tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיתוף הפעולה הרשמי בין יהודים לבדואים החל בשנת 1946, כאשר מנהיג השבט, השייח' חוסיין מוחמד עלי אבו יוסף משבט אל-הייב שלח יותר מ-60 מאנשיו להילחם לצד הכוחות הציוניים, והקים את יחידת פל-הייב של ההגנה.
במהלך מלחמת העצמאות, הגנה יחידת פל-הייב על יישובים יהודיים בגליל העליון נגד סוריה.
השייח' אבו יוסף צוטט ב-1948 כשאמר "האם לא כתוב בקוראן שקשריהם של שכנים יקרים כמו קשרי יחסים?
הידידות שלנו עם היהודים חוזרת שנים רבות אחורה.
הרגשנו שאנחנו יכולים לסמוך עליהם וגם הם למדו מאיתנו".
מאג' פהד פלאח, בדואי מהכפר סעד שברמת הגולן אמר בראיון: "כן, נלחמתי נגד מוסלמים בעזה", הוא אומר.
"והייתי נלחם שוב אם הייתי צריך", הוסיף.
"מוסלמים ישראלים שלא משרתים בצה"ל צריכים להתבייש על כך שהם לא משרתים את המדינה שלהם".
איסמעיל חאלדי הוא סגן הקונסול הבדואי הראשון של ישראל והמוסלמי בעל הדרגה הגבוהה ביותר בשירות החוץ הישראלי.
חאלדי הוא תומך חזק של ישראל.
בעודו אומר שמדיניות המיעוט הבדואי הישראלית אינה מושלמת, הוא אמר:
הצ'רקסים בישראל אינם ערבים, אם כי רובם מוסלמים סונים.
לצ'רקסים יש קשרים טובים עם היישוב היהודי בישראל מאז תחילת ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
הקהילה הצ'רקסית בישראל עזרה לעליה הלא-חוקית של יהודים לארץ ישראל (ההעפלה) בתקופת המנדט הבריטי ונלחמו לצד ישראל במלחמת העצמאות.
בשנת 1948, כאשר נוסדה מדינת ישראל, הצ'רקסים לא היגרו למדינות שכנות, אלא בחרו להישאר בגבולות המדינה החדשה ולאמץ אזרחות ישראלית מלאה, לדברי האקדמאית אלאונור מרזה.
בדומה לאוכלוסייה הדרוזית, משנת 1958, גברים צ'רקסים ממלאים שירות צבאי ישראלי בהגיעם לגיל הגיוס, בעוד נשים אינן חייבות זאת.
צ'רקסים רבים בישראל מועסקים בכוחות הביטחון, לרבות במשמר הגבול, בצבא ההגנה לישראל, במשטרה ובשירות בתי הסוהר.
אחוז המתגייסים לצבא בקרב העדה הצ'רקסית בישראל גבוה במיוחד.
נאמנות זו לישראל נחשבת לעיתים קרובות כמעשה בגידה על ידי הערבים המוסלמים, שרואים בצ'רקסים כבוגדים באומה המוסלמית.
הדרוזים מהווים קהילה דתית שהתפתחה במקור מתוך האסמאעיליה, ורואים את עצמם ככת רפורמטורית.
אף על פי שהאמונה התפתחה במקור מתוך האסלאם האסמאעילי, הדרוזים אינם רואים עצמם כמוסלמים, והם נחשבים לא-מוסלמים על ידי הקהילה המוסלמית הכללית.
הדרוזים לעיתים קרובות אינם מזדהים עם הלאומיות הערבית.
הקשר בין יהודים לדרוזים ידוע בדרך כלל במונח "ברית דמים".
אזרחים דרוזים בולטים בצבא ההגנה לישראל ובפוליטיקה, ומספר ניכר של חיילים דרוזים ישראלים נפלו במלחמות ישראל מאז מלחמת העצמאות.
רדא מנצור, משורר, היסטוריון ודיפלומט דרוזי, הסביר: "אנחנו המיעוט הלא יהודי היחיד שמתגייס לצבא, ויש לנו אחוז גבוה עוד יותר ביחידות הקרביות וכקצינים מאשר החברים היהודים עצמם.
אז אנחנו נחשבים לקהילה מאוד לאומית ופטריוטית." בשנת 2008 יותר מ-94% מהצעירים הדרוזים סיווגו את עצמם כ"דרוזים-ישראלים" בהקשר הדתי והלאומי.
חמישה מחוקקים דרוזים נבחרו לכהן בכנסת ה-18, מספר גדול באופן לא פרופורציונלי בהתחשב באוכלוסייתם.
כמוזכר לעיל, הדרוזים הישראלים אינם מזדהים כמוסלמים.
ארפיק חלבי, כתב טלוויזיה דרוזי-ישראלי וקצין צבא ישראלי לשעבר, מאפיין את עצמו כפטריוט ישראלי.
בפתיחת ספרו משנת 1982 "סיפור הגדה המערבית: השקפת ערבי ישראל על שני הצדדים של סכסוך מסובך", כתב, "אני פטריוט ישראלי, אף על פי שאינני יהודי".
בשנת 1973 הקים אמל נסראלדין את "החוג הדרוזי הציוני", קבוצה שמטרתה לעודד את הדרוזים לתמוך במדינת ישראל באופן מלא וללא סייג.
אלדין, חבר כנסת מטעם הליכוד, איבד את בנו במלחמת ההתשה בין ישראל למצרים בשנת 1969. בשנת 2007, נביה א-דין, יו"ר פורום ראשי הרשויות הדרוזים והצ'רקסים, וראש עיריית כסרא-סמיע, מתח ביקורת על החוקה הישראלית ה"רב-תרבותית" שהוצעה על ידי הארגון הערבי הישראלי, עדאלה, באומרו כי הוא מוצא את זה לא מקובל.
"מדינת ישראל היא מדינה יהודית וגם מדינה דמוקרטית שדוגלת בשוויון ובבחירות.
אנו פוסלים ודוחים את כל מה שארגון עדאלה מבקש", אמר.
לטענת א-דין, גורלם של הדרוזים והצ'רקסים בישראל שזור בגורל המדינה.
"זו הסכם דמים, והסכם חיים.
איננו מוכנים לתמוך בשינוי מהותי בטבעה של המדינה הזו, אליה קשרנו את גורלנו לפני הקמתה", אמר.
ב-2005, בתנועה הציונית הדרוזית היו רשומים 7,000 חברים.
בשנת 2009 קיימה התנועה כנס נוער ציוני דרוזי עם 1,700 משתתפים.
קבלת ישראל בקרב ערביי ישראל
סקר של האוניברסיטה העברית בירושלים משנת 2005 מצא כי רק 63% מהאזרחים הערבים מקבלים את העיקרון שישראל היא מדינת העם היהודי.
בסקר משנת 2012 שנערך על ידי המרכז היהודי-ערבי של אוניברסיטת חיפה, "מדד יחסי יהודים-ערבים בישראל 2012", 75% מערביי ישראל הצהירו כי לישראל יש זכות קיום כמדינה עצמאית, ורק כ-48% טענו כי הם יכולים לתמוך בקיומה כמדינה יהודית ודמוקרטית.
תומכי ישראל מוסלמים בולטים שאינם ישראלים
בין התומכים המוסלמים הבולטים של ישראל ניתן למנות את ד"ר תאופיק חמיד, לשעבר חבר בארגון טרור, הוגה דעות ורפורמטור אסלאמי בהווה, השייח' פרופסור עבדול האדי פאלאצי.
עבדול האדי פאלאצי, מנהל המכון התרבותי של הקהילה האסלאמית האיטלקית ותיאר את עצמו כמוסלמי ציוני, ותשביח סייד, מלומד, עיתונאי וסופר פרו-ציוני מוסלמי פקיסטני-אמריקאי, פרופסור ח'אליל מוחמד, חוקר משפט אסלאמי מאוניברסיטת סן דייגו סטייט וסלאח עודין שואייב צ'ודהורי, עיתונאי ומוציא לאור בנגלדשי, מוסלמי ציוני מוצהר.
מוחמד תווחידי, סגן נשיא מועצת האימאמים העולמית, אימאם אוסטרלי יליד איראן, שהפך לאימאם על ידי האייתוללה סעיד סאדיק שירזי בקום שבאיראן ב-2010. הוא מחזיק מספר רישיונות מסמינרים אסלאמיים והוא ידוע כבעל דעות מנוגדות לשל מומחים אסלאמיים אחרים, כמו הצהרת תמיכתו בישראל ותוך ההכרזה כי "פלשתינה היא אדמה יהודית".
באיטליה, השייח' פרופסור עבדול האדי פאלאצי, מנהל המכון התרבותי של הקהילה האסלאמית האיטלקית, מייצג עמדה ייחודית "ציונית מוסלמית, פרו-ישראלית ופרו-אמריקאית אשר לפי מורטן הויסגארד, מרגיט וורבורג, למרות שהארגון קטן בפרופורציות, הוא "קוץ בעיניהם של הפונדמנטליסטים האיסלאמיים המתונים והרדיקליים באיטליה".
בשנת 1996, פאלאצי והחוקר הישראלי אשר עדר הקימו יחד את עמותת אסלאם-ישראל לקידום שיתוף הפעולה בין ישראל למדינות מוסלמיות.
פאלאצי מתנגד לקריאות לג'יהאד נגד ישראל ואומר שאין דרישה דתית מישראל לוותר על השליטה במקומות הקדושים למוסלמים.
עבד א-רחמן וחיד, נשיא אינדונזיה מ-1999 עד 2001, ספג ביקורת על דעותיו הפרו-ישראליות.
וחיד עבר ליצור קשרים דיפלומטיים ומסחריים עם ישראל, וביקר בישראל שש פעמים.
בראיון ל-ABC ב-2002 אמר וחיד שהעולם האסלאמי צריך להתחיל להכיר בזכותה של ישראל להתקיים ולשגשג.
הוא הוסיף, "אני חושב שהמוסלמים הם רציונליים והרציונליות מכתיבה את זה".
בראיון לעיתון ישראלי ב-2004, הוא נשאל על ידידותו כלפי ישראל, שתוארה כ"חריגה למנהיג מוסלמי".
נמת סאדאת, יליד אפגניסטן, אזרח ארצות הברית הוא המוסלמי לשעבר-הומו, האתאיסט והציוני הראשון מאפגניסטן.
סאדאת מקדם את זכותה של ישראל להתקיים באפגניסטן וקורא לכינון יחסים דו-צדדיים בין אפגניסטן לישראל.
