tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-15 בינואר 2020 פורסם שקשת 12 עובדת על סדרת דוקו-דרמה על סיפורה של אתי אלון והמעילה בבנק למסחר.
בנוסף פורסם שמחפשים שחקנים לארבעה תפקידים ראשיים: אתי אלון, עופר מקסימוב, אביגדור מקסימוב ושלומי אלון.
ב-24 בפברואר 2020 פורסם שחן אמסלם לוהקה לתפקיד אתי אלון ויניב סוויסה לוהק לתפקיד עופר מקסימוב.
צילומי הסדרה התרחשו בין החודשים יוני עד יולי 2020.
תרבות" נתן למיני-סדרה ביקורת שלילית וכתב:
למרות זאת שיבח את הליהוק של השחקנים: .
גם בעיתון "הארץ" ניתנה למיני-סדרה ביקורת שלילית.
אתי מאירסון (נולדה ב-27 בספטמבר 1962) היא קצינת משטרה בדימוס בדרגת ניצב משנה, בתפקידה האחרון שירתה כמפקדת משטרת התנועה הארצית (מתנ"א) עד לסוף שנת 2022.
מאירסון התגייסה למשטרת ישראל בגיל 20. היא מילאה שורה של תפקידים בכירים במשטרה, בהם מפקדת מחוז חוף באגף התנועה, וסגנית מפקד משטרת התנועה הארצית.
ב-2006 העידה עדות אופי לטובת אחד השוטרים בפרשת השוטרים הנוקמים.
ב-2009 במהלך אסון הכרמל, שימשה כסגנית מפקדת תחנת חיפה.
באוקטובר 2017 מונתה לראשת היחידה לביטחון מידע (יחב"מ).
קודם לכן שימשה כמפקדת תחנת זכרון יעקב.
ב-30 במאי 2021 החלה לשמש כמפקדת משטרת התנועה הארצית (מתנ"א) וסיימה תפקיד זה בסוף שנת 2022, ממלא מקומה-נצ"מ יורם ברינה.
מאירסון בעלת תואר שני במנהל עסקים.
היא נשואה לחיים, אם לשניים ומתגוררת בעתלית.
אתי אלישקוב (נולדה ב-5 ביולי 1977) היא אשת עסקים ישראלית, מייסדת ומנכ"לית ליברה חברה לביטוח.
אלישקוב גדלה בחולון, היא הצעירה מבין 5 אחים ובת להורים יוצאי עיראק ממשפחת מועלם.
היא בעלת תואר בחשבונאות מהמכללה למינהל, כמצטיינת דקאן.
עבדה בתחום הפיננסים עוד מלימודיה האקדמיים, באחד מסניפי בנק דיסקונט.
לאחר סיום לימודי החשבונאות, החלה התמחות במשרד רואי החשבון ארנסט אנד יאנג, קוסט פורר גבאי את קסירר.
ב-2006, בגיל 29, מונתה לסמנכ"ל הכספים של הכשרה חברה לביטוח, וב-2012 מונתה למנכ"לית החברה.
עם סיום תפקידה ב"הכשרה", מונתה אלישקוב למנכ"לית איילון אחזקות.
בדצמבר 2017 הקימה את ליברה חברה לביטוח.
אלישקוב פעלה לגיוס ההון הראשוני הדרוש להקמת החברה ותחילת פעילותה, כאשר כ-50% ממנו השקיעה מהונה האישי ואת 50% הנותרים גייסה ממשקיעים שונים.
אלישקוב היא בעלת השליטה בחברה ומחזיקה ב-46.8%, והיתרה בידי משקיעים נוספים, שכל אחד מהם מחזיק עד 5% לכל היותר.
בשנת 2015 דורגה אלישקוב בדירוג הצעירים המבטיחים מתחת לגיל 40 (40 עד 40) של מגזין גלובס.
ב-2018 היא דורגה במקום ה-33 בדירוג 100 המשפיעים של דה מרקר.
ב-2019 דורגה במקום ה-26 בשנת בדירוג הנשים המשפיעות של פורבס ישראל, וב-2020 במקום ה-19 באותו דירוג.
אתי יעקובי-ליליאור (נולדה ב־1961) היא ציירת ישראלית.
עבודותיה מוצגות בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות משנת 1981.
אתי יעקובי נולדה בתל אביב-יפו בשנת 1961 וגדלה בעיר חולון.
בנעוריה למדה אמנות במוזיאון תל אביב לאמנות ושיחקה כדורסל במסגרת קבוצת 'הפועל חולון'.
במחצית הראשונה של שנות ה-80 של המאה ה-20 למדה אמנות בבצלאל ובמכון פראט (Pratt Institute) בניו יורק.
בראשית שנות ה-90 שהתה בניו יורק בשנית.
עיקר יצירתה של יעקובי הוא במדיום הציור.
רבות מיצירותיה מתייחסות אל ציור אירופי, לצד שימוש במוטיבים מן התרבות הפופולרית.
בתה היא ענת ליליאור, גולשת גלים שייצגה את ישראל באולימפיאדת טוקיו (2020).
ב-1997 הציגה תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב בשם "העולם המופלא 3".
ב-2022 זכתה בפרס רפפורט לאמן ישראלי בכיר, ובספטמבר 2024 נערכה במוזיאון תל אביב תערוכת יחיד בשם "לוט בערפל" אותה אצרו ניקולא טרצי ועוזר האוצר כפיר מאיר.
1983-1981 בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1988-1985 תואר ראשון, פילוסופיה ולימודים קלאסיים, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב-יפו
1989 פרס האמן הצעיר, משרד החינוך והתרבות
1992 פרס ז'אק וגניה אוחנה לאמן ישראלי צעיר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו
2001 פרס עידוד היצירה, משרד המדע התרבות והספורט
2009 פרס בתחומי האמנות הפלסטית, משרד החינוך והתרבות
2022 פרס רפפורט לאמן ישראלי בכיר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו
אתי אברג'ל (נולדה ב-21 באוגוסט 1960) היא פסלת ורשמת ישראלית.
מפתחת מיצבים תלויי ארכיטקטורה, רישום ואובייקטים הבונים סצנות מתוך יומן סוביקטיבי.
הציגה תערוכות רבות בישראל ובעולם וזכתה בפרסים רבים, ביניהם פרס צילה ירון ופרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום.
אתי אברג'ל נולדה בטבעון למשפחה שעלתה ארצה ממרוקו.
היא למדה, מסבתה, שהייתה אורגת שטיחים בפז, להעריך את יופייה של מלאכת הכפיים.
למדה לתואר ראשון במחלקה לאמנות בבצלאל (1980-1984) ובתוכנית לימודי ההמשך בבצלאל ולתואר שני בתולדות אמנות וביקורת תרבות בתוכנית משולבת של בצלאל והאוניברסיטה העברית (1996-1998).
במקביל, למדה במכון כרם להכשרת מורים בירושלים, שם היא מכשירה מורים לאמנות.
מיצביה של אתי אברג'ל עוסקים בנושאים של זהות רב תרבותית, הגירה ותהליכי מעבר והסתגלות.
השפה הפיסולית הייחודית של אברג'ל היא שפה פואטית, כאוטית ורוויית סתירות - במיצביה היא משתמשת בפריטים ביתיים מוכרים, דוגמת עטים, כלי מטבח, גיגיות מטבח, מחברות לימוד, ארגזים, בקבוקים, כדורגל ועוד.
החפצים עוברים טרנספורמציה - חלקם מטושטשים בגבס לבן, מצופים בשקים, קשורים בחבלים, מסקנטייפ, ושרשראות ברזל.
הם מתחברים יחד בחיבורים רעועים ובלתי צפויים, המשקפים ארעיות תמידית.
המיצבים כוללים לפעמים גבס שנערם על הרצפה, דיו שחור מטפטף, פקעות של חוטים, סכך שהופך לסבך פיסולי וחפצים סתומים שמבקשים להדהד זכרונות עבר.
לאובייקטים השונים במיצבים יש לרוב סיפור משפחתי, אבל לחפצים עצמם אין היסטוריה מעבר להיסטורית הייצור התעשייתי שלהם.
עבודתה של אברג'ל מתקשרת לתנועת דלות החומר, ועולה ממנה תחושה חזקה של עצב ותלישות.
הסביבות שהיא מקימה יכולות להזכיר תופעות טבע קוסמיות או צמחייה עבותה, אבל תמיד יישארו מקומות שאי אפשר להגדירם.
כאוצרת היא מלווה אמנים בשלבים שונים בקריירה שלהם, ואצרה בין היתר תערוכות ללאה אניעם דרעי ותהילה מרסל ביטון (בית האמנים בירושלים, 2021) ותערוכה לאלעד רוזן ונעמי לב (גלריה אלפרד, 2011).
מיצב לחמישה קירות, גלריית המחלקה לאמנות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים, 1998
אתי אברג'ל, בית האמנים, ירושלים, 1999
מבנה שהיה או לא היה, הגלריה של קיבוץ בארי, קיבוץ בארי, 2009
סדקים בקירות עירומים, מרכז לאמנות מדע וטכנולוגיה על שם פ.ק הניך בטכניון, חיפה, 2010
דוממים אחרים, הקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב, 2011
ארכאולוגיה של אחרות, מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, קיבוץ ברעם, 2017
אתי אברג'ל: פיסול, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע, 2018
תא קיומי, מוזיאון וילפריד, 2021
אדמה, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1998
אל קברי צדיקים: עליות לקברים והילולות בישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1998
12 בריבוע, בצלאל 1, גלריה ע"ש מוריס לואיס, ירושלים, 1998
בתוך ערים מחורבות, הגלריה החדשה - סדנאות האמנים, אצטדיון טדי, ירושלים, 1999
הביאנלה בוונציה, תערוכה קבוצתית, 2003
רקמת פעולה, "פרגמנטים מזכרונו של איש הפח", מוזיאון הרצליה, 2004
אמנות הארץ 2004, מחול אחרון, תחנת הכוח רדינג, תל אביב, 2004
הצפה - הביאנלה הארצית הרביעית לרישום, סדנת ההדפס ירושלים, ירושלים, 2010
בעבודה, סדנאות האמנים - גלריה ת (א)עשייה, ירושלים, 2010
חדרי הפלאות באמנות העכשווית, מוזיאון הרצליה, 2012
שבר, שבריריות, בית בנימיני, המרכז לקרמיקה עכשווית, תל אביב-יפו, 2012
לכל איש יש שם, גלריה דביר, תל אביב, 2014
המוזיאון מציג את עצמו 2, אמנות ישראלית מאוסף המוזיאון, גלריות קרן משפחת דינה ורפאל רקנאטי הבניין ע"ש שמואל והרטה עמיר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2015
בדרכו של הקו, רשמים VII – הביאנלה השביעית לרישום, סדנת ההדפס ירושלים, ירושלים, 2019
1983 - פרס הצטיינות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2002 - פרס מרדכי ושושנה איש-שלום לעידוד יצירה
2005 - פרס ג'אנט וג'ורג' ג'אפין להצטיינות באמנות חזותית, קרן תרבות אמריקה-ישראל
2005 - פרס עידוד היצירה, משרד המדע התרבות והספורט
2009 - פרס ישראכרט לאמן ישראלי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2017 - פרס עידוד היצירה, משרד התרבות והספורט
2024 - פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום
2008 - פרסמה את הספר אמן "יומן מיצבים" המתאר תהליכים מאחורי הקלעים של הצבות החלל הארעיות שלה.
