tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדעת ד"ר גבריאל אלכסנדר, הכינוי יוהאן מאיר נועד להסוות את שמו האמיתי של קרמנצקי אשר חשש מההשלכות האנטישמיות של קישור שמו ל"פרויקט הציוני" של הרצל.
ייתכן והסתתרות זו בוצעה נוכח מעמדו החברתי והכלכלי הרם של קרמנצקי בחברה הלא יהודית בווינה, כמו גם מחששו של קרמנצקי מראש עיריית וינה דאז, ד"ר קארל לואגר, איתו ניהל קשרים פוליטיים ואשר החזיק בדעות אנטישמיות מוצהרות.
כמו כן, ניכר כי בהיותו איש מעשה אשר זכה לפרסום רב בשל תרומתו לתעשיית החשמל האוסטרית, קרמנצקי מיעט לקחת קרדיט על פועלו במסגרת קק"ל.
הן בנו, אלכסנדר קרמנצקי, והן מנחם אוסישקין ציינו במיוחד את צניעותו הרבה של יונה קרמנצקי.
זכרו של יונה קרמנצקי מונצח במגוון מקומות ואתרים ברחבי מדינת ישראל.
המושב גני יוחנן הסמוך לעיר רחובות קרוי על שם "יוחנן קרמנצקי", הלוא הוא עברות של השם יוהאן קרמנצקי.
הקרן הקימת לישראל אותה ייסד קרמנצקי, חנכה בשנת 2005 מסלול טיול המכונה "משעול יונה" לזכרו.
המסלול ע"ש קרמנצקי ממוקם ביער חולדה הסמוך לירושלים, אשר היה אחד מהיערות הראשונים שננטעו על ידי קק"ל על שטח שנרכש בהוראת קרמנצקי בשנת 1905.
עיריית בת-ים חנכה בשנת 2007 גן ציבורי על-שם יונה קרמנצקי במעמד נינו (הלא מוכר על ידי משפחת קרמנצקי) של קרמנצקי, איגור קרמנצקי, אשר מתגורר בעיר בת-ים.
בתל אביב קיים רחוב על שם קרמנצקי בשכונת ביצרון ובו מתחם לוגיסטי ומשרדים של חברת החשמל, ובירושלים יש רחוב על שמו בקריית היובל.
בית החולים בילינסון בפתח תקווה הוקם על מגרש בשם "גן קרמנצקי" אשר נרכש על ידי קופת חולים מקרן היסוד ב-1935.
מחוץ לגבולות ישראל, קרמנצקי זכור כאחד מחלוצי תעשיית החשמל האירופית.
באוסטריה נחשב קרמנצקי לגיבור תעשייה מקומי ופועלו מוזכר במוזיאון הטכני של וינה אותו אף סייע קרמנצקי להקים בשנת 1908. כמו כן, נורות הלהט אשר יוצרו במפעלו של קרמנצקי בסוף המאה ה-19 נחשבות פרטי אספנות נדירים.
יונה ("יון") רסין (ט' באב תרס"ב, 12 באוגוסט 1902 – ו' בטבת תש"ח, 19 בדצמבר 1947) היה שומר, אמן השפה הערבית, ממקימי "אגודת השומרים" ומפקד בכיר ב"הגנה".
רסין נולד בשנת 1902 בעיר חרסון שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) למשפחה דתית אמידה.
הצעיר מבין שבעת ילדיהם של ציפורה ושמואל רסין.
מגיל צעיר קיבל חינוך עברי והצטיין בלימודיו.
האב, סוחר עשיר בעל מפעל לייצור דברי מתיקה ומוצרי אווז, שבביתו עסקו רבות בענייני יהדות וארץ ישראל, היה נחוש בדעתו להעניק לבנו חינוך מהמעלה הראשונה בגימנסיה העברית בתל אביב.
בשנת 1913, בהיותו בן 11, נלקח מביתו, על אף התנגדותה הנחרצת של האם, והובא ארצה כדי ללמוד בגימנסיה הרצליה.
האב הפקיד בבנק סכום כסף גדול עבור שכר הלימוד והוצאות הכלכלה ושב לאוקראינה, כשהוא מבטיח לחזור ולקחת את בנו בסוף שנת הלימודים לחופשה.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נותק הקשר עם המשפחה בחרסון, ורסין, הילד, נשאר בארץ לבדו.
כבר בתחילת לימודיו בגימנסיה החלה נובטת בו אהבה עזה לארץ ישראל ולנופיה, החי והצומח, מרחבי החולות והים.
בשנת 1917 גירש השלטון הטורקי את תושבי תל אביב צפונה.
גימנסיה הרצליה, על מוריה ותלמידיה, נדדה והגיעה ליישוב שפיה.
רסין אומץ על ידי משפחתו של מיכאל הלפרין והושפע רבות מרעיונותיו ומחזונו של האיש, אשר טמן בלבו את הכמיהה לגאולת אדמות ארץ ישראל, שמירתן ויישובן בידי יהודים.
בתום חמש שנים של לימודים, אזל הכסף שהופקד על שמו בבנק, והוא נאלץ לעזוב את הגימנסיה ולדאוג בעצמו למחייתו.
בן 16 החל את עבודתו כשומר בפרדס גולדברג (יצחק גולדברג).
רסין למד את השפה הערבית לעומקה ונודע בקרב הערבים בשם "חווג'ה דאוד" - השומר היהודי המטיל חיתתו על גנבים ושודדים.
בימי הפרעות ארגן את ההגנה על שכונת נווה שלום בתל אביב.
עם ייסודה של "עיר גנים" - רמת גן - התמנה לשומרה הראשון.
שומרי הסביבה היו נקבצים אליו כדי ללמוד מניסיונו ולהקשיב לעצותיו.
וכך כותב עליו האלוף אליהו בן חור בספרו "לצאת את הגדר": "פגשתי את יונה רסין במחצית השנייה של שנות העשרים.
רסין היה שומר ברמת גן, וגם אני התפרנסתי כשומר.
רסין סיפר לי כי ארגון "השומר" לא הסתפק בשמירה סטאטית, אלא יצא אל מחוץ לגדר, לשדה, לקראת האויב, וגם פשט על בסיסיו.
לדבריו, צבא צריך ניידות ושליטה במרחב.
הוא לימד אותי רכיבה קרבית על סוס, א"ש (אימוני שדה) יום וא"ש לילה.
יום אחד אמר לי: "דבר אחד אל תשכח, אליהו, הלילה הוא ידיד האמיצים".
אני לא שכחתי והשתדלתי להעביר זאת גם לאחרים".
רסין ארגן אותם להגנה מרחבית בסביבה והשתמש בהם גם כזרוע מודיעינית.
"חבר'ה טראסק" ו"קבוצת הרועים" בשייח' אבריק
רסין, צעיר הבחורים בקבוצה התל אביבית שנקראה "חבר'ה טראסק", יזם את הקמת "קבוצת הרועים" בעמק יזרעאל.
בשנת 1927 עלה עם כמה מחברי ה"טראסק" לאדמות שייח' אבריק, שם חברו לאלכסנדר זייד ומשפחתו.
הקבוצה עסקה בגידול צאן ובשמירה על שדות המרעה.
רסין חיבר ועיבד עשרות מנגינות מזרחיות, והיה מן המחברים הבולטים של שירי הרועים שנוצרו במקום.
הוא הרבה לשהות באוהלי הבדואים וביישובים הערביים ונודע כבורר בסכסוכים, עורך סולחות ומונע נקמות דם, תוך שמירה על יחסי אמון וידידות כנים וארוכי טווח.
בתקופה זו הפך למוכתרה המוכר של שייח' אברייק.
רסין חקר את השפה הערבית לפני ולפנים, התמצא במנהגים, בתרבות ובפולקלור, ונחשב לבר-סמכא בכל הקשור לערביי הארץ.
במאורעות תרפ"ט ארגן את השמירה בעמק יזרעאל ועמק זבולון.
מאוחר יותר היה אחראי על ארגון השמירה, האימון וההדרכה בגוש תל מונד.
בשנת 1932 היה מן היוזמים והמשתדלים אצל ראשי המוסדות הלאומיים להקמתה של "אגודת השומרים" בארץ ישראל.
רסין אימן וניהל קורסים למדריכים בנשק קל, ניווט, א"ש יום וא"ש לילה, טופוגרפיה, בליסטיקה וטקטיקה.
הוא פיקד על מארבים באזור חיפה ויערות הכרמל, ונלחם פנים אל פנים נגד פורעים שחדרו ליישובים (קרב רמת יוחנן, 1938).
עם הקמת משטרת היישובים העבריים, מונה על ידי השלטון הבריטי לסרג'נט, ואימן את הנוטרים בעמק זבולון והסביבה.
רסין היה בין מפקדי "ההגנה" שהשתתפו בעלייה לחניתה והגיע למקום בראש כוח לוחם.
ב-1938 השתתף בפלגות הלילה המיוחדות של אורד וינגייט.
לאחר הטבח בטבריה נשלח על ידי "ההגנה" לפקד על העיר וסביבתה.
ארגן את הגנת המקום על פי תפיסה חדשנית, בנה והקיף את העיר בקו של ביצורים, ועסק, כקצין הש"י, (שירות המודיעין של "ההגנה") בפריסת מערך מודיעיני נרחב באזור.
בשנים 1941–1943 שימש רסין כמפקד נפת ראשון לציון, אחראי על החי"ש וקצין ש"י של המחלקה הערבית בדרום.
היה מפקד נפה בצפון, ובשנת 1946 שימש כקצין מטה בתפקידי ארגון שונים.
בימי המאבק במנדט הבריטי, מונה לקצין זהירות וביטחון ארצי - אחראי על ה"סליקים" בארץ.
רסין היה מראשי הש"י וטיפל באסירי "ההגנה" שעמדו אז למשפט ובאסירי כלא עכו.
היה מהמתיישבים הראשונים בקריית חיים.
רסין נהרג ב-19 בדצמבר 1947, בראשית מלחמת העצמאות, בעת שנסע באוטובוס בשיירה העולה לירושלים, לפגישה עם נשיא בית המשפט הבריטי, בניסיון לשחרר בערבות את אחד מאסירי "ההגנה".
סמוך לכפר דיר איוב הותקפה השיירה, רסין נורה בצווארו ונהרג במקום.
בתגובה על הרצח, ביצעה "ההגנה", למחרת, פעולת תגמול בדיר איוב.
בן 45 שנים היה בנפלו.
נקבר בבית הקברות של אגודת השומרים בשייח' אבריק.
