tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקומות לדוגמה בהם ניתן למצוא אוגיט כוללים את הר הוזוב באיטליה, מחוז גרנד בקולורדו שבארצות הברית, פינלנד ואזור ה"אייפל" בגרמניה.
אוגטסו מונוגטרי (ביפנית: 雨月物語) הוא סרט יפני בבימויו של קנג'י מיזוגוצ'י.
בסרט המתרחש ביפן של ימי הביניים, מככבים מסאיוקי מורי ומאציקו קיו, והשראתו באה מסיפורים של אואדה אקינארי וגי דה מופאסאן.
זהו סרטו המפורסם ביותר של מיזוגושי, הנחשב על ידי מבקרים כיצירת מופת של הקולנוע היפני.
ביפנית "או" פירושו גשם, "גטסו" פירושו ירח, "מונוגטרי" פירושו סיפור (מסוגה גבוהה).
בתרגום חופשי מאנגלית: "מעשיות לאור הירח והגשם".
שני האלמנטים, ירח וגשם, קשורים במסורת היפנית לאווירת מסתורין.
אוגטסו הוא סיפור רוחות, שבו חייו של איכר אומן בימי הביניים של יפן נהרסים מחמת תאוות הבצע שלו.
באופן האופייני לסרטיו של מיזוגוצ'י העוסקים רבות באפליה ובסבל של נשים בחברה, ועל רקע התנהגותם האנוכית של גברים.
הסרט מציג תפאורה מדהימה ביופייה וקטעים ארוכים ועשויים בקפדנות, כמו גם מרכיבים היוצרים בלבול כמו ערפל ודממה.
הסרט זכה בפרס אריה הכסף עבור הבימוי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה לשנת 1953. הסרט הופיע פעמים רבות בכתב העת "Sight and Sound" במשאל שבו מופיעים עשרת הסרטים הטובים ביותר שנעשו אי פעם ומתפרסם פעם בעשור.
בשנת 2000 העיתון "The Village Voice" מיקם את אוגצו במקום ה-29 ברשימת מאה הסרטים הטובים ביותר של המאה העשרים.
ב-2005 נעשה הסרט זמין בפעם הראשונה ב-DVD בסדרת Region 1 כש-Criterion Collection הפיצו מהדורה של דיסק כפול, של הסרט הכוללת סרט תיעודי בן 150 דקות על מיזוגושי שביים קנטו שינדו.
המארז כולל גם עלון עם מסה ושלושה סיפורים קצרים שמהם שאב הסרט את השראתו: The House in the Thickest ו"תאוותנותו של הנחש" מאת אקינארי אודה, ועל "כיצד הוא השיג את לגיון הכבוד" מאת גי דה מופאסאן.
אוגמיוס הוא אל מהמיתולוגיה הקלטית שפולחנו היה נפוץ בגאליה (צרפת של ימינו).
אוגמיוס נחשב כאל החוכמה או האל המגן על המלומדים, וכבעל יכולת השכנוע והנאום.
לוקיאנוס מסאמוסאטה מציין כי לרוב תואר כאדם זקן וקירח האוחז בידו האחת קשת ובידו השנייה אלה.
בתגליפים מתואר אוגמיוס כאשר מאחוריו קבוצת אנשים ששלשלאות מחברות את אוזניהם ללשונות של האל - ככל הנראה מטפורה ליכולת השכנוע של האל או יכולת הדיבור שלו.
עם המפגש בין התרבות הקלטית ותרבות האימפריה הרומית זוהה אוגמיוס עם הרקולס מהמיתולוגיה הרומית.
משתי כתובות שהתגלו באוסטריה ניתן להסיק כי זוהה גם עם האל הרמס מהמיתולוגיה הרומית.
האל האירי אוגום מזוהה עם אוגמיוס.
אוגנדה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת מלבורן (1956), עוד בהיותה מושבה בריטית.
היא השתתפה מאז בכל האולימפיאדות למעט אולימפיאדת מונטריאול (1976), אותה החרימה, בדומה למדינות אפריקניות נוספות, במחאה על התנגדותו של הוועד האולימפי הבין-לאומי להשעות את ניו זילנד מהמשחקים בשל משחק שקיימה נבחרת הרוגבי שלה עם נבחרת דרום אפריקה, עליה הוטל חרם בשל משטר האפרטהייד.
במהלך השנים זכו הספורטאים האוגנדים ב-13 מדליות, בהן חמש מדליות זהב.
בארבע מהמדליות זכו מתאגרפים ובתשע הנותרות אתלטים.
אוגנדה מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים.
הוועד האולימפי האוגנדי הוקם ב-1950, והוכר על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי ב-1956. באותה שנה כבר שלחה אוגנדה, אז מושבה בריטית, את שלושת נציגיה הראשונים למשחקים, שלושתם אתלטים.
המצליח שבהם היה הקופץ לגובה פטריק אטולו שסיים במקום ה-12.
ההישגים המשמעותיים הראשונים הגיעו באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), בה זכה המתאגרף לאו רוואדבוגו במדליית ארד.
יום למחרת זכה מתאגרף נוסף, ארידאדי מוקוואנגה, במדליית כסף.
רוואדבוגו שיפר את הישגו באולימפיאדת מינכן (1972), בה זכה במדליית כסף, אך באותם משחקים בלט ספורטאי אחר, האתלט ג'ון אקיאי-בואה, שזכה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות.
לאחר החרם על אולימפיאדת מונטריאול, שבה אוגנדה והשתתפה באולימפיאדת מוסקבה (1980).
באותם משחקים זכה המתאגרף ג'ון מוגאבי במדליית כסף.
בשלוש האולימפיאדות הבאות לא הגיעו הספורטאים האוגנדים להישגים משמעותיים, עד שבאולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה דייוויס קמוגה במדליית ארד בריצת 400 מטר.
באולימפיאדת אתונה (2004) היה בוניפייס קיפרופ טורואיטיץ' קרוב להגיע להישג דומה, כשסיים במקום הרביעי בריצת 10000 מטר, במרחק של פחות מ-3 שניות מהאריתריאי זרסניי טדסה שסיים במקום השלישי.
טורואיטיץ' הוביל לאורך 8,000 המטרים הראשונים, אך האט בהמשך.
עם זאת, הקדים את האלוף האולימפי היוצא, היילה גבריסלאסי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שוב סיים אתלט אוגנדי במקום הרביעי, מוזס קיפסירו, בריצת 5000 מטר.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה סטיבן קיפרוטיץ' במדליית הזהב בריצת המרתון, והיה לספורטאי האוגנדי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית לאחר 40 שנה.
מוזס קיפסירו סיים במקום העשירי בריצת 10000 מטר ובמקום ה-15 בריצת 5000 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הגיע ג'ושוע קיפרוי צ'פטגיי להישגים הגבוהים ביותר, כשסיים במקום השישי בריצת 10000 מטר ובמקום השמיני בריצת 5000 מטר.
סולומון מוטאי סיים במקום השמיני בריצת המרתון, ואילו קיפרוטיץ', שאיבד את תוארו, סיים במקום ה-14.
אוגטה קורין (ביפנית: 尾形 光琳; ) צייר יפני מתקופת אדו, על שמו קרוי סגנון הציור "רינפה", שהיה קליגרף נחשב ומנהיג של קהילת אמנים.
קורין פעל בקיוטו ובאדו (כיום טוקיו), בהן צייר ועיצב על פורמטים שונים, ביניהם מגילות, מסכים מתקפלים, כלי לכה, מניפות עגולות, כלי קרמיקה וטקסטיל.
ידוע גם בשמו הנוסף איצ'ינוג'ו קורטומי (Ichinojō Koretomi)
אוגטה קורין היה בן למשפחת סוחרי טקסטיל בקיוטו, סמוראים במקור, שהתעשרו מאז תקופת מומויאמה בעסקי הטקסטיל.
סבו של קורין הפך לספק הרשמי לממשל באדו, ולמעצב הבדים של טופוקומון אין, בתו של השוגון.
תחת תמיכת המשפחה העשירה, אביו של קורין התעסק באמנות והצטרף לקבוצת אמנים באזור קיוטו.
כך, גדל קורין במשפחה עשירה בעלת קשרים אישיים ועסקיים עם משפחות הקיסר והשוגון, בסביבה של מודעות אסתטית בעיצוב טקסטיל יוקרתי, חשוף למסורת האמנותית של האמנים קואצו (Kōetsu) וטוואראיה סוטאצו.
במשפחה זו, קורין התחנך על פי חינוך של שכבות האליטה, שכלל לימודי אמנויות כתיאטרון הנו, טקס התה ומוזיקה.
קורין בילה רבות ברובעי השעשועים וחי חיי הוללות (במסגרתם נולדו לו ארבעה ילדים לא חוקיים ממאהבותיו).
עם מותה של טופוקומון אין איבדה המשפחה את הונה.
למרות ניסיונו של קורין לשמר את אורח החיים הנהנתי, הכסף שירש מאביו לא הספיק והוא נאלץ לחפש פרנסה, אותה מצא באמנות.
קורין למד ציור תחת אביו, ותחת האמן יאמאמוטו סוקן (Yamamoto Soken).
עם החלטתו למצוא מקור פרנסה, חבר קורין לאחיו קנזן (Kenzan), צייר ואמן קרמיקה מוכר, תחת הפטרון האציל ניג'ו צונאהירה (Nijō Tsunahira), אשר בסלונו ביקר גם סוקן.
בשנת 1701, עם קבלת אות הכבוד הוקיו "גשר החוק", החלה הקריירה של קורין כאמן רשמי.
עם זאת, גם עבודה זו לא הבטיחה לקורין את אורח החיים אותו רצה לשמר.
כך, בשנת 1705 הוא עזב את קיוטו לאדו, עיר תוססת בתקופה זו, על מנת למצוא עבודה אצל פטרון עשיר ונדיב יותר.
בשנת 1707 עבד קורין תחת פטרונותו של הדאימיו הימאג'י (Himeji), והיה האמן הראשי למשפחה החזקה סאקאי.
משפחה זו שילמה לו כסף רב, ואפשרה לו ללמוד את היצירות של האמן החשוב טויו סשו (Tōyō Sesshū).
אך למרות השיפור במצבו הכספי, בשנת 1709 קורין שלח מכתב לחברו, בו התלונן על הגבלתם של הדאימיו את אמנותו, ואף הילל את חיי העוני, שמעניקים חופש לאמן.
