tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מצב גאולוגי בלתי יציב זה גורם לרעידות אדמה ורעידות ים תכופות באזור, רעידת האדמה של יום שישי הטוב (1964) באלסקה עוררה את הצונאמי הקשה ביותר בתולדות ארצות הברית וגרמה נזק אדיר לעיירה קרסנט סיטי, בקצה הצפוני של הפארק, שבה היו 11 הרוגים.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 התחוללו יותר מתשע רעידות אדמה בעוצמה גבוהה מ-6 בסולם מגניטודה לפי מומנט לאורך אזור העתקים זה, וגרמו למוות אחד ולאובדן רכוש רב, כשתמיד קיים הפוטנציאל לרעידת אדמה גדולה.
הנהלת הפארק אחראית ליידע את המבקרים בדבר סכנת רעידת האדמה באמצעות עלונים ומידע על השלטים ברחבי הפארק.
איום הצונאמי הוא אחת ההשלכות האפשריות החמורות של רעידות האדמה, ותיירים המבקרים באזור החוף מונחים לחפש מיד מקומות גבוהים לאחר התרחשות של רעידת אדמה חזקה.
בתוך גבולות הפארקים כלולים אזורי קו חוף ורכסי הרים.
רוב הסלעים בפארק שייכים למאסף הפרנסיסקני (Franciscan Assemblage), פיסת קרום משלהי המזוזואיקון של סלעים הטרוגניים שנמצאים ברחבי רכסי החוף בקליפורניה, ובמיוחד בחצי האי סן פרנסיסקו.
המכלול מאופיין בקלות על ידי צבעו האדום-ירוק (לעיתים כחול כהה), והמראה המקופל והמעוות שלו, בדרך כלל מאופיין כאסופה של סלעים מותמרים.
הסלעים הידועים ביותר שלו הם סרפנטיניט וצפחות כחולות.
עם זאת המכלול מכיל מגוון רחב של סלעים שונים בשלבים שונים של מחזור הסלעים.
מחשוף בודד עשוי להכיל סלעי בזלת, צור וסוגים נוספים בנוסף לצפחות.
סלעי המשקע שבמאסף הם בעיקר אבן חול, אבן טין, צור ופצלים, כאשר יש גם כמויות קטנות יותר של סלעים מותמרים כגון לווחה וצפחות ירוקות.
ברוב המקרים נסחפים הסלעים הללו בקלות, וניתן למצוא אותם לאורך חוף הים, ובמקומות בהם נהרות ונחלים חרצו בהם ערוצים קטנים.
סלעים אלו נוצרו במהלך הקרטיקון, והם התעוותו במידה רבה עקב ההתרוממות ותהליך ההתקמטות שהתרחשו לאחר מכן.
באזורים מסוימים מערכות הנהר יצרו משקעים של חול, בוץ וחצץ, שנעו לתוך הפארק במורד הזרם.
המסלול שבו עובר נחל רדווד (Redwood Creek) תואם לזה של העתק גרוגאן (Grogan Fault).
לאורך הגדה הדרומית-מערבית של הנחל ניתן למצוא צפחה וסלעים מותמרים אחרים, ואילו סלעי המשקע של המאסף הפרנסיסקני נמצאים לאורך הגדה הצפונית-מזרחית.
העתק סאות פורק (South Fork fault) חותך את הפינה הצפון-מזרחית של הפארק בהרי ליטל בולד (Little Bald Hills) מזרחית לקרסנט סיטי.
ההערכה היא כי בעבר השתרעו יערות ראשוניים של סקוויה נאה על פני כ-8,100 קילומטרים רבועים מהחוף הצפוני של קליפורניה.
96% מכל היערות נכרתו, וכיום נותרו 340 קילומטרים רבועים בלבד של יערות אלו, ו-45% (157.75 קילומטרים רבועים) מהם מנוהלים על ידי הפארק.
מתוכם כמחצית (79.5 קילומטרים רבועים) מנוהלת על ידי הממשל הפדרלי, וכמחצית (78.27 קילומטרים רבועים) מנוהלת על ידי מדינת קליפורניה.
עצי סקוויה נאה קיימים לאורך החוף הצפוני של קליפורניה לפחות ב-20 מיליון השנים האחרונות, והם קרובי משפחה למיני עצים שהיו קיימים לפני 160 מיליון שנים.
תחום התפוצה הטבעי של הסקוויה הנאה, העץ הנפוץ במערכת הפארקים, מתחיל בחוף הצפוני של קליפורניה, ומשם לחוף הדרומי של אורגון.
העץ קשור באופן קרוב מבחינה טקסונומית לסקוויה ענקית ממרכז קליפורניה, ובאופן רחוק יותר למטסקוויה הגדלה באופן טבעי באזור סצ'ואן-חוביי שבסין.
עצי סקוויה נאה הם הגבוהים ביותר בכדור הארץ; נכון ל-2011 העץ הגבוה ביותר בפארק היה היפריון שגובהו 115.7 מטרים, ואחריו הליוס (114.7 מטרים) ואיקרוס (113.1).
רק לסקוויה ענקית יש יותר מסה.
נפח הסקוויה הנאה "המונרך האבוד" (Lost Monarch), הגדל בפארק המדינתי רדוודס ג'דדיה סמית, הוא 1,206 מ"ק, ובכך הוא העץ התשיעי בגודלו מבחינת נפח.
עצי סקוויה נאה בוגרים הם בני 500 עד 700 שנים, אם כי תועדו עצים שגילם עולה על 2,000 שנים, כך שהם בין האורגניזמים הזקנים ביותר החיים על פני כדור הארץ.
עצים אלו עמידים מאוד בפני מחלות בזכות קליפת הגזע העבה שלהם, וגם בזכות כמות הטאנין הגבוהה שהם מכילים.
עצי סקוויה נאה גדלים בצורה המיטבית במדרונות מוגנים מרוח, המרוחקים במקצת מחוף הים, וליד מקורות מים כגון נהרות ונחלים.
עצי הסקוויה הנאה מפתחים ענפים גדולים המצטברים לקרקע אורגנית עמוקה המסוגלת לתמוך בעצים הגדולים.
מדענים גילו שצמחים הגדלים בדרך כלל על קרקעית היער גדלים גם הם לגובה על קרקע זו.
מרבדי הקרקע משמשים משכן לחסרי חוליות, רכיכות, תולעי אדמה וסלמנדרות.
בתקופות בצורת מתים הצמרות של חלק מהעצים, אבל העצים אינם מתים מיד.
במקום זאת, פיתחו עצי הסקוויה נאה מנגנונים להצמיח מחדש גזעים מענפים אחרים.
גזעי משנה אלו מפתחים מערכות שורשים בקרקעות שבבסיסם.
מנגנונים אלו מסייעים לשנע מים לענפים הגבוהים ביותר של העץ.
הערפל התמידי בחוף מספק כשליש מצריכת המים השנתית שלהם.
תת-מין אחד של אשוח דאגלס (Pseudotsuga menziesii menziesii, באנגלית Coast Douglas fir – "אשוח דאגלס חופי") הוא עץ גדול ממדים נוסף הנמצא בפארק, וגובהו מגיע עד ל-91 מטרים.
פרטים רבים של אשוחית סיטקה גדלים לאורך החוף, והם התאימו את עצמם לתנאי המליחות בצורה טובה יותר בהשוואה למינים אחרים.
עץ נפוץ נוסף הוא Notholithocarpus densiflorus (באנגלית Tanoak), עץ רחב עלים ירוק-עד מייצר אגוזים הדומים לבלוטים שמייצרים, קרובי המשפחה שלו, האלונים, וידוע בשל כמויות הטאנין הגדולות שהוא מייצר.
הן עץ זה והן אלונים משתייכים למשפחת האלוניים.
אוכלוסיות עצים נוספות הגדלות בפארק הן: מין הקטלב Arbutus menziesii (באנגלית Pacific madrone), אדר גדול-עלים (Acer macrophyllum), ער קליפורני (Umbellularia californica) ואלנוס מאדים.
שיחי האקלברי, אוסנה ופטל אדום מערבי (Rubus spectabilis) הם חלק מתת-היער, ומהווים מקור מזון עבור מינים רבים של בעלי חיים.
הרודודנדרון והאזליאה הקליפורניים הם שיחים פורחים נפוצים בפארק, בעיקר באזורי יער ראשוני.
צמחים כגון שרך החרב (Polystichum munitum) משגשגים בפארק, ובייחוד בסמוך למקורות מים שופעים.
קניון פרן (Fern Canyon), השוכן בפארק המדינתי רדוודס פרריה קריק, הוא ערוץ שגובה קירותיו בין 10 ל-15 מטרים, והם מכוסים לחלוטין בשרכים.
המערכות האקולוגיות של הפארק משמשת כבית גידול לכמה מיני בעלי חיים נדירים.
בפארק קיימות כמה מערכות: אזורי חוף, נהרות, ערבות ויערות עבותים.
Eucyclogobius newberryi, מין דג השייך למשפחת האוקסודרסיים, הגדל באזורי גאות ושפל של האוקיינוס השקט הוכרז כמין בסיכון על ידי הממשל הפדרלי.
עיטם לבן-ראש, המקנן בדרך כלל ליד מקורות מים, מוגדר על ידי מדינת קליפורניה כמין בסיכון.
אלתית גמלונית, תת-המין הצפוני של לילית מנוקדת (Strix occidentalis caurina) ואריה ים שטלר הם מיני בעלי חיים נוספים הגדלים בפארק המוגדרים כמינים מאוימים.
במימי החופים ובמימי הנהרות של הפארק נמנו 115 מינים של דגים.
מלבד המינים שהוזכרו לעיל אפשר לציין את טרוטת עין-הקשת, העמלץ הלבן והטחן הקליפורני.
בפארק תועדו 16 מינים של דו-חיים, בהם 9 מינים של סלמנדרות, כדוגמת סלמנדרה צפון-מערבית, מין אחד של טריטון טריטון גס-העור, מין במשפחת הסלמנדריים שארסו יכול להרוג אדם בוגר, מין אחד של קרפדה, ו-5 מינים של צפרדעים.
