tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסופו של דבר, ב-1914 הוא נשא לאישה את מרג'ורי גרייס קולס ויחד אתה הוא הביא לעולם חמש בנות.
קואוטס החל להיות מעורב בפוליטיקה כאשר ב-1905 הוא נבחר להיות חבר במועצת מחוז אוטמטה.
מאוחר יותר, בין השנים 1913 – 1916, הוא שירת כיושב ראש המועצה.
עוד קודם לכן הוא הצטיין כמפקד המתנדבים הרכובים של המחוז והוא קנה לו מוניטין ברמה המקומית.
בבחירות הכלליות של 1911 הוא נבחר להיות חבר הפרלמנט של ניו זילנד מטעם מחוז הבחירה של קאיפרה כמועמד עצמאי המקורב לדעותיה של המפלגה הליברלית.
בפרלמנט הוא הצביע בדרך כלל יחד עם הליברלים והוא היה חלק מקבוצת חברי הפרלמנט העצמאיים שאפשרו לג'וזף וורד להחזיק בתפקידו כראש הממשלה.
כאשר התפטר וורד והוחלף על ידי תומאס מקנזי, קואוטס דחה הצעה להתמנות לתפקיד שר.
בהדרגה התרחק קואוטס מהמפלגה הליברלית, בעיקר בשל אמונתו החזקה בכך שהחקלאים צריכים להיות בעלי הקרקעות שלהם, גישה שהליברלים התנגדו לה.
קואוטס פיתח את אמונתו זו בעקבות ניסיונה של משפחתו שאדמת החווה שלה הייתה בחכירה.
ב-1912, כאשר התקיימה הצבעת אי-אמון, הצביע קואוטס נגד הליברלים כדי לסייע לאופוזיציה של המפלגה הרפורמיסטית לעלות לשלטון.
ב-1914 הצטרף קואוטס באופן רשמי לרפורמיסטים.
יחד עם זאת, הוא לא פעל כחבר נלהב של המפלגה וקשר קשרי ידידות עם פוליטיקאים מכל קצות הקשת הפוליטית.
פעילויותיו הפוליטיות התמקדו בעיקר בשיפור השירותים לצפון הרחוק.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ניסה קואוטס להתגייס לשירות פעיל, אך ראש הממשלה ויליאם מאסי, הניא אותו מלעשות כן בשל העובדה שלמפלגה הרפורמיסטית היה רוב דחוק.
בכל אופן, בנובמבר 1916 קיבל קואוטס רשות להתגייס.
הוא שירת בהצטיינות יתרה והוענק לו הצלב הצבאי.
עם שובו לניו זילנד ראו אותו רבים כגיבור וב-2 בספטמבר 1919 מינה אותו מאסי כחבר בקבינט והוא מונה להיות שר המשפטים, שר הדואר ושר הטלגרף.
מאוחר יותר הוא מונה להיות שר העבודות הציבוריות ושר הרכבות.
החל ממרץ 1921 הוא שירת כשר לענייני הילידים, תפקיד בו ידיעת השפה המאורית הייתה לו לעזר רב.
הוא עבד עם אפירנה נגטה, שהחליפו בהמשך בתפקיד ויחד הם דאגו לענייניהם של המאורים.
התבלטותו של קואוטס הביאה אותו למצב שרבים ראו בו היורש הטבעי של מאסי.
כאשר מת מאסי ב-10 במאי 1925 מונה פרנסיס בל כמחליפו הזמני עד אשר התקיימה התמודדות על מנהיגות המפלגה.
ב-30 במאי נבחר קואוטס להיות ראש ממשלת ניו זילנד, כאשר הוא מביס את ויליאם נוסוורת'י בהצבעה.
תקופת כהונתו כראש הממשלה עמדה בסימן הכוונה לפתח את כלכלת האזורים הכפריים של ניו זילנד, שהיו כור מחצבתו של קואוטס.
לצורך מטרה זו הוא ייעד כמה מיזמים, כולל בנייתו של גשר קופו בחצי האי קרומנדל, שנתן לחקלאים המקומיים דרכי גישה טובות.
כמו כן הוא אישר את סלילתה של מסילת הרכבת טאופו-רוטורואה, הצעה שבסופו של דבר לא הוגשמה.
בעוד שלקואוטס היו את הכריזמה ואת המוניטין כמנהלן טוב, חסרו לו המיומנויות של שיווק עצמי בקרב הציבור ושל קריאת המפה הפוליטית.
הוא השאיר על כנם את רוב השרים שכיהנו בממשלתו של מאסי, למרות שהייתה שאיפה חזקה בציבור להצגתם של פנים חדשות.
גישתו המעשית לבעיות הפוליטיות גרמה לניכור מצד כמה מתומכיו, ששאפו לראות קו פעולה שמרני חזק.
בהדרגה, נראה חזונו לגבי עתידה של ניו זילנד בלתי מעשי.
כשר בממשלה הייתה לו ההזדמנות להתמקד בנושאים ייחודיים, אך כראש ממשלה, ציפה ממנו הציבור לראות את התמונה הגדולה.
בבחירות הכלליות בנובמבר 1925 נחלה המפלגה הרפורמיסטית ניצחון יחסי, אך ניתן היה לייחס ניצחון זה לעבודת הארגון של אלברט דווי ולמצב הכאוטי שבו נמצאה המפלגה הליברלית.
עם תחילתו של השפל הגדול החל מצב הכלכלה של ניו זילנד להתדרדר וקואוטס והמפלגה הרפורמיסטית משכו אליהם את חיצי הביקורת.
חלק מהמבקרים גינו את הצעדים שננקטו לטיפול בשפל כ"סוציאליסטיים" ואלברט דווי עזב את המפלגה כדי לסייע בייסודה של מפלגה ליברלית חדשה שנקראה "המפלגה המאוחדת".
בבחירות הכלליות של 1928, זכו המפלגה הרפורמיסטית והמפלגה המאוחדת במספר שווה של מושבים בפרלמנט.
בתמיכתה של מפלגת הלייבור, הצליחה המפלגה המאוחדת להרכיב ממשלה וקואוטס איבד את ראשות הממשלה.
ב-1931 הסירה מפלגת הלייבור את תמיכתה במפלגה המאוחדת מתוך מחאה על שורה של צעדים כלכליים שפגעו במעמד העובדים.
קואטס והמפלגה הרפורמיסטית הסכימו בסופו של דבר ליצור קואליציה עם המפלגה המאוחדת, כדי למנוע את קיומן של בחירות חדשות שבהן עלולה הייתה הלייבור להגיע להישגים טובים יותר מבחינתה.
מנהיג המפלגה המאוחדת, ג'ורג' פורבס, המשיך להיות ראש הממשלה, אך קואוטס ועמיתיו מהמפלגה הרפורמיסטית קיבלו כמה תפקידים משמעותיים.
ויליאם דאוני סטיוארט הבן, עמיתו של קואוטס, מונה להיות שר האוצר.
לאחר הבחירות הכלליות של 1931 נשארה קואליציית המפלגה המאוחדת-רפורמיסטים בשלטון, למרות שהלייבור הגדילה את כוחה.
יחד עם זאת, נמשכו הבעיות הכלכליות ושיעור האבטלה המשיך לעלות.
קואטס התעמת עם דאוני סטיוארט על הצעדים שעל הממשלה היה לנקוט בהם וקואוטס עצמו מונה להיות שר האוצר.
ראש הממשלה ג'ורג' פורבס, נעשה בהדרגה אדיש ומאוכזב וקואוטס היה לרוח החיה בממשלה.
בשלב זה החלו להישמע דיבורים על מצבו הנפשי של קואוטס עצמו ונפוצו שמועות על הרגלי השתייה הכבדים שלו.
בבחירות הכלליות של 1935 נחלה הקואליציה תבוסה מוחצת.
היא זכתה ב-19 מושבים בלבד וקואוטס כמעט ואיבד את מושבו.
מפלגת הלייבור, שזכתה ב-53 מושבים הקימה את ממשלתה הראשונה בראשותו של מייגל ג'וזף סאבג' כראש הממשלה.
לאחר התבוסה של ממשלת הקואליציה, התרחק קואטס מעיני הציבור.
הוא חווה תקופה של קשיים כלכליים כתוצאה מאיבוד ההכנסה הפתאומי, אך מצבו השתפר כאשר קבוצת ידידים שלו העניקה לו סכום כסף נאה כאות תודה על שירותו ארוך הימים.
במאי 1936, כאשר התמזגו המפלגה המאוחדת והמפלגה הרפורמיסטית והקימו את המפלגה הלאומית, הפך קואוטס להיות חבר פרלמנט מטעם המפלגה החדשה.
כמה מתומכיו האיצו בו להתמודד על מנהיגות המפלגה אך אחרים במפלגה סברו שהן קואוטס והן פורבס קשורים יותר מדי לבעיות הכלכליות של ניו זילנד, ושיש להזרים דם חדש במפלגה.
פורבס תמך במועמדותו של צ'ארלס וילקינסון לתפקיד מנהיג המפלגה, אך קואוטס ותומכיו התנגדו לבחירה זו והרחיקו לכת עד כדי איום בהקמתה מחדש של המפלגה הרפורמיסטית.
בסופו של דבר, זכה בבחירות לתפקיד מנהיג המפלגה אדם המילטון, חבר המפלג הרפורמיסטית לשעבר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הזמינה ממשלת הלייבור הן את קואוטס והן את המילטון, להצטרף לקבינט המלחמה המיוחד.
קבלתם לקבינט יצרה קרע ביניהם ובין עמיתיהם למפלגה הלאומית.
המפלגה הדיחה את המילטון על רקע זה והיחסים בין קואוטס לבין מנהיג המפלגה החדש, סידני הולנד, התדרדרו.
קואוטס האמין באמת ובתמים שהשותפות הייתה במקומה במהלך המלחמה וניסה לשכנע הן את הלייבור והן את המפלגה הלאומית לשתף פעולה.
הוא היה שבע רצון כאשר שתי המפלגות הקימו ממשלת אחדות.
אך עד מהרה התמוטטה ממשלת אחדות זו כאשר חברי המפלגה הלאומית החליטו להתפטר ממנה.
קואוטס והמילטון מתחו בגלוי ביקורת על החלטת אנשי המפלגה הלאומית ויום לאחר שההתפטרות נכנסה לתוקף, הם חזרו לקבינט המלחמה על פי הזמנתו של ראש הממשלה, פיטר פרייזר.