משנה זו, בא גם חזר לקיוטו, אמנותו התפתחה לסגנונו הבשל והייחודי, שיכונה בהמשך "רינפה".
סגנונו של קורין התפתח לאורך הקריירה האמנותית שלו.
ניתן לתארך את יצירותיו, אשר מלבד יצירה אחת חסרות תאריכים, על פי השינוי בסגנון.
יצירה מוקדמת, הוטיי בועט בכדור, שנעשתה לפני 1701, מציגה סגנון שונה מאוד מסגנונו המאוחר, אך גם מציגה את נטייתו לחיפוש אחר סגנונו אישי.
היצירה היא ציור דיו בשחור לבן, המציג את אל המזל בועט בכדור, תיאור, אשר על פי החוקר מיזואו, מציג את ההומור האפלולי והעוקצני של קורין, על פיו נראה הנזיר כמעורר גיחוך.
אך טכניקת הציור, כמו השימוש במכחול יבש, מזכירה את ציורי הנזירים.
בשנת 1700, קורין מציג את יצירת המופת אירוסים, המורכבת מזוג של פרגודים מתקפלים בעלי שישה פנלים.
נושא היצירה לקוח מ"סיפורי איסה" מהמאה העשירית.
בסיפור, הגיבור מטייל על גשר ובהביטו ביופי האירוסים, הוא מקבל השראה לכתיבת שירה מרגשת.
ביצירתו של קורין, לעומת זאת, בולט הצמצום הרב באלמנטים נרטיביים, לכדי פרחי האירוס בלבד.
הפרחים מסודרים בשמונה מקבצים, ומורכבים משלושה צבעים עזים, ירוק מלכיט ושני גוונים של כחול אזוריט.
הפרחים ממוקמים על רקע של עלי זהב, באופן היוצר קצב המרצד בעיני המתבונן.
הדמיון בין המקבצים חושף את הנטייה של האמן לדקורציה המושפעת מאמנות העיצוב, ולא ממשיכות מכחול ספונטניות, שבלטו ביצירות המצוירות של התקופה.
קווי המתאר המעוגלים, והצבעים הרכים, מצביעים על תקופה מוקדמת בהתפתחותו האמנותית.
היצירה מוצגת כיום במוזיאון נזו בטוקיו.
יצירה מאוחרת יותר, פריחת עץ השזיף באדום ולבן מהווה דוגמה המציגה באופן מסכם את המאפיינים של סגנונו הבשל של קורין, המכונה סגנון "רינפה".
בסגנון רינפה קיימת הדגשה על הדקורטיביות, אשר מהווה אמצעי להדגשת ההבעתיות.
הדקורציה והעיצוב מתבססים על דוגמאות בהן משתלבים צבעים עזים וצבעי זהב וכסף, תוך שימוש בטכניקות שונות באותה היצירה.
ביצירה זו בולטת ההדגשה על חשיבות העיטור והעיצוב, הנראים כמושפעים מבדים מעוצבים.
הנחל והעצים, האלמנטים היחידים אשר מתוארים ביצירה זו, מוצגים בצורה מסוגננת ביותר היוצרת מתח הבעתי ביחס לרקע הזהב החלק.
קורין משלב ביצירה זו טכניקה אופיינית לסגנון רינפה, הטאראשיקומי (Tarashikomi), המדגישה את ההבדל בטקסטורות שבין העצים למים.
נוצר ניגוד בין הצבעים הכהים בגוונים הזהובים והכסופים המופיעים בנחל ובעצים לבין הצבעים הבוהקים בגווני אדום ולבן בפריחת העצים, ניגוד זה, המעשיר מבחינה דקורטיבית את היצירה, יוצר מקצב מהיר הגורם לריצוד של צבעים ביצירה, המוסיפים להבעה.
בנוסף לכך, יצירה זו מציגה שינויים נוספים בסגנונו של קורין.
קווי המתאר הפכו לחדים וזוויתיים לעומת הקווים המעוגלים שביצירות הקודמות.
כמו כן, קורין מפתח את אופן בניית החלל, על ידי יצירת ניגוד נוסף בין ההשטחה הנוצרת על ידי הדקורציה, לבין החלל הגדול שנוצר באמצעות מיקום האלמנטים על פני היצירה.
קורין יצר יצירות רבות נוספות בסוגי מדיה אחרים.
ציוריו של קורין על כלי קרמיקה, מציגים, על פי מיצו, את העניין האמנותי הרב שהיה לקורין בהתמודדות עם סוגי מדיה אחרים.
ויצירותיו בעיצוב בדים, מציגות את הרמה הדקורטיבית הגבוהה אליה שאף ביצירות האמנות במדיה אחרים.
ציורים על גבי מניפות עגולות, מדגישות את העדפתו של קורין לציור פרחים עונתיים צבעוניים ביותר.
יצירותיו של קורין, החושפות חידושים רבים, חושפות יחד עם זאת, את ההשפעות הרבות מאמנים קודמים.
אמנים מרכזיים שהשפיעו על קורין היו קואטסו וסוטאצו, אשר הדגישו את האלמנטים הצבעוניים והדוקרטיביים שבאמנות.
עם זאת, ההשוואה בין היצירות מדגישה את השוני והחידוש ביצירותיו של קורין, היוצרות תחושה קרה יותר לעומת זו החמימה, שביצירות הקודמות.
מיזואו מנסה לקשור מאפיינים אלו לאישיותו של קורין, שתעב את הבורגנות שצמחה באותה התקופה, תוך שאיפה מתמדת להישאר חלק מהמעמד העשיר.
בחייו ולאחר מותו, היה קורין אמן מוערך ובעל שם.
לאחר מותו התפרסם ספר שכלל דוגמאות דקורטיביות שעיצב קורין.
בסוף המאה השמונה עשרה, האמן סאקאי הויטסו אסף, הציג ופרסם את יצירותיו של קורין, ואף המשיך את מסורת הציור בסגנונו של קורין.
אוגמ"ק יקטרינבורג היא קבוצת כדורסל נשים רוסי מהעיר יקטרינבורג מ-1938, אחת המצליחות ברוסיה והיא אלופת רוסיה הנוכחית.
אוגמ"ק, אחת הקבוצות המובילות באירופה, זכתה בשישה תוארי גביע אירופה לאלופות ויורוליג, בשנים 2003, 2013, 2016, 2018, 2019, 2021. בנוסף היא זכתה 18 פעמים באליפות רוסיה ו-11 פעמים בגביע הרוסי.
בעלי הקבוצה הם "חברת המטלורגיה של הרי אורל" (УГМК).
הקבוצה הוקמה ב-1938 על ידי "חברת בניית המכונות של אוראל" (אוראלמש) ובתחילה נקראה הקבוצה בשם זניט.
ב-1958 הקבוצה אוחדה עם "אוונגרד" ונקראה "טרוד".
ב-1964 הקבוצה העפילה לליגה הבכירה בברית המועצות ובשנים 1973–1974 הקבוצה סיימה במקום השלישי באליפות, הישגה הטוב ביותר בתקופה ההיא.
בעונת 1985 אף העפילה לגמר הגביע אך הפסידה.
בשנת 2000 הקבוצה נקראה אוראלמש-אוגמ"ק בשל הצטרפותה להסכם חסות עם "חברת המטלורגיה של הרי אוראל" (Уральская горно-металлургическая компания), שנה לאחר מכן נפרדה מ"חברת בניית המכונות של אוראל" וחדלה לשאת את השם אוראלמש.
בשנת 2009, לאחר התפרקות מועדון צסק"א מוסקבה, מאמנה וקבוצת שחקניות בולטות עברו ל"אוגמ"ק".
בנוסף, החל משנה זו, זכתה הקבוצה 9 פעמים רצופות באליפות הפרמייר ליג הרוסי בכדורסל נשים.
בעונת 2018 זכתה באליפות הליגה הרוסית, ביורוליג, בסופרקאפ האירופי לנשים ובגביע הרוסי.
בעונת 2019 זכתה בפעם השנייה ברציפות ביורוליג נשים אחרי שהתמודדה בגמר נגד דינמו קורסק, עליה גם גברה בגמר פלייאוף ליגת העל הרוסית בכדורסל נשים, בדרך לזכייה 13 במספר באליפות המדינה.
בעונת 2019/2020 העפילה לשלב רבע גמר יורוליג נשים וזכתה באליפות ה-14 בתולדותיה.
בעונת 2020/2021 זכתה בפעם הששית ביורוליג נשים.
הסופר קאפ הרוסי בכדורסל נשים
אוגנדה השתתפה לראשונה ב בהיידלברג (1972).
לאחר משחקי המשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976) הפסיקה אוגנדה לשלוח משלחות עד המשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) ומאז משתתפת במשחקים בקביעות.
במשחקי החורף נטלה אוגנדה חלק ב וב בלבד.
בשנת 1972 שלחה אוגנדה לראשונה משלחת בת שני ספורטאים למשחקים הפאראלימפיים שהתחרו במקצועות ההדיפת כדור ברזל והטלת כידון.
למשחקים בטורונטו בשנת 1976 שלחה אוגנדה נציג בודד שהתמודד בתחרות הרמת כוח.
לאחר 20 שנה בהם לא שלחה אוגנדה משלחת למשחקים הפאראלימפיים, חזרה אוגנדה להשתתף במשחקים בשנת 1996.
המשלחת האוגנדית זכתה במדליה הפאראלימפית הראשונה בתולדותיה ב, כשהספורטאי היחיד במשלחתה, דייוויד אמונג, זכה במדליית הכסף בריצת 1500 מטר (קטגוריה T45/46) עם תוצאה של 4:00.62 דקות.
אל משחקי החורף שלחה אוגנדה שתי משלחות לשתי התחרויות הראשונות (1976 ו-1980) והייתה המדינה הראשונה מיבשת אפריקה להתחרות במשחקי החורף.
ספורטאי אוגנדה לא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים במשחקים.
אוגיב הוא הקצה המעוגל של אובייקט דו-ממדי או תלת-ממדי.
המושג אוגיב משמש לרוב לתיאור הצורה של קשתות גותיות או של מעטפת פגז, טיל וכדומה.
בסטטיסטיקה, המונח אוגיב, או בשמו השני גרף שכיחות מצטברת, הוא עקומה המדגימה הצטברות בהתפלגות שכיחה, וצורתה היא בדרך כלל בצורת האות S.
