tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולסן, למשל, אנטישמי שעתיד היה להיות רקטור אוניברסיטת איסלנד, הרחיק אף להדביק את הכינוי "יהודים" לסוחרים הדנים הנוצרים שיצגו את אותן חברות, ולטעון שניתן לזהות את היהודים גם כשהם מנסים להתחפש למשהו אחר, ושה"יהודיות" קורנת מכל מעשיהם.
ועם זאת בסוף המאה ה-19 נמצאו גם מספר איסלנדים בעלי נטייה קוסמופוליטית הציגו יהודים בחיוב, ביניהם בנדיקט גרונדל שהתארח תשע שנים בבית משפחה יהודית בקופנהגן, או המשורר ואיש הציבור שהיה פילו-שמי במוצהר.
במהלך השפל הגדול התאימה מדיניות ההגירה האיסלנדית את עצמה לזו של דנמרק באופן כללי.
שנאת הזרים שהתפשטה באיסלנד במאה ה-19 כפי הנראה התחזקה עם התגברות הלאומיות באיסלנד, והיחס ליהודים נעשה גרוע אף יותר.
במפקד האוכלוסין של 1930 לא נרשמו כלל יהודים באיסלנד.
במפקד שנערך ב-1940 נמנו תשעה יהודים, שישה גברים ושלוש נשים.
איסלנדים רבים ראו בהיטלר ובנאציזם הזדמנות לזכות בעצמאות מדנמרק, וב-1933 הוקמה מפלגה נאצית קטנה באיסלנד שהתחברה ב-1934 למפלגה הנאצית בגרמניה תחת השם "המפלגה הלאומנית" (Flokkur Þjóðernissinna").
המפלגה הלאומנית דגלה בטוהר הגזע האיסלנדי, ובשל החוסר ביהודים באיסלנד השתמשה בכינוי "יהודי" ככינוי למתעשר עם תדמית שלילית, שימוש שעדיין קיים באיסלנד במאה ה-21. ועם זאת המפלגה לא הצליחה לתפוס תאוצה, ועד 1938 כבר התפרקה ונטמעה במפלגות אחרות מבלי שזכתה אי פעם במושבים בפרלמנט.
היהודים הבודדים באיסלנד למעשה לא סבלו בפועל מידי המפלגה הנאצית שם, אלא יותר מיחסו העוין של השלטון המסתגר.
אפילו התערבויות של הציר הדני בריקיוויק לטובת יהודים לא הצליחו למנוע גירוש, ובמקרה אחד בו הצליח הציר להשיג דחייה בגירוש אף ציין ראש הממשלה האיסלנדי הרמן יונסון כי "איסלנד תמיד הייתה ארץ נורדית טהורה, ללא יהודים, ואלו שנכנסו בשנים האחרונות חייבים לעזוב."
במאי 1938 סגרה דנמרק את שעריה בפני יהודים אוסטרים וכמה שבועות לאחר מכן הלכה איסלנד בעקבותיה.
בסוף שנות השלושים הגישה "אגודת הסיוע ליהודי גרמניה" (Hilfsverein der Juden in Deutschland) דוח למשרד לייעוץ לענייני הגירה של הרייך (Auswanderberater), בנוגע לאפשרויות של הגירה יהודית לאיסלנד ומסקנת הדוח הייתה שאין זו אפשרות מעשית.
מספר יהודים גורשו מאיסלנד בסוף שנות השלושים לדנמרק ולארצות הברית, והרשויות אף הציעו לשלם עבור גירוש של היהודים לגרמניה אם הרשויות הדניות לא ידאגו להם לאחר גירושם מאיסלנד.
במקביל נאסר על יהודים לעבוד באיסלנד, ואף לשמש רופאים, למרות המחסור שהיה אז באי באנשי רפואה, ואפילו לפני האיסור היה הרבה יותר קשה ליהודים להשיג אישורי עבודה ושהיה באי ביחס ללא-יהודים.
אוטו ווג, פליט יהודי מלייפציג, היה אחד מהיהודים המעטים שהותר להם להישאר באיסלנד בזמן מלחמת העולם השנייה.
שאיפתו הייתה להיות בעל אזרחות איסלנדית מלאה והוא נטש את יהדותו ואימץ את השם אוטו ארנלדור מגנוססון.
אנשי רוח, כמורה ואקדמיה באיסלנד לא נטו לתמוך בפליטים.
בין אנשי הרוח המעטים באיסלנד שעמדו לצד פליטים יהודים ניתן למנות את הרופאה והפעילה הקומוניסטית , הרופא , המוציא לאור והסופר והפעיל הקומוניסטי .
אוחטוסון עצמו נישא לאישה יהודייה, למד עברית ואף אימץ את בנה בן ה-12, ובכך הציל את שניהם ואת אמה של האישה מגירוש.
ב-1939, במהלך ביקור בגרמניה, ביקשו שלושה איסלנדים פרו נאציים מהנסיך הגרמני להתמנות למלך איסלנד אם יתממש כיבוש איסלנד בידי הגרמנים.
הנסיך, נאצי נלהב, חבר המפלגה הנאצית מזה עשור ופקיד במנגנוניה שמח להצעה, והעביר אותה לגבלס.
לטענתו גבלס נטה לתמוך בה, אך ריבנטרופ טירפד אותה.
ב-10 במאי 1940 נחתו הכוחות הבריטים ברייקיאוויק ובין החיילים היו כמה יהודים.
אלה לא מצאו שום בית כנסת אך בסופו של דבר מצאו שם כמה יהודים שהגיעו לאיסלנד קודם לכן.
ביום הכיפורים של אותה שנה התאספו 25 חיילים יהודים מאנגליה, מסקוטלנד ומקנדה יחד עם שמונה פליטים יהודים ועם הנדריק אוחטוסון ששימש גבאי באותה התכנסות.
הרשויות האיסלנדיות הציעו להם קפלה בבית הקברות הישן של רייקיאוויק.
אוחטוסון ראה בהצעה זו עלבון ושכר את האולם של "הארגון הבינלאומי של הטמפלרים הטובים" לצורך ההתכנסות.
הם שאלו את ספר התורה היחיד שהיה בנמצא בעיר, וכך, בלי רב ועם שתי טליתות וכיפה אחת בלבד, התנהלו התפילות של הקהילה החדשה באופן סביר.
אלפרד קונוויי (או בשמו העברי אברהם כהן), חזן מלידס, היה שליח ציבור בתפילת כל נדרי.
עם צאת יום הכיפורים התאספו המתפללים לסעודת שבירת הצום במלון סמוך והקהילה היהודית הראשונה באיסלנד נוסדה באופן רשמי.
ארנולד זיסל, יצרן של מוצרי עור מווינה, היה ליושב ראש הקהילה הראשון.
הקהילה התאספה באופן סדיר עד שהאמריקאים החליפו את הבריטים בשליטה על איסלנד.
טקס בר המצווה הראשון באיסלנד התקיים בשבת חול המועד פסח תש"א (1941), אף על פי שהמצות הגיעו לאחר הפסח.
הקהילה התמידה בפעילותה באותה שנה אף על פי שהפיקוד הצבאי הבריטי לא היה מוכן לשלוח רב לאיסלנד.
לאחר סוף שנת 1941 הגיע רב צבאי אמריקאי לאיסלנד.
הקהילה צמחה אט אט והיה צורך למצוא לה בניין חדש.
לצד הקהילה של החיילים היהודים האמריקאים, הייתה גם קהילה אורתודוקסית.
הם עשו שימוש בבקתה עשויה פח גלי כמקום תפילה.
הרבנים הצבאיים האמריקאים שהוצבו באיסלנד במהלך המלחמה שמרו על קשר עם הפליטים היהודים.
הפליטים דוברי הגרמנית התרשמו מן הרוח הרעננה והמודרנית של הרבנים האמריקאים, אך הביעו פליאה כשחלק מהרבנים הרפורמים דילגו על תפילת "כל נדרי".
ב-1944 הוערך מספרם של החיילים היהודים באיסלנד בכ-2,000 איש מתוך 70,000 איש בסך הכל ובבסיס בקפלאוויק היה מוצב באופן קבוע רב.
בתפילת ראש השנה תש"ה (1944), שנערכה בבסיס האווירי בקפלאוויק של צי ארצות הברית, נכחו 500 יהודים וספר תורה הוטס מארצות הברית.
מאז ועד לאמצע שנות החמישים היו שתי קהילות יהודיות באיסלנד.
ב-1955 ביקר באיסלנד הסופר אלפרד יואכים פישר וכתב אודות היהודים שם.
על פי ממצאיו, כמעט כל היהודים שהגיעו לאיסלנד התאזרחו בה ואימצו שמות איסלנדיים על פי דרישת החוק המקומי.
בתקופה שלאחר המלחמה שמרו רוב היהודים על פרופיל נמוך וניסו למשוך כמה שפחות תשומת לב, מפחד האנטישמיות.
בכמה מקרים הסתירו היהודים את מוצאם ואת עברם היהודי ממשפחותיהם וממכריהם.
בשנת 2000, השתתפה איסלנד בכנס על השואה בסטוקהולם וחתמה על הצהרה של המועצה האירופית, אשר מחייבת את המדינות החתומות ללמד את נושא השואה במערכת החינוך.
בעשור השני של המאה ה-21 חיים באיסלנד כ-100 יהודים.
בערב פסח תשע"א (2011) התאספה הקהילה לליל הסדר שאורגן על ידי חב"ד וברייקיאוויק נערכו גם תפילות ראש השנה ויום הכיפורים.
לדברי חברי הקהילה, היו אלו התפילות הראשונות שנערכו ברייקיאוויק בנוכחות רב ועם ספר תורה מאז תום מלחמת העולם השנייה.
לדברי הרב שנכח בתפילה, עבור כמה מחברי הקהילה הייתה זו הפעם הראשונה בחייהם שהם שמעו קול שופר.
הקהילה דנה באפשרות של הגשת בקשה להכרה ממשלתית רשמית בה, שתזכה אותה במימון המדינה, אך הדיון לא מוצה עד תומו.
דורית מוסאיוף, יהודייה ישראלית, היא אשתו של נשיא איסלנד לשעבר, אולפור רגנר גרימסון.
למרות מוצאה, אין למוסאיוף קשר לקהילה היהודית באיסלנד.
בכינוס השלוחים העולמי תשע"ח (2018) של חסידות חב"ד הוכרז על יציאת הרב אברהם וחיה מושקא פלדמן לשליחות ברייקיאוויק, בירת איסלנד.
