tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משקיפי הבחירות האירופים הצהירו כי יש "חוסר עקביות סטטיסטית" בתוצאות הנשיאות שפורסמו, ומשלחת הפיקוח על הבחירות של האיחוד האירופי קראה לוועדת הבחירות "לפרסם נתוני תוצאות לכל קלפי כדי לאפשר ביקורת ציבורית על התוצאות", ובלעדי פרסום זה, היא טענה כי השקיפות נפגעה.
מרכז קרטר הציף גם הוא את הטענות, וכך גם ארצות הברית, בריטניה, אירלנד, גרמניה, צרפת והאיחוד האירופי.
נציב הבחירות הראשי של סיירה לאון, מוחמד קנווי קונה, אמר כי ייקח זמן להעלות את התוצאות המפורטות לאינטרנט.
הבחירות עצמן התנהלו ברובן באופן רגוע, על פי משקיפים מחבר העמים הבריטי, אם כי אישה אחת נהרגה במטה הקונגרס העממי לאחר שכוחות הממשלה ירו יריות וגז מדמיע בזמן שהמצביעים המתינו להכרזת התוצאות.
דיווחים לא מאומתים אחרים ציינו כי אחרים נפצעו או נהרגו גם בצפון המדינה.
הבחירות הכלליות בסנט לוסיה נערכו ב-26 ביולי 2021, לאחר שנדרשו על פי החוקה להיערך עד 12 באוקטובר 2021. המצביעים בחרו את כל 17 חברי .
התוצאה הייתה ניצחון ל, שזכתה ב-13 מתוך 17 המושבים בבית האספה, בעוד השלטת איבדה תשעה מתוך 11 המושבים שלה, התוצאה הגרועה ביותר שלה מאז 1997. היו אלה הבחירות הרביעיות ברציפות שבהן הובסה הממשלה המכהנת.
17 החברים בבית האספה נבחרו בשיטת הצבעה ראשונה זוכה במחוזות בחירה של נבחר יחיד לכל מחוז.
על פי החוקה, בחירות למושב חדש של הפרלמנט יכולות להתקיים לכל המאוחר 5 שנים ו-90 יום לאחר פתיחת המושב הקודם.
המושב הראשון לאחר הבחירות ב-2016 נערך ב-12 ביולי 2016, והותיר את המועד האחרון לבחירות הנוכחיות באוקטובר 2021. ראש הממשלה המכהן אלן צ'אסטנט העדיף תאריך מאוחר יותר, והצהיר באפריל 2021 על כוונתו להימנע מהתפרצות נוספת של מגפת הקורונה בסנט לוסיה.
ב-5 ביולי 2021 הוא הודיע כי הבחירות יתקיימו ב-26 ביולי.
ב-16 ביולי 2021, (UWP) הציגה מועמדים לכל 17 מחוזות הבחירה.
(SLP) הציגה מועמדים ל-15 מחוזות בחירה, ולא הציגה מועמדים בשני מחוזות בחירה שבהם חברי UWP לשעבר ניהלו קמפיין כמועמדים עצמאים.
מפלגת הירוקים הלאומית (NGP) הציעה מועמדים לשמונה מחוזות בחירה.
למרות שהמפלגות קיימו עצרות בחירות, הן הסכימו הדדית לא לאפשר שיירות רכבים במסגרת הקמפיינים, לאחר אזהרות מרשויות הבריאות בעקבות מגפת הקורונה.
ה-NGP נוסדה ב-23 במאי 2021. לקראת הבחירות, המפלגה הכריזה על ביטחון תזונתי כנושא המרכזי שלה, יחד עם רפורמות חוקתיות שה-UWP וה-SLP לא העבירו.
ה-NGP הציעה גם להגדיל את ההוצאה על שירותים חברתיים ותשתיות תיירות, במימון שיגיע על ידי הקמת תעשיית קנאביס חוקית.
הקהילייה הקריבית שלחה צוות של עשרה משקיפים לבחירות וכמו גם להצבעה המוקדמת ב-23 ביולי, ונתנה הערכה ראשונית חיובית.
צוות של חמישה חברים מחבר העמים הבריטי שיבח את ניהול הבחירות, אך מתח ביקורת על העדכון האיטי של פנקס הבוחרים.
ארגון מדינות אמריקה שלח צוות של שנים עשר משקיפים לבחירות.
ה-SLP הפכה שבעה מושבים, וזכתה ב-13 מתוך 17 מושבים בבית האספה.
ה-UWP שמרה על שני מושבים בלבד, אלה של ראש הממשלה ושל שר המסחר בראדלי פליקס, בעוד ששני חברי ה-UWP לשעבר שהתמודדו כעצמאיים, סטיבנסון קינג וריצ'רד פרדריק, זכו במושבים שלהם.
הבחירות הכלליות של ניו זילנד בשנת 2023 נערכו ב-14 באוקטובר 2023 כדי לקבוע את הרכב הפרלמנט ה-54 של ניו זילנד.
המצביעים בחרו 122 חברים לבית המחוקקים החד-ביתי של ניו זילנד בשיטת ההצבעה של ייצוג יחסי מעורב, כאשר 71 חברים נבחרו מאזורי בחירה של חבר יחיד והשאר נבחרו מרשימות מפלגתיות סגורות.
מתוך 72 אזורי הבחירה, רק 71 מושבים אוישו, ואחד נוסף אחרי בחירות הביניים בפורט ואיקטו ב-2023, עקב מותו של אחד המועמדים.
שני נוספו עקב זכייתם של בשישה באזורי הבחירה, לעומת ארבעה מושבים בלבד ברשימה הארצית.
מושב אחד נוסף לאחר בחירות הביניים שהשלימו ל-123 חברי פרלמנט.
מפלגת הלייבור המכהנת, בראשות כריס היפקינס, הובסה בבחירות, כאשר המפלגה הלאומית מהמרכז-ימין, בהנהגת כריסטופר לקסון, הפכה למפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט החדש.
הבחירות היו התבוסה החמורה ביותר של ממשלה מכהנת בניו זילנד מאז הנהגת שיטת ההצבעה הנוכחית ב-1996, כאשר הלייבור נפלה מ-65 מושבים ברוב המוחלט הראשון אי פעם שמפלגה כלשהי זכתה בו בשיטה זו, ל-34 מושבים בלבד.
לעומת זאת, המפלגה הלאומית שיפרה את אחוז ההצבעה שלה ב-12%.
, מפלגת ומפלגת טה פאטי מאורי הגדילו כולן את אחוז הקולות שלהן, בעוד זכתה במספיק קולות כדי לחזור לפרלמנט לאחר שהודחה בבחירות 2020.
ראש הממשלה היפקינס הודה בליל הבחירות בהפסד וסלל את הדרך לממשלה בהנהגת המפלגה הלאומית בראשות לקסון.
כדי להקים ממשלה, המפלגה הלאומית נזקקה לתמיכת מפלגות ACT וניו זילנד תחילה.
ב-24 בנובמבר 2023 הודיע לוקסון על הקמת ממשלת קואליציה.
ב-27 בנובמבר 2023 הושבע לקסון לתפקיד ראש הממשלה על ידי המושלת הכללית סינדי קירו.
הבחירות הכלליות הקודמות שנערכו ב-17 באוקטובר 2020 הביאו לרוב למפלגת הלייבור, שזכתה ב-65 מושבים, מה שאפשר לה להמשיך את ממשלת הלייבור השישית בפרלמנט ה-53. שותפתם הקואליציונית מהפרלמנט ה-52, ניו זילנד תחילה, לא קיבלה מספיק קולות כדי לעבור את אחוז החסימה או לנצח באזורי בחירה, מה שהדיח אותם מהפרלמנט.
מאז הבחירות הקודמות, ההנהגה של מפלגת הלייבור והמפלגה הלאומית התחלפה.
כריסטופר לקסון החליף את ג'ודית קולינס כמנהיג המפלגה הלאומית ב-30 בנובמבר 2021. ראש הממשלה ג'סינדה ארדרן התפטרה ב-19 בינואר 2023 והוחלפה על ידי שר החינוך כריס היפקינס.
ניו זילנד משתמשת בשיטת הצבעה של ייצוג יחסי מעורב (MMP) כדי לבחור את 120 חברי בית הנבחרים.
כל מצביע מקבל שני קולות: אחד למפלגה פוליטית (הצבעת המפלגה) ואחד למועמד מקומי (הצבעת האלקטורים).
מפלגות שעוברות את אחוז החסימה (5% מקולות הבוחרים או מושב אלקטור אחד) מקבלות מושבים בבית הנבחרים ביחס לשיעור הקולות שקיבלו.
72 מתוך 120 המושבים מאוישים על ידי חברי הפרלמנט שנבחרו מ, כאשר המנצח בכל מחוז בחירה נקבע בשיטת הצבעה ראשונה זוכה (כלומר, המועמד עם הכי הרבה קולות מנצח).
גבולות האלקטורים בבחירות היו זהים לבחירות 2020, עם 65 אלקטורים כלליים (49 באי הצפוני ו-16 באי הדרומי) ו-7 אלקטורים מאורים.
הגבולות היו אמורים להיות משורטטים מחדש ב-2024, לאחר מפקד האוכלוסין של 2023.
את 48 המושבים הנותרים ממלאים מועמדים מהרשימה הסגורה של כל מפלגה.
אם מפלגה זוכה ביותר אלקטורים מהמושבים שהיא זכאית להם על פי הצבעת המפלגה במספר הקולות הארצי, נוצר מושב עודף.
במקרה כזה, המפלגה שזוכה במושבים עודפים שומרת על מספר מושבים שמתווסף ל-120 המושבים המחולקים באופן יחסי לפי ההצבעה הארצית.
חוק הבחירות בניו זילנד מאפשר גם ליצור מושב עודף אם מועמד מת בין פתיחת ההצבעה לסגירתה.
בבחירות הללו זה קרה לראשונה מאז אימוץ שיטת MMP (למעשה, מאז 1957).
מועמד מפלגת ACT במחוז פורט ווייקאטו, ניל כריסטנסן, מת ב-9 באוקטובר.
כתוצאה מכך, היה צורך לבטל את הצבעת האלקטורים, ובחירות ביניים במחוז נקבעו לנובמבר, כדי לבחור את חבר הפרלמנט של פורט ווייקאטו.
המצביעים בפורט ואיקטו המשיכו להצביע למפלגה בבחירות הכלליות.
מאחר שחוק הבחירות דורש ש-120 מושבים, לא כולל מושבים עודפים, יאוישו בבחירות הכלליות.