17 מינים של זוחלים נצפו בפארק: מין אחד של צב, Actinemys marmorata (באנגלית Western pond turtle), 3 מינים של לטאות, בהן 3 תת-מינים של קמטן האליגטור (Elgaria coerulea), חומט אחד, ו-10 מינים של נחשים, בהם מין ארסי אחד, עכסן פסיפי.
280 מינים של עופות, כשליש ממספר המינים הכללי של עופות בארצות הברית, נצפו ברחבי הפארק.
השקנאי החום והקורמורן המצויץ שוכנים בעיקר על צוקים לאורך החוף, וכן על הסטאקים שבים, ואילו החרטומניים והשחפים מאכלסים את אזורי החוף והאזורים הפנימיים שבפארקים.
העופות התלויים במים מתוקים המרוחקים מהים כוללים בין השאר את המרגון הגדול השלך, את העקב אדום הכתף ואת האנפה הכחולה.
בנוסף יש מין פולש אחד, אופוסום וירג'יניה.
תת-המין "רוזוולט" של האייל קנדי (Cervus canadensis roosevelti) הוא היונק הגדול ביותר שניתן לצפות בו בפארק בקלות.
עדרים יציבים, שבעבר היו נתונים בסכנת הכחדה באזור, נפוצים מאוד דרומית לנהר קלאמת.
יונקים קטנים רבים מתגוררים בחופת היער הגבוהה ושוהים ברוב ימות חייהם מעל פני השטח.
בנוסף ליונקים היבשתיים יש במימי הפארק 8 מינים של יונקים ימיים.
בסמוך לסטאקים ולסלעים היוצרים איים קטנים בסמוך לחוף גדלים אריה ים קליפורני, אריה ים שטלר ופוקנת המפרץ.
דולפינים, קטלנים, לווייתנים גדולי-סנפיר ולווייתנים אפורים נצפים לעיתים קרובות בקרבת החוף.
בפארק הלאומי והפארקים המדינתיים רדווד חיים יותר מ-200 מינים זרים.
מתוכם זוהו שלושים כמינים פולשים, עשרה מהם נחשבים לאיומים על מינים ומערכות אקולוגיות מקומיות.
מינים זרים מהווים כיום כרבע מכלל הצמחייה בפארקים.
רק בערך אחוז אחד מצמחים הגדלים ביערות ראשוניים הם מינים זרים, ואילו באזורים כדוגמת בולד הילס יש כיסוי יחסי של חמישים עד שבעים וחמישה אחוזים של מינים זרים.
סוג הצמחייה הזרה משתנה גם הוא, עם צמחים כמו קיסוס החורש, Centaurea maculosa (באנגלית Spotted Knapweed) ורוש עקוד (Conium maculatum).
שני האחרונים ברשימת המינים לביקורת בעדיפות גבוהה שמתוחזקת על ידי מערכת הפארק.
שרפות הן חלק מרוב המערכות האקולוגיות המקומיות.
הטבע הסתגל לאש בדרכים רבות, והיעדרותה של האש עלול לעיתים להיות דווקא חיסרון.
שרפה מכלה חומר עצי וצמחים מתים ונרקבים, מעשירה את הקרקע ובזכותה לעצים הבריאים יש פחות תחרות על משאבי חומרי המזון המוגבלים.
עד להגעתם של המתיישבים האירופים השריפות המשתוללות כילו אזורים שלמים של יערות הסקוויה נאה.
אולם, החל מ-1850 השריפות הוגבלו על ידי האנשים שהיה להם עניין בכריתת עצים, שהיו מודאגים מאובדן הפרנסה וחיי האדם שהיו עשויים להיגרם כתוצאה מהאש.
כורים וכורתים שהגיעו לאזור פעלו על מנת להבטיח שכל השריפות יכובו במהירות, והתוצאה הסופית הייתה הצטברות של צמחייה רקובה ומתה.
ממחקרים שנערכו בשנות ה-70 התברר ככל הנראה כי יש צורך מיידי לאפשר לשריפות לבעור בטבעיות, אך לא במחיר של סכנה לחיים או לרכוש.
בשנים שלאחר מכן הוצתו מספר שריפות מכוונות על ידי האדם, מתוך מטרה לשרוף את החומר הצמחי ולהפחית את הסיכון להתרחשות סופות אש.
שרפה מתוכננת היא כיום חלק מתוכנית ניהול השריפות ומסייעת לחסל מינים זרים ויוצרת מערכת אקולוגית טבעית ופורייה יותר.
האש משמשת גם כאמצעי הגנה על ערבות העשב מפני פלישת היערות, ובכך להבטיח את קיומו של מרעה מספיק לאייל הקנדי והאייליים.
יערות האלונים מרוויחים גם כן כתוצאה מהשריפות המבוקרות, כיוון שאלמלא השריפות היה אשוח דאגלס משתלט עליהם בסופו של דבר ומקטין את המגוון הביולוגי.
שרפה מתוכננת ביערות ראשוניים של הסקוויה הנאה מצמצמת חומרים מרקיבים ומתים, ומקטינה את שיעור התמותה של העצים הגדולים באמצעות חיסול צמחייה מתחרה.
הנהלת הפארק מפקחת על כל השריפות, דפוסי מזג האוויר וחומרי הבעירה האפשריים.
חומרי הבעירה מפונים מאזורים הסמוכים למבנים, היכן שהאש מהווה סיכון גדול לשלום הציבור.
המרכז הלאומי לתיאום בקרת אש בין הסוכנויות השונות מספק לוחמי אש וציוד נוספים במקרה שמתרחש שרפה גדולה.
כבר לפני כ-3,000 שנים החל האדם ליישב את האזור בו שוכן הפארק.
קבוצות ילידים שונות כדוגמת יורוק, טולוואה (Tolowa), קארוק, ויוט וצ'ילולה (Chilula) הן בעלות קשר היסטורי לאזור, וכמה מהן עדיין מתגוררות בשטח הפארק כיום.
במפקד אוכלוסין שנערך ב-1852 נקבע שבני היורוק הם הקבוצה האתנית הגדולה ביותר, ובסך הכל הם מאכלסים 55 כפרים המונים כ-2,500 תושבים.
תושבי האזור ניצלו את שפע עצי הסקוויה הנאה (שניתן היה לבקע אותם לקורות בקלות) לחומרי בניין לסירות ולבניית בתים וכפרים קטנים.
בבניית בתים מוקמו הקורות זו לצד זו בסידור צפוף, כאשר החלקים העליונים קשורים ברצועות עור ומוחזקים על ידי חריצים שנחתכו לתוך קורות הגג התומכות.
לוחות סקוויה נאה נוצלו על מנת לבנות גגות משופעים.
עד שנות ה-60 של המאה ה-19 התגוררו בני הצ'ילולה בחלק האמצעי של עמק רדווד קריק בקרבה לעצי הסקוויה הנאה.
בני הצ'ילולה נהגו להתיישב לאורך הנחל רדווד קריק באזור בולד הילס עד מינור קריק (Minor Creek).
שני אתרים של בני הצ'ילולה (האואונקוט (Howunakut) ונויאדינג (Noieding)), שוכנים בתחומי הפארק של ימינו.
הקשר בין קבוצות הילידים לבין עצי הסקוויה הנאה התפרש מעבר לקשר פיזי.
ריבס הבהיר עוד כי העצים הם מתנה מהיוצר כהפגנת אהבה: "תשמיד את העצים האלה ותחריב את אהבת הבורא.
אם אתה משמיד את מה שהבורא כל כך אוהב, בסופו של דבר אתה תשמיד את האנושות." ליורוק, העצים הם יצורים חיים קדושים ש"נמצאים כ'שומרים' על מקומות קדושים".
ילידים רואים גם בבתים מסורתיים העשויים מעצי הסקוויה הנאה "יצורים חיים", שכן, לפי אדווין סי בארס (Edwin C.
Bearss), "עץ הסקוויה הנאה שייצר את קורותיו היה בעצמו גופו של אחת מהישויות הרוחניות", שנחשבו בעיניו במילותיו, להיות "גזע אלוהי שהיה קיים לפני בני אדם באזור רדוודס ואשר לימד אנשים את הדרך הנכונה לחיות שם".
החל מאמצע המאה ה-16 ביקרו באזור סוחרים וחוקרים בריטים, רוסים ואמריקנים, מתוך מטרה לסחור עם האוכלוסייה המקומית בבונים.
לא ידוע על חוקר לבן כלשהו ששהה באזור עד להגעתו של ג'דדיה סמית ב-1828. בעקבות גילוי הזהב לאורך הנהר טריניטי ב-1850 הגיעו אלפי כורים לאזור.
רבים מהם התיישבו באזור החוף לאחר שכשלו בחיפוש זהב, וכתוצאה מכך התעוררו מספר עימותים; התושבים המקומיים אולצו לעזוב את בתיהם, ובמקרים מסוימים הם גם נרצחו.
ב-1895 נותר רק שליש מאוכלוסיית היורוק המקורית בקבוצה אחת של כפרים בלבד, ועד לשנת 1919 כל חברי שבט הצ'ילולה מתו או נטמעו בשבטים האחרים.
הכורים כרתו עצי סקוויה נאה למטרות בנייה, וכאשר בהלה לזהב משנית זו דעכה, חלקם עברו לעסוק בכריתת עצים כעיסוקם העיקרי.
בשנת 1850 שטח של כ-8,100 קמ"ר מהחוף הדרום-מערבי של אורגון והחוף הצפון-מערבי של קליפורניה היה מכוסה ביער סקוויה נאה ראשוני, אך בשנת 1910 כמות העצים שנכרתו הייתה כה גדולה עד שהועלו חששות בנוגע לשלמות המערכת האקולוגית על ידי תומכי שימור טבע.
ב-1911 הציע חבר בית הנבחרים מקליפורניה ג'ון רייקר (John E.
Raker) לחוקק חוק הנוגע להקמת פארק לאומי באזור, והיה הראשון שפעל במישור החקיקתי.
אולם, באותה תקופה הקונגרס לא נקט בפעולה נוספת בנושא
שימור חורשות הסקוויה הנאה בקליפורניה נחשב לאחת התרומות המשמעותיות ביותר של מועדון בון וקרוקט (Boone and Crockett Club), אחת מאגודות השימור הראשונות באמריקה הצפונית, שנוסדה על ידי תאודור רוזוולט.
