tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם רואים בחורבת דיר סמען חלק משורת חוות חקלאיות לאורך ציר מערב-מזרח, שהוקמו כולן במורדות הדרום–המערביים של השומרון כדי לשמש קו גבול הגנתי בין האזור הצפוני בו פעלו השומרונים, ובין האזור הדרומי בו פעלו הנוצרים.
אליצור ובן דוד איתרו 28 אתרים ברחבי השומרון ששמם מתחיל במילה 'דיר', אך רק באלה שבדרום השומרון, כמו בחורבת דיר סמען, השתמרו עיטורים וחפצים נוצריים, כמו צלבים ואגני טבילה.
הדבר מלמד, לדעתם, על הרס מכוון של סממנים נוצריים בצפון השומרון על ידי השומרונים, דבר שנבלם בקו החוות החקלאיות.
חורבת דיר סמען היא מתחם ענק, המורכב מחדרים ובתים רבים, אשר מחוברים זה לזה ברחובות צרים.
החווה מוקפת בקיר אבני גזית גדול, אשר פרצה גדולה בחלקו הדרומי מלמדת כי משם נכנסו הערבים בעת שכבשו את המקום.
במרכז החווה שוכנת כנסייה בזיליקאית גדולה ורבועה, שמידותיה מגיעות לכמעט 40 על 40 מטרים.
את הכנסייה חצו בעבר שני טורי עמודים, שחילקו אותה לאולם תווך ושתי סיטראות.
רוב העמודים מושלכים עתה על רצפת הפסיפס, שהשתמר בחלקו הגדול, באופן המלמד על הרס מכוון מצד כובשי המקום.
בקיר המזרחי של הכנסייה השתמר האפסיס הדרומי מתוך שלושה.
כן השתמרה יפה אבן הסף וחלק מהקירות שתחמו את הכנסייה.
המתקנים החקלאיים הקדומים ביותר באתר הם, כאמור, גת חצובה (10 על 13 מטרים) ובית בד מן התקופה הרומית, השוכנים בחלקה המזרחי של החווה.
לא רחוק משם נבנה בשלב מאוחר יותר בית בד נוסף בטכנולוגיית מכבש בורג.
בית הבד המשוכלל ביותר בחווה, שנבנה ככל הנראה מאוחר יותר, שוכן דרום-מערבית לכנסייה, בתוך סדרת חדרים.
מבית בד זה נותרו שלוש אבני מפרכה עגולות ושלמות, המלמדות על תפוקה רבה של שמן זית.
בחלקה הצפוני של החווה השתמרה גת ענקית עגולה, חצובה כולה בסלע, ממנה יוצאות תעלות עמוקות אל בריכות אגירה גדולות ממדים.
הבריכות חצובות כולן בסלע, והן מחולקות למרחבים בגדלים שונים.
גודלן העצום של הבריכות מלמד על תעשיית יין עשירה ביותר בחווה.
חורבת דיר סמען מרוחקת ממעיינות וממקורות מים, ולכן ברחביה פזורים לא מעט בורות ובריכות אגירה בגדלים שונים.
בחלק הצפוני של החווה השתמר להפליא קירוי לוחות האבן של אחד הבורות, ומערכת הניקוז שלו עדיין עובדת.
בשל כך מלא בור זה במשך רוב השנה במים צלולים, המגיעים לעומק של כמה מטרים.
מעט צפונית יותר, מחוץ לחווה, התגלו בריכות אגירה חצובות לאגירת מי גשמים.
בחלקה הדרומי של החווה, באחד החדרים התוחמים את הכנסייה, ישנו בור מים חצוב ומטויח, שחולייתו השתמרה כמעט בשלמותה.
מערכות הניקוז של הבור, שעברו תחת הריצוף שכבר איננו, נראות עד היום לעין, ונראה כי בור זה ניקז מי גשם ממרזבים מכל החדרים שסביבו.
החווה עשירה מאוד בשרידי עיטורי-אבן מסוגננים, שעליהם תבליטים צמחיים וצלבים.
נראה כי עיטורים אלה שובצו במשקופים ובקירות החווה, והם מעידים שהדת של בעליה הייתה הנצרות.
בין היתר ניתן למצוא גם אגני טבילה וכלי פולחן נוצריים, וכן תבליט של שעון שמש, הקבוע בגת הענקית שבצפון החווה.
ברוב חדרי החווה השתמרו חלקים נכבדים מרצפת הפסיפס, המורכבת מאבנים בצבע לבן אחיד.
באחד החדרים הדרומיים השתמרו שני תנורים, ששימשו כנראה לבישול.
חדר זה, הוא היחיד בחווה שקירותיו שרדו מעל לגובה של כמה נדבכי אבן, ומשקוף הכניסה לחדר עומד שלם.
תושבי היישוב לשם נטעו בט"ו בשבט ה'תשע"ט עצים בדיר סמען, והתקינו בדיר צלייה, ספסלים וחוטים ושלטים במקומות מסוכנים.
היישוב לשם שתל עשרות עצים סמוך לחורבה, ונוער היישוב עשה בשנת ה'תשפ"א מספר שבילי אופניים בדיר סמען ובסביבתו המיועדים לרוכבי אופניים ולהולכי רגל.
בעבר, החזיקו בקרקע פלסטינים מכפר א-דיכ.
בשנת 2020 הוציא המנהל האזרחי צו הפקעה למקום
חורבת אל כום (חירבת אל כום) היא תל ארכאולוגי הממוקם בשיפוליהם המערביים של הרי חברון.
על פי ממצאיו, התל היה מיושב בתקופת הברונזה הקדומה 2–3 והמשיך להתקיים בתקופת בית ראשון ובית שני.
בית קברות גדול מתקופת ממלכת יהודה נמצא בצדו הדרומי של התל.
באתר התגלו שלוש כתובות קבורה יהודאיות מהמאות ה-8-7 לפנה"ס (שתיים מהן מוצגות במוזיאון ישראל), וכן אוסטרקונים בארמית, עברית ויוונית מתקופת בית שני, האחד מהם הוא שטר חוב הכתוב בשני נוסחים - עברי ויווני.
האתר נחפר בשנים 1968–1971 על ידי הארכאולוג האמריקאי ויליאם דיוור.
זיהויו ההיסטורי של האתר איננו ודאי.
אחת האפשרויות שהוצעו היא העיר המקראית מקדה, שנמצאת על פי המקור המקראי בנחלת שבט יהודה בקרבת תל לכיש.
אפשרות אחרת היא העיר שפיר המוזכרת בספר מיכה (על סמך שם הנחל הסמוך - ואדי א-סיפר).
כיום האתר שוכן בשטח היישוב אל-כום שברשות הפלסטינית כשנים עשר ק"מ ממערב לחברון, כשלושה ק"מ מהיישוב שקף וכארבעה ק"מ מן ההתנחלויות אדורה ונגוהות.
בפתח אחד הקברים הייתה חרותה בסלע כתובת בכתב עברי קדום המתוארכת לתקופה 700–750 לפנה"ס.
יחד עם הכתובת היה עיטור בדמות כף יד אנושית.
הכתובת נשדדה על ידי תושבי המקום ונמכרה לדיוור כשחפר במקום.
הכיתוב מרושל, וניכר שהיוצר התמקד בכף היד ולא בכיתוב.
בשל חריתת הכתב המרושלת והחריתות הרבות מסביב לכתובת, התקשו החוקרים לפענח את הכתובת, והפענוח הנפוץ הוא:
הכתובת בכתב עברי קדום (הערה: האותיות הן אילוסטרציה, הן אינן זהות במדויק לאותיות המקור)תעתיק לאותיות מודרניות
בפינה השמאלית התחתונה, הרחק מהכתובת העיקרית, כתוב "ולאשרתה", כאשר האותיות ר' וה' כתובות פעמיים, אחת מתחת לשנייה.
משמעות הכתובת בעברית מודרנית היא:
בדומה לממצאי כונתילת עג'רוד (חורבת תימן) ובמיוחד הכתובות שנמצאו בה, הכתובת מראה שהיו מתושבי ממלכת יהודה שעבדו את יהוה ואשרה כאל ובת זוגו, ולא רק פשוטי העם שבהם.
היעדרה של אשרה מהמקרא כאלה לגיטימית נובע מעריכתו בירושלים בתקופה שלאחר חורבן בית ראשון, שהוציאה כל אזכור לה במקרא שהחל לעבור קאנוניזציה בימיהם.
הכתובת מחורבת אל כום, יחד עם כתובות חורבת תימן והארכיונים הגדולים שהתגלו בלבנט (כגון במרי, אוגרית ואמר), יצרו מפנה בתפיסת הדת הישראלית הקדומה בעשורים האחרונים, וביססו את היותה נטועה במכלול האמונות הכנעניות/לבנטיניות/שמיות צפון־מערביות שמסביבה.
שתי כתובות שנמצאו באותה מערה ובאותו קבר, מיחסות את בעלי הכתובת לאותו אב.
הכתובת הראשונה חרותה בסלע משמאל לפתח החדר, והשנייה נצבעה בשחור מעל הפתח.
שתי הכתובות מתוארכות למאה ה-7 לפנה"ס.
חוּרבַת חָנוֹת היא חורבה במורדות הרי ירושלים לקראת המעבר לשפלת יהודה, כקילומטר ממערב למושב מטע.
החורבה הייתה אכסניה לעוברי דרכים (חאן) מן התקופה הממלוכית, האכסניה שירתה את העוברים בדרך הקיסר, שהייתה חלק מהדרך הרומית מירושלים ובית לחם אל השפלה ואל בית גוברין, והפסיקה לתפקד במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל.
באתר רצפת פסיפס צבעונית של כנסייה מהתקופה הביזנטית, גת ובריכת אגירה.
בחפירה ארכאולוגית שהתקיימה ב-1986 התגלה שלפני החאן התקיימה במקום כנסייה ביזנטית מן המאה ה-6. מהכנסייה נותרה רצפת פסיפס נאה הכוללת כתובת הקדשה, ציורים של שריגי גפן, כלים עם פירות ודמויות אדם וחיה שהושחתו.
בספין המערבי, הקדום יותר, מופיעות שורות של מדליונים, חמישה בכל שורה, עשויים שריגי גפן המאוכלסים בכלים ובעלי חיים.
תיאורי בעלי חיים הושחתו בפעילות איקונוקלאזם.
באחד המדליונים שרד קיליקס המכיל פרות מעוגלים, כנראה, תפוחים אדומים, המעורמים בצורה מסודרת בכלי.