הותיר אחריו אישה, אהובה, ושלוש בנות.
בתו, ציפי יניר רסין, כתבה ספר לזכרו.
פעולת יאזור, מבצע צבאי של חטיבת גבעתי כונתה בשמו: "מבצע יונה".
על שמו נקראו "מחנה יונה" (בשטח גן העצמאות בתל אביב, שימש את הבריטים כמחנה נופש לחיל האוויר המלכותי) ורחוב יונה ברמת-גן.
יונה פוגל (נולד ב-26 במרץ 1954) הוא מנהל ישראלי שכיהן כמנהל הכללי של קבוצת "פז", יו"ר דירקטוריון פז בית זיקוק אשדוד ויו"ר דירקטוריון פז תעשיות, מאז אוקטובר 2007 ועד סוף 2019.
בעל תואר שני בפסיכולוגיה, התמחות בייעוץ ארגוני.
סיים את שירותו הצבאי כפסיכולוג חיילי בדרגת רב-סרן.
עד שנת 2007 מילא שורה של תפקידים בבנק לאומי: חבר הנהלת בנק לאומי, ראש החטיבה הבנקאית, סמנכ"ל בכיר וראש מערך שיווק ופיתוח אסטרטגי, אחראי על אי-ביזנס ו-E-VENTURING בבנק, יו"ר דירקטוריון לאומי קארד.
באוקטובר 2007 מונה למנהל הכללי של קבוצת פז.
עם כניסתו לתפקידו בפז ביצע שינוי ארגוני למבנה של קבוצה המבוססת על שלוש חטיבות הממוקדות בפלחי שוק שונים.
במהלך התקופה מאז נכנס לתפקיד, הכפיל את שווי החברה, והחברה נכנסה למדד ת"א 25 של הבורסה, הוקמה פז סולאר, זרוע האנרגיה החלופית של פז והחברה גייסה אג"ח בהיקף של כמיליארד ש"ח וחילקה דיבידנדים בסך של כ-2 מיליארד ש"ח.
שימש כיו"ר פורום עסקים מקדמי נגישות לנכים ובעלי מוגבלות.
בסוף 2019 פוגל הוחלף על ידי ניר שטרן.
מתגורר ברמת השרון, נשוי ואב לשתי בנות.
יונה סעיד לוי (נולדה ב-1935) היא גמלאית של התעשייה האווירית.
כלת פרס ישראל על מפעל חיים בעמל כפיים לשנת התשמ"ו.
נולדה בצנעא שבתימן ובשנת 1949 עלתה עם משפחתה למדינת ישראל.
לימודיה הסדירים הופסקו והושלמו על ידה בלימודי ערב.
בגיל צעיר נישאה, ולאחר גירושיה החלה לעבוד בתעשייה האווירית.
בתעשייה האווירית שימשה תחילה ראש צוות עובדים ולאחר מכן הוסמכה לביצוע עבודות תעופה שונות.
בשנת 1981 הוסמכה בתחום הדבקות מתכת ופלסטיק.
במהלך שנות עבודתה הגישה 15 הצעות ייעול להנהלת התעשייה האווירית וזכתה על כך בפרס המייעלת המצטיינת.
בתחום התמחותה הדריכה במפעלים שונים ברחבי ישראל.
בשנת 1986 הוענק לה פרס ישראל על מפעל חיים בעמל כפיים.
בנימוקי ועדת הפרס נקבע כי "יונה סעיד מהווה מופת במוסר העבודה הגבוה שלה, וביחסי האנוש המעולים שיצרה במקום עבודתה.
הצעות הייעול שהגישה לתעשייה האווירית חסכו למפעל הון".
לצד עבודתה הייתה סעיד לוי חברה בחוג לידיעת הארץ והתנדבה במסגרת איל"ן.
יונה מיכאל רוזנפלד (30 בנובמבר 1922 – 26 בדצמבר 2023) היה עובד סוציאלי, פסיכואנליטיקאי וחוקר בתחום העבודה הסוציאלית, מפתח שיטת "למידה מהצְלָחות".
זוכה פרס ישראל לחקר העבודה הסוציאלית לשנת תשנ"ח (1998).
רוזנפלד נולד בקארלסרוהה שבגרמניה, ובשנת 1933 עלה לארץ ישראל.
למד בבית הספר תלפיות בירושלים ובתיכון בית הכרם.
לאחר מכן למד מדעי החברה ובריאות הנפש בבית הספר לכלכלה ולמדע המדינה של לונדון (1948).
בשנת 1954 סיים לימודי סוציולוגיה וחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1962 סיים לימודי דוקטורט בבית הספר למנהל שירותים חברתיים באוניברסיטת שיקגו.
במסגרת לימודיו הוסמך כעובד סוציאלי ובתחום זה עסק כקצין בריאות הנפש בצה"ל ולאחר מכן כעובד סוציאלי בבית החולים הדסה.
בין השנים 1961–1991 היה חבר סגל בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית.
בשנת 1964 קיבל יחד עם לוטה זלצברגר מענק של 96,000 דולר ממשלת ארצות הברית לתכנון מרכז לטיפול במשפחות נזקקות.
במאי 1966 פרסם עם זלצברגר ב"דבר" סדרת מאמרים שביקרה את הטיפול של מדינת ישראל בשכבות החלשות, וקראה למדיניות רווחה מתוכננת במדינת ישראל.
בשנת 1967 הועלה לדרגת מרצה בכיר.
בשנת 1970 פרסם עם פרופ' אברהם דורון וד"ר רפאל מוזס מחקר על האוכלוסייה במחנות הפליטים ביהודה, שומרון וחבל עזה.
בראשית שנות ה-70 עמד בראש ועד הפעולה של עובדים סוציאליים ואישי ציבור בירושלים.
בשנת 1973 קודם לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 1986 לפרופסור מן המניין.
עיקר פרסומו כחוקר וכיועץ לארגונים חברתיים נבע מפיתוח שיטת למידה מהצלחות (במשותף עם דונלד שון), במסגרתה נעשית העדפה לבחינת הצלחות על פני ניתוח כישלונות.
יתרונות שיטה זו בעבודתו כיועץ נגעו לטיפוח תחושת אופטימיות בקרב העוסקים במלאכה ושינוי דרך החשיבה מהתמקדות בבעיות להתמקדות בשאלות המנחות את פעולת הארגון.
שיטה זו פותחה לתוכנית "למידה מהצלחות כמנוף ללמידה בית ספרית" ומיושמת בעשרות בתי ספר בישראל.
פרויקט נוסף העושה שימוש בשיטה פועל לשיפור היחסים בין משטרת ישראל לערביי ישראל.
רוזנפלד עמד בראש בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית.
בשנת 1990 מונה למנהל מכון ברוקדייל ויועץ בכיר במרכז לילדים ולנוער ב"אשלים" ובג'וינט.
בשנת ה'תשנ"ח (1998) זכה בפרס ישראל לחקר העבודה הסוציאלית, הראשון לזכות בתחום זה.
לאורך השנים היה מחובר לתנועת העולם הרביעי (fourth world movement), תנועה שהוקמה בצרפת ופועלת עם אנשים החיים במצבי עוני קיצוניים.
הוא קיים עמם תהליכי למידה מעמיקים, מתוך תפיסה שאנשים החיים בעוני יודעים ומסוגלים ללמד וללמוד.
אחד מתוצרי תהליכי הלמידה הוא הספר "Rosenfeld, J.
בשנות ה-2000 פעל לייסוד פורום המאבק בעוני.
פעילותו העיקרית של הפורום היא בציון היום הבינלאומי למיגור העוני בישראל.
היום צוין לראשונה בשנת 2007 ומאוחר יותר אומץ על ידי הכנסת כיום בו מוקדשים דיונים לנושא המאבק בעוני וצמצום הפערים.
הוא היה נשוי לרותי, ממייסדות הקבוצה הירושלמית של חברות מחסוםווטש, עד למותה ב-2022.
לבני הזוג נולדו שתי בנות (ד"ר נועה רוזנפלד-יהושע רופאה; ויעל רוזנפלד שנפטרה בדצמבר 2023) ונכדים.
יונה פרידמן (Yona Friedman; 5 ביוני 1923 – 14 בדצמבר 2019) היה אדריכל והוגה צרפתי בתחום האדריכלות ותכנון ערים, יהודי-הונגרי.
פרידמן התגורר, למד ופעל בארץ ישראל ואחר כך במדינת ישראל בשנים 1948–1957.
יאנוש אנטל פרידמן נולד בבודפשט ב-1923. אביו, שימון פרידמן היה עורך דין ופרידמן גדל בתנאים נוחים.
באביב 1941, עוד בהיותו בבית ספר תיכון, נכח בהרצאותיהם של הפילולוג ההונגרי קארוי קרניי ושל הפיזיקאי הגרמני ורנר הייזנברג והושפע מהתאוריות שלהם שהתנגדו לחלוקת הידע לדיסציפלינות שונות והעריכו מערכת מאוחדת של הגויות; עמדה אינטלקטואלית שאפיינה את פרידמן במשך כל הקריירה שלו.
הודות להתערבות אחד הפרופסורים, התאפשר לו להיכנס ולשמוע קורסים ב"אוניברסיטה הטכנית בבודפשט" ב-1943 בתקופה שבה יהודים לא התקבלו כסטודנטים.
באביב 1944, לאחר כניסת הגרמנים לבודפשט, הוא הצטרף למחתרת ציונית (בשם המחתרתי יונה) וניצל את כישוריו לזיוף חתימות במסמכים מזויפים שנועדו לאפשר ליהודים יציאה מהונגריה.
הוא נעצר על ידי הגסטפו באוקטובר 1944 בעוון פעילות פוליטית.
מעצרו הציל אותו מגירוש למחנות ההשמדה שהיה מנת חלקם של מרבית יהודי הונגריה באותם חודשים.
בדצמבר 1944, בזמן המצור על בודפשט, הוא הועבר לידי המשטרה המקומית ששחררה אותו.
לאחר שחרורו הוא התקיים בקושי רב ביותר בחורף ההונגרי.
לאחר מכן עבר לבוקרשט ששימשה בסיס לארגון עולים לארץ ישראל ושהה שם 11 חודשים במחנה פליטים, גם כן בתנאי קיום קשים.
התנאים הקשים שחווה בבודפשט וברומניה שימשו כגורם מעצב ראשון במעלה של הגותו האדריכלית העתידית, שראתה בדיור כמוטיב הישרדותי, שתפקידו לתת במהירות גג ומחסה לכמויות גדולות של אנשים.
