tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפתיחתו לספרו המפורסם "מסילת ישרים" כתב הרמח"ל: "החיבור הזה לא חיברתי ללמד לבני האדם את אשר לא ידעו, אלא להזכירם את הידוע להם כבר ומפורסם אצלם פרסום גדול".
למרות שהספר כולו כתוב בשפה פשוטה השווה לכל נפש, הרמח"ל ביסס אותה על יסודות מתורת הנסתר.
"מסילת ישרים" הוא הספר העיקרי אשר הקנה להרמח"ל לגיטימציה היסטורית, והפך עם השנים לאחד מספרי היסוד בספרות המוסר, ובפרט בקרב תנועת המוסר.
בשנת ה'תק"ג (1743) עזב הרמח"ל את אמסטרדם עם אשתו ובנו ועלה לארץ ישראל.
לאחר שעגן בעכו קבע בה את מגוריו.
בית כנסת הרמח"ל בעכו העתיקה מיוחס כמקום מדרשו ותפילתו, אליו הצטרף בבואו לגור בעכו.
אולם בשנת 1758 בית הכנסת הזה נהרס על ידי השליט הבדואי של העיר, דאהר אל-עומר, שבנה עליו מסגד.
במקומו קיבלו יהודי עכו מבנה קטן מצפון למסגד המתפקד עד היום כבית כנסת ונושא את שמו של הרמח"ל.
בבית הכנסת מוצג ספר תורה על גבי עור צבי, ונטען שנכתב בדיו שנעשה מתמיסת קליפות רימונים.
אין שום עדות או מידע לגבי מיקום דירתו בעכו.
הרמח"ל נפטר במגפת דבר עם אשתו ובנו היחיד בכ"ו באייר.
רק שתי עדויות נותרו על שהותו בארץ.
הראשונה היא איגרת שנשלחה מעכו לתלמידיו באירופה ביום א' כ"ב בתמוז שנת תק"ג (3 ביולי 1743):
העדות השנייה נכתבה על ידי הרב ישמעאל חי סנגויניטי – תלמיד רבי חיים בן עטר, בתיעוד מסעו מירושלים לליוורנו.
ביום א', ראש חודש כסלו תק"ד (6 בנובמבר 1743) עגן בעכו, ועשה את לילו בבית הרמח"ל:
גרסאות שונות לגבי תאריך פטירתו ומקום קבורתו
בשנת תקצ"ו (1836) פרסם הרב מרדכי שמואל גירונדי ביוגרפיה של הרמח"ל בכתב עת ב"כרם חמד" כרך ב'.
במאמרו הביא עדות לכאורה הידועה בשם "איגרת רבני טבריה" שטוענת שהרמח"ל נקבר בטבריה.
האיגרת אינה בנמצא והוכחה כמזויפת כיוון שנכתבה באירופה ולא על ידי רבני טבריה.
כעבור 17 שנה מפרסום המאמר, בשנת 1853 פרסם גירונדי את ספרו הגדול "תולדות גדולי ישראל", הסוקר את כל "תולדות גדולי ישראל ובפרט גאוני איטליה ורבני פאדובה".
בספרו שילב הרב את ספר "זכר צדיקים לברכה" של רבי חננאל ניפי, "שהעתקתי מכתיבת יד הרב המחבר עצמו, וצרפתיו בכור שכלי למלאות את דבריו".
הרב גירונדי עצמו מעיד שהביא את עדותו המשוכתבת של הרב ניפי.
עדותו המקורית של הרב ניפי שרדה בכתיבת יד תלמידו בכתב היד"טובי אודיע" וזה לשונה:
הרב משה מלכי (מלאכי) הנזכר גר בצפת, שימש ברבנות והנהיג קהילה, יצא לשליחויות שד"ר מטעמה בערי אירופה, גייס וריכז את התרומות וחילץ את צפת מקשיה ושפלותה.
בשנת ה'ת"ק, חלה הרב מלכי, חצי מגופו השתתק ונאלץ לפרוש מפעילותו הציבורית.
כובד המיסים, מלחמות ומגפות גרמו לרבים מיהודי צפת לעזוב את העיר ובתוכם גם הרב מלכי שעבר בשנת תק"א לגור בעכו, ושם פגש את הרמח"ל שהגיע אליה בשנת תק"ד (1743).
הרב מלכי העיד שקבר את רמח"ל, וכשנתיים ורבע לאחר מכן - בסוף חודש אלול תק"ו (1746) - הסתלק הרב מלכי לבית עולמו.
מעדות הקבורה ומשאר העדויות עולה שרמח"ל נפטר בשנת תק"ד – ולא כפי שסברו עד עכשיו, ומכאן שחי ככל הנראה פחות משנה בעכו - עד לפטירתו במגפה.
העדר אגרות, עדות ראִיה אחרונה מחודש כסלו תק"ד ועדות הרב שקבר אותו תומכות בקביעה.
כשנתיים לאחר פטירת הרמח"ל נפטר הרב מלכי ומצבתו מזוהה וברורה בבית העלמין היהודי בכפר יאסיף וצמודה למצבת קברו של הרמח"ל.
הסיבה לקבורתם בבית הקברות היהודי העתיק בכפר יאסיף ולא בעכו, נבעה בשל הספק ההלכתי שהעיר עכו איננה בתחומי ארץ ישראל.
הטענה שהרמח"ל נקבר בטבריה ליד קברו של התנא רבי עקיבא הוכחה כחסרת בסיס ובדויה.
על פי כל ספרי המסעות ועדויות הנוסעים עולה בבירור כי הציון בטבריה נבנה לראשונה בשנות השלושים של המאה הקודמת.
בנוסף, נמצאה תמונת גלויה השוללת את טענת קבורתו בטבריה.
בשנת תש"ז, 1947, במלאת 200 שנה לפטירת הרמחל, החליטה מחלקת התרבות של הוועד הלאומי לכנסת ישראל בהוראת נשיאה מר יצחק בן צבי לנקוט פעולות שונות להנצחת הרמח"ל.
בערב כ"ו אייר תש"ז (15.5.47) נערכה עצרת מרכזית בעיר טבריה, ולמחרת הקים בן צבי ציון לרמח"ל ע"ג גל אבנים שהיה במקום.
לימים הפך הציון של בן צבי לקבר הרמחל.
במשך השנים שאחרי מותו והכרת גדולתו בתורה מתוך הכתבים ששרדו, גוועו לחלוטין ההאשמות נגדו והוא הפך לנערץ על כל פלגי היהדות.
בן דורו הצעיר ממנו, הגר"א (שנולד כ-13 שנים אחריו והאריך חיים כ-50 שנה יותר ממנו), העריץ את שיטתו הקבלית ולמדהּ בשקידה.
האגדות מספרות כי לבש בגדי חג כאשר הגיע אליו ספרו של הרמח"ל "אדיר במרום", אף החסידות ומאוחר יותר משנתו של הרב קוק ותלמידיו הושפעו ממנו, גם אם בצורה פחות מפורשת.
בתולדות חייו שפורסמו בשנים מאוחרות, הושמטו לעיתים אזכורי המחלוקת הגדולה שהייתה בחייו לגביו, אם מתוך שגוועה ואיננה רלוונטית יותר, ואם מתוך רצון למנוע קטרוג אודות רודפיו.
למרות ההתנגדות העזה אליו בימי חייו ולמרות החרם של רבני ונציה, הכרת גדולתו וכתביו לאחר מותו השפיעו רבות על תנועות שונות ביהדות - מזמנו ועד היום:
ה"מתנגדים" הושפעו ממנו רבות, בעקבות ההערכה הרבה לה זכה אצל הגר"א.
ספרו מסילת ישרים הפך לספר יסוד המרכזי והבסיסי ביותר בפעילות של תנועת המוסר שהתעוררה באמצע המאה ה-19, והשפיע על עולם הישיבות כולו עד היום.
ספר זה התקבל על כלל ישראל עוד בחייו ובכללם על מתנגדיו.
תנועת החסידות לא קיבלה רבות משיטותיו במפורש, אך ישנן השקפות שמקורן בספריו.
עם זאת, אף שהמגיד ממזריטש הגדירו כספר "בהיר וטהור", היו אדמו"רים שהתנגדו לו, ובפרט רבי יצחק אייזיק יהודה יחיאל סאפרין מקאמרנא, שאף אסר על לימוד כתביו.
תנועת ההשכלה אהדה את מחזותיו, וראתה בהם את הפתיחה ליצירה ספרותית חילונית חדשה.
הרעיונות הציוניים של הרב קוק התבססו על הקבלה ובראש ובראשונה על תורת הגר"א והרמח"ל שהוא קושרם יחד.
הרב משה צבי נריה בספרו טל ראי"ה (עמ' קכ"ב), אף מעיד: "נפשו הפיוטית של הרמח"ל ...
וכן כתיבתו הפרשנית לסתרי תורה שהיו בה גילויים ...
כל אלה הביאו את הרב לידי תחושה עמוקה של הזדהות ...
ובסוד שיח עם צעיר מקשיב - מבריק בתורה ובמחשבה - עם רבי יצחק הוטנר - גילה את תחושתו ואמר: 'סבורני שהנני גלגולו של רבי משה חיים לוצאטו'".
מחשבת ישראל הנהגית בשנים האחרונות בעולם הישיבות הליטאי מבוססת על תורתו של הרמח"ל ובעיקר על ספר דרך ה' וספר דעת תבונות.
על השפעתו כתב חיים נחמן ביאליק:
בדומה לכך כתב הרב דוד כהן, "הרב הנזיר", כי תנועת החסידות, המוסר וההשכלה "שהיו עוינות זו לזו, כולן שמו להן בראשן את הרמח"ל".
במחצית השנייה של המאה העשרים זכתה תורתו של הרמח"ל לתפוצה רחבה ולהדפסות רבות.
הרב אליהו דסלר עודד את לימוד כתביו, ותלמידו רבי חיים פרידלנדר הוציא את רוב כתבי הרמח"ל בשמונה חלקים.
גם יוסף אביב"י הוציא מספר חיבורים של הרמח"ל וכתב עליו, ובפרט את מהדורתו לשרידי זוהר תנינא, שרובו נשמד בזמן הפולמוס.
הרב מרדכי שריקי, ראש מכון הרמח"ל מוציא כיום לאור מחדש את החיבורים, בתוספת פירושים, הערות ומבואות, וכן הרב דויד שלם ראש ארגון "קהילת הרמח"ל" מנגיש את כתביו במהדורות דיגיטליות, וכן בחקירת כתביו בספרים ומאמרים מודפסים.
תורת האר"י עוסקת בפרוטרוט במבני המרכבה האלוהית, שהיא דרך הנהגת העולמות, על ידי משלים מן העולם התחתון (בפרט גוף האדם) וצירופי אותיות.
