tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נכח גם בכלולות פיליפ הרביעי מספרד ומריה-אנה מאוסטריה, ביקר פעמים אחדות בווינה בשנים 1651 ו-1652 ועשה זמן מה בגוטווייג ובמוראביה.
אברהם ואן דן קרקהובן מילא את מקום קרל כשזה שהה מחוץ לבריסל ובסופו של דבר תפס את מקומו כשקרל פרש בשנת 1655.
בפברואר 1656 קיבל קרל משרה זמנית כמשנה לקאפלמייסטר בחצר הנסיך הבוחר פרדיננד מריה במינכן.
במרץ החליף את ג'ובאני ג'אקומו פורו בתפקיד הקאפלמייסטר של חצר הנסיך.
המוניטין של קרל החלו לגדול במהירות בד בבד עם חשיבותן של המשימות שהוטלו עליו.
חשיבות מיוחדת נודעת לאופרה שלו "אורונטה" (שאבדה מאז), שחנכה את בית האופרה של מינכן בינואר 1657, ולמיסה ווקאלית, שחוברה ב-1658 להכתרת הקיסר לאופולד הראשון בפרנקפורט.
בעת שהותו במינכן, בשנת 1657, נשא קרל לאישה את אנה קתרינה אגרמאייר.
לזוג נולדו שמונה ילדים, אבל רק אחד מהם, הצעיר בבנים, בחר בקריירה מוזיקלית.
השנים במינכן היו חשובות במיוחד לקרל: נראה שפרדיננד מריה נטה לו חיבה וקצב לו תמיכה עד סוף חייו; ב-1664 העניק לו הקיסר תואר אצולה; ב-1669 יצאו לאור יצירותיו הראשונות בדפוס: Delectus sacrarum cantionum, קובץ של מוזיקה ווקאלית, ו-Missa pro defunctis, שהוקדשו שתיהן לפרדיננד מריה.
קרל ויתר על משרתו במינכן בשנת 1673 מסיבות שאינן ברורות - יש סבורים, שריב קשה במיוחד התגלע בינו לבין מוזיקאי חצר אחרים (זמרים איטלקים) וגרם לו להתפטר ולעזוב.
עם זאת, קרל שמר על קשר עם הנסיך הבוחר פרדיננד מריה עד מותו.
בשנת 1674 עבר קרל לווינה.
הקיסר העניק לו קצבה בשנת 1675 ובשנת 1677 העסיק אותו כאחד מנגני העוגב הקבועים בחצרו.
הועלתה סברה, שקרל היה נגן העוגב בכנסיית שטפאן, אך אין ראיה לדבר.
אם יש אמת בהשערה, הרי שיוהאן פכלבל היה סגנו.
הדבר של 1679, הנזכר ב-Modulatio organica של קרל, קובץ של ליטורגיקה לאורגן, הביא למותה של אנה קתרינה.
קרל נשא לאישה את קוניגונדה הילאריס בשנת 1682 או 1683 ונשאר בווינה למשך עשר השנים הבאות.
הוא יצא בשלום מן הפלישה הטורקית בשנת 1683, שגם אותה הנציח במוזיקה של Missa in fletu solatium.
בין 1684 ל-1692 ביקר פעמים אחדות במינכן והוציא שם לאור את "מודולציו אורגניקה" (1686) ואת Missae sex voci, (בשנת 1689, מוקדשות לקיסר).
בסוף 1692 ויתר קרל על משרתו בווינה וחזר למינכן, שם הלך לעולמו כעבור זמן קצר.
קרל היה מורה ידוע-שם בתקופתו, אך בין תלמידיו לא היו, ככל הנראה, שום מלחינים חשובים, אם כי אפשר שיוהאן יוזף פוקס למד אצלו במשך זמן מה.
ייתכן, שאגוסטינו סטפאני הוא הנודע בתלמידיו.
עם זאת, אין להכחיש את השפעתו של קרל על מלחינים מאוחרים יותר.
יוהאן פכלבל למד את סגנונו של קרל, עובדה העולה בבירור מן השאקונות שלו לעוגב, המזכירות את יצירות האוסטינטו של קרל; ייתכן גם שפכלבל למד אצל קרל, אם כי אין ראיה לדבר.
בני תקופתו של קרל העריכו אותו מאוד, כפי שאפשר להסיק מן העובדה, שרבות מיצירותיו התפרסמו בתקופת חייו.
חשיבות מיוחדת נודעת למיסות הקונצרטנטיות הרבות שיצאו בדפוס, לקובץ מוטטים וקונצ'רטי דתיים שיצא תחת השם "Delectus sacrarum cantionum" (מינכן 1669) ו"Modulatio organica super Magnificat octo ecclesiaticis tonis respondens" (מינכן 1686), המכיל מוזיקה ליטורגית לעוגב.
קרל לא היה מלחין פורה במיוחד, כך שיצירותיו הנותרות מועטות יחסית.
חלק גדול מן המוזיקה שלו אבד, כולל 11 אופרות (שבהן התפרסם ביותר בתקופת חייו), 25 אופרטוריומים, ארבע מיסות, מזמורי תפילה, סונאטות קאמריות ויצירות שונות לכלי מקלדת.
יצירות המקלדת שלו ששרדו כתובות בסגנון הדרום-גרמני הטיפוסי, המשלב קונטרפונקט גרמני מחמיר עם סגנונות וטכניקות איטלקיות.
רוב יצירות המקלדת של קרל מתאימות לנגינה הן בעוגב צינורות והן בצ'מבלו.
אפשר לערוך רשימה כרונולוגית חלקית בהסתמך על הקטלוג (הלא-שלם) של קרל ליצירותיו הוא, הכלול ב"מודולציו אורגניקה" משנת 1686 (זהו הקטלוג התמאטי המוקדם ביותר של יצירות מאת מלחין מסוים, ששרד עד ימינו): רשומות בו 22 יצירות, ש-18 מהן חוברו עד 1676 לכל המאוחר.
היצירה הידועה המוקדמת ביותר של קרל, "ריצ'רקאר ל-4" (הידועה גם בשם Ricercata in Cylindrum phonotacticum transferanda) יצאה לאור בשנת 1650 ברומא.
בשמונה הטוקטות של קרל (המקבילות לשמונת המודוסים הכנסייתיים) מתחלפים לסירוגין קטעים קונטרפונקטיים חופשיים ומחמירים, לפעמים במשקלים מנוגדים.
השימוש התדיר בסיומים דמויי ג'יג ב-12/8 דומה לטוקטות של פרוברגר.
גם ארבע סוויטות המחול מזכירות את הסוויטות של פרוברגר, אם כי שתיים מהן מכילות פרקי וריאציות.
הקנצונות של קרל מורכבות, כטיפוסי לתקופתו, מכמה קטעים פוגליים; בכמה מהן יש גם תרוצות דמויות-טוקטה, המשובצות בפיתוח הקדנצות.
שתי יצירות אוסטינטו שרדו, פסקליה ושאקון, שתיהן בנויות על תבנית בס בירידה; אפשר, שהפסקליה היא יצירתו הנודעת ביותר של קרל.
שתי יצירות המקלדת המוכרות ביותר של קרל הן יצירות תוכניתיות, ציוריות.
"באטאליה" היא יצירה תיאורית בדו מז'ור, באורך יותר מ-200 תיבות ומכילה מספר רב של חזרות על נושאים דמויי תרועה לחצוצרה.
"קפריצ'ו סופרה איל קוקו" מבוססת על חיקוי של קריאת הקוקייה, הנשמעת יותר מ-200 פעמים ביצירה.
היא מעוצבת על פי יצירה של פרסקובלדי, המבוססת על אותו רעיון, Capriccio sopra il cucho, אבל עולה עליה במורכבותה המבנית וההרמונית.
רעיון החזרה על נושא מסוים במוזיקה של קרל מגיע לשיאו ב- Magnificat tertii toni, שנושא הפוגה שלו בנוי משישה-עשר צלילי מי חוזרים.
קרל כתב מספר רב של יצירות שלא לכלי מקלדת, בעיקר בשנותיו במינכן.
נראה שבזמן שהחזיר לקדמותו את הרכב הקאפלה של החצר במינכן, חיבר קרל שפע של מוזיקה קאמרית ואת כל האופרות שחוברו במינכן, החל ב"אורונטה" משנת 1657. יצירותיו הקאמריות של קרל כוללות קנצונה לשני כינורות, ויולה דה גמבה ובסו קונטינואו ושלוש סונאטות.
רוב היצירות הווקאליות מיישמות טכניקת קונצ'רטנטה מתקדמת; הרקוויאם "מיסה פרו דפונקטיס" ("מיסה למתים") משנת 1669, הכתובה לחמישה קולות ללא ליווי, המהווה חריג מעניין.
היצירות הכלולות ב-Delectus sacrarum cantionum, מוטטים וקונצ'רטי קודש לשניים עד חמישה קולות, עשויות פרקים-פרקים הנעים לסירוגין בין כתיבה אימיטאטיבית לחלקים חופשיים וקישוטיים מאוד.
הן מזכירות את היצירות של היינריך שיץ מתוך Kleine geistliche Concerte.
שש מן המיסות ששרדו יצאו לאור בתקופת חייו של קרל.
הקונטרפונקט האימיטאטיבי המורכב השולט במוזיקה הקאמרית של קרל מופיע גם ברוב יצירות הקודש הווקאליות שלו: ב- Missa non sine quare כל פרק מסתיים בפוגה גדולה, טכניקה דומה קיימת ב-Missa Renovationis (המבוססת כמעט כולה על חמישה נושאים, המשמשים לפרק הקירייה), וגם שם כל אחד מחלקי המיסה מסתיים בקטע פוגה גדול.
כניסות סטרטו של נושא כרומטי ביותר ביצירות כמו Missa in fletu solatium יוצרות דיסוננסים חזקים (במיסה האמורה, המנציחה את אירועי המצור הטורקי, שגבה את חיי ידידו של קרל, אלסנדרו פולייטי, יש תפקיד קונטינואו, הכולל הוראה של המלחין "להימנע מקונסוננטים").
יוהאן רובק (בשוודית: Johann Robeck; 1672, קאלמאר, שוודיה – 1735, בקרבת ברמן) היה פילוסוף ורופא שוודי-גרמני.
לא הרבה ידוע על חייו של רובק; ידוע שהוא נולד כלותרני אך המיר את אמונתו לקתוליות ב-1704.