קואוטס הפך להיות עצמאי והחליט שהוא יתמודד בבחירות הבאות כמועמד עצמאי עם נטייה למפלגה הלאומית, אך לא כמועמד רשמי שלה.
יחד עם זאת החלה בריאותו של קואוטס להתדרדר.
הוא היה מעשן כבד רוב ימי חיו וכמו כן הוא פיתח מחלת לב.
ב-27 במאי 1943 התמוטט גורדון קואטס במשרדו שבולינגטון ומת.
ההספדים שנאמרו עליו על ידי חברי מפלגת הלייבור היו עמוקים יותר מאלה שנשאו עליו על ידי חבריו למפלגה הלאומית, למרות שפוליטיקאים מכל קצות הקשת הפוליטית חלקו לו כבוד.
גורדון דייוויד סטראכן הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן.
סטראכן רשם קריירת משחק ארוכה ומפוארת בליגות הבכירות בסקוטלנד ובאנגליה.
בין הישגיו, זכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע ובשתי אליפויות סקוטלנד עם אברדין, גביע ה-FA עם מנצ'סטר יונייטד ואליפות אנגליה עם לידס יונייטד.
הוא פרש בגיל 40, ושבר את השיא לשחקן המבוגר ביותר בפרמייר ליג.
את קריירת האימון החל כמאמן-שחקן בקובנטרי סיטי, ובהמשך אימן גם את סאות'המפטון אותה הוביל לגמר הגביע, את סלטיק אותה הוביל לשלוש אליפויות וגביע ואת מידלסברו.
החל משנת 2013 משמש סטראכן כמאמן נבחרת סקוטלנד.
סטראכן החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של דנדי בגיל 14. בכך, הוא דחה הצעה ממנצ'סטר יונייטד, מתוך רצון לבסס את עצמו כשחקן הרכב בשלבים המוקדמים של הקריירה.
הוא רשם את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במהלך עונת , ועונה אחר כך כבר היה לשחקן הרכב קבוע בקבוצה.
סטארכן התבלט כבר במשחקי העונה לקראת העונה, ואף זכה להשוואות לכוכב העבר הסקוטי בילי ברמנר, אך על אף הפריצה האישית, דנדי לא הצליחה לשרוד בליגה הבכירה וירדה לליגת המשנה, בגלל פער שערים נחות מיריבתה דנדי יונייטד שנותרה מעל לקו האדום.
לקראת עונת היה סטראכן לקפטן הקבוצה, כשהוא בן 19 בלבד.
סטראכן שוב הפגין יכולת אישית גבוהה, אך דנדי סיימה שלישית בלבד וכשלה להעפיל חזרה לליגה הבכירה.
עונה אחר כך איבד סטראכן את מקומו בהרכב הקבוצה, ובסיום העונה החליטו שני הצדדים על פרידה הדדית, לאחר שסטראכן הרגיש כי הקבוצה לא הישגית עבורו ומתבססת בליגת המשנה, ודנדי שהייתה בבעיות כלכליות נזקקה לכסף ממכירתו.
בנובמבר 1977 חתם סטראכן באברדין של המאמן בילי מקניל.
עונת הייתה מוצלחת עבור הקבוצה, שסיימה במקום השני בטבלה ואף העפילה לגמר הגביע הסקוטי (הפסידה 2-1 לגלאזגו ריינג'רס), אך הייתה מוצלחת פחות עבור סטראכן עצמו, שסבל מפציעות חוזרות ונשנות, ערך 12 הופעות ליגה בלבד ולא שותף בגמר הגביע.
לקראת עונת עזב מקניל את הקבוצה ועבר לאמן בסלטיק.
במקומו הגיע לקבוצה אלכס פרגוסון.
תחת המאמן החדש, חזר סטראכן להיות שחקן מפתח בקישור הקבוצה.
העונה הראשונה הסתיימה באכזבה, עם הפסד בגמר גביע הליגה הסקוטית (סטראכן בישל את השער של קבוצתו בהפסד 2-1 לריינג'רס) ומקום רביעי בלבד בליגה.
עונה אחר כך חל מפנה משמעותי בקבוצה, שהפכה להיות מהמובילות בסקוטלנד באותן שנים.
אברדין זכתה בתואר האליפות לעונת , תוך שהיא סוגרת פער של עשר נקודות מסלטיק במהלך העונה.
לסטראכן היה חלק משמעותי בזכייה של קבוצתו.
עם עשרה שערי ליגה ב-33 הופעות, נבחר סטראכן לכדורגלן השנה בסקוטלנד.
את חציה השני של אותה עונה החמיץ סטראכן כתוצאה מפציעה בשרירי הבטן.
עונה אחר כך שוב הסתפקה אברדין במקום השני בטבלה, אך זכתה בגביע הסקוטי בפעם הראשונה מתוך שלוש זכיות רצופות עם סטראכן.
הם גברו בגמר 4-1 על ריינג'רס בהארכה, כשסטראכן כובש את השער השלישי ומבשל שער אחד.
עונת הייתה מעונות השיא של המועדון בכל הזמנים.
על אף שסיימו רק במקום השלישי בליגה (בפער נקודה בלבד מהאלופה דנדי יונייטד), הצליחה הקבוצה לזכות בגביע אירופה למחזיקות גביע, בזכות ניצחון 2-1 בגמר על ריאל מדריד בהארכה.
במקביל, שמרה הקבוצה על הגביע הסקוטי עם ניצחון 1-0 בגמר על ריינג'רס, גם כן בהארכה.
את עונת פתחה אברדין עם זכייה בסופר קאפ האירופי על חשבונה של המבורג, והמשיכה אותה עם זכייה בדאבל המקומי, לאחר שזכתה באליפות בפער שבע נקודות מסלטיק ובגביע בזכות ניצחון 2-1 בהארכה על אותה סלטיק, כשאת שער הניצחון בישל סטראכן.
כמו כן, הוא שבר את שיא השערים האישי שלו בליגה הסקוטית, עם 13 כיבושים ב-25 הופעות ליגה.
לקראת עונת , שילמה מנצ'סטר יונייטד של המאמן רון אטקינסון כחצי מיליון ליש"ט תמורת סטראכן, שעבר לראשונה בקריירה לליגה האנגלית.
היה זה לאחר שסטראכן כבר סיכם את תנאיו בפ.צ.
קלן, ומנצ'סטר נאלצה לשלם 75 אלף ליש"ט נוספים כפיצוי לקבוצה הגרמנית.
סטראכן פתח את העונה עם ארבעה שערים בשבעת המחזורים הראשונים, והמשיך להפגין יכולת גבוהה לאורך העונה כולה, אותה סיים עם 15 שערי ליגה ב-41 הופעות.
מנצ'סטר סיימה רק במקום הרביעי בליגה, אך הצליחה לזכות בגביע ה-FA לאחר ניצחון 1-0 בגמר על אברטון בהארכה.
עונה אחר כך פתחה יונייטד עם עשרה ניצחונות ליגה רצופים ונראתה כמועמדת רצינית לזכייה בתואר, אך בהמשך נאלצה להסתדר ללא סטראכן שסבל מפציעות וערך 28 הופעות ליגה בלבד, 13 פחות מהעונה הקודמת.
בנוסף אליו גם בריאן רובסון החמיץ חלקים גדולים של העונה בגלל פציעות, ובלעדיהם מנצ'סטר סיימה פעם נוספת במקום הרביעי.
אלכס פרגוסון, מאמנו של סטראכן באברדין, הגיע למנצ'סטר יונייטד זמן קצר לאחר פתיחת עונת .
היחסים בין השניים היו מתוחים, כשפרגוסון האמין כי העובדה כי אינו הכוכב היחיד בקבוצה משפיעה לרעה על יכולתו של סטראכן.
הקשר עצמו גם הוא לא הפגין יכולת יוצאת דופן בתקופתו של פרגוסון, על אף שהיה שחקן הרכב קבוע.
בעונה הראשונה תחת פרגוסון סיימה הקבוצה במקום ה-11 בלבד, הצליחה להתאושש ולסיים במקום השני בעונת , אך חזרה להפגין יכולת ירודה במהלך עונת , אותה סיימה במקום ה-11 בלבד.
במרץ 1989, עוד בטרם סיום העונה, הציע מאמנה של שפילד ונסדיי ומאמנו לשעבר של סטראכן ביונייטד, רון אטקינסון, 200 אלף ליש"ט עבור הקשר.
ההעברה הייתה קרובה להתבצע, אך הווארד וילקינסון, מאמנה של לידס יונייטד מליגת המשנה, השווה את ההצעה ושכנע את סטראכן לחבור לקבוצה.
סטראכן חתם על חוזה של שנתיים בלידס, וקיבל באופן מיידי את סרט הקפטן.
סטראכן ולידס סיימו את העונה במקום העשירי, אך בעונה המלאה הראשונה של סטראכן בלידס, עונת , הוא קבע את שיא השערים שלו בקריירה לעונה אחת, 16 כיבושים ב-46 הופעות ליגה, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות ליגת המשנה ולהעפיל בחזרה לליגה הבכירה.
עם העפלתה לליגה הראשונה, עיצבה לידס חוליית קישור מרובעת עם סטראכן, גארי מקאליסטר, גארי ספיד ודייוויד באטי, שהובילה את הקבוצה שרק עלתה עד למקום הרביעי בליגה הבכירה.
סטראכן זכה על הופעותיו בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית של התאחדות עיתונאי הכדורגל, והיה לראשון שזוכה בתואר הן בסקוטלנד והן באנגליה.
סטראכן האריך את חוזהו בשנתיים נוספות, ובעונת הוביל כקפטן את קבוצתו לאליפות אנגליה, על חשבונם של מנצ'סטר יונייטד ואלכס פרגוסון.
בעונת , עונתה הראשונה של הפרמייר ליג, נכשלה לידס וסיימה במקום ה-17 בלבד, עונה אחת אחרי שזכתה באליפות, אך עונה אחר כך שוב השתתפה בקרבות הצמרת וסיימה במקום החמישי.
בשתי העונות האלו, סטראכן הוסיף להיות שחקן הרכב ואחד הבולטים ביכולתם בקבוצה.
בעונת , כשהוא כבר בן 37, הוגבל עקב פציעות למספר נמוך של שש הופעות ליגה בלבד, ובמרץ 1995, שש שנים בדיוק לאחר שהגיע לקבוצה, סיים את דרכו במועדון.
