tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופת השלטון הארוכה של לאופולד הראשון (1657-1705) הגיע העימות האוסטרי - טורקי לשיאו.
בחלק השני של שלטון קרל השישי (1711–1740) ראתה אוסטריה ויתורים על הרבה מן השטחים העצומים שהיו לה, בעיקר בגלל חששו של קרל מפני שקיעתה של שושלת האבסבורג.
קרל היה נכון לוויתורים בסמכות ובשטח כדי לזכות בהכרתה של הסנקציה הפרגמטית של 1713 (מנגנון שהוקם במטרה להבטיח שמריה תרזה תירש את אביה) בכך שבתו מריה תרזה תהיה יורשתו, דבר שלא היה מקובל, שאשה תכהן בתור שליטה.
הדוגמה הטובה ביותר לכך היא מלחמת הירושה הפולנית שבה העבירה אוסטריה את סיציליה ונאפולי לידי ספרד בתמורה לדוכסות הזעירה פארמה.
בשנותיו האחרונות של שלטון קרל (1736–1739) ארעה מלחמה לא מוצלחת בין אוסטריה לטורקיה, שבעקבותיה הפסידה אוסטריה לבסוף את בלגרד ואזורי הספר באזורה.
לאחר מות קרל בשנת 1740, כצפוי, הוכחה חולשתה של יורשת העצר.
השלום הופר בתחילה בידי פרידריך השני, מלך פרוסיה, שפלש לשלזיה, בטענה כי מריה תרזה לא ראויה להיות יורשת העצר משום היותה אישה, ועל כן תבע את הירושה לעצמו.
במהרה הצטרפו אליו כוחות נוספים שניצלו את חולשתה של אוסטריה: קרל השביעי מבוואריה טען לירושת בוהמיה, וזה נתמך בידי מלך צרפת, שחמד את ארצות השפלה האוסטריות; הספרדים והסרדינים קיוו לקבל טריטוריה באיטליה והסקסונים קיוו לקבל טריטוריה שתחבר את ארצם לפולין.
בסופו של דבר, למרות הכוח הגדול שלחם נגדה, הצליחה אוסטריה לשמור על כל נחלותיה, למעט שלזיה שנשארה בידי פרוסיה.
פרנץ אמנם שלט באופן רשמי, אך למעשה כל העניינים נוהלו בידי מריה תרזה.
גם לאחר סיום המלחמה עם חוזה אקס לה שפל לא סלחה מריה תרזה לפרוסים על כך שגזלו מידה את שלזיה וחיפשה הזדמנות להתקיף אותה.
זה קרה כשהעזרה הגיעה אליה באופן מפתיע דווקא מהצד של הצרפתים, ולא מצדם של בני בריתה הבריטים וההולנדים.
אירוע זה נקרא "התחלפות בעלות הברית של 1756".
כך פרצה מלחמת שבע השנים, שבה האויבות המסורתיות, צרפת, רוסיה ואוסטריה, חתמו ברית ביניהן נגד פרוסיה, בעוד שזו כרתה ברית עם בריטניה.
בסופו של דבר שלזיה נשארה בשליטת פרוסיה למרות הברית המשולשת שלחמה נגדה, ומריה תרזה לא השיגה את מטרתה.
גם לאחר המלחמה המשיכה הברית בין צרפת לאוסטריה, (שהחלה ב-1770 עם נישואיה של מארי אנטואנט ללואי השישה עשר).
אך גם הסכנה שנשקפה מצדם של פרידריך הגדול מפרוסיה ויקטרינה הגדולה מרוסיה.
מלחמת רוסיה טורקיה שארעה בשנים 1774–1768 גרמה למשבר רציני בפולין עם דרישתן של אוסטריה ופרוסיה לפיצוי על ההשתלטות הרוסית בבלקן.
משבר זה הוביל בסופו של דבר לחלוקה הראשונה של פולין ב-1772, שבה קיבלה מריה תרזה כפיצוי את גליציה.
במשך השנים הבאות השתפרו היחסים בין רוסיה לאוסטריה, וכשפרצה מלחמת הירושה הבווארית ב-1770 בעקבות שקיעת השושלת הבווארית של בית ויטלסבאך, מאנה רוסיה לעזור לבוואריה על אף שהייתה בת בריתה, על מנת שלא להילחם באוסטריה.
המלחמה הסתיימה בסופו של דבר ב-13 במאי 1779 כמעט וללא שפיכות דמים, כשהרוסים והצרפתים גשרו על הסכסוך האוסטרי-פרוסי בקונגרס טשן.
לפי ההסכם אוסטריה קיבלה את אזור אינפירטל (כיום באוסטריה עילית) מידי בוואריה.
בחזית הפנימית, הישגים צבאיים ופוליטיים לוו בהתרחבות כלכלית ואכלוס מחדש (), כאשר אוסטריה נכנסה לתקופת הבארוק הגבוה עם שפע של מבנים חדשים, כולל ארמון בלוודר (1712–1783) וקארלסקירכה (1716–1737), מודגמים על ידי האדריכלים הגדולים של התקופה.
אולם הכספים של ההבסבורגים הלכו והתרוקנו.
הם הסתמכו על בנקאים יהודים כמו שמואל אופנהיימר כדי לממן את מלחמותיהם, אך לאחר מכן כמעט ופשטו את הרגל.
המערכת הפיננסית באוסטריה נותרה מיושנת ולא מספקת.
עד למות קרל השישי ב-1740 האוצר כמעט התרוקן לגמרי.
שלטון יוזף השני ולאופולד השני (1780-1792)
משטרו של יוזף היה שאפתני ובמידה שווה לא ריאליסטי.
הוא שאף לכרות ברית עם מלכת רוסיה יקטרינה הגדולה, מה שהוביל למלחמה עם האימפריה העות'מאנית ב-1787, שהייתה אויבתה הגדולה של רוסיה.
הביצועים האוסטרים המלחמה היו לא מרשימים בלשון המעטה, והמחיר שהם גבו הוביל להתמרמרות נוספת כלפי הקיסר.
לאחר מותו של יוזף ב-1790 רבות מתוכניותיו עלו בתוהו, עם פתיחת המרד בארצות השפלה, בהונגריה וחבל הבלקן.
הסתלקותו של יוזף התקבל בברכה על ידי מרבית האצולה, במיוחד כשהוא הוחלף בידי אחיו הריאלי לאופולד השני, שקודם היה הארכידוכס הפרוטסטנטי של טוסקנה.
לאופלד ידע לפתור בעיות והביא לסיומו של מרד הונגריה וארצות השפלה בעזרת הסכם.
הוא גם ידע לשמור על שלום עם העות'מאנים והסדיר בעלות ברית עם פרוסיה.
בזמן שלטונו על אוסטריה הלכה גברה המהפכה הצרפתית.
אף כי לאופולד היה סימפתי לנאורות, הוא היה גם אחיה של מלכת צרפת, מארי אנטואנט, ובנוסף לכך, ויכוח סיבך את מעמד הזכויות של נסיכי אלזס, המקום שבו ניסתה ממשלת המהפכה הצרפתית להסיר הסכמים שקיבלה על עצמה בהסכמים שונים, דבר אשר סיבך אותו, כאחד מצירי ההסכמים, בעימותים עם הצרפתים.
ב-1791 נחתמה הצהרת פפילניץ בין פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, פרידריך אוגוסט השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה ולאופולד, שבה הוצהר כי יהיה על שליטי אירופה לשים עין על מה שקורה בצרפת.
הצהרה זו נועדה לעודד את לואי השישה עשר מלך צרפת על מנת למנוע מהם כל צורך לבצע פעולה נגד ארצו, אך זו רק גרמה לשלהוב של הרגשות המהפכנים כלפי הקיסר.
על אף שלאופולד עשה את כל מה שיכל כדי להימנע ממלחמה עם הצרפתים, כחודש לאחר מותו במרץ 1792, הכריזו הצרפתים מלחמה על בנו ויורשו חסר הניסיון פרנץ השני.
עידן המהפכה הצרפתית ונפוליאון בונפרטה (1792-1814)
ההפסד הזה הכריח את התפטרות בית טוגוט, ואת אוסטריה, שהונהגה עתה בידי לודוויג קובנצל לעשות שלום בלינוויל שבצרפת בתחילת 1801. המאפיינים של אוסטריה היו באותו זמן חולשה מופתעת, אבל עכשיו הדרך לארגון מחדש של האימפריה הצרפתית בגבולה.
מדינות הלוויין של נפוליאון במערב ודרום גרמניה נורשו מידי האימפריה לידי הקונפדרציה של הריין, וכמה ימים מאוחר יותר הכריז פרנץ השני על ויתור על כתר קיסרות האימפריה הרומית הקדושה, ובכך הקיץ הקץ באופן רשמי על האימפריה הוותיקה הזו.
אוסטריה, שבה הכתיב את הטון המדינאי יוהאן פיליפ שטדיון, ניסתה לשמור על שלום עם צרפת, אך קריסתו של בית בורבון הספרדי הטרידה את ההבסבורגים מאוד, והם יצאו נואשות למלחמה ב-1809, בלי אף בעלת ברית אירופאית.
הניסיונות של שטדיון לחולל מרד בגרמניה הסתיימו בלא הצלחה, והרוסים כיבדו את בעלות בריתם עם צרפת, וכך אוסטריה הותקפה שוב.
במלחמה הזאת היה הקרב הראשון שבו הובס נפוליאון, בקרב אספרן אסלינג, על ידי הארכידוכס קרל.
התוצאות של הסכם שנברון לאחר המלחמה היו אכזריות כלפי אוסטריה: היא איבדה את זלצבורג לבוואריה, כמה מהשטחים הפולניים שלה לרוסיה ואת טריטוריות הירושה שלה (שכללו את רוב קרינתיה ושטיריה) לנפוליאון.
בתחילה הוא ניסה לגרום לשלום בין צרפת לאויבותיה האירופאיות, אך לאחר שהיה נראה כי נפוליאון אינו מעוניין בפשרה, הצטרפה אוסטריה לבעלות ברית אחרות והכריזה מלחמה על צרפת באוגוסט 1813. ההתערבות של אוסטריה הייתה נחרצת: נפוליאון הובס בקרב לייפציג באוקטובר באותה שנה, וכוחו נסג לתוך צרפת עצמה.
בתחילת 1814 הכוח של בעלות הברית פלש לתוך צרפת.
