tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קורטג זכה למוניטין בינלאומיים בזכות יצירתו "מסרים מאת מיס ר"ו טרוסובה המנוחה" לסופרן והרכב קאמרי, שהשמעת הבכורה שלה הייתה בפריז בשנת 1981. מאז ראשית שנות התשעים עבד קורטג בתדירות גדלה והולכת ברחבי אירופה.
הוא היה מלחין הבית של הפילהרמונית של ברלין בשנים 1993–1995 ושל הקונצרטהאוס של וינה בשנת 1995. משנת 1996 עד 1998 חי בהולנד.
הוא חזר לברלין לעונת 1998–1999 ובהזמנת אנסמבל אינטרקונטמפוריין, סיטה דה לה מוזיק ופסטיבל ד'אוטום, חזר לפריז בשנים 1999–2001. מאז 2002 חי קורטג סמוך לבורדו.
קורטג היה נשוי למרתה קורטג, פסנתרנית ילידת אסטרגום, עד למותה ב-2019.
שהותו של קורטג בפריז אפשרה לו להתוודע לפרטיטורות של מלחינים מערביים, והשפעתם של סטרווינסקי ווברן ניכרת ביצירתו.
קורטג התנסה בדודקפוניה, אבל לא דבק בכללי השיטה.
ואף שהושפע ממלחינים מערביים, ההשפעה העיקרית על יצירתו באה מבארטוק.
היצירות שקדמו לאופוס 33 – היצירה התזמורתית Stele שהוקדשה לקלאודיו אבאדו ולפילהרמונית של ברלין – כוללות בעיקר מוזיקה לקול סולו ולמקהלה ומוזיקה אינסטרומנטלית, מיצירות סולו עד יצירות להרכבים גדלים והולכים.
"אמרות פטר בּוֹרְנֶמיסָה" ("Bornemisza Péter mondásai") אופוס 7, שנכתב בשנים 1963 עד 1968, הוא מחזור שירים בן 40 דקות לסופרן ופסנתר המבוסס על דרשות של מטיף רפורמי בן המאה ה-16. היצירה היא מסע לאורך החיים, מלידה עד מוות.
זו יצירתו הווקאלית הראשונה של קורטג מאז 1956, והיא גולת הכותרת של שלב היצירה הבוגר הראשון שלו.
המבנה הסימפוני בן ארבעת החלקים של יצירה זו בולט בייחודו במכלול יצירתו של קורטג.
באחדות מיצירותיו של קורטג יש תפקיד חשוב לחלל האופף את המאזין.
" - קואזי אונה פנטזיה...", שהשמעת הבכורה שלה הייתה ב-1988 בפסטיבל ברלין, היא היצירה הראשונה שבה בוחן קורטג את הרעיון של מוזיקה האופפת את הקהל במרחב.
מאז אופוס 33 זכו כמה יצירות גדולות של קורטג לביצועי בכורה – "מסרים" אופוס 34 ו"מסרים חדשים" אופוס 34a לתזמורת, המוזיקה למחזה של בקט pas a pas – nulle part אופוס 35, הקונצ'רטו הכפול "...קונצ'רטנטה..." אופוס 42 ו-"6 מומנטים מוזיקליים" אופוס 44 לרביעיית מיתרים.
1985 אות מסדר האמנויות והספרות הצרפתי
1996 פרס קושוט של ממשלת הונגריה על מפעל חיים
1998 פרס "אהרנצייכן" ופרס המוזיקה ע"ש ארנסט פון סימנס של אוסטריה
2006 פרס גרומיה על יצירתו "...קונצ'רטנטה..." אופוס 42 לכינור, ויולה ותזמורת.
קורטג הוא חבר האקדמיה הבווארית לאמנויות במינכן והאוניברסיטה לאמנויות של ברלין (שניהם מאז 1987).
האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות העניקה לו תואר חבר כבוד בשנת 2001.
ז'ורז' ציפרה או ג'רג' ציפרה (בהונגרית: Cziffra György, בצרפתית: Georges Cziffra; 5 בנובמבר 1921 – 15 בינואר 1994) היה פנסתרן וירטואוז צועני הונגרי, מלחין ומעבד, שנודע כאחד מגדולי הווירטואוזים בדורו וכמבצע ייחודי של יצירות פרנץ ליסט ופרדריק שופן.
החל משנת 1956 חי בצרפת, ובשנת 1968 קיבל אזרחות צרפתית.
ציפרה נולד בבודפשט בשנת 1921, ילד שלישי במשפחת מוזיקאים ממוצא צועני.
אביו, שנקרא גם הוא ג'רג' ציפרה, ניגן בצימבלום בעשור השני של המאה ה-20 בבתי קפה, במסעדות ובקברטים בפריז.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשל היותם אזרחים של מעצמה עוינת, נכלא האב על ידי השלטונות הצרפתיים ואשתו ושתי בנותיהם גורשו להונגריה.
בימי המלחמה הן גרו בדוחק בדירת חדר.
האב השתחרר וחזר הביתה בתום המלחמה.
ציפרה גדל בשכונת הפועלים אנגיאלפלד וגם הוא התעניין מגיל צעיר במוזיקה.
מגיל 4 למד לנגן בפסנתר, קודם עם אביו, ואחר כך מתוך חיקוי נגינתה של אחותו הגדולה, יולאן.
כבר בהיותו בן חמש ניגן פעמים אחדות אלתורים בקרקס נודד שביקר בעיר, עוד בטרם ידע תווים.
אגדות אורבניות סיפרו על כך שלראשונה למד תווים סמוך לשנתו ה-20, לאחר שכבר ידע לנגן יצירות וירטואוזיות מן הזיכרון, אך בפועל הוא החל בכך בגיל 9 - אכן גיל מאוחר יחסית לפסנתרנים מקצועיים - כאשר נרשם לאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
מוריו היו אישטוואן טומאן וארנסט פון דוהנאני.
בגיל 13 השלים תוך זמן קצר מאוד את האופרטה של מלחין אחר.
החל מגיל 16 ערך סיורי קונצרטים ברחבי אירופה - במיוחד בהונגריה, בהולנד ובארצות הסקנדינביות.
בגיל 20, כשנתיים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, גויס לצבא ההונגרי ונשלח אל החזית המזרחית באוקראינה, זמן קצר לאחר שאשתו (משנת 1941) סולייקה, שהייתה בתו של שגריר מצרים בהונגריה, נכנסה להריון.
לפי סיפוריו, בערב אחד בחורף 1943 נתבקש לנגן בפסנתר בקזינו שנערך עבור הקצינים הגרמנים.
גנרל שנכח האירוע התרשם מאוד מנגינתו והציע לו לבוא לברלין ולקשרו עם ריכרד שטראוס.
אחרי שהשקה שני שומרים עם משקאות חריפים, גנב רכבת ששהתה בסביבה ונהג בה אל הקווים הסובייטיים.
נפל בשבי פרטיזנים רוסיים וגורש לגולאג.
לקראת סוף המלחמה גויס ליחידת שבויים הונגרים בחסות סובייטית וחזר להונגריה..
בבודפשט התפרנס מנגינה בברים ובמועדונים.
ב-1950 ניסה ציפרה לברוח מהונגריה הקומוניסטית, אך נתפס ונשלח למאסר עם עבודות פרך.
הוא נשא בעונש זה עד לשנת 1953, ואז שוחרר וחזר לנגינה.
פרק היד שלו נפגע מעינויים בכלא, ובשנים הבאות הוא נהג לכרוך בשעת נגינה סרט על אזור זה.
ב-1955 זכה בפרס הראשון בתחרות הנגינה על שם פרנץ ליסט בבודפשט.
כשנה לאחר מכן, ב-1956, הגיע לרסיטל בווינה - שהיה להצלחה גדולה - וניצל את ההזדמנות כדי לערוק עם אשתו.
הופעותיו הבאות בלונדון, בפריז, בניו יורק ובמרכזי תרבות חשובים אחרים זכו להצלחות נאות.
בין השאר ביקר גם בישראל ונתן רסיטל בתל אביב.
במהלך השנים הבאות הוא עבר להתגורר בצרפת, וב-1968 קיבל אזרחות צרפתית.
בסוף שנות השבעים פרסם את ספרו האוטוביוגרפי 'תותחים ופרחים', המגולל מסכת חיים כאובה ואמיצה.
ב-1981 נפטר בנו, ג'רג' ציפרה הבן, שהיה גם הוא מוזיקאי מוכשר והחל בקריירה מצליחה של מנצח.
האסון השפיע עמוקות על ציפרה האב, והוא חדל להופיע עם תזמורות.
הוא נפטר בשנת 1994בגיל 72 ביישוב לונפון -סור-אורז' במחוז אסון בזמן היותו חולה בסרטן הריאות, לדברי מקורביו - בעקבות אוטם שריר הלב.
חלק מבעיותיו הבריאותיות יוחסו לעישון טבק ולשתייה מופרזים.
נקבר לצד בנו בבית הקברות של סנלי.
ציפרה פיתח טכניקות ייחודיות של נגינה בפסנתר, במיוחד לנגינה וירטואוזית.
הוא ידוע במיוחד בביצועיו ליצירות שופן וליסט.
ביצועו לרפסודיות ההונגריות של ליסט נחשב לביצוע מופת.
מלבד זאת ידועים גם ביצועיו ליצירות של שומאן ול"מעוף הדבורה" של רימסקי קורסקוב.
ציפרה הלחין יצירות משל עצמו וכן עיבד יצירות.
ידועים עיבודיו למחולות ההונגריים של ברהמס, שנכתבו במקורם לארבע ידיים (או לתזמורת) וציפרה עיבדן לפסנתרן יחיד.
ביצועיו של ציפרה אינם נוטים לרגשנות, אך בולטים באופיים החופשי, כמעט הקפריזי, במיוחד בכל הנוגע לשינויי קצב ודינמיקה מהירים ומפתיעים.
בחלק מביצועיו - למשל לאטיודים של שופן - הוא נותן ביצוע 'פראי', בהשוואה לפסנתרנים אחרים, שיש בו כדי ליצור ריגוש מיוחד אצל המאזין.
סגנון נגינתו נשאר ייחודי, וכיום אין אף פסנתרן בולט הממשיך אותו.
ג'רג' שארושי (בהונגרית: Sárosi György; נולד ב-5 באוגוסט 1912 בבודפשט שבהונגריה – 20 ביוני 1993) היה כדורגלן ומאמן הונגרי, ששיחק בעמדת החלוץ השני.
