tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1929 במשבר הגדול בארצות הברית קרסו עסקי האב, המשפחה התדרדרה לעוני ואימו של צ'יבר פתחה חנות קטנה למימכר מתנות וסידקית.
לאחר שחרורו מהצבא החל צ'יבר מפרסם סיפורים קצרים, בעיקר במגזין היוקרתי "הניו יורקר".
הוא כתב סיפורים קצרים רבים אך פרסם ארבעה רומנים בלבד במהלך 20 שנה (1977-1957), אבל כל אחד ואחד מהם הוכרו כיצירות-מופת, עזות מבע, נועזות ומיוחדות: "מגילות וופשוט" (1957), "שערורייה בוופשוט" (1964), "בולט פארק" (1969) ו"פאלקונר" (1977), שהוגדר כאחד מגדולי הרומנים האמריקאים של המאה ה-20.
סיפוריו הקצרים השפיעו עמוקות על ריימונד קארבר וג'ון אפדייק.
סיפורו של צ'יבר, "השחיין" (שהופיע בעיתון ביולי 1964), הוסרט ב-1968 בבימויו של פרנק פרי (וסידני פולאק כבמאי-שותף) ובכיכובו של ברט לנקסטר.
צ'יבר זכה בפרסים ספרותיים רבים במהלך חייו.
הרומנים "בולט פארק" (1969) ו"פלקונר" (1977) הופיעו בתרגום עברי (מאת גדעון טורי) בהוצאת "ספריית פועלים"
קובץ הסיפורים "הו, עיר של חלומות שבורים" (1978) הופיע בתרגום עברי מאת עפרה ישועה בהוצאת "ספריית פועלים".
הנובלה הנוגה "הו איזה גן עדן" (1982) בתרגום עברי (מאת יותם ראובני) ראתה אור בהוצאת "כדים".
גם קובץ הסיפורים "עולם התפוחים" (1973) בתרגום עברי מאת יותם ראובני יצא בהוצאה זו.
צ'יבר היה ביסקסואל שהיה נשוי 41 שנים לאותה אישה, מארי ווינטרמינץ, אך כל חייו ניהל במקביל מערכות יחסים רומנטיות עם גברים ונשים.
בסוף שנות ה-60 היה לו במקביל רומן עם המוזיקאי נד רורם וגם מערכת יחסים עם שחקנית קולנוע וטלוויזיה הופ לאנג.
צ'יבר גם נאבק כל חייו בהתמכרותו לאלכוהול.
למרות זאת הזוג תיארו את נישואיהם כ"מורכבים אך טובים".
למארי וג'ון צ'יבר נולדו שלושה ילדים - סוזאן, בנג'מין ופדריקו.
בתו הבכורה, סוזן צ'יבר, פרסמה אודותיו את הספר "הביתה בטרם החשיכה".
הדגלים הורדו לחצי התורן למשך 10 ימים.
בשנת 1951 זכה במלגת גוגנהיים
בשנת 1956 זכה צ'יבר בפרס או.
בשנת 1958 זכה בפרס הספר הלאומי על ספרו The Wapshot Chronicle ("שערורייה בוופשוט")
בשנת 1964 זכה צ'יבר בפרס או.
בשנת 1981 זכה בפרס הספר הלאומי על קובץ הסיפורים " The Stories of John Cheever" ("סיפורי ג'ון צ'יבר")
קולונל ג'ון רוז מריאוט צ'ארד (; 21 בדצמבר 1847 בפלימות', בריטניה - 1 בנובמבר 1897 בהאץ' בוצ'אמפ, בריטניה) היה איש צבא בריטי שהתפרסם בעיקר עקב שירותו במלחמת הזולו.
בקרב רורק'ס דריפט הצליחו 139 לוחמים תחת פיקודו להדוף קרוב ל-4,000 לוחמי זולו.
על גבורתו בקרב עוטר צ'ארד בצלב ויקטוריה - העיטור הגבוה ביותר שניתן להעניק לחיילי הכוחות המזוינים של בריטניה וחבר העמים הבריטי.
צ'ארד נולד ב-21 בדצמבר 1847 בעיר פלימות' שבבריטניה, כבנם של ויליאם ויטון ואשתו ג'יין.
היו לו שני אחים, ששניהם שרתו בצבא, וארבע אחיות.
הוא נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ', וב-14 ביולי 1868 התגייס לחיל ההנדסה המלכותי בדרגת לוטננט.
בשנת 1870 הוא נשלח לברמודה, והשתתף בהקמת הביצורים של המספנה הימית ליד העיר המילטון.
ארבע שנים מאוחר יותר הוא חזר לבריטניה עקב מותו של אביו, ולאחר מכן נשלח למלטה וסייע בשיפור ההגנות הימיות של האי.
בשנת 1876 הוא הוחזר לבריטניה וקיבל פיקוד על פלוגה 5 של חיל ההנדסה המלכותי במחנה אלדרשוט.
צ'ארד היה מבוגר מעט יחסית לדרגת למי שהגיע לדרגת לוטננט בלבד (מקביל לסגן בצה"ל), אולם נחשב למפקד שקול מנוסה ואחראי.
ב-2 בדצמבר 1878 נשלחה פלוגה 5 למושבת הכף באזור דרום אפריקה של ימינו, לבקשת המפקד העליון של צבא בריטניה באזור, לורד צ'למספורד.
הפלוגה שלו נערכה על הגבול עם ממלכת הזולו, והייתה אמורה לבצע תיקונים בגשרים שעל נהר באפלו.
הפלוגה התמקמה במיסיון השוודי "רורק'ס דריפט" בסמוך לגבול.
בנוסף על כך שהו במיסיון גם פלוגה 2 של הרגימנט ה-24 (הגבול הדרום ולשי) וכן "טור הפלישה מס' 2" בפיקודו של לוטננט קולונל אנתוני דורנפורד.
אולם זה האחרון עזב את המיסיון ב-21 בינואר והצטרף אל שאר הכוח הבריטי בממלכת הזולו.
בשעות הצהריים של ה-22 בינואר הגיעו שני פרשים ודיווחו על קרב איסאנדלוואנה ותוצאותיו המחרידות.
יתירה מכך, "קרן" של הזולו בפיקודו של הנסיך דבולמנזי קמפנדה נעה אל רורק'ס דריפט.
המפקד הבריטי הבכיר באזור, מייג'ור הנרי ספולדינג עזב את האזור זמן קצר לפני כן, ולפיכך תפס ברומהד יחד עם קצין נוסף בשם גונוויל ברומהד את הפיקוד על המוצב המאולתר.
צ'ארד וברומהד היו שווים בדרגתם, אולם ספולדינג הורה לפני כן שצ'ארד ימלא את מקומו.
בתחילה שקל ברומהד להורות על פירוק המוצב ועל נסיגה, אך הוא וצ'ארד הסכימו עד מהרה שלוחמי הזולו קלי הציוד ידביקו עד מהרה את השיירה הבריטית המסורבלת.
לפיכך לא נותרה ברירה אלא להילחם.
כבר על תחילת הקרב, כשנראו קרוב ל-4,000 לוחמי זולו נעים אל עבר רורק'ס דריפט, נמלטו חלק מהילידים שלחמו בצבא הבריטי.
החיילים הבריטים הזועמים ירו בהם מאחורי גבם, וברומהד וצ'ארד התעלמו מכך.
נותרו להם כעת 139 אנשים בלבד.
התפתח קרב אכזרי וקשה: הבריטים ירו אש מדויקת אל הזולו שהסתערו בשורות צפופות, אולם הזולו דילגו על גופות חבריהם וניסו לטפס על המתרסים המאולתרים של הבריטים.
עם זאת, הם נאלצו לעשות זאת כשיד אחת מטפסת והשנייה אוחזת בנשק, כך שהבריטים דקרו אותם בכידוני הרובה שלהם ללא כל בעיה.
עם זאת, בהדרגה הקיפו בני הזולו את בית החולים של המיסיון, ובלית ברירה הורה צ'ארד על פינויו, משום שלא ניתן היה להגן עליו יותר.
בהמשך גם פונתה מכלאת הבקר, וההגנה הצטמצמה למתחם המחסן שסביבו נערמו שקי תירס להגנה.
לפנות ערב הרשה צ'ארד לאנשיו לערוך פשיטה אל מחוץ למחנה, והללו השיגו עגלת מים כדי להרוות את צימאונם.
הקרב המשיך לאורך הלילה, אולם לקראת הבוקר דעכה התלהבותם של הזולו, והם נסוגו.
בהמשך אף הגיעה התגבורת בפיקודו של לורד צ'למספורד.
צ'ארד עצמו נפגש עמו ודיווח לו את התוצאות המדהימות של קרב רורק'ס דריפט: 17 הרוגים בריטים ו-12 פצועים, מול 351 הרוגים של הזולו.
צ'ארד נותר במחנה גם לאחר מכן, וסייע בהקמתו וארגונו מחדש.
עם זאת, התנאים הגרועים ששררו שם גרמו לכך שחלה בקדחת ואושפז בבית חולים.
לאחר שהחלים הצטרף לטור הפלישה של קולונל אוולין ווד, והשתתף בקרב אולונדי שסיים את המלחמה.
לאחר התבוסה הקשה של איסאנדלוואנה, היה הניצחון הגדול ברורק'ס דריפט כמו משב רוח רענן בבריטניה.
העיתונים לא הפסיקו להרעיף תשבחות על ברומהד וצ'ארד, והם הפכו לגיבורי היום.
עם זאת, מכיוון שעד אז שניהם נודעו כקצינים בינוניים ומטה, היו שסברו שמגזימים בתיאורים של גבורתם, וכי הם רק מילאו את חובתם.
גרנט ג'וזף וולסלי תיאר את השבחים הללו כ"מפלצתיים".
אוולין ווד שלא התרשם במיוחד מצ'ארד כתב עליו בדו"ח שלו שהוא "קצין חסר תועלת" וכן "אדם משעמם, כבד, בקושי מסוגל לעשות את העבודה הקבועה שלו".
צ'ארד וברומהד הועלו שניהם לדרגת מייג'ור, ועוטרו ב"צלב ויקטוריה" - העיטור הגבוה ביותר שניתן להעניק לחיילי הכוחות המזוינים של בריטניה וחבר העמים הבריטי.
יחד עמם עוטרו עוד 9 חיילים שלחמו בקרב זה (סה"כ 11 מספר חסר תקדים).