בתחילה מטרניך לא היה בטוח אם הוא רוצה את נפוליאון על כס המלוכה, שבנו היה הנכד של הקיסר האוסטרי, או חזרה של בית בורבון, אך לבסוף הוא בחר באפשרות השנייה.
נפוליאון פרש ב-3 באפריל 1814, והוחלף בידי לואי השמונה עשר, שזמן קצר לאחר מכן נשא ונתן הסכם שלום בפריז עם בעלות הברית המנצחות.
בין 1815 ו-1848 תחת הנהגתו של מטרניך נכנסה אוסטריה לתקופה של ריאקציה פוליטית, צנזורה ושלטון ברזל (התקופה נקראת בגרמנית תקופת "Biedermaier" או "Vormärz").
אך עלייתם של הלאומיות והליברליזם גרמה לאביב העמים.
מטרניך והקיסר פרדיננד הראשון שלקה בשכלו אולצו להתפטר והוחלפו על ידי האחיין הצעיר פרנץ יוזף.
הנטייה של חברות האימפריה האוסטרית לפרוש דוכאה בידי הצבא.
חוקה נחקקה במרץ 1848, אך הייתה בעלת השפעה מעשית קטנה.
אחת הפעולות של המהפכנים הייתה שחרור כל האיכרים באוסטריה.
פעולה זו תרמה לתיעוש, והמונים נהרו למרכזים התעשייתיים בשטחי האימפריה (מרכזים תעשייתיים היו בבוהמיה, אוסטריה עילית, וינה ובשטיריה).
מהפכנים חברתיים הביאו להחרפת העימותים בערים בעלות מגוון אתני, מה שגרם לעלייה של הלאומיות.
בשנת 1859 בעקבות התבוסות של אוסטריה בקרבות סולפרינו ומאגנטה נגד הכוחות המאוחדים של צרפת וסרדיניה גרמו להפסד של לומברדיה וטוסקנה לממלכת סרדיניה, ששאפה להקים מדינה מאוחדת איטלקית לאומית (ראה איחוד איטליה).
ההפסד של אוסטריה בקרב קניגרץ במלחמת שבעת השבועות נגד פרוסיה גרמה להרחקה של אוסטריה מגרמניה.
חולשת השלטון בענייני החוץ גרמה לפרנץ יוזף אפילו לרפורמות פנימיות.
על מנת לפייס את הלאומיות שעלתה בהונגריה, עשה פרנץ יוזף פשרה עם האצולה ההונגרית ולפיה יהיה להונגריה חלק בשליטה על האימפריה, וכך נוצרה האימפריה האוסטרו הונגרית.
ב-1867, לשני התחומים ציסלייטניה וטרנסלייטניה בהונגריה נהיו בעלות משטר פנימי שונה, אך בעלי אותו מושל ואותו צבא.
ב-1878 כבשה אוסטריה הונגריה את בוסניה והרצגובינה, שנפרדה מהאימפריה העות'מאנית הרדומה כשנוצרו מדינות חדשות בבלקן.
השטח סופח לאוסטריה ב-1907 והושם תחת הנהגה משותפת של אוסטריה והונגריה.
האימפריה המשותפת החלה לנוע לכיוון חוקתיות, וכך נוצרה מערכת חוקתית עם פרלמנט, הרייכסראט.
זכות הצבעה התרחבה בהדרגה עד 1907 כשהוכרה זכות הצבעה לכל האזרחים הגברים.
למרות זאת, התועלתניות של הפרלמנט נפסקה על ידי מפלגות שונות שייצגו קבוצות אתניות שונות, וכינוסי הפרלמנט נפסקו לחלוטין במהלך מלחמת העולם הראשונה.
העשור הבא עד 1914 היה בעיקר עשור של בנייה, התרחבות עירונית, בניית מסילות רכבת והתפתחות תעשייתית.
באותה תקופה, שנודעה כ"גרונדרצייט" (עידן המייסדים) אוסטריה נהייתה מדינה תעשייתית, ואפילו אזורי ההר אופיינו בחקלאות.
באותו עשור גאתה הלאומיות בבוסניה והרצגובינה.
ההתנקשות בארכי-דוכס פרנץ פרדיננד מי שהיה היורש המשוער של פרנץ יוזף בסרייבו עוררה את מלחמת העולם הראשונה.
תבוסתן של מעצמות המרכז ב-1918 גרמה להתפוררות האימפריה האוסטרו הונגרית.
ב-1918 התפטר קרל הראשון, קיסר אוסטריה, וכך בא הקץ על כ-700 שנות שלטון בית הבסבורג.
אוסטריה הגרמנית והרפובליקה הראשונה (1918–1934)
בעקבות תבוסת אוסטריה הונגריה במלחמת העולם הראשונה, התפוררה האימפריה והתפצלה למדינות אחדות.
אוסטריה, בגבולותיה החדשים, הייתה האזור העיקרי של דוברי הגרמנית, וב-12 בנובמבר הפכה אוסטריה לרפובליקה בשם אוסטריה הגרמנית.
הפרלמנט של הרפובליקה החדשה קרא לאיחוד עם גרמניה: המאמר השני בחוקה הארעית של המדינה היה "אוסטריה היא חלק מהרפובליקה הגרמנית".
משאל העם במדינות האוסטריות זלצבורג וטירול הראו רוב של 98% ו-99% בעד האיחוד עם גרמניה.
לרעיון בא סוף כשאיטליה וצרפת מנעו את מיזוג המדינות, ודרשו להקים מדינה אוסטרית עצמאית, לפחות למשך 20 שנה.
בחוזה סן-ז'רמן נאסר כל איחוד פוליטי או כלכלי עם גרמניה, והוא כפה על אוסטריה לשנות את שמה מ"אוסטריה הגרמנית" ל"הרפובליקה של אוסטריה", דהיינו הרפובליקה הראשונה.
האזורים דוברי הגרמנית של בוהמיה ומוראביה (שנקראו אחר כך "חבל הסודטים") הוקצו לצ'כוסלובקיה שהוקמה לא מכבר.
אוסטרים וגרמנים רבים טענו שזוהי צביעות, היות שהיא נוגדת את "זכות ההגדרה העצמית של כל האומות" שהוכרה בנאום ארבע עשרה הנקודות שנשא נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון.
הגם שהאימפריה האוסטרו-הונגרית הייתה חלק ממעצמות המרכז, בעלות הברית המנצחות היו יותר רגועות מתבוסתה מאשר מתבוסת גרמניה או הונגריה.
נציגים של הרפובליקה האוסטרית החדשה שכנעו אותן שאין זה הוגן להעניש את אוסטריה על פעילותה כאימפריה מתפוררת, במיוחד כששטחים אחרים של האימפריה הועברו לצד ה"המנצחים", רק מפני שהם ויתרו על האימפריה בסוף המלחמה.
אוסטריה מעולם לא נדרשה לשלם פיצויים מכיוון שבעלות הברית החליטו שאינה יכולה לעמוד בתשלומים.
ב-20 באוקטובר 1920, במשאל עם במדינה האוסטרית קרינתיה, החליטו האוסטרים (דוברי הגרמנית) שברצונם להיות חלק מאוסטריה, ודחו את תביעת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים לסיפוחם אליה.
החלקים דוברי הגרמנית של מערב הונגריה, שנקראו עכשיו בורגנלנד, החליטו על ידי משאל עם להצטרף לאוסטריה כמדינה פדרלית, מלבד העיר שופרון שהחליטה להישאר בידי הונגריה.
מכל מקום, בחוזה סן-ז'רמן איבדה אוסטריה שליטה על האזורים דוברי הגרמנית של דרום טירול (לאיטליה, והיא נקראת בפיהם "אלטו אדיג'ה"), של בוהמיה ושל מוראביה.
בין השנים 1918 ו-1920 שלטה באוסטריה קואליציה של מפלגות הימין והשמאל יחד, וב-1920 נחקקה החוקה המודרנית של אוסטריה.
הפוליטיקה האוסטרית אופיינה מאז 1920 ועד 1932 במאבקים עזים ולעיתים אף אלימים בין מפלגות השמאל והימין.
אוסטריה הונהגה באותן שנים בעיקר על ידי קואליציה של המפלגה הנוצרית-סוציאלית שלה היו קשרים הדוקים עם הכנסייה הקתולית ומפלגת העם של גרמניה הגדולה.
המפלגה הנוצרית-סוציאלית הונהגה באותן שנים בידי הכומר איגנץ זייפל (1876-1932) ששרת פעמיים כקנצלר אוסטריה (בין השנים 1922 - 1924 ו-1926 - 1929).
בשנות ה-20 הוקמו מיליציות של מפלגות השמאל (שוצבונד ב-1923) והימין (היימוואר בין השנים 1921–1923).
בהתנגשות בין שתי הקבוצות שהתרחשה בשטנדורף שבבורגנלנד ב-30 בינואר 1927 נהרגו אב ובן בידי ההיימוואר.
שני פעילי ימין ותיקים הועמדו לדין בבית המשפט בווינה, אך לבסוף זוכו, ודבר זה הוביל להפגנה מסיבית בווינה.
בהתקוממות יולי 1927 89 מפגינים נהרגו בידי כוחות המשטרה, והעימותים הפוליטיים החריפו עד לתחילת שנות ה-1930. ב-1932 אנגלברט דולפוס מהמפלגה הנוצרית סוציאליסטית נבחר לקאנצלר.
תחת שלטון המפלגה הנוצרית-סוציאלית נעה ממשלת אוסטריה לעבר ריכוזיות הכוח במדינה לפי הדגם הפשיסטי.
במרץ 1933, ניצלה ממשלת דולפוס טעות בהצבעה בפרלמנט: ההצבעה הייתה צמודה וכתוצאה מכך שלושת הנשיאים של הנאציונלראט פרשו, מכיוון שהם לא הורשו להצביע בעצמם בזמן שהם מכהנים.
ממשלת דולפוס ניצלה את המצב והכריזה שבית הנבחרים חדל לתפקד, ומכוח טענה זו מנעה ממנו להתכנס שוב והשתמשה בחוק חירום שחוקק בזמן מלחמת העולם הראשונה כדי להשתלט על תפקידיה של הרשות המחוקקת.
ב-12 בפברואר 1934 גרם המשטר החדש, שכונה "אוסטרופשיזם", למלחמת האזרחים באוסטריה.
