tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בטמפרטורת החדר אטומים רבים נמצאים ברמת היסוד.
כאשר קרן באנרגיית המעבר (הנקראת גם אנרגיית הרזוננס) תפגע בתא האטומים בעוצמה נמוכה, אחוז גבוה מהקרן יבלע, ומספר אלקטרונים מועט יחסית יעלה לרמת אנרגיה גבוהה יותר (איור א').
במידה וקרן באנרגיית הרזוננס תפגע בתא האטומים בעוצמה גבוהה, אלקטרונים רבים יחסית יעברו ממצב היסוד למצב מעורר.
תופעה זו נקראת רוויה של המעבר (transition saturated).
בשני המקרים מדידת עוצמת האור המתקבלת לאחר מעבר בתא האטומים תהיה נמוכה משמעותית מהעוצמה לפני המעבר בתא עקב הבליעה.
הקרן החלשה נקראת קרן בוחנת (probe beam), והחזקה - קרן שואבת (pump beam).
כאשר הקרן הבוחנת והקרן השואבת תפגענה באטומים בו זמנית בתדר הרזוננס (איור ב'), הקרן השואבת תגרום לאלקטרונים רבים מרמת היסוד לעלות רמת אנרגיה, ולכן לקרן הבוחנת יהיו פחות אלקטרונים ברמת היסוד איתם תוכל להיות אינטראקציה.
כתוצאה מכך, אחרי המעבר בתא האטומים עוצמת הקרן הבוחנת לא תהיה שונה משמעותית מלפני המעבר.
כעת, נסתכל על אוסף אטומים במצב גזי הנמצאים בתנועה.
בטמפרטורת החדר האטומים בעלי אנרגיה ולכן נמצאים בתנועה.
הרחבת דופלר גורמת לבליעה להתרחש לא רק באנרגיית הרזוננס, אלא בספקטרום רחב מאוד של כ - 500MHz סביב אנרגיית המעבר.
נבחן שוב את המערכת בה קרן בעוצמה חזקה וקרן בעוצמה חלשה עוברות בו זמנית בתא האטומים (איור ב') עם אנרגיות שונות.
באנרגיה נמוכה במעט מאנרגיית הרזוננס, הקרן הבוחנת תיבלע בפגיעה באטום הנע שמאלה (לפי הכיוונים באיור ב'), כך שסכום האנרגיות שלהם מתאים לאנרגיית הרזוננס (עד כדי הרחבה טבעית).
אבל, עבור הקרן השואבת האטום שיעורר הוא אטום הנע ימינה.
אותה טענה מתקיימת גם עבור אנרגיה גבוהה מאנרגיית הרזוננס.
אם כך, באנרגיות שונות מאנרגיית הרזוננס שתי הקרניים מקיימות אינטראקציה עם אטומים שונים, ולכן נוכחות קרן אחת לא משפיעה על סיכויי הבליעה של הקרן השנייה.
לעומת זאת, באנרגיית הרזוננס שתי הקרניים מגיבות עם אותם אטומים - אטומים הנעים במאונך לקרניים, מכיוון שהם לא תורמים לאנרגיה של הפוטונים הפוגעים.
כעת הקרן השואבת תכניס את האטומים הללו לרוויה, ומדידת העוצמה של הקרן הבוחנת אחרי המעבר בתא האטומים לא תהיה שונה משמעותית.
ניתן למדל ביתר קלות את הסתברויות הבליעה כאשר ישנו אלקטרון אחד חופשי באטום, ולכן במתכות אלקליות (נתרן, אשלגן, רובידיום, צסיום), אשר קיים אלקטרון אחד ברמת הערכיות האחרונה, מקבלים תוצאות מובנות יותר אינטואיטיבית.
סיבה זו גרמה לכך שהאפיונים הראשונים נעשו באטומים אלו, כמו ניסויי המעבדה הניתנים באוניברסיטאות השונות.
באיור משמאל מוצג ספקטרום בליעה אופייני, הגרף הכחול הוא ללא הקרן השואבת, ולכן לא ניתן להבחין בפיצולי המבנה העל-דק.
הגרף האדום הוא עם הקרן השואבת, ולכן מתאפשרת רזולוציה ספקטרלית גבוהה יותר.
מקובל לחסר בין הגרפים על מנת למדוד ביתר קלות את רוחב המבנה העל-דק, ולהציג תוצאה ברורה יותר.
יחסי עוצמות – יש חשיבות רבה לכך שהקרן השואבת תעורר את האטומים במצב היסוד למצב של רוויה של המעבר (transition saturated).
העוצמה משתנה כתלות בטמפרטורה וגורמים נוספים, אך באופן כללי הקרן השואבת צריכה להיות חזקה פי 10 בעוצמתה מהקרן הבוחנת.
תדר הקרניים – גורם קריטי לכך שהניסוי יעבוד הוא שהתדר של הקרן השואבת והקרן הבוחנת יהיה זהה.
לשם כך מפצלים את הקרן לשתיים, ואחת מהן מונחתת בדרך כלל בעזרת מנחת אופטי או מפצל קרניים.
זווית בין הקרניים – הזווית בין הקרניים גם היא משפיעה על כמות האטומים הנפגעים על ידי הקרן השואבת והבוחנת.
באופן אידיאלי זווית של 0 מעלות תתן תוצאה טובה ביותר, אך גם זווית של 4-5 מעלות תתן תוצאות טובות.
דיודת לייזר – יש להשתמש בלייזר בעל רזולוציה ספקטרלית גבוהה מההרחבה הטבעית, לשם כך משתמשים בדרך כלל בדיודת לייזר בעלת רוחב פס של כמה מגה-הרצים בודדים.
כמו כן, יציבות התדר תלויה ביציבות הטמפרטורה ויציבות הזרם, לכן רצוי מאוד להשתמש בבקר טמפרטורה ובקר זרם.
סריקת התדרים מתבצעת בעזרת מחולל אותות, עם אות משולש, בתדר נמוך.
אינטרפרומטר פברי-פרו – לשם הבנה טובה יותר של התוצאות המתקבלות, כדאי לפצל את קרן האור שעוברת מודלציה בתדר, ולהעביר אותה דרך אינטרפרומטר פברי-פרו.
בצורה כזו ניתן לקבל את ספקטרום הבליעה יחד עם אומדן של המרחקים על-פני הספקטרום.
באנגלית: SfarData) הוא מסד הנתונים הקודיקולוגי של מפעל הפלאוגרפיה העברית.
מטרת המפעל היא איסוף נתונים של כל כתבי היד העבריים, כדוגמת נתונים על הדיו, קודקסים, מסורות העימוד של הטקסט, ממדי דף וטקסט והפרופורציות שביניהם, ניהול השורה (דהיינו תחבולות לגרום ליישור השורה בצידה השמאלית), סימנים גרפים הנלווים לכתב (סימני הבלטה, ר"ת ומספרים).
סך הפרמטרים שנאספו מגיע לכ-900.
המאגר מכיל כ-5,000 כתבי יד עבריים המתוארכים או עם קולופון או עם שם הסופר, שנבחנו ב-250 ספריות ואוספים פרטיים, המהווים כ-95% מהקיים.
איסוף הנתונים החל בשנת 1965 על ידי פרופ' מלאכי בית אריה.
כבר בשנות ה-70 הועבר המאגר מתוך דפים כתובים למחשב המרכזי של האוניברסיטה העברית בירושלים.
עם מעבר המאגר למחשב נוספו אליו יכולות אחזור תכונות, צירופים, הצלבות ותצלומים.
עם השנים עבר המאגר לאתר ברשת האינטרנט.
באתר ניתן לבצע חיפושים וסטטיסטיקות בחתכים רבים מאוד, לפיהם ניתן לקבוע זיהויים של כתבים אחרים שאינם מזוהים.
לדוגמה לדברי פרופ' מלאכי בית אריה ניתן לקבוע כי כל כתב יד עברי המשורטט בדיו הוא מאיטליה מהשנים 1420–1540, תכונה זאת המצוייה מאוד בכתבי היד בכל השפות היא ספציפית ביותר בכתבים עבריים.
באתר ניתן לחפש גם בתוכן כל הקולופנים הקיימים בה.
האתר פועל בשפות עברית ואנגלית, ואינו מחייב כניסה דרך שם משתמש, אך אפשרי עבור חיפושים שמורים למשתמש.
בעתיד יתווספו קישורים בין הפריט באתר לפריט בקטלוג המכון לתצלומי כתבי יד עבריים.
עיר סְפָר (ידועה בנוסף כפריפריה) הוא מונח הלקוח במקור מתקופת התלמוד המתאר עיר היושבת בגבול עם מדינה אחרת.
ערי הספר הן בדרך כלל חשופות במיוחד והן הראשונות שנפגעות במלחמה עם המדינות השכנות.
כיום, ערי פריפריה עלולות להתפרש גם כערי ספר מעצם היותן מרוחקות ממרכזים מטרופוליניים חשובים.
בספרות חז"ל מצינו כמה דברים הנוגעים למעשה לערי ספר:
חז"ל אסרו להחזיק כלבים ללא שרשראות בעיר מפני שהם מטילים יראה על סביבתם, אך בעיר ספר התירו להחזיק כלב ללא שרשרת בשעות הלילה - מפני הסכנה.
יש דעה האוסרת להחזיק בערי ספר עבד כנעני שאינו רוצה למול, שמא ישמע דבר וילך ויספר לחבירו הנוכרי שמעבר לגבול.
בדיני עיר הנדחת אמרו שאין עושים עיר הנדחת אחת מערי הספר שמא יכנסו אליה כשיראו אותה חרבה וילחמו על ארץ ישראל כולה.
גויים שצרו על ערי ישראל, לא מחללים עליהם שבת אלא אם כן באו להרוג.
אבל אם רוצים הם לבוא על עיר הסמוכה לספר, אפילו על עסקי תבן וקש מחללים עליהם את השבת
ספר אהבה הוא הספר השני מתוך ארבעה עשר הספרים הכלולים במשנה תורה, שהוא הקודקס ההלכתי שכתב הרמב"ם.
הספר עוסק במצוות המבטאות את אהבת ה' ובפרטיהם המעשיים.
הרמב"ם מגדיר את נושאי הספר:
כדרכו ביתר הספרים, בפתיחת הספר הרמב"ם מציב פסוק המכוון לתוכנו של הספר.
בספר אהבה הפסוק הפותח הוא מה אהבתי תורתך, כל היום היא שיחתי מספר תהלים.
הפסוק מבטא את אהבת האדם לתורה ולבורא, ואת העיסוק התדיר בתורה שנובע מאהבה זו.