הספין המזרחי מורכב מ-12 משושים צבעוניים בתבנית 3X4, ביניהם חסומות צורות דמויות קונכייה.
המשושים מאכלסים ציורים של בעלי חיים שהושחתו.
באחד מן המצולעים מעוטר סל קלתוס המכיל ארבעה פירות עגולים, כנראה תפוחים.
העיצוב מזכיר את התפוחים שתוארו ברמת דיוק גבוהה יותר מקפלת הקבורה הארמנית מרחוב הנביאים בירושלים.
בקצה הספין המזרחי הייתה כתובת הקדשה, שהושחתה בשנת 2012, כתובה ביוונית עתיקה בשילוב אבנים שחור ולבן.
התאריכים האפשריים ל"אינדיקציה ה-12" יכולים להיות שנת 563, שנת 568 או שנת 593 לספירה.
סביר שקירות הכנסייה התמוטטו ברעש שביעית (אמצע המאה ה-8).
בניגוד לרוב רצפות הפסיפס שהתגלו בארץ ישראל, ושהועברו למוזיאונים, הותירה רשות העתיקות את הרצפה במקומה, מכוסה בחול.
במבנה נמצא מטאטא לשירות חופשי של המבקרים, החושפים בעצמם את הרצפה ומכסים אותה שנית בחול עם תום הביקור.
במהלך שנת 2012 הפסיפס הושחת ועל קירות המבנה רוססו הכתובות "עומק ההרס כעומק החילול" ו "שוקה אתה הבא בתור" כאשר שוקה מתייחס ליהושע (שוקה) דורפמן, מנכ"ל רשות העתיקות.
מסורת בדבר מקום קבורת גוליית הפלישתי
הנוסע הצרפתי ויקטור גרן ביקר במקום ב-1863 ותיאר גל אבנים בגובה שבעה מטרים ובקוטר של תשעה מטרים, ששרידיו ניכרים גם כיום.
לפי מסורות שונות זהו מקום מותו וקבורתו של גֹליָת הפלישתי.
חורבת דוּבָּה הוא אתר ארכאולוגי השוכן על גבעה בסמוך לכביש המוביל מכביש 672 לקרן הכרמל.
האתר שוכן על פסגה המתנשאת לרום של 475 מטר.
באתר שרידי מבנים מהתקופה הרומית והתקופה הביזנטית.
השרידים נמצאים חלקם בפסגת הגבעה וחלקם על גבי המדרון.
מהמבנים שרדו חלקי קירות, דפנות של דלתות ומשקופים, מפתנים ואבני פותה.
בנוסף שרדו במקום בורות מים ושרידי בתי בד.
באתר נמצא סרקופג חצוב בסלע, שחציבתו לא הסתיימה.
כ-200 מטר מצפון מערב לחורבה נמצאים שרידי גת.
בור האיסוף גודלו 2 על 1.3 מטר.
אל הבור מגיעה תעלה רדודה שתחילתה במשטח דריכה ששטחו 2 על 2.3 מטר.
מסורת מקומית נוצרית מייחסת לאתר את מקום העימות בין אליהו הנביא ונביאי הבעל.
חורבת דנעילה היא אתר ארכאולוגי בגליל העליון.
האתר נמצא ליד חניון נחל שרך, בתוך מתחם יער הילד היהודי.
למקום מוביל כביש אספלט היוצא מכביש 899 (כביש הצפון), כ-100 מטר מזרחית ליישוב גורנות הגליל.
במקום נערכו חפירות ב-1984 וב-1986. ממצאי הסקר הארכאולוגי והחפירות שבוצעו במקום מעידים על כפר גדול ששרידיו המרכזיים משתרעים על פני חמישה דונמים.
נראה כי גרעין היישוב החל בתקופה הרומית והוא התרחב בתקופה הביזנטית.
בתקופה הצלבנית והממלוכית האתר יושב מחדש והמבנים ומפלסי הרצפות הקדומים שופצו.
במקום נחשפו חמישה בתי בד לייצור שמן זית שעליהם התבססה כלכלת היישוב.
בשנים 2000–2001 החלה הקרן הקיימת ורשות העתיקות במיזם שימור ושחזור של בתי הבד בחורבה.
שוקמו קירות, מפתנים ובתי בד, נפתחו סמטאות והוכשר מסלול מעגלי לסיור בחורבה.
מהמקום יוצא שביל הליכה מסומן בנחל שרך המגיע למערת שרך ולנחל בצת.
במקום יש אתר זיכרון לחללי המועצה האזורית מעלה יוסף שנפלו במערכות ישראל.
חוּרְבַת גַּעְתּוֹן (הידועה גם כ"חאן סוּרְסוֹק") היא ישוב חקלאי היסטורי נטוש בנחל געתון בגליל המערבי.
היישוב הוקם בתקופת ממלכת ישראל (במאה ה-10 לפנה"ס), התפתח בתקופה הצלבנית ובתקופה העות'מאנית שימש כבית אחוזה של משפחת סורסוק - משפחת בנקאים נוצרית לבנונית.
המקום ננטש זמן קצר לאחר מלחמת העצמאות.
חורבת געתון הוכרזה כאתר מורשת לאומית, אך טרם בוצעו באתר עבודות שיקום.
היישוב ממוקם על תל בערוצו של נחל געתון כשני קילומטר מזרחית לנהריה.
סביבתו של התל עשירה במעיינות שהזינו את הנחל ואפשרו קיום של חקלאות רב גונית.
המעיינות הנובעים בסביבת התל: עין אֶשְחַר (עין סוויד), עין יָרָק (עין אל עקלית - הצלופח), עין געתון (עין אלמג'נונה - המשוגעת), עין אַט, עין מֵירָב, ועין חִישוּר.
בתקופת מלכותו של שלמה (המאה ה-10 לפנה"ס), כנראה במסגרת הסכם עם חירם מלך צור, הוקם במקום ישוב חקלאי בשם "גיאתו".
לאחר שיבת ציון, עסקה המנהיגות הדתית רבות בסוגיית קביעת גבולות הארץ לצורך קיום מצוות הקשורות למקום (כמו מצוות שנת שמיטה).
מי שהוביל את הנושא בגבולה הצפוני של ישראל היה שמעון בן שטח והוא שקבע את היישוב, שנקרא אז "ריש מייא דגעתין", כאחד מישובי הגבול.
בתקופה הצלבנית הוקמה במקום חווה חקלאית בשם "ג'שסון" ותושביה היו כפופים לשליט שישב במעיליא (ואחר כך, לשליט באכזיב).
החקלאות המשיכה להתפתח ונבנו אמות מים וטחנת קמח.
בתקופה העות'מאנית בזמנו של דאהר אל-עומר (שהיה שליט הגליל במאה ה-18) חודשו המבנים החקלאיים ביישוב (כולל אמת המים וטחנת הקמח).
ממשיכו אחמד אל-ג'זאר המשיך בפיתוח עכו והיישובים החקלאיים בגליל ובעידוד השקעות זרות.
בתקופה זו הגיעה לאזור משפחת סורסוק.
משפחת סורסוק הייתה משפחת בנקאים סורית אמידה בראשה עמד איאב סורסוק מביירות.
המשפחה החזיקה (עד תחילת ההתיישבות הציונית בעמק) בשטחי אדמה נרחבים החל מדרום לבנון, דרך הרי גליל עד לעמק יזרעאל ומישור החוף הצפוני.
עיקר רכישת האדמות התבצעה ב-1870 בעקבות שחרור אדמות על ידי הממשל הטורקי ותוך ניצול חוקים עות'מאנים מגבילים בנושא סחר בקרקעות.
המשפחה הקימה את מבנה האחוזה הנראה כיום בשטח ואת החווה החקלאית סביבו.
המקום נקרא אז "ח'רבת אלג'עתון" והוא הוקם על החורבה הצלבנית.
במפקד האוכלוסין של 1922 נמנו בג'עתון 19 תושבים, כולם מוסלמים.
ערעור המצב הביטחוני בתקופת המרד הערבי הגדול (1936-1939) החליש את מעמדה של החווה.
סגירת גבול לבנון לאחר מלחמת השחרור סגר את השוק העיקרי של מוצרי החווה עד נטישתה בתחילת שנות החמישים.
מסוף התקופה העות'מאנית ובמהלך תקופת המנדט ניהל את המקום נציג של משפחת סורסוק, חביב חווא (אביה של רימונדה טוויל וסבה של סוהא ערפאת).
לאחר מלחמת העצמאות עבר המבנה לנכסי נפקדים.
שנים רבות עמד המקום בשיממונו ונפל קורבן לשוד אבנים.
רק לאחר הכרזת קק"ל על המקום כאתר תיירות, נעצרו הגנבות והחל במקום פיתוח דרכי גישה ומסלולי טיול.
למרגלות החורבה הוצבו שולחנות פיקניק ושילוט על מסלולים בקרבת מקום.
כמו כן, נבנתה בריכה בערוץ הנחל.
מי המעיינות נתפסו על ידי מקורות, כך שניתן לראות זרימה בערוץ רק לאחר גשמים.
נכון ל-2014, המבנה מגודר ואינו נגיש בגלל חשש למפולות.
חורבת חכלילי היא חורבה הנמצאת בסמוך לכביש הגישה להתנחלות בת עין.
חורבת חכלילי הוא שמה העברי של ח'רבת הילאל - שם שהשתמר אלפי שנים.
במקום, אותו חפר הארכאולוג דוד עמית, התגלו שרידי חווה חקלאית מתקופת בית שני.
נמצאו במקום כלי אבן - שאינם מקבלים טומאה, שרידי מבנים ומבנה מקווה טהרה גדול שנחצב כמערה.
במדרגות היורדות אל המקווה יש בסיס של קיר המפריד בין היורדים לטבול במקווה, לאלו העולים מן הטבילה.
כל אלו מעידים ככל הנראה על כך שתושבי המקום שמרו על הלכות טומאה וטהרה.
שרידי שרפה גדולה מעידים על סופה של החווה בזמן מרד בר כוכבא.
ייתכן שבתקופת מרד בר כוכבא התחבאו שם מורדים, וכעונש נשרף המקום.
ייתכן גם שהמקום נשרף לאחר מרד בר כוכבא על ידי הרומאים.
בתקופה מאוחרת יותר נבנתה באתר גת גדולה מהתקופה הביזנטית.
הגת מרוצפת בפסיפס בתוספת בורות לאגירת יין.
בסביבת האתר כמה אתרי קבורה, גתות ובורות מים המעידים ככל הנראה על התיישבות יהודית במקום לאורך השנים.