באותה שנה הועלתה באלת'ינגי, הפרלמנט של איסלנד, הצעת חוק האוסרת על ברית מילה.
הצעת החוק זכתה בתמיכה כללית של המפלגות באיסלנד.
יהדות איחוד האמירויות הערביות היא הנוכחות ההיסטורית והמודרנית של יהודים במשך אלפי השנים במזרח התיכון ובאופן ספציפי בשטחי איחוד האמירויות הערביות.
הקהילה היהודית באיחוד האמירויות קטנה יחסית.
נכון לשנת 2022, ההערכה היא כי יש כ-4,000 יהודים שחיים במדינה, מתוכם כ-1,000 ישראלים יורדים.
ישנם 3 בתי כנסת ברחבי האיחוד.
מאז הוכרז על הסכמי השלום בין האיחוד לישראל בשנת 2020, נפתח בית הכנסת הרשמי הראשון באבו דאבי, בירת המדינה.
משרד הסובלנות האמירותי הוביל להקמת תוכנית הסובלנות הלאומית והכרה רשמית בקהילה היהודית במדינה.
על פי דו"ח של הסוכנות הידיעות היהודית משנת 1999 כי: "אוניברסיטה בריטית אסרה על סופרים יהודים ללמד בקורסים בקמפוס שלה באיחוד האמירויות הערביות.
אוניברסיטת לינקולנשייר והומברסייד אישרה כי ספרים של יהודים, כמו גם כאלה שמזכירים יהודים בביבליוגרפיות שלהם, נאסרים על ידי שלוחה במדינה.
בנוסף, המועצה הבריטית, ארגון ממלכתי שנועד לקדם הישגים תרבותיים בריטיים מחוץ לבריטניה, הודתה כי היא מסכימה לצנזורה של עבודות של יהודים כדי להכיל "חוקי פרסום פוליטיים, דתיים או מוסריים מקומיים.
בשנת 2019 ממשלת איחוד האמירויות הכריזה על "שנת הסובלנות", ובראשה ביקור רשמי של מנהיגים מכל הדתות.
השיח' מוחמד בן זאיד אל-נהיאן הכריז על תוכנית ל"בית משפחת אברהם, קמפוס רב-דתי עם כנסייה, מסגד ובית כנסת המחוברים זה לזה בגנים ומרכז חינוכי.
משרד הסובלנות פרסם ספר בשם "חוגגים סובלנות", ובו פרקים המפרטים את ההיסטוריה המקומית של כל מיעוט דתי באיחוד האמירויות, כולל הקהילה היהודית, מה שהצביע על הכרה רשמית באוכלוסייה היהודית המקומית, לדברי הרב מארק שנייר, בשיחות שקדמו לכתיבת הספר דובר על הקמת בית כנסת ראוי, אוכל כשר ואפילו מקווה.
בחודשים אוגוסט וספטמבר 2020 מאה יהודי תימן האחרונים החלו בתהליך הגירה מתימן לאיחוד האמירויות הערביות בחסות הממשלה.
בדצמבר 2020 אמר השר לענייני פיתוח כלכלי באיחוד האמירויות, מוחמד אל שורפה בפגישה שקיים בלשכתו שבבירת האמירויות עם הראשון לציון, הרב יצחק יוסף – ועם רב הקהילה לוי דוכמן כי מדינתו מצפה לפתיחת בתי כנסת וקהילות יהודיות בכל שבע האמירויות, כדבריו.
נכון להיום פועלות קהילות באמירויות המרכזיות – הבירה אבו דאבי והבירה הכלכלית דובאי, אך המדינה הערבית תראה בעין יפה הקמת בתי כנסת וקהילות יהודיות גם באמירויות שארג'ה, עג'מאן, ראס אל-ח'ימה, פוג'יירה ואום אל-קיוין.
במאי 2022 מיד לאחר מותו של שייח' ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן, נשיאה הקודם של איחוד האמירויות, הוזמן הרב לוי דוכמן על ידי הנשיא הנבחר שייח' מוחמד בן זאיד אאל נהיאן לארמון הנשיאות לשאת דברי נחומים בשם הקהילה היהודית ויהדות העולם, ולהודות על התמיכה והחמלה שמעניקים השליטים ליהודים באיחוד.
הקהילה היהודית מקיימת תפילה לשלום המלכות בבתי הכנסת בכל שבת.
מאז 2014 פועל בדובאי ובאבו דאבי הרב לוי דוכמן כרב הקהילה, שמפעיל מערך כשרות שמכשיר ומעניק תעודות כשרות למסעדות, מוסדות ומפעלים, מרכזי חינוך לילדים ולנוער, בתי כנסת, מקוה טהרה ומרכזי קהילה.
בית חב"ד פועל בדובאי ובאבו דאבי משנת 2020 בהנהלת דוכמן אשר משמש גם כשליח חב"ד.
הקהילה היהודית באיחוד האמירויות התפתחה בעיקר מאנשי עסקים זרים, רובם מאירופה ומארצות הברית ומאז הסכמי אברהם גדלה בקצב מהיר, כיום יש חלק מרכזי בקהילה גם לישראלים הרבים שהצטרפו לקהילה.
בשנת 2020 הוקם מרכז חינוך יהודי עבור הקהילה ופועלת תוכנית יומית לכיתות גן, לילדים עד גיל 12 ולנוער פועלות תוכניות מחוץ לשעות בתי הספר.
ההתיישבות הראשונה של יהודים באזור פָּרַס - אִירָאן של ימינו החלה עם הגלות האשורית בשנת 722 לפני הספירה ושמרה על רציפות עד ימינו (החל מ-1900).
מספר יהודי איראן הגיע לשיא בשנת 1945 אז מנו כ־120,000 איש ברחבי איראן.
בשונה משאר קהילות המזרח התיכון, יהודי איראן לא ששו לעלות ארצה לאחר קום המדינה באופן גורף, ואלו שכן בחרו לעזוב את ארץ מולדתם לאו דווקא בחרו לעלות ארצה, אלא בחרו לרוב בארצות אירופה ואמריקה.
דבר זה יכול להעיד על כך שהציונות לא הוטעמה בצורה אבסולוטית באיראן ולבטח לא נולדה יש מאין בקרב קהילות ישראל באיראן.
למרות זאת, לאחר המהפכה האיראנית רובם המוחלט של יהודי איראן בחרו לעזוב את מולדתם והיום מונה הקהילה כ-10,000 נפשות.
התקופה שלפני המהפכה באיראן לוותה בחוסר יציבות שלטונית וכלכלית.
האוכלוסייה הענייה והכפרית, שסבלה מהמצב הכלכלי, ראתה בנוסף ב"התמערבות" של איראן דבר שלילי שנגוע באימפריאליזם זר.
עליית מחירי הנפט, החגיגות הלאומיות לציון 2,500 שנים להיווסדה של האימפריה הפרסית שעלו על־פי ההשערות כ-40 מיליון דולר והשחיתות השלטונית הגואה הלהיטו את השטח באזורי הספר ובשכונות העוני בערים הגדולות, אך טרם חוותה איראן את ההתפרצות.
בשנת 1977, עקב לחץ מארצות הברית, זכויות האדם בממלכה התרחבו, הדבר גרם לשחרור אסירים פוליטיים והפחתת הצנזורה.
בעקבות כך, התחזקה ההתנגדות לשלטון השאה והאופוזיציה באותה עת, בהנהגת מהדי בזרגאן ו"התנועה לחירות איראן" התחזקה משמעותית.
נקודת האל־חזור במהפכה, אותו ניצוץ שהצית את ההמון, היה מאורע שהחל עם כתבה בעיתון "אטלעת" בינואר 1978, אודות תקיפתו של המנהיג השיעי הגולה - האייתוללה ח'ומייני.
בעקבות כך, התקיימה הפגנת סטודנטים בעיר קום, המשטרה פיזרה את ההפגנה באלימות רבה ונהרגו עשרות סטודנטים.
הפגנה נוספת בעיר תבריז הסתיימה באותן תוצאות.
הדבר הצית גל מחאות המוני בכל רחבי המדינה, הוכרז ממשל צבאי בראשות מפקד הצבא האיראני גנרל ג'ולם רוזה אזהרי וחוקי הצנזורה ומעצר מנהיגי אופוזיציה חזרו על כנם.
בעקבות כך, השאה ביצע צעדים כנגד השחיתות השלטונית למראית עין בהם נעצרו בכירי ממשלה לרבות ראש הממשלה לשעבר אמיר עבאס הוביידה.
צעדים אלו הרגיעו מעט את המחאה אך בראשית חודש דצמבר גל מהומות נוסף חודש, נרחב יותר ואלים יותר.
במהלך החודש נהרגו מאות מפגינים.
המחאה האיצה וגדלה ולבשה צורה של מרי אזרחי כולל.
שביתות נפתחו ברחבי המדינה ופגעו קשות בכלכלת איראן, שמצבה עוד מלפני המחאה לא הטיב.
ב-10 בדצמבר, יום העאשוראא, נכחו בהפגנות למעלה ממילון איש.
השאה, נואש למגר את המחאות הנרחבות, פנה לאנשי האופוזיציה להרכיב ממשלה אזרחית.
תחילה פנה לוותיק שבהם - ג'ולאם חסין צדיקי, אך זה נסוג לאחר כמה ימים.
לאחר מכן פנה לשהפור בח'תיאר, ממפלגת "החזית הלאומית" שיקים ממשלה שתחליף את ממשלתו הצבאית של הגנרל אזהרי, שהתפטר לא מזמן.
בח'תיאר קיבל את אישור שני בתי הפרלמנט האיראני על ממשלתו וזו יצאה לפועל ב-6 בינואר.
לאחר עשרה ימים יצא השאה מהמדינה "לטיפול רפואי" כהגדרתו, ממנו לא חזר ונשאר בגלות עד שנפטר מגידול סרטני כשנה לאחר מכן.
בח'תיאר אפשר לאייתוללה הגולה לשוב לאיראן בתחילת פברואר עקב לחצים הולכים וגדלים, כשהשני קורא תוך כדי למלחמת חורמה כנגד הממשלה החדשה, שהיא בגידה בערכי האסלאם.
מספר מוקדי חיכוך וקרבות בין תומכי הממשלה והצבא לבין תומכי ח'ומייני והקמת ממשלה חליפית על ידי ח'ומייני גרמו לצבא להסיר את תמיכתו מהממשלה ובעקבות כך נפלה בפתאומיות ממשלת בח'תאיר ב-10 בפברואר 1979, והשלטון באיראן עבר לידי כוחות המהפכה.