את כל הקריירה שיחק בקבוצת פרנצווארוש והיה הקפטן של נבחרת הונגריה במונדיאל 1938.
ג'רג' שארושי היה כדורגלן בעל טכניקה גבוהה ושיחק במגוון תפקידים לאורך הקריירה שלו.
תפקידו העיקרי היה עמדת החלוץ השני אך היה יכול גם לשחק בעמדת הקשר והבלם.
לשארושי היה חלק משמעותי בהצלחתה של פרנצווארוש בשנות השלושים של המאה ה-20. הוא כבש עבורה מספר רב של שערים שסייעו לה לזכות בחמישה תוארי אליפות, ארבעה גביעים ובגביע מיטרופה ב-1937. שארושי בטורניר זה כבש 12 שערים כשמחצית מהם הגיעו בשני משחקי הגמר נגד לאציו עם שלושער בכל משחק.
עם 351 שערים ב-383 הופעות הוא מלך שערי הקבוצה בכל הזמנים, וגם ממוקם במקום השני מבחינת הופעות אחרי פטר ליפצ'י.
שארושי נחשב עד היום לאחד השחקנים הגדולים לפני מלחמת העולם השנייה.
שארושי כבש שער במונדיאל 1934, ובמונדיאל 1938 כבש חמישה שערים להונגריה והגיע איתם לגמר ראשון בהיסטוריה.
בגמר הונגריה הפסידה לנבחרת איטליה בתוצאה 4–2 כששארושי צימק זמנית את התוצאה ל-2–3. בסיום הטורניר הוא זכה בכדור הארד וגם נבחר להיות בנבחרת המצטיינת לצד חברו בהתקפה גיולה ז'נגלר.
שארושי הוא הכובש החמישי בהיסטוריה של הונגריה עם 42 שערים ב-62 הופעות.
לאחר פרישתו מקריירת משחק שארושי נהיה מאמן ועבר לאמן באיטליה, שם אימן מספר מועדונים, ביניהם ג'נובה, יובנטוס עימה זכה באליפות ב-1952, בארי ורומא.
הוא היה גם המנהל של קבוצת לוגאנו.
שארושי נפטר ב-20 ביוני 1993 בגיל 80 בג'נובה שבאיטליה.
ב-1999 נבחר להיות לאחד ממאה השחקנים האירופיים של המאה ה-20 וסיים במקום החמישי בקטגוריית שחקני הונגריה.
כדור הארד של מונדיאל 1938
נעל הכסף של מונדיאל 1938
נבחרת הטורניר של מונדיאל 1938
100 הכדורגלנים הגדולים בכל הזמנים של מגזין World Soccer
ג'רג' קונרד (בהונגרית: Konrád György, דברצן, 2 באפריל 1933 – בודפשט, 13 בספטמבר 2019) היה סופר וסוציולוג הונגרי-יהודי זוכה פרס קושוט.
עבודותיו פורסמו בשפות רבות: אנגלית, צ'כית, דנית, פינית, צרפתית, עברית, הולנדית, גרמנית, נורווגית, איטלקית, רוסית, ספרדית וסרבית.
הוא היה אחת הדמויות הידועות ביותר של הפרוזה ההונגרית העכשווית ברחבי העולם.
ג'רג' קונרד בילה את אחת עשרה השנים הראשונות לחייו בעיירה בשם בֶּרֶטיוֹאוּיפַאלוּ (Berettyóújfalu) בקצה הדרום-מזרחי של הונגריה.
אביו יוז'ף קונרד היה סוחר ברזל יהודי אמיד, ואמו רוזה קליין הייתה ממשפחה בורגנית יהודית מאוראדיה.
אחותו אווה נולדה בשנת 1930. ג'רג' קונרד למד בבית הספר היסודי היהודי המקומי ואז עבר לכיתה הראשונה של בית הספר שכונה "האזרחי", ותפקידו היה דומה לחטיבת הביניים.
למד עד אביב 1944, כלומר בסך הכל עד כיתה ה'.
לאחר מבצע מרגרטה, כיבוש הונגריה על ידי הוורמאכט, נעצרו הוריו על ידי הגסטפו והז'נדרמריה וגורשו לאוסטריה.
ג'רג' ואחותו וכן שני בני הדודים שלהם, אישטוואן זדור ופאל, נשלחו ב־5 ביוני לקרובי משפחה בבודפשט עם אישור נסיעה מיוחד שהיה קשה מאוד אז להשגה.
למחרת גורשו כל תושביה היהודים של העיירה שלהם לגטו אוראדיה הסמוך ומשם תוך ימים לאושוויץ.
כל חברי כיתתו של קונרד נרצחו בבירקנאו כמעט ללא יוצא מן הכלל.
הוא ואחותו ובני הדודים שרדו את השואה בזכות דודתם ז'ופיה שלקחה אותם לבית מוגן של השגרירות השווייצרית.
בודפשט שוחררה ב-18 בינואר 1945 ועיירת מגוריהם עוד קודם לכן.
בסוף פברואר שבו אווה וג'רג' הביתה לבֶּרֶטיוֹאוֹיפַאלוּ.
הם מצאו את ביתם ריק לחלוטין.
ביוני 1945 חזרו גם הוריהם שגורשו.
משפחת קונרד שרדה, היחידה כמשפחה מתוך כאלף היהודים בעיירה.
בשנת 1950 הולאמו חנותו של אביו ובית משפחתו וההורים עברו קרוב לילדיהם שלמדו אז בבודפשט.
תולדותיו בשואה היווה את בסיס הרומן האוטוביוגרפי של קונראד "העזיבה והשיבה הביתה" (2001) על הרפתקאות ההישרדות של ילדותו.
בשנת 1945 היה תלמיד פרטי ואז בשנת 1946 הפך לתלמיד בגימנסיה הרפורמית בדברצן וחניך בפנימייה של הגימנסיה.
בין השנים 1947–1951 למד בגימנסיה מדאץ' בבודפשט.
בגלל הרקע הבורגני שלו (ולא רקע פועלים או איכרים) התקבל בשנת 1951 רק למכון הרוסי של אוניברסיטת אטווש לוראנד, בפקולטה למדעי הרוח, אך חברותו בלימודי המכון נשללה באפריל 1953, כאשר המכון קיבל את השם "מכון לנין" (בספטמבר 1954 נפרד מכון לנין מהפקולטה למדעי הרוח ותיפקד כמוסד עצמאי להשכלה גבוהה.
ייעודו כלל חינוך אידאולוגי – מרקסיסטי-לניניסטי – וגם לימודי השפה הרוסית).
בסתיו 1953 החל קונרד את לימודיו במחלקה לשפה ההונגרית בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה, אותה סיים בשנת 1956. פעמיים גורש בגלל התנהגות פוליטית אופוזיציונית, אך הצליח להמשיך את לימודיו בהתערבות הפרופסורים שלו.
את התזה שלו כתב על הסופר, המשורר והמחזאי ההונגרי-יהודי קארוי פאפ שנספה בשואה.
בשנת 1955 פרסם קונרד לראשונה.
בסתיו 1956 הפך לחבר מערכת כתב העת "תמונות מהחיים", שהיה מוערך באותה תקופה.
במהלך המרד ההונגרי של 1956, כחבר במשמר הלאומי של הסטודנטים, נסע בעיר עם תת-מקלע, בעיקר כדי לראות מה קורה.
הוא מעולם לא השתמש בנשק שלו.
משרתו הסתיימה במהרה וחבריו, אחותו ובני דודיו, עזבו דרך הגבולות שהיו פתוחים יחסית במהלך המרד, לכיוון מערב.
הוא התפרנס מעבודות מזדמנות: היה מורה פרטי, כתב דוחות עריכה כלקטור, היה מתרגם, ופועל בלתי מיומן.
מקיץ 1959 מצא תפקיד קבוע ברשות האפוטרופסות של הרובע השביעי בבודפשט כמפקח על הגנת ילדים.
הוא נשאר בתפקיד זה במשך שבע שנים, וחוויותיו מהתקופה קיבלו ביטוי ברומן שלו "עורך הביקורים" (1969).
בראשית שנות השישים הוא לקח חלק בחיי החברה הספורדיים של סופרים צעירים ובלתי פורמליים של אותה תקופה, שהתארגנו סביב שולחנות בתי קפה ומגזינים שונים.
בשנים 1960–1965 היה לקטור כמשרה נוספת בהוצאת הליקון ההונגרית, שם היה העורך האחראי לטיפול בכתביהם של גוגול, טורגנייב, טולסטוי, דוסטויבסקי, באבל ודה בלזק.
הוא פרסם מסות בכמה כתבי עת.
בשנת 1965 החליף משרה והפך לעמית מחקר במכון למדע ותכנון של בנייה אורבנית, שם ביצע מחקר סוציולוגי עירוני עם קבוצת המחקר הסוציולוגי של האקדמיה ההונגרית למדעים.
עבודתו המשותפת עם איוואן סלני, מרצה וסוציאולוג אורבני, הניבה מחקרים רבים.
באותה תקופה כתב את הרומן הראשון שלו "עורך הביקורים" (1969), שהניב תגובה ערה ומנוגדת: הביקורת הרשמית הייתה הרסנית, והלא רשמית מחמיאה, והספר אזל מהחנויות תוך ימים.
עד מהרה תורגם ל-13 שפות והתקבל היטב על ידי מוציאים לאור ומבקרים יוקרתיים וכן על ידי סופרים מבית.
לדברי ארווין האו, שהיה המבקר האמריקני המוביל באותה תקופה, קונרד הגיע לחזית הספרות האירופית עם ספר זה.
עם הזמן, שיתוף הפעולה עם איוואן סלני העמיק לחברות, וכתוצאה מחוויותיהם המשותפות שרטטו טיוטה לתאוריה חברתית שהביאה לכתיבת ספרם "דרך האינטלקטואלים לכוח המעמד" בשנת 1974. הם שכרו יחד בית כפר בצ'ובאנקה, ליד בודפשט, והמציאו שיטת כתיבה משותפת.
בינתיים קונרד איבד את משרתו ביולי 1973 בלחץ המשטרה הפוליטית.
במשך חצי שנה עבד ככוח עזר לאחים בבית החולים לחולי נפש.
