tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדרך כלל המשפחה הדרוזית מנתקת מגע עם בן/בת שנישא/ה בנישואי תערובת לבני דת אחרת.
איגרת 8 באיגרות החוכמה, כינוי לכתבי הקודש הדרוזי, עוסקת במעמד האישה בעדה הדרוזית בתוך הקהילה פנימה.
איגרות החוכמה מועתקות בדרך כלל בכתב יד, ומרבית אותה ההעתקה מבוצעת על ידי נשים.
בפועל, החברה הדרוזית לא מעניקה לנשים שוויון הזדמנויות, ומעטות הנשים שמצליחות להגיע לעמדות מפתח ולתפקידי ניהול.
עם זאת, הזכות לחינוך מיושמת בחברה זו ונשים רבות ממשיכות אף בלימודים על-תיכוניים, ויוצאות לעבוד עם סיום הלימודים.
אמין טריף, המנהיג הרוחני של העדה הדרוזית בישראל לשעבר, הוציא פסק הלכה שבמסגרתו נאסר על נשים דרוזיות שלמדו את רזי הדת להוציא רישיון נהיגה.
עם זאת, מעמד האישה בעדה הדרוזית בישראל השתפר במידה ניכרת החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20, הודות להתרחבות ההשכלה בקרב בני העדה הדרוזית.
מערכת החוקים של הדת מאפשרת לאישה לבחור את בן זוגה, נותנת לה את האפשרות לגרש את בעלה ומעניקה לה את הזכות לרשת את הוריה.
באופן מסורתי, דרוזיות משמשות בתפקיד העתקת כתבי קודש בכתב יד.
יתרה מכך, הן יכולות להתמנות ככוהנת דת, שחשיבותו רבה, ואכן היו דרוזיות, כמו נט'ירה גֻ'נבלאט הלבנונית- סבתו של הפוליטיקאי הדרוזי-לבנוני וליד גֻ'נבלאט, שהיו בעלות עמדות כוח והשפעה בחברה הדרוזית.
בשנת 2007 עלה לכותרות סיפורה של אנג'לינה פארס בת ה-18, דוגמנית דרוזית ילידת הכפר הערבי ראמה, ישראל, שעלתה לשלב הגמר של תחרות מלכת היופי של ישראל.
בעקבות השתתפותה בתחרות קיבלה איומי רצח בגין "חילול כבוד העדה".
המשטרה עצרה חמישה אנשים בחשד לניסיון רצח, ביניהם שני דודיה.
לאחר שהופעל עליה לחץ מצד אנשי דת דרוזים היא נאלצה להודיע על פרישתה מהתחרות - לפני שלב הגמר.
בשנת 2011, נרצחה אחותה, מאיה נג'ם פארס.
רבים מהדרוזים המתגוררים בישראל מזדהים גם כישראלים ולגברים אף אחוז גיוס גבוה לצה"ל, זאת לעומת הנשים הדרוזיות שכמעט ולא מתגייסות כלל עקב דרישותיהם של ראשי הקהילה הדרוזים בקום המדינה.
מאז ימי הביניים ועד למאה ה-20, חל שינוי משמעותי במעמדו של המוזיקאי בחברה המערבית, החל ממעמד נחות של משרת בימי הביניים, ועד לדמות הסלבריטי במאה ה-20.
הידוע והבלתי ידוע אודות המוזיקאי
דמות המוזיקאי המוכרת כיום, המאופיינת בעיקר בכך שהביוגרפיה שלו ידועה לכולם, נוצרה רק במאה ה-14. עם זאת, גם סביב מלחינים מתקופות אלה ומאוחרות יותר קיים מסתורין רב, המתבטא במיתוסים ובהיעדר מידע אודות המלחינים.
דוגמה טובה לכך היא המידע הידוע כיום אודות מוצרט – מידע המורכב במהותו ממיתוסים אודות מראהו, תכונות האופי שלו ואף נסיבות מותו.
במאה ה-20 המצב שונה, כיוון שהמידע אודות המוזיקאים זורם לכל דורש מאמצעי התקשורת לסוגיהם, ואף מהמוזיקאי עצמו (בראיונות, באתרי אינטרנט וכו').
התפתחות מעמד המוזיקאי בתקופות השונות
להלן פירוט התפתחו מעמד המוזיקאי בתקופות השונות בתולדות המוזיקה:
בימי הביניים (המאה ה-5 עד המאה ה-15) דמות המוזיקאי הייתה של מוזיקאי נודד, ומוזיקאים נודדים אלה נחשבו לבעלי מעמד נמוך, שווי ערך לצמית, לפרוצה או למקבץ נדבות.
מעטים מהאצילים בתקופה זו כתבו מוזיקה, וגם הם עשו זאת לשם ההנאה ולא כפרנסה.
המוזיקה כפרנסה נחשבה בימים ההם לפרנסה לא מוערכת.
בתקופת הרנסאנס (1450-1600), מוסד הכנסייה היה הגוף המרכזי והחזק, והמוזיקאי עבד בשירות הכנסייה.
השוני המרכזי בין תקופת הרנסאנס לתקופת ימי הביניים שקדמה לה הוא בכך שהאמנות כולה, והמוזיקה בפרט, הפכה למורכבת ולעמוקה יותר, וגם לריאליסטית יותר.
הרנסאנס הייתה תקופה של סקרנות וחקרנות למען ידע אינטלקטואלי, והאצילים הפכו למשכילים יותר.
עובדה זו, בתוספת המצאת הדפוס, הביאה לכך שאצילים רבים ידעו לנגן ואף דאגו להשכלה המוזיקלית של בני ביתם.
מצב זה הביא לעליה במעמד המוזיקה ובמעמד המוזיקאי.
אצילים רבים נהגו להחזיק בחצרו כמה עשרות מוזיקאים מסוגים שונים (זמרים, נגנים, מלחינים), שליוו את אדונם במסעותיו.
בתקופת הבארוק (1600-1750) המלחין עדיין מצא את פרנסתו בעבודה עבור הכנסייה או בחצרותיהם של אצילים.
בתקופה זו, המוזיקאי לא היה אמן, אלא אוּמן.
הדבר בא לידי ביטוי בכך שהמלחין היה מחויב לתוצרת מסוימת עבור מעסיקו, ולא היה חייב להיות מוזיקאי "גאון".
המוזיקאי אף נהג לשנות את סגנון הכתיבה שלו על פי דרישות המקום בו עבד, וניתן אף לומר כי לא היה כל הבדל בין מלחין לבין מבצע – כל מי שידע לנגן, ידע (לכאורה) גם לכתוב מוזיקה.
המלחין יוהאן סבסטיאן באך מהווה דוגמה טובה למלחין מתקופה זו, בכך שבמרוצת השנים עבר מעיר לעיר בגרמניה, ובכל עיר מצא משרה מוזיקלית אחרת.
עבור כל משרה שינה באך את סגנון המוזיקה שלו, כך שתתאים לדרישות שהוצבו לו (לעיתים מוזיקה חילונית ולעיתים מוזיקה דתית).
חרף סכסוכים מקצועיים שפרצו בינו לבין הרשויות ומעסיקיו, שעיקרן אי מתן שכר הולם לעבודתו, לא יכול היה באך להתפטר מעבודתו, כיוון שמוזיקאי לא יכול היה בימים ההם להתפטר, והוא היה מחויב להמשיך בעבודתו.
על כן עבר באך מעיר לעיר – לא מתוך כוונה למצוא קידום כלשהו או על מנת להתפתח מבחינה מוזיקלית, אלא פשוט על מנת לשפר את תנאי העסקתו.
בתקופה הקלאסית (החל מהמחצית השנייה של המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-19) נראה היה כי אין כל שינוי במעמדו של המוזיקאי, ורוב המוזיקאים עדיין הועסקו כשכירים, ולעיתים אף כמשרתים.
בתקופה זו המוזיקאי לא היה כותב כלל על חייו הפרטיים או על חוויות אישיות.
גם מוזיקאים שכיום ידוע שחוו חיים מלאי צרות ומשברים, לא הביעו נושאים אלה במוזיקה שלהם.
דוגמה טובה לכך הוא סיפורו של המלחין יוזף היידן, שהועסק במשרות שונות בחצרות של נסיכים, ומצבו הרע כמוזיקאי מתבטא ב"סימפוניית הפרידה" (1772), שנכתבה ובוצעה כמחאה על תנאי העסקתו אצל הנסיך ממשפחת אסטרהאזי.
דוגמה נוספת היא וולפגנג אמדאוס מוצרט, שהיה "ילד פלא" וגאונותו המוזיקלית איננה מוטלת בספק, אשר שימש כמוזיקאי מן השורה בכנסייה.
עם זאת, מוצרט מייצג את תחילת השינוי במעמדו של המוזיקאי, בכך שהיה המוזיקאי הראשון שהפך למלחין עצמאי.
מוצרט נטש את זלצבורג, שנתפסה כעיר "משעממת", ועבר לווינה שהייתה בימים ההם מרכז תרבותי וחברתי, והיוותה סמל לליברליזם.
מוצרט כתב יצירות רבות ופופולריות, שהביאו קהל רב לקונצרטים שערך, אך לאחר כ-7 שנים בווינה גם הפופולריות שלו פחתה.
מלחין שהגשים עד תום את תדמית המלחין העצמאי הוא לודוויג ואן בטהובן, אשר נתפס כמוזיקאי "גאון", ותיפקד כמלחין עצמאי שביסס את עצמו במעמד שאפשר לו לכתוב יצירות כרצונו, ולא לבקשת גורמים חיצוניים.
לדוגמה, את הסימפוניה התשיעית כתב בטהובן במשך 4 שנים תמימות, עובדה חריגה מאוד לימים ההם.
בתקופה זו, שלאחר המהפכה הצרפתית, החברה הייתה פתוחה יותר למוזיקה ולאמנות בכלל, ולכן אנשים רבים תמכו בבטהובן ונתנו לו את החופש הכלכלי ליצור.
בתקופה הרומנטית (המאה ה-19) נמשכה המגמה של מוזיקאים עצמאיים, כלומר מלחינים שראו עצמם כ"גאונים" ולעיתים אף כבעלי השראה אלוהית.
מלחינים ומבצעים רבים התמקדו ביכולות הווירטואוזיות שלהם, דבר שהפך את המוזיקה למורכבת יותר.