לפיכך, שיטת הבחירות קבעה שחבר פרלמנט נוסף ייבחר בבחירות הכלליות ואילו החבר שנבחר בבחירות הביניים בפורט ואיקטו היה מושב עודף על המספר הרגיל של חברי הפרלמנט.
המפלגה הפוליטית או גוש המפלגות עם רוב המושבים בבית הנבחרים מרכיבים את הממשלה.
מאז תחילת השימוש ב-MMP ב-1996, אף מפלגה לא זכתה במספיק קולות כדי לזכות ברוב מוחלט של מושבים עד הניצחון הסוחף של הלייבור ב-2020, שהעניק לה 65 מושבים.
כאשר אף מפלגה לא משיגה רוב, מפלגות נאלצו לנהל משא ומתן עם מפלגות אחרות כדי להקים ממשלת קואליציה או ממשלת מיעוט.
בבחירות הנוכחיות היו 123 מושבים, שלושה מהם עודפים, ולכן נדרשו 62 חברי פרלמנט כדי להשיג רוב.
אלא אם כן נקבעו בחירות מוקדמות או שתאריך הבחירות נקבע כדי לעקוף את קיומן של בחירות ביניים, בחירות כלליות נערכות אחת לשלוש שנים.
הבחירות הקודמות נערכו ב-17 באוקטובר 2020.
על המושל הכללי להוציא תוך שבעה ימים ממועד פקיעת הפרלמנט הנוכחי או פיזורו.
על פי סעיף 17 ל, הפרלמנט פוקע שלוש שנים "מהיום שנקבע להחזרת הצווים שהוצאו לבחירות הכלליות האחרונות הקודמות לחברי בית הנבחרים, ולא יותר".
עם זאת, היה מקובל על הפרשנים הפוליטיים, התקשורת וועדת הבחירות כי הבחירות יתקיימו בסוף 2023. ב-19 בינואר 2023, ראש הממשלה ג'סינדה ארדרן הכריזה על יום שבת 14 באוקטובר 2023 כמועד הבחירות.
ב-30 באוגוסט 2023 הודיע ראש ממשלת אוסטרליה אנתוני אלבניזי כי יתקיים ב-14 באוקטובר 2023. המשמעות היא שעשרות אלפי הצביעו בשני קלפיות באותו יום.
באוסטרליה יש את המספר הגדול ביותר של גולים ניו זילנדים בעולם, עם 530,491 ילידי ניו זילנד החיים באוסטרליה נכון למפקד האוכלוסין האוסטרלי של 2021, המהווים 2.1% מכלל אוכלוסיית אוסטרליה.
ההצבעה מחוץ למדינה נפתחה ב-27 בספטמבר, כאשר למצביעים היה עד השעה 19:00 ב-14 באוקטובר (שעון ניו זילנד; UTC+13) כדי להצביע.
74 אתרי הצבעה הוקמו מחוץ לניו זילנד, כולל 10 באוסטרליה, ארבעה בסין, ארבעה בארצות הברית ואחד בבריטניה.
למצביעים ניתנה גם האפשרות להוריד את פתקי ההצבעה שלהם מ-"vote.nz", ולהעלות אותם לאתר.
ב-27 בספטמבר אישרה ועדת הבחירות כי ל-78,000 מצביעים יש כתובות מחוץ למדינה.
ההצבעה המוקדמת החלה ב-2 באוקטובר 2023, עם 1,376,366 קולות מוקדמים.
מדובר בירידה משמעותית לעומת הבחירות הכלליות ב-2020, שבהן הצביעו 1,976,996 קולות מראש, אך עדיין יותר מ-1,240,740 הקולות המוקדמים שניתנו לבחירות 2017.
ב-6 באוקטובר דיווח כי 2,600 קלפיות יוקמו ברחבי ניו זילנד לקראת הבחירות הכלליות ב-2023. בעוד ש-800 מהקלפיות הללו ייפתחו מוקדם, 265 לא יהיו פתוחות ביום ההצבעה.
מבין הקלפיות הללו שנפתחו רק במהלך ההצבעה המוקדמת, 61 היו ממוקמות באזורי בחירה כפריים ו-204 היו ממוקמות באזורי בחירה אזוריים ועירוניים.
בתגובה, ועדת הבחירות פרסמה הצהרה כי ימי ושעות הפתיחה של קלפיות נקבעו על ידי מספר גורמים, כולל המיקום הספציפי, ומצב כוח האדם והביקוש המקומי.
התוצאות הרשמיות, כולל קולות מיוחדים וספירה חוזרת של הקולות הרגילים, פורסמו על ידי ועדת הבחירות ב-3 בנובמבר 2023, 20 יום לאחר הבחירות.
שיעור ההצבעה הכולל עמד על 78.2%.
נמוך משיעור ההצבעה של 82.2% בבחירות הכלליות ב-2020. שיעור ההצבעה בקרב המאורים עמד על 70.3%, ירידה מ-72.9% בבחירות הכלליות ב-2020.
+סיכום הבחירות לבית הנבחרים ב-14 באוקטובר 2023מפלגהרשימות המפלגותהצבעת האלקטוריםסה"כ
הבחירות הכלליות בקמבודיה נערכו ב-23 ביולי 2023 ובהם נבחרו חברי .
(CPP) החזיקה בכל המושבים בפרלמנט לפני הבחירות.
התוצאה הייתה ניצחון סוחף למפלגה, שזכתה ב-120 מתוך 125 המושבים.
מפלגת זכתה בחמשת המושבים הנותרים, התוצאה הטובה ביותר שלה מאז 2003.
ב-26 ביולי 2023 הודיע הון סן כי יפרוש מתפקידו בעקבות הקמתה של הממשלה החדשה, כאשר בנו הון מאנט יתפוס את מקומו.
הישיבה הראשונה של הפרלמנט החדש נקבעה ל-21 באוגוסט 2023 ואילו הממשלה החדשה הושבעה יום לאחר מכן, ב-22 באוגוסט.
הון מאנט מונה רשמית על ידי המלך ב-7 באוגוסט, אך הוא והקבינט שמינה היו כפופים להצבעת אמון של האספה הלאומית ב-22 באוגוסט.
הון סן היה ראש ממשלת קמבודיה בגלגוליה השונים מאז ינואר 1985. מאז , הוא ביסס את כוחו, מה שהביא לשלטון אוטוריטרי והגיע לשיאו בהקמת מערכת חד-מפלגתית דה פקטו ב-2018, לאחר שבית המשפט העליון של קמבודיה, שהיה נאמן לו, אסר את התמודדותה של מפלגת האופוזיציה הגדולה ביותר, .
הון סן אושר כמועמד המפלגה לראשות הממשלה בבחירות 2023 במהלך הקונגרס ה-43 של המפלגה.
הוועדה המרכזית גם אישרה פה אחד את הון מאנט, בנו של הון סן, כמועמד העתידי של המפלגה לראשות הממשלה.
הון סן נשבע בפומבי להישאר בתפקידו עד לאחר בחירות 2028, אם כי העברת השלטון לבנו בין 2023 ל-2028 לא נשללה לחלוטין.
למרות כמה ליקויים, במיוחד במהלך ההתפרצות הנרחבת של מגפת הקורונה בתחילת 2021, הממשלה זכתה לשבחים על תגובתה למגפה, ועל תוכנית חיסונים מוצלחת, כאשר למעלה מ-80% מהאוכלוסייה חוסנה באופן מלא עד ינואר 2022.
הבחירות הקהילתיות ב-2022, שהביאו ניצחון סוחף וצפוי עבור המפלגה הקומוניסטית, נתפסו כהכנה לבחירות הכלליות.
בהתבסס על התוצאות, המפלגה הקומוניסטית חזתה שהיא תזכה ב-104 מושבים או 83.20%, ו תזכה ב-21 מושבים או 16.80%.
עם זאת, לאחר מכן, דובר המפלגה הקומוניסטית אמר כי המפלגה תתמקד בהשגת 90% מהמושבים (120).
ב-15 במאי 2023, רישומה של מפלגת אור הנרות נדחה רשמית על ידי ועדת הבחירות הארצית, בנימוק של אי הגשת מסמכי רישום מתאימים.
ב-3 במרץ 2023, הנשיא לשעבר של מפלגת ההצלה הלאומית של קמבודיה, , נידון ל-27 שנות מאסר בגין קשירת קשר לכאורה עם מעצמות זרות להפלת הממשלה.
בית המשפט גזר את דינו ומנע ממנו התמודדות פוליטית.
סוקה לא נכלא מיד, אלא הוגבל למאסר בית בפיקוח בית המשפט.
פסק הדין ספג גינויים מצד ארגוני זכויות אדם, שגרירות ארצות הברית ונציב זכויות האדם של האו"ם.
חוקת קמבודיה קובעת כי האספה הלאומית נבחרת לתקופות כהונה של 5 שנים מ-25 מחוזות בחירה מרובי חברים, על ידי ייצוג יחסי ברשימה סגורה.
המושבים מחולקים על פי שיטת ג'פרסון והבחירות אמורות להתקיים ביום ראשון הרביעי של חודש יולי.
כל האזרחים מגיל 18 ומעלה זכאים להצביע.
ועדת הבחירות קבעה מועד אחרון להגשת בקשה לרישום כמשקיף בין-לאומי ב-19 ביולי 2023. 333 משקיפים זרים מ-65 מדינות ומוסדות בין-לאומיים אושרו כמשקיפים.
יו"ר , ראש ממשלת גינאה ביסאו נונו גומז נביאם ונשיא ניגריה לשעבר ד"ר גודלאק ג'ונתן, יחד עם המשלחת הפרנקופונית לפיקוח על הבחירות (MEF) ולה פרנקופוניה (OIF) היו בין המשקיפים הבולטים.
דובר הוועדה הודיע גם כי יותר מ-88,000 משקיפים לאומיים מ-121 מוסדות ישתתפו בפיקוח על הבחירות ועל ספירת הקולות, כולל כמה משקיפים ממדינות שכנות במזרח אסיה.
על פי הדיווחים, שיעור ההצבעה עמד על 84.59%, עלייה של 1.57% מ-83.02% המדווחים בבחירות 2018. נטען כי במחוזות מסוימים היו גשמים עזים ורוחות חזקות בשעות אחר הצהריים שמנעו ממצביעים להגיע לקלפיות, וכמו כן כי מזג האוויר הגרוע ניתק את הקלפיות מהאינטרנט וגרם להפסקות חשמל.