בשלב זה האינטלקטואלים הביקורתיים כבר התארגנו, ומחקרים ראשונים ומאמרים של חברי האופוזיציה הדמוקרטית הופיעו.
קונרד ניסה להעביר לחו"ל יצירה של חברו הצעיר, הרסטי.
כתב היד נתפס בגבול על ידי המשטרה, התביעה הגישה תביעה נגד הרסטי בקיץ 1973, קונרד הוזהר על ידי התובע, נאסר לנסוע למשך שלוש שנים ונידון לעונש מאסר על תנאי.
בין 1977 ל-1982 פרסם שני כרכים של מאמרים, "פיתוי האוטונומיה והאנטי-פוליטיקה".
כתבים אלה כבר הטילו ספק בכל הסטטוס קוו האירופי הפוליטי.
הספר ראה אור תחת הכותרת "מדיטציות מרכז אירופאיות", והיה אחד הקולות שקרא להפרדת מרכז אירופה מהגוש הסובייטי כתנאי לשלום אירופי.
קונרד היה בין הראשונים שחזו את היעלמותו של מסך הברזל בעתיד הנראה לעין.
בין 1973 ל-1989 התגבשה קבוצת חברים בה נפגשה תת-התרבות הפוליטית והאמנותית שהפכה לבלתי תלויה מהתרבות הרשמית.
קונרד היה בין הדמויות הבולטות באופוזיציה הדמוקרטית רבת-הפנים הזו.
בשנת 1986 הוזמן על ידי "הקרן הספרותית לירושלים" ובילה חודש בירושלים.
בתקופה זו כתב את המאמרים, הרשימות והיומנים על נושאים יהודיים שאסף ופרסם ב"צליל הבלתי נראה" (1997).
בשנים 1992 ו-1996 חזר קונרד לישראל, תחילה לראיון ביוגרפי ממושך עם אוניברסיטת ירושלים, ושנית להרצאה ב"שלושת מסלולי היהדות" באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
בשנת 1988 לימד בארצות הברית, במכללת קולורדו.
בשנת 1989 פורסמו חמישה מספריו בהונגריה.
בשנת 1990 הוענק לו פרס קושוט.
משנת 1989, בשנים הראשונות לשינוי המשטר, קונרד היה משתתף פעיל בחיים הציבוריים ההונגריים והיה ממבשרי השינוי הדמוקרטי.
הוא חבר מייסד של "הברית הדמוקרטית החופשית".
באביב 1990 נבחר לנשיא מועדון ה-PEN הבינלאומי.
הוא מילא תפקיד זה עד סוף הקדנציה ב־1993. הוא פעל רבות לשחרור הסופרים הכלואים והנרדפים.
משנת 1997 ועד 2003 כיהן כנשיא האקדמיה לאמנויות בברלין (Akademie der Künste) בשתי קדנציות.
קונרד היה הנשיא החיצוני הראשון של ה-ADK ופעל רבות לקירוב התרבותי בין האזורים המזרחיים והמערביים של אירופה, ולהכרת סופרים ואמנים ממרכז ומזרח אירופה במערב.
הוא היה מחברי המערכת של הפסטר לויד החדש שהוקם שוב בשנת 1994.
קונרד נשא לאישה את חברתו לכיתה, ורה ורשה, בשנת 1955 והתגרש ממנה ב-1963. אשתו השנייה הייתה יוליה לאנג, ממנה נולדו לו בת ובן.
מאז 1979 הוא גר עם אשתו השלישית, יודית לקנר, ומנישואים אלה, הוא אב לשלושה.
אתר באנגלית אודות ג'רג' קונרד
בדיקת זמינות תרגומי יצירותו לשפות אחרות
רשימת הסרטים שנעשו בשת"פ עם ג'רג' קונרד ב-port.hu
אתר ג'רג' קונרד בארבע שפות, עם ביוגרפיה, ביבליוגרפיה, אודיו, תמונות.
נאום מאת ג'רג' קונרד לרגל דוקטורט לכבוד שלו באוניברסיטת נובי סאד
המאמר של ג'רג' קונרד האם יש חוטא ללא קורבן?
ריאיון עם ג'רג' קונרד בגימנסיה על שם פרידייש קרינתי, 2001
הוא בנו של המשורר זולטאן שומיו (שוורץ) שהיה שייך לדור הראשון של כותבי כתב העת הספרותי החשוב ניוגט, בנו של ג'רג' ונכדו של זולטאן, הוא באלינט שומיו (1957-) אסתטיקן, פילוסוף, פרופסור באוניברסיטת בודפשט דיקן הפקולטה לאסתטיקה.
ג'רג' שומיו היה בין משוררי כתב העת הספרותי ניוגט כבר בגיל צעיר.
חברי ילדותו היו גאבור דבצ'רי ופרנץ קארינתי.
הוא היה בקשר אישי גם עם מיקלוש רדנוטי, דז'ה קוסטולאני ואטילה יוז'ף.
בין השנים 1941–1944 נקרא מספר פעמים לשרות העבודה (עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי) והצליח לשרוד את המלחמה ואת השואה.
בשנת 1945 נרשם לפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת בודפשט ובנובמבר 1946 (עם מלגה צרפתית) נרשם לסורבון.
בשנים 1948 וב-1949 הוא היה דרמטורג בתיאטרון הלאומי של בודפשט לאחר מכן עד 1950 היה ראש חבר הלקטורים של אולפני הקולנוע הוניה (כיום: Mafilm Hungarian Film Studios).
בשנים 1954–1955 עמד בראש המחלקה הספרותית ברדיו ההונגרי.
בשנת 1958 ערך וכתב את ההקדמה ל"אנתולוגיה של המשוררים הצרפתיים" ולמהדורה ההונגרית הראשונה של כל כתבי ארתור רמבו.
לאחר מכן הופיעו בזה אחר זה כרכי השירה והמחקרים שלו.
הוא חי בצרפת ובאיטליה תקופה מסוימת.
בשנת 1965 פורסם בפריז ספר השירה הראשון שלו בתרגום לצרפתית, "Souvenir du Présent".
בשנת 1966 ייסד את האלמנך הספרותי הרב-לשוני בשם אריון, ועד 1987 היה העורך הראשי שלו.
בשירתו אפשר למצוא כמעט את כל צורות החריזה, מחריזה חופשית ועד הסונטה.
בנוסף לכתבי הפרוזה שלו בהשראה אוטוביוגרפית, הוא פרסם כתבי מחקר ותרגומים רבים.
ג'רג' סיגטי (בהונגרית: Szigeti György; סנטש, 29 בינואר 1905 – בודפשט, 27 בנובמבר 1978) היה פיזיקאי הונגרי-יהודי זוכה פרס קושוט, מהנדס חשמל, בעל דוקטורט (Ph.D) במדעים טכניים, חבר מן המניין באקדמיה ההונגרית למדעים.
מחקריו בפיזיקה תאורטית ובפיזיקה ניסויית התמקדו בעיקר בפיזיקת הריק (ואקום) ועסקו רבות בפיזיקה של פריקת גזים ובבעיות הטכניות סביב הנושא, כמו גם בסוגיות האלקטרולומינסנציה של חומרים והמוליכים למחצה.
בזכות עבודתו הארגונית הוקם "המכון לחקר הפיזיקה הטכנית של האקדמיה ההונגרית למדעים", שסיגטי היה המייסדו ומנהלו בין השנים 1958 עד 1974.
אביו היה דיולה סיגטי, הפילולוג הקלסי.
סיגטי סיים בשנת 1922 את בית הספר העל יסודי בגימנסיה המלכותית ההונגרית הראשית באויפשט, שם לימד אביו ובשנת 1926 סיים את התואר בהנדסת חשמל באוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט (BME) המלכותית.
לאחר מכן הצטרף לחברת נורות ליבון וחשמל מאוחדת כמהנדס.
לִיפֹּוט אַשְנֶר (1872 – 1952) איש העסקים היהודי שהיה המפתח והמנכ"ל של החברה, האיש שהגה את השם המסחרי "טוּנְגסְרַם", היה גם ממייסדי טכנולוגיית התאורה הונגרית.
בשנים מ־1928 עד 1948 עבד שם סיגטי כמהנדס במעבדת המחקר של המפעל, ומשנת 1948 עד 1950 כמהנדס הראשי וכמנהל המעבדה של החברה.
בתוך כך, בסוף 1944, זולטן באי (היה פיזיקאי גרעין הונגרי וחסיד אומות העולם) ודנש ינקוביץ', המנהל המסחרי של "מנורות ליבון וחשמל המאוחדת", יחד עם כמה מהנדסים נוספים הצילו את סיגטי מגירוש למחנות ההשמדה (לימים עמד סיגטי לצד ינקוביץ' במשפט ראווה שהתנהל נגדו).
במקביל לקריירת המחקר שלו, הוא לימד אלקטרוטכניקה כמרצה באוניברסיטת בודפשט כבר משנת 1949 ומשנת 1952 עד 1954 היה מרצה להנדסת ואקום באוניברסיטת אטווש לוראנד.
בנו יאנוש סיגטי (1936) הוא פיזיקאי ובתו יהודית סיגטי (1949) היא מהנדסת כימיה.
בנורות ליבון וחשמל מאוחדת סיגטי היה חבר בקהילת ההנדסה היצירתית יוצאת הדופן, של אימרה ברודי פיזיקאי וכימאי וממציא הונגרי-יהודי שנרצח בשואה, ארנה וינטר מהנדס כימי, טיוודאר מילנר מהנדס כימי וזולטאן באי, כולם לימים היו חברי האקדמיה ההונגרית למדעים, בין היתר.
בתחילת הקריירה עסק סיגטי בעיקר בפרמטרים הטכניים של מיישרי זרם הממולאים בגז ובפיזיקה של פריקות גז.
לאחר מכן הפנה את תשומת לבו לאפשרויות ההתפתחות של שפופרות ריק ושפופרות קרן קתודית, בחן את תכונותיהן האלקטרון-אופטיות, ובחן את הקשרים בין פליטת האלקטרונים של קתודת הליבון למבנה הגבישי של המתכת.
מאמצע שנות השלושים של המאה העשרים היה עסוק בבעיות התאורטיות והמעשיות-הנדסיות של נורות על בסיס פלואורסצנציה כלומר, הנורה פלואורסצנטית, ובמקורות אור הניאון ואלקטרולומינסנטית והזרחן.