הוא עלה באביב 1946 מרומניה לארץ ישראל באוניית המעפילים "מקס נורדאו",.
לאחר עלייתו התגורר בקיבוץ כפר גליקסון למשך חצי שנה ולאחר מכן התקבל ללימודים בטכניון ועזב את הקיבוץ.
הוא למד אדריכלות בטכניון בין השנים 1946–1948 ועבד כאדריכל בישראל בין השנים 1949–1957.
בשנים 1953–1954 פגש פרידמן את קונרד ואכסמן (1901 – 1980) שמחקריו בתחום הטכניקות הטרומיות והמבנים התלת־ממדיים השפיעו עליו באופן ניכר.
בשנת 1954, יחד עם כמה תושבים בחיפה, יזם פרידמן ניסוי ראשוני שכלל עיצוב דיור על ידי הדיירים עצמם, אבל הפרויקט לא הגיע למימוש.
מתוך הרגשה שבישראל לא יוכל להגשים את תוכניותיו העתידניות, עבר פרידמן בשנת 1957 לפריז ובשנת 1968 קיבל אזרחות צרפתית.
מ-1968 ועד למותו התגורר באותה דירת סטודיו בפריז.
עד שנת 1953 לאראלה שניאורסון.
בשנת 1967 התחתן בשנית עם עורכת הקולנוע דניס שרביין, שנפטרה בשנת 2007. גם מנישואים אלה נולדה בת.
יונה פרידמן היה "אדריכל של הנייר" בעל השקפות עתידניות, נחשב יותר אמן מאשר אדריכל ממשי, יצירתו התאפיינה בתוכניות, דגמים, מהם במוצגים 1:1 שאפשר לבקרם ומוצגים בתערוכות.
הוא פיתח את המושג של עיר מרחבית (Spatial city) על יסוד שני עקרונות:
האדריכלות צריכה לספק רק מסגרת, שבה הדיירים יכולים לבנות את מגוריהם בהתאם לצורכיהם ומחשבותיהם, ללא כל פטרנליזם מצד האמן האדריכל.
החברה משתנה כל הזמן עקב התקדמות תהליכי אוטומציה של היצור, עם עליה בזמן הפנוי ושינויים חברתיים אחרים
עדיפים משום כך בעיניו מבנים אדריכליים ניידים, זמניים וקלי משקל במקום האמצעים הכבדים, הנוקשים והיקרים של האדריכלות המסורתית.
בתגובה לקונגרס העשירי לאדריכלות מודרנית CIAM בדוברובניק בשנת 1956 וההתעלמות שלו כלפי האפשרות של אדריכלות ניידת, פרידמן הקים בשנת 1958 את קבוצת המחקר באדריכלות ניידת
עם חבריו נמנו דוד ז'וקז' אמריך, גינטר גינשל, אוסקר האנסן, ז'אן פייר פקה, אקהארד שולצה-פיליץ וורנר רונאו.
שולצה – פיליץ עבד איתו בפרויקט העיר-גשר מעל תעלת למאנש 1960 והציג אותו בפני קונסטנט, אדריכל אחר, שבפרויקט שלו "בבל החדשה" נוגע בנקודות להשקפתו של פרידמן.
בעיקר בניית עיר על תמכים קלים מעל האדמה, מבנים עצמאיים תלויים מעל הערים הישנות והנוף.
להבדיל מפרידמן אצל קונסטנט לחלק מהתוכנית יש היבטים אוטוריטאריים.
ב-1965 השתתף פרידמן יחד עם יונל שיין, פול ממון (Maymont), ז'ורז פטריקס, מישלראגון, ניקולא שפר ומאוחר יותר גם ולטר יונאס, בהקמת הקבוצה הבינלאומית לאדריכלות פרוספקטיבית GIPA
השקפתו של פרידמן באה לידי ביטוי בשני מניפסטים שלו:
העיר המרחבית התאפיינה בתשתית מרחבית - מסגרת מרחבית רב-קומתית נתמכת על עמודים רחבים (היסוד הקבוע של העיר).
היסוד הנייד כלל קירות, שטחי-בסיס, ומחיצות שיכלו לחלק את המרחב לפי צרכים אינדיבידואלים - מה שנקרא "מילוי" התשתית.
כל היסודות הניידים יכלו להיות במגע ישיר עם המשתמשים - על ידי ראייה, מישוש וכו'.
לרעיונות שלו לגבי אדריכלות הניידת הגיע פרידמן אחרי שבספריו "שרשראות פאנל" (Panel Chains 1945) ו"קופסאות ניידות" 1949 פיתח אדריכלות פשוטה שהתבססה על יסודות טרומיים, ושהייתה אמורה לספק תשובה לצורכי חסרי הבית אחרי הרס הערים במלחמת העולם השנייה.
דובר ביסודות זולים, קלים ליצור ולהובלה, ובעלי יכולת השתנות.
הפילוסופיה האדריכלית של פרידמן התבססה על צורכי התושבים והאדריכלות שימשה פונקציה משחררת (אמנציפטורית).
בשנות ה-1970 התחיל פרידמן להרחיב את יישום האדריכלות הניידת שלו בארצות המתפתחות והקדיש זמנו להוראה ולפיתוח אדריכלות פשוטה שהשתמשה בחמרים ובטכניקות בנייה מקומיים.
פרידמן אף תכנן פתיחת מוזיאון דיגיטלי ראשון המוקדש לתרבות האפגנית.
הוא נחנך בינואר 2010. מיקומו באינטרנט הוא על רקע האתר הארכאולוגי שבו היו שני פסלי הענק של בודהה במחוז במיאן באפגניסטן שנהרסו בפקודת משטר הטליבנים בשנת 2002.
נפטר בלוס אנג'לס בארצות הברית ב-14 בדצמבר 2019., אולם הידיעה על מותו נמסרה רק ב-21 בפברואר 2020.
בית הספר התיכון ע"ש אנרי ברגסון באנז'ר בצרפת 1978-1981
המוזיאון לטכנולוגיות פשוטות בעיר מדראס בהודו
הציג בביאנלות בוונציה ("זבל זה יפה" 2003) וטוקיו ובאירועי דוקומנטה 11 בקאסל.
1974 Realizable Utopias (אוטופיות הניתנות להגשמה)
( אל עבר עולם עני ואיך הצמצום עשוי למנוע אסון)
יונה צבר (Yona Sabar; נולד ב-1938) הוא בלשן וחוקר יהדות כורדיסטן, מכהן כפרופסור לעברית באוניברסיטת UCLA בלוס אנג'לס.
צבר נולד בזאכו שבכורדיסטן העיראקית כיונה ביי צבאע'א.
בשנת 1951 עלה לישראל עם בני-משפחתו והתיישב בירושלים.
לאחר עלייתו עִברת את שם משפחתו לצבר.
בשנת 1963 קיבל תואר ראשון בעברית ובערבית מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא היה בין תלמידיהם של יעקב פולוצקי וחיים רוזן.
במהלך לימודיו, היה צבר הסטודנט הראשון לקבל מלגת מחקר ממכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח.
לאחר התואר הראשון, המשיך את לימודיו בארצות הברית וקיבל תואר דוקטור בשנת 1970 מאוניברסיטת ייל.
צבר פרסם למעלה מ-90 מאמרים וספרים בנושא ארמית חדשה צפון-מזרחית, שאותה הוא דובר כשפת אם, ובנושא תרבות יהודי כורדיסטן.
עבודת הדוקטור שלו הוקדשה לההדרה של כתבי-יד בארמית חדשה מן המאה ה-17 שמקורם בעיר נרווה שבעיראק (שבמחוז דהוכ).
בין עבודותיו החשובות מילון לארמית-חדשה.
בשנת 2008 פרסם בנו, העיתונאי אריאל צבר, ספר ביוגרפי עליו, שבו הוא מגולל את סיפור עלייתו ארצה והגירתו לארצות הברית.
לפי הספר, יונה צבר היה הנער היהודי האחרון שחגג בר מצווה בזאכו.
צבר הוא אחיו של החוקר לפולקלור יהודי שלום צבר.
יונה צבר, מדרשים בארמית יהודי כורדיסטן, הוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ירושלים תשמ"ה
צליוק נולדה באודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית למשה שכטר וגולדה (לבית לובושיץ).
בשנת 1905 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה, שהתיישבה בגדרה.
בשנת 1909 עברה המשפחה לתל אביב.
לאחר לימודיה ב"בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" למדה באקדמיה הממלכתית לאמנות בברלין, ובשנות ה-20 למדה בפריז אצל אנדרה לוֹט והושפעה מן האמנות המודרניסטית.
בפריז עבדה למחייתה ברישום אופנה.
בשנת 1926 שבה לארץ והייתה חלק מדור האמנים המודרניסטים של "תקופת מגדל דוד".
השתתפה בחלק מתערוכות "האוהל", ואחר כך מיעטה לצייר.
יונה נישאה לאברהם צליוק ולזוג נולדה בת אחת.
הובאה לקבורה בבית העלמין חוף הכרמל.
הרב יונה נבון (תע"ג, 1713 - ט"ז בשבט תק"כ, פברואר 1760) היה רב ותלמיד חכם בירושלים במאה ה-18, שד"ר, מחבר הספר "נחפה בכסף" ורבו של החיד"א.
נולד בירושלים לרב חנון נבון ממנו התייתם בגיל תשע.
בצעירותו למד בישיבת בית יעקב (פירירא) אצל הרב ישראל מאיר מזרחי, מחבר הספר שו"ת פרי הארץ.
נמנה עם חכמי הישיבה "יפאר ענוים".
בשנת תק"ב הקים רבי חיים בן עטר את כנסת ישראל והוא החל ללמד שם.
החל משנת תק"ו עמד בראשות הישיבה, והוא בן 33. שנים לאחר מכן עמד בראשות ישיבת "גדולת מרדכי" יחד עם ידידו הדיין רבי שם טוב גבאי.
באותה עת נשלח כשד"ר לטורקיה, יוון, מצרים, אלג'יר ותוניס וכעבור שנתיים חזר לירושלים.
בטורקיה הדפיס גם את ספרו נחפה בכסף חלק א (תק"ח).
הרב יונה נבון היה רבם המובהק של שניים מגדולי הדור הבא: הרב חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א) והרב יום טוב אלגאזי.
הוא הרגילם מגיל צעיר לכתוב תשובות בהלכה והיה בודק ומעיר את הערותיו.
לאחר שחזר מונה לדיין בבית דינו של הראשון לציון הרב יצחק הכהן רפפורט, והוא חתום על מספר תקנות בירושלים כמו בעניין צניעות מלבושי הנשים, איסור המשחק בקלפים (תקי"ד), ועוד.
