tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האצטדיון הביתי של שטוטגרט הוא MHP ארנה שתכולתו 60,441 צופים.
הוא נבנה בשנת 1933 ועבר מספר מתיחות פנים עד היום.
קבוצת הכדורגל של המועדון הוקמה ב-9 בספטמבר 1904 כאיחוד הקבוצות "Stuttgarter FV" ו-"Kronen-Club Cannstatt", אם כי המועדון נוסד ב-1893 כקבוצת רוגבי בלבד.
ב-1906 התחילה קבוצת הכדורגל לשחק בליגות הגרמניות.
היא זכתה גם פעם אחת בסופר קאפ הגרמני בעונת 1992 וב-2005 הגיעה לגמר.
בגביע אירופה למחזיקות גביע הגיעה שטוטגרט ב-1998 לגמר והפסידה לקבוצת צ'לסי.
שטוטגרט הגיעה פעם אחת לגמר גביע אופ"א, בשנת 1989. בשנת 2000 וב-2002 זכתה באינטרטוטו.
בתום עונת 2015/16 נשרה שטוטגרט אל הבונדסליגה השנייה לאחר 39 שנים רצופות בבונדסליגה.
בעונת 2016/17 העפילה שטוטגרט בחזרה לבונדסליגה כעבור עונה אחת מהמקום הראשון.
בעונת 2018/19 נשרה שוב שטוטגרט לבונדסליגה השנייה, לאחר שסיימה במקום ה-16 והפסידה בשערי חוץ לאוניון ברלין במשחק הפלייאוף שסיימה במקום השלישי בבונדסליגה השנייה, ועלתה לבונדסליגה.
לאחר עונה אחת בלבד שבה שטוטגרט לבונדסליגה לאחר שסיימה במקום השני בבונדסליגה השנייה בעונת 2019/2020.את העונה הבאה היא סיימה במקום התשיעי בבונדסליגה.
בעונה שלאחר מכן, 2020/2021, סיימה שטוטגרט שוב במקום התשיעי, ואילו בעונת 2021/2022 ניצלה מירידה לאחר ניצחון במחזור האחרון על פ.צ קלן.
גם בעונת 2022/2023 שטוטגרט הייתה מאוד קרובה לירידה כאשר סיימה במקום ה-16.
את עונת 2023/2024 סיימה במקום השני באחת העונות הטובות ביותר שלה מאז הזכייה האחרונה שלה באליפות הבונדסליגה ב-2007. בעונה שלאחריה, עונת 2024/2025 סיימה הקבוצה במקום ה-9 והצליחה לזכות בגביע הגרמני ה-4 בתולדות המועדון לאחר ניצחון במשחק הגמר 2-4 על ארמיניה בילפלד.
שטויות במיץ עגבניות (או שטויות ברוטב עגבניות) הוא ביטוי סלנג עברי נפוץ, המשמש לבטא זלזול בדברים שהובעו, כמבקש לומר, הדברים שהובעו הם הבל הבלים.
הביטוי חדר לעברית המודרנית דרך הביטוי הגרמני "Quatsch mit Soße" ("קבטש מיט זוֹסֶה" - "שטויות עם רוטב") שמשמעותו זהה.
מקובל גם הקיצור "שטויות במיץ" כביטוי בפני עצמו, והוא למעשה קרוב יותר למקור הגרמני.
הגרסה הפחות נפוצה של הביטוי, "שטויות ברוטב עגבניות" (או בקיצור "שטויות ברוטב") קרובה מעט יותר למקור הגרמני.
למעשה, אין כל קשר בין משמעות הביטוי לעגבנייה, שנכנסה לביטוי לצורך החריזה בלבד; כך שבעוד הביטוי המקורי הוא חרוז, ובכך נהנה משנינות לשונית, הרי שכיום הביטוי נפוץ גם בגרסאות אחרות, כשהנפוצות ביניהן הן "שטויות במיץ תותים" ודומותיה, כשפרי או ירק כלשהו מחליפים את ה"עגבניות" שבביטוי המקורי.
האלבום "שירים במיץ עגבניות" מאת מתי כספי, שיצא ב-1990 בישראל, מרמז בשמו - משחק מילים על הביטוי "שטויות במיץ עגבניות" - על מהות שיריו כשירי איגיון.
"чепуха на постном масле" (צֶ'פוּחָה נא פוֹסטנוֹם מאסלֶה) הוא ביטוי בשפה הרוסית, שתרגומו המילולי הוא "שטויות עם שמן", והוא ביטוי דומה ל"שטויות במיץ עגבניות" ובעל משמעות זהה.
ניבים או ביטויים נרדפים לשטויות במיץ עגבניות הם: בוקי סריקי, דברי רוח, דברים בטלים, הבל ורעות רוח, פתפותי ביצים עורבא פרח, קש וגבבה, קשקוש בלבוש.
שטורמגשיץ סימן 3 (Sturmgeschütz III, תותח סער סימן 3, ובקיצור: שטוג 3) היה כלי הרק"ם שיוצר במספרים הגדולים ביותר עבור הורמאכט במשך מלחמת העולם השנייה (10,619 כלים נבנו במהלך המלחמה).
ה"שטוג" היה שנבנה על בסיס שלדה של פאנצר סימן 3. למרות היותו תותח סער, הוא שימש במהלך המלחמה לרוב כמשחית טנקים.
הצורך בכלי דוגמת ה"שטוג" עלה כבר במלחמת העולם הראשונה, כאשר במהלך הסתערויות חיל רגלים התגלה שלא הייתה לו יכולת לתקוף ביצורים.
התותחים של אותם ימים היו מיושנים וכבדים ולא הצליחו להדביק את הקצב בו התקדמו חיילי הרגלים.
ב-1935 הציע הגנרל הגרמני אריך פון מאנשטיין ללודוויג בק ליצור "חיל תותחנים מסתער" על מנת לסייע לחיל הרגלים.
ב-15 ביוני 1936 הוטל על דיימלר בנץ AG להכין רק"ם בעל תותח 75 מ"מ קצר קנה.