גנרל של דיוויזיה אנדרה אוגיסט אדוורד הירשאואר היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
הירשאואר נולד ב-16 ביוני 1857 בעיר סינט-אבול שבקיסרות הצרפתית השנייה.
בשנת 1871 בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה, סופחה העיר לקיסרות הגרמנית, ומכיוון שמשפחתו בחרה לשמור על אזרחותה הצרפתית, היא אולצה לעקור לקאלה.
בשנת 1874 התגייס לצבא צרפת, ולמד באקול פוליטקניק.
הוא שרת באלג'יריה בשנת 1881, וב-1 באפריל 1904 הוא מונה למפקד הראשון של בטליון ההנדסה ה-25. הוא היה אחד מאבות חיל האוויר הצרפתי.
במהלך פרשת דרייפוס, הוא היה מהקצינים שהאמינו באשמתו של אלפרד דרייפוס, ואף הסכים להעיד נגדו במשפט הערעור.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 הועלה הירשאואר לדרגת גנרל של דיוויזיה, והיה לסגנו של ז'וזף גליאני.
בתחילת המלחמה הוא מילא בצבא תפקידי מטה, אולם בסופו של דבר התקבלו הפצרותיו לצאת לחזית, וב-31 בדצמבר של אותה שנה הוא קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-63. הוא פיקד על הדיוויזיה במהלך קרב האורסק ובקרב שמפאן השני.
ב-20 ביוני 1916 קיבל פיקוד על הקורפוס ה-18, ופיקד עליו עד 22 באוגוסט 1917 עת קיבל פיקוד על הקורפוס ה-9. הוא לקח חלק בקרב ורדן.
ב-11 בדצמבר 1917 הוא קיבל פיקוד על הארמייה השנייה, ופיקד עליה עד 22 בנובמבר 1918.
לאחר המלחמה הוא מונה למושל של שטרסבורג שנכבשה מחדש מידי גרמניה, ולאחר מכן הועבר לכוחות המילואים.
הוא פרש מהצבא בשנת 1919. הייתה לו קריירה פוליטית קצרה במפלגת האיחוד הרפובליקני של לורן.
הוא מת ב-27 בדצמבר 1943 בוורסאי שתחת הכיבוש הנאצי.
אוֹגְנִיָאן סְטֶפָאנוֹב גֶרְג'יקוֹב (בבולגרית: Огнян Стефанов Герджиков; נולד ב-19 במרץ 1946) הוא משפטן ופוליטיקאי בולגרי אשר כיהן מינואר ועד מאי 2017, כראש ממשלת מעבר בבולגריה.
הוא רכש תואר במשפטים באוניברסיטת סופיה ובהמשך כיהן כפרופסור בסגל ההוראה של האוניברסיטה.
בין 2001 ל-2005, כיהן כיושב ראש האספה הלאומית של בולגריה.
בבחירות לנשיאות שנערכו בבולגריה ב-2016 גבר רומן ראדב שנתמך על ידי המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית על צֶצְקָה צָצֶ'בָה אשר התמודדה מטעם מפלגת השלטון.
בעקבות תוצאות הבחירות התפטרה ממשלת בולגריה ובראשה בויקו בוריסוב.
ב-24 בינואר מונה גרג'יקוב על ידי הנשיא רומן ראדב לתפקיד ראש ממשלת מעבר וב-26 במרץ 2017 נערכו במדינה בחירות כלליות.
לאחר הבחירות עלה בידי בויקו בוריסוב להקים קואליציה וב-4 במאי החל לכהן כראש ממשלת בולגריה בכהונתו השלישית.
אוגנדה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער.
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער האוגנדים ארבעה מדליות, זהב, כסף ושתי ארד באתלטיקה.
המשלחת הראשונה של אוגנדה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה שישה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט.
המשלחה הגיעה להישגים בענף האתלטיקה, וזכתה במדליית ארד בריצת 2000 מטר מכשולים נערים והעפילה לגמר בריצת 3,000 מטר נערים.
הנציגים גם התחרו בבדמינטון, הרמת משקולות ושחייה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שישה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפים.
המשלחת שפרה את הישגיה בענף האתלטיקה בה היא זכתה במדליית כסף בריצת 800 מטר נערים, והעפילה לגמר בריצת 3,000 מטר נערות.
הנציגים התחרו לראשונה בענפי החתירה וטניס שולחן.
אוגמונדור כריסטינסון (באיסלנדית: Ögmundur Kristinsson; נולד ב-19 ביוני 1989) הוא כדורגלן איסלנדי המשחק בעמדת השוער בוואלור.
כריסטינסון התחיל את הקריירה שלו בפראם.
ב-12 ביוני 2006 כריסטינסון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד האוקר, כאשר הוא עוד לא בן 17. את המשחק ניצחה פראם 0–3.
כריסטינסון חזר לקבוצת הנוער ובעונת ערך את הופעתו השנייה בקבוצה.
בעונת כריסטינסון הפך לשוער הראשון בקבוצה.
בסיום עונת נבחן במות'רוול ובסנדנס אולף, אך בסופו של דבר נשאר בפראם.
ב-7 ביולי 2020, כריסטינסון חתם באולימפיאקוס מליגת העל היוונית.
ב-16 ביולי 2014 כריסטינסון חתם לעונה בראנס מליגת העל הדנית.
בעונה בה שיחק בראנס, כריסטינסון רשם רק ארבע הופעות ובתום העונה עזב את המועדון.
ב-2 ביוני 2015 כריסטינסון חתם לשלוש עונות בהאמרבי מליגת העל השוודית.
כריסטינסון שהגיע באמצע העונה בשוודיה, שיחק 15 משחקי ליגה עד לסיום העונה.
ב-15 במרץ 2016 כריסטינסון הבקיע את הפנדל המכריע בדו-קרב בעיטות עונשין במסגרת רבע גמר הגביע השוודי נגד א.י.ק סולנה.
ב-31 באוגוסט 2017 כריסטינסון חתם באקסלסיור רוטרדם מליגת העל ההולנדית לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת.
בתחילת קיץ כריסטינסון החל במשא ומתן עם מכבי פתח תקווה, אך בסופו של דבר כריסטינסון לא חתם בקבוצה.
באוגוסט כריסטינסון חתם בלאריסה מליגת העל היוונית.
ב-4 ביוני 2014 כריסטינסון ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איסלנד במשחק ידידות נגד .
ב-13 באוקטובר 2015 כריסטינסון ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת רשמית במשחק נגד במסגרת מוקדמות יורו 2016, משחק שבסיומו איסלנד העפילה ליורו 2016 לראשונה בתולדותיה.
כריסטינסון נכלל בסגל הנבחרת לקראת היורו, בו היא הגיעה עד לרבע הגמר.
אוגיסט, דוכס לויכטנברג היה בן זוגה הראשון של מריה השנייה, מלכת פורטוגל.
אוגיסט נולד ב-9 בדצמבר 1810 במילאנו, לומברדיה, והיה הבן הבכור של אז'ן דה בוארנה, בנו החורג של נפוליאון בונפרטה, ואוגוסטה, נסיכת בוואריה.
בין האחיות שלו היו ז'וזפין מלויכטנברג, המלכה הרעיה של אוסקר הראשון, מלך שוודיה, אמלי, הקיסרית בת הזוג של פדרו הראשון, קיסר ברזיל.
אחיו מקסימיליאן התחתן עם מריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתו הבכורה של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה.
סבו מצד האם, מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה, העניק ב-14 בנובמבר 1817 לאביו את התואר "דוכס לויכטנברג", לאחר שהפסיד בשנת 1815 את תאריו מתקופת נפוליאון, שכללו את ממלכת איטליה הנפוליאונית ואת הדוכסות הגדולה של פרנקפורט.
למרות שקיבל הבטחה שהדוכסות תהווה ישות עצמאית, ההבטחה לא מומשה בקונגרס וינה והיא הפכה לתואר בלבד.
ב-21 בפברואר 1824 מת אביו, ואוגיסט ירש את תאריו.
ב-4 בפברואר 1831 היה אוגיסט אחד משלושת המועמדים לכס המלוכה הבלגי, קשריו הנפוליאוניים הקלו את החששות של חלק מהמעצמות שחששו שהממלכה הקתולית המתפוררת אולי תתקשר יותר מדי עם הקתולים והמהפכניים של "הממלכה הבורגנית" של בית אורליאן בצרפת.
אולם, בבחירות של הקונגרס הלאומי הבלגי, הגיע אוגיסט למקום השני אחרי הבן הצעיר של לואי פיליפ, מלך הצרפתים - הנסיך לואי, דוכס נמור, אולם לפני המועמד של בית הבסבורג, הארכידוכס קרל, דוכס טשן.
לבסוף, אף אחד מהמועמדים הללו לא קיבל את הכתר הבלגי, והוא ניתן ללאופולד, נסיך סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
אוגיסט ליווה את אחותו אמלי לברזיל לקראת נישואיה עם פדרו הראשון, קיסר ברזיל, וב-5 בנובמבר 1829 קיבל מגיסו את התואר "דוכס סנטה קרוז".
ב-26 במאי 1834 מריה השנייה, מלכת פורטוגל תפסה את השלטון בפורטוגל בחזרה, לאחר שלחמה כמה שנים נגד דודה מיגל הראשון, מלך פורטוגל.
ב-1 בדצמבר 1834 התחתן אוגיסט על ידי שליח עם מריה השנייה, מלכת פורטוגל, וקיבל את התואר "הוד רוממותו המלכותי הנסיך בן הזוג של פורטוגל".
זמן קצר לאחר מכן הוא הגיע לפורטוגל, וב-26 בינואר 1835 נערך טקס החתונה הרשמי בליסבון.
עם זאת אוגיסט חלה ומת חודשיים מאוחר יותר, ומכיוון שלא היו לו ילדים בעת מותו, ירש את תאריו אחיו הצעיר, מקסימיליאן, דוכס לויכטנברג.
שנה לאחר מכן התחתנה מריה השנייה עם פרננדו השני, מלך פורטוגל, אחיינו של לאופולד הראשון, מלך הבלגים.
אוגל SX1000 היא מכונית קופה מתוצרת David Ogle Ltd באמצעות Ogle Design בראשותו של התעשיין ומעצב כלי הרכב דייוויד אוגלי אשר יוצרה בין השנים 1962–1964 בבריטניה.
