tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נמצא גם בשולי יער וביערות דלילים, ולבד מיערות הגשם של צפון קונגו הדמוקרטית הוא אינו נצפה בדרך כלל ביערות עבותים.
הגורם המכריע בבחירת בית הגידול הוא שכיחות של אזורי סבך שבהם יוכל להסתתר, ועל כן ניתן למוצאו באזורים שמרוחקים מאוד מהיערות.
צביון זה נהנה גם מפעילות אנושית: אזורי יער שלמים שנכרתו הפכו לסוואנות פוריות שמהוות בית גידול אידיאלי לצביון האדום, ועל כן התפוצה שלו הורחבה משמעותית לאזורים הדרומיים.
הטמפרטורות ברוב תחומי תפוצתו 30 מעלות צלזיוס לאורך השנה, עם 20 מעלות באזור אוגנדה ועד 40 מעלות במאלי.
לרוב תפוצתו של הצביון מוגבלת לאזור עם כמות משקעים ממוצעת של 1,000 - 2,000 מילימטר לשנה, והוא נמצא במספרים קטנים יותר באזור עם כמות משקעים של 500 מילימטר לשנה.
למרות תצפיות של חוקרים בעבר סיפקו דיווחים סותרים על פעילות של מין זה, כיום ברור שהצביון האדום הוא בעל חיים פעיל יום בעיקרו.
שיא הפעילות מתרחשת בשעות הבוקר המוקדמות ושעות הערב המאוחרות, ואת מרבית השעות החמות של היום הוא מבלה במנוחה ובהעלאת גרה.
סגנון האכילה שלו הוא לקיטת מזון תוך כדי הליכה איטית, ולאחר מכן הוא מתרחק מעט מאזור הליקוט הראשון בטרם ימשיך לאכול באזור הליקוט הבא.
לדוגמה: כאשר הצביון אוכל מקטע מסוים בשיח הוא לא ימשיך לאכול באופן רציף ממנו, אלא ישאיר קטעים שלמים בין אזור נגוס למשנהו.
התנהגות זאת גורמת לכך שהצמחייה לא תדולל במהירות, ויהא לה מספיק זמן לצמוח.
בעת חיפוש מזון לרוב הצביון ילך לרוב עם ראש מוך וצמוד לקרקע כדי לרחרח אחר מזון הראוי לו, והוא מנענע את זנבו ללא הרף מצד לצד.
כאשר הצביון מופרע הוא פותח בריצה מהירה עם סדרה של קפיצות ו"צולל" הישר לתוך הסבך הקרוב.
קריאות האזהרה שמשמיע מין זה מתוארות כשריקות צווחניות או נחירות, והן משמשות לעיתים גם כדי לתקשר בין האם לעופר שלה.
לצביון אדום יש חושים חדים של שמיעה וריח, ובנוסף לזה הוא עירני מאוד ומגיב לכל תזוזות לא שגרתיות בסביבתו - מה שעשוי להקשות על צפייה של מין זה בטבע.
הוא גם רגיש מאוד לריח טריטוריאלי שנעשה על ידי צביונים אחרים.
הטורפים העיקריים של מין זה הם נמרים אפריקנים, אריות, עיטי כתר, ופיתונים מרושתים, וסביר להניח שגם ברדלסים, זאבים טלואים, חתולים זהובים אפריקנים, סרוואלים ותנים שנמצאים בתחומי תפוצתו.
הצביון האדום חי בבדידות או בזוגות (15% מהתצפיות), ובמקרים נדירים ניתן לראות משפחה קטנה של זכר, נקבה ועופר.
סביב מקורות מים ניתן לראות מספר פרטים שאין ביניהם קשר.
צביונים אלו תופסים לעצמם שטח פעילות קבוע וקטן (מכונה "שטח ביתי"), שיכול להישמר על ידם במשך חודשים רבים - כל עוד אין הפרעה חיצונית של טורפים או בני אדם.
לאחר תקופה מסוימת הצביון עוזב את האזור ומחפש לעצמו שטח פעילות חדש.
בשטחים הביתיים הללו ישנם מספר אזורי מנוחה קבועים.
בשל הצפיפות הנמוכה של הצביונים האדומים אין בדרך כלל מפגש בין שטחי פעילות של שני צביונים.
הצביונים מסמנים אובייקטים רבים בשטחי הפעילות על ידי בלוטות הריח הגדולות שבצידי עיניהם - מה שמוכיח שהם טריטוריאליים.
צפיפות האוכלוסייה המרבית היא 4-3 פרטים לקמ"ר של בית גידול טוב.
פריטי מזון שונים הנאכלים על ידי הצביון האדום
הצביון האדום הוא בעל חיים צמחוני, ותזונתו מורכבת מ-60% שיחים ועלים, והשאר ענפים, זרעים, פרחים ופירות.
הוא אוכל גם כמויות קטנות של שורשים, קליפות עצים ועשבים, ורק לעיתים נדירות יבקר באתרי ליקוק מלח ממינרלים.
מיני המזון המועדפים בניגריה הם בעיקר קצוות עלים של פיליאוסטיגמה (מהקסאלפיניים), זרדים ועלים של קומברטום (מההדסאים) ומוקונה (מהפרפרניים), ופירות של שזיפי חזיר (מהאלתיים).
מינים נוספים הנצרכים על ידו בתדירות נמוכה במעט הם עלים של בארווד (פרפרניים), מיטזירי ופילאנטוס (מהמלפיגאים), אנונה סנגלית (מהאנונאים), פירות של שיח אברהם (מהורבניים), תפוח אקי (מהסבוננאים), אגוזי קולה (מהחלמיתיים) ותאנת הכף (מהתותיים).
בגאנה ניתוח התוכן של קיבת הצביון הראה שהפירות המועדפים עליו ביותר באזור מלבד תאנת הכף, הם הנאוקלה (מהפואתיים) ותמר סנגלי (מהדקליים).
הוא גם עשוי לצרוך שם פירות של מיני פיקוס רבים כפיקוס סלעים רחב-עלים, פיקוס אספריפוליה, פיקוס ההרים, פיקוס גאלפלוקופרה, פיקוס אינגוס, פיקוס פלטיפילה ופיקוס טונינג'י, וכן פירות, פרחים ועלים של פאווטה (פואתיים).
בחלק מהפירות הנאכלים על ידו כתאנת הכף, תמר סנגלי ואנונה סנגלית, הצביון האדום בולע גם את הזרעים; הללו עוברים דרך קיבתו עד שיוצאים לאחר מכן עם צואתו, וזה מהווה גורם חשוב להפצת הזרעים שלהם במקומות רבים.
הצביון האדום מרחיב גם את תזונתו לגידולים חקלאיים שננטעו סמוך לבית גידולו, אך הוא אינו מזיק באופן משמעותי.
לעיתים קרובות אחרי בבוני זית, בבוני גויאנה וקופי טנטלוס שמלקטים מזון מהעצים - כדי לנצל את הפירות, הפרחים והענפים שהופלו על ידיהם מהעצים.
בגאנה נצפה מעקב כזה של צביונים אחרי קופים בעיקר סביב עצי קסילופיה ו"שיח בננה" (ממשפחת האנונאים) ועצי אלצ'ורנה (ממשפחת החלבלוביים).
הצביון האדום יוצא דופן מקרוביו בכך שהוא גם נוהג לעיתים קרובות לעמוד זקוף על רגליו האחוריות כדי להגיע למזון שהוא מעל להישג ידו.
צביון זה תלוי יחסית במקורות מים קבועים, והם מהווים גורם חשוב בבחירת בית הגידול.
לא ידוע האם הרבייה של צביון אדום היא עונתית, אולם עופרים צעירים נצפו בדרך כלל בעונה היבשה או בעונת הגשמים המוקדמת.
בשבי נצפתה תחרות בין הזכרים על בנות הזוג, והמאבק ביניהם כלל נגיחות עם הראש, דקירה עם הקרניים בצלעות, נשיכות ורדיפות אגרסיביות אחד אחרי השני.
תחרות תוקפנית זאת של הזכרים לא נצפתה בטבע, כנראה בגלל שטחי הפעילות המרוחקים אחד מהשני ומקטינים את האפשרות למפגש ביניהם.
הייחום נמשך יום אחד, ומספר ימים לפניו הזכר נמצא תמיד בסביבות הנקבה.
בזמן זה יש לנקבה נפיחות אדמומית בחלק האחורי בדומה לנקבות הבבון, שמראה על כך שהיא מוכנה להתרבות.
אורך ההריון של הנקבה בשבי היה 223 - 240 ימים (7.5 - 8 חודשים), ולעיתים רחוקות למעלה מזה.
בתום ההריון נולד עופר יחיד בדרך כלל ששוקל לרוב בעת הלידה ק"ג אחד (1,000 גרם), ודווח שמשקלו משתנה בין הפרטים מ-760 גרם עד 1,335 גרם.
הצביונית מחביאה את העופר לאחר הלידה בצמחייה צפופה וסבוכה, ומשלב זה ואילך העופר נמצא במצב שכיבה כל הזמן ללא תנועה - גם כאשר יעברו לידו בעלי חיים אחרים.
לעיתים העופר מחפש מסתור באופן עצמאי, ויחשוף את עצמו רק כאשר אימו תקרא לו כאשר היא תגיע להניקו.
מיד לאחר הלידה ובטרם הצביונית עוזבת את העופר היא מסמנת אותו בבלוטות הריח שבצידי עיניה כדי להקל עליה למוצאו בסבך, והתנהגות זאת תחזור על עצמה כל פעם שהיא באה להניקו.
תצפיות בשבי מראות שהגמילה מתרחשת בין 93 ל-98 ימים (כ-3 חודשים) שאז העופר מגיע למשקל המינימלי - 9 ק"ג; משלב זה ואילך אין מעורבות הורית בחייו והוא למעשה כבר עצמאי.
הנקבות מגיעות לבגרות לאחר שנה וחצי (18 חודשים) כך שההמלטות הראשונות שלהם מתרחשות בגיל שנתיים ו-2 חודשים, והזכרים מגיעים לבגרות בסביבות 9 חודשים.
הפוריות של הנקבה עשויה להיות גבוהה מאוד בהתחשב בכך שמספרי האוכלוסייה של המין יציבים למרות הציד הכבד עליהם.