הם אף הוזמנו לראיון אישי עם ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
הוא חזר לאנגליה בשנת 1880, ובדצמבר 1881 נשלח לקפריסין.
במרץ 1887 הוא חזר לאנגליה, ובדצמבר 1892 נשלח לסינגפור והועלה לדרגת לוטננט קולונל.
בשנת 1896 הוא הוצב בעיר פרת', וב-8 בינואר הועלה לדרגת קולונל.
הוא חלה בסרטן, ובמרץ של אותה שנה עבר ניתוח שבמהלכו נכרתה לשונו.
עם זאת, המחלה הייתה סופנית והוא מת ממנה ב-1 בנובמבר 1897 בביתו של אחיו בכפר האץ' בוצ'אמפ במחוז סאמרסט.
בסרט "זולו" משנת 1964, ברומהד מגולם בידי סטנלי בייקר.
על שמו נקרא "עיטור ג'ון צ'ארד" (John Chard Decoration) שהוענק באיחוד דרום אפריקה על 22 שנה של שירות יעיל והתנהגות טובה.
ג'ון קליפורד פמברטון (נולד ב-10 באוגוסט 1814) היה קצין מקצועי בצבא ארצות הברית, אשר לחם במלחמות הסמינול , ושרת בהצטיינות במלחמת מקסיקו - ארצות הברית.
פמברטון היה גנרל בצבא הקונפדרציה בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית, ונודע בעקבות התבוסה שלו במערכת ויקסבורג, אשר הגיעה לשיא במצור על ויקסבורג ובכניעתו של פמברטון וחיל המצב שלו בקיץ 1863 לגנרל יוליסס גרנט מן האיחוד.
הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט בשנת 1833, וסיים ארבע שנים אחר כך, כלוטננט שני , מדורג 27 מתוך 50 צוערים.
הוא הוצב בגדוד הארטילריה ה-4, והשתתף במלחמת הסמינול השנייה בשנים 1837–1838, בפלורידה.
בשש השנים שלאחר מכן שירת באזורים שונים בצפון ארצות הברית, וקודם לדרגת לוטננט ראשון .
בין השנים 1845–1846 השתתף פמברטון עם גדוד הארטילריה ה-4 בכיבוש הצבאי של טקסס, ולאחר מכן נשלח עם גדודו למקסיקו, עם תחילת מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
הוא נלחם בקרב פאלו אלטו ב-8 במאי 1846 ובקרב רסקה דה לה פלמה יום למחרת.
בסתיו 1846 הוא לחם בקרב מונטריי וקודם לדרגת ייצוג קפטן בזכות הצטיינותו בקרב.
פמברטון לחם בפעולות הצבא במקסיקו בשנת 1847, והשתתף במצור על ורה-קרוז במרץ, בקרב סרו-גורדו באפריל, ובמספר היתקלויות נוספות.
באוגוסט הוא השתתף בכיבוש סן אנטוניו ובקרב צ'ורובוסקו ; בספטמבר הוא לחם בהצטיינות בקרב מולינו דל ריי וקודם לדרגת ייצוג מייג'ור בעקבות זאת.
לאחר מכן השתתף בהסתערות על מצודת צ'פולטפק ובקרב על מקסיקו סיטי , בו נפצע.
בין השנים 1846–1849 שימש שליש אישי של בריגדיר ג'נרל ויליאם ג' וורת' , והיה קצין מטה באותה דיוויזיה עם יריבו לעתיד במלחמת האזרחים, יוליסס גרנט.
לאחר מלחמת מקסיקו – ארצות הברית
בשנת 1848 נשא פמברטון לאשה את מרת'ה ת'ומפסון מנורפוק, וירג'יניה.
לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו שירת פמברטון עם גדוד הארטילריה ה-4 במשימות שונות ברחבי ארצות הברית.
הוא קודם לדרגת קפטן בשנת 1850. בין היתר לחם בסכסוכי גבול ופעולות איבה מול שבטים אינדיאנים בפלורידה (1849–1850, 1856-1857), במשימות ספר בקנזס (1857–1858), ומרד המורמונים ביוטה (1858).
בתחילת מלחמת האזרחים ב-1861 בחר פמברטון להתפטר מתפקידו בצבא ארצות הברית ולהצטרף לקונפדרציה, וזאת למרות מוצאו מצפון ארצות הברית והעובדה ששני אחיו הצעירים לחמו בעבור האיחוד.
התפטרותו נכנסה לתוקף ב-29 באפריל 1861. החלטתו נבעה במידה רבה מהשפעתה של אשתו ילידת וירג'יניה, ומשנות שירות רבות בדרום ארצות הברית בשנים שלפני המלחמה.
הוא מלא מספר תפקידי מטה בווירג'יניה, וב-15 ביוני 1861 קודם לדרגת בריגדיר ג'נרל וקיבל פיקוד על הבריגדה ה-10 מאזור נורפוק, וירג'יניה, עליה פיקד עד נובמבר 1861.
פמברטון קודם לדרגת מייג'ור ג'נרל ב-14 בינואר 1862, והוצב בראש פיקוד קרוליינה הדרומית וג'ורג'יה, פיקוד שהמטה שלו שכן בעיר צ'ארלסטון.
פמברטון עמד בראש הפיקוד החל מ-14 במרץ ועד 29 באוגוסט.
כתוצאה מאופיו המחוספס, הצהרותיו שהיה מפנה את האזור כדי לא לסכן את חייליו המועטים, ואי האמון שרחשו לו עקב היותו צפוני במוצאו, עתרו מושלי שתי המדינות לנשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס על מנת להעבירו מתפקידו.
דייוויס חיפש מפקד לפיקוד המיסיסיפי שרק הוגדר, ותפקיד לגנרל פ.ג.ט.
בורגארד; מכיוון שכך הוא שלח את פמברטון מערבה למיסיסיפי והציב את בורגארד הפופולרי בצ'ארלסטון.
ב-10 באוקטובר 1862 קודם פמברטון לדרגת לוטננט ג'נרל והוצב בראש פיקוד המיסיסיפי ומזרח לואיזיאנה.
משימתו העיקרית של פיקוד זה הייתה להגן על עיר המבצר ויקסבורג, מיסיסיפי, ועל נהר המיסיסיפי.
ג'פרסון דייוויס נתן לו את ההוראות הבאות למילוי המשימה: פמברטון הגיע למטהו בג'קסון, מיסיסיפי, באמצע אוקטובר 1862.
כוחותיו מנו כ-50,000 איש בפיקוד מייג'ור ג'נרל ארל ואן דורן ומייג'ור ג'נרל סטרלינג פרייס; כ-24,000 מתוכם היו מוצבים כחיל מצב קבוע בוויקסבורג ובפורט האדסון, לואיזיאנה.
כוחות אלה היו במצב גרוע, שרידים של המפלה הקשה בקרב קורינת' השני, במיסיסיפי.
אל מול פמברטון התייצב עמיתו מזמן מלחמת מקסיקו - ארצות הברית, מייג'ור ג'נרל יוליסס גרנט וארמיית הטנסי שלו, אשר מנתה בתחילת המערכה כ-44,000 איש.
בדצמבר 1862 פתח גרנט במערכת ויקסבורג, והחל בניסיונות לכבוש את עיר המבצר ששלטה על נהר המיסיסיפי.
במשך ארבעה חודשים ביצע גרנט שבעה ניסיונות כושלים להגיע אל ויקסבורג.
כוחותיו של פמברטון הצליחו לסכל את חלקם, וחלקם נכשל עקב תנאי השטח הקשים.
פמברטון הפך שאנן עקב כישלונותיו החוזרים של גרנט, וסדרת פעולות הטעיה של גרנט גרמה לפמברטון לפספס את המאמץ המרכזי של גרנט באפריל 1863 – צליחה של נהר המיסיסיפי ממערב למזרח בנקודה דרומית לוויקסבורג.
הארמייה של גרנט החלה בהתקדמות אגרסיבית אל עבר ג'קסון בירת מיסיסיפי וניצחה בשני קרבות בדרך לשם.
באותה הזמן מונה מפקד חדש לזירה: גנרל ג'וזף א' ג'ונסטון הגיע לג'קסון ב-13 במאי, יום לפני שהסתערו עליה גייסותיו של גרנט, ופינה אותה מייד.
פמברטון קידם את כוחותיו מוויקסבורג מזרחה לכיוון ג'קסון על מנת לחבור עם כוחותיו של ג'ונסטון בניסיון לשתף פעולה כנגד גרנט.
אולם, פקודות סותרות של ג'ונסטון, חוסר החלטיות של פמברטון, והזנחת המודיעין בדבר מקום המצאו של יריבו גרנט, גרמו לכך שכוחותיו של פמברטון התנגשו ללא תכנון בכוחותיו של גרנט וספגו תבוסה מוחצת בקרב צ'מפיון היל ב-16 במאי.
פמברטון נסוג לעבר נהר ביג בלאק, שם ספג מפלה קשה נוספת ב-17 במאי.
ב-18 במאי נסוג פמברטון אל תוך ביצורי ויקסבורג.
ג'ונסטון, מפקד הזירה, שלח הודעה לפמברטון וביקש ממנו להקריב את העיר ולהציל את חייליו.
פמברטון סרב, מכיוון שהצעה זו עמדה בסתירה להוראת ג'פרסון דייוויס המפקד העליון - (פמברטון, במקור מצפון ארצות הברית, חשש כנראה גם מגינוי ציבורי אם ינטוש את ויקסבורג.)
לאחר ששתי התקפות גדולות (ב-19 ו-22 במאי) על ביצורי הקונפדרציה נהדפו תוך ספיגת אבדות כבידות, החליט גרנט להטיל מצור על העיר.
לאחר שישה שבועות של מצור, בערב ה-2 ביולי, ביקש פמברטון מארבעת מפקדי הדיוויזיות שלו חוות דעת האם אנשיהם בכושר מתאים לנסות לפרוץ את המצור ולנסות להימלט.
כל ארבעת מפקדי הדיוויזיות הצביעו נגד, וביום למחרת ביקש פמברטון מכוחות האיחוד הפסקת אש על מנת לדון בתנאי כניעה.