חורבת אריסטובוליה היא חורבה הממוקמת כקילומטר אחד דרומית מזרחית לתל זיף שבדרום הר חברון, ובה שכנה לפי הסברה העיירה היהודית הקדומה אריסטובוליה (בארמית - ארשתובול) שבמחוז זיף.
החורבה נזכרת כבר במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, תחת השם ח'רבת אסטבל (הגרסה הערבית לשם היווני "אריסטובולוס").
לפי הסברה, כאן שכנה העיר "אריסטובוליה", הנזכרת בחיבור הנוצרי הקדום "חיי אותימיוס" מאת קירילוס מסקיתופוליס, המתאר נס שחולל הנזיר אותימיוס בעיירה "אריסטובוליה" במדבר זיף, כאשר ריפא את בנו של ראש העיירה.
העיירה נזכרת בשני שטרות שונים ממדבר יהודה, שלפי הסברה, מקורם במערת הסלע הסמוכה:
השטר הראשון (פפירוס נחל צאלים 69) הוא שטר נישואין מבוטל הכתוב ביוונית משנת 130 לספירה, שנערך לפי הכתוב באריסטובוליה, של כלה בשם "סלומה" לגבר מהכפר "יקים שבזיף" (שם יישוב זה, המזוהה עם העיר המקראית הקין, השתמר ככל הנראה באתר "נבי יקין", צפונית לתל זיף).
השטר השני הוא שטר "מחילת כתובה" בארמית, משנת 140 לספירה, 4 שנים לאחר דיכוי מרד בר כוכבא ("שנת ארבע לחורבן בית ישראל"), בו נזכר "אבשלם בר שמעון מן ארשתובול" (וכן נזכר היישוב "ענב העליונה", המזוהה עם ענב המקראית).
על סמך שמו של האתר, יש המציעים לייחס את הקמתו לתקופה החשמונאית, וככל הנראה לימיו של יהודה אריסטובולוס הראשון, כלומר, לשנת 104 לפני הספירה.
אך מכיוון שבמקום לא נמצאו ממצאים מהתקופה החשמונאית מציע דורון שר אבי שאריסטובוליה החשמונאית שכנה בחורבת עין אבו חשבה שנמצאת קילומטר מזרחה.
בחורבה נמצאו שרידי כנסייה, עם עמודים, כותרות ופסיפסים.
חורבת זעק היא אתר ארכאולוגי הממוקם צפונית לקיבוץ להב.
האתר ממוקם על גבעה בגובה 420 מטרים מעל פני הים, על הגבול בין חלקם הדרומי של הרי יהודה (הר חברון) לבין שפלת יהודה והנגב.
שרידי היישוב במקום מתוארכים החל מתקופת הברונזה ועד לימים שלפני קום המדינה.
הגבעה עליה יושבת החורבה מהגבוהות באזור וממנה ניתן להשקיף אל דרום הר חברון, היישוב אשכולות במזרח, העיר דאהרייה במזרח, קיבוץ שומריה בצפון, יער להב ואל בקעת יבל, בקעה גדולה המפרידה בין גבעות השפלה לדרום הר חברון.
בארות מים שנחפרו במקום היוו מקור המים ליישוב וקרקעות הבקעה הפוריות, אפשרו למתיישבים לעסוק בחקלאות.
האזור בנוי על סלע קירטון רך, בו קל לחצוב בורות מים ומערות, שמעליו שכבת סלע נארי.
את האתר תיעד לראשונה הארכאולוג והגאוגרף הצרפתי ויקטור גרן בשנת 1870, עת שסייר באזור.
באתר נערכה לראשונה חפירת בדיקה בסוף המאה ה-19, על ידי הארכאולוגים הבריטים, פרדריק ג'ונס בליס ורוברט מקאליסטר, מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל, שמצאו מערכת מערות מסתור הקשורה למבנים שבשטח.
בשנת 1978 ערך הארכאולוג דוד אלון, שהיה מפקח באגף העתיקות (היום רשות העתיקות) סקר מקיף של כל מערכות המסתור בשפלת יהודה.
לאחר שתוך כדי פעילות למניעת חפירות בלתי-חוקיות לשם מציאת עתיקות, הוסבה תשומת-ליבו על-ידי תושבי כפרים שבמערב הר-חברון, בגבול שפלת-יהודה, לקיומן של מערכות תת-קרקעיות באזור שמדרום לנחל אדוריים.
לדוד אלון הצטרף אבי נבון, חבר קיבוץ להב ומאנשי המרכז לידיעת הארץ על-שם ג'ו אלון ואנשים נוספים, והם תיעדו מערכות מערות מסתור בכל האזור.
אחר כך, בשנות ה-80, נערכה במקום חפירה ארכאולוגית, על ידי יובל גורן ופטר פביאן, בפיקוח דוד אלון.
בחפירה זו נחפרה יחידת מגורים שלמה הכוללת מבנים מעל הקרקע ומערכת מערות הקשורה לה.
בשנים 1994–1996 ערך דוד אלון חפירה ארכאולוגית במערכת של 32 מערות הקבורה שבאתר.
מאוחר יותר הושלם המחקר על מערות הקבורה על ידי הארכאולוגית אירית יזרסקי מאוניברסיטת בן-גוריון, מחקר שפורסם ב-2013
בדצמבר 2010, נערך סקר ארכאולוגי בחורבה וסביבתה, לקראת נטיעות של הקרן הקיימת לישראל באזור.
השרידים הקדומים ביותר, שנמצאו באתר הם מתקופת הברונזה.
מתקופה זו נמצאה מערת קבורה המתוארכת לברונזה התיכונה II (המאה ה-18 לפנה"ס עד המאה ה-16 לפנה"ס).
רוב המערות מתוארכות לתקופת הברזל II (המאה ה-9 לפנה"ס עד המאה ה-6 לפנה"ס) והיו בשימוש משני ב והתקופה הביזנטית בארץ ישראל.
עיקר הממצאים שבאתר הם מהתקופה הרומית המאוחרת והתקופה הביזנטית.
במקום כ-30 יחידות מגורים בהם מופעים שלושה מרכיבים קבועים: מבנה בעל חדר אחד או שניים, הקשור למערה, או מספר מערות, עם פתח שנבנה כך שניתן לסגור אותן וגדר היוצרת חצר סגורה ובה בור מים.
לעיתים מספר חצרות שימשו יחידת מגורים אחת.
יחידת המגורים שגורן ופביאן חפרו וחקרו כוללת מערה ובה נמצאה אבן ים (אבן גדולה עליה מניחים את הזיתים לכתישה), קנקני אגירה ופירים למתקני סחיטת שמן, ששימשו את בית הבד שפעל במקום.
באתר נחשפו מקווה ששימש לרחצה או לטהרה ובורות מים, מערכת מערות ומחילות המסתור, אותם יחסו גורן ופביאן למרד בר כוכבא.
בנוסף התגלו חרסים האופייניים לתקופה זו.
בית הבד תוארך לסוף התקופה הביזנטית בארץ ישראל (המאה ה-6 והמאה ה-7).
מתקופה זו נמצאה גם כמות גדולה של חרסים מלוקוס אחיד.
כולל: קנקנים, קערות ומנורות שמן.
ממצא נוסף מתקופה זו היה עגיל זהב.
תושבי האזור בתקופה זו היו נוצרים, זאת על סמך שרידי שתי כנסיות גדולות מאותה תקופה שנחשפו בסמוך, ב"ח'רבת אבו חף" הממוקמת כקילומטר מדרום מערב לח'רבת זעק.
באתר זה גם שרידי קולומבריום ומתקנים חקלאיים.
חרסים מהתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל והתקופה הממלוכית בארץ ישראל מעידים שהאתר המשיך להיות מיושב גם בתקופות אלו.
עם הדעיכה הכללית של היישובים באזור ננטשה גם חורבת זעק.
מימי המאה ה-19, שימש המקום כ"מזרעה" (יישוב עונתי) לאנשי הכפר דורא.
ה'דוראנים' שהגיעו למקום תיקנו את מערכות המים העתיקות ואף הקימו מספר בתי אבן ששימשו למגורים, ביניהם בית-המוכתר, הממוקם בחלק הגבוהה של הכפר.
זהו המבנה היחידי מתקופה זו שנשאר עומד.
בסוף מלחמת העצמאות נתפסה החורבה על ידי אנשי 'אלכסנדרוני'
בשנת 1952 עלו לקרקע אנשי קיבוץ להב.
השטחים ששימשו למרעה ולחקלאות לאורך הקו הירוק ובתוכם חורבת זעק, הוחכרו למתיישבים בקיבוץ לטובת עיבוד ורעיה.
קיום היישוב לאורך התקופות השונות, התאפשר הודות לבארות המים, שנחפרו במקום.
הבאר הגדולה, "ביר-זַעַק", נמצאת למרגלות החורבה.
סביב הבאר ישנם שרידים שזוהו כמכלאת לבקר.
פתח הבאר רחב וקוטרו כ-4 מטרים.
הבאר שופעת מים כל השנה, על אף שאינה עמוקה.
מימיה מתאימים להשקיית בעלי חיים בלבד, שכן הם מעט מלוחים.
בשנת 2003, יצא קול קורא של משרד החקלאות לבוא וליישב את הנגב.
הרצון הסמוי של הרשויות בהובלתו של ראש הממשלה אריק שרון, היה לייצר רצף טריטוראלי של יישובים יהודים, על מנת למנוע התפשטות של ההתיישבות הבדואית באזור.
בעקבות כך הגיעו דודי דהן וזוגתו, באפריל 2003, לחורבת זעק, ובסיוע גורמים ממשרד החקלאות, עלו דודי וזוגתו, לשטח הצמוד לחורבה והקימו במקום את "חוות זעק".
בעזרת מתנדבים מילדי מיתר וילדי קיבוץ שומריה (ישובים באזור), ניקו במשך חודשים פסולת וזוהמה שמילאה את המערות באתר, פינו אבנים וכבשו שבילים מוסדרים והפכו את האתר ליקב המייצר 2,000 בקבוקים בשנה, ונטענו 500 עצים וכרם והקימו דיר עזים.
בנוסף הקימו מבני מגורים, צימרים לאירוח ומגדל מים.
בשנת 2006 הגישה פרקליטות מחוז דרום, בשם הוועדה לתכנון ובנייה של מועצה אזורית בני שמעון, כתב אישום נגד דוד ודורינה דהן.