הרכב יוצר ונעשה בו שימוש בשלדה של פאנצר סימן 3. לא היה ידוע בתחילה לאיזה חיל בוורמאכט יסופח כלי הרכב החדש.
התברר כי לחיל השריון, שהוא החיל הטבעי לקבל רכב זה, היו קשיים תקציביים לקבל גדודי שטוגים ולכן השטוג הופנה לחיל התותחנים.
השטוגים שירתו בגדודים, שם קיימו את התפקיד הנועד להם כ"חיל תותחנים מסתער".
מאוחר יותר הושם דגש על לחימה נגד שריון שהגרמנים נתקלו בה והשטוג שימש גם כמשחית טנקים.
שטוג סימן 4 (StuG IV) נכנס לייצור בסוף 1943 תחילת 1944. ההבדל בינו לבין השטוג סימן 3 הוא השימוש בשילדת פאנצר סימן 4 במקום פאנצר סימן 3.
השטוג סימן 3 היה מוצלח ושימש בכל החזיתות במלחמה בהצלחה כתותח סער וגם כמשחית טנקים.
על אף שהשטוגים לא זכו לתהילה כמו הפאנצר והפנתר הם השמידו יותר טנקים.
בגלל שילדתו הקטנה, השטוג היה מטרה קשה לפגיעה.
השטוגים נחשבו לעילית של חיל התותחנים הגרמני והיה להם שיא מרשים של הרס טנקים - 20,000 טנקים עד אביב 1944. ב-10 באפריל 1945, סמוך לתבוסת גרמניה הנאצית, נמצאו ברשות הגרמנים 1,053 שטוגים.
הצבא הפיני קיבל מגרמניה 59 שטוגים בקיץ 1944 והשתמש בהם במלחמת ההמשך.
שטוגים אלו השמידו 87 טנקים סובייטים כאשר רק 8 שטוגים הושמדו (חלקם בשל העובדה שצוותי הטנקים השמידו אותם כדי למנוע מהסובייטים לקחתם שלל).
בסיום המלחמה, השטוגים הפכו לרק"ם העיקרי בצבא הפיני עד לשנות ה-60.
שטוגים הועברו גם לבעלות בריתה של גרמניה במהלך המלחמה: בולגריה, רומניה, הונגריה ואיטליה וגם לספרד שהייתה נייטרלית אך אהדה את הנאציזם.
לאחר מלחמת העולם השנייה מכרו הסובייטים לסוריה שטוגים שנפלו לידיהם כשלל במלחמה.
הם המשיכו לשרת בצבא הסורי לפחות עד מלחמת ששת הימים.
עדות למצב הטוב שבו נשמרו השטוגים ניתן לראות בסרט "החופשה של מיסטר בין" שם כלי השריון שדרס את אופניו של מר בין היה שטוג סימן 3.
שטוג סימן 3, דגם A: הדגם הראשוני המבוסס על פאנצר 3 (דגם F), בעל תותח 75 מ"מ (כ-30 יוצרו).
שטוג סימן 3, דגם B: דגם בעל תיקון למערכת המזקום על בסיס המזקום של הפאנצר 3 דגם H, בעיקרו הרחבה של רוחב הזחל ל-40 ס"מ (כ-320 יוצרו).
שטוג סימן 3, דגם C: דגם שקיבל שינויי מנוע קלים על בסיס הפאנצר 3 דגם H כמו כן הוספה של פריסקופ לצד שמאל של התותח שהצריך שינויים במבנה החיצוני של הטנק (הנמכת השריון לפני הפריסקופ) (כ-50 יוצרו).
שטוג סימן 3, דגם D: דגם בעל שינויים קלים בעיקר הוספת שריון קדמי עבה יותר ושינויים בכניסת האוויר למנוע (כ-150 יוצרו).
שטוג סימן 3, דגם E: עקב שינוי בטקטיקה הגרמנית בשדה הקרב, השטוג הפך יותר ויותר לרכב פיקוד קדמי והיה צורך להתקין בו מערכות תקשורת, משום כך, הורחב המבנה שלו מעט כדי להגדיל את שטח הפנים שלו.
כמו כן, הוסף לו מקלע MG 34 להגנה מפני חי"ר (כ-272 יוצרו).
שטוג סימן 3, דגם F: דגם בעל שינוי רציני ביותר, שדרוג התותח לתותח בעל אותו קוטר אך ארוך יותר ומתקדם יותר (KWK 40), שינוי שהפך את יעוד השטוג פחות כתמיכה לחי"ר ויותר למשחית טנקים.
הדגם יצא מהיצור ב-1942, בשיא הקרבות של מלחמת העולם השנייה, כאשר הגרמנים היו נעולים בקרבות קשים בחזית המזרחית (קרב סטלינגרד לדוגמה).
דגמי ה-F קיבלו שיפור שריון קדמי נוסף כדי להתמודד טוב יותר עם נשק הנ"ט הרוסי וחלק מהדגמים אף קיבלו פלטות הגנה צדדיות (כ-359 יוצרו).
דגם F/8: שדרוג נוסף לתותח ה-KWK 40 לדגם חדיש יותר (ה-L/48) כמו כן שדרוגים לשריון לפי הפאנצר 3 דגם J (כ-334 יוצרו).
שטרמהוביץ 42 (Sturmhaubitze 42): מספר דגמי F שונו והוסף להם תותח הוביצר 105 מ"מ כדי להפוך אותם ליעוד של תמיכה בכוחות חי"ר שלא כמו שאר הדגמים שהלכו והפכו למשחיתי טנקים.
בשלב מאוחר הוסבו גם מספר דגמי G לכלי זה (יוצרו כ-1,211).
שטוג סימן 3, דגם G: הדגם האחרון של הסדרה הוא ה-G.
הוא נבנה על בסיס הפאנצר 3 דגם M המתקדם, התותח שופר והבסיס המרובע שלו הוחלף בבסיס מעוגל (Topfblende) הטוב יותר בהדיפת פגיעות פגזים.
