tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יורי סלזקין (נולד ב-1956) הוא היסטוריון יהודי אמריקאי, פרופסור להיסטוריה רוסית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
סלזקין גדל במשפחה אינטלקטואלית שהתנגדה למשטר הסובייטי.
בגיל 13 גילה לראשונה כי הוא יהודי מצד אמו.
הוא למד ספרות ובלשנות באוניברסיטת מוסקבה במחלקה לפילולוגיה וסיים תואר שני.
הוא עסק כמתורגמן מרוסית לפורטוגזית במוזמביק לאחר מכן חזר לרוסיה שם עבד במשך שנה וחצי בהוצאה לאור.
הוא היגר לפורטוגל וגר שם שנה, ומשם עבר לארצות הברית בשנת 1983. הוא סיים דוקטורט בהיסטוריה באוניברסיטת טקסס.
היה עורך שותף במגזין Slavic Review.
החל ללמד היסטוריה באוניברסיטת בברקלי שבקליפורניה.
בשנת 1998 קיבל מעמד של פרופסור מן המניין.
בשנת 2004 יצא ספרו "המאה היהודית" בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון.
הספר זכה להצלחה רבה, וזכה בפרס הספר הטוב ביותר של מועצת הספרים הלאומית בארצות הברית.
בשנת 2009 יצא בעברית בהוצאת אוניברסיטת תל אביב, בתרגום כרמה בן יוחנן ושחר פלד.
המאה היהודית, (ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, 2009, בתרגום כרמה בן יוחנן ושחר פלד)
דברו רוסית!, (הוצאת אוניברסיטת אוסטין בטקסס, 1990).
יורי פינס (נולד ב-22 ביוני 1964) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור מן המניין במחלקה ללימודי אסיה באוניברסיטה העברית בירושלים המתמחה בסין.
יורי פינס נולד בקייב ב-1964 לזוג רופאים, אביו היה אנטי-קומוניסט חריף ואוהד גדול של רונלד רייגן ואוגוסטו פינושה ואמו הייתה ציונית נלהבת.
המשפחה עלתה מאוקראינה לישראל ב-1979 והתיישבה בירושלים.
ב-1981, עם התפתחות תודעתו הפוליטית של הנער - הגיע פינס לסניף רק"ח, הצטרף למפלגה והחל בפעילות מטעמה.
שבוע לפני גיוסו לצבא, כתב לראש אכ"א, מכתב ובו הביע את רצונו להימנע משירות בשטחי יהודה, שומרון, עזה ורמת הגולן, ונענה בסירוב.
שבועיים לאחר שגויס, רותק למשך שבועיים לבסיס, וזאת בשל סירובו לנסוע לטיול ברמת הגולן במסגרת סדרת חינוך.
ולאחר תקופת ההכשרה, הפך פינס לתותחן טנק בצבא.
פינס קיבל את כל תאריו, מהתואר הראשון ועד התואר השלישי, בחוג למזרח אסיה באוניברסיטה העברית בין השנים 1997-1985. עבודת הדוקטור שלו עסקה בהגות סינית בין המאות ה-8 וה-5 לפני הספירה, והיא נערכה בהדרכת פרופסור איירין איבר, במסגרת העבודה עשה מחקר באוניברסיטת נאן-קאי, טיין-ג'ין, סין.
פינס התמנה למרצה באוניברסיטה העברית ב-1998, למרצה בכיר בשנת 2002, לפרופסור חבר בשנת 2007, ולפרופסור מן המניין ב-2012. הוא משמש כראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה.
פינס היה פעיל כסטודנט ברק"ח ושימש כמרכז פעילות ארגון השמאל הרדיקלי קמפו"ס (קבוצת מעורבות פוליטית וחברתית סטודנטיאלית).
ישב מספר פעמים בכלא הצבאי על סירוב לשרת בשטחים ועל סירוב לשרת בלבנון, בפעם הראשונה בשנים 1984-1983 ובשנית בין השנים 1990-1989, תקופה מצטברת של כחצי שנה.
שני הכרכים הראשונים פורסמו ב-2011 ו-2013; הכרך השלישי מצוי בהכנה.
פינס הוא אחד משני ראשי מכון קונפוציוס באוניברסיטה העברית, המוסד האקדמי הבינלאומי של המפלגה הקומוניסטית של סין.
יורי פינס נשוי לואנג יו, מרצה להיסטוריה ותרבות ישראלית באוניברסיטת בייג'ינג, סין.
תחום עניין מרכזי של מחקריו של פינס הוא הגות פוליטית סינית קדומה ותרבות פוליטית סינית מסורתית.
עיקר עניינו הוא בתקופת "100 האסכולות", מאות 3–6 לפני הספירה, עידן של גיבוש התרבות וההגות הסינית כפי שאנו מכירים אותה היום.
כן עוסק במאפייני הקיסרות הסינית הקדומה, בהיסטוריוגרפיה סינית מסורתית, בבניית זהויות במרחב הסיני לפני הקמת הקיסרות ב-221 לפנה"ס ואחריה ועוד.
לאחרונה מתעניין בהיבטים השוואתיים של האימפריות השונות בהיסטוריה האנושית.
יסודות ההגות הקונפוציאנית: החיים האינטלקטואלים בתקופת צ'וּן-צ'יוּ (453-722 לפני הספירה)
עיבוד של עבודת הדוקטור של פינס.
המחקר מנסה לבחון מחדש את חיי הרוח של "תקופת האביב והסתיו" (צ'וּן-צ'יוּ בסינית, 722-453 לפנה"ס).
אגב כך, פינס בוחן את הטקסט המרכזי הדן בתקופה זו, ה"דזוֹ ג'וּאָן", שהיא היצירה הגדולה ביותר מהתקופה הטרום-קיסרית בסין.
בניגוד למרבית המחקרים שפורסמו במאה ה-20, פינס טוען ש"דזוֹ ג'וּאָן" היא יצירה אמינה, המשקפת את ההיסטוריה המובאת בה (453–722 לפני הספירה).
לדעת פינס תקופת "האביב והסתיו" שונה מהותית מתקופות מאוחרות יותר בהיסטוריה הסינית.
מדובר בתקופה אריסטוקרטית, אז נשלטה סין בידי אצולה תורשתית וכתוצאה מכך חיי הרוח וההגות הפוליטית והאתית היו שונות ממה שהיה מקובל בתרבות הסינית מאוחר יותר.
כך, למשל, הוגי התקופה הזו תמכו בדגם פוליטי ביזורי יותר מאשר היה מקובל בסין מאז המאה ה-5 לפנה"ס.
עוד בולט בהיעדרו רעיון המריטוקרטיה – קידום האנשים לפי כישוריהם ולא לפי הייחוס שלהם – שהיה ליסוד ההגות החברתית הסינית מאז המאה ה-5 לפני הספירה.
לחזות את הקיסרות בת האלמוות: הגות פוליטית סינית של עידן המדינות הלוחמות
ספרו השני של פינס עוסק בהגות של תקופת "המדינות הלוחמות" (453-221 לפני הספירה) ומסכם את מחקריו עד אז.
הוא דן בגיבוש הערכים שעליהם הושתתה לימים הקיסרות הסינית.
מדובר בעידן של פיצול פוליטי של סין, עידן בו לא הייתה אורתודוקסיה המוכתבת מלמעלה וההוגים המתחרים היו יכולים להציג את רעיונותיהם באין מפריע.
לטענתו של פינס, העובדה שדווקא בתקופה הזו התגבשו העקרונות המנחים של הקיסרות המאוחדת העתידית תרמה באופן מכריע לעוצמתה האידאולוגית של הקיסרות מהרגע שהוקמה.
הספר נושא את השם "לחזות את הקיסרות בת האלמוות", מאחר שהקיסרות הסינית שגובשה בתקופת "המדינות הלוחמות" הייתה לקיסרות הרציפה ביותר בעולם: במשך למעלה מ-2000 שנה לא השתנה מן היסוד המבנה הפוליטי שלו.
השאלה שפינס שאל בספר ובמאמרים, היא מה גרם לכך שהקיסרות הסינית שמרה על יציבותה המבנית במשך למעלה מאלפיים שנה, וזאת על אף אין ספור מרידות, כיבושים, התמוטטויות ועוד.
היכולת של הקיסרות לקום לתחייה כממלכה מאוחדת המונחית בידי אותם הערכים הפוליטיים, שגובשו עוד בעין "המדינות הלוחמות", מבדילה את הקיסרות הסינית מאימפריות אחרות.
אלה נפלו ולא קמו (למשל: רומי, החליפות הערבית, הקיסרות הפרסית ועוד).
בסין, כושר ההישרדות של הקיסרות היה חזק בהרבה.
בספרו "לחזות את הקיסרות בת האלמוות" פינס יוצא נגד הגישה המקובלת, הרואה ב"תקופת 100 האסכולות" בעיקר את עידן של חילוקי דעות בין אסכולות רעיוניות מגובשות, כאילו היו אלה מפלגות אידאולוגיות המוכרות לנו מהעידן המודרני.
פינס מסכים עם כך שאכן ההוגים התווכחו ביניהם, אבל הוא טוען שמעבר לכל הוויכוחים היו נקודות קונצנזוס, שהפכו לימים לתשתית הרעיונית שעליה הושתתה הקיסרות הסינית.
הקונצנזוס היה כה חזק, עד שעד לראשית המאה ה-20 לא היה איש מבין השחקנים הפוליטיים החשובים בסין שקרא תיגר על מבנה המשטר שהקיסר עומד בראשו, שולט לכאורה ב"כל אשר מתחת לשמיים", מעסיק מלומדים בתפקידי מפתח, ומפגין דאגה לפשוטי העם מבלי לשתפם בשלטון.
המערכת הרעיונית שהתגבשה בימי "המדינות הלוחמות" הייתה לפיכך לבעלת הגמוניה תרבותית ופוליטית לאורך ההיסטוריה הסינית.
כל עוד קיבלו כולם – אפילו כובשיה הזרים של סין - את הנחות היסוד האלה, היה המשטר מאוד חזק.
פינס מסכם את הרעיונות העיקריים שגובשו בימי "המדינות הלוחמות" והפכו לנכסי צאן וברזל של הקיסרות הסינית כדלקמן:
המרחב מתחת לשמיים – העולם הסיני – יישאר לעד מאוחד תחת שליט יחיד.
אין מבנה שלטון זולת מלוכה אבסולוטית, דהיינו מונרכיה.
העולם צריך להיות נשלט בידי דמות יחידה בעלת כל הסמכויות – לפחות במישור הסמלי.
