tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים תשכ"ב-תשכ"ה למד בסניפי ישיבת תומכי תמימים בניוארק ובמונטריאול ושימש כ"חוזר" - חבר בקבוצת התלמידים שהייתה חוזרת על דברי תורתו של הרבי מליובאוויטש ומכינה אותם לדפוס.
באדר תשכ"ז נשלח על ידי רבי מנחם מנדל שניאורסון יחד עם שבעה בחורים נוספים לשמש כ"תלמידים השלוחים" בישיבת חב"ד במלבורן, שנפתחה זמן קצר קודם לכן.
בניסן תשכ"ט חזר לניו יורק ולמד בישיבת תומכי תמימים המרכזית שבמרכז חב"ד העולמי – 770.
בז' בטבת תשל"א נישא לשרה הינדא בת הרב דוד משה ליברמן, למד בכולל אברכים בשכונת קראון הייטס, הוסמך לרבנות על ידי הרב ישראל יצחק פיקרסקי והרב מרדכי מנטליק ועשה שימוש אצל הרב זלמן שמעון דבורקין.
בקיץ תשל"ג קיבל הרב קפלן את הצעת הרבי מלובביץ' לשמש שליח חב"ד בעיר צפת ולחדש את היישוב הישן של חב"ד במקום, עלה לישראל והחל לשקם את בית הכנסת "צמח צדק" בצפת.
באותה שנה פתח את כולל "צמח צדק" בעיר, עמד בראשו ומסר בו שיעורים, תפקידים בהם שימש כל ימי חייו.
מאז הגעתו לצפת עמד בקשר עם הרבי ודאג להחלפת המצבה של אחיו.
באלול תשל"ו הציעה הנהלת ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית בישראל לרב קפלן לפתוח ישיבה חדשה בצפת.
באייר תשל"ז, לאחר הסכמה מהרבי מלובביץ', פתח את ישיבת חסידי חב"ד ליובאוויטש עם קבוצת בחורים מישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד.
כיום היא נחשבת לישיבת חב"ד הגדולה בישראל.
בשנת תשל"ד, החל בפרויקט הבנייה להקמת שכונת חב"ד בפאתי הר-כנען בצפת.
בהוראת הרבי נקראת השכונה "קריית חב"ד".
בי"ח באלול תשל"ח נחנך השלב הראשון הכולל 109 דירות ומקומות לגני ילדים, חנויות ומקלטים.
כשנה לאחר מכן הסתיים השלב השני.
בהמשך הוקמה גם שכונת "גבעת שושנה" על שם אמו של יוסף יצחק גוטניק.
כיום מתגוררים במקום מאות משפחות חב"ד, בהנהגת רב הקהילה הרב מרדכי ביסטריצקי.
בשנת תשל"ה הקים את "בית לובא" המציג תערוכות קבועות, ספרייה תורנית גדולה תוכניות אור-קוליות על צפת והקבלה, ערבי מוזיקה ועוד.
בשנת ה'תשמ"ה (1985) עמד מאחורי אירוע סיום המחזור הראשון בלימוד הרמב"ם היומי, בו אברהם פריד הופיע לראשונה בישראל.
בשנת תשנ"ז פתח את ישיבת "צעירי השלוחים" בצפת עבור בני שלוחי חב"ד מרחבי העולם.
בשנת תשמ"ד התמודד הרב קפלן לראשות העיר מטעם סיעת אגודת ישראל והוא נבחר לחבר עיריית צפת עד שנת תשנ"ד ומילא בה שורת תפקידים.
בין השאר פעל לבחירת הרב לוי ביסטריצקי לרב העיר.
כן כיהן כיו"ר "ארגון הגג למוסדות חב"ד" בישראל וחבר ב"אגודת חסידי חב"ד בישראל" וב"ועד להפצת שיחות" בעריכת ובהדפסת שיחותיו המוגהות של הרבי מלובביץ'.
בליל ט"ז באייר תשנ"ח נפטר בתאונת דרכים בדרכו לאירוע חנוכת בית חב"ד במינסק והוא בגיל 50, ארונו הובא ארצה והוא נקבר בליל ל"ג בעומר בבית הקברות היהודי העתיק בצפת.
בנו הרב מנחם מנדל, ההדיר את ספרי אביו וממהדירי תורת מנחם - התוועדויות
בנו הרב חיים, ממשיך אביו בניהול מוסדות חב"ד בצפת
בנו הרב שניאור זלמן, ראש הישיבה "צעירי השלוחים" שהקים אביו בצפת, וכן ראש ישיבת 'אהל מנחם מענדל' שהוא עצמו הקים
בנו הרב מאיר, שליח חב"ד בויקטוריה
בנו הרבי לוי, משגיח בישיבת תומכי תמימים חב"ד בדטריוט (שימש בעבר כמשגיח בישיבת צעירי השלוחים)
בנו הרב יצחק, משליחי חב"ד באשדוד ומרצה באתר חב"ד אורג בעברית
חתנו הרב שלום דובער הרצל, שליח חב"ד בחד נס ומרצה במכללת בית רבקה בצפת, (כיהן בעבר כראש ישיבת צעירי השלוחים)
חתנו הרב מנחם מנדל וולף, רב בית כנסת חב"ד בשכונת נווה אילן ומשליחי חב"ד באשקלון
"קרן אריה ליב" לפיתוח ולביסוס מוסדות חב"ד בצפת הוקמה לעילוי נשמתו.
ביום השלשים לפטירתו התקיים על ידי הקרן טקס שבירת הקרקע להרחבת בית הכנסת צמח צדק בעיר העתיקה.
בשנת תשס"ח (2008) נחנך לזכרו מרכז "קריית הסופרים – אותיות של חוויה", מרכז עולמי לכתיבה, ייצור והפצה של מוצרי סת"ם ומרכז מולטימדיה למבקרים.
בשנת תשע"ג חנך המרכז את "גן האותיות".
על שמו נקרא רחוב בצפת.
קובץ הערות על אבי עזרי ח"א - בספר הוא חולק על חידושי הרב שך בספרו "אבי עזרי", יצא תחת שם העט "ראובן בנימינסון", תשמ"ב
פסקי אדמו"ר הזקן בהלכות איסור והיתר, חלק א', תשנ"ו, בשנת תשס"ח יצא חלקים א-ב בכרך אחד ומתוקנת, בעריכת בנו הרב מנחם מנדל, בהוצאת קה"ת
משולחן הארי עיונים והערות בשולחן ערוך אדמו"ר הזקן, בהוצאת קה"ת, ברוקלין נ.י., תשע"ג
ביאורים לפירוש רש"י על התורה, 5 כרכים, בהוצאת קה"ת, הוצאה שנייה תשנ"ג (עורך שותף)
ביאורים לפרקי אבות, 2 כרכים, בהוצאת קה"ת, הוצאה שנייה תשנ"ג (עורך שותף)
כן פרסם מאמרים בבימות שונות והיה העורך של "פרדס חב"ד".
הרב אריה ליב לופיאן (ט"ז בתמוז ה'תרס"ח, 15 ביולי 1908 - ז' באלול ה'תשל"ט, 30 באוגוסט 1979) היה רב וראש ישיבה אנגלי-אורתודוקסי יליד ליטא.
בנו של רבי אליהו לופיאן.
חידושיו נקבצו בספר "נאות אריה".
כיהן במשך למעלה מעשרים שנה כראש ישיבת גייטסהד באנגליה.
אריה ליב לופיאן נולד בעיר קלם, אז באימפריה הרוסית וכיום בליטא.
אביו, הרב אליהו לופיאן היה רב בישיבת אור תורה בעיר.
בגיל הנעורים למד בישיבת אור ישראל בסלבודקא אצל רבי יחזקאל ברשטין, ובישיבת טלז אצל רבי יוסף ליב בלוך ורבי חיים רבינוביץ.
בשנת ה'תרפ"ט, 1929, היגרה משפחתו ללונדון באנגליה, שם עבר ללמוד בישיבת "עץ חיים".
בשנת ה'תרצ"ח, 1938, התחתן עם ציפה לבית לוי, ביתו של משה לוי.
הזוג התגורר בלונדון, שם נולדו ילדיהם הראשונים.
בשנות הארבעים, עברו אריה ליב וציפה לצפון-מזרח אנגליה, לקהילה היהודית בעיר גייטסהד, ובשנת 1948 הוא החל ללמוד בכולל האברכים בגייטסהד בראשות רבי אליהו אליעזר דסלר, ובמקביל החל למסור שיעורים בתלמוד בישיבת בית יוסף בגייטסהד.
בראשית שנות החמישים, רבי אריה ליב הציע לגיסו רבי אריה זאב גורביץ להצטרף לצוות הישיבה של גייטסהד שהתרחבה אז בעקבות גל פליטים שבאו לאנגליה לאחר מלחמת העולם השנייה.
הרב גורביץ נענה להזמנה, והצטרף לצוות.
רבי אריה ליב התמנה כראש ישיבת גייסטהד בשנת 1952. בתקופתו גדלה הישיבה ושילשה את מספר תלמידיה והפכה להיות אחד המרכזים התורניים הגדולים באירופה.
היה נשוי לציפה (לבית לוי) ולהם שבעה ילדים, מהם:
רבי גרשון - כיהן כרב ודיין בלונדון, נפטר ב-2014.
שרה - נישאה לבן דודה הרב אברהם גורביץ ראש ישיבת גייטסהד.
הרב אריה ליב ליפקין (זאגר ה'ת"ר – וקשנה כ"ז בתשרי ה'תרס"ג) היה רב ליטאי, מחבר ספרי הלכה קבלה ועוד, ומהדיר ספרות תורנית.
נולד בזאגר בשנת ה'ת"ר לרבי ידידיה ליפמן ליפקין, בנו של רבי זאב ליפקין מחבר הגהות "בן אריה" על התלמוד.
דודו (אחי אביו) היה רבי ישראל מסלנט, ורבי אריה ליב קיבל מתורתו.
כיהן כרב בכמה עיירות בליטא: פאפעלאן, קרטינגה ווקשנה.
היה שותף לעריכה ולהוצאה לאור של ספרים רבים, כשהערותיו משולבות בהם.
בין הספרים שערך: "אמרי נועם", חידושי הגר"א על מסכתות התלמוד, הגהות סבו, "בן אריה", על התלמוד ועל הרי"ף והרמב"ם.
סייע לרבי שמואל לוריא שהוציא לאור את כתבי הרמח"ל בהגהת התוכן ובעריכת הכתבים.
הרב יצחק בלאזר כתב בספרו "פרי יצחק" שמותרת הדלקת נרות שבת גם זמן מועט לאחר תחילת שקיעת החמה, וזאת על פי שיטת רבנו תם בעניין זמן בין השמשות.
