tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי שכמה צירים תמכו בו, לא הייתה לו תמיכה משמעותית.
הוא תמך במושל קנזס אלף לנדון, ונאם כנגד הניו דיל.
הוא הרגיש שרוזוולט מתקרב לפאשיזם האירופאי בעזרת הניו דיל.
אף על פי שהובר לא היה המועמד, הדמוקרטים התעלמו מלנדון ותקפו את הובר, תוך כדי שהם מזהירים שניצחון של לנדון יהפוך את הובר לכוח המניע מאחורי הנשיא.
רוזוולט ניצח ב-46 מתוך 48 מדינות, וניצח את לנדון בחבר האלקטורים, ואת המפלגה הרפובליקנית בקונגרס.
אף על פי שהובר היה במצב פוליטי קשה, הנסיבות החלו לשקם את שמו.
רוזוולט ניסה להעביר חוק שנוי במחלוקת למינוי שופטים נאמנים, ומיתון בשנת 1937 ו-1938 פגע בתדמיתו.
ב-1939, מונה הובר לנשיא הכבוד של איגוד טולסטוי, שמטרתו לעזור לפליטים רוסים.
הוא שירת בתפקיד עד מותו.
ב-1940, הובר שוב נחשב למועמד אפשרי במהלך הבחירות.
אף על פי שהשתרך בסקרים מאחורי תומאס דיואי, ארתור ונדנברג ותלמידו לשעבר, רוברט טאפט, עדיין היה לו כוח משמעותי בסיבוב הראשון, ורבים חשבו שיוכל להיבחר כמועמד פשרה.
אולם הוועידה החליטה לבחור דווקא בוונדל ווילקי, שתמך ברוזוולט ב-1932 אולם התנגד לו לאחר שיצירת רשות עמק טנסי הכריחה אותו למכור את התאגיד שלו.
הובר תמך בווילקי, אף על פי שטען שהמועמד תמך במצע שלא היה שונה במיוחד מהניו דיל.
הובר ביקר בעשר מדינות אירופאיות במרץ 1938, החודש בו התרחש האנשלוס, וגרמניה הנאצית סיפחה את אוסטריה.
הוא טען שהוא לא חושב שמלחמה תתרחש בעתיד הקרוב, כיוון שהאנשים מבינים שהחברה לא תשרוד עוד מלחמה גדולה.
כמו רבים, הוא האמין שבעלות הברית האירופאיות יוכלו להכיל את גרמניה, ושהאימפריה היפנית לא תתקוף שטח אמריקני באוקיינוס השקט.
בניגוד לממשל רוזוולט, תמך הובר בפעולות סיוע במדינות הכבושות.
כשהגרמנים פלשו לצרפת ואיימו על בריטניה, אמריקנים רבים חשו שבריטניה עומדת בפני קריסה.
הובר הכריז שאסור לארצות הברית להכריז מלחמה על גרמניה ולהציל את הממלכה המאוחדת.
הוא טען שהמדינה צריכה להתגונן בעצמה, ולא להתערב באירופה.
הוא טען שארצות הברית, שתוגן במזרח ובמערב בידי האוקיינוס, ותישמר בידי הצי וחיל האוויר שלה, תוכל לעצור כל התקפה.
בשידור רדיו ב-29 ביוני 1941, כשבוע לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות, התנגד הובר לכל ברית בין ארצות הברית לברית המועצות, בטענה שניצחון משותף במלחמה רק יחזק את מעמדו של סטלין, ויאפשר לו להפיץ את הקומוניזם באירופה.
כשארצות הברית נכנסה למלחמה לאחר המתקפה על פרל הארבור, ב-7 בדצמבר 1941, קרא הובר לתמיכה מלאה במדינה, ולניצחון על יפן.
הוא הציע את עצמו לממשלה, אולם ממשל רוזוולט לא נעזר בשירותיו.
לאחר מלחמת העולם השנייה, התחבר הובר עם הנשיא הארי טרומן.
במשך שנים התבדח וטען שהם החברים היחידים באיגוד המקצועי של הנשיאים לשעבר (קולידג' ורוזוולט מתו).
בגלל ניסיונו של הובר עם גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה, בחר בו הנשיא טרומן ב-1946 לבקר בגרמניה ולבחון את צורכי המזון של האומה הכבושה.
הובר ביקר במה שהפך למערב גרמניה ברכבת שהייתה של הרמן גרינג, וביקר את מדיניות הכיבוש האמריקני במספר דו"חות.
לטענתו, כלכלת גרמניה הידרדרה לשפל של מאה שנים.
בדו"ח אחד טען שישנה אשליה שהגרמניה שנותרה לאחר הסיפוח תוכל להפוך למדינת מקנה.
אולם לטענתו, תוכנית זאת תהרוג 25,000,000 אנשים.
עקב הפצרותיו של הובר, האזורים הבריטיים והאמריקנים בגרמניה החלו לספק ארוחות לתלמידי בית ספר ב-14 באפריל 1947. התוכנית הזינה כ-3.5 מיליון ילדים בין הגילאים שש ושמונה עשרה.
כ-40,000 טונות של מזון אמריקניות סופקו.
ב-1947, מינה טרומן את הובר לוועדה, בראשה עמד, כדי לארגן מחדש את המחלקות האמריקניות.
הוא מונה לראשות ועדה נוספת בידי הנשיא דווייט אייזנהאואר ב-1953. שתי הוועדות מצאו בעיות ביעילות הממשלה והציעו דרכים להקטנת הבזבוז.
הממשלה אימצה כ-71% מהמלצות הוועדה הראשונה וכ-64% מהמלצות הוועדה השנייה.
ב-1958, העביר הקונגרס את חוק הנשיאים לשעבר, שהציע 25,000 דולר בשנה לכל נשיא לשעבר.
הובר, הנשיא לשעבר היחיד פרט לטרומן, לקח את הקצבה אף על פי שלא היה זקוק לה.
הסיבה הייתה כדי לא להביך את טרומן, שמצבו הפיננסי הרעוע הוביל להעברת החוק.
במהלך המלחמה הקרה, הובר, שהיה יריב של המרקסיזם, הפך לאנטי-קומוניסט מובהק.
למרות זאת, הוא התנגד למעורבות האמריקנית במלחמת קוריאה, וטען שלא יהיה ניתן לנצח במלחמה.
למרות גילו המתקדם, המשיך הובר לעבוד כסופר (הוא כתב ביוגרפיה של וודרו וילסון, הפעם הראשונה בה נשיא לשעבר כתב ביוגרפיה לנשיא אחר), ופיקח על מכון הובר באוניברסיטת סטנפורד, ששמר על מסמכיו המקצועיים ועל מסמכים ממשלתיים וצבאיים חשובים אחרים.
ממותו של קולידג' ב-1933 ועד יומו האחרון של דווייט אייזנהאואר בתור נשיא ב-1961, היה הובר הנשיא הרפובליקני החי היחיד.
ב-1960, הופיע הובר בוועידה הרפובליקנית הלאומית האחרונה שלו.
מאז 1948 היה אורח של טקסי הפרידה (ההנחה הייתה שהוא לא ישרוד עד הוועידה הבאה).
הוא טען בבדיחות הדעת שנראה ששלוש הפרידות האחרונות שלו לא הספיקו לצירים.
אף על פי שחי עד הוועידה הלאומית של 1964, בריאותו מנעה ממנו להשתתף בה.
המועמד הנשיאותי בארי גולדווטר הכיר בהיעדרו בנאום קבלת המועמדות שלו.
ב-1962, הסירו מהובר גידול פנימי.
כעבור עשרה חודשים, החל לדמם מבטנו, ונראה היה שהוא חולה.
מוחו היה צלול עדיין, והוא סירב להתאשפז.
הובר מת בגיל תשעים, לאחר דימום פנימי, בסוויטה שלו בניו יורק ב-20 באוקטובר 1964. הוא מת שלושים ואחת שנים, שבעה חודשים ושישה עשר ימים לאחר עזיבתו את התפקיד.
הייתה זאת תקופת הפרישה הארוכה ביותר לכל נשיא, עד שהנשיא ג'ימי קרטר עקף אותה ב-7 בספטמבר 2012. כשמת, היה הובר הנשיא שמת בגיל המאוחר ביותר פרט לג'ון אדמס.
לאחר מכן עקפו אותם ג'רלד פורד, רונלד רייגן, ג'ורג' הרברט ווקר בוש וג'ימי קרטר.
הוא חי עשרים שנה יותר מאשתו, לו, שמתה ב-1944. הוא היה החבר האחרון בממשל קולידג' שמת.
בנוסף, חי יותר מיורשו, פרנקלין דלאנו רוזוולט, ומאשתו, אלינור רוזוולט, שמתו ב-1945 וב-1962, בהתאמה.
החל ממותו של קולידג' ב-5 בינואר 1933, ועד לכניסתו של רוזוולט לתפקיד ב-4 במרץ, היה הובר נשיא ללא נשיאים לשעבר שהיו בחיים.
לאחר עזיבתו, היה הנשיא לשעבר החי היחידי, במשך תשע-עשרה שנים, עד לעזיבתו של הארי טרומן את התפקיד ב-1953.
בזמן מותו, הצליח לשפר את תדמיתו.
מקום לידתו באיווה וביתו באורגון הפכו לאתרי מורשת לאומיים עוד בחייו.
מחנה הדיג שלו בווירג'יניה, אותו תרם לממשלה ב-1933, הוא אתר מורשת גם כן.
הובר ואשתו קבורים בספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם הרברט הובר באיווה.
נערכה לו הלוויה ממלכתית, האחרונה בשנה ההיא, לאחר מותם של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי והגנרל דאגלס מקארתור.
ב-1912 פרסם הובר תרגום אנגלי מלטינית לספר עתיק על מינרלים, יחד עם אשתו.
הובר כתב ספר ארוך עם ביקורת על מדיניותו של רוזוולט החל מ-1944. הוא השלים אותה כשהיה בן תשעים, אולם היא לא פורסמה עד עריכתה.
הוא האמין שהכוחות הדמוקרטיים המערביים היו צריכים לתת לגרמניה הנאצית ולרוסיה הסובייטית להחליש אחת את השנייה, ולהתנגד להבטחה הבריטית להעניק לפולין עצמאות.
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם הרברט הובר נמצאים באיווה, לצד ביתו.