חיבורו הפילוסופי-תאולוגי המתיר התאבדות, בשם "על מעשה המוות הרצוני, או בחינה של שקרים, הבלים וכשלים המשמשים כטענות" (לטינית: "De morte voluntaria exercitatio sive examen calumniarum nugarum et fallaciarum quibus tanquam argumentis utuntur"), עורר פולמוס בקרב משכילי אירופה בדורו, בעיקר לאחר שהוא עצמו התאבד בטביעה בנהר הווזר שבקרבת העיר ברמן.
חיבורו מתמצה בטענה כי החיים הם מתנה: כאשר אלוהים מעביר את המתנה לרשותו של האדם, הוא מעביר גם את כל זכויותיו על המתנה לאדם.
לפיכך, אדם המעוניין לאבד עצמו לדעת אינו יכול לפגוע בכך באלוהים, נותן המתנה.
רובק מוזכר בהערת אגב בספר הסאטירי "קנדיד" מאת וולטר.
יוהאנה גודרון יונסדוטיר (באיסלנדית: Jóhanna Guðrún Jónsdóttir; נולדה ב-16 באוקטובר 1990) היא זמרת איסלנדית הידועה בשמה הפרטי יוהאנה.
יוהאנה נולדה בקופנהגן שבדנמרק וגדלה בהפנרפיירדיר שבאיסלנד.
היא החלה להופיע בהצגות מגיל 9, ואף הופיעה במחזות בברודוויי.
ב-2008, היא הוציאה את אלבומה הראשון, "Butterflies and Elvis", וממנו הוציאה לאור את הסינגל "I Miss You".
ב-2009 נבחרה יוהאנה לייצג את איסלנד באירוויזיון של אותה שנה לאחר שניצחה בתחרות קדם-אירוויזיון שערכה איסלנד.
באירוויזיון הופיעה יוהאנה עם השיר "" וזכתה במקום השני עם 218 נקודות, בהפרש ניכר של 169 נקודות מהמנצח אלכסנדר ריבאק.
בשנה זאת הוציאה יוהאנה כסינגל את השיר ששרה באירוויזיון 2009, "", שזכה במצעד האיסלנדי במקום הראשון והצליח להיכנס גם למצעדים בשוודיה, בגרמניה, בנורווגיה ובפינלנד.
שיריה של יוהאנה הם לרוב בלדות או שירי פופ קלים הכתובים בשפה האנגלית.
יוהאן קנקהאוז (בהולנדית: Johan Kenkhuis, נולד ב-7 במאי 1980).
הוא שחיין עבר הולנדי, סגן אלוף אולימפי (אתונה 2004), זוכה מדליית ארד (סידני 2000), סגן אלוף עולם (פוקואוקה 2001) אלוף עולם בבריכת 25 מטר (הונג קונג 1999) ושיאן עולם במשחי שליחים.
קנקהאוז נולד וגדל בפריזנפן, במחוז אוברייסל הצעיר מבין חמישה אחים.
במשפחתו ישנה מסורת של שחייה.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בינואר 1998 זכה קנקהאוז במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי כששחה בשלב המוקדמות.
בנוסף הוא סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם מארק פינס, מרטין זיטוויך ופיטר ואן דן הוחנבאנד בתוצאה של 3:19.47 דקות.
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה באנטוורפן, בלגיה בסוף יולי אותה שנה זכה קנקהאוז במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי של 1:50.49 דקות.
באולימפיאדת סידני (2000) זכה קנקהאוז במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:12.70 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 7:07.05 דקות וארצות הברית (7:12.64 דקות).
בנוסף, הוא סיים במקום 12 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.47 שניות ובמקום 18 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.93 שניות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 2001 זכה קנקהאוז במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם פינס, זוורינג וואן דן הוחנבאנד בתוצאה של 3:14.56 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא תחרות חדש של 3:14.10 דקות ולפני גרמניה (3:17.52 דקות).
בזינוק שליחים הוא קבע תוצאה של 47.89 שניות.
בשנת 2002 היה קנקהאוז על סף פרישה משחייה תחרותית, אך בעזרת מאמנו פדור הס הוא המשיך לשחות ועבד בשיטה יותר מאתגרת.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 סיים קנקהאוז במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.30 שניות, והיה רחוק מאית השנייה ממדליית ארד שבן ארצו ואן דן הוחנבאנד זכה בה.
גם בשלב המוקדמות (22.32 שניות) וגם בשלב חצי הגמר (22.31 שניות) הוא קבע את התוצאה השלישית בטיבה באותו שלב.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה קנקהאוז במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:14.36 דקות, אחרי דרום אפריקה שקבעה שיא עולם חדש של 3:13.17 דקות ולפני ארצות הברית (3:14.62 דקות).
כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 49.81 שניות.
בשלב המוקדמות במשחה השליחים הוא קבע בזינוק שליחים תוצאה של 48.80 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 18 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.58 שניות.
קנקהאוז היה בין 11 ההומואים והלסביות הגלויים בקרב הספורטאים מתוך כ-10,000 ספורטאים שהשתתפו באולימפיאדת אתונה.
יוהאן רוזנמילר, או "יוהנס רוזנמילר" ידוע באיטליה כג'ובאני רוזנמילר היה מלחין גרמני, מורה ונגן עוגב וטרומבון.
נציג בולט של המוזיקה הבארוקית, נמנה, לצידם של דיטריך בוקסטהודה ויוהאן פכלבל עם חשובי היוצרים של הקנטטות הכנסייתיות בגרמניה.
פעל בעיקר בלייפציג ובוונציה, והפרה את המוזיקה הכלית הגרמנית בהשפעות מהאסכולות האיטלקיות.
יוהאן רוזנמילר נולד ב-1619 באלסניץ, על יד פלאואן, במחוז פוגטלנד שבסקסוניה בגרמניה.
למד ב"בית הספר הלטיני" ביישוב הולדתו ולאחר מכן בשנת 1640 התחיל לימודי תאולוגיה באוניברסיטת לייפציג.
היה בילדותו נער מקהלה ולאחר מכן תלמידו ועוזרו של המלחין טוביאס מיכאל (1592–1657), הקנטור של כנסיית תומאס הקדוש בלייפציג.
אחרי שלאכזבתו לא הצליח לזכות במשרת הקנטור בכנסיית הצלב הקדוש בדרזדן בשנת 1653 השיג את הבטחת מועצת העיר ליפציג שתימסר לו משרת הקנטור של בית הספר תומאס הקדוש.
ב-1654 התמנה לקפלמייסטר in absentia (ללא נוכחות) של החצר באלטנבורג.
אולם הקריירה שלו הופסקה באופן פתאומי במאי 1655 כשנעצר ונשלח למאסר יחד כמה מתלמידיו, נערי מקהלה, באשמת יחסי מין אסורים ("Sodomiterey" מעשי סדום").
רוזנמילר הצליח לבסוף להימלט מהמאסר, לברוח להמבורג ומשם הגיע לוונציה.
שם חידש את פעילותו המוזיקלית והחל משנת 1658, עבד כנגן טרומבון בבזיליקת סן מרקו.
בין השנים 1678–1682 כיהן כמורה ומנהל מקהלה (maestro di coro) ומלחין הבית של ה"אוספדלה דלה פייטה" (Ospedale della Pietà), בית היתומות הידוע, שבו מאוחר יותר, במחצית הראשונה של המאה ה-18 פעל כקונצרטמייסטר אנטוניו ויוואלדי.
גם בעת שהותו בוונציה לא התנתק רוזנמילר לרגע מקשריו עם המולדת: בשנת 1660 שלח למשל מיצירותיו לוויימאר.
לאורך השנים נתן שיעורי הלחנה לתלמידים גרמנים רבים שבאו להשתלם באיטליה, ביניהם ליוהאן פיליפ קריגר (ב-1673).
הוא קשר קשרים גם עם נסיכים מבתי המלוכה הגרמניים שנשלחו לחניכות תרבותית בוונציה.
כך נקשר במיוחד לנסיכים מבראונשווייג.
את אוסף הסונטות הראשון הקדיש לדוכס יוהאן-פרידריך פון בראונשווייג-לינבורג, ששהה בוונציה בשנת 1667, ואת האוסף השני - ב-1682 לבן דוד של הדוכס, אנטון אולריך פון בראונשווייג-וולפנביטל.
באותה שנה 1682 חזר רוזנמילר לגרמניה והתקבל למשרת קפלמייסטר בחצר הדוכס אנטון-אולריך.
רוזנמילר נפטר כעבור שנתיים בשנת 1684 בוולפנביטל ושם הובא לקבורה בכנסייה יוהנס הקדוש.
רוזנמילר כתב כמה מאות יצירות מוזיקליות - קוליות ולכלים, מושפעות מאוד על ידי המוזיקה האיטלקית, במיוחד זאת של קוולי, קורלי או ג'ובאני לגרנצי שהתוודע אל יצירותיהם ככל הנראה גם בעת מסעו באיטליה בשנים 1645–1646.
יצירותיו הקוליות הן ברובן כנסייתיות, ומורגשת בהן השפעתו של היינריך שיץ.
כ-150 כתבי היד שלו ששרדו ורשימות היצירות בארכיונים האבודים בלינבורג, רודולשטאט, וייסנפלס, ואנסבך ובמקומות אחרים מעידים כי רוזנמילר היה בין המלחינים הפופולריים ביותר בזמנו.
שירי הלווייה שלו הם המנונים סטרופיים והומופוניים א קפלה.
Kern-Sprüche (אמרות כנף) ו-Andere Kern-Sprüche (אמרות כנף אחרים) הם אוספים של קונצ'רטי סאקרי (רוחניים) קצרים על טקסטים קצרים מכתבי הקודש בלטינית ובגרמנית, בסגנון ה-Symphoniae sacrae של שיץ.
רוזנמילר היה סוכנו של שיץ להפצה בלייפציג של החלק השני של סימפוניות הקודש שלו בשנת 1647. הוא שלח לרוזנמילר שיר ברכה לרגל ההוצאה לאור של אוסף הפוואנים שלו ב-1645.
באיטליה כתב מספר רב של קטעים למיסה לערבית ולסיום, 53 על טקסטים לטיניים של תהילים, כולל לערבית של יום ראשון או מוקדשים למרים הקדושה.