אולם לא מבוארת הכוונה הפנימית בכל המבנים האלה.
קבלת הרמח"ל מנסה לחשוף את הנמשל של קבלת האר"י, על ידי הסבר מהותו של כל רכיב בהנהגה ותפקידו במערכת הכללית (פירוט הדברים כתובים בפרט בספר קל"ח פתחי חכמה, ועיקרם כתובים בתחילת ספרו מסילת ישרים).
על פי הרמח"ל, אלוהים הוא במהותו הטוב הגמור, שאין טוב אחר כמוהו כלל, שולט יחיד, ואין רצון אחר בלעדיו.
מכיוון שדרך הטוב היא להיטיב, ה' חפץ לגרום הנאה לזולתו, ולכן ברא את העולם, שיהיה מי שיהנה מטובו על ידי דבקות בו.
אולם היות שהוא טוב אינסופי, הוא שואף להעניק טוב מוחלט, שהוא הטוב שלו עצמו, ולכן גזר שההטבה לנבראיו תהיה דבקותם בו והתענגותם עליו.
לכך גם ברא את העולם הבא שבו מרגישה נפש האדם תענוג רוחני ודבקות בו.
על מנת שהטוב הזה יהיה שלם, ויהיה שייך לנברא בעצמו ולא רק לאלוהים, גזר שהנברא יקנה את השלמות בכוחות עצמו, על ידי בחירה אישית ומעשים.
ולכן ברא עולם שיהיו בו גם טוב וגם רע, ואת המשיכה של האדם הן לטוב והן לרע, כך שיוכל על ידי בחירתו הטובה להגיע לשלמות ולהידבק בבורא.
קיום המצוות מפיץ על האדם את אור פני ה' שהוא שלמותו, ואילו ביצוע עבירות מושך טומאה מכוחות הרוע שמאפיל וחוסם אור זה.
מכיוון שכל תכלית בריאת האדם היא להידבק בה', ראוי שלא תהיה לאדם תכלית אחרת בחייו אלא זאת, ושיכלכל את כל מעשיו רק למטרת השגתה.
בספרים דעת תבונות וקל"ח פתחי חכמה מסביר הרמח"ל כי מכל היבטי שלמותו של אלוהים, השלמות שבחר לגלות היא דווקא שלמות הייחוד - שהבורא הוא היחיד ששולט בכל מאורעות העולם ושאין כוח אחר מלבדו.
הסיבה לכך היא כיוון שמידת הייחוד היא המאפשרת את קיום הרע ולפיכך גם את הבחירה, וממילא את הטוב הנצחי.
זוהי הגדרה בדרך השלילה, מכיוון שלא ניתן לומר על הבורא שום דבר מלבד שהוא יחיד: הוא אינו חזק, חלש, גדול או קטן כי הוא מושגים אלו שייכים לעולם החומר.
הוא אינו שמח ואינו כועס כי הוא לא תלוי בציר הזמן ולכן אין בו שינוי.
בעצם מה כן ניתן לומר על הבורא?
שהוא כן קיים, אם כי באופן שאיננו מבינים, ושהוא לא כל ההגדרות ששנינו קודם, הגדרות תלויות חומר, זמן או מקום.
כל שנותר לומר עליו זה שהוא יחיד.
אם כן, זו הגדרה בדרך של שלילת כל השלמויות המוכרות לנו.
במידת הייחוד ניתן לחשוף את הטוב רק באמצעות נתינת מקום להיפוכו, כלומר לכוחות הרע, וביטול האפשרות הזאת מגלה את ייחודו.
זאת מכיוון שהרוע הוא העדר גילוי ייחודו, וככל שיותר טוב כך ייחודו מתגלה יותר.
עם זאת, הייחוד הוא המעלה היקרה ביותר שבו, שתלויה בהכרח מציאותו.
אם כן כל תהפוכות ההיסטוריה ("הגלגל הסובב" בלשון הרמח"ל) מוליכות אל גילוי הייחוד הזה, לעיתים דווקא על ידי הגברת הרע.
וסופו להתגלות בימות המשיח כשאז יתענגו הנשמות על השלמות שהתגלתה.
מכאן הרמח"ל מסביר כי יש שתי הנהגות שפועלות במקביל - הנהגת הייחוד הנצחית המגלה את שלמות הבורא ובאמצעותה מגיעים לתכלית הדבקות בו, והנהגת המשפט הזמנית המענישה וגומלת לפי מעשי בני האדם כדי לזככם ולהכינם לגילוי הנהגת היחוד.
הוא מסביר כי הנהגת המשפט היא אמנם הכרחית לעולם שיש בו טוב ורע, אבל היא בעצמה רעה ונבראה כתוצאה מקלקולי הבריות, ע"כ אינה נצחית ועתידה להתבטל, כי אלוהים חפץ בשלמות כל נבראיו ולא שיהיו חוטאים ונשכרים.
כמו כן הוא מסביר שהנהגת המשפט נובעת מהנהגת האהבה, כאב האוהב את בנו ולכן מייסרו, ולכן היא ממותקת.
על אף הגותו הקבלית היה הרמח"ל בצעירותו מגולח זקן (ככל מקובלי איטליה), ולבוש בבגדי רקמה כמקובל בתקופת הרנסאנס, כפי שעולה מהכפשות טענות מתנגדיו באגרות.
הרמח"ל חיבר שירים עם תכנים יהודיים בצורות של השירה האיטלקית, ק"ן מזמורי תהלים בעקבות ספר תהלים, אולם עיקר השפעתו הייתה במחזותיו, אשר שימשו כמודל לחיקוי עבור משוררי הדורות הבאים (פרנקו מנדס, יוסף האפרתי, שלום הכהן, אד"ם הכהן, יל"ג, ואחרים).
אפילו "אהבת ציון" מאת אברהם מאפו, הרומן העברי הראשון, פסגת ספרות ההשכלה, נכתב בהשראת מחזותיו.
גם לאחר שהספרות העברית פנתה לכיוונים אחרים, נערים המשיכו לקרוא ולהתבשם ממחזותיו.
כך כתב ביאליק: "מי אשר לא מילא בנעוריו את אזניו ואת נפשו משפת חזיונות הרמח"ל ומתרועת בקרה - הוא לא ידע מה קול עברי נקי וזך מימיו".
לפיכך, פישל לחובר, חוקר תולדות הספרות העברית, החשיב בצדק את הרמח"ל לאבי הספרות העברית החדשה.
חוקר תולדות הספרות העברית, אהרון בן אור, כתב:
"מעשה שמשון", יצירתו הראשונה של הרמח"ל, עוקבת אחרי דמותו התנ"כית של שמשון ועל מאבקיו ביצרים ובתשוקה שמקרבים אותו אל דלילה.
מחזהו השני נקרא "מגדל עוז" או "תומת ישרים".
זו יצירה פסטורלית, דומה בצורתה ובסגנונה לפסטורליות האיטלקיות של גואריני וטאסו, ואף מושפעת מהמשורר הפורטוגזי קמואש, אולם מלאה בחן עברי ותוכנה מבוסס על משל קבלי.
הרועה איש הטבע "דל הוא ואך שמח" אין הוא מעוניין בכספי העשירים, אשר "ברבות זהבם, ירב אויב בקרבם", ואין הוא משועבד לחוקי המעמדות החברתיים המפריעים למימושה של אהבה: "עלמה אשר תיטב בעיניו שמה, עלמה אשר תיתן לחלקו חשק, בה יעלוז ליבו, כי זה לעומת זה, ומפריד אין.
המחזה עוסק באהבתם של שלום ושלומית, בת המלך, שהמלך הבטיח שתנשא למי שיצליח להגיע אל ראש מבצר ללא פתח, ואל ראשו הגיע שלום.
מול האהבה עומדים חורשי המזימות והמקנאים המנסים להתנכל לה.
יש שמצאו במחזה נמשל, אף שחובר עוד לפני הפולמוס הגדול: בת המלך היא הקבלה, ושלום הוא אולי הרמח"ל עצמו.
המחזה נגנז והוצא לאור רק מאה שנה אחר כך.
מחזהו האחרון, "לישרים תהילה", מבוסס על "מגדל עוז", תוך עידון ושיפורים משמעותיים.
יצירה זו היא נמשל כמעט נטול משל, וחוט העלילה בו קיים במידה זעומה ביותר.
זוהי אלגוריה על "צדיק ורע לו, רשע וטוב לו", על המאבק בין אמת ושקר, ביקורת על החברה האנושית ההמונית, ועיסוק עמוק במידות הנפש ותיקון עולם, בשידוכים ובהשגחה.
הרמח"ל כתב כשמונים ספרים ורוב ספריו עוסקים בקבלה, חלקם במוסר והנהגות ה', יצירותיו המוקדמות כללו מחזות, וספרי שירה, וכן פרקי שירה שנכתבו עבור אירועי שמחה ואבל.
כ-40 מספריו ומאמריו אבדו, והיום ידועים לנו רק כ-40. בין ספריו ומאמריו המפורסמים יותר:
מסילת ישרים - ספרו המפורסם ביותר של הרמח"ל.
ספר מוסר שמציג מסלול עבודה נפשית לאדם, לפי סדרו של מאמר התלמוד במסכת עבודה זרה (בדף כ).
לספר יצאה גם גרסת הוויכוח, שמתנהל בין חסיד לחכם בעניין עבודת השם וחובתו של האדם בעולם.
דרך ה' - ספר המדבר על השקפה ויחס האדם לעולם על ידי קיום מצוות.
מאמר העיקרים - מעין תמצית מספר "דרך השם", כולל את י"ג עיקרי האמונה.
דרך חכמה - תכלית לימוד תורה.
דרך תבונות - הדרכה מובנה בלימוד התלמוד.
דעת תבונות - דיונים בקבלה.
הספר נכתב בלשון שאינה קבלית וערוך כדו-שיח בין הנשמה לשכל.
חלק א: בעיקר בסודות ההשגחה והגאולה.
חלק ב: בתכונתו של האדם, ובתכליתו של האדם בעולמו.
ספר הכללים - העקרונות שהופיעו בספר דעת תבונות, ערוכים כסיכום (ולא כדו-שיח) בלשון קבלית.
נכתב באותה תקופה עם דעת תבונות (כתיבת שניהם הסתיימה בשנת תצ"ד).
קל"ח פתחי חכמה - מציג את שיטתו של הרמח"ל בפירושה של קבלת האר"י.
ערוך במאה שלושים ושמונה פרקים (קל"ח בגימטריה) ומכאן שמו.
כל פרק פותח במאמר קצר ('פתח') וממשיך בפירוש שמבאר אותו משפט אחרי משפט.