במקביל, התחזקותו של המעמד הבורגני לאחר המהפכה הצרפתית הביאה לכך שאנשים רבים אכן למדו מוזיקה, לא כמקצוע אלא כתחביב, ועסקו ביצירת מוזיקה פשוטה יחסית.
הבדל זה בגישות כלפי המוזיקה הביא בתקופה זו לראשונה לקרע בין המלחין לקהל, אשר לא הצליח להבין את המוזיקה המורכבת לה האזין בקונצרטים.
המלחינים ניסו לגשר על הפער שנוצר, ויצרו "מוזיקה תוכניתית" – יצירות מוזיקליות שמאחוריהן עומד סיפור מוכר, אליו יכול הקהל להתחבר (לדוגמה: היצירה "פסטורליה" של בטהובן, המציגה את מאפייני החיים בכפר).
המאה ה-20 היא שיאו של תהליך הפיכתו של המוזיקאי לעצמאי.
המוזיקאי בתקופה זו הופך לאליל ולסלבריטי, ועולה חשיבותה של התדמית של המוזיקאי (בעיקר בשנות ה-80 והלאה).
כיוון שהחברה לא דרשה מהמוזיקאי איכות מוזיקלית גבוהה, כוכבי המוזיקה הפופולרית החלו להתמקד בתדמית החיצונית שלהם.
בהיבטים מסוימים, זוהי הרחבה של ה"וירטואוזיה" מהמאה ה-19. דוגמה לעיסוק רב של מוזיקאי בתדמיתו החיצונית היא דמותו של דייוויד בואי, אשר עסק לאורך כל הקריירה שלו בשינוי תדמיתו החיצונית והזהות שלו.
בנוסף, במאה ה-20 נוצר פיצול בין המבצע, בעל התדמית והמעריצים, לבין היוצר המוזיקלי (המלחין או הכותב) שנותר לעיתים מאחורי הקלעים.
הפרדה זו באה לידי ביטוי בעיקר במוזיקה המשמשת כמוצר צריכה, המשווקת על ידי משקיעים, למטרות רווח.
החיבור בין היוצר למבצע נשמר בעיקר במוזיקה העצמאית ובמוזיקה של זמרים-יוצרים.
הסיבות המרכזיות לשינוי המהותי במעמד המוזיקאי במאה ה-20 הן:
אמצעי תקשורת ההמונים פיתחו את תרבות ה"סלבריטי", והפכו את המוזיקאי למוצר צריכה.
במאה ה-20 קיים כוח כלכלי גדול מאחורי המוזיקאי, והמפיקים והמשקיעים לא נוטים לקחת סיכונים כלכליים - ולכן נוהגים להתאים את המוזיקאי לקהל.
גם המוזיקאי עצמו נוהג "למכור" את עצמו כמוצר כלכלי, לעיתים מעבר לתחומי המוזיקה עצמה, באמצעות ספרים, יומנים, בובות וכו'.
על פי אחת הסברות, הצורך הפסיכולוגי של האדם בהערצה כלפי דמות מושלמת לא מצא את סיפוקו בעידן החילוניות, ולכן האדם מציב את המוזיקאי כמושא הערצה.
החוק האסלאמי הושפע רבות מההנחיות שניתנו על ידי מוחמד בקוראן זאת בנוסף לפירושי ההלכות שנכתבו בחדית'.
פירושי החוקים והשלכותיהם עוצבו על ידי העולם המוסלמי.
שימור פירוש החוקים כפי שהוא הוא תלוי תרבות, מעמד חברתי, תנאים מקומיים והמשטר.
פירושי הקוראן כפי שנעשו לעיתים היטיבו מעט עם הנשים ביחס לפירושים אחרים.
מפרשים אלו התבססו על המצב הראשוני, קדם-אסלאם שבו היה איחוד של מנהגי השבטים תחת הכותר החוק האסלאמי.
עם זאת, פירושי הקוראן השונים הגדירו את האי־שוויון המגדרי ומנציחים את הזכר כשולט.
על מנת לבדוק כיצד השפיע האסלאם על מעמד הנשים יש תחילה לנסות לברר מה היה מעמדן בתקופת טרום האסלאם.
כותבים רבים התווכחו על מעמד האישה לפני האסלאם בחצי האי ערב.
הממצאים חלוקים: ישנם הטוענים שהבדלי מגדר היו קיימים אולם נשים היו יותר משוחררות, כותבים אחרים בניגוד לאלו הטוענים שנשים היו משוחררות יותר טוענים שנשים היו עניות ומסכנות שסגדו לרוצחי תינוקות, נישואין ללא הגבלה ואף נישואי אבות עם בנות.
ישנם חוקרים הטוענים שהאסלאם שינה את מבנה החברה הערבית בכך שתיקן, שינה את חוקי המגדר במשטר, כך לדוגמה חוקר האסלאם, ויליאם מונטגומרי ואט, טוען שהאסלאם היטיב עם מעמד הנשים בתקופה בכך שנחקקו חוקים בתחומי: בעלות, ירושה, השכלה וגירושין.
שינויים ראשונים תחת השלטון האסלאמי
שינויים ראשונים המתייחסים למעמד הנשים החלו לקרות במאה השביעית תחת תחילתה של דת האסלאם.
השינויים עסקו בעיקר בנושאי: נישואין, גירושין וירושה (נשים לא הוזכרו עם מעמד חוקי כזה בחברות אחרות כולל החברה המערבית עד למאות מאוחרות יותר).
מילון אוקספורד לאסלאם מציין שהחוק האסלאמי קבע איסור על רציחת תינוקות ממין נקבה ובכך נסללה ההכרה בנשים כבנות אדם, בעלות תכונות ורגשות בדומה למין הזכרי.
תחת החוק האסלאמי, מנהג הנישואין אינו מתבטא במעמד אותו רוכשת האישה אלא כהסכם שבו לגבר ולאישה ישנם זכויות וחובות.
זכויות הירושה של נשים הזכירו את זכויות הנשים בחברה הפטריארכלית שבה שושלת היוחסין מצד הגבר הייתה זכאית לקבל את הירושה לפני האישה.
אנמארי שימל, מציינת שבהשוואה לעמדות כלפי נשים לפני שהאסלאם נוסד, החקיקה האסלאמית התקדמה בצעדי ענק אל עבר שיפור מעמד הנשים בכך שהתירה לנשים את הזכות לנהל את הרכוש, כספים שהן הביאו איתן למשפחה או כספים שהן הרוויחו כתוצאה מעבודה.
חוקר האסלאם, ויליאם מונטגומרי ואט, מציין שמוחמד, בהקשר לאותה התקופה, יכול להיבחן כגורם שתמך בזכויות הנשים ושינה את מעמדן בצורה ניכרת.
וואט מספר שבאותה התקופה בה החל האסלאם לפעול, תנאי הנשים היו גרועים: לא ניתן להן שום זכויות על הרכוש, הן היו נחשבות כרכושו של הגבר ואם הגבר מת, רכושו היה עובר לבנו.
בעזרת חקיקת חוקים הנוגעים לרכוש, בעלות, ירושה, השכלה, נישואין וגירושין, שיפר הנביא מוחמד את זכויותיהן הבסיסיות של נשים בחברה המוסלמית.
בדת האסלאם, העיקרון המתייחס לנשים וגברים הוא שהאחד משלים את השני יותר מאשר עקרון השוויון.
בחברה האסלאמית ישנה חלוקה של חוקים המתייחסים לגברים במרחב הציבורי, ולנשים במרחב הפרטי - הבית והמשפחה.
החלוקה נובעת מהתלות הכלכלית של נשים בגברים, ולכן הקוראן מצודד בכך שגברים צריכים תמיד להיות בשליטה על נשותיהם.
האחריות הגדולה המצופה מן האישה היא בדרך כלל להגשים את עצמה כרעיה ואם, בעוד שהאחריות של הגבר היא לעבוד, לפרנס ולתמוך כלכלית באשתו ומשפחתו.
הקוראן בנוסף, מנחה את הגבר לכבד את חמותו ולהסתייג מהורים שמרגישים אשמים על כך שנולדה להם בת ולא בן.
האסלאם אינו מעודד יחסים בין גברים לנשים שאינם נשואים, אולם ישנם כמה יוצאים מן הכלל, כך ניתן לראות את ח'דיג'ה, אשתו הראשונה של מוחמד, שהייתה אלמנה פעמיים, עשירה, אשת עסקים שהעסיקה את מוחמד ועזרה לו רבות וזאת לפני שהם התחתנו.
דוגמה נוספת הן נשותיו של מוחמד שיעצו לנשים והגברים במדינה.
במדינות המשטר האסלאמי השונות כמו ערב הסעודית, נאכפים כל יחסים בין גברים לנשים, שלטון הטליבאן מהווה דוגמה קיצונית לכך.
במדינות בהן קיימים יחסים בין גברים לנשים, עדיין במסגד נעשית הפרדה בין גברים לנשים.
ד"ר חנה רחמן, מאוניברסיטת חיפה, החוקרת את תקופת מוחמד, טוענת כי לנביא הייתה מגמה להשליט על הקהילה המוסלמית המתהווה בחצי-האי ערב את הקוד החברתי-מוסרי שהיה מקובל על שבטו, קורייש, שבט זה היה שבט עירוני עשיר ומפותח, וקיים קשרי מסחר עם התרבויות החוץ-ערביות של אותם הימים.
הנורמות שהיו מקובלות על בני קורייש היו שונות מאלה של שבטי הנוודים בחצי האי ערב.
ככלל, סבורה ד"ר רחמן, שבהיבטים מסוימים, לפחות בנושא האישות ומעמד האישה, היה הגורם המקומי באזורים השונים לגורם הדומינאנטי, ולא נתקבל על פניו קוד איסלאמי קשוח כלשהו.
בהתאם לכך, קובע ד"ר אהוד טולידאנו, אין לראות בחוק המוסלמי מיקשה אחת.
שהסתמך בעיקר על מסורות שבטו, ומאוחר יותר חדרו השפעות ונורמות זרות מאזור עיראק ואיראן של היום, הסהר הפורה ומצרים.
התגבשות החוק המוסלמי, כפי שאנו מכירים אותו כיום, נמשכה כמה מאות שנים.
האפשרות לפרש את המקורות האיסלאמיים ולפסוק הלכה על-ידי הסתמכות עצמאית יחסית של המלומד הבודד על המקורות הייתה גדולה יותר בתקופה הראשונה.