בבוקר ה-4 ביולי נכנע פמברטון עם חיל המצב שלו לגרנט; תנאי הכניעה, שבתחילה היו "כניעה ללא תנאי", סוכמו כך שחיילי הקונפדרציה קיבלו שחרור על תנאי:
ב-9 ביולי נכנע חיל המצב בפורט האדסון, מוצב הקונפדרציה האחרון על המיסיסיפי, לכוחותיו של מייג'ור ג'נרל נת'ניאל פ' באנקס מן האיחוד.
בכך עברה השליטה על נהר המיסיסיפי לכול אורכו לידי האיחוד, והנהר חזר להיות נתיב מסחר ואספקה חשוב.
שטח הקונפדרציה בותר לשניים — טקסס, ארקנסו ולואיזיאנה נותקו למעשה מן הקונפדרציה, ונותרו כך עד תום המלחמה.
מערכת ויקסבורג הייתה ניצחון אסטרטגי חשוב לאיחוד ומכה אסטרטגית קשה לקונפדרציה.
לאחר הכניעה, הוחלף פמברטון בשבוי מן האיחוד ב-13 באוקטובר 1863, וחזר לריצמונד, שם שהה כשמונה חודשים ללא תפקיד.
בתחילה חשב גנרל ברקסטון בראג להיעזר בשירותיו, אולם לאחר שנועץ בקצינים הבכירים של הקונפדרציה הוא המליץ לג'פרסון דייוויס שזה "לא יהיה רצוי".
לבסוף פנה פמברטון לדייוויס ישירות, וביקש ממנו להחזירו לשירות "בכל תפקיד שבו לדעתך אוכל להביא תועלת." דייוויס ענה לו שאמונו בו לא התערער, והוסיף:
ההיסטוריון סטיבן א' וודסוורת' כתב על פמברטון כי אפילו חברו, גנרל הדרום ריצרד טיילור , כתב אחרי המלחמה כי חלקים רבים מן הציבור האמינו כי
פמברטון התפטר מתפקידו כגנרל ב-9 במאי 1864, ושלושה ימים אחר כך הציע לו דייוויס מינוי כקצין ארטילריה בדרגת לוטננט קולונל.
פמברטון שירת כקצין ארטילריה עד תום המלחמה, עדות לנאמנותו למטרת הקונפדרציה.
לאחר המלחמה, בין השנים 1866–1876, התגורר פמברטון בחווה שלו בוורנטון, וירג'יניה , ואז עבר חזרה לפנסילבניה.
הוא נפטר בפנסילבניה חמש שנים אחר כך ונקבר בבית הקברות לורל היל בפילדלפיה.
פסל של פמברטון הוצב בפארק הצבאי הלאומי ויקסבורג.
ג'ון צ'אליס היה שחקן אנגלי שהיה מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד אוברי "בויסי" בויס בסדרה הקומית הוותיקה "על שוטים ואנשים" וכן בספין-אוף "הדשא הירוק יותר".
בין השנים 2015–2018 הופיע בתפקיד אורח בדמות מונטי סטייניס בקומדיה "בנידורם" של ITV.
צ'אליס נולד בבריסטול וגדל בדרום מזרח לונדון.
אביו ג'יימס אלק היה עובד מדינה.
צ'אליס למד באוטרשו סקול קרוב לווקינג שבסארי.
לפני שפתח בקריירת משחק עבד כסוכן נדל"ן מתלמד.
ב-1969 הופיע באחד מתפקידיו הראשונים בטלוויזיה בדרמת הפשע "Big Breadwinner Hog".
בשנים 1971–1975 הופיע בקביעות בסדרה "Z-Cars" בתפקיד סמל קולשו.
במשך שנים רבות גילם צ'אליס את הדמות אוברי "בויסי" בויס גם בסיטקום "על שוטים ואנשים" וגם בספין-אוף "הדשא הירוק יותר".
סצנות החוץ של הסדרה "הדשא ירוק יותר" צולמו בביתו של צ'אליס באותה תקופה, וכן בשדות ובכפרים שמסביב.
בין השנים 2005–2009 שודרו ארבע עונות של הסדרה בערוץ BBC One.
ב-2008 כיכב צ'אליס בתפקיד אורח בסדרה הקומית "בערוב ימי היין".
צ'אליס הופיע בתוכנית מוקומנטרית של ערוץ 4 בשם "Brass Eye", בה גרמו לו להאמין שנואל אדמונדס ירה בקלייב אנדרסון.
ברדיו של ה-BBC השתתף צ'אליס במחזה "Rules of Asylum" מאת ג'יימס פולט ששודרה ב-1973. בשנים 2001–2004 גילם את דיבדן פורליו ב-"Getting Nowhere Fast".
צ'אליס הופיע במספר תפקידים בתיאטרון.
הוא כיכב בתפקיד קפטן הוק בהצגה "פיטר פן" שהועלה בתיאטרון פלאזה בסטוקפורט.
ב-2011 ו-2012 שיחק בתפקיד אבנעזר ב"אלאדין" בתיאטרון וסטון פלייהאוס.
בחג המולד 2013 ובשנה החדשה 2014 שיחק בדמות מלך עכברוש במחזה "דיק ויטינגטון" בתיאטרון פלאזה בסטוקפורט.
ב-2006 שיחק בתפקיד קמע בדרמה "האימפרסיוניסטים".
עוד הופיע בתוכנית התעודה "King Of Christmas Lights" של ערוץ 4 לצדם של פול טול וכריס אליוט ששודרה ב-19 בדצמבר 2011. צ'אליס היה המספר בסדרה הקומית "Hitchhiker's Guide To The Galaxy Live Tour".
צ'אליס כתב שני ספרי אוטוביוגרפיה: "Being Boycie" ו-"Boycie & Beyond".
באפריל 2012 יצא למסע לקידום הספר "Being Boycie" שהתחיל מווטרסטונס באוקסברידג'.
באותה שנה היה הקריין של הסדרה "Strippers: Cars for Cash" של ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק.
ב-2014 יצא צ'אליס לסיבוב הופעות של הצגת יחיד בשם "Only Fools and Boycie" המתארת את חייו לפני, בזמן, ואחרי היותו בתפקיד "בויסי".
בפברואר 2016 הופיע צ'אליס במופע בשם "ערב עם ג'ון צ'אליס" בדרבי.
ב-19 בפברואר 2016 לוהק צ'אליס לתפקיד קפטן פיקוק, דמות שגילם פרנק ת'ורנטון, בגרסה מחודשת של הסדרה הקומית "מישהו מטפל בך?".
הסרט שודר ב-BBC באוגוסט 2016.
עד למותו, צ'אליס היה נשוי לקרול, אשתו הרביעית.
הם התחתנו ב-1993 וחיו בוויגמור אבי בעיירה ויגמור שבהרפורדשייר.
הוא היה פטרון של האגודה הבריטית לשימור קיפודים.
צ'אליס נפטר ב-19 בספטמבר 2021 בגיל 79, ממחלת הסרטן.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1967 The Newcomers הארי קאפר סדרת טלוויזיה 1968 Softly Softly הבלש רנקין סדרת טלוויזיה (2 פרקים) 1969 סיפורי קנטרברי Canterbury Tales פרמהנד 1974 Who Killed Lamb?
ג'ון צ'יבויקה הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת הקשר.
צ'יבויקה החל את הקריירה שלו באנוגו ריינג'רס מליגת העל הניגרית.
בשנת הגיע לשוודיה וחתם בקבוצת האקן, במדיה שיחק שנתיים וחצי, לרוב כמגן.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע שלושה שערים ובישל שלושה נוספים, ובסך הכל ערך במדי הקבוצה 70 הופעות בליגת העל השוודית, בהן כבש 16 שערים.
ב-29 באוגוסט 2011 חתם צ'יבויקה ברוזנבורג מליגת העל הנורווגית, במדיה שיחק שנתיים וחצי וכבש 19 שערים ב-66 הופעות ליגה.
בקיץ חתם בגזיאנטפספור מליגת העל הטורקית, במדיה שיחק שנתיים וחצי וכבש 11 שערים ב-59 הופעות ליגה.
בקיץ חזר צ'יבויקה לשוודיה וחתם בא.י.ק סולנה.
ב-26 בינואר 2017 הגיע צ'יבויקה לישראל וחתם בקבוצת הפועל תל אביב.
שלושה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב בתיקו 0–0 נגד הפועל חיפה.
ב-18 במרץ 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בהפועל תל אביב, שער הניצחון (3–2) מול עירוני קריית שמונה.
בסך הכל כבש שלושה שערים ב-11 הופעות עד תום עונת 2016/2017, אך לא הצליח לסייע לקבוצה להינצל מירידה לליגה הלאומית.
בקיץ חזר צ'יבויקה לטורקיה וחתם בסמסונספור, במדיה שיחק עונה אחת וכבש שני שערים ב-21 הופעות בליגת העל הטורקית.
באוגוסט הצטרף צ'יבויקה לקבוצת אירטיש מליגת העל הקזחית.
ב-4 במרץ 2019 צ'יבויקה חתם בפאלקנברג מליגת העל השוודית.
ג'ון צ'יימברס היה מאפר אמריקאי זוכה פרס האוסקר, מהבולטים במאפרי הקולנוע והטלוויזיה במחצית השנייה של המאה ה-20. נחשב לחלוץ בתחום האיפור באמצעות תותבים בעקבות עבודתו בסדרת סרטי "כוכב הקופים", והתפרסם גם כמאפר בסדרה "מסע בין כוכבים" כשבין השאר הגה ויצר את אזניו של דמותו של הקצין הראשון ספוק.
נודע גם בעבודותיו עבור ה-CIA, שהמפורסמת בהן היא "העוקץ הקנדי" - הברחת שישה דיפלומטים אמריקאים מאיראן עם התהוות משבר בני הערובה האמריקאים, שתוארה בסרט "ארגו".
צ'יימברס נולד בשיקגו למשפחה ממוצא אירי.
בצעירותו עסק בעיצוב תכשיטים ושטיחים.
במלחמת העולם השנייה שירת בצבא ארצות הברית כטכנאי רפואי ועסק באופן נרחב בשיקום ובתותבים.
לאחר המלחמה החל להתמחות באיפור קולנועי אצל בן נאי, אחד ממאפרי הקולנוע הבולטים של התקופה שהיה מאפר הבית של אולפני "פוקס המאה ה-20".
ב-1953 החל צ'יימרס לעבוד כמאפר ברשת הטלוויזיה NBC, ולאחר עבודת האיפור הקולנועית הראשונה שלו - בסרט "מסביב לעולם בשמונים יום" ב-1956 - הצטרף לאולפני יוניברסל.