סיבות אחרות, כמו מהגרי עבודה שלא קיבלו יום חופש כדי להצביע ובעיות בריאותיות צוינו גם הן כחלק מהסיבות לשיעור ההצבעה הנמוך.
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2004 התקיימו בחירות מקדימות רק במפלגה הדמוקרטית.
במפלגה הרפובליקנית לא היו לנשיא ג'ורג' ווקר בוש מתחרים.
הווארד דין (פרש ב-18 בפברואר)
וסלי קלארק (פרש ב-11 בפברואר)
ג'ו ליברמן (פרש ב-3 בפברואר)
דיק גפהארדט (פרש לאחר האסיפות באיווה)
קרול מוזלי בראון (פרשה בתחילת ינואר 2004)
בתחילת 2003 המועמדים הבולטים היו:
הסנאטור ג'ו ליברמן מקונטיקט – המועמד לסגנות הנשיא בשנת 2000
ג'ון קרי – סנאטור ותיק ממסצ'וסטס
חבר בית הנבחרים ממיזורי ריצ'רד גפהארט – יו"ר הקונגרס בשנות ה-90 שניסה כבר להתמודד למינוי בשנת 1988
אולם בקיץ של 2003, עם הסתבכות המלחמה בעיראק, עלה כוכבו של מושל ורמונט לשעבר, הווארד דין – המועמד הרציני היחיד, שהתנגד ליציאה למלחמה.
בנוסף תרמו לנסיקתו השימוש החדשני שלו באינטרנט הן ככלי ליצירת קהילה ולמשיכת קהל שלא הצביע בעבר, והן ככלי לגיוס תרומות קטנות אך רבות.
לקראת תחילת הבחירות הוא התייצב בראש הן בסקרים והן בסכום הכסף שהקמפיין שלו הצליח לגייס.
עוד מתמודד בולט שהצטרף היה הגנרל וסלי קלארק, המפקד הכללי של נאט"ו בתקופת המלחמה בקוסובו.
תפקידו כפרשן של CNN בתקופת המלחמה בעיראק תרמה לפופולריות שלו, אולם הוא היה חסר כל ניסיון פוליטי.
באיווה מתקיימות אספות בחירה (caucuses) שבוחרות צירים לוועידה המדינתית.
ועידה זו בוחרת את 45 צירי המדינה לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית.
בניגוד לבחירות מקדימות (פריימריז), ב"אספות בחירה" המצביעים באים ביחד, בשעה מסוימת אחה"צ לאספות שנערכות במוסדות ציבוריים ואף בבתים פרטיים בכל אזור בחירה.
אחרי דיון המתכנסים מתחלקים למחנות, ועל פי החלוקה הזו קובעים את חלוקת הצירים של כל מועמד בוועידת המפלגה המדינתית.
בשבועות האחרונים לפני ההצבעה הסתמן במדינה מאבק צמוד בין דין לגפהארט, עם יתרון לדין.
אולם בימים האחרונים לפני הבחירות התחזקו קרי ואדוארדס, ולבסוף ניצחו בהפרש משכנע, שמזניק את מועמדותם לקראת המשך הבחירות בניו המפשייר.
גפהארט ממיזורי השכנה, היה חייב לנצח באיווה.
דין הגיע במקום שלישי די חלש, אבל יותר משפגעו בו התוצאות, פגע בו הנאום שלו בתום יום הבחירות, בו הוא הפגין עודף התלהבות שנתפס בטלוויזיה כהיסטריה וחוסר שליטה.
בעקבות כך הנאום שלו קיבל את הכינוי "I have a scream" (כפרפרזה על הנאום המפורסם של מרטין לותר קינג)
תוצאות (אחוזים של הצירים לוועידה המדינתית, בסוגריים – צירים לוועידת המפלגה הארצית)
וסלי קלארק וג'ו ליברמן לא רצו באיווה.
27 בינואר - ניו המפשייר
בניו המפשייר יש בחירות מקדימות (פריימריז).
אלה הפריימריז הראשונים במרוץ, והמועמדים בדרך כלל מקדישים בשנה שלפניהם זמן רב במדינה קטנה זו.
ההיסטוריה מראה שבשביל לקבל את מינוי המפלגה על המועמדים לקבל את אחד משני המקומות הראשונים בבחירות אלו.
ג'ון קרי, ממסצ'וסטס, והאוורד דין מוורמונט השכנות היו חייבים להראות תוצאות טובות ולנצח בבחירות מקדימות אלה בשביל לשרוד במרוץ.
ואכן קרי ניצח, תוצאה של המומנטום שצבר מאז הניצחון באיווה.
דין, שתוצאות הבחירות באיווה מחקו את יתרונו בין לילה, הצליח לשפר את מעמדו - אך זה הספיק רק למקום שני די מרוחק.
קלארק ואדוארדס הגיעו במקום השלישי והרביעי בצמידות, מה שאיפשר גם להם להמשיך במרוץ ולנסות להראות את כוחם בדרום ארצות הברית - משם באו.
תוצאות (באחוזים מקולות המצביעים, בסוגריים - צירים לוועידה)
בחירות מקדימות במדינות: קרוליינה הדרומית, מיזורי, דלאוור, אוקלהומה, ואריזונה.
אספות בחירה בניו מקסיקו ובדקוטה הצפונית.
המנצח הגדול היה ג'ון קרי, שהעקבות ה"מומנטום" שקיבל בבחירות בניו המפשייר, זכה בחמש מתוך שבע ההתמודדויות.
מנצח נוסף היה ג'ון אדוארדס שניצח ברוב משכנע בקרוליינה הדרומית, המדינה בה נולד ומדינה שכנה למדינה אותה הוא מייצג בסנאט, והגיע במקום שני צמוד באוקלהומה.
בכך הוא הוכיח את כוחו בדרום.
וסלי קלארק ניצח ברוב דחוק באוקלהומה.
הווארד דין כלל לא ניסה להתמודד ברצינות, ואכן לא זכה באף מדינה ואף לא הגיע במקום שני.
ג'ו ליברמן שקיווה לנצח בדלאוור, פרש בעקבות התוצאות המאכזבות .
התוצאות (אחוזים מהקולות למועמדים המובילים, ובסוגריים מספר צירים לוועידה)
אספות בחירה במישיגן ווושינגטון .
כצפוי, ג'ון קרי ניצח גם במדינות אלה ברוב גדול, והווארד דין הגיע במקום השני.
מדינה עם אחוז גבוה של מתנגדים למלחמה בעיראק, שבה אפילו קוסיניץ' - המועמד הקיצוני ביותר בהתנגדותו למלחמה זכה באחוז נכבד מהקולות.
אולם גם פה הווארד דין לא הצליח לגבור על קרי:
קרי ניצח בשתי המדינות, והוכיח שהוא מסוגל לנצח בדרום מועמדים דרומיים.
אדוארדס הגיע במקום שני בשתי המדינות, ובכך הראה שהוא המועמד הדרומי המוביל.
קלארק שהגיע רק למקום השלישי פרש מהמרוץ.
אספות בחירה בוושינגטון הבירה ובנבדה
ג'ון קרי זכה בבחירות, אולם ברוב קטן מהצפוי, כאשר במקום השני הגיע ג'ון אדוארדס בתוצאה קרובה, למרות הסקרים שהראו שהוא במקום השלישי.
תוצאה זו נתנה לקמפיין של אדוארדס תנופה מחודשת, והוא נשאר האלטרנטיבה היחידה לקרי.
אחרי שהווארד דין הגיע במקום שלישי מרוחק, הוא פרש מהמרוץ, אך השאיר את שמו בקלפיות, והבטיח להמשיך לקיים את הקמפיין כמנגנון לשינוי הפוליטיקה האמריקאית והמפלגה הדמוקרטית.
2 במרץ - יום שלישי הגדול
יום שלישי הגדול הוא היום המרוכז ביותר של בחירות מקדימות, בו ההתמודדות היא על 1150 צירים (מבין 4323 הצירים בוועידת המפלגה).
בחירות מקדימות בקליפורניה, ניו יורק, ג'ורג'יה, מסצ'וסטס, מרילנד, אוהיו, קונטיקט, רוד איילנד וורמונט, ואסיפות בחירה במינסוטה.
קרי ניצח בכל המדינות למעט ורמונט, שם זכה בניצחון שהייתה לו רק משמעות סמלית, מושל המדינה לשעבר, האוורד דין, שכבר פרש מהמרוץ.
בעקבות התוצאות פרש ג'ון אדוארדס מהמרוץ, וקרי הפך למעשה למועמד המפלגה.
הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית הן התהליך בו נבחרים מועמדי המפלגות הגדולות בארצות הברית לנשיאות המדינה בסדרה של התמודדויות במדינות ובטריטוריות שונות של ארצות הברית בחודשים פברואר עד יוני בשנת בחירות.
להלכה, מועמדי המפלגות לנשיאות נבחרים בוועידות הארציות של כל מפלגה שמתקיימות בקיץ, מספר חודשים לפני הבחירות הכלליות, ובתהליך הבחירות המקדימות נבחרים רק הצירים לוועידות אלה.
במהלך רוב ההיסטוריה האמריקנית מועמדי המפלגות אכן נבחרו בוועידות עצמן, אולם הרפורמות שנערכו לקראת הבחירות של 1972 גרמו לכך שכמעט תמיד זהות המועמד של כל מפלגה מתבררת עוד במהלך סדרת הבחירות המקדימות, ובכך הפכו ועידות המפלגות לאירועים סמליים ותעמולתיים.
מלכתחילה הליך הבחירות לנשיאות ארצות הברית לא היה אמור להיות מפלגתי, ולכן הליך בחירת המועמדים התפתח עם הזמן באופן לא מסודר.
בראשית המאה ה-19 מועמדי המפלגות לנשיאות נבחרו על ידי נציגי המפלגות בקונגרס.
שיטה זו נכשלה בבחירות של 1824 כאשר הייתה למעשה רק מפלגה גדולה אחת, המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, ושלושה מחברי המפלגה לא קיבלו את מרות החלטת המפלגה, כך שהתמודדו ארבעה מועמדים מאותה המפלגה.
בחירת המועמד על ידי ועידה, שבה צירים נבחרים מרחבי המדינה, החלה לקראת מערכת הבחירות של 1832. המפלגה הראשונה שנקטה בדרך זו הייתה המפלגה האנטי-מסונית הקטנה, ב-1831, ומיד אחריה אימצה את השיטה גם המפלגה הדמוקרטית.
