982, שבעקבותיו נחקק חוק קנדה 1982 אשר העניק לפרלמנט הקנדי סמכויות לשנות את החוקה הקנדית ושלל סמכות זו מהפרלמנט הבריטי.
הפרלמנט הקנדי מורכב משלושה גופים: המונרך (בית המלוכה), הסנאט, והבית התחתון (בית הנבחרים).
כיום המונרך העומד בראש בית המלוכה הקנדי הוא המלך צ'ארלס השלישי.
המונרך הוא אחד משלושת הגופים המרכיבים את הפרלמנט, ובדומה לחקיקה בפרלמנט הבריטי הסכמתו של המונרך נדרשת על מנת להפוך דבר חקיקה המוצע על ידי הפרלמנט לחוק (בדומה לזכות הווטו של נשיא ארצות הברית על דבר חקיקה בארצות הברית, אך בהיעדר היכולת לעקוף זכות זו, הקיימת בארצות הברית).
בהיעדרו של המונרך, ממלא את מקומו המושל הכללי של קנדה, הממונה על ידי המונרך בעצתו של ראש ממשלת קנדה (כיום, מכהנת בתפקיד מרי סיימון).
בפועל, ועל פי מוסכמה חוקתית, המושל הכללי מאשר את דברי החקיקה שקיבלו את הסכמת הפרלמנט.
בסמכותו של המונרך (ובהיעדרו – המושל הכללי), בין היתר, לכנס את הפרלמנט או לפזרו, וכן לפתוח את מושב הפרלמנט.
כל חברי הסנאט הקנדי ממונים על ידי המושל הכללי של קנדה, על פי עצתו של ראש ממשלת קנדה.
על מנת להתמנות כסנאטור, מועמד צריך להיות למעלה מגיל 30, ולהיות הבעלים של רכוש בשווי של לפחות 4,000 דולרים קנדיים.
הסנאטור חייב להיות בעל אדמה, או להתגורר בפרובינציה שאותה הוא מייצג.
בעבר תקופת הכהונה של הסנאטור הייתה ללא הגבלת זמן, והסנאטורים כיהנו לכל ימי חייהם.
בשנת 1965 שונה החוק, והסנאטורים פורשים בגיל 75. הסנאטורים מאבדים את מושבם אם לא נכחו בשני מושבים רצופים של הסנאט.
על פי החוקה, קנדה מחולקת לארבעה אזורים, כאשר לכל אחד מהם מספר קבוע של חברים בסנאט (24 חברים):
אזור הפרובינציות הימיות (10 סנאטורים מנובה סקוטיה, 10 מניו ברנזוויק וארבעה מאי הנסיך אדוארד)
אזור הפרובינציות המערביות (6 סנאטורים ממניטובה, 6 מקולומביה הבריטית, 6 מססקצ'ואן ו-6 מאלברטה).
כמו כן לפרובינציית ניופאונדלנד ולברדור, שאינה שייכת לאף אזור, 6 סנאטורים.
כל טריטוריה מבין טריטוריות קנדה (הטריטוריות הצפון מערביות, יוקון ונונווט) שולחת סנאטור אחד לסנאט.
המושל הכללי של קנדה יכול, בהסכמת המונרך, להגדיל את מספר החברים בסנאט באופן זמני, ובלבד שמספר החברים בכל אחד מארבעת האזורים יהיה קבוע (ולכן מספר החברים המינימלי שיכול להתווסף הוא ארבעה חברים, והמקסימלי הוא שמונה חברים).
מספר החברים בסנאט הוגדל רק פעם אחת, בשנת 1990 לבקשתו של ראש ממשלת קנדה, בריין מולרוני, על מנת להבטיח העברת חוק המטיל מס חדש על שירותים.
חברי הבית התחתון של קנדה נבחרים בבחירות כלליות.
כל חבר מייצג אזור בחירה אחד בו הוא נבחר בבחירות בשיטה הרובנית.
חברי הבית התחתון חייבים להיות אזרחי קנדה, בני למעלה מ-18. חברי הבית התחתון מכהנים בתפקידם מבחירתם ועד התפטרותם או עד פיזורו של הפרלמנט.
אין מניעה על בחירה חוזרת לכהונה.
חוקת קנדה אינה קובעת את מספר חברי בית הנבחרים, והמספר נקבע מדי 10 שנים בעקבות מפקד אוכלוסין שנערך.
בבית התחתון לפחות 282 חברים, כאשר לפחות שלושה נציגים מייצגים את הטריטוריות השונות.
יתרת 279 הכיסאות מחולקות לפרובינציות לפי מספר תושביהם, אולם לכל פרובינציה יהיו לפחות מספר מושבים בבית הנבחרים, כמספר המושבים שיש לפרובינציה בסנאט.
כמו כן, החוקה קובעת כי מספר המושבים של כל פרובינציה לא יפחת ממספר המושבים שהיו לפרובינציה בשנת 1976 או שנת 1985 (מסיבה זו קבוע מספר חברי מינימלי של 282).
כיום בבית הנבחרים 308 חברים.
חברי הבית התחתון נקראים "חברי פרלמנט" (Members of Parliament) ובקיצור "MP".
בראש כל אחד מבתי הנבחרים עומד יושב ראש (הנושא בתואר "Speaker" – "דובר").
יושב ראש הסנאט הוא סנאטור שממונה על ידי המושל הכללי של קנדה בעצתו של ראש ממשלת קנדה.
יושב ראש בית הנבחרים לעומתו, נבחר על ידי חברי בית הנבחרים (הבית התחתון).
בדומה לפרלמנט הבריטי ליושב ראש הבית התחתון סמכויות נרחבות יותר מהסמכויות של יושב ראש הסנאט.