לא תיתכן שליטה בידי "מועצת חכמים", אוליגרכיה, ולא כל שכן דמוקרטיה.
האינטלקטואלים חייבים להיות מעורבים בעשייה הפוליטית והחברתית, המימוש העצמי שלהם אפשרי רק במערכת פוליטית וחברתית.
העם הפשוט זכאי לרווחה, לביטחון אישי ותפקידו החשוב ביותר של השליט הוא לדאוג לכך, אבל אין שום סיבה לשתף את ההמונים בקבלת החלטות, כלומר זהו משטר פטרנליסטי.
ספר "הקיסרות הנצחית: תרבות פוליטית בסין המסורתית"
הספר השלישי של פינס, שהתפרסם בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 2012, הוא המשך לספרו הקודם, "לחזות את הקיסרות בת האלמוות".
הדבר הביא לתקומתה של הממלכה המאוחדת בשטחה של סין גופא אחרי תקופות פיצול קצרות כארוכות; אולם מימוש "קשיח" מדי של עיקרון זה עלול היה להוביל את הקיסרות למלחמות התפשטות אין סופיות, זאת מאחר שתאורטית "כל אשר מתחת לשמיים" היה המרחב העולמי, ושום שליט בעולם לא היה אמור להיות עצמאי.
אולם כאן קברניטי הקיסרות ערכו תיקון חשוב באידאולוגיה: הם הפרידו - גם אם לא בריש גלי - בין המרחב "הפנימי" בו השלטון של הקיסר היה צריך להיות מוחלט, לבין המרחב "החיצוני" בו הסתפק הקיסר בעליונות נומינלית בלבד על הנכרים.
התוצאה הייתה מדיניות גמישה, שאפשרה להתאים את יעדי ההתפשטות לכוחה של הקיסרות בפועל; רוב קיסרי סין הסתפקו בשליטה אפקטיבית בסין גופא וזנחו את רעיונות השליטה "העולמית" למעשה, גם אם לא להלכה.
גמישות דומה מאפיינת לפי פינס תחומים אחרים של התנהלות הקיסרות.
כך, הקיסר היה נתפס כשליט כול-יכול אשר אין תחום האוטונומי ממרותו; ואכן, קיסרים אסרטיביים היו יכולים להטיל את מרותם על כל תחום אפשרי: החל מקניין הקרקעי, דרך תחומי הדת והתרבות וכלה אפילו בחוקי לבוש ובכללי מתן שמות לנתיניהם.
ריכוז זה של כל העצמה האפשרית בידיו של איש אחד נועדה להבטיח אחדות ממשית לממלכה, ולקיים מוקד בלבדי של קבלת ההחלטות.
יחד עם זאת, פקידי הקיסר היו מודעים היטב לסכנה של שימוש לרעה בסמכויות הבלתי מוגבלות של השליט העליון; על כן, הם דאגו "לנטרל" את מרבית הקיסרים, על ידי הכוונתם לפעילות טקסית בעיקרה, ועידודם שלא להתערב יתר על המידה בענייני השלטון היומיומיים.
הדבר אפשר לפקידים לרכז את מרבית הסמכויות המעשיות בידיהם תוך שמירה על מראית עין של שלטון יחיד בל-יעורער.
פינס בוחן בספרו דפוסי התנהלותה של הפקידות הבכירה, של העילית המקומית שניהלה את החברה הסינית "למטה" ואף של פשוטי העם - ליתר דיוק אותם מרכיבים של פשוטי העם שפעלו בתחום הפוליטי, לרוב באמצעות מחאות אלימות ומרידות.
המתחים הללו הובילו ללא מעט טרגדיות בהיסטוריה הסינית, אך גם אפשרו גמישות רבה והתאמת דפוסי השליטה לנסיבות הכלכליות, החברתיות והבינלאומיות המשתנות.
גמישות זו לדידו של פינס הייתה למקור החיות הייחודית של הקיסרות הסינית.
בפרק האחרון של ספרו, פינס בוחן את גורלה של התרבות הפוליטית הסינית המסורתית במאה ה-20: מאה המהפכות והתמורות האדירות.
הוא גורס שאף כי מרכיבים מהותיים של התרבות המסורתית - כגון מעמדו העליון של הקיסר - אכן עברו מן העולם, לדפוסים המסורתיים יש עדיין רלוונטיות רבה להתנהלותה של סין הן בהווה והן בעתיד הנראה לעין.
הספר מסתיים בהערכה הפרובוקטיבית שמא המסורת הקיסרית הסינית, אשר הבטיחה שליטה יציבה למדי על אוכלוסייה אדירה לאורך מאות רבות של שנים, יכולה לשמש בסיס לצמיחת אלטרנטיבה לדגם הפוליטי המערבי (דמוקרטיה רב-מפלגתית), אשר חסידיו - בדיוק כמו חסידי המשטר הקיסרי הסיני לדורותיהם - מתקשים להבחין בקיומן של אלטרנטיבות משמעותיות להתנהלותם.
ספר בעריכה: "לידתה של הקיסרות: בחינה מחדש של שושלת צ'ין"
פינס הוא עורכו הראשי של הספר (לצד גדעון שלח, לותר פון פלקנהאוזן ורובין ייטס) שעוסק בשושלת הקיסרות הראשונה, שושלת צ'ין (221-207 לפנה"ס).
הספר זהו תוצאה של הסדנא שנערכה בדצמבר 2008 במכון ללימודים מתקדמים, בירושלים.
הספר כולל 9 מאמרים הבוחנים את הסוגיות של התגבשות ממלכת צ'ין לפני התקופה הקיסרית, וכן דפוסי פועלה של צ'ין האימפריאלית.
המאמרים הם פרי עטם של חוקרים מארצות הברית, גרמניה, ישראל, סין (סין העממית וטייוואן) וקנדה.
פינס תרם לספר את המבוא הכללי, המציג גישה חדשנית לגבי מסלול התפתחותה של מדינת צ'ין; מבוא נוסף הדן בסוגיית תדמיתה ההיסטורית של צ'ין, וכן מאמר הבוחן את הקיסר הראשון של צ'ין (המוכר בעולם בזכות תגלית חיילי הטרקוטה בקבר שלו, ליד סִי-אָן המודרנית) כדמות "משיחית" וכמעצב דמות חדשה של שליט עליון.
הספר פורסם בשנת 2014 בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה, ברקלי, כחלק מהמחקרים "גבולות חדשים בחקר ההיסטוריה הסינית".
גרסתו הדיגיטלית נגישה בחינם לקוראים דרך אתר האוניברסיטה של קליפורניה.
תחומים נוספים בהם פינס עסק במחקריו: היסטוריוגרפיה סינית עתיקה, בעיקר בחינת אמינות המקורות והדרכים בהן יש לנקוט על מנת לבחון אותם.
מאמריו האחרים עסקו גם בדת הסינית הקדומה ובבלשנות הסינית
כן תרגם וביאר מספר יצירות שהתגלו לאחרונה בחפירות הארכאולוגיות ושלא היו ידועות עד כה לחוקרים; בהן יצירות כגון "ר'וֹנְג-צֶ'נְג-שְׁה"', "דְזְה-גָאוֹ"
כן עסק בהיסטוריה הפוליטית של מדינת צ'ין מתקופת המדינות הלוחמות, בגיבוש הזהויות האתניות בסין
לאחרונה פונה למחקר אודות קשרים בין המדינה לחברה בסין הקדומה.
פינס עורך עתה מחקר מקיף על "הספר של שליט שאנג" - אחת מיצירות מרכזיות מתקופת "מאה אסכולות", אשר חוברה בין המאות ה-4 וה-3 לפנה"ס ואשר מיוחסת למדינאי בכיר ממדינת צ'ין, שאנג יאנג.
המחקר צפוי להסתיים בתרגום חדש של היצירה לאנגלית ובבחינה של אופייה, התיארוך שלה, וכן התכנים שלה - זאת לאור הממצאים האפיגרפיים ממדינת צ'ין שהתגלו בעשורים האחרונים בחפירות הארכאולוגיות.
במקביל פינס עובד על חקר יצירה נוספת שהתגלתה לאחרונה ושייכת לאוסף הטקסטים של פיסות הבמבוק של צִ'ינְגְחְווָה.
היצירה ששמה "סִי-ניֶין" היא היצירה ההיסטורית המשמעותית ביותר שהתגלתה מחדש לאחר למעלה מאלפיים שנה, והיא שופכת אור חדש הן על ההיסטוריה הסינית במאות 5-11 לפנה"ס והן על אופייה המורכבת של ההיסטוריוגרפיה הסינית העתיקה.
בעבור פינס עבודה על טקסט זה היא גם אפשרות לחזור לעיסוק ב"דזוֹ ג'וּאָן" שממנה החלה הקריירה האקדמית שלו.
המחקר גם מאפשר לו להציע דפוסים חדשים של בחינת האמינות של היצירות ההיסטוריות הסיניות.
כרך ראשון בסדרה "כל אשר מתחת לשמיים: סין הקיסרית, ".
חיבור ועריכה משותפת עם יצחק שיחור (עורך ראשי) וגדעון שלח.
חיבור פרקים 7 ("תקופת האביב והסתיו – העידן האריסטוקראטי"), 8 ("תקופת 'המדינות הלוחמות': לידתה של המדינה הביורוקרטית"), 9 ("מאה אסכולות והתגבשות ההגות הסינית"), 11 ("שושלת צ'ין, 221-207 לפסה"נ); ביחד עם גדעון שלח פרק 6 ("ג'ואו המערבית, 1046-771 לפסה"נ)
כרך שני בסדרה "כל אשר מתחת לשמיים: סין הקיסרית".
כרך שלישי בסדרה "כל אשר מתחת לשמיים: סין הקיסרית".
חיבור ועריכה משותפת עם יצחק שיחור (עורך ראשי).
יורי יאקובלביץ' צ'ייקה הוא מדינאי ומשפטן רוסי.
כיהן בתפקיד התובע הכללי של רוסיה (בשנים 2006–2020) וכשר המשפטים הרוסי (בשנים 1999–2006).
בינואר 2020 מונה לנציג הנשיאותי במחוז הפדרלי של צפון קווקז.
יורי צ'ייקה נולד במחוז חברובסק, בעיר ניקולאייבסק על אמור.
ב-1976 סיים את לימודיו במכון המשפטים של סברדלובסק שב-1992 הפך לאקדמיה הממלכתית למשפטים של אוראל.
