tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין היתר זה נעשה על ידי כך שהמאמנים מציעים למתאמנים לבצע שינויים פשוטים בחייהם, כמו שינוי האנשים בהם הם בוחרים להקיף את עצמם.
בסופו של דבר, כל תחום האימון האישי קיים על מנת לפתח את העצמי האישי של המתאמן.
באימון אישי המטרה היא להוציא מהמתאמן את המקסימום האפשרי מבחינה אישית ולהגיע למטרות שנקבעו במסגרת האימון.
ביקורות על התחום טוענות בין היתר כי:
מאחר שאין תורה מוסכמת לתחום, לא ניתן לבדוק את יעילותו.
יורם יובל טען כי יש אימונים שאינם שונים במהותם מטיפול קוגניטיבי התנהגותי, ושהוא חושב שהמאמנים מתעלמים מגוף עצום של ידע בפסיכולוגיה הקוגניטיבית התנהגותית.
לתחום האימון אין קוד אתי אחיד ומחייב מבחינה חוקית ומקצועית, כמקובל במקצועות טיפוליים אחרים.
עם זאת, יש בו מגוון קודים רחב כמו הקוד הבינלאומי של ה-ICF או הקוד הישראלי של לשכת המאמנים.
אימוג'ן קנינגהם הייתה צלמת אמריקאית, ידועה בעיקר בזכות צילומי הבוטניקה, העירום והתעשייה שלה.
בשנת 1901, בגיל 18, קנתה קנינגהם את מצלמתה הראשונה מבית ספר לאמנות בסקרנטון, פנסילבניה, אך מהר מאוד איבדה עניין ומכרה את המצלמה לחבר.
רק ב-1906, בעת שלמדה באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, היא הושפעה ממפגש עם עבודות צילום שראתה, והחלה לעסוק בצילום שוב.
בעזרת המורה שלה לכימיה החלה ללמוד את הכימיה שמאחורי הצילום.
את שכר הלימוד שלה השיגה באמצעות צילומים שעשתה למחלקה הבוטנית.
לאחר שסיימה את לימודיה ב-1907, עבדה עם אדוארד קרטיס בסטודיו שלו בסיאטל.
הדבר איפשר לקנינגהם הזדמנות ללמוד על עסקי הדיוקנאות והצד המעשי של הצילום.
בשנת 1909 זכתה קנינגהם במלגה ללימודי חוץ מאחוות הבנות שאליה השתייכה.
בעצת המורה לכימיה שלה, החלה ללמוד עם פרופסור רוברט לות'ר בדרזדן, גרמניה.
בדרזדן היא התרכזה בלימודיה ולא צילמה הרבה.
במאי 1910 היא סיימה את המאמר שלה על "פיתוח ישיר של נייר פלטינה עבור גוונים חומים", המתאר את התהליך שלה להאצת תהליך ההדפסה, לשיפור בהירות הפרטים ולהפקת טונים חומים.
בדרכה חזרה לסיאטל פגשה את אלווין לנגדון קוברון בלונדון, ואת אלפרד סטיגליץ בניו יורק.
אחרי שחזרה לסיאטל פתחה סטודיו משלה, וזכתה לשבחים על דיוקנאות שצילמה.
רוב צילומי הסטודיו שלה צולמו בבתיהם של הדוגמנים, בסלון ביתה או ביערות הסמוכים לביתה.
היא הפכה לצלמת מבוקשת והציגה בשנת 1913 תערוכה באקדמית ברוקלין לאמנויות ולמדעים.
בשנת 1914 צילומי דיוקנאותיה של קנינגהם הוצגו ב"תערוכה בינלאומית לצילומי אמנות" בניו יורק, ותיק העבודות שלה הוצא לאור על ידי "מגזין הצילום של וילסון".
שנה לאחר מכן, בשנת 1915, התחתנה עם רוי פרטרידג', חרט ואמן.
הוא דגמן עבורה בסדרה של צילומי עירום, אשר הוצגה במוזיאון לאמנות בסיאטל.
אף על פי שהתמונות שובחו, הקהל הרחב לא אהב את התמונות הללו, וקנינגהם לא הציגה אותן שוב במשך 55 שנה.
בין 1915 ל-1920 קנינגהם המשיכה בעבודתה.
לקנינגהם ובעלה נולדו שלושה ילדים.
בשנת 1920 הם עברו מסיאטל לסן פרנסיסקו, שם לימד בעלה.
בסן פרנסיסקו קנינגהם מצאה מחדש את סגנונה, כשהיא מגלה עניין רב יותר בדוגמאות, פרטים ומרקמים.
קנינגהם החלה להתעניין יותר ויותר בצילום בוטני, בעיקר פרחים, ובין השנים 1923 ל-1925 ביצעה מחקר מעמיק על פרחי המגנוליה.
מאוחר יותר בעשור זה היא הפנתה את תשומת לבה אל התעשייה, ויצרה מספר סדרות של נופים תעשייתיים ברחבי לוס אנג'לס ואוקלנד.
בשנת 1929, אדוארד וסטון הציג בתערוכה 10 תמונות של קנינגהם (8 תמונות בוטניקה, אחת תעשייתית ואחת עירום) בתערוכת "סרטים וצילום" בשטוטגרט.
קנינגהם שינתה שוב את כיוון התעניינותה, והחלה לעסוק בגוף האדם, ובמיוחד בידיים (בעיקר ידיהם של אמנים ומוזיקאים).
תחום זה הוביל אותה לעבוד עבור מגזין צילום, ולצלם ידוענים בלי מייק אפ וזוהר מזויף.
בשנת 1923, עם גישה לא רגשנית שנובעת הישר מהמחשבה, הייתה קנינגהם לאחת ממייסדי קבוצת F/64, שמטרתה "להציג את הצילום בצורה פשוטה וישירה, בעזרת טכניקת צילום בלבד".
בשנת 1934 הוזמנה קנינגהם לעבוד בניו יורק עבור המגזין בו עבדה.
בעלה רצה שהיא תחכה עד שהוא יתפנה ויוכל לבוא איתה, אך היא סירבה, והשניים התגרשו.
בשנת 1936 הפסיקה לעבוד עבור המגזין.
בשנות ה-40 פנתה קנינגהם אל תחום צילום הרחוב, שעשתה כפרויקט צדדי בזמן שעבדה בצילום מסחרי בסטודיו שלה.
בשנת 1945 הוזמנה על ידי אנסל אדמס להיות בעלת תפקיד סגל במחלקת הצילום במוסד סן פרנסיסקו לאמנות.
גם דורותיאה לאנג הצטרפה למוסד זה.
קנינגהם המשיכה לצלם עד זמן קצר לפני מותה, בגיל 93, ב-24 ביוני 1976 בביתה שבסן פרנסיסקו.
אימון במנח תלוי היא שיטת אימון כוח באמצעות רצועה התלויה על עצם כלשהו.
השיטה פותחה על ידי רנדי הטריק, בוגר יחידת הקומנדו הימי האמריקאי, אריות הים, אשר חיפש דרך לשמור על כושר גופני מחוץ לחדר כושר.
בעקבות כך פיתח את רצועת ה-TRX (Total-Body Resistance Exercise - אימון התנגדות לכל הגוף) ותרגילים העובדים על כלל שרירי הגוף.
הרצועה נקשרת לעצם כלשהו (עץ, עמוד וכדומה) והמתאמן מפעיל כוח כנגדה.
אורך הרצועה הוא 2.5 מטרים, היא מתפצלת לשניים ומשקלה 810 גרם.
עבודת המתאמן היא כנגד משקל גופו ובעת האימון פועלים מספר שרירים בו זמנית.
התרגילים נעשים במטרה לפתח כוח, שיווי משקל ויציבות בו זמנית.
בשל הפעלה של מספר קבוצות שרירים בו זמנית, מאפשרת הרצועה שרפה רבה של קלוריות תוך עיצוב וחיטוב הגוף, בזמן קצר יחסית.
עבודת המתאמן היא בעיקר על שרירי הליבה (שרירי בטן, גב ורצפת אגן).
אימוג'ן קינג הייתה חלוצה בפיתוח תאוריות בסיעוד.
תאוריית המערכות שלה כמו גם תאוריית השגת המטרות נמצאים בכל טקסט העוסק בתאוריה סיעודית.
התאוריות שלה נלמדות בבתי ספר לסיעוד ומיושמות במגוון רחב של אופנים.
בשנת 1948 קיבלה תואר ראשון בסיעוד מאוניברסיטת סנט לואיס, שם גם קיבלה תואר שני, בשנת 1957. את הדוקטורט שלה היא קיבלה מהמכללה למורים, אוניברסיטת קולומביה.
קינג לימדה בפקולטה של אוניברסיטת לויולה בין השנים 1961–1966 וכן בין השנים 1972–1980. היא ניהלה את תוכנית הסיעוד באוניברסיטת המדינה של אוהיו בין השנים 1968–1972. היא לימדה באוניברסיטת דרום פלורידה בין השנים 1980–1990.
קינג יוצאת מנקודת הנחה שמקצוע הסיעוד מבוסס על הקשר בין בני האדם לסביבתם.
קשר זה משליך על מצבם הבריאותי של היחידים וליכולתם לתפקד במצבים חברתיים.
לפי קינג, מטרת הסיעוד היא לעזור ליחיד לשמור ולשמר את בריאותו.
מהלך זה מושפע, בין השאר, מהקשר בין האחות והמטופל.
בריאות הוא מצב בו האדם הסתגל למצבי הלחץ בסביבתו הפנימית והחיצונית.
הסתגלות זו היא תוצר של שימוש מיטבי בכוחותיו האישיים.
חולי, לעומת זאת, הוא מצב שמפריע לקיום התקין של החיים ומקשה על האיזון של האדם עם הלחצים הסובבים אותו.
מודל זה משרטט את הגורמים שמרכיבים את ההתנהגות האנושית, והדינימיקה ביניהם.
מטרת תאוריה זו היא להסביר את המערכות שבמסגרתן אחיות אמורות לתפקד.
בתאוריה זו מגדירה שלוש מערכות:
מערכה אישית - זוהי מערכת שמבטאת את האדם עצמו.
מערכת זו כוללת את הרצונות, הערכים והרעיונות של האדם.
מערכת בין אישית - מערכות בין-אישיות הן תוצר של קשר בין שני אנשים ויותר.