תוחלת החיים של צביון אדום בטבע מוגבלת על ידי טריפה לרוב עד 5 שנים.
בשבי היא גבוהה הרבה יותר ובסביבות 10 - 15 שנים או יותר.
הצביון האדום מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש'''" (LC), בשל כך שהוא עדיין נפוץ באופן נרחב בטווח ההיסטורי של תפוצתו, ומספרי אוכלוסייתו גדולים למדי.
עם זאת מגמת האוכלוסייה בירידה בשל ציד מוגבר לבשר, ופלישה חקלאית לשטחי בית הגידול שלו, אך הוא יכול לשרוד בקלות בפני לחץ ציד נמוך.
מצב השימור שלו אינו אמור להתדרדר בטווח הארוך כל עוד המין נפוץ היטב באזורים מוגנים ובאזורים עם לחצי ציד נמוכים.
הצביון האדום עומד כיום תחת לחץ ציד כבד בחלקים גדולים מהטווח ההיסטורי שלו.
בגינאה למשל, הצביון האדום הוא המין הנפוץ ביותר בשוקי הבשר לצד צביון מקסוול, חולדת קנים ענקית (Thryonomys swinderianus) וקודו מסורטט.
הוא נפוץ ברוב האזורים המוגנים והיערות הדלילים על פני הטווח שלו שבהם בתי גידול מתאימים, כולל אזורים שבהם ציד לא חוקי הפחית או הכחיד את רוב מיני האנטילופות האחרות שבאזור.
למרות העמידות שלו לציד לעומת שאר אנטילופות הסוואנה מספריו כאמור נמצאים בירידה מתמשכת אך לא רצינית מידי.
הצביון האדום נפוץ היטב במרבית האזורים המוגנים שבתחומי תפוצתו, וכמחצית מהאוכלוסייה שלו נמצאת בתוך או סביב לאזורים מוגנים.
ברוב האזורים המוגנים מספריו יציבים למדי.
אומדן האוכלוסייה העולמית של הצביון האדום הוערך בכ-170,000 פרטים בשנת 1999.
צביון אוגילבי (שם מדעי: Cephalophus ogilbyi; מכונה צ'ומג'בי), הוא מין אנטילופה קטנה בתת-משפחת הצביונים החי במרכז ומערב אפריקה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1838 על ידי ג'ורג רוברט ואטרהאוס.
הוא שייך לקבוצת "הצביונים האדומים" בשל צבעי פרוותו, ועל כן יש לו דמיון רב למספר מינים - בייחוד לצביון חום, צביון פיטרס, צביון לבן-גחון, צביון ווינס וצביון נטאל.
ניתן לרוב להבדילו מהשאר בשל צבע פרוותו החיוור יותר, אם כי בצפייה מרחוק קשה מאוד להבדיל ביניהם.
שמו המדעי נגזר מיוונית כדלהלן: kephale = ראש, "lophus" = פסגה; - מתייחס לציצית השיער שבמצח.
"ogilbyi" - על שמו של הזואולוג הבריטי ויליאם אוגילבי.
לצביון אוגילבי 3 תת-מינים התופסים אזורים גאוגרפים שונים:
ogilbyi) תת-המין המוכר שתואר הראשון מבין השלושה, חי בחוף המערבי-מרכזי של אפריקה והאי הסמוך לו.
crusalbum), תת-המין הנפוץ והנוח לזיהוי מהשלושה.
נחשב עד שנת 1978 כתת-מין של צביון לבן גחון.
יש נטייה לסווגו כבר כמין נפרד.
brookei) תת-המין המוכר יותר ויותר כמין בפני עצמו.
חי במערב אפריקה ונחשב לנדיר שבשלושה.
לצביון אוגילבי זוג קרניים קצרות יחסית כמינים רבים של צביונים.
יש להם מבנה פשוט למדי: הקרן צומחת לכיוון מעלה והצדדים בצורת "V" ולעיתים מתעקמת מעט בזווית מקושתת כלפי קדימה; הקרן ישרה לחלוטין לעיתים קרובות.
בסיס הקרן הוא במרכז המצח - קרוב לאוזניים ורחוק מן העיניים.
הרווח בין הקרניים בבסיס קטן למדי, והן מתרחקות מעט אחת מהשנייה ככל שהן גדלות.
יש הבדל ניכר בין הבסיס העבה במעט לעומת הקצוות הדקות יותר, והקרניים מזכירות בכך את קרניו של דוקרן שארפי.
הקרניים מחורצות בבסיס, וישנן מספר טבעות מחוספסות.
צבע הקרניים הוא אפור-שחרחר, חלודה או אפרפר בהיר.
הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, אך של הזכרים ארוכות פי 2 ומעלה מזה.
יש גם הבדל באורך הקרן בין תת-המינים, כאשר לצביון לבן רגליים יש את הקרניים הארוכות מבין השלושה.
הפרווה של צביון אוגילבי דקה וחלקה, ומורכבת משערות זיפיות ודלילות.
צבע הפרווה הכללי הוא חום זהוב וערמוני או מהגוני - נוטה להיות חיוור יותר מהצבע הרבגוני של צביונים אדומי פרווה אחרים, אם כי אין זה נדיר לראות פרטים בעלי צבע אדמדם-כתמתם בוהק.
הצבע עמוק וברור בעיקר בפלג הגוף האחורי, ברגליים האחוריות ובעורף; הוא נמוג בהדרגה מזהוב בצלעות לחום אפרפר\זהוב חיוור בגחון בחזה ובמפשעה.
לאורך הקו האמצעי של הגב עובר פס שחור דק מוגדר היטב, המשתנה מעט בין תת-המינים: לצביון הזהוב הפס צר ביותר (3.0-1.0 ס"מ רוחב) אך מאידך הוא בעל עובי אחיד, והוא משתרע מהכתפיים עד לעוקץ הזנב.
לצביון לבן הרגליים הפס רחב יותר (6.0-2.5 ס"מ רוחב) ומשתרע מהכתפיים עד לקצה הזנב.
לצביון ברוק הפס רחב משל השניים האחרים (6.6-2.7 ס"מ רוחב), אך הוא הולך ונהייה צר ככל שהוא מתרחק מהכתפיים עד שהוא מסתיים עוד לפני עוקץ הזנב.
לכל תת-המינים יש שערות שחרחרות וחומות לא מוגדרות - העלולות ליצור רושם כאילו הפס ממשיך מהכתפיים גם לעורף.
צבע הרגליים של צביון אוגילבי משתנה בהתאם לתת-המינים: לצביון לבן רגליים כשמו, הרגליים בצבע לבנבן או אפרפר - הבולט מאוד לעומת רוב הצביונים ובייחוד בשעת מנוסה; ברגליו הקדמיות הצבע הלבן מתפשט גם לחזה ולבית השחי.
לצביון זהוב וצביון ברוק לעומתו הרגליים בצבע חום זהוב המתכהה סמוך לאזור הפרסות.
לכל תת-המינים יש רצועה צרה בצבע חום או שחרחר לאורך הברכיים, עקבים שחורים, וטבעת לבנה סביב הפרסות (אצל צביון לבן רגליים הטבעת מתמזגת עם צבע הרגל).
הזנב בצבע כתום אוכרה או בגווני זהוב בהתאם לצבע הגוף בצידו העליון ולבנבן בצידו התחתון; בצידו החיצוני יש לאורך פס שחרחר דקיק שנעדר אצל צביון ברוק.
בקצה הזנב יש ציצת שערות עגלגלה המורכבת משערות שחרחרות, לבנבנות וזהובות.
צבע ראשו של צביון אוגילבי כתמתם-אדמדם בהיר, חום זהוב דהוי, חאקי או אפרפר, כשהמצח ולעיתים גם החוטם בצבע כתום-אדמוני בוהק\חום זהוב עמוק; הצבע מתכהה סמוך לציצת השיער שבמצח הממוקמת בין הקרניים.
ציצת השיער של צביון אוגילבי דלילה וקטנה יחסית לצביונים אחרים, וצבעה הוא אדמדם עד חום כהה.
לעיתים קרובות היא מסתכמת בשתי קווצות שיער המקיפות כל קרן בפני עצמה.
מעל עיניו של צביון אוגילבי יש שתי קשתות בולטות בצבע ערמוני הנראות כ"גבות", והן אחד מהמאפיינים הבולטים של מין.
סביב הלוע יש כתם בצבע שחור עמוק עד קרם דהוי, בניגוד לשפה התחתונה ולסנטר הלבנים.
צבעו של החוטם משתנה בין שחרחר, חום ולבנבן.
האוזניים משתנות בין הצד החיצוני שצבעו חום זהוב בחלק התחתון ושחרחר בחלק העליון, לבין הצד הפנימי שכולל שילוב של שערות שחרחרות, לבנבנות וכתמתמות.
מבנה גופו של צביון אוגילבי רזה ומוצק, חלקו האחורי מפותח יותר מהקדמי, וצווארו הקצר תומך בראשו הגדול והמשלוש.
גבו קמור ועגלגל, ורגליו קצרות בהשוואה לגופו אך ארוכות יותר משל צביונים רבים.
האחוריות ארוכות במעט מהקדמיות, ויחד עם מאפייני הגוף הנזכרים הופכים אותו למותאם במיוחד לתנועה בתוך היער.
עיניו ואפו גדולים ושחורים, והלוע והאוזניים עגלגלים ורחבים.
במרכז הלחיים יש לו בליטה גדולה ובמרכזה חריץ שחור דק המשמש כבלוטת ריח.
זנבו קצרצר ודקיק ופרסותיו ארוכות וחדות.
מלבד הקרניים אין הבדלים בולטים בין הזכרים לנקבות.
מידות הגוף של צביון אוגילבי:
אורך קרני הנקבה: 6-4 ס"מ.
הצביון האוגילבי שייך לקבוצת "הצביונים האדומים" וכתוצאה מכך יש מינים רבים הדומים לו מבחינה חיצונית.
להלן אלו החופפים לו גם בתפוצה: הצביון החום דומה מאוד לצביון אוגילבי, אם כי הוא לילי בעיקרו, בעל צבע פרווה אדמוני עמוק, ויש לו פס שחור רחב מאוד שמשתרע מהעורף עד לזנב.
לצביון לבן-גחון יש פס גב רחב יותר מלצביון אוגילבי - לעיתים קרובות עם קצה מסולסל, ויש לו גחון ובטן בצבע לבן בולט.
