tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דחיית ההצעה המפתה הכתה גלים בכל רחבי העולם היהודי, ובמאמרי המערכת של העיתונים שיבחו את עמידתו של רוזנבלט על עקרונותיו.
ההצעה חזרה על עצמה שוב כמה שנים מאוחר יותר, בשכר גבוה אף יותר להופעה, אך נדחתה גם היא כקודמתה.
פנייה זו של מנהל מוזיקלי בבית אופרה נחשב, הביאה את רוזנבלט לכלול בחלק מהופעותיו גם אריות אופראיות ושירי עם שונים.
לרוזנבלט, ולעיתים קרובות אף לקהל השומעים, לא היה מושג במה עוסקים השירים.
רוזנבלט קרא מתוך פנקס קטן את המילים שהעתיק לכתב עברי.
מבקרי המוזיקה נחלקו בעניין ביצועי האריות.
היו מהם ששבחו את ביצועיו, אך רובם סברו כי חסרו לרוזנבלט הידע והמסורת להעניק את האינטרפרטציה הנכונה לאריות.
תמימותו של רוזנבלט הביאה אותו לכדי פשיטת רגל, לאחר שנוכלים, פיתו אותו להקים עיתון יהודי-חרדי בשפות יידיש, אנגלית ועברית.
האידיאל שבהפצת ההשקפה קסם לרוזנבלט, והוא השקיע את כספו בשבועון "אור ישראל", כאשר לא היה לו שמץ של מושג בעסק זה.
הדברים התדרדרו עד לפשיטת רגל, והוא מצא עצמו בינואר 1924 בחובות שהגיעו לכמעט 200 אלף דולר.
על אף שהגיש בקשה לבית המשפט להכרה כפושט רגל, הודיע רוזנבלט כי אינו מתכחש לחובותיו ומתכוון להחזירם עד הפרוטה האחרונה.
לשם כך נאלץ לחפש מקור הכנסה נוסף.
הוא מצא זאת בדמות הופעה על במות הבידור, ה"וודוויל".
הוא החל להופיע בתיאטרונים אלו, לעיתים אף שלוש פעמים ביום, כאשר חלקו בתוכנית היה קטן יחסית – שניים-שלושה שירים פופולריים.
הופעות בידור אלו יועדו לקהל לא-יהודי וכללו גם זמרים ואמנים לא-יהודים, וכך התוודע רוזנבלט גם לעולם הבידור.
כך למשל פגש את הזמר האיטלקי טיטו סקיפה שבא לשמעו, ובפגישתם שרו יחד מאחורי הקלעים את הדואט של אירווינג ברלין "כשהיינו בני שבע עשרה".
הופעות אלו נמשכו עד 1928, כאשר בעקבות ההתפתחות הטכנולוגית של הראינוע והקולנוע, חלה ירידה בענף הוודוויל.
בשנת 1927, כאשר האחים וורנר התכוננו להפקת אחד הסרטים המדברים הראשונים, "זמר הג'אז", הם הציעו לרוזנבלט את תפקיד "החזן רבינוביץ'", אביו של זמר הג'אז, תמורת סכום של 100 אלף דולר.
רוזנבלט סירב, שוב בטענה כי אין זה יאה לחזן להופיע כשחקן, וכן ראה בכך שימוש לא הגון בתפילות (דוגמת "כל נדרי"), אותן רצו האחים וורנר להסריט.
הוא נאות להקליט לפסקול הסרט מספר יצירות שאינן מהתפילות בבית הכנסת, כגון "רחם נא" מתוך ברכת המזון.
תמורת הקלטה זו שולם לו סכום של עשרת אלפים דולר.
לשם ההקלטה המיוחדת נסע להוליווד, על מנת שהסינכרוניזציה בין הקול לתמונה תהיה מושלמת.
בעת שהותו שם נפגש עם צ'ארלי צ'פלין בביתו שבבוורלי הילס.
בפגישה זו סיפר צ'פלין לרוזנבלט, כי כל אימת שרוחו נעכרת הוא מאזין לתקליטיו והם משפרים את מצב רוחו.
בחורף 1933, כאשר רוזנבלט היה במצב כלכלי ונפשי קשה, הגיעה הצעה מיוסף פוקס, מנהלה של חברת הסרטים האמריקנית-ארצישראלית "קול אור", לצלם סרט בארץ ישראל, כאשר תפקידו של רוזנבלט יהיה לשיר כמה מיצירותיו על רקע נופי הארץ.
למרות אי הוודאות ברווחיות הסרט, קיבל רוזנבלט את ההצעה בהתלהבות, מאחר שחפץ מאוד לבקר בארץ ישראל.
מעט לפני חג הפסח 1933, הגיע רוזנבלט לארץ ישראל.
הקהל בארץ, שהכיר אותו מהעיתונות ומההקלטות, קידם אותו בהתלהבות רבה.
קבלות פנים נערכו לו בכל רחבי הארץ, והוא סייר בזמן קצר לאורכה ולרוחבה.
הוא התפלל והופיע בפני מגזרים רבים, כך בחג הראשון של פסח התפלל באולם "אוהל שם" בתל אביב, ובשביעי של פסח בישיבת מאה שערים בירושלים.
ידידות מיוחדת נרקמה בין רוזנבלט לרב הראשי של ארץ ישראל, הרב קוק.
בכל זמן פנוי שהיה לו ישב רוזנבלט אצל הרב קוק, ובשבתות סעד על שולחנו, כאשר הוא מנעים לרב
אווירת ארץ ישראל שיפרה את מצב רוחו על רקע מצוקותיו הכלכליות באמריקה.
ביום ראשון, כ"ד בסיוון תרצ"ג 1933, יצא בלוויית הצוות לבית לחם ולאזור ים המלח להשלים את צילומי הסרט.
ליד קבר רחל שר את "קול ברמה נשמע נהי בכי תמרורים, רחל מבכה על בניה" (), ולאחר מכן צולם כשהוא עומד בסירה בנהר הירדן, כשהוא שר "מה לך הים כי תנוס, הירדן תסוב לאחור" ().
לאחר רחיצה בים המלח חש ברע, והובהל לאכסנייתו בירושלים.
רופא הזריק לו תרופת הרגעה, אך כחלוף שעתיים נפטר רוזנבלט והוא בן 51 בלבד.
כמחווה לזכרו הכריזה הרבנות הראשית על שביתה ממלאכה בזמן ההלוויה.
כחמשת אלפים איש פסעו אחר מיטתו בדרכה לבית הקברות בהר הזיתים.
הרב קוק ספד לו: "ויהי לאבל כינורי ועוגבי לקול בוכים" ().
הידיעה הכתה בתדהמה בכל רחבי העולם היהודי, ופורסמה בעיתונות היהודית והלא-יהודית.
על מידת ההערצה שלה זכה תעיד אנקדוטה על עמיתו החזן משה קוסביצקי שהכריז על עצמו כעל "יוסל'ה רוזנבלט השלישי".
משנשאל מי הוא זה יוסל'ה רוזנבלט השני השיב בפשטות: "אין שני לו".
נישא לטויבעלע קאופמן בת ר' יודל מהעיירה בז'סקו בשנת 1900 בגיל 18 לאחר 6 שנות היכרות, בין ילדיהם היה הרב שמואל רוזנבלט (1983-1902), יליד ברטיסלבה, חי בארצות הברית משנת 1912, שם היה לרב ומרצה לספרות יהודית ולשפות המזרח.
הנינים שלו בחלקם משמשים כיום כרבנים בארצות הברית.
בן נוסף הוא החזן אברהם חיים (הנרי) רוזנבלט שאף הוקלט יחד עם אביו בכמה יצירות.
רוזנבלט הותיר אחריו מורשת נכבדה של מוזיקה ליטורגית יהודית, ביצירותיו הכתובות ובהקלטותיו, המשמרות את עבודתו האמנותית, שממנה יונק כל חזן עד היום.
ניתן לומר כי רוזנבלט נטל חלק נכבד בעיצוב פני החזנות כפי שהיא כיום, ואין חובב חזנות שאינו מכיר את יצירותיו.
כאמור, רוזנבלט הלחין יצירות מוזיקליות רבות.
אין קטלוג מסודר של יצירותיו, אך המבינים בתחום, נוקטים במספרים של מעל 600 יצירות כתובות שלו, כאשר רובן חוברו למילות תפילה, אך חלקן גם למילים של שירים עממיים ביידיש.
בשנת 2013 התגלו יצירות כתובות של רוזנבלט שמעולם לא פורסמו, והיו ברשות ידידו מפרשבורג ומהמבורג – החזן אמיל גרוס.
משפחתו של גרוס העבירה מזוודה ובה מסמכים שונים ודפי תווים אל הספרייה הלאומית בירושלים, שם גילו לאחר מיון יצירות בכתב ידו ובחתימתו של רוזנבלט, שלא היו מוכרות עד אז.
יצירותיו של רוזנבלט מתאפיינות במקוריות רבה בד בבד עם שילוב המוטיבים המסורתיים היהודיים והליטורגיים.
ביצירותיו של רוזנבלט, גם ברצ'יטטיביות שבהן, תופסת המלודיה מקום נכבד.
הגיוון שבקשת יצירותיו נרחב, וניכרת בה השפעתן של תרבויות מוזיקליות שונות.
לדוגמה, ניתן לשמוע את השפעתה של המוזיקה הקלאסית ביצירתו "עד הנה" (מתוך נשמת כל חי) המאופיינת במוטיבים קלאסיים אך אינה נעדרת תחינה יהודית.
מעבר לכוחו כמלחין, ניחן רוזנבלט ביכולת ייחודית למעבר חד מטנור לירי לפלסט, כישרון בו עשה שימוש ברבות מיצירותיו.
טכניקה זו הטביעה את חותמה על עולם החזנות היהודי, ומכוחה נמדדים כישוריו של חזן גם ביכולתו להשתמש בפלסט, או כפי שהוא מכונה בעולם החזנות קאפ שטימע – קול הראש.
מעבר ליצירותיו החזנות רוזנבלט הלחין גם שירים חסידים רגילים כמו ניגון מוצאי שבת שאותו הלחין לכבוד האדמור מבאיאן יצחק פרידמן אשר מושר בחסידות בכל מוצאי שבת אחרי סעודת מלווה מלכה
רבות מיצירותיו נחשבות עד היום לקלאסיקות בעולם החזנות ומושרות בפיהם של חזנים רבים בתפילות ובקונצרטים, ומוקלטות שוב ושוב על ידי חזנים ואמנים רבים.
אחדות מהן אף פופולריות בעולם היהודי כולו.