האוהב מגלה את אהבתו על ידי עיסוקו התדירי.
דומה הדבר לגדר המצווה של אהבת ה' שתיאר הרמב"ם בהלכות תשובה:
הספר מחולק לשישה נושאים ראשיים:
הלכות תפילין ומזוזה וספר תורה
כנספח לספר מופיע סדר התפילה, נוסח התפילה לדעת הרמב"ם.
במורה הנבוכים מחלק הרמב"ם את סוגי המצוות והוא מגדיר את הקבוצה התשיעית "הכלל התשיעי כולל שאר העבודות הכוללות המעשיות, כתפילה וקריאת שמע ושאר מה שספרנום ב"ספר אהבה" - מלבד המילה.
ותועלת זה הכלל מבוארת שהוא כולו - מעשים שמחזקים הדעות באהבת האלוה ומה שצריך שיאמן בו ושייוחס אליו".
לפי ההגדרה הזו מצוות מילה הייתה צריכה להופיע בספר קדושה ולא בספר אהבה.
אך בהמשך דבריו כותב הרמב"ם שמלבד עניין הפחתת התאווה שבמצוות המילה יש בה טעם נוסף והוא אות לאמונה בה': .
נראה שסברה זו הביאה להכרעת הרמב"ם להכליל את הלכות מילה בספר אהבה.
בספר אהבה מבוארות אחת עשרה מצוות עשה:
לקרות קריאת שמע פעמיים ביום.
לעבוד את ה' בתפילה בכל יום.
לברך כהנים את ישראל בכל יום.
לכתוב כל איש ספר תורה לעצמו.
לכתוב המלך ספר שני לעצמו.
לעשות ציצית על כנפי הכסות.
לברך את שם הקדוש ברוך הוא אחר אכילה.
למול את הזכרים ביום השמיני.
קריאת שמע - פשטות לשון הרמב"ם בתחילת הלכות קריאת שמע מורה על חובה מהתורה לקרוא את שלש הפרשיות.
בנושא זה דנו בספר שאגת אריה ועוד.
ברכות קריאת שמע - לדעת הרמב"ם אם לא בירך אותן בזמן קריאת שמע יוכל לברך אותן כל היום.
תפילת מנחה - זמן תפילת מנחה הוא מתשע שעות ומחצה ועד י"א שעות חסר רביע (בפלג המנחה הראשון).
המתפלל מנחה לאחר פלג המנחה יצא, וכן מי שהתפלל משש שעות ומחצה ולמעלה.
מספר חוטי התכלת - לדעת הרמב"ם יש להטיל בכל גדיל שבעה חוטי לבן וחוט תכלת אחד, וזאת בשונה משיטת הראב"ד לפיה יש שישה חוטי לבן ושני חוטי תכלת, ומשיטת תוספות לפיה יש ארבעה חוטי לבן וארבעה חוטי תכלת.
מילה - עונש כרת יחול רק למי שנפטר מבלי למול.
סדר התפילה - בסיום הספר כותב הרמב"ם את סדר התפילות, וזהו למעשה סידור תפילה שצורף לחיבור.
לסידור זה השפעה ניכרת על נוסח התכלאל של יהודי תימן
רשימת פרשיות התורה - בהלכות ספר תורה מונה הרמב"ם את כל פרשיות התורה ומציין איזו מהן פתוחה ואיזו סתומה.
לרשימה זו הייתה השפעה רבה על איחוד המנהגים בנושא זה.
מחנה יוסף על הלכות ציצית, חנניה יוסף אייזנבך
הרמב"ם המבואר - מהדורת חיטריק.
הרמב"ם המבואר - מפעל משנה תורה.
ספר אהבה ממשנה תורה לרבי משה בן מיימון, תורגם לאנגלית על ידי מנחם קלנר בסדרת יודאיקה של ייל, הוצאת אוניברסיטת ייל, 2004
ספקס (בשוודית: Spex) היא צורת תיאטרון קומי חובבני המבוצעת על ידי סטודנטים בשוודיה וחלקים מפינלנד.
לערים אוניברסיטאיות כגטבורג, לונד, אופסלה ולינשפינג יש מסורת ארוכת שנים בספקס.
המילה ספקס באה קרוב לוודאי מסלנג למילה הלטינית spectaculum (מופע).
המופעים הראשונים של הספקס החלו במחצית המאה ה-16 באופסלה.
סטודנטים שלמדו לטינית, תרגלו את השפה על ידי הצגת מחזות קלאסיים אותם הם כינו ספקס.
היות שבאותה תקופה כל הסטודנטים היו גברים, גם תפקידי נשים בוצעו על-ידם.
עם הזמן החלו לכתוב את המחזות והם נעשו יותר ויותר הומוריסטים.
הספקס קיבל את צורתו המודרנית באוניברסיטת אופסלה במחצית המאה ה-19. הוא הגיע להלסינקי שבפינלנד בתחילת המאה ה-20.
בשנת 1975 הופיעו נשים לראשונה בספקס בלונד.
מסורת חילוף המינים ממשיכה עד היום.
ספקס הם תמיד הפקות חובבניות, כתובות ומבוצעות על ידי סטודנטים.
לרוב זהו מחזמר עם להיטים להם נכתב טקסט חדש ודיאלוגים בחרוזים.
יש דגש על סאטירה ופרודיה ופעמים רבות יש להם נושא היסטורי בו משולבות דמויות עכשוויות.
הקהל משתתף באופן בולט: לרשותו עומדות מספר פקודות והוא יכול לדרוש לבצע סצנה אחורנית, בהילוך איטי או בשפה אחרת.
כאשר קטע מוצא חן בעיני הקהל, הוא יכול לבקש לחזור עליו והשחקן אמור לבצע את הקטע תוך אלתור.
ספקס בחרוזים נקרא "ספקס של אופסלה" ואילו ספקס עם דיאלוג אבסורדי נקרא "הספקס של לונד".
הספקס של אוניברסיטת אלטו בהלסינקי (Fyysikkospeksi) מתורגמים לאנגלית בהופעות מקומיות או בשוודיה.
גיקל (Gyckel או Jyckel ) שפירושו מוקיונות הוא סוג של ספקס המבוצע באירוע סטודנטים בשם גאסק (Gasque).
הוא מורכב משיר או מערכון ואורך מספר דקות.
הכללים הבלתי כתובים הם שגיקל צריך להיכתב על ידי מבצעיו במיוחד לאירוע ולכלול הומור ציני או מיני.
אם האירוע כולל מספר פקולטות, מקובל שכל פקולטה תציג גיקל משלה.
הגאסק הוא מסיבת סטודנטים מסורתית עם קוד לבוש, שירי שתייה וארוחת ערב.
כאשר הן מאורגנות בתחילת השנה, מטרתן לקשר בין הסטודנטים.
לעיתים קיים אולם מיוחד של עמותות הסטודנטים הקרוי בשם זה.
האיות כ Gasque, במקום האיות השוודי הצפוי Gask, מרמז לאופי הסטודנטיאלי של המילה.
מסיבה פחות רשמית היא סלאסק (Slasque) המציינת את תום הבחינות.
ספקטרופלואורמטר או ספקטרופוטומטר פלואורסצנטי הוא מכשיר בספקטרוסקופיה המשמש למדידת החתימה הפלואורסצנטית של חומר מסוים.
מרבית הספקטרופלואורמטרים הם מכשירים מתקדמים יותר מאשר פילטר הפלואורומטר בכך שהם יכולים לזהות פלואורסצנטיות ברמת דיוק גבוהה יותר ורגישות יוצאת דופן.
הם מעולים בסלקטיביות באורך הגל, בגמישות ובנוחות.
לעיתים קרובות מכשיר ספקטרופלואורמטר מצויד בדברים הבאים:
נורת הקסנון המשמשת כמקור לעירור, יכולה לספק רצף אנרגטי המשתרע מהאולטרה סגול לאינפרא אדום.
במקום פילטרים, לספקטרופלואורומטר יש מונוכרומטורים המאפשרים לייצר אורכי גל בודדים ממקור אור בעל פס רחב.
הדבר מאפשר לספקטרופלואורומטרים להקליט גם ספקטרומי עירור ופליטה.
המונוכרומטורים מאפשרים לשמור על פליטה קבועה באורך גל יחיד כדי למדוד את ספקטרום העירור.
גם להפך, ניתן לשמור על עירור קבוע באורך גל יחיד, כדי למדוד את ספקטרום הפליטה.
כמו בפלואורומטר, גלאי הספקטרואפלואומטר מורכב מצינורות פוטו-מכפיליים (PMT) להגברת הפליטה.
לאחר מכן משתמשים במכשירים אלקטרוניים כדי לכמת את האות ולהציג אותו באופן אלקטרוני, בדרך כלל כגרף.
ספר אלעזר בן עיראי הוא חיבור עלום אשר מצוטט על ידי רבי סעדיה גאון בהקדמתו לספר הגלוי וכן בפירושו לספר יצירה, החיבור נחשב היום לחיבור אבוד.
הספר נכתב בסגנון מגילת קהלת וכוללת ציטוטים מספר בן סירא, בפסוקים וטעמים.
מן המבואות ברס"ג נראה כי עיקרו דברי חכמה ומליצות, כולו בלשון המקרא, וכפי הנראה השתדל מחברו להשתמש רק במילים וביטויים שהם נדירים במקרא.
יש אומרים כי 'עיראי' הוא שיבוש של 'סירא', ואין כאן אלא ציטוטים מספר בן סירא.
אך משה צבי סגל דחה את דבריהם.
אך סגל סייג, שלא סביר שדברי בן עיראי יובאו בצורה סתמית "רבי אלעזר" אשר עלולה להתפרש כדברי רבי אלעזר בן פדת.
סגל סיים את דבריו על בן עיראי באומרו כי
רס"ג מפרש שכוונתו שאדם חזק יוכרע רק במכה חזקה.
רס"ג מפרש שכוונתו לא להתחבר לכסילים.
ספר אגודה הוא חיבור הלכתי מאת הרב אלכסנדרי זוסלין הכהן, בו הוא מסכם את המסקנה ההלכתית של כל סוגיא בתלמוד,
ספר זה הוא אחד מספרי ההלכה הבסיסיים ביותר, במיוחד למנהגי אשכנז, ומצוטט בהרחבה בשו"ת מהר"י וייל, בשו"ת מהרי"ל, וכן הרמ"א בספרו המפה מביאו רבות.
