tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1080 תמך האפיפיור ברודולף משווביה לתפקיד הקיסר במקומו של היינריך ובתגובה מינה הקיסר את האנטי-אפיפיור קלמנס השלישי ופלש לאיטליה במסע עונשין כנגד גרגוריוס.
גרגוריוס קרא לנורמנים לסייע לו, אך אלו בזזו את רומא, וכשנסוגו ממנה לקחו אתם את גרגוריוס כשבוי.
גרגוריוס מת בשבי בשנת 1085 והקיסר כבש את רומא, אולם בשלב זה כבר לא היה ניתן לעצור את תנועת הרפורמה.
המאבק סביב האינווסטיטורה של הבישופים נמשך עד להכרזה על קונקורדט וורמס בשנת 1122, אך ממשיכיו של גרגוריוס היו מתונים יותר ולא עוררו עימותים כמוהו.
הרפורמה זכתה לתמיכה רבה יותר ויותר בעולם הנוצרי, ומעמדם של האפיפיור והכנסייה הלך והתחזק.
לאחר מותו של גרגוריוס המשיכו אפיפיורים בחיזוק ערכי הרפורמה הגרגוריאנית.
אחד התומכים הגדולים ברפורמה וערכיה היה האפיפיור אורבנוס השני, הוא הצליח להשיג הסכמות עם מלכי צרפת ואנגליה בעניין האינווסטיטורה ובשורה של ועידות כנסייתיות הצליח לאשר את הרפורמות שיזם גרגוריוס.
בוועידת קלרמון יזם אורבנוס מסע צבאי לשחרור ארץ הקודש, שלימים יהיה מסע הצלב הראשון.
ייזום מסע הצלב המשיך את ערכי הרפורמה: האפיפיור הוכיח שהוא המנהיג של העולם הנוצרי, הוא יכול לארגן מסע בו משתתפים נציגי הנוצרים כולם, אפילו מלכים שנלחמו זה בזה.
המאבקים בין האפיפיור לקיסר לא שככו גם לאחר המאבק של גרגוריוס כנגד היינריך הרביעי, גם הקיסר היינריך החמישי נאבק עם האפיפיור פסקליס השני ואף אסר את האפיפיור לתקופה מסוימת ומינה את האנטי-אפיפיור גרגוריוס השמיני.
לאחר מותו של היינריך החמישי פעלו יורשיו בשיתוף פעולה עם האפיפיורים והרפורמה זכתה להצלחות.
התנגשות מאוחרת יותר בין הקיסרות לאפיפיורות קרתה בסוף המאה ה-12, בין הקיסר פרידריך ברברוסה לבין האפיפיור אלכסנדר השלישי.
גם פרידריך רצה סמכות על אנשי הכמורה בשטחו, אלא שבתקופתו הייתה הרפורמה כבר עובדה מוגמרת, האפיפיור החרים אותו, ולאחר שהובס על ידי תומכי האפיפיור אולץ פרידריך לצאת למסע הצלב השלישי ושם מצא את מותו.
מחוץ לאימפריה הרומית הקדושה התקבלה הרפורמה בקלות יחסית וכמעט ללא שפיכות דמים.
יוצאת מן הכלל הייתה פרשת בקט באנגליה.
המלך הנרי השני מינה את מקורבו תומאס בקט לתפקיד הארכיבישוף מקנטרברי, אלא שבקט בחר להתקרב לממסד הכנסייתי ודגל בעצמאות הכנסייה באנגליה.
הארכיבישוף והמלך התווכחו ביניהם בשאלות משפטיות, ובייחוד בשאלה: האם המלך רשאי לשפוט אנשי כמורה לאחר שהודחו?
הנרי דרש מבישופי אנגליה לחתום על תקנות קלרנדון שקבעו את עליונותו של המלך בעיקר בתחום המשפטי, אך בקט התנגד נחרצות לתקנון זה.
המאבק בין המלך לארכיבישוף החריף ובקט גורש מאנגליה.
לאחר שש שנים בגלות, עקב תמיכתו של האפיפיור, שב בקט מן הגלות, אך לאחר זמן קצר התחדשו העימותים בינו לבין המלך.
בשנת 1170 נרצח בקט על ידי אחד מתומכי המלך וכעבור זמן קצר האפיפיור אלכסנדר השלישי הכריז עליו כקדוש.
תומאס בקט ומאבקו במלך היה אחד המאבקים האחרונים על עצמאות הכנסייה, ואף שהמלך הצליח להשיג בו הישגים ובקט נרצח, מאבק זה חיזק את מעמד הכנסייה באנגליה.
הרפורמה הגרגוריאנית הייתה להצלחה בכל הנוגע למעמדו של האפיפיור ולעצמאות הכנסייה.
מאז המאה ה-12 ועד לסוף ימי הביניים האפיפיורות הייתה התפקיד בעל העצמה הרבה ביותר באירופה.
הצלחת הרפורמה אפשרה את קיומם של מסעי הצלב, שהיו ביוזמה אפיפיורית.
כמו כן השלטון הכנסייתי המוחלט באירופה אפשר את המאבק בתנועות המינות והקמת האינקוויזיציה במאה ה-13. ימי הביניים המאוחרים מתוארים לעיתים כתקופה שבה אירופה נשלטה בפועל על ידי שלטון תאוקרטי, דבר זה נוצר הודות לרפורמה הגרגוריאנית.
יחסי הכוחות בין הכנסייה לשלטונות באירופה כפי שנקבעו בעקבות המאבקים סביב הרפורמה הגרגוריאנית החזיקו מעמד כ-400 שנים, עד לרפורמציה הפרוטסטנטית.
הרפיות (שם מדעי: Harpiinae) היא תת-משפחה של עופות דורסים המכונים עיטים טרופיים, אף על פי שהם אינם קרובים לעיטים האמיתיים ומצויים רק ביערות גשם טרופיים באמריקה הדרומית או בגינאה החדשה.
יחד עם העיט הפיליפיני, עיט הכתר ועיט מצויץ (Harpyhaliaetus) הם מרכיבים את העיטים הטרופיים הגדולים ברחבי העולם.
מקור שמם הוא בהרפיות מהמיתולוגיה היוונית.
אלו מהגדולים בעופות הדורסים בעולם, והם טורפי-על מבין המעופפים ביערות.
ההרפיה חזקה דייה על-מנת להרוג קופים ועצלנים באמצעות טפריה העצומות.
עם זאת היא יכולה להסתפק בטרף קטן יותר כמו זוחלים שונים, מכרסמים, עופות קטנים ובינוניים ודוחיים שונים.
ההרפיה הניו גינאית והעיט הגואני המצויץ ניזונים באופן דומה אך טרפם קטן יותר.
מינים אלו בסכנה או עלולים להיות, עקב הפגיעה ביערות הגשם ברחבי העולם.
סוג ומין יחיד הרפיה דרום אמריקנית (Harpia harpyja)
סוג ומין יחיד הרפיה ניו גינאית (Harpyopsis novaeguinea)
סוג ומין יחיד עיט גואני מצויץ (Morphnus guianensis)
הרפורמה המשפטית (נקראת גם המהפכה המשפטית או ההפיכה המשטרית) היא יוזמת חקיקה של ממשלת ישראל השלושים ושבע לביצוע שינויים מהותיים במערכת המשפט בישראל.
מגמת הרפורמה היא צמצום עצמאותה וסמכותה של מערכת המשפט, ובכלל זה היועצים המשפטיים ובית המשפט העליון, וחיזוק סמכות הרשות המבצעת, הלוא היא הממשלה.
את התוכנית הציג שר המשפטים וסגן ראש הממשלה יריב לוין ב-4 בינואר 2023, בתמיכת ראש הממשלה בנימין נתניהו.
בתוכנית המקורית נכללו אישור פסקת התגברות והסדרת פסילת חוקים על ידי בית המשפט, ביטול עילת הסבירות, הגדרת תפקיד הייעוץ המשפטי כמייעץ ולא מחייב ושינוי הרכב הוועדה לבחירת שופטים.
התוכנית הוצגה שישה ימים לאחר השבעת ממשלת ישראל השלושים ושבע.
נגד החקיקה עלתה תנועת מחאה נרחבת, שביקרה בחריפות את תוכנית הרפורמה.
רבים מן המוחים, וכן מומחים רבים מהארץ והעולם, ראו בחקיקה ניסיון להפיכה משטרית, שעלולה לגרום לפגיעה קשה ובלתי הפיכה בשיטת המשטר הדמוקרטית בישראל ושינוי אופייה של מדינת ישראל כדמוקרטיה ליברלית.
לעומת זאת, תומכיה ראו בה תיקון עיוותים במערכת המשפט הישראלית, והשבת האיזון הרצוי בין רשויות השלטון השונות.
מומחי כלכלה רבים, בישראל ובעולם הזהירו מתחילת ינואר 2023 כי ביצוע צעדי הרפורמה יוביל להשלכות כלכליות קשות על ישראל.
חשש אחד הוא כי פגיעה בעצמאות מערכת המשפט עלולה לפגוע בדירוג האשראי של ישראל מה שעלול להגביר את נטל החוב של הממשלה ולהקשות על חברות ישראליות לגייס הון.
היבט זה, יחד עם חשש מפגיעה בזכויות אדם בעקבות הרפורמה, הוביל להזהרה מפני פגיעה בחברות הייטק בישראל וכן לחשש מ"בריחות מוחות".
חשש נוסף שמתבסס על מחקרים של כלכלנים מפורסמים כגון דאגלס נורת', אנדריי שלייפר ודרון אג'מולו, נוגע לנזק ארוך טווח עקב ריכוז של כוח פוליטי בידי קבוצה קטנה, בלא איזונים ובלמים חזקים, שנחשב גורם מרכזי לנחשלות כלכלית.
החשש הוא שהסרת המגבלות על הממשלה תוביל להגברת החקיקה הפרסונלית, הפיכת המנגנון הבירוקרטי לבלתי מקצועי, ולנזק ארוך טווח לעשרות שנים.
לאחר קידום מהלכי חקיקה של הממשלה בנושא, גופים פיננסים רבים בעולם הורידו המלצות השקעה בישראל והורידו את דירוג האשראי שלה, תוך ציון מפורש של הפגיעה בעצמאות מערכת המשפט כנימוק לכך, לצד היבטים אחרים.
ב-23 במרץ 2023 אושר בכנסת חוק הנבצרות הנחשב חלק מרפורמה זו.