לדגם הוסף גם פלטות הגנה צדדיות כנגד נשק נ"ט (כ-7,720 יוצרו).
שטולטנהוף הוא אי קטן ובלתי מיושב בשטח של 0.2 קמ"ר, המהווה חלק מקבוצת איי נייטינגייל בדרומו של ארכיפלג טריסטן דה קוניה בדרום האוקיינוס האטלנטי.
האי נקרא על שם האחים גוסטב ופרידריך שטולטנהוף, אשר ניסו, בין השנים 1871–1873, להתיישב באי הסמוך "הבלתי נגיש" (אינאקססיבל), ולהתפרנס מצייד כלבי ים.
לאחר שנתיים של מאבק במזג אוויר קשה ניצלו השניים בידי הקפטן סר ג'ורג' סטרונג ניירס מספינת המחקר צ'לנג'ר.
הקפטן שהתרשם עמוקות מן המאבק של השניים החליט לקרוא לאי על שמם.
שטורמגשיץ 4 או בשמו המקוצר שטוג 4 (Stug 4), היה תותח סער/משחית טנקים גרמני ששירת במלחמת העולם השנייה.
השטוג 4 פותח על ידי חברת קרופ הגרמנית, לדרישת הוורמאכט לתותח סער מתקדם.
שטוג 4 נבנה על שלדת הפאנצר סימן 4 וכלל מספר שינויים קלים לעומת קודמו שטוג סימן 3. מדצמבר 1943 עד מאי 1945, חברת קרופ בנתה 1,108 יחידות של שטוג 4, והסבה עוד 31 טנקי פאנצר 4 שנפגעו בקרב לשטוג 4.
שטוג 4 שירת בעיקר ביחידות רגלים, ונודע כמשחית טנקים מצוין, במיוחד בחזית המזרחית.
במוזיאון בפולין נמצאים שני תותחי סער שטוג 4 היחידים ששרדו את המלחמה.
שטגליץ-צלנדורף הוא רובע (Bezirk) בדרום-מערבהּ של ברלין, בירת גרמניה.
הרובע גובל ברבעים שפנדאו בצפון-מערב, שרלוטנבורג-וילמרסדורף בצפון, טמפלהוף-שנברג במזרח, ובדרום ובמערב במדינת ברנדנבורג.
שטגליץ-צלנדורף נוצר במסגרת רפורמת השכונות של ברלין בשנת 2001, תוך איחוד רשמי של הישויות ליכטרפלדה (78,300 תושבים ב-2008), שטגליץ (70,500), צלנדורף (58,000), דאהלם, ניקולאסזה, לאנקוויץ, וואנזה.
האיחוד הוא מנהלי בלבד, ובפועל התושבים משתמשים בשמות הישנים.
ראשת עיריית הרובע נכון ל-2024 היא מרן שלנברג.
הרובע מצטיין בטבע רב בסביבותיו.
מצפונו משתרע יער גרונוולד, ויש בו אגמים: קרומה לאנקה (Krumme Lanke), שלכאטנזה (Schlachtensee) וואנזה (Wannsee).
בדאהלם נמצאת האוניברסיטה החופשית של ברלין (Berlin Freie Universität), האוניברסיטה הגדולה בעיר ואחת הגדולות בגרמניה.
הרובע נחשב כבעל המרקם החברתי-כלכלי החזק ביותר מבין חלקיה של ברלין.
הוא מתאפיין בבתים פרטיים ובאחוזות רבות, וכן במסלולי הליכה ובפארקים.
הספרייה הפילולוגית באוניברסיטה החופשית של ברלין
אגם ואן, ווילה ואנזה, הידועה בהתכנסות שנערכה בה ב-1942
השַּׁטְגַּבִּיִּים (שם מדעי: Notonectidae) היא משפחה בסדרת הפשפשים.
חיים בעיקר במים שקטים כמו אגמים, בבריכות וגם מקווי מים עונתיים.
פשפשים אלו שוחים על גבם, רגליהם האחוריות ארוכות ועטורות בזיפים ארוכים המשמשים כמשוטים.
רגליהם הקדמיות מצוידות בטפרים המסייעים לתפיסת הטרף.
הם עוקצים את הטרף במחטי החדק ומוצצים את תוכו.
הם נושמים באמצעות עלייה אל פני המים, הבלטה של קצה הבטן וקליטה של אוויר אל מרזבים הנוצרים על ידי שורת זיפים בצד הגחוני של הבטן כאשר לתוך המרזבים נפתחים פתחי הנשימה.
מקור שם המשפחה Notonectidae מסוג הטייפ Notonecta [מיוונית (שחיין) nektes + (גב) notos] משום שמשפחה זו נוהגת לשחות על גבה.
שְטַאדְטְלֶנְגְסְפֶלְד היא עיירה בתורינגיה, גרמניה.
הממוקמת על רכס הרי הרון.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הייתה אוכלוסיית העיירה במגמת ירידה ובין 2000 ל-2010 קטנה מצבת האוכלוסין ב-9.3 אחוזים ועמדה על 2,566 נפשות.
תיעוד ליישוב במקום קיים מ-1326 עת נמכרו אדמותיו למנזר הבנדיקטי בפולדה.
בראשית המאה ה-19 הייתה העיירה בשטחי הממלכה הפרוסית ובהמשך נכללה בשטחי הקיסרות הגרמנית.
ב-1791 הוקמה הכנסייה המרכזית בעיירה.
ב-1878 פרצה בעיירה דליקה שכילתה חלקים נכבדים בה.
מ-1889 מהווה ענף ייצור החרסינה מקור פרנסה עיקרי לתושבי העיירה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נכללה העיירה בשטח גרמניה המזרחית, עד אוקטובר 1990 אז אוחדו גרמניה המערבית והמזרחית.
מניחים שראשוני היהודים התיישבו במקום ב-1359, אך הקהילה עזבה את היישוב בשל רדיפות היהודים.
במהלך המאה ה-16 חודש היישוב היהודי במקום, ובעיירה התיישבו שמונה משפחות יהודיות.
