tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית העלמין גיזו (מכונה לעיתים: בית העלמין כפר אוריה) הוא בית עלמין יהודי השוכן סמוך למושב כפר אוריה שבמועצה האזורית מטה יהודה, ומשמש את תושבי המושבים הסמוכים.
בית העלמין שוכן בצידו הדרומי של כביש 44, בסמוך למושבים כפר אוריה גיזו וצלפון.
הוא מנוהל על ידי מחלקת הדת של המועצה האזורית.
בבית העלמין קיימת חלקה צבאית, היא מתוחזקת על ידי משרד הביטחון.
סיון פתיחי שנרצחה בטבח בנהריים.
רס"ב , שנפל בקרב בפיגוע בעמנואל.
בית העלמין היהודי באנקלאם ) הוא בית קברות יהודי השוכן בעיר אנקלאם שבפומרניה המערבית, הנמצאת במחוז פומרניה-גרייפסוולד שבמדינת מקלנבורג-מערב פומרניה, גרמניה.
מאז שנת 1962 משמש האתר כאתר הנצחה והוא מוכרז גם כמונומנט היסטורי מוגן.
בית העלמין היהודי באנקלאם, ששטחו כ־600 מ"ר, שוכן ברחוב "Min Hüsung", בסמוך לשדרת פאזוואלקר (Pasewalker Allee), מחוץ למרכז העיר.
בית העלמין ממוקם בלב שכונת מגורים, בקצה אזור תעשייה.
הכניסה לבית הקברות נמצאת בפינה הדרום-מערבית של המתחם, ברחוב "Min Hüsung".
לאורך רחוב זה, המתחם מגודר בחומה דקורטיבית בגובה 1.3 מטרים, העשויה מבטון ואבנים.
מהצד הדרומי והמזרחי בית הקברות גובל בנכסים פרטיים ומופרד מהם באמצעות חומת אבני שדה בגובה 0.5 מטרים, אשר מעליה שורת לבנים אדומות מונחות בשיפוע, ולפניה ניטעה גדר חיה חדשה.
בבית העלמין אין שבילים, וכל השטח מעוצב כמדשאה.
החלק הדרומי נטוע בעצי ערמון, והחלק הצפוני נטוע בעצי מייפל ועצי אשור.
בבית העלמין ניצבות 31 מצבות שמורות היטב, המתוארכות לסוף המאה ה־19 ותחילת המאה ה־20. כל המצבות פונות דרומה, ועל גביהן חריתות בגרמנית.
בחלקו הדרומי של בית העלמין מצויה אבן זיכרון הנושאת את הכתובת: "לזכר קורבנות היהודים של הפשיזם – תזכורת לכולנו".
כל המתחם נמצא במצב טוב מאוד ומתוחזק היטב.
רק מכולות האיסוף לחומרי מחזור, שהוצבו בצד הצפוני לפני חומת בית העלמין, פוגמות במראה הכללי של האתר.
בתי עלמין יהודיים סומנו במפות הרשמיות כאתרי קבורה, וצוין בהם האות L במקום סימן הצלב (†).
לרוב הוקמו בתי עלמין יהודיים הרחק מהערים ומהקהילות, בעיקר באזורי אסמים או במקומות מבודדים דומים.
באנקלאם שוכן בית העלמין לאורך תחנת הרכבת הישנה וקו הרכבת, לפני העיר העתיקה.
בסביבות שנת 1850 הוקם בית העלמין בקצה העיר אנקלאם.
הקהילה היהודית באנקלאם, שהוקמה בראשית המאה ה־19, הצליחה להקים את בית העלמין הראשון שלה בשנת 1817. נראה כי בית עלמין זה שימש במשך תקופה קצרה בלבד, ולא נותר ממנו דבר.
בשנת 1925 העמידה הקהילה היהודית את שטח בית העלמין לרשות בניית סניף של הרייכסבנק.
בסביבות שנת 1850 הוקם בית עלמין חדש בשולי העיר, אשר שימש את הקהילה עד תקופת השלטון הנאצי (הלוויה האחרונה התקיימה בשנת 1936).
מאוחר יותר נהרס בית העלמין.
בראשית המאה ה-21 נותרו בו 32 מצבות שהשתמרו.
במקום הוצבה אבן זיכרון מעשה ידי הפסל ברונו גיזה, הנושאת את הכתובת: "לזכר קורבנות היהודים של הפשיזם – תזכורת לכולנו".
בית העלמין הישן שכן באזור גרוסן ואל (שמו הוסב ל-"גרוסר ואל"), ואילו בית העלמין החדש ממוקם באזור המגורים הנוכחי ליליינטאלהוף, ברחוב "מין היזונג ( Min Hüsung )".
העדות האחרונה לאחת הקהילות היהודיות הגדולות בפומרניה המערבית, קהילת אנקלאם, היא בית העלמין היהודי ברחוב "מין היזונג".
במקום זה נערכה הקבורה האחרונות בשנת 1936. במהלך בליל הבדולח שבין 9 ל־10 בנובמבר 1938 חולל בית העלמין.
בשנת 1940 נמכר שטח בית העלמין, בשם התאחדות הרייך של היהודים בגרמניה והקהילה היהודית שהייתה בתהליך פירוק, לחברת הרכבת הצרה מקלנבורג-פומרניה (Mecklenburg-Pommersche Schmalspurbahn AG) תמורת 250 מרק, בתנאי שלא ייפגע האתר.
לאחר הפצצות בנות הברית על העיר באוגוסט 1944 שימש המקום כאתר פסולת, ובית העלמין נהרס ברובו.
עד גירושם בשנת 1942 המשיכו להתגורר באנקלם 11 יהודים.
תושבי הקהילה האחרונים גורשו ב־11–12 בפברואר 1940 דרך שצ'צ'ין לאזור לובלין שבפולין הכבושה; איש מהם לא שב.
בשנת 1948 הושב בית העלמין לקהילה היהודית החדשה של מקלנבורג.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 נוקה האתר והמצבות שוקמו.
מאז 1962 הוא קיים בצורתו הנוכחית כאתר הנצחה, לאחר שהוכרז ככזה בנוכחות רב.
עיריית אנקלאם קיבלה על עצמה את האחריות לשימורו ולתחזוקתו.
בית העלמין היהודי (שטומלן) הוא בית קברות יהודי בשטומלן, רובע של פולהיים במחוז ריין־ארפט במדינת נורדריין-וסטפאליה, גרמניה.
בית העלמין נוסד לפני 1862. הוא נמצא ברחוב Nagelschmiedstraße.
בית העלמין שירת את קהילת יהודי שטומלן.
בית העלמין היהודי בשטומלן התקיים עוד לפני 1861; מועד הקמתו המדויק אינו ידוע.
הקבורה האחרונה נערכה בשנת 1937. בתקופת גרמניה הנאצית חולל והושחת, ובשנת 1967 שוקם למצבו הנוכחי.
כיום מצויות באתר 25 מצבות משומרות.
בית העלמין הממלכתי של טורקיה (טורקית Devlet mezarlığı), בשכונת "חוות יער אטאטורק" (Atatürk Orman Çiftliği) במערב אנקרה, הוא בית עלמין לאומי וצבאי, ונמצאים בו קבריהם של נשיאי טורקיה (למעט מוסטפא כמאל אטאטורק ואיסמט אינני, הקבורים באנטקביר), אנשי צבא בכירים, ו-61 מגיבורי מלחמת העצמאות של טורקיה.
בית העלמין נחנך ב-30 באוגוסט 1988 בעקבות חוק שהתקבל ב-10 בנובמבר 1981 ולאחר תחרות שארגן משרד הביטחון הטורקי ב-1982. בחנוכת בית העלמין הועברו אליו גופותיהם של הנשיאים לשעבר ג'מל גירסל וג'וודט סונאי וכן גופותיהם של גיבורי מלחמת העצמאות.
לאחר מכן נקברו בו גם הנשיאים פהרי קורוטירק ובולנט אג'וויט.
בית העלמין ממוקם במרכזו של פארק הזיכרון (anıt-park) ששטחו 536 דונם ומנוהל על ידי משרד הביטחון.
בפארק נמצאת "בריכת הים השחור" (Karadeniz Havuzu), שהוקמה ב-1931 בהוראתו של מוסטפא כמאל ושופצה בעת הקמת האתר.
בתוך בית העלמין הצמוד לבריכה מצפון נסללה "דרך תולדות הרפובליקה" (Cumhuriyet Tarihi Yolu), ולאורכה ניצבים פסלי שיש המתארים ציוני דרך בתולדות מלחמת העצמאות של המדינה.
סמוך לקברים עצמם נמצאת רחבת הטקס (tören alanı) ובה מבנה מתומן ללא קירות המסמל אוהל טורקי מסורתי (yurt) והמכונה "הסמל" (Simge).
בבית העלמין נמצא גם מוזיאון קטן ובו מידע אודות ההלוויות שהתקיימו בו.
בית העלמין ירקון הוא בית העלמין המרכזי של גוש דן ממועד פתיחתו, בשנת 1991. בית העלמין ירקון שוכן בשטחן של הערים פתח תקווה והוד השרון, בין נחל הירקון ממערב, כביש 5 מצפון וכביש הגישה ממחלף תקווה לפתח תקווה ממזרח ומדרום.
הצורך בהקמתו של בית העלמין הורגש כאשר עתודות השטח בבית העלמין הדרום בבת ים החלו לאזול.
מספר מיקומים חלופיים נשקלו, ובכלל זה שטח מצפון לרמת אביב ג'.
אולם בג"ץ פסק שהחלטה על מיקום בית הקברות תנתן רק לאחר בחינת חלופות נוספות.
באוקטובר 1985 נבחר שטח בפתח תקווה במרחק רב יחסית ממרכזו של גוש דן.
בית העלמין החל לפעול בשנת 1991 וקודש על ידי הרבנים הראשיים לתל אביב-יפו, חיים דוד הלוי וישראל מאיר לאו.
במועד פתיחתו השתרע בית העלמין על שטח של 230 דונם, אך מאז נרכשו שטחים חקלאיים נוספים סביבו והוכשרו לקבורה.
כיום משתרע בית העלמין על פני 570 דונם, וקוטרו כ-900 מטרים.
כביש גישה בצורת אליפסה מקיף את חלקו המרכזי ועובר בין שטחי הקבורה.
כביש זה פתוח לתנועת כלי רכב ואוטובוסים, ולצדו מגרשי חניה.
במקום מספר אולמות, רחבות הספדים ובית טהרה, השוכנים לאורכו של כביש הגישה.