ב-27 במרץ, לאור התעצמות המחאות ושביתת ראשי המשק, ההסתדרות החדשה וועד רשות שדות התעופה, הודיע בנימין נתניהו על השהיית חקיקת הרפורמה וכניסה לשיחות משא ומתן עם האופוזיציה בבית הנשיא.
ביוני 2023, בעקבות אי הסכמות בין הקואליציה והאופוזיציה לגבי בחירת נציגי הוועדה לבחירת שופטים, הופסקו השיחות ומהלכי החקיקה של הרפורמה התחדשו.
במרץ 2023 הודה יריב לוין שמצב של שליטת הממשלה בשאר הרשויות אכן יכול היה תאורטית להתרחש לפי גרסתה הראשונית של התוכנית ולכן לאור הביקורת על כך, עודכנה הרפורמה.
ב-24 ביולי 2023 אושר בכנסת החוק לצמצום עילת הסבירות.
זאת, על אף אזהרת הרמטכ"ל כי חקיקה חד-צדדית כזו תביא לפגיעה חמורה בכשירותו של צה"ל.
בעקבות עתירות נגד החוק, בית המשפט העליון פסל את החוק ב-1 בינואר 2024, בנימוק שהכנסת השתמשה לרעה בסמכות המכוננת, ובנימוק שהחוק חותר תחת היסודות הדמוקרטיים של המדינה.
ב-3 בינואר 2024 קבע בית המשפט העליון ברוב של 6 מתוך 11 כי תוקפו של חוק הנבצרות יידחה לכנסת הבאה, משום שהחוק בתחולתו המיידית הוא חוק פרסונלי ונועד לשרת תכלית פרסונלית מובהקת.
בתחילת מלחמת חרבות ברזל נטען כי הרפורמה המשפטית הוקפאה.
במהלך שנת 2024 התברר כי קידום הרפורמה נמשך, ומלווה בצעדים נוספים, כמו מניעת מינויים חיוניים של שופטים, ובמיוחד מינויו של השופט יצחק עמית לנשיא בית המשפט העליון.
היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה, וכן שופטי בג"ץ, דיווחו כי הממשלה מנסה לשתק את מערכת המשפט, ולבצע "רפורמה שקטה וסמויה מהעין וניסיון לפוליטיזציה של מערכות ציבוריות".
ואכן, הממשלה פעלה בגלוי להצרת צעדי היועמ"שית, והתעלמה מסמכויותיה המוגדרות על פי דין.
בינואר 2025 הכריז יריב לוין במשותף עם שר החוץ, גדעון סער, על מתווה חדש לשינוי הוועדה לבחירת שופטים, לחקיקת "חוק יסוד: החקיקה" ולהגבלת הביקורת השיפוטית על חקיקה.
ובמרץ 2025 אושר תיקון לחוק יסוד השפיטה בעניין הוועדה לבחירת שופטים שנעשה ברוח הכרזה זו.
התיקון ייכנס לתוקף החל מן הכנסת הבאה.
בשנת 2011 הציע חבר הכנסת יריב לוין מהליכוד לשנות את הרכב הוועדה לבחירת שופטים.
בשנת 2013 ניסה לוין לקדם, יחד עם חברת הכנסת איילת שקד, מספר הצעות חוק, בהן הגבלת סמכות בג"ץ לפסול חוקים, אפשרות לחוקק מחדש חוק שפסל בג"ץ, הענקת סמכות לכנסת לבחור את נשיא בית המשפט העליון ושינוי הרכב הוועדה לבחירת שופטים.
בריאיון שנערך איתו בשנת 2019 פרש לוין את משנתו בהרחבה והציג תוכנית לשינוי במערכת המשפטית.
ראש הממשלה בנימין נתניהו הצהיר כי בכוונתו להעביר בכנסת חוקים שנפסלו בידי בג"ץ.
בשנת 2021 נכללה בהסכמים הקואליציוניים הקמת ועדה בראשות שר המשפטים גדעון סער, שמטרתה להניח הצעת חוק שתסדיר את יכולתו של בג"ץ לפסול חוקים או חלקים מהם, ולקבוע באילו מקרים יכולה הכנסת לעקוף פסילה של בג"ץ.
החוק המתוכנן יועד גם להקשות על שינוי וחקיקה של חוקי יסוד.
ביולי 2025, אמר מוטי בבצ'יק, איש יהדות התורה, בראיון על רפורמת לוין, כי שר המשפטים יריב לוין "המציא אז הגדרה יפה: 'שלייקס'.
'קודם תעזרו לנו להקים את הממשלה, להעביר את הרפורמה.
שרוול אחד של פסקת ההתגברות - שרוול שני של חוק יסוד לימוד התורה".
כלומר, לפי בבצ'יק, הרפורמה תאפשר אישור חוקי לפטור מלא מגיוס חרדים.
גם ראש סיעת יהדות התורה יצחק גולדקנופף, ייחס אמירות דומות לנתניהו ולוין כגון "זה יהיה למענכם [...] זה טוב לכם, זה בשבילכם" ביחס לרפורמה המשפטית והשפעתה על נושא גיוס החרדים.
ב-4 בינואר 2023, לאחר השבעתו לתפקיד שר המשפטים בממשלת ישראל השלושים ושבע, הציג לוין את תוכניתו לשינויים במערכת המשפט.
בנאומו פירט את 4 המטרות המרכזיות של הרפורמה: "אני משיק היום את השלב הראשון של רפורמת המשילות שתכליתה חיזוק הדמוקרטיה, שיקום המשילות, השבת האמון במערכת המשפט והשבת האיזון בין שלוש רשויות השלטון".
רבים ממתנגדי התוכנית ראו בה הפיכה משטרית, משום שהיא מגדילה מאוד את כוחה של הממשלה ומחלישה את מערכת המשפט, עד כדי פגיעה באופייה של ישראל כמדינה דמוקרטית.
עיקרי הרפורמה שהוצעה על ידי לוין הם אלה:
מגבלות על פסילת חוקים עקב אי-חוקתיות
הכנסת תוכל, ברוב של 61 מחבריה, לשוב ולחוקק חוק שנפסל על ידי בית המשפט העליון.
תוקף החוק יהיה ל-4 שנים, או עד שנה לאחר תחילת כהונת הכנסת הבאה, המאוחר מביניהם.
הכנסת תוכל לשוב ולחוקק חוק שחוקק בכנסת קודמת גם אם נפסל פה אחד בבית המשפט העליון.
בית המשפט העליון לא יוכל לדון בחוקי יסוד.
פסילת חוקים תתאפשר בבית המשפט העליון רק בהרכב מלא של 15 שופטים, וברוב של 80%.
יוגבל משך הדיון על פסילת חוק.
הוועדה לבחירת שופטים תורחב מתשעה חברים לאחד עשר; שבעה מהקואליציה, אחד מהאופוזיציה ושלושה שופטים.
שניים מהשופטים ימונו על ידי נשיא בית המשפט העליון בכפוף לזכות וטו של שר המשפטים.
יבוטלו הבחירות החשאיות בכנסת לבחירת חבריה בוועדה.
במקום זאת ימונו ראשי ועדת הכנסת וועדת החוקה, חוק ומשפט כנציגי הקואליציה, ויו"ר הוועדה לענייני ביקורת המדינה כנציג האופוזיציה.
הרוב הנדרש למינוי שופטי בית המשפט העליון יהיה רוב רגיל, במקום רוב של שבעה מתוך תשעת חברי הוועדה (לבחירת שופטים בערכאות נמוכות יותר נדרש רוב רגיל גם לפני הרפורמה).
ייערך שימוע פומבי בוועדת החוקה, חוק ומשפט למועמדים לכהונה בבית המשפט העליון.
נשיא בית המשפט העליון לא יהיה השופט הוותיק ביותר בבית המשפט העליון, אלא ייבחר על ידי הוועדה לבחירת שופטים ואף יוכל להיות אדם שמעולם לא כיהן כשופט בבית המשפט העליון.
יבוטל השימוש בעילת הסבירות לפסילת הוראות שהתקבלו על ידי ממשלת ישראל, אחד משריה או ראש הממשלה, בהתאם לחוק ולכללי המנהל.
היועץ המשפטי לממשלה והיועצים במשרדי הממשלה ימונו בידי הממשלה והשרים.
חוות דעתם של היועצים המשפטיים לא תחייב את הממשלה, ותינתן אפשרות לממשלה לייצוג משפטי עצמאי בבית המשפט.
ב-13 בפברואר 2023 הונחו על שולחן הכנסת לקריאה ראשונה שתי הצעות חוק מטעם ועדת החוקה, חוק ומשפט – ו.
כוללת שינוי של הרכב הוועדה לבחירת שופטים להרכב הבא:
עוד מוצע שהוועדה תוכל לפעול בהרכב חסר של חמישה מחבריה (במקום שבעה בחוק הקיים) ושהחלטותיה יתקבלו ברוב דעות של המשתתפים בהצבעה, אלא אם נאמר אחרת בחוק היסוד.
מרכיב שלישי בהצעה הוא הקביעה שלבית המשפט אין סמכות לדון בתוקפו של חוק יסוד.
הצעת חוק בתי המשפט כוללת תיקונים משלימים לאלה של .
היא מפרטת כיצד ייבחרו חברי הוועדה לבחירת שופטים, וקובעת שהמועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון יוצגו להערות הציבור ויופיעו בפני ועדת החוקה, חוק ומשפט לפני שהוועדה לבחירת שופטים תדון בעניינם.
ההצעות אושרו בקריאה ראשונה ב-20 בפברואר 2023.
ב-14 במרץ אישרה הכנסת בקריאה ראשונה את .
לפי ההצעה, פסילת חוקים תתאפשר בבית המשפט העליון בלבד, בהרכב מלא של 15 שופטים, וברוב של 80%.
הפסילה תתאפשר רק אם בית המשפט קבע שהתקיים אחד מאלה:
בית המשפט העליון לא ידון בפסילת חוק הכולל הוראת התגברות, כלומר חוק שנכתב בו במפורש שהוא תקף על אף האמור בחוקי היסוד.
ב-27 במרץ, לאור התעצמות המחאות ושביתת ההסתדרות הודיע בנימין נתניהו על השהיית חקיקת הרפורמה וכניסה לשיחות משא ומתן עם האופוזיציה בבית הנשיא.
השיחות התקדמו באיטיות וללא תוצאות במשך שלושה חודשים, וביוני עמדו להיערך בכנסת בחירות לוועדה לבחירת השופטים.