הלחין גם יצירות לקול סולו עם שני כינורות ובסו קונטינואו, וכן קונצ'רטי גדולים לשתי מקהלות, סולנים וכלים.
יצירתו הכנסייתית המבוססת על מגילת איכה היא יצירתו המונודית היחידה.
הקנטטות לקול סולו שלו מושפעות מהקנטטות החילוניות של קריסימי וצ'סטי.
הן מבוססות על טקסטים דתיים בלטינית בעירוב של שירה ופרוזה - רצ'ציטטיבים, אריוזי ואריות.
רוזנמילר שאל אלמנטים מז'נר הקנטטה הסולנית ומהאופרה האיטלקית יחד עם סגנונות כליים איטלקיים, שבישרו את הופעת הקנטטה הכנסייתית הגרמנית.
פרט למוזיקה הכנסייתית, כתב רוזנמילר סוויטות וסונטות ותרם באופן משמעותית להתפתחותן של שתי הצורות המוזיקליות האלה.
ביצירותיו הראשונות - "פאוואנים..." ו"מוזיקת סטודנטים" הלחין בהתאם לסגנון הגרמני הישן: עם פוואן, אלמאנד, קוראנט, באלו וסרבנד.
לעומת זאת הסונטות הקאמריות שלו בחמשה קולות, שפורסמו בוונציה ב-1667, נפתחות בסינפוניה, לפי רוח הזמנים החדשים.
אוסף הסונטות משנת 1682, לקבוצות של 3–5 כלי מיתרים, הכוללות גם תפקיד לבאסו קונטינואו, מתקרבות בצורה לסונטות הכנסייתיות של קורלי.
קורט גודוויל העריך כי הן "ללא ספק, כליל השלמות של האמנות הגרמנית בתחום המוזיקה הכלית במחצית השנייה של המאה ה-17".
בשנות ה-80 התעוררה התעניינות והערכה מחודשת במפעלו המוזיקלי.
(אמרות כנף, רובן מכתבי הקודש - מן הברית הישנה והחדשה) (לייפציג) ל-3–7 קולות ובאסו קונטינואו
3. Gelegenheitgesänger 12 (12 שירים לאירועים), רובם שירי לווייה ל-5 קולות, כולל:
בכתבי יד נמצאים (לרוב בברלין, בספריה הממלכתית, אוסף בוקמאייר):
לדוגמה - Nunc dimitiis ל-4–8 קולות, מיתרים ובאסו קונטינואו
Lamentationes Jeremiae ("קינות ירמיהו" לפי איכה) לקול ובאסו קונטינואו
170 geistliche Konzerte ( 170 קונצ'רטי רוחניים) על טקסטים בלטינית ובגרמנית, ל-1–8 ולות ובאסו קונטינואו, תכופות גם עם 5 כלי מיתרים.
קטעי מוזיקה כנסייתית מזמן השהות באיטליה
Paduanen, Allemanden, Couranten, Balletten,Sarabanden (פאוואנים, אלמנדות, קורנטות, בלטים (באלי), סרבנדות) ל-3 כלים ובאסו קונטינואו (לייפציג, 1645)
פרק הפתיחה ב-4 מכלל הסויטות היא ריקוד פדואני - פוואנה.
שאר 30 הקטעים בסוויטות הם ריקוד אחד בלבד, לרוב אלמנדה.
10 סוויטות כליות ב-3–8 קולות, ל-3 ול-5 ויולות ובאסו קונטינואו.
גם כאן הפרק הראשון היא פאוון.
הסויטות כתובות בסולמות לפי סדר עולה.
בשני אוספי הסונטות המאוחרים ניכרת השפעתם של קורלי ולגרנצי.Sonate da camera cioè sinfonie, alemande, correnti, balletti, sarabande (סונטות קאמריות כלומר סינפוניות, אלמנדות, קורנטי, באלטי, סרבנדות - 5 כלי מיתרים ובאסו קונטינואו; ונציה, 1667, 1670).
אחרי מבוא בצורת פוואנה באה סינפוניה מורכבת מחלקים המנוגדים בהם במפעם, במשקל ובמרקם.
התנועות העיקריות הן בצורת ABCB, כש-B הוא 3/2 קנטאבילה.Sonatae à 2,3,4 è 5 stromenti da arco et altri'' (סונטות ל-2–5 כלי מיתרים ובאסו קונטינואו - ללא קטעי ריקוד, נירנברג 1682) מוקדשות לרוזן אולריך פון באונשוייג, קרוב לוודאי נכתבו בוונציה.
ייתכן לשימוש כנסייתי, עם הרחבה של הסינפוניות משנת 1667, אך עם פרטיטורות מגוונות יותר.
קיימים 3–5 פרקים עיקריים, כל אחד מהם חוזר בסיום: רבים מהם בעלי אופי של פוגה, ועם הגדלת הנושאים הכרומטיים.
קיימים קטעי מעבר איטיים כלי מיתר, ארוכים, דרמטיים יותר ומפתיעים תכופות בתעוזתם ההרמונית.
יוהאן ת'ורסטן סלין (בשוודית: Johan Thorsten Sellin; ) היה סוציולוג אמריקאי מאוניברסיטת פנסילבניה, פנולוג ואחד מחלוצי מדעי הקרימינולוגיה.
סלין נולד באורנולדסוויק במחוז ואסטרמורלנדס בצפון שוודיה, והגיע לקנדה עם הוריו כשהיה בן 17.
הוא קיבל את התואר הראשון במכללת אוגוסטנה באילינוי כאשר מלאו לו 19 והמשיך לתואר שני ותואר דוקטור בסוציולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה.
בתור מומחה לסטטיסטיקה של מקרי פשע, סלין יעץ ל-FBI על עניינים סטטיסטיים, כמו כן שימש כיועץ ללשכה הממונה על מפקד האוכלוסין בנושאי סטטיסטיקה של מקרי פשע.
סלין היה חבר, וכן עמד בראש פאנלים שונים של האו"ם בנושא קרימינולוגיה.
ד"ר סלין היה פרופסור אורח ומרצה באוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטאות אחרות.
הוא היה נשיא האגודה הבינלאומית לקרימינולוגיה בין השנים 1956–1965 ובין השנים 1949–1951 שימש כמזכיר הכללי של ועדת העונשין והסוהר הבינלאומית הממוקמת בברן, שווייץ.
סלין היה העורך של רשומות האקדמיה האמריקנית למדעי המדינה ומדעי החברה במשך 39 שנים, 1929–1968.
במהלך הקריירה המקצועית שלו, הוענקו לו תוארי כבוד רבים, ובהם דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת ליידן, אוניברסיטת קופנהגן והאוניברסיטה החופשית של בריסל.
מרכז סלין ללימודי קרימינולוגיה ומשפט פלילי באוניברסיטת פנסילבניה נקרא על שמו.
ד"ר סלין נפטר בגילמנטון, ניו המפשייר, בגיל 97.
חתן פרס ישראל בקרימינולוגיה לשנת תש"ע, פרופ' משה אדד פיתח והרחיב את תאוריות הענישה והבלימה של סלין (1936) בהוסיפו גורמים פסיכוביולוגיים.
אדד טוען כי לא הפיגור השכלי הוביל לעבריינות אלא רצונם של המפגרים להשתייך חברתית לעבריינים כדי לזכות בעילוי עצמי בעיני עצמם.
מחקרים אלה הביאו את אדד ומישל בנזש לפרסם ב-1978, ספר על האחריות הפלילית של מוגבלי האינטליגנציה ושל חולי הנפש.
יוהאן תולדה (גרמנית: Johann Thölde).
אלכימאי, מומחה לייצור מלח בישול, ומוציא לאור.
ידוע בעיקר כמוציא לאור של כתבי בזיליאוס ולנטינוס (Basilius Valentinus).
יוהאן תולדה נולד בכפר גרבנדורף (Grebendorf) שבהסן, גרמניה.
המידע על קורותיו הוא מועט.
מועד לידתו אינו ידוע בוודאות, משערים שנולד ב-1565 או מעט לפני כן.
משפחתו עסקה בייצור מלח בישול ממי מעיינות מלוחים שהיו קיימים בסביבה.
בשנת 1580 התקבל לאוניברסיטת ארפורט ובשנת 1583 עבר לאוניברסיטת ינה.
ב-1599 נישא בעיירה פרנקהאוזן (Frankenhausen) שבתורינגיה, שם גם היה חבר מועצת העיר.
הוא מופיע ברישומים לאחרונה ב-1608 כשהיה הממונה על המכרות בנסיכות במברג שבבוואריה.
תולדה ידוע בזכות ההוצאה לאור של הכתבים של האלכימאי בזיליאוס ולנטינוס, נזיר בנדיקטיני, שאין כל הוכחה לקיומו.
קיימת השערה שהכתבים המיוחסים לו נכתבו על ידי תולדה עצמו.
ב-1603 פרסם ספר בשם הליוגרפיה (Haliographia) בו ריכז את כל הידע של זמנו על ייצור מלח בישול ממי מעיינות מלוחים ותיאר כ-50 מפעלים לייצור כזה שהיו קיימים במרכז אירופה.
מועד ומקום מותו אינם ידועים, משערים שמת לא יאוחר מ-1614.
יוהאן פול קרמר היה פרופסור לאנטומיה ולגנטיקה האנושית באוניברסיטת מינסטר שהצטרף לשורות הוורמאכט ב-20 במאי 1941. הוא גם היה קצין באס אס ורופא מחנה אושוויץ בזמן מלחמת העולם השנייה, מיום 30 באוגוסט 1942 עד יום 18 בנובמבר 1942.
היה חבר במפלגה הנאצית וביצע ניסויים באסירי מחנה אושוויץ בירקנאו.
נידון למוות במשפט אושוויץ הראשון, אך עונשו הומר לאחר מכן למאסר עולם והוא שוחרר מהכלא בשנת 1958.
קרמר נודע לשמצה בשל יומנו האישי, הוא הכיל רישומים יומיומיים על מעשי רצח ואכזריות של המתה בגז ואקציות נוספות.
"5 בספטמבר 1942: בבוקר נכחתי באקציה מיוחדת במחנה הריכוז לנשים; הנורא ביותר מכל הזוועות.
אובר-שטורמפיהרר טילו צדק כשאמר לי שזהו תחתית התחתית.