הרב ליפקין כתב לו מכתב בתגובה ובו התריע שהדלקת נרות כזו כרוכה בחילול שבת, ואם אין נוהגים כשיטת רבנו תם, נמצא שמחללים את השבת לשתי השיטות.
יש מי שטוען שנושא זה היה בין הסיבות שגרמו לרבי יצחק בלאזר לעזוב את פטרבורג, משום שבה לא ניתן לקיים צאת שבת על פי שיטת רבנו תם.
נפטר בוקשנה בכ"ז בתשרי ה'תרס"ג, ושם נטמן.
חתנו, רבי יקותיאל זלמן לויטס מילא את מקומו ברבנות העיר וקשנה.
מלבד ספרים רבים שערך, פרסם בחייו מספר ספרים:
ספרו "אור היום" עוסק בזמני היום בהלכה (בין היתר הוא נוקט כשיטת הגר"א בזמן צאת הכוכבים, ולא כשיטת רבנו תם).
ספרו "דברי ידידיה" הוא פירוש למגילת שיר השירים.
את הספר "כללי התחלת החכמה", כללים נחוצים למתחילים בלימוד הקבלה פרסם בעילום שמו.
לאחר פטירתו פרסם חתנו מתוך כתביו את הספר "חידושי אגדות מהרא"ל" ובו חידושים על אגדות התלמוד.
אריה ליב פיינשטיין (ב' בשבט ה'תקפ"א, 5 בינואר 1821 – י"ט בטבת ה'תרס"ג, 18 בינואר 1903) היה מלומד יהודי מהאימפריה הרוסית, חוקר תורני וסופר שפעל בעיקר בבריסק בליטא.
אריה ליב נולד בדומצ'ב שבפלך גרודנו, האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) לאביו רבי בנימין, ולחיה, בתו של רבי יהודה ליב מלוברטוב.
בימי נעוריו בדומצ'ב, התבלט בשקדנותו ובסקרנותו.
הוא למד תנ"ך עם פירושי רש"י ורד"ק, והתפרסם כעילוי, התענג על מליצות הכתיבה והתחבר לחסידים שמילאו את בית המדרש המקומי, מה שהטמיע בו חיבה לחסידות.
רב חסידי ביקש לשדך לו את בתו, אך אביו, רבי בנימין, התנגד לכך בתוקף.
בגיל חמש-עשרה, בה'תקצ"ו (1836), נישא לבתו של רבי מיכאל לייפסקר, סוחר נכבד מביאליסטוק, והתיישב בבית חותנו.
שם העמיק במשך חמש שנים בלימוד חושן משפט ובכתבי רבי יהונתן אייבשיץ, אותם העתיק בדבקות, אם כי מאוחר יותר הודפסו על ידי אחרים ללא ציון שמו.
חותנו תכנן לשלוחו לישיבת וולוז'ין, אך חסידי קוצק בביאליסטוק ניסו למשוך אותו לחסידותם.
פיינשטיין בחר בדרך עצמאית, ולצד לימודי התורה רכש ידע בהנדסה ואלגברה.
רכש ידע בשפות זרות והצליח להקים עסק משלו, שבו צבר הון נכבד.
בה'תר"א (1841), כאשר חותנו נקלע לקשיים כלכליים, עזב את ביאליסטוק עם אשתו וילדם הקטן ושב לדומצ'ב.
בה'תר"ב (1842) פקדה את העיירה שרפה שכילתה את הבתים ואת בית המדרש.
במסירות נפש יצא לאסוף תרומות לבניית בית המדרש מחדש.
בה'תר"ד (1844) נפתחה בפניו הזדמנות חדשה: גביר מבריסק, קבלן ממשלתי, מינה אותו לסוכנו ורואה חשבונו.
הוא עבר לבריסק, ובתוך שנה הפך לממונה על עסקי הגביר.
לאחר מכן עבר עם מעסיקו לוורשה, שם ניהל את אספקת הלחם לצבא בעיר ובפלוצק.
כעבור שנה, בשותפות עם אדם נוסף, לקח על עצמו את אספקת המזון לצבא ברחבי פולין.
לאחר שנתיים בורשה, שב לבריסק עם משפחתו והשתקע שם.
בה'תרי"ג (1853), עם פרוץ מלחמת קרים, נקרא על ידי קבלן צבאי לקרים לנהל את אספקת המזון לחיילים.
שם חלה, אך עם תום המלחמה בה'תרט"ו (1856) שב לביתו מותש.
בשלוש השנים הבאות עבד כשכיר בעסקי אספקה צבאית בוורשה, לובלין וקייב, אך תקופה זו הוכתמה באבל: שתי בנותיו ובנו נפטרו ממגפת כולרה.
לאחר מכן החליט לעמוד ברשות עצמו, לקח על עצמו לספק מזון לחיילים באופן עצמאי והצליח לצבור הון נכבד.
במקביל פנה לכתיבה ופרסם מאמרים בכתבי עת ידועים כגון "המגיד", "הלבנון", "הכרמל" ו"דער איזראעליט", הכרם, שבהם שיתף מחשבות תורניות והגותיות.
הוא שימש גם כפרנס בקהילת בריסק במשך שנים רבות, ותרם לשימור המורשת היהודית בספריו.
הוא נפטר בבריסק ב-18 בינואר 1903.
שנכתב בשיתוף עם אברהם מרדכי פינקלשטיין.
עם מכתבים מרבי אריה ליב ילין, רבי מאיר יונה ברנצקי, רבי מרדכי גימפל יפה, רבי יוסף לוינשטיין, רבי דוד טבלי אפרתי, רבי אליעזר ליפמן רבינוביץ ממינסק, רבי צבי יחזקאל מיכלסון, רבי רפאל נתן נטע רבינוביץ, שלמה זלמן חיים הלברשטאם, אברהם אליהו הרכבי.
רבי אריה ליב בר אשר גינצבורג (מכונה השאגת אריה או "הטורי אבן" על שם ספריו; ה'תנ"ה – ט"ו בתמוז ה'תקמ"ה, 1695 – 23 ביוני 1785) היה רב, פרשן תלמוד ופוסק מהבולטים שבאחרונים.
שימש ראש ישיבה בליטא, ואב בית דין וראש ישיבה במץ שבצרפת.
התפרסם במיוחד בגין חיבוריו "שאגת אריה", ו"טורי אבן".
נולד לרבי אשר בהיותו רב העיר מינסק.
סבו היה רבי לייב "בעל התוספות".
כשעבר אביו לכהן כרבה של מינסק, סייע לו בענייני העיר ואף ייסד שם ישיבה מפורסמת, בה לימד על דרך הפלפול והחילוקים.
בשנת 1745 לערך עבר לוולוז'ין ושם ייסד ישיבה לתלמידים נבחרים.
החל משנת 1765 ועד סוף ימיו שימש כרב, אב"ד וראש ישיבה במֵץ (בצפון צרפת).
מסופר שרבנות מץ הוצעה לו בגיל שבעים, ובני העיר חששו לקבל רב מבוגר כל כך, ור' אריה לייב הבטיח להם שהוא יכהן בעירם שנים רבות, ואכן נפטר שם לאחר כעשרים שנות רבנות בהיותו כבן תשעים.
מסופר שהרב אריה לייב סיים אלף פעמים את הש"ס.
בחצרות חסידיים התייחסו לסיפור זה כעידוד ללימוד, או כהשוואה ללימוד עמוק ואיטי יותר.
מסופר שבכל פעם שהיה מסתפק בסוגיה כלשהי, היה עובר על כל הש"ס במוחו כדי למצוא ראיות לכאן ולכאן שיכריעו באותה סוגיה.
ר' אריה לייב היה מחמיר על עצמו באיסור חדש בחוץ לארץ, כלומר לא לאכול תבואה שהשרישה לאחר ט"ז בניסן עד ט"ז בניסן (ובחוץ לארץ עד י"ז בניסן) בשנה שלאחריה, וכפי שהוא מברר בארוכה בקונטרס מיוחד הנדפס בסוף ספרו שאגת אריה.
מבחינה מציאותית רוב התבואה באירופה היא במצב הזה והעולם נהג להקל.
אפיזודה ידועה עליו מספרת שבשנות עוניו מרבה היה לערוך "גלות", ובהיותו נודד מעיר לעיר, היה נושא עמו שק ובו גריסים וסיר משלו, ובכל מקום בו היה מתארח היה מבקש לבשל עבורו את הגריסים שלו בסיר שלו, היות שאינו יכול לאכול כלום בגלל בעיית ה"חדש".
רבי אריה לייב היה ידוע בחריפותו העצומה, בעוז הגיונו ובגאונותו.
עם זאת, היה מהמתנגדים הגדולים לדרך הפלפול שרווחה באותה תקופה, ובדומה לגר"א, שפעל אחריו, חתר לפרשנות ופסיקה על פי פשוטם של המקורות.
מאידך, בישיבתו במינסק לימד על דרך הפלפול והחילוקים ואף נאלץ לעזוב בשל מחלוקת עם רב העיר, ר' יחיאל היילפרין בעל ה"סדר הדורות", שדגל בלימוד על דרך הפשט והבקיאות.
לא הכניס לתוך ספריו את הפלפולים שנאמרו בישיבה לחידוד התלמידים, עליהם אמר "כי את הכל ישא הרוח, אין זה אלא הבל ורעות רוח".
דן בש"ס ובראשונים מדעתו, בלי להיזקק לפרשנותם של האחרונים.
נפגש עם הגאון מווילנה, ומסופר שאמר עליו כי "כל חכמי ישראל דומים עלי כקליפת השום, חוץ מן רבי אליהו הווילנאי".
היה רבם של רבי חיים מוולוז'ין ורבי שמחה מוולוז'ין, והיה מהמתנגדים לחסידות.
לא היסס להתנגד, לעיתים בחריפות, לעמדות מנוגדות, ואף במקום שנהגו הכל להחמיר הוא לא היסס לפסוק לבדו להקל, אם היה ברור לו שהדבר מותר.
בשל תקיפותו הרבה, פעמים רבות נתגלעו חילוקי דעות קשים בינו ובין פרנסי העיר עקב פסיקותיו.
רבי אריה לייב נפטר כבן תשעים בט"ו בתמוז ה'תקמ"ה בעיר מץ שבצרפת, ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר.
התפרסם בייחוד בזכות ספרו שאגת אריה, שנדפס בשנת תקט"ז בפרנקפורט על האודר.
ספר זה ערוך בצורה של שאלות ותשובות אם כי השאלות הנידונות שם אינן שאלות שנשאל אלא שאלות הלכתיות שחקר וערך אותן כשאלות ותשובות.
ה"שאגת אריה" נדפס בהתחלה עם ריבוי של ראשי תבות דבר שהקשה על לימודו, יש הסוברים שהירבה בראשי תבות על מנת לחסוך בדפים בגלל עוניו.
