tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתו, אלי זאסלב, היא מפיקה בקונגרס עבור CNN.
דייוויד ג'ון טרון הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מרילנד בין השנים 2019–2025. טרון חבר המפלגה הדמוקרטית.
טרון נולד בצ'וורלי (Cheverly) וגדל בחווה חקלאית בת 200 אקר בעיירה איסט ברלין שבפנסילבניה, שם ניהל אביו תומאס עסק לגידול תרנגולים וחזירים.
בנוסף, היה אביו בעלים של חנות לגזוזים ובירות.
כשוהריו של טרון התגרשו, אביו שמר את בעלותו על החווה בעוד אמו השתלטה על החנות.
תומאס והחווה עברו הליך פשיטת רגל, בשעה שטרון המשיך לעבוד בחנות של אמו.
בשנת 1977 השלים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת פורמן, וב-1985 קיבל תואר שני במנהל עסקים מבית הספר וורטון שבאוניברסיטת פנסילבניה.
לאחר שזיהה את הפוטנציאל במכירות הבירה בחנות של אמו, החל טרון את הקריירה שלו על ידי הקמת קמעונאית הבירה ב-"Beer World" בפנסילבניה בשנת 1984, במהלך הסמסטר השני שלו ללימודי תואר שני.
חודשים לפני שסיים את לימודיו בוורטון, בשנת 1985, התרחב טרון לאזור המטרופולין של פיטסבורג.
במרוצת הזמן פתח חנויות נוספות בשם "Beer and Pop Warehouse" ומאוחר יותר "Beer World" שהיו בבעלות חברים ובני משפחה, משום שהחוק בקהיליית פנסילבניה אסר על אנשים פרטיים להחזיק ביותר מחנות קמעונאית אחת של בירה.
טרון, בסיוע אחיו רוברט, פתח ב-1991 שתי חנויות אחרות בדלאוור, והוסיף יין ומשקאות חריפים להיצע החברה.
בעזרת ידע שרכש בבית הספר וורטון, האחים בחרו לשכפל את הדגם של החנות המשפחתית ברחבי פנסילבניה.
לחברת המשקאות היו מרווחים דלים, אך כעבור זמן מה נסקו רווחי החברה והאחים החלו בתפעול של כלל הרשת.
טרון ואחיו התיידדו עם רגולטורים ותעשיינים מובילים, והחלו לפעול באמצעות שדלנות לשינוי חוקים המגבילים סיטונאים להציע לקמעונאים הנחות בתמורה לרכישות בכמות גדולה, בין היתר בניסיונם לקדם את צריכת המשקאות שייצרו.
מאז התרחב העסק למה שמכונה בהווה "Total Wine & More" – קמעונאית הבירה, היין והאלכוהול הגדולה ביותר בארצות הברית.
בדצמבר 2016 ויתר טרון על תואר נשיא החברה למנכ"ל קווין פיטרס.
החל משנת 1989 ובמשך שלוש השנים הבאות, השלטונות בפנסילבניה עצרו את טרון שלוש פעמים בעקבות תלונות חוזרות נשנות של איגוד עסקים קטנים ובינוניים.
מעצר אחד היה בגין משא ומתן על הנחות נפח בשם מספר חנויות ופרסום לא חוקי של מחירי בירה, ושני היה בגין עקיפת תקנות התחבורה של פנסילבניה.
כתבי אישום אלה נגנזו מאוחר יותר.
במהלך הליכים משפטיים אלו, הפרה הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ את החוק בכך שסיפקה רישומים של חברת הייעוץ שלו לפקידי ממשל, מה שגרם לטרון לתבוע את הרשות בבית משפט פדרלי.
טרון זכה בתביעה ונפסק לטובתו תשלום בסך 400 אלף דולר אמריקאי.
עורך הדין שייצג את טרון שימש גם כחבר דירקטוריון האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, מה שסימן את ראשיתה של מערכת יחסים ארוכת טווח בין טרון לאיגוד.
טרון היה פעיל במפלגה הדמוקרטית ואירח אירועים לגיוס כספים עבור המפלגה.
ב-2014 הוא אירח התרמה עבור המועמד לתפקיד מושל מרילנד אנתוני בראון, שבו השתתף נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון, ובנובמבר 2015 הוא ערך התרמה בביתו עבור הוועדה הדמוקרטית הלאומית בנוכחות הנשיא ברק אובמה.
עם זאת, טרון בעבר תרם גם לפוליטיקאים רפובליקנים – על פי מסד נתונים המופעל על ידי "OpenSecrets", טרון תרם למעלה מ-150 אלף דולר לרפובליקנים במספר ממדינות ארצות הברית בין השנים 2000 ל-2015. בינואר 2016 הצטרף טרון לבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לירושת כריס ואן הולן במחוז הקונגרס השמיני של מרילנד.
הייתה זו התחרות האמיתית במעוז דמוקרטי זה.
את מצעו ביסס על צמצום האבטלה ואלימות בנשק, רפורמה במשפט הפלילי, הגנת הסביבה ומדיניות חוץ וחינוך.
טרון התחייב לעבוד עם המכונים הלאומיים לבריאות כדי להפחית את עלויות שירותי הבריאות, לשפר את התשתיות הציבוריות ולפעול להמתקת חובות מהלוואות סטודנטים עבור עובדי ממשל.
טרון הוציא למעלה מ-13 מיליון דולר עבור מסע הבחירות שלו לקונגרס, שהפך למסע הבחירות במימון העצמי היקר ביותר בהיסטוריה האמריקאית.
בסופו של דבר ניצח ג'יימי רסקין, וטרון סיים במקום השני עם 27.2% מקולות הבוחרים.
ב-26 ביוני 2018 זכה במועמדות הדמוקרטית.
בבחירות הכלליות נבחר לבית הנבחרים וכהונתו החלה עם השבעת הקונגרס ה-116 של ארצות הברית בראשית ינואר 2019.
ב-4 במאי 2023 הכריז טרון על כוונתו להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לייצוג מרילנד בסנאט של ארצות הברית, בעקבות פרישתו של הסנאטור הדמוקרטי המכהן בן קרדין.
הוא הפסיד בבחירות המקדימות לנציבת מחוז פרינס ג'ורג' אנג'לה אולסוברוקס, וכהונתו בבית הנבחרים תמה בראשית ינואר 2025.
דייוויד יאנג קמרון היה צייר סקוטי, שזכה להצלחה רבה.
כמו כן היה חרט בעיקר של נופים עירוניים.
הוא היה דמות מובילה בתחיית התחריט.
קמרון היה בנו של הכומר רוברט קמרון ונולד בגלאזגו, סקוטלנד.
הוא התחנך באקדמיה של גלאזגו.
ב-1881 למד בבית הספר לאמנות של גלאזגו וב-1885 נרשם לבתי הספר לאמנות באדינבורו.
קמרון הפך לחרט מיומן שעשה לעצמו שם במדיום הזה וזכה להכרה בינלאומית עד שנות ה-90. הוא נבחר לשותף של האגודה המלכותית של ציירים-חרטים (RE) בשנת 1889. הוא הציג באופן קבוע מ-1889 עד 1902, לפני שהתפטר מחברותו ב-1903.
מקצועותיו כללו לימודי אדריכלות, מהם הפיק מספר 'סטים' של נופים פופולריים.
הוא קיבל מדליות ופרסים שונים על תחריטיו.
באופן כללי ההדפסים שלו כוללים אזורים כהים, מקוזזים על ידי הדגשות.
קמרון נודע מאוחר יותר בזכות חריטת פנים כנסייה ונופים של סקוטלנד.
הוא הפך למבוקש מאוד בקרב אספנים, עד שהמפולת הכלכלית הגדולה של 1929 הביאה לקריסת מחירי ההדפסים בכלל.
הוא ניצל את הפופולריות שלו על ידי הפקת מספר חסר תקדים של הדפסים.
בנוסף להיותו ידוע בתור חרט, האמן הפיק גם הרבה מאוד ציורי שמן ורישומים בצבעי מים של נופים ונושאים אדריכליים.
ציור השמן המוכר ביותר של קמרון מתוארך לשנת 1883. עבודתו הושפעה מחבורת גלאזגו ומבית הספר בהאג.
תערוכתו הראשונה של 14 ציורים זכתה לביקורות מעורבות.
בין הביקורות הטובות הרבות, אחרים תיארו את עבודתו כחסרת עדינות.
תכונה שנבעה בחלקה מהרומנטיזציה שלו למצויריו.
משנת 1900 הוא הפסיק להציג דיוקנאות והתרכז אך ורק בנופים ובנושאים אדריכליים הן בציור והן בתחריט.
בשנת 1899 קמרון ואשתו עברו לקיפן בהרים הסקוטים.
זה היה ליד סטרלינג עם נוף של בן לומונד ומעבר לטירת סטרלינג.
הם התגוררו בכפר למשך שארית חייהם, וכן החזיקו בית בלונדון.
הם גם ערכו נסיעות קבועות לאירופה כולל ביקורים ברחבי איטליה וצרפת.
איטליה סיפקה את ההשראה למספר תחריטים של נושאים אדריכליים.
תחריטיו, שהתאפיינו באור וצל, מראים שוב את השפעת בית הספר בהאג וכן ויסלר ורמברנדט.
בשנת 1901 קמרון הפך לחבר באגודת האקדמיה המלכותית, האגודה הבינלאומית של פסלים, ציירים שנוסדה על ידי ויסלר בשנת 1898. הוא הציג עם האגודה משנת 1898 ולאחר מכן כיהן במועצתה.
לאחר התפטרותו מהאגודה הסקוטית לחרטים (RE), קמרון ו-11 אמנים נוספים הקימו את אגודת The Society of Twelve בשנת 1904 במטרה לקדם את ההדפס המקורי.
הוא הפך לחבר באגודה המלכותית של ציירים בצבעי מים ב-1906. הוא נבחר לשותף של האקדמיה המלכותית הסקוטית (RsA) ב-1904 (בניסיון השישי שלו) והפך לחבר-RsA ב-1918. לאחר שנבחר לשותף של האקדמיה המלכותית בקטגוריית החרטים.
הוא נבחר לאקדמיה מלכותית בתואר מלאה (RA) בשנת 1920.