בראיון לקול ישראל כינה את עצמו סאדאת "תאודור הרצל של אפגניסטן" ומקווה שהאפגנים יאחדו את האומה השסועה במלחמה בתוך המדינה ומחוצה לה כדי להפוך לאומה נצחית ומאוחדת כמו ישראל.
הפורום האמריקאי-אסלאמי לדמוקרטיה (AIFD) הוקם במרץ 2003. הקבוצה דוגלת באסלאם ליברלי, התואם את הדמוקרטיה והערכים האמריקאיים.
ה-AIFD תומך בפומבי בישראל, וקובע כי "יש צורך בהצהרת עמדה יסודית לגבי מדינת ישראל.
אנו תומכים בהכרה הבלתי מסויגת הקיימת במדינת ישראל מאחורי גבולות מוכרים בינלאומיים".
מייסד הקבוצה, זוהדי ג'אסר, סגן מפקד לשעבר בצי ארצות הברית, אמר כי המוסלמים צריכים להכיר בישראל כמדינה, לעמוד נגד קבוצות אסלאמיסטיות קיצוניות בשמן, לא לפי תיאוריה, טקטיקה או גינוי טרור, אבל בשם - חמאס, אל-קאעדה וקבוצות אחרות.
ג'אסר מכנה את האסלאמיזם הפוליטי "הגורם העיקרי לטרור האסלאמיסטי" ועניין שבו "הגיע הזמן לקחת צד".
תומך מוצהר של ישראל, ג'אסר הזהיר מפני מה שהוא רואה כאיום ההולך וגדל של האסלאם הקיצוני על המערב: "ישראל תמיד הייתה קנרית במכרה הפחם, כשהיא התמודדה עם האיום של האסלאם הקיצוני.
כעת כל מדינה תצטרך להתמודד עם זה".
במהלך מלחמת לבנון השנייה, ג'אסר הגן על מעשיה של ישראל, וכתב הוא המשיך,
ח'ליל מוחמד, פרופסור חבר לדת באוניברסיטת סן דייגו (SDSU), משך תשומת לב לראיון משנת 2004, שבו הצהיר כי בהתבסס על הקוראן, ישראל שייכת ליהודים.
מוחמד אמר שהקוראן אף פעם לא מזכיר את ירושלים כעיר קדושה, והוסיף: "בתודעה המוסלמית הארץ הייתה שייכת לראשונה ליהודים.
זה לא משנה אם היהודים הוגלו 500 שנה או 2000 שנה, ארץ הקודש, כפי שמוזכר בקוראן שייכת למשה ולעמו, היהודים."
סטיבן סולימאן שוורץ, סופר מוסלמי אמריקאי, חסיד האסכולה החנפית לאסלאם, טוען שישראל היא הארץ ההיסטורית והקדושה של היהודים, שניתנה ליהודים על ידי אלוהים "בתור ביתם הנצחי".
ד"ר קנטה אחמד, מוסלמית פקיסטנית ילידת בריטניה המתגוררת כיום בניו יורק, היא מגנה נלהבת של ישראל, אשר הואשמה על ידי מבקריה בשל היותה "ציונית במסווה מוסלמי".
היא מתנגדת נחרצות לחרם על ישראל, ואומרת כי התנועה מנסה להשמיץ את ישראל כמעט בכל ויכוח.
בעודה מתנגדת להמשך שליטה ישראלית בשטחים הפלסטיניים, אחמד מודה שאינה יודעת כיצד ישראל יכולה בימינו לוותר על השליטה באזור המארח "אידאולוגיה ג'יהאדיסטית אלימה" עם מנהיגים הקוראים להשמדתה.
ופא סולטאן, שהיגרה לארצות הברית מסוריה ב-1989, אמרה ב-2006, "היהודים באו מהטרגדיה (השואה), ואילצו את העולם לכבד אותם, עם הידע שלהם, לא עם הטרור שלהם, עם עבודה, לא הבכי והצעקות שלהם.
האנושות חייבת את רוב התגליות והמדע של המאות ה-19 וה-20 למדענים יהודים.
15 מיליון אנשים, מפוזרים ברחבי העולם, התאחדו וזכו בזכויותיהם באמצעות עבודה וידע.
לא ראינו יהודי אחד מפוצץ את עצמו במסעדה גרמנית.
לא ראינו יהודי אחד הורס כנסייה.
לא ראינו יהודי אחד מפגין על ידי הרג אנשים."
אנס קאנטר, שחקן כדורסל מקצועני טורקי-אמריקאי הידוע בביקורת שלו על ממשלות טורקיה וסין, נרשם באפריל 2021 כ"אחד המשפיעים הפרו-ישראליים המובילים באינטרנט".
הוא השתתף באירוע שנערך על ידי דיפלומטים מארצות הברית, איחוד האמירויות, בחריין וישראל בספטמבר אותה שנה, שחגג את יום השנה להסכמי אברהם, שסימן נורמליזציה של היחסים בין ישראל לבין שתי המדינות הערביות.
בנובמבר 2020, קאנטר נפגש גם עם הדיפלומט הישראלי גלעד ארדן ודיבר על איחוד כוחות כדי להילחם באנטישמיות.
סלאח עודין שואייב צ'ודהורי, עיתונאי ומוציא לאור בנגלדשי, וציוני מוסלמי מוצהר.
עיתונו, Weekly Blitz, מבקר את תרבות הג'יהאד ודוגל בהבנה בין-דתית בין מוסלמים, נוצרים ויהודים.
צ'ודהורי נעצר על ידי משטרת בנגלדש ב-29 בנובמבר 2003, בנמל התעופה של דאקה מאז שהיה אמור לטוס לישראל, מדינה שבה אסור לאזרחי בנגלדש לבקר.
לאחר השחרור מ-17 חודשי מאסר, כתב צ'ודהורי בעיתון ישראלי "גם אני עומד לפניכם אולי כסתירה חיה: ציוני, מגן על ישראל, ומוסלמי אדוק, מסורתי, שחי במדינה מוסלמית".
לדבריו, "אני מאמין בצדק החלום הציוני.
אני גם מכיר במציאות ההיסטורית הזו: שהעולם השתדל לרסק את החלום הזה, וכן, אפילו להרוס את הכדאיות של העם היהודי.
עם זאת, אני חי בסביבה שבה אנשים מאמינים באותה מידה בלהט בהשקפה מנוגדת - כזו הרואה בישראל לא לגיטימית; והעם היהודי כרשע בהתגלמותו."
תופאיל אחמד הוא משכיל הודי-מוסלמי שמתח ביקורת על האנטישמיות באסלאם וכתב מאמרים חיוביים על שיטת הממשל הדמוקרטית של ישראל.
אד חוסיין, אסלאמיסט רדיקלי לשעבר ומחבר הספר "האסלאמיסט", ספר על פונדמנטליזם אסלאמי ותיאור חמש שנותיו כפעיל אסלאמיסט רדיקלי.
חוסיין גם הקים יחד עם מאג'יד נוואז, את ארגון נגד הקיצוניות "קרן קוויליאם".
כיום הוא עמית בכיר במועצה ליחסי חוץ בניו יורק.
חוסיין תומך בפתרון שתי המדינות לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
חוסיין גינה את פיגועי ההתאבדות נגד אזרחים ישראלים וכן את "הרג האזרחים הפלסטינים על ידי ממשלת עזה בראשות החמאס".
הוא מתנגד לחרם הבינלאומי על ישראל על ידי פעילים, וקבע ב"ניו יורק טיימס" כי:
חוקר הקוראן הירדני, השייח' אחמד אל-עדוואן, המכונה גם "השיח' הציוני", טוען כי על פי הקוראן, ארץ ישראל מובטחת ליהודים.
הוא כתב:אכן, אני מכיר בריבונותם על אדמתם.
אני מאמין בקוראן הקדוש, ועובדה זו נאמרת פעמים רבות בספר.
היכנסו לארץ הקדושה אשר אללה הקצה לכם,' [קוראן 5:21], 'עשינו את בני ישראל ליורשים של דברים כאלה'.
[קוראן 26:59] ופסוקים נוספים בספר.אל-עדוואן טוען כי ירדן היא פלסטין האמיתית, הוא גם טוען שרוב הפלסטינים יעדיפו להיות אזרחים ישראלים.
הסופר הכוויתי עבדאללה סעד אל-חדלאק אמר כי מודל הדמוקרטיה של ישראל הוא ייחודי ועלה על רבים ממה שהוא תיאר כמשטרים ערביים "רודניים וטוטליטרים".
במאמרו משנת 2008, "הזכות להגנה עצמית", תמך אל-חדלאק ב"זכותה של ישראל להגן על עצמה" וקרא לקהילה הבינלאומית "לא לבקר את ישראל אם היא תמשיך במאבקה בטרור הפרסי שבוצע באמצעות ארגון הטרור חמאס [...] ולא לבקר את ישראל על שימושה בכוח כדי להגן על אזרחיה ועל שטחה".
לדברי אל-חדלאק, ישראל כבר עשתה ויתורים אסטרטגיים לשלום בעבר, בחצי האי סיני, ברצועת עזה ובדרום לבנון, והוכיחה את רצונה למשא ומתן שליו, אך התגובה שקיבלה הייתה מטח רקטות מ"הטרוריסטים של חזבאללה וחמאס".
בשנת 2019 נכלא אל-חדלאק למשך שלוש שנים, לכאורה, בשל העלבת עלי בן אבי טאלב.
סארה עידאן, לשעבר עלמה בעיראק, היא תומכת ישראל ומאמינה שהסכסוך מונצח על ידי "מערכות האמונות הנלמדות במדינות מוסלמיות, שהן אנטישמיות" ומתחזק על ידי הטיה תקשורתית.
מית'אל אל-אלוסי, מחוקק עיראקי מוסלמי חילוני, פרו-ישראלי בגלוי, שילם מחיר כבד על ביקורו בישראל בספטמבר 2004, ביקורתו על חמאס וחזבאללה כארגוני טרור ודגילה בשלום עם המדינה היהודית.
עם שובו לעיראק, הפוליטיקאי הסוני הודח מיד ממפלגת הקונגרס הלאומי העיראקי (INC) שבראשות אחמד צ'לאבי.
בשנת 2005, ככל הנראה כהחזר כספי, חמוש פתח באש על מכוניתו של אל-אלוסי מיד לאחר שיצא מביתו, והרג שניים מבניו, איימן, בן 21 וג'מאל, בן 30, בזמן שהוא נמלט ללא פגע.
