tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחוץ למעבדות של פיזיקת חלקיקים, פנטאקווארקים יכולים להיות מופקים באופן טבעי על ידי סופרנובה, כחלק מהתהליך של יצירת כוכב נייטרונים.
המחקר המדעי של פנטאקווארקים עשוי להציע תובנות לגבי יצירתם של כוכבים אלה, וכן לאפשר מחקר מעמיק יותר של יחסי גומלין בין החלקיקים לבין הכוח החזק.
הפנטאקווארק הראשון שנראה בניסוי, עם הסימון +Θ, מורכב על-פי הסברה, משני קווארקי למעלה, שני קווארקי למטה, ואנטיקווארק מוזר (uudd).
קווארק הוא סוג של חלקיק אלמנטרי שיש לו מסה, מטען חשמלי ומטען צבע, וכן מאפיין נוסף שנקרא טעם, המתאר איזה סוג של קווארק הוא (למעלה, למטה, מוזר, קסם, עליון או תחתון).
בשל השפעה המכונה כליאת צבעים, קווארקים לעולם אינם נראים בעצמם.
במקום זאת, הם יוצרים חלקיקים מרוכבים המכונים הדרונים, כך שמטעני הצבע שלהם מתבטלים.
הדרונים העשויים מקווארק אחד ואנטיקווארק אחד ידועים כמזונים, ואילו אלה העשויים משלושה קווארקים ידועים כבריונים.
הדרונים ה'רגילים' הללו מתועדים ומאופיינים היטב; עם זאת, בתאוריה, אין דבר שמונע מקווארקים להפוך להדרונים 'אקזוטיים' כמו טטראקווארקים עם שני קווארקים ושני אנטיקווארקים, או פנטקווארקים עם ארבעה קווארקים ואנטיקווארק אחד.
מגוון רחב של פנטאקווארקים הוא אפשרי, כאשר שילובי קווארקים שונים מפיקים חלקיקים אחרים.
כדי לזהות אילו קווארקים מרכיבים פנטאקווארק נתון, פיזיקאים משתמשים בסימון qqqq, כאשר q ו- בהתאמה, מתייחסים לכל אחד מששת הטעמים של קווארקים ואנטיקווארקים.
הסימנים u, d, s, c, b ו-t מתכוונים ללמעלה (up), למטה (down), מוזר (strange), קסום (charm), תחתון (bottom) ועליון (top), בהתאמה, והסימנים , , , , ו- מתייחסים לאנטיקווארקים המתאימים.
לדוגמה, פנטאקווארק שמורכב משני קווארקים למעלה, קווארק למטה אחד, קווארק קסום אחד ואנטיקווארק קסום אחד ירשם uudc.
הקווארקים מקושרים ביחד על ידי הכוח החזק, שמתנהג בצורה כזאת במטרה לבטל את מטעני הצבעים בתוך החלקיק.
במזון, המשמעות של כך היא שקווארק משותף לאנטיקווארק עם מטען צבע נגדי – כחול ואנטיכחול, לדוגמה – כאשר בבאריון, לשלושת הקווארקים יש ביניהם את כל שלושת מטעני הצבעים – אדום, כחול וירוק.
בפנטאקווארק, הצבעים גם צריכים להתבטל, והשילוב האפשרי היחיד הוא כשיש קווארק אחד עם צבע אחד (לדוגמה, אדום), קווארק אחד עם צבע שני (לדוגמה, ירוק), שני אנטיקווארקים עם הצבע השלישי (לדוגמה, כחול), ואנטיקווארק אחד כדי לנטרל את הצבע העודף (לדוגמה, אנטיכחול).
נכון לעכשיו, מנגנון השילוב של פנטאקווארקים לא ברור היטב.
הם עשויים להיות מורכבים מחמישה קווארקים קשורים היטב זה לזה, אך ייתכן שהם קשורים באופן רופף יותר ומורכבים מבאריון של שלושה קווארקים ומזון של שני קווארקים, אשר מתקשרים באופן יחסית חלש זה עם זה באמצעות חילופי פיונים (אותו כוח שקושר את גרעין האטום) ב"מולקולת מזון-בריון".
הדרישה שנחוצה כדי לכלול אנטיקווארק פירושה שקשה לזהות בצורה ניסויית סוגים רבים של פנטאקווארק – אם טעמו של האנטיקווארק תואם את טעמו של כל קווארק אחר בחמישייה, הוא יתבטל והחלקיק יהיה דומה להדרון בן שלושה קווארקים.
מסיבה זו, חיפושי פנטאקווארקים מוקדמים חיפשו חלקיקים שבהם האנטיקווארק לא בוטל.
באמצע שנות ה-2000 טענו כמה ניסויים כי הם חשפו מצבי פנטאקווארק.
בפרט דווח על תהודה עם מסה של 1540 MeV/c2 ב-LEPS בשנת 2003, בעל הסימון +Θ.
ממצא זה חפף למצב פנטאקווארק עם מסה של 1540 MeV/c2 שנחזה בשנת 1997.
המצב המוצע מורכב משני קווארקי למעלה, שני קווארקי למטה ואנטיקווארק מוזר (uudd).
בעקבות הכרזה זו, 9 מחקרים עצמאיים נוספים דיווחו על כך שראו פסגות צרות מ-nK+ ו-pK0, עם מסות שנעות בין 522 MeV/c2 ו-1555 MeV/c, כאשר כל התוצאות הן בעלות מסות יותר גדולות מ-4 σ.
10 ניסויים חיפשו אחר ה-+Θ אבל לא הצליחו למצוא אותו.
שניים במיוחד (אחד מהם ב-Belle והאחר ב-CLAS) היו כמעט בעלי אותם תנאים כמו ניסויים אחרים שטענו כי זיהו אותו (DIANA ו-SAPHIR, בהתאמה).
סקירת פיזיקת החלקיקים משנת 2006 סיכם כי:
סקירת פיזיקת החלקיקים משנת 2008 הרחיק לכת אפילו עוד יותר:
למרות "תוצאות האפס" הללו, התוצאות של LEPS המשיכו להראות את קיומו של מצב צר עם מסה של 1524±4 MeV/c2, עם מובהקות סטטיסטית של 5.1 σ.
ביולי 2015, צוות LHCb ב-CERN זיהה פנטאקווארקים באפיק שמייצג את דעיכתו של באריון למבה התחתון () אל תוך מזון J/ψ, קאון () ופרוטון (p).
התוצאות הראו שלפעמים, במקום שהדעיכה תקרה דרך מצבי למדא בינוניים, ה- דועך דרך מצבי פנטאקווארק בינוניים.
לשני המצבים, שקרויים ו-, מובהקות סטטיסטית של 9 σ ו-12 σ, בהתאמה, ומובהקות משולבת של 15 σ – מספיק כדי לטעון גילוי פורמלי.
הניתוח שלל את האפשרות שההשפעה נגרמה על ידי חלקיקים קונבנציונליים.
שני מצבי הפנטקווארק נצפו דועכים ל-J/ψp, ולכן הם חייבים להיות בעלי תוכן קווארק ולנסי של שני קווארקים למעלה, קווארק למטה, קווארק קסום ואנטיקווארק קסום (uudc) מה שהופך אותם לצ'ארמוניום-פנטאקוורקים.
החיפוש אחר פנטקווארקים לא היה מטרה של ניסוי LHCb (שנועד בעיקר כדי לחקור א-סימטריית חומר-אנטי חומר) והגילוי לכאורה של פנטקווארקים תואר כ"תאונה "ו"משהו שנתקלנו בו" על ידי רכז הפיזיקה של הניסוי.
פנטום האופרה הוא רומן אימה גותי בלשי שנכתב על ידי הסופר הצרפתי גסטון לרו ופורסם לראשונה בשנת 1909. הסיפור עוסק באהבתו הטרגית של גאון מעוות לזמרת אופרה צעירה יפה ומוכשרת, על רקע בית האופרה "לה גרנייה" בפריז.
לרו כתב את הסיפור כרומן בלשי רווי מסתורין, שפורסם בהמשכים בעיתונות הצרפתית.
הספר בנוי כחקירה בלשית אותה עורך לרו, וכולל שיחות עם הדמויות השונות ששרדו, כאשר כל אחת מספרת את נקודת המבט שלה ולפעמים הן מצטלבות.
הספר שוזר בתוכו פרטים בדיוניים ופרטים אמיתיים, ונכתב במידת מה כאגדה אורבנית.
סיפורו של לרו זכה להצלחה גדולה שנפחה בדמויות ובעלילה חיים שמעבר לסיפור המקורי.
מספר סופרים אחרים כתבו את גרסאותיהם לסיפור (הידוע בהם הוא הרומן "פנטום" של סוזן קיי).
אחרים כתבו ספרים המפגישים את הפנטום עם דמויות אחרות (ביניהן נמצא גם הבלש הידוע שרלוק הולמס), המשכים לעלילת הפנטום (למשל: הפנטום של מנהטן מאת פרדריק פורסיית') וכן סיפורים הנוטלים השראה מעלילת הפנטום.
בעקבות הספר המצליח הופקו סרטים רבים (אפילו סרט אילם משנת 1925 בכיכובו של לון צ'ייני) ובשנת 1986 המחזאי הנודע אנדרו לויד ובר העלה את "פנטום האופרה" על במות ברודוויי והווסט אנד בתור מחזמר, אותו גם הלחין (בהרצה המקורית כיכבו מייקל קרופורד ושרה ברייטמן).
המחזמר הפך לאחד ממחזות הזמר המצליחים ביותר בכל הזמנים, ומציג זמן רב (מ-1986 עד ימינו).
באוקטובר 2009 עלה מחזמר המשך שאף אותו יצר אנדרו לויד ובר.
המחזמר נקרא "האהבה לעולם לא מתה" - הפנטום ששלט מהמרתפים בבית האופרה בפריז, חוצה את האוקיינוס ויתגלה בניו יורק כעבור 10 שנים כיד המכוונת מאחורי פארק השעשועים בקוני איילנד.
ב-2004 יצא סרט קולנוע מוזיקלי בבימויו של ג'ואל שומכר, המהווה עיבוד למחזמר של ובר (בסרט כיכבו ג'רארד באטלר ואמי רוסום).
בשנת 2019 הוצג המחזמר בישראל.
שלוש יצירות זכו למעשה להפוך לעלילה הקנונית של "פנטום האופרה".
הראשונה שבהן היא הספר המקורי מאת גסטון לרו.
השנייה היא הרומן "פנטום" שנכתב על ידי סוזן קיי (Susan Kay) ומהווה סיפור-מחדש של קורות חייו של אריק (הוא הפנטום).