לפי דרך עץ החיים (ראה להלן), רמח"ל מצא את הפתחים "בכתב יד ישן נושן" ורק הוסיף להם פירוש, אבל לפי פרשנות מקובלת, הפתחים נכתבו מתוך התגלות, ולאחר מכן הרמח"ל פירש אותו בעצמו.
דרך עץ החיים - מאמר על החשיבות של לימוד חכמת האמת.
יש אומרים שנכתב כהקדמה לספר קל"ח פתחי חכמה.
כפי הנראה נכתב על ידי תלמידיו.
קנאת ה' צבאות - ביקורת על שיטתו של שבתי צבי.
מחולק לשני חלקים: הראשון עוסק בביקורת על שיטתו, והשני מפרש בדרך משלו מאמרים מהזוהר שעליהם התבססה דרכו של שבתי צבי.
אדיר במרום - פירוש לאידרא רבא, נמצא רק הפירוש לשני הדפים הראשונים של האדרא, כ-400 עמוד.
משכני עליון - תיאור בית המקדש השלישי על פי הקבלה.
מאמר הגאולה - על שלבי הגאולה.
זוהר תנינא / תיקונים חדשים / רזין גניזין (אבד ברובו.
מילולית: זוהר שֵנִי) – מאמרים שכתב בלשון ספר הזוהר.
שרדו ממנו פרשיות בודדות וכן ציטוטים שצוטטו ב"אגרות הרמח"ל".
תיקונים חדשים - סודות וגילויים עליונים שקיבל הרמח"ל, נכתב בלשון ארמית.
מקביל לתיקוני הזוהר (שנכתבו על הפסוק הראשון של התורה) על הפסוק האחרון של התורה.
האילן הקדוש - תמצית מדברי האר"י בסדר השתלשלות העולמות.
בעל דמיון רב ל"עשרה פרקים".
עשרה פרקים להרמח"ל - תמצית קבלת האר"י בלשון המשנה, ובדיוק רב.
על אף קוצר הלשון, ניסוחי הספר מיישבים סתירות בתורת האר"י.
מאמר הוויכוח - ויכוח בין חוקר למקובל בעניין חכמת האמת.
חוקר ומקובל - נוסחא נוספת של ויכוח בין חוקר למקובל בעניין חכמת האמת.
מלחמת משה - נוסחא נוספת של ויכוח בין חוקר למקובל בעניין חכמת האמת.
כפי הנראה נכתב על ידי תלמידיו
פתחי חכמה ודעת - כללים בקבלה.
בנין עולם - מדבר על הקשר בין העולם העליון לתחתון.
תקט"ו תפילות - 515 תפילות שנמצאו בבית מדרשו, חלקם נראים כתרגום מארמית.
בחלקם רמוז שמו של תלמידו יקותיאל גורדון.
קיצור כוונות - סיכום תמציתי של כוונת האר"י לתפילה ושיטה חדשה בכוונת התפילה.
עיקרי הדינים - לא נמצא.
ייתכן ונכתב עם רבי יעקב חזק.
אגרות הרמח"ל - קובץ חלופת האגרות בזמן הפולמוס סביב הרמח"ל.
האגרות כוללים בתוכם ביאור של סוגיות סבוכות בתורת האר"י.
יצא לאור בשני חלקים, על ידי פרופ' מאיר בניהו.
ירים משה - מקבץ מהאגרות שכתב הרמח"ל; תולדותיו; מקבץ משיריו.
ספר השירים - ליקוט השירים והפיוטים מוגה מכת"י בצירוף מבואות והערות על ידי שמעון גינצבורג, השלים והוסיף מבוא בנימין קלאר, על כריכת הספר ציור דגלה של משפחת לוצאטו, בהוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, ה'תש"ה.
ק"ן פרקי תהלים - מאה וחמישים מזמורים, שנכתבו כנגד מאה וחמישים מזמורי התהילים.
שמונה מהם נדפסו בסדר הכנסת ספר תורה שנדפס אז בוונציה, והשאר עדיין לא נמצא.
לשון לימודים - ספר ביכוריו - עוסק בעקרונות הכתיבה וההרצאה, בחלקו השני דן ביחס ללשון ומבליט את ייחודיותה של הלשון העברית.
ספר ההגיון - דן בקיצור רב בכללי הלוגיקה ובישומה.
זהו קיצור של האורגנון של אריסטו.
כיום נדפס עם "לשון לימודים".
ספר המליצה - נכתב כגרסה עברית ל"רטוריקה" של אריסטו.
בספר זה דן הרמח"ל על הרטוריקה ועל אמצעי השכנוע.
ספר הדקדוק - ביאורים והערות בדקדוק עברי נערך על ידי תלמידו, במהדורות החדשות מצורפת מהדורת צילום שלו בדרך תבונות.
מעשה שמשון - מעשה שמשון בצורה אלגורית.
נכתב כחלק מספר לשון לימודים.
מגדל עוז או תומת ישרים.
לישרים תהילה - מחזה מוסר אלגורי על השקר אשר מכסה את התבל, ואיך שהאמת יוצאת לאורה.
הוקדש לידידו "החכם והנבון כהר"ר יעקב דא-גאויש יצ"ו", לרגל חתונתו עם "הכלה הבתולה המהוללה הצנועה מרת.
על שמו קרוי בית הכנסת "בית רמח"ל" בשכונת הר נוף בירושלים.
במקום פועל מכון רמח"ל, שעוסק בהוצאה לאור של ספריו על ידי הרב מרדכי שריקי.
בית הכנסת בעיר העתיקה של עכו - אם כי אין שום הוכחה ומסורת שנבנה על ידו.
בירושלים נבנתה ישיבה ותלמוד תורה על שם ספרו "מסילת ישרים" בשם תלמוד תורה מסילת ישרים בשכונת מקור ברוך בירושלים על ידי הרב עזרא ניסן המכהן כנשיא ומשגיח אישי וראש הישיבה.
בשנת תשע"ד העלו הרב דוד מנחם ושם טוב לוי מופע סביב יצירותיו של הרמח"ל בשם "הבחור מפאדובה".
רחובות על שמו בערים: תל אביב, עכו, טבריה, פתח תקווה, חדרה והרצליה.
רחובות על שם ספרו "מסילת ישרים" בערים תל אביב וירושלים.
הרמח"ל קבור בכפר יאסיף ויש עדיין שמחזיקים בדעה שהוא קבור בטבריה.
מדי שנה ביום פטירתו נערכות שתי הילולות מרכזיות בציון קברו בכפר יאסיף ובטבריה.
רמי הוא משחק קלפים שמטרתו השלמת סדרות קלפים קבועות מראש.
בישראל נפוצה במיוחד גרסה של המשחק בשם "רמיקוב".
מטרת המשחק היא כאמור בניית סדרות המכילות שלושה קלפים לפחות כל אחת.
מתוך חבילה אחת שלמה ומעורבבת או שתיים מקבל כל אחד מן השחקנים 14 קלפים.
מושכים קלף נוסף מהקופה ושמים אותו בצד, קלף זה הוא הקלף הפותח של המשחק ומהווה הקלף הראשון של ערמת הקלפים, אליה השחקנים יזרקו את הקלפים שלהם בהמשך המשחק.
יתר הקלפים משמשים כקופה, כשפניהם כלפי מטה.
את הקלף העליון בקופה הופכים.
השחקנים אינם מגלים את תוכן קלפיהם אחד לשני.
כל שחקן מסדר את קלפיו בידו.
לעניין זה, סדרות חוקיות נחשבות לסדרות שעונות לאחד משני התנאים הבאים:
סדרה עולה של קלפים בעלי אותה הצורה (לצבע אין חשיבות).
האס (A) יכול להופיע בצורת המספר 1 או 14, אך רק באחת מקצותיה של סדרה מסוימת אפשר לשים את האס ולא באמצע שלה.
כך לדוגמה, הסדרה היא לא חוקית.
סדרת קלפים בעלי אותו מספר אך בעלי צורות שונות.
השחקן הראשון הוא זה שהוגרל מראש.
עליו להחליט, אם למשוך קלף מהקופה או למשוך את הקלף הראשון מתוך הערמה של הקלפים שנזרקו.
לאחר מכן על השחקן לזרוק קלף לשחקן שבא אחריו.
רצוי שזהו יהיה קלף אשר הוא איננו זקוק לו.
על השחקן הבא בתורו להחליט אם לקחת את הקלף שהשחקן הראשון זרק או לקחת קלף מקופת הקלפים.
בכל מקרה, גם עליו לזרוק קלף לשחקן הבא.
למעשה בכל תור כל אחד מהשחקנים צריך לקחת קלף אחד ולזרוק קלף אחד.
המנצח במשחק הוא זה שיצר מכל הקלפים שבידו סדרות תקניות.
בחזקתו צריכים להיות 14 קלפים, לאחר זריקת הקלף כמתואר למעלה.
למשחק מספר גרסאות נוספות השומרות על מבנה החוקי הבסיסי.
למשל, גרסה נוספת מתירה שימוש בג'וקרים, כאשר הג'וקר יחשב ככל קלף אשר השחקן המחזיק בו, זקוק לו להשלמת סדרה.
גרסת הרמי הפופולרית ביותר היא גרסת הרמי 51, בגרסה זו על השחקנים להרכיב סדרות על מנת לנצח במשחק.
למספר 51 יש משמעות רבה כיוון שמספר זה מהווה ניקוד הקלפים שעל השחקנים לצבור על ידי סכימת הסדרות שלהם על מנת לבצע ירידה.
לדוגמה : שחקן שהצליח להרכיב את הסדרות J,J,J ו- 7,8,9 יוכל לבצע ירידה כיוון שקלפי התמונה שקולים ל-10 נקודות ו 7+8+9 = 24, משמע ניקוד הסדרות בדוגמה הנ"ל הוא 54 נקודות.
את משחק הרמי 51 משחקים באמצעות שתי חפיסות קלפים וניתן לשחק אותו עד ארבעה שחקנים, מה שהופך אותו למשחק הרבה יותר מעניין ומאתגר.
משיכת קלף מתוך ערמת הקלפים שנזרקו - פעולה שמומלץ לבצע רק כאשר קלף זה משלים לנו סדרה, בכל מקרה אחר עדיף לקחת קלף מתוך הקופה, כיוון שבעת לקיחת קלף מערמת הקלפים, אנו נותנים ליריבים שלנו מושג כלשהו לגבי הקלפים אותם אנחנו צריכים ועל הסדרות אותן אנחנו מנסים להרכיב.