אחות ומטופל, למשל, מהווים מערכת בין אישית.
משפחות הן דוגמה לקבוצות קטנות שנחשבות למערכת בין אישית.
מערכת חברתית - אלו הן מערכות מורכבות, שמרכיבות את החברה.
לדוגמה: מערכת החינוך, מערכת הבריאות, השפעתה של הקהילה על הפרט, וכדומה.
תאוריה זו עוסקת במערכת היחסים ובאינטראקציות שבין אנשים, ומתמקדת באלו שבין האחיות למטופל.
תאוריה זו פועלת במצבים השונים של תהליך הסיעוד: הערכה, תכנון ויישום.
על פי תאוריה זו, בהליכים סיעודיים כל צד מתרשם מהצד השני ולפי התרשמות זו הוא פועל.
פעולה זו גורמת לתגובה נגדית, וכך נוצרת אינטראקציה בין שני הצדדים.
במידה והלך המחשבה שלהם דומה, אזי אין מכשולים ואפשר ליישם את ההתערבות הסיעודית.
מערכת זו היא פתוחה ומקבלת פידבקים בכל אחד משלביה, פידבקים המאפשרים לשני הצדדים להבין אחד את השני.
אִמָהִיוּת הוא מושג המתייחס לתכונות המשמשות את האם בתפקידה ההורי.
לעיתים הן נתפסות כתכונות שיש לכל אישה שילדה.
כיום התפיסה המקובלת היא כי גם נשים שלא ילדו וגם גברים יכולים להיות בעלי התכונות האלה.
בין תכונות נמנות: אמפתיה, הכלה, החזקה, הקשבה, הזנה ודברים הקשורים בדאגה לאחר.
אלו נחשבות גם תכונות ה-Caring.
נושא האמהות הוא נושא מדובר ונכתב עליו רבות.
לעומת זאת על "אימהיות" נכתב מעט ומושג זה מוכר פחות.
כבר בשנת 1945 הבחינה הפסיכואנליטיקאית הלנה דויטש בין שני המושגים.
אימהיות, על פי פרוני, "היא תכונה המבטאת עמדה רגשית כלפי הזולת וכלפי עצמנו, ללא קשר לאמהות ביולוגית"
אף על פי שאימהיוּת אינה מנותקת לחלוטין מן הביולוגיה, היא אינה קשורה ישירות לביולוגיה של הרבייה.
מהותה של האימהיוּת נמצאת ברכיב אידאולוגי, המהווה מושא לשאיפה, והוא המשפיע על תכונות כגון אמפתיה, קרבה, הבנה בלתי אמצעית, השתתפות רגשית עמוקה בחוויותיהם של ילדים, חמלה ודאגה לזולת
השינוי המהותי שעברה הפסיכואנליזה, שהתבטא בין השאר במודעות של המטפל ליצור הגנה, הכלה והחזקה עבור המטופלים, הוביל לשינוי התפיסה כי אימהיוּת מיוחסת רק לנשים, שכן יותר ויותר מטפלים גברים ראו עצמם עתה בתפקידים אימהיים של דאגה ואחריות לזולת.
"במאה שנותיה עברה הפסיכואנליזה שינויים רבים ביחסה לאימהוּת.
פרויד ולאקאן הזהירו מפני הסכנות הכרוכות בהתקשרות לאם, למרות מהותה המיטיבה" דמות האם תוארה בספרות הפסיכואנליטית, בדרך כלל כאובייקט שתפקידו לספק את צורכי הילד, אולם במאה ה-21, ברוב הזרמים של הפסיכואנליזה, קיימת נטייה לנסות ולהשיב את דמותה של האם אל מקומה כסובייקט.
ג'סיקה בנג'מין הייתה בין הראשונות לדבר על דמותה של האם כסובייקט.
בספרה "כבלי אהבה" היא הציגה גישה שונה מזו של פרויד, להתפתחות התקינה של בנים ובנות וביצירת הנפרדות מאמהותיהם.
בנג'מין טבעה את המונח "אינטר- סובייקטיביות" והדגישה כי לתינוק וגם לתינוקת, הבת, קיים הצורך להכיר באמא נפרדת ושונה ממנה לצד הצורך שלו להכיר בה כחלק ממנה.
למרות זאת, בספרה "מאי-מהות לאימהוּת" תיארה ענת פלגי-הקר כיצד למרות מאמציהן הכבירים מתקשות גם הפסיכואנליטיקאיות הפמיניסטיות לאפשר התפתחות תקינה של סובייקט (סובייקטיביזם) אימהי.
פלגי שאלה בספרה, האם ניתן לאחוז בפמיניזם הפסיכואנליטי, ובו בזמן לתת מרחב למגוון חוויות של אימהוּת.
לטענתה, "האפשרות להמשיג את האם תלויה לאו דווקא בבחירה בין הקול הנשי ובין הקול האימהי, אלא גם בזה וגם בזה" .
הקושי ליצור התפתחות תקינה של סובייקט אימהי נובע בין השאר כתוצאה מחשיפתם של הצדדים האפלים של האימהוּת בעשורים האחרונים.
אמיליה פרוני, פסיכולוגית קלינית, סבורה שחשיפה זו, הנעשית בין השאר גם באמצעות הדה-מיסטיפיקציה של המיתוסים שהכבידו רבות על האימהוּת, נועדה להעלות את ערכן של האימהוּת והאימהיוּת, ולא להפך.
לטענתה, חשיבותה של האימהיוּת גדולה היום יותר מאי פעם בעבר.
"ברמה החברתית, המעבר לאימהיוּת היה כרוך במאבקים קשים בין הרצון הפאלו-צנטרי לחדור לשטח האויב ולהשתלט עליו, ובין הרצון להתכנסות ולבנייה מבפנים.
התפנית לאימהיוּת היא בעלת השלכות מרחיקות לכת במדיניות החוץ והפנים כאחד" .
ככזו, אימהיות כפונקציות של קרבה ודאגה אינה "נעלמת" כאשר האישה יוצאת אל החיים הציבוריים ואינה צריכה להשאיר אותה בבית.
כוח האהבה חיוני לחברה האנושית ואינו צריך להיות ממומש רק על ידי נשים, ובוודאי לא רק בתוך קשרי הורים וילדים.
לא מדובר בהדגשת השונוּת בין המינים, אלא על שילוב של תכונות "גבריות" ו"נשיות" הקיימות בכל אדם .
במחקר שפורסם בשנת 2014 בכתב עת בריטי להתפתחות פסיכולוגית, נטען כי אמהות מחזקות אצל ילדיהן את השפה הרגשית ומפתחות בהם יכולות שלאינטליגנציה רגשית.
לפי המחקר, ברוב המסגרות המשפחתיות מי שמנהל את השיח הרגשי מול הילדים הוא האם, ולכן היא נחקקת אצלם כמורה דרך לעניינים אלה.
עוד נמצא במחקר כי אמהות נוטות לשים דגש על שיח רגשי יותר עם בנותיהן מאשר עם בניהן, מה שיוצר באופן בלתי מודע סטריאוטיפ שלפיו הבת יותר בשלה לשיח רגשי מסוג זה מאשר הבן.
סטריאוטיפ שכמובן ממשיך לאורך חייהם של הילדים ומודגש ביתר שאת כאשר הם בעצמם הופכים הורים.
מוסר אימהי לפי קרול גיליגן
קרול גיליגן, בספרה "בקול שונה" (1982) כתבה על "מוסר נשי".
מחקריה על קולן של נשים הבהירו כי רגישותן של נשים לצורכי האחר וההנחה כי האחריות הדאגה והאכפתיות (ייצוגי האמהיות), מובילים אותן להסכית לקולו של האחר, מלבד קולן שלהן, ולכלול נקודות ראייה אחרות כאשר הן מביעות ומצהירות על עמדותיהן.
במילים אחרות, טענה גילגן כי פונקציות אימהיות של 'דאגה לאחר' המתקיימות עבור נשים, הן חלק משיפוטן המוסרי.
לטענתה של גיליגן, כאשר התפיסה המוסרית החברתית אינה מכירה בפונקציות אלו כלגיטימיות, שיקול הדעת המוסרי של נשים הופך להיות בעייתי.
הקונפליקט עבור נשים המעוניינות במקביל לקיומן של פונקציות אימהיות של דאגה לאחר, גם לממש את עצמן כאדם המסוגל לממש גם את זכויות העצמי שלה, מתקיים רק כאשר חברה אינה מצליחה להכיר בייחודיות של תפיסת העולם שלהן.
כאשר הרמות הגבוהות ביותר של הסולם המוסרי הן נגזרות של זכויות והיפרדות ולא של אחריות וקשר.
כאשר מערכות יחסים משועבדות לכללים והכללים משועבדים לעקרונות הצדק האוניברסליים, או אז חווה האישה קונפליקט פנימי.
מוסר הנשען על זכויות ואי-התערבות הוא מוסר הנתפס בעיני נשים, אומרת גיליגן, כמוסר "מפחיד" המגלם את הפוטנציאל להצדקת אדישות וחוסר אכפתיות למצבו של הזולת.
פונקציות אימהיות, התכוונות גדולה יותר כלפי מערכות יחסים ותלות הדדית, קשורים קשר הדוק לתפיסת מוסר חשובה הציגה נקודת מבט שונה וסדר קדימויות אחר וחיוני אל תוך החוויה האנושית.
כאשר נשים משמיעות את קולן ביחס לאחר ולמצבו של האחר, הן משמיעות נקודת מבט חיונית של החברה וגיליגן טענה כי זוהי אינה קביעה נחרצת שגברים אינם מסוגלים להיות מייצגים שלה.
מיתוס האמהות הוא חלק מתפישה חברתית אשר רואה באם "ייצור מושלם".
האם האידיאלית מאופיינת בכל התכונות האימהיות.
אותו מיתוס המבחין בין אמא טובה לאמא רעה, כפי שהציגה הפסיכואנליטיקאית מלאני קליין.
אמהות היא מיתוס היות שהיא מקושרת ל'אידיאל' למושג מופשט הנובע מתוך ההקשר התרבותי שלו.
המיתולוגיה שנוצרה סביב האמהות לא פעם נוטה להשכיח את העובדה שמאחורי התפקיד הזה עומד אדם, עומדת אישה.