יהודי איראן ערב המהפכה האסלאמית
המהפכה שינתה את איראן ואת חיי תושביה מן הקצה אל הקצה.
ממדינה חילונית ופרו־מערבית, הפכה איראן למדינת שריעה שיעית, אנטי־מערבית וככזו שנתפסה כחסרת סובלנות למיעוטים.
ככלל האזרחים, גם חייהם של היהודים השתנו בצורה קיצונית בעקבות המהפכה.
בעשורים שלפני המהפכה האיראנית היהודים נטמעו בצורה טובה בחברה האיראנית, זה הוביל לעלייה במעמדם החברתי, לנראות בולטת יותר בחיים הציבוריים ככלל, ולהצלחה כלכלית ואקדמית.
דוד מנשרי, מחוקריה המובילים של יהדות איראן, מתאר את מצבה באותה תקופה כך: "[היהודים] נהנו מייצוג יתר בקרב אוכלוסיית הסטודנטים והמרצים באוניברסיטאות, וכן בקרב רופאים ואנשי מקצוע אחרים.
אף שהיו ביניהם בעלי הכנסה נמוכה, את רוב רובם של היהודים אפשר לסווג בתור מעמד בינוני או בינוני-גבוה.
יש שהתעשרו מאוד, לאחר שניצלו היטב הן את החופש שניתן להם כדי להשתתף בתוכניות רפורמה למיניהן והן את התרחבות תעשיית הנפט."
כשהחלה ההתקוממות האזרחית כנגד השאה בשנת 1978, יהודי איראן נחלקו לשניים - היו שתמכו במהפכה כנגד השאה ואף היו פעילים בתנועות מהפכניות, והיו שתמכו בשלטון השאה.
העובדה שרבים מהיהודים היו מזוהים ומקורבים לשלטון השאה בנוסף על הקשר הישראלי־איראני בתקופת השלטון הישן גרמו לחששות רבים עם עליית האייתוללה וסביר להניח שפחד זה גרם לרוב יהודי איראן לא לקחת חלק במחאה האזרחית ולקומץ להתבטא בעד שלטון השאה.
החששות נוספו לאמירותיו של ח'ומייני טרם עלייתו לשלטון בעניין היהודים וישראל שהיו עוינות ברובן.
בספרו "אלחכומה אלאסלאמיה וולאית אלפקיה" הוא מאשים את היהודים בעוינות כלפי האסלאם לאורך ההיסטוריה.
בכתביו הנוספים ח'ומייני טוען כי בני הדתות השונות שאינם מוסלמים הם טמאים, אסור לקנות מהם בשר וירקות, וכי מחמד הנביא חיסל את שבט בנו קריט'ה היהודים כיוון שהיו בעלי ריב ומדון ומושחתים.
גלי המחאות הגואים גרמו למדינת ישראל דאגה רבה, לא רק ביחס לקשרי השלטון עם השאה איתו היו ביחסים חמים, אלא, ובעיקר, מחשש לגורל הקהילה היהודית שמנתה אז כ-80,000 נפש.
את החשש חלקו גם חברי הקהילה עצמם, השנאה כלפי מיעוטים הורגשה היטב והיה חשש שהאש תופנה אליהם.
בעיתון "דבר", באוגוסט 1978 נכתב כך: "בקרב האוכלוסייה היהודית הדאגה גדולה שבעתים.
כרוזי איבה וסיסמאות כזב, המטילים את האחריות למהומות על היהודים ודברי בלע נגד היהודים, המוצגים כגנבים, כשתלטנים וכו', מופצים בשוקיה של טהראן."
כתוצאה מכך, עם פרוץ המהומות באמצע 1978 ועד עליית האייתוללה, רבים מהשכבה האמידה בקהילה היהודית עזבו את המדינה, מחציתם היגרו לאירופה ולארצות־הברית, כ-15 אלף במספר.
עיקרם הגיעו לקליפורניה והקימו קהילה עשירה ומבוססת.
עם החרפת המהפכה, גילויי השנאה מצד שכניהם המוסלמים גברו, ככל הנראה בצורה ספונטנית ולא מתוך מדיניות מכוונת - דבר מוכר בתולדות יהודי ארצות האסלאם.
האיומים גברו לאחר "ספטמבר השחור", 1978 עם ידיעת מספר הקורבנות הרב.
החלה שמועה כי חיילים ישראלים השתתפו בדיכוי ההפגנות הללו וכי יהודים איראניים רבים השתתפו בדיכוי גם כן.
כחודש לאחר מכן הכריזו חברי הקהילה על צום ותפילה לשלום המדינה והקהילה, ואף החליטו על צעדים מעשיים להגנתם.
בדצמבר אותה שנה נראו קבוצות של יהודים מצטרפים לצד שכניהם המוסלמים להפגנות והביעו תמיכה מוחצנת במהפכה, רבים אחרים עזבו את המדינה ואלו שנשארו שמרו על פרופיל נמוך והעבירו את נאמנותם למשטר החדש.
לפי מחקרו של ליאור שטרנפלד רבים מיהודי איראן, בעיקר תושבי הערים הגדולות, השתתפו במחאה כנגד מחמד רצ'א שאה ואף תמכו בייסודה של הרפובליקה האסלאמית בראשות האייתוללה ח'ומייני.
בשנת 1975 הוקמה "המועצה לקידום פעילות חברתית ותרבותית יהודית", על ידי צעירים יהודים.
הם ארגנו אירועים והרצאות שבשונה מארגונים שונים, לא היו דתיים או פרו־ישראליים.
מטרתם הייתה לפתח את השיח היהודי־איראני החברתי ולחבר בין יהודי איראן לתנועות חברתיות הפועלות באיראן לשם פעילויות פוליטיות.
ארגון נוסף שהוקם בסוף שנות ה־70 היה "ארגון האינטלקטואלים היהודים באיראן" (ג'אמֶעֶה-י רוֹשַׁנפֶכּראנ-י כּלימי-י איראן), מתוך רצון להפגין את חוסר שביעות רצונם מהשלטון המלוכני כשהנושאים העיקריים שליבו את רגשותיהם המהפכניים היו השחיתות השלטונית, ההתבדלות והאדישות כלפי אזרחי איראן.
על מנת לכבוש את לבבות היהודים, השקיע הארגון בפעילויות רבות שעלו בקנה אחד עם האידיאלים שלו ובתקופת המהפכה מימן פעילויות עם פעילים מוסלמים ואף קיים סדרת הרצאות בבתי כנסת מקומיים, שבה דיברו תומכי מהפכה מוסלמים-חילונים ואף אנשי דת בכירים בעלי מעורבות עמוקה בפעילות המהפכנית.
בין היתר – הֶדאיַתאללה מָתין-דַפְתָרי, ממנהיגי החזית הלאומית, שדיבר על חשיבות היהודים למהפכה והשתתפותם בבניינה של חברה איראנית חדשה.
בליבת הארגון היו סטודנטים ואינטלקטואלים מהשמאל שאחדים מהם ריצו בעבר מאסר תחת שלטונו של השאה בגין התנגדות למשטר.
בשיאם של האירועים המהפכניים, הצטרפו חברי הארגון לפלגים מהפכניים אסלאמיים.
חברי הארגון אף נפגשו בנובמבר 1978 עם האייתוללה טאלקאני, פעיל מוסלמי, מקורב לח'ומייני ומבכירי המהפכה.
הם שיתפו את האייתוללה במטרותיהם ושוחחו על שיתופי פעולה בין התנועות.
הנהגת הקהילה היהודית לא תמכה בארגון וניסתה לרוקן אותו מכל השפעה ציבורית מול מועצת האנג'מן, הארגון הקהילתי הבכיר.
אך בבחירות למועצה במרץ 1978, הצליחו הארגונים המהפכניים לכונן מועצה התומכת ברעיונותיהם ובפעילויותיהם ובשל כך אף להשיג לגיטימציה מהרחוב היהודי.
בהפגנת המיליונים של דצמבר 1978 גם השתתפות היהודים שברה שיאים.
לפי מקורות אחדים השתתפו בה חמשת אלפים יהודים, אך הערכות אחרות נוקבות במספר גבוה הרבה יותר.
הושנג אפסנדיאר שהאבּי, פעיל שמאל יהודי באותה עת, העיד על מעורבות היהודים בהפגנות באותו היום: "לפי העיתונות, קרוב לשנים-עשר אלף יהודים השתתפו במחאות באותו היום...
הרבנים היהודים צעדו בראש ושאר היהודים אחריהם, בסולידריות גדולה עם בני ארצנו האיראנים...כבר מהימים הראשונים של המהפכה זכינו לתמיכה גדולה מהרבנים...
עם התחזקות המהפכה האיראנית, וההבנה הכוללת של תוצאותיה המתקרבות, בסוף 1978 יצאה לפריז משלחת של הקהילה היהודית כדי להיפגש עם האייתוללה ח'ומייני.
המטרה העיקרית במפגש הייתה הבטחת עתיד היהודים ברפובליקה האסלאמית הנרקמת, והצגתם כתומכיה.
פגישה זו הייתה ראשונה מיני רבות בין ח'ומייני למנהיגים בקהילה היהודית באיראן.
בנוסף לכך, כפי שצוין, רבים מיהודי איראן חששו מאנטישמיות שכן הקריאות כנגדם במהלך המחאות ההולכות וגדלות רק החריפו.
אשר על כן, בספטמבר 1978, שבוע לפני יום שישי השחור, נפגשו יוסף כהן ואחמד בני־אחמד (נציגים במג'לס) עם האייתוללה העליון מוחמד כּאזֶם שָׁריעַתְמָדארי בבקשה להפסיק את ההסתה כנגד היהודים באיראן.
באותו ערב, יצא האייתוללה בהצהרה בכל ערוצי הטלוויזיה כי חיי היהודים מוגנים וכי למיעוטים באיראן זכויות שוות לרוב המוסלמי ואין לעשות להם כל רע.
כמו כן היו ביהודי איראן גם כאלו שפעלו בארגונים ותנועות כלל איראניות, בשונה מהארגונים היהודיים־איראניים.
כמו מוגָ'אהֶדינ-י חַ'לְק-י איראן (המוג'אהדין של העם האיראני).
את הארגון הזה הקימו אנשי אינטליגנציה – מהנדסים, רופאים, סטודנטים ואינטלקטואלים חשובים מפלגי ההתנגדות הלאומיים.