לדברי אל-אלוסי, אין בעיה עיראקית-ישראלית, והאינטרסים של שתי המדינות מקבילים; לפיכך, הוא דוגל ביחסים אסטרטגיים בין עיראק וישראל נגד טרור.
אל-אלוסי חזר לישראל לביקור שני בספטמבר 2008. עם שובו לעיראק, נשללה ממנו חסינות פרלמנטרית כדי שיוכל לעמוד בפני אישומים בגין נסיעה לא חוקית לישראל.
מאוחר יותר באותה שנה, בית המשפט העליון הפדרלי בעיראק פסק לטובתו, וטען כי זה כבר לא פשע עבור עיראקים לבקר בישראל.
תשביח סייד, חוקר, עיתונאי וסופר פקיסטני-אמריקאי סוני, היה תומך ישראל ומבקר התנועה האסלאמית.
לדבריו, ישראל חיונית ליציבות האזור.
סייד שיבח את היחס לערבים בישראל, והריע ל"כוחה של הרוח היהודית המסרבת להיכנע לכוחות הרשע למרות אלפי שנות אנטישמיות".
הוא סיכם באומרו "אני משוכנע שזה נכון שאלוהים ברא את כדור הארץ הזה, אבל זו גם עובדה שרק ישראל יכולה למנוע מהאדמה הזו למות".
תשביח גינה את העיתונות המציגה את הישראלים כנבלים, ו"בוחרת להתעלם מכל כללי העיתונות האתית בכל הנוגע לישראל".
המנהיג הפוליטי והדתי הפקיסטני, מוחמד חאן שראני, הודיע ב-2020 כי הוא תומך בנורמליזציה או ביחסים עם ישראל, ואמר כי "הקוראן וההיסטוריה מוכיחים שארץ ישראל שייכת ליהודים".
ראמה יאד, פוליטיקאית צרפתייה-סנגלית שכיהנה בממשלת צרפת מ-2007 עד 2010 וסגנית הנשיא הנוכחי של המפלגה הרדיקלית המרכזית, תוארה כ"פרו-ישראלית הידועה לשמצה".
אירשאד מנג'י, סופרת קנדית מוסלמית ותומכת בפרשנות מתקדמת של האסלאם, אומרת שהכישלון של הערבים לקבל את הקשר ההיסטורי של היהודים עם ארץ ישראל הוא טעות.
מנג'י מקבלת את העובדה ששורשיהם ההיסטוריים של היהודים משתרעים עד לארץ ישראל, ומכיר בזכותם למדינה יהודית.
עוד היא טוענת כי הטענה לאפרטהייד בישראל מטעה מאוד, ומציינת שיש בישראל כמה מפלגות פוליטיות ערביות; שלמחוקקים ערבים-מוסלמים יש סמכויות וטו; וכי מפלגות ערביות ביטלו פסילות.
היא גם מציינת שלישראל יש עיתונות ערבית חופשית; שתמרורים נושאים תרגומים לערבית; ושערבים חיים ולומדים לצד יהודים.
היא מאשימה את מדינות ערב במצוקת הפליטים הפלסטינים, ואמרה כי הן "הפריעו לכל ניסיון לפתור את הבעיה" וכי הן מעדיפות לתת "תמיכה נדיבה למחבלים מתאבדים ובני משפחותיהם" במקום לעזור לפליטים הנזקקים.
לדברי ג'נייב עבדו, "ציוני מוסלמי" הוא תווית שמנג'י "ללא ספק הייתה מקבלת".
בשנת 2008, סלים מנסור, מדען פוליטי קנדי מוסלמי, בעל טור וסופר, בירך את ישראל לרגל 60 שנה להיווסדה, והכריז כי מדינת היהודים "ראויה להערצה".
הוא כתב, "ישראל היא רסיס אדמה זעיר בים עצום סוער של העולם הערבי-מוסלמי, ובכל זאת כאן הסיפור המתמשך ביותר של העולם העתיק נעשה מחדש על ידי יהודים לחיות את ברית אלוהים עם אברהם כפי שסופר בספרות הקודש שלהם".
בשנת 2010 הוא כתב: "הסיפור של ישראל המודרנית, כפי שרבים ציינו, הוא נס שלא דומה לאף אחד [...] זוהי דמוקרטיה איתנה ומכילה, והיא בקצה המוביל של המדע והטכנולוגיה [...] את מה שצבועים דורשים מהישראלים ואת הביקורת שישראל נתונה על ידם, הם לא יעזו לעשות לאף עם אחר."
גם לטארק פתח הפקיסטני-קנדי יש דעות פרו-ישראליות.
עבדאללה מווידאו, ראש עיריית מומבסה בשנות ה-70, ותומך מוסלמי בישראל, נבחר לפרלמנט הקנייתי כנציג מומבסה-דרום.
בשנת 1979 ערך מווידאו מסע הסברה בקרב מוסלמים בארצות הברית, שבו שיבח את הסיוע של ישראל למדינות אפריקה המתפתחות ובמיוחד את סיועה לחינוך המוסלמי בקניה.
יריביו הפוליטיים, בראשות שריף קסיר, גינו את הפעולות הללו, וכינו את מווידאו "סוכן ציוני".
מווידאו נשאר בפרלמנט עד מותו ב-1986.
האימאם עבדול האדי פאלאצי, מנהיג האספה המוסלמית האיטלקית ומייסד שותף ויו"ר משותף של עמותת אסלאם-ישראל, מצטט את הקוראן כדי לתמוך בקשר המיוחד של היהדות להר הבית.
לפי פאלאצי, "המקורות האסלאמיים המוסמכים ביותר מאשרים את המקדשים".
הוא מוסיף שירושלים קדושה למוסלמים בגלל קדושתה הקודמת ליהודים ומעמדה כביתם של הנביאים והמלכים התנ"כיים דוד ושלמה, שלדבריו כולם דמויות קדושות גם באסלאם.
לטענתו, הקוראן "מכיר במפורש שירושלים ממלאת את אותו תפקיד עבור היהודים שיש למכה עבור המוסלמים".
כשנשאל פאלאצי מה אומר הקוראן על מדינת ישראל:הקוראן לא יכול להתעסק עם מדינת ישראל כפי שאנו מכירים אותה כיום, שכן המדינה הזו נוצרה רק בשנת 1948, כלומר מאות רבות לאחר הוצאת הקוראן עצמו.
עם זאת, הקוראן מפרט שארץ ישראל היא המולדת של העם היהודי, שאלוהים בעצמו נתן להם את הארץ הזו כמורשת וציווה עליהם לחיות בה.
הוא גם מכריז כי לפני קץ הימים - העם היהודי יבוא ממדינות רבות ושונות כדי להשתלט מחדש על המורשת שלו.
מי שמכחיש זאת למעשה מכחיש את הקוראן עצמו.
אם הוא לא מלומד, ובתום לב מאמין למה שאנשים אחרים אומרים על הנושא הזה, הוא מוסלמי בור.
אם, להפך, מודיעים לו על מה הקוראן ומתנגד לו בגלוי, הוא מפסיק להיות מוסלמי.
הקוראן, סורה 17 (סורת אל-אסראא), פסוק 104
הקוראן, סורה 5 (סורת אל-מאאידה), פסוקים 20–107
ואחר כך אמרנו לבני ישראל: תשבו בארץ.
כאשר תגיע ההבטחה לחיי נצח, נביא את כולכם יחד.
ו[זכרו] כאשר אמר משה לעמו: הו, עמי, ...
היכנסו לארץ הקודש אשר קבע לכם האל, ואל תשובו לאחור בביזיון, כי אז תפלו, אל חורבנכם.
תגובות כלפי תמיכה מוסלמית בישראל
בעולם המוסלמי, התמיכה בישראל נתקלת בעיקר בהתנגדות.
בשנת 2004 קיבלה סארה נאצר, סטודנטית מוסלמית בקולג' בקנדה הידועה בדעותיה הפרו-ישראליות, איומי מוות לאחר שהביעה תמיכה בזכות הקיום של המדינה היהודית.
"להיות תומכת בקיומה של ישראל לא מתנגש עם האסלאם, זה משלים את האסלאם", אמרה.
"אין בקוראן פסוקים שאינם מאפשרים ליהודים לחזור לארץ ישראל (...) "אני אוהבת יהודים כמו שאני אוהבת מוסלמים אמיתיים", אמרה.
"לכן, אני מאמינה שליהודים צריכה להיות הזכות לחיות באופן לגיטימי במולדתם".
בבנגלדש, סלאח אודין שואייב צ'ודהורי, עורך העיתון Weekly Blitz המתאר את עצמו כ"ציוני מוסלמי", הותקף והוכה בשנת 2006 על ידי המון של כמעט 40 אנשים, שהותירו אותו עם שבר בקרסול.
במהלך התקיפה, התוקפים צעקו לעבר צ'ודהורי ותייגו אותו כ"סוכן היהודים".
בשנת 2011, עלאא אלסאג, מוסלמי מעיראק שפרסם באינטרנט שיר המביע תמיכה בעם היהודי בישראל, הותקף בסנט לואיס, כשבגבו חרטו מגן דוד.
מוחמד זועבי, בן לחמולת זועבי, מוסלמי ציוני מנצרת שהביע תמיכה עזה בישראל, החליט לקחת הפסקה מהרשתות החברתיות ולשמור על פרופיל נמוך לאחר שלפי הדיווחים, קיבל איומי מוות מצד ערבים ישראלים אחרים.
מאוחר יותר הוא עזב את ישראל לאחר שקיבל איומי מוות חמורים.
העיתונאי הכוויתי עבדאללה אל-חדלאק נעצר לאחרונה ונכלא לשלוש שנים לאחר שהוגשו נגדו תלונות על ידי המחלקה למלחמה בפשעי אלקטרוניקה וסייבר במדינה.
"תמיד שלך" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
הוא יצא לאור ב-23 ביוני 2022, על ידי חברת התקליטים NMC, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
נכתב על ידי יונתן קלימי ותמר יהלומי, שעבוד עם אדם בעבר בהוצאת השירים "הנשיקות שלי" ו"חורף באוטו".
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-3.4 מיליון השמעות.
הוא מציג את הזמר בבילוי משותף עם יעל שלביה, בת-זוגו לה השיר מוקדש, בברצלונה שבספרד.
