tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
והם חכמים בעיניהם ונגד פניהם נבונים" ו"שעל כל הבישופים והארכימנדריטים, רבי-הכמרים והכמרים להורות לצאן מרעיתם וילדיהם ברוח...
להתפלל מן הספרים החדשים שתוקנו לפי הספרים היווניים והרוסיים העתיקים, ולאמר את התפילה ללא הפרעה, שיבוש או מחאה." הוועידה איימה על כל מי שיתנגד ויחלוק לדבריה בעונשים כנסייתיים חמורים.
אך לצד רשימה ארוכה של פרטי התיקונים שנועדו להיאכף, המועצה גינתה אך ורק את אמירת ההללויה פעמיים כפי הנוסח הישן, ולא התייחסה בשלילה לשום פרט מן המנהג הקודם או להחלטות הסטוגלב מ-1551 שחייבו אותם.
לגבי תפילת הלב לישו , המועצה המליצה על הנוסח החדש, שכלל את המילים "בן האלוהים", וקיללה את אלו שגינו תיקון זה בתואר "כופרים אריאנים", אך הכירה במקביל בלגיטימיות של הנוסח הישן שהשמיט מילים אלו משום קדמוניותו.
כך, במקרה זה, נעשתה הפרדה בין מי שרק השתמשו בצורה הישנה לבין אלו שהתנגדו בפומבי לצורה החדשה.
לאחר שנחתו באסטרחן ביולי 1666, מקריוס מאנטיוכיה ופאיסיוס מאלכסנדריה הגיעו אל מוסקבה ב-2 בנובמבר.
יחד עמם הגיעו שמונה מטרופוליטים, 2 ארכיבישופים ועוד היררכים מלווים, שכללו אישים כמו המטרופוליטים אתנסיוס מאיקוניום ופילותאוס מטרביזונד.
ובסך הכל השתתפו 19 אנשי כמורה יוונים בהליכים הבאים, לצד 17 מוסקובים.
ב-28 בנובמבר נפתח השלב השני בוועידה, והראשון בהשתתפות הזרים, משפטו של ניקון, בו נכחו אף הצאר וכמה מחשובי הבויארים.
המשפט הושלם בתוך מעט יותר משבועיים.
ב-12 בדצמבר 1666 הדיחה המועצה את ניקון והרשיעה אותו בשורת אישומים, מזניחת משרתו ועד רצח הבישוף פאבל מקולומנה, הורידה אותו לדרגת נזיר פשוט וגזרה את דינו לגלות תחת משמר במנזר פראפונטוב.
ב-14 בינואר נדרשו כל המשתתפים לחתום רשמית על גזר הדין.
אילריון מריאזן ופיטירים מקרוטיצה, שאהדו את עמדתו של ניקון בעד עליונות הכנסייה מול השליט החילוני, התנגדו בתחילה; הם הושמו במעצר עד שהתחרטו, ביקשו מחילה וחתמו.
את השבועיים וחצי הבאים הקדישה המועצה לשלב השלישי, דיון בתאוריות של ניקון אודות היחסים בין הסמכות החילונית לדתית, הצאר והפטריארך.
הטיעונים הכמו-אפיפיוריים ששטח בשנים שבין פרישתו להדחתו הופרכו ביסודיות על ידי ההיררכים, כשהם מגובים בסמכותם של הפטריארכים הזרים, שעמדו על תוקפה של המסורת האורתודוקסית-ביזנטית אודות ה"סימפוניה" בין המונרך החולש על התחום החילוני לבין הבישופים בתחום הדתי.
אף שלכאורה רק השיבה את הדגם המקובל מימים ימימה, הוועידה פגעה למעשה במעמדה של הכנסייה הרוסית לעומת השלטון: אם בעבר הייתה גוף חזק ועצמאי, עתה היא הייתה כפופה לאורתודוקסיה האקומנית מחוץ לרוסיה, וזו בתורה הייתה תלויה בחסדי הצאר כשליט המעצמה האורתודוקסית היחידה שיכלה להגן עליה מהתערבות טורקית.
ב-31 בינואר 1667 הסתיימו הדיונים, ונערכו הבחירות לפטריארך חדש, שיחליף סוף סוף את ניקון הסורר.
הבישופים הרוסים הגישו לצאר שלושה מועמדים סופיים, והוא מינה את יואסף, ראש מנזר לאוורת השילוש הקדוש, שהיה זקן וחולה, ולא יכל להוות כל איום עתידי.
בינתיים, על אף הצו מ-2 ביולי 1666 והחרטה של רבים מהמתנגדים, המהומה סביב סוגיית התיקונים לא חדלה.
פיודור איבנוב, שביקש מחילה על פעילותו, נמלט ממאסרו ופנה שוב לחיבור כתבי פלסטר נגד הסידורים החדשים.
כשנלכד על ידי הרשויות ב-1667, סירב בתוקף לחזור בו.
ההתנגדות המשמעותית ביותר הגיעה מסולובצקי.
הארכימנדריט סרגיוס, שנשלח לחקור את המתחולל שם, נחת במנזר המרוחק ב-4 באוקטובר 1666. כשקרא את הצו המורה על החלת התיקונים, הוא נתקבל בזעם על ידי "המועצה השחורה" של הנזירים, שתקפו את המנהג הניקוני בבוטות; תומכי ברפולומיי נאסרו על ידם ונכלאו בבנייני המנזר.
לידי סרגיוס נמסרה איגרת בה הותקפה הרפורמה והנזירים הביעו את מסירותם לצאר עצמו ואת נכונותם לסבול למען אמונתם.
היא נכתבה כנראה על ידי גרונטי, אותו נזיר שהואשם ב-1663 (ללא ביסוס) בתמיכה בנוסח החדש, ועתה תפס את מקומו של פירסוב כמנסח ההשקפה של מתנגדי הרפורמה במנזר.
הנזירים וברפולומיי הוסיפו לחבר עתירות ועתירות-שכנגד, עד שמשלחת חדשה בראשות הבויאר אלכסנדר חיטרובו (שחקרה ועינתה חשודים בכתיבת העתירות) מצאה שברפולומיי היה בלתי-אהוד עד למאוד, והשלטונות השתכנעו שמן ההכרח להחליפו; המועמד האהוד ביותר בקרב הנזירים היה ניקנור.
לדעתו של פול מיינדורף, נוקשותם ועיקשותם הנמשכת של מתנגדי הרפורמה הביאו את הצאר להיוואש מגישתו הפשרנית, לאחר שנוכח שחלק ניכר מהם עמדו במריים והוסיפו לתקוף את התיקונים ככפרניים ומעשי שטן; אלכסיי הנזעם פנה לגישה קיצונית וחותכת יותר, כשהוא מערב את הפטריארכים הזרים על אף הסתייגותו מכך.
בהקשר זה נפתח השלב הרביעי והאחרון בוועידה, שהחל ב-26 בפברואר 1667 ונמשך עד נעילת המועצה כולה ביולי: הכרעה בשאלת הרפורמה.
הוועידה קראה אליה שוב את הסרבנים ולחצה אותם לקבל את הרפורמה כלגיטימית.
לצד הנאשמים הקודמים, זומנו אליה עוד כמה אסירים חדשים, כמו הכומר אמברוזי והדיאקון פכומי.
ניקנור, שהגיע מסולובצקי באפריל 1667 כדי לשכנע את הרשויות למנותו לאב-המנזר, מיהר להיעתר להיררכים והצהיר על קבלה מלאה של דרישותיהם, ועל ההכרה באופן ההצטלבות החדש, אמירת ההללויה שלוש פעמים, צורת הצלב המוטבע על לחם הקודש וכדומה.
אך הצאר חשש ממנו, ומינה כמחליפו של ברפולומיי את רב-הבנאים יוסיף.
הנזיר אפיפני מסולובצקי, שחי מחוץ למנזר מאז 1658, וחיבר אף הוא כתבים נגד התיקונים, עמד בדעתו ולא חזר בו.
אבאקום הקנאי תיאר את אחד הדיונים שנכח בהם באוטוביוגרפיה שלו, בצורה תיאטרלית מאוד:
ב-13 במאי 1667 הגישה המועצה, זו הפעם בהרכבה המורחב, את החלטתה השנייה והסופית בשאלת התיקונים.
ינודה ויודח משותפות-בקודש ויכרת מעל האב, הבן ורוח הקודש, ויקולל ויוחרם ככופר וכמורד...
המועצה לא הסתפקה בכך, ובניגוד להרכב המצומצם בשעתו, לא התעלמה מן הניגוד בין סעיפי הרפורמה להחלטות הסטוגלב מ-1551, אותה אבן פינה של הבנתה העצמית של הכנסייה הרוסית וזהותה.
נוסח ההחלטה קבע כי ""בעניין המועצה שנערכה בימי הצאר איוואן וסילייביץ'...
ומה שהוחלט שם על סימן הצלב בשתי אצבעות ואמירת ההללויה פעמיים, והחרמות שהוטלו...
אנו קובעים שמועצה זו לא הייתה מועצה והחרמות אינם חרמות, בטילים וכלא חשיבי, היות שהתפלספו מדעתם הדלה, ולא נועצו לא בספרים היווניים והסלאביים העתיקים, ולא בפטריארכים האקומניים הקדושים." על אף הנכונות לבטל את תוקפו של חלק מרכזי במסורת המקומית, הדבר נעשה בזהירות ובמשורה.
הוועידה לא הכריזה על החלטות הסטוגלב ככפרניות כשלעצמן, אלא הפקיע בדיעבד את תוקפן המחייב ואת תוקף החרמות שהוטלו על העוברים עליהן, בטיעון טכני.
מכל סעיפיהן לא גונו ישירות אלא כמה פרטים בודדים, אף אם כמה מהם היו סמליים מאוד – ההללויה, ההצטלבות והאיסור על כמרים שנתאלמנו לערוך תפילות.
כך נתאפשר להמשיך להסתמך על יתר הסטוגלב, שלא נפסל, ונותר כקובץ חשוב בחוק הקאנוני הרוסי.
כמו כן, המועצה הפקיעה בדיעבד אף את החלטות ועידת 1620 של הפטריארך פילארט, בה צווה להטביל מחדש (בשיקוע מלא ושלוש פעמים) את מי שביקשו להסתפח לכנסייה הרוסית, אף אם היו אורתודוקסים זרים.
הוועידה לא הסתמכה על החלטת מועצת הבישופים הרוסים שכינס ניקון ב-1656 ושקיבלה כבר את אותה החלטה, אלא קבעה את הדבר בסמכות עצמה, כאילו היה חדש.