בהידברות בין הקואליציה לאופוזיציה הוסכם שייבחרו מועמד אחד של הקואליציה ומועמד אחד של האופוזיציה, אך לאור סירובה של חברת הכנסת טלי גוטליב להסיר את מועמדותה לוועדה החליטה הקואליציה שהמועמד שלה, יצחק קרויזר, יסיר את מועמדותו והקואליציה תצביע נגד שני המועמדים (של הקואליציה ושל האופוזיציה), וכך יידחו הבחירות (וכינוס הוועדה) בכחודש.
ואולם כמה חברי כנסת מהקואליציה הצביעו בעד המועמדת מטעם האופוזיציה, קארין אלהרר, והיא נבחרה לבדה.
בעקבות זה הוקפא כינוס הוועדה, סיעות האופוזיציה נסוגו מההידברות, והקואליציה הכריזה על שיבה לחקיקת הרפורמה.
בדברי ההסבר להצעת החוק צוין כי "אין באמור כדי להגביל את סמכותו של בית המשפט לדון או להוציא צו בשל עילות אחרות של ביקורת מינהלית, ובכלל זה עילת המידתיות".
ב-11 ביולי אושרה ההצעה בקריאה ראשונה ברוב של 64 חברי כנסת מהקואליציה מול 56 חברי כנסת מהאופוזיציה.
ב-24 ביולי אושרה ההצעה בכנסת בקריאה שנייה ושלישית, לאחר שהוסרו ממנה המילים "וכן של נבחר ציבור אחר כפי שייקבע בחוק".
ההצעה אושרה ברוב של 64 חברי כנסת של הקואליציה וללא מתנגדים, לאחר שחברי הכנסת מהאופוזיציה החרימו את ההצבעה.
לאחר אישור החוק קראו האיחוד האירופי ומספר מדינות באירופה לממשלת ישראל לפעול להשגת הסכמה רחבה בנוגע לחקיקה, והביעו דאגה מהחקיקה.
הבית הלבן יצא בהכרזה דומה וכינה את החקיקה "מצערת".
החקיקה גררה גם תגובות של חברות דירוג אשראי בין-לאומיות, שהביעו חשש באשר להשלכות החוק על כלכלת ישראל.
לאחר החקיקה הוגשו עתירות נגד התיקון לחוק.
החוק נידון בבית המשפט העליון ב-12 בספטמבר 2023 בדיון מיוחד שבו השתתפו כל 15 שופטי בית המשפט העליון.
ב-1 בינואר 2024 פורסם פסק הדין של בית המשפט העליון, שפסל את התיקון לחוק יסוד: השפיטה.
ההכרעה הייתה ברוב של 8 מול 7 שופטי העליון.
12 מתוך 15 השופטים קבעו שלבג"ץ יש סמכות לבטל חוק יסוד בנסיבות קיצוניות וחריגות, כאשר נפגעו היסודות הדמוקרטיים הגרעיניים פגיעה אנושה.
לדעת 8 שופטים משופטי העליון, תיקון החוק לצמצום עילת הסבירות מהווה פגיעה כזו.
ב-21 באפריל 2024, אישרה היועצת המשפטית לממשלה גלי בהרב-מיארה ייצוג משפטי נפרד לממשלה לתגובה לעתירה לבג"ץ נגד חוק הגיוס, אך הבהירה כי הייצוג הנפרד מיועד לדרג הפוליטי ולא למשרדי הממשלה ויחידות הסמך הממשלתיות, לרבות צה"ל.
מזכיר הממשלה יוסי פוקס הסתייג מהחלטה זו וכתב מכתב ליועמ"שית שנכתב בו בין היתר "מדובר בדרישה לא חוקית ולא חוקתית".
ב-29 באפריל 2024 התקבלה החלטת ממשלה המנוגדת להנחיית היועצת המשפטית לממשלה, ולפיה הייצוג של משרדי הממשלה מול בג"ץ – בסוגיית חוק הגיוס – לא ייעשה על ידי לשכת היועצת המשפטית לממשלה אלא על ידי עורך דין פרטי.
ב-1 במאי פרסמה היועצת המשפטית לממשלה הודעה שבה נכתב בין היתר "התנהלות הממשלה בעניין גיוס בני הישיבות יש בה משום המשך של הניסיון, שהוא חלק ממה שכונה 'הרפורמה המשפטית', להחליש את מעמד הייעוץ המשפטי לממשלה, לעקוף אותו ולפגוע באפשרותו לשמור על אינטרס הציבור ושלטון החוק".
קידום התוכנית לאחר טבח שבעה באוקטובר
לאחר טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל נפסקה המחאה נגד הרפורמה המשפטית למשך מספר חודשים.
אולם, מאמצי הממשלה לקידום התוכנית נמשכו, לרבות קידום צמצום עילת הסבירות והחלשת מעמד הייעוץ המשפטי, וכן נמשכו מהלכי הממשלה לשינוי חוק הגיוס.
היועצת המשפטית לממשלה גלי בהרב-מיארה תיארה מהלכים אלה כ"ניסיון לבצע רפורמה שקטה וסמויה מהעין וניסיון לפוליטיזציה של מערכות ציבוריות".
באוגוסט 2024 קרא לוין לחברי הקואליציה להמשיך בקידום הרפורמה המשפטית, ואמר: "שום דבר לא יזיז אותי מהדרך".
בסקירות שפרסם המכון הישראלי לדמוקרטיה נכתב שהקואליציה והממשלה מקדמות "רפורמה שקטה" להחלשת הדמוקרטיה, באמצעות קביעת עובדות בשטח במגוון תחומים ובראשם: החלשת הייעוץ המשפטי לממשלה ושומרי סף נוספים, פוליטיזציה של מינויים, פגיעה במערכת המשפט ובמשטרה, החלשת התקשורת ופגיעה בחופש העיתונות.
המאפיין הבולט הוא החלשת היכולת של שומרי הסף לבלום פגיעה בזכויות וצבירת עוד כוח על ידי הממשלה.
ב-14 בדצמבר 2024 פרסם יריב לוין פוסט בפייסבוק, שבו הוא מדבר על נושא הרפורמה המשפטית בפרט, ועל מערכת המשפט בכלל.
בסופו של הפוסט הוא מציין שהוא לא הצליח להגיע להסכמות עם השופטים, ושהוא מרגיש שבג"ץ כופה עליו דברים שאמורים להיות בסמכותו.
עקב זאת, סיים ואמר: "הם לא הותירו בידינו ברירה.
זה לא יכול להימשך כך.
בינואר 2025 הכריזו לוין וגדעון סער, על מתווה חדש לשינוי מערכת המשפט והסדרי החקיקה.
לפי ההצעה יגדל כוחה של המערכת הפוליטית בוועדה לבחירת שופטים – תבוטל השתתפותם של נציגי לשכת עורכי הדין ובמקומם ימונו שני עורכי דין שיבחרו על ידי פוליטיקאים – נציג לקואליציה ונציג לאופוזיציה.
בנוסף, שופטי עליון יוכלו להתמנות בלי רוב מיוחס של שבעה חברים בוועדה, בניגוד לקביעה שנעשתה בתיקון חקיקה מ-2008. בנוגע לחוקי יסוד, המתווה מציע מגבלות על חקיקתם, ובמקביל, מחריג אותם מביקורת שיפוטית, למעט במקרה שבו הם פוגעים בשוויון בבחירות – שאז הם יוכלו להיפסל ברוב של שלושה רבעים משופטי בית המשפט.
על רקע זאת שלח הנציב היוצא שהם מכתב חריף לשופטים שבו האשים את לוין בפגיעה בשלטון החוק ובאמון הציבור במערכת המשפט.
במרץ 2025 שינתה הכנסת את הרכב הוועדה לבחירת הנציב, כך שלא תידרש הסכמת נשיא בית המשפט העליון למינוי.
במאי 2025, על בסיס החוק החדש, מונה לתפקיד נציב תלונות הציבור על השופטים שופט המחוזי בדימוס אשר קולה.
ב-5 מרץ 2025 החל לוין במהלך להדחתה של היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה.
ב-27 במרץ 2025 אישרה הכנסת בקריאה שנייה ושלישית תיקון לחוק-יסוד: השפיטה בדבר הרכב הוועדה לבחירת שופטים.
התיקון נעשה ברוח המתווה של לוין וסער מינואר 2025. תיקון החקיקה ייכנס לתוקף בתחילת כהונתה של הכנסת העשרים ושש, ועד לתחילתו הוועדה לא תבחר שופטים.
להלן תקציר דבר החקיקה:"תיקון חוק היסוד קובע כי בהרכב הוועדה לבחירת שופטים, במקום שני נציגי לשכת עורכי הדין, יבחרו סיעות הקואליציה וסיעות האופוזיציה, כל אחת בנפרד, שני נציגי ציבור שהם משפטנים שכשירים להתמנות לשופט בית המשפט העליון.
בנוסף, תיקון חוק היסוד מעגן את הנוהג לפיו מקרב שני נציגי הכנסת בוועדה, אחד יהיה מסיעות הקואליציה והשני מסיעות האופוזיציה, וכי כל אחד מהם ייבחר על ידי אותן סיעות.
הנציגות של הרשות השופטת ושל הממשלה בוועדה לא תשתנה ותורכב משלושה שופטים ושני שרים.
כמו כן, בחוק היסוד נקבעו הוראות מיוחדות למצב שבו סיעות הקואליציה מונות יותר מ-80 חברי כנסת.
זאת ועוד, חוק היסוד מסדיר כי בתקופת בחירות, או בתקופה שלאחר שהממשלה התפטרה, לא תבחר הוועדה השופטים, וכי החלטות אחרות של הוועדה יתקבלו על דעת כל חבריה.
כלל הכרעה זה הינו כלל ההכרעה ה"רגיל" שחל גם על החלטות אחרות של הוועדה, שאינן בחירה בשופטים.
במינוי שופט לבית המשפט העליון – בחירת שופט מחייבת רוב של חמישה מחברי הוועדה, הכולל אחד מנציגי הקואליציה ואחד מנציגי האופוזיציה בוועדה, אך ללא צורך בהסכמת אחד השופטים החברים בוועדה.
המנגנון מאפשר לנציגי הקואליציה בוועדה להציע שלושה מועמדים מטעמם ומחייב את יתר החברים לבחור מהם מועמד, ונותן אפשרות מקבילה לנציגי האופוזיציה."התיקון למעשה קובע הסדר מחמיר בנוגע למרבית החלטות הוועדה שכן הוא בפועל מעניק זכות וטו לכל אחת משלושת הצדדים בוועדה - הקואליציה, האופוזיציה, ושופטי ביהמ"ש העליון.
