tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגבול בין פלך צידון לפלך דמשק השתרע תחילה מחיפה עד לדרום הכנרת, אבל אחר כך נלקח כל השטח מחיפה עד עתלית מפלך דמשק והועבר לפלך צידון.
המצב הכלכלי הירוד של שלהי המאה ה-16 נמשך גם במאות ה-17 וה-18. השלטון העות'מאני המשיך לגלות חולשה בתחום המנהלי והצבאי.
פלישות הבדואים המשיכו להוות בעיה ביטחונית וכלכלית חמורה.
מצב הביטחון הלך והחמיר, ושלטונם של המושלים היה מוגבל לתחומי הערים בלבד.
המושלים זנחו את תפקידם ועשקו את התושבים.
עושק הפלאחים הביא להתרוששותם, לאובדן חלקות אדמתם ולהפיכתם לאריסים על אדמתם.
בעלי האחוזות גבו מהפלאחים יותר מ-50% מהיבול בעוד שהמעשר שקבע השלטון היה 10% בלבד.
ארץ ישראל נשלטה בפועל על ידי שושלות של שלוש משפחות: רדואן – אבי השושלת היה עבד של הסולטאן סולימאן המפואר.
המשפחה משלה באזור עזה ונחשבה למשפחה המכובדת והחזקה ביותר בכל הארץ; טֻרבּאי – המשפחה בעלת שורשים בדואים הובילה את גיסותיו של הסולטאן סלים הראשון כמורי דרך בעת כיבושו את ארץ ישראל.
המשפחה משלה מלג'ון על מרבית צפון הארץ; ופרוח' – אבי השושלת היה עבד צ'רקסי של אחד מבני רדואן.
הוא קיבל ממנו את תפקיד מפקד המשטרה (סובאשי) במחוז ירושלים והפך למושל המחוז בפועל.
שלוש המשפחות אומנם העלו מיסים לסולטאן וקיבלו באופן רשמי את מרותו, אך למעשה שלטו בעצמן ברחבי הארץ.
הן קיימו ביניהן קשרי נישואין ומסחר ענפים שהפכו אותן למשפחה אחת מורחבת השולטת בארץ בעצמה.
בעתות מצוקה היה שטחן של המשפחות מתכווץ, אך שיתוף הפעולה המלא ביניהן אפשר להן להמשיך ולשרוד.
השיתוף הכלכלי אפשר להן לשלם את המיסים הגבוהים לעות'מאנים והשיתוף הצבאי אפשר להן להחזיק מעמד מול אויבים חיצוניים ופנימיים.
המשפחות זכו לקבל את התואר "אמיר אל-חג'" – האחראי על הובלת שיירות החג' מדמשק למכה.
בזמן שאחת המשפחות הייתה מובילה את השיירות היו האחרות מקבלות ממנה את סמכויות השליטה באזור שלה.
הדבר מדגיש את שיתוף הפעולה ואת האמון שנתנו המשפחות זו בזו.
באמצע המאה ה-17 התחזק השלטון המרכזי בקושתא והוא החל לשלוח מושלים מטעמו לנהל את הארץ.
במשך קרוב ל-20 שנה התחולל מאבק סמוי וגלוי בין המשפחות לנציבים הטורקים ולבסוף, סביב 1666 איבדו שלוש המשפחות את השלטון, אך בפועל חלקים שונים של הארץ נשארו בשליטת מנהיגים דרוזים או בדואים כגון פח'ר א-דין השני במאה ה-17, ודאהר אל-עומר במאה ה-18.
אזור החוף, שהיה נטוש עוד מימי השלטון הממלוכי, והיעדר הגנה על השייט המסחרי אפשרו לשודדי ים להתנפל על אניות סוחרים.
כמו כן הם נהגו לחטוף מוסלמים ולדרוש כופר עבור שחרורם.
המצב הביא את השלטון העות'מאני להגדיל את מספר החיילים על הספינות שנועדו להגן על הסחר הימי, ואף להקים כוח משימה מיוחד להילחם בשודדי הים, אך ללא הצלחה.
במצב חל שיפור רק לאחר שהעות'מאנים הקימו ביצורי חוף ובנו מגדלי תצפית משני צידי מעגן חיפה (1722–1723).
הקמת המגדלים אפשרה פעילות מסחרית סדירה לאחר סילוק שודדי הים מבסיסם בחיפה.
בעקבות שיפור הביטחון בשייט המסחרי התרחבו קשרי המסחר עם אירופה, ובמיוחד עם צרפת וסוחרים צרפתים התיישבו באופן קבוע בעכו.
עכו שהייתה כפר קטן בראשית המאה ה-18, הפכה לעיר משגשגת ואוכלוסייתה גדלה.
הסוחרים הצרפתים היו מעוניינים ברכישת כותנה גולמית לתעשייה הצרפתית.
העלייה בביקוש לכותנה הביאה להרחבת שטחי העיבוד של האיכרים בגליל ובחלקים אחרים של הארץ.
ענף יצוא החיטה התפתח ביוזמתו של דאהר אל-עומר הבדואי, שהשתלט תחילה על הגליל ואחר כך על אזורים נוספים.
ב-1741 הוא חתם על עסקת חיטה גדולה עם צרפת, הפך את חיפה למרכז פעילותו הכלכלית והביא לגידולה ועלייה במספר תושביה.
ב-1774 ניצל אבו דהב, מפקד צבא מצרים, את חולשת השלטון העות'מאני ופלש לארץ.
הוא צר על יפו וערך טבח בתושבים אך נבלם בדרכו לעכו ושב על עקביו.
ב-1775 מונה אחמד אל-ג'זאר למושל וילאת צידון וקבע את בירתו בעכו.
ב-30 השנים שבהן משל (1775–1804), הוא הרחיב את שלטונו על כל ארץ ישראל ודיכא באכזריות כל ניסיון התמרדות.
בתחילה הביא שלטונו ליציבות ולביטחון, אבל פעילותו פגעה באופן חמור ביצוא לאירופה וגרמה לפגיעה חמורה בחקלאות.
הוא הקים שלטון ריכוזי והשתלט על סחר החיטה והכותנה.
המונופול שכפה הכביד על החקלאים, הצר את צעדי הסוחרים והביא לסכסוכים עם הקונסול הצרפתי עד שלבסוף גירש אל-ג'זאר את הסוחרים הצרפתים מעכו וחכר אניות בעצמו.
סכסוכים אלה היו התואנה לפלישת נפוליאון ב-1799. לפלישה זו הייתה השפעה ישירה מועטה ביותר על ארץ ישראל.
גם במאה ה-19 המשיך השלטון העות'מאני לסבול מבעיות ביורוקרטיה ושחיתות.
מיעוט האוכלוסייה והמצב הכלכלי הירוד הביא לירידה בהכנסות ממסים והשלטון לא ראה הצדקה בהשקעות לטובת האוכלוסייה.
מושלי הסנג'קים וראשי הערים גבו מיסים מופקעים והיו שמרדו והכריזו על עצמאותם.
כמה משפחות נכבדות מוסלמיות – משפחות טוקאן, ג'ראר ועבד אל-האדי – ניצלו את חולשת השלטון העות'מאני והשתלטו על סנג'ק שכם.
הם ניהלו מאבק מוצלח נגד נפוליאון בפלישתו לארץ והפכו את הר השומרון לאזור עצמאי.
השלטון העות'מאני נאבק לחיסול העצמאות המקומית, אך ללא הצלחה.
במשך שנים רבות בין 1799 ל-1840, המשפחות ניהלו בינן מאבקים על השליטה בשומרון.
בהרי יהודה השתלטה משפחת אבו ע'וש על הדרך הראשית לירושלים וגבתה "דמי מעבר" גבוהים מצליינים נוצרים, עולי רגל יהודים ושיירות סוחרים.
בשנת 1831 פלש לארץ הצבא המצרי בפיקודו של אבראהים פאשא, בנו של מוחמד עלי, ששלט מטעם הסולטאן במצרים, וכבש אותה.
הכיבוש המצרי נמשך מ-1831 עד לראשית 1841. בתחילה ניהל איברהים פשה מדיניות מתונה כדי לרכוש את אהדת האוכלוסייה והמנהיגות המקומית.
הוא ביטל את החלוקה למחוזות והשליט שלטון ריכוזי ודפוסי שלטון מודרניים.
הוא השליט בארץ סדר וביטחון על ידי בלימת פשיטות הבדואים, והחזרת הביטחון לערים ולדרכים וחיסול ההתנכלויות לפלאחים.
הכיבוש המצרי גרם לשינוי דמוגרפי מהותי.
עשרות אלפי מצרים התיישבו בכפרים ובערים, בייחוד בשפלת החוף שהייתה למעשה ריקה.
כדי לממן את פעולות השלטון הכביד איברהים פשה את עול המיסים, והם נגבו באכזריות ועוררו התנגדות.
השלטון המצרי נתקל בהתנגדות לא רק בשל מדיניות המיסוי, אלא גם בשל הגיוס הכפוי לצבא, ובמאי 1834 פרץ "מרד הפלאחים", שהפך למרד כללי נגד השלטון המצרי.
המרד דוכא באכזריות אבל השלטון העות'מאני לא היה מסוגל לסלק את המצרים.
איברהים פשה שלט בארץ ישראל עד פברואר 1841 ורק בהתערבות המעצמות נסוג בחזרה למצרים.
בתמורה לסיוע המעצמות האירופאיות חתמו העות'מאנים על הסכמי קפיטולציות אשר פגעו בריבונותם ובסמכותם האימפריאלית, והיו ביטוי לחולשתה ההולכת והגוברת של האימפריה מול מעצמות אירופה.
לאחר נסיגת הצבא המצרי החל השלטון העות'מאני להתאושש בהדרגה ולהנהיג רפורמות על פי המודל האירופאי.
תפקידי המושלים הוגבלו ושיטת המינהל הפאודלי בוטלה.
בשנת 1864 החליט "השער הנשגב" – השלטון המרכזי בקושטא, לארגן מחדש את המנהל והמשטרה וחילק את הארץ לשתי יחידות מנהליות שונות: וילאייט ביירות ווילאייט דמשק.
וילאייט בירות כללה את סנג'קים (מחוזות) שכם, עכו וביירות, ווילאייט דמשק כללה את סנג'קים חורן, אל כרך, דמשק וירושלים.