מ-1976 צ'ייקה עבד באזור אוּסט-אוּדין, במחוז אירקוטסק במשרד התובע הכללי האזורי וכיהן גם כסגן התובע הכללי של אזור טולון במחוז אירקוטסק.
בשנים 1979–1984 היה פרקליט לענייני תנועה והיה ראש מחלקת החקירות של הפרקליטות לענייני תחבורה במזרח סיביר.
לאחר מכך הוא מונה לתפקידים שונים במערכת המשפטית במחוז.
עם נפילת ברית המועצות מונה ב-1992 לתפקיד התובע הכללי המחוזי באירקוטסק עד 1995.
בשנת 1995 הועבר למוסקבה ומונה לסגן התובע הכללי של הפדרציה הרוסית.
הוא מונה לתפקיד זה על ידי יורי סקורטוב שלמד איתו במכון המשפטים ושהיה התובע הכללי.
לאחר פיטוריו של סקורטוב, מאפריל עד אוגוסט 1999 היה ממלא מקום התובע הכללי הרוסי.
מאוגוסט 1999 עד יוני 2006 היה שר המשפטים הרוסי, בממשלת פוטין הראשונה ובתקופת כהונתו כנשיא.
מאז יוני 2006 הוא מכהן בתפקיד התובע הכללי של רוסיה, ומתוקף תפקידו זה הוא חבר במועצת הביטחון של רוסיה.
ב-22 ביוני 2011 הוא מונה לכהונה שנייה של 5 שנים וב-15 ביוני 2016 מונה לכהונה שלישית נוספת.
בינואר 2020 מונה על ידי נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לנציג הנשיאותי במחוז הפדרלי של צפון קווקז.
יורי צ'ייקה נשוי ואב לשניים.
הוענקו לו עיטורי ההצטיינות למען המולדת מדרגה השלישית והרביעית בשנת 2006 ובשנת 2011 בהתאמה.
יורי ניקולאייביץ' קוֹפּטב היה מנכ"ל סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה בשנים 1992–2004 והיה מיוזמי תחום תיירות החלל כאשר הפך את הסוכנות שלו לראשונה במומחיותה בתחום.
קופטב, יליד סטברופול, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות, למד בשנים 1957-1960 למד בבית הספר הצבאי הגבוה להנדסה אווירית בריגה, לטביה ובחמש השנים שלאחר מכן (1960-1965) למד במוסקבה במכון הטכני הגבוה על שם באומן.
במשך 3 שנים (מ-1965 עד 1969) עבד כמהנדס ומהנדס ראשי במפעל לבניית מכונות ע"ש לאבוצ'קין שהייתה לחברה לייצור טילים ורכיבי חלל.
במשך 22 שנה (מ-1969 ועד 1991) עבד קופטב במשרד לבניין מכונות של ברית המועצות (המשרד הממשלתי שהופקד גם על תעשיית החלל) וגדל ממהנדס בכיר לסגן השר.
בשנים 1991–1992 היה סגן נשיא תאגיד "רוסאובצ'מאש" (חברת שהיא חלק מתעשיית החלל הרוסית) ומ-1992 ועד 1999 היה מנהל סוכנות החלל הרוסית.
ב-1999 הסוכנות הפכה לסוכנות החלל והאוויר של רוסיה עד 2004 עת התפטר מתפקידו ובמסגרת הרפורמה הפדרלית של ולדימיר פוטין הפכה הסוכנות לסוכנות החלל הפדרלית של רוסיה, ובראשה הועמד הגנרל אנאטולי פרמינוב.
עבור ההישגים בפיתוח תעשיית החלל הוענקו לו מספר עיטורים (כולל עיטור לנין בשנת 1990)) ופרס ברית המועצות (1978), עיטורים עבור שרות למען מולדת מדרגה ה-2, וה-3 ופעמיים פרס המדינה.
יורי גאורגייביץ' סדיך (באוקראינית: Юрій Георгійович Сєдих; ברוסית: Ю́рий Гео́ргиевич Седы́х; 11 ביוני 1955 – 14 בספטמבר 2021) היה אתלט שייצג את ברית המועצות, פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (מונטריאול 1976 ומוסקבה 1980), אלוף עולם (טוקיו 1991) ושיאן העולם הנוכחי (2021) ביידוי פטיש מאז שנת 1986.
סדיך החל את הקריירה האתלטית שלו בשנת 1967. הוא התאמן תחילה באגודת בורווסטניק ולאחר מכן עבר להתאמן ב"מועדון הספורטיבי המרכזי של הצבא" (צסק"א) שבקייב.
בשנת 1976 זכה סדיך במדליה האולימפית הראשונה שלו כאשר יידה למרחק של 77.52 מטרים באולימפיאדת מונטריאול.
הוא המשיך וזכה במדליית זהב גם באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפראג בשנת 1978 (77.28 מטרים).
ב-16 במאי 1980, מעט לפני אולימפיאדת מוסקבה שבר סדיך את שיא העולם לראשונה כאשר קבע 80.38 מטרים בתחרות שהתקיימה בגאורגיה.
בהמשך התחרות, נשבר שיאו על ידי יורי טאם (80.46 מ') ועוד באותו היום שבר סדיך את שיא העולם בשנית כשיידה את הפטיש למרחק של 80.64 מטרים.
השיא החזיק שמונה ימים בלבד, עד שנשבר בידי יריבו סרגיי ליטבינוב ב-24 במאי.
במשחקים האולימפיים של שנת 1980 חזר סדיך וזכה במדליית זהב נוספת תוך שבירת השיא העולמי בפעם השלישית (81.80 מ').
למרות ששיאו נשבר שוב על ידי ליטבינוב טרם אליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה 1982, זכה סדיך במדליית זהב באליפות (81.66 מ') והמשיך את שליטתו בענף.
ב-22 ביוני 1986, הוא שבר את שיאו שוב כשקבע 86.66 מטרים ובאליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט כחמישה שבועות לאחר מכן ניפץ את שיאו בשלישית והעמיד אותו על 86.74 מטרים, שיא אשר טרם נשבר עד היום.
סדיך המשיך וזכה במדליית כסף באולימפיאדת סיאול, ובמדליית זהב באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו בשנת 1991 בטרם פרש.
יורי ניקולין היה ליצן קרקס ושחקן קולנוע סובייטי ורוסי.
הוא היה בעל תואר אמן העם של ברית המועצות (1973), גיבור העמל הסוציאליסטי (1990), עוטר בשני עיטורי לנין (1980, 1990).
יורי ניקולין נולד בעיירה במחוז סמולנסק למשפחת שחקני תיאטרון מקומי.
בשנת 1925 המשפחה עברה למוסקבה.
בשנת 1939 ניקולין גויס לצבא האדום.
ניקולין השתתף במלחמת החורף ובמלחמת העולם השנייה בקרבות בחזית לנינגרד.
בשנת 1943 הוא נפצע ולאחר החלמה חזר לחזית.
ניקולין השתחרר מהצבא בשנת 1946 בדרגת .
לאחר סיום השרות הצבאי ניקולין ניסה להתקבל ל-VGIK אך ללא הצלחה.
בסופו של דבר הוא התחיל ללמוד בבית הספר לליצנים ליד קרקס מוסקבה.
לאחר סיום הלימודים הוא התחיל לעבוד ליד קרנדאש.
במהלך עבודתו ניקולין הכיר שחקן-ליצן מיכאיל שויידין.
בשנת 1950 דרכיהם של ניקולין וקרנדאש נפרדו והוא המשיך להופיע כליצן ביחד עם מיכאיל שוידין.
ניקולין הופיע בקרקס עד לשנת 1981. כאשר הוא הפסיק להופיע הוא התמנה למנהל הקרקס של מוסקבה וכיהן בתפקיד זה עד מותו.
במקביל להופעות בקרקס כליצן, החל משנת 1957 ניקולין הצטלם בסרטי קולנוע.
על תפקידים בקולנוע הוא זכה לפופולריות רבה.
בשנות ה-90 ניקולין החל להיות מנחה בתוכניות טלוויזיה, בעיקר תוכניות בידור.
ניקולין נפטר בשנת 1997 במהלך ניתוח לב והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
בגיל 36 ניקולין הצטלם בפעם הראשונה.
בשנים הראשונות ניקולין שיחק תפקידים קומיים תוך ניצול יכולות שלמד בקרקס.
בשנות ה-60 הוא הצטלם בסרטים של לאוניד גאידאי שזכו לפופולריות עצומה ברחבי ברית המועצות:
בנוסף לכך ניקולין הצטלם בסרטים בהם גילם תפקיד דרמטי:
"כאשר עצים היו גדולים" של לב קולידז'נוב
"אנדריי רובליוב" של אנדריי טרקובסקי
"הם לחמו עבור המולדת" של סרגיי בונדרצ'וק
בסך הכול ניקולין השתתף בכ-40 סרטים.
על שמו נקרא אסטרואיד (4434) ניקולין
מ-1996 הקרקס המוסקבאי על שדרת טצבטנוי נושא את שמו של יורי ניקולין
יורי ניקולין היה אוהד של דינמו מוסקבה כל חייו ועל שמו נקרא רחוב יורי ניקולין בקרבת אצטדיון דינמו
יורי פיודורוביץ' פָאיֶיר 1890 – 3 באוגוסט 1971) היה מנצח יהודי סובייטי - אוקראיני, שנודע בעיקר בשדה הבלט.
כיהן כמנצח הבלט הראשי של תיאטרון בולשוי מ-1923 עד 1963.
פאייר ניצח על מגוון רחב של יצירות, מן הרפרטואר הקלאסי (במהלך הקריירה שלו ניצח על יותר מ-400 ביצועים של "אגם הברבורים" לצ'ייקובסקי לבדו) ועד בלטים חדשים מאת מלחינים כגון שוסטקוביץ' ופרוקופייב (ששניים מהבלטים שלו היו בין הפרמיירות העולמיות של פאייר).
יורי פאייר נולד בקייב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה).
הוא החל לנגן בכינור בילדותו.
בגיל 11 הייתה הופעתו הראשונה בקונצרט, ובגיל 14 הצטרף לתזמורת האופרה של קייב.
ב-1906, בגיל 16, סיים את לימודיו בקונסרבטוריון של קייב ונסע ללמוד נגינה בכינור בקונסרבטוריון של מוסקבה, אך לא יכול היה לסיים את לימודיו מאחר שנאלץ לעבוד למחייתו.
בשנים 1909–1910 עבד ככנר ראשי בבית האופרה של ריגה, ובשנים 1914–1915 ניגן בתזמורת האופרה של זימין (Зимин) במוסקבה.