זאת, בניגוד להסדר בחוק הקודם שאיפשר למרבית ההחלטות בוועדה לעבור ברוב רגיל של חמישה חברים גם במקרה שכל הנציגים של אחד משלושת הצדדים (ו/או נציגי לשכת עורכי הדין) התנגדו.
יוצאת דופן ומוחרגת מהחמרה זו היא סוגיית הבחירה של שופטים לביהמ"ש העליון - בסוגיה זו התבצעה הקלה משמעותית הן ביחס לחוק הקודם והן ביחס להסדר החדש בנוגע להחלטות אחרות.
בחוק הקודם מינוי שופטי עליון הצריך רוב של שבעה מתוך תשעה חברי הוועדה.
בחוק החדש ברירת המחדל היא שבחירת שופטי עליון מצריכה רוב של חמישה חברי ועדה בלבד.
בנוסף, בניגוד להחלטות אחרות במסגרת ההסדר החדש, בנוגע לבחירת שופטי עליון נשללת מן השופטים זכות הוטו.
יתר על כן, מוצג הסדר חלופי ("מנגנון הכרעה") לצורך בחירת שופטי עליון שמייתר לחלוטין את הצורך בהגעה להסכמות דרך פשרה: בתנאים מסוימים, נציגי הקואליציה בוועדה רשאים להציע שלושה מועמדים מטעמם לשיפוט בביהמ"ש העליון ומחייב את יתר החברים לבחור מהם מועמד אחד.
ההסדר החלופי נותן אפשרות מקבילה לנציגי האופוזיציה במקרה כזה.
בינואר 2026 פורסם כי יושב ראש הכנסת אמיר אוחנה ושר המשפטים יריב לוין מקדמים החלטה הצהרתית שלפיה הקואליציה תצביע על אי-הכרה בפסיקות בג"ץ שפסלו חוק יסוד, ועל אי-הכרה בצו על תנאי שנתן נגד שינוי הרכב הוועדה לבחירת שופטים.
לוין התייחס להחלטה: "צריכים להרתיע את בג"ץ מפסילת חוקי יסוד, לעשות לזה דה-לגיטימציה בכנסת".
כמו כן הם מקדמים מהלך בכנסת של אי-הכרה בפסילת הביטול של חוק עילת הסבירות על ידי בג"ץ.
בינואר 2026 חשף לוין את תוכניתו, במידה שיבחר שוב, לדרוש מינויים חדשים מטעמו לבית המשפט העליון.
לדבריו "לבית המשפט העליון תישאר ברירה - או להיכחד או להסכים לשופטים שאני דורש למנות".
מיד לאחר הכרזת הרפורמה ב-4 בינואר 2023 פרצה מחאה נרחבת נגד מהלך זה.
המוחים טענו שהרפורמה המוצעת מכילה חוקים שיפגעו ביכולתה של מערכת המשפט לבקר באופן עצמאי את הכנסת והממשלה.
מנגד, תומכי הרפורמה סברו שחוקי הרפורמה יתרמו להחזרת האיזון בין הרשויות.
חילוקי הדעות בין תומכי ומתנגדי הרפורמה העמיקו את הפילוג והקיטוב בחברה הישראלית, וגופי הביטחון הזהירו שישראל נחלשת.
בפברואר 2023 פרסם ארגון מפקדים למען ביטחון ישראל מכתב לנשיא המדינה, שבו כונתה הרפורמה "מהפכה משטרית שתביא לבכייה לדורות" ונטען כי כרוכים בה "סיכונים ממשיים לחוסן הלאומי, למעמדה [של ישראל] בקרב העמים, לביטחונה, לכלכלתה ולחיבור החיוני לעם היהודי בתפוצות".
במרץ 2023 הזהיר ראש שב"כ רונן בר בשיחה עם נתניהו כי "ישנה התלכדות בין האיומים הביטחוניים למצב החברתי בישראל".
גם ראש חטיבת המחקר באמ"ן, עמית סער, פנה לנתניהו וכתב: "המשבר הפוליטי-חברתי בישראל מעודד את איראן, את חזבאללה ואת חמאס להסתכן בפעולות נגדה, ואף לעשות זאת במקביל.
אנו רואים התלבטות בשאלה אם לשבת על הגדר ולתת לישראל להמשיך ולהחליש את עצמה או לנקוט יוזמות ולהחריף עוד יותר את מצבה".
על רקע זה, ב-25 במרץ, ערב ההצבעה בכנסת של שינוי הוועדה לבחירת שופטים, קרא שר הביטחון יואב גלנט מעל דוכן הכנסת "זהו רגע האמת.
אני קורא לממשלה – תעצרו הכול, אל תעבירו השבוע את השינוי בוועדה לבחירת שופטים ".
למחרת היום הכריז נתניהו על פיטוריו של גלנט (אך לא צורף להכרזה מכתב פיטורין כנדרש, ועקב המחאה הציבורית שפרצה מהלך הפיטורין נגדע).
כעשרת אלפים איש חתמו על מכתב המצהיר כי יפסיקו להתנדב לשירות המילואים בישראל, וכמאה חברי גופי ביטחון בדימוס שלחו מכתב לראש הממשלה נתניהו ובו הודיעו על השעיית התנדבותם בכל המערכות אם לא תיעצר חקיקת חוקי הרפורמה.
ביולי, לקראת ההצבעה בכנסת על ביטול עילת הסבירות, פנה ראש אמ"ן במכתב לנתניהו וכתב כי איראן וחזבאללה מזהים נקודת חולשה היסטורית של ישראל.
נתניהו מצידו, סירב לקבל סקירה ביטחונית מהרמטכ"ל לפני ההצבעה על ביטול עילת הסבירות, וכן סירב לכנס את הקבינט המדיני ביטחוני, כששר הביטחון יואב גלנט ביקש לסקור בפני השרים את השלכות הרפורמה.
בינואר 2023 חתמו אלפי חברי סגל באוניברסיטאות על מסמך גילוי דעת נגד הרפורמה.
139 כלות וחתני פרס ביטחון ישראל חתמו על עצומה המבקשת לעצור את תהליך הרפורמה.
במרץ 2023 כ-100 פרופסורים חתמו על עצומה בעד רפורמה.
בהמשך הצטרפו פרופסורים ודוקטורים נוספים, וחתמו על העצומה בעד רפורמה, בסה"כ כ-500 פרופסורים ודוקטורים מהאוניברסיטאות השונות.
חלקם הסתייגו באופן פומבי מחלקים ממנה.
נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות התנגדה בחריפות לרפורמה וכינתה אותה "תוכנית לריסוק מערכת המשפט".
בפברואר 2023 ערכה ועדת החוקה דיון בדלתיים סגורות ביזמת חבר הכנסת יואב סגלוביץ', שבו השתתפו נציגים מצה"ל, שב"כ, המוסד והמל"ל.
בדיון נטען כי בעקבות הרפורמה עלולים חיילי צה"ל, בעיקר מזרועות היבשה, להיחשף לתביעות בין-לאומיות בגין פשעי מלחמה על פעילויות כמו בניית גדר ההפרדה ואבטחתה; השתתפות בהפקעת אדמות; ירי חי לעבר מפגינים; תקיפת יישובים אזרחיים מהאוויר (כולל סיכול ממוקד) וכדומה.
המשפטנים הצבאיים שהשתתפו בדיון אמרו כי מערכת המשפט הבין-לאומי מכבדת את בג"ץ, מקבלת את טיעוניו לגבי חוקיות פעולות צה"ל ביהודה ושומרון, ולכן דוחה תביעות שמגישים פלסטינים נגד אנשי מערכת הביטחון.
לדבריהם, כל פגיעה בעצמאות בג"ץ תפגע במוניטין הבין-לאומי של בג"ץ, ובעקבות זאת במשרתים בצה"ל ואף בדרג המדיני.
היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה, כתבה כי "שינויים משטריים דרמטיים הנוגעים למאפיינים הדמוקרטיים הגרעיניים של המדינה, צריכים להיעשות בהליך שקול וסדור לגיבוש הסדר מאוזן ומקיף, לאחר עבודת מטה מעמיקה, תוך התייעצות עם כל הגורמים הרלוונטיים".
במכתב ששלחה לנתניהו כתבה שיוזמות החקיקה יכולות להשפיע על משפטו, ולכן הוא מצוי בניגוד עניינים ואסור לו לעסוק בתוכנית.
בתגובה, הודיע נתניהו שעמדתה אינה מקובלת עליו.
שופטת בג"ץ דפנה ברק ארז הורתה למדינה להשיב לעתירה של התנועה לאיכות השלטון לפיה על היועצת המשפטית לממשלה לפעול לשם הוצאת נתניהו לנבצרות בשל ניגוד עניינים.
בתגובה הצהירו ראשי מפלגות הקואליציה כי הדיון בבג"ץ בדבר נבצרות ראש הממשלה אינו חוקי ושקול להפיכה צבאית.
יועצים משפטיים לממשלה לשעבר ופרקליטי מדינה לשעבר התנגדו לרפורמה המוצעת, וחלקם תיארו אותה כהפיכה משטרית.
17 משרדי עורכי דין מהגדולים בישראל יצאו נגד הרפורמה.
פרופ' יואב דותן, שתמך במשך שנים בריסון משפטי, ראה ברפורמה "מתקפה כוללת על כלל מערכות קבלת ההחלטות בישראל", וסבר כי "ההתקפה על המערכת המשפטית זה צעד ראשון בשינויים מרחיקי לכת הרבה יותר".
הוא הוסיף: "אני בדרך כלל נחשב לאחד המבקרים החריפים של מערכת המשפט בישראל – גם מי שמתנגד לאקטיביזם שיפוטי צריך לצאת עכשיו לרחובות.
כל מי שחרד לקיומה של הדמוקרטיה הישראלית חייב לצאת לרחובות עד שהדבר הזה ייעצר.
חשוב להגן על מערכת המשפט מול הגל המסוכן של אנשים שבאים להחריב את הישראליות כמו שאנחנו מכירים אותה".
פרופ' מנחם מאוטנר, לשעבר דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת ת"א, ממבקרי ביהמ"ש העליון והאקטיביזם השיפוטי, כינה את הרפורמה המשפטית "פתח לעריצות", והזהיר כי תגרום למעבר למשטר שבוזז את משאבי המדינה.