לאחר 1907 עבודתו של קמרון הראתה התמקדות רבה יותר בנושאי נוף סקוטי ומ-1908 עד 1917 הוא עבר מתחריט לציור.
בתקופה זו הוא הפסיק במידה רבה לכלול דמויות בקומפוזיציות שלו, מלבד בציורי האדריכלות שלו.
בשלב זה יצירותיו זכו לשבחי ביקורת נרחבים והוא היה ידוע הן בבריטניה והן מחוצה לה.
בסביבות 1908 עבודתו החלה להתבהר בצבע, לפני כן ספגה עבודתו של קמרון ביקורת על היותה כהה מדי עם שימוש רב בגוונים חומים.
"שדות הקרב של איפר" (1920) הוזמנו עבור היכל הזיכרון, הנצחה לחללי מלחמת העולם הראשונה.
קמרון היה מוכר ואהוד בעולם האמנות והחזיק בהרבה מאוד מינויים בחברות ובדירקטוריונים.
עם פרישתו של נשיא ה-RsA, סר ג'יימס גאת'רי, בשנת 1919, הוצע לקמרון לעמוד לבחירה לנשיאות.
קמרון סירב עם זאת, תוך שהוא מציין בהיותו עסוק.
בשנים 18–1917 קמרון הוזמן על ידי ממשלת קנדה לצייר את המלחמה בצרפת.
קמרון זכה לתואר אבירות בשנת 1924 והיה נאמן של גלריית טייט מ-1921 עד 1927 והגלריה הלאומית הסקוטית, והיה צייר המלך והלימנר בסקוטלנד מ-1933.
קמרון נפטר בפרת', סקוטלנד ב-16 בספטמבר 1945.
דייוויד כורש (17 באוגוסט 1959 – 19 באפריל 1993) היה מנהיגה האמריקאי האחרון של כת הדייווידים, כת שהוקמה מפורשי הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי.
כורש טען שהוא הנביא האחרון של כל הזמנים.
תורתו האפוקליפסטית, שכללה פירושים לספר ההתגלות ושבעת החותמות, משכה חסידים שונים מרחבי העולם לכת שהנהיג.
האשמות בפוליגמיה ובהתעללות מינית בילדים הביאו את הלשכה לאלכוהול, טבק ונשק חם ומאוחר יותר את ה-FBI לפתוח בפשיטה על מתחם הר הכרמל שבו התגוררה הקבוצה.
לאור כישלון הפשיטה, הוחלט להטיל מצור על המתחם, החל ב-28 בפברואר 1993, והסתיים כעבור 50 ימים, ב-19 באפריל 1993. בהתקפה שנייה שהובילה לשריפת והרס המתחם.
82 אנשים נהרגו בעימות ובשריפה, כולל 25 ילדים, שתי נשים הרות וכורש עצמו.
נולד בשם ורנון האוול ביוסטון, טקסס, לאם חד-הורית בת 14, בוני סו קלארק.
אביו הביולוגי, בובי וויין האוול נטש את בוני סו קלארק לפני שכורש נולד, לאחר שפגש נערה מתבגרת אחרת.
קלארק החלה לחיות יחד עם בן זוג שהיה אלכוהוליסט אלים.
כורש לא פגש את אביו עד הגיעו לגיל 17.
ב-1963, אמו של כורש עזבה את בן זוגה האלכוהוליסט והפקידה את כורש לטיפולה של אמה, ארליין קלארק.
כשהיה בן שבע ולאחר שנישאה לרוי הלדמן, נגר במקצועו, חזרה קלארק לגדל את כורש.
לקלארק ולהלדמן נולד בן משותף בשם רוג'ר.
כורש תיאר את עצמו כילד בודד, בעיקר בשל קשיי למידה ודיסלקסיה שנגרמה, לדבריו, בשל ראייה לקויה.
הוא למד בכיתת חינוך מיוחד בצעירותו ובהמשך, נשר מלימודיו בתיכון גרלנד.
כשהיה בן 19 קיים כורש קשר מיני בלתי חוקי עם ילדה בת 15 שנכנסה ממנו להריון.
לאחר מכן, הוא טען שהוא "נולד מחדש" והצטרף לכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי.
בכנסייה, התאהב כורש בבתו של הכומר.
לאחר שלדבריו, "קיבל סימן מאלוהים", ניגש כורש אל הכומר ואמר שאלוהים רוצה שבתו תהיה לו לאישה.
לאחר שכורש המשיך לרדוף אחרי בתו של הכומר, הוא גורש מהקהילה.
ב-1981 עבר כורש לווייקו, שם הצטרף לכת הדייווידים של בנג'מין רודן , שישבה במתחם הר הכרמל , סמוך לעיירה אקסטל (Axtell).
כורש ניגן בגיטרה ושר בתפילות בכנסייה.
דייוויד תיבודו, בספרו מ-1999 "מקום שנקרא וייקו", העלה השערות כי כורש היה במערכת יחסים מינית עם לואיס רודן , מנהיגת הכת ואלמנתו של מנהיג הכת לשעבר בנג'מין רודן.
כורש טען כי אלוהים בחר בו להוליד ילד עם לואיס, ילד שצפוי להיות המשיח.
כבר ב-1983, רודן אפשרה לכורש להתחיל ללמד את המסרים הדתיים שרצה להנחיל בחברי הכת.
בנם של בנג'מין ולואיס, ג'ורג' רודן , ראה את עצמו כמנהיג הבא של הכת ולא תמך בכורש.
כשכורש הודיע שאלוהים הורה לו להתחתן עם רייצל ג'ונס, חלה תקופה של רגיעה במתחם הכת, אך במהרה היא התבררה כזמנית בלבד.
לאחר שרפה, בה נהרס בניין הנהלה של הכת, טען רודן כי כורש זה שגרם לשרפה אך כורש השיב לו כי מדובר באש שהתרחשה בהתערבות אלוהים.
רודן, שטען שהוא זכה לתמיכתם של מרבית חברי הכת, אילץ את כורש ואנשיו לעזוב את המתחם.
כורש וכ-25 מחסידיו הקימו מחנה בעיירה שבטקסס, כ-140 קילומטרים מהעיר וייקו.
בשנתיים הבאות, חיו כורש ואנשיו בתנאים קשים באוטובוסים ואוהלים.
באותה תקופה, כורש לקח על עצמו את המשימה לגייס חברים חדשים מרחבי העולם, בהם חברים מהממלכה המאוחדת, אוסטרליה וישראל.
בעת ביקורו בישראל, גייס כורש לכת אזרח ישראלי בשם פבלו כהן.
כהן היה עולה מארגנטינה ובוגר האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, שהתחבר עם כורש לאור אהבתם המשותפת למוזיקה.
בנוסף לכך, בעת ביקורו בירושלים טען כורש כי היה לו חזון שהוא המלך כורש המודרני.
לאחר שלואיס רודן מתה ב-1986, תהו כורש ואנשיו האם הם אי פעם יוכלו לחזור למתחם הר הכרמל.
ב-1987, הוציא ג'ורג' רודן גופה מבית העלמין הקהילתי של הכת, בטענה כי הוא רק מעתיק את בית הקברות למקום אחר.
לעומתו, טען כורש כי רודן הוציא את הגופה על מנת להקימה לתחייה.
בתגובה להוצאת הגופה, פנה כורש לרשויות וביקש מהם להגיש נגד רודן כתב אישום בגין הוצאת גופה ממקום קבורתה שלא כדין, אך נאמר לו שהוא יצטרך להציג הוכחות.
כורש החליט לחזור למתחם הר הכרמל עם שבעה חסידים חמושים, בניסיון להשיג הוכחה מצולמת להוצאת הגופה.
כורש ואנשיו ניהלו קרב יריות עם רודן ואנשיו.
עם הגעת המשטרה לאזור, נעצרו כורש ואנשיו והואשמו בניסיון רצח.
במשפט טען כי כורש כי הגיע למתחם כדי לחשוף ראיות על מעשיו הפליליים של רודן.
חסידיו של כורש זוכו, ובמקרה של כורש הוכרז שמשפט בוטל.
ב-1989, רודן רצח את ויימן דייל אדייר, לאחר שהאחרון טען כי הוא המשיח האמיתי.
לטענת רודן, אדייר ניסה נשלח על ידי כורש להתנקש בחייו.
רודן הוכרז כלא כשיר לעמוד לדין ונכלא בבית החולים הפסיכיאטרי בביג ספרינג, טקסס.
לאחר אשפוזו, הצליחו כורש וחסידיו להשתלט על הנכס.
ורנון האוול הגיש עתירה לבית המשפט העליון של מדינת קליפורניה במאי 1990, כדי לשנות את שמו באופן חוקי "למטרות פרסום ועסקים" לדייוויד כורש.
ב-28 באוגוסט 1990, קיבל השופט רוברט מרטינז את העתירה.
שמו הפרטי של כורש, דייוויד, בא לציין את טענותיו של כורש לגבי היותו צאצא ישיר לדוד המלך, ממנו אמור לצאת משיח בן דוד.
שם משפחתו, כורש, היה שמו של כורש הגדול, מלך פרסי ששחרר את היהודים לאחר גלות בבל והותיר להם לחזור לכנען.
לאורך השנים, נטען כי כורש היה מעורב במספר מקרים של התעללות מינית בילדים.
משנתו על חידוש בית דוד, הביאה את כורש להתחתן עם נשים נשואות ורווקות מקרב חברות הכת.
חקירה של שישה חודשים בנוגע להתעללות מינית נפתחה ב-1992 על ידי שירות הגנת הילדים של טקסס, אך זו לא הצליחה להעלות ראיות.
באחת מהתקריות, כורש כעס על בנו סיירוס כיוון שבכה, והכה אותו קשות במשך מספר דקות בחדרו.
תקרית נוספת דווחה על ידי גבר שראה את כורש מכה נער צעיר במקל.
דו"ח של מחלקת המשפטים של ארצות הברית מ-1993 מציין שורה של מקרי התעללות מינית בילדים.
תיבודו, תלמידו של כורש ואחד הבודדים שנמלטו מהשריפה שהרסה את המתחם, הצהיר ב-2018 שאמנם הוא החשיב את כורש כחבר, אבל הוא "בוודאי היה אשם במשהו.
או שהוא היה פוליגמיסט או שהוא היה אשם באונס.
