tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כלוביס השלישי (Clovis III) היה המלך הפרנקי של אוסטרזיה בשנת 675 ואולי גם בשנת 676, בן לשושלת המרובינגית.
הוא היה ילד ושלטונו כה קצר ושנוי במחלוקת עד שהוא עשוי להיחשב רק כמתחזה .
לפעמים הוא אפילו לא ממוספר וכלוביס הרביעי נקרא במקום זאת "כלוביס השלישי".
המקור היחיד בו נזכר שלטונו הוא החיבור בן הזמן "הסבל של לאודגר".
לאחר רצח כילדריך השני בשנת 675, קיבלו ממלכות אוסטרזיה ונויסטריה טוענים שונים לשלטון.
בנויסטריה, בהשפעתו של לאודגר, הבישוף של אוטון, הוכנס אחיו הצעיר של כילדריך, תיאודריך השלישי, לכהן כמלך.
באוסטרזיה, אברוין , המאיורדומוס (הממונה על הארמון) לשעבר, הכניס את כלוביס השלישי בתמיכת פלג של בעלי הנכסים רבי ההשפעה שהתנגדו לראשות הארמון של וולפואלד .
אברוין ובעלי בריתו טענו שכלוביס היה בנו של כלותאר השלישי, אחיו הגדול של כילדריך.
"הסבל של לאודגר" טוען שזה שקר, אם כי אין בכך שום דבר בלתי סביר, שכן כלותאר היה כבן 23 במותו.
גם שמו של כלוביס אינו יוצא דופן, שכן בנים בכורים בשושלת המרובינגית נקראו לעיתים קרובות על שם סביהם, ואביו של כלותאר היה כלוביס השני.
אולם כאשר לתיאודריך השלישי (אחיו של כלותאר) נולד בן בשנת 677, הוא קרא לו כלוביס (כלוביס הרביעי העתידי) וניתן לקבל זאת כראיה לכך שהנאמר ב"סבל" נכון ולאחיו מעולם לא היה בן בשם זה.
אברוין נזקק למרובינגי לגיטימי כדי לגייס צבא ולהוציא צווים מחייבים מבחינה משפטית (praecepta).
(דור לאחר מכן, אותה דרישה אילצה את קרל מרטל למצוא מתחזה מרובינגי, כלותאר הרביעי, בשנת 717).
לאחר שגויס הצבא, הצעיד אותו אברוין לצפון מערב הממלכה ותפס את האוצר המלכותי בסתיו 675. לאחר שהשיג את השליטה באוצר, הוא כבר לא נזקק לכלוביס ונטש אותו, והכריז על עצמו בתור תיאודריך השלישי.
עם זאת, אותם אוסטרזים שהתנגדו לאברוין ולאיחוד עם נויסטריה לא הכירו בתיאודריך, ובמקום זאת המליכו את דגוברט השני מתישהו בין ה-2 באפריל ל-30 ביוני 676.
ישנם כמה מטבעות שיוחסו לתקופת שלטונו הקצר של כלוביס השלישי.
טרמיסיס זהב הנושא את השם CHLODOVIO RIX ואת שמו של הכספן, אבורינו, שייך כנראה לו.
למרות שהוא אולי הוטבע תחת כלוביס הרביעי, אין ראיות להמשך טביעת מטבעות הזהב בממלכות הפרנקיות אחרי שנות ה-70 של המאה ה-7 בדומה לכך, טרמיסיסים זהב מאוחרים של מרסיי, הנושאים את שמו של כלוביס, שייכים כנראה לכלוביס השלישי.
מבחינה סגנונית, יש לאלה הרבה מן המשותף עם המטבע של דגוברט השני, הנושא מוטיב בצדו האחורי, המחקה מטבעות ביזנטיים .
לא ידוע דבר על גורלו הסופי של כלוביס השלישי.
כלור = צהוב בהיר/חיוור) הוא יסוד כימי שסמלו הכימי Cl ומספרו האטומי 17. כלור הוא מינרל חשוב בגוף האדם החיוני ליצירת חומצת מימן כלורי, המשתתפת בתהליך העיכול.
מולקולת הכלור היא מולקולה דו-אטומית המסומלת Cl2. שני אטומי הכלור שבמולקולה קשורים ביניהם בקשר קוולנטי יחיד (Cl-Cl).
הכלור הוא גז צהוב-ירקרק, רעיל ובעל ריח צורב.
אחרי הפלואור, הכלור הוא הגז הקל ביותר בקבוצת ההלוגנים, אך הוא כבד פי שניים וחצי מן האוויר.
כלור מתעבה ב-34 מעלות צלזיוס.
האלקטרו-שליליות של הכלור (3.16) היא הרביעית בגובהה בטבלה המחזורית (אחרי פלואור, חמצן וחנקן).
הדרך המקובלת ביותר כיום להפיק כלור היא בתהליך כלור-אלקלי המבוסס על אלקטרוליזה של תמיסה מרוכזת של נתרן כלורי, ובדרך זו הוא מופק גם בישראל, למרות מחירו הגבוה יחסית של החשמל.
בתהליך זה מופק הכלור עם שני תוצרי לוואי: מימן ונתרן הידרוקסידי:
את הכלור אפשר לקרר או לדחוס וכך לעבות אותו, ואז קל לאחסנו ולהעבירו ממקום למקום במכלי פלדה, או בקרונות רכבת מיוחדים, עשויים פלדה.
הלבנת אריגי פשתן וכותנה וכן הלבנת העצה בתהליכי תעשיית הנייר.
תמיסת כלור במים מרחיקה כתמי דיו מנייר.
שימוש נפוץ אחר של הכלור הוא בחיטוי וטיהור של מי-שתייה ומי בריכות, בזכות כושרו לקטול חיידקים.
כן משתמשים בכלור בתעשיית הצבעים.
בישראל משתמשים בכלור בתהליך הפקת הברום, שהוא אחד מאוצרות הטבע של ישראל: מעבירים גז כלור בתמיסה של מלח ברום (הצורה הנפוצה של ברום) וכך נוצר ברום וכן תמיסה של מלח כלור, בתגובה הידועה כחמצון חיזור.
KClO4 (אשלגן פרכלורט) מחמצן חזק שהוא תרכובת של כלור, אשלגן וחמצן המשמשת להכנת ראשי גפרורים וזיקוקין די-נור.
תרכובת של כלור עם נתרן וחמצן (נתרן כלורתי) משמשת, אף בתמיסה מהולה, קוטל עשבים.
NaOCl נתרן תת-כלורי, ידוע יותר כנוזל הניקוי אקונומיקה.
KCl אשלגן כלורי הוא דשן ידוע, ממוצרי היצוא העיקריים של ישראל, וידוע בשם אשלג.
לתרכובות רבות של פחמן וכלור יש שימושים נרחבים ומגוונים.
אחת מהן היא הכלורופורם, ששימש בעבר חומר הרדמה וכיום עיקר שימושו חומר גלם בתעשייה.
תרכובות אחרות משמשות חומרי חיטוי ברפואה, בתעשיית הסיבים הסינתטיים, בכיבוי שרפות, חומרים לניקוי יבש ועוד שימושים.
הכימאי השוודי קרל וילהלם שלה זיהה את הכלור הטבעי לראשונה ב-1774, כמעט במקרה, אגב חקירת תכונותיו של המינרל פירולוזיט (מנגן דו-חמצני), אך עדיין לא זיהה את הכלור כיסוד אלא החשיב אותו לתרכובת.
רק ב-1810 גילה המדען הבריטי סיר האמפרי דייווי, מאבות מדע הכימיה, שהכלור הוא יסוד, לאחר שניסה להפריד אותו (מתוך מחשבה שהכלור הוא תרכובת) ונכשל.
דייווי העניק ליסוד שנתגלה את השם "כלור", שם שמקורו במילה היוונית "כלורוס" שפירושה "צהוב-ירקרק".
הכלור הוא הגז הראשון שנעשה בו שימוש כנשק כימי.
בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה השתמש הצבא הגרמני בגז נגד כוחות קנדיים ואלה ספגו אבדות רבות בעקבות כך.
בשנת 2022 אירע אסון דליפת הכלוריד בנמל עקבה, וכתוצאה ממנו מתו 13 אנשים.
הכלור מתרכב בנקל ובמהירות עם יסודות רבים, ובטבע הוא נמצא במצב חופשי רק בכמויות זעירות, בגזים הנפלטים בעת התפרצות געשית.
לעומת זאת תרכובות עם כלור שכיחות בטבע, במיוחד נתרן כלורי.
תרכובת זו מצויה בטבע בצורת סלעים, במי הימים והאוקיינוסים, וכן במימיהן של ימות מלוחות כגון ים המלח, הים הכספי וימת המלח הגדולה שביוטה.
מלחי הכלור נמצאים במרבית נוזלי גוף האדם ושאר היונקים, ומיץ הקיבה מכיל חומצה מלחית, שמרכיביה הם כלור ומימן.
כלור מגרה את מערכת הנשימה, במיוחד אצל ילדים וזקנים.
בצורתו הנוזלית הוא גורם לכוויות בעור.
כלור מזוהה על ידי חוש הריח כשהוא בריכוז ppm 3. כלור עשוי לגרום נזק לאדם כבר בריכוז של 10 ppm, ואף לגרום למוות בתוך דקות ספורות בריכוז של 800 ppm.
בגלל רעילותו כלור שימש נשק כימי במלחמת העולם הראשונה, ולעיתים נמצא בשימוש זה גם היום.
חשיפה לריכוזים גבוהים של כלור יכולה לגרום לבצקת בריאות.
ריכוזים יותר נמוכים מחלישים את הריאות וגורמים נזק לרקמות הריריות של הגוף.
כְּלוֹרוֹפְּלַסְט או פְּלַסְטִידָה יְרֻקָּה הוא פלסטידה המצויה בתאיהם של כמעט כל הצמחים והאצות, והמשמש לביצוע פוטוסינתזה.
שמו של הכלורופלסט הגיע מהכלורופיל המצוי בו.
הוא בנוי משתי ממברנות עשויות שכבה כפולה של פוספוליפידים.
הממברנה עוטפת נוזל צמיג הקרוי משתית (סטרומה), בתוכו יש DNA של הכלורופלסט.
בסטרומה מסתעפת עוד ממברנה פנימית היוצרת מדורים רבים אשר נערמים זה על זה כצביר של דיסקיות.
צבירים אלה נקראים גרנה, וביחיד גרנום.