הספרייה היא אחת משלוש-עשרה ספריות נשיאותיות.
הבית שבו גר עם לו ב-1919, הוא המעון הרשמי של נשיא אוניברסיטת סטנפורד.
בנוסף, נמצא בסטנפורד מכון הובר.
מקום המפלט של הובר, מחנה הדיג בווירג'יניה, פתוח לציבור.
סכר הובר נקרא על שמו, וכך גם בתי ספר יסודיים, חטיבות ביניים ותיכונים רבים בארצות הברית.
ב-10 בדצמבר 2008, חשפו נינתו של הובר, מרגרט, ונשיא הסנאט של פוארטו ריקו, פסל ברונזה בגודל טבעי של הובר בבירת פוארטו ריקו (סן חואן).
הפסל הוא אחד משבעה שמכבד את הנשיאים שביקרו בפוארטו ריקו במהלך כהונתם.
בשיר הפתיחה של הסדרה "הכל נשאר במשפחה", מזכיר ארצ'י בנקר את שמו של הובר.
בלנובן שבבלגיה, ישנו כיכר על שמו של הובר, כהוקרה על פעולותיו למען בלגיה במלחמת העולם הראשונה.
בוורשה יש כיכר על שמו של הובר.
במערב אוסטרליה, ביתו של הובר הפך לאתר היסטורי.
האסטרואיד 932 Hooveria שהתגלה על ידי יוהאן פאליזה, נקרא על שמו ב-1922, כהוקרה על הסיוע שנתן לאוסטריה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שסיים את כהונתו כנשיא, האסטרואיד 1363 Herberta שהתגלה על ידי ג'וזף דלפורטה נקרא גם על שמו בזמן ביקורו בבלגיה ב-1938. הובר היה אחראי על ועדת הסיוע לבלגיה.
הרברט ספנסר , סוציולוג ופילוסוף בריטי, שעסק בפוליטיקה תאורטית-חברתית.
ספנסר פיתח רעיונות בדבר אבולוציה חברתית ותרבותית, והשפיע על יצירת רעיון הדרוויניזם החברתי, אף שהוא עצמו מעולם לא השתמש במונח זה.
ספנסר נולד בעיר דרבי שבאנגליה, בן לאב מורה.
בצעירותו למד מדעים מדויקים – פיזיקה וכימיה, וכבר בגיל 16 החל לעבוד בתכנון רכבות.
במקביל החל ספנסר לעסוק בכתיבה, ופרסם את רעיונותיו הפוליטיים בעיתונים שונים.
בפרסומיו הראשונים, ביטא את שאיפתו לשינוי הסדר החברתי הקיים.
הוא היה ליברל, תמך בקפיטליזם לֵסֵה-פֵר, הרחבת זכות ההצבעה, והפרדה מלאה בין הכנסייה למדינה.
בשנת 1848 מונה לעורך משנה של העיתון הבריטי הנודע "האקונומיסט", ובמסגרת זו הרבה להביע את דעותיו.
בשנת 1902, היה ספנסר מועמד לקבלת פרס נובל לספרות.
ספנסר כתב מספר ספרי הגות פוליטית המדברים על האלמנטים החברתיים והביולוגיים בחברה.
ניתן לראות דמיון בין רעיונותיו אלה לרעיונותיו של דרווין, בן דורו, כפי שבוטאו מספר שנים מאוחר יותר בספרו הידוע "מוצא המינים".
בעוד התאוריה של דרווין התרכזה במישור הביולוגי, ספנסר הרחיב את רעיון הברירה הטבעית גם להתפתחות העולם הפיזי, התודעה האנושית וכן לאלמנטים חברתיים ופוליטיים.
ספנסר טבע את המונח "הישרדותם של המתאימים ביותר" או "הישרדות הכשירים ביותר" לאחר קריאה על אודות רעיון "הברירה הטבעית" בחיבורו של דרווין.
מושג זה מתורגם לעיתים רבות באורח מוטעה כמבטא את תפישת "החזק שורד".
דרווין, שהושפע מספרו של ספנסר, הכניס ביטוי זה לגרסה מאוחרת יותר של ספרו.
למרות הדמיון, שיטתו של ספנסר דומה יותר ל-לאמארקיזם, תורה אבולוציונית שונה, המדברת על התפתחות מתמדת של האורגניזמים לכיוון ההתאמה לסביבה והשלמות, בעוד אצל דרווין התפתחות השינויים אצל הפרט היא מקרית.
לפי ספנסר החברה היא אוסף של פרטים.
הדבר שמאגד אותם הוא העובדה שכל החלקים מתאפיינים בכך שהיחסים בינם לבין עצמם הם קבועים.
כל החלקים של החברה תלויים זה בזה.
החברה מטבעה איננה שוויונית אלא דיפרנציאלית: תמיד חלק מהאנשים יהיו בעלי השפעה חזקה יותר מחלק אחר.
כל חברה זקוקה לאנשים שיהיו המובילים – למשל הוגי הדעות והפוליטיקאים ומולם תמיד יהיה צורך בחלקים בחברה שתפקידם יהיה פונקציונלי ולא מהותי.
ספנסר טען שגם ברמה של עמים וחברות בסופו של דבר הכשירים והמתאימים ביותר שורדים: עובדה שהחברות שהתאימו את עצמן גאוגרפית לנסיבות המשתנות הן אלה שהתפתחו ושרדו לאורך זמן.
עם זאת, תפיסתו איננה קובעת כי ישנם עמים נעלים יותר מבחינה טבעית, אלא שישנם עמים שבזמן נתון מפותחים יותר בשל הסתגלותם הטובה יותר לתנאי הסביבה.
על פי ספנסר התהליך האבולוציוני ממשיך ללא הפסק ויסתיים רק כאשר ייווצר 'האדם המושלם' אשר יחיה ב'חברה המושלמת'.
דעותיו של ספנסר השפיעו על הוגים ומדענים שונים במאה ה-19 באירופה שפיתחו תאוריות של דרוויניזם חברתי.
חלקן נשענו על חלוקה גזענית, כדוגמת תורת הגזע, המפרידה בין גזעים "עליונים" לבין גזעים "נחותים" שסופם להיכחד.
גרסתו של ספנסר לאתיקה הדרוויניסטית רווחה בקרב תאורטיקנים חברתיים רבים במשך מספר עשורים לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, אך בהמשך דעכה.
אירווינג קריסטול ראה בהתייחסות הרצינית לגרסתו הפופולרית של ספנסר כאחת מהפרשות הביזאריות והעגומות בהיסטוריה של האינטלקטואליות האמריקאית.
רעיונותיו של ספנסר איבדו פופולריות במרוצת השנים, וכיום רק קורסים אקדמיים מעטים מקדישים לו יותר מאזכור קצר.
ספנסר דגל בעולם שבו נהוגה תחרות בלתי מרוסנת, וסבר שהישרדותם של המתאימים ביותר היא ערובה להתקדמות בלתי פוסקת של החברה.
ניתן לגמול לאנשים הטובים ביותר והמתאימים ביותר רק כשנותנים לשוק החופשי לפעול ללא התערבות ממשלתית.
הנהגת תוכניות רווחה או תוכניות אחרות שמטרתן לחלק מחדש את העושר, ולהגדיל את חלקם של העניים, משיגות לדעתו את התוצאה ההפוכה: הן מרוממות את החלשים ואת פחותי הערך ומדרדרות את החברה.
רעיונות אלה הקנו לספנסר תמיכה של התעשיינים העשירים במאה ה-19. הם ראו בניתוח של ספנסר את הצידוק המדעי לתביעתם להסיר מעצמם כל מגבלה של אסדרה ממשלתית.
כך למשל, ג'ון רוקפלר, אחד מעשירי ארצות הברית ומקימה של אימפריה כלכלית עצומה שכללה את רוב תעשיית הנפט האמריקאית, נהג לצטט באוזני ילדים בבתי הספר של יום א' את "הבשורה החברתית" של ספנסר, שלפיה צמיחתם של תאגידי הענק בארצות הברית היא ההתגשמות של הציווי הטבעי של "הישרדות המתאימים ביותר".
שוויון מגדרי וזכות הצבעה לנשים
בשנים הראשונות של פעילותו, ספנסר היה מחויב לשוויון מלא בין המינים, ובפרט בעד זכות ההצבעה לכולם, כולל נשים.
בספרו סטאטיקה חברתית (Social Statics) משנת 1851, הוא הקדיש פרק שלם לזכויות נשים, בו הוא טען לשוויון אינטלקטואלי ומוסרי של נשים, ודרש הכרה בזכויותיהן.
הוא הכיר, בין היתר, בכך שגברים יהססו לוותר על מעמדם השליט, לא מסיבות של אמונה אלא מסיבות של כוח – גישה התואמת לפילוסופיות ותאוריות פמיניסטיות של סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, אך הראה שכל בסיס תאורטי לזכויות של גברים תקף גם לנשים, והוא סיכם:
ספנסר לא הסתפק בדרישה לשוויון על פי חוק, אלא גם ביקר בחריפות את "העריצות הביתית" שהשליטו גברים על נשותיהן במרחב המשפחתי.
בתקופה הוויקטוריאנית, מותר היה לגברים להכות את נשותיהם, מנהג שספנסר כינה "ברברי".
הוא כתב, "אנו האנגלים מסבים אל שולחנות התה שלנו, ומעבירים ביקורת על אופי לאומי, או מתפלספים על פיתוח מוסדות מתורבתים, ובשקט מניחים כמובן מאליו שאנו עצמנו מתורבתים", בעוד ש"אנו נותרים עיוורים לשאריות הברבריות" בהתייחסות לנשים.
ספנסר האמין שאהבה רומנטית אינה יכולה להתקיים במסגרת של כפייה, או ביחסים של עליונות-כפיפות, אלא רק בין שווים.
יתרה מכן, ספנסר סבר שהמוסדות הביתיים של אומה קשורים בקשר בל-יינתק למוסדות הפוליטיים שלה.
"עריצות במדינה קשורה בהכרח בעריצות במשפחה"; תרבות שבה גברים רודים בנשותיהם לא יכולה לשמש כבסיס לחברה חופשית.
מאוחר יותר, ספנסר שינה את דעתו, ואמר שיש לחתור לזכות הצבעה לנשים בתור "המטרה האולטימטיבית" אך לא המיידית.