בהמשך, הפטריארכים אסרו על מטרופוליט נובגורוד לחבוש קלובוק לבן, כפי מסורת ארוכת שנים, שהתבססה על "מעשה הקלובוק הלבן" מן המאה ה-16, טקסט שהיה אבן יסוד בהשקפת "רומי השלישית", לפיו פריט לבוש כזה נמסר מהאפיפיור האורתודוקסי האחרון ברומא לפטריארך קונסטנטינופול ולבסוף לרוסיה, כסמל לטהרת האמונה שנשמרה רק בה.
הוועידה קבעה כי סיפור המעשה היה בדוי ומופרך, וחייבה את המטרופוליט לחבוש ברדס שחור, כנהוג בקרב היוונים.
ההיסטוריונים דנו לפרטי פרטים במשמעותן של החלטות הוועידה המורחבת, שקבעו את יחסן של הכנסייה והמדינה לרפורמה ולמתנגדיה, ועד כמה הייתה המשך להחלטה הקודמת ב-1666 או נבדלה ממנה.
בכך שיצאו במפורש ובגלוי נגד המסורת המקומית, הן העניקו תוקף לאחד מטיעוניהם החזקים ביותר של אויבי התיקונים, ונתנו בידיהם נשק תעמולתי רב-עוצמה.
כפי שכתב אבאקום לצאר בעתירה מ-1669, אם הסדרים שנהגו ברוסיה משך מאות בשנים היו פסולים ומוטעים, הרי שכל בני דורות עברו, כולל הקדושים הנערצים, שגו אף הם ונידונו לגיהנום.
היסטוריונים כנסייתיים שמרנים במאה ה-19, כמו מיכאיל גולובינסקי ופיוטר סמירנוב, טענו כי לשון ההחלטות מעידה שהפטריארכים ויתר המתכנסים לא קיללו את המנהג הישן עצמו, אלא רק את מי שדבקו בו תוך המראת פי ההיררכיה הכנסייתית וכפירה בסמכות ההוראה שלה.
גישתם הגמישה יותר של היוונים לטקסים חיצוניים, להבדיל מהאמונה שנועדו לסמל – שהתבטאה עוד במכתבו של פאיסיוס מקונסטינופול לניקון ב-1655 – הביאה אותם לנסות להבהיר למוסקובים הנוקשים כי לאלו אין חשיבות בפני עצמם, וכי הכנסייה רשאית לשנותם בהתאם לצורך ולרלוונטיות שלהם.
אך גם אם מקבלים ראייה מקלה זו, כפי שציין וולפראם פון שליהה, אין ספק כי הקישור המובהק שנעשה בין המנהג הישן לבין מי שהוכרזו ככופרים ומורדים היה לכל הפחות פגיעה קשה בלגיטימיות שלו, אם לא הצהרה עליו ככפרני בפני עצמו.
הוועידה נקטה בהנמקה שונה מזו שניקון נעזר בעת עריכת הרפורמות בעשור הקודם.
היא לא התיימרה להסתמך על מסורות קדמוניות שנתגלו מחדש, אלא הפכה את הנהוג בכנסייה היוונית בת-הזמן לתקן המחייב עבור חיי הדת הרוסיים, בלא צורך בהנמקות נוספות.
בה בזמן, ביטלה לגמרי את תוקפה של המסורת המקומית מימי הנתק בין הכנסיות: הרוסים הוחזקו למי שאינם מהימנים להכריע בעצמם, וכל החלטה הייתה צריכה להתקבל בשיתוף האורתודוקסיה האקומנית, היוונית.
בעוד שהוועידה המצומצמת של הבישופים הרוסים השתמשה בתרגום הסלאבוני של החוק הקאנוני האורתודוקסי שיזם ניקון ב-1653, "ספר הנווט" , הוועידה המורחבת לא נעזרה בו אלא נסמכה על הנומוקאנון בשפה היוונית, על אף נוכחותם של אנשי כמורה רוסים רבים, עדות נוספת לביטול כלפי כשירות הכנסייה המקומית.
מי שהטביע חותמו בהיבט זה היה הארכימנדריט דיוניסיוס ממנזר איווירון, ששהה במוסקבה מ-1655 ושימש כמגיה בבית-הדפוס הפטריארכלי.
בשל שליטתו בלשון המקומית, הוא היה חיוני לליגרידס וליתר היוונים כמתורגמן ומוציא-ומביא מטעמם.
עוד טרם הוועידה, דיוניסיוס חיבר כתב פולמוס נגד אויבי הרפורמה, בו הבהיר כי מעת שהמטרופוליטים ממוסקבה חדלו לנסוע לקונסטנטינופול כדי להיסמך, "עלו קוצים כסוחים" בדת הרוסית והיא נמלאה קלקלות ושגיאות בשל הניתוק מכנסיית-האם.
השקפתו עמדה לנגד עיני הפטריארכים הזרים ויתר המשתתפים היוונים והשפיעה עליהם.
היסטוריונים כניקולאי קפטרב אף האשימו את פאיסיוס ומקריוס כי בגאוותנותם ובוזם למסורת המקומית, השתררו למעשה על הכנסייה הרוסית והיו האשמים העיקריים בקרע שהתחולל לאחר הוועידה עם מתנגדי הרפורמה; פון שליהה ציין כי פירוש זה לאירועים מוקשה, בשל שליטת הצאר באירועים, והיותו אף של דיוניסיוס אחד מנאמניו ומקובל עליו.
בסופו של דבר, החלטות הוועידה המורחבת בהשתתפות היוונים לא חרגו בהרבה מן השורה התחתונה של ועידת הבישופים הרוסים.
מלבד זאת, שלושת הפטריארכים והמתכנסים עמם תיקנו תקנות מרובות שעסקו בשיפור חינוכם של הכמרים, הטבת הפיקוח על המנזרים, דאגה לסדר ולהדר בחיי הדת ועוד פרטים מנהליים רבים.
ב-17 ביולי 1667 נמסרו חמשת המתנגדים הנותרים, אבאקום, פיודור, לזר ואפיפני מסולובצקי ועמם כומר עלום בשם ניקיפור, לידי המועצה.
הם סירבו שוב לחזור בהם ונשלחו לבית-משפט חילוני.
ב-26 באוגוסט, צו מלכותי הורה על הגלייתם למושבת העונשין פּוּסְטוֹזֶרְסְק שבהניינץ, מעבר לחוג הארקטי.
לשונם של אפיפני ולזר נכרתה.
הוועידה החשובה ביותר בתולדות הכנסייה הרוסית מזה מאות בשנים תמה; עתה נותר רק לאכוף את החלטותיה.
אחד האישים המשפיעים ביותר על מהלך הוועידה הכללית במוסקבה היה מקורבו ונאמנו של הצאר, שמעון איש פּוֹלוֹצְק.
הוא השתכן בבירה ב-1664, אחד מני מלומדים רותנים (בני בלארוס ואוקראינה של ימינו) רבים שהוזמנו לרוסיה.
שמעון הפך במהרה ליועצו הקרוב של הצאר ולאיש אמונו בשאלות כנסייה, במקביל לליגרדס, והופקד על חינוך ילדיו של אלכסיי.
הוא הכיר מקרוב את הרפורמציה הפרוטסטנטית ואת הכנסייה האוניאטית שואפת-ההתפשטות מארץ הולדתו.
פולוצקי הונע מאותה חרדה מפני האוניאטים ומפני קצה של האורתודוקסיה בפולין-ליטא שאפיינה את "ספר קירילוס הירושלמי" ו"ספר האמונה האמיתית", שהשפיעו כל כך, אירונית, דווקא על מתנגדי הרפורמה, אויביו.
פולוצק, שערך את רישומי הוועידה, אף חיבר את ההקדמה להם, בה תיאר את הפלגנים בני דורו כשלוחי השטן, שניסה להרוס את הנצרות האמיתית בכל דור ודור: .
את השקפתו הנחיל פולוצקי בספר פולמוס שיצא בעקבות הוועידה, "שֵׁבֶט לִמְשׁוֹל" (השם היה התייחסות ל"תְּרֹעֵם בְּשֵׁבֶט בַּרְזֶל" מתהלים ב:ט ו"מַטֵּה-עֻזְּךָ" מתהלים ק"י:ב), שהפך לקריאת חובה למפקחים כנסייתיים, והודפס במספרים גדולים.
לצד 30 הפרכות לטיעונים של דוברינין ו-70 הפרכות לדברי הכומר לזר בעניין סעיפים שונים ברפורמה, שרטט פולוצקי את דיוקנה של מזימה כבירה בהשראת השטן: הוא העניק לתנועה שראה בעיני רוחו את הכינוי "הפילוג" או "הסכיזמה" (וברוסית: רָסְקוֹל), מונח שהיה בשימוש נרחב בפולין-ליטא לתיאור האוניאטים.
אורח מחשבתו של פולוצקי הוטמע על ידי הפטריארך החדש יואסף, שחיבר את ההקדמה ל"שבט למשול", והופץ ברחבי הכנסייה בשורה של אגרות אזהרה פרי עטו.
שמעון ויואסף בעקבותיו ראו בעיניהם תנועת מרי מאורגנת היטב, שטנית, שפעלה בהנהגתם של "מורי הפלגנים" כמו ניקיטה ואבאקום, ושהתבטאה בהתנגדות לתיקוני ניקון, ומעשית, בסירוב לקבל את הסידורים החדשים ולהתפלל מתוכם.
המונחים "פילוג" ו"פלגנים" היו בשימוש במוסקובי עוד קודם.
כינויים של פורעי משמעת כאלו בתואר "פלגנים" חפף למונחים רבים אחרים בהם נקראו מי שנענשו על ידי הכנסייה, ואף הועמדו לדין חילוני במקרים קשים: "עובדי אלילים", "מבזי הצלב", "פושעים כנגד הדת", "משומדים" וכדומה.
המובן החדש והמאיים שהעניק פולוצקי למונח "פלגנים" התקבל ותפס את הבכורה, אך לא עקר את השימוש הקודם.
שתי המשמעויות – כל סוג של סירוב לקבל את סמכות הכנסייה, ומנגד תנועת כפירה שדחתה את הרפורמה הניקונית – התערבבו זו בזו ללא היכר.
סוכנים ומפקחים כנסייתיים שהפנימו את השיח הרווח, והיו להוטים לרצות את הממונים עליהם, תיארו כל מקרה של המראת פי הרשויות הדתיות כביטוי נוסף של "הפילוג", והפכו את דחיית הסידורים המתוקנים לאבן בוחן בפענוח ובהצגת התקריות הללו, כשהם דוחקים כל פרט אחר לשוליים, ומעוותים את ההקשרים הפרטניים של כל מקרה ומקרה.