סטראכן איחד כוחות עם רון אטקינסון בקבוצת קובנטרי סיטי.
השניים שיתפו פעולה גם באימון הקבוצה, כשסטראכן העביר אימונים והדריך את הסגל, תוך שהוא לומד ממאמנו אטקינסון.
במקביל, הוא הוסיף לשחק עבור המועדון.
בפתיחת עונת נקלעה הקבוצה לתקופת משבר, והנהלת הקבוצה החליטה בנובמבר 1996 להזיז את אטקינסון לתפקיד המנהל המקצועי ולמנות על פניו את סטראכן כמאמן.
עד לסיום העונה שימש סטראכן כמאמן-שחקן, והוביל את הקבוצה להישרדות בליגה הבכירה תוך שבמקביל הוא עורך תשע הופעות ליגה.
בסיום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 40, שיא עבור שחקן שדה בפרמייר ליג, כדי להתרכז בתפקיד המאמן.
סטראכן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סקוטלנד ב-16 במאי 1980, תחת המאמן ג'וק סטיין, כשעלה בהרכב במסגרת אליפות הבית הבריטית מול , שהסתיים בהפסד 1-0. הוא היה לחלק חשוב בהעפלתה של סקוטלנד ממוקדמות מונדיאל 1982, כשכבש שער ניצחון חשוב בחוץ מול .
סטראכן זומן על ידי סטיין לסגל סקוטלנד לקראת מונדיאל 1982 בספרד.
סטראכן פתח בכל משחקיה של סקוטלנד בשלב הבתים, בסיומו הודחה מהטורניר, ובכולם הוחלף במהלך המחצית השנייה.
במונדיאל 1986 במקסיקו, תחת המאמן אלכס פרגוסון וזמן קצר לפני האיחוד של השניים במנצ'סטר יונייטד, שוב הודחה סקוטלנד בסיום שלב הבתים, כשסטראכן פותח בכל המשחקים.
במשחק השלישי והאחרון שלה בטורניר נפרדה סקוטלנד בשוויון 0-0 מ, וזאת על אף שחוסה בטיסטה מאורוגוואי הורחק כבר בדקה הראשונה, לאחר כניסה ברוטלית ללא כדור ברגליו של סטראכן.
עם כניסתו של אנדי רוקסברג לתפקיד המאמן איבד סטראכן את מקומו בסגל, ולא זומן לסגל במונדיאל 1990. אחרי הטורניר הוא חזר לככב במדי הנבחרת במסגרת טורניר מוקדמות יורו 1992, שבמהלכו אף שימש כקפטן הנבחרת.
על אף ההעפלה, סטראכן לא זומן לטורניר יורו 1992 בשוודיה, וזאת לאחר שכבר הודיע על פרישה מכדורגל בינלאומי בעקבות הבעיות בגבו.
בסך הכול ערך סטראכן 50 הופעות במדי סקוטלנד, בהן כבש חמישה שערים.
לאחר עונת הפרישה כמאמן-שחקן בה הציל את הקבוצה מירידה, התרכז סטראכן בתפקיד המאמן החל מעונת .
סדרת רכישות מוצלחות הביאו את קובנטרי למקום ה-11 בסיום העונה.
בשתי העונות הבאות, על אף השקעה בשחקני רכש בינלאומיים, לא הצליחה הקבוצה להתרומם וסיימה במקומות ה-15 וה-14 (בהתאמה).
בסיום עונת , לאחר 34 עונות רצופות בליגה הבכירה, ירדה קובנטרי לליגת המשנה, מה שהפך את סטראכן לדמות לא רצויה בקרב אוהדי המועדון.
עזיבתם של רובי קין וגארי מקאליסטר, והאכזבה משחקן הרכש הבכיר קרייג בלאמי, הביאו את הקבוצה למקום ה-19 מתוך 20 והיו מהגורמים הבולטים לירידה.
סטראכן החל עם הקבוצה את עונת בליגת המשנה, אך פוטר לאחר חמישה מחזורים.
סטראכן חזר לאמן שבועות ספורים לאחר פיטוריו מקובנטרי, כשהתמנה לתפקיד מאמן סאות'המפטון מהפרמייר ליג באוקטובר 2001. כשהגיע לקבוצה, הייתה סאות'המפטון אחת המועמדות הבכירות לירידה, בעקבות פתיחת העונה אותה חוותה.
המאמן הביא לשינוי משמעותי בקבוצה, שהצליחה להתרומם ולסיים את העונה במקום ה-11. עונה אחר כך, בעונת , המשיכה סאות'המפטון את התקדמותה תחת סטראכן, סיימה את העונה במקום השמיני והעפילה לגמר גביע ה-FA שם נוצחה 1-0 על ידי ארסנל.
בזכות העפלתה של ארסנל לליגת האלופות דרך הליגה, זכתה סאות'המפטון בכרטיס לגביע אופ"א.
בפברואר 2004 הודלף לתקשורת כי סטראכן מתכוון לסיים את דרכו בקבוצה בקיץ הקרוב.
בעקבות החשיפה, נאלץ המאמן להתפטר מתפקידו מוקדם משתכנן, בעקבות השמועות שסבבו את המועדון ואותו בקשר לעתידו.
ב-1 ביוני 2005, לאחר 16 חודשי הפסקה, חזר סטראכן לתפקיד המאמן כשהחליף את מרטין אוניל כמאמן סלטיק לקראת עונת .
עם כניסתו לתפקיד הצהיר סטראכן כי המטרה הראשונה היא החזרת תואר האליפות לסלטיק לאחר עונה בה נדד התואר ליריבה הגדולה, גלאזגו ריינג'רס.
עם זאת, תחילת דרכו של המאמן בקבוצה הייתה מאכזבת.
סלטיק ספגה תבוסה של 5-0 מארטמדיה ברטיסלאבה הסלובקית במוקדמות ליגת האלופות, ושלושה ימים אחר כך נפרדה בשוויון 4-4 בלבד ממאת'רוול במחזור הראשון בליגה.
על אף ניצחון 4-0 בגומלין מול ארטמדיה, הודחה הקבוצה בשלב מוקדם מאירופה.
לאחר ההתחלה החלשה, החלה סלטיק של סטראכן להשתפר.
על אף שהודחה במפתיע מהגביע הסקוטי בשלב מוקדם, שברה סלטיק באותה עונה את שיא הניצחון הגבוה ביותר בליגה עם 8-1 על דאנפרמלין אתלטיק, זכתה בגביע הליגה הסקוטית והבטיחה את זכייתה באליפות סקוטלנד בזמן שיא כשנותרו עוד שישה מחזורים לסיום העונה.
עונה אחר כך שינתה סלטיק לחלוטין את פניה.
סטראכן בנה את הקבוצה מחדש, תוך שהוא מבצע שינויים רבים בסגל השחקנים.
השינויים עברו בהצלחה, והקבוצה הציגה יכולת מצוינת.
באמצע חודש ינואר, הובילה סלטיק את הטבלה ב-17 נקודות.
במקביל השתתפה הקבוצה בטורניר ליגת האלופות, אליו העפילה אוטומטית בזכות זכייתה באליפות.
בשלב הבתים השיגה סלטיק ניצחונות ביתיים על כל יריבותיה (מנצ'סטר יונייטד, בנפיקה ליסבון ופ.צ.
קופנהגן) כדי להעפיל לשלב שמינית הגמר לראשונה מאז תחילתה של ליגת האלופות במתכונתה הנוכחית ב-1993. סלטיק סיימה את דרכה בשמינית הגמר לאחר הפסד בהארכה למילאן.
ארבעה מחזורים לסיום העונה הבטיחה הקבוצה אליפות שנייה ברציפות, ובהמשך השלימה דאבל מקומי עם זכייה בגביע הסקוטי.
בעונת , השלישית של סטראכן בתפקיד, הצליח המאמן להביא את הקבוצה פעם נוספת לשמינית גמר ליגת האלופות.
על אף הדחה בשלב מוקדם יחסית של הגביע, שמרה סלטיק של סטראכן על תואר האליפות, וסטראכן היה למאמן השלישי בהיסטוריה של הקבוצה שמביא לה שלוש אליפויות רצופות.
בעונת חלה ירידה ביכולתה של סלטיק.
היא אמנם זכתה בגביע הליגה הסקוטית, אך סיימה את דרכה כבר בשלב הבתים של ליגת האלופות, הודחה מהגביע הסקוטי בשלב רבע הגמר ואיבדה את האליפות לריינג'רס כשסיימה במקום השני בלבד, ארבע נקודות מהמקום הראשון.
בסיום העונה, ובעקבות אובדן האליפות, התפטר סטראכן מתפקידו כמאמן סלטיק.
ב-26 באוקטובר 2009, זמן קצר לאחר פתיחת עונת , התמנה סטראכן לתפקיד מאמן מידלסברו מליגת המשנה, כמחליפו של גארת' סאות'גייט, בחוזה לארבע שנים.
סטראכן ומידלסברו לא הצליחו להתקרב לפלייאוף ההעפלה וסיימו את העונה במקום ה-11 בלבד.
לאחר פתיחת עונה קשה לעונת , שהובילה את מידלסברו למקום ה-20 בטבלה, התפטר סטראכן מתפקידו ב-18 באוקטובר 2010, שנה לאחר כניסתו לתפקיד.
הוא ויתר מרצון על חוזהו, ועל הפיצויים מהקבוצה על המשך החוזה לו נותרו שנתיים וחצי.
ב-15 בינואר 2013, לאחר מעל לשנתיים מחוץ למגרשים, התמנה סטראכן לתפקיד מאמן נבחרת סקוטלנד.
לאחר ניצחון במשחק הבכורה שלו על הקווים, 1-0 על במשחק ידידות ב-6 בפברואר, הפסידה סקוטלנד פעמיים במוקדמות מונדיאל 2014 ואיבדה סיכוי ממשי להעפיל לטורניר הגמר.
לאחר הפסדים אלו חל שיפור ביכולתה, והיא סיימה במקום הרביעי בבית המוקדמות.
במוקדמות יורו 2016 סיימה הקבוצה במקום הרביעי בבית ולא הצליחה להעפיל לטורניר הגמר.
בסיום טורניר המוקדמות חידש סטראכן את חוזהו בנבחרת.
במוקדמות מונדיאל 2018 סיימה הנבחרת במקום השלישי בבית ולא העפילה שוב לטורניר, לאחר המוקדמות ב-12 באוקטובר 2017 סיים סטראכן את תפקידו.
