tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מודל הדיסק הוצג לראשונה על ידי ברנהרד רימן בהרצאה משנת 1854 (שפורסמה ב-1868), אשר שימשה השראה למאמר מ-1868 של בלטראמי.
המודל זכה לפרסום נרחב בעקבות הצגתו של פואנקרה את המודל בחיבורו הפילוסופי, "מדע והיפותזה" משנת 1905. שם הוא מתאר עולם, הידוע כיום כדיסק פואנקרה, שבו המרחב היה אוקלידי, אבל נראה ליושביו כממלא את האקסיומות של הגאומטריה ההיפרבולית:
הדיסק של פואנקרה הווה עדות חשובה להשערה שהבחירה בגאומטריה מרחבית (כאשר הבחירה באותם זמנים הייתה הגאומטריה האוקלידית והיא בלבד), היא קונבנציונלית ולא עובדתית.
גישתו של פואנקרה הייתה בעלת חשיבות מרכזית בדיונים הפילוסופיים המשפיעים של רודולף קרנפ ושל הנס רייכנבאך.
קווים ישרים היפרבוליים, או גיאודזים, מורכבים מכל הקשתות של מעגלים אוקלידיים הכלולים בתוך הדיסק, שהם אורתוגונלים לגבול הדיסק, בתוספת כל הקטרים של הדיסק.
המרחקים במודל זה הם מרחקי קיילי-קליין: בהינתן שתי נקודות נפרדות p ו-q בתוך הדיסק, הקו ההיפרבולי הייחודי המחבר אותן חוצה את השפה בשתי נקודות אידיאליות, a ו-b .
נסדר אותן כך שהנקודות יהיו לפי הסדר, a, p, q, b, כלומר כך ש: .
המרחק ההיפרבולי בין p ל-q הוא אז:
הפסים האנכיים בנוסחה מציינים את האורך האוקלידי של קטע הקו המחבר את הנקודות ביניהן במודל (לא לאורך קשת המעגל); ln הוא הלוגריתם הטבעי.
מודל הלד-האו הוא מודל לתיאור תא הדלי, כפי שהיה קיים בהיעדר טורבולנציה אטמוספירית.
המודל פותח על ידי אייזק הלד וארתור האו בשנת 1980.
מהות המודל היא שאוויר העולה מפני השטח באזור קו המשווה משמר את התנע הזוויתי שלו כשהוא נע לכיוון הקוטב.
התפלגות הרוחות הזו, בתורה, מכתיבה כיצד יתפזרו הטמפרטורות, אשר מצידן קובעת את היקף הסירקולציה (עד לאיזה קו רוחב היא מגיעה), וזאת על ידי דרישה לשימור אנרגיה .
הדבר עומד בניגוד לתפיסה המקורית של ג'ורג' הדלי, שטען כי הסירקולציה מגיעה עד לקטבים.
למחזור הדלי אפקט קירור בקו המשווה ובסמוך לו מחד, ואפקט חימום בקווי רוחב גבוהים יותר בתוך התא מאידך.
ניתן להמיר הובלת אנרגיה זאת להובלת מסה, על מנת לקבוע מה עוצמת הסירקולציה, על ידי נרמול, בהתאם ליציבות האנכית המתאימה.
השפעות הלחות ועונות השנה על המודל נחקרו גם הן.
בפועל, ההנחות הבסיסיות של המודל מופרות על ידי אטמוספירת כדור הארץ: התנע הזוויתי אינו נשמר, והאטמוספירה הטרופית אינה סגורה אנרגטית.
לפיכך, זהו מודל מושגי שאינו מפיק תחזיות מדויקות מבחינה כמותית בכל הנוגע לעד כמה רגישה סירקולציית הדלי לשינויים בפרמטרים אטמוספיריים.
מודל האחריות החברתית הוא אחד מארבעה מודלים תאורטיים מרכזיים בתקשורת המונים, כפי שגובשו והוצגו על ידי סיברט ועמיתיו בספרם "ארבע תיאוריות של התקשורת" (Four Theories of the Press).
הספר נכתב כתוצאה מהתפרצות תקשורת המונים לאחר מלחמת העולם השנייה, בניסיון לחקור ולהסביר כיצד היא מתממשקת עם החברה הדמוקרטית.
מבנה זה של ארבעת המודלים המוצגים בספר הוא מסגרת ספציפית שהחוקרים הציעו.
חוקרים אחרים אחרים מציעים חלוקות שונות ומודלים נוספים.
המודל מתאר גישה לפיה לתקשורת יש תפקיד מרכזי בשמירה על חברה חופשית ודמוקרטית, תוך איזון בין חופש הביטוי לבין אחריות ציבורית ומוסרית של מוסדות התקשורת.
על פי מודל זה, על מוסדות התקשורת לפעול באופן עצמאי אך אחראי, לספק מידע מהימן, לייצג מגוון דעות ולהיות פתוחים לביקורת ציבורית, כדי לשרת את טובת הכלל.
המודל מדגיש את תפקיד התקשורת בשמירה וחיזוק הדמוקרטיה, בין היתר באמצעות פיקוח וביקורת על מוסדות השלטון, העלאת נושאים חברתיים חשובים שאינם זוכים לחשיפה מספקת, ועידוד דיון ציבורי פתוח ומושכל.
המודל משקף תפיסה שלפיה חופש העיתונות אינו רק זכות, אלא גם מחויבות לשירות הציבור ולקידום מטרות חברתיות רחבות.
המודל אשר התפרסם בשנת 1956, ממשיך להיות רלוונטי ואקטואלי גם בימינו והוא מצוטט במאמרים בתחום תקשורת המונים בעולם, כמו גם בישראל.
סיברט ועמיתיו מציגים בספרם את תפקיד התקשורת במשטרים ומבנים פוליטיים שונים, על פי רמת השליטה וההתערבות של המדינה.
המודל האוטוריטרי – תקשורת הכפופה לשלטון ונועדה לשמר את הסדר הקיים.
המודל הליברטיאני – תקשורת חופשית מהתערבות שלטונית הפועלת בשוק חופשי.
מודל האחריות החברתית – תקשורת חופשית אך מחויבת לפעול באחריות ולטובת הציבור.
המודל הסובייטי-קומוניסטי – תקשורת בשליטת המדינה המקדמת ומפיצה את אידאולוגיית השלטון.
ההבחנה בין המודלים מתבססת על מספר קריטריונים מרכזיים, ובהם רמת מעורבות והתערבות המדינה בתכני התקשורת, מידת חופש הפעולה והעצמאות של מוסדות התקשורת, המטרות החברתיות והפוליטיות המיוחסות להם, טיב היחסים בין התקשורת לבין הציבור, ומעמדו של חופש הביטוי במערכת.
קריטריונים אלה מאפשרים למקם כל מודל בתוך רצף שבין שליטה ממשלתית מלאה לבין חופש עיתונות מוחלט.
לפי המודל של אחריות חברתית, לתקשורת תפקיד כפול: עליה לפעול בחופשיות וללא התערבות ישירה של הממשלה; עם זאת, היא מחויבת לשאת באחריות מוסרית וציבורית כלפי החברה בה היא פועלת.
המודל מניח כי חופש עיתונאי הוא חיוני בדמוקרטיה.
בנוסף, על התקשורת לשקף מגוון דעות, לקדם דיון ציבורי מושכל, לבקר את מוסדות השלטון ולהעלות לסדר היום נושאים שאינם מיוצגים.
התקשורת אינה פועלת רק כשוק חופשי של רעיונות, אלא גם כמוסד חברתי שנדרש לשקול את השלכות תכניו על הציבור.
על פי מודל זה, עיתונאים אמנם נהנים מאוטונומיה מקצועית, אך מוטלת עליהם אחריות לנהוג באיזון, באמינות וביושרה, למען הכלל.
מודל האחריות החברתית שואף ליצור איזון בין חופש העיתונות לבין המחויבות החברתית לציבור הרחב, תוך שמירה על אתיקה מקצועית והגנה על זכויות הפרט.
גם על בעלי המדיה מוטלת אחריות לפעול לטובת החברה כולה, ולא רק לקידום אינטרסים כלכליים או פוליטיים.
חופש העיתונות – המודל מדגיש את הצורך בהבטחת חופש פעולה מלא לעיתונאים ולמוסדות התקשורת, ללא צנזורה או התערבות ישירה של השלטון, מתוך הבנה שחופש עיתונאי הוא תנאי הכרחי לדמוקרטיה.
שאר מאפייני המודל נשענים על ההנחה שחופש העיתונות והעצמאות המקצועית הם תנאי יסוד, ורק בהתקיימם ניתן לדרוש מהתקשורת לשאת באחריות חברתית.
אחריות עיתונאית – מצופה מהעיתונאים לפרסם מידע מדויק, אמין ומאוזן, תוך מתן פרשנות והקשר כדי להנגיש את המידע לכלל הציבור.
התקשורת מחויבת לשקול את השלכות תכניה על החברה ולפעול באחריות מוסרית.
שירות הציבור – התקשורת אמורה לשקף מגוון דעות, להעלות נושאים חשובים לסדר היום הציבורי, ולמלא תפקיד ביקורתי ומפקח כלפי מוסדות השלטון.
ביקורת ציבורית – המודל מעודד מעורבות של הקהל, צרכנים ואנשי מקצוע בביקורת על התקשורת, כדי להבטיח עמידה באתיקה מקצועית ובאינטרסים חברתיים.
בעלות פרטית עם אחריות – אף על פי שהמודל תומך בבעלות פרטית על אמצעי התקשורת, הוא מדגיש את הצורך באחריות חברתית של הבעלים כלפי הציבור.
המודל אינו שולל רווח כלכלי או עצמאות עסקית, אך הוא קובע שבעלי התקשורת נושאים בחובה מוסרית וציבורית.
ביקורת ורגולציה – המודל מדגיש את חשיבות הרגולציה העצמית של התקשורת, אך קובע כי כאשר זו נכשלת במילוי אחריותה החברתית, יש מקום להתערבות ציבורית או ממשלתית מצומצמת לצורך הבטחת תקשורת אמינה ומועילה לחברה.
לפי סיברט ועמיתיו, מודל האחריות החברתית דורש מהתקשורת למלא חמישה תפקידים עיקריים.