עבודתו החלה לצבור פרסום בסרטו של ג'ון יוסטון "רשימתו של אדריאן מסנג'ר" (1963), שבו שורה של שחקני צמרת אופרה על ידי צ'יימברס עד כדי חוסר אפשרות לזהותם.
את פרסומו הגדול קנה לו צ'יימברס ב-1968 בעקבות עבודתו על הסרט "כוכב הקופים", בו הפגין את מומחיותו באיפור באמצעות תותבים, והפך בפועל למנחה המקצועי של צוות נרחב של 78 מאפרים שעבדו בסרט.
פרס האוסקר לאיפור הטוב ביותר לא היה קיים אז (נוצר רק ב-1981), אך צ'יימברס זכה על עבודתו בסרט בפרס אוסקר לשם כבוד - המאפר השני בלבד בהיסטוריה שזכה בפרס אוסקר.
הוא המשיך ועבד על סרטי ההמשך בסדרה, ושתיים מהדמויות שיצר עבור הסדרה - קורנליוס ודוקטור זאוס - מוצגות דרך קבע במוזיאון לאמנות הפופ בסיאטל.
צ'יימברס עבד גם בסדרות הטלוויזיה "משימה בלתי אפשרית" ו"מסע בין כוכבים", בה יצר את אחד המאפיינים המפורסמים בסדרה - אזניו המחודדות של הקצין הראשון ספוק.
על עבודותיו בטלוויזיה היה מועמד ארבע פעמים לפרס אמי.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 עבד צ'יימברס גם עבור ה-CIA, כשעיקר עבודותיו היה ייצור ערכות תחפושת לסוכני שטח.
כמה מעבודותיו מוצגות במוזיאון הריגול הבינלאומי בוושינגטון.
ב-1980 גויס צ'יימברס על ידי סוכן ה-CIA טוני מנדז לעבודה על "העוקץ הקנדי" - הברחת שישה דיפלומטים אמריקאים מאיראן עם התהוות משבר בני הערובה האמריקאים, תוך התחזותם של השישה לקנדים, חברי צוות צילום של סרט קולנוע.
לצורך המבצע ייסד צ'יימברס חברת הפקה פיקטיבית המתעתדת כביכול להפיק סרט שיצולם באירן.
צ'יימרס ומנדז פרסמו את ההפקה-כביכול בעיתוני הקולנוע, קיימו אירועים חגיגיים ומסיבות עיתונאים, ובנו כך את סיפור הכיסוי למבצע.
מנדז, בכסות של מפיק הסרט, נסע לאירן וחילץ את הדיפלומטים.
צ'יימברס נשאר בלוס אנג'לס, כדי לתפעל את המשרד של חברת ההפקה כמשרד אמיתי למקרה של בדיקה על ידי השלטונות האירנים.
עם הצלחת המבצע, זכה צ'יימברס במדליית הצטיינות מטעם ה-CIA, אך נדרש לשמור את המבצע ואת השתתפותו בו בסוד, עד שהוסר ממנו הסיווג ב-1997.
סיפור המבצע תואר בסרט זוכה פרס האוסקר "ארגו" ב-2012. את דמותו של צ'יימברס גילם בסרט ג'ון גודמן.
צ'יימברס פרש מתעשיית הקולנוע ב-1982, והתגורר עד מותו בקהילה של פורשי תעשיית הקולנוע בעמק סן פרננדו.
ב-1998 הופק סרט תיעודי על פועלו.
באותה שנה בחר בו עיתונאי הקולנוע סקוט סמית, שהרכיב רשימה של 100 האנשים המשפיעים ביותר בתולדות הקולנוע, למקום ה-94 ברשימתו.
צ'יימברס הוא בין המאפרים היחידים שזכו להיות מונצחים בכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
נפטר בבית חולים בלוס אנג'לס, בגיל 78.
ג'ון פרנקלין-רובינס היה שחקן אופי אנגלי שהיה ידוע בהופעותיו בתפקידים שייקספיריים.
הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA), ועבד בתיאטרון ספריית מנצ'סטר ובבריסטול אולד ויק.
הוא שיחק במגוון רחב של תפקידים החל מאריאל במחזה "הסערה" ועד מקדאף במחזה "מקבת'".
בתיאטרון הופיע הן בווסט אנד והן בברודוויי.
בטלוויזיה הופיע פרנקלין-רובינס בתוכניות של ה-BBC ושל רשת ITV.
הוא הופיע בסדרות טלוויזיה קלאסיות כגון "הגומלים" , "הברון", "Z-Cars", "קאלאן", "אני, קלאודיוס", "דוקטור הו", "מסע בין כוכבים: הדור הבא".
פרנקלין רובינס נפטר ב-2009 בלונדון.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1964 אוכל הדלעת The Pumpkin Eater כומר 1972 Running Scared דין 1972 Dracula A.D.
ג'ון פרקינסון (10 בפברואר 1885 - 5 ביוני 1976) היה קרדיולוג אנגלי הידוע בשל תיאור תסמונת וולף–פרקינסון–וייט יחד עם הקרדיולוגים לואי וולף ופול דאדלי וייט.
פרקינסון נולד ב-10 בפברואר 1885 בפולטון לה-פילד, לנקשייר שבאנגליה.
הוא למד ביוניברסיטי קולג' לונדון, בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פרייבורג ובבית החולים המלכותי של לונדון.
הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1910 ולאחר מכן עבד כעוזרו של הקרדיולוג ג'יימס מקינזי בבית החולים בלונדון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת בחיל הרפואה של הצבא הבריטי, ופיקד על מרכז קרדיולוגי צבאי בעיר רואן.
לאחר המלחמה הוא חזר לבית החולים בלונדון, שם התמנה למנהל מחלקת קרדיולוגיה.
פרקינסון שימש גם כיועץ לבית החולים הקרדיולוגי הלאומי וכן עבד כקרדיולוג אזרחי בחיל האוויר המלכותי בין השנים 1931-1956.
ב-1948 קיבל פרקינסון תואר של אביר על ידי המלך ג'ורג' השישי.
ב-10 בספטמבר-1952 נפתח הקונגרס האירופאי הראשון לקרדיולוגיה בראשותו של פרקינסון.
פרקינסון התחתן עם קלרה אלווין לה-ברוק, אותה פגש בזמן ששהה ברואן במלחמת העולם הראשונה.
לשניים נולדו 4 בנות ובן אחד.
בנו, רוברט פרקינסון, נהרג ב-1942 במהלך מבצע קרברוס במלחמת העולם השנייה כשהוא בגיל 19.
פרקינסון נפטר ב-5 ביוני 1976.
ג'ון לסטר הובארד צ'ייפי היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית, כמושל רוד איילנד ואחר כך כנציגהּ בסנאט של ארצות הברית.
צ'ייפי שירת בחיל הנחתים של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה, והיה אביו של לינקולן צ'ייפי.
צ'ייפי נולד בפרובידנס, בירת רוד איילנד, נצר למשפחה ממנה יצאו פוליטיקאים רבים.
הוא היה בנם של ג'נט מליסה (לבית האנטר) וג'ון שארפ צ'ייפי.
סבא רבא שלו, הנרי ליפיט, היה מושלה ה-33 של רוד איילנד בשנים 1875–1877 ובין דודיו מדרגה שנייה נמנים המושל ה-44 צ'ארלס וורן ליפט, והנרי פרדריק ליפט, שייצג את רוד איילנד בסנאט של ארצות הברית בשנים 1911–1917. דודו זכריה צ'ייפי, היה פרופסור למשפטים באוניברסיטת הרווארד, ופעיל זכויות אזרח בולט.
בן דודו היה פרדריק ליפיט, לשעבר מנהיג המיעוט בבית הנבחרים של רוד איילנד.
לצ'ייפי שתי בנות וארבעה בנים, בהם לינקולן צ'ייפי, שכיהן גם הוא כמושל רוד איילנד וכסנאטור מטעמה.
ג'ון צ'ייפי סיים את לימודיו היסודיים בבית הספר גורדון שבפרובידנס ב-1931 ואז למד בתיכון קאונטרי דיי שבאותה העיר.
ב-1940 סיים את לימודיו באקדמיית דירפילד במסצ'וסטס.
כאשר האימפריה היפנית הובילה את המתקפה על פרל הארבור היה צ'ייפי סטודנט בשנה השלישית שלו ללימודי תואר ראשון באוניברסיטת ייל.
בעקבות המתקפה וכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, קטע צ'ייפי את לימודי התואר הראשון שלו והתגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית.
הוא בילה את יום הולדתו ה-20 בלחימה בקרב גוודלקנל, מ-8 באוגוסט ועד נובמבר 1942, אז דיוויזיית הנחתים הראשונה הצטרפה לקרב במקום יחידתו של צ'ייפי.
לאחר שקיבל דרגת לוטננט משנה (Second Lieutenant), לחם בקרב אוקינאווה ב-1945.
לאחר המלחמה, הוא השלים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת ייל ב-1947 ושלוש שנים אחר כך, ב-1950 סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
באוניברסיטת ייל היה חבר באחווה דלתא קאפה אפסילון באחוות הגולגולת והעצמות.
ב-1951 שב לשירות בפעיל בחיל הנחתים ושירת במלחמת קוריאה, ולחם כמפקד פלוגה ד' בגדוד הראשון ברגימנט הנחתים השביעי.
על שירותו הצבאי של צ'ייפי בכוחות המזוינים של ארצות הברית עוטר במספר עיטורים צבאיים, בהם מדליית השירות הקוריאני, מדליית המערכה באוקיינוס השקט, מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה, והמדליה הקוריאנית של האומות המאוחדות.
צ'ייפי נעשה לראשונה פעיל בפוליטיקה מאחורי הקלעים כאשר סייע בבחירת ראש עיר לפרובידנס בשנות ה-50 של המאה ה-20. הוא התמודד למושב בבית הנבחרים של רוד איילנד ב-1956 ובהמשך נבחר גם לתפקיד מנהיג מפלגת המיעוט.
הוא נבחר מחדש ב-1958 וב-1960, שנה שבה רפובליקנים רבים נחלו הפסדים ברוד איילנד.
צ'ייפי נבחר למושל המדינה ב-1962. הוא סייע בייסוד מִנהל התחבורה הציבורית של רוד איילנד וביצירת התוכנית "האקר הירוק", מאמץ שימור סביבתי.