זריקת קלפים על מנת להטעות את היריב - לדוגמה נניח שיש לנו 7♣ ו-9♣ ביד אך חסר לנו את ה-8 ויש לנו 8♥ שאינו עוזר לנו כלל.
דרך מצוינת להטעות את היריב, היא לזרוק את ה-8♥.פעולה זו נקראת זריקת פיתיון ועשויה לבלבל את היריב ולגרום לו לחשוב שאנחנו לא צריכים 8 כלל ועל ידי כך לגרום לו לזרוק לנו את ה-8♣ לו אנו מחכים.
זכרו מה נזרק ומה נלקח מהשולחן - שחקנים בעלי יכולת זיכרון גבוהה יגלו שיש להם יתרון גדול על פני שחקנים אחרים.
במשחק הרמי יש חשיבות רבה ליכולת הזיכרון של השחקנים.
על השחקן לזכור אילו קלפים יריבו לקח מהערמה של הקלפים שנזרקו ואילו קלפים הוא זרק, כך יהיה באפשרות השחקן לנתח את סיכוייו להשלים סדרות ביד שלו ולמנוע מהיריב להשלים את הסדרות שלו.
חוסר ריכוז יכול להביא לכך ששחקן ינסה להרכיב סדרה וימתין לקלף שכבר נזרק ויצא מהמשחק, דבר שימנע ממנו ניצחון וקרוב לוודאי יביא אותו להפסד.
רמי - משחק בו השחקנים מקבלים 14 קלפים ומרכיבים סדרות תוך כדי משחק המבוסס על תבנית של משיכה וזריקת קלפים.
רמי 40 - דומה למשחק רמי רגיל אך על מנת להוריד לשולחן סדרות בפעם הראשונה, חובה כי הערך הכולל של סדרות אלה יהיה 40 נקודות ומעלה.
הצמדות של קלפים לסדרות המונחות על השולחן אינן נספרות באילוץ זה.
רמי 51 - דומה למשחק רמי 40 אך עם אילוץ של 51 נקודות על מנת לבצע ירידה.
רמי ירידה - משחק רמי המורכב מכמה משחקונים, בו יש חשיבות רבה לערכי הקלפים.
ניתן לנצח על ידי ירידה לא מלאה, כאשר נשארים עם מס' קלפים מועט ביד שערכם נמוך או שווה לניקוד שהוכרז בתחילת המשחק.
רמיקוב - משחק רמי המורכב מקוביות קלף ולא מקלפים רגילים המונחות על גבי לוח אישי לכל שחקן, המחולק לשני סוגים.
ג'יימס רמזי מקדונלד היה פוליטיקאי בריטי, ראש ממשלת בריטניה הראשון מטעם מפלגת הלייבור (מפלגת העבודה הבריטית).
עמד בראש שתי ממשלות של מפלגת הלייבור: ב-1924 ובין 1929 ל-1931. לאחר מכן, בתקופת השפל הכלכלי הגדול, פיצל את המפלגה, פנה ימינה בעמדותיו הכלכליות ועמד עד 1935 בראש ממשלת אחדות לאומית שהתבססה על השמרנים.
מקדונלד היה יוֹני ואף פציפיסטי בדעותיו: התנגד למלחמת העולם הראשונה, צידד ביחס הוגן לגרמניה לאחריה, ובכהונתו האחרונה נמנע מצעדים תקיפים כנגד אדולף היטלר.
בתולדות הציונות נזכר בעיקר בגלל איגרת מקדונלד שבה אישר את מחויבות בריטניה להצהרת בלפור.
נולד בלוסימאות', בצפון-מזרח סקוטלנד, כבנם מחוץ לנישואין של איכר בשם ג'ון מקדונלד ועוזרת בית בשם אן רמזי.
שמו בלידתו נרשם כג'יימס מקדונלד רמזי, אך הוא היה מוכר כג'יימי מקדונלד.
רכש השכלה יסודית ותיכונית בלוסימאות', ועבד שם כמורה, ולאחר מכן, ב-1885 יצא לבריסטול לעבוד כעוזר לכומר.
בבריסטול נעשה חבר בקבוצה סוציאליסטית קיצונית.
בסוף השנה שב ללוסימאות' לזמן קצר, ובראשית 1886 עזב ללונדון.
לאחר תקופה שבה עבד בעבודות כפיים, מצא עבודה כפקיד.
במקביל, העמיק את מעורבותו בקבוצות סוציאליסטיות.
הוא עקב גם אחר הפוליטיקה במולדתו סקוטלנד.
ב-1888 ארגן בין הסקוטים בלונדון ועדה לתמיכה בשלטון עצמי לסקוטלנד, אך עניינו בה דעך בהדרגה.
בשלב זה עדיין לא הייתה הפוליטיקה מרכז חייו.
הוא נרשם לקורסי ערב במדע, אך בריאותו התערערה והוא התמוטט שבוע לפני הבחינות, ובכך אבדה תקוותו לקריירה במדע.
מקדונלד החל לעבוד כמזכירו האישי של תומאס לו (Thomas Lough) סוחר תה ופוליטיקאי רדיקלי, שנבחר ב-1892 כחבר הפרלמנט הבריטי.
הקשרים שיצר בתפקיד זה והניסיון שצבר בניהול מסע בחירות סללו את דרכו העתידית בפוליטיקה.
ב-1892 עזב את משרתו והחל לעבוד, תחילה ללא הצלחה רבה, כעיתונאי.
ב-1894 הצטרף למפלגת הלייבור העצמאית, ה-ILP, שנוסדה שנה קודם לכן, וב-1895 ושוב ב-1900 התמודד מטעמה על מקום בפרלמנט, ללא הצלחה.
במקביל לחברותו ב-ILP, היה למזכיר "הוועדה המייצגת של העבודה", ה-LRC, שהיא הגוף שקדם למפלגת הלייבור.
בתפקידו זה הגיע להסכם עם המפלגה הליברלית, שלא תתמודד נגד מפלגת הלייבור בכמה מחוזות בחירה של מעמד העובדים.
(שיטת הבחירות הבריטית היא אזורית).
כך נכנסו לראשונה נציגי מפלגת העבודה לפרלמנט.
ב-1896 נשא לאישה את מרגרט גלאדסטון.
(היא לא הייתה קרובת משפחה של הפוליטיקאי בשם זה).
מרגרט הייתה אישה אמידה, ולזוג התאפשר לערוך סיורים ברחבי האימפריה הבריטית בשנים הקרובות.
חיי הנישואין היו מאושרים, ולזוג נולדו שישה ילדים, בהם הפוליטיקאי מלקולם מקדונלד, לימים שר המושבות.
מרגרט מתה ב-1911 מהרעלת דם.
ב-1906 שינתה "הוועדה המייצגת של העבודה" את שמה ל-Labour Party, מפלגת העבודה, וה-ILP נבלעה לתוכה.
באותה שנה נבחר מקדונלד יחד עם 28 חברים נוספים במפלגה לפרלמנט הבריטי.
הישג זה הושג בזכות שיתוף פעולה עם המפלגה הליברלית, ובשלב זה הייתה מפלגת הלייבור מפלגה זוטרה שתמכה בממשלותיהם של הליברלים.
מקדונלד הנהיג את האגף הקיצוני במפלגה, שעמדתו הייתה כי יש להתחרות עם הליברלים על הנהגת המחנה השמאלי.
ב-1911 נבחר מקדונלד למנהיג המפלגה, אך ב-1914 התפטר כיוון שהתנגד, בניגוד לעמדת הרוב, למעורבות הבריטית במלחמת העולם הראשונה.
כמתנגד למלחמה, זכה במהלכה לקיתונות של ביקורת והואשם בפחדנות ובוגדנות.
מקדונלד הפסיד את מקומו בפרלמנט בבחירות 1918, שבהן ניצחה בפער ניכר קואליציה של הליברלים בהנהגת לויד ג'ורג' והשמרנים בהנהגת בונאר לואו.
הוא נבחר שוב ב-1922. עתה הייתה מפלגת הלייבור, שאוחדה שוב תחת הנהגתו, מפלגת האופוזיציה העיקרית לשמרנים, לאחר שהליברלים המפוצלים לשתי סיעות נחלשו מאוד.
העמדות הקיצוניות שהחזיק בצעירותו התמתנו עתה, והוא התנגד בחריפות לסחף הרדיקלי שעבר על מפלגות סוציאליסטיות ביבשת בעקבות המהפכה הרוסית ב-1917, והיה ליריב מושבע של הקומוניזם.
בעת שכיהן כמנהיג האופוזיציה בשנת 1922 ביקר מקדונלד בארץ ישראל.
בעת ביקורו נפגש עם אנשי תנועת העבודה, הקיבוצים וההסתדרות הכללית.
מקדונלד התפעל ממה שקרה והוא סיכם את ביקורו במכתב שבו כתב בין היתר:
אף שהיה נואם רב-כישרון, לעיתים כשל בהתבטאויות עמומות, ובאותה מידה הייתה לעיתים אי-בהירות באשר לחלק מעמדותיו.
במפלגתו התעורר חשש איך יתנהג אם תנצח מפלגת הלייבור בבחירות והוא יהיה לראש ממשלה.
ב-1923 איבדו השמרנים את הרוב הפרלמנטרי, וב-1924, לאחר שהפסידו בהצבעת אמון, הטיל ג'ורג' החמישי על מקדונלד להרכיב ממשלה.
הוא הושבע כראש ממשלה ב-24 בינואר.
ראש ממשלה ראשון ממפלגת הלייבור, ראש ממשלה ראשון ממעמד הפועלים, ובין המעטים שלא היו בוגרי אוניברסיטה.
ממשלת הלייבור הראשונה - חתירה לפיוס עם גרמניה
את ענייני הפנים השאיר בידי שריו, ובלאו הכי לא היה סיכוי להעביר רפורמות רדיקליות כיוון שלמפלגה לא היה רוב לא בבית הנבחרים ולא בבית הלורדים, שני בתיו של הפרלמנט הבריטי.
ביוני כינס מקדונלד בלונדון ועידה שבה גיבשו המדינות המנצחות במלחמה תוכנית להסדרת עניין פיצויי המלחמה, ולסיום הכיבוש הצרפתי בחבל הרוהר.
נציגים מגרמניה הצטרפו לוועידה בהמשך ונחתם הסדר שכונה הסכם לונדון.
הצעד הבא היה הסכם סחר גרמני-אנגלי.
בספטמבר הגיש מקדונלד לחבר הלאומים הצעה לפירוק נשק באירופה.
המפלגות היריבות, השמרנים והליברלים, תקפו את ממשלת הלייבור בעיקר על רקע הצעתה להרחיב את ההכרה בברית המועצות, אך היא נפלה לבסוף על רקע התנגדותה לפתיחת הליכים משפטיים כנגד עורך עיתון, שקרא לחיילים שלא לסייע בשבירת שביתה.