גורדון קורמן (; נולד ב-23 באוקטובר 1963) הוא סופר ילדים ונוער קנדי-אמריקאי, שכתב למעלה מ-100 ספרי ילדים וספרי נוער.
נכון ל-2021, ספריו נמכרו ביותר מ-17 מיליון עותקים.
קורמן נולד למשפחה יהודית במונטריאול שבקוויבק שבקנדה, שם התגורר עד 1970. בגיל שבע עזב עם משפחתו לת'ורניל, מצפון לטורונטו ושם למד את בית הספר היסודי והתיכון.
לאחר סיום התיכון הוא עבר לארצות הברית כדי ללמוד בקולג' באוניברסיטת ניו יורק, שם למד קולנוע ותסריטאות.
קורמן קיבל תואר ראשון באמנות מאוניברסיטת ניו יורק בשנת 1985.
קורמן כתב את ספרו הראשון כשהיה בן 12. בעת שהיה במחנה.
המורה לאנגלית שלו בכיתה ז' היה מאמן אתלטיקה שלימד אנגלית בפעם הראשונה בחייו.
הוא דרש מתלמידיו לכתוב רומן במהלך הסמסטר, ועבודה זאת הפכה לספר הראשון של קורמן.
קורמן כתב יותר מ-100 ספרים, כולל רבי מכר.
גורדון מקריי היה שחקן קולנוע וזמר אמריקאי שהתפרסם בעיקר בהופעותיו במחזות זמר בקולנוע, בתיאטרון ובטלוויזיה.
ב-1948 הופיע לראשונה בקולנוע בסרט "The Big Punch" - דרמת אגרוף.
לאחר מכן הופיע במספר סרטים מוזיקליים עם דוריס דיי:
הוא התפרסם בעיקר בהופעותיו בתפקידים ראשיים בהפקות קולנוע של מחזות הזמר של ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין:
(1955) בו הוא זכור בעיקר מהופעתו בתחילת הסרט כשהוא רוכב על סוס ושר "איזה בוקר נפלא".
בשני הסרטים שיחק לצידה של שירלי ג'ונס.
הופיע במחזות זמר על הבמה בברודוויי ובמקומות רבים בארצות הברית והקליט מספר אלבומים.
הוא הופיע הרבה בטלוויזיה במופעים של אד סאליבן, דינה שור פט בון ועוד.
מקריי סבל שנים רבות מאלכוהוליזם, עבר גמילה והחל לעזור לאלכוהוליסטים לעבור גמילה.
הוא מת מדלקת ריאות כסיבוך מסרטן הפה והלסת.
גורדון גולוב (; 16 ביוני 1912 – 7 בספטמבר 1987) היה אוברסט בלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני), אשר הוכתר כאלוף הפלות והיה לאחד מהבודדים שקיבלו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
גולוב נולד בווינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית ב-16 ביוני 1912. אביו, היינריך גולוב, עבד כצייר אקדמי, ואילו, אמו יוהנה (לבית ריינינגהאוס), הייתה בתה של זואי פון קאראיין, קרובת משפחה רחוקה של הרברט פון קאראיין, ואשתו של קרל ריינינגהאוס.
גולוב היה הראשון מבין חמישה ילדים.
שני הוריו למדו באקדמיה לאמנויות יפות בווינה, שם התיידדו עם גורדון מאלט מק'קוש, אמן אמריקני ממוצא סקוטי.
מק'קוש היה הסנדק של גולוב, וגולוב נקרא על שמו.
בצעירותו חלם גולוב להיות מהנדס וטייס, ובשנת 1930, כסטודנט שנה ראשונה, בנה את הדאון הראשון שלו בטירול, ולאחר מכן הוציא רישיון טיס.
בשנת 1933 הצטרף גולוב לצבא האוסטרי, וב-1 בספטמבר 1936 הועלה לדרגת לויטננט.
גולוב שימש כמדריך בחיל האוויר האוסטרי, ולאחר מכן כמפקד טייסת הדרכה.
בעקבות האנשלוס במרץ 1938, הועבר גולוב ללופטוואפה, שם הוא הועלה ב-1 ביוני 1938 לדרגת אובר לוטננט.
ב-15 במרץ 1939, גולוב הועבר לטייסת 3 בכנף מטוסי הקרב הכבדים ה-76 (ZG 76), אשר הטיסה מטוסי מסרשמיט Bf 110.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הפיל גולוב מטוס דו-כנפי מדגם PWS-26, וב-21 בספטמבר קיבל את צלב הברזל דרגה שנייה.
ב-18 בדצמבר אותה שנה הפיל גולוב מטוס נוסף מדגם ויקרס ולינגטון, וטייסו ארצ'יבלד גת'רי, שהיה מפקד טייסת 9 בחיל האוויר המלכותי נהרג.
לאחר מכן השתתף גולוב בקרב על נורווגיה, ולחם בקרבות בניוקאסל, טרונדהיים, נרוויק ואיי שטלנד, וב-13 ביוני 1940 קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה.
לאחר מכן הועבר גולוב לכנף קרב 3 (JG 3), עמה לחם במהלך הקרב על בריטניה, וב-1 ביוני 1941 הועלה גולוב לדרגת האופטמן.
ב-18 ביוני 1941 הועבר הכנף של גולוב למזרח, לקראת מבצע ברברוסה, והועמד תחת פיקוד קורפוס האוויר ה-5 בפיקודו של רוברט ריטר פון גריים, שהיה חלק מצי האוויר הרביעי בפיקודו של אלכסנדר להר.
ב-1 ביולי 1941 מונה גולוב למפקד הטייסת ה-4 בכנף, לאחר שמפקדו הקודם הופל ונהרג.
במהלך התקופה שלאחר מכן זכה גולוב למספר רב והולך של ניצחונות אוויריים, וב-21 באוגוסט 1941 אף הפיל 5 מטוסים ביום אחד, וזכה לתואר אלוף הפלות ביום אחד.
ב-18 בספטמבר 1941 קיבל גולוב את העיטור צלב האבירים של צלב הברזל, לאחר שזכה ב-42 ניצחונות אוויריים.
ב-28 בספטמבר שוב זכה גולוב לתואר אלוף הפלות ליום אחד, לאחר שהפיל שוב 5 מטוסים ביום אחד, והעלה את סך ניצחונותיו ל-48.
ב-2 באוקטובר הועבר גולוב לזירה המרכזית, שם השתתף בסיוע למבצע טייפון.
ב-18 באוקטובר הפיל גולוב 9 מטוסים ביום אחד, ולמחרת הפיל שוב 5 מטוסים.
ב-22 באוקטובר שוב הוא הפיל 5 מטוסים, וב-24 באוקטובר עמד סך ניצחונותיו על 85. ב-25 באוקטובר קיבל גולוב באופן אישי מהיטלר תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובנובמבר נשלח גולוב לבדוק את המטוס פוקה-וולף Fw 190.
ב-1 במאי 1942 חזר גולוב לחזית, ומונה למפקד כנף קרב 77. ב-20 במאי זכה גולוב בניצחונו ה-100, במהלך קרב קרץ', וב-7 ביוני הוא נשלח לסייע לכוחות שלחמו על סבסטופול.
ב-23 ביוני קיבל גולוב תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 ביולי הועלה לדרגת מיור.
גולוב המשיך להשיג עוד ניצחונות, וב-16 באוגוסט הפיל שוב 5 מטוסים ביום אחד.
ב-29 באוגוסט הפיל גולוב 4 מטוסים, ובכך עמד סך ניצחונותיו על 150 מטוסים.
למחרת קיבל גולוב תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובכך היה השלישי שקיבל את העיטור (לאחר אדולף גאלאנד וורנר מלדרס).
בעקבות כך אסר עליו היטלר לטוס מחשש שיופל, וב-15 באוקטובר 1942 הוא מונה למפקד פיקוד הקרב ה-3 באזור חוף התעלה, שהפך ב-6 בספטמבר 1943 לפיקוד הקרב ה-5. ב-20 באפריל 1943 הועלה גולוב לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 במאי 1944 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
באפריל 1944 מונה גולוב לעוזרו של אדולף גאלאנד, וסייע בפיתוח מטוס המסרשמיט Me 163 קומט, ובנובמבר אותה שנה הוא מונה כמפקח על הסיוע האווירי במתקפת הארדנים ועל הכנת מבצע בודנפלטה.
לאחר מכן מילא גולוב תפקידי מטה שונים בלופטוואפה, ובסוף המלחמה נפל בשבי צבא ארצות הברית, לידי כוחות מהדיוויזיות ה-36 וה-42 האמריקניות.
בשנת 1946 שוחרר גולוב מהשבי, ולאחר מכן הוא התפרנס מתרומתו למגזיני תעופה ומהרצאות.
בשנת 1948 הוא הצטרף לארגון פדרציית העצמאות, שממנו קמה מאוחר יותר מפלגת החירות האוסטרית, אולם בשנת 1950 הוא סולק מהארגון, בגלל חילוקי דעות עם מייסדי הארגון שהיו יותר ליברלים ממנו.
בנובמבר 1951 הוא החל לעבוד בחברת Deutz AG - חברה בתחום מנועים לכלי רכב, שבה עבד עד שסבל מאוטם שריר הלב בשנת 1975. בשנת 1954 הוא עבר לגור בזולינגן, שם חי עד למותו ב-7 בספטמבר 1987.
ב-14 בפברואר 1943 התחתן גולוב עם אליזבת לונג, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
לירוי גורדון "גורדו" קופר הבן , היה מהנדס חלל, טייס ניסוי של חיל האוויר האמריקניי ואחד משבעת האסטרונאוטיים הראשונים שנבחרו במסגרת תוכנית מרקורי, תוכנית החלל המאוישת הראשונה של ארצות הברית.
קופר טס לראשונה במשימת מרקורי-אטלס 9 והיה מפקד משימת ג'מיני 5.
במהלך טיסת מרקורי-אטלס 9 בשנת 1963 היה קופר האסטרונאוט האמריקני הראשון שישן בחלל והיה האחרון שטס בטיסת סולו מסלולית קופר שבר שיא מצטבר של שהות בחלל לאותה תקופה.
אמו הייתה מורה ואביו היה קולונל בחיל האוויר האמריקני ושירת כפרקליט צבאי.
