tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרשני המקרא המסורתיים עמדו בפני ההתלבטות כיצד לפרש את הפסוקים, בין המחויבות לדברי חז"ל לבין המשמעות הפשוטה כפי שזו משתמעת מן המקרא.
סקירת דברי הפרשנים מעלה שלוש גישות עיקריות בהתלבטות זו:
אפשרות אחת היא לדחות את דברי חז"ל, מתוך ההנחה שחז"ל לא התכוונו להציג את פשט הפסוקים אלא להציג רעיון מוסרי, תפיסה עקרונית, וכדומה;
אפשרות שנייה היא קבלה מלאה של דברי חז"ל, עד כדי אמירה שלא ניתן להבין כלל את הפשט ללא דבריהם ולמעשה רק להם הסמכות לפרש את הפסוקים;
גישה שלישית מנסה ליצור סינתזה בין הפשט לבין דברי חז"ל, על ידי קבלת כמה מן העקרונות שמעלים חז"ל ושמירה על מתווה הפשט.
גישה ראשונה: דחיית דברי חז"ל
רבי יוסף אבן כספי (1297–1340) הוא מהפרשנים הדוחים את דברי חז"ל.
הוא כותב: כלומר: דוד עבר על לא תרצח ועל לא תנאף, ואף הודה בכך בעצמו; ואמנם, דברים אלה הם דברים שמן הראוי היה להצניע, "ואין ראוי לגלות ערוה".
אולם, בני אדם אינם מלאכים, ויש שבח גדול למי שעבר עוון ושב בתשובה, כמו משה.
פרשן נוסף שדחה בחריפות את דברי חז"ל הוא רבי יצחק אברבנאל (1437–1508).
הוא דן באריכות בפרשה ומותח ביקורת חריפה על דוד, חלקה מניסיונו המדיני.
הוא מביא את דברי חז"ל, ומותח עליהם ביקורת חריפה:
כלומר: דברי חז"ל אינם אלא דרש, כלומר פירוש הפסוקים שלא בדרך הפשט.
לדבריו, חכמים עצמם הודו בכך, שהרי ציינו כי הדברים נאמרו על ידי רבי יהודה נשיא, שהוא מזרעו של דוד המלך, ובשל ייחוסו המשפחתי הוא מפרש כך, ולכן נוטה מההבנה הפשוטה של הפסוקים.
אם אכן דוד לא חטא, כדברי חז"ל, מדוע אמר "חטאתי לה'?" ומדוע אומר דוד בתהילים נ"א במזמור, שכותרתו , כי חטא ופשע?
אברבנאל גם אינו מוכן לקבל את ההסבר שאוריה נתן לאשתו גט, כדברי חז"ל, שהרי דוד הורה לאוריה ללכת לביתו, ומכאן "שלא היה שם גט והיה הייחוד כשר ונאות".
סיכומו של דבר, אומר אברבנאל, דוד חטא ושב בתשובה גמורה, וזהו הפירוש הנכון בעיניו.
אברבנאל מסביר, שחטאו של דוד לא היה ידוע לאיש.
לדעתו, זו משמעות הפסוק - בעיני ה' היה הדבר רע, ולא בעיני ישראל, מכיוון שהם לא ידעו על כך.
זוהי הסיבה שחטאו של דוד לא מוזכר על ידי שונאיו - אבשלום ושמעי בן גרא, וגם אדוניהו ש"התנשא למלוך" בשלהי ימיו של דוד לא ניסה למצוא תמיכה לזכותו לכאורה למלוך בייחוסו הבעייתי של אחיו למחצה, שלמה.
עובדה זו היא הבסיס להסבר של אברבנאל לכך שה' איפשר לדוד לשאת את בת שבע ולהישאר נשוי לה אף על פי שבהתאם להלכה, כאמור, היה צריך לגרשה.
אברבנאל מסביר שלו היה דוד נדרש לגרש את בת שבע, היה הסיפור מתפרסם וגורם לביזיון גדול.
דוד עצמו מודה בחטאו, אך בתפילתו הוא אומר שחטאו הוא כלפי ה' בלבד: לאחר שאוריה מת, לא נותר אדם שחטא כלפיו.
ה' מקבל את חרטתו של דוד ומוחל לו על עוונו.
כיוון אחר מובא אצל הרב צבי הירש חיות (מהר"ץ חיות, 1805–1855).
בספרו "מבוא התלמוד" כותב הרב חיות, כי על פי הרב חיות מטרתם של חז"ל לא הייתה לפרש את התנ"ך במובן המקובל אצל פרשני המקרא.
הם השתדלו לחזק מידות טובות ולהרחיק את שומעיהם ממידות רעות, וכדי לבסס את דבריהם הסמיכו אותם על דרשת הפסוקים, לא כדי להוציא אותם מפשוטם אלא כדי למצוא להם ביסוס שיסייע לזכור את הדברים.
מאותה סיבה נהגו גם להאדיר ולחזק מאוד את דמותם של הצדיקים בתנ"ך, כדי לבסס ככל הניתן את חשיבות המידות הטובות.
האמרה "כל האומר דוד חטא אינו אלא טועה" לא נועדה להוות פירוש לפשט אלא דרשה, שמטרתה מוסרית ולא פרשנית.
גישה שנייה: קבלת דברי חז"ל
רש"י הולך בדרכם של חז"ל.
הוא מסביר את ציוויו של דוד ליואב , בכך שנועד לגרום לכך שאוריה ייהרג, ואז: .
גם רבי לוי בן גרשום, רלב"ג, (1288–1344) מקבל את דברי חז"ל כהסבר למעשה.
לדבריו, דברי חז"ל מוכחים מהפסוקים עצמם, שהרי בסיומו של המעשה מסופר: כאמור, ההלכה קובעת כי אשת איש שקיימה יחסי מין עם אדם שאינו בעלה, אסורה על שניהם: מדוע אם כן לא ציווה ה' על דוד לגרש את בת שבע, ואף אהב את הבן הנולד?
מכאן, מפרש רלב"ג, , מכיוון שהייתה מגורשת למפרע, כדברי חז"ל.
רבי משה אלשיך (1508–1600 בערך) מקבל גם הוא את תפיסת חז"ל: על פי הרב אלשיך, את הפסוק יש לפרש בדרך מעט שונה ממה שנראה במבט ראשון, ולמעשה טמון בו אחד המפתחות להבנת הפרשה.
לפי פירושו, המילה מתייחסת לדוד עצמו, והוא זה שאמר .
זאת, מכיוון שדוד הכיר את בת שבע, שהייתה מיועדת לו; כאמור, המדרש טוען כי .
הרב אלשיך מביא מדרש (הוא מעיד שלא ראה את המדרש אך שמע אותו) על פיו לאחר הקרב בין דוד וגוליית רצה דוד להפשיט את גלית המת מהשריון שעטה, אך לא ידע כיצד לעשות זאת.
אוריה, שעדיין היה גוי באותה תקופה וטרם התגייר, הסכים לעשות זאת בתנאי שתינתן לו אשה מישראל, ודוד הסכים לכך.
אותה אשה הייתה בת שבע, שלכתחילה הייתה ראויה לדוד, כאמור במדרש.
לכן אמר דוד , בתמיהה: כיצד היא עדיין אשת אוריה החתי.
המלבי"ם, רבי מאיר ליבוש בן יחיאל מיכל וייזר (1809–1879) מפרש בשיטתו של רלב"ג.
כלומר: דעתם של חז"ל "מוכרחת", הכרחי לומר כשיטתם, שכן איך ייתכן שדוד נשא לאשה את בת שבע, האסורה עליו, כאמור לעיל, ואיך התפלל לשלומו של הילד, והרי הוא ממזר; ומעבר לכך, איך ייתכן שמהזיווג האסור של דוד ובת שבע נולד שלמה, ש"ה' אהבו"?
מלבי"ם בונה את פירושו כתשובה לשאלות שהציג אברבנאל .
כאמור, הוא מקבל את דברי חז"ל שבת שבע הייתה מגורשת.
לשאלה השנייה, כיצד יכול היה דוד לשלוח את אוריה לביתו כדי שישכב עם אשתו, וכך ייחשב הילד שנולד כילדו של אוריה, משיב מלבי"ם כי יש לשער שדוד תכנן לעקוב אחרי גדילת בנו, ולמנוע ממנו בעתיד להתחתן עם משפחתו, ולחלופין לגלות את הסוד בבוא הזמן.
בדרך זו מסביר מלבי"ם את דברי חז"ל: כלומר, דוד תכנן לקבל על עצמו חטא של ניאוף, אך מכיוון שאוריה סירב לשוב לביתו נותרה בת שבע במעמד של גרושה ודוד לא חטא באשת איש.
בשל אלה היה אוריה חייב מיתה.
מלבי"ם מסביר עוד שהאשמתו של אברבנאל כאילו דוד שלח את אוריה למות ובכך גרם למותם של רבים אינה נכונה; המלחמה מול עמון התמשכה ובכל מקרה נשלחו מול עמון חיילים מצבא דוד, ואותם שנפלו בקרב לא נפלו בגלל אוריה אלא היו נהרגים בכל מקרה כחלק מהלחימה.
דוד לא הוציא להורג את אוריה בדרך משפטית מסודרת, כדי למנוע, כאמור, חילול השם וחשש למרד.
היו מן הפרשנים שהביאו את דברי חז"ל, בלי לקבל או לדחות אותם.
רבי דוד קמחי, רד"ק, (בן דורו של רש"י) מציג את פשט הפסוק על פיו דוד עבר על חטא אשת איש, ולאחר הצגת הפשט מזכיר רד"ק את דעת חז"ל שבת שבע הייתה מגורשת, ולפיכך דוד לא עבר על איסור זה.
רד"ק אינו מכריע בין מה שנראה לו הפירוש הפשוט לבין ההסבר של חז"ל.
בעל המצודות, רבי דוד אלטשולר, שכתב במחצית הראשונה של המאה ה-18, מביא את דברי חז"ל אך מסייג אותם:
עוד סיבה שאינה מוזכרת במפרשים לקבלת דברי חז"ל, מביא הרב יעקב מדן בספרו, ואומר שאין סימטריה בין משל כבשת הרש למה שמתואר בפשט לגבי דוד.
כך הוא גם מסביר עוד מגוון מימרות של חז"ל של: " כל האומר...חטא אינו אלא טועה" בכך שכאשר אנו רואים הבדל בין התיאור הנבואי של המעשה למעשה עצמו אנו נקבל את הפרשנות הנבואית וממילא נותר לנו רק לשאול את עצמנו מדוע נכתב הסיפור בשונה אחרת ממה שקרה באמת.