המשטר הוציא צווי חיפוש במטה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, דבר שהוביל להתקוממות של חברי המפלגה.
אך מכיוון שמבנה המפלגה כבר הוחלש לפני ההתקוממות, הובסו בקלות חיילי הממשלה המורדים, והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הוצאה אל מחוץ לחוק.
ב-1 במאי 1934 ניסחה ממשלת דולפוס חוקה חדשה שביטלה את חופש העיתונות, הפכה את אוסטריה למדינה חד מפלגתית (תחת המפלגה החדשה שייסד דולפוס, חזית המולדת), וקבעה מונופול למדינה בעניין של יחסי עובד-מעביד.
המערכת החדשה נשארה על כנה עד האנשלוס עם גרמניה הנאצית בשנת 1938. ב-25 ביולי 1934 נרצח דולפוס על ידי פעילים של המפלגה הנאצית האוסטרית, שרצו לתפוס את השלטון במדינה וליזום איחוד עם גרמניה הנאצית.
למרות ההתנקשות בחייו של דולפוס, ההפיכה נכשלה מכיוון שהצבא נשאר נאמן לקאנצלר החדש קורט שושניג שהורה על דיכויה.
בעקבות ההפיכה הוציא שושניג את המפלגה הנאצית מחוץ לחוק.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה שאפה גרמניה לספח אליה את אוסטריה, על אף שחוזי ורסאי וסן-ז'רמן אסרו במפורש על כל צורה של איחוד בין שתי המדינות.
קורט שושניג התנגד לסיפוח בתוקף.
במרץ 1938 נועדו היטלר ושושניג ובפגישה זו איים היטלר בפלישה צבאית אם לא תתקיים שורת דרישות, ביניהן, התרת פעילות המפלגה הנאצית האוסטרית ומינוי מקורבי הנאצים לשרים בממשלה.
שושניג הודיע, כצעד נואש לשמירת עצמאותה של אוסטריה, על משאל עם בהתראה קצרה שיקבע את עתידה של אוסטריה.
המשאל היה אמור להיערך ב-13 במרץ אולם בלחץ היטלר בוטל המשאל, ושושניג נאלץ להתפטר ב-11 במרץ 1938. באותו יום מונה מנהיג המפלגה הנאצית האוסטרית, ארתור זייס-אינקווארט, לקנצלר אוסטריה.
המשאל היה אמור להיערך ב-13 במרץ, אולם כבר ב-12 במרץ חצו למעלה ממאה אלף חיילים גרמנים את הגבול, סיפחו אליהם את אוסטריה ללא כל התנגדות, והתקבלו באהדה על ידי מרבית האוסטרים.
לאחר האנשלוס הפכה אוסטריה למחוז בגרמניה הנאצית בשם "אוסטמארק".
ב-10 באפריל נערך ביוזמת הנאצים משאל עם לגבי הסיפוח, (אף שתוצאותיו היו ברורות מראש משום שנערך באווירה של איומים וטרור) אשר אישר את האיחוד ברוב של 99.73%.
גם פוליטיקאים סוציאליסטים, קתולים ומלוכנים הוכרחו לצאת לגלות או שנעצרו על ידי הנאצים.
אמנם היו קיימות קבוצות התנגדות אוסטריות, אבל אף אחת מהן לא הייתה מוצלחת במיוחד.
ב-28 במרץ 1945 חצו חיילים אמריקאים את הגבול האוסטרי מכיוון איטליה, ויומיים אחריהם נכנס גם הצבא האדום מהונגריה.
ב-13 באפריל כבשו הכוחות את וינה.
אירוע זה ציין את קיצו של השלטון הנאצי באוסטריה וחזרתה של אוסטריה לעצמאות, כחודש לפני כניעת גרמניה.
אוסטריה הייתה תחת כיבוש בעלות הברית (ארצות הברית, בריטניה, ברית המועצות וצרפת) מ-9 במאי 1945 עד 27 ביולי 1955. המדינה נשלטה על ידי מועצה משותפת של בעלות הברית, וחולקה לארבעה אזורי כיבוש , שכל אחד מהם נשלט על ידי אחת מבעלות הברית.
עיר הבירה וינה חולקה באותה מתכונת, וכלכלתה של אוסטריה התחילה להתאושש כתוצאה מהסיוע שניתן לה בתוכנית מרשל.
באפריל 1945 הממשלה הסובייטית איפשרה הקמת ממשלה בראשות קרל רנר שכללה סוציאליסטים, קומוניסטים ושמרנים.
מאוחר יותר הממשלה הוכרה על ידי בעלות הברית המערביות.
הגם שהייתה עדיין תחת כיבוש, הממשלה האוסטרית הורשתה לנהל מדיניות חוץ בתנאי שהמדיניות תקבל את אישור הכוחות הכובשים.
עצמאות והתפתחות פוליטית במשך הרפובליקה השנייה
המפלגות האוסטריות שאפו לסיים את הכיבוש ולזכות בעצמאות מלאה לאוסטריה, וב-15 במאי 1955 נחתמה אמנת המדינה האוסטרית, שבה הוסכם על סיום הכיבוש.
לאחר החזרת עצמאותה התחייבה אוסטריה לעמדה של נייטרליות במאבק הבין גושי.
בניגוד לרפובליקה הראשונה שהתאפיינה במאבק אלים בין המפלגות הפוליטיות, הרפובליקה השנייה הצליחה לבסס את עצמה כדמוקרטיה יציבה.
שתי המפלגות הגדולות הן מפלגת העם האוסטרית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
מפלגות אלו הרכיבו ביחד קואליציה בראשות מפלגת העם עד שנת 1966. המפלגה הקומוניסטית של אוסטריה הייתה חלק מן הקואליציה עד שנת 1950 והחזיקה מושבים בפרלמנט עד שנת 1959, ומפלגת האופוזיציה היחידה הייתה מפלגת החופש האוסטרית בעלת ההשקפות הימניות קיצוניות.
בשנת 1966 מפלגת העם הצליחה לזכות ברוב בבחירות והקימה קואליציה ללא המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, אולם היא איבדה את הרוב בשנת 1970 ומנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ברונו קרייסקי, הקים ממשלת מיעוט בתמיכה מבחוץ של מפלגת החופש.
קרייסקי הצליח להשיג רוב מוחלט בבחירות של שנת 1971, 1975 ו-1979. במהלך שנות השבעים בוצעו מספר רפורמות סוציאליות, וכיום הרפורמות האלה באות תחת ביקורת מצד אנשי הימין.
כגורם לחוב הלאומי שתפח ולעובדה שתעשיות לאומיות לא רווחיות נתמכו על ידי הממשלה.
בעקבות הפסד בבחירות של שנת 1983, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הקימה קואליציה עם מפלגת החופש בראשות הקאנצלר הסוציאל-דמוקרטי פרד זינובאץ.
באביב של שנת 1983 קורט ולדהיים נבחר לנשיא אוסטריה לקול מחאה בינלאומית ולאומית בשל חשדות שהוא היה מעורב בביצוע פשעי מלחמה בעת שירותו ב בזמן מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1995 אוסטריה הצטרפה לאיחוד האירופי ובשנת 1999 היא הצטרפה לגוש האירו.
ב-1993 נוסדה מפלגת הפורום הליברלי על ידי פורשים ממפלגת FPÖ.
המפלגה הייתה חברה בפרלמנט עד 1999. ב-1997 החליף ויקטור קלימה את פרנץ ורניצקי כקנצלר אוסטריה.
ב-1999 ÖVP ירדה למקום השלישי לאחר FPÖ בבחירות אותה שנה, ואף על פי שיושב ראש ÖVP וסגן הקנצלר, וולפגאנג שיסל, הודיע שמפלגתו תצטרף לאופוזיציה, הוא התמנה לקאנצלר והקים קואליציה יחד עם FPÖ.
צעד זה גרר מחאות רבות בעולם ואף חרם עליה, בשל האידאולוגיה הימנית קיצונית של FPÖ.
ההיסטוריה של אוסטרליה התחילה כשהאדם הראשון היגר ליבשת אוסטרליה מצפון כדור הארץ, לפני 40,000 - 45,000 שנים.
ההיסטוריה הכתובה של אוסטרליה קצרה בהרבה והחלה כאשר מגלי ארצות הולנדים הגיעו ליבשת לראשונה במאה ה-17. קיימים מספר נושאים מעוררי מחלוקת במחקר ההיסטוריה האוסטרלית, כגון הקולוניזציה הבריטית והיחס לאבוריג'ינים, ילידי אוסטרליה הקדומים.
בהקשר האוסטרלי מתאר המונח פרהיסטוריה את כל התקופה שבין התיישבות האדם הראשון באוסטרליה, עד להופעתה של היסטוריה כתובה בנוגע ליבשת.
מוערך כיום כי פעילות אנושית החלה באוסטרליה לפני כ-41,000 - 48,000 שנים (ויש הסבורים אף כי לפני 68,000 שנים).
היסטוריה כתובה בנוגע לאוסטרליה הופיעה לראשונה ב-1606, בתיאור של מגלי ארצות אירופיים.
לפיכך, בניגוד להיסטוריה של מדינות או אזורים אחרים, הפרהיסטוריה האוסטרלית מגיעה עד שלהי העת החדשה (במונחים אירופאיים).
חפירות ארכאולוגיות שנערכו באוסטרליה מעלות כי היבשת הייתה מיושבת במשך לפחות 40,000 שנים, על ידי ציידים-לקטים בני תקופת האבן שנדדו מדרום-מזרח אסיה.
קיים מספר רב של אתרים מתקופה זו, בין היתר חפירות המצביעות על התיישבות אנושית באזור מעלה נהר סוואן ווילגי מיאה במערב אוסטרליה; וחפירות המעידות על פעילות אנושית בטסמניה שהחלה לפני כ-30,000 שנים (כאשר האי טסמניה עדיין היה מחובר ליבשת אוסטרליה בגלל ירידת מפלס הים בעידן הקרח).
קיימות גם עדויות - אשר תוקפן מעורר מחלוקת בקהיליה המדעית - לפיהן אוסטרליה הייתה מיושבת כבר לפני 60,000 ואף 120,000 שנים - קיימים מחקרים פלינולוגיים אשר טוענים כי קיימת עלייה בקיומן של שריפות לפני כ-120,000 שנים.