בבחירות, שנערכו באוקטובר 1924, ניצחו השמרנים בהנהגת סטנלי בלדווין ברוב גדול.
מפלגת הלייבור נחלשה, והליברלים ירדו עוד יותר ואיבדו שלושה רבעים מכוחם.
ממשלת הלייבור השנייה - בצל המשבר הכלכלי
משברים כלכליים, אבטלה גואה ושביתה כללית זעזעו את ממשלת השמרנים, ובבחירות הכלליות הבאות במאי 1929 ניצחה מפלגת הלייבור, אך לא השיגה רוב מוחלט והייתה זקוקה לתמיכת המפלגה הליברלית של לויד ג'ורג'.
בממשלה זו התמקד מקדונלד בענייני פנים, וכוחה של המפלגה בפרלמנט אפשר לו להעביר חוקים סוציאליים שונים: חוק פנסיה נדיב, קצבאות אבטלה מוגברות, ושיפור בתנאי ההעסקה של הכורים.
הוא גם כינס ועידה בהשתתפות מנהיגי הקונגרס הלאומי ההודי, והציע להם מידה של ממשל עצמי, אך לא עצמאות מלאה.
נקודה אחרת בזירה העולמית שעוררה קשיים פוליטיים הייתה ארץ ישראל, שהייתה נתונה אז לשלטון בריטי.
כתוצאה ממאורעות תרפ"ט (1929) נטה משרד המושבות הבריטי לאמץ את העמדה הערבית ביחס לציונות.
דוח ועדת שו ולאחריו הספר הלבן של פאספילד המליצו לנקוט במדיניות אנטי-ציונית.
בתגובה הפעילו הציונים בבריטניה לחצים על ממשלת מקדונלד לבטל את הספר הלבן.
חיים ויצמן הוביל את מאמצי השכנוע, והם זכו לתמיכתם של העיתונים ושל מנהיגים בריטים כהרברט סמואל (שר הפנים) ולויד ג'ורג' (ממנהיגי האופוזיציה).
הלחץ נשא פרי, ומקדונלד שלח מכתב אישי לויצמן (איגרת מקדונלד) שבו אישר את מחויבות בריטניה להצהרת בלפור.
כעבור פחות מעשור חתם בנו, מלקולם מקדונלד, שכיהן כשר המושבות, על הספר הלבן של מקדונלד, שהמדיניות שנקבעה בו הפכה על פיה מחויבות זו.
בממשלה זו כיהנה לראשונה בתולדות בריטניה אישה, שרת העבודה מרגרט בונדפילד.
הקושי העיקרי שעמו התמודד מקדונלד לא היה ביחסי החוץ ובמושבות, אלא בזירה הכלכלית.
לממשלה לא היה מענה למשבר העולמי שנוצר בעקבות התמוטטות שוק המניות ב-1929. ב-1931 הלך המצב הכלכלי והחמיר.
לחצים הופעלו מצד כלכלנים שמרנים והתקשורת לקצץ בהוצאות הממשלה, ובפרט בהוצאות הסוציאליות, ואילו הכלכלן ג'ון מיינארד קיינס הציע להמריץ את הכלכלה באמצעות פיחות והשקעות ממשלתיות, תוך זניחת המחויבות לאיזון תקציבי.
באוגוסט 1931 הודיע מקדונלד על התפטרותו ועל הקמת "ממשלה לאומית" יחד עם השמרנים והליברלים.
יחד עם חלק מהשרים עזב את מפלגת הלייבור, והקים את "מפלגת הלייבור הלאומית" (National Labour Party), שלא זכתה לתמיכה רבה בציבור ובקרב ארגוני עובדים.
הממשלה הלאומית זכתה לרוב עצום, הגדול בהיסטוריה הבריטית, ומקדונלד המשיך לכהן בתפקידו אף על פי שסיעתו בפרלמנט הייתה בין הקטנות שבסיעות הקואליציה, עם 13 חברי פרלמנט, ואילו השמרנים היוו את חלק הארי שבה - 470 מתוך 554 צירים בפרלמנט כולו.
הסיעות יוצגו בממשלה שלא בהתאם לגודלן: לשמרנים היו רק 11 שרים מתוך 20, והתפקידים החשובים נמסרו למפלגת הלייבור הלאומית.
מקדונלד נפגע קשות מהזעם והמרירות שעוררה נפילת ממשלת הלייבור.
אף שראה עצמו עדיין כאיש מפלגת הלייבור, כל חברויותיו הקודמות נותקו והוא נותר מבודד.
בשנים 1933–1934 הדרדרה בריאותו, ותפקודו כמנהיג נפגע קשות, בשעה שהאתגרים שהציבה הזירה הבינלאומית לאחר עליית הנאציזם חייבו טיפול תקיף ומיידי.
רדיפת השלום שלו, שזכתה לשבחים בשנות העשרים, הייתה כעת למושא להתקפות מצד וינסטון צ'רצ'יל ואחרים.
ב-7 ביוני 1935 אולץ להתפטר מראשות הממשלה, לאחר שמצבו הבריאותי היה בירידה, ושוב החליף אותו בולדווין בתפקיד בפעם השלישית.
באותה שנה אף איבד את מושבו בפרלמנט.
ב-1936 נבחר שוב לפרלמנט, אך בריאותו הפיזית והנפשית קרסה ובנובמבר 1937 מת בשעת הפלגה שאליה יצא בהמלצת רופאיו.
במהלך בדיקת ההיתכנות לתוכנית בוז'ינקה, הטמין פצצה בטיסה 434 של פיליפין איירליינס.
לאחר מצוד נרחב, הוא נעצר בבית מסתור של אל-קאעידה באסלאמאבאד ב-1995 והוסגר לארצות הברית.
הוא נשפט בניו יורק עם שני משתפי פעולה אחרים והורשע באחריות למעשה.
יוסוף הצהיר "כן, אני טרוריסט, ואני גאה בכך כל עוד הטרור מופנה נגד ארצות הברית".
גזר הדין היה מאסר עולם ו-240 שנים בבידוד ללא אפשרות לשחרור מוקדם.
מרצה את עונשו בבית הסוהר הפדרלי, ADX פירנצה, בית סוהר ברמת אבטחה מקסימלית.
בשלב האחרון של התוכנית, ירוסק מטוס לתוך מטה ה־CIA בווירג'יניה.
רמזי יוסף ערך ניסיון לבדיקת היתכנות התוכנית, כאשר הטמין פצצה בטיסה 434 של פיליפין איירליינס.
טיסה 434 של פיליפין איירליינס
רמזי יוסף, אשר היה המתכנן הראשי של התוכנית, בנה מטען נפץ באמצעות ניטרוגליצרין שהסווה בתור תמיסת מלח לעדשות מגע.
שעון היד הדיגיטלי של יוסף שימש כטיימר ושאר החלקים הוסתרו בנעליו, כך שלא ימצאו בבידוק הביטחוני בשדה התעופה.
קברניט המטוס הצליח להשתלט על המצב והנחית את המטוס בשלום.
רמזים הוא אלבום האולפן השביעי של הזמרת הישראלית ריטה, אשר יצא ב-14 בינואר 2008, אחרי שלוש שנות עבודה, בהפקתו המוזיקלית של עברי לידר.
האלבום כולל 11 שירים, רובם בהלחנתו של רמי קלינשטיין, בעלה לשעבר.
ריטה עצמה אחראית למילים בשניים משירי באלבום, וכן השתתפו בו עברי לידר, עידן רייכל, עילי בוטנר, יהונתן גפן ואמנים נוספים.
האלבום כולל, בין היתר, את הסינגל "אני גרה מול המים", אותו כתב יוסי בנאי והלחינה ענבל סמדר, שהוקלט לציון שנה למותו של בנאי (בנאי עצמו הקליט גרסה משלו לשיר עם לחן של יונתן בר גיורא שיצאה באלבומו "לאט").
טרם צאתו, שוחררו לתחנות הרדיו הסינגלים "אחרי שאהב", שהלחין רמי קלינשטיין למילים של יהונתן גפן, "הפעם", שכתב והלחין עברי לידר, ו"מחכה" שהלחין עידן רייכל למילים של ריטה.
האלבום מתאפיין בקו מאופק, מעודן ואינטימי יחסית לאלבומיה הקודמים.
מרבית הטקסטים בו עוסקים בזוגיות.
קדמה לצאתו פרידתה המתוקשרת של ריטה מבעלה רמי קלינשטיין, אך לדבריה האלבום נכתב לפני הפרידה.
האלבום זכה להצלחה מסחרית גדולה והגיע תוך שבועיים למעמד אלבום זהב, וכעבור כחודשיים, למעמד אלבום פלטינה, לאחר שנמכרו ממנו למעלה מ-40,000 עותקים.
והוא נחשב לאחד האלבומים הישראלים הנמכרים במיוחד.
בעקבות יציאת האלבום יצאה ריטה לסיבוב הופעות הנושא את שם האלבום "רמזים".
עברי לידר - קלידים, תכנותים, מפיק מוזיקלי
רמזן אחמדוביץ' קדירוב (בצ'צ'נית: Къадар АхIмат-кIант Ръамазан, ברוסית: Рамзан Ахмадович Кадыров; נולד ב-8 באוקטובר 1976, בכפר צנטורוי, בצ'צ'ניה) הוא נשיא הממשלה הפדרלית בצ'צ'ניה, ובעברו מורד נגד השלטון הרוסי בצ'צ'ניה.
ב 18 ספטמבר 2023 נמסר דיווח שכליותיו קרסו וששקע בתרדמת.
במקביל, פורסם בצ'צ'ניה סרטון ממועד לא ידוע, שבו פניו נראו נפוחות.
רמזן הוא בנו של נשיא צ'צ'ניה לשעבר, אחמד קדירוב, שנרצח במאי 2004. על אף שבמהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה ובתקופת העצמאות הצ'צ'נית שלאחריה תמכו קדירוב ואביו בבדלנים הצ'צ'נים ובעצמאותה של צ'צ'ניה, הם שינו את טעמם בתחילת מלחמת צ'צ'ניה השנייה, וחברו אל כוחות הפדרציה הרוסית.
בפברואר 2007 החליף קדירוב את אלו אלחנוב כנשיא צ'צ'ניה, בצו של נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין.
לאורך השנים נאשם קדירוב על ידי מספר ארגוני זכויות אדם בחיסולים פוליטיים, חטיפות, עינויים ופשעים כנגד האנושות כגון רציחה המונית של להט"בים וכפייה דתית קיצונית.