כל דיסקית כזו נקראת תילקואיד.
הכלורופלסט הוא פלסטידה; זהו שם כולל לקבוצה של אברונים המצויים בצמחים ובאצות והמשמשים בתהליכים מטבוליים ובאגירת אנרגיה.
הכלורופלסט נמצא רק בתאי צמחים המקיימים את תהליך הפוטוסינתזה (הטמעה).
בתהליך זה הכלורופלסט מרכיב גלוקוז ופחמימות אחרות, ממים ומפחמן דו-חמצני על ידי ניצול אנרגיית השמש.
אנרגיית השמש נקלטת על ידי פיגמנטים (צבענים).
לרוב הפיגמנט הוא כלורופיל אשר צבעו ירוק, אך לעיתים הפיגמנט הוא הפיגמנט הכתום-אדום קרוטנואיד.
הכלורופיל מעניק, איפוא, לחלקיו הירוקים של הצמח את צבעם.
הכלורופלסט גם מייצר חלק מתנובת ה-ATP של התא, שהוא מולקולה עתירת אנרגיה המאפשרת את התהליכים צורכי האנרגיה בתא.
הוא זה שמביא את צבעו הירוק של הצמח.
על פי התאוריה האנדוסימביוטית, חיידקים אווירניים ביצעו אנדוסימביוזה של הכלורופלסט (כמו גם המיטוכונדריון), שנוצר מחיידקים קדומים פוטוסינתטיים, ולא הצליחו לעכלם; אט-אט הכלורופלסט הפך תלותי והחל לקיים אנדוסימביוזה עם הפונדקאי שלו עד שהפך לאנדוסימביונט, לכלורופלסט ה"מודרני".
התאוריה נובעת מהדמיון הרב בין הכלורופלסט לבין חיידקים פוטוסינתטיים.
כְלוֹרוֹפִיל (מיוונית: Χλωροφύλλη - כלורוס - "ירוק", פילון - "עלה") הוא צבען (פיגמנט) ירוק הנמצא ברוב הצמחים והאצות ובכמה סוגים של חיידקים.
לשם אין קשר ליסוד כלור, שאינו מופיע במולקולת הכלורופיל.
הכלורופיל משמש גם כצבע מאכל וסימונו E140.
חשיבותו של הכלורופיל אינה מסתכמת בהקניית הצבע הירוק; הכלורופיל הוא התורם העיקרי לתהליך הפוטוסינתזה, שבאמצעותו מפיקים הצמחים והאצות גלוקוז ממים ומפחמן דו-חמצני, בהשתמשם באנרגיית האור.
הכלורופיל אגור בתילקואידים שנמצאים בכלורופלסטים, המצויים בתאי הצמח.
במרכזו של האתר הפעיל של מולקולת הכלורופיל נמצא אטום מגנזיום; אכילת צמחים היא מקור המגנזיום העיקרי של בעלי החיים.
אטום המגנזיום שוכן במבנה בעל חמש טבעות הנקרא פורפירין והדומה לאתר הפעיל שבהמוגלובין.
ישנם חמישה סוגים של כלורופיל, הנבדלים ביניהם בקבוצות הפונקציונליות הקשורות למבנה הפורפירין שלהם.
הסוגים השונים מסומנים באות לטינית קטנה (כלורופיל a, למשל).
כל סוג של כלורופיל קולט אור באורך גל שונה.
כלורופיל a מאופיין שני שיאי בליעה עיקריים ב-420 ננומטר ו-660 ננומטר.
רוב היצורים הפוטוסינתטיים המפותחים (בעיקר צמחים) מכילים יותר מסוג אחד של כלורופיל, דבר המשפר את קליטת האור שלהם.
הכלורופיל המצוי בחיידקים קרוי בקטריוכלורופיל וההבדל בינו ובין כלורופיל הוא מזערי אך מבצע את הפוטוסינתזה באזור הקרוב לאורכי גל אינפרה- אדום..
כלורופיל מיוצר בתא מחומצה גלוטמית.
החוקר הראשון שקבע את מבנהו הכימי של הכלורופיל היה הכימאי היהודי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה, ריכרד וילשטאטר.
האצה כלורלה היא האורגניזם בעל קצב הפוטוסינתזה המהיר ביותר מכל הצמחים המוכרים לאדם.כלורופיל המאבד את המגנזיום הופך לפאופיטין , בעל חשיבות רבה בתהליך הפוטוסינתזה בהיותו הרצפטור הראשון של אלקטרונים בנוכחות אנרגיית השמש.
כלורמפניקול היא תרופה אנטיביוטית בקטריוסטטית.
בישראל היא מוכרת בעיקר בשמות המסחריים סינטומיצין, תרוצידין ותריאולון.
התרופה בודדה לראשונה על ידי דייוויד גוטליב.
השימוש הקליני בתרופה החל בשנת 1949.
כלורמפניקול היא האנטיביוטיקה הראשונה שיוצרה באופן סינתטי בקנה מידה גדול.
היא יעילה נגד מגוון רחב של מיקרואורגניזמים.
התרכובת נקשרת לתת-יחידה 50S של הריבוזום ומעכבת את האנזים הריבוזומי פפטידיל-טרנספראז (peptidyl transferase), האחראי ליצירת הקשר הפפטידי בין החומצה האמינית הקשורה ל-RNA מוביל (t-RNA) המצטרפת לפוליפפטיד, לבין החומצה האמינית האחרונה בפוליפטטיד הנבנה בריבוזום.
בעבר נהגו להשתמש בכלורמפניקול גם בטיפול סיסטמי, אך מאחר שהתרופה עלולה לגרום (לעיתים נדירות) לדיכוי מח העצם כמעט חדל השימוש בתרופה זאת בשימוש סיסטמי.
התרופה זולה מאוד לייצור ולכן עדיין משמשת במדינות מתפתחות כטיפול סיסטמי למגוון רחב של זיהומים.
במערב תרופה זו משמשת כיום בעיקר לטיפול בזיהומי עיניים וזיהומי עור, כגון פיסטולה, בריכוזים של 5% ו-3% בהתאמה, בצורת משחה.
תדירות השימוש בטיפות או במשחה משתנה בהתאם לרמת הזיהום ולצורתו ונקבעת על ידי רופא.
כָּלַח (Kalḫu) הייתה עיר אשורית חשובה, אשר שכנה על נהר החידקל, דרומית לנינוה.
כיום מכונים שרידיה תל נִמְרוּד על שם נמרוד המקראי.
העיר השתרעה על פני שטח של כ-3.6 קילומטר רבוע, והריסותיה נמצאו בנפת אל חמדניה שבעיראק, כ-30 קילומטר דרומית למוסול, וכקילומטר מהכפר נומנאה.
שלמנאסר הראשון ייסד את העיר במאה ה-13 לפנה"ס.
העיר שרדה כאלף שנים והתפרסמה בימי אשורנצירפל השני שהפך אותה לעיר הבירה שלו, ובנה בה ארמון גדול ומקדשים על שרידי עיר עתיקה יותר.
טקס חנוכה מרשים מלווה בחגיגות וסעודות מפוארות נערך ב-879 לפני הספירה כמתואר באסטלה שהתגלתה בחפירות באזור.
עירו של אשורנצירפל השני אוכלסה בקרוב לשבעים אלף תושבים וכללה גנים בוטנים וזואולוגים.
בנו, שלמנאסר השלישי (858 עד 824 לפני הספירה), בנה את האנדרטה הידועה כזיקורת הגדול ואת המקדש הצמוד לה.
הארמון, ששוחזר כמוזיאון, הוא אחד משני הארמונות האשוריים היחידים שהשתמרו בעולם, כשהשני הוא ארמונו של סנחריב בנינוה.
כלח נשארה הבירה האשורית עד 706 לפני הספירה, כאשר סרגון השני העביר את הבירה לדור שרוכין (חורסאבאד).
היא נותרה מרכז ראשי, ועיר מלכותית עד שנהרסה לחלוטין ב-612 לפני הספירה כשאשור הוכרעה בפלישתם של מדי ובבל.
השם נמרוד קושר לאתר לראשונה, ככל הנראה, בידי קרסטן נייבור בביקורו במוסול במרץ 1766.
המלך אשורנצירפל השני ששלט מ-883 עד 859 לפני הספירה בנה את בירתו החדשה בכלח.
אלפי אנשים עבדו בבניית חומה באורך 8 קילומטר מסביב לעיר ובבניית הארמון.
נמצאו כתובות רבות חרוטות באבני הגיר, בהן דברי המלך: "בניתי כאן ארמון מעצי ארז, ברוש, ערער, תאשור, תות-עץ ופיסטוק עבור המעון המלכותי וההנאה האצילית לנצח.
ואת פראי ההרים והים חצבתי באבני גיר ובהט ומיקמתי כשומרי השערים".
הכתובות אף תיארו את שלל הביזה שנשמר בארמון: "כסף, זהב, עופרת, נחושת וברזל, שלל ידי מהארצות שהכנעתי, שלל עצום ורב שיכנתי כאן בארמוני".
כן תיארו הכתובות משתאות מפוארים שנערכו לכבוד ניצחונותיו, ואף את חרדת המובסים.
הטקסט מפרט: "שבויים רבים לקחתי ושרפתי; רבים לקחתי בחיים, לחלקם גדעתי את פרק כף ידם, לאחרים קיצצתי את אפיהם, אוזניהם ואצבעותיהם; גם ניקרתי את עיניהם של חיילים רבים.
שרפתי את צעיריהם, נשותיהם וילדיהם למוות." אודות כיבוש עיר אחת הוא תאר: "פשטתי את עורם של אצילים רבים וערמתי אותם לערימות".
טקטיקות אכזריות אלו הובילו להצלחותיו ב-877 לפני הספירה.
בתום מסעו עד לים התיכון הוא הכריז "ניקיתי את נשקי בים העמוק והקרבתי כבשים לאלים".
בנו של אשורנצירפל, שלמנאסר השלישי המשיך מהמקום בו עצר.
ב-31 שנים מתוך 35 שנות שלטונו עסק במלחמה.
לאחר קרב סמוך לנהר עאסי עם קואליציית מדינות פלישתית-סורית הוא התגאה:
בכלח הוא בנה ארמון שהתעלה על זה של אביו: גודלו היה פי שניים, כיסה שטח של 49 אלף מטר מרובע וכלל יותר מ-200 חדרים.