כאשר אנו עוברים לדבר על אימהיות בהקשר של טיפול בילד, אנו כבר לא יכולים להתייחס למושג רק כאידיאל (אידיאליזם) כי אנו מייחסים כבר תכונות ממשיות, פרקטיות ואופני ביצוע.
הסיכוי להתחיל לראות את האישה שעומדת מאחורי התפקיד שנקרא 'אמהות' הוא גבוה יותר.
לראות את הדמות הממשית, האמא הזו, האישה הזו, זוהי יכולת חשובה לנו כחברה.
כאשר אנו לא מדברים על התפקיד עצמו - אמא, אנחנו מבינים שאין מדובר במהות אלא בתכונות, בפונקציות.
באזור שהוא פסיכולוגי, רגשי, נפשי וגם נלמד ובעל דינאמיות משתנה.
ברגע שאפשר לדבר על פונקציות אימהיות טובות כתוצר של איזון נפשי, למידה והתפתחות, אנחנו יכולים להקל גם על נשים וגם על גברים בתוך תפקיד ההורות שלהם.
יתרה מכך, מעבר לשיח על אודות האימהיות, מאפשר גם לנשים שמעולם לא ילדו, מבחירה או מתוך בעיה פיזיולוגית, להצליח לכלול את עצמן וכחברה להיכר בהן, כבעלות פונקציות אימהיות.
חשיבותה של ה'אימהיות' עבור שיוון בהורות כאשר אנו קושרים אמהות עם אימהיות אנו בעצם לא מאפשרים לדבר על אמהות (שהן נשים) במנותק מאותן הפונקציות המתלוות אוטומטית להגדרה של אימהיות.
ולכן קשה לנו לא פעם לדבר על נשים, במנותק מילדיהן.
בנוסף, אנחנו מתקשים כחברה להאמין שגם לאבות יכולים להיות פונקציות אימהיות ותכונות של דאגה (caring), לילדיהם ובכלל לסובבים אותם ואנחנו מתקשים לקבל נשים שבוחרות לא ללדת (אלהורות) כנשים בעלות פונקציות ותכונות אימהיות.
האפשרות שלנו כחברה להכיר ב'אימהיותו' או 'אבהיותו' של האב היא קריטית לשיווין בהורות.
היות שכאשר אנו מדברים על אימהיות, אנו מדברים על תכונות של דאגה לאחר, אנו בעצם מסמנים את האפשרות של האב להעביר לילדיו לא רק את אפשרות הנפרדות והשונות אלא גם את אפשרות האחדות וההזדהות.
חברה וסביבה תרבותית אשר מעודדת לראות באבות כבעלי פונקציות של דאגה לאחר, קרבה ואמפתיה אינה שוללת מן האבות את אפשרותן להיות יותר קרובים לילדיהם כבר בתקופה המוקדמת של הילדות.
לעומת זאת, חברה אשר רואה ביתרון היחסי שיש לאם על האב כמי שיולדת ומכינה את עצמה לאימהות כבר בהיריון וכמי שיש לה תכונות אימהיות מולדות, מרחיקה את האב מתפקידי ההורות.
אימוליישן (מאנגלית: Immolation) היא להקת דת' מטאל אמריקאית מניו יורק שבארצות הברית, ואחת הלהקות המובילות את התחום כיום.
הלהקה נוסדה במאי של שנת 1986 על ידי הבסיסט והסולן אנדראו סאקוויץ והמתופף דייב ווילקינסון תחת השם "ריגור מורטיס".
לאחר שהקליטו את הדמו Warriors of Doom, הלהקה שינתה את שמה ל"אימוליישן" באפריל של שנת 1988. הלהקה חתמה על חוזה חברת התקליטים Roadrunner Records והוציאה לאור את אלבום הבכורה שלה Dawn of Possession.
אימוליישן נזרקה מחברת התקליטים לאחר שזו פיטרה את הרוב המוחלט של להקות הדת' מטאל שאתם עבדה, אך חתמה על חוזה עם Metal Blade.
זמן קצר לאחר מכן, הוציאה את האלבומים Here in After, Failures for Gods וClose to a World Below, אלבום שנחשב לקלאסיקת דת' מטאל מודרנית.
שלושת האלבומים הבאים בתור של הלהקה, Unholy Cult, Harnessing Ruin וShadows in the Light יצאו לאור דרך חברת התקליטים הצרפתית Listenable Records.
רוס דולן - שירה, גיטרה בס
אימוג'ן סטאבס, ליידי נאן היא שחקנית ומחזאית אנגלייה.
אימוג'ן סטאבס נולדה ברות'בורי שבנורת'מברלנד.
זמן מה חיה בפורטסמות' שבהמפשייר, שם היה אביה קצין בחיל הים ואחר כך עברה עם הוריה ללונדון.
היא התחנכה בשני בתי ספר עצמאיים: בית הספר לבנות "סנט פול" ובבית הספר וסטמינסטר.
היא למדה לתואר ראשון באקסטר קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
תחילת הקריירה שלה כשחקנית הייתה כשגילמה את אירינה בהפקת סטודנטים של המחזה "שלוש אחיות" באוקספורד פלייהאוס.
הצלחתה המקצועית הראשונה הייתה כשלמדה ב-RADA ושיחקה בתפקיד סאלי בולס במחזמר "קברט" בתיאטרון וולסי שבאיפסוויץ'.
היא סיימה את הלימודים ב-RADA יחד עם השחקנית ג'יין הורוקס והשחקן איאן גלן.
מאז היא הפכה לעמיתה ב-RADA.
היא זכתה להצלחה על במת התיאטרון כשהופיעה עם הלהקה השייקספירית המלכותית, בייחוד בלטה בתפקיד דזדמונה במחזה "אותלו" שביים טרוור נאן.
הופעות נוספות שלה על הבמה היו במחזה "ז'אן ד'ארק" בתיאטרון סטרנד, במחזה "Heartbreak House" בתיאטרון היימרקט וב-1997 השתתפה בהפקה הלונדונית של ג'סיקה לאנג של המחזה "חשמלית ושמה תשוקה".
סטאבס השתתפה באלבום "When Love Speaks" הכולל סונטות של ויליאם שייקספיר וקראה את סונטה מס' 21. האלבום יצא בשנת 2002 בחברת התקליטים EMI Classics.
ביולי 2004 הועלה על הבמה בתיאטרון גילגוד שבלונדון המחזה שכתבה סטאבס "We Happy Few" בבימויו של בעלה ובכיכובן של ג'ולייט סטיבנסון ושל מרסיה וורן.
בספטמבר 2008 הצטרפה ככותבת וכעורכת במגזין "Reader's Digest".
ב-1994 נישאה סטאבס לסר טרוור נאן, ובכך הוענק לה תואר הכבוד ליידי נאן.
לבני הזוג יש שני ילדים, בן ובת.
אימובילייזר (בעברית: מַשְׁבֵּת מָנוֹעַ) הוא התקן ביטחון אלקטרוני המותקן ברכבים ומשבית את מערכות הרכב עד לחיבור מפתח מתאים או מנגנון זיהוי אחר.
מטרתו היא למנוע התנעה של הרכב ללא המפתח ובכך להקשות על גנבה, גם במקרה שפורץ הצליח להשיג גישה פיזית לתוך הרכב.
ברכבים מודרניים בהם מותקנת מערכת זו מאפשרים הפעלה של מערכות החיוניות לתנועה (כמו הזרקת הדלק, הסטרטר ומערכת הצתה) רק כאשר נקלט שדר משבב המותקן במפתח הרכב.
מערכת האימובילייזר והאזעקה הראשונה נרשמה כפטנט על ידי סנט ג'ורג אוונס ואדוארד בירקנבואל בשנת 1919. הם פיתחו רשת של 9 מתגים המחווטים כך שרק צירוף מסוים של המתגים יעביר זרם מהסוללה (או ממגנטו) למערכת ההצתה ויאפשר את הפעלת הרכב, וכל צירוף אחר יעביר את המתח לצופר.
חיווט המתגים הוסתר היטב כדי למנוע מפורץ לגלות את הצירוף שיאפשר את התנעת הרכב וימנע את הפעלת הצופר שיסגיר את ניסיון הגנבה.
בעל המכונית היה צריך לסובב חלק מהמתגים כאשר הוא עוזב את כלי הרכב כדי לנתב את הזרם לצופר, ובחזרתו להחזיר את המתגים למצב המקורי, כאשר בכל פעם היה ניתן להשתמש בצירוף אחר של מתגים בתור קוד.
מערכות אימובילייזר מודרניות מופעלות אוטומטיות ואינן דורשות התערבות של בעל הרכב לצורך הפעלתן.
מרבית הדגמים המודרניים מבוססים על שבב RFID במפתח הרכב שמופעל על ידי שדה אלקטרומגנטי חלש שמשדר הרכב.
השבב משדר קוד שנקלט על ידי מחשב הרכב שמאמת אותו, ובהתאם מאפשר את הפעלת מערכות הדלק וההצתה.
בדגמים ישנים של מערכת זו השבב שידר קוד קבוע (סטטי), אך כיום נעשה שימוש בקוד משתנה ובשיטות קריפטוגרפיות שונות כדי למנוע אפשרות של העתקת הקוד על ידי צד שלישי.
כאשר מחשב הרכב בדגמי רכבים מסוימים מזהה ניסיון להתנעת הרכב ללא שידור של קוד מתאים, הוא נועל את מערכות הרכב לזמן מסוים, ולעיתים אף מדווח לחברת אבטחה על ניסיון הגנבה בעזרת תקשורת לוויינית או סלולרית.
ישנם דגמי מכוניות בהם התקשורת בין רכיב הזיהוי למחשב הרכב נעשית בעזרת אור אינפרא אדום.
לאורך שנות קיומן נמצאו נקודות תורפה רבות במערכות אימובילייזר.
בשנת 2013 דווח על פריצה למערכת Megamos בה נעשה שימוש באימובלייזרים של חברות רבות.
מחקר שפורסם ב"אקונומיסט" בשנת 2016 מצא כי אימובילייזר הפחית את השיעור הכולל של גנבות רכב בכ-40% בין השנים 1995 ו-2008. היתרונות הכלכליים מבחינת הפחתת כמות הגנבות הם גבוהים לפחות פי 3 מאשר העלויות של התקנת המכשיר.
אימוה אזקיאל הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת לאליטפור סיטי ובנבחרת ניגריה.