ראשית, עליה לדווח על אירועי היום באופן מדויק ומובן, תוך הבחנה ברורה בין עובדות לדעות והקניית הקשר שמאפשר לציבור להבין את משמעות האירועים.
שנית, התקשורת משמשת כזירה להחלפת דעות וביקורת, ומחויבת לייצג מגוון דעות כדי לעודד דיון ציבורי פתוח ומושכל.
שלישית, עליה לייצג את כל קבוצות החברה השונות ולסייע לשיפוט מושכל של הציבור.
רביעית, על התקשורת לסייע בהצגה ובהבהרה של ערכי החברה ומטרותיה, ולקדם הבנה של עקרונות מוסכמים וחיזוק הזהות החברתית.
חמישית, עליה להבטיח גישה מלאה למידע ולעובדות, לקדם שקיפות ולהפחית הסתרת מידע או צנזורה, כדי לאפשר לציבור לקבל את כל המידע הדרוש לו.
ההיסטוריה של מודל האחריות החברתית
מודל האחריות החברתית בתקשורת התפתח בארצות הברית בשנות ה-40 של המאה ה-20, כתוצאה מביקורת גוברת על תפקוד העיתונות החופשית.
המודל הוגדר לראשונה על ידי "ועדת האטצ'ינס, שהוקמה ב-1942 ביוזמת אוניברסיטת שיקגו, ופרסמה את מסקנותיה בשנת 1947 בדו"ח "עיתונות חופשית ואחראית" (A Free and Responsible Press, Commission on Freedom of the Press, 1947).
במהלך שנות ה-30 וה-40, העיתונות האמריקאית נתפסה כמונעת על ידי אינטרסים מסחריים, תוך הזנחת תפקידה הציבורי.
ועדת האצ'ינס, בראשות רוברט האצ'ינס, נשיא אוניברסיטת שיקגו, כללה אנשי אקדמיה, משפטנים ועיתונאים, ובחנה את תפקוד התקשורת בחברה דמוקרטית.
הוועדה קבעה כי חופש העיתונות חייב להיות מלווה באחריות חברתית, וכי על התקשורת לשרת את הציבור על ידי דיווח מדויק, הצגת מגוון דעות, ושמירה על ערכים מוסריים.
בשנת 1956, פורסם הספר "ארבע תיאוריות של העיתונות" מאת סיברט ועמיתיו, שבו הוגדר מודל האחריות החברתית כאחת מארבע הגישות המרכזיות להבנת תפקידה של תקשורת ההמונים בחברה.
המודל מציע איזון בין חופש העיתונות לבין מחויבותה לשרת את טובת הציבור, תוך שמירה על סטנדרטים אתיים ומקצועיים.
תאגיד השידור הבריטי (BBC) נחשב לדוגמה מובהקת ליישום מודל האחריות החברתית שכן הוא מוסד תקשורת ציבורי הפועל על פי עקרונות האחריות החברתית עם מימון ציבורי ומחויבות לשירות הציבור.
הוא פועל תחת אמנת מלוכה (Royal Charter), המחייבת אותו לשרת את הציבור באמצעות הפקת תכנים שמטרתם "ליידע, לחנך ולבדר".
עקרונות אלו הוגדרו כבר בשנות ה-30 על ידי המנהל הכללי הראשון, ג'ון ריית'.
ה-BBC ממומן באמצעות אגרת רישוי ציבורית, אשר מאפשרת לו לפעול ללא תלות בפרסום מסחרי ולשמור על עצמאות מערכתית.
הוא מחויב להציג מגוון דעות, לקדם שיח דמוקרטי ולהעניק במה לנושאים שאינם בהכרח רווחיים מסחרית.
מערכת אתיקה עיתונאית – SPJ בארצות הברית
בארצות הברית, אגודת העיתונאים המקצועיים פרסמה קוד אתי המקובל על עיתונאים רבים (spj.org).
הקוד מדגיש עקרונות כגון חיפוש האמת ודיווחה, מזעור נזק, ופעולה עצמאית, והוא מעודד דיווח מאוזן ואחראי.
הוא משמש כבסיס להתנהלות אתית בעיתונות ומעודד עיתונאים לפעול לטובת הציבור הרחב, תוך שמירה על סטנדרטים מקצועיים גבוהים, בהתאם למודל האחריות החברתית.
מערכת זו אינה מהווה יישום ישיר של מודל האחריות החברתית, אלא משמשת מנגנון תומך המאפשר את קיומו של המודל, עקרונותיו ושמירה על פועלו באופן מיטבי.
הספרות המחקרית מותחת ביקורות שונות על מודל האחריות החברתית, המתייחסות למגבלותיו התאורטיות, היישומיות והאידאולוגיות במערכות תקשורת דמוקרטיות ובשוק מדיה משתנה.
חוסר בהירות מושגית: החוקרים כריסטיאנס ועמיתיו מציינים כי המושג "אחריות חברתית" אינו מוגדר באופן חד-משמעי, ומשאיר מקום נרחב לפרשנות.
המשמעות של "טובת הציבור" או "תועלת חברתית" יכולה להשתנות מתרבות לתרבות וממשטר למשטר, אשר מוביל לחוסר עקביות ביישום המודל.
פוטנציאל להתערבות מדינתית: מחברי המודל עצמם טוענים כי המודל אמנם תומך בחופש עיתונאי ובעצמאות מוסדית, אך הוא מתיר התערבות ממשלתית מוגבלת כאשר התקשורת נכשלת במילוי אחריותה כלפי הציבור, למשל, במקרה של כשל שוק או הפצת מידע מזיק.
פוטנציאל זה עלול לשמש ממשלות ככלי להשתקת ביקורת ולהרחבת רגולציה מעבר לנדרש לפי עקרונות המודל
אי-ריאליסטיות ביחס לשוק המדיה: מקצ'סני טוען שהמודל מניח שהתקשורת תפעל למען הציבור גם כשהיא פועלת מתוך שיקולים מסחריים.
בפועל, עיתונאים וגופי תקשורת נתונים ללחצים כלכליים, פוליטיים ותאגידיים שעלולים לפגוע ביכולתם לנהוג באחריות חברתית ולטובת הציבור בלבד.
התעלמות מקולות שוליים: קורן טוען כי אף על פי שהמודל מצהיר על מחויבות לייצוג מגוון דעות, בפועל הוא נוטה לקדם עמדות מוסכמות ולחזק את הדעות של קבוצות חזקות ומרכזיות.
כך, קולות ביקורתיים או שוליים עלולים להישאר מחוץ לשיח הציבורי, והתקשורת נוטה ליישר קו עם מוקדי כוח קיימים במקום לאתגר אותם.
פטרנליזם תקשורתי: כריסטיאנס ועמיתיו מצביעים על כך שמודל האחריות החברתית נתפס לעיתים כביטוי לתפיסה פטרנליסטית, שלפיה מוסדות תקשורתיים ובעלי תפקידים מקצועיים הם בעלי הסמכות להכריע מהו מידע ראוי לציבור ומהי טובת הציבור.
גישה זו עלולה להצדיק השתקה או צנזורה עצמית של מידע מתוך תפיסה של אחריות מוסרית, גם כאשר אין לכך בסיס דמוקרטי ברור, ובכך לעורר שאלות בנוגע לשקיפות, לגבולות האחריות ולשאלת הלגיטימיות של קביעת סדר היום הציבורי בידי התקשורת עצמה.
מודל האחריות החברתית מיושם בישראל באופן חלקי.
אין שאיפה ליישומו המלא, בשל המתח המתמיד בין עקרונות של חופש ביטוי ושוק חופשי לבין מחויבות ציבורית וערכית של התקשורת.
המציאות התקשורתית בישראל משקפת ניסיון לאזן בין השאיפה לתקשורת אחראית חברתית לבין האילוצים הפוליטיים והכלכליים הקיימים.
שוק התקשורת בישראל פועל במתח מתמיד בין עקרונות המודל הליברטיאני, המדגיש חופש ביטוי ושוק חופשי, לבין עקרונות המודל של האחריות החברתית, המעמיד במרכז את תפקיד המדיה בשירות הציבור.
לצד חופש עיתונות רחב יחסית, קיימים מוסדות, יוזמות וחקיקה המגלמים רכיבים מסוימים של המודל, בעיקר בשידור הציבורי, במסגרת רגולציה עצמית ובתקשורת האלטרנטיבית.
פתרונות רגולטוריים רבים בישראל נובעים מהשאיפה לאזן בין שני המודלים, ולא משאיפה ליישום מלא של האחריות החברתית.
ניתן לזהות ביטויים מסוימים של מודל האחריות החברתית בישראל, אך הם מתקיימים באופן חלקי, בעיקר בשל אותו המתח בין שיקולים כלכליים, פוליטיים וציבוריים במערכת התקשורת הישראלית.
אחד הביטויים המרכזיים למודל הוא תאגיד השידור הישראלי ("כאן"), שהחל לפעול ב-2017 על פי חוק השידור הציבורי משנת 2014. החוק מבטא עקרונות המיוחסים למודל האחריות החברתית, בהם מחויבות למתן ביטוי למגוון קבוצות בחברה, קידום שיח ציבורי דמוקרטי, וסיקור נושאים שאינם בהכרח רווחיים כלכלית.
עם זאת, עצמאותו של התאגיד נתונה לביקורת, בעיקר נוכח ניסיונות השפעה מצד גורמים פוליטיים.
מוסד נוסף הפועל ברוח המודל הוא מועצת העיתונות והתקשורת, גוף התנדבותי שמטרתו לקדם אתיקה מקצועית, שקיפות ואחריות ציבורית בקרב עיתונאים.
אף שמדובר בגוף שאין לו סמכויות אכיפה מחייבות, הוא מהווה מנגנון רגולציה עצמית התואם את העקרונות הבסיסיים של המודל.
כך במדינות רבות, קיימות מועצות עיתונות המפקחות על התנהלות התקשורת, מקדמות סטנדרטים מקצועיים ושומרות על חופש העיתונות יחד עם אחריות חברתית.
כמו כן, קיימות בישראל יוזמות עצמאיות הפועלות בשולי המערכת, דוגמת האתרים "שיחה מקומית" ו"המקום הכי חם בגיהנום", ותחנות רדיו קהילתיות, שמבקשות לקדם עיתונות חוקרת, שוויון בזכות לביטוי, ונראות לנושאים מודרים מן השיח המרכזי.