אתי היא סדרת טלוויזיה מסוגת דרמה שהוקרנה לראשונה בפסטיבל הסרטים של ונציה 2025. הסדרה שנוצרה על ידי חגי לוי והערוץ הצרפתי ארטה (ARTE) מבוססת על היומן שכתבה אתי הילסום, ובמרכז העלילה קורותיה של הילסום ההולנדית משנת 1941 עד 1943.
הסדרה אתי מבוססת על יומניה של אתי הילסום, אשר פורסמו בספר ששמו השמיים שבתוכי.
העלילה מתמקדת בהתפתחות האישית והרוחנית של הילסום, צעירה יהודייה מהולנד, בשנים 1941–1943, במהלך הכיבוש הנאצי.
המפגש שלה עם הפסיכו-כירולוג מניע תהליך של חקירה פנימית ושינוי עמוק בתפיסת עולמה.
הסיפור מתאר את תעצומות הנפש שפיתחה נוכח המציאות המאיימת של רדיפת היהודים, ומבליט את בחירותיה יוצאות הדופן של הילסום לנוכח הסכנה הגוברת.
הסדרה עוברת בין ממדי זמן שונים, ומציבה את חיפוש המשמעות של אתי כהשתקפות של שאלות קיומיות עכשוויות ובעיקר את השאלה כיצד ניתן לשמר תקווה לנוכח מציאות קשה.
בסדרה משתתפת השחקנית , שחקנית בולטת בתיאטרון האירופי, המגלמת את דמותה של אתי הילסום.
לצידה מופיע סבסטיאן קוך , המוכר בין היתר מתפקידו בסרט "חיים של אחרים", בתפקיד הפסיכו-כירולוג יוליוס שפיר.
בנוסף משחקים בסדרה גם יבגניה דודינה, חייס נאבר וקלייר בנדר.
הפקת הסדרה נעשתה ביוזמה ובהובלה של יעל פוגל מחברת Les Films du Poisson.
לצידה לקחו חלק חברות הפקה בינלאומיות נוספות, בהן Komplizen ,TopKapi ,Quiddity ו-SIPUR.
גם אנשי מקצוע מישראל לקחו חלק בהפקה, ביניהם יעל חרסונסקי, נטע דבורקיס ואסף קורמן.
לצדם השתתפו גם המפיקה האמנותית מעין עדן ועורכת התסריט אוסי נשרי.
אורון שמיר כותב על ההחלטה לצלם שם: "ההחלטה לצלם באמסטרדם של היום בהתייחס למאורעות היסטוריים היא הברקה.
חוויה שלא מפסיקה להפתיע ולצמרר (...).
במקום שחזור תקופתי בביגוד או צילום בשחור־לבן, "אתי" כאילו מתרחשת בשום־זמן ובלי התייחסות מילולית לנאציזם.
התחושה הנוצרת היא של צפייה בהווה מתמשך, גלגולים של רדיפה ורוע אנושי, במקום בעבר מרוחק (...) שלטי "הכניסה ליהודים אסורה" על רקע אתרים מוכרים, כמו הרייקסמוזיאום וכיכר המוזיאון סביבו, לא רק צובטים בלב אלא מבהילים ממש".
הסדרה הוקרנה בפרמיירה בפסטיבל הקולנוע של ונציה ובבתי הקולנוע של רשת לב.
ד"ר אתי חגי היא אשת הגות ומעשה, חוקרת חברה וחינוך והוגה ישראלית.
חגי מרצה וכותבת תוך מיזוג בין חשיבה פסיכואנליטית הומניסטית ורוחנית עם חינוך ואתיקה.
פרסמה ספרים ומאמרים העוסקים במעשה החינוכי, בזיקות גומלין ובהקשרים חברתיים ותרבותיים של חוויה נפשית אישית ומשותפת.
היא למדה באוניברסיטת בן גוריון בנגב לתואר ראשון ושני.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה בהשפעות הגומלין בין יועצת מערכתית לבין מנהיגות מערכתית והבנייה של תרבות ארגונית.
ביסוד המחקר נמצאת החשיבה האקולוגית (שראשיתה בביולוגיה).
חגי עברה הכשרות מקצועיות בתחומי ההדרכה הבין אישית, הנחיית קבוצות, יעוץ ארגוני בגישות פסיכודינמיות, וכן הכשרה בגישת פסיכולוגיית העצמי וחקר הסובייקטיביות ובפסיכואנליזה כ'פסיכולוגיית זולתעצמי מונחית דהרמה' ברוח אדם.היא לימדה בין השאר באוניברסיטת תל אביב, בסמינר הקיבוצים ובמכללת לוינסקי.
חגי נשואה ליוסף ולהם שלושה ילדים, שתי נכדות ושני נכדים.
חגי עסקה בליווי ויעוץ בין אישי, בהנחיית קבוצות ובפיתוח תהליכים חינוכיים ומערכתיים.
היא עסקה שלשה עשורים בהוראה והדרכה במספר מוסדות אקדמיים בכללם: אונ' תל אביב, סמינר הקיבוצים ומכללת לוינסקי.
חגי הייתה שותפה ליוזמות חינוכיות וקהילתיות המשלבות פסיכואנליזה עם חשיבה חינוכית ואתית, לרבות תכניות הכשרה והעמקה לאנשי חינוך וחברה.
הרצאותיה וכתביה עוסקים בנושאים כגון: שינוי מערכתי, זיקות גומלין, אמפתיה ונוכחות זולתעצמי, אתיקה כתשתית לזהות מקצועית ועוד.חגי פרסמה מאמרים, מסות וטקסטים בתחומי עיון ופרוזה והם פורסמו בכתבי עת טאסופות מאמרים.
כתיבתה עוסקת בממשק בין פסיכואנליזה, חינוך והגות פילוסופית.
היא בוחנת סוגיות של זהות, משמעות ואחריות בהקשרים אישיים וחבתיים.
כתביה וספריה של חגי זכו להתייחסות ביקורתית בבמות חינוכיות, תרבותיות וקליניות.
חלק מהביקורות הצביעו על תרומתה היחודית לשיח החינוכי ועל השילוב החיוני בין תאוריה קלינית, חשיבה פילוסופית והקשרים חברתיים תרבותיים.
תפיסתה מונחת בצומת שבין פסיכואנליזה, חינוך, פילוסופיה והגות הומניסטית.
מתמקדת בחקר העצמי, המשמעות, החירות והקשרים שבין נפש, תרבות וחברה, מתוך מחויבות עמוקה לרוח האדם ולמורכבות הקיום האנושי.
גישתה משלבת פסיכולוגיית העצמי, חשיבה פסיכואנליטית עכשווית, דיאלוג פילוסופי ורגישות בודהיסטית-קיומית, תוך עיסוק מתמשך בשאלות של זהות אישית וקולקטיבית, ריפוי, אחריות חברתית ותקווה.
היא רואה בפסיכואנליזה לא רק פרקטיקה טיפולית אלא גם שדה אתי-תרבותי המבקש להרחיב תודעה, להעמיק הקשבה ולתמוך בתהליכי שינוי אישיים וחברתיים.
מציעה תפיסה חינוכית-אנושית הרואה באדם ישות מתהווה, מחפשת משמעות, הזקוקה לנראות ולהכרה, למפגש כמרחב של חירויות שביסודו אחריות אישית ואמונה עמוקה בפוטנציאל הטוב הבסיסי הנתון לאדם מעצם טיבו הבסיסי.
עשייתה מאופיינת בחיבור בין עומק תיאורטי לנוכחות אנושית חיה, בין מחשבה ביקורתית למחויבות אתית, ובין אינטימיות טיפולית לשאלות רחבות של חברה ותרבות.
היא פועלת מתוך אמונה בכוחה של מחשבה קשובה, יצירתית ואמיצה, לפתוח מרחבים של ריפוי, משמעות ועתיד אנושי מיטיב.
"חינוך לפיתוח ה'עצמי': פיתוח הסובייקטיביות והעצמיות, בין פסיכולוגיית העצמי לחשיבה אקולוגית", פורסם במסגרת אסופת ניירות דעה – חינוך לערכים בעולם משתנה.
"היינץ קוהוט על ספסל הלימודים" לקראת פרסום ב"כתבים – פסיכולוגיית העצמי, התרומה הישראלית" הוצאת כרמל.
מאמר בספר "קבוצת שיח חינוכית – הזמנה להשתנות", יחד עם ד"ר יעל ערן-צורן וד"ר דליה ארד.
חינוך מבקש משמעות – ספר עיוני העוסק במעשה החינוכי ובשאלת המשמעות בחינוך, תוך הדגשת מקומם של קשר, שיח והקשר אישי בתהליכי למידה.
חינוך רואה מורכבות – ספר העוסק במורכבותה של העשייה החינוכית ובבחינת יחסי הגומלין בין תלמיד, מורה ומערכת חינוכית.
הספר מציע ביקורת על גישות חינוכיות הישגיות־פשטניות.
אל ה־פתוח: מבט פסיכואנליטי על העצמי יחד היהודי והישראלי והריפוי המחויב (2025) – ספר עיוני־מסאי העוסק בזהות, יחסים, טראומה ואתיקה בהקשרים אישיים וקולקטיביים, מתוך נקודת מבט פסיכואנליטית־הומניסטית.