נכון לאפריל 2023 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-10.5 מיליון צפיות.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם23 ביוני 2022הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתNMC
הקליפ של השיר צולם בפריז, צרפת וניתן לראות בו את עומר אדם ויעל שלביה נוסעים ברחבי העיר כאשר הם שרים את השיר.
הקליפ צולם במקרה וללא כוונה להפוך לקליפ עבור השיר, בעקבות כך זכה לאהדה רבה מצד הקהל בתור קליפ אותנטי, אמיתי ומרגש.
תמיכה בעבדות היא תמיכה בזכות קיום העבדות.
היא באה לידי ביטוי בנימוקים, יצירות, פעולות, חוקים ותנועות פוליטיות.
היא נמצאת בטקסטים דתיים, כתבים של פילוסופים עתיקים, ובכתבים מבריטניה ומארצות הברית במיוחד לפני מלחמת האזרחים האמריקאית, אך גם מאוחר יותר במהלך המאה ה-20.
טיעונים אלה היו נפוצים בחברות עבר בהן העבדות הייתה קיימת והיו דעות קדומות ורעיונות שהתנועה לביטול העבדות נאבקה מולם.
השקפות עבריות על עבדות מגוונות הן מבחינה דתית והן מבחינה היסטורית.
הטקסטים היהודים העתיקים ומתקופת ימי הביניים מכילים חוקים רבים המצדיקים את עצם קיום העבדות ומסדירים את הבעלות והטיפול בעבדים.
טקסטים המכילים תקנות כאלה כוללים את התנ"ך, התלמוד, משנה תורה מהמאה ה-12 מאת הרמב"ם, ושולחן ערוך מהמאה ה-16 מאת רבי יוסף קארו.
חוקי העבדות הישראליים המקוריים שנמצאו בתנ"ך דומים במידה מסוימת לחוקי העבדות של חמורבי מהמאה ה-18 לפני הספירה והתקנות השתנו עם הזמן.
התנ"ך הכיל שתי מערכות חוקים, האחת לעבדים כנעניים ומערכת חוקים מקלה יותר לעבדים עבריים.
בזמן התורה הוחלו החוקים המיועדים לכנענים על כל העבדים הלא-עבריים.
חוקי העבדות של התלמוד, שנקבעו במאות השנייה עד החמישית לספירה, מכילים מערכת כללים אחת לכל העבדים, אם כי ישנם כמה יוצאי דופן שבהם מתייחסים לעבדים עבריים בצורה שונה לעומת לעבדים שאינם עבריים.
החוקים כוללים עונשים לבעלי עבדים שמתעללים בעבדיהם.
בעידן המודרני, כאשר תנועת ביטול העבדות ביקשה להוציא את העבדות מחוץ לחוק, חלק מתומכי העבדות השתמשו בחוקי התנ"ך כהצדקה דתית ומוסרית למען המשך קיום העבדות.
הפילוסוף היווני אריסטו טען שחלק מהאנשים הם עבדים מטבעם.
וכתוצאה מאמונה זו, הוא טען שהשעבוד שלהם הוא הדרך היחידה לשרת את טובתם.
עם זאת, כמה פילוסופים פוליטיים טוענים כי מה שאריסטו התכוון במילה "עבדות" הוא נושא נתון במחלוקת.
אריסטו כתב בכרך הראשון של ספרו "פוליטיקה" :לפיכך, אלה ששונים [מאנשים אחרים] כמו הנשמה מהגוף או האדם מהבהמה - והם במצב זה אם עבודתם היא השימוש בגוף, ואם זה הטוב ביותר שיכול לבוא מהם.
מבחינתם עדיף להישפט בהתאם לכללים מסוג זה, אם כך הדבר לגבי שאר הדברים שהוזכרו.
כי הוא עבד מטבעו המסוגל להשתייך לאחר - וזו גם הסיבה שהוא שייך לאחר - והוא משתתף בתבונה רק במידה שהוא תופס אותה, אבל אין לו אותה.אפלטון תמך בעבדות בדיאלוג החוקים שלו.
דעות אלה תמכו בעבדות ביוון העתיקה, לרבות באתונה העתיקה שבה התקיימה הדמוקרטיה האתונאית.
עם זאת דמוקרטיה זו הייתה מוגבלת רק לאזרחים גברים ולא לנשים או לעבדים ולא הכילה רעיונות כמו זכויות האדם אוניברסליות.
הטיעונים של אריסטו בזכות העבדות מכילים הנחה גזענית לפיה לכל האנשים ממוצא מסוים, יש תכונות אופי מסוימות.
תומכי העבדות במאות מאוחריות יותר טענו כי אנשים מגזע או מוצא אתני מסוים הם נרפים, עצלנים וטיפשים מעצם טבעם ולכן העבדות מילאה את ה"יעוד" שלהם.
הם לא מסוגלים לחיות כבני אדם חופשיים.
גישה זו קיבלה חיזוק מכך שרוב העבדים לא זכו לחינוך בסיסי.
במקרים רבים עודדו את העבדים להיות כנועים וצייתנים.
לימוד או הבעת דעה היו עלולים לעיתים להחשב חוצפה או חריגה ממעמד שמחייבים עונש.
הטיעון של אריסטו מהווה גם כשל לוגי מסוג פנייה אל הטבע לפיו אם דבר הוא "טבעי" אז הוא בהכרח גם דבר טוב.
בסדרה קוסמוס טען קרל סייגן כי התמיכה של אריסטו ואפלטון בעבדות הייתה צידוק אינטלקטואלי לסדר חברתי מושחת.
כלכלת אתונה התבססה על עבדיה.
רק חלק קטן מאנשי אתונה באמת נהנו מדמוקרטיה.
לאנשים שהיו יותר עבדים היו עשירים יותר ונהנו מכוח פוליטי רב יותר.
התמיכה בעבדות ניסתה לתת תוקף מוסרי לסדר חברתי זה.
סייגן טען כי התמיכה בעבדות התיישבה עם האמונות של הפילוסופים האתונים על מבנה הייקום, הסדר החברתי והנפש האנושית.
לפי סייגן חלק מן הפילוסופים הקדומים כמו דמוקריטוס קידמו גישה אוניברסלית יותר לבני האדם וכן דגלו בקיום תצפיות על הטבע, כדי להבינו, לעומת אפלטון שדגל בהבנת העולם בזכות לוגיקה טהורה.
סייגן טוען כי הפילוספים האתונאים ובהמשך הכנסייה הקתולית שהושפעה מהם בזו לפילוסופיה קדם-סוקרטית, השכיחו את הגותם כך שנשאר ממנה רק שאריות.
דבר זה השפיע הן על המבנה הפוליטי והחברתי והן על התקדמות המדע במשך מאות שנים.
בקרב אבות הכנסייה, דעת הרוב הייתה בעד היתר מוסרי של עבדות.
לפי אוגוסטינוס, אלוהים אישר את הלקאת עבדים סוררים: "אתה חייב להשתמש בשוט, השתמש בו!
אלא, הוא כועס אם לא תצליף בעבד.
אבל עשה זאת ברוח אוהבת ולא אכזרית." ג'ון כריסוסטום כתב כי "להטיל משמעת ולהעניש עבדים בורים זה שבח גדול, ולא אולי ציון לשבח".
טרטוליאנוס, תאולוג נוצרי חשוב ואחד מאבות הכנסייה גינה את המרקיוניטים על תמיכתם בשחרור עבדים: "מה יותר לא צדיק, יותר לא צודק, יותר לא ישר, מאשר להועיל לעבד זר באופן כזה שייקח אותו מאדונו, תובע את מי שהוא רכושו של מישהו אחר".
תומאס אקווינס טען שעבדות אינה חלק מחוק הטבע, אך למרות זאת הוא הגן עליה כתוצאה מחטא אנושי וכדבר שהוא הכרחי לטובת החברה.
האסלאם באופן מסורתי מתיר עבדות, אך ממתן אותה.
המזרח התיכון הכיל שני מרכזים חשובים של תעשיית עבדים - סחר העבדים הערבי ועבדות באימפריה העות'מאנית.
מרכזים אלו התפרנס במשך מאות שנים מציד עבדים (באפריקה, וכן עבדים לבנים שנתפסו במלחמות, פשיטות או בשוד ימי), שעבוד שלהם, שימוש בהם (לצורכי שונים כולל כחיילים) ויצוא שלהם למרכזי עבדים אחרים - בעיקר ביבשות אמריקה.
התנגדות המעצמות הנוצריות לשעבוד אזרחים לבנים, הובילה למספר מלחמות מול מרכזי עבדות מוסלמים ביניהן המלחמה הברברית הראשונה והשנייה, בהמשך בעקבות לחצי התנועה לביטול העבדות ומעצמות המערב, מדינות המזרח התיכון היו אחד המקומות האחרונים בעולם שביטלו את מוסד העבדות בתקופה שבין שנות ה-30 לשנות ה-60 של המאה ה-20.
אל-פאראבי, פילוסוף ומשפטן אסלאמי מוקדם, מהמאה ה-10, תמך בעבדות, וטען שחלק מהאנשים הם עבדים מטבעם.
במרץ 1785 יצאו תומאס ג'פרסון וג'ון אדמס אל לונדון כדי לשאת ולתת עם שליח מטריפולי, הציר סידי חאג' עבדרחמן על הפסקת פשיטות הברברים על מלחים מארצות הברית.
רוב הגופים האיסלמיים כיום טוענים שעבדות אינה ישימה בעולם המודרני.
עם זאת מיעוט של משפטנים איסלאמיים עכשוויים מגנים על העבדות בטענה שהיא עדיין רלוונטית ומותרת גם היום, והיא נהוגה באופן פעיל על ידי קבוצות קיצוניות איסלאמיסטיות, כמו בוקו חראם בצפון ניגריה והמדינה האסלאמית בחלקים מסוריה ועיראק.
התנועת למען המשך העבדות בארצות הברית נעזרה לעיתים בתנועה הבריטית.
לדוגמה, תומאס רודריק דה, במאמר שפורסם בספטמבר 1832, ציטט באישור את נאומו של שר החוץ הבריטי (ומאוחר יותר ראש הממשלה) ג'ורג' קנינג בפני בית הנבחרים ב-16 במרץ 1824, המתנגד לביטול העבדות, שבו השווה עבדים משוחררים לפרנקנשטיין של מרי שלי.
תנועה בעד העבדות בארצות הברית
בארצות הברית, התעוררה תנועה בעד המשך העבדות ב-Antebellum South כתגובה לתנועה הגוברת נגד העבדות בארצות הברית בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. צפניה קינגסלי הוא מחברו של מסכת התמיכה בעבדות הפופולרית ביותר, שהוצאה בהוצאה עצמית ב-1828 והודפסה מחדש שלוש פעמים.