אך גמישותו של הליך הפסיקה נצטמצמה בשלב מסוים (לכל המאוחר בסביבות המאה ה-11).
שיטת הפסיקה המקובלת היא ה"תקליד", הליכה בתלם לפי מה שכבר נפסק.
האסלאם מתיר לנשים את הזכות לבעלות המאפשרת לנשים להיות בעלות רכוש פרטי.
מכיוון שלנשים ישנם פחות חובות כלכליים מאשר לגברים, חלק מהזכויות הכלכליות של הנשים מוגבלות.
כך ניתן לראות שחלק הנשים בירושה כפי שמתואר בקוראן הוא פחות ממה שמקבל הגבר, הזכות של נשים לצאת לעבודה היא גם שנויה במחלוקת.
לפי ברנרד לואיס, בעוד שההגבלות בין נשים לגברים אינן שוות, לנשים מוסלמיות היו זכויות רכוש שלא היו כמותם יחסית עד לאחרונה.
מוגאדין טוענת, שחלק גדול מהמודרניזציה הכלכלית כלפי נשים נבעה מהכנסות הנפט והכנסות אחרות המגיעות מהשקעות זרות הזורמות פנימה אל תוך המדינה.
ההתפתחות הכלכלית משנה את מעמד הנשים במגוון דרכים חוצות מדינות ומעמדות.
זוהי ההוכחה לכך שמאז ומתמיד, מעמד הנשים הושפע מהתפתחות הכלכלה באותו המשטר.
אישה בהשוואה לבעלה, פחות מחויבת באשר לרכושה.
רכושה לפני חתונתם אינו מועבר לבעלה והיא אף מעודדת לשמר את שמה טרם הנישואין.
על האישה אינו חל שום חובה להוציא על משפחתה חלק מרכושה הפרטי או חלק מהכנסותיה טרם הנישואין.
בנוסף, האישה מקבלת נדוניה מבעלה בעת הנישואין.
לאישה בניגוד לבעלה יש את הזכות ולא החובה לתמוך כלכלית במשפחתה.
האסלאם מתיר לנשים לצאת לעבודה, ואפילו ממליץ לעשות זאת על מנת שלנשים תהיה עצמאות כלכלית, עם כמה הגבלות.
הקוראן מכיר בכך שהחברה צריכה נשים עובדות לתועלת ההתפתחות.
בעוד שגברים יכולים לתת טיפול רפואי לאישה, עדיף שהדבר ייעשה על ידי אישה, בנוסף, עדיף שבתי ספר, מכללות ומרכזי ספורט של נשים ינוהלו על ידי נשים ולא גברים.
בניגוד לכך קיימים ויכוחים פילוסופיים רבים האם נשים יכולות לכהן כשופטות, בית ספר למשפטים של החוק האסלאמי 'שאפי' טוען שאסור לנשים לעסוק בשום משרה משפטית בעוד שבית הספר למשפטים של החוק האסלאמי 'הנף' טוען שנשים יכולות לכהן כשופטות אולם לא בנושאי פשע.
אף על פי שלנשים ישנה הזכות לצאת ללמוד ולעבוד, אפשרויות התעסוקה וההזדמנויות אינן שוות כשל הגברים.
במצרים לדוגמה, לנשים ישנן הזדמנויות מוגבלות לעבוד במגזר הפרטי כיוון שנשים עדיין נתפשות ככאלו הצריכות לדאוג קודם כל למשפחה.
שיעור העסקת נשים משתנה בעולם המוסלמי ועולה משנה לשנה, ועדיין שיעור התעסוקה בקרב נשים מוסלמיות נמוך.
עדות נשים באסלאם שנויה במחלוקת.
גם בנושא זה ישנם האוחזים בדעה שעדותן של נשים אינן שוות ולכן לא יתקבלו בעוד שאחרים טוענים שעדותן של שתי נשים שווה לעדות אחת של גבר.
הסיבות לשונות, מוסברת בחוסר האינטליגנציה של נשים ומזגן הרגשי של נשים.
עם זאת, ישנם מקרים מסוימים בהם עדותן של הנשים יכולות להתקבל על בסיס שווה כשל גברים.
אחד הנושאים שבהם מתעסקים חוקרים הבודקים את מעמד הנשים באסלאם, מתרכז בשונות המגדרית בכל הקשור לנושא הדיאת.
הדיאת הוא סכום כסף, פיצוי הניתן למשפחת נרצח על יד הרוצח.
המסורת קיימת בחצי האי ערב מהתקופה הטרום אסלאמית.
האסלאם אינו ממליץ על סכום כסף כלשהו, אולם באופן מסורתי, הדיאת בשביל אישה הוא חצי מהגבר, וזהו חוק הרשום במפורש בחוקים של חלק מהמשטרים האסלאמיים כמו המשטר האיראני.
שופטים אסלאמיים אינם מבחינים בעונשים בין גברים לנשים בנושאי מין ואונס.
למרות זאת נשים יכולות להימצא אשמות בקלות יתר מאשר גברים בגלל הקושי להסתיר את ההריון.
מבלי ההיריון, נדרשים ארבעה עדים לקבוע על אנס.
בעשורים האחרונים ישנם מקרים רבים של הריונות מחוץ לנישואין של נשים הטוענות שנאנסו.
רובו המכריע של העולם המוסלמי הליברלי טוען שאין להוסיף עונש על אישה שנאנסה.
לפי החדית' הסוני, העונש על ביצוע אונס הוא מוות ולקורבן לא מגיע שום חטא ועונש כיוון שגם כך נענש בעונש גרוע עלי האדמות.
למרות זאת, הדרישות המחמירות להוכחת אונס גורמות לתוצאה שמספר מקרי האונס שדווחו הוא נמוך, נתון נוסף שתרם לכך הוא מספר מקרי אונס שהסתיימו בעונש מינימלי לאנסים או אף עונשים חמורים לקורבנות.
יחס הענישה ופירוש החוק האסלאמי בנושא זה קשור לחקיקה הקיימת במדינה ולרמת השיפוט בה.
ארגוני טרור איסלמיים רדיקליים, ובהם דאעש, חמאס, והג'יהאד האיסלמי עשו שימוש נרחב באונס נשים במהלך מתקפות כנגד אוכלוסייה אזרחית בהן נשים יזידיות בטבח סינג'אר, ונשים יהודיות בטבח בעוטף עזה ב-7 באוקטובר 2023.
לפי פרופסור נח פלדמן, רצח על חילול כבוד המשפחה עדיין קיים בחלק ממדינות המזרח התיכון.רציחות אלו מזוהות עם דת האסלאם אף על פי שרציחות אלו היו קיימות טרם כניסת האסלאם לחצי האי ערב ובנוסף אין להן גיבוי בקוראן.
למרות זאת, רציחות בטענת פגיעה בכבוד המשפחה מצויות בחוק האיראני והאפגני בתור קוד ענישה כאשר הרצח מותר או שמקבלים עבורו עונש קל.
רציחות בטענת פגיעה בכבוד המשפחה משויכות יותר לחברה המוסלמית ולמדינות המוסלמיות בעוד שהן קורות במדינות וחברות נוספות.
חוקרים טוענים שרציחות אלו קורות מתוך מסורת תרבותית ואינן שייכות לשום עולם מוסלמי.
על פי ההלכה האסלאמית, השריעה, נישואין בכפייה דתית אינם מותרים.
אף על פי שאין הגבלת גיל לנישואין, ישנה אמרה הטוענת שאין להשיא ילדות מתחת לגיל תשע, אך ניתן להבטיח את הילדות לנישואים עתידיים.
בנוסף, ילדה אינה עוברת לחיק בעלה עד אשר היא מגיעה לבשלות מינית.
אנשי דת מוסלמים, באופן מסורתי, ייעדו נשים אסלאמיות להינשא רק לגברים מוסלמים אך עם זאת, הקוראן במפורש מתיר לגברים מוסלמים לשאת אישה מעמי הספר, יהודים ונוצרים).
למרות זאת, חוקים נוספים מתנים נישואין עם אישה מעם הספר בכך שהנישואין יתקיימו בארץ מוסלמית.
נישואי פוליגמיה מאושרים תחת מגבלות והתניות, אולם הדבר אינו מותר לנשים, ישנו איסור להינשא ליותר מגבר אחד בעוד שלגברים מותר להינשא עד לארבע נשים כל עוד מצבו הכלכלי של הגבר מאפשר זאת.
הירושה של אלמנה הוא רבע מרכוש בעלה המת בעוד שאם לזוג קיימים ילדים, הירושה תקטן לכשמינית מרכושו המת של הגבר.
האלמנה תהיה רשאית להינשא לאדם שלא נשוי, אם ברצונה
הסכם הנישואין מדבר על הנדוניה שמביאה הכלה, בנוסף ההסכם קובע היכן יגור הזוג, האם האישה תרשה לבעל להינשא לאישה שנייה, הסכמתה בנושא, האם האישה תוכל בעתיד ליזום גירושין ועוד עניינים ונושאים שונים.
הסכם הנישואין הוא צורה פורמלית לסיכום תנאי היתכנות הזוג ביחד ולכן לעיתים יכול להכיל ולהימתח לנושאים לא כלכליים שלעיתים מתעלמים מהם הסכמי הנישואין.
בשטח, רוב המתחתנים מגיעים לחתונה בלי הסכם כתוב או עם דף חלק המסופק על ידי עורך החתונה הדתי.
פמיניסטיים אסלאמיים המכירים את החוק האסלאמי דואגים ופועלים ליידע נשים מוסלמיות בזכויות המגיעות להן לפי החוק ומעודדים אותן לדון ולגבש הסכם שייטיב עימן, לפני הנישואין.
האסלאם תומך ביחסים הרמוניים בין הגבר לאישה ומצביע על כך שככל שהאישה תחוש מכובדת, כך היא תצליח לרצות את בעלה טוב יותר, שכן זוהי אחריותה הגדולה.
על הגברים מוטלת האחריות להתייחס לנשותיהן בכבוד והנשים צריכות להיות קשובות לבעליהן.
הקוראן מעודד דיון והסכם הדדי המתייחס להחלטות המשפחתיות.
יש הטוענים שהאסלאם אוסר קיום יחסי מין מחוץ לנישואין.
האסלאם, נותן משקל גדול לצניעות הן של הגברים ובעיקר של הנשים.