185 חברי סגל בכיר למשפטים במוסדות להשכלה גבוהה חתמו על עצומה שבה הם מביעים התנגדות נחרצת לרפורמה.
היו גם משפטנים שתמכו במהלכי הרפורמה.
סגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב בדימוס, עודד מודריק, הביע תמיכה ברוב חלקיה, תוך הצעת שינויים והסתייגויות.
150 משפטנים ובהם שופטים בדימוס, עורכי דין, וכן הפרופסור נחום רקובר והמשנה לראש לשכת עורכי הדין (שהודח בידי אבי חימי בגלל תמיכתו ברפורמה) ערכו כנס מיוחד לתמיכה ברפורמה.
פורום קהלת פעל לקידום הרפורמה, אך באוגוסט 2023 פורסם כי גורמים בפורום קהלת סוברים שיש לעצור את החקיקה ולהתמקד בנושאים שאינם שנויים במחלוקת.
פרופ' גדעון ספיר, ממקימי הפורום, אמר בריאיון כי "הלכו כאן רחוק מדי", והוסיף שהוא מתנגד לשליטה של הקואליציה במינוי שופטים ולשינוי שיטת הסניוריטי בבחירת נשיא בית המשפט העליון.
מייסד פורום קהלת משה קופל אמר כי "אני לא רוצה את הרפורמה ככתבה וכלשונה.
אני רוצה את רובה אך לא ככתבה וכלשונה." לדבריו, החקיקה בעניין פסקת ההתגברות היא "רעיון מטופש" ו"דבר מדאיג".
שר המשפטים לשעבר משה נסים, עורך דין ואיש הליכוד, כינה את הרפורמה "בלתי נסבלת" והעביר ביקורת חריפה על תהליך קידומה.
נגידי בנק ישראל לשעבר יעקב פרנקל וקרנית פלוג הזהירו שהמהפכה תוריד את דירוג האשראי של ישראל כפי שירד דירוג האשראי של פולין, טורקיה והונגריה בעקבות רפורמות משפטיות שהתבצעו בהן.
באפריל 2023 פרסמה חטיבת המחקר של בנק ישראל תרחיש שלפיו, אם תימשך חקיקת המהפכה המשפטית, צפויה פגיעה של כ-14 מיליארד שקל בשנה בשלוש השנים הקרובות – בתרחיש המקל, ופגיעה של 48 מיליארד שקל בשנה – בתרחיש המחמיר.
270 כלכלנים ומרצים לכלכלה וניהול, שאליהם הצטרפו כ-40 כלכלנים ומנכ"לי משרדי ממשלה לשעבר, חתמו על מכתב המתריע מפגיעה כלכלית.
מנכ"ל הבורסה איתי בן זאב טען בתחילה שלא ניכרת תזוזת משקיעים, אך מאוחר יותר הזהיר ממשבר כלכלי.
מאז תחילת הרפורמה המשפטית בינואר 23, סוכנויות דירוג אשראי בינלאומיות הורידו 6 פעמים את דירוג האשראי של ישראל או את תחזית דירוג האשראי של ישראל, חלקן לפני פרוץ מלחמת חרבות ברזל וחלקן במהלכה.
דירוג האשראי של ישראל לא ירד במהלך 20 השנים שקדמו לשנת 2023. בשנת 2002, חברת סטנדרד אנד פורס (S&P) שינתה את תחזית הדירוג לשלילית על רקע המצב הביטחוני בתקופת האינתיפאדה השנייה והמיתון הכלכלי, אך בסופו של דבר הדירוג לא הורד.
מאז 2002 ועד 2023 לא נרשמה אף הורדת דירוג, אלא רק העלאות דירוג ושינויים בתחזיות (Positive / Stable / Negative).
האנליסט האחראי על דירוג ישראל בסטנדרד אנד פורס סבר כי השינוי במערכת המשפט וההסלמה בסכסוך הישראלי-פלסטיני יסכנו את דירוג האשראי של ישראל.
בנק ג'יי פי מורגן צ'ייס פרסם סקירה בעקבות השינויים הצפויים במערכת המשפט, והביע חשש מפגיעה בצמיחה ובדירוג האשראי, וכתוצאה מכך עלייה במחיר ההלוואות שישראל תבקש.
חברת השירותים הפיננסיים ברקליס פרסמה סקירה המתייחסת לשינויים במערכת המשפט ולאפשרות של הסלמת המחאה נגדה, באופן שעלול להוריד את דירוג האשראי הישראלי.
שתי הסקירות השוו את המתרחש בישראל לשחיקה הדמוקרטית שהתרחשה בפולין ולירידה במצבה הכלכלי של פולין.
במרץ 2023 פרסמה חברת דירוג האשראי הבין-לאומית מודי'ס אזהרה חריגה למשקיעים בעקבות השינוי המתוכנן במערכת המשפט הישראלית, וכן אזהרה ישירה כי תחזית דירוג האשראי של ישראל עלולה להיפגע מהשינוי במערכת המשפט.
באפריל 23 שינתה מודי'ס את התחזית של ישראל (בדירוג A1) מ"חיובי" ל"יציב", "כדי לשקף את הדעה שלנו כי המשילות בישראל הידרדרה, כפי שממחישה ההצעה לתיקון מערכת המשפט".
לאחר חקיקת החוק לביטול עילת הסבירות הצהירה מודי'ס כי חלק מהדאגות שהביעה בנוגע להשלכות הרפורמה מתבררות כנכונות.
מורגן סטנלי, הבנק השלישי בגודלו בארצות הברית, וסיטי בנק הסירו את המלצתם להשקיע במדינת ישראל.
בנוסף, סיטי בנק ו-S&P הורידו את תחזית הצמיחה של ישראל.
באוגוסט 2023 העלה בנק ישראל, בדו"ח היציבות הפיננסית לחודשים ינואר עד יוני, את רמת הסיכון מבינונית-נמוכה לבינונית עד גבוהה, בציינו כי "אי הוודאות סביב שינויי החקיקה העלתה את פרמיית הסיכון של המשק ולוותה בפיחות של שער החליפין שתרם לעלייה באינפלציה".
בפברואר 2024 חברת דירוג האשראי מודי'ס הורידה את דירוג האשראי של ישראל מדירוג A1 לרמה A2 בליווי תחזית דירוג שלילית, על רקע השפעת מלחמת חרבות ברזל על הכלכלה.
בדו"ח ציינה החברה שגם המחלוקות בציבור בנוגע לרפורמה המשפטית היוו גורם שלילי שהשפיע על הורדת הדירוג.
כלכלני החברה שיבחו את עוצמתה ועצמאותה של מערכת המשפט, שהוכיחה כי ביכולתה לספק מערך חזק ואפקטיבי של איזונים ובלמים גם בתקופת מלחמה, וכן את ארגוני החברה האזרחית שלקחו חלק במחאה נגד הרפורמה המשפטית.
בספטמבר 2024 הורידה מודי'ס את דירוג האשראי של ישראל בשתי דרגות, מרמה של A2 לרמה Baa1, עם תחזית שלילית.
בדו"ח צוין שאחד הגורמים הוא המשבר במערכת המשפטית, ובעיקר העובדה ששר המשפטים יריב לוין מעכב מינויים חשובים של שופטים, לרבות לתפקיד נשיא בית המשפט העליון, למרות פסיקת בג"ץ שמחייבת אותו לכנס את הוועדה לבחירת שופטים.
ביולי 2025 הותירה סוכנות דירוג האשראי מודי'ס את דירוג האשראי ארוך הטווח של ישראל במטבע מקומי וזר כ-"Baa1" ואמרה כי הסכסוך הצבאי הישיר עם איראן יכביד עוד יותר על כספי הציבור.
הדירוג Baa1 נחשב כדירוג שעדיין מאפשר כהשקעה אבל צריך לחשב את הסיכון, זאת לאחר מספר שנים שהדירוג היה AA שנחשב גבוה עם סיכון נמוך.
להלן סיכום הורדות דירוג האשראי מאז ינואר 2023:
זמן קצר אחרי ההודעה על הרפורמה ב-4 בינואר 2023 החלו הפגנות ומחאות נגד הרפורמה.
עם התגברות המחאה צמצמה הקואליציה את היקף החקיקה לצורך קיום שיח בבית הנשיא, אולם לאחר שהמשא ומתן הופסק אישרה הכנסת את החוק לצמצום עילת הסבירות.
בית המשפט העליון דן בכך ופסל את החוק לצמצום עילת הסבירות.
מזכיר המדינה של ארצות הברית, אנתוני בלינקן, הביע את הדאגה על פגיעת הרפורמה במוסדות הדמוקרטיים והבהיר כי אם הערכים הדמוקרטיים יפגעו, יהיה קשה לתמוך בישראל.
היועץ לביטחון לאומי ג'ייק סאליבן הבהיר לנתניהו כי "אם תהיה פגיעה בערכים הדמוקרטיים – נתקשה לספק תמיכה בלתי מעורערת לישראל".
הבית הלבן ציין את הצורך בהסכמה רחבה לחקיקה, וכינה את החקיקה שהתקבלה "מצערת".
בשיא המחאה, נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן, קרא לעצור את חקיקת הרפורמה.
גם נשיא צרפת, עמנואל מקרון, הזהיר כי אם הרפורמה תעבור, ישראל עשויה להתנתק מתפיסת הדמוקרטיה.
האיחוד האירופי, ממשלות בריטניה, צרפת וגרמניה הביעו דאגה דומה, והודיעו כי הם עוקבים אחרי ההתפתחויות בישראל.
בעקבות הרפורמה המשפטית, מדד "V-dem" החליט להוריד את דירוגה של ישראל מ"דמוקרטיה ליברלית" ל"דמוקרטיה אלקטורלית", לראשונה מזה 50 שנה.
הוויכוח העז על השינויים במערכת המשפט בישראל וסיבות נוספות הולידו לתוכנית שמות חלופיים, ביניהם "הרפורמה המשפטית" (או "הרפורמה במערכת המשפט"), "המהפכה המשפטית" ו"רפורמת לוין".
בנאום הצגת התוכנית כינה אותה שר המשפטים יריב לוין בשם "רפורמת המשילות".
מאוחר יותר השתמש במונח "הרפורמה המשפטית".
רבים ממתנגדי הרפורמה רואים אותה כ"הפיכה משטרית" (כלומר, "הפיכה עצמית").
לטענתם, הרפורמה ומדיניות הממשלה מובילות יחד למשטר של דמוקרטיה חלולה, ולנזק בלתי הפיך לדמוקרטיה בישראל.