ארבעה מהסנג'קים העות'מאנים חופפים כמעט לגבולות המנדט הבריטי: סנג'ק עכו וסנג'ק שכם – שניהם כפופים לווילאייט ביירות, והסנג'קים של ירושלים ועזה אוחדו למתצרפליק (בירת מחוז קטן) ירושלים, שהוכפף ישירות לשלטון המרכזי באיסטנבול.
משנות ה-70 החל השלטון העות'מאני שהתאושש להחזיר את שליטתו באזור ולרסן את הבדואים אבל לא תמיד בהצלחה.
מעשי השוד והביזה שלהם נמשכו עד לסיומו של השלטון העות'מאני.
ארבע משלחות צבאיות נשלחו לנגב בין 1870 ל-1891. ב-1900 הוקמו מרכזים מנהליים בצפון ובדרום, בהם באר שבע, כדי לפקח על התנהגות הבדואים, והבעלות על אדמות בחלק מהאזורים שהבדואים השתלטו עליהם הועברה לסולטאן והן עובדו באמצעות אריסים.
רק לקראת שלהי המאה ה-19 החל השלטון לפעול למען הפיתוח הכלכלי על ידי תמיכה בהשקעות: הקמת בנק לחקלאות ב-1888, מתן הקלות במיסים למשקיעים, הקמת משרד ממשלתי ליערות, מחצבים וחקלאות ב-1893, שיפור הסניטציה, תשתיות הדואר, טלגרף, שיפור התחבורה על ידי הכנסת השימוש ברכבות, שיפור מערכת הדרכים, הקמת מערכת להדברת מזיקים ועוד.
פעולות אלה הביאו לשינויים רבים בתחום הכלכלי.
התוצר הגולמי לנפש עלה, רמת החיים עלתה ותמותת התינוקות פחתה.
כן הייתה עלייה בתוחלת החיים ובריבוי הטבעי.
להאצה בצמיחה הכלכלית היו מספר גורמים:
התפתחות השוק העולמי והתחרות בין המעצמות שהתנהלה גם בארץ ישראל העות'מאנית.
העלייה היהודית שלוותה בהזרמת הון להשקעות בארץ על ידי הברון רוטשילד, היישוב היהודי המתפתח וגורמים ממשלתיים ועסקיים מאירופה.
יבוא ההון תרם להיווצרות מאזן כלכלי חיובי בראשית המאה ה-20.
הקמת קווי תחבורה סדירים בין הארץ לאירופה והפעילות של מסיונים, קונסוליות אירופאיות ומוסדות דת שונים שעודדו עולי רגל ותיירים לבקר בארץ, וכן יצוא ויבוא של סחורות.
גם להשלמת חפירת תעלת סואץ היה חלק נכבד בהתפתחות הסחר.
שיפור המנהל, הביטחון והשיפוט, שיצר תנאים להתפתחות כלכלית ופיתוח התחבורה היבשתית בארץ על ידי סלילת כבישים, הנחת מסילות ברזל ושירות רכבות שתרמו לפיתוח הסחר הפנים ארצי ועם ארצות חוץ.
המעבר מדגש על יצוא לפיתוח היבוא וקשירת הארץ לשווקים בין-לאומיים.
היבוא נבע מגידול הביקוש בארץ למוצרי יבוא על ידי ההתיישבות היהודית ומוסדות אזרחים אירופאים שהתמקמו בארץ.
יזמים בעלי גישה כלכלית מודרנית – יהודים וגרמנים – פעלו לפיתוח התעשייה.
התפתחות המערכת הבנקאית לקראת סוף המאה ה-19 ופתיחת סניפים של בנקים מאירופה בארץ.
התפתחות הכלכלה העירונית מהמחצית השנייה של המאה ה-19 על ידי יזמים שהשקיעו ברכישת קרקעות, בניית בתים להשכרה, פיתוח ענף השירותים: אכסניות, בתי מלון, שירותי תיירות, תעשייה ועוד.
הערים בארץ גדלו במהירות: בין 1880 ל-1914, גדלה האוכלוסייה של הערים הראשיות בארץ בשיעור שנתי ממוצע של 3%.
מראשית המאה ה-19 ועד קץ השלטון העות'מאני בראשית המאה ה-20 גדל מספר התושבים בארץ ישראל בכ-400,000 נפש.
במהלך המאה ה-19, תפסה ארץ ישראל עניין הולך וגובר בקרב המעצמות.
תרמו לכך החלשות האימפריה העות'מאנית והתחרות בין מעצמות אירופה הקולוניאליות, הניסיון הצרפתי לכבוש את הארץ במסע נפוליאון, הכיבוש המצרי, כריית תעלת סואץ, פעילות התנועה הציונית והשתכללות אמצעי התעבורה.
בתקופה שבה המעצמות הגבירו את התערבותם בארץ ישראל הגיעו אלה מבקרים ממלכתיים:
1869 – פרנץ יוזף הראשון, ביקר בארץ לכבוד פתיחת תעלת סואץ וחנך את האכסניה האוסטרית בירושלים.
1872 – ניקולאי השני, הנסיך הגדול ובנו של הצאר אלכסנדר השלישי, חנך את כנסיית השילוש הקדוש בירושלים.
1884 – הרוזן דה פיילא (Comte Marie Paul Amedee de Piellat) יזם את הקמת המתחם הצרפתי בירושלים.
1898 – וילהלם השני, קיסר גרמניה חנך את כנסיית הגואל בירושלים העתיקה ובחסותו הוקמו לאחר מכן כנסיית הדורמיציון וכנסיית אוגוסטה ויקטוריה – על שם אשתו.
סופה של התקופה העות'מאנית בארץ ישראל הגיע בשנת 1917 עם תבוסת צבא האימפריה העות'מאנית במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, וכיבוש הארץ בידי הגנרל אדמונד אלנבי וכוחות האימפריה הבריטית.
לאורך התקופה העות'מאנית אוכלוסיית הארץ הייתה מורכבת מרוב מוסלמי וממיעוט נוצרי, יהודי, שומרוני ודרוזי.
מעת הכיבוש הערבי של ארץ ישראל במאה ה-7 ואילך החלה הגירה לארץ ישראל מארצות ערב והאסלאם.
הגל העיקרי והגדול ביותר היה במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. רוב המהגרים היו ממצרים וסודאן.
רבים הגיעו בתקופת השלטון המצרי בארץ 1831–1841 ונטמעו באוכלוסיית הארץ.
השלטון העות'מאני עודד הגירה לארץ כדי ליישב את האזורים דלילי האוכלוסייה והעניק אדמות למהגרים.
הדבר הביא להאצה משמעותית בריבוי האוכלוסייה המוסלמית.
בשלהי המאה ה-19 היו בארץ כ-525,000 תושבים מוסלמים, 85% מכלל האוכלוסייה.
המהגרים הדרוזים, האלג'ירים, הטורקמנים, הצ'רקסים והבהאים, מנו כ-42,300. הסודאנים מנו כ-500. הבוסנים מנו כ-840. עד מלחמת העולם הראשונה מנו המהגרים המוסלמים כ-200,000 נפש.
כשליש עד מחצית מתושבי הארץ המוסלמים היו מהגרים חדשים.
האוכלוסייה המוסלמית הייתה מורכבת מארבעה מעמדות: עסכרי – מיעוט עות'מאני שהיווה את השכבה השלטת וכלל את הצבא והפקידות, עולמא – אנשי הדת, רעאיא – מהגרים מוסלמים מארצות מוסלמיות והאוכלוסייה העירונית והכפרית ממוצא מעורב (ערבים ומתאסלמים מהאוכלוסייה המקומית), ועבדים.
כמו כן, האוכלוסייה המוסלמית כללה שבטים בדואים נוודים ונוודים למחצה.
הפלאחים מנו 60% מתוך כלל המוסלמים, הבדואים מנו כ-14% והעירונים מנו 24%.
רובם היו סונים, אבל בגליל היה ריכוז של מוסלמים שיעים.
רוב הנוצרים החיים בארץ הם צאצאי יוונים, פיניקים וסורים-ארמים ונוצרים מאירופה ואינם ערבים במוצאם האתני.
הם החלו בהדרגה לראות את עצמם חלק מהאוכלוסייה הערבית ואימצו את השפה והתרבות לאחר שאולצו כמיעוט להשתלב בתרבות הערבית במסגרת מדיניות השיערוב (ערביזציה).
הנוצרים נחלקו לתשע עדות: לאטינים, יוונים-אורתודוקסים, גאורגים, ארמנים, חבשים, יעקובינים, סורים-נסטוריאנים, קופטים ומרונים.
העדה הגדולה ביותר הייתה היוונית-אורתודוקסית, שהשתייכה לכנסייה הביזנטית.
בשלהי התקופה מנו הנוצרים כ-70,000 נפש.
כ-79% היו עירונים והשאר כפריים.
עד שלהי המאה ה-19 הייתה האוכלוסייה היהודית מורכבת משרידי היהודים מימי הבית השני, ומעולים שהגיעו לארץ לאורך הדורות מצפון אפריקה, ממסופוטמיה, ומאירופה.
העולים יוצאי ספרד ופורטוגל והיהודים האשכנזים היו שונים מהמקומיים ומיוצאי המזרח.
אוכלוסייה זו, שמנתה בשנות ה-30 כ-10,000 נפש, כונתה היישוב היהודי הישן שהיה ברובו עירוני, אבל בגליל נותרו כפרים שבהם שרדו יהודים מימי הבית השני (ערב הכיבוש הערבי של ארץ ישראל היו בגליל המזרחי כ-60 כפרים ומהם נותרו שניים במאה ה-19).
אופי האוכלוסייה היהודית החל להשתנות בסוף המאה ה-19 עם הגעתם של ראשוני חובבי ציון ופעילות התנועה הציונית.
בין שלהי המאה ה-19 לפרוץ מלחמת העולם הראשונה הקימו החלוצים 22 יישובים חקלאיים.
אזורי ההתיישבות היהודית היו בעיקר בגליל המזרחי, חוף הים ושפלת יהודה.
בשלהי המאה ה-19 היו בארץ כ-18,590 בדואים שחיו ב-20 ריכוזים.
עוד כ-50,000 נדדו בתחומי ארץ ישראל.
בעת כיבוש הארץ במאה ה-16 בידי העות'מאנים, נחשבו רוב הקרקעות לרכוש הסולטאן.
הקרקעות חולקו לשלושה סוגים: רכוש פרטי, רכוש הווקף, ושאר הקרקעות שחולקו לאחוזות הסולטאן, אחוזות נציבי המחוזות, ואחוזות פאודליות שהוענקו לאנשי צבא.
האחוזות כללו כפרים שההכנסות ממיסיהם הוענקו לבעלי האחוזות.