על מנת להגן על נשים מפני האשמות כוזבות בדבר אי־צניעות, הקוראן מציב עונשים כבדים בעבור טענות שווא בדבר אי־צניעותן של נשים.
הקוראן מורה לבעל להכות את אשתו, וכן למנוע ממנה יחסי מין כאשר הוא חושש שהיא תתנהג בצורה לא ראויה: "אך את אלה אשר אתם פוחדים שתמרודנה, הטיפו להן מוסר, והימנעו מביאה אליהן במגע, והכון קלות"
נשים יכולות לבקש גירושין רק מול בית משפט מוסלמי על ידי שכנוע הקאדי, השופט הדתי להעניק להן גירושין.
בדרך כלל כאשר הבעל מבקש להתגרש האישה הגרושה שומרת לעצמה את הנדוניה שהביא הבעל וגם את כל הרכוש שהיה רשום בהסכם הנישואין.
גם הגברים וגם הנשים צריכים ליידע את בן/ת הזוג ביציאתם את הבית.
אישה צריכה את אישור בעלה לצאת מהבית, למרות זאת האישה אינה צריכה לבקש אישור בשביל כל טיול וטיול.
בקוראן לא מצוין שום איסור על תנועת נשים לבדן, למרות זאת בזרם הנמנה עם הסלפיזם, אישה צריכה להסתובב עם מחרם, אדם שהיא מכירה שאינו נשוי.
ישנם הטוענים שלנשים אסור לצאת למסע הארוך יותר משלושה ימים לבדה, שווה ערך ל-48 מיל לפי מנהגי האסלאם הקדום.
לפי מכון מחקר אירופאי לדינים ומחקרים, איסור זה צמח מתוך הפחד והסכנה שמועצם אצל נשים.
יש הטוענים שהאיסור הוא על מנת שהאישה תהנה ותהיה בטוחה בטיול שלה.
'שייח עייד אל קרני', איש דת מלומד הידוע בדעותיו הפתוחות, אומר שהקוראן אינו אוסר על נשים לנסוע ברכב, לפי השייח הרבה יותר טוב שאישה תיסע לבד ולא תוסע על ידי זר.
בערב הסעודית קיים איסור על נשים לנהוג ברכב והיא המדינה המוסלמית היחידה שאוסרת נהיגת נשים.
באפגניסטן כאשר שלט שלטון הטליבן, על נשים נאסר לנהוג ברכב.
ג'ון אספוסיטו טוען שאיסורים אלו אינם חוקי האסלאם אלא חוקים שנולדו ממנהגים תרבותיים.
הקוראן מתייחס לחזות החיצונית של נשים בכך שמדבר על כך שנשים צריכות להיות צנועות ולהסתיר את שערן, דרישה לחג'אב.
הדרישה מנשים באסלאם היא לבוש שלא יתפרש כפיתוי מיני ומשיכת הגבר.
קיימות כמה דעות הנוגעות לאלו אזורים צריכות נשים להסתיר, חלק טוענים שיש לחשוף רק את הפנים והידיים וחלק טוענים שיש לחשוף רק את העיניים.
אצל הגברים, הקביעה הרווחת היא שהכיסוי צריך להסתיר לפחות את החלק מהבטן ועד הברכיים.
נושא החג'אב מעסיק רבות את העולם המוסלמי.
באיראן, החג'אב והצניעות כתובים כחוקי מדינה, באזורים שונים בהודו קביעת קוד הלבוש היא תלוית נורמות חברתיות ולא חוק המדינה ובקצה השני מדינה כמו תוניסיה שם הממשלה אינה מעודדת נשים ללבוש רעלה.
עבאיה (عباءة או عباية): שילוב של שמלה עם חיג'אב.
צ'אדור (چادر): גלימה שחורה, לרוב נטולת שרוולים, העוטפת את כל הגוף חוץ מהפנים שנשארות גלויות, לרוב נלבש יחד עם חיג'אב.
ניקאב (نقاب): כיסוי גוף מלא (לעיתים קרובות שחור) הכולל חיג'אב ומטפחת שמכסה למעלה ממחצית הפנים למעט העיניים שנשארות גלויות.
בורקה (برقع): כיסוי גוף מלא המכסה גם את הראש כולו כולל העיניים ומאפשר ראייה רק דרך בד רשת או תחרה.
לבישת החג'אב אצל נשים מוסלמיות נתפסת במערב כסימן לדיכוי נשים בחברה המוסלמית.
מדינות אירופה אף הן נדרשו לנושא בעקבות מהגרים מוסלמים שהגיעו למדינתם וכך בשנת 2004 אסר בית המשפט הצרפתי על תלמידים בבית הספר להגיע לבית הספר עם סימנים דתיים כלשהם.
באפריל 2010, נאסרה בבלגיה ההליכה עם בורקה במקומות ציבוריים.
בצרפת נחקק באוקטובר 2010 חוק נגד כיסוי מלא של הפנים במרחב הציבורי.
החוק המכונה "חוק הבורקה" מיושם מאז ה-11 באפריל 2011.
באסלאם לא קיים הבדל בין הקשר של נשים וגברים לאלוהים.
גם גברים וגם נשים מקבלים את אותו הגמול בעבור מעשיהם.
לפי דברי הנביא מוחמד, נשים יכולות להשתתף בחיי הדת במסגד והמחזה של נשים במסגד היה נפוץ עד שבאסלאם החלו פיצולים ומאז נשים אינן שותפות בחיי הדת במסגד בעקבות החשש מאי צניעות היכולה להיגרם במפגש בין הגברים לנשים במהלך התפילה.
אולם במהלך העשורים האחרונים, נשים החלו להגיע יותר ויותר אל המסגד, שם התפילה נערכת בהפרדה מוחלטת.
ההפרדה נועדה למנוע הסחה במהלך התפילה.
באסלאם המוקדם נשים דתיות היו שותפות לחיי הדת.
חוקר המזרח התיכון, יצחק (איגנץ) גולדציהר, העריך שכ-15% מן החדית'ים נכתבו על ידי נשים.
בתקופה המודרנית, אפשרויות לימודי הדת בעבור נשים נעלמה כמעט כליל וקיימות חומות תרבותיות שאינן מאפשרות לנשים לרכוש השכלה זו.
למרות זאת לאישה מוסלמית קיימת האפשרות להפוך לאימאם, אולם זה תלוי ברוב.
תפקיד האימאם הוא להוביל את התפילה.
באופן כללי לנשים אסור להוביל תפילה כאשר קהל המתפללים הוא מעורב אך עם זאת, יש הטוענים שמותר לנשים להוביל תפילה בקרב ציבור מעורב ומפרשים זאת בכך שמוחמד נתן אישור לאום ווארקה, אישה, להוביל תפילה עם ציבור מעורב.
ב-2005 הייתה אמינה וואדוד לאישה הראשונה שהובילה תפילה בקרב ציבור מעורב, אך היא ספגה ביקורת רבה על כך בקרב חוגים מוסלמים.
ישנו ויכוח רחב הנוגע לשאלה האם נשים יכולות לעמוד בראש הנהגה פוליטית.
פסק הלכה המתייחס לנושא זה הוא של צחיח אל-בוח'ארי, אחד מששת החדית'ים הכי חשובים, שבו מוחמד אומר שעם שאותו תנהיג אישה לעולם לא יצליח.
ארגונים פמיניסטיים ניסו להתווכח על אמיתותו של פסק הלכה זה.
למרות זאת, קיימים מנהיגים אסלאמיים קלאסיים כמו א-טברי, התומך בשלטון נשים.
בתקופת טרום האסלאם, נשים כמו: עאישה, אום וורקה וסמרה בת וואהיב, לקחו חלק בפעילויות הפוליטיות השונות.
עם זאת, בעשורים האחרונים במדינות כמו אינדונזיה, פקיסטן, בנגלדש וטורקיה, בהם קיים רוב מוסלמי, נשים נמצאו בתפקידי מפתח פוליטיים.
יש הטוענים שבאסלאם אין דבר שמתיר או אוסר שלטון על ידי נשים.
עד לאחרונה, רוב מדינות האסלאם לא היו דמוקרטיות ולכן לנשים היה קשה יותר להיכנס לפוליטיקה, המגמה של המדינות המוסלמיות המודרניות היא נתינת דרגות שונות של הצבעה ושליטה על הממשלה.
באזרבייג'ן, לנשים ניתנה הזכות להצביע משנת 1918, אולם במדינות אסלאמיות אחרות, זכות ההצבעה לנשים ניתנה רק בעשור האחרון.
נכון לשנת 2019, חוץ מברוניי, מדינה בדרום אסיה (שבה זכות ההצבעה אינה מותרת גם לגברים וגם לנשים), בכל ארצות האסלאם או ארצות שבהן רוב האזרחים הוא מוסלמי, ישנה זכות בחירה לנשים.
אף על פי כך, בלבנון, כלפי חוץ קיים זכות הצבעה לנשים ובפועל, נשים לבנוניות צריכות להוכיח שהן מלומדות כיוון שרק נשים שלמדו יכולות להצביע.
האלה חלמי א-סעיד היא האישה הראשונה במצרים שהגיעה למעמד של שרה בממשלה.
דיון עכשווי על מעמד הנשים באסלאם
בחברה האסלאמית קיים טווח רחב של דעות, משמרנים ועד לליברלים.
הן השמרנים והן הליברלים משתמשים בהלכה המוסלמית, ובאופן שבו מתוארים חיי הנשים הבולטות באסלאם, על מנת להתווכח ולדון על זכויות הנשים בחברה המוסלמית.
בעוד שהשמרנים רואים את השוני המגדרי כעובדה קיימת שצוותה על המוסלמים, הליברלים מוצאים בתקופת ראשית האסלאם עקרונות רבים התומכים בשוויון זכויות לנשים.
יש הרואים דיון זה כהכרחי וטוענים שצריך להוסיף עוד מרכיבים לתוך הדיון כמו המצב כיום ולא לשתף רק את הדוקטרינה האסלאמית בדיון.
בין אם חוסר הצדק נתפס ביחס לאמונה האסלאמית או לתרבות, הוא שרוי במחלוקת.
בתחרות יופי מוסלמית העולם נדרש להפגין גם ידע באסלאם ומסורת.
השמרנים דוחים את הטענה שישנם חוקים שונים לנשים וגברים אשר מפחיתים עם ערך האישה בהשוואה לגבר.
לטענתם, הקריטריון היחיד העומד בפני האל הוא רמת האדיקות של האדם ולא מינו.