בשנת 1846, מתיו אסטס פרסם את ה"הגנה על עבדות כושי, כפי שהיא קיימת בארצות הברית".
האוסף החשוב ביותר של מאמרי תמיכה בעבדות בארצות הברית נקרא The Pro-slavery argument (1853).
המחברים הם ויליאם הארפר, משפטן ופוליטיקאי מקרוליינה הדרומית, ג'יימס הנרי האמונד, מושל קרוליינה הדרומית ולאחר מכן סנטור, ג'יי מריון סימס, רופא מאלבמה, ותומס רודריק דה, נשיא המכללה של וויליאם ומרי.
הטענות לנחיתותם של השחורים זכו כביכול לגיבוי ממחקרים פסאדו-מדעיים שביצעו כמה רופאים בדרום.
לטענתו ביחס לאדם הלבן, לאדם השחור יש מוח וריאות קטנים יותר מבחינה פיזיולוגית, המביא לשוני פסיכולוגי - כך שהאדם השחור "אוהב" את עצם היותו עבד ומגלה אהדה למעמד העבדות.
הוא גם המציא מחלה נוספת - דיסאתזיה אתיופיקה – שהסבירה כביכול עצלות בקרב שחורים, ואשר ה"תרופה" לה היא מריחת העבד בשמן, הצלפות בשוט ואז עבודה בשמש.
ניתוח סאטירי של המאמר הופיע במאמר ב-Buffalo Medical Journal בשנת 1855. אדריכל הנוף הנודע פרדריק לו אולמסטד, כתב בפרסום " A Journey in the Seaboard Slave States" (1856), כי לעיתים קרובות משרתי חוזים בורחים, והעלה סברה סאטירית כי דראפטומניה היא למעשה מחלה ממוצא אירופאי שהגיעה לאפריקה על ידי סוחרים.
תמר (תמי) תמיר (נולדה ב-1 ביולי 1968) היא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת רייכמן.
מחקרה מתמקד באלגוריתמי קירוב ותורת המשחקים האלגוריתמית.
תמיר נולדה בשנת 1968 בחולון.
לתמי תמיר אח, ישי בירן, ושתי אחיות יפה (לימים פלד) ואורנה קופרמן
היא סיימה בשנת 1992 תואר ראשון במדעי המחשב בטכניון, והמשיכה ללימודי תואר שני (אותו סיימה ב-1995) ודוקטורט (2001) בטכניון.
מ-1994 עד 1997 עבדה במעבדת התוכנה הישראלית של אינטל, והייתה לה משרת קיץ בהיולט פקארד.
לאחר מחקר פוסט-דוקטורט בטכניון ובאוניברסיטת וושינגטון, ב-2004 הצטרפה לבית הספר אפי ארזי למדעי המחשב של המרכז הבינתחומי הרצליה.
אחותה התאומה (תאומה זהה) היא אורנה קופרמן פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
תמיכה חברתית מתרחשת בין אנשים החולקים את אותה רשת חברתית או אותה קבוצה חברתית, והיא נתפסת הן מצד הנותן והן מהצד המקבל כמשאב שנועד להגביר את טובתו ואת איכות חייו של המקבל מן ההיבט האינפורמטיבי (ידע), מן ההיבט הרגשי ומן ההיבט האינסטרומנטלי.
גוף מחקר גדול מראה קשר שלילי עקבי בין תמיכה חברתית במצבי לחץ למצוקה נפשית, כלומר: ככל שהתמיכה החברתית גבוהה יותר, כל תחושות המצוקה והדחק נמוכות יותר.
כמו כן, מחקרים רבים מראים שהתמיכה החברתית מהווה גורם התמודדות עם מצבי דחק, חרדה ודיכאון.
לבסוף, נמצא שתמיכה חברתית קשורה לרמות גבוהות יותר של סיכוי החלמה ממחלות ולתוחלת חיים גבוהה יותר.
לתמיכה החברתית שלושה רבדים עיקריים: (א) תמיכה חברתית מעשית, הקשורה לפעולות שאנשים עושים כדי לסייע לאחרים; (ב) הקשרים הקיימים בין הפרט לבין אנשים משמעותיים בסביבתו; (ג) התמיכה החברתית הנתפסת, המתוארת כהערכה קוגניטיבית של הפרט בנוגע לקשריו עם אחרים.
הדרך שבה תמיכה חברתית מסייעת להתמודד עם מצבי דחק מחולקת לשני מודלים מקובלים: המודל הישיר והמודל העקיף.
על פי המודל הישיר, תמיכה חברתית מסייעת להימנע מלכתחילה ממצבי דחק ואי-ודאות בכך שהיא מספקת יציבות והכרה בערך העצמי, ומסייעת לצפות מראש מצבים מלחיצים.
לעומת זאת, על פי המודל העקיף, תמיכה חברתית מספקת כוח בולם להתמודדות מיטבית עם מצבי לחץ או חוויות לחץ שכבר התרחשו, באמצעות גיוס משאבים פנימיים ובין-אישיים.
הרפובליקה האסלאמית של איראן היא פטרונית מרכזית של ארגון הטרור הפלסטיני חמאס, השולט ברצועת עזה מאז 2006. איראן מספקת לחמאס כספים, נשק והכשרה.
על פי דו"ח של מחלקת המדינה האמריקאית לשנת 2020, איראן מספקת מדי שנה כ-100 מיליון דולר לארגוני טרור פלסטינים, כולל חמאס.
נכון ל-2023, לפי מקור ביטחוני ישראלי, איראן הגדילה משמעותית את המימון שלה לחמאס ל-350 מיליון דולר בשנה.
ב-1990 אירחה איראן בטהראן ועידה התומכת בפלסטינים, בה השתתף חמאס אך לא יאסר ערפאת.
במהלך שנות ה-90 המוקדמות, משלחת של חמאס, בראשות מוסא אבו מרזוק, עסקה בדיונים בטהרן עם בכירים, ביניהם האייתוללה חמינאי.
איראן התחייבה לגיבוי צבאי ופיננסי כאחד, עם דיווחים של 30 מיליון דולר בשנה, בנוסף למתן אימונים צבאיים לאלפי אנשי חמאס בבסיסי משמרות המהפכה באיראן ובלבנון.
יתר על כן, חמאס חנך משרד בטהרן, וקבע כי הן איראן והן חמאס חלקו "השקפה זהה בהשקפה האסטרטגית כלפי המטרה הפלסטינית בממד האסלאמי שלה".
תמיכתה של איראן בחמאס נמשכה באמצעות האלימות של האינתיפאדה השנייה.
לאחר פטירתו של ערפאת ב-2004 ויציאתה של ישראל מעזה ב-2005, גדלה תמיכתה של טהראן בהדרגה.
תפיסת חמאס את רצועת עזה
איראן וחמאס התקרבו באופן דרמטי בעקבות הניצחון הבלתי צפוי של חמאס בבחירות הפלסטיניות ב-2006 וההשתלטות האלימה שלו על רצועת עזה ב-2007. ב-2006 התערבה איראן כדי לתמוך בעזה, שהייתה באותה עת כבר בשליטת ארגון הטרור חמאס, כאשר סיוע החוץ קרס.
במהלך ביקורו של ראש ממשלת חמאס, איסמעיל הנייה, בטהראן בדצמבר 2006, התחייבה איראן להעניק לחמאס סיוע של 250 מיליון דולר.
משמרות המהפכה האסלאמית של איראן (IRGC) שיתפו פעולה עם חמאס בתכנון מתקפת הפתע שלו ב-7 באוקטובר 2023 על דרום ישראל ונתן אור ירוק לחמאס לפתוח בהסתערות בפגישה שנערכה בביירות ב-2 באוקטובר.
בהתקפה בראשות ארגון הטרור חמאס, טרוריסטים פלסטינים הרגו 1,200 ישראלים, בעיקר אזרחים, וחטפו מעל 200 אזרחים וחיילים ישראלים.
בשבועות שקדמו לפיגוע, כ-500 לוחמים מחמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני עברו אימונים באיראן, בהדרכת כוח קודס של משמרות המהפכה.
לפי הוושינגטון פוסט, המתקפה התרחשה "עם תמיכה מרכזית של איראן שסיפקה אימונים צבאיים ועזרה לוגיסטית וכן עשרות מיליוני דולרים עבור נשק".
"תמיד יחכו לך" הוא שיר שכתבה, הלחינה וביצעה הזמרת־יוצרת הישראלית לאה שבת.
השיר יצא לאור בדצמבר 1996 כסינגל מתוך אלבומה השלישי של שבת, "צל הלב תקין" (1997).
לאחר שאלבומה השני של שבת, "גל געגוע", לא זכה להצלחה מסחרית, שבת סיפרה שחברת התקליטים שלה, "NMC", עיכבה אותה כמה שנים בהוצאת תקליט חדש, ועל כן היא ביקשה להשתחרר מהם ונענתה בחיוב.
שבת פנתה ל"הד ארצי", אך לאחר שתנאי החוזה שהציעו לה נראו לה קשים מאוד, היא הוציאה לאור את אלבומה השלישי "צל הלב תקין" בהוצאה עצמית (תוך שהמאסטר שייך לה) ו"הד ארצי" היו המפיצים.
שבת חברה ליוסי עזר, שהתעקש ששבת תנגן את כל תפקידי הגיטרות באלבום.
היא אף כתבה את רוב תפקידי הכלים.
"תמיד יחכו לך" יוּעד במקור לאריק איינשטיין.
איינשטיין, שאסף חומרים לאלבום שרצה להקליט, התקשר לשבת וביקש ממנה שיר.
"אמרתי לעצמי שאני לא מכירה את אריק, אז מה אכתוב לו?" סיפרה שבת.
היא חשבה על השיר "עוף גוזל" וכתבה את "תמיד יחכו לך" בהשראתו, תוך שחשבה על צעירים ישראלים שנוסעים אחרי הצבא לטיול גדול בחו"ל, "וההורים יושבים בבית ודואגים".
איינשטיין לא הקליט את השיר בסופו של דבר, והשיר חזר אל שבת, שהקליטה אותו וכללה אותו באלבומהּ "צל הלב תקין".