מומחים רבים כינו תהליך זה "ההפיכה המשטרית (או "ההפיכה השלטונית") בטענה שהיא תוביל לשינוי המשטר בישראל.
בנאום לאומה ביקש נשיא מדינת ישראל, יצחק הרצוג, להגיע לפשרה.
הנשיא הציג בדבריו את הכנסת כריבון שרשאי לחוקק ואת הצורך ברפורמה בבתי המשפט, ומאידך הדגיש את הדאגה בקרב מתנגדי הרפורמה, החוששים מאובדן האיזונים והבלמים של הדמוקרטיה.
הנשיא סיפר שדן בנושא עם מנהיגים מכל שדרות העם, וקבע שאפשר להגיע להסכמה רחבה בציבור.
מתווה הנשיא כלל הצעה לחמישה עקרונות כבסיס למשא ומתן:
החוק יסדיר את חוקי היסוד עליהם אין ביקורת שיפוטית והם יחוקקו בארבע קריאות ותוך הסכמה רחבה.
חוקים שאינם חוקי יסוד יהיו תחת ביקורת בית המשפט, שיוכל לבטלם.
פסקת ההתגברות – תהיה שיטה להתגבר על פסילת בית המשפט.
פתרון בעיית העומס השיפוטי – הוספת תקנים רבים.
אמון במערכת המשפט – תוצע תוכנית ממשלתית להתייעלות ומניעת עינוי דין במערכת המשפט.
הרכב הוועדה לבחירת שופטים – גם למערכת הפוליטית וגם למערכת המשפטית לא יהיה רוב בוועדה.
לכל אחת מהרשויות יהיו מספר זהה של נציגים ובנוסף יהיו נציגי ציבור שימונו בתיאום והסכמה בין שר המשפטים לנשיא בית המשפט העליון.
בין נציגי הכנסת יהיה גם נציג לאופוזיציה.
עילת הסבירות – יצירת הסכמה על המקרים בהם ניתן יהיה להשתמש בעילת הסבירות כדי לבקר פעולות של הרשות המבצעת והמחוקקת.
הנשיא ביקש מראש ועדת חוקה, חוק ומשפט, שמחה רוטמן, לנסות להגיע לפשרה ולעצור את החקיקה לפני העלאתה לקריאה ראשונה בכנסת.
בנוסף אמר הנשיא כי ייתכן שיופיע באופן תקדימי לפני הוועדה.
עם התקדמות החקיקה והמחאות נגדה, ב-9 במרץ 2023 נשא הנשיא הרצוג נאום לאומה, שבו קרא לעצור את החקיקה ולהחליפה במתווה אחר.
לדבריו: "מכלול החקיקה שנידון כעת בוועדה צריך לעבור מהעולם ומהר.
הוא שגוי, דורסני ומערער את יסודותינו הדמוקרטיים." ב-15 במרץ 2023 הציג הנשיא מתווה משלו, שאותו כינה "מתווה העם" לשינויים במערכת המשפט.
הרפורמה בשוק החשמל בישראל היא רפורמה, עליה החליטה ממשלת ישראל ב-2018 וחלקה העיקרי הושלם עד 2024. היא החלה עם הרפורמה בחברת החשמל ונועדה לפתוח את משק החשמל בישראל לתחרות, לשפר את יעילות אספקת החשמל, ולהפחית את העלויות לצרכנים.
אחת המטרות המרכזיות של הרפורמה היא לאפשר לצרכנים בישראל לבחור בין ספקי חשמל פרטיים לחברת החשמל לישראל.
במסגרת הרפורמה, תשתית החשמל הפיזית נותרת תחת ניהול חברת החשמל, ומה שייפתח לתחרות הוא "מקטע האספקה".
על פי הרפורמה, צרכנים ישראלים יוכלו לרכוש חשמל מספקים פרטיים גם ללא צורך במונה חשמל חכם.
צעד שעל פי הערכות צפוי לחסוך לצרכנים הביתיים חיסכון חודשי של עשרות שקלים בממוצע וסך הכל לציבור כ-750 מיליון שקל בשנה.
בנוסף, אישרה הממשלה הקמה של תחנות כוח נוספות על מנת להגדיל את התחרות בייצור החשמל.
אחת ממטרות הרפורמה היא ביטול המונופול של חברת החשמל במשק החשמל הישראלי.
כיום היקף השוק הוא מעל ל-30 מיליארד שקלים בשנה.
הערכות משרד האנגריה והתשתיות הן שבעקבות הרפורמה, יותר ממיליון לקוחות ולפחות 12 מיליארד שקלים, יעברו לחברות פרטיות.
המעבר לספקים פרטיים דורש פניה פרטית של כל לקוח ותהליך בירוקרטי שאורך לעיתים כחודש עד לסיום הטיפול.
השלמת פריסת מונים חכמים לכלל הצרכנים הפרטיים בישראל, תהליך שיימשך לפי הערכות עד שנת 2028.
הקמת תחנות כוח חדשות מלוות בתהליך המעורר התנגדויות של תושבים באזור המתוכנן ומעכבת את התהליך.
הרפטריאציה של שורדי השואה מברית המועצות לפולין היא החזרה למולדת של שבויים או גולים.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה ברחו יהודים רבים מפולין ומן הארצות הבלטיות מזרחה אל ברית המועצות.
המחשבה הייתה שהצבא האדום יעצור את הצבא הנאצי.
חיי הגולים היהודים בברית המועצות היו קשים מאוד ורבים מתו ממחלות ומרעב.
בשנת 1944 נחתם הסכם הרפטריאציה הראשון בין סטלין לבין שיקורסקי , ראש ממשלת פולין הגולה, לפיו אזרחים פולנים שברחו בזמן המלחמה לברית המועצות יוכלו לחזור לביתם בפולין.
בעוד שפולנים רבים חזרו לפולין לפי הסכם זה, רק יהודים מעטים הצליחו בכך.
ההסכם השני נחתם בשנת 1945 והגל הגדול של הרפטריאנטים היהודים הגיע לפולין במהלך 1946. עד שנת 1946 הגיעו לפולין מעל ל-150,000 יהודים רפטריאנטים.
באוגוסט 1939 נחתם הסכם אי תוקפנות בין גרמניה הנאצית לבין ברית המועצות, הסכם ריבנטרופ-מולוטוב.
לפי הסכם זה התחייבו שתי המדינות לא לתקוף זו את זו למשך עשר שנים.
בסעיף סודי שנכלל בהסכם, נקבעה חלוקה של תחומי השפעה בין שתי המדינות על אזורים במזרח אירופה.
לפי הסכם זה לטביה, חלקים מליטא, אסטוניה ואזור בסרביה השייך לרומניה, יעברו לתחום ההשפעה של ברית המועצות, ופולין תחולק בין שתי המדינות.
להסכם זה חשיבות רבה בהמשך בשאלה מי יהיה זכאי לרפטריאציה אחרי המלחמה.
ההסכם הופר על ידי גרמניה במבצע ברברוסה ביוני 1941, כאשר גרמניה הנאצית תקפה את ברית המועצות.
בתקופת המלחמה חיו בברית המועצות כ־350 אלף פליטים יהודים אזרחי פולין.
חלק מהפליטים, בעיקר אלה שגרו עד הכיבוש הנאצי בשטחים המערביים של פולין, ברחו לשם בשנים 1939–1940. אזרחים מהאזורים המזרחיים של פולין, שנכבשו על ידי הצבא האדום, הוגלו בכוח לברית המועצות על ידי השלטונות הסוביטיים, בהתאם להסכם ריבנטרופ-מולוטוב.
רוב הפליטים רוכזו בארצות הגזרה סיביר או הארצות המוסלמיות באסיה התיכונה.
בשלב ראשון אחרי הסכם החלוקה יצא צו אכיפת אזרחות סובייטית על הפליטים שברחו אל ברית המועצות מפני הנאצים.
רובם חויבו להפוך לאזרחים סובייטיים ולקבל דרכונים סובייטיים.
בהמשך השתנתה המדיניות, ובשנת 1940 יצא השלטון הקומוניסטי במבצע "פספורטיזציה".
השלטון אפשר לפליטים לבחור בין קבלת תעודות זהות סובייטיות לבין שמירה על האזרחות הפולנית, הליטאית או הלטבית.
למעשה הייתה זו בדיקה של נאמנות למשטר.
פליטים שבחרו להישאר עם תעודת הזהות הקודמת, נתפסו כלא נאמנים לשלטון, ונשלחו, עם או בלי צו מאסר רשמי, לגלות בקצווי הארץ, לרוב למחנות עבודה בסיביר.
נערך למבצע הגליה המונית, שבמסגרתו הוכנו מאות רכבות ואלפי קרונות, כדי לקחת את הפליטים למחנות העבודה "בארץ הדובים הלבנים".
התנאים בדרך היו קשים ביותר, הצפיפות בקרונות הייתה רבה, אוכל חולק לעיתים רחוקות, וכך גם מי שתייה.
באחת הרכבות לסיביר, בסוף המסע, לא נשאר אפילו ילד אחד בחיים.
עם הגעת הפליטים למקום המחנה הסתבר, פעמים רבות, כי המקום שומם לגמרי.
הפליטים הורדו מהרכבות בטייגה הסיבירית, שם היו צריכים לבנות בעצמם את המחנה.
במחנות היה האוכל דל מאוד, העבודה פיזית וקשה ותנאי מזג האוויר אכזריים.
לעבודה בחוץ, למשל, בחטיבת עצים, חיבים היו לצאת גם בקור של מינוס 30 מעלות.
לא היה טיפול רפואי, וגם אם היה רופא, לא היו לו אמצעים רפואיים.
כל פצע מזדהם יכול היה להיות גזר דין מוות.
הצטרפותה של ברית המועצות למלחמה נגד הנאצים
ביוני 1941 לאחר מבצע ברברוסה, הצטרפה ברית המועצות לבעלות הברית במלחמתן נגד גרמניה.
בקיץ זה נחתם הסכם סטלין-שיקורסקי, לפיו הפליטים הפולנים יקבלו חנינה וישוחררו מבתי הכלא ומהגולאגים.
בהמשך יכלו הפליטים להשתחרר ממחנות העבודה בסיביר ולעבור לאזורים חמים יותר.
חלקם, בעיקר גברים, התגייסו או גויסו לצבא האדום.
אחרים נדדו ברחבי הארץ הגדולה.