בצעירותו היה פעיל בתנועת הצופים האמריקנית, בה הגיע לדרגת הצופיות "צופה לחיים" (Life), השנייה ברמתה רק לדרגת "נשר", Eagle.
קופר למד בבית הספר היסודי על שם ג'פרסון ובתיכון שוני והתעניין בתעופה עוד בגיל צעיר.
כבר בגיל 16 היה בעל רישיון טיסה.
בשנת 1945, לאחר שנודע לו שבתי הספר לטיסה של הצבא והצי הפסיקו לגייס מועמדים נוספים לאותה שנה, החליט להתגייס לחיל הנחתים.
מיד עם סיום לימודיו הגיע לבסיס הטירונות של חיל הנחתים, אולם מלחמת העולם השנייה נגמרה לפני שהוצב בחזית.
הוא הוצב למכינה אקדמאית של האקדמיה הימית של ארצות הברית כהכנה לקבלה לאקדמיה, אך מועמד אחר נבחר והוא הוצב במשמר הכבוד של נשיא ארצות הברית בוושינגטון די.
הוא שרת שם עד לסיום שירות החובה ושוחרר לשירות מילואים.
לאחר השחרור מהצבא, עבר להוואי לחיות עם הוריו.
אביו שירת בבסיס חיל האוויר היקהאם פילד באותה תקופה.
קופר למד באוניברסיטת הוואי, שם פגש את אשתו הראשונה, טרודי אולסון מסיאטל, וושינגטון.
הם התחתנו ב-29 באוגוסט 1947 בהונולולו כאשר גורדון היה 20. הם נשארו בהונולולו עוד שנתיים בזמן שקופר המשיך את לימודיו באוניברסיטה.
במהלך לימודיו באוניברסיטה הצטרף קופר לתוכנית קציני המילואים לתלמידי קולג'ים, ROTC והוסמך כלוטננט שני ביוני 1949. גורדון הצליח להעביר את מינויו לחיל האוויר של ארצות הברית ובספטמבר אותה שנה הוחזר לשירות פעיל והחל לעבור אימוני תעופה בבסיס חיל האוויר בפרין, טקסס, ובבסיס חיל האוויר ויליאמס באריזונה.
עם סיום הכשרתו, ב-1950, הוצב בבסיס רמשטיין במערב-גרמניה.
הוא שירת בבסיס זה ארבע שנים, במהלכן הטיס מטוסי F-84 ת'אנדרג'ט ומטוסי F-86 סייבר.
בזמן שהותו בגרמניה למד בשלוחה האירופאית של אוניברסיטת מרילנד.
עם חזרתו לארצות הברית ב-1954 למד במשך שנתיים במכון הטכנולוגי של חיל האוויר באוהיו וסיים תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה ב-1956. באותה שנה התקבל קופר לבית הספר היוקרתי לטייסי ניסוי של חיל האוויר בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה.
עם סיום הקורס שירת במרכז ניסויי הטיסה בבסיס.
הוא שימש כטייס ניסוי וכמנהל פרויקט של מטוסי הקונבאייר F-102 דלתא דאגר (F-102A) ו-קונבאייר F-106 דלתא דארט (F-106B).
הוא מצא ותיקן מספר ליקויים בF-106, ובכך חסך לחיל האוויר האמריקני כסף רב.
קופר צבר למעלה מ-7,000 שעות טיסה, בהן 4,000 שעות במטוס סילון.
הוא הטיס מגוון סוגים של מטוסים מסחריים, מסוקים ומטוסי אזרחיים בענף התעופה הכללית.
בזמן שירותו בבסיס חיל האוויר אדוארדס, קופר הסתקרן לגבי הכרזה כי נחתם חוזר בין נאס"א וחברת מקדונל איירקראפט קורפוריישן מסנט לואיס, מיזורי, לבניית תא חללית..
קופר נקרא להשתתף בתדרוך של נאס"א על תוכנית מרקורי, הוא עבר את תהליך הסינון ובחירת האסטרונאוטים יחד עם עוד 109 טייסים והתקבל כצעיר מבין שבעה האסטרונאוטים האמריקאים הראשונים.
כל אחד משבעת האסטרונאוטים הוקצה לחלק מהפרויקט שאותו הוא ליווה בנוסף על מטלות נוספות.
קופר היה מעורב בהכרת משגר מרקורי-רדסטון.
קופר היה גם ראש הוועדה לדרכי מילוט, היה ממונה לפתוח תהליכי חירום והמלטות בזמן שיגור.
בנוסף הוא גם פיתח סכין הישרדות אישית, מודל 17 "אסטרו" המבוסס על סכיני רנדל, שנועד עבור האסטרונאוטים במהלך המשימה.
קופר שימש כ-CAPCOM (איש התקשורת מול תא החללית) עבור טיסה התת-מסלולית הראשונה שבה היה אלן שפרד על גבי החללית במשימת במרקורי-רדסטון 3 (ליברטי 7) הוא היה גם הCAPCOM של סקוט קרפנטר במרקורי-אטלס 7 (אורורה 7), וטייס גיבוי לוואלי שירה במשימת מרקורי-אטלס 8 (סיגמא 7).
קופר שוגר לחלל ב-15 במאי 1963, על סיפונה של מרקורי-אטלס 9 (אמונה 7) החללית האחרונה בתוכנית מרקורי.
קופר החליט לקרוא לחללית שלו פיית' 7 (faith 7): כאשר הספרה 7 נועדה לציין את שבעת האסטרונאוטים של תוכנית מרקורי (כמו שאר טיסות תוכנית מרקורי שקדמו לה), ופיית' (אמונה) לציון האמון שיש לו במשגר האטלס ותא החללית מרקורי לביצוע המשימה.
כמו כל טיסות מרקורי, MA-9 פיית' 7 תוכננה להיות בעלת בקרה אוטונומית.
החלטה זו הייתה שנוייה במחלוקת שגרמה לתחושה כי תפקיד האסטרונאטים הוא להיות נוסע בלבד.
במהלך ההכנות לשיגור, שנמשכו זמן רב, קופר נרדם.
במהלך המשימה הוא הקיף את כדור הארץ 22 פעמים, וצבר זמן במצטבר שהוא יותר מכל חמש טיסות מרקורי המאוישות שקדמו לו - 34 שעות, 19 דקות ו-49 שניות.
במהלך המשימה פיית' 7 הגיעה למסלול באפוגיאה מקסימלית של 267 ק"מ, ובאינקלינציה של 32.55 מעלות.
במהלך המשימה קופר היה אמור לעשות 11 ניסויים.
הניסוי הראשון היה שיגור של מטרה כדורית בקוטר 152 מ"מ, עם אורות קסנון מחרטום החללית, ניסוי שנועד לבדוק את יכולתו לאתר ולעקוב אחר אור מהבהב בחלל.
קופר הצליח לראות את המטרה באורות השקיעה ובלילה, ואיתר אותה מחדש בהקפה הרביעית, חמישית ושישית.
בהקפה השישית קופר הציב את המצלמות, וניסה לשחרר בלון מדידה הקשור לחללית שנועד לבחון את שינויי הגרר בין גובה הפריגיאה של 100 ק"מ ואפוגיאה של 260 ק"מ.
למרות מספר ניסיונות קופר לא הצליח לשחרר את הבלון.
חלק מניסויי החללית כללו צילום ותצפיות.
קופר טען כי מגובהו הוא עדיין יכול לזהות בתים, כבישים ומסילות רכבת.
בין ההקפות 10-13 קופר ישן בחלק מהזמן וצילם בחלק מהזמן, כמו גם התאים את טמפרטורת החליפה שלו שכל פעם השתנתה מקור לחום.
קופר שבר שיא נוסף בכך שהיה האדם הראשון שישן בחלל.
בתחילת הקפה 17 קופר שידר צילומי טלוויזיה בשחור-לבן לחדר הבקרה.
זו הפעם הראשונה שאסטרונאוט שידר בטלוויזיה מהחלל.
בהמשך, הוא המשיך במדידות וצילומי מזג אוויר, ומדידות קרינה.
לקראת סוף המשימה התחילו תקלות טכניות.
בהקפה ה-19 התרחשה הפסקת חשמל בתא החללית.
בהקפה 20 קופר איבד את כל קריאות מדידי בקרת ההכוון.
רמת הפחמן דו-חמצני החלה לעלות, וטמפרטורת התא עלתה מעל 38° מעלות צלזיוס.
קופר לקח שליטה ידנית על תא החללית והעריך מחדש את המסלול הנדרש בשביל חדירה לאטמוספירה מחדש.
החישוב היה צריך להתבצע בדייקנות כדי לא להיות תלול מדי (ואז תא החללית ירגיש תאוצות כבידה חזקות ועלול להרס בכניסה לאטמוספירה) ולא להיות בזווית נמוכה מידי המונעת נחיתה.
קופר צייר קווים על חלון תא החללית כדי לבחון את חישובי ירי מנועי הכניסה לאטמוספירה, והסתכל דרך החלון בשביל חישוב הכוון הלווין.
יכולותו לפתור את הבעיה וקור הרוח בזמן התקלה הביאה להערכה מחדש של תפקיד האסטרונאוט בחללית.
פיית' 7 נחתה במרחק 6 ק"מ מספינת האיסוף, ה-USS Kearsarge.
זו הייתה הנחיתה המדויקת ביותר עד כה, למרות התמרונים שחושבו באופן ידני.
טיסה זו הייתה האחרונה בתוכנית מרקורי.
קופר נבחר להיות מפקד משימת ג'מיני 5. המשימה, ששוגרה ב-21 באוגוסט 1965, הקיפה את כדור הארץ במשך 120 הקפות ונמשכה 190 שעות ו-56 דקות, שיא חדש לאותה תקופה.
צוות החללית היה קופר ופיט קונראד.
לאחר ג'מיני 3 נאס"א ביטלה את הנוהג בו אסטרונאוטים נתנו שם ועד לטיסה זו לא היו טלאי משימה.
לאחר המשימה קופר שימש כגיבוי למפקד עבור טיסת ג'מיני 12.
במאי 1969, במהלך תוכנית אפולו קופר נבחר להיות גיבוי למפקד משימת אפולו 10. הוא קיווה שמינוי זה יציב אותו בעמדה להתמנות למפקד אפולו 13 לפי נוהל הרוטציה שהיה נהוג ונקבע על ידי דיק סלייטון, שהיה אז אחראי על משרד האסטרונאוטים.