היסטוריונים רבים ניתחו את השינוי הזה, ויש ביניהם הסוברים שספנסר סבל מ"פחד מנשים" או חווה אכזבות מהתייחסותן של נשים אליו בחייו האישיים.
כשג'ון סטיוארט מיל הזמין אותו להצטרף לאגודה למען זכות ההצבעה לנשים, הוא סירב.
(מיל השיב לו ששתי עריצויות נגדיות אינן יוצרות חירות).
הוא גם כתב באותה השנה, 1867, את ספרו עקרונות הביולוגיה (The Principles of Biology), שבו הוא כתב, בין היתר, שאצל המעמדות הגבוהים יש שיעור ילודה נמוך יותר ואף רמות עקרות גבוהות יותר מפני שהבנות זוכות להשכלה, משום ש"אצל נשים...
פוריות יכולה להיפגע בשל אימוץ יתר של המוח".
ישנם אחרים המצביעים על כך שגם במהדורה מאוחרת יותר, ומצומצמת יותר של ספרו, הוא כלל את הפרק על זכויות נשים.
אבל, שינה את תמיכתו בזכות ההצבעה לנשים, והמשיך להתנגד רק להתעמרות בנשים וליחסים בלתי שוויוניים.
הם טוענים שספנסר היה ספקן באופן כללי לגבי זכות ההצבעה לנשים במערכת שהיא ביסודה לא תקינה, וכתב ש"ממילא זכות הצבעה היא אמצעי למען מטרה" ולא המטרה עצמה.
המטרה, במקרה הזה היא "אבטחת החירות האישית המקסימלית", שהיא "החירות האמיתית, לעומת זכות ההצבעה שהיא חירות נומינלית".
ספנסר תמך בחוק הרפורמה של 1867, שהעניק זכות הצבעה למיליון וחצי גברים לערך, רובם בעלי מלאכה, אך מאוחר יותר תיאר את התמיכה שלו כתמיכה רגשית, המנוגדת לשכל הישר.
הרברט אלכסנדר סיימון (בשם מלא באנגלית: Herbert Alexander Simon; 15 ביוני 1916 – 9 בפברואר 2001) היה חוקר יהודי-אמריקאי בולט בתחומי הפסיכולוגיה, הכלכלה והניהול, מדעי המחשב ופילוסופיה של המדע.
שירת כחבר סגל אוניברסיטת קרנגי מלון משנת 1949. ב-1959 נבחר לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים; ב-1967 נבחר לחבר באקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), ב-1975 זכה בפרס טיורינג וב-1978 זכה בפרס נובל לכלכלה על מחקרו הייחודי בתחום הכלכלה ההתנהגותית ותהליך קבלת ההחלטות של גופים עסקיים.
ב-1986 זכה במדליה הלאומית למדעים בתחומי מדעי החברה וההתנהגות, וב-1993 בפרס מפעל חיים מטעם האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה.
סיימון נולד במילווקי שבוויסקונסין ב-1916. הוא קיבל תואר ראשון (1936) ותואר דוקטור (1942) מאוניברסיטת שיקגו בתחום מדע המדינה, תוך התמחות במינהל ציבורי.
תחום התמחות זה סלל את המשך מחקרו בתחום הציבורי והארגוני ושימש בסיס לתגליותיו בתחום קבלת ההחלטות הארגוני, בזכותן זכה בפרס נובל.
בספרו הידוע ביותר, "התנהגות אדמיניסטרטיבית" (1947), העמיד סיימון את קבלת ההחלטות כמהות המינהל הציבורי.
הספר אף נבחר בשנת 1989 לחיבור בעל ההשפעה הגדולה ביותר מעולם על תחום תורת המנהל הציבורי.
לדבריו, משום שבמגבלת הזמן הארגוני, עיבוד מידע מסוים כרוך בהכרח בוויתור על עיבוד מידע אחר, המשאב החסר ביותר לדבריו במנהל הציבורי איננו כסף, אלא זמן או "יכולת הקשב" של המנהלים.
סיימון טבע את המונחים "רציונליות מוגבלת" (Bounded Rationality) ו"סטיספיקציה" (Satisficing) או מודל השבעת הרצון.
במחקריו יצא כנגד המודל הרציונלי לקבלת החלטות, בטענה שההנחות המוקדמות שהוא מניח גורמות לכך שהוא איננו מציאותי ויכולת הניבוי שלו נמוכה מאוד.
לטענתו, גם אם מקבל ההחלטות מעוניין לקבל את ההחלטה הרציונלית ביותר, תמיד ישנם גורמים - כגון מגבלות ניהוליות, קוגניטיביות, סביבתיות, הטיות תפיסה וכן מגבלות של זמן או עלות - המונעים ממנו להשיג זאת בצורה מלאה.
בעיה נוספת היא הנטייה של בני האדם לשפוט מידע חדש על פי הדימויים הישנים שהם מכירים .
הוא טען כי גופים עסקיים ובני אדם פרטיים טועים לחשוב כי הם מבצעים תהליך קבלת החלטות רציונלי (כלומר מקסום תועלות או רווחים אל מול מינימום עלויות) כאשר למעשה הם "מסתפקים" באוסף מוגבל של ראיות, הנבחנות באופן חלקי בלבד.
תהליך זה נקרא סטיספיקציה או "השבעת רצון".
כלומר לפי שיטתו, החלטה העומדת ברף הרציונליות המוגבלת, היא לא זו בעלת התועלת המקסימלית, אלא זו העונה על דרישות מינימום התואמות את רמת השאיפה הנדרשת, בהתחשב במגבלות הטבעיות של זמן ועלות.
בנוסף למחקריו בנושאי תהליך קבלת ההחלטות, עסק סיימון עם עמיתים נוספים בתחום הבינה המלאכותית, בעיקר בפיתוח מודלים ותוכנות מחשב אשר התחקו אחר תהליכי קבלת ההחלטות האנושיים ואופטימיזציה ואף השתתף בסדנת דארטמות'.
כמו כן תבע סיימון את המונח כלכלת תשומת הלב.
הרברט ספנסר גסר היה פיזיולוג אמריקאי, זוכה פרס נובל.
מנהל מכון רוקפלר למחקר רפואי בין השנים 1935 – 1953. בשנת 1944 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על מחקריו בתחום האותות החשמליים העצביים, יחד עם יוסף ארלנגר.
גסר נולד בפלטסוויל, עיירה קטנה בוויסקונסין, להרמן וג'יין אליזבת'.
אביו, שהיגר לארצות הברית מחבל טירול, הסב מקצועו מרוקחות לרפואה ועבד כרופא כפר.
לאחר שסיים את לימודי התיכון בעיירת מולדתו הוא החל לימודיו באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
בניגוד לרצון אביו סירב ללמוד רפואה וסיים לימודי תואר ראשון כללי בשנת 1910. לאחר מכן המשיך ללימודי תואר שני.
בזמן לימודיו החליט להשתתף במספר קורסים בבית הספר לרפואה, ביניהם קורס מבוא לפיזיולוגיה אותו לימד פרופ' יוסף ארלנגר.
גסר הלך שבי בקסמי הנושא והמרצה.
הוא התקבל לעבודה באוניברסיטת ויסקונסין כעוזר מחקר בביוכימיה והשתכנע לפנות ללימודי רפואה.
את לימודי הרפואה סיים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בשנת 1915. תוך כדי לימודיו ביצע מחקר בתחום קרישת הדם.
הוא שב לאוניברסיטת ויסקונסין והחל להורות פרמקולוגיה.
בשנת 1917 הזמין אותו מורהו, יוסף ארלנגר, לקבל משרת הוראה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, התגייסו גם גסר וארלנגר למאמץ המלחמתי וערכו מחקר על פגיעות הלם.
בשנת 1918 החל מחקרו על רישום פעילות עצבית.
בעזרת מגבר מיוחד וגלוונומטר ניסה לנטר אותות חשמליים עצביים.
בשנת 1920 הצטרף ארלנגר למאמצי המחקר של גסר לתיעוד אותות עצביים.
בשנת 1921 התמנה גסר לראש המחלקה לפרמקולוגיה באוניברסיטת וושינגטון אף על פי שעיקר עניינו במחקר היה בתחום הפיזיולוגיה.
בשנת 1924 פרסם יחד עם ארלנגר לראשונה תוצאות ממחקריהם על אופי האותות החשמליים העצביים.
בשנת 1931 עבר גסר לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קורנל בניו יורק.
בשנת 1934 נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
בשנת 1935 החל גסר לנהל את מכון רוקפלר למחקר רפואי והפך אותו לאחד ממרכזי המחקר המובילים בתחום הנוירופיזיולוגיה.
בשנת 1936 פרסם יחד עם ארלנגר אסופת הרצאות בנושא "האותות החשמליים של פעילות עצבית".
החל משנת 1941 מיעט גסר לעסוק במחקר והתמקד בניהול המכון שבראשו עמד.
בשנת 1944 הוכרז כחתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה יחד עם מורהו ועמיתו למחקר יוסף ארלנגר על מחקריהם בתחום הפעילות העצבית.
המברק מסטוקהולם המבשר על זכייתו בפרס הגיע אליו בעיצומה של ישיבה.
על תחושותיו באותו רגע כתב בזיכרונותיו (בגוף שלישי): "התגובה המיידית הייתה חוסר אמון ולא התעלות נפש.
הפיזיולוגיה של סיבי העצב נעשתה כה זרה לחשיבתו, עד שבסיום הישיבה הוא פרש לחדרו כדי לחדש את המגע עם הידע בתחום על ידי קריאת מאמריו שלו." Experimental Neurology, 10 (Suppl.
1, 1964):1-38 הפרס הוענק לו ולארלנגר בדצמבר 1945 בניו יורק וזאת עקב המלחמה שהשתוללה באירופה.
בשנת 1953 הוא פרש לגמלאות אולם לא נטש את מחקריו במעבדה.
הוא המשיך לחקור עד לשנת 1961 אז סבל מאירוע מוחי.
מאז ועד מותו ב-11 במאי 1963, שהה בבית חולים בניו יורק.
גסר נבחר בשנת 1946 לחבר (שאינו בריטי) בחברה המלכותית של לונדון ולחבר באקדמיה השוודית המלכותית למדעים.