בספרו מציין ג'יימס תבור כי בקלטת וידאו שנשלחה מחוץ למתחם במהלך המצור, הודה כורש כי הוא אב ליותר מ-12 ילדים מכמה נשים.
המצור על מתחם הכת ומותו של כורש
המצור בוייקו החל ב-28 בפברואר 1993, כאשר הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ פשטה על מתחם הר הכרמל.
כורש ומאמיניו החלו מתחמשים ומתמקמים בעמדות הגנה, כאשר הנשים והילדים נשלחו לתפוס מחסה בחדריהם.
אף על פי שנודע לצוותי הפשיטה כי אנשי הכת מודעים להגעתם של סוכני הרשות, מפקד הרשות הורה להמשיך בפשיטה.
הסוכנים הגיעו למתחם בשיירת רכבים והחלו להתקרב למבנה המגורים הראשי כששני מסוקים מחפים עליהם.
לאחר מכן החל להתפתח קרב יריות עז בין הסוכנים שהקיפו את הבית ובין אנשי הכת המבוצרים בו.
מספר סוכנים הצליחו להגיע לגג הבניין ולחדור פנימה, אך נאלצו לסגת אחרי שספגו אש כבדה.
במהלך חילופי האש, שנמשכו כשעתיים, נהרגו ארבעה סוכנים ושישה מחברי הכת.
בסופו של דבר, הוכרזה הפסקת אש והמתבצרים אפשרו לפנות את ההרוגים והפצועים ונצרו את האש עד לנסיגת אנשי הרשות.
מאוחר יותר, שלושה מאנשי הכת ששהו מחוץ למתחם ניסו לפרוץ פנימה ביריות ואחד מהם נהרג.
לאחר שהפשיטה הראשונה נכשלה, תפס ה-FBI את הפיקוד על המקרה.
הוחלט לשים את המתחם תחת מצור ולהביא למקום כוחות רבים, בהם יחידת חילוץ בני הערובה של ה-FBI, שהחלו לנהל משא ומתן עם כורש ואנשיו.
לאחר מספר ימים, 10 ילדים עזבו את המתחם בהסכמת כורש, אך הוא עצמו טען בשיחות עם ה-FBI כי אלוהים ציווה עליו להישאר במתחם.
לאחר שעברו שבועות רבים ולא הייתה התקדמות במשא ומתן, החלו חלק מהסוכנים לטעון שלא ניתן לנהל משא ומתן עם קנאי דת כמו כורש ושהדרך היחידה לסיים את המשבר הוא באמצעות הפעלת כוח ופשיטה נוספת.
ה-FBI החליט לנתק את אספקת המים והחשמל למתחם בהר ואנשי הכת נאלצו להתקיים ממי גשמים וממנות קרב.
50 ימים לאחר תחילת המצור ולאחר שסוכני ה-FBI חששו שהתנאים הקשים יובלו את כורש ואנשיו לבצע התאבדות המונית (בדומה להתאבדותם של אנשי מקדש העם בג'ונסטאון) אישרה התובעת הכללית ג'אנט רינו את בקשת ה-FBI לפשוט על המקום בשנית.
בבוקר 19 באפריל יצאה לדרך תוכנית ה-FBI להשתלטות על הר כרמל.
האירוע הועבר בשידור ישיר בטלוויזיה בזמן שמאות סוכנים חמושים הקיפו את המתחם וכלי רכב משוריינים החלו לשבור חורים בקירות הבניינים.
דרך החורים שנוצרו נורתה כמות גדולה של גז מדמיע אל תוך המבנים.
המטרה הייתה לגרום ליציאתם ללא פגע של אנשי הכת המתבצרים.
במקום הוצבו רמקולים גדולים דרכם הודיעו סוכני ה-FBI לאנשי הכת כי לא מתוכננת מתקפה עליהם, והם יכולים לצאת בבטחה ולהיכנע.
ירי הגז נמשך כשש שעות, במהלכן אף אחד מאנשי הכת לא עזב את המתחם.
סוכני ה-FBI העריכו שחברי הכת מסתתרים בבונקר כלשהו ומצוידים במסכות גז.
בצהריים החלו לפרוץ שרפות בשלושה מוקדים שונים.
האש התפשטה במהירות רבה ופיצוצים החלו להשמע ברחבי המתחם, כשחלקים מהמתחם התמוטטו ואנשי הכת נלכדו בלהבות.
כעבור שעה האש החלה לדעוך ורוב המבנים במתחם נחרבו.
בשעה 15:45 הודיעו רשויות החוק שדייוויד כורש מת.
מלבד כהן, כ-76 מחברי כת הדייווידים (51 מבוגרים ו-25 ילדים) מצאו את מותם ביום האחרון של המצור, תשעה בלבד שרדו.
בסך הכל, נהרגו מאז תחילת המצור כ-82 אנשים, כולל 25 ילדים, שתי נשים הרות וכורש עצמו.
עד היום קיימת מחלוקת לגבי האחראים למקרי המוות.
רבים מסכימים כי יש לחלק את האשמה בין הכנסייה, מנהיגה, ה-FBI וסוכני ה-ATF, והמכללה לרפואה של ביילור על שימוש בטכניקות חקירה ובלתי נאותות על ילדי הכת.
כל חברי הכת שריצו מאסר שוחררו מאז
כורש נקבר בבית קברות בטיילר, טקסס.
שברולט קמארו של כורש מ-1968, שניזוקה במהלך המצור, נמכרה במכירה פומבית תמורת 37,500 דולרים.
טימותי מקווי וטרי ניקולס ציינו את המצור בווייקו כאחד מהמניעים שלהם לביצוע פיגוע באוקלהומה סיטי ב-19 באפריל 1995 שהיה יום השנה ה-2 לסיום המצור.
ב-2016 בסדרה אימה אמריקאית: הכת, הופיעה דמותו של כורש, לצד ראשי כת אחרים בהם צ'ארלס מנסון וג'ים ג'ונס.
את דמותו של כורש גילם השחקן אוון פיטרס.
ב-2018 יצאה המיני-סדרה "וייקו", בה גילם טיילור קיטש את דמותו של כורש.
דייוויד פיטר לואיס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, שכיהן כמושל אלבמה ה-23 בשנים 1872–1874, במהלך תקופת השיקום.
הוא גם היה נציג מטעם אלבמה לקונגרס הזמני של הקונפדרציה, תפקיד בו הוא שימש מפברואר ועד אפריל 1861 כאשר הוא התפטר.
הוא היה תומך האיחוד, והיה אחרון מושלי אלבמה מטעם המפלגה הרפובליקנית עד בחירתו של ה.
דייוויד לואיס נולד במחוז שארלוט שבווירג'יניה, כבנם של מרי סמית' בוסטר ופיטר ס.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 עברה המשפחה למחוז מדיסון שבצפון אלבמה, שם היה האב לנציב המחוז.
דייוויד לואיס למד משפטים בקריאה עצמית בהאנטסוויל ולמד קורסים במשפטים באוניברסיטת וירג'יניה.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של אלבמה וב-1843 עבר למחוז לורנס שבצפון-מערב אלבמה, שם הוא עסק בעריכת דין.
ב-1860 היו בבעלותו קרקעות בשווי של 20,000 דולר בנוסף ל-40,000 דולר ברכוש נוסף, כולל 34 עבדים.
בבחירות לנשיאות של 1860 תמך לואיס במועמד המפלגה הדמוקרטית סטיבן דאגלס וייצג את מחוז לורנס בוועידה החוקתית של אלבמה שהתקיימה ב-1861. הוא הצביע נגד פרישת אלבמה מהאיחוד, אך חתם על צו הפרישה לאחר שזה התקבל בוועידה, זאת על פי בקשות קהל בוחריו.
באותה שנה הוא נבחר כנציג לקונגרס הזמני של הקונפדרציה, אך התפטר מתפקידו באפריל והצטרף לפלוגת מתנדבים שעד מהרה פורקה.
הוא דחה מינוי ללוטננט קולונל בצבא הקונפדרציה תחת פיקודו של קולונל פיליפ רודי.
ב-1862 ארגנו לואיס ותומכי איחוד נוספים בצפון אלבמה את אגודת השלום החשאית, וב-1863 בחר ציבור הבוחרים באלמבה בית מחוקקים ומושל, תומאס ה.
באותה שנה מונה לואיס כשופט בבית המשפט של הסבב השיפוטי הרביעי של אלבמה, אך התפטר בינואר 1864. אף על פי שהיה פטור מגיוס חובה עקב היותו בעלים של טחנה ציבורית, הוא גויס לשירות צבאי בסתיו אותה שנה.
הוא סירב להתגייס וחצה את קווי החזית לנאשוויל, שם הוא נשאר עד לתום מלחמת האזרחים האמריקאית.
ביולי 1865 שב לואיס לאלבמה כדי לעסוק בעריכת דין בהאנטסוויל.
בערך באותו זמן הכריז הנשיא אנדרו ג'ונסון על תוכנית השיקום עבור מדינות הקונפדרציה לשעבר.
כחבר לשעבר בקונגרס הזמני של הקונפדרציה, וכבעלים של רכוש שערכו ב-1860 היה 20,000 דולר, הוא איבד את זכות הבחירה שלו.
הוא עתר לחנינה, קיבל את זכות הבחירה שלו, ועסק בעריכת דין.
עם העברת חוקי השיקום במרץ 1867, עברה השליטה לתהליך השיקום לידי הקונגרס של ארצות הברית.
ב-1868 שב לואיס לפוליטיקה כנציג לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית.
לאחר שהרפובליקנים גרפו ניצחון ארצי בבחירות שהתקיימו בשנה זו, העריך לואיס מחדש את שיוכו הפוליטי, וב-1869 הצטרף לשורות המפלגה הרפובליקנית.
ברבות ממדינות הדרום, תושבים חדשים שהגיעו מהצפון, שנודעו בכינוי "הציקלונאים", שלטו על תהליך השיקום של הקונגרס.
באלבמה, על כל פנים, הרפובליקנים הדרומיים הלבנים, שכונו scalawags, עלו במספרם על המגיעים מהצפון ועל העבדים המשוחררים שזכו בזכות ההצבעה, והחזיקו בשליטה על הפוליטיקה של הרפובליקנים באלבמה.