היות ביוספרי – קיימות כהוויה וכאורח חיים במועצה אזורית מגידו ספר העוסק הוויה ביוספרית מחייבת מנהיגות שיתופית ומשתפת ותהליכים של חיבור הן בין האדם לסביבה הפיזית והן בין הקהילות (חיבורים במרחב האנושי), מועצה אזורית מגידו, 2014
"רסיסי חיים" (פרוזה), 'אות הפקות – אבי ליפשיץ' 2010
הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה (באמהרית: የፌፈን ዲሞክራሲያዊ ሪፐብሊክ, תעתיק לעברית: יאיתיופ'יה פדראלאווי דימוקיראסייווי ריפביליק; בעפרית ובתיגרינית: የኢትዮጵያ/ናይኢትዮጵያ ፌዴራላዊ ዴሞክራሲያዊ ሪፐብሊክ; באורומו: Rippabliikii Federaalawaa Dimokraatawaa Itoophiyaa; בסומלית: Jamhuuriyadda Dimuqraadiga Federaalka Itoobiya) ובקיצור אתיופיה היא מדינה ללא מוצא לים בקרן אפריקה שבמזרח אפריקה, והיא המדינה המאוכלסת ביותר כיום ללא מוצא לים.
היא גובלת בצפון באריתריאה, בסודאן ובדרום סודאן במערב, בקניה בדרום, בסומליה ובסומלילנד במזרח, ובג'יבוטי בצפון-מזרח.
אתיופיה היא פדרציה של שבעה מחוזות אתניים, ארבעה מחוזות מולטי-אתניים, ושתי ערים עצמאיות.
המדינה מכונה בחוקתה "הפדרציה האתיופית השנייה" ומוגדרת כפדרציה דמוקרטית רב-לאומית שצורת שלטונה רפובליקה.
אתיופיה היא ארץ בעלת היסטוריה רצופה מאז העת העתיקה.
המדינה המודרנית היא המשכה של האימפריה האתיופית, שהיא עצמה מקורה בקיסרות אקסום.
זו, על פי המסורת, התפתחה ממלכות שבא אשר קמה בשנת 1978 לפנה"ס.
הנצרות הוכרזה כדת המדינה בשנת 325 לספירה, כך הפכה אתיופיה למדינה השנייה ולאימפריה הראשונה שקיבלה את הנצרות.
במהלך המאה השביעית הגיע גם אסלאם לאזור, מה שהחל את תקופת החושך האתיופית, שבמהלכה התפשטה ממלכת אקסום דרומה, ואיבדה שטחים בצפון שנכבשו על ידי המוסלמים.
בתחילת ימי הביניים הפכה אתיופיה לאחת מהאימפריות החזקות בתבל, ובסופם החלה הידרדרות.
במהלך העת החדשה התרחבו גבולות המדינה, והמדינה נותרה עצמאית עד לכיבוש האיטלקי ב־1936. שמה הקודם של אתיופיה הוא חבש.
אתיופיה מנהלת מדיניות עצמאית השונה מיבשת אפריקה וממדינות המזרח התיכון ומובילה במספר תחומים ביבשת.
בשנת 1923 היא הפכה לחברה בחבר הלאומים, ובשנת 1942 היא חתמה על הצהרת האומות המאוחדות, והייתה אחת מ-51 המדינות המייסדות של הארגון ומארחת את מרכז האו"ם של אפריקה.
אתיופיה היא גם אחת ממייסדות האיחוד האפריקאי, ומזכירות הארגון שוכנת בבירתה, אדיס אבבה.
השם היווני "איתיופיה" מהמילה היוונית "איתיופס" (Αἰθίοψ, אתיופי), המורכבת משתי מילים יווניות (αἴθω + ὤψ), ופירושה "פנים צרובות", "צרוב פנים".
השם נזכר לראשונה אצל ההיסטוריון היווני הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס).
על פי ספר אקסום (המאה ה-15), השם נלקח משמו של "איתיופיס", בנו של כוש בן חם.
היוונים השתמשו במושג "אתיופיה" כמונח גאוגרפי שהתייחס לאזור שמדרום לסהרה.
הישות הדומיננטית באותם זמנים באזור הייתה ממלכת כוש וכך גם הייתה ההתייחסות היוונית בעיקר לכוש בשם אתיופיה.
השימוש הראשון בשם "אתיופיה" בהתייחסות לחבש הייתה לאחר שהנצרות הוכרזה באימפריה החבשית כדת המדינה על ידי הקיסר עזנה ב-325 והשם אתיופיה הפך לשם הנוצרי של האימפריה, בייחוד לאחר כיבושה של ממלכת כוש על ידי חבש המתנצרת ב-340.
שם המזוהה רבות עם אתיופיה המודרנית הוא "חבש", מושג אשר נלקח משמם של העמים השמיים החיים בצפון הרמה האתיופית - החבשים.
השם מציין את האזור הגאוגרפי בין הנילוס הכחול לים האדום ובו חיים רוב רובם של החבשים.
מקורו של השם חבשים הוא בערבית ("الحبشة" - "אל-חבשה") ומשמעותו "ערב רב".
הכוונה היא לשלל השבטים השמיים שהיגרו לאזור מחצי האי ערב, בעיקר מתימן, מהמאה ה-20 לפנה"ס ועד למאות הראשונות לספירה.
על פי ההיסטוריון אדוארד גלאסר, השימוש הראשון בשם היה ב-1460 לפנה"ס, מהירוגליף "חבסטווי", שם שבו השתמשה מלכת מצרים חתשפסות על מנת לתאר את תושבי ארץ פונת.
הכתובת הראשונה המוסכמת על פי רוב לשם חבשים היא מן המאה ה-2, שנמצאה בתימן, בכתובות אלו הוזכר השם "חבשט" כשם של קבוצה אתנית מהאימפריה החבשית מול חופי תימן וכן כשם כולל למספר שבטים במאה ה-3 שמהווים את העדות השונות בחבש.
השם "אביסיניה" הוא גלגולו של השם "חבש" מערבית, שהתגלגל ללשונות אירופה.
בעבר היה נהוג גם להשתמש בשם "הודו" ("india") ככינוי לאזור חבש, במנותק מהאזור הגאוגרפי-יווני "אתיופיה".
משום שהשם אתיופיה שימש בעיקר ככינוי לממלכת כוש ולא לחבש, היה נהוג להשתמש בשם "הודו" (או "הודו שעל היבשה", להבדיל מתת-היבשת ההודית היא חצי אי ענק) לתיאור חבש, כיוון שעל פי היוונים החבשים היו קרובים בצבע עורם ובמראם הפיזי להודים ולא לאפריקאים.
כמו כן הם קוטלגו כעם ערבי, מה שיצר בלבול נוסף.
היסטוריונים חוקרי ארצות ואחרים השתמשו בשם "הודו" לתיאור מספר מדינות וארצות.
השפעה מוקדמת של השם נראית גם בספר היובלים, שם נרשם ש"ארץ הודו" היא חלק מארצות שם בן נח, שם גם הכוונה לחבש.
ההתיישבות באתיופיה היא עתיקה מאוד.
ראיות להתיישבות זו נמצאו ברמה האתיופית, בעיקר מאובנים של אבות האנושות אשר התגלו במדינה זו ותוארכו כבני 5.9 מיליוני שנים.
האזור המכונה היום "אתיופיה" נקרא על ידי סוחרים מצריים "פונת" או "ים", כבר ב-3000 לפנה"ס.
המסע המצרי הראשון הידוע לאתיופיה התרחש במאה ה-25 לפנה"ס, והמסע המפורסם ביותר לשם היה של המלכה חתשפסות, כנראה בערך ב-1495 לפנה"ס, מכיוון שהמסע תועד בתבליטים מפורטים במקדש בתביי.
המצרים קראו לפונת גם "טא-נטג'רו" (ארץ האלים), והתייחסו אליה כאל ארץ המוצא שלהם.
אם מקבלים התייחסות זו כעובדה היסטורית, הרי שאתיופיה היא מקורה של ציוויליזציה עתיקה אפילו יותר ממצרים העתיקה.
המסורת האתיופית מספרת שבתחילה אזור אתיופיה נכבש ונשלט על ידי ממלכת כוש.
מכיוון שהאזור הוא צומת דרכים בין המזרח התיכון ושאר אפריקה, עמים שמיים מאזור תימן החלו להגר לאזור צפון אתיופיה ולהתעמת עם ממלכת כוש.
המסורת האתיופית גורסת שבתחילה פלשו הארמים לאתיופיה, ומאוחר יותר הוקמה ממלכת סבא (היא שבא) ב-1978 לפנה"ס על ידי צאצאי יקטן בן עבר בתימן.
מאוחר יותר התפשטה ממלכה זו לאזור צפון אתיופיה, והארמים, שהיגרו גם הם לאזור, התעמתו עם ממלכת כוש ועם ממלכת סבא.
על פי המסורת, כאשר הומלך ב-975 לפנה"ס מנליק, בנה של מלכת שבא, הוא ייסד את ממלכת אקסום שעתידה הייתה לשלוט על האזור במשך אלפי שנים.
נכדו של מנליק, המלך סארה הראשון, הביס את הארמים ואת צבאות ממלכת כוש.
המסורת האתיופית גורסת כי ממלכת אקסום הוקמה במאה העשירית לפנה"ס, אך הארכאולוגיה ממקמת את עלייתה של אקסום רק במאה ה-1 לפנה"ס.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו, התגלו בצפון אתיופיה שרידיה של ממלכה שמית עתיקה יותר מאקסום.
ממלכה זו, המכונה "ד'אמט", הוקמה במאה העשירית לפנה"ס.
במספר כתובות נזכר שמה בכפוף למלכיה בשם "מלכי ד'אמט וסבא משבט האגעזי".
עדויות אלו מחזקות את הטענה שממלכת סבא שלטה באזור ושבט האגעזי שלט בה ובד'אמט, אך לא ברור אם הממלכה הייתה רק מחוז של סבא או ממלכה עצמאית.
שפת הגעז, שהיא המקור של השפות האתיו-שמיות, היא שפתו של שבט האגעזי השמי, שהיגר לאזור אתיופיה במאה ה-20 לפנה"ס - עובדה המחזקת את הטענה להגירה של עמים שמיים מתימן לאתיופיה.
אקסום הייתה אימפריה ששלטה לא רק על שטחי אריתריאה וצפון אתיופיה של היום, אלא גם על חלקים מתימן ומערב הסעודית.