דגם "אוגל SX1000" התבסס על דגם ה"מיני קופר" (דור ראשון) (כל המרכיבים המכניים כולל השלדה והמנוע נלקחו מדגם "מיני קופר").
מעטפת גוף הדגם נבנתה מפיברגלס.
מחיר היחידה עמד על 550 לירה שטרלינג (דצמבר 1961, בריטניה).
בשנת 1962 נבנתה גרסת מרוץ של דגם ה-"אוגל SX1000" שהייתה קרויה "Ogle Lightweight GT".
אוגנדה הבריטית הייתה מדינת חסות של האימפריה הבריטית משנת 1894 עד שנת 1962. בשנת 1893 חברת מזרח אפריקה הבריטית העבירה את השליטה על שטח שתאם בקירוב לבוגנדה למשטר הבריטי.
בשנת 1894, השטח של טריטוריה זו הורחב מעבר לבוגנדה לטריטוריה שזהה כמעט לאוגנדה של היום.
בשנותיה הראשונות של מדינת החסות היו סכסוכים דתיים רבים בין פרוטסטנטים, קתולים, ומוסלמים.
בסופו של דבר, החל משנת 1890, שלטו מנהיגים פרוטסטנטיים.
בחוזה בשנת 1900, הבריטים מינו שבט פרוטסטנטי שישלוט על אוגנדה.
הבריטים העדיפו שבט זה גם בשל דתו וגם בשל יכולותיו השלטוניות המרשימות, מה שנתן אוטונומיה יחסית גבוהה לאוגנדה הבריטית, בניגוד לקולוניות שוכנות.
עדיין, לשליטה הזרה, שנבעה ממניעים כספיים זרים, היו השפעות שליליות רבות על אוגנדה.
בשנות החמישים המוקדמות, מעמד השלטון החל להתערער.
בשנת 1952 רפורמות שלטוניות הקימו אב טיפוס למערכת השלטונית של היום באוגנדה.
בריטניה העניקה לאוגנדה ממשלה עצמאית לראשונה ב-1962, הבחירות נערכו ב-1 במרץ.
בנדיקטו קיוואנוקה מהמפלגה הדמוקרטית נבחר לשר הראשי הראשון.
אוגנדה שמרה על חברותה בחבר העמים הבריטי.
ב-25 באוקטובר 1962 הצטרפה אוגנדה לאומות המאוחדות כחברה ה-110. המלכה הבריטית, אליזבת השנייה, נשארה ראש המדינה בתפקיד מלכת אוגנדה עד לניתוק הקשר עם המלוכה הבריטית ב-9 באוקטובר 1963, והקבאקה (מלך) של אוגנדה, אדוארד מוטסה השני, נהיה לנשיא הראשון של אוגנדה.
אוגנדקס (שם מדעי: Ugandax; פירוש השם: "שור אוגנדי") הוא סוג נכחד של פר אפריקאי שחי במשך המיוקן עד הפליסטוקן שלפני 5.8 עד 2.5 מיליון שנה.
הוא נקרא בשמו עקב המאובנים שלו שהתגלו באוגנדה.
ממצאים נוספים התגלו בין השאר בדרום אפריקה, מלאווי, אתיופיה ובקרקעות בקניה, שם נחשפו המאובנים המוקדמים ביותר שלו.
בסוג זה נכלל מין אחד - Ugandax gautieri, אך ב-2006 נחשף סוג שני שחי באתיופיה.
פר זה היה קרובו של התאו האפריקני המודרני, בהתבסס על מחקרים טקסונומים המתבססים על מבנה שיניו.
הוא היה מעט קטן יותר אך בעל גוף רחב כמו למרבית הפרים וקרניים בעלות בסיס רחב, אך מעט מפותלות ופונות מעלה.
במראהו דמה לסוג פלוראוביס שחי בתקופתו באפריקה.
הוא נחשב לאחד מראשוני הפרים שהתקיימו.
האונייה אוגנדה הייתה אוניית נוסעים ומטען בריטית שפעלה בשנים 1952–1985. בין היתר שימשה כאוניית בית החולים העיקרית של הצי הבריטי במהלך מלחמת פוקלנד.
היא נכנסה לשירות בקיץ 1952 והוצבה בנתיב השיט מלונדון שבבריטניה אל מזרח אפריקה, דרך גיברלטר, נאפולי, פורט סעיד, עדן, מומבסה, דאר א-סלאם, טאנגה וביירה שבמוזמביק.
בקו זה היה לה כושר נשיאה של 300 נוסעים (167 במחלקה ראשונה) וכן מטען.
האונייה שייטה בקו עד שב-1967 הפסיקה חברת BI את שירותה בו מחוסר כדאיות כלכלית, עקב התחרות הגוברת עם התעופה האזרחית.
אז הועברה האונייה למספנה בהמבורג והוסבה למטרת שיט לימודי.
הותקנו בה תוך ניצול מחסני המטען שלה 1,226 מיטות.
היא נכנסה לשירות מחודש בפברואר 1968. ב-21 באוקטובר 1969, בעת שנמצאה במים בינלאומיים מול כף טרפלגר ירתה לעברה סוללת תותחי חוף ספרדית מספר פגזים, שנחתו כקילומטר מהאונייה.
בשנים באות היא שייטה בעיקר בים התיכון ובמימי סקנדינביה.
ב-1972 נרכשה חברת BI על ידי חברת הספנות P&O והאונייה עברה לבעלותה.
לאחר פרוץ מלחמת פוקלנד ב-2 באפריל 1982 גייסה ממשלת בריטניה את האונייה לשירות חירום בצי.
האונייה עגנה בנאפולי כדי להוריד את 900 ויותר התלמידים שנמצאו על סיפונה, ואלו משכו את תשומת לב התקשורת כאשר שרו בקול את השיר הפטריוטי Rule, Britannia!.
האונייה הפליגה לגיברלטר והוסבה שם במהירות לשירות כאוניית בית חולים.
הותקנו בה מנחת מסוקים, ציוד תקשורת לווייני, אולמות אשפוז וחדרי ניתוח וכן שני מתקני זיקוק מים נוספים.
בהתאם לדיני המלחמה היא סומנה באופן בולט בסמלי הצלב האדום.
על סיפונה עלו 136 אנשי צוות רפואי, לרבות 12 רופאים, אחיות ואחים וצוותי חדרי ניתוח.
אות הקריאה בקשר שהוקצה לאונייה היה "אמא תרנגולת" (Mother Hen).
האונייה הפליגה לדרום האוקיינוס האטלנטי והצטרפו אליה שלוש אוניות קטנות ממנה - הקלה (Hecla), הידרה (Hydra) והרלד (Herald) - שנועדו לשמש כאוניות אמבולנס שיובילו פצועים אליה וממנה.
האונייה קלטה את הנפגעים הראשונים ב-12 במאי.
היו אלו אנשי צוות של המשחתת שפילד, שנפגעה מטיל ארגנטינאי.
האונייה והאוניות הנספחות אליה עגנו ב-Red Cross Box 2 - נקודה באוקיינוס מצפון לאיי פוקלנד (), שנקבעה בהסכמה בין ממשלות בריטניה וארגנטינה כאתר לעגינת של כלי שיט רפואיים ללא חשש מהתקפה.
באותו אתר עגנו גם שלוש אוניות רפואיות ארגנטיניות.
אוגנדה הפליגה משם אל נקודות איסוף פצועים בסמוך לזירת הלחימה וקלטה נפגעים משני הצבאות היריבים.
אוניות האמבולנס הובילו את אלו שמצבם איפשר זאת אל נמל מונטווידאו שבאורוגוואי.
לאחר תחילת המערכה הקרקעית באיים ב-28 במאי עגנה במצר פוקלנד וקלטה נפגעים שהובאו אליה במסוקים.
ב-31 במאי נמצאו על סיפונה 132 פצועים.
היא תיאמה את תנועת כלי השיט הרפואיים של שני הצבאות היריבים.
בסך הכל קלטה האונייה 730 נפגעים, מהם 150 ארגנטינאים.
יותר מאלף נחיתות מסוקים נערכו על סיפונה והצוותים הרפואיים בה ביצעו 504 פעולות כירורגיות.
האונייה סיימה את שירותה הרפואי ב-10 ביולי וסמלי הצלב האדום הוסרו מעליה.
האונייה העלתה על סיפונה את אנשי רגימנט הרגלים הגורקה השביעי של דוכס אדינבורו והפליגה מאיי פוקלנד בחזרה לבריטניה ב-18 ביולי.
האונייה הגיעה לסאות'המפטון ב-9 באוגוסט, לאחר 113 ימי שירות שבמסגרתם גמאה 48,429 קילומטר.
האונייה שופצה שוב במספנה על הנהר טיין ושבה לתפקידה הלימודי, אך במהרה נשכרה שוב על ידי הצי המלכותי.
היא הוצבה להובלת מטענים בין האי אסנשן לאיי פוקלנד ועסקה בכך בשנים 1983–1985. באפריל 1985 הועברה לאחסנה בקורנוול שבבריטניה.
כעבור שנה נרכשה על ידי חברת ספנות מסנט וינסנט והגרנדינים, שמה שונה ל"טריטון" והיא הפליגה לטאיוואן לגריטה.
בעת שהמתינה לפירוק מול חוף העיר גאושיונג פגעה בה ב-22 באוגוסט 1986 סופת הטייפון ויין והטילה אותה על צידה על החוף.
האונייה נשארה במקומה עד 1992 ולאחר מכן פורקה.
אוגט קלאנד הייתה ציירת לבנונית, פסלת ומעצבת אופנה.
היא הייתה ידועה בזכות הציורים המופשטים, הארוטיים ונופי גוף - body landscapes שלה.
לאחר שהתבססה בלוס אנג'לס, יצירות האמנות שלה הוצגו בתערוכות ובמוזיאונים רבים ברחבי העולם.
אוגט קלאנד נולדה בבירות למשפחה פוליטית לבנונית ב-19 בינואר 1931. אביה, בשארה אל-ח'ורי, היה נשיאה הראשון של לבנון, לאחר קבלת עצמאותה מצרפת ב-1943. שירת את מדינת לבנון, במשך תשע שנים.
