tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נוריס דחה את הצעתו של איש העסקים גאס מירס להעביר את פולהאם לסטמפורד ברידג', כך שמירס נאלץ להקים בעצמו מועדון כדורגל חדש.
ב-1910 הפך נוריס לבעל השליטה המרכזי במועדון וולוויץ' ארסנל הקורס (לאחר שהמועדון נכנס מרצון להליך פירוק) במקביל לתפקידו בהנהלת פולהאם.
כעבור כשלוש שנים הוא התמנה ליושב-ראש ארסנל.
נוריס ניסה לשפר את המצב הרעוע של ארסנל באמצעות מיזוג עם פולהאם, אך המהלך נתקל בהתנגדות נחרצת של הנהלת הפוטבול ליג.
בעקבות כך הוא החל לפעול כדי להעביר את ארסנל לאצטדיון חדש; בסופו של דבר הוא בחר באזור הייבורי שבצפון לונדון וניצל את קשריו על מנת לרכוש את הקרקע.
אצטדיון ארסנל נפתח ב-1913, ושנה אחת לאחר מכן הושמטה המילה "וולוויץ'" משם המועדון.
חלקו העיקרי של נוריס בהיסטוריה של ארסנל היה תפקידו בהעלאת המועדון אל הליגה הראשונה ב-1919, למרות שסיים רק במקום החמישי בעונה הרשמית הקודמת.
מהלך זה היה על חשבונם של מועדונים אחרים, כולל המועדון טוטנהאם הוטספר שהיה היריב הגדול ביותר של ארסנל.
באותה תקופה נטען כי נוריס שיחד או השפיע בצורה לא חוקית על הצבעתם של חברי הפוטבול ליג, ובעיקר על זו של ג'ון מק'קנה שהיה יושב-ראש הליגה והבעלים על ליברפול; מקנה נאם בוועידה השנתית של הליגה, ותמך בצירוף ארסנל בזכות הוותק הגדול יותר בליגה הראשונה.
ההאשמות הללו מעולם לא הוכחו באופן רשמי, אך תומכי התאוריה גורסים כי פעילויות אחרות מהוות הוכחות נסיבתיות לאשמת נוריס.
נוריס ביצע פעולה אחת נוספת שהשפיעה רבות על ההיסטוריה של ארסנל.
ב-1925 הוא פיטר את המאמן לזלי נייטון, ובמקומו הביא כמחליף את הרברט צ'פמן מהאדרספילד טאון.
לאחר שנוריס עזב את ארסנל צ'פמן הצליח למלא את משאלתו, והפך את ארסנל למועדון הטוב ביותר בכדורגל האנגלי בשנות ה-30, אם כי זמן מה לאחר שעזב את ארסנל נוריס טען כי הוא מתחרט על כך שפיטר את נייטון.
נוריס לא זכה לכהן בתפקיד פעיל בארסנל במהלך התקופה המוצלחת של המועדון.
ב-1927 התפרסה כתבה בדיילי מייל שבה נכתב כי ב-1925 העביר נוריס תשלום לא חוקי לצ'ארלי באקן מסנדרלנד על מנת לשכנע אותו להצטרף לארסנל; טענה זו התפרסמה בתקופה שבה הייתה הגבלה על משכורות השחקנים וכל הכנסה נוספת הייתה אסורה, אם כי מספר מועדונים הצליחו לעקוף את האיסור בדרכים שונות.
בעקבות הכתבה החלה חקירה של התאחדות הכדורגל האנגלית שבה נקבע כי נוריס ניצל גם את חשבון ההוצאות של ארסנל לצרכיו האישיים כששילם עבור נהג אישי, והכניס לכיסו הפרטי 125 לירות שטרלינג שהתקבלו עבור מכירת האוטובוס של המועדון.
נוריס הגיש תביעת לשון הרע נגד הדיילי מייל וההתאחדות.
בפברואר 1929 הוכרעה התביעה לרעת נוריס, ובעקבות כך התאחדות הכדורגל השעתה אותו לצמיתות.
לאחר השעייתו הוא לא חזר לחיים הציבוריים.
נוריס מת בביתו ב-1934 כתוצאה מהתקף לב חמור.
הנרי סקוט טְיוּק היה אמן שעסק באמנות חזותית, בעיקר כצייר אך גם כצלם.
עיקר עבודתו היה תחום האימפרסיוניזם ומוכרים במיוחד ציוריו המתארים עירום של נערים.
בשל כך, ידוע טיוק כחלוץ בתחום אמנות הלהט"ב וההומואירוטיקה המודרנית.
טיוק נולד בעיר יורק שבאנגליה למשפחת קווייקרים ידועה.
שורשי משפחת טיוק הם עתיקים ומגיעים עד לסר בריאן טיוק, שהחליף את תומאס מור בתפקיד יועצו של הנרי השמיני, מלך אנגליה.
סב-סבו, ויליאם טיוק, ייסד בשנת 1792 את בית החולים הפסיכיאטרי ביורק, שהיה אחד מהמוסדות המודרניים הראשונים בתחום זה בצפון אנגליה.
סבא רבא שלו, דודו וסבו היו גם הם פעילים חברתיים ידועים.
אביו, דניאל הייק טיוק, היה רופא בתחום מחלות הנפש ופעיל למען מתן טיפול הולם לנפגעי נפש.
בשנת 1874 עברה משפחת טיוק ללונדון, שם נרשם הנרי לבית הספר לאמנות "סלייד" בלונדון (Slade School of Fine Art).
לאחר שסיים את לימודיו עבר טיוק בשנת 1880 לאיטליה, ובין השנים 1881–1883 חי בפריז, שם למד עם צייר ההיסטוריה הצרפתי ז'אן-פול לורנס ופגש בצייר האמריקאי ג'ון סינגר סרג'נט, שעסק גם הוא בציורי עירום גברי.
במהלך שנות השמונים של המאה ה-19 הכיר טיוק את אוסקר ויילד ומשוררים וסופרים חשובים נוספים אשר רובם היו הומוסקסואלים (בעת ההיא נהוג היה לכנותם "Uranian"), אשר עסקו רבות ביצירתם בנעורים הגבריים.
טיוק כתב את "הסונטה לנעורים" (Sonnet to Youth), אשר פורסמה בעילום שם במגזין "The Artist", וכן תרם מאמר למגזין "The Studio".
טיוק שב לבריטניה ועבר להתגורר במושבת אמנים קטנה בניוליין שבקורנוול, שכללה את וולטר לנגלי, אלברט שוולייר טיילר ותומאס קופר גוטש, שהפך לחברו הטוב.
אמנים אלה קרויים בפי היסטוריונים של האמנות "אסכולת ניוליין" (Newlyn School).
בשנת 1885 עבר טיוק לפאלמות' (Falmouth), עיר דיג כפרית ומרוחקת בקורנוול, שבה שרר אקלים נוח, שהתאים יותר לפעילות נודיסטית מאשר באזורים אחרים בבריטניה.
הוא רכש סירת דיג והסב אותה לסטודיו לאמנות ובית מגורים.
על הסירה יכל לספק בפרטיות את תשוקתו לציור נערים, שאותם הציג לרוב שוחים ומשתעשעים על סירות או על חוף הים, בדרך כלל בעירום מלא או חלקי.
טיוק צייר בנוסף גם ציורים בעלי נרטיב היסטורי, כאלה שיהיה קל יותר למכור.
בציורים אלה הוא הציג את המודלים בעירום בקונטקסט מיתולוגי, אך הם לא זכו להערכה מצד מבקרי האמנות.
החל משנות ה-90 של המאה ה-19 נטש טיוק את נושא המיתולוגיה והתמקד בציורי חיי היום-יום של ילדים ונערים מקומיים בקרבת החוף בסגנון נטורליסטי יותר.
השימוש שלו בצבעים הפך משוחרר יותר, והוא החל להשתמש בצבעים בולטים, נועזים וחדשניים יותר.
אחד מציוריו הבולטים ביותר מתקופה זו (1893–1894) הוא "August Blue", הבוחן ארבעה נערים רוחצים בים מסירת דיג.
האמנית האנגלייה לינדזי סמינגטון (1872–1942), שהייתה חברה טובה של טיוק, דגמנה עבורו את דמות הנער הבלונדיני הנתלה על הסירה מהמים.
מבחינה טכנית העדיף טיוק משיכת מכחול גסה ובולטת, בעוד אמני התקופה והמבקרים העדיפו עדינות וגימורים רכים.
היה לו חוש מעולה לצבע, והוא הצטיין בתיאורי אור השמש הטבעי העדין שאופייני לקיץ האנגלי.
אף על פי שניכר כי ציוריו של הנרי סקוט טיוק כוּונו לגברים הומוסקסואלים שמצאו פיתוי בעירום הנערי, הם מעולם לא הציגו מיניות באופן מפורש: איברי-המין של הדמויות בציורים מוצנעים כמעט תמיד, לרוב אין ביניהם מגע ישיר, ובציורים רמזים לפעילות מינית כמו ביצירתיו כחול של אוגוסט ואודם, זהב ומלכיט.
לטיוק הייתה חברות קרובה עם רבים מהנערים שהופיעו בציוריו, אך לא ידוע על קשרים מיניים שביסס איתם על רקע רומנטי או כספי.
טיוק התקשה למכור רבים מהציורים בגלל נושאם, למעט כאלה שנמכרו בקרב מעגל אספני אמנות הומוסקסואלים.
יחד עם זאת, טיוק היה ידוע כצייר פורטרטים מוכשר, והוא החזיק סטודיו בלונדון שבו צייר את ההזמנות שקיבל לציורים אלה.
מהידועים שבציורים אלה היה דיוקנו של תומאס אדוארד לורנס (הידוע בכינויו "לורנס איש עָרב").
על אף שנחשב לצייר נישה, זכה טיוק למוניטין; הוא הרוויח מספיק על מנת שיתאפשר לו לטייל אל מחוץ למדינה, והוא צייר בצרפת, איטליה והאיים הקריביים.
בשנת 1900 נערך משתה לכבודו באגודה הפוליטכנית המלכותית של קורנוול.
בשנת 1914 הוא נבחר לחבר האקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון.
בשנותיו האחרונות הייתה בריאותו רופפת, והוא נפטר בפאלמאות' בשנת 1929.
לאחר שמת טיוק נדמה היה כי נשכח, עד שבשנות ה-70 התגלו עבודותיו מחדש על ידי הדור החדש של אמנים ואספני אומנות להט"בים, ומאז הפך לדמות קאלט בקרב חוגי אמנות הלהט"ב, ומהדורות רבות של ציוריו התפרסמו ונמכרו בסכומים גבוהים מאוד במכירות פומביות.