אף על פי שהם נבדלים זה מזה במספר פרטים, המחקר המקיף שביצעה קיי על התרבויות בהן חי הפנטום והפרשנות המרגשת שלה לעלילה ולמניעי הדמויות, הפכו אותו למקובל כמעט על כל המעריצים ושוחרי הפנטום כתיעוד הקנוני של חייו.
היצירה השלישית היא המחזמר "פנטום האופרה" מאת אנדרו לויד ובר.
עלילת המחזמר מבוססת על הספר של לרו אך מספר פרטים שונו בה על מנת להתאימה לעיבוד בימתי (למשל: השמטת דמותו של הפרסי).
עלילת המחזמר והמשכיו מהווה מעין "יקום מקביל" לסיפור הפנטום עם המשכיות משלו.
בשל ההצלחה חסרת התקדים של המחזמר, לא מעט יצירות, בהן סיפורת מעריצים, מבוססות דווקא על עלילת המחזמר ולא על עלילת ספרו של לרו.
המוזיקה של המחזמר של אנדרו לויד ובר הפכה למזוהה ביותר עם הפנטום.
העלילה מתרחשת בשנת 1881 בבית האופרה "לה גרנייה" (שנבנה בשנים 1857–1874) של פריז.
זהו מבנה מפואר בעל עשרות קומות, מרתפים עמוקים ומפותלים, אלפי מסדרונות וגג עם מאות חבלים, פיגומים וגשרי עץ, ואפילו אגם תת-קרקעי.
במרתפי הקומפלקס המפואר שוכן לו יצור מוזר ומסתורי, פנטום – מעין רוח רפאים, שכולם נאלצים להשלים עם קיומו וכל חברי בית האופרה חיים בפחד מתמיד ממעשיו ומדרישותיו.
מדי פעם הוא מביע את דעתו על הזמרות הראשיות ודורש שישמרו לשימושו, בכל מופע את תא מספר 5. הוא גם מקבל שכר על פועלו, שכן הוא דורש מהנהלת בית האופרה: "עשרים שטרי כסף בני אלף פרנק כל אחד".
מנהלי האופרה הקודמים העדיפו לא להסתבך עמו ועם נקמתו הכואבת, ונענו לדרישותיו, כאשר את התיווך ביניהם ביצעה עובדת ניקיון בשם מאדאם ז'ירי, שזכתה לאמונו של הפנטום.
הכל משתנה כאשר לאופרה מגיעים זוג מנהלים חדש, שלא מוכנים להשלים עם הרוח המסתורית והסחטנית.
במקביל, ללהקת הבלט של האופרה מצטרפת זמרת חדשה, צעירה, מוכשרת ויפהפייה בשם כריסטין דָאֵי (Christine Daaé).
כריסטין היא בת לכנר מפורסם ממוצא שוודי, שסיפר לה בילדותה אגדות על "מלאך המוזיקה" שישלח אליה לאחר שהוא ימות.
כריסטין תמימה וחולמנית, עדינותה וכן רגישותה כובשות את לבו של הפנטום הכמה למלאך שיגלה כלפיו אהבה.
הפנטום מתאהב בה מיד ומחליט לקחת אותה תחת חסותו.
הוא מנצל את שליטתו במעברי הסתרים שעוברים בכל המבנה המפואר כדי לדבר אליה דרך הקירות ולהציג את עצמו כ"מלאך המוזיקה" שאביה שלח על מנת ללמד אותה זמרה ופיתוח קול.
תחת הדרכתו של הפנטום, שבנוסף להיותו מהנדס מוכשר הוא גם גאון מוזיקלי, כריסטין הופכת לזמרת שמיימית.
באמצעות איומים וחבלה הוא מסלק מהאופרה את ה"פרימה דונה" (הזמרת הראשית) קרלוטה הדיווה ומשיג לכריסטין תפקיד ראשי באופרה החדשה.
כריסטין לוקחת את ההזדמנות בשתי הידיים ונהפכת לכוכב הזוהר החדש בשמי האופרה.
היא זוכה לתשואות עצומות מצד הקהל ובפרט לחיזורים מצד ראול הוויקונט דה-שאניי (Raoul the Vicomte de Chagny), חבר ילדות בו הייתה מאוהבת.
הפנטום, שלא מרוצה מחיזורי הוויקונט הצעיר, מחליט לקחת את כריסטין למסע חלומי אל מקום משכנו הגותי, אותו הוא מרפד במוזיקה השמיימית והמהפנטת שהלחין.
הוא לוקח אותה אל ביתו שנמצא בקצה אגם תת-קרקעי במרתפי האופרה.
הפנטום נכסף ליום שבו המוזיקה שלו תהיה חלק מכריסטין, שהיא תפרח ותצליח, אבל בעיקר שתהיה אהובתו.
שם הוא חושף את עצמו בשמו – אֶרִיק (Erik) – ומתוודה לפניה על אהבתו כלפיה.
כריסטין מגלה במהרה ש"מלאך המוזיקה" שלה איננו מלאך אלא אדם בשר-ודם, ובמהרה מגלה גם את הצדדים הפחות יפים שבו.
בפרט, כאשר אריק שר בפניה את שיר האהבה שהלחין במיוחד בשבילה היא מורידה את המסכה מפניו של הפנטום ורואה את פניו המעוותות והמכוערות, דבר הגורם לפנטום לאבד את עשתונותיו.
מאוחר יותר, תיארה כריסטין בפני ראול את הרגע המזעזע:
כריסטין זועמת על כך שאריק התחזה למלאך, ניצל את תמימותה וגרם לה לפתוח את לבה ונפשה כלפיו.
היא דורשת ממנו לשחררה לחופשי.
אריק מצהיר שוב על אהבתו כלפיה ומסכים לשחררה כעבור חמישה ימים, אך רק בתנאי שתישבע לחזור אליו מרצונה החופשי ולא להתאהב באדם אחר.
לבסוף הוא מחזיר אותה בחזרה אל האופרה, כדי שלא ירגישו בחסרונה והיא תוכל להמשיך לככב על הבמה.
כריסטין מסכימה לשבועה וחוזרת אליו מתוך רחמים, אך מתאהבת במחזרה הצעיר והיפה, ראול.
היא נקרעת בין ההבטחה למורה שלה, המלחין הגאון אך מעורר-הרחמים, לבין אהובה היפה ומלא התשוקה.
בינתיים, הנהלת האופרה החדשה מחליטה לא להיכנע לסחטנות הפנטום, ולמרות הצלחתה של כריסטין משבצים שוב את קרלוטה בתפקיד הראשי.
הפנטום מחליט ללמד אותם לקח ובעזרת אמצעי לא ידוע – מה שגורם לקהל ולצוות להיראות כעל-טבעי – גורם לקרלוטה לקרקר באמצע ההופעה ולכך ש"שירתה הנוראה עוד תפיל את הנברשת" כפי שהפנטום איים בקול רם.
הנברשת שמתרסקת גורמת למהומה רבתי ולמותה של עובדת אחת, שהייתה אמורה להחליף את מאדאם ז'ירי - לאחר שזאת פוטרה בשל "טירופה".
כריסטין אחוזת האימה מבינה ש"מלאך המוזיקה" שלה הוא רוח הרפאים של האופרה, שלא בוחל גם ברצח כדי להשיג את מטרותיו.
היא מתנחמת בזרועותיו של ראול שמבטיח להגן עליה.
השניים מחליטים להתארס בסתר ולברוח מאימתו של אריק הפנטום.
כריסטין מודיעה לראול שהם יברחו מיד אחרי הופעתה בתור מרגריטה באופרה "פאוסט".
(במחזמר של ובר כריסטין מופיעה באופרה "דון חואן המנצח" בתור פיתיון לפנטום, על מנת שהמשטרה תלכוד אותו.)
הפנטום מגלה את בגידתה של כריסטין, מתמלא בזעם ומחליט לנקום.
הוא חוטף את כריסטין על הבמה, בזמן הופעתה האחרונה בבית האופרה כמרגריטה באופרה "פאוסט" (במחזמר של ובר, כריסטין נחטפת בזמן השיר "נקודת האל-חזור" באופרה שכתב הפנטום "דון חואן המנצח").
במהלך ההופעה כריסטין שרה: האור מתעמעם במהירות עד לחושך מוחלט ולאחר שנייה שב על כנו, אך כריסטין לא נראית בשום מקום - היא נחטפה בידי הפנטום.
ראול עוקב אחריהם, אל מעמקי המרתפים ומעבר לאגם התת-קרקעי, באמצעות הדרכתו של זר מסתורי הידוע בתור "הפרסי", אשר הכיר את הפנטום לפני הגיעו לאופרה.
ברם, ראול נופל קורבן לאחת ממלכודותיו המתוחכמות של אריק ונאלץ להקשיב בחוסר-אונים לשיחה בין אריק לכריסטין.
במלכודת העינויים של אריק, משתבשת דעתו של ראול, והמלכודת מתחילה להשפיע עליו.
באותו רגע לוקח הפרסי את משימת ההצלה על כתפיו, ומכאן והלאה הסיפור מסופר מנקודת מבטו.
אריק המיואש מציב בפני כריסטין אולטימטום: עליה להינשא לו - או שהוא יפוצץ את בית האופרה ויהרוג את ראול ואת שאר הנוכחים בבית האופרה.
ברגע האחרון, כריסטין בוחרת להינשא לפנטום ולהציל את בחיר ליבה – ראול.
הפנטום ממלא את חלקו בהסכם ומושך ידית שגורמת לנחשול מים להציף את חומר הנפץ, ביחד עם המלכודת שבה לכודים הפרסי וראול.
לאור זאת שהסיפור מסופר מנקודת מבטו של הפרסי מכאן ואלך, הפרסי וראול מתעלפים, ובקטע הבא הם נמצאים בביתו של אריק, כאשר כריסטין עומדת בצד ובשקט, ואריק מטפל בראול ובפרסי.
הפרסי מוחזר לביתו, ורק בהמשך מתוודעים למצבו של ראול.
אריק מגיע לבית הפרסי כאשר נהיה כבר מבוגר וחלש, ומספר לו על כל המאורעות לאחר שהחזיר את הפרסי לפתח ביתו.
בסיכום של הספר בידי לרו, הוא כותב:
אָרִיק "פנטום האופרה" (Erik) – הגיבור הראשי של הספר, מהנדס ומוזיקאי גאון בעל פנים מעוותות שמתחבא במרתפי האופרה גרנייה ומטיל את חיתתו על המקום בדמות רוח רפאים.