יוזמות אלו מבטאות את השאיפה למימוש תקשורת ביקורתית, אחראית ודמוקרטית הפועלת למען הציבור הרחב ולא לפי אינטרסים מסחריים או פוליטיים.
אף שמודל האחריות החברתית אינו מעוגן באופן רשמי בישראל, ניתן לאתר היבטים ממנו במוסדות ויוזמות מסוימות.
יישומו המלא מוגבל בשל אתגרים כלכליים ופוליטיים, המתח המתמיד בין שירות הציבור לבין לחצים חיצוניים ובין המודלים התאורטיים השונים.
מגבלות וחסמים ליישום מלא של המודל בישראל
לצד קיומם של ביטויים למודל האחריות החברתית, שוק התקשורת בישראל מתמודד עם חסמים מבניים משמעותיים.
הריכוזיות הגבוהה בבעלות על כלי התקשורת, כאשר מרביתם נמצאים בבעלות פרטית מצומצמת של בעלי הון, מגבירה את הסיכון להשפעה של אינטרסים פוליטיים וכלכליים על התוכן התקשורתי.
נוסף לכך, לחצים פוליטיים, במיוחד סביב סיקור שלטון בתקופות בחירות, לצד תלות בפרסום מסחרי ורייטינג, מצמצמים את האוטונומיה העיתונאית ומגבילים את יכולת התקשורת לפעול בהתאם לערכי המודל.
בישראל קיימים מנגנונים המעודדים אתיקה עיתונאית ורגולציה עצמית, אולם הם אינם מחזיקים בכוח אכיפה מחייב.
מועצת העיתונות לדוגמה, מוגבלת ביכולתה ליצר יישום מחייב של החלטותיה.
בדומה לכך, קוד האתיקה של רשות השידור, הידוע כ"דו"ח נקדי", מהווה מסמך מנחה לעיתונאים, אך בהיעדר מעמד משפטי מחייב, יישומו בפועל חלקי ואינו מוביל לאחידות בסטנדרטים האתיים.
מודל מפל-המים היא מתודולוגיה ותיקה לפיתוח פרויקטים מורכבים, ורווחת בתחום הפיתוח של מערכות תוכנה.
בשיטה זו, פיתוח התוכנה מתבצע בתהליך שיטתי ולוגי המורכב משלבים מוגדרים־היטב הבאים זה אחר זה, ומתכנסים למערכת מלאה ועובדת.
תהליך ההתכנסות של המשימות השונות עד למסירת המערכת מיוצג כגאנט של קווים מקבילים על רצף הזמן שהולכים ומסתיימים כך שנוצר תיאור מדורג הדומה לזרימתו של מפל מים דרך מספר בריכות, מגבוהה לנמוכה, ומכאן שמה של המתודולוגיה.
מתודולוגיית מפל המים שמה דגש רב על איסוף וניתוח של כל הדרישות כולן קודם לתחילת הפיתוח, וממליצה שתהליך הפיתוח לא יחזור לאחור לאחר ששלב מסוים בו הסתיים.
השלבים העיקריים בשיטה זו הם איסוף וניתוח דרישות, עיצוב תוכנה, תכנות, בדיקות, שילוב, התקנה ותחזוקה.
המתודולוגיה שייכת למשפחת המתודולוגיות הליניאריות.
המתודולוגיה מיוחסת (בטעות) לווינסטון רויס, שדברים שכתב במאמר בשנת 1970 פורשו באופן פשטני ומוטעה.
בהקשרה ההיסטורי, המתודולוגיה נתפסה כתגובה לשיטות אד הוק של 'תכנת ותקן' שרווחו מאוד בשנות ה-60 של המאה ה-20 (ועדיין רווחות).
במאמר, רויס ממליץ לפתח מערכות תוכנה בשני מחזורי פיתוח ('Do it twice'), וטוען שבפרויקטים בהם מידת החדשנות גדולה, יש להתייחס למחזור הפיתוח הראשון של המערכת כפיילוט שצריך לזרוק אותו ('Throw-away').
את המאמר עיטרו מספר דיאגרמות שביארו את המודל, ואחת מהן, אחרי פרשנות נאיבית שעשו לה אחרים (בעיקר בארגון NATO), הפכה לדיאגרמה המקובלת המציגה את מודל מפל-המים, על אף שרויס לא השתמש כלל במטפורה "מפל-מים" במאמר.
למרבה האירוניה, בעוד שהוגה השיטה צידד בגישה איטרטיבית לפיתוח תוכנה, הפרשנות לשיטתו הפוכה לחלוטין והיא הייתה, ונכון לתחילת המאה העשרים ואחת - עודנה, מקור עיקרי לבעיות בפרויקטים לפיתוח תוכנה.
מתודולוגיית מפל המים השפיעה עמוקות על ענף התוכנה.
הפרשנות המוטעית היא זו שהשתרשה בתעשייה, ופעמים רבות אף הפכה לתקן ממשלתי מחייב לפיתוח תוכנה (ראה DoD-STD-2167 ונוהל מפת"ח).
גישה קווית לפיתוח תוכנה, דהיינו, מחזור פיתוח אחד.
פורמליזציה נרחבת ומוקדמת של הדרישות והמפרטים.
פעמים רבות, עד כדי שליש או מחצית מזמן הפיתוח מוקדש להפקה של מסמכים ותיעוד ולא לכתיבת קוד.
בפרויקטים גדולים מקובל לחלק את המערכת לתתי-מערכת ורכיבים לפי גבולות פונקציונליים ולחלק את העבודה לצוותים בהתאם, אך אין כלל דגש על בניית המערכת מקצה-לקצה.
דגש רב על עיצוב מוקדם של התוכנה, לפני התכנות בפועל, מתוך ניסיון לצפות שינויים עתידיים בדרישות.
יש הטוענים שגישת מפל המים מתאימה לפתוח מערכות מידע מורכבות בעלות היקף גדול, התומכות בפעולות מובנות ומוגדרות היטב.
למשל מערכת ניהול הזמנות בחברות תעופה.
ניהול הפרויקט יכול להתרכז בהשלמת כל משימה באופן עצמאי בכל שלב ושלב, ולוחות זמנים יכולים להיקבע ולהישמר.
הרעיון המרכזי הוא שפיתוח של מערכת מידע ותפעולה חייבים לעבור דרך תהליך שיטתי ולוגי, המורכב משלבים מוגדרים שאין לפסוח עליהם ושאת ביצועם אין לשנות.
לא תמיד המתכנת מודע לכל העבירות של התהליך המורכב וכלן רצוי לבצע את כול התהליך באופן הדרגתי עם בדיקות בניקודות קריטיות.
אחד החסרונות הבולטים בשיטה זו הוא התארכות התהליך והמורכבות הרבה שלו, בשל הדגש על שלב הניתוח והעיצוב דבר שמגדיל גם את עלות הפרויקט.
חיסרון נוסף הוא היווצרות נתק בין המפתחים למשתמשים, היות ששלב הפיתוח הוא ארוך חולף זמן רב עד שהמשתמשים מקבלים או רואים את המערכת החדשה ולכן אין להם שום תמריץ לבקר את המפתחים.
בעיה נוספת בגישה זו קשורה לשיתוף פעולה בין המשתמשים למפתחים בשלבים הראשונים: לא תמיד ניתן להגדיר מערכת ולנתחה בשיטה מובנית היות שהמשתמש לא תמיד יודע להגדיר את צרכיו.
ולכן במערכות מידע הנועדות לשימוש הדרג הניהולי שבהן הטכניקות אינן מובנות נדרשת גישת פיתוח שונה, שלא תתבסס (לפחות לא בהתחלה) על ניתוח מובנה אלא על התנסות משותפת של המפתח והמשתמש.
על רקע חסרונות אלו, החל מראשית המאה ה-21 הגישה הדוגלת בפיתוח תוכנה זריז החלה להפוך לפופולרית יותר, היות שהיא מתבססת על איטרציות פיתוח קצרות, בצוותים מגוונים, שבסופן מוצר חלקי אך עובד מוגש למשתמשים, ומתאפשר משוב מהיר יותר ותיקון טעויות אפיון בזמן אמת.
מודל הצמיחה של גורדון הוא שיטה למדידת ערכו של עסק והוא דומה למודל היוון תזרים המזומנים (DCF).
המודל משמש אמצעי לחישוב פשוט של ערכו של עסק עבור הליכים משפטיים, תכנון מס ועסקאות עסקיות שאין להם מחיר שוק ידוע.
המודל מכונה על שם מיירון גורדון, פרופסור באוניברסיטת טורונטו.
המודל מניח כי העסק מנפיק דיבידנד שערכו ושקצב צמיחתו קבוע וידוע - .
בנוסף, המודל מניח ששיעור התשואה הרצוי נשאר אף הוא קבוע וערכו מייצג את המחיר ההון של העסק ומסומן כ-.
על פי המודל, יש לסכום את הערכים בטור אינסופי כך שמתקבל הערך הנוכחי של P:
בפרקטיקה נוהגים להתאים את הערך המתקבל, , בהתאם לגורמים נוספים כגון גודלו של העסק.
מייצג התשואה המיוחלת (ששווה לתפוקה ועוד צמיחה צפויה).
יש המשתמשים בערך הבא של על ידי ואותו מציבים במודל של גורדון:
ניתן לראות כי המודל מניח כי קצב הצמיחה () הוא קבוע ונמשך עד אינסוף.
במציאות, לא ניתן לשמור על קצב צמיחה גבוה לאורך זמן.
בהנדסת תוכנה מודל ישויות-קשרים הוא דרך להציג מידע.
הצגה כזאת מאפשרת תכנון מלמעלה-למטה של מערכות מסדי נתונים יחסיות.
המודל אינו מתחשב בארכיטקטורת המחשב עליו יורץ מסד הנתונים אלא רק במבנה הלוגי הרצוי של מסד הנתונים באופן שיאפשר נוחות ויעילות בגישה למידע.
המודל מורכב מישויות ומהקשרים ביניהן.
כל ישות מייצגת אובייקט אותו מעוניינים לייצג במסד הנתונים.
לישויות יש תכונות בהתאם לאובייקט אותו הן מייצגות, וקשרים בין ישויות לעצמן או לישויות אחרות.