האייתוללה טאלקאני ומהדי בּאזַרגאן (ראש הממשלה לעתיד) היו מתומכיו הבולטים.
האידאולוגיה המהפכנית של הארגון הייתה שילוב של שיח מרקסיסטי ואסלאמיסטי והיה אחד מארגוני ההתנגדות הבולטים עד המהפכה.
מעורבותם של היהודים בפרויקט הזה היה תוצאה של היקף השתלבותם בחברה.
הדור של ההורים סלל בצעירותו, בסוף שנות ה־60 ובתחילת שנות ה־70, את הדרך לעזיבת הגטאות והחיים היהודיים המסורתיים.
הם רכשו השכלה ופיתחו קריירות במגזר הפרטי והציבורי.
וכעת הרגישו הדור הצעיר כי מאבקם אינו עוד על מעמדם הפרטי בתור קבוצת מיעוט, אלא על חברה טובה יותר לאיראן כולה.
כעת שימשה הזהות היהודית בתור רכיב אחד בלבד, שיוך אחד אפשרי, בתוך מארג הזהויות החברתי של המיעוטים באיראן.
אמנם היהודים לא השתתפו בפועל באירועים המובילים של המהפכה, אך היקף השתתפותם בהפגנות מלמד שרובם הבינו שבואה בלתי נמנע, ושיש לנצל את ההזדמנויות ואת היתרונות שהיא עשויה להביא לקהילה ולעתידם במולדת.
עם חזרתו של ח'ומייני בפברואר 1979 לאיראן, הצהיר כי ליהודי איראן אין סיבה לדאגה כלל מהשלטון החדש.
הוא הסביר כי אינו רוצה שום יחסים פוליטיים עם ישראל אך התחייב כי יהודים איראנים יכולים לחיות באיראן ולבצע את פולחן דתם בלי מפריע, ואף בצורה חופשית יותר מבעבר, תחת שלטון השאה.
הוא ביקש לבצע הפרדה בין הציונות וישראל לבין היהודים.
על אף האידאולוגיה הפונדמנטליסטית בה דגל הוא יישם מדיניות סובלנית כלפי אזרחיה היהודים של איראן - החוקה של הרפובליקה האסלאמית מכירה ביהודים כמיעוט דתי מתירה להם נציגות במג'לס האיראני, ומסדירה אוטונומיה מסוימת בניהול הפולחן וענייני אישות לקהילה.
בניגוד לכך, יהודים היו מנועים מלבצע את פולחנם הדתי בפרהסיה, להגיע למשרות בכירות בצבא ובחיים הציבוריים באיראן, ובשנים הראשונות לאחר המהפכה, היה אפוף מעל ראשם החשש שיואשמו בהאשמות ריגול לטובת ישראל ובחיסול חשבונות עם תומכי השלטון הישן.
עם זאת, כשבוחנים את חיי היהודים לאחר המהפכה כמכלול, ניתן להגיד כי לא נפגעו באופן קשה.
מתינות זו מקבלת את חיזוקה משני גורמים.
ראשית, היהודים לא היוו כלל איום פוליטי עבור המשטר.
שנית, ח'ומייני, בהיותו משפטן, ביקש להכיל את החוק המוסלמי, שעל־פיו, יש לנהוג בסובלנות כלפי מיעוטים דתיים.
על כל זאת, מספר יהודים הוצאו להורג לאחר המהפכה, אך לטענת השלטון אין קשר בין האשמות בהם הואשמו לעצם יהדותם.
אחד מהם היה חביב אלקאניאן, נדבן יהודי וממנהיגי הקהילה, אחרי שהואשם בריגול למען ישראל ובחתירה תחת האסלאם והמהפכה.
יהודים איראנים רבים חשדו שהממשלה החדשה ובית המשפט של המהפכה הפלילו את אלקאניאן, והם אף חששו שעידן חדש של רדיפת יהודים עומד בפתח.
שלושה ימים לאחר מכן, נסעה משלחת קטנה בראשות חכם שופט, רב הקהילה לקום כדי להיפגש עם אייתוללה ח'ומייני.
התקשורת האיראנית סיקרה בהרחבה את הפגישה, שבה נוסחו כללי יסוד למערכת היחסים בין הרוב המוסלמי למיעוט היהודי.
בפגישה הבחין ח'ומייני בין יהדות לציונות ובכך חיסל לכאורה את השמועות המתרוצצות, שלפיהן כל היהודים הם מרגלים ציונים.
בהצהרתו הכיר חומייני בשורשים העמוקים של הקהילה היהודית באיראן, הבליט את ההיבטים המונותאיסטיים הקיימים הן ביהדות והן באסלאם והבחין כאמור בין ציונות ליהדות: "ידוע לנו שיהודי איראן אינם ציונים.
אנחנו [והיהודים] מתנגדים יחד לציונות...
הם פוליטיקאים המתיימרים לפעול בשם היהדות, אבל הם שונאים יהודים...
הקהילה היהודית, כמו הקהילות האחרות, היא חלק מאיראן – והאסלאם נוהג בכולן בהוגנות".
ניכר שלאחר עלייתו לשלטון הצהרותיו של האייתוללה ח'ומייני כנגד היהודים התרככו ונעשו מאוזנות יותר עד כלא היו.
באופן כללי ניתן להגיד כי במקום בו התנגשו האינטרסים המדיניים מול השריעה, האינטרסים ניצחו, ובמקרה של המיעוטים במדינה, האינטרס של הממשל היה לדאוג לנאמנותם המוחלטת.
ואלו שנשארו ברפובליקה האסלאמית והיו נאמנים, נהנו מסובלנות דתית יחסית.
על־פי מפקד האוכלוסין לשנת 2016, חיים 9,826 יהודים באיראן, כשרובם המכריע גרים בעיר טהראן, שיראז ואצפהאן.
מתוך כתבות ועדויות של יהודים איראנים אנו למדים כי האוטונומיה הפולחנית שלהם נשמרה - הם מתפללים בבתי הכנסת ללא מפריע, שוחטים את בשרם, לומדים תורה תחת מוסדות יהודיים וכו'.
יהודי איראן מעידים על נאמנותם המוחלטת לארצם ומולדתם, למנהיגיה המוסלמים ולשכניהם המוסלמים.
הם אינם מגדירים עצמם כציונים כלל ואף להפך, מבחינתם הציונות היא תנועה פוליטית חילונית ואין הכרח לתמוך בה מתוך הדת היהודית.
על כל זאת, הם מציגים מציאות מורכבת, של איסורים ומגבלות, כמו בניית סוכה בסוכות, איסור על משרות בכירות במשרדים ממשלתיים, צנזורה על האינטרנט, איסור על נסיעה לישראל וארצות הברית ושימוש באלכוהול לקידוש בלבד.
עדויות רבות נוגעות לחיסול קאסם סלימאני, ואכן, יהודי איראן מעידים על גילויי אנטישמיות והאשמות ריגול ושיתוף פעולה עם מדינות אויב, על עצם היותם יהודים.
זאת למרות הודעת גינוי חריפה של ראשי הקהילות נגד החיסול והגעתם לניחום אבלים בהלווייתו של סלימאני.
נראה כי היום־יום של יהודי איראן היום רגוע ושלו, באופן יחסי למדינה שאינה דמוקרטית וחופשית.
אם כי, בדומה לקהילות יהודיות ברחבי העולם, זמני משבר ומתחים אידאולוגיים מול התנועה הציונית, ומאוחר יותר מדינת ישראל מעלים שדים אנטישמיים מהאוב, ואלו, מדי פעם, פוגעים ברמת החיים של יהודי איראן, אם כי ניכר שלא ברמה גבוהה.
יהדות אנדורה מתועדת החל מתקופת מלחמת העולם השנייה, בה הנסיכות שימשה מקום מעבר ליהודים שנמלטו מהנאצים.
בעוד שחלק מהמהגרים השתקעו בה, מרביתם המשיכו לספרד ופורטוגל מתוך כוונה לעזוב את אירופה.
בשנות ה-60, ובמיוחד בשנת 1967, הגיע אליה גל הגירה של יהודים, בעיקר מהעיר לראצ'ה שבצפון מרוקו.
כ-100 יהודים ברחו ממרוקו בשל המתיחות בין ישראל למדינות ערב בסמוך למלחמת ששת הימים.
מרביתם צאצאים של יהודים ספרדים ממרוקו, אך יש בקהילה גם יהודים מארגנטינה, ספרד וישראל, דוברי ספרדית, צרפתית וקטלאנית.
על פי דו"ח חופש הדת שמוציאה מחלקת המדינה של ארצות הברית, הקהילה היהודית באנדורה משולבת היטב בחברה ואינה חווה אפליה.
אולם בדומה למצבם של מיעוטים דתיים אחרים, לקהילה אין בית קברות משלה.
למרות שמתאפשר להם להיקבר בבתי העלמין הקיימים, העיריות אינן מקצות שטחי קבורה נפרדים באותם בתי עלמין לשימוש הקהילה היהודית.
מסיבה זו, יהודי אנדורה קבורים בדרך כלל מחוץ לארצם, בעיקר בטולוז או ברצלונה.
רק בשנת 1998 הוקמה אגודה ליהודי אנדורה, זאת משום שעד אז אנדורה, שהיא מדינה קתולית, לא אפשרה הקמה של ארגונים יהודיים.
בשנת 2000 פתחה הקהילה היהודית בית כנסת ומרכז תרבות.
בשנת 2024 הרב קותי קלמנסון התמנה לראשונה לרב לאחר כ-1000 שנה שלא היה רב יהודי באנדורה, הרב קותי הקים במקום בית חב"ד שנותן מענה לקהילה ולמטיילים היהודים.
יהדות אנגולה היא הקהילה היהודית באנגולה המתועדת מימי הביניים ועד לתקופה המודרנית.
קהילה קטנה מאוד של יהודים חיה באנגולה, ברובה בעיר הבירה לואנדה, עם קומץ המפוזר באזורים אחרים ועם חברי קהילה בעלי מוצא ורקע מעורבים.
באנגולה מתגוררים גם מספר אנשי עסקים ישראלים.
אנגולה היא מדינה בדרום מערב אפריקה.
מהמאה החמש עשרה החלו המושבים הפורטוגלים לסחור בה, ובמהלך המאה השש עשרה הוקם יישוב בלואנדה.