"הליגה להצלת עצי הרדווד" (Save the Redwoods League) הוקמה ב-1918 על ידי חברי מועדון בון וקרוקט מדיסון גרנט (Madison Grant), ג'ון קמפבל מריאם (John Campbell Merriam), הנרי פיירפילד אוסבורן (Henry Fairfield Osborn), וחבר מועדון לעתיד, פרדריק ראסל ברנהאם (Frederick Russell Burnham; 1947-1861).
הרכישות הראשוניות של אדמות נעשו על ידי חבר המועדון סטיבן מאתר (Stephen Mather) וויליאם קנט.
ב-1921 תרם חבר המועדון ג'ון קלהון פיליפס (John Calhoun Phillips) 32,000 דולר לרכישת קרקע ולהקמת "חורשת ההנצחה על שם ריינל בולינג" (Raynal Bolling Memorial Grove) בפארק המדינתי רדווד המבולדט.
פעולות אלו נעשו ממש בזמן כיוון שכביש 101, שעתיד היה לאפשר גישה בלתי מוגבלת לעצים, היה לקראת השלמת סלילתו.
באמצעות מימון בסכומים זהים שהוענקו בתחילה על ידי מחוז המבולדט, ואחר כך על ידי מדינת קליפורניה, הצליחה "הליגה להצלת עצי הרדווד" להגן על אזורים של כמה חורשות וכמה יערות שלמים של עצי סקוויה נאה בשנות ה-20 של המאה ה-20.
כאשר קליפורניה הקימה את מערכת הפארקים המדינתיים ב-1927, הפכו שלושה מאזורי השימור של הסקוויה נאה לפארקים מדינתיים (הפארק המדינתי רדוודס בחוף דל נורטה, הפארק המדינתי רדוודס ג'דדיה סמית והפארק המדינתי רדוודס פרריה קריק).
אזור רביעי הפך לפארק המדינתי רדווד המבולדט, והיה לפארק המדינתי הגדול ביותר של עצי הסקוויה הנאה, אך אינו חלק ממערכת הפארק הלאומי והפארקים המדינתיים רדווד.
כתוצאה משתדלנות של אנשי איכות הסביבה, וחרף התנגדות מצד חוטבי עצים מקומיים וחברות כריתת עצים, הורחב שטחו של הפארק הלאומי רדווד ב-190 קילומטרים רבועים נוספים ב-1978. אולם, חמישית מהשטח הזה בלבד הייתה יער ראשוני, והעצים שעל שאר השטח נכרתו.
ההרחבה הגנה על קו פרשת המים של נחל רדווד קריק מהשפעות מזיקות של כריתת העצים שהתבצעה מחוץ לשטחי הפארק.
הפארק הפדרלי והפארקים מדינתיים שולבו ליחידה מנהלית אחת ב-1994.
ב-5 בספטמבר 1980 העניק ארגון אונסק"ו לפארק הלאומי רדווד ולפארקים המדינתיים מעמד של אתר מורשת עולמית.
ועדת הבדיקה ציינה בדו"ח שלה את קיומם של 50 אתרים ארכאולוגיים פרהיסטוריים, שגילם מתפרש על כ-4,500 שנים.
הוועדה ציינה גם את המחקר המתמשך בפארק על ידי חוקרים מאוניברסיטת המדינה המבולדט (Humboldt State University), ואחרים.
הפארק הוא חלק מאזור גדול שב-30 ביוני 1983 הוכרז כשמורה הביוספרית הבינלאומית רכסי חוף קליפורניה (California Coast Ranges biosphere ).
הפארק שימש כאתר צילום לכמה סרטים.
סצנות מאנדור הירח המיוער במלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי צולמו בחורשת טול טריס רדווד (Tall Trees Redwood Grove) בחלק הצפוני של מחוז המבולדט, אם כי מרבית הצילומים נעשו ביערות פרטיים וציבוריים בסמוך לעיירה סמית ריוור.
סצנות מפארק היורה: העולם האבוד, כמו גם מהסרט התפרצות צולמו בפארק המדינתי רדוודס פרריה קריק הסמוך ובפארק המדינתי פטריקס פוינט (Patrick's Point State Park).
מערכת הפארקים מנוהלת באמצעות שיתוף פעולה בין שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית ומחלקת הפארקים והנופש של קליפורניה.
מטה הפארק הלאומי שוכן בקרסנט סיטי, משרד השירות שוכן בארקטה (Arcata), ומרכז התפעול שוכן באוריק שבקליפורניה.
התקציב השנתי של הפארק הלאומי בשנת 2017 היה 9,048,000 דולר, והתקציב של הפארקים המדינתיים היה 660,000 דולר.
התקציב משמש לתמיכה בכל הפעילויות, ובין השאר להחזקת 96 חברי הצוות הקבועים ו-44 חברי הצוות הזמניים.
שתי הסוכנויות משתפות פעולה בהגנה על עצי הסקוויה נאה, על קו החוף של האוקיינוס השקט הבתולי, על המשאבים התרבותיים ועל הסביבה הטבעית הייחודית.
הקרקע שסופחה לפארקים ב-1978 כבר הייתה חסרת עצים, והמאמצים לשיקומם נמשכו עשורים רבים, כאשר דרכי הובלת העצים הכרותים נהרסו כך שהקרקע יכלה לשוב למצבה המקורי.
עם זאת, המחסור בתקציב עיכב את השיפורים העיקריים, וחברות העצים שתלו ברוב הקרקע מיני עצים לא מקומיים, במקום העצים המקומיים.
דיכוי שריפות היער עד לשנות ה-80 היה אחד מהגורמים לפלישתם של מינים זרים לאזורי קו החוף, כולל הדיונות וערבות החוף.
תוכנית לניהול שריפות כוללת שריפות יזומות כאחת השיטות להשיב את שטח הפארק למצבו הראשוני.
כיוון שעצי הסקוויה נאה נכרתו לפי מידת הנגישות, כאשר העצים באזורים הפחות נגישים נכרתו בסוף, נוצרו חלקות יער ראשוני המבודדות זו מזו, לעיתים על ידי אזורים שאורכם קילומטרים רבים.
במקרים אלה ייתכן ויחלפו עשרות שנים עד שהיער הבוגר ישתקם, ללא קשר לכמות ההשקעה הכספית המשמשת לשיקום המערכת האקולוגית.
הנהלת הפארק הפכה חלק מדרכי הובלת העצים הכרותים כדרכים המשמשות את התיירים למטרות צפייה בנוף.
דרכים אלו לא עומדות בתקני הבטיחות של שירות הפארקים, ולהנהלת הפארק חסרים התקציבים הנדרשים לשיפורן.
מבנים בפארק כדוגמת מרכזי מבקרים ומגורים לעובדים זקוקים לרענון על מנת לעמוד בביקוש הגואה.
עובדי הפארק מבצעים סקרי איכות במים ובאוויר, מנטרים את אוכלוסיות המינים בסיכון ובאיום, ועובדים בשיתוף פעולה הדוק עם המונומנט הלאומי חוף קליפורניה (California Coastal National Monument), המנוהל על ידי לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית.
הפארק המדינתי רדוודס בחוף דל נורטה (Del Norte Coast Redwoods State Park) – פארק זה הוא פארק מדינתי שהוקם ב-1927 על פני שטח של 26 קילומטרים רבועים, שמתוכם 13 קילומטרים רבועים מכוסים בעצי סקוויה נאה עתיקים והשאר הם קו חוף בראשיתי.
בשנת 2007 הוגדל שטחו של הפארק ב-100 קילומטרים רבועים נוספים, כך שהוא החמישי בגודלו במערכת הפארקים המדינתית.
מושל קליפורניה, ארנולד שוורצנגר, הציע בינואר 2008 לסגור את הפארק בגלל קשיי תקציב.
הפארק המדינתי רדוודס ג'דדיה סמית (Jedediah Smith Redwoods State Park) – פארק זה הוקם ב-1929, ונקרא על שם צייד פרוות, קרטוגרף ומגלה הארצות ג'דדיה סמית שביקר במקום ב-1928 כחלק ממשלחת מחקר.
הפארק נמצא במרחק 15 קילומטרים מקרסנט סיטי, בסמוך לכביש מספר 199. בשטחו של פארק זה צולמו מספר סצנות הקשורות מתוך הסרט מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי.
עץ הסקוויה הנאה "המונרך האבוד", המתנשא לגובה של 98 מטרים, גדל באזור סודי בתוך הפארק המכונה "חורשת הטיטאנים".
נחל מיל זורם דרך הפארק ובהמשך מתמזג עם הנהר סמית.
הפארק המדינתי רדוודס פרריה קריק (Prairie Creek Redwoods State Park) – פארק זה נמצא בסמוך לעיירה אוריק ובמרחק 80 קילומטרים צפונית ליוריקה.
שטחו של הפארק הוא כ-57 קילומטרים רבועים, והוא מאופיין ביער סקוויה נאה ראשוני.
הפארק הוא בית הגידול של אסקפיים, אייל קנדי מתת-מין רוזוולט ומספר מינים של סלמון.
האתרים הפופולריים בפארק הם קניון פרן וחוף גולד בלאפס.
בפארק גדלים חלק מהעצים הגדולים ביותר במערכת הפארקים, והמיקום של חלקם הוא סודי על מנת להגן על המערכת האקולוגית הרגישה שלהם.
בתוך מערכת הפארקים אין בתי מלון או מוטלים והאכסניה לצעירים "דה-מרטין רדווד" שפעלה ליד קלאמת נסגרה.
אולם, בעיירות הסמוכות לפארקים כדוגמת קלאמת, רקווה ואוריק יש מלונות ואכסניות קטנות, כשמבחר מקומות לינה קיים במרכזי המסחר של קרסנט סיטי בצפון הפארק וארקטה ויוריקה בדרומו.
מערכת הפארקים נמצאת 420 קילומטרים צפונית לסן פרנסיסקו, 480 קילומטרים דרומית לפורטלנד, וכביש 101 חוצה אותה מצפון לדרום.
בחלק הפדרלי של מערכת הפארקים אין אתרי מחנאות שניתן להגיע אליהם באמצעות כלי רכב, בניגוד לחלקים של הפארקים המדינתיים, והגעה רגלית היא הדרך היחידה בה ניתן להגיע אליהם.