מגורי הסטודנטים באוניברסיטת פאלמאות' (בעת שנבנו המגורים היה שמו של המוסד "אוניברסיטת פאלמאות' לאמנויות) קרויים על שמו של טיוק, כצייר וכתושב מפורסם של העיירה.
בשנת 2007 נקרא על שמו בניין מגורים נוסף, באחת המכללות של אוניברסיטת לונדון.
במהלך השנה ה-150 להולדתו של הנרי סקוט טיוק נערכו תערוכות מיוחדות של עבודותיו.
בנוסף, יצא ספר על אודותיהן בשם "Catching the Light: The Art and Life of Henry Scott Tuke" מאת קתרין וולאס, אשר ליווה את התערוכות:
הנרי ניר (1929 – 27 בנובמבר 2011) היה היסטוריון ישראלי ופרופסור אמריטוס בחוגים לתולדות עם ישראל וחינוך באוניברסיטת חיפה ומכללת אורנים.
מחקריו מתמקדים בהיסטוריה של התנועה הקיבוצית והקיבוצים בארץ.
הנרי ניר נולד בבריטניה והיה חבר בתנועת הנוער הציונית "הבונים".
הוא עלה לישראל בשנת 1955 ומאז התגורר בקיבוץ בית העמק שבגליל המערבי.
את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטת אוקספורד.
ספרו הראשון, "הקיבוץ והחברה 1923–1933", אשר עוסק בעשור הראשון של התנועה הקיבוצית, ראה אור בשנת 1984.
בשנות ה-90 הוציא ספר באנגלית בשני פרקים, בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד, על ההיסטוריה של הקיבוצים בישראל.
בשנת 2008 יצאה גרסה מתורגמת וערוכה של הספרים, בתוספת פרק עדכון על שנות ה-90. הכרך הראשון זכה בשנת תשנ"ד בפרס מטעם הקרן על שם אהרן ויוסף בן-שמש.
נפטר בשנת 2011, ונקבר בבית העלמין בקיבוצו בית העמק.
רק שביל כבשו רגלי: תולדות התנועה הקיבוצית (תרגם מאנגלית: עמנואל לוטם), הוצאת מוסד ביאליק, הקיבוץ המאוחד ומכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2008
הנרי סליק הוא במאי קולנוע בשיטת הסטופ מושן, תסריטאי ומפיק.
בין סרטיו המוכרים: "הסיוט שלפני חג המולד", "ג'יימס והאפרסק הענק" ו"קורליין ודלת הקסמים".
נולד בגלן רידג' שבניו ג'רזי וגדל בקרבת רומסון.
הוא החל להתעניין באנימציה לאחר שראה את הסרט "עלילות הנסיך אחמד" של הבמאית לוטה רייניגר והסרט "המסע השביעי של סינבאד" של ריי האריהאוסן.
הוא למד מדע באוניברסיטת ראטגרס ואמנות באוניברסיטת סירקיוז ובקולג' סנטרל-סיינט לאמנות ועיצוב בלונדון.
לאחר מכן למד במכון קליפורניה לאמנות (CalArts), שם ביים את שני סרטי הסטודנטים שלו Phases ו-Tube Tales.
לאחר שסיים את לימודיו החל לעבוד באולפני וולט דיסני, שם עבד בין השאר על הסרטים חברי הדרקון אליוט והשועל והכלבלב.
לאחר מכן החל לעבוד כפרילנסר וביים פרסומות וסרט קצר.
סרטו הארוך הראשון, הסיוט שלפני חג המולד, שהופק על ידי טים ברטון (אותו הכיר בעבודתו בדיסני), זכה להצלחה בקרב המבקרים.
אחריו ביים את הסרט ג'יימס והאפרסק הענק.
בשנת 2009 יצא לאקרנים סרטו קורליין ודלת הקסמים, המבוסס על ספר של ניל גיימן.
לאחר לימודיו האקדמיים, הוא החל לעבוד באולפני וולט דיסני כ"ממלא בין הפריימים" ומתלמד אנימציה בסרטים כמו "חברי הדרקון אליוט" ו"החמור הקטן".
במהלך זמנו בדיסני, הוא פגש ועבד עם רבים ממפיקי הסרטים והאנימטורים המנוסים, כולל טים ברטון.
ברטון שימש כמפיק בשני הסרטים הראשונים של סליק כבמאי, "הסיוט שלפני חג המולד" ו"ג'יימס והאפרסק הענקי" שהופקו על ידי דיסני.
הסרט השלישי של סליק היה "מאנקיבון" (2001), עיבוד לייב-אקשן המשולב עם סטופ מושן של הקומיקס "עיירה אפלה" מאת קאג'ה בלקלי, שהופק על ידי אולפני המאה ה-20. הסרט נכשל מבחינה מסחרית וביקורתית.
לאחר מכן סליק הודה שהוא לא מרוצה מהמוצר הסופי ומאז נשבע שלעולם לא יביים סרט לייב-אקשן שוב.
סליק הנפיש את היצורים הימיים הבדיוניים בסרט "עמוק במים" וחתם כבמאי האנימציה על הסרט "מר שועל המהולל".
בפברואר 2006, סליק עזב את הפרויקט כדי לעבוד על הסרט "קורליין" עבור חברת לייקה, המבוסס על ספר באותו שם מאת סופר הפנטזיה ניל גיימן, ויצא לאקרנים ב-2009. זה היה סרט הסטופ-מושן הראשון השילב אנימציה תלת-ממדית.
הנרי עזב את לייקה בשנת 2009.
ב-2010, סליק הצטרף לפיקסאר ולחברת וולט דיסני בחוזה ארוך טווח לייצור בלעדי של סרטי סטופ-מושן.
זה לא רק החזיר את סליק לשורשיו המקוריים, אלא גם איחד אותו מחדש עם מספר רב של חברים קודמים ומאנימטורים שאיתם עבד בעבר.
הסטודיו החדש שלו, שנקרא Cinderbiter Productions, תואר על ידו כחברה חדשה לסטופ-מושן שמטרתה ליצור סרטים מצוינים ומפחידים לילדים.
הסרט הראשון של Cinderbiter Productions במסגרת ההסכם הזה, היה הפרויקט בשם ShadeMaker, תוכנן לצאת לאקרנים ב-4 באוקטובר 2013. בשנת 2011, הודיעו כי שונה שמו ל-The Shadow King.
באוגוסט 2012, דווח כי, לאחר שהוצאו לכאורה 50 מיליון דולר, דיסני ביטלה את הפרויקט.
ב-28 באפריל 2012, הוכרז כי דיסני רכשה את הזכויות לרומן של ניל גיימן, "ספר בית הקברות".
מאוחר יותר באותו יום, הוכרז כי סליק יביים את הסרט.
לאחר שהסטודיו וסליק נפרדו בשל לוחות זמנים ופיתוח, הוכרז בינואר 2013 כי רון הווארד יביים את הסרט.
בפברואר 2013 דווח בהודעה לעיתונות על ידי סליק כי חברת K5 International תטפל במכירות של "ספר בית הקברות" בשוק הסרטים האירופי.
לא היה ידוע מתי הסרט ישוחרר בפועל.
באוגוסט 2016 אמר נציג של סליק שהסרט נמצא "בתהליך שינוי פעם נוספת" בזמן שסליק המשיך לעבוד על פרויקטים אחרים, ובניהם "ונדל וויילד".
ב-3 בנובמבר 2015 דווח שסליק עוסק בפיתוח הסרט החדש "וונדל ווילד,"סרט סטופ מושן בשיתוף פעולה עם ג'ורדן פיל וקיגן-מייקל קי, המבוסס על סיפור מקורי מאת סליק.
ב-2018, הסרט נרכש על ידי נטפליקס.
ונדל וויילד (2022) – גם תסריטאי ומפיק
הנרי סטאפורד, הדוכס השני מבקינגהאם , אביר הבירית היה איש מפתח בעליית ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה לשלטון.
בין היתר הוא מהווה נאשם מרכזי ברצח הנסיכים שבמצודה.
בסוף ימיו הוביל מרד כנגד המלך והוצא להורג.
אמו הייתה מרגרט ביופורט, דרך קשרי הנישואין במשפחתה היה קשור הן לבית לנקסטר והן לבית טיודור.
אביו היה האמפרי סטאפורד, רוזן סטאפורד, שנטל חלק במלחמת השושנים לצד בית לנקסטר.
הוא נהרג כאשר הנרי סטאפורד היה בן שלוש.
לפיכך גדל הילד תחת השגחת סבו, האמפרי סטאפורד, הדוכס הראשון מבקינגהאם, אציל בחצר המלך, שנהרג שנתיים מאוחר יותר.
הנרי הוכרז כדוכס מבקינגהאם ונלקח לגדול כבן-חסותה של אליזבת וודוויל, מלכתו ורעייתו של אדוארד הרביעי, מלך אנגליה.
הנרי נשא לאישה את אחותה, קתרינה וודוויל אך לא מרצון, מה שהוביל את הנרי לרקום מזימות על אליזבת.
עם מותו של אדוארד הרביעי ב-1483, צידד הנרי בטענתו של ריצ'רד דוכס גלוסטר (לימים המלך ריצ'רד השלישי), אחי-המלך המנוח אדוארד הרביעי, להיות עוצר יורש-העצר הילד אדוארד החמישי, בניגוד לדעת בני משפחת וודוויל.
הנרי היה זה שעצר את שיירת אדוארד החמישי ואחיו בן התשע, ריצ'רד, דוכס יורק בדרכם מטירת לדלו ללונדון באפריל 1483 והובילם למצודת לונדון, עד להכתרה הרשמית.
אולם, במקום הכתרה רשמית הוביל ריצ'רד החלטה בפרלמנט הבריטי לפיה היה יורש העצר ממזר.
ההחלטה, שהתקבלה ב-25 ביוני 1483 הכריזה במקביל על ריצ'רד השלישי כעל מלך אנגליה.
הנסיכים, אדוארד וריצ'רד, לא נראו עוד.
לפי מסמך שהתגלה ב-1980 באוסף מוזיאון אשמוליאן הנסיכים נרצחו במצודת לונדון "על ידי ה-vise של הדוכס מבקינגהאם".