רוזנבלט הקליט מעל 180 הקלטות.
רובן מיצירותיו המקוריות, וכן לא מעט יצירות עממיות ויצירות משל אחרים.
כך מקובל לייחס לרוזנבלט לחן מפורסם לשיר המעלות (תהלים קכו), המזמור המושר קודם ברכת המזון.
אך את הלחן הזה הלחין קרוב משפחתו – החזן פנחס מינקובסקי, ורוזנבלט היה הראשון שהקליט את היצירה.
לרוב הקליט את היצירות בליווי פסנתר או עוגב, לעיתים בלווית תזמורת קטנה או מקהלה.
הקלטותיו של רוזנבלט נעשו בימים שתעשיית ההקלטות הייתה בראשית דרכה, ולכן איכותן על פי רוב ירודה.
לאחרונה השקיעו כמה חברות הפקת מוזיקה בניקוי חלק מההקלטות הללו ושיפור איכותן באמצעים טכנולוגיים חדשניים, ואף הקליטו את הליווי המוזיקלי מחדש.
חובבי החזנות והמוזיקה היהודית יכולים עכשיו ליהנות מקולו ומשירתו באופן הדומה יותר למקור.
בשנת 2011 הוצא תקליטור עם מספר שירים של רוזנבליט בביצוע של חזנים ידועים כמו חיים אדלר, דוד וינבך, בנימין מולר ונוספים.
רוזנבלט נזכר ברומן בעל היסודות האוטוביוגרפיים "והוא האור" (1946) מאת לאה גולדברג, כאשר היא מתארת את אווירת הנופש ביער לצד הנהר: "איזה לילה מוזיקלי – בכל הקייטנות פערו לוֹעם הגרמופונים.
יוס'לה רוזנבלט משתפך בניגון של ימים־נוראים.
שכנתו היא מארלן דיטריך החזנים, זמרי הקברטים, מנגני הג'אזים, איזה לילה!".
ההצגה "רוזנבלט אקספרס", שעלתה לראשונה בירושלים בדצמבר 2014 והמשיכה באולם הבימה 4 בתל אביב, מגוללת את סיפור חייו רב התהפוכות של רוזנבלט.
בהצגה נעשה שימוש בהקלטות המקוריות של יוסל'ה.
הזמר הישראלי חנן יובל שר את "שיר המעלות" (תהלים קכו) בביצוע מחודש שהכניס את השיר לרפרטואר הקלסי של השירים הישראליים.
בשכונת רמות בירושלים נקרא רחוב על שמו של רוזנבלט.
הרב יוסף רוזין (מפורסם בכינוי הרוגצ'ובר או הגאון הרוגצ'ובי על שם עיר הולדתו; תרי"ח, 1858 - י"א באדר תרצ"ו, 5 במרץ 1936) היה רבה החסידי של העיר דווינסק (כיום דאוגבפילס בלטביה), מחבר סדרת ספרי השו"ת והפרשנות צפנת פענח.
נחשב ללמדן בעל זיכרון פנומנלי, בעל חשיבה ושיטת לימוד ייחודיות.
גילה בקיאות בכל תחומי התורה והיה מחבר שו"ת פורה.
נולד בעיר ראגאצ'וב בבלארוס לפישל רוזין, שהיה חסיד חב"ד קאפוסט.
בגיל בר מצווה הביאו אביו לרבי יוסף דב (יושע בער) סולובייצ'יק שהיה אז רבה של סלוצק, והרוגוצ'ובר נשאר שם ללמוד כשנה עם בנו רבי חיים סולוביצ'יק אצל הרב מנדל מסלוצק (סלוצקר), בתקופה זו כונה על ידי רבים "העילוי החצוף".
בגיל 18 נישא ככל הנראה לפעריל, בתו של הרב משה יהודא גארפינקל מוורשה.
היא נפטרה בשנת תרע"א ונקברה בוורשה.
מספר שנים לאחר שנפטרה אשתו הוא נישא לאחותה, רבקה.
לאחר נישואיו עבר לשקלוב ולמד אצל המהרי"ל דיסקין, ובשנת ה'תרמ"ט (1889) מונה על ידי רבי שלמה זלמן שניאורסון, האדמו"ר מקאפוסט (נכדו של ה"צמח צדק") לרב עדת החסידים בדווינסק, שרובם היו חסידי קאפוסט (רב המתנגדים בעיירה היה רבי מאיר שמחה הכהן).
במלחמת העולם הראשונה עבר לפטרבורג, ואחר כך שב לדווינסק.
בשנת 1936, בגיל 78, עקב מחלת כליות קשה, נסע לווינה לשם ביצוע ניתוח אולם נפטר שם בי"א באדר תרצ"ו (5 במרץ 1936) והובא לקבורה בבית הקברות בדווינסק.
כיום כונסו קברי הרבנים לקבר אחים בפאתי בית הקברות הנוצרי, הרב רוזין נקבר משמאל לעמיתו האור שמח, ולצדו ממש נקברו ספרי תורה וכתבי גניזה.
הותיר אחריו שתי בנות: רחל, אשת הרב ישראל אבא ציטרון, רבה השני של פתח תקווה אשר נספתה בשואה עם יתר יהודי דווינסק; וחנה, אשת הרב אבא דוד גולדפיין, רב העיר מוסקבה, אשר ככל הנראה, נספתה גם היא יחד עם ילדיה בשואה.
מלבד ילדיו, גידל גם את בן אשתו השנייה, יצחק, ושני אחיינים יתומים.
הרב שלמה יוסף זוין פותח את מאמרו אודות הרוגוצ'ובר במילים הבאות:
דבריו כונסו בכתב בספרי "צפנת פענח", ולשונו שם קצרה מאוד וקשה ביותר להבנה.
הוא מפנה שוב ושוב אל מקורות מבלי לבאר פשר ההפניה.
כיום קיימת מהדורה מבוארת לכתביו שיצאה על ידי מכון "צפנת פענח" שבישיבת רבי יצחק אלחנן בארצות הברית.
מסופר כאשר באו להדפיס את חיבורו "צפנת פענח" בבית הדפוס נגמרו חותמות הדפוס של האות ע' מרוב הפניות למראי מקומות שונים במילים "עיין עוד".
אגדות רבות שסופרו אודותיו נסובו על תשוקתו הלוהטת לעסוק בתורה.
כך לדוגמה סופר כי כאשר למד עם אביו צעק עליו הרוגוצ'ובר כי הוא אינו מבין את הגמרא בכלל, ומיד אחר כך התנצל וביקש את סליחת אביו.
עוד סופר כי הוא עסק בתורה גם בזמנים בהם אסור על פי ההלכה ללמוד תורה - כשישב שבעה ובתשעה באב.
משהעירו לו על כך, אמר שאין לו ספק שהוא עתיד להיענש על כך משמים, אבל הוא מוכן להיענש על שקידתו בתורה.
לפי גרסה אחרת הוא ענה על השאלה מראיה מהירושלמי ש"אם היה להוט (=שואף ומשתוקק מאוד) אחר התורה, מותר", מאחר שלמי שקשה בלא תורה הרי זה נחשב כצורך קיומי ומותר אף באבל.
גם כאשר נטה למות וסבל מכאבים עזים, סיפר לסובביו כי הוא מייחל שהכאבים ייפסקו לפחות ליום אחד בשבוע כדי שיוכל ללמוד בריכוז.
מסופר שהאור שמח התבטא על שקידותו של עמיתו, שאין גדלותו בזיכרונו המופלא, כי אין זו גדולה לזכור דברים שנלמדו רק אתמול ושלשום.
ביטוי לייחודיותו של הגאון הרוגצ'ובי ולהערכה לה זכה מאת בני דורו אפשר למצוא בהתבטאותו של המשורר ביאליק עליו, "ממוחו אפשר היה לחצוב שני איינשטיינים".
מסופר כי ביאליק שאל אותו מה היה הבגד היהודי הלאומי בימי התנאים והאמוראים ובזמן בית המקדש, הרוגצ'ובי מנה מיד 36 סוגי בגדים, לגברים ולנשים.
פגישתם של הרוגצ'ובי וביאליק סוקרה בהרחבה בעיתונות היהודית.
הרוגצ'ובר לא הסתפר, והיו ספקולציות שונות אודות מנהג משונה זה.
שמועה אחת אומרת כי הוא ראה בתספורת בזבוז זמן - ביטול תורה, אחרים אמרו כי קיבל על עצמו נזירות מגיל צעיר.
וסיבה אחרת, פרוזאית יותר, היא שבשל מחלת עור שהייתה בראשו הוא לא יכול היה להסתפר.
פעם בהגיעו לווינה, היו שבירכו עליו בשם ומלכות ברכת "שחלק מחכמתו ליראיו".
הרוגוצ'ובר התנגד לציונות, וכתב למשל "אודות כת המעוקשה אשר מכנים עצמם בשם ציונים.
לא לחנם רק משום דציון חוץ לירושלים".
וכן בירחון הפלס משנת תרס"ה כתב נגד תנועת המזרחי, מכתב ט' (עמ' 138–139).
בשנת ה'תרפ"ז כתב מכתב נגד הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
מכתבים נוספים בשמו נגד הציונות פורסמו על ידי חיים בלוך בספר "דובב שפתי ישנים", אמנם עלו טענות שמכתבים בספר כולו זויפו בידי בלוך.
גם הרבי מלובביץ' כתב לבלוך שברור לחלוטין שהסגנון במכתבים אלה אינו סגנונו של הרוגאצ'ובר.
הוא התכתב בדברי תורה עם הרב הרצוג ורבנים ציוניים אחרים, והמכתבים מופיעים בארכיונו של ר' יוסף רוזין, העילוי מרוגצ'וב, רבה של דווינסק.
את פלפוליו החריפים אין הוא נוטש גם כשהוא בא לדון הלכה למעשה.
בין השאר מבוססת דרכו על פירוק הדינים לפרטיהם ולעיתים קרובות מרחיק הוא לכת בכך יותר מהאמן המפורסם של שיטה זו, רבי חיים מבריסק, שאת דבריו לא כתב לפסיקת הלכה למעשה.
דוגמה לשיטתו בפירוש ההלכה אפשר למצוא בניתוח שלו למצוות ברית מילה.
הוא הציג שלושה אופנים אפשריים להבנת המצווה: א) העדר העורלה.
בהמשך לכך, מצא מקרים אפשריים שונים בהם מתקיים רק אחד או שניים מן התנאים, והסביר כי המסקנה ההלכתית במקרים אלו תלויה באופן ההבנה של המצווה.