הפלישה הראשונה המתועדת של אקסום לתימן הייתה תחת המלך גדרט כבת בריתה של סבא כנגד חמיר.
אולם, סבא הפנתה את גבה לממלכת אקסום ואיחדה כוחות עם חמיר, ובעקבות כך נחלה ממלכת אקסום הפסד צורם בפלישתה לחמיר, אולם עדיין הצליחה להחזיק את האזור שנשלט על ידה בתימן טרם הפלישה.
באמצע המאה ה-3, מלך אקסום סאמבראוטאס שינה את תואר מלכי אקסום מ"מלך" ל"קיסר" ואקסום הפכה לקיסרות באופן רשמי.
בתקופה זו צברה קיסרות אקסום כוח והפכה לאחת מארבע המעצמות של העולם העתיק (לצד סין, האימפריה הרומית והאימפריה הפרתית).
שיא כוחה של האימפריה היה מהמאה ה-4 עד לאמצע המאה ה-6. בשנת 325 אקסום הוכרזה על ידי הקיסר אזנה כמדינה נוצרית, והייתה למדינה השנייה בעולם שקיבלה את הנצרות (לאחר ארמניה) והאימפריה הראשונה שקיבלה את הנצרות כדת מדינה.
בתקופה זו כבשה אקסום את ממלכת כוש הסודאנית וכן חלקים גדולים מאזור צפון מרכז אתיופיה של היום.
תחת הקיסר כלב כבשה אקסום את חמיר שבתימן, יחד עם כוחות ביזנטיים.
אקסום כבשה גם חלקים גדולים מחצי האי ערב והצליחה לכבוש גם את העיר מכה, אולם בסופו של דבר הפסידה אקסום את האזורים בחצי האי ערב, שנפלו בידי האימפריה הסאסאנית.
תקופת דעיכתה של אקסום ידועה בשם תקופת החושך האתיופית.
תקופה זו החלה בלחימה בין כוחות מוסלמיים ואקסומים, שבסופה איבדה אקסום את השליטה באזור חוף ים סוף.
בשלב זה החלה אקסום להרחיב את שליטתה בשטחי אתיופיה דהיום, עד כי שטחה כלל כמעט את כל האזור שמצפון לנילוס הכחול.
כיבושים אלו של אקסום נמשכו, והמטרה הבאה הייתה הממלכה היהודית של ביתא ישראל.
מלך היהודים גדעון הרביעי נהרג בקרבות ובתו יהודית המלכה ירשה אותו.
היא כרתה ברית עם האגאווים, שסבלו מהכיבושים האקסומיים, והצליחה לכבוש את אקסום.
בעקבות כך נמלטו קיסרי אקסום לשאווה, והמשיכו לשלוט באזור זה.
בשנת 928 נוסדה שושלת זאגווה שגדול שליטיה היה לליבלה, והם שלטו על אתיופיה עד לעליית השושלת הסולומונית ב-1270.
לאחר שעלתה לשלטון השושלת הסולומונית החל תור הזהב של האימפריה האתיופית.
בתקופה זו הפכה אתיופיה לישות מדינית חשובה בקרן אפריקה.
היא החלה לנהל יחסי חוץ עם מדינות אירופה וחיזקה את קשריה הצבאיים והמסחריים עם האימפריה הפורטוגזית.
במהלך מלחמת אתיופיה-אדאל כוחות מוסלמיים בראשותו של אחמד גראן פלשו לאתיופיה וגרמו להרס רב.
האתיופים, יחד עם בעלי בריתם הפורטוגזים, הצליחו לשחרר את אתיופיה מעול הכיבוש והתמודדו כנגד האורומו אשר היגרו לתוך שטח אתיופיה.
האתיופים נלחמו נגדם ללא הצלחה, ובסופו של דבר האורומו הפכו לחלק מאוכלוסיית האימפריה.
כמו כן בתקופה זו נלחמו האתיופים גם נגד כוח מוסלמי חדש - האימפריה העות'מאנית, והצליחו להדוף אותה.
במהלך שלטון הקיסר סוסוניוס, שבישר על תחילת שלטונו של ענף גונדר, התחוללה מלחמת אזרחים בין נאמני הכנסייה האורתודוקסית האתיופית לבין תומכי הכנסייה הקתולית.
המלחמה, שהחלה בהמרת דתו של הקיסר לקתוליות, גרמה למותם של אלפים.
בנו של סוסוניוס, פאסילידס, גירש את האירופים (פרנג'ים) שגרמו למלחמה, והתחיל את תקופת הרנסאנס האתיופית, שבה חלו תמורות בתרבות האתיופית.
במהלך סוף התקופה פרצו סכסוכים אתניים בין האורומו המוסלמים לבין החבשים הנוצרים על השלטון באימפריה.
הראס מיכאל סהול נקרא לתווך בין הצדדים, אך הפך בפועל לראש הקבוצה הנוצרית, ובעקבות כך הוא שלט על אתיופיה ביד רמה ורצח את הקיסר הפרו-אורומו יואס הראשון.
בנקודה זו התחילה תקופת השופטים האתיופית, המאופיינת בהתרופפות המשטר הקיסרי ובעליית מצביאים מקומיים.
מסוף המאה ה-18 שליטי אתיופיה דה פקטו היו סגני הקיסרים משושלת יג'ו.
התקופה הסתיימה כאשר קאסה היילו החליט לאחד את אתיופיה תחת מנהיגותו, והצליח לכבוש ולהביס את השליטים המחוזיים השונים, ובסופו של דבר הפך קאסה לקיסר תאודרוס השני.
תאודרוס הצליח לאחד את אתיופיה, לשמור על הכנסייה האורתודוקסית האתיופית תחת מרותו והיה הקיסר המודרני הראשון של האימפריה.
כאשר נכנס לעימות עם הבריטים הוביל הדבר למלחמה האנגלו-אתיופית ולהתאבדות הקיסר.
לאחר מותו החלה תקופה קצרה של אי-ודאות בקשר לשלטון תחת הקיסר הזגאווי תקלה גיורגיס השני, אולם בהמשך עלה לשלטון הקיסר יוהנס הרביעי.
האימפריה האתיופית הצליחה לנצח בשלוש מלחמות גורליות: הראשונה - (1874–1876), השנייה - חלקה ב (1884–1889), במסגרתה נלחמה האימפריה האתיופית בפלישת הסודאנים המהדים (שנלחמו במקביל גם במצרים, באימפריה הבריטית ובמדינות נוספות), ובה גם נהרג הקיסר יוהנס, והשלישית - המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה (1895–1896).
לאחר מות הקיסר עלה לכס הקיסרות מלך שאווה מנליק השני, שהתחיל לבסס את שלטון אתיופיה בקרן אפריקה.
תחת שלטונו האימפריה התפשטה מזרחה, מערבה ודרומה, תוך שיתוף פעולה עם מדינות אירופה, שהשתלטו על שטחים נרחבים באפריקה, תוך כדי שאתיופיה הגדילה תוך כדי כך את שטחה על חשבון מדינות ושבטים מקומיים וסיפחה אזורים נרחבים, עד כי שטחה גדל פי ארבעה.
כך הפכה האימפריה האתיופית למדינה האפריקנית היחידה שהשתתפה במירוץ לאפריקה.
תוך כדי כך החלה אתיופיה תהליך של מודרניזציה, והיא התחילה להוות איום על שלטון המדינות האירופאיות באזור.
לאחר ניצחון האתיופים במלחמה כנגד האיטלקים חדלה אירופה לזלזל בכוח האתיופים, והפכה לספקית נשק לאימפריה עצמה.
לאחר מותו של מנליק השני הוא ציווה שנכדו ליג' ייאסו ישב על כס המלוכה, אולם לליג' ייאסו היה רקע מוסלמי מצד אביו שרצה להחליש את הצמרת האתיופית, והוא נתן עדיפות למחוזות של אתיופיה במטרה להחליש את השלטון המרכזי.
כמו כן הוא הימר על התחזקות האסלאם ושיתף פעולה עם סודאן והאימפריה העות'מאנית.
אולם בעקבות כך הוא הודח על ידי האליטה הנוצרית - שואנית באתיופיה, ובשנת 1916 עלתה לשלטון זאודיתו, בתו של מנליק, וראס טפרי הוכרז כיורש העצר.
באפריל 1930 נפטרה זאודיתה,ובנובמבר של אותה שנה ראס טפארי מקונן תפס את כס הקיסרות ואימץ לעצמו את השם היילה סלאסי.
שלטונו של היילה סלאסי התערער בעקבות המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה בשנת 1936. האיטלקים החלו את הפלישה ב-2 באוקטובר באותה שנה, כבשו את עיר הבירה אדיס אבבה ב-5 במאי והשתלטו סופית על אתיופיה ב-9 במאי.
בעקבות זאת ברח הקיסר לגלות לירושלים, שם השאיר את משפחתו, ומשם המשיך לאנגליה.
בעצרת חבר הלאומים הוא הכריז שמי שיוותר על אתיופיה לאיטליה סופו שיפגעו גם בעצמאות שלו, ואף דרש מחבר הלאומים לחייב את איטליה לסגת מאתיופיה.
חמש שנים מאוחר יותר הובסה איטליה על ידי כוחות בריטים ואתיופים, וב-5 במאי 1941 היילה סלאסי נכנס לאדיס אבבה והוכתר מחדש.
בריטניה הכירה בריבונותה המלאה של אתיופיה, ושתי המדינות חתמו על ההסכם האנגלו-אתיופי בדצמבר 1944.
במהלך העשורים הבאים המשיך היילה סלאסי את המודרניזציה במדינתו, ובשנת 1950 נוסד בית ספר ללימודים גבוהים - אוניברסיטת אדיס אבבה.
החוקה שהתקבלה בשנת 1931 הוחלפה בשנת 1955, בעת חגיגות 25 השנה להכתרת היילה סלאסי, בחוקה חדשה, שהרחיבה את סמכויות הפרלמנט, אך בפועל הרחיבה את סמכויותיו של היילה סלאסי עצמו.
לאחר תקופה של מתיחות ואי שקט שהחלו בפברואר 1974, הודח הקיסר מתפקידו ב-12 בספטמבר 1974 למרות הבטחותיו לרפורמה חוקתית, ומועצה של חיילים הידועה בשם "דרג" (קהילה) תפסה את השלטון.
הדרג מנה 59 חברים מהממשל הקודם, וכלל שני ראשי ממשלה לשעבר, יועצי המלך, שופטים, שרים וגנרלים.