ב-1968 שימש כיושב ראש אגודת המושלים הרפובליקנים.
הוא כיהן בתפקידו כמושל עד לשנת 1969, במהלכה הפסיד באורח מפתיע למועמד המפלגה הדמוקרטית פרנק ליצ'ט, שנשב לאנדרדוג במערכת הבחירות.
הגורמים שהובילו להפסדו בבחירות כוללים את העובדה שצ'ייפי התמודד שלוש פעמים עם מצע המתנגד נמרצות למס הכנסה, אמר כי גביית מס הכנסה היא הכרחית, ואת השהיית מסע הבחירות שלו לאחר שבתו טריבי בת ה-14 נהרגה בתאונת רכיבה.
ב-1969, מעט אחרי שהפסיד בבחירות על תפקיד מושל רוד איילנד, מונה צ'ייפי למזכיר הצי של ארצות הברית בידי הנשיא ריצ'רד ניקסון.
כהונתו של צ'ייפי כמזכיר הייתה בסימן נכונות לקבל החלטות נועזות ולדבוק בהן.
סימן זה התבטא בהחלטתו למנות את האדמירל אלמו זומוולט לראש המבצעים הימיים על פני 33 קצינים בכירים נוספים, והתמודדותו עם פרשת פואבלו.
אחת מן הפעולות הזכורות ביותר שלו כמזכיר הצי היא הסתייגותו מההמלצה למפקד הפואבלו לויד מ.
באצ'ר בידי בית דין צבאי לשחרר את סגל אניית הביון רק אחרי שיבטח ביטחונה.
מכיוון שהיה ברור כי קוריאה הצפונית היא אשמה בפרשה ולא באצ'ר או הספנים בסיפון הפואבלו, אמר צ'ייפי כי "באצ'ר ואנשיו סבלו מספיק", וכי חקירת העניין בבית דין צבאי רק תזרה מלח על הפצעים.
הוא שימש כמזכיר הצי עד 1972, אותה שנה בה התפטר כדי להתמודד לסנאט.
הוא כיהן כיו"ר הוועדה בתקופת כהונתו האחרונה בשנים 1995–1999. כאות הוקרה לפעילותו בתחום הסביבתנות, זכה צ'ייפי בפרס הסביבה ע"ש ליידי בירד ג'ונסון.
בין הצעות החוק שצ'ייפי דחף נמנה "חוק המים הנקיים" משנת 1986, ותיקון "חוק האוויר הנקי" ב-1990. הוא גם היה אדריכל "תוכנית הסופרפאנד" לניקוי אתרים בעלי פסולת רעילה וממנסחי "חוק זיהום נפט" משנת 1990. צ'ייפי דגל בזכות להפלה מלאכותית ותמכה בהסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה.
הוא נקט עמדה מתונה בכל הנוגע למסים ולסיוע ממשלתי לנזקקים.
בנושאים חברתיים, צ'ייפי היה בין חברי הסנאט הליברלים ביותר.
הוא התנגד לעונש מוות, להנהגת תפילות בבתי ספר ציבוריים ולאיסור על הומוסקסואלים לשרת בצבא ארצות הברית.
צ'ייפי היה אחד הרפובליקנים הבודדים שהביעו את תמיכתם בחוקים נוקשים לפיקוח על נשק.
הוא נתן חסות להצעת חוק שלו הייתה עוברת הייתה אוסרת על "ייצור, יבוא, יצוא, מכירה, רכישה, העברה, קבלה, החזקה או שינוע של אקדחי יד ותחמושת ידנית."
בשלהי שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 נהיה צ'ייפי תומך נלהב בשיפור מערכת הבריאות בארצות הברית.
הוא תמך בהרחבת תוכנית ה"מדיקייד" לילדים ממשפחות עם הכנסה נמוכה ולנשים בהיריון, נתן את חסותו לחקיקה שמטרתה הייתה להרחיב את הזמינות של שירותים ביתיים וקהילתיים לאנשים עם מוגבלויות ופעל להקמת מרכזי הכשרה בריאותית פדרליים.
ב-1992 מונה ליו"ר כוח המשימה הרפובליקני של הסנאט לבריאות, וחתר לביסוס קונצנזוס בקרב הרפובליקנים בשאלת שירותי הבריאות הציבוריים.
ב-1993 הוא הצטרף לסנאטור הדמוקרטי ג'ון ברו מלואיזיאנה בהקמת "הקואליציה המרכזית של הסנאט": קואליציה המורכבת משישה סנאטורים דמוקרטים וששה רפובליקנים התומכים הסכמה דו-מפלגתית ברפורמת הבריאות.
הוא נתן חסות לחקיקה שהרחיבה את המימון למדינות ארצות הברית המסייעות לבני נוער לצאת ממעגל האומנה לחיים עצמאיים.
ב-12 בפברואר 1999 הצביע צ'ייפי נגד שני הסעיפים בהם הואשם הנשיא ביל קלינטון במסגרת הליך ההדחה נגדו.
צ'ייפי היה חבר בוועדת המודיעין של הסנאט של ארצות הברית והיה יו"ר ועדת המשנה של ועדת הכספים לענייני בריאות, אם כי החותם הגדול ביותר שהשאיר אחריו היה בענייני איכות והגנת הסביבה.
הוא מילא בנוסף תפקידי הנהגה בסיעה הרפובליקנית בסנאט, כיו"ר הוועידה הרפובליקנית בסנאט בשנים 1985–1990. פחות משבועיים לפני מותו, צ'ייפי היה אחד מארבעה הרפובליקנים היחידים בסנאט שהצביעו בעד אשרור האמנה למניעת ניסויים גרעיניים.
האמנה נועדה לאסור ניסויים גרעיניים תת-קרקעיים והייתה האמנה הבינלאומית הראשונה שלא עברה בסנאט מאז הסכם ורסאי.
חודשים ספורים לאחר שהצהיר כי לא יתמודד מחדש לסנאט בבחירות שייערכו ב-2000, נפטר צ'ייפי באופן פתאומי בעקבות אי-ספיקת לב ב-24 באוקטובר 1999 — יומיים בלבד לאחר יום הולדתו ה-77 — במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד שבבת'סדה, מרילנד.
הוא הותיר אחריו את רעייתו וירג'יניה קואטס צ'ייפי ואת חמשת ילדיו, בהם לינקולן, שמונה למלא את מקומו של אביו בסנאט ואחר כך זכה בכהונה מלאה בבחירות 2000. ב-2000 הוענקה לצ'ייפי מדליית החירות הנשיאותית בידי הנשיא קלינטון.
ג'ון מקינלי צ'יימברס הוא היוצר של שפת התכנות S והיה מחברי הצוות המובילים ביצירת שפת התכנות R.
קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת טורונטו ותואר שני ושלישי בסטטיסטיקה מאוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1998 קיבל צ'יימברס את פרס ACM למערכת תוכנה על פיתוח S.
צ'יימברס חבר באגודה האמריקאית לסטטיסטיקה (ASA), באגודה האמריקאית לקידום המדע (AAAS) ובמכון לסטטיסטיקה מתמטית.
ג'ון פרנקלין בוביט היה איש חינוך אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת שיקגו וסופר התמחה בתחום תוכנית לימודים.
הוריו ג'יימס ומרתה בוביט חיו בעיירה אינגליש (English) באינדיאנה.
בוביט סיים את לימודיו בשנת 1901 באוניברסיטת אינדיאנה.
ובתחילת חייו עבד בכמה בתי ספר כפריים באינדיאנה.
בין שנת 1903 לשנת 1907 היה בוביט מורה בבית הספר פיליפיני במנילה.
הוא נסע לפיליפינים במסגרת היותו חבר בוועדה שנשלחה לעריכת תוכניות לימודים בתי ספר יסודי לאיים באזור.
המשלחת יצרה תוכניות לימודים מקוריות באופן שיתאים לצורכי האוכלוסייה.
בתחילה הם ניסו להטמיע ספרי לימוד אמריקאיים שהכירו בבתי ספר מארצות הברית, אך שר החינוך בפיליפינים גרם להם להסתכל על כך.
כשראו שהרעיון שלהם לא תואם את המציאות החברתית הם השליכו את התוכנית המקורית שלהם וערכו תוכניות מגוונות ודברים שיעזרו לאנשים להשיג השכלה ולהתפרנס וליהנות ממימוש עצמי.
המשלחת לאט לאט התרחקה מספרי הלימוד האמריקאיים וכתבו תוכניות שמבוססות על התרבות הפיליפינית.
אז הבין בוביט שיש צורך לגבש תוכנית לימודים במקומות שונים בעולם באמצעות שימוש באמונות מסורתיות מקומיות.
בעקבות מסע זה כתב בוביט את ספרו "על הקוריקולום".
בהמשך חייו קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת קלארק בשנת 1909. ומשנת 1909 ועד פרישתו בשנת 1941 עבד בוביט באוניברסיטת שיקגו.
ג'ון קאטרון היה משפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1837–1865, בתקופה בה היה רוג'ר טוני נשיא בית המשפט העליון.
מעט ידוע על ראשית חייו של קאטרון מעבר לכך שסביו היגרו לווירג'יניה מגרמניה, כחלק מהגירה נרחבת של שווייצרים וגרמנים מהסן ומפפאלץ בשל מלחמות וחוסר ביטחון כלכלי ודתי באזור.
אביו, פיטר (קאטרון) קטרינג, היגר כילד עם הוריו ממיטלברון שבפפאלץ והתיישב במחוז ויית' (מאוחר יותר מחוז מונטגומרי) שבווירג'יניה.
הוריה של אימו, מריה אליזבתה הוק, התיישבו בווירג'יניה לאחר שהיגרו מפפאלץ לפנסילבניה.
אחותו היחידה, מרי, נישאה לימים לתומאס סוויפט, ועברה למיזורי ולאחר מכן לאורגון.
ג'ון קאטרון היה דודן מדרגה שנייה של תומאס בנטון קאטרון, שלימים היה אחד הסנאטורים שייצגו את ניו מקסיקו.
אביו של קאטרון שירת בפלוגת המיליציה בפיקודו של קפטן ויליאם דואק ממחוז מונטגומרי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בראשית המאה ה-19 העתיקה המשפחה את מקום מגוריה לקנטקי.
קאטרון שירת במלחמת 1812 תחת פיקודו של אנדרו ג'קסון.