הספר יצא לאור בפעם הראשון מכתבי היד, בשנת ה'של"א בקראקא על ידי רבי יוסף כץ מחבר ספר שארית יוסף וגיסו של הרמ"א, והוא גם זה שקבע את שמו של הספר בשם 'האגודה'.
אמנם שם זה מופיע כבר בספר במסכת גיטין קד: עיין בספר אבי"ה ומסכת כתובות באגודה זאת.
כמו כן גם זיהוי מחבר הספר נעשה על ידו, מאחר שבכתב היד לא ציון שם המחבר, כשהוא מציין בהקדמתו שזיהוי הספר נעשה על ידי ספר ישן שם נכתב .
בספר שם הגדולים הביא מי שכתב שתוכן הספר הוא ליקוט מדברי הרא"ש
בהמשך יצא לאור פעמים נוספות על ידי רבי אברהם יוסף ציק במהדורת צילום בתוספות מפתחות ומבוא על תולדות חייו של המחבר.
הספר הופיע בכתב יד שלא לפי סדר המשנה המקובל, תחילת הפירוש הוא על סדר נזיקין, לאחריו מסכת נידה וסדר נשים לאחר מכאן סדר מועד זרעים קדשים וטהרות.
כן כולל הפסר סיכום מסכת כלה מסכת דרך ארץ, מסכת ארץ ישראל, ומסכת סופרים.
בסדר המפתחות כותב המחבר כי "קבלתי מרבינו טובי' זצ"ל כי מסכת ברכות מסדר זרעים ומסכת נדה מסדר טהרות".
בתחילתו מופיע לוח ההלכות, ובסופו לוח סימני פרטי הדינים.
כאמור הספר כולל גם סיכומי סוגיות העוסקות בדיני טומאה וטהרה, קדשים והלכות זרעים – סיכום הלכתי שנחשב כנדיר לחכמי ישראל בתקופה בה חי.
אמנם הסיכומים בנושאים אלו הוא תמיצתי יותר משאר הלכות הספר.
בשנת תרנ"ט יצא לאור ספר האגודה על סדר נזיקין עם הערות מאת רבי יוסף חיים זוננפלד.
בשנת תשכ"ו הודפס הספר בשנית על ידי ר' אלעזר בריזל בתוספת ביאורים וההערות, ע"פ דפוס ראשון לאחר שהוציא לאור כרך על מסכת שבת, הזדמן לידו כתב יד נוסף שמצא בספריית אוקספורד.
בהמשך ההדפסה מצא כתב יד נוסף של הספר שהיה בספרייתו של רבי נתן אדלר, כתב יד זה נכתב בשנת רל"ג.
בשנת תשפ"ה (2025) שוב הודפס הספר על ידי המהדיר הרב דוד דבליצקי.
לרוב, סיכומי ההלכות כתובים על פי דעתם של גדולי הפוסקים שחיו לפניו, כגון הרי"ף, ר"י הזקן, רבינו תם, הרשב"ם, המרדכי, הרא"ש, הראבי"ה הראב"ן הסמ"ג והסמ"ק ועוד.
אמנם, בהשוואה של ספר האגודה עם ספר הטורים, שנכתב על ידי בן דורו ר' יעקב בן אשר, ניכר הבדל גדול בשיטת העריכה.
האגודה, בדומה לספר המרדכי, נכתב על סדר מסכתות התלמוד, וסוגייתיו, ומהווה שילוב של פרשנות תלמודית, מסורות פסיקה של חכמי אשכנז ותשובות הלכתיות בנושא.
ספר הטורים לעומת זאת, מסודר לפי נושאים וסימנים, ומנותק מהסדר התלמודי המקורי, מה שמאפשר צמידות רבה יותר לנושא ספציפי על נגזרותיו.
בספר שם הגדולים כתב שלעיתים ניתן להבין מספר האגודה את דברי התוספות, המרדכי והרא"ש: .
בשו"ת מהר"י וייל מובא חיבור קטן שכתב בשם 'חידושי אגודה', שהוא ליקוט קטן של חידושים מספר אגודה שעל חלקם הוא מוסיף פירוש או חידוש.
ספר האגודה השפיע על הפסיקה האשכנזית מאוד, אבל לא היה ניכר בכתביהם של הפוסקים הספרדים בדורות שאחריו.
הוא מובא פעמים לא מעטות בבית יוסף, אך לרוב מכלי שני.
פוסקי אשכנז במאה ה־15, כגון ר' יעקב בן משה מולין (מהרי"ל) ור' יעקב וייל (מהרי"ו) החשיבו מאוד את פסקי בעל ספר האגודה.
המהרי"ו אף חיבר כעין "קיצור" של ספר האגודה שפורסם בשנת 1610 תחת השם "חידושי אגדה".
ספר הביטויים המקיף הוא תזאורוס עברי-אנגלי-עברי של כעשרת אלפים ביטויים בשפה העברית ומקביליהם בשפה האנגלית.
נכתב על ידי המתרגמת נרי סבניה-גבריאל, שהיא גם מרצה לתרגום באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת בית ברל, ויצא בהוצאת יבנה בשנת 2004.
המילונים המקובלים מתמקדים בתרגום של מילים פרטניות משפה לשפה, וביטויים מופיעים בהם בהיקף מצומצם.
חידושו העיקרי של הספר הוא בעבודה מקיפה של הקבלה ותרגום של ביטויים בשפות שונות.
עבודה זו מצריכה, נוסף על הידע המילולי של השפות, רקע תובנתי של השפה ועושר ביטוייה, כמו גם תבונה ועבודה שכלית אינטואיטיבית, כדי למצוא את המקבילות הדומות ביותר.
נוסף על כך הוא מרכז אוסף של ביטויים דומים תחת קורת גג של נושאים, כך שאפשר למצוא ביטוי מדויק לפי נושא.
מצד ימין שלו אינדקס של ביטויים בעברית, לפי סדר האלפבית העברי, מצד שמאל שלו אינדקס של ביטויים באנגלית לפי האלפבית האנגלי, ובתווך הביטויים מסודרים לפי מדורים נושאיים.
בעברית באנגלית ביטוי משמעות ומקור ביטוי משמעות ומקורנביא חורבן/זעם אדם שרואה שחורות ומהלך אימים a Jeremiah "ירמיהו" על שם נביא החורבן.עכברי דשכיב אדינרי "עכבר ששוכב על דינרי כסף".
קמצן שאין תועלת בכספו Dog in the manger כלב השוכב באסם ולא מאפשר לסוסים להגיע אל התבןלרדת מהעץלסגת מיומרה גדולהget off your high horseמילולית: "רדו מהסוס הגבוה"נהג שודיםאדם שנוהג בפראותa Jehu"יהוא", על שם יהוא מלך ישראל שנהג את מרכבתו בשיגעון.על חשבון הברון לחיות מכספי מימון.
המקור: התיישבויות העלייה הראשונה והשנייה של הציונות בסיוע נדיב מהברון רוטשילדAt her Majesty's expense "לחיות על חשבון הוד מלכותה".
ספר דָּנִיֵּאל הוא אחד מהספרים בספר כתובים בתנ"ך.
ספר דניאל עוסק בתקופה שבין שמונה עשרה שנים לפני חורבן בית המקדש הראשון (אמצע מלכות יהויקים מלך יהודה), ועד לימי דריווש השני מלך פרס ומדי, כלומר - תחילת ימי הבית השני.
התלמוד מייחס את חיבור הספר לאנשי כנסת הגדולה, היינו - לתחילת תקופת בית שני.
הספר מכיל התייחסות למאורעות היסטוריים, הן מתקופתו של דניאל עצמו (בעיקר ביחס לנבוכדנצר) והן לחזיונות נבואיים עתידיים העוסקים בשקיעת האימפריה הפרסית ועליית הממלכות היווניות (הדיאדוכים).
בקריאה ביקורתית של פרקי החזונות של ספר דניאל ניתן למצוא בספר רמיזות רבות לשלטון ההלניסטי בארץ ישראל, כמו לאלכסנדר מוקדון שכבש את ארץ ישראל מן הפרסים, ולממשיכיו - המלכויות של תלמי ושל סלאוקוס.
דמות מפתח בחזונות היא אנטיוכוס הרביעי אפיפאנס, המכונה בספר דניאל "מלך הצפון".
רבים מחזיונות דניאל מתארים את מלחמתו של אנטיוכוס בממלכת תלמי, ואת הגזירות שהטיל על קיום מצוות היהדות בשנים שלפני מרד החשמונאים.
רמזים על אחרית הימים בספר דניאל עשויים ללמד על תאריך חתימתו המשוער.
כך נאמר במקום אחד כי , וההשערה היא שמדובר על 1150 יום בהם יעמוד המקדש מחולל, כלומר עד חודש כסלו ג'תקצ"ז (165 לפנה"ס).
בסוף הספר חוזה דניאל: ; ולבסוף הוא מתקן שוב את התאריך: .
אף שלפי ביקורת המקרא ספר דניאל נחתם בסביבות מרד החשמונאים, שזורות בו אגדות קדומות יותר.
רעיונות של שמירת מצוות תוך כדי סכנה, ותפילות שלוש פעמים ביום לכיוון ירושלים, מופיעים בו לראשונה במקורות יהודיים.
הספר מחולק לשניים - החלק הראשון מספר על חיי דניאל וחבריו בממלכות בבל ופרס (פרקים א-ו); החלק השני הוא חזיונות דניאל (פרקים ז-יב).
: בתחילת הספר מסופר על ילדי משפחות מלוכה מממלכות שנכבשו על ידי בבל שהגלה נבוכדנצר לבבל.
המלך מצווה את שר הסריסים להביא מילדי הממלכות הכבושות מספר ילדים שאותם ילמדו חכמה ואת הלשון הכשדית.
בין הילדים נמצא דניאל ועימו חנניה, מישאל ועזריה.
דניאל וחבריו מחליטים לשמור את מצוות התורה על אף המציאות הבעייתית שבה הם נמצאים - החלטה המהווה אבן יסוד בהבנת דמותו של דניאל.
על אף שהארבעה לא אוכלים מאוכל המלך ומסתפקים בזרעונים ומים הם מתגלים כבריאים יותר וחכמים יותר מכל שאר הילדים שהובאו אל המלך.
: נבוכדנצר חולם חלום שמפעים את רוחו ומצווה על יועציו שלא רק יפתרו את חלומו, אלא גם שיספרו לו מה חלם.
אף אחד מיועציו לא מצליח לגלות את החלום ולפתור אותו.
בעקבות זאת, נבוכדנצר מתחיל להוציא את החכמים להורג.
לבסוף, דניאל עוצר את הקטל כשהוא מגיע לנבוכדנצר ומגלה את חלומו ופותר אותו.