קולונל מנגיסטו היילה מריאם קיבל כוח כראש המדינה וכראש הדרג אחרי שנהרגו עשרות אלפים שנחשדו בהתנגדות.
הממשל המרקסיסטי החדש החל ברפורמות סוציאליסטיות, כולל הלאמה של כל רכוש המדינה והכנסייה.
שלטונו של מנגיסטו היה בסימן של טוטליטריזם וחימוש המדינה, בתמיכה כלכלית של ברית המועצות וברית ורשה ועזרה מקובה.
בדצמבר 1976 המשלחת האתיופית במוסקבה חתמה על הסכם צבאי עם ברית המועצות, ובאפריל אותה שנה אתיופיה השעתה את הסכמיה הצבאיים עם ארצות הברית וגירשה את המשלחת הצבאית האמריקאית מהמדינה.
ביולי 1977, בתחושה של אי-סדר, סומליה תקפה את אזור אוגדן, בטענה שרוב תושביו סומלים וכך התחילה את מלחמת אוגדן, עם עזרה צבאית מהחזית לשחרור מערב סומליה.
בתחילה האתיופים נסוגו, אך כאשר הגיעה עזרה מברית המועצות וקובה, אתיופיה ניצחה במלחמה.
החיילים הסומלים האחרונים עזבו את אוגדן ב-15 במאי 1978, ואזור זה נותר מוזנח גם בחלוף יותר מ-20 שנה.
משנת 1977 עד 1978 מאות אויבים פוטנציאלים נרצחו במה שכונה "הטרור האדום".
בסוף שנות השבעים ותחילת השמונים הקומוניזם אומץ באופן רשמי, בשנת 1984 הוקמה מפלגת הפועלים האתיופית וב-10 בספטמבר 1987 אומצה חוקה חדשה, בהשפעה סובייטית, ברוב של כ-81% מהמצביעים.
המדינה שינתה את שמה ל"הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה" ב-10 בספטמבר 1987, ומנגיסטו הפך לנשיא הרשמי.
התמוטטות המשטר הייתה מהירה בעקבות בצורת ורעב חמור אשר השפיע על כ-8 מיליון אזרחים כאשר יותר ממיליון מתו, ובעקבות כך פרצו התקוממויות ברחבי המדינה, ובייחוד בצפון.
בשנת 1989 החזית העממית לשחרור תיגראי התמזגה יחד עם ארגונים אחרים שקמו על בסיס אתני ונוצרה החזית המהפכנית העממית האתיופית.
במאי 1991 כוחות ארגון העל נכנסו לאדיס אבבה, מנגיסטו נמלט מהמדינה ומצא מקלט בזימבבואה, שם הוא מתגורר עד עצם היום הזה.
בשנת 2006, אחרי משפט ארוך, הורשע מנגיסטו ברצח עם.
ביולי 1991 החזית העממית הדמוקרטית המהפכנית האתיופית (EPRDF), החזית לשחרור אורומו (OLF) והארגונים האחרים הקימו ממשלת מעבר אשר הכילה 87 חברים ונציגים וחוקקה חוקה חדשה.
בשנת 1992 עזבה החזית לשחרור אורומו את הממשלה, ובשנת 1993 חברי מפלגת הקואליציה הדמוקרטית העממית הדרום אתיופית עזבו גם את הממשלה.
בשנת 1993 נערך בפרובינציית אריתריאה משאל עם על עצמאות האזור וברוב של 99% החבל זכה לעצמאות, שהוכרזה ב-24 במאי 1993.
בשנת 1994 הקואליציה החדשה הקימה רשות מחוקקת ורשות שופטת חדשות.
הבחירות הראשונות נערכו במאי 1995, ונבחרו בהן מלס זנאווי כראש ממשלת אתיופיה ונאגסו גיגאדה כנשיא אתיופיה, ובנוסף נבחרו בהם חברי הפרלמנט האתיופי.
בבחירות הרב-מפלגתיות, שנערכו בפעם השנייה במאי 2000, מלס זנאווי נבחר שוב כראש ממשלת אתיופיה, ובשנת 2001 גירמה וולדה גיורגיס לוצ'ה נבחר כנשיא אתיופיה.
במאי 1998, ויכוח על הגבול עם אריתריאה הוביל למלחמת אתיופיה-אריתריאה שנמשכה עד 12 בדצמבר 2000, אז נחתם הסכם אלג'יר.
מלחמה זו פגעה בכלכלת המדינה, אך מאידך גם חיזקה את הקואליציה השלטת.
ב-16 בספטמבר 2018 נחתם בסעודיה הסכם שלום בין המדינות על ידי אביי אחמד, ראש ממשלת אתיופיה ונשיא אריתריאה איסאייס אפוורקי.
ב-15 במאי 2005 התקיימו בחירות ובעקבותיהן ניצחה החזית העממית הדמוקרטית המהפכנית האתיופית שוב בבחירות.
בתחילת יוני אותה שנה ירתה המשטרה והרגה מפגינים שמחו נגד שחיתות בבחירות.
בדצמבר 2006 פלשו כוחות אתיופיים לסומליה השכנה, לאחר שכוחות המיליציה האסלאמית ("איחוד בתי הדין האסלאמיים") ששלטו בחלקים נרחבים של המדינה איימו לפתוח במלחמת ג'יהאד נגד אתיופיה הנוצרית.
בסיוע הממשלה המרכזית הסומלית, ששלטה רק בחלקים מסוימים של המדינה, הצליחו האתיופים לגרש את המיליטנטים האסלאמיים מאזורים רבים, לרבות מוגדישו הבירה, והקימו יחד עם הממשלה הסומלית ממשלת מעבר פדרלית בסומליה.
עלייתו לשלטון של אבי אחמד בשנת 2018, שינתה את מאזן הכוחות הקודם במדינה וגררה התנגדויות מתנועת החזית העממית לשחרור תיגראי (TPLF), שקודם לכן הייתה בעלת השפעה רבה יותר על השלטון.
בשנת 2020 הסלימה המתיחות בין צבא אתיופיה לכוחות לאומיים ממחוז תיגראי, ובנובמבר 2020 החל עימות תיגראי, כאשר פתחה ממשלת אתיופיה במבצע צבאי במחוז, תוך הכרזה על מצב חירום במחוז.
המאבק בין הצדדים החריף והתפתח וכלל כיבושים הדדיים של שטחים.
הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה היא רפובליקה פדרלית חוקתית, המבססת את המערכת הפוליטית שלה על חוקה.
בראש המדינה עומד הנשיא, אשר מעמדו הוא סמלי בעיקרו, ואילו ראש הממשלה עומד בראש מועצת השרים, והוא המחזיק בסמכויות הביצועיות.
הרשות המחוקקת היא האספה הפדרלית המתחלקת לשני בתים: בית עליון, היושב במועצת הפדרציה (הגוף הייצוגי של מדינות אתיופיה) ובית תחתון, היושב בבית הנבחרים (הפרלמנט האתיופי), ובבתי הפרלמנט קיימת מערכת רב-מפלגתית.
המערכת המשפטית של אתיופיה עצמאית מהרשות המבצעת והרשות המחוקקת, והחוקה שמה דגש על זכויות אדם ומפלגת את הסמכויות בין שתי הרמות הפדרליות של המדינה ובין הרשות המחוקקת, המבצעת והשופטת.
משקיפים בינלאומיים ולא תלויים אחרים הגיעו למסקנה כי מפלגות האופוזיציה היו יכולות להשתתף בבחירות לו בחרו בכך.
ממשלת אתיופיה כוננה באוגוסט 1995, והנשיא הראשון היה נגסו גידדה.
הממשלה בראשות מלס זנאווי תמכה במדיניות של פדרליזם אתני, והעניקה סמכויות רבות לשלטונות המקומיים האתניים.
באתיופיה קיימים תשעה מחוזות אוטונומיים-למחצה, בעלי סמכות תקציבית עצמאית.
תחת הממשלה הנוכחית, יש לאתיופים אפשרות לייצוג ולהשפעה פוליטית גדולים מאי-פעם, אם כי זכויות יסוד מסוימות, כמו חופש העיתונות, מוגבלות במידה מסוימת.
הממשלה של זנאווי נבחרה שוב בשנת 2000 בבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות באתיופיה.
הנשיא המכהן הוא גירמה וולדה גיורגיס.
אתיופיה היא עדיין אחת המדינות העניות ביותר באפריקה, ואתיופים רבים נסמכים על סיוע במזון מחוץ לארץ.
מאז 1991, אתיופיה ייסדה קשרים חמים עם ארצות הברית ועם מערב אירופה, וקיבלה מהן ומהבנק העולמי סיוע רב.
בשנת 2004 הממשלה החלה בהעברתם של יותר מ-2 מיליון אנשים מהרמות היבשות במזרח, כשהיא טוענת כי העברה זו תקטין את המחסור במזון.
בשנת 2018, תחת שלטון אבי אחמד, היה באתיופיה, באופן יוצא דופן ביחס למדינות אפריקה, ייצוג רב יחסית של נשים בתפקידי שלטון בכירים.
סאהלה-וורק זוודה הפכה לאישה הראשונה שנבחרת לנשיאת אתיופיה, לאחר שבחר בה הפרלמנט האתיופי פה אחד, ונכון לרגע השבעתה הייתה ראשת המדינה היחידה באפריקה.
לצד בחירתה של זוודה לנשיאות, לאחר אישור הממשלה, נשים מחזיקות בכ-50% מהתיקים בממשלה.
עד לשנת 1992 אתיופיה חולקה ל-14 מחוזות.
בשנת 1995 הסדירה חוקת אתיופיה את הפדרציה כך שהרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה מחולקת לשתים עשרה מדינות על בסיס אתני ושתי ערים אוטונומיות: אדיס אבבה ודירה דאווה.
כוחות ההגנה של אתיופיה הם הכוחות הצבאיים של אתיופיה והאחראים על הגנת המדינה.
הצבא כולל צבא היבשה וחיל האוויר.
בעבר, כאשר לאתיופיה הייתה מוצא לים הוא כלל גם חיל הים שפורק סופית בשנת 1999. צבא יבשה מחולק ל-4 פיקודים אזוריים.
הוא מצויד בנשק שנרכש בתקופות שונות.