הוא למד משפטים בקריאה עצמית וב-1815 התקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא נשא לאישה את מטילדה צ'ילדרס, אחותו של ג'ורג' צ'ילדרס, שהיה אחד המנהיגים הפוליטיים של רפובליקת טקסס וישב בראש הוועדה שניסחה את חוקת הרפובליקה.
לג'ון ומטילדה קאטרון לא נולדו ילדים.
קאטרון החזיק בבעלותו עבדים במשך כל חייו הבוגרים.
הוא קיים יחסים עם שפחה בשם סאלי מטנסי כאשר הייתה בשנות ה-30 שלה, עבדה ככובסת בנאשוויל והייתה בבעלותה של משפחת תומאס.
קאטרון היה אביו של בנה השלישי של סאלי, שהיא קראה לו בשם ג'יימס פ.
במשך חייו, סכום הכסף היחידי שקאטרון העביר לג'יימס היה 25 סנט.
ג'יימס נולד כעבד, אך כאשר היה בן שש, קנתה אמו את חירותו באופן חלקי.
הוא רכש השכלה ופתח בהצלחה עסק של ספרות בנאשוויל.
בשל הישגיו, ב-1851 הוא זכה בחירותו באופן מלא וכן קיבל רשות מבית המחוקקים של טנסי להישאר בתחומי המדינה.
מאוחר יותר הוא היה בעלים של רכוש בערך של 250,000 דולר בסנט לואיס.
תומאס היה הבן הידוע היחידי של קאטרון.
בשנים 1815 -1818 עסק קאטרון בעריכת דין במגזר הפרטי בספרטה שבטנסי, ובה בעת שירת כתובע עירוני.
ב-1818 הוא פתח בנאשוויל משרד שעסק בדיני מקרקעין, שהיה פעיל עד 1824. בעשר השנים הבאות כיהן קאטרון כשופט בית המשפט לעתירות של טנסי וב-1831 הוא מונה כנשיאו של בית משפט זה.
ב-1834 ביטל בית המחוקקים של המדינה את משרת נשיא בית המשפט, וקאטרון פרש מהשיפוט ושב לעסוק בעריכת דין בנאשוויל.
בבחירות של 1836 הוא ניהל את מסע הבחירות של מרטין ואן ביורן בטנסי נגד יריבו יו לואסון וייט.
ב-1837 נחקק חוק שהגדיל את מספר שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית משבעה לתשעה.
שינוי זה אפשר לנשיא אנדרו ג'קסון למנות שני שופטים חדשים.
הוא עשה זאת ב-3 במרץ 1837, יומו האחרון כנשיא.
חמישה ימים לאחר מכן אישר הסנאט החדש את מינויו של קאטרון ברוב בשל 28 מול 15. מינויו של המועמד השני, ויליאם סמית', אושר אף הוא, אך הוא דחה את המינוי.
ב-1 במאי הושבע קאטרון לכהונתו.
הוא כיהן על כס השיפוט 28 שנים עד מותו במאי 1865.
קאטרון תמך בעבדות והצטרף לדעת הרוב בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד.
מנגד, הוא התנגד לפרישת מדינות הדרום והפציר באנשי טנסי להישאר באיחוד.
לזמן קצר לאחר פרישת טנסי ולפני כיבוש נאשוויל על ידי צבא האיחוד, עזב קאטרון את מקום מגוריו בנאשוויל והתגורר בלואיוויל שבקנטקי.
אף על פי שהוא כתב מספר מועט של פסקי דין, עדיין ניתן להבין את עמדתו במספר סוגיות פוליטיות ולהגדיר את חשיבותו בבית המשפט.
השקפותיו הפוליטיות של קאטרון תאמו בעיקר עם אלו של בן מדינתו מטנסי אנדרו ג'קסון.
כפי שג'קסון התנגד לרעיון של בנק לאומי, גם קאטרון היה למבקר בולט של רעיון זה.
דעתו זו תאמה להשקפתו הפוליטית על התאגידים.
בעוד שקאטרון האמין שכוח תאגידי עלול לאיים על פרנסתם של אזרחי ארצות הברית, דעותיו לא תמיד תאמו לכך.
במהלך שנותיו הראשונות בבית המשפט, במיוחד בפסק הדין "בנק אוגוסטה נגד ארל" (Bank of Augusta v.
Earle) מ-1839, בו הוא הסכים עם דעת הרוב בבית המשפט והסכים עם לרעיון שלתאגידים צריכה להיות היכולת לנהל את עסקיהם בכל רחבי ארצות הברית.
בית המשפט פסק בתיק זה שהמדינה יכולה להדיר עסקים מלפעול בתחומי המדינה, אך עליה לקבוע זאת באופן ישיר.
דעותיו נגד התאגידים החזקים הייתה מפורשת יותר בפסק הדין "סניף פיקווה של בנק המדינה של אוהיו נגד קנופ" (Piqua Branch of the State Bank of Ohio v.
Knoop) מ-1854. בתיק זה הועלתה השאלה אם זיכיון לתאגיד כלל או לא כלל חוזה בין המדינה לבין הבנק ולפיכך לא יכול היה להיות מבוטל על פי סעיף החוזה שבפרק 1 חלק 10 שבחוקת ארצות הברית.
הזיכיון המקורי של סניף פיקווה של בנק המדינה של אוהיו כלל פטור מתשלום מיסי מדינה.
עם זאת, בית מחוקקים חדש שנבחר ניסה לבטל פטור זה ולהטיל על הבנק תשלום מיסים.
רוב שופטי בית המשפט העליון פסקו לטובת הבנק, בהסתמכם על סעיף החוזה בחוקה.
קאטרון, יחד עם השופטים ג'ון קמפבל ופיטר ויויאן דניאל, הגיש חוות דעת מיעוט, בה הוא טען ש"הסמכות הפוליטית הריבונית לא כפופה לחוזה כך שתהיה נתונה לזיכיון תאגידי שלא ניתן לביטול, ושלא תהיה כפופה לחקיקה עתידית.
בדבריו אלו, טען קאטרון נגד כוחם של התאגידים ובעד סמכות הממשלה הפדרלית.
הוא הביע את עמדתו שהסמכות הפוליטית היא לא רק ריבונית, אלא שגם שלא ניתן להפר אותה באמצעות חוזה, במיוחד זיכיון תאגידי.
בעיקרו של דבר, טען קאטרון בתיק זה, שכוחו של התאגיד לא מתגבר על הסמכות הפדרלית.
בהיותו איש סיעתו של ג'קסון, הוא חש שהאיחוד האמריקאי צריך תמיד להיות הישות החזקה ביותר בארצות הברית ולפיכך כתב את חוות דעת המיעוט שלו אל מול חוות דעת הרוב שבה הוא ראה כהענקת כוח רב יותר לתאגיד מאשר לממשלה הפדרלית.
קאטרון טען שבשל פסיקה זו, יוכלו תאגידים לשלוט בממשלה כל עוד החוזה שלהם יהיה בתוקף.
מקרה נוסף שהמחיש את השקפותיו האנטי-תאגידיות של קאטרון היה פסק הדין "חברת ביטוח החיים והנאמנות של אוהיו נגד דה בולט" (Ohio Life Insurance and Trust Co.
DeBolt) מ-1853. תיק זה עסק בשאלת סמכות המיסוי על התאגידים.
בעיקרו של דבר התיק עסק בשאלות רחבות יותר כמו תפקיד התאגידים בחבר האמריקאית והשאלה אם התאגידים החלו לצבור יותר כוח בהשוואה לכוח שניתן להן על ידי המדינות.
גם פה כתב קאטרון חוות דעת מיעוט והביע שוב את אמונותיו מבית מדרשו של ג'קסון כאשר הוא הביע בקול את דאגתו בנוגע "לגודל הרכוש הרב, הסמכות וההטבות הבלעדיות, שפגעו במעמדות אחרים בחברה שהיו מושקעים במספר רב זה של גופים עשירים אלו".
קאטרון גם ציין, "שדוקטרינה שונה תהיה חלשה יותר ובסופו של דבר עלולה להרוס את החוקות והממשלות של המדינות".
בחוות דעתו הוא התייחס לזיכיונות והחוזים של התאגידים שכוחם עלול לגבור על זה של ממשלת ארצות הברית.
הוא היה מודאג באופן ברור מהכוח הרב של התאגידים בארצות הברית ומעליונותם כלפי הממשל הפדרלי.
חוות דעתו של קאטרון בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד ועמדתו בשאלת העבדות באותה תקופה הובילו להנחה שבתקופת מלחמת האזרחים הוא יתמוך במדינת האם שלו, טנסי, ובצעד הפרישה שלה.
לעומת זאת, קאטרון התרעם על פרישתה של טנסי מן האיחוד, שכן הוא חש שיש לשמור על שלמות האיחוד בכל מחיר.
לאחר השבעתו של הנשיא אברהם לינקולן, שב קאטרון למלא משימות שיפוט פדרליות במיזורי, טנסי וקנטקי.
אף על פי שהוא היה תומך בעבדות ונאבק להגן על זכויות הקניין של היחידים, השקפותיו הג'קסוניות להגנת האיחוד גברו על דעותיו אלו.
קאטרון היה בדעה ששמירת שלמות האיחוד הייתה בעלת חשיבות עליונה, ללא קשר לסיכון שבכך.
השקפותיו אלו של קאטרון גרמו לסלידתם של בני מדינתו ממנו, וכאשר הוא ניסה לשוב לנאשוויל כדי למלא את תפקידיו השיפוטיים, נאמר לו שחייו עלולים להיות בסכנה בשל דעותיו בעד האיחוד ובשל התנגדותו לפרישתה של טנסי.
הוא נאלץ להימלט באופן קבוע מטנסי ולהתגורר בלואיוויל שבקנטקי, הרחק מאשתו ומידידיו שאהדו את הקונפדרציה.
עמדתו של קאטרון בנוגע למורדים הדרומיים הייתה שיש להענישם.
דעתו זו הייתה חלק מפסיקתו בתיק בית המשפט הפדרלי "ארצות הברית נגד עובדי הבאנר הרפובליקני" (United States v.
Republican Banner Officers) מ-1863. תיק זה עסק בשאלה אם ניתן לעקל רכוש לא פרטי על פי חוק שעבר בקונגרס ב-1861. הבאנר הרפובליקני היה עיתון שבאותה תקופה הפיץ תעמולה נגד האיחוד ובעד הקונפדרציה בכל רחבי הדרום.