ספר זה מתייחס בעיקר לשאלות הנוגעות להלכות מאורח חיים.
חלק מספריו הוציא רבי ישראל מאיר הכהן מראדין "החפץ חיים" לאור.
טורי אבן, חידושים על שלוש מסכתות: ראש השנה, חגיגה ומגילה
גבורות ארי, חידושים על שלוש מסכתות: תענית, יומא ומכות (ועוד מקצת חידושים על ביצה ונזיר)
בנו רבי אשר לב אב"ד ולרשטיין וקרלסרוהא שבגרמניה
רבי חיים מוולוז'ין, תלמידו המובהק של הגר"א, למד בישיבתו תקופה מסוימת
רבי אהרן ווירמש, רב ואב"ד בעיר מיץ, מח"ס "מאורי אור"
אחיינו, הרב רפאל זיסקינד, רב קהילות אה"ו
הרב אריה לייב בן רבי יוסף הכהן הלר (ידוע גם בכינויו הנפוצים על שם ספריו הקצות החושן או בקיצור הקצות, האבני מילואים והשב שמעתתא) (ה'תק"ה, 1745 – י"ט בטבת ה'תקע"ג, 22 בדצמבר 1812), היה רב, פוסק וראש ישיבה.
התפרסם בעיקר בספרו הידוע קצות החושן, שהפך לספר יסוד הן בעולם לימוד ההלכה ופסיקתה והן בעולם הישיבות, כספר למדני.
נולד בעיירה קאלוש שבגליציה, וכיהן ברבנות בעיירה רוז'ניאטוב בגליציה.
בשנת תקמ"ח (1788) התמנה לרבנות בעיר סטרי, ולימד תלמידים רבים.
הרב אריה לייב הכהן הלר היה אחיו של הרב יהודה כהנא הלר מחבר הספר "קונטרס הספיקות".
חתנו היה הרב שלמה יהודה רפפורט (שי"ר), לימים מראשי משכילי גליציה ורבה של פראג.
נפטר בסטרי שבאוסטריה (כיום באוקראינה) בשנת 1812, בגיל 67 בערך.
הרב הלר היה עני מרוד ובמאמצים גדולים כתב את ספרו "קצות החושן" בעודו בשנות השלושים לחייו - ביאור חריף ועמוק לשולחן ערוך, חלק חושן משפט.
ספר זה השפיע רבות על צורת הלימוד בישיבות, ונכתבו עליו ביאורים וחידושים רבים.
חלקו הראשון של הספר נדפס בעיר למברג בשנת תקמ"ח (1788), ועורר רושם רב.
מאז נדפס הספר פעמים רבות נוספות, ונכתבו עליו מספר פירושים.
ידידו, הרב יעקב לורברבוים, כתב אף הוא חיבור דומה, בשם "נתיבות המשפט", ובו הערות רבות על הספר "קצות החושן".
הרב הלר בתשובה כתב ספר "משובב נתיבות" "כי משיב הוא על דברי בעל נתיבות", כלשונו בהקדמתו, והרב לורברבוים חזר והשיב על השגותיו במהדורה מאוחרת של ה"נתיבות".
התייחסותו הרבה של הרב לורברבוים תרמה רבות לפרסום ה"קצות החושן", אך עם זאת, לפי סיפורו של הרב ברוך אפשטיין, ה"קצות" התקבל בחיבה רבה יותר בקהל הלומדים.
הרב אפשטיין מספר שבעת פגישה ביניהם שאל הרב לורברבוים את הרב הלר כיצד זכה לכך שספרו יתחבב כל כך על הלומדים.
הרב הלר השיב בשאלה, כיצד עורך הוא את ספרו, והרב לורברבוים ענה שבהשכימו בבוקר הוא ממשיך את לימודו מאותו המקום שבו הפסיק אתמול, ומחדש בו את חידושיו.
השיב הרב הלר: זהו ההבדל בינינו.
אני, כשאני משכים ללמוד, אני חוזר ומעיין במה שכתבתי אתמול, ומחפש מה צריך להוציא מהספר ואיך לתקן ולשפר את סגנונו, וכך נותרים רק החידושים המעולים, והם כתובים בסגנון נהיר.
לפי סיפור אחר, אחיו ר' יהודה הוא זה שקיצר את הספר בצורה משמעותית לפני ההדפסה.
כך או כך, בהקדמת הספר הוא מעיד על עצמו שאכן לפני ההדפסה קיצר את הספר והסיר ממנו דברים רבים המופיעים בספר "אורים ותומים" של רבי יהונתן אייבשיץ, שהקדים אותו במעט.
על אף האמור, דברי ה'נתיבות' נתקבלו להלכה יותר מדברי קצות החושן.
כמו כן, הרב אברהם רמר כתב כי הרצי"ה קוק ציין שהלמדנים היותר מעמיקים העדיפו את "הנתיבות" על "הקצות".
מלבד ספרו 'קצות החושן' שכאמור התפרסם על ידו, חיבר הרב הלר את הספר שב שמעתתא (ארמית: שבע סוגיות) - חידושים על שבע סוגיות, אותו החל לכתוב כבר בילדותו, אך פרסמוֹ רק בשלב מאוחר יותר בחייו, בין השאר מהנימוק: .
לעת זקנתו חיבר את הפירוש אבני מילואים על שולחן ערוך חלק אבן העזר, שיצא לאור לאחר מותו.
אריה לייב יפה (י"ג בסיוון ה'תרל"ו, 5 ביוני 1876, גרודנו – ל' באדר א' ה'תש"ח, 11 במרץ 1948, ירושלים) היה מתרגם, משורר ומנהיג ציוני.
אריה לייב יפה נולד בגרודנו שבאימפריה הרוסית ב-5 ביוני 1876, נצר למשפחת רבנים ידועה, ונכדו של הרב מרדכי גימפל יפה.
בשנים 1891–1892 למד בישיבת וולוז'ין, ולאחר מכן למד פילוסופיה, מדעים ושפות אירופיות באוניברסיטאות היידלברג, פרייבורג ולייפציג עד לשנת 1901. יפה היה פעיל ציוני מנעוריו, וביטא את השקפת עולמו בשירים שכתב.
השתתף בקונגרסים ציוניים ומילא שליחויות ציבוריות רבות מטעם "קרן היסוד", שהיה מנהלה.
השתתף גם בעריכת העיתון העולם, אשר יצא לאור בוילנה.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל והיה חבר ועד הצירים.
במלחמת העצמאות נהרג בהתפוצצות מכונית תופת שהחדירו ערבים לשטח בית המוסדות הלאומיים בירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים, הועבר לקבורה בבית הקברות בהר הזיתים.
לייב יפה היה אחיו של בצלאל יפה, מראשוני העיר תל אביב.
לאחר מותו קבעה קרן היסוד את פרס לייב יפה לעבודות מחקר על שמו.
על שמו נקרא מושב העובדים תלמי יפה, רחוב בשכונת ארנונה בירושלים שבו התגורר, וכן רחובות בהרצליה, ברמת גן, בנתניה, בבאר שבע ובקריית חיים.
היימאטס קלאנגען, ורשה: פאלק און לאנד, תרפ"ה.
אויפגאבע און טעטיגקייט פון קרן היסוד, ירושלים: דפוס אחדות, תרצ"ג.
מימי האביב: פרקי זכרונות, ירושלים: דפוס עזריאל, תרצ"ח.
אור זרוע: למלאות עשרים שנה למותו של ש' אנסקי, ירושלים: דפוס גולדברג, תש"א.
על גבול תקופות, ירושלים: הלשכה הראשית של קרן היסוד, תש"ו.
כתבים, איגרות ויומנים; ליקט והקדים: בנימין יפה, ירושלים: הספרייה הציונית על יד הנהלת ההסתדרות הציונית, תשכ"ד.
בשליחות עם: מכתבים ותעודות 1892–1948; בעריכת בנימין יפה, ירושלים: הספרייה הציונית, תשכ"ח.
ציון בבזל: כתבות על קונגרסים ציונים ראשונים / 1897-1905, ירושלים: [חמו"ל], תשכ"ח.
ליעדער פאר'ן פאלק: א זאמלונג פון נאציאנאל יודישע פאעזיע; געזאמעלט און רעדאגירט פון ל' יפה, אודסה: ציוניסטישע קאפיקע ביבליאטעק, תרס"ה.
(מהדורות נוספות: אודסה, תרע"א; אודסה, תרע"ד; וילנה, תר"פ.)
ל' יפה (עורך), ספר הקונגרס: למלאת חמישים שנה לקונגרס הציוני הראשון, ירושלים–תל אביב: דפוס א' איתן וס' שושני, תרפ"ג.
אריה לייב בן נתן קינדרפרוינד (קינדערפריינד; בלועזית: Arieh Loeb Kinderfreund; 1788 – 1837) היה משורר עברי, בלשן, איש רוח בן תקופת ההשכלה ומראשוני משכילי גליציה.
קינדרפרוינד נולד בעיר זמושץ' במזרח פולין.
בשנת 1815 האזור עבר לשליטת האימפריה הרוסית.
רוב חייו הוא התגורר בגליציה שהייתה בשליטה של האימפריה האוסטרית ושימש מורה לשפות.
ב-1834 הוא הוציא לאור, בלבוב (למברג), את ספר שיריו העבריים, "שירים שונים", בסיוע אחיו אברהם קינדרפרוינד.
שיריו של קינדרפרוינד מתאפיינים ברהיטות העברית ובעושרה וכן בתיאורי טבע ובהתבוננות הפנימית של המחבר בחייו ורגשותיו.
מאפיינים אלו הפכו את שירתו ליוצאת דופן בקרב כותבי העברית בתקופתו.
קינדרפרוינד הותיר אחריו שירים עבריים נוספים שלא פורסמו, חיבור בלטינית על עליונות השפה העברית ומאמר פולמוסי לטובת היהדות.
הרב אריה לייב צינץ (~ה'תקכ"ח, 1768 – ג' באייר ה'תקצ"ג, ~22 באפריל 1833), הנודע בכינוי מהרא"ל, היה רב, דיין, פוסק, מקובל, ראש ישיבה ומחבר ספרים תורניים רבים.
מגדולי הדור בפולין ומזרח אירופה במאה ה-19.
נולד בעיירה פינטשוב שבפולין לרבי משה אייבשיץ.
בילדותו נתייתם מאביו, ועל פי המשוער גדל בבית דודו, ששם משפחתו היה "צינץ".
על רבותיו ומקומות לימודיו לא ידוע דבר.
בהיותו כבן 25 נסע לפראג, שם התיידד עם אחד מגדולי הדור של אותה התקופה - רבי יחזקאל לנדא מפראג בעל שו"ת "נודע ביהודה".