מתן החנינה העלה שתי בעיות: הבעיה הראשונה הייתה עצם המושג "חנינה", שכלל בתוכו פגיעה בפולנים.
חנינה נתנת למי שביצע פשע והפולנים ראו עצמם כקורבנות ולא כפושעים.
הבעיה השנייה הייתה ההפעלה והיישום של החנינה.
המידע על צו החנינה עבר לאט ברחבי רוסיה הענקית.
היו מחנות שהמידע על החנינה והשחרור מהכלא הספיק להגיע בזמן ולהציל חיים, היו מחנות שהמידע הגיע באיחור ואנשים המשיכו למות עקב התנאים הקשים.
היו מחנות שהמידע לא הגיע אליהם כלל, לרוב, לשביעות רצונם של הסוהרים.
בעיה יסודית נוספת הייתה ההגדרה מיהו "אזרח פולני".
לתפיסת הפולנים, וכך גם לתפיסת הממשלה הפולנית הגולה, מי שהיה אזרח פולני לפני המלחמה נשאר פולני.
לתפישת הרוסים, מי שנולד באזורים שהפכו לברית המועצות לא הוגדר יותר כפולני, גם אם נולד כפולני.
בתשובה לשאלה זו תלוי היה מי יזכה לחנינה, למי תהיה זכות להתגייס לצבא אנדרס, הצבא הפולני שהוקם כדי להילחם בצבא הגרמני, ומי יוכל להנות משרותי הסעד של השגרירות הפולנית במוסקבה.
בהמשך ההגדרה של מיהו אזרח פולני תקבע למי יש זכות לרפטריאציה.
עם השחרור רבים מבין הפליטים היהודים יצאו אל מדינות ברית המועצות שבמרכז אסיה, כמו אוזבקיסטן, אזרבייג'ן וקירגיזסטן.
מצבם הפיזי של רבים מן היהודים המשוחררים בסיביר היה קשה, ורובם נהרו אל ארצות החום שברוסיה האסייתית.
גם תנועת הפליטים המשוחררים אל החופש התנהלה בתנאים קשים מאוד.
דרכם אל מקומות היעד, לרוב ברכבות משא ובצפיפות רבה, ארכה שבועות וחודשים.
פליטים רבים, במיוחד קשישים, חולים ומשפחות עם ילדים, כלל לא הצליחו לצאת לדרך ונשארו 'תקועים' במקומותיהם, חלקם עד לרפטריאציה בשנת 1946.
בארצות החום התבדתה מהר התקווה לחיים קלים.
מגפות של טיפוס הבטן, טיפוס הבהרות, דיזנטריה ורעב קטלו אלפים מבין היהודים הפליטים.
במחנות בסיביר דאגו השלטונות למזון, גם אם לחם צר ביותר.
כאן לא דאג איש לפליטים.
בנוסף למוות, לרעב ולמחלות, פגע גם הייאוש בקבוצות הניצולים.
למשל, בעיירה קאגאן הובאו לקבורה בחודש דצמבר בלבד כ־280 ילדי פליטים יהודים.
בבוכרה נרשמו כ־3,000 מיתות של יהודים פולניים, שנקברו בבית העלמין היהודי.
מקרי מוות רבים לא נרשמו.
תנאי החיים היו כה קשים, במיוחד הרעב והמחלות, עד שמשפחות יהודיות רבות שלחו את ילדיהן כילדים פולנים יתומים עם צבא אנדרס, כדי להצילם ממות.
אנדרס היה הצבא של הממשלה הפולנית הגולה.
בברית המועצות התגייסו לצבא זה פולנים בדרך לאירופה להילחם בנאצים.
1,000 ילדים יהודים יצאו מברית המועצות במסגרת צבא אנדרס.
תחילה סירבו השלטונות הפולנים לפנות את הילדים היהודים עם הצבא, אך אנדרס עצמו התעקש בעניין זה.
הדרך של הצבא עברה בטהרן.
לכאן הגיעו הילדים, גם היהודים, למחנות נוצריים באחריותן ובטיפולן של נזירות פולניות קתוליות.
סיפורם של "ילדי טהרן" התחיל כאן.
הסכמי הרפטריאציה נחתמו בספטמבר 1944. על פי הסכמים אלה אמורים היו פולנים ויהודים, שהיו אזרחי פולין עד ספטמבר 1939, לעבור לפולין.
פולנים, רוסים, אוקראינים, בלרוסים וליטאים, שמעולם לא היו אזרחים סובייטיים, היו אמורים להגר מפולין לברית המועצות.
השלטונות הסובייטיים המקומיים פירשו וביצעו את הסכמי הרפטריאציה על פי דרכם.
בווילנה נדרשו הנרשמים לרפטריאציה, פולנים ויהודים, להמציא תעודות שחרור ממקומות עבודתם ושם נתקלו בעיכובים ובדחיות של לך ושוב.
העדרם של קריטריונים ברורים להגדרת הזהות הלאומית הכבידו על הוכחת הזכאות.
יהודים פולנים, שהתקשו להשיג הוכחות לזכאותם לרפטריאציה, ויהודים לא פולנים שביקשו הזדמנות לצאת מברית המועצות כרפטריאנטים פולנים, נזדקקו לתעודות מזויפות.
הסכם הרפטריאציה השני נחתם במוסקבה ב-6 ביולי 1945, כשבוע ימים לאחר הקמתה של "ממשלת האחדות הלאומית" בווארשה.
לפי סעיף 13 נקבע כי הרפטריאציה ההדדית תסתיים ב־1946.
רוב הפליטים היהודים היו בקבוצות האחרונות בתור לפינוי.
במשך שנת 1945 נתאפשר רק זרם דליל של רפטריאנטים מברית המועצות ומספרם עד סוף השנה הגיע ל־22,058. קצרי רוח מבין הפליטים היהודים החלו בניסיונות של "רפאטיאציה עצמית".
לא היה גבול לכושר המצאתם של בעלי תושייה ותחבולה.
בלנינגרד הצליחו פליטים להשיג בכסף רב אישורי יצאה מהאזור בו התגוררו (פרופוסקים) מאת הנ.ק.ו.ד.
היו גם שעשו את כל הדרך הארוכה מאסיה התיכונה, או מסיביר, קטעים קטעים, ונאלצו לשלם שוחד כל פעם מחדש עבור ה"פרופוסק" וכרטיס הרכבת לתחנה הבאה.
היו דיונים והתלבטויות לגבי השאלה האם להחיל את הרפטריאציה של הפליטים הפולנים גם על היהודים.
המחשבה הסובייטית להחיל את זכות הרפטריאציה "למולדת" הפולנית גם על היהודים התבססה על ההערכה לגבי התפקיד החיובי אותו עשויים היהודים למלא במימוש תוכניות הסוביטיזציה של פולין.
מצד אחד, לא היה רצון ללכת לקראתם וגם חשש מפני אפשרות יציאתם את המדינה.
מצד שני הייתה הנחה שהם יהיו לעזר בסובייטיזציה של פולין.
גם הפולנים התלבטו: מצד אחד הם לא רצו לוותר על היהודים, מאחר שהעניין שלהם היה טריטריאלי ואזור מזרח פולין היה קשור עם היהודים כאזרחים פולנים.
מצד שני, ההנהגה הפולנית הכירה את הלכי הרוח האנטישמיים בפולין וחששה מהרפטריאציה של יהודים.
לבסוף, לאחר דיונים רבים, החליט סטלין בעד הכללתם של היהודים ברפטריאציה.
בקרב הפליטים היהודים רווחה נטייה כללית לחזור לפולין.
על אף החרדות והספיקות באשר לתבונה שבשיבה לפולין, החליטו הפליטים ברובם הגדול לשוב לפולין ויהי מה.
ביולי 1946 נסתיימה מבחינה פורמלית הרפטריאציה לפי הסכמי ספטמבר 1944 ויולי 1945. ב-1 באוגוסט 1946, עם שובם של הרפטריאנטים מאזוריה הפנימיים של ברית המועצות, סיים הגוף שטיפל בנושא את תפקידו.
נותרו עוד אסירים, ופליטים וגולים לשעבר במקומות נידחים, אשר שמע הרפאטריאציה כלל לא הגיע אליהם, או שהגיע מאוחר מדי, מבלי שהספיקו להירשם בזמן ולהיכלל ברפטריאציה כחוק.
את הדרך במרחבי ברית המועצות הגדולה אל פולין הם עשו בעיקר ברכבות, שלא תמיד תיפקדו.
הדרך נמשכה שבועות ולפעמים חודשים.
היו גם רפטריאנטים שחזרו כשהם עושים חלק מהדרך בעגלות עם סוסים וחלק ברגל.
סך הכול נמצאו תחת שלטון הסובייטים, בטריטוריה סובייטית (כולל תחום הכיבוש הסובייטי במזרח פולין) ב-21 החודשים שבין ספטמבר 1939 ליוני 1941 כחצי מיליון פליטים יהודים, אזרחי פולין.
קרוב למחציתם שרדו ויצאו מברית המועצות.
שעור הנשארים בברית המועצות בלתי ידוע.
סביר להניח כי שיעורם היה נמוך מאוד.
מפקד הבריחה בפולין, אלכסנדר (צבי נצר) רשם את הדברים הבאים:
"משהחלה הרפטריאציה, היא גאתה והלכה והגיעה להיקף ממלכתי.
באמצעותה הגיעו כ־150,000 יהודים מרוסיה.
הם נהרו מכל הכיוונים – מרוסיה, מאוקראינה ומאסיה – שם בילו את שש שנות המלחמה.
בין הבאים היו משפחות מטופלות בילדים ותינוקות רבים ושרידי היהדות בפולין, ששיכלו את ילדיהם בימי השלטון הנאצי, ראו לפניהם פתאום יהדות חדשה, בעלת פרצוף אנושי שונה.
בפולין נותרו אנשי-מחנות, אנשי-יער, פרטיזנים וחיילים לשעבר, גלמודים וערירים כולם.
ואילו כאן נהרו ובאו משפחות עמוסות בילדים, למודי עוני ורק מעטים מאוד בעלי רכוש.
כל תכנון עתידם של יהודי פולין קיבל ממדים חדשים."בעת שהותם בברית המועצות, בעיקר באזורים של "קצווי ארץ" לא היה לפליטים היהודים מידע על המלחמה, על מחנות הריכוז ועל השמדת היהודים.עם חזרתם "הביתה" התברר להם גודל האסון והכליה הטוטאלית של משפחותיהם.