בערב לקראת שמונה נכחתי בפעילות מיוחדת ב"הולנד".
בגלל נוהלי הקצבות המזון הם קיבלו חמישית ליטר של שנפס, 5 סיגריות, 100 גרם של סלמי ולחם, כל הגברים זעקו כדי לקחת חלק בפעולות כאלה.
היום ומחר (יום ראשון) עבודה".
החזיק בדוקטורט ברפואה ובפילוסופיה ולמד גם מדעים מדויקים ומתמטיקה.
הוא למד באוניברסיטאות בהיידלברג, שטרסבורג וברלין.
קיבל את תוארו ברפואה בשנת 1919 ואת תוארו בפילוסופיה בשנת 1914. החזיק במשרות בכירות, ביניהן פרופסור בפקולטות לאנטומיה בבון ובמינסטר, אחראי על מחלות פנימיות בבית החולים העירוני של ברלין ועוד.
בשנת 1929 נהיה לדוצנט לאנטומיה ובשנת 1936 נהיה לפרופסור מן המניין.
ביומנו האישי החזיק שני מאמרי מחקר שחיבר בתחום התורשה וחקר התאים.
הרופאים במחנות הריכוז לא הוצבו בהם כדי לטפל באסירי המחנות, אלא כדי ליצור את הרושם שקיים טיפול רפואי באסירים.
בפועל, הם סייעו בפעולות ההשמדה, בררו בסלקציות מי מבין האסירים החדשים שהגיעו למחנה יישלח לעבודה ומי יישלח למוות, נכחו בהוצאות להורג וברציחות בגז, ערכו ניסויים רפואיים על האסירים, ובנוסף, חתמו על אלפי תעודות פטירה ורשמו בהן סיבות מוות פיקטיביות.
הניסויים באסירים נערכו על ידי רופאי האס אס משלוש סיבות עיקריות: על מנת לדעת איך לשפר את בריאות חיילי גרמניה הנאצית, לצורך תוכניות לאחר המלחמה (ריבוי הילודה) וכן לצורך תמיכה בעקרונות הגזע הארי.
חלק מהניסויים נערכו בחסות חברות תרופות ומוסדות רפואיים על מנת לשרת את האינטרסים שלהם ולקדם את הקריירה של המועסקים בהם.
קרמר התעניין במיוחד בהשפעה שהייתה להרעבה על הגוף, בייחוד על הכבד, הוא ערך ניסויים על אסירי המחנה שהתאשפזו בבית החולים במחנה, שם בחר את אלו שהתאימו ביותר לצרכיו.
לעיתים קרובות הוא ביצע ניתוחים בהם הסיר דגימות מהכבד, הטחול והלבלב.
במספר רישומים ביומן שלו הוא תיעד הסרה של דגימות "חיות וטריות" ממספר קורבנות, כגון רישום מיומנו מיום 15 באוקטובר 1942 בו כתב "דגימות חיות וטריות של כבד, טחול ולבלב הוצאו מפרטים יוצאי דופן".
ביומנו תיעד עוד לפחות חמישה "ניתוחים" דומים.
קרמר הצהיר בעדות שלו בפני בית המשפט ב-30 ביולי 1947: "בחנתי היטב את האסירים בקבוצה זו (שנועדה להשמדה) וכשאחד מהם עניין אותי במיוחד בשל המצב המתקדם של הרעב בגופו, הורתי לסניטר הרפואי להשאיר אותו לסוף ולהודיע לי לאחר שחולה זה ייהרג על ידי זריקה".
כל רופאי האס אס נדרשו להיות נוכחים במה שנקרא "אקציות מיוחדות", שם קוד לרצח האסירים בגז.
הקורבנות העיקריים של רציחות אלה היו ילדים, קשישים, אימהות עם תינוקות וכל האסירים האחרים שלא נחשבו ככשירים לעבודה.
במהלך משפטו, קרמר תיאר כיצד התבצעה ההמתה בגז ומה היה תפקידו שם כרופא.
הפעלת תאי הגזים נעשתה בפאתי המחנה; הקורבנות הועברו לשם ברכבות, וברגע שהגיעו לשם "האנשים הוכנסו לצריפים בהם הופשטו ואז נלקחו עירומים לתאי הגזים.
לרוב לא אירעו תקלות, מאחר שאנשי האס אס שמרו על השקט בכך שסיפרו לאסירים שהם הולכים להתקלח ולעבור חיטוי נגד כינים.
לאחר שכולם הוכנסו לתא הגזים הדלת נסגרה ואיש אס-אס במסכת גז זרק פחית של גז ציקלון בה דרך פתח בקיר הצדדי".
תפקידו של קרמר היה לשבת במשאית יחד עם צוות רפואי ולהיות בכוננות לטפל בקציני אס-אס שאולי ייפגעו מהגז.
לאורך יומנו של קרמר מופיעים תיעודים רבים של נוכחותו בהוצאות שונות להורג ובהלקאת האסירים.
קיימים לפחות ארבעה רישומים על הוצאות להורג בירי, הזרקה קטלנית של פנול ושיטות אחרות שלא ציין במשפט.
הוא תיאר לא פחות משלושה אירועים בהם חזה בענישה של אסירים.
הרופאים נדרשו לבדוק את הקורבנות לפני העונש ולהיות נוכחים במהלכו.
בפועל, הרופאים מעולם לא בדקו את הקורבנות ומעולם לא התנגדו לענישות.
יוהאן קרמר הועמד לדין במשפט אושוויץ הראשון בפני בית המשפט העליון בקרקוב במהלך החודשים נובמבר ודצמבר 1947. בהסתמך על התוכן שביומנו והודאותיו, קרמר לקח חלק ב-14 המתות בגז וכן במספר רב של הוצאות להורג ו"פעולות מיוחדות".
במהלך עדותו, הוא תיאר את התהליך בו בחר את קורבנותיו, ואת תהליך השגת המידע הדרוש לצורך מחקרו לגביו הצהיר: "לאחר שקיבלתי מידע זה סניטר רפואי בא והרג את החולה בזריקה לאזור הלב.
למיטב ידעתי כל החולים האלה נהרגו בהזרקות פנול.
החולה מת מידית לאחר קבלת הזריקה.
אני בעצמי מעולם לא חילקתי הזרקות קטלניות".
בעתירת החנינה שלו טען קרמר כי הוא מבקש רחמים לא למען עצמו, אלא למען תוצאות המחקר שלו, שלטענתו היו מוכנות לציבור.
תוצאות אלה, טען קרמר, כללו התקדמות בהבנת תהליכים דלקתיים, בעיית הסרטן, ולבסוף, תשובה מספקת לשאלת התורשה של תכונות נרכשות.
עתירתו של קרמר הצליחה וגזר דין המוות שלו הומר למאסר עולם על ידי הנשיא בולסלאב ביירוט.
קרמר שוחרר מהכלא ב-11 בינואר 1958. לאחר שובו לגרמניה הואשם קרמר ברצח על ידי גורמים במערב גרמניה.
ב-29 בנובמבר 1960 הוא נמצא אשם בשני סעיפים של סיוע לרצח ונידון ל-10 שנות מאסר.
עם זאת, בית המשפט זיכה את קרמר על התקופה בה שירת בפולין ואפשר לו לצאת לחופשי.
זכויותיו האזרחיות נשללו ממנו למשך חמש שנים, ומאוחר יותר נשללו ממנו כל תאריו הרפואיים.
קרמר המשיך להעיד במשפטי אושוויץ בפרנקפורט.
יוהאן קספר בלונצ'לי היה משפטן, פילוסוף ופוליטיקאי שווייצרי, אחד מתשעת מייסדי המוסד לחוק בינלאומי, מומחה עולמי בתחום המשפט החוקתי ובתחום דיני מלחמה.
בלונצ'לי נולד בציריך, שווייץ, כבנו של יצרן סבון ונרות.
בסיום לימודי בית הספר עבר ללימודים גבוהים בעיר הולדתו בתחום המשפט ומדעי המדינה.
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטאות של ברלין ושל בון וקיבל תואר דוקטור ב-1829. הוא חזר לציריך ב-1830, ונכנס לחיים הפוליטיים של שווייץ.
ב-1837 נבחר לחבר במועצה הגדולה והיה למנהיג המפלגה השמרנית המתונה.
לאחר שהתאכזב מהפוליטיקה השווייצרית פרש ממנה והתיישב במינכן ב-1848, שם היה לפרופסור למשפט חוקתי.
ב-1863 עבר להיידלברג כפרופסור למשפט, וב-1873 היה בין מייסדי המוסד לחוק בינלאומי.
בתקופת מלחמת שבעת השבועות הפעיל את השפעתו כדי שדוכסות באדן הגדולה תישאר נייטרלית.
הוא שימש כנציג הקיסר הגרמני בוועידה לקביעת חוקי המלחמה, שהתקיימה בבריסל.
בלונצ'לי הביע דעתו במחלוקות משפטיות בינלאומיות שהיו על סדר היום בחייו.
במאמר שפרסם ב-1879, הקרוי "המדינה הרומנית ומצבם המשפטי של יהודי רומניה", טען ש"אין ספק בכך שמספר גדול של משפחות יהודיות הגיעו לדאקיה בתקופת הקיסרות הרומית, ומכאן שהוותק שלהם על האדמה הרומנית לא נופל מהוותק של האומה הרומנית והן מהוות את הגרעין של יהדות רומניה".
הוא היה חבר הבונים החופשיים וכיהן כראש לשכת Ruprecht zu den fünf Rosen.
יוהאן ניקלאוס שניידר-אמאן (Johann Niklaus Schneider-Ammann; נולד ב-18 בפברואר 1952) הוא פוליטיקאי שווייצרי מהמפלגה הליברלית-רדיקלית, שכיהן במועצת הברית (הממשלה) של ארצו.
בשנת 2016 כיהן גם כנשיא שווייץ.
למד הנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של ציריך וב-1983 השלים תואר שני במנהל עסקים בבית הספר לעסקים INSEAD בצרפת.
מ-1990 ועד 2010 עמד בראש חברת ההנדסה המכנית של משפחתו.
מ-1999 היה יושב ראש התאגיד Swissmem.
היה גם סגן נשיא של ארגון economiesuisse.
ב-1999 נבחר שניידר-אמאן לחבר המועצה הלאומית, הבית התחתון של אספת הברית של שווייץ, אליה נבחר מחדש ב-2003 וב-2007.