על פלישה למקרקעי ציבור אשר מעולם לא הוקצו להם, מבלי שקיבלו אישורי בנייה, ומבלי ששלמו דמי שימוש למינהל מקרקעי ישראל.
במקביל נפתח הליך אזרחי של מינהל מקרקעי ישראל נגד דודי דהן, בגין הפלישה למקרקעין.
ההליכים המשפטיים נמשכו מספר שנים, ובספטמבר 2014 הרשיע בית משפט השלום בבאר־שבע את דודי דהן בעבירות של בנייה ושימוש במקרקעין ללא היתר.
נגזר עליו קנס של 120 אלף שקלים, או שמונה חודשי מאסר תמורתו.
לצד זאת קבע כי יש להרוס בתוך תשעה חודשים את כל המבנים שבחווה.
ההליך האזרחי הסתיים בפשרה שלפיה הוא הרס את המבנים, ושילם קנס נוסף כדמי שימוש על השנים שבהן החזיק בקרקע, אך הותר לו לחכור שטח של 200 דונם לרעייה, אך לא להתגורר במקום.
חורבת בתרה הוא אתר ארכאולוגי בשיפולי רמת הגולן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת התלמוד ובית כנסת קדום.
האתר ממוקם כקילומטר וחצי מצפון מערב למושב מעלה גמלא, בשלוחה הנמצאת מעל נקודת המפגש של נחל דליות עם נחל בתרה, ובסמוך לדרך ההיסטורית מהגליל לאזור גמלא.
מבית הכנסת הקדום באתר נשתמרו הקיר המערבי וחלק מהקיר הצפוני.
בסביבת המבנה נתגלו פריטים ארכיטקטוניים רבים המזוהים עם בתי כנסת בגליל ובגולן, ובהם כותרות, מזוזות ומשקופים מעוטרים בשריגי גפנים.
בסמוך לחורבה, לאורך נחל דליות, נתגלו שרידי בתי כנסת בעלי מאפיינים דומים לאלו של חורבת בתרה, בחורבת חוחה ובחורבת זיתה.
חורבת זיתה הוא אתר ארכאולוגי בשיפולי רמת הגולן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת המשנה והתלמוד ובית כנסת קדום.
החורבה שוכנת מעל גדתו הדרומית של נחל דליות, כשני קילומטרים ממזרח למושב מעלה גמלא, וברום של כ-180 מטרים מעל פני הים.
בחורבה נתגלו חרסים מהתקופה הרומית המאוחרת ומהתקופה הביזנטית, וכן פריטים ארכיטקטוניים האופייניים לבתי כנסת בגולן ובגליל, ובהם אבני גזית, משקופים, עמודים, כותרות ומזוזות.
בסמוך לאתר, לאורך נחל דליות, אותרו שרידי בתי כנסת נוספים בעלי מאפיינים דומים לאלו של חורבת זיתה, בחורבת בתרה ובחורבת חוחה.
חורבת חוחה הוא אתר ארכאולוגי בשיפולי רמת הגולן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת המשנה והתלמוד ובית כנסת קדום.
החורבה שוכנת מעל גדתו הדרומית של נחל דליות, בסמוך לצומת הכניסה למושב מעלה גמלא, ברום של כ-100 מטרים מעל פני הים.
שרידי בית הכנסת העתיק שוכנים בדרום החורבה, בנקודה הגבוהה ביותר בה, ונתגלו בשנת 1976. הקיר הדרומי של המבנה, העשוי אבני גזית, השתמר לגובה.
סביב המבנה ובתוכו אותרו שרידי עמודים, כותרות ואיפריזים מעוטרים, האופייניים לבתי כנסת קדומים באזור.
בשטח החורבה נמצא מטבע מראשית המאה ה-8 לספירה וכן מטבע מהמחצית השנייה של המאה ה-12.
בסמוך לאתר, לאורך נחל דליות, אותרו בתי כנסת קדומים בעלי מאפיינים דומים לחורבת חוחה, בחורבת בתרה ובחורבת זיתה.
חורבת גבול (ח'רבת ג'בול במקור) הוא אתר ארכאולוגי בדרום־מזרח הגליל התחתון, כשלושה קילומטרים מדרום לכוכב הירדן, ומעל נחל גבול וגדתו הצפונית של נחל יששכר.
היישוב הקדום "גבול" נזכר עוד בראשית המאה ה-14 בידי החוקר אשתורי הפרחי, בתיאור הדרך מבית שאן לטבריה, ולפי הסברה כאן היה מקום מוצאו של האמורא יעקב גבולאי הנזכר בתלמוד הירושלמי (חלה, נט, ע"א).
בחורבה נתגלו שרידים מהתקופה הביזנטית, וכן שני לוחות אבן עם חריטה מעוצבת של מנורת שבעת הקנים לצד מחתה, שופר וארבעת המינים.
כמו כן, נתגלו בחורבה שרידי מבנה ציבורי גדול, ובו אבני גזית, לוח שיש, אבן מזוזה ואבני פסיפס, אשר אופייניים לבתי כנסת קדומים באזור.
חורבת בעת (ח'רבת בואטי במקור) הוא אתר ארכאולוגי בעמק בית שאן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת התלמוד.
החורבה שוכנת כשלושה קילומטרים מצפון מזרח לבית שאן, בצמוד ממזרח לכביש 90, וכשני קילומטרים ממערב לנהר הירדן.
באזור החורבה נתגלו מספר אבני מיל, שהוצבו לאורך הדרך הרומית שבין בית שאן וטבריה אשר עברה במקום.
בשטח החורבה עצמה אותרו חרסים ושרידי כלים מהתקופה הרומית המאוחרת ומהתקופה הביזנטית.
בסמוך לחלק העליון של החורבה נתגלו שרידי מבנה במידות 15 על 25 מטרים, בכיוון צפון-דרום, ובו אבני גזית ופריטים ארכיטקטוניים נוספים האופייניים לבתי כנסת מתקופת התלמוד באזור.
חורבת דביה ( במקור: ח'רבת דביה) היא אתר ארכאולוגי במרכז רמת הגולן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת התלמוד ובית כנסת עתיק.
על חורבות היישוב היהודי הקדום נבנה כפר ערבי, אשר עשה שימוש משני באבני הבתים.
חורבת דביה שוכנת כשלושה קילומטרים מצפון מזרח לקצרין, ברום של כ-520 מטרים מעל פני הים.
החורבה מחולקת לשניים, גוש צפוני אשר לו מדרונות תלולים יחסית ובו נתגלתה בריכת אגירה.
הגוש הצפוני מופרד מהדרומי על ידי ערוץ עמוק.
בגוש הדרומי נתגלו שרידי מבנים.
על פי הממצאים באתר, (חרסים ומטבעות) הסיקו החוקרים שבמקום היה יישוב החל מהתקופה ההלניסטית ועד לתקופה הממלוכית.
במאה העשרים, המבנה שנבנה על שרידי בית הכנסת בחורבת דביה, שימש כמבנה מגורים.
בשטח חורבת דביה נתגלו שרידי בית כנסת קדום, שמידותיו כ-12.5 על כ-15 מטרים, ואשר חזיתו הדרומית בנויה מאבני גזית.
באולם התפילה נמצאו בסיסים ושמונה עמודים.
על יסודות בית הכנסת נבנה מבנה חדיש יותר בעל שלוש קשתות.
בפתח המבנה שולבו מזוזות בית הכנסת ואבנים מעוטרות שולבו בקירות ובקשתות.
בחפירת הצלה שנערכה במקום בשנת 1982 אותרו במבנה שרידי ארון קודש, פריטים ארכיטקטוניים האופייניים לבתי כנסת באזור, וכן אבנים עם חריטה של מנורת שבעת הקנים ועם כתובות הקדשה ביוונית:"ΙΗΣΟΥ ΣΕΙΛΟΥ ΕΤΩΝΞ" תרגום הכתובת היוונית אומר: "ישוע בן שילא בן ששים"
אבנים מעוטרות נוספות כללו אבנים עם זר ורדה, זר עם קשר הרקולס ועיטורים נוספים.
בית הכנסת מתוארך למאה החמישית לספירה והיה בשימוש עד המאה השישית לספירה.
בנוסף לבית הכנסת, נתגלו בחורבת דביה שרידי מבנים מהמאה הרביעית לספירה שביניהם סמטה.
ברחבי האתר נמצאו מספר פינות מים, דבר שהוא אופייני לכפרים בגולן.
ממצא המטבעות באתר כלל מטבעות מהמאה הרביעית לספירה ועד לאמצע המאה החמישית לספירה.
מערבית לחורבת דביה, נתגלו שרידי בית כנסת עתיק גם בחורבת אחמדיה.
חורבת זמימרה (במקור: ח'רבת זמימרה) הוא אתר ארכאולוגי במרכז רמת הגולן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת התלמוד ובית כנסת עתיק.
על חורבות היישוב היהודי נבנה כפר ערבי שהשתמש באבנים הקיימות בחורבה.
החורבה שוכנת כשני קילומטרים מצפון לנקודת המפגש של נחל זוויתן עם נחל משושים, ומעל גדתו המערבית והתלולה של נחל זוויתן.
הסקרים שנעשו במקום הובילו את החוקרים למסקנה שהאתר היה מיושב החל מתקופת הברונזה הקדומה ב'.
היישוב במקום נמשך בתקופה ההלניסטית, לכל אורך התקופה הרומית בארץ, בתקופה הביזנטית ועד לתקופה הממלוכית.
בחורבת זמימרה נתגלו שרידי יישוב יהודי קדום ובו שרידים של מבנה בית כנסת קדום.
בבית הכנסת נמצאו פריטים ארכיטקטוניים האופייניים לבתי כנסת בגולן והכוללים אבני גזית, עמודים וכותרות.
חלק מאבני בית הכנסת ובהם אבנים מעוטרות שימשו לבניית בתי הכפר הערבי בתקופה מאוחרת יותר.
בנוסף, נתגלו בשטח חורבת זמימרה שרידי בית בד, שרידי אגני ואבני ריסוק, משקולות, בודדה וגת.
ממערב לאתר נחשף אזור של מאוזוליאום וקברי חצובים.
הממצאים שנתגלו בחורבת זמימרה כוללים לוח בזלת עם חריטה של מנורת שבעת הקנים וארבעת המינים, כן תבליט של אריה, שכנראה עיטר את ארון הקודש במבנה, מזוזות של בית הכנסת, כרכוב פינתי, אבן בנייה עם מנורה חרוטה עליה, מכל איגום שבור.