כאמור, מעשה דוד ובת שבע הוא מוקד לוויכוח בין פרשנים יהודים אורתודוקסיים בני זמננו.
הוויכוח מתמקד, למעשה בשאלת מהותו של הפשט וכיצד יש להבינו לאור דברי חז"ל שהובאו לעיל.
הרב משה מלכה מסביר כי כוונת חז"ל איננה להכחיש את חטאו של דוד, אלא שאחר שדוד חזר בתשובה, עוונו נסלח, והמזכיר את חטאו הוא כמזכיר לבעל תשובה את עונו:
הרב אביגדר נבנצל סובר, כי ההקשר שבו נאמרים הדברים הוא לעיתים הפסוקים הסמוכים בלבד, אך לעיתים יש לראות את הדברים בהקשר רחב עוד יותר, ולעיתים ישנם מקרים בהם יש לראות את הדברים בהקשר של התנ"ך כולו, ולעיתים אף בהקשר של כל התורה שבכתב והתורה שבעל-פה.
ואם הסיפור המובא מנוגד לכל מה שידוע לנו, הרי שיש להניח שיש הסבר אחר לפשט.
הרב נבנצל דן בדברים לגבי כמה אמירות של חז"ל: ומקדיש דברים במיוחד לפרשת דוד ובת שבע:
לדבריו, העובדה שדוד המשיך להיות מלך ישראל גם לאחר שחטא, והעובדה שעל פי המסורת המשיח יהיה מזרעו, מלמדת שחטאו של דוד קטן בהרבה ממה שנדמה במבט ראשון.
לדבריו, ניתוח הפסוקים מעלה תמונה שונה ממה שמתקבלת במבט ראשון.
המילים "והיא מתקדשת מטומאתה", בפסוק ו', באה רק לאחר שדוד בדק את זהותה ושלח מלאכים להביאה; ובעצם מילים אלה היו צריכות לבוא מיד לאחר תיאורה הראשון של בת שבע, בפסוק ב'.
מכיוון שבזמן הטבילה האשה נמצאת בביוץ, יש סיכוי גדול שתיכנס להריון, ובכל זאת דוד לא חשש לכך; הרב נבנצל מסיק שדוד רצה שבת שבע תהרה ותלד את בנו.
יתר על כך: לאחר שנתן הנביא מבשר לו כי בנו ימות, צם דוד, מתפלל ומבקש על התינוק רחמים; ואם אכן היה הבן ממזר, הרי מותו היה צריך להיות פתרון נוח לדוד, ומדוע הוא מתחנן ומבקש שלא ימות?
מכאן, טוען הרב נבנצל, שפשט הדברים אינו כפי שנראה בקריאה ראשונה.
הוא מסיק שבת שבע אכן הייתה גרושה, בשל הגט שנתן לה אוריה עם צאתו למלחמה, ודוד ראה ברוח הקודש שזו האשה שתלד את הבן המיועד לרשת את כסאו ולהמשיך את בית דוד.
גם לדעת הסוברים שבת שבע לא הייתה גרושה באותה עת אין להסיק - להסברו של הרב נבנצל - שדוד חטא באיסור עריות ככל חוטא אחר.
דוד סבר שכדי להביא את יורשו המיועד עליו לעשות מעשה קיצוני, ולקיים יחסי מין עם אשת איש כדי להביא לכך, בהסתמך על ההלכה ש'גדולה עבירה לשמה ממצווה שלא לשמה'.
החטא, אם כן, היה חטא של שיקול דעת מוטעה.
חטאו של דוד היה בחילול השם, ולא בעריות, משום שמעשהו - הגם שהייתה לו הצדקה - נתפס בדרך לא נכונה על ידי ההמון.
פרשנות אחרת בת זמננו יש לרב מרדכי הוכמן והתפרסמה במאמר "דוד ובת שבע – הספור שלא שמעתם" באתר ישיבה.
פרשנות זו מבוססת על דעת הרמב"ם שאוריה החיתי היה גוי.
לפי פרשנות זו מסופרים בתנ"ך שני ספורים במקביל, הספור האחד מצדו של דוד ולפיו הנישואין של בת שבע לאוריה החתי היו אסורים וחסרי תוקף הלכתי כיוון שאוריה היה גוי, הסבר זה מתאים גם לפשוטו של הכתוב ולפיו אוריה נקרא "החתי" משום שהיה גוי חתי.
לפי הספור של דוד הוא לא עבר על איסור אשת איש ולכן לא שלח אליו ה' את נתן הנביא מייד לאחר שנשא את בת שבע באופן רשמי.
הספור השני התעורר לאחר מכן מצד קבוצה גדולה בעם שהבחינה שבת שבע ילדה לדוד בן בחלוף זמן קצר מידי מעת נישואיה הרשמיים לדוד.
לפי השקפת עולמה של קבוצה זו, בת שבע נחשבה נשואה לאוריה, והם שיערו שהיא הרתה את הבן הזה לדוד בעת שהייתה אשתו של אוריה.
ודוד נענש משום שהיה צריך להיזהר ולחשוש שמא מעשיו יתגלו ויעוררו תרעומת בקרב אותו צבור.
על פי הזוהר, דוד המלך היה הגלגול של הבל, אוריה החיתי היה הגלגול של קין, ובת שבע הייתה הגלגול של תאומת הבל שהייתה מיועדת להיות להבל לאשה.
בזוהר נכתבו סודות רבים על סיפור קין והבל.
"בהיותם בשדה" זה גימטריה של "בת שבע".
ועל זה קין הרג את הבל, בוויכוח למי תהיה תאומת הבל לאשה.
כל המעורבים בפרשת קין והבל, חזרו בגלגול נשמות, על מנת לתקן את הרצח של הבל.
לפי הזוהר, החטא של דוד המלך לא היה באשת איש, משום שבת שבע הייתה מיועדת לו מן השמים.
החטא היה במהירות שבא דוד אל בת שבע.
ומכאן אפשר להבין למה חז"ל התכוונו כשאמרו: "כל האומר דוד חטא, אינו אלא טועה".
בנצרות מוזכרת בת שבע בברית החדשה (הבשורה על-פי מתי), שם מיוחס ישו לבת שבע ולדוד, אם כי שמה לא נזכר:
כמה מסורות אסלאמיות סבורות כי סיפור דוד ובת שבע אינו עולה בקנה אחד עם עקרון העיצמה (ערבית: عِصْمَة), שעל פיו הנביא חסין מכישלונות ומעשים של כפירה וחוסר אמונה.
חדית נוספת במסורת השיעית מספרת כי האימאם עלי א-רידא, מצאצאיו של עלי בן אבי טאלב, שוחח עם חכמים מדתות אחרות על עקרון חסינות הנביאים מטעויות ומכישלונות.
על פי החדית, עלי-א-רידא שאל אחד מהם: "מה אתה אומר על דוד?" אותו חכם ענה: "דוד היה עסוק בתפילה כאשר הופיעה מולו ציפור יפה.
הוא עזב את תפילתו והלך אחרי הציפור, ובעודו הולך על גג ארמונו ראה את בת שבע רוחצת באמבטיה ...
הוא הציב את בעלה בחזית שדה הקרב, כדי שיהרג, וכך כדי שיוכל להתחתן עם בת שבע".
דוד היה האדם הראשון ששבר מסורת זו.
ולכן לאחר שאוריה נהרג במקרה במלחמה התחתן דוד עם אשתו, אך אנשים קיבלו נישואים חריגים אלה בקושי רב (ולאחר מכן נוצרו אגדות על נישואים אלה)".
פרשני ביקורת המקרא דנים את דוד לחומרה.
דניאל פרידמן משווה את התנהגותו של דוד לזו של אחאב, שעליה נאמר "הרצחת וגם ירשת", ומוצא שהתנ"ך החמיר בדין האחרון והקל בדין הראשון.
אחרים הצביעו על הפסיביות שהסיפור המקראי מייחס לבת שבע וגרסו שתשוקותיו של דוד נכפו עליה.
חוקר המקרא יאיר זקוביץ מסביר כי בעל ספר שמואל מספר את סיפור דוד ובת שבע בקווים השאולים מסיפור אברם ושרי במצרים, וזאת על-מנת לשפוט את דוד לחומרה.
בשני המקרים, מתוארת האישה הנלקחת על ידי המלך כיפה.
בשני המקרים, המלך לוקח את האישה.
בתוך כך, מזכיר זקוביץ את הסיפור בבראשית פרק כ', שלשיטתו מהווה סיפור תיקון לסיפור אברם ושרי - ועומד על כך שבשני הסיפורים המלך מתבונן באישה בטרם לקחה.
החוקר מוסיף כי משבת שבע היא אשת אוריה החיתי, הרי שסביר להניח כי אינה עבריה, ועל כן בשני המקרים המלך לוקח אישה זרה אל ביתו.
ובשני המקרים מוצע לגבר שכר ומתנות (בסיפור אוריה החיתי - נכתב "ותצא אחריו משאת המלך", שהיא המתנה שבאמצעותה מבקש דוד לפתות).
ואולם, החוקר מסביר כי העיקר בהשוואה נעוץ בהבדלים.
במקרה של דוד ובת שבע, המלך הוא מבני ישראל, והאישה היא האישה הזרה, ואילו בסיפור אברם ושרי המלך הוא פרעה והאישה היא האישה הזרה.
דוד יודע שהאישה היא אשת איש, בעוד מלכי בראשית, הן פרעה והן אבימלך, תמימי לבב.
דוד אף מכיר את אוריה, ואילו פרעה אינו מכיר את אברם.
אוריה הוא למעשה לא רק מכר, אלא חייל בשירותו של דוד, שנמצא בשדה הקרב ממש.
האבות חוששים ומנסים לרמות ולהציל, אך בניגוד לאברם, בבירור מול המלך - אוריה נותן אמון מלא במלכו דוד.
תשובתו של אוריה מוציאה אותו באור חיובי ביותר: "הארון וישראל ויהודה יושבים בסוכות, ואדוני יואב, ועבדי אדוני על פני השדה חונים.
ואני אבוא לביתי לאכול ולשתות ולשכב עם אשתי?" לבסוף, האבות חיים והחטא לא התממש, ואילו במקרה זה אוריה נרצח.
פרשת דוד ובת שבע זכתה להתייחסות רבה בספרות העולמית.
להלן כמה מן הספרים העוסקים בפרשה זו:
משה שמיר, כבשת הרש: הספר עוסק ברקע לפרשה ובפרשה עצמה, מנקודת ראותו של אוריה החיתי.