ב-1916 נכנס שוב בשערי הקונסרבטוריון במוסקבה, למד נגינה בכינור בהדרכת גיאורגי דוּלוֹב (Дулов) והשתלם בניצוח אצל אנדריי אָרֶנְדְס (Арендс), תוך שהוא מכהן כנגן בתיאטרון בולשוי.
ב-1919 סיים את לימודיו והופיע לראשונה כמנצח בבולשוי.
בשנת 1923 התמנה למנצח הבלט הראשי של המוסד, משרה שבה החזיק במשך ארבעים שנה, עד 1963.
בערב חג המולד 1925 ניצח על תזמורת הבולשוי שליוותה עם יצירותיהם בטהובן, ליטולף וצ'ייקובסקי את הצגת הבכורה העולמית של סרטו של סרגיי אייזנשטיין "אוניית הקרב פוטיומקין".
במהלך עבודתו של פרוקופייב על הבלט "רומיאו ויוליה", שנכתב באמצע שנות ה-30, הרבה פאייר להיפגש איתו.
במקור הסתיים הבלט מבלי שגיבוריו מתים; פאייר היה בין אלה ששכנעו את פרוקופייב לשנות את הסוף.
בנובמבר 1945 ביים פאייר את הבכורה העולמית של הבלט "סינדרלה" לפרוקופייב.
בשנים 1951–1961 שימש גנאדי רוז'דסטוונסקי כעוזר המנצח תחת פאייר (בהמשך אותו עשור כיהן רוז'דסטוונסקי כמנהל המוזיקלי של הבולשוי).
בשנת 1958 היו השניים מועמדים במשותף לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר עבור הסרט "תיאטרון בולשוי" (הזוכה היה אנדרה פרווין, עבור "ז'יז'י").
באחריתו הפך פאייר כמעט עיוור, אך המשיך לנצח.
ב-1970 ראה אור בהוצאת "המלחין הסובייטי" (Советский композитор) במוסקבה ספר זיכרונותיו, О себе, о музыке, о балете ('על עצמי, על מוזיקה, על בלט').
התגורר בבית דירות ברחוב גשר קוּזְנֶצקי שבמרכז מוסקבה.
נפטר באוגוסט 1971 במוסקבה, בגיל 81. נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
יורי ויקטורוביץ' רומננקו הוא קוסמונאוט סובייטי שהשתתף בשלוש טיסות חלל.
יורי רומננקו נולד בכפר במחוז אורנבורג שבברית המועצות למשפחת קצין בצי הסובייטי.
ביחד עם אביו המשפחה עברה מעיר לעיר.
לאחר סיום בית הספר בעיר קלינינגרד רומננקו עבר בעבודות מזדמנות ובשנת 1962 התגייס לחיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1966 לאחר שסיים בהצטיינות לימודיו בבית הספר לטיסה בצ'רניגוב, הוא נישאר בה כמדריך.
בשנת 1972 רומננקו התקבל ליחידה להכנת קוסמונאוטים.
ב-10 בדצמבר 1977 רומננקו ביצע את הטיסה הראשונה שלו לחלל, בחללית סויוז 26 ביחד עם גאורגי גרצ'קו.
הם התחברו לתחנת חלל סאליוט 6 וחזרו לכדור הארץ לאחר 96 יממות של טיסה בחלל.
במהלך הטיסה רומננקו יצא לחלל הפתוח לפעילות חוץ רכבית שנמשכה כ-1.5 שעות.
המטרה הייתה לבחון תקינות יחידת עגינה של תחנת החלל.
ב-18 בספטמבר 1980 רומננקו טס לחלל בפעם השנייה בחללית סויוז 38 לצד ארנלדו טאמאיו מנדס.
הצוות התחבר לתחנת חלל סאליוט 6 ורומננקו שהה בחלל מעל ל-7 יממות.
ב-5 בפברואר 1987 רומננקו טס לחלל בפעם השלישית בחללית סויוז TM-2. הצוות התחבר לתחנת החלל מיר ורומננקו שהה בחלל כ-326 יממות כמפקד משלחת מס' 2 לתחנת החלל מיר.
במהלך משימה זו רומננקו יצא לחלל הפתוח 3 פעמים.
הוא חזר לכדור הארץ בחללית סויוז TM-3 ב-29 בדצמבר.
בשנת 1988 מונה רומננקו לתפקיד בכיר בתוכנית החלל הסובייטית ועזב את יחידת הקוסמונאוטים.
את שרותו הצבאי סיים רומננקו בדרגת קולונל.
בנו, רומן רומננקו גם הוא קוסמונאוט.
משלחת מס' 1 לתחנת החלל סאליוט 6
המשלחת הגיעה לתחנת החלל בחללית סויוז 26. העגינה בוצעה ב-11 בדצמבר 1977 לתא העגינה האחורי.
זאת מכיוון שלאחר ניסיון לא מוצלח של צוות סויוז 25 היו ספקות בתקינות תא עגינה קדמי.
לאחר העגינה הצוות עבר לתחנת החלל.
עד ל-13 בדצמבר הושלמו כל הסידורים בתחנת החלל ובמהלך היום נערך סיור טלוויזיוני במתחם.
ב-20 בדצמבר הקוסמונאוטים יצאו לחלל לבדיקת תא עגינה קדמי.
הסיור נמשך שעה ו-28 דקות ובמהלכו נבדק תא עגינה קדמי.
לאחר הסיור סוכם שתא עגינה תקין, זה איפשר להמשיך בתוכנית ולבצע עגינה של חללית סויוז 27.
ב-10 בינואר בתחנת החלל עגנה חללית סויוז 27 (ולדימיר דז'ניבקוב היה מפקד צוות החללית.
עגינה בוצע לתא עגינה קדמי.
לאחר התחברות החללית "סויוז 27" הקומפלקס כלל 3 חלליות מחוברות ובו היה צוות של 4 אנשים.
ב-16 בינואר הקוסמונאוטים שהגיעו לחלל בחללית סויוז 27 (ולדימיר דז'ניבקוב ואולג מקארוב) נכנסו לתא חללית "סויוז 26", התנתקו מתחנת החלל וחזרו לכדור הארץ.
חללית "סויוז 27" נותרה מחוב רת לתחנת החלל כחללית חירום.
ב-22 בינואר לתחנת החלל הגיע חללית מטען פרוגרס 1. החללית התחברה לתא עגינה אחורי.
זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה שלתחנת חלל הגיע חללית מטען עם אספקה.
צוות "סויוז 26" החל בהעברת אספקה לתחנת החלל.
חללית "פרוגרס 1" נותקה מתחנת החלל ב-22 בפברואר ונשרפה בכניסה לאטמוספירה.
ב-3 במרץ לתחנת החלל הגיע חללית סויוז 28 (אלכסיי גוברב היה מפקד צוות).
בצוות החללית היה ולדימיר רמק מצ'כוסלובקיה.
בכך לראשונה בחלל היה אזרח שלא היה מברית המועצות או מארצות הברית.
ב-10 במרץ "סויוז 28" התנתקה מתחנת החלל וחזרה לכדור הארץ.
הקוסמונאוטים יורי רומננקו, גאורגי גרצ'קו חזרו לכדור הארץ בחללית "סויוז 27" ב-16 במרץ 1978 לאחר שהייה של 96 יממות בחלל.
הוא נולד בקולצ'צי הקרובה לסמבור שבכתר מלכות פולין בתוך האיחוד הפולני-ליטאי (כעת מחוז לבוב באוקראינה) במשפחת האצולה (שלאכטה) קולצ'יצקי-שלסטוביצ'י.
בצעירותו הצטרף לקוזאקים של נהר הדנייפר, נשבה על ידי העות'מאנים ולמד בשבי את השפה הטורקית ומנהגי המקום.
כמו כן שלט בפולנית, גרמנית, הונגרית ורומנית.
נקנה מן השבי על ידי סוחרים סרבים והמשיך לעבוד בסניף חברת המסחר האוסטרית המזרחית כמתורגמן.
בעקבות אישום הטורקים בהיותם של סוחרים מרגלים מוסווים השתמש בנתינות האיחוד הפולני-ליטאי שלו ועבר לווינה.
שם, בהמשך ב-1678 פתח בווינה חברת מסחר משלו.
נוכח בווינה כאשר העיר הייתה במצור על ידי הוזיר הגדול קרה מוסטפא פאשה ב-1683. על העיר הגן חיל משמר של כ-16 אלפים חיילים בהנהגתו של ארנסט רודינגר פון שטרמברג והיה זה שהציע עזרה אחרי שהעיר הייתה קרובה להיכנע לעות'מאנים בעקבות המחלות ורעב ששררו בה.
הוא נשלח על ידי שטמברג עם המכתבים ללאופולד הראשון ודוכס לורן קרל החמישי.
יורי יחד עם משרתו הסרבי הנאמן ג'ורג'ה (או ירז'י) מיכאילוביץ' (Đorđe Mihajlović) חצו את הביצורים העות'מאניים ב-13 באוגוסט בלבוש טורקי ושירת שירים והצליחו בהמשך להטעות את הקצין הטורקי בכיסוי סוחרים שמספקים אוכל לצבא הסולטאן.
בעקבות הלבוש שניהם כמעט ונרצחו על ידי איכרי הסביבה אך הצליחו להחזיר לעיר מכתב מקרל החמישי שמנע ממועצת העיר להיכנע לצבא העות'מאני.
ב-12 בספטמבר נערך קרב וינה בו כוחותיו של יאן סובייסקי הביסו את צבא הסולטאן.
בעקבות הניצחון מועצת העיר העניקה לקולצ'יצקי סכום כסף נכבד (כ-100 דוקטים), בית בלאופולדשטדט ועסקיו היו פטורים ממיסים ל-20 שנים.
כמו כן, ב-1684 הוא מונה להיות המתורגמן האישי של האימפרטור (Kaiserlicher Dolmetscher) מטורקית וקיבל מעמד "שליח חצר האימפרטור" בטורקיה.
כשביקש לקחת שלל הטורקי לקח 300 שקי קפה ופרסם את המשתה בהליכה מדלת אל דלת בהוספת חלב וסוכר - מסורת שלא הייתה ידועה אצל העות'מאנים: שילוב שקיבל שם "קפה וינאי".
לפי אחת המסורות, הוא גם היה זה שהמציא קרואסון: עוגיה בצורת סמל הירח המוסלמי.
ב-1686 הוא פתח את בית הקפה הראשון בווינה "בית תחת בקבוק כחול" ("Hof zur Blauen Flasche") שבו שירת את מבקריו בלבוש טורקי מסורתי.