בשנת 828 לפני הספירה, בנו התמרד נגדו ואליו הצטרפו 27 ערים אשוריות, בהן נינוה ואשור.
הקרבות ארכו עד 821 לפני הספירה, 3 שנים לפני מותו של שלמנאסר.
האתר תואר לראשונה בידי התייר הבריטי קלאודיוס ג'יימס ריץ' ב-1820, זמן קצר לפני פטירתו.
משלחת החפירות הראשונה לנמרוד נוהלה לראשונה בידי אוסטן הנרי לייארד, שחפר בין 1845 ל-1847, ואחר בין 1849 ל-1851.
לייארד האמין תחילה שהאתר היה חלק מנינוה, וכך גם פרסם את תוצאות חפירותיו.
לאחר מכן, החפירות הועברו לידי הורמוזד רסאם, בן העדה האשורית שחפר בשנים 1853–1854, ולידי ויליאם לופטוס בשנים 55–1854.
לאחר שהאשורולוג ג'ורג' סמית חפר קצרות באתר ב-1873 ורסאם שב לחפור בין 1877 ל-1879, נמרוד נעזבה למשך כ-60 שנה.
משלחת בית ספר בריטי לארכאולוגיה מעיראק בניהולו של מקס מלוואן חזרה לחפור באתר ב-1949. העבודות נמשכו עד 1963, כשהניהול הועבר לידי דייוויד אוטס ב-1958 ולאחר מכן לידי ג'וליאן אורצ'ארד ב-1963.
המשך החפירות בוצעו בידי גופים שונים: המנהל הארכאולוגי של הרפובליקה העיראקית (1956, 1959-60, 1969-78 ו-92–1982) יאנוש מוייזינסקי (1974-76), פאולו פיורינה (1987-89) בעזרת המרכז לארכאולוגיה בטורינו בהתמקדות במבצר שלמנאסר, וג'ון קורטיס (1989).
מ-1974 ועד למותו בטרם עת ב-1976, יאנוש מוייזינסקי ניהל את פרויקט המרכז הפולני לארכאולוגיה מזרח תיכונית, בהרשאת המשלחת העיראקית.
הוא תיעד את כל האתר בצילומי שקופיות 35ממ ותמונות 120ממ שחור לבן.
כל תבליט שנשאר באתרו וכן כל השברים שפוזרו בין החדרים תועדו וצולמו.
מוייזינסקי אף סקר עם ארכיטקט הפרויקט, ריצ'רד פ.
סובולבסקי, את האתר ותיעד את תוכניותיו.
המשלחות חשפו תבליטים, עיטורי שנהב ותגליפים.
אוסף אומנות השנהבים שהתגלה במבנה הקרוי "מצודת שלמנסאר" היה עשיר במיוחד וכלל אוצרות שנאספו מארצות כבושות בסגנונות פיניקים, סורים ואשורים והתפרס על פני כמאתיים שנה מהמאה העשירית ועד לשמינית לפני הספירה.
האוסף כלל גם פרטים רבים של אביזרי רתמות סוסים.
על גבי חלק מהשנהבים נמצאו חרותות כתובות עבריות המבטאות את הכיבוש האשורי של ארץ ישראל בידי האשורים.
פסל של אשורנצריפל השני נמצא שמור להפליא, כמו גם אריות מכונפים עם ראשי אדם במשקלים בין 10 ל-20 טון
כל אחד שומר על פתח הארמון.
הכמות הרבה של כתובות המיוחסות לאשורנצריפל השני סיפקו מידע חשוב עליו ועל זמן שלטונו יותר מעל כל שליט אחר מתקופתו.
חלקים מהאתר זוהו כמקדשים לנינורתה ולאנליל ובניין המיועד לנבו, אל הכתיבה והאומנויות.
הארמונות של אשורנצירפל השני, שלמנאסר השלישי ושל תגלת פלאסר השלישי נחשפו.
האובליסק השחור המפורסם של שלמנאסר השלישי התגלה בידי לייארד ב-1846. לייארד נעזר בהורמוזד רסאם, האנדרטה מתנשאת לגובה של כשני מטר ומנציחה את מסעות ניצחונותיו בין השנים 824–859 לפני הספירה.
הוא מעוצב בצורת צריח של מקדש בראשו ומסתיים בשלוש מדרגות.
על צדו האחד מתוארת משלחת כניעה ישראלית מונהגת בידי יהוא המעניקה תשורות ומשתחווה לפני המלך שלמנסאר השלישי בעודו נוסך נסך לפני אלוהיו.
כתב היתדות על האובליסק מתאר "יהוא, בנו של עמרי" ומזכיר את מתנות הזהב, הכסף והעופרת וכן רומחים.
האוצרות של נמרוד שנחשפו בחפירות כוללות אוסף של 613 חתיכות של תכשיטי זהב ואבנים יקרות.
הם שרדו את המהומות ושוד העתיקות שהתבצעו לאחר הפלישה לעיראק ב-2003 בכספת בבנק בה נשמרו למשך 12 שנים ו"התגלו" מחדש ב-5 ביוני 2003.
ב-1847 לאחר חשיפה של יותר מחצי תריסר זוגות של פסלי ענק של אריות ושוורים הידועים גם כ"למסו" או "שדים" במשקל של כ-30 טון, אוסטן הנרי לייארד הביא שניים במשקל כ-10 טון ללונדון, האחד בצורת שור והשני בצורת אריה.
המסע ארך 18 חודשים ובמהלכו אירעו מספר כמעט אסונות עד שהובאו למוזיאון הבריטי.
המסע כלל את העמסתם על קרונות גלגלים.
הם הונמכו בעזרת מערכת מורכבת של גלגלות ומנופים שהופעלו בידי עשרות אנשים.
העגלות נמשכו בידי 300 גברים.
תחילה הוא ניסה למשוך את העגלה בעזרת שוורים אך הללו סירבו לזוז.
לאחר מכן הועלו על דוברה ש-600 מצופים מעורות של עזים וכבשים נדרשו כדי שהיא תצוף.
לאחר ההגעה ללונדון נבנתה סוללה מיוחדת שאיפשרה את משיכתם לתוך המוזיאון על גבי גלגליות.
פסלי ענק נוספים במשקל 30 טון הועברו לפריז מחורסאבאד בידי פול אמיל בוטה ב-1853. ב-1928 אדווארד צ'ירה העביר אף הוא פסל במשקל 40 טון מחורסאבאד לשיקגו.
האנדרטאות בכלח מאוימות כיום מהאקלים העיראקי הנוקשה.
מחסור בכיסוי מגן משמעו שהתבליטים העתיקים חשופים לבליה בידי רוחות הנושאות חול ובידי גשמים עונתיים.
בתחילת מרץ 2015 נמסר כי נגרם לעיר נזק כבד כתוצאה מפעולות של לוחמי המדינה האסלאמית.
ב-11 באפריל ארגון "המדינה האסלאמית" הפיץ סרטון המתעד את הרס שרידי העיר.
בסרטון נראים אנשי הארגון הורסים עתיקות ואחר כך מפוצצים את האתר כולו.
על-פי התמונות, שלא ברור מתי צולמו, נראה כי האתר נהרס לחלוטין.
אחד מאנשי הארגון נשמע אומר בסוף הסרטון כי הוא וחבריו יפעלו בדרך דומה בכל מקום שיוכלו למחות בו את הסימנים לעבודת אלילים.
בנובמבר 2016, נכבשה העיר מחדש על ידי הכוחות העיראקיים.
ובשנת 2017 הוחל בשחזור האתר.
העיר "כלח" מוזכרת בתנ"ך ב, בהמשך לסיפורו של נמרוד, ואזכורן של ממלכות בבל, ארך ואכד וארץ שנער כאחת הערים שהוקמו על פי המסורת על ידי אשור, אך בהבנה שונה מהמסורת ניתן להבין שנמרוד הוא הבונה ומכאן גם כנראה השם המודרני שניתן לה, תל נמרוד:
כלח מוזכרת גם בתור "חלח" במקרא.
כלורופורם (Chloroform), הידוע גם בשמות טריכלורומתאן (Trichloromethane) ומתיל טריכלוריד הוא תרכובת אורגנית, נוזל חסר צבע, נוסחתו הכימית היא CHCl3 ומסתו המולרית היא 119.4 גרם למול.
לחץ האדים בטמפרטורת החדר הוא 120kPa והוא מתאדה בקלות.
הכלורופורם אינו דליק כשלעצמו, אך כאשר הוא מעורבב עם חומרים דליקים הוא בוער.
הכלורופורם נמצא במשפחת החומרים המסווגים כמזהמים סביבתיים הידועים כטריהלומתאנים (מתאן עם שלושה הלוגנים מחוברים אליו).
כלורופורם ידוע גם כחומר מסרטן.
הכלורופורם נתגלה ביולי 1831 על ידי המדען האמריקאי סמואל גת'רי (1782–1848), ונתגלה בנפרד כמה חודשים לאחר מכן על ידי מדען צרפתי ומדען גרמני, יוג'ין סוביראן ויוסטוס פון ליביג.
הכלורופורם קיבל את שמו ב-1834.
בשנת 1847 השתמשו בכלורופורם לראשונה כסם מרדים במהלך לידה.
מאז עלה במהירות השימוש בכלורופורם כסם הרדמה בניתוחים באירופה.
בארצות הברית החליף הכלורופורם את האתר כמרדים עיקרי בתחילת המאה ה-20, אך עד מהרה הופסק השימוש בו עקב רעילותו, והאתר הוחזר לשימוש.
עד היום נרשם שימוש באתר במדינות מתפתחות בגלל מחירו הזול והשימוש הבטוח, יחסית, בו.
נעשה ניסיון להשתמש בתרכובת טריכלורואתילן כתחליף לכלורופורם כחומר מרדים אך גם הוא התגלה כרעיל.
הכלורופורם מיוצר בתעשייה על ידי חימום לטמפרטורות של 400–500 מעלות צלזיוס של תערובת של כלור וחד-כלורו מתאן (הידוע גם כ-כלורומתאן, נוסחה כימית CH3Cl) או על ידי תערובת של כלור ומתאן.
בטמפרטורה כזו כלור (Cl2) הופך לשני רדיקלים של כלור, ותהליך זה גורם למתאן או לכלורומתאן להפוך לתרכובות בעלות יותר אטומי כלור:
התוצרים של התגובות הללו הם תערובת של כלורומתאנים (חד כלורומתאן, דיכלורומתאן וטריכלורומתאן [כלורופורם]).