אולם ברגע שאלן שפרד הוחזר למצב טיסה, שפרד מונה למפקד משימת אפולו 13, וקופר יועד לאפולו 14. לאחר מכן הוחלט ששפרד צריך אימונים נוספים, והוא הועבר לפקד על אפולו 14. תלונות של חבריו לצוות אודות התנהגות קופר וזלזולו ביחס לאימונים העבירה אותו לטיסות מאוחרות יותר, ובכך לאפשרות שלא יטוס שוב.
קופר היה מאוכזב מכך שהקריירה שלו נתקעה ושהוא אינו טס, ועל כן פרש מנאס"א ומחיל האוויר ב-31 ביולי 1970 בדרגת קולונל.
עד אז טס במצטבר 222 שעות בחלל.
באוטוביוגרפיה שלו, "קפיצת האמונה" , קופר טען ששפרד וסליטון ניצלו את מעמדם בניהול רוטציות האסטרונאטים ונתנו לו את התפקיד הגיבוי השלישי במשימות, כדי לקדם את הסיכוי שלהם עצמם לטוס.
עם זאת, נשמעו טענות כח הוא פיתח גישה אגבית כלפי האימונים וכי אסטרונאוטים אחרים היו צריכים לשכנע אותו להתאמן בסימולטור.
ב-1969 הוא רצה להשתתף במרוץ 24 השעות של דייטונה בזמן האימונים לאפולו 10, וסלייטון הרגיש כי הוא מעמיד את עצמו יותר מידי בסכנה ומסכן את גיבוי המשימה וביטל את רישומו למירוץ.
סלייטון מאוחר יותר טען כי הוא מעולם לא התכוון לתת לקופר לטוס שוב וקופר הוצב כגיבוי לאפולו 10 רק בגלל בעיות של חוסר באסטרונאוטים מיומנים, כך שהסיכוי שהיה מקבל פיקוד לאפולו 13 היה קלוש.
עם סיום תפקידו בנאס"א הוא עבר לתעשייה.
הוא שימש כיועץ טכני וחבר בחבר המנהלים של חברות רבות בתחומים הקשורים למכוניות וסירות מרוץ, אנרגיה, בניית מטוסים ומערכות טלמטריה.
בין השנים 1962-1967 הוא היה הנשיא של חברת Performance Unlimited חברה לפיתוח והפצה של מנועים לספינות מרוץ, שיט וספינות מפיברגלס.
בין השנים 1963-1967 היה הנשיא של GCR שתכננו, בדקו והשתתפו במרוצי מכוניות באינדיאנפוליס, ביצוע בדיקות לגלגלי רכבים ומכוניות מרוץ ופיתחו התקנת מנועי טורבו על מכוניות.
כמו כן הוא היה שותף בprofile Race Team אשר תכננו ובנו ספינות מרוץ ובעלות מעטפת ביצועים גבוהה.
בין השנים 1968-1974 הוא ייעץ לחברות המפתחות מכשירים לחפירות ארכאולוגיות וחיפוש אוצרות, וחבר מועצת המנהלים במגוון חברות טכנולוגיות.
כמו כן הוא הקים חברת ייעוץ שלו - Gordon Cooper & Associates שעסקה בייעוץ טכני בנושאים מגוונים מתעופה אווירית ועד פיתוח מלונות.
מ-1973 עד 1975, הוא עבד עבור חברת וולט דיסני בתור סגן הנשיא למחקר ופיתוח על אפקוט.
בשנת 1989 הוא הפך למנכ"ל של חברת Galaxy Group Inc, אשר מתכנתת ומסבה מטוסים קטנים.
קופר פרסם אוטוביוגרפיה, קפיצה של אמונה אשר נכתבה במשותף יחד עם ברוס הנדרסון, וכללה חוויות מחיל האוויר, נאס"א ומאמציו לחשוף את נוכחותם של עבמ"ים.
קופר תרם גם לספר בצילו של הירח, שפורסם לאחר מותו.
הספר כלל ראיונות עם קופר ומחשבות שלו על חייו והקריירה שלו.
קופר טען כי ראה עב"מ לראשונה בזמן שביצע טיסה מעל מערב גרמניה בשנת 1951, למרות שהוא דחה טענות שהוא ראה עב"מים במהלך טיסת מרקורי פיית' 7.
בשנת 1957 בהיותו טייס ניסוי בבסיס חיל האוויר אנדוורס, הוא בחן מערכת נחיתה מדויקת שצילמה תמונות בקצב של תמונה כל שנייה בזמן הנחיתה.
לטענתו, הצוות שהקים את המערכת הקרקעית, ג'יימס ביטיק וג'ק גטיס, טענו שראו אובייקט דמוי צלחת מעופפת שלא ביצע רעש בזמן הנחיתה או ההמראה.
לטענת קופר, שני האנשים הללו, שהיו מנוסים בבדיקות מטוסי ניסוי ומכשירים מתקדמים, ראו צלחת שריחפה בסביבתם, נחתה 50 מטר מהם ואחר כך המריאה.
הם לקחו תמונות במהלך כל האירוע.
לפי הנוהל, היה מספר טלפון מיוחד של הפנטגון כדי להתקשר במקרים אלו, והדיווח עלה בדרגים עד שהם קיבלו תשובה לפתח את הנגטיב אולם לא להדפיס תמונות.
כיוון שלא נתנו הוראה "לא להסתכל" לפני השליחה, הוא בחן את הפילם המפותח וראה שאיכות התמונות הייתה מעולה, ומה שהם תיארו אכן היה בתמונה.
קופר חשב שהנושא יחקר עוד (כיוון שעצם בלתי מזוהה היה מעורב בניסוי מסווג) אולם הוא לא קיבל שום שאלה או חקירה בנושא מאז.
עד יום מותו קופר האמין שממשלת ארצות הברית מחזיקה מידע על עב"מים ומסתירה אותו מהקהל הרחב.
הוא טען בזכרונותיו ובראיונות נוספים שהוא וחבריו הטייסים, רבים מרקע צבאי ראו תצפיות, חלקם בתגובה לבדיקת תועפות מכ"מים בלתי מוסברות או תצפיות מהקרקע.
ב-1978 קופר אף העיד בפני האומות המאוחדות, מתוך תקווה שגוף זה יאגד את כל הדיווחים על עב"מים.
בספרו "קפיצת האמונה" הוא טען כי ג'מיני 5 צילמה את אזור 51, אזור הידוע בתצפיות עב"מים, וכי התמונות הוחרמו.
אולם חוקרים שמצאו את התמונות החסרות טענו שהן היו באיכות לא טובה וכי מסלול ג'מיני 5 לא עבר מעל אזור 51.
קופר התחתן עם אשתו הראשונה טרודי ב' אולסון (1927-1994) ב-1947. היה לה רישיון טייס - היחידה מנשות האסטרונאוטים של תוכנית מרקורי שידעה לטוס.
בשנת 1972, קופר התחתן בשנית עם סוזאן טיילור.
בני הזוג נותרו נשואים עד למותו בשנת 2004.
קופר היה חבר במספר רב של ארגונים כולל חברות טייסי הניסוי, הבונים החופשיים, מועדון הרוטרי, ותנועת הצופים.
בשנותיו האחרונות קופר סבל ממחלת פרקינסון ונפטר בגיל 77 מאי-ספיקת לב בביתו בוונטורה, קליפורניה, ב-4 באוקטובר 2004. מותו אירע ביום השנה ה-47 לשיגור ספוטניק 1.
ב-29 באפריל 2007, חלק מהאפר של קופר (יחד עם האפר של שחקן מסע בין כוכבים ג'יימס דוהאן ועוד אפשר של 206 אחרים) שוגר מניו מקסיקו בטיסה תת-מסלולית.
המשגר, בבעלות חברת השיגורים SpaceLoft XL, המייצרת טיסות זיכרון לשיגור אפר של אנשים לחלל.
למרות שהקפסולה נושאת האפר חזרה לכיוון כדור הארץ כפי שתוכנן, היא הלכה לאיבוד ומזג אוויר גרוע מנע חיפוש באתר הנחיתה.
אחרי כמה שבועות הקפסולה נמצא והאפר הוחזר למשפחות.
האפר של קופר שוגר שוב בטיסה מסלולית בתאריך 3 אוגוסט, 2008, על משגר הפאלקון 1. הטיל נכשל והתפוצץ לאחר שתי דקות טיסה.
ב-22 במאי 2012, חלק אחר של האפר של קופר, יחד עם אפר של 308 אנשים אחרים שוגר במשגר של חברת SpaceX על טיסת הדגמה של חללית דרגון לתחנת החלל הבינלאומית.
האפר היה על שלב 2, שנשארו במסלול המקורי ונשרפו באטמוספירה לאחר חודש.
לקופר הוענקו מספר רב של פרסים ואותות הוקרה, בינם:
מדליית נאס"א לשירות יוצא מן הכלל
אות הכיבוש (עם סיכת גרמניה)
אות המערכה האמריקאית (מלחמת העולם השנייה)
מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה (ארצות הברית)
קופר קיבל דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקלהומה סטייט ב-1967.
קופר קיבל הרבה פרסים נוספים, כולל גביע קולייר, גביע הרמון, גביע ג'ון פיצג'רלד קנדי
היה חבר בארגון הבונים החופשיים וקיבל את אות מסדר דה-מוליי, ודרגת רב-בונה (Master Mason)
על שמו נקרא מרכז גורדון קופר לטכנולוגיה בשוני, אוקלהומה.
קופר הוכנס להיכל התהילה הבינלאומי לחלל ב-1981, ולהיכל התהילה של האסטרונאוטים בארצות הברית ב-11 במאי 1990.
ההישגים של קופר ואישיותו הכובשת מתוארים בסרט "הצוות המובחר" (The Right Stuff) משנת 1983, שם דמותו גולמה על ידי השחקן דניס קווייד.
קופר עבד בצמוד עם צוות ההפקה והשורות של קווייד משקפות את זכרונותיו של קופר.
קופר גם מתואר במיני הסדרה "מכדור הארץ לירח" (From the Earth to the Moon) של חברת HBO המספרת אודות תוכנית אפולו וההגעה לירח.
דמותו מגולמת על ידי רוברט טרוויילר.
קופר עצמו הופיע בפרק של סדרת הטלוויזיה, CHiPs והיה אורח קבוע בשנות ה-80 בתוכנית לייט נייט עם דייוויד לטרמן.