שטפאן היים, דוח המלך דוד: הספר דן בניסיונות ההסתרה של התנהגות דוד בפרשה זו ובפרשות אחרות, על ידי בנו שלמה.
ג'וזף הלר, אלוהים יודע: הספר עוסק בחייו של דוד ומציג את הפרשה מנקודת ראותו של דוד המלך.
הפרשה מוזכרת במספר שירים כמו:
בשיר הללויה של ליאונרד כהן המדבר על המלך דוד - "You saw her bathing on the roof" (מילים אלו לא נזכרות בשיר שתורגם לעברית על ידי קובי מידן).
היוצר אריק ברמן כתב שיר ששמו "אוריה חוזר הביתה", ובו פרפרזה על הסיפור המקראי.
על רקע ההבדל בין הפרשנות המסורתית המצמצמת את חומרת מעשהו של דוד, לתיאור החטא בפשט במקרא, כאשר שמעון פרס אמר בנאום בכנסת ב-1994 ש, דבריו גרמו לזעזוע ולזעם אצל החרדים, ואף הוגשה הצעת אי אמון בממשלה בעקבות כך.
מצד שני, הפרשן נחום ברנע ביקש בשנת 2016 להקל ביחס הציבורי לראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט אחרי שהורשע בפרשת הולילנד, תוך שימוש במקרה דוד ולצדו עוד דמויות תנ"כיות ידועות שחטאו ועדיין זכו ליחס סלחני:
דוד וולפסון (בכתיב יידי: וואָלפסאָן; 9 באוקטובר 1855, דורביאני, פלך קובנה, האימפריה הרוסית – 15 בספטמבר 1914, באד הומבורג, הקיסרות הגרמנית) היה איש עסקים, מנהיג ופעיל ציוני.
נשיאהּ השני של ההסתדרות הציונית העולמית.
וולפסון נולד בעיירה דוֹרְבְּיַאנִי שבליטא (אז בפלך קובנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית).
אביו אייזק היה מלמד משכיל, ואמו פייגה, עקרת בית, הייתה נצר למשפחת רבנים.
וולפסון קיבל בבית הוריו חינוך דתי אדוק, ובשנת 1872 נשלח על ידיהם לפרוסיה המזרחית שבצדו הגרמני של הגבול הרוסי-גרמני כדי להימנע מגיוס לצבא הרוסי.
בהגיעו לגרמניה התיישב וולפסון בעיר ממל (היום בליטא), שם פגש את רבה של העיר, הרב יצחק רילף, אשר קיבל אותו כאורחו ותלמידו.
רילף, שלימד את וולפסון גרמנית ומתמטיקה, היה הראשון שהכיר לו את הרעיונות של תנועת חובבי ציון.
בשנות העשרים לחייו המשיך וולפסון לתור באזור מגוריו החדש ועסק במסחר.
במסעותיו נתקל בין היתר בסופר דוד גורדון, התחבר אליו, התגורר בביתו בליק זמן מה וספג ממנו את רעיונותיו בנושאי חשיבותה של שיבת ציון.
לאחר שחזר לממל בשנת 1875 עסק וולפסון במגוון רחב של עבודות: הוא מכר גפרורים, שימש כסבל, עסק במסחר בחביות ואף מכר סחורות בשוק העיר.
בשנת 1880 הפך לסוכן של חברת עצים בבעלות יהודית, תפקיד שבמהלכו סייר ונסע ברחבי אירופה.
באחד ממסעותיו בגרמניה פגש וולפסון את מי שתהיה לאשתו, פאני פרומה, בת יהודה יודל, נשא אותה לאישה ב-1880 ואף ניסה להביא עמה ילד לעולם.
אולם בכורו של וולפסון נולד כשהוא מת, ומאז מקרה זה לא הצליחו בני הזוג להביא עוד ילדים.
ב-1884 הקים וולפסון עסק משלו לממכר עצים והיה לאיש אמיד.
הוא תרם רבות לקהילה בעיר מגוריו (פאפנבורג שבגרמניה) ואף הקים בה בית כנסת מכספו.
בשנת 1888, עם התרחבות עסקיו, עבר וולפסון להתגורר בעיר קלן.
לאחר שנכח בנאום של מקס בודנהיימר שעסק בתחיית העם היהודי, החל וולפסון נושא נאומים משלו בנושאי ציונות.
תוך זמן קצר התחבר וולפסון לפעילים המובילים בתנועת חיבת ציון הגרמנית ונעשה למוביל בתחום.
בשנת 1896 קרא את ספרו של תיאודור הרצל "מדינת היהודים".
הרושם העצום שהותיר עליו הספר גרם לוולפסון לצאת לווינה ולהפוך לידידו הקרוב ועוזרו האישי של הרצל.
לאחר שחזר מווינה הקים וולפסון בקלן את הגרעין שעתיד להפוך להסתדרות הציונית בגרמניה - "האגודה היהודית הלאומית" שבראשה הועמד פאביוס שך.
אמונות היסוד של האגודה היו שילוב בין רעיונותיה של תנועת חיבת ציון ורעיונותיו הציוניים של הרצל.
ב-1897 נערכו בגרמניה בחירות להסתדרות הציונית הגרמנית.
וולפסון נבחר לתפקיד הגזבר, ויחד איתו כיהנו כמנהיגי הגוף גם בודנהיימר ורילף.
וולפסון הוא שעיצב את דגל ישראל בהשראת הטלית, וכן היה זה אשר נתן לשקל הציוני את שמו.
את עיצוב הדגל תיאר וולפסון במילים הבאות:
בשנת 1898 התלווה וולפסון למסעו של הרצל לקושטא ולארץ ישראל, כחלק ממשלחת ציונית שנפגשה עם הקיסר הגרמני בזמן ביקורו בארץ ישראל.
חברי המשלחת הפליגו מקושטא לאלכסנדריה.
בדרך עצרה האניה בפיראוס והם ביקרו באתונה ובאקרופוליס.
באלכסנדריה הצטיידו בחליפות טרופיות ובכובעי שעם, ועלו על אניה קטנה יותר שהפליגה ליפו.
ב-26 באוקטובר נראה חופה של ארץ ישראל ווולפסון בכה.
ב-28 באוקטובר נפגשה המשלחת במקוה ישראל עם וילהלם השני, קיסר גרמניה וולפסון צילם את תמונת פגישת הרצל עם קיסר גרמניה.
במהלך הביקור ייסד וולפסון את אוצר התיישבות היהודים, מעין בנק ששימש מנוע כלכלי ליישוב הארץ ונטע עץ דקל מפורסם במתחם ארזה.
במהלך המסע התהדקו קשריהם של וולפסון והרצל, וכמחווה על כך קרא הרצל לדמות הראשית בספרו אלטנוילנד "דוד ליטבק", על שם ידידו.
בנוסף לכך, ציווה הרצל בצוואתו להכיר בוולפסון כאפוטרופוס של ילדיו לאחר מותו.
לאחר מותו של הרצל הפצירו בוולפסון ראשי הציונות המדינית, ובראשם מקס נורדאו, שיירש אותו.
בשנת 1905, בכינוס הקונגרס הציוני העולמי השביעי בבזל, נבחר וולפסון באופן רשמי לתפקיד סגן היושב ראש של הקונגרס וכיושב ראש הוועד הפועל.
לאחר המינוי התרכז וולפסון בביצוע פעילויות שונות לחיזוק התנועה הציונית.
בתחילת ינואר 1907 הגיע וולפסון לביקור בארץ ישראל.
בביקוריו במושבות היהודיות בארץ קידם את פניו גדוד רוכבים חמושים.
בין הפגישות שערך בארץ, נפגש גם עם דוד בן גוריון, אז מנהיג פועלים וחבר הוועד המרכזי של "פועלי ציון" בארץ ישראל.
בקונגרס הציוני השמיני, שנערך בהאג באוגוסט 1907, התקבל וולפסון כאחד ממנהיגיה הבלתי מעורערים של התנועה ונבחר לנשיאה.
הוא כיהן כיושב ראש הקונגרס עד שנת 1911, בה התפטר מכהונתו.
לאחר התפטרותו הוסיף לפקח על ענייני הבנק הציוני.
לאחר פטירת רעייתו, פאני, בספטמבר 1912, החמיר מצב בריאותו ובתו של הרצל, טרודה, עברה לגור בביתו וסייעה לו הן בניהול משק הבית והן בענייני התנועה הציונית.
וולפסון התאשפז בסנטוריום לחולי-לב בבאד-הומבורג שם נפטר בספטמבר 1914, כשטרודה לצידו.
לבקשתו בצוואתו הועלו עצמותיו ועצמות אשתו לקבורה בהר הרצל שבירושלים בשנת 1952, בחלקה מיוחדת בצמוד לקבריהם של בני משפחת הרצל.
בצוואתו ציווה דוד וולפסון להקדיש את הונו לצורך העלאת עצמותיו של הרצל, ושל עצמו ורעייתו לארץ ישראל, ואילו כל השאר הוקדש לצורך "מטרות ציוניות בארץ ישראל...
בינואר 1922, בהמלצתו של היינריך לווה, החליט ועד הנאמנים של הקרן להשתמש בכסף להקמת בית דוד וולפסון, שהכיל בראשיתו את בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי וכיום שוכנת בו הפקולטה למשפטים.
ארכיונו האישי של וולפסון נמסר לארכיון הציוני המרכזי.
על שמו של וולפסון קרוי קיבוץ ניר דוד (במקור תל-עמל), גבעת וולפסון בכרמל, בית דוד וולפסון - לפנים פנימיית הריאלי בחיפה.
על שמו קרויים רחובות בערים הבאות: ירושלים, תל אביב, פתח תקווה, עפולה, ראש העין, בני ברק, חיפה, נהריה, ראשון לציון, ובאר שבע.
זכרו של וולפסון הונצח בבול דאר ישראלי.
ב-4 בספטמבר 1984, הנפיק דאר ישראל בול לזכרו של וולפסון, שעליו מופיע דיוקנו.
דאר ישראל מכר 1,470,000 בולים מהבול הזה במשך 6 חודשים עד להפסקת מכירתו.
דוד הרטמן (11 בספטמבר 1931 – 10 בפברואר 2013) היה רב, פוליטיקאי פרופסור ותאולוג מן הזרם הליברלי של היהדות האורתודוקסית.
דוד הרטמן נולד בברוקלין שבניו יורק, למשפחה חרדית ממוצא ירושלמי מן היישוב הישן.
הוא גדל בארצות הברית, למד בישיבת רבי חיים ברלין ובישיבת תומכי תמימים, ולאחר מכן בישיבת לייקווד הליטאית-חרדית.