בספטמבר 2010 נבחר לחבר מועצת הברית, מועצה בת שבעה חברים המשמשת כרשות המבצעת בשווייץ.
בשלהי אותה שנה נכנס לתפקידו כשר המסחר והחינוך (ראש המחלקה לעניינים כלכליים, חינוך ומחקר), תפקיד בו הוא שימש כמקביל לכהונתו כנשיא.
במהלך שנת 2015 שימש שניידר-אמאן כסגנה של נשיאת שווייץ באותה שנה, סימונטה סומרוגה.
בדצמבר 2015 בחרה בו אספת הברית לשמש כנשיא שווייץ במהלך שנת 2016.
בסוף שנת 2018 פרש שניידר-אמאן מכהונתו במועצת הברית.
יוהאן אולוף רמסטט (בשוודית: Johan Olof Ramstedt; 7 בנובמבר 1852 – 15 במרץ 1935) היה ראש ממשלת שוודיה מאפריל ועד אוגוסט 1905.
יוהאן רמסטט נולד בסטוקהולם כבנם של יצרן הבגדים ריינהולנד רמסטט ושל רעייתו, סופיה הגסטרום.
הוא למד באוניברסיטת אופסלה, שם קיבל ב-1873 תואר בלימודי ממשל ולאחר מכן הוא עבד בבית המשפט לערעורים בסטוקהולם.
ב-1878 נשא רמסטט לאישה את הנריקה שרלוטה טורן.
באותה שנה הוא מונה להיות שופט מתלמד, ב-1880 הוא היה לשופט בפועל, ב-1882 לשופט חבר וב-1884 הוא מונה להיות שופט מן המניין.
ב-1876 מונה רמסטט להיות נוטריון ממשלתי של הבית התחתון של הריקסדאג (הפרלמנט השוודי) ובין השנים 1877–1882 הוא שימש כנוטריון של הבית העליון.
ב-1892 הוא עבר לעבוד במשרד המשפטים, ב-1896 הוא קודם לתפקיד מנהל משרד המשפטים וב-1898 הוא מונה להיות היועץ המשפטי של בית המשפט העליון של שוודיה.
ב-1902 פנה ראש הממשלה הנבחר, אריק גוסטב בוסטרם, לרמסטט שיכהן כשר בממשלתו.
רמסטט שירת כשר החוץ בממשלת בוסטרם.
ב-1905 התפטר בוסטרם מתפקידו על רקע משבר האיחוד השוודי-נורווגי ורמסטט מונה להיות ראש הממשלה במקומו.
משימתו המידית הייתה לפתור את משבר האיחוד.
יחד עם נסיך הכתר גוסטב, תוכננה תוכנית שתאפשר לנורווגים לצאת מן האיחוד, וזאת בתנאי שפרישת נורווגיה תתבצע ללא מעורבותו של הפרלמנט הנורווגי.
אף על פי כן, התוכנית לא יצאה מעולם לפועל, שכן הפרלמנט הנורווגי פירק את האיחוד ב-7 ביוני אותה שנה.
ממשלת רמסטט הגישה לפרלמנט השוודי הצעה שייפה את כוחה של הממשלה לשאת ולתת עם הנורווגים על תנאי פירוק האיחוד.
ועדה סודית בראשותו של חבר הבית העליון מן המפלגה הפרוטקציוניסטית, כריסטיאן לונדברג, דחתה את הצעת הממשלה ובעקבות כך התפטר רמסטט מתפקידו יחד עם כל חברי ממשלתו, דבר שלא אירע מאז 1809.
לאחר התפטרותו מונה רמסטט מחדש על ידי לונדברג לתפקיד היועץ המשפטי וב-1909 הוא מונה לתפקיד החדש של היועץ המשפטי לממשלה בבית המשפט המנהלי העליון שנוסד אז.
ב-1912 מונה רמסטט להיות המושל הכללי של מחוז סטוקהולם על ידי ראש הממשלה דאז קרל סטף.
ב-1920 פרש יוהאן רמסטט וחי חיי שלווה עד למותו ב-1935.
יוהאן רודולף תורבקה (בהולנדית: Johan Rudolf Thorbecke; 14 בינואר 1798 – 4 ביוני 1872) היה פוליטיקאי הולנדי וליברל.
הוא כיהן כראש ממשלת הולנד במשך שלוש כהונות לא רצופות באמצע המאה ה-19. נחשב לאחד הפוליטיקאים ההולנדים החשובים ביותר במאה זו.
בשנת 1848 היה תורבקה ממתקני החוקה ההולנדית, תיקון שהפך את המדינה להרבה יותר ליברלית בכך שכוחו של הפרלמנט חוזק מאוד על חשבון כוחו של מלך הולנד.
תורבקה נולד בזוולה בשנת 1798. אביו היה יצרן טבק לותרני ממוצא גרמני ואמו הגיעה מעיר אוסנבריק שבסקסוניה התחתונה.
בשנת 1803, אביו של תורבקה, פרדריק ווילם, פשט את הרגל כתוצאה מהמדיניות הכלכלית של השלטון הצרפתי.
לאחר פשיטת הרגל, פרדריק ווילם לא מצא מקור תעסוקה נוסף, ולכן עסק בחינוך בנו, אשר בלט בחכמתו מגיל צעיר.
תורבקה למד לסירוגין בזוולה ובאמסטרדם.
בשנת 1820 סיים את לימודי הפילוסופיה והלימודים הקלאסיים באמסטרדם ובליידן.
התזה שלו נגעה למדינאי ההרומי גאיוס אסיניוס פוליו.
בשנים שלאחר מכן לימד גם באוניברסיטת גטינגן שבגרמניה.
בשנת 1824 חזר להולנד והתגורר באמסטרדם, שם החל לפרסם יצירות אקדמיות.
יצירות אלו קיבלו תשומת לב ציבורית רחבה, ותורבקה הפך במהרה לפרופסור.
הוא נאלץ להתפטר מתפקידו בשנת 1830 לאחר המהפכה הבלגית.
כשנה לאחר מכן החל ללמד דיפלומטיה והיסטוריה מודרנית באוניברסיטת ליידן.
בתקופה זו תמך בשלטון השמרני של וילם הראשון, מלך הולנד, אך בהמשך פיתח כלפי שלטון זה עמדות ביקורתיות ופיתח אידאולוגיה ליברלית.
ב-21 במאי 1844 תורבקה נבחר לראשונה לבית הנבחרים של הולנד מטעם מחוז ברום המדינה.
בבית הנבחרים הפך תורבקה למנהיג האופוזיציה הליברלית.
בתקופה זו התחבר לשמונה חברי פרלמנט נוספים על מנת לכתוב חוקה שתוכל להחליף את זו הקיימת.
ארבע שנים לאחר מכן אירופה סערה בעקבות אביב העמים.
כתוצאה מתקופה סוערת זו, הסכים וילם השני, מלך הולנד להקמתה של ועדה לתיקון החוקה.
ב-17 במרץ תורבקה מונה לנהל את הוועדה.
רוב רעיונותיו אושרו על ידי הוועדה.
החוקה החדשה אושרה והוכרזה ב-3 בנובמבר של אותה השנה.
בחוקה זו הורחבו זכויות האדם והאזרח במדינה, החילה בחירות ישירות לפרלמנט, ולמעשה הפכה את הולנד באופן סופי למונרכיה חוקתית.
באוקטובר 1849 המלך מינה ללא רצון את תורבקה לתפקיד ראש הממשלה, והקבינט הראשון שלו התכנס ב-13 בנובמבר.
בקבינט זה (ובשתי ממשלות תורבקה הנוספות), הוא שימש גם כראש ממשלה וגם כשר הפנים.
בכהונתו הראשונה כראש ממשלה, תורבקה לא ביצע מעשים רדיקליים מדע, אך ביצע רפורמות והסדרים בתחום השלטון המקומי.
בתקופה זו תורבקה היה נתון לביקורת על יחסיו המותחים עם המלך ועל יושרו.
הכנסייה הקתולית דרשה להחזיר את המבנה הדתי המסורתי לממשל, דבר שיצר משבר בין הזרמים הדתיים.
תורבקה נשאר פסיבי אל מול משבר זה, ובסופו של דבר אולץ להתפטר בשנת 1853.
תורבקה המשיך להנהיג את האופוזיציה בפרלמנט במשך 9 שנים.
בשנת 1854 הוא התנגד להשתתפות הולנדית במלחמת קרים ובשנת 1857 התנגד להכנסת תכנים דתיים למערכת החינוך.
קריסת הממשלה השמרנית ב-1862 החזירה את תורבקה לשלטון.
ב-31 בינואר 1862 הוא החל את כהונתו השנייה כראש הממשלה וכשר הפנים.
יחסיו של תורבקה עם המלך השתפרו משום שתורבקה התמקד ברפורמות כלכליות ולא שלטוניות.
ממשלה זו הייתה נתונה לביקורת מצד כמספר גורמים ליברלים והחזיקה על כנה בזכות גורמים קתוליים.
בכהונה זו, תורבקה פעל למען הפרדת הדת מהמדינה, בניית תעלות, ורפורמות במערכות החינוך והבריאות הציבוריים.
הממשלה התפרקה בשנת 1866 כתוצאה ממשבר פוליטי הנוגע לחוק הפלילי באיי הודו המזרחיים ההולנדיים.
תורבקה חזר להנהיג את האופוזיציה בבית הנבחרים.
בינואר 1871 תורבקה בן ה-73 הקים את ממשלתו השלישית, אך לא האריך בה ימים.
בדצמבר של אותה השנה הוא חלה ולא התאושש.
ב-4 ביוני 1872 נפטר בביתו שבהאג.
בו יוהאן רנק (בשוודית: Bo Johan Renck; נולד ב-5 בדצמבר 1966) הוא במאי וידאו קליפים, טלוויזיה וקולנוע שוודי.
במהלך השנים 1991–2001 היה זמר-יוצר תחת שם הבמה Stakka Bo.
בשנת 2019 זכה בפרס אמי לבימוי הטוב ביותר במיני-סדרה, סרט או ספיישל דרמטי על בימוי המיני-סדרה "צ'רנוביל".
רנק נולד בעיר אופסלה שבשוודיה.
הוא בנם של הפרופסור לרפואה הנס רנק, ומרינה קיילברג אחות במקצועה.
