tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגדרת ההגנה העצמית דורשת שאקט ההגנה יהיה תגובה מיידית לתקיפה.
אבל זוהי חשיבה על סיטואציות בהן המתגונן הוא גבר, ולא אישה.
אישה מוכה, למשל, עשויה לתקוף את התוקף שלה רק לאחר המעשה המאיים.
פמלה לינדן טרוורס הייתה שחקנית, סופרת, משוררת, עיתונאית ומבקרת ספרות בריטית-אוסטרלית.
התפרסמה בעיקר כיוצרת הדמות מרי פופינס, תחת שם העט פ.ל.
טרוורס נולדה בשם הלן לינדן גוף (Helen Lyndon Goff), בעיירה מריבורו (Maryborough) במדינת קווינסלנד שבאוסטרליה.
היא הייתה בתו של טרוורס רוברט גוף (Travers Robert Goff), מנהל בנק שהיה אלכוהוליסט כרוני שכשל עקב כך בעבודתו והורד לדרגת פקיד בנק.
אמה, מרגרט (Margaret Agnes Goff), הייתה אחייניתו של פוליטיקאי מצליח באוסטרליה.
בעקבות עבודתו של אביה, עברה המשפחה לאלורה (Allora) בקווינסלנד בשנת 1905, שם מת האב משחפת שנתיים לאחר מכן, בגיל 43. משפחתה עברה לקוטג' שנשכר עבורה על ידי דודה עשירה בבאוראל (Bowral) שבניו סאות' ויילס.
המשפחה גרה שם עד שנת 1917, וטרוורס עצמה התגוררה בפנימייה לבנות בפרוור אשפילד שבסידני משנת 1912 עד 1916 ושבה לביתה בחופשות בלבד.
פמלה לינדן טרוורס היה שם במה שנטלה לעצמה הלן גוף, כאשר הופיעה כשחקנית בחבורת השחקנים של אלן וילקי שהעלתה מחזות שייקספיריים בשנים 1921–1922. באותן שנים החלה לכתוב ולפרסם שירים, ואף היה לה טור בעיתון מקומי.
בפברואר 1924 הפליגה לאנגליה כדי להתחיל את קריירת הכתיבה שלה בשם פ.
מאותה שנה חזרה לבקר באוסטרליה פעם אחת בלבד, למשך שבועיים בשנת 1960. בשנת 1934 יצא לאור הספר הראשון בסדרת ספרי "מרי פופינס", אותו כתבה טרוורס בזמן שהחלימה ממחלה.
לאחריו, על פני יתר שנות חייה, המשיכה טרוורס לכתוב סדרה של ספרי "מרי פופינס".
בשנת 1964 קיבלו אולפני דיסני את הזכויות להפיכת הספר לסרט קולנוע, לאחר ניסיונות מרובים שהחלו כבר בשנת 1948. כך התפרסמה בכל רחבי העולם הדמות החמה והאוהבת של האומנת שבאה עם הרוח.
הסרט המוזיקלי של דיסני נחשב ליצירת מופת, אך טרוורס לא התלהבה מהפרשנות לספרה וטענה שדיסני לא הבין את הדמויות והרס את הדמויות ואת הסיפור.
לטענת דיסני בזמן הצילומים הייתה טרוורס שחצנית, שתלטנית וחסרת כל הומור, מה שהפך את העבודה איתה לקשה מאוד.
בשנת 1977 קיבלה תואר אבירות על תרומתה לספרות.
עד שנת 1989 הספיקה טרוורס לפרסם עוד שמונה ספרים: שלושה מסדרת "מרי פופינס", והשאר בנושא טיולים ומיתולוגיה.
אף על פי שהיו לטרוורס יחסים חולפים רבים עם גברים לאורך כל החיים שלה, היא מעולם לא נישאה, וחייתה יותר מעשור עם חברתה מאדג' ברננד (Madge Burnand), שאף צילמה את טרוורס במהלך החופשה באיטליה חשופת חזה על החוף.
ידידותן, במילותיו של ביוגרף אחד, הייתה "עזה", אבל גם באותה מידה מעורפלת.
בגיל 40 אימצה טרוורס את אחד מנכדיו של ג'וזף מאונסל הון (Joseph Maunsel Hone), תחת השם קמילוס טרוורס הון (Camillus Travers Hone).
ג'וזף הון היה הביוגרף הראשון של המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס, שנאלץ לגדל שבעה נכדים יחד עם אשתו.
לקמילוס היה אח תאום בשם אנתוני, אבל טרוורס בחרה רק בקמילוס, לאחר שהתייעצה עם אסטרולוגית.
קמילוס לא היה מודע להוריו האמתיים או לקיומם של אחים ואחיות עד גיל 17, כאשר אנתוני הגיע ללונדון ודפק על הדלת של הבית של פמלה.
הוא היה שתוי ודרש לראות את אחיו.
טרוורס סירבה לאפשר לו לראות את בנה המאומץ ואיימה להתקשר למשטרה.
אנתוני עזב, אבל זמן קצר לאחר מכן קמילוס, בעקבות ויכוח עם אימו, הלך לחפש את אחיו.
טרוורס הגיעה לזקנה מתקדמת, אבל בריאותה התרופפה לקראת סוף חייה.
היא מתה בלונדון ב-23 באפריל 1996 בגיל 96. לדברי נכדיה, טרוורס "מתה בלי לאהוב אף אחד ואף אחד לא אהב אותה".
בנה קמילוס נפטר בנובמבר 2011.
בשנת 1999 התפרסמה הביוגרפיה של ואלרי לוסון (Valerie Lawson) על חייה של פ.
לוסון חקרה חומרים שהשאירה טרוורס בספריות ברחבי אנגליה, ואף מצאה מכתבים אישיים באוסטרליה.
בשנת 2013 הופק סרט קולנוע בשם "להציל את מיסטר בנקס", המבוסס על הביוגרפיה ומתמקד במה שאירע מאחורי הקלעים לעיבוד הקולנועי של הסרט מרי פופינס.
בסרט מככבים אמה תומפסון כטרוורס וטום הנקס כוולט דיסני.
פָּמְפְּלוֹנַה (ספרדית: Pamplona; בסקית: Iruña או Iruñea אירוּניה, "העיר") היא עיר הבירה של הקהילה האוטונומית נווארה שבצפון ספרד.
היא שוכנת על גדות נהר הארגה (Arga), ואוכלוסייתה מונה כ-196,000 תושבים (2006).
פמפלונה ידועה בזכות ארנסט המינגוויי, אשר כתב על המתקיים בה מדי שנה ושבמהלכו מתקיימת ריצת הפרים ברחובות העיר.
העיר היא גם תחנה בדרך סנטיאגו.
קבוצת הכדורגל של פמפלונה היא אוססונה המשחקת בליגת העל הספרדית.
פמפלונה נוסדה על ידי המצביא הרומי פומפיוס הגדול בשנת 75 לפנה"ס.
העיר נקראה בתחילה פומפאלו (Pompaelo) על שמו של המצביא, ושם זה השתנה במרוצת הזמן לפמפלונה.
בתקופת האימפריה הרומית פמפלונה הייתה עיר חשובה בשל מיקומה האסטרטגי, ונבנו בה מבני ציבור רבים כגון פורום ובתי מרחצאות.
במאה הרביעית לספירה פמפלונה הייתה תחת שלטון הוויזיגותים עד שבמאה השישית נכבשה על ידי הפרנקים.
במאה השמינית העיר נכבשה על ידי המורים, אשר שלטו בה עד שבמאה העשירית הם הובסו על ידי מלכי נווארה.
ב-1512 נווארה סופחה לממלכת קסטיליה, ופמפלונה הפכה מוצב מבוצר ומוקף חומות להגנה מפני פלישות אפשריות.
בתקופת המלחמות הנפוליוניות, העיר נכבשה ב-1808 על ידי צבא צרפת ששלט בה עד 1813.
במאה ה-20 פמפלונה החלה להתרחב ולשגשג - החומות שהקיפו אותה נהרסו, נבנו שכונות חדשות, הוקמו בה מבני חינוך ותעשייה, אוכלוסייתה גדלה ורמת החיים בה עלתה.
פסטיבל סן פרמין (ספרדית: Sanfermines) הוא מסורת עתיקה המתקיימת מדי שנה בין 6 ביולי ל-14 ביולי.
הפסטיבל נערך לכבודו של פרמין מאמיין, הקדוש הפטרון של פמפלונה, שיום חגו חל ב-7 ביולי.
הפסטיבל מתקיים כבר 400 שנה, אך הוא התפרסם בעולם כולו רק במאה ה-20, כאשר הסופר האמריקאי ארנסט המינגוויי תיעד את הפסטיבל בספרו "וזרח השמש".
במסגרת הפסטיבל מתקיימים אירועים וטקסים שונים, ובמשך הפסטיבל נהוג ללבוש חולצה לבנה ולקשור מטפחת אדומה סביב הצוואר.
אך גולת הכותרת של הפסטיבל היא ללא ספק האנסיירו (encierro) - ריצת הפרים ברחובות העיר.
האנסיירו מתקיים בכל אחד מימי הפסטיבל (למעט ב-6 ביולי), ומשתתפים בו בין 2,000 ל-3,500 אנשים.
האנסיירו מוזנק באמצעות רקטה הנורית בשעה 8 בבוקר בדיוק; אז משוחררים שישה פרים ומתחילים לשעוט בעקבות משתתפי המרוץ.
האנסיירו מסתיים כאשר כל הפרים מוכנסים למכלאות שבזירת מלחמת השוורים הנמצאת בסוף מסלול הריצה, שם ימתינו עד שישתתפו במלחמת השוורים המתקיימת מאוחר יותר באותו היום.
אורך מסלול הריצה הוא כ-800 מטר, והריצה נמשכת בדרך כלל ארבע דקות.
מאז 1925 נהרגו חמישה עשר בני אדם במהלך ה"אנסיירו".
האחרון שבהם נהרג בפסטיבל שהתקיים ביולי 2009.
פמלה לוי (4 ביוני 1949 – 25 בדצמבר 2004) הייתה אמנית וציירת ישראלית ילידת ארצות הברית.
פמלה לוי נולדה בשם פמלה דנמן (Denman) בפיירפילד שבאיווה.
בשנת 1967 נולדה בתה סמנתה.
בשנת 1972 סיימה תואר ראשון מאוניברסיטת צפון איווה, והצטרפה לקומונת אמנים בסנטה-פה.