אחת הבעיות עמן נאלץ המקום להתמודד היא הצפת הקברים כתוצאה מעליית מפלס מימיו של נחל הירקון בחורפים גשומים, נכון לינואר 2021 עדיין לא נמצא פתרון לבעיה זו.
במרץ 2019 פורסם כי קיימת תוכנית להרחבה גדולה לבית העלמין, על פי התוכנית חברת קדישא תל אביב תקים במקום כ-10 מגדלי קבורה, כל אחד מהם יכילו כ-10,000 קברים שיתפרסו על 4 קומות שיחוברו באמצעות מעלית.
ביחד יכילו המגדלים כ-100 אלף קברים.
עוד לפני הפרסום החלו עבודות ההקמה של חלק מהבניינים, הקמתם של הבניינים האחרים התחילו מספר חודשים לאחר הפרסום.
שנה לאחר פרסום זה פורסמה ידיעה נוספת על הרחבת בית העלמין, באוקטובר 2020 פורסם בתקשורת כי המשרד לשירותי דת העביר סכום של כ-2 מיליון שקלים חדשים לחברת קדשיא על מנת שתקים בצמוד לבית העלמין הקיים בית עלמין אזרחי.
מעשה זה ספג ביקורת רבה מארגונים חילוניים שטענו כי הדבר הוא "תרתי דסתרי" שנוגד את רצון הנקברים להיקבר באמצעות גוף לא דתי.
הקברים בבית העלמין הם בשיטת קבורת שדה וקבורה זוגית וקיימת כוונה להקים במקום 14 מבני קבורה רוויה.
בית הקברות בנוי בצורת שטח אליפטי מרכזי המוקף על ידי הכביש הראשי של האתר.
על היקף האליפסה, במרחקים שוים, שוכנים שלוש רחבות התכנסות ואולמות הספדים המכונים "שער החסד", "שער הרחמים" ו"שער הגאולה"; ושישה צירים רדיאליים - שלושה מהם ישרים ושלושת האחרים מפותלים - מובילים מהכביש ההיקפי של האליפסה אל הכיכר שבמרכזה.
כל חלקות הקבורה בשטח זה נוצלו, וכיום מתבצעת הקבורה בחלקות שמחוץ או בסמוך לכביש המרכזי.
לצירים בבית העלמין הוענקו שמות בדומה לשמות רחובות המסודרים לפי סדר האלפבית.
בבית הקברות חלקת אומנים ובה קבריהם של אומנים ידועים, בהם סשה ארגוב, נסים אלוני, עפרה חזה, אריק לביא, גלית בורג, שרה לוי-תנאי, דודו טופז, עוזי חיטמן, נורית כהן, ליאור ייני, עמוס לביא ועוד.
בית העלמין הצבאי הפדרלי להנצחה הוא בית הקברות הלאומי של רוסיה הנמצא צפונית לעיר מוסקבה ומתוכנן להחליף את בית הקברות של חומת הקרמלין ואישים חשובים הקבורים בבית העלמין נובודוויצ'יה.
בית הקברות מיועד לקבורתם של ראשי השלטון הרוסי ונכבדיו – נשיאים, חלק משרי הממשלה, ומנהיגים צבאיים בעלי חשיבות, וכן אנשי כוחות הביטחון והחירום וחיילים.
בית העלמין צפוי להכיל, לפי הפרסומים, עד כ-40 אלף יחידות קבורה.
במקור בית הקברות היה אמור להיחנך בשנת 2011, אך נחנך לבסוף ב-21 ביוני 2013 משבוצעה הקבורה הראשונה.
בית הקברות ממוקם לא הרחק מהכפר סגוניקי, צפונית לעיר מיטישצ'י במחוז מוסקבה, סמוך לבית הקברות וולקובסקי.
תכנונו של האתר, ששטחו המיועד הוא כ-530 דונם, החל בתחילת שנות התשעים על ידי גוף התכנון הממשלתי מוספרויקט-4. לדברי המתכנן הראשי שם לשעבר, אלכסנדר טרנין, הוא התכוון ליצור לאתר עיצוב מינימליסטי.
ממשלו של נשיא רוסיה הראשון בוריס ילצין הקפיא את הפרויקט, אך הוא קם לתחייה לאחר כניסתו של ולדימיר פוטין לתפקיד הנשיא בשנת 2000. אז הועבר תכנון האתר לידי גוף תכנון אחר וקיבל סגנון מונומנטלי בהרבה.
על פי התוכנית יהיו בבית העלמין בנוסף לחלקות קבורה גם אובליסקים ופסלים גדולי ממדים של דמויות מן ההיסטוריה של רוסיה.
לדברי המתכנן הראשי הנוכחי של האתר, סרגיי גוראייב, ייעודו העיקרי של האתר יהיה לקבורה, אך הוא מיועד גם לשמש כפנתאון לגדולתה של רוסיה, והוא יהיה בעל אותה מידת חשיבות כשל בית הקברות הלאומי ארלינגטון שבארצות הברית.
לדברי המתכנן גוראייב, אפשר שקבריהם של הנשיא ילצין ושל מנהיגים מן העידן הסובייטי – וביניהם גופת לנין ואפרו של סטלין - יועברו אל בית העלמין ממקומות מנוחתם הנוכחיים ב-"בית הקברות של חומת הקרמלין", ומבית העלמין נובודוויצ'יה.
עיצובו המיועד של האתר שנוי במחלוקת ברוסיה ויש הטוענים כי הוא גרנדיוזי מדי .
בית העלמין נפתח בטקס ממלכתי ב-22 ביוני 2013 ביום הזיכרון הלאומי של רוסיה ובו ביום בוצעה הקבורה הראשונה, משנקברו שרידי חייל אלמוני, שנמצאו בחפירה ארכאולוגית במחוז סמולנסק.
באוגוסט 2013 נחנכה במתחם כנסיית הנזיר סרגיוס מראדונז'.
מיכאיל קלשניקוב (1919-2013), מהנדס ומעצב רובה הסער המפורסם, AK-47, נקבר בדצמבר 2013.
ולדימיר קולאקוב (1948-2014), ראש המינהל הראשי לענייני חינוך של משרד ההגנה הרוסי, סנאטור.
ולדימיר מיכלקין (1927-2017) מפקד חיל הטילים והארטילריה של זרוע היבשה של ברית המועצות בשנים 1983–1991.
ולדימיר פטרוב, שחקן הוקי קרח נודע ששיחק בשורות צסק"א.
מרבית הרוגי אסון התרסקות מטוס טופולב Tu-154 של משרד ההגנה הרוסי
אנטון גובנקוב (1965-2016), ראש מחלקת התרבות של משרד ההגנה הרוסי
האדם הראשון שביצע הליכת חלל.
ואסילי פטרוב (1917–2014), מרשל ברית המועצות, מפקד זרוע היבשה בכוחות המזוינים של ברית המועצות
דמיטרי יאזוב (1924–2020), שר ההגנה הסובייטי ומרשל ברית המועצות האחרון.
רפאל זאקירוב (1948-2020), מייסד להק התעופה של המשרד למצבי חירום והגנה אזרחית של רוסיה.
אלכסיי קטריניצ'ב (1974-2022), איש שירות הביטחון ושירותי החילוץ, סגן מושל המינהל-האזרחי-הצבאי במחוז חרסון בימי כיבוש המחוז בעת הפלישה הרוסית לאוקראינה
בית העלמין כנסת ישראל הוא בית העלמין היהודי הישן של העיר חיפה.
בית העלמין ממוקם בדרך יפו בסמוך לציון קברו של האמורא אבדימי דמן חיפה.
קבורה יהודית בבית העלמין החלה עוד בתקופת היישוב היהודי הקדום בעיר חיפה המוזכרת כבר בתלמוד.
המפורסם בנקברים במקום הוא האמורא רבי אבדימי.
בסמוך לקברו מצויות מצבות נוספות ללא כתובת.
על פי המקורות רבי אבדימי ורבי יצחק נפחא, נקברו זה ליד זה, בשני כוכים.
כיום מצוי קברו של רב אבדימי בגבולו הדרומי של בית הקברות, אך החוקרים מניחים שקברו היה במרכזו של בית הקברות שהמשכו נהרס בעת סלילת דרך יפו-חיפה.
יש הסוברים שקברי רבי אבדימי וקדמונים אחרים היו במקומות אחרים בחיפה הקדומה.
במשך הדורות נטמנו בבית העלמין אישים שונים שעלו לארץ ישראל ונקברו בסמוך לקברי הצדיקים במקום.
בשל עתיקותן של המצבות טרם זוהו רבים מדמויות אלה.
אישים נוספים מהיישוב היהודי בעכו שצוין כי נקברו בחיפה הם רבי שמשון משאנץ, בנו רבי יעקב הקטן, רבי יוסף בנו של רבי יחיאל מפריז המכונה "שיר דילשוש" ויש שטוענים ששם הוא קבר הרמב"ן.
עיקר השימוש בחלקה החדשה של בית העלמין נעשה בשנים 1935-1860 ונקברו בה רבים ממייסדי העיר ומתושביה.
וכן מחלוצי המושבות החדשות באזור שטרם היה עבורם בית עלמין.
קבורים בבית העלמין בני משפחות כלפון, לסקוב, רוטנברג, אלפסי, פבזנר (בהם שמואל יוסף פבזנר ואשתו שהייתה בתו של אחד העם), גדליהו וילבושביץ ומבני משפחתו, ד"ר אלברט (אברהם) וונדרליך, מראשוני הכירורגים בארץ ישראל, אדולף אורי ויסמן ראש הוועד לקידום המוזיקה בא"י וממייסדי האגודה הבינלאומית למוזיקה בת-זמננו.
כמו כן נמצאים בו קבריהם של הרוגי מאורעות תרפ"ט, ושל הרוגי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, ושל הנספים באסון מחצבת סולל בונה בעתלית.
בין הקברים ניכרות מצבות של תלמידי חכמים מהפזורה היהודית באימפריה העות'מאנית שביקשו שיעלו את עצמותיהם ויקברו אותם בארץ ישראל.
התעשיין ליאון שטיין, התעשיין ד"ר שמעון פרידמן מייסד יקב פרידמן, ד"ר יוסף כהן, בבית הקברות נקבר גם אחד מבין חללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה היהודים שנפלו בקרבות באזור.
כבר בדורות קדומים שימש בית העלמין כאתר קדוש וכמקום תפילה עבור עולי רגל.
כך למשל מתאר הנוסע רבי יצחק ב"ר יוסף חילו, ממדינת ארגון שבספרד, שהגיע לארץ ישראל בשנת ה'צ"ג (1333): "מקלמון באים לחיפא.