אביו לימד באוניברסיטאות שונות ברחבי העולם ובשל כך התגורר יוהאן בערים מיאמי שבארצות הברית, מאלמה בשוודיה, טרומסה שבנורווגיה, ובכווית.
רנק בוגר לימודי כלכלה בבית הספר לכלכלה סטוקהולם.
בעת שלמד באוניברסיטה הכיר את קאמילה הנמארק מלהקת "ארמי אוף לאברז" והיה איתה בקשר זוגי.
היכרות זו חשפה אותו לשוק המוזיקה בשוודיה.
לזמן קצר שיתף פעולה עם המוזיקאי השוודי E-Type והוציא עמו שני סינגלים בשנים 1991 ו-1992. לאחר מכן פצח בקריירת סולו בשם הבמה Sttaka Bo.
בשנת 1993 הוציא את הסינגל Here We Go, שזכה להצלחה בעולם.
במצעד הסינגלים הבריטי דורג השיר במקום ה-13. את הוידאו קליפ לשיר ביים רנק.
השיר נכלל בסדרה ביוויס ובאטהד, ובפסקולי הסרטים "משהו ללבוש", "אף פעם לא התנשקה", ו"נחיתת החייזר".
לצד בימוי וידאו קליפים של שיריו ביים רנק וידאו קליפים של אמנים שוודים כגון The Cardigans, הזמרת השוודית Titiyo ולהקת בקסטר.
בימוי זה הוביל אותו לביים וידאו קליפים של אמנים מובילים יותר.
רנק ביים את הקליפים לשירים Nothing Really Matters ו-Hung Up של מדונה.
הוא ביים גם וידאו קליפים ל"אול סיינטס", קיילי מינוג, רובי ויליאמס, סווייד, ניו אורדר, ביונסה ועוד.
בשנת 2012 ביים את הקליפ לשיר Blue Velvet שביצעה לנה דל ריי ששימש גם כפרסומת לרשת H&M ווידאו קליפ ל"ביץ' האוס".
ב-2015 ביים את הווידאו קליפ לשיר Blackstar של דייוויד בואי ושירו Lazarus שיצא באותה השנה.
הסרט הראשון שביים היה "Downloading Nancy" שהוקרן בפסטיבל הסרטים סאנדס בשנת 2008. בהמשך ביים פרקים ב"שובר שורות".
רנק ביים גם פרק של הסדרות "המתים המהלכים", "קוד שרוף", "בייטס מוטל" ו"עין הרע".
בשנת 2016 ביים את המיני-סדרה "הפנתרים האחרונים".
בשנת 2019 ביים את המיני-סדרה "צ'רנוביל".
על פועלו זה זכה בפרס אמי לבימוי הטוב ביותר במיני-סדרה, סרט או ספיישל דרמטי בשנת 2020 הוזמנה אצלו סדרה האחרונים מבינינו.
בשנת 2020 החל לעבוד על סרטו החדש "Spaceman", דרמת מדע בדיוני בכיכובו של אדם סנדלר שעתיד לצאת לאקרנים בנטפליקס במהלך 2024.
רנק נשוי לאלין רנק והם הורים לשלושה ילדים.
יוהאן (האנס) רטנהובר Rattenhuber; באפריל 1897 – 30 ביוני 1957) היה שוטר במשטרה הגרמנית וגנרל ב-אס אס.
רטנהובר היה שומרו האישי של דיקטטור גרמניה הנאצית אדולף היטלר משנת 1933 עד 1945 .
בסיום מלחמת העולם השנייה נכלא בכלא הסובייטי ושוחרר ב־10 באוקטובר 1955. רטנהובר הורשה לנסוע לגרמניה המערבית ונפטר במינכן בשנת 1957.
רטנהובר, יליד מינכן, פיתח עוד בצעירותו קריירת שיטור.
בשנת 1916, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, הצטרף לצבא הקיסרות הגרמנית ושירת בגדודי הרגלים מספר 13 ו-16. רטנהובר קודם לדרגת סגן שני לקראת סיום המלחמה.
לאחר המלחמה הצטרף לצבא שכירי חרב בשם פרייקור.
ב-15 במרץ 1933, מונה לראש אחת מיחידות שומרי הראש, שתכליתן המרכזית הייתה להעניק הגנה לפיהרר.
חבריה המקוריים היו שוטרי FSK) Führerschutzkommando, משטרה פלילית בווארית), שהיו אחראים להגנה על הפיהרר רק באזור בוואריה.
אולם, באביב 1934 הורחב תפקידו של ה- Führerschutzkommando והחליף למעשה את ארגון הליווי האישי של היטלר, שעד אז נקרא SS - Begleitkommando des fuhrers בכל רחבי גרמניה.
ב־1934 סופח הארגון לגסטפו וב־1935 הפך שוב לארגון עצמאי.
ב-1 באוגוסט 1935, הוחלף ה- FSK ל- RSD, שירות הביטחון של הרייך.
עד אז, היה הביטחון של הקנצלר בידי שומרי ראש אישיים ומעתה היו השומרים תחת ראש ה-RSD, היינריך הימלר, שהוכרז רשמית ב-1935. רטנהובר נשאר בפיקוד ונשמע לפקודותיו הישירות של היטלר.
הימלר קיבל שליטה מנהלית על ה- RSD.
אין להתבלבל בין ארגון ה-SD הידוע לשמצה לבין ה- RSD, שכן, חברי ארגון ה- SD קיבלו מדי SS עם יהלום על שרוול שמאל.
בנוסף, ארגון ה- RSD הוקם במטרה ייחודית: להגן על היטלר בברלין ועל מגוריו ולהיות אחראי ישירות על היטלר.
לשם כך, נדרש היה מנהיג, והישגיו של רטנהובר במהלך החיים הפכו אותו למסוגל לפקד על הארגון.
רטנהובר היה גם אחראי על מטה השדה שהגן על היטלר ובו אנשים מיומנים שסרקו את משכן הקנצלר עם פנסים ואקדחים.
אנשיו של רטנהובר נשארו בצללים עד שמלחמת העולם השנייה פרצה ב-1939. רטנהובר היה אחראי על ביטוח מסילת רכבת ונתן לשיטור פקודות הכוללות שמירה על כל הכניסות, היציאות, המעברים, הגשרים והמדרגות.
הביטחון של היטלר סופק על ידי שני ארגונים- הראשון, של רטנהובר והשני של מאג'ור ברונו גשה - חבר בפמלייתו של היטלר.
במהלך טיול של היטלר- רטנהובר היה בפיקוד וגשה התנהג כסגן שלו.
כחלק מההגנה על היטלר, רטנהובר דאג ששלוש נקודות ציון יהיו מפוקחות על ידי ארגונו בזמן ששהה במקום מסוים, מתוך ידיעה, שאין היטלר רוצה ביותר מדי שומרים, אך הפקרת הביטחון תהיה קריטית ומסוכנת.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, היו ב- RSD כ־200 פקודים.
היחידה של רטנהובר סיפקה ביטחון אישי לפיהרר, לחברי המפלגה ובכירי הממשל הנאצי.
רטנהובר היה אחראי על אבטחת מטה השדה של היטלר, זה כלל את מאורת הזאב, המטה הצבאי הראשון של החזית המזרחית.
רטנהובר נסע לויניצה במערב-מרכז אוקראינה, שם היה בונקר בשלבי בנייה על מנת לסקר את האזור.
בינואר 1942, רטנהובר נפגש עם מנהיגי משטרת ה- SS והרשויות האזרחיות והורה על פינוי היהודים באזור לפני הגעתו המתוכננת של היטלר בקיץ.
ב-10 בינואר 1942 השתתפו יחידות ה- RSD בפיקודו של רטנהובר בירי המוני של 227 יהודים ב-סטריז'בקה.
פרטים על ההוצאה להורג דווחו לרטנהובר על ידי סגנו.
טבח נוסף של יהודי ויניצה ועובדי השבויים שעבדו בבניית מטה התרחש בערב הגעתו של היטלר ביוני 1942.
בינואר 1945, ליווה רטנהובר את היטלר לבונקר שלו, מתחת לגן הקנצלרים.
רטנהובר הועלה בדרגה ל-אס אס גרופנפיהרר (Gruppenführer) ב-24 בפברואר 1945. ב-1 במאי באותה שנה, רטנהובר הוביל את אחת מקבוצות הבריחה מן הבונקר.
רוב הקבוצות, כוללת זאת של רטנהובר, נתפסו ונכלאו על ידי הסובייטים.
רטנהובר נלקח למוסקבה, שם העיד בעיקר בכל הנוגע לימיו האחרונים של היטלר ושל ההנהגה הנאצית בבונקר.
עדויות אלו נשמרו בארכיונים של רוסיה, ולא שוחררו עד פרסום ספר על מות היטלר, ב - 2000.
יחסיו של רטנהובר עם היטלר
רטנהובר קיבל פקודות ישירות מהיטלר והעביר אותן לאנשיו.
חלק מהפקודות שמילא היו שליחתם של 19 שומרים ו-106 אנשי צבא להגן על קומפלקס ריק כחלק מהסחה.
כמו כן, לרטנהובר הייתה הרשאה להיכנס לקומפלקס האישי של היטלר.
לאחר תקופה, בנובמבר 1937, הפחית מכמות השומרים, וזאת גם בעקבות פקודה של היטלר, שפקד זאת כי לא אהב שראו אותו מוגן על ידי שומרים, כך טען רטנהובר.
בפן המבצעי, היחסים בין היטלר לרטנהובר היו עכורים ולא מובנים, אך בזמן שחיכו חברי הבונקר לתשובות לגבי המצב בברלין, זימן היטלר את חבריו הקרובים, רטנהובר ביניהם.
רטנהובר היה אחד מן היחידים שאליו היטלר אמר, שמעדיף הוא להתאבד מאשר ליפול בשבי אצל הסובייטים.
רטנהובר בעדותו סיפר איך יום לפני שהתאבד, היטלר אמר לו:
רטנהובר ניסה לשכנע שהישרדותו חשובה לגרמניה ושעדיין יש סיכוי להינצלות, אך היטלר השיב בשאלה:
יום אחרי, צפה מהצד וראה איך גופתו של היטלר נשרפת.
הסיק רטנהובר כשראה את גופתו של היטלר, שקודם נטל רעל ואחר כך נורה על ידי גרמני ממלא הוראות.