למרות זאת ישנם שמרנים המכירים בחוקי ההלכה השונים המבטאים חוסר שוויון ומצדיקים אותם בהבדלים הביולוגיים והסוציולוגיים השונים בין המינים.
כך לדוגמה ניתן לראות בנושא הירושה, חוק הירושה קובע שחלקה של האישה בירושה הוא כמחצית מירושת הגבר, ומסבירים זאת בכך שבזמן שהחוק נוצר, הגבר היה צריך לשלם בעבור כלתו ובנוסף, הגבר אחראי על נשותיו והוצאתן בעוד שלנשים אין חובה ואחריות כזו ולכן החוק נכתב כך.
ההתייחסות כלפי נשים במדינות מוסלמיות היא מגוונת, שלטון הטליבאן גונה על ידי הקהילה הבינלאומית כיוון שחייב נשים ללבוש בורקה בציבור, אסר על נשים לצאת לעבודה וללמוד לאחר גיל 8 ובנוסף נשים התמודדו עם עונשים אכזריים שכללו הצלפות ציבוריות.
באיראן לאחר המהפכה המצב מורכב יותר ונע בין פתיחות לשמרנות וכך ניתן לראות יציאה כנגד קיום יחסי מין ומן הצד השני נשים יכולות להיבחר לפרלמנט ולצאת ללמוד באוניברסיטאות.
קיים ויכוח בנוגע לפירוש המושג אג'תהאד, מונח המבטא ביקורת מחשבתית, שמשתמשים בו על מנת לפתח יחס מתקדם של האסלאם עם כבוד למעמד הנשים.
נשים פמיניסטיות אסלאמיות תומכות במתן זכויות נשים, שוויון בין המגדר וצדק חברתי המבוסס על הדוקטרינה האסלאמית.
פמיניסטיים אסלאמיים מבקשים להדגיש את לימוד השוויון באסלאם על מנת להתמודד עם הפירוש הפטריארכלי של מלמדי האסלאם השמרנים.
לאחר אסון התאומים, הפוקוס העולמי הופנה אל עבר נשים בחברה המוסלמית.
קמו מבקרים רבים שטענו שנשים אינן מקבלות שוויון בחברה.
אינדיקציות גאוגרפיות והתמחויות מסורתיות באיחוד האירופי הן שלוש מסגרות משפטיות באיחוד האירופי שנועדו להגן על שמותיהם של מוצרים חקלאיים אזוריים:
החוק – אשר מיושם במדינות האיחוד האירופי, ובהדרגה גם במדינות מחוצה לו, באמצעות הסכמים בילטרליים בין-לאומיים – מבטיח כי רק מוצרים אשר יוצרו באזור יכולים להימכר תחת שם המותג שלו.
חקיקה זו נכנסה לפועל החל משנת 1992. מטרת החוק היא להגן על המוניטין של המוצרים האזוריים, לקדם פעילות חקלאית וכפרית, להבטיח ליצרנים לקבל פרמיה עבור המוצרים האותנטיים שלהם, ולחסל את התחרות הבלתי הוגנת והונאת הלקוחות מצד ספקי המוצרים הבלתי-מקוריים, אשר מוצריהם עלולים להיות מאיכות נחותה יותר או בעלי טעם שונה.
מסגרת משפטית זו מגנה על מוצרים כגון יינות, גבינות, שינקן, נקניקים, מאכלי ים, זיתים, בירות, חומץ בלסמי ואפילו על לחמים, פירות, בשר נא וירקות מקומיים.
בפרט מזוהה סטטוס "המעמד הגאוגרפי המוגן" עם מוצרים כגון גורגונזולה, פרמזן (פרמיג'אנו רג'אנו), פאי החזיר של מלטון מוברי, גבינת אסיאגו, קממבר ושמפניה, אשר יכולים להיות משווקים בשמות אלה רק אם יוצרו באזורים המזוהים עימם.
כך למשל, כדי שגבינה מסוימת תוכל להיחשב כגבינת רוקפור, יש להכינה מהחלב של סוג מסוים ביותר של כבשים, ולהחמיץ את החלב במערות טבעיות סמוך לעיירה רוקפור-סור-סולזן, סמוך למחוז אוורון בצרפת, היכן שהגבינה מושפעת מנבגיו של עובש מסוים שגדל באותן המערות.
מעמד האישה בישראל כולל את תפיסתה של האישה בחברה הישראלית, אצל נשים ואצל גברים, מקומן של נשים ויכולת ההשפעה שלהן, בשלבי התמקצעות ובמסגרות התעסוקה, ביצירה הספרותית והמדעית בישראל, ובציבוריות ובפוליטיקה הישראלית.
מכלול התפיסות ועמדות הכוח של נשים בישראל עברו תמורות רבות מאז ראשית היישוב החדש בשלהי המאה ה-19, והשתתפותן הגוברת של נשים במרחב הציבורי, בממשל ובצבא מאז ראשית המנדט הבריטי ובמדינת ישראל.
השינויים הרבים הושפעו באופן ניכר מגורמים מסורתיים, חברתיים, פוליטיים, דתיים וצבאיים, הקשורים להתפתחותה של החברה הישראלית בכללה, במשך המאה ה-20, עד ראשית המאה ה-21. למעמדן של הנשים בישראל יש התייחסות גם באמצעות חקיקה בכנסת כגון: חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה אך תופעת האפליה עודנה קיימת במקומות מסוימים ונתונה במחלוקת.
בתחומים רבים נטען שמעמדה של נשים בישראל נמוך מזה של הגברים, בין השאר בסוגיות תעסוקתיות כגון פערי שכר בין נשים לגברים, אפליה בקבלה לעבודה וקיומה של "תקרת זכוכית" המונעת קידום נשים לתפקידים בכירים, ומניעת שירות נשים בתפקידים מסוימים בצה"ל.
היבט נוסף של פערים הוא הדרת נשים במרחב הציבורי כגון מניעת הצבתם או של שלטי חוצות ופרסומות עם תמונות נשים או השחתתם, בטענה שהן פוגעות בגדרי הצניעות, והדרת נשים על רקע דתי־הלכתי, לרבות אלימות מילולית ופיזית בניסיון לאכוף הדרה זו.
מאידך, נשים בישראל זכאיות להטבות והעדפה מתקנת מתוקף חוקים הנוגעים לתחומי העבודה, הביטחון הסוציאלי והשירות הצבאי.
עד העלייה הראשונה נשים בארץ ישראל לא זכו לזכויות רבות.
נשים היו כפופות למג'לה (החוק העות'מאני) שהכפיף אותן לחוקי העדות הדתיות השונות, שלא דגלו בשוויון זכויות לנשים.
כתוצאה מכך נשים לא יכלו לבחור, היו מקופחות בדיני האישות והירושה.
בתקופת העלייה הראשונה, שרוב באיה היו שומרי מצוות, התייחסו לאפליית נשים כאל מצב נתון, וקיבלו את ההסדרים הקיימים.
בשלהי תקופת העלייה הראשונה, ב-22 באוגוסט 1903, התכנסה הכנסייה הארצישראלית בזכרון יעקב.
מנחם אוסישקין הציע שהכנסייה תאפשר גם לנשים לבחור ולהיבחר.
הצעתו של אוסישקין התקבלה בתדהמה על ידי הצירים.
עם זאת, לאחר ויכוח סוער, הכנסייה החליטה ש:
תהיה זכות הבחירה לכל אישה ואיש מבן 18 ומעלה היושב בארץ שנה אחת לפחות;
ציר יכול להיות כל איש ואישה מבני 25 ומעלה.
חלק מעולי העלייה השנייה ואילך היו חדורים בהשקפת עולם סוציאליסטית שדגלה בשוויון זכויות.
תמורה במעמד הנשים התחוללה בתקופת העלייה השנייה, כאשר הגיעו לארץ ישראל נשים צעירות ובקשו להיות חלוצות ולהשתתף בארגוני הפועלים כגון "הפועל הצעיר", "פועלי ציון" וה"השומר" כחברות שוות; בארגון השומר נשים היו פעילות במיוחד.
עם הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל וראשית תקופת המנדט הבריטי החלה התארגנות של מוסדות היישוב העברי המייצגים, בהן ניתנה לנשים זכות שווה לבחור ולהיבחר.
הפולמוס על אפשרות הבחירה לנשים התנהל על רקע הבחירות הראשונות לארגון כנסת ישראל ב-1920, כאשר בקרב הציבור החרדי הייתה התנגדות תקיפה לכך, בציבור הדתי מחלוקת פנימית (הרב קוק התנגד והרב עוזיאל תמך), ובציבור החילוני הייתה תמיכה בנושא.
בשנת 1919 הוקמה התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל, שהשיגה, בין השאר, זכות בחירה לנשים ברמה הארצית, המקומית ולמוסדות היישוב.
ב-19 באפריל 1920 התקיימו הבחירות לאספת הנבחרים הראשונה, ולמרות דיונים ערים בעניין "שאלת זכות האישה", נבחרה לאספה "אגודת נשים".
באספת הנבחרים הרביעית נכנסו 18 מפלגות, ביניהן שלוש מפלגות נשים.
בשנת 1921 נוסד ארגון נעמת בסגרת הסתדרות על ידי חלוצות העלייה השנייה והשלישית, אשר בער בהן הצורך להתארגן, משום שלא זכו להכרה ולייצוג במוסדות הקיימים, וקופחו על אף היותן שותפות מלאות בעבודה.
ארגון זה היה לכל אורך השנים ארגון הנשים הגדול ביותר בישראל.
בארגון חברות כיום כ-800,000 נשים בישראל (בהן נשים יהודיות, ערביות, דרוזיות וצ'רקסיות) המייצגות את כל הספקטרום של החברה הישראלית.
לארגון ישנם 100 סניפים שונים בערים, בעיירות וביישובים בכל רחבי ישראל.
ויצ"ו, אשר נוסדה בבריטניה ב-1920, פעלה גם כן בארץ ישראל משנות ה-20.
בשנות הארבעים של המאה העשרים ייסדה עורכת הדין תהילה מטמון את "הליגה לזכויות הנשים בישראל", ועמדה בראשה.
בשנת 1948, בעת הקמת מדינת ישראל, הוענק לציבור הנשים בישראל שוויון זכויות מלא כאשר נכתב במפורש במגילת העצמאות כי "מדינת ישראל (...) תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע או מין".
