tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברנשטיין הטיף ליציאה מהגטו ולחימה ביערות והוא עשה זאת בעצמו ולחם ביערות במסגרת הפרטיזנים.
ברנשטיין ידע היטב שבע שפות, לכן בחרו בו הפרטיזנים להיות מתורגמן לאנגלית, רוסית, גרמנית וליטאית.
הוא תרגם בחקירת שבויים גרמנים ותרגם מסמכים.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה נשיא ארגוני הפליטים באיטליה.
ב-1947 נשא לאישה את פסיה בת פנחס זלוטניק, אלמנתו של חברו, יחיאל שיינבוים, שנפל בקרב עם הגרמנים.
ב-1949 הם עלו לישראל, שם לימד מתמטיקה באוניברסיטת תל אביב והיה מנהל הקונגרס היהודי העולמי בישראל.
ברנשטיין נפטר ב-1984 ונקבר בבית העלמין הדרום.
תורגם מכתב יד על ידי רנטה בקל.
לאון ויטה סראוואל (בלועזית: Leon Vita Saraval; תקל"א, 1771 – כ"ג בשבט תרי"א, 26 בינואר 1851) היה סוחר יהודי עשיר, ביבליופיל ואספן ספרים יהודיים שפעל בטריאסטה.
סראוואל היה סוחר אמיד בטריאסטה.
בנוסף לפעילותו הכלכלית, עמד בראש בית־ספר יהודי בעיר בשנות ה־30 של המאה ה-19 והיה רבו של שד"ל.
הוא נודע גם כביבליופיל, ובמשך שנים ליקט ספרים וחיבורים של מחברים יהודיים.
לאחר פטירתו עבר אוסף הספרים בירושה לבנו.
לפי התיאור באתר אוניברסיטת ורוצלב, האוסף כלל 48 אינקונבולות מן המאה ה־15 ולמעלה מ־1,440 פריטים נוספים – ובהם כתבי־יד (חלקם מן העת העתיקה ומימי הביניים) ומהדורות דפוס נדירות.
עיקר האוסף עסק בנושאים יהודיים ופילוסופיים, אך נכללו בו גם פרסומים כלליים כגון שירה וחיבורים גאוגרפיים של מחברים יהודיים.
בשנת 1854 נרכש האוסף עבור ספריית בית המדרש לרבנים בברסלאו בוורוצלב ביוזמת ההיסטוריון צבי גרץ.
הספרים שנקלטו בספריית הסמינר שימשו בסיס למחקרם של חוקרים שונים: מעבר לגרץ, נזכרים בין היתר אברהם ברלינר, זכריה פרנקל, אברהם גייגר ודוד קאופמן.
בשלהי שנות ה־30 של המאה ה־20 הוחרמה ספריית הסמינר בידי השלטונות הנאציים (התאריך המדויק נמסר במקורות שונים כ־1938 או 1939), והועברה לברלין.
בשנת 1943 פונו האוספים מברלין למספר ערים, כתוצאה מכך התפזר אוסף סראוואל.
לאחר מלחמת העולם השנייה זוהו שרידים מן האוסף בניו יורק, ורשה, מוסקבה ובספרייה בפראג שבקלמנטינום.
בשנת 2004 הוחזרו מפרג לורוצלב פריטים שהיו בידה (לרבות 6 אינקונבולות ו־34 כתבי־יד), ומאז הם מופקדים כפיקדון של הקהילה היהודית בוורוצלב ונשמרים בהספרייה האוניברסיטאית של ורוצלב .
לאון "לב" דוידוביץ' טרוצקי (בכתב רוסי: Лев Давидович Троцкий, ; (7 בנובמבר (לפי הלוח הגרגוריאני, המקובל בימינו; לפי הלוח היוליאני: 26 באוקטובר) 1879 – 21 באוגוסט 1940)) היה מנהיג סובייטי, מהפכן והוגה דעות קומוניסטי רוסי יהודי.
הוגלה מברית המועצות על ידי יוסיף סטלין ולבסוף נרצח גם בפקודתו על ידי שליחיו.
לב (לייב) דוידוביץ' בְּרוֹנשטיין היה החמישי מתוך שמונת ילדיהם של זוג איכרים יהודים אמידים, דוד זליג (1847–1922, בן לאון) ואנה (1850–1912, לבובנה ז'יבוטובסקאיה, בת לייב יוסיפוביץ' ז'יבטובסקי) ברונשטיין.
הוא נולד בכפר ינובקה (כיום ברסלבקה), בפלך חרסון של האימפריה הרוסית (כיום בדרום אוקראינה).
עד גיל תשע גדל בבוברינץ, בה היו לאביו מספר חנויות, ואז נשלח לאודסה – שם חי ובגר.
הוא למד תחילה בבית-ספר ממלכתי, אחר כך עבר לגימנסיה בניקולאייב, בה התוודע למרקסיזם.
הוא החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת אודסה, אך ויתר על לימודיו כדי להתמסר לפעילות מהפכנית נגד משטר הצאר.
לראשונה נעצר ב־1898 על פעילותו באיגוד הפועלים של דרום רוסיה ונידון למאסר של שנתיים.
ב-1900, במהלך ריצוי מאסרו, נישא לאשתו הראשונה, היהודיה, אלכסנדרה סוקולובסקיה (1872–1938).
אף ששניהם היו מרקסיסטים, טקס נישואיהם נוהל כדת וכדין בידי רב.
בהמשך אותה שנה נידון לארבע שנות גלות בסיביר, לשם גלה ביחד עם אשתו אלכסנדרה סוקולובסקיה, ושם גם נולדו שתי בנותיו, זינאידה (או זינה) (1901–1933) ונינה (1902–1928).
ב-1902 נפרד מאשתו הראשונה בלא להתגרש ממנה רשמית.
הוא ברח מסיביר, אימץ לעצמו את שם המשפחה "טרוצקי" (מסוהר באודסה) ואת שמו הפרטי של סבו לאון, תחת שמו המקורי לב.
אז נסע ללונדון, שם הצטרף לוולדימיר לנין, שהיה באותה עת עורך הביטאון "איסקרה" (רוסית: "הניצוץ") של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
טרוצקי השתתף בקונגרס השני של המפלגה בלונדון ב-1903, שם נוצר הקרע במפלגה שגרם לפיצולה לשתי סיעות: מנשביקים ובולשביקים.
טרוצקי תמך במנשביקים כנגד לנין, ואף על פי שתמיכתו זו הייתה קצרת ימים – היא עתידה הייתה לערער את יחסיו עם לנין למשך 14 השנים הבאות.
במהלך 1903 הוא פגש את אשתו השנייה, נטליה סדובה (1882–1962), באותה עת סטודנטית בסורבון בפריז, ממנה נולדו לו שני בנים.
ממהפכת 1905 עד מהפכת פברואר
בעת מהפכת 1905 חזר טרוצקי לרוסיה, ונבחר ליושב ראש הסובייט של פטרבורג.
מעורבותו בשביתה הכללית של אוקטובר ותמיכתו בהתנגדות חמושה הובילו לכך שהוא הוגלה מרוסיה לכל ימי חייו.
בינואר 1907 ברח בדרך לסיביר, ושוב עשה את דרכו ללונדון, שם השתתף בקונגרס החמישי של הסוציאל-דמוקרטים.
באוקטובר אותה שנה עבר לווינה, בה ערך את עיתון המפלגה "פראבדה" , שהוברח לתוך רוסיה.
בגלל קשיים כלכליים העיתון בתחילה יצא לאור באופן לא סדיר, אך חרף זאת הצליח לעורר הדים ברוסיה, ודו"ח של ה"אוכרנה" (משטרת הביטחון הצארית) ציין את תפוצתו הרחבה.
באותה תקופה הוא הכיר דוד ריאזנוב שכתב מאמרים עבור "פרבדה" והם הפכו לחברים קרובים.
לקראת מלחמת העולם הראשונה נסע טרוצקי לשווייץ הנייטרלית, ומשם לצרפת.
לאחר שגורש מצרפת עבר להתגורר בניו יורק, בשעה שמהפכת פברואר 1917 ברוסיה הפילה את שלטונו של הצאר ניקולאי השני.
טרוצקי שב במאי 1917 לרוסיה כתומך בבולשביקים, הצטרף רשמית לסיעה זו, ותוך חודשים ספורים היה לראש סובייט פטרוגרד – מועצת הפועלים המרכזית של רוסיה.
גוף זה היווה "ממשלה-מקבילה" של הפרולטריון בתקופת ממשלת המעבר הרוסית.
טרוצקי היה פעיל בניסיונות להפלת ממשלתו הזמנית של אלכסנדר קרנסקי, וכן ישב בראש המועצה המהפכנית שתכננה וביצעה את מהפכת אוקטובר.
עם עליית הבולשביקים לשלטון, מונה טרוצקי לתפקיד שר החוץ, כשמטרתו העיקרית הייתה השגת שלום עם גרמניה והוצאת רוסיה ממלחמת העולם הראשונה.
פרישתו מהמשא ומתן ב-10 בפברואר 1918 הביאה לפלישה הגרמנית, שאילצה את רוסיה לחתום ב-3 במרץ על הסכם ברסט-ליטובסק שהיה רע מאוד לסובייטים ואילץ אותם להכיר בעצמאות לטביה, ליטא, פולין, אוקראינה, אסטוניה ופינלנד.
כמחאה, התפטר טרוצקי מתפקיד שר החוץ, אך מונה מייד לשר לענייני הצבא וחיל הים (1918–1925) במקום ניקולאי פודבויסקי.
בספטמבר 1918 ניתן לו התואר קומיסאר לענייני צבא (מקביל לתפקיד שר הביטחון).
הוא ארגן את הצבא האדום והיה זה שניהל בפועל את המבצעים בחזיתות השונות של מלחמת האזרחים מתוך רכבת משוריינת שנסעה ללא הרף בין החזיתות השונות.
עם מותו של לנין עקב מחלה, הצליח המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית, יוסיף סטלין, לרכז בידיו את כל כוח השליטה במפלגה ובממשל.
בנקודת זמן זו עדיין יכול היה טרוצקי להתנגד לסטלין בצורה פעילה, אך הוא בחר לשאת נאום פייסני בקונגרס המפלגה השלושה־עשר, במאי 1924, ולא דרש את פרסום צוואתו של לנין, שקראה להדחתו של סטלין מתפקיד המזכיר הכללי.
בכך איבד טרוצקי את ההזדמנות להתנגד לסטלין, שביחד עם לב קמנייב (גיסו של טרוצקי) וגריגורי זינובייב השתלט על המפלגה.