פורטוגל סיפחה שטחים באזור שנשלטו כמושבה מ-1655, ואנגולה שולבה כמחוז מעבר לים של פורטוגל ב-1951. לאחר מלחמת העצמאות של אנגולה הושגה עצמאותה ב-11 בנובמבר 1975.
מהמאה ה-16 מתיישבים יהודים עברו לאנגולה עקב רדיפות בפורטוגל.
מספר היסטוריונים ציינו את נוכחותם של יהודים ספרדים במערב אפריקה הפורטוגזית על ידי מחקר רשומות מהאינקוויזיציה הפורטוגזית.
אלה מראים כי הייתה נוכחות ספרדית משמעותית בתחנות הסחר של אנגולה וגינאה וכי יישובים פורטוגזיים היו חשובים בפיתוח פזורה קריפטו-יהודית מעבר לאזור האטלנטי.
חלק מההיסטוריונים טוענים שפאולו דיאש דה נובאיס (1510–1589), נכדו של בארתולומיאו דיאש היה "יהודי" (שפירושו כנראה "קריפטו-יהודי" או קונוורסו מסוג כלשהו) שהפך ל"אדון" של אנגולה בשנת 1571 והביא אומנים יהודים ללואנדה, שם רב ערך תפילות בבית כנסת סודי בלואנדה.
בסוף המאה השמונה עשרה הגיעו יהודים נוספים והקהילה פעלה בדונדו.
היסטוריונים תיעדו מספר מקרים של נוצרים פורטוגזים חדשים, כמו גספר דה רובלס, שהעידו ביבשת אמריקה כי הם התוודעו ל"ייהוד" על ידי קרובי משפחה וחברים בעודם באנגולה.
רבים העידו שהוצגו בפניהם "חוקי משה".
מריאנה פקונה הייתה אישה כהת עור מאנגולה שהועברה כשפחה בסוף המאה השבע עשרה לריו דה ז'ניירו בברזיל, קיבלה את חירותה בברזיל, והחלה במערכת יחסים עם נוצרי חדש פורטוגלי לבן ובחרה להתגייר ליהדות (ייתכן ומדובר בקריפטו-יהדות).
בשנת 1711, היא "הואשמה ביהדות" ונענשה על ידי האינקוויזיציה הפורטוגזית בליסבון בשל אמונתה.
כמה מיהודי סאו טומה ופרינסיפה התיישבו מאוחר יותר בממלכת לואנגו, לאורך חופי יבשת אפריקה במה שהפך למחוז קבינדה של אנגולה, גבון והרפובליקה של קונגו.
בשנת 1886 הייתה הצעה קודמת להקים יישוב יהודי באנגולה, לאחר מספר שנים עלתה הצעה ליצור "מושבה" יהודית או התיישבות חקלאית במושבה הפורטוגלית של אנגולה עבור יהודי רוסיה ורומניה, אך מאמצים אלו לא יצאו אל הפועל.
מאמץ כושל נוסף כונה "תוכנית אנגולה" עם ניסיונות מ-1907 עד 1913 על ידי הארגון הטריטוריאלי היהודי, בהשפעת ישראל זנגוויל בבריטניה, שהובילו את הרצון להקים ישות יהודית אוטונומית במערב אפריקה עם אנגולה כאפשרות בולטת.
לאחר 1910, המנהיגים הרפובליקניים החדשים של פורטוגל הציעו את אנגולה לקולוניזציה יהודית כפתרון מעשי להגדלת האוכלוסייה הלבנה וכדי לזכות בתמיכה מחוגים יהודיים ליברליים.
ב-1912 נחקק בפורטוגל חוק מיוחד, שהסדיר את התיישבות היהודים באנגולה והעניק להם אזרחות פורטוגלית.
לכל מתיישב הוקצה שטח של 200 דונם והוענק פטור משרות צבאי.
לא הוצעה למתיישבים תמיכה כספית ובשנת 1913, גורמים רבים בארגון הטריטוריאלי היהודי בלונדון התנגדו לה לטובת יישוב ארץ ישראל ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הנושא נגנז.
הצעה כושלת נוספת ליישב יהודים ממזרח אירופה באנגולה עלתה מחדש ב-1934 לאחר עליית היטלר לשלטון אך גם היא נגנזה, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בהמשך המאה, מרבית הקשר היהודי לאנגולה מתקיים אל מול מדינת ישראל.
היחסים בין שתי המדינות החלו עוד בראשית שנות ה-60, בתקופה בה אנגולה נאבקה על עצמאותה.
לאנגולה יש שגרירות בתל אביב ולישראל יש שגרירות בלואנדה.
ממשלת ישראל סייעה לחזית הלאומית לשחרור אנגולה בשנים 1963 ו-1969, ובמהלך מלחמת העצמאות של אנגולה (1961–1974).
היחסים בין המדינות הובילו גם לנוכחות בולטת של אנשי עסקים ישראלים, בהם ארקדי גאידמק.
בשנת 2014 פתחה חסידות חב"ד בית חב"ד בלואנדה באירוע שנערך בנוכחות יהודים רבים.
בזמן פתיחת בית חב"ד הוערך שיש בקהילה כ-300 משפחות.
יהדות אל סלוודור היא הקהילה היהודית שנוכחת באל סלוודור מאז תחילת המאה ה-19, תחילה היו אלה יהודים ספרדים ובהמשך הגיעו פליטים מיהדות אשכנז מאירופה במהלך מלחמת העולם השנייה.
באל סלוודור נמצאת הקהילה השנייה בגודלה במרכז אמריקה, מרביתה התמקמה בסן סלוודור, שהיא העיר השנייה עם הכי הרבה יהודים במרכז אמריקה, אחרי פנמה סיטי.
הנוכחות הראשונה של מהגרים יהודים באל סלוודור מתחילה בסוף המאה ה-19, עם הגעתם של יהודי אלזס לסן סלוודור.
למעט מעבר מזדמן של מתגיירים מפורטוגל, לא הייתה קהילה יהודית קבועה במדינה עד לתחילת המאה ה-20, כאשר יהודים ספרדים הגיעו דרך צרפת והתיישבו בעיר צ'לצ'ואפה.
בשנת 1909 ערך אלפרדו ווידאוור, שארגן את חיי הדת והקהילה, את תפילות ראש השנה ויום הכיפורים הראשונים.
גם יהודי גרמניה התיישבו באל סלוודור בתקופה זו.
כבר מהתקופה הקולוניאלית יש תיעוד של יהודים באמריקה הלטינית, באל סלוודור יש תיעוד של מספר עליות יהודיות מפורטוגל, עם קבלת עצמאותה של אל סלוודור.
מאמינים שהמהגר היהודי הראשון היה ברנרדו האס, יליד אלזס.
לאחר מכן, היהודי הגרמני המתועד הראשון הגיע לאל סלוודור ב-1888, לדברי האקדמית ג'סיקה אלפרט.
צרפת ומרכז אירופה היו ארצות המוצא העיקריות של הגירה יהודית זו.
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה באל סלוודור, הקהילה היהודית פיתחה תחושת קהילתיות והשתקעה בחיי אל סלוודור.
עם עליית הנאציזם באירופה, רבים מחברי הקהילה היהודית בסלוודור ניסו לעזור לקרובים להימלט מאירופה.
חלקם הצליחו להביא את קרוביהם לאל סלוודור, בעוד שאחרים נאלצו לשלוח אותם למדינות שכנות, כמו ברזיל, אקוודור, גואטמלה ופנמה.
במהלך שנות ה-30 ותחילת שנות ה-40, נשיא אל סלוודור, מקסימיליאנו מרטינס הרננדז, היה אוהד פאשיסטי ומעריץ של היטלר ומוסוליני.
כתוצאה מכך, אל סלוודור הפכה לפרו-גרמנית באופן מטריד ולאחר מכן לפרו-ציר.
הסחר עם גרמניה היה פורה ביותר, והמדינה אישרה באופן דיפלומטי את פעולותיה של איטליה וגרמניה בספרד של פרנקו.
אל סלוודור קיבלה גם סיוע צבאי מגרמניה ומאיטליה, ותמיכת הממשלה ברייך השלישי באה לידי ביטוי במהרה בציבור הרחב שתמך בהיטלר ובפאשיסטים.
התפתחויות אלו היו מדאיגות עבור יהודי המדינה.
ב-30 ביולי 1939, הנשיא מרטינז אסר על כניסתם של חמישים פליטים יהודים שנסעו לאל סלוודור באונייה הגרמנית "פורטלנד".
הפליטים שילמו כל אחד עבור אשרות סלוודור בבודפשט ובאמסטרדם, אך עם הגעתם לאל סלוודור הוכרזו הויזות כ"הונאה" והפליטים הוחזרו לגרמניה.
ככל שהמלחמה התקדמה, הנשיא מרטינז הפך את אהדת הציר הקודמת שלו לתמיכה פומבית בבעלות הברית.
זה היה בעיקר תוצאה של לחץ כלכלי ופוליטי, וב-1941, לאחר הפצצת פרל הארבור, הכריזה אל סלוודור מלחמה על מדינות הציר.
אל סלוודור הצילה את חייהם של עשרות אלפי יהודים אירופאים במהלך השואה באמצעות מאמצים דיפלומטיים.
ג'ורג' מנטלו, דיפלומט יהודי שהיה קונסול הכבוד הראשון של הקונסוליה של סלוודור בז'נבה, הנפיק מסמכי הגנה מוברחים של סלוודור ליהודים בסכנת השמדה, בעיקר בהונגריה.
מאמץ זה נתמך, ונעזר בקונסול הכללי של סלוודור, קולונל חוסה ארתורו קסטלנוס.
במהלך שנות ה-30 שותפויות עסקיות עם קתוליים שמרניים הובילו לפגיעה בביטחון של היהודים, אך המצב השתפר לאחר מלחמת העולם השנייה, ויהודים רבים הגיעו, הרבה בזכות עבודתו של קולונל קסטלנוס שהציל למעלה מ-40,000 יהודים ממרכז אירופה על ידי מתן אשרות ולאום סלוודוריים.
ב-11 בספטמבר 1948 הכירה אל סלוודור במדינת ישראל, ובשנת 1956 נוסד המכון התרבותי אל סלוודור–ישראל.
לאחר המלחמה בנתה הקהילה את בית הכנסת הראשון שלה בסן סלוודור וחוותה תחושת יציבות יחסית.