קיים נשק רב מתוצרת ברית המועצות שהגיע למדינה ברובו במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20.לרשות חיל האוויר עומדים מטוסים מדגם מיג-23 (8 יחידות), סוחוי Su-27 (8 יחידות), מסוקים מיל מי-24 (18 יחידות) ומיל מי-8 (12 יחידות).
בשנת 2020 סופקו מערכות S1 פנציר רוסית.
כמו כן קיימות עדויות של שימוש במל"טים מתוצרת איראן.
ישראל ואתיופיה מקיימות ביניהן יחסים של שלום ושיתוף פעולה.
בין המדינות מתרחש מסחר הכולל ייבוא וייצוא של סחורות, כמו גם שיתוף פעולה בעניין עלייתם של יהודי אתיופיה לישראל.
ביוני 2004 נחתם הסכם לשיתוף פעולה תרבותי-חינוכי בין המדינות.
בפגישה שנערכה בין ראש ממשלת אתיופיה ושר החוץ סילבן שלום, אמר ראש ממשלת אתיופיה כי "אתיופיה מעוניינת לסיים את הליך הבאת הפלשמורה לישראל בהקדם האפשרי וממשלת אתיופיה תסייע ככל שתוכל", והדגיש את חשיבות התיאום בין המדינות בנושא.
לצורך זה ביקשה אתיופיה כי ישראל תעגן בחקיקה את החלטתה של ממשלת ישראל להעלות את בני הפלשמורה עד סוף 2007. ב-19 בינואר 2010 נחתו בישראל 81 עולים חדשים מאתיופיה, בני קהילת הפלאשמורה.
ב-14 בנובמבר 2010 אישרה הממשלה את העלאת שאר 7,846 בני הפלאשמורה מאתיופיה לישראל.
ההחלטה להסכים להעלאתם שהתקבלה לאחר שנים של מאבק הוקפאה, עלתה לדיון נוסף באפריל 2016 ומאז נדחתה שוב.
בסוף שנת 2020 החלה העלאה מדורגת של חלק מבני הפלאשמורה הממתינים, במסגרת מבצע צור ישראל.
נכון לדצמבר 2020, כ-7,000 מבני הפלאשמורה ממתינים במחנות בגונדר ובאדיס אבבה, לעלות לישראל, כאשר סביב הבאתם מתנהלת מחלוקת ערה.
לאחר המהפכה של 1974, כלכלתה של אתיופיה הפכה לסוציאליסטית, והמדינה הפכה לגורם חזק ושולט במשק.
חלק גדול מהכלכלה הועבר מבעלות פרטית למגזר הציבורי, כולל רוב התעשייה המודרנית, חוות חקלאים גדולות וכל הקרקע החקלאית, הרכוש העירוני בשכירות, וכל המוסדות הפיננסיים.
מאז 1991, כלכלת אתיופיה נעשתה למבוזרת יותר, מוכוונת על ידי כוחות השוק ומדגישה את היזמה האישית.
על ידי שינוי מגמה זה קיווה השלטון לשפר את הכלכלה שהידרדרה קודם לכן במשך עשור.
בשנת 1993 החלה העברה של העסקים, התעשייה, הבנקאות, החקלאות והסחר למגזר הפרטי.
נכון ל-2025 כלכלת אתיופיה היא בעלת הצמיחה המהירה ביותר באפריקה.
כלכלת אתיופיה מתבססת על משק חי מהגדולים ביותר באפריקה (15 אחוז מהתל"ג בשנת 1987) ועל חקלאות המהווה כ-35 אחוז מהתל"ג ותורמת גם לתעשייה - עיבוד, שיווק וייצוא של מוצרים חקלאיים מהווים 86.7 אחוז מכוח העבודה.
מרביתם של המוצרים החקלאיים נצרכים באתיופיה והשאר מיוצאים (85 אחוז מהיצוא), בעיקר קפה.
אתיופיה היא מדינה ללא מוצא לים, ולכן משתמשת בנמל דוראלה אשר בג'יבוטי בתור הנמל הימי המרכזי שלה.
שטחה הכולל של אתיופיה הוא 1.1 מיליון קמ"ר, היא שוכנת במזרח אפריקה ותופסת את רוב קרן אפריקה, שהיא הקצה המזרחי של היבשת האפריקנית.
בצפונה היא גובלת באריתריאה, במערבה בסודאן ובדרום סודאן, בדרום בקניה, במזרח בסומליה ובצפון מזרח בג'יבוטי.
מבחינה גאוגרפית אתיופיה מאופיינת ברמות גבוהות בגובה של בין 1,800 ל-3,000 מטרים מעל גובה פני הים, עם הרים אשר מגיעים לגובה של 4,620 מטרים שנחצות על ידי נחלים ואזורים הרריים, שמחולקים על ידי הבקע הסורי-אפריקני.
הבקע עובר מדרום-מערב לצפון-מזרח וסביבו שטח מדברי נמוך יותר.
העונה הגשומה היא מאפריל ועד אמצע אוקטובר (וארוכה מעט יותר ברמות הדרומיות), עם גשמים מקומיים מפברואר ועד סוף מרץ; שאר השנה לרוב יבשה.
אתיופיה סובלת רבות מההתחממות הגלובלית, ובשנת 2019 שברה שיא עולם בנטיעת עצים ליחידת זמן (יותר מ-350 מיליון ב-12 שעות), כחלק ממאבקה במשבר האקלים וניסיונה לייער מחדש את שטחה ולמנוע מידבור.
אוכלוסיית אתיופיה גדלה באופן מהיר במהלך העשורים האחרונים מאוכלוסייה של 40 מיליון בשנת 1983 לכ-113 מיליון בני אדם בשנת 2022. תוחלת החיים עומדת על כ-68 שנים בממוצע.
שיעור הפריון עומד על 4.1 ילדים לאישה.
האוכלוסייה באתיופיה מגוונת ביותר, ויש בה עשרות עמים.
האורומו, האמהרים והתגרים מהווים יותר משלושה רבעים מהאוכלוסייה.
באתיופיה ישנם יותר מ-286 לאומים שונים הדוברים 86 שפות שונות, והקבוצות האתניות המשמעותיות הן:
יש אתיופים (וכן אריתראים) המתייחסים לעצמם כ"חבשים", אם כי אחרים דוחים את השם הזה מכיוון שהוא מתייחס רק לחלק מהיחידות האתניות.
שני המושגים האלה הם ערביים במקורם, ומהם הגיע השם "חבש", שמה העתיק של אתיופיה.
מוצאם של האמהרים והתגרים הוא שמי ובקלסתר פניהם דומים יותר לתימנים ויושבי חצי האי ערב מאשר לשאר שבטי אפריקה השונים.
נכון ל-2016, 67.3% מאוכלוסיית אתיופיה היא נוצרית (אורתודוקסים, פרוטסטנטים וקתולים), 31% מהאתיופים הם מוסלמים, ועוד 1% הם בני דתות אפריקאיות מסורתיות.
ישנן דתות אפריקניות רבות באתיופיה, וחלקן מהן משלבות עבודת אלילים עם אמונות נוצריות ויהודיות מסוימות.
שמות המשפחה הנפוצים באתיופיה הם סנדקה מלאסה ורדה.
קבוצה קטנה של יהודים המכונה ביתא ישראל חיו באתיופיה מאות שנים, ורובם עלה לישראל בעשורים האחרונים.
ממלכת אקסום שינתה את דתה הרשמית לנצרות בשנת 334, כשהקדוש פרומנטיוס מצור הביא להתנצרותו של הנגוס אזנה מאקסום במאה ה-4 לספירה והיה לאבונה הראשון של אתיופיה.
בכנסייה האורתודוקסית-אתיופית נהוגים מנהגים הדומים ליהדות כגון אכילת מזון כשר, שמירת שבת וברית מילה וכן מנהגים הדומים לאסלאם כגון חליצת נעליים בכניסה לכנסייה כמו בכניסה למסגד.
חדירת האסלאם לאתיופיה החלה מיד עם ייסוד הדת במאה השביעית.
לפי ה"חדית'", המגע הראשון היה בתקופת בה היה מוחמד נרדף בזמן "ההגירה הראשונה", כאשר נאמני מוחמד, בראשות ג'עפר איבן רבאח, ברחו לאקסום ובעקבותיהם עשירי מכה (שלא האמינו בשליחותו של מוחמד) שביקשו מהנג'סי אסחמה (נגוס-מלך) שיסגירם לידיהם.
לאחר ששמע את שני הצדדים, לא הסגיר המלך את אנשי מוחמד.
אז, על פי המסורת, אמר מוחמד "התרחקו מן האתיופים כל עוד לא פוגעים בכם" (כלומר, ויתר על חובת הג'יהאד נגד האתיופים).
על פי המסורת האסלאמית, המתאסלם השלישי והמואזין הראשון באסלאם היה בילאל בן רבאח אל חבשיה, שהיה במקור מאזור אתיופיה של היום.
עד המאה ה-14 לספירה ידוע מעט מאוד על יהודי אתיופיה, אך ממצאים ארכאולוגיים והיסטוריונים מצביעים על תרבות לא מבוטלת שהתקיימה והייתה בעלת קשר עם ממלכת שלמה.
שברי מסורות ואגדות מספרות כי במאה העשירית לספירה ניהלה יהודית המלכה מלחמה כנגד הנוצרים.
מלבד זאת קיימים סיפוריו של אלדד הדני, שכנראה מתובלים באגדות והפרזות ואמינות חלקם מוטלת בספק.
גם המלך האתיופי מן המאה ה-12 ומרקו פולו מן המאה ה-13 מזכירים את היהודים באתיופיה, אך אינם מפרטים על כך.
בין המאה ה-14 ועד המאה ה-17 נאבקו יהודי אתיופיה בשליטים הנוצרים, על רקע דתי וכלכלי כאחד, מאבקים שלעיתים הגיעו לכדי עימות צבאי.
מהמאה ה-14 ישנן עדויות על "אייהוד", וישנו תיאור כתוב על מלחמתו של קיסר אתיופיה עמדה ציון (1314-1344) נגד "אנשים שהם כמו היהודים".
יורשיו התמידו במאבק בקהילות היהודיות, שהתבצרו בהרי סמיאן בצפון המדינה.
בין יורשיו, יסחק הראשון, קיסר אתיופיה בשנים 1414–1429, שהיה הקיסר הראשון שיצא בעצמו להילחם בביתא ישראל, גזר כי: "הנטבל לדת הנוצרית, יירש את אדמת אבותיו, ולא, פלאסי יהיה".