תלמידו החיד"א כותב עליו: "וכמעט לא הניח פסקן כמותו בגלילותינו, והיה חסיד ומקובל".
נפטר בט"ז בשבט תק"כ בגיל ארבעים ושבע ונקבר בירושלים.
הוא היה גיס של הרב יצחק זרחיה אזולאי (אביו של החיד"א).
נכדו היה הראשון לציון הרב יונה משה נבון.
נחפה בכסף, חלק א (קושטא תק"ח), (שו"ת על כל ד' הטורים ובאור על תוספות הרא"ם לסמ"ג)
נחפה בכסף, חלק ב (ירושלים תר"ג)
גט מקושר - דיונים בספר גט פשוט למהר"ם בן חביב.
באור להלכות פסח ושו"ת ודרושים וליקוטים.
יונה שחר לוי (1 במרץ 1939 – 9 באפריל 2023) הייתה מטפלת בתנועה ומורה ליוגה.
יוצרת שיטת "אימוטוריקס" (Emotorics), הפרדיגמה התנועתית-נפשית לניתוח ואבחון שפת התנועה הרגשית.
שיטת הפרדיגמה הוכנסה לשימוש באופן רשמי במכון הגרמני לטיפול בתנועה בגישה פסיכואנליטית (Deutsches Institut für Tifenpsychologische Tanz und Ausdruckstherapie) השוכן בבון, גרמניה.
שחר לוי כיהנה כיושבת ראש האיגוד הישראלי לטיפול בהבעה ויצירה (יה"ת) במשך כשמונה שנים, מ-1985 ועד 1992. פרסמה ספרים ומאמרים בעברית ובאנגלית.
יונה שחר לוי הייתה בת להורים יוצאי גרמניה ופולין, שעלו לישראל לפני מלחמת העולם השנייה.
גדלה בקיבוץ רמת הכובש ושם אף החלה לעבוד.
הייתה בקיבוץ עד 1962, אז עברה להתגורר באזור תל אביב ובהמשך לירושלים.
בשנים 1971–1975 התגוררה בניו יורק, ולאחר מכן שבה לארץ.
בין השנים 1976–2000 התגוררה בכפר הנוער הדסים.
משנת 2001 שבה להתגורר בירושלים.
היא נשואה לצבי לוי ולהם בן ובת.
שחר לוי למדה ארבע שנים לימודי תנועה אצל נועה אשכול, משנת 1956 ועד 1960. במקביל עבדה כמורה לתנועה וככוריאוגרפית בקיבוץ רמת הכובש.
סיימה לימודי תואר ראשון בספרות, לשון אנגלית ולימודי המקרא באוניברסיטת תל אביב בשנת 1965. למדה לימודי תנועה אצל עמוס חץ בין השנים 1969–1971.
בין השנים 1971–1975 למדה לימודי טיפול בתנועה ב"מרכז לטיפול בתנועה ובמחול" של בלאנש אוואנס בניו יורק.
במקביל למדה יוגה בשיטת שיבננדה בהדרכת קארס גראנייר בניו יורק; ולימודי לינגוויסטיקה ודקדוק טרנספורמטיבי במכללת האנטר, ניו יורק.
בהמשך למדה לתואר שני בספרות עברית בסמינר התאולוגי היהודי (The Jewish Theological Seminary of America - JTS).
ב-1979 למדה שיטת פלדנקרייז בסמינר הקיבוצים בהנחיית חוה שלהב.
באותה שנה למדה גם טיפול בתנועה בהדרכת מרה קאפי ושרון שייקלין.
סיימה לימודי תואר שני בטיפול בתנועה באוניברסיטת אנטיוק, ניו-המפשייר, ארצות הברית, בשנת 1980. ב-2000 למדה גם קורס ב-(Somatic Experience (SE בהנחיית פיטר לוין.
יונה שחר לוי עסקה, בשנים 1965 ועד 1971, בתרגום ועריכה של מאמרים בתחומי החינוך, הפסיכולוגיה והסוציולוגיה, עבור משרד החינוך, האוניברסיטה העברית וכתב העת "בתפוצות הגולה".
תרגמה שני ספרים: האחד, "דרכי המחקר: מתודולוגיה של מדעי-ההתנהגות" מאת אברהם קפלן (חוקר), הוצאת מכון ביאליק, 1979. השני, "רומנטיקה ומרי" מאת יעקב טלמון, הוצאת אופקים עם עובד, 1973.
יונה שחר לוי עוסקת בטיפול בתנועה משנת 1975. היא מטפלת בילדים, במתבגרים ובבוגרים.
עבדה בקליניקה פרטית, במכון "דורות" בתל אביב ובתחנה לבריאות הנפש בקיבוץ גבעת חיים איחוד.
הייתה שותפה בבניית תוכניות הכשרה של מטפלים בתנועה באוניברסיטת חיפה, בסמינר הקיבוצים ובמכללת דוד ילין.
יונה שחר לוי פיתחה את "שיטת הפרדיגמה התנועתית-נפשית" לניתוח שפת התנועה הרגשית, Emotorics – פרדיגמה מרקמית, הנלמדת כיום במסגרת לימודי תנועה ואבחונה, בכל התוכניות להכשרת מטפלים בתנועה בישראל.
היא אף לימדה בעצמה את השיטה בתוכנית ללימודי תנועה באוניברסיטת חיפה, בסמינר הקיבוצים ובמכללת דוד ילין בין השנים 1982–1992.
בין השנים 1980–2000 העבירה סדנאות לפסיכולוגים מטעם משרד הבריאות ובמכון להנחיית קבוצות בחוג לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב.
יונה שחר לוי חברה באיגוד הישראלי לתרפיה באמצעות הבעה ויצירה (יה"ת), באיגוד לטיפול משפחתי, באיגוד לפסיכותרפיה פסיכואנליטית ובפורום הישראלי לנוירו-פסיכואנליזה.
כיהנה שמונה שנים, מ-1985 ועד 1993, כיושבת ראש ארגון יה"ת.
משנת 2008 חברה בוועדה המייעצת של ITI, התוכנית להפצת שיטת SE בראשות ג'ינה רוס.
על פי יונה שחר לוי, הבעה גופנית, תנועתית וסימבולית היא חלק מהותי של התקשורת האנושית, ובמיוחד של התקשורת הינקותית הקדם-מילולית, המשמשת בתקופה זו את התקשורת בין התינוק להוריו.
תינוק שעדיין אין לו שפה מדוברת מביע את עצמו באמירות גופניות.
הוא פונה לסביבתו באמצעות הבעת תנועות וקולות בגופו.
אם הבוגרים סביבו יתייחסו רק אל הפן הגופני של האמירה (כמו זווית הראש, זווית העיניים), ולא יהיו מסוגלים לחדור מבעד לגוף אל המשמעויות הפנימיות – לא תתקיים תקשורת עם אותו תינוק.
עם התבגרותו של האדם, התפתחות השפה המילולית אצלו והתפתחות יכולת ההפשטה, נפגעת השפה התנועתית והגופנית; רפרטואר השימוש בתנועה מצטמצם, ופוחתת היכולת להבין את איתותי הגוף.
צמצום ההבעה הגופנית והתנועתית גורם לצמצום ביכולתו של האדם לחשוב ולפעול במושגים של גוף ונפש, באופן שיגביר את צמיחתו ואת התמודדותו בחייו.
יונה שחר לוי פיתחה את הפרדיגמה התנועתית-נפשית, מתוך כוונה שכלי מושגי זה יאפשר את הבנת המערכת הגופנית – נפשית והיחסים ביניהם: כיצד מצבים גופניים הם גם מצבים נפשיים וכיצד מצבים נפשיים מוצאים לפועל על ידי מבנים גופניים.
הפרדיגמה מתייחסת מתוך התבוננות אינטגרטיבית על המערכת הגופנית-נפשית, ולא מתוך הפרדה דואלית ביניהם.
בכלל זה מורפולוגיה של תנועה (כלומר חקר צורות הגוף ומסלולי תנועתו), תחביר גופני-תנועתי-רגשי שעניינו איכות ביצוע התנועה ואופן ההתארגנות של הגוף במרחב, וכן סמנטיקה גופנית-רגשית, כלומר משמעויות נפשיות של תנועות ומיצבי גוף.
לפרדיגמה יש חלק מעשי ויישומי המגדיר את מדדי התנועה הרגשית את ההבחנה ביניהם, ומתוך כך מציע דרך לאבחון התנועה הרגשית של האדם.
הנחת יסוד בטיפול בתנועה היא שגוף ונפש הם מערכת אחת ולפיכך לצורך טיפול נפשי רגשי ניתן לגייס גם את הכלים ואת הכוחות של המערכת הגופנית.
במערכת הגופנית לתנועה יש תפקיד מרכזי.
התנועה תורמת לאינטגרציה בין המערכת החושית, הרגשית והתפיסתית.
תנועות הגוף במרחב מזינות את המערכת החושית בגירויים חושיים ובו זמנית החושים מזינים את המערכת התנועתית במידע על הסביבה ועל הגוף.
בהיותה פעילות מהנה, מספקת מידע ומארגנת תגובה, היא תורמת לתחושת עוצמה ועצמאות.
בכך התנועה יוצרת מקור פנימי לתחושת חוסן.
תנועה, לפיכך, מציינת את סך כל הפעולות והמצבים הגופניים המהווים, במודע ושלא במודע, חלק של החוויה הרגשית ושל ההתנהגות החיצונית.
יונה שחר לוי מתייחסת לחמש רמות של חוויה בתנועה:
רמה סנסו-מוטורית – דהיינו האדם חווה עצמו כרצף תחושות פנימיות וחיצוניות של מגע, תזוזה, ניידות, חום וקור וכדומה.
רמת הדחפים – רמה שבה התנועה היא ביטוי לדחפים כמו מיניות, תוקפנות.
התנועה היא ביטוי הן לכיוון הדחפים, האם הם פונים פנימה או החוצה מהגוף.
התנועה היא ביטוי לעוצמת הדחפים וכן לצורתם הישירה או העקיפה.
רמה רגשית – ברמה זו התנועה היא ביטוי גופני של רגשות: הבעה שלהם או חסימה שלהם.
רמה של יחסי אובייקט – ההתפתחות הגופנית תנועתית חלה בד בבד עם ההתפתחות הנפשית שמאהלר כינתה הלידה הפסיכולוגית.