הישגיו המשמעותיים ביותר היו מנורת פריקת הגז בלחץ גבוה במילוי קריפטון (1937) ומנורת הסיליקון קרביד (1939), שפותחו והוגשו כפטנט במשותף עם זולטאן באי, והיו האב הקדום של ה-LED, הדיודה פולטת אור, מקור האור האלקטרומומינטנטי (קרויפטון) הראשון שהוגש כפטנט.
רעיונותיו האלקטרוטכניים וההנדסיים התאפיינו בדמיון יצירתי, ואף על פי שלא תמיד מימש את רעיונותיו בפועל, הוא העלה את האפשרות למקורות אור אלקטרולומינסנטיים ללא מנורות המכסות את הקיר, כמו גם הטלוויזיה עם מסך שטוח שניתן היה לתלות על הקיר.
מספר פטנטים הונגרים ובינלאומיים נקשרו לשמו.
סיגטי נבחר למספר רב של תפקידים:
חבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים 1954
חבר מן המניין בשנת 1958
הוא היה פעיל בפעילותן של מספר ועדות אקדמיות, כמו פיזיקה, פיזיקה של מצב מוצק, הנדסת ואקום ואלקטרוניקה.
משנת 1954 עד 1968 היה מזכיר הכללי של האגודה לפיזיקה של אוניברסיטת אטווש לוראנד
אחרי 1976 היה נשיא הכבוד של האגודה
משנת 1962 היה יו"ר ועדת הפיזיקה של הואקום.
משנת 1957 היה חבר מייסד של המועצה למדעים והשכלה גבוהה.
בשנת 1962 נבחר לחבר כבוד של האקדמיה ההודית למדעים (IAS) בבנגלורו
סגן נשיא החברה האירופית לפיזיקה (EPS), שנוסד בשנת 1978 בסיועו ואחר כך חבר כבוד
נבחר גם כחבר במכון הפיזיקה בלונדון (IOP)
באיגוד הבינלאומי למדע ואקום וטכנולוגיית ואקום (IUVSTA)
1959 פרס קושוט, מדרגה שנייה.
בשנת 1947 קיבל את פרס זיפרנובסקי
בשנת 1970 הוענק לו מדליית של האגודה לפיזיקה אטווש לוראנד .
מדליית הזהב של מסדר הכישרון של הרפובליקה העממית ההונגרית (1951)
מדליית הזהב של מסדר העבודה (1965)
מדליית חצי היובל לשחרור הונגריה (1970)
מסדר הדגל הרפובליקה העממית ההונגרית 1974).
ג'רג' שאנדור גאל (בהונגרית: Gál György Sándor; בודפשט, 4 באוגוסט 1907 – בודפשט, 15 בינואר 1980) היה סופר, היסטוריון מוזיקה יהודי-הונגרי.
גאל נולד במשפחה יהודית למרטון גאל, זבן בחנות ספרים ולאסתר הוקפלדר.
למד פסנתר אצל ארפאד האנאק באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
בשנים 1929–1940 לימד בבית הספר למוזיקה פודור (בית הספר יסודי לאמנות, וכן בית הספר לאימונים של אוניברסיטת ליסט פרנץ למוזיקה.
תלמידיו, החל מגיל הרך ועד נוער למדו על כלי נגינה שונים, שרו במקהילה ולמדו תאוריה במוזיקה.
בית הספר קיים עד היום בשם "בית הספר למוזיקה על שם אלדאר טוט"), גאל עבד בכמה עיתונים וכתבי עת ופרסם רומנים מסוגת ספרות זולה.
הוא כתב ספרים רבים בנושא מוזיקה שקריאים לכל אחד ובסגנון קל עממי.
חלק מיצירותיו פורסמו גם בשפות זרות.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט (5B-9-28).
הרומן על חייו של פרנץ ליסט 1936
ובכל זאת, עדיף ללכת לבית הספר!
סיפורו של מונרו ליף באנגלית ובהונגרית; תרגום להונגרית.
רפרודוקציה של 136 תמונות מאת האמן; 1948
רומן חייו של פרנץ שוברט; 1947
רומן על חייו של ג'וזפה ורדי; 1951
צ'ייקובסקי; 1952 (מדריך למופיעים בעיר)
אימרה בלשה-שאנדור ג'רג' גאל: ספר האופרות 1952
1956 (מדריך למנהלי בתי תרבות)
הרומן על חיי פרנץ ארקל; 1957
יצירתו של לאו ויינר; 1959
סיפור הרומן של האופרטה ; 1959
רומן על הואלס וחיי משפחת שטראוס 1965
חייו של רמברנדט; 1965 (חייהם של אנשים גדולים)
נסיעה להולנד; 1966 (הרפתקאות מסע)
רומן על חייו של פרנץ ליסט; 1968
רומן על חייו של מיהאי מונקאצ'י; 1969
רומן על חיי בטהובן; 1969
ספר האופרות; הרחבה עורך; 1971
רומן על חייו של ז'אק אופנבך; 1972
רומן ניצחון על חייה; 1973
אחר הצהריים של פאון (סטיר).
רומן על חיי קלוד דביוסי; 1974
חייו של פאל סיניאי מרשה; 1975
רומן חייו של גאורג פרידריך הנדל; מו"ל מוזיקה, 1977
אגון קמני - שאנדור ג'רג' גאל - יאנוש ארדדי: "קרנבל בקומרום (1957) מחזמר לרדיו בשני חלקים.
ג'רג' סוץ' (בהונגרית: Szűcs György; 23 באפריל 1912 – 10 בדצמבר 1991) היה כדורגלן ומאמן הונגרי, ששיחק בעמדת הקשר אחורי.
סוץ' נולד ב-23 באפריל 1912 בסומבטהיי שבאימפריה האוסטרו-הונגרית של אותם הימים.
הקשר האחורי הצטרף ב-1932 לאויפשט שם שיחק לצד אנטל סלאי.
סוץ' התפתח להיות לשחקן דומיננטי במרכז המגרש שמייצר מצבי הבקעה בזכות הדייקנות שלו במסירות.
בעונתו הראשונה באויפשט, עונת 1931/32, הוא זכה באליפות ועונה אחר כך היא הפסידה את הליגה והגביע ליריבתה פרנצווארוש, שבגמר הגביע היא הובסה על ידה 1–11. קבוצתו של סוץ' התחזקה ב-1935 עם ינה וינצ'ה ולאסלו שטרנברג שעזרו להם לזכות באליפות נוספת.
משם הגיעו ארבע שנים ללא תואר עד ל-1939, שם היה שותף בזכייתה בליגה ובגביע מיטרופה.
שנה אחר כך ב-1940 פרש סוץ' מקריירת משחק.
במדי נבחרת הונגריה סוץ' קיבל זימון לראשונה בינואר 1934, במשחק בו כל שורת הקשרים הגיעו מאויפשט, והם הפסידו 3–1 לגרמניה.
למרות הופעת הבכורה הלא מוצלחת הוא הצליח לבסס את מקומו בנבחרת כעבור כמה חודשים, והיה לשולט במרכז המגרש ההונגרי בניצחון 1–2 על אנגליה בבודפשט.
סוץ' שיחק בשני משחקי הנבחרת במונדיאל 1934 בו היא הפסידה ברבע הגמר לאוסטריה, אך לאחר מכן מצא את עצמו בתחרות על העמדה שלו מול יוזף טוראי.
מונדיאל אחר כך ב-1938 סוץ' שיחק רק בהפסד בגמר לאיטליה.
בסך הוא ערך 25 הופעות מבלי לכבוש שער.
ג'רג' קושה (בהונגרית: Kósa György; בודפשט, 24 באפריל 1897 – בודפשט, 16 באוגוסט 1984) היה מלחין ופסנתרן יהודי-הונגרי זוכה פרס פרנץ ארקל.
ג'רג' קושה נולד במשפחה יהודית כבנם של וילמוש קושה, עורך דין ושל אולגה ווינדט (1868–1930) אמו ראתה חשיבות בחינוך המוזיקלי של בנה, לכן דאגה להתחיל בהשכלה המוזיקליצת של בנה כבר מילדותו.
מורתו לפסנתר הציגה אותו כבר בגיל שבע בפני המלחין בלה ברטוק, שהבחין מיד בכישרונו.
בין השנים 1905 עד 1916 למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם היו מוריו לקומפוזיציה שלו אלברט שיקלוש (שיינוואלד), ויקטור הרצפלד וזולטאן קודאי, מוריו לפסנתר היו בלה ברטוק וארנסט פון דוהנאני.
את יצירתו הראשונה, הסקרצו "ריקוד המכשפה", הציגו בשנת 1915. לאחר סיום לימודיו, בשנת 1916 הפך לקורפטיטור (פסנתרן חזרות) של בית האופרה של בודפשט, שם לקח חלק בהכנות המקדימות להצגת מיצג המחול של ברטוק הנסיך המגולף בעץ.
משנת 1917 הופיע כפסנתרן - תחילה כמלווה לפסנתר של הכנרים פרנץ וצ'איי ויאנוש קוֹנץ - ולאחר מכן כנגן סולו בהונגריה, גרמניה, אוסטריה, איטליה ואפריקה.
בשנת 1920 הוא היה המנצח של תיאטרון טריפולי.
בשנת 1922 הציג ארנסט פון דוהנאני את יצירתו של קושה "שש פיסות", אשר הוצגה מאוחר יותר בשנת 1925 גם על ידי המנצח אריך קלייבר בפסטיבל (IGNM (Internationale Gesellschaft für Neue Musik בפראג.
בשנת 1920, השתתף קושה בייסוד אגודת מוזיקאים הונגרית מודרנית (עם פאל קדושה, הוגו קלן, פרנץ סבו ואישטוואן סלני).
בין השנים 1927 – 1960 היה מורה לפסנתר באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, למעט בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1944 נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי) לאזור פרטראקוש.
ובהיעדרו בסוף 1944 אשתו ובתו הקטנה בשם יוטקה נרצחו על ידי אנשי מפלגת צלב החץ.
בנו, גאבור קושה (מאשתו השנייה), גם הוא מלחין ואמן אינסטרומנטלי (כלי הקשה, פסנתר, עוגב, צ'מבלו), שיחד עם אחיו עמלים רבות בטיפוח מורשת אביהם.