לאחר שנפתחו בתי קפה נוספים יורי נעמד בראש הגילדה של מוכרי הקפה ותמונתו המשיכה להתנוסס במקום אספת הגילדה גם לאחר מותו (הקפה נסגר גם כן תוך זמן קצר).
על דגל הגילדה צוירה הענקת לקולצ'יצקי אישור לפתוח בית קפה שמעניק לאופולד הראשון.
יורי קולצ'יצקי מת משחפת בווינה.
עד לא מזמן כל אוקטובר נערך לכבודו יריד בתי הקפה הוינאיים.
הוא היה נשוי ללאופולדינה מאייר (Leopoldina Maier) או מריה אורשולה (Maria Urshula).
דיוקנו צויר על ידי זיגמונט גלוגר בציורו "Kolschitzky Fest";
ב-1862 על שמו נקרא אחד הרחובות בווינה וב-1885 בפינת הרחובהזה Kolschitzkygasse ו-Favoritenstrasse 64 במקום בו היה בית הקפה שלו הוצב פסל בדמותו;
ב-2009 הדואר הפולני הוציא סט "ציוני דרך פולניים באירופה";
ב-22 באוקטובר 2013 פסלו הוצב בלביב בכיכר דניאיל הליצקי, מייסד העיר.
בעיר גם נפתח בית הקפה תחת השם "בית תחת בקבוק כחול";
בארצות הברית קיימת רשת בתי קפה "Blue Bottle Coffee Company" שתחילתה באוקלנד.
יורי פאבלוביץ' סיומין (נולד ב-11 במאי 1947, צ'קאלוב, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא כדורגלן ומאמן סובייטי-רוסי.
כיהן כמאמן ראשי בקבוצת "לוקומוטיב מוסקבה" במשך כמעט שני עשורים.
יורי סיומין נולד ב-11 במאי 1947 בעיר צ'קאלוב (כיום אורנבורג).
בגיל 3 עברה המשפחה לעיר אוריול.
סיומין התחיל את קריירת המשחק שלו בקבוצת ספרטק אוריול, שם הבחינו בו מאמני נבחרת רוסיה הסובייטית והוא שיחק בשורות הנבחרת במסגרת אליפות ברית המועצות לרפובליקות.
בגיל 18 הצטרף לקבוצת ספרטק מוסקבה בשנת 1995. בהיעדר דירה במוסקבה היה לן במרכז האימונים של הקבוצה בטראסובקה שבמחוז מוסקבה.
שנה לאחר מכן, ספרטק העניקה לו דירה בכפר בסקודניקובו.
באותה שנה מונה ניקולאי אוסיאנין למאמן הקבוצה ובתקופתו הוא הרבה להשאיר את סיומין על הספסל ולא לשלב אותו בהרכב הפותח.
בשנת 1968 עבר לדינמו מוסקבה בשורותיה שיחק 3 שנים וזכה על ידי החברה בגביע הסובייטי בכדורגל בעונת 1970 וסיים איתה כסגנית האלופה לאותה עונה.
ב-1972, הסתכסך עם המאמן קונסטנטין בסקוב, לאחר שהאחרון סירב לשתף אותו בהרכב במשחק נגד הכוכב האדום בלגרד, שלב רבע גמר גביע מחזיקות הגביע.
סיומין עבר לקבוצת קאיראט אלמטי, בשורותיה שיחק במשך 2 עונות.
גם שם הסתכסך עם המאמן, בעיקר לאור הסתייגויותיו של ארטיום פליאן הארמני, משחקני הכדורגל ממוסקבה.
הסכסוך הביא לכך שסיומין הועבר לשחק במשך שנה בשורות צ'קאלובץ מהליגה השנייה.
בסוף עונת 1974 עבר לקבוצת לוקומוטיב מוסקבה.
הוא סיים את קריירת המשחק שלו בקובאן קרסנודאר בה היה קפטן הקבוצה וסייע להפעלתה לליגת העל הסובייטית בכדורגל.
בסך הכל סיומין שיחק 280 משחקים בליגת העל הסובייטית בכדורגל והבקיע 39 שערים.
בספטמבר 1982 התמנה למאמן קובאן קרסנודאר.
לאחר מכן בשנים 1983 - 1985 אימן את פאמיר דושנבה, עמן לא הצליח להגיע להישגים כלשהם.
מה-5 בינואר 1986 ועד ה-18 באפריל 2005 כיהן כמאמן לוקומוטיב מוסקבה.
בתקופת ברית המועצות, הצליח להעפיל עם לוקומוטיב לליגת העל הסובייטית בכדורגל, אך לא להישאר שם.
מה גם שבעונת 1990 הקבוצה אף העפילה לגמר הגביע, אך הפסידה בתוצאה 6:1 לדינמו קייב.
בשנת 1991 סיומין הוזמן לאמן את הנבחרת האולימפית של ניו זילנד, איתה הצליח לסיים במקום השני בבית בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת 1992.
בסוף 1991 חזר ללוקומוטיב ובשנים הבאות הפך למאמן המוצלח ביותר בתולדותיה.
בהדרכת סיומין לוקומוטיב הפכה לכוח מוביל בכדורגל הרוסי.
בעונת 1996 הקבוצה אף זכתה לראשונה מזה 39 שנים בתואר כלשהו, לאחר שזכתה בגביע הרוסי, אחרי ניצחון על ספרטק בגמר.
שנה לאחר מכן חניכיו של סיומין שחזרו את ההישג והפעם גברו על דינמו מוסקבה בדרך לזכייה נוספת בגביע.
בעונת 1997/1998 קבוצה הייתה קרובה לזכייה שלישית רצופה, אך הפסידה בגמר לספרטק.
לוקומוטיב לא הצליחה לזכות באליפות אך בעונות 1998 ו-1999 הגיעה להישגים נאים במפעלים האירופיים והעפילה עד לחצי גמר גביע מחזיקות הגביע.
בעשור הראשון של המאה ה-21 לוקומוטיב הגיעה להצלחות של ממש: בשנים 2000 ו-2001 זכתה בשני גביעים נוספים ובעונת 2002 זכתה לראשונה באליפות המדינה.
בעונת 2004 זכתה שוב באליפות ובאותה עונה העפילה עד לשלב שמינית גמר ליגת האלופות.
בשנת 2005 הוא זומן לאמן את נבחרת רוסיה בכדורגל.
הוא לא הצליח להוביל את הנבחרת להעפיל למונדיאל 2006, חרף קמפיין נטול הפסדים.
ב-2006 הוחתם בדינמו מוסקבה, שקיוותה שישחזר עבורם את ההצלחות של לוקומוטיב, אך ללא הצלחה ובאוגוסט אותה שנה התפטר.
במשך זמן קצר כיהן כנשיא קבוצת לוקומוטיב, כשאנטולי בישובץ מכהן כמאמן, אך כיוון שהקבוצה סיימה במקום השביעי בעונת 2007, השנייה פוטרו אף על פי שהקבוצה זכתה אז בגביע הלאומי.
ב-8 בדצמבר 2007 הוזמן לקייב כדי להתמנות למאמן דינמו.
החוזה נחתם לתקופה של שנתיים וחצי עם אופציה להארכה בשנה נוספת.
ב-2009 זכה עם הקבוצה באליפות אוקראינה והעפיל עמה עד לשלב חצי גמר גביע אופ"א, בו הפסידה ליריבתה המושבעת — שחטאר דונצק, שזכתה לבסוף בגביע.
ב-26 במאי 2009 סיומין התפטר מדינמו וחתם על חוזה עם לוקומוטיב מוסקבה.
ברם, חזרתו ללוקומוטיב לא הביאה הישגים משמעותיים וסיומין הסתכסך תדיר עם נשיאת הקבוצה אולגה סמורודסקאיה.
ב-23 בדצמבר 2010 חזר לקייב וחתם שוב בדינמו,
הפעם ל-3 וחצי שנים, אך בקדנציה השנייה שלו בדינמו לא הצליח לשחזר את ההצלחה הקודמת וב-24 בספטמבר 2012 פוטר.
ב-29 במאי 2013 מנהל למאמן קבוצת גבאלה האזרית.
בהדרכתו הקבוצה סיימה את עונת 2013/14 במקום, השלישי בליגת העל האזרית והעפילה עד לגמר הגביע האזרי.
ברם סיומין עזב בסוף העונה.
במאי 2014 חזר לרוסיה ומונה למאמן קבוצת מורדוביה סראנסק.
סיומין הוחתם לכהן כשנה עם אופציה להארכה בשנה נוספת, כשהמטרה היא לא לרדת ליגה, בהדרכתו הקבוצה סיימה במקום השמיני בליגת העל הרוסית בכדורגל, במה שהיה להישג שיא עבור הקבוצה.
עם השלמת המשימה, התפטר במאי 2015.
ביוני 2015 מונה לאמן את אנז'י מחצ'קלה.
ברם, הוא פוטר לאחר המחזור העשירי, לאחר שהקבוצה התדרדרה למקום ה-15 בטבלת האליפות.
ב-26 באוגוסט 2016 שוב מונה למאמן ראשי בלוקומוטיב מוסקבה (בפעם הרביעית בקריירה שלו).
כאן הצליח לשחזר מעט מהצלחות העבר, כאשר ב-2 במאי 2017 זכה בפעם החמישית בקריירה בגביע הרוסי בכדורגל, תוך שהוא עוקף את ואלרי גזאייב, שזכה בארבעה גביעים עם צסק"א.
במאי 2018 זכה באליפות הליגה הרוסית, 14 שנה לאחר תואר האליפות הקודם.
שנה לאחר מכן, במאי 2019, כבר זכה בגביע הששי שלו והביא למועדון את הגביע השמיני שלו, שהופכות את לוקומוטיב לשיאנית הזכיות בגביע.
בדצמבר 2019 הוענק לו עיטור אלכסנדר נבסקי.
במאי 2020 הנהלת לוקומוטיב הודיעה כי חוזהו שמסתיים ב-31 במאי לא יחודש.
ליגת העל האוקראינית בכדורגל: 2008/09
יורי אנאטולייביץ' פוטיינקו הוא מלחין סרטים רוסי, זוכה פרס נשר הזהב הרוסי בתחום המוזיקה.
יצירותיו ולחניו נבחרים למגוון שוברי קופות ברוסיה.
יורי לאונטיוביץ' מורוז (באוקראינית: Юрій Леонтійович Мороз; נולד ב-8 בספטמבר 1970) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת המגן בקבוצות שונות באוקראינה ובישראל.