האיכרים (פלאחים) חויבו לעבד את האדמות ולתת חלק מהיבול לבעלי האחוזה.
במאות ה-17 וה-18 לא התקיים כמעט שוק מקרקעין בארץ ישראל והשלטון לא ניהל מרשם קרקעות.
היחלשות הדרגתית של הממשל העות'מאני אפשרה לשבטי הבדואים להעמיק את חדירתם אל תוך האזורים המיושבים ואילצה כפריים רבים לנטוש את שדותיהם ולעקור לאזורים בטוחים יותר סביב בירות המחוזות ובאזורים ההרריים.
במחצית המאה ה-19 החל השלטון העות'מאני להנהיג רפורמות ולארגן מרשם מקרקעין המתעד זכויות במקרקעין.
בשנת 1858 נחקק חוק המג'לה, שלפיו צוו בעלי הזכויות לרשום את זכותם, שאם לא כן – יאבדו הזכויות.
כתוצאה מכך, החל תהליך של מִפְקד (Census), שסקר את מצב הקרקעות בארץ ישראל, והניב מספר שינויים בפנקס המקרקעין העות'מאני.
פנקסים אלו, הקיימים עד ימינו, מהווים את תחילת הרישום של קרקעות בארץ ישראל.
חוק הקרקעות העות'מאני משנת 1858 חילק את הקרקעות בארץ לחמישה סוגים:
קרקע מסוג מירי – קרקע בבעלות המדינה, שנמסרת לאזרח באופן זמני לצורך עיבוד חקלאי, בתנאים מגבילים, ואסור לאזרח לבצע בקרקע שינויים, כגון לבנות עליה או לנטוע בה עצים.
קרקע מסוג מוּלק – קרקע בבעלות פרטית מלאה של האזרח, ללא מגבלות.
אזרח שהחזיק בקרקע מסוג זה היה יכול לנטוע לבנות ולמכור.
קרקע זאת נמצאת באזורים שמיושבים בצפיפות באופן יחסי.
קרקע מסוג מוקופה – קרקע שהוקדשה לצורכי דת (כל הדתות).
קרקע מסוג זה אינה ניתנת להעברה והיא נמצאת בשליטת הרשות המקומית.
קרקע מסוג מתְרוּכּה – קרקע נטושה שהועברה לבעלות המדינה ומשמשת לצורכי ציבור, לדוגמה דרכים, נהרות, גשרים ומבני ציבור.
קרקע מסוג מואת – קרקע שאינה ניתנת לעיבוד חקלאי, או אזורים שמרוחקים מאזורים מיושבים, והקרקע למעשה שוממת.
מרישום זה נולדה זכות ה"טאבו", קרי: זכות היחיד להחזיק בקרקע.
המרשם כונה "דפתר חקאני" ונוהל באופן ריכוזי מקושתא.
האסמכתאות שהחזיקו בעלי המקרקעין נקראו "קושאן" (השטר), והיוו כלי עזר בניהול ובארגון השליטה במקרקעין בארץ ישראל.
הקושאן הכיל תיאור של הבעלים ושל גבולות הנכס, אולם נעדר את הזיהוי הגאוגרפי המדויק של הנכס.
חסרונו זה, שנבע מהיעדר תחזוקה שוטפת מצד השלטון העות'מאני, הביא להיעדר הרלוונטיות של הקושאן לימינו, למעט אותם מקומות מסוימים שלגביהם הוגדרו גבולות הנכס בהגדרות מילוליות מוחלטות ובנות קיימא.
הפנקסים העות'מאניים כוונו, אם כן, מלכתחילה לשמש כמרשם זכויות, אולם פגמים מובנים במרשם, והיעדר אכיפה בפועל ברישומו, הביאה לרישום מינימלי של כ-5% של מקרקעי ארץ ישראל בלבד, ומנעו מימושה של מטרה זו.
כיוצא מכל אלה, הפנקסים העות'מאניים רלוונטיים למקומות יישוב ותיקים, מעטים ומוגדרים בלבד.
הבעייתיות בשיטת מרשם הזכויות העות'מאנית הביאה לשילובה עם פנקס שטרות (Deed register).
חוק המקרקעין שנחקק בכנסת ישראל בשנת 1969 ביטל את חוק המג'לה (חוק המקרקעין סעיפים 152–155).
היישוב היהודי ("היישוב הישן") זכה לפריחה מסוימת במאה ה-16, עם עליית חלק ממגורשי ספרד; ובמאה ה-18 בגליל עקב שלטונו האוהד של דאהר אל-עומר ושיקומן של טבריה, חיפה, עכו וערים נוספות.
אך לרוב היה היישוב היהודי והנתין היהודי נחות ביותר, עד כיבוש הארץ בידי איברהים פאשא ב-1831. בשנת 1839 הודיע הקונסול הבריטי בירושלים כי בארץ ישראל יושבים 9,690 יהודים.
בתקופה זו התקיימו בארץ ישראל ישיבות רבות.
במחצית המאה ה-19 החלה עליית מבשרי הציונות הרב ד"ר יהודה ביבאס, רבי יהודה בן שלמה חי אלקלעי ותלמידיהם, בנוסף לתנועת עלייה יהודית שהלכה והתגברה.
בשנת תרמ"ב 1881 החלה העלייה הראשונה; בשנת תרס"ד 1904 החלה העלייה השנייה; ועד סוף התקופה העות'מאנית, זכתה ארץ ישראל לעדנה מחודשת.
ממחצית המאה ה-19 נשמעו ברמה קולות כנגד הסתמכות על כספי החלוקה ולמציאת דרכים לפרנסה עצמית בארץ ישראל, מבלי להסתמך על תרומות יהדות התפוצות.
עם זאת, עזרתם של פילנתרופים כמו הברון רוטשילד ומשה מונטיפיורי והזרמת הון לארץ באמצעותם, הניע ותמך בהקמתן של נקודות התיישבות יהודית.
מאז העלייה השנייה התגבר המאבק בעד עבודה עברית, דהיינו העסקת פועלים יהודים בעבודות כפיים.
מחתרת ניל"י פעלה בארץ ישראל על מנת לעזור לבריטים לכבוש את הארץ מידי העות'מאנים, אך חבריה נתפסו ונענשו.
היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה הידלדל וסבל מרעב, מגפות, רדיפות וגירושים.
חלק מאנשי היישוב שמחו על הכיבוש הבריטי ותלו תקוות בהצהרת בלפור מנובמבר 1917, בה הובטח "בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל".
התקופה הפרסית בתולדות ארץ ישראל החלה בשנת 539 לפנה"ס עם השלמתו של המלך כורש את השתלטותה של ממלכת פרס על שטחי האימפריה הנאו-בבלית ובתוכם גם ארץ ישראל, והסתיימה בשנת 332 לפנה"ס עם כיבושה על ידי אלכסנדר מוקדון ותחילתה של התקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
התקופה הפרסית מצוינת בתולדות עם ישראל כתקופת שיבת ציון וראשית תקופת בית שני.
האימפריה הפרסית ירשה את המבנה המנהלי של האימפריה הבבלית.
יחידת המנהל הבסיסית של האימפריה היא ה"סטרפיה", מונח שאול מהספרות היוונית, שבתורה שאלה את המילה מפרסית.
מושל סטרפיה הוא "סטרפ" והמקבילה המקראית שלו (הגזורה מאותו שורש פרסי) היא "אחשדרפן".
יחידת המשנה של הסטרפיה היא ה"מדינה".
מושל סטרפיה או מושל מדינה נקרא "פחה", למשל "פחת עבר הנהר" (סטרפיה) ו"פחת יהודה" (מדינה).
מהתואר "פחה" נגזר המונח "פחוה", השגור במחקר העברי, אולם אין לו אחיזה במקורות העבריים והארמיים הנוגעים לתקופה הפרסית.
ארץ ישראל נכללה בתחומי הנציבות החמישית של האימפריה הפרסית - סטרפיה "עבר הנהר" (בארמית: "עבר נהרא"), כלומר עברו הדרומי של נהר פרת.
שם הנציבות הזה מצוי כבר ברשומות המנהל האשורי מתקופת אסרחדון.
בימי כורש נכלל כנראה תחום נציבות זה בנציבות אחת שכללה את כל השטח שנכבש מהבבלים.
רק לאחר מרידת בבל בפרסים וחורבנה בשנת 482 לפנה"ס (בתקופת שלטון חשיארש הראשון), הופרדה בבל מנציבות עבר הנהר.
את גבולות הנציבות תיאר הרודוטוס, אולם ידועות לנו רק נקודות לאורך החוף, ללא תיאור הגבול המזרחי.
על פי הרודוטוס, גבולה הצפוני היה בפוסידיאון (אולי אל-מינה שבשפך האורונטס) שבין קיליקיה לסוריה.
תחומה הדרומי גבל במצרים, בימה הסירבונית.
הרודוטוס מונה בנציבות זו 4 חבלי-ארץ לאורך רצועת החוף, המיושבים על ידי 3 עמים: בצפון משתרעת פיניקיה, מפיניקיה ועד העיר "קדיטיס" (עזה) "הארץ היא לסורים הנקראים פלשתינאים", מקדיטיס ועד "יניסוס" (אולי אל עריש) ערי המסחר על החוף היו שייכות "למלך הערבים", ומיניסוס ועד הימה הסירבונית הארץ שוב לסורים.
ככל הנראה, הפרסים המשיכו את החלוקה הפנימית שהנהיגו האשורים והבבלים בארץ ישראל.
מהמקורות האשוריים ידוע כבר על קיומן של פחוות מגידו ודאר ממערב לירדן ופחוות קרניים (בבשן) ממזרח לו.
בתקופה הפרסית ידועות "מדינות" שומרון, יהודה, אשדוד ואדום (בדרום הר יהודה) בארץ ישראל המערבית, וכן עמון ומואב בעבר הירדן המזרחי.
בדרום (עזה והנגב) שלטו הערבים בני קדר.
החלוקה ל"מדינות" נעשתה במקומות שנמצאו בהם ריכוזים לאומיים ברורים.
לצד מושלי הפחוות בארץ ישראל מונו מפקדי צבא ומזכירים וממונים מיוחדים מטעם השלטון הפרסי פיקחו עליהם.
מטבעות כסף זעירים מקומיים מן המאה ה-4 לפנה"ס מלמדים על אוטונומיה פיסקאלית מסוימת של הפחוות בארץ ישראל.
בתקופה הפרסית החלו בארץ ישראל, כמו במזרח התיכון כולו, להשתמש במטבעות כאמצעי תשלום.