מכאן והלאה דבק המונח "פלאשים" בבני העדה, שנושלו מבעלות על קרקעותיהם בין המאה ה-15 ועד המאה ה-17. במאות ה-15 וה-16 שומעים לראשונה על "פלאשה" סביב אגם טאנה.
באוקטובר 1935 פלשה איטליה הפשיסטית לאתיופיה, וכוחותיה הצליחו להחזיק בחלק משטחה במשך 5 שנים.
שלטונם לא היטיב עם יהודי אתיופיה, ורבים מהם הצטרפו לצבא האתיופי ולכוחות המורדים כנגד איטליה.
לאחר סיום הכיבוש האיטלקי, עם חזרתו של הקיסר היילה סלאסי, הוטב מצב היהודים.
בשנת 1974 התחוללה הפיכה מרקסיסטית באתיופיה, והקולונל מנגיסטו היילה מאריאם עלה לשלטון, הקולונל התנגד לריכוז היהודים בכפרים ובשכונות ייחודיות, ודאג לפיזור האוכלוסין, כך שהיהודים נאלצו להתיישב בקרב אוכלוסייה שאינה יהודית.
מצד שני, ביטול הסדר הפיאודלי, הלאמת כל האדמות בכפרים וחלוקתן מחדש באופן שוויוני היטיבו עם היהודים.
עליית יהודי אתיופיה למדינת ישראל החלה בסוף שנות ה-70. בין השנים 1977–1984 עלו 8,000 יהודים מאתיופיה לארץ.
בשנים שלאחר מכן עלתה רוב הקהילה לארץ במספר שלבים, בעיקר ב"מבצע משה" ו"מבצע שלמה".
באתיופיה מדוברות 86 שפות, שכמה מהן הן:
אנגלית היא השפה הזרה המדוברת ביותר במדינה, ובה מתנהלים הלימודים במרבית מוסדות ההשכלה הגבוהה.
אמהרית היא שפת המדינה הרשמית, אך השפות המקומיות הן שפות האם הנפוצות ביותר, באזורים השונים.
חלק מהשפות משתמשות בכתב געז (ששימש גם לשפה השמית העתיקה געז), ולרבות מהשפות המקומיות אין כתב.
באתיופיה נהוג לוח השנה הקופטי.
אתידיום ברומיד הוא תרכובת אורגנית המשמשת לצביעת חומצות גרעין בביולוגיה מולקולרית, בעיקר באלקטרופורזה בג'ל אגרוז.
אתידיום ברומיד זורח בצבע אדום-כתום בחשיפה לקרינת UV.
קשירה לחומצות גרעין מגבירה את הזריחה הפלואורסצנטית הבסיסית שלו כמעט פי 20. יכולתו של אתידיום ברומיד להיקשר ל-DNA הופכת אותו למוטגן חזק מאוד, והוא נחשב למסרטן ולגורם מומים עובריים.
כמו רוב התרכובות הזורחות, הוא ארומאטי.
החלק הראשי של המולקולה הוא מבנה של טבעת משולשת עם קבוצות אנילין (אמינובנזן) מכל צד של פירידין (טבעת ארומטית שש-אטומית המכילה חנקן).
מבנה הדי-בנזו-פירידין ידוע גם כפנאן-טרידין (Phenanthridine).
הסיבה לזריחה החזקה של אתידיום ברומיד לאחר קשירה ל-DNA היא ככל הנראה לא עקב היציבות המוגברת של קבוצת הפניל הפונקציונלית, כיוון שטבעת הפניל נראית כמקרינה החוצה את הבסיסים שהוספו.
למעשה, קבוצת הפניל היא כמעט אנכית למישור של מערכת הטבעת, כיוון שהיא מסתובבת סביב הקשר היחיד למציאת מיקום שבו היא תהיה סמוכה לטבעת באופן המינימלי.
במקום זאת, הסביבה ההידרופובית הנמצאת בין זוגות הבסיסים נראית כאחראית לכך.
על ידי תנועה לתוך הסביבה ההידרופובית הזו והרחק מהחומר הממס, האתידיום ברומיד חייב להסיר את כל מולקולות המים שהיו קשורות אליו.
כיוון שמים הם מקטיני זריחה יעילים מאוד, ההסרה של מולקולות מים אלו מאפשרת לאתידיום לזרוח.
השימוש המעבדתי הנפוץ ביותר באתידיום ברומיד הוא באיתור חומצות גרעין, בדרך כלל DNA דו-גדילי מ-PCR, מקטעי הגבלה וכדומה.
RNA חד-גדילי יכול גם הוא להיצבע, כיוון שהוא בדרך כלל מתקפל לתוך עצמו ובכך מספק זוגות בסיסים שביניהם נקלט האתידיום.
חומצות הגרעין מופרדות בדרך כלל על ידי אלקטרופורזה בג'ל, ולאחר הצביעה באתידיום ברומיד ניתן לראותן כשהג'ל מונח על או מתחת למנורת UV.
במעבדה הציטוגנטית משמש אתידיום ברומיד להקטנת הדחיסה של כרומוזומים.
האתידיום נקשר ל-DNA ומפריע בתהליך אריזת הכרומוזומים לקראת מיטוזה, וכך מתקבלות דגימות בעלות הפרדה טובה יותר, וכתוצאה מכך, ביטחון רב יותר בשלמות המבנית של הכרומוזומים באנליזה מיקרוסקופית.
אתידיום ברומיד מנוצל לתהליך אינטרקלציה.
ישנן חלופות לאתידיום ברומיד במעבדה.
ישנו שימוש במספר צבעי SYBR כאלטרנטיבה בטוחה יותר.
צבעי SYBR נמצאו כפחות קרצינוגניים מאשר EtBr ונותנים צביעה נקייה, מוגברת וחזקה יותר.
אולם, הם מושרים בדי-מתיל-סולפו-אוקסיד (DMSO) שיכול לעבור מהר מאוד דרך העור.
אולם, חוקרים רבים עדיין מעדיפים אתידיום ברומיד לגילויים מורכבים.
אתידיום ברומיד גורם לגירוי בעיניים, בעור, בקרומים הריריים ובדרכי הנשימה העליונות.
השפעותיו הרעילות מתבטאות לאחר בליעה, שאיפה או ספיגה דרך העור.
עם זאת, החדירה דרך העור מצומצמת בגלל המטען החשמלי החיובי והמבנה הרחב של המולקולה.
מכיוון שאתידיום ברומיד נקשר לסליל הכפול של ה-DNA, הוא מהווה הפרעה בתהליכי שכפול DNA ושעתוקו, ובכך משבש את תפקודו התקין של התא וגורם ליצירת מוטציות.
כאמור, זהו מוטגן חזק מאוד, אך ההשפעות הבריאותיות של חשיפה לאתידיום ברומיד לא נחקרו לעומק.
סביר להניח ש-EtBr הוא קרצינוגני וטרטוגני בשל המוטגניות שלו, אף שאין ראיות ישירות לכך.
בנוסף, הפלואורסצנציה של האתידיום דורשת הארת דגימות במנורת UV.
כיוון שקרינת UV גורמת נזק לעיניים ולעור, משתמשים במסך מגן בין הצופה למקור ה-UV או במצלמה.
הכנה של תמיסות אחסון או כל כלי אחר המכיל אבקה או תרסיס של אתידיום ברומיד חייבת להיעשות עם מסיכת אף ופה, על מנת למנוע שאיפה.
יש לעטות כפפות בכל מקרה.
כפפות לטקס מאפשרות הגנה מועטה מפני אתידיום ברומיד – כפפות המיוצרות מגומי נייטרלי יעילות בהרבה.
כשעובדים עם ריכוזים גבוהים (מאגרים או אבקה) או למשך תקופה ארוכה, שתי כפפות על כל יד יכולות להקטין עוד יותר את סכנת החשיפה, במיוחד כאשר הכפפה החיצונית מזדהמת במידה ניכרת.
שאריות של אתידיום ברומיד בג'לים אלקטרופורטיים לא מהוות סיכון.
ריכוזים גבוהים בג'לים (כשהג'ל הוא ורוד או אדום) צריכים להישרף עם פסולת רפואית.
דבר זה תקף גם לגבי כפפות, מבחנות ניסוי, מגבות נייר וכדומה, שמזוהמים גם כן בכמות רבה של אתידיום ברומיד.
תמיסות המכילות אתידיום ברומיד צריכות לעבור דאקטיבציה, ניטרול ושפיכה לתעלת ניקוז עם כמויות מים גדולות.
הדאקטיבציה יכולה להיות מאושרת על ידי שימוש בקרינת UV לגילוי זריחה.
ישנן ארבע שיטות לדאקטיבציה של אתידיום ברומיד: שיטת ארמור, שיטת לאן וסנסונה, שיטת קווילארדט והופנונג וסינון בפחם.
פרטים על המקורות של כל העמים שמרכיבים את האוכלוסייה של רמת אתיופיה היו נושא למחקר ולדיון מתחילת שנות התשעים של המאה ה-20. פלאואנתרופולוגים מאמינים שמזרח הבקע הגדול (העמק החוצה את אתיופיה מדרום מערב לצפון מזרח) הוא המקום של מקור המין האנושי.
בשנות ה-70 חפר הפלאואנתרופולוג דונלד ג'והנסון באתרים בעמק נהר אוואש וגילה שלדי הומינינים מאובנים מן המין אוסטרלופיתקוס אפרנסיס שגילו כ-3.5 מיליון שנים, המפורט מביניהם שלד נקבה הידועה בכינוי "לוסי".
החל משנות ה-80 חופר צוות בינלאומי בראשות טים וייט באזור האוואש התיכון, וגילה שם הומינינים עתיקים אף יותר, מגיל של 4.4 מיליון שנים, השייכים למין ארדיפיתקוס רמידוס.
אלו הם המוקדמים ביותר מן האבולוציה של האדם שידוע בביטחון כי הלכו זקופים, אף כי מוחם היה עדיין בגודל מוח של קופי אדם.
באזור האוואש התיכון נמצאו מאובני קופי אדם והומינינים החל מגיל של כעשרה מיליוני שנים ועד לנציגים קדומים של המין האנושי המודרני מגיל של כ-150 אלף שנים.