במהלך מלחמת שלושים השנים נותרה בעיירה משפחה אחת.
בראשית המאה ה-18 היגרו לעיירה משפחות יהודיות נוספות והוקם בית עלמין יהודי.
ב-1731 מנתה הקהילה היהודית 24 משפחות, ב-1800 800 נפשות וב-1825 מנתה הקהילה היהודית 566 נפשות שהיוו רבע מכלל האוכלוסייה במקום.
בראשית המאה ה-19 נבנה במקום בית כנסת ובצמוד אליו תלמוד תורה.
יהודי העיירה היגרו ממנה בהדרגה.
בראשית המאה ה-20 מנתה הקהילה 100 נפשות.
התיעוד על הקהילה אינו מלא בשל הדליקה שפרצה בעיירה ב-1878 שבמהלכה נשרף כליל בית העירייה ואבדו מסמכים רבים.
בני הקהילה עסקו במסחר ובכלל זה בטקסטיל.
באוקטובר 1938 גורשו חלק מבני הקהילה לפולין וב-1941, לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות, נשלחו ככל הנראה לגטו לודז'.
מספר ימים לאחר ליל הבדולח התחולל פוגרום בעיירה ובמהלכו נהרס בית הכנסת ונפגעו עסקיהם ובתיהם של בני הקהילה.
כמו כן חולל בית העלמין.
לאחר הפוגרום, מספר מצומצם של יהודים שעדיין נותרו בעיירה גורשו ממנה למחנה הריכוז בוכנוואלד.
ב-1988 הוחל בעבודות שיקום בית העלמין היהודי, ומעריכים כי מצויות בו כ-600 מצבות מתקופות שונות.
תמונות בית העלמין היהודי העתיק
שטאנה היא דמות בדיונית של נבלת-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
דמותה הופיעה לראשונה בחוברת Vampire Tales #2 מאוקטובר 1973 ונוצרה על ידי הכותב רוי תומאס והמאייר ג'ון רומיטה האב.
שטאנה הלסטרום היא בתו של מרדוך קוריוס, שד הטוען כי הוא השטן, אך לפי שד אחר זהו לוציפר.
מרדוך לבש צורה אנושית ונישא לוויקטוריה הלסטרום, שהולידה לו שני ילדים - דיימון ושטאנה.
שטאנה הייתה קרובה לאביה, הצטרפה אליו וביצעה עמו מעשי קסם שחור, בניגוד לדיימון שדחה אותם ותיעב את דרכיהם.
באחד מריטואלי קסם שחור, נתפסו שטאנה ואביה בידי אמה במרתפי אחוזתם.
אמה השתגעה ומתה למראה צורתו הדמונית של בעלה, שלקח את שטאנה עמו לגיהנום להמשך אימון כוחותיה והותיר את דיימון בבית יתומים.
בגיהנום, נשמתה אוחדה עם שד מרושע בשם הביסיליסק, שנוכחותו מעצימה את כוחותיה.
שטאנה החלה לעבוד בשירותו של אביה, וגורשה לכדור הארץ כסוקובוס בידי רביעיית שדים.
לאחר שהביסיליסק הטיל קללת ליקנתרופיה על דוקטור סטריינג', שטאנה הקריבה את חייה כדי להרוג את הבסיליסק, לאחר שראתה את חשיבותו של דוקטור סטריינג' ביקום מארוול.
היא הוחייתה לאחר מכן בידי אביה, וככל הנראה נהרגה מחוץ לחוברות הקומיקס.
שטאנה הוחייתה בידי דוקטור סטריינג' והצטרפה לקבוצת "המכשפות", שמטרתן הייתה הבסת שד שנכנס בגופו של אחיה של ג'ניפר קייל.
היא הצטרפה לקבוצת ת'נדרבולטס של לוק קייג', ונראתה לאחרונה כשליטת ממד גיהנום שיצרה.
שַּׁטְגַּבּוֹנִיתִיִּים (שם מדעי: Pleidae) הם משפחה של חרקי מים זעירים (2-3 מ"מ) בסדרת הפשפשים.
ידועים 37 מינים בשלושה סוגים אשר הנפוצים בכל העולם מלבד בקטבים.
שטגבוניתיים חיים בלהקות, לרוב בביצות או אגמים בהם צמחיית מים ללא זרימה מהירה, הם ניזונים מחסרי חוליות זעירים כגון דפניות ובמידה מסוימת עוזרים לצמצם את אוכלוסיית זחלי היתושים.
בדומה לשטגביים הם שוחים כשגבם פונה מטה ועולים מדי פעם לפני המים כדי לאסוף בועות אוויר לצורך נשימה.
בניגוד לשטגביים הם אינם מסוגלים לעקוץ בני אדם מאחר שהחדק שלהם קצר מדי ואינו יכול לחדור את העור.
שני הזוויגים מסוגלים להשמיע קולות, כנראה לצורך תקשורת בתוך הלהקה.
עיר ההנזה שטאדה היא עיר בסקסוניה התחתונה שבצפון גרמניה.
העיר מופיעה לראשונה במסמכים ב-934, והיא עיר הבירה של מחוז (Landkreis) ששמו כשם העיר.
העיר ממוקמת בערך 45 ק"מ ממערב להמבורג, ושייכת לאזור המטרופוליני הרחב של המבורג.
העיר מחולקת למספר אזורים (ביצפלט, האגן, ויפנקאטן והאדורף), שלכל אחד מהם מועצה משלו ויכולת לקבלת החלטות אוטונומית.
שטאדה ממוקמת בסמוך לאזור המכונה "נידר-אלבה" (Niederelbe).
בני האדם הראשונים שהתיישבו בשטאדה הגיעו לאזור ב-30,000 לפני הספירה.
מאז 1180 הייתה שטאדה בשטחה של הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן.
בתחילת 1208 כבשו ולדמר השני, מלך דנמרק, וחייליו את שטאדה.
באוגוסט כבש בן דודו של המלך, הנסיך-ארכיבישוף של ברמן ולדמר, את העיר מידיו של בן הדוד, אך היא נכבשה שנית על ידי המלך לאחר זמן לא רב.