ב-1792 כתב לו 'הנודע ביהודה' הסכמה לספרו "יעלת חן", ובין הדברים כתב בהסכמתו: "האמנם גדר גדרתי מסבה כמוסה עמדי שלא ליתן הסכמה על ספר חדש שעדיין לא היה לעולמים, אולם אדעתא דהאי גברא רבה לא נדרתי...
עברתי על רצוני לעשות רצונו כי ראוי הוא".
לאחר מספר שנים עזב הרב צינץ את פראג לטובת פרשבורג, שם שהה לפחות בין השנים ה'תקנ"ג - ה'תקנ"ד.
לאחר מכן שב לפולין ארץ מולדתו, ובשנת ה'תקנ"ה נקרא על ידי בני העיר פלוצק (פלאָצק) שבפולין לשמש רב ואב בית דין בעירם.
על שם עיר רבנותו זו נודע בכינויו ביידיש "דער פלאצקער גאון" (הגאון מפלאצק).
בהמשך שנותיו כיהן כרב ואב"ד בערים נוספות: טשכנוב, מאקובי, נאשלאסק ופולטוסק.
לא ידוע במדויק כמה שנים כיהן בכל קהילה ואימתי עבר ממקום למקום.
בסביבות שנת ה'תקפ"ח עבר להתגורר בפראגה - פרבר של ורשה, ולאחר כמה שנים עבר להתגורר בוורשה עצמה.
שם כבר לא הסכים לשמש בתפקיד ציבורי, ודחה את ההצעה לשמש במשרת אב בית דין.
בוורשה התיידד עם רבי יעקב מליסא בעל "נתיבות המשפט" על שולחן ערוך חושן משפט, ושם הקים ישיבה ובה תלמידים רבים.
גדולי דורו העריכוהו, ביניהם רבי יחזקאל לנדא כמובא למעלה, ורבי מרדכי בנעט רבה של ניקלשבורג שכותב עליו: "אשר לבו כלב הארי...
בדעתו יבקע תהומות הלכה הליכות עולם...".
רבי עקיבא איגר כתב עליו: "אשר הוא אחד מגדולי הזמן".
הופנו אליו שאלות ותשובות הלכתיות מכל העולם, ותשובותיו מפורסמות בספריו.
גם בפי העם גדלה ההערכה אליו, ונפוץ היה כינויו ר' לייבוש חריף.
את ספרו הראשון "איילת אהבים" על מסכת כתובות, חיבר בעודו בן 18 שנים בלבד, וגם חלק נכבד מספריו האחרים חיבר קודם שמלאו לו 30 שנה.
עסק גם בקבלה וכתב בענייניה כמה חיבורים.
אגדה עממית ממחישה את חריפותו: פעם אחת בשיעורו היה חסר דף אחד מהגמרא שבה למד, אך הוא לא הרגיש בכך, וברוב חריפותו שילב את העניינים למרות חסרון הדף.
הרב צינץ לא נרתע מלחלוק על גדולי הדורות שלפניו, הוא חלק על פסקיהם של הרמ"א, הש"ך, הגר"א, הט"ז, רבי יונתן אייבשיץ ועוד רבים אחרים.
דרכו בפסק הלכה הייתה דרך ההיתר, והקפיד מאוד על אלו שמספק פוסקים תמיד להחמיר.
הוא מתנצל על כך בהקדמתו לספרו מגן האלף: "לפעמים נטיתי להקל נגד רבותינו האחרונים...
שאין זה מדרכי הענווה להחמיר בכל מקום, כי בית הלל שזכו שתקבע הלכה כמותם...
ואם לעולם יאחוז בכל החומרות הוא סיבה להשחית...".
בפרט היה מקל בדיני עגונות.
הרב צינץ תיקן תקנות שונות לחיזוק היהדות, והם רשומות על פנקסי הקהילות שכיהן בהם ברבנות.
גם הרבה להוכיח את העם להשיבם למוטב, וכמה פעמים נגרר עקב כך למריבות שבגללן היה צריך להעתיק את מקום מגוריו.
מאידך, לא נגרר למחלוקות החסידים והמתנגדים שרווחו בזמנו, והיו לו קשרים ידידותיים עם גדולי ומנהיגי שני הפלגים היריבים.
רבי יצחק מאיר אלתר בעל חידושי הרי"ם ומייסדה של חסידות גור.
רבי יעקב גזונדהייט רבה של ורשה מחבר "תפארת יעקב"
האדמו"ר רבי שמואל אבא מזיכלין.
רבי אהרן שמחה פיליצר מגומבין בעל "רשפי אש".
תלמידים נוספים ורבים היו לו לאלפים, ורבים מהם התפרסמו כגדולי אותו הדור.
ספרים רבים חיבר בכל מקצועות התורה.
דקות לפני פטירתו כתב: מי שישתדל בהדפסת ספריי אהיה לו למליץ אם יהיה לו זכות.
נוסח זה נחקק על מצבתו שבבית העלמין בוורשה, ומאז ועד עתה עוסקים אנשים רבים בהדפסת ספריו, כסגולה לעניינים שונים.
במשך שנים רבות עסק הרב חיים יעקב נפתלי זילברברג מוורשה בהוצאתם לאור של ספרי מהרא"ל צינץ.
לאחר מותו המשיך בכך נכדו הרב אברהם בנימין זילברברג מפיטסבורג.
כיום עוסק בכך נכדו של הרב אברהם בנימין, שמואל זילברברג.
באשדוד הוקם "מכון מהרא"ל צינץ", בראשות הרב אריה לייב פפר, המרכז כיום את פעילות ההדרת והדפסת ספרי מהרא"ל צינץ והקדשתם לזכות אנשים המשתתפים בעלויות ההדפסה כדי ליהנות מן הסגולה המיוחסת למדפיסי ספרי מהרא"ל צינץ.
הרב אריה לייב מאלין (1906 - כ"ט בטבת ה'תשכ"ב, 5 בינואר 1962) היה מייסד וראש ישיבת "בית התלמוד" בארצות הברית.
נולד בעיר ביאליסטוק בשנת 1906. אביו היה הרב אברהם משה מאלין, מו"צ בעיר ונכד לרב איסר יהודה מאלין מרבניה הנודעים של בריסק שבאחרית ימיו התגורר בירושלים ואשר כיהן כאב בית דין בה.
בצעירותו למד תורה בישיבתו של הרב שמעון שקופ בעיר גרודנה, בישיבתו של הרב אלחנן וסרמן ובישיבתו של הרב ברוך דב לייבוביץ'.
כמו כן למד בחברותא עם בן-עירו הרב משה שמואל שפירא.
לאחר שנים אלו פנה ללמוד בישיבת מיר.
כאן החל להתפרסם כלמדן מעמיק, ובנוסף נעשה לתלמידו בתורת המוסר של משגיח הישיבה, הרב ירוחם לייבוביץ'.
הוא ערך את חלקו השני של ספרו של הרב לייבוביץ', "דעת חכמה ומוסר", כמובא בהקדמה לספר.
על פי בקשתו של הרב איסר זלמן מלצר, נהג ראש ישיבת מיר, הרב אליעזר יהודה פינקל, לשלוח מדי שנה קבוצה מתלמידיו המובחרים לבריסק, על מנת לשמוע את שיעוריו על סדר קדשים של "הרב מבריסק", הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק.
אחד מתלמידים אלו היה הרב מאלין הצעיר, יחד עם הרב יונה קרפילוב, הרב יחיאל מיכל פיינשטיין ואחרים.
בבריסק התקרב הרב מאלין מאוד לרב סולובייצ'יק וקיבל ממנו את דרך הלימוד הידועה כשיטת בריסק.
רבים משיעוריו של הרב מבריסק שיצאו לאור אחר כך במהדורת סטנסיל נכתבו על ידו.
הרב סולובייצ'יק מצידו הרשה לרב מאלין באופן מיוחד לעיין בכתביו של אביו, רבי חיים מבריסק, ואף שילם לו על מנת שילמד יחד עם בנו יוסף דב, לימים ראש ישיבת בריסק בירושלים.
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, בהיות הרב מאלין בשנות השלושים לחייו, היה מוכר כבר כרב גדול בתורה, ולקח חלק בניהולה של ישיבת מיר.
לאחר פרוץ המלחמה, בשנת 1941, דחה הרב מאלין הצעה להימלט לארצות הברית שקיבל מהרב אברהם קלמנוביץ', מראשי ועד ההצלה, והעדיף להישאר עם הישיבה.
הוא דחף לפיתוח הקשר בין ישיבת מיר לחסיד אומות העולם צ'יאונה סוגיהארה, אשר סיפק לרבים מבני הישיבה אשרות מעבר ליפן, והיה חבר בוועדה שהחליטה מי יקבל אשרות אלו וישתמש בהן, מי יימלט לאמריקה, ומי ייאלץ להישאר מאחור באירופה.
הרב מאלין עצמו נלווה לישיבת מיר במסעה המפורסם דרך רוסיה לעיר קובה שביפן ולאחר מכן לשאנגחאי שבסין.
אחרי המלחמה עבר הרב מאלין לארצות הברית.
מיד לאחר הגעתו לשם דחה הזמנה שקיבל מהרב משה פיינשטיין לעמוד בראשות ישיבת תפארת ירושלים שבניו יורק, וכן הזמנה שקיבל מהרב אברהם קלמנוביץ לעמוד בראשות ישיבת מיר שנפתחה מחדש בברוקלין.
הוא נישא אז לבתו של הרב דוד דב קרויזר, הרבנית יפה, (נפטרה בירושלים בג' באב ה'תשע"ז) והקים בברוקלין את בית התלמוד, ישיבה וכולל אותם ביקש לעצב בצביונם ורוחם של הישיבות והיכלי התורה באירופה שלפני המלחמה.
הרב מאלין קיבץ לבית התלמוד כמה מתלמידי החכמים והלמדנים הגדולים ששרדו את השואה והגיעו לארצות הברית, והנהיג במקום רמה גבוהה של לימוד התורה ושל מוסר.
בית התלמוד סבלה באותן שנים ממצוקה תקציבית חמורה, והרב מאלין חילק את זמנו בין אמירת שיעורים לחברי הכולל ולתלמידי הישיבה, לימוד תורה ומוסר בביתו, והשגת מימון למוסדות שהקים.
באותה תקופה נחשב הרב מאלין לאחד מגדולי ראשי הישיבות באמריקה, לצידו של הרב אהרן קוטלר.
בכ"ט טבת תשכ"ב, 5 בינואר 1962, הוזמן הרב מאלין לפגישה עם מספר רבנים נוספים בביתו של הרב שבתי פרנקל.
הוא הגיע לפגישה באיחור ניכר, ומיד אחר כך התמוטט ונפל, כנראה בעקבות התקף לב.