בגיל 19 נשלח ללמוד בישיבת רבנו יצחק אלחנן ובישיבה יוניברסיטי, שאליה התקבל בזכות הצטיינותו בכדורסל.
הוא היה לתלמידו של הרב יוסף דב סולובייצ'יק שהסמיכו לרבנות ב-1953, בגיל 22. הוא המשיך ללמוד בישיבה יוניברסיטי עד 1960, ובמקביל למד לתואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת פורדהם.
כיהן כרבהּ של קהילה אורתודוקסיות ברובע הברונקס בשנים 1955 עד 1960, ולאחר מכן כרב קהילת תפארת בית דוד ירושלים (Tiferet Beit David Jerusalem) במונטריאול.
בו בזמן כתב דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת מקגיל במונטריאול שבקנדה, בהדרכת חיים פרלמן.
בשנת 1971 עלה לישראל עם משפחתו, ובשנת 1973 קיבל את הדוקטורט מאוניברסיטת מקגיל.
אחר כך שימש כמרצה בכיר בחוג למחשבת ישראל ובחוג לחינוך באוניברסיטה העברית.
ובשנת 1976 הקים בירושלים את "מכון שלום הרטמן" (על שם אביו), שבמקביל המשיך לשמש כמרצה וכיועץ לשר החינוך בנושא חינוך יהודי.
בשנת 1985 נפתח לידו תיכון לבנים ולבנות, שהחלו לפעול בשנת הלימודים תשמ"ו.
בשנת הלימודים 1986/1987 שימש פרופסור אורח למחשבה יהודית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ובשנת הלימודים 1997/1998 באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
דוד הרטמן נפטר בירושלים בל' בשבט תשע"ג.
הרטמן היה מבכירי ההוגים של האורתודוקסיה המודרנית המתונה, והוא ראה עצמו כשייך לזרם הליברלי יותר של תלמידי הרב יוסף דב סולובייצ'יק.
עקב עמדותיו ספג ביקורת מצד תלמידים אחרים של הרב סולובייצ'יק.
כמו כן, הרטמן הגדיר את עצמו כתלמיד של אברהם יהושע השל.
אליוט דורף הגדיר את הרטמן כ"אורתודוקסי, אבל קרוב לזרם הימני של היהדות הקונסרבטיבית".
הרטמן העיד ששלושה הוגים בעולמה של היהדות השפיעו עליו יותר מכל: רבו הרב סולובייצ'יק, הרמב"ם, וישעיהו ליבוביץ.
הוגה נוסף שהרטמן קרוב לדעותיו הוא אליעזר גולדמן.
בניגוד לליבוביץ', הרטמן אינו פוסל טעמים מוסריים כמניע לקיום מצוות, ומודע ואף מאשר את המימד התרבותי-חברתי שקיים ביהדות.
השקפתו לגבי דתות אחרות ולגבי הימנעות מקיום מצוות הדת - פלורליסטית ביותר.
הוא סבור שישנן דרכים שונות לפרש את ההתגלות האלוהית בבריאה, והדרך ההולכת בעקבות ההתגלות במעמד הר סיני אינה הדרך הלגיטימית היחידה.
בואו לישראל נבע מאמונתו שבישראל ניתן לעצב חברה יהודית מוסרית, בניגוד לגולה, שבה מימוש היעוד היהודי-מוסרי רלוונטי לחיי הפרט אך לא לחיי הקהילה.
על דו השיח של הרטמן עם האל כתב בנו, דניאל הרטמן:
הרטמן זכה במהלך חייו בפרסים ובאותות על פועלו, ביניהם:
פרס רוטברג לחינוך יהודי מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים (2004)
פרס ליבהבר לסובלנות דתית בישראל (2012)
כמו כן, זכה לתוארי דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת ייל, היברו יוניון קולג' ומכון ויצמן.
דבורה כץ - הייתה אשתו של הנווט אהרן כץ שנהרג במלחמת שלום הגליל.
פרופ' טובה הרטמן - דקן הפקולטה למדעי הרוח והחברה, הקריה האקדמית אונו (בעבר מרצה בכירה בלימודי, חינוך ויהדות באוניברסיטת בר-אילן), פעילה לשוויון מגדרי ומיני, מייסדת קהילת שירה חדשה בירושלים.
הרב ד"ר דניאל הרטמן - נשיא מכון שלום הרטמן
פרופ' עדינה מאיר הרטמן - ראש החוג לריפוי בעיסוק באוניברסיטה העברית
רנן הרטמן - איש העסקים ואיש חינוך, יוזם מנכ"ל ומייסד הקריה האקדמית אונו
אושוויץ או סיני?, מכון הרטמן, ירושלים, 1988
ההלכה כבסיס להידברות רוחנית, עיון על האפשרות לגבש אחדות בישראל על בסיס ההלכה היהודית, ירושלים, 1977
מורשת במחלוקת, תרגם נעם זהר, הוצאת שוקן, ירושלים, 2002
מנהיגות בעיתות מצוקה, על איגרות הרמב"ם, תרגם צבי זהר, ספרית הלל בן חיים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1989
מסיני לציון: חידושה של ברית, תרגם נעם זהר, עם עובד, תל אביב, 1992
עשה לבך חדרי חדרים, תרגם יהב זהר, עורך המהדורה העברית אברהם שפירא, עם עובד, 2005
ר' יהודה הלוי, קובץ מאמרים, ירושלים: האוניברסיטה העברית, הפקולטה למדעי הרוח, החוג למחשבת ישראל, תשל"ח
הרמב"ם, הלכה ופילוסופיה, תרגם אביב מלצר, עם עובד, 1979
רמב"ם - תורת המוסר, קובץ מאמרים, האוניברסיטה העברית, הפקולטה למדעי הרוח, החוג למחשבת ישראל, 1979
אהבה ואימה במפגש עם אלוהים, מורשתו התאולוגית של הרב יוסף דב סולובייצ'יק, תרגמה עדה פלדור, מכון שלום הרטמן, 2006
שונא שקרים ה', תרגמה רחלי זוהר, מכון שלום הרטמן, 2018
דוד ודובינסקי (בפולנית: David Wdowinski; ) היה ממנהיגיו של הארגון הצבאי היהודי בגטו ורשה.
ודובינסקי נולד בעיר בנדין שבפולין.
בצעירותו לקח חלק עם יהודים אחרים בהגנה העצמית של הקהילות היהודיות כנגד פורעים.
בהמשך למד לימודים אקדמאיים ברפואה פסיכיאטרית.
בבגרותו החל לפעול כאחד מראשיה של התנועה הרוויזיוניסטית בפולין.
בשנת 1940, כשקובצו היהודים בגטו ורשה, פעל ודובינסקי בארגון של עזרה הדדית ליושבי הגטו (ה-ZTOS).
דוד היה ממקימיו של הארגון המחתרתי אצ"י.
הוא שימש כראש הנציגות הפוליטית של הארגון שפעלה ליד מטה הארגון.
כמו כן בזמן קיומו של הגטו עבד בבית החולים שפעל ברחוב צ'יסטה.
כשפרץ מרד גטו ורשה נמצא ודובינסקי במקום עבודתו בבית החולים.
הכוחות הנאציים תפסו אותו, והוא נשלח דרך ה"אומשלגפלץ" (אזור השילוחים בגטו) אל מיידנק.
בהמשך הועבר ודובינסקי בין 12 מחנות ריכוז והצליח לשרוד את כולם.
לאחר נפילת גרמניה הנאצית עבר לאיטליה, והיה פעיל פוליטי בקרב שארית הפליטה.
בשליחותו של האצ"ל יצא לארצות הברית מטעם "הוועד הלאומי לשחרור האומה" (עם ערי ז'בוטינסקי, הלל קוק ואחרים).
ודובינסקי הופיע כעד במשפט אייכמן בירושלים בשנת 1961.
לקראת יום השואה תש"ל (1970) הוזמן ודובינסקי לשאת דברים בעצרת זיכרון שארגן מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים בבית ז'בוטינסקי בתל אביב.
על פי עדותו של העיתונאי והסופר חיים לזר ליטאי, משסיים ד"ר וודווינסקי לנאום, חזר למקום מושבו ליד לזר.
דוד ודובינסקי הובא למנוחות בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
דוד והצרעה והעכביש הוא שמה של אגדה מפי חז"ל, המופיעה במדרש אלפא ביתא דבן סירא.
לאגדה מוסר השכל: אין לפקפק בתועלת הבריאה ולתמוה על מעשי הבורא.
באחד הימים ישב דוד בגנו קודם שהוכתר למלך, וראה צרעה המשתקת עכביש.
משתומם מן המחזה, נשא דוד דברים אל אלוהים, ושאלו מדוע ברא יצורים אלה שאין בהם כל תועלת: הצרעה אינה מפיקה דבש, אך ממיתה דבורים, ואילו העכביש טווה יום ולילה, אך לארוג בגד לא יצלח.
השיב לו אלוהים: עוד תבוא השעה שתלמד להעריך יצורים אלה כיאות.
בחלוף תקופת מה, החל שאול המלך לקנא בהצלחותיו הצבאיות של דוד ורדף אותו כדי לאסרו.
דוד נמלט אל שפלת יהודה והסתתר במערה.
מצא עכביש את פתח המערה וטווה בו את רשתו.
הגיע שאול המלך אל הפתח, הבחין בקורי עכביש ואמר בלבו: אילו היה נכנס אדם למערה, לבטח היה קורע את הרשת.
על כן הלך לו משם ודוד ניצל מן הרעה.
לאחר שעזב שאול המלך, ניגש דוד אל העכביש והודה לו.
אז הלך דוד אל מחנה המלך במדבר, כדי להוכיח את רמתה הירודה של השמירה על המלך.
הוא ניגש ליטול את צפחת המים של המלך, והנה זע אבנר בן נר, שר צבאו של שאול, בשנתו, הניח את רגליו הכבדות על דוד, ומנע ממנו לצאת.
אלא שאז עקצה צרעה את רגלו של שר הצבא וזה הזיזה, וכך נחלץ דוד מן הסכנה.
הודה דוד בלבו לצרעה ופנה אל אלוהים ואמר: לעולם לא אפקפק עוד במעשיך.
החיד"א ציטט מדרש זה מחז"ל בשינויים קלים "אמר דוד למה ברא השטות העכביש והפרעושים?
ובשלושתן ניצול מהמוות, השטות כשהיה אצל אכיש מלך גת.
העכביש, כשנטמן במערה מפני שאול, והעכביש עשה תכף מחיצה כמו כותל במערה וניצול.
