tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחקרו של מיילר עוסק בתקשורת כימית בין חיידקים.
בשנת 2009 קיבל מיילר מענק מחקר לחוקרים צעירים, ממועצת המחקר האירופית (ERC)
מיילר נשוי לפרופ' ליטל אלפונטה, להם שתי בנות.
בשנת 2019 השתתף מיילר בתוכנית המציאות נינג'ה ישראל.
מיכאל מור (נולד ב-1978) הוא פושע ישראלי המוגדר על ידי משטרת ישראל כראש ארגון פשיעה ארצי שמרכזו בנהריה, ונחשב יעד מרכזי של משטרת ישראל.
מור נולד בשכונת רגום בנהריה בשם מיכאל מודזגרישוילי.
כבר בנעוריו החל לעסוק בפשע, בין היתר הלוואות בשוק האפור, הימורים, פריצות לבתים וסחר בנשק.
בעשור השלישי לחייו הקים עשרות מועדוני הימורים בנהריה, וגרף מיליוני שקלים בהם השתמש כדי לרכוש נדל"ן בעיר הצפונית ומחוצה לה.
הוא נעצר מספר פעמים על עבירות רכוש, איומים והחזקת נשק, וישב בכלא מספר חודשים, אך המשיך לנהל את ארגונו מהכלא וחיזק את כוחו באזור הצפון.
בשנת 2006, בוצעו ניסיונות של משטרת ישראל לגבש נגדו כתב אישום, אך ללא הצלחה.
בחודשים לאחר מכן, כתגובת נקמה, אנשיו של מור זרקו רימונים אל ביתם של שוטרים שעסקו בחקירה, ואל ביתו של ראש עיריית נהריה בזמנו, ז'קי סבג.
פעולות אלה הובילו לניסיון שלא צלח מצד השוטרים לחסל את מור, במה שנודע כ"פרשת השוטרים הנוקמים".
ביוני 2007 הורשע בעבירות סחר בנשק, ונגזרו עליו 10 חודשי מאסר.
בזמן שהותו בכלא, המשטרה האזינה לשיחות הטלפון שלו.
מור ככל הנראה ידע על האזנת הסתר לטלפון שלו, וניצל זאת כדי להעביר מסרים מאיימים לאנשי משטרה, בהם קצינים רבים.
דבר זה הוביל את המשטרה להגיש נגדו כתב אישום נוסף בזמן שהותו בכלא, בגין איום על שוטרים.
בסופו של דבר, הורשע במסגרת עסקת טיעון בשני מקרים בלבד של איומים.
בנובמבר 2009 השתחרר מהכלא, לאחר שריצה במצטבר 29 חודשי מאסר.
במרץ 2011 נודע לו על חקירה גדולה שמתגבשת נגדו, והוא נמלט מהארץ.
בשנים אלה שהה בין היתר בדרום אפריקה ודרום אמריקה, והמשיך לנהל את עסקיו משם.
בהיעדרו של מור מישראל, מי שהיה יד ימינו בארגון, העבריין שמואל הרוש, ניסה להשתלט על ארגון הפשע של מור.
כשזה לא צלח, הקים ארגון פשע משלו.
הארגונים של הרוש ומור נחשבים ארגונים יריבים, והמשטרה מייחסת ניסיונות חיסול רבים בין שני הארגונים.
באוקטובר 2014 חזר מור לישראל, והחל להרחיב את עסקיו הפליליים למרכז, על ידי התקרבות לעבריינים עמיר מולנר ויניב "ניבי" זגורי.
בשנת 2017 נעצר מור, והוגש נגדו כתב אישום בגין מעורבות ברצח טל קורקוס, עד המדינה נגד העבריין ניבי זגורי.
על פי כתב האישום, הוא מכר מטען חבלה מוכן להפעלה לאנשיו של זגורי תמורת 9,000 שקלים.
בפברואר 2024, חתם על הסדר טיעון עם הפרקליטות, לפיו ירצה 10 שנות מאסר.
לפי ההסדר, מור העיד שלא ידע שהמטען ישמש לחיסולו של קורקוס.
כיוון שכבר שהה במאסר 7 שנים מתוך ה-10 שנגזרו עליו, צפוי מור להשתחרר מהכלא בשנת 2027.
מור אב לשלושה מנישואיו הראשונים.
מור התחתן בשנית בכלא, ולאחר כשלוש שנים התגרש.
כמה חודשים לאחר מכן פורסם כי בכוונתו של מור להתחתן בשלישית עם סוהרת שהתפטרה מתפקידה כדי שתוכל להתחתן איתו.
אחיו, בדרי מור, שהיה גם הוא עבריין מורשע, נרצח ביולי 2014. אחיינו, רפי בן שלום, שהיה אחד מראשי ארגונו, נרצח בטירת כרמל בנובמבר 2022
מיכאל מיכאלוב (1935 – 18 ביולי 1979) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ והקיצוני שמאלי לאורך כל הקריירה בקבוצת הפועל תל אביב.
מיכאלוב נולד בישראל וגדל בקיבוץ שמיר.
בהיותו ילד שיחק כדורגל בקבוצה של הישיבה בה למד.
כשהיה בן 15 נכנס מיכאלוב לקבוצת הנוער – גדנ"ע השחר והתאמן בהדרכתם של המאמנים שוני ומוניה גושן, שם התבלט ועבר לשחק בקבוצת הנוער גדנ"ע יהודה.
בבוגרים הופיע מיכאלוב לראשונה ב-26 בפברואר 1955, שם עלה לשחק כקשר קיצוני ימני, שאף הבקיע במשחק הבכורה שלו.
בסוף עונת הבכורה שלו בבוגרים, 1955/1956, זכה מיכאלוב בתואר מלך השערים (במשותף עם אברהם לוי מבית"ר תל אביב) כשכבש 16 שערים לזכות קבוצתו באותה העונה.
לאחר מכן הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות הראשונה שלה תחת מדינת ישראל בעונת 1956/1957 כשכבש בעונה היסטורית זו 10 שערי ליגה (והיה במקום השני בטבלת מלך השערים בסוף העונה).
מיכאלוב פרש יחסית מוקדם מכדורגל, כבר בסוף שנות ה-60. למיכאלוב 56 הופעות במדי הפועל תל אביב ו-34 שערים בסך הכל.
בהמשך שימש מיכאלוב כאפסנאי הקבוצה של הפועל תל אביב.
ב-18 ביולי 1979 נפטר מיכאלוב מהתקף לב בגיל 44.
מיכאל נעמן (נולד ב-3 באפריל 1930) הוא מהנדס ותעשיין ישראלי, שירת במערך הטכני של חיל האוויר הישראלי והקים את חטיבת האלקטרוניקה בתעשייה האווירית לישראל.
מיכאל נעמן נולד בפולין, בן לאברהם מרדכי ולמלכה ויינפלד.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוגלתה משפחתו לסיביר.
בתום המלחמה למד כנער טכנאות רדיו במחנה עקורים בגרמניה.
עלה עם משפחתו לארץ ישראל בעיצומה של מלחמת העצמאות.
התגורר עם הוריו בחיפה, עבד כטכנאי רדיו והשלים את לימודיו בבית ספר ערב.
אחרי שירותו הצבאי בחיל הקשר סיים לימודי הנדסת חשמל בטכניון והתגייס לחיל האוויר.
מיכאל הוא השביעי מבין שמונה ילדים.
הם ליבר ויינפלד, יחזקאל ויינפלד, דבורה ויינמן לבית ויינפלד, משה ויינפלד, שרה מלצר לבית ויינפלד, נפתלי הרצל ויינפלד ושמעון ויינפלד.
מיכאל נשא לאישה את עליה לבית שחורי, מורה, מחנכת ויועצת חינוכית, ולהם ארבעה ילדים ותשעה נכדים.
מיכאל נעמן התגייס לשירות כמהנדס אלקטרוניקה בחיל האוויר בשנת 1956. עמד בראש צוות האלקטרוניקה במשלחת הישראלית לפיתוח המיראז' 5 (1965).
הקים את מחלקת מערכות שבמחלקת ציוד (בהמשך להק ציוד) וניהל אותה.
כמפקד הראשון של מצ"ד 8, היה אחראי על קליטת המערכות האלקטרוניות הראשונות בחיל האוויר, בכללן פיתוח מערך טילי ההוק ומערכות מוטסות רבות.
בהמשך הוביל ופיקד על צוות אִפיוּן מטוס העתיד "חדיש", פרויקט שהגדיר את דרישות חיל האוויר למטוס המותאם לצרכים הספציפיים של מדינת ישראל לסוף האלף השני.
עבודת הצוות נקטעה בעקבות מלחמת יום הכיפורים, אך שימשה בהמשך כבסיס להגדרות העבודה המקורית על מטוס ה"לביא".
במהלך מלחמת יום הכיפורים, במסגרת "הרכבת האווירית" שדרכה סיפקה ארצות הברית מערכות נשק לצה"ל ("מבצע ניקל גראס"), היה נעמן אחראי על הגדרת הצרכים ועל הטמעת הציוד החדש תוך כדי לחימה.
אחרי מלחמת יום הכיפורים התמנה מיכאל נעמן, כקצין בדרגת אלוף-משנה, לתפקיד סגן ראש משלחת הרכש של משרד הביטחון בארצות הברית (בשנים 1974–1978), והיה אחראי על תהליך ההצטיידות של צה"ל לאחר המלחמה.
בשנת 1978, לאחר פרישתו מצה"ל, התמנה לסמנכ"ל בתעשייה האווירית לישראל והקים את חטיבת האלקטרוניקה שאיחדה חמישה מפעלים (אלתא, מבת, מלמ, תממ ומגל), איחוד שהביא להגברת היעילות ושיתוף הפעולה בין המפעלים השונים.
בשנת 1982 הוקמה מִנהלת מטוס הלביא, ומיכאל נעמן מונה לעמוד בראשהּ.
בשנת 1983 פרש מיכאל נעמן מתפקידו בפרויקט הלביא, וזאת במחאה על השינויים בייעוד ובעלויות הייצור של המטוס לפי דרישת שר הביטחון החדש, משה ארנס.
נעמן עבר לעסקים פרטיים, הקים את חברת "מטטרון" (Metatron Ltd) ועסק בפיתוח מערכות אלקטרוניות שונות עבור חיל האוויר הישראלי, במימון כספי הסיוע של ארצות הברית לישראל.