מתאהב בזמרת הסופרן הצעירה כריסטין דאי ומעניק לה שיעורי זמרה ופיתוח קול.
כריסטין דָאֵי (Christine Daaé) – זמרת סופרן צעירה, יפה, תמימה ומוכשרת בה הפנטום מתאהב.
בתו של כנר שוודי מפורסם וחברה בלהקת הבלט של האופרה.
בזכות עזרתו של הפנטום היא הופכת לכוכבת עולה בשמי האופרה.
הוויקונט ראול דה שאני (Vicomte Raoul de Chagny) – ויקונט צרפתי יפה תואר וחבר ילדות של כריסטין.
הפרסי / דארוגה – אדם מסתורי מהעבר של אריק, חבר במשטרה החשאית של השאה הפרסי.
הרוזן פיליפ דה שאני (Comte Phillipe de Chagny) – אחיו הגדול של ראול, ואחד מפטרוני האופרה.
ארמאנד מונשרמן ופירמן רישאר (Armand Moncharmin and Firmin Richard) – המנהלים החדשים של האופרה.
מאדאם ז'ירי (Madame Giry) – עובדת באופרה האחראית על תאי הצפייה, אמה של מג ומשמשת כמתווכת בין הפנטום למנהלים.
מג ז'ירי (Meg Giry) – "מג הקטנה", בתה של מאדאם ז'ירי ורקדנית בלט.
דביאן ופוליניי (Debienne and Poligny) – המנהלים הקודמים של האופרה.
דיווה לה קרלוטה (Carlotta) – הפרימה דונה של האופרה גרנייה, הזמרת הראשית בעלת גינוני הדיווה ויריבתה של כריסטין.
מאדאם ולריוס (Madame Valérius) – האפוטרופוסית של כריסטין.
אובלדו פיאנג'י (Ubaldo Piangi) – זמר הטנור הראשי של האופרה גרנייה.
קורות חיו של הפנטום, לפי ספרה של סוזן קיי
פנטום האופרה הוא בעצם אדם, ששמו הוא אריק (Erik).
ברומן של לרו אין פירוט היסטורי שלם של קורות חייו של הפנטום, אלא רק שברי זכרונות ועדויות של אנשים שונים.
הפרסי, למשל, נזכר בתקופה בה אריק הועסק בחצר השאה של פרס, ופריחתו של הארמון במזנדרן.
הארמון הכיל תא עינויים מתוחכם שתכנן אריק, והשאה והסולטאנה הקטנה ניצלו זאת לענות ולהרוג קורבנות רבים.
הארמון נבנה בצורה כזאת שאף לחישה איננה פרטית, וכל אוושת קול נשאת אל מקומות נסתרים, ואי-אפשר לדעת מי מאזין למה.
דבר זה היה בעל חשיבות רבה בחצר מלאת התככים של השאה.
את כל המבנה הזה תכנן אריק והשאה פחד שאריק יפנה את גאוניותו כנגד והורה להוציאו להורג.
הפרסי, שהיה Daroga - ראש המשטרה של הארמון, סייע לאריק להימלט, אחרי שאריק הציל פעם את חייו.
בסופו של דבר עברו שניהם להתגורר בפריז וקיבלו תשלום חודשי נאה מהשאה על מנת לשמור על שתיקה.
אף שלרו לכאורה מספק רק סקירה שטחית על העבר של אריק, קורות חיים יותר עמוקות קיימות במספר צורות, בהתבסס על מה שאנו למדים מהרומן של לרו.
הגרסה "הרשמית" המקובלת ביותר להיסטוריה של אריק הוא הרומן "פנטום" שנכתב על ידי סוזן קיי (Susan Kay).
הרומן של קיי מספר את קורות חייו של אריק, מלידתו ועד למותו במרתפי האופרה.
לפי הרומן של קיי, אריק נולד בעיירה קטנה לא רחוק מרואן לאדריכל גאון ומפורסם.
אריק נולד כתינוק שפניו התעוותו כתוצאה ממום בלידה וכתוצאה מכך אמו שנאה אותו והתנכרה לו.
היא סירבה אף לתת לו שם והכומר שהטביל אותו קרא לו "אריק" על שמו.
בגלל פניו המעוותות אריק תמיד לבש מסכה מבד שהסתירה את פניו.
כבר מגיל צעיר אריק גילה עניין רב באדריכלות והנדסה, ואף למד באופן פרטי אצל פרופסור מפורסם.
ביום הולדתו הוא עשה טעות קשה כאשר סירב ללבוש את מסכת הבד שאמו הכריחה אותו ללבוש מאז לידתו.
הוא דרש לדעת מדוע היא נוהגת בו בצורה שונה, והיא בכעס הראתה לו את פניו במראה.
אריק הקטן לא הבין שהוא רואה את השתקפותו וחשב שהמראה היא חלון שדרכו הוא רואה מפלצת לכודה.
אחרי אירוע זה הוא ניסה ליצור מראה על מנת שיוכל לשלוט במפלצת הזאת.
כאשר אמו נשאה לרופא מקומי, ברח אריק מהבית באמצע הלילה.
אחרי שבוע ללא מזון, נתקל אריק בקרנבל נודד של צוענים.
הוא ניסה לגנוב מהם קצת לחם, אך תחת זאת הצטרף אליהם והם לימדו אותו להיות לוליין וגנב סוסים.
אחרי שהם הצליחו להסיר את המסכה וגילו את פניו המעוותות, הם הפכו אותו ל"פריק שואו" (מופע אימים או מופע חריגים) תחת השם "הגווייה החייה".
יחד עם הצוענים הוא טייל ברחבי אירופה ואסיה.
בתקופת מסעות אלה אריק רכש כישורים באקרובטיקה ומוזיקה וחידד את גאוניותו המעוותת.
בסופו של דבר הוא רכש כבוד המבוסס על יראה מצד הצוענים וזכה לאוהל משלו.
כעבור מספר שנים, החליט ראש המשטרה (ה"דארוגה") של ארמון מזנדרן והחצר הקיסרית להעסיק את אריק כמתנקש ומהנדס אישי של השאה הפרסי.
אריק בנה לשאה מלכודות ומתקני עינויים מתוחכמים (כגון הפלצור הפונג'אבי ותא העינויים המתומן).
אחרי שאריק תכנן ובנה את "היכל ההדים" עבור השאה, פחד השאה שאריק ידע יותר מדי על סודותיו והחליט להיפטר ממנו.
נאדיר, הדארוגה שנהפך לחברו, עזר לאריק להימלט מזעם השאה והשניים חזרו לבסוף לצרפת.
(בהתבסס על התאריכים בעלילה, השאה - ששמו לא מוזכר - יכול להיות נאסר א-דין שאה קאג'אר שמלך בשנים 1848–1896).
לפי הרומן של קיי, אריק חשק במשרת האדריכל הראשי והמתכנן שיבנה את בית האופרה של פריז.
לרוע מזלו, עד שנודע לו על כך המכרז הסתיים.
הוא פנה אל הזוכה במכרז, האדריכל שארל גרנייה, וסגר איתו עסקה שתאפשר לו לעזור לתכנן ולבנות את בית האופרה.
מתחת לבית האופרה נוצר אגם מלאכותי באמצעות שימוש בשמונה משאבות הידראוליות שמטרתן הייתה לנקז את מי התהום שהפריעו לבנייה.
אריק ניצל את הסחת הדעת כדי לבנות רשת של מנהרות, מסדרונות ודלתות סתרים מבלי שאף אחד יידע על כך.
מעבר לאגם התת-קרקעי הוא בנה מאורה לעצמו, שם הוא יכול לחיות בטוח הרחק מעינו של הציבור.
מלבד היותו ממציא גאון ומהנדס, אריק ניחן בגאונות מוזיקלית.
הוא החל לבקר בבית האופרה על מנת להאזין לאופרות ומנגינות, וזעם על טעמם הרע של המנהלים.
מאחר שלא יכל להופיע בציבור בגלל פניו המעוותות, הוא נטל את הזהות של רוח רפאים הרודפת את המקום, והשתמש באלימות וחבלה על מנת לסחוט את מנהלי האופרה להענות לדרישותיו ולציית לרצונו.
הוא ניצל את האמונות הטפלות של העובדים, ואת הידע שרכש על כל מעברי הסתרים בבניין, שאפשרו להגיע כמעט לכל מקום שירצה, מבלי שמישהו יבחין בכך.
הוא הטיל את חתיתו על אלה שסירבו להענות לדרישותיו באמצעות עונשים ו"תאונות", חלקן קטלניות.
אריק אף לא היסס להרוג אנשים בתור אזהרה.
ברם, אלה שהיו נאמנים לו וצייתו לפקודותיו, זכו ממנו ליחס אדיב והוגן (בפרט מאדאם ז'ירי המסורה).
בסוף הרומן של סוזן קיי, כריסטין מקיימת יחסי מין עם אריק לפני שהוא מת ונכנסת להיריון.
נולד להם בן, לו כריסטין קוראת שארל.
שארל, כפי שמתואר בספר, הוא מה שאריק יכול היה להיות לולא נולד עם פניו מעוותות.
בנוסף להיותו גאון מוזיקלי ומוכשר במגוון תחומים, הוא גם נאה מאוד וניחן בפנים יפות.
סוף זה של הסיפור נחשב לעושה צדק, שכן הוא מעניק נחמה גדולה לאריק שסבל כל חייו: הן אהבתה (הנפשית והגופנית) של כריסטין, והן יורש שנולד לו מאהובתו ומממש את חלומותיו.
המחזמר של אנדרו לויד ובר
המחזה המוכר ביותר על הפנטום הוא המחזמר מאת אנדרו לויד ובר אשר הועלה לראשונה ב-1986. המחזמר נחשב למחזמר המוצלח ביותר שהציג אי-פעם.
הוא הולחן בידי אנדרו לויד ובר.
מילות השירים נכתבו בידי צ'ארלס הארט וריצ'רד סטילגו.
המוזיקה של ובר משלבת בין מוזיקה גותית אופראית המתבססת על קלידים דומיננטיים ובייחוד עוגב, לצד ליווי קצבי של מוזיקת רוק.
רוב המוזיקה במחזמר נוטה למוזיקה קלאסית ואופרה קלה, כאשר יש שילוב של קטעי כינורות, כלי נשיפה ואופרה.
המחזמר הופק בידי קמרון מקינטוש והחברה לתיאטרון שימושי.
בהפקה המקורית כיכבו מייקל קרופורד (הפנטום), שרה ברייטמן (כריסטין) וסטיב ברטון .
בשנת 2009 עלה המחזמר "האהבה לעולם לא מתה", המשך שהפיק והלחין אנדרו לויד ובר למחזמר המקורי ובו הפנטום מגיע לקוני איילנד בניו יורק.