עבירות והפרעות שגרתיות שסווגו בצורה גמישה ועניינית יותר בשנות ה-50 וה-60 המוקדמות של המאה ה-17, נטו יותר ויותר להירשם תחת הגדרת הסל של "פלגנות".
במקרים רבים, מי שכמעט ולא ביקרו בכנסייה ולכן לא היו מודעים לשינויים באורח ההצטלבות וליתר התיקונים, דווחו בתור "פלגנים" שדחו עקרונית את הרפורמה.
בלבול זה בין מתנגדי תיקונים אידאולוגיים לבין תופעות אחרות של סרבנות לקבל את סמכות הממסד הדתי, שיווה תוקף לראייה הפרנואידית של שמעון פולוצקי, יואסף והיררכים אחרים.
כשדחו את הסידורים המתוקנים, הם עשו זאת בהקשרים רחבים יותר, ועל פי רוב לא התמצתה בכך התנגדותם.
הסיבות להתנהגותם היו שונות מאוד מההסבר הרשמי שניתן לה.
בקיץ 1667, בעת שהוועידה הכללית במוסקבה עמדה להינעל והחרימה את המנהג הישן, סערו הרוחות באי הצפוני, מוקדה של ההתנגדות הרציפה והממושכת ביותר לרפורמת ניקון.
הרגשות במקום התבטאו בחיבור פרי קולמוסו של אחד האחים, "חזון איפאטי", מאותה העת.
איפאטי כתב כי ראה בחזיון "שני כושים" נושאי ספר "שחובר בגיהינום על ידי השטן וכל הכופרים במשך שלושים שנה", מלא חרפות נגד אלוהים.
ספר זה, נאמר לו, עבר מרומי לביזנטיון ובכל מקום הביא לחורבן, ועתה הגיע לרוסיה.
הוא התפלל לאל וזה התגלה אליו, סילק את הכושים, והבטיח כי אם הנזירים יוותרו באמונתם, סולובצקי יהפוך לירושלים החדשה ויינצל מכל פגע.
המוטיב של נכונות לסבול ולמות למען האמונה היה נוכח מאוד בחזון.
כמו כן, הוא הציג בצורה בוסרית פתרון לבעיית "רומי השלישית והאחרונה" שביעתה את הנזירים האמונים על המסורת הרוסית: על אף שמוסקובי התדרדרה לידי כפירה, ואכן לא תקום עוד רומי אחריה, אלוהים בחסדו היה עשוי להם ירושלים חדשה במנזר כתחליף.
ב-21 ביולי 1667 נערכה מועצה שחורה של כלל הנזירים, לדון ידיעה שהגיעה מהבירה על מינוי רב-הבנאים יוסיף לאב-המנזר, לאחר שנשבע להנהיג את הרפורמה במקום, ועל זימונו של האוצר גרונטי למשפט.
אב-המנזר המודח ברפולומיי נועד לחזור כנזיר רגיל, ואף לניקנור הותר "לשוב בשלום" לסולובצקי.
המועצה החליטה לסרב לקבל את יוסיף ולא להסגיר את גרונטי.
ב-13 בספטמבר נחתו יוסיף וברפולומיי באי.
ב-15 בחודש נערכה עוד מועצה שחורה, בו הוקראו צווי הצאר והפטריארך, עם החרמות שהוטלו.
קודם לכן, יכלו הנזירים להסתמך על עמימות מסוימת מצד הרשויות לגבי חיוב המנהג החדש.
הניסוחים הנחרצים לא הותירו להם ברירה.
גרונטי הקריא מסמך שחיבר להגנת המנהג הישן.
המועצה סירבה לקבל את הסידורים המתוקנים ודחתה את מינויו של יוסיף; הייתה זו התנגשות ישירה עם השלטונות.
ברפולומיי ויוסיף גורשו מן האי בסירה, ונמסרה בידם "העתירה הרביעית" של הנזירים אל הצאר.
יחד עמם סולקו או עזבו אל היבשת מספר לא-ידוע מאנשי המיעוט שהפסידו בהצבעה במועצה השחורה (ושחפפו במידה רבה לסיעתו של ברפולומיי, שהעדיף ציות לרשויות על פני אוטונומיה פנימית, טרם הדחתו).
גירוש או הימלטות בדרך הים התרחשו דרך קבע בשנים הבאות, וכ-200 איש עזבו את המנזר בסך הכל, כשהם מדללים עוד ועוד את אוכלוסייתו – הנתון האמין היחיד לגביה הוא ממפקד שנערך ב-1668, ובו נמנו 400 פרחי נזירות ו-273 נזירים סמוכים.
"העתירה הרביעית" הייתה נוקשה יותר משלוש העתירות הראשונות: הם הצהירו על נכונות להתענות ולמות למען דת האמת, וזיהו במפורש את הצאר כמאיים על שלומם, במקום להשתמש בניסוחים מעורפלים על "אויבי הכנסייה."
ב-20 בספטמבר הגיע ניקנור, כשהוא לובש עדיין את בגדי הכמורה היווניים שעטה במוסקבה כשהתפלל לפי הנוסח החדש, בבקשו להוכיח לצאר שיאכוף את התיקונים במנזר.
לנוכח תדהמתם וזעמם של האחים, הוא הסיר במחווה דרמטית את הברדס לראשו והחליפו בברדס נזירים רוסי, והכריז כי נכפה עליו בכח להתחרט בוועידה בבירה.
הצעד סיפק את הנזירים, וניקנור לא נתקל עוד בבעיות על כניעתו בפני שופטיו.
עד למותו, כנראה ב-1674 (אז הוא נעלם מן הרשומות), הוא נזכר כחבר מועצת הנגידים שניהלה את סולובצקי, והוא נותר הפופולרי מבין המנהיגים כולם.
בהיעדר אב-מנזר רשמי, הוא היה אולי הקרוב לכך ביותר.
ב-22 בספטמבר סמכה המועצה השחורה את ידיה על העתירה החמישית ששיגר המנזר אל השליט, אותה חיבר גרונטי במשך כל הקיץ, כשהוא משכתב ודן בה עם האחים; טיוטות משובשות שנמצאו במנזר מעידות על החופזה שבה הוכנה הגרסה הסופית שנשלחה למוסקבה.
היא הייתה עיבוד מקוצר ונוח יותר לקריאה של כתב פולמוס עתיר הערות שוליים שהכין גרונטי.
"עתירת סולובצקי החמישית" היא אחד הטקסטים הקאנוניים של ההתנגדות לרפורמת ניקון, ומכילה סקירה מקיפה של הטיעונים לדחייתה.
גרונטי הסתמך על המקורות שבהם נתלו גם ניקיטה, פיודור הדיאקון ואחרים: מקסימוס היווני, הסטוגלב, מעשה אפרוסין הקדוש, מעשה מלטיוס וכדומה.
לאחר שורה של השוואות גרסאות וגינויים ל"ספרים היוונים אשר להם...
אף הישנים מבינותם הושחתו בידי כופרים, שכן אף באותה עת רבו המנאצים והמגדפים בינות היוונים", הדגישה העתירה כי אבותיו של אלכסיי, הצאר מיכאל ואביו הפטריארך פילארט, התפללו לפי המנהג הישן, וסיימה בנימה קודרת: "אם הריבון הרם משוח האל יריק קצפו עלינו, ויתיר למורי השקר הללו לפגום באמונתנו הטהורה ממתום...
טוב לנו למות מוות זמני מלהיכרת עדי עד."
ב-27 בדצמבר ציווה הצאר על הפקעת האדמות, שטחי המדגה והזכיונות במנזר ואסר להעביר לו אספקה; למעשה, הוכרז מצור.
בשלהי פברואר 1668 נידה הפטריארך יואסף את ה"מורדים" במנזר.
באביב, כשמזג האוויר השתפר, מספר ניכר של נאמני הצאר עזבו את האי, והותירו רוב מוצק לנכונים להתעמת.
ב-3 במאי הורה אלכסיי על מצור צבאי ושיגר למקום 157 מאנשי משמר הסטרלצים תחת הפקיד איגנטי וולוחוב.
ב-19 ביוני נערכה עוד מועצה שחורה; הרוב, בהשפעת הנזיר טיכוֹן העיוור והחילוני פאדֶיי פֶּטרוֹב, הסכים שיש להפוך את המנזר "למצודה ולהילחם בעזוז." אחרים סירבו להתנגדות חמושה: גרונטי אמר כי הוא מוכן למות, אך לא להילחם בנשק.
הוא נכלא, והוחלף כאוצר על ידי נזיר בשם סמיון.
ב-22 ביוני נחתו וולוחוב והסטרלצים בסולובצקי.
הוא נכנס למנזר וקרא באזני האחים את תביעות הצאר והפטריארך וקטעים מ"שבט למשול"; הם גמלו לו בסירוב עיקש לדון.
וולוחוב יצא ולקח עמו עוד כמה מדורשי שלום המלכות.
כשניצב על המזח מחוץ למנזר, פתחו הנזירים באש תותחים וארקבוסים כדי לסלקו: היריות הראשונות נורו.
הסטרלצים נסוגו לאי זאייַצְקי הסמוך, ומשם ביקשו לשלוט על נתיבי האספקה לסולובצקי.
וולוחוב היה חסר אונים למדי; תושבי כפרי החוף, שעבורם המנזר היה מרכז רוחני ומוקד כלכלי-מסחרי כאחד, הזדהו עם מאבקו כנגד החדירה של השלטון המרכזי לאזור, והנזירים הבריחו אספקה בנקל.
המצור חסר התועלת התקיים בחודשי האביב והקיץ, ובחורף הקשה עברו הסטרלצים למגורים מחוממים במבצר סוּמי ביבשת.
לנוכח הזעם ממוסקבה, וולוחוב התעקש כי כח כה קטן שהיה מצויד בארטילריה קלה לא היה יכול לקוות לפרוץ למנזר המבוצר והמוקף חומות גבוהות.
באביב ובקיץ 1669 התחזקה הסיעה הלוחמנית באי.
כל הגברים הכשירים גויסו, מונו קצינים, והביצורים חוזקו.
בראש המיליציה עמד הנזיר ברפולומיי פּוֹפּריגין; 200 איש מובחרים תחת הנזיר אניקה פּוּשׁקָר, ולהם 6 סירות שהותקנו בהן תותחים, הופקדו על הברחת אספקה.
ב-18 ביוני גורשו כ-20 מתונים, שנשאו לצאר "עתירה שישית" בה נמסר לו שהמנזר חדל מלמלא את חובותיו החילוניות כלפיו.
במקביל ובמשלים לכך, אירעה רדיקליזציה דתית הרת משמעות.
ב-7 למרץ 1669 הושמדו בטקס פומבי 172 סידורים שהוצאו מבית-הגנזים ומתאי הנזירים.