מורוז, יליד סמילה, גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל צסק"א קייב.
בשנת 1987, בגיל 17, עבר לקבוצת הצמרת הסובייטית דאז דינמו קייב.
לאחר 5 שנים בדינמו קייב עזב מורוז את אוקראינה והגיע לישראל, בה שיחק במשך 3 עונות בקבוצות: הפועל כפר סבא, בני יהודה ומכבי יפו.
בשנת 1996 עזב מורוז את ישראל ועבר לשחק ברוסיה.
הוא שיחק במשך 4 שנים בקבוצות מליגת המשנה הרוסית.
בשנת 2003 פרש ממשחק פעיל.
מורוז שיחק בשורות נבחרת הנערים של ברית המועצות ואף זכה איתה באליפות העולם בשנת 1987. בהמשך שיחק בנבחרת הנוער ובנבחרת הצעירה של ברית המועצות.
עם התפרקות ברית המועצות וכינון אוקראינה העצמאית הצטרף יורי מורוז אל הנבחרת הבוגרת של אוקראינה.
הוא שותף במשחק אחד בלבד במדי הנבחרת - משחק ידידות מול נבחרת ארצות הברית בשנת 1992.
מאז שנת 2004 הוא מאמן קבוצות נערים ונוער שונות.
כיום (2018) מאמן יורי מורוז את קבוצת הנוער של דינמו קייב.
מקום ראשון באליפות העולם לנערים: 1987
יורי וסילייביץ' מלישב הוא קוסמונאוט סובייטי ממוצא בלארוסי שטס ב-2 משימות חלל לחלל כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6.
יורי מלישב נולד בעיירה ניקולייבסק במחוז וולגוגרד.
הוא סיים בית הספר בשנת 1958, לאחר הגיוס הוא סיים בית הספר לטיסה החל בשרות בחיל האוויר הסובייטיכטייס מיג-17.
בשנת 1967 יורי מלישב נכלל ביחידת הקוסמונאוטים.
בשנת 1980 מלישב ביצע טיסה בחללית סויוז T-2 לצד ולדימיר אקסיונוב כמפקד.
זו הייתה הטיסה הראשונה של חללית מדם "סויוז-T".
במהלך טיסה הם ביצעו עגינה ידנית לתחנת חלל סאליוט 6.
בשנת 1984 מלישב ביצע את הטיסה השנייה בחללית סויוז T-11. הוא היה מפקד צוות לצד ראקש שרמה.
החללית התחברה לתחנת חלל סאליוט 7 לביקור קצר.
מלישב וצוותו חזרו לכדור הארץ בחללית סויוז T-10.
בשנת 1988 הוא עזב את יחידת הקוסמונאוטים ועד לשנת 1991 מלישב כיהן במספר תפקידים ניהוליים במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
בשנת 1992 הוא עזב את השרות מסיבות בריאותיות.
יוּרִי עֱמַנוּאִילוֹבִיץ' בּוּנִימוֹבִיץ' היה יהודי סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות על תפקודו כמפקד בטייסת הפצצה וטורפדו במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בעיר אורג'וניקידזה במשפחתו של עובד רכבת.
סיים בית הספר עם התמקצעות לרכבות מס' 1 ובהמשך עבד כצופה בשירות תחזית מזג האוויר בפיאטיגורסק.
ב-1938 סיים את בית הספר לטיסה של העיר.
התגייס לצי הסובייטי בשנת 1938. בשנת 1940 סיים את בית הספר לטיסה של העיר על שמו של סטלין.
בינואר 1941 נשלח לצי הבלטי ושירת כטייס משנה ברגימנט טייס ההתקפי מס' 57.
הגיע לחזית עם תחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
למד לטוס על מפציץ ארוך טווח ד"ב ז"ף (בהמשך קיבל שם "איל-4").
מאפריל 1942 לחם במסגרת הטייסת השלישית המעוטרת בכוכב האדום של רגימנט מוקשים וטורפדוים מס' 1 המוטס המעוטר.
נהיה מפקד שלה לאחר חודשיים.
ביוני 1942 הפציץ לא רק עמדות באזור אלא גם ספינות.
באוקטובר 1943 ביצע כ-98 טיסות במהלכן הטביע 6 ספינות ומספר מטוסים על הקרקע ובקרבות אוויר.
נחשב לטייס עם הכי הרבה פגיעות בכוחות האויב בים הבלטי.
על כך הועמד (התברר, לאחר מותו) לקבלת עיטור "גיבור ברית המועצות" ב-22 בפברואר 1944 שהוענק לו ב-22 במרץ אותה השנה.
במסגרת לימוד מעשי של הטייסים הצעירים ב-13 בינואר טס איתם לבירור מזג האוויר והתרסק בחזרתו סמוך לשדה התעופה ממנו המריא ב-14 בינואר 1944. נקבר של לנינגרד.
יורי אנדרייביץ' קולוקולניקוב (נולד ב-15 בדצמבר 1980, מוסקבה) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי.
יורי קולוקולניקוב נולד ב-15 בדצמבר 1980 במוסקבה.
הוריו התגרשו מוקדם, והילד, יחד עם אמו ואחיו, שינו שוב ושוב את מקום מגוריהם.
הוא חי בארצות הברית ובקנדה.
בנוסף לרוסית, לקולוקולניקוב יש אזרחות קנדית.
לדברי קולוקולניקוב עצמו, הוא היה ילד שובב.
אמו לא הצליחה להתמודד עם גידול בנה ושלחה אותו חזרה לרוסיה לאביו, אנדריי גנאדייביץ' קולוקולניקוב, מתמטיקאי שהיה מעורב גם בהתפתחויות בתחום הסוציוניקה.
כמעט מיד עם הגעתו למוסקבה הוא הלך ללמוד בבית ספר לקולנוע והחל להשתתף במופעי ילדים.
עד מהרה אביו לקח אותו לאודישן אצל הבמאי סאבה קוליש, והילד לוהק לתפקיד קטן כילד חסר בית בסרט "מסך הברזל".
בגיל 15, נבחן בבית הספר לתיאטרון על שם שצ'וקין.
הבמאים הראשונים של קולוקולניקוב היו פיטר טודורובסקי, מיכאיל פטאשוק, ולדימיר מנשוב.
בשנת 2000, מיד לאחר סיום הלימודים, נסע להוליווד.
במשך שנה גר בלוס אנג'לס ובניו יורק, עבד כמלצר, בלדר וסבל.
משלא המליח לפרוץ לקולנוע הגדול, חזר למוסקבה.
קולוקולניקוב התוודע לבמאי קיריל סרברניקוב, שהזמין אותו לתפקיד בסדרת הטלוויזיה "יומן הרוצחים" ובהפקת "ציפור הנוער המתקתקה" על במת תיאטרון סוברמניק.
בכורת ההצגה התקיימה בשנת 2002.
בשנת 2014 שיחק תפקיד מרכזי בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "משחקי הכס" בתפקיד סטיר, פראי קניבלי וה"מאנגאר" (ראש שבט) של שבט ת'ן.
בשנת 2020 לוהק לגלם דמות של פרופסור בסדרה אודות גיבור על חירש בשם "SG" , בהפקת Lateral Summer.
עלילת הסדרה מתרחשת בשנת 2025 במוסקבה.
לוקה העיוור וחירש עובד במעבדתו של פרופסור נוביקוב, שמנסה לתקן את קוד ה-DNA האנושי על מנת להביס מחלות.
ללוקה אין מושג כי בקרוב יצטרך להציל את האנושות כשהמעבדה תותקף על ידי סוכנים מהעתיד כדי להפוך אנשים לזומבים טכניים באמצעות מסרים אורקוליים.
יש לו בת בשם טאיסיה.
הוא היה נשוי לשחקנית התיאטרון והקולנוע הרוסייה קסניה רפופורט.
ממנה יש לקולוקולניקוב בת, סופיה (שנולדה בינואר 2011).
השחקנים נפרדו בשנת 2014. קסניה כבר התחתנה שוב, ובשנת 2016 כבר ניהל רומן עם דוגמנית וזמרת בשם דיאנה ראמוס לאפורטה.
2002 - "ציפור הנוער המתקתקה" בתיאטרון סוברמניק (צ'אנס ויין)
2004 - סופת רעמים בתיאטרון סוברמניק (בוריס)
2004 - "רומיאו ויוליה" בתיאטרון פושקין (רומיאו)
2011 - "חודש בכפר", בתיאטרון מיאקובסקי
יורי רטס (באסטונית: Jüri Ratas; נולד ב-2 ביולי 1978) הוא פוליטיקאי אסטוני שכיהן כראש ממשלת אסטוניה ה-18 ומנהיגה של מפלגת המרכז בין השנים 2016–2021.
בין השנים 2005–2007, רטס היה ראש עיריית טאלין.
לאחר סיום תפקידו, התמודד בבחירות הפרלמנטריות ב-2007 ונבחר לפרלמנט האסטוני, הריגיקוגו (Riigikogu).
מאז בחירתו לפרלמנט ועד שנת בחירתו לראשות הממשלה ב-2016, כיהן כסגן הנשיא של הפרלמנט.
בשנת 2015 החל לשמש גם בתפקיד סגן הדובר של הפרלמנט.
ב-5 בנובמבר 2016 נבחר לתפקיד יושב הראש של מפלגת המרכז והחליף בתפקיד זה את אדגר סוויסאר, מייסד המפלגה, ראש ממשלת אסטוניה הראשון וראש עיריית טאלין בשנים 2001–2004 ו-2007–2015.
ב-9 בנובמבר 2016, לאחר התעלמות מקריאות להדחתו והפסדתו בהצעת אי-אמון, התפטר טאווי רייוואס מתפקיד ראש הממשלה.
ב-23 בנובמבר, בעקבות שיתוף פעולה בין מפלגת המרכז, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת המולדת, הוקמה קואליציה חדשה בראשותו של רטס והוא נבחר לראש ממשלת אסטוניה ה-18.
לאחר הבחירות הפרלמנטריות ב-2019, דחה את הצעתה של מפלגת הרפורמה (שזכתה ברוב הקולות) להקמת קואליציה חדשה.
ב-17 באפריל ניתן לרטס המנדט להרכבת ממשלתו השנייה ורטס המשיך לכהן בקדנציה נוספת.
במהלך כהונתו נכנסה המדינה לגירעון, לאחר שנים רבות שהייתה בצמיחה.
בעקבות זאת, נמתחה ביקורת מצד הנציבות האירופית והבנק המרכזי האסטוני.