העלילה מבוססת על הספר "הפנטום של מנהטן" שכתב פרדריק פורסיית', כהמשך למחזמר של המקורי של ובר.
המחזמר עוקב אחרי כריסטין דאאה, זמרת אופרה צעירה בבית האופרה של פריז.
בית האופרה נרדף על ידי ישות הקרויה "פנטום האופרה" - דמות מסתורית המכפיפה את בית האופרה לרצונותיה.
כריסטין לומדת שירה עם קול מסתורי המופיע בחדרה ומלמד אותה.
היא מאמינה כי זהו "מלאך המוזיקה" שאביה הבטיח שישלח לה אחרי מותו.
כשקרלוטה, הפרימה דונה של בית האופרה, מסרבת לשיר לאחר שהפנטום מפיל עליה את התפאורה, כריסטין מחליפה אותה וזוכה לתשואות.
בחדר ההלבשה שלה לאחר מכן, ראול הוויקונט דה-שאניי, חבר ילדות שלה, מגיע ומברך אותה על הצלחתה.
הפנטום, הוא "מלאך המוזיקה", מתגלה לפניה ולוקח אותה לביתו שמתחת לבית האופרה (כאן הם שרים את שיר הנושא של המחזמר, The Phantom of the Opera).
היא מתעלפת לאחר שהוא שר לה שיר אהבה שכתב, ומביע את רצונו שתינשא לו.
כשהיא מתעוררת, היא מסירה את חצי-המסיכה אותה הוא לובש, וחושפת את פניו המעוותים.
הפנטום מתרגז, אך לאחר מכן נרגע ומחזיר את כריסטין אל בית האופרה.
אחד מעובדי הבמה, ג'וזף בייקה, מבהיל את הרקדניות בסיפורים על הפנטום.
באותו זמן, ראול, קרלוטה והמנהלים החדשים של בית האופרה - אנדרה ופירמין, נסערים מפתקים ששלח להם הפנטום, ובהם הוא דורש להפוך את כריסטין לזמרת הראשית באופרה.
המנהלים מחליטים לא להקשיב לו, ונותנים לקרלוטה את התפקיד הראשי באופרה חדשה, בעוד שכריסטין מקבלת תפקיד אילם.
בזמן ההופעה, נשמע הפנטום הנוזף במנהלים על כך שתא חמש לא הושאר פנוי עבורו כפי שציווה.
לאחר שקרלוטה מכנה את כריסטין "קרפדה", הוא גורם לה להתחיל לקרקר.
כמה רגעים מאוחר יותר, גופתו של בייקה נתלית מהבמה.
כריסטין המזועזעת בורחת עם ראול לגג בית האופרה, שם הם מתוודים אחד לשנייה על אהבתם.
הפנטום מגלה זאת, וביאושו מפיל את הנברשת.
בתחילת השנה מתקיים נשף מסיכות, לאחר כחצי שנה בה הפנטום לא הופיע.
כריסטין וראול מתארסים בסתר, והפנטום מגיע ומגיש אופרה חדשה שהוא כתב, בדרישה כי כריסטין תשחק את התפקיד הראשי.
כריסטין הולכת לבית הקברות כדי להיוועץ באביה, שם הפנטום מתחזה שוב למלאך המוזיקה, וראול מגיע ומציל את כריסטין מידיו.
ראול והמנהלים מתכננים תוכנית - כשכריסטין תשיר באופרה של הפנטום, הגיוני שהוא יופיע גם הוא, ולכן יוצבו צלפים אשר ירו בו.
הפנטום רוצח את הזמר הראשי ומופיע במקומו ביחד עם כריסטין כשהוא מחופש.
בסוף השיר, כריסטין מסירה את התחפושת - ואת המסיכה מהפנטום, וחושפת את פניו המעוותים לקהל.
הפנטום חוטף אותה אל ביתו, וכשראול מגיע להצילה לוכד אותו, ומעלה בפניה שתי הצעות: או שתינשא לו (לפנטום), וראול ישוחרר, או שתשתחרר לבדה והוא יהרוג את ראול.
כריסטין מחליטה להציל את ראול, ולאחר שהיא מנשקת את הפנטום הוא משחרר את שניהם.
כשבאים אנשי בית האופרה, ומג בראשם, כל מה שהם מוצאים זה מסיכת הפנטום, שהוא השאיר לאחר שנעלם בדרך-נס.
מלבד הבדלי העלילה הברורים, יש כמה שינויים מהותיים בין הספר של לרו לבין המחזמר של ובר:
בספר, פניו של הפנטום מעוותים לגמרי, והוא מזכיר שלד חולני.
במחזמר, רק חצי מפניו מעוות, והוא נפוח, חלק ממוחו חשוף ושתי עיניו בצבעים שונים.
על אף שבספר הפנטום נוטה לעטות את המסיכה רק במקרים הדורשים זאת, במחזמר הפנטום עוטה אותה כל הזמן ואף נעזר בפאה.
בספר, הפנטום ידוע בשמו, אריק, וזה השם אשר משתמשים בו כדי לתארו.
לעומת זאת, במחזמר הוא מכונה "הפנטום" מהתחלתו ועד סופו.
בניגוד לספר, בו ראול הוא הגיבור, עלילת המחזמר עוקבת אחרי כריסטין.
מנהלי בית האופרה - אנדרה מונשרמיין ופירמין רישאר, קרויים במחזמר אנדרה ופירמין, לעומת הספר בו הם קרויים האדונים מונשרמיין ורישאר.
דמותו של "הפרסי" - דמות מפתח בעלילת הספר, אינה מופיעה כלל בעלילת המחזמר.
מאדאם ז'ירי, הסדרנית, הפכה להיות במחזמר מנהלת הכוריאוגרפיה, ומג ז'ירי, שהוקצה לה תפקיד קטן בספר המקורי, הפכה להיות חברתה הטובה של כריסטין ואחת הדמויות הראשיות.
בניגוד לספר, שבה אמנם הפנטום גומר את "דון חואן המנצח", אך לא מעלה אותה, והאופרה המועלית היא האופרה "פאוסט", במחזמר הפנטום דורש להעלות את האופרה, ולתת לכריסטין את התפקיד הראשי.
השיר שבו נחטפת כריסטין הוא דואט בין כריסטין לבין הזמר הראשי, ובמצב זה - הפנטום.
הפלת הנברשת, אחד מרגעי השיא של המחזמר והספר כאחד, מתרחשת בספר לאחר שהפנטום גורם לקרלוטה לקרקר - הוא קורא "בשירתה היא עוד תפיל את הנברשת!" והנברשת מתרסקת.
במחזמר, אף על פי שקיימת סצנה דומה (אם כי הנברשת מתנדנדת במקום ליפול), הנברשת נופלת לאחר שהפנטום מגלה על אהבתה של כריסטין לראול, ובייאושו מרסק את הנברשת.
פנטום מאת סוזן קיי, סיפור מחודש של עלילותיו של הפנטום.
הפנטום של מנהטן מאת פרדריק פורסיית', המשך למחזמר של אנדרו לויד ובר (ולא של הספר המקורי), עליו מבוסס מחזמר ההמשך של ובר "האהבה לעולם לא מתה".
אחרי הדמדומים מאת אמנדה אשלי, כריסטין פיהאן ורונדה תומפסון
פנטום של שיקגו מאת לורי הרטר
מאחורי מסיכת הפנטום מאת רוג'ר איברט
פנטומס מאת מרטין ורוזלינד גרינברג
מלאך המוזיקה: סיפוריו של הפנטום מאת קארי הרנדז
ליל הפנטום מאת אן סטוארט
הפנטום של פריז מאת גוונית' מ.
ברנדט, המשך ל"כל האדפטציות של הפנטום"
מסע המסיכה מאת ננסי היל פטרגיל - המשך לספרו המקורי של לרו
מידווס, עוד המשך בו לכריסטין ולפנטום יש ילד
מאמן הקנרית מאת ניקולס מייר, בו שרלוק הולמס פוגש את הפנטום ומפרש מחדש את עלילת הרומן הבלשי של לרו
מסכות מאת טרי פראצ'ט, ספר מסדרת עולם הדיסק, פארודיה על ספרו של לרו
שרלוק הולמס ומלאך האופרה מאת סם סיציליאנו (1994), בו שרלוק הולמס ובן-דודו מגיעים לאופרה בפריז כדי לפענח את תעלומת הפנטום.
קסם לילי מאת שרלוט ויין אלן, מספר את עלילות הפנטום בתקופה מודרנית יותר.
בספר ערפדים הלומי-במה ורוחות רפאים נוספות מופיע הסיפור הקצר "יפת האופרה", אנתולוגיה המציעה סוף אלטרנטיבי לסיפור, ובו כריסטין נשארת אצל הפנטום למשך חמש שנים.
לצופה הישראלי ידועים שני עיבודי קולנוע לפנטום האופרה:
הראשון הוא "פנטום האופרה": סרט אילם משנת 1925 בכיכובו של לון צ'ייני.
הסרט מלווה במוזיקה שהוקלטה מאוחר יותר על הצילומים, אך ללא דיאלוגים.
סצנת הסיום של הסרט, בה הפנטום מהתל בכל ההמון הזועם שרודף אחריו, ידועה ביותר.
השני הוא "פנטום האופרה": עיבוד קולנועי מוזיקלי לגרסת המחזמר של אנדרו לויד ובר בבימויו של ג'ואל שומאכר ובכיכובם של ג'רארד באטלר ואמי רוסום.
מפלצת בפריז סרט הנפשה צרפתי משנת 2011 המבוסס באופן רופף על "פנטום האופרה" ובמקום בן אנוש הוא מוצג כפשפש שעבר מוטציה.
המוזיקה שהלחין אנדרו לויד ובר לגרסת המחזמר שהעלה ב-1986 הפכה להיות המזוהה ביותר עם פנטום האופרה.
להקת ההבי מטאל Iron Maiden כתבה שיר על הפנטום באלבומה "איירון מיידן" מ-1980.
הלהקה Me First and the Gimme Gimmes הקלידה גרסת פאנק רוק (Punk rock) לשיר הנושא מהמחזמר של אנדרו לויד ובר, והוא יצא באלבום Are a Drag מ-1999.
להקת המטאל Iced Earth כתבה שיר בשם The Phantom Opera Ghost ובו דואט מצמרר ומפתיע בין הפנטום לכריסטין.
השיר יצא לאור באלבום Horror Show מ-2001.