רבים מהצירים מונו על ידי ה"בוסים" של מנגנוני המפלגה בכל מדינה, ובמידה רבה נשלטו על ידם גם בזמן הוועידה.
ההחלטות האמיתיות התקבלו מאחורי הקלעים במה שכונה "החדרים אפופי העשן" במשא ומתן ו"מסחר סוסים" פוליטי.
הנהגת הפריימריז בהם המצביעים בוחרים ישירות בצירים לוועידה, הייתה חלק מהרפורמות הפרוגרסיביות של תחילת המאה ה-20, ונועדו לשבור את כוחם של "הבוסים" המפלגתיים.
הפריימריז התקיימו לראשונה לקראת ועידת המפלגה הרפובליקנית ב-1912, בכתריסר מדינות.
אולם על אף שתאודור רוזוולט זכה ברוב ההתמודדויות, בחרה הוועידה, שרוב ציריה עדיין נבחרו בשיטה הישנה, בויליאם הווארד טאפט, שניצח רק בשלוש מההתמודדויות.
בעשורים הראשונים של קיום הפריימריז השפעתם הייתה מוגבלת.
רק מיעוט של הצירים נבחרו בפריימריז, ובמקרים רבים גם בפריימריז נבחרו צירים לא מחויבים.
ב-1952 הפריימריז החלו להוות גורם משמעותי: במחנה הדמוקרטי הפסדו של הנשיא הארי טרומן לסנטור אסטס קפובר בפריימריז בניו המפשייר שפתחו את עונת הפריימריז הביאו לפרישתו מהמרוץ, אולם עדיין, על אף שקפובר ניצח ברוב הפריימריז הוא לא נבחר בוועידה למועמד המפלגה.
בצד הרפובליקני, ניצחונו של דווייט אייזנהאואר בניו המפשייר חיזק את מעמדו לקראת הוועידה, שבה ניצח אף על פי שבסופו של דבר הוא לא זכה ברוב הפריימריז של מפלגתו בשנה ההיא.
ב-1960 וב-1964 ועידות המפלגות בחרו במועמדים שאכן זכו ברוב הפריימריז שהתקיימו, אך עדיין ברוב המדינות לא התקיימו פריימריז.
המהפך חל בעקבות האירועים במפלגה הדמוקרטית ב-1968. ההסתבכות של ארצות הברית במלחמת וייטנאם הביאה לפרישתו של הנשיא לינדון ג'ונסון מהמרוץ, אחרי שבפריימריז בניו המפשייר ניצח את מתנגד המלחמה יוג'ין מקארתי ברוב קטן בלבד.
פרישתו של ג'ונסון הכניסה למרוץ את רוברט קנדי, ובהמשך עונת הפריימריז הוא ומקארתי התחרו ראש בראש, עד שקנדי נרצח ביוני.
בוועידה עצמה, שבה רוב הצירים לא נבחרו בפריימריז (שהתקיימו רק ב-13 מדינות), נבחר סגן הנשיא יוברט המפרי שכלל לא השתתף בפריימריז, דבר שהוביל לוועידה סוערת שלוותה בהפגנות ומהומות מחוץ לאולם הוועידה.
אירועים אלה הביאו להקמת ועדה בראשות הסנאטור ג'ורג' מקגאוורן וחבר הקונגרס דונלד פרייזר לבדיקת "מבנה המפלגה ודרך בחירת הצירים לוועידה".
הוועדה דרשה שכל הצירים ייבחרו בהליך גלוי, ובכך שמה קץ לאפשרות של "הבוסים" המפלגתיים לבחור צירים כראות עיניהם.
היא קבעה גם תקנות לייצוג שוויוני של שני המינים ושל מיעוטים בוועידות.
בעקבות המלצות הוועידה רוב המדינות עברו לבחור את ציריהם בפריימריז.
בעקבות הרפורמה במפלגה הדמוקרטית גם המפלגה הרפובליקנית אימצה נהלים דומים ובכך נולדה השיטה כפי שהיא מוכרת כיום.
במהלך שנות השמונים התבצעו עוד מספר רפורמות בהליך הבחירה במפלגה הדמוקרטית.
השתתפותם של צירי-העל בוועידה הונהגה בעקבות בחירתם של מועמדים קיצוניים יחסית, כמו מקגוורן וג'ימי קרטר, ואחרי ועידה סוערת ב-1980 שבה טד קנדי ניסה ללא הצלחה לאפשר לצירים של קרטר לשנות את הצבעתם בטענה שלו יש יותר סיכוי לזכות בבחירות הכלליות.
רפורמה נוספת ארעה בעקבות מערכות הבחירות של 1984 ו-1988 וטענותיו של ג'סי ג'קסון ששיטת הבחירות קיפחה אותו ומנעה ממנו ייצוג הוגן.
עד אז צירים רבים היו משויכים לאזורי בחירה לקונגרס בכל מדינה, וחולקו כך שמי שזכה במחוז בחירה קיבל את כל הצירים שלו.
אחרי הרפורמה הצירים בכל מחוז בחירה חולקו בצורה פרופורציונלית.
רפורמה זו גרמה לכך שגם ניצחון משמעותי יחסית של מועמד בבחירות במדינה, עשוי להתבטא בהפרש קטן ביותר במספר הצירים.
בהתאם למסורת הפדרלית של ארצות הברית, הסמכות העיקרית לקביעת נוהלי הבחירות בכל מדינה נתונה לממסד המפלגתי בכל מדינה ומדינה.
בנוסף, בחלק מהמדינות, יש חקיקה ותקנות של הממשל המדינתי הנוגעות לבחירות.
הממסדים הארציים של כל מפלגה מופקדים על הקצאת מספר הנציגים של כל מדינה בוועידה, ויכולים להוסיף גם הם תקנות, אם כי לא תמיד הם יכולים לאכוף אותן.
השוני העיקרי בנוהלי הבחירות בין מדינה למדינה הוא סוג ההתמודדות.
ברוב המדינות נהוגות בחירות מקדימות (פריימריז) במתכונת רגילה: הצבעה חשאית בקלפי במקומות שפתוחים לאורך יום הבחירות.
אולם בחלק מהמדינות, ובמיוחד בקטנות שבהן, נהוגה שיטה אחרת של "Caucuses" – אספות בחירה, שבה מתכנסים הבוחרים בו זמנית באלפי אספות ברחבי המדינה.
גם דרכי התנהלות אספות הבחירה אינן אחידות.
במקרים רבים ההצבעה היא גלויה ולעיתים היא מתקיימת תוך כדי דיון.
שוני נוסף בין המדינות הוא בנושא מי זכאי להצביע.
מכיוון שבארצות הברית לא קיימת תעודת זהות, ההשתתפות בבחירות הכלליות כרוכה ברישום מוקדם בפנקס הבוחרים.
ברוב מדינות ארצות הברית, בעת הרישום לפנקס הבוחרים יכול האזרח להירשם כחבר באחת המפלגות, או כעצמאי.
בחלק מהמדינות יכולים להשתתף בבחירות המקדימות של כל מפלגה רק מי שרשום כחבר בה; באחרות, גם עצמאים יכולים להשתתף בהצבעה הפנימית באחת מהמפלגות; ויש מדינות בהן כל מצביע יכול לבחור להשתתף בהצבעה של אחת המפלגות גם אם הוא רשום כחבר במפלגה אחרת.
שוני חשוב, שהוא בעיקר בין המפלגות, הוא אופן חלוקת הצירים.
ברבות מהמדינות הפריימריז הרפובליקניים מתקיימים בשיטת "המנצח לוקח הכל", וזוכה בכל הצירים של אותה המדינה.
לעומת זאת, הדמוקרטים לרוב מחלקים את הצירים של כל מדינה בין המתמודדים, בהתאם לאחוז הקולות בהם הם זכו הן במחוזות השונים של כל מדינה והן במדינה בכללותה.
בנוסף לצירים שנבחרים בתהליך זה, ושמחויבים להצביע עבור המועמד שמטעמו נבחרו (והמכונים לכן "צירים מחויבים" - "pledged delegates"), יש גם צירים שממונים מתוקף תפקידם, ושיכולים להצביע על פי צו מצפונם.
במפלגה הרפובליקנית מספרם מצומצם - 3 לכל מדינה וטריטוריה, שמהווים בסך הכל כ-7% מהצירים .
לעומת זאת, במפלגה הדמוקרטית מספר הצירים הבלתי מחויבים גדול בהרבה, והוא מהווה כ-20% מהצירים, והם מכונים "צירי-על" ("Superdelegates").
הם כוללים את כל חברי הקונגרס והמושלים המכהנים מטעם המפלגה הדמוקרטית, את חברי הוועד הלאומי של המפלגה, ואת הנשיאים, סגני הנשיאים, יושבי ראש בית הנבחרים, מנהיגי הרוב והמיעוט בסנאט מטעם המפלגה לדורותיהם.
במהלך עונת הבחירות המקדימות רבים מהם מכריזים על תמיכתם במועמדים, אך הם אינם מחויבים בכך, ויכולים לשנות את דעתם בכל עת.
עונת הפריימריז מתקיימת מתחילת השנה ועד לתחילת יוני, לקראת הוועידות שמתכנסות בקיץ (בדרך כלל ביולי או באוגוסט).
את מועדי הבחירות בכל מדינה קובעים הממסדים המפלגתיים בכל מדינה, או הממשלים המקומיים בכל מדינה, והמרוץ מתקדם באופן מדורג לאורך העונה.
בשלבים המקדמיים של המרוץ יכולים להתחרות כעשרה מועמדים בכל מפלגה.
אולם אם יש מפלגה בה הנשיא המכהן מתמודד על תקופת כהונה נוספת מספר המועמדים שרצים נגדו נמוך בהרבה, או שאין כלל מתמודדים נגדו.
האופי המדורג של ההתמודדות מבצע תהליך סינון בו מסתמן מנצח מועמד אחד, או לפחות מתקבלים שני מועמדים מובילים שנמצאים במרוץ צמוד.
הצלחה בכל התמודדות נותנת למועמד תנופה ("מומנטום") לקראת ההתמודדויות הבאות.
לעומת זאת כישלון בהתמודדויות עצמן, כמו גם חוסר פופולריות בסקרים וחוסר יכולת לגייס תרומות, גורמים למועמדים לנשור מהמרוץ בהדרגה.
במקרים רבים מסתמן המנצח כבר באמצע ואפילו בתחילת עונת הפריימריז ושאר ההתמודדויות הופכות לסמליות.