לואיס זעם על כך שאדם "שהצטער בכנות על הצלחת הצעת הפרישה, ושפשעו היחיד היה סימפתיה אבהית כלפי בנו, שהצטרף לצבא המורדים כדי להימנע מחרפת גיוס החובה", נחשב לאשם כמו אדם שיזם את רעיון הפרישה.
לאחר שהפסידו בבחירות למשרת מושל אלבמה ב-1870, הבינו הרפובליקנים שהצלחתם תלויה בתמיכתם של אלו שתמכו באיחוד ערב המלחמה, והציע לתומכי איחוד מקומיים את המועמדות.
כתומך איחוד בולט ב-1872, היה לואיס מועמד מועדף למשרת מושל אלבמה, ונבחר לאחר שזכה בניצחון החלטי על המועמד הדמוקרטי.
מנגד, שתי המפלגות טענו לשליטה בבית המחוקקים, ובנובמבר התארגנו כל אחת בנפרד: הדמוקרטים בקפיטול המדינתי, והרפובליקנים בבית המשפט הפדרלי.
לואיס הכיר בבית המחוקקים שישב בבניין בית המשפט וביקש מהממשלה הפדרלית סיוע.
התובע הכללי של ארצות הברית הנחה את לואיס לאפשר לשני בתי המחוקקים להתכנס באופן זמני, ולאחר מכן למזג את שתי הקבוצות לאחת בדצמבר.
לאחר מותו של חבר הסנאט המדינתי בראשית 1873 החזיקו הרפובליקנים ברוב של שני מושבים בבית הנבחרים של אלבמה, והדמוקרטים ברוב של מושב אחד בסנאט.
לאחר תהליך ארגון מחדש, הוכרה פעולתו של בית המחוקקים שישב בבניין בית המשפט כחוקית.
חלוקת הכוחות הכמעט שווה בבית המחוקקים שיתקה את תהליך החקיקה.
המשבר הפיננסי של 1873 גרם להרס הכלכלה של אלבמה, ובלואיס הוטחו האשמות על מצבה של המדינה, שב-1874 הגיעה לסף פשיטת רגל.
על כל פנים, הנזק נעשה בין השנים 1868–1872, כאשר הממשלה הרפובליקנית ולאחר מכן הממשלה הדמוקרטית העמידו את האשראי של המדינה לטובת סלילת מסילות רכבת.
הסוגיה המרכזית במהלך תקופת כהונתו של לואיס כמושל הייתה סוגיית זכויות האזרח.
כאשר לא קיימה ועדת המשפט של בית הנבחרים של אלבמה דיון בחוק המוצע, אילצו הנציגים השחורים לקיים את הדיון.
הצעת החוק לא זכתה לאהדה, והוועדה העדיף הצעת חוק חלופית מתונה יותר.
לאחר דיון סוער, ירדה הצעת החוק מעל סדר היום.
הסנאט, שהיה בשליטה דמוקרטית, הגיש הצעת חוק דומה לזו של בית הנבחרים, ובסופו של דבר העביר הסנאט חוק חלופי, אך בית המחוקקים התפזר לפני שבית הנבחרים הצביע בעד החוק.
הוויכוח הצורב חשף בפומבי את הדילמה של הרפובליקנים בנוגע לזכויות האזרח: לקדם כל הצעה לחוק זכויות האזרח ולגרום לניכור בקרב הלבנים של צפון אלבמה, ומנגד, להתנגד לכל הצעת חוק זכויות האזרח ולגרום לניכור כלפי השחורים.
הרפובליקנים נאלצו להסביר כיצד בית הנבחרים, שהיה בשליטתם, הובס בהצבעה על חוקי זכויות האזרח כאשר הסנאט, שהיה בשליטת הדמוקרטים, העביר חוק כזה.
כך הצלחת הרפובליקנים באלבמה נעשתה תלויה באופן בו המפלגה הצליחה לתמרן את שני הקצוות הלבנים בקשת הפוליטית כנגד השחורים שבמרכזה.
סוגיה זו הייתה בעלת פוטנציאל הרסני עבור הרפובליקנים באלבמה, אך לואיס נותר מחוץ להמולה החקיקתית.
ב-1874 בחרו הרפובליקנים בלואיס כמועמד לתקופת כהונה שנייה כמושל, אך העימותים על זכויות האזרח ועל מערכת הפטרונות במפלגה נמשכו.
כמו כן, הקונגרס החל לקיים דיון בנוגע לחוק זכויות אזרח פדרלי.
הדמוקרטים באלבמה הציבו את הסוגיה במרכז מערכת הבחירות של אותה שנה וכך הסיתו את ציבור הבוחרים.
המועמד הדמוקרטי, ג'ורג' יוסטון, ניצח בבחירות הכלליות למשרת המושל, והדמוקרטים זכו בניצחון סוחף בבית המחוקקים.
לואיס לא הצליח להיבחר כשופט פדרלי מחוזי, ופרש מהחיים הפוליטיים לביתו בהאנטסוויל.
כאשר שכתבו הדמוקרטים את חוקת אלבמה ב-1875, הוא תמך באשרור החוקה החדשה.
בסתיו 1876, כמו תומכי איחוד רבים לשעבר, שהיו מאוכזבים מהמפלגה הרפובליקנית, הוא שב לשורות המפלגה הדמוקרטית ולעיסוקו בעריכת דין.
דייוויד לואיס נפטר בהאנטסוויל ב-3 ביולי 1884, בגיל 64. הוא נטמן בבית הקברות מייפל היל שבעיר.
דייוויד לורנס היל היה פיזיקאי גרעיני אמריקאי שעבד בפרויקט מנהטן במהלך מלחמת העולם השנייה ועמד בראש פדרציית המדענים האמריקאים.
לצד עבודתו המדעית, הוא ידוע בעיקר בזכות עדותו בקונגרס משנת 1959 נגד מינויו של לואיס סטראוס למזכיר המסחר של ארצות הברית.
היל נולד בבוּנוויל (Booneville) שבמיסיסיפי.
לאחר שהשלים את לימודיו במכון הטכנולוגי של קליפורניה בשנת 1942, הוא הצטרף לצוות של אנריקו פרמי במעבדה המטלורגית של אוניברסיטת שיקגו, שם שהה במהלך מלחמת העולם השנייה.
היל נמנה בין צוות המדענים שבנו את שיקגו פּייל-1 , הכור הגרעיני המלאכותי הראשון בעולם.
בשנת 1945 הוא היה אחד מ-70 מדענים שחתמו על עצומת סילארד , בהנהגת הפיזיקאי לאו סילארד, שתבעה מנשיא ארצות הברית הארי טרומן להזהיר את האימפריה היפנית לפני הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
ב-31 בדצמבר 1950 נישא היל למרי שאדו, לימים חברת בית הנבחרים של מדינת טנסי, עמה חבק שבעה ילדים.
בשנת 1951, לאחר המלחמה, קיבל מאוניברסיטת פרינסטון את הדוקטורט שלו בפיזיקה גרעינית.
יועץ הדוקטורט שלו היה ג'ון ארצ'יבלד וילר.
המשך קריירתו האקדמאית היה עוזר פרופסור באוניברסיטת ואנדרבילט ולאחר מכן בשנים 1954–1958 עבד כפיזיקאי תאורטי במעבדה הלאומית לוס אלמוס בניו מקסיקו.
ב-1959 היה היל ראש פדרציית המדענים האמריקאים.
בתפקיד זה הוא העיד בפני ועדת המסחר, המדע והתחבורה של הסנאט של ארצות הברית נגד מינויו של יו"ר הוועדה לאנרגיה אטומית לשעבר לואיס סטראוס למזכיר המסחר של ארצות הברית בידי הנשיא דווייט אייזנהאואר.
בעדותו הצהיר כי היל האשים את סטראוס בחוסר יושרה, רדיפה אובססיבית אחר הערכה אישית, יוהרה מתמשכת ונקמנות אישית.
הוא נימק את עדותו בין היתר בשל התנגדותו של סטראוס למשלוח רדיונוקלידים לנורווגיה ב-1959 ותפקידו בשימוע שהסיר את סיווגו הביטחוני של רוברט אופנהיימר.
לבסוף, עדותו של היל הובילה את הסנאט של ארצות הברית לדחות את מינויו של סטראוס, לראשונה מאז 1925.
בערוב ימיו בילה היל את הקריירה שלו בעבודה במגזר הפרטי, והקים חברות מחקר ופיתוח בהן ".Nanosecond Systems Inc", יצרנית של ציוד מדידה ברמת דיוק גבוהה, וכיהן כנשיא "תאגיד מחקר הרבור", חברה לאכיפת פטנטים והשקעות.
הוא היה אב לשבעה ילדים עם רעייתו מרי, שנפטרה ב-1992. בדצמבר 2008 נפטר היל בעיירה ברייטון שבמדינת ניו יורק.
טורן הוא גיטריסט, מלחין ומפיק אמריקאי.
הוא התמקצע בנגינה על כלים אלקטרוניים ואקוסטיים והתמחה בשימוש בלופ.
בנוסף לעבודותיו כמלחין, הקריירה המוזיקלית של טורן כללה השתתפות במוזיקה לסרטים כדוגמת: "אורות של ליל שישי", "ולווט גולדמיין", "אדפטיישן", "ביג לבובסקי", "השתולים", "פרווה", "התרמית", "קליפורניה", "טראפיק", "תהפוכות הגורל", "טיבט" ו"שלושה מלכים".
הוא למד אצל ליאונרד ברנשטיין (במסגרת הסדרה "מוזיקה למלחינים צעירים"), וכן אצל הגיטריסטים ג'ון אברקרומבי, פט מרטינו, פול וייס וארתור באזיל.
טורן עובד מתוך האולפנים האישיים שלו, הידועים בשם Cell Labs; מדי פעם, הוא משתמש בשם הבמה "ספלאטרסל".
בניו יורק טיימס סקרו את אלבום הסולו של טורן מ-2015, Only Sky, וקבעו שהוא .
דייוויד טִיגֶר הוא שחקן קריקט יהודי-דרום אפריקאי, המשחק בנבחרת דרום אפריקה בקריקט עד גיל 19 .