בשנת 1990 רכש את חברת "עתיר" שפיתחה מערכות מטאורולוגיות לשוק הצבאי והאזרחי.
המערכות זכו בתחרות מול חברת וייסלה הפינית, חברה שהשתתפה שנים רבות בחרם על ישראל והייתה המובילה בעולם בתחום מערכות המטאורולוגיה.
המערכת של "עתיר" נרכשה על ידי השירותים המטאורולוגיים של ישראל ושל הודו וכן עבור צבאות בלגיה, יוון ודנמרק.
בין השנים 2000 ל-2015 כיהן במועצת המנהלים של מח"א (מפעלי חמצן ואַרגוֹן) ובמקביל ניהל פרויקט בנייה.
בשנים האחרונות הוא עוסק בכתיבת זכרונותיו.
מיכאל מאיר (נולד ב-1 באוגוסט 1942) הוא פרופסור אמריטוס בביוכימיה רפואית בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה, ביוכימאי קליני, מומחה ברפואה מעבדתית (EuSpLM) וחבר באקדמיה האירופית לכימיה קלינית ולרפואה מעבדתית (EFLM Academy).
לאורך השנים, כיהן מאיר בתפקידים בכירים רבים בבתי חולים בישראל, במשרד הבריאות ובהסתדרות הרפואית בישראל.
כמו כן, שימש כפרופסור אורח במספר מוסדות רפואיים אקדמיים ברחבי העולם.
מיכאל מאיר נולד בחיפה בשנת 1942 ולמד בבית הספר התיכון "חוגים" בעיר.
בשנת 1960 התגייס לצה"ל ושירת ביחידת המחשוב (ממר"ם).
בשנת 1963, החל לימודי ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר השלמת התואר, המשיך וסיים לימודי תואר שני ודוקטור למדעים בטכניון בחיפה.
בשנת 1970 התמנה כמרצה בבית הספר לרפואה בהדסה עין כרם, ובשנת 1973 התקבל כעמית מחקר בכיר בקרן פוגארטי הבינלאומית מטעם המכונים הלאומיים לבריאות (NIH) בבית החולים ע"ש רוזוול פרק , ניו יורק.
מאז 1970, מכהן מאיר כחבר סגל בבית הספר לרפואה והתמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית ב-1986.
בשנת 1980 התמנה מאיר לסגן מנהל ומ"מ המנהל בבית החולים האוניברסיטאי של הדסה בהר הצופים.
ב-1988, התמנה למנהל המחלקות לביוכימיה קלינית בבתי החולים הדסה בהר הצופים ובעין כרם והמשיך בתפקידים אלו עד שנת 2004. במהלך כהונתו בתפקידם אלו ועד לשנת 2015, התמנה כחבר ועד נבחר בתשע קדנציות בחברה הישראלית לביוכימיה קלינית ורפואה מעבדתית (אילמ"ר) ואף נבחר פעמיים לתפקיד נשיא החברה.
פרופסור מאיר הקים וניהל את המערך המרכזי של המעבדות הקליניות בבתי החולים הדסה עין כרם והר הצופים בין השנים 2004–2011. כמו כן, כיהן בשלוש קדנציות רצופות כיושב ראש המועצה המייעצת למעבדות רפואיות בישראל במינוי שר הבריאות בין 2002–2011.
לצד מינויים אלו, התמנה פרופ' מאיר למספר תפקידים בכירים נוספים במערכת הבריאות לאורך השנים:
1998-2008 – חבר ועד מנהלי המחלקות הרפואיות בהדסה
1999-2010 – נציג מנהלי המחלקות בוועד הרפואי, הדסה
1993-2010 – יו"ר הוועדה לניהול כלכלי של מעבדות רפואיות בפדרציה הבינלאומית לביוכימיה קלינית ורפואה מעבדתית (IFCC)
1995-2010 – יו"ר הוועד המנהל של חטיבת החינוך והניהול בפדרציה הבינלאומית לביוכימיה קלינית ורפואה מעבדתית (EMD-IFCC)
מיכאל נשוי ליעל (לבית מגיד) משנת 1966, ולהם שלוש בנות ושבעה נכדים.
מיכאל (מישקה) לפרדון (1947 – 29 בספטמבר 2024) היה כדורגלן, מנהל כדורגל וכדורסל ישראלי ואחד הסמלים הגדולים של מועדון הכדורגל הפועל חולון.
לפרדון נולד בפולין ועלה לישראל עם משפחתו בגיל 10. שיחק במשך רוב הקריירה בקבוצת הכדורגל של הפועל חולון, והגיע ממנה - כששיחקה בליגה א', השנייה - לנבחרת הנוער של ישראל.
היה שותף לעלייה ההיסטורית של הקבוצה בעונת 1969/1970 בליגה א' לליגה הבכירה ועם השנים היה לאחד השחקנים המזוהים ביותר עם המועדון.
היה ידוע בזריקות החוץ החזקות והארוכות שלו.
בהמשך שיחק שלוש עונות בקבוצת הכדורגל של הפועל תל אביב אך חזר לסיים את הקריירה כשחקן פעיל במועדון בו גדל.
לפרדון הוא מלך השערים של הפועל חולון בכל הזמנים עם 145 כיבושים (126 בליגה ו-19 בגביע המדינה).
לאחר פרישתו ממשחק פעיל מונה למנהל קבוצת הכדורסל של הפועל חולון באחת מתקופות הזוהר של המועדון עם הישראלים המובילים ישראל אלימלך, ניב בוגין, אבי מאור, עופר יעקובי ומוטי דניאל.
למשך תקופה קצרה אף שימש כמנהל נבחרת ישראל בכדורסל.
בהמשך היה גם מנהל מועדון הכדורגל של הפועל צפרירים חולון.
מיכאל נוסוביצקי (נולד ב-11 במרץ 2003 בקייב שבאוקראינה) הוא מחליק אמנותי ישראלי.
לו אחות תאומה, מריה, גם היא מחליקה אמנותית לשעבר.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח לנוער שנערכה בזאגרב שבקרואטיה במרץ סיים במקום 25 יחד עם אחותו בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 43.10 נקודות.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח לנוער שנערכה בטאלין שבאסטוניה במרץ סיים במקום 23 יחד עם אחותו בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 46.03 נקודות.
באליפות ישראל 2022 בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בדצמבר זכה במדליית זהב יחד עם אחותו בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 168.74 נקודות.
באליפות ישראל 2023 בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בדצמבר זכה במדליית כסף יחד עם אחותו בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 160.95 נקודות.
באליפות אירופה בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה באספו שבפינלנד בינואר סיים במקום 13 יחד עם אחותו בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 156.52 נקודות.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בסאיטאמה שביפן במרץ סיים במקום 17 יחד עם אחותו בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 163.01 נקודות.
באליפות אירופה בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בקובנה שבליטא בינואר סיים במקום 19 יחד עם אחותו בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 147.67 נקודות.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה במונטריאול שבקנדה במרץ סיים במקום 29 יחד עם אחותו בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 59.16 נקודות.
באליפות ישראל 2024 בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה באפריל זכה במדליית זהב יחד עם אחותו בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 175.12 נקודות.
בשנת 2025 החל להתחרות בצמד יחד עם שירה איכילוב.
ד"ר מיכאל מאיר ברודניץ (22 במרץ 1936 – 27 ביוני 2025) היה אדריכל ומתכנן ערים ואזורים ישראלי.
אמו, וילמה, הייתה ילידת וינה שבאוסטריה ועבדה בתחום עיצוב האופנה.
אביו, פרנץ קרל מאיר-ברודניץ, נולד בברלין, גרמניה, עבד כרופא והיה פעיל סוציאל-דמוקרטי.
שני הוריו נמלטו לישראל בנובמבר 1935 בשל רדיפות הנאצים בגרמניה, והתיישבו בחיפה – במרכז הכרמל.
הוא למד בבית הספר הריאלי מ־1942, וסיים את לימודיו התיכוניים שם.
בשנת 1954 התגייס לצה"ל, ושירת שלוש שנים עד שחרורו ב־1957.
הוא התקבל כמהנדס הוועדה המקומית, בעיקר עבור יישובים ערביים בגליל התחתון, ומאז החל עיסוקו המקצועי והמחקרי בתכנון יישובים ערביים בישראל.
בשנת 1983 השלים את עבודת הדוקטורט בבית הספר ברטלט (Bartlett) של יוניברסיטי קולג' לונדון.
נושא העבודה היה על הגירת ערבים מהכפר לעיר בישראל: חקר מקרה של בחירת מגורים ומדיניות תכנון.
במהלך עבודתו במשרד הפנים ב־1964 הוא גילה את ממסד וועדות התכנון הציבוריות שמסדירות את הבנייה והפיתוח לפי חוקי התכנון והבנייה בתוכניות רשמיות ובהיתרי בנייה.
זיהה ד"ר ברודניץ מגבלות ריאליות רבות בתהליכי הבנייה והפיתוח של יישובים ערביים בישראל.
בין המגבלות המרכזיות בלטו בעיות של קרקע ובעלות פרטית, כאשר ברוב היישובים הקרקעות מוחזקות בבעלות משפחתית־פרטית, ולעיתים מתחלקות בין יורשים רבים – מצב המקשה על קידום תכנון מסודר או פרויקטים רחבי היקף.
בנוסף, ברודניץ הצביע על מחסור חמור בתשתיות עירוניות בסיסיות – תוצאה של הזנחה מתמשכת במדיניות הממשלתית, הבאה לידי ביטוי במחסור בכבישים, תשתיות מים, ביוב, שטחים ציבוריים ומוסדות חינוך.
הוא גילה כי רבות מתוכניות המתאר אינן מותאמות למאפיינים הייחודיים של היישובים, לא מבחינה תרבותית וחברתית ולא מבחינת צורכי האוכלוסייה, ולעיתים אף מנותקות מהמציאות המקומית.
בנוסף, התהליך הבירוקרטי לקבלת אישורי בנייה התגלה כמסובך וממושך, מה שמוביל לעיכובים של שנים ואף לבנייה בלתי מוסדרת ולחוסר אמון מצד התושבים.
המחסור באנשי מקצוע מתוך האוכלוסייה המקומית הקשה אף הוא על התנהלות מול הרשויות.
ברודניץ הבחין גם בהיעדר תכנון של שטחים ציבוריים פתוחים, גנים, מוסדות קהילה ומרכזי תרבות, כשמרבית הדגש מושם בתכנון על מגורים בלבד.