סך כל הישויות והקשרים נקרא עולם והצגה גרפית של העולם נקראת דיאגרמת ישויות קשרים, או ERD (ראשי תיבות של Entity–relationship diagram).
דיוק, המודל מיועד לתאר את המציאות בצורה נאמנה
פשטות, המודל צריך להתמקד אך ורק בחלק העולם הנוגע למערכת המתוארת
על פי המודל, ישות היא עצם ייחודי בעולם בעל נגיעה למודל הנדון.
לישות מספר תכונות מוגדרות (Attributes) אשר חלקן או כולן מאפשרות לזהות את הישות באופן ייחודי.
טיפוס ישויות (קבוצת ישויות) הוא אוסף ישויות בעלות אותם מאפיינים, לכל ישות עשוי להיות ערך שונה למאפיין כלשהו.
חלק או כל המאפיינים מבדילים באופן ייחודי פרט מסוים בקבוצה מהשאר.
למשל, כל המשתמשים בוויקיפדיה הם בעלי מין מוגדר, גובה, צבע עיניים ומספר משתמש.
לכן, ניתן להגדיר את משתמשי ויקיפדיה כישויות.
משתמש יחיד יכול להיות זכר או נקבה, בעל צבע עיניים כחול או חום ומובדל משאר המשתמשים באמצעות מספר המשתמש הייחודי שלו.
טיפוס ישויות נוסף הוא ספקי שירותי האינטרנט בישראל.
כל חברה המספקת שירותי אינטרנט היא ישות בקבוצה זו בעלת המאפיינים מספר חברה, ושנת הקמה.
בדוגמה זו משתמשים בכל מאפייני הישות כדי להבדיל אותה באופן ייחודי מישויות אחרות.
בהצגה גרפית נהוג לסמן ישות באמצעות מלבן ואת מאפייניה באמצעות אליפסות המחוברים אליה.
קשר הוא חיבור בין שתי ישויות או יותר.
טיפוס קשרים (קבוצת קשרים) היא כלל המחבר בין ערכים בקבוצת ישויות לערכים נוספים בקבוצת ישויות.
למשל, ניתן להגדיר קשר בשם "ספק של" המחבר בין כל משתמש לספק האינטרנט שלו.
לקשר יכולות להיות תכונות המבדילות אותו משאר הקשרים בקבוצת הקשרים.
לדוגמה לקשר "ספק של" ניתן להוסיף "זמן התחברות" כדי שיובדל משאר הקשרים בהם משתתפים המשתמש וספק האינטרנט המסוימים.
בהצגה גרפית נהוג לסמן קשר באמצעות קו המחבר בין ריבועים.
אם לקשר יש שם נהוג להציג אותו כמעוין ואת התכונות שלו כעיגולים המחוברים למעוין.
תכונה היא היבט מסוים המתאר את האובייקט, תכונה יכולה להיות חלק מישות או מקשר.
תכונה של אובייקט מקבלת ערכים.
למשל, לתכונה צבע עיניים מתאימים הערכים: ירוק, כחול, חום או שחור.
תחום התכונה הוא קבוצת הערכים האפשריים לתכונה.
לא ניתן לקרוא לשתי תכונות באותו שם.
מודל מנטלי הוא ייצוג פנימי של מציאות, מוחשית ומופשטת כאחד – או לחלופין ייצוג של המציאות במחשבה.
בפירוש מפורט יותר, מודל מנטלי הוא הסבר לתהליך המחשבה של האדם, והוא מתייחס לדרך שבה אנו תופסים את המתרחש בעולם האמיתי.
המודל מייצג את הסובב אותנו, מערכות היחסים בין הגורמים אליהם אנו נחשפים, והתפיסה האינטואיטיבית לגבי מעשינו והשלכותיהם.
ייצוג המציאות באמצעות מודל מנטלי הוא אחד הסיבות לתפיסות שגויות, ומצד שני, באמצעותו ניתן להמחיש נושאים מורכבים כדוגמת תאוריות מדעיות שונות.
המודלים המנטליים עוזרים לעצב את התנהגותנו ולהגדיר את הגישה שלנו לפתרון בעיות וביצוע משימות.
מודל מנטלי הוא סוג של ייצוג פנימי, או הצגה של מציאות חיצונית, כאשר אנו מניחים שיש לה תפקיד חשוב בקוגניציה, הנמקה וקבלת החלטות.
הפילוסוף והפסיכולוג קנת' קריק הציע ב-1943, שמחשבתנו יוצרת מודלים בקנה מידה קטן של מציאות, שעוזרת לנו לצפות את האירועים הבאים.
על-פי האמריקאי דונלד ארתור נורמן, העוסק במדעי הקוגניציה, כל מושג הוא למעשה מודל מנטלי, שנבנה מ-4 גורמים:
המערכת המיועדת – היא המערכת אותה לומד, או בה פועל הלומד.
המודל הקונספטואלי של המערכת המיועדת – המהווה ייצוג של המערכת בתרבות ובחברה.
המודל המנטלי של המשתמש – מודל המתפתח באמצעות אינטראקציה עם המערכת המיועדת, וגם גורמים נוספים בהקשר שלה.
בעוד המודל המנטלי אינו תמיד מהימן, עדיין יש לו תפקיד אצל המשתמש.
מודל זה תלוי בחוויות הקודמות של התלמיד עם מושגים ומערכות דומים, וכן ביכולתו לעבד את המידע.
התפיסה הקונספטואלית של מדען את המודל המנטלי – למעשה, מהווה 'מודל של מודל'.
הדוגמה הבאה ניתנה על ידי הפיזיקאי ריצ'רד פיינמן:
הייתה לי סכימה, שאני עדיין משתמש בה כאשר מסבירים לי דבר שאני לא מבין: אני ממשיך להמציא דוגמאות.
למשל, המתמטיקאים באים עם הוכחה נהדרת, והם מרוגשים ביותר.
בזמן שהם מספרים לי על התנאים של ההוכחה, אני 'בונה' בראשי דבר שיכול להתאים לכל תנאי ההוכחה.
לדוגמה, יש לך מערך של כדורים, שמפורק לכדורים קטנים יותר, ולאחר מכן הכדורים מחליפים צבע, מגדלים שיער – הכול בראשי, וזה בזמן שהמתמטיקאים מוסיפים עוד תנאים להוכחה.
בסופו של דבר, כשהם מכריזים את הטענה, שהיא דבר מטופש כלשהו אודות הכדור שהוא לא נכון עבור הכדור הירוק והשעיר שלי, אני מכריז שטענתם שגויה...
לעומתו, חלוץ הנדסת המחשבים, ג'יי רייט פורסטר, מגדיר מודל מנטלי כללי על-פי הדוגמה הבאה:
תמונת העולם הסובב אותנו, שאנו נושאים בראשנו, היא רק מודל.
אף אחד לא מדמיין בראשו את כל העולם, הממשלות והארצות.
יש לו רק תפיסות כלליות, והיחסים ביניהם, והוא משתמש באלו בעולם האמיתי.
בפסיכולוגיה, הביטוי 'מודל מנטלי' משמש לעיתים לייצוגים שכליים, או גירויים שכליים.
קיימים למושג זה פירושים נוספים בהקשרים אחרים.
הדעה הרווחת היא, שהשימוש במונח ראשיתו בספרו של קנת' קרייק The Nature of Explanation ('טבעם של ההסברים'), שראה אור ב-1943. גם הצרפתי ג'ורג'-הנרי לוּקוֹ בספרו 'ציורי ילדים' (1927) טען שילדים בונים 'מודלים פנימיים' להבנת העולם סביבם.
טענה זו הושפעה מתורתו של הפסיכולוג ז'אן פיאז'ה.
כל אלו תלויים בהמשגה שבה הם משתמשים".
מאז פרסום חיבורים אלו נידון הנושא בחוגים רבים, והדיון אודות הרעיון בתחום יחסי אדם-מחשב והשמישות הורחב על ידי מחקרים רבים, כולל אלו של סטיב קרוג המובאים בספרו 'אל תגרום לי לחשוב' (Don't Make Me Think).
וולטר קינץ' וטואן ואן-דיק השתמשו במונח 'מודל סיטואציה' (situation model) בספרם 'אסטרטגיות של שיח התפיסה' (Strategies of Discourse Comprehension), שמראה את הרלוונטיות של מודלים מנטליים להבניית התפיסה והשיח.
מודלים מנטליים מתבססים על כמה הנחות יסוד בסיסיות, שמבדלות אותם מייצוגים אחרים, כפי שמתואר בספר 'הפסיכולוגיה של ההנמקה' (ביירן וג'ונסון-ליירד, 2009).
כל מודל מנטלי מייצג אפשרות.
מודל מנטלי מייצג אפשרות בודדת, שתופסת את מה שמשותף לכל הדרכים האחרות בהן האפשרות יכולה להתממש.
מודלים מנטליים מתבססים על עיקרון של אמת: הם מייצגים רק את אותן סיטואציות שהן אפשריות.
מודלים מנטליים יכולים לייצג דבר שהוא אינו נכון בקנה מידה מסוים, כשמניחים באופן זמני שהוא נכון, כגון במקרה של תנאים המנוגדים לעובדות וחשיבה המנוגדת לעובדות.
דוגמה לכך היא, הפשטה של תהליך תנועה באמצעות מודל דו-ממדי, כשבפועל התהליך מתרחש בכמה ממדים.
אחת מנקודות המבט אודות יכולת הנמקה, היא שיכולת זו מסתמכת על מודלים מנטליים.
מבחינת התפיסה האישית של האדם אין מציאות אלא רק ייצוג שלה במודלים המנטליים שלו ולפיכך אינו יכול לנמק משהו על בסיס משהו אחר.
על-פי נקודת מבט זו, מודלים יכולים להיווצר מתפיסה, דמיון, או מתפיסה של השיח.
מודלים כאלו קרובים למודלים של ארכיטקטים, במובן זה שהם מהווים אנלוגיה למבנה קיים.
במובן הזה, הם מזכירים את תאוריית התמונה של השפה שתיאר לודוויג ויטגנשטיין ב-1922.
הפולמוס המדעי נסב סביב השאלה, האם ההנמקה של האדם מתבססת על מודלים מנטליים, שיוצרים כללים פורמליים להסקת המסקנות, או לחלופין שהמודלים המנטליים נוצרים באופן תלוי מקום ואפשרויות.