ב-28 בספטמבר 2023 הופיע טיגר לראשונה במשחק קריקט מסוג List A , במדי הקבוצה סאות' אפריקה אמרג'ינג פליירז.
היה זה משחקה מול נורת'רן קייפ במסגרת גביע ה-CSA לקריקט יום-אחד 2023 .
במשחק, שבו הוצב בעמדה מספר שלוש, הוא הגיע להישג של מחצית המאה (half-century) נקודות עבור נבחרתו, כשצבר 51 נקודות ב-69 הגשות, כולל "שש" ו"ארבע".
באוקטובר 2023 זכה טיגר בפרס "הכוכב העולה" במסגרת טקס פרסי ההישג היהודי (Jewish Achiever) שעורך תאגיד הבנקאות הדרום אפריקאי Absa Group .
בנאום קבלת הפרס, על רקע מלחמת חרבות ברזל, הוא ביקש להקדיש את זכייתו לישראל ולחייליה, ואמר "הכוכבים העולים האמיתיים הם החיילים הצעירים בישראל".
בעקבות כך, קבוצת האינטרס הדרום האפריקאית "ברית הסולידריות עם פלסטין" (Palestine Solidarity Alliance) הגישה תלונה נגדו.
בתגובה, איגוד הקריקט הדרום אפריקאי הורה על עריכת בירור עצמאי כדי לקבוע האם טיגר הפר את קוד ההתנהגות של ה-CSA או של הזיכיון Central Gauteng Lions השייך לו.
במסגרת הבירור עלה כי טיגר לא הפר את קוד ההתנהגות.
בדצמבר 2023, טיגר מונה לקפטן נבחרת דרום אפריקה בקריקט עד גיל 19 , על ידי איגוד הקריקט הדרום אפריקאי (CSA).
בינואר 2024, שבוע לפני תחילת אליפות העולם בקריקט עד גיל 19 , שאותה מארחת דרום אפריקה, הודיע איגוד הקריקט הדרום אפריקאי על הדחתו של טיגר מתפקידו כקפטן הנבחרת, ובמקביל הותיר אותו בהרכב הנבחרת לאליפות העולם.
בהצהרה שהוציא האיגוד, הוסבר כי "נודע לנו כי ניתן לצפות שיתקיימו הפגנות הנוגעות למלחמה בעזה באצטדיונים השונים בטורניר.
כמו כן נאמר לנו כי סביר שהן תתמקדנה במחזיק בתפקיד קפטן נבחרת דרום אפריקה עד גיל 19, דייוויד טיגר, וכי ישנו סיכון שהן תסתיימנה בעימות או אף באלימות, לרבות בין קבוצות מפגינים יריבות.
ל-CSA תפקיד עיקרי בהבטחת האינטרסים של כל המעורבים באליפות העולם ושלומם, והוא מחויב בהתאם לכבד את הייעוץ המקצועי מצד האחראים לבטיחותם של המשתתפים והצופים.
בכל הנסיבות המקרה, ה-CSA החליט כי מוטב שדייוויד ישוחרר מתפקיד הקפטן בתקופת הטורניר.
זוהי טובתם של כל השחקנים, של נבחרת דרום אפריקה עד גיל 19 ושל דייוויד עצמו".
הצעד גרר ביקורת חריפה מצד אישים יהודים בדרום אפריקה, שטענו כי היא נגועה באנטישמיות.
דייוויד יֵיְטְס הוא במאי קולנוע בריטי, שהתפרסם כאשר ביים ארבעה מתוך שמונה סרטי הארי פוטר.
דייוויד ייטס נולד ב–8 באוקטובר 1963 בעיירה סנט הלנס שבלנקשייר, אנגליה, בריטניה.
הוא גדל והתחנך בכפר ריינהיל שבלנקשייר.
הוריו נפטרו בצעירותו, ולו אחות גדולה, בוורלי, ואח צעיר, אנדרו.
כילד צפה בסרטו של ספילברג "מלתעות" משנת 1975, והוא שגרם לו להתעניין בקולנוע ובהמשך לבחור בקריירה בתחום.
אימו קנתה לו מצלמת "סופר 8 מ"מ", באמצעותה צילם סרטים שונים בהשתתפות משפחתו וחבריו.
אחד מסרטים אלה, "ספינת הרפאים" (The Ghost Ship), צולם על גבי האונייה בה עבד דודו כטבח.
הוא למד בתיכון גריינג' פארק (Grange Park High School), במכללת סנט הלן ובאוניברסיטת אסקס.
ייטס אמר כי "נהג להבריז מהמכללה כל הזמן", ומעולם לא ציפה להתקבל לאוניברסיטה, אך הופתע מציוניו הגבוהים במבחן הסיום של המכללה.
בעת שלמד באוניברסיטת אסקס, הקים את "האגודה להפקת סרטים וווידאו" (Film and Video Production Society).
את לימודיו סיים עם תואר ראשון בלימודי ממשל מהמחלקה ללימודי ספרות, קולנוע ותיאטרון בשנת 1987.
נשוי לאיבון וולקוט (Yvonne Walcott), ייטס הוא דודו (מנישואין) של הכדורגלן ת'יאו וולקוט.
בשנת 2005 נבחר על ידי האחים וורנר לביים את הסרט החמישי של הארי פוטר: הארי פוטר ומסדר עוף החול.
לפני תחילת הצילומים ביקר ייטס באולפני ליבסדן וצפה בצילומי הארי פוטר וגביע האש אשר בוים על ידי מייק ניואל.
ייטס לקח את ניואל לפאב וחקר אותו על מנת שיוכל בהמשך להיכנס לנעליו.
ייטס היה מעורב גם בשיחות עם הבמאי של הארי פוטר והאסיר מאזקבאן, אלפונסו קוארון, והסופרת ג'יי קיי רולינג לפני תחילת ההפקה של מסדר עוף החול.
הסרט החמישי זכה להצלחה ביקורתית וקופתית מסחררת וקיבל מועמדויות רבות, אך עדיין נחשב לסרט הפחות מצליח מבין השמונה.
ייטס נבחר לביים גם את הסרט השישי בסדרה.
במהלך הפקת הסרט הודיעה האחים וורנר כי הסרט האחרון בסדרה, "אוצרות המוות יבויים גם הוא על ידי ייטס.
ייטס קרא את הספר "הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם" ובנה עלילה שלמה ביחד עם התסריט שכתב סטיב קלובס.
בריאיון לגילדת הבמאים של אמריקה, הודיע ייטס שהעבודה הקשה קצת מקלה עליו במובן מסוים.
הוא אמר "כריס (קולומבוס) כבר ביצע את הליהוקים הטובים ביותר.
כל מה שנשאר לי זה לעשות רק ליהוק אחד חדש וקל, לקרוא את הספר ולקרוא את התסריט: וזהו".
הסרט המלא יצא לבסוף בשנת 2009 וזכה להצלחה מסחרית אדירה, והפך, כמו כל שאר סרטי הסדרה לשובר קופות ענק.
במהלך הפקת הסרט הקודם לו, "הנסיך חצוי הדם", האחים וורנר הודיעו כי הסרט "הארי פוטר ואוצרות המוות" יחולק, בשל אורכו, לשני חלקים קולנועיים, וייטס יישאר הבמאי של שני החלקים.
ייטס החל לצלם את שני החלקים כחלק אחד בתחילת שנת 2009. הצילומים הסתיימו ב־12 ביוני 2010. החלק הראשון יצא ב־18 בנובמבר 2010 והחלק השני יצא ביולי 2011.
ייטס ביים את שלושת סרטי "חיות הפלא" - ספין אוף להארי פוטר: חיות הפלא והיכן למצוא אותן, חיות הפלא: הפשעים של גרינדלוולד וחיות הפלא: הסודות של דמבלדור.
ג'יי קיי רולינג הכריזה שיצאו עוד שני סרטים בסדרת "חיות הפלא", שגם אותם ייטס יביים.
ב-2022 ביים את הסרט "סוחרי הכאב" בכיכובם של אמילי בלאנט וכריס אוונס.
הסרט שודר בנטפליקס באוקטובר 2023.
מסדר עוף החול, הנסיך חצוי הדם, אוצרות המוותפרס סאטורןבמאי הכי טובהארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 1Scream Awardבמאי הכי טובהארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 22012פרס סאטורןבמאי הכי טובSFX Awardבמאי הכי טובפרס אמפיירבמאי הכי טובאוניברסיטת סאסקסתואר של כבוד–2016באפט"א: פרס באפט"א לקולנועסרט בריטי יוצא דופןחיות הפלא והיכן למצוא אותם
דייוויד לאמי הוא פוליטיקאי בריטי חבר מפלגת הלייבור המכהן מאז ספטמבר 2025 כסגן ראש הממשלה, מזכיר המדינה למשפטים וכלורד צ'נסלור בממשלתו של קיר סטארמר.
לאמי מייצג את מחוז טוטנהאם בפרלמנט של הממלכה המאוחדת.
לאמי נולד וגדל בלונדון בן להורים ממוצא גיאני.
הוא למד משפטים בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים של אוניברסיטת לונדון והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1994. ב-1997 סיים לימודי תואר שני מבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
כחבר מפלגת הלייבור, נבחר לאמי בשנת 2000 לאספת לונדון, וביוני אותה שנה נבחר לבית הנבחרים הבריטי בבחירות ביניים שנערכו עבור מושב מחוז טוטנהאם.
הוא היה בכך לצעיר חברי הפרלמנט באותה עת.
לאמי מילא מספר תפקידים זוטרים בממשלתם של טוני בלייר, וגורדון בראון, בהם שר במשרד הכלכלה ושר במשרד החדשנות וההשכלה הגבוהה.
ב-2015 התמודד בבחירות המקדימות של מפלגת הלייבור לקראת הבחירות לראשות העיר לונדון, וסיים רביעי.
בעקבות מפלת המפלגה בבחירות הכלליות ב-2015 תמך לאמי במועמדותו של ג'רמי קורבין לראשות המפלגה.
לאחר בחירתו של קיר סטארמר למנהיג מפלגת הלייבור באפריל 2020, מונה לאמי לשר המשפטים בממשלת הצללים שלו ובנובמבר 2021 מונה לשר החוץ בממשלת הצללים.
הוא התבטא נגד האנטישמיות במפלגת הלייבור והשתתף בעצרת "Enough Is Enough".