לא היו אלה רק ספרים ניקוניים, אלא גם כאלו שתוקנו בימי הפטריארך יוסף.
הם נלקחו לחוף, נקרעו, כריכתם הועלתה באש והדפים טובעו בים.
הדפים המאוירים נתלשו, ונרמסו ברגליים לקול קללות עזות של הנזירים, שכינו אותם צלמי אלילים, בטרם שוקעו במים.
הסיבה להשמדה הייתה כנראה שהאיורים הציגו דמויות שבירכו ב"שלוש אצבעות." באותו החודש הושמדו כל הצלבים בעלי ארבע הפינות בכל אתר באי, גם צלבים ישנים מאוד, מן הדגם שהמועצה במוסקבה הכריזה עליו כיחיד שיש להטביעו על לחם הקודש; רק הצלבים הרוסיים בעלי שמונה הפינות נשמרו.
עקירת הצלבים התרחשה כנראה עקב השפעתו של הדיאקון איגנטי, שגלה מהאי עוד קודם.
הוא קבע שהכותרת "ישו הנוצרי מלך היהודים" בראש הצלב, שהייתה חלק מהמסורת הרוסית אך שוועידת הפטריארכים התעקשה שהיא הלגיטימית היחידה, היא כפרנית ובגדר תיקון, ואילו רק "ישו הנוצרי המלך המהולל", שהייתה נפוצה יותר ברוסיה, הייתה מותרת.
בעת התענית והפסחא, נערכה הפרדה רשמית בין ה"מאמינים" לבין מי שהנזירים כינו "היוונים-הקייבאנים" – גולים יוונים ורותנים שנאסרו באי, ושרבים מהם (אך לא כולם) היו מתונים ולא ששו למרד.
הם הוגדרו ככופרים, נאסר עליהם להיכנס לכנסייה ולאתרים המקודשים, וב-22 באפריל 1669 הם נודו רשמית.
ניתנו להם אף כלים נפרדים לאכול ולשתות מהם.
לבסוף, בתאריך לא ידוע בקיץ, מנהיגי הנזירים, שומר-המרתף עזריה והאוצר סמיון, החליפו את נוסח התפילה למען השליט וראשי הכנסייה לזה שנהג לפני עליית אלכסיי לכס: במקום שמות הצאר והפטריארך, התפללו על "הנסיכים הצדיקים" ועל "הבישופים האורתודוקסים" בלי לנקוב בשמות.
בפועל, זה היה ביטול התפילה לשלום הצאר והכרזת מרד לכל דבר.
לבסוף, מאחר שרבים מהכמרים הסמוכים במנזר נחשבו למי שלא נלהבו למרד, הקיצונים חדלו מלהתוודות בפניהם, והחלו אף להתאים את הטקסים בכנסייה כך שניתן יהיה לערכם ללא כמרים.
ניקנור רב-ההשפעה הצהיר ב-1669: "אנו יכולים לחיות מבלי כמרים, איננו זקוקים להם!" הוא לא התוודה במשך חמש השנים הבאות.
ההיפרדות המלאה ממי שנחשבו לכופרים, הסירוב להתפלל בעבור הצאר (שממנו ניתן היה להקיש שהלה הוא האנטיכריסטוס שכתבי הפולמוס התריעו מפני שלטונו), וביטול הצורך בכמורה היו התפתחויות חלוציות בתולדות התנועה נגד הרפורמה הדתית, שהייתה להן השפעה עצומה בעתיד.
נראה שהחידושים הדתיים הרחיקו לכת בעיני רוב יושבי האי, והותירו את יוזמיהם במיעוט.
ב-8 בספטמבר 1669, ארבעה אסירים הצליחו להימלט מכלאם.
הם שחררו אסירים אחרים, התחמשו והסתערו על חדר האוכל, בו לכדו את כל ההנהגה.
לאחר ההפיכה מונה אחד אפיפני לשומר-המרתף ופלוני גלֶב לאוצר.
הקושרים לא התעתדו להסתכן ולהותיר את אויביהם באי: עזריה, סמיון, פאדיי, פופריגין ופושקר היו בין 37 איש שהושמו בנחושתיים ונשלחו בסירה אל וולוחוב.
גרונטי שוחרר, אך ההנהגה החדשה סירבה לוותר על המאבק החמוש.
בשנתיים הבאות הם נשאו ונתנו חליפות עם נציגי הצאר, כשהם מביעים נכונות להיכנע ואף להתפלל לפי הנוסח החדש, בתמורה לרחמים ולמינוי אב-מנזר אחר במקום יוסף הלא-פופולרי.
בסתיו 1671 החריפה שוב המתיחות בקרב יושבי האי.
בעת שקציני סטרלצים שהגיעו לשאת-ולתת, ניקנור סבב בין התותחים שעל החומות, הקטיר והתיז עליהם מים קדושים, ואמר "אמהות הולנדיות טובות, תקוותנו אתן!" אש נפתחה על הסטרלצים וכמה נהרגו.
אף כי הפרטים לא ידועים, באותה עת נערכה הפיכה נוספת; נזיר שנמלט מסר לוולוחוב כי הגורם המניע היה ניקנור.
בראשית ספטמבר, משלחת שנחתה בסולובצקי נתקלה ביותר ממאה הדיוטות שהניפו אלות וקראו כי אין להם צורך בספרים חדשים או באב-מנזר חדש.
הם הודיעו לסטרלצים כי גלב ואפיפני נכלאו.
לאחר שנתיים של הנהגה מתונה, קבוצה רדיקלית יותר תפסה שוב את השלטון.
מעט דיווחים קיימים אודות השנתיים הבאות.
אב-המנזר המיועד יוסף והפקיד וולוחוב הסתכסכו עד חילופי מהלומות, ובאפריל 1672 הוחלף המפקד הנרפה בשר-המאה יֵבֶלֵב, שהיה תוקפני יותר, שרף את המבנים שמחוץ לחומות המנזר והפגיז אותו מקרוב.
חייליו כילו את תחמושתם במהירות ונאלצו לסגת למגורי החורף.
במאי 1673 ציווה הצאר שלא להפגיז את המנזר ולא להסתער עליו; זקני הנזירים שגורשו או נמלטו מהאי, ששהו בסומי תחת פיקוח השלטונות ושרובם הצהירו על השלמה עם התיקונים וקבלת סמכות הצאר, לחצו שלא לפגוע במקום שהתעתדו לנהל לאחר הניצחון, וטענו שפשרה במשא-ומתן תושג במהרה.
באותו החורף אירעה הקצנה נוספת במנזר; גרונטי המתנגד לאלימות נכלא, ולבסוף נשלח אל היבשת, שם עמד בסירובו לקבל את הרפורמה.
ב-28 בדצמבר 1673 החליטה המועצה השחורה תחת הרדיקלים לבטל את התפילה לשלום הצאר, לא באמצעי העקיף של שיבה לנוסח הישן ללא השם, אלא לא לאמרה כלל.
השלטונות במוסקבה מאסו במבוי הסתום.
ב-4 ינואר 1674 הוחלף יבלב במושל איוואן מֶנשׁצֶ'רינוֹב.
ב-31 במאי, כשמזג האוויר אפשר זאת, הוא נחת באי בראש כח גדול בהרבה, כבש כמה מגדלים סביב לחומות והמטיר אש על הנזירים.
לראשונה, הצליחו הצרים למנוע מעבר אספקה.
מנשצ'רינוב נאלץ לסגת בספטמבר עם בוא החורף, אך הוסיף לערוך סיורים ופשיטות.
נערכו קרבות קשים על דרכי הגישה הצרות והקלות להגנה.
החיילים הצליחו לכבוש-מחדש את טבעת הביצורים שהקימו בחורף שעבר.
כ-350 הנזירים וההדיוטות ששהו בתוך סולובצקי סבלו ממחלות, בעיקר מצפדינה, ורבים מתו או נהרגו בלחימה.
אך הם ארגנו מחדש את הארטילריה שלהם והשיבו מלחמה שערה, והמנזר המבוצר עמד בלוחמת מצור קשה.
בחורף 1675 לא נסוג הצבא ליבשת, בפעם הראשונה מזה שבע שנים.
לבסוף, נזיר בשם פאוקטיסט שנמלט אל החיילים הודיע להם כי אחד השערים לא מחוזק כל צרכו.
ב-22 לינואר 1676, שעה טרם שחר, הסתערו הסטרלצים על האתר הפגיע ונכנסו למתחם.
המגינים שנותרו התבצרו בחדר האוכל.
63 נתפסו בחיים, מתוכם הוצאו להורג 25 ו-38 נכלאו.
סביר להניח שכ-100 איש נפלו בקרב, בנוסף ל-50 בערך שנהרגו בחודשים הקודמים בלחימה על החומות.
מסורות הגיוגרפיות הגזימו מאוד במניין ההרוגים, עד כדי טענה ש-500 איש ששהו בפנים נטבחו, וכי מנשצ'רינוב לכד את ניקנור (שמת יותר משנה קודם), עינהו בעינויים קשים ושיפדו על כלונס, בעוד הארכימנדריט עומד בהתנגדותו לסידורים הניקוניים.
הצאר אלכסיי מת מהתקף לב בדיוק שבוע לאחר נפילת סולובצקי, ב-29 בינואר, ועקב הסמיכות פשטה האגדה לפיה נענש על החטא שבהכרתת המקום הקדוש.
המנזר החרב שוקם, ואוכלס מחדש באב-מנזר ונזירים שהיו נאמנים על השלטונות.
הוא לא שב מעולם לגדולתו שטרם המרד.
כמה נזירים רדיקלים – איגנטי, פימין, גרמן, פאפנוטי ודוסיפיי בין אחרים – שנמלטו מבעוד מועד מן המתחם הנצור, מילאו תפקיד חשוב בתנועת ההתנגדות לרפורמה.
הם התיישבו בבקתות ובמערות וגייסו תלמידים.
ב-1695 הצטרף פאפנוטי לקהילה נזירית קטנה בוויג, סמוך לימת אונגה, ממנה צמחה האמונה הישנה בצפון רוסיה כולה.
הדורות הבאים התייחסו אליהם כחוליות המחברות בינם לבין המרד בסולובצקי, שהפך לסמל של מות קדושים ומאבק חסר פשרות בכפירה.
ב-12 בדצמבר 1667 הגיעו אבאקום, לזר ואפיפני למקום גלותם, המושבה המבוצרת פּוּסְטוֹזֶרְסְק שמעבר לחוג הקוטב, סמוך לנריין-מאר של ימינו.
הנוודים הפינו-אוגרים הילידים, שהתנצרו להלכה בראשית המאה ה-17, הוסיפו להוות איום; בפברואר 1668 הם פשטו על הסביבה ואילצו את המתיישבים הרוסים להסתגר בתוך החומות.