ב-1976 עלתה לישראל, לאחר שהתגיירה ונישאה לפסיכואנליטיקאי ומבקר האמנות איתמר לוי.
באותה שנה נולד בנם יובל.
ב-25 בדצמבר 2004 מתה לוי בירושלים מדום לב בגיל 55.
את יצירתה ניתן לחלק לשתי תקופות עיקריות.
הראשונה, משנת 1976 ל-1980, הייתה מורכבת מקולאז'ים גדולי ממדים ובעלי מראית עין מרושלת, המשלבים בתוכם בדים בתפירה גסה, וחומרים עניים אחרים.
המכלול יצר טקסטורות ושקיפויות רבות, שבתוכם שילבה דימויים שציירה בצבעי מים או שמן.
נקודת המבט בעבודות אלה הייתה לרוב ממבט הציפור.
תהליך עבודתה דמה לתהליך עבודתן של אמניות הדגם והעיטור הפמיניסטיות האמריקאיות משנות השבעים.
בשנות ה-80 עברה לוי לציור בסגנון פיגורטיבי-ריאליסטי, שהיה מבוסס על תצלומים שצילמה בעצמה בדרך כלל.
יצירותיה עסקו לעיתים בנושאים פוליטיים כמלחמת לבנון הראשונה והסוגיה הפלסטינית, כמו גם היבטים הקשורים ברב תרבותיות ובמגדר.
היא הרבתה לצייר נשים ונערות מתבגרות בבריכה ועל חוף הים, ולא בחלה בנושאים קשים כעירום בוטה, סצנות אונס וגוויות חיילים.
גם ציורים אלה היו לעיתים קרובות דמויי קולאז', ללא ספק בהשפעת עבודותיה המוקדמות.
מרביתם היו מרובי שכבות והציור נעשה על גבי מצע של שרבוטים בשפה האנגלית או הדפסה של חיתוך עץ על הבד.
בהקשר זה יודגש שפמלה לוי הייתה אמנית חיתוך עץ מיומנת וחלק נכבד מיצירתה נעשה במדיום זה.
ציוריה היו עשירים בפרטים ומלאי חיוניות ודינמיות, קולנועיים אפילו, אך שידרו תחושה של איום וקטסטרופה.
"הצופה שואף לראות התרחשות אחדותית, קוהרנטית, אבל משאלתו מסוכלת", כותבת אלן גינתון, במאמר בקטלוג תערוכתה במוזיאון ת"א ב-1994. "הדמויות וחלקי הסצנה שמקורם בזמנים ובמקומות שונים, אינם מתחברים.
מכאן אי הנוחות ואפילו האימה שמעוררים ציוריה של פמלה לוי".
"היא החזירה את הגוף לציור על רקע תקופה שבה הגוף נעלם מהיצירה", סיפר הצייר לארי אברמסון לאחר מותה.
"הציורים שלה התמקדו בגוף ובבני אדם ועסקו בסביבה חברתית ופוליטית.
[...] היא הייתה מציירת דברים שלא ציירו אותם במסורת של ציור הגוף, כמו השערות השחורות על הרגליים, קמטים וצלקות".
דליה רביקוביץ, חצי שעה לפני המונסון, אבן חושן, 1998 (חיתוכי עץ)
בית ספר תיכון "דקל וילנאי", מעלה אדומים
1980 - מענק קרן גוגנהיים
1987 - פרס ז'אק וגניה אוחנה לאמן ישראלי צעיר, מוזיאון תל אביב
1990 - פרס שר החינוך והתרבות
1996 - מענק קרן הייטלנד עבור נסיעה לברלין
1981 - בית האמנים בירושלים
1994 - מוזיאון תל אביב לאמנות
1999 - מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
2012 - בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב
2017 - מוזיאון תל אביב לאמנות
2023 - חיתוכי עץ סדנת ההדפס ירושלים
פּמפילוס הקדוש מקיסריה , היה בישוף קיסריה, מגדולי פרשני המקרא הנוצריים בימיו.
ייסד את הספרייה הנוצרית שבעיר, הוביל את בית הספר התאולוגי ונחשב לאחד מאבות הכנסייה.
פמפילוס היה חברו ומורו של אוסביוס מקיסריה שכתב עליו חיבור שאבד ואיזכר אותו בספרים אחרים שכתב.
בשל חברותם כונה אוסביוס גם בשם "אוסביוס פמפילי", כלומר "אוסביוס חברו של פמפילוס".
על פי הספר "על המרטירים של פלשתינה" (de martyribus palaestinae), פמפילוס נולד בערך בשנת 250 למשפחה עשירה ומכובדת בביירות.
יש גרסה הטוענת שחילק את כל רכושו לעניים אולם סברה זו עומדת בסתירה עם העובדה שתמך בספרייה של קיסריה ובחוקרים שעבדו בה.
על פי הפטריארך פוטיוס הראשון בחיבורו "ביבליותקה", למד פומפילוס בבית הספר התאולוגי של אלכסנדריה אצל פיאריוס , מחסידיו של אוריגנוס.
לאחר מכן התיישב בקיסריה והפך לכומר בכנסיית העיר.
לפי אוסביוס, פמפילוס נאסר ב-307 כשלא הסכים להקריב קרבן לקיסר הרומי ואחרי שנתיים בכלא הוצא להורג.
פמפילוס נחשב לקדוש על ידי הכנסייה הקתולית והכנסייה האורתודוקסית המזרחית.
יום חגו נחגג ב -16 בפברואר וב-1 ביוני.
פמלה פיונה אדלון היא שחקנית, מדבבת, תסריטאית ומפיקת טלוויזיה אמריקאית-יהודייה.
ידועה בעיקר מדיבובה של הדמות בובי היל בסדרת האנימציה "המלך היל", תפקיד עליו זכתה בפרס אמי, ועל תפקידה כסם פוקס בסדרת הטלוויזיה "דברים טובים יותר", תפקיד אשר העניק לה מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית ולשני פרסי אמי.
נולדה בשם פמלה פיונה סגל (Pamela Fionna Segall) בניו יורק, ארצות הברית.
אביה ממשפחה יהודית, ואילו אימה ממשפחה נוצרית-אנגליקנית שהתגיירה לפני נישואיה.
בשנת 1982 שיחקה בסרט "גריז 2" בתור דולורס רבקאנק, ובשנת 1984 שיחקה בסרט "Bad Manners" שידוע גם בשם Growing Pains.
בשנת 2006 גילמה את דמותו של אנדי בסדרת האנימציה של Cartoon Network Squirrel Boy וכיכבה לצד לואי סי.
בסיטקום של HBO לואי בר המזל, שבוטל לאחר עונה אחת בלבד.
כיכבה בסדרה קליפורניקיישן מבית שואוטיים בתפקיד מארסי ראנקל וכפמלה בסדרה לואי, אותה גם הפיקה.
החל משנת 2016 מככבת אדלון בסדרה הקומית של רשת FX Networks, "דברים טובים" כסם פוקס, שחקנית גרושה שמגדלת לבדה שלוש בנות, אותה יצרה וכתבה בשיתוף עם לואי סי.
על משחקה בסדרה, קיבלה אדלון מועמדות לפרס אמי לשחקנית ראשית בסדרה קומית בשנים 2017 ו-2018.
בשנת 2024 ביימה אדלון את סרט הקומדיה "Babes".
שירות המשלוחים של קיקי (1989) - קאט (דיבוב)
פורד פיירליין בלש פרטי (1990) - פוסיקאט
הרפתקאות זאק וקריסטה בפרנגלי (1992) - פיה 2# (דיבוב)
סמל בילקו (1996) - סמלת ראקל "רוקי" ברבלה
בדיה שמנמנה (1997) - ולורי קוקס
הנסיכה מונונוקי (1997) - מוכרת אורז, גיבורת העיר, קולות רקע (דיבוב)
צייד הערפדים: תאווה לדם (2000) - ליילה (דיבוב)
להציל את החופש הגדול (2001) - אשלי ספינלי (דיבוב)
תרועת הברבור (2001) - אי.ג'יי סקינר
חיית המחמד של המורה (2004) - טרבור/טיילר/טיילור (דיבוב)
טינקרבל והאוצר האבוד (2009) - וידיה (דיבוב)
טינקרבל והסוד הקסום (2010) - וידיה (דיבוב)
טינקרבל וסוד הכנפיים (2012) - וידיה (דיבוב)
העולם על פי דינו (2012) - ארני פיצפטריק (דיבוב)
טינקרבל ופיית הפיראטים (2014) - וידיה (דיבוב)
טינקרבל ואגדת לעולם לא (2014) - וידיה (דיבוב)
באמבלבי (2018) - סאלי ווטסון
משפחת אדמס (1993) - מורטימר (דיבוב)
קונג פו פנדה: אגדת המגניבות (2011) - פאנג (דיבוב)
הורים במשרה מלאה (2012) - מארליס דייגן
טינקרבל: תחרות אפייה (2013) - וידיה (דיבוב)
הנסיכה סופיה הראשונה (2014) - רוזי (דיבוב)
דברים טובים יותר (2016-הווה) - סם פוקס
מלחמת הכוכבים: הרפתקאות משפחת פרימייקר (2017) - אלן/אימוג'ין (דיבוב)
שלדון הצעיר (2019) - גברת וולוביץ'
Slumberkins (2022) - אמא של פוקס (דיבוב)
ההיסטוריה המטורפת של העולם – חלק 2 (2023) - פאני מאדמן.
מיד-סנצ'ורי מודרן (אנ') (2025) - מינדי שיינדרמן.
פמלה גלר היא בלוגרית יהודיה-אמריקאית בעלת דעות ימניות קיצוניות, פרשנית ופעילה פוליטית.
גלר התפרסמה בעקבות קידום תיאורית קונספרציה כאילו נשיא ארצות הברית לשעבר, ברק אובמה, נולד בקניה.
וכן בעקבות סדרת התבטאויות חריפות כנגד אסלאם פוליטי בארצות הברית ובכלל.
גלר הצהירה כי מקרים של רצח עם שהקורבנות בהם היו מוסלמים לא התקיימו למשל בבוסניה ובמיאנמר.
גלר היא השלישית מבין ארבע אחיות שנולדו במשפחה אמריקאית-יהודית.
אביה, ראובן, היה יצרן טקסטיל, ואימה, ליליאן הייתה עקרת בית.