לפי הכתוב לא ברור לגמרי מה כוונת התיבה vise, האם הכוונה ל"advice" (עצה) או "devise" (מכשיר), כך או כך קושר הכתוב את הנרי מבקינגהאם לביצוע מעשה הרצח.
זמן קצר לאחר מכן ניצב בקינגהאם בראש מרד נגד ריצ'רד השלישי ובעד החזרת הנרי טיודור (אחיינו של הנרי דרך שושלת אמו) מגלותו על מנת שיתפוס את השלטון.
ריצ'רד גילה את כוונת המרד ובמקביל נקלעה ספינתו של הנרי טיודור לסערה ונאלצה לשוב לבריטני.
הנרי סטאפורד ניסה להימלט אך נלכד, נשפט בעוון בגידה חמורה וראשו נערף בעיר סולסברי ב-2 בנובמבר 1483.
אדוארד סטאפורד, הדוכס השלישי מבקינגהאם (1478–1521), הוצא להורג על ידי הנרי השמיני, מלך אנגליה
אליזבת סטאפורד (נפטרה ב-1532), רוזנת סאסקס
האמפרי סטאפורד (נולד ומת בילדותו ב-1480)
אן סטאפורד (1483–1544), דוכסית האנטינגדון
לוטננט-קולונל הנרי מקמהון היה דיפלומט בריטי וקצין בצבא הודו אשר שירת כנציב הבריטי העליון במצרים (בשנים 1915-1917).
כמו כן הוא כיהן כפקיד בהודו הבריטית ושירת כנציב הראשי בבלוצ'יסטן.
מקמהון ידוע בעיקר על חלקו במכתבי חוסיין-מקמהון ועל קו מקמהון בין טיבט והודו.
תומאס אדוארד לורנס מזכיר בכתביו את חלקו של מקמהון במרד הערבי כנגד האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה.
מקמהון היה בנו של לוטננט-ג'נרל צ'ארלס אלכסנדר מקמהון, חבר החברה המלכותית והחברה הגאולוגית של לונדון.
צ'ארלס מקמהון היה המפקח של לאהור ומחוז היסר בהודו הבריטית.
מקמהון הוצב כלוטטננט בצבא הודו בשנות השמונים של המאה ה-19. בשנת 1897 הועלה לדרגת קפטן וקיבל מעמד עמית במסדר כוכב הודו.
כארבע שנים לאחר מכן כבר קודם לדרגת מייג'ור ובשנת 1906 הוכתר כאביר מסדר האימפריה ההודית.
בשנת 1909 קודם לדרגת לוטננט-קולונל וכעבור שנתיים קודם לחברות במסדר הוויקטוריאני המלכותי במעמד דורבר דלהי.
בשנת 1914 מונה מקמהון להיות המפקח העליון של מצרים.
בשנים 1915–1916 קיים מקמהון חלופת מכתבים עם השריף חוסיין בן עלי.
בחלופת מכתבים זו, שמוכרת כיום כמכתבי חוסיין-מקמהון נידונו התנאים שדרש חוסיין מהנציב הבריטי בתמורה לתמיכת השבטים הבדואים במאבק הבריטי בעות'מאנים במהלך מלחמת העולם הראשונה ופיתוחו של המרד הערבי.
בשנת 1916 פרש משירות הצבא הבריטי וקיבל חברות במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
בשנת 1920 העניק לו חוסיין בן עלי, מלך חג'אז, תואר אבירות במסדר אל-נהדה.
הרב הנרי סובל (בפורטוגזית: Henry Sobel; 9 בינואר 1944 – 22 בנובמבר 2019) היה רב רפורמי ברזילאי שהיה נשיאה של Congregação Israelita Paulista בסאו פאולו שבברזיל, הקהילה היהודית השנייה בגודלה באמריקה הלטינית, במשך שלושים ושבע שנים.
סובל נולד בליסבון, פורטוגל, ובילדותו עברה משפחתו לניו יורק, בה בגר והוסמך כרב רפורמי ב-1970. עם הסמכתו קיבל סובל את הזמנתה של הקהילה היהודית הרפורמית בסאו פאולו לכהן כרב הקהילה ועבר לברזיל.
במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 שיחק סובל תפקיד חשוב בשמירה על זכויות אדם בברזיל שנשלטה באותה עת בידי דיקטטורה צבאית.
המקרה המפורסם ביותר בו לקח חלק היה גינויו, יחד עם הקרדינל הקתולי פאולו אבאריסטו ארנס ואחרים, את רציחתו של העיתונאי ולדימיר הרצוג בידי המשטר הצבאי.
סובל סירב לקבל את גרסת הצבא כי הרצוג התאבד במעצרו על ידי כך שסירב לקבור את הרצוג מחוץ לגדר בית הקברות, מעשה שעורר הדים ברחבי ברזיל.
סובל היה גם שותף לפרויקט ברזיל: לעולם לא עוד, שתיעד במחתרת בין השנים 1979 ו-1985 את הפרת זכויות האדם שנעשתה בידי הדיקטטורה הצבאית.
סובל היה פעיל בקידום דיאלוג בין-דתי בברזיל, היה מהבולטים שבאנשי הדת בברזיל, ובמשך כשלושים שנה הוכר כמנהיגה הלא-רשמי של הקהילה היהודית בסאו פאולו.
במרץ 2007 נעצר סובל בשל גנבת עניבות בשווי 680 דולר אמריקני מחנות בפאלם ביץ', פלורידה.
לאחר שהפקיד ערבות בגובה 3,000 דולר שב סובל לסאו פאולו, הכחיש את ההאשמות שהועלו נגדו, והשעה עצמו ממשרתו בקהילה.
לאחר כשבוע אושפז סובל בבית החולים היהודי אלברט איינשטיין בשל מצב נפשי רעוע.
במסיבת עיתונאים שערך בבית החולים לאחר מספר ימים מסר הודעה קצרה בה טען כי איננו יכול להסביר את מעשיו או להצדיקם, וכי הוא מתנצל על הגנבה ועל עוגמת הנפש שגרם.
בשנת 2008 פרסם סובל אוטוביוגרפיה תחת הכותרת "אדם, רב" (Um Homem, Um Rabino).
סובל נפטר במיאמי, פלורידה ב-22 בנובמבר 2019 לאחר מחלה.
הנרי ג'ון מרקרם (Henry John Markram, נולד ב-28 במרץ 1962) הוא מדען עצב פרופסור ממכון המוח והתודעה במכון הטכנולוגי בלוזאן (EPFL), שווייץ והמנהל של פרויקט המוח הכחול ופרויקט המוח האנושי.
מרקרם השלים תואר ראשון במדעים (בהצטיינות) באוניברסיטת קייפטאון, דרום אפריקה תחת פיקוחו של רודני דאגלס.
את הדוקטורט השלים במכון ויצמן למדע, בישראל תחת פיקוחו של מנחם סגל.
במהלך העבודה על הדוקטורט שלו הוא גילה קשר בין אצטילכולין ומנגנוני זיכרון.
בעקבות עבודת הדוקטורט שלו מרקרם נסע לארצות הברית במלגת מצטיין למכונים הלאומיים לבריאות (NIH), שם חקר על תעלות יונים בשלפוחיות סינפטיות.
בהמשך הוא הצטרף למעבדה של ברט סקמן במכון מקס פלאנק, היידלברג, גרמניה, שם הוא גילה שינויים בכמות הסידן בדנדריטים אשר נוצרים בעקבות פעילות תת-סיפית ובעקבות פוטנציאלי פעולה בודדים שמתפשטים מגוף התא בחזרה לדנדריטים.
הוא גם החל לחקור על הקישוריות בין תאי עצב, ותיאר בפירוט רב את החיבורים בין תאי עצב פירמידליים בשכבה 5 של קליפת המוח.
הנרי סטפורד נורתקוט, ברון נורתקוט הראשון היה מדינאי שמרני ופקיד קולוניאלי בריטי.
הוא שירת כמושל הכללי השלישי של אוסטרליה בין השנים 1904 – 1908.
נורתקוט נולד בלונדון כבנם השני של המדינאי השמרני הבולט, סר סטפורד נורתקוט ושל אשתו ססיליה פרנסס, בתו של תומאס פארר ואחותו של הברון תומאס פארר, שהיה נשיא החברה הסטטיסטית המלכותית.
נורתקוט התחנך באיטון קולג' ובמרטון קולג' שבאוקספורד ונכנס לעבוד במשרד החוץ כדיפלומט.
נורתקוט היה המזכיר של המשלחת הבריטית למשא ומתן עם ארצות הברית בנוגע לפיצויים שנגרמו לה על ידי הספינות שנרכשו מבריטניה על ידי הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית (תביעות אלבמה 1873-1873).
בין השנים 1877 – 1880 הוא היה מזכירו הפרטי של אביו, שכיהן אז כשר האוצר של בריטניה.
ב-1880 הוא נבחר לבית הנבחרים הבריטי מטעם מחוז הבחירה של אקסטר, מושב אותו החזיק עד 1889. בין השנים 1885 – 1886 הוא שירת בממשלתו של הלורד סולסברי כמזכיר הפיננסי של משרד המלחמה ובין השנים 1886 – 1888 כמודד הראשי של מועצת החימוש..
הוא קיבל את תואר עמית מסדר האמבט ב-1880 ותואר ברון ב-1887. בינואר 1900, עם התפטרותו מהפרלמנט לאחר 20 שנות חברות, הוענקה לו אזרחות כבוד של העיר אקסטר.
בנובמבר 1899 מונה נורתקוט להיות מושל בומביי, בהמלצתו של חמו, לורד מאונט סטפן.
הוא יצא מלונדון בסוף ינואר 1900 וחודש לאחר מכן הגיע לבומביי, שם קיבל על עצמו את תפקיד מושל העיר ב-17 בפברואר.
נורתקוט היה עדיין מושל בומביי כאשר הציע לו שר המושבות, ג'וזף צ'מברלין ב-1903 את תפקיד המושל הכללי של אוסטרליה.
שני קודמיו בתפקיד זה, ג'ון הופ והלורד טניסון, שירתו תקופות קצרות והיו להם יחסים בעיתיים עם שרי ממשלת אוסטרליה.
הן ממשלת בריטניה והן ממשלת אוסטרליה רצו יציבות והמשכיות בתפקיד המושל ונורתקוט מונה לתקופת כהונה של חמש שנים.
ניסיונו הפוליטי והתקופה בה משל בבומביי עשו אותו לבחירה מתאימה.