לצביון פיטרס יש פס גב צר שמתרחב לכיוון הזנב ומתפשט על פני כל האזור האחורי.
לצביון שחור-חזית ולצביון ווינס אין פס גב, כשהראשון בעל צבע פרווה כתום-אדום בוהק, ואילו השני בעל פרווה דומה יחסית לצביון אוגילבי.
צביון אוגילבי נפוץ במרכז ומערב אפריקה, בשלושה אזורים נפרדים המאוכלסים על ידי תת-המינים כדלהלן:
צביון זהוב מאכלס את דרום קמרון וניגריה, ואת האי ביוקו השייך לגינאה המשוונית.
צביון לבן-רגליים מאכלס את גבון, הרפובליקה של קונגו, וחלק קטן מהשטח היבשתי של גינאה המשוונית.
צביון ברוק מאכלס את גאנה, גינאה, חוף השנהב, סיירה לאון וליבריה.
בית הגידול של צביון אוגילבי הוא בעיקר יערות טרופיים ראשיים ולחים - בדרך כלל עם חופה סגורה, אף על פי שניתן למצוא אותו גם ביערות משניים ובכתמי יער בסוואנה, ולעיתים רחוקות יותר הוא גולש גם לאזורים חקלאיים פתוחים יותר - לרוב על מנת ללקט מזון.
סוגי היערות שבהם הוא נמצא הם יערות שפלה, אך על האי ביוקו הוא מצוי באופן יוצא דופן גם ביערות הרריים בגבהים של עד 2,000 מטר מעל פני הים.
מניחים כי הסיבה לכך היא העדר צביונים גדולים ובינונים בביאוקו (המין היחיד שמצוי שם מלבדו הוא צביון כחול - קטן המינים), שנוהגים לתפוס לרוב את האזורים הגבוהים יותר.
הטמפרטורות בתחומי תפוצתו 30 מעלות לאורך השנה, וכמות המשקעים הממוצעת גבוהה ביותר ונעה בין 1,000 ל-10,000 מילימטר לשנה.
צביון אוגילבי הוא בעל חיים סוליטרי הפעיל לרוב בבדידות, כשכמעט כל התצפיות על מין זה היו של יחידים או זוגות בודדים.
תצפיות אלו נעשו בעיקר בשעות היום - מה שמוכיח שמין זה הוא יומי.
עובדה זאת נתמכת גם על ידי תצפיות בשבי.
בצפייה על תת-המין ברוק בגן החיות של מונרוביה, נמצא כי הוא היה פעיל במשך 58% משעות היום, ורק 17% משעות הלילה.
התנהגות דומה תועדה גם בזכר מתת-המין הזהוב בקמרון על ידי משדר רדיו שהוצמד לצווארו בפארק הלאומי קורוף: ירידה ניכרת בפעילות לקראת השקיעה וחידוש של הפעילות בשעת הזריחה לאחר המנוחה בלילה.
ירידה מסוימת בפעילות התרחשה גם בשעות אחר הצהריים החמות, בדומה למיני אנטילופות רבים שמנצלים את זמן זה למנוחה.
אף על פי שלצביון אוגילבי יש תחרות מסוימת עם צביון חום החופף איתו באזור, הנטייה של הלז לפעול בלילה מקטינה את הסבירות לתחרות רצינית על מקורות מזון.
מנתוני משדר הרדיו שהוצמד לזכר בפארק הלאומי קורוף עולה כי צביונים אלו נמצאים בשטחי פעילות קבועים ("שטחי בית"), בגודל של 0.106 קמ"ר.
הליבה של אזור הפעילות משמשת לעיתים קרובות לשינה בלילה ולעשיית צרכים, אך אין זה נדיר שהם ישנו גם באזורי השוליים.
לא ידוע האם צביון אוגילבי טריטוריאלי.
צביון זה כקרוביו הוא ביישן, חששן וזהיר, וברגע שיבחין בסכנה כל שהיא הוא ייתן קריאת אזהרה דמוית שריקה (מעין "ווייט") הדומה מאוד לקריאות האזהרה של מינים אחרים (צביון פיטרס למשל).
באזור היבשתי צביוני אוגילבי נטרפים בעיקר על ידי נמר אפריקני וחתול זהוב אפריקני, ועל האי ביוקו הם עלולים להיטרף בעיקר על ידי הדריל ופיתון סלעים אפריקני.
פריטי מזון שונים הנאכלים על ידי צביון אוגילבי.
תזונתו של צביון אוגילבי מבוססת במידה רבה על פירות שנפלו מהעצים (פעמים רבות על ידי קופים).
מניתוח היסטולוגי של קיבת צביון זה בחוף השנהב עלה כי התזונה שלו מורכבת מ-92% של פירות וזרעים, 7% של עלים ו-1% בלבד של פרחים.
תת-המין לבן רגליים נצפה כשהוא אוכל את הפירות הקשים של קליינדדוקסה גבונית (מהמלפיגאים), ופרט צעיר מתת-המין ברוק תועד כשהוא אוכל פירות של הקואלוקריום (ממשפחת מיריסטיסאה - בבעלי פרחים).
בין מיני הצמחים שזוהו בקיבתו של המין ניתן למנות את הנאוקלה (מהפואתיים), דיאליום (מהקטניות), האמפהימאס (מהפרפרניים) וזרעים של אפרסמון.
צביוני אוגילבי נמצאים לעיתים קרובות תחת עצים שבהם הקופים פעילים - כדי ליהנות מהפירות, הפרחים והזרעים שנופלים על ידם לקרקעית היער.
באזורים מסוימים תזונתו מושפעת לחלוטין מפעילות הקופים על העצים, כך שאם הם יחליטו לאכול מעץ מסוים, אלו יהיו הפירות היחידים שיאכלו על ידי הצביון בזמן זה.
צביון אוגילבי ידוע גם כמין הנוהג לפלוש לשטחים חקלאיים בלילה, ולאכול שם גידולים שונים כקקאו, קפה, אבוקדו וכדומה.
מדי פעם הוא ירחיב גם את תזונתו על ציפורים ויונקים קטנים.
אין כמעט מידע זמין על הרבייה ומחזור החיים של מין זה; ידוע שהם בעלי חיים מונגומים (הזכר מתרבה עם נקבה אחת בלבד וכן להפך), ושהנקבה ממליטה עופר יחיד בעל פרווה מנומרת בתקופה הראשונה, החבוי בצמחייה הסבוכה במשך מספר שבועות.
סביר להניח שנתוני הרבייה שלו דומים למינים אחרים: תקופת הריון כ-240 ימים, גמילה לאחר 3–5 חודשים, ובגרות בסביבות 9–18 חודשים.
צביון אוגילבי מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בעיקר בשל מספריו היציבים של תת-המין צביון לבן רגליים המהווים כמחצית מהאוכלוסייה הכוללת של המין, אם כי שני תת-המינים האחרים נמצאים במגמת ירידה ומסווגים במצב "פגיע" (VU).
השילוב של האוכלוסיות של 3 תת-המינים גורם לכך שהמצב הכללי של המין עדיין לא מגיע לסף אחת מהקטגוריות המאוימות.
עם זאת צביון זה סובל מכריתת יערות, אובדן בית גידול הנעשה על ידי התיישבות אנושית ופלישה של חקלאות ליער וציד נרחב לבשר, ואם המגמות הנוכחיות יתמשכו תת-המינים צביון זהוב וצביון ברוק יחוו ירידה נוספת ומשמעותית שתגביל את מספריהם לשמורות ופארקים מוגנים בלבד.
איום הציד חמור במיוחד באי ביוקו.
צביוני אוגילבי נמצאים במספר אזורים מוגנים המחולקים לפי תת-מינים: צביון ברוק מתקיים כיום במספרים סבירים רק בכמה אזורים, כגון הפארק הלאומי סאפו ומספר יערות אחרים במזרח ליבריה והפארק הלאומי טאי בחוף הדרום-מערבי של חוף השנהב.
לאוכלוסייה של הצביון הזהוב נותרו רק מספר מעוזים עיקריים כפארק הלאומי קורוף בקמרון והפארק הלאומי נהר הצלב בניגריה; הוא גם נרשם בכמה שמורות יער בשתי המדינות הנזכרות.
לעת עתה הצביון הזהוב עדיין נפוץ באי ביוקו, וההגנה היעילה של שמורת גראן-קאלדרה-לובה היא קריטית להישרדותו של מין זה באי.
צביון לבן רגליים עדיין נפוץ בפארקים ושמורות יער בגבון כדוגמת הפארק הלאומי לופה והפארק הלאומי גמבה, וכן בפארק הלאומי אודזאלה שבקונגו.
הוא מופיע בנספח II של אמנת וושינגטון מה שאומר שהסחר במין זה מחויב להיות בפיקוח.
סך האוכלוסייה הכוללת של צביון אוגילבי היא כ-35,000 לשנת 1999. מתוכם 18,000 של תת-המין צביון לבן רגליים, 12,000 של תת-המין צביון זהוב, ו-5,000 של תת-המין צביון ברוק.
צביון הארווי (שם מדעי: Cephalophus harveyi), הוא מין של אנטילופה קטנה בתת-משפחת הצביונים החי במזרח אפריקה, ותואר מדעית לראשונה בשנת 1893 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס.
הטקסונומיה שלו עדיין אינה ברורה לחלוטין, ובתקופות מסוימות נחשב לסירוגין כתת-מין של צביון נטאל, צביון פיטרס וצביון שחור-חזית.
חלק מהבלבול נובע משייכותו לקבוצת "הצביונים האדומים" הכוללת כ-9 מינים הדומים זה לזה.
מבין כולם המין הזהה לו כמעט לחלוטין הוא צביון שחור-חזית, וההבדל העיקרי ביניהם הוא שצביון הארווי חי ביערות דלילים ובסוואנות מיוערות, בניגוד לצביון שחור-חזית שמצוי בדרך כלל רק יערות גשם טרופיים וסבוכים במרכז אפריקה.
לשני המינים יש חפיפה במרכז קניה.
שמו המדעי נגזר מיוונית כדלהלן: kephale = ראש, "lophus" = פסגה; - מתייחס לציץ השיער המזדקר מהמצח.
"harveyi" = הוא על שם מגלהו סיר רוברט הארווי.