טרוצקי ותומכיו ייסדו את האופוזיציה השמאלית, שחתרה במשך מספר שנים בתוך המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות תחת מנהיגותו של סטלין.
טרוצקי היה סופר ונואם מוכשר; הוא שאף להגשמת הסוציאליזם בקנה מידה עולמי, שלא כסטלין, שהסתפק "לעת עתה" בסוציאליזם על בסיס לאומי.
בגלל התנגדותו של טרוצקי לדרכו של סטלין, הפכו שמו של טרוצקי והמונח "טרוצקיזם" לשם נרדף לבגידה בברית המועצות.
טרוצקי טבע את מונח "המהפכה המתמדת" ואת הממד הבין-לאומי של המהפכה – מושגים שהיו מנוגדים בתכלית למדיניות של סטלין, שדגל ב"סוציאליזם בארץ אחת".
טרוצקי תמך גם בבנייה מהירה של התעשייה ובנטישת הנא"פ ("מדיניות כלכלית חדשה"), בעוד סטלין, ויחד עמו ניקולאי בוכארין, תמכו בתיעוש מדורג ושמירה על התוכנית.
מחלוקת אידאולוגית זו סיפקה תירוץ למאבק בין סטלין לטרוצקי, שבשיאו, ב־12 בנובמבר 1927, גורש טרוצקי מהמפלגה הקומוניסטית, בהותירו את סטלין כמנהיג הבלעדי של המפלגה.
הוא הוגלה לאלמה אטה (כיום בקזחסטן) ב־31 בינואר 1928, וכעבור שנה גורש סופית מברית המועצות.
לאחר סילוקו של טרוצקי, פנה סטלין כנגד ניקולאי בוכארין ויישם הרבה ממדיניות הפנים של טרוצקי, בצורה אלימה מאוד.
כאשר הוגלה טרוצקי ב־1929, הייתה תחנתו הראשונה האי הטורקי בּוּיוּקאָדָה ('האי הגדול' באיי הנסיכים), שם שהה במשך ארבע שנים.
ב־1933 הציע לו אדואר דאלאדיה מקלט מדיני בצרפת.
הוא התגורר בתחילה ברואן, ואז בברביזון.
לא הותר לו לבקר בפריז.
ב־1935 חש שאיננו רצוי עוד בצרפת, ולאחר ששקל כמה אפשרויות, עבר לנורווגיה, שם היה אורחו של קונרד קנוסן ליד אוסלו.
לאחר שנתיים, כנראה תחת לחץ של ברית המועצות, הוא הושם במעצר בית.
לאחר דיונים עם פקידים נורווגים, הוסכם כי הוא יועבר למקסיקו באוניית משא.
במהלך 1939 פרצו לילה אחד לביתו של טרוצקי עשרות חמושים, למרות השמירה של מאבטחי הוועד האמריקאי לאבטחתו של טרוצקי.
הפורצים ירו לכל עבר, אך הוא לא נפגע בניסיון החיסול.
ב־20 באוגוסט 1940 בא לבקר את טרוצקי בביתו במקסיקו סיטי אזרח ספרדי בשם רמון מרקאדר , הציג עצמו כתומכו, כשלמעשה היה סוכן המשטרה החשאית של סטלין (שנקראה נ.ק.ו.ד.).
הסוכן הגיע באמתלה שברצונו להציג לטרוצקי מאמר שכתב.
הוא הוכנס לחדרו של טרוצקי, ובהיותם לבד בחדר הכה בראשו של טרוצקי בגרזן קרח.
שומרי ראשו של טרוצקי, ששמעו את המהומה, פרצו לחדר ועמדו להרוג את המתנקש, אך טרוצקי מנע זאת מהם באומרו:
טרוצקי נפצע קשה, נלקח לבית חולים ונפטר למחרת ב-21 באוגוסט 1940, בגיל 60.
המתנקש נדון ל-20 שנות מאסר, שאותן ריצה במלואן.
במהלך חקירות המשטרה המשיך רמון מרקאדר לטעון כי הוא נתין בלגי, בשם ז'אק מורנרד, אולם סיפור זה הופרך די מהר על ידי הקונסול הבלגי, שאמר כי הנעצר אינו אזרח בלגי, ושמות הוריו היו פיקטיביים.
ביתו של טרוצקי הושאר כפי שהיה בזמנו, והוא משמש מוזיאון.
בניגוד לבולשביקים אחרים שנהרגו בתקופת "הטיהורים הגדולים", שמו של טרוצקי לא טוהר על ידי הממשלה הסובייטית בתקופת הגלאסנוסט של מיכאיל גורבצ'וב, אלא רק מאוחר יותר, על ידי בית המשפט ברוסיה, ב-2001. עד היום קיימות במקומות שונים בעולם מפלגות טרוצקיסטיות.
בתו הבכורה זינאידה ולקובה () התחתנה פעמיים ונולדו לה בן ובת.
בעלה חוסל בזמן הטיהורים הגדולים.
ב-1931 הותר לה לצאת מברית המועצות ולהצטרף לאביה בגלות בטורקיה, אך הותר לה לקחת רק את אחד מילדיה והיא לקחה את בנה הצעיר אסטבן וולקוב .
זינאידה התאבדה בשנת 1933 בברלין בעת שהותה שם לצורך קבלת טיפול רפואי.
בנה נשאר עם דודו, לב סדוב.
לאחר שסדוב מת, ב-1939 הצטרף וולקוב לסבו בגלות במקסיקו.
אסטבן וולקוב היה נוכח בעת שסבו נרצח על ידי המתנקש.
אסטבן גדל בידי נטליה סדובה, נשאר במקסיקו כל חייו, הוא מנהל את מוזיאון לאון טרוצקי .
לוולקוב 4 בנות, בתו נורה וולקוב () עברה לארצות הברית, בת נוספת, ורוניקה וולקוב היא משוררת.
בתה הבכורה של זינאידה ולקובה, אלכסנדרה, נשארה בברית המועצות ונפטרה במוסקבה בשנת 1989.
שני בניו של טרוצקי מנישואיו השניים, לב סדוב (1906–1938) וסרגיי סדוב (1908–1938), נרצחו על ידי סוכני סטלין.
אחת מנכדותיו של טרוצקי, יוליה אקסלרוד (בתו של בנו הצעיר סרגיי), עלתה לישראל בשנת 1979 ומתגוררת בירושלים.
בנה (ונינו של טרוצקי) הוא דוד אקסלרוד, שהיה איש כהנא חי וגר בעבר עם משפחתו בכפר תפוח שבשומרון.
כיום אקסלרוד עובד כרתך ומתגורר בביתר עילית עם ששת ילדיו.
טרוצקי היה משוכנע שאין עתיד ליהודים כעם נפרד, וצידד בהתבוללות.
הוא היה אדיש למורשתו והתבטא פעם שעניינו ביהודים זהה לעניינו בבולגרים.
מבחינתו, הפתרון לשאלה היהודית יבוא על ידי המהפכה הבין-לאומית, שתבטיח שוויון לכל.
טרוצקי זועזע כאשר בסוף שנות העשרים נוהל נגדו מסע אנטישמי בברית המועצות, ובנו סרגיי סדוב הואשם בכך שזמם להרעיל עובדים.
בשנות השלושים, לאחר עליית הנאצים לשלטון, הוא חשב שיש לתת ליהודים את החופש לבחור את דרכם, כאשר אחת האפשרויות הפתוחות בפניהם, אם ירצו, היא להגר לארץ ישראל.
אף שהתנגד לפרויקט הציוני, תמך ברעיון של שתי מדינות בארץ ישראל, תוך דגש על הצורך בשיתוף פעולה בין מעמד הפועלים בשני העמים.
חיי / (תרגם: א' שלונסקי), ירושלים: מצפה, תר"ץ
תולדות המהפכה הרוסית (תרגם: א' שלונסקי), תל אביב: מצפה, תרצ"א–תרצ"ד
/ (תרגם והוציא: א' ערך), ירושלים: דפוס ארץ ישראל, 1937
המניפסט הקומוניסטי כיום / ירושלים: האגרון הסוציאליסטי הישראלי [מצפן מרכסיסטי], 1973
השאלה היהודית (1934), תרגום: אלכסנדר טנדלר, 2014
טרוצקי על מות בנו, (1938) תרגמו: רעיה ג'קסון (מאנגלית) וראובן מירן (מצרפתית), עורך: ראובן מירן, נהר ספרים 2015
ז'אן ברנרד לאון פוקו היה פיזיקאי צרפתי.
פוקו נודע בשל המטוטלת של פוקו שהעידה על כך שכדור הארץ חג סביב צירו.
פוקו חקר שדות מגנטיים וגילה את "זרמי פוקו" (eddy currents), לאחר שמצא שדסקית נחושת המסתובבת בתוך שדה מגנטי יוצרת זרמי מערבולת.
כמו כן הגה את הגירוסקופ וביצע ניסוי שהעיד על כך שמהירות האור במים איטית יותר מאשר באוויר, ממנו הסיק שלאור יש אופי גלי.
פוקו היה בן של מוציא לאור בפריז, שם הוא נולד ב-18 בספטמבר 1819. לאחר שלמד בעיקר בבית החל ללמוד רפואה, אך עזב אותה לטובת פיזיקה בגלל המטופוביה.
בתחילה, הוא ריכז את מאמציו בשיפור תהליך הצילום של לואי ז'אק מנדה דאגר, ולאחר מכן במשך שלוש שנים עבד עם אלפרד פרנסואה דאן במסגרת ההרצאות שלו על אנטומיה מיקרוסקופית.
עם ארמן איפוליט פיזו הוא ערך סדרת חקירות בנושאים שונים: על עוצמת האור מהשמש, בהשוואה לאור שמופק ממנורת קשת מבוססת פחמן, על ההפרעות של קרינת אינפרא אדום ועל הקיטוב הכרומטי של האור.
בשנת 1850, באמצעות מנגנון פוקו-פיזו, ערך ניסוי למדידת מהירות האור, שנודע כניסוי פוקו-פיזו ובכך שהוא "נעץ את המסמר האחרון בארון הקבורה" של התאוריה של ניוטון על האופי החלקיקי של האור, בכך שהראה שהאור נע לאט יותר במים מאשר באוויר.
בשנת 1851, פוקו היה הראשון שסיפק הדגמה ניסויית של סיבוב כדור הארץ על ציריו, הוא השיג זאת בכך שהראה כיצד מסתובב מישור התנודה של מטוטלת ארוכה וכבדה שתלה מהגג של הפנתאון של פריז.