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 השימוש העיקרי בכלורופורם היה סם הרדמה נשאף, אך חומרי הרדמה הרבה יותר בטוחים החליפו אותו עד מהרה.
השימוש העיקרי של הכלורופורם כיום הוא יצור גזי פריאון ובמיוחד כלורודיפלואורומתאן (הידוע גם כ- R-22).
כמויות יותר קטנות של כלורופורם משמשות כממיסים בתעשיית התרופות וגם בתעשיית הצבעים
כממס הכלורופורם משמש גם לחבר פיסות של זכוכית אקרילית (פרספקס בשמו המסחרי).
הכלורופורם הוא אחד הממיסים היעילים ביותר להמסת אלקלואידים.
הכלורופורם מגיב עם נתרן הידרוקסידי ליצירת דיכלורוקרבן .
כלורופורם שמגיב עם דאוטריום (מים כבדים) יוצר את החומר CDCl3, הממס הידוע ביותר לשימוש בספקטרוסקופיית NMR.
בתהליך CHIP הכלורופורם יחד עם פנול משמש להפרדת החלבונים מן ה-DNA.
בסרטים אפשר לראות לא פעם איך ממחטה עם כמה טיפות של כלורופורם גורמת לאדם בשאיפה קצרה לאבד את ההכרה.
במציאות נדרשות יותר מכמה טיפות כדי לגרום אובדן הכרה.
כְּלוֹנָס הוא סוג של יסוד בניין, שתפקידו לקבע את המבנה לקרקע או לתמוך בעומסים שונים הקשורים בקרקע.
הכלונס הוא למעשה אלמנט בצורת עמוד הנוצק או מוחדר בחלקו לקרקע, כאשר חלקו העליון מחובר ליתר יסודות המבנה.
השימוש בכלונסאות מונע מהבניין לשקוע באדמה חולית או בוצית, ומקירות תמך לקרוס תוך כדי תהליך הבנייה.
בבנייה המסורתית יוצרו כלונסאות מעץ (אשר שימשו גם להנדסה צבאית עתיקה) ומאז המאה ה-20 כלונסאות עשויים בעיקר מפלדה, בטון מזוין או בטון דרוך.
קיימים סוגים שונים של כלונסאות, הנבחרים בהתאם לסוג הקרקע ואופי העומסים הצפויים.
כלונס קצה – כלונס המוחדר לעומק הקרקע עד שקצהו מגיע לשכבת אדמה קשה אליה ניתן להעביר עומסים.
כלונס כזה יוצב בקרקע שהשכבה העליונה שבה אינה יציבה או בעלת תסבולת נמוכה, כגון אדמת חרסית או חול תחוח, ומתחתיה נמצאת שכבת סלע או חול צפוף.
כלונס חיכוך (או צף) – כלונס המוחדר לתוך קרקע רכה ללא הגעה לסוג קרקע קשה יותר.
העומסים הנישאים על ידי הכלונס מועברים אל הקרקע באמצעות חיכוך בין מעטפת הכלונס לאדמה ובקצהו התחתון כמעט ולא פועלים עומסים.
למבנים בעלי עומס קטן או בינוני מספיק להשתמש בכלונסאות חיכוך אם הקרקע אינה יציבה, אך למבנים בעלי עומסים גדולים יש להחדיר כלונסאות קצה לעומק רב יותר, וזאת כדי להיאחז בשכבת קרקע יציבה.
כלונס מוחדר הוא רכיב המיוצר במפעל ומובא לאתר לצורך החדרתו לקרקע על ידי מהלומות.
הכלונס המוחדר, שיכול להיות מכל חומר אך לרוב עשוי פלדה, נתלה בעזרת ציוד מתאים בניצב לקרקע מעל הנקודה המתאימה.
תוך כדי הקפדה על זווית ניצבת לקרקע, הוא סופג מהלומות בחלקו העליון המחדירות אותו לקרקע בכוח, בדומה לתקיעת יתדות של אוהל באמצעות פטיש.
כלונס חיכוך מוחדר עד סופו, ואת כלונס הקצה מחדירים עד אשר תקיעתו בקרקע הופכת לקשה במיוחד – משמע שהוא הגיע לשכבת קרקע קשה ויציבה.
אחד החסרונות במצב זה הוא שלעיתים עלולים גושים קשים בקרקע, כגון סלע בודד המצוי בתוך קרקע חולית, עלול לתת את הרושם המוטעה כי הכלונס הגיע עד לשכבת העומק הרצויה.
על כלונס מוחדר להיות מתוכנן באופן כזה שיוכל לשאת את עומסי המבנה לאחר הגעתו למקום המיועד, אך גם חשוב שיוכל לשאת את מהלומות הפטיש ולא להתעקם תוך כדי החדרתו לקרקע.
חיסרון נוסף של שיטה זו הוא יצירת תנודות בקרקע העלולות לפגוע בכלונס, ואף לערער את יציבותם של מבנים אחרים בסביבתו הקרובה של הכלונס.
היתרון הגדול של שיטה זו הוא שניתן לדעת בוודאות כי לעומק מסוים הוחדר כלונס שלם, להבדיל משיטת הקידוח אשר בה קיימת אי ודאות מסוימת לגבי טיבו של הכלונס בעומק האדמה.
החדרת כלונס בקידוח היא שיטה המקובלת יותר בבנייה בישראל.
שיטה זו נעשית בכמה שלבים, המבטיחים את שלמות הרכיב ואת בטיחות עובדי האתר:
מכונת קידוח קודחת בור אנכי בקוטר של 30–120 סנטימטר באדמה ולעומק של עד 50 מטר.
לתוך הבור מוחדרים מוטות זיון הקשורים זה לזה בחישוק לולייני (ספירלי) היוצר צורת גליל.
את הרשת הגלילית שנוצרת מחדירים בצורת הברגה, כדי להקטין ככל הניתן גריפה של אדמה מדפנות הבור.
יציקת בטון לתוך הבור תוך מניעת הסגרגציה שלו.
אחת השיטות להבטחת צפיפותו האחידה של הבטון היא החדרת שרוול היציקה של משאבת הבטון לעומק הבור והעלאתו תוך כדי היציקה.
החדרת מוטות זיון נוספים לתוך הבטון בעודו סמיך, על מנת להעניק המשכיות לעמודים או קורות בהמשך.
קידוח כלונס במי תהום או באדמה חולית
קרקע חולית במיוחד או קרקע ובה מי תהום, הן סוגי קרקעות אשר מהווים אתגר הנדסי לקידוח כלונסאות, משום שהחול ממהר לקרוס אל תוך חור הקידוח ומי תהום עלולים לגרום לקריסת החור גם כן.
בקרקעות כאלו רצוי להשתמש בהחדרת כלונסאות שלמים, אך במקרים מסוימים יש צורך ביציקה מבוקרת של כלונסאות קידוח מדויקים.
קיימות שתי שיטות לסוג קידוח זה:
צינור מגן – תוך כדי הקידוח מוחדר צינור מגן העוטף את המקדח.
האדמה הנקדחת מועלית בעזרת המקדח דרך הצינור ומוצאת החוצה על מנת שלא תפריע להמשך הקידוח.
לאחר שהמקדח והצינור המגן מגיעים לעומק הדרוש, המקדח מוצא החוצה והצינור נשאר באדמה.
בשלב השני יוצקים אל תוך הצינור בטון, ומחדירים את מוטות הזיון של הכלונס.
לבסוף, נשלף החוצה הצינור לשימוש חוזר כל עוד הבטון רטוב.
שיטת הבנטוניט – תוך כדי הקידוח מוזרם לתוך החור הנקדח חומר נוזלי בשם "בנטוניט".
הבנטוניט הוא חומר סמיך אשר ממלא את חלל הקידוח ומונע את קריסת האדמה בדפנות, אך מאפשר למקדח להמשיך ולהסתובב בתוכו.
ככל שהקידוח הולך ומעמיק נוסף עוד בנטוניט הממלא את החלל.
לאחר הוצאת המקדח נשאר הבור החפור מלא בבנטוניט אשר מונע מהאדמה לקרוס אל תוכו.
בשלב זה מחדירים מוטות זיון אל תוך תערובת הבנטוניט ושרוול משאבת הבטון יורד אל תחתית הקידוח והבטון ממלא את מקומו של הבנטוניט.
מכיוון שהבטון כבד יותר, הבנטוניט נלחץ כלפי מעלה ומוצא מן הבור.
משאבה אחרת שואבת את החומר על מנת שלא יתפזר מעל הקרקע, וגם כדי לאפשר שימוש חוזר במרבית החומר.
קיר שיגומים הוא קיר תמך המורכב מרצף כלונסאות דיפון, שמטרתו למנוע קריסת קרקע אל תוך חפירה עמוקה.
כלונסאות דיפון משמשות לתיחום הקרקע ולתמיכה באדמה מאחד הצדדים של הקיר.
הוא משמש כתמיכה זמנית לקרקע במקומות שבהם נחצבה אדמה ונוצר בור עמוק או מצוק.
לדוגמה בכבישים הרריים ובאתרי בנייה לחניונים תת־קרקעיים, כדי למנוע קריסת הקרקע במהלך שלבי הבנייה שבהם החפירה עדיין פתוחה.
כאשר קיים שיפוע מתון של עד 45 מעלות, אין צורך בקיר כזה משום שהקרקע מסוגלת לתמוך בעצמה.
קיר שיגומים הוא תוצאה של החדרה או יציקה של כלונסאות בשורה, ולאחר מכן חפירה מצד אחד שלהן.
כלונסאות של קיר שיגומים נדרשים להיות כמעט כפולים באורכם מגובה הקיר הנראה מחוץ לקרקע ותומך בעומסי האדמה האופקיים מצדו השני.
הכלונס חייב להיות מוחדר לקרקע עמוק מספיק כדי שהעומס האופקי לא יגרום לו להתמוטט הצידה אל חלל הבור הנחפר.
גם לגובה החיצוני של הכלונס יש מגבלה, הנובעת מחוזקו הפנימי התלוי במומנט ההתמד שלו, ומתמירותו המגבירה את מומנט הכפיפה הפועל עליו.
במצב בו קיר השיגומים גבוה מדי, יש צורך להשתמש בעוגני קרקע.
עוגני הקרקע הם כבלים המוחדרים אל הקרקע בכיוון אופקי או בזווית כמעט אופקית לתוך קיר האדמה אותו נועדו לתמוך.