לאחר זמן קצר נפטר, בגיל חמישים ושש שנים.
פטירתו של הרב מאלין הייתה פתאומית ומפתיעה.
הרב קוטלר אמר בשעת הלווייתו שעם מותו איבדה יהדות ארצות הברית אדם שהיה יכול להיות מנהיגו של הדור הבא.
ארונו הועלה ארצה, והוא נטמן בבית הקברות שבהר המנוחות, בסמוך לקברו של הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק.
דרך לימוד התורה של הרב מאלין נושאת את מאפייניה של שיטת הלמדנות מבית בריסק – חתירה לעומק היסודות, ההגדרות והכללים של הנידונים המובאים בסוגיה, ועיסוק מרובה בספר משנה תורה של הרמב"ם ובמסכתות סדר קדשים.
עם זאת, סגנונו אינו זהה לחלוטין לזה של הרבנים לבית בריסק, ודרכו בהבנת סוגיות רבות היא עצמאית.
כמו כן, היה כאמור תלמידו של הרב ירוחם לייבוביץ', ועסק רבות בתורת המוסר.
חידושי תורתו של הרב מאלין נערכו ויצאו לאור לאחר מותו מתוך הקלטות משיעוריו ורשימות שכתב לעצמו בקיצור.
בשנת תשכ"ב יצאו לאור חלק מהם במהדורה ראשונית ומצומצמת.
בשנים תשמ"ב - תשמ"ג יצאו לאור על ידי אחיינו של הרב מאלין, הרב ברוך דב פוברסקי, שני כרכיו של הספר "חידושי רבי אריה לייב":
חלק א' - על סדרי זרעים, מועד, נשים ונזיקין
חלק ב' - על סדרי קדשים וטהרות, בתוספת מלואים ומפתחות
בשנת תשס"ה יצא לאור הספר "מתורתו של הגאון רבי אריה ליב", הכולל שיעורים של הרב מאלין על פרק ראשון ופרק חמישי של מסכת בבא מציעא, ומספר מאמרי מוסר.
בשנת תשע"ב יצא לאור הספר "קובץ שיעורי רבי אריה לייב", הכולל אוסף שיעורים והערות של הרב מאלין במגוון נושאים אשר הופיעו בכתבי עת תורניים ובספרי זיכרון שונים.
בשנת תשע"ה יצא לאור הספר "חידושי וביאורי רבי אריה לייב", הכולל רשימות שיעורים של הרב מאלין על כמה ממסכתות הש"ס.
על תלמידיו הידועים של הרב מאלין נמנים הרב אלי' חיים סורדלוף, הרב מרדכי אליפנט, הרב שמשון דוד פינקוס והרב אהרן פלדמן.
הרב אריה לייב רובין (תר"י, 1850 - חשוון תרצ"ו, 1935) היה רבה של וילקומיר ומראשי אגודת הרבנים בליטא.
נולד ברדושקוביץ לרב אברהם רובין.
בבחרותו למד אצל רבי דוד בונימאביץ שהיה רבה של ווידז'.
נשא לאישה את דינה בתו של ר' זלמן וינונסקי מנכבדי הקהילה בווידז'.
בתרמ"ג, נפטר רבו רבי דוד בונימאביץ, ומספר שנים לאחר מכן נבחר למלא את מקומו כרבה של ווידז'.
לימים מונה לרבה של וילקומיר, ואת מקומו ברבנות בווידז' תפס חתנו הרב יוסף שלמה כהנמן.
יזם את הקמת הישיבה בווילקומיר.
היה פעיל מרכזי במערכות הציבוריות של היהדות החרדית בליטא.
על שמו רחוב וילקומירר בבני ברק.
הרב שרגא פייבל הורביץ, בנו של הרב ברוך הורביץ ונכדו של הרב שרגא פייבל פרנק.
הרב יוסף שלמה כהנמן, אב"ד פוניבז' ומייסד ישיבת פוניבז'.
הרב אשר קלמן בארון, ר"מ ומשגיח בישיבת פוניבז' בליטא.
הרב אריה לייב הלוי אפשטיין (ה'תס"ח, 1708 - י"ג בתמוז תקל"ה, 1775) היה רב ומקובל במאה ה-18, נודע בכינויו בעל הפרדס על שם ספרו.
כיהן כרבה של קניגסברג במשך שלושים שנה.
נולד בהורדנה לרב מרדכי הלוי אפשטיין, שכונה מרדכי וילנר, מצאצאי רבי אהרון הלוי מברצלונה (הרא"ה) ורבי זרחיה הלוי, בעל המאור.
למד תורה אצל הרב אייזיק מהורדנה.
נישא לבתו של רבי אלכסנדר מסלוצק, שהיה מצאצאי המהר"ל מפראג.
לאחר נישואיו התמנה כמגיד מישרים בהורדנה, ולאחר מכן שימש ברבנות ברסטויץ ואלינקה.
בשנת תק"ה (1745) התמנה לרבה של קניגסברג, וכיהן בתפקידו במשך שלושים שנה, עד לפטירתו בשנת תקל"ה (1775).
לאחר פטירתו עלה על כס הרבנות בקניגסברג חתן אחותו, רבי שמשון קרליץ.
הרב אפשטיין חיבר עשרים ושלושה ספרים, עשרה מהם הדפיס בחייו.
ספריו עוסקים בחוכמת הנגלה והנסתר, בהלכה ובאגדה, וכן בחוכמת התכונה וחוכמת העיבור.
ספרו הנודע הוא "הפרדס", שבו הוא מבאר כל מצווה מתרי"ג מצוות על פי מקורותיה, מן התנ"ך, התלמוד, השולחן ערוך והזוהר.
בזקנותו הוציא סידור תפילה עם כוונות האר"י ותלמידיו בשם "אור השנים".
הסידור הודפס במהדורות רבות, אף על ידי הרב שטיינמן.
הסכמות הגאון מווילנה על חיבוריו
הגאון מווילנה העניק במשך כל שנות חייו ארבע הסכמות לספרים - שתיים מהן היו לספריו של הרב אפשטיין.
על ספרו "הלכה אחרונה" כותב הגר"א:
אף על סידור התפילה "אור השנים" זכה להסכמה מהגר"א, שבה הכתירו בתואר "הרב הדומה למלאך ה' צבאות".
קשריו עם רבי יהונתן אייבשיץ
הרב אפשטיין נחשב מגדולי הרבנים בדורו, והיה בקשר קרוב עם כמה מן המפורסמים שבהם, ביניהם רבי אריה לייב ממיץ ורבי יהונתן אייבשיץ מפראג.
באחד ממכתביו של רבי יהונתן אייבשיץ אליו הוא מכנהו "ראש גולת אריאל, רכב ישראל ופרשיו, חסידא ופרישא", ובמכתב אחר הוא חותם "ממני הנרצע באהבתו כל הימים ונפשי קשורה בנפשו".
ההערכה בין שני הרבנים הייתה הדדית ובמחלוקת שפרצה בין רבי יהונתן אייבשיץ לרבי יעקב עמדין יצא הרב אפשטיין להגנת רבי יהונתן אייבשיץ.
בספרו "הפרדס" הוא מזכיר את הפרשה וכותב: "...אף שדיברו על צדיק עתק בגאווה ובוז...
כי אין להכחיש הידוע לכל מתורתו וחריפותו ובקיאותו בנגלה ובנסתר ממש חד בדרא, ובשארי מעלות ומידות בכל החוכמות".
רבי אלכסנדר זיסקינד מהוראדנא, בעל "יסוד ושורש העבודה", ופרוש "קרני אור" על ספרי הזהר, המופיע בספר "שבעת המאורות".
הרב אברהם מאיר הלוי אפשטיין - היה רב בליסקובי ולאחר מכן אב"ד בעיר מוש-חדש.
בנו הוא הרב אפרים מרדכי הלוי אפשטיין, שבשנת תק"ל התמנה לרב בקוסובה.
לאחר מותו של הרב אפרים מרדכי התמנה תחתיו חתנו הרב יהודה מאיר לרב בקוסובה.
הרב מרדכי הלוי אפשטיין - מתלמידי הגר"א.
נישא גיטל טויבא (גיטקע טויבע).
הרב יצחק הלוי אפשטיין, כונה "ר' איצ'לה גינשפריקר".
בנו הרב אברהם הלוי אפשטיין, נודע כ"ר' אברהם מטולצ'ין".
בנו הוא הרב מאיר הלוי אפשטיין, שכונה "ר' מאיר שניפישקר" - בצעירותו כיהן כדיין בווילנה, אחר כך כיהן כרב בקופישוק ובזקנותו שב לכהן כדיין בווילנה.
היה מנותני ההסכמות לש"ס וילנה.
בנו הוא הרב שאול קצנלנבוגן-אפשטיין, חותנו של הרב שמריהו יוסף קרליץ וסבו של החזון איש.
בת נוספת היא מרת חיה אפשטיין אשר נישאה לרב חיים שור.
בנם הוא הרב אליהו יעקב דב שור, אב"ד זופראן ומחבר הספר "נטיעות חיים".
מבני משפחתו - הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין – רבה של נובהרדוק, בעל ערוך השולחן.
הרב אריה לייב הכהן פופקא (קרי: פּוּפּקוֹ; ה'תרכ"א, 1861 - כ"ג בכסלו ה'תרצ"ט, 16 בדצמבר 1938) היה בנו הבכור ויד ימינו של החפץ חיים, סייע לו רבות בחיבור ובהפצת ספריו.
בשנותיו האחרונות כיהן כרב בעיירה ראדין.
נולד בראדין, בנם של הרב ישראל מאיר הכהן ("החפץ חיים") ופריידא, שהייתה בתו של אביו החורג של החפץ חיים, שמעון הלוי אפשטיין מראדין.
למד אצל אביו, ואצל הרבנים: יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, יוסף זונדל הוטנר מאיישישוק ומאיר יונה מסוויסלוביץ.
בשנת תר"מ (1880) נישא ליוכבד רבקה, בת אברהם הלפרין.
במשך שנים רבות היה יד ימינו של אביו וסייע לו בחיבור ובהפצת ספריו.
לאחר פטירת החפץ חיים הוציא את הספר "תולדות וקורות חייו של מרן החפץ חיים".
הוא עבר להתגורר בראדין וסייע לאחזקתה של ישיבת ראדין.
לאחר פטירת רב העיירה הוא התמנה תחתיו.
היה שותף לאגודת הסתרים הציונית "נצח ישראל" בישיבת וולוז'ין.
השתתף בוועידה השביעית של הסתדרות המזרחי בפולין (תרצ"ז), ואף היה חבר הנשיאות.
נכח בוועידת היסוד של "כנסת רבנים המזרחיים" בוורשה, והיה שותף בניסוח ההחלטות.