הוא היה חבר גם באקדמיה למדעים של פינלנד, באקדמיה המלכותית לרפואה של בלגיה, זאת בין שלל התארים והעיטורים שקיבל במהלך חייו.
הרברט סטנלי מוריסון, הברון מוריסון מלמבת' היה פוליטיקאי בריטי, איש מפלגת הלייבור הבריטית ששימש כשר במספר ממשלות בבריטניה, ואף שימש כסגן ראש ממשלת בריטניה בתקופת כהונתו של קלמנט אטלי כראש הממשלה.
בתולדות הציונות ידוע מוריסון בשל תוכנית מוריסון גריידי, לפתרון בעיית ארץ ישראל, שהוצגה בסוף יולי 1946.
מוריסון נולד בלמבת', פרבר של לונדון באיסט אנד.
כתינוק איבד את הראייה בעינו האחת בשל זיהום.
בשל תנאי החיים של משפחתו, הפסיק מוריסון את לימודיו בגיל 14 והפך לנער שליח.
בגיל מוקדם פיתח דעות שמאליות רדיקליות, ואף היה סרבן מצפוני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לבסוף הצטרף אל מפלגת הלייבור הבריטית.
ב-1919 נבחר למועצת המחוז המטרופוליטני של האקני, פרבר של לונדון.
הוא נבחר לראש עיריית המחוז ב-1920, וכיהן בתפקיד עד שנת 1921. ב-1922 נבחר למועצת מחוז לונדון, ובשנת 1923 נבחר אל הפרלמנט הבריטי מטעם מחוז דרום האקני.
לאחר נפילת ממשלת הלייבור הראשונה של רמזי מקדונלד ותבוסת הלייבור בבחירות בשנת 1923 איבד את מושבו.
בשנת 1928, בהיותו מזכיר מפלגת הלייבור בלונדון, נבחר לנשיא המפלגה.
מוריסון שב לפרלמנט לאחר ניצחון הלייבור בשנת 1929 ומונה על ידי מקדונלד לשר התעבורה.
כרבים אחרים במפלגה חש מוריסון מרומה ונבגד כאשר הקים מקדונלד את "הממשלה הלאומית" בשנת 1931. תבוסת הלייבור בבחירות בשנת 1931 הביאה לכך ששב ואיבד את מושבו בפרלמנט.
מוריסון המשיך בפעילותו במועצת מחוז לונדון, וב-1934 זכתה מפלגת הלייבור בבחירות למועצת המחוז, ומוריסון היה למנהיג המועצה.
תפקיד זה העניק לו את השליטה בכל שירותי השלטון המקומי בלונדון.
בתקופה זו פעל לאיחוד שירותי התחבורה הציבורית בלונדון, האוטובוס, החשמלית והרכבת התחתית, וליצירת מועצת תחבורת הנוסעים של לונדון.
כן פעל ליצור "חגורה ירוקה" מסביב לעיר על מנת לשלוט בהתפתחותה האורבנית, ולחידוש גשר ווטרלו.
בתקופה זו פעל ליצירת פתרונות דיור זולים למעמד הפועלים, והוא מצוטט כמי שאומר שהוא "יגרש את השמרנים אל מחוץ ללונדון בבנייה".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוענקו לו סמכויות נרחבות לצורך ההגנה על תושבי לונדון.
ב-1935 שב מוריסון ונבחר לפרלמנט, והתמודד אל מול קלמנט אטלי בבחירות להנהגת המפלגה, והפסיד.
כאשר נכנסה המפלגה, בשנת 1940, לקואליציית המלחמה של וינסטון צ'רצ'יל מונה מוריסון בתחילה לשר האספקה עם דגש על הייצור המלחמתי, אך באוקטובר 1940 מונה לשר לביטחון פנים, שהיה אחראי על המקלטים.
ניסיונו מתקופתו במועצת העיר לונדון שימש אותו היטב.
כאחראי על ההגנה האזרחית בתקופת הבליץ, יזם יצירת מקלטים מודולריים שכונו "מקלטי מוריסון".
היו אלו מעין כלובי פלדה, שהגיעו בערכות להרכבה עצמית, ושימשו בבתים רבים בלונדון בהם לא היה קיים מקלט תת-קרקעי.
בשעות היום יכולים היו מקלטי מוריסון לשמש כשולחן, ובלילה ישנה המשפחה מתחתיהם.
מאות אלפים מאלו הופצו ברחבי בריטניה.
המקלט היה חסר ערך במקרים של פגיעה ישירה, אך הועיל מאוד כנגד נזקי הדף למיניהם.
מסקר שנערך בבתים מופצצים בבריטניה נמצא כי כ-120 מתוך 136 האנשים בבתים שנפגעו, והשתמשו במקלט מוריסון, יצאו ללא פגע.
בנוסף, מוריסון היה אחראי על מדיניות הקיצוב והמאבק בשוק השחור.
בספטמבר 1942 צורף לקבינט המלחמה.
ביוני 1943 התמודד מוריסון מול ארתור גרינווד למשרת "גזבר מפלגת הלייבור" המשמשת כקרש קפיצה לתפקיד יושב ראש המפלגה, והפסיד.
לאחר סיום המלחמה באירופה, סייע מוריסון בעיצוב מצע המפלגה שכונה "הבה נתמודד עם העתיד".
הוא היה האחראי על ארגון מסע הבחירות בשנת 1945 ונעזר במאייר פיליפ זק, שעמו הסתכסך בעבר כאשר זק מתח ביקורת בקריקטורה על תפקודו כשר האספקה.
כישרונו הארגוני של מוריסון, וכישרונו התעמולתי של זק נחשבים בין הגורמים שסייעו לניצחון הלייבור.
לאחר הניצחון מונה מוריסון לסגן ראש ממשלת בריטניה ו"מנהיג בית הנבחרים", השר האחראי על הקשר בין הקבינט ובין הפרלמנט.
בין מפעליו של מוריסון בתפקידו כסגן ראש ממשלת בריטניה בולטת יזמת פסטיבל בריטניה שנערך בשנת 1951 ונועד לעודד את הציבור הבריטי, וליצור תחושה של שיקום המדינה.
אחת ממטרות הפסטיבל הייתה להראות את השיקום המתוכנן של הערים ההרוסות של בריטניה בעקבות המלחמה.
לאחר התפטרותו של ארנסט בווין מתפקיד שר החוץ, במרץ 1951, קיבל מוריסון את התפקיד, אך לא הרגיש בו בנוח.
הוא נקט עמדה קיצונית כנגד משטרו של מוחמד מוצאדק באיראן.
בתקופת כהונתו כשר החוץ התפוצצה פרשת המרגלים גאי ברג'ס ודונלד מקלין שפעלו במסגרת שירות החוץ הבריטי.
תקופת כהונתו הייתה קצרה, ונפסקה לאחר כישלון הלייבור בבחירות בשנת 1951.
על אף שמאז שנות השלושים נחשב מוריסון ליורשו הטבעי של קלמנט אטלי מעולם לא זכה לאמונו ולאהדתו.
אטלי נותר מנהיג המפלגה עד לשנת 1955. לאחר כישלון הלייבור בבחירות בשנה זו פרש אטלי, אך מוריסון, שהיה בן 67, נתפס כזקן מכדי להנהיג את המפלגה, שנראתה כזקוקה למנהיגות צעירה.
הוא התמודד על המנהיגות כנגד יו גייטסקל וכשל.
בשנת 1959 פרש מוריסון מבית הנבחרים וניתן לו התואר לורד לימי חייו, הברון מוריסון מלמבת'.
לאחר מכן פעל במסגרת המועצה הבריטית לצנזורה על הקולנוע.
הוא מת בשנת 1965. מוריסון הוא סבו של פיטר מנדלסון, חבר מרכזי בממשלות הלייבור של טוני בלייר וגורדון בראון בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.
בשנת 1929 התבטא בחיוב כלפי הרעיון הציוני והקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
באוגוסט 1935 ביקר בארץ ישראל, התפעל מהמפעל הציוני ומהקיבוצים ופרסם מרשמיו בדיילי הרלד.
באפריל 1936 היה אורח כבוד באירוע של המגבית הארצישראלית המאוחדת בארצות הברית.
ביוני 1936 הוא שאל בפרלמנט מדוע הממשלה אינה נוקטת יד קשה יותר למיגור המרד הערבי הגדול.
בינואר 1938 בעקבות ההודעה על הקמת ועדת וודהד, הוא יצא נגד הוועדה וקרא להתרת עלייה מוגברת לארץ ישראל.
בשנת 1939 דיבר כנגד הספר הלבן, והגזרות כנגד העלייה ורכישת הקרקעות.
התוכנית נדחתה הן על ידי היישוב היהודי, הן על ידי הערבים, ובסופו של דבר גם על ידי האמריקנים.
הרברט הנרי אסקווית' (Herbert Henry Asquith; 12 בספטמבר 1852 – 15 בפברואר 1928) היה מדינאי בריטי שכיהן כראש ממשלת בריטניה מטעם המפלגה הליברלית בין השנים 1908 עד 1916. עד לכהונתה של מרגרט תאצ'ר היה אסקווית' ראש הממשלה שכיהן בתקופת הכהונה הרצופה הארוכה ביותר בבריטניה במאה ה-20.
אסקווית' הוביל את המפלגה הליברלית בשורה של רפורמות במדיניות הפנים, כולל הנהגתו של ביטוח סוציאלי והחלשת כוחו של בית הלורדים.
הוא הנהיג את הממלכה במלחמת העולם הראשונה, אך שורה של משברים צבאיים ופוליטיים גרמה להחלפתו בסוף שנת 1916 על ידי דייוויד לויד ג'ורג'.
נפילת ממשלותיהם של השניים גרמה לירידת כוחה המשמעותי של המפלגה הליברלית.
טרם כהונתו כראש ממשלה שימש אסקווית' כשר הפנים וכשר האוצר.
הוא היה ידוע בכינוי "H.
Asquith" עד אשר ב-1925 הוענק לו תואר אצולה והוא היה ידוע בתואר רוזן אוקספורד ואסקווית' (Earl of Oxford and Asquith).
הישגיו של אסקווית' בעיתות שלום עמדו בצל הכישלונות שלו בתקופת המלחמה.
היסטוריונים רבים מתארים אותו כראש ממשלה הססן, שאינו מסוגל להצטייר כלפי הציבור כדמות אקטיבית ודומיננטית.