הניסוי גרם לסנסציה בקרב הקהל הרחב.
במהרה נתלו מטוטלות פוקו רבות ברחבי ערים רבות באירופה ובאמריקה שמשכו קהל רב.
בשנה שלאחר מכן הוא השתמש בגירוסקופ ואף העניק לו את שמו, כדי להראות בצורה פשוטה ורעיונית יותר את תנועת כדור הארץ.
בשנת 1855 קיבל את מדליית קופלי מהחברה המלכותית על "מחקרים ניסויים מאוד מרשימים", מוקדם יותר באותה שנה מונה לפיזיקאי במצפה הקיסרי בפריז.
בספטמבר 1855 גילה שהכוח הדרוש כדי לגרום לדיסק נחושת להסתובב גדל כאשר שמים אותו בין שני קטבים של מגנט, ושבו-זמנית הדיסק מתחמם על ידי זרמי מערבולת או זרמי פוקו שמושרים במתכת.
בשנת 1857 המציא פוקו את המקטב, שנושא את שמו ובשנה שלאחר מכן הוא פיתח שיטה של בדיקת המראה של טלסקופ מחזיר אור כדי לקבוע את צורת המראה, מה שידוע כמבחן סכין-קצה של פוקו המאפשר לאדם לדעת אם המראה היא בצורה כדורית מושלמת או שיש סטייה שאינה כדורית בדמותה.
פוקו נפטר מטרשת נפוצה ב-11 בפברואר 1868 בפריז.
הוא נטמן בבית הקברות של מונמארטר.
האסטרואיד 5668 פוקו קרוי על שמו, וכן שמו הוא אחד מ-72 השמות החרוטים על מגדל אייפל בפריז.
לאון פליישר היה פסנתרן ומנצח יהודי-אמריקאי, אחד הפסנתרנים הנודעים בעולם.
נולד בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, הוריו היו מהגרים.
שם החל בלימודי הפסנתר בגיל 4 אצל ארתור שאנבל.
הופעתו הפומבית הראשונה הייתה כשהיה בן 8. בגיל 16 הופיע עם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוח פייר מונטה.
לאון פליישר הקליט סדרת תקליטים מרשימים עם גאורג סל ותזמורת קליבלנד לפני שמחלה (דיסטוניה פוקאלית) שללה ממנו את השימוש בידו הימנית.
בין היצירות שהקליט היו קונצ'רטי של גריג, מוצרט, שומאן, רחמנינוב, ברהמס ובטהובן.
משנת 1964 הוא המשיך לנגן רפרטואר ליד שמאל, עד שריפוי בזריקות רעלן הבוטולינום השיב לו את יכולת השימוש ביד ימין.
בתקופה זו גם החל לנצח.
פליישר נודע בעיקר בפרשנויותיו לקונצ'רטי לפסנתר של בטהובן וברהמס.
בשנת 2004 יצאה הקלטה של פליישר בנגינה בשתי ידיים, לראשונה מזה ארבעים שנה ויותר, בתקליט שהוכתר בשם המתאים "שתי ידיים" וזכה לשבחי הביקורת.
הוא ידוע בשל פרשנותו לשני הקונצ'רטי לפסנתר מאת ברהמס ולחמשת הקונצ'רטי לפסנתר של בטהובן (שאותם הקליט עם גאורג סל ותזמורת קליבלנד).
פליישר עסק הן בניצוח והן בהוראה למעלה מ-60 שנה בקונסרבטוריון פיבודי ובמכון קרטיס למוזיקה.
כמורה, פליישר המשיך במסורת בטהובן, שעברה מדור לדור דרך קרל צ'רני, תאודור לשטיצקי וארתור שנאבל עד אל פליישר עצמו, שהמשיך ומסר אותה הלאה למאות תלמידי הפסנתר שלו במשך קרוב ליובל שנים.
השפעתו על פסנתרנים קלאסיים מודרניים, בעיקר בצפון אמריקה, הייתה עצומה.
בין הפסנתרנים ידועי השם, שהיו תלמידיו של פליישר, אפשר למצוא את אנדרה ואטס, אמיליו דל רוסאריו, יעל וייס, פיליפ בוש, מריאן האן, אורית וולף, אלון גולדשטיין עינב ירדן ועוד.
פליישר נפטר מסרטן ב-2 באוגוסט 2020 בגיל 92.
לאון פסטרנק (בפולנית: Leon Pasternak; 12 באוגוסט 1910 או 1909 – 14 בנובמבר 1969) היה משורר וסאטיריקן יהודי-פולני.
לאון פסטרנק נולד בלמברג שבגליציה, באימפריה האוסטרו-הונגרית (כעבור שנים אחדות עברה לרשות הרפובליקה הפולנית הצעירה; כיום לביב בתחומי אוקראינה של ימינו).
בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה פסטרנק צעיר חדור אידיאלים, שפרסם שירים סאטיריים בכתבי עת סוציאליסטיים.
כתיבתו עוררה עליו את זעם השלטונות, ופסטרנק נאלץ לעזוב את לבוב לטובת ורשה.
בוורשה הוא התפרסם עד מהרה, ויחד עם ידידו סטניסלב יז'י לץ ייסד תיאטרון סאטירי אנטי-ממסדי.
התיאטרון נסגר על ידי השלטונות כעבור שמונה הופעות בלבד, ופסטרנק נשלח למאסר.
בשנת 1934 נשלח פסטרנק, שהיה אז בן 24, לכלא ברזה קרטוסקה, שבו כלאה ממשלת פולין אקטיביסטים קומוניסטים בשנות ה-30. בניסיון להקל עליו את תנאי המאסר הקשים, שרבים מהאסירים לא עמדו בהם, נהגו בנותיה של דודתו רגינה פסטרנק להביא לו מגליציה הרחוקה בגדים חמים ומזון.
באותן השנים ממש שבהן נרדף לאון פסטרנק ונאסר בשל מאבקו האידאולוגי, נרדף מעבר לגבול הרוסי דודנו, המשורר בוריס פסטרנק, משום שסירב לתמוך ב"טיהורים" של סטלין.
המזל האיר לו יותר מאשר לבן דודו הפולני – שמו של בוריס פסטרנק היה ברשימת המועמדים להישלח לסיביר, אך ברגע האחרון נמחק מהרשימה.
לאחר כשנה שוחרר לאון פסטרנק מהכלא.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא נמלט לברית המועצות, הצטרף לצבא האדום, ולחם בנאצים בתור קצין בדיוויזיה הפולנית.
פסטרנק חיבר גם רבים משירי הלכת שמילותיהן מרוממות הרוח שימשו השראה ומוטיבציה לחיילים במלחמתם העיקשת בנאצים.
לאחר המלחמה נבחר לסגן יושב-הראש של איגוד הסופרים הפולנים.
פסטרנק היה נשוי לשחקנית הקולנוע הפולנייה ממוצא יהודי רישרדה חנין (Ryszarda Hanin).
לאון פסטרנק נפטר ב-1969 בוורשה בירת פולין.
נקבר בבית הקברות הצבאי פובונזקי.
"לאון פסטרנק היה אידיאליסט עד לסוף, נאמן לעקרונותיו עד לנשימתו האחרונה", כך אמר עליו הסופר והסטיריקן הפולני המפורסם רישרד מארֶק גרונסקי (Groński).
לאון מקס לדרמן היה פיזיקאי אמריקאי-יהודי.
חתן פרס נובל לפיזיקה בשנת 1988 יחד עם מלווין שוורץ וג'ק שטיינברגר.
נולד בניו יורק להורים יהודים שהיגרו מאוקראינה (מקייב ומאודסה).
קיבל את התואר הראשון מהסיטי קולג' של ניו יורק, ואת הדוקטורט מאוניברסיטת קולומביה בשנת 1951. לימד באוניברסיטה זו עד לשנת 1979. בשנת 1977 ניסוי "E277", שנערך בפרמילאב בהובלתו, הוכיח את קיומו של החלקיק קווארק תחתון.
בשנת 1979 התמנה למנהל פרמילאב בשיקגו - כיום נושא תואר "מנהל כבוד" של מוסד זה.
בשנת 1982 לדרמן קיבל פרס וולף לפיזיקה.
בשנת 1988 הוא קיבל פרס נובל בפיזיקה על "שיטת אלומת הנייטרינו ועל הדגמת מבנה הדובלט של הלפטונים על ידי גילוי הנייטרינו המיואוני".
החל משנת 1989 לימד באוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטה הטכנית של אילינוי.
בשנת 1993 פרסם עם עמיתו דיק טרסי ספר מדע הפופולרי בשם "That Goddamned Particle".
עורך הספר לא אהב את השם וקיצר את שם הספר ל "That God Particle".
מכאן התקבע שמו של חלקיקי בוזן-היגס לכינוי "החלקיק האלוהי".
לדרמן נאלץ למכור את המדליה המוענקת לזוכי פרס נובל כדי לממן את טיפולו הרפואי בדמנציה בה לקה.
היה פעיל במספר תנועות ציבוריות, ונשיא החברה האמריקאית לפיזיקה (American Physical Society).
נפטר ברקסברג ב-3 באוקטובר 2018.
לאון ליטינצקי (נולד ב-2 באוגוסט 1967) הוא חבר הכנסת לשעבר בכנסת ה-17, מטעם מפלגת העבודה, ובכנסת ה-19 מטעם ישראל ביתנו.
ליטינצקי נולד בברית המועצות, ובשנים 1984–1990 למד רפואה באוניברסיטת קזן אך לא סיים את לימודיו, עקב עלייה לישראל.
באותה שנה החל לעבוד בחברת החשמל.
פעילותו הציבורית החלה עם היבחרו לבית נבחרי ההסתדרות בשנת 1999 ובאותה שנה ליו"ר ארגון ישראלים דוברי רוסית.
בשנת 1995 נבחר לחבר בוועד העובדים של חברת החשמל.
באותה שנה החל בלימודים במכללת "אורט" ובשנת 2002 החל בלימודי תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
ליטינצקי היה פעיל במפלגת "עם אחד", והוצב במקום התשיעי ברשימתה בבחירות לכנסת ה-16. לאחר מיזוגה של "עם אחד" במפלגת העבודה, התמודד על מקום ברשימתה לכנסת, ונבחר למקום ה-21, המשוריין לעולים.
משנת 2006 עמד בראש ארגון העולים של מפלגת העבודה ובשנת 2007 נבחר ליושב ראש ארגון העולים במועצה הציונית.
היה חבר גם בקונגרס הציוני העולמי ובבית נבחרי ההסתדרות.