אחת הבעיות המרכזיות שזיהה הייתה חוסר האמון של התושבים כלפי המדינה ומוסדותיה, בשל היעדר שיתוף ציבורי אמיתי בתהליכי התכנון – מצב בו ההחלטות מתקבלות בדרך כלל מלמעלה, ללא דיאלוג עם הקהילה המקומית.
המגבלות שברודניץ זיהה מצביעות על פער עמוק בין המדיניות לבין המציאות בשטח, ומדגישות את הצורך בתכנון רגיש, מותאם ובשיתוף מלא של התושבים.
גישה תכנונית – עקרונות פעולה
בתגובה למגבלות אלו עבור השנים שלו בעבודתו, אימץ ד"ר ברודניץ גישה פרקטית, רגישה ומותאמת לשטח.
הוא הדגיש את החשיבות של הבנה עמוקה של המציאות החברתית, הכלכלית והתרבותית המקומית, וטען שאין די בהצגת חזון כוללני או בפתרונות טכניים המיושמים "מלמעלה".
במקום זאת, הוא קרא להעדפת צעדים מדורגים, להתקדמות תוך התמודדות עם כל מגבלה לגופה, ולפעולה במסגרת האילוצים – מתוך הבנה שההתקדמות היא איטית, מורכבת ומלאת פשרות.
לדבריו, מקור יש להימנע מהישענות על תוכניות מנותקות מהשטח ולהעדיף מענה נקודתי וריאלי, תוך דיאלוג רציף עם התושבים ושמירה על גמישות מחשבתית.
הוא הדגיש שיש להתמקד בפתרון בעיות מיידיות כמו סוגיות קרקע ובעלות, שיפור תשתיות בסיסיות והסדרת תכנון הבנייה – גם אם בדרך של פשרות ותהליכים ארוכים, מתוך הבנה שפתרונות "מושלמים" אינם ישימים במציאות המורכבת של היישובים הערביים.
גישה זו משקפת הסתכלות מפוכחת ושאיפה לאיזון בין החזון לבין כורח הנסיבות, מתוך מחויבות לשיפור הדרגתי של תנאי החיים.
במהלך עבודתו בשטח עסק ד"ר ברודניץ גם במחקרים רבים שעסקו בתחום תכנון היישובים הערביים, מתוך רצון להעמיק את ההבנה ולעסוק גם בהנחיה והדרכה מקצועית.
בין מחקריו המרכזיים: פיתוח כלכלי במגזר הערבי, אספקטים חברתיים בתכנון במגזר הערבי: התכנון המסדיר ותהליך הבנייה העצמית, וקווים מנחים לתכנון מגורים ביישובים ערביים עירוניים.
מקור ביבליוגרפי- היכן ומתי פורסמו המחקרים הללו?
במאמרו "אספקטים חברתיים בתכנון במגזר הערבי" מקור הביע ביקורת על התכנון הפורמלי ביישובים הערביים, וטען כי תהליכי התכנון נגועים באינטרסים פוליטיים ואידאולוגיים – דבר שמוביל לאובדן שליטה ולחוסר מענה אמיתי לצורכי הקהילה.
במקום להסתפק ביעדי תכנון פורמליים ומודרניזציה, הדגיש את הצורך בתכנון המתחשב במציאות התרבותית, החברתית והמשפחתית המקומית.
בעיניו, הדרך לשינוי היא קידום תכנון מעשי ומותאם לשטח, המבוסס על שיתוף, אחריות הדדית ודיאלוג עם התושבים, ולא על יישום פתרונות חיצוניים שמנותקים מהמציאות.
אחד המונחים המרכזיים שבהם עסק ד"ר ברודניץ הוא "עיור אצור", שמהווה את אחת מתרומותיו המקצועיות והתאורטיות הבולטות.
מתוך הבנתו, השתלבות הערבים מהכפרים בתעסוקה, בכלכלה ובעירוניות הישראלית מתרחשת, ותמשיך להתרחש, לא באמצעות תהליכי הגירה מסורתיים מהכפר לעיר – אלא בתהליך עיור ייחודי יוצא דופן.
המונח מתאר מקור ביבליוגרפי תופעה מתמשכת ביישובים ערביים בישראל, שבה ההתפתחות העירונית אינה מתבצעת באמצעות הרחבת תחום השיפוט, תכנון שכונות חדשות או חלוקת קרקעות מדינה (כפי שמקובל במודל היהודי־ישראלי), אלא באמצעות עיבוי, שדרוג ובנייה מחודשת בתוך שטח היישוב הקיים – כלומר, "בתוך המשבצת" של המשפחה והקהילה המקומית.
העיור האצור מתרחש לא דרך תכנון ממוסד, אלא דרך בנייה והתפתחות אורגנית בתוך היישוב, על בסיס עוצמת הקשרים החברתיים, המשפחתיים והבעלות הפרטית, ובזכות היכולת של התושבים לעצב את סביבת חייהם – גם כאשר המדינה כמעט ואינה נוכחת או מתקשה לתת מענה תכנוני פורמלי.
מיכאל עבד על מספר גדול של תוכניות אב ומתאר, מהן: עראבה, אום אל- פחם, ערערה, בית ג'אן.
תוכנית המתאר של אום אל-פחם
הפרויקט המרכזי והמהותי ביותר עם פועלו של ברודניץ הוא תוכנית המתאר הכוללנית לעיר אום אל-פחם – העיר הערבית הגדולה במחוז חיפה.
במשך עשרות שנים פעלה העיר ללא תוכנית מתאר כוללת, מה שהוביל לבנייה בלתי מסודרת, לחצים תכנוניים, ועיכוב בעבודות קרקע לארגונים.
התכנון נעשה לאורך השנים על ידי עשרות תוכניות מפורטות, ללא מסגרת כוללת.
באמצע שנות ה-2000 הוחלט להכין תוכנית כוללנית לעיר.
ברודניץ הוביל את המהלך, תוך שיתוף פעולה מקצועי וחברתי
עם ראש העיר, ראשי הציבור ועם האדריכל אדי מזרחי.
התוכנית (מס' 354-0427211), אושרה למתן תוקף בשנת 2022, ונוגעת בשטח כולל של כ-36 אלף דונם (יחידות דיור, אזורי תעסוקה, מבני ציבור, שטחים פתוחים, תשתיות תחבורה ותשתיות חדשות).
הצורך בתוכנית נבע ממציאות מורכבת: אום אל-פחם מנתה כ-48,500 תושבים (נכון ל-2011), והבינוי בעיר נעשה במשך עשרות שנים מתוך אילוצים – ללא תוכנית מוסדרת, על קרקעות פרטיות, ותוך צפיפות גבוהה.
הבנייה המהירה נעשתה ללא שטחים ציבוריים, ללא תשתיות תחבורה תקינות, ומבלי לאפשר למערכת החינוך, הרווחה והקהילה לגדול בהתאם.
שכונות רבות בעיר מאופיינות בצפיפות, בבנייה על קרקע הררית, ובחוסר במוסדות ציבוריים, שטחים ירוקים, חניונים ותשתיות ביוב ותחבורה.
התוכנית ביקשה לתת מענה לאתגרים אלה, וליצור לראשונה מסגרת כוללת לעיר – תכנון שיהיה לא רק טכני אלא גם חברתי, סביבתי וציבורי.
קביעת ייעודי הקרקע העיקריים: שימושים, שטחי בנייה, וגבהי הבינוי בתחום העיר וניצול מיטבי של שטחים בנויים במבנה מרקמי.
יצירת דרכים עירוניות והיררכיה לתחבורה: מערכת תחבורה אזורית כולל דרכים עוקפות ורחובות מקומיים.
פיתוח אזורי תעסוקה ותעשייה תוך התייחסות לפריסת נגישות רגלית ותחבורתית לעיר.
תכנון עוגנים ציבוריים: מוסדות חינוך, דת וקהילה לפי מבנה שכונתי, תוך הקצאת שטחים ציבוריים מותאמים.
פיתוח שטחים פתוחים: לטובת פנאי, ספורט ושהייה לציבור.
קביעת מתחמים לפיתוח עירוני עתידי.
הסדרת תחום הבינוי בעיר הקיימת: פתרונות לאזורים שנבנו ללא תכנון או חורגים מתוכנית קודמת.
קביעת עקרונות שימור: שימור מבנים ואתרים היסטוריים בעלי ערך.
עידוד תמהיל שימושים ומגורים במרכז העיר ההיסטורי תוך חיזוק פעילותו העירונית.
קביעת גובה בנייה הדרגתי בהתאם לטופוגרפיה ולסביבת המגורים הקיימת.
הסדרת תחום המוסדות העירוניים: שילוב מוסדות תרבות, חינוך ובריאות לפי צרכים עתידיים.
קידום תחבורה ציבורית בתוך העיר ובין השכונות לצמצום התלות ברכב פרטי.
מִיכָאֵל סֶרְוֶוטוּס (בספרדית מִיגֶל סֶרְוֶוט (Miguel Servet), או סֶרוֶוטוֹ (Serveto) כפי שהיה במקור; 29 בספטמבר 1511 – 27 באוקטובר 1553) היה תאולוג, רופא והומניסט ספרדי שחי ופעל בצרפת.
סרווטוס התעניין בחקר של מגוון מדעים נרחב, אסטרונומיה ומטאורולוגיה, גאוגרפיה, תורת המשפט, חקר התנ"ך, מתמטיקה, אנטומיה ורפואה.
לסרווטוס היו תרומות חשובות בהיסטוריה של כמה מתחומים אלו, בייחוד ברפואה ובתאולוגיה.
ככל הידוע נולד מיכאל סרווטוס בשנת 1511 (ככל הנראה ב-29 בספטמבר, שהוא יום הקדוש הפטרון שלו) בכפר "וילאנוּאֶבה דה סיחנה", בפרובינציה אואסקה שבספרד, אם כי לא נותרו רישומים המעידים על כך.
כמה מקורות מציינים תאריך מוקדם יותר, בהתבסס על טענה מקרית שהושמעה על ידי סרווטוס עצמו כי נולד ב-1509. משפחת אביו הייתה במקור מהכפר הקטן "סרווטו" בחלק האראגונזי של הרי הפירנאים.
שם הכפר הוא גם מקור שם המשפחה של סרווטוס.
משפחת אמו הייתה מצאצאי משפחת ספורטה האנוסים מאזור מונסון (Monzón).
אביו, אנטוניו סרווט, היה נוטריון במנזר המלכותי של סיחנה הסמוכה.