מחקר שנעשה לאחרונה בבלשנות היסטורית ובארכאולוגיה לגבי התקופה הפלאוליתית העליונה וכן ניסיונות פענוח התרשימים הרחבים של האוכלוסיות הקדם-היסטוריות באתיופיה של היום מעלים כי אוכלוסיות אלו דיברו שפות המשתייכות למשפחת השפות האפרו-אסיאתיות, משפחת שפות הכוללת בתוכה את השפות האומוטיות, הכושיות והשמיות, כל השפות האלו נמצאות בשימוש באתיופיה של ימינו.
חוקרי לשון מניחים שהבית המקורי של האשכול האסיאתי במשפחת השפות האלו מקורו בצפון מזרח אפריקה, אולי בתחום שבין הנילוס וים סוף בסודאן המודרנית.
מכאן השפות העיקריות של משפחת העל האפרו-אסיאתית נפרדו ונוצרו ההבדלים ביניהם.
השפה הראשונה שהגיעה לאתיופיה, ככל הנראה לאחר האלף ה-14 לפנה"ס הייתה כנראה ממשפחת האומוטיות.
דוברי האומוטיות היגרו דרומה לתוך הרמות הדרום-מערביות והמרכזיות של אתיופיה, ולאחר-מכן היגרו גם דוברי השפות כושיות, שהתיישבו בשטחים בקרן אפריקה, כולל הרמות הצפוניות של אתיופיה.
משפחת השפות האחרונה להגיע הייתה השמית, שהתפצלה מהשפות הברבריות ומהשפות המצריות, שתי שפות אפרו-אסיאתיות אחרות שהיגרו מזרחה לתוך אסיה הדרום מערבית (חצי האי ערב).
בשנת 7,000 לפני הספירה לכל המאוחר, עדות בלשנית מסמנת ששתי הקבוצות של דוברי הכושית והאומוטיות החלו להראות נוכחות באתיופיה.
הגיוון הלשוני גרם מאוחר יותר להופעת מספר גדול של שפות חדשות.
במקרה של השפות הכושיות, אלה כללו את שפת האגאוו ברמות הצפוניות המרכזיות ובאזורים מזרח ודרום מזרח, סאהו, סומלית, סידאמו ואורומו.
כל אלו דוברו על ידי עמים ששיחקו תפקידים עיקריים בהיסטוריה העתידית של האזור.
האומוטיות גם היא התפצלה למספר גדול של שפות, וואלאמו (נקראת לעיתים קרובות ווולאיטה) וגאמו גופה, דוברי אומוטיות נשארו מחוץ לאזור העיקרי של פעולות הגומלין האתניות באתיופיה עד סוף המאה ה-19.
שתי הקבוצות הכושית והאומוטיות אספו במשך אלפי שנים דשאים וצמחים אחרים לפני שהם התבייתו.
לפי ניתוחים ארכאולוגיים ובלשניים, החקלאות התבססה וגידלה דגן באזורים יותר יבשים.
קבוצות אלו התיישבו גם בחלקים מהרמות הצפוניות מכוסי עשב שיושבו על ידם לפחות כמה אלפי שנים לפני התקופה הנוצרית.
דשאים בני המקום כמו טאף הפכו לשימוש ביתי יותר מאוחר, שעורה וחיטה הגיעו מהמזרח התיכון.
כל העמים המוקדמים האלה החזיקו גם בעלי חיים מבויתים, שכללו בקר, כבשים, עזים וחמורים.
לכן, מסוף התקופה הקדם היסטורית, הוקמו תבניות חקלאיות של פרנסה המאפיינות את האזור עד ימינו.
במשך האלף ה-1 לפנה"ס, קבוצות דוברות שפות שמיות התחילו לעבור את ים סוף מדרום חצי האי ערב דרך החוף ובקרבת מקום הרמות.
המהגרים האלה הביאו איתם את שפתם (סבאית ואולי גם שפות נוספות), מערכת הכתב שלהם (כתב דרום-ערבי) ואדריכלות אבן עצומה.
כור ההיתוך של המהגרים החדשים עם התושבים בני המקום ייצרו תרבות הידועה בשם פרוטו-אקסום.
הגורמים שהניעו את ההתנחלות הזאת אינם ידועים.
עיר הנמל אדאליס, ליד מאסאווה המודרנית שבאריתריאה, הייתה הנמל האזורי העיקרי וקרוב לוודאי הכניסה העיקרית לפנים הארץ להגעת מהגרים חדשים מדרום מערב ערב.
בשנת 1930 הוכתר היילה סלאסי לקיסר אתיופיה, אך בעקבות כיבוש אתיופיה ב-1936 על ידי איטליה הפשיסטית במלחמת איטליה-אתיופיה השנייה, יצא סלאסי לגלות.
בשנת 1941, לאחר שחרורה של אתיופיה במהלך מלחמת העולם השנייה, סלאסי חזר לאתיופיה בתור מנצח.
תקופת שלטונו השנייה מתאפיינת בביטול השליטה של הכנסייה הקופטית המצרית בנצרות האתיופית, ניסיונות לכינון מערכת מיסים מודרנית וחזרה לאידאולוגיה של האימפריה האתיופית הכוללת שאיפות להתרחבות ולכלול שטחים כגון אריתריאה, ג'יבוטי וסומליה.
הקיסר גם יזם את כינון הארגון לאחדות אפריקה.
סלאסי הופל לבסוף על ידי ועדה של קציני צבא שנקראה "הדרג" ב-1974, ונרצח כשנה לאחר מכן.
ההתרחבות של סמכות מרכזית של פקידים מופקדים דרשה מס אמין ומבסס, במיוחד באזורים מבוססים כמו ברמות של אמהרה ותיגראי.
עקב זאת במרץ 1942 מבלי להתייחס לבית הנבחרים המוחזר, החליט הקיסר על מערכת מיסים שחילקה כל אדמה לאחת משלוש קטגוריות: פורה, חצי פורה, ועני.
היטל מתקן, תלוי בקטגוריה, הוטל על כל אחד מהגאשה (ארבעים הקטרים) של אדמה.
האצילים של גוג'ם, תיגראי, ובגמדר סירבו לקבל כל הגבלה על השליטה במערכת של קביעת האדמה ולחמו בהצלחה בממשלה.
הקיסר הודה במפלה וביטל את חובת המס מפרובינציות אלו.
כאשר בעלי בית במקומות אחרים מחו על מס, הקיסר פטר אותם גם כן.
אך מס זה, באופן מסורתי נאסף על ידי בעלי בית, פשוט נעבר בלדיירים.
ב-1951 בתגובה ללחץ נוסף מבעלי הבית, היילה סלאסי המשך והקטין את מס האדמה, קלטרת האיכר כפי שבעבר מאות, המשיכה להביא את כל המסים.
מעט רפורמה גם בוצעה בתוך הכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
ביולי 1948 יזם היילה סלאסי צעדים להפרדת הכנסייה מהכנסייה הקופטית המצרית ובמסגרתם הוא הפקיד את תפקיד ראש הכנסייה האתיופית – האבאן, או הפטריארך – ב-1956 בידי אזרח אתיופי, במקום הפטריארך של אלכסנדריה.
כך שלראשונה באלף שש מאות שנות נצרות האתיופית, אתיופי עמד בראש הכנסייה ולא הפטריארך ממצרים.
הכנסייה האתיופית, אף על פי כן, המשיכה להכיר את בסמכותה של הכנסייה באלכסנדריה.
בישוף חדש מונה לחבש והאתיופים יכלו לבחור את הפטריארך שלהם.
אבאנה באסיליוס, הארכיבישוף האתיופי הראשון, הועלה למעמד של פטריארך ב-1959. השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה הראו שינוי במערכת היחסים בין המדינה לכנסייה, הכנסייה נעשתה כפופה לחוקי המס, והכמורה איבדה את הזכות למנות פקידים של הכנסייה בבית המשפט.
בנסיונותיו לבצע רפורמה, היילה סלאסי ציפה להתנגדות עיקשת של האצולה המחוזית, אריסים גדולים אחרים, ופקידי כנסייה וכל מי שהתכוון לטעון לכוחו לזכויות מיוחדות.
ואכן, כמה מהאצילות המחוזית התנגדו לקיסר בגלל התביעות הארוכות המוחזקות שלהם לכתר.
היילה סלאסי היה נאמן למציאות פוליטית והכיר בכך שכוחו הצבאי היה חלש ולכן, הוא יצטרך להתפשר עם האצילות והכנסייה האמהרית ותיגראינית.
לכן הוא הפנה מאמצים כלפי קבוצות אחרות באימפריה.
למשל, הוא לבסוף הרשה לאוטונומיה מתחת לאף שלאדיס אבבה לסולטנות אוסה.
בדרך כלל, השינויים הפוליטיים היו מעטים ובוטלו בסימן הראשון של התנגדות רצינית.
הקיסר השתדל גם לחזק את הממשלה הלאומית.
דור חדש של אתיופים מחונכים ומשכילים החלו להשתלב בממשלה של סלאסי.
הקיסר הקים מערכת משפטית לאומית ומינה את השופטים.
ב-1955 היילה סלאסי הכריז על חוקה מתוקנת.
כנראה, חיפש לספק בסיס פורמלי למאמצים שלו למשוך את הנאמנות של המשכילים החדשים בכך להראות שיש חוק וחוקה.
בית הנבחרים והשלטון המנהלי הוקמו כבר ב-1952.
חוקת 1955, כמו חוקת 1931 הקודמת, מתייחסת לדעה הבין-לאומית.
דעה זו הייתה חשובה במיוחד כאשר אתיופיה דרשה באופן חד משמעי את סיפוחה של אריתריאה אליה כשמדינות אפריקניות סמוכות השתחררו מהשלטון הקולוניאלי האירופאי.
לבית נבחרים האתיופי לא היה חלק בכתיבת חוקת 1955 החדשה, כך שחוקה זו רחוקה מלהגביל את הקיסר, ומדגישה את המקורות הדתיים של הכוח הקיסרי והאריכה את מרכוז הכוח בידו.
הסנאט נשאר בערפל ומונה על ידי הקיסר, אך הסגנים, לפחות באופן נומינלי, נבחרו.
אף על פי כן, ההיעדרות של מפקד אוכלוסייה ואנאלפביתיות כוללת, והשליטה של אזורי הכפר על ידי האצילים אמרו שרובם של מועמדים שחיפשו בוחרים ב-1957 היו בעצם ונבחרו על ידי האליטה.
אף על פי כן, תנאים בחוקה שהבטיחה חופשים אישיים, כוללים חופש של אספה, תנועה, ונאום, שעד עכשיו סולקו מהמציאויות של החיים האתיופיים.