היא יושבת מול הר הכרמל והיא עיר מולדת ר' אבדימי דמן חיפא.
בעיר הזאת יש קהילה מפורסמת בחסידותה.
ובבית הקברות של היהודים משתטחים כל אלה העולים לארץ ישראל, כי שם קבורים רבים מחכמי ישראל מכל הארצות אשר מתו בעכו".
נכון ל-2025, מתקיימות בבית העלמין מדי ערב ראש חודש תפילות ציבוריות ובמיוחד בערב ראש חודש אלול.
חסידי ויז'ניץ נוהגים לפקוד את בית הקברות מעת לעת בגלל קברו של רבי יוסף אלטר מרדוביץ, בנו של רבי חיים הגר מקוסוב, הנמצא במקום.
במשך שנים רבות סבל המקום מהזנחה ומוונדליזם, מצבות הושחתו ובית הקברות כוסה בפסולת ועשבייה.
בשל העובדה שבית הקברות נסגר לקבורה עוד לפני קום המדינה לא היה גורם אחראי לתחזוקת בית העלמין, אך לאחר התעוררות מחאה ציבורית ובסיועם של אישי ציבור ואנשים פרטיים, עבר המקום שיקום: התבצע ניקוי כללי של המקום כולל העשבייה העבותה שגדלה פרא והחלו לצבוע את המצבות.
משרד הדתות מתכנן לבצע בעתיד מיפוי של הקברים במקום ולשקם את המצבות.
בית הדין הרבני האזורי בחיפה מינה את עמותת "והחי ייתן אל ליבו" לפקח ולשמור על בית הקברות.
בית העלמין היהודי העתיק בחברון הוא בית עלמין יהודי פעיל מהעתיקים בארץ ישראל, השוכן בשכונת אדמות ישי שבתל רומיידה בחברון.
בראש התל מצוי מבנה מהתקופה הצלבנית ובו נמצא על פי המסורת קברו של ישי אבי דוד המלך, וכן קברה של רות המואביה.
אתר נוסף הנמצא למרגלות התל הוא מערת כוכים, עליה הוקם מבנה בו ממנו נוהגים לצפות על קברו של עתניאל בן קנז הקבור בחברון.
בעקבות מסורת זו נקבע סמוך למקום בית הקברות היהודי.
במרוצת השנים חולל בית העלמין פעמים רבות באמצעות ניפוץ מצבות, גנבת ציוד והצתות חוזרות ונשנות מצד פלסטינים.
המקור הראשון שמזכיר את המקום הוא נוסע אלמוני המוכר כתלמיד הרמב"ן שביקר בארץ ישראל בשנת ה'ן' (1290) וכתב אודות המקום באיגרת בשם תוצאות א"י:
בשנת רצ"ז (1537) נכתב בספר "ייחוס האבות והנביאים":
ר' גרשון בן ר' אליעזר סגל מספר באיגרת "ארץ הקודש" ה'שפ"ד (1624):
התקופה העותמאנית, הירדנית והמנדט הבריטי
בתקופות אלו לא נמצאו עדויות על יחס או פעילות לאתר של ערבים (אף שהיסטוריונים ערבים כן מזכירים אותו) וגם בתקופה הירדנית לא התייחסו כלל למקום.
כאשר דנו שלטונות המנדט הבריטי בתוכנית החלוקה, תבעו היהודים זכות על המקומות הקדושים ברחבי ארץ ישראל.
בשנת ה'תרצ"ז (1937) הוגש על ידי יצחק בן-צבי, יושב ראש הוועד הלאומי, מסמך המפרט את המקומות הקדושים ובהם "קבריהם המסורתיים של ישי אבי דוד ואבנר בן נר..."
לאחר מלחמת ששת הימים ביקשו שרידי הקהילה היהודית שחיה במקום לפני פרעות תרפ"ט לפקוד את קברי יקיריהם.
בהגיעם למקום גילו כי ערביי חברון מחקו כליל חלקות שלמות וחיללו רבים מן בקברים.
מחלקת הספרדים המאוחרת, מחלקת "קדושי תרפ"ט" ומהחלקה האשכנזית לא נשאר זכר.
במקום החלקה הספרדית וחלקת "קדושי תרפ"ט" נטעו כרוב וגידולי שדה שונים ובחלקה האשכנזית נטעו גפנים ותאנים.
השטח שהיה בשליטת הממשל הצבאי הועבר לידי משרד הדתות.
כאשר הגיע לביקור בחברון שר הדתות ד"ר זרח ורהפטיג הזדעזע גם הוא ממצב בית העלמין המחולל, וכשמצא בחומת אבן שנבנתה באבני הקברים עצמות אדם, הורה לקצין הקשר של משרד הדתות לטפל מיד בליקוט העצמות ולקברן בכבוד במקום ולהפסיק את עבודת החקלאות במקום.
בבדיקה שנערכה בשנת ה'תשכ"ח עלה כי בחלקה האשכנזית ובחלקה הספרדית המאוחרת נפגעו המצבות בלבד והקברים עצמם נשארו בעומק הקרקע.
בשל העובדה שקבורי חלקת "קדושי תרפ"ט" לא נקברו בעומק ובשל כך שעצי זית עתיקים שהיו בין הקברים נעקרו בהכשרת החלקה לשימוש חקלאי, היה חשש רב שחוללו הקברים עצמם.
בבדיקות שנערכו בשטח אכן לא נמצאו עצמות אדם, אך כן נמצאו בשטח מספר עמודים אשר זוהו כשרידי הגדר שהקיפה את החלקה.
בדיקות אלו בצירוף רמיזות של ערביי המקום אוששו את החשש שעצמות הקבורים הוצאו אך לא נמצא מי שיצביע על מיקומן הנכחי.
כתוצאה מבדיקה זו הוחלט, בהתייעצות עם רבנים, להפסיק את החפירות ובמקום נבנתה מצבה לזיכרון.
בשנת ה'תשל"ו התברר כי תוצאות הבדיקות היו שגויות וכי פרט למספר קברים אשר נבנה בית עליהם בתקופת השלטון הירדני, לא נגרם נזק נוסף.
בתקופה שבה התגוררו יהודים בבית הממשל הצבאי בעיר נפטר ילד מאחת המשפחות.
אף על פי שלא הייתה התנגדות מצד הממשל לקוברו בבית העלמין העתיק, הוא נקבר בירושלים.
משחודש היישוב היהודי בקריית ארבע, לא ניתן אישור ממשלתי לקבורה במקום.
בשנת תשל"ה–1975 נפטר התינוק אברהם ידידיה נחשון – בנם של ברוך נחשון ושרה נחשון, ממחדשי היישוב היהודי בחברון ותושבי קריית ארבע – מוות בעריסה.
אמו החליטה שכשם שהיה הראשון להימול בחברון מאז חודש היישוב היהודי, יהיה גם הראשון להיקבר בבית העלמין העתיק.
מסע הלוויה התקיים ביום כ"ב בתמוז תשל"ה ויצא מקריית ארבע לכיוון חברון בטנדר עם מניין גברים.
ביציאה מקריית ארבע עצרו חיילים את השיירה בהוראת שר הביטחון שמעון פרס, שאסר את הקבורה בחברון.
מפקד שהובא למקום הביע בפני האם שרה את צערו על אובדנה וביקש ממנה לקבור את בנה בירושלים או בקריית ארבע.
כששאלה מדוע לא תוכל לקוברו בחברון היא נענתה על ידי המפקד "הרי את חברון יחזירו".
שרה הבהירה שתתנגד לקבור את בנה לא בחברון והחלה לצעוד עם גופת בנה בזרועותיה לכיוון חברון.
כעבור זמן מה הורה שר הביטחון להתיר את קיום הלוויה.
התינוק נטמן באזור הגדר הצפונית של חלקת "קדושי תרפ"ט" שבאותה תקופה היה זה המקום היחיד שניתן היה לקבוע בוודאות כי הוא נקי מקברים.
עם קבורתו ניתנה הסכמה לחידוש הקבורה בבית העלמין.
לצורך כך בוצעו בדיקות יסודיות לאיתור אזורים פנויים וכך נקבע כי ממזרח לחלקת "קדושי תרפ"ט" קיים אזור פנוי המשמש כיום לקבורה.
באזור זה נקברו ספרי תורה בשנת ה'תשל"ז ובחנוכה ה'תשל"ח נחנך המקום בקברה של יהודית אלכסנדרוני מראשונות היישוב היהודי המחודש בעיר.
מתוך חשש לפגיעה בקבר הטרי הוצבה במקום בשבועיים הראשונים לאחר הלוויה שמירה התנדבותית של תושבי קריית ארבע.
בתום אותם השבועיים הוחלט למסד שמירה מאורגנת על בית הקברות.
בין השומרים היה פרופסור בן ציון טבגר שהיה אז מובטל וחיפש מקור הכנסה.
טבגר, תושב נוסף בשם שאלתיאל גם הוא מקריית ארבע ושומר ערבי תושב חברון בשם חוסיין שהועסק על ידי הממשל הצבאי החל משנת ה'תשכ"ח היו מהשומרים הקבועים במקום.
למרות שמירתו של חוסיין, מצא טבגר את בית העלמין מוזנח וניכרו בו עדיין החבלות שבוצעו במקום בפרעות תרפ"ט.
המצבות לא ניצבו במקומן והיו מנותצות (מאוחר יותר התברר כי שברי המצבות שימשו כלבנות בנייה), וחלקים נרחבים מבית הקברות שימשו לצורכי חקלאות.
במהלך עבודות השיקום שיזמו טבגר ושאלתיאל, הבחינו באבן משויפת ועליה אותיות עבריות.
טבגר הבין כי מדובר בשבר ממצבת קבר האחים של חלקת "קדושי תרפ"ט", שכן בחברון לא נהוג היה לחרוט שמות על מצבות למעט על מצבות קבר אחים שעליהן היו חרוטות רשימת הקבורים.
בנוסף גילו השניים שכל שאר חלקי המצבות שימשו כלבנים לבניית טראסות וכדי למצוא אותם יהיה עליו לפרק את הגדרות הרבות שהקיפו את בית העלמין.
עצי ברוש שגדלו פרא במקום נעקרו ונשתלו מחדש על ידי שאלתיאל עם עצי ברוש נוספים במקומה של הגדר שפורקה.
חוסיין וטבגר עסקו בפירוק הטראסות ובמציאת שברי מצבות מקבר האחים.