פעילות זו פורשה כקשורה לפעילות אנושית, אך פרשנות זו נתונה במחלוקת.
בשנת 2017, מחקר גנטי בגנומים מיטוכונדרים שמוצו משיער של 111 ילידים אוסטרלים חישב בעזרת שעון מולקולרי הערכה שמרנית ליישוב אוסטרליה לפני לפחות 50 אלף שנה, בהתאמה טובה עם תארוך מרבית האתרים הפרהיסטוריים הקדומים ביותר.
המחקר גם חישב שמרבית חופי היבשת יושבו בגל התיישבות אחד לפני 45 אלף עד 49 אלף שנים.
המיתולוגיה האבוריג'ינית מתייחסת לזמן יצירת היבשת כ"זמן החלום".
עם זאת, קשה לכמת את מספר המתיישבים הראשונים באוסטרליה או את טבעם, בשל הפיכת הסוגיה לסוגיה פוליטית: האם כל האבוריג'ינים בני עם אחד וצריכים להיות מאוחדים במאבקם להכרה בתרבותם; או שמקורם מעממים שונים.
עם זאת, היפרדות בין הקבוצות השונות התרחשה הלכה למעשה לפני 18,000 שנים, כאשר האבוריג'ינים בטסמניה הופרדו משאר האבוריג'ינים באוסטרליה.
יישובים במקומות אחרים אשר נפרדו מן היבשת האוסטרלית - מצר בס והאי קנגורו - הפסיקו להתקיים לפני 9,000 שנים.
מאות בשנים לפני הגעת האירופאים לאוסטרליה, התקיימו קשרי מסחר בין האבוריג'ינים בצפון היבשת (במיוחד היונגלו בארץ ארנהם) לבין דייגים וסוחרים ממקאסאר (כיום בירת דרום סולאווסי באינדונזיה).
אלה האחרונים הגיעו לחופי צפון אוסטרליה על מנת לשלות ולסחור במלפפוני ים.
ביקורים אלה הותירו את חותמם על תושבי צפון אוסטרליה הילידיים, בתחומים כמו שפה, אמנות, כלכלה, ואפילו גנטיקה - הם דומים בתחומים אלה לקבוצות הנמצאות מצפון לים אראפורה וים בנדה.
אנשי מקסאר הביאו לאבוריג'ינים סכינים, טבק, בגדים ואורז תמורת הזכות לשלות את מלפפוני הים.
הם גם הביאו עמם את מחלת האבעבועות השחורות.
ייתכן, כי אנשי מקסאן הביאו גם את בשורת האסלאם לאוסטרליה.
ב-2002 פרסם הבריטי גאווין מנזיס ספר שנוי במחלוקת, הטוען כי הסינים, בפיקודו של הסריס ג'נג חה הצליחו לגלות את יבשת אמריקה כמו גם את אוסטרליה בשנת 1421. אין תימוכין לתאוריה, אך ייתכן ומפותיו של ג'אנג - אם אמת בתאוריה - שימשו את האירופאים בהגעה לאוסטרליה.
עם זאת, אחת מן המפות המוקדמות של העולם, שהכין הכומר הישועי האיטלקי מטאו ריצ'י בזמן שהותו רבת השנים בסין ב-1603, הותירה חלל ריק במקום שבו נמצאת אוסטרליה.
במקום הריק נכתב שאיש מעולם לא היה בארץ הדרומית, ולפיכך לא ידוע עליה כלום.
באותיות קטנות יותר, באותיות סיניות, כתב את השם "ארץ האש" ו"ארץ התוכים", שמות המצביעים על כך שהסינים היו מודעים לקיומה של אוסטרליה.
קיימות עדויות על גילוי אוסטרליה עוד מתחילת המאה ה-17. הפעם הראשונה שאירופאים הגיעו לאוסטרליה הייתה ב-1606, כשהנווט ההולנדי וילם יאנסזון, שהגיע עם הספינה "דויפקן" למפרץ קרפנטאריה ותיעד את הגאוגרפיה של החוף המערבי של חצי האי כף יורק.
ב-1616, הולנדי נוסף, דירק הארטוך, הותיר צלחת בדיל במפרץ הכרישים במערב אוסטרליה שבו ציין את ההגעה למקום; ב-1642 הגיע אבל טסמן לאי אשר כיום נקרא על שמו, טסמניה, ונקרא קודם לכן "ארץ ון-דימן", על שם אחד ממנהלי חברת הודו המזרחית ההולנדית.
הולנדים אלה עבדו עבור חברת הודו המזרחית ההולנדית, לה היו כבר שלוחות באינדונזיה.
במקרים רבים הגיעו ספינות אל החוף המערבי של אוסטרליה, בשל שיטת הניווט ההולנדית לכיוון אינדונזיה.
המקרה הידוע ביותר של הגעת ספינה אל החוף המערבי הוא התנפצות הספינה בטביה, שלאחריו התרחש מרד וטבח בספינה.
קיימות גם תאוריות הטוענות כי היה גילוי מוקדם יותר של אוסטרליה, על ידי נווטים פורטוגלים, אבל אין מידע רב שיתמוך בתאוריות אלו.
כבר ב-1400 קיים דיווח של מרקו פולו על אזור דרומית לאסיה, אך פולו לא סיפק (וכנראה לא היה יכול לספק) מידע מעבר לכך.
במהלך המאה ה-17 וראשית המאה ה-18 מגלי ארצות אחרים מאירופה החלו להגיע לאזור ולמפות את מה שהם קראו "הולנד החדשה".
לא היו בשלב זה ניסיונות להקים התיישבות באזור.
האנגלי הראשון שהגיע לחוף הצפון-מערבי של אוסטרליה היה ויליאם דמפייר, שהגיע לאוסטרליה ב-1688, ותיאר ביומניו את הצמחייה ובעלי החיים שראה.
דמפייר הוא הראשון אשר תיאר את מין החיות הייחודי לאוסטרליה, "חיות מקפצות גדולות".
בשנת 1770 יצאה משלחת על גבי הספינה "אֶנְדֶוור" (Endeavour), תחת פיקודו של קצין הצי המלכותי הבריטי ג'יימס קוק, על מנת למפות את החוף המזרחי של יבשת אוסטרליה.
הוא הגיע ראשית לניו זילנד, ומשם הגיעה הספינה למפרץ בוטאני ב-29 באפריל 1770. קוק המשיך במסעו צפונה ולפני שעזב את האזור, הכריז במצר טורס כי האזור ש"גילה" שייך לכתר הבריטי ושמו "ניו סאות' ויילס" (מילולית: ויילס הדרומית החדשה).
בשונית המחסום הגדולה עלתה ספינתו על שרטון ונדרש זמן לתקנה - זמן זה הושקע בחקר מיני החיים והצמחים הייחודיים לאזור, בייחוד על ידי הבוטניקאי ג'וזף בנקס, אשר היה חבר במשלחתו של קוק.
בשל העובדה כי מסעו של קוק הוביל בסופו של דבר להתיישבות האירופית הראשונה באוסטרליה, לעיתים סוברים בטעות כי קוק הוא זה אשר "גילה" את אוסטרליה, אף על פי שמסעו של יאנסזון קדם לו ב-160 שנים.
דיווחיו של קוק לגבי הארץ החדשה עוררו עניין בפתרון הפוטנציאלי שלה לצפיפות האוכלוסין אשר ממנה סבלה בריטניה באותה תקופה, לאחר איבוד הקולוניות בצפון אמריקה.
ב-13 במאי 1787 יצאו 11 ספינות הצי הראשון מנמל פורטסמות' באנגליה לכיוון מפרץ בוטאני.
שתי התרומות האחרונות לגילוי אוסטרליה היו של מתיו פלינדרס וג'ורג' בס - שני אנגלים אשר היו הראשונים למפות את קו החוף האוסטרלי; והצרפתי ניקולה בודן, שמיפה את קו החוף האוסטרלי באותן שנים, 1802-1803.
תאוריית גילוי אוסטרליה בידי הפורטוגזים
אף על פי שרוב ההיסטוריונים מסכימים שהגילוי האירופאי של אוסטרליה החל ב-1606 עם מסעו של הנווט ההולנדי וילם יאנסזון על סיפונה של הדויפקן, ישנן גם מספר תאוריות על גילויים אפשריים אחרים.
הגילוי נטען לזכותן של סין, צרפת, ספרד ואפילו לזכותם של הפיניקים, אך אחת מהתאוריות הנתמכות ביותר היא תאוריית גילוי אוסטרליה בידי הפורטוגזים.
תאוריית גילוי אוסטרליה בידי הפורטוגזים בין 1521 ל-1524 נתמכת בידי מספר כותבים, שנשענים על מספר אמונות ודעות.
קיומה של אדמה גדולה, הנקראת ג'אווה לה גרנדה, הנמצאת בין אינדונזיה לאנטארקטיקה במספר מפות צרפתיות, מפות דייפ, הנושאות ציורים פורטוגזים הדומים לחופה הצפון-מזרחי של אוסטרליה.
נוכחותם של הפורטוגזים בדרום-מזרח אסיה החל מן המאה ה-16, ובמיוחד הגילוי והכיבוש של טימור ב-1516 - פחות מכ-500 קילומטר מחופה של אוסטרליה.
מספר עתיקות שנמצאו על חופיהן של אוסטרליה וניו זילנד, שאולי קשורות למסעות הפורטוגזים לאוסטרליה.
ראשיתה של מושבת הכתר הבריטית בניו סאות' ויילס בהקמתה של מושבת עונשין.
הרעיון להקמת מושבת העונשין באוסטרליה היה של שר הפנים הבריטי, הויסקונט תומאס טאונסנד, שנשא בתואר "ברון סידני".
כתוצאה מיוזמה זו הפליגו ב-13 במאי 1787 מנמל פורטסמות' 11 ספינות שנשאו כ-800 אסירים, מתוכם קרוב ל-600 גברים וכן כ-600 אנשי צוות ונוסעים לכוון היבשת שנחשבה אז כבלתי מיושבת.
על צי האניות פיקד קפטיין ארתור פיליפ.
האוניות הפליגו דרך טנריפה, ריו דה ז'ניירו, חזרה לכף התקווה הטובה ומשם ליבשת אוסטרליה.
האניה הראשונה הגיעה ב-18 בינואר 1788 למפרץ בוטאני ושאר האניות הגיעו בהדרגה עד ל-20 בינואר.