עובדי העיתון טענו שבשל העובדה שהעיתון לא היה רכוש פרטי, לא ניתן היה לעקלו.
בפסק הדין קבע קאטרון לטובת העיקול.
הוא טען שכאשר "מתקיים מרד בקנה מידה רחב, כוונת הקונגרס בחוק זה חייבת להרתיע אנשים משימוש ברכוש של מקום עבודתם לקידום המרד".
גם בסוף הקריירה המשפטית שלו, קאטרון הגן על זכויות המדינות ועל שימור האיחוד הפדרלי בכל מחיר.
ג'ון קאטרון נפטר ב-30 במאי 1865, בגיל 79. הוא נטמן בבית הקברות מאונט אוליב שבנאשוויל.
לאחר מותו חוקק הקונגרס את חוק השיפוט של 1866, שבמסגרתו צומצם שוב מספר המושבים בבית המשפט העליון, כדרך למנוע מהנשיא אנדרו ג'ונסון מלמנות שופטים חדשים, ובמקומו של קאטרון לא מונה שופט חדש.
במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו של קאטרון אחת מאוניות ליברטי.
ג'וֹן קאיוס ; 6 באוקטובר 1510 – 29 ביולי 1573), הידוע גם בשם יוהאנס קאיוס ויואנס קאיוס, היה רופא ופילולוג אנגלי, והמייסד השני של .
קאיוס נולד בנוריץ' והתחנך ב.
בשנת 1529, הוא התקבל כסטודנט ב, שנוסד על ידי ב-1348, שם נראה שהוא למד בעיקר תאולוגיה.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1533, הוא ביקר באיטליה, שם למד אצל ווסאליוס בפדובה.
ב-1541 הוענק לו תואר רופא באוניברסיטת פדובה.
ב-1543 ביקר בכמה חלקים של איטליה, גרמניה וצרפת ולאחר מכן חזר לאנגליה.
עם שובו מאיטליה הוא הפך את שם משפחתו לשם לטיני, מגמה שהייתה אופנתית במקצת באותה תקופה.
קאיוס היה רופא בלונדון ב-1547, והתקבל כעמית בקולג' המלכותי לרופאים, שהוא היה נשיאו במשך שנים רבות.
בשנת 1557 קאיוס, שבאותה תקופה היה הרופא האישי של המלכה מרי, הגדיל את הבסיס של הקולג' הישן שלו, שינה את שמו מ"אולם גונוויל" ל"קולג' גונוויל וקאיוס", והעניק לו כמה אחוזות ניכרות, והוסיף חצר חדשה שלמה בהוצאה של 1,834 ליש"ט (שווה ערך ל-573,773 ליש"ט ב-2021).
הוא קיבל את תואר המאסטר של הקולג' ב-24 בינואר 1559 עם מותו של תומאס בייקון (Thomas Bacon), והחזיק בו עד כחודש לפני מותו שלו.
הוא היה רופאם האישי של אדוארד השישי, מלך אנגליה, המלכה מרי והמלכה אליזבת.
מתפקיד זה הוא פוטר בשנת 1568 בשל דבקותו באמונה הקתולית.
הוא הואשם בצורה סותרת הן באתאיזם והן בשמירה בסתר אוסף של קישוטים ומלבושים לשימוש קתולי.
האחרונים נמצאו ונשרפו בחצר הקולג'.
הוא נבחר תשע פעמים לנשיא הקולג' המלכותי לרופאים, שהדיווח על הפעילות בו הוא תיאר בכתב היד "Annales collegii medicorum 1520-1565".
הוא חזר לקיימברידג' מלונדון לכמה ימים ביוני 1573, כחודש לפני מותו, והתפטר מתפקיד המסטר לטובת לתומאס לג, מורה בקולג' ג'יזוס בקיימברידג'.
הוא מת בביתו הלונדוני, ב, ב-29 ביולי 1573, אך גופתו הובאה לקיימברידג', ונטמנה בקפלה מתחת לאנדרטה שתכנן.
השאלה אם הוא היווה השראה לדמותו של ד"ר קאיוס במחזהו של ויליאם שייקספיר, נשות וינדזור העליזות, נדונה בהרחבה על ידי .
קאיוס היה איש מלומד, פעיל ונדיב.
בשנת 1557 הוא הקים אנדרטה בקתדרלת סנט פול לזכרו של .
בשנת 1564, הוא השיג מענק לקולג' גונוויל וקאיוס לקחת את גופותיהם של שני פושעים מדי שנה לנתיחה; לפיכך הוא היה חלוץ חשוב בקידום מדע האנטומיה.
הוא כנראה הגה, ובוודאי העניק, את מטה הרמס הכסוף שנמצא כעת ברשותו של קולג' קאיוס כחלק מהסמלים שלו.
הוא נתן אותו תחילה לקולג' לרופאים, ולאחר מכן העניק לקולג' לונדון עוד אחד.
את שמו בתולדות הרפואה רכש בעקבות הספר "Sweating sickness" על מחלת ההזעה שכתב ב-1552 בעקבות מגפה קשה ששיעור התמותה ממנה היה גבוה, שנעלמה אחרי כמה שנים ושהגורם לה אינו ידוע.
הוא היה בין המעטים בעולם המדע של תקופתו שכתב לא רק בלטינית, אלא גם בשפת הדיבור באנגלית.
קאיוס היה גם חוקר טבע חלוצי, מוכן לעשות תצפיות משלו על הטבע במקום פשוט להסתמך על סמכויות מקובלות.
הוא היה מוכן לעשות מסעות ברחבי הארץ כדי לראות ולהקליט בעלי חיים יוצאי דופן.
ככזה הוא יכול להיחשב גם לחלוץ הזואולוגיה, שעדיין לא הוכר כמדע נפרד.
הוא התכתב עם חוקר הטבע השווייצרי קונרד גסנר, איתו התיידד כשחזר מפדובה.
הוא כתב מחקר על כלבים בריטים כדי לשלוח לגסנר כתרומה (שלא נעשה בה שימוש) ל-"" של גסנר, וכן שלח לגסנר איורים של כלבים, שהודפסו במהדורות מאוחרות יותר של יצירתו של גסנר.
האמונות הדתיות הקתוליות של קאיוס לא מנעו את ידידותו עם גסנר הפרוטסטנטי (ואכן, ה-"Historiae Animalium", לו תרם קאיוס, הוכנס תחת האפיפיור פאולוס הרביעי לרשימת הספרים האסורים של הכנסייה הקתולית).
היצירה הספרותית האחרונה שלו הייתה היסטוריה של אוניברסיטת קיימברידג' (Historia Cantabrigiensis Academiae) (לונדון, 1574).
ג'ון מייקל פרנקנהיימר היה במאי קולנוע וטלוויזיה אמריקאי ממוצא יהודי שנודע בשל דרמות חברתיות וסרטי פעולה ומתח שביים.
הוא זכה בארבעה פרסי אמי בשנות ה-90 – שלושה מהם ברציפות – על בימוי סרטי הטלוויזיה Against the Wall, The Burning Season, Andersonville, ו-ג'ורג' וולאס, כשעל האחרון גם קיבל פרס גלובוס הזהב למיני-סדרה או סרט הטלוויזיה הטובים ביותר.
בסך הכול ביים כ-30 סרטים עלילתיים ויותר מ-50 הפקות לטלוויזיה.
הוא נחשב לחלוץ ה"מותחן הפוליטי של ימינו", כשראשית הקריירה שלו מקבילה לשיאה של המלחמה הקרה.
ברבים מסרטיו הציג "דילמות פסיכולוגיות" שעימן התעמתו גיבוריו, ויש שהשוו בין סגנונו לזה של הבמאי סידני לומט, שעימו עבד בעבר כעוזר במאי.
מבקר הקולנוע לאונרד מלטין כתב כי "בתקופתו [שנות ה-60]...
פרנקנהיימר עבד עם התסריטאים, המפיקים והשחקנים הטובים ביותר בסדרת סרטים שעסקו בנושאים שבמרכז השיח – נושאים איתם כלל הציבור התעמת."
Moreau החליף את ריצ'רד סטנלי 1998 רונין Ronin 2000 משחקי צבאים Reindeer Games 2001 אמבוש Ambush סרט קצר
ג'ון צ'ו תומאס היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר פדרליסט בבית הנבחרים של ארצות הברית עבור מחוז הקונגרס השני של מרילנד בין השנים 1799 ל-1801. הוא גם כיהן כחבר בבית הנבחרים של מדינת מרילנד בין השנים 1796 עד 1797.
תומאס נולד ב-15 באוקטובר 1764 בפריוויל, פרובינציית מרילנד, למד בבתי ספר פרטיים וסיים את לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה ב-1783. הוא עבר ל"פיירלנד" במחוז אן ארנדל, מרילנד, בסביבות 1789, למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין בפילדלפיה ב-15 בדצמבר 1787, אך לא עסק בכך באופן נרחב.
הוא נבחר כפדרליסט לקונגרס השישי, וכיהן מ-4 במרץ 1799 עד 3 במרץ 1801, אך סירב להיות מועמד לבחירה מחדש ב-1800.
בשנת 1810 מכר תומאס את פיירלנד, שחרר את רוב עבדיו ועבר לפנסילבניה, שם התגורר עד מותו ב-10 במאי 1836 ליד לייפרוויל.
הוא קבור בבית הקברות בצ'סטר, פנסילבניה.
ג'ון ויליאם קאוזי היה פוליטיקאי, עורך דין ואיכר אמריקאי ממדינת דלאוור.
הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית וכיהן כחבר הסנאט של דלאוור וכחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
קאוזי נולד ב-19 בספטמבר 1841 במילפורד שבדלאוור, למד בבית ספר פרטי, האקדמיה של אולבני באולבני, ניו יורק והשלים את לימודיו במכללה החקלאית של פנסילבניה.
קאוזי מת ב-1 באוקטובר 1908 במילפורד שבדלאוור ונקבר שם בבית הקברות אוד-פלוז.
ג'ון צ'יימברס היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקנטקי והמושל השני של טריטוריית איווה.
הוא מונה על ידי הנשיא ויליאם הנרי הריסון.
צ'יימברס נולד בברומלי ברידג', מחוז סאמרסט שבניו ג'רזי, ב-6 באוקטובר 1780, והיה בנם של רולנד צ'יימברס (1744–1821) ופיבי (מוליקן) צ'יימברס.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים ובסמינר טרנסילבניה בלקסינגטון, קנטקי.