והפרעוש כשעבר מתחת רגלי שאול ואחר כך שאול השפיל רגליו והיה דוד המלך עליו השלום נמסר בידו, לולי הפרעוש שנשכו וזקף רגליו", כך שלפי מדרש זה תמיהתו של דוד הייתה על מציאות הפרעושים, וכמו כן הפרעוש עקץ את שאול בעצמו ולא את שר צבאו.
על פי התרגום אונקלוס ותרגום יונתן בן עוזיאל, את מזמור נז מספר תהלים חיבר דוד על נס העכביש: .
וכך תרגם יונתן בן עוזיאל את הפסוק "אֶקְרָא לֵאלֹהִים עֶלְיוֹן לָאֵל גֹּמֵר עָלָי" - "אצלי קדם אלהא תקיפא (=אתפלל לפני האל החזק) די פקד לעכוביתא (=שציווה לעכביש) דיגמר באיספלידא עיזלא אמטלותי (=שידע במערה לטוות קורים בשבילי)".
להלן נוסח האגדה ב"תולדות בן סירא":
שאלוֹ [=את בן סירא] משלות שבעולם...
ועוד שאלו: מפני מה נבראו צירעות ומַטוִיאוֹת [=עכבישים], שאין בהם ממש – שהן אוכלין דבש ומפסידין ואין עושין כלום, ואף מטויאות טוִֹין כל השנה ואינם לבושים?
אמר לו: הללו שאמרת כבר היה בהן ממש מפני שדוד זקינינו כבר שאל דבר זה מפני המקום.
לפי שפעם אחת היה יושב בביתו.
נשא עיניו וראה בגגו צירעה שהיה אוכל מטוית אחת בין שיניו, והיו מריבין שניהם, והיה שוטה אחד נוטל עץ והיה מגרש אותם.
מיד אמר דוד לפני הקב"ה: ריבונו של עולם, מפני מה בראתה הללו ג' [=שלושה] בעולמך: צירעה ומטוית ושוטה, ואין בהם ממש?
השיב הקב"ה ואמר לדוד: אתה מלעיג על בריותיי?!
וכך הוצרך: בשעה שהיה שאול רודף אותו להורגו, והחביא עצמו במערה, מיד באת מטוות אחת והטוות בפי המערה וארגה שם.
כיון שבא שאול לצרכיו לאותה מערה וראה שם אריגה, מיד סבר בעצמו שאין שם אדם; ישב לצורך עצמו ויצא.
היא המליטה נפשו של דוד.
מיד יצא ונשק לאותה טווית והלך.
והרי כבר יש בה ממש.
כיון שהלך ופגעו בו גדוד אכיש [=מלך גת], והיו מוליכין אותו לאכיש להורגו.
חשב דוד בעצמו: עכשיו אעשה עצמי שוטה שלא אהרג; מיד נעשה שוטה בידיהן.
ואכיש היה לו בת אחת משוגעת.
כיון שראה אותו שוטה, מיד אמר להם: שוטים שבעולם!
אתם רואין שמשוגעת יש לי בביתי, ואתם מוסיפין לי שוטה על שוטה?!
נמלט דוד מן המיתה בשביל השטות.
והרי שוטה יש בו ממש.
כיון שהלך דוד ומצא שאול שהיה שוכב משכב צהרים, ורצה דוד ליכנס, והיו רגליו של אבנר פשוטות ואבנר שוכב והיה ראשו של אבנר בדלת אחת ורגליו בדלת אחת, ועמד דוד ולא היה לו מקום ליכנס, ועמד שם עד שהקים את רגליו.
ונכנס דוד והלך ונטל צפחת של מים ורצה לעבור, ונפשטו רגליו של אבנר ונפתחו; רצה לעבור, והקים יריכיו וכסו רגליו את דוד.
והיה דוד צועק ובוכה מבין רגליו ואומר: .
מיד נעשה לו נס ובאת צירעה ונשכה רגלו של אבנר, ופשט אותו, ועבר דוד באותה שעה.
והרי כולם יש בהם ממש.
סיפורם של דָּוִד וִיהוֹנָתָן הוא חלק מתוך סיפור קורות ראשית ממלכת ישראל המאוחדת.
יהונתן היה בנו של שאול המלך, ויורש העצר.
דוד היה חתנו של המלך, גיסו של יהונתן ובהמשך מלך על ישראל.
העובדה שרק אחד מהם יכל למלוך על ישראל הייתה אמורה לגרום להם להיאבק ולהילחם זה בזה, אך הם היו חברים נאמנים ובעלי ברית.
בזמן שהמלך שאול רדף את דוד על מנת שמלכותו תמשיך ליהונתן, יהונתן אהב את דוד, דיבר עליו טוב לפני המלך ומסר לדוד מידע שעליו לברוח משאול בטרם יומת.
בתנ"ך נכתב על דוד ויהונתן בספר שמואל א ובספר דברי הימים.
יהונתן, הנקרא גם יונתן, היה בנו של שאול המלך והמועמד לרשת את המלוכה מאביו.
לאחר שאביו התמנה למלך על ישראל עדיין פלשתים משלו בישראל.
יונתן הרג את נציב הפלשתים בגבעון, כתגובה פרצה בין ישראל לפלשתים מלחמה והיא הוכרעה בזכות גבורתו של יהונתן.
יהונתן עמד בראש יחידה שמנתה 1,000 חיילים, שליש מצבא הקבע של שאול.
בקרב האחרון של שאול מול פלשתים בגלבוע יהונתן נהרג.
ייתכן שדוד פוגש לראשונה את יהונתן בבית שאול, כאשר נקרא לנגן בפני המלך בכינור (), אך התנ"ך אינו מספר לנו על פגישה בין דוד ליהונתן בשלב זה.
פגישתם של דוד, לימים מלך ישראל, ויהונתן, בנו של שאול המלך, מתוארת מיד לאחר תיאור הקרב בין דוד וגוליית:
בקשר בין דוד ויהונתן ניכר אופיו העצמאי של יהונתן.
בניגוד לאביו שמפגין עוינות רבה כלפי דוד, יהונתן רואה בו את המלך העתידי ומוכן להתבטל לפניו ולהיות לו למשנה, מה שמעורר את תרעומתו של אביו כלפיו.
יהונתן דבק בעמדתו ומוכן להתעמת עם אביו, שמפגין יחס דיכוטומי אל דוד, מצד אחד מבקש להורגו ומצד שני לקרבו.
לעיתים יהונתן מצליח לשכנע את אביו בתומתו של דוד, כאשר הוא מסנגר על דוד לפניו.
תגובתו של שאול בפעם אחת היא שבועתו בשם ה' שלא יפגע בדוד.
"וַיִּשְׁמַע שָׁאוּל בְּקוֹל יְהוֹנָתָן וַיִּשָּׁבַע שָׁאוּל חַי ה' אִם יוּמָת." () ולעיתים הוא נכשל במאמציו, כאשר הוא מזכיר את דוד בסעודת ראש החודש המלכותית.
יהונתן מתעמת עם אביו ואומר: "למה יומת מה עשה".
שאלה הגוררת התפרצות זעם של שאול, המנסה להכותו בחניתו.
בעקבות כך ועל פי ההסכמה המוקדמת ביניהם, מדווח יהונתן לדוד כי לאור יחסו של אביו אליו, חייו בסכנה.
אצילות נפשו וותרנותו של יהונתן, יורש העצר של המלכות, מומחשת בכך שהוא מוכן לוותר על יעודו להיות מלך ישראל כאשר הוא נוכח בכישוריו של דוד העולים על שלו.
דבר שלא היה נהוג ונפוץ באותם ימים, שבהם היה נהוג להתנקש לעיתים אף בחיי אחים על מנת לזכות במלכות.
דבר זה הוא יוצא דופן וחסר תקדים, בפרט לאור גבורתו הרבה וכישוריו הצבאיים והמנהיגותיים של יהונתן.
אהבת דוד ויהונתן מתוארת בפסוקים אחדים, כגון:
שאול המלך הורה להמית את דוד, אך יהונתן המרה את פי אביו והסתיר את דוד: ()
לאחר מותו של יהונתן בשדה הקרב נושא דוד את קינתו, ובה הוא מבכה את שאול ויהונתן, ואומר: ()
בספר שמואל מוצגת אהבתם של דוד ויהונתן ככוללת חיבוקים ונשיקות, כדוגמת רוב מחוות הידידות במקרא (יעקב ולבן, יעקב ועשיו, יוסף ואחיו, משה ואהרן, משה ויתרו, שמואל ושאול, יואב ועמשא).
חז"ל פירשו את אהבתם כאהבה אפלטונית ולא יצרית, וציינו אותה כמופת לאהבה שאינה תלויה בדבר.
אהבת דוד ויהונתן מוזכרת במסכת אבות, ה', ט"ז:
סיפור אהבתם זה לזה, כפי שהוא מתואר בתנ"ך, מופלא בעוצמות הרגשיות המופיעות בו.
הפרשנים לא הניחו קיומה של אהבה גופנית או מינית בין דוד ויהונתן, והביאו אותה כדוגמה לאהבה שאינה תלויה בדבר.
פרופ' ישראל פינקלשטיין טוען כי סיפור אהבת דוד ויהונתן הוא שיקוף של שאיפת הכותב לאהבת פליטי ממלכת ישראל ושבט בנימין את בית דוד וקבלת שלטונו.
כאשר הצדדים האוהבים הם פליטי ממלכת ישראל ושבט בנימין (מסומל על ידי יהונתן) ובית דוד (מסומל על ידי דוד).
הסבר זה דומה להסבר רוב החוקרים - אהבת דוד ויהונתן נכתבה בשל היותה סמל לאחדות בין בני לאה ושבט יהודה (דוד) לבין בני רחל וממלכת ישראל (יהונתן).
כדוגמת הערבות של יהודה על בנימין אחיו
בשלהי המאה העשרים, בניגוד לעמדה האורתודוקסית ובניגוד לדעת חוקרי ביקורת המקרא, הועלתה פרשנות בדבר אפשרות למערכת יחסים רומנטית בין דוד ויהונתן.
עמדה זו יוצגה על ידי אנשים התומכים בנראוּת ושוויון זכויות חברתי ללהט"ב.
עד היום מתנהל ויכוח על אופי היחסים בין דוד ויהונתן, כאשר הן החוקרים והן הפרשנים האורתודוקסים מתנגדים לפרשנות האחרונה.
בשנת 1978 תיאר טום הורנר, לראשונה בפירוט ובצורה מפורשת, את יחסי דוד ויהונתן כמערכת יחסים הומוסקסואלית, בספרו Jonathan Loved David שעוסק בהומוסקסואליות במקרא.