אחרים מדגישים את יכולת הניהול הגבוהה שלו וטוענים שרפורמות פופולריות רבות שמיוחסות ללויד ג'ורג', "האיש שניצח את המלחמה", הונהגו למעשה על בסיס יוזמותיו של אסקווית'.
הדעה הרווחת בקרב ההיסטוריונים היא שהיו שני אסקווית': אסקווית' הפייסני שהיה מנהיג מוצלח בתקופת השלום ואסקווית' ההססני ובסופו של דבר המותש, שהוביל מדיניות של בלבול והססנות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-1915 מינה את ועדת בנסן.
בנו, הרברט אסקווית', היה משורר וסופר, מהבולטים במשוררי אנגליה ששיריהם הושפעו משירותם במלחמת העולם הראשונה.
הרברט הנרי אסקווית' נולד במורלי (Morley) שבמערב יורקשייר כבנם של ג'וזף דיקסון אסקווית' ושל אשתו אמילי ווילאנס.
משפחת אסקווית' הייתה משפחה מהמעמד הבינוני.
ג'וזף אסקווית' היה סוחר בצמר ובבעלותו היה מפעל לעיבוד צמר.
הרברט היה בן שבע כאשר מת אביו.
אמילי וילדיה עברו להתגורר בבית בסמוך למקום מגוריו של אביה שעסק אף הוא בענף הצמר.
הרברט למד שם בבית ספר ומאוחר יותר נשלח לפנימייה כנסייתית ליד העיר לידס.
ב-1863 נשלח הרברט לגור עם דודו בלונדון, שם הוא החל ללמוד בבית הספר התיכון של לונדון בניהולו של אדווין אבוט אבוט.
ב-1870 זכה אסקווית' במלגה ללימודים קלאסיים בבייליול קולג' שבאוקספורד וב-1874 הוא קיבל מלגה נוספת.
למרות חוסר הפופולריות של הליברלים בתקופה זו של ממשלתו הראשונה של ויליאם גלאדסטון, נעשה אסקווית' נשיא מועדון הוויכוחים של אוקספורד בשנת לימודיו הרביעית.
באותה שנה הוא סיים את לימודיו.
במקביל הוא החל ללימוד משפטים בלינקולנס אין.
לאחר סיום לימודי המשפטים ב-1876 הוא החל לעסוק במקצועו ובשנות השמונים הוא זכה להצלחה מרובה.
בתקופה זו הוא הכיר את ריצ'רד האלדן (Richard Haldane), שאותו מינה בשנת 1912 לתפקיד הלורד צ'נסלור.
ב-1877 נשא אסקווית' לאישה את הלן קלסאל מלאנד (Helen Kelsall Melland), בתו של רופא ממנצ'סטר.
לזוג נולדו ארבעה בנים ובת אחת עד למותה של הלן מטיפואיד ב-1891. ב-1894 נישא אסקווית' בשנית למרגוט טננט (Tennant), בתו של סיר צ'ארלס טננט, ונולדו להם בן ובת.
ארבעת בניו מהלן מלאנד נלחמו במלחמת העולם הראשונה, שבה כיהן כראש ממשלה.
לאסקווית' יצא שם של מטריד מינית.
בין הנשים שהעידו על כך היו קלמנטיין צ'רצ'יל, אשתו של וינסטון צ'רצ'יל ואשת החברה ליידי אוטולין מורל (Ottoline Morrell).
ב-1912 הוא התאהב בוניטיה סטנלי (Venetia Stanley) ויחסו האובססיבי כלפיה המשיך עד לאחר 1915, כאשר היא נישאה לאדווין מונטגיו, חבר בממשלתו.
קובץ ממכתביו של אסקווית' לסטנלי, שחלקם נכתב במהלך ישיבות הממשלה וכלל פירוט של עניינים פוליטיים, התפרסם, אך לא ידוע אם היחסים ביניהם נשאו אופי מיני.
מספר המכתבים הגיע ל-560 וכמה מחברי הממשלה היו מוטרדים מהאופן הכפייתי של יחסיו איתה.
וינסטון צ'רצ'יל, אז שר הימייה, ראה במכתבים סיכון ביטחוני.
לאחר שוניטיה סטנלי דחתה את חיזוריו, הוא החל במערכת יחסים עם אחותה הגדולה, סילביה, שנמשכה כמה שנים.
אסקווית' נבחר לפרלמנט ב-1886 כנציג המפלגה הליברלית מטעם מחוז הבחירה של מזרח פיף (East Fife) שבסקוטלנד.
הוא מעולם לא שירת בתפקיד של שר זוטר והתפקיד הממשלתי הראשון שלו היה שר הפנים בממשלתו הרביעית של גלאדסטון ב-1892. הוא המשיך להחזיק בתפקיד זה גם לאחר 1894, כאשר לורד רוזברי מונה להיות ראש הממשלה.
בבחירות של 1895 איבדו הליברלים את כוחם וישבו במשך עשר שנים על ספסלי האופוזיציה.
ב-1898 דחה אסקווית' הצעה לכהן כמנהיג המפלגה הליברלית, אז מפלגה מפולגת ולא פופולרית, והעדיף לנצל את הזמן לצבור הון בעבודה כעורך דין.
במהלך התקופה בה היה אסקווית' סגנו של מנהיג המפלגה, הנרי קמפבל-באנרמן, היה זה האחרון מבקש את נוכחותו של אסקווית' בדיוני הפרלמנט על ידו באומרו: "קיראו לפטיש הגדול" ("Send for the sledge-hammer"), בהתייחסו לשליטתו של אסקווית' בעובדות וליכולת הנאום הטובה שלו.
לאחר נפילת ממשלתו השמרנית של ארתור ג'יימס בלפור בדצמבר 1905, אסקווית' ובעלי בריתו ריצ'רד האלדן ואדוארד גריי הסכימו לשבת בממשלה תחת קמפבל-באנרמן רק בתנאי שהוא יקבל תואר אצולה ויעבור לשבת בבית הלורדים, וכך ייוותר אסקווית' מנהיג המפלגה בבית הנבחרים.
הצעד הזה נחל כישלון, ולבסוף הסכים אסקווית' לכהן כשר האוצר, גריי כיהן כשר החוץ והאלדן כשר המלחמה בממשלתו של קמפבל-באנרמן.
המפלגה זכתה בניצחון סוחף בבחירות של 1906.
אסקווית' הפגין את תמיכתו הנאמנה בסחר חופשי בהיותו שר האוצר.
הוא גם הציע את הרפורמות הליברליות הראשונות, כולל מתן גמלאות מעל גיל 70, מתוך מטרה להפחית את ממדי העוני בקרב שכבת האזרחים הוותיקים.
רפורמה זו, אף בהיותה משמעותית, לא הטביעה את חותמה כמו זו שהנהיג יורשו של אסקווית' בתפקיד שר האוצר, דייוויד לויד ג'ורג'.
בתקופת כהונתו של אסקווית' בתפקיד היה עדיין לבית הלורדים זכות וטו על יוזמות חקיקה.
קמפבל-באנרמן התפטר ב-3 באפריל 1908 עקב בריאותו הרופפת ומת 19 ימים לאחר מכן ואסקווית' ירש אותו בתפקיד ראש הממשלה.
המלך אדוארד השביעי נפש אז בביאריץ שבצרפת וסירב לשוב ללונדון על רקע בריאותו.
אסקווית' נאלץ לנסוע לביאריץ כדי לקבל באופן רשמי את המינוי, ראש הממשלה היחידי של בריטניה שקיבל את המינוי על אדמת ניכר (ב-2022 קיבלה אליזבת טראס את המינוי בבית הנופש של המלכה בטירת בלמורל שבסקוטלנד, מסיבות רפואיות דומות).
ממשלתו של אסקווית' הייתה מעורבת במרוץ חימוש ימי יקר עם האימפריה הגרמנית ובתוכנית רווחה חברתית נרחבת בהובלת דייוויד לויד ג'ורג', שר האוצר ובשלב זה גם בהובלת וינסטון צ'רצ'יל, שכשר המסחר נקט בצעדים לשיפור תנאי העבודה בבתי החרושת.
תוכנית הרווחה החברתית הייתה שנויה במחלוקת וממשלתו של אסקווית' נתקלה בהתנגדותה של המפלגה השמרנית.
כמו שאירע בתקופת כהונתן של הממשלות הליברליות בשנים 1892–1895, כמה חוקים נפלו עקב הצבעת הנגד של בית הלורדים שהיה בשליטת המפלגה השמרנית.
בית הלורדים אישר את החוק ליישוב סכסוכי עבודה, את החוק לפיצוי עובדים ואת חוק עבודת שמונה השעות, אך דחה את חוק החינוך של 1906 ואת החוק הרישוי של 1908.
הדברים הגיעו לשיאם ב-1909, כאשר באופן מכוון הגיש לויד ג'ורג' את מה שנקרא "התקציב של העם" (People's Budget), אחד השנויים ביותר במחלוקת בהיסטוריה של בריטניה.
התקציב העלה באופן שיטתי את המיסוי על העשירים, במיוחד בעלי הקרקעות, כדי לממן את תוכנית הרווחה החברתית ואת בנייתן של ספינות קרב חדשות.
רבים מחברי המפלגה השמרנית העדיפו את הטלתם של מכסי יבוא, כדי לעודד את התעשייה הבריטית ואת הסחר עם מושבות האימפריה.
השמרנים, שבאופן מסורתי ייצגו את בעלי הרכוש, ומתוך תקווה לכפות בחירות על ידי דחיית התקציב, תכננו לנצל את הרוב שלהם בבית הלורדים להפיל את חוק התקציב.
בית הלורדים לא התערב בדרך כלל בחוקים כלכליים והתנגדותם יצרה משבר חוקתי.
אסקווית' נאלץ להתנצל בפני יועצו של המלך על נאום שנשא צ'רצ'יל שקרא לפיזור הממשלה וגער בצ'רצ'יל בישיבת הקבינט באומרו לו להתרחק מעניינים הקשורים ל"פוליטיקה גבוהה".
בשלב זה לא היו צפויות להתקיים בחירות עד לשנת 1914 והיה צורך בהסכמתו של המלך לפיזור מוקדם של הפרלמנט.
התקיימו פגישות מחאה רבות נגד התקציב, רבות מהן אורגנו על ידי בני משפחת המלוכה.