העוגנים "מושכים" את הכלונסאות ומצמידים אותם לקרקע אשר אותה הם תומכים.
עוגני הקרקע מחוברים אל חלקיו העליונים של קיר השיגומים, אך אם הקיר גבוה במיוחד יש ליצור עוגנים בגבהים שונים כל כמה מטרים – בהתאם לגובה, סוג האדמה וסוג הכלונס.
מכיוון שלא ניתן לעגן כל אחד מהכלונסאות, משתמשים בחגורות רוחב האוחזות כלונסאות אחדות יחד ומעגנות אותם אל הקרקע בעזרת עוגן המוצב כל כמה מטרים לאורך הקיר (ולא רק לגובהו).
קיים סוג פשוט יחסית של עוגן קרקע, אשר מחזיק מעמד רק חודשים ספורים ולאחר מכן נחלש.
משתמשים בו במצב שבו קיר השיגומים הוא זמני וצפוי להיתמך מצידו השני על ידי המבנה המתוכנן עצמו.
כאשר יוצרים קיר שיגומים מכלונסאות קידוח ויציקה, לא ניתן לקדוח כלונס ליד כלונס ברצף משום שקידוח אחד יפגע בזה שלצידו.
אם יציקת הבטון בכלונס אחד טרם התקשתה והתחזקה, וכבר נקדח בצמוד אליו בור לכלונס נוסף, לחץ הבטון יופנה לבור השכן ויגרום לאדמה לקרוס, וכך יהרסו שניהם.
באתר הבנייה, כדי להימנע מהצורך להמתין יום שלם להתקשות הבטון בין יציקת כלונס לבין קדיחת שכנו (כך בניית קיר שיגומים בעל 50 כלונסאות תימשך 50 יום), בונים את קיר השיגומים בשלושה שלבים אשר עשויים להימשך שלושה ימים בלבד.
בכל יום יוצקים שורה של כלונסאות במרחק של שלושה מרווחים בין אחד לשני.
כלומר ביום הראשון יוצקים את כלונסאות מספר 1, 4, 7 וכן הלאה, ביום השני את כלונסאות מספר 2, 5, 8 וכן הלאה, וביום האחרון משלימים את כל השורה.
שלבי ביצוע: קידוח הכלונס ויציקתו, חפירה במפלס הקרקע, יציקת קיר בטון מזוין, קידוח עוגנים, כפתורי העוגנים ודריכתם.
כלוריד הוא אניון (יון שלילי) של היסוד כלור, הנוצר כאשר אטום כלור מקבל אלקטרון עודף אחד, ליצירת −Cl.
תרכובות רבות מכילות כלוריד, כמו מלחי חומצה הידרוכלורית (HCl), או מלח בישול (NaCl), המתמוסס במים לשני יונים, +Na ו-−Cl.
המונח "כלוריד" מתייחס לעיתים גם לתרכובת כימית בה אטום כלור אחד או יותר קשורים בקשר קוולנטי במולקולה.
לכן, כלורידים יכולים להיות תרכובות אורגניות או אי-אורגניות.
הדוגמה הפשוטה ביותר לתרכובת כלוריד אי-אורגנית היא מימן כלורי - חומצה הידרוכלורית, שהוזכרה לעיל.
דוגמה פשוטה לתרכובת אורגנית המכילה כלור (אורגנוכלוריד) היא (CH3Cl), המכונה גם מתיל כלוריד.
קיימים גם חומרים אי-אורגניים בהם אטום הכלור קשור בקשר קוולנטי, לדוגמה:
, ותיוניל כלוריד, המשמשים כמגיבים לתגובות כלורינציה (הלוגנציה עם כלור) במעבדה
(S2Cl2), המשמש בתהליך הגיפור של גומי
אחת הדרכים למדידת כמות כלוריד במדגם היא באמצעות ארגנטומטריה.
יוני כלוריד חשובים לתהליך חילוף החומרים בגוף האדם, ומסייעים בשמירה על מאזן החומציות בגוף.
ריכוז הכלוריד בדם נשמר ברמה הרצויה על ידי הכליות.
ליוני כלוריד תפקידים פיזיולוגיים חשובים.
לדוגמה, במערכת העצבים המרכזית, פונקציית העיכוב של גליצין וחלק מפעולת GABA תלויים בקליטת יון כלוריד לנוירונים ספציפיים.
כמו כן, החלבון המשמש להעברת יוני כלוריד וביקרבונט, Band 3, משתמש ביוני כלוריד על מנת להגביר את קיבולת הפחמן הדו-חמצני של הדם, בצורת יוני ביקרבונט.
ערכי נורמה בבדיקת דם עבור כלוריד נעים הין 95 ל-105 מיליאקוויוולנט (mEq) לליטר.
ערכי הנורמה עשויים להשתנות מעט בין מעבדות.
התצרוכת היומית המומלצת (DRI) לפי מכון הרפואה של האקדמיה הלאומית של ארצות הברית היא בין 2,300 ל-3,600 מיליגרם ליום, עבור זכר בן 25.
כלוריד הוא, בין השאר, אינדיקטור שימושי לבדיקת זיהום ביוב בנהרות או במי תהום, כיוון שכלוריד אינו נוטה להגיב לחומרים אחרים, והוא מצוי בכמויות גבוהות במי ביוב.
קובלט כלוריד הוא חומר היגרוסקופי (מושך מים מהאוויר) ולכן משמש כאינדיקטור כימי ללחות ולמים.
כאשר הוא יבש הוא בצבע כחול וכשהוא רטוב הוא אדום.
בכימיה, כלורט הוא אניון (יון שלילי), המורכב מאטום כלור אחד ושלושה אטומי חמצן, ובעל מטען 1-.
נוסחת המבנה שלו היא −ClO3. במבנה זה, דרגת החמצון של אטום הכלור היא 5+.
המונח "כלורט" מתייחס לעיתים גם לתרכובת כימית המכילה את האניון; כלורטים הם מלחים של חומצה כלורית.
כצפוי לפי מודל VSEPR, לאניון כלורט מבנה גאומטרי של פירמידה משולשת.
כלורטים הם מחמצנים חזקים, ויש להרחיקם מחומרים אורגניים, או חומרים המתחמצנים בקלות.
בעבור היו כלורטים נפוצים בפירוטכניקה, אך השימוש בהם פחת עקב חוסר יציבותם, והם הוחלפו בעיקר בפרכלורטים.
ניתן להכין כלורט של מתכת על ידי הוספת כלור להידרוקסיד מתכת חם.
להלן תהליך ההכנה של אשלגן כלורט, לדוגמה:
בקנה מידה תעשייתי, ההפקה של אשלגן כלורט שונה מהתהליך הנ"ל.
הייצור מתחיל באלקטרוליזה של תמיסת נתרן כלוריד ליצירת נתרן כלורט, אותו מגיבים עם אשלגן כלוריד, לשיקוע אשלגן כלורט.
בשיקוע נוצר מחדש נתרן כלוריד, שמוחזר לתמיסת האם לאלקטרוליזה.
לעיתים משמש המונח "כלורט" לציון כל אניון של כלור וחמצן.
בצורה זו, ניתן להוסיף ספרות רומיות בסוגריים לאחר המילה "כלורט", כדי לציין את דרגת החמצון של אטום הכלור בתרכובת:
שם מקובל סימון סטוק דרגת חמצון נוסחת מבנה היפוכלוריט כלורט (I) 1+ −ClO כלוריט כלורט (III) 3+ −ClO2 כלורט כלורט (V) 5+ −ClO3 פרכלורט כלורט (VII) 7+ −ClO4
צורת סימון זו אינה נפוצה, ובדרך כלל המונח "כלורט" מציין תרכובת עם כלור בדרגת חמצון 5+ בלבד.
כלורפרומאזין (Chlorpromazine) היא תרופה אנטי-פסיכוטית טיפוסית ממשפחת הפנותיאזינים והתרופה האנטי-פסיכוטית הראשונה שהתגלתה.
התרופה משווקת בישראל תחת השם טרוקטיל.
התרופה שווקה לראשונה בשנת 1952. התרופה, שפותחה במקור כחומר הרדמה לשימוש בניתוחים, נוסתה לראשונה על חולים פסיכיאטריים במחלקות אשפוז שונות בעקבות השפעתה המרדימה החזקה.
באותה התקופה התרופה היוותה תחליף חדשני ללובוטומיה, ואף כונתה מספר פעמים בשם "לובוטומיה פרמקולוגית" - הניסויים שנערכו בכלורפרומאזין הראו שהשפעתו על המטופלים נשלטת יותר וספציפית יותר לתסמינים הפסיכוטיים מזו של הלובוטומיה, תוך שמירה על האפקט המרדים החזק המבוקש.
באותה התקופה המנגנונים הנוירוכימיים שמעורבים בפעולתה של התרופה לא היו ברורים לחלוטין, אך מאז נערכו מחקרים וניסויים רבים בתחומי הביוכימיה והפרמקולוגיה שהובילו להבנה מלאה יותר של פעולת התרופה.
גילויו של הכלורפרומאזין והמיפוי של השפעותיו המרגיעות הובילו לירידה משמעותית בשימוש בקשירה, בבידוד ובהרדמה של מטופלים פסיכיאטריים פסיכוטיים ואלימים.
התרופה פתחה אפיק מחקר חדש שהוביל בתורו לפיתוחן של תרופות אנטי-פסיכוטיות חדשות ושל תרופות נוספות מתחום הפסיכיאטריה כדוגמת התרופות נוגדות הדיכאון.
גם חסרונן העיקרי של התרופות האנטי-פסיכוטיות, תופעות הלוואי הרבות שכרוכות בהן, הוטב עם פיתוחן של תרופות אנטי-פסיכוטיות טיפוסיות חדשות ולאחר מכן גם של התרופות האנטי-פסיכוטיות הלא-טיפוסיות כדוגמת קלוזאפין, התרופה הלא-טיפוסית הראשונה, וקוואטיאפין.
התרופה משמשת בעיקר לטיפול בסכיזופרניה ובמחלות נפש אחרות המלוות בפסיכוזה.
לעיתים התרופה משמשת גם לטיפול במאניה, בהפרעה דו-קוטבית ובשיטיון.
במקרים נדירים יותר התרופה עשויה לשמש גם לטיפול באגרסיביות, בהיפראקטיביות, בבחילות והקאות, בשיהוקים כרוניים ובהפרעות חרדה.