לאחר תקופה בה צברו מספיק שברי מצבות, החלו במלאכת ההרכבה טבגר ומבקרים במקום שנתבקשו לעזור, שבסופה הושלמו כמעט לחלוטין 26 מהמצבות.
כמקובל בבתי עלמין יהודים עתיקים אחרים (בית העלמין בהר הזיתים, מדרונות טבריה הצופה לכנרת), נוסד גם בית עלמין זה במקום הנחשב כיפה נוף בחברון, בלב חורשת זיתים עתיקה שאיננה קיימת כיום.
כמקובל בשיטות קבורה עתיקות, המצבות העתיקות בחברון הצטיינו בכך שהיו פשוטות.
הן היו עשויות לוחות אבן גדולים ובלתי מסותתים ולרוב בלי כתובת.
המסורת המקומית השיבה בעניין זה "האיך נוכל אנו לחרוט כתבות על מצבותינו, בשעה שקברות האבות אין עליהם כל כתובת?".
יש שמניחים כי זוהי הצורה הראשונית והמקורית של המצבה היהודית.
יוצאת מן הכלל היא מצבתו של ה"ראשית חכמה" אשר בשנים האחרונות לפני פרעות תרפ"ט נבנתה כמצבה גבוהה וגדולה.
מצבה זו חרבה בתקופת השלטון הירדני.
בחלקה המזרחית ביותר נמצאים קברי בני הקהילה הקראית שהתקיימה בחברון בימי הביניים, מערבית לה חלקת הרבנים הספרדים הישנה, חלקת ספרי התורה, שטח פנוי מקברים, חלקת "קדושי מאורעות תרפ"ט", והחלקה המערבית ביותר היא "חלקת הספרדים המאוחרת".
בחלק המזרחי ביותר של בית העלמין נמצאים קברי בני הקהילה הקראית שהתקיימה בחברון בימי הביניים.
חלקת הרבנים מהווה כשליש משטח בית הקברות ונקראת על שם חיבורו של רבי אליהו די וידאש הקבור בה.
ישנה סברה הטוענת כי בחלקה זו קיימת שכבת קברים עתיקה מתחת לשכבה הנוכחית.
בחלקת הרבנים קבורים, בין השאר:
רבי אליהו די וידאש- התמנה לרבה של חברון בשנת 1566 נפטר בשנת 1587.
רבי אברהם אזולאי -נולד בפאס, מרוקו הגיע לחברון בשנת 1600 ונפטר בשנת 1644.
הרב שלמה עדני- חיבר את הפירוש "מלאכת שלמה" בחברון.
הרב יהודה ביבאס - נולד בגיברלטר בשנת 1777. הגיע לחברון בשנת 1852 ונפטר כעבור חודשים אחדים.
רבי משה בן רבי אברהם פרירה - עלה לארץ ישראל בשנת 1851 התקבל כרבה של חברון בשנת 1853 ונפטר בשנת 1865.
רבי חיים רחמים יוסף פרנקו - החרי"ף - נולד ברודוס בשנת 1835, הגיע לחברון בשנת 1878 ונפטר בשנת 1901.
רבי חיים חזקיהו מדיני נולד בירושלים - בשנת 1833, עבר לחברון בשנת 1891 והתמנה לרבה של חברון, נפטר בשנת 1905.
רבי אליהו מני - נולד בבגדאד בשנת 1818, רבה של חברון משנת 1864 נפטר בשנת 1899.
בחלקה זו טמונים שמונה ספרי תורה ותשמישי קדושה שחוללו על ידי ערבים במערת המכפלה בערב יום הכיפורים ה'תשל"ו.
בחלקה זו נמצאים קברי אחים של 59 מתוך 67 נרצחי פרעות תרפ"ט שנקברו במקום בלילה שבין י"ט לכ' אב ה'תרפ"ט.
הבריטים הורו ליהודים לערוך לחללי הטבח הלוויה מזורזת, עוד באותו לילה, כשמניין יהודים בלבד מורשה להצטרף ולומר קדיש.
מפאת הזמן הקצר לעומת ריבוי המתים, שינו ממנהגם לקבור בעומק של 120 ס"מ מתחת לפני הקרקע.
המתים נקברו בתעלות בעומק חצי מטר בלבד (כלומר כ-25 ס"מ קרקע בלבד כיסו את הקברים מלבד מקום הגוויות).
על פי עדויות של נוכחים נחפרו חמש תעלות ובתוכן הונחו הגוויות, כאשר שורת אבנים מפרידה בין תעלה לתעלה.
הגויות כוסו בלוחות עץ או דלתות עץ שנעקרו מבתים לצורך זה ועל גבי הלוחות שכבת העפר.
קבר נוסף נכרה לחלקי האיברים הקטועים, לעפר, לבגדים ולחפצים ספוגי הדם שהוצאו מבתי היהודים.
כעבור שנה נבנו חמש מצבות בטון על גבי כל שורת קברים וכן נבנתה גדר גבוהה שהקיפה את הקברים.
בניגוד למקובל בשאר החלקות, נקבעו בחלקה זו לוחות אבן שעל מצבותיהן הופיע כיתוב.
בשנים שבהן לא הייתה קהילה יהודית בחברון שדדו ערבים את מוטות הברזל של חומת החלקה וחיללו את הקברים עצמם.
לאחר חידוש הקבורה בשנת ה'תשל"ה נעשו ניסיונות נוספים לקבוע את המיקום המדויק של הקברים תוך שימוש בתצלומים של הקברות, תצלומים אוויר סטריאוסקופיים שעשו הבריטים בשנת 1945 וכן על פי סימון הקברות על גבי מפת ערים מנדטורית.
בעזרת אלו סומן בשנת ה'תשל"ו שטח שסברו כי הוא מקום הקבורה והחלה חשיפה לעומק של הקברים.
החפירות הביאו את החוקרים לגילוי לוחות עץ שנרקבו בעומק של 80 ס"מ, חפירות נוספות שנעשו הצביעו על קריסת הלוחות בין שורות האבנים שהפרידו בין נפטר לנפטר וכן סומנו בדייקנות כל מקומות הקבורה.
יום הזיכרון לפרעות תרפ"ט שלאחר הזיהוי היה מרובה במשתתפים שבאו לחזות בגילוי מחדש של האתר.
זקני חברון שנכחו בלוויה אישרו את זיהוי המקום והוצבו מחדש המצבות ששוחזרו על ידי פרופסור בן ציון טבגר.
חלקה זו שימשה את קהילת בני ספרד בעיר במשך השנים.
בתקופת השלטון הירדני חוללה החלקה וכיום לא נותרה בה מצבה אחת.
הקברים ככל הנראה לא חוללו.
מכונה גם "חלקת חב"ד" ובה נקברו אנשי קהילת חב"ד בחברון.
לאחר שחרור חברון במלחמת ששת הימים נמצאה החלקה כמשמשת למטע תאנים וענבים.
בעל הכרם הזמין את המבקרים הרבים שפקדו את חברון לטעום מן הפירות ולשאלת גורלם של הקברים השיב כי אכן היו במקום מצבות אך הוא גרף עפר רב וכיסה אותן ורק לאחר מכן שתל את כרמו.
כיום נמצא בחלקה זו רק אוהל הרבנית מנוחה רחל סלונים.
שיקום ובנייה מחדש של הקבר בוצע בשנת תשנ"ח על ידי הרב יוסף יצחק גוטניק ורעייתו ממלבורן, אוסטרליה.
הקבר משמש מוקד עלייה לרגל וביום פטירת הרבנית, כ"ד בשבט, מתקיימת עלייה המונית לקברה.
בית הקברות היהודי העתיק בצפת הוא מבתי העלמין העתיקים בארץ ישראל.
שימש במשך מאות רבות של שנים כמקום קבורה לבני המקום ובהם דמויות בולטות וחשובות במורשת ישראל.
בית הקברות מצוי לאורכו של המדרון המערבי של העיר צפת.
בקצה רחוב האר"י במורד הר כנען למול נחל עמוד וצופה על הכנרת.
מדי שנה מבקרים בו למעלה מ-700 אלף איש הפוקדים את קברי הצדיקים שבמקום ביניהם לפי המסורת קברי תנאים, אמוראים, מקובלים ואדמו"רים רבים.
בסמוך אל בית הקברות העתיק נמצא "בית הקברות החדש של צפת".
בצידו הצפוני נמצא בית הקברות הצבאי של צפת הנמצא על צלע ההר ובקרבתו האנדרטה לזכר שבעה מעולי הגרדום.
בכניסה אל בית הקברות נמצא מקווה האר"י.
האזכור הקדום ביותר הוא של תלמיד רבי עובדיה מברטנורא בשנת 1495 המזכיר את בית העלמין ואת קברו של הנביא הושע בן בארי.
בשנת 1635 בקירוב מספר גרשון בן אליעזר סגל על כפר עין זיתון:"עין זיתון בה בית כנסת בנוי וסגור עם ספר תורה.
בית הקברות הישן משתרע על קרקע ששטחה נאמד במאה וחמישים דונם.
בעקבות רעש האדמה וגלישת קרקע ניתן למצוא בבית העלמין לעיתים קברים מעל קברים.
מן המאה ה-18 נוצרה הפרדה בקבורה בין הנקברים בני הקהילה האשכנזית לבין בני הקהילה הספרדית.
רוב הספרדים נקברו בחלק הצפוני של בית העלמין.
לעיתים ניתן למצוא קבורה ספרדית במערות קבורה בחלק הדרומי.
בשנת ה'תשע"ו (2015) גילה ד"ר ניסן שריפי, עורך דין ומרצה למשפטים, את מקום קברו המדויק של הרדב"ז, וזאת לאחר מחקר מעמיק בו סקר ד"ר שריפי מקורות רבים, אשר הצביעו על העובדה, כי הרדב"ז נקבר מימינו של קבר רבי משה מטראני (המבי"ט), בחלקת קבר האר"י, אשר היה תלמידו במצרים.
רוב בני הקהילה האשכנזית בעיר נקברו בחלק הדרומי של בית העלמין.
רוב הקברים בחלקה זו הם מן המאה ה-20 וצפופים מאוד.
בחלקה קבורים בין היתר חללי המצור על עכו במלחמת השחרור.
לאחר קום המדינה הוקמו שתי חלקות חדשות לאשכנזים ולספרדים.
המקווה בנוי על מעיין שעל פי המסורת בו נהג האר"י לטבול.
קברו של ר' פנחס בן יאיר- בתוך כיכר גדולה ישנו עץ גדול שעליו תלויים בדים ושקיות פלסטיק.
קבר זה מקובל להקיף שבע פעמים תוך כדי תפילה.