עם זאת, הקהילה היהודית באל סלוודור מצאה את עצמה לכודה באלימות של מלחמת האזרחים בסלוודור בסוף שנות ה-70. ממש לפני מלחמת האזרחים באל סלוודור, הקהילה היהודית הייתה מעורבת באופן פעיל בארגון ציוני, שארנסטו ליבס וקרלוס ברנהרד היו מנהיגיה העיקריים.
לפני מלחמת האזרחים היו באל סלוודור כ-300 יהודים, רובם התגוררו בבירה.
במהלך מלחמת האזרחים שהייתה עד שנת 1992, עזבו יהודים רבים את אל סלוודור לאחר חטיפתו ורציחתו של מנהיג הקהילה וקונסול הכבוד הישראלי ליחסי תרבות ארנסטו ליבס.
רבים היגרו לארצות הברית, לישראל ולגואטמלה השכנה.
ג'רוסאלן היא עירייה במחוז לה פאס באל סלוודור.
היא נקראה על ידי משפחת קורדובה, ליתר דיוק על ידי חואן קורדובה.
נצר למשפחה של יהודים ספרדים שגורשו מספרד.
ב-1944 הוקם "קומונידד ישראליטה דה אל סלוודור" עם מרכז קהילתי יהודי שנפתח ב-1945 ובית כנסת ב-1950 שנותר פעיל.
הפסקת האש וחתימת הסכמי השלום ב-1992 הביאה לחזרתם של מספר משפחות יהודיות.
עם זאת, השפעת האלימות הממושכת צמצמה את האוכלוסייה היהודית הקטנה ממילא.
מאמצים רבים מוקדשים לשמירה על חיי הדת והתרבות היהודית.
מרכז קהילתי ובית כנסת חדשים נחנכו.
"הקומונידאד ישראליטה דה אל סלוודור" החלה לקיים תפילות בימי שישי, שבת בבוקר, ובימים הנוראים.
לקראת פסח, ראש השנה, סוכות, חנוכה, פורים ויום העצמאות.
לסטודנטים באוניברסיטה ישנה אגודת סטודנטים יהודים, וקבוצה ציונית, שתיהן פעילות לאורך כל השנה.
למבוגרים, הקהילה מציעה שיעורים חינוכיים שונים בעברית ונושאים נוספים.
"חברת הנשים" מציעה קורס בבישול יהודי, וישנו עלון יהודי חודשי בשם el Kehilatón ("הקהילתון"), המפרסם אירועי בתי כנסת.
תנועת הנוער "נוער שלנו", נפגשת מדי שבוע.
שני שליחי חב"ד מלמדים עברית ויהדות.
הדמוגרף של האוניברסיטה העברית, סרג'ו דלה-פרגולה, העריך שיש בין 100 ל-300 יהודים, נכון לשנת 1993. כמעט כל יהודי סלוודור חיים בבירה סן סלוודור.
יחסי אל סלוודור–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין רפובליקת אל סלוודור לבין מדינת ישראל.
אל סלוודור מיוצגת בישראל בשגרירותה בהרצליה, בעוד ישראל החזיקה בעבר שגרירות בסן סלוודור אם כי זו נסגרה במשך השנים עקב קיצוץ בתקציב משרד החוץ.
יהדות אסוואטיני היא הקהילה היהודית באסוואטיני, לשעבר סווזילנד.
לפי הערכות הקהילה מונה כ-50 יהודים.
בשנת 2002, ראש ממשלת סווזילנד, ברנבאס דלמיני, אמר כי המדינה מעריכה את תרומתה של הקהילה היהודית שלה: הכוונה לשני יזמים סוואזים יהודים ידועים.
קלמן גולדבלט שלימים שינה את שמו לקאל גרנט הגיע מליטא ובנה את עושרו באמצעות מספר חנויות מסחר על ידי פיתוח העיירות הראשונות במדינה.
נתן קירש הוא איש עסקים ומיליארדר העומד בראש קבוצת קירש, ונבחר על ידי פורבס כאדם העשיר ביותר באסווטיני.
בשנת 2019 מתועדת קהילה יהודית לפי הערכות של 14 משפחות ובערך כ-50 יהודים.
יהודים אסוואטינים מילאו תפקיד חשוב במגזר העסקי והמשפטי של הכלכלה.
הקהילה מורכבת מישראלים, יהודי דרום אפריקה וצאצאי פליטי מלחמת העולם השנייה.
מספר ניצולי שואה התיישבו בסווזילנד.
יהודים כמעט לא חוו אנטישמיות.
יהודי בולט היה סטנלי ספיר, השופט הראשי של בית המשפט לערעורים של סווזי.
אחת הדמויות הבולטות ביהודי אסוואטיני הוא הרב נתן גאמדזה, רב ומרצה חרדי שנולד לשושלת המלכותית של שבט גמדזה של ממלכת סווזילנד, הוא התגייר, קיבל הסמכה לרבנות, ומרצה בפני קהל יהודי בכל רחבי העולם עם סיפורו האישי כיצד הפך נסיך אפריקאי לרב יהודי חרדי שחור.
קהילת יהדות אלכסנדריה התחילה להתקיים, עם היווסדות העיר אלכסנדריה במצרים העתיקה על ידי אלכסנדר הגדול בשנת 332 לפנה"ס.
ליהודים באלכסנדריה היה תפקיד מכריע בחיים הפוליטיים, הכלכליים, התרבותיים והדתיים של אלכסנדריה בתקופה ההלניסטית והרומית, בתקופת הרומאים היהודים היוו כ-35% מאוכלוסיית העיר.
יהודי אלכסנדריה היו מייסדי היהדות ההלניסטית, והראשונים שתרגמו את התורה מעברית ליוונית קוינה, במסמך המכונה תרגום השבעים.
סופרים ודמויות יהודיות חשובות רבות הגיעו או למדו באלכסנדריה, ובהם פילון האלכסנדרוני, שמעון בן ישוע בן אליעזר בן סירא, טיבריוס יוליוס אלכסנדר ויוסף בן מתתיהו.
מעמדה של יהדות אלכסנדריה החל להידרדר במהלך התקופה הרומית, כאשר החלו להתפתח רגשות אנטישמיים עמוקים בקרב האוכלוסיות היוונית והמצרית בעיר.
רגשות אנטישמיים אלו הובילו בשנת 38 לספירה לפוגרום באלכסנדריה ולמהומות אלכסנדריה בשנת 66 לספירה, שהיו במקביל לפרוץ המרד הגדול הראשון, של היהודים כנגד רומאים.
הפרוגרומים הובילו להגירה המונית של יהודי אלכסנדריה לרומא, כמו גם לערים אחרות בים התיכון ובצפון אפריקה.
ומאידך אוכלוסיית הקהילה היהודית באלכסנדריה הצטמצמה.
בתחילת העידן הביזנטי, שוב גדלה האוכלוסייה היהודית, אך סבלה מרדיפות הכנסייה הנוצרית.
במהלך הכיבוש המוסלמי של מצרים, מספר היהודים באלכסנדריה גדל מאוד, כאשר חלק מהערכות ציינו שהאוכלוסייה מנתה כ-40,000 יהודים.
לאחר הקמת מדינת ישראל ב-1948, ובעקבותיה מלחמת ששת הימים ב-1967, גורשה כמעט כל האוכלוסייה היהודית של אלכסנדריה ממצרים ועלתה לישראל.
נכון לחודש מרץ 2012 קהילת יהודי אלכסנדריה מנתה 20 איש (17 נשים ושלושה גברים) כולם סביב שנות התשעים לחייהם.
נשיא הקהילה היהודית, יוסף (ג'ו) גאון היה בן 55.
לפי יוספוס פלביוס, יהודים ישבו באלכסנדריה מאז הקמתה, ורוב ההיסטוריונים מסכימים שיהודים חיו בעיר לפחות מתחילת המאה השלישית לפני הספירה.
תחת שלטון בית תלמי, הוקצה ליהודים חלק נפרד מהעיר, כדי שלא יפריעו להם בקיום חוקיהם ומצוותיהם הדתיות כתוצאה מהתבוללות עם האוכלוסייה הפגאנית.
הרובע היהודי הזה היה אחד מחמשת חלקי העיר, שכל אחד מהם נקרא על שם אות באלפבית היווני, כאשר הרובע היהודי נקרא דלתא.
במהלך תקופה זו נהנו היהודים באלכסנדריה מדרגה רבה יותר של עצמאות ובולטות פוליטית ושימשו כמלווי הכספים של העיר, סוחרי הפרמיום והאלבארכסים.
האתנארכים (נשיאי העם) היהודים ניהולו את הקהילה היהודית בעיר בשיתוף מועצה של 71 זקנים.
לדברי סטראבון, האתנרך היה אחראי על הניהול הכללי של ענייני היהודים בעיר, בעיקר בנושאים משפטיים ועריכת מסמכים.
בעיר הוקם גם בית דין גדול המכונה "הארכיון".
בתקופה זו הוקם גם בית הכנסת הגדול של אלכסנדריה בית הכנסת אליהו הנביא.
בנוסף התפתחה בעיר ספרות יהודית-הלניסטית, ובה נעשתה ראשית מלאכת תרגום התנ"ך ליוונית ("תרגום השבעים").
בתקופת בית שני יהודי אלכסנדריה היו מיוצגים בירושלים על ידי קהילה לא קטנה.
בתקופת שלטונו של הורדוס התגוררו בירושלים כמה משפחות בולטות של יהודי אלכסנדריה, כמו שמעון בן ביתוס שהתמנה לכהן גדול על ידי הורדוס והיה אבי בית ביתוס.
יהודי אלכסנדריה שימשו כפקידי ציבור חילונים וכחיילי הצבא של בית תלמי.
יהודים עשירים החזיקו מדי פעם בתפקידי אלברך, כמו אלכסנדר האלברך.
עם זאת, תלמי השביעי היה עוין כלפי היהודים.
כי בשעה שהוא ניסה להשתלט על כס המלכה במצרים מידי קלאופטרה, היהודים נלחמו, לצידה בפיקוד הגנרל אוניאס.
בתקופת מרד המכבים, יהודי אלכסנדרוני כתב את ספר מקבים ב' המגנה את ההלניזם ומבקר את הסלאוקים, בניגוד לספר מקבים א' שנכתב ביהודה ומבקר את האידאולוגיה ההלניסטית כולה.
בעקבות הכיבוש הרומי של מצרים במהלך המלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית, התפשטו רגשות אנטישמיים בקרב האוכלוסייה הלא-יהודית באלכסנדריה.