הוא לא היה שתלטן כמו הופ ולא צר אופק כמו טניסון והוא עשה רושם טוב הן על הפוליטיקאים והן על הציבור.
נורתקוט היה המושל הכללי הראשון של אוסטרליה שהתמודד עם חוסר היציבות הפוליטית בה.
בעשותו זאת, הוא נועץ בנשיא בית המשפט העליון שהוקם אז, סר סמואל גריפית'.
באפריל 1904 התפטר ראש הממשלה אלפרד דיקין ומיד ירש אותו בתפקידו מנהיג מפלגת הלייבור, כריס ווטסון, שזמן קצר לאחר מכן הוחלף במנהיג מפלגת הסחר החופשי, ג'ורג' רייד, שבתורו הוחלף שוב על ידי דיקין.
הן ווטסון והן רייד פנו לנורתקוט בבקשה לעשות שימוש בסמכותו ולפזר את הפרלמנט לפני שהם התפטרו מתפקידם ובשני המקרים דחה נורתקוט את בקשתם.
באותה עת לא הטיל אף אחד ספק בכך שלמושל הכללי יש שיקול דעת עצמי במקרים אלה.
בזכות עמידתו האיתנה של נורתקוט, כיבדו כל הפוליטיקאים את החלטותיו.
כמו קודמיו בתפקיד, ראה נורתקוט את עצמו הן כנציג דיפלומטי של ממשלת בריטניה והן כנציג הכתר.
הוא היה מעורב באופן פעיל במשא ומתן בין ממשלתו בריטניה ואוסטרליה על הנושאים השנויים במחלוקת של הסחר והספנות, למרות שהשפעתו הצטמצמה ב-1906, כאשר המפלגה הליברלית עלתה לשלטון בבריטניה.
ב-1907 הסתכסכו נורתקוט ודיקין על רקע סירובו של נורתקוט, על פי הנחיות מלונדון, לתת את ההסכמה המלכותית לחוק שהיה אמור להגביל את הפניות מבתי המשפט האוסטרלים למועצה המלכותית.
דיקין, למרות היותו אימפריאליסט נאמן, האמין שהפרלמנטים האוסטרלים צריכים להיות הריבונים על אוסטרליה, ואמר זאת בבוטות לנורתקוט.
צעד זה היה אחד הגורמים להכרזתו של נורתקוט בפברואר 1908 על כוונתו להתפטר, שנה לפני המועד המתוכנן לתום כהונתו.
בספטמבר עזב נורתקוט את אוסטרליה.
שנה לאחר מכן הוא הצטרף למועצה המלכותית.
לורד נורתקוט נשא לאישה את אליס, בתו המאומצת של לורד מאונט סטפן, ב-1873. לזוג לא נולדו ילדים.
לאחר שובו לבריטניה החלה בריאותו להתדרדר והוא מת בספטמבר 1911 בגיל 64. לידי נורתקוט מתה ב-1934.
הנרי סואל היה מדינאי ניו זילנדי, מהבולטים במאה ה-19. הוא היה ממובילי המערכה למען הממשל העצמי של ניו זילנד, ומקובל להתייחס אליו כאל ראש ממשלת ניו זילנד הראשון.
סואל נולד בעיירה ניופורט שבאי וייט, אנגליה.
משפחתו הייתה אמידה וסואל זכה לחינוך טוב.
בסופו של דבר הוא הוסמך כעורך דין.
ב-1840 הפסיד אביו סכום ניכר של כסף עקב קריסת בנק וזמן קצר לאחר מכן הוא מת, כשהוא משאיר את משפחתו במצוקה כלכלית.
מצב זה השפיע קשות על סואל.
ב-1844 מתה בטרם עת אשתו לוסינדה, שאותה הוא נשא לאישה ב-1834 ואתה הוא הביא לעולם שישה ילדים.
הוא הפקיד את אחותו כאחראית על ילדיו ועל אמו ועבר ללונדון כדי לשפר את מזלו.
ב-1850 נישא סואל בשנית ויחד עם אשתו השנייה, אליזבת קיטאו, הוא החל לתכנן את הגירתו לניו זילנד, בתקווה להצלחה כלכלית במושבה.
קשריו עם ניו זילנד החלו באמצעות "אגודת קנטרברי", ארגון בריטי שהקדיש עצמו ליישוב האזור בניו זילנד שידוע בשם קנטרברי.
את ההכרות עם האגודה עשה לסואל ככל הנראה סר ג'ון סימאון.
עד לנסיעתו לניו זילנד שימש סואל כסגן מנהל האגודה הוא לקח חלק משמעותי בפעולותיה.
תוכנית ההתיישבות של האגודה נתקלה בכמה קשיים והיא נכנסה לחובות לא קטנים.
סואל היה יעיל מאוד בפתרון הבעיות הללו.
הוא עצמו הגיע לליטלטון, נמלה של קרייסטצ'רץ', היישוב העיקרי בקנטרברי, ב-2 בפברואר 1853 בתקווה לפתור את הבעיות שנותרו.
בהדרגה, ולמרות החיכוכים עם פקיד המחוז, ג'יימס פיצג'רלד, הצליח סואל להחזיר את העניינים במושבה למסלול תקין.
אחיו של ג'ון סימאון, צ'ארלס סימאון, ואשתו התגוררו בקנטרברי כבר החל מאוקטובר 1851 והם היו היחידים שאליזבת והנרי סואל התחברו איתם.
יומנו של סואל, שפורסם ב-1980 בשני כרכים, נותן תמונה מיוחדת על חייו במושבה.
עורך היומן, ההיסטוריון דייוויד מקנטייר, מכנה אותו "כתב היד הפרטי המרתק והמלא ביותר הנוגע לניו זילנד בשנות החמישים של המאה ה-19".
בסוף יולי 1853 החליט סואל להציג את מועמדותו כחבר הפרלמנט בבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה.
השאלה הייתה אם הוא יציג את מועמדותו כנציג מחוז הבחירה של העיר קרייסטצ'רץ' או כנציג מחוז הבחירה של האזור הכפרי שסובב את העיר.
מטעם מחוז הבחירה של העיר היה מושב אחד פנוי ומטעם מחוז הבחירה הכפרי היו שני מושבים פנויים.
סואל ביקש את עצתם של חברים שיעצו לו לרוץ במחוז הכפרי, אך הוא לא רצה להתמודד מול גיז בריטאן שכבר הכריז על מועמדותו.
בעוד שבריטאן היה לא אהוד במיוחד במחוז, סואל דווקא היה סבור שהוא יביא תועלת בחברותו בפרלמנט.
הבעיה עם מחוז הבחירה של העיר קרייסטצ'רץ' הייתה שצ'ארלס וואטס-ראסל כבר קיבל את תמיכתם של רוב הבוחרים במחוז, אך נפוצו שמועות שהוא לא יעמיד עצמו לבחירה.
סואל שוחח עם בריטאן, שהעניק לו את תמיכתו המלאה להתמודדות במחוז העירוני.
ב-30 ביולי פרסם סואל את מועמדותו בעיתון של ליטלטון.
הבחירות התקיימו ב-20 באוגוסט ובסופו של דבר נבחר סואל לפרלמנט.
ניסיונו וכישוריו של סואל בתחומי המשפט והכלכלה היו לתועלת בפרלמנט, למרות שנשמעו ביקורות כלפיו על היותו מתנשא ומרוחק.
במושגי הקשת הפוליטית של אז, שנעו בין "צנטרליסטים" ל"פרובינציאליסטים", בחר סואל בגישת הביניים, למרות שמאוחר יותר הוא נעשה יותר ויותר צנטרליסט.
בנוגע לשאלת השלטון העצמי של ניו זילנד, הנושא העיקרי שעמד אז על הפרק, היה סואל מתומכיו הראשיים.
כאשר מינה מושל ניו זילנד בפועל, רוברט ויניארד, את סואל וכמה פוליטיקאים נוספים כחברים "בלתי רשמיים" של המועצה המנהלת, האמין סואל שרעיון הממשל העצמי יקרום עד מהרה עור וגידים.
כאשר התברר שויניארד התייחס למינויים אלו כאל זמניים, ושהוא לא האמין שהפרלמנט יוכל לקחת אחריות על השלטון מבלי לקבל הסכמה מלכותית, התפטרו סואל וחבריו.
המושל החדש, תומאס גור בראון, הכריז בסופו של דבר שהממשל העצמי יחל עם כינוסו של הפרלמנט השני.
סואל הציג שוב את מועמדותו והצליח להיבחר.
הוא התבקש על ידי המושל להרכיב ממשלה.
הוא מונה להיות חבר במועצה המנהלת ב-18 באפריל 1856 וכמזכיר הקולוניאלי ב-7 במאי.
דילון בל מונה להיות שר האוצר, פרדריק ויאטקר כתובע הכללי, והנרי טאנקרד כשר בלי תיק.
אך ממשלתו של סואל הייתה קצרת ימים עקב נטיותיה הצנטריאליסטיות.
מנהיג הסיעה הפרובינציאליסטית, ויליאם פוקס, הביס ב-20 במאי את ממשלתו של סואל בהצבעה בפרלמנט.
פוקס עצמו לא הצליח להחזיק במשרת ראש הממשלה לאורך זמן והובס על ידי אדוארד סטפורד, שהיה מהמתונים שבין חברי הפרלמנט.
סטפורד הזמין את סואל להיות שר האוצר בממשלתו החדשה.
בתפקידו זה היה סואל מועיל מאוד ביצירת פשרה בין הגישות הצנטרליסטית והפרובינציאליות.
בסוף שנת 1856 פינה סואל את מקומו כשר האוצר והתפטר מחברותו בפרלמנט כדי לשוב לאנגליה.
שם הוא ניהל משא ומתן בכמה נושאים עבור ניו זילנד.
בהיעדרו שימש ויליאם ריצ'מונד כשר האוצר.
ב-1859, כאשר שב סואל לניו זילנד, הוא מונה מחדש להיות שר האוצר, אך לאחר חודש פינה שוב את מקומו עבור ריצ'מונד.
בבחירות הביניים שהתקיימו בינואר 1860 התמודד סואל על מושב מטעם מחוז הבחירה של קרייסטצ'רץ' ונבחר בהצלחה.
בסוף 1860 הוא התפטר כדי להתמנות לתפקד האחראי על רישום הקרקעות.
ב-1861 מונה סואל על ידי פוקס להיות חבר במועצה המחוקקת (הבית העליון של הפרלמנט שהיה קיים אז), תפקיד אותו מילא עד 1865.