מנקודת מבט כוללת יותר, טען כי בכל אחת מהמצוות יש להבדיל בין ה"פעולה" (מעשה המצווה עצמו) וה"נפעל" (תוצאת הפעולה).
שיטתו הפילוסופית ינקה רבות מן הרמב"ם, בספריו משנה תורה ומורה נבוכים.
יחסו אל הרמב"ם היה של הערצה רבה.
"רבינו" סתם אצלו הכוונה היא לרמב"ם.
תשומת לב רבה הוא מקדיש לתוספתא ולתלמוד ירושלמי וכן עושה שימוש הלכתי באגדה.
את הפרשנים הקלאסיים לתלמוד הירושלמי (שאינם מן הראשונים) ביקר וטען כי במקרים רבים שגו בהבנת כוונתו.
התנגד באופן כללי לחידושים הלכתיים, כמו ניסיונות לפתור את בעיות העגונות באמצעות תקנות שונות.
לרב ששלח לו רעיון בנושא, כתב שחיבורו "מלא שטותים והבלים, ורק רוצים להתיר אשת איש ולהרבות ממזרים בישראל", ורמז שאין בדעתו להרבות בדברים עם אפיקורוס.
לאחת מחומרותיו יש השלכות אקטואליות קשות.
לדבריו נישואים אזרחיים אינם יוצרים קידושין הלכתיים אך הם מחייבים גט.
לאלו ההולכים בשיטתו, יש לנישואין אזרחים משמעות, בניגוד לשאר הפוסקים, ויש איסור לבוא על אישה שנישאה בנישואין כאלה, אם כי בניה אינם ממזרים.
הרוגוצ'ובר לא ייחס חשיבות לעקרון של הלכה כבתראי, ומורה על עליונות דעתם ההלכתית של הדורות הקודמים.
כך כפי שמציין הרב זווין: "יודע הגאון הרוגאצ'ובי את ערכו, לא נכחד עצמו ממנו.
לא מזכירם ולא מביאם כלל.
ואפילו את הראשונים (רש"י, תוספות, הרא"ש וכו') שהוא מצטט אותם לפי דרכו, ומראה לנו פנינים נפלאות בדבריהם, אפילו את הראשונים האלה אין הוא מקבל את מרותם באופן מוחלט".
הרוגצ'ובר נטה לשיטתו של הרמב"ם.
הוא אהב את ספרו משנה תורה, והשתמש אף בספרו הפילוסופי מורה נבוכים כדי לפסוק הלכה.
הוא חש כלפי הרמב"ם קרבה אישית, ומסופר כי בכל בוקר ובכל ערב הוא אמר "בוקר טוב רבי" ו"ערב טוב רבי", כשכוונתו היא לרמב"ם.
כך גם פעם אחת כאשר מצא את אשר חיפש זמן רב בספרו של הרמב"ם, אמר בשמחה כלפי הרמב"ם "שתחיה עד מאה ועשרים שנה...".
ש"י עגנון מספר על פגישה של אחד מידידיו עם הרוגצ'ובר:
מספר פוסקי הלכה מתחו ביקורת על הרב רוזין בעקבות התעלמותו מעיקרון "הלכה כבתראי".
הרב יחיאל יעקב וינברג כתב עליו: "אעפ"י שהיה גאון נורא ונפלא, אבל הוא לא רצה להיכנע לשום גדול שבגדולים של הדורות הקודמים מלבד להרמב"ם, שאותו היה יכול הסיע לצד חדושיו, כיוון שהרמב"ם שותק ואינו מפרש את נימוקיו וטעמי פסקיו.
וחידושי הגאון צריכים תמיד בדיקה אם אינם מתנגדים לדברי רבותינו הראשונים, שהוא לא השגיח בהם".
הרב אברהם אהרן יודלביץ כתב: "כי הוא חושב כי עד שבא הוא לעולם לא הייתה לישראל תורה כלל, כי לא הבינו תורה מאומה - וממנו התחילה התורה ובו תסיים...
והוא יושב בעיניים על הדרך כי תורתו מלאה עיניים, עיין עיין, אבל אינה ברה מאירת עיניים רק סמיות עיניים".
לאחר פטירתו נסעה בתו רחל לדווינסק למצוא את כתבי אביה על מנת להוציאם לאור, על אף שברקע הייתה מתיחות לקראת מלחמת העולם השנייה.
עד פרוץ מלחמת העולם השנייה היא הספיקה להוציא שו"ת "צפנת פענח" (בשנת ה'ת"ש).
עד סיוון ה'תש"א, היא הצליחה לשלוח תצלומים זעירים (בגודל של כ-2 ס"מ) משאר הכתבים יחד עם רבה של דווינסק באותה העת, הרב ישראל אלתר ספרן פוקס, לקרובו בניו יורק, צבי הירש ספרן.
בחודש זה כבשו הנאצים את דווינסק והוציאו להורג את יהודי העיר אשר לא הצליחו לברוח.
הרבנית רחל והרב פוקס ברחו ונרצחו מספר חדשים לאחר מכן.
לאחר כיבוש העיר הושמדו כל הכתבים שנשארו, ואבדו גם אלה שרחל לא הספיקה לשלוח לניו-יורק.
כ-20 שנה לאחר פטירתו של צבי הירש ספרן, נפגש בנו, זאב ספרן, עם הרב מנחם מנדל כשר, שלאחר מאמצים הצליח למצוא מכונה חדשה שבאפשרותה לפענח את הצילומים הזעירים שנשלחו מדווינסק.
בעקבות כך הקים הרב כשר בישיבת רבינו יצחק אלחנן את "מכון צפנת פענח", בו ישבו צוות של עורכים שהוציאו לאור חלק מכתבי הרוגצ'ובר שהצליחה רחל לשלוח מדווינסק.
בשנים תשס"ח-תשע"ד הוחל בפרויקט סריקת כתבי הגאון במצלמות חדשות של הספרייה הלאומית ובאיכות משופרת, ויצאו לאור ספרים חדשים בירושלים (תשע"ד) ובמודיעין עילית.
יוסף (יאשע) ריבלין (י' בטבת תקצ"ז, 18 בדצמבר 1836 – כ"ז באלול תרנ"ו, 5 בספטמבר 1896) היה מראשי הקהילה היהודית בירושלים במאה ה-19 ומבוני שכונות ירושלים.
נחשב לאחת הדמויות החשובות ביותר במפעל היציאה מהחומות.
נולד בירושלים, בנו של אברהם בנימין ריבלין ונכדו של הרב משה ריבלין.
בשנת תרט"ו (1855) נישא לשרה ציפה גולדשמיד.
בשנת תרי"ז (1857), בהיותו כבן עשרים, יסד חברה בשם "בוני ירושלים", ששמה לה למטרה לבנות בתים מחוץ לחומות העיר העתיקה.
פרסם מאמרים למען בניין ירושלים ויישובה בכל עיתוני התקופה.
במשך שנים ארוכות עמד ריבלין בראש ועד הכללי כנסת ישראל שאיחד את כל קהילות האשכנזים בירושלים (ולמשך תקופה אף את קהילות הספרדים).
היה מעורב בהקמת שכונות יהודיות רבות מחוץ לחומות, וכונה ביידיש: "ר' יאשע דער שטעטלאך-מאכער" (רבי יושה בונה השכונות).
בין השכונות שלהקמתן היה אחראי במישרין ניתן לציין את נחלת שבעה, שכונת בית דוד, מאה שערים, זיכרון טוביה, שערי צדק ועוד.
יש הזוקפים לזכותו את הקמתן של 16 שכונות בירושלים, ואת הצלתם של מאות עניים מרעב וממחלות.
ריבלין ראה בפעולותיו מעשה הצלה ליהודים הדחוסים בצפיפות בין החומות, ומשלמים שכר דירה מופרז לבעלי הבתים המוסלמים, אך בעיקר ראה בפעולותיו, כאמור, מעשה של קירוב המשיח וקיום ציווי אלוהי של "מצוות הרחבה".
הוא העלה על הכתב מאות שירים, המבוססים כולם על סודות ורמזים קבליים, ובהם שטח את הסיבות לפעולותיו.
באחד השירים יצר פרפרזה על המילים "רב לך שבת בעמק הבכא" מתוך המזמור לכה דודי, ואף רמז בראש השיר לשמו:
בשיר אחר, בו הוא מתייחס לחומות העיר כשלשלאות כובלות, וכגלות בפני עצמה, כתב:
במשך שנים ארוכות נדד ריבלין בין השכונות שהקים, וגר בכל אחת מהן.
לאחר מות אשתו הראשונה (לעיל) נישא בשנית למרים לבית פיזיצר, ונולדו לו שני בנים ושתי בנות.
בין בניו החזן ומורה החזנות שלמה זלמן ריבלין.
בני משפחתו סבלו מאוד הן בשל המעברים הרבים והן בשל מצוקתם הכלכלית הקשה, עקב התעקשותו של ריבלין להוכיח כי כספי הציבור שבידו נתונים לציבור בלבד.
בשלהי שנת תרנ"ו (1896) נפטר והותיר את משפחתו בחוסר כל.
רבים ספדו לו, וביניהם יחיאל מיכל פינס אשר הכביר מילות הספד על חברו הטוב מעל דפי עיתון החבצלת.
שמו של ריבלין הונצח לאחר מותו בקריאת אחד מרחובות נחלת שבעה על שמו.
הייתה זו מחוות הנצחה ראשונה מסוגה, שכן הוא התעקש כל ימיו שלא ייקרא דבר מכל שבנה על שמו.
ריבלין כתב, כאמור, מאות שירים, אותם הוציאו לבסוף צאצאיו בספר שנקרא "ברית אבות בסערת אליהו".
בספר פזמונים זה ביטא את עקרונות הגאולה על פי הגר"א, אותם למד לדבריו מסבו.
בפזמוניו שילב שני נושאים עיקריים: תיאור פועלם של תלמידי הגר"א, למען העלייה לציון ולמען יישוב ירושלים ותיאור חד ובהיר של תורת האתחלתא דגאולה מבית מדרשו של הגר"א.
ר' יושעה התווה תוכנית ברורה כיצד לבצע את השלבים השונים של האתחלתא.
הספר יצא בכמה מהדורות, שהאחרונה שבהן כוללת שירים שנכתבו על ידי צאצאיו ברוח פזמוניו.
בשנת 1966 ראה אור קובץ ממאמריו, שנקרא בשם "מגילת יוסף".
יוסף רז (21 במרץ 1939 – 2 במאי 2022) היה פילוסוף יהודי ששימש פרופסור מן המניין בפקולטות למשפטים באוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת קולומביה.