נעשו מחקרים אמפיריים רבים שביצעו השוואות בין שתי תפיסות אלו.
פולמוס נוסף מתקיים בין שני חוקרי החינוך, אנדריאה דיסֶסָה ולסט ווסניאדו, באשר לתפיסת רעיון ה'כוחות' בפיזיקה.
מודל מנטלי, באופן כללי, הוא:
קשור לעובדות בלתי-שלמות, כאלה הנתונות לביקורת, תחומים הדורשים הכשרה, או תחומים מעורפלים
גמיש – נחשב לבעל שונות רבה, גם במובן החיובי וגם במובן השלילי של הביטוי
משפיע בצורה דומה ל'סינון מידע', גורם לתפיסה סלקטיבית
מקור מידע חשוב, במקרים בהם העובדות אינן קלות להבנה וניתנות לפירושים שונים.
משתנה כל הזמן בעקבות חשיפה לגירויים חדשים ולמידה נוספת.
מודלים מנטליים הם יסוד חשוב להבנה של למידה ארגונית.
מודלים מנטליים הם 'תמונות עמוקות של מחשבה ופעולה'.
מודלים מנטליים הם כה חשובים להבנתנו של העולם, עד שאנחנו בקושי ערים לקיומם.
שלוש צורות בסיסיות משמשות לביטויים של מודלים מנטליים:
מצולעים שהקודקודים שלהם חולקים קצה משותף, מייצגים פריטים שיש ביניהם קשר.
דיאגרמות 'לופ' סיבתיות – מציגים מגמה של כיוון המידע המחבר בין סיבה ותוצאה.
דיאגרמת זרימה – כלי נוסף לביטוי של מערכת דינמית.
מודל מנטלי בהקשר למערכת דינמית וחשיבה מערכתית
מודלים אלו, למעשה, מסייעים לנו בהפשטה של המציאות, והיא מסייעת לנו להתגבר על האתגרים הכרוכים בחשיבה מערכתית וחשיבה דינמית.
שתי הדיסציפלינות האלו עוזרות לנו לבנות תיאום טוב יותר עם המציאות מול המודל המנטלי, והן עוזרות לייצג את המציאות בצורה מדויקת יותר – ובכך מגדילות את הסיכוי שהמסקנות שלנו יובילו אותנו לפעול בהלימה לתכנון שלנו.
מודל מקסוול גרנט הוא מודל פיזיקלי, המתאר את המקדם הדיאלקטרי של תערובת המורכבת משני חומרים, בעלי מקדם דיאלקטרי שונה, כל זמן שניתן להתייחס אל אחד החומרים כמארח ולשני כמתארח, אילוח או זיהום.
מודל זה מכונה גם לעיתים "נוסחת מקסוול גרנט" או "כלל הערבוב של מקסוול גרנט".
עיקר חשיבותו של מודל זה בפיזיקה בת ימינו, היא באפיון המקדם הדיאלקטרי של תרכובות ננומטריות (nano-composites).
תרכובות אלו, הן למעשה חומר אשר בתוכו מפוזרים ננו-גבישים.
המודל הוצג בשנת 1904 על ידי ג'יימס קלרק מקסוול גרנט, פיזיקאי בריטי הנקרא על-שם הפיזיקאי הנודע ג'יימס קלרק מקסוול.
אביו של מקסוול גרנט, ויליאם גרנט, היה פרופ' לפיזיקה ועבד יחד עם מקסוול במעבדות קוונדיש בהן עבד מקסוול בסוף ימיו.
לאות התפעלות ממקסוול, קרא וויליאם לבנו על שמו.
מודלים המספקים קירוב של תכונה מאקרוסקופית אפקטיבית לתווך מורכב.
מודל מקסוול גרנט דן במקרה ובו ישנו תווך הומוגני, אשר מפוזרים בו בצורה הומוגנית ואיזוטרופית, מזהמים כדוריים מחומר אחר.
המודל מספק את המקדם הדיאלקטרי האפקטיבי של תערובת כזו, תחת מספר הנחות:
הרדיוס של הכדורים (המסומן ב-a) הרבה יותר קטן מהמרחק האופייני בין הכדורים (המסומן ב-b).
המרחק האופייני בין הכדורים הרבה יותר קטן מאורך הגל של השדה האלקטרומגנטי (המסומן ב-λ) שלגביו מעוניינים במקדם הדיאלקטרי.
סף תקפות המודל: ישנן דעות שונות לגבי השאלה מתי המודל תקף.
ישנם המגדירים שהשבר הנפחי של המזהמים מכלל הנפח של התערובת קטן מ-20% וישנם אשר מסתפקים בהגדרה "שבר נפחי קטן".
ע"פ המודל, תחת התנאים האלה המקדם הדיאלקטרי האפקטיבי יהיה:
כאשר הוא המקדם הדיאלקטרי האפקטיבי, המקדם הדיאלקטרי של החומר ממנו עשויים המזהמים, המקדם הדיאלקטרי של החומר המארח ו- הוא השבר הנפחי.
לקראת סוף המאה העשרים, החלה התפתחות רבה בייצור ננו-גבישים בצורה מבוקרת, מבחינת הגודל והצורה ועוד.
התפתחות זו גרמה ל"תהילה מחודשת" של מודל מקסוול גרנט עקב הרלוונטיות המחודשת שלה.
עקב כך פותחו מודלים מורחבים למקרים מורכבים יותר:
מודל לא ליניארי - מודל מורחב המספק את הסוספטיביליות החשמלית מסדרים גבוהים יותר, כאשר אחד החומרים (המארח או המזהמים) או שניהם אינם ליניאריים מבחינה אופטית (ראה - אופטיקה לא ליניארית).
מודל לא איזוטרופי - מודל מורחב המספק את המקדם הדיאלקטרי במקרה שבו המזהמים אינם כדוריים.
מודל מבנה צסיום כלוריד (CsCl) הוא מודל של גביש יוני שבו האניונים נמצאים ב-8 הפינות של תא היחידה הקובי וקטיון אחד באמצע תא היחידה.
בצורה אקוולנטית, ניתן לתאר זאת שהקטיונים נמצאים בפינות של תא היחידה והאניון נמצא במרכז.
לכל סוג של יון בגביש יש מספר קואורדינציה 8.
בין התרכובות בעלות המבנה של צסיום כלוריד: CsCl, CsBr, CsI, CsCN, CuZn, NH4Cl.
צילום גבישי צסיום כלוריד מבנה גביש של צסיום כלוריד מבנה תא יחידה של צסיום כלוריד
השוני בין מודל הסזיום כלוריד למודל הנתרן כלוריד
יוני צסיום גדולים מיוני הנתרן ולכן לא יכולים להתאים למרווחים שבין סריג יוני הכלור.
בצסיום כלוריד יוני הכלור מאורגנים במבנה קובי פתוח יותר, כאשר יוני הצסיום ממלאים את המרווחים ביניהם.
במבנה של גביש צסיום כלוריד כל יון צסיום מוקף ב-8 יוני כלור וכל יון כלור מוקף ב-8 יוני צזיום.
לכן, לצסיום כלוריד יש קואורדינציה 8:8 .
תא יחידה של צסיום כלוריד מכיל רק יון אחד מכל סוג.
לדוגמה: יש יון צסיום בודד במרכז ויון כלור ( ) אחד בפינות.
כאשר נוצרים כוחות משיכה בין שני יונים בעלי מטענים מנוגדים, משתחררת אנרגיה.
ככל שמשתחררת יותר אנרגיה המערכת הופכת ליציבה יותר.
כלומר, ככל שיש יותר אינטראקציות בין יונים שליליים וחיוביים, הגביש יהיה יותר יציב.
כאשר מקיפים יון חיובי כמו צסיום עם שמונה יוני כלוריד ולא רק שישה (ולהפך עבור יוני כלוריד, כלומר כל יון שלילי של כלוריד מוקף בשמונה יוני צסיום), מתקבל גביש יציב יותר.
דבר זה אינו מתקיים במודל גביש של נתרן כלוריד בגלל שיוני הנתרן קטנים מיוני הצסיום.
אם הם יסתדרו באותו מבנה כמו של הצסיום כלוריד, כל המבנה יתכווץ והדבר יגרום למגע בין יוני כלור אחד עם השני אשר יביא לכוחות דחייה בין יונים שליליים .
בסידור זה כוחות הדחייה גוברים על כוחות המשיכה שיכלו להיווצר בין יון כלוריד לשמונה יוני נתרן.
כלומר סידור זה אינו אפקטיבי מבחינה אנרגטית.
לעומת זאת כאשר הנתרן הכלורי מסודר במבנה קואורדינציה 6:6 אין כוחות דחייה בין יוני הכלוריד השונים, ולכן זאת הצורה הטובה ביותר לסידור הגביש.
כדי לדעת האם תרכובות במבנה צסיום כלוריד או נתרן כלוריד צריך להתייחס ליחס בין הרדיוס של היון השלילי לרדיוס של היון החיובי.
אם הרדיוס של היון החיובי גדול יותר ב 73% מהרדיוס של היון השלילי אז מתאפשרת קואורדינציה 8 :8 .כאשר ההפרש בין הרדיוסים 41%-73% אז מתאפשרת קואורדינציה 6: 6
מבנה תא יחידה של צסיום כלוריד מבנה תא יחידה של נתרן כלוריד מבנה קואורדינציה 8:8 מבנה קואורדינציה 6:6
במודל מבנה של צסיום כלוריד, יון צסיום הוא כ 93% מגודלו של יון כלוריד, כלומר היחס בין רדיוסי היונים נמצא בתחום המתאים לקואורדינציה 8:8. לעומת זאת במודל מבנה של נתרן כלוריד יון נתרן הוא כ-52% מגודלו של יון כלוריד, כלומר היחס בין רדיוסי היונים מתאים לקואורדינציה 6:6.
משפט הקשר-אולין הוא אחד מארבעת המשפטים של מודל הקשר-אולין ומשמש אבן יסוד בעקרונות המסחר הבינלאומי בתחום המיקרו-כלכלה.