ב-1860, כאשר פרצה לחימה עם המאורים על רקע סכסוכי קרקעות, ניסה סואל להגיע לפתרון באמצעות משא ומתן ופשרות.
סואל, שהיה פציפיסט בהשקפתו, האמין שהסכסוך עם המאורים יוכל להיפתר כראוי באמצעות הנהגת שיטה הגונה של רכישת קרקעות.
בשלב זה הוא הציע את הקמתם של מוסדות ממשל שינוהלו על ידי המאורים ושיפקחו על כל עסקאות הקרקעות, אך הצעותיו אלו לא התקבלו.
מאוחר יותר התפטר סואל מתפקידו כתובע הכללי על רקע מדיניות הפקעת הקרקעות של הממשלה.
זמן קצר לאחר מכן הוא פרסם קונטרס בשם "מרד הילידים של ניו זילנד", שבו הוא הסביר את השקפותיו בנוגע לפתרון הסכסוך עם המאורים.
בשלב מאוחר יותר של הקריירה הפוליטית שלו, מילא סואל את תפקידי התובע הכללי, שר המשפטים והמזכיר הקולוניאלי (תפקיד שאז כבר הופרד מתפקידו של ראש הממשלה).
ב-1873 פרש סואל מהחיים הפוליטיים ושב לאנגליה זמן קצר לאחר מכן.
הנרי סואל הלך לעולמו בקיימברידג' ב-14 במאי 1879.
הנרי ספירא היה פעיל זכויות אדם ופעיל זכויות בעלי חיים יהודי בלגי-אמריקאי.
ספירא נחשב לאחד הפעילים המשפיעים ביותר בתחום זכויות בעלי החיים.
הוא הקים ב-1974 ארגון בשם "Animal Rights International" והוביל בו מספר קמפיינים רבי-השפעה.
ב-1976 הארגון גרם למוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע להפסיק ניסויים בבעלי חיים שנערכו בו על חתולים, וב-1980 הצליח לצמצם את הניסויים בבעלי חיים של חברות קוסמטיקה לאחר שפרסם מודעת ענק בניו יורק טיימס בה נראה ארנבון עם אגד מדבק על עיניו, ומעליו הכיתוב: "כמה ארנבונים מעוורת רבלון למען היופי?".
ספירא נפטר מסרטן הוושט בשנת 1998.
ספירא נולד באנטוורפן, בלגיה, למוריס ספירא ומרגיט שפיצר ספירא.
מוריס ואביו עבדו בסחר ביהלומים.
אביה של אמו היה אברהם שמואל בנימין שפיצר, שהפך ברבות הימים לרב ראשי של המבורג.
ב-1937, כשהנרי היה בן 10, אביו נסע לפנמה לרגל עסקיו, ושאר בני המשפחה עברו לגרמניה, שם הצטרף ספירא לקבוצת בני נוער יהודים שלמדו עברית.
אביו חזר לחיק המשפחה בשנת 1938, ופתח בהמבורג חנות בגדים.
אולם גרמניה הפכה למקום לא בטוח ליהודים.
הוריו של הנרי שלחו אותו לבית ספר קתולי המנוהל על ידי נזירות, שהלימודים בו נערכו בספרדית.
לאחר זמן מה לא נותר לאביו כסף לשכר לימוד, והנרי הפסיק את לימודיו והחל לעבוד בחנות של אביו.
בדצמבר 1940, כשהנרי היה בן שלוש עשרה, הפליג עם משפחתו לניו יורק.
המשפחה התגוררה בדירה שכורה במנהטן, ואביו השתלב בתעשיית היהלומים המקומית.
הנרי למד בבית ספר ציבורי, קיבל בבית חינוך יהודי מסורתי והמשיך ללמוד עברית.
בשנת 1943, בזמן שלמד בתיכון, הצטרף ספירא לתנועת "השומר הצעיר" שהכינה קבוצות של צעירים לחיי קיבוץ בארץ ישראל.
בתנועה השתמש בשמו העברי, נח.
פעילויות התנועה כללו טיולים וכן מיומנויות בחקלאות ובהכרת הטבע, וכן ערכים של עצמאות אישית ושוויון בין המינים.
לאחר זמן קצר הוא עזב את בית הוריו.
הוא המשיך ללמוד בתיכון בשעות הבוקר, ואחרי הצהריים עבד במפעל שבו הוא גם לן.
בשנת 1944 ספירא הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאליסטית האמריקאית (SWP), וגייס תומכים נוספים מקרב חבריו בבית הספר.
לאחר סיום לימודיו הצטרף לצי הסחר האמריקאי, שם חבר לטרוצקיסטים שהיו פעילים בוועד הימאים (NMU).
בעידן המקארתיזם סומנו חברי הוועד, וספירא ביניהם, כסיכון ביטחוני לאומי.
מסיבה זו נמנע ממנו במרץ 1952 לעלות על אוניית סחר אמריקאית.
בראיון מאוחר יותר לפיטר סינגר אמר ספירא: "זה הכל חלק מהמשחק - אם אתה נלחם במערכת אז היא נלחמת בך בחזרה."
ספירא גויס לצבא ארצות הברית והוצב בברלין בשנים 1953–1954, שם היה אחראי על עדכוני חדשות ואקטואליה.
לאחר שובו לארצות הברית עבד כפועל ייצור במפעל ג'נרל מוטורס בניו ג'רזי.
בתקופה זו התוודע, לדבריו, לנושא זכויות העובדים.
פעילותו כעיתונאי וכפעיל למען זכויות האדם
בשנות החמישים והשישים כתב ספירא מאמרים לעיתון "The Militant", ביטאון מפלגת הפועלים הסוציאליסטית האמריקאית, וכן לעיתוני שמאל נוספים, לעיתים קרובות תחת שם העט Henry Gitano.
הוא סיקר את שביתת עובדי תעשיית הרכב באינדיאנה בשנת 1955, שבה ננקטה אלימות נגד העובדים השובתים והוכרז על מצב חירום.
הוא גם כתב בהרחבה על התנועה לזכויות האזרח במונטגומרי וטאלאהאסי בשנת 1956, במהלך חרם האוטובוסים של מונטגומרי, ועל מאבקים נוספים נגד הפרדה גזעית באותה תקופה.
הוא התפרסם בראיונותיו עם הפעילים במאבקים.
כמו כן תיווך רבות בין פעילי זכויות העובדים לפעילי זכויות האזרח.
בשנים 1958–1959 פרסם ספירא סדרת מאמרים על ארגון ה-FBI בהנהגתו של ג'יי אדגר הובר, בה חשף מקרים של הפרת זכויות האדם שבהם היה הארגון מעורב.
ספירא נסע לקובה בשנת 1958, זמן קצר לאחר עליית פידל קסטרו לשלטון.
הוא היה עד, לדבריו, ל"שינויים שבאו לידי ביטוי בימים הראשונים והמלהיבים של המהפכה, לפני שהעוינות אמריקנית דחפה את קסטרו לזרועותיה של ברית המועצות והובילה אותו לדיכוי האופוזיציה." הוא היה העיתונאי האמריקאי הראשון שראיין את קסטרו בתקופה זו.
לאחר מכן היה שותף במאבקים לשיפור יחסי ארצות הברית–קובה, והתריע על הפלישה למפרץ החזירים שבועיים לפני כן.
באותו זמן סיים את לימודיו האקדמאיים בברוקלין קולג' בניו יורק, ובשנת 1966 החל ללמד ספרות אנגלית בתיכון בניו יורק, בעיקר לתלמידים מעוטי יכולת.
פעילותו למען זכויות בעלי החיים
ספירא אמר בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס שהוא החל להתעניין בזכויות בעלי חיים בשנת 1973 בזמן ששיחק עם נינה, חתולתו של חבר: "התחלתי לתהות עד כמה ראוי ללטף חיה אחת ובאותו זמן לתקוע סכין ומזלג בחיה אחרת." באותו רגע החליט להפוך לטבעוני.
באותה עת התוודע למושג "שחרור בעלי החיים" שטבע פיטר סינגר.
הוא קרא מאמר של סינגר על נושא זה והתרגש עמוקות: "סינגר מתאר מצב שבו יותר מ-4 מיליארד בעלי חיים נרצחים בכל שנה בארצות הברית בלבד.
הסבל שלהם הוא עצום, נפוץ, מתרחב כל הזמן, הוא שיטתי ויש לגביו מוסכמה חברתית.
והקורבנות אינם מסוגלים להתארגן ולהגן על עצמם.
הרגשתי ששחרור בעלי חיים הוא הרחבה הגיונית של כל מה שהאמנתי בו בחיי - הזדהות עם חסרי האונים והחלשים, הקורבנות, הנשלטים והמדוכאים."
בשנת 1974 הקים ספירא את ארגון זכויות בעלי החיים הבינלאומי (Animal Rights International) מתוך כוונה להפעיל לחץ על חברות המנצלות בעלי חיים.
הוא דגל בגישה של "התדיינות חיובית", שבה עודד חברות לחדול מניסויים בבעלי חיים באמצעות דיאלוג פרטי ולא על ידי הכפשת החברה בציבור.
הסוציולוג ייל מונרו העיד כי ספירא עשה מאמצים רבים כדי להימנע מהכפשת חברות בציבור, והשתמש באמצעי זה רק כמוצא אחרון.
קמפיינים מפורסמים של ארגון זכויות בעלי החיים הבינלאומי
ארגון זכויות בעלי החיים הבינלאומי התפרסם בזכות מספר קמפיינים מוצלחים שאותם הוביל ספירא.
בשנת 1976, ארגון זכויות בעלי החיים הבינלאומי יצא בקמפיין נגד ניסויים על חתולים שבוצעו במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע, בהם חוקרים הטילו מומים שונים בחתולים חיים, וחקרו את השפעת המומים על חיי המין של החתולים.
המוזיאון הפסיק את המחקר בשנת 1977, והקמפיין של ספירא הוכתר כראשון שהצליח אי פעם לעצור ניסויים בבעלי חיים.
ספירא הצליח לבטל חוק המאפשר הסגרת חתולים וכלבים למעבדות במדינת ניו-יורק.
קמפיין מפורסם נוסף התמקד בענקית הקוסמטיקה "רבלון".
החברה נהגה לערוך את "מבדק דרייז" לקביעת הרעילות של חומרי קוסמטיקה על ידי טפטוף החומר לעיניהם של ארנבונים.
ספירא פנה לחברה וניהל מגעים עם מנהליה להפסקת הניסויים, אך ללא הועיל.