תחומי מחקריו היו פילוסופיה פוליטית, אתיקה ופילוסופיה של המשפט.
רז נולד בפלשתינה (א"י) ב-1939. למד תואר ראשון בפילוסופיה ובמשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1963. במסגרת כנס שנערך בישראל פגש אותו הפילוסוף הבריטי הרברט הארט והתרשם מכישוריו.
הארט הזמין אותו ללמוד בהנחייתו באוניברסיטת אוקספורד ורז נענה להצעה.
הוא השלים את לימודי הדוקטורט ב-1967 ולאחר מכן חזר ללמד באוניברסיטה העברית כמרצה בפקולטה למשפטים ובמחלקה לפילוסופיה.
ב-1972 חזר לאוניברסיטת אוקספורד, שם התמנה לפרופסור לפילוסופיה של המשפט.
ב-2002 החל בנוסף ללמד באוניברסיטת קולומביה.
הוא נבחר ב-1992 כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
רז ביקר לעיתים בישראל והעביר סמינרים באוניברסיטאות.
ב-2014 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית.
רז נחשב כממשיכו של הארט.
ספריו עוסקים בנושאים של נורמות, סמכות ופוזיטיביזם משפטי.
בתחום הנורמות רז תופס אותן כחוקים המנחים התנהגות אנושית.
רז בחן מערכות בהן מתקיימות נורמות, כגון מערכת משפט.
בתחום הסמכות, רז בחן שאלות על סמכות החוק כלפי אנשים במערכות משפט שונות ואת הסמכות שהחברה מאשרת על פי החוק.
פוזיטיביזם משפטי מתאר לעיתים עמדה לפיה חוקים לא יכולים או לא צריכים להתבסס על מוסר.
אולם, רז לא מגן על עמדה זו.
על פי גישתו, פוזיטיביזם משפטי מבטא את העמדה כי אין כל קשר מושגי הכרחי בין חוק למוסר.
חוק לא משתנה אם איננו צודק או לא מוסרי.
סמכות בפילוסופיה פוליטית נחלקת לשני סוגים: סמכות פרקטית וסמכות אפיסטמית.
הסוג הראשון, נותן טעם לפעולה, ואילו הסוג השני נותן טעם להאמנה באמיתות מסוימות.
מקובל בספרות כי המיוחד בטעם של הסמכות הוא שהוא אינו תלוי בתוכן הדברים, והכפוף לסמכות מקבלו משום שהוא בתחום הסמכות של מנפיק הטעם.
בעבודתו, רז מסביר כי הדרך שבה סמכות עובדת היא באמצעות "הטרמה" (Preemption).
כך, בניגוד לשיקולים אחרים המנחים את האדם בבחירתו – הטעם של הסמכות מכריע ללא שקילה (ובמובן המטאפורי, בטרם נשקל מול טעמים אחרים).
לגישתו של רז, סמכות תהיה מוצדקת כאשר היא יודעת להחליט יותר טוב מהפרט, אשר ניצב למול שיקולים רבים ולא פעם אינו טוב בלקבל החלטות על בסיסם.
עבודותיו האחרונות של רז עוסקות פחות בתאוריה משפטית ויותר בפילוסופיה פוליטית ופילוסופיה של הפעולה.
בפילוסופיה פוליטית רז תומך בליברליזם פרפקציוניסטי, אשר דוחה את דרישת הנייטרליות מהמדינה ביחס לדרכי חיים, הגדרת הטוב וכיוצא בזה.
באתיקה, הוא מגן על מוסר פלורליסטי (Value pluralism) ועל הרעיון שערכים שונים לא ניתנים להשוואה ולמדידה (רז משתמש במונח Incommensurable, ואילו היום הולך ועולה מעמדו של מונח מתחרה – Incomparable).
לפי רז, לאוטונומיה יש ערך אך כאשר היא נעשית "In the pursuit of the good", ואולם, משעומת עם טענותיו – הודה רז לא פעם כי יש ערך גם לכך שדברים רעים נעשו בשם עושם.
בבסיס עמדתו של רז עומדת גישתו כי מעשים הם חמורים יותר כאשר הם נעשים על ידי סוכן מוסרי אוטונומי.
עוד לפי רז, אוטונומיה היא בעלת ערך אך כאשר ישנו מגוון של אופציות בחירה ומגוון זה הוא בעל ערך.
רז ממחיש זאת באמצעות שתי דוגמאות: דוגמת הבור ודוגמת האריה.
בדוגמה הראשונה, לאדם התקוע בבור אין מגוון של אפשרויות בחירה, ועל כן חייו אינם אוטונומיים.
בדוגמה השנייה, מושא הדוגמה שקוע כל חייו בבריחה מפני איום האריה, ועל כן יש לו מגוון רחב של דרכי פעולה, אך אלה אינן בעלות ערך, ומטרתן היחידה להציל את עורו – ומכאן שאינו אוטונומי.
רז ממשיך מכאן לטעון כי חיים בעלי ערך הם חיים אשר מושקעים בפרויקטים בעלי ערך אשר נבחרו באופן אוטונומי.
רז מסייג עמדה זו לנסיבות החברתיות דהיום, ולגישתו בנסיבות חברתיות אחרות אוטונומיה לא הייתה תנאי הכרחי לחיים בעלי ערך (בימי הביניים למשל).
בעבודותיו יש גם התייחסות לבעיית אי הזהות.
זוכה בפרס טאנג בקטגוריית שלטון החוק לשנת 2018.
יוסף רז, "הזכות למרי אזרחי" בתוך גבול הציות, דינה וישי מנוחין (עורכים), יצא לאור על ידי סימן קריאה ויש גבול, 1985
יוסף רום (2 בספטמבר 1932 – 19 בנובמבר 1997) היה פרופסור להנדסה אווירונאוטית בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון וחבר הכנסת מטעם הליכוד.
חתן פרס ישראל לטכנולוגיה ולהנדסה לשנת תשל"ו (1976).
יוסף רום נולד כיוסף רובינוביץ' בוורשה שבפולין ועלה לארץ ישראל ב-1935. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון עירוני א' בתל אביב.
אחר כך למד הנדסת מכונות והנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של אילינוי בשיקגו, וקיבל דוקטורט בהנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של קליפורניה בפסדינה בשנת 1957.
לימד בפקולטה להנדסה אווירונאוטית של הטכניון וכיהן כדיקן הפקולטה.
ב-1974 התמנה למופקד הקתדרה ע"ש ליידי דייוויס לאווירודינמיקה ניסויית.
הרבה לפרסם מאמרים מדעיים בכתבי עת מקצועיים.
היה יועץ למערכת הביטחון ודחף לייצור ישראלי של מערכות נשק מתוחכמות.
בשנים 1970–1972 עמד בראש מינהלת נקבות הרוח והמעבדות האווירודינמיות.
אחרי מלחמת יום הכיפורים הזהיר בעיתונות נגד התחמשות גרעינית של מצרים, בסיוע ארצות הברית, והיה מהפעילים נגד הנסיגה בסיני.
באוגוסט 1976 הצטרף לתנועת החרות ושמו עלה כמועמד להתמודד על ראשות עיריית חיפה.
רום כיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד בשנים 1977–1984, מהכנסת התשיעית ועד הכנסת העשירית.
לאחר המהפך היה יו"ר הצוות להעברת הממשל ולייעול עבודת הממשלה.
בכנסת היה רום מתומכי המשך פיתוח האריה ופיתוח נשק בישראל בהיקף נרחב יותר ומתומכי הקמת התנחלויות.
אשתו, יעל רום, הייתה הבוגרת הראשונה של קורס טיס במסגרת צה"ל.
לזוג שלושה ילדים: בתם, ורד רום-קידר, היא פרופסור למתמטיקה, שהייתה ראש המחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע בין השנים 2014 ל-2016; בתם השנייה, דלית רום שילוני, היא פרופסור לחקר המקרא באוניברסיטת תל אביב; בנם, רמי רום, הוא בעל תואר דוקטור לכימיה ועורך פטנטים.
יוסף קרמרמן (10 בינואר 1926 – 12 בנובמבר 1981) היה לוחם אצ"ל ולאחר קום המדינה איש עסקים, גזבר תנועת החירות וחבר הכנסת מטעמה ואחר כך מטעם גח"ל במשך 13 שנים.
בצעירותו הצטרף קרמרמן לאצ"ל והשתתף במספר מבצעים.
אחרי תום מלחמת העולם השנייה נשלח לאירופה להדריך צעירים ניצולי שואה, עם חלקם חזר לישראל על סיפון ה"אלטלנה", ממנה ירד לפני שהופגזה.
הצטרף למרכז תנועת החרות ב-1957 ומונה לגזבר התנועה.
במהלך שנות ה-60 כיהן כיושב ראש מרכז הספורט הארצי של בית"ר.
היה לתקופה מסוימת העורך האחראי של העיתון "היום" של תנועת החרות.
בשנת 1970 מונה ליו"ר מרחב תל אביב של התנועה
נכנס לכנסת החמישית ב-20 באוגוסט 1964 אחרי פטירתו של אברהם דרורי.
כיהן ברציפות עד תום כהונתה של הכנסת השמינית.
בסוף שנת 1969 התמודד על תפקיד שר בממשלת הליכוד הלאומי מטעם תנועת החרות, במטרה להעביר את התפקיד לידי עזר ויצמן.
הוא הצליח בהתמודדות לגבור על יוחנן בדר וויתורו על התפקיד זכה לתשואות רבות על נכונותו לותר, אך גם לביקורת מצד מנחם בגין ויוחנן באדר שראו במהלך טעם לפגם.
גם בהמשך היה קרמרמן מתומכיו של ויצמן במפלגה.
מתוקף תפקידו כגזבר היה יו"ר קרן תל חי.
בקיץ 1975, כאשר נודעו היקפי החובות של הקרן, הוא נוטרל מתפקיד הגזבר, למרות שלא הודח, ובמקום זאת איתן לבני טיפל בשיקום הקרן.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית הוא לא שובץ שוב במקום ריאלי ברשימה לכנסת בגלל הפרשה.
יוסף קרמרמן נפטר מדום לב.
ב-1951 השתתף אביו שאול קרמרמן בהקמת חברת עץ לבוד תעשיות והשקעות בע"מ, לצד משפחות יהודאי וסלט, ובשנות ה-60 השתלב יוסף בעסקי החברה יחד עם אחיו, דוד קרמרמן, שימש מנהל כללי משותף.