רטס התפטר מתפקידו כראש ממשלה ב-13 בינואר 2021 לאחר שהתובע הכללי חשד במפלגת המרכז ב"מעורבות פלילית" בשערוריית השפעת מעורבות של איש העסקים הילר טדר.
רטס הצהיר כי אין לו שום ידיעה על הפרשה לכאורה ולא ביצע כל עוול, אך התפטר על מנת לקחת אחריות פוליטית לשערורייה.
הוא המשיך לכהן כראש ממשלה באופן זמני עד שהוקמה קואליציה חדשה ב-26 בינואר והוחלף על ידי קאיה קאלאס.
הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים ותואר שני במדעי הכלכלה מאוניברסיטת טאלין לטכנולוגיה, ובעל תואר ראשון למשפט מאוניברסיטת טרטו.
נשוי לקארין ואב לבת ושלושה בנים.
אביו הוא הפוליטיקאי ריין רטס.
בנוסף לשפה האסטונית, רטס דובר אנגלית שוטפת ובעל שליטה בסיסית ברוסית, שוודית ופורטוגזית.
יורי ניקולאייביץ' סטויאנוב הוא מוזיקאי, שחקן תיאטרון וקולנוע סובייטי-רוסי.
אמן העם של הפדרציה הרוסית (2001).
ידוע בשיתוף הפעולה שלו עם הקומיקאי איליה אולייניקוב.
יורי סטויאנוב נולד ב-10 ביולי 1957 באודסה.
כילד עבר לפרברי אודסה לכפר בורודינו.
אמו רוסייה, יבגניה לאונידובנה סטויאנובה (נולדה ב-21 ביוני 1935), עבדה כסגנית מנהלת לעבודה חינוכית, מנהלת מכללה פדגוגית ולימדה שפה וספרות אוקראינית, עובדת חינוך באוקראינה.
אביו – בולגרי במוצאו, ניקולאי גאורגייביץ' סטויאנוב עבד כגינקולוג, מת בשנת 1993.
בשנת 1974 הוא נכנס למכון GITIS במוסקבה.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1978, הוא שיחק בתיאטרון הדרמה טובסטוגאנוב הגדול, שם עבד כשחקן עד 1995.
יורי סטויאנוב זכה לתהילה ארצית לאחר יציאת תוכנית המערכונים גורודוק שאותה יצר והוביל יחד עם הקומיקאי איליה אולייניקוב משנת 1993 עד 2012.
ב-30 באוקטובר 2018 הצטרף סטויאנוב למועצה של הטלוויזיה ציבורית על פי צו נשיא הפדרציה הרוסית.
בשנת 2018 יצא עם תוכנית מערכונים חדשה בשם "100יאנוב".
במהלך מגפת הקורונה ברוסיה יצא בסדרת מערכונים במסגרת תוכנית בשם "סטויאנוב בבידוד" (Стоянов в изоляции) שזכתה לפופופולריות רבה.
ארנב מעל המהומה (2006) כסמיון גרוסו
ממלכת המראות העקומות (2007) כמפיק
סינדרלה (2012) כוויקטור פאבלוביץ' צ'וגינוב, כאיל נפט
גוד ביי, אמריקה (2020) כוויקטור סרגייביץ'
אורחים מהעבר (2020) כפרופסור פיוטרובסקי
לסטויאנוב שלוש בנות ושתי בנות חורגות.
יורי ויקטורוביץ' פוסטריגאי הוא חותר קאנו/קיאק רוסי, המייצג את רוסיה מאז 2006. אלוף אולימפי, אלוף אירופה פעמיים, אלוף העולם פעמיים, זוכה אוניברסיאדת הקיץ בקאזאן, אלוף רוסיה שש-עשרה פעמים.
בעל תואר אמן הספורט של רוסיה.
יורי נולד ב-31 באוגוסט 1988 בעיר סברדלובסק (כיום יקטרינבורג).
הוא החל לחתור ביוזמת אמו בגיל עשר.
בהתחלה חשב על קריירה של כדורגלן, אבל אז קיבל החלטה לעבור לקיאקים: "שם הבריכה - הכל כל כך מעניין, מגוון, ובכדורגל הם רק בועטים בכדור", טען.
מאוחר יותר הוא נכנס לבית הספר לספורט של מחוז טבר, בהדרגה תוצאותיו השתפרו.
בזכות סדרת הופעות מצליחות, בשנת 2006 הוא נבחר לסגל הנבחרת והתחיל לקחת חלק בתחרויות בינלאומיות מרכזיות, כבר בעונת הבכורה שלו הוא סיים במקום הרביעי באליפות אירופה באתונה בתחרות הקיאקים למרחק של 500 מטר.
באליפות העולם 2009 בקנדה סיים בהליפקס במקום החמישי למרחק 200 מטרים, שנה לאחר מכן סיים במקום השישי באליפות אירופה בטרזון הספרדית, ואילו באליפות העולם בפוזנן הגיע למקום הרביעי, בנוסף, הוא זכה בתואר אלוף רוסיה.
בשנת 2011 הוא זכה באליפות אירופה לנוער וזכה במדליית הזהב באליפות אירופה הבוגרת בבלגרד, שם זכה בתחרות 500 מטר.
באליפות העולם בסגד, הונגריה הוא זכה במדליית ארד וסיים במקום השלישי בחותרי קיאקים עם מושבים בודדים למרחק חצי קילומטר.
לאחר שחתר בקיאקים למרחק 200 מטר נכלל בתוכנית האולימפית ויורי פוסטריגאי, שכבר היה אלוף פעמיים באליפות הארצית, נבחר להשתתף באולימפיאדת הקיץ 2012 בלונדון.
עם שותפו החדש אלכסנדר דיאצ'נקו, הוא החל להתאמן רק באפריל, חודשים ספורים לפני תחילת התחרות, אך לאחר מכן הם הצליחו לסיים ראשונים ובשלב המוקדמות, ובחצי הגמר, ובמרוץ האחרון הגיעו למקום הראשון.
בכך הפכו פוסטריגאי ודיאצ'נקו לאלופים האולימפיים הראשונים בתולדות חתירת 200 מטר בדיסציפלינת K-2 והאלופים האולימפיים הראשונים בתולדות רוסיה בענף חתירת הקיאקים.
יורי פוסטריגאי ואלכסנדר דיאצ'נקו עלו מספר פעמים לשיאים, כאשר 26 פעמים עם מרווח של יותר ממחצית גוף הסירה הגיעו לקו הסיום לפני כולם.
באליפות העולם בדויסבורג קבעו יורי ואלכסנדר שיא עולם עם תוצאה של 31.180 שניות.
השיא הקודם נקבע בשנת 2010 על ידי נבחרת צרפת עם 31.550. באותה אליפות הם סיימו במקום השני.
בשנת 2015, העונה הקדם-אולימפית התגלתה כלחוצה מאוד.
הרבה עבודה נעשתה על הטעויות לאחר הופעה לא מוצלחת בגביע העולם 2014 במוסקבה.
באליפות העולם במירוץ האחרון אירע אירוע מוזר, הוכרז על התחלת המרוץ לאחר שעברו את המרחק.
העובדה הייתה שהבריטים עשו את המהלך לפני השאר, השופט לחץ על כפתור התראת תחילת התחרות והצליל לא עבד, כולם היו כל כך מרוכזים במאבק שהם לא שמעו את קול ההתחלה.
אחרי 40 דקות, כל הסירות חזרו לנקודת ההתחלה והקבוצה מרוסיה עלתה למקום השני, כשהיא נתנה לקבוצה ההונגרית להתקדם.
בשנת 2017 יורי נבחר לתפקיד בוועדת הספורטאים של הפדרציה הבינלאומית לחתירה.
הוא מייצג, מפקח ומגן על האינטרסים של הפדרציה הרוסית בענף החתירה.
לאחר הפסקה של שנתיים וחצי הצמד פוסטריגאי-דיאצ'נקו התאחד שוב.
השניים זכו באליפויות העולם ב-2019 בהונגריה במרחק של 200 מטר.
בנוסף לספורט, יורי סיים את לימודיו באוניברסיטה למימון ומשפט במוסקבה, ובעל תואר שני באקדמיה הממלכתית לתרבות גופנית במוסקבה.
אשתו - אנסטסיה, היא מייסדת בית הספר לאמנות פופולרית @op_pop_art, ממנה נולד לו בן - מיכאיל (יליד 2013) ובת סופיה (ילידת 2018).
יורי ולנטינוביץ' קובלצ'וק הוא יזם ותעשיין רוסי, בעל המניות הראשי בבנק הפרטי "רוסיה".
בתקופה הסובייטית עסק בעבודה מדעית ומדעית-ניהולית, היה ממנהלי המכון לפיזיקה וטכנולוגיה על שם אברם יופה בלנינגרד.
נכון ל-2022, מגזין פורבס העריך את הונו ב-1.3 מיליארד דולרים.
הוא נולד במשפחתו של ההיסטוריון הסובייטי ממוצא אוקראיני ולנטין מיכאילוביץ' קובלצ'וק (1916–2013).
בשנת 1974 סיים את לימודיו בפקולטה לפיזיקה באוניברסיטת לנינגרד.
דוקטור למדעי הפיזיקה והמתמטיקה (1985).
בשנים 1987–1991 היה מנהל המכון לפיזיקה וטכנולוגיה על שם יופה.
מאז פברואר 1991 שימש כסגן יו"ר דירקטוריון איגוד המיזמים המשותפים של סנקט פטרבורג.
בשנת 1991 התמנה לנשיא המרכז לטכנולוגיה ופיתוח מתקדם.
בשנים אלה התקרב לאחים פורסנקו ולולדימיר פוטין.
בשנת 1996 הקימו יחד את הקואופרטיב "אוזרו" שרכש דאצ'ה ליד פריאוזרסק.
מאז נובמבר 2000 כיהן כיו"ר דירקטוריון המרכז הצפוני למחקר אסטרטגי "צפון-מערב" בסנקט פטרבורג; מיוני 2005 עד יוני 2012 שימש כיו"ר דירקטוריון בנק "רוסיה".
בשנת 2008, היה מעורב בהקמת "National Media Group (הכוללת את REN TV, הערוץ הראשון, הערוץ החמישי, עיתון איזווסטיה ועוד).
על פי העיתון "ודומוסטי", קובלצ'וק הוא אחד הבעלים הגדולים של נדל"ן מסחרי ברחוב טברסקאיה במוסקבה.