קושה הלחין במגוון רחב של ז'אנרים של מוזיקה קלאסית: תשע סימפוניות, שמונה רביעיות מיתרים, שמונה אופרות, שמונה בלטים, עשרים וחמש אורטוריות וקנטטות, שלוש מיסות, כמה יצירות קאמריות, למקהלה לסולו ועוד.
אשתו הראשונה הייתה מריה מולנאר (1899–1944), פסלת-גרפיקאית אותה נשא לאישה ב-8 באוקטובר 1921 ברובע הראשון של בודפשט.
אשתו השנייה הייתה תלמידתו לשעבר של סטלה פרץ', שממנה נולדו שני בניו (מרטון וגאבור).
אשתו השנייה נפטרה בשנת 1955. הוא התחתן בפעם השלישית עם אנה קפש.
ג'רג' רומאן (בהונגרית: Román György; 13 בינואר 1903, בודפשט – 1 בספטמבר 1981, בודפשט) היה סופר וצייר יהודי-הונגרי.
הוא אחד מאותם ציירים מיומנים שקרובים לאמנות נאיבית בזכות תפיסת עולמו ורגישותו.
ג'רג' רומן נולד בבודפשט במשפחה יהודית ברחוב צ'נגרי.
אביו וילמוש רוט היה סוחר (הוא שינה את שמו לרומאן בשנת 1897), ואמו ינקה פישר (אלק משנת 1898).
אחותו, אגנש, נולדה ב-1904. הם גרו בפינת הרחובות פודמניצקי ודלנוק בשכונה של משפחות מהמעמד הבינוני על פי רוב.
בקיץ שנת 1905 היה בקיט, לקה במכת שמש ובעקבותיה בדלקת קרום המוח שגרמה לו לאבד את שמיעתו.
הוא הפך לחירש, אך אמו לימדה אותו לדבר שוב בסבלנות ובאהבה בלתי רגילים.
לאחר שאיבד את שמיעתו, קיבל זריקות יומיומיות.
הטיפול הארוך מדי לא שיפר את החירשות, אולם עצביו נעשו רגישים בהרבה.
רגישות עצבית זו גרמה לחולשה גופנית ולדיכאון.
הוא ברח לדמיונות ולחלומות בהקיץ כדי לאזן את מצבו הגופני החלש.
דלקת קרום המוח תקפה גם את העצבים המוטוריים של רגליו ושיתקה את שתי הרגליים.
הוא לאהשלים עם המצב והתחושה חזרה לרגליו בפיזיוטרפיה ותרגול ארוך וכואב.
הוא היה מסוגל ללכת שוב, ללא בעיות ואפילו מהר.
בינתיים, המשפחה נקלעה למצב קשה כיוון שאביו הצטנן בשנת 1906 וסבל ממחלת ריאות.
על אף שמאוחר יותר יצא מסכנת חיים, הפחד מפני העתיד, אובדן ראש המשפחה, שלטו מאותו הזמן בחיי המשפחה.
ג'רג' נרשם לבית הספר היסודי בשנת 1909, אך בשל חירשותו סיים את לימודיו בבית הספר היסודי כתלמיד פרטי ונאלץ לגשת לבחינה בסוף כל שנה כדי לעלות כיתה.
בספטמבר 1910 הוטבל לדת הקלוויניסטית.
באמצעות דודו, ארתור אלק, שהיה סופר ומבקר בכתב העת ניוגט, סנדקיו היו הסופר ז'יגמונד מוריץ ואשתו.
בגיל שלוש עשרה התאהב בקריאה ובדרך זו ראה טוב יותר את העולם החיצון ואת אירועיו האובייקטיביים והטרגיים.
מתוך אמונה שהתמונה שקופה יותר מכתיבה, הוא ניסה לצייר.
הוא צייר לחימה, שודדים על הנייר, אך הוא לא הצליח להתמודד לבדו עם קשיי ציור השמן.
בקיץ 1919 סייר בתערוכת אוצרות הקניין הציבורי שנפתחו לקהל הרחב ובשלב זה החליט להיות אמן.
אולם בסתיו הוא כמעט ולא הצליח לצייר, הוא לא הצליח להתמודד עם הטכניקות בכוחות עצמו, ולכן בעצת דודו, ארתור אלק, הועסק לצידו מורה לציור, רוברט נובוטני הצעיר, שלימד אותו בהתלהבות.
לאחר מכן למד ציור בשקדנות בבית הספר הפתוח ברחוב אקאצפה במשך שנה, שם פגש את הציירים דיולה דרקוביץ', דוד ינדי, דז'ה ציגאני ורוברט ברני.
הוא עבר את בחינת הסיום בשנה שלאחר מכן.
באוקטובר 1921 הוא הפך לתלמיד של אישטוואן רטי במכללה הלאומית ההונגרית המלכותית לאמנויות יפות.
דודו, שבחן את רישומיו, חשב שהוא זקוק ללימוד נוסף, ולכן רשם אותו למכינה האקדמית לציור של מוריץ היימן.
הוא בילה כך שנה במינכן.
בהמשך לימודיו בקולג', בילה בקיץ ובסתיו 1924 בבאיה מארה, ופיתח שם את טכניקת הציור החדשה שלו.
בשנת 1928 סיים את לימודיו במכללה לאמנויות יפות.
באותה השנה אחותה של אגנש עזבה אתהונגריה, נסעה תחילה לסין ולאחר מכן לארצות הברית, שם גם התיישבה.
בסוף שנות ה-30, רומאן החליט לנסוע לחו"ל כדי לצבור ניסיון בציור.
הוא היה צריך להרוויח כסף כדי לנסוע, אז הוא ניסה במשך חודשים לצייר תמונות שניתן "למכור".
הוא נסע מפריז לווינה, שם צייר את אחד מציוריו המשמעותיים בשם "המיליציה האזרחית".
ב-17 באפריל 1932 נפתחה במוזיאון ארנסט תערוכת אוספים משותפת עם אדית באש, אישטוואן דשי הובר, פאל פריד, טיבור גרגיי, והפסל שאנדור מיקוש.
הוא לא הצליח למכור אף אחת מתמונותיו בתערוכה.
בחודש מאי באותה השנה, כאשר אביו פשט את הרגל, הם נאלצו למכור את הבית ברוז'הדומב (רובע 2 בבודפשט) ועברו לרחוב פלק מיקשה.
אביו תכנן לנסוע לשנגחאי, שם התגוררו קרוביהם, ולהקים שם עסק.
בסתיו 1932 הם הפליגו מטריאסטה, בספינה איטלקית בשם קונטה רוסו, כדי להגיע לשאנגחאי, נהם עברו דרך ונציה, ברינדיזי, פורט סעיד, בומביי, ציילון, סינגפור והונג קונג.
הוא חזר לביתו באביב 1937, בתחילת 1938 הוא היה מאוהב ללא תקנה והחל לכתוב את הרומן שלו טירה בגבעה.
אמו האהובה נפטרה ב-1 בפברואר באותה השנה לאחר מחלה ממושכת.
1940 ב-26 בפברואר החוק היהודי השני היה כפוף לאישור היה מוגבל והעבודה נחשבת כשירה.
ב־29 במרץ 1942, כאורח מוזמן, הציג עם קבוצת אמנים סוציאליסטים במטה ואסאס ברחוב מגדלנה.
התערוכה הייתה "פתוחה לשלושה ימים בלבד, ואז נסגרה על ידי המשטרה בעקבות כתבות מעיתונים פשיסטיים משתוללים".
בין התאריכים 20 בפברואר ל-1 במרץ 1944, תערוכת היחיד הראשונה שלו עם הצייר ארנה הרבצי זכתה להצלחה מקצועית בבית האמנות אלקוטאש.
ב-25 באפריל 1944 דודו, ארתור אלק, שם קץ לחייו בשל החוקים האנטי יהודיים (החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) ששללו את כל זכויותיו האזרחיות ופסלו את זכותו להתפרנס.
כשרומאן קיבל את צו מגיוס לשרות העבודה בנובמבר (עבודות כפייה של גברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) הוא ברח לפאסטו והסתתר.
בינואר 1945, בתום סיום הלחימה, חזר לבודפשט.
ב-5 בפברואר נפטר אביו וילמוש רומאן באחד מהבתים המוגנים בחסות שוודית.
הוא מצא את גופתו מתוך ערימת גופות בת שתי קומות, עטף אותה בשטיח וקבר אותה זמנית על חלקה ריקה מאחורי תיאטרון הקומדיה של בודפשט.
עד סוף פברואר התחבא במחסן האחורי של חנות סכינים ליד ראש גשר בודה של גשר מרגיט כאיש שירות עבודה בורח.
עבודתו כצייר וכסופר הפכה לפורה ומצליחה במחצית השנייה של שנות ה-40. בין 16 בנובמבר ל-29 בנובמבר 1947 נפתחה התערוכה הקולקטיבית שלו בחדרי הארגון החופשי של אמנים, שזכו לסיקור עיתונאי טוב.
כרך הסיפורים הקצר הראשון שלו, ציד חורף, ראה אור בשנת 1950.
בשנת 1951 התפרסם הרומן הראשון שלו, הנמל האסייתי, אותו המבקרים הרשמיים תיארו כ"רומן הרפתקאות".
בשנת 1956 פורסם כרך הסיפורים הקצרים שלו, מרד הליליפוט.
בין 30 באוגוסט ל-21 בספטמבר 1958 נפתחה תערוכת יחיד באולם הקאמרי של הגלריה לאמנות, שזכתה להצלחה מקצועית גדולה.
בסוף השנה הוא בילה חודש בבית היצירה של אגודת הסופרים ההונגרים בסציגליגט, שם כתב את הרומן שלו "הבית האפור" שיצא לאור בשנת 1959.
במאי 1960 נפתחה תערוכת היחיד שלו בחדר התצוגה של משרד הטלגרף ההונגרי.
בשנים אלה, המקום המועדף שלו היה בית הקפה לוקסור.
אורחים תכופים שם היו הסופר פונגראץ גלסאי, השחקנים אנדור אייטאי, טיבור בנדק, דז'ה קלר, המלחין לאיוש לייטאי, הצייר לאיוס קשק וחברו הטוב, הפסל דז'ה בוקרוש בירמן.
בשנת 1979 הכינה טלוויזיה ההונגרית סרט תיעודי עליו ששמו היה "מהבדידות" בבימויה של מרתה קנדה.