קורבנות רעידת האדמה שהתרחשה בשנת 1837.
קורבנות המגפה והרעב של מלחמת העולם הראשונה ביניהם 104 מצבות של נספי גירוש תל אביב.
מצבת עולי הגרדום- בבית הקברות נקברו שבעה עולים מ-12 לוחמי המחתרות שהוצאו להורג בתלייה על ידי הבריטים בכלא עכו בשנת 1947.
קורבנות הפיגוע באוטובוס ילדי אביבים.
עד שנת 2020 הקבר המתועד הקדום ביותר במקום היה קברו של הרב יוסף פאלנסי משנת 1482 (ה'רמ"ב).
באפריל 2021 התגלו שתי מצבות שתוארכו לשנת 1380 לערך.
בין הקבורים בצפת ישנם מחכמי צפת שחיו בעיר במאה ה-16, הרוגי רעש האדמה שפקד את העיר בשנת 1837, קרבנות הפרעות שהתרחשו בעיר בתקופת המנדט הבריטי, עולי הגרדום ועוד.
רבי שלמה אלקבץ (ה"לכה דודי")
רבי יוסף קארו (ה"בית יוסף")
רבי דוד בן זמרא (הרדב"ז)
רבי יצחק לוריא (האר"י הקדוש)
רבי משה אלשיך (האלשיך הקדוש)
רבי יוסף יהודה חכים (ה"חכם באשי")
רבי אברהם דב מאבריטש (ה"בת עין")
רבי חיים טירר (ה"באר מיים חיים")
לוחמי הפלמ"ח וההגנה שנפלו במערכה על העיר
חללי טבח צפת במאורעות תרפ"ט, חללי העיר במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט ונרצחי הפיגוע במונית בכביש עכו-צפת.
הילדים שנרצחו בפיגוע במעלות ובפיגוע באביבים.
הרב זאב וולף הלוי טירנואר
הזנחת המקום באופן מתמשך הביאה לכך שקברים רבים נעלמו.
יששכר דב פטמן, ניצול שואה שעלה ארצה בשנות הארבעים, עשה רישום ומיפוי חלקיים לכשלושת אלפים מצבות מתוכן כאלף וארבע מאות נושאות כתובות.
תיעודו של פטמן שימש כבסיס לסקר נרחב שנעשה על ידי חוקר ארץ ישראל רמי יזרעאל החל משנת 1990.
בתחילת שנות התשעים הוחלט לשקם את בית העלמין ולהתאים אותו לביקורי מאות אלפי עולי הרגל והמבקרים המגיעים אליו בכל שנה.
בשנת 2011 נשרף חלק מבית העלמין, ולאחר זמן קצר שופץ בשנית, כולל דרכי גישה נאותות, ושיקום מערך הניקוז במקום..
בית העלמין "סבסטופול" היה בית העלמין היהודי העתיק ביותר בבוקרשט ושימש להטמנת מתי שתי העדות היהודיות, אשכנזים וספרדים כאחד.
בעת פירוקו, בשנת 1942 בית העלמין נמצא ברחוב סבסטופול 13 - 17.
תאריך בנייתו המדויק של בית העלמין אינו ידוע.
חוקרים תיארו בעבודות שונות מצבות שהוקמו בסוף המאה ה־17 ובתחילת המאה ה־18, ביניהן מצבתו של רבי מרדכי, בנו של רבי יהודה, שנפטר בי' בכסליו תעי"ו (6 בדצמבר 1715).
בית העלמין נבנה במרחק של כ-4 קילומטר צפונית לעיר העתיקה של בוקרשט (אנ').
במאות ה־18 וה- 19 חלה התפתחות אורבאנית מואצת של העיר בכיוון צפון וכתוצאה מכך בית העלמין שהוקם מחוץ לעיר נמצא באמצע המאה ה־19 במרכז העיר, באזור יוקרתי של בתי מידות דוגמת בתיה של משפחת פיליפסקו.
עד לבניית בתיה של משפחת פיליפסקו, בין השנים 1846 – 1852, המקום היה ידוע בשם "קברות היהודים " (Mormintele Ovreilor).
לאחר מכן, לזמן קצר, בשם רחוב פיליפסקולוי, עד לשינוי שם הרחוב לסבסטופול לאחר מלחמת קרים (1853 – 1856).
לאחר שינוי שם הרחוב כונה גם בית העלמין "בית העלמין סבסטופול".
בית העלמין נסגר בשנת 1864 במסגרת מדיניות מוצהרת של הוצאת כל בתי הקברות ממרכזי הערים.
בעת סגירת בית העלמין היו בו 4,000 קברים, מתוכם כ-2,500 היו שייכים לאנשים שנפטרו במגפת הדבר במאה ה-18 ובמאה ה-19 ונקברו בקבר משותף.
במקום בית עלמין זה נפתחו שני בתי עלמין חדשים, בית העלמין פילנתרופיה עבור האשכנזים ובית העלמין הספרדי ברחוב שרבאן וודה עבור קהילת הספרדים.
בישיבת מועצת הקבינט של ממשלת רומניה מיום 8 באוקטובר 1940 התקבלה החלטה לסלק את בתי העלמין היהודיים ממרכז בוקרשט.
בישיבה זאת אמר המרשל יון אנטונסקו:
הוריה סימה, שהיה ראש התנועה הלגיונרית וסגנו של אנטונסקו, הסתייג מעט:
צעדים מעשיים לביצוע החלטה זאת ננקטו רק כעבור שנתיים.
ב-11 במאי 1942 נחתם בין מרכז היהודים ברומניה, חברת קדישה בוקרשט, הקהילה היהודית בבוקרשט וקהילת היהודים הספרדים של בוקרשט לבין עיריית בוקרשט הסכם לוויתור מרצון על שטח בית העלמין, בו הארגונים היהודיים התחייבו למסור את השטח "נקי מעצמות, קברים ומצבות".
בעבודות עקירת העצים, פירוק המצבות והוצאת שרידי הגופות והעברתם לבתי העלמין היהודיים האחרים בעיר הועסקו גדודי עבודה יהודיים.
שרידי המתים הועברו לשלושה בתי העלמין היהודיים האחרים בעיר.
השרידים הלא מזוהים נקברו בקבר משותף.
עבודת פירוק הקברים נפסקה לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 ושינוי המשטר ברומניה - בשלב זה נותרו בבית העלמין רק 25 קברים שלמים.
בין עובדי הכפייה שהועסקו בפירוק הקברים היה גם הצייר היהודי לאזר זין, שצייר 53 מצבות, כדי לשמר את אומנותם של בוני המצבות.
בבית העלמין היהודי ג'יורג'יולי הוקמה אנדרטה המורכבת מלוח זיכרון המספר את סיפורו של בית העלמין סבסטופול ורחבה בה מצבות שהובאו מבית העלמין בעת פירוקו.
מצבות שהובאו מבית העלמין סבסטופול לאחר פירוקו מוצגות באנדרטת השואה בבוקרשט ובבית העלמין הספרדי של בוקרשט.
בפרוזדור שבכניסה לבית הכנסת אחדות הקודש מוצגות שלוש מצבות מהשנים 1909 - 1906 עשויות עץ ומקושטות בחלקן העליון בעיטורים מגוונים.
בית העלמין היהודי ג'יורג'יול (ברומנית: Cimitirul evreiesc Giurgiului din Bucureşti) הוא הגדול בין בתי העלמין היהודיים בבוקרשט ושוכן בכביש ג'יורג'יול במספרים 128 ו-162 ומשתרע על ארבעה-עשר הקטרי קרקע.
בית עלמין זה נוסד בשנת 1929 בכתובת ג'יורג'יול 128 ובשנת 1945 נוסף החלק שבמספר 162. דרך בית העלמין עוברת מסילת ברזל, שמחלקת אותו לשני חלקים מובחנים.
מסביב לבית העלמין, בקרבת הגדר יש 2, 3 שורות של קברים - סידור זה נועד למנוע אפשרות של גריעת חלק משטח בית העלמין.
בכניסה לבית העלמין הוצבו כמה מצבות ישנות, ששרדו מבית העלמין היהודי סבסטופול בבוקרשט.
בבית עלמין זה יש בין 35,000 ל-40,000 קברים וגם מצבות עבור נספי ספינות המעפילים סטרומה ומפקורה וגם לזכר הנרצחים היהודים במרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט.
בשנת 2008 נעשו בבית העלמין מעשי ונדליזם ובהם נהרסו 131 מצבות.
בית העלמין הספרדי של בוקרשט (ברומנית: Cimitirul evreiesc Sefard din București) הוא אחד משלושת בתי העלמין היהודיים בבוקרשט, רומניה והכניסה אליו היא בכביש ג'יורג'יולוי מספר 2. נודע גם בשם "בית העלמין בלו ספרדי" (Cimitirul Bellu Spaniol), באסוציאציה לבתי הקברות "בלו" הנוצריים (אורתודוקסי וקתולי) של בוקרשט הנמצאים לא רחוק ממנו.
בית עלמין זה נוסד בשנת 1865, לאחר סגירתו של בית העלמין היהודי סבסטופול בבוקרשט ויועד לקבורתם של היהודים הספרדים.
הקרקע נקנה ב-1864, אך הקבר הראשון נכרה ב-1865. שטח בית העלמין הוא של 4 עד 5 הקטרים ויש בו כ-10,300 קברים.
בשטח בית העלמין מוצב גם אובליסק לזכר החיילים היהודים ספרדים שמתו במלחמת העולם הראשונה בשירות הצבא הרומני.
בבית העלמין מוצבות גם כמה מצבות ששרדו את פירוק בית העלמין היהודי סבסטופול בבוקרשט.
בית העלמין הישן בבאר שבע הוא בית הקברות היהודי הוותיק של באר שבע, שראשיתו בימי מלחמת העולם הראשונה.
בית הקברות שוכן בפאתיה המערביים של העיר, משני צידיה של דרך ג'ו אלון המובילה לקיבוץ חצרים, בין השכונות נווה זאב, נאות לון ושכונה ט'.
בית הקברות היה היחיד ששימש לקבורת יהודים בבאר שבע עד להקמת בית הקברות החדש בהמשך דרך ג'ו אלון בשנת 1986, וכיום רק מעטים נקברים בו.
החל מהקמת באר שבע ב-1900, וביתר שאת במהלך מלחמת העולם הראשונה התגבשה בביר א סבע (באר שבע) קהילה יהודית קטנה.