תחושות אלו הובילו לפרוגרום בשנת 38 לספירה, בהנהגת המושל הרומי אולוס אביליוס פלאקוס.
יהודים רבים נרצחו, המכובדים הולקו בפומבי, בתי הכנסת טומאו ונסגרו, וכל היהודים הוגבלו להתגורר ברבע מהעיר.
בשנות ה-40 לספירה פרצו שוב פרעות בין יהודים ליוונים.
היהודים הואשמו באי כיבוד הקיסר.
מאידך היהודים כעסו על הקמת מזבח בעיר והרסו אותו.
בתגובה, הורה הקיסר קליגולה להקים פסל שלו בבית המקדש בירושלים.
פילון כתב כי קליגולה "התייחס ליהודים בחשדנות רבה, כי הם היו האנשים היחידים שהוקירו דעות המנוגדות לשלו".
בפרוץ מרד היהודים ברומאים הראשון בארץ ישראל, התמרדו גם יהודי אלכסנדריה, ולכן הרומאים באלכסנדריה הטילו ספק בנאמנותם של יהודי העיר לקיסר.
בשנת 66 לספירה התקיים שוב פרץ אלימות, כאשר האלכסנדרונים היוונים ארגנו אספה ציבורית כדי לדון בהקמת מבנה לנירון קיסר.
יהודים רבים הגיעו לאותה אספה שהתקיימה באמפיתיאטרון.
הגעת היהודים לאספה הביא את האלכסנדרונים לתקוף אותם; רוב היהודים שהגיעו לאספה נהרגו, ואלו שנתפסו נשרפו חיים.
בעקבות אירוע זה התקיים הפוגרום האלכסנדרוני השני.
טיבריוס יוליוס אלכסנדר (שנולד יהודי), מושל אלכסנדריה הצליח להרגיע את המהומות.
עם זאת, רוב היהודים שראו את האנטישמיות הגואה היגרו אל מחוץ לעיר, בעיקר לרומא ולערים אחרות בים התיכון ובצפון אפריקה.
בשנת 115 לספירה השתתפה האוכלוסייה היהודית שנותרה בעיר במרד התפוצות כנגד הרומאים, דבר שהוביל להתערערות המצב הכלכלי של הקהילה היהודית, ואוכלוסייתה הצטמצמה עוד יותר.
בתלמוד הירושלמי מוזכר המרד ונאמר שהדם הגיע בים עד קפריסין.
בתחילת העידן הביזנטי האוכלוסייה היהודית גדלה שוב, אך בשנת 414 קירילוס האלכסנדרוני גרש את היהודים מהעיר.
לפי ההיסטוריון הנוצרי סוקרטס סקולסטיקוס, הגירוש היה בתגובה לטבח שהתקיים בהנהגת יהודים כנגד נוצרים.
ההיסטוריונים חלוקים בשאלה האם הגירוש היה סיטונאי או רק נגד מי שנטעען כי היו אחראים על האלימות.
לאחר הכיבוש המוסלמי של מצרים החל משנת 641 הורשו יהודים לחזור לעיר; לפי כמה מקורות ערביים, חיו בעיר כ-400,000 יהודים בזמן הכיבוש הערבי.
עם זאת, בנימין מטודלה שביקר בעיר בשנת 1170, מדבר על 3,000 יהודים בלבד שחיו באלכסנדריה.
לאורך ימי הביניים הייתה באלכסנדריה קהילה קטנה אך משמעותית של רבנים ותלמידים יהודים.
הקהילה היהודית מוזכרת במספר מסמכים בגניזת קהיר, חלקם מתייחסים לתגובת יהודי אלכסנדריה לשר שלום בן משה הלוי כבלי אוהדת.
במהלך המאה ה-12 שימש אהרון החבר בן ישוע עלמני כמנהיג הרוחני של הקהילה.
במהלך התקופה הערבית, יהדות אלכסנדריה שמרה על קשר הדוק עם קהילות מצריות אחרות בקהיר, בילביס, אל מחלה אל כוברא וכן עם כמה קהילות אחרות.
בתקופה זו היו לאלכסנדריה שני בתי כנסת, אחד מהם נקרא "בית הכנסת הקטן של אלכסנדריה".
יהודי אלכסנדריה עסקו במסחר הבינלאומי שמרכזו בעירם, וחלקם אף החזיקו בתפקידים ממשלתיים.
תחת השלטון הממלוכי, האוכלוסייה היהודית באלכסנדריה החלה להצטמצם פעם נוספת.
משולם מוולטרה, שביקר בעיר ב-1481, מצהיר כי מצא רק 60 משפחות יהודיות, אך דיווח כי הזקנים זכרו את התקופה שבה מנתה הקהילה 4,000 נפש.
בשנת 1488 רבי עובדיה מברטנורא מצא רק 25 משפחות יהודיות באלכסנדריה.
בעקבות צו אלהמברה משנת 1492, היגרו לאלכסנדריה מספר רב של יהודים ספרדים.
ההיסטוריון יוסף סמברי מזכיר בכתביו קהילה יהודית פעילה באלכסנדריה במהלך המאה ה-17. לאחר מעשי הטבח במרד חמלניצקי, כמה מיהודי אוקראינה התיישבו באלכסנדריה.
בשנות ה-60 של המאה ה-16 החלו חלק מבני הקהילה היהודית באלכסנדריה ללכת בעקבות המיסטיקן ונביא השקר שבתי צבי, בעוד שהרוב התנגד לו בתוקף.
בשנת 1700 עברו כמה דייגים יהודים מרשיד לאלכסנדריה בתקווה להזדמנויות כלכליות טובות יותר.
במהלך הכיבוש הצרפתי של מצרים, הטיל נפוליאון קנסות כבדים על היהודים והורה להרוס את בית הכנסת העתיק, בית כנסת אליהו הנביא.
תחת שלטונו של מוחמד עלי המצרי, החלו היהודים לחוות התפתחות חברתית ושגשוג כלכלי.
משה ישראל היה הרב הראשי של הקהילה בסוף המאה ה-18.
במאה ה-19, עם חדירת האירופאים למצרים, שבה הקהילה היהודית וגדלה.
בשנת 1872 נפתח בית הכנסת מנשה.
בין השאר כיהנו בקהילת העיר כרבנים ראשיים הרב ישראל משה חזן, הרב נתן עמרם, הרב משה פארדו, הרב פרופ' דוד פראטו והרב ד"ר משה ונטורה.
במקורות יהודים נהגו באותה תקופה לכנות את אלכסנדריה בשם "נא אמון".
במהלך מלחמת העולם הראשונה, יהודים רבים שחיו בארץ ישראל הוגלו לאלכסנדריה בתקופת השלטון עות'מאני.
ב-1948 לאחר הקמת מדינת ישראל, ובעקבותיה מלחמת ששת הימים, גורשה כמעט כל האוכלוסייה היהודית ממצרים ועלו לישראל.
הגירוש הראשון של יהודי אלכסנדריה היה בשנת 1956 לאחר מלחמת סיני (מבצע קדש) והגרוש השני הקשה יותר היה בשנת 1967 לאחר מלחמת ששת הימים.
קודם הגרוש נלקחו הגברים למאסר ללא שום עילה או הצדקה, חלקם גם עברו עינוי קשה, כגון מי שהיה מראשי הקהילה.
הרב נפוסי שהיה רבה האחרון של אלכסנדריה עבר עינוי קשה במיוחד ולאחר 10 ימים שוחרר ממאסרו.
גם יהודים נוספים מבני הקהילה עונו בעינויים קשים ומרים, ולא דיברו על כך עד סוף ימיהם.
יהודי אלכסנדריה גורשו ממקומות עבודתם והורשו לצאת ללא רכושם ונכסיהם, בתיהם ורכושם נלקחו מהם, והם הורשו לצאת את הארץ רק עם בגדים שלבשו על גופם.
ניתנה להם האפשרות להגר לצרפת או לארגנטינה, רק לא לארץ ישראל.
תשמישי קדושה נלקחו מהם בכח על ידי השלטונות, גם ספרי תורה שנכתבו על ידי בני הקהילה לעילוי נשמת יקיריהם לא הורשו לצאת את המדינה.
נכון לשנת 2017, רק 12 יהודים חיו באלכסנדריה.
בפברואר 2020 הגיעו לאלכסנדריה 180 יהודים מאירופה, ישראל ומארצות הברית כדי להשתתף בטקסים בבית הכנסת ההיסטורי אליהו הנביא, ששופץ על ידי ממשלת מצרים כחלק מהתוכנית להגנה על אתרי עתיקות ומורשת יהודית.
אחד מבתי הכנסת היה בית כנסת "אליהו" על שם אליהו הנביא, שנוסד בשנת 1354. בית כנסת זה נהרס במאה ה-18, על-פי הצו של נפוליאון.
בשנת 1848 תוכנן ונבנה בית כנסת חדש על ידי אדריכל איטלקי במתכונת המזכירה קתדרלה אירופאית גדולה.
בית הכנסת זה קיים עד היום באלכסנדריה.
בית הכנסת מנה כ-700 מקומות ישיבה.
היו בו מקווה נשים וגם מקווה גברים.
בצמוד לבית הכנסת נמצא בניין משרדי הקהילה היהודית כולל גם ארכיון מסמכים של יהודי העיר (כתובות, תעודות לידה), בית דין רבני ואף מבנה גדול ששימש בעבר, כפי שמעיד השלט, כבית ספר יהודי.
נכון לשנת 2012 בניין בית הספר מושכר למוסד חינוך מוסלמי.
לבית הכנסת הייתה מקהלת ילדים ונערים שליוותה את התפילות במיוחד בשבתות ובמועדי ישראל.
הרב נפוסי כהן היה הרב אחרון של הקהילה היהודית לפני הגרוש ואחרי פטירת קודמו הרב משה וינטורה.
עד שנת 2018 בית הכנסת היה מוזנח וללא אחזקה.
עקב נזקי מים בקומה העליונה, התמוטטה התקרה בעזרת הנשים ונודע שממשלת מצרים הקציבה כ־6 מיליון דולר לשיפוץ כללי של בית הכנסת.
בדצמבר 2019 פורסם שהשיפוץ הסתיים, בעלות של 4 מיליון דולר ששולמו על ידי ממשלת מצרים בלבד.
בית הכנסת נחנך לאחר השיפוץ ב-9 בינואר 2020. בית הכנסת פועל כמוזיאון ואינו פעיל לעריכת תפילות.
עד לגירוש יהודי אלכסנדריה לאחר מלחמת ששת הימים התקיים באלכסנדריה מועדון "מכבי" לנוער.