הוא גדל במחלקת הנוער של 36 ליונס המקומית, ובעונת היה חלק מסגל הקבוצה הבוגרת, על-אף שלא שותף במשחקיה.
בחודש ינואר 2012 חתם אזקיאל בסטנדרד לייז' מליגת העל הבלגית.
ב-19 בפברואר ערך אזקיאל את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-85 בהפסד 2–4 לזולטה ורכם במסגרת המחזור ה-26 בליגה.
ב-6 במאי הבקיע אזקיאל את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-35 בהפסד 2–3 לראסינג גנק בליגה.
בעונתו הראשונה במועדון ערך אזקיאל 7 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
עונת הייתה עונת השיא של אזקיאל במועדון, כשהוא עורך 33 הופעות ליגה ומבקיע 16 שערים, כולל צמדים מול שרלואה ומול לירסה.
בחודש יולי 2013 חתם אזקיאל על חוזה חדש ל-4 עונות במועדון.
גם בעונת הראה אזקיאל יכולת מעולה, והבקיע 12 שערים ב-39 הופעות ליגה.
ב-3 באוקטובר 2013 ערך אזקיאל את הופעת הבכורה שלו בליגה האירופית, כששיחק 90 דקות בתיקו 1-1 נגד אלפסבורג במסגרת המחזור השני בשלב הבתים.
הוא ערך 3 הופעות בשלב הבתים, אותו לא צלחה קבוצתו.
בתחילת עונת ערך אזקיאל הופעת ליגה נוספת.
ב-31 ביולי 2014 חתם אזקיאל באל-ערבי מליגת העל הקטרית, ששילמה עבורו 8 מיליון אירו.
ב-21 באוגוסט ערך אזקיאל את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות והבקיע שער בניצחון 1–3 על אל-ח'ור במסגרת המחזור הראשון בליגה.
עד אמצע העונה ערך אזקיאל 14 הופעות ליגה, בהן הבקיע 6 שערים.
ב-1 בפברואר 2015 חזר אזקיאל לסטנדרד לייז' מליגת העל הבלגית בהשאלה לחצי עונה.
הוא ערך 13 הופעות ליגה, בהן הבקיע 6 שערים.
בחודש יולי 2015 הושאל אזקיאל לאנדרלכט מליגת העל הבלגית.
ב-2 באוגוסט ערך אזקיאל את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את אנתוני ואנדן בורה בדקה ה-63 בניצחון 0–2 על לוון במסגרת המחזור השני בליגה.
ב-17 בספטמבר ערך אזקיאל את הופעת הבכורה שלו בליגה האירופית במדי אנדרלכט, כשהחליף את יורי טיילמאנס בדקה ה-88 בתיקו 1-1 נגד מונקו במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים לעונת 2015/2016. ב-29 באוקטובר הבקיע אזקיאל את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-51 בתיקו 1-1 נגד קורטרייק במסגרת המחזור ה-13 בליגה.
ב-5 בנובמבר הבקיע אזקיאל את שער הבכורה שלו בליגה האירופית, שער בדקה ה-72 בהפסד 1–2 לטוטנהאם הוטספר במסגרת המחזור הרביעי בשלב הבתים.
אזקיאל שיחק בכל ששת משחקי קבוצתו בשלב הבתים, והוסיף הופעה בהפסד 0–1 לשחטאר דונצק במשחק הגומלין של שמינית הגמר.
בליגה ערך אזקיאל 20 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
בעונת חזר אזקיאל לשחק באל-ערבי.
ב-6 במרץ 2014 ערך אזקיאל את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניגריה, כשהחליף את ויקטור מוזס בדקה ה-71 בתיקו 0-0 נגד נבחרת מקסיקו במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת האולימפית של ניגריה, שזכתה במדליית ארד באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו בשנת 2016.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016): מדליית ארד
אימוג'ן גיי פוטס היא שחקנית ודוגמנית אנגלייה.
פוטס נולדה בהאמרסמית' במערב לונדון, אנגליה היא בתם של טרוור פוטס, מפיק תוכניות אקטואליה לטלוויזיה מבלפסט שבצפון אירלנד, ושל פיונה גודול, עיתונאית ומתנדבת מבולטון.
יש לה אח מבוגר ממנה בשם אלכס, שגם הוא דוגמן.
פוטס גדלה בצ'יזוויק ולמדה בבתי ספר פרטיים במערב לונדון, בית הספר לבנות ביוט האוס בברוק גרין, בבית הספר קווינס גייט בדרום קנזינגטון, וב-Latymer Upper School בהמרסמית'.
בעוד שהתכוונה להיות וטרינרית, התחילה פוטס להשתתף בסדנת אלתורים של להקת התיאטרון "יאנג בלאד" באולפני ריברסייד שבהמרסמית'.
את שאיפתה להיות וטרינרית נטשה אחרי שהתעלפה כשצפתה בניתוח וטרינרי.
היא השיגה שלושה ציוני A בבחינות A-level, וב-2008 התקבלה למכון קורוטלנד לאמנות, אבל דחתה בשנתיים את תחילת הלימודים כדי לקדם את קריירת המשחק שלה.
הופעת הבכורה של פוטס על המסכים הייתה בשנת 2004 בפרק של סדרת הדרמה הרפואית "נפגעים", וגם בתפקיד קטן בסרטן של האחיות וצ'אוסקי "ונדטה".
היא זכתה להכרה כאשר חואן קרלוס פרסנדילו ליהק אותה בגיל 17 לסרטו "28 שבועות אחרי".
מאז הופיעה בסרטי קולנוע רבים בהם "Cracks", "סנטוריון", ובתפקיד הנשי הראשי בגרסה המחודשת של הסרט "ליל האימה" לצדו של אנטון ילצ'ין.
היא מעולם לא למדה משחק אבל לדברי העיתונאי הבריטי ג'יילס האטרסלי, היא פיתחה את כישורי המשחק תוך כדי עבודה מעשית, והיא לגמרי טבעית מול המצלמות.
ב-2011 נבחרה פוטס על ידי בית האופנה "קלואי" (Chloé) במסע פרסום הבושם שלהם.
ב-2012 נבחרה לככב במסע פרסום בבימויה של סופיה קופולה עבור שיתוף פעולה בין מותג האופנה Marni ובין רשת החנויות H&M.
ב-2012 גילמה פוטס את דמותה של הכנרת הצעירה אלכסנדרה גלבר בסרט "כלים שלובים" של הבמאי הישראלי ירון זילברמן לצדם של קתרין קינר ופיליפ סימור הופמן.
בשנת 2013 הופיעה בסרטים "Greetings from Tim Buckley", "זוהמה", וב"מבט של אהבה".
באותה השנה, פוטס גילמה את לינדה קית' בסרט הביוגרפי על חיי ג'ימי הנדריקס בשם "ג'ימי: כולם לצידי", לצדו של אנדרה בנג'מין בתפקיד הנדריקס.
בשנת 2014 כיכבה פוטס בקומדיה הרומנטית "הדייט שהביך אותי" ובסרט הפעולה "הצורך במהירות", עיבוד לסדרת משחקי הווידאו Need for Speed.
בהמשך השנה, שיחקה בסרט "מצחיקה שכזאת" יחד עם ג'ניפר אניסטון.
בשנת 2015 השתתפה בסרט "אביר הגביעים" לצדה של קייט בלאנשט.
היא לוהקה לסרט המבוסס על הרומן "Beautiful Ruins" מאת ג'ס וולטר .
עוד בשנת 2015 שיחקה לצד אנטון ילצ'ין בסרט האימה "חדר מנוחה" של הבמאי ג'רמי סולנייר.
בשנת 2022 החלה לשחק בסדרת המסתורין "המרעה המערבי" מבית פריים וידאו בדמותה של אוטום.
בשנת 2023 שיחקה בתור ליסה בסרט הדרמה הפוליטי "The Teacher" בבימויה של הבריטית-פלסטינית פראח נבלוסי (אנ').
מאז דצמבר 2017, פוטס נמצאת במערכת יחסים עם השחקן ג'יימס נורטון, לאחר שהשניים שיחקו יחד בהפקת תיאטרון בווסט אנד.
הם הודיעו על אירוסיהם ב-2022.
אימו: המחזמר הוא סרט עלילתי מוזיקלי אוסטרלי משנת 2016 שכתב וביים ניל טריפט.
סרט זה מבוסס על סרט קצר משנת 2014 באותו השם, גם כן בבימויו של טריפט.
בשנת 2014 יצא סרט קצר בשם "אימו: המחזמר", 16 דקות אורכו.
במרכז העלילה נמצא הארי בורלנד, תלמיד תיכון דיכאוני המזדהה כאימו שמתאהב בנערה נוצרית ואופטימיסטית, טריניטי (שרלוט ניקדאו), מה שמרגיז את חברי הלהקה שלו ואת חבריה האוונגליסטים.
הסרט מומן בחלקו על ידי קרן Screen Australia.
הסרט הקצר זכה בפרס Crystal Bear Special Mention עבור סרט קצר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
הפרס הוענק לסרט בשל "הישגים יוצאי דופן", והוא אחד משמונה פרסי "Generation 14plus".
צילומי "אימו: המחזמר", סרט באורך מלא, נערכו במלבורן במהלך דצמבר 2015 וינואר 2016, בתמיכת מימון המונים, Screen Australia, Film Victoria ופסטיבל הסרטים הבינלאומי במלבורן (MIFF).
הסרט יצא בשנת 2016 והוקרן לראשונה ב-12 באוגוסט ב-MIFF.
כמו כן הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בפברואר 2017. הסרט שוחרר להפצה באוסטרליה ב-4 במאי 2017. ב-30 באוגוסט 2017 הסרט הוקרן בסינמטק תל אביב במסגרת "מועדון הסרט החודשי" בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה.
אית'ן (בנסון ג'ק אנתוני) הוא תלמיד תיכון דיכאוני המזדהה כאימו, המסולק בית הספר הפרטי בו הוא לומד לאחר ניסיון התאבדות בחצר בית הספר.
ביום הראשון שלו בבית הספר החדש - "תיכון סימור" היוקרתי - הוא פוגש בטריניטי (ג'ורדן הייר), נערה יפה וחסודה, נוצרית אוונגליסטית שמנסה נואשות להמיר אותו ולצרף אותו למעגל החברתי שלה - "קבוצת התקווה" הנוצרית.