בעצרת, לאמי הצהיר כי האנטישמיות "חזרה כי הקיצוניות חזרה" והיא פוגעת בתמיכה בלייבור בקרב הקהילה היהודית בבריטניה.
ב-5 ביולי 2024, לאחר ניצחון מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות בממלכה המאוחדת, מונה למזכיר המדינה לענייני החוץ, חבר העמים והפיתוח בקבינט של סטארמר.
ב-5 בספטמבר 2025, בעקבות סבב המינויים שערך קיר סטארמר בממשלתו לאחר התפטרותה של אנג'לה ריינר מתפקידה כשרת השיכון וסגנית ראש הממשלה, מונה לאמי לתפקיד שר המשפטים, ובמקומו מונתה איווט קופר לתפקיד שרת החוץ.
על אף הראיות בדבר מעורבות בטרור נגד ארגון אונר"א במהלך מלחמת חרבות ברזל, תמך לאמי בהמשך מימון הארגון וקרא להפסקת אש.
בנוסף קרא לאמי "לאסור את ראש ממשלת ישראל אם אי פעם ידרוך על אדמת בריטניה".
בסוף 2023, בעקבות הפצצת צה"ל על מחנה הפליטים ג'באליה, העיר לאמי כי הפגיעה הייתה שגויה "בכל הנוגע לאתיקה", אך גם כי "אם יש מטרה צבאית היא יכולה להיות מוצדקת מבחינה משפטית".
ההערות זכו לביקורת על ידי ההתאחדות המוסלמית של בריטניה כמביישות ומושחתות מבחינה מוסרית.
ב-4 בספטמבר 2024 הכריז לאמי על כך שבריטניה משעה מספר רישיונות ייצוא נשק לישראל.
ב-12 בינואר 2025 ערך לאמי ביקור רשמי בישראל כשר החוץ ונפגש עם שר החוץ גדעון סער.
השניים דנו בשורה של נושאים אזוריים, לרבות איראן, סוריה ולבנון.
ב-18 במרץ 2025 האשים לאמי את ישראל מפורשות בהפרה של החוק הבינלאומי, אמירה שהיוותה החרפה משמעותית של הטון הדיפלומטי של הממלכה המאוחדת כלפי ישראל.
ב-20 במאי 2025 הודיע לאמי על השעיית המשא ומתן להסכם סחר חופשי חדש בין בריטניה לישראל, על רקע מבצע 'מרכבות גדעון' בעזה וסוגיית הסיוע ההומניטרי.
בהצהרה בפני הפרלמנט הבריטי, אמר לאמי שייבחן מחדש את שיתוף הפעולה עם ישראל במסגרת מפת הדרכים הדו צדדית ל-2023. לפי סוכנות הידיעות 'רויטרס' דייוויד לאמי צפוי זימן לשיחה את שגרירת ישראל בלונדון ציפי חוטובלי.
ב-10 ביוני 2025 הודיע לאמי כי בריטניה תקפיא את נכסיהם של השרים איתמר בן גביר ובצלאל סמוטריץ'.
בטרם הצעד לאמי, שר החוץ הבריטי, אותת בעבר כי בריטניה מתכוננת להטיל סנקציות עקב דבריהם.
למחרת פורסם כי במהלך כל יום שלישי ביקש לאמי לתאם שיחה עם שר החוץ גדעון סער אך זה סירב לשוחח עימו בתגובה להטלת הסנקציות.
ב-20 ביוני 2025, לאחר שישראל פתחה במבצע עם כלביא כנגד איראן, אמר לאמי כי נפתח "חלון הזדמנויות" להשגת הסכם עם איראן.
"עכשיו הזמן להביא להפסקת המראות הקשים במזרח התיכון ולמנוע הסלמה אזורית שלא תועיל לאיש".
לאמי הוא מחברם של הספרים "Out of the Ashes: Britain after the riots" העוסק במהומות בממלכה המאוחדת ב-2011 ו-"Tribes: A Search for Belonging in a Divided Society" העוסק בשבטיות בפוליטיקה הבריטית.
לאמי נשוי לציירת ניקולה גרין, הם הורים לשלושה.
דייוויד טיילור הוא מתאבק אמריקאי מקצועי בסגנון חופשי.
זכה במדליית זהב באולימפיאדת 2020 ושלוש פעמים באליפויות העולם.
דייוויד טיילור נולד ברינו, נבדה.
הוא התאמן אצל האלוף האולימפי לשנת 2004 קל סנדרסון באוניברסיטת פנסילבניה.
זכה בתחרויות סטודנטים במדליית זהב ומדליית כסף.
בשנת 2018 טיילור זכה באליפות העולם ובמשחקים הפאן אמריקאיים.
בשנת 2018 ובשנת 2022 הוא זכה בפרס ג'ון סמית שמוענק למתאבק אמריקאי מצטיין של השנה.
בשנת 2021 טיילור זכה במדליית כסף באליפות העולם ובמשחקים הפאן אמריקאיים.
הוא זכה במבחנים האולימפיים של ארצות הברית ב-2020 תוך ניצחון בגמר על בו ניקל.
בהמשך הוא ניצח במשחקים האולימפיים.
בשנים 2022 ו-2023 טיילור זכה באליפות העולם.
במבחנים אמריקאים ב-2024 הוא הפסיד לארון ברוקס (באולימפיאדה זכה במדליית ארד).
בשנת 2024 טיילור זכה במדליית ארד באליפות העולם.
בשנת 2024 טיילור החל לאמן באוניברסיטת אוקלהומה.
דייוויד ג'יימס טיילור הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת אוהיו, מאז ינואר 2025. טיילור חבר המפלגה הרפובליקנית.
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון אמיליה בבת'אוויה שבאוהיו.
לאחר מכן הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת מיאמי באוהיו , והשלים לימודי תואר שני במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת דייטון.
במהלך לימודיו באוניברסיטת מיאמי היה טיילור חבר באחוות דלתא אפסילון.
הוא עבד במשרה חלקית כעוזר לתובע המחוזי במחוז קלרמונט לפני שנטל לידיו את ניהול עסק הבטון המשפחתי, "Sardinia Ready Mix", במחוז בראון.
בבחירות 2024 הכריז טיילור על התמודדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השני של אוהיו, בעקבות פרישתו של נציג המחוז המכהן בראד ונסטרופ.
בבחירתו המקדימות של המפלגה הרפובליקנית זכה במועמדות מפלגתו עם 25.5% מהקולות, לאחר שגבר על עשרה מתמודדים אחרים.
בבחירות הכלליות ניצח את מועמדת המפלגה הדמוקרטית סמנתה מדואוז עם 73.5% מקולות הבוחרים, ונבחר לכהונתו הראשונה.
טיילור החל את כהונתו בבית הנבחרים עם השבעתו לתפקיד ב-3 בינואר 2025, יום התכנסות הקונגרס ה-119 של ארצות הברית.
דייוויד גילברט כריסטיאן הוא היסטוריון וחוקר ההיסטוריה של רוסיה, שנודע בזכות הוראתו וקידומו של תחום ההיסטוריה הגדולה.
בשנת 1989 הוא החל ללמד את הקורס הראשון בנושא, ובחן את ההיסטוריה מהמפץ הגדול ועד להווה באמצעות גישה רב-תחומית בסיוע חוקרים בהתמחויות מגוונות ממדעי העולם, מדעי החברה ומדעי הרוח.
ההיסטוריה הגדולה ממסגרת את ההיסטוריה האנושית במונחים של היסטוריה קוסמית, גאולוגית וביולוגית.
כריסטיאן הוא גם זה שטבע את המונח "היסטוריה גדולה" והוא מכהן כנשיא האגודה הבין-לאומית להיסטוריה גדולה.
הקורס הנמכר ביותר של כריסטיאן, בשם "היסטוריה גדולה", משך את תשומת ליבו של הפילנתרופ ביל גייטס, שמממן את מאמציו של כריסטיאן לפתח תוכנית להבאת הקורס לתלמידי תיכון ברחבי העולם.
גייטס אף הציג את כריסטיאן בוועידת TED בלונג ביץ' שבקליפורניה.
דייוויד באטל טארפי היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אינדיאנה בשנים 1887–1899. בנוסף שימש כיו"ר הסיעה הדמוקרטית בסנאט בשנים 1898–1899, במהלך שנת כהונתו האחרונה בסנאט.
טארפי נולד ב-8 ביולי 1828 במחוז המילטון שבאוהיו, לג'ון טארפי ולמרי בידל טארפי.
הוא גדל באוהיו, והשלים את לימודיו בקניון קולג' בשנת 1848. לאחר שלמד משפטים עבר ללוגנספורט שבאינדיאנה, שם פתח משרד עורכי דין.
עד מהרה הפך לפעיל במפלגה הדמוקרטית, שבה היה חבר לכל חייו.
בשנת 1852, בגיל 24, נבחר לבית הנבחרים של אינדיאנה.
הוא כיהן תקופת כהונה אחת ושב לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1854 מונה לשופט בית משפט לעניינים פליליים, ובשנת 1856 לשופט בית משפט מחוזי.
בשנת 1858 נבחר שוב לבית הנבחרים לשנה אחת.
ב־1862 היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז שבו כיהן סקיילר קולפקס, אך הפסיד בפער קטן.
זמן קצר לאחר מכן נבחר טארפי לסנאט של ארצות הברית מטעם אינדיאנה, כדי למלא את יתרת כהונתו של ג'סי ברייט, שהודח באשמת חוסר נאמנות.
הוא כיהן פחות מחודשיים, עד שהסנאטור הנבחר תומאס הנדריקס נכנס לתפקידו.
בשנת 1872 עבר טארפי לאינדיאנפוליס.
הוא נבחר שוב לבית הנבחרים של אינדיאנה, וכיהן כיושב ראש הבית בשנים 1874–1875. בשנים 1886–1886 כיהן כתובע המחוזי הפדרלי של אינדיאנה.
ב־1887 נבחר שוב לסנאט של ארצות הברית מטעם אינדיאנה, הפעם לתקופת כהונה מלאה.
הוא ניצח את בנג'מין הריסון, שלימים נבחר לנשיא ארצות הברית.