ב-1209 שכנע אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, את בן בריתו ולדמר השני לסגת לאזר שמצפון לנהר האלבה, והנסיך-הארכיבישוף ולדמר (שאיבד את התואר "נסיך-ארכיבישוף") קיבל את השליטה על שטאדה לידיו.
ב-2 במאי 1209 העניק אוטו הרביעי "זכויות עיר" (Stadtrecht) לשטאדה.
הוא אישר שבורגני העיר יהיו חופשיים וזיהה אותם כישות פוליטית בעלת חוק משל עצמה.
הרכוש בגבולות המוניציפליים של העיר לא יכול היה להיות נתון למערכת פיאודלית, והיה חייב להיות ניתן להעברה בירושה ללא תביעות פיאודליות.
כמו כן הוגדרו הליכים משפטיים הוגנים וגודלם של המקסימלי של קנסות.
הקיסר התחייב למנוע מתושבי העיר להילקח כבני ערובה, ולשחרר את תושבי העיר באם יילקחו בשבי.
אחרי שאוטו הרביעי שינה את דעתו והעניק לנסיך-ארכיבישוף ולדמר את תחום השיפוט ב-1211, כבש ולדמר השני מחדש את שטאדה.
בשנת 1213 אחיו הבכור של אוטו, הנסיך הבוחר מפפאלץ היינריך החמישי מבראונשוויג, מחדש את שטאדה עבור הנסיך-הארכיבישוף.
ב-1215 הדף היינריך מתקפה דנית נוספת על שטאדה.
בחורף של 1216 לא הצליחו ולדמר השני וחייליו לכבוש את העיר שטאדה, ובניסיונם לכבוש את העיר הרסו את האזור הסובב את העיר.
מאז נשארה שטאדה בשטחו של הנסיך-ארכיבישוף של ברמן.
בשנת 1355 סבלה העיר ממגפת המוות השחור.
בימי הביניים (מהמאה ה-13 ועד לסוף המאה ה-17), הייתה שטאדה חברה משפיעה בברית ערי ההנזה, לפני הפיכתה של המבורג לעיר החשובה ביותר בברית.
תקופת השיא של שטאדה נמשכה עד מלחמת שלושים השנים.
ב-1628 כבש יוהאן ט'סרקלס פון טילי את העיר; זמן קצר לאחר מכן, השתלטה שוודיה של העיר ושלטה בה עד שנת 1636. לאחר תקופה של שלטון דני, השתלטה שוודיה שנית על האזור ב-1643, וקיבלה את השלטון באזור באופן רשמי, כחלק מארכיבישופות ברמן, בשלום וסטפאליה.
במהלך התקופה שבה שלטה שוודיה בשטאדה היא הייתה בירתה של הפרובינציה שבה שכנה.
כשני שלישים מהעיר נחרבו בעקבות שרפה גדולה שהתרחשה בה ב-26 במאי 1659. העיר נבנתה שנית לפי תכנונה הקודם.
בין השנים 1675–1676, במלחמת שוודיה-ברנדנבורג, נכבשה שטאדה השוודית בידי דנמרק ומספר מדינות נוספות באימפריה הרומית הקדושה, ונשארה בידי הברית עד סיום המלחמה בשנת 1679. שטאדה הייתה תחת מצור מראשית אפריל 1676 ועד ל-13 באוגוסט 1676. לאחר 1679, הוענקה בחזרה לשוודיה.
תחנת המכס של האלבה ליד שטאדה בברונסהאוזן שבתחילת נהר שווינגה, מילאה תפקיד מיוחד במסחר על נהר האלבה עוד בתקופת הארכיבישוף.
ב-1663 הציבו השוודים פריגטה למטרות מכס (Elbzollfregatte) שסיירה באופן קבוע על הנהר.
הסדר זה המשיך להתקיים תחת שליטים שונים עד 1850 ותחנת המכס בשדות שווינגה עצמה הייתה קיימת עד 1865.
הריבונות השוודית על שטאדה הסתיימה ב-1712, לאחר שכוחות דניים צרו על העיר במלחמה הצפונית הגדולה והפגיזו אותה מ-29 באוגוסט עד 7 בספטמבר 1712. ההפגזה הרסה 152 בתים, רבע מהשטח הבנוי בעיר.
ב-1712 כבשה דנמרק את שטאדה ואת כל ברמן-ורדן.
העיר נותרה בירת ברמן-ורדן גם לאחר שהדנים סיפחו אותה לנסיכות הבוחר מבראונשווייג-לינבורג (הנובר) בשנת 1715. כאשר בשנת 1823 הוחלפה ברמן-ורדן בצורת ארגון אזורית אחרת, שטאדה המשיכה להוות בירת חבל שטאדה.
בשנת 1712 סבלה שטאדה ממגפת המוות השחור, שהרגה לפחות 30–40 אחוזים מאוכלוסיית העיר.
ב-1757, בעקבות הפלישה הצרפתית להנובר, מצאו צבא הנובר תחת פיקודו של הנסיך ויליאם, דוכס קמברלנד, והממשל ההנוברי מקלט בעיר שטאדה.
קמברלנד התכונן להגן גם על שטאדה, לפני הסכמתו לאמנת קלוסטרצפן (Klosterzeven) שהשרתה שביתת נשק זמנית.
בעקבות הבחירות בשנת 1933 עלתה המפלגה הנאצית לשלטון גם בשטאדה.
תומכי ה-SPD נעצרו, המפלגה הקומוניסטית של גרמניה נאסרה והחוקה הדמוקרטית המקומית בוטלה.
מדיניות הגזע הנאצית יושמה גם בשטאדה, והיהודים המעטים שהיו בעיר נרדפו.
גם עדי יהוה וצועני העיר נשלחו למחנות ב-1935, ובעלי מוגבלויות שונות עוקרו בכפייה; ילדים קטנים בעלי מוגבלויות נרצחו.
בתחילת המלחמה נשלחו אסירים פולנים וסובייטים לעבודות כפייה במחנות בחבל שטאדה.