בשנת 1980 כתב היסטוריון האמנות יאנוש פרנק ספר על אמנותו של ג'רג' רומאן.
הוא נפטר משבץ מוחי בבודפשט ב-1 בספטמבר 1981
1932 מוזיאון ארנסט, (עם איסטוון דסי הובר, שאנור מיקוס)
1947 ארגון חופשי של אמנים יפים, בודפשט
1958 אולם הקאמרי של אולם היכל
1960 משרד הטלגרף ההונגרי (MTI)
1947: גלריה מטרופוליטן, מוזיאון ארנסט
1948: סלון לאומי, גלריה מטרופוליטן
1964: הגלריה הלאומית ההונגרית, בודפשט
1974: גלריה של מוזיאון יאנוש קסנטוס בגיור
1981: המכללה ההונגרית לאמנויות יפות
חלום סתווי של יוז'פווארוש (1930)
נייט קורוק בכפר צלוי על גדות אגם בלטון (1977)
מיקלוש גאבר מנגן בכינור עם שתי חתיכות עץ לחירשים-אילמים (1981)
עשרים וחמש שנות היסטוריה (1970)
ג'רג' קאלדור (במקור קוֹֹהְן (כהן), בהונגרית: Káldor György; בודפשט, 10 במרץ 1900 – בודפשט, 18 בינואר 1958) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, לקטור, איש מנגנון של המפלגה הקומוניסטית.
ג'רג' קאלדור נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף קלדור (קוהן) (1858–1916) בעל חנות לחפצים משומשים במשכון, ואחר כך סוכן חפצי מלאכת יד ושל אילונה פוקס (1867–1938).
כסטודנט צעיר השתתף בתנועת הסטודנטים השמאלנית ונאלץ להגר לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
הוא היה חבר בחוג יום ראשון.
תחילה גר בווינה ואחר כך בהיידלברג, שם סיים את לימודיו באוניברסיטה.
בשנת 1925 התיישב שוב בווינה, שם היה כתב של העיתון "רוטה פאנה" (Rote Fahne).
בשנה שלאחר מכן שב להונגריה והחל לעבוד ביומון בשפה הגרמנית פסטר לויד כעורך דסק מדיניות חוץ וכן ככותב את מאמרי המערכת.
בערך בתקופה זו עסק בעיקר בהקשרים של הכלכלה והפוליטיקה הבינלאומית ומאמריו הופיעו בכתב העת "מאות" (Századok) של "החברה ההיסטורית ההונגרית".
הוא גויס לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) לפלוגת עונשין בשנת 1942 ונשלח לחזית המזרחית, לחזית מול ברית המועצות, שם נפל בשבי הסובייטי.
אחרי מלחמת העולם השנייה קאלדור עמד בראש מחלקת החוץ של הרדיו ההונגרי ואחר כך מונה לעורך "משרד הטלגרף ההונגרי" שהוא סוכנות הידיעות ההונגרית הממשלתית.
בשנת 1947 התחתן עם המעצבת הגרפית ורה צ'ילאג, שהתאלמנה מבעלה הראשון ג'רג' באלינט שנרצח בשואה.
הוא נעצר בשנת 1950 באשמה מפוברקת והורשע במשפט ראווה.
נידון לחמש שנות מאסר, אך שוחרר בשנת 1955 ועבד כלקטור עד מותו בשנת 1958.
אשתו הראשונה הייתה מריה ריטר, בתם של אדולף ריטר ושל צציליה דויטש, אותה נשא לאישה ב-25 במרץ 1926 בבודפשט.
פולין של היום (בודפשט, 1948)
ג'רג' שבש מקודם שפאט - Spät (בהונגרית: Sebes György; סגהאלום, 4 בפברואר 1913 – ספרד, ליידה, 4 באפריל 1938) היה קומוניסט יהודי-הונגרי, שלחם כמפקד גדוד ונהרג במלחמת האזרחים בספרד.
ג'רג' שבש נולד במשפחה יהודית אינטלקטואלית ענייה עם שמונה ילדים.
הוא עבר את בחינת הבגרות בתיכון ללימודי מסחר ואחר כך בין 1930 לבין 1932 עבד בבודפשט כפקיד בחברת מסחר של מכונות.
הוא הצטרף ל-KIMSZ (ברית הפועלים הצעירים הקומוניסטים ההונגרים) בגיל 17, ומשנת 1932 עד 1934 עבד כמזכיר הוועד המחוזי הצפוני.
בינתיים, בין השנים 1933–1934, עבד גם בית הדפוס הלא חוקי של הברית.
כמו אֶחַיו, גם הוא נכלא כמה פעמים; לראשונה ב-1 במאי בשנת 1932 בגין הפצת חוברות קומוניסטיות, אך שוחרר במהרה.
הוא נעצר שוב נידון הפעם לשנתיים ושבעה חודשים, הוא נכלא ב-Csillagbörtön בסגד, 1934–1935).
לאחר שחרורו יצא באופן בלתי חוקי לספרד (1936), לחם בבריגדות הבין-לאומיות באחד מגדודי הבריגדה ההונגרית במלחמת האזרחים בספרד ומת הות גיבורים כמפקד גדוד.
אֶחַיו: אימרה שבש, פאל שבש, לאסלו שבש, שאנדור שבש ואישטוואן שבש.
פרנץ ואדאס: הגיבור ההונגרי של ליידה.
גיליץ: המודל לחיקוי עבור הנוער שלנו (עם ביבליוגרפיה, בודפשט, 1965
לאחר מותו במחנה הריכוז דכאו, שמו הונצח בכמה מקומות:
על שמו נקראו רחובות בעיר הולדתו סגהלום ובבודפשט ברובע 10 (קבאניה).
בעיר הולדתו סגהלום מרכז חינוך (Sebes György Művelödési Ház)
בעיר בקשצ'בה בית הספר המקצועי המקצועי הכלכלי (Sebes György)
ג'רג' קצ'קמטי (בהונגרית: Kecskeméti György; מאקו, 31 באוקטובר 1901 – אושוויץ, יולי 1944) היה סופר ועיתונאי יהודי-הונגרי.
ג'רג' קצ'קמטי נולד במשפחה יהודית, בנם של הרב ארמין קצ'קמטי ושל אירמה מאדיאר, ואחיו התאום של פאל קצ'קמטי (1901–1980).
נשא לאישה את אגוטה קלר, ילידת ארד, בתם של איז'ו (יצחק) קלר ושל לאונטין באראץ'.
ילדיהם היו ז'וז'ה פרגה (2024-1931), פרופסורית לסוציולוגיה, חברה קבועה באקדמיה ההונגרית למדעים, וקארוי קצ'קמטי (1933–2021), ארכיונאי והיסטוריון.
בין השנים 1911 – 1919 היה ג'רג' קצ'קמטי תלמיד בית הספר התיכון "יוז'ף אטילה" במאקו.
הוא היה סטודנט באוניברסיטת פאזמאני פטר (נקראת כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם גם קיבל תואר דוקטור למדעי הרוח (1920–1925).
לאחר מכן הפך למדריך בגימנסיה היהודית של בודפשט.
בשנת 1931 היה לעורך "פסטר לויד", יומון בשפה הגרמנית, ובשנת 1936 היה לעורך הראשי.
בשנת 1944 גורש לאושוויץ, ושם מצא את מותו.
ג'רג' קוזמה לפעמים ג'רג' קצ'קמטי קוזמה, בשמות בדויים: Úri Kozmosz, Közmagyar, Geo Cosmos, (בהונגרית: Kozma György; בודפשט, 27 במאי 1954) הוא סופר, גרפיקאי, אמן, פרפורמר, מרצה באוניברסיטה יהודי-הונגרי, חזן, למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט, נכדו של ג'רג' קצ'קמטי והאחיין של קארוי קצ'קמטי ושל ז'וז'ה פרגה.
ג'רג' קוזמה נולד במשפחה יהודית בבודפשט בשנת 1954 כילדם של גזה קוזמה ומרתה קצ'מטי (בתו של ג'רג' קצ'קמטי), שניהם ניצולי שואה.
בין השנים 1968 לבין 1972 למד בגימנסיה מוריץ ז'יגמונד, שהיה אז והיום בבניין באר-מדש מעל מלון בודפשט של היום.
בין השנים 1972 - 1978 הוא היה סטודנט לאסתטיקה הונגרית-צרפתית בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת אטווש לוראנד.
בין השנים 1974–1975 למד תיאטרון בסורבון בפריז (כפליט שברח מהונגריה, כמתנגד המשטר.
משם ניתן לו לחזור להונגריה עקב מחלה בתנאי של שלילת דרכון לחמש שנים) בין השנים 1990 לבין 1991 הוא למד במלגה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא סיים לימודים גם באוניברסיטה המרכז-אירופאית בשנת 2002. בשנת 2015 סיים את לימודיו כחזן.
כיום הוא בוגר בבית המדרש לרבנים בבודפשט (2020) טרם קיבל סמיכה לרבנות.
מאז 1978 הופיעו ביקורות הסרטים שלו בכתבי העת "ÉS" וב"עולם הקולנוע".
בשנת 1979 היה עורך פרסום בסטודיו לקולנוע הונגרי.
בין 1980 לבין 1981, הוא היה דרמטורג ושחקן מחליף בתיאטרון קישפלודי בעיר גיור, אך פוטר מסיבות פוליטיות.
בין השנים 1982 לבין 1985 היה מרצה במחלקה למדיה של אוניברסיטת אטווש לוראנד ואחר כך בשנים 2016–2019 לימד קורסים באוניברסיטה לאמנות התיאטרון והקולנוע.
בין השנים 2001 לבין 2010 לימד היסטוריה של פילוסופיה כמרצה בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
מאז 2007 פעל גם כחזן מתלמד ב"בית האהובים" (בית אבות יהודי) ברחוב אלמה בבודפשט, אחר כך בבית הכנסת בכיכר הוניאדי, לימים גם בג'נג'ש, בסומבטהיי, בשופרון, בסגד, בהודמזוושארהיי כהתמחות במשך חצי או שנה.
בשנת 2015 קיבל הסמכה כחזן.
בשנת 2019 הוא השתתף בטורנירי slam-poetry.
את תערוכותיו ניתן לראות בדף הארכיון של גלריית ליגט.
ניתן לקרוא את ביקורות הסרטים שלו בארכיון של http://www.filmvilag.hu/.