נשיא הקהילה מר גאון גהה בעובדה: שמכבי אלכסנדריה הייתה בעבר אלופת מצרים בכדורגל בשנים 1923 ו-1949.
שפת היומיום של יהודי העיר הייתה צרפתית והערבית, היהודים היו נדבך חשוב מאוד בתרומתם לכלכלת העיר והמדינה כולה.
אלי כהן האיש שלנו בדמשק, חי וגדל בקהילה היהודית של אלכסנדריה עד שמשפחתו גורשה מהעיר בשנת 1956.
יהדות אינסברוק החלה להתבסס במאה ה-13, כאשר הקהילה היהודית בעיר הייתה קטנה יחסית.
לאורך השנים התרחשו גירושים חוזרים ונשנים של יהודים מהאזור.
במהלך המאה ה-17 היה מעמדם של היהודי אינסברוק בלתי יציב, והם נאלצו להתמודד עם גירושים תכופים.
במאה ה-19 התבססה הקהילה בעיר, נבנה בית כנסת, התנהלו חיי דת פעילים, ונוצרו קשרי שיתוף פעולה בין יהודים לנוצרים.
מספר היהודים הגבוה ביותר באינסברוק נרשם לפני מלחמת העולם הראשונה, אז התגוררו בעיר כ-500 יהודים.
בתקופת השלטון הנאצי, חוו יהודי אינסברוק רדיפות והשמדה.
עם פרוץ השואה, בשנת 1938, נותרו בעיר כ-250 יהודים בלבד, שכן רבים נמלטו מאוסטריה.
יהודים רבים מאינסברוק נרצחו במהלך השואה, כאשר בליל הבדולח היו יהודי העיר יעד מרכזי להתקפות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, צמחה הקהילה היהודית באינסברוק באיטיות, כאשר מרבית השבים לעיר היו יהודים מבוגרים.
בית הכנסת הישן, שנהרס במהלך הפוגרום בליל הבדולח, נבנה מחדש באותו מיקום.
בעיר הוצבו אנדרטאות רבות להנצחת קרבנות השואה.
לאחר שנודע כי יהודי שימש כ"אומן המטבעות" של דוכס טירול במאה ה-13, היגרו לאינסברוק סוחרים ומלווים בריבית יהודים מאיטליה ומקרינתיה.
במהלך המאה ה-14 עזבו יהודים רבים את העיר, אך עם פשיטת הרגל של הבנקאים הפלורנטינים שבו יהודים לאינסברוק ותפסו את מקומם כבנקאים.
הקהילה היהודית סבלה במהלך מגפת הדבר השחור ומרדיפות אנטישמיות בתקופת המוות השחור, אך נותרה קיימת בעיר.
במהלך המאה ה-16, בססו היהודי אינסברוק את מעמדם כבנקאים וכסוכנים של בתי מסחר זרים.
הצו הקיסרי משנת 1520, אשר הורה על גירוש היהודי טירול, לא השפיע על יהודי אינסברוק, והם נותרו בעיר.
הדוכס פרדיננד השני שלט בטירול בשנים 1618–1623. במהלך תקופת שלטונו התיישבו יהודים רבים התיישבו באינסברוק וזכו למשרות בממשל ולעמדות רמות דרג בחצר הדוכס.
לאחר מותו של פרדיננד השני נאסר על יהודים להתגורר בעיר, ושירותי הדת התקיימו בבתי מגורים פרטיים.
בשנת 1674 גרשו תושבי העיר את היהודים מאינסברוק, ורק שתי משפחות נותרו בעיר.
כעבור שנתיים, בשנת 1676, הורשו יהודים שגורשו מהוהנמס להתיישב באינסברוק.
תחילת המאה ה-18 התאפיינה בחזרת יהודים רבים לאינסברוק.
בשנת 1714, גורשו יהודים שוב על ידי השלטונות, בטענה כי הם מסכנים את "האופי הנוצרי של העיר".
רק שני אחים הורשו להישאר בעיר בשל תרומות נדיבות לבית החולים העירוני.
בשנת 1748 הכריזה הקיסרית מריה תרזה על אינסברוק כ"עיר נקייה מיהודים", ורק שמונה יהודים שזכו למעמד של "נסבלים" הורשו להישאר בטירול.
בשנת 1785 תועדו בטירול ארבע או חמש משפחות יהודיות.
המרד הטירולי של 1809 הוביל לפרצי אנטישמיות שבעקבותיהם נאסר על יהודים נוספים להתיישב בטירול.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 הקימו יהודים מהוהנמס מפעלים באינסברוק.
לאחר חקיקת החוקה האוסטרית של 1867, שהעניקה שוויון זכויות ליהודים, החלו יהודים מכל רחבי אוסטריה להתיישב בעיר.
בשנת 1869 נמנו באינסברוק 27 יהודים שהיוו 0.4% מאוכלוסייה העיר.
יהודים אורתודוקסים לא התגוררו באינסברוק בשל קיומם של בתי כנסת רפורמיים והמגבלות שהוטלו על היהודים.
בשנת 1890 השתייכו יהודי אינסברוק לקהילה היהודית ולרבנות העיר הוהנמס.
בשנת 1914 עבר הרב יוסף לינק מהוהנמס לאינסברוק, שם כבר הייתה קהילה יהודית קטנה.
הוא שימש כרבה הראשון של הקהילה היהודית באינסברוק עד שנת 1932. ערב מלחמת העולם הראשונה התגוררו בעיר קרוב ל-500 יהודים.
מלחמת העולם הראשונה הביאה לאינסברוק תומכים במפלגה הנאציונל-סוציאליסטית (המפלגה הנאצית), דבר שהוביל לעלייה באנטישמיות בעיר.
בשנות ה-30 אימצה הקהילה היהודית הצעירה באינסברוק עמדות ציוניות חזקות.
במהלך תקופת בין המלחמות ניסו יהודי אינסברוק לגייס כספים להקמת בית כנסת ברחוב זילגסה 15, אך לא הצליחו בכך בשל השפל הכלכלי.
בתחילת 1938 חיו באזור טירול ופורארלברג כ-250–280 יהודים.
ד"ר אלימלך רימלט כיהן כרבה של הקהילה היהודית באינסברוק עד 1938, במהלך עליית המפלגה הנאצית לשלטון.
יהודי אינסברוק סבלו מהדרה ממוסדות חינוך, רישיונות העסק שלהם הוחרמו, חוזי שכירות בוטלו, וחנויות ועסקים יהודיים עברו " אריזציה " על ידי השלטון הנאצי.
בעקבות פקודה לפירוק הקהילה, התכוננו יהודי אינסברוק להגירה, והרבנות בעיר פורקה.
ההערכה היא שכמחצית מיהודי אינסברוק הצליחו להמלט, רבים מהם עלו לארץ ישראל ובכך נצלו מרדיפות הנאצים.
הקהילה היהודית באינסברוק חוותה אלימות קשה מצד הנאצים במהלך הפוגרום שנערך ב-9–10 בנובמבר 1938, שנקרא בשם ליל הבדולח.
במהלך הפוגרום נותרו בעיר בעיקר חברי קהילה מבוגרים וכמה ילדים, שכן רבים מהצעירים כבר נמלטו.
באותו לילה נבזזו ונהרסו בתי יהודים, בית הכנסת ובית העלמין חוללו, 18 מחברי הקהילה הותקפו או נעצרו, וארבעה ממנהיגי הקהילה היהודית נרצחו.
אף על פי שמספר היהודים באינסברוק היה קטן יחסית, הם חוו אלימות חמורה יותר בהשוואה לקהילות יהודיות אחרות.
יהודים רבים עזבו את אינסברוק לאחר ליל הבדולח.
עד אמצע שנת 1939, נאלצן כמעט כל היהודים לעזוב את טירול ו-פורארלברג.
לפחות 200 יהודים מאינסברוק נרצחו במהלך השואה.
רבים הצליחו לשרוד מחוץ לאוסטריה או במחנות הריכוז, אך גורלם של יהודים רבים נותר בלתי ידוע.
בליל ה-9–10 בנובמבר 1938 הובילו אנשי האס אה (SA) והאס אס (SS) את הפוגרום וביצעו אותו.
לפני האירועים ציין שירות הביטחון של האס אס (Sicherheitsdienst, SD) כי יהודי אינסברוק אינם עוזבים את המדינה.
בספטמבר 1938 הורה אדולף אייכמן ליהודי אינסברוק להגר במהירות, ונקבע להם מועד אחרון לעזיבת טירול בהתאם לעושרם ומעמדם החברתי.
הפוגרום התמקד באינסברוק, בירת מחוז טירול-פורארלברג.
הנאצים קיבלו הוראה לרצוח ארבעה אזרחים בולטים ולהרוס את בית הכנסת, במטרה להעביר ליהודים מסר כי אינם רצויים עוד באינסברוק.
18 יהודים מהעיר נעצרו על ידי שירות הביטחון של האס אס (SD), כיוון שהוגדרו כ"כשירים לעבודה".
הפוגרום החל ב-10 בנובמבר בשעה 3:30 לפנות בוקר, ובמהלכו נהרסו כל הבתים והעסקים שהיו בבעלות יהודים.
בית הכנסת נפרץ בכוח, נהרס ותכולתו נופצה.
ארבעה מחברי הקהילה הבולטים נרצחו, ורבים נוספים הותקפו וסבלו מהתעללות.
הפוגרום הוביל לעזיבתם של ליהודי אינסברוק.
בתוך חודש עזבו 26 יהודים, רובם עברו לווינה.
במהלך ליל הפוגרום חוו יהודי אינסברוק אלימות קשה.
לאחר האירועים ציין שירות הביטחון של האס אס (SD) כי "אם כמה יהודים לא נפגעו במהלך הפעולה, סביר להניח שזה משום שהתפספסו".
יושב ראש הקהילה היהודית, ריכרד ברגר, התבקש בעבר על ידי הגסטפו לדחות את עזיבתו המתוכננת מאינסברוק, בטענה כי תפקידו נדרש בקהילה היהודית בעיר.
ברגר נעצר בביתו והובא אל מחוץ לעיר, סמוך לגדת הנהר.
הוא הוצא בכוח מהרכב, הוכה בראשו באמצעות אקדחים ואגרופים ולאחר מכן נרגם באבנים עד מוות.
גופתו הושלכה לנהר אין, ואחד מאנשי ה-SS ירה בראשו בעודו צף במים.