להקת הרוק הגותי Dreams of Sanity ולהקת המטאל הסימפוני Nightwish הקליטו גרסת כיסוי לשיר הנושא מהמחזמר של אנדרו לויד ובר, שזכה להצלחה גדולה בקרב מעריצי Nightwish ומעריצי המטאל הגותי.
אנדרו לויד ובר ואחיו ג'וליאן לויד ובר הלחינו גרסה תזמורתית לסיפור הפנטום, בשם Phantasia.
את הפנטום מנגן צ'לו (ג'וליאן לויד ובר) ואת כריסטין מנגן כינור (שרה צ'אנג).
בתקופה המודרנית, נהפך סיפור הפנטום לאגדת קאלט, שריכזה סביבה אגודות מעריצים מושבעים, הקוראים לעצמם Phantom Phans.
המושבעים שבמעריצים, מזדהים עמוקות עם דמותו של הפנטום, אריק, אבל המעריצים יכולים לאהוב גם דמויות אחרות.
מעריצים רבים מרותקים מכל דבר הקשור לפנטום, החל מדמותו המורכבת והטרגית של אריק, עבור במוזיקה שיצר לו אנדרו לויד ובר וכלה באלמנטים עיצוביים המזוהים עם הדמות: עוגב ענק, נרות ופמוטים, מסכות, גלימות שחורות מקטיפה, משי, נברשות גדולות ומפוארות ועוד.
מעריצי הפנטום ידועים גם בספרות המעריצים שהם כותבים.
הרבה ממעריצי הפנטום אף כתבו את גרסאותיהם לסיפור העלילה, ואחרים גם כתבו המשכים.
רוב הסיפורת מסוג זה מתפרסמת בעיקר באינטרנט ובאתרי מעריצים לפנטום, אך חלקם גם ראו אור ויצאו לספרים בדפוס.
מעריצה אחת כל כך אהבה את אגדת הפנטום עד ששנתה את שמה החוקי ל-Christine Daae, כשם הזמרת אהובתו של הפנטום.
פנטגרם הוא צורה גאומטרית של כוכב מחומש בעל 5 קודקודים של משולשים זהים שווי שוקיים כך שכל זווית קודקוד היא בת 36 מעלות.
המילה "פנטגרם" מגיעה מהמילה היוונית πεντάγραμμον (פנטגרמון), שם עצם של המילה πεντάγραμμος (פנטגראמוס), שמשמעותה היא "חמישה קווים".
השימוש בפנטגרם היה סמלי ביוון ובבל העתיקות.
לפנטגרם יוחסו יכולות כישוף, והרבה אנשים שעבדו אלילים ענדו תכשיט זה או אחר שיש עליו את הפנטגרם.
הנוצרים השתמשו לעיתים קרובות בפנטגרם כדי לסמל את 5 פצעי הצליבה של ישו, והפנטגרם מתקשר גם עם הבונים החופשיים.
הפנטגרם נקשר גם לכוכב נוגה, וגם לאלה ונוס.
הוא גם נקשר לאל הרומאי לוציפר, ששימש כאל הבוקר והידע.
קרוב לוודאי שהקשר הזה קשור לגילויים של אסטרונומים בתקופה הפרהיסטורית, שגילו שנוצרת צורה שדומה לפנטגרם שמורכבת בין השאר מכוכב נוגה.
כמו כן, הפנטגרם מסמל את היסודות שהם חלק מהלידה שלנו לתוך גוף האדם.
הקודקוד של הכוכב, פונה כלפי מעלה ומייצג את הנפש.
ארבעת הקודקודים האחרים מייצגים את ארבעת היסודות: אדמה, אוויר, אש ומים.
השימוש הידוע הראשון של הפנטגרם נמצא בכתבים של אנשי מסופוטמיה בסביבות 3000 לפני הספירה.
הפנטגרמים השומריים שימשו כסימול למספר מילים.
בלבט (מילון של הסימולים השומריים), הפנטגרם הוא מספר 306, כששניים מהקודקודים שלו פונים כלפי מעלה.
בפנטגרם של הבבלים, הקודקודים של הפנטגרם פונים ככל הנראה בסדר הזה: קדימה, אחורה, שמאלה, ימינה ו"למעלה".
לכיוונים הללו היה גם ככל הנראה משמעות אסטרולוגית, שמייצגים את חמשת הכוכבים: צדק, חמה, מאדים, שבתאי, ונוגה, "מלכת גן העדן", נמצאת למעלה.
הפיתגוראים קראו לפנטגרם Ὑγιεία (היגיאה, "בריאות".
זהו שמה של אלת הבריאות היוונית היגיאה נכדתו של אפולו אל השמש), וראו בפנטגרם שלמות מתמטית.
חמשת הקודקודים שימשו גם את הנאו-פיתגוראים בימי הביניים (שיש המתפלמסים על היותם פיתגורים כלל) על מנת לייצג את חמשת היסודות הקלאסיים:
הקודקודים סומנו באותיות היווניות υ-γ-ι-ε-α ולמרות זאת, הסדר (עם כיוון השעון או נגד כיוון השעון), והקודקוד הראשון, יכלו להשתנות.
היינריך קורנליוס אגריפה (אסטרולוג ואלכימאי גרמני) ואחרים, זיהו שהאותיות בהם השתמשו הפיתגוראים הם למעשה האותיות הראשונות של חמשת היסודות.
למרות זאת, יש לשים לב שהטענה של אגריפה לא בהכרח נכונה, מכיוון שעל-פי היסודות אותם תרגם אגריפה, המשמעות של אחת האותיות היא "חום" (הליה), שהיא לא יסוד, כי אם אפיון של היסוד אש.
אם אגריפה היה משתמש ביוונית עתיקה, שהיא השפה בה השתמשו הפיתגוראים, הוא היה יכול להשתמש במילה "אמפרסיס" כתרגום ליסוד אש.
הפנטגרם הפיתגוראי העתיק צויר עם שני קודקודים שפונים לכיוון מעלה, שמיצגים את העיקרון של פנטמיכוס.
המשמעות של פנטמיכוס היא "חמשת הלשכות", ידוע גם כ"פנטגונס", שהיה שמה של עבודה של מורו וחברו של פיתגורס פרכידס.
פנטמיכוס היה גם שמו של מקום המתקשר להופעתו של היקום.
מקומו של פנטמיכוס הוא בטרטרוס.
על פי הספר "סמלי הנצרות, עתיקים ומודרניים" מאת הת'ר צ'יילד, הפנטגרם מסמל את חמשת החושים.
כמו כן, אם האותיות S, L, A, V, S חרוטות בקודקודים של הפנטגרם, הפנטגרם מסמל בריאות (salūs בלטינית).
הפנטגרם מופיע על מגנו של סר גאווין בפואמה מהמאה ה-14 - סר גאווין והאביר הירוק.
בשנות ה-60 הקים אנטון לה-ויי את כנסיית השטן, דת אתאיסטית מודרנית.
הוא קיבל את השקפתו של אליפז לוי בנוגע לפנטגרם, והשתמש בפנטגרם העז אשר הופיע לראשונה בספר La Clef de la Magie Noire של סטניסלס דה גואיטה, אך ללא המילים "סמאל" ו"לילית" שנמצאות בפנטגרם העז המקורי.
סמליות הפנטגרם השטני מאת לה-ויי מועברת בטקס ההכנסה בסוד.
שלושת המשולשים התחתונים מסמלים גם את אי הקבלה של השילוש הקדוש, כלומר את דחיית הנצרות.
בקצות הפנטגרם, האותיות היווניות של הפיתגוראים מוחלפות באותיות העבריות שיוצרות את המילה 'לויתן', המתייחסת למפלצת המקראית אשר אומצה על ידי היהדות והנצרות כסמל לעבודת השטן ולמתנגדי האל.
בצורתו המוכרת הפנטגרם השטניסטי הוא הפוך (חוד למטה), לרוב מוקף בעיגול או שניים, ולעיתים מופיע עם ראשו של בפומט במרכזו.
שטניסטים אתאיסטים עושים שימוש בצורה כסמל להתנגדות לסדר העולם הנוצרי ובדמות השטן כדמות האדם המורד.
נאופגניסטים רבים, בעיקר ויקאנים, משתמשים בפנטגרם כסימן של תקווה, בדומה לסמלים של דתות אחרות.
למרות זאת, הפנטגרם אינו מסמל את הניאופגניזם, והוא משמש רק לעיתים נדירות על ידי ריקונסטרקיוניסטים.
השימוש הדתי של הפנטגרם מוסבר בדרך כלל על ידי התייחסות להבנה הנאו-פיתגורית מימי הביניים שחמשת הקודקודים מיצגים את ארבעת היסודות עם הוספת ה"רוח" כנקודה הגבוהה ביותר.
העיגול החיצוני שמקיף את הפנטגרם מפורש לעיתים כמי שאמור לאחד את כל היסודות ולהביאם להרמוניה.
הפנטגרם הנאו-פגאני מוצג באופן כללי עם קודקוד אחד שפונה מעלה, בין השאר בגלל הפנטגרם ה"הפוך" שמתקשר לשטניזם.
למרות זאת, בצורה היותר מסורתית של הויקה, הפנטגרם ההפוך מתקשר לטקס החניכה של אדם לדת (בדומה לברית המילה).
בהקשר הזה, אין קשר בין הפנטגרם ההפוך לבין שטניזם.
בגלל האסוציאציה שמתקבלת בעקבות השטניזם, ובגלל הגישה החברתית השלילית כלפי הנאו-פגניזם, בתי ספר רבים בארצות הברית אסרו על התלמידים הלומדים בבית ספר לענוד תכשיטים שמציגים את הפנטגרם, או ללבוש בגדים שמציגים את הפנטגרם.
למרות זאת, בבתי ספר ציבוריים, פעולות כאלו מצד ההנהלה נחשבים להפרה קשה של הזכות הראשונה של התלמידים: חופש הדת.
סמל הדרוזים הוא פנטגרם שצבוע ב-5 צבעים שונים, המסמלים את 5 הגבולות (סימבוליים ואבסטרקטיים): המוח, הנשמה, המילה, העבר והעתיד.
הפנטגרם היה אחד הסמלים העיקריים של ירושלים בין השנים 300 ל-150 לפני הספירה.
הפנטגרם מופיע בטביעה על ידיות קנקנים מהתקופה החשמונאית.
למעלה משישים טביעות כאלה התגלו, כאשר כשלושים מהן מאזור ירושלים.
שתי הידיות הראשונות הנושאות את הפנטגרם עם כיתוב קשה לפיענוח התגלו על ידי רוברט מקאליסטר בתל גזר, ולאחר מכן מעל 20 בחפירותיו בגבעת העופל.