חזרתו לסנאט לאחר 24 שנים ויום אחד מחוץ למשרה נחשבת להפסקה השלישית הארוכה ביותר בכהונה בסנאט בהיסטוריה.
טארפי נבחר מחדש ב־1893, ובסך הכול כיהן 12 שנים בסנאט, בין השנים 1887–1899. כסנאטור, כיהן כיו"ר ועדת המפקד (1893–1895), יו"ר הסיעה הדמוקרטית (1898–1899), ותמך בקיום משאל עם בקרב תושבי הוואי לגבי סיפוח, במקום בסיפוח כפוי.
טארפי הפסיד בבחירות החוזרות לאלברט ביברידג'.
לאחר מכן פרש מהחיים הציבוריים, ונפטר באינדיאנפוליס ב-21 באפריל 1909.
בווארס, אף שהכיר במוניטין של טארפי כנואם מלומד באנגלית "קלאסית" וכשומר קפדן על כללי הנוהג בסנאט, תיאר גם אנקדוטה ששיקפה את חוש ההומור היבש והשובב שבו היה מסוגל טארפי להשתמש:
דייוויד טפר הוא איש עסקים יהודי-אמריקאי מייסד ומנכ"ל קרן אפאלוסה (Appaloosa Management), הבעלים של קבוצת הפוטבול קרוליינה פנתרס ושל קבוצת הכדורגל שארלוט.
הוא סיים תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת פיטסבורג ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת קרנגי מלון ב-1982. בשנים 1985–1992 עבד כאנליסט אשראי ומנהל תחום "אג"ח זבל" בגולדמן זקס.
לאחר שלא קודם לשותף עזב את החברה והקים את קרן הגידור אפאלוסה.
טפר רשם הצלחות בהשקעות באג"ח זבל וכן בעקבות משבר האשראי ב-2008. הונו של טפר מוערך בכ-23.7 מיליארד דולר נכון ל-2025.
ב-2018 רכש טפר את השליטה בקבוצת הפוטבול קרוליינה פנתרס מה-NFL בתמורה ל-2.275 מיליארד דולר.
ב-2019 שילם ל-MLS 325 מיליון דולר עבור הזכות להקים קבוצת כדורגל חדשה בשארלוט.
טפר תרם לאוניברסיטת קרנגי מלון כ-125 מיליון דולר ובית הספר למנהל עסקים במוסד נקרא על שמו.
כמו כן תרם לאוניברסיטת פיטסבורג לאוניברסיטת ראטגרס (המוסד בו למדה רעייתו הראשונה) ולמטרות צדקה נוספות בהן סיוע חירום לעיר שיקגו בהתמודדות עם מגפת הקורונה, לסיוע לשיקום נזקי הוריקנים שפקדו את דרום ארצות הברית ופלורידה בפרט., כמו כן הוא מייסד קרן טפר שמתמקדת בסיוע הומינטרי באזור ניו ג'רזי.
טפר היה נשוי למרלן רזניק מ-1986 עד גירושיהם ב-2006 ולהם שלושה ילדים משותפים.
דייוויד לאורי סוויין היה פוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הוויגית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית בשנים 1824–1830, וכמושל קרוליינה הצפונית ה-26 בשנים 1832–1835.
דייוויד לאורי סוויין נולד במחוז באנקומב שבקרוליינה הצפונית, כבנם של ג'ורג' צארלס סוויין, חוואי וחבר האספה הכללית של קרוליינה הצפונית, ושל קרוליין אייקוק (לבית ליין) סוויין.
הוא התחנך באקדמיה שליד אשוויל, ולזמן קצר למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם הוא היה חבר באגודה הדיאלקטית.
ב-1821 הוא פרש מלימודיו לאחר ארבעה חודשים כדי ללמוד משפטים בהדרכתו של נשיא בית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית, השופט ג'ון לואיס טיילור , וב-1823 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1824 נבחר סוויין לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, בו הוא כיהן עד 1830. לאחר מכן הוא מונה כשופט בבית המשפט הגבוה של המדינה, תפקיד בו הוא כיהן עד 1832
סוויין התפטר מתפקידו כשופט כדי לקבל את בחירת האספה הכללית בו כמושל קרוליינה הצפונית.
באותה עת הוא היה צעיר מושלי המדינה עד אז, והראשון שנבחר מטעם המפלגה הוויגית.
כמושל, קידם סוויין את העבודות הציבוריות, כולל סלילת כבישים ומערכת החינוך, אם כי בכך הוא זכה לתמיכה מועטה מבית המחוקקים.
ב-1835 הוא היה נציג מוביל בוועידת החוקה של המדינה.
צעדו האחרון כמושל היה פרסום ההכרזה על אשרור התיקונים שהתקבלו באותה שנה בחוקת קרוליינה הצפונית.
לאחר שסיים את תקופת כהונתו המרבית כמושל על פי ההגבלת הכהונה שהייתה קיימת אז בחוקת המדינה, מונה סוויין כנשיא אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, תפקיד בו הוא שימש ב-33 השנים הבאות, בהן הוא קידם את צמיחת המוסד.
במלחמת האזרחים האמריקאית שב סוויין לפוליטיקה של קרוליינה הצפונית.
הוא ייצג את המדינה בוועידה של הקונפדרציה שהתקיימה ב-1861, אך ב-1863 דחה הצעה להיבחר לסנאט של הקונפדרציה.
ב-1865 הוא סייע במשא ומתן על כניעת ראלי בפני הגנרל ויליאם שרמן, ולאחר תום המלחמה ייעץ לנשיא אנדרו ג'ונסון במדיניות השיקום.
אף על פי שסווין ניסה, תוך התמודדות עם אתגרים רציניים, להמשיך את פעילותה של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית במהלך המלחמה, ב-1868 סבל המוסד החינוכי מקשיים פיננסיים, ולבקשת מועצת הנאמנים החדשה שלו, שמונתה על ידי בית המחוקקים המדינתי, הוא התפטר.
ב-11 באוגוסט 1868 נפל סוויין מכרכרה שהייתה רתומה לסוס שניתן לו על ידי הגנרל שרמן.
אף על פי שהוא רותק למיטתו בשל הלם וחולשה, נראה היה שהוא יחלים.
דייוויד לאורי סוויין נפטר מפצעיו ב-27 באוגוסט 1868. הוא נטמן בגן ביתו שבצ'אפל היל, אך מאוחר יותר הועברה קבורתו לבית הקברות אוקווד ההיסטורי שבראלי.
מחוז סוויין שבקרולייינה הצפונית, שנוסד ב-1871, נקרא על שמו.
דייוויד קית' לינץ' היה במאי קולנוע וטלוויזיה, תסריטאי, שחקן, מוזיקאי וסופר אמריקאי.
זוכה פרס אוסקר לשם כבוד, שני פרסי סזאר ופרס אריה הזהב למפעל חיים.
הוא היה ידוע בסגנונו הסוריאליסטי והאפל.
לינץ' היה אחד מיוצרי הקולנוע הנחשבים והנערצים.
רוב יצירותיו, הן בקולנוע הן בטלוויזיה, צברו מעמד פולחני.
בשנת 2007, פאנל מבקרים של עיתון הגארדיאן הבריטי הכריז שהוא "הקולנוען החשוב ביותר בזמננו".
באתר AllMovie נכתב עליו כי הוא "איש הרנסאנס של עשיית הסרטים האמריקאית המודרנית".
בעקבות עבודותיו דבק בו הכינוי "הסוריאליסט הפופוליסט הראשון", שנטבע על ידי מבקרת הקולנוע פולין קייל.
לינץ' נולד במיזולה, מונטנה שבארצות הברית.
הוא החל את קריירת הבימוי בפילדלפיה שם למד באקדמיה לאמנות, והחל לביים סרטי סטודנטים קצרים בנושא האהוב עליו: חקירת הצד האפל בנפש האדם.
לינץ' פרץ לתודעה העולמית כאשר סרט קצר שיצר כסטודנט הוקרן בלופ במוזיאון וזכה בפרס כספי.
את הפרס הכספי השכיל לינץ' להשקיע, בין היתר, בסרטו "איש הפיל" אשר הכניס אותו רשמית לעולם הקולנוע.
סרט הפולחן "קטיפה כחולה" הקנה לו את שמו כבמאי מוערך.
ב-1977 ביים את סרטו הראשון, "ראש מחק", שזכה להצלחה מפתיעה בקופות.
הסרט הפך לקלאסיקה של הקרנות חצות והביא ללינץ' הכרה הוליוודית ובינלאומית.
ב-1980 ביים את סרטו השני, "איש הפיל" שבו שיחקו ג'ון הארט ואנתוני הופקינס, הסרט זכה גם הוא להצלחה מפתיעה בקופות, ויצר עניין סביב לינץ' כבמאי, הסרט קיבל שמונה מועמדויות לפרס האוסקר, ביניהם הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר והשחקן הטוב ביותר.
עם זאת הסרט לא זכה באף פרס, וזהו סרטו היחיד של לינץ' שהיה מועמד בקטגוריית הסרט הטוב ביותר.
ב-1986, ביים את סרטו הרביעי, "קטיפה כחולה" והיה אחראי גם לתסריט שלו.
בסרט שיחקו קייל מקלכלן, דניס הופר, איזבלה רוסליני ולורה דרן ודייוויד לינץ' היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, שזוהי המועמדות היחידה של הסרט.
ב-1990, ביים את סרטו החמישי, "לב פראי" שבו שיחקו ניקולס קייג', לורה דרן ו-ווילם דפו.
על "לב פראי" זכה בשלושה פרסים; פרס דקל הזהב, פרס אינדפנדנט ספיריט לצילום הטוב ביותר ופרס ה-NME לסרט השנה.
בטלוויזיה ביים לינץ' את הסדרה טווין פיקס (1991-1990), אותה יצר יחד הסופר והתסריטאי מארק פרוסט, ובה לינץ' אף שיחק בתפקיד סוכן ה-FBI גורדון קול.
לאחר מכן, ב-1992, ביים את סרטו השישי טווין פיקס: אש הולכת איתי, המגולל את ימיה האחרונים של לורה פלמר.
ב-1997, ביים את סרטו השביעי, "כביש אבוד" שנכשל אף הוא בקופות.