במהלך המלחמה, לא נפגעה שטאדה כלל מהפצצות בעלות הברית.
בעשורים האחרונים, נהנתה שטאדה מהנוכחות של תעשייה כימית ותעשייה אווירית באלבה, בין השאר החברות דאו כימיקלים ואיירבוס.
כמו כן, על גדות האלבה נמצאת תחנת הכוח הגרעינית של שטאדה, שפעלה מ-1972 עד 2003. כאשר תחנת כוח הוצאה מכלל שימוש, היה מדובר בכור השני בגודלו בגרמניה.
בעקבות ההחלטה הגרמנית משנת 2002 להפסיק את ייצור החשמל הגרעיני, היה הכור בשטאדה הראשון שנפגע; הוא נסגר לצמיתות ב-14 בנובמבר 2003. סמוך למתקן הגרעיני יש תחנת כוח מופעלת-שמן לא פעילה, תחנת הכוח שילינג.
ב-1611 חתמה העיר על חוזה עם בנים ליהדות ספרד, ואישרו להם הקמה של קהילה בעיר.
ב-1613 יישב יוהאן פרידריך מהולשטיין-גוטורפ, הנסיך-ארכיבישוף של ברמן, אשכנזים בעיר; בשל המהומה שהתרחשה מהכיבוש הקתולי של העיר ועד חזרתה לשלטון לותרני, המסמכים הראשונים המאזכרים יהודים בעיר הם רק משנת 1630.
בסופה של המאה ה-17 הופיעו מחדש יהודים אשכנזים בשטאדה.
ב-1842 העניקה ממלכת הנובר זכויות שוות ליהודים וקידמה בניית קהילות יהודיות ומבנה על-אזורי (רבנות) בהיקף ארצי.
היהודים בשטאדה ראו בכך הן התקדמות והן עול, מפני שלפני כן לא העסיקו כל רב בשכר, בשל הטרחה הכספית שבכך.
בשנת 1845 נוסדה בעיר, על פי החוק החדש, רבנות אזורית תחת הרב יוסף היילבוט (Heilbut), ששירתה 16 קהילות יהודיות בחבל שטאדה כולו, שבכולן יחדיו היו 1,250 יהודים בשנת 1864. הרשויות המקומיות ביקשו עתה כי הקהילות היהודיות יקימו בתי כנסת, בתי ספר וישיבות.
בית הכנסת בעיר נפתח בשנת 1849. בית הכנסת עבר בשנת 1873 לבניין, שם כיום מציין אותו לוח, אך נסגר בשנת 1908 בשל מגבלות כלכליות.
גם מורה לענייני יהדות הועסק בקהילה עד 1890, אז לא יכלה הקילה להמשיך לממן את העסקתו.
מ-1903 ניתן לקהילה היהודית של שטאדה סעד כספי ציבורי על מנת שתוכל להמשיך ולתפקד.
באזור שטאדה נותרה קהילה יהודית, אך החל משנת 1860 לא התקיימה "רבנות שטאדה" - במקום זאת שימשו רבני אזורים אחרים לסירוגין באחראים על האזור.
הגירת עבודה והגירה למרכזים עירוניים מחוץ לחבל שטאדה הביאו לצמצום מספר היהודים באזור (786 בשנת 1913 ו-716 בשנת 1928).
עם זאת, רוב היהודים שנותרו בחבל גורשו בתקופת השלטון הנאצי.
השטאלהלם היא קסדה צבאית, שפותחה בגרמניה במלחמת העולם הראשונה ושימשה את כוחות גרמניה ומדינות נוספות במספר דגמים ונגזרות עד לאיחוד גרמניה ה-1992.
צורתה הייחודית של הקסדה הפכה למראה אייקוני המזוהה עם חיילים גרמנים במלחמת העולם הראשונה ובמיוחד מלחמת העולם השנייה.
עיצובה שימש לתעמולה הן של בעלות הברית והן של מדינות הציר, בין המלחמות שימשה השראה לארגון קסדת הפלדה (הקרוי על שמה), ואף לסמלי תרבות מאוחרים יותר.
בחודשי המלחמה הראשונים צבאות אירופה החלו להחליף את כיסויי הראש השונים של החיילים בקסדות שיעניקו הגנה טובה יותר כנגד רסיסים.
במהלך 1915 גרמניה החלה גם היא בעיצוב קסדה שהתבססה על מבנה הפיקלהאובה שהיה בשירות סדיר, אך היה עשוי פלדה והעניק מיגון לראש ולצוואר.
לאחר שחקר את פגיעות הראש הרבות של חיילים גרמנים מחודשי המלחמה הראשונים, עיצב דר' פרידריך שוורד מהמכון הטכני בהאנובר את השטאלהלם ובנובמבר 1915 כבר נשלחו קסדות ראשונות לניסויי שטח בקרב חיילים בחזית המערבית.
בימים הראשונים של 1916 אושרה הקסדה ונכנסה לשירות סדיר בקרב כלל החיילים תחת השם שטאלהלם דגם 1916 או M1916.
הקסדה הופיעה במספר גדלים מ-60 עד ל-70 וכללה את הקסדה החיצונית מפלדה וחלק פנימי שבא במגע עם הראש.
במהלך המלחמה הייתה הקסדה בשירות מספר בעלות ברית של גרמניה הקיסרית, אלו התאימו אותה לצרכיהם וערכו בה שינויים קלים, בין היתר היא יוצרה באוסטריה בדגם M17 שכלל עיצוב שונה לרצועת הסנטר ונצבע בצבא חום מוזהב ("חום איצונזו") בדומה ל-M18 ההונגרי שנבדל ממנו רק במבנה רצועה מעט שונה.
דגם משמעותי נוסף היה הדגם העות'מאני שעוצב עבור כוחות האימפריה העות'מאנית והיה דומה לדגמים ששימשו צוותי כלי רכב משוריינים, בו הוסרו החלקים התחתיים של הקסדה שבלטו החוצה והמצחיה.