בחלום ראה נבוכדנצר פסל שעשוי מראשו ועד כפות רגליו מהחומרים זהב, כסף, נחושת, ברזל וחרס.
לפתע הגיחה אבן גדולה שהשמידה את הפסל ואז גדלה עד שמילאה את כל העולם.
פתרון החלום, אמר דניאל, הוא שראש הזהב מייצג את ממלכת בבל ואחריה ממלכות נוספות יקומו אחת אחרי השנייה עד שלבסוף האל יקים ממלכה חזקה שתשרוד לנצח.
ממלכה זו מיוצגת על ידי האבן שהשמידה את הפסל.
דניאל מדגיש כי פתרון החלום מגיע מאלוהיו ולא ממנו, וכי הוא האל האמיתי.
נבוכדנצר משיב כי אכן כך הדבר ומשבח את אלוהים.
נבוכדנצר שהתרשם מדניאל ממנה אותו ואת חבריו לשרים בממלכה.
: מסופר על פסל ענק שבנה נבוכדנצר.
נבוכדנצר ציווה כי ברגע השמעת התזמורת כולם ישתחוו לפסלו, אולם חנניה, מישאל ועזריה סירבו להשתחוות לפסל, הושלכו לכבשן האש ויצאו משם ללא פגע.
הדבר הרשים את נבוכדנצר וגרם לו לשבח את אלוהי ישראל.
דניאל אינו מוזכר בסיפור זה.
: נבוכדנצר חולם חלום נוסף על עץ אדיר שנכרת על ידי מלאך ורק שורשיו נשארים מחוברים לארץ.
לאחר שבע שנים (שבעה מועדים) העץ חוזר לגודלו.
דניאל המבוהל מפרש למלך בפתרון החלום הוא שנבוכדנצר שמיוצג על ידי העץ האדיר יאבד את אנושיותו וינהג כמנהג חיה במשך שבע שנים.
לאחר שבע שנים נבוכדנצר יחזור למלכותו.
הדבר מתגשם לאחר שנה, ולבסוף לאחר שנבוכדנצר חוזר למלכותו הוא שוב משבח את אלוהים.
: לאחר מות נבוכדנצר נראה שקרנו של דניאל שקעה, כיוון שבפעם הבאה שהוא מוזעק לפתור חלום הוא אינו נמצא בחצר ואינו מוכר בה, אלא נקרא לבוא ממשרה שולית.
דניאל מצליח לפתור כתב חידה שמופיע על כותל הארמון של בלשאצר, מלך בבל: "מנא מנא תקל ופרסין".
: לאחר שדניאל הופך לשר החשוב ביותר של דריווש המדי השרים האחרים מקנאים בו.
הם מעודדים את המלך להשליך כל אדם שיבקש בקשה מאל או מאדם מלבדו לגוב אריות.
דניאל ממשיך להתפלל לאלוהיו, מושלך לאריות ואלו לא נוגעים בו לרעה.
ניכרים קווי דמיון בולטים בין מעשה זה, שבמרכזו עומד דניאל לבדו, לבין מעשה כבשן האש, שבמרכזו עומדים חנניה, מישאל ועזריה.
חלקו השני של הספר אינו היסטורי אלא נבואי.
מסופר בו כיצד דניאל חולם חלומות ופתרונותיהם מובאים לו בתוך החלום, על ידי מלאך הממונה לבאר לו את אשר הוא רואה.
מודגשת מאוד חוסר היכולת של דניאל להבין בעצמו את החזיונות - ככל הנראה כדי להדגיש שהעיסוק בעתיד הוא בלתי אפשרי בלי סיוע אלוהי ולמנוע עיסוק באסכטולוגיה.
בחלק זה חוזרת הנבואה על ארבע המלכויות, והיא אף נכנסת לפרטים בכל הנוגע לבית סלאוקוס ('מלך הצפון') ובית תלמי ('מלך הנגב').
מלבד הערך המוסרי והדתי של הספר, הוא מכיל מידע היסטורי רב, הן על האימפריה הנאו-בבלית ויותר מזה על המאות ה-2-4 לפנה"ס, התקופה ההלניסטית, והוא אף נכנס לפרטי פרטים בסכסוך בין הסלאוקים לתלמיים.
במחקר מקובל כי חלקו השני של ספר דניאל הוא ספר פסאודואפיגרפי, ונכתב כנבואה בדיעבד בתקופת מרד החשמונאים, בסביבות שנת 164-165 לפנה"ס.
בספר דניאל כלולים חישובי קיצין שאינם נהירים ואינם ניתנים לפירוש, אך מפרשים השתמשו בהם כדי לנבא את בוא הגאולה, ובדרך כלל השתדלו לפרשה בצורה שתקרב אותה לזמנם.
דניאל עצמו מתואר כמי שעסוק בחישובי מועד הגאולה, אולם הוא שוגה בהם והמלאך גבריאל מתקן אותו.
המלאך עצמו אומר לדניאל שהעיסוק בחישובי קיצין הוא חסר טעם, אך נראה שהצורך הפסיכולוגי במתן 'תאריך יעד' לתום הסבל של עם ישראל בגולה גבר על האזהרה הזו.
נקודה בולטת מאוד בדברי רב סעדיה גאון, שהסביר באריכות שאין לעסוק בחישובי קיצין כיוון שהם נדונים לכישלון, אך הציג חישוב משל עצמו.
כשישה פרקים מן הספר כתובים בארמית (מפרק ב, פסוק ד, עד סוף פרק ז), השפה המדוברת בפי היהודים בבבל ובפרס.
הדבר הוביל לפופולריות מסוימת של ספר זה על פני ספרים אחרים בתנ"ך הכתובים בעברית מקראית, שהייתה קשה להבנה לפשוטי העם.
הפער הזה בא לידי ביטוי במשנה המספרת שבימי בית שני הכהנים הגדולים היו לעיתים בורים עד כדי כך שלא היו יכולים להתמודד עם כתבי הקודש הכתובים עברית, ולפיכך היו קוראים לפניהם בארמית:
במגילות קומראן נמצא ספר דניאל בגרסה מעט שונה, בה נמצאת תפילת נבונאיד.
הוא פגש שם יהודי מבני גלות יהודה שהציע לו להתפלל לאלוהים, ובעקבות כך אלוהים כיפר לו על חטאיו והוא נתרפא.
בתרגום השבעים נמצאות מספר תוספות לספר דניאל שאינן נמצאות בנוסח המסורה.
תוספות אלו נחשבות ביהדות כחלק מהספרים החיצוניים, אף על פי שאינן ספר העומד בפני עצמו.
ספר ברוך הוא אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך.
הספר מיוחס לברוך בן נריה בן צדקיה בן מחסיה בן חלקיה, שהיה סופרו של הנביא ירמיהו.
הוא נחשב חלק מהקאנון הקתולי והאורתודוקסי (שם הפרק האחרון מחולק לספר נפרד, איגרת ירמיהו) ומופיע בוולגטה.
החוקרים סבורים כי הספר נכתב במקורו בעברית, אך אבד בשפה זו.
אברהם כהנא מזהה את המחבר כיהודי, אולם טוען כי זיהוי הספר לתקופת חורבן בית ראשון שגוי ומשער כי הספר חובר בערך בשנת 75 לספירה, כלומר 5 שנים לאחר חורבן בית שני ואולי גם לאחר מותם של אספסינוס וטיטוס.
הספר מיוחס לברוך בן נריה, אולם אם השערתו של כהנא נכונה, מדובר בפסאודואפיגרפיה.
על פי הניתוח הספרותי נכתב כל הספר על ידי מחבר אחד.
הוא כולל חלק של פרוזה וחלק של פיוט.
קטע הפרוזה בספר מתחלק לשלושה חלקים:
תיאור קריאת הספר לפני הגולים לבבל.
נוסח הווידוי שהתוודו השרידים שבירושלים – צידוק הדין על הפורענות שבאה עליהם עקב עוונותיהם.
נוסח וידוי נוסף של הגולים בבבל.
גם קטע הפיוט בספר מתחלק לשלושה חלקים:
קינה ותנחומים מירושלים לבניה שבגולה.
בחלק הפיוטי של הספר ניכרת השפעה של ישעיהו השני, משלי, איוב ואף ספר בן סירא.
ספר הבהיר הוא מן החיבורים הראשונים בתורת הקבלה.
זהות מחבר הספר וזמן חיבורו עלומים, אולם אזכוריו הראשונים הם בין מקובלי פרובאנס בראשית המאה ה-13. המסורת מייחסת את הספר לתנא רבי נחוניא בן הקנה, המוכר גם כדמות מרכזית בספרות ההיכלות והמרכבה, אשר מוזכר בראש הספר.
לבד מהמשפט הפותח של הספר, המיוחס לרבי נחוניה בן הקנה, כל שאר דבריו מיוחסים לאמוראי ארץ ישראל וחכמים לא מזוהים (רבי ברכיה, רבי נחמיה, רבי אבון, רבי אמורא ועוד).
על פי ההשערה הרווחת במחקר כיום, צורתו הספרותית התגבשה ונערכה במהלך המאה ה-12 באשכנז ובפרובאנס, אף שהוא מבוסס על מקורות קדומים יותר שקשה למקמם ולתארם.
ספר הבהיר הוא יצירה מצומצמת בהיקף של מאתיים סעיפים, רובם קצרים, שנכתבו בעברית ובארמית.
הקטעים כוללים אוסף מדרשים בסגנון מדרשי חז"ל, שחלקם מיוחסים לתנאים ולאמוראים.
הספר פותח במשפט "אמר רבי נחוניא בן הקנה: כתוב אחד אומר ועתה לא ראו אור בהיר הוא בשחקים", ועל כן כונה בפי המקובלים ספר הבהיר.
ממשפט זה נלקח גם הכינוי "מדרש ר' נחוניא בן הקנה", בו השתמש הרמב"ן, אחד הראשונים שמזכירים את הספר, אך בין המקובלים התקבל "הבהיר" כשם הספר.
הספר בנוי כדרך המדרש מקטעים קטעים, כאשר בכל קטע נדרש פסוק מן המקרא, מוסבר ומואר על פי פסוקים אחרים.
הקטעים בדרך כלל קצרים למדי, ורובם לא עולים על מספר שורות.
מייחד את הספר שימושו הרב במשלים, הרבה מעבר למקובל במדרשי חז"ל.
חלק א (מאמרים א-טז) מורכב מפרשנות על הפסוקים הראשונים של בראשית או של סיפור הבריאה.