ב-1999, ביים את סרטו השמיני, "סיפור פשוט" שנחשב לאחד הסרטים הכי אישיים בקריירה שלו.
ב-2001, כתב וביים את סרטו התשיעי, "מלהולנד דרייב" .
סרט זה נחשב לאחד הסרטים הטובים ביותר של המאה ה-21, וזיכה את לינץ' בפעם השלישית במועמדות לפרס האוסקר בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר.
בדומה לקטיפה כחולה, זו גם הייתה המועמדות היחידה של הסרט הזה.
ב-2006, ביים את סרטו העשירי, "אינלנד אמפייר" לצד לורה דרן.
בשנת 2009 היה שותף בהפקת הסרט "בני, בני, מה עשית?" שביים ורנר הרצוג.
הביקור תועד בסרט "מדיטציה, יצירתיות, שלום".
לאחר "אינלנד אמפייר", החליט לינץ' לא לביים יותר סרטים ובעצם מרגע שהפסיק להוציא סרטים, הוא ביודעין החליט על פרישתו מהתעשייה.
על אף זאת, ב-2017 הוא שב לביים את עונתה החדשה של הסדרה "טווין פיקס", אותה גם כתב לצד מארק פרוסט, וחזר לשחק את דמותו של גורדון קול.
עונתה החדשה של טווין פיקס מסמלת את שיתוף הפעולה הרביעי בין השחקן קייל מקלכלן ללינץ'.
ב-2019 הוענק לו פרס אוסקר לשם כבוד.
בשנת 2022 השתתף בסרטו של סטיבן ספילברג "הפייבלמנים", בתפקיד הבמאי ג'ון פורד.
לינץ' היה נשוי ארבע פעמים ולו ארבעה ילדים.
בשנות ה-80, היה בקשר רומנטי עם הדוגמנית והשחקנית איזבלה רוסליני, אותה הכיר בזמן הפקת סרטו "קטיפה כחולה".
בשנת 2006 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "Catching the Big Fish", העוסק בחוויותיו כמי שעוסק במדיטציה טרנסצנדנטלית.
תרגום לעברית של הספר, בשם "לתפוס את הדג הגדול", יצא לאור ב-2015.
לינץ', מעשן כבד רוב חייו, אובחן ב-2020 כסובל ממחלת ריאות חסימתית כרונית, ונאלץ להיעזר במחולל חמצן.
בתחילת 2025 חולץ מביתו בגל השרפות בלוס אנג'לס; שאיפת העשן הביאה להידרדרות נוספת במצבו והוא מת ב-15 בינואר 2025, בגיל 78.
לינץ' ידוע בסגנונו הייחודי, המכיל אלמנטים סוריאליסטיים ומצבי עלילה ביזאריים ועוכרי שלווה.
בדומה לטים ברטון, לינץ' הושפע מגותיקה.
הוא זכה להערכה רבה בצרפת שם זכה בשני פרסי הסזאר (האוסקר הצרפתי) לסרט הזר הטוב ביותר, ואף בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן על סרטו השערורייתי "לב פראי".
הוא אף זכה להצלחה טלוויזיונית בבימוי סדרת הקאלט "טווין פיקס".
בסרטיו התגלו שורה של שחקנים שהפכו לימים לכוכבים הוליוודיים, בהם קייל מקלכלן ולורה דרן.
טווין פיקס: אש הולכת איתי (1992)
המוח המקסים והמקולקל שלי, (2014), מפיק
דייוויד אלן מאמט הוא מחזאי זוכה פרס פוליצר, תסריטאי, סופר, במאי ומפיק קולנוע יהודי-אמריקאי.
מאמט נולד בפלוסמור (Flossmoor), פרוור של שיקגו, אילינוי, למשפחה יהודית, שמוצאה ברוסיה.
אביו היה עורך דין שהתמחה בדיני עבודה ואמו הייתה מורה במקצועה.
גירושיהם, כשהיה בן 11, השפיעו עליו קשות.
כעבור זמן נישאה האם בשנית, זאת גילה רק לאחר שחזר מחופשה עם אביו, ומצא את אימו עם גבר חדש.
האב החורג התגלה כאלים ובגיל 15 עבר להתגורר עם אביו הביולוגי.
כנער השתתף בתסכיתי רדיו ואחר כך התחיל לעבוד מאחורי הקלעים בתיאטרון בשיקגו ומדי פעם קיבל תפקידים קטנים.
הוא למד משחק ותיאטרון במכללת גודארד במדינת ורמונט.
בשנת 1972 כתב וביים את המחזה הראשון שלו "וריאציות על ברווזים" , וב-1974 כתב את המחזה "סטיות מיניות בשיקגו", שניהם הוצגו לראשונה במכללת גודארד בה למד.
בתקופה זו כדי להתפרנס עבד כנהג מונית, מכר שטיחים ועסק בתיווך נדל"ן.
אחר כך הוצגו המחזות שכתב גם בתיאטראות אוף ברודוויי בניו יורק וזכו להצלחה.
בשנת 1977 זכה לפרסום רב עם העלת המחזה "אמריקן בפאלו".
מחזה על שלושה נוכלים קטנים הנמצאים בחנות חפצים משומשים ומתכננים לגנוב אוסף מטבעות, אבל מה שהם בעצם רוצים זה להערים זה על זה.
מאז הועלה שוב ושוב, בין היתר עם רוברט דובאל (ב-1977) ועם אל פאצ'ינו (ב-1981).
בגרסה הקולנועית ב-1996 כיכבו דסטין הופמן ודניס פרנץ.
בישראל עלה המחזה ב-1984 בתיאטרון בית ליסין, בשיתוף התיאטרון הצועני של משה איבגי, עם יוסף שילוח בתפקיד הראשי, המחזה עלה שוב ב-1988 בתיאטרון הסימטה.
מאמט המשיך וכתב עוד עשרות מחזות במהלך השנים והוא זכה למעמד בולט בתיאטרון האמריקאי המודרני.
בשנת 1984 זכה בפרס פוליצר על כתיבת המחזה "גלנגרי גלן רוס".
בשנת 1988 כתב את המחזמר "זרז את המחרשה", שעלה בברודוויי בכיכובה של מדונה, ואחר כך גם בווסט אנד בלונדון.
מחזותיו הוצגו בישראל פעמים רבות, בין השאר: ב-1980 עלה בתיאטרון באר שבע המחזה "חיים בתיאטרון" בבימויו של יורם פאלק ובכיכבו של נתן דטנר.
ב-1988 הוצגו בתיאטרון הסימטה, בבימויו של יורם פורת כמחזה בשני חלקים: "סטיות מיניות בשיקגו" ו"וריאציות על ברווזים".
ב–1995 הוצג בתיאטרון הקאמרי מחזהו "אוליאנה" בבימוי איציק ויינגרטן, ב–2011 הוצג בתיאטרון החאן מחזהו "נדל"ן" בבימוי גדליה בסר.
הבמאי משה נאורס ביים בתיאטרון חיפה שלושה ממחזותיו: "המקום ממנו באתי" ב–2009, "גזע" ב–2012 ו"גלנגרי גלן רוס: מכונת הכסף" ב-2016.
עבודתו הקולנועית הראשונה של מאמט הייתה כתסריטאי, ולאחר מכן החל גם לביים את התסריטים שכתב.
התסריט הראשון של מאמט היה עבור המותחן הארוטי "הדוור מצלצל פעמיים" משנת 1981, המבוסס על ספר מאת ג'יימס מ.
שנה לאחר מכן היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר על הדרמה המשפטית "פסק הדין".
בשנת 1986 עובד המחזה שכתב "סטיות מיניות בשיקגו" לסרט בשם "הרומן של אתמול בלילה", בכיכובם של רוב לאו, דמי מור, ג'יימס בלושי ואליזבת פרקינס; אך מאמט לא היה מעורב בכתיבת התסריט שלו.
בשנת 1987, מאמט ביים לראשונה סרט קולנוע, "שם המשחק",עם תסריט שכתב.
עליו זכה בפרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה.
באותה שנה גם כתב את התסריט לסרט שובר הקופות "הבלתי משוחדים".
הוא היה מועמד שני לפרס האוסקר על "לכשכש בכלב".
ב-1991 היה אורח הכבוד של פסטיבל הקולנוע ירושלים וסרטו "מחלקת רצח" פתח את הפסטיבל.
ב-2002 שוב היה אורח פסטיבל הקולנוע ירושלים, ושוב ב-2014. ב-2024 היה אורח הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטיות וסטודנטים תל-אביב.
מאמט מרבה לכתוב פרוזה, ספרות עיונית פולמוסית ומאמרי עיתונות; ספרו "פסח" (משנת 1995), העוסק בתולדותיה של משפחה יהודית מיוסרת, תורגם לעברית על ידי לאה ששקו בשנת 2001, ויצא בהוצאת גוונים.
ב-2005 הוציא לאור ספר ובו 120 קריקטורות שיצר.
ב-2007 הוציא לאור את ספרו "במבי נגד גודזילה: מאחורי הקלעים של עולם הסרטים", מבחר של מאמרים שפרסם בעיתון "הגרדיאן" על תעשיית הקולנוע; הוא תורגם לעברית על ידי רן לוי בשנת 2010 וראה אור בהוצאת עם עובד.
בשנים 1977–1990 היה נשוי לשחקנית האמריקאית לינדזי קראוס, אשר כיכבה בסרטו הראשון, "שם המשחק".
למאמט שני ילדים מנישואין אלה, אחת מהן היא השחקנית זושה מאמט, שחקנית שכיכבה בסדרות מד מן ובנות.
מ-1991 הוא נשוי לשחקנית הבריטית רבקה פידג'ן, הצעירה ממנו ב-18 שנים.
פידג'ן שיחקה באחדים מסרטיו ובהם "העוקץ הספרדי", "סטייט פינת מיין", "אוליאנה" ו"מרדף".
מאמט הביע מרבית ימיו דעות פרוגרסביות, אך לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 החל נוטה יותר ויותר שמרני, בד בבד עם הזדהותו ההולכת וגוברת עם ישראל.
בעקבות נישואיו השניים גילה מחדש את יהדותו, לאחר שאשתו ביקשה להתגייר ולערוך חתונה יהודית.
באותה שנה ביקר לראשונה בישראל ושהה כחודש בירושלים.