המטבעות שנהגו בארץ ישראל בתקופה הפרסית היו יווניים (בעיקר אתונאיים), פיניקיים (בעיקר צורים וצידוניים) ומקומיים.
האחרונים נטבעו בחמש ערים בארץ-ישראל: עזה, אשקלון, אשדוד, שומרון וירושלים.
מטבעות "יהֻד" של פחוות יהודה.
שפע המטבעות שהוטבעו במקומות שונים בארץ ישראל הוטבעו לרוב על ידי הערים והמדינות שזכו בתקופה הפרסית לאוטונומיה וגם על ידי פחות פרסיים, העיר עזה הייתה הראשונה שהחלה לטבוע מטבעות בתקופה זו בארץ ישראל.
עם חורבן בית ראשון בידי הבבלים בשנת 586 לפנה"ס, הסתיימה תקופת בית ראשון.
בשטחי ממלכת יהודה החרבה נותרו יהודים "מדלת הארץ", שלא הוגלו לבבל ותפסו חלק מהאדמות והערים החרבות.
העובדה שמלך בבל הותיר "שארית ליהודה", הביאה לשובם של פליטים יהודים מהארצות שברחו אליהן (במיוחד מואב, עמון ואדום) לארץ יהודה.
ארץ ישראל הייתה נתונה תחת שלטון בבל עד השתלטות האימפריה הפרסית על שטחי האימפריה הבבלית.
אולם המרקם האתני היהודי לא נפגם, אלא הוסיף להתקיים בתקופת הגלות ולאחר מכן בתקופת שיבת ציון, משום שבניגוד למלכי אשור, מלכי בבל לא נהגו להעביר לתחומי הממלכות שהחריבו אוכלוסיות מארצות אחרות, אלא הסתפקו בעקירת אוכלוסייה והעברתה לבבל.
בשנת 538 לפנה"ס פרסם כורש מלך פרס את קריאתו שזכתה לכינוי "הכרזת כורש" שבה, בין השאר, הרשה ליהודים שיצאו לגלות בבל לשוב לארץ ישראל ולהקים בה אוטונומיה יהודית.
זמן מה לאחר מכן התחילה העלייה הראשונה של גולים לארץ ישראל ובראשה עמד ששבצר "הנשיא ליהודה", המכונה גם "פחה".
תואר הכבוד "הנשיא ליהודה" היה הגרסה העברית הפנימית למעמדו הרשמי כמושל יהודה ("פחה") מטעם מלך פרס.
לאחר תקופה קצרה נתמנה במקומו זרובבל בן שלתיאל, נכדו או נינו של יהויכין מלך יהודה, שהיה גם הוא "פחת יהודה" ועלה באחד הגלים הראשונים של השבים, ואולי אף בגל שבראשו עמד ששבצר, יחד עם הכהן הגדול יהושע בן יהוצדק.
מלכי פרס לאחר כורש נטו חסד ליהודים, נתנו אישור לבניית בית המקדש השני (בנייתו הושלמה בשנת 516 לפנה"ס) ואישור רשמי לכיסוי הוצאותיו מקופת הממלכה, אך כדי לא לחזק סיכוי למרד הרחיקו את בית דוד מהשלטון בארץ יהודה.
בשנת 457 לפנה"ס, בזמן שלטונו של ארתחששתא הראשון, עלה לירושלים עזרא הסופר, בן למשפחת כהנים גדולים המתייחס לבית צדוק.
עזרא עלה בראש קבוצה של 1754 שבים וקיבל ממלך פרס כתב סמכות ("נִשְתְּוָן") שחלה על כל היהודים שישבו בנציבות עבר הנהר.
אולם דאגתו העיקרית של עזרא לא הייתה נתונה למצבו המדיני של העם ביהודה, אלא ליחסים שבין קהילת שבי ציון שהוא פונה אליה המכונים בפיו "הגולה" או "זרע הקודש", לבין מתנגדיו "עמי הארצות", שאר העם, בני יהודה שלא גלו לבבל ולא עברו את התמורה הרוחנית בגולה.
בשנת 445 לפנה"ס הגיע לירושלים נחמיה, שר המשקים של ארתחששתא הראשון, שקיבל מינוי מטעמו לשמש פחת יהודה.
מפעלו הראשון היה בניית חומת ירושלים, לו התנגדו סנבלט פחת שומרון, טוביה העמוני וגשם הערבי, אך למרות זאת מלאכת הבנייה הושלמה.
כדי להגדיל את מספר תושבי ירושלים, הוציא נחמיה צו שחייב עשירית מאוכלוסיית יהודה להתיישב בעיר.
במהלך כ-100 שנים מאז מתן הכרזת כורש החל היישוב היהודי בארץ ישראל בצמיחה מחודשת.
נעשו מספר עליות מבבל לארץ ישראל והן מתועדות בחלקן בספרים עזרא ונחמיה.
בסך הכול עלו לארץ ישראל מבבל כ-50,000 יהודים.
עם חורבן בית ראשון וגלות בבל פסקה העברית לשמש לשון דיבור יחידה ביהודה.
בחיי היום יום נזקקו תושבי ארץ ישראל לארמית, שהפכה לכלי מלכד של כלל האוכלוסייה, וגם רבים מבני יהודה לא יכלו עוד להבין את הכתוב בעברית ונזקקו לתרגום לארמית.
נחמיה מצר על כך שיהודים נשאו נשים נוכריות והביאו להתבוללות: "בימים ההם ראיתי את היהודים השיבו נשים אשדודיות עמוניות מואביות ובניהם חצי מדבר אשדודית ואינם מכירים לדבר יהודית".
יהודה הייתה מחולקת למחוזות-משנה, שנקראו פלכים, ובראשם עמדו שרי הפלך.
הפלך של ירושלים, למשל, חולק לשניים ובתקופת נחמיה עמדו בראשו "שרי חצי פלך".
העובדה ששרי הפלכים היו יהודים מעידה על כך שהניהול המקומי של יהודה היה בידי תושביה.
לאוטונומיה של היהודים היו גם מוסדות עצמאיים: משרת הכהן הגדול, שחשיבותו גדלה משבטלה המלוכה, וכן גם גופים נוספים כמו "אספת העם", "החורים והסגנים" (או "חורי היהודים") שהיוו את "מועצת הזקנים", "הכנסת הגדולה" וה"סופרים".
בספרי עזרא ונחמיה מובאות 5 רשימות המספקות מידע על יישובי פחוות יהודה, היא "יהֻד" בשמה הארמי בתקופה הפרסית.
שתי הרשימות הראשונות מפרטות את שבי הגולה והן כוללות שמות של יישובים ב-4 אזורים: מדרום לירושלים: בית לחם ונטופה; עמק יריחו: יריחו וסנאה; מצפון לירושלים: נוב, ענתות, עזמות, הרמה, גבע, מכמס, העי, בית אל, גבעון, הכפירה, בארות וקריית יערים (בירות הפלכים לא מוזכרות בהן); השפלה הצפונית-מערבית: לוד, חדיד ואונו.
הרשימה השלישית מונה את המשפחות שהתנדבו להתיישב בירושלים.
אין בה שמות יישובים באזור יריחו או באזור הסמוך לירושלים מדרום, אולם יש בה יישובים רבים בנגב, מעין מובלעת דרומית מחוץ לתחום הפחווה.
הרשימה הרביעית מפרטת את בוני חומת ירושלים ונמנות בה 5 בירות הפלך: ירושלים, בית הכרם, מצפה, בית צור וקעילה.
הרשימה החמישית היא של בני המשוררים.
טביעות חותם ששימשו כטביעות רשמיות של פחוות יהודה, כמו גם קבוצת מטבעות שעליהן הכתובת "יהד", נתגלו בתחום גבולות הפחווה, כפי שהם משתקפים ברשימות המקראיות, כאשר אין אפילו אזור אחד מהחמישה העיקריים שבתחום הפחווה, שלא נמצאו בו טביעות כאלה.
טביעות חותם נמצאו גם באזורים בהם היו יישובים שאינם נזכרים באף אחת מהרשימות ובהם עין גדי במזרח.
על פי חלוקת הפחווה ל-5 פלכים בהתאם לשמותיהם ברשימת בוני החומה, מתקבלות יחידות מנהל עם גבולות שאינם טבעיים.
בהתאם לכך, ניתן להציע שני פלכים עצמאיים נוספים: פלך יריחו במזרח ופלך לוד במערב, שבירתו היא אולי גזר.
לאור הצעה זו, פחוות יהודה הייתה מחולקת ל-6 פלכים, המקבילים לאזורים הגאוגרפיים הטבעיים שלה: פלך ירושלים (ירושלים וסביבותיה), פלך מצפה (אזור נחלת בנימין מצפון לירושלים), פלך בית צור (האזור ההררי שמדרום לירושלים), פלך גזר (השפלה הצפונית-מערבית), פלך קעילה (השפלה הדרומית-מערבית) ופלך יריחו (בקעת יריחו).
לאור חלוקה זו, פלך בית הכרם נראה כמיותר, אולם ייתכן שבסביבות ירושלים, בירת הפחווה, חולק השטח לפלכים קטנים יותר.
מלבד היישוב היהודי הרצוף בשטח פחוות יהודה, היו יישובים יהודיים גם באזורים אחרים בארץ ישראל.
רמז ליישובים כאלה ניתן למצוא בצו המלכותי שניתן לעזרא מידי ארתחששתא הראשון ובו נאמר שסמכותו של עזרא חלה על היהודים בכל נציבות עבר הנהר, וגם באזכור נחמיה את "היהודים היושבים אצלם" - אצל שכני יהודה.
כמו כן, גם מקום מושבו של טוביה ("ארץ טוביה") בעבר הירדן היה מיושב יהודים וספר יהודית, שנכתב בתקופה הפרסית ומשקף את המציאות בה, מעיד גם הוא על ריבוי היישובים היהודים מחוץ ליהודה, ובייחוד בצפון הר-אפרים.
מאידך, היו בפחוות יהודה עצמה גם תושבים לא יהודים.
בתקופתו של זרובבל, בדומה לתקופתם של דוד ושלמה, הועסקו אומנים פיניקיים רבים בבניין בית המקדש השני: "וַיִּתְּנוּ-כֶסֶף לַַחֹצְבִים וְלֶחָרָשִׁים, וּמַאֲכָל וּמִשְׁתֶה וָשֶׁמֶן לַצִּדֹנִים וְלַצֹּרִים, לְהָבִיא עֲצֵי אֲרָזִים מִן-הַלְּבָנוֹן אֵל-יָם יָפוֹא".