צביון הארווי הוא המין הנפוץ ביותר במזרח אפריקה לצד צביון סבכים.
צביון הארווי מתאפיין בזוג קרני-חרוט קצרות ודקות למדי, ובעלות מבנה צמיחה פשוט: הקרן צומחת באלכסון לכיוון מעלה ולצדדים בצורת "V" ולרוב הן ישרות לגמרי; לעיתים הן מקבלות עקומה קלה לאחור או לצדדים.
מיקום הקרניים במרכז המצח, והן צמודות יחסית בבסיס.
המרחק ביניהן עשוי להשתנות מעט בין הבסיס לקצוות - תלוי בצורת הצמיחה.
הקרניים עבות למדי בבסיס ואז הופכות ואז הופכות לצרות וחדות בדומה לקרני הסרו.
הקרניים חלקות בחלק העליון אולם בחלק התחתון יש מחוספסות יותר ובייחוד בבסיס שבו יש 2–4 טבעות בולטות.
צבע קרניו של הצביון אפרפר כסוף\בהיר\כהה, ונוטה להתכהות עד שחרחר-כחלחל בקצוות.
הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, ושל הזכרים ארוכים במעט.
הפרווה של צביון הארווי קצרצרה וחלקה ומורכבת משערות צפופות וזיפיות.
יש נטייה לנשירת שערות בעורף בדומה לצביון נטאל.
צבע הפרווה הכללי הוא אדמדם בהיר\כהה עד כתמתם חזק, אם כי הצבע אינו בוהק כל כך כאצל צביון שחור חזית.
לרוב פלג הגוף האחורי והצלעות נוטים לאדמדם-כתמתם כהה, בעוד שהמותניים והגרון נוטים לצהבהב בהיר עד זהוב.
בגב יש לעיתים נטייה לאפרפר, בעוד שהרגליים משתנות מחום-כתמתם בהיר עד לשחרחר דהוי.
לצביונים מבוגרים צבע הגב הופך לשחרחר מעט ומתפשט גם לכתפיים ולגפיים.
החזה והגרון נוטים לצהבהב חיוור.
בניגוד לצביון שחור חזית, אצל צביון הארווי נפוץ שהרגליים אדמדמות או כתמתמות לגמרי.
הזנב בצבע אדמדם עם פס שחור - בצידו העליון, ולבנבן בצידו התחתון.
הוא מסתיים בציצת שיער מדובללת ועגלגלה בצבע שחרחר, לבנבן ואדמדם.
פרסותיו קצרות וחדות בצבע שחרחר או אפרפר.
צבעו של הצביון עלול להשתנות במעט על פני תפוצתו.
צבע ראשו של צביון הארווי אדמדם-ערמוני, כתמתם או זהוב - בהתאם לצבע הגוף, ולעיתים הוא נוטה להיות חיוור ודהוי מעט.
לפנים יש בדרך כלל צבע ברור ובוהק יותר ביחס ללחיים.
בדומה לצביון שחור חזית גם לצביון הארווי יש על פני המצח והחרטום כתם שחור בולט המקשה על הזיהוי ביניהם.
עם זאת, לצביון הארווי הוא דהוי יותר, וישנם מקרים בהם הוא חצוי באמצעו על ידי שערות אדמדמות.
מעל העיניים יש לו קשתות בהירות ובולטות בצבע אדמדם עד צהבהב בהיר.
במרכז המצח יש לו ציצת שיער קצרצרה וקטנה יחסית, וצבעה הוא שחרחר במרכז ואדמדם בצדדים.
האזור שסביב הלוע והאף בצבע אפרפר, והשפה העליונה הלבנבנה מתחברת לעיתים לסנטר הבהיר.
לעיתים גם יש לו טבעת צהבהבה בהירה סביב העין.
האוזניים מתחלקות בין אדמדם ושחרחר דהוי בצד החיצוני, ללבנבן ושחרחר בצד הפנימי.
מבנה גופו של צביון הארווי ארוך ורחב למדי אך קומפקטי באופן כללי, וצווארו הקצר תומך בראש גדול ומוארך.
רגליו קצרות ודקיקות, ומכיוון שהאחוריות ארוכות מהקדמיות, הן גורמות לגב להיות בשיפוע.
חרטומו צר למדי, ואוזניו רחבת ובינוניות בגודלם.
זנבו הקצרצר והדקיק מסתיים בציצית שיער עגלגלה ורחבה.
עיניו ואפו גדולים ושחורים והלוע רחב ומעוגל.
בין העיניים לאף יש לו חריץ שחרחר שאינו בולט כל כך ודרכו יוצא הנוזל מבלוטות הריח שמתחתיו.
הנקבות גדולות במעט מהזכרים וקרניהן כאמור קצרות יותר.
מידות הגוף של צביון לבן גחון:גובה הכתפיים: 50-45 ס"מ.
אורך הראש והגוף: עד 100 ס"מ.
צביון הארווי מצוי במזרח אפריקה.
הטווח העיקרי של תפוצתו משתרע על צפון מלאווי וזמביה, ממשיך בפס צר לאורך מרכז טנזניה המתרחב מעט בצפון, ומסתיים לאורך קו החוף המזרחי של קניה עם גלישה קטנטנה לסומליה.
ישנם 2 אוכלוסיות מבודדות בדרום מזרח קניה, 2 נוספות במרכזה, ואוכלוסייה נוספת מבודדת שהוכחדה בדרום סומליה.
שתי אוכלוסיות מבודדות במרכז ובמערב אתיופיה שייכות כנראה למין זה, אם כי אחת מהם עלולה להיות שייכת לצביון ווינס.
בית הגידול של צביון הארווי הוא בעיקר יערות שפלה ויערות הרריים, כיסי יער מבודדים, יערות-סוואנה, יערות מוצפים, אגני ניקוז של נהרות, ובתי גידול אחרים בעלי סבך גבוה וצפוף.
המין מצוי בגבהים של 3,400-2,400 מטר מעל פני הים בחלק מרכסי הרי ארק המזרחיים שבטנזניה.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 1,000-250 מילימטר לשנה.
אין הרבה מידע על האקולוגיה והרבייה של המין.
הוא חופף עם צביון אדרס, צביון סבכים, צביון כחול וצביון אבוט, אך לא ידוע על היחסים שלו עם המינים הללו.
סביר להניח שיש לו דמיון רב לצביונים אחרים: פעיל יום הניזון מעשבי תיבול, עלים ופירות, וכדומה.
ההריון של הנקבה נמשך 7 או 8 חודשים לאחריהם נולד עופר יחיד המוסתר בסבך העמוק בשבועות הראשונים.
גמילה מקסימלית בגיל 5 חודשים ובגרות בגיל 9–18 חודשים.
אויביו העיקריים הם האריה, הנמר, הברדלס, צבוע נקוד וזאב טלוא, ומן הסתם גם טורפים קטנים אחרים.
צביון הארווי מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), מכיוון שהוא עדיין נשאר נפוץ למדי הן על פני הטווח הכללי שלו והן באזורים מוגנים.
בעבר המין סווג בקטגוריית "תלוי שימור" (CD - סיכון נמוך מאוד), עד שדרגא זאת בוטלה על ידי הארגון.
אף על פי שמגמת האוכלוסייה בירידה היא עדיין אינה משמעותית מידי כדי להתקרב לסף קטגורית "קרוב לסיכון'''" (NT) או קטגוריה מאוימת אחרת.
עם זאת ההישרדות הארוכת-טווח של צביוני הארווי תלויה יותר ויותר בתחזוקה של אוכלוסיות משמעותיות בתוך פארקים לאומיים ושמורות אשר מוגנים ביעילות נגד הרס בית גידול וציד לא חוקי.
האיום העיקרי על המין הוא אובדן בית גידול המתבצע על ידי כריתת יערות או פלישה אנושית אחרת, בייחוד ביערות חוף ויערות הררים.
צביון זה נרדף בכבדות לאורך הטווח שלו על ידי שימוש בכלבי ציד מלכודות ורשתות תיל.
בסומליה למשל, המין דווח בכל בתי הגידול שסביב נהרות ג'ובה ושיבלי, וביערות ושיחי חוף באזור אגם באדאנה, אבל באמצע שנת 1980 כמעט כל בתי הגידול באזור הושמדו לחלוטין למטרות חקלאות, והוא שורד שם רק בכיסים קטנים ומבודדים.
צביון הארווי מצוי במספר אזורים מוגנים.
להלן חלק מהם: שמורות ההרים המיוערות ברכס אברדר, שמורת שימבה, שמורת בוני-דודורי ושמורת נהר טאנה הלאומית (קניה), הפארק הלאומי הר קילימנג'רו, הרי מיקומי, הפארק הלאומי הרי אדזוונגווה, הפארק הלאומי ארושה ואגם מאניארה (טנזניה), הפארק הלאומי בוש-בוש (סומליה), הפארק הלאומי הרי באלה (אתיופיה).
אומדן האוכלוסייה העולמי של צביוני הארווי הוערך בכ-20,000 פרטים נכון לשנת 1999, אך סביר להניח שלפחות בתקופה ההיא המספרים היו גבוהים בהרבה.
צביון וינס (שם מדעי: Cephalophus weynsi), הוא מין של אנטילופה קטנה בסוג צביון שבתת-משפחת הצביונים החי במרכז אפריקה ולו כ-6 תת-מינים.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1901 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס.
עד שנות ה-2000 נחשב לסירוגין כתת-מין של צביון נטאל, צביון פיטרס וצביון הארווי.
בשל שיוכו לקבוצת הצביונים האדומים ניתן להתבלבל בנקל בינו לבין מינים אחרים החופפים לו בתפוצה כדוגמת צביון לבן-גחון וצביון שחור-חזית.
"weynsi" הוא על שם מגלהו.
צביון וינס הוא הצביון הנפוץ ביותר ביער האיטורי של קונגו לאחר צביון כחול, עם צפיפות אוכלוסייה של 15 פרטים לכל קמ"ר.
צביון וינס מתאפיין בזוג קרני-חרוט עבות וארוכות יחסית ובעלות מבנה אופייני לצביונים: הקרניים צומחות באלכסון ישר לכיוון מעלה, והן נוטות מעט לצדדים כ-"V".
לעיתים קצוות הקרן מתעגלות כלפי קדימה בצורה בלתי מורגשת.