המפרץ הוערך כלא מתאים לעגינה ולהתיישבות ולכן צי האניות המשיך לפורט ג'קסון.
שמו של המקום שונה למפרץ סידני על שם יוזם המסע.
יום ההגעה למפרץ סידני, 26 בינואר 1788. מצוין כיום כ"יום אוסטרליה", החג הלאומי.
לא האסירים ולא החיילים שהופקדו לשמור עליהם היו בעלי ידע חקלאי נרחב, והם התקשו להתמודד עם העונות האוסטרליות.
טסמניה (שנקראה אז ארץ ואן דימן, "ודן דימן לנד") יושבה ב-1803 והפכה למושבה נפרדת ב-1825. בריטניה טענה לבעלות על מערב אוסטרליה ב-1829. בין השנים 1836–1863 הוקמו מושבות בחלקים אחרים באוסטרליה: ניו סאות' ויילס חולקה לאוסטרליה הדרומית (1836), המושבה ויקטוריה ב-1851 וקווינסלנד ב-1859. הטריטוריה הצפונית הוקמה ב-1863 כחלק מדרום אוסטרליה.
ויקטוריה ודרום אוסטרליה הוקמו כ"מושבות חופשיות" (כלומר, לא כמושבות עונשין), אם כי ויקטוריה הסכימה לקבל אסירים שהועברו אליה מטסמניה.
בין 1840 ל-1868 ירדה כמות המורשעים שהועברו לאוסטרליה.
בסך הכול, כ-160,000 גברים ונשים הועברו לאוסטרליה כאסירים.
בתחילת ימיה של הקולוניה הבריטית באוסטרליה שימש הרום כמטבע עובר לסוחר וזאת עקב הפופולריות שלו מחד והמחסור במטבעות מאידך.
שתיית הרום פיצתה את המתיישבים הראשונים על חוסר הנוחות ועל תנאי החיים הדלים והדבר הביא להתפשטות תופעות לא רצויות של שכרות.
ב-1808 החליט המושל הבריטי, ויליאם בליי (שפיקד כ-20 שנה קודם לכן על הבאונטי), לאסור על שימוש ברום כתמורה לסחורות, כדי להחליש את כוחם של סוחרי הרום ושל תאגיד South Wales Corps.
ההתנגדות לא איחרה לבוא וב-26 בינואר 1808 צעדו המתנגדים, חמושים בכידונים, אל עבר בית הממשל, והשתלטו עליו.
רק ב-1810 הושב הסדר על כנו וכוח צבאי שנשלח מבריטניה סיים את שליטת המורדים בקולוניה.
ב-1851 התגלו מרבצי זהב באוסטרליה.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19 התחילה "בהלת זהב" באוסטרליה, אשר משכה ליבשת מהגרים אירופאיים (בעיקר בריטים, ואירים, אשר איבדו 2% מאוכלוסייתן לטובת אוסטרליה בתקופה זו) כמו גם מצפון אמריקה ומסין.
המהגרים החדשים אשר הפכו לרוב האוכלוסייה, דחקו את רגליהם של האסירים לשעבר.
הם הביאו עימם תרבות פוליטית דמוקרטית, כולל דרישה למשפט עם חבר מושבעים, שלטון ייצוגי וחופש הביטוי.
ב-1854 התרחש "מרד ביצורי יוריקה" (Eureka Stockade), בין כורי הזהב לבין הממשל הקולוניאלי, אשר בישר למעשה את ניצני הלאומיות האוסטרלית.
ההתיישבות המהירה פגעה קשות באוכלוסיית האבוריג'ינים.
מוערך כי אלה איבדו בין השנים הראשונות שפגשו אירופאים לתחילת המאה ה-20 כ-90% מן האוכלוסייה המקורית.
זאת, בראש ובראשונה בשל הידבקות במחלות "אירופאיות", נגדן לא היה להם חיסון טבעי (אבעבועות שחורות, חצבת, אך גם מחלות קלות יחסית לאדם המחוסן כנגדן כמו שפעת ואבעבועות רוח).
בנוסף, במקרים רבים נדחקו האבוריג'ינים מאדמותיהם או נרצחו בידי מתיישבים.
בין 1855 ל-1890, קיבלו שש מושבות בנפרד אוטונומיה חלקית מול האימפריה הבריטית.
הממשל הקולוניאלי בלונדון שמר על השליטה על נושאים כגון יחסי חוץ, ביטחון ותנועת סחר בינלאומי.
תקופת השגשוג הכלכלי שהביאה עמה הבהלה לזהב הסתיימה עם מיתון חריף ומשבר כלכלי בשנות ה-90 של המאה ה-19. המשבר הביא לעלייתה של מפלגת הלייבור האוסטרלית.
ב-1 בינואר 1901 הוכרזה פדרציה של המושבות באוסטרליה תחת מסגרת של דומיניון של האימפריה הבריטית.
בהמשך אותה השנה נחקק חוק מדיניות ההגירה של אוסטרליה שהגדיר את זהותה האירופית של המדינה והערים קשיים על כניסתם של מהגרים מארצות לא אירופאיות.
מכיוון שלא ניתן היה לקבוע חוק המפלה על בסיס אתני, מבלי ליצור קונפליקט מול בריטניה, וכן מול יפן בעלת בריתה, על פי החוק מהגרים יכלו להיכנס אם הצליחו במבחן שמטרתו לבדוק בקיאות בסיסית בשפה אירופית.
ב-9 במאי 1901 פתח נסיך הכתר ג'ורג' את הפרלמנט האוסטרלי.
המדינה הפדרלית החדשה גם הכריזה על כוונתה לבנות עיר בירה בניו סאות' ויילס, ואף הקצתה לצורך זאת ב-1911 את "שטח הבירה האוסטרלית", שבו תוקם קנברה.
בין 1901 ועד ההכרזה הרשמית על קנברה כבירה ב-1927, שימשה מלבורן כבירה.
יורשו של ג'ורג' החמישי (שיוכתר אחר כך כג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת), פתח את הדיון הראשון של הפרלמנט האוסטרלי ב-1927. אוסטרליה הייתה אחת המדינות הראשונות בעולם אשר נתנו לנשים שוויון פוליטי - החל מ-1902.
כוחות הצבא האוסטרלי - ניו זילנדי (אנזא"ק) השתתפו בשתי מלחמות העולם כבעלי ברית של בריטניה.
במלחמת העולם הראשונה ספגו האוסטרלים אבדות קשות בקרבות גליפולי.
החוויות הקשות בגליפולי הביאו לכך שיום הקרב, 25 באפריל, יצוין באוסטרליה ובניו זילנד כ"יום אנזא"ק", יום לזכר החיילים שנפלו במערכה זו ובמערכות אחרות.
בין היתר, במהלך מלחמה זו השתתפו בכיבוש ארץ ישראל.
במלחמת העולם השנייה השתתפו במאמץ הצבאי הבריטי בצפון אפריקה, באוקיינוס השקט ובאגן הים התיכון.
ב-1942 הופצצה העיר דרווין על ידי היפנים.
עם זאת, עם התבוסות הקשות שספגה בריטניה במלחמת העולם השנייה והחשש האוסטרלי מפלישה יפנית, פנו האוסטרלים לארצות הברית כבעלת ברית חדשה ושמו קץ לשיתוף הפעולה ההדוק שלהם עם בריטניה.
מצבה הפגיע של אוסטרליה במלחמת העולם השנייה והעובדה כי יפן כמעט והצליחה לפלוש למדינה הביאה להכרה כי המדינה לא תוכל להגן על עצמה ללא עיבוי האוכלוסין.
אוסטרליה נקטה מדיניות המעודדת הגירה לאחר המלחמה וכשני מיליון איש היגרו למדינה בין 1945 ל-1975. המהגרים השתתפו בפרויקטים שונים לפיתוח אוסטרליה ובכלל זאת בניית תחנות כוח באלפים האוסטרליים.
עד שנות ה-70, המדיניות נגעה בעיקר למהגרים "לבנים" ונקראה מדיניות אוסטרליה הלבנה.
מדיניות מעוררת מחלוקת זו ננטשה לחלוטין בשנות ה-70, צעד אשר הוביל להגירה מסיבית של סינים לאוסטרליה.
האבוריג'ינים היו מופלים לרעה במערכת זו, והמצב תוקן בהדרגה משנות ה-50. שנים רבות לאחר מכן המשיכו אפליות ברמה החברתית והתרבותית נגדם; וגם נטישת "מדיניות אוסטרליה הלבנה" לא הובילה לסיום מהיר של תופעות גזעניות לא-פורמליות כלפי אוכלוסייה לא-לבנה (מהגרים ואבוריג'ינים).
מבחינה פוליטית אוסטרליה נשלטה במרבית השנים שלאחר מלחמת העולם על ידי המפלגה הליברלית של אוסטרליה וראש הממשלה היה רוברט מנזייס.
ב-1951 חתמה אוסטרליה על הסכם ANZUS, הסכם שיתוף פעולה ביטחוני בינה לבין ניו זילנד וארצות הברית.
בנובמבר 1999 נערך באוסטרליה משאל עם בסוגיית המעבר למשטר רפובליקני, בו נדחתה ברוב גדול ובכל מדינות אוסטרליה ההצעה להתנתק מהקשרים החוקתיים והסמליים עם בריטניה והכתר הבריטי.
אחרי מלחמת העולם השנייה עברה אוסטרליה תהליכים של תיעוש מואץ ושל מעבר מן הערים לפרברים.
ב-1956 אירחה מלבורן את אולימפיאדת הקיץ; דחיפה נוספת למעמדה של אוסטרליה בזירת הספורט והתרבות העולמית התרחשה בשנת 2000, עם האולימפיאדה בסידני.
הממשלה הליברלית בראשות ג'ון הווארד התייצבה לצד ארצות הברית במלחמותיה באפגניסטן ובעיראק.
ההיסטוריה של האדריכלות מתחילה עם שחר התרבות האנושית ומספרת דרך המבנים והמונומנטים של כל מקום ותקופה את ההיסטוריה האנושית עצמה.
נהוג להתייחס לראשיתה של אדריכלות המערב בבנייה היוונית המוקדמת אך זו הושפעה ממקורות קדומים במסופוטמיה, אנטוליה ומצרים העתיקה.