בשנת 1952 (בשנה שאביה סיים את תפקידו כנשיא לבנון), אוגט התחתנה עם פול קלאנד, גבר צרפתי-לבנוני אליו נמשכה מאז שהייתה בת 12. הרומנטיקה לא הייתה נוחה למשפחתה: לא רק משום שהוא היה צרפתי, ולכן נחשב לקולוניאליסט, אלא גם משום שהיה אחיין של אחד ממתנגדיו הפוליטיים של אביה.
הם התחתנו, כשהייתה בת 21.
בשנת 1970, בגיל 39, אוגט החליטה לברוח מביתה.
היא עזבה את בעלה ושלושת ילדיהם שהיו בגיל ההתבגרות ופנתה לפאריס כדי לעמוד ברשות עצמה ולא להיות יותר, הבת של ...
בני הזוג קלאנד לא התגרשו מעולם.
קלאנד הגיעה לאמנות בגיל יחסית מאוחר בחייה.
היא החלה את לימודיה באוניברסיטה האמריקאית בביירות בשנות ה-30 לחייה.
בשנת 1970 לאחר שעברה לפריז חייתה ועבדה כאמנית במשך 17 שנים.
היא התארחה בקביעות בסטודיו פרויד Feraud studio, ופגשה אמנים רבים, ביניהם אנדרה מסון, פייר שפר ואדלברטו מקרלי.
באותה תקופה ציירה את הציור המפורסם ביותר שלה שנקרא "קטעי גוף" - "Bribes de Corps" שציירה בשנת 1973.
בשנת 1979, קלאנד שיתפה פעולה עם המעצב פייר קרדן, ויצרה שורה של קפטאנים שהוצגו ב-Espace Cardin.
בשנת 1983 קלאנד פגשה את הפסל הרומני ג'ורג' אפוסטו .
בין השנים 1983 - 1986 הם עבדו בפריז ובחבל לימוזן שבדרום מערב צרפת ויצרו ציורים ופסלים רבים בתקופה זו.
בשנת 1987 קלאנד הגיעה ללוס אנג'לס (לווניס - שכונה במערב לוס אנג'לס קליפורניה, ארצות הברית), שם התגוררה ועבדה.
לאחר שעברה מאולפן אחד למשנהו, בשנת 1997 הקימה את הסטודיו שלה בוניס, בו אירחה לעיתים קרובות חברים, חברי קהילת האמנות, בהם, הפסלת ננסי רובינס , סם פרנסיס, אד מוזס , כריס ברדן , לארי בל , בילי אל בנגסטון וג'יימס הייוורד .
לדברי בתה של אוגט קלאנד, בריג'יט קלאנד, אמה, חוותה בעיות נוירולוגיות מאז שנפלה בשנת 2006 ובשנת 2013 איבדה את יכולתה לצייר.
באותה שנה חזרה לביירות כדי להיפרד מבעלה הגוסס, ונשארה שם עד סוף חייה.
אוגט קלאנד, גלרי ג'נין רוביז, ביירות, 2011
רטרוספקטיבה של אוגט קלאנד, מרכז התערוכות בביירות, 2013
תערוכת יחיד, גלרי ג'נין רוביז, ביירות, 2018
גלריית טייט סנט אייווס, בסנט אייווס, קורנוול, בריטניה, 2019
אמנות מלבנון, מרכז הירידים בביירות, 2012
מכון העולם הערבי, פריז, 2012
הביאנלה פרוספקט 3, ניו אורלינס, 2014
מוזיאון האמר, תוצרת לוס אנג'לס, 2016
אוגנדה הפכה למדינה ריבונית עצמאית ב-9 באוקטובר 1962. המלכה הבריטית, אליזבת השנייה, נותרה ראש מדינה כמלכת אוגנדה עד שהקשר למלוכה הבריטית נותק ב-9 באוקטובר 1963 וקבקה (מלך) בוגנדה, סר אדוארד מוטסה השני, הפך לנשיא הראשון של אוגנדה.
השלטון הבריטי הישיר של פרוטקטורט אוגנדה הסתיים בשנת 1962 עם חוק העצמאות באוגנדה, שהעניק את עצמאותו של הפרוטקטורט בשם "אוגנדה" אך שמר על המלכה הבריטית, אליזבת השנייה, כראש המדינה הרשמית ומלכת אוגנדה.
תפקידיה החוקתיים כראש מדינה הוקצו בעיקר למושל הכללי של אוגנדה, סר וולטר קוטס, שהיה המחזיק היחיד בתפקיד.
מילטון אובוטה כיהן בתפקיד ראש הממשלה.
בשנת 1963 אימצה אוגנדה חוקה חדשה שניתקה את הקשרים עם המלוכה הבריטית.
אוגנדה הפכה לרפובליקה בחבר העמים הבריטי.
עם זאת, המדינה האוגנדית החדשה כונתה בכוונה מדינה ולא רפובליקה, וממלכות הילידים המרכיבות אותה (כמו בוגנדה) המשיכו להתקיים.
בתיאור "מדינה" נרמז שהמדינה אינה רפובליקה אלא פדרציה של ממלכות שבטיות.
לאחר הכרזת מדינת אוגנדה ב-9 באוקטובר 1963, קבקה (מלך) אוגנדה, אדוארד מוטסה השני, הפך לנשיא הראשון של אוגנדה.
אוגנדה לא הפכה לרפובליקה דה יורה עד 1966 עם הסכסוך של אובוטה עם הנשיא אדוארד מוטסה השני.
אוגושטו אינאסיו (בפורטוגזית: Augusto Inácio; נולד ב-30 בינואר 1955) הוא כדורגלן עבר פורטוגלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי ומאמן כדורגל.
בעונת 1983/84 הוא הגיע יחד עם פורטו לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע, בו הפסידה קבוצתו ליובנטוס בתוצאה 1:2. בעונת 1986/1987 זכה עם קבוצתו בגביע אירופה לאלופות לאחר ניצחון במשחק הגמר בתוצאה 0–2 על ביירן מינכן.
לזכותו 25 הופעות בנבחרת פורטוגל והוא נבכל בסגל הנבחרת במסגרת יורו 1984 ומונדיאל 1986.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, פנה אינאסיו לקריירת אימון.
בשנת 1999 מונה למאמנה של ספורטינג ליסבון אותה הוביל לזכייה באליפות, ובכך הפך לאחד המאמנים הבודדים שרושמים הישג זה הן כמאמן והן כשחקן.
פרט לקבוצות בפורטוגל אימן אינאסיו גם ביוון, רומניה, אנגולה, ברזיל, קטר ומצרים.
אוגיגינוס (שם מדעי: Ogyginus) הוא סוג נכחד של פרוקי-רגליים מקבוצת הטרילוביט, אשר התקיים במשך תקופת האורדוביק שבפלאוזואיקון במימי אירופה שלפני 478 מיליון שנה מזמננו בקירוב.
המאובנים שלו התגלו מתצורות בווילס והוא תואר בידי החוקר מוריסון (Murchison) ב-1839, אך שייך אותו לסוג Asaphus , בו נכללו מינים רבים שהועברו בהמשך מהסוג.
הסוג הנוכחי שלו תואר בשנת 1912 בידי ריימונד.
סוג טרילוביט זה היה גדול יחסית בדומה לאיסוטלוס, באורך מוערך של 700 מ"מ וברוחב 400 מ"מ.
עם זאת מרבית הפרטים המאובנים שנמצאו היו קטנים בהרבה, באורך של קרוב ל-10 ס"מ או פחות.
ככל הנראה היה זה טרילוביט נפוץ ביותר לאורך חופי אירופה, כשהוא נע על קרקעית הים וחיפש מזון קרקעי עם מחושיו הארוכים.
להגנה מטורפים הוא השתמש בשלד החיצוני עטוי השריון הפרוק שלו.
סוג זה נכחד עם סיום תקופת האורדוביק.
אוגמנטציה (מאנגלית Augmentation - מילה ממקור לטיני) היא שיטה פרמקולוגית בשימוש בפסיכיאטריה, ולפעמים בעוד תחומי רפואה, שמשמעותה הוספתן של אחת או לפעמים יותר תרופות מסוג אחר כדי להגביר את התועלת הטיפולית המושגת בתרופה אחת.
ב מבדילים אותה מטיפול משולב אחר (combination therapy) מכיוון שבמקרה האוגמנטציה משלבים עם התרופה העיקרית תרופות שנועדו למחלות או מצבים פתולוגיים אחרים.
התרופה שנוספה נקראת "אוגמנטטיבית" או "אדג'ובנטית".
בדיכאון - הוספת תרופה אנטיפסיכוטית לא טיפוסית לתרופה נוגדת הדיכאון מקבוצת SSRI - למשל - קווטיאפין, אריפיפרזול, ברקספיפרזול
בסכיזופרניה - הוספת אסטרוגן לאדם המטופל בתרופה אנטיפסיכוטית
בהפרעה טורדנית-כפייתית - הוספת תרופה אנטיפסיכוטית, קלומיפרמין או תרופה מקבוצת SNRI לאדם המטופל בתרופות מקבוצת SSRI
במחלת פרקינסון - הוספה לטיפול האנטיפרקינסוני של תרופה אנטגוניסטית של קולטן אדנוזיני A2A
בפרמקולוגיה המונח "אוגמנטציה" משמש לפעמים טיפולים המגבירים את ריכוזו של חומר מסוים בגוף.
למשל, כשאצל חולה מסוים קיים מחסור בהורמון, אנזים או חומר אנדוגני אחר.
הוספת מעכב דקרבוקסילאז של L-DOPA (DDCIs) לטיפול בלבודופה (L-DOPA) על מנת להפחית את הקונוורסיה של L-DOPA מחוץ למוח.
הוספת אלפא-1 אנטיטריפסין אצל אדם שיש לו חוסר באלפא 1 אנטיטריפסין
אוגי (בארמנית: օղի, òġi; בדיבור: aragh) הוא ליקר מהמטבח הארמני שמזוקק מפירות או מפירות יער למיניהם.
הוא מיוצר באופן נרחב כמונשיין מפירות גן בגידול ביתי בכל רחבי ארמניה, שם הוא מוגש כמשקה קבלת פנים פופולרי לאורחים, משקה ששותים באופן שגרתי במהלך הארוחות.
ניתן לטעון, אוגי ארמני אינו "וודקה" כלל ורק הפך להיות נחשב כזה במהלך התקופה הסובייטית בארמניה.