מיקום הקרניים הוא בפסגת המצח - במרכזה של ציצת השיער, והן סמוכות ממש לאוזניים ורחוקות מן העיניים.
המרווח בין הקרניים קטן יותר בבסיס מאשר בקצוות בשל צורת ה-"V", אך במקרים שבהן הקרן ישרה לגמרי המרווח ביניהן יהיה זהה.
הקרניים שלו עבות יותר ממינים כדוגמת צביון נטאל, צביון אדרס וצביון שחור חזית, אך דקה יחסית לקרני צביון לבן גחון, צביון חום או צביון צהוב-גב.
בדומה להם, גם אצלו הקרן תהיה עבה בצורה ניכרת בבסיס, ותהפוך לצרה בהדרגה עד שתסתיים בשפיץ חד.
לאורך הקרניים של מין זה יש חריצים וטבעות קטנות (עד כ-5), והקצוות חלקות בדרך כלל.
צבע קרניו נע בין חלודה כהה או בהיר לאפרפר ושחרחר.
קרני הנקבות קטנות מעט משל הזכרים.
הפרווה של צביון וינס דקה, קצרה וחלקה, ומורכבת משערות זיפיות צפופות.
צבע הפרווה הכללי הוא כתמתם אפרסק, בז', צהבהב קרמי, חולי ולעיתים אדמדם, כשהמותניים בהירות מהצלעות.
הצוואר, הכתפיים והגפיים נוטים לרוב לגוון חום קפה חיוור עד חום צהבהב, חאקי או חום אפרפר.
ארבע הרגליים בצבע זהה לכתף ולצוואר כשצידן הפנימי בהיר יותר.
אצל תת-המין לסטרד צבע הפרווה הכללי הוא שילוב של חום קפה ומהגוני, ולעיתים המותניים והצוואר יהיו בהירים ואפרפרים יותר.
באופן כללי ניתן להבדיל בקלות בין צביון זה לצביון לבן גחון או צביון אוגילבי משום שאין לו פס שחור על גבו, אם כי תת-המין לסטרד יוצא דופן גם בכך שהוא תת-המין היחיד שמתאפיין בפס כזה.
המפשעה (ולעיתים גם הגחון והחזה), בצבע לבנבן עם שילוב של אפרפר וצהבהב חיוור.
הזנב בצבע חום קפה, לבנבן או שחרחר.
צבע ראשו של צביון וינס זהה לצבעו הצהבהב של הגוף או לצבעו החום חיוור של הצוואר.
המצח בצבע אדמדם בהיר, חום קפה או שחרחר, כשציצת השיער שבמצח בצבע אדמדם-ערמוני בולט.
הציצה לרוב קצרה מאוד ומכסה רק את בסיס הקרניים.
החרטום וצדדיו נוטים לצבע אפרפר עד שחרחר.
שפתו העליונה של הצביון בצבע צהבהב קרמי, ולעיתים גם הסנטר.
מעל העיניים יש לו קשתות בולטות הנראות כגבות, והן נגרמות על ידי עצמות המצח העבות מאוד באזור זה.
צבען הוא בז', אפרפר או צהבהב, ולעיתים קרובות צבען זהה לצבעו של המצח.
האוזניים מתחלקות בין הצד החיצוני שצבעו כתמתם בחלק התחתון ושחרחר בחלק העליון, לבין הצד הפנימי שצבעו הוא ורדרד עם שערות לבנבנות או שחרחות.
לצביון וינס מבנה גוף רחב ועבה יחסית והוא בין הצביונים הבינונים בגודלם לצד צביון לבן גחון, צביון שחור, ואחרים.
יש לו צוואר קטן וקצר וראש מוארך וקטן ביחס לגוף.
החרטום שלו צר ומקושת מעט.
רגליו קצרות ודקות, והאחוריות ארוכות מהקדמיות ומשוות לגוף מראה קומפקטי, עגלגל וכפוף.
העיניים בינוניות בגודלן, והאף גדול ושחרחר ובעל נחיריים רחבים.
בצדדי החרטום יש לו בלוטת ריח נפוחה שבמרכז חריץ אפרפר.
יש גם נפיחות סביב העין המבליטה אותן על רקע הפנים, אף על פי שהן בכלל שקועות בחוריהן.
הזנב שלו דקיק למדי ובעל ציצת שיער רחבה ועגלגלה בסופו.
האוזניים עגלגלות ורחבות והן משולשות מעט בקצוות.
הנקבות גדולות מעט מהזכרים, וקרניהן קטנות יותר, ומלבד זאת אין הבדלים משמעותיים אחרים.
מידות הגוף של צביון וינס:גובה הכתפיים: כ-56 ס"מ.
צביון וינס מצוי במרכז אפריקה.
תפוצתו העיקרית משתרעת על מרבית שטחה המרכזי והצפוני של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, דרום הרפובליקה המרכז אפריקאית, ומערב אוגנדה, רואנדה, בורונדי וטנזניה.
ישנן מספר אוכלוסיות מבודדות: 2 בדרום סודאן, 2 במרכז קניה, ו-1 נוספת במערב קניה עם גלישה למזרח אוגנדה.
לא ברור אם האוכלוסייה המבודדת בדרום אתיופיה שייכת למין זה או לצביון הארווי.
בית הגידול של מין זה הוא בעיקר בלוקי יערות טרופיים משווניים עם חופת-יער סגורה, והוא אינו מצוי ביערות מוצפים או פסיפסים של יערות-סוואנה.
ביער האיטורי של קונגו הדמוקרטית המין מצוי גם במידה מסוימת ביערות משניים.
המין מצוי ביערות הרריים בגבהים של עד 3,000 מטר מעל פני הים, כדוגמת הר קניה והר אלגון שבקניה והרי אימטונג בדרום סודאן.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 2,000-500 מילימטר לשנה.
הוא כנראה בעל חיים יומי והצביון הנפוץ ביותר ביער האיטורי לאחר הצביון הכחול.
צפיפות האוכלוסייה הממוצעת היא כ-15 פרטים לקמ"ר.
הוא ניזון כנראה מפירות ועלים, נמצא רוב הזמן בבדידות או בזוגות מונגומים, ומסמן את שטחו בעזרת בלוטות הריח שבלסת.
הרבייה דומה מן הסתם לצביונים אחרים: הריון 7–8 חודשים, לידה של עופר יחיד, גמילה עד 5 חודשים ובגרות בגיל שנה או שנה וחצי.
יש לו 6 תת-מינים כדלהלן:צביון ברברטון (C.w.
barbertoni) - הר אלגון ויער קאקאמגה בגבול קניה-אוגנדה.צביון יג'ניף (C.w.
ignifer) - הר קניה ומערבה.צביון ג'ונסטון (C.w.
johnstoni) - רכס רובנזורי באוגנדה.צביון לסטרד (C.w.
lestradi) - רואנדה.צביון רוטשוריק (C.w.
rutshuricus) - מצוי במערב קונגו ובגבול קונגו-אוגנדה; כנראה גם בדרום סודאן.צביון צפון-קונגו (C.w.
weynsi) - מצוי בצפון קונגו עד נהר אובנג'י.
צביון וינס מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש'''" (LC), בשל היותו עדיין נפוץ ושכיח עם אוכלוסייה גדולה למדי.
עם זאת סביר להניח שמספרי המין הולכים ופוחתים בשל השפעות של הציד.
האוכלוסיות המבודדות במזרח אפריקה נמצאות בסיכון גבוה בשל ההצטמקות של היערות הקטנים שם שאליהם הם מוגבלים.
האיום העיקרי על מין זה הוא ציד המתבצע בעיקר על ידי רשתות ומלכודות, אם כי מין זה עמיד יותר ללחצי ציד מאשר קרובו - צביון לבן גחון.
יש מספר אוכלוסיות באזורים מוגנים רשמית כשמורת אוקאפי, הפארק הלאומי מאיקו והפארק הלאומי סלונגה (הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו), הפארק הלאומי קיבאלה (אוגנדה), הפארק הלאומי הר אלגון (קניה), והפארק הלאומי הרי מאהלה (טנזניה).
אומדן האוכלוסייה העולמי של צביוני וינס, הוא 188,000 פרטים - נכון לשנת 1999.
צביון ז'נטינק (שם מדעי: Cephalophus jentinki; השם נהגה גם כג'נטינק), הוא מין של אנטילופה גדולה בתת-משפחת הצביונים האנדמי לאזור החוף המרכזי של מערב אפריקה.
הוא התגלה בשנת 1884 ותואר סופית כמין נפרד ב-1892. זהו המין הגדול והכבד ביותר בתת-המשפחה ובקבוצת "צביוני הענק" - גדול אפילו ממספר מיני צבאים, אם כי מכיוון שפרטים שלו קטנים לעיתים במעט מצביון צהוב-גב חוקרים מסוימים טוענים כי האחרון הוא זה שזכאי לתואר הזה.
למין זה יש אמנם תפוצה קטנה יחסית אך עם זאת הוא חופף עם מספר רב של צביונים מכיוון שמערב אפריקה היא ממרכזי הצביונים ביבשת.
בין המינים ניתן למנות את צביון זברה, צביון מקסוול, צביון שחור, צביון שחור-חזית, צביון כחול, צביון צהוב-גב, צביון חום וצביון אוגילבי.
ניתן לזהותו בקלות מהשאר בשל צבעו הייחודי.
קיימים מספר בעלי חיים עם התפלגות צבעים דומה: טפיר אסייתי, פנדה ענקית, שכווי אירופי ודולפין קומרסון.
שמו המדעי של הצביון נגזר מיוונית כדלהלן: kephale = ראש, "lophus" = פסגה; - מתייחס לציצת השיער הבולטת בראש שאופיינית לצביונים, אם כי היא נעדרת באופן ספציפי אצל מין זה.
"jentinki" - על שם מגלהו הזואולוג ההולנדי פרידריקוס אנה ז'נטינק (Fredericus Anna Jentink).
לצביון זה יש מספר שמות מקומיים בתחומי מחייתו כגון: "גידי-גידי", "גרי-גרי", "דיקי-דיקי", "קאיקולוולי", נינאג'בה", ועוד.
למרות הצבעוניות הייחודית של צביון זה הגולגולת שלו דומה כל כך לצביון צהוב גב, עד שהדגימה הראשונה של גולגולת נקבה ממין זה שנמצאה ונמסרה ב-1884 לז'נטינק תוארה כגולגולת של צביון צהוב גב.