פעילותו כמנהל המפעל גזלה חלק נכבד מזמנו ומנעה ממנו להטביע חותם בפעילותו בכנסת.
חברת ההחזקות "עץ לבוד תעשיות והשקעות" החלה ממפעל בפתח-תקוה בו יוצר עץ לבוד ("דיקט") והתרחבה לתחומי הנדל"ן, תעופה ואלקטרוניקה.
בין השאר הקימה את שכונת גבעת אורנים בירושלים, החזיקה 50% ממניות "סאיקלון מוצרי תעופה" בכרמיאל עד למכירתה לחברת אלביט מערכות, והייתה בעלת השליטה בחברת תעשיות לייזר ו"מפעלי רכב אשדוד".
נישא לפעילת הליכוד רחל קרמרמן-מרידור, בתו של חבר הכנסת והשר יעקב מרידור.
יחד עם חותנו היה מעורב במספר מיזמים כלכליים, בהם הקמת "תעשיות לייזר" שאפשרה שימוש בלייזר בניתוחים במקום בסכין.
יוסף קרמרמן הוא אביהן של מלייקה קרמרמן ושל הדוגמנית לשעבר איה קרמרמן, שהשתתפה בתוכנית ערב טוב עם גיא פינס כמגישה בצמד איה ושירלי, וחזרה בתשובה.
יוסף רומנו (ז' בניסן ת"ש, 15 באפריל 1940 – כ"ו באלול תשל"ב, 5 בספטמבר 1972) היה אלוף ישראל במשקל קל ובינוני בהרמת משקולות וחבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), מקורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן שביצע ארגון הטרור "ספטמבר השחור".
יוסף נולד בבנגאזי שבלוב לרנטו וחיריה.
ב-1946, כשהיה בן 6 עלה ארצה ביחד עם הוריו ועשרת אחיו ואחיותיו.
כשגדל, התגורר בהרצליה ביחד עם אשתו אילנה ושלוש בנותיו, אושרת, רחל ושלומית.
יוסף היה מעצב פנים ומרים משקולות במשקל בינוני בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.
היה אלוף ישראל במשקל קל ובינוני בהרמת משקולות במשך 10 שנים.
במלחמת ששת הימים התנדב לשרת ביחידה קרבית והשתתף בכיבוש רמת הגולן.
שימש מאמן באגודת הפועל תל אביב.
ב-1972 הוא היה חלק ממשלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972).
בזמן אולימפיאדת מינכן קרע גיד בברך ונאלץ לפרוש מהתחרות.
ב-6 בספטמבר 1972 היה אמור לטוס לישראל ולבצע ניתוח בברך.
ב-5 בספטמבר 1972 פרצו טרוריסטים ערביים לבניין שבו שכנה המשלחת הישראלית, רצחו את משה ויינברג ותפסו את רומנו ותשעה מחבריו כבני ערובה.
רומנו, שהיה לוחם במלחמת ששת הימים, תקף בסכין לקילוף פירות את אחד המחבלים, דובר הקבוצה (מוחמד מסאלחה שכינה עצמו עיסא), דקר אותו, באופן קל בלבד, ולקח ממנו את רובה ה-AKM, ואז נורה ונפצע קשה על ידי מחבל אחר (ככל הנראה ע'י מוחמד ספדי, מחבל שנותר בחיים ומתגורר היום בסוריה).
המחבלים הותירו אותו על רצפת החדר לדמם למוות, כאות אזהרה עבור שאר החטופים הכפותים, ואף סירסו אותו.
אחרי הטבח אמרה אלמנתו אילנה:
רומנו השאיר אישה ושלוש בנות.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין בהרצליה, מקום מגוריו.
אילנה רומנו, שהייתה בת 26 בזמן הטבח, מנהלת עד היום מאבק עיקש לשכנע את ראשי הוועד האולימפי העולמי לשלב בטקס הפתיחה בכל אולימפיאדה דקת דומיה לזכר בעלה ועשרת חבריו שנרצחו בטבח.
בנוסף היא הביאה לחשיפת מחדלי שירותי הביטחון הגרמניים בעת החילוץ ובעזרתה ושאר משפחות החטופים קיבלה על עצמה גרמניה את האחריות המלאה על רצח הספורטאים.
בסרט "מינכן" בבימויו של סטיבן ספילברג, המציג את סיפורם של סוכני "המוסד" הישראלים שהרגו את המחבלים המעורבים בתכנון טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, שיחק השחקן והבמאי סם פויר את דמותו של רומנו.
בתגובה לסרט אמרה אילנה רומנו כי "אין לנו בעיה עם הסרט, להפך, אנו שמחות שהאתלטים ייזכרו לעד ואסון מינכן לא יחזור עוד".
ב-2 בספטמבר 2010 בתו של יוסף, אשרת רומנו, אמרה: "38 שנים לחכות לדקה דומיה או לזיכרון זה הרבה יותר מדי והעולם מדבר, אוהד ורוצה, אבל יש מי שפוחד ואני לא מבינה ממה הפחד.
התירוץ הוא לא לערב פוליטיקה וספורט אבל לדעתי זה המקום המדויק להנציח אותם.
אני קוראת בקריאה כואבת - הגיע הזמן".
בשנת 2004 הוקם מועדון "מכבי רומנו" בהרצליה על ידי עדי ברנה, חברם לקבוצה.
המועדון קרוי על שמו של רומנו, ופועל עד היום לזכר הספורטאים וטיפוח ענף הרמת המשקולות.
בספטמבר 2025 אולם ספורט בשכונת נוף ים בהרצליה נקרא על שמו.
יוסף קרדונר (נולד בשם גלעד קרדוניס ב-1969) הוא זמר ומלחין חוזר בתשובה חסיד ברסלב.
נחשב לאחד מחלוצי ז'אנר המוזיקה היהודית המקורית שראשיתו בשנות ה-90 של המאה ה-20.
נולד בשם גלעד קרדוניס בפתח תקווה ב-1969. בנעוריו שיחק כדורגל בקבוצת הנערים של הפועל פתח תקווה.
בעקבות פציעה פנה ללימודי מוזיקה – נגינה בגיטרה ושירה.
כשהיה בן 18 התגרשו הוריו.
ב-1987 התגייס לצה"ל, ואת שירותו הצבאי עשה בלהקת פיקוד צפון לצד אחינועם ניני ודני שטג ובפיקודו של יצחק אזולאי.
בהמשך שירותו הצבאי עבר ללהקת "רוק בירוק" של מפח"ש, שם שירת לצד אבישי כהן.
עם שחרורו מצה"ל הקים להקת רוק בשם "שישים ושש" (שירה וגיטרה: גלעד קרדוניס, גיטרה - גידי רז, בס - ערן זילברברג, קלידים וסקסופון - איציק אזולאי, תופים ושירה - תמיר מוסקט) והשתלב כגיטריסט וכזמר רקע בלהקה הייצוגית של פתח תקווה, "עבר הווה עתיד", בניהולו המוזיקלי של עוזי חיטמן.
בתחילת שנות התשעים החל בתהליך של חזרה בתשובה, במהלכו שינה את שמו מגלעד קרדוניס ליוסף קרדונר, כשם משפחתו של רבי ישראל קרדונר, שהיה מורו של רבי ישראל דב אודסר.
בריאיון עמו סיפר כי שיר חסידי ששמע באקראי (השיר ידיד נפש של הזמר החסידי אברהם פריד) השפיע עליו עמוקות בתהליך התשובה.
קרדונר למד בישיבת ברסלב לבעלי תשובה במגדיאל, ולאחר מכן אצל הרב שמעון ויזנפלד שהפך לרבו.
לאחר הפסקה של כחצי שנה בעבודתו המוזיקלית, כשהיה בהתבודדות בפרדס כמנהג חסידות ברסלב, התנגן בראשו הלחן של "שיר למעלות" (פרק קכ"א בתהלים), וכששב לביתו מיהר לרשום את מנגינת השיר בתווים על מנת לזכור אותו.
בעקבות אירוע זה קרדונר ביקש לשוב ולעסוק במוזיקה, והוא עשה זאת לאחר שקיבל את ברכתו של הרב ויזנפלד.
קרדונר הוסיף ליצור מוזיקה כבעל תשובה, למילים מהמקורות ומכתבי חסידות ברסלב (לרוב קטעים מליקוטי מוהר"ן).
נשוי ואב לשבעה, מתגורר בבית שמש.
אלבומיו הראשונים של קרדונר הופיעו באמצע שנות התשעים.
קרדונר היה לאחד מחלוצי המוזיקה היהודית המקורית (במקביל ליוצרים כעדי רן), שהתפתחה אז בעיקר הודות לחדירתם של חוזרים בתשובה ברסלביים לתעשייה המקומית.
להבדיל מן המוזיקה החסידית המיינסטרימית שפעלה בתקופה זו, המוזיקה היהודית התאפיינה בשירה בעברית צברית נטולת-מבטא יידי, בתזמור אקוסטי ומינימלי יחסית ובפנייה אל קהל-יעד רחב יותר, מעבר לגבולות המגזר החרדי ואף הדתי לאומי.
עבודותיו של קרדונר תרמו להתפתחות הטרנד היהודי בקרב מוזיקאים רבים בעשור הראשון של המאה ה-21 – חילוניים, דתיים ובעלי תשובה.
המוזיקה של קרדונר מאופיינת בפשטות מלודית ובחזרות רבות, ובכך היא ממשיכה במובן מסוים את הקו המלודי של רבי שלמה קרליבך, אולם עם זאת היא נחשבת למורכבת בהרמוניות ובמקצבים שלה, והיא מטמיעה בתוכה השפעות רבות ומגוונות: החל מרוק רך ורוקנרול וכלה בג'אז ובמוזיקה לטינית.
קרדונר התפרסם בעיקר בזכות לחנו לתהילים קכ"א ("שיר למעלות").
השיר זכה במרוצת השנים לכמה וכמה ביצועים, על ידי יוצרים מפורסמים, ובהם נינט טייב, זהבה בן ומוש בן ארי.
על כך אמר קרדונר בריאיון לעיתון "בשבע":
יוסף קרמין "נבון" "מרדכי" (27 בדצמבר 1910 – 7 במרץ 1993) היה מתנדב להגנת היישוב, איש בית"ר, לוחם מחתרת האצ"ל ומבכירי מפקדיה, פעיל עליה ב'.
יוסף קרמין היה בנם החמישי של דבורה ומיכאל קרמין.