מצפון וממערב לאתר נתגלו שרידי מאוזוליאום וקברים.
בית כנסת נוסף מתקופת התלמוד נתגלה גם בחורבת עסליה, כשני קילומטרים מצפון לאתר.
חורבת וחשרה היא אתר ארכאולוגי במרכז רמת הגולן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי ובית כנסת מתקופת התלמוד.
על גבי שרידי היישוב היהודי, הוקם כפר זמני של בדואים.
החורבה שוכנת ברום של כ־400 מטרים מעל גובה פני הים, כקילומטר וחצי מצפון־מערב למפל גמלא.
הכפר נסקר לראשונה על ידי גוטליב שומכר בשנת 1884 והוא תיאר את המקום ככפר חורף של בדואים.
בביקור במקום בשנת 1968, תיעד י'.
גל שרידי כפר בחורשת אקליפטוסים.
הסקר המשמעותי הראשון בוצע רק בשנת 1981 על ידי צ"א מעוז, כאשר רון לביא מתעד את שרידי בית הכנסת והיישוב היהודי במערב החורבה.
הכפר המודרני שנבנה שמקום, הוקם על שרידי יישוב יהודי קדום.
בקצה המערבי של החורבה נתגלו שרידי היישוב היהודי ומבנה העשוי מאבני גזית, שחזיתו לכיוון דרום, ואשר זוהה כבית כנסת.
מלבד למבנים של הכפר הערבי, נתגלו גם שרידי מבנה בבנייה חורנית.
הממצאים שנתגלו בחורבת וחשרה, מעידים על קיומו של יישוב יהודי ובית כנסת בתקופת התלמוד.
המבנה המרכזי שזוהה כבית כנסת, נבנה באבני גזית, מסביב למבנה נתגלו אבני מזוזה, כותרות מגולפות ואבן משקוף מעוטרת בתבליט של אריה ולידה טבולה אנסטה עם כתובת בארמית שלא הצליחו לקרוא אותה.
בנוסף לממצאים אלו נתגלו גם כותרות ועמודים, אבן מעוטרת בורדה, אחת עם עיטור של צמחי, בודדה, קערת אבן עם רגל גבוהה ושוקת מאבן.
על פי הממצאים הקרמיים שנחשפו באתר, משערים שראשיתו במאה השנייה לספירה, לאחר חורבנה של העיר גמלא.
הממצאים הקרמיים עצמם מתוארכים לתקופה הרומית התיכונה, המאוחרת ולתקופה הביזנטית.
חורבת בליה הוא אתר ארכאולוגי בגליל המערבי, השוכן בין היישובים תובל ופלך, ברום של כ-490 מטרים מעל פני הים.
האתר תועד במהלך המאה ה-19 בידי החוקר הצרפתי ויקטור גרן ובידי חוקרי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, ועד לשלהי התקופה העות'מאנית ישבו בו דרוזים.
בחורבה שרידי בית בד, מתקני תעשייה חקלאית ובורות מים גדולים, בעיקר מהתקופות הרומית והביזנטית.
האתר נזכר כ-Meblie בתעודה צלבנית משנת 1220.
בסמוך לאתר מערת קבורה, בה נתגלתה חריטה של מנורת שבעת הקנים.
חורבת אחמדיה הוא אתר ארכאולוגי במרכז רמת הגולן, בו אותרו שרידי יישוב יהודי ובית כנסת מתקופת התלמוד.
על חורבות היישוב הוקם כפר תורכמני.
החורבה שוכנת כקילומטר מצפון לאזור התעשייה של קצרין, ברום של כ-440 מטרים מעל גובה פני הים.
האתר נחלק לשתי גבעות כאשר בין שתיהן נמצאים ארבעה מעיינות, הגדול מביניהם הוא עין שמר.
כקילומטר מצפון מערב לחורבה נמצא אתר בית הכנסת הקדום של עין נשוט.
החורבה נסקרה לראשונה בידי החוקר גוטליב שומכר בשנת 1885. באותה עת התיישבו בחורבה מספר משפחות ממוצא טורקמני, אשר עשו שימוש משני בשרידי היישוב הקדום שבמקום.
שומכר ציין כי שמו המקורי של האתר היה "שוויכה".
שם זה נפוץ למדי בקרב שמות חורבות בארץ, ומקורו לעיתים בשם העברי המקראי שׂוכו.
בין הממצאים שתיעד שומכר בחורבה נמנו אבני משקוף עם עיטורים של בעלי חיים ובהם נשר פורס כנפיים.
כמו כן, הוא תיעד ברישומיו מספר עיטורים של מנורת תשעת הקנים, מנורת שבעת קנים ומצבה עליה הכתובת: "שמעון בן יוסטינוו[ס]".
פריטים ארכיטקטוניים אלו אופייניים לבתי כנסת נוספים באזור מרכז הגולן.
כמו כן הוא תיעד בשנת 1913 שומכר שוב ביקר בכפר, אך רוב הממצאים אותם תיאר בביקורו הראשון נעלמו.
בשנת 1968 במסגרת סקר החירום שנערך בגולן לאחר מלחמת ששת הימים סקר את המקום ש' גוטמן, אך הוא לא מצא זכר לפריטים אותם שומכר תיעד.
הוא כן גילה באתר אבן מעוטרת בשריג גפן, שלצידה קטע מכתובת עברית שלשונה הוא: .
החוקר דן אורמן העלה השערה כי הכתובת המלאה דנה ברשימת משמרות כוהנים או לויים.
בשנת 1970 הארכאולוג דן אורמן ביקר באתר ואיתר בה אבן גבול ביוונית, המציינת את שמותיהם של שני כפרים, ARIMOS ו־EUCWM.
בשנת 1981 זיהה צ"א מעוז איתר שקע גדול באדמה בו מצבור של אבני גזית וקבע שלדעתו זה מיקום בית הכנסת.
הוא גם הסתמך על תיעוד של שומכר לאזור ממנו הוציאו התושבים הטורקמנים אבנים מעוטרות.
בן אפרים וגילה ממצאים נוספים, אך ללא כתובות.
המחקר בחורבת אחמדיה העלה שהבתים ששימשו את תושבי הכפר הטורקמני, נבנו תוך שימוש באבני היישוב היהודי הקדום.
דבר זה ניכר באופן ניכר בשימוש באבנים המעוטרות ובמשקוף בית הכנסת.
על פי המחקר האתר מתוארך לתקופת הברזל ב', התקופה ההלניסטית, הביזנטית, האומאית, העבאסית והממלוכית.
במאה ה־19 התיישבו במקום הטורקמנים.
האתר כולל שרידי מבני מגורים ובית בד.
לאורך השנים, החל מהמאה ה-19 תועדו מספר רב של פריטים ארכיטקטוניים שונים, בעיקר על ידי שומכר.
הממצא הבולט ביותר הוא המשקוף עליו חרוט נשר הפורש את כנפיו וזה של משקוף חלון עליו נחרטו שתי מנורות שבעת קנים.
ממצאים אלו הובילו את מעוז אורי צבי למסקנה שבמקום היה בית כנסת יהודי מפואר ויישוב יהודי.
ממצאים נוספים כוללים מספר אבנים מעוטרות: אבן מעוטרת בזר וקשר הרקולס, אבן עם טבלת אזניים, כותרות דוריות ושבר כרכוב.
בנוסף, נתגלתה אבן גזית עליה שבע זוגות של גומות שנועדה למשחק ובית קברות מהמאה ה־19. עקב העיסוק של התושבים מהמאה ה־19 בשוד עתיקות, רוב הפריטים מהאתר נעלמו.
מזרחית לחורבת אחמדיה, נמצאת חורבת דביה וגם בה שרידי בית כנסת עתיק.
חורבת זוויתן הוא השם שניתן לאתר עתיקות ללא שם במרכז רמת הגולן, בו נתגלו שרידי בית כנסת מתקופת התלמוד.
האתר ממוקם בסמוך למפגש נחל זוויתן עם נחל משושים, על שלוחה צרה, תלולה ומבודדת.
בחורבה אותרו שרידי מבנה ציבורי, שרוב אבניו נותרו בסביבתו.
על פי מאפייני המבנה שבאתר, הכולל פתח מעוטר באבני גזית מרשימות ובאומנות אחוזות, המאפיין בתי כנסת מתקופת התלמוד באזור מרכז הגולן, זיהה החוקר צבי אורי מעוז את המקום כבית כנסת.
בסמוך לאתר, ולאורך נחל זוויתן, אותרו בתי כנסת נוספים מתקופת התלמוד, בין היתר בחורבת זמימרה, בחורבת עסליה ובחורבת קצביה.
חורבת בתה (ח' באט א־סיח) הוא אתר ארכאולוגי המכיל שרידי כפר קטן וכנסיות מהתקופה הביזנטית.
האתר ממוקם על גבעה בבקעת בית כרם שבגליל המערבי, כיום מכוסה חלקית, בתחומי העיר כרמיאל.
האתר נזכר בידי ויקטור גרן ובקצרה בסקר ארץ-ישראל המערבית וכן היה מוכר לפקחי מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי, אולם לא נערכה בו כל חפירה.
האתר הוכרז כאתר עתיקות בידי ממשלת המנדט, ושוב בידי ממשלת ישראל.
בשנים 1976–1978 וב־1984 נערכו ארבע עונות חפירה באתר בידי תלמידי בית ספר מקומי, תחת ניהולם של זאב ייבין, אליוט בראון ופאני ויטו.
האתר נכלל בתוכנית המתאר של כרמיאל, אולם מלבד עבודות ניקוי בשנת 1994, לא נערכו באתר עבודות שימור מאז סיום החפירות.
בתקופה הביזנטית שכן באתר כפר בן כ־15 דונם, שבאופן ייחודי למרחב הארץ־ישראלי, היה מוקף חומה בעובי של כ־1.5 מ'.
בתוככי הכפר התגלו שתי כנסיות – כנסייה קטנה למרגלות הגבעה, צמודה לחומת הכפר, עם חדרי ומגורים ובית בד, שנראים ששייכים למכלול אחד שניתן לסווגו כמנזר, ואחת גדולה, במרכז הכפר.
כמו כן התגלו בין בתי האתר בית יוצר לכלי חרס, בית בד, מספר בורות ומאגר מים גדול.
מתחת לרצפת אחד מבתי הכפר התגלה מטבע מברונזה של יוסטינוס השני (565–578), שנותן לבנייתו של הבית, ולפיכך, לשכבה כולה.