בהיעדר שטח המיועד לקבורה יהודית, קברו יהודי באר שבע את נפטריהם בבית הקברות היהודי בחברון או בחוות רוחמה, שתי אפשרויות שהיו יקרות ומסורבלות, וכבר מ-1916 ניסו להשיג שטח לקבורה בבאר שבע עצמה, כאשר הותר להם לקבור את מתיהם בפינת בית הקברות המוסלמי.
בחורף של אותה שנה הצליחו אנשי הקהילה, בסיוע עסקנים מירושלים ובראשם הראשון לציון הרב נסים יהודה דנון ויוסף חי פאניז'יל, לשכור חלקת אדמה כ-800 מטר ממערב לעיר,על אם הדרך המובילה לח'אן יונס.
באביב החלו לקבור במקום יהודים שנפטרו מהמגפות הקשות שהשתוללו בעיר באותה העת, בהם , רוקח ירושלמי בן למשפחת ריבלין שגויס לשמש כרוקח צבאי בחזית הדרומית ונפטר ממחלת החולירע.
מקום קברו המדויק אבד, ומצבתו נמצאה לאחר מלחמת העצמאות בשימוש משני במבנה ערבי בעיר העתיקה.
ב-15 בינואר 1917 הפציץ מטוס של גיס התעופה המלכותי הבריטי את תחנת הרכבת הטורקית בבאר שבע.
16 פועלים יהודים מירושלים ומיפו, בהם שני זוגות של אבות וילדיהם, נהרגו בהפצצה, חלקם במקום וחלקם מתו מפצעיהם למחרת.
בהמשך, הועברו 7 חללים לקבורה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים, ונותרו בקבר האחים כיום 9 חללים, שבעה גברים ושתי נשים.
בנובמבר 1919 גודר שטח בית הקברות בגדר רעועה, שלא עזרה למניעת הסגת גבול מצד חקלאים בדואים.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 נעשו מספר ניסיונות לרכוש את אדמת בית הקברות, ואף הרבנות הראשית לתל אביב בראשות הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל נרתמו לממן ולהוציא לפועל את הרכישה, אך הדבר לא יצא לפועל.
משפחות הנקברים הקימו מצבות זמניות, אל אלו חוללו בקביעות על ידי מקומיים.
לאחר מאורעות תרצ"ו, פעלו כמה משפחות להקמת מצבת בטון עמוקה ונמוכה, שלא יהיה ניתן לפגוע בה, והיא שרדה עד 1948, אז נהרסה לחלוטין עם כניסת הצבא המצרי לבאר שבע במלחמת העצמאות.
לאחר שנכבשה העיר במבצע משה, איתר את חורבות בית העלמין אחד הלוחמים שסבו היה קבור במקום.
באישורו של מפקד חזית הדרום יגאל אלון, גודר השטח בגדר תיל, והוצב שלט "בית עלמין יהודי עתיק".
בית הקברות היה בית הקברות היהודי היחיד בכל הנגב, ונקברו בו גם נפטרים מקיבוצי הסביבה ואף מסעד ונווה יאיר.
בשנת 1951 הוקמה מצבה קבועה על קבר האחים, והיא קיימת עד היום.
בשל הרצון להפוך את באר שבע לעיר גדולה, נעשה אומדן לכמות הקברים שיכול בית העלמין להכיל, והתברר כי לכל היותר אפשר לקבור בו כ-3200 נפטרים.
בשל כך, החליטה העירייה להקצות שטח חדש לבית הקברות, מצדו השני של כביש חצרים (כיום "דרך ג'ו אלון"), ובשנת 1952 הוחל בהקמתו.
שטח זה והיה בית הקברות העיקרי של באר שבע, עד לשנת 1986, אז הוקם בית הקברות החדש בהמשך הדרך המובילה לחצרים.
כיום, המתחם שסביב קבר האחים מכונה "בית העלמין הישן נושן", "בית העלמין הראשון" או "בית העלמין העתיק", והשטח שמעבר לכביש נקרא "בית הקברות הישן".
בחלקים מבית הקברות הישן והישן נושן שוררת הזנחה וישנם קברים לא מזוהים.
בית הקברות מחולק לשני אזורים: מדרום לדרך ג'ו אלון מצוי המתחם הראשון של בית הקברות, המכונה גם "בית הקברות הישן נושן" או "בית הקברות הראשון", ומצפונה חלקו העיקרי של בית הקברות, המכונה "בית הקברות הישן".
בכניסה לאגף הצפוני מצויה "חלקת ראשי העיר באר שבע", שבה קבורים ראשי העיר אליהו נאווי ויצחק רגר.
בסמוך אליה מצויה חלקת הרבנים, שהקבר הבולט שבה הוא קברו של הרב חיים חורי שעליו נבנה אוהל גדול.
כמו כן, קבורים בחלקה הרבנים אליהו כץ, חיים רפאל שושנה, פראג'י עלוש, יוסף סוסו הכהן, אברהם סילברט, שלמה אלבאז, שמעון חיררי ועוד.
בצפון בית העלמין ממוקם בית הקברות הצבאי בבאר שבע שהוקם לאחר מלחמת ששת הימים, ובו קבורים כ-400 חללים בהם מעוטרי עיטור העוז: ישראל זולברג, משולם רטס, דניאל פטמן, יצחק מבורך, בסיס נעמן ושניאור אפרים; מעוטרי עיטור המופת: אהרון טנא, ד"ר איגור רוטשטיין, אריה אלוני ומרצל שטיינברג, וכן הכדורגלן דניאל דניאלי.
קבורים בו גם מעוטרי עיטור המופת של שירות בתי הסוהר: דמטרי קוזלוב, ולדיסלב רחמימוב, ירון ברמי וישראל רמי.
אישים נוספים הקבורים בבית הקברות: בני וירצברג, הסופר דוד הופנונג, חיים דורון, אשר אזר ועוד.
בבית הקברות ישנה חלקה עבור בני הקהילה הקראית המתגוררים בעיר.
בית העלמין וָגַנקוֹבסקוֹיֶה הוא אחד מבתי הקברות הנרחבים והידועים ביותר במוסקבה.
הוא ממוקם בחלק הצפון מערבי של העיר, באזור כיכר קרסנופרסננסקאיה זסטאבה, ברחוב סרגיי מקייב 15, והוא משתרע על שטח של 47.9 דונם.
באופן רשמי, בית העלמין וגנקובסקויה הוקם בשנת 1771 במהלך מגפת דבר - אלו שמתו מהמחלה הצטוו לקבורה מחוץ לגבולות העיר.
אך בית העלמין הופיע במקום זה מספר שנים קודם לכן.
בית העלמין טרויקורובסקויה הוא בית קברות פתוח לביקור במוסקבה, סניף של בית העלמין נובודוויצ'יה.
בית הקברות ממוקם במערב מוסקבה ותופס שטח של 29.33 דונם.
הכפר באזור ידוע מתקופת איוואן האיום.
בשנת 1960 השטח נכלל בתחום העיר מוסקבה ובשנת 1962 הוקם בית העלמין הנוכחי שכלל שטח בית העלמין הישן של הכפר.
בית העלמין היה מיועד בעיקר לפעילים בולטים בתחום המדיני ותחילה חשבו שזה יהיה סניף של בית העלמין נובודוויצ'י.
בשנת 2011 שטח בית העלמין הורחב ובשטח הנוסף אפשר למקם כ-5,000 קברים.
בשטח פועל אינטרנט ומערכת ניווט.
הנהלת בית העלמין מארגנת סיורים למקום הטמנה של אנשים בולטים.
בית העלמין ווסטריאקובסקויה הוא נקרופוליס, הממוקם ברובע טרופאריובו-ניקולינו של מוסקבה.
בבית העלמין קיימת חלקה יהודית ובשנת 2017 הוקם במקום בית כנסת.
בית העלמין ודנסקויה הוא בית קברות היסטורי ברובע לפורטובו שבמוסקבה.
בית העלמין הוקם בשנת 1771 כדי לקבור את קורבנות מגפת הדבר.
הוא נחשב לאתר מורשת של רוסיה.
בית העלמין חובנסקויה הוא בית הקברות הגדול ביותר במוסקבה, הממוקם ביישוב סוסנסקויה שבמחוז האדמיניסטרטיבי מוסקבה החדשה.
בית העלמין חובנסקויה נוסד ב-1972, קיבל את שמו מהכפר ניקולו-חובנסקויה, שלידו הוא שוכן.
בית העלמין טיחווינסקויה הוא בית קברות, הממוקם בשטח שהיה שייך בעבר למנזר אלכסנדר נבסקי, בסנקט פטרבורג.
בית העלמין הישן ברעננה, הממוקם ברחוב קלאוזנר, הוא בית עלמין היסטורי בעיר רעננה.
הוא הוקם בשנת 1928 ומשמש כמקום מנוחתם של רבים ממייסדי העיר ואישים בולטים נוספים.
בית העלמין הוקם בשנת 1928 על חלקה שהוקצתה על ידי אגודת "אחוזה א' ניו-יורק", אשר הקימה את המושבה רעננה.
במהלך השנים נוספו לבית העלמין חלקות שונות:
חלקת ההגנה: הוקמה בשנות החמישים ומנציחה את חברי ארגון "ההגנה" שהגנו על רעננה בתקופה שקדמה להקמת המדינה.
במרכז החלקה ניצב קיר הנצחה עם שמות הנופלים.
חלקת ילדים: מיועדת לקבורת ילדים.
חלקה צבאית: בה נקברו חיילים שנפלו במערכות ישראל.
חלקה להורים שכולים: חלקה חדשה שהוקמה ביוזמת החברה קדישא, בסמוך לחלקה הצבאית, עבור הורים ששכלו את יקיריהם במלחמות ישראל ובשירותם הצבאי ומעוניינים להיקבר בסמוך אליהם.
הכניסה לחלקה זו היא דרך בית העלמין הצבאי.
אישים בולטים הקבורים בבית העלמין
בבית העלמין טמונים אישים רבים אשר הטביעו את חותמם על רעננה.
ברוך אוסטרובסקי: ממייסדי אגודת "אחוזה א' ניו-יורק" וראש מועצת רעננה הראשון במשך כשלושה עשורים.
תיכון אוסטרובסקי בעיר קרוי על שמו.
סעדיה בן אור: רב קהילת "נצח ישראל-אור לבנים" וראש בית המדרש "לאה ורחל", יקיר העיר.
מרטין דרוקר: מייסד הפועל רעננה, "יקיר העיר", רחוב בעיר נקרא על שמו.
בנימין וולפוביץ': ראש המועצה המקומית וראש העיר רעננה במשך ארבע קדנציות, "יקיר העיר".