ההתפתחות התנועתית מתרחשת בתוך מערכת יחסי אובייקט, דהיינו בתוך מערכת יחסים שבין האדם, העצמי, לבין אחרים משמעותיים בחייו כגון ההורים.
רמה פסיכודינמית – ברמה זו התנועה של כל אדם מתעצבת על יד הקופליקטים הפנימיים, הגנות ומידת ארגון האישות.
כל אלו קובעים את האופן שבו האדם מגייס את הגוף לצורך תפקודו, לדוגמה: לצורך ביצוע תנועה או לעצירה של תנועה, להבעת רגשות או להסתרתן, לנקיטת יוזמה ולקיחת סיכונים או לצמצום והימנעות מיוזמה הן בפעולות התפקודיות והן בצמצום הגוף.
בדימוי הגוף של האדם מתחברים גוף ונפש, כלומר – האדם חווה את גופו דרך התנסויות וחוויות של הנאה וכאב, מגע ותנועה, ודרך יחסיו עם אחרים משמעותיים.
דימוי הגוף שלו הוא תמונה פנימית לא מודעת של היסטוריית יחסי האובייקט, המוצפנת בצופנים גופניים.
לכל אדם דפוסי תנועה אישיים המשקפים את מבנה אישיותו, את דרכי התמודדותו עם קונפליקטים, דחפים, רגשות אצלו ומול סביבתו.
דפוסי התנועה מול הסביבה מעוצבים הן ברמת יחסי האובייקט והן ברמה הפסיכודינמית, והם מהווים בסיס לאיתור מוקדי קושי רגשיים.
מידת הגמישות או הנוקשות של דפוסי התנועה היא אחד המדדים של בריאות נפשית או הפרעה נפשית.
המרחב החיקי והמרחב האנכי מולי
התפתחות האישיות עוברת דרך שני מערכים ארכיטיפים של יחסים בין אישיים.
כל אחד ממערכים אלו מייצג מציאות גופנית, התייחסותית ותקשורתית, שונה האחת מן השנייה.
שני המערכים של יחסים בין אישיים על פי יונה שחר לוי, הם:
המערך החיקי – במערך זה העצמי נמצא בתוך מעטפת הורית, מוגן ועטוף על ידה.
זהו מערך היחסים הראשוני שבו תינוק מתחיל את חייו, מצב בו ההורים עוטפים את התינוק בעטיפה של מגע, תנועה וקול.
העטיפה ממלאת תפקיד של נשיאה, הזנה והגנה והיא מעין המשך גופני רגשי למעטפת של הרחם.
גוף התינוק אינו מחזיק עצמו כנגד כוח הכבידה והוא נזקק לסיוע מההורים.
התינוק נתון בתלות מוחלטת בהוריו בהנעת גופו ממקום למקום ואפילו בשינוי מיצב הגוף מהתהפכות מהגב לבטן, במעבר לישיבה ומעבר לעמידה.
במערך זה אין הבדלה בין גוף העצמי העטוף לגוף הזולת העוטף ולפיכך, בחיי הגוף והרגש של התינוק החוויה המרכזית היא של היעדר הבדלה.
המעטפת ההורית מוטבעת בזיכרון הגופני של האדם ומוצפנת כקוד, כתלכיד זיכרון בדיבור הפנימי של האדם.
עור הורי אמפתי יופנם בדימוי הגוף כמוקד פנימי של יחס אמפתי לעצמי.
לעומת זאת, התייחסות לא אמפתית של המעטפת ההורית תוטמע לתוך דימוי הגוף כהיעדר עור הורי מגונן או לחלופין כמעטפת לוחצת וחונקת.
מעטפת עוינת כזו עלולה ליצור גרעין של חשד בסיסי ושל עוינות שיושלכו לא רק על אנשים אלא גם יתבטאו ביחס של האדם אל עצמו ואל גופו.
המערך האנכי-מולי – במערך זה העצמי קיים ועומד באופן עצמאי ואוטונומי מול אחרים.
כל תינוק, במקביל לתהליך הספרציה-אינדיבידואציה, נפרד מהמעטפת ההורית-חיקית ועובר למערך האנכי-מולי.
ממצב שבו הגוף שוכב, מוחזק ונתמך מבחוץ על ידי ההורים, למצב שבו הגוף עומד, מחזיק את עצמו באמצעות מערכת השלד והשרירים שלו עצמו.
מבחינת הגוף זהו המעבר ממחוברות גופנית לאוטונומיה ונפרדות.
המעבר ממרחב של מעטפת חיקית למרחב של אנכיות - מוליות הוא התהליך הגופני תנועתי האנלוגי לתהליך הלידה הפסיכולוגית של התינוק על פי מרגרט מאהלר.
המערך המולי והמיצב האנכי הוא מערך שמהווה בסיס לחוויה של חוסן עצמי, לתפיסה אוטונומית ונפרדת של העצמי מן האחר, כשתי ישויות נבדלות.
גוף שמחזיק את עצמו כנגד כוח הכבידה אינו תלוי בתמיכת הזולת.
המערך המולי מהווה מערך של יציאה אל המרחב.
האנרגיה הרגשית שמניעה את הגוף החיקי לצאת מן המעטפת אל המרחב המולי, היא אנרגיית העוצמיות.
לאורך כל החיים מתקיים דיאלוג בין שתי שפות הקשר, החיקית והמולית.
בהתפתחות תקינה, עירוב השפות יוצר שכלול, גמישות, יכולת הנאה מצורות התקשרות שונות.
האדם יכול להיות מצד אחד אוטונומי, בעל חוסן פנימי, ומצד שני להיות במצבי קשר חיקיים כגון חיבוק, הישענות, התרפקות.
לעומת זאת, בהתפתחות פתולוגית, לעיתים שפה אחת משתלטת ונוצרים קונפליקטים או חסימות בין גוף ותנועה לבין החוויה הרגשית הפנימית.
לדוגמה, אנשים שבהתנהגות התנועתית שלהם לא יבטאו כלל שפת קשר חיקית של עוצמה רכה, של יכולת להישען, של תנועות מעוגלות.
מנגד, ייתכנו אנשים שיהיו אך ורק בהתנהגות של נזקקות ותלותיות ולא תהיה להם כלל יכולת של התייחסות אנכית – מולית.
דחף העוצמנות [בגרסאות מסוימות: "דחף העוצמיות"]
דחף העוצמנות הוא הכוח המרכזי של משימת הספרציה-אינדיבידואציה.
דחף העוצמנות בונה את העצמי ואת יכולותיו, מניע את העצמי לצאת ממקומו המוגן במערך החיקי אל העולם שבחוץ.
דחף העוצמנות עניינו מוטיבציה, עירור הגוף לתנועה ולהתמודדות עם הכבידה, התמודדות עם המעטפת ההורית המגינה מחד אך גם סוגרת מאידך.
תנועתיות עוצמנית היא גיוס כוח, שימוש בגפיים להפקת תנועות היוצאות מגבולות הגוף אל המרחב.
תנועתיות זו היא תנאי למעבר מקשר עצמי-מעטפת, כפי שזה קיים במערך החיקי, לקשר עצמי-אחרים, כפי שזה קיים במערך המולי.
גוף אנכי הוא גוף ששריריו התחזקו והוא מסוגל להתמודד עם כוח הכבידה.
בכך יש הרחבה של התחום האישי, יותר אוטונומיה של העצמי מול אחרים ופיתוח החוסן העצמי.
מרגע הלידה הפעילות המוטורית של התינוק ממלאת תפקודים שאינם רק גופניים.
על ידי הנעת שרירים ושלד התינוק מביע את רצונותיו, פורק את תיסכוליו, מתגונן מגירויים מאיימים.
בכל החוויות הללו נשזרים האחד בשני אל תוך תבניות תנועה: מוטוריות, תחושות ורגשות.
התינוק הנמצא בתוך מערכת יחסים בין-אישית קולט, מתייחס ומגיב בתבניות של מתח ותנועות.
רשמים אלו של תמונות, תחושות, תנועות וריגושים קדם-קוגניטיביים, מכונים "תלכידי זיכרון ראשונים".
בתחילת ההתפתחות של האדם תלכיד הזיכרון הוא רישום של תגובה ממשית לאירוע ממשי.
בהמשך ההתפתחות תלכיד הזיכרון הופך למייצג של החוויה השלימה בגוף האדם.
התגובה הגופנית מתלכדת עם תמונת האחר המשמעותי ועם הסביבה הרגשית כפי שנחוותה בעת היווצרות התלכיד.
דפוסי תנועה ראשוניים בנויים על הפעלה כוללנית, חסרת הפרדה, למשל: כיווץ כוללני של כל השרירים בעת כעס, או כפיפה כללית של כל השרירים במצבי חרדה וכדומה.
התנועתיות הינקותית, הראשונית, נעדרת הדיפרנציאציה דהיינו הפרדה, עוברת להיות תנועתיות משוכללת מכוונת על ידי רצון ומחשבה.
לדחף העוצמיות ונגזרותיו הנפשיות (סקרנות, מוטיבציה, תקיפות, העזה) יש תפקיד מכריע בפיתוח והגמשה של התבניות המוטוריות הראשוניות.
ביטויים התנועתי הוא תנועות נמרצות של הגפיים של התינוק ליציאה ממרחב הגוף אל העולם.
במהלך התפתחות תקינה, תלכידי הזיכרון עוברים פירוק והטמעה לתוך תבניות תנועה חדשות ועוברים תהליכי דיפרנציאציה, הפרדה ושכלול.
לעומת זאת, במהלך התפתחות בנסיבות טראומטיות, ייווצרו תלכידי חרדה.
אלו הם תבניות לא גמישות של התגוננות ושיתוק הגו, תבניות של כיווץ הגוף ועיכוב תנועתיות.
לאחר שנוצרו תלכידים כאלו, בתנאים של חרדה מצטברת תלכידי הזיכרון עלולים להתקבע כהגנה ארכאית ונוקשה, ומכאן גם לגרום לתפקוד לקוי של הגוף, עד כדי חולי.
דיכוי מתמשך של דחף העוצמיות, עשוי לגרום לנזקים כמו חסך תנועה, העדפה של מצבים פסיביים, דיכוי הבעה רגשית, ובכך ליצור תחושת חוסר אונים כללית, והגברת תחושת חרדה.
בתלכידי זיכרון אלו טמון גם הסיכוי להגיע אל החוויות המוקדמות המודחקות של האדם, שלהן, כאמור, השפעה חזקה ומזיקה על ההווה של האדם.