לאחר התפטרותו של דני יתום מהכנסת ב-2 ביולי 2008, נכנס ליטינצקי לכנסת במקומו וכיהן עד תום כהונת הכנסת ב-24 בפברואר 2009. הוא היה חבר בוועדת הכלכלה.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-18 ברשימת העבודה, ולא נבחר לכנסת.
עם סיום כהונתו בכנסת חזר לעבוד בחברת החשמל.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הצטרף ליטנצקי לישראל ביתנו והוצב במקום ה-13 ברשימתה.
ברשימה המשותפת לכנסת, הליכוד - ישראל ביתנו, שובץ ליטנצקי במקום ה-34 ולא נבחר לכנסת.
עם התפטרותו של גדעון סער ב-5 בנובמבר 2014 נכנס ליטינצקי במקומו לכנסת, כחלק מרשימת הליכוד - ישראל ביתנו, למשך 3 חודשים.
כיהן בהנהלת הוועד המתאם הכלל-עולמי של יוצאי רוסיה.
ארגון זה הוקם מכוח חוק הפדרציה הרוסית, לשם שימור מסורת תרבותית והשפה הרוסית בין יוצאי רוסיה בעולם, וחיזוק ופיתוח יחסי תרבות וכלכלה בין רוסיה למדינות שבהם מתגוררים דוברי רוסית.
בעת המשא ומתן על כניסת ישראל ביתנו לממשלת ישראל השלושים וארבע במאי 2016, ליטניצקי היה חבר צוות המשא ומתן מטעם ישראל ביתנו, ובהשתתפותו בדיונים היה אחראי לנושא הרפורמה של הגדלת קצבת הזקנה בישראל.
משנת 2015 ליטינצקי משמש כנציג של המשנה למנכ"ל חברת החשמל לישראל בנושאים המקצועים, וכראש תחום לקידום ממשקי תשתית חברת החשמל עם חברות תשתית לאומיות בישראל.
בשנים 2017- 2019, יזם ליטינצקי וניהל את פרויקט הקמת אנדרטת נר הזיכרון בירושלים, לזכר יהודים שנהרגו במצור של הנאצים על לנינגרד במלחמת העולם השנייה, ומנציחה את מעשי הגבורה של תושבי ומגיני לנינגרד - חיילי הצבא האדום במצור, בשנות המלחמה נגד הנאצים.
פתיחת האנדרטה התקיימה ב-23 בינואר 2020, בגן סאקר בירושלים, בנוכחות נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ונשיא המדינה, ראובן ריבלין.
משנת 2021 ליטינצקי משמש כחבר הנהלה בארגון הקונגרס היהודי העולמי-ישראל.
ליטינצקי מתגורר בכפר סבא, נשוי ללובה ליטינצקי (משנת 1990) ואב לבן, רוני ליטינצקי (1991).
באוגוסט 2020, על פי צו נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, לאון ליטינצקי קיבל את "עיטור הידידות בין העמים", לכבוד השקעתו בפיתוח וחיזוק קשרים בין רוסיה לישראל.
לאון מונוסון היה שחמטאי יהודי-בלארוסי-צרפתי.
הגיע למקום העשירי בתחרות סנקט פטרבורג בשנת 1921, ולאחריה היגר לצרפת.
התחרה באליפות פריז מספר פעמים במהלך חייו - ב-1928 סיים במקום החמישי (אברהם באראץ ניצח) וב-1935 ניצח בתחרות ונהיה אלוף פריז.
ב-1938 הגיע למקום החמישי בתחרות Paris L'Echiquier, שבה ניצח בלדור הונלינגר.
בינואר 1940 שיחק מונוסון עם וילהלם אורבך, יוסף צוקרמן ואחרים בתחרות פריז, בה ניצח סבלי גריגורייביץ' טרטקובר.
במהלך מלחמת העולם השנייה גורש מצרפת למחנה הריכוז אושוויץ, שם נרצח בשנת 1943.
לאון פואו הבן הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד.
בבית הספר התיכון למד פואו לצד מרשואן לינץ', רץ אחורי בליגת ה-NFL, ונבחר למשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן.
לאחר מכן שיחק עבור אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ונבחר על ידי הדנוור נאגטס במקום ה-49 ב-דראפט ה-NBA לשנת 2006 והועבר מיד לבוסטון סלטיקס.
בעונת הרוקי שלו, שיחק 63 משחקים בהם קלע 4.2 נקודות והוריד 3.4 ריבאונדים.
בעונה שלאחר מכן שדרג את ממוצעיו ל-7.9 נקודות ו-4.1 ריבאונדים למשחק וסייע לבוסטון לזכות באליפות ה-NBA.
בעונתו השלישית ב-NBA, קלע 7.7 נקודות והוריד 4.9 ריבאונדים, אך קבוצתו הודחה כבר ברבע גמר הפלייאוף.
ב-12 באוגוסט 2009 חתם פואו על חוזה לשנתיים בקליבלנד קאבלירס.
ב-24 בפברואר 2011 שוחרר פואו מהקאבלירס, וב-5 במרץ חתם בממפיס גריזליס לשאריתה של עונת .
בקיץ של 2012 שיחק במדי אתלטיקוס דה סן חרמן מהליגה בפוארטו ריקו ופרש ממשחק פעיל.
לאון פסטינגר היה פסיכולוג חברתי יהודי-אמריקאי, שפיתח מספר תיאוריות יסודיות בפסיכולוגיה חברתית, וביניהן תאוריית הדיסוננס הקוגניטיבי, ותאוריית ההשוואה החברתית.
בנוסף תרם פסטינגר רבות לחקר הרשתות החברתיות.
לפי סיווג שפורסם בכתב העת "A Review of General Psychology" בשנת 2002, הוצב פסטינגר כפסיכולוג החמישי בחשיבותו במאה ה-20. במאמר שנכתב על פסטינגר בכתב העת Psychological Science אוזכרו תאוריית הדיסוננס הקוגניטיבי ותאוריית ההשוואה החברתית כתיאוריות הפוריות ביותר שנכתבו בתחום הפסיכולוגיה החברתית..
נולד בברוקלין לאלכס פסטינגר, יהודי-רוסי אשר היגר לארצות הברית, ושרה סולומון פסטינגר.
פסטינגר למד בבית ספר תיכון לבנים, וסיים את לימודיו לתואר ראשון ב.
הוא המשיך ללימודי תואר שני, שאותו סיים באוניברסיטת איווה ב-1942. הוא למד שם תחת הנחייתו של קורט לוין, מאבות הפסיכולוגיה החברתית, אשר עבד על תאוריית השדה של הפסיכולוגיה, המבוססת על אנלוגיה לפיזיקה על מנת שתשמש תאוריה חלופית לביהביוריזם.
ב-1951 קיבל פסטינגר את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת מינסוטה.
לאחר הקמת מעבדה לחקר הדינמיקה הקבוצתית במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ב-1945, הצטרף פסטינגר ללוין, וקיבל משרת מרצה זוטר (Assistant Professor).
בעקבות זאת, בשנת 1957, פרסם פסטינגר את תאוריית הדיסוננס הקוגניטיבי שלו, כנראה תרומתו המפורסמת והמשפיעה ביותר לתחום הפסיכולוגיה החברתית.
יש הרואים בכך גם הרחבה של עבודתו הקודמת של פסטינגר על לחצים קבוצתיים לפתרון פערים בעמדות ויכולות בתוך קבוצות חברתיות, לאופן שבו הפרט פותר פערים ברמה הקוגניטיבית.
פסטינגר זכה להכרה ניכרת בתקופה זו על עבודתו, הן בתוך התחום, וזכה בפרס התרומה המדעית היוקרתית מטעם האגודה הפסיכולוגית האמריקאית בשנת 1959, והן מחוצה לו, כאשר מגזין Fortune הכתיר אותו כאחד מעשרת המדענים המבטיחים ביותר באמריקה זמן קצר לאחר פרסום תאוריית ההשוואה החברתית.
בהמשך התקדם והפך לפרופסור מן המניין.
במהלך הקריירה המקצועית שלו היה פסטינגר חבר באוניברסיטאות רבות, שהחשובות שבהן הן המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת מישיגן וכן בית הספר החדש.
כמו כן, הינחה פסטינגר מספר סטודנטים לדוקטורט, ביניהם הפסיכולוג סטנלי שכטר, מחוקרי הרגש הגדולים שידעה הפסיכולוגיה.
ב-1942 נישא למארי אוליבר בלו, ולשניים נולדו שלושה ילדים טרם התגרשו.
ב-1969 נישא לטרודי בראדלי, פרופסור במחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת ניו יורק; לזוג לא נולדו ילדים.
פסטינגר ידוע בעיקר בשל פרסום תאוריית הדיסוננס הקוגניטיבי ב-1957. תאוריה זו מתמקדת במצבים שבהם יש חוסר איזון הכרתי (למשל סתירה בין מחשבה לבין התנהגות המבוצעת בפועל), הגורם להרגשת מתיחות, שפוגעת ברצונם של אנשים לגלות עקביות בהתנהגותם ובדעותיהם.
על פי פסטינגר, אנשים נוטים להתמודד עם מצב מסוג זה באחת משלוש הדרכים הבאות: להפחית מחשיבות הקוגניציה; להוסיף קוגניציות חדשות שישנו את המאזן בין הגורמים הסותרים; או לשנות את אחת הקוגניציות.
תאוריה זו מסבירה, בין היתר, כיצד ממשיכים אנשים לדבוק באמונות שהוכחו כשגויות, כמו כתות שאמינותן הופרכה.
במסגרת מחקריו הצטרף פסטינגר, יחד עם הנרי ריקן וסטנלי שכטר, לכת שבראשה עמדה "נביאה", שטענה כי חייזרים דיברו אליה ואמרו כי העולם יוצף ב-21 בדצמבר 1954. משהגיע היום והנבואה לא התממשה, המאמינים דווקא התחזקו באמונתם והחלו במסע גיוסים לכת.
לטענת פסטינגר, הרצון לשמור על אמונות נובע מכמות ההשקעה שהושקעה בקוגניציה וכן מהתמיכה שמתקבלת מהאנשים הסובבים אותנו.
במקרה זה, כמו במקרים רבים של כתות, הייתה תמיכה נרחבת מהסביבה הקרובה של חברי הכת.
כמו כן, במקרה זה אמונתם הייתה מוצהרת, דבר שחיזק את רצונם לשמור על תפיסתם.
פסטינגר ועמיתיו פרסמו את מסקנותיהם בספר "When Prophecy Fails" שיצא לאור בשנת 1956.