כתוצאה מכך, מאז ועד היום אין כל מניעה חוקית לנשים בישראל מהשתתפות באופן פעיל בחיי הציבור הישראליים.
ב-16 בנובמבר 1992 הוקמה בכנסת הוועדה לקידום מעמד האישה.
תחום העיסוק העיקרי של הוועדה הוא קידום מעמד האישה בישראל לקראת שוויון בייצוג, בתחום החינוך ובמעמד האישי.
כמו כן פועלת הוועדה למניעת אפליה בשל מין או נטייה מינית בכל התחומים וכן הקטנת פערים בכלכלה ובשוק העבודה ולמאבק באלימות כלפי נשים.
שדולת הנשים היא בין הארגונים המקדמים חקיקה שוויונית מאז 1984.
חוק שיווי זכויות האישה, התשי"א-1951 - קובע כי "דין אחד יהיה לאישה ולאיש לכל פעולה משפטית", אך מתיר הבחנה המתחייבת מהשונות העניינית שביניהם, וכן העדפה מתקנת לתיקון הפליה קודמת או קיימת של נשים
חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, התשמ"ח-1988 - אוסר אפליה בעבודה משלל סיבות, ובהן הפליה לפי מין העובד
חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, התשנ"ו-1996 - קובע שוויון בשכר לעובד ולעובד הממלאים תפקידים שקולים.
חוק למניעת הטרדה מינית, התשנ"ח-1998 - אוסר הטרדה מינית של גברים ושל נשים.
חוקים המעניקים זכויות נוספות לנשים:
חוק עבודת נשים, התשי"ד-1954 - עוסק בזכויות של נשים עובדות, כגון הזכות לחופשת לידה ולהיעדרויות נוספות הקשורות בהריון ולידה.
חלק מהזכויות רשאית האישה להעביר לבן זוגה.
חוק גיל פרישה, התשס"ד-2004, מעניק לאישה את הזכות לפרוש בכל גיל שבין גיל הפרישה לנשים (כיום 62 שנים) לגיל הפרישה לגברים (67 שנים).
בהתאם לכך, זכויות שניתנו בחוקים אחדים למי שהגיע לגיל פרישה (אזרח ותיק), נשים זכאיות לקבלן מוקדם מאשר גברים.
פקודת מס הכנסה - מעניקה חצי נקודת זיכוי נוספת לאישה.
חוק הביטוח הלאומי, התשי"ד-1954 - פוטר עקרת בית (אישה נשואה העובדת רק במשק ביתה) מדמי ביטוח לאומי.
על אף שהדין הישראלי מקנה שוויון זכויות בין גברים לנשים, הזכות לשוויון אינה משתרעת לתחומים שבהם דין המדינה הוא הדין הדתי.
בתי הדין הדתיים במדינה נחשבים למגבילים את זכויותיהן של הנשים היהודיות והמוסלמיות במדינה.
בדין העברי, החולש על נישואין וגירושין של יהודים, יש צורך בהסכמתם של שני בני הזוג לצורך הליך הגרושין.
במקרים רבים בני זוג מתנים את הסכמתם למתן גט בקבלת תנאיהם, או בכלל מסרבים קטגורית לגירושין, תופעה הנקראת סרבנות גט.
מכיוון שהליך הגרושין נעשה על ידי מתן גט מהבעל לאישה מרצונו החופשי, ובגלל המשמעות החמורה יותר של עגינות לאישה לעומת תוצאות סירוב הגט לגבר, באופן כללי התוצאות של סרבנות הגט לנשים הן חמורות יותר מאשר לגברים, דבר המעניק לגבר עמדת יתרון במשא ומתן קודם מתן הגט.
במקרים מסוימים נשים מוסלמיות רשאיות לעתור ולקבל גט באמצעות בתי הדין המוסלמים גם ללא הסכמת בני זוגן.
מנגד הגברים המוסלמים רשאים להתגרש מנשותיהם גם ללא הסכמתן ואף מבלי לפנות לבית דין.
מעמד נשים בבתי הדין הדתיים
בבתי הדין הדתיים - הן בתי הדין הרבניים והן בתי הדין המוסלמיים - מכהנים גברים בלבד, אף שהחוק בישראל לא שולל במישרין את מינויה של אישה לדיינת בבית הדין הרבני.
במסגרת ההצעות לשינויי חקיקה משטריים ביוזמנת הקואליציה ב-2023 הוצע להרחיב את סמכויות בתי הדין הרבניים.
פורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה התריע על כך שהרחבה זו, במקום לתקן חוליים במערכת בתי הדין, תיצור מערכת משפט כוללת של דין תורה, המפלה נשים ומדירה אותן משורותיה בריש גלי, במקביל למערכת המשפט האזרחית.
נשים מהוות חלק משמעותי מכוח-האדם של צה"ל מיום הקמתו.
ישראל היא אחת המדינות היחידות בעולם שבהן מונהג גיוס חובה לנשים המוסדר בחוק, אם כי אורך השירות בו מחויבות נשים קצר מזה של גברים.
לאורך תולדות המדינה נשים נטלו חלק בצבא בישראל לפני ומאז קום המדינה בשנת 1948, כאשר הנשים כיום מהוות 33% מכלל חיילי צה"ל ו-36% בדרגות הקצונה הנמוכות.
לעומת זאת, ככל שעולים בסולם הדרגות כך מתמעט מספרן של הנשים.
מעמד הנשים בצבא, התפקידים הפתוחים בפניהן ואפשרויות הקידום שלהן עברו שינויים רבים במהלך השנים.
ב-8 בנובמבר 1995 עתרה מהנדסת האווירונאוטיקה הישראלית אליס מילר לבג"ץ נגד משרד הביטחון וצה"ל עקב סירובם לקבלה למיונים לקורס טיס.
בעקבות עתירתה נתקלה מילר ביחס מזלזל ושוביניסטי אפילו מנשיא המדינה, עזר ויצמן, שלפי עדותה אמר לה: "תשמעי מיידלע (=ילדה ביידיש), את ראית פעם גבר סורג גרביים?
על אף שמילר לא עברה את הקורס הטיס, פסק דין תקדימי זה פתח את הדלתות בפני הנשים בישראל לתפקידים שמעולם לא יכלו לגשת אליהם בצה"ל לפני כן.
במהלך שנת 2000 נכנס לתוקף תיקון לחוק שירות ביטחון שקובע את העיקרון לפיו לכל אישה יש זכות שווה לזכותו של גבר למלא תפקיד כלשהו בשירות הצבאי, אלא אם כן הדבר מתחייב ממהותו ומאופיו של התפקיד.
בעקבות כך, נכון להיום, 88% מכלל התפקידים בצה"ל מקבלים לשורותיהם נשים, בעוד שבפועל נשים מאיישות 69% מכל אותם התפקידים.
טייסת הקרב הישראלית הראשונה רוני צוקרמן קיבלה את כנפי הטיס שלה בשנת 2001. הטייסת הראשונה בחיל האוויר הישראלי הייתה זהרה לביטוב וטייסות נוספות.
אך, צה"ל קבע החל מ-1948 ועד בג"ץ מילר כי נשים לא ישרתו כטייסות בצה"ל.
ב-23 ביוני 2011, התמנתה אורנה ברביבאי לקצינה הראשונה בתולדות צה"ל הנושאת דרגת אלוף כאשר מונתה לראש אגף כוח האדם.
נוכח העלייה החדה בהשתלבות נשים בתפקידי לחימה, במלחמת חרבות ברזל התמודדו מפקדות ולוחמות מול מחבלי חמאס שחדרו לישראל ב-7 באוקטובר 2023 במתקפת הפתע על ישראל.
לראשונה מאז קום המדינה לחמו נשים מטעם צה"ל בתוך רצועת עזה.
ישראל היא אחת המדינות הראשונות שבהן אישה נבחרה לכהן כראש ממשלה, וקיים ייצוג נשים בבית המחוקקים, הכנסת והן בממשלה.
מספר הנשים בתפקידים אלו גדל לאורך השנים.
בעוד שמרבית הפוליטיקאיות בישראל מכהנות במפלגות חילוניות, מעטים המקרים שבהם נשים כיהנו בתפקידים בכירים במפלגות הדתיות או הערביות בישראל.
המפלגות חרדיות בישראל אף נמנעות במוצהר משיבוץ נשים ברשימותיהן לכנסת ולרשויות מקומיות.
בעתירות שהובאו לדיון בבית המשפט לאורך השנים (כגון : בג"ץ שקדיאל נגד שר הדתות ובג"ץ אליס מילר) הועלו הסוגיות של כהונת נשים בתפקידים ציבוריים וצבאיים.
כיום ישנן נשים רבות בישראל המחזיקות בתפקידים בכירים בחברה הישראלית כגון ראשי עיריות, חברות מועצות מקומיות וציבוריות, שופטות בבית המשפט העליון, בבתי המשפט המחוזיים או בפרקליטות מדינה, חברות כנסת ושרות בממשלה.
שיעור הנשים בכנסת נמוך משמעותית משיעורן באוכלוסייה.
מהכנסת הראשונה ועד הכנסת ה-14 נע מספר חברות הכנסת בין 7–12, כלומר לא עלה על 10% מסך חברי הכנסת.
החל מהכנסת ה-15 עלה שיעור הנשים בכנסת והגיע בכנסת ה-18 ל-21, שהם כ-17.5% מחברי הכנסת, לאור פעילות המפלגות הגדולות לשריין מקומות לנשים.
בהכנסת העשרים וארבע המספר חברות הכנסת לשיא של 36 חברות כנסת 30% בכלל חברי הכנסת.
עם זאת, המפלגות החרדיות נמנעות באופן מוצהר משילוב נשים ברשימותיהן לכנסת.
מלבד גולדה מאיר עמדו נשים נוספות בישראל בראש מפלגות גדולות והיו מועמדות לתפקיד ראש הממשלה, ציפי לבני ושלי יחימוביץ').
שיעור השרות בממשלות ישראל, אשר היה בעבר כ-6% עד 10%, גדל באופן משמעותי לאורך השנים.
עם זאת, מקום המדינה ועד 2013 כיהנו בסך הכל 14 נשים שונות בתפקיד שרה, מתוך מעל ל-200 שרים שכיהנו בישראל.
בממשלת ישראל השלושים ושש מכהנות 9 שרות, שהן 30.1%.