בעודם המומים מן המפגש עם האובדן, נפגשו ביחס קשה של שכנים וידידים מהעבר.
את פניהם קיבלו אנטישמיות, עוינות ואכזריות, עיירות יהודיות חרבות וריקות מיהודים, קברי אחים, ובבתיהם ישבו זרים.
פליטים יהודים נתקלו בשובם באלימות ובקריאות: "הנאצים היו צריכים לחסל את כולכם".
בפוגרום קראקוב נרצחו שבעה רפטריאנטים, ביניהם חמש נשים וילד.
בפוגרום קיילצה היו 42 נרצחים וכ-80 פצועים, יהודים הושלכו מרכבות דוהרות.
נהגי קטרים העמידו את הרכבות באמצע הדרך כדי שבני הכפרים בסביבה הקרובה יוכלו לבוא ולפגוע ביהודים.
יחס של איבה גלויה, בוז ואכזריות מופגנת.
והעיקר – הפגישה הראשונה הטילה על כל אחד פחד מוות עקב מעשי הרצח של שרידי הניצולים, מדי יום ביומו, בערים בעיירות ובכפרים.
בכל מקום אליו הגיעו יהודים שורדים, שניצלו בדרך נס עד כה, ונעמדו מול אפר וחורבות בתיהם, הם נתקלו בעוינות ובאיומים ובפגיעות פיזיות כולל מעשי רצח."בפולין אחרי המלחמה שרדו כ־60,000 יהודים בשנים 1944–1946 הגיעו לפולין מברית המועצות מעל ל־150,000 פליטים במסגרת הרפטריאציה.
פולין כאילו הוצפה על ידי הפליטים היהודים.
בקרב הפולנים הייתה חרדה, שמא עם חזרתם הפליטים היהודים ידרשו לקבל חזרה לידיהם את בתיהם, עסקיהם ורכושם.
משתפי הפעולה הרבים במעשי הטבח והשוד של האוכלוסייה היהודית חששו שמא בין הניצולים יימצאו עדים לפשעיהם, שיזהו אותם ויתבעו להעמידם לדין.
אלה היו השיקולים "הרציונליים" לתגובה נגד שובם של יהודים לפולין.
בנוסף הייתה האנטישמיות "הלא רציונלית", המושרשת עמוק בכל שדרות העם הפולני מזה דורות רבים, שגברה בשנות הכיבוש הגרמני.
קבלת הפנים של היהודים: הבריחה והוועד היהודי המרכזי
חברי הבריחה בפולין נרתמו לסייע לחוזרים.
הרכבות הגיעו בדרך כלל לעיר לובלין בלילה מאוחר.
החברים יצאו אל תחנת הרכבת לקבל את פני הבאים, לחפש בני משפחה או מכרים, ולכוונם למקומות קליטה ראשוניים.
בקרבת הגבול הוקמו קיבוצים ששימשו עבור הרפטריאנטים נקודות קליטה ולינה ראשוניות.
רפטריאנטים רבים ראו את פולין כארץ מעבר בלבד, ותוכניתם הייתה להמשיך בדרך מפולין לארץ ישראל.
אלה היו בעיקר חברי תנועות הנוער החלוציות הציוניות עוד לפני פרוץ המלחמה.
לעומתם היו שחשבו להישאר בפולין, אם בגלל עייפות, אם בגלל חשש מפני המשך הדרך שהיה בו הרבה לא ידוע.
הוקמו מרכזי קבלה לרפטריאנטים בערים קרקוב, ביאליסטוק, פשמישל, קטוביץ, לודז' וורשה.
פעילי הבריחה דאגו כי בכל מקום ימצאו פעילים שידאגו גם לטיפול החומרי, וגם לרוח: תקווה, עזרה הדדית וציונות.
קושי הקליטה היה גדול, מעגל החיים הקיים לא היה מסוגל לקלוט את הגל שהגיע.
תנועה הבריחה, במעט אנשיה, יצאה לקלוט את הגל הגדול.
הוקמו קיבוצי הכשרה למאות בערים ובעיירות.
המדריכים, שורדים בעמצם, לקחו על עצמם את העול.
הם קידמו את פני האנשים בכל תחנה, גם אם זו הייתה רק לשהייה קצרה.
סיפרו לבאים על המצב, הציעו מקומות קליטה, גם אם זמניים.
הוקמו עמדות הכשרה לקליטת הבאים, שמצאו מיד בית חם וחברות.
מיד עם רדתו של פליט מן הרכבת הוא קיבל מיטה, סדין, דאגה למזון.
ויותר מכול, תקווה לעלות לארץ-ישראל ומשמעות למסע.
בתחילה לא היו תנאים לשכן ילדים בקיבוצי "החלוץ".
בהמשך אורגנו קיבוצים המיועדים למשפחות עם ילדים והוקמו בתי ילדים.
הוקמו בתי ילדים ולא בתי יתומים, כפי שקמו ברחבי אירופה.
"הוועד המרכזי הזמני של יהודי פולין" הוקם באופן רשמי כבר בסוף 1944. כראש הוועד נקבע ד"ר אמיל זומרשטיין.
לוועד נכנסו בעיקר נציגים של פלגים לא ציוניים כגון הבונד, הקומוניסטים ומספר גופים דתיים.
נכנסו גם מספר פלגים ציוניים.
הרב ד"ר דוד כהנא קיבל מינוי כרב ראשי בצבא הפולני.
הוועד היהודי עשה כמיטב יכולתו למען החוזרים.
ההמונים שלא נקלטו במסגרת הבריחה התרכזו סביב הקומיטטים, הוועדים היהודים, בבתי מחסה, בצפיפות קשה.
משפחות שוכנו יחד בחדר אחד, לפעמים 5–6 משפחות יחד על ילדיהן ומטלטליהן.
הוועד שיתף פעולה עם השלטונות הפולניים בנושא הניסיון לשכנע רפטריאנטים להישאר בפולין ולא להמשיך הלאה ולצאת מהארץ באופן לא לגאלי.
היישוב היהודי בשלזיה תחתית (ורוצלב וקטוביץ)
שלזיה תחתית צורפה לפולין תמורת שטח מזרח פולין שעבר לברית המועצות.
גרמנים שגרו בחבל ארץ זה ברחו או גורשו על ידי הפולנים.
ממשלת פולין החלה להעביר רפטריאנטים יהודים לאזור זה.
הם קיבלו את בתי הגרמנים ואף את עסקיהם וחנויותיהם.
ממשלת פולין החדשה פרסמה הצהרות בדבר "חופש שוויון והגנה ליהודים".
המטרות היו לאכלס את שלזיה תחתית ולהפעיל את העסקים שבה וגם ליצור כלפי המערב תמונה של פולין שדואגת ומטפלת ביהודיה.
התעמולה הפולנית תארה בצבעים ורודים את האידיליה שתקום ליהודים בפולין, ולפיכך עליהם להישאר בפולין.
יעקב אגיט, נציג הוועד היהודי המרכזי, עמד בראש פיתוח התוכניות לקליטת יהודים בשלזיה תחתית.
דובר אף על הקמת אוטונומיה יהודית.
המקום הפך להיות הריכוז הגדול ביותר של יהודים בפולין ואלמלא אפשרות התיישבות זו מצב הרפטריאנטים היה גרוע בהרבה.
לבניינים הריקים מאדם עברו גם הרבה קיבוצים של תנועות הנוער הציוניות.
אנשי הבריחה התמקמו במקום בגלל הקרבה לגבול צ'כיה, עניין חשוב שאפשר יציאה לא לגאלית מפולין.
הבריחה מברית המועצות התחילה עוד בשנת 1944, כשהצבא האדום שחרר שטחים משלטון הצבא הגרמני.
ברובנה היו לפני המלחמה כ-30 אלף יהודים.
עם שחרורה התרכזו בה כ-150 ניצולים.
הפרטיזנים היהודים התחילו לחפש שורדים ושתפו עצמם בהבאת המתים לקבורה.
בשעת אזכרה בבית הקברות, מיד לאחר ההספדים, פנה קצין סובייטי בכיר אל אחד החברים ולחש לו:"אני יודע שהתארגנתם להבריח את היהודים מכאן.
אם תדרש לכם עזרה – פנו אלי ואתן לכם קומנדרובקה (צו תנועה) ותוכלו לנוע בכול מקום, ולעשות את המלאכה."פליטים יהודים שעברו סובייטיזציה לא יכלו לצאת מברית המועצות באופן חוקי.
רבים מהם חשבו לנצל את הרפטריאציה הפולנית כדרך לצאת מברית המועצות.
זה התאפשר בחודשי הקיץ והסתיו של 1945, לפני שירד מסך הברזל באופן מלא והגבולות נאטמו.
יהודים ילדי ליטא, לטביה, בלרוס ואוקראינה השיגו בדרכים שונות תעודות המוכיחות שהם אזרחים פולנים, החוזרים לארצם באופן חוקי.
הפיקוח של השלטונות על הגבול היה עדיין לא חמור.
משאיות צבאיות היו מסיעות חבורות של יהודים ביער, בדרך לא דרך, אל מעבר לגבול.
כשהגיעו לגבול, היו הנהגים "משחררים" את הסחורה המוברחת וחוזרים לברית המועצות.
"הסחורה" הייתה מתפזרת לכוונים שונים וצועדת ביער עד ליישוב הפולני הקרוב.
במרכז הבריחה בפולין לא ידע איש האם ימשיכו הרוסים לאפשר יציאתם של יהודים מברית המועצות, ובמיוחד, כיצד ינהגו בחברי תנועות הנוער הציוניות החלוציות שלא הוכרו כרפטריאנטים?
התארגנות יהודית מחודשת התרכזה בשלוש ערים, שלפני פרוץ המלחמה היו חלק מהטריטוריה הפולנית והמהלכה הפכו לחלק מברית המועצות.
רובנה נשארה בתחום ברית המועצות והייתה אחת הערים בהן התמקדה פעילות בריחה ענפה, יצירתית, נחושה ואמיצה, כדי למצוא דרכים למעבר לא לגאלי של יהודים לפולין.
בין משחררי העיר היה הפרטיזן אליעזר לידובסקי.
הוא ריכז סביבו פרטיזנים נוספים ("ברחוב קאלינינה 11 יסדתי את הקולחוז הראשון") הקבוצה התמסרה לקליטת ניצולים, למתן סיוע ראשוני ולחיפוש דרכים ליציאה לפולין או לרומניה.
וילנה הייתה המוקד השני של התארגנות הבריחה.