הורנר מצא תימוכין לפרשנות זו במספר פרטים המוצגים בכתוב המקראי ביחס להתנהגותם של דוד ויהונתן, ובהקשר התרבותי של חברה הנתונה להשפעת התרבות הפלשתית, שלטענתו הייתה סובלנית כלפי הומוסקסואליות.
חוקרים מאוחרים מתחו ביקורת על המתודולוגיה של הורנר בניתוח הכתובים.
סילביה שרר ותומאס שטאובלי נסמכים בעיקר על עדויות לשוניות לאישוש הפרשנות של יחסים הומוסקסואליים.
כנגד זאת נטען כי השימושים הלשוניים שציינו שרר ושטאובלי אינם מחייבים הקשר ארוטי.
משנות התשעים ואילך החלו להתפתח גישות פרשניות בחקר המקרא המבוססות על תאוריה קווירית.
חוקרים המחזיקים בגישות אלה אינם מתיימרים לגלות את המשמעות ה"אמיתית" של הטקסט אלא מציעים קריאה חתרנית משלהם.
חוקרים אלה מקבלים בדרך כלל את הפרשנות ההומוארוטית של יחסי דוד ויהונתן.
הגישה האורתודוקסית ביהדות ובנצרות מתנגדת לפרשנות זו ורואה בה חילול הקודש.
המפרשים את אהבתם של דוד ויהונתן כאהבה רומנטית סוברים כי מערכת היחסים הקרובה בין דוד ויהונתן, כפי שהיא מפורשת כתנ"ך כפשוטו, חשובה בכך שהיא מציגה מודל אפשרי של אהבה בין גברים.
גם גישה זו מסתמכת על היעדר אזכור מפורש ליחסים מיניים.
טענת המצדדים בגישה זו, היא כי כותבי התנ"ך בחרו - בעת עריכתם - להשאיר את הנושא מספיק מעורפל.
אילו רצו - היו יכולים להבהיר שאין מדובר ב"משכב זכר", שהרי המונחים המדויקים והאיסורים היו מוכרים להם.
אלא שתיאורה העז של אהבת יהונתן ודוד, באופן שאינו שולל אהבה גופנית אלא משאיר את התחום מעורפל דיו ולא חד משמעי, הוא תיאור שנעשה באופן חכם ואוהב אדם.
מנגד, המתנגדים לפרשנות זו מקשים כיצד דווקא אהבה זו בין שני גברים, אשר במקרה מוצאם משני שבטים שונים ומשני שושלות מלוכה שונות, הובלטה על ידי המקרא לעומת אהבות אחרות, ומסבירים כי מדובר כאן במסר לאחדות באומה ולא במסר רומנטי.
הדיון הציבורי בישראל, בתחום זה, הגיע לשיא בדברים שנשאה חברת הכנסת יעל דיין בכנסת, במסגרת נאום על הצורך בשוויון ללהט"ב, ובו ציטטה את הפסוקים המוכרים מקינת דוד.
בשנת 2015 יצאה לאור אנתולוגיה של שירה הומוסקסואלית בשם "נפלאתה".
דוד השישי נארין (בגאורגית: დავით VI ნარინი, דַוית VI נאריני) או דוד השישי הזוטר (1225-1293) מבית בגרטיוני, היה מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת מ-1245-1246 ומשנת 1248 ועד למותו בשנת 1293, בתקופת השלטון המונגולי בגאורגיה.
הוא היה המלך הראשון של ממלכת אימרתי משנת 1258 ועד למותו בשנת 1293, ונשא בתואר דוד הראשון, מלך אימרתי.
דוד היה בנה של רוסודן, מלכת גאורגיה ובעלה מוחמד מור'יס אוד-דין טורקאן שאח.
הוא צורף כשליט הממלכה, על ידי אימו, בשנת 1230. מתוך חשש כי אחיינה דוד השביעי אולו יטען לכתר הגאורגי, משליכה אותו רוסודן לכלא, בחצר חתנה, הסולטאן כאי חוסרווה השני, ושולחת את בנה דוד לחצר המנוגולית, כדי לקבל את הסכמתם להפוך אותו ליורש המוחלט שלה.
היא נפטרה בשנת 1245, ודוד נארין, עדיין בחצר המונגולית, הופך אוטומטית לשליט הממלכה.
משבושש דוד נארין לשוב לממלכתו, ובהאמינם כי הוא נפטר בשנת 1244, המליכו, בשנת 1246/47, אצילי גאורגיה את בן-דודו דוד השביעי אולו, שהצליח להשתחרר מכלאו כבר בשנת 1242 בעקבות תבוסתו של כאי חוסרווה למונגולים, למלך.
בשנת 1248, הוכר על ידי גויוק חאן, כשליט משותף זוטר לבן-דודו דוד אולו, ומכאן קיבל את שמו דוד השישי נארין ("דוד השישי הזוטר").
ואילו בן-דודו נקרא דוד השביעי אולו ("דוד השביעי הבכיר").
בני הדודים שלטו במשותף עד לשנת 1258/1259, כאשר דוד נארין ביצע מרידת נפל כנגד העול המונגולי, נמלט לכותאיסי, הקים את ממלכת אימרתי במערב גאורגיה, והפך למלך הראשון של הממלכה.
בשנת 1261 הוא נתן מחסה לדוד אולו, שניסה בתורו למרוד בשליטה המונגולית.
אף על פי כן חתם דוד אולו על הסכם שלום עם המונגולים וחוזר, בשנת 1262, לטביליסי, שבמזרח גאורגיה.
כך מתפצלת הממלכה הגאורגית לשני חלקים, כאשר ממלכת אימרתי הייתה בתחילה חלק מהממלכה הגאורגית המאוחדת, והתפצלה ממנה לאחר המרידה.
שני השליטים נשאו בתואר "מלך גאורגיה".
דוד נארין פיתח יחסי ידידות עם אורדת הזהב ומצרים, והדף את התקפות החאנתים (سلسله ایلخانی) הפרסים.
בשנת 1269, הוא נתן מחסה לטגודור מטוראן, אחיו של ברק חאן מטוראן, שמרד בשליט האילחאנתי, אבקה חאן (1234-1282).
אולם כשהחלו כוחותיו של טגודור להשליט טרור באוכלוסייה הגאורגית, צידד דוד בגנרל של אבקה חאן, סירמון.
למרות זאת ניסה אבקה חאן להפיל את דוד בכך שעזר לדוכס דוכסות רצ'ה (מרצ'ה) קחבר (השלישי כנראה) קחברידזה, ושלח, בשנות השבעים של המאה השלוש עשרה, שתי משלחות כנד ממלכת אימרתי.
למרות זאת הצליח דוד לשמור על עצמאות ממלכתו, וניסה להחזיר את ההשפעה הגאורגית באימפריה של טרפזונטס.
מסיבה זו הוא תקף, באפריל 1282, את טרבזון בתקופת היעדרותו של יואן השני קומננוס, שהיה בקונסטנטינופול.
למרות כישלונם בכיבוש העיר, כבשו הגאורגים מספר מחוזות ועזרו, בשנת 1285, לאחותו למחצה של יואן, תאודורה, בתו של מנואל הראשון ואשתו הגאורגית, רוסודן, לתפוס את הכתר הטרפזונטי.
דוד נפטר בכותאיסי בשנת 1293, וירש אותו בנו בכורו, קונסטנטין הראשון.
תמר, בתו של האציל הגאורגי אמאנלליסדזה
תאודורה, בתו של הקיסר הביזנטי מיכאל השמיני פלאולוגוס, בשנת 1254
מיכאל, שימלוך לאחר אחיו קונסטנטין, מאשתו תמר
וחטנג, המלך ה-16 של הממלכה הגאורגית המאוחדת, מאשתו תמר
דוד וול (Wool ; 2020–1933) היה פרופסור לביולוגיה באוניברסיטת תל אביב והיסטוריון של תורת האבולוציה.
למד לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת תל אביב (1964) ותואר שני בזואולוגיה (1966).
הוא סיים דוקטורט באנטומולוגיה באוניברסיטת קנזס (1969) בהנחיית פרופסור רוברט סוקאל (Robert R.
בשנת 1970 החל ללמד באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1981 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1988 כפרופסור מן המניין.
וול ערך מחקרים באקולוגיה של אוכלוסיות יתושים בשמורת החולה ובאקולוגיה וגנטיקה של חיפושיות קמח כמודל לתהליכים אבולוציוניים.
מחקרי תלמידיו מתמקדים בנושא הביולוגיה והאקולוגיה של כנימות היוצרות עפצים על עצי אלה בחורש הטבעי בישראל.
בשנת 2010 יצא ספרו "פרקים בהיסטוריה של תורת האבולוציה".
פרקים בהיסטוריה של תורת האבולוציה, הוצאת מאגנס, 2010
דוד הררי (נולד ב-1941) הוא מהנדס ישראלי, לשעבר בכיר בתעשייה האווירית.
זוכה פרס ביטחון ישראל על חלקו בפיתוח מערכת ה"זהבן" וחתן פרס ישראל להנדסה.
נולד במצרים ובשנת 1956, בעקבות מבצע קדש עבר עם משפחתו לצרפת.
הוא למד בבית ספר למהנדסים ובאוניברסיטת פריז, הוכשר כמהנדס וסיים לימודי תואר שלישי במחשבים ודוקטורט בפיזיקה.
לאחר שסיים בצרפת שירות צבאי הקים תנועה לעידוד עלייה של יהודי צרפת לישראל והיה יו"ר התנועה הראשון עד עלייתו בשנת 1970.
בשנה האחרונה לשהותו באירופה ארגן במשותף עם התעשייה האווירית עלייה של כ-300 מהנדסים וטכנאים, ועם עלייתו נקלט בהתאם לאותו הסכם בתעשייה ועבד בה כמהנדס פיתוח.
הררי לקח חלק במספר פרויקטים ולאחר מלחמת יום הכיפורים השתתף בצוות תיכון מוקדם של התעשייה האווירית שבו נבחנה מערכת מזל"ט.
בשנת 1977 התמנה לראש הפרויקט לפיתוח מערכת "זהבן", בה נעשה שימוש מבצעי בשנת 1981 ובעקבותיו זכה הררי עם צוות הפיתוח בפרס ביטחון ישראל.