כמוצא אחרון, פרסם ספירא ב-15 באפריל 1980 מודעה על עמוד שלם בניו יורק טיימס, שנשאה את הכותרת "כמה ארנבונים מעוורת רבלון למען היופי?" רבלון ניסתה להתעלם מן המודעה, אך היא יצרה הדים חסרי תקדים.
בסופו של דבר, בדצמבר 1980 הסכימה חברת רבלון לתרום 750 אלף דולר לאוניברסיטת רוקפלר, לצורך הקמת קרן מחקר הבוחנת חלופות לניסויים בבעלי חיים.
לאחר מכן התקבלו תרומות משמעותיות מחברות קוסמטיקה נוספות.
גוף המחקר שהוקם, "המרכז למציאת חלופות לניסויים בבעלי חיים", פעיל עד היום.
הארגון ניהל מגעים עם חברת KFC (עוף מטוגן בסגנון קנטקי) לשיפור רווחת בעלי החיים במפעלי החברה.
במסגרת הקמפיין פורסמו מודעות בהן שולבו דלי עם שניצלונים של KFC ואסלת בית שימוש.
במהלך סיור עיתונאי בבית חולים צבאי, צילם ספירא תמונה שבה נראה קוף שנכלא במשך חודשים במתקן לניסויים.
התמונה פורסמה בעיתונים רבים ברחבי העולם.
לאחר שאינדירה גנדי, ראש ממשלת הודו, ראתה את התמונה, היא ביטלה את ייצוא הקופים מהודו לארצות הברית, משום שעל פי התצלום צי ארצות הברית הפר את ההסכם עם הודו שאסר על מחקר צבאי בבעלי חיים.
ספירא דגל בגישה של "התדיינות חיובית" ושל שינויים הדרגתיים.
הוא ניהל, למשל, משא ומתן עם מקדונלד'ס לשיפור תנאי הרווחה בבתי המטבחיים של ספקי החברה.
כמו כן, בקמפיינים רבים הוא שיתף פעולה עם האגודה האמריקאית לרווחת בעלי החיים.
הנרי סולט היה סופר ומבקר ספרות אנגלי, רפורמטור חברתי, סוציאליסט, צמחוני, פעיל לזכויות בעלי חיים, פציפיסט, ומייסד הליגה ההומניטרית .
סולט השפיע רבות על מהטמה גנדי ועל ג'ורג' ברנרד שו והיה הראשון לטעון באופן רציני ומקיף בעד זכויות בעלי חיים בספרו "זכויות בעלי-חיים כשהן נשקלות ביחס לקדמה חברתית" משנת 1892.
סולט נולד בשנת 1851 בהודו לאלן מתילדה סולט ולקולונל תומאס הנרי סולט ששירת ברגימנט הארטילריה המלכותי.
נישואי הוריו עלו על שרטון ובגיל שנה סולט עבר להתגורר עם אימו בשרוסברי שבאנגליה, שם בילה רבות בבית סבתו וסבו.
בנעוריו, למד באיטון קולג' ולאחר מכן באוניברסיטת קיימברידג'.
בסיום לימודיו, בשנת 1875, חזר לאיטון קולג' כמורה.
במהלך עבודתו, התיידד עם רפורמטורים בולטים בתקופתו כגון ג'ורג' ברנרד שו, הנרי ג'ורג', ויליאם מוריס ואדוארד קרפנטר .
בשנת 1879 נישא לקתרין ג'ויינס.
בתקופה זו, החל סולט להטיל ספק באורח חייו ובמערכת החינוך.
הוא הושפע רבות מכתביהם של הנרי דייוויד תורו וז'אן-ז'אק רוסו והחל לקשר בין אורח חיים נהנתני לבין המחיר שהמעמד הנמוך משלם עליו.
בשנת 1884 נטש את משרת ההוראה ועבר עם אשתו להתגורר בסארי על מנת להקדיש עצמו לפעילות הומניטרית עבור בעלי חיים ובני אדם כאחד.
באותה השנה החליט לאמץ אורח חיים צמחוני ולדבוק בחיים פשוטים.
סולט פיתח את חשיבתו הרדיקלית והפך לסוציאליסט אקטיביסט.
הוא פעל רבות לזכויות אדם ולזכויות בעלי חיים, כתב מאמרי דעה, חיבורים וספרים ועסק בתרגום ובעריכה של כתבים רדיקלים.
בכתביו, טען כי המרדף אחר הרווח הכספי הורס את הטבע ומזהם את הסביבה.
כמו כן, כתב על סכנת הרעב המרחפת מעל מעמד הפועלים, על מעמדם השברירי מול המעמד הגבוה שחי על חשבונם, והטיל ספק בידיעות המדעיות בנושא פשיעה (על פי התפיסה המסורתית באותם הימים, פשיעה נתפסה כתכונה מולדת גנטית העוברת בתורשה בסוג מסוים של בני אדם).
במהלך חייו, כתב קרוב ל-40 ספרים, לרבות ביוגרפיות.
בשנת 1921, כתב את האוטוביוגרפיה שלו "שבעים שנה בקרב פראים" .
בפברואר 1919, אשתו קתרין ג'ויינס נפטרה וסולט נישא בשנית בשנת 1927 לקתרין מנדוויל.
אף על פי שהוגי דעות שקדמו לסולט טענו כי יש לנהוג בבעלי החיים באופן שמיטיב עימם, דוגמת ג'רמי בנת'ם ואף הוגים מהעת העתיקה כגון פיתגורס, פורפיריוס ופלוטרכוס, היה זה סולט שטען לראשונה בצורה רצינית ומקיפה בעד הרעיון של זכויות בעלי חיים.
בשנת 1892, כתב סולט את הספר "זכויות בעלי-חיים כשהן נשקלות ביחס לקדמה חברתית" שעיצב את השיח המודרני בדבר זכויות בעלי חיים.
פיטר סינגר, מבולטי ההוגים בתנועה לזכויות בעלי החיים, תיאר את ספרו של סולט כספר הטוב ביותר במאות ה-18 וה-19 שנכתב בנושא מעמדם המוסרי של בעלי החיים .
בספרו טען כי אם זכויות אכן קיימות, לא ניתן באופן עקבי להעניק אותן לבני האדם ולמנוע אותן מבעלי החיים, משום שחוש הצדק והחמלה תקפים בשני המקרים.
לטענתו, משום שבעלי החיים דומים לבני האדם ביכולות הרגשיות והפיזיות שלהם, יש לקבוע את היחס הראוי כלפיהם על פי המודל בו נהוג לקבוע את היחס הראוי כלפי בני האדם.
בנוסף, טען כי ישנו קשר הדוק בין היחס שבני האדם נותנים אחד לשני לבין היחס שבני האדם נותנים לבעלי החיים: "שחרור בני האדם מאכזריות ומעוולות יוביל גם לשחרור בעלי החיים.
שתי רפורמות אלו בלתי נפרדות, ואף אחת מהן לא יכולה להתממש במלואה ללא התממשות השנייה".
סולט תפס את זכויות בעלי החיים כהמשך לתורתו של תומאס פיין בדבר זכויות האדם וכהמשך לתורתה של מרי וולסטונקראפט בדבר זכויות האישה.
בשנת 1886 כתב את הספר 'הטיעון בעד הצמחונות' .
מהטמה גנדי (שהיה בזמנו סטודנט אלמוני למשפטים), התגורר בלונדון בין השנים 1888 – 1891, קרא ספר זה והושפע ממנו רבות.
בשנת 1931, נשא גנדי את דברי הפתיחה בכנס ואמר כי היה זה ספרו של סולט 'הטיעון בעד הצמחונות' שגרם לו להבין מדוע צמחונות היא הבחירה הראויה וחובה מוסרית .
לפני קריאת הספר, גנדי דבק בצמחונות משום שנדר לחיות על פי עקרונות התזונה ההינדים, אולם לאחר הקריאה הבין את הרציונל בבסיס העמדה הצמחונית וראה זו כמשימה אישית להפיץ אותה ברבים.
כמו כן, היה זה סולט שהכיר לגנדי את ספרו של הנרי דייוויד תורו 'אי ציות אזרחי' שהשפיע עמוקות על תפיסת עולמו של גנדי.
סולט טען כי ישנו קשר בין סוציאליזם לצמחונות ותהה באופן רטורי: "אם אלו שחיים באנוכיות על חשבון העבודה של אחרים נקראים בצדק 'מוצצי דם', האם אלו שמשביעים את תאבונם בסבלם של בעלי החיים לא זכאים לכינוי דומה?".
לטענתו, מעבר לצמחונות הוא הכרחי בתנועה הסוציאליסטית על מנת להתקדם אל עבר חברה הומאנית יותר.
דבקותו בסוציאליזם ובצמחונות הובילה אותו לייסד את הליגה ההומניטרית.
בשנת 1891, ייסד סולט ביחד עם חבריו את הליגה ההומניטרית.
מטרתה הייתה להוות ארגון גג לכל המאבקים לצדק חברתי ולכונן 'עקרון על' לפיו יש להתנגד לכל סבל לא הכרחי באשר הוא, בין אם הקורבן הוא אדם או בעל חיים.
סולט טען כי בעולם המודרני, כל הנושאים החברתיים הנוגעים לחוסר צדק קשורים וכרוכים זה בזה, כך שלא ניתן לבודד פרקטיקה אכזרית אחת מצורות אחרות של אכזריות, ולא ניתן להגשים רפורמה אחת במלואה תוך התעלמות מעוולות אחרות.
הליגה עסקה בחשיפת פרקטיקות אכזריות והציעה אלטרנטיבות למיגור הסבל.
כמו כן, עסקה בקידום חקיקה למניעת אכזריות ושמירה על חיות הבר.
בשנת 1919, לאחר 28 שנות פעילות, הליגה סיימה את פעילותה.
אמו של הנרי, מרגרט דאגלס, הייתה בתם של אלמנת ג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד, מרגרט טיודור וארצ'יבלד דאגלס, רוזן אנגוס.
בשנת 1565, נישא הנרי לבת דודו למחצה מרי, מלכת הסקוטים, בתו של ג'יימס החמישי, מלך סקוטלנד.
אביו של הנרי, מתיו סטיוארט, רוזן לנוקס הרביעי, היה חבר בענף דרנלי של בית סטיוארט.
לנוקס היה צאצא של ג'יימס השני, מלך סקוטלנד, ובכך הוא נחשב כיורש עצר מותנה של מרי.