רחוב בעיר נקרא על שמו.
יהודה וילק: מפכ"ל משטרת ישראל לשעבר.
משולם לנגרמן: פעיל בקליטת עלייה וממנהיגי רעננה.
משה מגד: מראשוני המורים ברעננה ומקים בית הספר הראשון במושבה.
שלמה מלץ: ראש ישיבת חפץ חיים והרב השני של רעננה.
הרב אפרים סוקולובר: רבה הראשון של רעננה במשך 35 שנה.
בית הכנסת הגדול ברעננה שימש אותו כמרכז רוחני.
מיכאל פסויג: ראש המועצה השני והרביעי של רעננה.
דוד קורנגרין: מחנך ומנהל תיכון אוסטרובסקי, "יקיר העיר".
מאיר ריינר: ממקימי רעננה, חקלאי, נרצח על ידי מסתננים -1954. רחוב בעיר נקרא על שמו.
אסתר שאקי-ארזי: משוררת שחיה ברעננה.
יצחק שקולניק: ראש מועצת רעננה, "יקיר העיר".
בית העלמין הישן עדיין פעיל ומשרת את תושבי העיר.
החברה קדישא רעננה אחראית על תחזוקתו וניהולו.
בשנים האחרונות נעשו מאמצים לשדרוג התשתיות ולטיפוח בית העלמין.
כתובת בית העלמין היא רחוב קלאוזנר 33, רעננה.
ניתן להגיע לבית העלמין מכיוון רחוב פרדס משותף ומרחוב אוסטרובסקי.
תחבורה ציבורית: קווי האוטובוס 29, 39, 47, 501, 531 ו-572 מגיעים לתחילת רחוב קלאוזנר, ומשם ישנה הליכה של כ-7 דקות עד לבית העלמין.
הגעה ברכב פרטי, אתר ווייז
בית העלמין העתיק של יהודי יפו בשכונת אבו כביר של ימינו היה נקרופוליס מחוץ לגבולותיה של יפו בתקופת המשנה והתלמוד.
רוב המצבות מהתקופה שלאחר מרד בר כוכבא, וייתכן שכבר בימי ממלכת החשמונאים שימש המקום לקבורה..
ב-1871 ביקר באבו כביר הארכאולוג והמדינאי הצרפתי שארל קלרמון-גנו.
הוא חפר באזור כנסיית פטרוס הקדוש (אבו כביר) של ימינו וחשף בגבעה ממזרח ליפו נקרופוליס – עיר קבורה יהודית, ובה 34 מצבות שיש ועוד עשרות מצבות אחרות, שעליהן חרותים אותיות בעברית וביוונית וסמלים יהודיים כגון: לולב, מנורה והמילה "שלום".
קלרמון-גנו קבע כי הן מהמאה ה-1 עד המאה ה-3 וכי היו חלק מבית עלמין עתיק של יהודי יפו.
בין השאר נמצאו בבית הקברות מצבות מחדייב, מקפדוקיה, מאלכסנדריה, מיוון ומלוב.
לפי מקצועות הנפטרים שנרשמו על המצבות, ניתן להסיק כי הקהילה היהודית ביפו הייתה מבוססת ועשירה.
מצבות רבות נמצאות במוזיאון באוסלו אשר העביר שבע מהמצבות הללו לתצוגה במוזיאון יפו העתיקה.
בחפירות שנערכו על ידי יעקב קפלן נמצאה אבן להכנת משקולות מדידה מתקופת טראיאנוס, וכן מטמון שהמטבע המאוחר בו הוא מזמנו של טראיאנוס, הממצאים נמצאו בחדרים שחרבו בשריפה עזה.
בחפירות נמצאה טביעת חותם אחת של הלגיון העשירי פרטנסיס על גבי רעף.
טביעת חותם זו היא מהמאה השלישית ויכול להיות שהיא ממצא אקראי.
בית העם הטמפלרי בירושלים היה החשוב בבתי המושבה הגרמנית בירושלים.
הבית ממוקם ברחוב עמק רפאים 1, פינת דרך בית לחם.
הבית נבנה בשנת 1882, על שטח של שני דונמים, ונחנך בטקס בו נכח המושל העות'מאני של ירושלים.
בית העם היה בעל חשיבות רבה בקהילה הטמפלרית ושימש הן מקום תפילה והן מקום התכנסות חברתית (Gemeindehaus).
הפעמון שבראש הבניין שימש לקרוא לחברי הקהילה להתכנסות ולתפילת יום ראשון.
הבית נבנה בסגנון נאו רומנסקי – סגנון שהיה נפוץ באירופה במאה ה-12.
ב-1898 ביקר בבניין הקייזר הגרמני וילהלם השני.
לאחר מלחמת העצמאות, עבר הנכס לרשות מדינת ישראל.
בעקבות חלוקת ירושלים, היות שנבצרה הגישה לכנסייה הארמנית בעיר העתיקה, שימש הבית את הקהילה הארמנית של מערב ירושלים כבית תפילה, לאחר שחכרה את המבנה.
לאחר איחוד העיר ב-1967 שבו הארמנים להתפלל בכנסייתם שברובע הארמני בעיר העתיקה, והתפילה בבניין שבמושבה הגרמנית נערכת רק פעמיים בשנה.
מאחורי המבנה בית המשמש למגורי אחת מבנות הקהילה ובית הדין הכנסייתי.
בשנת 2000 רכש את השטח, יחד עם המגרש הסמוך בו ממוקם בית הספר התיכון הטמפלרי, יזם הנדל"ן הישראלי-האמריקאי מורד זמיר, שתכנן להקים במקום מלון, שבו ישולב המבנה ההיסטורי של בית העם בקומת הקרקע של המלון.
הכנסייה הארמנית התנגדה בתקיפות לוותר על המבנה ונוצרו קשיים באישור התוכניות למתחם.
בסופו של דבר החליט זמיר למכור את השטח כולו לחברת ישרוטל, שבנתה במקום את מלון אוריינט, ללא שילוב המבנה שבחזקת הכנסייה שנותר ברשותה, אלא רק על המגרש הסמוך.
בֵּית הָעֵמֶק הוא קיבוץ הממוקם בגליל המערבי.
דרום מזרחית לנהריה וצפון מזרחית לעכו.
נמנה עם ישובי מועצה אזורית מטה אשר ומשתייך לתנועה הקיבוצית.
מקור שם היישוב מהעיר המקראית "בית העמק", המזוהה בתל מימאס כשני ק"מ מצפון מזרח ליישוב.
בתלמוד נזכר בשם "עמק", כאחת העיירות האסורות בשביעית.
השמות הקדומים נשתמרו בשם הכפר הערבי שננטש עַמְקָא, שעל אדמותיו הוקם מושב עַמְקָה הסמוך.
מקור שם הכפר הערבי כוויכאת, שעל חורבותיו הוקם הקיבוץ, אינו ידוע.
בתקופה הפרסית התקיים במקום יישוב חוף פיניקי.
היישוב עלה על הקרקע ב-4 בינואר 1949 בכפר הערבי כֻּוַיְכָּּאת שננטש במלחמת העצמאות.
העולים היו כ-100 חברי גרעין "לאור" של הבונים מהונגריה, שקיבלו הכשרה בעין גב, כפר גלעדי וקבוצת כנרת.
ב-7 במאי הצטרף הקיבוץ רשמית לתנועת הקיבוץ המאוחד.
בקיץ של 1949 הצטרפו לקיבוץ כ-20 חברים שעלו מעיראק, סוריה ולבנון, וכונו "הגרעין העיראקי".
הם לא השתלבו בתוך הרוב שעלה מהונגריה ובתחילת 1951 נותרו רק שני חברים מהגרעין העיראקי וגם הם עזבו בהמשך.
בשנת 1950 עזבו כ-30 חברים תומכי מפ"ם את הקיבוץ על רגע הפילוג האידאולוגי בקיבוץ המאוחד, ועברו ליגור וממנה לאייל.
לאחר שבקיבוץ נותרו רק עשרות מועטות הצטרפו אליו בשנת 1950 השלמות מגרעיני תנועת הבונים מבריטניה ומהולנד.
בעקבות הצטרפותם, רוב חברי הקיבוץ היו יוצאי אנגליה, והקיבוץ נודע לאחר מכן כקיבוץ של יוצאי אנגליה.
הצטרפותם גם קבעה סופית את האופי האידאולוגי של הקיבוץ שהצטרף לאיחוד הקבוצות והקיבוצים.
עד תחילת 1954 הוקמו כמה בתים וצריפים למגורים ורק ששה מהבתים של הערבים שמשו למגורים.
שאר בתי הערבים שמשו לצורכי המשק.
ב-8 בנובמבר 1954 הונח אבן פינה לאולם תרבות בקיבוץ, שנחנך ב-13 במרץ 1957. במאי 1963 נחנך בקיבוץ מרכז ספורט שהוקם בתרומת קלוד לי ורעייתו, נדבנים מאנגליה.
באותה עת היו בקיבוץ 140 חברים ו-80 ילדים.
בקיבוץ בית העמק לנו הילדים אצל הוריהם.
החל משנות ה-50 קלט הקיבוץ גרעיני נח"ל של תנועת הצופים.
הקיבוץ החליט על שינוי הפרטה בשנת 2000, ומתנהל מאז כקיבוץ מתחדש.
אחת היוזמות הראשונות של הקיבוץ היה מפעל לייבוש תאנים שייבש תאנים מעצי התאנים הרבים בסביבות הקיבוץ שננטשו על ידי הערבים שנמלטו במלחמת העצמאות.
בנוסף, היה בקיבוץ ענף צאן ומקיץ 1953 עת נמצאו מים בקידוח בסביבה הוחל בזריעת קיץ, גן ירק סתוי וכן זריעה למרעה בקר וצאן.
בתחילת 1954 דווח שלקיבוץ 2090 דונם פלחה, 225 דונם שלחין לגן ירק, מספוא וזריעת מרעה, 850 דונם מטעי בעל, 30 דונם כרם שלחין, 100 דונם גבעות שאינן מעובדות ו-250 דונם הקיבוץ עצמו, שבתוכו עצי פרי רבים.
ברפת של הקיבוץ היו 47 פרות חולבות ועוד 30 ראשי בקר לגידול ובדיר היו 350 כבשים.
הקיבוץ סבל ממחסור במים בשנותיו הראשונות.
בתחילה הובילו אנשי הקיבוץ מים מרגבה.
בתחילת 1951 נמצאו מים בקידוח עמוק שנעשה על ידי הקיבוץ, אך השמחה הייתה מוקדמת שכן העלאת המים לא הייתה כדאית.