פוליטיקאים ליברלים רבים תקפו את האצולה, כולל לויד ג'ורג' עצמו שאמר ש"עלות אחזקתו של דוכס אחד שווה לעלותן של שתי ספינות מלחמה".
חוק התקציב אושר על ידי בית הנבחרים ב-5 בנובמבר 1909 אך ב-30 בנובמבר דחה אותו בית הלורדים והמדינה אולצה ללכת לבחירות כלליות בינואר 1910. הסוגיה העיקרית בבחירות הייתה הקריאה לבטל את זכות הווטו של בית הלורדים.
פתרון רדיקלי אפשרי היה האיום לגרום למלך להעניק תוארי אצולה לאישים בעלי נטייה ליבראלית ש"יציפו" את בית הלורדים ויעקפו את זכות הווטו של הבית.
במהלך מסע הבחירות דיבר לויד ג'ורג' על "ערבויות" ואסקווית' דיבר על "אמצעי הגנה" שיהיו נחוצים לפני הקמתה של ממשלה ליברלית, אך המלך הודיע לו שלא עולה בדעתו אפילו לחשוב על הענקת תארים נוספים אלא רק לאחר סיום מערכת הבחירות.
חלק משרי הקבינט הציעו שהזכות להעניק תוארי אצולה תהיה בידיו של ראש הממשלה.
בלפור סירב להיגרר לשאלה אם הוא מוכן להקים ממשלה שמרנית, אך הוא יעץ למלך להבטיח שהוא יעניק תוארי אצולה עד לנקודה בה הוא יראה כי בשלים התנאים לשינוי חוקתי.
הבחירות הסתיימו באיזון כמעט מוחלט בין המפלגות, כאשר הליברלים הובילו ביתרון של שני מושבים על פני השמרנים, אך חסר להם רוב בפרלמנט.
הליברלים הקימו ממשלת מיעוט שהייתה תלויה בתמיכתה של המפלגה הלאומית האירית, שחבריה היו אלה שהפעילו את הלחץ לבטל את זכות הווטו של הלורדים מתוך מטרה למנוע את האפשרות שזכות זו תסכל את הנהגתו של שלטון הבית.
הם איימו להצביע נגד התקציב, דגלו ברפורמת מחירים והתנגדו להגדלת המיסוי על הוויסקי, אך ניסיון של לויד ג'ורג' לזכות בתמיכתם על ידי ביטולו של מיסוי זה, נחל כישלון.
בעימות זה ביקש אסקווית' את תמיכתם של חברי הפרלמנט האירים שיגבו אותו בבקשתו מהמלך לפרוץ את המבוי הסתום עוד באותה תקופת כהונה של הפרלמנט על ידי הענקת תוארי אצולה לאישים שיתמכו במאמץ לאישור החוק, בניגוד להתניה קודמת של המלך שצעד כזה לא יבוצע לפני שיתקיימו בחירות נוספות.
לעומת זאת התקציב אושר על ידי שני בתי הפרלמנט, אך הוויכוח על חוק הפרלמנט עדיין המשיך.
המלך, שכבר באפריל הבין מחוות דעתם של בלפור ושל הארכיבישוף מקנטרברי שלליברלים אין בסיס אלקטורלי מספיק כדי לדרוש את הענקתם של תוארי אצולה נוספים, סלד מההצעה בכללותה וטען שהממשלה נמצאת בידיהם של האירים.
לורד קרו, ממנהיגי הליברלים בבית הלורדים, הודיע פומבית כי רצונה של הממשלה ליצור תוארי אצולה חדשים, תטופל באופן המקובל כ"עצה מיניסטריאלית" שלה חייב המלך לציית, אף על פי שהיו שטענו שבמצבים קיצוניים בסמכות המלך לפטר את הממשלה במקום לשמוע לעצת שריה.
אדוארד השביעי מת ב-6 במאי 1910. היו שהאשימו את אסקווית' כי הוא "הרג את המלך" עקב הלחצים שהפעיל עליו.
המלך החדש, ג'ורג' החמישי, לא הסכים שצעדו הראשון כמלך יהיה צעד כה דרסטי כנגד האצולה ואסקווית' היה צריך לגייס את כל כושר השכנוע שלו כדי לגרום למלך להבטיח שהוא ישתף איתו פעולה.
בסופו של דבר נתן לו המלך את הבטחתו עוד לפני הבחירות שהתקיימו בדצמבר 1910, אך אסקווית' לא נתן פומבי להבטחה זו.
בבחירות אלה נחלו הליברלים ניצחון נוסף, אף על פי שהרוב שלהם בפרלמנט נסמך על חברי פרלמנט אירים.
עם זאת, אסקווית' היה מסוגל לרסן את כוחו של בית הלורדים באמצעות חקיקתו של חוק הפרלמנט (Parliament Act 1911).
על פי החוק יכלו הלורדים להשהות את אישורו של חוק שאושר על ידי בית הנבחרים ללא יותר משנתיים, אך להוציא יוצאים מהכלל, הם לא יכלו לדחות על הסף חוקים כאלה.
ניצחונו זה של אסקווית' סימן את סוף העידן בו היה לבית הלורדים השפעה מרכזית על הפוליטיקה הבריטית.
אף על פי שאסקווית' עצמו היה מחברי האגף הימני של המפלגה הליברלית, הוא המשיך לשתף פעולה עם לויד ג'ורג' במיסודה של מערכת הבטחת הכנסה למובטלים ובהנחת הבסיס למדינת הרווחה הבריטית.
אף על פי שרוב חברי הפרלמנט של המפלגה הליברלית היו בעד מתן זכות בחירה לנשים, אסקווית' התנגד לכך במשך זמן רב, עוד מאז שנות השמונים של המאה ה-19. למרות התנגדותו למתן זכות בחירה לנשים, הוא האמין שזה תפקידו של בית הנבחרים להכריע בסוגיה.
במהלך תקופת כהונתו כראש ממשלה, הונחו על שולחן הפרלמנט שלוש הצעות חוק למתן זכות בחירה לחלק מהנשים, אך הצעות אלה נפלו דווקא עקב התנגדותם של ליברלים, שחששו שאוכלוסיית הנשים שתקבל זכות בחירה תהייה מתומכי השמרנים וחוק כזה ינחיל להם תבוסה בבחירות.
במהלך כהונתו של אסקווית' אושרה המדיניות של הזנה בכפייה של שובתות רעב מקרב הסופרג'יסטיות שנכלאו.
אסקווית' היה מטרה מרכזית לחיציהן של הסופרג'סטיות, החלון בדאונינג 10 נופץ ב-1908 וב-1912 הותקפה הכרכרה שלו בדבלין על ידי מארי ליי (Mary Leigh), התקפה בה נפצע המנהיג הלאומני האירי ג'ון רדמונד.
ממסמכי ארכיון שהתפרסמו בשנת 2006 ניתן להבין כי היה חשש כבד בממשלה מפני התנקשות בחייו של אסקווית'.
ב-1915 נאלץ אסקווית' להקים ממשלת קואליציה עם השמרנים, וכאשר בשנה שלאחר מכן הוחלף אסקווית' בלויד ג'ורג' בתפקיד ראש הממשלה, נסללה הדרך לחקיקת חוק מתן זכות בחירה לנשים ב-1918. באי רצון הצביע אסקווית' בעד החוק שאושר לאחר מכן על ידי בית הלורדים.
באופן אירוני, הצעדים שהוביל אסקווית' לשינוי מבנה כוחו של בית הלורדים היו מהגורמים שתרמו לאישורו של החוק.
מחיר תמיכתם של הצירים האירים באסקווית' ב-1910 היה אישורו של חוק שלטון הבית ב-1912 מאמציו של אסקווית' בסוגיה זו כמעט וגרמה לפרוץ מלחמת אזרחים באירלנד, שנמנעה רק בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הפרוטסטנטים באלסטר, שלא חפצו להיות חלק מאירלנד העצמאית למחצה, הבריחו אמצעי לחימה והקימו כנופיות מתנדבים חמושים.
קציני הצבא הבריטי שהוצבו באלסטר איימו להתפטר כדי להימנע מלפעול כנגד תושבי אלסטר שבהם ראו נתינים בריטים נאמנים.
אסקווית' נאלץ לקחת על עצמו את תפקיד שר המלחמה לאחר התפטרותו של סילי (Seely).
כניסתו לתוקף של חוק ממשל הבית לתוקף ב-1914, הושעתה על ידי דחייתו על ידי בית הלורדים ונדחתה עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
אף על פי שהליברלים היו באופן מסורתי שוחרי שלום, הפלישה הגרמנית לבלגיה בניגוד לכל ההסכמים, גרמה לזעם בבריטניה ועוררה חלום בלהות של שליטה גרמנית בכל היבשת, דבר שהיה בלתי נסבל.
אסקווית' הוביל את האומה למלחמה יחד עם צרפת.
הסכם לונדון (1839) חייב את בריטניה לשמור על הנייטרליות של בלגיה במקרה של פלישה, והשיחות שהתקיימו עם צרפת מאז 1905, שנשמרו בסוד גם מפני רוב חברי הקבינט, מיסדו את נוהל שיגורו של חיל משלוח שישתף פעולה עם צרפת.
בעצתם של אסקווית' ושריו הכריז המלך מלחמה על גרמניה ב-4 באוגוסט 1914. אסקווית' עמד בראש הממשלה הליברלית שנכנסה למלחמה.
בתחילה היו שני האישים המשפיעים ביותר בממשלה וינסטון צ'רצ'יל, שכיהן כלורד הראשון של האדמירליות, והוריישו קיצ'נר, שקיבל מאסקווית' עצמו את תפקיד שר המלחמה.
בעקבות הקרע בממשלה ב-25 במאי 1915, שנגרם עקב מה שקרוי "משבר הפגזים" (מחסור חמור בתחמושת בחזית שגרם למשבר פוליטי), ועקב כישלון המתקפה במערכת גליפולי, נעשה אסקווית' לראש ממשלת קואליציה חדשה, שאוישה באישים מרכזיים מהאופוזיציה.
בתחילה, נתפשה קואליציה זו כצעד פוליטי גאוני, כאשר המנהיג השמרני אנדרו בונאר לואו קיבל תפקיד זוטר יחסית, שר המושבות, בעוד שארתור ג'יימס בלפור קיבל את תפקיד הלורד הראשון של האדמירליות במקומו של צ'רצ'יל.