את החידוש לשיר ליווה קליפ חדש (במאי:ארז דן), שהורכב כולו מחומרי וידאו ביתיים של החטופים והחטופות.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי העניק לחידוש ציון של 5 כוכבים מתוך 5. הוא כתב: "בכאוס העכשווי, החזרה לשיר הזה נשמעת בין תמימות לאוטופיה, אבל כמה אנחנו זקוקים לשיר הזה, לביצוע החזק של לאה שבת.
אלו הן הפשטות, האמת הטהורה והעוצמה הפנימית.
אצל לאה זה בא נטו מהבטן.
[...] יודעת להפוך את הניכור לחום, את המר למתוק, את העצב לחום אנושי בלי רבע מניירה.
[...] העיבוד החדש מעצים את שיר הגעגועים המצוין.
הסיטואציה – החטופים בעזה, עושה את ההתרגשות גדולה יותר מכל ביצוע אחר שלה.
השיר הוצג למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־22 בדצמבר 1996 וצעד שלושה שבועות, עד 26 בינואר 1997, אז יצא מהמצעד.
לאה שבת – זמרה, גיטרות, קולות רקע
אורן בלבן – כלי הקשה
מפיק מוזיקלי – לאה שבת, יוסי עזר
טכנאי הקלטה, מיקס – יוסי עזר
עריכה דיגיטלית – חיים גוזלי
"תמיד אישה" הוא שיר של פנינה רוזנבלום משנת 1983.
רוזנבלום ביצעה את השיר בתחרות הקדם-אירוויזיון 1983 שהגיע למקום האחרון, אולם למרות זאת השיר התפרסם וזכה להצלחה כשיר קאלט.
דני רובס כתב את מילות השיר והלחן עבור רוזנבלום לבקשת האמרגן סולו יורמן בסגנון השירים של דיאנה רוס.
רובס סירב שיציינו את שמו ולכן הקרדיט על הכתיבה ניתן לה בתחרות ובתקליט שיצא לאור.
קובי אושרת כתב את עיבוד השיר.
רוזנבלום עדיין מופיעה כמחברת השיר באקו"ם.
רוזנבלום קיבלה בהצבעת הנקודות שתי נקודות בלבד וסיימה במקום האחרון.
תוכן השיר פמיניסטי, עוסק בנשיות רכה, ענוגה ועצמאית ובפתיחתו מבקשת האישה מאהובה לאהוב אותה הלילה.
בסיום השיר מתפכחת הדוברת, מציינת שלא תבשל או תכבס אך תמיד תעמוד לצידי בן זוגה.
בשל העובדה שרוזנבלום אינה זמרת מקצועית, התגובות לשיר היו מעורבות, וכך היה גם עם שאר השירים שהוציאה לאור לאורך השנים.
באמצע שנות התשעים ביצעו חברי תוכנית המערכונים הקומדי סטור את השיר יחד איתה בתוכנית בערוץ 2.
ב-1996 נכלל השיר באלבום האוסף "עוד לא כיבו את הירח" שהוציאה לאור הד ארצי.
בשנת 2018, הקליטה רוזנבלום את השיר בעיבוד מחודש שהפיק דור דקל.
לביצוע הופק קליפ שביים אדם דויטש.
"תמיד אוהב אותי" הוא סינגל מאת יאיר אליצור, שיצא בהוצאה עצמית ב-18 ביוני 2024. השיר זכה לחשיפה ציבורית רחבה בעיקר בעקבות גרסת כיסוי של ששון איפרם שאולוב, אשר דורגה במקום הראשון במספר מצעדי פזמונים בישראל והפכה אותו לאחד הלהיטים הבולטים של התקופה.
תפיסת העולם המובעת בשיר, המתנסחת בפזמון החוזר "ה' יתברך תמיד אוהב אותי ותמיד יהיה לי רק טוב", עוררה דיון ציבורי נרחב.
לשיר ניתנו פרשנויות ותגובות מגוונות מצד רבנים, עיתונאים וחוקרים, לרבות ביקורות תאולוגיות, רגשיות וחברתיות.
"תמיד אוהב אותי" נכתב כשיר תקווה ותפילה בידי הרב שלום ארוש ויאיר אליצור, אשר גם הלחין אותו יחד עם הרב אורן לוי.
על ההפקה המוזיקלית הופקד אוהד דרשן.
בביצוע מוקדם, שפורסם טרם יציאת הסינגל הרשמי, נשא השיר את השם "יש אמונה", כהקבלה לשירו הקודם של אליצור "אין נחמה".
מבחינה רעיונית השיר מבטא תפיסה אופטימית של הקשר בין האדם לאלוהים, ומדגיש אמונה באהבה אלוהית בלתי מותנית.
הדובר מציג ביטחון בכך שאלוהים מכיר בכוונותיו הטובות גם כאשר מעשיו אינם עומדים בציפיותיו.
הפזמון החוזר מבוסס על אמירה מוכרת של הרב ארוש, "השם יתברך תמיד אוהב אותי, ותמיד יהיה לי רק טוב ועוד יותר טוב ועוד יותר טוב".
בתוך כך נמנים ביטויים של תקווה לפרנסה, לזוגיות, לרפואה ולבריאות, ולחיים מאושרים לאורך זמן.
פזמון השיר נכתב על ידי ארוש בעקבות אסון מירון, שבו נהרג תלמידו הרב משה צרפתי.
לדברי ארוש, השיר נועד לחזק את תלמידיו אשר חוו חרדות וקשיים נפשיים לאחר האירוע.
השיר יצא לאור במהלך מלחמת חרבות ברזל, וזכה לפופולריות רחבה בגרסתו של שאולוב במקביל לאירועים ביטחוניים מתוקשרים, ובהם התפוצצות זימוניות חזבאללה.
עטיפת הסינגל מציגה את אליצור מזוקן וחובש כיפה, לבוש בקפוצ'ון צבעוני, כשעיניו עצומות.
הרקע צהוב ומעוטר בכתמי צבע כחולים ואדומים.
מעל הדמות מופיע שם השיר באותיות גדולות בצבע ורוד, בצירוף מוטיבים גרפיים כגון לבבות, סמיילים וחצים, המאזכרים את המסר האופטימי של היצירה.
נכון לאוקטובר 2025 צברו גרסאות השיר של אליצור ושל שאולוב יחד קרוב ל-50 מיליון צפיות ביוטיוב ולמעלה מ-8 מיליון השמעות בספוטיפיי.
השיר זכה בתואר שיר השנה במצעד המוזיקה השנתי של רדיו קול ברמה.
ארוש ציין בראיונות כי הופתע מההיקף הרחב של אימוץ השיר בציבור הישראלי.
במרחב הציבורי נתפס השיר כאחד משירי מלחמת חרבות ברזל.
פרשנים, ובהם עמית סגל, ראו בו שיר עידוד שנקלט על רקע תחושת שינוי ותנודות חיוביות במצב הביטחוני.
ב-11 בדצמבר 2024 ביצע ששון איפרם שאולוב את השיר על בימת הכוכב הבא לאירוויזיון במסגרת תוכנית סיום שלב האודישנים.
ב-17 בדצמבר 2024 התארח יאיר אליצור בתוכנית הפטריוטים, וציין כי יצר את השיר לבקשת רבו ומתוך רצון לצאת ידי חובה, אך הודה כי בשלביו הראשונים לא התרשם מן היצירה ואף הסתייג ממנה, באומרו: "והשיר הזה, מחילה שאני אומר לכם, מבחינתי היה מטופש מאוד".
קובי פרץ פרסם גרסה משותפת עם הרב שלום ארוש, ואילו איציק דדיה הוציא אף הוא גרסה עצמאית לשיר.
גרסה ביידיש ובעברית בוצעה בידי שלומי אסקל, בשיתוף יואלי קליין ולוי פולקוביץ.
גם הזמרים יואלי דוידוביץ ושוכי גולדשטיין פרסמו גרסה חסידית לשיר, המבוססת על מילים מן המקורות.
ב-19 בדצמבר 2024 פורסמה גרסה פארודית לשיר בשם "עוד יותר רע" בערוץ היוטיוב של ברקוני.
בנוסף לכך יצאו שתי גרסאות וואקליות לשיר, בביצוע הלהקות Six13 ו-The Maccabeats.
גרסאות כיסוי לשיר פורסמו בצרפתית, אנגלית וספרדית.
חברת HOT השתמשה בשיר במסגרת קמפיין פרסומי למוצריה.
השיר נבחר לשיר השנה לשנת תשפ"ה במצעדים של גלגלצ, ynet ו-כאן גימל.
במהלך חנוכה 2025 בוצע השיר בהופעה קצרה בפתיחת המערכה השנייה של Imagine פסטיגל.
במסגרת זו הוצגה גרסת כיסוי שבוצעה בידי דמותו של הקומיקאי אורי ורד, בליווי דמות של רובוט מרקד הקרויה על שמו של ששון איפרם שאולוב.
הביצוע נכלל בכל 50 הצגות הפסטיגל באותה שנה.
ביקורת על תפיסת העולם של השיר
כנגד השיר נטען כי הוא מציג תפיסה מצומצמת ואף מעוותת של מושגי תקווה וביטחון באל.
לטענת מבקריו, מן השיר משתמעת קביעה שלפיה עצם אהבתו של האל את האדם מבטיחה בהכרח מציאות של טוב אישי, תפיסה הנתפסת כמנוגדת לגישות מרכזיות במסורת היהודית.
בהקשר זה הובאו דבריו של החזון איש, שלפיהם "טעות נושנת נתאזרחה בלב רבים במושג הביטחון...
חובה להאמין – בכל מקרה שפוגש האדם והעמידתו לקראת עתיד בלתי מוכרע...
טענה זו הושמעה גם בידי הרב עזריאל אוירבך והרב אברהם דויטש, אשר אף כתבו כי השיר מהווה, לשיטתם, ביטוי של כפירה.
מנגד כתבו פרופסור דב שוורץ והרב אלי הולנדר כי השיר מייצג תפיסה חסידית של מידת הביטחון, הרואה באמונה מקור לנחמה ולהתמודדות נפשית גם במצבי קושי.
בטור ביקורתי ב כתבו יהונתן רונס ואביעד מרקוביץ כי השיר מבטא מנגנון של הדחקה רגשית.
לדבריהם, הדימוי של האל כדמות הורית מגוננת הופך את ההתמודדות עם כשל מוסרי ואחריות אישית לפשטנית, ומייצר קבלה עצמית שאינה מובילה לשינוי.
הרב אברהם סתיו קיבל חלק מן הביקורת, אך הבחין בין גרסאות השיר, וטען כי ביצועו של אליצור מציג עמדה מתונה יותר.