הצעות שונות למקרא האותיות שסביב החותם הוצעו, עד שבשנת 1933 פרסם אלעזר ליפא סוקניק את דעתו כי את האותיות יש לקרוא כ"ירשלמ", הלוא היא ירושלים, דעה שאוששה עם מציאת חותמות נוספות, בהן השתמר הכיתוב בצורה ברורה יותר.
מתברר שסמל זה לקוח מחותמות שנתגלו על גבי קנקני יין מן האי כיוס במאות השישית והחמישית לפני הספירה ומהווה ביטוי לגידול הסחר וההשפעה היוונית בארץ ישראל של התקופה הפרסית.
הדעה הרווחת המזהה את הפנטגרם עם הביטוי "חותם שלמה" מקורה בטעות, ולא ידועים מקורות יהודיים המקשרים בין סמל זה לבין הביטוי הרווח.
לעומת זאת "חותם שלמה" המכונה בערבית "חאתם סלמאן" خاتم سليمان היה שם נרדף לסמל ההקסגרמה המכונה גם "מגן דוד" והוא מצוי באמנות המוסלמית של ימי הביניים ועד לעת החדשה.
הפנטגרם מופיע בסמלים ובשני דגלים לאומיים של מדינות - אתיופיה ומרוקו.
על פי איוון סאצ'ה, בדגל המרוקאי, הפנטגרם מיצג את הקשר בין האל למדינה.
כמו כן, יש הטוענים שהפנטגרמים בשני הדגלים (של מרוקו ושל אתיופיה) הוא למעשה הסמל של שלמה המלך.
גם סמלה של הקבוצה הטרוריסטית המרקסיסטית-לניניסטית הבריגדות האדומות, היה פנטגרם.
כמו כן, גם סמלה של הקבוצה הטרוריסטית המרקסיזם לניניסטית באדר מיינהוף היה פנטגרם.
מקובלת יותר בדגלים ובסמלים צורה של כוכב מחומש, שהוא למעשה פנטגרם שצבוע מבפנים, כלומר, לא ניתן להבחין בהבדלים בין המשולשים המרכיבים את הפנטגרם.
ברומן מימי הביניים "סר גאווין והאביר הירוק" ישנו פנטגרם על מגנו של סר גאווין.
בתרבות היפנית, הפנטגרם (ביפנית: 五芒星 - גוֹבּוֹסֱיי) נתפס כסמל לכוח מכושף; למרות זאת, כמדינה שאינה נוצרית בעיקרה, אין כל סטיגמה חברתית שקשורה לסמל, והפנטגרמים ההפוכים משמשים בחופשיות בסדרות אנימה כדי לייצג כשפים רבי-עוצמה.
במחזה פאוסט מאת יוהאן וולפגנג פון גתה, הפנטגרם מונע ממפיסטו לעזוב חדר בו הוא כלוא.
בספרו של דן בראון, צופן דה וינצ'י, הפנטגרם מייצג את ונוס.
בראון מציג את הפנטגרם כסמל אוניברסלי לייצוג מריה מגדלנה.
העובדה אינה נכונה מכיוון שהפנטגרם מיצג דברים רבים ושונים בתרבויות רבות ושונות .
פנטגרמים קשורים קשר הדוק למחומשים משוכללים.
כל פנטגרם יכול להתקבל על ידי מתיחת אלכסונים בתוך מחומש משוכלל, ובמרכזו של כל פנטגרם מתקבל מחומש משוכלל חדש, וכך ניתן להמשיך את הסדרה עד אין קץ.
גודלה של זווית פנימית במחומש משוכלל הוא 108 מעלות, ולכן הזווית בכל אחד מקודקודי הפנטגרם היא בת 36 מעלות כך שהסכום הוא 180.
קיימות סברות כי תוך התבססות על הקשר בין המחומש המשוכלל לפנטגרם, הוכיחו הפיתגוראים כי אין מידה משותפת לצלע ולאלכסון של המחומש (ולכן היחס ביניהם - יחס הזהב - הוא מספר אי רציונלי).
כלומר, אם מסמנים את קטעי הצלעות בצבעים כמו בתמונה שלפנינו, מתקבל כי היחס בין הקטע האדום לקטע הכחול שווה ליחס הזהב, כמו גם היחס בין הקטע הכחול לירוק, והיחס בין הקטע הירוק לסגול.
כמו המחומש, גם הפנטגרם הוא צורה סימטרית שחבורת הסימטריה שלו היא החבורה הדיהדרלית מסדר 10.
פנטהאוז או דירת גג היא דירה ב העליונה בבניין מגורים ולה צמודה מרפסת גג.
מקור המילה באנגלית: "house" (בית) ו־"pent" – שאילה מהמילה הרומאנית "appendere" (להצמיד), כלומר "בית עם הצמדה".
דירת הפנטהאוז היא בדרך כלל הדירה היקרה ביותר בבניין ולכן דירות אלה מאופיינות כדירות לאוכלוסייה במעמד חברתי גבוה.
אין בנמצא הגדרה מקצועית מחייבת, אך בשפה המקומית המושגים פנטהאוז ודירת גג מתייחסים לשני טיפוסי דירות שונים:
פנטהאוז – דירה השוכנת בראש הבניין ולה מרפסת גג הצמודה לחדר האורחים.
דירת הפנטהאוז גדולה יותר מהדירות תחתיה, ובדרך כלל משתרעת, יחד עם מרפסות הגג הצמודות אליה, על שטח הגדול מדירות טיפוסיות בבניין.
דירת גג שוכנת גם היא בראש הבניין, אך לעומת הפנטהאוז דירה זו זהה או כמעט זהה לדירות שתחתיה, ולה צמוד הגג הנמצא מעליה.
הדירה כוללת גרם מדרגות שמוביל אל הגג.
לעיתים יש חדר שינה אחד או יותר בקומת הגג.
דירות גג מצויות בבניינים יותר ישנים ונחשבות פחות אטרקטיביות מדירות פנטהאוז שמצויות בעיקר בבניינים חדישים.
דירת הפנטהאוז נחשבת לגדולה יותר ונוחה יותר (כוללת מפלס אחד, יציאה למרפסת הגג ישירות מהסלון), ולכן נחשבת למבוקשת יותר.
הפנטאתלון היה חלק מהמשחקים האולימפיים והפאן-הלניים ביוון העתיקה, וכן לתקופות מסוימות במשחקים האולימפיים המודרניים.
מקור השם פנטאתלון הוא מיוונית "חמש תחרויות".
חמש התחרויות היו סטאדיון (מרוץ רגלי קצר), היאבקות, קפיצה לרוחק, הטלת כידון וזריקת דיסקוס.
פנטאתלטים נחשבו לאתלטים המיומנים ביותר, ואימונם היה בדרך-כלל חלק משירות צבאי, מכיוון שכל אחת מחמש התחרויות נחשבה מועילה בקרב.
בתקופה הקלאסית, הייתה זו מסורת שכל התחרויות האלו התקיימו בעירום.
המנצח בסטאדיון נחשב האלוף של כל המשחקים, והיה בדרך-כלל השם היחידי שנשאר בזיכרונות היוונים לתקופה מסוימת, בעיקר בתחילת המשחקים.
אם אותו אדם זכה בקפיצה לרוחק, בזריקת דיסקוס ובהטלת כידון, לא היה צורך לערוך את תחרויות ההיאבקות והסטדיון, אף על פי שהן בכל זאת נערכו בנפרד.
ההיאבקות נערכה בזירת-חול, במהלך המשחקים האולימפיים, מחוץ למקדש של זאוס.
שאר המשחקים נערכו ב"סטאדיון" (אצטדיון), שמשמו נבע שם תחרות הריצה.
להיאבקות ולזריקת הדיסקוס היו חוקים דומים לכללים המודרניים, אך שאר התחרויות היו שונות.
מטילי הכידון השתמשו ברצועת עור שנקראה אמנטום להגדלת טווח הזריקה.
הסאטדיון היה ריצת ספרינט של כ-180 מטר, והיה יותר ארוך מריצת הספרינט המודרנית של 100 מטר.
הקפיצה לרוחק מהתקופה ההיא שונה מאוד מהגרסה של היום.
קופץ לרוחק השתמש במשקולות שנקראו הלטרס כדי לדחוף את עצמו לרוחק, וקפיצתו כללה כנראה חמישה ניתורים נפרדים, בדומה לקפיצה משולשת של ימינו.
למתחרים בהטלת כידון ובזריקת דיסקוס ניתנו חמישה ניסיונות לכל אחד.
רק התוצאה הטובה ביותר נרשמה.
אפשרי שדבר דומה נעשה גם בקפיצה לרוחק.
קרב חמש באתלטיקה במשחקים האולימפיים
במשחקים האולימפיים המודרניים, נערכו חמש תחרויות פנטאתלון לנשים, בין טוקיו 1964 למוסקבה 1980, שכללו ריצת 80 מטר משוכות, הדיפת כדור ברזל, קפיצה לגובה, קפיצה לרוחק וריצת 200 מטר.
לאחר מכן, הוא הוחלף על ידי ההפטאתלון.
במשחקים האולימפיים המודרניים, נערכו שלוש תחרויות פנטאתלון לגברים, סטוקהולם 1912, אנטוורפן 1920 ופריז 1924, שכללו ריצת 200 מטר, קפיצה לרוחק, הטלת כידון, זריקת דיסקוס וריצת 1500 מטר.
האולימפיאדה סטוקהולם 1912 ג'ים ת'ורפ
21 נק' ג'יימס דונהיו 29 נק' פרנק לוקמן קנדה 29 נק' אנטוורפן 1920 אירו לייטונן 14 נק' אוורט ברדלי 24 נק' הוגו לייטינין 26 נק' פריז 1924 אירו לייטונן 14 נק' אלמר שומפאי הונגריה 16 נק' רוברט לה-ג'נדר 18 נק'
התאחדות האתלטיקה הבינלאומית מארגנת תחרויות לנשים בקרב חמש באולם, במתכונת של קרב שבע, אך בהתאמה לתנאים הקיימים לאולם, דוגמה לתחרות מעין זו היא אליפות העולם באתלטיקה באולם.
המקצועות שהן מתחרות: ריצת 60 מטר משוכות, קפיצה לגובה, הדיפת כדור ברזל, קפיצה לרוחק וריצת 800 מטר.
תחרות זו הייתה קיימת גם לגברים עד שנת 2000.