לסרווטוס היו שני אחים, האחד היה נוטריון כמו אביו של מיכאל, והשני הוסמך ככומר קתולי.
ב-1524 שלח האב את מיכאל הצעיר לקולג', כנראה באוניברסיטה של סרגוסה או לרידה.
בקולג' התגלה כי סרווטוס ניחן בכישרון ללמוד שפות זרות.
הוא למד לטינית, יוונית ועברית וקרא את התנ"ך והברית החדשה בשלמותם בשפתם המקורית מתוך כתבי יד שהיו זמינים בעת ההיא.
בגיל חמש עשרה החל מיכאל לעבוד בשירותו של נזיר פרנציסקני בשם חואן דה קינטאנה, שהיה מחסידי ארסמוס.
ב-1526 החל סרווטוס ללמוד משפטים באוניברסיטת טולוז.
בטולוז נחשד כי השתתף בפגישות ובפעילויות חשאיות שארגנו סטודנטים פרוטסטנטים.
בשנת 1529 נלווה סרווטוס לקינטאנה, שהיה אז הכומר המוודה של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וחלק מהפמליה הקיסרית, בסיוריו ברחבי גרמניה ואיטליה.
ב-1530 נכח סרווטוס בעת הכתרת הקיסר בבולוניה.
הפאר המוגזם שראה בחצר האפיפיור וההכנעה שהפגין הקיסר כלפי האפיפיור דחו אותו והוא החליט לעזוב את קינטאנה.
באוקטובר 1530 ביקר סרווטוס את יוהנס אקולמפדיוס (Johannes Oecolampadius, גרמני שהיה מהוגי הרפורמציה הפרוטסטנטית) בבזל, התגורר בעיר כעשרה חודשים, ולמחייתו התפרנס ככל הנראה כמגיה אצל מוציא לאור מקומי.
בתקופה זו התעצבה הגותו התאולוגית ובמקביל לכתיבת ספרו הראשון הוא החל להפיץ את דעותיו.
במאי 1531 הוא פגש במרטין בוצר (Martin Bucer) ובפבריציוס קפיטו (Fabricius Capito), הוגי דעות גרמנים מחלוצי הרפורמציה הפרוטסטנטית, בשטרסבורג.
חודשיים אחר כך, ביולי 1531, הוא הוציא לאור את הספר "De Trinitatis erroribus libri VII" (שבעה ספרים על הטעויות של השילוש הקדוש).
שנה אחר כך, ב-1532, הוא פרסם את "Dialogorum de Trinitate libri ii" (שני ספרי דיאלוגים על השילוש הקדוש) ואת "De Iustitia Regni Christi" (על הצדק של שלטון ישו).
בספרים אלו טען סרווטוס כי האמונה בשילוש הקדוש אינה מבוססת על הכתוב בברית החדשה, כי אם על מה שהצטייר בעיניו כהגות כוזבת של הפילוסופים היוונים.
סרווטוס ראה בעיני רוחו את תפקידו כמוביל לשיבה לפשטות ולאותנטיות של הבשורות ושל אבות הנצרות הראשונים.
קיימת סברה שסרווטוס קיווה כי הוויתור על הדוגמה של השילוש הקדוש יקל על הניסיון לקרב יהודים ומוסלמים מאמינים ששמרו בקפידה על האמונה באל אחד, לנצרות.
אליבא דסרווטוס, ה"לוגוס" ("דבר האלוהים", מונח נוצרי שמקורו בפילוסופיה היוונית) הקדוש, שהיה ביטוי של האל ולא ישות קדושה נפרדת, הוא שהתחבר לבן אדם, ישו, כאשר רוח האלוהים הפרתה את רחמה של מרים, אם ישו.
רק מרגע ההפריה נוצר למעשה הבן.
לפיכך הבן אינו נצחי, אלא רק הלוגוס שממנו נוצר.
מסיבה זו דחה סרווטוס תמיד את הרעיון שישו הוא "הבן הנצחי של אלוהים", וטען כי היה "בנו של האלוהים הנצחי" בלבד.
היו שהשוו תאולוגיה זו, על אף שהייתה מקורית לחלוטין, לאדופטיוניזם ולמודאליזם, שהיו סוגי מינות נוצרית קדומים.
בהשפעת לחץ כבד שהפעילו עליו הן קתולים והן פרוטסטנטים, תיקן סרווטוס הסבר זה במידת מה בספרו השני "דיאלוגים", ועל פיו הלוגוס גובל בישו.
דעה זו הייתה זהה כמעט לחלוטין לדעה שהייתה מקובלת לפני ועידת ניקיאה.
בכל זאת הואשם סרווטוס במינות בשל התעקשותו על שלילת הדוגמה של השילוש והייחודיות של כל אחת משלוש הישויות האלוהיות המצויות באל אחד.
הוא נטל לעצמו את הכינוי "מישל דה וילנב" (Michel de Villeneuve – תרגום לצרפתית של מיגל מווילאנואבה), במטרה להתחמק ממשפט הכנסייה בשל ספרי התאולוגיה שפרסם.
הוא למד בקולז' קאלווי בפריז ב-1533. לאחר הפוגה חזר לפריז על מנת ללמוד רפואה ב-1536. בין מוריו היו סילביוס, ז'אן פרנל, וגנטה (Guinter), ששיבח אותו ואת וסאליוס כעוזרים המוכשרים ביותר שהיו לו בביצוע ניתוחים במעבדה.
במקביל ללימודי הרפואה פרסם סרווטוס ב-1537 את הספר Syruporum universa ratio ("מידת המרקחת"), העוסק ברפואה, באנטומיה ובבוטניקה, וב-1538 פרסם ספר על אסטרולוגיה, ובו טען כי הכוכבים משפיעים על בריאות האדם.
לאחר שסיים את לימודי הרפואה ב-1538 החל סרווטוס לעבוד כרופא.
הוא התמנה לרופאו האישי של הארכיבישוף פאלמייה (Palmier) מוויין, וכן כרופאו של גי דה מוז'ירון (Guy de Maugiron), המושל הכללי של דופינה.
כלפי חוץ נשאר סרווטוס קתולי אדוק בעודו ממשיך את מחקריו בתאולוגיה.
בעודו עוסק ברפואה באזורים שבסמוך לליון במשך כחמש עשרה שנים, הוציא סרווטוס לאור שני ספרים.
האחד עוסק בגאוגרפיה של תלמי, והשני היה עריכה מחדש של תרגום המקרא של פאנייני (Biblia sacra ex Santis Pagnini tra[ns]latione).
סרווטוס הקדיש את המהדורה הראשונה של הספר על תלמי והמהדורה של תרגום המקרא שערך לפטרונו איג דה לה פורט (Hugues de la Porte), ואת המהדורה השנייה של הספר על הגאוגרפיה של תלמי הקדיש לפטרונו האחר, הארכיבישוף פאלמייה.
כאשר שהה בליון כתב סרווטוס חוברות על נושא הפרמקולוגיה (תורת התרופות) ובו הגן על רעיונותיו של סימפוריאן שאמפייה (Symphorien Champier), שהיה פטרונו, כנגד לאונרד פוקס (Leonard Fuchs).
סרווטוס עבד גם כמגיה והוציא לאור ספרים נוספים שכתב שעסקו ברפואה ובפרמקולוגיה.
ב-1553 הוציא סרווטוס לאור ספר תאולוגי נוסף שכותרתו "Christianismi Restitutio" ("שיקום הנצרות"), שבו שלל שוב את השילוש הקדוש.
שנים קודם לפרסום הספר שלח סרווטוס עותק לז'אן קלווין, והחל בכך תכתובת ארוכת שנים בין השניים.
בתחילה כתב סרווטוס לקלווין תחת הכינוי "מישל דה וילנב".
קלווין, שדחה בזעם את השקפותיו כנגד השילוש הקדוש, האשימו בהסתייעות יתרה בפרשנים יהודים או בפרשנים נוצרים שנסמכו על מקורת יהודיים כדוגמת ניקולואוס דה לירה ובכוונה "ליהד" (judaizare).
כך כתב קלווין לסרווטוס: "איני שונא אותך או בז לך ואיני רוצה לגרום למאסרך; אך אהיה קשה כברזל כשאראך עולב בחוצפה כה גדולה בדוקטרינה איתנה." במשך הזמן הפכה התכתובת ביניהם לנזעמת יותר ויותר עד שקלווין החליט להפסיק אותה.
קלווין פיתח שנאה עזה לסרווטוס לא רק בשל דעותיו הבלתי אורתודוקסיות אלא גם בשל נימת רגש העליונות המהולה בפגיעה אישית בקלווין שהייתה שזורה במכתביו.
ב-13 בפברואר 1546 כתב קלווין לידידו גיום פארל (Guillaume Farel) על סרווטוס בזו הלשון: "si venerit, modo valeat mea autoritas, vivum exire nunquam patiar" ("אם הוא יבוא לכאן, אם סמכותי שווה משהו, לא ארשה לו לעזוב כשהוא חי.")
ב-16 בפברואר 1553 בעודו בוויין, הוכרז סרווטוס ככופר על ידי גיום טרי (Guillaume Trie), סוחר עשיר שמצא מקלט בז'נבה והיה ידיד קרוב של קלווין במכתב ששלח לאחיינו, אנטואן ארנה (Antoine Arneys) שחי בליון.
על פי דרישתו של האינקוויזיטור הצרפתי מתיה אורי (Matthieu Ory) נחקרו סרווטוס וארנולה (Arnollet), המוציא לאור של "Christianismi Restitutio", אך הם הכחישו את כל ההאשמות שהועלו נגדם ושוחררו מחוסר ראיות.
אנטואן ארנה נתבקש על ידי אורי לכתוב בחזרה לגיום טרי ולדרוש הוכחות.
ב-26 במרץ 1553 שלח גיום טרי לליון את הספר ואת מכתביו של סרווטוס לקלווין.
ב-4 באפריל אסרו נציגי השלטון הקתולי את סרווטוס וכלאו אותו בוויין.
הוא ברח מהכלא ב-7 באפריל 1553. ב-17 ביוני 1553 הרשיעה האינקוויזיציה הצרפתית את סרווטוס בכפירה "הודות ל-17 מכתבים שנשלחו על ידי ז'אן קלווין, מטיף בז'נבה", וגזרה את דינו לעלות על המוקד יחד עם ספריו.
בהיעדרו נשרפו בובה בדמותו וספריו.