ביולי 1953 חגגו בקיבוץ את חג המים לאחר שנמצאו מים בסביבה בקידוח של מקורות.
מים אלו התחלקו בין הקיבוץ ובין מושב עמקה ולא הספיקו לכל הצרכים החקלאיים.
בשנת 1954 נקדח באר נוספת שסיפקה עוד 240 מ"ק לשעה.
כן גידל הקיבוץ כותנה וסלק סוכר וניהל לול ורפת עם 90 פרות.
בקיבוץ כ-500 נפש, מתוכם 280 חברים ומועמדים, 150 ילדים ועוד כ־50 חיילים וצעירים.
בקיבוץ נותרו בתים בודדים מהכפר כוויכאת.
בקיבוץ מתקיים אורח חיים שיתופי למחצה בין החברים, עם ערבות הדדית רחבה.
בנוסף, הקיבוץ מפעיל ומחזק את מוסדות הציבור והמוסדות החברתיים, כמו שירותי בריאות ורווחה, חינוך, תרבות, חדר אוכל, אולם ומועדון.
ענפי הקיבוץ העיקריים: מפעל "תעשיות ביולוגיות", מטעי אבוקדו ובננות, גידולי שדה, בית אבות "אצולת בית העמק", חשמל סולארי, חאן אירוח, רפת, לול ומדגרה.
במרכז הקיבוץ נמצא מוזיאון ארכאולוגי קטן בתוך בית ששרד מהכפר כוויכאת.
לידו, גן ארכאולוגי ובו מתקנים עתיקים להפקת שמן זית שנמצאו בחפירות באזור.
בכניסה לקיבוץ נמצא קברו של שייח' אבו מוחמד אל כוויכאני המקודש לדרוזים.
הוא ישב בכוויכאת בתקופה שבה ישבו בה דרוזים.
לא ידוע מתי עזבו הדרוזים והתיישבו המוסלמים.
בית הערבה הוא התנחלות וקיבוץ בצפון ים המלח ליד יריחו המשתייך למועצה אזורית מגילות ים המלח.
היישוב נקרא על שם העיר המקראית בית הערבה, ששמה נשתמר בעין אל-ע'רבה שמדרום לוואדי קלט.
בית הערבה הוקם לראשונה כקיבוץ בכ"ה בתשרי ה'ת"ש (8 באוקטובר 1939) על ידי חלוצי תנועת הנוער המחנות העולים של הקיבוץ המאוחד.
פלוגה של בני קיבוצי הקיבוץ המאוחד שהתה בסדום בציפייה לעלייה על הקרקע במקום יישוב שיוצע להם, במיוחד בתקווה להתיישב באזור הכפר א-סאפי בעבר הירדן המזרחי.
באמצע 1938 הגיע אליהם הגנן של המפעל הצפוני של חברת אשלג ארץ-ישראלית והציע להם להקים יישוב חקלאי בשטחי המפעל בצפון ים המלח בהתבסס על נסיונותיו בשטיפת קרקעות ממלחים.
בעקבות הצעתו נשלח כח חלוץ של ארבעה חברי המחנות העולים שהחל לעבוד במפעל.
בינואר 1939 נשלח משה אייזיקוביץ (אייזיק) מרמת רחל והתיישב לבדו עם כלב בצריף עזוב בשטח המפעל כדי להתחיל בניסיונות בשטיפת אדמה.
באוגוסט 1939 הוקם אוהל בצמוד לצריף, וחברי הקבוצה שעבדו במפעל יחד עם חברים נוספים עברו להתגורר ליד הצריף.
בסוף הקיץ הצטרפה אליהם אישה ראשונה שקיבלה על עצמה לנהל את משק הבית במקום.
בסוף דצמבר כבר שהו במקום הזמני כ-30 חברים וב-20 בפברואר 1940 הונחה אבן הפינה ליישוב הקבע בטקס בו נכחו אורחים רבים, בהם בן-ציון ישראלי שאמר כי "כנרת בצפון והיישוב החדש שמדרום ליריחו, מהווים את שני הקצוות של מחרוזת היישובים שייחרזו לאורך הירדן".
בשלב זה כבר היו באתר הקבע מגדל מים, מספר אוהלים ותחילתם של מבנים.
ב-13 בדצמבר 1940 נרצחו ו על ידי כנופיית ערבים, בעת שעבדו ליד נהר הירדן.
קבריהם חנכו את בית הקברות בבית הערבה.
האחריות על הקיבוץ נחלקה בין הסוכנות היהודית שהייתה אחראית על עניינים התיישבותיים וחקלאיים וחברת האשלג שהייתה אחראית על ענייני הבניה.
היישוב הוקם באופן בלתי חוקי בניגוד להוראות הספר הלבן וללא היתר של שלטונות המנדט הבריטי והוצג לשלטונות הבריטיים כשכונת מגורים של פועלי המפעל.
הפעילות החקלאית במקום הוצגה כנדרשת להספקת מזון טרי לעובדי מפעל האשלג.
הקרקע המלוחה הוכשרה במשך שנים על ידי שטיפה, בהנחיה של שלמה רביקוביץ' מהתחנה לחקר החקלאות ברחובות וגדלו בה עצים, בננות וירקות - בעיקר עגבניות.
כן הוקמו במקום מספר בריכות דגים.
בריכות הדגים משכו אליהן אגמיות וברווזים שאותם, פקידים בריטים רבים, ובהם הנציב העליון הרולד מקמייקל, צדו כתחביב בימי ראשון.
הגידולים בבית הערבה הצליחו מעל למצופה והשיגו תנובה גבוהה מהמקובל.
תוצאות אלו הוצגו בפני אורחים שבאו לבית הערבה ובפני בעלי תפקידים, כמו הנציב העליון אלן גורדון קנינגהם וועדת אונסקו"פ.
בשל ריחוקו היחסי שימש הקיבוץ כמחנה הכשרה ואימונים עבור פלוגות של הפלמ"ח.
בינואר 1946 נאסרו חמישה מחברי בית הערבה על אחזקת נשק באזור נבי מוסה.
הם נדונו לארבע שנות מאסר.
בנוסף, סייעו חברי הקיבוץ לאנשי הפלמ"ח בהברחת עולים מעיראק, פרס וארצות ערב נוספות דרך היבשה, שחצו את הירדן בסמוך לקיבוץ.
לאחר פיצוץ גשר אלנבי בליל הגשרים ביוני 1946 הגיעו לקיבוץ חיילי הצבא הבריטי וחיפשו נשק.
לאחר שלא מצאו דבר עצרו כמעט את כל הגברים והעבירו אותם אל מחנה המעצר בלטרון בו שהו עד לאחר השבת השחורה.
על פי הגבולות שהותוו בהחלטת החלוקה, נכלל בית הערבה בשטח המיועד למדינה ערבית.
אך בשל התנגדות הערבים להחלטה והפקפוק ביישומה בפועל נשארו התושבים במקום.
עד אפריל 1948, מפעלי האשלג המשיכו בעבודתם, וגם התוצרת בסדום הושטה לצפון ים המלח.
לפיכך, בחודשי המלחמה הראשונים סיפקו הבריטים ליווי לשיירות שעשו דרכן לצפון ים המלח ובחזרה, ואלה לעיתים שמשו עבור 'היישוב' כ'דלת אחורית' לירושלים המנותקת.
עם זאת, התחבורה היבשתית הרגילה שבין הקיבוץ לירושלים סבלה מהתנכלויות ערביות, והקשר עם מרכז הארץ התנהל יותר ויותר באמצעות מטוסים.
פרט לבעיית הניתוק, הייתה עמידתו של הקיבוץ איתנה, מה גם שבין מגיני המובלעת היהודית שבצפון ים המלח נכללה מחלקת פלמ"ח.
לאחר הכרזת המדינה והצטרפות הלגיון הערבי ללחימה, השתנה מיסודו מצבו האסטרטגי של הקיבוץ.
נפילת גוש עציון מספר ימים קודם לכן, תוך אובדן מאות מן המגינים, הגבירו את החשש לגורלה של בית הערבה.
בכל זאת, כיוון שמפעלי ים המלח היו בבעלות בריטית, נותרה תקווה להפעילם בהסכמה, ונפתחו שיחות בהתאם.
ב-15 במאי 1948 ניתנת הוראה להוציא את האוכלוסייה הבלתי-לוחמת מבית הערבה.
טרם שמוצו השיחות האמורות, ב-17 במאי 1948, החליט אמנון זעיר, ה"קונסול" של האזור המנותק, שאין סיכוי להגן על צפון ים המלח ויש לפנות את בית הערבה והמפעל הסמוך שבצפון ים המלח, לאחר הריסתם.
עד ל-20 במאי, עובדי המפעלים וכן מחלקת פלמ"ח מהגדוד השישי בחטיבת הראל, בת כ-65 איש - פונו מצפון ים המלח בדרך הים לסדום.
משפחות החברים פונו תחילה לקיבוץ שפיים ואחר כן התפלגו לשתי קבוצות, ובשנת 1949 ייסדו שני קיבוצים בגליל המערבי: גשר הזיו וכברי.
הלוחמים שבין חברי הקיבוץ נטלו חלק בעמידתה של סדום במלחמת העצמאות, עד להסרת הניתוק של דרום ים המלח בסוף נובמבר 1948, במבצע לוט.
לאחר מלחמת ששת הימים, ב-17 ביוני 1967, הגיעו יוצאי בית הערבה מקיבוץ כברי לביקור באתר היישוב, אך רק מספר עצים וחלוקי בטון שרדו מבית הערבה.
באותה שנה אספו יוצאי בית הערבה מבית העלמין של בית הערבה את עצמות החללים שקבריהם חוללו וקברו אותם בקבר אחים.
האזור עליו עמד בית הערבה הוכלל בשטח ביטחוני מפורז מעבר לגדר הביטחון והיישוב לא הוקם מחדש.
בסוכות ה'תשמ"א, 1980 הוקמה היאחזות נח"ל בשם "בית הערבה" על ידי תנועת הנוער העובד והלומד סמוך למנזר דיר חג'לה כ־5 ק"מ מערבית למקום שבו ישב בעבר הקיבוץ.
בשנת 1983 הוקמה היאחזות נח"ל מול נבו סמוך למיקום של נח"ל בית הערבה.
בהמשך הוסבה מול נבו לבסיס של צה"ל.
ב-1 בספטמבר 1986 אוזרחה היאחזות הנח"ל בית הערבה בטקס בנוכחות שר הביטחון יצחק רבין.