קופר היה פיזיקאי וחוקר מוח יהודי-אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיקה.
הוא השתלם באוניברסיטת קולומביה והשלים בה את תוארו הראשון, השני וכן את הדוקטורט, ולאחר מכן לימד באוניברסיטת אילינוי וכן עבד כשנה במכון למחקר מתקדם.
בשנת 1958 עבר לאוניברסיטת בראון.
בזמן עבודתו באוניברסיטה הוא עבד על תורת מוליכות על ביחד עם רוברט שריפר וג'ון ברדין.
על הפיתוח המשותף של התאוריה של מוליכות על, הקרויה תאוריית ה-BCS, זכו השלושה בפרס נובל בשנת 1972. תורה זו הציגה את תופעת העל-מוליכות כתוצאה של אינטראקציה מיקרוסקופית בין האלקטרונים בחומר לבין הפונונים שבגביש.
ביחד עם אילי ביננסטוק ופול מונרו פיתח את תאוריית ה-BCM העוסקת בלמידה בקליפת הראייה במוח.
קופר ערך מספר מחקרים במכון למחקר מתקדם וב-CERN בז'נבה שבשווייץ.
נפטר בפרובידנס, רוד איילנד ב-23 באוקטובר 2024.
לאון פוליאקוב היה היסטוריון יהודי-צרפתי.
מחקריו הענפים, שהתמקדו בעיקר בגזענות, אנטישמיות, היסטוריה יהודית והשואה, העמידו אותו כאחד מחשובי ההיסטוריונים במאה ה-20. שימש כדוקטור לפילוסופיה בסורבון עד לפרישתו, וכן כמנהל המחקר בבית "המרכז הלאומי של המחקר המדעי" (CNRS) בפריז.
פוליאקוב הוא בנו של מו"ל יהודי בסנקט פטרבורג.
קרוי על שם לב טולסטוי, שמת כמה ימים לפני הולדתו.
בשנת 1920 נמלטה משפחתו מן הבולשביקים לצרפת, שם ייסד אביו חברת הוצאה לאור מצליחה.
הוא חי זמן מה באיטליה ובגרמניה, שם ראה כנער את עליית הנאציזם, ולאחר מכן עבר להתגורר בצרפת דרך קבע.
לאחר מכן עבד כעיתונאי בעיתונו של אביו "יומון פריז" (Pariser Tageblatt), ופנה למחקר היסטורי.
בתחילת מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הצרפתי.
ב-13 ביוני 1940 הגיע ל-סאן-ואלרי-אן-קוקס ונפל עם הגדוד שלו בשבי הגרמנים.
כעבור שלושה חודשים נמלט ממחנה השבויים Doullens על הגבול הבלגי, וחי בדרום צרפת תחת השם רובר פול.
פוליאקוב הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית, שם סייע בארגון התנגדות יהודית משמעותית.
בשנת 1942 יצר עמו קשר הרב שניאור זלמן שניאורסון מ"התאחדות יהודים שומרי מצוות", וביקש ממנו לשמש כמזכירו.
יחד עם בן דודו של זלמן, יצחק שניאורסון, הוא ייסד את "המרכז לתיעוד יהודי בן זמננו" (CDJC), שעסק באיסוף מסמכים ועדויות על רדיפת היהודים בצרפת.
ראיות אלו סייעו רבות לאחר ניצחון בעלות הברית, כאשר פוליאקוב שימש במשפטי נירנברג כמשקיף משפטי ומתורגמן לצד אדגר פור, ראש המשלחת הצרפתית.
בשנת 1981 פרסם את זיכרונותיו תחת השם "L'Auberge des Musiciens", שחלק גדול ממנו מוקדש לתולדות ההתנגדות ולקורותיו בתקופת הכיבוש הנאצי.
ספריו תורגמו לשפות רבות, ובסוף חייו גם לרוסית, לשמחתו הגדולה.
את הזמן הרב שהקדיש למחקר על שורשי החורבן הסביר בפשטות: "רציתי לדעת למה רצו להרוג אותי יחד עם מיליוני בני אדם אחרים".
היה נשוי למוזיקולוגית ז'רמן פוליאקוב, שלאחר מותו אספה והוציאה לאור כתבים שהשאיר.
בשנת 1989 קיבל את אות לגיון הכבוד.
פוליאקוב הלך לעולמו ב-8 בדצמבר 1997, בגיל 87, באורסיי, צרפת.
פוליאקוב היה אחיה של סבתו של המנחה והשחקן ירון ברובינסקי, ובנו קרוי על שמו של פוליאקוב.
ארבע שנים לאחר שקיבל אזרחות צרפתית בשנת 1947, ולאחר חמש שנות נבירה בארכיונים גרמניים ואיסוף עדויות רבות, פרסם פוליאקוב את מחקרו הגדול הראשון תחת הכותרת "קציר השנאה".
הספר עסק באנטישמיות ובשורשים ההיסטוריים והאינטלקטואליים שהניעו את השמדת היהודים בשואה.
היה זה התיאור המקיף הראשון שהופיע על השואה.
בספר הופיעה הקדמה של הסופר פרנסואה מוריאק, בו נכתב בין היתר:
חנה ארנדט ציינה עם צאת הספר לאור כי "כל מי שרוצה לדעת 'מה באמת קרה' ו'איך', לא יוכל להימנע מלקרוא ספר זה, ואולי עדיף שיתחיל ממנו".
כמו כן עיצבו הפילוסופים ז'אק מאריטן ורמון ארון מושגים רבים בהגותם, על סמך עיון קפדני בחיבורו של פוליאקוב, שעדכן את המהדורות הבאות באופן שוטף עד שנת 1993. כבר בשלב הראשון של מחקרו טען פוליאקוב, בין היתר, כי מעבר לצעדות, הרטוריקה ומכונת התעמולה, הנאציזם "פעל בראש ובראשונה כדת".
כמו כן הוא היה ההיסטוריון הראשון שמתח ביקורת על שתיקת הוותיקן והאפיפיור פיוס השנים עשר מול פשעי הנאצים בתקופת השואה.
חמשת הכרכים שפרסם על ההיסטוריה של האנטישמיות, מהעת העתיקה עד המאה ה-20, הקנו לו את פרסומו הרב, והם נחשבים כיום כספר יסוד במחקר האנטישמיות.
בספרו "המיתוס הארי", בוחן המחבר את מיתוס עליונות הגזע הארי שנוצר בהדרגה מאז ימי קדם, ותוך סקירת היבטים מהאנתרופולוגיה, הפסיכואנליזה, הדת והבלשנות, מראה כיצד הפך לבסוף במאות ה-19 ו-20 להיות חלק בלתי נפרד מהמחשבה המערבית.
כן הוא עוסק בספר בחיבור הזוועתי בין גזענות למדע, ומוכיח שלעיסוק הכפייתי של הנאצים ב"טוהר הגזע" קדמה ספרות שלמה, בהם בין השאר מאמרו של ארתור דה גובינו "על אי השוויון בין גזעי האדם".
בספרו "הטלאי הצהוב", שאותו כתב כמנהל המחקר במרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS) בפריז, פוליאקוב ערך מחקרים על מקורות הגזענות ורדיפת מיעוטים, והצורות שהם יכולים לקבל.
בנוסף חקר בו את המניעים הערכיים והתרבותיים של חסידי אומות העולם הצרפתים שנשאו על עצמם את הטלאי הצהוב כאות הזדהות.
בספרו "הסיבתיות השטנית" מצביע פוליאקוב על כך שבכל שלב מהותי בהתפתחותו העולם המערבי נטה לבצע דמוניזציה למיעוטים (בעיקר יהודים), ולהפכם לשעירים לעזאזל לכישלונותיו.
בספרו "התנועות הטוטליטריות במאה העשרים" הוא סוקר את אופי משטריהם הטוטאליטריים של היטלר, סטלין, ופול פוט.
בין היתר מתברר בו הקשר בין פורנוגרפיה חסרת מעצורים לתעמולה הנאצית, וכן בין הכוחניות הגברית שבאידאולוגיה הנאצית לבין נטיותיו החד-מיניות של היטלר.
על בסיס מחקרים אלו, פרסם ההיסטוריון הגרמני לותאר מכטאן את "פניו הנסתרות של היטלר", ב-2001.
מאנטיציונות לאנטישמיות, בתרגום של עדנה שריר, תל אביב, ספרית פועלים, 1970
קציר השנאה, הרייך השלישי והיהודים (Le Bréviaire de la haine.
Le IIIe Reich et les Juifs - הקדמה מאת פרנסואה מוריאק, פריז, קלמן לוי, 1951)
ההיסטוריה של אנטישמיות (Histoire de l'antisémitisme) חמישה כרכים:
המיתוס הארי, מסה על מקורות הגזענות והלאומנות (Le Mythe aryen.
על ספר זה זכה בשנת 1975 בפרס אניספילד-וולף.
לאון פרודובסקי (נולד ב-24 במאי 1978) הוא יוצר קולנוע ישראלי.
נולד בלנינגרד (סנקט פטרבורג), שאז הייתה שייכת לברית המועצות.
לילה אפל, 2005, הסרט שודר בערוץ 2, והיה מועמד לפרס אוסקר האמריקאי בקטגוריית סרטי סטודנטים וזכה בפרסים בפסטיבל הקולנוע ירושלים, פסטיבל ונציה, בייג'ינג, פאלם ספרינגס ועוד.
כמו דג בלי מים, 2007, הסרט שודר בערוץ 2.
חמש שעות מפריז, 2009, תסריט מאת ארז קו-אל ולאון פרודובסקי, בוים על ידי לאון פרודובסקי, זכה בפרס הסרט והתסריט בפסטיבל חיפה 2009 ויצא להפצה בארץ ובצרפת, הוחרם להקרנה בחברת d'art et essai Utopia
השכן שלי אדולף, 2022 - תסריט לאון פרודובסקי ודמיטרי מלינסקי ובימוי של לאון פרודובסקי
טרויקה, 2010 - מיני סדרה בת 4 פרקים, שודרה בערוץ 3 של הכבלים (הוט 3)
הנספח, 2019 - במאי שותף לצד אלי בן דוד שהוא גם יוצר הסדרה.
גבּריאל לאון מ'בה היה פוליטיקאי ומדינאי גבוני, ראש הממשלה של גבון בין 21 במאי 1957 – 21 בפברואר 1961, וכמו כן נשיא גבון הראשון בין 12 בפברואר 1961 – 27 בנובמבר 1967. הקים את "הוועד המעורב הגבוני", ויחד עם פול גונ'ו – את מפלגת "הגוש הדמוקרטי הגבוני".