היא גדלה בנמל היולט , שבלונג איילנד במדינת ניו יורק.
היא עזרה בעסקי אביה, שם למדה לדבר ספרדית שוטפת.
גלר למדה בתיכון לינברוק ובאוניברסיטת הופסטרה , אם כי עזבה לפני סיום התואר.
נודעה בשל התנגדותה להקמת מרכז אסלאמי הכולל מסגד בקרבת אתר מרכז הסחר העולמי שבו התחוללו פיגועי 11 בספטמבר, אותו כינו רבים "מסגד ניצחון".
גלר התבטאה רבות על התפשטות האסלאם בעולם ועל השפעתו.
בין השאר קראה להסרת כיפת הסלע מעל הר הבית, והתבטאה על אודות הלבנים בדרום אפריקה כקורבנות רצח עם.
ביוני 2015 התפרסם כי חוסל מוסלמי תומך דאעש שתכנן לערוף את ראשה של גלר.
היא הייתה נשואה למייקל אושרי מ-1990 עד שהזוג התגרשו ב-2007, והיא אם לארבעה ילדים.
נכון לאפריל 2013 היא גרה בהיולט , ניו יורק.
פמן היא תנועת נשים פמיניסטית שהוקמה בקייב שבאוקראינה בשנת 2008. תנועת "פמן" מגדירה עצמה כתנועה של פמיניזם רדיקלי.
ממטרות "פמן" להיאבק בתעשיית המין, בכנסייה הנוצרית ובעמדתה כלפי הפלות, בחברה הפטריארכלית, ובאפליה של קהילת הלהט"ב.
פמן גם הביעה התנגדות לאסלאמיזם ולהחלת חוקי השריעה, ודיברה נגד הנוהג של השחתת איבר המין הנשי.
הארגון התפרסם בזכות מחאות בהן חברות הארגון חושפות את שדיהן במקומות ציבוריים.
אנה האטסול הקימה את הארגון ב-10 באפריל 2008, לאחר שהתוודעה לסיפוריהן של נשים אוקראיניות שמרומות ומנוצלות בתעשיית הסחר בנשים.
החל ממאי 2011, ערוצי חדשות מכל העולם משדרים את המחאות של הארגון, דבר אשר הביא לחשיפה מוגברת ל"פמן".
בהמשך אותה שנה החלו נשות הארגון להשתתף במחאות בינלאומיות.
בדצמבר 2011, שלוש אקטיביסטיות טענו שהקד"ב חטף ועינה אותן לאחר שהפגינו חשופות חזה במינסק.
מאז 2013 עומדת בראש הארגון אינה שווצ'נקו, אשר יזמה את התפתחות הארגון במישור הבינלאומי.
ביולי 2018 נמצאה גופתה של אוקסנה שצ'קו, אחת ממייסדות, בדירתה בפריז.
פמן הביעה תמיכה במגוון דמויות וארגונים ציבוריים, והביעה התנגדות לאחרים.
לדוגמה, הקבוצה שיבחה את "פוסי ריוט" ושיתפה פעולה עם עליא מאגדה אל-מהדי.
לארגון יש תומכות במדינות רבות בעולם.
ב-2013 נעצרה בתוניסיה מפגינה בת 19 שהסירה בגדיה ורשמה: "שהאידיאלים שלכם ילכו להזדיין", ורשמה על גופה העירום: "הגוף שלי שייך לי והוא לא מקור של כבוד של אף אחד אחר".
נעצרה על ידי הוריה והוכנסה לבית חולים לחולי נפש, ולאחר מכן נעלמה.
מספר נציגות של התנועה הגיעו להפגין בתוניסיה נגד מעצרה, שלוש מתוכן נשפטו למאסר אך לאחר כשבועיים בוטל גזר הדין והן שוחררו.
בשנת 2012 הוקם מקום לאימוני הנשים המתכוונות לחשוף את שדיהן.
המקום נמצא בעיר פריז ובראיונות שונים נאמר שהן מציגות את פעילותן זו כאימוני הגנה מפני אויבי הנשים.
מלמדים אותן שיטות קרב מגע פיזיות לקראת התעמתותן עם המשטרה, ועם התוקפים בכל מקום.
אחת מהן אמרה שמדובר בצבא הנשים, ואילו מנהלת המקום אמרה: "אנחנו טרוריסטים פציפיסטים".
במאי 2014 נוסדה שלוחה של פמן בישראל.
באותה שנה התפרצו פעילות חשופות-חזה מהארגון לבמה המרכזית של מצעד הגאווה בתל אביב, תוך צועקות כנגד אפליה בתוך הקהילה.
פמפורובו (בבולגרית: Пампорово) הוא אתר סקי פופולרי במחוז סמוליאן שבדרום בולגריה, אחד הידועים בבלקן.
האתר נמצא בין יערות אורן ומבקרים בו בעיקר לצורכי גלישת סקי וסנובורד.
זהו גם אזור תיירותי בקיץ.
מרכז פמפורובו מציע מספר ברים ומלונות.
זהו גם אחד מאתרי הסקי הדרומיים ביותר באירופה.
האתר מתאים למשפחות ומותאם למתחילים ולמקצוענים.
האתר ממוקם בדרום הרי רודופי בגובה של 1620 מטרים מעל גובה פני הים.
הפסגה הגבוהה ביותר באזור, סנז'נקה (בבולגרית: Снежанка) היא בגובה 1928 מטר, ומתנשאת לגובה מאות מטרים מעל האתר.
פמפורובו נמצא במרחק של כ־260 ק"מ מסופיה, 85 ק"מ מדרום לפלובדיב, 15 ק"מ צפונית לסמוליאן ו־10 ק"מ מדרום לצ'פלארה.
באתר הנופש 55 ק"מ של מסלולי סקי ו־38 ק"מ של מסלולי קרוס קאונטרי.
באתר 18 מעליות עם קיבולת של 13,000 אנשים לשעה וארבע מפלסות שלג.
מייצרי שלג המכסים 90% משטח האתר מבטיחים לגולשים גלישה מהנה ונוחה.
יותר מ־100 מדריכי סקי מוכשרים, רהוטים בשפות שונות, זמינים לעזרת מתחילים, ובינוניים, בסקי ובסנובורד.
בעונת הסקי של 2025/2026, סקידיל החלו לשווק חבילות נופש לאתר.
החורף בפמפורובו נוטה להיות מתון, אך ישנם כ־150 ימי שלג בכל שנה.
השילוב הזה עוזר לעונת סקי ארוכה באתר.
פמפורובו ידוע בשל ימי השמש הרבים בזמן החורף, בדרך כלל כ־120 ימים מדצמבר עד מאי.
הטמפרטורה הממוצעת במשך חודש ינואר היא 3 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
פמפיל שיקארו (ברומנית: Pamfil Șeicaru), אפריל 1894 - 21 באוקטובר 1980, היה עיתונאי רומני, פוליטיקאי ועורך, שגלה מרומניה לאחר כניסת הצבא האדום ונידון למוות בהיעדרו ומאוחר יותר זכה לחנינה.
שיקארו הוסמך כמשפטן ושירת במלחמת העולם הראשונה כקצין בצבא רומניה.
ב-1918, לאחר שחרורו מהצבא, התחיל לעבוד כעיתונאי.
הוא נבחר לפרלמנט הרומני, כציר עצמאי, שלוש פעמים, בשנים 1928, 1931 ו-1933.
שיקארו היה מנהל העיתון Bucovina, שהופיע בצ'רנאוץ והשתתף בכתיבת כתב העת Gândirea (המחשבה).
ב-1923 קיבל את תפקיד העורך הראשי בעיתון Cuvântul (המילה).
ב-1928 ייסד את כתב העת Curentul (הזרם) בעל המגמות הימניות ולעיתים אפילו ימניות קיצוניות והנהיג אותו עד עזיבת רומניה ב-1944.
שיקארו לקח חלק במסע ההכחשה שלאחר מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט הוא פרסם לאחר המרד, ב-17 בפברואר 1941, בעיתונו מאמר בשם "הוצאת הדיבה העגומה של האומה" ובו טען "שאינו יכול להאמין שאלה שהובילו בני אדם לבית המטבחיים לשחוט אותם כמו בהמות היו רומנים ולא זרים.
ב-1944 עזב את רומניה והתיישב בספרד, שם התכונן לפרסם כתב עת שיתמוך באינטרסים הרומנים.
הוא נשאר בספרד 30 שנה.
ב-1945, ברומניה, נידון למוות בהיעדרו, אך ב-1966 קיבל חנינה וב-1977 ערך ביקור חשאי ברומניה.
לאחר עזיבת ספרד קבע את מושבו בדכאו, גרמניה, שם חי עד מותו.
1959 Istoria partidelor politice în Româniaההיסטוריה של המפלגות הפוליטיות ברומניה
בעיה אירופאית לאור המחלוקות בין רומניה ובין הסובייטים.
גיי היא אסטרונומית אמריקנית, מחנכת, פודקאסטרית, ידועה בשל שידורי פודקאסטים בנושאי אסטרונומיה ובשל פרויקטים של מדע לאזרחים.
מחקריה עוסקים בניתוח מידע אסטרונומי.
היא השתתפה גם במספר בסרטים תיעודיים.
גיי פעילה בנושאי מדע פופולרי ומשמשת כמנהלת במיזם קוסמוקווסט המעודד מדע לאזרחים.
גיי קיבלה תואר ראשון באסטרופיזיקה מאוניברסיטת המדינה של מישיגן בשנת 1996, היא עשתה את התואר השני שלה ברוסיה בתוכנית חילופי סטודנטים ואת הדוקטורט שלה באסטרונומיה קיבלה מאוניברסיטת טקסס באוסטין בשנת 2002. גיי משמשת כעמיתת מחקר באוניברסיטת דרום אילינוי, אדוארדסוויל.
היא בדירקטוריון של האגודה האמריקאית לצופי כוכבים משתנים ופעילה בוועדת החינוך.
גיי מפעילה את הפודקאסט הפופולרי אסטרונומיקאסט בנושא אסטרונומיה ביחד עם פרייזר קיין.
גיי הייתה אחת מיושבי הראש של שנת האסטרונומיה הבינלאומית ב-2009.