החל מ-1972, אז לראשונה הפכו הבחירות המקדימות לגורם המכריע בתהליך הבחירה, התפתחה מסורת על פיה ההתמודדות הראשונה מתקיימת באיווה במתכונת של אסיפות בחירה (Caucuses) והשנייה בניו המפשייר במתכונת של בחירות רגילות.
כתוצאה מכך מקבלות שתי התמודדויות אלה תשומת לב רבה מצד רוב המועמדים, הם מבלים חודשים רבים במדינות אלו, ולבוחרים בהן ניתנת ההזדמנות להתרשם באופן בלתי אמצעי מהמועמדים.
כיוון שכל מדינה יכולה לקבוע את מועד הבחירות בה, קיימת מגמה של הקדמת ההצבעות.
מדינות רבות מנסות לקיים את הבחירות במועד בו הן עדיין רלוונטיות, וכך נוצרת תחרות בין המדינות בה כל מדינה מנסה להקדים את האחרת.
דבר זה גרם שתחילת ההתמודדויות זזה ממרץ, כפי שהיה מקובל בשנות ה-70 של המאה העשרים, עד לתחילת ינואר ב-2008. בנוסף, ב-2008 התקבצו מספר חסר תקדים של התמודדויות בתאריך מוקדם יחסית של ה-5 בפברואר (סופר טיוזדיי), כך שהמבנה המדורג של ההתמודדויות נפגע.
אולם לבסוף בשנה זו דווקא מדינות שדחו את מועד ההתמודדויות בהן, קיבלו יתר תשומת לב בצד הדמוקרטי, שכן המרוץ לא הוכרע עד לסופו, ואחרי הסופר-טיוזדיי מספר המדינות בהן נערכו התמודדויות בו זמנית בכל פעם היה נמוך יותר, וכך כל מדינה זכתה ליותר תשומת לב מהמועמדים ומהתקשורת.
השלב הראשון של מערכת הבחירות הוא ההכרזות של המועמדים על התמודדותם - הכרזה שלה מעמד משפטי מחייב.
לעיתים ההכרזה נעשית בשני שלבים, שהראשון הוא הקמת ועדת גישוש לזמן מה לפני ההכרזה הרשמית על המועמדות.
בתקופה הארוכה שבין התחלת הגשת המועמדויות לתחילת ההצבעות עצמן (במערכות הבחירות האחרונות שלב זה נמשך כשנה) המתמודדים מרבים לבקר במדינות בהן מתקיימות ההתמודדויות הראשונות, ובמיוחד בניו המפשייר ובאיווה.
כמו כן, מתקיימת במדינות אלה סדרה של עימותי בחירות, המשודרים ברשתות החדשות בכבלים ובתחנות הטלוויזיה המקומיות (אולם בדרך כלל לא ברשתות הארציות הגדולות).
בתקופה זו תמונת המרוץ מתחילה להתבהר על ידי מדידת הצלחות המועמדים בגיוס כספים, בגיוס הצהרות תמיכה (endorsement) של אנשי מפלגה בכירים, ובמיקומם בסקרים.
חלק מהמועמדים פורשים בשלב זה, עוד לפני התחלת ההצבעות עצמן.
אסיפות הבחירה באיווה (Iowa Caucuses)
החל מ-1972, ההתמודדות הראשונה בלוח הזמנים היא באסיפות הבחירה (Caucuses) של איווה.
ההתמודדות מסננת למעשה את המועמדים, ומסמנת בכל מפלגה עד שלושה-ארבעה מועמדים בעלי סיכוי להמשיך הלאה.
ניצחון, או הישג מפתיע לטובה בהתמודדות זו, נותן תנופה ("מומנטום") לקראת ההתמודדויות הבאות, ולא פעם שימש כמקפצה למועמדים שוליים ואף אלמונים, כגון ג'ימי קרטר ב-1976 ופיט בוטיג'ג' ב-2020.
ההתכנסויות לאספות הבחירה באיווה מתקיימות בקרוב ל-2000 מקומות ברחבי המדינה בשעות הערב.
בתהליך בכל מפלגה יכולים להשתתף מצביעים הרשומים כחברי מפלגה, אולם ניתן להרשם במקום כחבר מפלגה באופן מיידי.
הבחירות המקדימות בניו המפשייר הם בדרך כלל ההתמודדות השנייה בלוח הזמנים, ובכל מקרה הראשונה בה נערכים פריימריז (להבדיל מאספות בחירה).
בהצבעה בכל מפלגה יכולים להשתתף הן כאלה הרשומים כחברי אותה המפלגה, והן בוחרים הרשומים כעצמאיים.
לפריימריז בניו המפשייר יש מעמד של אבן בוחן מרכזית במרוץ עוד מלפני הרפורמות של 1972, בתקופה בהן מרכז הכובד של הליך הבחירה היה בוועידה עצמה.
מעמד זה החל להתגבש ב-1952, כאשר הנשיא המכהן הארי טרומן הפסיד שם וזמן קצר אחרי זה פרש מהמרוץ על מועמדות מפלגתו לכהונה נוספת, ובצד הרפובליקני ניצח דווייט אייזנהאואר, שבהמשך אותה שנה זכה במועמדות ובבחירות לנשיאות.
למעט שתי ההתמודדויות הראשונות, סדר המדינות משתנה ממערכת בחירות אחת לשנייה.
בשלב זה מנסים המועמדים שנותרו לצבור "מומנטום" מניצחון בהתמודדות אחת להתמודדות הבאה, ומכלל ההתמודדויות הקטנות לקראת ה"סופר טיוזדיי".
מדינה שהצליחה במשך השנים ליצור לעצמה מעמד עקבי של מדינה חשובה אחרי איווה וניו המפשייר, במיוחד בהתמודדות במפלגה הרפובליקנית, היא קרוליינה הדרומית, בה מתקיימים פריימריז.
מאז 2008 העבירה נבדה את אסיפות הבחירה שלה לתקופה זו, והן משמעותיות במיוחד בהתמודדות במפלגה הדמוקרטית.
סופר טיוזדיי (Super Tuesday), "יום שלישי הגדול", הוא כינוי ליום שלישי שבו נערכות התמודדויות בו-זמנית במספר הרב ביותר של המדינות במהלך עונת הבחירות.
אין כללים קבועים ביחס לאירוע, ובכל 4 שנים התאריך והרכב המדינות המשתתפות בו עשויים להשתנות.
מכיוון שבוועידות המפלגה שממנות את המועמד של כל מפלגה יש צורך ברוב מוחלט של הצירים, המירוץ מסתיים למעשה כאשר אחד המועמדים זכה במספר של צירים מחויבים העולה על מחצית המספר הכולל של צירי הוועידה.
בדרך כלל עוד לפני הוועידה מסתמן רוב ברור לאחד המועמדים, והשאר פורשים או משעים את הקמפיין שלהם עוד לפני שהושג פורמלית רוב כזה.
גם אחרי שהושגה הכרעה בפועל ממשיכות ההצבעות להתקיים לפי הלוח המתוכנן, אולם המשמעות שלהן סמלית והן מושכות הרבה פחות תשומת לב ציבורית ותקשורתית.
תאורטית ייתכן מצב שבו כאשר יש יותר משני מועמדים, אף אחד מהם לא זוכה ברוב מוחלט וההכרעה מתקיימת בוועידה עצמה, תוך כדי מקח וממכר בין המועמדים השונים; אולם מצב כזה לא אירע מאז הרפורמות של ראשית שנות ה-70 שחיזקו את תפקידן של הבחירות המוקדמות.
גם כאשר יש שני מועמדים ייתכן שלא תושג הכרעה קודם לוועידה, בגלל הצירים הבלתי מחויבים ("צירי-העל"), שאינם חייבים להכריז על בחירתם מראש, וגם אם הכריזו עליה, הם יכולים לשנות אותה עד רגע ההצבעה בוועידה.
ייתכן מצב שבו מגיעים לקו הסיום רק שני מועמדים, אולם איש מהם אינו מצליח לזכות בכמות של צירים מחויבים שעולה על מחצית המספר הכולל של הצירים.
גם במרוץ הדמוקרטי של 2008 נוצר מצב דומה, שבו ברק אובמה זכה ברוב הצירים הרגילים, אך רוב זה לא היווה מחצית ממספר הצירים הכולל.
אולם בניגוד למרוץ של 1984, יריבתו העיקרית של אובמה, הילרי קלינטון, הכריזה על השעיית מסע הבחירות שלה ימים ספורים אחרי ההתמודדות האחרונה.
ועידות המפלגות מתכנסות בחודשי הקיץ - יולי, אוגוסט, או תחילת ספטמבר, למשך ארבעה ימים.
בוועידות מתקיימות הצבעות לבחירת מועמד המפלגה לנשיאות, ואחר כך לבחירת המועמד לסגנות הנשיא.
הצירים של כל מדינה מדווחים לראש המשלחת על הצבעתם, ואז מוקראים שמות המדינות, וראש המשלחת של כל מדינה מדווח על הצבעת המשלחת (ההליך מכונה "roll call").
על מנת לזכות בהצבעה יש צורך ברוב מוחלט ממספר הצירים הכולל.
אם אף מועמד לא זוכה ברוב כזה, נערכים סיבובי הצבעה נוספים, בהם הצירים יכולים לשנות את הצבעתם, עד שאחד המועמדים זוכה ברוב המוחלט.
אולם מאז הרפורמות של 1972 מעולם לא התקיים יותר מסיבוב הצבעה יחיד, והוועידות משמשות בעיקר לצורכי תעמולה.
ביומה האחרון של הוועידה נושא המועמד המנצח נאום בו הוא מקבל על עצמו את מועמדות המפלגה, ובכך הוא הופך למועמד הרשמי של המפלגה לנשיאות.
הבחירות המקדימות בניו המפשייר הן שלב מוקדם וחשוב במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית שנערכים מדי 4 שנים ב וב.
מאז 1952 במדינת ניו המפשייר נערכת ההתמודדות השנייה, לאחר אסיפות הבחירה באיווה, וכן ההתמודדות הראשונה המתקיימת במתכונת של בחירות מקדימות (פריימריז).
הבחירות המקדימות בניו המפשייר נמצאות בראשית לוח הזמנים של ההתמודדויות עוד מתחילת המאה ה-20, אולם בשנים הראשונות לרוב נבחרו בה צירים שלא היו מחויבים למועמד מסוים, והבחירות לא היו בעלות חשיבות רבה.