בבתים שונים בכפר נמצאו מטבע סולידוס מזהב של הרקליוס (610–641) ומספר מטבעות פוליס של הרקליוס וקונסטנס השני (641–668) שמעידים שבתים אלו עוד היו בשימוש פעיל בתקופתם.
הכנסייה בראש הגבעה שימשה כנראה ככנסייה מרכזית לכפר ולסביבותיו.
בכנסייה זוהו שני שלבי בנייה.
בחלקים שנחפרו, השלב הראשון לא השתמר במידה מספקת בכדי לשחזר את התוכנית האדריכלית של הכנסייה באופן מדויק, אולם חלקים נרחבים מרצפת הפסיפס התשמרו כ־40 ס"מ מתחת למפלס הרצפה של הכנסייה המאוחרת.
נראה כי הכנסייה הייתה כנסייה בזיליקלית – דבר לא שרד מהנארטקס, אולם נראה שהיה לכנסייה אטריום, בעוד שבסיסי העמודים וחלוקת הפסיפסים לפאנלים צפוני ומרכזי (החלק הדרומי לא נחפר) מצביעים על קיומם של ספינות.
הפסיפסים כוללים תשליבים, קווי זיג־זג ודגמים פרחוניים תחומים בצורות גאוטריות – מרובעים, מתומנים ועוד.
בצדו המזרחי של אולם התווך, שמונה מהמתומנים מכילים כתובות יווניות, ועשרה כתובות נתונות במסגרות מלבניות לרגלי שדרת העמודים הצפונית.
על סמך סגנונן הכללי והפליאוגרפיה של הכתובות, חוקרים שונים העריכו כי הכנסייה נבנתה במחצית הראשונה או השנייה של המאה ה־5 לספירה.
בסביבות האמצע של המאה ה־6, בוניה של הכנסייה המאוחרת הסירו את מרבית קירותיה של הכנסייה המוקדמת, אך הותירו את רצפות הפסיפס על מכונן, תחת לרצפות החדשות.
חפירות הכנסייה חשפו את האטריום, על רצפתו ועמודיו, את הנארטקס, שהיה מרוצף בפסיפס ובמרכזו מדליון נושא כתובת.
מצדו המזרחי של הנארטקס, שלושה פתחים ש שלהם השתמרו ברמות שונות הובילו את תוך הכנסייה.
פתח נוסף התגלה בצד המזרחי של הקיר הדרומי (הקיר הצפוני לא שרד).
אולם התווך היה מופרד מכל אחת מהסטראות בשורה של ארבעה עמודים ושני פילסטר, אחד לצד הקיר המזרחי ואחד בקיר המערבי.
רצפת הפסיפס שרדה למקוטעין, אולם ניכר כי לכל לכל ספינה דגם משלה.
הפסיפס למרגלות הסורג נשא כתובת נוספת, ומעליו זוג מדרגות שהובילו אל שולחן־המזבח, שלא התגלה, אולם ניתן לזהות את מקומו הודות לבסיסי רגליו.
אבני גזית שהתגלו מתחת לאפסיס המרכזי עשויות להיות חלק מכניסה לקריפטה, אך ייתכן שזהו שריד של שכבה קדומה.
כשאר פסיפסי הכנסייה המאוחרת, פסיפס האפסיס לא השתמר היטב, אולם ניתן להבחין בזנבו של טווס.
בחדר G הצמוד לקיר הדרומי של הכנסייה התגלו שברי קנקנים וכלי חרס אחרים, אולם קשה להכריע לגבי אופיו של החדר ולפיכך לא ברור אם הקרמיקה מחדר G נועדה לשימוש פולחני או לחולין.
אחד מסוגי הקנקנים, שזוהה כאן לראשונה, ידוע במחקר כ"קנקן בתה".
המכלול הקרמי של הכלים מהכנסייה וממבנים סמוכים משלב זה מתאורך למאות ה־4–6, בדגש על הצורות המאוחרות יותר.
מספר אלמנטים אדריכליים מראים על פעילות שהתקיימה במבנה לאחר שהוא חדל מלתפקד ככנסייה, כנראה בעת הכיבוש הערבי של ארץ ישראל: בתוככי האולם נחפרה באר, ומספר אלמנטים נבנו, כולל סתימת הפתח הצידי של הכנסייה תוך שימוש בכותרות בשימוש משני.
ברצפת הכנסייה המוקדמת התגלו מספר כתובות: שמונה כתובות קצרות בתוך "כוורת" של מסגרות מתומנות שהשתמרו כמעט בשלמותן במזרח אולם־התווך ושלוש מסגרות מלבניות בין עמודי שרת העמודים הצפונית, שהכילו כל אחת 2–3 כתובות שמהן התשמרו 3–4 השורות התחתונות.
הכתובות כולן מוקדשות לזכרם של אנשים, חלקם לצד ציון סכום תרומה של (רבע סולידוס) או חצי־גראמה.
חלק מהאנשים המוזכרים בכתובות מילאו תפקידים בכנסייה.
אחד מהם, ששימש כגזבר (οἰκονόμος) עשוי היה להיות עמאי, אולם כל השאר נשאו בדרגות כמורה שונות: בכתובות מוזכרים לקטור (ἀναγνώστης) אחד, שני (πρεσβυτέρου), שלושה דיאקונים (διάκων) וכן (ὑποδιάκων) ו (ὑποδιάκων) אחד.
אחדים מהשמות המופיעים בכתובות דומים לשמות התורמים המופיעים ברצפות הפסיפס של חורבת כנס הסמוכה ועשויים להיות אותם אנשים ממש.
במרכזו של הנארטקס של השלב המאוחר ניצב מדליון עם כתובת שהשתמרה באופן חלקי.
השגיאות בכתובת מלמדות שהיא נעשתה בידי אומן שלא שלט היטב בשפה היוונית.
אין זה ברור לאיזה לוח שנה נמנות השנים שבכתובת.
וסיליוס צפיריס הציע כי המדובר בלוח של פתולמאיס (עכו) המתחיל ב־49 לפנה"ס ואילו לאה די סגני העדיפה את שהחל ב־63 לפנה"ס, ועל כן תאריך הייסוד של הכנסייה המאוחרת הוא 541/2 או 526/7.
אין ידוע לאיזו דיוקסיה השתייך הכפר, ולפיכך אין לדעת אם מקום מושבו של הבשיוף סטפנוס הנזכר בכתובת היה בציפורי או בפתולמאיס.
כתובת שנייה, הממקומת ליד המדרגות מבקשת מהאל להעניק מנוחה לתורם שהלך לעולמו.
מצב השימור הגרוע של הכתובת הותיר את מפענחיה חלוקים בשאלה האם הכתובת מנציחה תורם אחד או יותר, וכיצד יש לשחזר את שמו (תם).
סכום התרומה הוא 2 סולידי – פי שמונה מהתרומה הגדולה ביותר המוזכרת בפסיפסי הכנסייה המוקדמת.
הכנסייה הקטנה נבנתה על המדרון הדרומי, בסמוך לחומת הכפר.
ככנסייה הגדולה אף היא נבנתה כבזיליקה, אולם עם אפסיס יחיד.
הכנסייה, שהייתה בעלת שתי קומות כללה לוחות סורג מעוטרים עשויים אבן גיר, בסיסי אבן של מזבח, מספר פריטים אדריכליים, כולל כותרת קורינתית ופסיפסים.
באחד החדרים נתגלה מקטר ברונזה.
לאחר חורבן הכנסייה במאה ה־7, שימשו חלקי הסורג והפריטים האדריכליים כחומר בנייה לסתימת פתחי הכנסייה, שכנראה הוסבה למכלאת צאן.
בחדר צמוד לכנסייה נבנה חדר ובו בית בד ומתקנים שונים.
חופרת האתר סברה שהוא מאוחר לכנסייה, אולם חוקרים אחרים קישרו בין בית הבד לכנסייה והשתמשו בכך בתור ראיה לסיווגהּ כמנזר.
על פי הקרמיקה בחדר, הוא המשיך להיות בשימוש ב.
מלבד דו"ח ראשוני, החפירות במבנה הכנסייה המשנית/מנזר טרם פורסמו, והן עתידות להתפרסם בעתיקות.
אשכנזי ואביעם שחקרו את המרחב הנוצרי סביב חורבת בתה הצביעו על מספר מנזרים היו קיימים בקרבת מקום (חורבת כנס, חורבת זגג, חורבת קב חורבת אל-קברה, חורבת מדרסה ו) וייתכן שנוהלו בידי כמרים מחורבת בתה, ומנגד, המנזרים עזרו לספק את צורכיהם הרוחניים של אנשי הכפר.
ניתן להסביר את ריבוי הכנסיות והמנזרים באזור זה בכך שהיה קרוב לחיץ שבין הגליל המזרחי היהודי והגליל המערבי הנוצרי.
חורבת בית סילה הוא אתר ארכאולוגי שבתחילת דרכו היה בו מוצב חשמונאי שהתפתח ליישוב יהודי שעל שרידיו הוקמה בתקופה הביזנטית כנסיית תיאודורוס הקדוש, שלבסוף ניטש לאחר הכיבוש המוסלמי.
האתר ממוקם צפון מזרחית לבית חורון, צפון מערבית לירושלים וכ – 3 ק"מ צפונית לגבעת זאב.
חורבת בית סילה מהווה דוגמה מצוינת לתמורות שחלו ביישובים היהודית בבנימין ולגלגולם לאורך התקופות השונות.
יישובים יהודים שננטשו לאחר המרד הגדול, אוכלסו מחדש בידי הנוצרים בתקופה הביזנטית ולאחר מכן ננטשו עם הכיבוש האיסלמי.
בגלל השם סילה שמזכיר מאוד את השם - שילה הועלתה טענה במהלך שנות ה – 20 של המאה ה-20 שזוהי שילה.
אך טענה זו הופרכה על ידי אולברייט שלמעשה חפר בשילה.
האתר מעולם לא נחפר בצורה יסודית, אך נסקר מספר פעמים עד שנות ה – 90. במהלך שנות התשעים בוצע סקר מטעם מטה בנימין שלאחריו נערכו במהלך השנים 1997 – 1998 שתי עונות חפירה מטעם קמ"ט ארכאולוגיה.
במהלך שתי עונות החפירה באתר נתגלו שרידים רבים, כאשר הממצאים מתחלקים בעיקר לשלוש תקופות:
התיארוך הראשוני של האתר הוא לתקופה הסאלוקית, זאת על פי יסודות של מבנים באתר.