נראה כי בתקופת נחמיה כבר התבססו קהילות פיניקיות מצור וצידון בפחוות יהודה.
בין טביעות החותם רווחת גם הטביעה "ירושלם" ונמצא גם מטבע ועליו הכתובת "יוחנן הכוהן" (במטבעות היהודיים מהתקופה הפרסית מופיעות דיוקנאות אדם, תופעה הנעלמת כליל ממטבעות יהודיים מאוחרים יותר), שניהם מסוף התקופה הפרסית.
בתקופה זו חלה התמעטות במעמד הפחה והכהן הגדול הפך לראש העדה ונציגה המוכר כלפי המלכות.
בשליטת מלכי פרס זכו היהודים בארץ ישראל לאוטונומיה דתית ופולחנית מלאה, אך "מדינת" יהודה לא שבה לגבולותיה הקודמים של ממלכת יהודה לפני גלות בבל ושטחיה הצטמצמו בצורה משמעותית: שטח פחוות יהודה עמד על כ-1,600 קמ"ר בלבד.
השם יהוּד או יהֻד, שמה של פחוות יהודה תחת שלטון פרס מתייחס גם לבירתה ירושלים – עיר מדינה הכוללת את השטחים שסביבה.
מרבית מטבעות יהֻד נמצאו בירושלים וסביבתה והם נושאים עליהם את כיתוב שם הפחווה, הם נטבעו בירושלים לרוב בעריכי כסף נמוכים.
הדגמים והכתובות עליהם, שנעשו לפרטי פרטים, מעוררי השתאות נוכח גודל הזעיר.
יוצאת דופן דרכמה נדירה עם תיאור אל היושב על כיסא עם גלגל מכונף.
קיים דיון לגבי זהותו באם מתואר האל היהודי, או שזה שילוב של זאוס ואלוהי ישראל.
הכתובת יהֻד מופיעה עליו כנראה בארמית בשונה מהכתובות העבריות על מרבית המטבעות.
ייתכן והארמית מורה על טביעה בידי המושל הפרסי שכן זו הייתה השפה הרשמית בממלכה.
גם העריך הגבוה במיוחד ייתכן ומצביע על טביעה בידי סמכות שלטונית גבוהה אם כי יש גם מטבעות קטנים עם כיתוב בארמית.
אין סיבה ליחס את ההטבעה למיטבעה אחרת שכן גם על מטבעות יהֻד אחרים יש תיאורי אדם וחי אשר בהם השתמשו גם התושבים היהודים.
ביניהם למשל ראש חיה עם קרניים, גריפון בסגנון פרסי, ראש מלך פרס מזוקן ודגמי מטבעות אתונה עם ראש האלה אתנה וינשוף.
דגם שהתפרסם מתאר פרח שושן ומצד שני בז פרוש כנפיים, דגם שהועתק למטבעות השקל בן זמננו.
על מטבעות יהֻד מופיעים גם שמות פרטיים: יוחנן הכוהן (יהוחנן השני הכהן הגדול); יהודה (כנראה פּחָה או כהן גדול); ויחזקיה הפחה (היה גם כהן גדול).
אי אפשר לקבוע את זהותה של האוכלוסייה המקומית בגליל לפי המקורות הספרותיים.
כלי החרס וממצאים אחרים שנתגלו בגליל מחוף הים ועד דן, חצור ובית ירח, זהים ברובם לאלה שנמצאו במישור החוף ושונים מאלה שנמצאו בהרי יהודה ושומרון.
שלושת יישובי החוף החשובים של הצפון - אכזיב, עכו ותל שקמונה, ככל הנראה הופרדו מהגליל וייתכן נמסרו לחסות מלכי צור.
גם האזור מדרום לעכו ועד הכרמל היה נתון לחסות צור.
ברוב שפכי הנחלים בחוף הים התיכון של ארץ ישראל, מנחל גלים עד נחל הירקון, הוקם בתקופה הפרסית ישוב שהשתמש בשפך כבמעגן וכך גם במפרצים: מפרץ עתלית, דאר, מכמורת, רשפון ויפו.
הערים דאר ויפו השתייכו כנראה לשליטת מלך צידון.
בספר עזרא נאמר שבים יפו השתמשו, ברשות האימפריה הפרסית, גם צידונים וגם צורים.
נראה שבניהול הערים הפיניקיות בארץ ישראל אחריות מנהלית מסוימת ניתנה למלך הפיניקי, שתושבי עירו היו רוב באותו מקום.
יחד עם זאת, ישנן עדויות שגם סוחרים יוונים התגוררו בערי החוף הללו.
בשנת 711 לפנה"ס כבשו האשורים את פלשת ועשו ממנה פרובינציה אשורית שנקראה "מדינת-אשׂדוּדֻ", על שם אשדוד, העיר הראשית שלה.
במשך רוב התקופה האשורית הייתה אשדוד ממלכה בשלטון שושלת מקומית.
להבדיל משליטי הערבים, שומרון ועמון, שליטה של פחוות אשדוד אינו נזכר במקרא ואפשר להסיק מכך שצורת הממשל באשדוד ובערי הנמל לה הייתה דומה לזו שביתר ערי החוף, כלומר בניהול כלכלי של אחת המלכויות הפיניקיות, צור או צידון.
לפי הרודוטוס, בחבל הארץ הזה ישבו "סורים-פלשתינאים".
במקרא מכונים תושבי הפחוה "אשדודים", המדברים בניב מיוחד, "אשדודית".
הרודוטוס מציין שאשדוד היא "עיר גדולה בסוריה", אולם על פי המקורות מהתקופה, נראה שבמאה ה-4 לפנה"ס איבדה אשדוד מחשיבותה ואשקלון הפכה לעיר החשובה באזור.
הקשר בין העיר אשקלון לצור מעיד על הימצאות אוכלוסייה פיניקית בפחווה, שעל פי הממצא האפיגרפי (כלי פולחן המוקדשים לבעל), התרבו בה במאה ה-4 לפנה"ס.
פחוות אשדוד השתרעה בין נחל שורק בצפון לנחל גרר בדרום וכללה גם את השפלה הפנימית.
בגלל הרצועה הרחבה של החולות הנודדים, המפרידה באזור הזה בין אזור החוף לשפלה הפנימית הפורייה, נוצרה תופעה מיוחדת של הפרדת הערים העיקריות מהנמלים שלהן (יבנה ויבנה-ים, אשדוד ואשדוד-ים).
באזור זה היו לפחות 5 ערי נמל, כאשר 4 מהן היו ערים גדולות: תל ע'זה, יבנה, אשדוד ואשקלון.
מלכי אשור נהגו להעביר לתחומי הממלכות שהחריבו אוכלוסייה מארצות אחרות בשיטת "ההגליה הדו-סיטרית", שמטרתה הייתה ליצור מהות אתנית חדשה במקום העם שהוגלה, כאשר התושבים החדשים, שהיו זרים במקום מושבם החדש, היו תלויים בשלטון האימפריאלי בכל תחומי חייהם.
תושבי שומרון הובאו לשם לאחר נפילת ממלכת ישראל (720 לפנה"ס).
בכתובותיו של סרגון השני, הוא מספר על הגליית אוכלוסיות מארצות במזרח ממלכת אשור אל העיר שומרון ועל הגליית ערבים לארץ שומרון.
ספר מלכים מפרט את שמות הערים בבבל ובמזרחה, על גבול עילם, שתושביהן הועברו ל"ערי שומרון תחת בני ישראל" ו"ירשו" אותה.
קשה להניח שארץ שומרון התרוקנה מתושביה וכולם הוגלו ממנה.
יש לשער, אם כך, שחלה התמזגות כלשהי בין שארית אוכלוסיית ממלכת שומרון לבין העמים החדשים, אולם לא ידוע מתי ובאילו ממדים היא התרחשה.
עדויות על קיומה של פחוות שומרון בתקופה הפרסית נמצאות בכמה מקורות:
במקרא - "סַנְבַלַּט הַחֹרֹנִי", פחת שומרון, נמנה עם יריבי נחמיה.
מכתבי יב - במכתב משנת 408 לפנה"ס מוזכרים "דליה ושלמיה בני סנאבלט פחת שמרין".
יוסף בן מתתיהו מספר על "סנבלט, כותי לפי גזעו, שנשלח כפחה לשומרון על ידי דריוש המלך האחרון", וכן על החיכוכים בתקופה זו בין יהודה לשומרון.
פפירוסים מואדי דאליה משנת 375 לפנה"ס לכל המוקדם, בהם נמנים שמות פחות נוספים משושלת סנבלט.
מטבעות שמופיע עליהם השם "שמרן".
בכל המקורות הללו נזכרות שתי ערים בלבד באזור: שומרון ושכם.
לא נזכרים יישובים נוספים, אולם ניתן לשער שגבולות הפחווה נותרו כשהיו בתקופה האשורית: הרי אפרים במרכז עד הירקון והשרון במערב, הגלבוע ועמק יזרעאל בצפון, הירדן במזרח וגבול פחוות יהודה באזור ההר שמצפון לירושלים בדרום.
פחוות שומרון נחלקה למספר פלכים: עפרים, עקרבה, שכם, שומרון וארובות (נרבתה), כאשר הערים שומרון ושכם היו בירות פלך.
פלכי עקרבה ונברכתא (נרבתה-ארובות) נזכרים בספר יהודית, שנכתב במאה ה-4 לפנה"ס, ועל פיו נברכתא (במערב השומרון) היה מיושב יהודים עוד בתקופה הפרסית, מעין מובלעת יהודית צפונית, שהשתרע בין אזור טובאס בדרום, עמק דותן במערב, עמק יזרעאל בצפון ועמק בית שאן והירדן במזרח, ומכאן שהיה הפלך הצפוני של פחוות שומרון.
מלבד השומרונים והיהודים, היו קבוצות אתניות נוספות בפחוות שומרון.
בתעודות מואדי דאליה מופיעים שמות שבהם קיים המרכיב התיאופורי היהודי "יהו", כמו גם שמות הכוללים שמות אלים אחרים: קוס (אדומי), שהר (ערבי), כמוש (מואבי), בעל (פניקי) ונבו (בבלי).
במאה ה-6 לפנה"ס החל תהליך של דחיקת האדומים מעבר הירדן המזרחי על ידי שבטים ערביים.
האדומים נאלצו להגר אל צפון הנגב ודרום הר יהודה והתיישבו במקומות שפונו מהאוכלוסייה היהודית שישבה בהם עד חורבן בית ראשון וגלות בבל.