כיום, מסביב לדמותו של קדירוב ישנו פולחן אישיות המטפח תדמית מאצ'ואיסטית שבה הוא מרבה להצטלם עם רובים ולבוש צבאי, כמו גם להציג את עושרו הרב.
משפחת קדירוב צברה נכסים במידה ניכרת במהלך שלטונה ברפובליקה הצ'צ'נית.
הפדרציה הרוסית מחלקת מימון נרחב לממשלת צ'צ'ניה.
ההבחנה בין ממשלת צ'צ'ניה לקדירוב מטושטשת.
קדירוב נולד בכפר צנטורוי בצ'צ'ניה, לאביו אחמד קדירוב, ששימש כאימאם.
בתחילת שנות ה-90, עת נאבקה צ'צ'ניה על עצמאותה, תמכה משפחת קדירוב בבדלנים, ורמזן נלחם, בעודו בן 16, כנגד כוחות הפדרציה הרוסית במלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
עם תחילת מלחמת צ'צ'ניה השנייה בשנת 1999 עברה משפחת קדירוב לתמיכה בכוחות הפדרציה הרוסית.
רמזן הוביל את אנשי המיליציה שלו בקרבות כנגד הבדלנים, לצד הכוחות הרוסים.
עם חידוש השליטה הרוסית הישירה בצ'צ'ניה, מונה אחמד קדירוב לנשיא צ'צ'ניה.
לאחר שאביו נרצח, ב-9 במאי 2004 מונה רמזן לסגן ראש ממשלת צ'צ'ניה.
בתפקידו זה המשיך במאבקי כוח לשליטה בצ'צ'ניה כנגד ראשי מיליציות יריבות וכנגד הנשיא המכהן אלו אלחנוב.
כן הכריז באוגוסט 2005 כי בגרוזני החרבה ייבנה מסגד שיהיה הגדול ביותר באירופה.
המסגד, על שם אחמד קדירוב, נבנה מזה מספר שנים, ובשנת 2007 טרם הושלמה בנייתו.
הוא הכריז כי צ'צ'ניה היא המקום השלו ביותר ברוסיה, ובתוך כמה שנים יהיה גם המקום השלו והעשיר בעולם, וכי מלחמת צ'צ'ניה השנייה תמה למעשה, ורק 150 מורדים עדיין פעילים, הודות לפעילותו של אביו.
יש לציין כי הכרזות אלו מנוגדות להערכות רשמיות לפיהן בין 700 ל-2000 מורדים עדיין פעילים.
בדצמבר 2005 נפצע ראש ממשלת צ'צ'ניה סרגיי אברמוב בתאונת דרכים, וקדירוב מונה לראש הממשלה בפועל.
בתפקידו זה החל ליישם אלמנטים מן החוק האסלאמי, השריעה, כאיסור על הימורים וייצור אלכוהול, וכן דיבר בשבחה של הפוליגמיה.
בפברואר 2006 התייחס לפרשת קריקטורות מוחמד והאשים את הדנים כי הם מרגלים ופרו טרוריסטים.
הוא אסר על אזרחי דנמרק להיכנס לצ'צ'ניה, על אף שצ'צ'ניה נעזרה מאוד בשירותי "מועצת הפליטים הדנית" שהיה ארגון הסיוע הגדול ביותר שפעל בשטח.
בהתערבותה של מוסקבה בוטל האיסור.
מאמציו ליצור תדמית של מוסלמי אדוק סוכלו ב-12 במרץ 2006 עת פרסם אתר אינטרנט בדלני צ'צ'ני סרט וידאו המראה אדם הדומה לקדירוב רוקד עם אישה ערומה למחצה ומנסה להוריד את חזייתה, בעוד אדם אחר מאונן למולם.
עם זאת, קדירוב ממשיך להוביל את התהליך בו עובר האסלאם הסופי, הנחשב למתון, תחייה בצ'צ'ניה לאחר שנאסר בתקופת ברית המועצות, וזאת כתגובת נגד לוהאביה, הזרם המוביל בקרב המורדים האסלאמיים בקווקז.
ב-1 במרץ 2006 התפטר אברמוב מתפקיד ראש הממשלה, וקדירוב תפס את מקומו באופן רשמי.
הוא ציווה על נשים ללבוש את החיג'אב, כיסוי הראש האסלאמי, התנגד להתערבות הפדרלית בתקציב הרפובליקה, וקרא לנסיגת כל כוחות הצבא הרוסים מצ'צ'ניה, פרט למשמר הגבול.
מאמציו לשקם את גרוזני החרבה נמשכו, לרבות בניית ארמון נשיאותי, שיכלול גם מלון 5 כוכבים ומתקני נופש, בשווי של 1.5 מיליארד דולר.
קדירוב קרא לסגירת מחנות הפליטים הפזורים ברחבי צ'צ'ניה, וקרא לפליטים "מרגלים בינלאומיים החפצים ביצירת עימות בין צ'צ'ניה לרוסיה".
ב-6 בדצמבר 2006 הודיע קדירוב כי יעמיד לדין את מפקדי יחידות הצבא הפדרלי האחראים למותם והיעלמותם של אזרחים צ'צ'נים, ובמיוחד מיור גנרל אלכסנדר סטודניקין, והאשים את ממשלת הפדרציה הרוסית בייזום המלחמות בצ'צ'ניה.
יש שייחסו אמירות אלו למאבקי כוח בינו ובין אלחנוב, שכל אחד מהם ביקש סיוע מגורמים בממשלת הפדרציה הרוסית.
ב-15 בפברואר 2007 חתם ולדימיר פוטין על צו המורה על סיום כהונת אלחנוב, ומינויו של קדירוב כנשיא צ'צ'ניה.
ב-2 במרץ 2007 אישר הפרלמנט הצ'צ'ני את המינוי.
קדירוב מינה את בן דודו אודס באיסולטאנוב לכהונת ראש הממשלה.
ב-14 במרץ 2007 הודיע קדירוב כי הפרת זכויות האדם בצ'צ'ניה היא נחלת העבר, ודחה האשמות של מועצת אירופה על הפרת זכויות האדם.
יומיים לאחר מכן האשים את הממשל הפדרלי הרוסי בעינוי עצירים.
ב-5 באפריל 2007 הושבע רשמית לכהונת הנשיא.
במהלך השנים הועלו כלפי קדירוב וכלפי המיליציה שהנהיג טענות רבות בדבר הפרת זכויות האדם.
על פי חלק מהטענות היה קדירוב מעורב אישית במספר מקרים של רצח ועינויים.
כן נטען כי צבר הון אישי עצום, כתוצאה משליטתו במסחר בלתי חוקי בנפט צ'צ'ני, וכי הוא מקדם את פולחן האישיות שלו ושל אביו.
העיתונאית אנה פוליטקובסקיה, שחקרה את מעשי המשטר בצ'צ'ניה, והייתה אחת ממבקריו החריפים של קדירוב, נרצחה ביריות בביתה בשנת 2006. קדירוב הכחיש כל קשר למעשה.
שמם של גורמים רבים ושונים נקשר ברצח, ואין כל הוכחה כי קדירוב קשור אליו בכל צורה שהיא.
קדירוב עוטר על ידי פוטין באות "גיבור רוסיה", העיטור הגבוה ביותר הנהוג בפדרציה הרוסית, וכן הוא חבר כבוד של האקדמיה הרוסית למדעי הטבע.
בפברואר 2017 הקים קדירוב שלושה מתקני מעצר כדי לכלוא אנשים מקהילת הלהט"ב.
כמאה הומוסקסואלים וביסקסואלים נכלאו ועונו למוות על ידי הממשל הצ'צ'ני.
קדירוב עצמו הכחיש את המאורעות בטענה כי "אין הומוסקסואלים בצ'צ'ניה".
במאי 2020 אובחן כחולה בנגיף הקורונה ואושפז באחד מבתי החולים במוסקבה.
קדירוב נהג לכנות את עצמו "חייל של ולדימיר פוטין", ובראשית מלחמת אוקראינה - רוסיה הוא שלח לאוקראינה חיילים צ'צ'נים כדי לתגבר את הצבא הרוסי.
לאור תמיכתו בפלישה הרוסית לאוקראינה בהוראת קדירוב יחידות לוחמים צ'צ'נים הועברו לאזורי הלחימה.
אדם דלימחנוב ממפקדיו הבולטים קיבל תואר גיבור הפדרציה הרוסית, במרץ 2022 פורסם שפוטין קידם את קדירוב לדרגת לוטננט גנרל - המקבילה לרב-אלוף.
בשנת 2013 קדירוב הזמין את קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים למשחק ראווה נגד הקבוצה המקומית טרק גרוזני בעיר הבירה גרוזני.
המשחק נגמר בתוצאת תיקו 0-0.
בחודש מרץ 2014 ביקר בישראל וחנך באבו גוש מסגד מפואר על שם אביו.
המסגד נחשב למסגד השני בגודלו בישראל (אחרי מסגד אל אקצא) וצ'צ'ניה תרמה 6 מיליון דולר לבנייתו.
קדירוב גם בחר לתרום מיליון וחצי דולר לקרן ירושלים לטובת הקמת הסקייטפארק בירושלים.
במהלך צוק איתן תקף קדירוב בחריפות את ישראל וכינה את פעולותיה "טרור מדינתי".
במהלך מלחמת חרבות ברזל ב-2023 הביע עמדה פרו-פלסטינית וקרא למנהיגי מדינות מוסלמיות להתאחד ולעצור את ישראל.
קדירוב נשוי ואב לשנים עשר ילדים, מתוכם ארבעה בנים.
הוא חובב אגרוף (ואף נפגש עם מייק טייסון) וכדורגל.
הוא משמש כיו"ר קבוצת הכדורגל אחמט גרוזני (בעבר טרק גרוזני), שזכתה בהנהגתו בגביע הרוסי בשנת 2004, על אף ששיחקה בליגת המשנה.
בשנת 2008 עלתה הקבוצה לליגה הבכירה.
בשנת 2013 הוזמנה קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים למשחק נגד טרק גרוזני.
קדירוב נכח בקהל ואף התראיין לתקשורת הישראלית.
רמזי סלימאן (נולד ב-23 ביוני 1947) הוא פרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה, ועמד בראשו.
סלימאן נולד בנצרת למשפחה ערבית נוצרית.
למד לתואר ראשון (1968) ושני (1972) בהנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון (היה אסיסטנט של פרופ' משה זכאי) ולתואר שני (1982 ושלישי (1989) בפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה.
הוא עוסק בעיקר בפסיכולוגיה חברתית, ותחומי מחקרו כוללים מחקרי זהות, דילמות חברתיות וסימולציות ממוחשבות של תופעות חברתיות.