לקוזמה יש שני ילדים: רבקה ז'ופי קוזמה ולאו גאשפאר קוזמה.
תיאטרון פורטינבראס / גיור, 1981, ר: גאבור בורדי, יאנוש שיקורה
תיאודור הרצל: הפליט - / תיאטרון צנטרל, 2004: ר: קוזמה ג'.
קברט של פשט ; המכון לחקר תרבות, 1984.
גחלת לוהטת (אנטולוגית שירה, עורך: גאבור לוקין, עם מחברים משותפים.
בנעלי בלט עד טוקיו (רומן ילדים, 1986 עם יהודית לקנר)
איפה נעלם שניג'ינסקי בקזבלנקה ; 1998 (תזאורוס)
המקרה של גברת אנטאל סרב עם הקבלה 2009
ורטר ואהבותיו (1976) כותב משותף וקריין
וכן הלאה (1978) כותב משותף
לאישה האסקימואית קר (1983) תסריט
טיפשות אינה מכשול (1986) תסריט
מחבואי עיר (1991) כותב משותף
קופסה כחולה (1993) תסריט ושחקן ראשי
אהבה עד דמי האחרון (2002)
ג'רג' קזדי (במקור קראוס, (בהונגרית: Kézdy György; בודפשט, 14 בפברואר 1936 – בודפשט, 8 בפברואר 2013) היה שחקן יהודי-הונגרי זוכה פרס מארי יאסאי ופרס האמן המצטיין.
מילא תפקידי דמות משמעותיים בטרגדיות קלאסיות וביצירות מודרניות והשתמש במשחקו גם בכלי הגרוטסקה.
ג'רג' קזדי נולד בבודפשט במשפחה יהודית.
אביו, שהיה בעל חנות למכונות תפירה, גרמופונים ותקליטים בדרך ראקוצי 80, לא שרד את השואה ולא חזר ממחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) במלחמת העולם השנייה.
אמו הייתה מפעילת מכונות בקואופרטיב מתכת אחרי המלחמה.
היא גידלה אותו ואת אחותו לבדה.
לאחר סיום בחינות הבגרות למד תחילה כריכת ספרים ולאחר מכן סיים את לימודיו באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בשנת 1962, כסטודנט של זולטאן וארקוני.
תחילה חתם חוזה בתיאטרון צ'וקונאי בדברצן, ולאחר מכן בשנת 1967 בתיאטרון הלאומי בעיר פץ'.
בשנים 1977–1978 שיחק בתיאטרון יוז'ף קטונה בקצ'קמט.
בשנים 1978 עד 1987 היה חבר בתיאטרון הלאומי של בודפשט ושיחק גם כשחקן אורח ב"במת המשחק" (Játékszín).
בשנים 1987 עד 1993 היה חבר בתיאטרון סיגליגט (Szigliget) בסולנוק.
בשנת 1993 עבר לתיאטרון פטפי בווספרם.
בסוף הקריירה עבד כשחקן עצמאי.
כל מה שידוע על חייו הפרטיים הוא שאשתו לשעבר הייתה מאוזי.
היה לו אופי ייחודי, הומוריסט מעולה.
הוא להתלוצץ אפילו על כך שלוחית הרישוי של מכוניתו החדשה התחילה באותיות GOJ (גוי).
בשנת 2005 אובחן כחולה בסרטן הריאות, מה שגרם לו להתקפי שיעול ולכאבים עזים.
הוא הפסיק לעשן בתקווה להחלמה, אך התקפי השיעול החזקים המשיכו להקשות על חייו.
הוא הסתיר את מחלתו ממכריו ומחבריו.
בתחילת 2013 אושפז בבית החולים עקב דלקת בקיבה, שם קפץ מחלון הקומה השלישית למותו, שבוע לפני יום הולדתו ה-77.
קזדי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
"מי שאל?" - מתוך יצירותיו של פרידייש קארינתי
אקומבקום - מיצירותיהם של קארינתי, זולטאן זלק, אוטו אורבאן וארווין לאזאר.
כמו כן שיחק בעשרות סרטי טלוויזיה.
קזדי שימש בעשרות סרטי אנימציה ובסדרות מצוירות בתפקידי דיבוב (להונגרית) שונים.
צלב הקצינים מסדר ההצטיינות של הרפובליקה ההונגרית (2006)
אזרח כבוד של זוגלו (2013)
ב-14 בפברואר 2016 ביום השנה ה-80 להולדתו, נחשף לוח לזכרו על קיר הבית בכיכר קלוזאל מספר 2, שם התגורר האמן במשך עשרות שנים.
ג'רג'י מרקוביץ, (בהונגרית: Markovits Györgyi; שארבוגארד, 22 בנובמבר 1919 – בודפשט, 7 במרץ 1985) הייתה היסטוריונית ספרות יהודייה-הונגרייה, דוקטור לספרות (1972), אחותם של מיקלוש מרקוש (1924–2000), במאי קולנוע, תסריטאי, ושל פאל מרקוביץ' (1917–2010), וטרינר, חוקר.
ג'רג'י מרקוביץ' נולדה במשפחה יהודית כצאצא השני (אחרי אחיה הגדול פאל) של אהרון מרקוביץ' (1885–1944) וארז'בט דויטש (1891–1944).
היא סיימה את לימודיה ב"בית הספר לנשים ארז'בט" בבודפשט (1936), לאחר מכן למדה תפירה וסיימה בית ספר מקצועי לקוסמטיקה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נישאה לפאל ליבליך, שנעצר על ידי הגסטפו ב-1944 ולא נראה עוד.
הוריה גורשו לאושוויץ בקיץ 1944, ממנה לא שבו.
היא התגוררה בטימישוארה מ-1945 עד 1946 ולאחר מכן עבדה כמנהלת בחברת תעשיית הנפט ההונגרית-סובייטית עד 1949. בשנת 1947 התחתנה עם המהנדס יאנוש קוציהה, שהיה מזכיר המפלגה בספרייה הלאומית על שם סצ'ני (OSZK).
בין השנים 1949–1957 הייתה הספרנית של ה-OSZK ובין 1957 עד 1983 הייתה ראש "מאגר הפרסומים הנעולים".
בשנת 1952, קיבלה תעודת הוראה בהונגרית-צרפתית בפקולטה לבלשנות וספרות של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
בשנת 1972, בתזה שלה "הפרקים על תולדות הצנזורה בהונגריה, המאבק של העיתונות והספרות המתקדמת למען חופש העיתונות 1919–1944" היא קיבלה את התואר דוקטור בספרות.
גיהנום הונגרי: בראי הפרסומים האסורים והנרדפים של הטרור הלבן בהונגריה (עורך, בודפשט, 1964)
כרכים אסורים, מוחרמים, נתבעים, פרוזה ושירה בעידן מיקלוש הורטי (בודפשט, 1964)
אוסף מסמכים (עם ארון טוביאס, בודפשט, 1966)
(העיתונות הנרדפת של התקופה שבין שתי מלחמות העולם) (בודפשט, 1970)
ביבליוגרפיה של הספרות על תנועות התנגדות אירופיות (אגר, 1975)
כתבים אנטי-פשיסטים של מהגרים הונגרים.
"כל עוד לבנו פועם" מבחר מהספרות הסוציאליסטית 1932–1944 (בודפשט, 1975)
מסדר הצטיינות דרגת זהב (1979)
ג'רג' ראושר (בהונגרית: Rauscher György; דורוג, 29 באפריל 1902 – קומארום, 3 באוקטובר 1930) היה צייר יהודי-הונגרי.
ג'רג' ראושר נולד במשפחה יהודית ובגיל שנה עבר עם משפחתו לקומארום, שם אביו היה רופא נפתי.
הוא החל את לימודי האמנות שלו בתיכון כתלמידו של קארוי הארמוש.
מאוחר יותר למד באקדמיה לאמנויות יפות (וינה) (Akademie der bildenden Künste Wien) ולאחר מכן גם באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות, בהנחייתו של פרופסור אישטוואן רטי.
בשנים 1925–1926 יצא למסעות לימוד לפריז, פירנצה, וינה ומינכן.
אמנותו התאפיינה בצורות סגורות, פלסטיות וקווי מתאר חדים.
בשנת 1927 עבר לברלין, שם לקח חלק פעיל בחיי האמנות, והשיג הצלחה כמאייר וכצייר דיוקנאות.
דיוקנותיהם של מרלן דיטריך ושל ליליאן הארווי (Lilian Harvey) פרי מכחולו התפרסמו במיוחד.
הוא הציג בברנו באותה שנה.
סגנונו הושפע מאוד מהאר דקו.
מ-1928 עד 1930 התגורר בברלין ובניס ולאחר מכן שכר סטודיו בפריז.
למרות שהותו הארוכה בחו"ל שמר על קשר הדוק עם בודפשט, וחופשותיו בקומארום תמיד היוו עבורו השראה אמנותית רצינית.
ראושר סבל ממחלת ריאות חמורה וחיפש מרפה בהרי הטטרה ב-1930. כשמצבו הפך לחסר תקווה, אמו לקחה אותו הביתה לקומארום לימיו האחרונים שם בחיק המשפחה.
במהלך חייו הקצרים יצר ראושר הרבה, והותיר כ-200 ציורים וגרפיקה.
כמה מיצירותיו מוצגות ב"מוזיאון ג'רג' קלפקה" בקומארום.
יצירותיו, במיוחד דיוקנאותיו, שצוירו בסגנון האישי האופייני לו, תורמות תרומה חשובה לאמנות האוניברסלית.
בעיר דורוג פרס אמנות על שמו (מדליית הנצחה ג'רג' ראושר).
בתור הצייר ההונגרי הראשון שצייר תמונות ריאליסטיות, בסגנונו האישי הייחודי, לעבודותיו של ג'רג' ראושר יש משמעות רבה בתולדות האמנות.
ג'רג' רֵװֵס (במקור ריזנברג Riesenberg, בהונגרית: Révész György; בודפשט, 16 באוקטובר 1927 – בודפשט, 2 באפריל 2003) היה במאי קולנוע יהודי-הונגרי, תסריטאי, דרמטורג סרטים, זוכה פרס בלה באלאז' (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה).