חוקרת השנה של Sigma Xi מטעם אוניברסיטת דרום אילינוי, אדוארדסוויל - 2012
מחנכת מדעים מצטיינת מטעם האקדמיה למדעים - סיינט לואיס - 2012
פרס פארסק עבור הפודקאסט האינפורמטיבי ביותר - עבור הפודקאסט 365 ימים של אסטרונומיה - 2009
גיי נשואה וחיה עם בעלה בדרום אילנוי.
פמלה באך הייתה שחקנית אמריקאית.
היא נולדה בשנת 1963 בטלסה שבאוקלהומה בשם פמלה אן וייסנבאך (Pamela Ann Weissenbach) כבת האמצעית מבין שלוש בנות.
אמה הייתה דוגמנית וגם היא דגמנה כנערה.
באך למדה בתיכון טולסה איסט סנטרל ובהמשך למדה הנדסה ואמנויות התיאטרון במכללת "Northeastern Oklahoma A&M".
בשנת 1985 באך עברה ללוס אנג'לס על מנת להתמקד בקריירת משחק.
היא התפרסמה כאשר שיחקה בסדרה "משמר המפרץ".
לאורך השנים היא שיחקה במגוון סדרות טלוויזיה "אביר על גלגלים", "חופשי על הבר", "צעירים חסרי מנוח", "נחש צפע", "The Fall Guy" ו"טי.
בנוסף, לאורך השנים היא גם שיחקה במספר סרטי קולנוע, כולל בסרט "ראסטי ג'יימס" בשנת 1983, בסרט "Appointment with Fear" בשנת 1985, בסרט "Some Nudity Required" בשנת 1988, בסרט "Route 66" בשנת 1998, בסרט "Castle Rock" בשנת 2000, ובסרט "More than Puppy Love" בשנת 2002.
באך פגשה את דייוויד הסלהוף לראשונה בשנת 1985 בסט הצילומים של הסדרה "אביר על גלגלים" שבה הוא כיכב.
באך והסלהוף התחתנו בדצמבר 1989 ובהמשך נולדו לבני הזוג שתי בנות.
בני הזוג התגרשו לבסוף באוגוסט 2006. דייוויד הסלהוף השיג בהמשך את המשמורת על שתי הבנות.
ב-5 במרץ 2025 התגלתה גופתה של באך בביתה שבלוס אנג'לס עם פצע מירי.
פֶּמיקאן היא תערובת מרוכזת של שומן וחלבון, המשמשת כמאכל מזין.
הפמיקאן הוא חלק מן המטבח הקנדי.
מקור השם במילה pimîhkân בשפת הקרי (Cree), הלקוחה מן המילה pimî, "שומן, גריז".
הפמיקאן הוא פרי המצאתם של אמריקאים ילידים.
הרכיבים הספציפיים ששימשו להכנת הפמיקאן היו בדרך כלל כל מה שבא ליד; הבשר היה בעיקר של ביזון, אייל קורא או איילים אחרים.
לעיתים נוספו לתערובת פירות כגון חמוציות, גרגרי סאסקאטון , אוכמניות ודובדבנים.
גם גרגרי דובדבניה וירג'ינית וענבי שועל היו בשימוש, אבל כמעט אך ורק בפמיקאן שנועד לטקסי פולחן וכלולות.
הבשר נחתך לפרוסות דקות ויובש, אם מעל אש איטית או בשמש יוקדת, עד שהוא מתקשה ונעשה פריך (כשני קילו ורבע של בשר דרושים להכנת 450 גרם של בשר יבש המתאים לפמיקאן).
אז חבטו בבשר ופוררו אותו לפירורים קטנים מאוד, בסמיכות אבקתית כמעט, באמצעות אבנים.
את הבשר המפורר ערבבו בשומן מותך ביחס של 1:1 בערך.
בחלק מן המקרים, פוררו פירות מיובשים, כגון אוכמניות, דובדבנים, חמוציות או גרגרי סאסקאטון, והוסיפו אותם לתערובת הבשר והשומן.
התערובת שנוצרה נארזה אז בתוך שקי שלח לאחסון.
שק של פמיקאן באפאלו במשקל כ-40 ק"ג נקרא "טורו" ("פר" בצרפתית) בשפת המטיסים מן הנהר האדום בצפון ארצות הברית.
כשערבבו את שקי ה"טורו" הללו עם שומן מן העטין, נודעו בשם taureaux fins, כשערבבו אותם במח עצם, נודעו בשם taureaux grand, וכשערבבו אותם עם פירות יער, היה שמם taureaux à grains''.
ברשימותיו משנת 1874, מציין רב-סמל סם סטילר ממשטרת הפרשים הצפון-מערבית שלוש דרכים להגשת פמיקאן: נא; מבושל ברוטב הקרוי "רובאבו"; או מטוגן, הידוע במערב כ"רשו" ("rechaud"):
הסוחרים הנוסעים שעסקו בסחר הפרוות הקנדי לא יכלו להתפנות לעבודת אדמה או ללקט במהלך העונה הקצרה שבה האגמים והנהרות חופשיים מקרח.
אם המרחק שהיה עליהם לעבור היה גדול מדי להצטיידות מחדש לאורך הדרך, היה עליהם לשאת עמם את מזונם.
לקאנו צפוני, ובו שישה אנשים ו-25 חבילות סטנדרטיות של 40 ק"ג נדרשו כארבע חבילות מזון לכל 800 ק"מ.
חותרי-קאנו שבסיסם במונטריאול יכלו להצטייד מן הים או במזון מגידול מקומי.
מזונם העיקרי היה אפונה או שעועית יבשה, צנימי ימאים ובשר חזיר מומלח.
בימות הגדולות, אפשר היה להשיג קמח תירס ואורז בר מקומיים.
כשהמסחר הגיע לאזור ויניפג, התפתח סחר הפמיקאן.
המסטיסים היו נוסעים דרום-מערבה בערבה בעגלות שוורים של הנהר האדום, צדים תאו וטובחים אותו, הופכים אותו לפמיקאן, ולוקחים אותו צפונה למכירה בתחנות החברה הצפון-מערבית.
לאנשים אלה בשולי הערבה, שימש הפמיקאן אמצעי חשוב לסחר חליפין כמו המסחר בפרוות הבונים לאינדיאנים הצפוניים יותר.
המסחר הזה היה גורם ראשון במעלה בהופעת חברה מטיסית נבדלת.
את אריזות הפמיקאן אפשר היה לשלוח צפונה ולאחסן בתחנות העיקריות לסחר הפרוות: פורט אלכסנדר, מניטובה, בית קאמברלנד, ססקצ'ואן, ובית אדמונטון.
כה רבה הייתה חשיבות הפמיקאן, שב-1814 פתח המושל מיילס מקדונל במלחמת הפמיקאן עם המסטיסים, כשהעביר את "מנשר הפמיקאן" קצר החיים, שאסר על יצוא פמיקאן ממושבת הנהר האדום.
חוקר הארצות אלכסנדר מקנזי הסתמך על פמיקאן במשלחתו לחציית קנדה אל האוקיינוס השקט בשנת 1793. חוקר הקוטב הצפוני רוברט פירי השתמש בפמיקאן בכל שלוש משלחותיו, מ-1886 עד 1909, הן לאנשיו והן לכלביו.
בספרו משנת 1917, "סודות המסע לקוטב", הקדיש כמה עמודים למזון והצהיר, "אי אפשר להפריז בחשיבותו של פמיקאן למשלחת קוטבית.
בלעדיו לא תוכל קבוצת-מזחלת לצמצם את צידתה לגבולות המשקל, שיאפשר את הצלחתו של מסע רציני אל הקוטב."
פמיניזציה או ניוש , הידועה גם כסיסיפיקציה, היא פעילות פטישיסטית, בה גבר עובר תהליך בו הוא לומד להתנהג כאישה בעלת תפקידים ומראה מסורתיים.
תהליך הניוש לרוב נעשה בליווי או בשליטה של אישה דומיננטית.
הגבר אשר עובר את התהליך נקרא מנויש או סיסי.
הניוש יכול לקחת חלק בשני תחומים:
מראה-שינוי המראה החיצוני של המנויש באמצעות בגדי והנעלת נשים, שינוי שיער או פאה, לבישת חזייה (לרוב חזייה זכרית אשר מותאמת לגוף הזכרי) איפור ומניקור'
התנהגות - למידת התנהגות הצפויה באופן מסורתי מאישה, כמו ישיבה והליכה בצורה נשית, נטילת תפקידים נשיים ועוד
במהלך תהליך הניוש, ההתייחסות אל המנויש היא בלשון נקבה.
לעיתים קרובות שמו של המנויש ישתנה לשם נשי לבחירתו.
לרוב זו תהיה פרפרזה על שמו האמיתי - אלכס יהפוך לאלכסנדרה, דורון יהפוך לדורית, וכן הלאה.
במקרים רבים, ניוש הוא חלק מאקט בדסמי, כאשר השולטת מכתיבה עבור המנויש מתי לעשות תהליך זה.
עונש - כאשר המנויש אינו רוצה לעבור את תהליך הניוש.
לרוב מדובר באקט של השפלה עבור גברים שאינם מרגישים בנוח להתנהג או להראות בצורה נשית.
לרוב העונש יתלווה עם אלמנטים נוספים, כגון כאב.
פרס - כאשר המנויש רוצה לעבור את התהליך, אך צריך להרוויח זאת.
במקרים רבים, מדובר בקרוס-דרסרים (המכונים גם "מתלבשות"), אשר מתביישים לעשות זאת ללא ליווי או שליטה.
כמו כן, במידה והמנויש הוא אכן כנוע, הוא לרוב ישרת את השולטת באופן המצופה מנשים כנועות, תוך כדי נראות נשית.
באינטראקציה כזו, נראה רבות לבוש של משרתת.
ניוש יכול להיות בעצמו מעורר מינית כפטיש, או לחלופין כחלק ממשחק תפקידים מיני.
במשחק התפקידים המיני, המנויש יקיים יחסי מין כפי המצופה מאישה, לרוב אישה כנועה.
המנויש לרוב ייחדר באופן אנאלי באמצעות אביזרי מין שונים.
ישנם מנוישים אשר הולכים עם חגורת-צניעות אשר מונעת מהם לקיים יחסי מין או אוננות, ומדגישה עבורם את תפקידם המיני כדמויי אישה.