חלק ב (מאמרים יז-מד) מדבר על האלף-בית או על האלפבית העברי ומקבל את השראתו מתוך ספר יצירה, המקשר בין אותיות הבריאה האלה לבין המיסטיקה הכללית שהוצגה בתורה.
חלק ג (מאמרים מה-קכב) נוגע לשבעת הקולות ולספירות.
חלק ד (מאמרים קכג-קצג) מקובץ תחת הכותרת של עשר הספירות.
חלק ה (מאמרים קצג-ר) משלים את השיח ונקרא "מסתורי הנשמה".
בין הרעיונות שבספר ישנם קטעים קשים להבנה, דבר שהביא את גרשם שלום לטעון שהספר עבר גלגולים ועריכות רבות בעל פה ובכתב לאורך מאות שנים.
יוסף דן, לעומתו, טען כי מדובר בדרך כלל בסתירות מכוונות של מחבר הספר, שרצה להביע בכך את רעיונותיו.
בדומה לכך, חלק מן המשלים מעורפלים ואף מקשים את הבנת הנאמר, ואם נכתבו כך במתכוון, יש בכך עדות למגמתו המיסטית של המחבר.
למרות שמדובר ככל הנראה בחיבור מאוחר, הוא איננו מביא מובאות מספרים קודמים, גם לא במובלע.
עם זאת ישנם רעיונות וביטויים הנסמכים על ספרות ההיכלות והמרכבה, כמו אזכור רבי נחוניא בן הקנה, שדמותו בולטת בספרות זו.
גם המושג 'ספירות' שאוב מספר יצירה, אך מוצג כנלמד מהפסוק "השמים מספרים כבוד אל".
"הבהיר" מניח את צורתו של מדרש פרשני על הפרקים הראשונים של ספר בראשית.
הוא מחולק לשישים פסקאות קצרות או מאה וארבעים קטעים, והוא בצורה של דיאלוג בין מורים לתלמידים.
הדמויות הראשיות הן "ר' אמורא" (או "אמוראי"), וכן "ר' רחמי" (או "רחומי").
כמה משפטים בספר מיוחסים לר' ברכיה, ר' יוחנן, ר' בון, רבנים המוזכרים בספרות המדרש המאוחרת.
"הבהיר" מכיל פירושים המסבירים את המשמעות המיסטית של פסוקים מקראיים; את המשמעות המיסטית של צורות האותיות העבריות; המשמעות המיסטית של סימני הטעם והתנועות מצביעה על האותיות; את המשמעות המיסטית של אמירות ב'ספר יצירה'; ושימוש בשמות קדושים בקסם.
יש כמאתיים פסקאות, כל פסקה משתמשת בהפניות מהתורה כדי להרחיב את המצגת.
כמו בכל הטקסטים הקבליים, המשמעויות הן סמליות ביותר והן כפופות לאפשרויות רבות לפרשנות.
אנלוגיה משותפת משמשת לאורך כל הספר.
מלך, משרתיו, בתו ובניו משמשים כולם כדי להסביר משמעות, תחילה של התורה ואחר כך בכלל, של הנושא המרכזי של הטקסט.
הסעיפים מתייחסים זה לזה במקטעים ומופרדים לחמישה קטעים.
מקטעים אלה מקובצים יחד אך הם פחות או יותר בתוך הנושאים הבסיסיים שניתן על ידי הכותרת שלהם.
בספר הבהיר מופיע לראשונה הדיון על הספירות ועל תורת הגלגולים, אך אין בו הוראות מעשיות.
הספר דן בכמה משמות הקודש, וכמו כן ניתן לקבל ממנו מושג כללי על "יורדי המרכבה".
ספר הבהיר קובע שלא ניתן לעסוק ב"מרכבה" בלי לשגות, ועל אף זאת יש להמשיך בכך, כיוון שעיסוק זה מוביל ל"דרך החיים".
השם "יורדי המרכבה" נובע מכך שהמחשבה הגבוהה ביותר של האדם היא השקפת עולמו, וכדי לצפות ברזי המרכבה עליו לרדת מזווית ראייתו.
חוקרי הקבלה הראשונים, צבי גרץ ומשה לנדואר, ראו בספר חיבור מאוחר שלא כדעת המסורת.
הם סברו כי זמן חיבורו הוא המאה ה-13, והוא נוצר בספרד על ידי אותם מקובלים המזכירים אותו לראשונה.
בין השאר, הספר יוחס לרבי יצחק סגי נהור ולרבי עזריאל מגירונה.
בהמשך התברר כי שורשי הספר קדומים יותר, אך לפי כמה חוקרים כיום, אכן רבי יצחק או תלמידיו ערכו את הספר עריכה סופית, או הפיצו אותו ברבים.
הראשון שחקר את הספר בצורה יסודית הוא גרשם שלום, שהתמקד בו בראשית דרכו (בעבודת הדוקטורט שלו).
לדעתו, משוקעים בספר שרידים ממדרש קדום שנקרא רזא רבה, ויסודו בקטעים שונים שנתחברו במאות 10–12, וצורפו יחדיו לחיבור אחד בפרובאנס, במחצית השנייה של המאה ה-12. שלום מצא בספר השפעות בולטות של הגנוזיס, ולדבריו רעיונות, מושגים, השקפות ואף לשונות רבים בספר מהווים המשך לגנוסיס העתיקה.
אחריו עסק בו הרב ישראל וינשטוק שסיכם את הדעות הרבות לגבי זמנו של הספר, ולבסוף הסיק שמדובר בחיבור קדום מאד.
על ראשית הופעתו של ספר הבהיר ניתן ללמוד מתיאורו של ר' יצחק בן ר' יעקב, המספר כי הספר הגיע מרחוק אל חסידי אשכנז ומהם למקובלי פרובאנס.
הוא מעיר כי "אפס קצהו ראו וכלו לא ראו, כי לא הגיע לידם מלואו ושלימותו", ומכך ניתן להבין כי כבר במאה ה-12 היו בספר בעיות הגהה ועריכה רבות.
גם צורת הספר שלפנינו מרמזת על כך, בשל ההפסקות והבלבולים הרבים שבו, שהביאו את שלום לומר כי עריכתו של ספר הבהיר היא "מן הגרועות שבכל ספרותנו".
ספר הבהיר שימש יסוד למשנת המקובלים הראשונים, שרובם ככולם מסתמכים עליו.
לדעת שלום, דרך חיבור זה נכנסו הרעיונות הגנוסטיים למיסטיקה היהודית ויצרו את הקבלה של ימי הביניים.
הספר נחשב לחיבור המרכזי בקבלה עד להופעתו של ספר הזוהר שדחק מעט את ספר הבהיר בחשיבותו.
לספר הבהיר נכתבו כמה פירושים, הראשון שבהם - "אור הגנוז" שכתב ר' מאיר אבן סהולה בשנת 1331. גם הגר"א כתב הגהות על ספר הבהיר.
השפעתו בדורות שלפני הופעת הזוהר הייתה גדולה מאוד, והוא שימש יסוד לחיבורי המקובלים המוקדמים, כרמב"ן ואחרים.
גם לאחר שהזוהר הפך לטקסט הקבלי המרכזי, שמר הספר על מעמדו כטקסט בסיסי משני לצד ספר יצירה, בניגוד לספרות ההיכלות שכמעט ונשכחה.
ספר הבהיר תורגם ללטינית במאה החמש עשרה (בידי המומר פלביוס מיתרידטס) וכך השפיע גם על קבלה נוצרית.
ספר הבהיר נדפס לראשונה באמשטרדם בשנת תי"א–1651. מאז ועד היום נדפסו מהדורות רבות.
במהדורת ווילנא תרמ"ג (1883) מובאים מעט שינויי גרסאות.
בשנת 1923 פרסם גרשם שלום תרגום גרמני לספר הבהיר שהתבסס על מהדורה עברית שהכין על פי כתבי יד.
את המהדורה העברית לא פרסם שלום מעולם, אף שהמשיך לעבוד עליה ולהגיהה מכתבי יד שונים.
בשנת 1969 פרסם ישראל וינשטוק הצעה לפיענוח בעיות העריכה שהעלה שלום.
בשנת תשי"א (1951) פרסם הרב ראובן מרגליות מהדורה מבוארת של הספר על פי ארבעה כתבי יד מביהמ"ד לרבנים בניו יורק.
כתבי היד בהם השתמש מרגליות לא זוהו.
בשנת תשנ"ד (1994), הודפסה מהדורה של הספר על ידי דניאל אברמס.
מהדורה זו נסמכת בעיקר על שני כתבי יד שלדעתו מהווים מעין נציגים מובחרים של כל יתר כתבי היד.
אבישי בר אשר טען במחקר שהקיף את כל כתבי היד ופורסם בשנת תשפ"ג, שאחד מכתבי היד הראשונים התפרק פיזית ובכתבי יד שמשתלשלים ממנו הועתקו כמה דפים בצורה הפוכה (עמוד ב של הדף שנשמט הועתק ברצף החיבור לפני עמוד א).
בלבול שלוקים בו רוב ככל כתבי היד.
לטענתו, סידור מחדש של הספר על פי הצעת בר אשר פותר קשיים שמעסיקים את החוקרים מזה שנים רבות.
אמונות ודעות, או הנבחר באמונות ובדעות (במקור בערבית: כתאב אלאמאנאת ואלאעתקאדאת; كتاب الأمانات والاعتقادات, או כתאב אלמח'תאר פי אלאמאנאת ואלאעתקאדאת; كتاب المختار في الامانات والاعتقادات) שחיבר רב סעדיה גאון במאה העשירית הוא אחד מספרי היסוד במחשבת ישראל שחוברו בימי הביניים, ונחשב לפורץ בתחום הפילוסופיה היהודית.
הספר נכתב בערבית יהודית, תורגם לעברית על ידי מתרגם עלום-שם במאה הי"א (הנקרא "הפרפרזה" או במקור פתרון ספר האמונות וחרצב הבינות), ואחר כך בידי רבי יהודה אבן תיבון.
הספר תורגם שוב במאה העשרים בידי הרב יוסף קאפח.
שמו המקובל של הספר הוא "ספר האמונות והדעות", כתרגומו של ר' יהודה אבן תיבון, וכגרסת רוב כתבי היד שבערבית שבידינו.
עם זאת, לדעת הרב קאפח, שם זה הוא רק השם הראשוני שנתן רס"ג לספרו, ואילו השם הסופי שניתן לו הוא "הנבחר באמונות ודעות", וכך כתב (בהערתו לשם הספר, מהדורתו):
"בכל כ"י של המהדורה הראשונה של רבנו שם הספר "כתאב אלאמאנאת ואלאעתקאדאת", ספר האמונות והדעות וכך תרגם רי"ת כי לפניו היה נוסח מהדורא קמא.