למרות שבהתחלה שאף לשמירת הקשר המדיני של ארצו עם צרפת, היה לאב המייסד של גבון העצמאית.
הנהיג בארצו משטר נשיאותי אוטוריטרי.
מדיניותו התבססה על קשרים הדוקים עם צרפת, המעצמה הקולוניאלית לשעבר.
גבריאל לאון מ'בה נולד בשנת 1902 בליברוויל, בגבון, תחת המשטר הקולוניאלי צרפתי במשפחה קתולית המשתייכת לשבט אֶסוֹקֶה מהקבוצה האתנית פנג.
אהיו, איזידור מינקו-מי-אדאנג היה בעל חנות ובזמנו, צעירותו, היה הספר של פייר סבורניאן דה בראזה.
האם, לואיז בַּנדום הייתה תופרת.
שני ההורים נמנו עם הזוגות המשכילים הראשונים בליברוויל.
אחרי לימודים בהצטיינות בסמינר (מדרשה) קתולי "קולז דה סנט מארי", לאון מ'בה עבד בחנות, אחר כך בתעשיית העצים ביערות וכסוחר, עד שהתקבל בהתחלת שנות ה-1920 לעבודה במינהל הקולוניאלי הצרפתי בארצו כעמיל מכס.
פניותיו הנמרצות מדי לטובת שבטו עוררו אי שביעות רצון השלטונות שניצלו עבירה שנחשבה מינורית (נטען שסיפק לאחד מעמיתיו מסמכים מזויפים), ושהייתה נענשת, בדרך כלל, בקנס קטן, והכניסו אותו לבית סוהר.
ננזף על היותו פוליגם ועל הפרת כללי היגיינה.
בכל זאת, בשנת 1924 (לפי מקורות מסוימים 1926) הרשויות נתנו לו הזדמנות לתקן את עצמו ומינו אותו לראש קנטון של ה"ילידים" בליברוויל, אחר כך נבחר לראש הקנטון של כל המחוז אסטואר.
בתפקידו פעל בקפדנות לשמירת הסדר ובעת ובעונה אחת דאג לנצל סמכויותיו על מנת להתבסס כלכלית.
השלטונות העלימו עין ממעידותיו ובשלב מסוים עקבו אחרי התכתבותו עם ראש הליגה לזכויות האדם, שנחשבה קשורה עם הקומינטרן.
כמישהו ששלט היטב באמנות ה"מכשפים" המסורתיים, באותן השנים התקרב מ'בה לכת המקומית "מ'בוויטי" שהייתה פופולרית בקרב בני פנג.
בשנת 1931 הכת הואשמה ברציחת אישה ששרידיה התגלו על יד השוק בליברוויל.
מ'בה נעצר ונשפט על מעורבות ברצח, אם כי שותפותו בעבירה לא הוכח.
הורשע לעומת זאת בגין עבירות הונאה והפרת אמונים, הודח מהתפקיד ונידון לשלוש שנות מאסר ולעשר שנות גלות.
הוגלה בשנת 1932 למושבה אובאנגי שארי, כעת אפריקה המרכזית, שבה ריצה קודם את עונש המאסר.
אחרי ששוחרר מהכלא, בגלל קשרי ההתכתבות האינטנסיביים עם בני פנג במולדת, החל משנת 1935 מ'בה הושם בפיקוח מיוחד בהוראת המושל של אובנגי שארי, הגנרל אנטונטי.
בגלות פרסם מספר ספרים מוערכים על המנהגים והדין המסורתי של השבט פנג.
ב-11 במרץ 1931 לאון מ'בה נבחר כחבר בחברת האפריקניסטים (חוקרי אפריקה) בצרפת.
כמו כן הועסק בתפקידים פקידותיים על ידי המינהל הצרפתי המקומי.
רק בשנת 1946 הרשו השלטונות הצרפתיים שיחזור לגבון.
קיבל משרה בכירה בחברה מסחרית בריטית בשם ג'ון הולט ונכנס לפוליטיקה.
באותה שנה ייסד את הוועד המעורב הגבונזי (Comité mixte gabonais) (CMG), כמעין סניף גבוני של "ההתכנסות הדמוקרטית האפריקאית" (Rassemblement démocratique africain) (RDA), מפלגה בין-אפריקאית שבהנהגתו של פליקס הופואה-בואני.
הצליח ללכד סביבו את בני הפנג וחלק מבני המיאנה (Myènè).
מעמדו האיתן בבירה, ליברוויל נמצא מחוזק על ידי כינוס ביישוב מיציק של נכבדי העם פנג ושבו רובם דרשו את מינויו לראש כל בני הפנג.
אולם השלטון לא אהב את קשריו עם RDA, שבאותה עת, בזירה הפרלמנטרית, הייתה בת ברית של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
החשדות ניזונו גם מהשתתפותו של מ'בה במפגשים של קבוצת העיון הקומוניסטית במושבה ובביקורו ב-1949 באביג'אן לרגל הקונגרס של RDA.
ב-1951, בד בבד עם התנתקות ה RDA מהקומוניסטים, מ'בה עשה צעדי התקרבות אל המינהל הצרפתי, בלי לנטוש את תדמיתו של "מרדן".
אבל השלטונות המשיכו לתמוך ביריבו, חבר הפרלמנט ז'אן אילר אובאם (Jean-Hilaire Aubame) שהיה בנו המאומץ של אחיו החורג ובן חסותו לשעבר.
בבחירות לפרלמנט ב-17 ביוני 1951 אובאם נבחר מחדש, בעוד מ'בה זכה ב 11% בלבד מהקולות .
בבחירות הארציות במרץ 1952 המפלגה של אובאם, האיחוד הדמוקרטי והחברתי הגבוני כבש 14 מתוך 24 המושבים, בעוד CMG השיג רק שניים.
אמנם בליברוויל CMG זכה ב-57% מהקולות.
בהיותו בודד באספה הארצית (הטריטוריאלית) מ'בה מצא בני ברית חדשים במתנחלים הצרפתיים המיוצגים בבית.
באוגוסט 1953 מפלגתו התמזגה עם המפלגה הדמוקרטית הגבונית של פול גונג'ו ויצרה את הגוש הדמוקרטי הגבוני (Bloc démocratique gabonais) (BDG) בראשותו של גונ'ו, כשמ'בה הסגן שלו.
אחוז הקולות בעד מפלגה זו הגיע ל-36% לעומת 47% בעד אובאם.
למרות שלא נבחר לפרלמנט, מ'בה הפך למנהיג בעל יוקרה וכמה אישים מהמפלגה היריבה UDSG עברו למחנהו.
בבחירות המוניציפליות מ 1956 שבהם משקלם של המתנחלים הלבנים היה גדול יותר, השיג את תמיכתם הכספית (במיוחד של רולאן ברו, (Roland Bru), בעל אינטרסים בתעשיית העצים) ונבחר לראשות העיר ליברוויל.
בבחירות הטריטוריאליות במרץ 1957 ה-BDG הגיע למקום השני עם 16 מושבים לעומת 18 של UDSG, מתוך 40.
אחרי מהלכים מפוקפקים מפלגתו של מ'בה השיגה 21 מושבים לעומת 19 של אובאם, אבל בהיעדר רוב מוחלט, שתי הסיעות נאלצו להציג רשימה משותפת לבחירות לממשלה.
אובאם נבחר לראש מועצת הממשל שנוסדה באותה שנה (1956), ולאון מ'בה לסגנו.
עימותים בתוך ההנהגה החדשה גרמו להתפטרות אובאם ותומכיו מהממשלה ולהגשה על ידיהם של הצעת אי אמון בממשלה.
זאת נדחתה על ידי 21 קולות מול 19. הרבה מנבחרי UDSG עברו למחנה של מ'בה והבטיחו לו רוב של 29 מתוך 40 נבחרים.
מאפריל 1957 מ'בה כיהן בפועל כראש מועצת הממשל.
עקב משאל העם מ-28 בספטמבר 1958 בנוגע לחוקת הקהילה הצרפתית-אפריקאית, גבון השיג את האוטונומיה והפכה לרפובלירקה האוטונומית של גבון כשלאון מ'בה ראש ממשלתה.
בדצמבר 1959 האספה הטריטוריאלית הפכה לאספה מחוקקת והצביעה ב-19 בפברואר 1959 בעד הקמת הרפובליקה של גבון.
לאון מ'בה התמנה לראש הממשלה של גבון.
עדיין שיחק עם המחשבה להפוך את גבון למחוז (דפרטמנט) מעבר לים של צרפת, וביקש מלואי סאנמרקו, המושל לשעבר, לפנות בנושא זה לצרפתים.
אבל הממשל דה גול שלל רעיון זה מכל וכל.
עדיין בפברואר 1960 הציע מ'בה שגבון תאמץ דגל טירקולורי זהה בצבעיו לזה של צרפת, בתוספת צלמית העץ הלאומי "אוּקוּמֶה".
אבל גם רעיון זה נדחה על ידי הצרפתים.
מצד שני מ'בה נרתע מהתוכניות הפדרליסטיות של ברתלמי בוגנדה המרכז-אפריקאי לכיוון שמירת איחוד עם שאר המרכיבים העניים יותר של אפריקה המשוונית הצרפתית – אובנגי-שארי, "קונגו האמצעית" וצ'אד.
בראש ממשלה של מדינה אוטונומית
החל מיולי 1958 בזירה הפוליטית הופיע כוח פוליטי נוסף – מפלגת האחדות הלאומית הגבונית le Parti de l'Unité nationale gabonaise PUNGA בראשותם של רנה סוזאט וז'אן-ז'אק בוקאוול.
מפלגה זו קראה להצביע "לא" במשאל העם מ-1958. לאחר מכן ארגנה הפגנות, בתמיכת UDSG, למען העצמאות וקיום בחירות פרלמנטריות חדשות.
בידיעה שצרפת תעניק ממילא עצמאות לגבון, במרץ 1960 מ'בה הוציא מחוץ לחוק את מפלגת ה-PUNGA ופתח במסע רדיפה נגד מנהיגיה שכלל מעצרים וחיפושים בבתים.
באווירה שנוצרה שלשה מנבחרי UDSG חזרו לתמוך בממשלה שנהנתה כעת ברוב של 32 מתוך 40 חברי פרלמנט.
ב-27–28 במאי הפרלמנט הצביע בעד אמצעים להגבלת חירויות בפרט במיוחד מגבלות בזכות להתכנסות.