פמלה לאופר-יוקליס (Pamela Laufer-Ukeles) היא פרופסור במרכז האקדמי שערי מדע ומשפט, בו היא מכהנת כחברת סגל מאז 2014. קודם לכן היא הייתה חברת סגל בבית הספר למשפטים באוניברסיטת דייטון, אוהיו.
פרסומיה עוסקים בדיני משפחה, ביואתיקה, תאוריה פמיניסטית, וזכויות ילדים.
במחקריה ובהוראה היא מיישמת גישה השוואתית במשפט.
ללאופר-יוקליס תואר BA (בהצטיינות) בפילוסופיה וכלכלה מאוניברסיטת קולומביה (1996).
במהלך לימודיה היא זכתה בפרס מחלקתי על עבודת גמר בפילוסופיה, והייתה ברשימת הדיקן בכל מהלך הלימודים.
יש לה תואר JD במשפטים מאוניברסיטת הארוורד (2001).
במהלך לימודיה היא הייתה עורכת המאמרים בכתב העת Harvard Journal of Law and Technology, ולימדה פילוסופיה פוליטית.
במהלך לימודיה קיבלה יוקליס מלגות מאוניברסיטת הארוורד (1999-2000, 2000-2001), מלגת פולברייט (1999-2000), ובשנת 2010 היא הייתה עמיתת מחקר במרכז צגלה למחקר בין-תחומי של המשפט באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1998-1999 לימדה לאופר-יוקליס בבית הספר לממשל בקולג' הארוורד.
בשנים 1999-2000 היא לימדה אתיקה יהודית וסוגיות במשפט עברי מודרני במכון מת"ן - מכון תורני לנשים.
בשנים 2001-2002 וכן ב-2004 עבדה לאופר יוקליס כעורכת דין במשרד Debevoise & Plimpton בני יורק.
עבודתה התמקדה בבוררות מסחרית בינלאומית, בין היתר בבית הדין לבוררות בהאג.
היא נתנה שירותי פרו בונו לפרויקטים המסייעים לנשים מאוכלוסיות חלשות בהליכי גירושין ומזונות.
בשנים 2002-2003 היא התמחתה בלשכתו של השופט ויקטור מררו בבית המשפט המחוזי של מחוז דרום בעיר ניו יורק.
בשנים 2004-2006 עבדה לאופר-יוקליס כעורכת דין במשרד עורכי הדין מיתר, ליקוורניק, גבע, לשם וברנדוויין.
היא ייצגה חברות ישראליות בהליכי בוררות של לשכת המסחר הבינלאומית, ונתנה ייעוץ משפטי לחברות המעורבות בהתדיינות בארצות הברית ובמנגנונים בינלאומיים שונים.
היא אף נתנה ייעוץ ללקוחות אמריקאים המעורבים בהליכים בישראל, לרבות בתובענות ייצוגיות.
לאופר-יוקליס קיבלה הסמכה לעריכת דין מלשכות עורכי הדין של ניו יורק, מחוז דרום של ניו יורק, וישראל
.לאופר-יוקליס חברה בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
לאופר-יוקליס קיבלה פרופסורה ב-2013. מאז 2014 לאופר-יוקליס מלמדת במרכז האקדמי שערי מדע ומשפט.
קודם לכן היא הייתה מרצה בכירה למשפטים באוניברסיטת דייטון, אוהיו, שם היא לימדה דיני נזיקין, דיני משפחה, יישוב סכסוכים ואתיקה בדיני משפחה.
לאופר-יוקליס לימדה כמרצה מן החוץ גם באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת בר-אילן, במרכז הבינתחומי, במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן, ובמסלול האקדמי, המכללה למנהל.
בין היתר היא לימדה משא ומתן, תאוריה של מגדר, דיני משפחה גלובליים, וילדים במשפט.
לאופר-יוקליס מתמחה בדיני משפחה, זכויות פריון, זכויות ילדים, ביואתיקה, נזיקין, טכנולוגיות לסיוע בפריון ואימוץ, ביניהן פונדקאות והפריה מלאכותית, יחסי הורים-ילדים, ומשפט עברי.
היא מלמדת קורסי מבוא וקורסים מתקדמים בדיני משפחה, אתיקה רפואית ומשפט.
פמלה סרג'נט היא פמיניסטית, סופרת מדע בדיוני ועורכת אמריקאית זוכת פרס נבולה.
סרג'נט הייתה מועמדת לפרס הוגו, ולפרסים אחרים.
סדרות Women of Wonder בעריכתה היו ל ספרה The Shore of Women נחשב לקלסיקת מדע בדיוני פמיניסטי, והאופציה לפיתוחו לסדרת טלוויזיה נרכשה על ידי טרנר תקשורת.
היא כתבה בשיתוף עם ג'ורג' זברווסקי ארבעה ספרים מסדרת "מסע בין כוכבים".
סרג'נט התחילה לפרסם סיפורים בכתב העת למדע בדיוני, Magazine of Fantasy and Science Fiction החל משנת 1970. בתקופה זו כתבה בעיקר סיפורים קצרים, עבודות שלוקטו לאוספים מאוחר יותר בקריירה שלה.
בין הספרים באורך מלא שכתבה אחר כך, המשיכה תמיד לכתוב גם עבודות קצרות, והנובלה הקצרה שלה משנת 1992 Danny Goes to Mars זכה בפרס נבולה.
היא זכתה לתשומת לב ציבורית רחבה יותר החל מ-1975 כאשר ערכה את סדרת Women of Wonder, כשהספר הראשון בסדרה הייתה האנתולוגיה הראשונה של ספורי מדע בדיוני מאת נשים.
הסיפורים לא היו כולם פמיניסטיים, אך תמות פמיניסטיות נשזרות בכל הספרים.
האנתולוגיה זכתה בהצלחה והכרה ביקורתית, ועל פי כתב העת Publishers Weekly, ספרים אלה הם "קריאת חובה עבור כל אוהד מדע בדיוני רציני".
בתקופה זו החלה סרג'נט לפרסם גם רומנים, ובעבודתה בחנה מגוון רעיונות חברתיים, כמו שיבוט (Cloned Lives, 1976), שואה גרעינית ואקולוגיה (The White Death, 1980), ואלמוות (The Golden Space, 1982).
הספר שנחשב לפמיניסטי מבין עבודותיה הוא The Shore of Women (1986).
בספר הדיסטופי הזה, נשים שולטות במובלעות אורבניות-טכנולוגיות שנותרו לאחר שואה גרעינית, בעוד הגברים חיים בתנאי הישרדות בערבות שמעברן.
ההיפוך, הוא בין היתר, בשיוך העתיד הטכנולוגי לנשים, בעוד בספרי מדע בדיוני טכנולוגיים בדרך כלל הקדמה מיוחסת לגברים, ובספרים עתידנים-פמיניסטיים לרוב הנשים חיות בעולם ללא קדמה טכנולוגית מיוחדת.
הרומן לנוער משנת 1983, Earthseed, נבחר כספר הנוער הטוב ביותר מטעם איגוד הספריות האמריקאי.
שני ספרי המשך יצאו לספר זה, וחברת סרטי פרמאונט הודיעה על תוכנית לעבד את הסדרה לסרט, בשיתוף עם מליסה רוזנברג, התסריטאית של כל סרטי סדרת דמדומים.
סרג'נט ידועה בתור סופרת שבוחנת תוצאות של ניסויים מחשבתיים ושכותבת היסטוריות אלטרנטיביות.
פמלה סרג'נט נולדה באיתקה, ניו יורק, וגדלה כאתאיסטית.
היא למדה באוניברסיטה של מדינת ניו-יורק בבינגהמטון, וסיימה תואר שני בפילוסופיה.
היא גרה באולבני, ניו יורק.
במבוסס על מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית
במבוסס על מסע בין כוכבים: הדור הבא
ב-1993, זכתה סרג'נט בפרס נבולה עבור הנובלה הקצרה משנת 1992, "Danny Goes to Mars".
ב-2012, סרג'נט זכתה בפרס פילגרים עבור מפעל חיים ותרומויה לחקר מדע בדיוני ופנטזיה.
פמלה אן מארי פלאד היא מגישת טלוויזיה ודוגמנית אירית.
פלאד נולדה במחוז דרום דבלין וב-1993 הוכתרה למיס אירלנד.
היא ייצגה את אירלנד בתחרויות היופי הבינלאומיות מיס עולם 1993 ומיס תבל 1994.
ב-1996 הופיעה כרקדנית בסרט האירי-שוודי "ההיעלמות של פינבר" בו שיחק ג'ונתן ריס מאיירס.
ב-1997 החלה לעבוד ב-RTÉ, רשות השידור הציבורי של אירלנד, והנחתה בין היתר את תוכנית האופנה "Off the Rails", ב-2008 החלה להנחות את תוכנית האירוח "The Podge and Rodge Show".
באירוויזיון 2003 הציגה את תוצאות הניקוד האירי ועשתה זאת גם באירוויזיון הריקודים הראשון ב-2007. ב-2008 השתתפה בפרק של הגרסה האירית לתוכנית הגנאלוגית "מי אתה חושב שאתה?" שם גילתה פרטים על עבר משפחתה.
פמלן (בהונגרית: Pamlény) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית פמלן קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-95 תושבים בשנת 1990 עד 41 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-56%).
האי פמפה הוא אי המצוי למול החוף המזרחי של האי בראבנט בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
האי נמצא 1.9 קילומטרים צפונית לנקודת פינל.
חלקו הדרומי של מעבר פמפה מפריד בין האי פמפה לבין האי בראבנט.
אורכו של האי כ-2.5 קילומטרים.
האי מתנשא לגובה של 475 מטרים מעל פני הים.
האי מופיע לראשונה במפה ששורטטה על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897–1899).
שמו של האי ניתן לו על ידי המשלחת הארגניטאית לאנטארקטיקה (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1947–1948).
האי נקרא על שמו של מעבר פמפה הסמוך לו (אשר שמו ניתן לו על ידי המשלחת הארגנטינית), וזאת על שם הספינה "פמפה" של המשלחת הארגנטינאית.
מועדון הכדורגל של פמליקאו (בפורטוגזית: Futebol Clube de Famalicão), הידוע בקיצור כפמליקאו, הוא מועדון כדורגל פורטוגלי מהעיר וילה נובה דה פמליקאו, המשחקת בפרימיירה ליגה, ליגת העל בפורטוגל.
המועדון נוסד ב-21 באוגוסט 1931.