צביון ז'נטיניק הוא בין הנדירים שבצביונים לצד צביון אדרס וצביון אבוט, והוא סובל מציד ואובדן בית גידול נרחב.
במשך 50 שנה לאחר גילויו הוא לא נצפה כלל בטבע בשל זהירותו הרבה, פעילותו הלילית וכן בשל הימצאותו ביערות גשם סבוכים.
צביון ז'נטינק מתאפיין בזוג קרניים גדולות ועבות, והן הארוכות ביותר מבין מיני הצביונים.
לקרניים מבנה אופייני לאנטילופות אלה: הקרן צומחת לכיוון מעלה ומתעגלת בעדינות כלפי אחורה - לעיתים בצורה מקושתת ולעיתים בצורת אלכסון.
הן יוצאות מהראש לכיוון הצדדים ועל כן נראות כ-"V".
מיקום הקרניים הוא במרכז המצח - סמוך לאוזניים ורחוק מן העיניים.
המרחק בין הקרניים משתנה במעט מאוד בין הבסיס לקצוות, והרווח ביניהן בבסיס קטן באופן יחסי מזה של הדוקרן או אנטילופה ננסית, אך גדול משל צביונים קטנים.
הקרניים עבות למדי לכל אורך הקרן, ורק לקראת הסוף הופכות בהדרגה לדקות עד שמסתיימות בשפיץ חד או מעוגל.
הקרניים נראות אמנם חלקות לחלוטין, אך לרוב הן חרושות מעט בבסיס בסביבות 3–5 טבעות\חריצים בולטים.
צבע הקרניים הוא אפרפר\כחלחל\שחרחר מבריק.
הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, אך של הזכרים גדולים וארוכים במעט.
הפרווה של צביון ז'נטינק קצרה בדומה לשאר הצביונים, והיא מורכבת משערות זיפיות צפופות.
הפרווה גסה באזור האחורי וחלקה וקצרצרה באזור הקדמי.
צבע הפרווה החדגוני והייחודי בולט ביותר בקרב הפריים, ומצוי מלבדו אצל מספר מועט של אנטילופות כאנטילופה הודית וקובוס הנילוס.
השילוב של הצבעים גורם לצביון ז'נטינק להזכיר מאוד את הטפיר האסייתי: פלג הגוף האחורי - מהכתפיים והלאה, בצבע אפרפר בהיר ודהוי, אפרפר כסוף או אפור צפחה כהה, כשלרוב החלק הסמוך לכתפיים בהיר יותר, והקרוב לזנב כהה; גם הגחון וחלקים העליונים של הרגליים בצבע זהה עם נטייה לחום.
הצבע האפור משווה לפרווה מראה מחוספס בשל שילוב של שערות לבנות וחומות.
בניגוד חד לפלג האחורי, הצוואר הראש והחזה בצבע חום שוקולד עמוק או שחור פחם מבריק, ובמרכז הכתפיים בינם לבין הצבע האפור מפרידה רצועה עבה בצבע לבן בוהק המתרחבת סמוך לגפיים ומדגישה את ההבדל החד בצבעי הגוף.
מלבד האזורים העליוניים שאר חלקי הרגליים בצבע לבן בוהק בהתאם לרצועה, או אפרפר בהיר מן הרגיל.
צבע הזנב מתחלק בין אפרפר בחלק העליון ללבנבן בחלק התחתון.
הפרסות בצבע אפור בהיר עד שחור.
כאמור צבע ראשו של צביון ז'נטינק שחור, ואין לו כמעט סימוני פנים בולטים.
סביב הלוע והאף יש כתם לבן בולט המנוקד בנקודות שחרחרות קטנות, ומסביב לו כתם נוסף בצבע חום צהבהב בהיר המתמזג בהדרגה לשחור המפוחם שבשאר הפנים.
מהכתם הצהבהב נמשכים לעיתים פסים דהוים משני הצדדים במקביל לעצמות הלסת - כמעט עד לגרון, ומעל כל פס יש בדרך כלל נקודה חומה צהבהבה הממוקמת מתחת לעין.
לצביון ז'נטינק אין את ציצת השיער האדמדמה המפורסמת האופיינית לצביונים, ובמקומה יש שערות מדובללות ובולטות מעט במצח בניגוד לשאר הפרווה הקצרצרה והחלקה של הראש.
המאפיין הבולט בפנים הוא השקעים הבולטים סביב העיניים, הגורמים להן להראות שקועות בחוריהן.
מעל הלחיים עצמות הגולגולת עבות ובולטות ביותר, והן נראות אפילו על רקע הפנים.
בין צידי החוטם ללחיים יש שני חריצים שחורים אלכסונים שלמעשה הם בלוטות ריח גדולות.
האוזניים עלולות להיות שחורות משני הצדדים או בצבע אפור כהה בצד הפנימי, ובבסיסם ישנו כתם קטנטן בהיר בצבע לבן עד חום צהבהב.
מבנה גופו של צביון ז'נטינק מוצק ארוך ורחב, צווארו עבה וקצר, וראשו גדול בהשוואה לצביונים רבים אם כי קטן ביחס לגוף; החרטום משולש אמנם, אך המצח והסנטר גורמים לו להיראות עגלגל מעט.
גופו כבד מאוד, ולשם השוואה משקלו הוא כמעט פי 10 מהמין הקטן ביותר בתת-המשפחה - צביון כחול.
הרגליים קצרות באופן ניכר כפי שמאפיין את הצביונים, והאחוריות ארוכות יותר מהקדמיות.
הגב שלו מקושת ועגלגל ומובלט עוד יותר על ידי חוסר האיזון באורך הרגליים: כתוצאה מכך פלג גופו האחורי גבוה באופן ניכר מהקדמי והליכתו נראית כפופה.
האוזניים שלו עגולות ורחבות ועיניו גדולות וזהובות עם אישונים מורחבים.
אפו גדול ורחב מאוד כשל הבקר ופיו גדול ועגלגל; שניהם בצבע שחור פחם או מבריק.
זנבו קצר ודק לכל אורכו, ללא ציצת שיער עגולה בסופו.
הדו-צורתיות זוויגית נמוכה מאוד במין זה, ומסכמת בכך שהזכרים בעלי קרניים גדולות וארוכות יותר, ואילו הנקבות גדולות במעט במידות גוף מהזכרים.
מידות הגוף של צביון ז'נטינק:גובה הכתפיים: 89-75 ס"מ.
צביון ז'נטינק אנדמי לדרום מערב אפריקה.
הוא מצוי בליבריה (מחוזות: בומי, בונג, גברפולו, גרנד בסה, גרנד כף מאונט, גרנד קדה, גרנד קרו, מרגיבי, מרילנד, מנטסרדו, נימבה, נהר צ'ס, נהר גאה, וסינוה), סיירה לאון (בעיקר במחוז המזרחי, ובמספר אוכלוסיות קטנות ומבודדות גם במחוז הצפוני, הדרומי והמערבי) וחוף השנהב (מחוזות: בס ססנדרה ומויין קבלי).
נוכחותו בדרום גינאה (מחוז נזרקורה) מוטלת בספק, אך די הגיוני שהוא נמצא בגבול הגינאי-ליברי בהתחשב בסמיכות של התפוצה שלו לשם.
לטפיר אין שפתיים לבנות, אך יש לו כתמים לבנים על האוזניים.
בית גידולו המועדף של צביון ז'נטינק הוא שרידי גוש היערות הטרופיים הראשוניים, שמתאפיינים בכמות גדולה של עצים עבותים עם שיחים ואפיפיטים סבוכים וצפופים ביותר - רצוי בדרך כלל עם מגוון עצי פרי וחופת יער סגורה, שגורמת לו להיות מוסווה למרות צבעיו הבולטים על הרקע החשוך והסבוך.
יערות אלו נמצאים בדרך כלל באזורים הררים יחסית בגבהים של 1,500-500 מטר מעל פני הים.
עם זאת הוא מצוי גם ביערות דלילים יותר כמו גם בשולי יער, ולעיתים קרובות חודר לשטחים ומטעים חקלאיים או יורד לאזורי החופים הנמוכים בחיפושיו אחר מזון.
בתחומי מחייתו הטמפרטורות אחידות לאורך השנה ועומדות על 30 מעלות צלזיוס, וכמות המשקעים הממוצעת - גבוהה ביותר - 4,300-2,000 מילימטר לשנה.
פריטי מזון שונים הנאכלים על ידי צביון ז'נטינק.
צביון ז'נטינק הוא בעל חיים לילי בעיקרו; פרט בשבי בגן החיות של מונרוביה היה פעיל במשך 28% משעות היום, ו-40% משעות הלילה.
במהלך היום צביון ז'נטניק מסתתר מתחת לעצים חלולים, גזעים שנפלו, ומתחת לסבך של עצי בומבאקס (מהחלמיתיים), ועצי מוטוטו ועצי קאפוק (מהמלפיגאים) - מה שמקשה מאוד למוצאו.
כך ניתן להסביר גם את העובדה שלמרות שאוכלוסייה של צביוני ז'נטינק הייתה קיימת במשך עשרות שנים על מורדות היערות ההרריים מול העיר פריטאון (המונה למעלה ממיליון איש), היא לא הייתה ידועה כלל למקומיים עד לשנים האחרונות.
אם מקום מסתורו התגלה הצביון יימלט מהאזור במהירות רבה, אך מכיוון שיש לו סיבולת נמוכה המקשה עליו לרוץ לזמן רב הוא לא יתרחק יתר על המידה מהאזור שבו הופרע.
מין זה ניצוד בדרך כלל בלילה, כאשר הציידים יכולים לנופף בלפידים ולזהות על ידם את מיקומו של הצביון בקלות בשל הברק שיש לעיניו בלילה.
הטורף הטבעי העיקרי של צביון ז'נטניק בוגר הוא הנמר אפריקני.
העופרים נטרפים על ידי פיתון סלעים אפריקני, וככל הנראה גם על ידי זבד אפריקאי, חתול זהוב אפריקני וטורפים קטנים נוספים.
כאמור למין זה יש חפיפה עם צביון צהוב גב (ומינים נוספים), שעלול להתחרות איתו על מקורות מזון בשל הגודל והאקולוגיה הדומה, ומכיוון שהוא חזק יותר במפגשים ביניהם הוא עלול לדחוק את צביון צהוב גב לבתי גידול פחות מתאימים.