תופעות הלוואי השכיחות ביותר של התרופה כוללות ישנוניות, עלייה במשקל, הפרעה בתפקוד המיני, טשטוש ראייה, סחרחורות, סינקופה, רעד ותנועות לא-רצוניות.
במקרים נדירים עלולה להופיע צהבת, תסמונת ארנב או הפרעה בספירת הדם בעקבות שימוש ממושך בכלורפרומאזין.
כלוריטואיד הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים) של ברזל, מגנזיום, מנגן, אלומיניום והידרוקסיל, השייך לקבוצת המינרלים הקרויה על שמו "קבוצת הכלוריטואיד".
נוסחת המבנה הכימי של כלוריטואיד היא Fe2+,Mg,Mn)2Al4Si2O10(OH)4).
כלוריטואיד עשיר במגנזיום קרוי סיסמונדין, וכלוריטואיד עשיר במנגן קרוי אוטריליט, אם כי סוג זה אושר על ידי ה-IMA כמינרל בפני עצמו.
האחד, במערכת המונוקלינית והשני, במערכת הטריקלינית, ושניהם מופיעים לעיתים כפסאודוהקסגונליים.
להלן הערכים בכל אחת משתי הצורות:
מונוקליני - חבורת סימטריות נקודתית "מונוקלינית רגילה" (), וחבורת סימטריות מרחבית C21/c.
טריקליני - חבורת סימטריות נקודתית "טריקלינית רגילה" () וחבורת סימטריות מרחבית "".
הכלוריטואיד מופיע בטבע בדרך כלל במקבצים של גבישים דמויי נציץ, כלומר לוחיות או עלעלים דקים עד עבים.
לעיתים רחוקות כשושנות של גבישים פסאודוהקסגונליים.
הקשיות של המינרל היא 6.5 בסולם מוס, גבוהה יחסית למינרל בצורת לוחיות, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 3.54.
מקדם השבירה של הכלוריטואיד נע בין 1.713 ל-1.740. גבישי הכלוריטואיד שקופים למחצה, וצבעם הוא בדרך כלל ירוק אפרפר, ירוק שחור, ירוק כהה, אפור כהה עד שחור.
הכלוריטואיד ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו).
הוא נראה ירוק זית עד צהוב מזווית אחת, כחול אפרפר עד כחול מזווית שנייה וחסר צבע עד צהוב ירקרק חיוור מזווית שלישית.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1837 על יד הכפר קוסוי ברוד שליד יקטרינבורג במחוז סברדלובסק בהרי אורל שברוסיה.
מקור שם המינרל בדמיון בין המינרל למינרלים מקבוצת הכלוריט.
הכלוריטואיד הוא תוצר של התמרה אזורית.
הוא מצוי בדרך כלל בסלעי פייליט, שיסט ושיש, בעורקים של קוורץ-פחמה ובסביבות הידרותרמיות אחרות, וכן בלבה, ובטוף.
הכלוריטואיד הוא מינרל נפוץ למדי.
כלותאר הראשון (בערך 497 - 29 בנובמבר 561) היה אחד מארבעת בניו של כלוביס הראשון, ושימש כמלך הפרנקים מ-558 עד מותו.
כלותאר נולד בסואסון (כיום במחוז אן בחבל פיקרדיה בצרפת).
עם מות אביו (27 בנובמבר 511) קיבל את חלקו בממלכת הפרנקים והקים את ממלכת נויסטריה.
כלותאר הפך את סואסון לבירתו, ומלבד הערים לאן, נויון, קמברה ומאסטריכט שנפלו בחלקו, הוא שלט גם בחלק התחתון של עמק הנהר מז, אך ברוב שאפתנותו, לא הסתפק בחלקו זה.
אחרי שאחיו כלודומר נהרג בקרב וזרונטיה נגד ממלכת בורגונדיה (21 ביוני 524), אחיו כילדברט הראשון, מלך פריז הזמין אותו לפריז כדי להגיע להסכם על חלוקת נחלותיו של כלודומר.
כלותאר נשא לאישה את גונדיוק (אלמנתו של כלודומר) וקיבל לידיו את הערים טור ופואטייה, בעוד שכילדברט הראשון קיבל את הערים שארטר ואורליאן.
ב-531 כלותאר לחם בשבט הגרמאני של התורינגים, ובשנה שלאחריה נשא לאישה את ראדגונד (רדגונדיס), אחייניתו של ברתאכאר (יש גרסה לפיה הייתה אשתו של ברתאכאר), מלך תורינגיה שהובס על ידו.
אך מנישואים אלה, כמו מנישואיו הראשונים, לא היו לו כל ילדים.
אחרי כן נישא לאינגונד שילדה שתי בנות וחמישה בנים, ובהם שלושה מלכים: כריברט הראשון, מלך פריז, סיגיברט הראשון, מלך אוסטרזיה, וגונתרם, מלך בורגונדיה.
על פי גרגוריוס מטור אינגונד ביקשה מכלותאר הראשון, מלך סואסון, למצוא בעל ראוי ממוצא רם ונישא בעבור אחותה ארגונד .
מצב זה, שנמשך שנים מספר, גרם למלכה אינגונד מחלת נפש, והיא מתה ב-546. אשתו האחרונה הייתה קוסינה, שילדה לו את בנו כארם.
הוא השתתף בפשיטות על ממלכת בורגונדיה, ואחרי חורבנה של ממלכה זו ב-534, קיבל לידיו את גרנובל ואת הערים הסמוכות לה.
כאשר האוסטרוגותים מסרו את פרובאנס לפרנקים, הוא קיבל לידיו את הערים אוראנז', קארפנטייה וגאפ.
ב-542 לחם בויזיגותים בספרד בעזרת אחיו כילדברט הראשון מלך פריז.
אחרי מות כילדברט הראשון (13 בדצמבר 558), כלותאר הפך למלך הפרנקים בשם כלותאר הראשון.
הוא שלט גם בחלק גדול של גרמניה, ערך פשיטות על הסקסונים ואילץ אותם לשלם לו מס עובד של 500 פרות לשנה.
בסוף תקופת שלטונו היה נתון בצרות.
בנו כארם מרד בו מספר פעמים, והוא רדף אותו עד ברטאן שבה בנו המורד מצא מקלט.
הוא כלא את בנו, את אשתו ואת ילדיו בבית כפרי והעלה את הבית באש.
על פי גרגוריוס מטור כלותאר הראשון היה מלא חרטה על מעשה זה, ועלה לקברו של סן מרטן בטור כדי לבקש מחילה.
הוא מת קצת אחרי כן בארמונו שבעיר קומפיין.
כלות מלחמה הוא הכינוי שניתן לנשים שנישאו לחיילים, לאחר שבני הזוג נפגשו בארץ בה הוצב החייל מחוץ לגבולות ארץ מוצאו במסגרת מלחמה.
בדרך כלל היגרו כלות המלחמה לאחר הנישואין אל ארצות המוצא של בעליהן.
המונח מתייחס בעיקר לכלות ולנישואים שהתרחשו במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
מקרב חיילי בעלות הברית המערביות שהיו מוצבים בארצות אירופה, אוסטרליה וארצות האוקיינוס השקט, נישאו למעלה מרבע מיליון חיילים לכלות מלחמה.
תופעה נרחבת זו נבעה ככל הנראה מגורמים אלו:
הצבת מיליוני חיילים במהלך המלחמה מחוץ לגבולות ארצם;
היות מרבית החיילים צעירים בגיל הנישואין, שהיו צפויים להינשא בארצות מוצאם בתוך שנים אחדות.
על פי נתוני האתר The American War Bride Experience הגיעו לארצות הברית כלות מלחמה בעקבות מלחמת העולם השנייה מ-60 ארצות שונות – מרביתן ארצות אירופה, אך גם ארצות באפריקה, בדרום מזרח אסיה, במרכז אמריקה ובאוקיינוס השקט.
משנת 1942 ועד 1952 היגרו מארצות אירופה השונות (כולל בריטניה) כ-250–300 אלף כלות מלחמה.
חלק ניכר מהגירת כלות המלחמה התרחשה ב-1946 ונעשתה באמצעות הפלגות מיוחדות של ספינות (War Bride Ships) שאורגנו על מנת להביאן אל ארצותיהן החדשות.
מבין הכלות היגרו אל קנדה כ-48 אלף נשים, ועמן כ-22 אלף ילדים.
כ-100 אלף מכלות המלחמה האירופיות היו נשים בריטיות.
15,500 היגרו מאוסטרליה (מרביתן לארצות הברית) ו-1,500 מניו זילנד.
עד 1949 היגרו לארצות הברית 20 אלף כלות מלחמה גרמניות.
כ-650 כלות מלחמה יפניות, שהכירו את בעליהן במהלך הצבתם במסגרת משטר הכיבוש של יפן, היגרו לאוסטרליה ב-1952, כאשר בוטל האיסור על כניסתן למדינה.
חיילים במספר לא ידוע היגרו אל ארצות מוצאן של כלותיהם לאחר הנישואין.
בארצות הברית נחקק ב-1945 חוק כלות המלחמה (War Brides Act), במטרה לאפשר את הגירת כלות המלחמה אליה.
חוק זה ביטל זמנית את האיסור על הגירת מהגרים ממוצא אסייתי ואת מכסות ההגירה של מהגרים מאירופה שנקבעו בחוק ההגירה של 1924. הוראותיו הורחבו בהמשך על ידי חוקים אחרים.
6,400 נשים קוריאניות נישאו לאנשי צבא אמריקניים במהלך מלחמת קוריאה ומיד לאחריה (בעקבותיה נחקק בארצות הברית חוק דומה לזה שנחקק ב-1945 (Immigration and Nationality Act, 1952), על מנת לאפשר את הגירת כלות המלחמה מקוריאה הדרומית).
בין 1965 ל-1975 הגיעו לארצות הברית כ-8,000 נשים וייטנאמיות ככלות מלחמה.
תופעת כלות המלחמה במלחמות שלאחר מלחמת וייטנאם הייתה מצומצמת יותר מסיבות שונות, ובהן הבדלי דת ותרבות בין החיילים שהוצבו בחו"ל לבין הנשים באותן ארצות, אורכם הקצר יותר של מרבית הסכסוכים ופקודות הצבא.
נכון לשנת 2006 הוגשו כ-1,500 בקשות לאשרות הגירה עבור נשים מעיראק שנישאו לחיילים אמריקניים או התארסו עמם.
חלק ממקרים אלו זכו לתשומת לב תקשורתית.