במידה רבה, ובדומה למרבית תחומי העשייה האנושית, הובילה תרבות המערב את האדריכלות למן המאה ה-3 לפנה"ס, התקופה ההלניסטית, ועד המאה ה-20 אז החלה גם השפעתה הרבה של תרבות המזרח הרחוק על האדריכלות העולמית.
התפתחות האדריכלות עם השנים נבעה מהתפתחות הטכנולוגיה במקביל לשינויים חברתיים, תרבותיים, דתיים, פוליטיים וכלכליים.
התפתחות זו הנחקרת במקצוע תולדות האדריכלות משקפת לאורך ההיסטוריה את רוח התקופה, ה"צייטגייסט", ומאפייניה.
סגנונות אדריכליים שונים ומבנים חשובים לאורך ההיסטוריה הפכו לסמלים בולטים של תרבויות מסוימות.
כך, הפרתנון מייצג את תקופת יוון העתיקה ואת שיאה של אתונה בתקופתו של פריקלס, האדריכלות הגותית מייצגת את כוחה ותפישתה של הכנסייה הקתולית בימי הביניים וגורדי שחקים כגון בניין האמפייר סטייט בניו יורק משקפים את עוצמתה הכלכלית העולה של ארצות הברית כמו גם את הרעיון הקפיטליסטי.
לאורך ההיסטוריה השתמשו אימפריות ומעצמות שונות באדריכלות ככלי להצגת כוחן, כמושא גאווה לאומי ואף ככלי לאכיפת שלטונם בקרב האוכלוסייה.
האדריכלות התפתחה לראשונה מהדינמיקה שבין הצרכים (מסתור, ביטחון, פולחן, וכו') והאמצעים (חומרי בניין קיימים וכישורים), וזו היא האדריכלות הפרה-היסטורית והפרימיטיבית.
ראשיתה של האדריכלות, כאמנות הבנייה, החלה בפועל עם התגבשות הערים הראשונות במסופוטמיה העתיקה.
בתקופה זו, לצד הבנייה העממית, החלו להיבנות מבנים לשם הרוח ועל פי שיקולים תרבותיים וחברתיים ולא רק קורת גג פונקציונלית כדי לדור תחתה.
מבנים אלו היו אך ורק מבני דת, ארמונות מלוכה וקבורה שמקצתם גם קיימים עד ימינו כשרידים ארכאולוגים מרהיבים.
במאה השנים האחרונות התגלתה אדריכלות מקומית יהודאית וישראלית .
כך התגלו כותרות יהודאיות טרום איאוליות ברמת רחל ובעוד מקומות .
מאות שנים לפני כותרות מועתקות דומות שנמצאו ביוון .התגלו ונסקרו בתי מושל ומאות בתי חווה בהר המרכזי ובשפלת יהודה ופותחה התיאוריה של הבנייה למגורים ובנייה עירונית וכפרית של ' בית ארבעת המרחבים ' מתמנע בדרום ועד החרמון.
כמו כן התגלו במלוא תפארתם ערים ישראליות שלמות כמו בתל באר שבע, מגידו ועוד, מה שמצריך תכנון עיר ממלכתי מקורי וישראלי ברמה גבוהה.
כמו כן נמצאו עשרות מצודות ישראליות בנגב מבאר שבע ועד אילת .
על זה יש להוסיף את היותם של שלשה בתי מקדש עם ארכיטקטורה מקומית : מקדש שלמה, מקדש עולי בבל ומקדש הורדוס .
על פי ספרו המונומנטלי של ההיסטוריון של הארכיטקטורה בניסטר פלטשר הרומאים העתיקו מהורדוס הבנאי הגדול .
העת העתיקה: האדריכלות הקלאסית ביוון ורומא
בתקופה הקלאסית באדריכלות, שנמשכה כאלף שנים מהתקופה הארכאית ביוון העתיקה ועד שקיעת האימפריה הרומית, גובשה השפה החזותית והעקרונות הרשמיים של התכנון האדריכלי אשר היו בשימוש נפוץ עד המאה ה-20.
אדריכלות יוון העתיקה שהתפתחה מתוך מסורת הבנייה של המזרח התיכון הקדום, זיקקה את המושג "אדריכלות" וסיגננה את הבנייה על פי "סדרים קלאסיים": הדורי, האיוני והקורינתי.
היה זה בתקופת יוון העתיקה שהתגבשה גם צורתם של סוגי מבנים חדשים בהיסטוריה, בהם האצטדיון, גימנסיון, תיאטרון ועוד.
המילה "ארכיטקט" היא מלשון "בנאי ראשי" ביוונית - מקצוע שהתגבש בתקופה זו כרב-אמן האחראי על מלאכת התכנון והבנייה.
האדריכלות היוונית העתיקה שיקפה רוחה של תרבות התקופה בה החלה לפרוח הפילוסופיה, השירה, האמנות והמתמטיקה.
סגנון הבנייה היה למעשה עשיית סדר בטבע ושילובו של האדם בנוף הטבעי-ארכאי.
הסדר וההגיון הפרופורציונלי במבנים היוונים, שבאו לידי ביטוי בעיקר במקדשים דוגמת הפרתנון האתונאי, סימל את עליונות ההגיון האנושי אך בו בעת להשתלב עם סביבתו הטבעית.
הסימטריה הוקפדה בעיצוב המבנים עצמם אך המבנים היוונים פוזרו בשטח והתייחסו אחד לשני בתכנונם באופן אורגאני המתאים עצמו לטופוגרפיה ולנוף.
כך גם מבנה התיאטרון היווני נבנה תמיד בשיפולי ההר ונעזר בנופו הטבעי.
כיבושיו של אלכסנדר מוקדון הפיצו את הסגנון הקלאסי לארצות מערב אסיה יחד עם התרבות ההלניסטית.
במהלך מסעות הכיבוש ליווה את צבאו של אלכסנדר צוות של אדריכלים אשר עסק בבנייה של ערים הלניסטיות.
התכנון ההלניסטי היה שונה מהתכנון בתקופה הקלאסית של יוון והתבסס על התכנון העירוני ההיפודאמי אשר חילק את השטח הבנוי לרשת רחובות סדורה.
הסגנון היווני אומץ במלואו ברומא העתיקה כבר בתקופת הרפובליקה הרומית.
בסוף המאה הראשונה לפנה"ס פרסם האדריכל הרומי ויטרוביוס את ספרו "על אודות האדריכלות" אשר הוקדש לקיסר הראשון אוגוסטוס.
ספר זה, הנחשב לכתב הרשמי הראשון בנושא אדריכלות, ניסח לראשונה את התאוריה האדריכלית ושימש גם כמדריך בנייה לדורות רבים של אדריכלים.
משהפכה העיר לאימפריה, הייתה האדריכלות הרומית לאחד הסמלים של כוחה וחוסנה האימפריאלי.
אופי הבנייה הרומית ייצג את העוצמה והסדר הרומיים והתאפיין בבנייה מפוארת וגדולת ממדים הרבה יותר מזו היוונית.
לצד תפישה זו, נוספו בתקופה זו שכלולים טכנולוגיים אשר העשירו את השפה החזותית היוונית ושיכללו את האדריכלות עד מאוד.
ההמצאה החשובה ביותר מבחינה זו הייתה הקשת הרומית אשר הובילה ליצירת אוצר מילים חזותי חדש ומבנים המשתמשים באופן אחר במרחב.
המצאות נוספות היו הכיפה, האקוודוקט ושכלולים נוספים בתחום מיכון הבנייה אשר אפשרו בנייתם של מבנים גבוהים ומשוכללים במיוחד דוגמת הקולוסיאום והפנתיאון ברומא.
ימי הביניים: מנטישת האדריכלות הקלאסית ועד הגותיקה בשיאה
התערערות היציבות באירופה עם קריסת השלטון הרומי במאות ה-4 וה-5, ושקיעתה של היבשת אל חשכת ימי הביניים, גרמה לאדריכלות הקלאסית להישכח.
מקצועות שהתמחו בסיתות הקלאסי ובפיסול העיטורים האופייניים נשתכחו וכך גם השתנה סגנון הבנייה.
בימי הביניים המוקדמים, בהם עוד הייתה הקיסרות הרומית המזרחית, האימפריה הביזנטית, בעלת כח והשפעה רבה במזרח אגן הים התיכון, התפתחה האדריכלות הביזנטית כהמשך למסורת הרומית אך שינויים מהותיים רבים שעיקרם התפישות החדשות שהביאה עמן הדת הנוצרית.
על אף שהנצרות הפכה רשמית באימפריה הרומית כבר בתחילת המאה ה-4, הכנסיות ומבני הדת של הנצרות הקודמת דמו מאוד למבנים הפאגאנים המוכרים של רומא.
היו אלה הביזנטים, ובראשם הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, שהחלו את המסורת של אדריכלות הכנסיות - תחום העיסוק המרכזי של האדריכלים במהלך ימי הביניים ונדבך מרכזי מאוד בתולדות האדריכלות.
המסורת של הסגנון הרומנסקי בבנייתן של כנסיות וקתדרלות השתכללה לקראת אמצע המאה ה-12 בצרפת ובמקביל לתחילתו של שגשוג כלכלי בצרפת, החלה להתפתח האדריכלות הגותית.
הסגנון הגותי, המבטא יותר מכל את רוח התקופה של ימי הביניים, התפשט בגרסאות שונות ברחבי אירופה עד דעיכתו ההדרגתית במאה ה-16. אדריכלות זו נחשבת על ידי רבים לשיא שאליו הגיעה האדריכלות בימי הביניים ושיא של יכולתו הטכנולוגית של האדם בבנייה מלבנים.
המבנים הגותיים היו תמירים, מורכבים וגדושי עיטורים פיסוליים ששיקפו את עצמתה של הכנסייה הקתולית, את עליונות הדת והרוחניות ואת אפסותו של האדם מול אלוהים.
הקתדרלות הגותיות הנחשבות לפלאי בנייה עד היום, נבנו בפרופורציות דקות וגבוהות והדגישו בעיצובן את הקו האנכי.
הקווים האנכיים המרובים אפיינו הן את הפנים, בו קווי העמודים המשיכו מעלה והתעקמו בקמרונות הספינות, וחוץ המבנה בו הקווים הודגשו על ידי צריחים מחודדים ועשרות צריחונים שהדגישו את המימד הרוחני של הקתדרלה ואת "שאיפתו" של המבנה לשמיים.
דגש נוסף באדריכלות הגותית היה השימוש באור.