קיצ'נר, שזכה לאהדה ציבורית גדולה, הציע לאסקווית' את התפטרותו, אך תחת זאת העביר ממנו אסקווית' את האחריות על החימוש לידיו של לויד ג'ורג', שהועמד בראש משרד חדש שהיה אחראי על הנושא.
בנובמבר 1915 הוקמה ועדה מתמדת אנגלו-צרפתית שבה כיהנו ראשי הממשלה, אישי קבינט וקציני צבא משתי המדינות, אך ראש ממשלת צרפת, אריסטיד בריאן, דחה את הצעתו של אסקווית' שיוקם משרד ממשלתי משותף קבוע.
בסתיו אותה שנה התגבשה כבר קואליציה לתמיכה בהנהגת גיוס חובה ובהיעדרה של מנהיגות חזקה, התפתחו המערכות בסיני, בגליפולי, במסופוטמיה ובמקדוניה.
אסקווית' שיגר את קיצ'נר לסיור בים התיכון, בתקווה שהוא יישאר שם כמפקד העליון של הכוחות.
סיור זה זכה לחיצי ביקורת של הפוליטיקאים ושל הגנרלים כאחד.
אסקווית', שפקפק באמינותו של קיצ'נר וכינה אותו "עמית בלתי נסבל", נותר שוב בתפקיד שר המלחמה בהיעדרו של קיצ'נר.
עם שובו, נלקחה מקיצ'נר האחריות על השליטה על הנושאים האסטרטגיים.
לגנרל ויליאם רוברטסון, ראש המטה הכללי הקיסרי, ניתנה הזכות לדווח ישירות לקבינט.
רוברטסון היה מחויב למאמץ בריטי בחזית המערבית ומעמדו הרם היה אחד הגורמים שבגללם היו הגנרלים נתונים לבקרה מוגבלת של הפוליטיקאים בעיצומה של המלחמה.
בהדרגה החלו להישמע ביקורות על העדר התקיפות מצדו של אסקווית' בניהולה של המלחמה.
כאשר הוא נפל למשכב, אמר קיצ'נר שהוא לא חשב שאסקווית' מיצה את כל התירוצים האפשריים, למעט מחלת קיבה.
גנרל דאגלס הייג, שמונה לאחרונה כמפקד העליון של הכוחות הבריטיים בצרפת, השתתף בישיבת קבינט בלונדון ב-15 באפריל 1916, שדנה על הקרב על הסום הממשמש ובא.
הקבינט הסכים, עם הסתייגות מה, על הרחבת גיוס החובה לגברים נשואים.
קיצ'נר ורוברטסון היו בעד צעד זה אך לשאר חברי הקבינט היה חשש שהדבר עלול לגרום למשבר פוליטי שיפיל את הממשלה.
הייג העיד שאסקווית' הגיע לישיבה לבוש למשחק גולף והיה נחוש בדעתו לסיים את הישיבה במהרה כדי לצאת לחופשת סוף השבוע שלו, אף על פי שבהזדמנות אחרת הוא ציין שאסקווית' היה מסוגל לדון בעניינים צבאיים, אף על פי שהיה ברור שהוא תחת השפעת משקה.
ביום שני שלאחר חג הפנטקוסט של 1916, דן אנדרו בונאר לואו בסוגיית מינוי שר מלחמה חדש לאחר שקיצ'נר טבע בים במהלך מסעו לרוסיה.
הוא זעם לא רק על עצם העובדה שהיה עליו לנסוע לביתו של אסקווית' בברקשייר, אלא על כך שבהגיעו לשם מצא את ראש הממשלה משחק ברידג' עם שלוש גבירות (בתו של אסקווית' הכחישה את הסיפור מכול וכול וטענה שאביה שקד בביתו על כתיבת נאום).
לאחר שבונאר לואו סירב להמתין שהם יסיימו את סבב המשחק, הציע לו אסקווית' את התפקיד, אך הוא סירב, מאחר שהוא כבר סיכם עם לויד ג'ורג' כי זה האחרון ימונה לתפקיד.
הפעילות למען זכות הבחירה לנשים פנו גם הן נגד אסקווית' כאשר הן אימצו את המדיניות של "עסקים כרגיל" בתחילת המלחמה, בעוד שהרעיון של גיוס חובה לא זכה לאהדה בקרב אנשי הזרם המרכזי של המפלגה הליברלית.
האופוזיציה האשימה את אסקווית' בחלקו באירועים כמו מרידת חג הפסחא (אפריל 1916) ובהתקדמות האיטית והאבדות הכבדות בקרב על הסום, שבו נהרג בנו של אסקווית', ריימונד.
לאחר פינויו של ראש הגשר בגליפולי בתחילת שנת 1916, הקים אסקווית' מחדש את מועצת המלחמה בה היו חברים חמישה שרים ובהמשך השנה תפחה המועצה לגודל של 11 חברים, כשרוב הזמן אסקווית' היה עסוק בהשכנת שלום בין חבריה.
לויד ג'ורג', שכעת מונה להיות שר המלחמה, מצא את עצמו מתוסכל עקב הקיצוצים בסמכויותיו וכעת הוביל מסע למינויו כראש ועדה קטנה שתנהל את מהלכי המלחמה.
בתחילה הסכים אסקווית' לרעיון, בתנאי שהוועדה תדווח לו על בסיס יומי ושהוא יוכל, אם ירצה, לשבת בישיבותיה, אך אז, עקב זעמו על מאמר שפורסם בטיימס, שהבהיר שהוא נדחק לשוליים, הוא נסוג מהסכמתו ודרש שהוועדה תוקם רק אם הוא עצמו ישב בראשה.
בנקודת זמן זו הגיש לויד ג'ורג' את התפטרותו, וב-5 בדצמבר 1916, כאשר הוא הבין שהוא לא זוכה יותר לתמיכת העיתונות ולא לתמיכתם של מנהיג השמרנים, אסקווית' עצמו התפטר והצהיר כי הוא מסרב לכהן תחת כל ראש ממשלה אחר.
המניעים לצעדו זה לא ברורים, אך ככל הנראה הוא האמין שאף אחד אחר לא יצליח במלאכת הרכבת ממשלה חדשה.
לאחר שבונאר לואו דחה את האפשרות שהוא ירכיב ממשלה, עקב סירובו של אסקווית' לשרת תחת מנהיגותו, נעשה לויד ג'ורג' למנהיג הקואליציה יומיים לאחר מכן, כשהוא מתנה את הסכמתו במילוי דרישתו הקודמת שהוא יעמוד בראש קבינט מלחמה מצומצם.
רוב ההיסטוריונים מתארים את מנהיגותו של אסקווית' בתקופת המלחמה כחסרת אחריות.
הוא תואר כראש ממשלה הססן, שנכנס להלם עקב הצורך להחליט החלטות של חיים ומוות על בסיס יומי, שבקושי היה מסוגל להתמודד עם רצונם של הכוחות בחזיתות הרבות שהיו צריכים לקבל הוראות ושבמקרה הטוב שימש כנקודת איזון לאישים שקיבלו את ההחלטות החשובות.
יחד עם רוב מנהיגי המפלגה הליברלית, סירב אסקווית' לשרת בממשלה החדשה.
הוא נותר בתפקיד מנהיג המפלגה, אך היה לו קשה להוביל אופוזיציה של ממש בזמן המלחמה.
מאוחר יותר, ב-1917, הוביל לויד ג'ורג' מהלך של הקמת מועצת מלחמה עליונה המשותפת לכל בעלות הברית שתחזיר את השליטה הפוליטית על ההחלטות האסטרטגיות, בניגוד לדעתם של הגנרלים הבריטים, שעדיין נהנו מתמיכה גדולה מצידה של העיתונות.
לאחר נאום שנשא לויד ג'ורג' בפריז ב-12 בנובמבר, בו הוא הביע את דעתו שהניצחונות הגדולים בחזית המערבית לא הצדיקו את המחיר הגבוה בחיי אדם, הוא זכה ללגלוג מצדו של אסקווית'.
המפלגה הליברלית נקלעה למשבר חריף בנוגע לדיון על האשמותיו של קצין בשם פרדריק מוריס, שטען כי לויד ג'ורג' הטעה את הפרלמנט כדי שישונעו כוחות לחזיתות באיטליה ובארץ ישראל במקום לחזית המערבית ובכך ספגה בריטניה אבדות כבדות במתקפת האביב.
לויד ג'ורג' שרד את הוויכוח הזה.
ב-1918 סירב אסקווית' לקבל על עצמו את תפקיד הלורד צ'נסלור, שכן משמעות הדבר היה שהוא יפרוש מהפעילות הפוליטית בבית הנבחרים.
באותה תקופה, נעשה אסקווית' בלתי אהוד לחלוטין בדעת הקהל (הציבור ראה את לויד ג'ורג' כאיש שניצח במלחמה על ידי הדחתו של אסקווית') ויחד עם המנהיגים המובילים במפלגה הליברלית, איבד את מושבו בבחירות שנערכו באותה שנה ובהם התפצלו הליברלים לשתי סיעות בהנהגת שני האישים.
אסקווית' המשיך להיות מנהיג המפלגה הליברלית, אף על פי שעד לשובו לבית הנבחרים ב-1920 שימש בפועל בתפקיד זה סר דונלד מקלין.
עד לשנת 1922 הוא היה שוב למנהיג האופוזיציה, אז נבחרו יותר חברי פרלמנט ממפלגת הלייבור מאשר חברי הפרלמנט משני הפלגים של המפלגה הליברלית גם יחד.
לאחר תום כהונתו של לויד ג'ורג' כראש ממשלה ב-1922, התאחדו מחדש שתי הסיעות של המפלגה.
ב-1923 התקיימו בחירות על רקע הוויכוח על יוקר המחיה, אותו הנושא שהביא לניצחונם הסוחף של הליברלים ב-1906. תוצאות הבחירות הללו השאירו את הליברלים במקום השלישי לאחר הלייבור.
לאסקווית' היה תפקיד מרכזי בכינונה של ממשלת מיעוט של הלייבור בינואר 1924 בראשותו של רמזי מקדונלד.
בבחירות של 1924 איבד אסקווית' שוב את מושבו בפרלמנט.