סרווטוס התכוון להימלט לאיטליה ובדרך עצר בז'נבה, מקום בו קלווין והרפורמטורים שתמכו בו הוקיעו את סרווטוס.
ב-13 באוגוסט 1553 נכח סרווטוס בדרשה שנשא קלווין בז'נבה.
הוא זוהה מיד ונאסר לאחר התפילה.
סרווטוס נכלא שוב וכל רכושו הוחרם.
לרוע מזלו של סרווטוס, נאבק אז קלווין להחזיק בכוחו הנחלש בז'נבה.
בריאותו הרופפת וחשיבותו למדינה מנעו ממנו להעיד בעצמו נגד סרווטוס.
כמו כן השתמשו יריביו של קלווין בסרווטוס כתואנה לתקוף את הממשל התאוקרטי של הרפורמטור בז'נבה.
הצורך של קלווין לזרז את הרשעתו של סרווטוס הפך לעניין של יוקרה.
"הוא נאלץ לקדם את הוקעתו של סרווטוס בכל האמצעים שעמדו לרשותו" (מתוך הספר "הכופרים").
עם זאת ניקולה דה לה פונטן (Nicholas de la Fontaine) מילא תפקיד פעיל יותר בהרשעתו של סרווטוס ובהצגת הסיבות שהרשיעו אותו.
במשפטו הורשע מיכאל סרווטוס בשני אישומים, הפצה והטפה כנגד השילוש הקדוש וכנגד טבילה של תינוקות (פדובפטיזם).
על טבילה של תינוקות אמר מיכאל סרווטוס "זוהי המצאה של השטן, כזב שטני שנועד להחריב את הנצרות".
אין זה משנה מה הייתה סיבת הצהרות אלו, רוגז או יחס שאינו הולם, טענתו כי מסורות נוצריות מקובלות היו "מן השטן" פגעה באופן רציני באפשרות לרכוש בעלי ברית.
עם זאת, סבסטיאן קסטליו (Sebastian Castellio, תאולוג צרפתי) גינה את הוצאתו להורג של סרווטוס והפך למבקר חריף של קלווין בשל הפרשה.
פרשה זו אף השפיעה על לליו סוציני, מייסד הפלג האוניטרי בנצרות.
התובע הכללי במשפט, שלא היה ניקולה, הוסיף לכתב האישום כמה האשמות מוזרות במהלך החקירה הפומבית.
המוזרה שביניהן הייתה: "האם הוא נשוי, ואם הוא יענה שאינו נשוי הוא יישאל מדוע, בהתחשב בגילו, הוא נמנע במשך זמן כה ארוך מלהתחתן".
להאשמה בחוסר צניעות שהשתמעה בעקיפין משאלה זו ענה סרווטוס כי בקע מונע ממנו זה זמן רב להיות מסוגל לחטוא בחטא מסוים זה.
על אף שקלווין האמין כי לסרווטוס מגיע עונש מוות בשל "חילולי קודש נתעבים", הוא קיווה עם זאת כי גזר הדין לא יהיה העלאה על המוקד והוא נטה לחנינה.
קלווין הביע רגשות אלו במכתב לפארל שנכתב שבוע לאחר שסרווטוס נאסר, ובו הוא מזכיר את חילופי הדברים בינו לבין סרווטוס.
מכיוון שסרווטוס לא היה אזרח ז'נבה, ועל פי החוק מותר היה לגרשו בלבד, נועצו השלטונות עם הקנטונים האחרים של שווייץ (ציריך, ברן, בזל ושאפהאוזן), וכולם הסכימו באופן גורף להרשעתו ולהוצאתו להורג.
בבזל אסרו על מכירת ספריו, ומרטין לותר גינה את כתביו תוך שימוש בביטויים חריפים.
לסרווטוס ולפיליפ מלנכתון (Philip Melanchthon, רפורמטור גרמני) היו דעות עוינות זה על זה.
רוב הרפורמטורים הפרוטסטנטים ראו בסרווטוס קיצוני מסוכן, ורעיון חופש הדת לא היה קיים בתקופה זו.
העולם הקתולי כלא אותו גם כן וגזר עליו מוות, עובדה שלכאורה דרבנה את קלווין להשתוות אליהם בדבקות בדת.
היחידים שהתנגדו בפומבי להוצאתו להורג היו אנשים המכונים "ליברטינים" שהיו שנואים בכל העולם הנוצרי.
ב-24 באוקטובר נידון סרווטוס להעלאה על המוקד בשל התכחשותו לשילוש הקדוש ולטבילת התינוקות.
כאשר ביקש קלווין כי סרווטוס יוצא להורג בעריפת ראש ולא על ידי שרפה, נזף בו גיום פארל במכתב מ-8 בספטמבר 1553 כי הוא מגלה מידת רחמים כלפי מי שאינו ראוי לכך.
ב-27 באוקטובר 1553 נשרף סרווטוס על המוקד בשמפל (Champel) שבקרבת ז'נבה.
האגדה מספרת כי אמר למעניו: "אני אישרף, אבל זהו מאורע פעוט.
אנחנו נמשיך את הדיון בינינו בעולם האמת." על פי ההיסטוריונים, מילותיו האחרונות היו: "ישו, בן האלוהים הנצחי, רחם עלי".
קלווין מעולם לא הביע חרטה על חלקו במותו של סרווטוס.
לקראת סוף חייו כתב במכתב למרקיז דה פואה (de Poët):
"כבוד, תהילה ועושר יהיו התמורה למכאוביך, אך מעל לכול אל נא תיכשל בלפטור את הארץ מעונשם של בני הבליעל, המסיתים את העם להתמרד כנגדנו.
מפלצות אלה יש להשמיד, כפי שהשמדתי את מיכאל סרווטוס, הספרדי".
סרווטוס נחשב לעיתים קרובות כמרטיר האוניטרי הראשון בשל דחייתו את השילוש הקדוש והוצאתו להורג בשרפה באשמת כפירה.
מאז שהאוניטרים והאוניברסליסטים התאחדו ועקב כך שינו מיקוד, דעותיו אינן רלוונטיות לאוניטריזם-אוניברסליזם.
כמה מלומדים טוענים כי לדעותיו היה מן המשותף עם הסאבליאניזם או האריאניזם אף שהתאולוגיה שלו היא ייחודית לו.
עם זאת, קיימות בארצות הברית קהילות וכנסיות אוניטריות-אוניברסליסטיות הקרויות על שמו.
סרווטוס היה האירופאי הראשון שתיאר את מחזור הדם הקטן (או גם מחזור דם ריאתי), ובכך תרם לגילוי מחזור הדם.
על אף שתגלית זו לא זכתה לפרסום מכמה סיבות.
האחת שהתיאור הופיע במסה תאולוגית "Christianismi Restitutio" ולא בספר על רפואה.
יתר על כן, רוב העותקים של הספר נשרפו בפומבי לאחר הדפסתם ב-1553. נותרו שלושה עותקים, אך הם נותרו חבויים במשך עשרות שנים.
רק לאחר ניתוחי המעבדה שערך ויליאם הארווי ב-1616 הפך תפקיד מחזור הדם הקטן להיות מקובל על כל הרופאים.
ב-1984 שינה בית חולים ציבורי בסרגוסה את שמו מחוסה אנטוניו ל"מיגל סרווט".
כיום זהו בית חולים אוניברסיטאי.
מיכאל פֶקֶטֶה (Michael (Mihály) Fekete; בשם המקורי שוורץ, 19 ביולי 1886 – 13 במאי 1957) היה מתמטיקאי הונגרי-ישראלי.
כיהן כרקטור האוניברסיטה העברית בשנים 1946–1948. במהלך הקריירה שלו חקר נושאים כמו קוטר עלסופי ופולינום פקטה.
על תרומתו הוענק לו פרס ישראל במדעים מדויקים בשנת 1955 (תשט"ו).
מיכאל פקטה נולד בשנת 1886 בזֶנטָה (Zenta) שבאזור בַּאצ'קָה, בחלק ההונגרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום סֶנטָה, בתחומי הפרובינציה האוטונומית וויבודינה של סרביה).
בשנת 1909 סיים את הדוקטורט באוניברסיטת בודפשט.
מנחהו לדוקטורט היה ליפוט פייר, שלימד מתמטיקאים דגולים כפאול ארדש, ג'ון פון נוימן, ג'ורג' פוליה ופאל טוראן.
עם סיום הדוקטורט נסע פקטה לאוניברסיטת גטינגן, שהייתה מרכז מתמטי באותם הימים.
לאחר מכן חזר לאוניברסיטת בודפשט, שם קיבל משרת פריבט-דוצנט.
בנוסף, לימד שיעורים פרטיים במתמטיקה.
בין היתר לימד את יאנוש נוימן, מי שלימים היגר לארצות הברית כג'ון פון נוימן.
בשנת 1922 פרסם פקטה מאמר עם פון נוימן בנושא קוטר עלסופי; זהו המאמר המדעי הראשון של פון נוימן.
רוב עבודתו המחקרית של פקטה מוקדשת לנושא זה.
ב-1923 הוכיח את הלמה של פקטה.
ב-1928 עלה לארץ ישראל ועבד כאחד מראשוני המרצים במכון למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1929 התמנה לפרופסור במכון.
הוא עמד בראש המכון לאחר המתמטיקאים המפורסמים אדמונד לנדאו ואברהם הלוי פרנקל.
מאוחר יותר היה דקאן הפקולטה למדעי הטבע, ובשנים 1946–1948 כיהן כרקטור האוניברסיטה העברית.
עם תלמידיו של פקטה נמנים המתמטיקאים אריה דבורצקי, מנחם שיפר, אמנון יקימובסקי ומיכאל משלר.
פקטה נפטר בשנת 1957, בגיל 71, ונטמן בהר המנוחות.
בנו יקותיאל פקטה היה מחנך, המנהל-המייסד של בית הספר לבזק (טלקומוניקציה) בירושלים.
תהי קבוצה קומפקטית, ויהיו .
כאשר הסופרמום נלקח על כל הנקודות .
הנקודות בהן מתקבל הסופרמום נקראות נקודות פקטה.
קיים והוא נקרא הקוטר העלסופי (transfinite diameter) של (או קבוע פקטה).
מושג מתמטי נוסף הקרוי על-שם פקטה הוא פולינומי פקטה המוגדרים לכל ראשוני על ידי:
מיכאל פקטה היה ידיד משפחה של משפחתה של חנה סנש.