המקדימוֹת בניו המפשייר החלו לקבל את מעמדם המיוחד ב-1952, כאשר נשיא ארצות הברית המכהן הארי טרומן הפסיד במקדימוֹת בניו המפשייר, וזמן קצר אחרי זה פרש מהמרוץ על מועמדות מפלגתו לכהונה נוספת.
בצד הרפובליקני ניצח בניו המפשייר דווייט אייזנהאואר, שבהמשך זכה במועמדות ובבחירות לנשיאות.
ב, שנערכו על רקע הסתבכות ארצות הברית במלחמת וייטנאם וההתנגדות הציבורית לה, זכה הנשיא המכהן, לינדון ג'ונסון, ברוב דחוק יחסית (עבור נשיא מכהן) של 49% מול 42% לסנטור יוג'ין מקארתי שהתנגד להמשך המלחמה.
תוצאה זו גרמה בסופו של דבר לג'ונסון לוותר על המשך המרוץ כשלושה שבועות אחר כך.
ב-1972 המוביל המיועד במרוץ לנשיאות היה המועמד לסגן הנשיא מהבחירות הקודמות, אדמונד מאסקי.
הוא אומנם ניצח בניו המפשייר את ג'ורג' מקגאוורן, אך ברוב קטן מהצפוי, מה שהוביל לדעיכת מועמדותו של מאסקי והתנופה של מקגאוורן.
במיוחד פגעה במאסקי תקרית בה במהלך נאום בו הוא הגיב להתקפת אישיות עליו בעיתונות המקומית הוא נראה כאילו דמעות זולגות מעיניו.
אף על פי שהוא טען שהיה זה רק פתית שלג שנמס על עיניו, בעיתונות הוא הוצג כמי שנשבר ופרץ בבכי.
ב-1992 מילאו הבחירות המקדימות בניו המפשייר תפקיד חשוב בתהליך הבחירות בשתי המפלגות, ובשתיהן התגלה שהפער בין הציפיות לתוצאות חשוב לא פחות מהתוצאות עצמן.
במפלגה הדמוקרטית הגיע ביל קלינטון למקום השני עם 25% מהקולות אחרי פול סונגאס שזכה ל-33% מהקולות.
עם זאת, אנשי קלינטון הצליחו להציג את התוצאה כהישג עקב הגעתו של סונגאס ממסצ'וסטס השכנה וכן בשל פרשת ג'ניפר פלאוורס, שטענה כי ניהלה רומן עם קלינטון.
קלינטון הוצג כ-"comeback kid", והמומנטום שקיבל מהתוצאה בניו המפשייר הביא אותו לבסוף לזכייה במועמדות מפלגתו ובנשיאות עצמה.
בצד השני התמודד הנשיא המכהן ג'ורג' הרברט ווקר בוש מול איש הימין הקיצוני פט ביוקנן.
על אף הניצחון גילתה תוצאה מפתיעה זו את חוסר שביעות הרצון מהנשיא, ותרמה להפסדו של בוש בבחירות הכלליות לקלינטון.
בשנת 2000 ניצח ג'ון מקיין במפתיע במקדימוֹת של המפלגה הרפובליקנית ברוב גדול של 19% את יקיר הממסד הרפובליקני והמועמד המוביל ג'ורג' בוש הבן, בזכות הסנטימנט האנטי-ממסדי של רבים מהבוחרים בניו המפשייר, ובייחוד של מצביעים עצמאיים.
עם זאת, למרות ניצחון זה הוא לא הצליח לזכות במועמדות הרפובליקנית לנשיאות.
שמונה שנים אחר כך ניצחון נוסף של מקיין החזיר אותו למרוץ הרפובליקני בו דישדש, והיווה את תחילת דרכו לזכייה במועמדות המפלגה הרפובליקנית לבחירות הכלליות.
בפברואר 2016 ניצח ברני סנדרס במקדימוֹת של הדמוקרטים, ודונלד טראמפ ניצח במקדימות של הרפובליקנים.
כך גם קרה בבחירות המקדימות שנערכו ב-2020
בינואר 2024 ניצח דונלד טראמפ במקדימות של המפלגה הרפובליקנית בניו המפשייר, ובכך יהיה למועמד הראשון אי פעם שזכה 3 פעמים באופן רצוף במדינה זו.
הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית התקיימו במסגרת הבחירות המקדימות לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012. בבחירות ניצח מיט רומני, שנבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית.
[[קובץ:Republican Party presidential primaries results, 2012.svg|שמאל|ממוזער|350px|תוצאות הבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית.]]
במסגרת ההתמודדות התקיימו 56 מערכות בחירות במדינות ארצות הברית ומחוזותיה.
בבחירות ניצח מיט רומני לאחר ניצחונות שעתידים להבטיח לו את תמיכתם של 1,524 צירים, ובכך עבר את סף 1,144 הצירים הדרושים כדי לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית לבחירות לנשיאות ארצות הברית.
בתחילת מערכת הבחירות הצטייר מיט רומני כמועמד המוביל מהאגף הפחות שמרני של המפלגה.
מולו התייצבו מספר מועמדים שנתמכו על ידי החוגים השמרניים כתנועת מסיבת התה.
ההובלה של אגף זה עברה ממועמד למועמד, כשבשלבים שונים אנשים שלא תפסו תפקידים פוליטיים משמעותיים הובילו בסקרים.
כך היו המובילים השונים מישל בקמן, הרמן קיין, ריק פרי, ריק סנטורום וניוט גינגריץ'.
באסיפות הבחירה באיווה שהתקיימו ב-4 בינואר 2012 התמודדו 12 מועמדים.
ג'ון האנטסמן החליט להימנע מלהשקיע כספים וזמן בהתמודדות באיווה, לאחר שראה שסיכויו בסקרים נמוכים.
לפיכך החליט למקד את מאמציו במדינות הבאות.
תוצאות ההתמודדות היו צמודות ביותר: בתחילה הוכרז מיט רומני כזוכה, לאחר שלפי הספירה עקף את ריק סנטורום בשמונה קולות.
ה"ניצחון" במדינה הראשונה חיזק את רומני שאף ניצח בבחירות המקדימות בניו המפשייר.
אולם כעבור ימים אחדים ולאחר שהתקיימה ספירה חוזרת התברר כי סנטורום הוא זה שניצח בבחירות בהפרש של 34 קולות.
הישגו של סנטורום בולט במיוחד בהתייחס להערכה כי הוא לא נחשב למועמד בעל סיכויים גבוהים.
לאחר היוודע התוצאות הודיעה מישל בקמן, שזכתה בכחמישה אחוזים מהקולות, על פרישתה מהמירוץ.
בבחירות המקדימות בניו המפשייר, שהתקיימו ב-10 בינואר 2012, ניצח מיט רומני.
רומני היה מושלה של מסצ'וסטס, שכנתה של ניו המפשיר, ונחשב מועמד מוביל גם בסקרים שקדמו לבחירות.
ריק פרי בחר לדלג על המדינה ולהשקיע את מאמציו בקרוליינה הדרומית.
מי שהשקיע מאמצים רבים במדינה היה ג'ון האנטסמן, שהגיע למקום השלישי בלבד וצבר כ-17 אחוזים מהקולות.
בעקבות חוסר הצלחתו הודיע האנטסמן ב-16 בינואר 2012 שלא ימשיך במירוץ והביע את תמיכתו ברומני.
שיעור ההצבעה היה הגבוה ביותר בתולדות הבחירות המקדימות במדינה.
לקראת הבחירות המקדימות בקרוליינה הדרומית ב-21 בינואר 2012, ב-19 בינואר 2012, ערב הבחירות המקדימות, הודיע ריק פרי על פרישתו מהמירוץ, והעביר את תמיכתו למועמד ניוט גינגריץ'.
גינגריץ' ניצח בבחירות בקרוליינה הדרומית וגרף 23 צירים.
ב-10 באפריל פרש ריק סנטורום מהמירוץ, וב-2 במאי הודיע ניוט גינגריץ' על פרישתו.
בכך הותירו את מיט רומני להיות המועמד המוביל לנשיאות המפלגה הרפובליקנית.
ב-29 במאי הבטיח מיט רומני את מועמדתו לאחר שניצח בטקסס.
במהלך מערכת הבחירות התקיימו שורה של עימותים (דיבייט) בין המועמדים.
הוועידה הרפובליקנית הלאומית החלה ב-27 באוגוסט 2012 בטמפה שבפלורידה.
מיט רומני, המושל לשעבר של מסצ'וסטס.
מתמודדים שפרשו מהבחירותמועמדים שפרשו לפני תחילת המקדימוֹת גארי ג'ונסון, המושל לשעבר של ניו מקסיקו.
פרש ב-28 בדצמבר 2011 כדי להתמודד במסגרת המפלגה הליברטיאנית.
הרמן קיין, איש העסקים ומגיש תוכניות רדיו מג'ורג'יה.
פרש ב-3 בדצמבר 2011 עקב הפרסומים נגדו בדבר הטרדות מיניות.
טים פולנטי, המושל לשעבר של מינסוטה.
פולנטי היה מהמועמדים הבולטים בהתמודדות, פרש ב-14 באוגוסט 2011מועמדים שפרשו במהלך המקדימוֹת מישל בקמן, חברה בבית הנבחרים מטעם המחוז השישי של מדינת מינסוטה.
פרשה ב-4 בינואר 2012 בעקבות תוצאות המקדימוֹת באיווה.
ג'ון האנטסמן, שגריר ארצות הברית לשעבר בסין והמושל לשעבר של יוטה.
ריק סנטורום, הסנאטור לשעבר של פנסילבניה.
פרש ב-10 באפריל 2012 למרות שהיה מתמודד שהפתיע במספר רב של מדינות.
הכריז על תמיכתו במיט רומני.
ניוט גינגריץ', יושב ראש בית הנבחרים לשעבר מג'ורג'יה.
פרש ב-2 במאי 2012 לאחר שזכה בשתי מדינות.
פרד קרגר''', יועץ פוליטי יהודי
מועמדים בולטים שהודיעו כי לא יתמודדו
שרה פיילין, המושלת לשעבר של אלסקה והמועמדת לתפקיד סגנית הנשיא ב-2008
רודי ג'וליאני, ראש העיר לשעבר של ניו יורק.
ג'ון בולטון, שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות לשעבר ממרילנד.
כריס כריסטי, מושל ניו ג'רזי
מייק האקבי, מושל ארקנסו לשעבר
הבחירות לפרלמנט באסטוניה 2015 נערכו ב-1 במרץ 2015. הצבעה אלקטרונית ומוקדמת התקיימה בין ה-19 בפברואר ל-25 בפברואר ואחוז ההצבעה עמד על 33% מקולות הבוחרים.