אבל בכ"י מ, שהוא לדעתי נוסח המהדורה האחרונה, תיקן רבנו שם הספר כפי שכתבתי, ובצדק, כי לא בא רבנו לקבץ אוסף של אמונות ודעות אלא להורות איזו היא האמונה הנבחרת והדעה האמיתית לדעתו.
וכבר חשבתי לתרגם "מבחר האמונות והדעות", ונמנעתי מכך כי לא כל מה שהובא כאן הוא מבחר, והרבה פסולת צבר רבנו כאן כדי לבור מתוכו את הסולת הנקיה".
אמנם דעה זו אינה מבוססת ביותר (אין ראיה ממשית לדעתו של הרב קאפח שכתב היד המדובר הוא אכן מהדורתו הסופית של הספר), ולא קנתה לה שם בקהילת המחקר ובקרב ציבור הלומדים, שממשיכים לכנות את הספר בשמו המקובל והידוע, "האמונות והדעות".
המאמר הראשון: שכל הנמצאים מחודשים.
המאמר השני: שמחדש הדברים אחד, יתברך ויתעלה.
המאמר הרביעי: במשמעת ובמרי וההכרח והצדק.
המאמר השישי: בעצם הנפש, והמות, וכל הנספח לכך.
המאמר התשיעי: בגמול ובעונש בעולם הבא.
המאמר העשירי: במה שיותר ראוי שיעשה האדם בעולם הזה.
הספר דן בעשרה נושאים שונים:
דרך החיים לפי הצדק והמוסר.
"ספר האמונות והדעות" לוקח חלק בפולמוס היהודי-נוצרי-מוסלמי, ומברר את כל הבעיות הנ"ל, בנוסף הוא מוכיח לטענתו שהדת והפילוסופיה אינן נבדלות זה מזה, אלא עוזרות ומשלימות זה את זה.
ספר זה נותן ביטוי עז לרעיון המוסר האוטונומי ביהדות:
"אם יאמר (הנביא): "אלוהי מצווה עליכם לזנות ולגנוב", לא נדרוש ממנו מופת, כיוון שקרא אותנו מה שלא ייתכן, לא בשכל ולא במסורת".
רס"ג ממשיך וכותב שאף אם יציג אותו נביא אותות ומופתים, ויטען שיש הצדקה ללכת בעקבותיו, שקרנותו תהיה ברורה ואין טעם אפילו להידבר עמו.
זאת הואיל ולא ייתכן שהאל יצווה דבר הנוגד את השכל.
עוד כותב רס"ג כי על אף "גודל ערכו ויקר מעלתו" של ספר התורה, בכל אופן יש ציוויים נוספים שלא כתובים בו שהאדם מחויב בהם, ביניהם המצוות השכליות, הצדק והיושר.
בספרו, רס"ג מביא קשת רחבה של דעות פילוסופיות, ומתפלמס איתן בחריפות.
אלוהים ברא את העולם, בין את הצורה ובין את החומר.
אלוהים הוא המצוי הראשון והיחיד בעולמו, ובניגוד לפוליתאיזם (ריבוי-אלים) כלומר דתות אליליות, ולדת הזרתוסטרא המאמינה בדואליות (שניות) כלומר שתי ישויות אלוהיות.
תורת ישראל ניתנה על ידי אלוהים, ומצוותיה לא יבוטלו לעולם, רס"ג כותב שהמצוות של תורת ישראל לא יבוטלו לעולם, "כי אומתנו איננה אומה כי אם בתורתה, וכיוון שאמר הבורא, שהאומה תעמוד כל עמידת השמים והארץ, מן ההכרח שתעמוד תורתה כל ימי השמיים והארץ".
רס"ג הסיק גם שהאדם הוא מרכז ותכלית הבריאה, ונפש האדם היא בעלת בחירה חופשית, שכן האדם עומד ברשות עצמו, והוא יכול או לעשות דברים טובים או לעשות דברים רעים.
אך אף על פי שהאדם הוא מרכז הבריאה ובעל בחירה חופשית, "יש גמול ועונש לעתיד לבוא, אחרי היפרד הנפש מן הגוף".
לפי רס"ג, רק על ידי מעשים טובים תזכה נפשו של האדם לגמולה הטוב - הגעה אל "המדור הרוחני".
לדעתו של רס"ג, מציאות הנפש היא גם בפני עצמה, כלומר מחוץ לגוף, "כי בלעדיו היא לא תוכל לראות את פעולתה, ממש כשם שהאש אינה יכולה להראות מבלי להיות תלויה בחומר הבוער".
לגבי תחיית המתים טען רס"ג, כי היא מעיקרי האמונה הישראלית, ו"כל הכופר בתחיית המתים, כאילו כיחש באמיתות הניסים והנפלאות המסופרים בכתבי הקודש".
את זמן תחיית המתים, קובע רס"ג בעת הגאולה של ימות המשיח, וגם את האמונה בביאתו של המשיח - רס"ג קובע כאחד מעיקרי האמונה הישראלית.
הספר נכתב בתקופה שבה רבים מהיהודים חיו בסביבה דוברת ערבית, ונחשפו לתרגומים של הפילוסופיה היוונית העתיקה לערבית וגם לספרות נוצרית ומוסלמית.
אמונות ודעות נכתב כתגובה לאתגר הרעיוני שהציבה התקופה הזו.
הרס"ג בספרו "האמונות והדעות", יצא כנגד כל האמונות הסותרות את היהדות: האסלאם, הנצרות, אמונת זרטוסטרא, סנסואליזם, אתאיזם, המקריות, וכן תפיסות קוסמולוגיות ופסיכולוגיות שאינן עומדות בקנה אחד עם היהדות.
הוא קבל את שיטת המועתזילה לגבי חירות הרצון, אחדות האל, דחה את תורת האטומים של הכלאם, ובפסיכולוגיה הוא ממזג בין אריסטו לאפלטון.
האמת הדתית היא ההתגלות ותוכנה של ההתגלות זהה עם השכל, השכל יכול להכיר את תוכנה ואמיתותה של ההתגלות.
ישנה מצווה דתית להשיג בשכלנו את מה שבא לנו בנבואה.
וכל זה אחר שנקבל את תוכנה האמיתי של ההתגלות כבסיס לאמונה.
לשיטת הרס"ג אפשר להוציא מ"פשוטו של מקרא" כל היכן שהפשט נוגד את השכל.
מקורות הידיעה הם: החושים, השכל, ההכרח והמסורת.
הלך בדרכי הכלאם להוכיח את מציאות הבורא מתוך חידוש העולם.
וזה מתוך שהוא העולם, סופי, מורכב, נושא מקרים, ועובר בזמן (ההוכחה מהזמן היא במקורה מיואנס פילופונוס הנקרא יוחנן המדקדק).
הרס"ג דוחה את מציאותו של "חומר קדמון" כשורש למורכבותו של העולם.
הוא מייחס לבורא את התארים "חי חכם יכול" כמבטאים דבר אחד ומוכרחים הם אחד לשני.
כל תורה נבואית עליה לעמוד במבחן השכל האנושי עוד טרם נבקש הוכחות של ניסים.
הוא הראשון שמחלק בפירוש בין מצוות שכליות לשמעיות.
הרס"ג דחה את תורת הגזירה הקדומה - הפרדסטינציה מטעמי הצדק והיושר האלוהי שמשלם שכר ומעניש (תיאודיציה).
לשיטתו הנפש אינה מקרה של הגוף אלא סובסטאנציה של עצם קרוב לגלגלי השמיים.
הרס"ג במאמר הראשון במענה לשאלה ודאות קיומינו עונה "הואיל ומצאתי את עצמי מצוי" כלומר, הפקטור החשוב ביותר למציאות הזה שהאדם מוצא את עצמו מצוי.
וכל עוד שאין למציאת האדם את עצמו מצוי מעמד של אמיתות, מה יוכל לקבל מעמד שכזה?
טיעון זה של הרס"ג הוא מעין טיעון הקוגיטו (לטינית: Cogito, Ergo sum) "אני חושב משמע אני קיים" של הפילוסוף הצרפתי רנה דקארט שטען שיכולת החשיבה מוכיחה של קיומו של האדם.
רס"ג היה הראשון שקבע עיקרי אמונה יהודיים.
עם זאת, נראה שבניגוד לרמב"ם נושא עיקרי האמונה לא היה מרכזי בהגותו, והוא לא הזכירו בספרו במרכזי "הנבחר באמונות ודעות".
במקומות אחרים הוא קובע רשימה נרחבת יותר של דברים שחייב המתפלל להאמין בהם ביחס לאל, שאם לא כן, הוא אינו מתפלל לה'.
ספר "אמונות ודעות המבואר" הוצאת "ישיבת אור עציון" עם הרחבות בעריכת הרב שלום כהן.
הרב עזריאל אריאל (עורך), ספר האמונות והדעות עם דרך אמונה - ביאורי הרב הנזיר, ירושלים: מכון נזר דוד, ה'תשע"ב
ספר הבדיחה והחידוד (בכתיב המקורי: והחדוד) הוא קובץ של בדיחות יהודיות שליקט וניסח הסופר והפעיל הציוני אלתר דרויאנוב.
הקובץ יצא לאור במהדורה ראשונה בת כרך אחד בהוצאת "אמנות" בפרנקפורט בתרפ"ב (1922).
המהדורה המלאה, בת שלושה כרכים, יצאה לאור בתרצ"ה-תרצ"ח (1938-1935) בתל אביב, ומאז הודפסה עוד כמה פעמים, האחרונה בתשנ"א (1991).
בשלושת הכרכים אסף דרויאנוב 3,170 בדיחות, חידודים והלצות מעולמם של היהודים באירופה במאות האחרונות.
הספר היה פופולרי מאוד בעשרות השנים שאחרי צאתו.
הבדיחות עוסקות בנושאים רבים ומגוונים, ובהם מקצועות ועיסוקים של היהודים, בעלי תפקידים בקהילה, תכונות אופי, נושאים שבינו לבינה, יחסי עניים ועשירים, יחסי יהודים וגויים וכדומה.
מובאות בדיחות על הזרמים השונים ביהדות: בדיחות של החסידים על המתנגדים, של המתנגדים על החסידים ושל אלה ואלה על המשכילים ולהפך.
כן משתקפים בבדיחות אירועים היסטוריים שהשפיעו על היהודים, בעיקר במאה ה-19 וה-20, כגון המלחמות בין האימפריה הרוסית ושכנותיה או המהפכה הקומוניסטית.