עדות להתיישבות אדומית בצפון הנגב בתקופה הפרסית נמצאת באוסטרקאות שנמצאו בערד ובאר שבע, בהן מופיעים שמות פרטיים אדומים רבים, ביחד עם שמות ערביים.
בין אויבי נחמיה נזכר גם "גשם הערבי".
על פי הרודוטוס, תחום מושב הערבים היה ברצועת חוף באזור עזה ודרומה ממנה, אולי עד אל עריש.
הערבים ישבו באזור הזה עוד קודם, אך רק לאחר שכבשו הפרסים את עזה הם הפכו לרוב תושבי העיר, שהתקיים בה עד סוף התקופה הפרסית.
זהותם השבטית של הערבים הנזכרים במקרא ואצל הרודוטוס התבררה מכתובת ארמית על קערת כסף מהמאה ה-5 לפנה"ס, שנמצאה במזרח הדלתה של מצרים, ובה נזכר "קינו בר גשם מלך קדר".
התפשטות שבטי קדר בדרום הארץ החלה עוד בתקופה הבבלית והגיעה לשיאה בתקופה הפרסית, כאשר סייעו הערבים לפרסים לשלוט על שטחי המדבר.
ככל הנראה אכלסו שבטי קדר את אזור עזה, הנגב וסיני.
מתוצאות סקר מקיף שנערך בשנות ה-40, עולה שממלכות עבר הירדן המזרחי נחרבו לגמרי במאה ה-6 לפנה"ס.
העדות הארכאולוגית הדלה עומדת בסתירה לעדות ההיסטורית על עבר הירדן בתקופה הפרסית.
בסוף התקופה האשורית התקיימו בצפון עבר הירדן 2 פחוות: קרניים (הבשן והגולן) והחורן, וייתכן שגם הגלעד היה פחווה בפני עצמה, כאשר מדרום להן עדיין התקיימו 3 החטיבות הלאומיות עמון, מואב ואדום.
לגבי הפחוות הצפוניות, אין אנו יודעים דבר על גורלן בתקופה הבבלית והפרסית, אולם עמון ומואב מוזכרות בספרי עזרא ונחמיה כפחוות.
בתקופת העליות הראשונות של שיבת ציון, נזכרות משפחות יהודיות מ"פחת מואב" ובספר נחמיה מוזכר כמה פעמים טוביה "העבד העמוני", כאשר "עבד" מתפרש כאן בדרך כלל כ"עבד מלך", כלומר בשירות המלך הפרסי.
ייתכן גם שטוביה היה בן למשפחה יהודית חשובה (משפחת בית טוביה) ששלטה בפחווה כולה.
על קיומם של מואבים ועמונים כחטיבה לאומית במאה ה-5 לפנה"ס ניתן ללמוד מכך שבין הנשים הנכריות שנשאו היהודים באותה תקופה נמנות גם נשים "עמוניות ומואביות".
ככל הנראה, אזור מואב נפגע קשה מפלישות הערבים, שהחלו כבר בסוף התקופה האשורית ובתקופה הפרסית כבר הקיפו את כל הארץ.
נראה שגם אדום חרבה כבר בתקופה הבבלית על ידי הערבים בני קדר, שהדפו את האדומים מערבה.
בשלהי התקופה הפרסית, או בראשית התקופה ההלניסטית, נהדפו משם גם בני קדר - על ידי הנבטים, שהפכו את ארץ אדום למרכזם.
הרבגוניות בצורות הממשל וסובלנות השלטונות המרכזיים, יחד עם הביטחון ופריחת המסחר, יצרו ברחבי האימפריה הפרסית שני תהליכים תרבותיים הנראים מנוגדים.
הייתה פריחה מחודשת של מרכזי התרבות הקדומים בפחוות המאורגנות על בסיס לאומי, אך המסחר החופשי הביא ליצירת תרבות משותפת, בעיקר באזורי שליטתן של ערי המסחר הגדולות שלחוף הים.
לצד המסורות המקומיות הקדומות, הישראליות והפיניקיות, הופיעו יסודות חדשים.
כבר בראשית התקופה הפרסית הייתה הארץ חלוקה מבחינת התרבות החומרית לשני אזורים: אזור ההר של יהודה ועבר הירדן מצד אחד, והגליל וחוף הים מצד שני.
"תרבות ההר" הייתה "מזרחית" ומורכבת מתרבות מקומית ומהשפעות אשוריות, בבליות ומצריות, ואילו "תרבות החוף" הייתה "מערבית" וכללה יסודות יווניים-מזרחיים, קפריסאים ואתונאים.
הגיוון האתני-תרבותי בארץ ישראל היטשטש במשך התקופה הפרסית, כתוצאה מהמבנה המנהלי האחיד של הארץ והמכנה המשותף התרבותי - השפה הארמית הייתה שפת המנהל והדיבור.
עוד לפני הכיבוש היווני ניכרו השפעותיה של התרבות ההלניסטית (בתיווך של סוחרים, מתיישבים ואנשי צבא שכירים), שסייעו גם הן לתהליך המיזוג האתני והתרבותי, וזאת לעומת אי השפעתה של התרבות הפרסית.
בשנת 332 לפנה"ס כבש אלכסנדר מוקדון את ארץ ישראל מידי הפרסים, ובכך תמה התקופה הפרסית והחלה התקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
התקופה הפלאוליתית ביפן (ביפנית: 日本の旧石器時代) היא תקופת ההתיישבות של האדם ביפן לפני התפתחות כלי החרס, בדרך כלל לפני 10,000 לפני הספירה.
תאריכי ההתחלה הנפוצים לתקופה זו הם בסביבות 40,000 לפנה"ס, אם כי כל תאריך של נוכחות אנושית לפני 35,000 לפנה"ס שנוי במחלוקת, כאשר האותנטיות של חפצים התומכים בנוכחות אנושית לפני 35,000 לפנה"ס בארכיפלג מוטלת בספק.
התקופה הפלאוליתית ביפן נמשכה עד לתחילת תקופת ג'ומון המזוליתית, או בסביבות 14,000 לפני הספירה.
האיים היפניים היו מחוברים בחלקם ליבשת אסיה בתקופות הקרח של הפליסטוקן, כאשר גובה פני הים ירד במידה ניכרת, ב-100 עד 120 מטרים.
טענה זו מקובלת, על אף היותה לא חפה מספקות, שכן עומקם של מצר קוריאה המפריד בין קוריאה לאיי יפן, ומצר צוגרו, המפריד בין האיים הונשו והוקאידו, עומד על 140 מטרים בערך.
נראה שהמצרים התייבשו לעיתים, ולעיתים התמלאו, הכול בתלות מזג האוויר בתקופת הקרח.
כלי האבן היפניים המוקדמים ביותר, גרזנים וסכינים מסותתים מאבן, נמצאו באתר קאמי-טאקאמורי, שבחבל מיאגי, ותאריכם הוערך לשנת 500,000 לפנה"ס, אך מאוחר יותר התברר שהיו אלה זיופים שנשתלו במקום.
רוב הכלים הפלאוליתים שנמצאו ביפן, שויכו לשנת 35,000 לפנה"ס או מאוחר יותר, עובדה שתומכת בדעה שההתיישבות הראשונה ביפן הייתה בערך בשנים אלו.
התקופה הפלאוליתית ביפן נחשבת למקורית ביותר, שכן שם נמצאו הכלים הראשונים שעשויים מאבנים שחוקות ואבנים מלוטשות.
כלים אלה משויכים ל-30,000 לפנה"ס, כאשר למעשה הם מיוחסים לתקופה הנאוליתית, בשנת 10,000 לפנה"ס, בשאר העולם.
לא ידעו מדוע נוצרו כלים אלה כל-כך מוקדם דווקא ביפן, אך ידוע שבתקופה זו החלה התחממות האקלים, ונראה שהאיים היפנים הרוויחו רבות מכך.
בשל מקוריות זאת, התקופה הפלאוליתית ביפן אינה משתייכת בדיוק להגדרה של התקופה הפלאוליתית על פי טכנולוגיית האבנים (סיתות אבנים).
הכלים המשתייכים לתקופה הפלאוליתית ביפן מראים מאפיינים השייכים לתקופות המזוליתית והנאוליתית כבר בשנת 30,000 לפנה"ס.
נראה כי האוכלוסייה הפלאוליתית, וכן האוכלוסייה של תקופת ג'ומון, מקורבות לקבוצה הפלאו-אסייתית שחלשה על חלקים גדולים מאסיה, לפני ההתפזרות לפי קבוצות מאפיינים שהיום מאכלסות את סין, קוריאה, יפן או וייטנאם.
מבנה השלד מצביע גם כן על מאפיינים דומים עם תושבים אחרים ביבשת אסיה.
מבנה הלסת שייך לקבוצת סאנדדונט, אליה משתייכות אוכלוסיות עתיקות שישבו בעיקר בדרום-מזרח אסיה (האוכלוסיות שיושבות שם בימינו, משתייכות לקבוצת הסינודונט).
מבנה הגולגולת נראה חזק יותר, עם עיניים שקועות יותר.
נראה כי הילידים בני האיינו, היושבים בעיקר בהוקאידו, הם צאצאים של אוכלוסיות אלה, ולהם מאפיינים אשר פעם נחשבו למאפיינים של תושבי אירופה, מערב אסיה, מרכז ודרום אסיה וצפון אפריקה, אך בימינו הם משתייכים לקבוצת האוכלוסיות הפלאוליתית הקדומות.
ניתוח גנטי בימינו אינו מספקות הוכחות חותכות ומצביע על עירוב בין האוכלוסייה היפנית המקורית לאוכלוסיות זרות אשר הגיעו לאיים.
מוערך כי 10 עד 20% מהקוד הגנטי של היפנים מגיע מאבותיהם בתקופה הפלאוליתית-ג'ומון, היתר מגיע מאוכלוסיות אחרות מהיבשת עצמה, במיוחד במהלך תקופת יאיואי.
המחקר הארכאולוגי של התקופה הפלאוליתית
המחקר על התקופה הפלאוליתית ביפן החל מאמצע המאה ה-20. האתר הראשון שיוחס לתקופה זו התגלה רק לאחר מלחמת העולם השנייה.
עקב השערות והנחות שבני אדם לא חיו באיי יפן לפני תקופת ג'ומון, עצרו משלחות ארכאולוגיות בדרך כלל בהגיעם לשכבת ג'ומון (13,000 לפנה"ס לערך).