בשנה שלאחר מכן הוענק לו תואר אצולה, ויקונט אסקווית'.
לויד ג'ורג' ירש את מקומו כמנהיג סיעת הליברלים בפרלמנט, אך אסקווית' נשאר מנהיג העל של המפלגה עד לשנת 1926, אז ירש אותו לויד ג'ורג' בתפקידו על רקע הוויכוח שנסב ביניהם על רקע התמיכה בשביתה כללית.
לקראת סוף חייו, אסקווית' נעזר בכיסא גלגלים, לאחר שלקה בשבץ מוחי.
הוא מת בביתו הכפרי בברקשייר ב-1928. אשתו מרגוט מתה ב-1945. שניהם נקברו בכנסייה המקומית.
אסקווית' ביקש כי לא תערך לו לוויה ציבורית.
לאסקווית' היו חמישה ילדים מאשתו הראשונה הלן וחמישה מאשתו השנייה מרגוט, מתוכם שלושה מילדיה של הלן לא האריכו ימים מעבר לגיל הינקות.
בנו הבכור, ריימונד, נהרג בקרב על הסום ב-1916 ותואר האצולה של אסקווית' עבר לבנו היחיד של ריימונד שנולד חודשים ספורים לפני התפטרותו של סבו מתפקיד ראש הממשלה.
בתו היחידה מאשתו הראשונה, ויולט, נקראה לימים ויולט בונהם קרטר והייתה אשת ציבור בזכות עצמה.
בנו הרביעי, סיריל, היה שופט.
בנו הרברט אסקווית', שלעיתים נוטים לבלבל בינו לבין אביו, היה משורר ידוע וארתור אסקווית' היה קצין בכיר בצי המלכותי.
שני ילדיו הצעירים ממרגוט היו אליזבת, שנישאה לדיפלומט רומני ואנתוני, שהיה במאי קולנוע.
מבין צאצאיו החיים היום נמנית נינתו, השחקנית הלנה בונהם קרטר.
הרברט אהרן האופטמן היה מתמטיקאי יהודי-אמריקאי, מחלוצי השימוש במתמטיקה לצורך פענוח מבנים של גבישים.
השיטה המתמטית שפיתח שינתה את פניה של דיסציפלינת הכימיה, והיא משמשת עד היום.
על תרומתו זו זכה ביחד עם ג'רום קרל בשנת 1985 בפרס נובל לכימיה.
האופטמן נולד בניו יורק שבארצות הברית, כבכור ללאה (רוזנפלד) ולישראל האופטמן.
ב-1940 נישא הרברט האופטמן לאדית סיטרינל (Edith Citrynell) ולזוג נולדו שתי בנות.
האופטמן התעניין במתמטיקה ובפיזיקה כבר בגיל צעיר.
ב-1937 סיים את לימודיו בסיטי קולג' של ניו יורק, וב-1939 סיים תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת קולומביה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, החל לשתף פעולה עם ג'רום קרל במעבדת המחקר של צי ארצות הברית.
באותה העת נרשם ללימודי דוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת מרילנד, אותו סיים ב-1954. השילוב בין לימודי הכימיה הפיזיקלית של קרל ללימודי המתמטיקה של האופטמן, הניבו תוצאות שאיפשרו להתמודד עם בעיית המופעים (Phase problem) בהקשר של קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן, וזאת באמצעות השיטה הישירה (direct methods) שפיתחו.
The Centrosymmetric Crystal", ובו העקרונות של השיטה ההסתברותית, שעומדת בבסיס משוואת סאייר (Sayre equation).
ב-1970 הצטרף האופטמן לקבוצת המחקר הקריסטלוגרפי של הקרן הרפואית של באפלו (Medical Foundation of Buffalo), שם הפך לראש מעבדה ב-1972. בשנות השמונים, עבד על פענוח מבנה גבישי באמצעות שילוב בין השיטה הישירה לבין החלפה איזומורפי ופיזור אנומלי של קרני האור.
האופטמן קיבל דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מרילנד, מהסיטי קולג' של ניו יורק, מאוניברסיטת בר-אילן, מאוניברסיטת קולומביה וכן מאוניברסיטאות נוספות.
ב-1985 זכה בפרס נובל לכימיה יחד עם ג'רום קרל.
מאוחר יותר, ב-1988 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית.
באותה שנה קיבל גם אות הוקרה מהאיגוד ההומניסטי והאתי הבינלאומי.
הרברט מקייב היה תאולוג ונזיר דומיניקני אירי.
מקייב נולד במידלסברו בצפון-מזרח אנגליה, מחוז יורקשייר.
לאחר שלמד כימיה ופילוסופיה באוניברסיטת מנצ'סטר, הצטרף אל שורות הדומיניקנים בשנת 1949, והתמסר לחקר עבודותיו של תומאס אקווינס.
לימים, לימד מקייב בהיכל הנזירים השחורים (Blackfriars, Oxford), מוסד חינוכי באוניברסיטת אוקספורד, שם חיבר אף ארבעה ספרים בנושאי תאולוגיה ופילוסופיה.
מקייב לא התיירא מהביע עמדתו השלילית ביחס לאיסור השימוש באמצעי מניעת היריון של הכנסייה הקתולית, וראה באיסור זה כיישום שגוי של המסורת הקתולית.
מקייב נודע בהקפדתו לבסס ולנמק בדרך לוגית את טיעוניו, ולנסחם בדייקנות ובשנינות רבה, כפי שבא לידי ביטוי בדרשותיו.
למשל, הזהיר מקייב את קהל מאזיניו לבל יורד מעמד הבורא למעמד אחד העצמים בתוככי העולם, עליהם חלים אילוצים חיצוניים, כי אז למעשה יהיה המדובר בשטן, ומן הצדק ניתן יהיה לומר The hell with Christianity.
בשנת 1974 נעשה מקייב אזרח אירי.
הרברט "הרב" מוריסון היה כתב רדיו אמריקני.
מוריסון ידוע בעיקר בשל השידור הדרמטי מהבסיס הימי בלייקהרסט, ניו ג'רזי, ב-6 במאי 1937, כשדיווח על אסון ההינדנבורג.
מוריסון והטכנאי שלו, צ'רלי נילסן, הגיעו למקום כדי לסקר את הגעתה של ההינדנבורג בטיסה מעבר לאוקיינוס האטלנטי, למען תחנת הרדיו WLS בשיקגו.
השידור היה אמור להיות מושהה: מדיניות רשתות הרדיו דאז אסרה על השימוש בחומר מוקלט, פרט לאפקטים קוליים בדרמות, ולמוריסון ונילסן לא היו אמצעים לשידור חי.
תוצאות השידור כפי שהגיעו למאזינים היו אב הטיפוס לשידור חדשות בשנות מלחמת העולם השנייה.
הפרסום שלו זכתה הקלטת דיווחו של מוריסון לא השפיע על מדיניות רשתות הרדיו עד לאחר תום מלחמת העולם השנייה, ורק אז החלו הקלטות לשמש באופן קבוע בשידורים.
תיאורו של מוריסון החל באופן שגרתי, אך סגנונו השתנה מיד כשספינת האוויר החלה לעלות בלהבות:
מוריסון ונילסן המשיכו בעבודתם, דיווחו בהרחבה על מאמצי ההצלה וראיינו ניצולים, עם כמה הפסקות בזמן שמוריסון מתארגן לכל שידור.
מוריסון הנמוך והנמרץ לבש חליפת צמר כחולה ומעיל.
הוא חשב בטעות שהיו בסיפון ההינדנבורג 106 נוסעים ואנשי צוות, בעוד למעשה היו 97 על הספינה.
שלושים וחמישה בני אדם נהרגו, בנוסף להרוג אחד על הקרקע.
ההקלטות מהיום ההוא הובהלו בחזרה לשיקגו במטוס, ושודרו במלואן בהמשך הלילה.
חלקים שודרו גם ברדיו הארצי על ידי רשת NBC, למחרת.
זאת הייתה אחת מההקלטות הראשונות של אירוע חדשותי ששודרו אי פעם, וכן השידור הראשון ברדיו מחוף לחוף.
תגובתו המהירה והמקצועית ודיווחו המדויק של מוריסון, יחד עם תגובתו הרגשית, הפכו את ההקלטה לקלאסיקה של היסטוריית הרדיו.
יש הטוענים כי ההקלטה הקלאסית אינה ייצוג מדויק של קולו של מוריסון.
מכשיר ההקלטה שבו השתמש נילסן, לטענתם, רץ באיטיות של שלושה אחוזים לערך, ולכן גורם לקולו של מוריסון להישמע שונה ועמוק פחות מקולו האמיתי.
היסטוריון האודיו מייקל ביל חקר את ההקלטות המקוריות וטען כי החלק הדרמטי ביותר של ההקלטה נפגע מגל ההלם של הפיצוץ, ורק לאחר שהטכנאי נילסן הצמיד את המחט בחזרה לדיסק ההקלטה אפשר לשמוע את מוריסון אומר "היא עולה בלהבות...".
תיאורו של מוריסון הוצמד לסרט יומן החדשות של ההתרסקות, והרושם הנוצר הוא של שידור טלוויזיה בסגנון המודרני, אך באותה העת יומני חדשות היו מדובבים בנפרד באולפן, ודבריו של מוריסון לא נשמעו בבתי קולנוע.
הזמינות של הסרטים והתמונות של יומן החדשות יחד עם הקלטת התיאור של מוריסון הייתה תוצאה של יחסי ציבור כבדים של חברת צפלין, לקראת הגעתה של ההינדנבורג לאמריקה.
באופן אירוני, דווקא זה מה שהפך את ההתרסקות לאירוע תקשורתי יוצא דופן והעלה את חשיבותו מעבר להרבה אסונות אחרים בעבר, שתיעודם היה דל יותר.
בעבודתו הרגילה היה מוריסון קריין בתוכניות מוזיקה, לפני ששידר את אסון ההינדנבורג הוא דיווח בהצלחה מתוך מטוס על השיטפונות במערב התיכון, ולכן הזמינו אותו לסקר את לייקהרסט באותו היום.
הרברט נורקוס היה נער גרמני חבר ההיטלריוגנד שנרצח בידי פעילים קומוניסטים והפך למיתוס בקרב המפלגה הנאצית.
הרברט נורקוס נולד ב-1916 בברלין.