באתר הנידח לא היה אלא משמר קטן של סטרלצים.
ב-20 באפריל 1668 הצטרף אליהם הדיאקון פיודור.
הם שוכנו בבקתות נפרדות, אך נהנו מפיקוח רופף למדי, ויכלו להתדיין בחופשיות.
בני משפחתו של אבאקום וכמה מנאמניו, כמו השוטה הקדוש פיודור, הוגלו למזן, 400 ק"מ מערבה משם.
הארבעה לא היו מבודדים מן העולם החיצון; אבאקום, בייחוד, לא איבד את הקשר עם החסידים והמעריצים שרכש בבירה מוסקבה בעת שהותו הקצרה שם.
הללו התקבצו סביב ביתה של האלמנה פאודוסיה מורוזובה, בת-לוויתה של הצאריצה מריה, אישה אדוקה שחפצה בחיי נזירות.
בהיותה בת-אצולה עשירה מאוד, שבבעלותה היו כ-8,000 צמיתים, קרובה למלכות, וחופשיה ממשטר ההגבלות המחמיר שחל על נשים ממעמדה בהיותה אלמנה ללא בעל, מורוזובה נמצאה בעמדת כח ייחודית.
היא פרשה את חסותה על הקהילה הקטנה והנרדפת של נאמני המנהג הישן, שאיבדו את כל מנהיגיהם לאחר שרובם המוחלט קיבלו את סמכות הכנסייה בוועידת 1667 או הוצאו לגלות.
לצד מורוזובה ניצבו אחותה אבדוקיה אוּרוּסוּבָה וחברתן, אשת קצין המשמר מריה דנילובה.
היא אימצה כמורה רוחנית את האם אלכסנדרה (בשמה החילוני, מלאניה), שנמלטה ממנזר סמוך לבליוב בשל התנגדותה למנהג החדש.
מורוזובה ואבאקום ניהלו התכתבות עניפה.
הגולה הקנאי הרבה ללעוג לה על אדיקותה הבלתי-מספקת (הוא אף המליץ לה לעקור את עיניה כדי להתרחק מהבלי העולם ולא לפתות גברים) ולהגיב בזעם על כל מה שנראה לו כיומרה להפגין סמכות כלפיו; בה בעת התחנן שלא תשכח אותו ותוסיף לממנו.
מנהיגו הרוחני הישיר של החוג המוסקבאי היה הנזיר אברהמי, לשעבר השוטה הקדוש אפאנסי, ששב לבירה ממש בעת הוועידה, באביב 1667. אברהמי ראה עצמו כתלמידו וכ"בנו ברוח" של אבאקום.
עושרה של מורוזובה אפשר להם לקיים קשר התכתבות עם פוסטוזרסק: השומרים במקום שוחדו בנקל.
המכתבים הורצו מהמבצר למזן, ומשם לבירה.
כך יכלו ארבעת האסירים, שנחשבו לקדושים נערצים וסובלים, להוסיף להנחות את קהלם, שניצב מול הסוגיה חסרת התקדים של התקיימות בחשאי, בצל כנסייה אותה ראו ככפרנית ומשרתת האנטיכריסטוס.
אפיפני ולזר לא היו מנהיגים או מחדשים בעת גלותם, אף שהוסיפו לכתוב, בעוד שפיודור ואבאקום הגיעו לשיא פעילותם והשפעתם במושבה הצפונית.
אבאקום חיבר במקום חמישה כתובים ארוכים ועוד אגרות רבות, פיודור עוד חמישה באורך מלא, ולזר עתירה גדולה אחת לצאר.
ב-1 בספטמבר 1669 השלים פיודור בפוסטוזרסק את חיבורו הגדול, "מענה האורתודוקסים".
לצד מתקפה על הכנסייה הקתולית, שהציג כנשלטת בידי האנטיכריסטוס ונכנעת לפני חכמות ומדעים חיצוניים (כלומר החילון של עידן הבארוק), והצגת הרפורמה כהסתערות השטן על הנצרות האמיתית ששרדה ברוסיה, הוא נפנה לפתור כמה מההתלבטויות שהציב העידן החדש.
ראשית, אסר על כל קשר עם הכמורה והמאמינים ה"ניקוניים", על כניסה לכנסיות ואף על תפילה משותפת בבית.
הכמורה החדשה איבדה כל חסד אלוהי ונמנתה עם צבא האנטיכריסטוס, שלפיודור לא הייתה עמדה מגובשת לגבי הגעתו (לפעמים כתב כאילו כבר הופיע ולפעמים כמי שטרם נתגלה), ורק הכמרים שנסמכו לפני 1654 היו לגיטימיים.
פיודור היה משוכנע בכך שישו יושיע את מאמיניו שעמדו בנסיון בתוך זמן קצר ביותר, ולא חשב להעמיק מעבר לכך, אל היום שבו ימותו אחרוני הכמרים ה"ישנים" – שהיה קרוב משחשב.
פיודור אף סירב לגנות את הצאר, בו הוסיף לראות שליט צדיק ולייחל לכך שישוב בתשובה, והאשים את ניקון בכל.
אבאקום, הדומיננטי והכריזמטי מבין האסירים, שנטה לפרצי אלימות וצעקות, היה מתון ופרגמטי ביחס מפיודור המאופק.
מושג האנטיכריסטוס במחשבתו היה מטושטש, והוא נמנע מקביעות נחרצות לגביו.
הכומר אקינדין, אחד מנאמניו במוסקבה, שלח אליו איגרת ובה התלונן כי בנו של אבאקום, איוואן, לא ראה באקינדין כומר לגיטימי משום שנסמך לפי הנוסח הניקוני, אף על פי שהתפלל לפי המנהג הישן.
איוואן אף גרם למורוזובה, מיטיבתם, לפקפק בו.
התשובה למכתב לא שרדה, אך אבאקום הביע את דעתו באגרות אחרות.
הוא קבע כי מותר לכמרים "חדשים" לערוך את כל הטקסים והתפילות לפי המנהג הישן, למעט האוכריסטיה, בעוד שרק אלו מבינותם ש"סבלו והתענו למען האמונה" רשאים לערכה.
לאחר מכן חזר בו אף מהסתייגות זו, והנחה לקבל אותם כלגיטימיים לכל דבר.
הוא התיר לנהוג בגמישות רבה בהתנהלות מול הכנסייה הרשמית, שהימנעות מנוכחות בטקסיה הייתה עשויה להביא לחשדות ולעונשים חמורים.
למי שהוכרחו להתוודות בפני כומר רשמי, המליץ למסור באזניו גוזמאות מופרכות, ואף להשתטות.
במקרה של חוסר ברירה הכיר בתקפות של טבילה לפי הנוסח הניקוני, אם כי המליץ לאמר תפילות נוספות לאחר מכן.
באותה העת, חיבר אברהמי את "מָגֵן הָאֱמוּנָה לנוצרי נגד כָּל-צִבְאוֹת הכופרים", מאסף אדיר שהושלם ב-1669 והיה סיכום ערוך של כתבי נרונוב, אבאקום, אפיפני, פיודור הדיאקון ואחרים לצד תוספות פרי עטו.
בשל גודלו, "מגן האמונה" כמעט ולא הועתק.
אברהמי ניצח על העתקתם ועריכתם הקפדנית של כתבי מתנגדי הרפורמה מן העשור הקודם, בידי סופרים שמורוזובה שילמה את משכורתם, וכך דאג לשמר את היצירות הללו עבור העתיד.
באוגוסט 1669 מתה הצאריצה מריה, ידידתה של מורוזובה, שהגנה עליה (ובעקיפין ואולי באופן ישיר, על מתנגדי הרפורמה).
ב-1670 פרץ מרד סטפן ראזין, והרשויות חשו לדכא כל שבריר של אי-ציות למלכות.
הצאר אלכסיי התעניין פחות ופחות ביוונים, ופנה אל המערב כדגם לחיקוי (תמורה שישלים בנו הצעיר פיוטר); האדיקות הרוסית מן הסוג המסורתי שהעריץ בנעוריו נראתה לו יותר ויותר כפנאטיות פרימיטיבית.
ב-13 בפברואר 1670 נעצר אברהמי כשהוא משוטט בכנסייה, ועל גופו נמצאו מכתבים חתרניים מהאסירים בפוסטוזרסק.
ב-23 בפברואר נשלח שר-המאה איוואן ילגין למושבה הצפונית, והוטל עליו לשפוט ולהעניש את ארבעת אנשי הדת הסרבנים.
חסדו של הצאר עוד עמד לאבאקום, ונאסר על ילגין לפגוע בו.
הוא עבר במזן, שם איים על שני בניו של אבאקום והם נכנעו וקיבלו את הנוהג הישן; השוטה פיודור סירב, והומת בתלייה.
לאחר מכן הגיע לפוסטוזרסק וניהל עם הארבעה דיון דתי במשך שלושה ימים.
לאחר לחצים וחקירות, הובאו ב-14 באפריל אל הגרדום.
לפי ההגיוגרפיות שלהם, הם קיבלו את האיום בהוצאה להורג בשלווה מוחלטת, וזכו להערצת המקומיים.
לבסוף, נגזר דינם להיכלא במחפורות באדמה, בעלות אשנב אחד לאוורור, כשהם מבודדים זה מזה וכל מזונם פת חרבה ומים.
אבאקום נותר שלם בגופו, אך לשונם של פיודור, לזר ואפיפני נכרתה – לשני האחרונים, בפעם השנייה; לפי האגדה, הם שבו לדבר צחות באופן נסי לאחר שתי הכריתות – ואצבעות ידם השמאלית נכרתו.
סופר שלזר כרת בעצמו את לשונו כדי להפגין את להט אמונתו, ועל אפיפני צנחה תנומה נסית והוא לא הרגיש כלל כאב.
בדצמבר 1670 נדרה מורוזובה נדרי נזירות בסתר.
ב-22 בינואר 1671 סירבה להשתתף בחתונתו של אלכסיי עם אשתו החדשה, הצאריצה נטליה נרישקינה, והעליבתו קשות.
כל ההגנה שסיפק לה זכרה של מריה סר מעליה.
היא ואחותה אבדוקיה נעצרו בנובמבר 1671. מחמת מעמדן, הוצע להן שוב ושוב לצאת לחופשי בתמורה להכרה בתקפות המנהג החדש.
ב-1672 אף ניסה לדבר אל לבן הפטריארך החדש פיטירים (מטרופוליט קרוטיצה לשעבר), לשווא.
פיטירים הנזעם המליץ לצאר על יחס נוקשה, ועל אף מעמדן הרם הן עונו בעינויים קשים תחת פיקוח שלושה בויארים.