בשנת תרצ"ז (1937) הוציא לאור בוורשה את הספר "מכתבי הרב חפץ חיים זצ"ל".
זמן קצר לאחר מכן חלה והתאשפז בבית חולים בוורשה.
בכ"ג בכסלו תרצ"ט נפטר, והובא לקבורה בבית הקברות בראדין, סמוך לקבר אביו.
שתיים מבנותיו, גיטל ושושנה, נותרו בברית המועצות והן עלו לישראל בשנת 1978. בתו פרידה (פריידא) עלתה לארץ ישראל בשנת 1932, וכעבור שנה נישאה.
החפץ חיים שלח לה מכתב ברכה לנישואיה והתנצל שאינו יכול להשתתף בחתונה בשל חולשתו.
כעבור זמן קצר נפטר החפץ חיים, וארבעה חודשים לאחר מכן נולד בנה, ישראל מאיר גודוביץ, (נינו של החפץ חיים) שנקרא על שם החפץ חיים.
בן נוסף, בן ציון פופקו, היגר לאנטוורפן, בלגיה ונישא שם לקרוינה ספיר.
לזוג נולדו בת ושני בנים, מרים, דניאל ורפאל.
הזוג וביתם מרים נשלחו לאושוויץ, שם נספו .
שני בניהם של בן ציון וקרוינה, דניאל ורפאל (ניני החפץ חיים), עלו לארץ ישראל בשנת 1949.
מכתבי הרב חפץ חיים: קורות חייו, דרכיו, נימוקיו ושיחותיו
מחיי אבא: שיחות החפץ חיים
רבי אריה לייב מוואלטשיסק (נפטר בכ"ז בניסן תקע"ג) היה רב וצדיק חסידי בדור השלישי לחסידות.
היה תלמידו של המגיד ממזריטש.
נישא לבתו של רבי יוסף יוסקה מאליק.
היה תלמיד חכם גדול וכיהן ברבנות בוואלטשיסק.
בשנת תקס"ה התקבל לרבנות יאשי אך הכתיר את בנו במקומו ועלה לארץ ישראל והתגורר בצפת שם נפטר ונקבר במערת הבאר מים חיים.
היה בצעירותו אצל המגיד ממזריטש.
הוכתר לרבנות יאשי בהשתתפות רבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
היה חתנו של רבי יוסף משה ממז'יבוז', בנו של הרב מאפטא.
בנו היה רבי פנחס חותנו של רבי משה מקארוב.
חתנו של רבי יוסף היה רבי שמשון מאוזריאן (בנו של רבי משולם פייבוש הלר) ממנו יצאה שושלת אדמו"רים.
רבי משה, ממלא מקומו של אביו בוואלטשיסק.
בנו רבי חיים אורי פייבוש עלה לארץ ישראל.
היה חתנו של רבי יעקב שמשון משיפיטובקה ובשנית חתנו של רבי משה אפרים אחיינו של רבי אברהם דב מאבריטש.
בנו היה רבי אלתר אברהם יוסף, חתן רבי נפתלי צבי מטבריה (נכד רבי צבי בן הבעל שם טוב) וחותנו של רבי יחיאל מיכל מסטרטין טורקא.
חתנו (נישואים ראשונים) רבי צבי בנו של החוזה מלובלין.
רבי אריה לייב ליפשיץ (מכונה: ר' אריה דבי עילאי על שם ספרו; תקכ"ז, 1767 - י"ז בטבת תר"ו, 1846) היה רב ואדמו"ר חסידי, מגדולי הרבנים בגליציה, אבי חסידות וישניצא.
נולד בירוסלב לרבי חיים אשר ליפשיץ.
למד אצל הרב אריה לייב הלר, בעל קצות החושן.
נישא בשנית לחנה, בתו היחידה של רבי משה טייטלבוים מאויהל.
הוא קירב את חותנו לחוזה מלובלין והוא נעשה תלמידו.
היה אב"ד בקהילות קרעשיב ושינווא.
בערך בשנת תקפ"ה מונה לרבה של ווישניצא שם החל לנהוג באדמו"רות.
הוא נודע כגאון בנגלה ובנסתר וכצדיק קדוש ובעל מופת.
צדיקי דורו העריצוהו, בספר שלשה עדרי צאן מספר הרב מנלי סופר עדות ישירה על עצמו איך שהלך עם רבו בעריש מאושפיצין לרבי אריה ליב:
הרבה מצדיקי דורו נסעו אליו, ביניהם: רבי צבי הירש מרימנוב, רבי אשר ישעיה מרופשיץ, רבי מרדכי דוד מדומברובה, רבי חיים מצאנז, רבי שלום מקאמינקא, רבי אליעזר הורוביץ מדז'יקוב.
בסוף ימיו עבר לבריגל ושם נקבר.
שלושת בניו מילאו את מקומו: רבי משולם זלמן יונתן ברבנות בריגל, רבי חיים דב מיאנוב באדמו"רות וישניצא, רבי אהרן זעליג ברבנות וישניצא,
רבי משולם זלמן יהונתן, (תק"נ - א' באלול תרט"ו), מילא מקום אביו בבריגל, נישא לפריידא בת רבי אברהם חיים הורוביץ (בן רבי נפתלי מרופשיץ).
רבי חיים דוב בעריש - רבה של יאנוב, (תקנ"ה - כ"ג בתשרי תר"י), חתן רבי יוסף קעזיס, מילא מקום אביו כאדמו"ר מווישניצא.
רבי אהרן זעליג, (בערך תק"ס - כ' בסיון תרל"ח), ממלא מקום אביו ברבנות ווישניצא ושם נטמן.
טאבא (- תקצ"ט), אשת רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא.
צירל טילא, אשת רבי צבי הירש הכהן גלאנץ.
חתנו רבי מרדכי זילברשטיין רבה של הולשיץ, חותן גיסו רבי יחזקאל שרגא משינאווא בזיווג שני.
חידושי 'אריה דבי עילאי' על מסכתות: קידושין, יומא, מנחות, קינים ונידה.
'ארי שבחבורה' - חידושים על מסכת כתובות.
עטרת זקנים - כללי הש"ס הו"ל על ידי חתנו רבי יחזקאל שרגא משינאווא
קונטרס אריה דבי עילאי - הלכות פסח
אריה לייב מַקלֵף (תרל"ו, 1876 – י"ח באב תרפ"ט, 24 באוגוסט 1929) היה איש העלייה הראשונה, ממייסדי מטולה, ממתיישבי פתח תקווה ומוצא.
אביו של הרמטכ"ל השלישי מרדכי מקלף.
נולד בבראנסק שבפלך גרודנה של רוסיה (רוסיה הלבנה), בנו של אברהם מקלב מחובבי ציון ואחיו של מרדכי מקלב.
בשנת 1891 עלה עם הוריו לארץ ישראל ולמד בישיבה בירושלים.
בשנת 1894 עבר לפתח תקווה והתמחה בחקלאות ובציוד חקלאי.
בשנת 1896 נשא את בתיה-חיה, בת יחיאל צ'מרינסקי, ממייסדי שכונת מחנה יהודה בירושלים.
לאחר נישואיו הצטרף לקבוצת החקלאים שהקימה את מטולה.
הוא התגורר במטולה חמש שנים, שם נולדו שני ילדיו הגדולים, אברהם משה (ליש) וברק.
שמותיהם המקוריים ניתנו בהשראת המחנך וחוקר הלשון ד"ר יצחק אפשטיין, שהיה מנהל בית הספר וילקומיץ בראש פינה.
בשנת 1901 נאלץ לעזוב את מטולה בעקבות עימותים קשים עם שכניו הדרוזים.
הוא שב עם משפחתו לפתח תקווה, שם התגורר גם אחיו הגדול משה.
באותה שנה עלה לארץ אח נוסף שלהם, מרדכי, ואף הוא התיישב בפתח תקווה.
אנשי הקרן הקיימת פנו למקלף כמומחה חקלאות וביקשוהו שיסייע להם בבחירת קרקע להקמת יישוב חדש בשפלה, לימים חולדה.
הוא ייעץ להם ואף הדריך את המתיישבים הראשונים בהכשרת הקרקע ובבחירת סוגי המטעים.
בשנת 1904 עבר למוצא, שם היה לחותנו כרם גדול.
הוא השתקע במקום והקים משק חקלאי גדול, אותו טיפח במשך עשרים וחמש שנה.
הוא העניק לשמונת ילדיו חינוך קפדני, תוך שילוב ערכי מסורת, ערכי חלוציות ועבודת אדמה, בשילוב עם השכלה ותרבות כללית.
בביתו הגדול הייתה ספרייה עשירה של ספרות עברית, מדעית וכללית, וכן הפטיפון היחיד במושבה.
ביתו שימש מרכז חברתי ותרבותי לבני המושבה.
הוא קיים יחסי ידידות גם עם הערבים השכנים.
ביום שישי, 23 באוגוסט 1929, פרצו המאורעות בירושלים ובחברון.
למחרת התנפלו תושבי הכפר הערבי הסמוך, קאלוניה, על בית משפחת מקלף, שהיה בין הבתים הקיצוניים ביישוב, ורצחו חמישה מבני המשפחה - ההורים אריה ובתיה-חיה, ושלושה מילדיהם.
בין הניצולים הבן מרדכי, לימים הרמטכ"ל, והבן הגדול ליש, אביו של פלטיאל מקלף.
ההרוגים הובאו לקבורה בהר הזיתים.
הרצח זעזע את היישוב היהודי והיה בין האירועים הקשים הזכורים ממאורעות תרפ"ט.
ב-18 בספטמבר 1929 החל משפטם של 15 מתושבי כפר קאלוניה שהאשמו ברצח, בפני שופט חוקר שמינו שלטונות המנדט.
המשפט נמשך כחודשים, במהלכו נערכו ישיבות ונשמעו עדויות מפי תושבי מוצא, קאלוניה ואנשי משטרה.
אולם הם זוכו לאחר שהעדויות לא הצליחו להוכיח באופן חד משמעי מי מהם היה מעורב ברצח.
עם זאת הוטל על הכפר לשלם פיצויים ועל הכפר הוטל קנס קיבוצי של 1500 לירות.
במרץ 1931 התקיימה סולחה בין תושבי הכפר ליהודי מוצא.
על שמו של אריה מקלף רחוב במוצא.
חבר הכנסת אורי מקלב הוא נכד אחיו.
צבי אריה (לייב) פּוֹפִּיק (בכתיב יידי: לייב פּאָפּיק; חתם: "ל.
פאפיק", ובעברית: "פ' אריה"; 15 בדצמבר 1902 – 27 בינואר 1988) היה משורר יידי, סופר ילדים ואספן בולים ישראלי, פעיל ציוני סוציאליסטי יליד גליציה המזרחית, איש העלייה השלישית.