מפלגת השלטון זכתה בבחירות וקיבלה 27.7% מהקולות - ירידה של כאחוז מהבחירות הקודמות ושל שלושה מושבים בפרלמנט - וראש הממשלה טאווי רייוואס זכה בכהונה נוספת.
היו אלו הבחירות הראשונות מאז התפטר אנדרוס אנסיפ מתפקיד ראש ממשלת אסטוניה אחרי שהחזיק בתפקיד תשע שנים.
לאחר התפטרותו, הוקמה קואליציה חדשה ב-24 במרץ 2014 על ידי מפלגת הרפורמה והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, וטאווי רייוואס הושבע כראש ממשלה בגיל 34.
מפלגת הרפורמה החלה מיד עם ניצחונה בבחירות בשיחות עם הסוציאל-דמוקרטים, עם המפלגה החופשית ועם ה-IRL.
אחרי כשלושה שבועות של משא ומתן, פרשה המפלגה החופשית מהשיחות בשל מחלוקות עם מפלגת הרפורמה ועם ה-IRL.
שתי המפלגות, יחד עם הסוציאל-דמוקרטים, חתמו על הקמת הקואליציה החדשה ב-8 באפריל והממשלה החדשה החלה בתפקידה יממה לאחר מכן.
הבחירות הפדרליות באוסטרליה, שנועדו לקבוע את כל 226 חברי הפרלמנט ה-45 של אוסטרליה נערכו ביום שבת, 2 ביולי 2016, לאחר מסע בחירות רשמי מורחב בן שמונה שבועות.
זה הוא ה"פירוק הכפול" (או "פיזור כפול" - האמצעי היחיד לפיזור הסנאט) הראשון באוסטרליה מאז הבחירות של 1987.
הבחירות באוסטרליה עושות שימוש במערכת בחירות "העדפה מלאה" בקול אחד, ערך אחד של מושב חבר-בודד, של 150 חברי בית הנבחרים האוסטרלי (הבית התחתון), בשינוי משיטת "העדפה מלאה" עם קבוצת פתקי הצבעה מסוג "הקול היחיד הנייד" במערכת של בחירות יחסיות לייצוג 76 חברי הסנאט (הבית העליון).
הבחירות המקומיות ברוסיה (באופן רשמי — "הבחירות לתפקידים הבכירים בסובייקטים של הפדרציה הרוסית", באופן לא רשמי נקרא גם "הבחירות לראשי השלטון המקומי", "הבחירות למושלות") והוא הליך ישיר שבו בוחרים תושבי הערים והיישובים ברוסיה את ראש היישוב (ראש העירייה או ראש המחוז) ואת מועצת העירייה או הפרלמנט.
הבחירות נערכות לפי חוק הבחירות ובמסגרתן התושבים בוחרים את ראשי הרפובליקות, המחוזות, ראשי הערים הפדרליות וראשי המחוזות האוטונומיים, המרכיבים את הפדרציה הרוסית.
הבחירות לרשויות המקומיות ברוסיה נערכים מאז 1991, עם הפסקה קצרה בשנים 2005—2011. בשנים אלו ראשי ישות מקומית מונו על ידי הפרלמנט המקומי לפי המלצת נשיא רוסיה.
תפקיד ראש המחוז באזורים שונים ובתקופות שונות נקרא תחת שמות שונים, כמו נשיא (בעבר), ראש רפובליקה, ראש הממשלה, מושל, ראש אדמיניסטרציה, או ראש עיר, תלוי באופי הרשות המקומית.
הבחירות הראשונות לראש הרשויות המקומיות נערכו ב-12 ביוני 1991 בערים מוסקבה וסנקט פטרבורג בו זמנית עם הבחירות לנשיא הפדרציה הרוסית.
בשנים 1991–1996 נערכו לסירוגין באזורים מסוימים, לאחר שתפקיד נשיא הרפובליקה לא הוסדר בכל רפובליקות ומרבית ראשי הממשלות ומושלי רוב האזורים מונו על ידי הנשיא.
המצב השתנה ב-1996, כאשר בית המשפט החוקתי של רוסיה, בחן את בקשתו של מושל מחוז אלטאי על מעמדו החוקתי של תפקיד ראש המחוז והוחלט כי אין זה נכון שראש הממשל האזורי ימונה על ידי האספה המחוקקת אלא ייבחר על ידי האוכלוסייה.
בנוסף, החוק הפדרלי אודות הליך הקמת מועצת הפדרציה כלל הוראה לפיה יש להשלים את מערכות הבחירות של ראשי הרשות המבצעת לפני סוף שנת 1996. בשנת 1999, החוק החדש תיקן את המונח "הבחירות לתפקיד הבכיר בסובייקט הפדרציה הרוסית", שזהו שמן הרשמי של הבחירות לרשויות המקומיות ברוסיה.
באותו חוק, נאסר על אותו אדם להיבחר יותר משתי פעמים ברציפות - עם זאת, עד מהרה נוספו סעיפים שאפשרו לכל ראשי המחוזות לחמוק ממגבלה זו.
בשנים 1996 ו-2004 הבחירות המקומיות התקיימו בכל מחוזות רוסיה עם תדירות של בדרך כלל 4 עד 5 שנים.
הבחירות לא היו סינכרוניות ולא נערכו בחירות כלליות בתאריך קבוע, כאשר מסע הבחירות היה נמשך בין 3 ל-4 עד שישה חודשים.
בחירות באופן שכזה הביאו לכך שמומחי בחירות ויועצים רבים הציעו שירותיהם למועמדים במחוזות שונים בכל רוסיה.
בספטמבר 2004 נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, יזם שינויים לפיהן מושלי המחוזות וראשי הרפובליקות של הפדרציה, ימונו לתפקיד על ידי הגופים המחוקקים בהמלצת הנשיא ובכך בוטלו בפועל הבחירות המקומיות.
בנאומו לאומה, הנשיא קישר מבחינה לוגית את היוזמה שלו עם הטרגדיה של בסלאן וטען כי המצב הביטחוני מחייב זאת.
הצעת החוק לביטול הבחירות הישירות אומצה בדצמבר 2004, והבחירות האחרונות התקיימו במחוז האוטונומי ננץ בינואר 2005.
באפריל 2012, ביוזמת יורשו של ולדימיר פוטין, נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב, אומץ חוק פדרלי להשבת הבחירות הישירות של ראשי המחוזות.
על פי החוק, הבחירות הראשונות לראשי המחוזות יתקיימו ב-14 באוקטובר 2012 וייערכו במחוזות בהן כהונת המושלים תפוג בתאריכים 1 ביוני עד ל-31 בדצמבר 2012. הבחירות באזורים שונים מתקיימות ב"יום בחירות מאוחד", בסתיו.
ב-2 באפריל 2013, ביוזמת מדבדב, החוק תוקן, כך שהוא מעניק למחוזות עצמם את הזכות להחליף בבחירות את מנהיגיהם על ידי הצבעה בפרלמנט המקומי.
באותו הזמן נאמר במפורש כי אימוץ תיקונים אלה על ידי הקרמלין נועד לא לאפשר בחירות ישירות בשש הרפובליקות שבצפון הקווקז (דאגסטן, אינגושטיה, קברדינו-בלקריה, קאראצ'אי-צ'רקסיה, צפון אוסטיה, צ'צ'ניה).
גם נציגו של הנשיא בצפון הקווקז אלכסנדר חלופונין ציין שהבחירות לתפקיד ראש הרפובליקה במחוזות צפון קווקז ייערכו באמצעות הצבעה בפרלמנט המקומי ולא בבחירות ישירות.
ב-2013, ארבע רפובליקות בצפון הקווקז הודיעו כי לא ייערכו בחירות ישירות, אלא הצבעה בפרלמנט: דאגסטן (18 באפריל 2013), אינגושטיה (2 במרץ 2013), צפון אוסטיה (28 בנובמבר 2013) קרצ'אי-צ'רקסיה (26 בדצמבר 2013).
בדאגסטן ובאינגושטיה, הפרלמנטים האזוריים בחרו ב-8 בספטמבר 2013 את מי שיעמוד בראשן בחמש השנים הבאות.
בצפון אוסטיה נערכה הצבעה לראש הרפובליקה ב-13 בספטמבר 2015. בקרצ'אי-צ'רקסיה הפרלמנט בחר את ראש הרפובליקה ב-18 בספטמבר 2016.
בעקבות סיפוח חצי האי קרים לפדרציה הרוסית ב-2014 הוקמו ישויות חדשות — הרפובליקה של קרים והעיר הפדרלית סבסטופול.
באותה שנה אומצה החוקה של קרים ואמנת העיר סבסטופול לפיה נקבע כי הבחירות של ראשי אזורים אלה ייערכו באמצעות הצבעת חברי הפרלמנטים המקומיים, בהמלצת נשיא הפדרציה הרוסית.
בנובמבר 2016, תקנון העיר סבסטופול תוקן כך שמושל העיר נבחר בבחירות ישירות על ידי תושבי העיר.
בסוף 2014 ובתחילת 2015 החקיקה הפדרלית תוקנה, כך שבמחוזות האוטונומיים חנטי ומנסי, ימלו-ננץ וניינץ ראש הרפובליקה נבחר בבחירות עקיפות על ידי חברי האספה המחוקקת המקומית, לתקופת כהונה של חמש שנים.
בניינץ, הליך דומה התקיים בשנת 2018, בעקבות התפטרות המושל המכהן.
ב-8 בספטמבר 2019 נערכו הבחירות לרשויות המקומיות ובמסגרתן נבחרה הדומה העירונית של מוסקבה, מושל סנקט פטרבורג והרכבי פרלמנטים ב-88 מחוזות רוסיה.
בספטמבר 2020 הבחירות נערכו במשך 3 ימים, מ-11 עד 13 בספטמבר וכך גם בספטמבר 2021.
בשנת 2025 הבחירות יערכו יומיים-שלוש בהתאם להחלטה מקומית.
הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית 2020 הן בחירות מקדימות שבהן נבחר מועמד המפלגה הדמוקרטית שהתמודד מטעמה בבחירות 2020. ג'ו ביידן נבחר לאחר שב-6 ביוני עבר את סף 1,991 הצירים הדרושים להבטחת מועמדותו.
יותר מ-270 מועמדים נרשמו להתמודדות בבחירות, המוקדמים שבהם הצהירו כבר בשנת 2017 על כוונתם להתמודד.