כך הנרי היה קשור לאשתו מרי לא רק מצד אמו אלא גם מצד אביו, ובגלל הקשר הזה יורשיה של מרי נשארו חלק מבית סטיוארט.
בנם של הנרי ומרי סטיוארט, ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד, ירש את הכתר האנגלי לאחר מותה של אליזבת הראשונה והפך לג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
דרנלי נולד בשנת 1545, בלידס, במערב יורקשייר, אנגליה.
באמצעות הוריו היו לו טענות הן לכס הסקוטי והן לכס האנגלי, כצאצא הן של ג'יימס השני, מלך סקוטלנד והן של הנרי השביעי, מלך אנגליה.
אביו של דרנלי, רוזן לנוקס, הוכרז אשם בבגידה בסקוטלנד על הזדהותו עם אנגליה במרד החיזור הגס נגד מארי דה גיז והעוצר הסקוטי ארן, ועיזבונותיו הולאמו בשנת 1545. לנוקס חי בגלות באנגליה במשך 22 שנה, וחזר לסקוטלנד רק ב-1564. אמו של דרנלי, מרגרט דאגלס, עזבה את סקוטלנד עם אמה כבר ב-1528.
הנרי התחנך וגדל כראוי למעמדו וזכויות הירושה שלו.
הוא השיג בקיאות בלטינית ולמד לדבר גאלית, אנגלית וצרפתית.
הוא הצטיין בשירה, בנגינה בלאוטה, ובריקודים.
אחד ממוריו היה המלומד הסקוטי, ג'ון אלדר, שצידד באיחוד האנגלו-סקוטי על ידי נישואיהם האפשריים של אדוארד, נסיך ויילס ומרי, מלכת הסקוטים (לימים אשתו שלו), ואף ביטא את דעותיו במכתב להנרי השמיני בשנת 1543.
הנרי היה חזק ואתלטי, פרש טוב וחובב ציד.
ב-1554, בגיל 9, שלח מכתב למרי הראשונה, מלכת אנגליה ובו הזכיר דרמה שחיבר בשם "אוטופיה בהירה".
"משבר לנוקס" היה דילמה פוליטית באנגליה אשר נבעה משאיפות המלוכה של משפחת לנוקס: אביו של הנרי, רוזן לנוקס, היה השלישי בתור בסדר הירושה לכס המלוכה הסקוטי, ואשתו, מרגרט דאגלס, הייתה נכדתו של הנרי השביעי משפחת לנוקס היו קתולים, ולפיכך ייצגו אלטרנטיבה מונרכית לאליזבת הראשונה, מלכת אנגליה הפרוטסטנטית.
כאשר אנרי השני, מלך צרפת נפטר ביולי 1559, הגיעו לנוקס ורעייתו לחצר המלוכה הצרפתי כדי לברך את פרנסואה השני, מלך צרפת על הכתרתו ולבקש מרעייתו, מרי, מלכת הסקוטים, לשקם את מעמדו של לנוקס.
התוכנית של לנוקס הייתה לפנות ישירות אל מלכת הסקוטים הצעירה מעל ראשם של אליזבת ובית גיז אך מרי, מצידה, לא החזירה ללנוקס את הרוזנות הסקוטית שלו, אם כי העניקה לו 1000 זהובים והזמינה אותו להכתרה שלה.
בחקירתו במצודת לונדון בפברואר 1562, חשף פרנסיס יאקסלי, פקידו של ויליאם ססיל אשר נחשד בריגול, כי חלק ממשימותיו נועדו להסדיר את הנישואים של מרי, מלכת הסקוטים עם הנרי מאחר שדתו הקתולית ומוצאו נחשבו ליתרון בסדר הירושה הן לכס המלוכה הסקוטי והן לכס המלוכה האנגלי.
בעקבות עדות זו נעצרו בני משפחת לנוקס.
על אף שהאיום מצד משפחת לנוקס לא נכחד, החליטה אליזבת לא להרשיע את המשפחה בבגידה ולא עשתה צעדים כדי לבטל את טענת מרגרט לכתר או לפעול נגד הלגיטימיות שלה.
משפחת לנוקס שוחררה בפברואר 1563, ובתוך כמה חודשים, התקבלה שוב בחצר המלוכה האנגלית.
בספטמבר 1564, החזיר הפרלמנט הסקוטי לרוזן מלנוקס, את עיזבונותו ותאריו והוא שב למולדתו.
בפברואר 1565 עזב הנרי את לונדון לאדינבורו.
ב-17 בחודש הוא הציג את עצמו בפני מרי בטירת וומיס שבפייף.
ג'יימס מלוויל מהאילי העיד כי "הוד מלכותה בחנה אותו היטב במבטה, והעירה כי הוא היה האיש הבריא והיפה ביותר שהיא אי פעם ראתה".
לאחר ביקור קצר אצל אביו בדאנקלד, חזר הנרי לחצר המלכות של מרי בהולירוד ב-24 בפברואר.
למחרת הוא שמע את דרשתו של המטיף ג'ון נוקס, ורקד גוליארד עם מרי בערב.
מכאן ואילך, בילה באופן קבוע בחברתה.
הנרי סטיוארט היה בן דוד מדרגה ראשונה של רעייתו מרי סטיוארט, באמצעות סבתם המשותפת, מרגרט טיודור, שבזכותה הן הנרי והן מרי דורגו גבוה בסדר הירושה לכס המלוכה האנגלי.
הנרי סטיוארט היה גם צאצא של ג'יימס השני, מלך סקוטלנד ובזכותו דורג גבוה גם בסדר הירושה הן לכס המלוכה הסקוטי והיה למעשה יורש עצר מותנה של מרי.
ב-4 ביוני 1565, התכנסה המועצה המלכותית באנגליה כדי לדון בסכנות הנובעות מהנישואים הממשמשים ובאים.
אחת ההחלטות שלהם הייתה לפייס את ליידי קתרין גריי, אחותה של ג'יין גריי, טוענת נוספת לכתר האנגלי, מאחר שנישואים אלו חיזקו את מעמדה של מלכת הסקוטים כיורשת פוטנציאלית לאליזבת.
מרי, בתגובה, שלחה את ג'ון היי, קומנדטור בלמרינו, לדבר עם אליזבת.
מלכת אנגליה דרשה את שובו של דרנלי לארצה תוך שהיא מבטאת מפורשות בפני ג'ון היי את אי שביעות רצונה מהאיחוד המיועד.
ב-22 ביולי הפך הנרי סטיוארט לדוכס אולבני במנזר הולירוד והכרזות נישואין נקראו בקהילת קנונגייט.
ב-28 ביולי נתלה כרוז במרכז אדינבורו אשר בישר כי השלטון יהיה מעתה בשמם המשותף של מלך ומלכת סקוטלנד, ובכך השווה את מעמדו של הנרי לזה של מרי.
הכרזה זו אושרה בהוצאת מחזור חדש של מטבעות כסף על שם הנרי ומרי.
ב-29 ביולי 1565 נערך טקס הנישואין בקפלה הפרטית של מרי בהולירוד כטקס קתולי לכל דבר.
עבור הנרי, אשר גודל כקתולי אך בהמשך הושפע על ידי הפרוטסטנטיות, זה היה הביקור האחרון במקום, שכן מאז לא התלווה למרי למיסה.
זמן קצר לאחר נישואיהם, נעשתה מרי מודעת לאופיו השחצני, היהיר והלא מהימן של בעלה, אשר איימו על שלום המדינה.
הנרי לא היה פופולרי בקרב האצילים האחרים אשר סבלו ממנו פרצי זעם, שהחמירו עקב בעיות השתייה שלו.
מרי סירבה להעניק לו את כתר הנישואין אשר היה הופך אותו ליורש העצר, אם היא תמות ערירית.
באוגוסט 1565, פחות מחודש אחרי החתונה, ויליאם ססיל שמע כי חוצפתו של דרנלי הביאה להרחקתו של אביו, הרוזן מלנוקס, מחצר המלוכה הסקוטית.
עם כל זאת, באותה תקופה נכנסה המלכה הסקוטית להריון.
ב-9 במרץ 1566 נרצח מזכירה האישי של מרי, דייוויד ריציו כאשר נדקר 56 פעמים על ידי הנרי וחבריו בנוכחות המלכה, שהייתה אז בחודש השביעי להריונה.
לדברי הדיפלומטים האנגלים תומאס רנדולף והרוזן בדפורד, רצח ריציו (שנחשד כמאהבה של מרי ואביו האמיתי של בנה שטרם נולד) היה חלק מתוכניתו של הנרי לכפות על מרי לוותר על כתר הנישואין .
הנרי גם עשה עסקה עם בעלי בריתו שנועדה לקדם את טענתו לכתר הנישואין בפרלמנט של סקוטלנד בתמורה להשבת האדמות ותאריהם.
כאשר השגריר הספרדי בפריז שמע את החדשות, השמועות היו כי הנרי "רצח את אשתו, החזיר את הכופרים הגולים, ותפס את המלוכה".
עם זאת, ב-20 במרץ, הנרי פרסם הצהרה המכחישה כל ידע או מעורבות לרצח ריציו.
מרי כבר לא נתנה אמון בבעלה, וגינתה אותו.
ב-27 במרץ, הרוזן מורטון ולורד רות'בן, שהיו שניהם נוכחים ברצח ונמלטו לאנגליה, כתבו לססיל וטענו כי הנרי, בקנאתו ושנאתו לריציו, הוא אשר יזם את תוכנית הרצח וגייס אותם.
בנם היחיד של הנרי ומרי סטיוארט, ג'יימס, נולד ב-19 ביוני 1566 בטירת אדינבורו.
הוא הוטבל כ"צ'ארלס ג'יימס" ב-17 בדצמבר 1566 בטקס קתולי שנערך בטירת סטרלינג.
סנדקיו היו שארל התשיעי, מלך צרפת, אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ואמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה.
מרי סירבה לתת לארכיבישוף של סנט אנדרוס, לירוק בפיו של הרך הנולד, כנהוג.
בעקבות לידת ג'יימס, שאלת ירושת כסאה של מרי נפתרה.
בסוף 1566 ובתחילת 1567, נראה היה כי בני הזוג סטיוארט התקרבו לפיוס מאחר שהמלכה החלה לפקוד את מגורי בעלה לעיתים קרובות יותר.
לעומתה, עקב התנהגותו הלא יציבה, המשיך הנרי לנכר רבים שיכלו להיות תומכיו.