בעוד שחברי הסנאט יכולים לדבר ביוזמתם הם (בדומה לחברי בית הלורדים בממלכה המאוחדת), בבית התחתון זכות הדיבור נקבעת על ידי היושב ראש.
בשנת 1991 הורחבו סמכויות יושב ראש הסנאט, והוא יכול עתה למנוע מחברי הסנאט מלדבר.
החוקה הקנדית קובעת שנדרש קוורום (מספר חברים מינימלי) לכינוס בית הנבחרים: 15 סנאטורים נדרשים על מנת לכנס את הסנאט, ו-20 חברי הבית התחתון נדרשים על מנת לכנס את הבית התחתון.
בכל אחד מהבתים, היושב ראש נחשב לאחד מהחברים הנדרשים לקוורום.
ההצבעה הנערכת בבתים היא הצבעה קולית – כאשר מוצגת שאלה בפני כל אחד מהבתים חברי הבתים צועקים יחד "אכן" ("Yea") או "לאו" ("Nay"), ויושב ראש מכריז את תוצאות ההצבעה.
החלטת היושב ראש היא סופית, אלא אם שניים מחברי הסנאט או חמישה מחברי הבית התחתון מבקשים הצבעה בספירה – במקרה זה נעמדים חברי הבית התומכים בהצבעה, והם נספרים.
בסנאט רשאי היושב ראש להצביע בעצמו, אולם לרוב הוא אינו מצביע על מנת לשמור על נייטרליותו הפוליטית.
הצבעה שלה אין רוב – נדחית (כלומר, במקרה של שוויון, אם היושב ראש בוחר שלא להצביע, ההצבעה נדחית).
בבית התחתון, היושב ראש אינו רשאי להצביע, אלא במקרה בו יש שוויון, בו הוא רשאי להצביע כשובר שוויון.
על פי המוסכמה החוקתית, היושב ראש מצביע על מנת לשמר סטטוס קוו קיים, ונגד כל שינוי בסטטוס קוו.
מטרת שיטה זו נועדה למנוע מהצבעות לעבור על חודו של קול – ובמקרה של שוויון נערך דיון מחודש בחוק על מנת להביא למציאת הסכמה רחבה יותר בין חברי הבתים.
בעקבות הבחירות הכלליות, המושל הכללי של קנדה מוציא צו הקורא לזימון הפרלמנט.
ביום שנקבע בצו, מתכנסים חברי שני הבתים בחדרי הבתים, ונערך טקס הדומה לטקס פתיחת הפרלמנט שנערך בפרלמנט הבריטי.
לאחר שהתכנסו נקראים חברי הבית התחתון אל אולם הסנאט, שם הם נדרשים לבחור מביניהם יושב ראש (Speaker – דובר שידבר בשמם), והם נשלחים חזרה לאולם הבית התחתון, ובוחרים יושב ראש.
למחרת נערכת הפתיחה הרשמית של הפרלמנט – שליח הסנאט, המכונה המוט השחור (Black Rod), נשלח לזמן את חברי הבית התחתון אל אולם הסנאט.
חברי הבית התחתון מגיעים אל אולם הסנאט אך לא נכנסים אליו.
יושב ראש הבית התחתון (ה-Speaker – "הדובר") עומד בפתח אולם הסנאט ומציג עצמו בפני המונרך, ובהיעדרו, בפני המושל הכללי, או נציג אחר של המונרך (כך, למשל, בשנת 1919 מילא את מקום המונרך אדוארד השמיני, נסיך ויילס), ודורש את זכויות הבית התחתון להתדיין בפני המונרך.
הנאום נכתב לרוב על ידי ראש הממשלה עצמו או שרי הממשלה.
מושב בית הנבחרים ממשיך עד הפסקתו על ידי הצהרה של המונרך או המושל הכללי (הצהרה הניתנת לרוב בעצתו של ראש הממשלה).
לאחר הצהרה זו, שני הבתים אינם רשאים להתדיין מבלי שהמושל הכללי מוציא זימון חדש לכינוס הפרלמנט, ואז נערך טקס מחודש של פתיחת הפרלמנט (אולם במושבים חוזרים של הפרלמנט הנערכים מדי שנה לא נדרשת בחירת יושב ראש של הבית התחתון – בחירה הנעשית רק במושב הראשון שלאחר בחירות כלליות).
לאחר מספר מושבים יכול המושל הכללי (בעצת ראש הממשלה) להחליט על פיזור הפרלמנט, שלאחריו נערכות בחירות כלליות.
לרוב ראש הממשלה בוחר את המועד הנוח לו, מבחינה פוליטית, לקיום בחירות.
אם לא פוזר הפרלמנט בתוך חמש שנים מבחירתו, הפרלמנט "פוקע" ("expire"), ונערכות בחירות כלליות.
לכל אורך ההיסטוריה של קנדה תמיד פוזר הפרלמנט בטרם פקע.
כל אחד מחברי הבית התחתון או חברי הסנאט יכול להציע הצעת חוק ("bills").
הצעת חוק המוגשת על ידי חבר הבית התחתון שאינו חבר ממשלה נקראת "private members' bill", והצעת חוק המוגשת על ידי חבר סנאט שאינו חבר ממשלה נקראת "private senators' bill".
לרוב, החוקים מוצעים על ידי שרי הממשלה (ואלה נקראים "הצעות חוק ממשלתיות" – "government bills").
בניגוד לסדרי החקיקה בכנסת, הקריאה ראשונה של החוק היא פורמלית בלבד.
לאחריה, במהלך הקריאה השנייה נערך דיון על כל אחד ואחד מסעיפי החוק.
לאחר הקריאה השנייה נשלח החוק לדיון בפני ועדות בית הנבחרים.