שימוש באתרי המחנאות הללו אפשרי במקומות המסומנים בלבד ולאחר תיאום עם הנהלת הפארקים, מלבד חלקות חצץ לאורך נחל רדווד.
שהייה באתרי המחנאות באזור המרוחק (Back country camping) מחייב קבלת אישור, ויש בקרה הדוקה על מנת למנוע ניצול לא נכון שלהם.
השהייה באתרים הללו מוגבלת לחמישה לילות ברציפות, ולכל היותר 15 לילות בשנה אחת.
הסתרת מזון נאכפת בקפדנות כדי למנוע תקריות עם דובים, והמטיילים נדרשים לקחת איתם את האשפה שהם מייצרים.
במערכת הפארקים יש כ-320 ק"מ של מסלולי הליכה, אך בעונת הגשמים חלק מהגשרים הזמניים להולכי רגל מוזזים ממקומם, כיוון שהם עלולים להינזק בשל עליית מפלס המים.
לעיתים קרובות המסלולים בוציים בכל השנה, והמטיילים חייבים להיות מצוידים היטב למזג אוויר גשום ולהתייעץ עם מרכזי המבקרים לעדכונים על מצב המסלולים.
רכיבה על סוסים ואופני הרים הן בין הפעילויות הפופולריות בפארקים, אך הן מוגבלות לשבילים ספורים.
שיט קיאקים פופולרי בעיקר ליד חוף האוקיינוס, וכן בנהרות ובנחלים השונים.
חותרי הקיאקים והקאנואים שטים לאורך הנהר סמית, שהוא הנהר הארוך ביותר ללא סכרים שנותר בקליפורניה.
אפשרויות הדיג הטובות ביותר לאלתית וטרוטת עין-הקשת הן בנהר סמית ובנהר קלאמת, אך יש צורך לקבל רישיון דיג ממדינת קליפורניה.
הציד אסור בכל שטחי הפארקים, אך מותר ביערות הלאומיים הסמוכים.
בפארקים יש שלושה מרכזי מבקרים, שבהם אפשר לקבל מידע ולהצטרף לטיולים מודרכים ושתי נקודות מידע נוספות.
באתרי המחנאות מוצעים הרצאות לאור המדורה וסיורים מודרכים.
בפארקים יש אתרים רבים שבהם ניתן לקיים פיקניקים, וניתן להגיע אליהם בקלות בכלי רכב.
מערכת הפליטה היא המערכת המיועדת לפלוט, ממנוע המכונית, את התערובת השרופה, שנוצרה בתא השריפה.
ברכבים כבדים יש גם בלמנוע - בלם המאפשר להאט את המנוע על ידי חסימה חלקית של האגזוז.
סעפת הפליטה (הנקראת גם Headers) היא מערכת הצינורות המתחברת לראש המנוע, אל שסתומי הפליטה.
תפקיד הסעפת הוא לרכז את הגזים השרופים ולהעביר אותם אל מחוץ למכונית, ובנוסף, לא לפגוע בכוח המנוע.
אם המנוע יתקל בהתנגדות גזים (לחץ חוזר - Back pressure), הדבר יגזול מהמנוע כוח.
לחץ חוזר נוצר במקום בו קשה לגזים לזרום, למשל הממיר הקטליטי.
לחץ גזים שיצא משסתום אחד עלול להתקל בהתנגדות בממיר ולהפוך ללחץ חוזר, לחץ כזה עלול להקשות על המנוע אם באותו רגע יפתח שסתום אחר.
כדי לפתור את הבעיה הזו לכל שסתום יש צינור פליטה משלו.
כל הצינורות באורך שווה, ובקצה הצינורות האלה יש צינור ראשי שמרכז את הגזים אל הממיר.
תכנון סעפות פליטה הוא בעל משמעות רבה כאשר מדובר במכוניות ספורט.
סעפות פליטה מגיעות לטמפרטורות של 500-900 מעלות צלזיוס בזמן נסיעה, ולכן, שטיפה שלהן או נסיעה במים עמוקים, עלולה לגרום להן לסדקים כתוצאה מהפרשי הטמפרטורות.
בעיות מסוג זה נפתרות באמצעות החלפת הסעפת או ריתוך.
הממיר הקטליטי הוא רכיב בצנרת הפליטה, צורתו החיצונית דומה לדוד אך יש בתוכו רשתות העשויות מחומרים מיוחדים שבמגע עם חמצן, גזי הפליטה וחום המנוע הופכות חלק מהגזים הרעילים, לגזים רעילים פחות באמצעות תהליך כימי.
הממיר ממוקם קרוב יחסית למנוע (בערך מתחת לכיסא הנהג) כדי לקבל חום מהמנוע הדרוש לעבודתו.
טמפרטורת העבודה שלו היא 400-800 מעלות צלזיוס ולכן כשהמנוע קר, הממיר עדיין לא עובד.
מיקומו מתחת כיסא הנהג הוא פשרה בין חימום מהיר של הממיר, עקב קרבתו למנוע ובין שמירה על טמפרטורה נכונה ולא גבוהה מדי.
כדי שהחומרים יוכלו להתפרק (או להתרכב) בממיר, הוא זקוק למעט חמצן.
ולכן, מחשב המנוע מכניס לצילינדרים כמות גדולה יותר של חמצן (תערובת ענייה) בכוונה, כדי שהוא ייפלט אל סעפת הפליטה ומשם לממיר, ויוכל לעבוד.
חסרונו של הממיר הוא בהתנגדותו לזרימת הגזים והכבדה על פעולת המנוע (לחץ חוזר) בגלל היותו עשוי מרשתות.
ולכן, יש כאלה המורידים אותו והופכים את מערכת הפליטה לאגזוז זרימה חופשית - דבר הפוגע באיכות הסביבה.
עמם פליטה - דוד (Muffler)
במנוע המכונית מתרחשים מספר פיצוצים בשנייה.
מה שמייצר רעש חזק מאוד.
כדי להפחית את עוצמת הרעש, משתמשים מהנדסי הרכב באפקט פיזיקלי הנקרא התאבכות הורסת - שני גלי קול הפוגעים אחד בשני, אך מכיוון ששיא הגל הפוך, הגל מתבטל.
הדבר מתבצע באמצעות בניית קופסה עם מחיצות, מצידה האחד נכנסים הגזים לדוד (לאחר שעברו בממיר, אם הוא קיים), שם הם מתנגשים במחיצות, כיוון התנועה שלהם משתנה, הגלים המתנגשים אחד בשני הפוכים - ואז הם מצליחים לבטל חלקית את עוצמת הרעש.
לאחר מכן, הם נפלטים לדוד הבא או החוצה (בהרבה פעמים, יש יותר מדוד אחד בצנרת).
יש כאלה המחליפים את הדוד לדוד פתוח על מנת להקל על פליטת הגזים החוצה.
דוד פתוח - מכונה בטעות גם אגזוז לחץ - דוד ללא מחיצות.
ולכן, בעיני המתבונן מקצה אחד של הדוד (כלומר, חור האגזוז), נוכל לראות את הצנרת שלפניו (הקצה השני).
דוד פתוח עשוי לשפר במקצת את צריכת הדלק עקב הפחתת הלחץ החוזר (כלומר, מקל על המנוע להוציא את הגזים השרופים).
אבל, הרעש מהמנוע לא יופחת (כי אין מחיצות להקטנתו).
התוספת של הדוד הפתוח מבחינת הספק היא די זניחה.
השיפור המשמעותי יותר הוא אגזוז זרימה חופשית.
יש אגזוזים עם משתיק קול שבנוי ללא המחיצות הוא נקרא: Glass pack או Cherry bomb.
אין אגזוז לחץ למנוע ארבע פעימות אלא למנוע שתי פעימות בלבד.
לכן, מה שמכונה בדרך כלל "אגזוז לחץ", הוא בעצם דוד פתוח.
צינור פליטה בזרימה חופשית (Free flow)
כדי להפחית את הלחץ החוזר למינימום, מורידים את הממיר (או מרוקנים את תוכנו), מחליפים את הדוד, מרחיבים או מקטינים את קוטר הצנרת ומתקינים סעפת פליטה מקצועית.
כעת, הגזים יפלטו ביעילות והספק הרכב יעלה בצורה משמעותית.
אבל, זיהום האוויר יגדל וייווצרו בעיות חוקיות.
מערכת העצבים הפאראסימפתטית היא תת-מערכת של מערכת העצבים האוטונומית.
היא אחראית לפעולות הרגעה ושימור כשהגוף נמצא במנוחה, כגון עיכול והפחתת דלקתיות.
בנוסף, אחראית על האטת פעולות גופניות בעת לחץ או מצבים מאיימים על מנת לאפשר לגוף להגיב כראוי.
כמו כן, היא מעכבת את פעולות תת-המערכת המנוגדת לה - מערכת העצבים הסימפתטית.
על מנת לבצע את תפקידיה השונים המערכת עושה שימוש בקבוצת עצבים המשחררים מוליך עצבי בשם אצטילכולין.
המערכת הפאראסימפתטית היא אחת משתי המערכות המרכזיות של מערכת העצבים האוטונומית, היא פועלת בניגודיות למערכת הסימפתטית.
מערכת זו נקראת גם מערכת העצבים הקרביים או הבלתי רצונית ופועלת ללא שליטה מודעת או רצונית.
מערכת זו פועלת בעיקר במצבים של מנוחה ורגיעה, ומסייעת בשמירה על ההומאוסטאזיס בגוף.
העצב המרכזי במערכת זו הוא עצב הואגוס (vagus nerve) - העצב הארוך ביותר במערכת העצבים הקרניאלית, ומגיע למספר רב של איברים פנימיים כולל הלב, הריאות, הקיבה והמעיים.
הפעלת המערכת הפאראסימפתטית גורמת להאטת קצב הלב, ירידה בלחץ הדם, הגברת פעילות העיכול והפרשת אנזימים, והיא תורמת לתחושת רוגע ושלווה, ואילו שיבוש בפעילות המערכת עלול להוביל להפרעות שונות, כגון דלקות כרוניות, חרדה, דיכאון ואף מחלות מטבוליות.
מקור המערכת: הנוירונים הקדם-גנגליונריים של המערכת הפאראסימפתטית נובעים מכמה גרעינים בגזע המוח ומאזור הסקרום של חוט השדרה - קטעים S2–S4....