אלו יכולים לעלות אל פני השטח, תוך כדי התנסות בתנועה חופשית, לא מובנית, אך קשובה לקולות הפנימיים, כך שהרגשות והאסוציאציות הם שיניעו את הגוף לתנועה.
לדעת יונה שחר לוי, אחד התפקידים החשובים של התנועה בכל הגילאים, הוא פיתוח והגמשת תבניות ישנות ומתן אפשרות לצמיחה והתהוות של תבניות חדשות.
מהגוף הגלוי לסיפור הנפש הסמוי.
פרדיגמה תנועתית-נפשית לטיפול בתנועה ולניתוח שפת התנועה הרגשית, מהדורה שנייה, ירושלים: 2004.
גילוי וכיסוי בלשון הגוף: מבט לעולם הטיפול בתנועה, שיחות, כרך ד', חוברת 1, 1989.
טיפולוגיה בסיסית של שפת התנועה הרגשית, שיחות, כרך י"ט, חוברת 3, יוני 2005.
טקסיות ואי טקסיות שתי גישות משלימת בטיפול: סדנת התנסות וחשיבה, תרפיה באמצעות אמנויות, כרך 3 חוברת 1, 2000.
מצבים גופניים כהיגדים מטפוריים, תרפיה באמצעות אמנויות, כרך 1 חוברת 3, 1994.
תלכידי זיכרון ראשוניים: המוטוריות כקוד של הצפנה והחיאה של זיכרונות קדם-קוגניטיביים, שיחות, כרך ח', חוברת 3, 1994.
יונה רוזנפלד (ביידיש: ראזענפעלד; 1880 – 9 ביולי 1944) היה סופר יידיש שהתפרסם בשל הנובלות הפסיכולוגיות שלו.
רוזנפלד נולד בשנת תרמ"א בעיירה סטארי צ'ורטוריסק שבווהלין.
למד בחדר ובישיבה, אך נאלץ לנטוש את לימודיו עם מות הוריו מכולרה בשנת 1893. אחיו הנכה לא יכול היה לתמוך בו כלכלית והוא נאלץ להתגורר ולעבוד כשוליה אצל חרט באודסה, עבודה בה עבד והתייסר כעשר שנים.
סיפורו הראשון, סיפור אוטוביוגרפי, "השוליה", פורסם בשנת 1904 בעידודו של הסופר י.ל.
בגיל 23 עזב רוזנפלד את עבודתו והקדיש את עצמו לכתיבה.
בשנים 1909–1912 פרסם שני כרכים בשם "כתבים" (שריפטן) ובהם סיפורו המפורסם "מתחרים" (קאנקורענטען).
בעיצומה של המהפכה הרוסית, עזב את קייב וחזר לקובל שבווהלין, שם המשיך ביצירתו ונישא.
רוזנפלד היגר לארצות הברית בשנת 1921, המשיך שם בכתיבה, אך תמיד (כפי שסיפר) כתב על נושאים המתרחשים מהמקום ממנו בא, מילדותו, מווהלין, מקובל: "אני אומנם חי בניו יורק, אבל לנגד עיני אני רואה את פולין ורוסיה".
בשנת 1928 ביקר באירופה, תחילה בברלין ואחר כך בוורשה.
במרץ-מאי 1929 שהה בארץ ישראל.
שישה כרכים, "אוסף כתובים" (געזאמעלטע שריפטן), פורסמו ב-1924 בניו יורק והספר "עבודות נבחרות" (געקליבענע ווערק) יצא לאור ב-1929 בווילנה.
הספר "הוא והם - יומן של סופר לשעבר" (ער און זיי: א טאג בוך פון א געוועזענעם שרייבער) פורסם בניו יורק 1927 והספר "מיומני" (פון מעיין טאג בוך) שראה אור ב-1924 נחשבו בעיניו לעבודתו המובחרת.
רוזנפלד כתב סיפורים באופן קבוע ליומון היידי האמריקני פארווערטס עד שבאמצע שנות ה-30 הסתכסך עם העורך אברהם קאהאן והקשר ניתק.
"בודד לנפשו" (איינער אליין) הוא ספרו המפורסם ביותר אותו החל לכתוב בשנת 1937 וסיימו ב-1940. רוזנפלד כתב את הספר תוך כדי סבל גופני עז ממחלה ממארת שפקדה אותו.
הספר זכה לשבחים רבים בעיתונות היידית.
ספר זה תורגם לעברית בידי יעקב דוד אברמסקי וראה אור בשנת 1964.
יונה רוזנפלד נפטר בניו יורק ונטמן בבית הקברות "הר הכרמל החדש" שבקווינס.
בפגישה עם הסופר יוחנן טברסקי בניו יורק, בעצם ימי מחלתו (1937), סיפר רוזנפלד על החומרים המרכיבים את סיפוריו: עקב חייו האפורים בעיירה נידחת, מר גורלו ועבודתו כשוליה - פגישותיו עם הבריות היו מצומצמות ואין לו מבחר גדול של טיפוסים.
רוזנפלד המשיך: "אנוס אני להסתפק במצבים השונים שאני מעמיד בהם את כל אחד מגיבורי, ומתוך כך מפסיק כל טיפוס מלהיות טיפוס, כי לאמיתו של דבר אין מין זה בנמצא כלל!
כלומר, הטיפוס ישנו, אלא שאין טיפוסיותו קיימת אלא כל זמן שנתון במצב כתיקונו.
במצבים מורכבים, מסובכים, אנו יכולים לראות אפילו את הגיבורים הגדולים ביותר חסרי-ישע ואת החכמים הגדולים ביותר חסרי עצה."
געזאמעלטע שריפטן, בשישה כרכים, 1924, ניו יורק
פון מעיין טאג בוך, 1924, ניו יורק
ער און זיי: א טאג בוך פון א געוועזענעם שרייבער, 1927, ניו יורק
איינער אליין, 1940, ניו יורק.
מהדורה עברית יצאה לאור ב-1964
יונה קרוננברג (נולד ביולי 1943, אוש קירגיזסטן, לשעבר ברית המועצות) הוא רופא אף אוזן גרון וסופר ישראלי, פרופסור בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
יונה קרוננברג נולד ביולי 1943 בקולחוז בקירגיזסטן להורים שברחו מפולין עם כיבושה על ידי הגרמנים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, המשפחה חזרה לפולין ולאחר מסע ארוך ברחבי אירופה והמתנה לסרטיפיקט במחנה של הג'וינט באוסטריה, הם עלו לישראל ב-1948. לאחר שהות קצרה במחנה עולים השתכנה המשפחה במנשייה בתל אביב.
למד ב"חדר" ביפו, בבית הספר המעורב בשכונת נווה צדק ובתיכון עירוני א' בתל אביב.
קרוננברג למד רפואה בווינה בשנים 1974 - 1976 ועבד במשך שנתיים בבית חולים בעיר קורנויבורג שבפאתי העיר וינה.
נישא בווינה ליוליה, בתו של לדיסלאו פארדי שהיה סגן שר הבריאות בהונגריה.
התמחה ברפואת אף אוזן גרון בציריך ב-1984 - 1985 אצל פרופ' אוגו פיש (Hugo Fisch) שהיה בזמנו בכיר מנתחי האוזניים בעולם.
בשנת 1976 חזר לישראל והתמחה במקצוע אף אוזן גרון במרכז רפואי שיבא בתל השומר עד יציאתו לפנסיה ב-2009.
קרוננברג הוא רופא אא"ג, ובמשך 20 שנה ניהל את מחלקת אא"ג במרכז הרפואי שיבא.
מרצה מבוקש באיגוד הישראלי למחלות אא"ג, באוניברסיטה והוא מוזמן תדירות להרצאות בכנסים ולמתן קורסי ניתוח במחלקות.
קרוננברג הוא חלוץ ניתוחי שתל שבלול בישראל ובין המובילים בנושא זה בעולם.
ב-1989 בוצעו על ידו ניתוחי שתל שבלול הראשונים בישראל.
קרוננברג הוא מומחה בטיפול בעצב הפנים, ליקוי שמיעה, דלקות אוזניים וסחרחורת והוא מוביל בישראל בגישות הניתוחיות השונות לטיפול במחלות אלו.
הוא פיתח שיטות ניתוחיות חדשניות במקצוע אא"ג: שיטת SMA לביצוע ניתוח שתל השבלול המקצרת את משך הניתוח ומפחיתה את סיבוכיה.
שיטת SMA אומצה על ידי רופאים רבים בעולם.
שיטת ניתוח MAPRO לניתוח של כולסטאתומה של המסטואיד.
שיטה זו מאפשרת סילוק מלא של הכולסטאתומה ללא גרימת נכות.
לקרוננברג כ-200 פרסומים אקדמיים בעיתונות המקצועית.
האוזן דלקות, ליקויים הטיפול והמניעה.
תיאור מחלות האוזניים והטיפול בהן, פרולוג 1995.
על השניצל מוצרט ובתי הקפה, טעמים ומראות בווינה.
מדריך טיולים יוצא דופן המתאר ביד אוהבת את בתי הקפה, המאפים, המאכלים ופינות החמד בווינה, "מערכת" קיבוץ דליה 2006
הסיפור על בלון שרצה לארץ הבלונים, "מערכת" קיבוץ דליה 2005
ילד אמיץ שלא פחד ממחלות ומתרופות, הוצאת המחבר 2006
רומן היסטורי המתרחש בווינה ובישראל, המתאר מרדף אחר רוצחי הקיסרית אליזבט המתפתח למאבק איתנים למרגלות הר מגידו – ארמגדון, הוצאת "יונה" 2011
יונה פלס (8 ביוני 1929 - 7 במאי 2013) היה מהנדס ויזם בתחום הטכנולוגיה והחינוך, מהראשונים בארץ ובעולם לשלב בין התחומים.
היה ממקימי ומנהלי הטלוויזיה החינוכית הישראלית, הקים וניהל את המרכז לטכנולוגיה חינוכית (מט"ח) וכן היה חלק מצוות ההקמה וסגן נשיא האוניברסיטה הפתוחה.
נולד ב- 1929 בעיר לבוב שבאוקראינה (אז חלק מפולין).
בשנת 1936 אימו חשה את שעתיד להתרחש במרכז אירופה ועלתה לארץ עם שני ילדיה.
אימו, שגידלה לבדה את יונה ואחותו, בחרה לעבוד קשה ולחיות בצניעות על מנת לאפשר להם השכלה נאותה.
פלס למד בתיכון המקצועי להנדסאים וטכנאים "בסמ"ת" שבחיפה, ובשנת 1947 סיים את לימודיו בהצטיינות על אף שעברית לא הייתה שפת אימו.