אבל מה שאית'ן באמת רוצה הוא להצטרף ללהקת רוק אלטרנטיבי, "Worst Day Ever", ולהיות חלק מקליקת האימו של בית הספר, בהנהגתו של בראדלי (רהארט אדמס).
לאחר אודישן מוצלח, אית'ן מתקבל ללהקה ומאמץ את הדימוי שדבק בו כמרדן.
עם זאת, אית'ן לא יכול להפסיק לחשוב על טריניטי, שהיא עצמה תקועה בעולם מגביל של דוגמה והכחשה.
ככל שמתקרבת תחרות להקות רוק בבית הספר, המתיחות בין האימו לבין הנוצרים גוברת מגיעה לשיא של כל הזמנים.
אית'ן נקרע בין השניים ונאלץ להתעמת עם מעשיו ולשאול את עצמו מי הוא באמת.
אימולה (באיטלקית: Imola) היא עיר וקומונה באזור המטרופולין של העיר בולוניה.
העיר ממוקמת על גדות הנהר סנטרנו במחוז אמיליה-רומאניה, שבצפון איטליה.
העיר נחשבת באופן מסורתי כשער הכניסה המערבי ההיסטורי לאזור רומאניה.
העיר מפורסמת בזכות מסלול מרוצי המכוניות, האוטודרומו על שם אנזו ודינו פרארי.
המסלול אירח בעבר את מרוץ גרנד פרי סן מרינו, כחלק מסבב הפורמולה 1 (המרוץ קרוי על שם הרפובליקה של סן מרינו, הסמוכה לאזור).
המסלול התפרסם גם כמקום מותם של איירטון סנה הברזילאי ורולנד רצנברגר האוסטרי, שמצאו את מותם בשתי תאונות נפרדות שאירעו במהלך סוף השבוע של המרוץ בעונת 1994. מותו של סנה, שזכה שלוש פעמים באליפות העולם, היה אירוע שזעזע את הספורט העולמי והוביל להגברת תקני הבטיחות במרוצי מכוניות.
העיר נקראה בעבר העתיק בשם "פורום קורנלי" על שמו של הקיסר הרומאי לוקיוס קורנליוס סולה, שהקים אותה ב-82 לפנה"ס.
העיר הייתה מרכז חקלאות ומסחר שהתפרסמה בקרמיקה שלה.
השם אימולה נזכר לראשונה במאה ה-7 על ידי הלומברדים שהעניקו שם זה למבצר שבה שאותו הרחיבו (נקרא קסטלאצ'ו בהווה), משם השם עבר אל העיר עצמה.
לדברי פול דיקון, בשנת 412 הייתה אימולה אתר החתונה של אטהאולף, מלך הויזיגותים, עם גאלא פלקידיה, בתו של הקיסר תיאודוסיוס הגדול.
בזמן המלחמה הגותית (535-552), ואחרי פלישת הלומברדים, המקום נשלט לסירוגין על ידי הביזנטים והברברים.
במאות ה-12 וה-13 בתחרות בין האפיפיורים וקיסרי האימפריה הרומית הקדושה, נטתה אימולה בדרך כלל בצד הגיבלינים שתמכו בקיסרים.
בשנים מאוחרות יותר שלטו בעיר אצילים, כגון בית ויסקונטי, שמתקופתם שרדו מספר מצודות בעיר.
במאה ה-15 נשלטה על ידי בית ספורצה, שהפכו לדוכסים של מילאנו (לומברדיה).
בתחילת המאה ה-16 חזרה העיר לשליטת מדינת האפיפיור בראשות האפיפיור יוליוס השני.
בשנת 1797, במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית, הקימו הכוחות המהפכניים הצרפתיים ממשלה זמנית באימולה.
בשנת 1799 היא נכבשה על ידי האימפריה האוסטרית; ב-1800 זה היא אוחדה עם הרפובליקה הצ'יזלפינית.
לאחר מכן חלקה את גורלו של מחוז רומאניה.
במלחמת העולם השנייה, היוותה אימולה נקודה חשובה במתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה, כשהארמייה השמינית הבריטית תקפה באפריל 1945 את הקו הגותי הגרמני.
הכוח שכבש את העיר השתייך לקורפוס הפולני ה-2.
מצודת ספורצה (Sforzesca), נבנתה על ידי גירולמו ריאריו וקתרינה ספורצה .
פלאצו טוצוני (Palazzo Tozzoni), נבנה בין 1726 ו-1738 על ידי האדריכל דומניקו טריפולי (Domenico Trifogli), ומשמש כמוזיאון העירוני לאמנות מאז 1981.
הקתדרלה (דואומו), המוקדשת לסן קסיאנו (Cassiano di Imola).
הוקמה משנת 1187 עד 1271, ושופצה שוב ושוב במאות הבאות, עד השיפוץ הגדול שנערך בשנים 1765–1781. חזית הקתדרלה היא מ-1850.
מנזר דל'אוסרונזה (Convento dell'Osservanza) לרבות כנסיית סן מיקלה, משנת 1472, ובו סרקופג מ-1496 של לוקרציה לנדריאני, אמה של קתרינה ספורצה.
המסלול הבין-לאומי אנצו ודינו פרארי, מסלול מרוצים לספורט מוטורי הנמצא מדרום לעיר.
במסלול מתקיימות תחרויות, סיורים וקיים גם מוזיאון באתר.
אימה במצולות הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מדע בדיוני המבוסס באופן רופף על הספר "" של משנת 1997.
הסרט יצא לקרנים ב-10 באוגוסט 2018, בבימויו של ג'ון טורטלטאב ובכיכובו של ג'ייסון סטיית'האם.
ג'ונאס טיילור הוא צוללן הצלה, שנשלח לעזור לצוללת גרעינית ששטה באוקיינוס השקט.
שניים מצוותו של ג'ונאס נשארים לכודים בצוללת וג'ונאס בלית ברירה מתנתק מהצוללת רגע לפני שהיא מתפוצצת.
בכך הוא מציל את צוות הצוללת, אך משאיר את חבריו למות מאחור.
לאחר התקרית הוא מבחין בסימני נשיכה של יצור ימי ענקי בגוף הצוללת.
רופא המשלחת דוקטור הלר קובע שג'ונאס נכנס לחרדת עומק ופסיכוזה ומסרב להאמין לסיפורו.
5 שנים לאחר מכן הביליונר ג'ק מוריס נפגש עם המדען הימי דוקטור ז'אנג מינווי בתחנת המחקר הימית "מאנה 1" שאותה מוריס מממן.
ז'אנג וביתו סווין שולחים צוללת בפיקודם של לורי, גרושתו של ג'ונאס, טושי ו-"דה וול" במטרה לחקור קרקע נוספת החבויה מתחת לתרמוקלינה בשקע מריאנה.
הצוות מצליח במשימה, אך מותקף בידי יצור ענקי והצוללת מאבדת קשר עם התחנה הימית.
חברו הוותיק של ג'ונאס, מאק שהוא גם מנהל התחנה, מציע לשלוח את ג'ונאס לצלילת חילוץ במטרה לחלץ את הצוללת למרות הפצרותיו של הלר.
מאק ודוקטור ז'אנג נוסעים לתאילנד על מנת לגייס את ג'ונאס למשימה ולמרות חוסר רצון הוא מסכים.
בינתיים בתחנה, סווין מחליטה לקחת צוללת ולחלץ את הצוות בעצמה, אך נתקלת באותו בעל חיים ענקי שהצוות נתקל בו ולבסוף (בהוראת ג'ונאס) חוזרת חזרה לתחנה.
ג'ונאס מצליח לחלץ את לורי ואת דה וול, אך הייצור מתקרב ולכן טושי מקריב את עצמו ונשאר בצוללת במטרה למשוך את תשומת לבו של הייצור ועוזר לחבריו להימלט.
בתחנה, החבורה מבינה שמדובר במגלודון, כריש פרהיסטורי שכביכול נכחד לפני מיליוני שנים והצלילה של הצוות מתחת לשקע מריאנה גרם לשינוי טמפ' שאפשר לו לעלות אל פני השטח.
הצוות מחליט להרעיל את המג ולחסלו.
סויין נכנסת לכלוב תת-ימי במטרה לירות חץ רעל במג.
התכנית משתבשת כשהכריש כמעט בולע את הכלוב בשלמותו יחד עם סויין בפנים, אך סויין מצליחה לירות את החץ וג'ונאס מצליח לחלץ את סויין לפני שנגמר לה החמצן.
החבורה מעלה את גופת המג לספינה וחוגגת, אולם כריש מגלודון גדול יותר מהקודם מגיח מהמים, טורף את דה וול ואת גופת המג.
במהלך המהומה הלר מקריב את חייו במטרה לעזור לג'קס, אשת המחשבים של התחנה להגיע חזרה לספינה בבטחה.
מוריס מכריז שספינת פינוי תגיע לקחת את הצוות מהתחנה חזרה לחוף מבטחים ושולח צוות שכירי חרב להרוג את הכריש בעזרת הטלת דינמיט למים.
מסתבר שהדינמיט הרג לוויתן ובמהלך ניסיון הבריחה מוריס נופל למים ונאכל על ידי המג.
הצוות מבין שממשלת סין אינה מאמינה לאזהרותיהם על המג ומחליטים להחרים את ספינת הפינוי ולחסל את המג בעצמם.
המג שוחה לכיוון חוף מתויר בסין ומצליח לאכול כמה תיירים, אך הצוות מצליח להרחיקו מהחוף בעזרת צלילי "שירת לוויתן" שבוקעים מרמקול ומסיחים את דעתו.
ג'ונאס מחליט להקריב את חייו בזמן שסויין עוזרת לאנשים להגיע לחוף מבטחים.
לבסוף, ג'ונאס מצליח לפתוח את בטנו של הכריש בעזרת הצוללת שלו ולדקור אותו בעינו והורג אותו.
ג'ונאס ניצל על ידי סויין והצוות ששרד מחליט לצאת לחופשה ביחד.
ג'ייסון סטיית'האם – ג'ונאס טיילור, צוללן מנוסה שמסייע לחברי "מאנה 1" בהריגת המגלודון.
– סווין ז'אנג, ביולוגית ימית.
אמה של מיילינג ובתו של מינווי.
ריין וילסון – ג'ק מוריס, בליונר והבעלים של תחנת המחקר "מאנה 1".