פרק נרחב מוקדש להבאת חידודים של אישים מפורסמים, מהיינריך היינה ועד רבי חיים סולובייצ'יק.
יש גם פרק העוסק בבדיחות של ילדים, ופרקים העוסקים בתכונות המאפיינות קהילות ידועות (בעיקר הטפשות של חכמי חלם).
דמויות של בדחנים ידועים מקהילות פולין וליטא כגון הרשל'ה מאוסטרופולי ומוטקה חב"ד, מופיעות בבדיחות רבות לאורך הספר.
בהקדמה לספר כותב דרויאנוב כי יש ברשותו עוד כמה מאות בדיחות "מן הסוג של 'אין מגלין אלא לצנועין'", אשר הוא חושש להדפיס אותן, ועדיין לא החליט מה יעשה בהן.
בהקדמה למהדורה הראשונה כתב דרויאנוב כי הרעיון להולדת הספר עלה במוחו כאשר שהה בבית-הבראה בגרמניה.
נאסר עליו לקרוא חומר-קריאה כבד, ועל כן ישב ימים שלמים וקרא ספרי בדיחות והלצות.
דרויאנוב ערך את הקובץ על רקע מפעל הכינוס שיזם חיים נחמן ביאליק, שנועד לאסוף את אוצר ההגות והיצירה היהודיים לאורך תולדותיה.
בהקדמה לספר כותב דרויאנוב שבדעתו להוציא לאור גם כרך רביעי שיביא מבדיחות העמים וכרך חמישי שבו יהיה מבוא מפורט לחקר הבדיחה היהודית, אולם בסופו של דבר לא ראו הכרכים אור.
במבוא קצר שהקדים לבדיחות ניסה דרויאנוב לאפיין את רוחה של הבדיחה היהודית, את תפקידה בתרבות העממית ואת הנושאים שבהם היא עוסקת.
בסוף כל כרך משלושת הכרכים בא פרק "ציונים", ובו השוואה בין הבדיחות שבכרך לבדיחות מקבילות בפולקלור של עמים אחרים בעולם.
בסוף שלושת הכרכים מפתחות מפורטים לאישים המוזכרים בבדיחות ולמקורות שמהם אסף דרויאנוב את החומר.
חלק מהבדיחות שהביא דרויאנוב הן חריפות מאוד, וחלקן יובנו רק למי שבקי במקורות היהודיים.
הבדיחות סופרו במקור ביידיש, ודרויאנוב תרגם אותן ללשון עברית למדנית ועשירה.
על התרגום כתב העיתונאי עזריאל קרליבך:
המוטו של הספר, כפי שרשם דרויאנוב בראש כל כרך:
(תלמוד ירושלמי, מסכת שקלים, דף יא, ב פרק ב).
בהקדמה לספר המופיעה בתחילת הכרך הראשון מסביר אלתר דרויאנוב כי נמשך לעיסוק בנושא, מכיוון שדרך ההומור ניתן ללמוד רבות על מנהגיהם התרבותיים של היהודים.
הכרך ראשון עוסק בעיקר בבדיחות על בעלי מקצוע שהיו אופייניים לקהילה היהודית כמו סוחרים, חנוונים, סוכנים, פקידים, גבאים, רבנים, דיינים, סופרים, רופאים ועוד.
הכרך השני עוסק ברובו בטיפוסים שונים שהיו קיימים בקהילה, ביניהם, שדכנים, עמי הארצות והדיוטות, גנבים ועוד.
הכרך השני עוסק גם ביחסים בתוך המשפחה, בין חברי הקהילה לבין עצמם, וביחס בין יהודים לאלה שאינם יהודים.
הכרך השלישי ממשיך את העיסוק בטיפוסים בעלי אופי שוני בקהילה כמו חקרנים, מרדנים, מפולפלים.
כמו כן, עוסק כרך זה באישים ידועים שונים ובמאורעות היסטוריים.
בשנות השמונים הופיע השחקן שלמה ניצן בפינה סאטירית בתוכנית הטלוויזיה "סיבה למסיבה" בערוץ הראשון.
בפינה זו הוא ביקר את הפוליטיקה הישראלית באמצעות הקראת ידיעות מהעיתונות ותגובה הומוריסטית עליהן.
ניצן היה מקנח את הפינה בסיפורים שהתחילו ב"על זה אבא שלי היה אומר" ומספר בדיחה.
רוב הבדיחות היו לקוחות מספר הבדיחה והחידוד, ניצן העבירן לשפה מודרנית ומובנת יותר לקהל הרחב.
משנת 2009 כותב גונן גינת טור קבוע במוסף סוף שבוע של ישראל היום, טור זה אמנם עוסק בנושאים אקטואליים אך גינת נוהג לתבל את דבריו בבדיחות שרובן לקוחות מספר הבדיחה והחידוד.
בשנת 1995 הוציא לאור המאייר דני קרמן ספר בשם "שני יהודים נוסעים ברכבת", ובו כ-150 בדיחות מתוך ספר הבדיחה והחידוד, מסופרות בלשון עדכנית, בתוספת איורים מאת דני קרמן.
דרויאנוב בטוויטר: בשנת 2022, לכבוד חגיגות מאה שנה לספר, הוקם חשבון טוויטר בשם בדיחת דרויאנוב אחת ביום, המצייץ בכל יום בדיחה אחת מספר הבדיחה והחידוד.
המוטו של הספר, בעמוד השער: .
ביאליק ורבניצקי החלו בכתיבה בשנת 1903; המטרה הראשונית הייתה לפרסם לקט אגדות לטובת תלמידי בתי הספר.
השניים התגוררו באותו בניין באודסה.
הם נהגו להיפגש יום יום באחת הדירות, וטרחו יחדיו על ליקוט האגדות.
נוסף על כך, הם תרגמו את האגדות הכתובות בארמית לעברית, סידרו על פי נושאים, וחיברו יחדיו אגדות דומות ממקורות שונים.
עריכת הכרך הראשון נשלמה לאחר שתי שנות עבודה, וביאליק בעצמו טרח במציאת אותיות דפוס נאות, שלפי ניסוחו יהיו: "שמנות ולא כחושות ומוכות שחפת, רעות תואר ודלות מראה".
הכרֶך הראשון זכה להצלחה רבה.
עד שנת 1911 נדפּסו עוד שני כרכים.
שלושת הכרכים נדפסו ברִבְבות עותקים.
המפעל שהחל באודסה הושלם בארץ ישראל החל משנת 1930 וכלל מהדורה מחודשת בתוספת פרקים רבים.
בביוגרפיה של ביאליק, "חוזה ברח", כתב שלמה שבא: "ספר האגדה היה לספר יסוד של התרבות העברית החדשה".
בהקדמה לספר מַציגים יוצריו מניע מרכזי ליצירתו:
בימינו לא כל אדם מצוי אצל ספרים עתיקים ולא כל אדם יכול ורוצה לחטט בתוך תלי-תלים שנצברו כהררים במשך כמה דורות – על מנת למצוא מרגליות תחתם.
וכל שכן שלא כל אדם יכול לצרף קרעים וטלאים לטלית שלמה, ושברי אבנים מפוזרות לבנין.
האגדה, כמקצוע חופשי של יצירה, הייתה כל ימיה כעין שדה של הפקר וחורשה עזובה, שגידולי-הבר והספיחים פרים ורבים בהם מאליהם.
ואדם בן זמננו שרגיל לבקש סדר, שטה ושלמות אפשרית בתלמודו, כשיכנס לתוך חורשה עזובה זו - לא ימצא בה את ידיו ואת רגליו ולעולם תהא יגיעתו מרובה משכרה.
במהלך עבודתם של ביאליק ורבניצקי על יצירתו של "ספר האגדה", פרסם ביאליק, בסיוון תרס"ח (1908), את המאמר "לכינוסה של האגדה", ובו העלה את הצורך בכינוסן של אגדות חז"ל.
את דבריו חתם במילים: "'ספר האגדה' צריך להיות, לפי זה, בעיקרו מעין אנתולוגיא ספרותית גדולה ומלאה, שכוללת בסדר נאה את הטוב והמובחר, את כל האופיי והטפוסי מכל המקצועות החשובים של האגדה.
ולספר כזה מחכה הספרות העברית."
בתחילת 1948 הוציאו לאור מהדורה חדשה של ספר האגדה שבתוכה היו כל החלקים בכרך אחד.
בסוף השנה יצאה לאור מהדורה לבתי ספר.
ביוני 1956 פרסמה "ספרית מעריב" מהדורה של הספר בשני כרכים.
חלק מספר האגדה הוצא במהדורה חדשה במסגרת סדרת "עם הספר", אולם לאחר שהתברר ליורשיו של רבניצקי שמדובר במהדורה חלקית, ללא ניקוד ותוך השמטות נוספות, הם דרשו את הפסקת ההפצה ואף קיבלו פיצוי על פגיעה בזכויות המוסריות שלהם על הספר.
במהדורה זו פירושם הקצר של ביאליק ורבניצקי לאגדות "הורחב עד מאוד ואף נוסח בדרך שתתאים לקורא של דורנו".
מבחר סיפורים מתוך "ספר האגדה" מובא באתר מיוחד, מיסוד בית אבי חי ועמותת סנונית.
כל סיפור מופיע בגרסה המקורית, וחלקם זמינים בעיבוד מאויר ומנוקד לילדים, המלווה בקובץ קולי הזמין להאזנה.
לצד כל סיפור מצויים גם פירושים של המחברים המקוריים, קישורים למקורות נוספים ברשת והצעות לקריאה משלימה.
על חלק מהאגדות בספר, למשל אלו שמסופרות בהן על דוד המלך, נערכו פרקים במסגרת הסדרה אגדות המלך שלמה, סדרת אנימציית פלסטלינה ישרְאלית שהפיק לטלוויזיה האנימטור רוני אורן.
הספר מחולק לשני כרכים המכילים שישה חלקים, וכל אחד עוסק בנושא מרכזי משלו.
ישנן מהדורות שבהן אוחדו שני הכרכים לכרך אחד.
החלק הראשון – אגדות העוסקות בתקופה שבין בריאת העולם ועד חורבן בית שני.
החלק השני – אגדות על תנאים ואמוראים.
החלק השלישי – עם ישראל ואומות העולם, ארץ ישראל, לשון הקודש, גלות וגאולה, תורה, חוכמה, נבואה ושירה, שבתות ומועדים.
החלק הרביעי – הקב"ה ומצוות שבין אדם למקום, טוב ורע.