מאז, התגלו מעל 5,000 אתרים פלאוליתיים, חלקם אף באתרים ג'ומונים קיימים.
מחקר התקופה הפלאוליתית ביפן מאופיין בחקר שכבות רבות, הודות לטבע הגעשי של הארכיפלג: התפרצויות געשיות גדולות כיסו את כל האי באפר געשי, ואיפשרו קביעת תאריכים כמעט מדויקת.
שכבה מאוד חשובה כזו היא ה-AT (איירה-טאנזאווה), אשר כיסתה את כל יפן לפני כ-21,000-22,000 שנים.
הארכאולוגיה היפנית בתקופה הפלאוליתית הוכתמה בעבר בכתם גדול.
היה זה תחום בו מעט מאוד סטודנטים יפנים לארכאולוגיה גילו עניין.
עד "תרמית יפן הפלאוליתית", סברה קהיליית הארכאולוגים היפנים שבני אדם ישבו בארכיפלג כבר בשנים 700,000 לפנה"ס, בהסתמך על ממצאים של פוג'ימורה שיניצ'י.
אך העיתון מאיניצ'י שימבון שתל מצלמה באתר ארכאולוגי בו עבד פוג'ימורה, ותפס אותו שותל ממצאים באתר קאמי-טאקאמורי בשנת 2000. 90% מהמחקר הפלאוליתי היה מיוחס לפוג'ימורה, וחשיפת התרמית הטילה ספק גדול על כרונולוגיית התיישבות האדם ביפן.
התאחדות הארכאולוגיה היפנית בילתה שנתיים תמימות בבדיקה מחדש של כל האתרים והממצאים אותם חשף פוג'ימורה, ולבסוף פסקה שכמעט כל הממצאים שחשף אינם עוברים את ביקורת הוועדה.
מאז התגלית, מעט מאוד אתרים מתיימרים להציג בצורה משכנעת שרידים להימצאות בני אדם ביפן בשנים 40,000-50,000 לפנה"ס, והתאריך המקובל ביותר להימצאות בני אדם בארכיפלג הוא 35,000 לפנה"ס.
התקופה הממלוכית בארץ ישראל היא התקופה שבין השנים 1260–1517 בה שלטו הממלוכים בארץ ישראל.
הממלוכים היו שליטים מוסלמים ממוצא שאיננו ערבי, שמרכז שלטונם היה בקהיר.
ארץ ישראל לא הייתה יחידה מדינית נבדלת, ורוב שטחה (פרט לנגב הדרומי ולמובלעות באזור החוף, כגון עכו) נכלל בפרובינציה (וָלָאיָה) "אָ-שָאם" ("סוריה הגדולה"), שהשתרעה (על פי המפה המודרנית) בשטחי סוריה, לבנון, ארץ ישראל וחלקים מעבר הירדן המזרחי.
חשיבותה העיקרית של הארץ הייתה כשטח מעבר בין המרכז השלטוני בקהיר לבין בירת המחוזות הצפוניים של הסולטנות הממלוכית בדמשק, וכחזית אל מול איום פלישה מונגולית.
הייתה לה חשיבות כמקום המעבר של דרך הדואר הראשית בין שני המרכזים, והייתה לה חשיבות דתית בהיותה מקום התרחשותם של הסיפורים המוזכרים בקוראן, כדוגמת סיפורי האבות.
בירת החלק הצפוני של הארץ הייתה צפת, ובירת החלק הדרומי הייתה עזה.
ערים מרכזיות נוספות בארץ היו חברון, רמלה, לוד, שכם, ג'לג'וליה, קאקון (בעמק חפר) וירושלים.
ירושלים הממלוכית מהווה מקרה מיוחד של עיר בעלת חשיבות דתית רבה, אף שמילאה תפקיד שלטוני ומסחרי-כלכלי שולי.
תולדותיה, על אף שהן משיקות לתולדות ארץ-ישראל בכלל, נבדלות מהן במובנים רבים.
250 שנות השלטון הממלוכי בארץ נחלקות לתקופה קצרה של כיבוש והתבססות (תקופת ביברס), כמאה שנים של שלטון מרכזי חזק, וכמאה שנות התפוררות.
זוהי חלוקה סכמטית, שכן גם בתקופת השלטון המרכזי החזק היו שנים של רפיון, וגם בתקופת ההתפוררות היו שנים של פריחה ושגשוג.
בשנים שבהן השלטון המרכזי היה חזק, רמת הביטחון האישי ורמת הסדר והארגון השלטוני היו גבוהות.
עם זאת, באותן שנים עול המסים (הג'יזיה) היה כבד, האדיקות הדתית המוסלמית הייתה רבה, וחוקי האסלאם נאכפו בקפדנות וביד חזקה.
מאידך גיסא, בשנות הרפיון וההתפוררות, התחזקו מנהיגים מקומיים על חשבון השלטון המרכזי, וכנופיות של בדואים ושודדי דרכים הטילו את אימתם על תושבי הארץ.
להלכה, לפי לוח התקופות בארץ ישראל המקובל, עד שנכנסה תחת השלטון הממלוכי הייתה הארץ שרויה בתקופה הצלבנית, אך למעשה, עם מפלת צבא ממלכת ירושלים הצלבנית בקרב הירביה בשנת 1244, איבדה הממלכה הצלבנית את מרבית שטחיה.
החזקותיה הצטמצמו למספר ערים ומבצרים מבודדים באזור החוף ובגליל, שהיו נתונים במצור מוסלמי.
אולם גם השלטון המוסלמי לא היה אחיד והתחלק בין שליטים רבים.
מאזן הכוחות בין הצלבנים והמוסלמים התאפיין בסדרת בריתות צבאיות קצרות-טווח ששינו חדשות לבקרים את חלוקת שטחי הארץ, דבר שהחליש מאוד את יכולתה של הארץ להתאושש ולהשתקם.
באותה תקופה התחזקה תלותם של שליטים בעולם המוסלמי בלוחמים-עבדים הידועים בשם "ממלוכים", שהיו רובם ממוצא טורקי.
הממלוכים היו עבדים לא-מוסלמים שנרכשו בגיל צעיר משבטי הנוודים בערבה האירואסייתית, אוסלמו והוכשרו כלוחמי עלית.
מסלול הכשרתם כלל חינוך לנאמנות עזה לאדונם.
הצטיינות הממלוכים פתחה בפניהם את האפשרות לכהן בקצונה הבכירה ובעמדות ממשל בכירות בארצות המוסלמיות.
בשנת 1249 איים לואי התשיעי על מצרים במהלך מסע הצלב השביעי, וזכה להצלחה עקב רפיון השליטים האיובים.
בקרב אל-מנצורה ב-1250, הצליח הגדוד הבח'רי הממלוכי להביס כליל את צבא לואי התשיעי.
צעדו הבא של מפקד הגדוד, האמיר קוטוז, היה להדיח את השלטון האיובי ולהשליט את הממלוכים על מצרים .
כעבור עשר שנים של שיקום והתבססות במצרים, פנו הממלוכים ממצרים צפונה, כדי לסייע לשלטון בדמשק אל מול פלישת האימפריה המונגולית, שכבשה כבר את בגדאד והייתה בדרך להשתלט על המזרח התיכון כולו.
הממלוכים יצאו לקדם את פני הפולש ונתקלו בחיל המונגולי סמוך למעיין חרוד.
ביום שישי, 3 בספטמבר 1260, הביסו הממלוכים את המונגולים בקרב עין ג'אלות, ובלמו את התקדמותם.
בהמשך כבשו גם את דמשק מידי שליטיה הנרפים, וביססו את שלטונם באזור.
מאז, ובמשך 250 השנים הבאות, היו הממלוכים הכוח החזק ביותר במזרח התיכון.
ב-24 באוקטובר 1260, בדרכו חזרה למצרים, רצח האמיר ביברס את קוטוז, והפך לסולטאן הממלוכי.
הוא כונן מחדש את הח'ליפות בקהיר (לאחר שהאימפריה המונגולית חיסלה את הח'ליפות בבגדאד).
במעשה זה העניק ביברס גושפנקא דתית לשלטונו ולשלטון הממלוכים.
מטרתו של ביברס הייתה לסלק כל נוכחות זרה מארץ ישראל, ובפרט את הנוכחות הצלבנית.
הוא איתר את חולשת השלטון המוסלמי הקודם בנכונותו לכרות בריתות עם ה"פרנקים" (כינוי לצלבנים), וביקש לא רק לסלק את הצלבנים אלא גם למנוע מהם כל רצון לחזור.
יתרה מזו, התפוררותו המהירה של הכוח המונגולי בחזית המזרח התיכון הותירה בידי ביברס גדודים רבים ערוכים לקרב אותם יכול היה להשליך אל המערכה.
בין 1263 ו-1265 הציב ביברס את כוחותיו סמוך להר תבור ויצא לפעולות לחיסול כל המאחזים הצלבניים בגליל.
הוא הרס את כל המבנים, ובפרט את המבצרים, והוציא אותם מכלל שימוש.
ב-1265 העביר ביברס את בסיסו לתל אסור (ליד מושב עין עירון ושמורת עין ארובות של ימינו), משם תקף וכבש את מעוזי החוף הצלבניים בחיפה, בעתלית, בקיסריה ובארסוף.
ב-1266 פנה ביברס לכיבוש צפת, וכוחותיו צרו על מצודת הצלבנים שבה במשך למעלה מ-40 יום.
לבסוף גרם ביברס לצלבנים לחתום על הסכם כניעה, תוך הונאתם.
עם צאתם מהמצודה הרג ביברס את הצלבנים הנסוגים ושיפד את גופותיהם על חומות המצודה.
כוונתו הייתה להרתיע את האירופאים מיציאה למסע צלב חדש.
ב-1268 כבש ביברס את יפו, וב-1271 ערך מסע נוסף בגליל לחיסול המצודות הצלבניות האחרונות שעוד שרדו ובראשן מבצר המונפור.
הערים הצלבניות שנותרו על תילן לאחר תום שלטונו של ביברס (1277) היו עכו, צור וצידון.
החל מאמצע שנות ה-60 פנה ביברס לשקם את הארץ.
הוא עודד התיישבות של קציניו בה, וחילק להם שטחי אדמה (אותם עיבדו אריסים).
הוא פיתח את צפת, מיד לאחר כיבושה, כבירת הגליל, והציב בה מושל חזק ובעל סמכויות.
הוא פיתח מרכזי מסחר בג'לג'וליה, בקאקון, בלוד, ביבנה ועוד.