עם זאת, רק 29 מהנרשמים החלו בפועל במסע בחירות, כאשר רובם פרשו ורק 3 נשארו במירוץ לאחר היוודע התוצאות של הסופר טיוזדיי שהתקיים ב-3 במרץ 2020.
שם ותמונהאודות המועמד/תלוגומספר הציריםג'ו ביידן בן 77, סגן נשיא ארצות הברית (2009–2017)
מועמד בבחירות המוקדמות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית ב-1988 ו-20082,687
26 ביוני: החלק הראשון של העימות הדמוקרטי הרשמי הראשון.
27 ביוני: החלק השני של העימות הדמוקרטי הרשמי הראשון.
30 ביולי: החלק הראשון של העימות הדמוקרטי הרשמי השני.
31 ביולי: החלק השני של העימות הדמוקרטי הרשמי השני.
12 בספטמבר: העימות הדמוקרטי הרשמי השלישי.
15 באוקטובר: העימות הדמוקרטי הרשמי הרביעי.
20 בנובמבר: העימות הדמוקרטי הרשמי החמישי.
19 בדצמבר: העימות הדמוקרטי הרשמי השישי.
14 בינואר: העימות הדמוקרטי הרשמי השביעי.
3 בפברואר: אספות הבחירה באיווה - לאחר שגיאה ועיכוב בספירת הקולות, התברר שבוטיג'ג' זכה במקום הראשון עם 26.2% מהקולות, בפער דחוק של עשירית האחוז לפני ברני סנדרס (26.1%).
7 בפברואר: העימות הדמוקרטי הרשמי השמיני.
11 בפברואר: הפריימריז בניו המפשייר - סנדרס זכה במקום הראשון עם 25.7%, פיט בוטיג'ג' במקום השני עם 24.4%, ואחריהם איימי קלובושר, וורן וביידן.
19 בפברואר: העימות הדמוקרטי הרשמי התשיעי.
22 בפברואר: אסיפות הבחירה בנבדה - סנדרס במקום הראשון (46.8%), ביידן במקום השני (20.2%) כשאחריהם בוטיג'ג' וורן.
25 בפברואר: העימות הדמוקרטי הרשמי העשירי.
29 בפברואר: פריימריז בקרוליינה הדרומית - ביידן במקום הראשון (48.7%), סנדרס שני (20%) והיתר קיבלו פחות מעשרה אחוזים.
3 במרץ: סופר טיוזדיי: פריימריז באלבמה, ארקנסו, קליפורניה, קולורדו, מיין, מסצ'וסטס, מינסוטה, קרוליינה הצפונית, אוקלהומה, טנסי, טקסס, יוטה, ורמונט ווירג'יניה.
כ-34% מהצירים עומדים לבחירה ביום זה.
10 במרץ: פריימריז באיידהו, מישיגן, מיסיסיפי, מיזורי, וושינגטון.
14 במרץ: אסיפות בחירה באיי מריאנה הצפוניים
17 במרץ: פריימריז באריזונה, פלורידה, אילינוי.
4 באפריל: פריימריז באלסקה, הוואי, ולואיזיאנה.
28 באפריל: פריימריז בדלאוור, מרילנד, ניו יורק, פנסילבניה ורוד איילנד.
12 במאי: פריימריז בנברסקה ווירג'יניה המערבית.
19 במאי: פריימריז בקנטקי ואורגון, ג'ורג'יה
2 ביוני: פריימריז בוושינגטון הבירה, מונטנה, ניו ג'רזי, ניו מקסיקו ודקוטה הדרומית
6 ביוני: אסיפות בחירה באיי הבתולה
12 ביולי: פריימריז בפוארטו ריקו (נדחה מ-29 במרץ)
11 באוגוסט: פריימריז בקונטיקט (נדחה מ-28 באפריל)
17-20 באוגוסט: ועידת המפלגה הדמוקרטית 2020 .
הבחירות הפרלמנטריות באיסלנד נערכו ב-28 באוקטובר 2017 לאחר פירוק הקואליציה ב-15 בספטמבר כשמפלגת "עתיד בהיר" פרשה מהקואליציה על רקע הדיווחים ששרי הממשלה מטעם מפלגת העצמאות הסתירו את העובדה שאביו של ראש הממשלה ביארני בנדיקטסון, המליץ על מחיקת התיק הפלילי של הפושע הפדופילי המורשע, היילטי זיגוריון האוקסון.
לאחר פרישת מפלגת עתיד בהיר, ראש הממשלה ביארני בנדיקטסון החליט על הליכה לבחירות ב-28 באוקטובר 2017 לאחר שהאלת'ינגי פורק.
למרות שסקרים רבים צפו על עלייה בתמיכה במפלגה השמאל-ירוקה, מפלגת העצמאות הצליחה לשמור על מעמדה כמפלגה הגדולה ביותר באלת'ינגי.
לאחר הבחירות המפלגה השמאל-ירוקה ניהלה משא ומתן קואליציוני עם ארבע מפלגות, אבל לאחר שהמפלגה הפרוגרסיבית דחתה את ההצעה לקוליציה בת ארבע מפלגות, הוקמה קואליציה עם המפלגה הפוגרסיבית, השמאל-ירוקים ועם מפלגת העצמאות בראשות קתרין יקובסדוטיר.
למערכת המשפט האיסלנדית יש מנגנון לפיו אדם מורשע יכול להחזיר את "כבודו", כלומר להחזיר זכויות אזרחיות מסוימות, מחמש שנים לאחר ריצוי עונשו בתנאי שיש שלושה מכתבי המלצה מאנשים בעלי אופי טוב המכירים את הפרט מספיק.
אדם בשם חלתי סיגוריון האוקססון הורשע בשנת 2004 על עבירות אונס של בתו החורגת כשהייתה בת חמש-עשרה.
בשל כך, נגזרו עליו חמש וחצי שנות מאסר.
בספטמבר 2017 אביו של ראש הממשלה ביארני בנדיקטסון, בנדיקט סוונסון, חתם לאותו האוקססון על מכתב המלצה למחיקת התיק הפלילי.
שר המשפטים, זיגורדור אנדרסן (שכמוהו, היה חבר במפלגת העצמאות), הודיע לבנדיקטסון על מעורבותו של אביו במכתב ההמלצה כבר ביולי וסירב לחשוף את זהות שולח המכתב עד שאולץ לעשות כן על ידי ועדה פרלמנטרית.
עתיד בהיר עזבה את הקואליציה והאשימה את מפלגת העצמאות ב"הפרת אמונים".
בנדיקט התנצל על חתימת המכתב.
שרת המשפטים אמרה שהיא מכינה הצעת חוק לרפורמה ב"מערכת הכבוד".
לאחר פרישת "עתיד בהיר", כדי למנוע בחירות הוצע בידי יו"ר מפלגת הפיראטים, על קואליציה בת חמש מפלגות (וללא מפלגת העצמאות)-מפלגת הפיראטים, המפלגה הרפורמית, השמאל-ירוקים, הסוציאל-דמוקרטים ועתיד בהיר.
המפלגות סירבו ככל הנראה כי כבר היו דיונים לא מוצלחים על קואליציה כזו לאחר הבחירות הקודמות.
מפלגת העצמאות ומפלגת הרפורמה, שתי מפלגות מרכז-ימין, שמו על דגלן את המשך מאמציהם הממשלתיים ושמירתן בקואליציה, שכן שתי המפלגות היו חברות קואליציה לפני קריסת הפרלמנט הקודם.
בתוך כך, התנועה השמאלית-ירוקה חיפשה הזדמנות למשול לראשונה מאז 2009 וליישם מדיניות שמאל אידאולוגית.
כמו ברוב העולם, גם מפלגת הפיראטים של איסלנד דוחה את המודל המסורתי שלמפלגה יש יושב-ראש, אבל מייסדת המפלגה בירגיטה יונסדוטיר שנחשבה בעיני רבים כיושבת ראש, הודיעה על פרישה.
לאחר הודעת הפרישה, הלגי הרפן גונארסון, שפרש קודם לכן מהפרלמנט לאחר שאמר כי בירגיטה יונסדוטיר מתנהגת כמו "בריון" הודיע כי כעת יתמודד לפרלמנט.
יושב ראש המפלגה הפרוגרסיבית וראש הממשלה לשעבר, דויד גונלאוגסון הודיע על כוונתו להקים מפלגה חדשה לפני הבחירות.
פרסום הודעה זו באה לאחר סכסוך מנהיגותי בתוך המפלגה הפרוגרסיבית והובילה להקמתה של מפלגת המרכז ב-24 בספטמבר.
מצע המפלגה היה דומה באופן נרחב לזו של קודמתה, אך התאפיין בתקשורת כ"פופוליסטיות" עם דגש מיוחד על רפורמה במגזר הבנקאי.
+שםאידאולוגיהמנהיגפתקעתיד מזהירמרכזאוטר פרופה Aמפלגת המרכזמרכז-ימיןסיגמונדור דויד גונלאוגסוןMהמפלגה הפרוגרסיביתמרכז ימיןBמפלגת הרפורמהמרכז ימיןבנדיקט יונרסוןCמפלגת העצמאותמרכז ימין-ימיןביארני בנדיקטסוןDהסוציאל-דמוקרטיתמרכז-שמאללוגי מר אינרסוןSשמאל-ירוקהשמאלקתרין יקובסדוטירVמפלגת העםפופוליזםFהפיראטיםסינקרטית -P
הבחירות הפרלמנטריות באסטוניה 2011 התקיימו ב-6 במרץ 2011. הצבעה ממוחשבת התקיימה בין התאריכים 24 בפברואר ל-2 במרץ 2011. בחירות אלו היו עם הכי הרבה מועמדים עצמאיים מאז 1992. מספר מועמדים עצמאיים היו חברים בתנועה הפטריוטית האסטונית.
חברי הריגיקוגו, הפרלמנט האסטוני, נבחרו בבחירות בשיטה היחסית לכהונה באורך ארבע שנים, ומושביו הוקצו באמצעות גרסה מתוקנת של שיטת ג'פרסון.
המדינה מחולקת לשנים עשר מחוזות בחירה, שהבחירות יתנהלו בכל אחד מהם בנפרד.
אחוז החסימה הוא 5 אחוזים.
סקרים שנעשו לפני הבחירות העריכו כי מפלגת הרפורמה, בראשות ראש הממשלה אנדרוס אנסיפ, תזכה במרב הקולות, ותנצח את יריבתה העיקרית, מפלגת המרכז.