חלל המבנה הואר באור צבעוני ורך שחדר דרך עשרות חלונות ויטראז' גדולים.
החלונות כללו ציורים צבעוניים שתיארו סצנות מהתנ"ך, הברית החדשה, סיפורי קדושים ועוד.
בקתדרלות הצרפתיות בלט חלון הרוזטה: חלון גדול ועגול בצורת פרח או שמש שהאיר על המזבח הראשי.
הרנסאנס: גילוי מחדש של הקלאסיציזם לצד חידושים טכנולוגים
הרנסאנס החל להתפתח באיטליה (בתקופה הידועה כרנסאנס האיטלקי) שם החל להתפתח סגנון האדריכלות החדש במקביל לציור והפיסול החדשים.
המאות ה-17 וה-18: תיאטרליות הבארוק ואדריכלות קולוניאלית
האדריכלות של תקופת הבארוק הייתה בעיקרה מפוארת, תיאטרלית ודרמטית.
חוד החנית של אדריכלות התקופה הייתה הבנייה של כנסיות וכיכרות ברומא ובוותיקן שקידם האפיפיור, ובארמונות מפוארים שבנתה המלוכה הצרפתית, טרם המהפכה הצרפתית.
סגנון הבארוק היה המשך ישיר של אדריכלות הרנסאנס והמנייריזם אשר נלקחה עוד צעד אחד קדימה, שוכללה והביאה עמה שינויים רבים בעיקר בתפישת התכנון והעיצוב העירוני והנופי כאדריכלות מונומנטלית של שדרות וכיכרות חשובות באירופה.
שיאו של הסגנון היה ברמת הקישוטיות הקיצונית שאפיינה את אמנות ואדריכלות הרוקוקו של בתי המלוכה האירופאים, והצרפתים בפרט.
לצד אלו, הובילו האימפריות הקולוניאליות, אשר בראשן עמדו אותם בתי מלוכה עם ההשפעה הרבה של הכנסייה הקתולית, את בנייתם של מבנים רבים, ובעיקר כנסיות וקתדרלות, בסגנון הבארוק ברחבי הארצות שנשלטו על ידם.
דוגמאות מפוארות לכך ניתן למצוא ברוב חלקי יבשת אמריקה וכן בארצות אפריקה ואסיה שהושפעו גם הן מהקולוניאליזם האירופאי.
האדריכלות הקולוניאלית שהחלה כבר המאה ה-16 בדרום אמריקה והמשיכה עד תחילת המאה ה-19 משקפת עד היום את הקולוניאליזם האירופאי אשר כפה את התרבות האירופאית והדת הנוצרית על תושבי הארצות המיושבות עם התעלמות כמעט מוחלטת ממורשתם.
בראייה של היום, האדריכלות הקולוניאלית, בעיקר באמריקה הלטינית, הפכה לאדריכלות המקומית וכנסיות וארמונות בסגנון הבארוק הספרדי מפארות עד היום את הערים ביבשת.
בהיבט התכנון העירוני והעיצוב העירוני, היו בתקופת הבארוק ניסיונות רבים לתכנן את החלל לעומת תכנון של מסות המשאירות ביניהן את החלל הנותר.
בהיבט זה הייתה תרומתו של סגנון הבארוק רבה מאוד על המשך התכנון העירוני והאדריכלי עד ימינו.
המאה ה-19: אדריכלות המהפכה התעשייתית לצד תחייתם של סגנונות עתיקים ואקלקטים
אדריכלות העידן התעשייתי שהחל באמצע המאה ה-18 והלך והתפתח במהלך המאה ה-19 במה שמכונה "המהפכה התעשייתית" מאופיינת בכמה מגמות עיקריות זו לצד זו.
המגמה הראשונה היא המשך האדריכלות הקלאסיציסטית, זו המנסה להמשיך את הקו המסורתי.
בתקופה זו המשיכה הבנייה הקלאסית לצד החייאה של סגנונות עתיקים רבים כ"אופנות" אדריכליות.
במסגרת סגנונות תחייה אלו נפוצו ברחבי העולם המערבי סגנונות כגון התחייה הגותית שהחייתה את האדריכלות הגותית הימי-ביניימית, אדריכלות פלדיאנית שחיקתה את סגנון הרנסאנס של פלדיו ושלל אופנות נוספות מצומצמות יותר.
יחד עם מגמה זו, כחלק ממאפייני החברה הגלובלית, נעשו ניסיונות רבים של שילוב אלמנטים אדריכליים מארצות שונות במה שמכונה "אקלקטיזם" (מלשון "לקטנות").
לצד אלו, שאינם קשורים למעשה למהפכה התעשייתית, החלה אדריכלות חדשה שנבעה מהתפתחות הטכנולוגיה ותחילת מיכון הבנייה והייתה הבסיס לאדריכלות המודרנית שעוד אחרה לבוא.
עיקר ההשפעה הייתה להופעת הפלדה כחומר בניין שימושי ולקראת סוף המאה ה-19 גם הבטון המזוין.
סגנונות וזרמים בולטים במאה ה-19
אר נובו וביטויו המקומיים: המודרניזם קטלאני בברצלונה והזצסיון הווינאי.
אדריכלות ויקטוריאנית – שם כולל למספר סגנונות בנייה המאפיינים את התקופה הוויקטוריאנית
מודרניזם: פונקציונליזם, מינימליזם והדיור ההמוני
תוצאות המהפכה התעשייתית ותהליך העיור המאסיבי שעברו מרבית הערים המערביות במהלך המאה ה-19 הובילו לחיפושים אחר תפישת אדריכלות חדשה בקרב אדריכלים רבים.
ניצניה של האדריכלות המודרנית נעוצים במידה רבה במספר רעיונות ופרויקטים כבר במאה ה-19. השימוש ההולך וגובר בחומרים חדשים כגון הפלדה, אשר מטבעה מאפשרת צורות חדשות בשל העקרונות המבניים השונים בינה לבין בנייה מלבנים, החל ליצור אוצר מילים אדריכלי חדש שבאופן הדרגתי נעשה בו שימוש גובר.
השכלולים התעשייתיים של מכונות, כלי תחבורה ומוצרים שונים לקראת סוף המאה ה-19 ותחילת ה-20 השפיעו על האמנות אשר השפיעה באופן עקיף גם על האדריכלות.
תנועות אמנותיות כגון הקונסטרוקטיביזם הרוסי והפוטוריזם היו גורמים בעלי השפעה רבה על גיבושה של האדריכלות המודרנית.
שנות ה-20 היו עשור של חיפוש ומחקר אחר עקרונות מנחים, שיטות וקביעת אופן פעולה אסטרטגי לתנועת האדריכלות המודרנית.
השפעה מרכזית הייתה לבית הספר "הבאוהאוס" שקם בגרמניה ביוזמת ולטר גרופיוס אשר יותר מכל הפך לאסכולה אשר הובילה את התמורות בגישת התכנון האדריכלי.
ב-1928 נוסדה על ידי לה קורבוזיה CIAM - הקונגרס הבינלאומי לאדריכלות מודרנית, אשר הפכה את התנועה המודרניסטית למוסדרת ובעלת מניפסט ברור בנוגע לתפקידם של האדריכלים בעידן החדש.
המודרניזם אחרי מלחמת העולם השנייה
המודרניזם בארצות הברית, שהתפתח במקביל לאירופה, ראוי לדיון נפרד.
תחילתה של האדריכלות המודרנית בארצות הברית היא במידה מסוימת באסכולת שיקגו שצמחה בעיר שיקגו סביב חלוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. אסכולה זו החלה להביא לידי ביטוי את הגישה הפונקציונליסטית כמו גם התייחסות ראשונית אמיתית למגדלי משרדים שהיו טיפוס מבנה חדש לתקופה זו.
מן הבולטים ביותר באסכולה היה האדריכל לואיס סאליבן, לו מיוחס גם הביטוי "Form follows function" שהיווה מוטו מרכזי באדריכלות המודרנית הפונקציונליסטית.
אחד מתלמידיו של סאליבאן, פרנק לויד רייט, החל לפעול כבר בסוף המאה ה-19 ובמהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 היה האדריכל המשפיע ביותר על הנוף האמריקאי הבנוי.
סגנונו הייחודי, שהיווה השראה לאדריכלים רבים, היה מודרניסטי בתפישתו הפונקציונליסטית ואף שחלק מההיבטים האסתטיים של המודרניזם.
ההבדל המשמעותי שבו נבדל הסגנון המודרניסטי האמריקאי מהזרם האירופאי היה בחוסר האוניברסליות שלו והיעדר אידאולוגיה, סוציאליסטית בעיקרה, והיה כהמשך טבעי לסגנונות המסורתיים ולא אנטיתזה להם.
בסוף שנות ה-30, ובעיקר בתקופה שלאחר מלחמת העולם, עברו אדריכלים אירופאים רבים לצפון אמריקה.
הבולטים שבהם הם מנהלי הבאוהאוס לשעבר ולטר גרופיוס ומיס ון דר רוהה שאף המשיך את מסורת הבאוהאוס במכון הטכנולוגי של אילינוי וייסד את מה שכונה "אסכולת שיקגו השנייה".
משנות ה-50 החל המודרניזם האירופאי שבא לידי ביטוי בסגנון הבינלאומי להשפיע גם על הנוף העירוני של ערי צפון אמריקה.
עם זאת, מאדריכלות זו נעדרו חלק מהסממנים הבולטים שאפיינו את הבנייה באירופה בשנות ה-20 וה-30: אידיאלוגיה ושליחותיות של האדריכל, והתעסקות רבה עם מבני מסחר ומגדלי משרדים עבור תאגידים ולא שיכונים עבור המעמד הבינוני והנמוך.
מן הבולטים במבנים של תקופה זו הוא בניין סיגראם שתכנן מיס ון דר רוהה בניו יורק שהפך לאבטיפוס של גורד השחקים המודרניסטי האמריקאי במשך כשני עשורים לפחות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ובאופן משמעותי במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, גברה הביקורת כלפי האדריכלות המודרנית הבינלאומית על רקע כישלונה להתקדם עם התמורות התרבויות, החברתיות והטכנולוגיות בעולם, היבטיה האורבניסטים וכן גם השפה החזותית והאסתטית שאליה חינכה.
הביקורות הראשונות נשמעו עוד בתקופת שיא פעילותה של התנועה המודרניסטית בדבר היותה מנותקת מהסביבה שלה וכופה תכנון על פי אמות מידה בינלאומיות על חשבון קונטקסט מקומי.