לדבריו, האופטימיות בשיר אינה קביעה תאולוגית מוחלטת אלא תפילה מודעת לעצמה.
לעומתו טען הרב חיים נבון כי השיר איננו תחינה אלא הצהרה נחרצת, השוגה הן בהעמדת התגמול במרכז האמונה והן בקביעה כי האל מרעיף תמיד טוב בלבד.
המשוררת והחוקרת חביבה פדיה התייחסה לשיר בהקשר משנתו של רבי נחמן מברסלב, וטענה כי תפיסת הביטחון הברסלבית מורכבת יותר, ולפיה גם חוויות קשות עשויות להיחשב כטוב במבט כולל על התוצאה הסופית.
הרב יצחק קלימן הביע עמדה דומה, וטען כי השיר אינו תואם במלואו את תפיסתו של רבי נחמן מברסלב.
הרב יוני לביא כתב כי הצלחת השיר נבעה, בין היתר, מאווירת הייאוש ששררה בציבור בעקבות מלחמת חרבות ברזל, אך ביקר את תפיסת הביטחון ואת הממד הילדותי של היצירה.
לדבריו, השיר מציג את האל כ"ותרן", בניגוד לגישות מקובלות במסורת היהודית.
מנגד טען הרב דוד צדוק, רב המושב אורה, כי השיר הפך לסמל של אמונה ועמידה נפשית, וכי בתקופה של שבר קולקטיבי הוא סיפק תחושת חיבוק ותמיכה רגשית.
העיתונאי דרור רפאל ביקר את השיר במעריב, וטען כי הוא יוצר הדחקה של המציאות ומציע אסקפיזם רגשי במקום עיסוק ישיר בכאב ובמורכבות התקופה.
בטור ביקורת בכלכליסט כתב ירדן אבני כי השיר בעייתי משום שהוא פוטר את האדם מביקורת עצמית ומעודד פסיביות לנוכח המציאות החברתית והפוליטית.
בראיון ל-ynet טען הרב אילעאי עופרן כי הצלחת השיר נובעת משילוב בין מוזיקה קליטה לבין צורך אנושי בסיסי בהכרה ואהבה, אך הוסיף כי היצירה משקפת תהליכים של אינדיבידואליזציה ואינטרסנטיות בחברה הדתית, הבאים על חשבון ערכים קולקטיביים.
העיתונאי ג'וש בריינר מהארץ מתח ביקורת חריפה על השיר, שלדבריו מביע שמחה ואופטימיות על רקע מציאות של מלחמה ואובדן, ומתעלם מאלפי נפגעים.
עמדות דומות הובאו גם בכתיבתם של אבישי סלע ושל דרור רפאל.
מספר כותבים זיהו את השיר עם המחנה הימני ועם מגמות פוליטיות מסוימות בחברה הישראלית.
במאמר ביקורת בהארץ כתבה רוית הכט כי הציפייה הניסית שמציע השיר חושפת מצוקה קיומית עמוקה, ומפקיעה את האפשרות לפתרון אנושי מעשי.
לעומת זאת טען עמית סלונים בטור שפרסם בוואלה כי יש לראות בשיר יצירה פופולרית שמספקת נחמה, וכי אין לבחון כל שיר בכלי ניתוח תאולוגיים או פוליטיים מחמירים.
במסגרת דבריו השווה את הצלחת השיר לזו של "Apt." בביצועה של רוזה, שזכה לפופולריות רבה חרף מילותיו הפשוטות.
הרב שרון שלום כתב כי בחינה תאולוגית מחמירה של שירי פופ עלולה לרוקן את המרחב התרבותי משירים בעלי ערך רגשי וחברתי.
גרסתו של ששון איפרם שאולוב
ב-17 בספטמבר 2024 הוציא הזמר ששון איפרם שאולוב גרסת כיסוי לשיר, כסינגל שלא מתוך אלבום.
גרסה זו קצרה בכ-40 שניות מהשיר המקורי, ומלוות לווידאו קליפ רשמי שפורסם בערוץ היוטיוב של שאולוב.
שאולוב השמיט בביצועו בית אחד העוסק באמונה, בביאת המשיח "בלי שום מלחמה", וברפרנס לשיר קודם של המבצע (אלייצור).
גרסתו של שאולוב הצליחה יותר מזו של המבצע המקורי, והגיעה למקום הראשון במצעדי הפזמונים בישראל.
אלייצור המבצע המקורי של השיר אמר שאין לו עניין בכבוד והעיקר שלעם ישראל יהיה טוב ושמחה.
בראיון ל-ynet אמר שלאחר שהוציא את השיר המתין שיצא קאבר שיפרסם את השיר.
התייחסות נוספת לכך היא בגרסת הלייב לשירו 'טאטע תטהר' עם בן צור, שם שר אלייצור - "ולזכור שהשם היחיד שיכול לעזור לי להרים ולדאוג לי להביא זמרים שיעשו לי קאברים".
השיר טיפס במיוחד על רקע חיסולו של יחיא סינוואר במלחמת חרבות ברזל כמו כן, השיר דורג במקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט.
ביוטיוב הגיע הקליפ, נכון לספטמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-40 מיליון צפיות ביוטיוב.
השיר הופיע במקום הראשון במצעדים של כאן גימל במשך 13 שבועות ברציפות.
העטיפה מציגה את הזמר במרכז התמונה כשהוא מחייך, לבוש בחולצה לבנה ובז'קט כחול ופתוח.
הוא מושיט את ידיו קדימה באווירה משוחררת ושמחה.
ברקע רואים אנשים נוספים, חלקם עם כלי נגינה כמו חצוצרה וגיטרה, שצבועים בשחור-לבן.
שם השיר מופיע בצבע כתום בולט מעל שאולוב.
"תמיד נשאר אני" (מוכר גם כ-"אני" וגם כ-"אני נשאר אני" וגם כ"אני תמיד נשאר אני") הוא שיר ילדים, שכתבה והלחינה דתיה בן דור, וביצעו אותם לראשונה עוזי חיטמן, אפי בן ישראל וצוות פרפר נחמד.
"תמיד נשאר אני" הוא אחד משירי הילדים המוכרים בישראל.
הוא נכלל בפסקול של סדרת הטלוויזיה "פרפר נחמד", והושמע בה רבות.
במרוצת השנים זכה למספר גרסאות כיסוי, כשהמוכרות ביניהן הוקלטו על ידי שרית חדד, אורי בנאי, דפנה ארמוני, רמי ברוך, אלינור אהרון, דדי זהר, סער בן יוסף, טוביה צפיר, משה דץ, מיכל הקטנה, רוני נדלר, טל מוסרי ומשי קלינשטיין.
בשנת 2004, יצר המוזיקאי אבי מסיקה בשיתוף עם הראפר דנידין, גרסת ראפ של השיר בשם "אבל אני".
הזמר שיר דויטש, חבר להקת סולסטיס קויל, הוציא גרסת רוק מתקדם של השיר, שיצא לאור באלבום "אוסף שירי ילדים כרך א'" בשנת 2018.
השיר עוסק במורכבות והדינמיות של הזהות האישית.
הוא מציג רצף של רגשות, מצבים והתנהגויות שמשתנים בין קצוות שונים, כמו עצב ושמחה, זיכרון ושכחה, גיבור ופחדן.
כל בית מציג את הניגודים בחוויות היומיות של האדם, המדגישים את הגיוון והעומק שבאישיות האנושית.
השיר משקף את הטבע האנושי שמשתנה בהתאם לנסיבות, תוך שמירה על עוגן של זהות פנימית שאינה משתנה.
הפזמון "אני תמיד נשאר אני" משמש כמסר מרכזי וחשוב.
הוא מדגיש את החשיבות של קבלה עצמית ושל הבנת הזהות הפנימית של כל אדם, על-אף השינויים החיצוניים או התחושות הזמניות.
המסר האופטימי והמעצים של השיר הוא שבין אם אנו גדולים או קטנים, חזקים או חלשים, תמיד נוכל למצוא נחמה בכך שאנחנו נשארים נאמנים לעצמנו, עם כל המורכבויות שבכך.
גרסתם של עדן בן זקן ואיתי גלו
ב-3 במרץ 2024 הוציאו הזמרת הישראלית עדן בן זקן והתקליטן איתי גלו.
הוא פורסם תחת חברות התקליטים שרית הפקות והליקון ארומה מיוזיק כסינגל השלישי והאחרון מאלבומה השמיני של בן זקן, "דם שלי".
זהו עיבוד דאנס לשיר המקורי, שנעשה שינוי קטן למילותיו.
ביום צאת השיר פרסמו בן זקן, גלו ורון ביטון פוסט משותף בחשבונות האינסטגרם שלהם.
בן זקן וגלו שיתפו פעולה בעברם ביצירת השיר "מועבט", שהפך ללהיט ברחבי ישראל, שהגיע למקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט, המבוסס על נתוני איירפליי שבועיים.
"תמיד נשאר אני" הושמע רבות בתחנות הרדיו בישראל.
הוא הגיע למקום השביעי במדיה פורסט TL
"תמיד איתי" הוא סינגל שהוקלט על ידי צמד הזמרים הישראלים שירי מימון ושמעון בוסקילה.
את השיר הוציאה ב-9 ביוני 2013 לאור חברת התקליטים עננה כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"תמיד איתי" נכתב על ידי סהר חגי ומיכאל וקנין ללחן שחיבר בוסקילה.
על ההפקה המוזיקלית היה יעקב למאי אחראי.
זהו שיר אהבה, המושר כבלדה ווקאלית.
הוא שונה מאוד מהשירים המשותפים הקודמים של בוסקילה ומימון, כמו "גשם שיבוא", שמבוצע כשיר רוק.
השיר מתאר אהבה עמוקה ומשמעותית, המורכבת מחיבור רגשי ופיזי בין הדוברים.
השימוש במילים כמו "תמיד איתי" ו"כמו חלק מגופי" משדר תחושת נצחיות וקשר בלתי ניתן להפרדה.
האווירה הרגשית בשיר מועברת דרך דימויים חזקים, דוגמת "שורשים באדמה" ו"ברוחות המלחמה", שמדגישים את המחויבות המוחלטת של האוהבים זה לזה.
השיר מאופיין בדיאלוג בין שתי דמויות אוהבות, אשר מלווה בתחושת הרמוניה ושוויון.
על-אף ההתייחסות לאתגרים, מועבר מסר מרכזי בו האהבה מנצחת הכול.