בצה"ל שובץ הררי ביחידת מילואים של חיל המודיעין ושירת כקצין אחזקה ביחידת המזל"טים עד 1992. בתעשייה האווירית התמנה בשנת 1987 למנהל מפעל הפיתוח והייצור של מערכת מטוסים ללא טייס, כאשר אותה עת כבר תופעלו מספר דגמים ויוצאו לצבאות זרים ובהם צבא ארצות הברית.
בשנת 1993 מונה הררי למנהל הפיתוח העסקי של התעשייה האווירית ובתקופתו בתפקיד רכש חיל האוויר של צרפת את מערכת F-Hunter.
בשנים 1997–2003 שימש סמנכ"ל התעשייה האווירית למחקר ולפיתוח.
בסיום תפקידו היה מנהל משלחת התעשייה האווירית באירופה עד פרישתו לגמלאות.
הררי משמש היו"ר הישראלי של המועצה המייעצת לקרן צרפת-ישראל והנציג הישראלי בוועדה הכלכלית של הארגון הבינלאומי של מדינות דוברות צרפתית.
אות הוקרה מטעם האגודה האמריקנית למערכות לא מאוישות, 1991.
פרס השיווק של מדינת ישראל ע"ש לורד מרכוס זיו, 1991.
אות הוקרה למפעל חיים מטעם ענף האווירונאוטיקה בלשכת המהנדסים, האדריכלים והאקדמאים בישראל, 2009.
דוד ויטמן (David Wittman; 2 בדצמבר 1904 – 1 באוגוסט 1962) היה אדריכל וצייר ישראלי שפעל בעיקר בחיפה.
ממקימי כפר האמנים עין הוד ב-1953. תכנן ובנה את בית שאגאל ובית האמנים בחיפה.
נולד בעיר גיור, הונגריה בשנת 1904 למשפחה יהודית מתבוללת.
אביו יואל ויטמן היה סוחר, והבן נשלח לבית ספר תיכון ריאלי.
בתקופת לימודיו האקדמיים התקרב לרעיון הציוני דרך קשריו עם רב מקומי.
סיים שנת ההשתלמות בפריז במסלול בתחומי האמנות החופשית והאדריכלות.
תחנתו הראשונה הייתה בקיבוץ גבעת ברנר, אך מטעמי בריאות נאלץ לעזוב והשתקע בחיפה, בה פתח משרד אדריכלות.
בשנת 1938 חזר להונגריה ונישא למרים (אניקו) לבית פוגל.
הזוג חזר לארץ והתגורר בחיפה עד 1962. בחיפה נולדה בתם עדנה.
השתתף בהקמת כפר האומנים עין הוד, ואף החזיק בדירה בכפר אליה הגיע עם משפחתו.
בשנת 1962 נפטר בחיפה בגיל 57. הבת עדנה פפו תרמה בשנת 2008, למוזיאון העלייה הראשונה, את רישומיו של ויטמן מאתרים בזכרון יעקב, אותם צייר בראשית שנות הארבעים, כששהה במושבה בחופשות קיץ.
1927-1923 ארכיטקטורה באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה וציור באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות
1931-1930 השתלמות, האקדמיה החופשית, פריז
1941-1939 לימודי תחריט אצל הרמן שטרוק בחיפה.
ויטמן תכנן בתי דירות בחיפה של שנות השלושים והארבעים, וגם מבני ציבור בהם בית שאגאל, כיום בית האמנים בחיפה.
תכנוניו מתאפיינים באלמנטים של הסגנון הבינלאומי כגון שילוב של צורות גאומטריות בסיסיות, קווים פשוטים ונקיים, ריבוי מרפסות מלבניות ומתעגלות וחלונות סרט, העדר סימטריה, השתלבות בצורת הרחוב וחדרי מדרגות מודגשים.
ניתן להבחין בלקטנות מסוימת בחלק מעבודותיו המוקדמות יותר ובמרכיבים של ארט-דקו במבנים שתכנן ביחד עם האדריכל נ.
אפשטיין, כגון בבית ICI בחיפה.
רשימת בתים שתכנן בעיר חיפה
בנין "אימפריאל כמיקל אינדסטריז" (ICI), חטיבת גולני 21 (1928-1933, בשיתוף עם נ.
הציונות 62, בית דירות מהנדס מ.
קדימה 3 (שינויים, התגורר בבנין)
בית שאגאל – רח' הציונות 24. כיום בית האמנים (על בסיס בניין של כיאט).
מלון בן יהודה – שנות החמישים.
הבניין נבנה עם בריכת שחיה.
קולנוע שביט- שיפוץ והוספת גג לקולנוע הפתוח.
קולנוע עממי בנוה שאנן – שיפוץ
בית העם של קרית-חיים (כיום תיאטרון הצפון)
מלון סבוי - שדרות יפו פינת שדרות המגנים
בית הצייר מרסל ינקו בעין הוד
1958 נמל חיפה, תערוכת הנמל, עיצוב ביתן התערוכה במסגרת אירועי העשור למדינת ישראל
ויטמן היה מחבריה הראשונים של אגודת הציירים והפסלים בחיפה.
הוא הציג תערוכות יחיד והשתתף בתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה.
ויטמן צייר בסגנון ריאליסטי, בעיקר ציורי שמן, אקוורלים, רישומים, תחריטים וקריקטורות.
הוא הרבה לצייר פורטרטים ואת נופי הארץ, בעיקר את חיפה, עכו וטבריה.
על דוד ויטמן נכתבו מאמרים רבים בעיתונות בשפות שונות.
הוא אף הוציא אלבום של בתים בחיפה שצייר.
בשנות החמישים הופיע בספר- "50 ציירים".
בשנת 1954 קיבל את "ציון שטרוק" מטעם עיריית חיפה בזכות הישגיו האמנותיים.
1948 גלריה גולדמן ונוימן רחוב בלפור 3, תערוכת תמונות של ד.
1952 גלריה גולדמן-נוימן רחוב בלפור 3, תערוכת ציורים, רישומי דרך של ד.
1954 בית האמנים ירושלים, תערוכת תמונות דוד ויטמן ללא תאריך, Leeds Zionist Society, 307 Chapeltomn Rd.
1955 תערוכה נודדת באנגליה, הוצגה בלונדון, ליברפול, מנצ'סטר, ובירמינגהם
ללא תאריך, תערוכת ציירים ישראלים על סיפון א.ק.
2012 מוזיאון העלייה הראשונה זכרון יעקב, זיכרון בעפרון, רישומים מזכרון יעקב 1943-1941 מקורות
חמישים אמנים, אגודת הציירים והפסלים - הוועד הציבורי, בית שאגאל חיפה.
וולפי הוא רב קונסרבטיבי, כותב והוגה אמריקאי.
וולפה נולד בהאריסברג, פנסילבניה, להוריו ג'רלד ואליין.
אביו היה רבה הקונסרבטיבי של העיר ואחד מהמשפיעים בתנועה בארצות הברית.
דוד השלים תואר ראשון בספרות אנגלית מאוניברסיטת פנסילבניה ובילה שנה באוניברסיטת אדינבורו.
ב-1982 נרשם למכינה לרבנות באוניברסיטה האמריקאית ליהדות, לוס אנג'לס, ולאחר שלמד שנה במכון שכטר שב לארצות הברית וב-1987 קיבל סמיכה בבית המדרש לרבנים באמריקה.
ב-1987 הצטרף לסגל האוניברסיטה ליהדות, שם הרצה, ניהל את הספרייה וכיהן כעוזר מיוחד לנשיא.
ב-1995 עבר לבית המדרש בניו יורק, שם קיבל תפקיד מרצה למחשבת ישראל במקביל להיותו עוזר לנגיד הסמינר יצחק שורש.
ב-1997 חזר ללוס אנג'לס כדי ליטול את משרת רב בית-הכנסת "סיני", הקהילה הקונסרבטיבית הגדולה והוותיקה בעיר.
וולפה מרבה לחבר טורים בעיתונות ולהשתתף בכינוסים ציבוריים.
ב-2012 נבחר על ידי ניוזוויק לרב המשפיע ביותר במדינה, ובאותה שנה דירג אותו הג'רוזלם פוסט כיהודי ה-47 המשפיע ביותר בעולם.
הוא פרסם מספר ספרים שזכו להצלחה רבה בנושאי יהדות.
וולפא נקלע לשערורייה לאחר שביום ראשון של פסח תשס"א (8 באפריל 2001) הצהיר בבית-הכנסת שלו בלוס אנג'לס כי לפי ממצאים ארכאולוגיים יציאת מצרים לא התקיימה כמתואר במקרא, אם בכלל.
הוא אמר ש"מיליוני יהודים מפקפקים באמיתות הסיפור" ויש להבהיר להם שראייה כזו אינה פוסלת אותם מלהאמין בדת, שאינה קשורה דווקא לקבלתו כמדויק.
רבנים אורתודוקסים גינו את וולפה.
וולפה נטל גם חלק פעיל בוויכוחים עם נציגי "האתאיזם החדש", והתפלמס עם כריסטופר היצ'נס, סאם האריס וריצ'רד דוקינס תוך הגנה על יסודות כמו הישארות הנפש והעולם הבא.
וולפה מדגיש כי רק אמונה באלוהות פרטית יכולה לשמש בסיס לדת, הכרח שעמד עליו עוד בספרו הראשון, הָ֭רֹפֵא לִשְׁב֣וּרֵי לֵ֑ב (Healer of Broken Hearts) מ-1990.
ב-2005 הציע לראשי התנועה הקונסרבטיבית לשנות את שמה ל"יהדות הברית" כדי להדגיש את מחויבותה לקשר בין הבורא לישראל.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012 אמר כי הוא "מצביע לפי נושא אחד", והוא תוכנית הגרעין האיראנית.
וולפה הוא צמחוני, אף כי טען בזכות עבודת הקורבנות.
הוא נשוי לאליאנה ואב לבת אחת, סמארה.
דוד בן זאב [וולף] מרקס היה ראש עדת "בית-הכנסת מערב לונדון" בבריטניה.
מרקס נולד בלונדון לסוחר בנימין זאב (וולף) מרקס ואשתו מרי.
אביו מת ביולי 1821, ואמו שלחה אותו ללמוד ב'ח"ק תלמוד תורה וחינוך ילדים' (Jews' Free School) בבל ליין שבאיסט אנד.
הוא התגלה במהרה כתלמיד מוכשר, ובילה את רוב זמנו בהוראת הילדים האחרים בעברית בעודו שוקד על חומר מתקדם יותר בלילות.
הוא השתכר מאמירת קדיש אחר יהודי ערירי בשם קייזר ומקריאת תורה ומדרשים באוזני אשתו העיוורת של הרב הראשי האשכנזי שלמה הירשל, וכך נעשה למקורבו.