שיא העולם לנשים שייך לנפיסטו ת'יאם (), בתוצאה של 5055 נקודות ונקבע באליפות אירופה באולם שנערכה באיסטנבול, טורקיה ב-3 במרץ 2023
חמש האתלטיות הטובות ביותר בקרב חמש באולם
במשחקים האולימפיים נערכו תחרויות בפנטאתלון מודרני, המורכב מתחרויות בחמישה ענפים שונים: סיף (דקר), ירי באקדח מ-10 מטרים, שחייה ל-200 מטרים בסגנון חופשי, קפיצות ראווה, וריצת שדה ל-3,200 מטרים.
מאולימפיאדת סידני (2000) נוספה לראשונה תחרות גם לנשים.
שרון טל היא ספורטאית ישראלית שמתאמנת לייצג את ישראל באולימפיאדות הקרובות בקרב 5. באפריל 2021 ייצגה את ישראל בגביע העולם בקרב 5 בתחרות שהתקיימה בסופיה, בולגריה.
פנטהאוז הוא מגזין גברים שהוקם על ידי בוב גוצ'יונה, הוא שילב תחילה מאמרים בנושאי "לייף סטייל" לקהל יעד גברי עם תוכן של מגזין ארוטי.
החל משנות ה-90 התפתח להיות מגזין בעל תוכן פורנוגרפי בעיקרו.
על אף שמייסדו אמריקאי, המגזין הושק לראשונה ב ב-1965 ורק ארבע שנים לאחר השקתו החל להימכר גם בארצות הברית.
בשיאו הופץ המגזין מדי חודש ב-11 מהדורות במדינות ובשפות שונות במאות אלפי עותקים.
בתחילת שנות ה-2000 נכנס לקשיים כלכליים ונמכר ב-2004 על ידי גוצ'יונה.
אחר כך החליף בעלים עוד מספר פעמים.
מגזין "פנטהאוז" החל להתפרסם ב-1965, בבריטניה ובצפון אמריקה ב-1969, בניסיון להתחרות עם המגזין המצליח "פלייבוי" של יו הפנר.
גוצ'יונה הציעה תוכן סנסציוני יותר מזה של פלייבוי, והכתבות במגזין כוללות יותר תחקירים עיתונאיים לעומת הדגש היוקרתי שיישם הפנר ב"פלייבוי".
הכתבות כללו כיסויים על שחיתות ממשלתית ושערוריות שונות.
המגזין היה מוגבל במשאבים בתחילת דרכו, ובוב גוצ'יונה צילם באופן אישי את רוב הדוגמניות לגליונות המוקדמים של המגזין.
ללא הכשרה מקצועית, הוא יישם את הידע שלו בציור על טכניקת הצילום שלו, וביסס את מראה הפוקוס המפוזר והרך, שיהפוך לאחד מהסימנים המסחריים של התמונות של המגזין.
המגזין החל להציג לצד מאמרים, תמונות פורנוגרפיות, אשר נחשבו לבוטות בהשוואה לאלו של המגזינים הארוטיים של התקופה.
פנטהאוז הציג איברי מין נשיים ושיער ערווה, בעוד שאלו נחשבו לגסים מדי גם עבור ירחון ארוטי.
עם הזמן התמונות הפכו יותר ויותר בוטות וכללו גם יחסי מין מדומים ואיברי מין זכריים.
לאורך שנים פורסם במגזין טור ייעוץ של קסווירה הולנדר.
בשנים הראשונות המגזין זכה להצלחה עצומה, ובשנת 1982, גוצ'יונה נכלל בדירוג האנשים העשירים ביותר בארצות הברית של המגזין "פורבס", עם הון של 400 מיליון דולר.
ב-1986 הגיעה התפוצה שלו לשיא של כ-4.7 מיליון עותקים לגיליון.
ג'נרל מדיה, החברה-האם של המגזין, רכשה מגזינים נוספים, בעיקר בתחום הרכב.
אולם התפוצה של "פנטהאוז" החלה לרדת במהירות בשנות ה-90, ובמטרה להגדיל את התפוצה התכנים הפכו יותר פורנוגרפיים.
ההחרפה ההולכת וגוברת בתכניו הפורנוגרפיים לא הגדילה את התפוצה אך גרמה לחוסר רצון מצד חברות רבות לשכור מודעות פרסום בעיתון.
ההפסדים הובילו למספר ניסיונות לעדן את התוכן המופיע במגזין.
הניסיון הראשון היה השקתו מחדש בבריטניה תחת השם PH.UK.
מגזין זה שילב ראיונות עם ידוענים וכתבות אופנה עם תכנים ארוטיים.
ניסיון זה לא נמשך זמן רב, ו-PH.UK נסגר כשנה לאחר שנפתח.
בתחילת שנות ה-2000 צנחה התפוצה ל-650,000 עותקים לגיליון והוא נקלע למשבר כספי.
בתחילת שנת 2002 היו לחברת-האם של פנטהאוז' "ג'נרל מדיה", חובות בהיקף של 52 מיליון דולר (22.3 מיליון דולר יותר משווי נכסיה באותה עת), והיא המשיכה לרשום הפסדים.
כדי לכסות את החובות מכר בוב גוצ'יונה נכסים רבים שהחזיק, כולל את האחוזה שלו.
מיד עם הגשת הבקשה קיבלה קו אשראי של 5 מיליון דולר.
באוקטובר 2003 פורסם כי מגזין "פנטהאוז" מוצע למכירה במסגרת עסקה עם נושיו.
ב-13 בנובמבר 2004, גוצ'יונה התפטר מתפקידו כיו"ר ומנכ"ל פנטהאוז אינטרנשיונל, האם של "ג'נרל מדיה".
ובינואר 2005 הוועדה לניירות ערך ולבורסות של ארצות הברית תבעה אותו על הונאה חשבונאית.
לאחר שגוצ'יונה עזב, התכנים הפורנוגרפיים חזרו לצילומים "רכים" יותר, ללא איברי מין או הדמיית יחסי מין.
בינואר 2016, פורסם שהמגזין מפסיק לצאת במהדורה מודפסת, אלא רק דיגיטלית, אך פרסום המהדורה מודפסת נמשך בכל זאת.
בפברואר 2016, רכשה כוכבת הפורנו קלי הולנד את המגזין, אך החברה שלה הגישה בקשה להגנת מפני נושים - "צ'פטר 11" ב-11 בינואר 2018, עקב חובות כבדים.
ב-4 ביוני 2018 המגזין נרכש על ידי חברת WGCZ Ltd, מפעילת אתר הפורנו Xvideos, תמורת 11.2 מיליון דולר.
גיליון ספטמבר 1984 היה הגיליון השני הנפוץ ביותר בכל מכירות המגזינים בהיסטוריה ונמכר ב-5.3 מיליון עותקים.
המכירות הגבוהות נבעו מכך שבגיליון זה הופיעה מיס אמריקה, ונסה ויליאמס, בתמונות עירום בשחור לבן מתחילת קריירת הדוגמנות שלה.
ויליאמס הופיעה בתמונות עם דוגמנית נוספת, מה שהוליד שמועות על כך שהיא לסבית.
אותו הגיליון הפך לשנוי במחלוקת כאשר התברר שפורסמה בו גם כפולת-עמודים מרכזית בה הופיעה בעירום טרייסי לורדס.
לורדס, שהייתה באותה עת בת 15 בלבד, הערימה על מעסיקיה בעזרת רישיון נהיגה מזויף ופתחה בקריירה בתחום הפורנוגרפיה.
כיום אסור הגיליון להחזקה בארצות הברית בצורתו המקורית, כיוון שהוא נחשב לפורנוגרפיית ילדים.
בשנת 1989 החלה הפקתה של גרסה ישראלית של המגזין, ביוזמת אשת העסקים גליה אלבין, שהייתה בעלת הירחון הישראלי "מוניטין", לאחר שרכשה את מלוא הבעלות בו, מידי בעלי המניות האחרים.
אלבין יצרה שותפות עם אורי הופמקלר ואיציק ליכטנפלד, שקיבלו כבר קודם זיכיון להפקת גרסה ישראלית של "פנטהאוז".
אורי הופמקלר עבד כמאייר ב"מוניטין", עבר לאירופה ועבד כמאייר ב"פנטהאוז".
במקומו מונה נתן זהבי, שהחתים את אלבין על הסכם שלא תתערב בתוכן הירחון.
זהבי נקט בקו עריכה סנסציוני ולוחמני.
בין היתר ביצע ריאיון עם "הרבי מלובביץ" מנחם מנדל שניאורסון שעורר סערה בקהילה החרדית, כמו כן פרסם כתבה על מיכאל בן חורין, מנהיג ארגון "מדינת יהודה", שכללה קריקטורה פרובוקטיבית, שבעקבותיה הוצת בית הדפוס "גרפוליט" של קבוצת ידיעות אחרונות, בה הודפס הירחון.
לאחר מכן טלפן אלמוני לזהבי ולקח אחריות על ההצתה מטעם הארגון.
ביוני הודיעה על הפסקת הפקת העיתון לאחר שפעל בהפסד, וחוסר שביעות הרצון שלה מקו העריכה הסנסציוני של נתן זהבי, בעוד שמטרתה הייתה להפיק מגזין "לייף סטייל" קליל.
אלבין מכרה את הירחון שהמשיך לצאת עוד שנתיים עד שנסגר.
פנטארכיה (מיוונית πεντε - חמש ו-αρχη - ממשל) הוא כינוין של חמש הפטריארכיות המסורתיות בנצרות שהיו מרכזן של הכנסייה העולמית בעולם העתיק ולפני הפילוג הגדול ב-1054. מאוחר יותר הוחל הביטוי על קבוצות אחרות שמנו חמש פטריארכיות, ובהקשר הרחב הוא עשוי לסמן כל הקבץ של חמישה בעלי כוח שלטוני כלשהו.
ארבע מתוך חמש הפנטארכיות בעולם העתיק היו בתחומי האימפריה הביזנטית והחמישית הייתה בקיסרות הרומית המערבית:
הפטריארכיה של אלכסנדריה - כיום במצרים
הפטריארכיה של ירושלים - מפולגת בין השאר בין לטינית ויוונית-אורתודוקסית, כיום בישראל
הפטריארכיה של אנטיוכיה - כיום באנטקיה, טורקיה
הפטריארכיה של קונסטנטינופול - כיום באיסטנבול, טורקיה
הפטריארכיה של רומא - כיום באיטליה
במאה ה-4 כאשר הנצרות החלה צוברת כוח פוליטי והשפעה בקיסרות הרומית, נחשבו ערים אלה (למעט ירושלים) לחשובות בתחומה.