ביוני 2007 הוצעה למכירה פומבית בניו יורק גלויה ששלחה חנה סנש לפקטה בשנת 1941, עת הייתה תלמידה בבית הספר החקלאי בנהלל.
מיכאל סְטְרוֹגוֹב (תורגם לעברית גם כמיכאיל סטרוגוב, בצרפתית: Michel Strogoff) הוא רומן משנת 1876 מאת ז'ול ורן, אחד הספרים המצליחים ביותר שלו.
לעומת רוב ספריו של ורן, הספר אינו כולל תיאורי טכנולוגיה מתקדמת האופייניים לסוגת המדע הבדיוני, אלא הוא מותחן ריגול על רקע פוליטי דמיוני של האימפריה הרוסית.
הרומן מתאר את מסעו של מיכאל סטרוגוב בשליחות הצאר אלכסנדר השני לאחיו, הדוכס הגדול, הנמצא בעיר אִירקוּטְסְק, 5,500 ק"מ מהבירה מוסקבה.
סטרוגוב נשלח על רקע מזימה של החאן פֵאוֹפָּר (Feofar) מלך הטטרים לנתק את הקשר בין רוסיה האירופאית לבין סיביר.
מטרת השליחות היא להזהיר את אחיו של הצאר מפני בוגד בשם אִיבָן אוֹגַרְיֶב.
אוגרייב, קולונל לשעבר בצבא הרוסי, עומד להגיע לאירקוטסק, לכאורה כדי לסייע לדוכס הגדול אך מטרתו האמיתית היא להסגירו לידי המורדים הטטרים.
בדרך הוא פוגש את נַדְיָה פדור, נערה מליטא הנוסעת אל אביה אשר נמצא בגלות באירקוטסק, ובשני עיתונאים, כתבי שטח, שבאו לסקר את האירועים ברוסיה עבור ציבור הקוראים שלהם בצרפת ובאנגליה.
במהלך המסע לסיביר עוברים סטרוגוב ונדיה הרפתקאות ומאבקים באיתני הטבע ובנבלים ובראשם איבן אוגרייב.
הם נלקחים בשבי על ידי הטטרים, מצליחים לברוח מהשבי ומגיעים אחרי תלאות רבות לאירקוטסק, חסרי כל, ולאחר שאוגרייב כבר הגיע לעיר, מתחזה לסטרוגוב ומתכנן את הסגרת העיר לטטרים.
בשיא העלילה מופיעה הפתעה דרמטית המאפשרת לגיבורים, ברגע האחרון, לגבור על הנבל ולהציל את העיר.
הספר מסתיים ב"סוף טוב" - נישואיהם של סטרוגוב ונדיה.
האירועים הפוליטיים המתוארים בספר הם דמיוניים.
האימפריה של רוסיה ידעה תככים ומרידות רבות, אך הטטרים לא היו איום משמעותי על שלטון הצארים ולא התקוממו נגדם במשך מאות שנים לפני כתיבת הספר וגם לאחריו.
תיאורם כלוחמים אכזריים ופראיים מבוסס על תדמיתם באירופה הנוצרית, מהיותם זרים ומוסלמים.
הצאר אלכסנדר השני, שאכן שלט ברוסיה בזמן פרסום הספר, ומתואר כדמות חזקה ואצילית, נרצח חמש שנים לאחר מכן בסנקט פטרבורג על ידי מהפכנים סוציאליסטיים מתנועת נרודניה ווליה.
לעומת זאת, תיאורי הגאוגרפיה של רוסיה ואמצעי התחבורה בה נחשבים לאמינים, על אף שוורן לא ביקר ברוסיה מעולם.
הרפתקאותיו של סטרוגוב ברוסיה מתחלקות לשלושה קטעים עיקריים:
ברוסיה האירופאית: ממוסקבה לניז'ני נובגורוד ברכבת, משם בספינת הקיטור "קווקז" לקזן ומשם לפרם - כ־1,400 ק"מ.
חציית הרי אורל עם מרכבת ה"טַרַנְטָס" עד יקטרינבורג במורדות המזרחיים של ההרים.
משם לנוֹבוֹ־זֶמְסְק המשך בערבות סיביר לעיירה אִישִים, מעבר הנהר אירטיש והגעה לעיר הולדתו אומסק בה סטרוגוב פוגש את אמו - כ־1,300 ק"מ.
יציאה מאומסק, שבי בידי הטטרים בקוליבן, הגעה לעיר טומסק, משפטו של מיכאל, בריחה, והמשך בקִיבִּיטְקָה (עגלה) אל העיר קרסנוירסק, מעבר הנהר יניסיי והגעה לעיר ניז'ני אודינסק.
שבי שני בידי הטטרים, בריחה ומסע רגלי עד למעבר בנהר האנגרה, המלא בקרחונים ובלהקות זאבים רעבים, מסיים את המסע במרחק 2,500 ק"מ מאומסק, ובסך הכול כ־5,200 ק"מ.
המסע כולו אורך 79 יום.
תחילת העלילה בנשף בארמון הצאר.
במהלך הנשף מקבל הצאר הודעה כי המורדים הטטרים הרסו את עמודי הטלגרף וניתקו את הקשר עם אחיו, הדוכס הגדול, באירקוטסק.
לצאר נמסר גם כי סרן לשעבר בצבא הרוסי, איבן אוגרייב, מתכנן לבגוד באחיו ולהסגירו לידי הטטרים.
בהיעדר טלגרף, הצאר מחליט למנות שליח שיודיע לאחיו על הסכנה הצפויה לו.
השליח הנבחר, מיכאל סטרוגוב, הוא יליד סיביר, נמנה עם יחידה מובחרת של שליחי הצאר, מכיר היטב את הדרך - אמו עדין גרה בסיביר - ויודע את שפות העמים השוכנים בדרך ואת מנהגיהם.
עליו יהיה לעבור את המרחק של 5,500 ק"מ ממוסקבה לאירקוטסק במהירות האפשרית, כדי שיקדים את בואו של הבוגד, ומבלי שתחשף זהותו.
סטרוגוב מצויד בתעודת מסע רגילה, על שמו של סוחר באירקוטסק.
התעודה מקנה לו רשות לקחת סוסי דואר ובשעת הצורך גם לצרף בני לוויה.
התעודה היא ייחודית: תוקפה לא יפוג גם אם יוטלו הגבלות על נסיעת נתינים רוסיים.
באחת התחנות עולה לרכבת נערה יפה בת שש־עשרה, היא נדיה, גיבורת הספר.
סטרוגוב יושב מולה בקרון הרכבת ומיד נחלץ להגן עליה מפני נוסע טרדן.
מסתבר כי גם היא נוסעת לאירקוטסק, לבקר את אביה הרופא שהוגלה לעיר זו.
כמו כן נמצאים על הרכבת הכתבים אלסיד ז'וליבה והארי בלאונט.
כשהרכבת מגיעה ליעדה, העיר ניז'ני נובגורוד, הם נתקלים בגזירה חדשה של מושל העיר: נתינים רוסים הנמצאים בעיר לא רשאים לצאת אותה אם דרכם הוא לסיביר.
אך לסטרוגוב רישיון מיוחד לנסיעה בכל מקרה ועם בני לוויה.
הוא מחליט להציג את נדיה בתור אחותו וכך היא מצליחה להמשיך את דרכה לאביה.
החשד ששליחותו של סטרוגוב תיחשף פוחת, שכן עתה הם מציגים עצמם כאח ואחות שנוסעים אל אביהם.
ביריד בעיר פוגש סטרוגוב בצועני, שהוא למעשה הנבל בעלילה, אוגרייב, אך עדיין לא מזוהה בשמו.
המסע ממשיך על אוניית קיטור בה מזהה סטרוגוב את קולם של הצועני ואשתו האומרים זה לזה: "השליח יצא ממוסקבה לאירקוטסק", ומבין שדבר שליחותו נודע ועליו להיות זהיר יותר.
כאשר הוא יורד הוא מבחין כי בני הזוג נמנים עם להקת צוענים, אשר לה קל לנוע בדרך ולשמש מרגלים לאויבי הצאר.
חלק שני: חציית הרי אורל
יומיים אחרי צאתו ממוסקבה, מתחיל החלק הקשה במסעו - חציית הרי אורל.
עמו "אחותו" נדיה וצמודים אליו כתבי השטח ז'וליבה ובלאונט, אשר לכאורה הסכימו על שיתוף פעולה.
באותו מסלול נוסעים גם ה"צועני" אוגרייב וזוגתו היפה סֵנְגָר, כבת שלושים, יחד עם להקת צוענים.
מהעיר פרם ממשיכים סטרוגוב ונדיה במרכבה, והכתבים יוצאים במרכבה אחרת, אולם זו מתפרקת בדרך, והם מחולצים בידי סטרוגוב.
ארבעת הנוסעים ממשיכים בדרכם, נוסעים יומם ולילה ללא הפסקה ומגיעים לעיר יקטרינבורג, מהעבר השני של הרי אורל, מרחק של 350 ק"מ בהרים תחת מטר שלג וסופה חזקה.
שרותי הדואר והמברקה עדיין עובדים.
הם מצליחים להחליף סוסים ורכב בכל תחנה.
אחרי העיירה נוֹבוֹ זֶמְסְק (Novo-Zaimskoë) מתחילה הערבה הסיבירית - מדבר רחב ידיים מכוסה עשב.
באִישִים (Ichim) הם מגיעים לתחנת דואר שבה יש רק שלושה סוסים.
בין סטרוגוב ונוסע אחר שהגיע לתחנה מתפתח ריב על הזכות להחליף את הסוסים.
הנוסע השני, "זקן לחיים אדמוני", המחזיק בידו שוט ומשפיל את סטרוגוב, אך זה מעדיף לסגת מאשר לשלוף את התעודה שברשותו ולגלות את זהותו.
סטרוגוב ונדיה ממתינים ליום המחרת ומקבלים סוסים רעננים.
הם עוברים את נהר האירטיש במעבורת ונתקלים לראשונה בטטרים, המטביעים את המעבורת בנהר.
נדיה נשבית בידי הטטרים, סטרוגוב נפצע אך מתאושש וממשיך לבדו לאומסק הכבושה בידי הטטרים.
בעיר נמצאת אמו של סטרוגוב, מרתה, ובאופן בלתי מתוכנן היא פוגשת בו ומזהה אותו במקום פומבי.
כדי למנוע את חשיפתו, הוא מתחזה לזר וטוען כי הוא אינה בנה.