עצבי הגולגולת: הנוירונים הקדם-גנגליונריים שנובעים מגזע המוח יוצאים דרך עצבי הגולגולת.
עצבי הגולגולת הקשורים למערכת זו הם:
עצב הגולגולת III (האוקולומוטורי) מעצבב את העיניים.
עצב הגולגולת VII (הפציאלי) מעצבב את בלוטת הדמע, בלוטות הרוק והקרומים הריריים של חלל האף.
עצב הגולגולת IX (הגלופרינג'יאל) מעצבב את בלוטת הפרוטיד (רוק).
עצב הגולגולת X (הואגוס) מעצבב את קרבי החזה והבטן.
עצבי הסקרום: הנוירונים הקדם-גנגליונריים שנובעים מאזור הסקרום של חוט השדרה יוצאים ומתחברים יחד ליצירת עצבי האגן, המעצבבים את קרבי חלל האגן (כמו החצי התחתון של המעי הגס ואיברי מערכת השתן ומערכת הרבייה).
המבנה שלו כולל סיבים תחושתיים ותנועתיים, והוא מחבר בין המוח לבין איברי המטרה.
העצב מעביר אותות שמעכבים את הפעילות הגבוהה של מערכת החיסון על ידי הפחתת שחרור של חומרים פרו-דלקתיים (כגון TNF-α, IL-1β ו-IL-) באמצעות מנגנון הקרוי "המסלול האנטי-דלקתי הכולינרגי" בכך הוא מסייע גם בהפחתת דלקת וגם בתגובה פיזיולוגית מאוזנת למצבי סטרס.
השפעת המערכת הפאראסימפתטית על איברי מטרה שונים :
לב: ירידה בקצב הלב, בעוצמת ההתכווצות ובקצב ההולכה.
מערכת העיכול: הגברת תנועתיות והפרשות, התכווצות שלפוחית המרה מה שגורם לפירוק וספיגת נוטריינטים.
בלוטות רוק: הפרשת נפח גדול של נוזל עשיר באשלגן ומים, והפרשת עמילאז.
לבלב: קידום הפרשת אנזימים ואינסולין לדם.
שלפוחית השתן: התכווצות דופן השלפוחית והרפיית סוגר השופכה, המובילים למתן שתן.
עיניים: כיווץ אישונים והתאמת העדשה לראייה מקרוב כיווץ השריר הטבעתי בקשתית.
היסטוריה של הבנת המערכת הפאראסימפתטית
המושג "הפאראסימפתטית" נטבע על ידי ג'ון לונגלי, והתבסס על חלוקה מסורתית בין מוצא עצבי קרניאלי (מהגולגולת) לסקראלי (מעצם העצה), שיחד יצרו את מה שנקרא "המסלול הקרניו-סקראלי".
עם זאת, מחקר עדכני מצביע על כך שמדובר בחלוקה שגויה מבחינה אנטומית ופיזיולוגית.
הבסיס לחלוקה זו הונח על ידי גסקאל , שזיהה עצבים מסוימים כקדם-גנגליוניים וייחס את המוצא הסקראלי לפאראסימפתטית, למרות דמיון אנטומי בינו לבין המוצא הסימפתטי (חזה-מותני).
מאוחר יותר, לנגלי חיזק את החלוקה על סמך טענה פיזיולוגית: שהמוצא הסקראלי והמותני פועלים באופן הפוך על כלי דם באיברי המין (זקפה ורפיון).
אולם טענה זו הופרכה בהמשך, כאשר נמצא שגם למערכת הסימפתטית תפקיד בזקפה.
בנוסף, מבנים אנטומיים קרניאליים וסקראליים נבדלים זה מזה במוצאם ובעצבובם, והם אינם יוצאים מאותם סוגי שורשים בחוט השדרה.
מידע מודרני מראה שהמוצא הסקראלי דומה יותר לסימפתטי מאשר לקרניאלי, ואין הצדקה לראות בו חלק מהמערכת הפאראסימפתטית.
לסיכום, המערכת הפאראסימפתטית, כפי שהוגדרה על ידי לנגלי, אינה מערכת אחידה או "טבעית", אלא אוסף מסלולים נפרדים, פסיפס של עצבים בעלי מאפיינים שונים.
מחקר - השפעת פעילות גופנית על המערכת הפאראסימפתטית
פעילות מערכת העצבים הפאראסימפתטית משחקת תפקיד מכריע בשמירה על ויסות הומאוסטזיס בגוף ובקידום תהליכי מנוחה ועיכול וגם לירידת קצב הלב ולחץ הדם.
מדדים של שונות קצב הלב משמשים כמדדים נפוצים להערכת פעילות הפאראסימפתטית.
מחקר מטא-רגרסיה וניתוח רצף ניסויים עדכני שכלל 35 ניסויים קליניים מבוקרים במבוגרים, הדגים כי פעילות גופנית משפרת באופן משמעותי את פעילות המערכת הפאראסימפתטית.
הממצאים הראו עלייה מובהקת בשונות קצב הלב מצביעה על הגברת השפעת העצב הווגאלי (אחד ממרכיבי המערכת הפאראסימפתטית) על הלב.
אימונים אירוביים ואימונים משולבים (אירוביים יחד עם אימוני התנגדות) הראו שיפורים משמעותיים בפעילות הפאראסימפתטית.
לעומת זאת, אימוני התנגדות בלבד לא הראו השפעה מובהקת על מדדים אלו.
קשר שלילי נצפה בין משך ההתערבות (שבועות) ותדירות הפעילות הגופנית (פעמים בשבוע) לבין השינויים בקצב הלב.
השיפורים המובהקים ביותר בפעילות הפאראסימפתטית התרחשו בשלבים המוקדמים של תוכנית האימונים.
ממצא זה מצביע על אפשרות של "תשואה פוחתת", שבה לאחר תקופת הסתגלות ראשונית, קצב השיפורים בפעילות הפאראסימפתטית יורד.
ניתוח רצף ניסויים (TSA) אישש את יעילותה של פעילות גופנית בהגברת פעילות המערכת הפאראסימפתטית (במיוחד במהלך ששת החודשים הראשונים של אימונים אירוביים.
מסקנות אלו מצביעות על כך ששילוב פעילות גופנית, ובפרט אימונים אירוביים, הוא אסטרטגיה יעילה לקידום בריאותה ותפקודה של המערכת הפאראסימפתטית במבוגרים, עם יתרונות ניכרים הנצפים כבר בשלבים המוקדמים של תוכנית האימונים.
מערכת העצבים ההיקפית (TA: Pars peripherica; Systema nervosum periphericum) היא כינוי לחלקים של מערכת העצבים בבעלי-חוליות אשר ממוקמים מחוץ למערכת העצבים המרכזית ותפקידם לקשר אותה עם הגפיים ואיברי הגוף.
מערכת העצבים ההיקפית מתפשטת מחוט השדרה ומהמוח בצורת עצבים רבים.
היא מקשרת בין מערכת העצבים המרכזית לבין העולם החיצון, מספקת לה מידע מקולטני החישה ומעבירה הוראות מהמוח לאיברי הגוף ולשרירים.
חלוקה של מערכת העצבים ההיקפית
מערכת העצבים ההיקפית מורכבת משתי קבוצות של סיבי עצב.
מרבית העצבים שייכים למערכת העצבים הסומטית האחראית על פעולות רצוניות וחלקם שייכים למערכת העצבים האוטונומית המווסתת את פעילותם של האיברים הפנימיים.
מערכת העצבים האוטונומית מורכבת משתי תתי קבוצות: המערכת הסימפתטית והמערכת הפאראסימפתטית.
בנסיבות רגילות נמצאות שתי המערכות האלה – הסימפתטית והפאראסימפתטית – באיזון ללא כל מאמץ מודע, כשהן משיגות הומיאוסטזיס.
את המצב הזה משמרת פעולה החזרית שמקורה במבנים הפנימיים של בסיס המוח – ההיפותלמוס והמוח המוארך.
במרכזי המוח האלה פוקדים החזרים על תגובות פנימיות לצורך תפקוד מרבי.
אם משהו מתרחש ומשנה את התאים – הפנימיים או החיצוניים – מבנים אלה מכווננים אוטומטית את הרמות המטבוליות כדי לשמור על יציבות.
מערכת העצבים הסומטית, המכונה גם המערכת הרצונית, מסדירה את הפעילות של שרירי השלד של הגוף.
היא מעבירה מסרים אל המוח ומהמוח לשאר חלקי הגוף, על ידי מערכת שפועלת בעצבים הסנסורים מעבירים מידע על גירויים דרך אברי חישה אל מערכת העצבים המרכזית.
המערכת הזאת מיידעת אותנו לגבי גירויים חיצוניים כמו: טמפרטורה, כאב ולחץ מסוים.
עצבים מוטוריים נושאים מסרים או אימפולסים שמגיעים ממערכת העצבים המרכזית אל השרירים, שם הם יוצרים פעילות.
המערכת האוטונומית מווסתת תהליכי חיים חיוניים ושולטת על תפקודם הרציף של כלל האיברים הפנימיים בגוף.
בניגוד למערכת הסומטית, המערכת האוטונומית אחראית על התהליכים האוטומטיים והלא מודעים בגוף, דוגמת שינוי פעימות הלב והפרשת הבלוטות.
מערכת זו מתמודדת עם שני צרכים הישרדותיים של האורגניזם: תחזוקת הגוף והתמודדות עם איום חיצוני.
בהתאם לכך, היא מתחלקת לשתי תת-מערכות:
המערכת הסימפתטית – מערכת זו פועלת בעיקר במצבי מתח, חירום ולחץ, במטרה להכין את הגוף מיידית לתגובת הילחם או ברח.
המערכת הפאראסימפתטית – מערכת זו פועלת להרגעת הגוף ולשמירתו במצב מנוחה.
מערכת הקואורדינטות האקליפטית היא סוג של מערכת קואורדינטות שמימית המשמשת לתיאור מיקום גופים בחלל, בה מישור המלקה (Ecliptic בלעז) מהווה את קו הרוחב 0 (קווי הרוחב מקבילים לו וקווי האורך מאונכים לו).