המשטר התחזק ואימץ בהדרגה סממנים של פולחן אישיותו של מ'בה, בעוד הבחירות הביאו מדי פעם לניצחון מפלגתו BDG, כולל בבחירות במחוזות ב-19 ביוני 1960.
ב-17 באוגוסט 1960 גבון, בראשותו של לאון מ'בה, הכריזה על העצמאות.
המדינה נקראה מכאן הלאה הרפובליקה של גבון ובספטמבר 1960 התקבלה לאו"ם.
החוקה ה"נשיאותית" שהציע מ'בה לא הצליחה להשיג את הרוב הדרוש לאישור בפרלמנט, עקב התנגדות עיקשת של האופוזיציה ושל חוגים במפלגתו של מ'בה עצמו, בראשות יושב ראש האספה, פול גונג'ו.
בסופו של דבר ב-4 בנובמבר 1960 אושרה חוקה שהתאימה להקמת משטר פרלמנטרי.
על מנת לכבוש את דעת הקהל מ'בה נקט בצעד לכאורה אנטיקולוניאלי והחליט לפטר מהממשלה את השרים הלבנים: שר פנים, אדואר דיאו Duhaut, שר תעשיית העצים פייר מריאני ושר הבריאות, מוריס ז'ורדאן.
עם זאת השפעת המתיישבים הצרפתיים במדינה נשארה עדיין חזקה באמצעות שיטות מושחתות יעילות ונפוצות מיסודו של רולאן ברו.
פיטורי השרים האירופיים נעשתה בניגוד לחוקה, ללא דיון בפרלמנט.
על כן יושב ראש האספה, פול גונג'ו, בן בריתו משכבר הימים של ראש ממשלה, הגיש הצעת חוסר אמון נגדו.
מ'בה, רגיש לאיום על שלטונו, הגיב בצורה קשה ביותר: טען לקיום קשר נגדו ובתירוץ זה הכריז על מצב חירום וב-16 בנובמבר 1960 הורה באופן בלתי חוקי על מעצרו של גונג'ו ושל עוד שבעה יריבים מתוך מפלגתו BDG, בלי להתחשב בחסינותם הפרלמנטרית.
למחרת פיזר את הפרלמנט והודיע על בחירות כלליות ב-12 בפברואר 1961.
ב-4 בדצמבר 1961 נבחר ללמזכיר כללי של BDG במקום גונג'ו העצור ופנה עם קריאה לאופוזיציה מתוך רצון לחזק את מעמדו.
יחד עם אובאם הרכיב רשימה של איחוד לאומי, שתיראה מאוזנת ומספיק מושכת לבוחרים.
המועמדים לבחירות החדשות הצטוו להפקיד 100,000 פרנקים, מה שהיקשה על מועמדים מחוץ לאיחוד הלאומי.
כמו כן מ'בה הכריז על חובת ההצבעה.
בנסיבות אלה הרשימה של האיחוד הלאומי השיגה 99.75% מהקולות.
לאון מ'בה כמועמד יחיד נבחר לנשיאות הרפובליקה.
ז'אן אילר אובאם התמנה לשר במקום אנדרה גוסטב אנגילה.
ב-21 בפברואר 1961 מ'בה הצליח להעביר בפרלמנט החדש חוקה חדשה שהעניקה לנשיא סמכויות נרחבות – "היפר-נשיאותיות".
בהתאם לחוקה נשיא הרפובליקה מילא מעכשיו גם את תפקיד ראש הממשלה ומינה שרים שהיו אחראים רק בפניו.
המשטר הפך לשלטון אישי של הנשיא.
עובדה זו עוררה באופן בלתי נמנע למתחים.
בפברואר 1960 שוב נעצרו כ-20 אישים.
הנשיא עצמו נהג לעיתים להעניש בעזרת מכות השוט המסורתי "שיקוט" (chicotte) אזרחים סוררים ש"שכחו" לברך אותו לשלום.
התחזקות השלטון האישי של הנשיא
קבוצות תעשיית הנפט הצרפתיות התחילו את פעילותם בגבון עוד בשנת 1957. מעמדן התחזק במיוחד אחרי גילוי מצבורי הנפט על יד חוף גבון בשנת 1962. הנפט עמד לתרום תרומה מכריעה בשגשוג הכלכלי של גבון כשהמדינה הפכה לאחד מעמודי התווך באספקת הנפט של צרפת.
ב-9 בפברואר 1963 מ'בה העניק חנינה לעצורים וכעבור 10 ימים סילק את בן בריתו, אובאם, מתפקיד שר החוץ.
השרים של מפלגת UDSG (פרט לאחד) התפטרו מהממשלה, חוששים כמו אובאם, שמ'בה זומם מיזוגה הטוטלית של סיעתם בתוך האיחוד הלאומי והשכנת משטר חד-מפלגתי.
על מנת להרחיק את אובאם מהזירה הפוליטית מינה אותו ב-25 בפברואר לנשיא בית המשפט העליון.
אבל כשנדרש להתפטר מהפרלמנט, אובאם העדיף לא לעשות זאת אלא לעזוב את המשרה המשפטית החדשה.
נוכח המתיחות בפרלמנט, למרות ששלט ב-70% מהמושבים, מ'בה פיזר אותו ב-21 בינואר 1964.
האופוזיציה איימה להחרים את הבחירות שעמדו להתקיים בתנאים בלתי הוגנים.
מדיניותה של גבון תחת שלטונו של מ'בה התבססה על קשר הדוק עם המעצמה הקולוניאלית לשעבר, צרפת.
יש שראו בזאת דוגמה קלאסית של נאוקולוניאליזם.
כחודש לפני הכרזת העצמאות, ב-15 ביולי 1960 גבון חתמה על 15 הסכמי שיתוף פעולה עם צרפת שהיו חיוניים בהבטחת המשך מינהל תקין וניהול הכלכלה.
החל מתחילת שנות ה-1960 גבון הפכה למייבאת חשובה של אורניום ומנגאן ובהמשך כצוין לעיל מייבאת של נפט.
ארצות הברית, צרפת, ומדינות אירופיות נוספות השקיעו רבות בפיתוח הפקת חומרי גלם אלה.
בהמשך קבוצת ברזוויל התחברה במאי 1961 למדינות דוברות אנגלית "שמרניות" כגון ניגריה, סיירה לאון וליבריה, לאתיופיה, טוגו, תוניסיה וסומליה כדי ליצור את קבוצת מונרוביה.
למרות שהתנגד לאיחוד פדרטיבי עם החברות האחרות ב"אפריקה המשוונית הצרפתית" לשעבר, מ'בה היה שותף בהקמת כמה ארגונים אזוריים כמו "קרן החינוך הגבוה של אפריקה המרכזית" FESAC (שנוסד ב-12 בדצמבר 1961, איגוד המכס והכלכלה של אפריקה המרכזית (UDEAC) שכלל גם את קמרון והתארגן ב-8 בדצמבר 1964.
במאי 1962 לאון מ'בה ערך ביקור ממלכתי בישראל וב-9 במאי נכח במצעד של יום העצמאות של מדינה זו, לצידו של הנשיא יצחק בן-צבי וראש הממשלה דוד בן-גוריון.
ניסיון ההפיכה ב-18 בפברואר 1964
בלילה שבין 17-18 בפברואר 1964 בשעה חמש בבוקר, 150 אנשי צבא בפיקודם של הלטננטים ז'אק מומבו וואלר אֶסון עצרו את הנשיא מ'בה, את יושב ראש האספה הלאומית לואי ביגמן וחלק מהשרים בממשלה.
ברדיו הקושרים הודיעו לעם שהתחוללה הפיכה צבאית וביקשו ממשלחת הסיוע הצרפתית לא להתערב.
לאון מ'בה הוכרח לנאום לאומה ברדיו ולהודות בתבוסתו.
האירועים התרחשו מבלי שנורה כדור אחד.
הקושרים הרכיבו ממשלה חדשה על טהרת האזרחים, חברים בשתי המפלגות הגדולות UDSG ו-BDG, כולל פול גונג'ו.
את ראשות הממשלה העניקו ליריבו של מ'בה, ז'אן-אילר אובאם.
הצבא הגבוני הקטן, שאומן על ידי קצינים צרפתיים נשאר בקסרקטינים.
לא נראה שאנשי הצבא הקושרים לקחו את השלטון לעצמם.
לאון מ'בה הועבר לנז'ולה, אזור שתושביו תמכו באובאם.
אחר כך, בגלל מזג אוויר סוער הועבר ללמאברן, 250 ק"מ מהבירה.
ראש הממשלה החדש, אובאם, פנה לשגריר צרפת, פול קוסראן, על מנת להרגיעו כי ביטחון האזרחים הזרים ושל רכושם יובטח.
אולם בפריז נשיא צרפת, דה גול ויועצו בענייני אפריקה, ז'אק פרוקאר, לא היו שבעי רצון מהתפתחות העניינים בגבון.
הרי לאון מ'בה נחשב אחד מהנאמנים שבבעלי הברית של צרפת ביבשת השחורה.
הם לא שכחו את הצהרתו בביקורו בצרפת בשנת 1961: "לכל גבוני יש שתי מולדות: צרפת וגבון".
בנוסף, למרות סילוק השרים הצרפתים מהממשלה הגבונית, כפי שצוין לעיל, המשטר המשיך לנהוג בידידות כלפי המתיישבים הלבנים.
בהתאם להסכמים החותמים בין שתי הארצות, צרפת החליטה להחזיר לשלטון את הממשלה החוקית.
נדרשה לכך פנייה מראשי המדינה.
מפני שמ'בה היה עצור, הצרפתים כתבו פניה שנחתמה בדיעבד על ידי סגן הנשיא פול מארי ימביט, שהיה חופשי.
בליל 18–19 בפברואר כוחות צרפתיים שהובאו מסנגל וקונגו (ברזאוויל) נחתו בליברוויל והחזירו את לאון מ'בה לשלטון.
בקרבות שהתנהלו נהרג חייל צרפתי ובין 15 ל-25 גבונזים.
זאת הייתה ההתערבות הצבאית הצרפתית הראשונה במדינה אפריקאית, אחרי השגת העצמאות.
בחזרתו בראש המדינה, מ'בה הביא בפני משפט את המעורבים בהפיכה, כולל אובאם, למרות שהלה לא היה בסודות הקשר.
אובאם נידון ל-10 שנות עבודות פרך ול-10 שנות גלות.
היו כמה הפגנות נגד מ'בה תחת ססמאות כמו "מב'ה, נשיא של הצרפתים", "נגד הדיקטטורה" והסולידריות עם אובאם, אהל הבחירות הכלליות התקיימו ב-12 באפריל 1964 כפי שתוכנן לפני ההפיכה.