סלימאן הוא העורך של כתב העת בנושאי היסטוריה וסוציולוגיה פלסטינית "Palestinian Review of Society and History" בהוצאת מרכז מדה אל-כרמל.
רמי באר (נולד ב-3 באוקטובר 1957) הוא כוריאוגרף ורקדן ישראלי, מנהלה האמנותי של להקת המחול הקיבוצית.
זוכה פרס מפעל חיים ופרס רוזנבלום לשנת 2022.
באר נולד בשנת 1957 למשפחה של ניצולי שואה.
הוריו עלו לישראל בשלהי שנות ה-40 והיו חלק מהגרעין המייסד של קיבוץ געתון.
אביו הוא האדריכל מנחם באר, אשר היה גם כנר חובב.
האב הנחיל את לימודי המוזיקה לבאר ושלוש אחיותיו עוד מגיל צעיר ואף הקים הרכב קאמרי יחד עם ילדיו, כאשר באר הצעיר ניגן בצ'לו.
למשפחת הורי אמו הייתה הוצאת ספרים גדולה בהונגריה שלפני מלחמת העולם השנייה – הוצאת Dante.
אחייניתו היא השחקנית והקומיקאית גיה באר גורביץ'.
לצד הוריו של באר, הייתה חברה בגרעין המייסד של קיבוץ געתון יהודית ארנון.
ארנון, ניצולת שואה בעצמה, נדרה בהיותה במחנה כי אם תשרוד את השואה ואת התופת תקדיש את חייה לריקוד.
מיד עם הגעתה לגעתון החלה ארנון להרקיד את הקיבוץ כולו.
לימים ייסדה את להקת המחול הקיבוצית.
ארנון זיהתה את הכישרון של באר כבר בשנותיו הצעירות בגן ועודדה את התפתחותו המקצועית כרקדן וככוריאוגרף.
באר התחנך בחינוך המשותף בקיבוץ געתון.
בשנות נעוריו למד מחול במסגרת האולפן למחול בגעתון, ניגן על צ'לו והדריך נוער בתנועת השומר הצעיר.
בשנת 1996 מונה למנהלה האמנותי של להקת המחול הקיבוצית במקומה של ארנון.
בשנת 1977, לקראת גיוסו לצבא, התקבל באר ללהקה צבאית כרקדן אך בחר תחת זאת להתנדב לסיירת מטכ"ל ולשרת כלוחם.
בתום שירותו הצבאי המשיך ושירת כלוחם בשירות מילואים ביחידה במשך שנים רבות והשתתף במבצעי היחידה כולל במלחמת לבנון הראשונה.
בחופשות מהצבא ובכל רגע פנוי, שמר באר על קשר עם פעילות המחול בגעתון והיה מגיע לרקוד ככל שהדבר התאפשר.
עם שחרורו מהצבא בשנת 1980 הצטרף באר ללהקת המחול הקיבוצית כרקדן ומיד גם ככוריאוגרף.
יצירתו הראשונה עבור הלהקה הייתה "סונטינה" (למוזיקה של המלחין הישראלי פאול בן-חיים).
במקביל לעבודתו בלהקה זכה באר בשנת 1981 במלגת לימודים מקרן "אמריקה ישראל" לג'ייקובס פילו (Jacob's Pillow), בארצות הברית ונסע להשתלמות היוקרתית.
עם שובו פנתה אליו ארנון וביקשה ממנו ליצור מופע מחול לילדים.
במענה לבקשתה יצר באר את "פטר והזאב" יצירה לילדים ונוער (למוזיקה של סרגיי פרוקופייב).
בהמשך יצר באר את "קרנבל החיות" (למוזיקה של קאמי סן-סנס), יצירה בה שיתף פעולה עם אהוד מנור אשר כתב את הטקסט במיוחד עבור היצירה.
בהמשך יצר באר שתי עבודות נוספות לילדים ולנוער – "המדריך לתזמורת לבני הנעורים" (למוזיקה של בנג'מין בריטן) ו"שוליית הקוסם" (למוזיקה של פול דיקא).
בכל היצירות האלו שיתף באר פעולה עם יהודית גרינשפן, אשר עיצבה תלבושות ומסכות.
בשנת 1984 זכה באר בפרס ראשון בתחרות הכוריאוגרפיה ע"ש גרטרוד קראוס על היצירה "המוות בא אל סוס העץ מיכאל".
ביצירה זו שיתף באר פעולה עם המלחין יוסי מר חיים אשר מלחין ליצירה מוזיקה מקורית ועם המשורר נתן זך שבהשראת שירו זה נוצר הריקוד.
בהמשך יצר באר את "מחולות לשירים" בשיתוף פעולה עם המלחין שלמה גרוניך לטקסטים של משוררים ישראלים.
באר הוזמן ליצור עבור להקת מחול בת שבע את "מבט" (למוזיקה מאת מרדית מונק).
ב"מחולות קונצרטנטיים" הוזמן באר לשתף פעולה עם תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית (למוזיקה של איגור סטרוינסקי).
לקראת סוף שנות השמונים זכה באר במלגת לימודים לקורס לכוריאוגרפים ומלחינים באוניברסיטת גילפורד באנגליה ובפרס "יאיר שפירא" עבור תרומתו לעולם המחול הישראלי.
בשנת 1987 התמנה לכוריאוגרף הבית ולאסיסטנט לניהול האמנותי של להקת המחול הקיבוצית.
בעקבות האינתיפאדה הראשונה ושירותו הצבאי בעזה, יצר באר בשנת 1989 את "יומן מילואים".
היצירה מטפלת בקונפליקט האישי של האדם-החייל, במציאות המורכבת של השירות בשטחים.
ביצירה זו שיתף באר פעולה עם המשורר צביקה שטרנפלד, שהטקסט אותו כתב השתלב ביצירת המחול.
בשנות התשעים הוזמן באר ליצור עבור להקות מובילות ברחבי העולם.
הבלט ההונגרי הזמין את באר ליצור את " תזזית".
עבור להקת הבלט של בית האופרה בגרץ שאוסטריה מוזמן באר ליצור את "עיר עירומה", התיאטרון הדני החדש מזמין באר ליצור שתי עבודות: "Loops" ואת "Homeless".
שתי העבודות האחרונות זיכו את באר בפרס בקופנהגן.
במקביל לעבודתו בעולם, יוצר באר עבור להקת המחול הקיבוצית את היצירות "בזמן אמיתי" העוסקת בילדותו ובחינוך הקיבוצי, את "מקומשהו" העוסקת בהרס ובניה.
שנה לאחר מופע הבכורה זוכה היצירה בפרס "סיכת הזהב" בפראג על הווידאודאנס "מקומשהו".
לרגל 500 שנה לגירוש ספרד יצר באר את היצירה "מלאכים שחורים" שבה הוא שיתף פעולה עם המלחין הישראלי עודד זהבי אשר הלחין מוזיקה מקורית ליצירה שבוצעה על ידי הזמרת אסתי קינן.
על סף סוף המילניום יצר באר את היצירה "על פי תהום".
בעקבות יצירה זו זכה באר בפרס היצירה של שר המדע התרבות והספורט.
ב-1994 יזם באר את הקמת להקת המחול הקיבוצית הצעירה במטרה ליצור גוף המופיע בפני ילדים, נוער וכל המשפחה, ושרקדניו יהוו עתודת רקדנים ללהקה הבוגרת.
בשנה זו יצר באר את "זיכרון דברים" העוסקת בזיכרון השואה.
בשנת 1996 התמנה באר למנהלה האמנותי של הלהקה כמחליפה של ארנון.
בשנת 2002 הוזמן באר על ידי המשכן לאמנויות ליצור את היצירה "שומר מסך".
ביצירה זו שילב באר הקרנות וידאו ושיתף באר פעולה עם אירית בצרי, אמנית וידאו ישראלית.
את היצירה פותח וסוגר שירו של יהודה עמיחי "המקום בו אנו צודקים".
"שומר מסך" זכתה בפרס ראשון במסגרת 50 שנות פסטיבל הקיץ בספליט אשר בקרואטיה, ובפרס ריקוד השנה באיסלנד.
באותה שנה הוזמן באר על ידי להקת המחול ריקוויק איסלנד ובית האופרה של ברלין להעלות גם שם את "שומר מסך".
בהמשך שנה זו זכתה הלהקה בראשותו של באר בפרס הביצוע של שרת החינוך ובאר עצמו זכה בפרס מפעל הפיס לאמנויות הבמה על שם לנדאו.
בשנים הבאות הוזמן באר ליצור עבור להקות רבות ברחבי העולם.
לבלט קרואטיה, לתיאטרון הלאומי בספליט, יצר באר את "פרפרים".
כמה שנים לאחר מכן ייצור באר עבורם שוב, הפעם את " Touch" אשר זכתה בפרס המחול של השנה.
עבור Northwest בגרמניה, יצר באר את With your Eyes""; עבור בלט בזל בשווייץ יצר באר את One two…move""; עבור בלט פוזנן בפולין ובלט ברנו בצ'כיה יצר באר את היצירה "מוטולה" אשר זכתה בפרס למחול הטוב של השנה.
עבור פסטיבל וולפסבורג בגרמניה מוזמן באר ליצור קופרודוקציות שונות: בשנת 2010 "בגן השחור", בשנת 2012 יצר את "אמבכלל"; בשנת 2014 יוצר את "Lullaby for Bach" (למוזיקה של באך) בה הוא משלב את שירו של יהודה עמיחי "שיר ערש" בתרגום לגרמנית (הגרסה הישראלית למופע זה נקראת "בלקאאוט").
בשנת 2005 הוזמן באר על ידי המשכן לאמנויות הבמה ליצור את "וכשהגיעה לשמש" שעלתה בבכורה עולמית על במת המשכן.
על ידי פסטיבל ישראל הוזמן באר ליצור את "אקודום" שעלתה בבכורה עולמית בעת הפסטיבל בירושלים.
על ידי פסטיבל ראשון לציון הוזמן ליצור את "יפוי כח" בה נוכח שירו של דויד אבידן "יפוי כח" בקריינות של דני בסן.
בשנת 2008 הוזמן באר שוב על ידי המשכן לאמנויות הבמה ליצור את 60 Hz לכבוד 60 שנה למדינת ישראל.
בשנת 2005 זכה באר בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה ובשנת 2007 זכה באר בפרס היצירה הטובה של השנה ליצירה "מאגנום" בביצוע הבלט בתיאטרון הלאומי של ספליט בקרואטיה.
להקת המחול הקיבוצית זכתה בשנה זו בפרס שרת החינוך על היצירה "אינפראדום" בה שילב באר טקסט ולחן שכתב והלחין בעצמו ומבוצע על ידי ישראל ברייט.