ב-20 במרץ 2014 הוא הוכנס לרשימת הסנקציות שארצות הברית הטילה נגד אזרחים רוסים שהיו מעורבים בסיפוח קרים.
בהצהרת מחלקת האוצר האמריקני נאמר כי קובלצ'וק הוא חלק מה"חוג הפנימי" של פוטין ומשמש בתור "הקופאי האישית" שלו.
גם בנק "רוסיה" שבשליטת קובלצ'וק הוכנס תחת הסנקציות והפך לגוף המשפטי היחיד שהוזכר במפורש ברשימת הסנקציות.
מאפריל 2006 ועד דצמבר 2008, בנו של יורי קובלצ'וק, בוריס קובלצ'וק, היה מנהל מחלקה בממשלת הפדרציה הרוסית ליישום פרויקטים לאומיים עדיפים.
כאשר בוטלו "הפרויקטים הלאומיים", עבר קובלצ'וק עבר לעבוד כסגן מנהל רוסאטום, ובסוף שנת 2009 מונה לראש חברת אינטר רא"ו הממשלתית, מפעילת המונופול שאחראית לייבוא וייצוא חשמל.
במאי 2024 מונה בוריס קובלצ'וק ליו"ר לשכת החשבון של הפדרציה הרוסית.
אחיו הבכור, מיכאיל קובלצ'וק, נשיא מכון קורצ'טוב.
על פי חלק מהעיתונים ברוסיה היה היה מיוזמי הרפורמה באקדמיה הרוסית למדעים.
לפי טענות שונות חברי האקדמיה סירבו למנותו לראש המכון לקריסטל של האקדמיה והוא השתמש בידידותו של אחיו עם הנשיא כדי להוביל את הרפורמה, באחד הראיונות אמר מיכאיל כי "האקדמיה צריכה למות כמו האימפריה הרומית".
יורי פוטסמן (באסטונית: Jüri Pootsmann; נולד ב-1 ביולי 1994) הוא זמר אסטוני, אשר ייצג את אסטוניה באירוויזיון 2016.
בפברואר 2015 זכה פוטסמן חלק בעונה השישית של Eesti otsib superstaari, גרסה אסטונית של פופ איידול ששודרה ב-TV3. הוא זכה בתוכנית ב-31 במאי 2015 כאשר יצא סינגל הבכורה שלו "טורם".
השיר הגיע לשיא כשהגיע למקום השביעי במצעד השירים המקומי.
ב-15 בנובמבר 2015 הוא הוציא את הסינגל "Aga Siis", והגיע למקום הראשון במצעד השירים האסטוני.
בשנת 2016 הוכרז פוטסמן כאחד המועמדים בבחירה הלאומית של אסטוניה, Eesti Laul 2016, לתחרות האירוויזיון 2016. ב-20 בפברואר 2016 פוטסמן ביצע את שירו "Play" במהלך חצי הגמר השני של התוכנית באולפני הטלוויזיה האסטונית בטאלין, והעפיל לגמר.
הגמר נערך ב-5 במרץ 2016, פוטסמן זכה בבחירה הארצית עם 32,394 קולות.
במהלך האירוויזיון עצמו אשר התקיים בסטוקהולם, שוודיה, אסטוניה הוגרלה לחצי הגמר הראשון אשר התקיים ב-10 במאי.
פוטסמן לא העפיל לגמר וסיים במקום האחרון (ה-18), עם 24 נקודות בלבד.
הייתה זו התוצאה הגרועה ביותר של אסטוניה אי פעם עד כה בתחרות.
פוטסמן לא ייחס חשיבות רבה לתבוסה בתחרות.
ב-11 במרץ 2016, הוצג פוטסמן בסינגל "אני זוכר את", שהופק על ידי Cartoon.
הסינגל הגיע לשיא במקום הראשון במצעד הפזמונים האסטוני.
פוטסמן הוכר כאמן השנה בטקס פרסי המוזיקה האסטונית לשנת 2016, כשהיה מועמד בחמש קטגוריות (אלבום פופ השנה, אמן השנה בקטגוריית גברים, אלבום הבכורה של השנה, שיר השנה הטוב ביותר, אלבום השנה).
מאז 2017 פוטסמן מגיש תוכנית בוקר של תחנת הרדיו MyHits.
יורי פוטסמן, כמו רוב ילדי בית הספר באסטוניה, שר במקהלת בית ספר אך מעולם לא היה סולן.
כילד צעיר, נימת קולו של יורי הייתה כה גבוהה עד שהוא נאלץ לשיר במקהלה יחד עם בנות ולא עם בנים.
באופן אירוני, הטון הנוכחי שלו הוא כמו של בריטון.
הוא גילה את יכולותיו הווקאליות רק במהלך חילופי סטודנטים בדנמרק בה שהה שנה.
בזכות שהות זו הוא דובר דנית.
בזמנו הפנוי אוהב פוטסמן לטייל לבד בטבע, במיוחד ביערות אסטוניה.
יורי ואדימוביץ' קוראבלין היה מדינאי רוסי, ראש עיריית חימקי (1996–2001), ממקימי מועדוני הכדורסל והכדורגל של חימקי.
קודם לכניסתו לפוליטיקה עבד כשוטר.
בשנת 1981 סיים את לימודיו בבית הספר הטכני לכבאות של משרד הפנים באיוואנובו ובמכון המשפטים.
הוא שירת בגופי ביטחון הפנים בתפקידים שונים במשטרה הסובייטית.
בשנת 1990 הוא נבחר למועצת עיריית חימקי.
בשנים 1991–1996 שימש כראש עיריית חימקי שבמחוז מוסקבה והמשיך לשמש בתפקיד ראש העיר עד 2001.
בשנת 2001 נבחר לחבר בדומה המחוזית של מוסקבה.
בשנת 2011 הוא קנה את מועדון הכדורגל האיטלקי ונציה.
בתקשורת הרוסית פורסם לעיתים קרובות בהם שמו נקשר לעבירות שחיתות והתבטאויות בעייתיות במהלך הבחירות בשנת 2001.
היה נשוי ואב לארבעה ילדים.
יורי אלכסייביץ' צורילו הוא שחקן תיאטרון וקולנוע סובייטי-רוסי.
יורי צורילו נולד בוויאזניקי, מחוז ולדימיר, ברית המועצות.
אביו היה רומני מלידה, אך במציאות היה צועני.
במהלך מלחמת העולם השנייה (1939-1945), יחד עם מחנהו, הוא ברח מהגרמנים וממבצע השמדת הצוענים שניהלו ומרומניה הגיעו לרוסיה הסובייטית, שם התחתן עם נערה רוסייה (אמו העתידית של יורי).
הוריו לא גרו יחד זמן רב.
כאשר האב נשלח לכלא, האם עזבה לארגן מחדש את חייה והשאירה את בנה הצעיר מאוד אצל אמה.
הסבתא ונכדה חיו בצורה גרועה מאוד על חשבון הפנסיה שלה, ולכן בגיל ארבע עשרה הוא נאלץ לעבור לתיכון ערב כדי לקבל עבודה.
בהתחלה עבד כשרברב באתר בנייה, אחר כך כנפח.
בן דודו השני של יורי הוא השחקן וסילי פיודורוביץ' וסילייב (נולד ב -1 בינואר 1950), אשר בשנת 1966 הביא את יורי אודישן לתפקיד יאשה הצועני בסרט ההרפתקאות הסובייטי "הנוקמים החמקמקים" וזה היה סרטו הראשון.
בשנת 1973 סיים יורי צורילו את בית הספר לתיאטרון של ירוסלבל.
הוא עבד בתיאטרון הדרמה המחוזי של נובגורוד, בתיאטראות בערים גורקי, נובוסיבירסק, נורילסק.
מאז 1993 הוא עבד במשך יותר מעשר שנים בתיאטרון אלכסנדרינסקי בסנקט פטרבורג.
יורי צורילו התפרסם ב-1998, לאחר צאת הסרט העלילתי ההיסטורי "חרוסטליוב, המכונית!
שביים אלכסיי גרמן, בו שיחק השחקן בתפקיד הראשי - האלוף בשירות חיל הרפואה יורי קליונסקי.
יורי החל לשחק בסרט זה בגיל ארבעים וארבע וסיים בגיל חמישים ושתיים.
בנוסף, על פי תנאי החוזה, לא הייתה לו כל זכות לשחק בסרטים אחרים במהלך כל תקופת הצילומים.
בשנות האלפים החל להופיע בתפקידים בסדרות הטלוויזיה פטרבורג העבריינית, כוח קטלני, החתרן, מותה של האימפריה, "הברונית המגואלת", המנטליסט, השר האחרון ו"הים השחור".
בשנת 2004 לוהק לגלם סוכן פ.ס.ב.
בסרט הפעולה מספר אישי והופיע גם בשוברי קופות מקומיים דוגמת האי המיושב, הבוגאטיר האחרון, ויי ועצי אשוח 5.
עם זאת, הוא ידוע כשחקן דרמטי ושיתף פעולה עם אלכסיי גרמן שוב כשהשתתף בסרטו האחרון של גרמן קשה להיות אלוהים ובסרטו של יורי ביקוב, השוטה וגילם תפקידים גם בסרטים הפירמידה, "החיפוש", הסקיתי, "דוברובסקי" והזר.
בשנת 2019 כיכב צורילו בסרט "האוֹצֵר" (Куратор), המגולל עלילה שבה ראש עיריית עיר קטנה ליד מוסקבה נורה למוות בלשכתו.
הרוצח הוא דימור קבסאדזה, איש עסקים בולט ועובד בנייה ממוצא גרוזיני.
הפשע משנה את חיי העיר וסביבתה.
דנילין, איש השירותים החשאיים לשעבר, קרדינל אפור מקומי, שידיו עושות את העבודה המלוכלכת, שמכיר אישית את דימור, מחפש את הרוצח.
דנילין מכין מועמד חדש לראשות העיר ומחליט לחסל פיזית את חברו לשעבר ושותפו, כשהוא מטעה את דימור במוכנותו לארגן את חילוצו והברחתו למולדתו הקטנה בגאורגיה.
דנילין עושה כל שניתן כדי להסתיר את עקבות הפעילות הפלילית של גורמים מושחתים וראשי המחוז.
אישה - נדז'דה, במקור מאיוואנובו.
יורי הכיר את נדז'דה בשנת 1965, כשהיה בן שמונה עשרה, ומאז הזוג חי יחד.
במשך כל השנים הללו נאלצה המשפחה לגור ולעבוד בערים רוסיות שונות (גורקי, נובוסיבירסק, נורילסק ונובגורוד).