הנכונות להקריב, לתמוך, ולהיות נוכח באהבתם משקפת מסר אוניברסלי של אהבה טהורה ושלמות בזוגיות.
בשנים 2010–2011 יצאו השניים לסיבוב הופעות ברחבי ישראל.
אחד המופעים שלהם אף הוקלט, ויצא כאלבום הופעה בשם "המופע המשותף".
מתוך אלבום ההופעה יצאו חמישה סינגלים: "גשם שיבוא", "שיר תקווה", "עד סוף העולם", "ימים מאושרים" ו"כמה אהבה".
ההצלחה הייתה גדולה, ובשנת 2012 בחרה מימון להתמקד בחזרה בקריירת הסולו שלה, והוציאה את אלבומה השלישי "שלג בשרב".
בשנת 2013 חזר הצמד לפעילות קצרה, והוציא את "תמיד איתי" לאור.
תמיד שמח הוא אלבום האולפן השני של ששון איפרם שאולוב, שיצא לאור ב-2 במרץ 2025 תחת הוצאת חברת ההקלטות אבי גואטה הפקות.
בספטמבר 2024 שאולוב פרץ לתודעה הציבורית עם הלהיט "תמיד אוהב אותי", שהגיע למקום הראשון במצעדים בישראל.
אלבום הבכורה שלו, "גן עדן של משוגעים", יצא באוגוסט 2024 וזכה להצלחה.
ההצלחה של אלבום הבכורה והלהיט "תמיד אוהב אותי" עודדה את שאולוב להמשיך ליצור ולהביע את עצמו דרך המוזיקה.
האלבום יצא לאור כאלבום הפתעה, ללא סינגלים מקדימים.
האלבום משלב סגנונות מוזיקליים מגוונים, כולל ים-תיכוני, רוק ומלודיות נוסטלגיות, ושיריו עוסקים בנושאים כמו שברון לב, חיפוש עצמי ורגעים אישיים, המשקפים את חוויותיו האישיות של שאולוב.
האלבום כולל תשעה שירים, מתוכם חמישה נכתבו והולחנו על ידי שאולוב עצמו: "השירים הישנים", "קברת בחול", "מקסיקו", "את ואני" ושיר הנושא "תמיד שמח".
שאולוב היה שותף מלא ביצירת כל השירים באלבום ושיתף פעולה עם יוצרים ומפיקים מובילים בישראל, ביניהם תמיר צור, מאיר משעלי, לידור סעדיה, בן חן, משה בן אברהם ואופק יקותיאל.
הרצועה "נחום וציונה" היא גרסת כיסוי לארז לב ארי והרצועה "כל הבנות סביבי" היא גרסת כיסוי לתמיר גל.
תמיכה באסירים כוללת את מגוון הפעילויות שמטרתן לספק סיוע לאסירים, ובמיוחד לאסירים פוליטיים.
לתוכניות רבות המוקדשות למטרה זו יש משאבים מוגבלים.
לדוגמה בארגון התמיכה באסירים שחורים בנוטינגהאם יש עובד אחד בלבד בשכר בעוד שהארגון ניהל 297 מקרי תמיכה פעילים בשנת 1999. קבוצות תמיכה לאסירים שחורים, כמו Partners of Prisoners, ניסו ליצור יחסי עבודה פוריים עם צוותים בכלא.
אגודת אלסטון וילקס בקרוליינה הדרומית הוא ארגון התמיכה הגדול ביותר בבתי הכלא בארצות הברית, עם תקציב שנתי של כ-918,000 דולר וכ-50 אנשי צוות בלבד.
הארגון מפעיל בתי מעבר, עוסק בבוררת תלונות אסירים, מתחזק בית נוער, מסייע לאסירים לשעבר למצוא עבודה ומספק שירותים חברתיים למשפחות אסירים.
יש קבוצות תמיכה רבות בבתי הכלא בעלות אינטרסים ספציפיים כמו הוועדה ללסביות לתמיכה בנשים בכלא.
לחלק מהתנועות הפוליטיות יש אינטרסים לספק תמיכה לאסירים.
על פי ארגון "Break the Chains argues": "כל תנועה שאינה תומכת בעצירים הפוליטיים שלה היא תנועה שנועדה לכישלון.
כאשר הכוח עומד בפני אתגר, הוא פונה באופן בלתי נמנע לדיכוי אלים ולמאסר כדי לשמר את עצמו.
כדי להימנע מתבוסה, על התנועות להתארגן ולהיות מסוגלות להילחם בדיכוי של מנגנון המדינה, ועליהן להיות מסוגלות לתמוך בחבריהן ובבעלי בריתן במקרה שייעצרו או ייכלאו.
מעטים יתחייבו לתנועה שתותיר אותם מאחורי חומות הכלא, או לתנועה שאינה מסוגלת לשמר את עצמה אל מול הפחדה מצד המדינה."
בתחילת שנות ה-2000 הקימה שלוחה בקליפורניה של המפלגה הליברטריאנית של ארצות הברית ועדת תמיכה לאסירים פוליטיים.
היא שימשה בעיקר לתמיכה במטופלי קנאביס רפואי.
הדוברת אן מקורמיק אמרה כי "אנחנו צריכים לא רק להגן ולטפל בפצועים שלנו, אלא להציג אותם כפטריוטים וגיבורים של 'העם'."
הרשות לשיקום האסיר היא גוף ממשלתי הפועל לשיקום אסירים משוחררים.
עוסקים בשיקום תעסוקתי, סיוע למשפחות, טיפול בילדי אסירים (חונכות ילדי אסירים) ועוד.
ישנן בישראל גם עמותות סיוע אזרחיות, בין היתר עמותת נוה מלכישוע העוסקת בטיפול בהתמכרויות, ומפעילה מסגרות בשיתוף עם שירות בתי הסוהר, כולל מדריכי התמכרויות בבתי הכלא.
האגודה לזכויות האזרח בישראל (ACRI): עוסקת בזכויות אדם באופן כללי, ובכלל זה בזכויות אסירים.
המוקד להגנת הפרט (HaMoked): עוסק בזכויות פלסטינים תחת כיבוש, כולל זכויות עצירים ואסירים ובתנאי הכליאה שלהם.
תמי עמיאל האוזר (נולדה ב-3 באפריל 1970) היא חוקרת ספרות, חברת סגל בתוכנית לתואר שני בלימודי תרבות ופרופסור חבר במחלקה לספרות, לשון ואמנויות באוניברסיטה הפתוחה.
נולדה בפתח תקווה ליפה לבית קויפמן, עיתונאית וסופרת ילדים ויגאל האוזר, רואה חשבון, שניהם ילידי הארץ.
גדלה והתחנכה ברמת השרון וב-1988 סיימה את תיכון רוטברג.
בשנים 1988–1991 שירתה שירות חובה בבית שאן במסגרת גרעין עמרי לעיירות פיתוח.
עם סיום שירותה הצבאי החלה בלימודים אקדמיים ולמדה לתואר ראשון, שני ושלישי באוניברסיטת תל אביב.
ב-1997 סיימה בהצטיינות תואר ראשון במשפטים.
במהלך לימודיה הייתה חברת מערכת בכתב העת "פלילים" של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
ב-2001 סיימה תואר שני בהצטיינות יתרה בחוג לתורת הספרות.
עבודת הגמר שלה לתואר שני עסקה ברומן חניכה וביצירתה של הסופרת ג'ורג' אליוט.
ב-2008 סיימה תואר שלישי בהצטיינות בבית הספר למדעי התרבות.
עבודת הדוקטור שלה שכותרתה "אחרות בדיונית: אתיקה ובקורת הספרות" נכתבה בהדרכת פרופ' אורלי לובין.
בשנים 2004–2009, במקביל ללימודיה לתואר שלישי, לימדה בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב, בבית ספר לאמנות קמרה אובסקורה ובסגל ההוראה של האוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2010 התקבלה לסגל הבכיר באוניברסיטה הפתוחה כמרצה אורחת.
בשנים 2018–2019 שהתה במעמד של חוקרת אורחת בפקולטה לאנגלית וב באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה.
מאז שנת 2023 היא מכהנת כראש המחלקה לספרות, לשון ואמנויות.
נשואה לפיני (פנחס) עמיאל האוזר.
תמי עמיאל האוזר חוקרת את נקודות המפגש בין ספרות, אתיקה ויחסי כוח חברתיים, תוך התמקדות בז'אנר הרומן הריאליסטי בתרבות האנגלו-אמריקנית ותפקידיו בעיצוב הדמיון החברתי.
בעבודתה היא משלבת ניתוח ספרותי עם דיונים תאורטיים העוסקים במושג ה"אחר" בפילוסופיה של עמנואל לוינס, אתיקה של דאגה אכפתית, כלכלה פוליטית וצדק חברתי, היבטים של מִגדר ותפישות של אמפתיה וסימפתיה.
בין הסופרים בהם היא דנה במחקריה, ניתן למנות את מרגרט אטווד, ג'ורג' אליוט, איאן מקיואן, אלי סמית, זיידי סמית', גיליאן פלין והסופר הישראלי דויד גרוסמן.
הוציאה עד היום שני ספרים: ב-2016 יצא ספרה הראשון המתמקד בכתיבתה של ג'ורג' אליוט, ועוסק בז'אנר של רומן החניכה ובדיונים המגדריים סביבו.
ב-2024 יצא ספרה השני העוסק בתפקידיה של האמפתיה בתרבות הנאו-ליברלית בשנים שלאחר המשבר הכלכלי של 2008. הספר מנתח רומנים עכשוויים, ספרי עיון פופולריים ופרשה משפטית, ומצביע על המתחים בין תפישת האמפתיה כמנוף לשינוי חברתי לבין תפקודה כחלק מן ההיגיון הנאו-ליברלי.
כיום (2026) עמיאל האוזר חוקרת את רומן המחאה בספרות אנגלית ואמריקאית, ובוחנת את הדרכים שבהן הספרות העכשווית מבקשת לבסס רלוונטיות פוליטית בתרבות משברית.
המחקר זכה בשנת 2024 במענק של הקרן הלאומית למדע (ישראל).
רומן החניכה בקריאה ביקורתית: ג'ורג' אליוט וקריאת התגר הפמיניסטית, בני ברק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016.
עמיאל האוזר כתבה כ-20 מאמרים ופרקים בספרים ערוכים.
תמי עמיאל האוזר, "ספרות ואחרות אצל לוינס המוקדם", מאזניים, פ"ד 2/3, 2010