משפחתו עלתה לארץ ישראל בשנת 1905, מהעיירה הומל ברוסיה במסגרת תנועת "חובבי ציון".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גרשו הטורקים את המשפחה שהתגוררה על קו הגבול יפו - תל אביב.
אביו מיכאל ואחיו הבכור חיים, גויסו לעבודות כפייה בתחנת הרכבת בבאר שבע.
לעת ערב התכנסו תריסר יהודים להתפלל בתוך הקרונות, שם השיגה אותם פצצה שהוטלה על ידי מטוס של בנות הברית.
11 יהודים נהרגו בהתקפה זו, וביניהם מיכאל וחיים.
הם נקברו בקבר האחים לחללי הפצצה בבית הקברות הישן בבאר שבע.
עם סיום המלחמה עברה המשפחה לתל אביב והתגוררה ברחוב שינקין 27, שהיה אז הבית הקיצוני ברחוב.
המשפחה נאלצה להתגונן מפני התנכלויות של ערבים שעבדו וגרו בכרמים אשר גבלו עם הבית.
יוסף השלים בית הספר יסודי, ובגיל 14 יצא לעבודה כדי לסייע לאמו ואחיותיו בפרנסת המשפחה.
בגיל 16 רכש יוסף אקדח, ושנה לאחר מכן הצטרף לקבוצת צעירים שהתאמנו בשימוש בנשק בהדרכתו של יהודה ארזי שעבד כשוטר במשטרת תל אביב.
ארזי ניצל את מעמדו כשוטר כדי לסייע לצעירים שהתנדבו להגן על תושבי תל אביב.
בשנת 1927 הצטרף יוסף קרמין לתנועת הנוער בית"ר, ובה עסק הוא וחבריו באימון גופני ותרגילי סדר.
הוא היה בין ראשוני הפעילים בשורותיה.
עם פרוץ מאורעות תרפ"ט 1929 נשלח יוסף עם קבוצת צעירים להגן על בת ים (אז שכונת "בת-וגן") שהייתה מוקפת מצפון על ידי ערביי יפו, וממזרח גבלה עם הכפר הערבי ג'באליה.
יוסף וקבוצת צעירים מבית"ר שהתקבצו סביבו, המשיכו להתאמן בהפעלת נשק, אך הקפידו לעשות זאת מחוץ למסגרת בית"ר שהיה ארגון רשמי ועל כן השימוש בנשק היה אסור בו.
בשנים 1930–1931 הגיע ל ויחד עם מספר תושבים מהאזור, ביניהם יוסף חקלאי ממטולה, דוד אסא מראש פינה ואחרים, סייעו למעפילים, אשר הגיעו בקבוצות קטנות מביירות אל מטולה בדרך היבשה, בעזרת מבריחים לבנונים שעשו זאת תמורת בצע כסף.
העולים היו מגיעים מביירות דרך מרג' עיון כשהם רכובים על חמורים, ומשם מוסתרים מעיניהם הבולשות של הבריטים למטולה, בהמשך פוזרו לטבריה, ראש פינה, עפולה והסביבה.
בשלהי 1931 נקרא יוסף לביתו של משה רוזנברג, שהיה מפקד בית"ר בתל אביב.
בפגישה נכחו גם יוסף פעמוני ואברהם תהומי "גדעון", שהיו מפקדיו הבכירים של ארגון ב', אשר נקרא גם ההגנה הלאומית, ולימים האצ"ל.
חודשים ספורים קודם לכן, פרש אברהם תהומי בחברת מפקדים אחרים מההגנה על רקע עימותים אישיים ואידאולוגיים.
הנוכחים הפצירו ביוסף להצטרף עם קבוצתו לארגון, ואכן לאחר מספר ימים התקבלה הסכמתם של יוסף וחברי הקבוצה.
חברי הקבוצה עברו את תהליך הקבלה לארגון, ויוסף התקבל לקורס סגנים בהדרכת אברהם תהומי.
כינויו של יוסף באצ"ל היה "נבון".
משימתו הראשונה הייתה הקמת תא אצ"ל ברמת גן ועליו פיקד עד 1935. אז עבר יוסף לירושלים ומונה שם למפקד יחידת הקשר.
ב-1936 עם פרוץ מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, פיקד יוסף מטעם האצ"ל על השכונות: "המרכז המסחרי", ימין משה ומשכנות שאננים בירושלים..
למרות האיסור הפורמלי המשיך יוסף לאמן, קבוצות של חניכי בית"ר בשימוש בנשק.
במאי 1937 התנהלו שיחות משא ומתן על איחוד שני הארגונים: ההגנה, והאצ"ל אשר יוצג במשא ומתן על ידי אברהם תהומי.
באצ"ל קמו מתנגדים למהלך זה, בהם יוסף קרמין, יצחק ז'רז'בסקי, יצחק חנוך, יצחק רוזין ורפאל סבן.
המתנגדים חששו מחיסולו של האצ"ל כארגון נפרד ומאובדן צביונו האקטיביסטי.
ראשי המתנגדים לאיחוד ערכו פעולות הסברה; ושעות ספורות לאחר פרישתם של תהומי ואנשיו מהארגון, כונסו מפקדי ואנשי השורה הראשונה של האצ"ל, ואישרו את מינויו של דוד רזיאל כמפקד האצ"ל בירושלים.
זמן קצר לאחר אירועים אלה בוצעו שתי פעולות תגמול, אשר היוו עליית מדרגה בסולם התגובות של האצ"ל.
הפעולות תוכננו על ידי המפקדה החדשה בירושלים: האחת ירי בערבי כתגמול על פגיעה ביהודי במגרש הרוסים, והשנייה פיצוץ באוטובוס ערבי, כתגובה לרצח חמישה פועלים בקריית ענבים (על שמם מעלה החמישה); פעולות אלה נודעו בשם: "יום ראשון השחור בירושלים".
בשתי הפעולות לקח יוסף חלק פעיל, הן בתכנון והן בביצוע.
לאחר מכן, הוחזר דוד רזיאל לתל אביב כראש המטה של האצ"ל, יוסף מונה למפקד האגף לתפקידים מיוחדים תחת פיקודו הישיר.
פעילותו של יוסף הפכה אינטנסיבית, ועל כן עזב את עיסוקיו הפרטיים והפך לאיש מנגנון; הוצאות מחייתו ונסיעותיו מומנו על ידי האצ"ל.
במאבק על קבלת סרטיפיקטים חשו אנשי התנועה הלאומית מופלים לרעה, וכן כי לאלה המזוהים עם תנועתם אין סיכוי שווה לקבל רישיונות עלייה.
ניסיונות ראשונים לארגן עליה של המזוהים עם התנועה הלאומית החלו כבר בשנת 1934, לאחר זיכויו מאשמת רצח ארלוזורוב, יצר אברהם סטבסקי קשר עם יוסף קרמין, וסיפר לו על רצונו לארגן עלייה של בית"רים לארץ ישראל.
התוכנית הייתה לשתף בפעולה את יוסף זילבר שמשפחתו הייתה בעלת סירות על הירקון.
וכך על פי התוכנית, יגיעו העולים עד לשפך הירקון ומשם יועברו בסירות קטנות לתל אביב.
בסוף 1934 אכן הגיעו בדרך זו, על ספינה קטנה עולים מנמל גאלאץ ברומניה.
החל משנת 1937 החל לארגן משה גלילי שפעל באופן עצמאי את עליית אף על פי.
אנשי האצ"ל ובהם יוסף קרמין עזרו בהורדת העולים שהביא.
במקביל החליט האצ"ל בהוראתו של זאב ז'בוטינסקי לפעול בענייני ההעפלה בצורה מאורגנת.
יוסף קרמין מונה על ידי דוד רזיאל כאחראי על ההעפלה.
כינויו המחתרתי במסגרת עליה ב' היה "מרדכי".
בהמשך להתארגנות החדשה, נשלחו לאירופה נציגי אצ"ל שנעזרו בפעילי בית"ר בפולניה, ברומניה ובצ'כיה כדי לארגן את המיועדים לעליה, לרכזם ולדאוג לצרכיהם עד ההפלגה.
בשלב זה הפעיל והמוציא לפועל היה עדיין משה גלילי.
בארץ ישראל ארגן יוסף יחד עם אליהו לנקין (היה מפקד סניף האצ"ל בזכרון יעקב) את יעד הנחיתה של הספינות בחוף טנטורה.
במסגרת ההכנות לנחיתה נעשו סיורים ליליים במסלול המוליך מבנימינה לטנטורה, כדי לבחנו בתנאי מזג אוויר שונים.
בין היתר הם למדו ותרגלו כיצד לעקוף ביצות ומגורי דייגים ערבים.
בינואר 1938 נתקבלה הודעה ממשה גלילי כי הוא מגיע עם ספינת מעפילים לחוף טנטורה זו הייתה הספינה השלישית שארגן גלילי במסגרת אף על פי בלילה המיועד יצאו אליהו לנקין ומרדכי פייקוביץ (אלון) ויוסף לכיוון הספינה כשלוחמי אצ"ל מאבטחים את אזור ההורדה והדרך העולה לבנימינה.
בפגישה הקצרה על החוף הוצג יוסף בפני משה גלילי כממונה על העלייה מטעם האצ"ל.
96 העולים ירדו אל החוף והועברו דרך זיכרון ליעדים שנקבעו מראש.
גלילי שהיה מנוע להיכנס לארץ חזר עם הספינה ליוון, ולאחר מספר שבועות נפגשו יוסף וגלילי באתונה לצורך תיאומים וקביעת תחומי אחריות.
בפברואר 1938 יצא יוסף לווינה ויחד עם יצחק רוזין ביקר במחנה שהוקם על ידי פעילי הצ"ח ונוהל על ידי משה גלילי בווינה.
במחנה שהו באותה עת למעלה ממאה איש, והחשיפה וההמולה שסביבו הייתה לזרא בעינהם של שני חברי האצ"ל שהורגלו לפעול בחשאי, הידיעות כי שוטרי חרש בריטים נשלחו לבלוש אחריהם והמידע על האנשלוס הקרב, חיזקו את דעתם של יוסף ורוזין.
באמצעות פעולת הסחה נסגר המחנה ואנשיו נטשוהו והועברו ברכבת לאלבניה ומשם בספינה שהפליגה ארצה.
כעבור שבועיים אכן פלשו הנאצים לאוסטריה והתקבלו שם באהדה רבה.
במאי 1938 נסע יוסף קרמין לאתונה כדי ליצור קשר עם סוכני אניות בפיראוס.
בנמלי יוון עגנו באותה תקופה עשרות ספינות ללא פעילות, ודומה היה כי האפשרות להגברת קצב העלייה אכן קיימת.