בשנת 1794 עבר עם אביו לוושינגטון, מחוז מייסון, קנטקי.
לאחר שלמד משפטים הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1800 והחל לעסוק בכך בוושינגטון, קנטקי.
צ'יימברס שימש כעוזר לגנרל ויליאם הנרי הריסון במלחמת 1812 והשתתף בקרב על התמזה.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של קנטקי בשנים 1812, 1815, 1830 ו-1831. בשנת 1825 מונה צ'יימברס לשופט של בית המשפט לערעורים בקנטקי.
קריירה בקונגרס של ארצות הברית
צ'יימברס ייצג את המחוזות פנדלטון, ברקן, רוברטסון, ניקולס ובורבון.
צ'יימברס מונה למושל של טריטוריית איווה ב-1841, וכיהן בתפקיד עד 1845. לאחר מכן הוא מונה לנציב לשאת ולתת על הסכם עם האינדיאנים משבט הסיו בטריטוריית מינסוטה ב-1849, ולא הצליח.
הוא מת ליד פריז, מחוז בורבון, קנטקי, 21 בספטמבר 1852, ונקבר באדמת הקבורה המשפחתית בוושינגטון, במחוז מייסון, קנטקי.
האנה הייתה אחות למחצה לאשתו הראשונה של ג'ון מרגרט.
לג'ון ולחנה היו שנים עשר ילדים.
ג'ון קאמינס אדוארדס היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל התשיעי של מיזורי בין השנים 1844–1848. קודם לכן ייצג את מיזורי בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא גם כיהן כמזכיר המדינה של מיזורי בשתי תקופות כהונה.
ג'ון קאמינס אדוארדס נולד ב-24 ביוני 1804 או 1806 (מקורות שונים מציינים תאריכים שונים) בפרנקפורט שבקנטקי, בנם של ג'ון ושרה (קאמינס) אדוארדס.
הוא גדל באזור מרפריסבורו שבטנסי, והשלים את לימודיו התיכוניים במכללת בלאק שבקנטקי.
הוא למד משפטים בבית הספר הקלאסי של ד"ר הנדרסון במחוז רת'רפורד, ולאחר מכן המשיך את לימודיו תחת התובע המחוזי עד שהתקבל ללשכת עורכי הדין של טנסי בשנת 1825.
לאחר שעבד כעורך דין במרפריסבורו במשך שלוש שנים, עבר אדוארדס למיזורי בשנת 1828, שם הקים משרד עורכי דין בג'פרסון סיטי והחל להיות מעורב בפוליטיקה המקומית.
ב-1830 מינה אותו המושל ג'ון מילר למזכיר המדינה, תפקיד בו החזיק עד 1835 ושאליו שב לתקופה קצרה בשנת 1837. במסגרת תפקיד זה פיקח על לימודיו המשפטיים של אחיו הצעיר, אדוארד ליווינגסטון אדוארדס.
במהלך כהונתו שימש גם כשופט מחוזי של מחוז קול בין 1832–1837. מבחינה פוליטית, אדוארדס היה תומך נלהב של המפלגה הדמוקרטית הג'קסוניאנית ובעל ברית קרוב של הסנאטור תומאס הארט בנטון.
ב-1836 נבחר לבית הנבחרים של מיזורי, אך כהונתו הייתה קצרה, משום שבשנת 1837 מונה לשופט בבית המשפט העליון של מיזורי, תפקיד שבו כיהן עד 1839.
במקום להתמודד לכהונה שנייה בקונגרס העדיף אדוארדס להתמודד על תפקיד מושל מיזורי.
בבחירות 1844 ניצח אדוארדס בקושי את המועמד הדמוקרטי-לשעבר שהפך לוויגי, צ'ארלס ה.
אלן, ונבחר למושל התשיעי של מיזורי.
אדוארדס פיקח על תקופה של שינוי והתרחבות גדולה במהלך כהונתו כמושל מיזורי.
בתקופתו נוסדו 19 מחוזות חדשים במדינה.
הקִִדמה הטכנולוגית הגיעה למיזורי עם פריסת מערכת הטלגרף עד סנט לואיס ומתן הזיכיון למסילת הרכבת הראשונה במדינה, מסילת "חניבעל וסנט ג'וזף".
אדוארדס היה גם מושל בתקופת מלחמה.
כאשר ארצות הברית הייתה שקועה במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, הוא פיקח על הקמת יחידת "המתנדבים הרכובים של מיזורי" בפיקודו של אלכסנדר ויליאם דוניפן, יחידה שהצטיינה בביצועיה הקרביים במהלך המלחמה.
מלחמה נוספת, "מלחמת הדבש" (Honey War), הוסדרה לבסוף במהלך כהונתו, כאשר מיזורי הסכימה לבוררות לשם יישוב סכסוך הגבולות עם איווה.
בין הישגיו הנוספים ניתן למנות את הקמת בית החולים הפסיכיאטרי של מיזורי בעיר פולטון, הנהגת מערכת מיסוי חדשה שהביאה את המדינה מגירעון לעודף תקציבי, ואישור מס למימון בית ספר להכשרת מורים באוניברסיטת מיזורי.
עם זאת, כהונתו של אדוארדס לא הייתה נטולת אכזבות.
האספה הכללית של מיזורי, שראתה הפרזה בהוצאותיו של המושל אדוארדס, מיאנה להשיב לו את הכספים שהוציא על שיפוץ ואחזקת אחוזת המושל.
בנוסף, הוא ספג ביקורת על נסיעתו לניו אורלינס כדי למכור איגרות חוב מדינתיות.
העלבון הגדול ביותר שחווה אדוארדס כמושל הגיע כאשר חבר מושבעים גדול בסנט לואיס הביע בפומבי את חוסר שביעות רצונו מהשימוש הנרחב שעשה בסמכות החנינה, לאחר ששחרר למעלה מחמישים פושעים, כולל שלושה מתנגדי עבדות שניסו לשחרר עבדים במדינה.
אדוארדס עזב את תפקידו מריר ומאוכזב, ואמר:
אדוארדס לא נשאר במיזורי זמן רב לאחר שעזב את תפקידו.
בתוך חודשים ספורים הוא ארגן שיירת סוסים בדרכם למכרות הזהב בקליפורניה.
הוא הפך לרפתן וסוחר מצליח לאחר שהתיישב באזור סטוקטון.
אדוארדס שב לפוליטיקה באופן זמני בשנת 1851 כאשר נבחר לראש עיריית סטוקטון.
עד לנקודה זו היה אדוארדס רווק, אך לבסוף נישא בשנת 1854. הוא ואשתו, אמה ז'אן קתרין ריצ'רד מניו אורלינס, גידלו יחד את 11 ילדיהם.
אדוארדס נפטר ב-17 בספטמבר או ב-14 באוקטובר 1888 (שוב, ישנם תאריכים סותרים במקורות) בסטוקטון, ונטמן בבית הקברות הרוורל שם.
ג'ון צ'רץ' המילטון (22 באוגוסט 1792 – 25 ביולי 1882) היה היסטוריון, ביוגרף ועורך דין אמריקני.
הוא היה בנו של אלכסנדר המילטון, אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
המילטון נולד ב-22 באוגוסט 1792 בפילדלפיה, ששימשה אז כבירתה של ארצות הברית שזה עתה נוסדה, בעקבות ניצחון כוחות המהפכה האמריקנית על ממלכת בריטניה הגדולה וצבאה – שנחשב אז לחזק בעולם.
הוא היה הבן הרביעי, והילד החמישי מתוך שמונה ילדים שנולדו לאלכסנדר המילטון, אב מייסד שמונה על ידי ג'ורג' וושינגטון לשמש מזכיר האוצר הראשון של ארצות הברית, ולאליזבת סקיילר המילטון.
סבו וסבתו מצד האם היו פיליפ סקיילר, גנרל במלחמת העצמאות וסנאטור מטעם מדינת ניו יורק, וקתרין ואן רנסלייר.
שמו ניתן לו על שם דודו, ג'ון בארקר צ'רץ'.
בשנת 1804, כאשר היה קרוב לגיל שתים-עשרה, אביו נהרג בדו-קרב מול סגן הנשיא ארון בר.
עשרות שנים מאוחר יותר, בגיל 85, סיפר לעיתון "פילדלפיה טיימס" את זכרונותיו מאותו לילה: "אני זוכר מקרה אחד ממנו בבהירות מלאה...
יום לפני הדו-קרב ישבתי בחדר, וכששמעתי רעש קל, הסתובבתי וראיתי את אבי עומד בדלת, שותק, ומביט בי במבע מתוק ויפה להפליא.
פניו הקרינו רוך, וללא שמץ מהעיסוק או הדאגות שלעיתים ניכרו בו.
'ג'ון', אמר, לאחר ששמתי לב אליו, 'האם תישן איתי הלילה?' קולו היה גלוי כאילו היה אחי ולא אבי.
באותו לילה ישנתי איתו, ובבוקר השכם הוא העיר אותי, לקח את ידי אל תוך כפיו, וכך כשארבע כפות ידיים משולבות – הוא ביקש ממני לומר איתו את תפילת 'אבינו שבשמים'.
עברו מאז שבעים וחמש שנים, ושכחתי הרבה דברים, אבל לא את המבט הענוג ההוא, ולא את התפילה המשותפת שלנו באותו בוקר.
איני זוכר היטב את מראהו על ערש דווי, אף שהייתי שם."
בשנת 1809 סיים את לימודיו בקולג' קולומביה, ולאחר מכן למד משפטים.
במהלך מלחמת 1812 שירת המילטון בצבא ארצות הברית והגיע לדרגת לוטננט משנה.
באותה תקופה שימש כעוזר אישי (aide-de-camp) של הגנרל ויליאם הנרי הריסון, שלימים נבחר לנשיאות ארצות הברית.
ביוני 1814, מבלי שלקח חלק פעיל בלחימה, פרש מהצבא ושב לחיים האזרחיים.
עם שובו מהשירות הצבאי, המילטון לא פנה לעיסוק בעריכת דין, כפי שצוין בהספד עליו בעיתון הניו יורק טיימס, אלא, בשל נטיותיו הספרותיות, הקדיש עצמו ללימוד היסטוריה במטרה לכתוב את הביוגרפיה של אביו.