כמו במערכת הקואורדינטות המשוונית, גם במערכת זו מונח קו האורך 0 על נקודת שוויון האביב, והקווים מקבלים ערכים חיוביים מזרחית לו.
הזווית בה נמצא הגוף מזרחית לנקודת שוויון האביב מסומנת באות λ.
וזווית הנטייה של הגוף יחסית למישור המלקה מסומנת באות β.
קווי הרוחב 90°+ ו- 90°- הם קטבי המלקה ונמצאים בהמשך האנך העובר דרך מרכז המערכת הנמצא בכדור הארץ או בשמש.
לכן יחד עם ציון מיקום במערכת הקואורדינטות האקליפטית, מציינים את הזמן בו הוא נמדד.
לרוב, במרכז המערכת ממוקם כדור הארץ, כך המערכת אמנם יותר נוחה לתיאור תנועת גרמי השמים ביחס לצופה האנושי, אולם אין היא משקפת את נתוני המסלול האמיתיים.
זאת ועוד, במידה ורוצים לתאר בצורה טובה את הגופים כפי שנראים לצופה אנושי, נראה שעדיפה מערכת הקואורדינטות המשוונית.
לכן לעיתים ממוקמת השמש במרכז המערכת, במקרה הזה היא נקראת גם מערכת הקואורדינטות ההליוצנטרית, ואז נתוני מיקום הגופים מתוארים יחסית לצופה היפותטי העומד במרכז השמש.
כבכל מערכת קואורדינטות שמימית, כדי לדעת את מיקומו הממשי של גוף בחלל, ולא רק את מיקומו הנראה על כיפת השמים, יש לנקוב בפרמטר נוסף, הוא מרחק הגוף מהעצם שמוקם במרכז המערכת (השמש, או כדור הארץ).
מערכת הקואורדינטות האקליפטית עתיקה יותר מזו המשוונית, על-אף שניתן לחשוב שהמערכת המשוונית היא יותר אינטואיטיבית.
אזהרה לגבי פתירת מערכות המשוואות
בפועל, כאשר מדובר בעצמים הקרובים למישור המלקה, מספיקה משוואה אחת כדי לקבוע את λ, בגלל שהיא באותו רביע כמו α.
מערכת הקאסטה באמריקה הלטינית בתקופה הקולוניאלית (בספרדית: Casta) הייתה מערכת של ריבוד חברתי שהתבססה על מוצאו של אדם ומאפייניו החיצוניים, אך גם על מאפיינים מעמדיים, כלכליים ותרבותיים.
משמעותו המילולית של המונח היא "מוצא", "מין", "זן", ו"גזע".
מערכת חברתית זו קשורה בתקדים האיברי של טוהר הדם, אולם היא נטועה עמוקות במציאות החדשה שנוצרה ב"עולם החדש."
בחברה הקולוניאלית באמריקה הספרדית התקיימו מספר קסטות אותן ניתן לחלק לשלושה סוגים: בעלי מוצא יחיד, בני תערובת, ובני תערובת מסדר שני.
להלכה נקבעה ההשתיכות לקאסטה על פי המוצא, אולם ככל שעבר הזמן והחברה הפכה מורכבת יותר, היו יכולים רק בני האליטה (ולעיתים אף לא הם) לדעת בוודאות את מוצאם.
או אז הפכו מרכיבים חברתיים ותרבותיים לבעלי משמעות, וסייעו לשייך אדם לקאסטה המתאימה, או הרצויה לו.
ספרדים ואירופאים: בראש ההיררכיה של מערכת הקאסטות באמריקה הספרדית הקולוניאלית עמדו הספרדים וצאצאיהם, וכן אירופאים אחרים שהתיישבו ברחבי האימפריה.
בקרב קבוצה זו נוצרו תת-קבוצות, אשר ההבדל ביניהן הפך למשמעותי ביותר בעיקר לאחר הרפורמות הבורבוניות, בסוף המאה ה-18.
פנינסולרים: הפנינסולרים (בספרדית: Peninsulares) היוו את הקאסטה העליונה ביותר.
אלו היו ספרדים ילידי המטרופולין האימפריאלי, קרי ספרד עצמה.
לקבוצה זו השתייכו גם אירופאים אחרים שהיגרו לאמריקות.
הפנינסולריים החזיקו ברוב המשרות החשובות במנהל האימפריאלי, בצבא ובכנסייה.
קריאולים: הקריאולים (בספרדית: Criollos) היו ספרדים שנולדו באמריקה.
כילידי העולם החדש הם נחשבו ככאלו אשר הניוון שבו דבק גם בהם, ועל כן הם היו שניים בהיררכיה החברתית לפנינסולרים.
שנים מעטות לאחר כיבושה של אמריקה הספרדית הפכו הקריאולים למרכיב העיקרי של האליטה הקולוניאלית ובסופו של דבר לאחד המרכיבים העיקריים במלחמות השחרור של דרום אמריקה.
אינדיאנים: כאינדיאנים (בספרדית: Indios) במערכת הקסטה נחשבו ילידיה המקוריים של אמריקה וצאצאיהם.
אלו הוכרו כנתיניו של המלך הספרדי וזכו להגנת הכתר, לפחות להלכה.
שחורים: האפריקנים שהובאו לאמריקה בכוח, בין אם מחצי האי האיברי ובין אם ישירות מאפריקה, היוו קבוצת קאסטה בפני עצמה.
רובם המכריע של השחורים (בספרדית: Negros) הגיעו לאמריקה כעבדים משועבדים או נולדו באמריקות ככאלו.
השחורים היוו חלק חשוב מהמגזר היצרני בחברה, וניתן היה למצוא אותם במטעים, במכרות ובשירות ביתי.
אולם, חלק מהשחורים שוחררו בידי אדוניהם והפכו לאנשים חופשיים, גם אם בני קאסטה נמוכה.
רבים מאלו היו בעלי מלאכה מיומנים שעסקו במלאכתם כעבדים, או כאנשים חופשיים.
מסטיסים: מסטיסים (בספרדית: Mestizos) היו בני תערובת ממוצא אינדיאני ואירופי.
במהלך רוב התקופה הקולוניאלית, עת ההגירה האירופית הייתה בלתי מאוזנת מבחינה מגדרית ושיעור הגברים עלה על שיעור הנשים, היו המסטיסים פלח נכבד מהחברה.
כיום מהווים המסטיסים חלק גדול ממדינות לטינו-אמריקאיות רבות.
מולאטים: מולאטים (בספרדית: Mulatos) היו בני תערובת ממוצא אירופי ואפריקאי.
גודלה של קבוצה חברתית זו הושפע באופן ישיר מגודל אוכלוסיית העבדים האפריקאים שהובאו לכל אזור ואזור במרוצת התקופה הקולוניאלית ושנות קיומה של העבדות.
משום כך, המולאטים נפוצים יותר בחברות הקריביות.
סמבוס: סמבוס (בספרדית: Zambos) היו בני תערובת ממוצא אפריקאי ואינדיאני (לעיתים גם זאב, lobo).
חלוקות משנה נוספות: בני תערובת של שלל הקאסטות השונות יצרו קטגוריות קאסטה חדשות, שחלקן נקראו בשם.
למשל, "קסטיסוס" (בספרדית: Castizos) היו בני תערובת ממוצא של מסטיסו וקריאולי; "צ'ולוס" (בספרדית: Cholos) היו בני תערובת ממוצא מסטיסי ואינדיאני; כן התקיימו קסטות נוספות.
יחד עם זאת, השימוש בקאסטות אלו היה, ככל הנראה, משני למדי.
מוביליות בין קאסטות וגרסיאס אל סקאר
על אף הגדרת הקאסטה, בראש ובראשונה, כנובעת ממוצא, הקבוע מטבעו ואינו ניתן לשינוי, הרי שבפועל קיימת הייתה מוביליות מסוימת בין הקאסטות השונות.
עצם ריבוי הקאסטות וגודלן של קבוצות בני התערובת מעיד, בראש ובראשונה, על כך שמגעים מיניים חוצי קאסטות התקיימו לעיתים קרובות ביותר.
יתרה מזאת, אלו לא היו בהכרח בלתי חוקיים או בלתי מקובלים חברתית.
שנית, בחברות אזוריות מסוימות, או בנסיבות היסטוריות מסוימות, ייחסו חשיבות נמוכה יותר לקאסטות או גילו גמישות רבה יותר לניידות ביניהן.
כך, למשל, בלימה במאה ה-16, עת היו הספרדים מיעוט זניח מבחינה מספרית ומספר הנשים ביניהם היה נמוך ביותר, נחשבו אף מסטיסים ומולאטים כספרדים.
נוסף על כך, באותה חברה מוקדמת כלל לא הייתה הפרדה בין פנינסולרים לקריאולים, שכן הספרדים דבקו זה בזה אל מול הרוב העצום של האינדיאנים שסביבם.
שלישית, עיון בעדויות בהליכים משפטיים שונים, כגון בקשות "גרסיאס אל סקאר", תביעות משפטיות ונישואים, חושפים כי לעיתים מזומנות הגדירו עדים שונים את אותו האדם כשייך לקטגוריות קאסטה שונות, מה שהתפרש כעדות לכך שחשיבותן של הגדרות אלו לא הייתה רבה, לפחות לא בקרב המעמדות הנמוכים.
ציורי קאסטה (בספרדית: Pintura de castas) הם סוגה אמנותית המתארת בני קאסטה שונים.
מרבית ציורי הקאסטה נוצרו לקראת סוף המאה ה-18 בסדרות המתארות עשרות של טיפוסי קאסטה שונים, חלקם אינם ידועים כלל למחקר אלא בציורים אלו.
מכיוון שכך כלל לא ברור אם ציורים אלו מתארים מציאות מורכבת של חברה קולוניאלית בה יש הגיון ברור, גם אם לא פשוט, של מערכת קאסטות מוגדרות היטב, או שמא מדובר בציורים המתארים רעיון אידיאלי, שלהוציא את טיפוסי הקאסטה העיקריים, הרי הוא תאורטי בלבד ואין לו אחיזה במציאות.
נראה כי טיפוסים שונים של קאסטות המתוארים בציורים אלו לא התקיימו אפילו להלכה.