ג'רג' ריזנברג נולד במשפחה יהודית כבנם של כעורך הדין ד"ר שאנדור רווס (ריזנברג) ושל לשרולטה שפיץ (1895–1952) הוא למד בבית הספר לקולנוע של האיגוד המקצועי בין השנים 1945–1948. מ-1948 עד 1950 הוא היה סטודנט באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, במקביל היה סטודנט מ-1945 עד 1950 גם באוניברסיטת אטווש לוראנד.
כבר משנת 1946 עבד בתעשיית הקולנוע.
מ-1954 היה הבמאי של חברת הסרטים מאפילם (Mafilm).
בין השנים 1954–1987 ביים 25 סרטים עלילתיים, 13 שעות של סרטי טלוויזיה וסרטים קצרים רבים.
הוא כתב מספר רב של תסריטים, זכה ביותר מעשרה פרסי פסטיבל, כולל הגרנד פרי של העיר הגדולה מאר דל פלאטה (Mar del Plata) בארגנטינה ב-1963. בשנת 1964 התחתן עם גיטה קרני.
ד"ר ג'רג' רווס (במקור רינג, בהונגרית: Révész György; קאפושוואר, 26 במרץ 1915 – בודפשט, 23 בדצמבר 1986) רופא יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור לרפואה (PhD-1963).
היה בן-זוגה של ז'וז'ה הולאן
ב-1945 קיבל משרה במחלקת הגרון של בית החולים רוקוש ומשנת 1948 היה מרצה בכיר באוניברסיטה.
ב-1951 הפך לרופא צבאי מקצועי; הוא עבד תחילה בבית החולים הצבאי המרכזי ועד מהרה הפך למנהל מחלקת אף אוזן גרון בבית החולים הצבאי לקצינים, בדרגת סגן אלוף.
משנת 1967 היה הפרופסור הראשי ומנהל המחלקה לרפואת אף אוזן גרון באוניברסיטת זמלווייס בבודפשט, ומשנת 1975 היה הרופא הראשי והמנהל של המכון הלאומי לאף אוזן גרון.
רווס הציג את עבודתו והישגיו בכמעט 100 מאמרים, מצגות והרצאות.
בשנות ה-60 היה מזכ"ל איגוד רופאי אף אוזן גרון בהונגריה.
עבודתו זכתה להכרה במספר עיטורים.
הוא נבחר לחבר כבוד על ידי מספר אגודות בינלאומיות גם מחוץ להונגריה.
ב-1944 התחתן עם ז'וז'ה הולאן, רופאה המטולוגית.
נולדו להם שני ילדים: טמאש רווס (1945), רופא, חבר באקדמיה ההונגרית למדעים, ומריה רווס (1946) רופאה גם היא.
רפואת אף אוזן וגרון (ספר לימוד, עם אימרה יאקאבפי, בודפשט, 1973)
מחלות אף אוזן וגרון (ספר לימוד, בודפשט, 1978)
ג'רג' סמואלי (בהונגרית: Szamuely György נירג'האזה, 4 ביולי 1899 – ברית המועצות, 28 ביולי 1938) היה מהגר יהודי-הונגרי פוליטיקאי, פקיד, אחיו של טיבור סמואלי קומיסר העם (שר בממשלה) ושל לאסלו סמואלי.
היה אביו של טיבור סמואלי, והגיס של רז'ה סאנטו, בלה סאנטו ושל זולטאן סאנטו.
גם סמואלי נפל קורבן לטיהורים הגדולים של סטלין.
ג'רג' סמואלי נולד במשפחה יהודית כבנם של לאיוש סמואלי ושל צציליה פרקש.
אחיו היו: טיבור, לאסלו, זולטאן, אישטוואן ויאנוש.
לאחר סיום לימודיו ובחינות הבגרות הפך לסטודנט באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה את שרותו הצבאי עשה במלחמת העולם הראשונה בגדוד החי"ר מס' 3. בהונגריה היה חבר במפלגת הקומוניסטים של הונגריה ולאחר איחוד שתי מפלגות הפועלים הסוציאל-דמוקרטית (MSZDP ו-KMP), עבד כחבר בהנהגת הארגון בעיר הולדתו נירג'האזה.
בתחילת 1919 ביצעו נגדו התנקשות אלימה בעיר (בטעות, במקום אחיו טיבור) בה נפצע קשה.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הוא עמד בראש משרד השיכון בנירג'האזה ולאחר מכן עבד עבור קומיסריון העם לענייני פנים.
לאחר נפילת הרפובליקה, ב-14 בספטמבר 1919, בשעה שש בבוקר נעצר בעיר באשמת זיוף שטרות כסף.
היו מספר תביעות משפטיות נגדו, הוא הורשע מספר פעמים, ולבסוף הוטל עליו עונש כולל של חמש שנים ושמונה חודשי מאסר מה-11 בדצמבר 1919, בגין עבירת המרדה, התססה ופשיעה נגד רכוש.
עונשו הושעה ב-1 בדצמבר 1921, וכחלק מחילופי השבויים ההונגרי-סובייטי, הוא הועבר לרוסיה הסובייטית, שם עבד בתעשיית הפרסום כיועץ והצטרף להמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ופרסם מאמרים בכתב העת "מגל ופטיש" (Sarló és Kalapács).
בתקופה מסוימת בברית המועצות הוא היה פקיד גם במשרד סחר החוץ הסובייטי.
סמואלי נעצר ב-15 בנובמבר 1937, במהלך הטיהורים הגדולים ביוזמת סטלין, באשמת היותו חבר בארגון טרור אנטי-מהפכני בראשות בלה קון, נידון למוות ב-28 ביולי 1938 והוצא להורג באותו יום.
הוא זוכה וטוהר על ידי בית המשפט העליון של ברית המועצות ב-10 באוגוסט 1955.
אף אחד מחמשת אחיו של סמואלי לא הגיע לגיל 40. שלושת אחיו הגדולים נרצחו על ידי אנשי מיקלוש הורטי.
הוא ואחיו הצעיר הוצאו להורג בטיהורים של סטלין ואחיו הצעיר ביותר נרצח בשואה על ידי אנשי צלב החץ של פרנץ סלשי.
ג'רג' קרפאטי (בהונגרית: Kárpáti György; בודפשט, 23 ביוני 1935 – בודפשט, 17 ביוני 2020) היה שחקן ומאמן כדורמים ושחיין יהודי-הונגרי, שלוש פעמים אלוף אולימפי (הלסינקי 1952, מלבורן 1956 וטוקיו 1964) בכדורמים.
קרפאטי היה האלוף האולימפי ההונגרי הצעיר ביותר בכדורמים בכל הזמנים.
קרפאטי החל לשחות בקבוצת Ferencváros TC (FTC) בתום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 ואז החל גם לשחק כדורמים בנוסף לשחייה, אף על פי שהיה אלוף הונגריה בשחייה מספר פעמים, הוא העדיף את הכדורמים.
במועדון הפך לאחד השחקנים המכריעים של ה-FTC.
בשנת 1952, בהיותו רק בן שבע עשרה נבחר לראשונה לשחק בנבחרת הונגריה בכדורמים וזכה בזהב אולימפי באותה שנה.
הוא היה החבר הצעיר ביותר בנבחרת.
הוא זכה במדליית הזהב הראשונה שלו בעצם כבר קודם באליפות אירופה ב-1954 ולאחר מכן זכה שוב בזהב אולימפי בטורניר הכדורמים של אולימפיאדת מלבורן (1956).
ב-1958 הוא היה שוב אלוף אירופה.
באולימפיאדת רומא (1960) זכתה הנבחרת במדליית ארד, אך ב-1962 היא זכתה בזכייה השלישית באליפות היבשות.
קרפטי זכה במדליית הזהב האולימפית השלישית שלו באולימפיאדת טוקיו (1964), הישג זה הושג רק על ידי דז'ה דיארמטי עד לשנת 2008. קרפאטי פרש מספורט פעיל ב-1969. הוא שיחק 162 פעמים בנבחרת הונגריה והיה חמש פעמים אלוף הונגריה בכדור מים עם מועדון FTC.
באליפות הונגריה שנערכה בשנת 1956 זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.8 שניות.
בשנת 1958 זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר.
בשנת 1959 זכה בשתי מדליות, זהב וארד, מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.2 שניות ובשנת 1960 זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
בשנת 1970 הפך לעוזרו של דז'ה דיארמטי בנבחרת הגברים בכדורמים, איתה זכה גם בזהב כמאמן באולימפיאדת מונטריאול (1976).
הוא החזיק בתפקיד עד 1980. קרפאטי אימן באוסטרליה במשך כמה שנים בשנות ה-80 של המאה ה-20.
קרפאטי היה ראש חטיבת הכדורמים של FTC.
בשנת 1989 נבחר לחבר מועצת המנהלים של הוועד האולימפי ההונגרי (עד 1992) ושל איגוד הכדורמים ההונגרי (נבחרה מחדש ב-1996).
ב-1990 הצטרף לנשיאות מועדון הספורט פרנצווארוש (FTC).
זכה בפרסים רבים, החשובים שבהם:
בשנת 1982 זכה קרפאטי להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
הפרס המיוחד של נשיאות הוועד האולימפי הבינלאומי (2005)
קרפטי למד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת אטווש לוראנד וקיבל את הדוקטורט במשפטים ב-1964. משנת 2003 נכנס לתפקיד בסקציית הספורט באגף התרבות של פידס.
הוא כתב את הקריירה שלו במספר ספרים.
לבקשת התקשורת הצהיר קרפאטי שאינו יודע דבר על כך ששיתף פעולה עם השירות החשאי של משטר יאנוש קאדאר ולא התייחס מדוע הקשר שלו עם משרד הפנים הופסק ב-1987. לפי התיק הוא גורש "בשל ביצוע פשע".
שני חבריו לשעבר של ג'רג' קרפאטי פקפקו בהאשמותו נגדו כסוכן.
קרפאטי הכחיש את הטענות לגבי עברו כסוכן המשטר.
התוצאה הנכונה מבחינה משפטית והיסטורית של הסכסוך המשפטי עם ההיסטוריון הידוע קריסטיאן אונגווארי היא שלא ניתן לקבוע שג'ורג' קרפאטי היה סוכן.
הוא היה נשוי שלוש פעמים.
אשתו השנייה ילדה ממנו בת ובן.
הוא נפטר בבודפשט זמן קצר לפני יום הולדתו ה-85. הוא היה חבר קרוב של שחקן הכדורמים לשעבר והשחקן הקולנוע האיטלקי המפורסם באד ספנסר.