כשמת מנהל הח"ק, מילא מרקס את חובותיו בפועל, ועל כך שולם לו סכום גדול של מאה ליש"ט, שמימן את שהותו כמורה-מתלמד בפנימיה של הירשל בהמרסמית במשך חמש שנים.
הוא עזב את ההוראה ובטרם מלאו לו עשרים מונה לבעל קורא ומזכיר בבית-הכנסת האשכנזי בווסטמינסטר, וב-1833 קיבל את אותו התפקיד בקהילת ליברפול.
בעת כהונתו גילה לראשונה דעות בלתי-מקובלות: הוא סירב לקרוא את התורה ביום טוב שני של גלויות.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19 רחשה בקרב יהודי אנגליה תנועה אינטלקטואלית קטנה שהושפעה מהחברה האנגליקנית האדוקה שהקיפה אותה.
הנוצרים ייחסו קדושה לתנ"ך לבדו, ובזו ליהודים על יחסם לתלמוד.
יעקב יוסף פטוחובסקי הצביע על כך שלרעיונות דומים היו שורשים עמוקים ביהדות בריטניה, עוד מהימים שאנוסים רבים שלא הכירו את התורה שבעל פה אילצו את חכם דוד ניטו לצאת להגנתה יותר ממאה שנה קודם לכן.
רעיונות דומים חלחלו בשכבות הגבוהות.
למרות ההתייחסויות של כמה מפעיליה לקראות, וההשוואות התכופות שערכו מתנגדיהם בינם להללו, היה הידע הבלתי-אמצעי שלהם אודותיה מועט יחסית.
מרקס הושפע מהשקפת עולם זו, וסירובו למלא את תפקידו ביום טוב שני, פרי הוראת חז"ל, נבע מכך.
מעמדו בקרב הקהילה היה חזק, והפרנסים לא פיטרו אותו אלא דאגו למחליף באותם ימים.
בליברפול פגש את הנער ג'ון סימון, יליד ג'מייקה אותו לימד עברית עם יתר ילדי הקהילה.
כשבגר סימון הצטרף לקבוצה בלונדון שהונהגה בידי נציגים ממשפחת מוקאטה הספרדית וגולדסמיד האשכנזית, שהיו מחותנות זו עם זו.
הם התמרמרו על הנהוג בבתי-הכנסת ותבעו שינוי באורחותיהם.
העילות היו מעשיות בעיקרן: יצחק אריה גולדסמיד התלונן על אורך מי שברך, ובני מוקאטה דרשו לבטל תקנה מ-1664 שאסרה להקים מניינים בטווח של עשרה מילין מבית הכנסת בוויס-מרקס ואילצה אותם לצעוד מרחק גדול בשבתות.
הם שאפו גם לסדר וליופי בתפילות ולנוסח משולב שיאפשר להם להתפלל ביחד.
הרעיונות על קדימות התורה שבכתב רווחו בתודעה הציבורית היהודית, ולנגד עיניהם עמדה גם דוגמת בית-הכנסת הרפורמי בהמבורג, שמקימיו פרשו אף הם מהקהילה הישנה.
ב-15 באפריל 1840, אחרי שנים של עימותים עם הממסד, התפלגה הקבוצה מבתי-הכנסת הרשומים והכריזה על כוונתה להקים מניין מאוחד.
זה מוסד ל"בית-הכנסת מערב לונדון של היהודים הבריטים." ב-1841, בתיווכו של סימון, התפטר מרקס ממשרתו בליברפול והגיע לשמש כשליח הציבור ומנהל בית-הכנסת שלהם.
הוא לא השתמש בתואר רב, גם משום שהרב הראשי העתידי נתן מרקוס אדלר הפקיע אותו לשימושו הבלעדי; כמו הש"צים בבתי-הכנסת הרגילים, נקרא "כהן דת" (Minister) או "נכבד" (Reverened).
פטוחובסקי ציין כי כמו רוב האוחזים בדעותיו באנגליה, ידע מרקס מעט על הקראים ואין עדויות לכך שהושפע מדרכם ישירות.
הוא לא דחה כליל את התורה שבעל פה, אך סירב לראות בה קדושה: "חכמי התלמוד הסיקו את קביעותיהם מתוך יראת שמים ואמונה כנה...
אך ספרים אלה הם יצירה אנושית, ועל אף שאנו מכבדים אותם כדרכי אבותינו...
במכתב לסימון מ-1840 קישר בין יחס הסביבה לדרכי היהודים: "לא נוכל ללחום בהאשמותיהם עד שהיהודי יתנער מכבלי הרבנים ויצעד קדימה במלוא תפארתה של תורת משה הנצחית.".
בשנים הבאות חיבר סידור תפילה לעדתו הקטנה, כמו גם הגדה של פסח.
הרפורמה המשמעותית ביותר שביצע, שהעלתה מיד את חמת הרבנות הרשמית, הייתה ביטול יום טוב שני.
בקיץ 1841 פרסם הרב הירשל 'מודעת אזהרה' שהייתה למעשה חרם לכל דבר, אליה הצטרף גם ראב"ד הספרדים חכם דוד מילדולה.
ועד שליחי הקהילות, בראשות משה מונטיפיורי, מנע הכרה חוקית בבית-הכנסת מערב לונדון במשך זמן רב.
רק ב-1857 הצליח מרקס, בעזרת השפעתם של חברים בבית הלורדים, לאפשר בחוק להניח לו לערוך נישואין.
בנוסף לתפקידו כרב, ועל אף שלא הייתה לו כל השכלה אקדמית, מונה ב-1844 לפרופסור לעברית בקתדרה שמימן גולדסמיד בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
הוא החזיק במשרה עד 1898, ושימש אף כדקאן המוסד בין 1875 ל-1877. הוא היה גם פרופסור לעברית בקולג' ריג'נטס פארק שבאוניברסיטת אוקספורד, היה חבר הנהלה בקרן היברט האוניטרית.
היברו יוניון קולג' העניק לו תואר דוקטור לתאולוגיה.
מרקס היה ידוע כדרשן מחונן: בהספד הג'ואיש כרוניקל שנכתב לרגל מותו הוערך כי נשא כ-2,000 דרשות בימי חייו, כולל כמה מפורסמות במיוחד במלחמת קרים.
בימי חייו, בין היתר בגלל המרמור על הסגנון הריכוזי של הרב הראשי אדלר, קמה קהילה פורשת גם במנצ'סטר ב-1856. אף כי היו לה קשרים רופפים עם מערב לונדון, היא הושפעה מרעיונות הרפורמה ביבשת: רוב מייסדיה היו יהודים גרמנים.
מרקס מחה על העובדה שהותירו את יום טוב שני של גלויות.
"בית אלוהים", בית-כנסת שכן נהג לפי דוגמתו ואימץ את נוסח התפילה שלו, קם ב-1867 באי סנט תומאס.
ב-1870 הכריזה עדה קטנה בברדפורד על עצמאות מהממסד, אך גם היא דמתה לזו שבמנצ'סטר.
מרקס נישא ב-1842 לשרה (ססיליה) לבית וולף.
היו להם ארבע בנות ושני בנים.
שניהם התפרסמו: חננאל הארי היה חבר פרלמנט, וקלוד לורי שירת כרב-סרן במלחמת הבורים והוענק לו צלב השירות המצוין.
הוא מת במיידנהד ב-1909 ונקבר בבית-העלמין של בית-הכנסת מערב לונדון בבל פונד.
השקפתו הייחודית – שהייתה בעלת השפעה מעטה למדי גם בימיה הטובים; רוב חברי הקהילה השתייכו לבית-הכנסת כמעט אך ורק מסיבות מעשיות – גוועה עמו: יורשו מוריס יוסף, שהחליף אותו ב-1893, היה חסר עמדה מגובשת.
המוסד שהותיר הושפע בהדרגה מקלוד מונטיפיורי, ההוגה הרפורמי החשוב ביותר שפעל בבריטניה; בשנות ה-30, לאחר הגירתם של רבבות יהודים מגרמניה הנאצית, הם הביאו את דרכי הקהילות הליברליות שלהם עמם, ומערב לונדון היה לאחד מבתי-הכנסת שהושפעו מכך.
כיום הוא חבר בתנועה ליהדות רפורמית בבריטניה.
דוד הרדן (הלפרין) (1926 – 9 במרץ 2014) היה מורה, פעיל תרבות, סופר, מתרגם וצייר ישראלי.
נולד בשם דוד הלפרין בגליציה שבפולין, ובגיל ארבע היגר עם הוריו לאורוגוואי.
בשנת 1948 עלה לישראל והצטרף לקיבוץ מפלסים.
בשנת 1951 עלו גם הוריו ואחיו והצטרפו לקיבוץ.
הרדן נשלח ללמד עברית בטנג'יר שבמרוקו, ולהדריך מדריכי-נוער יהודים בצרפת.
למד הוראה במדרשה לחינוך בבית ברל.
בשנת 1962 עזב עם משפחתו את הקיבוץ ועבר ללמד בכפר הנוער בן שמן.
הרדן לחם במלחמת סיני ובמלחמת ששת הימים.
בעקבות מעשי התעללות וביזה שהיה עד להם במלחמת סיני, פרסם ברבעון קשת מסה ביקורתית בשם "כובשי כנען בסופה", שזכתה לשבחיו של נתן אלתרמן, אך נדחתה על ידי העיתונים היומיים בנימוק שהתיאורים בה מוגזמים.
לימד עברית באולפן לאקדמאים בקיבוצו, והשתמש לשם כך בשיטתו של עוזי אורנן.
עבד כמורה בבית ספר יסודי בבאר שבע, שם ניסה לקדם את דרכו הפדגוגית, שהדגישה חשיבה עצמאית ומופשטת, על חשבון משמעת נוקשה, ונאלץ להתמודד עם ביקורת קשה ופיקוח הדוק מצד מנהל בית הספר.
שימש מדריך לעולים מבוגרים בעיירה שדרות הסמוכה לקיבוצו.
עבד בבית הספר התיכון האזורי שער הנגב, שם לימד כיתות נפרדות של ילדי הקיבוצים ושל ילדי שדרות, וארגן מפגשי אירוח ראשונים בין שתי הקבוצות.
הרדן התגורר בירושלים משנת 1966 ועד מותו ב-9 במרץ 2014.
פרסם רשימות וסיפורים ב"ניב הקבוצה", ב"קשת", "אמות", "שדמות", "מולד", "פתחים" וב"האומה".
רשימותיו הראשונות עסקו בחיי הקיבוץ, וכללו גם רשימות ביקורתיות על מנהגי הקיבוץ.