עם סיום הלימודים, הוא התגייס להגנת היישובים העבריים בארץ עם כוחות הנוטרות, ומייד עם הקמת צה"ל החל את שירותו בחיל הקשר, במסגרתו לחם במלחמת העצמאות.
בין השנים 1949–1953 למד פלס בטכניון, וסיים בהצטיינות תואר ראשון בהנדסת חשמל - זרם חלש (אלקטרוניקה) בפקולטה להנדסת חשמל, תחום שהיה אז בחיתוליו.
בסיום לימודיו אף התקבל לסגל הטכניון כמרצה.
ב-1955, לאחר זמן לא רב שהרצה בטכניון, נסע פלס לארצות הברית, שם עשה השתלמות מקצועית במעבדות הטלוויזיה של חברת RCA.
(חברת רדיו וטלוויזיה מהמובילות בתחום) ובמקביל השלים תואר שני בהנדסת חשמל באוניברסיטת פנסילבניה.
בזמן עבודתו שם, פיתח רכיב בטייפ-ריקורדר (רשמקול) האולפני, שבהמשך היה גם הנושא לעבודת הדוקטורט שלו.
ב-1958 חזר ארצה והשלים תואר דוקטור בהנדסת חשמל בטכניון בנושא הטלוויזיה, שהיה באותן שנים תחום חלוצי.
ב-1962, כאשר "קרן רוטשילד" החליטה להקים את הטלוויזיה החינוכית הישראלית, פנה מקס רואו, נציג הקרן בארץ, לפלס שהיה אז מהנדס הטלוויזיה הראשון והיחיד במדינה וביקש ממנו לקחת חלק בפרויקט המתהווה.
פלס הקים וניהל את מחלקת ההנדסה של הטלוויזיה החינוכית, כשחזונו היה להעלות את רמת הלימודים בבתי הספר בעיר ובפריפריה כאחד באמצעות הטכנולוגיה.
בסוף תקופתו שם אף קודם ושימש כמנכ"ל הטלוויזיה החינוכית.
בשנת 1971 פלס הגה והקים, במימון קרן רוטשילד ובתיאום עם משרד החינוך, את המרכז לטכנולוגיה חינוכית (מט"ח) שמטרתו הייתה קידום החינוך באמצעים טכנולוגיים חדישים.
במשך 25 שנה, עד לשנת 1995 ניהל פלס את מט"ח, ובחמש השנים הבאות שימש כנשיא.
ב-1975 פלס היה חבר בצוות ההקמה של האוניברסיטה הפתוחה, וכן שימש בתפקיד סגן נשיא האוניברסיטה לענייני תכנון וטכנולוגיה עד שנת 1999.
בתקופתו במט"ח, צמח המרכז והפך ליצרן התוכן החינוכי הגדול בישראל.
בשנת 2012, כ-70 אחוז מתלמידי ישראל למדו בעזרת התשתית הטכנולוגית שפותחה במט"ח, וכן באמצעות 35,000 כותרים שונים בהוצאת המרכז, מה שהפך את מט"ח גם לאחד המוציאים לאור הגדולים בישראל.
בשנת 2011 מט"ח זכתה בפרס לאיכות ולמצוינות על שם יצחק רבין, בתחום החינוך במגזר הציבורי.
גם האוניברסיטה הפתוחה צמחה חיש מהר להיות המוסד האקדמי הגדול בישראל - נכון לשנת 2012 לומדים באוניברסיטה למעלה מ-40,000 סטודנטים.
שלושת המוסדות שלקח פלס חלק בהקמתם, נחשבים עד היום לאבני דרך של ההוראה והחינוך בישראל בכלל, והחינוך באמצעים טכנולוגיים בפרט.
בשנת 1951 התחתן פלס עם שרה יצחקי, ולשניים נולדו שני בנים.
ב-2013 נפטר פלס, לאחר מאבק ארוך שנים במחלה קשה.
הרב יונה קרפילוב ("יונה מינסקר") (ה'תרס"ט 1909, מינסק - א' בתמוז ה'תש"א 26 ביוני 1941, גטו קובנה), היה למדן ליטאי בולט, שנספה בשואה, מחברו של הספר "יונת אלם".
נולד ליחזקאל ובאשע בעיר מינסק בירת בלארוס.
בשנת תרע"ח בהיותו בן 9, התחיל את לימודיו בישיבת "ניי-שטאדט" ושואבי המים, בראשות הרב יהושע צימבליסט, והחל בלימודי תלמוד והלכה מפי הרב שלמה מלצר.
בהיותו בן 12, עבר לישיבת סמילוביץ' בה כיהן באותה עת הרב אלחנן וסרמן.
עם נדידת רבות מהישיבות משטחי רוסיה הסובייטית לפולין, נסע עם הרב ראובן גרוזובסקי לווילנה, בה הצטרפו לישיבת כנסת בית יצחק ששהתה באותה העת שם.
בישיבה זו עשה את שנות בחרותו המוקדמות, והיה מבחירי תלמידיו של ראש הישיבה רבי ברוך דב ליבוביץ (המכונה "ר' ברוך בער").
האגדה מספרת כי מילות ההתפעלות הנדירות שנדפסו בסוף אחד משיעוריו של רב"ב ליבוביץ בספרו "ברכת שמואל" , נוספו על ידו לאחר שבשעת אמירת השיעור, התפעל רבי יונה מדבריו מאוד, והוא ביקש להעביר לקוראים את תחושת התלהבותו של מי שראה כבר-סמכא.
לאחר שעבר ללמוד בישיבת מיר, שקל רב"ב להזמינו לשוב לקמניץ ולהתמנות כעורך ומכין שיעוריו לדפוס.
רבי יונה קרפילוב נמנה עם קבוצת הבחורים שהגיעה לישיבת מיר בשנת תרפ"ח 1928 מישיבת "כנסת בית יצחק" כשזו העתיקה את מקומה לקמניץ (ליטא).
קבוצה זו הייתה מורכבת ברובה מבוגרי ישיבת מיר בעבר שעברו זמנית לישיבת "כנסת בית יצחק" בעת שהותה בווילנה, אך בחזרתם למיר הביאו עמם כמה מטובי תלמידי "כנסת בית יצחק" ובהם הרב קרפילוב, והרב אליהו חזן, לימים ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק.
קבוצה זו הביאה לישיבת מיר את דרך הלימוד המוכרת כ"שיטת בריסק".
הוא וחברו רבי אריה לייב מאלין, זכו להכרה מלאה של שאר בני הישיבה בקומתם התורנית, ונעשו באופן לא פורמלי, למשיבים.
מעמדם הגיע לידי כך, שבני הישיבה החלו מונים אותם ברשימה אחת בין ראשי הישיבה המכהנים.
רבי יונה קרפילוב נמנה עם קבוצת בחירי ישיבת מיר שנשלחו לבקשתו של הרב איסר זלמן מלצר לקבל תורה, בעיקר בסדר קדשים מפיו של "הרב מבריסק" רבי יצחק זאב סולובייצ'יק, בבריסק בשנים תר"צ-תרצ"א.
רשימותיו משיעורי הרב מבריסק נחשבו למדויקות, בשל הבנתו את דקויות הניסוח של דרכי הלימוד הישיבתיות השונות.
והן היוו את התשתית ל"כתבי הגרי"ז" שנדפסו מאוחר יותר בישראל במהדורת סטנסיל.
במהדורת הכתבים החדשה והמורחבת שבדפוס, מקובל לציין בכוכביות, קטעים שמקורם ברשימותיו, כדי להבחינם ממסורות אחרות.
בנוסף ללמדנותו ובקיאותו בש"ס, היה בקיא בתנ"ך, וישנן עדויות שידע כמעט בעל פה את כל מפרשיו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נעשו השתדלויות רבות לחילוץ בני ישיבת מיר מהתופת האירופית.
בין היתר ראוי לאזכור מכתבו של ראש הישיבה הרב אליעזר יהודה פינקל אל ד"ר זרח ורהפטיג (לימים שר בממשלת ישראל) שריכז את הפעילות בעניין, ובו הוא מזכיר בייחוד את יונה קרפילוב:
בשלב מסוים הוצעה לתלמידי ישיבת מיר דרך מילוט שהתאפשרה בעקבות פעילותו של חסיד אומות העולם צ'יאונה סוגיהארה (1900-1986).
השיטה התבססה על הנפקה של ויזת מעבר ביפן, לאלו שקיבלו מחסיד אומות העולם יאן זווארטנדיק, הקונסול ההולנדי בקובנה, ויזת יעד לכיוון היעד הפיקטיבי, האי קורסאו, שהיה אז בשליטה הולנדית.
הנפקת ויזת מעבר איפשרה לקבל ויזת יציאה מרוסיה, ומליטא שהייתה אז שטח כבוש בידי הרוסים.
הפליטים היו צריכים לגייס סכומי כסף מופקעים (180 דולרים אמריקניים, שנחשבו להון עתק באותם ימים), לנסיעה ברכבת הטרנס-סיבירית שחצתה את רוסיה, עד לעיר הנמל הרוסית ולדיווסטוק בנסיעה שארכה 11 ימים, ומשם בשייט בספינה ליפן.
עם הידרדרות המצב ובעיקר בשל השתדלותם של העסקנים היהודים, שהיו ממנהיגי הפליטים מפולין ששהו בליטא, ובראשם ד"ר זרח ורהפטיג, הייתה עלייה חדה במספר הפליטים שפנו לבקש ויזה שכזו.
כשהוצעה ההצעה שכללה את חציית שטח רוסיה ממערב למזרח, התייחס רבי יונה קרפילוב "מינסקר", כיליד העיר מינסק, רוסיה, בחשדנות יתרה לכוונותיהם של שלטונות רוסיה הסובייטית, והיה סבור שמדובר במלכודת שטמנו לפליטים כדי למצוא תואנה להגלותם לסיביר, לדעתו הייתה עדיפה ההסתתרות במקומות מסתור בערים או מחוצה להם.
הוא סירב להגיש בקשה להיתר יציאה ונשאר בעיר קובנה, בה מצא את מותו.
לאחר המלחמה הדפיסו חבריו ותלמידיו מהעתקים של כתבי ידו שנשארו אצל מעריציו הרבים, בראש אחד הפרסומים, נכתבה הקדשה זו:
אחיו היה הרב זאב וילנסקי, תלמידו ועורך שיעוריו של הרב ברוך דב ליבוביץ, שהוציא לאור עוד בחייו את הכרך הראשון של ספרו "ברכת שמואל".