בשנת 2015 ABC הפיקה סדרה שנקראת "מועדון נשות האסטרונאוטים", שם דמותו גולמה על ידי ברט האריסון.
בזמן שהותו בחלל קופר הבחין בנקודות כהות בחולפו מעל אזור האיים הקריביים.
הוא האמין שאזורים אלו הם אתרים של ספינות טרופות.
בשנת 2017 ערוץ דיסקברי שידר סדרה שנקראת "האוצר של קופר" במהלכה חברו דרל מיקולס עובר על הקבצים והתמונות שצילם ומצליב עם מידע נוסף כדי לאתר את אותם אתרים בהם יש ספינות טרופות.
גורדון לווט (1921–2000) היה טייס לשעבר בחיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה שהתנדב למשימה חשאית להטיס אספקה, כולל מטוסי קרב מפורקים למדינת ישראל הצעירה במלחמת העצמאות במסגרת מבצע בלק.
מאוחר יותר הצטרף לווט לטייסת הראשונה של חיל האוויר הישראלי שרק הוקם, וסייע בהקמת הצבא בישראל וסיוע בהקמתה של מדינת ישראל.
לווט היה הלא-יהודי היחיד ששימש כטייס בחיל האוויר הישראלי, ובהמשך שירותו הגיע לדרגת סגן-אלוף.
לווט נולד למשפחה ענייה בסאסקס (בריטניה), אמו אף נאלצה לשכן אותו בבית יתומים במשך שנה וחצי על מנת שלא ירעב.
כשהיה בן 17 הצטרף לווט לחיל האוויר המלכותי ב-1939 ונלחם במלחמת העולם השנייה.
בתחילה שוב כאיש קרקע, אך בהמשך ביקש לווט להיות טייס קבל ואכן בנובמבר 1940 נשלח לבית-הספר לטיסה.
את המשך המלחמה העביר כמדריך טייס וכמו כן הטיס מטוסי תובלה, והתמנה למפקד טייסת.
בהמשך הועמד לדין צבאי והודח מחיל האוויר המלכותי לאחר שנטש ללא רשות בסיס בבורמה.
עקב משפט זה לא הצליח למצוא עבודה כטייס לאחר המלחמה.
לווט עבד במכבסת חיתולים בבעלות יהודית בלונדון, שם למד על ההתפתחויות במזרח התיכון.
כאשר קרא על ניסיונות להקים מדינה ישראלית, הוא התנדב להצטרף ליחידת מח"ל, מתנדבי חוץ לארץ, קבוצה של 5,000 מתנדבים מחו"ל זרים אשר הצטרפו לצה"ל בתחילת 1948. לאחר שתי ישיבות עם נציגים יהודים בלונדון, סופק ללווט כרטיס טיסה לפריז ומשם נשלח לצ'כוסלובקיה.
לאחר פרישתו של לווט מחיל האוויר הישראלי, הוא שקל להישאר בישראל, אך לבסוף החליט לחזור לאנגליה.
בשובו לאנגליה מצא עבודה כטייס, ולא נאלץ לחזור לעבודתו במכבסת חיתולים.
הוא שימש כטייס של חברות תעופה, ולעיתים קרובות אף הטיס חזרה לישראל מטוסי אל על.
גורדון לווט נפטר באנגליה בשנת 2000, בגיל 79. ארגונים ישראלים ויהודים ברחבי העולם התאבלו על מותו.
גורדון ניופלד הוא פסיכולוג התפתחותי קנדי.
נויפלד הוא כותב הספר "איחזו בילדיכם, מדוע הורים צריכים להיות חשובים יותר מחברים" (יחד עם ד"ר גאבור מטה) שתורגם לעשר שפות.
גישתו של ניופלד מבוססת על הרחבת תאוריית ההיקשרות שפותחה על ידי ג'ון בולבי.
נויפלד הוא מייסד "מכון נויפלד" שבסיסו בוונקובר, קנדה.
המכון מספק חינוך והכשרה להורים ואנשי מקצוע באמצעות תוכניות לימוד אישיות וכן באמצעות מצגות, סמינרים וקורסים, כולל קורסי וידאו.
המכון מקיים כיום הכשרה במספר שפות, כולל אנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, עברית, שוודית ורוסית.
גורדון לו הוא שחקן קולנוע סיני.
הוא נולד בשם לאו-קאר-פאי במחוז גואנגדונג ברפובליקה העממית של סין.
כבר בילדות הוא התעניין באמנויות הלחימה סיניות.
הוא התחיל להצטלם לסרטים סיניים ובשנת 1977 זכה להצלחה בסרט The 36th Chamber of Shaolin שצולם בהונג קונג.
בשנת 1978 הוא הצטלם בסרט Heroes of the East.
גורדון לו המשיך להשתתף בסרטים רבים ועבר גם לטלוויזיה בה השתתף בסדרות שונות.
קוונטין טרנטינו היה בין מעריציו של גורדון לו.
הוא הזמין אותו להשתתף בסרט להרוג את ביל.
בשנת 2008 הוא התחיל להצטלם בבוליווד.
גורדון לו עבר אירוע מוחי בשנת 2011 ומאז נמצא בתהליך שיקום ממושך.
גורדון גריי היה פקיד ממשל אמריקאי, ששימש בתפקידי הגנה וביטחון לאומי בממשליהם של נשיאי ארצות הברית הארי טרומן ודווייט אייזנהאואר.
גורדון גריי נולד בבולטימור, מרילנד כבנם של באומן גריי האב ושל נטלי ליונס גריי.
הוא למד בבית הספר התיכון וודברי פורסט שבמחוז מדיסון, וירג'יניה.
ב-1930 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם הוא היה חבר באחוות דלתא-קאפא-אפסילון ובאגודה הסודית "מסדר גימגהול".
ב-1933 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל ועסק שנתיים בעריכת דין בניו יורק לפני ששב לווינסטון סיילם.
גריי החל את חייו הציבוריים כעורך דין ובשנים 1939, 1941 ו-1947 הוא נבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית כנציג מחוז פורסית.
ב-1942 הוא התגייס לצבא ארצות הברית כטוראי והתקדם עד לדרגת קפטן.
הוא שירת באירופה בכוחותיו של גנרל עומר בראדלי.
שירותו בממשל הפדרלי החל עם מינויו כסגן מזכיר הצבא בממשלו של הארי טרומן ב-1947. שנתיים לאחר מכן הוא מונה כמזכיר הצבא.
הוא כיהן בתפקיד זה מ-1949 ועד 1950. בשנה שלאחר מכן הוא היה למנהל "המועצה האסטרטגית הפסיכולוגית" (Psychological Strategy Board) שהוקמה אז ושתכננה ותיאמה את הלוחמה הפסיכולוגית של הממשלה.
הוא המשיך לשמש בתפקיד זה עד התפטרותו בינואר 1952 ובמשך כל התקופה הזאת הוא המשיך לנהל את אוניברסיטת קרוליינה הצפונית.
ב-1950 הוא החליף את פרנק פורטר גרהאם כנשיא השני של מערכת האוניברסיטאות של קרוליינה הצפונית.
ב-1954 ישב גריי בראש הוועדה שמונתה על ידי יושב ראש הוועדה לאנרגיה אטומית, לואיס סטראוס, לדיון בשלילת הסיווג הביטחוני של רוברט אופנהיימר.
ועדת גריי, כפי שהיא כונתה, פרסמה את החלטתה המפוצלת ב-27 במאי אותה שנה, כשגריי ותומאס א.
מורגן המליצו על פסילת הסיווג הביטחוני של אופנהיימר, על אף הממצאים שהוא היה "אזרח נאמן".
אוונס, שמרן רפובליקני, והחבר השלישי בוועדה, חלק עליהם, באומרו שרוב ההאשמות נגד אופניהיימר נשמעו כבר קודם לכן, ב-1947, כאשר הוא קיבל מלכתחילה את הסיווג שלו.
בספר "פרומותיאוס האמריקאי: הניצחון והטרגדיה של ג' רוברט אופנהיימר" (American Prometheus: The Triumph and Tragedy of J.
Robert Oppenheimer) מתואר תפקידו של גרי כיושב ראש הוועדה כלוקה בחסר באופן משמעותי.
גריי התיר לעותרים נגד אופנהיימר להציג את טענותיהם במשך שבוע שלם ללא נוכחות נציגים מטעמו של אופנהיימר.
יותר מכך, גריי התיר לעותרים לעשות שימוש במסמכים ובעדויות שעורכי הדין של אופנהיימר לא קיבלו גישה אליהם, וכן להגיש חומרים שהושגו באמצעים בלתי חוקיים כמו האזנות סתר בלתי חוקיות.
מחברי הספר כינו את ועדת גריי "בית משפט שבו ראש הרכב השופטים קיבל את הובלתם של התובעים".
פחות משנה לאחר מכן, מינה מזכיר ההגנה צ'ארלס א' וילסון את גריי כסגנו לענייני ביטחון בינלאומי והקריירה הקצרה של גריי באקדמיה הסתיימה.
ב-1957 מינה הנשיא אייזנהאואר את גרי כראש משרד הגיוס לכוחות הביטחון, שם הוא כיהן עד לביטולו של המשרד ב-1958. אז מינה אותו אייזנהאואר כיועץ לביטחון לאומי, תפקיד בו הוא שימש עד לתום נשיאותו של אייזנהאואר ב-1961. בינואר 1961 העניק הנשיא אייזנהאואר לגריי את מדליית החירות הנשיאותית.
גריי שימש כחבר במועצה המייעצת למודיעין של הנשיא תחת הנשיאים קנדי, ג'ונסון, ניקסון ופורד.
ב-1976 הוענק לו פרס סילוונוס תייאר מטעם האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
בין השנים 1962–1963 היה גריי ראש מועצת העיר הפדרלית, קבוצה של אנשי עסקים, מנהיגים אזרחיים, אנשי חינוך ואחרים שמקדמת את הפיתוח הכלכלי של וושינגטון הבירה.
גריי גם היה המוציא לאור של העיתון "וינסטון סיילם ג'ורנל", יושב ראש מועצת המנהלים של חברת ההוצאה לאור פידמונט ויושב ראש הנאמנות הלאומית לשימור היסטורי.
ב-1938 נשא גריי לאישה את ג'יין בוידן קרייג ונולדו להם ארבעה בנים: גורדון גריי הבן, ברטון גריי (איש עסקים ותאורטיקן פוליטי וכלכלי), בוידן גריי (איש ממשל ודיפלומט בממשליהם של ג'ורג' בוש האב וג'ורג' בוש הבן) וברנרד גריי.