מאז שנת 1952 עורכת הקבוצה את משחקי הבית שלה באצטדיון עירוני העשרים ושניים ביוני, אשר מכיל 5,307 מושבים.
התקופה המוצלחת ביותר של המועדון הייתה בשנות ה-90 המוקדמות, בהן שיחקה הקבוצה בליגת העל הפורטוגלית במשך ארבע עונות בין השנים 1990–1994, ובעונה זו עורכת הקבוצה את הופעתה השביעית בליגת העל.
המועדון נמצא בבעלות קבוצת קוואנטום פסיפיק, שבראשה עומד כיום איש העסקים המיליארדר הישראלי, עידן עופר (85%).
מועדון הכדורגל של פמליקאו הוקם ב-21 באוגוסט 1931 על ידי שישה חברים.
משחק הבכורה של הקבוצה היה גם משחק הבכורה של מגרשה, קמפו דה ברבריה, והוא התקיים בשנת 1932 נגד פורטו.
המדים הראשונים של הקבוצה היו בצבעים ירוק ולבן, אמנם במהרה השתנו צבעי מדי הקבוצה לכחול ולבן על-מנת שתוכל לשמש כקבוצת בת לפורטו.
פמליקאו החלה להתחרות בעונת באליפות ההעפלה המחוזית, בה היא גם זכתה.
במאה ה-20, הקבוצה ערכה שש הופעות בליגת העל הפורטוגלית: בעונות ו- ובין השנים 1990–1994. במאה ה-21 החל המועדון בירידה ביכולתו, והוא הגיע עד לאליפויות המחוזיות.
לאחר שבעונת הגיעה הקבוצה לליגה החמישית בפורטוגל, בחודש מאי 2015 היא שבה לליגה הפורטוגלית השנייה.
בתחילת עונת , 51% ממניות המועדון נרכשו על ידי קבוצת קוואנטום פסיפיק, בראשה עומד איש העסקים הישראלי עידן עופר שמחזיק גם ב-33% מהמניות במועדון אתלטיקו מדריד.
ב-28 באפריל 2019 העפילה הקבוצה לליגת העל הפורטוגלית בפעם הראשונה מזה 25 שנים.
ב-11 בספטמבר 2019 קבוצת קוואנטום פסיפיק העלתה את החזקתה בקבוצה לכ-85% מהמניות.
הוא סרט דוקומנטרי אמריקאי של נטפליקס.
הוא עלה לשירות ההזרמה של החברה ב-12 באוקטובר 2018.
בשנת 1977 פורסם הספר "Emergence", ובו דיוקנאות של נשים שנלחמו למען הפמיניזם.
במאית הסרט, יוהנה דמנטראקס, שבה לראיין את אותן נשים שתמונותיהן פורסמו בספר.
בסרט יש גם דיונים על התמודדויות המין הנשי באותו זמן ועל השפעת תופעות תרבות כמו "9 עד 5" ו"מסיבת ארוחת הערב" על עליית הפמיניזם ועל קבלת קהילת הלהט"ב.
הסרט מומן בחלקו על ידי הארגון הבינלאומי לתיעוד, וכן גייס 75,000 דולר בקמפיין מימון המונים.
הסרט עלה לשירות ההזרמה של נטפליקס ב-12 בפברואר 2018. הוא פורסם עוד קודם לכן בפסטיבל הסרטים התיעודיים הגדול של סקיי ב-9 בפברואר 2018.
"פמלה" הוא שיר שכתבה זמירה חן, הלחין בעז שרעבי וידוע בביצועו.
בועז שרעבי הקליט תחילה את השיר באנגלית ונתן לו את השם Pamela.
את המילים באנגלית כתבה חנה בן-ארי ניניו.
הוא ביצע שיר זה בהופעה במועדון בפריז בנוכחות יפה ירקוני.
ירקוני שהתלהבה מהשיר הקליטה אותו בעברית עם בנותיה בעיבוד של דוד קריבושי.
השיר הגיע בישראל למקום הראשון במצעד הפזמונים העברי בביצוע של ירקוני, ולמקום הראשון במצעד הלועזי בביצוע של שרעבי.
שרעבי הקליט אותו גם בעברית ובגרמנית.
שתי הגרסאות של שרעבי באנגלית ובעברית, עובדו על ידי יגאל חרד.
השמעת השיר ברדיו בישראל הקנתה לשרעבי את פרסומו הראשון כמוזיקאי.
השיר נכלל באלבום הבכורה שלו, "בעז" שיצא בסוף 1971.
השיר מדבר על בחורה בשם פמלה.
על פי סברה אחת ההשראה לשם הייתה פמלה צ'אנג קונג בתו של שגריר סין בצרפת בתחילת שנות ה־70, שאותה שרעבי הכיר.
לפי גרסת יגאל חרד פמלה הייתה שחקנית במחזמר "הלו, דולי!".
לדברי חרד כששהה עם שרעבי בחדר במלון לאחר הופעה בפריז, שרעבי נתקל בתמונתה שהייתה מונחת על השידה, והציע שיכתבו על שמה שיר.
בשנת 2003 ביצע הזמר שי גבסו את השיר במסגרת התכנית כוכב נולד.
בשנת 2020 ביצעה ליאת הר לב (בתור חברת הכנסת איילת שקד) את השיר במסגרת התכנית ארץ נהדרת.
יפה ירקוני, זה הסוד שלי, עמ' 178, ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, 1987.
פמפילה מאפידאורוס הייתה היסטוריונית ממוצא מצרי שחיה ביוון בתקופת שלטונו של הקיסר הרומי נירון (שלט בשנים 54–68 לספירה) וכתבה ביוונית.
היא אחת הנשים ההיסטוריוניות הידועות הראשונות, ביחד עם באן ז'או הסינית.
היא ידועה בעיקר בזכות "הפרשנויות ההיסטוריות" האבודות שלה, אוסף אנקדוטות היסטוריות בשלושים ושלושה כרכים.
לפי הסודא, לקסיקון ביזנטי מהמאה העשירית, פמפילה הייתה אישה חכמה מאפידאורוס אשר ביוון.
לעומת זאת, פוטיוס מתאר אותה כמי שנולדה במצרים או ממוצא מצרי.
לכן ייתכן שהייתה ילידת אפידאורוס, ושמשפחתה באה ממצרים.
עוד פוטיוס כתב כי במהלך שלושים השנים שבהן חיה עם בעלה, היא עבדה על כתביה ללא הרף.
מסופר שרשמה בשקידה כל דבר ששמעה מבעלה ומאנשים מלומדים אחרים שפקדו את ביתם, כמו גם את כל מה שהיא עצמה קראה בספרים.
הסודא אינו עקבי בנוגע לשאלה האם איש הדקדוק סוטרידס מאפידאורוס היה אביה של פמפילה או בעלה.
בקטע אחד, הסודא מדבר על פמפילה כבתו של סוטרידס ואשתו של סוקרטידס, אך בקטע אחר היא מתוארת כאשתו של סוטרידס.
הסודא אף מייחס לסוטרידס את כתיבת "הפרשנויות ההיסטוריות" של פמפילה.
חוקרים מודרניים מאמינים שייתכן שהוא מילא תפקיד משמעותי בכתיבתו.
העבודה הידועה ביותר של פמפילה הייתה "הפרשנויות ההיסטוריות", אוסף אנקדוטות היסטוריות הכוללות שלושים ושלושה כרכים.
העבודה הייתה מפורסמת ומוערכת בעת העתיקה, כפי שניתן להסיק מכך שהסופר הרומי אולוס גליוס והביוגרף היווני דיוגנס לארטיוס ציטטו אותה מספר רב של פעמים.
העבודה לא שרדה לעת המודרנית, אבל פוטיוס נותן מושג כללי על אופי תוכנה: העבודה לא הייתה מאורגנת על פי נושאים או על פי תוכנית מסודרת, אלא הייתה בנויה כך שכל פיסת מידע נכתבה כפי שהיא הגיעה לידיעת הסופרת, שהצהירה שהיא מאמינה שמגוון כזה יעניק הנאה גדולה יותר לקורא.
פוטיוס ראה את העבודה כשימושית מאוד, מספקת מידע חשוב על אירועים רבים בהיסטוריה, בספרות ובנושאים אחרים.
פוטיוס מדבר רק על שמונה כרכים, אבל לפי הסודא היא כללה שלושים ושלושה כרכים.
ככל הנראה שהסודא מדייק, שכן אנו מוצאים את גליוס מצטט את הכרך האחד עשר והכרך העשרים ותשעה ב"לילות אטיקה", ודיוגנס לארטיוס את הכרך העשרים וחמישה והכרך השלושים ושניים ב"חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים".
אולי לא שרדו יותר משמונה כרכים בתקופת פוטיוס.
מלבד ה"היסטוריות" שכבר הוזכרו, על פי הסודא היא גם כתבה "תקציר לקטסיאס" בשלושה כרכים; מספר רב מאוד של תקצירים של היסטוריות וספרים אחרים; "על מחלוקות"; "על מין"; ועוד יצירות רבות אחרות.
"חיבור על נשים דגולות במלחמה"
החוקרת הקלאסית פרופ' דבורה לוין גרא העלתה את ההשערה שפמפילה מאפידאורוס עשויה להיות המחברת של החיבור האנונימי ששרד "חיבור על נשים דגולות במלחמה", שנכתב ביוונית, הכולל תיאורים על חייהם של ארבע-עשרה נשים מפורסמות.
מאחר שפמפילה הייתה בעצמה אישה, גרא קובעת שזה סביר שהיא תתעניין בסיפוריהן של נשים מפורסמות בעבר.
יתר על כן, חייהן של הנשים השונות ב"חיבור על נשים דגולות" מסודרים בסדר אקראי לכאורה, העולה בקנה אחד עם האמירה של פוטיוס לפיה פמפילה ארגנה את כתביה בצורות של אוספים שונים ולא בצורה קפדנית ומסודרת.
פוטיוס מציין גם כי סגנונה של פמפילה היה פשוט מאוד, מה שעולה בקנה אחד עם סגנון הכתיבה של "חיבור על נשים דגולות".
בנוסף, ידוע כי פמפילה כתבה שלושה כרכים של תמציות של ה"פרסיקה" מאת ההיסטוריון קטסיאס מהמאה החמישית לפני הספירה, שהוא במקרה גם המקור לשניים מתוך ארבע-עשרה הביוגרפיות ב"חיבור על נשים דגולות".