אחת ההשערות לגבי ציורי הקאסטה גורסת כי אלו ציורים שנועדו לתיירים בלבד, על מנת לסייע להם להבין את החברה המורכבת באופן תאורטי, ובו בזמן להוות מזכרת נאה מביקורם האקזוטי.
השערה אחרת גורסת כי מדובר בפרויקט קולוניאלי של קטלוג החברה על מנת ליצור סדר והיררכיה, רצון הנובע דווקא בהיעדר גבולות ברורים במציאות, שהיוו איום על האליטה.
בין אם תארו התמונות מצב חברתי קיים ובין אם אידיאלי, הן מצביעות על הקשר הישיר בין הקאסטות השונות, המוסברות במונחים ציוריים של מוצא, לבין מצבם החברתי-כלכלי-תרבותי של בני אותה קאסטה, בו ניתן להבחין בלבושן של הדמויות, במצב החברתי בו הן נמצאות, ובפעילות הכלכלית בה הן עוסקות.
באמריקה הפורטוגלית התקיימה מערכת קאסטה דומה ביותר לזו שבאמריקה הספרדית.
יחד עם זאת, לצד שימוש במונחים שונים במקצת, הייתה המערכת מורכבת פחות.
לבנים: פורטוגזים (בפורטוגזית: Brancos) ובעלי מוצא אירופאי אחר.
אינדיאנים: אינדיאנים (בפורטוגזית: Índios) ילידי ברזיל.
שחורים: השחורים (בפורטוגזית: Negros) היוו את אותה הקטגוריה כמו באמריקה הספרדית.
נהוג היה להבדיל בין "בוסאלה" (בפורטוגזית: Bossale) - עבד שנולד באפריקה בניגוד ל"קריאולה" (בפורטוגזית: Creole), עבד שנולד בברזיל.
חלוקה דומה הייתה מקובלת גם באמריקה הספרדית.
המונח "נגרו" שימש תחילה כחלופי ל"עבד", ולאו דווקא ל"אפריקאי", על כן כונו העבדים האינדיאנים "שחורי הארץ" (negros da terra) במובן של עבדים ילידי המקום.
קבוקלוס: קבוקלוס (בפורטוגזית: Caboclos) היו בני תערובת ממוצא אירופאי ואינדיאני, בדומה למסטיסים באמריקה הספרדית.
בני קבוצה זו כונו גם מסטיסים (בפורטגזית: mestiços).
מולאטים: מולאטים (בפורטוגזית: Mulattos) היו בני תערובת ממוצא אפריקאי ואירופי, בדומה למולאטים באמריקה הספרדית.
קפוסוס: קפוסוס (בפורטוגזית: Cafuzos) היו בני תערובת ממוצא אפריקאי ואינדיאני, בדומה לסמבוס באמריקה הספרדית.
בני תערובת אחרים: בדומה לאמריקה הספרדית, גם באמריקה הפורטוגלית נעשה שימוש, בתכיפות לא ידועה, במספר מונחים שציינו בני תערובת מסדר שני.
כך, למשל, היו ה"קבראס" (בפורטוגזית: Cabras) בני תערובת ממוצא אפריקאי ומולאטי.
מערכת העצבים המעית (Enteric Nervous System, ENS), היא החלק של מערכת העצבים שנמצא ברקמת מערכת העיכול.
למרות שהיא נמצאת בקשר הדוק עם מערכת העצבים האוטונומית, כיום היא נחשבת למערכת נפרדת שמסוגלת גם לפעול בצורה עצמאית.
בשילוב עם המערכת האוטונומית, מערכת זו שולטת על פעילות מערכת העיכול.
יש בה כ-500 מיליון תאי עצב (יותר מבחוט השדרה) ועל כן היא מכונה גם "המוח השני".
תאי העצב של המערכת המעית מתרכזים לשני סוגי גנגליונים הנמצאים בשכבות שריר שונות של מערכת העיכול: פלקסוס על שם אורבך בשכבת השריר החיצונית, ופלקסוס על שם מייסנר בסאב-מוקוזה הפנימית.
מערכת העצבים הסומטית היא חלק ממערכת העצבים ההיקפית ביונקים.
היא כוללת סיבי עצב מוציאים (ממערכת העצבים המרכזית לכיוון הפריפריה) המוליכים את הפקודות המוטוריות מחוט השדרה וגזע המוח לשרירים, וסיבי עצב מביאים (מהפריפריה אל מערכת העצבים המרכזית) המוליכים את המידע התחושתי מהעור, השרירים ואברי החישה אל מערכת העצבים המרכזית.
העצבים הסומטיים מאורגנים בזוגות המשרתים את פלג הגוף הימני והשמאלי, מהם 31 זוגות של עצבים היוצאים ונכנסים מ ואל חוט השידרה בין החוליות, ו 10 זוגות של עצבי הגולגולת המשרתים את המבנים האנטומיים שסביב הגולגולת כמו תנועות העיניים, הדיבור והבליעה, תחושת הפנים וכו' .
העצבים המוטוריים התחתונים (מוציאים, efferent)
נקראים גם אלפא מוטונוירונים, והם מהגדולים בתאי העצב שבגופנו.
גוף התא נמצא בקרן הקדמית של החומר האפור בחוט השידרה, והמידע המתקבל על תאים אלה מגיע ברובו מתאים אחרים בחוט השידרה, המעבדים את הנחיות קליפת המוח המוטורית.
האקסון של תאים אלה יוצא בשורש הקדמי (וונטרלי לכיוון הבטן) של חוט השידרה, ומצטרף לאחר מרחק קצר לעצבים התחושתיים ליצור את העצב הפריפרי הסומטי במהלכו ברקמות.
העצבים המוטוריים מסתיימים בסינפסות על סיבי השריר המשורטט, ומפרישים עליו אצטילכולין כנוירוטרנסמיטור.
אלפא מוטונוירון אחד יכול לעצבב מספר סיבי שריר, במה שיוגדר כיחידה המוטורית הבסיסית לתנועה .
אלו תאי עצב המוליכים מידע תחושתי מהעור והרקמות אל מערכת העצבים המרכזית.
בגוף, החושים המועברים בקבוצה זו של סיבים הם מגע, טמפרטורה, כאב ותחושת המצב.
לאחרונה יש הטוענים כי גם גרד הוא חוש העומד בפני עצמו.
גופיפים שהתמחו בתהליך ההתמרה החושית מפוזרים בעור, בשרירים ובאיברים הפנימיים.
האקסונים בעלי עובי משתנה של מיילין, בהתאמה לחוש הספציפי, והם נכנסים לחוט השידרה בקרן האחורית (גבית) ומסתיימים במערכת העצבים המרכזית.
גוף התא נמצא בגנגליון האחורי, בסמוך לכניסה לחוט השידרה.
מערכת הפעלה דמוית יוניקס היא מערכת הפעלה בעלת התנהגות או ארכיטקטורה דומה לאחת מגרסאות מערכת ההפעלה יוניקס.
אין תקן או הגדרה חד-משמעית למערכת הפעלה בעלת התואר דמוית יוניקס.
מערכת יוניקס פותחה במקורה כמערכת לא מסחרית על ידי חברת AT&T מכיוון שעד שנת 1984 חברת AT&T הייתה מונופול בתחום הטלפוניה והוטלו עליה מגבלות שונות.
החל מאמצע שנות השבעים הפכה מערכת ההפעלה יוניקס להיות מערכת פופולרית באקדמיה.
היא הפכה להיות גם לבסיס לתוכניות לימודים שונות למערכות הפעלה ואנשים רבים הכירו את קוד המקור שלה.
המונח יכול לכלול מערכות הפעלה מבוססות קוד-פתוח, אשר פותחו על-פי דגם יוניקס של מעבדות בל, וכן מערכות הפעלה המכילות קוד מקור של יוניקס, ובעלות הסימן המסחרי הרשמי שלה.
השימוש בשם נפוץ בשל היותו של השם UNIX שם רשום (במקור על ידי AT&T)
בשנות ה־80 של המאה העשרים נוצרו גרסאות רבות של מערכת יוניקס.
יצרנים רבים שיווקו גרסה משל עצמם.
בין הגרסאות הנפוצות מאותה התקופה:
BSD הם ראשי התיבות של Berkeley Software Distribution: מימוש חלופי של יוניקס שנוצר ותוחזק באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בתחילה הוא התבסס על קוד המקור של יוניקס אבל בשנות השמונים שוכתבו חלקים גדולים והולכים שלו.
כחלק מחוזה עם DARPA נכתב כחלק מ־BSD המימוש הראשון של פרוטוקול התקשורת TCP/IP.
מהסיבה הזו פרסמו אנשי ברקלי גרסה חופשית של קוד הרשת בשם BSD/Net.
עקב הפופולריות הרבה לה זכה הקוד, מימשו אנשי ברקלי מחדש חלקים נוספים של המערכת ופרסמו גרסה כמעט מלאה של המערכת בשם BSD/Net.
בשלב זה התפצל הפיתוח בין מספר חברות מסחריות (שנעלמו במרוצת השנים) ומיזמי מתנדבים שונים שהעיקריים בהם הם:
מערכת OS X (להבדיל ממערכת ההפעלה הישנה יותר של אותה החברה: Mac OS) מבוססת בחלקה גם היא על קוד BSD.
בשנת 1991 כתב לינוס טורבאלדס ליבת מערכת הפעלה בשם לינוקס.
כיום השם מתייחס בדרך כלל לאוסף של תוכנות מסביב לאותה ליבה: הפצות לינוקס.
BSD - במקור מבוסס על הקוד של AT&T, אולם עם השנים הם החליפו חלקים גדלים והולכים מההפצה במימושים עצמאיים, עד שבסוף שנות השמונים התקבלה ההפצה החופשית BSD/Net.
לא מעט מערכות, חופשיות (כגון FreeBSD ו־OpenBSD) וקנייניות (כגון Mac OS X) מבוססות על BSD.
מיניקס - מימוש עצמאי לצרכים אקדמיים של הפרופסור ההולנדי אנדרו טננבאום.
נועדה להדגים מערכת עם מיקרו-ליבה.
גנו - מימוש מחדש של רוב כלי המערכת, חוץ מהליבה עצמה (HURD), שפיתוחה התעכב.
לינוקס - מערכת הפעלה שבסיסה הוא אוסף התוכנות של גנו עם ליבת לינוקס (ליבה).