באביב אותה שנה הועלה אברהמי על המוקד.
השלטון לא רצה להפוך את בנות-האצולה לקדושות מעונות, ונמנע מהוצאה להורג בפומבי.
הן הועברו למנזר בורובסק סמוך לקלוגה, שם הורעבו לאטן למוות.
מורוזובה גוועה בנובמבר 1675; רק ב-1682 הוקם לה קבר.
בני הקהילה המוסקבאית מצאו פטרוניות חדשות.
מספר ניכר של בנות-אצולה, רבות מהן אלמנות, הצטרפו אל נאמני המנהג הישן; חלקן נמשכו למורוזובה בחייה וביקרו אותה בעת מאסרה.
מן המעט שמאפשר לשחזר את מניעיהן ניתן להבחין ברגש דתי עמוק לצד מרד בהגבלות שהוטלו עליהן בכל מסגרת אחרת בחברה הרוסית, ורצון לחוש עצמאות ולרכוש השפעה.
הבולטות שבהן לאחר מאסרה ומותה של מורוזובה היו הנסיכה אנה חילקוֹבה, אשת הבויאר יעקב חילקוב, והאחיות פלאגיה ואבדוקיה, בנותיו של הבויאר זמיאטניה לאונטייב, שפנו למנהג הישן לאחר שאביהן מת.
במזן נהנתה משפחתו של אבאקום מהגנתה של אשת המושל, אבדוקיה צֶחָנוֹביצקאיה, בת-אצולה פולניה שהמירה את דתה מקתולית והפכה לתומכת אדוקה של תנועת ההתנגדות לרפורמה.
המיוחסת מכל הנשים הללו הייתה האלמנה אבדוקיה נארישקינה, דודתה של הצאריצה, נצר למשפחת המילטון הסקוטית שהשתקעה ברוסיה.
ב-1678 היא הושמה במעצר בביתה כדי למנוע ממנה לסייע לתומכי המנהג הישן, נמלטה ממנו והתגוררה ביערות עד שנלכדה שוב ב-1681.
בפוסטוזרסק, על אף התנאים הקשים במחפורות, ארבעת האסירים המשיכו להיתמך על ידי נאמניהם במוסקבה, וקמעא קמעא ניתנה להם שוב האפשרות לכתוב ולתקשר ביניהם ועם העולם החיצון.
בערך באוקטובר 1670 פרץ סכסוך שעתיד היה להעיב על יחסיהם עד ליום מותם.
לאבאקום נשלחה שאלה אודות אחד הספרים הישנים, טרם הרפורמה, בו נכתב על "השילוש הקדוש בעל שלוש המהויות." הניסוח המשונה והמשובש בעליל הציב את הקהילה בפני התלבטות וסתירה פנימית, כשטענות רודפיהם המתקנים על טעויות שנפלו בהעתקת הספרים נראו לפתע מוצדקות.
אבאקום ענה בתחילה כי יש "לקבל את הספרים הישנים בלי חקירות", אך לבסוף החליט להצדיק את הניסוח המשונה ולהרהר בטבע השילוש.
הוא קבע שאכן היו שלוש מהויות, ולפיכך שבן האלוהים נבדל מישו, ובעת הצליבה הראשון עלה השמימה והאחרון ירד שאולה.
השערות בלתי-אורתודוקסיות אלו זעזעו את פיודור שמחה עליהן נמרצות, ואף כתב על כך באיגרת לבנו מקסים.
אבאקום רתח מזעם והוקיע את פיודור בפני הקהילה במכתבים החל מ-1672. באחת מאגרותיו כתב עליו: "הוי, כלב בן זנונים, כלב מתרברב!" הוא שיחד את הזקיפים כדי לפגוע בפיודור.
בפעם הראשונה הסיט אחד מהם תעלת מים אל תוך המחפורת של הדיאקון וכמעט שהטביע אותו.
בפעם השנייה, שומר החרים ספר בן 150 עמודים שחיבר פיודור ובו פירוט המחלוקות ביניהם, ומסרו לאבאקום; הלה תלש ממנו שלושה עמודים, אותם שלח לעולם החיצון כהוכחה לכך שהדיאקון כופר, והשמיד את היתר.
לאחר מכן קשר הזקיף את פיודור עירום בקור החורף הארקטי למשך שעות.
אבאקום הוסיף להיות מעורב בענייני מאמיניו.
סמוך להכתרת הצאר החדש פיודור ב-1676, שמע על כך שהכומר איזידור החליט שעקב קץ הימים המתקרב, קדושת הנישואין חדלה מהיות, והוא חדל להשיא אנשים והטיף לחיי פרישות.
בנוסף, סירב להתפלל למען השליט שהכנסייה הטמאה חסתה תחתיו.
פרישות וסירוב להתפלל למען הצאר היו בעתיד לסממנים של הפלגים הרדיקליים באמונה הישנה.
אבאקום מחה באיזידור וכתב לו כי סירוב להשיא ולהינשא מנוגד לכתבי הקודש, ואף כי יש חובה להתפלל למען הריבון, אותו תיאר כאיש טוב (הוא לימד כך זכות אף על אלכסיי לפני הרדיפה של 1670, שאחריה פנה נגד הצאר הקודם).
את תמיכתו בנישואין ובהורות הביע בפעם אחרת, בעיצומו של ריב על סמכות והשפעה בקרב קהלו.
לאחר מאסרה ומותה של מורוזובה, גברה בבירה השפעתה של הנזירה אלנה חרושצ'ובה, שכיהנה כשרת-הטקס במנזר ווזנסנסקי עד שהתנגדותה לרפורמת ניקון הביאה לסילוקה.
אלנה ציוותה על בת-אצולה בשם קסניה, שאבאקום התיר לה להינשא בשנית לאחר שהתאלמנה בנעוריה, להתגרש מבעלה.
כשנולד לקסניה בן, אלנה הכריזה עליו כממזר וניסתה להטביעו.
אבאקום, שנתקנא באלנה וחשש ממנה, הפעיל את מלוא כובד משקלו והטיל על אלנה נידוי בן שבע שנים.
הוא ציווה על נאמנו אב-המנזר דוסיפיי, שנמלט ממנזרו בטיחבין, והיה זה שבפניו נדרה מורוזובה את נדרי הנזירה שלה, לפקח על ריצוי העונש.
אלנה ודוסיפיי היו שניים מהמנהיגים הבולטים שפעלו בקהילה המוסקבאית.
במועד כלשהו, אלנה עזבה את העיר למושבת הסחר קלוגה, שלא הייתה בה שליטה כנסייתית חזקה, ובכח אישיותה הפכה לדמות דומיננטית בחיי הדת של העיר.
היא הפכה את קלוגה למעוז של המנהג הישן, וסוכני הפטריארך כשלו חזור וכשול באכיפת המדיניות הרשמית במקום, במשך דור שלם.
דוסיפיי נדד ממוסקבה לצפון הרחוק, סמוך לסולובצקי, ושם דר עם הנזירים הקנאיים המקומיים, ולאחר מכן נסע דרומה עד לחבל הדון, שם הייתה למנהג הישן אחיזה ניכרת בקרב הקוזאקים.
בכל מקום הוא יצר קשר עם ריכוזי הפלגנים והקים קהילות נזירים.
ב-1676 שיגר אבאקום עתירה לצאר החדש פיודור, בו קרא לו לחדול מתמיכתו בכנסייה הניקונית ולשוב לדת האמת.
הוא כתב שם כי אביו, הצאר אלכסיי, מתענה בגיהינום בשל חטאיו בעבר.
הרשויות ציוו להגלות את ארבעת האסירים למנזרים, פקודה שלא יצאה לבסוף אל הפועל.
ב-6 בינואר 1681 התפרעו במוסקבה מתנגדי רפורמה והשחיתו תשמישי קדושה וכנסיות.
בנובמבר 1681 נפתחה בעיר ועידה כללית של הכנסייה, שביקשה מהצאר להרחיב את מלחמתו ב"פילוג." ב-8 בפברואר 1682 ביקש הצאר וקיבל מן הוועידה רשות לטפל בארבעת אסירי פוסטוזרסק כטוב בעיניו.
שר-המאה לשוקוב מן הסטרלצים נשלח למושבה והרשיע את הארבעה בהפצת כתבים חתרניים וכפרניים.
לפי מסורת האמונה הישנה (אין תיעוד ברשומות לגבי התאריך), ב-14 באפריל 1682, יום שישי הטוב, לאחר כמעט 15 שנות גלות, הועלו אבאקום, פיודור, לזר ואפיפני על המוקד.
בעת שריפתם של הארבעה מפוסטוזרסק, הצאר פיודור עול הימים סבל ממחלה קשה והכל ציפו למותו.
בהיעדר ודאות לגבי זהות הצאר הבא, שררו בבירה מתיחות עזה וחוסר יציבות מזה זמן, ונרקמו מזימות שונות בחצר.
בעת עלותו לכס ב-1676, גברה ידם של בית מילוסלבסקי, משפחת אמו, שהיו שמרנים והתנגדו לפתיחות למערב של אביו.
רוב השגרירים המערביים שהשתכנו במוסקבה בשנותיו האחרונות של הצאר הקודם סולקו.
סר חנם של מקורבי הצאריצה השנייה: משפחתה, בית נרישקין, ומקורביה, בייחוד שר החוץ ארטמון מטבייב , איבדו כיבודים ומשרות.
מטבייב אף הוגלה לפוסטוזרסק בעצמו.
ב-1681 השתפר מצבם של המנושלים, מפני שאשתו השנייה של פיודור, מרפה, הייתה בת הסנדקות של מטבייב, ומשום שיועצי הצאר, ובראשם איוואן יזיקוב, הבינו כי סיכוייו של הנסיך פיוטר לשלוט גבוהים יותר, ופעלו לפייס את משפחת אמו.
המילוסלבסקים לא עמדו לוותר ללא מאבק.
המתיחות לא הוגבלה לתככי החצר.
המלחמה בטורקים הביאה למשבר כלכלי, והרשויות פיחתו את שיעור הכסף במטבע ב-15% בין 1679 ל-1681, כשהן מביאות לאינפלציה קשה.
המלכות תרה אחר כל פתח לקצץ בהוצאותיה, ואחד הצעדים המשמעותיים שנשקלו היה הקטנה דרסטית של חיל הסטרלצים במוסקבה והעברת שני שליש מהם לערי השדה.
מעמדם של הסטרלצים היה בשקיעה מתמשכת מאז אמצע המאה, כשתפקידם כצבא קבע נתפס על ידי "גייסות הדגם החדש (או הזר)" , שאומנו במתכונת אירופאית, ואילו הם שימשו יותר ויותר ככח משטרתי להבטחת הסדר.