רטנהובר התבקש להשיג עוד בנזין כדי לשרוף את גופות היטלר ואווה בראון (אשתו).
רטנהובר הגיע יחד עם בורמן אל פתח הבונקר.
נכתב על רטנהובר שכאשר הגיע אל מקום השריפה פרץ בבכי כיוון שהיה עצוב על מות הפיהרר.
בהמשך, חזר רטנהובר אל הבונקר יחד עם קצינים אחרים כדי לשרוף מסמכים ותכנן את הבריחה אחרי ההצתה של המקום.
כל מידע על החקירות של רטנהובר לא שוחרר לשימוש ולא פורסם עד שנת 2000, כשפורסם הספר Hitler's Death: Russia's Last Great Secret from the Files of the KGB.
באוגוסט 1951, הואשם על ידי המשרד לביטחון המדינה הסובייטי כי "עוד מימייה הראשונים של הדיקטטורה הנאצית בגרמניה בשנת 1933 ועד 1945, הוא הבטיח את ביטחונם האישי של היטלר ומנהיגי הרייך האחרים".
רטנהובר נידון למאסר של 25 שנה על ידי בית הדין הצבאי במוסקבה.
בספטמבר 1955, הוא שוחרר ונמסר לשלטונות הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, שאפשרו לו לצאת למערב גרמניה.
הוא נפטר במינכן בשנת 1957.
יוהאן רדון היה מתמטיקאי אוסטרי שהתמחה בחשבון וריאציות.
יוהאן רדון נולד בעיר דייצ'ין (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית כיום בצ'כיה) למשפחה ממוצא גרמני.
בשנת 1910 הוא סיים לימודים באוניברסיטת וינה וקיבל תואר דוקטור.
לאחר סיום הלימודים הוא עשה השתלמות באוניברסיטת גטינגן ובאוניברסיטה גרמנית טכנית בברנו.
בשנים 1912–1919 הוא היה מלמד באוניברסיטת וינה.
לאור בעיות ראייה הוא שוחרר משירות צבאי.
בשנת 1919 יוהאן רדון הוזמן למשרת פרופסור לאוניברסיטת המבורג.
בשנים 1928–1945 הוא היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטה בברסלאו.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוא שהה תקופה קצרה באינסברוק ובשנת 1946 חזר לווינה.
בשנים 1954/55 הוא היה רקטור של האוניברסיטה.
בשנים 1948–1950 הוא היה נשיא של האיגוד המתמטיקאים האוסטרים.
בין ההישגים הבולטים של יוהאן רדון ניתן לציין משפט רדון־ניקודים, מידת רדון, משפט רדון.
יוהאן שפרל היה צייר גרמני.
יוהאן שפרל נולד בבוך ליד נירנברג בשנת 1840 כבן יחיד להורים פרוטסטנטים.
האב הגיע מארבנראוט ליד גרפנברג, עבד בקיץ כעובד יומי אצל החקלאים באזור ובחורף כרת עצים ברייכספורסט ליד נירנברג.
האם שנולדה בבוך נאלצה לתרום לכלכלת הבית הצנועה למדי כעוזרת בית.
המשפחה גרה בבית קטן ליד חווה.
בשנת 1846 הילד התקבל לבית הספר היסודי בקראפטסהוף הסמוך, אותו סיים בשנת 1854 כתלמיד הטוב ביותר בכיתתו.
בתיווכו של כומר הכפר קיבל שפרל את חניכותו הראשונה במכון האמנות הכללי בגייזלר ליד נירנברג, שם עבד כצייר עבור ספרי ילדים וספרות נוער.
שפרל נאלץ לפרנס את אימו האלמנה והחולה.
לאחר שסיים את חניכותו בגייזלר, הייתה לו הזדמנות לעבור למכון ליטוגרפי בנירנברג, והוא הוכשר שם כליטוגרף.
החל מסמסטר החורף 1858/1859 ואילך, הוא הצליח להגשים משאלה על ידי השתתפות בקורסי רישום בבית הספר לאמנויות שימושיות בנירנברג.
באותה תקופה עמד בראש המכון הצייר והפסל ההיסטורי אוגוסט פון קרלינג.
בשנת 1863 מונה שפרל לראש המכון הליטוגרפי בארנשטאדט בתורינגיה.
באביב 1865 ויתר שפרל על פעילות זו לאחר שחסך את הכספים הדרושים כדי להיות מסוגל ללמוד באקדמיה במינכן.
שפרל הצעיר יכול היה להתגאות בכך שהוא עבר את מבחן הכניסה והתקבל מיד לשיעור הציור של צייר ההיסטוריה הרמן אנשוץ באוקטובר 1865. בשנת 1865 הוא פגש את וילהלם לייבל בפעם הראשונה, איתו ניהל ידידות לכל החיים.
נקודת השיא וסיום החניכה באקדמיה הייתה כיתת המאסטר המפורסמת של קרל פון פילוטי, שהיה ידוע כצייר תמונות היסטוריות בפורמט גדול.
תלמידיו המתקדמים כללו: פרנץ פון לנבאך, אדוארד גרוצנר, פרנץ פון דפרגר, גבריאל מקס ואחרים.
באביב 1866 נקרא ארתור פון רמברג מוויימאר למינכן ללמד שם את כיתת המאסטר.
שפרל מצא קשר טוב מאוד עם רמברג, נותר בתחילה כסטודנט שלו אך עזב את האקדמיה רק לאחר מותו בתחילת 1875.
למרות היותו חבר בקבוצת לייבל, ההכשרה של רמברג הייתה בעדיפות עליונה, בייחוד מכיוון ששפרל התבגר באופן אמנותי בתחילת שנות השבעים עד כדי כך שהוא יכול היה להתמודד עם יצירות תובעניות יותר.
מסביבות 1875 ואילך עבר שפרל מתבניות התמונות הגדולות והרב-דמויות הקודמות לקומפוזיציות קטנות יותר.
ב־1878 עבר לברבלינג יחד עם וילהלם לייבל.
בדצמבר 1878 הגיע מקס ליברמן למינכן מוונציה.
שפרל כנראה פגש את ליברמן במהלך 1879 דרך לייבל.
בתחילת שנות השמונים שפרל החל לעסוק יותר ויותר בציור נוף.
בסוף 1882 עבר שפרל לקרייבורג אם אין, שחברים המליצו לו בגלל מיקומה היפה.
בשנת 1883 עבר שפרל עם וילהלם לייבל לסטודיו החדש שלו בבאד אייבלינג.
במאי 1899 ערך שפרל טיול באיטליה, הוא היה בפירנצה, סיינה וונציה.
הטיול בדרום לא נתן לו רעיונות חדשים.
ב־24 במאי 1910, התמוטט שפרל, שהיה שקוע לחלוטין בציור.
הוא לקה בשבץ מוחי שגרם לשיתוק חלקי בצד ימין של גופו.
יוהאן ספרל נפטר ב־23 ביולי 1914, כמה ימים לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הוא נקבר בבית העלמין המרכזי בווירצבורג ליד חברו וילהלם לייבל.
יוהאן קרל בר היה צייר וסופר גרמני.
קרל בר נולד בריגה כבן של איש העסקים יוהאן אולריך בר.
אביו תכנן עבורו קריירה כאיש עסקים, אך בניגוד לדעת אביו, בשנת 1824 התחיל קרל בר ללמוד באקדמיה לאמנות בדרזדן בשנת 1824. הוא הפך לתלמידו של מנהל הגלריה פרידריך מתיאי.
בשנת 1825 עבר לפריז ולמד אצל צייר הנוף ז'אן ויקטור ברטין.
שם פגש את ז'אן-בטיסט קמיל קורו, איתו סייר ברומא עד 1826. בביקור נוסף של קרל בר באיטליה, בין השנים 1827 ל-1829, הכיר את הצייר יוזף אנטון קוך.
בר החל להתפרנס כצייר פורטרטים וחזר לדרזדן בשנת 1832, שם פנה לתחום הציורים ההיסטוריים.
הוא התחתן עם בתו של סוחר האמנות גספרו וייס בשנת 1829. מותה בטרם עת גרם לו לנסוע שוב לאיטליה בשנת 1834, שם פגש את פטר פון קורנליוס ואת הוראס ורנה, שהשפיעו עליו אמנותית.
לאחר מכן עבד שוב בריגה ולבסוף נסע לדרזדן בשנת 1836.
בדרזדן לימד משנת 1840 באקדמיה לאמנות, ומונה לפרופסור בשנת 1846. בדרזדן הוא הצטרף עד מהרה למעגל החברתי סביב לודוויג טיק והיה חבר קרוב של יוליוס מוזן.
בשנת 1855 ערך את היכרותו של ארתור שופנהאואר.
קרל בר צייר ציורים היסטוריים בנוסח בתי הספר של דיסלדורף ובלגיה.
בין היתר נודע בציור דיוקן של קספר דויד פרידריך.
קרל בר נפטר בדרזדן בשנת 1869. קברו שוחזר סביב שנת 2010.
יוהאן רודולף ויס (בגרמנית שווייצרית: Johann Rudolf Wyss) (4 במרץ 1782 – 21 במרץ 1830) היה סופר, מחבר ופולקלוריסט שווייצרי שכתב את המילים להמנון השווייצרי לשעבר "כשתקראי לי, ארץ אבות" בשנת 1811, וגם ערך את הרומן משפחת רובינסון השווייצרית, שנכתב על ידי אביו יוהאן דייוויד ויס, שראה אור בשנת 1812.
בשנת 1805 הפך ויס לפרופסור לפילוסופיה באקדמיה של ברן.
מאוחר יותר הוא הפך לספרן הראשי של הספרייה העירונית של ברן.
יחד עם הסופר גוטליב יעקב קון ערך את כתב העת הברני הידוע: "ורד האלפים" (Alpenrosen).
יוהאן תומאס לונדבי (בדנית: Johan Thomas Lundbye; 1 בספטמבר 1818 – 25 באפריל 1848) היה צייר וגרפיקאי דני, הידוע בציורי החיות והנוף שלו.
הוא הפך לאחד מהציירים הרומנטיים הלאומיים של דורו ותיאר את הנוף של זילנד באופן קבוע.
הוא נולד בקלונדבורג שבאי זילנד, דנמרק.