יש הסוברים כי פטריארכיית ירושלים הוכרה כמרכזית ונכללה ברשימה רק לאחר ועידת ניקיאה הראשונה בשנת 325, ואילו אלכסנדריה עשתה כן לאחר ועידת כלקדון ב-451 שהביאה לפרישת כנסיות המזרח.
לאחר הקמתה של פטריארכיית מוסקבה ב-1589 והשתחררותה מעולה של קונסטנטינופול, רווחה בקרב הזרם הנוצרי האורתודוקסי הנטייה להחליף את רומא במוסקבה ולצרפה לארבע הפטריארכיות האורתודוקסיות בארבע הערים המקוריות האחרות.
הכנסייה המערבית מצידה נקטה צעד דומה והעניקה את התואר לחמש הכנסיות הקתוליות בחמש הערים, אשר יוצגו באופן מסורתי על ידי חמש מהבזיליקות העיקריות:
בזיליקת לורנצו הקדוש מחוץ לחומות (Basilica di San Lorenzo fuori le mura) ברומא מייצגת את פטריארכיית ירושלים
במאה ה-19 כונו חמישה חברי פרלמנט שמאלנים איטלקיים אשר התנגדו לראש ממשלת איטליה אגוסטינו דפרטיס (Agostino Depretis) בשם זה.
הכינוי רווח במאה ה-18 ובמאה ה-19 לתיאור חמש המעצמות האירופיות בריטניה, צרפת, אוסטריה, פרוסיה ורוסיה.
באותה תקופה נעשה שימוש במושג גם לתיאור חמשת הכוחות העיקריים באימפריה המראטהית בדרום ומרכז הודו.
פנטאן, הידוע גם בשם אמיל הידריד, הוא פחמימן ממשפחת האלקאנים.
הפנטאן הוא תרכובת נוזלית המשמשת בעיקר כדלק וכממס.
המבנה שלו הוא קווי (לא מסועף), דומה לזה של בוטאן, אבל ארוך יותר באטום פחמן אחד.
פנטאן הוא אחד משלושה איזומרים מבניים בעלי הנוסחה המולקולרית C5H12, כאשר האחרים הם איזופנטאן ונאופנטאן.
ציקלואלקאן הדומה לפנטאן הוא ציקלופנטאן, אף על פי שהוא לא איזומר של פנטאן כי הנוסחה המולקולרית שלו שונה-הציקלופנטאן הוא איזומר של הפנטאנים.
מאחר שהפנטאן הוא הפחמימן הנדיף ביותר כנוזל בטמפרטורת החדר, נעשה בו שימוש רב במעבדה כממס שיכול להתאדות באופן נוח.
כמו כן מכיוון שהפנטאן לא קוטבי ואין לו קבוצה פונקציונלית, יכולת המסיסות שלו גרועה, ורק חומרים לא קוטביים או חומרים עשירים באלקילים מסיסים בתוכו.
כיהן כחבר הכנסת מטעם המפד"ל וכראש חבר המועצות הדתיות בישראל.
בצעירותו היה פעיל בתנועת צעירי מזרחי ומאוחר יותר שימש מזכירה הכללי של תנועת המזרחי וצעירי מזרחי במערב גליציה ובשלזיה.
מתוקף תפקיד זה היה חבר בהנהלה הארצית של תורה ועבודה בפולין.
היה חבר ועד הקהילות וורשה ושימש ציר בקונגרסים הציוניים.
בשנת 1948 עלה לארץ ישראל.
פעילותו התנועתית של שינמן נמשכה בארץ כמזכיר הכללי של הפועל המזרחי, לימים מפד"ל, במחוז תל אביב ויו"ר התנועה בתל אביב.
מטעם המפד"ל מונה לראש המועצה הדתית בתל אביב-יפו ונבחר לראש חבר המועצות הדתיות בארץ.
בשנים 1974–1981 כיהן שינמן כחבר הכנסת מטעם המפד"ל, לאורך הכנסת השמינית והתשיעית.
בשתי כהונותיו שימש סגן יושב ראש הכנסת.
משנת 1952 שיינמן השתייך לסיעה בראשות יצחק רפאל
עמד בראש בית הכנסת המרכזי בת"א בשדרות סמטס, מקום שבו התגורר, והיה בין יוזמיו ומקימיו והרוח החיה שבו.
שימש ראש הגבאים ובעל קורא בתורה במשך למעלה מ-50 שנה ומסר שיעורים רבים במשנה, בגמרא ובענייני דיומא, והכול בהתנדבות מלאה.
היה יקיר העיר ת"א בשנת 1989 תשמ"ט.
רעייתו שושנה (ראצה) שינמן (לבית פרנקל) אף היא הייתה ילידת קרקוב שבפולין, עברה עימו את מאורעות השואה, אף היא הייתה פעילה שלא על מנת לקבל פרס, הייתה חברת הנהלת תנועת הנשים "אמונה" שנקראה אז, ארגון הפועלות של הפועל המזרחי ויקירת התנועה.
ייסדה והקימה את בית הספר הדתי "מירון" בצפון ת"א.
קדם לכך גן דתי שהקימה בשכונת מגוריהם.
שושנה שינמן שימשה בבית הספר כיו"ר ועד ההורים.
כמו כן, ארגנה מתן שיעורי תורה לנשים בבית הכנסת המרכזי ברחוב סמאטס, שבעלה היה ממייסדיו.
דאגה לגייס את הנדבן צ'ארלס קלור מאנגליה לסייע בבניית בית הכנסת סמאטס ותרם לבניית בית לתנועת הנוער בני עקיבא, סניף צפון, על שפת הירקון בת"א.
שני מקומות אלו, קיימים ופעילים עד היום-בהחלט בזכותם.
בתו צביה נישאה לרב יוסף אפרתי.
בת נוספת שלו היא המחנכת והעיתונאית אסתר וסרלאוף.
בת נוספת היא לאה אטינגר הנשואה לאברהם, מורה ברעננה.
שמו מונצח ברחוב של מתחם המגורים היוקרתי "אביב בגימל" בשכונת רמת אביב ג' .
פנחס שניאורסון (ט"ז שבט ה'תרנ"ג, 2 בפברואר 1893 – ו' סיוון ה'תשל"ד, 27 ביוני 1974) היה מחלוצי העלייה השנייה, איש ארגון השומר וממייסדי ארגוני ההגנה בתקופת היישוב.
נולד בעיר רציצה ברוסיה, ליהודה לייב שניאורסון (רצ'יצ'ה), בן האדמו"ר שלום דובער שניאורסון (מרציצה) - נכד הצמח צדק, ולביילה, בת הרב מרדכי שניאורסון מוויטבסק גם הוא נכד הצמח צדק.
הוריו היו בני דודים שניים.
עלה לארץ ישראל בשנת 1908. תחילה עבד כפועל חקלאי וכשומר ביישובי יהודה והגליל.
התיישב במושב תל עדשים, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרף לישראל גלעדי במטרה ליישב את הגליל העליון.
לאחר חשיפת מחתרת ניל"י, נעצר ישראל גלעדי, ושניאורסון ביקש להיעצר במקומו, עבר עינויים ולבסוף נכלא בדמשק.
עם שחרורו ממעצר גויס שניאורסון לצבא האימפריה העות'מאנית, אך זמן קצר לאחר מכן ערק וברח לאודסה.
בשובו לארץ התיישב בכפר גלעדי, ובשלהי 1919 מונה מטעם למפקד ארגון ההגנה בכפר.
ביום הקרב על תל חי (1 במרץ 1920) שהה במקום, ועל פי מספר גרסאות הוא שהתיר את כניסתם של התוקפים הערבים.
למרות זאת, לאחר פציעתו של יוסף טרומפלדור שהיה המפקד, הועבר לרשותו הפיקוד על הקרב.
פעילותו בתחומי ההגנה נמשכה כחבר הגדוד העברי על שם טרומפלדור, חבר ארגון "הקיבוץ", מפקד באזור חיפה ועמק הירדן בעת מאורעות תרפ"ט, וכשומר בגוש עציון בשנות השלושים.
בהיותו חבר מפלגות "פועלי ציון" ו"אחדות העבודה", הצטרף לאחר הקמת מפא"י ל"פועלי ציון שמאל".
בשנת 1946 הצטרף ל"אחדות העבודה - פועלי ציון" ומאוחר יותר היה חבר מפ"ם, והיה מועמדה לכנסת הרביעית.
בשל התפלגות "פועלי ציון שמאל" עזב שניאורסון בשנות השלושים את כפר גלעדי ועבר לתל אביב, בה עבד בעירייה.
בשנים האחרונות לחייו השתתף בריאיון עם הצאצאים (איגוד הצאצאים של אדמו"ר הזקן) בשידורי ישראל, מוצש"ק יתרו כ"ד שבט תשל"ג, ובין השאר אמר:
לאחר קום המדינה עבד שניאורסון בשירות המדינה.
נפטר ב-1974 והובא לקבורה החלקת "השומר" בבית הקברות של כפר גלעדי.
בשורה הראשונה, הוצאת ספריית פועלים, 1978
מאחורי הקיר, ספר השומר, הוצאת דביר, 1957, עמודים 81–82
רבי פנחס שפירא מקוריץ (תפ"ו, 1726 – י' באלול תקנ"א, 1791) היה מתלמידיו הקרובים של הבעל שם טוב, מגדולי צדיקי החסידות במאה ה-18.
נולד בעיר שקלוב בשנת 1726, לרבי אברהם אבא.
אביו, אברהם אבא, היה בנו של פנחס בן משה, בן רבי שלמה אב בית הדין של סטאנוב, בנו של רבי נתן נטע שפירא בעל ה"מגלה עמוקות".
נקרא על שם סבו רבי פנחס שפירא, מגיד מישרים בשקלוב.
גדל והתחנך בעיר הולדתו, וכבן למשפחת ליטאית למדנית למד והעמיק בתלמוד ובפוסקים, וכבר בצעירותו רשם לעצמו חידושים ופלפולים שנדפסו מאוחר יותר בספר גבעת פנחס.
בנוסף רכש ידיעות בדקדוק ובספרי הפילוסופיה של ימי הביניים.
נישא לטריינא בת הרב יונה וייל מסלאוויטא (אחיינו של הקרבן נתנאל).
בעקבות עלילה שהעלילו על אביו בשקלוב נאלצה משפחתו לעזוב את העיר ולעבור למירופול שבאזור ווהלין, שם החל אביו שהיה מתנגד לחסידות להכיר את הבעל שם טוב, עד שהפך לתלמידו.
הבן, רבי פנחס, הלך בעקבות אביו ודבק בתנועה החסידית ובתורתה, ועם זאת, הוא נותר ייחודי בהשקפותיו ובדרכו החסידית.