שכרם, חמישה רובל לשנה, לא גדל מזה עשורים על אף האינפלציה, וקציניהם היו תכופות מושחתים ואכזריים.
מרמורם של הסטרלצים התבטא בהצטרפות רבים מהם לצד המורדים במהומות המטבע של 1662 ובקשר ראזין ב-1670. 20,000 הסטרלצים שהוצבו במוסקבה היו כח משמעותי, והם חשו בהיחלשות הסמכות המרכזית וביריבות הפנימית בין המילוסלבסקים לנרישקינים.
ב-23 באפריל, כשפיודור שכב כבר על ערש דווי, התלוננו החיילים באחד מגדודי הסטרלצים כי מפקדם גריבודב מושחת.
בניגוד לדרכו של עולם, על רקע המתח, תלונתם נתקבלה והוא נאסר.
פיודור מת ב-27 באפריל (לפי הלוח הישן), והאצילים וראשי הכנסייה נאספו בקרמלין.
רובם, ובכללם הפטריארך יהויקים, תמכו בפיוטר הצעיר, והוא הוכתר בו ביום.
גריבודב שוחרר מן הכלא, והצעד עורר זעם בקרב החיילים.
ב-29 באפריל הגישו 16 גדודי סטרלצים וגדוד "דגם חדש" עתירה בדרישה להעניש את קציניהם על הלנת שכרם בסך של למעלה מ-2000 רובל.
הממשלה הופתעה מהתגייסות כה נרחבת, שאפפה כמעט את כל יחידות הצבא במוסקבה, ומיהרה להיענות.
כל שרי החיל הודחו והושמו בסד, והוכו מדי יום במקלות במשך שעתיים עד לתשלום החוב.
ב-7 במאי קודם דודו של הצאר החדש, שר-המזווה (סטולניק ) איוואן נרישקין, לדרגת בויאר, תוך דילוג על כמה שלבים בסולם הכיבודים המקובל.
ב-12 במאי שב מטבייב למוסקבה וכל תאריו הוחזרו לו.
בני נרישקין אחרים קודמו אף הם.
הרשויות קיוו שהסדר שב על מכונו, אך נכזבו.
ב-15 במאי פשטה השמועה בקרב הסטרלצים כי בני נרישקין התנקשו בחיי הנסיך איוואן.
המון חמוש ברובים ובתותחים עלה על הקרמלין, שם התכנסה מועצת הבויארים, ודרש לראות את הצאר והנסיך.
אף משמולאה דרישתם, הם לא נרגעו, והתחולל טבח.
מטבייב הושלך מגרם המדרגות של ארמון הצאר ושופד על חודי הגרזנים של הסטרלצים במורד.
ארבעים בני-אצולה וחצרנים נפלו בחרב המתפרעים, שניתחו אותם לנתחים שנישאו אל הכיכר האדומה והוצגו לעין כל.
אנשי המשמר איימו להוסיף בטבח אם איוואן נרישקין לא יוסגר לידיהם, והבויארים נכנעו ומסרוהו.
הוא עונה עינויים קשים ולבסוף הוצא להורג.
אבי הצאריצה נטליה נרישקינה סופר כנזיר בכפייה ונשלח למנזר בצפון הרחוק.
ההרג נפסק והשלום שב לעיר ב-17 במאי.
החיילים היו עתה שליטיה לאמיתה של מוסקבה.
ב-19 לחודש הם תבעו את תשלום כל המשכורות שחישבו שנגזלו מהם מאז 1645, סכום אסטרונומי של 240,000 רובל, ואת הכתרתו של הצארביץ' איוואן כשליט-שותף לפיוטר, וראשון בדרגתו מבין האחים.
דרישה זו, שהשתלבה היטב בפוליטיקה הפנימית של החצר, מולאה ב-25 ביוני, ונערכה הכתרה לשני האחים.
עוד קודם ביקשו הסטרלצים להבטיח לעצמם לגיטימיות, וב-6 ביוני הם דרשו מן החצר לאסור לתאר את אירועי אמצע מאי כ"מרד" או "התקוממות" אלא לציירם כהגנה על השלטון הלגיטימי ממזימות הבויארים הבוגדניים, ואף להציב עמוד הנצחה בכיכר האדומה.
הצארים-האחים הוציאו צו שקיבל את דברי הסטרלצים כמעט מילה במילה.
שם החיל נדרש להשתנות ל"חיל החצר" המכובד יותר, ושחיתות הקצינים נצרכה להיעקר משורש.
לאחר שהנסיך דולגורוקי, שר חיל הסטרלצים, הומת בטבח ב-15 במאי, עלה במקומו איש הצבא הקשיש איוואן חובנסקי בן ה-62, שנעתר לכל דרישותיהם וזכה לפופולריות רבה בקרב החיילים.
אווירת החירות, על רקע חולשת השלטון, הייתה מידבקת.
כמה ארכיבים שהכילו מסמכים משפטיים, ובהם עדויות על התחייבויות כספיות או שעבוד אישי, נשרפו במהומה והציתו תקווה למחיית חובות ולשחרור עבדים.
בראשית יוני הגישו נציגי מעמד המשרתים המשועבדים עתירה בבקשה להיטיב את מצבם.
הסטרלצים לא התכוונו להניח למעמדות הנמוכים לטפח אשליות על שוויון זכויות, ומיהרו לסייע לשלטונות לדכא אותם.
קבוצה אחרת שזיהתה הזדמנות במצב המעורער, גם אם לא איימה על הסדר המעמדי, הייתה נאמני המנהג הישן.
עוד טרם המאורעות, נראה שכמה נזירים מתנגדי רפורמה נאספו במוסקבה בהכנה להגיש עתירה חדשה אל הצאר.
באווירה רווית-התהפוכות, הם הם יצאו מן המחתרת והטיפו בגלוי לעם בכיכרות ובשווקים.
ב-20 למאי, אסיפת גדוד הסטרלצים של טיטוב, שחנה מעבר ליובל היאוזה, החליטה לפנות לחצר בקריאה להשבת הדת הישנה.
אנשי המשמר היו בורים מכדי לנסח עתירה רשמית בעצמם, וקראו לעזרתם את הנזירים סאבא רומנוב, ניקיטה בוריסוב ואיוואן קורבטוב.
אלו הזעיקו בתורם את הנזירים סרגיוס (בשמו החילוני סמיון קרשניניקוב) ופאבל זכרייב, שהחלו בכתיבת המסמך, שהיה מבוסס במידה רבה על עתירת סולובצקי החמישית.
הגדוד אישר את העתירה, ודיווח עליה לחובנסקי.
ב-18 ביוני קרא אליו שר הסטרלצים את סאבא רומנוב וסרגיוס לפגישה.
כמו רבים מהפרטים הקשורים באירועי 1682, מניעיו הם מושא להשערה יותר מאשר לידיעה ברורה: לפי גרסה אחת, היה נאמן למנהג הישן בעצמו, אירח בביתו את אבאקום, ואף ספג צליפות שוט כעונש על התנגדותו לרפורמה.
לפי גרסה אחרת ומסתברת יותר, הוא ראה בקידום הפלגנים אמצעי נוסף ללחוץ על השלטונות ולהחלישם.
חובנסקי אמר לנזירים כי סרגיוס יתקשה להתפלמס בפומבי עם נציגי הכנסייה הרשמית, והמליץ להם למצוא דובר רהוט.
הם קיבלו את דבריו והחליטו לזמן לעזרתם את ניקיטה דוברינין.
מאז שנכנע בפני הצאר והכנסייה הממלכתית וחזר בו מהתנגדותו לרפורמה ב-1666 ושוחרר מכלאו במנזר, ללא שבוטל הנידוי שהוטל עליו או שלילת תואר הכמורה שלו, ניקיטה ירד למחתרת וככל הידוע התקיים בדוחק רב, כשהוא מנוע מלשרת בקודש באופן חוקי, ונע ונד בין קהילות פלגניות חשאיות.
ב-1681 עוד שיגר איגרת אל ראשי הכנסייה וביקש שוב מחילה, לשווא.
הוא הפך לאיש מר נפש ולפי עדות אחת החל לשתות לשכרה.
הוא נענה להזמנה והצטרף לסרגיוס ולאחרים.
ב-23 ביוני 1682 הגיעו ניקיטה, סרגיוס וסאבא רומנוב אל הקרמלין, ובנוכחות קהל רב הם הגישו את עתירתם לחובנסקי, שהעבירה אל הצאר.
בינתיים, גברה בהם התמיכה בשורות הסטרלצים, ועוד גדודים הצטרפו לקריאה.
הצדדים סיכמו על קיום דיון נוסף, שנקבע לבסוף ל-5 ביולי.
ניקיטה ביקש לקיים פולמוס פומבי בנוכחות קהל, אך הפטריארך חשש מכך שהעימות יוכרע על ידי שכנוע האספסוף באמצעות דמגוגיה, ולא בעזרת נימוקים מלומדים.
הכרוניקות השונות המתעדות את שהתרחש נכתבו על ידי תומכי הצדדים השונים, אך נראה שחובנסקי ביקש לקיים את הדיון בפני ההמון, וכדי להרחיק את בני משפחת המלוכה מחשש שיכריעו את הכף לטובת אנשי הכנסייה הממלכתית, טען שישנה מזימה להתנקש בהם.
הנסיכה סופיה, אחותם הגדולה של שני הצארים, שהלכה והתמצבה ככח החזק בחצר, התערבה ותבעה שלא להותיר את יהויקים לחסדי ההמון.
רצונה נתמלא, והמתדיינים נכנסו פנימה.
ב-5 ביולי, יום רביעי, נאספו שני הצדדים אל הקרמלין.
תומכי המנהג הישן הביאו עמם עתירה חדשה ומפורטת, בת עשרים פרקים, להצדקת עמדתם, שנשאה חתימות של כמה גדודי סטרלצים.
מן העבר השני ניצבו יהויקים וכמה בישופים.
הפלגנים קראו ממנשרים פשוטים וקלים להבנה נגד הרפורמה; נאמני הפטריארך הפיצו את מכתבי החרטה שכתב ניקיטה בשעתו, ודרשה מיוחדת שחיבר יהויקים לכבוד הדיון ובה קרא שלא לשמוע ל"כופרים ולפושעים".
הצארים לא נכחו באולם שבו נערך הפולמוס, אך סופיה, דודתה טטיאנה, והצאריצה-האלמנה נטליה נרישקינה כולן הגיעו.
עוד בעת הכניסה התנהלו חילופי מהלומות בין כמרי הכנסייה הממלכתית לנאמני המנהג הישן.
בפנים, החל ניקיטה לתקוף את התיקונים הליטורגיים.