התעקשותו לקבל את כתר הנישואין הייתה עדיין מקור לתסכול בנישואיו.
דרנלי נרצח שמונה חודשים אחרי הלידה של ג'יימס.
ב-9 בפברואר 1567, התגלו גופתו וגופת משרתו בשדה קירק או באדינבורו, שם שהו.
בשבועות שקדמו למותו, הנרי התאושש מהתקף של אבעבועות שחורות (או, כפי ששוער, מעגבת).
אבעבועות הופיעו על פניו ועל גופו.
הוא נשאר עם משפחתו בגלאזגו, אך מרי העבירה אותו כדי להחלים לאכסניה הישנה בשדה קירק או, הנמצאת במרחק הליכה קצר מארמון הולירוד – מתוך כוונה לשלבו בחצר המלוכה שוב.
ב-9 בפברואר 1567, לפנות בוקר, הרעידו שני פיצוצים את אחוזת שדה קירק או.
פיצוצים אלה יוחסו אחר כך לשתי חביות אבק שרפה שהונחו בחדר קטן הנמצא קומה מתחת לחדרו של הנרי.
גופתו וגופת משרתו, נמצאו מחוץ לחדר, מוקפים גלימה, פגיון, כיסא ומעיל.
הנרי נמצא לבוש בכתונת הלילה שלו, דבר המצביע כי ברח בחיפזון מחדרו.
לאחר בדיקה נוספת, לא נמצאו על הגופות סימנים לפציעות שנגרמו ישירות מהפיצוץ.
נקבע כי השניים נהרגו לאחר הפיצוץ כתוצאה מחנק.
החשד לרצח הנרי נפל במהירות על הרוזן בות'וול ותומכיו, בעיקר ארצ'יבלד דאגלס, כומר דאגלס, אשר נעליו נמצאו בזירת האירוע, ועל מרי, מלכת הסקוטים עצמה.
בות'וול נחשד כבעל שאיפות לכס המלכות, והקשר ההדוק שלו עם המלכה הוליד שמועות על פרשת אהבים בין השניים.
הדבר נחשב כמניע לרצח בעזרת ידידיו האצילים ובאישור המלכה שלא ראתה דרך אחרת להפטר מבעלה.
זמן קצר לאחר מותו של הנרי, בות'וול ומרי נראו עוזבים את אדינבורו יחד.
על פי אחת הגרסאות, בות'וול חטף את המלכה, לקח אותה לטירת דאנבר, ואנס אותה.
לעומת זאת, גרסה אחרת טוענת כי מרי שיתפה פעולה בחפץ לב בחטיפה, והאונס הומצא כדי למנוע הרס של כבודה והמוניטין שלה עקב נישואיה לאיש אשר נחשד ברצח בעלה.
מרי הרתה לאחר מכן תאומים לבות'וול אך הפילה אותם.
החשדות כי מרי סטיוארט שיתפה פעולה עם הקושרים במותו של בעלה או לא נקטה כל פעולה כדי למנוע את מותו היו גורמי מפתח בהידרדרות שהובילה לאובדן הכתר הסקוטי של מרי.
תכתובת אשר כללה 8 מכתבים בינה לבין הרוזן בות'וול אשר נמצאו במגירתה, העלו חשד לכאורה לידע ותמיכה של המלכה ברצח בעלה.
המכתבים התגלו לכאורה על ידי שותפו של הנרי סטיוארט לרצח ריציו, ג'יימס דאגלאס, רוזן מורטון הרביעי בקופסת כסף הנושאת את חריטת האות "F" (פרנסואה השני, בעלה הראשון של מרי) יחד עם מספר מסמכים אחרים, כולל תעודת נישואין של מרי סטיוארט וג'יימס הפבורן, רוזן בות'וול הרביעי.
לפני הוצאתו להורג של מורטון בשנת 1581, הודה שהיה לו ידע מוקדם על התוכנית לרצח הנרי סטיוארט, וכי הרוזן בות'וול וארצ'יבלד דאגלס היו "שחקנים ראשיים" ברצח זה.
זמן לא רב אחר הרצח, הן מרי והן בות'וול הואשמו ברצח של הנרי.
הם נידונו במשפטים נפרדים באנגליה.
משפטה של מרי לקח יותר זמן, אך הסתיים ללא הכרעה סופית.
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-16, מרי סטיוארט הייתה מעורבת בקשר רידולפי בשותפות עם הספרדים.
מטרת הקשר הייתה להפיל את אליזבת הראשונה מכסאה ולהכתיר את מרי במקומה.
מזימה זו הביאה לכינון מרד בידי מתנגדיה הפרוטסטנטים של מרי שראו בכך אישוש לחשדותיהם ברצח בעלה וכפו עליה לוותר על כסאה לטובת בנה התינוק ג'יימס השישי.
היא נכלאה בידיהם, הצליחה להימלט ולחדש את הקרב, אך הובסה ונמלטה לאנגליה לבקש מקלט אצל קרובתה המלכה אליזבת.
המלכה כלאה אותה במשך 19 שנה משום שראתה בה סכנה לכיסאה, ולבסוף הוציאה אותה להורג בעריפת ראש באשמה של השתתפות בארגון מחתרת קתולית וניסיון לרצוח את מלכת אנגליה.
שלט אצולה מחולק לרבעים הכולל 3 רגליים ו-3 אריות.
שנות נישואיהם של הנרי ומרי סטיוארט, כולל הרצח של דייוויד ריציו והחשדות סביב סיפור מותו של דרנלי, מתוארים בהרחבה ברומן ההיסטורי של ג'סי בלאקהדר, לב העורב (2011).
דאגלס וולטון שיחק בתפקיד הנרי סטיוארט, לורד דרנלי בסרט מרי של סקוטלנד (1936) , בבימויו של ג'ון פורד ובכיכובם של קתרין הפבורן ופרדריק מארץ'.
טימותי דלטון שיחק את דמותו בסרט מרי, מלכת הסקוטים (1971) בכיכובה של ונסה רדגרייב.
דרנלי מצטייר כדמות פתטית שמתחתן עם מרי כחלק ממזימה של אליזבת הראשונה (גלנדה ג'קסון) כדי להחליש את טענת מרי לכס המלוכה האנגלי.
דמותו מגולמת על ידי דלטון כביסקסואל שמנהל רומן עם יועץ המלכה, דייוויד ריציו (איאן הולם), אך מאוחר יותר מביא לרציחתו.
עם זאת, דרנלי מתאבל על מותו של מאהבו לשעבר.
בהמשך מתוכננת ויוצאת לפועל המזימה לרצח דרנלי על ידי הרוזן בות'וול (נייג'ל דבנפורט), אחיה החורג והלא חוקי של מרי, לורד מוריי (פטריק מקגוהן), והלורדים הסקוטיים שהשתתפו ברצח ריציו.
בסרט, מרי סטיוארט נותנת את הסכמתה בשתיקה למזימה לרצוח את בעלה.
הנרי נוקס היה קצין בכיר בצבא הקונטיננטלי של שלוש עשרה המושבות, ומאוחר יותר, בצבא ארצות הברית.
כיהן גם כמזכיר המלחמה הראשון של ארצות הברית מספטמבר 1789 עד דצמבר 1794.
נוקס נולד וגדל בבוסטון, מסצ'וסטס, שם החזיק בבעלותו חנות ספרים שניהל אותה בעצמו.
הוא טיפח ידע בהיסטוריה צבאית ואף הצטרף לפלוגת תותחנים מקומית.
כאשר פרצה מלחמת העצמאות האמריקנית בשנת 1775, הוא התיידד עם המפקד העליון של הצבא הקונטיננטלי, גנרל ג'ורג' וושינגטון, ועלה בדרגות במהירות עד שנהיה לקצין התותחנים הראשי של הצבא הקונטיננטלי.
במסגרת תפקידו הוא ליווה את וושינגטון ברוב המערכות שלו, והייתה לו מעורבות בפעולות גדולות ורבות של המלחמה.
הוא הקים מרכזי הדרכה עבור תותחנים ומתקנים לייצור כלי נשק שהיו נכסים בעלי ערך רב לאומה הצעירה.
לאחר שחוקת ארצות הברית נכנסה לתוקף, עם אימוצה בידי שלוש עשרה המושבות, מונה נוקס למזכיר המלחמה הראשון של ארצות הברית, תחת הנשיא ג'ורג' וושינגטון.
בתפקיד זה הוא פיקח על פיתוח ביצורי החוף, עבד כדי לשפר את המוכנות של מיליציות מקומיות, ופיקח על הפעולות הצבאיות במלחמה כנגד האינדיאנים.
הוא היה באופן רשמי אחראי על היחסים בין ארצות הברית לאוכלוסייה האינדיאנית בשטחיה, דבר שביטא את עליונותו ההולכת וגוברת של הממשל הפדרלי על מדינות הברית.
בשנת 1795, פרש ועבר להתגורר במקום שנקרא כיום תומאסטאון, מיין, שם היה אחראי על עלייתה של אימפריה עסקית הבנויה על גיוס כספים.
מת בשנת 1806 מזיהום שקיבל לאחר בליעת עצם של עוף.
הוריו של הנרי נוקס, ויליאם ומרי נוקס (לבית קמפבל), היו סקוטים-אירים שהיגרו מדרי שבאירלנד לבוסטון ב-1729. ויליאם נוקס היה בונה ספינות שעקב קשיים כספיים עזב את משפחתו לסנט אוסטטיוס שבקריביים, שם הוא מת מסיבות בלתי ידועות ב-1762.
הנרי התקבל ל"בית הספר הלטיני של בוסטון", שם הוא למד יוונית, לטינית, אריתמטיקה והיסטוריה אירופאית.
מאחר שהוא היה הגדול מבין ילדי המשפחה שנותרו בבית לאחר מות האב, הוא עזב את בית הספר בגיל 9 והיה לפקיד בחנות ספרים כדי לסייע לאמו בכלכלת המשפחה.
בעל החנות, ניקולס בווס, שהיה לדמות אב חליפית עבור הנער, הרשה לו לסרוק את מדפי הספרים בחנות ולקחת הביתה כל ספר שהוא חפץ לקרוא בו.
כאשר הוא לא היה עסוק בשליחויות מטעם החנות, הוא לימד את עצמו צרפתית, למד מעט פילוסופיה ומתמטיקה מתקדמת וקרא בשקיקה סיפורים על גיבורים עתיקים ועל קרבות מפורסמים.
כבר מגיל צעיר הוא הקדיש זמן לקריאת ספרות.