לפי גרא, החלק על סמירמיס מהחיבור הוא במיוחד "סיכום תמציתי ומדויק של כמעט שני כרכים של ה'פרסיקה'".
ייתכן ששמה של פמפילה הוסר מהחיבור בשלב מסוים, שכן ידוע שיצירותיה יוחסו מאוחר יותר לבעלה או לאביה.
פמלה מלרוי היא טייסת חלל לשעבר.
היא השתתפה ב-3 טיסות של מעבורת חלל.
בשנת 2022 היא קיבלה את מינוי סגן מנהל נאס"א ושימשה בתפקיד זה עד ינואר 2025.
מלרוי נולדה בפאלו אלטו, קליפורניה וסיימה לימודי בית ספר ברוצ'סטר.
בשנת 1983 היא סיימה לימודי תואר ראשון במכללת ולסלי ובשנת 1984 סיימה לימודי תואר שני במדעי כדור הארץ ומדעים פלנטריים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
בשנת 1984 מלרוי התגייסה לחיל האוויר של ארצות הברית (USAF) ובשנת 1985 סיימה קורס טיס.
מלרוי הייתה טייסת של מקדונל דאגלס KC-10 אקסטנדר.
היא השתתפה בפעילות מבצעית בפלישה האמריקאית לפנמה ומלחמת המפרץ.
בשנת 1991 היא קיבלה הסמכה של טייס ניסוי לאחר סיום קורס בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
מלרוי המשיכה בתפקידים שונים במערך החיל.
ב-1994 התקבלה מלרוי לקורס להכנת אסטרונאוטים במרכז החלל ג'ונסון.
לאחר סיום הקורס היא כיהנה במספר תפקידים בצוותי קרקע.
באוקטובר 2000 היא הייתה טייסת של מעבורת החלל דיסקברי במשימה STS-92 (בריאן דאפי היה מפקד צוות).
המטרה של המשימה הייתה להמשיך את בניית תחנת החלל הבין-לאומית (ISS).
באוקטובר 2002 היא הייתה טייסת של מעבורת החלל אטלנטיס במשימה STS-112 (ג'פרי אשבי היה מפקד צוות).
באוקטובר 2007 מלרוי הייתה מפקדת של מעבורת החלל דיסקברי במשימה STS-120. המטרה של המשימה הייתה להמשיך בניית תחנת החלל הבין-לאומית.
מלרוי עזבה את נאס"א בשנת 2009.
לאחר שירות ביחידת האסטרונאוטים מלרוי נקלטה בלוקהיד מרטין וכיהנה בתפקידי ניהול עד לשנת 2011. בשנת 2011 היא עברה לרשות התעופה הפדרלית (FAA) ועבדה ברשות עד לשנת 2013. בשנת 2013 מלרוי עברה לDARPA ועבדה שם עד לשנת 2017.
בשנת 2022 מלרוי קיבלה מינוי לסגן מנהל נאס"א תפקיד בו שימשה עד ינואר 2025.
לאורך השנים, עוני בקרב נשים הולך וגדל וכתוצאה מכך, גדל אי השוויון ברמת החיים בין גברים לנשים.
על פי נתונים האו"ם שפורסמו בשנת 2000, מתוך 1.5 מיליארד אנשים החיים בפחות מדולר ביום, הרוב הן נשים.
מחקר שנערך בדמוקרטיות המערביות בין השנים 1969–2000 מצא שהפמיניזציה של העוני קיימת בכל המדינות שנחקרו, בשנים שנבדקו, וכי בכמעט בכל המדינות המגמה התחזקה עם השנים.
בשנות ה-70 של המאה הוקדמת, החלו ארגונים וחוקרים העוסקים בעוני להבחין בעלייה באחוז הנשים העניות.
המונח הפך למוכר בשנות ה-90 של המאה הקודמת, בעקבות מספר דוחות של האו"ם בנושא.
פמיניזציה של העוני מתאר את ייצוג היתר, ההולך וגובר, של נשים וילדים בקרב העניים בארצות הברית.
פירס טענה, כי על אף שיותר נשים השתלבו בשוק העבודה מאז שנות החמישים של המאה הקודמת, אחוזי משקי בית העניים שבראשן עומדות נשים בקרב העניים גדל.
פירס טענה שהסיבה לפמיניזציה של העוני היא העידר תמיכה של הממשלה בנשים גרושות ורווקות.
ב-1995 בוועידת הנשים העולמית ה-4 של האו"ם, נוסחה "הצהרת בייג'ינג" .
ההצהרה כללה הכרה של המדינות שהשתתפו בכינוס בחשיבות מיגור העוני אצל נשים.
פמיניזציה של העוני הוגדר כאחד מ-12 תחומי הדאגה הקריטיים הדורשים תשומת לב ופעולה מיוחדת של הקהילה הבינלאומית, ממשלות וחברה אזרחית.
עליית גיל הנישואים ואחוז הזוגות המתגרשים מעלים את הסיכוי לעוני בקרב נשים.
בארצות הברית, הפמיניזציה של העוני נבעה כמעט באותה מידה מהגידול המהיר בשכיחות משפחות החד הוריות שבראשן עומדת אישה ומהירידה בשיעורי העוני בקרב קבוצות אחרות.
גירושים או שינוי אחר במבנה המשפחה הם הגורם העיקרי להידרדרות לעוני בארצות הברית.
ברוסיה, אמהות חד הוריות הן הנשים העניות ביותר, וילדיהן נוטים לסבול מקשיי התפתחות בהשוואה לבני גילם.
גם בישראל, הסיכוי של גרושות לחוות עוני גדל בעקבות מזונות נמוכים, אי רציפות תעסוקתית, שכר ממוצע נמוך בהשוואה לגברים ועבודה במשרות מתגמלות פחות מבחינה כלכלית.
במדינות המתועשות, תעסוקה מפיחתה את שיעור העוני בעיקר אצל גברים.
במדינות מתפתחות תעסוקה אינה בהכרח מקדמת יציאה מעוני.
ככלל, הקשר בין תעסוקה וייצאה מעוני חלש יותר אצל נשים בעיקר מסיבות שנובעות מאפליה וחסמים מובנים בשוק התעסוקה.
בחברות רבות ברחבי העולם, נשים מתמודדות עם הגבלות על הבחירות וההזדמנויות העומדות בפניהן.
מחקר שבדק את מעמדן הכלכלי-חברתי של נשים בישראל בין השנים 1997–2011, מצא כי על אף שיפור ברמת ההשכלה ועלייה בשיעור התעסוקה של נשים, נשים סובלות מעוני יותר מגברים.
נשים שיש להן בני זוג או בני משפחה מתעללים מתקשות להתמיד בעבודה בגלל שליטה של בני המשפחה מתעללים בהן.
לפי הבנק העולמי, במזרח התיכון וצפון אפריקה 35% מהנשים חוות אלימות במשפחה.
אלימות נגד נשים, מהווה הפסד של 3.7% מהתמ"ג, שכן היא מונעת מנשים מלהשתתף בשוק עבודה.
נשים שאינן מסוגלות לעבוד ולהתפרנס מתקשות לצאת ממעגל האלימות.
כתוצאה מכך, הן ממשיכות לחיות מתחת לקו העוני.
ישנו קשר הדוק פמיניזציה של העוני לפמיניזציה של הגירה.
נכון לשנת 2021, כמעט מחצית מאוכלוסיית המהגרים בעולם הן נשים.
נשים מהגרות יכולות להשתחרר מתפקידים מגדריים מסורתיים שנכפו עליהן בארץ המוצא, אך נאלצות לעבוד במשק בית, כעובדות סיעודיות, בעבודה לא מקצועית בתנאים קשים ולא פעם בצורה לא חוקית.
לנשים ולנערות יש גישה מוגבלת לחינוך בסיסי במדינות מתפתחות.
בגלל אפליה מגדרית חזקה והיררכיות חברתיות במדינות אלו.
במדינות מפותחות אין בעיית גישה לחינוך.
כרבע מהבנות בעולם המתפתח אינן לומדות בבית הספר.
סביבות למידה לא בטוחות ולא מגינות משפיעות לרעה על חוויות הלמידה של בנות ומרתעות משפחות מלשלוח את בנותיהן לבית הספר.
למשל, מחקר ממוזמביק מצא שסכנות כמו התעללות מינית בבית הספר או בדרך לבית הספר הרחיקו פי שלושה בנות מבית הספר בהשוואה לבנים.
בטנזניה, נערות בהריון מגורשות מבית הספר ונמנעת מהן גישה לחינוך.
גישה רחבה לחינוך מובילה לצמצום העוני במשקי הבית ובארצות הברית, השכלה גבוהה היא מפתח מרכזי לצמצום העוני של נשים.
שינויי האקלים מורגשים בכל כדור הארץ.
אולם, אוכלוסיות שונות סובלות מהם יותר מהאחרות: חקלאים, אנשים החיים באזורים בהם קיימות סכנות להצפות, רעידות אדמה, סופות הוריקן ועוד.
אסונות טבע כמו שיטפונות גורמים לאובדן חיים, נזק לתשתיות ופוגעים בצורה אנושה בחיי היומיום של אנשים.
שיטפונות קשים עלולים גם לגרום לאבטלה, הגירות מסיביות ופגיעות בגוף ובנפש.
למרות התפיסה הניטלית מגדרית לשינויי אקלים, נשים נפגעות משינוי אקליים בדרכים שונות מגברים.
נשים אחראיות על ייצור ואספקת מזון למשפחותיהן, ביטחון תזונתי שלהן מושפע שינויי אקלים.
אסונות טבע מובילים לכך שגברים יוצאים לחפש פרנסה מחוץ לאזור האסון ונשים נשארות לשקם את הבתים והמשק החקלאי ולטפל בילדים ובזקנים.
הן חשופות לפגיעות פיזיות ומילוליות ומדרדרות לעוני.
פמיניזם שמן היא תנועה חברתית המשלבת בין רעיון חיוביות הגוף אצל נשים עם השמנת יתר, לבין נושאים פמיניסטיים של שוויון, צדק חברתי וניתוח תרבותי המבוסס על משקלה של אישה.
פמיניזם שמן דוגל בקבלה גוף האישה ללא קשר למשקלה, כמו גם בביטול הטיות שחוות נשים שמנות באופן ישיר או עקיף.
הרעיון משלב בין תנועת קבלת ההשמנה (Fat acceptance movement) לבין זכויות האישה.