פופיק נולד בסטאניסלאבוב שבגליציה המזרחית, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום איוונו-פרנקיבסק, במערב אוקראינה), בנם של פֶּסיה רחל לבית גרבר ומרדכי ישראל פופיק (פאפיק), סוחר נודע בגליציה.
התחנך בעירו בחדר ובבית ספר עממי ותיכון ממלכתיים פולניים.
מנעוריו היה חניך תנועת הנוער הציונית השומר הצעיר, שבה קיבל את חינוכו העברי והציוני, וכיהן בה כמדריך.
בעירו הכיר את ברוניה פוגֶל, גננת, לימים אשתו.
בעקבות פרעות פטליורה על רקע סוף המלחמה, נמלטו השניים מהעיר ב-1920, ולבסוף הגיעו לארץ ישראל באופן בלתי-לגאלי ב, ובה נישאו.
בארץ ישראל עבד פופיק בחקלאות בעמק יזרעאל, בפרדסי השרון ובסביבות תל אביב, וכן בבניין, לצד אשתו, שהייתה מפועלות הבניין הראשונות בארץ.
בראשית שנות ה-20 היו השניים ממייסדי קבוצת השומר הצעיר שהקימה את קיבוץ בית אלפא.
בהמשך היו בני הזוג פופיק מראשוני נחלת יצחק, ובשנת 1930 עברו עם ילדיהם לשכונת בורוכוב בגבעתיים.
פופיק היה חבר מועצת פועלי רמת גן–גבעתיים, ואשתו, שהייתה גננת בשכונה, הייתה חברת ועד השכונה.
כן היה מראשוני מפלגת הפועלים המאוחדת (מפ"ם).
פופיק התמנה כמפקח בנייה בעיריית רמת גן, ועבד בבניין עד פרישתו לגמלאות.
כשהתבקש להגדיר את עצמו במלאת לו שמונים, השיב: "פועל בניין.
כאספן בולים השתתף בתערוכות בולים לאומיות ובינלאומיות וזכה בהן במדליות ובפרסים.
היה חבר המועצה של אגודת הבולאים הישראלית, ערך את מדור הבולאות בדבר לילדים ופרסם שלושה ספרים על בולים: "מסע הפלאים אל ממלכת בול" (תל אביב: י' צ'צ'יק, תש"ך), "תולדות הדואר בארץ ישראל" (ירושלים: ר' מס, 1966) ו-"הרפתקאות בארץ בול: ספורי בולים נדירים" (תל אביב: יבנה, תשמ"ב 1982).
עיקרו של האוסף כלל בולים מתקופת המנדט הבריטי.
במקביל, שלח ידו בכתיבת שירה בשפה היידית, השתתף בכתבי עת יידיים כמו העיתון נייוועלט, תרגם את הפואמה הסיפורית "אבי הניגפים" (Ojciec zadżumionych; "דער פאָטער פון פארפּעסטיקטע") מאת המשורר הרומנטי הפולני יוליוש סלובצקי (Słowacki).
במהלך חייו פרסם חמישה ספרי שירה: שניים בסוף שנות ה-30, ושלושה נוספים בשני העשורים האחרונים לחייו, שלושתם במהדורות דו-לשוניות – מקור יידי מול תרגום עברי מעשה ידי בנו, אוריאל אופק.
בנובמבר 1971 נפטרה אשתו ברוניה בגיל 66 לאחר מחלה, ופופיק הוציא ספר שירים לכבודה בשם "בין ראשית ואחרית – צווישן אָנהוֹיבּ אוּן סוֹף" (1972) (דהיינו, בין תחילת היכרותם למחלתה ומותה), ובראשית שנות ה-80 פרסם שני קובצי שירה נוספים.
בשנת 1984 זכה בפרס פינסקי לשירה יידית.
בנוסף, פרסם שירים וסיפורים בשבועונים לילדים, ובראשית שנות ה-70 הוציא שני ספרי ילדים בתרגום עברי.
ספרו "יונה לבנה" היה פרי מלאכתם של שלושה דורות: הוא עובד בידי בנו אוריאל אופק, ואויר על ידי נכדתו (בתו של אוריאל) עטרה אופק.
בשנת 1986 קיבל את תואר יקיר העיר גבעתיים.
אריה לייב פופיק נקבר לצד אשתו בבית עלמין הדרום בחולון.
בנו אוריאל אופק היה סופר ילדים ונוער עברי פורה, עורך, משורר, מתרגם וחוקר ספרות ילדים.
אלמנתו של אוריאל אופק, בינה אופק, היא סופרת, עורכת ומתרגמת.
בתם עטרה אופק היא מתרגמת, עורכת, לשונאית, סופרת ואשת תקשורת.
בתם אמירה חכמוביץ היא סופרת, מתרגמת ועורכת חרדית.
ליכט אין שאטן: לידער, תל אביב: אייגנס, 1937. ("אור בצל")
פאר באגין: לידער, ברסטצ'קה: צוויט, 1939.
בין ראשית ואחרית / צווישן אָנהוֹיבּ אוּן סוֹף: שירים; תרגם אוריאל אופק, תל אביב: דבר, 1972. (עברית ויידיש, עמוד מול עמוד)
מדרגות / שׁטאַפּלען: שירים; תרגם מיידיש אוריאל אופק, תל אביב: רשפים, 1981. (לקט שירים בעברית ויידיש, עמוד מול עמוד)
פון מיינע שייערן: לידער / מאסמי: שירים; תרגם מיידיש אוריאל אופק, תל אביב: רשפים, תשמ"ג 1982. (לקט שירים בעברית ויידיש, עמוד מול עמוד)
פ' אריה, מסע הפלאים אל ממלכת בול, תל אביב: י' צ'צ'יק, תש"ך.
(סקירה של בולי העולם ובולי ארץ ישראל המנדטורית ומדינת ישראל לפי נושאים)
פ' אריה, תולדות הדואר בארץ ישראל; הביא לדפוס אוריאל אופק, ירושלים: ר' מס (ספריית דני למדע פופולרי), 1966. (סקירה של תולדות הדואר בארץ־ישראל "החל מימי קדם, דרך השלטון העות'מאני, הדואר הקונסולרי, הממשל הבריטי ועד הזמן האחרון במדינת ישראל")
פ' אריה, הרפתקאות בארץ בול: ספורי בולים נדירים; ערך: אוריאל אופק; ציר: דני קרמן, תל אביב: יבנה, תשמ"ב 1982.
פ' אריה, לאן נעלמו החיות: ספורים מחכמת הג'ונגל; מיידיש: י' בן דב צ'חנובסקי; צירה חנה אדולפי; אוריאל אופק [עורך], תל אביב: עפר, תשל"ג.
(התוכן: חוש הריח של התנין, כוחו של הפיתון, כפתור זנבו של האריה, כותנת הפסים של הנמר, מדוע אין לבנים ראש שבט, למה חדל התן לילל אל הירח ועוד)
ל' פאפיק, יונה לבנה; עבד אוריאל אופק; צירה עטרה אופק, תל אביב: עם עובד, תשל"ד 1973.
יוליוש סלאוואצקי, דער פאָטער פון פארפּעסטיקטע; יידיש פון ל' פאפיק, ברסטצ'קה: צוויט, 1939.
אריה לייב גיסין (ח' באלול תרל"א, אוגוסט 1871 – ה' בתשרי תרפ"ג, 27 בספטמבר 1922) היה איש העלייה הראשונה, איכר וכורם, חבר ועד המושבה ראשון לציון וראש הוועד החקלאי במושבה.
לייב גיסין נולד ביקטרינוסלב שבאימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), בנו של דוד גיסין.
בשנת 1882 עלה עם הוריו לירושלים, וכעבור חמש שנים עברה המשפחה למושבה ראשון לציון.
בשנת 1896 נישא לרבקה, בתו של שלום קונסטרום.
היה מפעילי הציבור בראשון לציון וחבר ועד המושבה.
שימש מתווך בין פקיד הברון אוסוביצקי לבין הכורמים.
בשנת 1906 השתתף במשלחת שיצאה לפריז מטעם הכורמים.
היה חבר בהנהלת אגודת הכורמים וחבר במועצת היקבים של ראשון לציון וזכרון יעקב ושימש בתפקיד עד מותו.
כמו כן עבד כקבלן ממשלתי בסלילת כבישים במושבה ובהם הרחוב הראשי רחוב רוטשילד.
פעל להרחבת שטח המושבה על ידי רכישת אדמות בית דגן.
בשנות מלחמת העולם הראשונה הוגלה על ידי הטורקים ושהה באנטוליה ובאיסטנבול.
לאחר שובו לארץ ישראל המשיך בפעילותו הציבורית בראשון לציון, ובשנתיים האחרונות לחייו היה ראש הוועד החקלאי במושבה.
שני בניו, אבשלום ודב, נישאו לשתי בנותיו של יעקב מרדכי זינגר, שהיה רב ושו"ב של המושבה.
נפטר בשנת 1922, בגיל 51, ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
אבשלום גיסין – היה כדורגלן וחבר ההתאחדות לכדורגל.
נמנה עם נגני התזמורת (ה"אורקסטרה") בראשון לציון ובמשך תקופה ניצח עליה.
היה נשוי לחיה, בתו של יעקב מרדכי זינגר מראשון לציון.
- היה כדורגלן וטניסאי מצטיין, חבר בנבחרת מכבי ארץ ישראל.
נהרג במלחמת העצמאות ליד קיבוץ נגבה ונקבר בבאר טוביה.
יעקב (קובי) גיסין – איש חינוך ישראלי, מייסד ומנהל בית הספר הפתוח "אבשלום" בראשון לציון ומחבר הספר "הדיאלוג הממריץ בחתירה לאוטונומיה של התלמיד".
דב גיסין - ממייסדי ומנגני האורקסטרה (התזמורת) של ראשון.
חבר בוועד החקלאי של המושבה.
ממייסדי חברת התחבורה יהודה, חברת ההובלות של פרי הדר "מסילות" ובית החרושת לקרח "מפקור" בראשון לציון.
היה נשוי לשושנה (רוזה), בתו של הרב יעקב מרדכי זינגר מראשון לציון (שאחותה חיה הייתה נשואה לאחיו אבשלום).
אריה (ארקה) גיסין - מנהל ישראלי, כיהן כמנכ"ל תה"ל ומנכ"ל אזורים.
– נהרג במלחמת יום הכיפורים, בעל עיטור העוז.
ד"ר רענן גיסין – יועץ תקשורת, כיהן כיועצו של ראש הממשלה אריאל שרון.
בנו הוא איתן גיסין – סמנכ"ל התוכן של חברת נטקס.
ירון גיסין – איש עסקים ישראלי.