הוא הגיע ממשפחה של אנשי צבא והיה אחיהם של כריסטן קרל לונדבי (1812–1873) ועמנואל אנדריאס לונדבי (1814–1903) שניהם שימשו כקציני צבא דנים.
הוא היה חולה בילדותו ועבר עם משפחתו לקופנהגן.
המשפחה הגיעה מאוחר יותר לפרדריקסונד.
לאחר מות אביו חזר עם אמו לקלונדבורג.
הוא למד באופן פרטי אצל צייר בעלי החיים כריסטיאן פרדריק הולם (1804–1846) ובגיל 14 נכנס לבית הספר לציור של יוהאן לודוויג לונד (1777–1867).
בשנת 1832, הוא הגיע לאקדמיה המלכותית הדנית לאמנות בקופנהגן, שם סיים בשנת 1842. הוא החל להציג בתערוכות בשנת 1835, ובשנת 1839 יצר את התמונה "תל קבורה עתיק" ואת הציור "נוף של פארק הצבאים עם אייל" שנרכש על ידי חברת אמנות משפיעה הקשורה להיסטוריון האמנות והמבקר נילס לוריטס הייכן (1798–1870).
בשנים הבאות הוא מיקד את ציורו בתיאור נופים: "נוף החוף על יד איזפיורד" הוצג בשנת 1843 ונרכש על ידי אוסף הציורים המלכותי, הגלריה הלאומית הדנית (מוזיאון סטטנס לאמנות).
הוא אייר אגדות לילדים של המשורר הנס וילהלם קאלונד (1818–1885), ספר שירה לילדים צעירים שיצא לאור בשנת 1845.
הוא קיבל מענק נסיעות מהאקדמיה בשנת 1845, שחודש שנה לאחר מכן.
ב-5 ביוני 1845 עזב את דנמרק ונסע דרך גרמניה לשווייץ (בזל, ז'נבה) לצרפת (מרסיי), ולאחר מכן לאיטליה, שם צייר את "שוורים בקמפיין ברומא", שהוצג בשנת 1847 ונרכש על ידי אוסף הציורים המלכותי.
הוא חזר לדנמרק ב-18 ביולי 1846 לאחר שנה וחצי.
הוא הפתיע את מעגל החברים שלו והודיע שהוא מתגורר במדינה במשך שנה, וקנה חווה קטנה ליד הלסינגור.
אולם מלחמת שלזוויג הראשונה, הידועה בדנמרק בשם מלחמת שלוש השנים (Treårskrigen), פרצה ובאביב 1848 הוא התגייס לצבא כמו אמנים צעירים רבים אחרים.
הוא מת כעבור שמונה ימים, ב-26 באפריל 1848, בגיל 29. לא ברור אם הוא מת מירי מקרי, או שהאמן היה בדיכאון כרוני והתאבד.
יוֹהַאן קַרְל רוֹדְבֶּרְטוּס היה כלכלן וסוציאליסט גרמני וחבר מוביל ב-Linkes Zentrum (מרכז-שמאל) באספה הלאומית הפרוסית.
הוא הגן על תאוריית הערך של העבודה וכן על ההשקפה, שמשתמע ממנה, שריבית או רווח הם גניבה.
הוא האמין שכלכלות קפיטליסטיות נוטות ל.
רודברטוס נודע גם בשם "רודברטוס-יגצו" ("Rodbertus-Jagetzow") משמה של אחוזת יגצו, בפומרניה, אותה קנה בשנת 1835. רודברטוס היה בנו של פרופסור למשפטים, ובעצמו למד משפטים באוניברסיטת גטינגן ובברלין.
מלימודים אלה המשיך לאוניברסיטת היידלברג, שם למד פילוסופיה.
הוא טייל רבות בהולנד, צרפת ושווייץ לפני שחזר להתיישב באחוזתו החדשה שנרכשה.
הוא שירת בין השנים 1827 עד 1832 בבית המשפט הפרוסי.
עד 1837, הוא גיבש את המצע החברתי שלו, ובאותה שנה פרסם את "הדרישות של מעמד הפועלים" ("Die Forderungen der arbeitenden Klassen").
נבחר לאספה הלאומית ב-1848, היה שר החינוך בממשלת - במשך שבועיים, ובשנת 1849 היה מנהיג המרכז-שמאל.
לאחר התבוסה של מהפכת 1848, רודברטוס לא השתתף בפוליטיקה ואת עשרים השנים האחרונות לחייו בילה בגמלאות.
הסוציאליזם, כפי שהוגדר על ידי רודברטוס, היה אמור להיות אבולוציה הדרגתית, ומכאן הסכמתו שבשתיקה למלוכה, והקרע בינו לבין הדמוקרטים כמפלגה פוליטית.
הוא ראה בשאלה החברתית שאלה כלכלית גרידא.
רודברטוס הגדיר את תאוריית הערך של העבודה כשלוש טענות מקושרות.
ראשית, ניתן לחשוב רק על הסחורות הנובעות מעבודה כסחורות כלכליות; מוצרים אחרים, כמו אור השמש, שאינם נובעים מעבודה הם מוצרים טבעיים וכתוצאה מכך אין להם שום קשר לכלכלה.
שנית, טוב כלכלי הוא אך ורק תוצר העבודה; כל השקפה אחרת לגביו היא להשאיר לפיזיקאים.
אין לייחס שום חלק מערכו של דגן, למשל, לאור השמש או לאדמה.
שלישית, מוצרים כלכליים הם תוצרים של העבודה שנכנסה להרכבם ושל העבודה שיצרה את הכלים שאפשרו את הייצור הזה.
ערך התבואה, למשל, אינו נמדד רק בחוֹרֵש אלא גם בעבודתם של מי שיצרו את המחרשה.
אויגן פון בהם-באוורק חשב שההצגה של רודברטוס לתאוריית הניצול עדיפה על זו של קרל מרקס בעומק ובקוהרנטיות.
עם זאת, בהם-באוורק פרסם את "הון וריבית" שלו, שם העביר את ביקורתו הנוקבת על תורת הניצול ועל תורת הערך של העבודה עליה היא מושתתת, בשנת 1890, מספר שנים לפני פרסום כרך השלישי של "הקפיטל" (רובם שנכתב בשנות ה-60 של המאה ה-19).
שם, מרקס מבטל את ההנחה הפשטנית שלו לגבי כרך ראשון שבקפיטליזם נוטים "להחליף" סחורות לפי ה'ערכים' שלהן (כלומר ערכי העבודה).
ללא כרך ג' לא ניתן לקבל את התמונה השלמה של תאוריית הקפיטליזם של מרקס, ובמיוחד, התאוריה שלו לפיה סחורות הוחלפו על פי 'מחירי הייצור' שלהן, שחרגו באופן שיטתי מ'ערכיהן', או על פי 'מחירים מתוקנים של ייצור' אם בעלי הון היו צריכים לשלם שכר דירה לבעלי האדמות.
עבור מרקס, סחורות הוחלפו לפי ה'ערכים' שלהן רק בייצור סחורות לא קפיטליסטי (או 'פשוט') שבו אין עבודה בשכר (רק יצרנים עצמאיים) וקרקע זמינה באופן חופשי.
אף על פי כן, הוא השתמש בתורת הערך של העבודה המתוחכמת שלו לבניית תורת ערך עודף של יצרן שלו (שהייתה תורת הניצול שלו).
זה היה החלק ה'אזוטרי' של התאוריה שלו, שעמדה בבסיס החלק ה'אקזוטרי' שהסביר שיווי משקל של מחירים, שכר ושכר דירה.
הערך העודף העולמי שהופק היה עבורו הבסיס לרווחים על ההון ולשכר הדירה על הקרקע.
בהם-באוורק החשיב את תורת הערך של העבודה כמופרכת, שכן היא יכולה להיות תקפה רק במקרים מיוחדים.
לדוגמה, הוא טען נגד רודברטוס שגוש זהב שנופל לכדור הארץ מוטבע במטאוריט, ולפיכך לא הופק על ידי עבודה, עדיין ייכנס לתחום המדע הכלכלי.
יוהאן קריק הוא טניסאי עבר אמריקאי ילידי דרום אפריקה.
קריק זכה פעמיים באליפות אוסטרליה הפתוחה בתחרות הגברים.
יוהאן קריק נולד בשנת 1958 בעיירה בטרנסוואל שבדרום אפריקה.
הוא סיים לימודי בית ספר בפרטוריה.
בשנת 1978 קריק החל לשחק טניס כטניסאי מקצועי.
בתחרויות גראנד סלאם לגברים הצלחתו של קריק היה ניצחון ב-1981, ו-1982 באליפות אוסטרליה הפתוחה.
באליפות ארצות הברית הפתוחה 1980 ואליפות צרפת הפתוחה 1986 הוא הגיע עד לשלב חצי הגמר.
בסך הכול הוא ניצח ב-14 תחרויות.
בתחרויות זוגות גברים קריק שיחק לצד פרטנרים שונים וזכה ב-8 תארים בתחרויות שונות.
בשנת 1982 קריק קיבל אזרחות ארצות הברית.
גם כיום הוא מתגורר בפלורידה עם משפחתו.
קריק פרש מהשתתפות בתחרויות בשנת 1994 והקים אקדמיה לטניס בקרולינה הצפונית.
כמו כן הוא הקים קרן לאספקת מים לאזורים מרוחקים.
יוֹהַאן קַסְפַּר צוֹיס היה היסטוריון גרמני ומייסד הפילולוגיה של השפות הקלטיות.
הוא נחשב למי שהוכיח כי השפות הקלטיות שייכות למשפחה ההודו-אירופית.
צויס נולד ב שבפרנקוניה עילית, ולמד בגימנסיה של במברג.
הוריו רצו שיצטרף לכמורה, אך הוא בחר בקריירה אקדמית, כשהוא נוטה במיוחד ללימודים היסטוריים ולשוניים.
הוא למד באוניברסיטת מינכן, ולאחר סיום לימודיו לימד בגימנסיה שם.
ב-1837 ספרו "Die Herkunft der Baiern von den Markomannen" (מוצא הבווארים מהמרקומנים) זיכה אותו בתואר דוקטור לשם כבוד מ.
באותה שנה נסע לשפייר כדי ללמד היסטוריה ב ונשאר שם עד 1847, אז קיבל משרת פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת מינכן.
הוא התפטר ממשרה זו בשל בריאות לקויה ועבר לליצאום בבמברג.