לאחר מלחמת העולם השנייה התיישב וילנסקי בפתח תקווה, והדפיס בה את כתביהם של גדולי ראשי ישיבות ליטא, כמו "אמרי משה" ו"מלאכת יום טוב" של הרב משה סוקולובסקי, ו"קובץ שיעורים" של הרב אלחנן וסרמן.
איתם הוציא גם ספרון מחידושי תורתו של אחיו הרב יונה קרפילוב, שהשתמרו בעל פה בקרב בני הישיבות, תחת השם "יונת אלם", הרומז לשמו ומבטא את היאלמו בגיל צעיר בנסיבות טרגיות.
בניו הם: הרב אריאל וילנסקי, ראש ישיבת אש התלמוד בירושלים, הרב יחזקאל וילנסקי, ראש כולל תורת ארץ ישראל והרב יונתן וילנסקי ראש ישיבת דרך חכמה.
בהספד שכתב ראש ישיבת מיר הרב אליעזר יהודה פינקל והודפס בקונטרס לזכרו, נכתב בין השאר:
חידושי תורה מפיו, מלבד אלו שקובצו בספרו "יונת אלם", מוזכרים לרוב בספריהם של חבריו ותלמידיו בוגרי ישיבת מיר, כמו "קובץ ביאורים" של הרב שלום צבי שפירא, "תורת חסד" של הרב בנימין ציילברגר, ועוד.
מאמרים מסודרים מכתביו נדפסו בקבצים וספרים שונים כמו:
התבונה (כתב עת), גיליון א, ה'תש"ז
יונה עמנואל (כ"ב בכסלו תרפ"ו, 9 בדצמבר 1925 - כ"ה בשבט תשס"ב, 7 בפברואר 2002) היה עורך תורני, ממקימי תנועת הנוער היהודית בהולנד "השלשלת", והעורך הראשי של כתב העת "המעין".
נולד בהמבורג שבגרמניה בכ"ב בכסלו תרפ"ו (דצמבר 1925) למרדכי וחנה (לבית גולדשמיט) כבן שלישי למשפחה בת שמונה ילדים.
סבא רבה שלו הוא מנדל רוזנבאום.
סבו אבי אמו הוא הרב יונה רוזנבאום (ה'תקפ"ב – ה'תרנ"ה), ששימש ראש הישיבה ב, ועמנואל קרוי על שמו.
כשעלו הנאצים לשלטון בגרמניה עברה המשפחה להולנד.
לאחר כיבוש הולנד בידי הנאצים, הסתתרה המשפחה זמן מה בבית משפחה הולנדית ובעליית גג של בית ספר מקומי.
בהמשך נלקח עם משפחתו למחנה וסטרבורק ומשם למחנה הריכוז ברגן-בלזן.
במחנות נספו אביו, שלושה מאחיו ואחותו הקטנה.
אמו נספתה במסע הרכבת האבודה מברגן בלזן לטרביץ.
בהמשך, חיבר יחד עם אחיו שמואל עמנואל את ספרו "יסופר לדור" בו תיאר את קורות משפחתו בשואה.
בספר מתוארת המשפחה עוברת את המלחמה תוך שמירה על צלם אנוש, קיום מצוות והקפדה על לימוד תורה.
לאחר השואה יסד בהולנד עם אחיו שמואל את תנועת הנוער 'השלשלת', במטרה להחזיר ליהדותם מאות ילדים ובני נוער ובמטרה לחנכם לעליה לארץ ישראל.
בשנת תשי"א עלה לישראל ונישא לחנה בת ד"ר שלמה אדלר, והתגורר בירושלים, שם נולדו להם שבעה ילדים.
בין בניו פרופ' שמחה עמנואל.
בין חתניו הם הרב זאב וייטמן רבה של תנובה, והרב מתניה בן שחר רבו של היישוב נוה דניאל.
לפרנסתו עבד כאופטיקאי, ובשאר זמנו למד תורה וכתב מאות מאמרים תורניים, ביקורות ספרים ומאמרי הגות בענייני השעה.
דגש מיוחד שם על עיסוק במצוות התלויות בארץ, ובפרט במצוות השמיטה.
השתתף בקביעות בשיעורו של הרב שלמה זלמן אוירבך, אליו היה קרוב במיוחד.
כמו כן למד אצל הרב שלמה יוסף זוין, הרב יוסף ליברמן והרב אברהם אליהו ברנשטיין.
ב־1964 מונה לעורך הראשי של כתב העת המעין, לאחר פרישת העורך הראשון מרדכי ברויאר מהתפקיד.
רבים ראו בו מודל של המשך קיום מורשת יהדות אשכנז בארץ ישראל.
את חשיבותה של מורשת זו הוא ראה בעיקר בחשיבותו של מוסד הקהילה, במעמדו של מרא דאתרא, בדקדוק בהלכה ובמנהג, ובמתן דגש ללימוד תנ"ך, טעמי המקרא ודקדוק.
לדבריו, "יש להצטער על כך, אם תצומצם מורשת אשכנז למנהגי בית הכנסת בלבד", והוא אף מתח ביקורת על ניסיונות לשמר בארץ חלק ממנהגי בית הכנסת של יהדות אשכנז, השונים מהמנהג המקובל בארץ ישראל.
נפטר בכ"ה בשבט תשס"ב (פברואר 2002).
ברכת הארץ קובץ מאמרים בענייני המצות התלויות בארץ.
ערך את הספר הרב שמשון רפאל הירש משנתו ושיטתו.
ערך בהתנדבות את כתב העת המעיין במשך כארבעים שנה.
על עריכה זו ושאר כתביו הוענק לו פרס הרב מימון.
בשנת תשנ"ד חיבר את הספר יסופר לדור בו מגולל את קורות משפחתו בימי המלחמה.
פרשנים ופוסקים אחרונים בפירושו של הרב ש"ר הירש על התורה.
המעין המתגבר, עיונים בפרשיות השבוע, (2 חלקים), ירושלים תשס"ג.
הקהילה הפורשת" של הרב הירש והרבנות הראשית לישראל.
תשע מאות שנה למסעי הצלב.
דברי מהר"ם מרוטנבורג בשנות מעצרו.
יונה רוזנקיאר (נולד ב-10 באפריל 1981) הוא שחקן, במאי ותסריטאי ישראלי.
נולד וגדל בקיבוץ יחיעם אשר בגליל המערבי.
אביו היה ניצול שואה שסבל עקב תנאי התחבאותו ממום בלב והיה פעיל חברתי.
אחיו הם השחקן יואל רוזנקיאר ואדריכל עודד רוזנקיאר ומיכה רוזנקיאר ששיחק בסרטיו.
התחנך בקיבוצו ואחר כך בקיבוץ עברון ב"בית חינוך אופק"
רוזנקיאר שירת בחטיבת הצנחנים ובעקבות שירותו סובל מפוסט טראומה.
לאחר טיולים בעולם ושנים של עבודה בחקלאות, נרשם בגיל 27 לאוניברסיטת תל אביב ולמד בחוג לקולנוע וטלוויזיה.
מאז ביים מספר סרטים קצרים, בהם הסרט "פרפרים" והשתתף בסרטים באורך מלא כשחקן.
כתב והופיע בקטעי סטנד-אפ לצד אחיו, יואל רוזנקיאר.
בשנת 2017 החל לשחק בסדרת הפנטזיה "ג'ודה" ב-HOT3, בכיכובו של ציון ברוך.
בסדרה הוא מגלם את אחיינו של מיסטר ז'ק.
ב-1 באוגוסט 2018 הוקרן לראשונה סרט הביכורים שלו, "הצלילה", בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
הסרט יצא לאקרנים בבתי הקולנוע בישראל בקיץ 2019.
ב-2020 החל שידורה של סדרת הטלוויזיה "קיבוצניקים", אותה יצר.
ב-2023 הוקרן סרטו הדרך לאילת, העוסק ביחסים בין אב לבנו.
יונה קסטל (9 בנובמבר 1951 – 25 במרץ 2011) היה איש ציבור ישראלי שעסק בתחום השיקום.
בשנת 2008 היה קסטל לאדם הראשון שמילא את תפקיד הנציב השלישי לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, בעוד עצמו היה בעל מוגבלות.
לקה בינקותו בשיתוק ילדים, אשר נגרם על ידי נגיף הפוליו.
הוא נזקק לקביים ומכשיר לקיבוע ברכיים לצורך ניידות, והוכר על ידי המוסד לביטוח לאומי כבעל נכות רפואית בהיקף 100%.
קסטל גדל במשפחה בת חמש נפשות עם אח תאום ואחות בוגרת.
המסר שקיבל במשפחתו היה להתמודד ולא לוותר.
אמו דחפה אותו לעצמאות מלאה.
הוא למד בבתי ספר רגילים והשתלב באופן מלא בכל הפעילויות.
מאידך, הכיר את גבולות יכולתו והתמודד עם הקשיים ביצירתיות וברוח טובה.
האמירה שהובילה את דרך חייו הייתה: להיות חזק ועצמאי, אך מאידך לא להתבייש במגבלה, להכיר בה ובמידת הצורך לאפשר עזרה.
קסטל היה נשוי לד"ר חנה קסטל ואב ל-6 ילדים.
בשנת 1977, לאחר סיום לימודיו בבית ספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה, התיישב במצפה רמון.
הוא החל את דרכו המקצועית בשירות המבחן למבוגרים במשרד הרווחה, ושימש כקצין מבחן למבוגרים במצפה רמון, ירוחם ודימונה.
לימים מונה לאחד מנציגי מחוז הדרום של שירות המבחן בארגון הארצי לקציני מבחן, ואף שימש יו"ר איגוד העובדים הסוציאליים במחוז הדרום.
משנת 1986 עד שנת 1992 כיהן כמנהל השירות הסוציאלי במרכז לבריאות הנפש בבאר שבע.
בשנים אלו יזם ופיתח תוכניות שיקום לחולים כרוניים, והיה אחראי על תכנון ופיתוח מחלקת אשפוז שפעלה לפי מודל חברתי.
מחלקה זו פועלת עד היום באוריינטציה שיקומית ונקראת "בית רותם".
המחלקה נמצאת מחוץ לכותלי בית החולים ונותנת מענה לאנשים אשר הועברו אליה ממחלקה סגורה לאחר אשפוז ממושך לצורך הכנה לחיים עצמאיים בקהילה.
בשנת 1992 מונה קסטל לתפקיד מנהל מרכז הכשרה ושיקום מקצועי של הקרן למפעלי שיקום בדרום, וכיהן בתפקיד זה במשך 16 שנים.