בעוד ש מרבית הפוליטיקאיות בישראל מכהנות במפלגות חילוניות, מעטים המקרים בהם נשים מכהנות או כיהנו בתפקידים בכירים במפלגות הדתיות או במפלגות הערביות בישראל.
במפלגות החרדיות ש"ס ואגודת ישראל נשים אינן יכולות להיבחר.
במרץ 2015 עתרה תמר בן פורת לבג"צ על מנת לאפשר לנשים חרדיות להיבחר למפלגות בכנסת.
בן פורת זכתה בעתירתה אך המפלגות הדתיות אינן ממלאות אחר פסיקת בג"ץ.
ב-1975 הקים ראש הממשלה יצחק רבין ועדה לבחינת קידום מעמד האישה בראשות ח"כ אורה נמיר.
הוועדה הגישה את מסקנותיה ב-1978 לראש הממשלה מנחם בגין.
מרבית המלצות הדו"ח, ובכללן הקמת רשות לקידום מעמד האישה, לא הגיעו לידי יישום, אולם היו לדוח השלכות בשטח, ובכלל זה מינוי יועצת לראש הממשלה בנושא.
בשנים 1978–1997 פעלו בעלות תפקיד שונות שכיהנו כיועצות לראש הממשלה לתחום מעמד האישה.
ב-1991 הוקמה בכנסת הוועדה לקדום מעמד האישה, וב-1998 הוקמה הרשות לקידום מעמד האישה בכפיפות לשר לשוויון חברתי, והמבנה, התפקיד והסמכויות שלה נקבעו בחוק.
באפריל 2023 הוחלט על הקמת המשרד לקידום מעמד האישה, מתוך כוונה להעביר תחתיו את הרשות לאחריות המשרד החדש.
בהצעת החוק לקידום הנשים בישראל שהוגשה על ידי חברת הכנסת לימור סון הר מלך ואושרה בקריאה טרומית ביולי 2023 נקבע כי הרשות תפורק ותוקם תחתיה רשות חלופית הכפופה לשרה לקידום מעמד האישה.
תחומי האחריות של הרשות המוגדרים בחוק צומצמו במסגרת ההצעה, כמו גם כלי היישום של הרשות.
כמו כן הוסרו הקריטריונים המקצועיים לבחירת מנהל הרשות וחברי הוועדה המייעצת.
החוק הזה [...] יפגע קשות בקידום מעמד הנשים בישראל."
בבית המשפט העליון לא כיהנה שום אישה בתפקיד שיפוטי עד שנת 1976, אז החלה לכהן כשופטת מרים בן-פורת, שהייתה גם הראשונה לכהן בתפקיד מבקר המדינה.
מאז הונהג בבית המשפט העליון שריון לאישה ונשים נוספות כיהנו כשופטות.
השופטת דורית ביניש הייתה הראשונה שכיהנה בתפקיד נשיא בית המשפט העליון, ועשתה זאת משנת 2006 ועד 2012. השופטת מרים נאור ירשה אותה בתפקיד כאשר כיהנה כנשיאה עד לשנת 2017, ואילו כיום מכהנת כנשיאת בית המשפט העליון השופטת אסתר חיות.
החוק הישראלי אוסר על אפליה על בסיס מגדרי בתעסוקה ובשכר.
בישראל קיימים פערי שכר בין גברים לנשים ויש הטוענים כי על אף החוק, חלקם נובע מאפליה .
לאורך השנים הממשלה חוקקה מספר חוקים שנועדו לשפר את מעמד האישה במקום העבודה ובחברה הישראלית.
הרשות לקידום מעמד האישה במשרד ראש הממשלה מעניקה מלגות להשכלה גבוהה עבור לסטודנטיות דרוזיות, בדואיות, וצ'רקסיות בצפון הארץ.
הרשות לקידום מעמד האישה במשרד ראש הממשלה מקיימת גם קורסי הכשרה מקצועית לנשים ביישובים הערבים, הדרוזים והצ'רקסים בישראל.
יישום הנורמות של אורח החיים הדתי במרחב הציבורי
בישראל מתקיימת הפרדה מגדרית במרחב הציבורי בקרב הקהילות החרדיות.
היקף ההפרדה משתנה לפי פלגים שונים בציבור החרדי.
הפרדה זו מנומקת בפרשנות מחמירה של האיסור הקיים בהלכה היהודית על קרבה בין גבר ואישה שאינם נשואים או קרובי משפחה מדרגה ראשונה.
כחלק מהנהגה זו, מקפידים החרדים על הפרדה מגדרית לא רק בבתי הכנסת, אלא גם באולמות אירועים, על ידי מחיצות.
כמו כן קיימת הפרדה בין בנים לבנות בבתי הספר החל מגילאי הגן.
בקווי אוטובוס המשמשים בעיקר אוכלוסייה חרדית ומכונים "קווי מהדרין" מתקיימת הפרדה מגדרית, כאשר החלק הקדמי מיועד עבור גברים, והחלק האחורי עבור נשים.
ב-5 בינואר 2011 בעקבות עתירה של המרכז הרפורמי לדת ומדינה קבע בג"ץ כי הפרדה מגדרית בקווי האוטובוסים הציבוריים בישראל בכלל ובקווי המהדרין בפרט מותרת רק כאשר היא נעשית מרצון הנוסע.
לפני פסק הדין, היו מספר מקרים שבהם נוסעות בקווי מהדרין הוטרדו ואולצו לשבת בחלקו האחורי של האוטובוס וכן גברים שנדרשו לעבור מן החלק האחורי אל זה הקדמי.
בסוף 2011 החל בישראל דיון ציבורי ער בסוגיית הדרת נשים, בעקבות מקרים אחדים של הפרדה מגדרית שנטען שיש בהם משום הדרה מנימוקים דתיים.
בדיון הציבורי השתתפו אנשי תקשורת ופוליטיקאים, ואף ראש הממשלה בנימין נתניהו ונשיא המדינה.
גורמים נוספים יצאו נגד מה שראו כתופעות של הדרת נשים בחברה החרדית..
מזכירת המדינה האמריקאית, הילרי קלינטון, מתחה ביקורת על הדרת הנשים בישראל ואף השוותה את המצב בישראל למצב באיראן.
רבים בחברה החרדית ראו בטענות בנושא זה רדיפה חסרת הצדקה, וטענו כי המדובר בהסטת תשומת הלב מהאפליה של נשים הקיימת במגזר הכללי ובמגזרים נוספים, בתחום הפוליטיקה, העסקים (שכר והזדמנויות עבודה), דימוי ההחפצה, ושימוש בגופן של נערות וילדות לשם זנות.
כמו כן נטען שהתקשורת נטפלה למקרים שוליים ונקטה בהכללה.
בינואר 2012 מינה היועץ המשפטי לממשלה צוות משרדי בנושא "תופעת הדרת הנשים במרחב הציבורי".
במרץ 2014 החליטה הממשלה על יישום ההמלצות.
עוד הוחלט כי יוצע תיקון לחוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים, שיאסור על ביזוי או השפלה, מחמת הפליה, על מנת למנוע מאדם לקבל מוצר או שירות ציבורי.
הצעת החוק עברה בקריאה ראשונה ביוני 2014 אך לא קודמה מאז.
וכמו כן, בעקבות פניות של המרכז הרפורמי, קבע משרד הבריאות כי הימנעות מכוונת מפרסום דמויות נשיות במרחב הציבורי אסורה.
כמו כן, פורסמו מכתבים לקופות החולים לפעול לפי התקנות האלו של משרד הבריאות.
בשנת 2012 המרכז הרפורמי לדת ומדינה יחד עם עו"ד אסף פינק הגישו תובענה ייצוגית בשם עמותת "קולך" נגד תחנת הרדיו "קול ברמה" שכללה שידורים ותוכניות עם גברים בלבד וסירבה להעלות לשידור נשים או להשמיע את קולן בשירה ובדיבור.
עיתונים ואתרי אינטרנט חרדיים נוטים להימנע מהצגת תמונות נשים ולטשטש את פרצופן.
אחד מהמקרים המפורסמים הוא טשטוש של נשים, ביניהן בכירות בארגונים רפורמיים וקונסרבטיביים וכמו כן היועמ"שית של הנשיא הרצוג, באתר "בחדרי חרדים" בידיעה על פגישתן עם הנשיא הרצוג שבעקבותיו נתבע על ידי המרכז הרפורמי לדת ומדינה ונדרש בפשרה אליה הגיעו הצדדים האתר לשלם פיצויים לנשים בתמונה.
מקרה מוכר נוסף הוא פרסום מאת אתר "בחדרי חרדים" של תמונת הממשלה ה-36 כאשר תשע השרות טושטשו בתמונה.
בניגוד לרוב המדינות המוסלמיות במזרח התיכון, הנשים הערביות בישראל נהנות ממעמד חוקי זהה לזה של הגברים, ויש להן את הזכות להשתתף בבחירות ולהיבחר למשרה ציבורית.
כמו כן, מצבן של הנשים הערביות בישראל טוב בהרבה ממצבן של נשים במדינות המוסלמיות במזרח התיכון שכן החוק הישראלי אוסר על נישואי פוליגמיה, נישאים לקטינות וההתעללות מינית בנשים.
הנשים הערביות בישראל שותפות באופן פעיל בחיים הציבוריים בישראל ובגופי הממשלה.
דוגמאות בולטות לכך כוללות את - חוסניה ג'בארה, אשר הייתה האישה הראשונה מקרב ערביי ישראל שמונתה לתפקיד חברת כנסת ונאדיה חילו אשר הייתה האישה השנייה מקרב ערביי ישראל שמונתה לתפקיד חברת כנסת.
מהאישה החרדית מצופה לטפל בביתה ולא לפתח קריירה.
מטרת יציאתה לשוק העבודה היא לפרנס את המשפחה ולאפשר לבעל ללמוד בישיבה.
לחלק מהנשים החרדיות בישראל נגישות נמוכה למידע בתחום הבריאות ולשירותי בריאות.
משרד הרווחה מפעיל מקלט לנשים מוכות ומוקד לדיווחים על מקרי התעללות.
ארגוני הנשים בישראל מספקות ייעוץ, התערבות במשברים, סיוע משפטי ומקלטי לנשים שחוו התעללות.
מדי שנה מתרחשים בישראל מקרי רצח על חילול כבוד המשפחה בקרב הקהילה הערבית בישראל.