Mulberry oghi מיוצר באופן מסחרי ומיוצא תחת שם המותג Artsakh על ידי Artsakh-Alco Brandy Company במחוז אסקראן ברפובליקה של ארטסח.
Tuti oghi – אוגי תות (שם מותג מסחרי Artsakh, מנגורנו קרבאך)
Honi oghi – מ"הון", פרי יער אדום קטן (דובדבן קורנלי)
בגולה הארמנית, אוגי מתייחס למשקה האלכוהולי המזוקק בטעם אניס הנקרא ערק במזרח התיכון, ראקי בטורקיה, או אוזו ביוון.
בארצות הברית בתקופת היובש, הארמנים ייצרו את האוגי מצימוקים ותיבלו אותו באניס.
במדינה הישנה של מערב ארמניה, האוגי היה עשוי לעיתים קרובות משיבולת ענבים, או מתות עץ, ולעיתים היה בטעם אניס, מסטיקא, או אפילו קליפת הל או תפוז, כמו גם מעשבי תיבול או תבלינים אחרים.
באזור חרפרט (Kharberd) כמו גם בצ'נקוש (Chnkoosh) הסמוך, אוגי הוכן בדרך כלל מתות עץ.
אוגם (באירית: Ogham, ב: ogum, ogom, או ogam) הוא צורת כתב אירית קדומה, המורכבת משילובים שונים של קוים על קו אחד מרכזי משותף, שנחרטה לרוב על עמודי אבן ועץ.
כתובות האוגם פורסמו ומוספרו בפרסום מרוכז בשם Corpus Inscriptionum Insularum Celticarum ("קורפוס הכתובות הקלטיות האינסולריות" – היא הענף של השפות הקלטיות באיים הבריטיים), או בקיצור CIIC, שנכתב בראשות רוברט מקאליסטר.
פרויקט נוסף של פרסום הכתובות נקרא Celtic Inscribed Stones Project, או בקיצור CISP.
אוגינו גינקו (ביפנית: 荻野 吟子, 4 באפריל 1851 – 23 ביוני 1913) הייתה הרופאה הראשונה ביפן שהוסמכה לעסוק ברפואה מערבית.
אוגינו גינקו נולדה בטוואראסה (כיום במחוז סאיטאמה), הצעירה מבין שני אחים וחמש אחיות.
היא נישאה בשנת 1867 בגיל 16, בנישואים מאורגנים, לקניצ'ירו אינאמורה.
היא התגרשה מבעלה ב-1870, לאחר שנדבקה ממנו בזיבה.
לגירושים הייתה השפעה גדולה על חייה, משום שעל פי הנורמות החברתיות באותה עת ביפן, היא גרמה בושה גדולה למשפחתה.
נשים גרושות נחשבו למופקרות, ונשים שלקו במחלת מין נחשבו לזונות.
בגלל מחלת הזיבה היא נזקקה לטיפול אצל רופאים גברים, דבר שגרם לה לבושה ולמבוכה רבה, והיא החליטה ללמוד רפואה כדי שתוכל לעזור לנשים בנסיבות דומות, כך שלא יזדקקו לשירותי רפואה מגברים, וכן לקדם את זכויות האישה ביפן.
בשנת 1873 עברה להתגורר בטוקיו, וסיימה את לימודיה התיכוניים בהצטיינות.
בשנת 1880 התקבלה לבית ספר פרטי לרפואה בבונקיו.
בבית ספר זה למדו אז רק גברים, והיא הייתה האישה הראשונה שהתקבלה ללימודים במוסד.
סיימה את לימודיה בשנת 1882, אך לא יכלה לגשת למבחני ההסמכה, כי על פי הנהלים דאז רק גברים הורשו לעסוק ברפואה.
לאחר מסע שכנועים שונו הנהלים בשנת 1885, ואז היא הורשתה לגשת למבחני ההסמכה ואושר לה לעסוק ברפואה.
היא הפכה לרופאה הראשונה ביפן שמוסמכת לעסוק ברפואה מערבית, ופתחה בית חולים לנשים בטוקיו.
היא שימשה השראה לנשים רבות שהלכו בעקבותיה, למדו רפואת נשים ופתחו מרפאות לבריאות האישה.
במקביל לעבודתה לימדה באוניברסיטה נוצרית במינאטו, והתקרבה לנצרות.
בזמנה הפנוי עסקה בצדקה ובפעילויות דת.
בשנת 1890 נישאה אוגינו ליוקיושי שיקטה, נוצרי פרוטסטנטי.
הם אימצו את בנה של אחותו של בעלה, שנפטרה כתוצאה מסיבוכים בלידה, ובשנת 1894 עברו לגור בהוקאידו, שם ניהלה מרפאה.
בשנת 1906, לאחר שבעלה מת מצדרת, חזרה אוגינו לטוקיו, שם ניהלה בית חולים, ובזמנה הפנוי הייתה מיסיונרית נוצרית וקידמה פעילויות דת.
אוגינו מתה מטרשת עורקים בטוקיו ב-23 ביוני 1913, בגיל 62. נקברה בבית הקברות זושיגאיה ברובע טושימה, טוקיו.
היא נחשבת לאחת הדמויות החשובות ביותר בתחום המדע בתקופת מייג'י.
כאשר אוגינו גינקו חלתה בזיבה, בגיל 16, היא פנתה לרופא שהתמחה ברפואה סינית, שטיפל בה באמצעות צמחי מרפא.
תרופות אלה עזרו במקצת, אך לא ריפאו אותה.
היא פנתה לרופא אחר, שטיפל בה באמצעות רפואה מערבית.
אוגינו התרשמה עמוקות משיטות הטיפול המערביות, שנחשבו לחדשניות והתבססו על ניסויים מדעיים ותוצאות מוכחות.
זו הייתה גישה שבדרך כלל לא ננקטה ברפואה הסינית.
לדוגמה, ניתוחים הכוללים חיתוך של רקמות חיות בגוף אדם נאסרו כליל ברפואה הסינית המסורתית.
כמו כן היא שמה לב שרוב הרופאים נקטו בגישה יהירה כלפי החולים, דבר שגרם לטעויות באבחון הרפואי.
כאשר הוסמכה כרופאה היא נקטה בגישה יותר אמפתית, ונהגה לקחת בחשבון את נקודת המבט וההיסטוריה הרפואית של החולה, על מנת לספק אבחנה מדויקת יותר.
אוגינו גינקו חיה בתקופת מייג'י, בה יפן נפתחה לעולם המערבי ואימצה בהדרגה רעיונות ליברליים, בהם זכויות האישה.
בבית הספר התיכון בו למדה בטוקיו היה נהוג לקצר את שמות הנשים, כדי שהמורים יוכלו לתת להן פקודות ביתר קלות, אך אוגינו גינקו בחרה דווקא להאריך את שמה, משמה המקורי "גין" לשם הארוך יותר "גינקו".
בבית הספר התיכון זכתה להערכת מוריה, שעזרו לה להתקבל לבית הספר לרפואה, שעד אז היה פתוח לגברים בלבד.
אולם עם סיום לימודיה בשנת 1882 ממשלת יפן לא אפשרה לה לגשת לבחינות ההסמכה, שהיו אף הן מיועדות לגברים בלבד.
היא פרסמה עצומות ושלחה מכתבים כדי לשנות את מדיניות זו, וזכתה לתמיכה מרופאים יפנים בעלי השפעה, שתמכו בזכויות האישה.
לבסוף ניצחה במאבק זה, ובשנת 1885 הוסמכה לעסוק ברפואה, והיוותה השראה לנשים רבות ביפן שהלכו בדרכה.
אוגינו פרסמה מאמרים רבים בנושאי רפואה ובריאות.
היא נודעה במאמרה "העבר והעתיד של רופאות נשים ביפן", שהתפרסם בשלושה חלקים באוקטובר 1893. היא דגלה בפתיחת האוניברסיטאות לכלל הנשים, וסברה שבקהילות שבהן נשים חשות חוסר נוחות בקרב גברים יש לפתוח אוניברסיטאות לנשים.
פעולותיה נחשבות לאבני דרך במאבק לקידום זכויות האישה ביפן.
ביפן פורסמו מספר ספרים על אוגינו גינקו, וכן ספר מנגה על חייה.
ממשלת מחוז סאיטאמה מעניקה מדי שנה פרס על שמה לארגונים ויחידים הפועלים למען זכויות האישה.
באפריל 2022 הוקדש לה גוגל דודל.
על פי המיתולוגיה היוונית, אוגיגיה הוא אי מרוחק שבו מתגוררת הנימפה קליפסו.
באודיסיאה, נסחף לאי הגיבור היווני אודיסאוס, וקליפסו התאהבה בו.
אודיסאוס נשאר באי שבע שנים ללא אפשרות לעזוב, עד שהגיע האל הרמס וסייע לו לעזוב את האי ולחזור אל איתקה.
באודיסיאה מתואר אוגיגיה כאי פורה ומלא חיים:
האי גוזו שבארכיפלג האיים של מלטה זוהה כאוגיגיה המיתולוגי.
אוגייה , שנכתב בעבר "אוגיה", הוא המטבע של מאוריטניה.
כל אוגיה מהווה חמישה חומים (שפירושו "חמישית").
האוגיה הנוכחית הוצגה בשנת 2018, והחליפה את האוגיה הישנה בשיעור של אוגיה חדשה אחת = 10 אוגיה ישנה, אשר בתורה החליפה את פרנק CFA בשער של אוגיה ישנה אחת = 5 פרנק.
זו הייתה השנה היחידה בה הוטבע החום, שכן האוגייה הייתה שווה ערך לחמישה פרנק CFA - חום היה שווה ערך לפרנק (שלא היה לו חלוקה לחלוקה).
ההנפקות האחרונות היו ב-2003 (1 אוגייה) וב-2004 (ערכים אחרים).
המטבעות מוטבעים במטבעת קרמניצה בסלובקיה.
גודל המטבע השתנה מעט בשנת 2009, עם אוגייה מצופה של 1 בהרכב מצופה והונפקה של אוגייה דו-מתכתית של 20 אוגייה.
אוגייה דו-מתכתית של 50 אוגייה הונפקה בדצמבר 2010.
בשנת 1973, הנפיק הבנק המרכזי של מאוריטניה (Banque Centrale de Mauritanie) שטרות בערכים של 100, 200 ו-1,000 אוגייה.