האקולוגיה של צביון ז'נטינק אינה ידועה ברובה בגלל השילוב של בית גידולו הבלתי נגיש יחד עם נדירותו וזהירותו המופלגת.
אין מחקרים מפורטים כל כך על תזונתו של צביון ז'נטניק.
ידוע שתזונתו מבוססת ברובה על עלים, גבעולים, ושתילי עצים, והעצים שהוזכרו במפורש על ידי ציידים ככאלו שנאכלים על ידו הם ההנואה (פרי טרופי מסדרת הסבוננאים) ועץ המיליקיה (ממשפחת התותיים).
הוא גם ירחיב את תזונתו על אגוזי קולה ופירות ארימדו מהחלבלוביים, דובדבן מהגוני מהספוטיים, ותפוחי חול ועצי חלב מהמלפיגאים.
צביון ז'נטינק נוהג לפקוד מדי פעם מטעים של אגוזי דקל, מנגו, תרמילי קקאו וקפה - בעיקר כשיש לו מחסור בפירות, וכבר יצא לו שם של מזיק יבולים במערב אפריקה.
ישנם דיווחים שצביון זה נוהג ללעוס שורשים אחרי שהוציא אותם מהקרקע על ידי חפירה עם פרסותיו.
למרות חיבתם לאזורים סבוכים הצביונים ירדו לחוף הים כאשר תהיה להם הזדמנות כדי ללקק מלח מהחול.
מעבר למה שהוזכר לעיל ובלי קשר למחסור במזון, ישנה מעין הגירה קטנה וקבועה ממאי עד אוקטובר בעונה הגשומה בסיירה לאון, שבה פרטים רבים יורדים בתקופה זאת מהיערות ההרריים לאכול בשטחים החקלאיים שבמורדותיהם ובאזורי החופים.
בשל טבעו המסתורי כמעט ולא ידוע דבר על הרגלי הרבייה והמבנה החברתי של צביוני ז'נטינק בטבע.
ככל הנראה הוא בעל חיים טריטוריאלי הפעיל בטווח ביתי קבוע, אך לא ידוע האם הוא מגן על שטחו מפולשים.
באופן יוצא דופן מצביונים רבים הוא נצפה בטבע פעמים רבות בזוגות.
בשבי הזכרים הופכים לאגרסיביים בתקופת החיזור, ולעיתים גורמים לחתכים או חורים בעוקץ הזנב של הנקבות על ידי קרניהם - למרות שפצעים אלו נרפאים בקלות ובמהירות.
סביר מאוד להניח שתקופת ההריון של נקבה צביון ז'נטינק דומה לזה של קרובו צביון צהוב גב - סביבות 8 חודשים, ולאחריהם נולד עופר יחידי השוכב בימיו הראשונים בצמחייה הסבוכה.
בעת הלידה העופרים שוקלים 5.9-3.3 קילוגרם, והם נולדים עם פרווה בצבע חום כהה לגמרי, ועם כתם לבן סביב השפות.
השינוי של הפרווה לצבעים הייחודיים של המבוגרים מתרחשת סביב גיל שנה.
במהלך השנה הראשונה לחייהם, עופרי צביון ז'נטניק דומים ממש לעופרים של צביון צהוב גב - עד כדי כך שעופרים שנלכדו בטבע במהלך הזמן הזה זוהו בטעות כצביון צהוב גב עד שפרוותם התחלפה לצבע המבוגרים.
העופרים נגמלים כנראה סביבות 3–4 חודשים.
לא ידוע זמן הגעתם לבגרות.
מספר פרטים ששהו בשבי חיו עד לאמצע שנות העשרה שלהם; שיא אריכות הימים שתועד הוא 21 שנים.
חלק גדול מגוש יער גינאה הראשוני שהוא בית הגידול העיקרי של מין זה - הושמד ברובו.
צביון זה נדיר למדי בכל הטווח של תפוצתו, ומגמת אוכלוסייתו בירידה ברוב האזורים פרט למספר מקומות מרוחקים בעומק היערות הטרופיים הבלתי נגישים ובאזורים מוגנים ישנן טענות שמצבו כבר נוטה לקטגוריה של "סכנת הכחדה חמורה" ואם לא ינקטו פעולות הגנה משמעותיות הוא עלול להיכחד במהלך העשר שנים הקרובות.
ההישרדות העתידית של צביון ז'נטינק לטווח הארוך מותנית בעתידם של בלוקי יער הראשוניים הנותרים.
הוא מצוי במספר אזורים מוגנים ביניהם: הפארק הלאומי סאפו, שמורת קרהה-באסה ויערות גרבו הלאומיים בליבריה, שמורת היער כאוויי-ג'וין והפארק הלאומי טאי בחוף השנהב, ושמורת היער המערבי בסיירה לאון.
צביון ז'נטינק רשום בנספח I של אמנת וושינגטון, מה שאומר שהסחר הבינלאומי במין זה או במוצריו אסור למעט במקרים מיוחדים.
צביון זה מצוי במספר גני חיות ברחבי העולם ומתרבה בהם בהצלחה.
אומדן האכלוסייה העולמי של צביוני ז'נטינק נאמד בשנת 1999 בכ-3,500 פרטים, אולם כבר אז נטען כי האוכלוסייה אינה עולה על יותר מ-2,000 פרטים.
סביר להניח שהמספרים כיום פחותים בהרבה.
צביון לבן-גחון (שם מדעי: Cephalophus leucogaster), הוא מין אנטילופה קטנה בסוג צביון שבתת-משפחת הצביונים החי במרכז אפריקה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1873 על ידי הזואולוג והטקסונום הבריטי ג'ון אדוארד גריי.
יש לו דמיון רב בעיקר לצביון אוגילבי, צביון ווינס וצביון פיטרס.
"leucogaster" = לבן כרס, ומתייחס לצבע הבהיר של גחונו המשמש כסימן זיהוי עיקרי שלו (כנ"ל לגבי שמו הרשמי).
צביון לבן-גחון הוא בעל מספר הפרטים גדול למדי, אם כי בשל צפיפות האוכלוסייה הנמוכה שלו, כמו גם בית גידולו המיוער והבלתי נגיש ידוע עליו מעט מאוד.
אף על פי שמצבו עדיין טוב יחסית הוא סובל באופן נרחב מכריתת יערות וציד, מה שעשוי להשפיע בעתיד על מספריו.
צביון לבן-גחון מתאפיין בזוג קרני-חרוט ארוכות יחסית ל"צביונים האדומים", ויש להם מבנה פשוט למדי: הקרן צומחת לכיוון מעלה המאונך בהתאם לקו המצח, לעיתים יהיו ישירות לחלוטין ולעיתים יתעגלו מעט לאחור.
לצביונים מבוגרים הקרניים עלולות להתעקם אחת כלפי השנייה וליצור מעין אליפסה קטנה.
מיקום הקרניים הוא במרכז המצח משני צדדי ציצת השיער, והן סמוכות למדי לאוזניים.
המרווח בין הקרניים עלול להשתנות: לעיתים זהה בין הבסיס לקצוות, לעיתים יהיה הפרש גדול יותר בקצוות, ויש שהן יתרחקו אחת מהשנייה ואז לבסוף יתקרבו עד כדי כך שהן יגעו אחת בשנייה.
הקרניים עבות מאוד בבסיס בהשוואה לצביון נאטאל, צביון ווינס ועוד, והן הופכות לדקות וחדות ככל שהן גדלות.
צביון זה הוא הצביון היחיד שקרניו חרושות בכבדות בסביבות 8-6 טבעות וחריצים גדולים ובולטים,וקצוות הקרניים חלקות לגמרי.
צבע הקרניים הוא אפרפר, שחרחר, חלודה כהה, כשלעיתים קרובות הקצוות תהיינה בצבע כהה יותר.
הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, אך קרני הזכרים גדולות וארוכות יותר.
הפרווה של צביון לבן-גחון גסה וקצרה, ומורכבת משערות צפופות בחלק האחורי ודלילות בחלק הקדמי.
באזור העורף יש לעיתים נשירת שערות בדומה לצביון נאטאל.
צבע הפרווה הכללי הוא צהבהב-כתמתם\זהבהב חיוור ובהיר, הנוטה להיות כהה יותר בגב ובפלג הגוף האחורי ובהיר יותר בצלעות, בצוואר ובמותניים.
לעיתים הצבע הכללי יהיה אפרפר-חולי, והחלק האחורי יהיה בעל גוון אדמדם מעט.
לאורך הקו האמצעי של הגב - מעוקץ הזנב ועד לכתפיים או העורף - ישנו פס שחור דק למדי ומוגדר היטב, המתרחב מעט באזור האחורי (אם כי לא כאצל צביון פיטרס).
הזנב בצבע אדמדם-כתמתם עם פס שחור בצידו העליון, ולבנבן בצידו התחתון; הוא מסתיים בציצת שיער גדולה ורחבה בעלת צבע משולב של שחרחר, לבנבן ואדמדם.
המאפיין הבולט של צביון זה הוא שהגחון החזה והמפשעה בצבע לבנבן בוהק המאפשר לזהותו בקלות מצביונים אחרים החופפים איתו בתפוצה כצביון חום, צביון פטר, צביון ווינס וצביון שחור-חזית.
הרגליים מתחלקות בין אדמדם\כתמתם בצד החיצוני ללבנבן בצד הפנימי, ולאורך הברכיים יש לעיתים רצועות עבות בצבע חום כהה.
העורף נוטה לצבע חום דהוי או אפרפר בשל נשירת השערות, וצדדי הצוואר נוטים לכתמתם-צהבהב חיוור, בעוד שהגרון בצבע לבנבן קרמי ומהווה המשך לחזה הבהיר.
צבע ראשו של צביון לבן-גחון צהבהב חיוור, חולי או בז', כשהמצח לרוב יהיה בצבע אדמדם-כתמתם ברור ומוגדר יותר.
יש לו ציצת שיער קצרצרה בדרך כלל שלעיתים קרובות נעדרת לחלוטין; צבעה הוא שילוב של אדמדם וכתמתם, ואצל פרטים רבים היא שחורה באמצעה.
אזור החרטום והלוע נוטה להתכהות לחום דהוי עד שחרחר בניגוד לשפה העליונה ולסנטר הלבנים.