החוק בישראל אינו מכיר ב'הגנה על כבוד המשפחה' כצידוק ראוי לרצח.
אולם, בפועל רשויות החוק מגלות הבנה כלפי התופעה, תוך ניסיון להיות רגישים לתרבותה של 'קבוצת המיעוט', בעיקר מצד המשטרה.
במקרים רבים, המשטרה נוהגת להפעיל 'נכבדים' כדי לפשר בין האישה ומשפחתה, שולחת נערות לחסותם של שיח'ים, או מחזירה אותן לבתיהן.
היו מספר מקרים בהם נרצחו נערות אחרי שפנו למשטרה והתלוננו שהן בסכנת חיים, לעיתים אחרי שהמשטרה קיבלה התחייבות מצד המשפחה והחזירה את הנערה לביתה.
בישראל נחשב אונס, כולל אונס המתקיים במערכת זוגית, לעבירה שהעונש עליה הוא 16 שנות מאסר.
החוק מכפיל את העונש כאשר העבריין אנס קרוב משפחה.
בשנת 1998 נחקק בישראל החוק למניעת הטרדה מינית, אשר מגדיר חמישה סוגי התנהגות המהווים הטרדה מינית, וקובע שהתנהגות כזו היא בגדר עבירה פלילית ועוולה אזרחית.
העונש על הטרדות מיניות בישראל מותאם לחומרת המעשה.
העונש נע לרוב בין שנתיים עד תשע שנים מאסר.
על פי סקר שנערך במהלך 2010 על ידי משרד התמ"ת בנושא הטרדה מינית בעבודה בישראל עלה כי בסביבות 35 עד 40 אחוז מהנשים בישראל חוו הטרדה מינית במקום עבודתן וכי שליש מתוכן הוטרדו בשנה האחרונה.
בקרב הנשים שדיווחו על הטרדה, 69 אחוזים ציינו שההטרדה כללה הצעות בעלות אופי מיני, 47 אחוז ציינו התייחסויות המופנות לאדם ומתמקדות במיניותו, 22 אחוז ציינו מעשה מגונה, 10 אחוז ציינו ביזוי או השפלה של אדם ביחס למינו או מיניותו, ו-7.7 אחוזים ציינו סחיטה באיומים.
פוליגמיה אסורה על פי חוק העונשין בישראל.
איסור פוליגמיה בישראל אינו תלוי בעדה ולאום, אך למרות זאת בקרב האוכלוסייה הבדואית בישראל נפוצה תופעה זאת, בשיעור מצומצם בנישואים רשמיים, ובשיעור רחב בנישואים לא רשמיים (כלומר נישואים שאינם מדווחים לרשויות).
לפי הערכות חוקרים, שיעור הפוליגמיה באוכלוסייה זו נע בין 20% ל־36% מכלל הנישואים.
חרף זאת כמעט ואין אכיפה של איסור זה בקרב האוכלוסייה הבדואית.
הסחר בנשים בישראל מתקיים במטרה להעסיקן בזנות.
על פי רוב מתבצע הסחר בנשים שאינן אזרחיות ישראל, ושהובאו לישראל במרמה.
סחר הנשים בישראל, הוא חלק ממגמה עולמית רחבה יותר של סחר למטרות זנות, בה נשים מגויסות, לרוב במרמה, לעבודה בתעשיית המין ונסחרות למטרות ניצול מיני.
על פי ההערכות, כ-3000 נשים נסחרות בישראל למטרת זנות, גילן הממוצע הוא 23 ורובן מובאות ממזרח אירופה: מולדובה, אוקראינה ורוסיה.
רק 9% מהן דיווחו כי בעבר עבדו בזנות, משמע, אצל רובן ישראל הייתה הפעם הראשונה בה עבדו בזנות.
29% דיווחו כי במדינת מוצאן היו מובטלות, והשאר שעבדו עסקו במקצועות כגון: מזכירות, מורות, תופרות וכדומה, כששכרן בממוצע היה 38 דולר לחודש.
בדצמבר 2018 נחקק חוק איסור צריכת זנות, שמטרתו לתרום למאבק בסחר נשים ובזנות בישראל.
השיעור הממוצע של תמותת היולדות בישראל הוא 7 לכל 100,000 לידות, מהנמוכים בעולם.
תוחלת החיים הממוצעת של נשים בישראל הייתה בשנת 2013 84.3 שנים, גבוה מתוחלת החיים הממוצעת של הגברים.
מעלן הוא חבל המושחל בתוך תורן של כלי שיט המשמש להעלאת המפרשים למעלה והחזקתם במקום.
המעלן הוא באורך כפול מאורך התורן לפחות כדי לאפשר הורדת המפרש בלי להוציא את המעלן ממקומו.
השחלת מעלן חדש במקרה שהישן נקרע או יצא ממקומו עלולה להיות מורכבת ולהשבית את כלי השיט עד החלפת המעלן, לכן לפעמים ישנם מעלנים רזרביים שמושחלים בתורן בדרך כלל ביאכטות כדי למנוע בעיות בלב ים.
מסיבה זו מקפידים להחליף מעלנים בזמן, על ידי משיכת המעלן החדש בעזרת הישן.
מעמד האישה: משפט ושיפוט, מסורת ותמורה הוא ספר עיון מאת השופט פרופ' מנחם אלון (המשנה ה-11 לנשיא בית המשפט העליון), העוסק במעמד האישה כפי שהוא מתבטא במשפט העברי ובחוק במדינת ישראל.
כותרת המשנה של הספר היא: "ערכיה של מדינה יהודית ודמוקרטית".
הספר פורסם בהוצאת הקיבוץ המאוחד במסגרת ספריית "הלל בן-חיים" למדעי היהדות ומצוטט לעיתים בפסקי דין וחוות דעת משפטיות.
הספר נפתח בהקדמה ארוכה המתארת את הליכתה של ההלכה לאחר האמנציפציה ביהדות אירופה ובמרכזים היהודיים שבארצות המזרח וצפון אפריקה.
אלון דן במרחב שבין יצירתיות ואיפוק (אקטיביזם והימנעות) בנושא מעמד האישה בספרות השו"ת.
חלק גדול מן הספר מוקדש להצגת ניתוח חוקים ופסקי דין במערכת המשפטית.
אלון מרבה להציג חילוקי דעות בדרך פסיקת בתי המשפט ובתי הדין הרבניים ולהשוות את דין המשפט העברי למשפט האנגלי ופסיקות בית המשפט בארצות הברית.
בין השאר נידונים חוק שיווי זכויות האישה (תשי"א -1951), פסק הדין ברנט-אפלשטיין, פסק הדין בפרשת נגר, פרשת אזוגי, פסק דין פדידה (התעללות האיש באשתו), פסק דין וייל (הזכות לקיום יחסי אישות) ופרשת בבלי אותה מבקר אלון הן מצד פסיקת בית הדין הרבני והן מצד פסיקתו של השופט אהרן ברק.
אלון מנתח את סוגיית מתן זכות בחירה לנשים בראשית המאה ה-20 דרך עמדתו השלילית של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, פסיקתו היצירתית של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, ועמדות נוספות של הרב יחיאל יעקב וינברג והרב משה פיינשטיין.
בתוך כך נידונים סוגיית לימוד תורה לנשים, הסמכת נשים כטוענות רבניות, והכללת נשים בגוף הבוחר של רבנים.
בנושא זה דן אלון בהרחבה בפסק הדין שנתן בפרשת לאה שקדיאל החלטה שאפשרה את ישיבתה במועצה דתית.
סוגיות נוספות שנסקרות: ירושת הבת והאישה, מניעת עגינות האישה, הפקעת קידושין (אפקעינהו רבנן לקידושין מיניה) ודיני ההרחקות.
סוגיות תפילת נשים בציבור נפרשת תוך התבוננות בפסק הדין "פרשת נשות הכותל", מהמצב ההיסטורי של בית הכנסת ברחבת הכותל ועד דברי הנשיא מאיר שמגר ודעת המיעוט של השופט שלמה לוין בפסק הדין.
מיקומן הפיזי והתודעתי של נשים מוסלמיות במזרח התיכון מושפע מהיבטים שונים ומגוונים: חברתיים, פוליטיים, תרבותיים, כלכליים, גאוגרפיים, היסטוריים ובעיקר דתיים.
תפיסת האישה במרחב הציבורי המוסלמי, לעומת המרחב הפרטי, שונות באופן מהותי זו מזו.
הן באות לידי ביטוי בכל מעגלי החיים, החל מחינוך, דרך כתבי דת, ספרות, רפואה, אמנות, מחקר אקדמי ועוד.
ערכים ונורמות שעוצבו במשך השנים מנחים את האופן בו נשים מוסלמיות מתנהלות במרחב הציבורי לעומת הפרטי.
בנוסף קיים המרחב הווירטואלי, שנוכחותו מעמיקה בשנים האחרונות.
קיים שילוב הרשתות החברתיות באופן עמוק במהפכות חברתיות ופוליטיות, כגון "האביב הערבי" שהחל בשנת 2010 בתוניס והתפשט למדינות ערביות רבות, וכלל גל של התקוממויות עממיות נגד השלטון המדכא.
תהליכים חברתיים רבים שאירעו בשנים האחרונות בחברה המוסלמית לא הובילו לשינוי מהותי במעמד האישה.
נהוג לחשוב כי ככל שחברה היא בלתי מפותחת וענייה, כך מעמד האישה בה הוא בעייתי, נחות ומורכב.
מבט על ההתקדמות הטכנולוגית והקדמה הכלכלית במדינות המפרץ, סעודיה, איראן ואחרות מעיד כי קשר זה אינו המקור היחיד, אם בכלל, לפער בנראות הנשים במרחב הציבורי בחברה המוסלמית.
ניתן לבחון יחסי נשים ומגדר בערב הסעודית ולהביא את הדוגמה של מנאל אל שאריף הסעודית, שנדונה למאסר בשנת 2011 בגין נהיגה במכוניתה, בארצה נשים לא היו רשאיות לנהוג.
בשנת 2018 הותר לראשונה לנשים בערב הסעודית להוציא רישיון נהיגה.
זהו צעד המצביע על תהליך של שינוי ביחס לאישה בחברה הערבית.
כיום, נשות אקדמיה מוסלמיות רבות יוזמות צעדים לשינוי המכונים 'הג'יהאד המיגדרי'.
על פי חוקרות אלה, המסורת האיסלאמית נותרה ברובה פטריארכלית.