המשפט קובע כי מדינה תבחר לייצא סחורות המבוססות על גורמי הייצור שיש לה בשפע, ולייבא סחורות המבוססות על גורמי הייצור הנדירים שלה.
במקרה שבו הייצור תלוי בשני גורמים – כמו למשל הון ועבודה – המשפט קובע כי: "המדינה עתירת ההון תייצא סחורות המיוצרות בעיקר על ידי הון, בעוד שהמדינה עתירת העבודה תייצא סחורות המיוצרות בעיקר על ידי עבודה."
ההנחה הבסיסית של מודל הקשר-אולין היא שהשוני בין שתי המדינות הוא כמויות המשאבים שלהן.
ההנחה מרמזת אם כן על כך שההעדפות הצריכה של שתי המדינות הן דומות אולם יכולות הייצור שלהן שונות.
המדינה בעלת השפע היחסי בהון תייצר מוצרים מבוססי הון במחיר יחסי זול יותר מרעותה ולהפך.
במצב ההתחלתי, לפני החלת הסחר בין המדינות:
מחיר המוצר מבוסס ההון יהיה זול יותר במדינה עתירת ההון, יחסית למדינה האחרת
מחיר המוצר מבוסס העבודה יהיה זול יותר במדינה עתירת העבודה, יחסית לרעותה
ברגע שהסחר נכנס לתוקפו, הפירמות, השואפות להגדלת רווחיהן, תעברנה את מוצריהן לשווקים שבהם קיים מחיר גבוה יותר.
המדינה עתירת ההון תייצא סחורות מבוססות הון
והמדינה עתירת העבודה תייצא סחורות מבוססות עבודה
פרדוקס לאונטיף, שהוצג על ידי וסילי לאונטיף בשנת 1951, העלה כי בארצות הברית, המדינה בעלת שפע ההון הגדול בעולם בכל קנה מידה השוואתי, ייצאה דווקא סחורות עתירות עבודה וייבאה סחורות עתירות הון, בסתירה למשפט הקשר-אולין.
אולם, אם מחלקים את העבודה לשני גורמי ייצור שונים – עבודה מיומנת ועבודה בלתי מיומנת, משפט הקשר-אולין מתיישב עם התופעה: ארצות הברית נוטה לייצא סחורות מבוססות עבודה מיומנת ולייבא סחורות מבוססות עבודה בלתי מיומנת.
מודל הקשירה ההדוקה הוא מודל בפיזיקת המצב המוצק המתאר את פסי האנרגיה של אלקטרונים במתכת על ידי שימוש בקירוב של פונקציות הגל שמתבסס על סופרפוזיציה של פונקציית הגל של אטומים מבודדים הממוקמים בסריג.
השימוש במודל זה נפוץ עבור מגוון של מוצקים.
על אף היותו מודל המתאר אלקטרון יחיד, המודל משמש כבסיס עבור חישובים מתקדמים יותר כגון בעיות רב גופיות וחישוב קוואזי-חלקיקים.
מודל הקשירה ההדוקה הוא מודל במכניקת הקוונטים שמתאר את תכונותיהם של אלקטרונים הכבולים בחוזקה אל האטומים שאליהם הם שייכים בחומר מוצק.
כתוצאה מכך פונקציית הגל של האלקטרון תהיה דומה למדי לאורביטל האטומי של האטום אליו הוא שייך והאנרגיה של האלקטרון תהיה קרובה לאנרגיית היינון של האלקטרון מאטום בודד.
באופן כללי יש מספר רמות אנרגיה המעורבות במודל.
יהיו פונקציות הגל של האורביטלים האטומיים של ההמילטוניאן המתאר אטום מבודד.
כאשר האטום ממוקם בגביש, פונקציית הגל של מיקומי אטומים סמוכים חופפות חלקית זו לזו, ולכן תיאור זה אינו התיאור של הפונקציות העצמיות של המערכת כולה.
החפיפה קטנה יותר כאשר האלקטרונים קשורים בחוזקה אל האטומים, וזהו מקור הביטוי "קשירה הדוקה".
כדי לקבל את התיאור הנכון עבור המערכת כולה נוסיף איבר פוטנציאל להמילטוניאן של המערכת שמבטא את התיקונים לפוטנציאל של אטום יחיד לעומת הפוטנציאל בגביש.
קירוב לפונקציית הגל של אלקטרון יחיד המתואר על ידי המילטוניאן זה נתון כצירוף ליניארי של פונקציות הגל המתארות את האורביטלים האטומיים :
כאשר m היא רמת האנרגיה האטומית ו מיקום האטום בסריג.
פונקציות הגל הן פונקציות בלוך בסריג, ולכן הן מהצורה
כלומר, השינוי בפונקציית הגל הוא בפאזה בלבד.
הוא וקטור הגל של הפונקציה.
כתוצאה מכך, הפרישה של פונקציית הגל על ידי האורביטלים האטומיים מקיימת,
מתכונת הנרמול של פונקציית הגל
כאשר α (Rp) היא פונקציית החפיפה האטומית.
נהוג להזניח איבר זה ולהניח α (Rp) =1
ולכן פונקציית הגל בקירוב הקשירה ההדוקה היא מהצורה
מודל הצפנה/פענוח הוא מודל בתקשורת המונים שהגה החוקר סטיוארט הול בשנת 1973 בספרו "Encoding and decoding in the television discourse".
סטויוארט הול מציע מודל תאורטי מעגלי לדרכי ההפקה והצריכה של המסר התקשורתי.
בניגוד למודלים הליניאריים המסורתיים להבנת המסר התקשורתי, לפי גישתו של הול הצרכן ממלא תפקיד אקטיבי בתהליך הפענוח של המסר, תוך שהוא מסתמך על הקונטקסט החברתי שממנו הצרכן מגיע.
לטענת הול, כל טקסט תקשורתי בנוי מארבעה שלבים:
הפקה / הצפנה – בטקסט יש בחירה בשימוש בקוד תרבותי מסוים (לדוגמה: שמות, ביטויים וכדומה)
הפצה – אחרי שהמסר מופץ הוא נצרך על ידי הצרכנים
התפלגות בקרב קהלים / צריכה – אם הקהל מקבל את המסר, הוא ממשיך גם לצרוך אותו
שעתוק – צריכת הקהל במסר מייצרת מציאות חדשה, מכיוון שהוא מפרש בהתאם לקודים של המסר
מתוך כך יוצא שהול מדגיש כי הכוח נמצא אצל הצרכן.
כלומר, הצרכן יכול לפרש את המסר בהתאם לעצמו ועל כן להחליט האם להמשיך לצרוך אותו או לא.
באותה תקופה הוא פיתוח גם תאוריית ההתקבלות.
חלוקה לפענוח מסר טלוויזיוני על פי הול
ישנן שלוש עמדות לפענוח מסרים:
"העמדה השלטת הגמונית" – כלומר זה מה שמשדרים וקהל יקבל את המסר כמשמעו.
"הצופן המתדיין" – הקהל מקבל חלק מהמשמעויות ההגמוניות, אך שומר לעצמו את הזכות לקיים עמן משא ומתן ופענוח שחורג מהמשמעות ההגמונית.
קריאה מתנגדת (או צופן אופוזיציוני)- הקהל מבין את הצפנים במלואם אך יוצא נגדם ושואף לפרק אותם.
בתורת הסיבוכיות ובתורת הרקורסיה, מודל חישובי הוא אוסף של פעולות המותרות בחישוב והעלות שלהן.
מודלים אלו משמשים למדידת המורכבות של אלגוריתם מבחינת זמן ריצה או זיכרון, ואף עונים על שאלות מהצורה: "בהינתן מודל חישובי מסוים, האם ניתן להכריע בעיה מסוימת, ובכמה זמן?"
אוטומט סופי דטרמיניסטי הוא חמישייה כאשר:
היא קבוצת המצבים האפשריים באוטומט.
היא הא"ב הסופי של השפה שהאוטומט מתאר.
כלומר, מקבלת מצב ואות קלט, ומחזירה את המצב הבא.
היא קבוצת המצבים המקבלים באוטומט.
האוטומט מקבל מילת קלט (נוכל גם לומר כי ), וקורא את האותיות בה בזו אחר זו.
הוא מתחיל את ריצתו על המילה במצב , משם עובר למצב , וכך הלאה (באמצעות הכלל .
נאמר כי המילה שייכת לשפת האוטומט, אם"ם הריצה של האוטומט על המילה מסתיימת במצב מקבל, כלומר, .
קיימים שני סוגים של אוטומט סופי: אוטומט סופי דטרמיניסטי ואוטומט סופי לא דטרמיניסטי.
משפט הדטרמיניזציה קובע כי שני המודלים הללו שקולים מבחינת יכולת החישוב שלהם, כלומר לכל אוטומט סופי לא דטרמיניסטי קיים אוטומט סופי דטרמיניסטי כך שמתקיים .
זהו מודל חישובי פשוט למדי.
משפחת השפות שניתנות לקבלה על ידי אוטומט סופי היא משפחת השפות הרגולריות.
אלו גם בדיוק השפות שניתנות ליצירה בעזרת דקדוקים רגולרים.
אוטומט מחסנית הוא מודל חישובי שמהווה הרחבה לאוטומט סופי דטרמיניסטי על ידי הוספת מחסנית שבה האוטומט מסוגל לאחסן מידע.
הרחבה זו מגדילה את כוחו של האוטומט, כלומר את מחלקת השפות שהוא מסוגל לזהות.
פורמלית, אוטומט מחסנית הוא השישייה כאשר:
היא הא"ב הסופי שמעליו מוגדרת שפת האוטומט.
היא הא"ב הסופי של המחסנית (קבוצת האותיות שיכולה להיכתב במחסנית).
היא פונקציית המעברים, המקבלת מצב, אות קלט, ואות מחסנית (לקריאה) ומחזירה את המצב הבא ואות מחסנית (לכתיבה במחסנית).
ניתן להגדיר את שפת האוטומט בשני אופנים:
באמצעות מצבים מקבלים: שפת כל המילים שהאוטומט מקבל כקלט ומסיים את ריצתו עליהן במצב מקבל.
באמצעות ריקון מחסנית: שפת כל המילים שהאוטומט מקבל כקלט ומסיים את ריצתו עליהן עם מחסנית ריקה.