בשנת 2013 יצר באר את היצירה "חסר השלם" אשר קיבלה את פרס "עכבר העיר" למופע המחול הטוב ביותר של השנה.
לאורך השנים הרחיב באר את פעילות המחול בגעתון.
בשנת 2006 הוכרז באופן רשמי "כפר המחול הבינלאומי בגעתון", שיועד להיות מרכז בינלאומי למחול.
1981 – זוכה במלגה מיוחדת מטעם קרן אמריקה ישראל, עבור "ג'ייקוב פילואו", ארצות הברית.
1984 – זוכה מקום ראשון בתחרות הכוריאוגרפיה ע"ש "גרטרוד קראוס" על היצירה – המוות בא אל סוס העץ מיכאל.
1986 – זוכה פרס "יאיר שפירא" עבור תרומתו למחול הישראלי.
1986 – זוכה במלגת לימודים בקורס כוריאוגרפיה באוניברסיטת "סורי" גילדפורד, אנגליה.
1987 – מתמנה לכוריאוגרף הבית ועוזר מנהלת אמנותית של להקת המחול הקיבוצית.
1987 – מוזמן ליצור כוריאוגרפיה עבור להקת המחול "בת-שבע", בשם: "מבט".
1990 – מוזמן ליצור עבור הבלט ההונגרי.
1993 – מוזמן ליצור עבור האופרה של גראץ, אוסטריה.
1995 – מוזמן ליצור עבור תיאטרון הדני החדש; עבודה שזיכתה אותו בפרס בקופנהגן.
1996 – מתמנה למנהלה האמנותי של להקת המחול הקיבוצית.
2003 – מוזמן על ידי האופרה של ברלין, להעלות עבורה את "שומר מסך".
2003 – מוזמן על ידי בלט קרואטיה, התיאטרון הלאומי בספליט, לעלות את היצירה "קאסון".
2004 – מוזמן על ידי להקת המחול רקיוויק -איסלנד, להעלות את "שומר מסך" וזוכה בפרס עבורה באיסלנד.
2004 – זוכה בפרס מפעל הפיס לאמנויות הבמה ע"ש לנדאו, בתחום המחול.
2005 – זוכה פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה - עיריית ת"א.
2008 – מוזמן ליצור את "With Your Eyes" עבור Nordwest בגרמניה.
פרויקט משותף של שתי להקות מחול מאולדנבורג וברמן.
2009 – מוזמן ליצור עבודה לבלט בזל – שווייץ (בכורה באוקטובר 2009) One two…move
2010 – יוצר את היצירה "קיבוצית 360" – מופע זירה לנוער שמופיע מאות פעמים במסגרות חינוכיות בארץ ובעולם.
2010 – מוזמן ליצור ללהקת הבלט ספליט, קרואטיה יצירה שגם זוכה בפרס המחול של ספליט.
2011 – מוזמן ליצור עבור בלט פוזנן פולין ובלט ברנו צ'כיה את היצירה "מוטולה", שזוכה בפרס מיוחד.
2011 – מוזמן להעלות את יצירתו "קאסון" בתיאטרון הלאומי בברנו, צ'כיה.
2012 – מוזמן להעלות את יצירתו "אמבכלל" בפסטיבל וולסבורג.
2013 – זוכה פרס עכבר העיר למופע המחול הטוב ביותר עבור יצירתו "חסר השלם".
2015 – מוזמן להעלות את יצירתו "בלאקאאוט" בפסטיבל "Movimentos" בגרמניה.
2016 – מקבל תואר עמית כבוד מהאקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
2017 – יצירתו "חלב אם" נבחרת כיצירת השנה מטעם אתר "דיבור ריקוד".
2018 – יצירתו "אסילום" נבחרת כיצירת השנה מטעם אתר "דיבור ריקוד".
2022 – זוכה פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה, מפעל חיים מטעם עיריית תל אביב-יפו.
2022 – זוכה פרס מפעל חיים מטעם משרד התרבות והספורט.
רמי בן אפרים (נולד ב-14 בפברואר 1965) הוא יזם ואיש עסקים ישראלי, מייסד ומנכ"ל של חברות טכנולוגיה הפועלות בתחומי הבינה המלאכותית, הסייבר והמודיעין הדיגיטלי.
בעברו שירת בצה"ל כטייס קרב, והשתחרר בדרגת תת-אלוף.
במהלך שירותו מילא שורת תפקידי פיקוד בכירים, ובהם ראש להק כוח האדם, נספח צה"ל בסינגפור, ומפקד בסיס רמת דוד במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בן אפרים נולד וגדל במושב עין ורד.
בגיל 10 עבר עם משפחתו לברזיל לעבודתו של אביו.
בגיל 13 שבו לישראל, וחזרו להתגורר בעין ורד.
בן אפרים בוגר לימודי כלכלה ולוגיסטיקה באוניברסיטת בר-אילן ובעל תואר שני בלימודי ביטחון מאוניברסיטת חיפה.
בן אפרים התגייס לקורס טיס ביולי 1983 (קורס 107) וסיים אותו במגמת קרב.
שירת בטייסת סקייהוק ובטייסת כפיר.
ב-1988 עבר הסבה למטוסי F-16 פייטינג פלקון מדגם "נץ" ושירת בטייסת 253 ובטייסת 140, בדצמבר 1988 נטש את מטוס ה"נץ" במהלך אימון הכשרה מבצעית, לאחר פגיעת עיט סלעים במנוע המטוס ונפצע באורח קל.
בהמשך שירת כסגן מפקד טייסת תעופה בבסיס רמון וכסמ"ט ב' (סגן מפקד הטייסת האחראי בין השאר על תוכניות, תרגילים ולוחות זמנים) בטייסת עוף החול.
הוא נשלח לאקוודור במסגרת צוות הדרכה לחיל האוויר המקומי על מטוסי הכפיר שנרכשו מישראל.
לאחר הסבה למטוסי F-16 דגם "ברק", מונה לסמ"ט א' בטייסת 109. לאחר מכן שירת כמפקד טייסת ראשוני קרב בבית הספר לטיסה בבסיס חצרים.
ב-2003 קודם לדרגת אלוף-משנה ובאוקטובר מונה לראש מחלקת הדרכה בלהק האוויר.
ב-2005 מונה למפקד בסיס רמת דוד ופיקד על הכנף במהלך מלחמת לבנון השנייה.
ביוני 2007 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש להק כוח האדם, הוא כיהן בתפקיד עד יולי 2010. בתפקידו הבא כיהן כנספח צה"ל ומערכת הביטחון בסינגפור, תאילנד, יפן וניו זילנד עד 2013. לאחר מכן שימש עוזר ראש אגף התכנון במשך כשנה.
עם שחרורו מצה"ל בשנת 2014, החל בן אפרים לפעול בתחום הביטחוני-אזרחי.
בתחילה שימש כיועץ עבור חברת רפאל.
בשנים 2015–2017 כיהן כראש תחום סקטור הממשלות בחברת צ'ק פוינט, במסגרת תפקידו היה אחראי על פיתוח פעילות החברה מול גופים ממשלתיים בישראל ובעולם.
בסוף שנת 2017 ייסד יחד עם רון טירה את חברת בלו אושן, שמייצרת תוכנות סייבר התקפי עבור מדינה במזרח הרחוק
מאז, הקים וניהל מספר מיזמי טכנולוגיה נוספים, הפועלים בזירה הבינלאומית וממוקדים בפיתוח יכולות לאומיות, שיתופי פעולה עם ממשלות, ויישום פרויקטים רחבי היקף המשלבים מגוון טכנולוגיות מתקדמות.
רמזי גבאי (נולד ב-23 ביולי 1948), הוא אלוף-משנה במילואים ויו"ר איגוד תעשיות הטקסטיל בהתאחדות התעשיינים בישראל.
כיהן בעבר כמנכ"ל חברת אופיס טקסטיל (1987–2009), שזכתה בתואר "יצואן מצטיין", חתן פרס התעשייה לשנת 1997. כיהן גם כיו"ר מכון היצוא (2011–2017).
רמזי נולד בעיראק לפרח ויהודה גבאי.
בשנת 1951 עלה עם הוריו ארצה.
למד בתיכון אוהל שם ברמת גן וסיים תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן בהצטיינות.
בשנת 1966 התגייס לחיל האוויר.
מילא תפקידי מטה בבסיס חצור ובין היתר כיהן כשליש, מפקד טייסת מנהלה, ועוד.
בשנת 1982, בגיל 34, הועלה לדרגת אלוף-משנה והוטל עליו להקים את מחלקת התכנון בחיל האוויר ולעמוד בראשה.
ב-1986 מונה למנהל הגיוס של צה"ל, ועמד בראשו עד שחרורו בשנת 1987.
לאחר שחרורו מונה למנכ"ל חברת אופיס טקסטיל, שהייתה באותה העת חברה תעשייתית קטנה בשליטת תע"ש, לאחר שמנהלה הקודם נפטר.
תחת ניהולו גדלה החברה והחלה לייצא את תוצרתה ברחבי העולם, זאת על אף שמצב הטקסטיל בישראל החל לדעוך.
כל מתחרותיה של אופיס, שבאותה עת היו גדולות ממנה עשרות מונים (בהן כיתן וארגמן) החלו להפסיד ובסופו של דבר נסגרו ונמכרו.
במהלך אותן שנים זכה רמזי בפרס תעשיין מצטיין, פעמיים זכתה החברה בניהולו בתואר יצואן מצטיין, בפרס הגלובוס הירוק ופרסים נוספים.
בשנת 2010 החל רמזי לשמש כיו"ר חברת אופיס טקסטיל בע"מ וב-2014 התמנה כיושב ראש חברת MD פולימרים בע"מ.
במקביל מילא רמזי תפקידים רבים בהתנדבות.
בין היתר כיהן משך מספר קדנציות כמ"מ וכסגן ראש עיריית רמת גן, כיהן החל משנת 2011 כיו"ר מכון היצוא הישראלי במשך שלוש קדנציות, מכהן בהנהלת איל"ן, מכהן כיו"ר איגוד הטקסטיל והאפנה בהתאחדות התעשיינים, דירקטור במוסד לביטוח לאומי, מכהן במועצת המוסד לבטיחות וגיהות, מכהן כיו"ר היכלי הספורט בתל אביב ועוד.
רמזי הוא הבכור מבין ארבעה ילדים.
אחותו היא יו"ר מכבי עירוני רמת גן, אורה גלזר.
רמזי ספורי הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי באנטליהספור מליגת העל הטורקית ובנבחרת ישראל.
ספורי נולד ביפו למשפחה ערבית-מוסלמית.
החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל תל אביב.