בשנת 1974, הונפקה סדרה שנייה של שטרות באותם ערכים, כאשר שטרות של 500 אוגייה נוספו בשנת 1979. שטרות הודפסו על ידי Giesecke & Devrient במינכן, החל מההנפקה השנייה.
שטרות ומטבעות חדשים הוצגו בשנת 2004. לשטרות אלה חזיתות חדשות לחלוטין והווינייטות בגבם עוצבו מחדש כדי להתאים להקטנת הגודל.
ערך 2,000 אוגייה הוא חדש לחלוטין.
כל שטרות האוגויה, מלבד שטרות של 100 ו-200, מציגים את הערכים בספרות ערביות בתוך טלאי הולוגרפי בחלק הקדמי הימני.
המספרים הסידוריים של כל הערכים מופיעים כעת אופקית בחלק השמאלי העליון והתחתון במרכז, ואנכית בקצה הימני, כאשר כולם מעוצבים עם קידומת בת 2 תווים, מספר סידורי בן 7 ספרות וסיומת בת תו אחד.
אוֹגֵר זָהוֹב או אוֹגֵר זָהֹב (שם מדעי: Mesocricetus auratus), הידוע גם כאוגר סורי, הוא מין מכרסם ממשפחת האוגריים.
אוגר זה נמצא בסכנת הכחדה בגלל אובדן בתי גידול וציד בידי בני אדם.
אורך גופו של האוגר הזהוב הוא כ־18 סנטימטרים, ומשקלו נע בין 130 ל־180 גרם.
הזכר קטן במעט מן הנקבה.
חרטומו מוארך ומחודד, ובקצהו זיפי שיער, המשמשים כאברי חישה.
בפיו זוג שיניים חותכות גדולות בכל לסת, שצומחות ללא הפסקה ומשמשות לחיתוך המזון שכותשות השיניים הטוחנות.
שיני הלסת העליונה מושחזות בשיניים המקבילות בלסת התחתונה ואם נפגעת שן, צומחת השן המקבילה לה צמיחת יתר.
הרגליים קצרות ובקצותיהן ציפורניים חזקות קהות.
הרגליים הקדמיות משמשות לאחיזת המזון והגשתו לפה, וכן לנבירה באדמה כדי לחפש זרעים.
בגחון הנקבה ישנם ארבעה זוגות של פטמות.
האוגר פעיל לילה וביום הוא שוהה במחילתו.
לכל פרט מחילה משלו, המסתעפת לחדרים, המשמשים למטרות מוגדרות כמו אגירת מזון לחורף, מגורים, חדר לגורים וקן המלטה.
שמו של האוגר ניתן לו על שום מנהגו לאגור מזון בכיסי לחייו הגדולים, המאפשר העברת מזון בכמות גדולה למחילתו ובכך גם חיסכון באנרגיה.
את מנות המזון הוא מוציא מפיו בלחיצה בכפות רגליו הקדמיות על הלחיים.
תוחלת חייו היא שנתיים עד שלוש שנים בממוצע, אם כי תועדו מקרים נדירים של פרטים שחיו שמונה שנים.
מזונו בטבע הוא צמחים, לרוב זרעים, שהוא אוסף לתוך כיסי לחייו הגדולים, שעשויים להכיל כחופן זרעים, ואחר כך מעביר אותם אל מחסניו התת־קרקעיים.
הזכר והנקבה נפגשים רק למטרת הזדווגות, שטרם התרחשותה ישנו טקס חיזור קצר, ובסופה עוזב הזכר את מחילת הנקבה.
ההזדווגות מתרחשת לרוב כשעה לאחר רדת החשיכה.
לקראת ההמלטה חופרת הנקבה תא המלטה בעומק רב, המרופד בעשבים.
משך ההיריון של האוגר הזהוב הוא 16 יממות בממוצע, הקצר ביותר בין היונקים בעלי השליה.
הנקבה ממליטה פעמים אחדות בשנה, וגודל השגר נע בין ארבעה לשבעה ולעיתים אפילו תריסר ולדות שמשקלם כשני גרם.
הגורים נולדים חסרי ישע, עיוורים ועירומים וגופם ורוד.
עיניהם נפתחות בגיל שבועיים וגופם מתכסה בפרווה חומה.
בגיל חודש עד חודשיים מגיע האוגר הזהוב לבגרות מינית (בנקבות, לרוב, עד שישה שבועות), עוזבים את הקן, חופרים לעצמם מחילות משלהם ומתחילים להתרבות.
יכולת ההתרבות של הנקבה עצומה, בשל העובדה שהביוץ אצלה קשור בהזדווגות ולא מחזורי, בדרך כלל בתחילת הייחום, ומשום כך היא יכולה להיכנס להיריון נוסף בעת שהיא עדיין הרה ואז להמליט שתי המלטות רצופות.
מחזור ייחום הוא כל ארבעה ימים ומשכו 4 עד 23 שעות.
מוצאו של האוגר הזהוב בסוריה (אף שייתכן כי נכחד באזור זה), שם נתגלה לראשונה בשנת 1839. בשנות ה־30 של המאה ה־20 נלכדה במדבר הסורי על ידי החוקר ישראל אהרוני נקבה עם גורים בני יומם, אשר הובאו על-ידו לישראל למטרות מחקר ופיתוח תרופה לשושנת יריחו.
מקור כל האוגרים הזהובים בשִבְיָה עד 1971 הוא מאותה אם וגוריה.
בשנת 1971 יצא מסוריה משלוח של אוגרים זהובים שהיה אמור להעשיר את המאגר הגנטי של האוגרים בשבי, אך מחקרים אחרונים לא גילו שום שינוי משמעותי במגוון הגנטי.
אחת הסברות גורסת כי אותם אוגרים שנשלחו מסוריה הם צאצאים של אותה האוגרת שנתפסה על ידי ישראל אהרוני.
בסוף שנות התשעים איתרו משלחות לצפון סוריה ולדרום טורקיה פרטים של אוגר זהוב בטבע.
אותן משלחות לכדו בסך הכל 19 פרטים והעבירו אותם לגרמניה, לחדש את המאגר הגנטי של האוגרים הזהובים בשבי.
האוגרים שוכנים בשדות פתוחים כולל אדמות חקלאיות, שם הם גורמים נזקים לדגן שמזרעיו הם ניזונים, ולכן נחשבים כמזיקים.
האוגרים מסוגלים לנשוך בחוזקה ובתנאים של מרחב מחיה מצומצם מתפתחים ביניהם קרבות אכזריים.
לעיתים טורפים הבוגרים את גוריהם.
בעומדם מול אויב מתגוננים האוגרים בעוז.
הצעירים משמיעים קולות צרודים צורמים ובהיתפסם הם נושכים, על כן יש לטפל בהם בזהירות ולהרגילם בהדרגה למגע יד אדם.
אפשר להרימם בעור הרפוי שבעורפם.
ברחבי רוסיה נערך מדי שנה מרוץ הכרכרות של האוגרים.
לגלגל הריצה המוכר מכל כלוב של מכרסמים מחובר בסיס בעל גלגלים, וכאשר מושם האוגר בתוך גלגל ריצה שכזה, הסגור משני עבריו, הוא מתחיל לרוץ והכרכרה דוהרת קדימה.
התחרויות נערכות בתוך מסלולים שנוצקו במיוחד לשם כך.
אלברט מארש, מהנדס מאלבמה, קיבל בשנת 1946 את אחד מצאצאי הגורים שנולדו מהשגר המקורי שהשיג ישראל אהרוני בשנת 1930 עבור חוקר הטפילים שאול אדלר, במקום חוב של דולר אחד.
אלברט ראה את הפוטנציאל של המכרסם החמוד כחיית מחמד וקנה גורים נוספים.
הוא הרבה את הגורים והחל לפרסם מודעות למכירה בארצות הברית ומחוץ לה.
מארש מכר בתוך שלוש שנים אוגרים בסך $200,000, ששווים 2.5 מיליון דולר במושגים של 2022. מארש שילח את האוגרים בצורתם המקורית.
הוא ארז כל אוגר בפחית קפה יחד עם תפוח אדמה, שסיפק מזון ומים לאוגר ושלח אותם בדואר.
בימינו האוגר נפוץ בעולם כחיית מחמד.
האוגר (שם מדעי: Mesocricetus) הוא סוג מכרסם בתת-משפחת האוגרים ממשפחת האוגריים.
הסוג כולל ארבעה מינים ונפוץ באזור דרום-מזרח אירופה.
האוגרים הם בעלי חיים ליליים.
אוגר זהוב (Mesocricetus auratus) - המין המוכר ביותר בסוג זה.
Mesocricetus brandti - נפוץ בטורקיה, הקווקז, ארמניה, גאורגיה ואזרבייג'ן.
Mesocricetus raddei - נפוץ במורדות הצפוניים של הרי הקווקז
Mesocricetus newtoni - נפוץ ברומניה ובבולגריה.
האוגר קיבל את שמו עקב נטייתו לאגור מזון.
הוא נוהג להסתייע בכיסי הלחיים שלו למטרה זו.
את המזון שאגר הוא מרגיש בנוח לפלוט רק במקום מוכר לו.
שקי הלחיים של האוגר יכולים להכיל אף שגר גורים (האימהות נוהגות לעשות פעולה זו כאשר הן חוששות) אך פעולה זו יכולה להיגמר בחניקה או עריפת ראשיהם של הגורים.
לאוגר גוף קטן מאוד כ-17 ס"מ בלבד אורכו, הזכר קטן אך במקצת מן הנקבה.
אוזניו קטנות אך חוש השמיעה שלו מפותח מאוד.
גם חוש הריח שלו מפותח מאוד.
לעומתם, חוש הראייה אינו מפותח.
שיני האוגרים, כדרכם של המכרסמים, צומחות כל הזמן.
האוגר בטבע אוכל בעיקר זרעים אך הוא לא יבחל גם בחרקים ובפירות למיניהם.
האוגר מגיע לבגרות מינית בגיל 11 שבועות בערך.
עונת הייחום בטבע היא בחורף.
ההריון הוא הקצר ביותר במחלקת היונקים - 16 עד 18 יום בלבד.
האוגרות ממליטות פעמים אחדות בשנה; בכל המלטה יופיעו בין שניים לשישה גורים (תלוי בסוג האוגר) חסרי ישע ועיוורים.
אוּגריתית היא ניב כנעני שדובר בעיר הנמל אוגרית ובסביבתה, בצפון מערב הלבנט.