אך המידע על הפגישה מגיע לאוגרייב, אשר מחליט לנצל את ההזדמנות לזהות את השליח.
מרתה נאסרת כדי לאלצה למסור פרטים על בנה.
סטרוגוב מצליח לעזוב את אומסק, לאחר שעשה מחצית הדרך ממוסקבה עד לאירקוטסק ונותרו לו עוד עשרה ימים להגיע ליעדו.
הוא אינו יודע כי אמו שבויה בידי אוגרייב.
הוא ממשיך את דרכו רכוב על סוס ומתמודד עם פגעי הטבע, ביצות ויתושים.
בדרכו הוא נוכח בפגיעת הטטרים באוכלוסייה המקומית.
תימרות עשן עולות מכל כפר וגופות של בני אדם פזורות לאורך כל הדרך.
הוא מבחין בנכונות האימרה "במקום שעובר טטרי לא צומח העשב מחדש".
לפי פקודת אוגרייב, פלוגת טטרים מאומסק עוקבת אחריו.
בחניית הלילה הוא מאזין לשיחתם ושומע לראשונה כי אמו נפלה בשבי ותפקידם לתפוס אותו בטרם יגיע לאירקוטסק.
הוא גם שומע את פרטי תוכנית הלחימה של הטטרים.
סטרוגוב מחליט להחיש את צעדיו.
הוא עובר את נהר האוב ובסופו של דבר מגיע לתחנת טלגרף בקוֹלִיבָּן שעדיין פועלת.
שם הוא נופל בשבי הטטרים יחד עם שני העיתונאים הנמצאים במהלך משלוח מברקים למערכות שלהם.
סטרוגוב, אמו ונדיה שבויים במחנה הטטרים.
נדיה תומכת באישה הזקנה ומסייעת לה.
הם לא יודעים כי סטרוגוב נמצא אף הוא במחנה.
הוא עדיין לא נחשף ונותר שבוי אלמוני.
אוגרייב והחאן פיאופר מתכננים להמשיך בדרכם ולכבוש את אירקוטסק, המבודדת מכל קשר עם אירופה.
השבויים יחד עם הצבא מובלים לעיר טומסק ובדרך הם חונים ליד הנהר.
סטרוגוב, אמו ונדיה נפגשים במקרה.
סנגר הצועניה מבחינה במפגש אבל אינה מצליחה לזהות את סטרוגוב.
היא מוסרת על כך לאוגרייב, היודע כי בידי סטרוגוב איגרת חשובה לדוכס הגדול.
אוגרייב מחליט לענות את מרתה עד שהיא תגלה מי מבין השבויים הוא בנה.
סטרוגוב מזנק כדי להגן עליה ובכך גוזר את גורלו.
אוגרייב מוציא ממנו את האיגרת מהצאר.
סטרוגוב עומד למשפט האמיר הבוכרי באשמת בגידה.
הוא נשפט לפי פסוק מפסוקי הקוראן שנבחר במקרה: "ועיניו לא תוספנה לראות את הדברים שעל פני האדמה".
התליין מוציא חרב מלובנת מהאש, והלהב הלוהטת והאדומה מועברת לפני עיניו של סטרוגוב ומעוורת אותו.
נדיה מחליטה כי מעתה היא תהיה "כלבו הנאמן של העיוור" ומבטיחה לו כי לא תעזוב אותו לעולם.
הם נמלטים ממחנה הטטרים ויוצאים בדרכם ליעדם המקורי, אירקוטסק, במטרה להגיע אל הדוכס הגדול לפני אוגרייב ולמסור לו את המידע החשוב גם ללא האיגרת.
אוגרייב מתעכב ימים אחדים בגלל לחימה עם כוחות חדשים שהגיעו מרוסיה.
רק לאחר שגבר עליהם הוא ממשיך לאירקוטסק.
כאן מתחיל מרוץ בין סטרוגוב לאוגרייב, אך אוגרייב, המחזיק בכיסו את האיגרת של הצאר, אינו חושש מסטרוגוב העיוור.
סטרוגוב ונדיה צועדים תחילה רגלית.
אך נאספים בידי עגלה - קִיבִּיטְקָה - ואיש צעיר נוהג בה.
הם מגיעים לעיר קְרַסְנוֹיַרְסְק הנטושה לחלוטין מתושביה.
זו הייתה פקודתו של הצאר במטרה להשאיר "אדמה חרוכה" למורדים הטטרים שיגיעו לעיר.
המכשול הבא שעומד בפניהם הוא נהר היֶנִיסֵיי.
הרוסים במנוסתם לקחו עימם את הסירות המשמשות למעבר בנהר.
סטרוגוב בתושייתו בונה רפסודה מנאדות חלב שמצא.
הנאדות משמשים כמצופים והם עוברים את הנהר יחד עם הקיביטקה.
בדרך חוצה את דרכם ארנב, ונהג הקיביטקה חושש מהאמונה הטפלה הגורסת כי ארנב החוצה את הדרך הוא סימן רע.
ואכן הם רואים מרחוק עשן עולה מכל יישוב ומתברר כי הטטרים כבר לפניהם.
בנִיזְ'נִי אוּדִינְסְק הם נופלים בשבי חיל חלוץ טטרי.
סטרוגוב מגלה שחיל החלוץ הוא אחד משלושה כוחות טטריים הנעים בדרך לאירקוטסק.
במהלך הדרך סטרוגוב ונדיה מצליחים להימלט מהשבי וממשיכים בדרכם.
בדרך הם מוצאים את נהג הקיביטקה קבור באדמה עד צווארו, עונש על שהרג אחד מהטטרים.
סטרוגוב מנסה לחלץ אותו, אך מאוחר מדי - הנהג מת לפני שהחילוץ הושלם.
הם מגיעים לימת באיקל, עולים על רפסודה בה פליטים רוסים וגם שני העיתונאים.
בלילה הם שטים בנהר האנגרה המלא בקרחונים ביניהם הם רואים דמויות שחורות מתקרבות.
מתברר כי להקות זאבים המחפשות טרף אורבות להם בין הקרחונים.
סטרוגוב מצליח עם סכינו למנוע מהם מלהתקרב.
הם מתקרבים לעיר אירקוטסק, עולים על קרחון צף ונכנסים לעיירה.
יותר מחודשיים וחצי עברו מאז שמיכאל סטרוגוב יצא ממוסקבה עד ששליח הצאר התייצב בפני הדוכס הגדול בארמונו באירקוטסק.
המשימה הושלמה, אך למעשה השליח שהופיע בארמון היה איבן אוגרייב, המתחזה לסטרוגוב.
איש בעיר אינו מכיר את אוגרייב או את סטרוגוב.
המתחזה מציג לדוכס את המגילה המזהה אותו כמיכאל סטרוגוב, מהרצים המיוחדים של הצאר, ואומר לדוכס כי עומד להגיע לארמון מתחזה לסטרוגוב ששמו האמיתי הוא איבן אוגרייב.
אוגרייב המתחזה מוסר לדוכס דיווח מלא על מהלך השיחה עם הצאר, מתאר לפניו את שדות הקרב שעבר בדרך, מגזים בכוחם של הטטרים בטענה שהם מונים 400,000 חיילים וממעט בכוחה של התגבורת הרוסית שבדרך שמונה לדבריו 50,000 חיילים בלבד.
כצפוי, הוא מציע לדוכס את שירותיו, אך למעשה מתכנן את ההשתלטות על העיר.
אוגרייב מחליט כי השער המרכזי ייפתח בפני הטטרים ושולח פתק לסנגר ובו המועד בו יוכלו לחדור לעיר ולכובשה: הלילה שבין ה־5 וה־6 באוקטובר בשעה 2:00 לפנות בוקר.
אוגרייב פוגש את וסילי פידור, אביה של נדיה השואל בשלום בתו שאמורה הייתה לעבור את אותה הדרך, אך אוגרייב אינו מכיר אותה.
פידור ו־500 הגולים לסיביר שעימו משכנעים את הדוכס בנאמנותם.
הוא מעניק להם חנינה והם מקימים כוח מיוחד בהנהגתו שיהיה ראשון בהגנת העיר.
בינתיים גם מגיעה לאירקוטסק בשורה טובה: הצבא הרוסי מתקרב.
הנהר החוצץ בין העיר לבין הצבא הטטרי עדיין מלא בקרחונים ומונע את צליחת הטטרים.
חלק מהנהר מוצף בנפט ואוגרייב מתכנן להציתו ולגרום לשריפת העיר ובכך לסייע לכניסת המורדים.
אוגרייב משליך מחלון חדרו בארמון הדוכס מטלית בוערת אל הנהר והוא עולה בלהבות.
זהו האות לטטרים להתחיל בהתקפה.
לחדרו בארמון נכנסת במרוצה אישה פרועת שער.
אוגרייב קורא לה בשם סנגר אך היא משיבה לו שהיא נדיה.
הוא עומד להרגה בהבינו כי היא יודעת את זהותו האמיתית.
אז מופיע סטרוגוב, נאבק עם אוגרייב המופתע לגלות כי אינו עיוור, ומציל את נדיה.
סטרוגוב מכריע את אוגרייב והדוכס שנכנס לחדר מוצא את המתחזה מת.
סטרוגוב ונדיה מספרים לו על ההתחזות ועל המזימה.
מתברר כי כאשר הנהר עלה באש סטרוגוב ונדיה היו כבר בשערי העיר.
הם מיהרו לבית הדוכס וחשפו את אוגרייב.
הגילוי הדרמטי כי סטרוגוב לא התעוור מוסבר בכך שכאשר ראה את אמו עלו דמעות בעיניו, ואלה מנעו את הנזק, אך הוא שמר זאת בסוד.
הדוכס מפגיש את נדיה עם אביה, וסילי פידור, מפקד כוחות הגולים שנשאר להגן על שער העיר ובכך לא איפשר לאויב להיכנס.
סטרוגוב מבקש מפידור את ידה של נדיה וטקס הנישואין מתקיים בכנסיית העיר.
בחתונה נוכחים העיתונאיים המדווחים על האירוע ועל הנס הרפואי: ברזל מלובן לא הרס את רשתית העין.
הזוג הנשוי חוזר לאומסק, לפגישה עם אמו של סטרוגוב, ומשם ממשיך לרוסיה האירופית.
וסילי פידור משתקע בסנקט פטרבורג ומיכאל סטרוגוב עולה למישרה בכירה בקיסרות הרוסית.
ז'ול ורן מקדיש בספר תשומת לב רבה לתיאור מלאכתו של כתב שטח בעיתון.