ביברס יזם את פיתוח דרך הדואר שאפשרה לפרשים רכובים על סוסים להגיע בביטחון ובמהירות מקהיר לדמשק בארבעה ימי רכיבה.
הקמת הדרך חייבה בניית גשרים, סילוק מכשולים, הקמת מתקני דרך כחאנים וסבילים, ואיוש מצודות-משמר בחיל משמר.
הח'אנים ריכזו סביבם מסחר, שווקים, שירותי חלפנות, החלפת סוסים ועוד.
ביברס חילק את הארץ לנפות (נִיאָאבּות) והעמיד בראשן קצינים.
הוא הגדיר תפקידי ניהול ושלטון (גובי מיסים, שופטים, מפקחים על כוחות שיטור), ומסר אותם בידי קצינים ממלוכים שפרשו מלחימה פעילה.
יחד עם המשרה קיבל הממלוכ בדימוס שטח קרקע מניב, אשר חלק מההכנסות ממנו נהג להקדיש לצורכי דת (וקף).
לחלופין יכול היה הפקיד להקים על השטח מתקן לעוברי-דרך כגון סביל.
ביברס, לא-מוסלמי מלידה אלא מתאסלם, דרש לשמור בקפידות על חוקי האסלאם וטרח לפרסם את הדבר, בכלל זה חוקים שהגנו על הנתינים מפני שרירות-ליבם של תקיפים מקומיים שדוכאו ביד ברזל.
ביברס ראה עצמו ממשיכו של עומר בן אל-ח'טאב, כובש ירושלים המוסלמי הראשון (638).
לפיכך היה מגן בני החסות: היהודים והשומרונים וכן הנוצרים בני-הארץ (ארמנים, מרונים, קופטים ואשורים (סורים)).
ביברס קרא ליהודים לשוב ולהתיישב בארץ בכלל ובירושלים בפרט, תחת הגנת השלטון.
בני חסות אמנם חויבו לשלם מס גולגולת וחלו עליהם איסורים שונים והגבלות (כגון איסור על שתיית יין, חיוב לבישת מלבושים מזהים ועוד), אך ההגנה על גופם ופולחנם הייתה מצוות-דת שנאכפה על ידי השלטון, לפחות כל עוד השלטון היה יציב.
אדיקותו של ביברס באה לידי ביטוי גם בפיתוח הערים הקדושות (החראמים), ירושלים וחברון.
הוא התחיל בתנופת הפיתוח לה זכתה ירושלים בתקופה הממלוכית, כולל, בין השאר, שיפוץ כיפת הסלע, הקמת אכסניה לעולי רגל בירושלים, שיפוץ מערת המכפלה בחברון ובניית נבי מוסא במדבר יהודה.
ביברס הותיר אחריו מסורת ועקרונות לפיהם התנהל, במידה רבה, השלטון הממלוכי בכלל ובארץ ישראל בפרט במהלך מאתיים השנים הבאות.
עקרון הרס הערים הבצורות וערי החוף הפחד העיקרי של הממלוכים היה מפני מסע צלב נוסף והשתלטות צלבנית מכיוון החוף.
לכן העדיף ביברס להרוס ביצורים ונמלים.
חומות המבצרים שהרס בערי החוף דורדרו כדי לסתום את הנמל המקומי .
נעשה גם שימוש משני באבני מבצרים לבניית מסגדים (למשל מסגד סידנא עלי).
גם ערים מרכזיות בארץ נותרו ללא חומה לפי הדוקטרינה הממלוכית שהעדיפה להסתמך על הכוח הצבאי ולא על ביצורים.
הרס וסתימת כל נמלי הארץ שימש גם כדי לנקז את כל המסחר, על טובות ההנאה הקשורות בו (כמו מכס), לנמל אלכסנדריה שקרבתו היחסית לקהיר חיזקה את השליטה בו.
בכפרים באזור החוף ההרוס שיכנו הממלוכים פליטים כורדים וטורקמנים שנמלטו מפנים אסיה, הן על מנת שלא יגיעו למצרים והן על מנת שיהוו חיץ מפני מתקפות ימיות אפשריות.
שמירה קפדנית על חוקי האסלאם כלא-מוסלמים מלידה יכלו הממלוכים להיחשד בנאמנותם לדת.
התוצאה הייתה הפוכה - קנאות דתית מודגשת ומוצהרת כקו שלטוני.
בהקפדה על חוקי האסלאם הייתה כרוכה גם הקפדה על חוקי השלטון המרכזי, שקודשו על ידי הח'ליף.
בפרט חוקי האסלאם כוללים את תנאי עומר, החוקים המגנים על בני החסות, היהודים, השומרונים והנוצרים הלא-אירופאים.
חשיבות הקישור היעיל בין חלקי הסולטנות ביברס הבין ששליטה בשטח הגדול שכבש מחייבת יכולת להעברת ידיעות מהחזית הצפונית (קו המגע עם האימפריה המונגולית) לקהיר והעברת פקודות חזרה, וכן ריגול יעיל במרכז השלטוני בדמשק לבל יתנתק מקהיר.
לפיכך יזם ביברס שלוש חלופות להעברת ידיעות, שרובן התקיימו במקביל בשטחי ארץ ישראל: דואר יונים, משואות איתות ודרך הדואר.
התחזוקה היעילה של הדרך ומתקניה והשמירה עליה הבטיחו תעסוקה וביטחון אישי לאורכה, ברוב שטח ארץ ישראל.
משרות שלטוניות לממלוכים בלבד כל הפקידות באה משורות הקצינים הממלוכים הפורשים.
בתמורה לשירות במשרה לא שולמה משכורת מהקופה הציבורית, חלף זאת זכה הפקיד לשטח אדמה חקלאי שעובד על ידי אריסים, כשרוב תנובת הקרקע הייתה שייכת לפקיד.
האריסים זכו להגנה מהפקיד ויכלו גם למכור מקצת מיבולם בשווקים מקומיים.
אולם על פי החוק הממלוכי לא יכול היה בעל תפקיד להוריש רכוש לצאצאיו, היות שהרכוש נחשב כחלק מן המשרה.
על כן, הדרך היחידה של בעל תפקיד ממלוכי לדאוג לצאצאיו הייתה באמצעות הקדשת חלק מרכושו להקדש (וקף) תוך מינוי בנו למנהל נכסי ההקדש, כך שיזכה לשכר ממנו.
ההקדש יכול היה להיות הקמת מבנה דת (מסגד או מדרסה), מימון איש דת וכדומה.
לממלוכים ניתנו זכויות-יתר נוספות רבות, בהן הזכות לרכוב על סוס, כפי שמציין ר' משולם מוולטרה: "וכולם רוכבים על החמורים ועל הפרדות כי אינו רשאי שום אדם, אפילו ישמעאלי, לרכוב על סוסים אלא הממילוקי לבדם."
הקפדה על אסתטיקה בבנייה הציבורית כבר מימיו של ביברס מורגשת הקפדה על בנייה ציבורית אסתטית.
הדברים אמורים הן במבני דת והן בגשרים.
הפריטים המאפיינים בתקופת ביברס הם קשתות מחודדות, עיטור באמצעות כתובות מסוגננות וסמלים ותשליב אבנים (אבלק).
בשנים הבאות הועשרה האדריכלות הממלוכית בפריטים אופייניים נוספים.
הסתמכות כלכלית על מכסים המקור הכספי העיקרי לקופה הציבורית הממלוכית היה מכסי התנועה המסחרית מהודו ועדן לאירופה, שעברה רובה ככולה דרך נמלי אלכסנדריה וצור.
בשליטת הממלוכים נמצאו דרכי מסחר שנמשכו אל עומק אסיה, אשר עברו מצפונה ומדרומה של ארץ ישראל ועליהן הובלו סחורות יקרות ערך כתבלינים, בשמים ואבני חן.
גם מכס ממשלתי צנוע יכול היה להזרים הון עתק לקופה הממלוכית.
מה גם שהמכס היה שרירותי ונקבע לפי היכולת המרבית של השלטון להכביד את ידו על הסוחרים.
זו הייתה מדיניות כלכלית קצרת רואי, כיוון שלא פיתחה שום חלופה ראויה למימון ההוצאות מתוך כוחות פנימיים.
ברגע בו תנאים פוליטיים, פגעי טבע, שוד ימי וגילוי נתיבי מסחר מתחרים הפנו את המסחר מנמלי מזרח הים התיכון, קרסה הכלכלה הממלוכית במהירות.
שתי שאלות חשובות נותרו ללא מענה חד משמעי באשר למהלכיו של ביברס: מדוע בחר מצביא מנוסה וחסר אויבים משמעותיים להתקדם לאט כל-כך בכיבושיו (בשונה מצלאח א-דין), ומה הסיבה שלא כבש את עכו, עיר נמל חשובה, שהייתה למעשה בירת שארית הממלכה הצלבנית מאחר שירושלים הייתה בידיו?
לדבריו של ד"ר שמעון גת, מהלך כיבושיו האיטי מלמד שהסיק מטעותו של קודמו, האיובי, כי מכת המחץ שלו בהמשך לקרב קרני חיטין - היא שהעירה נגדו את מסע הצלב השלישי.
באשר לכיבוש עכו, הרי שלדעת המומחים העוסקים בתקופה אפשר שהסיבות לכך אחדות: התעוררות המונגולים שהעסיקה אותו בצפון, חשש מכישלון נוסף לאחר ניסיונו הראשון (זאת לדעת פרופ' יוסף דרורי ובניגוד לדעתו של ד"ר גת שסבור כי זו הייתה פעולת הסחה), או התעוררות מסע צלב מחודש בהתייחס למעמדה המיוחד של עכו.
ואפשר שלא הספיק כי מת לפני שהשלים את סילוק שארית הישות הצלבנית.
שטח ארץ-ישראל התחלק בין ה"ממלכות" של דמשק, עזה וצפת, באופן הבא:
ממלכת עזה כללה את הנגב המערבי עד שיפולי הרי חברון, רמלה, לוד וכל שאר שטחי השפלה עד קאקון בצפון.
מושל עזה היה מינוי עצמאי של הסולטאן עד 1376, לאחר מכן נשלט על ידי נציב הסולטאן מדמשק.
בעיר, כבבירת כל ממלכה, ישבו שופטים (צבאיים ואזרחיים), פוסקי הלכות דתיים, וממונים על מיסים ועל בני-חסות.
ממלכת צפת כללה את כל הגליל (העליון, התחתון והמערבי), את עמק הירדן ואת צפון השומרון (ג'נין, מגידו).