מעל העיניים יש קשתות שבולטות על רקע הפנים, וצבען הוא זהבהב\כתמתם בהיר עד אפרפר.
האוזניים מתחלקות בין חום צהבהב דהוי בצד החיצוני ללבנבן\כתמתם בצד הפנימי עם כתמים חומים דהויים.
מבנה גופו של צביון לבן-גחון עבה ורחב יחסית, ויש לו צוואר קטן - רחב בתחילתו וצר בסופו - התומך בראש גדול ומוארך.
רגליו קצרות ודקיקות, והאחוריות הארוכות מהקדמיות גורמות לגבו הקמור להבליט את המראה העגלגל והמקושת שלו.
העיניים גדולות ושחורות, וסביבן יש נפיחות גדולה בצורת טבעת הגורמת להן להראות בולטות על רקע הפנים, אף על פי שהן למעשה שקועות בחוריהן.
האף גדול ובעל נחיריים רחבות כשל בקר וצבעו סגלגל או שחרחר, והלוע רחב ועגלגל.
מתחת לכל עין יש לו חריץ שחרחר או אפרפר שאינו בולט כל כך, ודרכו יוצא הנוזל מבלוטות הריח.
זנבו קצר ודקיק ומסתיים בציצת שיער גדולה ועגלגלה.
אוזניו גדולות, עגלגלות ורחבות, ופרסותיו קצרות וחדות.
הדו-צורתיות זוויגית נמוכה למדי, ובדומה לרוב הצביונים היא מתבטאת בעיקר בכך שלזכרים קרניים ארוכות יותר, ואילו הנקבות גדולות במעט בממדי הגוף.
מידות הגוף של צביון לבן-גחון:גובה הכתפיים: 51-45 ס"מ.
צביון לבן-גחון מצוי במרכז אפריקה.
תפוצתו משתרעת על פני צפון מרכז וצפון מזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, צפון, מרכז ודרום הרפובליקה של קונגו, מרבית שטחה של גבון והחלק היבשתי של גינאה המשוונית, דרום קמרון, דרום מערב הרפובליקה המרכז אפריקאית, ואוכלוסייה נוספת מבודדת מצויה בדרום מזרח הרפובליקה המרכז אפריקאית.
הנוכחות שלו אינה מאומתת באנגולה ובאוגנדה.
בית הגידול של המין הוא בעיקר סוגי היערות הטרופיים הבאים: יערות שפלה משווניים ולחים, יערות ראשוניים עם חופה סגורה, ובמידה פחותה גם יערות משניים.
הוא נמנע מיערות מוצפים וביצתיים, פסיפסי יער-סוואנה, ואזורים עם קרבה אנושית.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו כ-30 מעלות לאורך השנה, וכמות המשקעים הממוצעת היא 2,000-1,000 מילימטר לשנה.
סביר להניח שהיא דומה לצביוני יער אחרים: פעיל יום או לילה, אוכל בעיקר פירות ועלים, טריטוריאלי, סוליטרי ומונגומי, כשהזכרים והנקבות חיים באותו שטח.
נוטה לצלול במהירות לתוך הסבך כאשר הוא נרדף על ידי אויבו העיקרי - הנמר.
ההריון של הנקבה כ-7 חודשים, עם לידה של עופר אחד המוסתר בצמחייה בשבועות הראשונים.
גמילה עד גיל 5 חודשים, והבגרות בין שנה לשנה וחצי.
תוחלת החיים כנראה תהיה בסביבות ה-10 שנים ומעלה.
צביון לבן-גחון מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), מכיוון שהתפוצה של המין עדיין רחבה וסבירה עם מספרים גדולים למדי.
עם זאת ואף על פי שהמין מצוי באזורים מוגנים, ההישרדות הארוכת טווח שלו צפויה להיות תלויה יותר ויותר באופן הניהול של האזורים המוגנים ורמת הגנה מספקת מציד והרס בית הגידול.
ככל הנראה עם המגמות הנוכחיות ימשכו, צביון זה יהפוך למוגבל לאזורים שבהם הלחץ מפעילות אנושית נמוך.
בהתחשב ברגישות של צביון לבן-גחון לציד לבשר ההולך וגובר, הוא עשוי כנראה להגיע לקרטריונים של קטגורית השימור "קרוב לסיכון'''" (NT).
בהתחשב בצפיפות האוכלוסייה הנמוכה של המין, האיום העיקרי כיום לצביון לבן-גחון הוא ציד שמתבצע בנשק חם, מלכודות או רשתות הפרוסות באזורים רבים, והוא בין הפרסתנים הקטנים הראשונים שנעלמים מאזורים עם לחץ אנושי מוגבר.
אזורים מוגנים עיקריים שבהם מצוי צביון זה הם: הפארק הלאומי לופה (גבון), הפארק הלאומי מונטה אלן (גינאה המשוונית), הפארק הלאומי נאדוקי, הפארק הלאומי אודזאלה (קונגו), הפארק הלאומי קהוזי-בייגה, הפארק הלאומי מאיקו, ושמורת אוקאפי (קונגו הדמוקרטית).
בעוד שבחלק מהפארקים ישנם רמות גבוהות של הגנה מצד הנהלת הפארק (למשל נאדוקי, לופה ואודזלה), באזורים אחרים ישנה הגנה מינימלית - אם בכלל - נגד התיישבות או ציד לבשר.
אומדן האוכלוסייה העולמי לצביונים לבני-גחון הוא 287,000 פרטים, נכון לשנת 1999.
צביון לבן-רגליים (שם מדעי: Cephalophus crusalbum), הוא מין אנטילופה קטנה בסוג צביון שבתת-משפחת הצביונים החי במערב-מרכז אפריקה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1978 על ידי הזואולוג פיטר גרב.
מין זה היה מסווג עד לא מכבר כתת-מין של צביון אוגילבי, בשם המדעי "Cephalophus ogilbyi crusalbum", לצד תת-המין (המוכר לפי כמה מיונים כמין נפרד) - צביון ברוק.
לאחר סיווג חדשני של הפרסתנים בשנת 2011 על ידי קולין גרובס, הצביון לבן-הרגליים נחשב כמין נפרד, אך עדיין מוכר יותר כתת-מין של צביון אוגילבי.
תפוצתו של צביון לבן-רגליים מופרדת מצביון אוגילבי, והוא נחשב במצב טוב יחסית לעומתו.
צבע פרוותו של המין הוא זהוב בהיר עד אדמוני, והאזור האחורי כהה יותר מהקדמי; הצוואר והגחון אפרפרים.
לאורך הגב יש פס רחב ושחור ברוחב של 6.0-2.5 ס"מ.
הפס מתחיל בכתפיים ומסתיים בעכוז, כשלקראת הסוף הוא הופך לצר ביותר עד שמסתיים ברוחב של ס"מ אחד בעוקץ הזנב.
הזנב ברובו בצבע זהוב-אדמדם עם פס שחרחר דקיק בחלקו העליון, ושערות לבנות בחלקו התחתון; הוא מסתיים בציצת שיער עגלגלה וזהובה עם שערות באורך של 7.5 ס"מ.
הרגליים של מין זה ארוכות יחסית אפילו בחלק הקדמי, והחלק התחתון שלהם בצבע לבן-אפרפר או בוהק המהווה סימן היכר בולט של המין.
הצבע הלבן מתרחב לעיתים לבית השחי ולשוקיים.
על הרגליים הקדמיות יש רצועות בצבע חום כהה, ובין הפרסות העליונות לתחתונות יש כתם שחור.
הגרון והסנטר בצבע בהיר בדומה לרגליים.
הראש בצבע כתמתם בהיר עם שילוב של אפרפר, כשהמצח בצבע חום כהה עד ערמוני, והלוע כהה.
מעל העיניים יש עצמות בולטות בצבע אגוז כהה שנראות כ"גבות".
על האוזניים ישנם שערות שחורות דלילות בצדדים החיצוניים, והצד הפנימי שלהם לבנבן.
הנקבות גדולות במעט מהזכרים במידות גוף.
הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, אך יש הבדל בולט באורכם.
הקרניים של צביון לבן-רגליים הן הארוכות ביותר מתת-המינים של צביון אוגילבי.
שאר מאפייני גופו דומים לצביון אוגילבי.
מידות גוף של צביון לבן-רגליים:
תועדו גם פרטים באורך של 145 ס"מ.
אורך קרני הנקבה: כ-5 ס"מ.
צביון לבן-רגליים אנדמי למערב-מרכז אפריקה בעיקר בגבון ובאופן פחות ברפובליקה של קונגו.
הוא מצוי במחוזות גבון הבאים: אסטואר, מויין-אוגוב, נגונייה, אוגובה-איבינדו, אואוגה-לולו, ואוגובה-מריטימה.
בקונגו הוא מצוי במחוזות: קובט מערב וסאנגה.
בית הגידול של המין הוא יער גשם טרופי-משווני, לרוב עם חופת יער סגורה.
האקולוגיה שלו דומה לצביון אוגילבי.
צביון לבן-רגליים מסווג על ידי IUCN במצב השימור "קרוב לסיכון" (NT), בשל היותו עדיין נפוץ למדי בטווח ההיסטורי שלו, עם מגמת אוכלוסייה יציבה.
הוא נמצא תחת איום פחות יותר משני תת-המינים האחרים של צביון אוגילבי, וכנראה ימשיך להיות קיים במספרים משמעותיים כל עוד הטווח של תפוצתו מיושב בדלילות על ידי בני אדם.
עם כל זאת, התפשטות של יישובים בגבון וקונגו עשויה בסופו של דבר להפחית את מספריו ולהגביל אותו לאזורים מוגנים, כפארק הלאומי גמבה או הפארק הלאומי לופה ולהכללתו בקטגוריה מאוימת.
צִבְיוֹן נטאל (שם מדעי: Cephalophus natalensis; קרוי גם צביון יער אדום) הוא מין אנטילופה קטנה בתת-משפחת הצביונים החי לאורך קו החוף המזרחי של אפריקה.
תואר מדעית לראשונה בשנת 1834 על ידי הזואולוג הבריטי אנדרו סמית.
יש לו דמיון רב עם צביון הארווי החופף איתו בתפוצה, ויש טקסונומים המסופקים עד היום האם הוא תת-מין של צביון נטאל או מין נפרד.