הסיבה לכך הייתה החשש של הפיקוד העות'מאני שאלו יקשו על החיילים בשדה לשמוע פקודות מפי קציניים, סך הכל רק כ-5,400 קסדות מדגם זה נשלחו לעות'מאנים וחלק מאלו הגיעו חזרה לגרמניה אחרי המלחמה ושימשו את יחידות הפרייקור.
אחרי המלחמה, הוכנס הדגם M1933 שיוצר מתרכובת פלסטית תאית בשם וולקנפייבר (Vulkanfiber) ששימרה את העיצוב המקורי אך שקלה משמעותית פחות מקסדת הפלדה.
היא נכנסה לשירות מצומצם של כוחות רגלים, תותחנים וקשר של הרייכסווהר עד שהוחלפה ב-1935.
ב-1935 עוצבה הקסדה מחדש, הפאות ומצחיית הקסדה צומצמו וגם צורתה הכללית הפכה לקומפקטית ומעוגלת יותר.
בנוסף, זוג התופסנים בצידי הקסדה שאפיינו את הדגמים המוקדים הוסרו ונוספו לה פתחי אוורור.
קסדת ה-M35 החדשה נכנסה לשירות במקביל לייסוד הורמאכט ועליית גרמניה הנאצית, מתוך כך העיצוב היה שילוב של קסדה מודרנית עם עיצוב מתקדם אך עם מאפיינים עיצוביים שהדגישו את ההמשכיות מהפיקלהאובה של המאה ה-19 ודרך השטאלהלם של מלחמת העולם הראשונה.
ה-M35 הוכנסה רשמית לשירות גרמני ב-25 ביוני 1935 ושימש את כלל הכוחות הגרמנים, כוחות סיוע אזרחיים, כוחות משטרה ובנות בריתה של גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
במקביל להקמת הוורמאכט ואימוץ הקסדה החדשה, עוצב גם דגם ליחידות הפלשירמיאגר (כוחות מוצנחים) שהוקמו אף הם בתקופה זו.
עיצוב הפלשירמיאגר התבסס על ה-M35 אך ללא הפאות והמצחייה הבולטים, בנוסף עוצבה בטנה קשיחה יותר ורצועת סנטר שחוברה בארבע נקודות לבסיס הקסדה, כל זאת על מנת לקבע את הקסדה באופן מיטבי לראש החייל בזמן צניחה.
תחילה הותאמו קסדות M35 קיימות (על ידי הסרת החלקים העודפים והחלפת הבטנה) ובהמשך הן יוצרו בנפרד.
בשנת 1942 הנטל על התעשייה הגרמנית הביא לעיצוב ה-M42, דגם זה היה פשוט יותר וקיצר את זמן הייצור ואת החומרים שנדרשו לכל קסדה, כאשר השינוי המשמעותי ביותר היה חיתוך קצוות הקסדה במקום קיפול המתכת.
במקביל עוצב דגם M44 שפישט עוד יותר את ייצור הקסדה והשטיח את צורתה הכללית של הקסדה (במראה הדומה לקסדת הסימן III הבריטית).
דגם זה יוצר במספרים מצומצמים בשלבים האחרונים של המלחמה, לכן לא זכה לשימוש נרחב, אך שימש בסיס לשטאלהלם של גרמניה המזרחית החל משנות ה-50.
עם תבוסת גרמניה הנאצית וסיום מלחמת העולם השנייה, התחלקה גרמניה לגרמניה המערבית והמזרחית, ב-1956 שתי המדינות הקימו מחדש את כוחות הצבא שלהם.
בגרמניה המערבית הבונדסוור אימץ את עיצוב קסדת ה-M1 האמריקאית בשם שטאלהלם M-56, בעוד שגרמניה המזרחית צבא העם הלאומי אימץ את עיצוב ה-M44 הניסיוני עם מספר שינויים תחת אותו השם "שלטאלהלם M-56".
לאחר איחוד גרמניה ואיחוד הכוחות לתוך הבונדסוור ב-1990, המשיכה הקסדה של גרמניה המערבית לשמש את הכוחות עד שהוחלפה ב-1992 בגרסה מקומית של ה-PSGAT האמריקאי.
- בשימוש נרחב לצד צבא גרמניה הקיסרית
- בעיקר ה-M35, דגם הפלשירמיאגר ודגמי ה-M40 ו-M42 המופשטים יותר.
- דגם ה-M56 (שהתבסס על ה-M44), בשימוש עד פירוק גרמניה המזרחית ב-1992.
- מספר דגמי שטאלהלם נותרו בשירות מצומצם בעיקר של כוחות משטרה.
הקסדה הסדירה ששימשה את כלל הכוחות כונתה אף היא M56 "שטאלהלם", אך התבססה דווקא על קסדת ה-M1 האמריקאית.
- עודפי הצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה, בנוסף לדגם שיוצר עבורם ללא המצחיה הקדמית.
- בעיקר במהלך מלחמת העולם השנייה על בסיס הציוד הגרמני.
- בעיקר דגמי M35 ו-M42 במהלך מלחמת העולם השנייה.
- הקסדה השוודית פוסוקסהלם דגם B התבססה על עיצוב השטאלהלם הגרמני.
- דגם מבוסס על העיצוב הגרמני נמצא עד היום בשירות טקסי.
שטוטגרט הייתה סיירת קלה מסדרת קניגסברג של הצי הקיסרי הגרמני, שנקראה על שם העיר שטוטגרט.
היו לה שלוש אוניות אחיות: קניגסברג, נירנברג ושטטין.
שטוטגרט הונחה במספנה האימפריאלית בדנציג בשנת 1905, הושקה בספטמבר 1906 ונכנסה לשירות בפברואר 1908. כמו אחיותיה, שטוטגרט הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחי וזוג צינורות טורפדו בקוטר , והייתה מסוגלת למהירות מרבית של יותר מ-25 קשרים (46 קמ"ש).
שטוטגרט שימשה כספינת אימונים של תותחנים החל מכניסתה לשירות ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, אז גויסה לכוחות הסיור של צי הים הפתוח.