מפלגת UDSG, בהיעדר מנהיגיה, שהוצאו מחוץ לחיים הפוליטיים עקב מעורבותם באירועי ניסיון ההפיכה, נמחקה מהמפה.
האופוזיציה יוצגה בעיקר על ידי מפלגות סקטוריאליות אזוריות, והצליחה לזכות ב-46% מהקולות וב-16 מתוך 47 מושבי הפרלמנט.
היו סימנים רבים לסילופי תוצאות של הבחירות.
כלקח מניסיון ההפיכה, הנשיא החריף עוד יותר את ריכוזיות ההנהגה ואת אמצעי הדיכוי.
לצורך הרתעה אסירים פוליטיים זכו ביחס אלים ומשפיל בפומבי: למשל קבוצת אסירים כאלה הובלה בעירום ברחובות העיר כשהוכתה במקלות גולף ובקתות של רובים.
המשמר הנשיאותי הועמד תחת פיקודו של בוב מלובייה, מוותיקי שרותי המודיעין הצרפתי, במימון קבוצות הנפט הצרפתיות.
פייר גיומא, יושב ראש אחת מהן, "יוניון ז'נראל דה פטרול" (משנת 1967 קרויה "אלף אקיטן") היה מעורב בהחלטות בנוגע להתערבות הצבאית הצרפתית לטובת מ'בה.
נציג אחר של תעשיית הנפט הצרפתית, גי פונסאייה, התמנה ליועץ פוליטי של הנשיא.
פונסאייה ניסה לשכנע את מ'בה לרכך את מדיניות הדיכוי, להתגבר על פחדיו ולצאת לביקורים במחוזות השונים של המדינה על מנת לשפר את תדמיתו.
החל משנת 1965 שגריר צרפת בגבון היה מוריס דלונה שלעצותיו היה משקל מיוחד באוזני הנשיא.
מב'ה חלה באותה תקופה בסרטן והתחיל להכין לעצמו יורש.
היה מדובר באלברט-ברנאר בונגו, מנהל הלשכתו הצעיר.
ב-24 בספטמבר 1965 בונגו התמנה לשר ליד הנשיאות והתחיל בהדרגה לקחת בידיו את רסני השלטון.
מ'בה עצמו אושפז באוגוסט 1966 בבית החולים "קלוד ברנאר" בפריז ולא חזר שוב לארצו.
למרות זאת, לא רצה להתפטר.
אחרי שכנועים מצד ז'אק פרוקאר, המזכיר הכללי של ה"אליזה" בעיניני אפריקה, הסכים ב-14 בנובמבר 1966 למנות את בונגו לסגן ראש הממשלה במקומו של ימביט.
את החלטה זו הביא לידיעת העם בנאום ששודר בטלוויזיה מחדרו בבית חולים בפריז.
ב-16 בפברואר 1967 רפורמה חוקתית חדשה הקימה את משרת סגן נשיא הרפובליקה הכינה את המגרש להעברת סמכויות הנשיא ליורשו, בונגו.
בבחירות לנשיאות ולפרלמנט ב-19 במרץ 1967 האופוזיציה לא העזה להשתתף.
מ'בה נבחר שנית כנשיא ובונגו כסגן נשיא, עם 99.90% מהקולות ומפלגתם BDG כבשה את כל מושבי הפרלמנט.
אחרי שהתאמץ תוך קשיים להגיע להישבע על החוקה בשגרירות גבון בפריז, לאון מ'בה נפטר ב-27 בנובמבר 1967 בבית החולים בבירת צרפת.
בהתאם לחוקה, מקומו כנשיא עבר לידי אלברט-ברנאר בונגו, אז בן 32, לימים חאג' עומאר בונגו אונדימבה.
זמן קצר אחרי כך, בדצמבר 1967, בונגו ביטל את תפקיד סגן הנשיא שהפך למיותר.
השאיר אישה, פולין מ'בה, ואחד-עשר ילדים.
נובמבר 1971 – נחנך בפריז מכון "הקרן ע"ש לאון מ'בה" לרפואה ואפידמיולוגיה ישומית", המסונף לאוניברסיטת דני דידרו.
נושאים את שמו, בין היתר:
שדה התעופה הבינלאומי "לאון מ'בה" בלוברוויל.
ארמון אספת הנבחרים של גבון ("ארמון לאון מ'בה")
בית ספר התיכון הלאומי "לאון מ'בה" בליברוויל
ב-28 בנובמבר 2007 לרגל 40 שנה למותו, הנשיא בונגו חנך לזכרו מאוזולאום המשמש גם למרכז תרבות.
לאון (אריה דב) יוסופוביץ מנדלשטם (רוסית: Мандельштам, Леон Иосифович; 1819 זאגר - ט"ז באלול תרמ"ט, 31 באוגוסט 1889) היה הסטודנט היהודי הראשון שלמד באוניברסיטה רוסית.
כמו כן היה סופר ועבד במשרד החינוך הרוסי כאחראי על החינוך היהודי באימפריה הרוסית, יורשו של מקס ליליינטל בתפקיד זה.
לאון מנדלשטם נולד בשנת 1819 בעיר ז'אגר שהייתה חלק מפלך וילנה ומאוחר יותר סופחה לפלך קובנה.
אביו עסק במסחר והרבה לנסוע לגרמניה לצורכי עיסוקיו.
בין הספרים שהביא מגרמניה היה אפשר למצוא תרגום התנ"ך לגרמנית של משה מנדלסון.
הוא קיבל חינוך דתי וכללי.
אזור מגוריו היה נתון להשפעת ההשכלה הגרמנית שהגיעה מקורלנד (אזור של לטביה היום).
מנדלשטם מעיד על עצמו כי התחיל לעסוק בדקדוק של השפה העברית ופילוסופיה בגיל צעיר מאוד.
בזיכרונותיו אפשר לראות כי לא הייתה עקביות בלימודיו העצמאיים, הוא קפץ מנושא לנושא.
בגיל צעיר מאוד הוא החל לחבר סיפורים בשפות שונות, רוסית, גרמנית ועברית.
בגיל 14 השתדך לבתו של סוחר, ובגיל 17 התחתן ועבר להתגורר בבית הוריה של אשתו.
אביה היה אדם דתי מאוד, שאסר על החזקת ספרים שאינם קנוניים בביתו.
מנדלשטם לא הצליח להחזיק מעמד זמן רב וחזר הביתה, זמן קצר לאחר מכן התגרש מאשתו.
בשנת 1839 החליט ללכת ללמוד באוניברסיטת וילנה, אך בהגיעו לווילנה גילה שהאוניברסיטה נסגרה בהוראת הממשלה.
באותה שנה פנה לשלטונות בבקשה לעמוד במבחני הקבלה לאוניברסיטת מוסקבה.
לאחר תלאות רבות התקבל לאוניברסיטה ובכך היה לסטודנט היהודי הראשון באוניברסיטה רוסית.
מאוחר יותר עבר לאוניברסיטת פטרבורג, שם עם סיום לימודיו ב-1844 הוענק לו תואר בפילולוגיה.
לאחר עזיבתו של מקס ליליינטל לארצות הברית, התפנתה במשרד החינוך הרוסי משרת "יהודי מלומד" (, עוזר לענייני יהודים).
שר החינוך סרגיי אוברוב הציע את התפקיד למנדלשטם שנענה בחיוב להצעה.
מנדלשטם נכנס לתפקיד בשנת 1846. בין היתר היה אחראי על ארגון של בתי ספר יהודים חדשים.
הוא חיבר לא מעט ספרי לימוד שיועדו לבתי ספר אלו, בין היתר מילון יידי-רוסי, רוסי -יידי וספר לימוד הדקדוק הרוסי ליהודים.
שימש בתפקיד זה במשך 11 שנים והתפטר ב-1857.
שנותיו האחרונות עברו עליו בבדידות ובעוני.
מנדלשטם נפטר על ספינת קיטור בזמן שנסע מצד אחד של פטרבורג לצד שני.
לא נמצאו שום מסמכים על גווייתו שיכלו לאשר את זהותו.
שלושה ימים לאחר מכן הוא נקבר בבית קברות נוצרי.
חצרן הבית שבו התגורר שם לב כי מנדלשטם אינו מגיע זמן מה לבית, הוא פנה למשטרה ומשם נשלח לחדר המתים, על פי תיאורו של החצרן הצליחו לקשר בין הגווייה לבין לאון מנדלשטם.
משנודע הדבר למזכיר הקהילה היהודית של פטרבורג שמואל וינר, הם הצליחו להשיג אישור מיוחד מטעם שר הפנים הרוסי והוציאו את גופתו מקברו.
הוא נקבר מחדש בבית הקברות היהודי.
לאון (אריה) פאסי היה אצן יהודי יליד יוון, אלוף יוון ואלוף ארץ ישראל בריצות הבינוניות, אלוף המשחקים הבלקניים (1932) בריצת 800 מטר ובעל שתי מדליות ארד מהמכביות, בריצת 400 מטר (הראשונה 1932) ובריצת 800 מטר (השנייה 1935).
היו לו שלושה אחים אתלטים, יצחק, ג'ק ואלברט.
באליפות יוון שנערכה בשנת 1927 זכה במדליית כסף בריצת 1500 מטר.
באליפות הפאנהלני שנערכה בשנת 1928 זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב בריצת 1500 מטר ובריצת 800 מטר.
מדליית כסף בריצת 400 מטר.
באליפות הפאנהלני שנערכה בשנת 1931 זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 1500 מטר ובריצת 800 מטר.
במשחקים הבלקניים שנערכו באתונה, יוון בשנת 1932 זכה פאסי במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:02.6 דקות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הראשונה שנערכו באפריל אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בריצת 400 מטר, אחרי פריץ דויטשר מאוסטריה (52.9 שניות) וגס היימן מארצות הברית.
במשחקים הבלקניים שנערכו בזאגרב, קרואטיה בשנת 1934 זכה פאסי בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף בריצת 400 מטר ומדליית ארד בריצת 800 מטר.
לאון פאסי זכה בגביע תסאליה בתחרויות שנערכו בסלוניקי בפברואר 1935 בתחרויות האתלטיקה של המכביה השנייה שנערכו באפריל אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:05.8 דקות, אחרי אברהם רוזנקרנץ מארצות הברית (2:02.4 דקות) ופרנץ אורגלר מגרמניה (2:04.8 דקות) וסיים במקום רביעי בריצת 1500 מטר.