החלק החמישי – חיי האדם, ומצוות שבין אדם לחברו, מידות ודעות, ויחיד וציבור.
החלק השישי – עולם ומלואו, ניחוש ורפואה, משלים ופתגמים.
ספר בישול הוא ספר המכיל מידע על צורות הכנת אוכל שונות (בישול, אפייה וכדומה), ואסופה של מתכונים.
ספרי בישול הם קטגוריה בסוגה של ספרות "בית ומשפחה" (הכוללת ספרים כמו מדריכי עיצוב, עשה זאת בעצמך ודומיהם).
לוחות חרס עליהם רשומים מתכונים נמצאו הן בבבל והן במצרים העתיקה, חלקם תוארכו לשנת 1500 לפני הספירה.
גם בספר בראשית אנו מוצאים מתכון קצר: .
הספר הראשון שעונה על הגדרות ספר בישול הוא האפיקיוס המיוחס בטעות למרקוס גאביוס אפיקיוס אשר כתב שני ספרי בישול אבל הם לא שרדו.
אפיקיוס נכתב בסוף המאה הרביעית ותחילת המאה החמישית.
ספר זה נכתב בלטינית וכלל 10 ספרים קצרים בנושאים שונים (הטבח, בשר, דגים, ירקות ועוד).
רב הטבחים של קובלאי חאן כתב ספר שהכיל מידע שימושי רב על אוכל, שתייה וניהול מטבח ואף כלל מתכונים רבים של מרקים.
בימי הביניים נכתבו ספרי בישול על ידי הטבחים ומנהלי הארמונות של חצרות המלוכה באירופה.
אחד המפורסמים שבהם, מסביבות שנת 1390, הוא ספרו של רב הטבחים של המלך ריצ'רד השני מאנגליה, Forme of Cury, שכלל כ-200 מתכונים מפורטים.
במתכונים בולטים בהיעדרם זמנים מדויקים וכמויות מדודות, והמתכון ניתן לפירוש באופנים שונים.
ספר הבישול הצרפתי הראשון היה, ככל הנראה, La Ménagier de Paris שפורסם בשנת 1394, והכיל מתכונים רבים, בהם גם מתכונים לצפרדעים ושבלולים - מיטב המטבח הצרפתי.
עד סוף ימי הביניים לא נועדו ספרי הבישול לכלל הציבור, שרובו לא ידע קרוא וכתוב.
עם התקדמות הטכנולוגיה הפכו ספרי בישול לנפוצים יותר כאשר אחד הגורמים שתרמו להפיכת ספרי בישול לנחלת הכלל היה המצאת הדפוס.
ספר הבישול המודפס הראשון יצא בשנת 1485, נכתב על ידי בארתולמאו סקאפי (Bartolema Scappi) האיטלקי והכיל בעיקר מתכונים למרציפן ולממתקים אחרים.
כמאתים שנים מאוחר יותר, בשנת 1670, פורסם ספר הבישול של האנה ווּלי (Hannah Wooley) שהיה ספר הבישול הראשון שנכתב על ידי אישה.
מלבד פיתוח טכנולוגי, שינוי סגנון הכתיבה לפשוטה שהתאימה לקהל יעד רחב יותר קידמה מאוד את תפוצת ספרי הבישול.
ספרי הבישול הראשונים שקהל היעד שלהם היה עקרות בית (ולא שפים מקצועיים) הופיעו באנגליה במחצית המאה ה-18. החשובים שבהם:
ספרה של האנה גלסי (Hannah Glasse), שהמהדורה הראשונה שלו יצאה לאור בשנת 1747. את ההבדל בסגנון הכתיבה ומטרות הכותבת ניתן להמחיש על ידי מילותיה מתוך ההקדמה הפותחת של הספר (בתרגום חופשי):
"אני מקווה שיסולח לי אם לא כתבתי בסגנון גבוה ומנומס; כוונתי הייתה להורות למעמד הנמוך, ולכן עלי לנהוג בהם בדרכם.
לדוגמה: כאשר אני מורה להן למלא את העוף, אם עלי להורות להן למלא עם חתיכות שומן חזיר גדולות [במקור: Lardoons), הן לא יבינו למה התכוונתי; אבל כאשר אני אומרת שעליהן למלא בחתיכות קטנות של בייקון [במקור: Pieces of Bacon], הן תדענה למה התכוונתי.
כך בדברים רבים אחרים בבישול, הטבחים הגדולים מבטאים עצמם בצורה כה גבוהה שהנערות המסכנות אובדות עצות להבין למה הם מתכוונים."
ספרים אלו הופצו גם מחוץ לגבולות אנגליה למושבותיה השונות ולארצות הברית.
בשנת 1796 נכתב על ידי אמיליה סימונס (Amelia Simmons) ספר הבישול "האמריקאי" הראשון ובו מתכונים לדלעת, תירס ושאר מצרכים הנחשבים "אמריקאים".
מאוחר יותר בתקופה זו (מחצית המאה ה-18) החלו גם השפים המפורסמים של אותה תקופה לכתוב ספרי בישול, וספרו של אלקסי סואייה נמכר בלמעלה מ-100,000 עותקים,
חידוש טכנולוגי נוסף תרם לתפוצתם של ספרי בישול - תנורי גז.
תנור הגז שהומצא בשנת 1826 אך הפך לנפוץ ודומיננטי במטבחים רבים בסביבות שנת 1880 איפשר לשמור על חום קבוע.
עד אותה תקופה לא כללו ספרי הבישול פרטים על טמפרטורות ההכנה במתכונים השונים.
ספרי בישול כראי תרבותי, חברתי וטכנולוגי
ספרי בישול מהווים תמונה של הזמן התקופה והחברה שבה נכתבו, דוגמה בולטת לכך היא מתחום המגדר: שנים רבות היו ספרי הבישול כתובים אל נשים בעוד שבשנים האחרונות, עם השינויים שחלו במעמד הנשים, במבנה המשפחה הקלאסי ובנורמות חברתיות רבות השתנו גם ספרי הבישול והם נכתבים לגברים ולנשים כאחד.
הבדלים בחומרי הגלם והכנת המתכונים מצביעים על התקדמויות טכנולוגיות.
לדוגמה, בספרי בישול ישנים יותר מתוארות פעילות כמו ניקוי וברור של אבנים מקטניות ואורז, ואילו ספרי בישול מודרניים מפרטים את שלבי ההכנה בתנור מיקרוגל.
הכנסת חומרי גלם חדשים למתכונים וספרי בישול בארצות בהם לא היו בעבר מהווים עדות לשיפור קשרי המסחר בעבר ותהליכי גלובליזציה בימינו.
בספר בישול נוכל למצוא בהתאם לסוגו, מתכון כיצד להכין את כל אחד מסוגי המאכלים המפורטים בו.
ישנם סוגים רבים של ספרי בישול אך ניתן לחלק אותם לקטגוריות.
קטגוריה יכולה להיות: מתכוני עדות כמו בישול במטבח הפרסי, הטורקי, המרוקאי, התימני, היפני, הסיני וכו'.
אפשרות אחרת היא בישול סוגי מאכלים שונים, כגון: בישול מרקים, קציצות, מנות אחרונות וכו'.
בדרך כלל נוכל למצוא בתחילת הספר תוכן עניינים המחולק על פי הקטגוריות, למשל:
ספרים אחרים מכילים גם המלצות להרכבת תפריט בהתאם לסוג האירוע, המלצות לעריכת השולחן ורשימות שונות, כגון: תבלינים, אביזרי מטבח וכלים.
בשנת 1936 יצא לאור ספר "איך לבשל בארץ ישראל", ספר בישול ראשון בעברית.
בשנת 1948 יצא לאור "כך נבשל", שנכתב על ידי מדריכות ויצו.
הספר זכה להצלחה ויצא לאור במהדורות אחדות, ובהן אחת בגרמנית.
מהדורה אחרונה שלו יצאה לאור בשנת ה'תשכ"ה.
בהקדמה למהדורה הרביעית בעברית, שיצאה לאור בשנת 1956, כתבה ר.
יבנין, מנהלת מחלקת ההדרכה של ויצו:
כמו במהדורות הקודמות השתדלנו גם כאן א) להתאים את הבישול לתוצרת החקלאית של המשק העברי, להחדיר את השימוש בירק, פרי, תוצרת-חלב והלול ודגים שדרות היישוב, שרובו הגדול הביא עמו מהגולה הרגלי תזונה נפסדים; ב) להשליט בארץ הרגלי תזונה נכונים ובמידת האפשר - אחידים.
בשנת 1948 ליליאן קורנפלד הוציאה לאור את "אני מבשלת : ספר הבישול הארצישראלי", ובשנת 1949 יצא לאור ספרה התואם את רוח התקופה "מה אבשל ממנות צנע?
קורנפלד המשיכה לפרסם ספרי בישול במהלך 30 השנים שלאחר מכן.
בשנת 1963 יצא לאור ספרה של ליאורה צוקרמן "הבישול ומשק הבית".
בשנת 1964, מולי בר-דוד, "ספר בשול פולקלורי", בהוצאת י.מ.
ציור כריכה בידי מיכל מכנס וציורי הפרקים בידי גבריאלה רוזנטל.
הספר יצא לאור במהדורות רבות.
בשנת 1970 יצא לאור ספרו של עמוס קינן, "ספר התענוגות" – ספר בישול שהיה גם מדריך לנהנתנות.
בשנת 1974 פרסמה חנה שאולוב את ספר העוגות הראשון בישראל, "עוגות ועוגיות".
הספר הפך לרב מכר ונמכר בכ-500 אלף עותקים.
בשנת 1975 יצא לאור ספרה של רות סירקיס, "מהמטבח באהבה", ששינה את פני שוק ספרי הבישול בעברית.
הספר זכה להצלחה עצומה, ונמכר בקרוב למיליון עותקים.
הספר עוצב בפורמט אלבומי, ובו תמונות צבעוניות רבות של המאכלים שבספר.
עיצוב זה מאפיין את כמעט כל ספרי הבישול שיצאו לאור בעברית לאחר "מהמטבח באהבה".
ספרי הבישול הפכו למתנה מקובלת לזוג צעיר ולא רק.
בשנת 1985 פיליס גלזר, "חגיגה צמחונית", הוצאת ר.
סירקיס, לספר יצאו גם מהדורות בכריכה רכה.
בשנת 1986, גדעון הירטנשטיין, "סלטים", סלטים בשריים, חלביים וצמחוניים לארוחות ולמסיבות, הוצאת ר.
סירקיס, "לאכול לבריאות", הוצאת ר.