מבנים אחרים באתר מתוארכים לתקופה החשמונאית, אז הוקם שם מוצב שחלש על הדרך המשנית לירושלים.
המוצב הוקם ככל הנראה על ידי אלכסנדר ינאי.
ממצאים נוספים באתר כוללים קולומבריום, גתות ומערת קבורה עם שני ספסלי אבן ובור לאיסוף עצמות.
בתקופה זו נתגלו ממצאים חשובים ורבים שמאפשרים לקבוע שהיה פה יישוב מבוסס בעל מאפיינים ספציפיים המעידים על יישוב יהודי.
באתר נתגלו שרידים של מבנה ציבור גדול שגודלו 15X40 שעל פי הממצאים היה בשימוש מהמאה הראשונה לפנה"ס ועד למאה הראשונה לספירה.
לידו נמצאו שרידים של מקווה טהרה.
מבנים רבים שופצו ורצפתם הוגבהה, כנראה כהכנה למרד הגדול.
כלי האבן המהוקצעים שנתגלו באתר כלי אבן קלל, מעידים יותר מכל על יישוב יהודי במקום.
כמו גם המטבעות שביניהם מטבע כסף של חצי שקל עליו הוטבעה הכתובת "חצי שקל – ירושלים הקדושה" במתוארך לשנת 66 לספירה.
בבית הקברות של האתר, נחשפו 24 מערות קבורה, כאשר בתשעה מהם נתגלו גלוסקמאות עם רוזטות, סירים ובקבוקוני זכוכית.
כל הממצאים שנזכרו לעיל מעידים על אופיו היהודי של האתר.
האתר ניטש לאחר המרד הגדול ונותר לא מיושב במשך כ – 400 שנה.
אז הגיע לאזור אוכלוסייה נוצרית ששיפצה חלק מהמבנים, והוסיפה שתי מערות קבורה ביזנטיות.
בערך בשנת 500 לספירה, על חורבות מבנה הציבור הקימו את כנסיית תיאודורס הקדוש.
האתר נשאר מיושב עד לכיבוש המוסלמי אז הוא ניטש ומאז ישבו בו רק נוודים.
הכנסייה שנתגלתה במקום במהלך החפירות כוללת בזיליקה עם פסיפסים מרשימים ומספר כתובות:
הפסיפסים המרשימים שנתגלו באתר וממצאים נוספים מוצגים היום במוזיאון השומרוני הטוב.
רוב הפסיפסים הם בעלי צורות גאומטריות מורכבות, להוציא אלו שנתגלו באפסיס ועל הבמה.
הפסיפסים שם מציגים מגוון עיצובים הכוללים צורות גאומטריות, מוטיבים מעולם הצומח והחי, בצבעים של לבן, חום, שחור, אדום, צהוב וכחול.
הפסיפס של האפסיס עצמו ראוי לציון בזכות המדליונים המוצגים בו, כאשר המדליון המרכזי נמצא בדיוק באמצע ומסמל את ישו.
בתוך הכנסייה נתגלו שברים רבים של שיש שהעידו על הריהוט המגוון שהיה במקום.
בין הממצאים היו קדרה משיש ומזבח עם כתובת קבורה.
מתחת למזבח נתגלה חלל מוקף בשיש המעוטר בצלב המחזיקה שערה באורך של 19 ס"מ.
כמו כן, נתגלו שרידי שולחן תרומה ואמבו בעל ארבע רגליים שהיו ברצפת הפסיפס שהשתמר במצב מצוין.
האמבו בעל פלטפורמה משושה עם כיתוב וחמישה לוחות שכל אחד מהם מעוטר בצלב מסוגנן ועיצובים גאומטריים.
החפירות חשפו בתוך הכנסייה חמש כתובות, שתיים מהן ברצפת הפסיפס ושלוש מהן על הריהוט הליטורגי.
חורבת בית סילה מהווה דוגמה מצוינת לתפרוסת היישובים היהודית בבנימין ולגלגולם לאורך התקופות השונות.
חורבת בית לוֹיָה היא אתר ארכאולוגי בו שרידי ישוב קדום, בראש גבעה בדרום השפלה, כ-3.5 ק"מ מצפון למושב אמציה.
במקום נמצאו שרידי ישוב מתקופת הברזל, תקופת בית שני, התקופה הביזנטית והתקופה הממלוכית בארץ ישראל.
במקום נמצאה כתובת עברית משלהי תקופת בית ראשון ובה ההופעה המוקדמת ביותר של השם העברי "ירושלים".
יש המזהים את חורבת בית לויה עם בית לְבָאוֹת המוזכרת בספר יְהוֹשֻׁעַ כאחת מערי שבט שִׁמְעוֹן (שקיבל את נחלתו בתוך נחלת יְהוּדָה).
אמנם בחפירות שנערכו בתל בשנת 1961 על ידי יוסף נוה התגלו שתי מערות קבורה מתקופת הברזל, אך יש הטוענים שלפי סדר המקומות המופיעים בתיאור נחלת שִׁמְעוֹן מסתבר אתר דרומי יותר לבית לְבָאוֹת, כמו תל שוקת.
באחת מהמערות הללו התגלו מספר כתובות בכתב העברי הקדום משלהי המאה ה-6 לפנה"ס, במצבי שימור שונים.
מנהל החפירה, פרופסור נוה, הציע לקרוא את הכתובת כך: .
יש חילוקי דעות לגבי קריאה כזאת אך נראה שבכל מקרה מדובר בהופעה המוקדמת ביותר של השם העברי ירושלים.
הכתובת מוצגת כיום במוזיאון ישראל.
מורמונים מימנו את החפירות במקום בשנת 2008 כיוון שלפי מסורת שלהם השם הערבי של האתר משמר זכרו של האתר כביתו של "לחי" מייסד האמונה המורמונית.
פה, לפי המסורת המורמונית, הייתה נחלתו.
מפה, לפי אמונתם, הוא נדד אל המדבר באזור ים סוף, ולבסוף מ"ים איריטאום" הוא, משפחתו, ורעיהם למסע, הפליגו ל"ארץ המובטחת" המזוהה ביבשת אמריקה, ככתוב בספר הראשון של ספר מורמון.
שרידי היישוב מתקופת בית שני ומהתקופה הביזנטית
בחפירות שנערכו במקום נמצאו שרידי יישוב גדול מהתקופות ההלניסטית והביזנטית.
היישוב נמצא לצד דרך רומית שקישרה בין מרשה ובית גוברין לבין לכיש וחברון ובסמיכות לאדמות השפלה הפוריות.
במקום נמצאו שרידי תעשייה חקלאית הכוללים מספר בתי בד, גת מרוצפת פסיפס, ומספר אולמות קולומבריום (לגידול יונים לצורכי מאכל, דשן, ופולחן - כולל בבית המקדש בירושלים), אחד מהם מהגדולים בארץ ישראל.
האדמה במקום היא של סלע קירטון פריך המקל על חפירה ובנייה תת-קרקעית.
מלבד מערכות מגורים, בורות מים, מערת פעמון, ומערות קבורה, גם חלק מהמתקנים החקלאיים שהוזכרו למעלה וששרדו (כולל בית בד והקולומבריום) הם תת-קרקעיים.
הירידה אל בית הבד היא בגרם מדרגות חצוב.
המזוזות והמשקוף מעוטרים בעיטור אטי מפואר.
על אחת המזוזות חרוטות שתי מנורות בעלות שבעה קנים ומנורה נוספת חרוטה במרכז המשקוף שמעל לכניסה.
במקום נמצאו מתקני סחיטה שלמים, אגן חצוב, ים וממל ומעל מרכז הים, התגלתה בתקרה גומחה שאליה הותאמה ככל הנראה קורת עץ.
ריצפת בית הבד הוסרה מאוחר יותר ונחצבה לעומק של כ-3 מ' עם גרם מדרגות נוסף.
במילוי העפר שם נמצא מטבע מימי אגריפס השני (מאה 1 לספירה) וכן חרסים משלהי ימי הבית השני.
בסמוך לבית הבד מובילות 7 מדרגות מטויחות אל אחד ממספר מקווי טהרה יהודים חפורים שהתגלו באתר.
בסמוך נמצאת כמו כן כניסה למערכת מסתור מאוחרת יותר מתקופת מרד בר כוכבא.
בחלקו המערבי של האתר נמצאים שרידי כנסייה נוצרית מהתקופה הביזנטית (הוקמה בשנת 500 לספירה לערך) ולידה שרידי מבנים נוספים - כולל בית-בד ומשטח דריכה של גת.
רצפת האולם של הכנסייה מכוסה ב"שטיח" פסיפס גדול ששרד היטב, עם קישוטים וציורים של פירות, עופות, יונקים, ודמויות דייגים.
בכניסה לאולם המרכזי הפסיפס כולל כתובת ברכה ביוונית, ובאולם עצמו ציור של אמפורה ממנה יוצאים שריגי גפן היוצרים מדליונים ובתוכם ציורים.
הפירות המתוארים כוללים רימון, ענבים בצבעים שונים, תאנה, ולפי המשוער גם דובדבן, מלון, תפוח, אתרוג, ואולי גם עוזרר ופגות שקמה.
הפירות מעוצבים בסגנון שרווח אז במרחב (למשל הדובדבנים הדומים בעיצובם לאלה שנמצאו בווילה מהמחצית ראשונה של המאה השישית בארגוס שביוון.
לכן לא ברור שכל הפירות הללו אמנם גודלו באזור.
במרכז הסיטרה הצפונית של האולם מצוירת אוניית מפרש בעלת משוטים ובה זוג דייגים, שאחד מהם תפש דג בחכתו.
במרכז הסיטרה הדרומית מופיעים הדיגים עם שללם.
מכאן ההשערה שתושבי היישוב עסקו גם בדיג או לפחות במסחר בו.
בסיטרה הדרומית מצוירים גם עופות שונים, יונקים, פרחים ורימונים.
רוב דמויות האדם, החיות והדייגים הושחתו באופן שיטתי בעידן האיקונוקלאזם הביזנטי או המוסלמי המאוחר יותר בשל האיסור על עשיית פסל או תמונה, ומולאו אחר כך באבני פסיפס.
מצפון-מזרח לכנסייה הביזנטית נחפרה (כבר בראשית המאה ה-20 על ידי רוברט מקאליסטר מההקרן לחקר ארץ ישראל) קפלת תפילה ביזנטית תת-קרקעית מהמאות ה-5–8 לסה"נ.
על ראש גבעת האתר נמצאו שרידי בנייה רבים ובהם מבני מגורים, מתקנים וטרסות חקלאיות מימי הביניים המאוחרים המתוארכים לתקופה הממלוכית.