כחודשיים לאחר שובו מאתונה, נאסר יוסף בפרשת קקיון - חבר ההגנה שנחטף על ידי האצ"ל (בתגובה לחטיפת חבר אצ"ל מחיפה על ידי ה"הגנה").
יוסף שוחרר בערבות עד למשפטו.
אך על פי הנחיות הארגון לא התייצב לדיון המשפטי, ולכן הוכנס לרשימת המבוקשים של המשטרה הבריטית, ועקב כך נאלץ לרדת למחתרת.
בינתיים נמשכה תנועת האניות ארצה.
אך נעשו שינויים באתר ההורדה, האניה דראגה עם 400 עולים בפיקודו של שמואל טגנסקי הייתה האחרונה שביצעה הורדה בחוף טנטורה.
מאוקטובר 1938 ואילך נבחר חוף נתניה כחוף המתאים להורדת עולים.
הסיבה העיקרית לבחירה זו הייתה הטופוגרפיה, אך סיבה נוספת ולא פחותה בערכה, הייתה הרכב האוכלוסייה שברובה אוהדת לתנועת ז'בוטינסקי.
קולנוע "אסתר" הסמוך לחוף הפך לתחנת ביניים ראשונה בדרכם של העולים אל אתרי הפיזור בארץ.
בדצמבר 1938 נסע יוסף קרמין לביירות כדי לנסות ולארגן את חיסולו של המופתי שברח לביירות מפני הבריטים.
בעודו עוסק בתכנון המבצע, הגיע אליו שליח מהארץ ומסר לו הודעה אישית מטעמו של יאיר שטרן; בה נתבקש לצאת במהירות ליוון ולעסוק בחיפוש אחרי אניית מעפילים בשם "קאטינה" שאבד עמה הקשר כשעל סיפונה כ-600 עולים.
מספר שבועות קודם הגיעה הקאטינה צפונית לחופי הרצליה והורידה כ-250 עולים באמצעות ספינה קטנה יותר בשם "ארטימיסיה".
18 עולים נתפסו בתהליך ההורדה על ידי הבריטים ומפקד הקאטינה נתן קלפוס שהיה בסביבה נמלט, ולא חזר לקאטינה שנסוגה ללב ים ועקבותיה אבדו.
מביירות הפליג יוסף קרמין על אנייה לאלכסנדריה שבמצרים, ונפגש שם עם מנחם אלבר שנשלח על ידי האצ"ל לחפש מידע על גורלה של "קאטינה".
אלבר מסר ליוסף פרטים שהיו ידועים עד לאותה עת, בין השאר, שמפקד האנייה הזמני הוא ד"ר פאול רופא בית"רי מריגה, וכן כי על האנייה כ-150 חולים.
שחלקם במצב קשה, ומלאי התרופות והמזון על האניה אינו ידוע.
מאלכסנדריה הפליג יוסף לפיראוס וניפגש עם בעל האניה דאווריס; בנוסף להיותו בעל חברת ספנות כיהן גם כקונסול המדינה הספרדית ביוון.
דאווריס דיווח כי האניה מוסתרת ליד אי בשם קאלמאיקה, וכי אכן מלאי המזון המים והתרופות אזל.
בעזרת סכום כסף ששלח ד"ר הכט - בית"רי בעל אמצעים ששהה אז בשווייץ, ובסיוע ידידים בעלי השפעה של דאווריס, ציידו קרמין ואנשיו את האניה בתרופות ומצרכי מזון.
יומיים לאחר מכן הגיעה למקום מחבואה של הקאטינה אניית מעפילים נוספת בשם "צ'פו" בפיקודם של אברשה בלאס ושלמה טרכטמן.
אנשי הצ'פו העבירו לקאטינה ציוד נוסף, שכלל תרופות מזון וסירות הצלה.
ושתי האניות הכינו עצמן להפלגה לארץ.
נקבע כי הצ'פו תצא ראשונה וכמה שעות אחריה תצא הקאטינה בפיקודו של יוסף קרמין.
בלילה השני של ההפלגה התחוללה סערה ולפתע נשמעו קריאות עזרה מאניה קרובה.
לאחר בירור קצר בקשר, התברר כי זו הצ'פו שעלתה על שרטון ונמצאת בסכנת טביעה.
הקאטינה התקרבה לצ'פו ונוסעי הצ'פו הועברו לקאטינה שהמשיכה במסע תלאות לעבר חופי הארץ כשעל סיפונה 1250 עולים (אף כי הקאטינה נבנתה ל-400 נוסעים).
עם מאסרו של דוד רזיאל במאי 1939 מונה יוסף קרמין למפקד אצ"ל בירושלים.
ביולי 1939 יצא קרמין לפולין במטרה להגביר ולהאיץ את קצב העלייה לארץ ישראל.
יוסף שהה בורשה עד 6 בספטמבר (5 ימים לאחר הפלישה הגרמנית הנאצית).
אך הצליח לברוח משם ולהגיע לוונציה, ומשם חזר בטיסה מנאפולי לארץ.
בארץ נעצר יוסף על ידי הבריטים נחקר ונשלח למחנה מעצר בסרפנד.
אפרים אילין חברו הקרוב ועוזרו באותם ימים, הצליח לנצל את קשריו עם המשטרה הבריטית ויוסף שוחרר לאחר תקופה קצרה.
אך הוטל עליו מעצר בית משקיעת החמה ועד לזריחה.
במהלך מעצרו בסרפנד פגש יוסף קרמין את דוד רזיאל וזה האחרון הטיל עליו לקבל את הפיקוד על האצ"ל.
ואכן עם שחרורו מהכלא קיבל יוסף קרמין את הפיקוד מידיו של בנימין זרעוני.
בתפקיד זה שימש עד יציאתו של דוד רזיאל מהכלא וחזרתו לפיקוד.
יוסף קרמין נישא בדצמבר 1939 לבת ציון קרמין שהייתה פעילה בבית"ר ובהמשך באצ"ל.
בתחילת 1940 בעקבות הקרע בין יאיר שטרן לדוד רזיאל והפילוג בשורות האצ"ל פרש יוסף קרמין מהאצ"ל.
בשנת 1948 הכין קרמין בסדנה בבעלותו חלקי חילוף לנשק של האצ"ל.
יוסף קרמין נפטר בתשנ"ג 1993 והוא קבור בחלקת אנשי האצ"ל בבית קברות ירקון.
יוסף רבני (נולד ב-25 בספטמבר 1933 בתל אביב) הוא כימאי ופרופסור אמריטוס לכימיה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
רבני נולד בתל אביב, בנם של אברהם ושושנה רבני.
סיים תואר שני בכימיה ופיזיקה (משני) בשנת 1958 באוניברסיטה העברית ודוקטורט בכימיה פיזיקלית באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1962. בין השנים 1962 ל-1965 שהה בפוסט דוקטורט במעבדה הלאומית ארגון באילינוי.
בשנת 1965 החל ללמד במחלקה לפיזיקה באוניברסיטה העברית, בשנת 1969 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1973 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1973 הקים רבני עם קבוצה של מרצים באוניברסיטה העברית תנועה לקליטת עלייה, לנוכח מה שהם כינו כישלון הממשלה בקליטת העלייה מהמערב ומברית המועצות.
כן היה רבני פעיל במאבק למען מדענים יהודים בברית המועצות.
רבני היה ממייסדי חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי ושימש כראש התנועה הראשון בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20.
נישא לזיוה שיפריס בשנת 1958 ולזוג שלושה ילדים.
בנו יובל רבני הוא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטה העברית, בנו ערן רבני הוא פרופסור לכימיה פיזיקלית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וסגן נשיא אוניברסיטת תל אביב לשעבר.
יוסף קֶרְלֶר (בכתיב יידי: קערלער; בכתב רוסי: Иосиф Керлер; 7 באפריל 1918, האיסין, פודוליה, האימפריה הרוסית – 3 בדצמבר 2000, ירושלים) היה משורר יידי סובייטי-ישראלי.
יוסף קרלר (קערלער) נולד בהאיסין שבפודוליה, באימפריה הרוסית (כיום במחוז ויניצה באוקראינה).
בשנים 1930–1934 התגורר עם הוריו בקולחוז יהודי בקרים.
בשנים 1934–1937 למד בתיכון יהודי למכונאות באודסה.
שם גם למד ספרות יידיש וכתיבה יוצרת.
ב-1935 החל לפרסם שירה בעיתון "אָדעסער אַרבעטער".
ב-1937–1941 למד בסדנה תיאטרלית שליד "גאסעט" (התיאטרון היהודי הממלכתי במוסקבה), ובסיומו התגייס לחזית המלחמה כחייל מתנדב בצבא האדום.
ב-1944 שוחרר לאחר פציעה קשה.
באותה השנה התפרסם ספרו הראשון, "פאר מיין ערד", בו שולבו בעיקר שיריו מחזית המלחמה.
המשורר היה חבר במערכת ביטאון הוועד היהודי האנטי-פשיסטי, "אייניקייט" ("אַחְדוּת"), ובביטאון איגוד הסופרים בברית המועצות, "סאוועטיש היימלאנד" ("המולדת הסובייטית").
למד בפקולטה לפילולוגיה של האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה (מ.ג.או.).
ב-1947 עבר לבירוביג'ן, שם עבד בעיתון "ביראבידזשאנער שטערן" ("כוכב בירוביג'ן" – כשם העיתון בשפה הרוסית "כוכב בירוביג'ן").
ספרו השני שנמסר לדפוס לא התפרסם מעולם: באפריל 1950 נעצר משום שפרסם בעיתון מחאה על כך שהשלטונות נתנו הוראה להפסיק ללמד יידיש בבתי הספר של המחוז היהודי האוטונומי.
הוא נידון לעשר שנות מאסר במחנה מהדרגה הקשה בגין פעילות "בורגנית-לאומנית", והוגלה לווֹרְקוּטָה (Воркута) שברפובליקת קומי, מעבר לחוג הארקטי.
ב-1955 זוּכּה קרלר, וחזר למוסקבה, בה יצא לאור בשנת 1957 קובץ שיריו בתרגום לרוסית: "הכרם של אבי" .
חלק מן השירים בספר זה היו אלה שכתב בהיותו במחנה המעצר, והוא הסווה אותם כשירים מן הגטו הנאצי.
בשנת 1965 התפרסם "רוצה להיות טוב-לב" .
בהיעדר עיתונות ביידיש (כתב העת ,סאוועטיש היימלאנד" הופיע רק ב-1961) כתב קרלר קטעים פופולריים ושירים לזמרים ושחקנים ידועים.