רובי רוז – ג'קסקס (ג'קס) הארד, אשת המחשבים של התחנה.
– ד"ר מינווי ז'אנג, חוקר ימי.
אביה של סווין וסבה של מיילינג.
קליף קרטיס – מאק, מנהל התחנה "מאנה 1" וחבר ותיק של ג'ונאס.
מאסי אוקה – טושי, אחד מחברי חוליית המחקר של התחנה.
נשלח בתחילת הסרט יחד עם דה וול ולורי.
במהלך מתקפת המג, הוא מקריב את חיו כדי להציל את דה וול ולורי.
– "דה וול", מהנדס מכונות בתחנה.
שמו האמיתי לא נחשף בסרט.
– דיג'יי, מהנדס מכונות בתחנה.
בעל אופי פחדני ולא יודע לשחות.
סופיה סאי – מיילינג, בתה של סווין ונכדתו של ד"ר ז'אנג.
רוצה שאמה וג'ונאס יהיו ביחד.
רוברט טיילור – דוקטור הלר, הרופא הראשי בתחנה.
בעבר נכח ביחד עם ג'ונאס במשלחת חילוץ ומאמין שהוא השתגע.
אולפני דיסני רכשו את הזכויות לעיבוד הספר לסרט כבר בשנת 1996. במהלך אותה התקופה, הכותב נשכר לעבד את הספר לתסריט, אך הוחלט שהתסריט שיצר לא היה טוב מספיק.
לאחר מכן, דיסני שכרו את שירותיו של הכותב כדי שיכתוב סקיצה.
התסריט שבואם כתב נדחה בדומה לתסריט של וילר.
בשנת 1999, הפרויקט הוקפא והזכויות חזרו למחבר הספר, סטיב אלטן.
בשנת 2005, הוכרז שהפרויקט מפותח מחדש על ידי אולפני "ניו ליין סינמה", עם תקציב משוער של 75 מיליון דולר, ההפצה המשוערת הייתה בקיץ 2006. במאי הסרט היה אמור להיות יאן דה בונט, גיירמו דל טורו כמפיק ו כתסריטאי.
למרות זאת, ניו ליין סינמה ביטלו את הפרויקט מחשש מחריגה בתקציב.
הזכויות חזרו בחזרה לאלטן והפרויקט הוחשב לגיהנום פיתוחי.
בשנת 2015, הוכרז שאולפני האחים וורנר לקחו על עצמם את הפקת הסרט ושתסריט חדש נכתב על ידי דין ג'ורג'ריס.
ביוני של אותה השנה, הבמאי איליי רות' היה במשא ומתן לבימוי הסרט.
רות' לבסוף ירד מהפרויקט בעקבות "חילוקי דעות יצירתיים" ובמקומו נשכר הבמאי בתחילת שנת 2016. ג'ייסון סטיית'האם ורוב צוות השחקנים לוהקו במהלך חודשי אוגוסט וספטמבר 2016.
הסרט היה הפקה משותפת בין ארצות הברית לסין, והופק בשיתוף פעולה מלא תחת ההגבלות של סין.
צילומי הסרט החלו ב-13 באוקטובר 2016 ב שבניו זילנד.
צילומי הסרט הסתיימו ב-4 בינואר 2017 בעיר .
האפקטים בסרט נעשו על ידי , האולפן והאולפן .
אנשי הצוות נתקלו בקשיים ביצירת דמות המבוססת על יצור פרהיסטורי, סביבה ימית לסרט ואלמוגים, בועות ויצורים ימיים נוספים.
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 46% טריות על סמך 307 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 46/100 על סמך 46 ביקורות.
ב-4 באוגוסט 2023, יצא סרט המשך בשם "אימה במצולות: התהום".
אימו ראפ (או אימו היפ הופ) היא תת-סוגה במוזיקה שמשלבת סגנונות מוזיקליים שנפוצים במוזיקת היפ הופ, בייחוד ביטים לו-פיי ומוזיקת טראפ, עם מאפיינים ליריקליים השכיחים במוזיקת אימו, וכמו כן אלמנטים מז'אנרים במוזיקת רוק הקרובים לאימו כגון אינדי, פופ פאנק ונו מטאל.
אף על פי שאימו ראפ היא תופעה חדשה, ראפרים כונו פופולריים מהעבר רבים מדי פעם כאימו ראפ.
אימולה (בהונגרית: Imola) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
אוכלוסיית אימולה קטנה מ-130 תושבים בשנת 1990 עד 85 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-34%), בדומה ליישובים רבים באירופה.
באימולה חיו מעט יהודים לתקופת זמן מוגבלת במפנה המאה העשרים.
אימה שחורה על הריין מתייחס לפאניקה שהתעוררה בגרמניה בנוגע להאשמות על פשעי מלחמה נרחבים, במיוחד פשעי מלחמה מיניים, שנאמר כי בוצעו על ידי חיילים סנגלים ואפריקאים אחרים ששירתו בצבא הצרפתי במהלך הכיבוש הצרפתי של אזור הריין בין השנים 1918–1930.
לאחר התבוסה של האימפריה הצרפתית השנייה לפרוסים במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870/1, התפתח בצרפת זרם שביקש להחזיר לצרפת את השטח האבוד של אלזס-לורן אשר הועבר לאימפריה הגרמנית שהוקמה באותה העת.
לפיכך, פוליטיקאים כמו ז'ורז' קלמנסו, התנגדו להשתתפות במרוץ הקולוניאלי לאפריקה מכיוון שחששו שהדבר יסיח את צרפת מיעדים הקשורים להחזרת אלזס-לוריין.
באותו הזמן קצינים צרפתים המשיכו במסעות הכיבוש השונים באפריקה.
שרל מנז'ן, קצין בצבא הצרפתי, ניסה לפתור את הסתירה בין שתי אסטרטגיות אימפריאליסטיות אלה בספרו La force noire (הכוח השחור) מ -1910. הוא טען שמאחר שגרמניה מונה אוכלוסייה גדולה יותר ושיעור הילודה בה גבוה יותר מצרפת בתחילת המאה העשרים, פירוש הדבר שצבא גרמניה תמיד יהיה גדול יותר מצבא צרפת.
הוא הציע כי הצרפתים יגייסו כוחות ממושבותיהם באפריקה כדי לספק כוח אדם כמעט בלתי מוגבל שיכול לבטל את העליונות המספרית של גרמניה.
אחד התוצרים של המהפכה הצרפתית היה מושג "האומה" שקשור לאזרחות ושירות צבאי.
הנושא הוליד את הדרישה שעל ידי שירות בצבא, התושבים מהקולניות באפריקה ואסיה יזכו באזרחות צרפתית מלאה שכן השירות הצבאי העיד על נאמנות למדינה.
עם זאת, החברה הצרפתית הכירה בסטטוס המיוחד של המוסלמים הצרפתים שהיו כפופים לחוקי הקוראן, בתוך החברה שהתנהלה בנורמות נוצריות.
למרות האידאולוגיה השוויונית של הרפובליקה השלישית הצרפתית - שאפשרה תאורטית להתעלם מהבעיה הגזעית - התפתחות המושבות הצרפתיות יצרה מציאות שונה לגמרי.
בחירתו לפרלמנט של בלייז דיאן בפברואר 1914 סיפקה את הדרישה לזכויות אזרח לחיילים מהקולוניות.
דיאן ייצג את ארבע הערים הקולוניאליות הוותיקות ביותר במערב אפריקה הצרפתית, שקבלו את הזכות לשלוח צירים לבית הנבחרים בעקבות מהפכת 1848. בתוך האידאולוגיה של הרפובליקה, קיום אפריקאים ואסיאתים שנלחמו בצבא הצרפתי היווה הוכחה לאוניברסליזם של התרבות הצרפתית שהייתה פתוחה לכל.
בשונה מהבריטים ששלחו חיילים הודים לחזית המערבית באוקטובר 1914, שנשלחו בחזרה להודו בשנת 1916 ברגע שהיו לבריטים מספיק חיילים אירופאיים.
לעומתם, הצרפתים שמרו על דיוויזיות אלג'יריות, תוניסיות, מרוקאיות, סנגליות, מלגאסיות וייטנאמיות בקו הקדמי ממש עד סוף המלחמה.
הצרפתים כינו את האנשים ממערב אפריקה הצרפתית בשם "סנגלים" בלי קשר אם הם באמת הגיעו מסנגל או לא.
גם גרמניה גייסה חיילים במושבותיה האפריקאיות לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה.
אבל המצור הבריטי מנע מהחיילים האפריקאיים להגיע להילחם באירופה למען גרמניה.
במהלך המלחמה תקפה התעמולה הגרמנית לא פעם את הצרפתים על פריסתם של חיילים אפריקאים כדי להילחם באירופה, בטענה שגברים שחורים הם פראיים וברבריים ולא היה מקובל עליהם שהצרפתים ישתמשו בחיילים סנגלים באירופה מכיוון ש"סיכנו "את התרבות האירופית.
בהסכם שביתת הנשק, כשהסתיימה הלחימה בחזית המערבית, ב־11 בנובמבר 1918, הייתה לבעלות הברית הזכות לכבוש את ריינלנד (אזור הריין).
במהלך המשא ומתן הגרמנים ביקשו שלא לכלול את החיילים הסנגלים בכוח הכיבוש הצרפתי.
בתנאי חוזה ורסאי שנחתם ב־28 ביוני 1919, הייתה לבעלות הברית הזכות לשלוט בריינלנד עד שנת 1935. הפחד הגרמני מפני הסנגלים זכה לאהדה בקרב אנשים לבנים בעולם דובר האנגלית.
גם נשיא ארצות הברית וודרו וילסון וגם ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג' ביקשו מראש הממשלה הצרפתי ז'ורז' קלמנסו שהסנגלים לא ישמשו ככוחות כיבוש בריין.
הכוחות הראשונים הלא אירופאיים שהגיעו לגרמניה היו חיילים מכוחות המשלחת הסיאמיים שהגיעו לנוישטט בדצמבר 1918. אולם נוכחותם שנמשכה עד יולי 1919 לא עוררה סערה גדולה.
דאגות הועלו לגבי בואם של כוחות אפריקאים לריינלנד.