באתר נמצאה גם אורווה תת-קרקעית (כנראה לחמורים) המשוערת גם כן לתקופה הממלוכית.
לאורווה מובילות מדרגות רחבות, ובה שישה אבוסים וביניהם קדחים ששימשו כנראה לקשירת החמורים, שוקת קטנה, וגומחות לנרות.
חורבת בית לויה היא אתר ארכאולוגי פעיל שעדיין לא הוסדר לציבור.
במקום מערות רבות ובורות שרבים מהם עדיין לא סומנו או נחסמו.
האתר נמצא בלב שטח אש צבאי ולכן יש צורך בתיאום כניסה.
הגישה הנוחה לאתר היא ברכב גבוה (או רגלית או באופניים) ב"דרך הפטרולים" (סימון שבילים אדום) אליו ניתן להיכנס מצפון מכביש 35 כ-6 ק"מ מזרחית לצומת בית גוברין, או מדרום דרך כביש 358 כחצי קילומטר מזרחית למושב אמציה.
במעלה הגבעה של בית לויה ישנה חנייה נוחה ליד אתר החפירות.
חורבת חלוקים היא אתר ארכאולוגי באזור הר הנגב, הנמצא כשני קילומטר צפון-מערב לקיבוץ שדה בוקר.
החורבה שוכנת לרגלי המורדות המזרחיים של הר חלוקים בשטחה עוברים שלושה יובלים של נחל הרועה.
מיקומה על דרך עתיקה שעברה לאורך הנחל.
במרחק של כחמישה קילומטרים מחורבת חלוקים ניתן למצוא את חורבת הרועה, אתר נוסף מתקופת הברזל לאורך הנחל.
החורבה נסקרה לראשונה על ידי הארכאולוג עמנואל ענתי בשנת 1953. החורבה נסקרה שוב ב-1958 על ידי יוחנן אהרוני ושוב על ידי חוליית הסקר בדרום בראשות רודולף כהן.
בין השנים 1971–1972 נחפר האתר על ידי רודולף כהן, ארכאולוג מחוז דרום של אותה תקופה, יחד עם תלמידים ממדרשת שדה בוקר.
על פי הממצאים, באתר התקיים יישוב בשתי תקופות שונות ונפרדות.
התקופה הראשונה היא תקופת הברזל ב', המקבילה לתקופת המלוכה של ישראל ויהודה.
באתר התקיים יישוב גדול, ובו לפחות 25 מבנים, (מתוכם בנויים שבעה בדגם בית ארבעת המרחבים), ארבעה בורות מים ומדרגות אבן חקלאיות.
המצודה בנויה משמונה חדרים המקיפים חצר מרכזית.
קוטר המצודה 23 מטרים והיא הקטנה שבין המצודות האליפטיות מתקופת המלוכה שבצפון הנגב.
בין הכלים שנמצאו: קנקנים, קדירות ופכיות.
הכלי הנפוץ ביותר הוא סיר בישול העשוי ביד.
על פי שכבת האפר העבה שנמצאה בחלק מן המבנים שבו נראה כי אותו יישוב נחרב בשרפה.
ב-2012 נערך תיארוך פחמן-14 במדרגות החקלאיות, שקבע כי על אף התיארוך על פי חרסים לתקופת הברזל ב' (1000-538 לפנה"ס), האתר היה מיושב כבר בתחילת תקופת הברזל בסביבות 1129 לפנה"ס לכל המוקדם, וברציפות עד 411 לפנה"ס לכל המאוחר, אמצע התקופה הפרסית.
התקופה השנייה היא התקופה הרומית, בה היה באתר מגדל שמירה ומבנה נוסף, שניהם נבנו על חורבות המבנים הקדומים.
באותה התקופה שלטו באזור הנבטים.
חורבת הרועה, או אתר הרועה, הוא אתר ארכאולוגי הנמצא בהר הנגב, כ-5 קילומטר צפון-מזרח לקיבוץ שדה בוקר, סמוך לדרך משם לירוחם.
האתר שוכן על גבעה השולטת על דרך עתיקה לאורך נחל הרועה, שגובהה 10 מטר מעל סביבתה, ו-550 מטר מעל פני הים.
בהמשך הדרך דרומה ניתן למצוא אתר מקביל הנקרא חורבת חלוקים.
בשנת 1965 נסקר אתר הרועה לראשונה על ידי חוליית סקר בראשות רודולף כהן ובאותה שנה ערך באתר חפירה יחד עם תלמידים ומורים ממדרשת שדה בוקר.
ב-1967 חפר שוב באתר מטעם אגף העתיקות והמוזיאונים (רשות העתיקות).
האתר, כמו אתרים אחרים בהר הנגב הוא אתר של יישוב מתקופת הברזל, תקופת ממלכת ישראל והוא חלק משרשרת המצודות הישראליות בנגב, החל מבקעת באר שבע ועד אילת, מצודות המיוחסות למלכי ממלכת יהודה.
כאן תמצאו מבנה המשמש מצודה ומספר בתים.
המצודה באתר גדולה ובעלת צורה אליפטית.
קוטרה הארוך 50 מטרים וקוטרה הקצר 42 מטר.
המצודה בנויה כך שחומתה החיצונית מורכבת מחדרים המהווים חומת סוגרים.
הקירות עשויים אבני צור מסותתות באופן גס, ועוביים כחצי מטר.
הם השתמרו לגובה של כמטר.
בחומה 17 חדרים שעובים הממוצע כ-2.5 מטרים ואורכם נע בין 5 ל-10 מטר.
על פי הממצא בחדרים, משער חופר האתר כי שימשו כחדרי החיילים ששרתו במצודה, אשר הגנה על הדרך שעברה באזור.
פרט למצודה נסקרו ונחפרו עוד 12 מבנים, שלרובם בין חדר אחד לארבעה.
בולט מבנה אחד אשר לו חמישה מרחבים.
המבנה כנראה נבנה בתוכנית בית ארבעת המרחבים הנפוץ בכל הארץ בתקופת הברזל, אך למבנה זה נוסף מרחב נוסף.
רודולף כהן בחר בתאוריה שאומרת כי אותם בתים שימשו כמגורי המפקד האזורי כדי לתאר את המבנה, השונה משאר מבני היישוב.
חורבת זנוח (או חירבת זנוע) היא אתר ארכאולוגי בשפלת יהודה המזוהה עם היישוב המקראי זנוח.
באתר שרידי חורבות, מערות מגורים, מערות קבורה, מתקנים חקלאיים חצובים בסלע בהם גתות, בודדות וספלולים, קולומבריום, כבשן סיד, בורות מים, ערמות סיקול, טרסות ושרידי דרכים עתיקות.
בספר יהושע מוזכרות שתי ערים בשם זנוח, אחת בשפלה: והשנייה בהר חברון.
חז"ל ציינו כי מהתבואה המובחרת שגדלה ב"זנוחה" (בחלק מהגרסאות - "ינוחה"), היו מביאים בימי בית שני את מנחת העומר ואת שתי הלחם:
סביר ש"זנוחה" היא זנוח שבשפלה, שם התבואה צומחת בשפע ולא זנוח שבהר חברון שעל שפת המדבר.
חורבת זנוח מופיעה במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שהוכנה על ידי הקרן לחקר ארץ ישראל בשנות ה-70 של המאה ה-19.
השטח הטבעי ופתוח משמש בתי גידול מגוונים עבור בעלי החיים כמו סדקים בסלעים, מערות ושיחים.
זוחלים – נחושית עינונית ושלוון טלוא-ראש.
עופות – חנקן אדום-ראש, יונת הבית, ירקון, מיינה מצויה (מין פולש), סבכי שחור-ראש, קאק, שחרור ותור צווארון.
בגבעה עליה נמצאת חורבת זנוח גדלה צמחיית חורש ובתה, בהם המינים המוגנים אזוב מצוי, כלנית מצויה, לבנה רפואי, מרווה משולשת, נורית אסיה ורקפת מצויה.
גם המינים האנדמים עכנאי יהודה ולוענית גדולה והמין הנדיר דמומית השדה צומחים שם.
עצי אלון מצוי, חרוב וכליל החורש בודדים פזורים עליה.
חורבת אל עין הוא אתר ארכאולוגי השוכן בצמוד לדרך הרומית העתיקה מבית גוברין לירושלים, שלושה ק"מ צפונית-מזרחית לבית גוברין וק"מ דרום-מזרחית לתל גודד.
האתר מתחלק למעשה לשניים, אתר עליון שככל הנראה שימש כחווה חקלאית ואתר תחתון הצופה על נחל גודד ונמצא בסמוך לבאר רסק.
חורבת אל עין נסקרה לראשונה בין השנים 1899 – 1900 על ידי מקאליסטר, מטעם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, כשבמקביל הוא מבצע חפירות בתל גודד.
המחקר שביצע במקום היה ראשוני ובחלק מהמקרים הוא לא ידע לזהות בצורה מדויקת את אופן השימוש במערות.
להוציא חפירת שוד של מערת קבורה באמצע שנות התשעים, לא זכה האתר לשום התייחסות.
בשנת 2017 בוצעה למעשה הסקר והמחקר הראשון והמקיף ביותר עד עתה של האתר והחללים התת-קרקעיים שבו.
בשני חלקי האתר, העליון והתחתון כמעט ולא נמצאו יסודות של מבנים וגם הממצא הקרמי על פני השטח היה מועט ותוארך לתקופה הרומית, הביזנטית והאיסלמית הקדומה.
האתר כולל מספר מערות פעמון, חלקן אף מחוברות, אשר כולן החלו כמחצבות ולאחר מכן, הוסב השימוש שלהן למערות קולומבריום, מערת בית בד, מערות קבורה ועוד.
בתקופת מרד בר כוכבא נחצבו במערות מחילות מסתור, חלקן עם אמצעי נעילה, תוך שימוש בחללים הקיימים ו/או חצייתם.
כמו כן' נתגלו במקום מערות קבורה אשר נשדדו בעבר ולא נותר בהם כל ממצא משמעותי.
בחלקו התחתון של האתר נמצאה אבן המייל השנייה מבית גוברין לירושלים.
על פי הממצאים שנתגלו בשטח ובחללים התת-קרקעיים, בשני חלקי האתר הייתה התיישבות החל מהתקופה ההלניסטית ועד לתקופה האיסלמית הקדומה.
במקום היה יישוב יהודי מהתקופה הרומית ועד למרד בר כוכבא.