ניתן להראות שאם שפה ניתנת לקבלה בשיטה אחת מהנ"ל, אז ניתן לבנות אוטומט אחר שיקבל אותה בשיטה השנייה.
משפחת השפות שניתנות לקבלה על ידי אוטומט סופי היא משפחת השפות החסרות-הקשר.
אלו גם בדיוק השפות שניתנות ליצירה בעזרת דקדוקים חסרי-הקשר.
מכונת טיורינג היא מודל חישובי שמתאר את אופן פעולתו של מחשב.
המודל כולל סרט אינסופי של תאים וראש בעל זיכרון סופי היכול לקרוא את תוכנו של התא שבו הוא ממוקם, לכתוב באותו מקום, ולנוע ימינה או שמאלה.
אף על פי שהמודל נראה פשטני, תזת צ'רץ'-טיורינג קובעת שכל חישוב או אלגוריתם בר ביצוע ניתן לתרגם למכונת טיורינג.
מבחינה זו מכונת טיורינג שקולה לכל מחשב, ולכן משמשת במדעי המחשב כבסיס לחקר יכולותיו ומגבלותיו התאורטיות של המחשב.
כיום, עם הניסיון ליצור מחשב קוונטי, מתפתחים מודלים חישוביים כגון מכונת טיורינג הסתברותית ומכונת טיורינג קוונטית, שמטרתן להיות בסיס לחקר היכולות של מחשבים עתידיים אלה.
בתחום של ניתוח זמן ריצה של אלגוריתמים, מקובל לציין מודלים חישוביים במונחים של פעולות פרימיטיביות פשוטות, שלכל אחת יש עלות יחידה לריצה.
לדוגמה, למכונת הגישה האקראית יש עלות יחידה עבור גישה לקרוא ולכתוב לכל תאי הזיכרון שלה.
לעיתים עלויות היחידה של מודל מסוים נוקשות יותר מהעלות שניתן ליישם במציאות, ועל כן עלולים להיות אלגוריתמים מהירים יותר ממה שניתן היה לצפות באופן נאיבי.
מודל מערכת השמש בשוודיה הוא המודל הגדול ביותר בקנה מידה אמיתי של מערכת השמש, והוא פרוש לאורכה של שוודיה באופן הממחיש את ממדיהם האמיתיים של כוכבי הלכת וגרמי השמים ואת המרחקים ביניהם.
השמש מיוצגת במודל על ידי אריקסון גלוב, היכל הספורט הלאומי של שוודיה, הממוקם בסטוקהולם.
ארבעת כוכבי הלכת הפנימיים (כוכב חמה, נוגה, כדור הארץ ומאדים) ממוקמים אף הם בסטוקהולם, אך כוכבי הלכת החיצוניים (צדק, שבתאי, אורנוס ונפטון) וכן גרמי שמים אחרים המהווים חלק ממערכת השמש, פרושים צפונית לסטוקהולם, בערים שונות לאורך חופו של הים הבלטי.
קנה המידה של המודל הוא 1 ל-20 מיליון.
גרמי השמים המיוצגים במודל כוללים את השמש, כוכבי הלכת (ובחלק מהמקרים הירחים שלהם), כוכבי הלכת הננסיים וסוגים שונים של גופים אחרים, כגון שביטים, אסטרואידים וגופים טרנס-נפטוניים.
רכיביו השונים של המודל עוצבו ומוקמו במרוצת הזמן על ידי אמנים שונים.
כיוון שמערכת השמש כוללת גרמי שמים קטנים רבים מאוד, המודל ממשיך להתרחב ככל שנוספים אליו דגמים של גופים שמימיים אחרים.
השמש מיוצגת במודל על ידי "אריקסון גלוב", המבנה הכיפתי השני בגודלו בעולם, שקוטרו 110 מטרים.
על מנת להתאים לקנה המידה שנבחר, המבנה מייצג את השמש וכן את העטרה שלה.
מודל למדא-CDM (ΛCDM) הוא פרמטריזציה של המודל הקוסמולוגי "המפץ הגדול" שבו היקום מכיל קבוע קוסמולוגי, המסומן על ידי האות היוונית למדא (Λ), הקשור לאנרגיה אפלה, וחומר אפל קר (CDM- cold dark matter).
המודל מכונה לעיתים המודל הסטנדרטי של מודל המפץ הגדול היות שהוא המודל הפשוט ביותר שמספק הסברים טובים למאפיינים הבאים של היקום:
הקיום והצורה של קרינת הרקע הקוסמית.
גרמי שמיים בקנה מידה גבוה ותפוצת הגלקסיות.
שכיחותם של היסודות מימן (כולל דאוטוריום), הליום וליתיום.
התפשטות מואצת של היקום על פי אור המגיע מגלקסיות מרוחקות וסופרנובות.
המודל מתבסס על תורת היחסות הכללית כתאוריה הנכונה של כוח הכבידה בקנה מידה קוסמולוגי.
המודל הופיע בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 כ"קוסמולוגית קונקורדנציה", לאחר תקופת זמן בה מאפיינים שונים של היקום נראו לא עקביים, ולא הייתה הסכמה רחבה על הרכב צפיפות האנרגיה של היקום.
מודל מאפייני התפקיד פותח על ידי גרג אולדהם וריצ'רד הקמן בשנת 1976 ומשמש כאחד המודלים המרכזיים והמשפיעים ביותר בתחום הפסיכולוגיה הארגונית.
על פי עקרונות המודל, ניתן לנתח כל עיסוק באמצעות חמישה מאפייני ליבה (גיוון במיומנויות, זהות המשימה, חשיבות המשימה, אוטונומיה ומשוב).
חמשת מאפייני התפקיד משפיעים על שלושה מצבים פסיכולוגים אותם חווה עובד (תחושת משמעות בעבודה, תחושת אחריות לתוצאות העבודה וידע של תוצאות העבודה).
שלושת המצבים הפסיכולוגים מובילים בתורם, לתוצאות בעלות חשיבות לעובד ולארגון (מוטיבציה פנימית, ביצועים איכותיים, שביעות רצון ושיעור היעדרויות נמוך).
אולם, לא כל עובד בהכרח יגיב באופן חיובי ויראה תוצאות רצויות לנוכח רמות גבהות של מאפייני התפקיד.
המודל מזהה שלושה מאפיינים אישיים של העובד המשפיעים (ממתנים) על הקשר שבין מאפייני התפקיד למצבים פסיכולוגים, ועל הקשר שבין המצבים הפסיכולוגים לתוצאות.
משתנים המרכיבים את מודל מאפייני התפקיד
גיוון במיומנויות (Skill variety) - המידה שבה עובד נדרש למספר פעולות שונות ומגוונות כדי לבצע את תפקידו.
כך, שהעובד יכול להפגין מגוון של מיומנויות וכישרונות (לדוגמה, עובד במוסך הנדרש לביצוע פעולות שונות כגון תיקונים חשמליים, הרכבת מנועים, עבודה פיזית ואינטראקציה עם לקוחות).
זהות המשימה (Task identity) - המידה שבה התפקיד דורש ביצוע שלם של משימה.
כלומר, ביצוע עבודה מתחילתה ועד סופה (לדוגמה, נגר המעצב רהיט, תחילה בוחר את חומר הגלם, בונה את האובייקט, מלטש אותו ומבצע את כל הדרוש עד לסיום הכנתו של הרהיט).
חשיבות המשימה (Task significance) - מידת ההשפעה שיש לתפקיד על חייהם או עבודתם של אנשים אחרים מתוך או מחוץ לארגון (לדוגמה, אחות בבית חולים שדואגת לצרכיו ובריאותו של מטופל עשויה לתפוס את המשימה כבעלת חשיבות גבוהה).
אוטונומיה (Autonomy) - המידה שבה התפקיד מאפשר לעובד עצמאות, חופש ושיקול דעת בתזמון עבודתו ובקביעת ההליכים שיש לנקוט לשם ביצוע תפקידו (לדוגמה, איש מכירות שמתכנן את סדר יומו ומחליט באיזו גישת מכירה יש לנקוט מול כל לקוח, ירגיש מידה רבה של אוטונומיה).
משוב(Feedback) - המידה שבה ביצוע פעולות הקשורות לתפקיד, מאפשר לעובד לקבל מידע ישיר על האפקטיביות של ביצועיו (לדוגמה, הרכבת מכשיר אלקטרוני ולאחר מכן בדיקת תקינותו, היא עבודה בעלת מידה גבוהה של משוב).
מצבים פסיכולוגים המושפעים ממאפייני הליבה של התפקיד
תחושת משמעות בעבודה (Experienced meaningfulness of the work) - המידה שבה העובד חווה את תפקידו כבעל ערך, משמעותי וכדאי.
תחושת משמעות תושפע מגיוון במיומנויות, זהות המשימה וחשיבות המשימה המאפיינות את התפקיד.
תחושת אחריות לתוצאות העבודה (Experienced responsibility for work outcomes) - המידה שבה עובד מרגיש אחריות אישית לתוצאות העבודה אותה מבצע.
תחושת אחריות תושפע ממידת האוטונומיה המאפיינת את התפקיד.
ידע של תוצאות העבודה (Knowledge of results) - המידה שבה עובד יודע ומבין איך הוא ביצע את תפקידו.
כלומר, מה הן התוצאות הנובעות מביצועיו.
ידע של תוצאות מושפע ממידת המשוב שהתפקיד מאפשר לעובד, בהתאם לאופי ולמאפיינים של התפקיד (כפי שמוסבר במאפייני הליבה של תפקיד).
שלושת המצבים הפסיכולוגים (שעל פי המודל נוצרים על ידי מאפייני התפקיד) משפיעים על תוצאות רגשיות ומוטיבטוריות אותן יחווה העובד.
כלומר, ככל שעובד ירגיש רמות גבוהות יותר של תחושת משמעות בעבודה, אחריות לתוצאות וידע של תוצאות, כך יחווה יותר מוטיבציה פנימית (מידת ההנעה הפנימית של עובד, לבצע את תפקידו באופן יעיל), שביעות רצון (המידה שבה עובד חש סיפוק ואושר מעבודת), ביצועים איכותיים ושיעור היעדרויות נמוך.
מאפייני העובד כמשפיעים על הקשרים שבין מאפייני ליבה למצבים הפסיכולוגים, ובין מצבים פסיכולוגים לתוצאות
ידע וכישורים (Knowledge and Skill) - רמת הידע והכישורים של העובד לביצוע תפקידו.