התנועה יוצאת כנגד שמנופוביה סקסיסטית ונגד אפליה על רקע משקל עודף.
פמיניזם שמן מערבי עכשווי פועל לפירוק מבני כוח מדכאים המשפיעים באופן לא פרופורציונלי על נשים ממעמד נמוך, תרבות דיאטה, פוביה משומן, ייצוג בתקשורת, הגבלת יכולת אישית ואפליה בעבודה על רקע מדדי הגוף.
ענף זה של הפמיניזם השמן מוצאו מהגל השלישי של הפמיניזם בסוף שנות ה-60. הארגון הלאומי לנשים לא הכיר בפמיניזם השמן כזרם פמיניסטי בפני עצמו ובשנת 1964 הקימו נשות הזרם ארגון מחתרתי משלהן לדימוי גוף נשי חיובי.
ב-1967 פורסם המאמר של לו לודרבק "יותר אנשים צריכים להיות שמנים!".
בשנת 1969 הוקמה בארצות הברית האגודה הלאומית לקידום קבלת השומן NAAFA הפועלת למען שיפור איכות החיים של הסובלים מהשמנת יתר.המניפסט לשחרור השומן מאת ויויאן מאייר וג'ודי פריספיריט ראה אור בשנת 1973. המניפסט תיאר את האפליה של אנשים שמנים כסקסיזם.
בד בבד אופנת הדוגמניות הרזות מאוד הפכה לאופנתית.
באותה עת שחקניות מפורסמות ופמיניסטיות כמו גלוריה סטיינם וג'יין פונדה האמינו שהסרת תכונות גופניות "נשיות", נחוצה כדי להתקבל לחברה הנשלטת על ידי גברים.
ב-1978 יצא לאור הספר "השומן הוא נושא פמיניסטי" מאת סוזי אורבך, הנחשב לספר הפמיניסטי השמן הראשון.
ארגונים ופרסומים נוספים שיצאו כנגד אפליה על פי גודל גוף, נוסדו בתקופה זו.
הגיליון הראשון של The Magazine for Large Women Radiance יצא לאור בשנת 1984, בעוד שמותגי בגדים למידות גדולות נמצאו במיעוט.
במקביל עלתה הדאגה מהפרעות אכילה בשנת ה-90 כאשר מגזינים רבים השתמשו בדוגמניות רזות כדי לייצג דימוי גוף שדוף כאידיאל היופי והתזונה הבריאה.
ארגון הפמיניזם השמן הגיש תביעות נגד תוכניות דיאטה בגין הונאה.
NAAFA הוציא מחקר שמצא כי 95-98% מהדיאטות נכשלות תוך חמש שנים.
בנוסף ציינה האגודה כי התעשייה הרפואית החלה לתייג 65 מיליון אמריקאים כ"שמנים", ולאחר מכן פיתחה נהלים חדשים, מוצרים וכדורים כדי "לרפא" את בעיית השמנת יתר שהם יצרו.
כתוצאה מכך, הצטרפו פמיניסטיות נוספות למחאה במדיקליזציה של ההשמנה אל מול הפופולריות הגוברת של תעשיית הדיאטה והכושר.
הפמיניזם השמן הפך למוכר יותר בשנות ה-90 כאשר בפעם הראשונה נתמך על ידי הארגון הלאומי לנשים שאימץ עמדה נגד אפליית נשים שמנות והקים כוח משימה לדימוי גוף חיובי.
בשנת 1992 השיקה מרי אוונס יאנג, את "היום הבינלאומי ללא דיאטה" , שהפך למסורת שנתית.
ב-1993 הגישה טוני קסיסטה תביעה נגד חנות בסנטה קרוז, קליפורניה שאליה לא התקבלה לעבודה בגלל ממדי גופה.
בית המשפט העליון בקליפורניה פסק לטובתה ויצר תקדים של אפליה על בסיס משקל.
עם זאת, מחקר שנערך באוניברסיטת ייל ב-2018 הראה כי 10% מהנשים ו-5% מהגברים עדיין חווים אפליה בגלל משקלם במסגרת העבודה.
במהלך שנות ה-90 עלו עוד ועוד ארגונים חברתיים של פמיניזם שמן ופעילים צעירים בלטו בתנועות החברתיות Zine , the riot grrrl, וה-Fat acceptance movement והביאו למרכז השיח הציבורי גישות שונות של פמיניזם שמן.
אז מה?" לאנשים שאינם מתנצלים על הגודל שלהם.
בשנת 1996 נוסד (PPPO) Pretty Porky & Pissed Off , קולקטיב אומנות מיצג קנדי שהקימו אקטיביסטיות שהשתמשו בגופן כאמצעי התנגדות לשפה מפלה, וכנגד פרקטיקות תרבותיות, חברתיות ומדיניות שהטו תפיסות שליליות כלפי הגוף השמן.
מטרת הקולקטיב הייתה לטפח ייצוגים ומסרים חיוביים של אנשים שמנים באמצעות מייצגים והופעות.
בסוף שנות ה-90 החלה להתפתח גישת ה"בריאות בכל מידה" Heaith At Every Size (HAES) שדחתה את הפרדיגמה הטוענת לבריאות מבוססת משקל.
עסקים החלו לחשוב מחדש על פעילות גופנית על מנת לקדם תנועה למען תנועה ולא כמטרה לירידה במשקל ולהדגיש הקשבה לגוף.
בשנת 1996 נוסדה על ידי אליזבת סקוט וקוני סובצ'ק גישת "חיוביות הגוף" The Body Positive שנוצרה כדי לעזור לאנשים לפתח טיפול עצמי מאוזן, משמח ויחסים עם גופם.
בשנת 1998 אירחה NAAFA צעדה בלוס אנג'לס כדי למחות על האפליה וההטרדה של גופים שמנים.
בשנות ה-2000 נרשמה עלייה בפמיניזם השמן, שבאה לביטוי ברשתות החברתיות באינטרנט, באינסטגרם ובאקטיביזם.
על בסיס הרעיוני של HAES, נוסדה בשנת 2003 האגודה למגוון מידות ובריאות.
התנועה הפכה למכילה יותר, נגישה ורחבה לעוד צורות של הדרה על בסיס השמנת יתר.
כתבי בלוגים כינו את קבלת השמנות "הפתורספיקה" וזכו לפרסום חיובי במיינסטרים.
הבלוגריות האקטיביסטיות קייט הארדינג ומריאן קירבי הוציאו בשנת 2009 ספר לעזרה עצמית שנקרא "שיעורים מתחום השומן: עזבו את הדיאטה והכריזו על שביתת נשק עם הגוף שלכן".
הספר עסק בנושאים שונים כגון הגוף החיובי, בריאות בכל גודל ועוד.
באותה התקופה היה הלך הרוח הציבורי שנוי במחלוקת בנוגע לתרבות הדיאטה, המדיקליזציה של השומן, הפתולוגיזציה של גופים שמנים, והסנטימנטים כלפי "מגפת ההשמנה".
כתגובה לדעות קדומות מבוססות משקל, החלו יותר עובדים להגיש תביעות נגד מעסיקיהם בגין אפליה במקום העבודה, וגילו שלרוב המדינות אין חוקים ספציפיים למניעת אפליה על בסיס משקל.
פרקטיקות פוגעות באו לידי ביטוי בגלל פרצות בחוקים נגד אפליה שלא היו ספציפיים מספיק כדי להגן עליהם.
לדוגמה, בשנת 2013, מלצריות בקזינו באטלנטיק סיטי תבעו את מעסיקן שהכריח את הנשים העובדות לקחת חומרים משלשלים על מנת לרזות.
הבוס שלהן אפילו ערך שקילות חובה ואסר עליהן לעלות מעל 7% ממשקל גופן.
זמן קצר לאחר שהנשיא ברק אובמה החל את כהונתו הראשונה, החלה הגברת הראשונה מישל אובמה בקמפיין בשם "בואו נזוז" כדי למשוך את תשומת הלב להשמנה באמריקה ולעודד אנשים להתאמן, לאכול בריא ולרדת במשקל.
הקמפיין ספג ביקורת על כך שהוא משתמש במונחים רפואיים ופתלוגיים כלפי אנשים שמנים, תוך שימוש באידאולוגיות של ירידה במשקל כמטרה אוניברסלית, ואינו מתייחס לבריונות והאפליה שאנשים שמנים בכל הגילאים חווים.
בתקופה זו החלה להופיע חיוביות הגוף בצרכנות.
בשנת 2015 השיקה חברת הקמעונאות Lane Bryant קמפיין בכינוי ImNoAngel# בתגובה ישירה להעדפתה של ויקטוריה סיקרט לסטנדרטים של אידיאל היופי הנשי הרזה.
הקמפיין הציג מגוון רחב של דוגמניות במידות גדולות ששיתפו את העובדה שהן מרגישות סקסיות.
קמפיין ImNoAngel# נועד להעצים את כל הנשים לאהוב כל חלק בעצמן, והשתלב עם העמותה "אני יפה" (I am BEAUTIFUL) ששמה לה למטרה בניית הערכה עצמית וכישורי מנהיגות בקרב נערות ונשים צעירות בעלות ממדי גוף גדולים.
בשנת 2016 הפיקה חברת הצעצועים מאטל את "Curvy Barbie".
קו זה של ברביות כלל בובות שהיו בכל הצורות, הגדלים והמוצאים האתניים השונים.
בתחילת 2017 חלה מגמה חדשה של פמיניסטיות כמו ג'יין קראב ברשתות החברתיות, שבהן פורסמו גופים שמנים, זזים רוקדים ונהנים, במטרה לחגוג את כל צורות הגוף ולעודד חיוביות הגוף.
קראב הוציאה לאור ספר על חיוביות הגוף בשם Body Positive Power.
תנועות רבות החלו להגיב על הבלעדיות של תצוגות אופנה במיינסטרים כמו תצוגות ויקטוריה סיקרט.
אנשים בעלי עודף משקל יזמו קמפיין אופנה משלהם באמצע רחובות סואנים, שבו הם מציגים צורות גוף שונות.
קו ההלבשה התחתונה של ריהאנה, Savage X Fenty, כלל דגמים של גזעים וגופים רבים.
באפריל 2018 הוצגו בגדי ים אדומים על סוגי גוף ועל אנשים עם מוגבלויות במסגרת תצוגת אופנה של שרה גרטס.