כלורלה (שם מדעי: Chlorella) היא סוג של אצה חד תאית בגודל של 2 עד 10 מיקרון.
האצה נתגלתה בשנת 1890 על ידי המיקרוביולוג ההולנדי באיירינק (Beijerinck).
באמצעות תהליך הפוטוסינתזה האצה יכולה להכפיל את עצמה במהירות תוך שימוש באור השמש, מים, פחמן דו-חמצני וכמות קטנה של מינרלים כדי להתרבות.
השם כלורלה נגזר מהמילה היוונית chloros שמשמעותה "ירוק" ומהסיומת הלטינית ella שמשמעותה "קטן".
גם השימוש בה לראשונה יוחסו לכלורלה סגולות של תוסף חלבון לא יקר המסייע לתזונה האנושית.
המצדדים באצה מדברים על יתרונות נוספים בצריכתה כגון: שמירה על המשקל, מניעת סרטן ותמיכה במערכת החיסונית.
כלורלה נחשבת למקור מזון רב גוני בשל מגוון חומרים מזינים חיוניים המרכיבים אותה: כאשר היא מיובשת, האצה מכילה בסביבות 45% חלבון, 20% שומן, 20% פחמימות, 5% סיבים ו-10% ויטמינים ומינרלים.
הרכבה המגוון של הכלורלה הופך אותה לאחד ממקורות המזון העשירים ביותר בעולם.
בשונה מתוספי תזונה שפותחו ובודדו באופן מלאכותי, המרכיבים התזונתיים באצה מגיעים כמכלול טבעי ושלם.
הריכוז הגבוה של החלבון בכלורלה מכיל חומצות אמינו חיוניות ומופיע בריכוז הגבוה כמעט פי שלושה מריכוזי החלבון במזונות המגיעים מן החי.
בנוסף, בשונה מחומצות האמינו המורכבות המגיעות מן החי, החלבון בכלורלה מגיע בצורת חומצות אמינו מבודדות – דבר שמקל על ספיגתן בגוף האדם.
בהקשר זה איכות הכלורלה היפנית נחשבת גבוהה נוכח ריכוז חלבון גבוה שעולה על 60%.
ריכוז חומצות הגרעין באצה הוא הגבוה ביותר מבין צורות החיים המוכרות כיום: כ- 3% RNA וכ- 0.3% DNA 1. לשם השוואה, בקרב סרדינים הנחשבים לאחד המקורות העשירים בחומצות גרעין – ריכוזן אינו גבוה מ-0.6%.
חומצות הגרעין אמונות על תהליכים של גדילה, שיקום והתחדשות התאים.
אצת הכלורלה מכילה ריכוז גבוה יותר של ויטמין B12 ביחס לריכוז המצוי בכבד בקר.
ויטמין זה הוא מרכיב חשוב בתזונה.
הכלורלה מכילה את הריכוז הגבוה ביותר של כלורופיל מבין כל הצמחים המוכרים לאדם.
כך למשל ריכוזו בכרלורלה גבוה פי חמישה מאשר ריכוזו בעשבי חיטה ושעורה.
הכלורופיל, אחד המרכיבים בתהליך הפוטוסינתזה, נמצא יעיל בעצירת התפתחות זיהומים, טיהור הגוף מרעלים והפחתת תהליכים דלקתיים.
למרות שהאצה גדלה באופן טבעי, לצורך הפקה המונית מגדלים אותה באופן מבוקר בבריכות מים מתוקים עגולות.
כדי לאפשר לאדם לעכל את החומרים המזינים הרבים המצויים באצה פותח הליך הפקה השובר באופן מכני את דופן האצה ואינו פוגע בחומרים המזינים המצויים בה.
לאחר מכן טוחנים את האצות לאבקה ומפיקים ממנה טבליות.
במהלך שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50 ראו בכלורלה מקור מזון מבטיח שעשוי לסייע במציאת פתרון למשבר הרעב העולמי, זאת בשל ראיית האצה כמקור מזון באיכות גבוהה שעלות הפקתו נמוכה.
הפוטנציאל הגלום באצה גרם לגופים רבים לבצע בה מחקרים, לרבות קרן רוקפלר והוועדה לאנרגיה אטומית.
בעקבות מלחמת העולם השנייה והגידול באוכלוסייה החריפה בעיית המזון העולמית בכלל והפקת בשר בפרט – בשל העלויות היקרות וצריכת האנרגיה הגבוהה.
אחת מדרכי ההתמודדות עם המחסור במזון הייתה לחקור את משאבי הים הלא מנוצלים אשר אצת הכלורלה נמנתה עליהם.
בדיקה ראשונית שבוצעה על ידי מכון המחקר בסטנדפורד הראתה כי האצה המיובשת מכילה כ 50% חלבון.
יעילות הפוטוסינתזה של האצה הובילה למסקנה שביכולתה לייצר יותר חלבון לכל יחידת שטח בהשוואה לכל צמח אחר, אך ממצאי המחקרים השונים לא הובילו להפקה המונית של האצה.
זאת למרות התייחסותה של הספרות המדעית לאצה כפתרון אמיתי לבעיות הרעב והצפי כי בעתיד בריכות הגידול של האצה יכילו את היבול החקלאי החשוב בעולם.
כלותה הוא הנהר השני באורכו בניו זילנד, והארוך ביותר באי הדרומי.
הנהר זורם בכיוון דרום-דרום מזרח לאורך 338 קילומטרים דרך מרכז ודרום חבל אוטגו, מאזור אגם ואנקה באלפים הדרומיים ועד שפכו לאוקיינוס השקט, כ-75 קילומטרים דרומית-מערבית לעיר דנידין.
ספיקתו של נהר כלותה היא הגבוהה ביותר בין נהרות ניו זילנד וזרימתו היא המהירה ביותר מבין נהרות המדינה.
הנהר ידוע בנופיו היפים ובהיסטוריה של כריית זהב לאורך גדותיו בתקופת הבהלה לזהב במאה ה-19. בחלקו העליון של הנהר, צבע מימיו הוא טורקיז, תופעה שמתרחשת עקב התערבבות מימיו עם מי הקרחונים באגם ואנקה.
בזמני קדם אזור הנהר היה מאזורי המחיה של עוף המואה ושל עיט האסטי אשר צד את המואה.
שני המינים נכחדו לאחר הגעת המאורים לניו זילנד.
פירוש שמו המאורי של הנהר, Mata-Au, הוא "זרם שטחי".
את שמו האנגלי קיבל הנהר מכינויו הגאלי של נהר קלאייד (Clyde) בסקוטלנד, אשר זורם דרך גלאזגו.
אזור הנהר סובל משיטפונות תכופים, כשהידוע מביניהם אירע בשנת 1878, ובמהלכו נהרסו שני גשרים שהיו באותה עת על הנהר.
כלור דו-חמצני הוא תרכובת כימית שנוסחתה המולקולרית ClO2 ' בתנאי חדר החומר הוא גז צהבהב המתמצק ב 59°C- כגבישים כתומים.
כלור דו-חמצני, כתחמוצות אחרות של כלור משמש כחומר מחמצן לצורך חיטוי מים וכמלבין.
בניגוד לכלור מסיסות כלור דו-חמצני במים גבוהה והוא אינו עובר הידרוליזה.
למולקולת ClO2 מספר אי זוגי של אלקטרוני ערכיות ולכן היא פאראמגנטית.
מבנה המולקולה עורר עניין משום שאין דיאגרמת לואיס אפשרית המקיימת את כלל האוקטט.
בשנת 1933 הוצע מבנה המכיל קשר המכיל שלושה אלקטרונים.
לינוס פאולינג פיתח את הרעיון והציע 2 צורות רזונטיביות המכילות קשר כפול בצד אחד של המולקולה, וקשר בודד שנוסף לו קשר בעל 3 אלקטרונים בצד בשני, קשר כזה יהיה חלש יותר מקשר רגיל בודד רגיל כיוון שהאלקטרון הנוסף מאכלס אורביטל אנטי-קושר.
במעבדה מכינים כלור דו-חמצני באמצעות חמצון של נתרן כלוריט NaClO2
או בתגובה של אשלגן כלורט עם חומצה אוקסלית
בתעשיית הנייר מייצרים כלור דו-חמצני להלבנה בחיזור של נתרן כלורט NaClO3 בתמיסת חומצה חזקה באמצעות מחזר דוגמת מתנול, מי חמצן חומצת מלח או גופרית דו-חמצנית.
בטכנולוגיות מודרניות משתמשים במתנול או במי חמצן כך שלא נוצר כלור גזי.
בשנות ה-50 פותח תהליך Mathieson לייצור כלור דו-חמצני בקנה מידה גדול
בתהליך המועדף כיום משתמשים במתנול כמחזר ובחומצה גפרתית כך שלא נוצר כלור ותוצר הלוואי הוא נתרן גפרתי שיש לו שימוש בייצור הנייר
לצורך חיטוי מים מייצרים כלור דו-חמצני בתגובה של נתרן כלוריט ונתרן תת-כלורי
או בתגובה של נתרן כלוריט עם HCl
כלור דו-חמצני משמש לייצור נייר נטול עץ כלומר לפירוק הליגנין בעיסת העץ כך שנותרים רק סיבי תאית, לצורך זה משתמשים בכלור דו-חמצני בלבד או בשילוב עם כלור (Cl2) היתרון לעומת כלור הוא בהקטנת כמות תוצרי הלוואי האורגנו-כלורים של תהליך ההלבנה.
כיום, כ-95% מהנייר מיוצר תוך שימוש בכלור דו-חמצני.
משתמשים בחומר גם להלבנת קמח, מספר E של כלור דו-חמצני E926.
השימוש בכלור דו-חמצני לטיהור מים החל בניו יורק בשנת 1944 לסילוק פנול, השימוש בהיקף רחב בחומר לחיטוי מי שתייה החל בשנת 1956 בבלגיה.
טיפול בכלור דו-חמצני הורס תרכובות שעשויות לייצור תרכובות טריהלומתאן (מולקולות מהצורה CHX3 כאשר X=הלוגן) החשודות כמסרטנות דוגמת כלורופורם בחשיפה לכלור.
כלור דו-חמצני יעיל יותר מכלור כאשר ה pH של המים גבוה מ7 ובנוכחות אמוניה או אמינים.
בנוסף כלורדו-חמצני קורוזיבי פחות מכלור ואינו משפיע על חומציות המים.