טקטסים שלו הולחנו על ידי זינובייב קומפניץ, מ.
שירים אלה בוצעו על ידי הזמרים היהודים הנודעים, בהם נחמה ליפשיץ, אנה גוזיק, מיכאל אלכסנדרוביץ', מיכאל אפלבאום וזינובי שולמן, והופצו בתקליטים.
בשנות השישים התחיל קרלר במאבק על היציאה לישראל, פרסם שירים בגלוי, תחת שמו, בעיתון האמריקאי בשפה היידית "פארווערטס" ("קדימה"), בכתב העת הישראלי "די גאלדענע קייט" ("שרשרת הזהב"), וב"סאמיזדאט" (Самиздат) היהודיים.
שירו על-אודות תחילת מלחמת ששת הימים פורסם בעיתונות הישראלית למחרת יום חיבורו.
בשנת 1970 קרא קרלר בפני קבוצת עיתונאים זרים את מכתבו הפתוח לממשלת ברית המועצות ובו דרישה לאפשר ליהודי ברית המועצות חופש עלייה.
במרץ 1971 עלו יוסף קרלר ומשפחתו לישראל, ותוך זמן קצר יצא בה לאור ספרו, אשר הועבר מברית המועצות עוד קודם: "געזאנג צווישן ציין" (עם הקדמה מאת דב סדן; זכה בפרס איציק מאנגר).
ספר זה כלל כמעט את כל השירים שכתב קרלר בגולאג.
את יצירתו של קרלר מייחדים כנות הרגש הקרובה לשירה העממית, בהירות הדימוי הפואטי ומתח רגשי גבוה.
שיריו תורגמו לשפות עברית, רוסית, גרמנית, אנגלית, ספרדית, אוקראינית, הולנדית, פולנית ועוד.
החל מ-1973 ערך קרלר שנתון בשם "ירושלימער אלמאנאך" (בשנות חייו האחרונות בשיתוף עם בנו דב בר (בוריס) קרלר).
דב בר קרלר גם הוא משורר יהודי ביידיש ופילולוג (שמו הספרותי הוא בוריס קרלוב).
פאר מיינ ערד ["למען אדמתי"], מוסקבה: דער עמעס, 1944.
דאס געזאנג צווישן ציין ["השירה שבין השיניים"], תל אביב: פארלאג י.ל.
["אתם רואים, בכל זאת..."], תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשל"ב.
די ערשטע זיבן יאר ["שבע השנים הראשונות"] ירושלים, תשל"ט.
הימלשאפט: בלעטלעך פראזע און לידער ["שמַים: סיפורים ושירים"], ירושלים: ירושלימער אלמאנאך, 1986.
געקליבענע פראזע: עסייען, זכרונות, דערציילונגען ["פרוזה נבחרת: מאמרים, זכרונות, סיפורים"], ירושלים: ירושלימער אלמאנאך, 1991.
אבי געזונט: לידער פון היינט און פון נעכטן ["העיקר הבריאות: שירים מהיום ומאתמול"], ירושלים: 1993.
שפיגל כתב: געציילטע לידער ["כתב ראי: שירים ספורים"], ירושלים: ירושלימער אלמאנאך, 1996.
דווקא איצט: פון די לעצטע און אנדערע לידער ["דווקא עכשיו"], ירושלים: ירושלימער אלמאנאך, 2005.
מבוא מאת דב סדן; תרגם מיידיש: יעקב שופט, תל אביב: חלונות, 2000.
יוסף רביקוב (ז' בשבט תרס"ג, 4 בפברואר 1903 – ח' באדר א' תשמ"א, 12 בפברואר 1981) היה סופר ומתרגם ישראלי.
נולד בסקידל שבפלך גרודנו של האימפריה הרוסית, ברוסיה הלבנה (כיום בבלארוס), לרבקה-לאה והרב משה יעקב רביקוב.
בחודש ספטמבר 1913 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, והמשפחה התיישבה בכפר אוריה.
הרב קוק, שהיה אז רבן של יפו והמושבות, שכנע את אביו לעבור ליפו.
הוא למד בבית הספר "תחכמוני" ביפו.
בשנת 1920 החל ללמוד ב"בצלאל", בתמיכה כלכלית של "המזרחי", אולם לאחר שהתמיכה פסקה נאלץ להפסיק את לימודיו.
בשנת 1925 החל לפרסם מאמרים ב"הפועל הצעיר".
בשנת 1926 תרגם עבור העיתון סיפור קצר של הרצל בשם "קנייני החיים".
החל משנות ה-20 ועד קום המדינה עסק בעבודות מנהל ומזכירות שונות, בין השאר באגודת הקומיסיונרים בתל אביב ובהתאחדות בעלי בתי המלון והפנסיונים בארץ ישראל.
משנות ה-50 הקדיש את כל זמנו לכתיבה, ובעיקר עסק בתרגום ועיבוד של ספרות ילדים ונוער.
במשך השנים תרגם עשרות ספרים, רובם מספרות העולם הפופולרית באותה תקופה.
בין תרגומיו: סדרת ספרי ז'ול ורן, וכן מספריהם של ויקטור הוגו, אמיל זולא, אונורה דה בלזק, ומסיפורי האחים גרים, הנס כריסטיאן אנדרסן ויוהנה ספירי.
בשנת 1955 יצא לאור תרגומו של את אחת הגרסאות לספרו הנודע של מיגל דה סרוואנטס "דון קישוט" בשם "האברך המחונן דון קיחוט די לה מנשה".
פרסם רשימות ומאמרים וכן סיפורים קצרים בעיתונים שונים, ובהם "החברה", "יוזמה", "חרות".
את הפיליטונים פרסם בשם העט "רב אשי".
רביקוב, כמו שלוש מאחיותיו, לא נישא מעולם.
הרצל – פואמה מאת ברוך ירושלים (1956)
האברך המחונן דון קיחוט די לה מנשה – מיגל דה סרוואנטס
מבחר המשלים – ז'אן דה לה פונטן
פניני גרים – מבחר אגדות וסיפורים
פניני אנדרסן – מבחר אגדות וסיפורים
וינצי המוזיקאי הקטן – יוהנה ספירי
היידי בת ההרים – יוהנה ספירי
ילדי גריטלי – יוהנה ספירי
פיל הקיטור (חלק שני של הנמרים)
מסעותיו והרפתקאותיו של קפיטן קוק
הרב יוסף רוזין (תרכ"ז, 1867 - ט"ז בתשרי תשי"ד, 1953) היה רב ברוסיה הלבנה ובארצות הברית, כיהן כראש אגודת הרבנים של צפון אמריקה.
יוסף רוזין נולד לרב אברהם דוב בר רוזין בסוורז'נא שבמחוז מינסק.
בגיל 12 התקבל ללמוד בישיבת מיר בראשות הרב חיים לייב טיקטינסקי.
בהמשך למד בסלבודקה, בראדין ובוולוז'ין.
נסמך להוראה על ידי הנצי"ב והגדול ממינסק.
בשנת תרמ"ט נישא לבתו של הרב דוב בר גאלוב, אב"ד מהלין במחוז צ'רניגוב בצפון אוקראינה.
בשנת תרנ"ז נבחר לכהן כראב"ד קוסטיוקוביה (קסטיוקוביצ'י) במחוז מוהילב שברוסיה הלבנה.
בשנת תרס"ד, לאחר פטירת הרב שניאור זלמן פינס, התמנה תחתיו כראב"ד סוויסלוץ' (סיסלביץ) במחוז מינסק.
בתחילה שהה בבורו פארק, ומשם התקבל כאב"ד פאסייק בניו ג'רזי.
בין השנים תרצ"ז-תרצ"ח היה ראש אגודת הרבנים של צפון אמריקה.
תמך ביישוב החדש ופעל לגאולת הארץ ואף השקיע מכספו בכך.
ביקר בארץ שלוש פעמים, הפעם האחרונה הייתה בתש"ט.
התפרסם כחריף ומעמיק, וחידושי תורתו מפוזרים בקבצים תורניים.
הרב יוסף רייזין (בחלק מהמקורות מופיע כרוזין; נפטר בכ"ה בטבת ה'תרמ"ה, 1885) היה מגדולי התורה של ליטא שהתפרסם כראב"ד טלז וסלונים וכמחברם של כמה ספרי שו"ת חשובים.
חותנו של הרב יצחק יעקב ריינס.
משרתו הרבנית הראשונה הייתה דיין ומו"צ בעיירת הולדתו.
לאחר מכן כיהן 9 שנים כרב העיר טלז, ובה חיבר את ספרו הראשון שו"ת "עדות ביהוסף".
לאחר פטירת הרב יהושע יצחק שפירא ("רבי אייזל חריף") עבר לסלונים, וישב בה על כיסא הרבנות במשך 12 שנים.
נחשב לגדול מאוד בתורת הקבלה ואף לימד מתורה זו לבעל הלשם.
חיבר שני ספרי שו"ת נוספים בשם "פרת יוסף" ו"שארית יוסף".
שו"ת עדות ביהוסף חלק א'- כולל שאלות ותשובות על טור יו"ד שבשו"ע.
בסופו דרשה אחת מדרשותיו עם שער מיוחד.
הודפס גם בדפוס צילום בניו יורק (רובע ברוקלין) ה'תשל"א ללא הדרשה
שו"ת שארית יוסף - נערך בידי נכדו ותלמידו, הרב יעקב ישעיה אריה ליב רוזנבלום.
יצא לאור בוורשה ה'תרע"ד ובדפוס צילום בירושלים ה'תשמ"ב
פרת יוסף: שאלות ותשובות - הודפס לראשונה בוורשה ה'תרמ"ד ושוב בדפוסי צילום בירושלים ה'תשמ"ב או ה'תשמ"ד (דפוס צילום מוקטן) עם מפתח, ועל ידי "מכון זיכרון קדושי פולין" באשדוד ה'תשנ"ח
משנת רב יוסף על המשניות - הודפס במשניות דפוס וילנה
יוסף קריספל (נולד ב-25 בינואר 1974) הוא אמן, צייר וראש המחלקה לאמנות בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
יוסף קריספל הוא אמן, צייר, מרצה בכיר לאמנות וראש המחלקה לאמנות בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
הוא זכה בפרסים רבים, ביניהם: פרס רפפורט לצייר צעיר (2008) ופרס שר התרבות לשנת 2012. ציוריו מצויים בין השאר באוספים של מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל בירושלים, בכנסת ישראל ובאוספים פרטיים בארץ ומחוץ לישראל.