הכתבים המלווים את סטרוגוב במהלך מסעו הם גיבורי משנה משמעותיים.
ורן הציג אותם כבר בתחילת הספר, בנשף בארמון הצאר: הראשון, אַלְסִיד ז'וֹלִיבֶה הצרפתי, נוהג לספר לסובביו כי הוא מתכתב עם "דודניתו מדְלֶן", כדי להסתיר את שמות העיתונים אותם הוא משרת.
השני, הַרִי בְּלַאוּנְט האנגלי, כותב עבור הדיילי טלגרף.
שניהם בעלי "חוש ריח מיוחד לגילוי החדשות הסודיות ביותר" ומדווחים בקדחתנות לעיתוניהם על האירועים.
הסופר מסביר את כישוריהם המיוחדים: הצרפתי הוא בעל מנגנון ראייה משוכלל מאוד עם רשתית רגישה, ואילו האנגלי ערוך להקשיב ולשמוע.
"כאשר פגעו צלילי קולו של אדם מסוים במנגון השמיעה שלו שוב לא שכח את הקול".
ורן מנצל את דמויות העיתונאים, אופיים השונה והתחרות ביניהם ליצירת אתנחתאות קומיות.
הם נוסעים ברכבת ולמעשה אין הם נתקלים באירוע חדש, אבל בכל זאת עליהם לספק מידע לקוראים והם כותבים בפנקסיהם: ז'וליבה הצרפתי כותב: "הנוסעים זהירים ושומרים על שתיקה.
בעניין מדיניות קשה לדובבם" (למעשה, הסיבה להתנהגות הנוסעים הייתה שהוא פנה אליהם בשאלות רבות.
הם שתקו כי סברו שהוא מרגל).בלאונט הבריטי ממעיט לדבר ומרבה להקשיב, ובנוכחותו הנוסעים דווקא מרבים לדבר והוא כותב: "הנוסעים מודאגים מאוד, מדברים אך ורק על המלחמה.
והם מדברים בחופשיות - תופעה מדהימה בין הוולגה והויסלה".הבריטי שראה רק את החלק השמאלי של מסלול הנסיעה מסכם בהחלטיות: "ארץ הררית בין מוסקבה לוולדימיר".
ז'ול ורן מביא לתשומת לב הקורא כי העיתונאי לא הבחין כי: "צד הימין של המסילה הוא כולו מישורים ארוכים", כפי שדיווח הצרפתי.
הספר זכה להצלחה מסחרית רבה, והוא אחד הידועים בספריו של ורן (הצליח יותר מכל ספריו המאוחרים יותר).
הוא תורגם לשפות רבות ועובד לבמה, לקולנוע ולטלוויזיה ואף לסדרה מונפשת.
יש הרואים בו חלוץ של סוגת מותחן הריגול המשלב הגנה על המולדת, מאבק בנבלים ובאתגרי כוחות הטבע, ורומנטיקה, תוך מסע במקומות מרוחקים – מודל שעל פיו נבנו גיבורים אחרים כגון ג'יימס בונד.
הספר מוזכר בספרו של עמוס עוז "מיכאל שלי".
מיכאל סטרוגוב, יצחק ליב ברוך, אמנות, תל אביב, 1930.
מיכאל סטרוגוב, רפאל אלגד, יהושע צ'צ'יק, תל אביב, 1957.
מיכאל סטרוגוב, עדינה בסון, כתר, ירושלים, 1981 (מהדורה מחודשת - 2012).
מיכאיל סטרוגוב, אביטל ענבר, מועדון קוראי מעריב, תל אביב, 1987. התרגום הוקדש לזכרו של נחמן אוריאלי.
מיכאל סְפַרְד (נולד ב-21 באפריל 1972) הוא עורך דין המתמחה במשפט בין-לאומי של זכויות האדם ובדיני מלחמה, פובליציסט, ופעיל שמאל ישראלי.
ספרד מרבה לייצג יוצרי קולנוע וטלוויזיה כגון תסריטאים ובמאים, פעילים וארגונים למען זכויות בעלי חיים, וכן ארגוני שמאל רדיקלי, סרבני שירות בצה"ל ופלסטינים בבג"ץ.
קיבל ב-2012 את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג.
מיכאל ספרד נולד בירושלים וגדל בשכונת מעלות דפנה.
מצד אִמו הוא נכדו של הסוציולוג זיגמונט באומן ומצד אביו הוא נכדו של המשורר היידי דוד ספרד.
אביו ליאון הוא מתמטיקאי ואמו אנה ספרד היא פרופסור אמריטה בחוג לחינוך מתמטי שבפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה.
הוריו עלו לישראל מפולין בסוף שנות השישים, לאחר שהיו מעורבים במאבקי סטודנטים באוניברסיטת ורשה נגד המשטר הקומוניסטי ב־1968. אביו ישב בכלא הפולני בגלל פעילות זו.
ספרד גדל בירושלים, למד בתיכון רנה קסין והיה חבר בתנועת הנוער של ר"צ.
בשל סירבו לשרת בחברון ריצה תקופת מאסר בת שלושה שבועות בכלא צבאי.
לאחר שירותו בצה"ל למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ובהמשך התמחה אצל עורך הדין אביגדור פלדמן.
לאחר ההתמחות הועסק במשרדו של פלדמן במשך חמש שנים.
במהלך תקופה זו למד לתואר שני במשפט בין-לאומי של זכויות אדם ונסע לשם כך לשנת לימודים בלונדון.
בתחילת שנת 2004 פתח משרד עצמאי בתל אביב.
היה כתב לענייני משפט במקומון "כל העיר" בירושלים.
מפרסם מאמרים בכתבי עת משפטיים מקצועיים.
במהלך השנים הרבה לפרסם טורי דעה פובליציסטיים.
זכה בפרס סמי מיכאל לשוויון ולצדק חברתי לשנת 2024.
נשוי לעובדת הסוציאלית נירית בן־חורין.
הפרקטיקה המשפטית של מיכאל ספרד נוגעת לנושאים הקשורים למימושם של זכויות אדם ודיני העימות המזוין, מה שמוביל לעיסוק בשליטה הישראלית על יהודה ושומרון.
במסגרת זו הוא מייצג ארגונים לזכויות אדם, ישראלים ופלסטינים, קהילות (מועצות וכפרים), ועדים וגם יחידים.
התמחותו היא עתירות לבג"ץ והוא הגיש עד היום למעלה ממאה עתירות כאלו.
ספרד הוא היועץ המשפטי של ארגון זכויות האדם "יש דין".
טיפל בארבע עתירות העוסקות בגדר ההפרדה, מתוכן ניצח בשלוש, שהמפורסמת שבהן היא העתירה של הכפר בילעין.
הוא מייצג אסירים פלסטינים רבים בוועדות שחרורים ולפעמים מופיע בבתי משפט צבאיים.
ייצג את המשפחות של שלושה אזרחים זרים שנהרגו כתוצאה מפעולות צה"ל בשטחים: המשפחה של צלם העיתונות הבריטי ג'יימס מילר שנהרג ברפיח, ומשפחותיהם של שני פעילי ISM (תנועת הסולידריות הבין-לאומית), שנהרגו בפעילותם, בתקריות נפרדות.
תום הרנדל שנהרג ברפיח גם הוא, ורייצ'ל קורי האמריקאית, שנהרגה ברפיח על ידי דחפור D9R משוריין של צה"ל.
במשפטה של רייצ'ל קורי זיכה השופט את המדינה מכל אשמה וקבע שמותה של קורי היה תאונה בעת אירוע מלחמתי שנגרמה עקב הראות המוגבלת של מפעיל הדחפור ורשלנותם של קורי וה-ISM.
ייצג את בריאן אייברי, איש ISM שנורה על ידי חיילי צה"ל בג'נין בראשו, וסובל מעיוות של פניו ומבעיות רפואיות הכרוכות בכך, במאבקו לחקירה פלילית של האירוע.
במסגרת המאבק הוגשה עתירה לבג"ץ, שהורה לפרקליט הצבאי הראשי לפתוח בחקירה.
מספר תיקים של סרבני שירות בשטחים: אומץ לסרב – ארגון הסרבנים המילואימניקים, יש גבול – ארגון הסרבנים הוותיק ביותר, אנשי מכתב הטייסים, אנשי מכתב המטכ"ליסטים וסרבן השירות דוד זונשיין.
בג"ץ הסיכולים הממוקדים – במשפט תקף מיכאל ספרד ביחד עם אביגדור פלדמן את מדיניות הסיכול הממוקד של צה"ל, שלפיה צה"ל "יוצא לחיסול יזום של אזרחים בשטחים הנחשדים כמפגעים, ללא משפט".
בג"ץ דחה את עתירתו וקבע שלצה"ל מותר לחסל מחבלים, בסייגים מסוימים.
ייצג את תנועת שלום עכשיו בעתירה נגד מאחזים בלתי חוקיים.
השתתף עם אביגדור פלדמן בתביעה לבטל את מינוי דן חלוץ לסגן הרמטכ"ל, בטענה שהוא מעורב במעשים פליליים הנגועים בכשל מוסרי חמור.
עסק במדיניות הקטנת טווח הביטחון בהפגזות על עזה.
עסק במדיניות ההיתרים במרחב התפר.
תביעתה של עמותת "תנו לחיות לחיות" נגד מכון ויצמן למדע בדרישה להפסקת הניסויים בקופים המבוצעים במחלקה לנוירוביולוגיה במכון.
עתירה של אנימלס ותנו לחיות לחיות ליישום המלצות משרד החקלאות בנושא הגנת חזירים מתוקף חוק צער בעלי חיים.
עתירה בשם מספר ארגונים ועמותות לשיפור תנאי המחיה של תרנגולות בלולים מתועשים.
דרישתה של סטודנטית לביולוגיה מאוניברסיטת חיפה לאפשר לה שלא להשתתף בניסויים בבעלי חיים, תיק שהסתיים בפשרה שאפשרה לה להיעדר מהניסויים.
מייצג את תל"י, חברת התמלוגים של יוצרי הקולנוע והטלוויזיה בישראל, מייצג במאים, תסריטאים וסופרים.
העתירה נגד פסילת הסרט ג'נין ג'נין של מוחמד בכרי.
ייצג עובדים זרים במאבקם לקבלת זכויות בישראל.
ייצג את עודד גולדרייך לאחר שנשלל ממנו פרס ישראל לשנת ה'תשפ"א.