ניב זה קרוב לניב העברי (גם הוא כנעני), והספרות האוגריתית קרובה לספרות המקרא.
במחקר הבלשני נתונה מחלוקת בשאלה האם יש לסווג את האוגריתית כשפה כנענית.
משה דוד קאסוטו סיווג את השפה כ, שההבדל בינו לבין דיאלקטים אחרים הוא בעיקר בשלב ההתפתחותי; אל ה"גזע הכנעני" שייכת גם העברית.
חוקרים רבים הסכימו עם קביעה זאת.
כורש גורדון כתב ששאלת השיוך העיקרית היא האם האוגריתית היא כנענית או לא, ומאחר שרוב החוקרים מגדירי את הכנענית לפי הניבים שהם מכלילים בה, התשובה לשאלה היא שרירותית.
הבחנה בין האוגריתית ושאר הלשונות הכנעניות לבין ניב העברי נובעת, על פי רוב, ממניעים רגשיים יהודיים־נוצריים ולא ממניעים בלשניים דווקא.
המסורת נוטה לראות בניב הכנעני של בני ישראל ה"כשרים" והחד־אליים – עברית, ואילו בניבים שבפי העכו"ם – לא עברית, שפה נפרדת.
הכינוי "עברית" ללשון המקרא הוא סר עת, והוא מופיע לראשונה רק במבוא לתרגום היווני לבן סירא, בשנת 132 לפנה"ס.
האוגריתית השתמשה בסוג מיוחד של כתב יתדות – האלפבית האוגריתי – שהוא איננו הברתי אלא עיצורי, למעט שלוש אותיות נפרדות המציינות את העיצור א' עם התנועות a, i ו־u; באלפבית 30 אותיות, והוא מבוסס בחלקו על הכתב הכנעני־פיניקי.
את רוב המסמכים בשפה זו אנו מוצאים בלוחות שנמצאו בעיר אוגרית, ובהם סיפורי מיתולוגיה שיריים־עלילתיים ("עלילות בעל וענת", "עלילת אקהת", "עלילת כרת" ועוד), כתבים משפטיים, דתיים, כתבים רבים מנהליים ועוד.
חפצים מעטים כתובים אוגריתית נמצאו מחוץ לאוגרית, כמו להב עם כיתוב אוגריתי שנמצא בנחל תבור.
הטקסטים השיריים הם הטקסטים הארוכים ביותר ששרדו מכתבי אוגרית.
לשונם פואטית, ונוצרה במאות שנים של מסורות בעל־פה; היא מבוססת על הניב השירי הכנעני הרחב יותר, עליו התבססה גם הלשון הפואטית העברית הקדומה, החולקת עם הלשון הפואטית האוגריתית מאפיינים רבים.
הלשון הפרוזאית במסמכים המלכותיים ובמכתבים בין בני מלוכה ופקידים בכירים קרובה מאוד לטקסטים הספרותיים (אך קיימים הבדלים, בעיקר בשימוש בזמני הפועל), והם ניחנים בסגנון מעודן ובכתיב מדויק.
כמה טקסטים לא פורמליים, שנכתבו על־ידי בעלי השכלה לקויה או זרים, חושפים מאפיינים בלשון המדוברת שלא משתקפים באורתוגרפיה הסטנדרטית.
אמנם אין תיעוד פונטי לאוגריתית, אך ניתן לשחזר את הגיית רוב מילותיה על בסיס שפות שמיות אחרות המבוססות על מערכות פונולוגיות דומות, כגון עברית מקראית וסורית (שהגייתן נשמרה במסורת מימי קדם), וערבית.
רוב הטקסטים האוגריתיים נכתבו באלפבית עיצורי כמעט לגמרי (למעט אחדים שנכתבו בכתב יתדות אכדי הברתי) שמשתמש בתנועות בחוסר עקביות, אך ניתן לשחזר את הגיית התנועות די בבטחה באמצעות שימוש ביקורתי בחומר האוגריתי וההשוואה ללשונות אחרות.
על פי משה דוד קאסוטו "הלשון האוגריתית היא אחת הלשונות השמיות הקרובות ביותר ללשון העברית, והספרות האוגריתית קרובה מאוד בצורתה לספרותו של עם ישראל".
בשירה האוגריתית קיים דמיון רב בסגנון השירה ובמשקלה לשירה הקיימת בתנ"ך.
השוואה בין קטע מהעלילה לבין קטע מספר משלי תמחיש דמיון זה.
בשירה האוגריתית בספר משלי שני זבחים שנא בעל,ושלשה רוכב ערבות:
זבח בושת, זבח מדון, וזבח מדמנת אמהות.
שלשה המה נפלאו ממני, וארבע[ה] לא ידעתים:
דרך הנשר בשמים, דרך נחש עלי צור,
דרך אניה בלב ים ודרך גבר בעלמה לוח KTU.1.4.III
אוּגָרִית (באוגריתית: 𐎜𐎂𐎗𐎚, אֻגרת, בכתב יתדות הברתי: u-ga-ri-it) הייתה עיר נמל שוקקת בימי קדם, על חוף הים התיכון בצפון הסהר הפורה (כמה קילומטרים מצפון לעיר לטקיה, בסוריה של ימינו).
שיא פריחתה של העיר היה בשנים 1450 עד 1200 לפנה"ס לערך.
מיקומה נשכח, והיא התגלתה מחדש כאשר חקלאי שחרש שדה בשנת 1928 חשף במקרה קבר עתיק, שלימים התגלה כנקרופוליס של אוגרית.
חפירות שנערכו לאחר מכן חשפו עיר חשובה שתפסה את מקומה לצד אוּר וארידו כערש התרבות העירונית, עם פרה-היסטוריה המגיעה עד לשנת 6000 לפנה"ס לערך.
כתבי אוגרית, ובעיקר השירה האוגריתית, הם מממצאי העיר הבולטים והייחודיים ביותר, בעלי תרומה רבה לחקר הכנענים ותרבותם, לשונם, דתם, ואף הקשרים בין ספרותם לספרות המקראית.
אף על פי שהאתר היה מיושב עוד קודם לכן, אוגרית של תקופת האבן החדשה כבר הייתה חשובה דיה עד שבוצרה בחומה כ-8,000 שנה לפני זמננו.
העדות הכתובה הראשונה לשמה של העיר מגיעה מהעיר הסמוכה, אבלה, מהמאה ה-18 לפנה"ס.
אוגרית הייתה בתחום השפעתה של ממלכת ימחד כאחת מהמדינות הלקוחות שלה שבחרו להנות מהגנתה, וניהלו את התקשורת הדיפלומטית שלהם דרכה.
דוגמה לכך אפשר לראות במכתב ששלח חמורבי הראשון מלך ימחד, לזמרי-לים מלך מארי, בו הוא כותב .
בשנת 1800 לפנה"ס לערך עברה אוגרית לתחום השפעתה של מצרים, שהשפיעה רבות על האמנות שלה.
המגע הראשון של תרבות אוגריתית עם מצרים (וגם התארוך המדויק הראשון של התרבות האוגריתית) מגיע מחרוז נחושת שזוהה עם תקופת פרעה סנוסרת הראשון, 1971–1926 לפנה"ס.
כן נמצאו במקום אבן ופסלון מתקופת הפרעונים סנוסרת השני ואמנמחת השלישי.
תחומי ממלכת אוגרית, כששים ק"מ רבוע, השתרעו עד לאזור הר צפון בצפון, לעמק נהר הארנת במזרח, וכללו מדרום את תחומי הממלכות הקטנות אֻשְׁנַתֻ וסִיַנֻּ .
אוגרית שילמה את מיסיה למצרים וניהלה קשרי תרבות ומסחר עם אלשיה (המזוהה עם קפריסין), כפי שמתועד בגנזכים שנמצאו באתר ותאמו לחרסים מיקניים וקפריסיים שנמצאו במקום.
בשיא פריחת תרבותה, מהמאה ה-16 ועד מאה ה-13 לפנה"ס, נותרה אוגרית בקשר מתמיד עם מצרים ועם קפריסין, אף שהושפעה גם מהאימפריה החתית יריבת מצרים.
בסביבות שנת 1200 לפנה"ס חרבה אוגרית במשבר תקופת הברונזה המאוחרת, ולא נבנתה מחדש.
תרבויות ים-תיכוניות רבות אחרות סבלו מירידה בכוחן באותה תקופה ממש, ככל הנראה בשל שינוי אקלים ופלישת גויי הים.
לאחר מציאת האתר, שלחה רשות העתיקות הצרפתית בביירות את תוכנית הקבר וממצאים למוזיאון הלובר בפריז, החרסים זוהו כחרסים מיקניים והוחלט לערוך חפירות באתר.
האתר נחשב בתחילתו כמושבה איגיאית.
נערכו במקום חפירות נרחבות מדי שנה בין השנים 1929–1966 למעט הפסקה בין השנים 1939–1948 בגלל מלחמת העולם השנייה.
לאחר חפירת הקבר באזור הנמל החלו בחיפוש אחר מקומה של העיר.
הנחת העבודה של החופרים הייתה שמדובר בעיר אוגרית אשר הוזכרה במכתבי אל עמארנה.
העיר נמצאה על תל ראס שמרה (מערבית "ראש (לשון יבשה) השומר") שבקרבת לטקיה, השוכן במרחק של כקילומטר מהנמל.
שטח התל הוא כ-220 דונם.
זיהוי האתר סופית כעיר אוגרית נעשה בעקבות מציאת לוחות במקום אשר הזכירו במפורש את שם העיר אוגרית.
חפירות נערכו גם בראס אבן־האני , כחמישה קילומטרים מדרום לראש שמרה, וגם בו התגלו לוחות חרס כתובים.
החפירות התמקדו בעיקר בשכבות של העיר אשר התקיימה במחצית האלף השני לפני הספירה תקופת הברונזה המאוחרת.
כתוצאה מכך ניתן לקבל תמונה מדויקת למדי על תולדות העיר תרבותה והשפות אשר שימשו בה.
לעומת זאת נעשו חפירות בדיקה סטרטיגרפיות מעטות בשכבות התחתונות וכתוצאה מכך הידע לגבי התקופות הנאוליתית הקדם קרמית עד הברונזה התיכונה הוא מועט ביותר.במהלך החפירות נחשפו הנמל של אוגרית, נחפרו רובעי המגורים של העיר התחתית לרגלי הנמל.