בעיה בחיטוי באמצעות כלור דו-חמצני הוא המצאות תוצר החיזור של החומר -יון הכלוריט (ClO2-) שעשוי לגרום מטהמוגלובינמיה בתינוקות.
לכן משתמשים לחיטוי מי שתייה רק ב-1 מ"ג לליטר שלכלור דו-חמצני ומוסיפים כלוראמין לפעולה שארתית (טיפול בזיהומים אפשריים לאחר נקודת הטיפול) חברת מקורות משתמשת בכלור דו-חמצני לחטוי מי המוביל הארצי משנת 1982.
כלורמבוציל (בלועזית: Chlorambucil, שם מסחרי: לוקראן) היא תרופה כימותרפית המשמשת לטיפול בלוקמיה לימפוציטית כרונית.
התרופה היא חומר אלקילציה אלקטרופילי שניתנת בצורת קפסולות לבליעה.
כלורמבוציל משמשת בעיקר לטיפול בלוקמיה לימפוציטית כרונית בזכות הסבילות הגבוהה של האדם החולה כלפיה.
בחולים צעירים הוחלפה על ידי פלודארבין כטיפול תרופתי ראשוני.
בנוסף, התרופה יכולה לשמש בטיפול של לימפומת הודג'קין, צורות מסוימות של לימפומה שאינה הודג'קין, מקרוגלובולינמיה (תסמונת וולדנסטרום), לימפומות ממאירות הכוללת לימפומה פוליקולרית ולימפוסארקומה.
תופעות הלוואי השכיחות ביותר הן דיכוי מח עצם וירידה בספירת גופי הדם המתבטאת בלויקופניה, נויטרופניה ותרומבוציטופניה.
כלורמבוציל, כמו חומרי אלקילציה אלקטרופילים אחרים, נקשר עם התפתחות של צורות נוספות של סרטן.
התרופה לא מיועדת לשימוש במטופלים החולים במחלות שאינן ממאירות ובאנשים בעלי רגישות יתר לכלורמבוציל או חלק ממרכיביו.
"כלום לא טעים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית קרן פלס.
השיר יצא לאור ב-3 במרץ 2013, כסינגל שני מתוך האלבום, איך שהשמש תזרח (2013), על ידי חברת התקליטים הישראלית הד ארצי.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-13 במצעד השבועי של רשת ג'.
השיר נכתב והולחן על ידי פלס עצמה והופק על פילוני בעקבות חזרתה של פלס מטיול בניו זילנד.
השיר עצמו מתאר את ההתמודדות של פלס עם הפרידה מבעלה ועל ההיכרות וההתאהבות עם נועם טור בטיול סקי באיטליה ולאחר מכן בטיול בוונציה.
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה פלס לערוץ היוטיוב שלה ב-3 במרץ 2013, את האודיו הרשמי של השיר.
"כלום לא טעים" הוא סינגל שהוקלט על ידי משתתף התוכנית הכוכב הבא לאירוויזיון אלדד כהן.
השיר יצא לאור ב-16 בינואר 2020, כסינגל מתוך האלבום שקופים של פלס, על ידי חברת התקליטים על ידי NMC יונייטד אנטרטיינמנט.
במהלך שנת 2019 השתתף המתמודד אלדד כהן בתוכנית הכוכב הבא לאירוויזיון וביצע את השיר בשלב האודישנים, פלס כל כך אהבה את הביצוע שאף החליטה לתת לו לבצע את השיר מחדש ולאחר התכנית, כהן הוציא את השיר בביצוע משלו.
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה פלס לערוץ היוטיוב שלה ב-16 בינואר 2020, את האודיו הרשמי של השיר בגרסתו של אלדד כהן.
כלום לא עובר על ידי הוא אלבום הבכורה של המוזיקאית דניאל רובין, שיצא בשנת 2017.
האלבום, שיצא בהוצאה עצמאית, כולל 11 שירים שרובין כתבה והלחינה, מלבד השיר "אהבתי אותה פעם" שכתב יהונתן גפן.
השיר כבר יצא בשנת 1994 בלחן אחר, של דויד ברוזה, באלבומו "החומרים שמהם עשויה האהבה".
השיר "הרגשתי יפה" נכתב על ידי רובין יחד עם דן תורן, שגם ייעץ לה בכתיבת השירים "ריקה" ו"כלום לא עובר על ידי".
השיר "היא בורחת", הסוגר את האלבום, הוא למעשה גרסה ארוכה יותר של השיר "תתעורר", הפותח את האלבום.
שם השיר "מים מלוחים" הוא הומאז' לשירו של מאיר אריאל, "מים מתוקים", והשורה "הוא משקר אפילו בשתיקה" היא הצורה ההפכית של מילותיו של אריאל, "היא אומרת שאני משקר אפילו בשתיקה".
השירים "הרגשתי יפה", "שלושה רבעים", "בדמיון שלי" וכן שיר הנושא של האלבום, "כלום לא עובר על ידי", יצאו כסינגלים והועלו כקליפים ליוטיוב.
האלבום הופק על ידי עמרי אמדו, שהפיק גם את האלבום השני של רובין, הסיפור בגדול.
|מעמד חוקי=בריטניה: , ארצות הברית: תרופת מרשם
}}כלורוקווין (Chloroquine)''' היא תרופה המשמשת למניעה ולטיפול במלריה באזורים שהתברר שבהם היא יעילה.
סוגים מסוימים של מלריה, כגון זנים עמידים ומקרים מסובכים, דורשים בדרך כלל תרופות שונות, או תוספות לכלורוקווין.
לעיתים משתמשים בה לטיפול באמביאזיס, בדלקת מפרקים שגרונית ובזאבת .
החל משנת 2020, התרופה שימשה באופן ניסיוני גם לטיפול בחולי הקורונה.
החל במאה ה-17, תושבים ילידים בפרו השתמשו במיצוי מקליפת עץ הצינכונה כתרופה לתסמינים של צמרמורות וחום גבוה.
משם הגיע השיקוי לאירופה, וכבר בשנת 1658 הוחל במכירתו כתרופה למלריה.
בתחילת המאה ה-19 החלו לבודד מהשיקוי את התרופה כינין, ששימשה בהצלחה כנגד המלריה.
בשנת 1934 התגלה באופן דומה הכלורוקווין, על ידי האנס אנדרסג ועמיתיו לעבודה במעבדות באייר, שכינו את התרופה "ראסוצ'ין".
במשך כעשור התרופה זכתה להתעלמות, בגלל החשש שהיא רעילה לבני אדם.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ניסויים קליניים בחסות ממשלת ארצות הברית לפיתוח תרופות נגד מלריה הראו באופן מובהק כי לכלורוקווין יש ערך טיפולי משמעותי.
בשנת 1947 החלה התרופה לשמש לטיפול במלריה.
כלורוקווין משמשת מזה זמן רב לטיפול או למניעה של מלריה שנגרמת מהפתוגן , והטפילים ו.
התרופה לא משמשת בדרך כלל לטיפול בטפיל , שהחל לפתח עמידות אליה.
לאור שימוש נרחב בכלורוקווין, שגרם לעמידות לתרופה, הומלץ לבדוק אם היא עדיין יעילה באזור הספציפי, לפני השימוש בה.
באזורים שבהם קיימת עמידות לתרופה, ניתן להשתמש בתרופות חלופיות, כגון מפלוקין או .
המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן ממליצים שלא לטפל במלריה בכלורוקווין בלבד, בשעה שישנם שילובים יעילים יותר כנגד המחלה.
התרופה פועלת נגד הצורה הלא-מינית של מלריה בתוך כדוריות הדם האדומות.
בטיפול במורסת-כבד אמבית , ניתן להשתמש בכלורוקווין (במקום או בנוסף לתרופות אחרות), במקרה שהטיפול במטרונידאזול או בניטרו-מימידאזול נכשל בתוך 5 ימים.
מכיוון שהתרופה מדכאת מעט את מערכת החיסון, היא משמשת כנגד מספר מחלות אוטואימוניות, כמו דלקת מפרקים שיגרונית, וזאבת.
תופעות לוואי שכיחות כוללות: בעיות בשרירים, אובדן תיאבון, שלשול, ופריחה בעור.
תופעות לוואי חמורות ונדירות יותר כוללות: בעיות בראייה, נזק לשרירים, התקפים, ורמות נמוכות של תאי דם.
נראה שהתרופה בטוחה לשימוש במהלך ההיריון.
אמפיצילין: תרופה שריכוזה עשוי לרדת כתוצאה ממתן כלורוקווין.
אנטאסיד : מידת הספיגה שלה עשויה לרדת כתוצאה ממתן כלורוקווין.
סימטידין : עשויה למנוע מטבוליזם שקשור לכלורוקווין.
ציקלוספורין: ריכוז התרופה עשוי לעלות כתוצאה ממתן כלורוקווין.
מפלוקווין: מתן כלורוקווין עשוי להגדיל את הסיכון לפרכוסים.
התרופה מופיעה ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
התרופה זמינה גם כתרופה גנרית.
העלות הסיטונאית היא כ-0.04 דולר, והמחיר הקמעונאי בארצות הברית הוא כ-5.30 דולר למנה.
אין מספיק ראיות כדי לקבוע אם ניתן לתת כלורוקווין לבני 65 ומעלה.
עם זאת, התרופה מנוקה על ידי הכליות ויש לעקוב היטב אחר רעילות אצל אנשים עם תפקודי כליות לקויים.
בסוף ינואר 2020, חוקרים סינים הצהירו כי במחקר ראשוני על כלורוקווין ועל תרופות אנטי-ויראליות אחרות: רמדסיביר ו-לופניביר/ריטונביר, נראה כי יש "השפעות מעכבות טובות למדי" על הנגיף החדש.
הוגשו בקשות להתחיל בבדיקות קליניות.
כלורוקווין-פוספט הוצע גם כטיפול בסארס, כאשר בדיקות חוץ גופיות עיכבו את הנגיף בהצלחה.
כלורוקווין הומלץ על ידי רשויות הבריאות הסיניות, קוריאה הדרומית ואיטליה לטיפול בנגיף, אולם הם ציינו את התוויות החשובות לאנשים עם רקע של מחלות לב, סוכרת ועוד.
בפברואר 2020 הוכח כי שתי התרופות מעכבות את הנגיף ביעילות במעבדה, אולם מחקר נוסף הגיע למסקנה כי ההידרוקסיכלורוקווין יעיל יותר מאשר כלורוקווין, עם פרופיל בטיחות נסבל יותר.