כמו כן, טענו אדריכלים-תאורטיקנים שונים, ובראשם רוברט ונטורי כי התוצר האדריכלי של הפונקציונליזם המודרניסטי הוא גם משעמם ולא בהכרח יפה, ואין הדבר תואם את רוח התקופה הפוסט-מודרנית.
התופעה הבולטת ביותר שנבעה משיח זה הייתה הסגנון האדריכלי הפוסט מודרני שצמח בארצות הברית.
על אף שעד היום לא קיימת הסכמה באשר לקיומה של "אדריכלות פוסט-מודרנית" כסגנון אדריכלי, ניתן לאפיינה בקלות.
הבנייה הפוסט-מודרנית שמה דגש על הצורה ולא על הפונקציה, בניגוד לאדריכלות המודרנית.
המושג "אמת באדריכלות" או "כנות אדריכלית" שהיה מוטו ברור של המודרניסטים נמחק מהלכסיקון הפוסט-מודרניסטי כאשר קודמו בניינים בהם הצורה והמראה החיצוני הכתיבו את התכנון הכולל.
בנוסף, מתאפיין הסגנון פעמים רבות בפופוליזם וניסיונות לרצות את הציבור בסביבה עירונית יפה, תחום בו ספגה התנועה המודרניסטית ביקורת רבה.
מן הבולטים בזרם הפוסט-מודרני הם ג'יימס סטרלינג, מייקל גרייבס, הנס הוליין, טרי פארל, ריקארדו בופיל, קבוצת MVRDV והאדריכל הידוע פיליפ ג'ונסון שהתחיל דווקא כמודרניסט ומאוחר יותר בנה את בניין AT&T השנוי במחלוקת, ועוד אדריכלים רבים נוספים.
בניגוד לאדריכלות הפוסט-מודרנית, אך עם בסיס ביקורתי דומה, התפתחה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה
גישה שזכתה בדיעבד לכינוי "רגיונליזם ביקורתי".
המושג הוטבע במאמר "Towards a Critical Regionalism" שפרסם קנת' פראמפטון ב-1983. הרגיונליזם הביקורתי היא גישה שנולדה מתוך האדריכלות המודרנית אך מנסה להתאים עצמה לסביבה הקיימת, לחברה ולתרבות אותה באה האדריכלות לשרת בניגוד לגישה האוניברסלית של המודרניזם.
מלבד הרגיונליזם הביקורתי קיימות גישות רבות מאוד באדריכלות של סוף המאה ה-20 ומעטים מאוד האדריכלים המגדירים את עבודתם לפי סגנון מסוים.
הגבולות וההגדרות נפרצו עם השנים והחיפוש אחר אדריכלות חדשה מתמקד מאז שנות ה-50 וה-60 בתפקיד חדש לאדריכלות, תפישות חדשות של חלל ושל צורה ומעט התעסקות עם הסגנון עצמו.
כמו שהרבה תחומי עיסוק נוספים, החל משנות ה-80, הלך וגבר השימוש במחשב שצורך תכנון אדריכלי.
תוכנות כגון אוטוקאד, שהיא תוכנת התיב"מ (תכנון בעזרת מחשב) שבגרסאות מתקדמות נמצאת בתפוצה רחבה מאוד גם היום, נכנסו לשימוש כבר בתחילת עשור זה והפכו את עבודת השרטוט לקלה יותר.
אולם, שדרוג העבודה האדריכלית לא השפיע במידה רבה על התוצר האדריכלי אלא רק מאוחר יותר.
החל משנות ה-90, הפך המחשב לא רק ככלי עזר לתכנון, אלא לכלי תכנוני של ממש, המאפשר פיתוח גאומטריה תלת־ממדית ישימה לבנייה - תוצר אדריכלי שלא ניתן היה להשיגו ללא המחשב.
השימוש ההולך וגובר במחשב ככלי לתכנון נעשה לדוגמה בעזרת חיתוכים של צורות אמורפיות הנוצרות באמצעות תוכנות כגון 3ds Max אשר מהן מופקות לאחר מכן תוכניות בנייה.
במבנים בעלי צורות יוצאות דופן, מתקבלים אינסוף תוכניות וחתכים בהתאם לגובה ומיקום החיתוך ולכן הם כמעט בלתי אפשריים להפקה באמצעים ידניים.
כמו כן, כאשר נבנים לדוגמה קירות מסך עקמומיים, כל רכיב - זגוגיות, פרופילי מתכת ומחברים, הוא בעל צורה ייחודית הדורשת ייצור מיוחד במפעל.
השימוש המחשב מאפשר כחלק מתהליך הבנייה ייצור בשיטת "File to factory", כלומר שרטוטים ממוחשבים של האדריכל נשלחים ישירות למכונות הייצור החכמות ומשם מובאות לאתר הבנייה להרכבה.
טכנולוגיה זו, שרבים טוענים כי עוד נמצאת בחיתוליה, הביאה לשלל מתודות וגישות אדריכליות בתכנון והבנייה.
הפועל היוצא הוא תחום כללי וחדש באדריכלות העכשווית המכונה "אדריכלות דיגיטלית".
כמו כן, סגנונות אדריכליים חדשים כדוגמת הדה-קונסטרוקטיביזם וה"Blobitecture" - הלחם באנגלית של "Blob" (בועה) ו"ארכיטקטורה", הלכו והתפתחו משנות ה-90 ועד היום.
הדה-קונסטרוקטיביזם באופן ספציפי, הוא זרם סגנוני שהחל באופן רשמי על ידי כמה אדריכלים, פיטר אייזנמן, פרנק גרי, קואופ הימלבלאו, זהה חדיד, דניאל ליבסקינד, רם קולהאס וברנרד טשומי, והוא מבוסס על תאוריות פילוסופיות של הדקונסטרוקציה, יותר מאשר על רעיונות טכנולוגיים וצורניים גרידא.
עם זאת, עיקר יישומה של האדריכלות הדה-קונסטרוקטיביסטית הוא באמצעות ובזכות טכנולוגיית המחשוב.
היסטוריה צבאית היא ענף בהיסטוריה, החוקר ומתאר קרבות, סכסוכים ומלחמות בין שבטים, מדינות וקואליציות כלל-עולמיות.
ההיסטוריה הצבאית מתארת את השפעות המלחמה על חברות, על תרבויות, על הכלכלה ועוד -ולהפך.
אף על פי שמאז ומתמיד היו סכסוכים בין קבוצות, ההיסטוריה הצבאית מלווה את האנושות כ-5,000 שנה - מאז המצאת הכתב.
תיעוד אירועים מלחמתיים הוא רב שנים ומובא באמצעים רבים: מציורי קיר על מערות דרך סיפורי עם וספרים ועד שידור חי של אירועים בזמן אמת.
ככל שהתפתחה הטכנולוגיה, כך נוצרו דרכים רבות יותר לתעד מלחמות.
התיעודים הראשונים של היסטוריה צבאית הם משנת 2700 לפנה"ס, ממלחמות שערכה האימפריה השומרית במסעות ההתפשטות שלה.
קיימות מספר רשומות, כדוגמת התנ"ך והאיליאדה המתארות קרבות ומלחמות, אך עדותן כמקור היסטורי מהימן מוטלת בספק.
הרודוטוס, המכונה אבי ההיסטוריה, מתאר את פלישת פרס ליוון, במאה החמישית לפני הספירה.
משחר ההיסטוריה היו ויכוחים בין קבוצות: על מזון, על שטח מחיה או על משאבים.
סכסוכים אלה, פעמים רבות, הובילו למלחמות.
קלאוזוביץ טען, כי המלחמה היא המשך המדיניות באמצעים אחרים.
היות שמלחמות, שבהן נהרגים אנשים רבים הן אירוע משמעותי עבור משפחה ועבור אומה, נוצר צורך לתעד את קורותיה של המלחמה.
ההיסטוריון האמריקאי לורנס קילי גורס, כי כל תרבות נלחמה לפחות פעם אחת, ותרבויות רבות נלחמות ללא הרף.
ההיסטוריה הצבאית חופפת במידה רבה את ההיסטוריה הכללית כיוון שפגישתן של שתי תרבויות בדרך כלל מובילה למלחמה.
המנצחת היא שכותבת לרוב את ספרי ההיסטוריה.
פעמים רבות נמנעו מצביאים והיסטוריונים מאזכור כשלים או טעויות ממהלך המלחמה, ולעיתים אף האדירו הישגים וניצחונות.
לכן, ההיסטוריה הצבאית אינה אחידה ומוסכמת על כולם: עמים שונים הציגו גרסאות שונות לקרבות וההיסטוריה הושפעה מדעות ותעמולה.
כדוגמה, ניתן לראות את המיתוס של אנשי פאנפילוב.
לימוד ההיסטוריה הצבאית מתבצע הן באוניברסיטאות והן בבתי הספר הצבאיים כדוגמת בית הספר לקצינים.
מטרת לימוד זה היא הפקת לקחים ממלחמות קודמות, למניעת הישנותם, בתחומים רבים: הפעלת הכוחות, יישום הטכנולוגיה הקיימת, ניהול המשק בזמן העימות ועוד.
בלימוד ההיסטוריה הצבאית, מנקודת מבטו של הכוח הלוחם, מושם דגש על יישום תורת הלחימה, תורת הפיקוד והשליטה ואף על שמירת ערכי מוסר במלחמה.
לדוגמה, מניתוח מספר רב של קרבות בהיסטוריה הצבאית של צה"ל, ניתן לראות כי מקרים רבים של הכרעה נבעו מכך שהצבא הפעיל כוחות דרך שטח שנחשב לבלתי עביר.
ביקורת על לימוד ההיסטוריה הצבאית טוענת, כי העיסוק בה מכין את הצבא למלחמה הקודמת, במקום למלחמה הבאה.
מחקרים בהיסטוריה צבאית מראים, שהתפתחות טכנולוגית ומלחמה הולכים יד ביד: פיתוחים טכנולוגיים רבים הוסבו לשימוש מלחמתי ויצירת טכנולוגיה למלחמה שימשה לפיתוחים אזרחיים רבים.
היסטוריה קטנה של הצילום היא מסה מאת הפילוסוף ומבקר הספרות המרקסיסט היהודי-גרמני ולטר בנימין.