אפנאסי, ארכיבישוף חולמוגורי, החל לענות לו; דוברינין זינק עליו והכה אותו.
לפי סיפור אחד, הוא תלש חצי מזקנו, ואפנאסי התגלח מאז למשעי.
הנסיכה סופיה גערה בניקיטה וציוותה עליו לשתוק.
אז הוקראה בפומבי העתירה החדשה של מתנגדי הרפורמה, סעיף סעיף.
במסמך ניכרה השפעת כתבי הפלסתר הרשמיים מאת סימאון מפולוצק: כמה מהטיעונים נגד הרפורמה שסתר בצורה ניצחת ב"שבט למשול" ננטשו ולא הועלו עתה.
סופיה התערבה מזומנות בדיון וגערה בנאמני המנהג הישן.
לפי התיאור הדרמטי של אחת הכרוניקות, כשנאמר שאלכסיי המת טרוד ואכול חרטה בעולם הבא בשל כפרנותם של ניקון וארסניוס היווני, היא הכריזה כי אם ניקון וארסניוס היו כופרים, הרי שאביה ואחיה הצאר פיודור נתנו ידם לכפירה, ואין הדבר מתקבל על הדעת.
היא אף איימה לכאורה על הסטרלצים שהצארים יעזבו את מוסקבה (ובמשתמע, יגייסו צבא בפרובינציה ויעלו עליהם למלחמה).
אז השיב הפטריארך יהויקים ממושכות, כשהוא מביא ספרים שנדפסו בימי הפטריארך פילארט בשנות ה-20 וה-30 ומצביע על כך שהכילו שגיאות מובהקות המנוגדות לציוויי האורתודוקסיה המקובלים.
לאחר מספר שעות של הטחת טיעונים ועלבונות, נחתם הדיון, ושני הצדדים היו משוכנעים בנצחונם.
ניקיטה, סרגיוס והאחרים יצאו אל הקהל בחוץ כשהם מניפים את ידיהם בסימן הצלב הישן וזוכים לתשואות.
ידה של סופיה אכן גברה, והיא החלה לקצץ את כנפיו של חובנסקי ולקרוא אליה קציני סטרלצים ולשחדם לעבור לצדה.
כבר למחרת, ה-6 ביולי, נעצרו ניקיטה, סרגיוס וכל האחרים בפקודתה.
ראשו של ניקיטה דוברינין הותז בכיכר האדומה ב-11 לחודש, ולפי דיווח אחד גופו הושלך אל הכלבים (לפי גרסה אחרת, גופתו הערופה נקברה בחשאי).
ב-20 בספטמבר 1682, כשהסטרלצים עוד שלטו במוסקבה – המרד דוכא לגמרי בראשית נובמבר, וסופיה שלטה למעשה ברוסיה בשבע השנים שלאחר מכן – פרסמה הכנסייה הרשמית את גרסתה לאירועים בספר מאת אפנאסי מחולמוגורי, "תביעה רוחנית", שהופץ באלפי עותקים, וכלל הפרכה מפורטת של העתירה שהוצגה בקרמלין.
הפלגנים הוצגו כמקור כל הצרות וכמי שהסיתו נגד המדינה, ו"תביעה רוחנית" חזר על הנרטיב הרשמי שהוצג על ידי סימאון מפולוצק, לפיה ניקיטה, אבאקום והכומר לזר היו משרתי השטן וראשיה של תנועת "פילוג" עצומה נגד הכנסייה, וכי כל מי שהטיף נגד ציות לסמכותה היה בוודאי תלמידם.
באוקטובר 1683 יצא מנשר מאת הפטריארך, "הודאה על הצלת הכנסייה מידי הכופרים", וב-1684 נדפס עוד חיבור פרי עטו, "דבר נגד ניקיטה הצבוע", כינוי שטבע יהויקים ודבק מאז בזכרו ההיסטורי של הכומר המודח מסוזדל.
עם הוצאתו להורג של ניקיטה ומאסרם של סרגיוס והאחרים, כמה חודשים לאחר שריפת אבאקום, פיודור, לזר ואפיפני בפוסטוזרסק, ושש שנים לאחר נפילת מנזר סולובצקי, חוסלו כל המרכזים שבהם הופקה ספרות נגד הרפורמה.
עד לראשית המאה ה-18, לא נכתבו יצירות חדשות בעלות משמעות, והתנועה האינטלקטואלית שהחלה בארכימנדריט ספירידון נכנסה לתקופה של תרדמת, כשהחיבורים הקיימים נגנזו באתרים נידחים כדי להגן עליהם מפני השלטונות והועתקו בקושי, אם בכלל.
ב-7 באפריל 1685, בהמרצת הכנסייה, חתמה סופיה על צו בן תריסר סעיפים שהסמיך את הרשויות החילוניות להטיל עונשים קשים על כל מי שהורשע באי-ציות לכנסייה.
על מי שהסיתו נגד סמכות הממסד הדתי נגזרה העלאה על המוקד, מי שהחביאו או סייעו להם נועדו להיענש בצליפות מגלב, ומי שנכנעו ונשבעו שלא לחזור על משוגתם נשלחו להיכלא במנזרים תחת השגחה קפדנית.
רכושם ואדמותיהם של עבריינים כאלו הופקרו להחרמה לידי אוצר המלכות.
השלטונות המשיכו לנקוט במינוח הרשמי על "הפילוג" וסוכניו, על אף שמנהיגיו הידועים של "הפילוג" האמור חוסלו.
מטרופוליט רוסטוב דמיטרי, שהיה כבול לפראסיולוגיה המקובלת של הכנסייה אך סטה ממנו קלות כדי לתאר את המצב לאמיתו, כתב ב-1709 בתסכול כי "הכנסייה האמיתית התמעטה מפאת רוב פילוגים.
הרעב האתיופי הוא שם כולל לשתי תקופות רעב המוני שחלו במקביל באתיופיה של שנות השמונים.
התקופה הראשונה היא הרעב בצפון המדינה, שהתרחשה בסביבות 1984 ונחשבת לאחד ממקרי הרעב הקשים באתיופיה, ונגרמה בעקבות התנגשויות בין כוחות המורדים המקומיים - הוויאנה, יחאפה וטארנפית - שמנעו הגעה של סיוע מסוכנויות בינלאומיות או עזרה ממשלתית.
תקופת הרעב השנייה התרחשה בדרום אתיופיה, שם גרם הרעב למקרי מוות רבים, ונגרם בעקבות שילוב של תקופת בצורת עם פעולותיה של תנועת ההתנגדות המקומית, אבו.
תקופת הרעב האתיופי היא בין החריפות ביותר באתיופיה ובעולם כולו.
מניין קורבנות הרעב הגיע ללמעלה ממיליון איש.
בתחילת שנות השמונים ברור היה שעומד לפרוץ רעב חדש באתיופיה לאחר תקופת בצורת קשה, אך לא העריכו את ההיקף שלו.
הרעב שהחל בדרום המדינה היה בלתי נמנע, הן בגלל הבצורת והן בשל תנועת ההתנגדות המקומית, החזית לשחרור אורומו, שתקפה את משאיות אספקת המזון של הממשלה האתיופית.
בהמשך, במהלך שנת 1983, החל גם בצפון אתיופיה רעב.
מקורו היה באריתריאה ווואלו, והוא התפשט לאזורי אריתריאה, צפון שאווה ודרום מזרח באגמדיר, מסיבות דומות לאלו שבדרום.
הסברה הכללית בישראל בשנים אלו הייתה שהרעב התפשט גם באזור היהודים בסאמיאן ודאמבייה.
נראה כי סברה זו אינה מבוססת, מכיוון שהבצורת לא הגיעה לאזורים אלו והיהודים שקיבלו אדמות מהממשל עיבדו אותם וכך ניצלו מהרעב.
פוליטיקאים ישראלים רבים ראו ברעב כסיבה להעלאת יהודי אתיופיה לישראל, אך ייתכן כי תואנה זו נועדה לצרכים פוליטיים בלבד.
הוועדה האתיופית לסעד ולשיקום העריכה שלרעב יהיו השלכות קשות על האוכלוסייה.
תוצאות הרעב נודעו תחילה בפברואר 1983, אז לראשונה היו איכרים רעבים במזרח תיגראי, דבר שעורר את הקהילה הבינלאומית.
הבצורת בתיגראי החלה להתפשט והגיעה גם לצפונם של גוג'אם ובאגמדיר.
חוסר הגשמים באזור הוביל לבצורת קשה, מהחמורות בהיסטוריה העולמית.
להתפשטות הרעב ואי העזרה של הממשל תרמו גם תנועות במימון מדינות המערב כגון ארצות הברית, שהתנגדו לחונטה הצבאית האתיופית שנתמכה על ידי ברית המועצות.
הרעב הקשה בצפון אתיופיה המשיך, והממשל צפה שבשנת 1985 הבצורת תמשיך ולא יירדו גשמים עד לשנת 1986. הרעב התפשט לדרום אתיופיה וכלל הנפגעים הוערכו כ-5.8 מיליון.
אי יכולת הממשל האתיופי בראשות מנגיסטו היילה מריאם להתמודד עם הרעב, הרגיזה רבים בקהילה הבינלאומית, והדרג הפסיד תומכים רבים בגלל אי ההתמודדות.
הרעב ומלחמת האזרחים במקביל הובילו את אתיופיה להתמוטטות כלכלית ושלטונית.
התוכנית העיקרית של הממשלה האתיופית להתמודדות עם הרעב הייתה הוילגיזציה האתיופית.
מיזם זה, שעיקריו היו העברת אוכלוסייה ממוקדי הרעב, הצליח חלקית, ובין השנים 1985–1986 הועברו כ-600,000 אזרחים אתיופים בעל כורחם לדרום.
למרות זאת רבים מהמתיישבים עזבו את היישובים בדרום וחזרו למקום מגוריהם הקודם.
ההעברה לכפרים לא היטיבה עם האוכלוסייה, ונראה כי הבטחות הממשלה שהיישובים יהיו בעלי שירותי חינוך ובריאות הולמים, לא יושמו.
מתוך 8 מיליון קורבנות הרעב, כמיליון נהרגו כתוצאה ממנו ב-1984. באותן שנים החלו כלי התקשורת לשדר על הרעב המתרחש באתיופיה.
התגובות היו נזעמות והיו שכינו את הרעב בשם "רעב תנ"כי".
בינואר 1985 חיל האוויר המלכותי החל להצניח משלוחי מזון גדולים באזורים מוכי הרעב באמצעות מטוסי C-130 הרקולס.
לאחר מכן החלה להגיע עזרה מהקהילה הבינלאומית, בייחוד ממערב גרמניה, ארצות הברית, קנדה וברית המועצות.