לאחר מותה של ג'יין, נשא גריי לאישה את ננסי מגווייר ביבי.
אביו של גריי, באומן גריי, דודו, ג'יימס א.
גריי האב ומאוחר יותר אחיו, באומן גריי הבן, היו כולם ראשי חברת הטבק "ר.
אחיינו של גריי, ליונס גריי, הוא בוגר אוניברסיטת קרוליינה הצפונית ואוניברסיטת ייל והוא כיהן בעבר כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, כפקיד הפיננסי הראשי של הסוכנות להגנת הסביבה וכמזכיר ההכנסות של קרוליינה הצפונית.
גורדון ראסל סאליבן היה גנרל של צבא ארצות הברית, ששימש כראש מטה צבא ארצות הברית וכחבר במטות המשולבים.
הוא גם כיהן כמזכיר הצבא בפועל.
לאחר פרישתו שימש סאליבן כנשיא וכמנהל הכללי של "אגודת צבא ארצות הברית" (Association of the United States Army) מ-1998 ועד 2016. עד למותו שימש כיושב ראש מועצת הנאמנים של אוניברסיטת נוריץ', ושל המכון למורשת מרשל.
גורדון סאליבן נולד בבוסטון, מסצ'וסטס וגדל בקווינסי הסמוכה.
ב-1959 הוא הוסמך כקצין בשריון וקיבל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת נוריץ'.
הוא גם החזיק בתואר מוסמך אוניברסיטה במדע המדינה מאוניברסיטת ניו המפשייר.
הכשרתו הצבאית כללה הכשרה בסיסית ומתקדמת בבית הספר לשריון של צבא ארצות הברית, לימודים בקולג' לפיקוד ומטה של הצבא ובמכללת המלחמה של צבא ארצות הברית.
שירותו הצבאי של סאליבן הגיע לשיאו כאשר מונה לראש מטה הצבא ה-32, שהוא התפקיד הבכיר ביותר בצבא, שמשמש גם כחבר במטות המשולבים.
בתפקיד זה יצר סאליבן חזון והוביל את הצוות שהעביר את הצבא מתקופת המלחמה הקרה.
באוגוסט 1993 מונה סאליבן על ידי הנשיא ביל קלינטון למזכיר הצבא בפועל, תפקיד בו הוא כיהן עד נובמבר אותה שנה.
ב-31 ביולי 1995 פרש סאליבן מהצבא לאחר יותר מ-36 שנות שירות פעיל.
הארפר, סאליבן היה אחד הכותבים של הספר "התקווה היא לא שיטה" (Hope Is Not a Method) שיצא לאור ב-1996 ושמפרט את האתגרים העצומים שאליהם הוא נקלע במעבר של הצבא מתקופת המלחמה הקרה מנקודת המבט של עקרונות מנהיגותיים בדוקים ומחויבות לערכים.
מפברואר 1998 ועד יוני 2016 הוא היה הנשיא והמנהל הכללי של "אגודת צבא ארצות הברית" שהמטה שלה שוכן בארלינגטון, וירג'יניה.
הוא גם שימש כיושב ראש חבר הנאמנים של אוניברסיטת נוריץ'.
עד למותו הוא שימש כיושב ראש מועצת המנהלים של "המוסד להיסטוריה של הצבא", ושל "המכון למורשת מרשל".
הוא גם שימש כחבר במועצה המייעצת של הארגון Spirit of America שתומך בביטחונם ובהצלחתם של האמריקאים שמשרתים מעבר לים.
ב-2003 הוענק לסאליבן פרס סילוונוס תייאר של האקדמיה הצבאית של ארצות הברית כאות הוקרה על הקריירה הצבאית שלו ועל עבודתו ב"אגודת צבא ארצות הברית".
ב-2016 העניקה לו האגודה את מדליית ג'ורג' מרשל, אות הכבוד הגבוה ביותר שלה.
סאליבן היה נשוי למרים גאי לופטוס עד לפטירתה.
בנובמבר 2017 הוא נישא בשנית ללורי בויל סאליבן.
נפטר ב-2 בינואר 2024. התגורר בפאלמות', מסצ'וסטס.
גורדון קוואנס הוא כדורגלן עבר אנגלי, ששיחק בעמדת הקשר אחורי.
קוואנס נולד בווסט קורנפורת' (דרומית לברמינגהאם) שבאנגליה בשנת 1958. הוא הצטרף למחלקת הנוער של אסטון וילה בגיל 12 וכונה שם על ידי חבריו ואנשי הצוות בשם "סיד".
הופעת הבכורה שלו בפוטבול ליג הגיעה ב-7 בפברואר 1976 בניצחון 1–2 על מנצ'סטר סיטי לאחר שנכנס כמחליף.
הוא עשה את פריצת הדרך שנה אחר כך והיה אחראי בחלקו לכך שהקבוצה סיימה במקום הרביעי בעונת 1976/77. בנוסף לכך, אסטון וילה גם זכתה בגביע הליגה באותה עונה עם ניצחון 2–3 במשחק גמר שלישי נגד אברטון.
מעונת 1979/80 היה מעורב משמעותית בהצלחה של אסטון וילה.
בעונת 1980/81 הם זכו באליפות מפתיע בה כבש חמישה שערים ובעונה אחר כך בגביע אירופה לאלופות עם ניצחון 0–1 בגמר על באיירן מינכן.
זמן קצר לאחר מכן במשחק השני של הסופר קאפ האירופי קוואנס כבש מפנדל נגד ברצלונה ובתום צמד המשחקים הובילו בהפרש השערים 1–3 וזכו בתואר.
עד תום עונת 1982/83 שיחק 168 משחקים רצופים ולא פספס אף אחד.
במהלך ההכנות לפתיחת עונת 1983/84 קוואנס שבר את רגלו באוגוסט 1983 ונאלץ להיות בחוץ למשך שנה שלמה.
הוא חזר לכשירות בעונת 1984/85 אך גם אז התקשה לחזור ליכולת המשחק הטובה שהפגין.
בסופו של דבר עזב ביולי 1985 למועדון
האיטלקי בארי יחד עם חברו לקבוצה פול ריידאוט, תמורת סכום של 500,000 ליש"ט.
במשך שלוש שנים בבארי היה נראה שקוואנס עבר את שיאו.
כבר בעונתו הראשונה הקבוצה ירדה לליגת המשנה ונכשלה בשתי העונות הבאות לעלות בחזרה, ומבחינה אישית כבש שלושה שערים בלבד ב-94 הופעות ליגה.
הוא שב לאסטון וילה ביולי 1988 לאחר שחזרה לשחק בפוטבול ליג.
בקדנציה השנייה שלו עימה קוואנס כמעט וירד איתה לליגת המשנה בעונת 1988/89 אך עונה אחר כך סיים עימה במקום השני.
בעונת 1990/91 השלים עונה חמישית בה הופיע בכל המשחקים לפני שאיבד את מקומו תחת המאמן רון אטקינסון באוקטובר 1991 ועזב לבלקבורן רוברס.
היא שיחקה בליגת המשנה ועם 26 הופעות בעונתו הראשונה הם הגיעו למשחקי פלייאוף העלייה, בהם גברו על דרבי קאונטי ולסטר סיטי.
מאמנו היה קני דלגליש ובעונת 1992/93 ערך 24 הופעות וכבש את שערו היחיד בפוטבול ליג איתה, בניצחון 1–7 על נוריץ' סיטי.
לבסוף התברר כי הוא לא אופציה בעיני המועדון ובכך עבר ביולי 1993 לקדנציה שלישית ואחרונה באסטון וילה.
קוואנס שהה בה רק עד פברואר 1994 ולאחר מכן שיחק בקבוצות דרבי קאונטי, וולברהמפטון וונדררס, שפילד יונייטד, ברדפורד סיטי, סטוקפורט קאונטי וברנלי עד לפרישתו מכדורגל ב-1997.
קוואנס נחשב למועמד מתאים כפליימייקר העתידי של נבחרת אנגליה בסוף שנות השבעים ושנות השמונים.
מאמנו אז, רון גרינווד, הפתיע כשהחליט לא להכניסו לסגל הנבחרת במונדיאל 1982 וגם במוקדמות אותו הטורניר.
בניגוד אליו השחקנים טוני מורלי ופיטר ווית' שהיו איתו באותו הזמן באסטון וילה כן הוכנסו.
קוואנס ערך את הופעת הבכורה ב-23 בפברואר 1983 נגד ויילס בוומבלי.
בהופעתו הרביעית כבש את שערו הראשון ב-1 ביוני אותה שנה נגד סקוטלנד.
עם שבירת רגלו הוא חזר לשחק בה רק כעבור שלוש שנים ב-1986 במשחק נגד מקסיקו.
עם זאת, חודשיים לאחר מכן שחקנים כמו בריאן רובסון וריי וילקינס הועדפו על פניו במרכז הקישור ושוב החמיץ את המונדיאל.
גורדון פרדריק בראון ( באנגלית:Gordon Frederick Browne : 15 באפריל 1858 – 27 במאי 1932) היה אמן אנגלי ומאייר פורה של ספרי ילדים בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הוא אייר שישה או שבעה ספרים בשנה בנוסף להיקף עצום של איורי מגזינים.
הוא נולד בבאנסטד, בנו הצעיר של מאייר הספרים הבולט האבלט נייט בראון.
הוא התחנך באופן פרטי ולאחר מכן למד אמנות בבית הספר בדרום קנזינגטון, שם התעקש לצייר רק מהחיים.
בראון עבד בצבעי מים, עט ודיו.
הוא היה חבר במכון המלכותי לציירים בצבעי מים וחבר מייסד בחברה המלכותית לאמנים בריטים.
בראון היה חבר מוקדם בחברה לאמנות גרפית והציג שלוש עבודות בתערוכה הראשונה שלהם בשנת 1921.
איורי הספר הראשון של בראון היו לספר "היום שאחרי החגים" (1875), סיפור בית ספר מאת אסקוט הופ.
עבודה זו הביאה לו עבודות רבות לספרים ולכתבי עת.
לאחר מכן צייר כרטיסי חג המולד ולמד קורס ציור על עץ.
ג'יימס קופר, המורה שלו, הציג בפניו את Blackie's, המוציאים לאור בלונדון, שעבורם החל בראון לאייר ספרי נוער.