מערכת הפנימיות של האינדיאנים הקנדים הייתה רשת של פנימיות שפעלה בקנדה בשנים 1876–1996, ובה למדו והתגוררו ילדי בני העמים הילידיים של אמריקה, המכונים כיום בני "האומות הראשונות", המסטיסים והאינואיטים.
הרשת מומנה על ידי המחלקה לענייני אינדיאנים ופיתוח צפוני בממשלה הקנדית ונוהלה על ידי הכנסיות הנוצריות.
מערכת זאת נחשבת האחראית לפשעים חמורים, ביניהם החזקת ילדים בתנאים גרועים אשר הובילו למוות של חלקם, חטיפת תינוקות מהוריהם, ועוד.
כיום, חוקרים רבים מחשיבים בתי ספר אלו כמנגנון שביצע רצח עם.
מטרת רשת הפנימיות הייתה להוציא ילדים מהשפעת משפחותיהם ותרבותם ולהטמיע אותם בתרבות הקנדית המערבית הדומיננטית.
מקורה של מערכת הפנימיות היה בחוקים שחוקקו לפני האיחוד הקנדי של 1876, אבל מערכת הפנימיות עצמה החלה לפעול בעקבות העברת חוק האינדיאנים ב-1876, והיא פעלה עד 1996, כאשר נסגרה הפנימיה האחרונה שהופעלה על ידי הממשל הקנדי הפדרלי.
תיקון לחוק האינדיאנים בשנת 1894 קבע שהנוכחות בבתי ספר היא חובה עבור ילדי האומות הראשונות.
קהילות רבות של בני האומות הראשונות התגוררו רחוק מבתי ספר, ולכן הדרך היחידה שבה יכלו לציית לחוק הייתה להעביר את בניהן ובנותיהן לפנימיות.
המגורים בפנימיות אלה גרמו נזק משמעותי לאוכלוסיות ילדיהם של בני האומות הראשונות, וזאת על ידי הפרדתם ממשפחותיהם, שלילת תרבותם ושפת אבותיהם מהם, ואף חשיפת רבים מהם להתעללות פיזית ומינית.
לפחות 6,000 מהם מתו בזמן שהותם בפנימיות, בדרך כלל כתוצאה משהייה ארוכה במבנים רעועים, ללא חימום ובמצב תברואתי לקוי.
בחלק מהפנימיות היו בתי קברות צמודים, לקליטת גופותיהם של המתים.
כאשר ביקשו אינדיאנים לבקר את ילדיהם, ששהו בפנימיות, הם הורשו להיכנס רק כעבור זמן המתנה, ובתקופת ההמתנה נאלצו לבנות אוהלים לשם מגורים זמניים מחוץ לפנימיות.
ב-11 ביוני 2008 הציע ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר התנצלות פומבית מטעם ממשלת קנדה ומנהיגי מפלגות פדרליות אחרות בבית הנבחרים בקנדה.
תשעה ימים לפני כן נוסדה ועדת האמת והפיוס לבדיקת פנימיות האינדיאנים כדי לחשוף את האמת על בתי הספר.
הוועדה אספה הצהרות מניצולי הפנימיות באירועים מקומיים ולאומיים ברחבי קנדה.
שבעה אירועים לאומיים התקיימו בין 2008–2013 והנציחו את חוויית התלמידים לשעבר בפנימיות.
ב-2015 תמה פעילותה של ועדת האמת והפיוס, הוקם המרכז הלאומי למען האמת והפיוס, והוועדה סיכמה את פעילותה בפרסום דו"ח בן למעלה מ-4,000 עמודים ובו עדויותיהם של ניצולים ומסמכים היסטוריים.
בשנת 2021 טען אחד העמים הילידיים שהתגלו 215 קברי ילדים בשטח פנימייה בקאמלופס שבקולומביה הבריטית ועוד 751 קברי ילדים בססקצ'ואן.
עד 2025, האתר בקאמלופס טרם נחפר והגדרת הממצאים שונתה מ-"אישור שרידיהם של 215 ילדים" ל-215 "חריגות" או הפרעות בקרקע כפי שהתגלו באמצעות מכ"ם חודר קרקע.
מערכת הפצה גלובלית היא מערכת מחשוב רשתית המאפשרת לבצע עסקאות בין ספקי שירותים בתחום התיירות, כמו חברות תעופה, חברות להשכרת רכב, בתי מלון וחברות המפעילות רכבות, לבין סוכנויות נסיעות או ישירות מול לקוחות הקצה.
בדרך כלל, לכל חברת תעופה בנפרד יש "מערכת ממוחשבת לביצוע הזמנות", (Computerized Reservation System ובראשי תיבות CRS), מערכת זו מתופעלת על ידי חברת התעופה והיא מכילה נתונים מפורטים על הטיסות, מושבים פנויים, קבוצות תעריף במחלקות השונות, מחירים וכדומה.
לחברות התעופה יש אינטרס לאפשר תמחור שונה, לכל סוכנות נסיעות בנפרד, לכל עיר או מדינה בנפרד, לפי פרמטרים שונים הנוגעים לאפיון הנוסע וכדומה.
ה-GDS, בהתאם, מצד אחד, מקושר לכל ה-CRS-ים של כל חברה ומצידו השני, הוא מחובר לסוכנויות הנסיעות.
בשנים האחרונות, ייתכנו גם מצבים בהם הנוסעים, לקוחות הקצה, מזמינים כרטיסי טיסה ישירות מה-CRS של חברת התעופה באמצעות האינטרנט.
ה-GDS צריך, בכל נקודת זמן להחזיק את "מלאי המושבים הפנויים" בכל טיסה, את התעריפים ואת פרטי הטיסות, כך שגם חברות התעופה וגם סוכנויות הנסיעות יכירו את "אותה תמונה" כדי למנוע מצב שבו מוכרים פעמיים כרטיס לאותו מושב למשל.
במקרה של "טיסות המשך", ה-GDS יכול להחזיק את כל תוכנית המסע ואילו ה-CRS של חברת התעופה, יקבל רק את קטע הטיסה המבוצע על ידי אותה חברה מסוימת ואת זמני הנחיתה וההמראה בהתאמה של קטע הטיסה הקודם או המאוחר יותר.
ה-GDS לכן, מחזיק "בסיס נתונים" לגבי כל חברות התעופה, סוכנויות הנסיעות והנוסעים שאותם הוא משרת (רשומות שמות הנוסעים נקראות Passenger name record)
אם, לצורך הדוגמה, נוסע מזמין "תוכנית מסע" ולפיה הוא טס עם חברת KLM מאמסטרדם ללונדון, אחר כך, הוא טס מלונדון לניו יורק עם חברת "בריטיש איירווייז", אחר כך מניו יורק לפרנקפורט עם חברת "לופטהנזה" - כאשר ההזמנה מתבצעת באמצעות סוכנות נסיעות שעובדת עם GDS של חברת "אמדאוס".
ה-GDS יחזיק כרשומת מחשוב את כל "תוכנית המסע".
ה CRS של חברת KLM יחזיק את המקטע הרלוונטי לטיסה מאמסטרדם ללונדון ופרטי מידע חלקיים בנוגע לטיסת ההמשך בלבד (הטיסה מלונדון לניו יורק).
ה CRS של חברת בריטיש איירווייז יחזיק את פרטי המידע הקשורים לקטע הטיסה מלונדון לניו יורק ופרטי מידע חלקיים על הטיסה מאמסטרדם ללונדון (הטיסה הקודמת למקטע) ועל הטיסה מניו יורק לפרנקפורט, שהיא טיסת ההמשך ב"תוכנית המסע".
ה- CRS של חברת לופטהנזה יחזיק את רשומת המחשב בנוגע לטיסה מניו יורק לפרנקפורט ופרטי מידע חלקיים לגבי הטיסה מלונדון לניו יורק, שהיא הטיסה הקודמת ב"תוכנית המסע".
החברות העיקריות הפועלות בשוק ה-GDS הן: Amadeus, Sabre Corporation, Travelport, חברות קטנות יותר הן: Galileo, Worldspan, Apollo ולמעשה, חברות אלו מחזיקות ברוב גדול של השוק העולמי.
חברות נוספות הן KIU הפועלת מאמריקה הלטינית וחברת Travelsky הפועלת מסין.
ככל שיש יותר חברות המאפשרות ללקוח הקצה, הנוסע, להזמין טיסות בצורה ישירה מהחברה דרך האינטרנט, ל-GDS נועד פחות משקל יחסי ובהתאם, יש פרשנים הגורסים שמערכות אלו, ביחד עם החברות שמפתחות ומחזיקות אותן, ייעלמו לאט לאט מהשוק.
חברת "לופטהנזה" לדוגמה, החליטה כבר ב 2015 להטיל עמלה על הזמנות שמתבצעות דרך סוכנויות נסיעות.
מערכת הסקורפיוס היא מערכת ירוט נגד איומים אוויריים באמצעות אלומות אלקטרומגנטיות.
המערכת סורקת מרחב אווירי רחב ומשגרת אלומה ש"מעוורת" טיל, מל"ט, מטוס קרב ורחפן - תוך כדי זיהוי עמית\טורף.
המערכת נוסתה בתרגיל בלו פלאג ב-2021.
המערכת פותחה חטיבת אלתא מערכות של התעשייה האווירית פיתחה את טכנולוגית ה"רב-אלומות" שבוהה במרחב ומשגרת לעבר מטרות את אלומות התקיפה הצרות.
היכולת של מערכת "סקורפיוס" רלוונטית מול טילי אויב מתקדמים מסוג S-300 ו-S-400.
המערכת הישראלית נמכרה לשלושה לקוחות זרים.
המערכת מסוגלת לתקוף מטרות באופן אוטומטי.
טכניקות השיבוש וההטעיה הן שונות, אבל הטיפול באיומים מתבצע במקביל, באופן אקטיבי.
בכך המערכת תוכל לטפל גם באיומים שההגנה אווירית קינטית, כמו כיפת ברזל, קלע דוד וחץ, אמורות ליירט.
מערכת סקורפיוס תפעל במספר תצורות, לפעילות מבצעית ולאימונים:
בגרסה האווירית תותקן המערכת בפוד, עם זווית ראייה של 60 מעלות קדימה ו-60 מעלות אחורה.