ככל שהעובד יחזיק בידע והכישורים הדרושים לתפקידו כך, רמות גבוהות של מאפייני תפקיד ישפיעו במידה רבה יותר על מצבים פסיכולוגים, שבתורם ישפיעו על תוצאות.
לדוגמה, גם אם תפקיד מסוים מתאפיין ברמות גבוהות של מאפייני התפקיד, אולם לעובד אין ידע וכישורים מתאימים לבצעו, ייתכן מאוד כי העובד יחוש תסכול ואומללות.
כוון, שהוא ממלא תפקיד שחשוב לו, אך איננו מסוגל לבצע את עבודתו.
במצב זה, מאפייני התפקיד ישפיעו באופן מועט ואף שלילי על המצבים הפסיכולוגים שבתורם ישפיעו גם הם במידה מועטה או שלילית על התוצאות הרצויות
צורך בצמיחה (Growth Need Strength) - מוגדר כצורך פסיכולוגי, בו העובד שואף לצמיחה, פיתוח אישי, הכוונה עצמית ולמידה.
צורך זה, ממתן את מידת ההשפעה של מאפייני התפקיד על המצבים הפסיכולוגים.
וכן, ממתן את השפעת המצבים הפסיכולוגים על התוצאות.
לדוגמה, במצב שבו יש ברמות גבוהות של מאפייני תפקיד ,אולם, העובד מתאפיין בצורך נמוך לצמיחה, מאפייני התפקיד ישפיעו באופן שלילי על המצבים הפסיכולוגים שבתורם יובילו למוטיבציה פנימית נמוכה.
שביעות רצון מגורמים הקשורים בעבודה (Context satisfaction) - למאפיין זה נקשרים גורמים כגון: שכר, עמיתים, מנהלים, ביטחון תעסוקתי וכו'.
גורמים אלו משפיעים על שביעות רצון העובד.
כאשר העובד איננו שבע רצון מאחד או יותר מגורמים אלו יורדת יכולתו להגיב בחיוב לרמות גבוהות של מאפייני תפקיד.
הסיבה לכך היא שכאשר עובד חש חוסר שביעות רצון מגורמים אלו, דעתו מוסחת מן העבודה עצמה ובמקום זאת, מרבית האנרגיות של העובד מתרכזות בפתרון הבעיות איתן מתמודד.
רק כאשר יפתור בעיות אלו, יתפנה לחוות, להעריך ולהגיב למאפייני התפקיד אותו ממלא.
עיצוב מחדש של תפקידים -מודל מאפייני התפקיד מאפשר מדידה ישירה של מאפייני הליבה של התפקיד כפי שמתקיימים בסביבת העבודה.
לכן, המודל משמש כבסיס לאבחון משרות שיש לעצב מחדש.
למשל, לקבוע את הפוטנציאל של תפקיד ליצירת תחושת מוטיבציה פנימית בקרב העובד, לזהות מאפייני עבודה ספציפיים שיש לשפרם וכו'.
הערכת שינויים- המודל משמש כמסגרת באמצעותה ניתן להעריך ולמדוד שינויים שבוצעו בארגון.
לדוגמה, אילו מאפייני תפקיד השתנו ואילו מאפייני תפקיד נותרו כפי שהם למרות השינוי.
בנוסף, ניתן לבצע הערכת תגובות רגשיות ומוטיבטוריות של עובדים כתוצאה מהשינוי.
וכן, לבדוק את הצורך בצמיחה של עובדים שתפקידם עבר שינוי.
מחקרים אמפיריים הבוחנים את השפעתם של מאפייני התפקיד על העובד
במחקר שבוצע ב-2010 נבדק האם ניתן לנבא את מידת היצירתיות של עובדים על ידי חמשת מאפייני הליבה של התפקיד.
המחקר בוצע בקרב 460 עובדי קו ראשון הנותנים שירות.
מתוצאות המחקר עולה, שאוטונומיה, זהות המשימה, גיוון במיומנויות, וקבלת משוב השפיעו באופן חיובי על מידת היצירתיות של העובדים.
אולם, נמצא כי המאפיין "חשיבות המשימה" אינו משפיע באופן משמעותי על מידת היצירתיות של העובדים.
בהתאם לתוצאות שהתקבלו, מציעים החוקרים מספר יישומים.
ראשית, מנהלים בתחום השירות שמעוניינים להשפיע באופן חיובי על מידת היצירתיות של עובדיהם, צריכים להעלות את מידת האוטונומיה של העובד.
שנית, יש לשלב גיוון במשימות על ידי הגדלת מערך הפעילויות המבוצעות על ידי העובד.
בנוסף, על המנהלים לאפשר לעובדיהם זהות משימה, על ידי תכנון משימות הדורשות מהעובד להשלים את כל המשימה.
יתר על כן, מנהלים צריכים לספק לעובדיהם משובים לעיתים תכופות (ניתן לעשות זאת גם באמצעות משוב שיינתן לעובד על ידי הלקוחות המקבלים ממנו שירות).
במחקר נוסף נבדק הקשר שבין חמשת מאפייני הליבה של התפקיד לבין הלחץ שחש העובד ובריאותו הנפשית.
במחקר השתתפו 720 עובדים מבתי החולים הגדולים בקנדה.
כל עובד נדרש למלא מספר שאלונים הבודקים את מאפייני תפקידו, קונפליקטים עמם מתמודד וכן, את בריאותו הנפשית.
מתוצאות המחקר ניתן להסיק שמאפייני תפקיד מנבאים את מידת הבריאות הנפשית אותה יחווה העובד.
החוקרים מציעים לשפר את מידת הבריאות הנפשית של העובדים באמצעות עיצוב מחדש תפקידים כך שארבעת מאפייני התפקיד שהוזכרו יבואו לידי ביטוי בעת ביצוע התפקיד.
מודל לוג ליניארי משמש בסטטיסטיקה לבחינת מבנה הקשר בין מספר משתנים איכותיים.
המודל הוצג לראשונה בשנות ה-60 של המאה העשרים על ידי איבון בישופ.
מוטיבציה ומודל ללוח שכיחות דו־ממדי
יהיו ו- שני משתנים מקריים איכותיים כאשר ללא הגבלת הכלליות המשתנה יכול לקבל את הערכים והמשתנה יכול לקבל את הערכים .
מכיוון שלטבלה יש שני ממדים (אורך ורוחב) לוח השכיחות הוא דו-ממדי.
אם אין לנו שום ידיעה על ההתפלגות המשותפת של ושל -, אז , תוחלת מספר הפרטים במדגם שעבורם ו- היא .
אם לעומת זאת נניח כי ו- הם משתנים מקריים בלתי תלויים, אז לכל ולכל , ולכן .
אמדים להסתברויות אלה הם ו-, ולכן, תחת הנחת אי התלות:
על ידי הפעלת פונקציית הלוגריתם נקבל כי .
באגף ימין יש שלושה מחוברים, אחד מהם תלוי ב- וב-, השני תלוי ב- וב-, והשלישי אינו תלוי במשתנים או בערכים אלא רק בגודל המדגם.
לכן, מודל מתקבל על הדעת עבור אי התלות בין ו- (בהנחה כי היא מתקיימת) הוא:
אם לעומת זאת המשתנים אינם בלתי תלויים אז השוויון האחרון אינו נכון, והמודל המתאים הוא
כאשר לפחות עבור זוג אחד.
מודל זה מכונה "המודל הרווי", מכיוון שהוא תמיד מתאים לנתונים התאמה מלאה.
הביטוי מבטא את האינטראקציה (יחסי הגומלין) בין ו-.
מכאן ש- ו- הם בלתי תלויים אם ורק אם לכל ולכל .
קל לראות כי כפי שהמודל הרווי הוגדר עבור לוח השכיחות הדו־ממדי, מספר הפרמטרים גדול באופן משמעותי ממספר הנתונים.
יתרה מזו, הערכים הנאמדים של אינם יכולים לקבל כל ערך אפשרי מכיוון שניתן לבטא בעזרתם את ההסתברויות והסתברויות אלה חייבות להסתכם ל-1. גם ההסתברויות חייבות להסתכם ל-1 וכן ההסתברויות .
לכן יש להשית אילוצים מתאימים על הערכים של ה--ות.
מערכת אילוצים אפשרית עבור מודל אי תלות ללוח שכיחות דו־ממדי היא: ו- .
אילוצים אלה הם אנלוגיים לאילוצים ו-.
בהינתן אילוצים אלו, למודל יש דרגות חופש.
כדי לאמוד את הפרמטרים של המודל הרווי יש צורף באילוצים נוספים: לכל
בהינתן אילוצים אלה, למודל הרווי יש 0 דרגות חופש.
מאילוצים אלה נובע כי השערת אי התלות בין המשתנים ניתנת לניסוח כ-.
אמידת הפרמטרים נעשית בשיטת הנראות המרבית.
לאחר מכן ניתן לבחון את טיב ההתאמה של המודל לנתונים בעזרת מבחן חי בריבוע.
בתוכנת R ניתן לאמוד את הפרמטרים של המודלים הלוג ליניאריים בעזרת הפונקציה loglin הזמינה בחבילת הבסיס של התוכנה.
באופן דומה להגדרת לוח השכיחות הדו־ממדי, נוכל להגדיר את לוח השכיחות התלת־ממדי על ידי האוסף , כאשר זהו מספר התצפיות במדגם עבורן , , וכאשר הם משתנים מקריים המקבלים ערכים בהתאמה.
המודל הרווי ללוח שכיחות תלת־ממדי הוא:
ניתן לגזור מודלים שונים עבור ההתפלגות המשותפת של , ו- על ידי איפוס גורמי אינטראקציה.
מודל אי תלות מתקבל על ידי איפוס כל האינטראקציות:
מודל אי תלות בין Y ו-Z בהינתן X
מודל זה מתקבל על ידי איפוס האינטראקציה מסדר 3 , וכן על ידי איפוס , האינטראקציה בין ו-.
מודל בו X בלתי תלוי ב-(Y,Z)
מודל זה מתקבל על ידי איפוס האינטראקציה מסדר 3 , וכן על ידי איפוס האינטראקציה בין ל- - והאינטראקציה בין ל- - .