אלדד גיסין – כיהן בתפקידים בכירים שונים בסוכנות היהודית, ובהם: מנהל מרחב הנגב ומנהל אגף הקליטה והחברה של המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית.
ארז גיסין – איש עסקים, חבר דירקטוריון בחברת פרטנר ולשעבר סמנכ"ל לפיתוח עסקי בחברת יורוקום,
גיא גיסין – עורך דין, משמש (בהתנדבות) כיו"ר האספה הכללית של המרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה.
איתי גיסין - איש עסקים, מייסד חברת "סינקו", שימש סמנכ"ל חטיבת התוכן והשיווק בחברת פרטנר.
בעבר היה שחקן נבחרת ישראל בכדוריד וחבר קבוצת מכבי ראשון לציון.
מידד גיסין – יו"ר עמותת "צב"י" (צרכני הבריאות בישראל) ויו"ר הוועדה לזכויות החולה במערכת הבריאות.
הוצב במקום השני ברשימת הגמלאים לכנסת ה-19 ויו"ר ועדת הבריאות של המפלגה.
אמיר גיסין - איש משרד החוץ.
שירת בשגרירויות ישראל בדנמרק ובניו זילנד, היה הקונסול הכללי של ישראל בקנדה, ומנהל מחלקת ההסברה של משרד החוץ.
שי גיסין – יחד עם אחיו עופר הקים את אתר האינטרנט תפוז אנשים.
כיום הוא מנהל התוכן של חברת פרטנר.
עופר גיסין - יחד עם אחיו שי הקים את אתר האינטרנט תפוז אנשים.
חזר בתשובה ונמנה עם רבני ברסלב.
הרב אריה לייב הרשלר (ר' לייב דיין) (תר"י, 1850 (לערך) - ב' בשבט תרע"ז, 1917) היה דיין נודע ביישוב הישן בירושלים בתחילת המאה ה-20. כיהן במשך 25 שנה כדיין בבית הדין של הרב שמואל סלנט.
עמד בראש קבוצת מייסדי שכונת בית ישראל בירושלים וכיהן כרבה וכראש ועד תושביה, ולאחר מכן היה ממייסדי השכונות שערי פינה וגבעת שאול.
היה חבר בבית המשפט הממשלתי, וכן נציג היהודים האשכנזים במועצת העירייה בירושלים בזמן השלטון העות'מאני.
נולד בירושלים, בנו של אלימלך דב מקרלין.
אביו הקדיש את כל זמנו ללימוד תורה וסירב לקבל על עצמו משרה תורנית.
ר' לייב למד בישיבת עץ חיים אצל הרב משה נחמיה כהניו.
נישא לבתו של אהרן-השל שוב ממאה שערים.
לאחר נישואיו התגורר בסמוך לחותנו בשכונת מאה שערים ופעל לפיתוחה וכן היה פעיל באגודות הצדקה והחסד של השכונה.
בתקופה זו היה תלמידו ומקורבו של הרב זלמן בהר"ן.
במשך תקופה שימש ר' לייב כספרא דדיינא בבית הדין של עדת הפרושים בירושלים.
בשנת תרנ"ב (1892) התמנה כדיין בבית דין זה, לצדו של הרב שמואל סלנט, ושימש בתפקידו עשרים וחמש שנה.
מאז היה מוכר ביישוב הישן בירושלים בשמו ובכינויו ר' לייב דיין (בהגייה אשכנזית: ר' לייב דייען"), וכמעט שלא נודע בשמו הרשמי.
כמו כן כונה "ר' לייב מלך'ס" (על שם אביו אלימלך) ו"ר' אריה לייב ד"ץ" (דיין צדק).
בשנת תרס"ח (1908) חתם על כרוז של בית הדין (יחד עם הרב משה נחום ולנשטיין והרב צבי פסח פרנק), שבו דחו את התערבותו של האדמו"ר רבי אברהם בורנשטיין מסוכטשוב כנגד פסק ההלכה של רבני ירושלים המתיר מצות מכונה בחג הפסח.
ר' לייב דיין שימש רבות כבורר במחלוקות וסכסוכים ציבוריים ופרטיים שנתגלעו בירושלים ומחוצה לה.
הרב קוק המליץ במכתב להנהלת כרמל מזרחי לקחתו כבורר.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 רכש ר' לייב דיין את הקרקע הסמוכה לשכונת מאה שערים לצורך בניית שכונה חדשה.
בעלי הקרקע היו ערבים תושבי הכפר ליפתא והם מכרו לו את הקרקע במחיר מוזל בשל בעיות ניקוז קשות באזור.
בשנת תרמ"ו (1886) הוקמה במקום שכונת בית ישראל על ידי ר' לייב דיין ועמו קבוצת חברים ובהם הרב חיים זוננפלד.
ר' לייב דיין שימש כרבה של השכונה וכראש ועד השכונה.
יזם והקים את המוסדות והארגונים של השכונה ובנה את בתי כנסת שלה, ובראשם בתי הכנסת המרכזיים "בית יעקב" ו"באר שבע".
בהשתדלותו הוקמו בשכונה בניינים וחדרים ששימשו כמבנים לתלמוד תורה ולמגורי עניים.
בחלקם חרות על קירותיהם "בהשתדלות ר' לייב דיין" ו"נדבת...
על ידי ר' לייב דיין".
לאחר הקמת שכונת בית ישראל המשיך ר' לייב דיין ביוזמותיו להקמת שכונות חדשות בירושלים שמחוץ לחומות.
בשנת תרמ"ט (1889) הקים עם קבוצת חברים את שכונת שערי פינה.
בשנת תרס"ז (1907) ייסד יחד עם הרב נסים אלישר את "חברת גבעת שאול" שהקימה את שכונת גבעת שאול.
בעשור הראשון של המאה ה-20 היה ר' לייב דיין מראשי הרבנים ועסקני הציבור שפעלו בנושאים הציבוריים בירושלים.
הוא שימש כתובת מרכזית לסיוע ועזרה לאנשי היישוב הישן.
היה נשיא הוועד הכללי "כנסת ישראל", ממייסדי בית התבשיל הכללי והגבאי שלו, כמו כן היה גבאי של הישיבות המרכזיות של ירושלים באותה תקופה: עץ חיים, מאה שערים ותורת חיים.
היה חבר בבית המשפט הממשלתי, שהיה מורכב מהפחה הטורקי, הקאדי המוסלמי, הפטריארך היווני ונציג רבני היהודים.
כמו כן היה נציג היהודים האשכנזים במועצת העירייה.
ר' לייב דיין נפטר בשנת 1917, ונקבר בהר הזיתים.
הוא הונצח בשם רחוב בשכונת בית ישראל, הנקרא על שם כינויו הנפוץ לייב דיין.
ברחוב שוכנת ישיבת מחנה ישראל לחוזרים בתשובה.
ביום שבת י"ח באדר תשס"ב (2 במרץ 2002) התרחש פיגוע התאבדות ברחוב בסמוך לישיבה ונהרגו בו 11 בני אדם ועשרות נפצעו, רבים מהם אורחים שבאו לאירוע בשבת בישיבה.
ר' לייב דיין היה חשוך בנים.
בשנת תר"ס (1900) הקדיש חלק מהחצר שבבעלותו לטובת "ילדי העניים האשכנזים בשכונת בית ישראל".
בשנת תרפ"א (1921) הקדישו יורשיו (אחיינו ואשתו) חלק מהחצר לתלמוד תורה עץ חיים.
הנהלת עץ חיים הקימה במקום סניף של תלמוד תורה, שפעל בו במשך כארבעים שנה.
מאז שנת תשל"ה (1975) פועל במקום תלמוד תורה של חסידות קרלין.
בעקבות מחלוקת משפטית שנתגלעה בין הנהלת התלמוד תורה של חסידות קרלין להנהלת עץ חיים לגבי זכויות הקניין והשימוש ב"הקדש ר' לייב דיין", הכריע בית הדין הגדול לערעורים לטובת ישיבת עץ חיים.
כמו כן פסק כי יש לדאוג למינוי הנהלת הקדש חדשה, משותפת להנהלת עץ חיים ולנציגי שכונת בית ישראל.
אריה לייב גֶלמַן (נכתב לעיתים גלמאן; ביידיש: געלמאן; כ"ד אב ה'תרמ"ז, 5 באוגוסט 1887 – כ"א באדר ב' ה'תשל"א, 1971) היה עסקן, עיתונאי יידיי, סופר ופובליציסט, נשיא תנועת המזרחי העולמית.
חבר הסוכנות היהודית, חבר המגבית היהודית המאוחדת ומגבית קרן היסוד.
גלמן נולד ביאמפולה שבווהלין, רוסיה (אוקראינה) ליוסף ומרים אטל.
למד ב"חדר" ובבית המדרש שבעיירה, ואצל סבו הרב משה גלמן, תלמיד חכם נחשב ששימש שו"ב בעיירה.
מאוחר יותר המשיך בישיבה המקומית עד חתונתו.
ביום הבר-מצווה שלו פרסם את מאמרו הראשון והתחיל בארגון תנועת המזרחי בעיירה.
בתמוז תרס"ה (1908) נישא לרבקה (בקי) בת יוסף דב שפארגאל.
בהיותו כבן 23 בשנת תר"ע היגר לארצות הברית עם הוריו והתיישב בסנט לואיס, שבה נעשה עד מהרה פעיל ראשי בחיי הקהילה היהודית בעיר.
בשנים 1911–1917 היה מנהל בתי הספר העבריים בעיר.
כאן גם הוצעה לו משרה רבנית, אך הוא סירב לה.
באייר תרע"ד (1914) התקיימה בסינסינטי הוועידה הראשונה של המזרחי באמריקה, ובה נבחר הרב דוב בר אברמוביץ לנשיא הראשון של המזרחי וגלמן למזכיר הראשי של התנועה.
פעילותו הנמרצת הביאה להעברת מרכז התנועה לסנט לואיס.
בתוך שנה (1915) הוא נבחר לנשיא המזרחי באמריקה.
יחד עם פעילותו הנמרצת בתנועת המזרחי, מילא גם תפקידים שונים אחרים כחבר הסוכנות היהודית, חבר המגבית היהודית המאוחדת, קרן היסוד ועוד.
ב-1917 מונה לעורך העיתון "דער יידישער רעקאָרד", ושימש בתפקיד למעלה מ-25 שנים.
בהמשך אף קנה את העיתון והפך גם למו"ל שלו.
במקביל ערך גם את עיתון "המזרחי וועג".
גלמן השתתף בפרסומים שונים במאמריו הפובליציסטיים שבהם הטיף לרעיון המזרחי והציונות, ואף ניהל פולמוס חריף בכתב ובעל פה עם מתנגדי הציונות והמזרחי.
מיד עם קום מדינת ישראל מיהר לקיים את אשר הטיף כל ימיו ועלה להתיישב בארץ.