תחילה הגיע גדוד ממדגסקר, ואחר כך היחידה הסנגלית הראשונה במאי 1919. הגנרל מנגין יצא מגדרו להבטיח כי יחידות אפריקאיות יוצבו כחלק מכוח הכיבוש בריינלנד.
מכיוון שהצרפתים היו המנצחים, לא סביר שיקבלו תכתיבים מהמנוצחים.
מבחינת בלייז דיאן, היה חשוב שחבריו הסנגלים יתפרסו בריינלנד, כדי להראות שהם שווים לאזרחים צרפתים לבנים.
בפגישה עם קלמנסו, מניגן התעקש שאם התרבות הצרפתית היא אוניברסלית באמת, אזי הסנגלים צריכים לצעוד לתוך הריין, לצד שאר הצבא הצרפתי ולא להיות מודרים רק מכיוון שהגרמנים מצאו אותם פוגעניים.
הכוחות "הצבעוניים" בריינלנד היו מגויסים מאלג'יריה, מרוקו, תוניסיה, סנגל, מדגסקר ווייטנאם.
בשיאם היו החיילים "הצבעוניים" 14% מכוח הכיבוש הצרפתי באזור ריינלנד.
ב־1 באוגוסט 1919 הוקמו בגרמניה קבוצות אזרחים וקבוצת נשים "להגנה על העם באזור הריין", בהקשר לחיילים הסנגלים.
קבוצת הנשים הייתה בקשר הדוק מאוד עם אדמונד מורל - ליברל רדיקלי בריטי מוביל, מחסידי הדעה כי חוזה ורסאי היה קשה מדי לגרמניה.
חלק גדול מכתבי מורל בנושא התבססו על דיווחים שנמסרו לו על ידי ארגוני הנשים הגרמניות.
מורל, פציפיסט וחבר מפלגת העבודה הבריטית, האמין באמת שלגברים שחורים יש מיניות בלתי נשלטת שגרמה להם לרצות לאנוס נשים לבנות.
לאורך כל כתביו בנושא טען שאלפי נשים ונערות גרמניות נאנסו על ידי הסנגלים על בסיס יומי.
בתגובה לכך, ההיסטוריון האפרו-אמריקני קלרנס לוסנס האשים את מורל בהובלת "אחד הקמפיינים הפוליטיים הגזעניים ביותר שהושקו במחצית הראשונה של המאה העשרים".
בתחילה היו רק מעט תלונות מהצד הגרמני על נוכחותם של הסנגלים בריינלנד.
אבל באפריל 1920 כאשר הצרפתים השתמשו בחיילים מרוקאים לכיבוש פרנקפורט, נוצרה בהלה היסטרית נגד השימוש הצרפתי בחיילים "צבעוניים" בגרמניה.
סוגיית פריסת הכוחות "הצבעוניים" נדונה לראשונה ברייכסטאג בינואר 1920.
בתחילת אפריל 1920 גרמניה הפרה את תנאי חוזה ורסאי על ידי שליחת הצבא לאזור המפורז של ריינלנד, מה שהביא את הצרפתים כנקמה לכבוש את פרנקפורט ב־6 באפריל 1920. אחת מיחידות הצבא הצרפתי שהיו מעורבות בכיבוש פרנקפורט הייתה פלוגה מרוקאית שירתה לתוך קהל מפגינים.
בעמוד הראשון של ה"דיילי הרלד" ב־9 באפריל 1920, פורסם הסיפור על כיבוש פרנקפורט, שנכתב על ידי מורל וכותרתו: "פרנקפורט אדומה בדם חיילי דם צרפתים שמשתמשים במקלעים נגד אזרחים".
למחרת התפרסם מאמר נוסף בעמוד הראשון שזכה לכותרת: "זבל שחור באירופה אימה מינית...
והיעלמותן של נערות גרמניות צעירות".
מורל כתב שצרפת "דוחפת את הפראים השחורים שלה לליבה של גרמניה", ואמר ש"הפראים האפריקאים הפרימיטיביים האלה, נשאי העגבת, הפכו לאימה וטרור".
מכיוון שמורל היה אדם מפורסם, מאמריו משכו תשומת לב רבה גם בבריטניה וגם בארצות אחרות.
כמו רבים מאנשי שמאל בריטים אחרים, מורל התנגד במרירות לחוזה ורסאי וראה בו חוזה לא צודק, והוא האשים בכך את צרפת המוחלשת.
באפריל 1920 החל קמפיין תעמולה גרמני מתמשך נגד השימוש הצרפתי בכוחות האפריקאים.
משרד החוץ הגרמני תידרך את העיתונים גרמניים, אשר לאורך כל אביב 1920 פרסמו סיפורים בעמוד הראשון, המאשימים את הסנגלים בסוגי זוועות נגד אזרחים גרמנים.
הסיפורים על ה- Die schwarze Schand ("הבושה השחורה") הופיעו לעיתים קרובות בעיתונות הגרמנית באביב 1920. באותה העת הקנצלר הגרמני הרמן מולר אמר כי "הכושים הסנגלים כובשים את אוניברסיטת פרנקפורט ושומרים על בית גתה!"
מורל פרסם בעיתון השמאל "הדיילי הראלד" ב -10 באפריל את "כתב האישום על הפרעות הצבעוניות" באזור ריינלנד, שמשך תשומת לב רבה.
מורל כתב כי החיילים הסנגלים במהלך מלחמת העולם הראשונה "הברברים האפריקאים הפרימיטיביים...
מילאו את תרמילי הגב שלהם בכדורי עיניים, אוזניים וראשי האויב".
מורל המשיך ותיאר את הסנגלים באזור ריינלנד כמטילי טרור נגד אזרחים גרמנים, אונס והרג ללא רחמים.
"שם הם [החיילים האפריקאים] הפכו לטרור ולזוועה שלא ניתן להעלות על הדעת בסביבה הכפרית, אונס נערות ונשים.
מסיבות פיזיולוגיות ידועות, האונס של אישה לבנה על ידי כושי מלווה כמעט תמיד בפגיעות קשות ולא לעיתים רחוקות יש תוצאות קטלניות.
הפצת עגבת, רצח אזרחים חסרי הגנה...
הגלגול הנורא של מדיניות ברברית, המגולם בחוזה שלום שנראה שמחזיר את השעון 2,000 שנה לאחור".
ג'ורג' לנסברי עורך "הדיילי הראלד" אישר במאמרו את דבריו של מורל וביקש כי צרפת תוציא את כל הכוחות האפריקאים מהריינלנד בבת אחת.
מאמרים כאלה, גרמו לתגובות ציבוריות בבריטניה שהפעילו לחץ על הממשלה שתשפיע על הצרפתים להוציא את הכוחות האפריקאיים מהריינלנד.
ב־27 באפריל 1920 התקיימה בלונדון הפגנת מחאה המונית שאורגנה במשותף על ידי כל הקבוצות הפמיניסטיות הבריטיות העיקריות, דהיינו הליגה הבינלאומית לנשים לשלום ולחופש, הפדרציה הלאומית של עובדות נשים, הפדרציה למורות הנשים, הגילדה השיתופית לנשים, איגוד פקידות והמזכירות ועוד.
ההתכנסות הייתה כדי לגנות את צרפת בגין פשעי המלחמה לכאורה שביצעו הסנגלים.
בפגישה אמר מורל כי לטובת תחושת אחווה בין הגזעים בעולם וביטחונן של כל הנשים, פגישה זו קוראת לחבר הלאומים לאסור את היבוא לאירופה למטרות מלחמה חיילים השייכים לעמים פרימיטיביים.
מאמרו של מורל זכה לתשומת לב רבה וחמישים אלף נשים שוודיות חתמו על עצומה שהוגשה בשגרירות צרפת בסטוקהולם שבקשה מהצרפתים להוציא את החיילים הסנגלים "הפראים" שלהם מהריינלנד.
גנרל תומסון מהצבא הבריטי פרסם מאמר ב"דיילי הראלד", בו נאמר כי בהתבסס על שירותו הנרחב באפריקה, הוא ידע על "הנטייה המינית של אפריקאים אשר כברירת מחדל בגזע שלהם חייבים לקיים יחסי מין עם נשים אירופיות".
באביב ובקיץ 1920, חברי פרלמנט של הלייבור העלו שוב ושוב את סוגיית "האימה השחורה" בריינלנד ודרשו מהממשלה לעשות משהו כדי לאלץ את הצרפתים להוציא את חייליהם האפריקנים.
ב -10 במאי 1920 הצהיר ראש ממשלת שוודיה, הלמר בראנטינג, בנאום את אמונתו באמיתות טענותיו של מורל, באומרו שכאדם לבן זעם כי הצרפתים פרסו כוחות סנגלים בריין.
באוגוסט 1920, מורל השתמש לראשונה בביטוי "האימה השחורה על הריין" באחת החוברות שלו כדי לתאר את הזוועות לכאורה.
ההדים של "האימה השחורה על הריין", חצו את האוקיינוס האטלנטי.
אזרחים רבים בארצות הברית שלחו מכתבים זועמים לבית הלבן.
הנשיא וילסון, ביוני 1920, ביקש ממזכיר המדינה ביינברידג' קולבי, לחקור את הסיפורים הללו.
אלן, מפקד כוח הכיבוש האמריקני בקובלנץ יחד עם הדיפלומט אל דרסל ביצעו את החקירה ודיווחו ב־25 ביוני 1920 כי כמעט כל הסיפורים מופרכים.
הגנרל אלן הוסיף ושיבח את המשמעת הטובה של הסנגלים.
שני החוקרים הגיעו למסקנה כי הסיפורים על "האימה השחורה על הריין" נעשו כדי להשפיע על דעת הקהל בארצות הברית.
בקיץ 1919, הייתה אלימות רחבה בארצות הברית, בעיקר מהומות גזע, שגרמו למאות מקרי מוות.
דעת הקהל הלבנה האמריקאית, הייתה רגישה מאוד לסיפורים על שחורים אלימים.
האהדתם נטתה לאלה שטענו כי הם מאוימים על ידי שחורים.
ממשלת ארצות הברית לא בחרה לפרסם דוחות אלה באותה עת.
העיתונאי לואיס גאנט, שנסע לריינלנד כדי לחקור את ההאשמות מצא כי ברובם הן שקריות.
גאנט גילה כי היו מקרים של אונס של נשים ונערות גרמניות על ידי הסנגלים, אך המספר הכולל היה קטן בהרבה ממה שנטען על ידי מורל.
הוא גילה שגם חיילים צרפתים לבנים אנסו נשים גרמניות, מה שלא עניין את מורל במיוחד.
ועוד הוסיף גאנט כי בתיקי אונס "הצרפתים הטילו עונש חמור על כל החיילים האשמים בפגיעה באוכלוסייה האזרחית".
בחקירה שערך העיתונאי הבריטי ג'יי אליס בייקר שפורסמה ביולי 1921 במהדורה של Current History הוא מצא כי בין השנים 1918–1921 היו בסך הכל 72 תלונות על התנהגות פלילית שהועלו נגד "חיילים צבעוניים" בריין.
מתוכם רק 9 נגעו להאשמות על אונס.
העיתונאית הגרמנית מקסימיליאן הארדן כתבה כי יחסי המין בין חיילים "צבעוניים" בצבא הצרפתי לבין נשים גרמניות בריינלנד היו ברובם בהסכמה: "נשים גרמניות היו האחראיות העיקריות להתערבות של דם צבעוני ולבן שהתרחש באזור הריין".
ההיסטוריון הגרמני כריסטיאן קולר במחקר ממצה של תלונות שהגישו תושבי הריין נגד כוחות הכיבוש הצרפתים "הצבעוניים" גילה שרוב התלונות היו בעלות אופי קטנוני, כמו - הם משחקים כדורגל בפארקים ציבוריים.
במרבית התלונות על אלימות מצד חיילים בעיר וורמס, היו מעורבים החיילים מרוקאים.
בדרך כלל היו אלה קטטות ברחובות, ותלונות על אלימות מינית כלפי הסנגלים היו נדירות.
בוויסבאדן היחסים בין התושבים לכוחות הכיבוש הצרפתים היו מתוחים יותר עם התייחסות לקטטות, נזקי רכוש ו"ארבעה מקרי מוות שנגרמו על ידי הכוחות הצבעוניים".
סך הכל פחות מאלה שהאשימו בהם את הכוחות הצרפתיים הלבנים.
בסך הכל מצא קולר כי היו מקרים בודדים של אונס על ידי חיילים "צבעוניים".
אך לא מצא עובדות שיתמכו בטענת שלטון טרור בריין על ידי כוחות "צבעוניים".
בקיץ 1920 ביקר מורל בריינלנד כדי לחקור את העניין בעצמו, ובאוגוסט 1920 פרסם את העלון "האימה על הריין".
תוך חודש אזלו כל 5,000 העותקים של הספר ועד אפריל 1921 הודפסו שמונה מהדורות נוספות.
הטענות של ממשלת גרמניה אכן השפיעו על דעת הקהל האמריקאית.
דודלי פילד מאלון, מנהיג מפלגת האיכרים כתב לנשיא וילסון כי: "אנשים באמריקה ובעולם כולו נחרדים מהקורבנות של נשים ונערות גרמניות בידי כוחות אפריקאים פראיים למחצה".
נושא חוזר ונשנה של תלונות גרמניות נגד הסנגלים היה כי גרמניה "נעשתה עכשיו" מושבה של אפריקאים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, נוכחותם של אפריקאים, במילים של ההיסטוריונית הבריטית ברברה בוש, הפכה את "סקס בין נשים לבנות לגברים שחורים מכל המעמדות לאובססיה לגברים לבנים".
נראה כי מורל היה אנטי-גזעני שנלחם למען האפריקאים.
עם זאת, צריך להבין שמורל האמין כי אפריקאים היו קרובים לטבע הרבה יותר מאירופאים ואינם עומדים בדרישות החברה התעשייתית המודרנית.
הוא האמין כי שחורים הם אנשים עם "רגשות עזים" והיה צורך להגן עליהם מפני "תרבויות מודרניות" שלכאורה הם לא היו מסוגלים להתמודד איתן.
אמונותיו אלה מסבירות את הקמפיין שלו נגד מדינת קונגו החופשית, כשניסתה להביא את משמעת העבודה המודרנית לקונגו בראשית המאה העשרים.
מורל האמין באימפריאליזם, אבל לא באימפריאליזם הנצלני האכזרי של חברת קונגו החופשית.
הוא כתב שחובתם של הלבנים לשמש "נאמנים" לשחורים ולשמור על "זכויות האדם הבסיסיות" של האפריקנים.
במקביל, צריך לקבל את "הטבע הילדותי" של האנשים השחורים שאינם שווים בשום דרך ללבנים.
פרנציסקו ניטי, פוליטיקאי איטלקי ליברלי, שהיה ידוע בקריאותיו ליצירת "ארצות הברית של אירופה", האמין שרק כאשר כל מדינות אירופה יהפכו לאחת, ייפתרו כל הבעיות של אירופה המודרנית.
בהקשר זה, ניטי התנגד נחרצות לחוזה ורסאי, אותו כינה "מכשיר הדיכוי" נגד גרמניה, "האומה הכי תרבותית" בעולם.
כחלק מביקורתו על ורסאי, כתב ניטי כי הצרפתים הכניסו את "המדינות הנחשלות" ביותר לריינלנד, וכמה מהערים התרבותיות ביותר באירופה היו נתונות ל"אלימות כושית" פיזית ומוסרית.
ריי בוורידג', שחקנית אמריקאית גרמנית ושמרנית נלהבת שהייתה בין הדוברים המובילים בנושא, השתמשה ב"אימה שחורה "כקריאה לפולקסגמיינצה ימנית ("קהילת העם").
בוורידג' הייתה ידועה היטב בטענותיה המוגזמות ובסגנון דיבורה שפנה לדעות הקדומות העמוקות ביותר בקהל שלה.
היא דיברה לעיתים קרובות על "השחורים חסרי השכל" עם דחפי מין עצומים ותשוקה בלתי מרוסנת "שלכאורה יתקפו נשים לבנות, ולעיתים קרובות גם זקנים ואפילו ילדים".
כחלק מהערעור שלה, בוורידג' דיברה על הצורך לשמור על טוהר הגזע הקולקטיבי של העם הגרמני.
הנשים הגרמניות שנושאות את הדור הבא של הגרמנים הם החלק החשוב ביותר בטוהר הגזע.
לטעמה של בוורידג', פשעי המין לכאורה נגד נשים גרמניות היו גרועים מספיק, אך חמור מכך שהדבר איים על עצם קיומו של "הגזע" הגרמני.בוורידג' אמרה בנאום כי היטלר יחד עם הגנרל אריך לודנדורף הם "גיבוריה הגרמנים" .
בוורידג' מאוחר יותר בשנות השלושים ויתרה על אזרחותה בארצות הברית כדי להיות אזרחית גרמנית, הצטרפה ל- NSDAP והייתה מעריצה ידועה של היטלר".
הסופר קרויצר השתמש בספר "הבושה השחורה" כאמצעי לתקוף את רפובליקת ויימאר שהוצגה כחלשה וחסרת יעילות אל מול האימה השחורה על הריין.
הוא קרא לגרמנים לתמוך במנהיג חזק שישלוט כדיקטטור.
על עטיפתו של Die Schwarze Schmach מצויר גבר שחור דמוי קוף, לבוש מדי טוראי של הצבא הצרפתי, אוחז באישה לבנה עירומה למחצה עם הבעה ערמומית על פניו.
גיבור הרומן שלו הוא הברון פון הירש, אריסטוקרט, גנרל צבא פרוסיה לשעבר, גיבור מלחמה וידידו של הקיסר לשעבר וילהלם השני, המתגורר באחוזתו מחוץ לעיירה ללא שם בריין יחד עם בתו היפה.
את הבת רוצים הסנגלים באופן טבעי לאנוס.
הירש מתלונן על הקיסר החלש שנרתע ויצא לגלות תוך שהוא משאיר את 70 מיליון נתיניו הנאמנים "בתהום".
בשקפו את דעותיו הלאומניות, הביע קרויצר, בעזרת דמות קצין צרפתי בספר: "הצבא הגרמני הוא המנצח המוסרי במלחמה.
רק העליונות המספרית והרעב הכריחו אותו לבסוף לרדת על ברכיו.
צרפת כשלעצמה הייתה נכבשת על ידי גרמניה בפחות מארבעה שבועות בלי להיות מסוגלת לבצע כל התנגדות רצינית".
כדי להשפיל את הירש, הצרפתים דורשים שיאפשרו להם לפתוח בית זונות בשטח אחוזתו שיופעל על ידי בתו מרלן.
קרויצר השתמש בספר כדרך לחזק תפקידי מגדר מסורתיים, כאשר נשים גרמניות מוצגות כחלשות ופאסיביות, ואינן מסוגלות להגן על עצמן מפני הסנגלים והמרוקאים המשתוללים, ונזקקות לגברים הגרמנים הגבריים כדי להגן על עצמן.
קרויצר קרא לכל הגרמנים לחוש לעזרת חבריהם בריין, לגלות מחדש את מקור הכוח הלאומי על ידי איחוד כנגד האויב המשותף, ולאפשר לניצוץ העם הגרמני להתפשט.
ברומן מייצגות גופותיהן של נשים גרמניות מילולית וסימבולית את האומה הגרמנית המיוסרת שהותקפה על ידי "פראים" אפריקנים כאשר הגוף הנשי משמש כסמל לטוהר הגזע הגרמני.
באופן מובהק, הילדים שנולדו לאמהות גרמניות ולאבות סנגלים נולדו כולם "מנוונים פיזית ומוסרית" ואינם נחשבים לגרמנים.
יתרה מזאת, כל הנשים שנאנסות על ידי הסנגלים הפסיקו להיות גרמניות ברגע שנאנסו ומובהר כי אין להם מקום באומה.
קרויצר השתמש בספר כדרך לתקוף את הסוציאל-דמוקרטים מכיוון שרק מנהיגי ימין כמו הירש יכולים ללכד את האומה שתאפשר לגרמניה לעמוד מול צרפת.
הספר לא השאיר ספק בכך שהוא שיקף את השקפותיהם של חוגי הימני הקיצוני, שעבורם הגיעה התבוסה כמכה מוחצת ובשבילם הרפובליקה החדשה הייתה תועבה.
בתגובה לסיפורי "האימה השחורה בריין", פרסמה ממשלת צרפת עלונים שניסו להפריך את הידיעות, במקביל כמה עיתונים צרפתיים במאמרי המערכת האשימו את הגרמנים במעשי גזענות.