היא ראתה פעולה בקרב יוטלנד, שם נלחמה בסיירת הבריטית אה"מ דבלין.
שטוטגרט לא נפגעה במהלך הקרב.
היא הוסבה לאוניית בסיס למטוס ימי ב-1918, ולאחר תום המלחמה, נמסרה לבריטניה כשלל מלחמה ב-1920 ולאחר מכן התפרקה לגרוטאות.
אוניות הסדרה תוכננו לשרת הן כסיירי צי במימי הבית והן באימפריה הקולוניאלית הגרמנית.
זה היה תוצאה של אילוצים תקציביים שמנעו את הצי הקיסרי הגרמני מבניית סיירות מיוחדות יותר המתאימות לשני התפקידים.
הסדרה הייתה התפתחות איטרטיבית של סדרת ברמן הקודמת.
כל ארבע אוניות הסדרה נועדו להיות זהות, אך לאחר תחילת בניית הכלי הראשון, צוות התכנון שילב לקחים ממלחמת רוסיה–יפן.
אלה כללו סידורים פנימיים והארכת גוף האונייה.
הדחק האונייה היה 3,814 טון במעמס מלא.
מערכת ההנעה שלה הייתה מורכבת משני מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים שהונעו על ידי 11 דוודי צינור מים מופעלים בפחם.
בשטוטגרט שירתו צוות של 14 קצינים ו-308 מלחים.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחי 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') SK L/40 בצריחים בודדים.
שניים הוצבו זה לצד זה קדימה על המצודה, שישה מוקמו באמצע האונייה, שלושה משני הצדדים, ושניים זה לצד זה מאחור.
האונייה צוידה גם בשמונה תותחי 5.2 ס"מ (2 אינץ') SK עם 4,000 פגזים.
היא הייתה מצוידת גם בזוג צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ') שקועים בגוף על הצד הרחב עם חמישה טורפדות.
האונייה הייתה מוגנת על ידי סיפון משוריין בעובי באמצע האונייה.
שטוטגרט הוזמנה תחת שם החוזה "O" והונחה ב-Kaiserliche Werft (המספנה האימפריאלית) בדנציג בשנת 1905. היא הושקה ב-22 בספטמבר 1906, ולאחר מכן החלו עבודות האבזור.
היא נכנסה לשירות בצי הים הפתוח ב-1 בפברואר 1908. לאחר כניסתה לצי הים הפתוח, שטוטגרט שימשה כספינת אימון לתותחנים לתותחנים של הצי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היא גויסה ושירתה בצי.
לאחר פרוץ המלחמה, היא ועוד כמה סיירות הוטלו תפקידי סיור במפרץ הלגולנד.
כחלק ממבצע זה, שטוטגרט ערכה סיור בליל 15 באוגוסט עם קלן ושייטות סירות הטורפדו I ו-II, ללא תקריות.
ב-15–16 בדצמבר, שטוטגרט השתתפה בהפגזת סקרבורו, הרטליפול וויטבי.
היא שובצה למסך הסיירות של צי הים הפתוח, שסיפק חיפוי מרוחק לסיירות המערכה של פרנץ פון היפר בזמן שהם ניהלו את ההפגזה.
בעקבות דיווחים על משחתות בריטיות מהמסך הגרמני, אדמירל פון אינגנול הורה לצי הים הפתוח לפנות לנמל ולצאת לגרמניה.
בשעה 06:59, שטוטגרט, הסיירת המשוריינת רון, והסיירת הקלה המבורג נתקלו במשחתות של קומנדר ג'ונס.
ג'ונס עקב אחר הגרמנים עד 07:40, אז שטוטגרט והמבורג נותקו כדי להטביע את רודפיהם.
בשעה 08:02, לעומת זאת, רון אותתה לשתי הסיירות הקלות והורתה להם לנטוש את המרדף ולסגת יחד עם שאר צי הים הפתוח.
שטוטגרט שובצה בקבוצת הסיור הרביעית במהלך קרב יוטלנד ב-31 במאי – 1 ביוני 1916. קבוצת הסיור הרביעית, בפיקודו של קומודורה לודוויג פון רויטר, עזבה את וילהלמסהאפן בשעה 03:30 ב-31 במאי, יחד עם שאר הצי.
עם המשימה למיסוך עבור הצי, שטוטגרט וסירת הטורפדו V71 הוצבו בחלק האחורי של הצי, מאחורי שייטת אוניות המערכה השנייה.
שטוטגרט וקבוצת הסיור IV לא היו מעורבים בכבדות בשלבים המוקדמים של הקרב, אך בסביבות השעה 21:30, הם נתקלו בשייטת הסיירות הקלות הבריטית השלישית.
שטוטגרט הייתה האונייה הרביעית בקו, והתותחנים שלה יכלו להבחין רק בספינה בריטית אחת באובך.
מכיוון שהאונייה ההיא כבר הועסקה על ידי הסיירות הגרמניות האחרות, שטוטגרט נצרה את האש שלה.
רויטר סובב את אוניותיו בכוח ימינה, כדי לקרב את הבריטים לאוניות הראשה של הצי הגרמני, אך שייטת הסיירות הקלות השלישית סירבה לקחת את הפיתיון וניתקה מגע.
בתגרה, הסיירת פראונלוב נפגעה והוטבעה על ידי טורפדו ששוגר על ידי סאות'המפטון; זה הכריח את שטוטגרט לצאת מחוץ לקו לימין.
לאחר מכן היא איבדה את הקשר עם שאר קבוצת הסיור IV, אז היא נסוגה לעבר שייטת אוניות המערכה הראשונה.
היא נכחה במהלך מפגש מאוחר יותר עם כוחות קלים בריטיים בסביבות חצות.
היא נשארה מוסתרת בחושך וצפתה בדרדנוטים של שייטת אוניות המערכה הראשונה פוגעות בכמה משחתות בריטיות.
הבריטים שיגרו בינתיים טורפדות לעבר הקו הגרמני, מה שאילץ אותו להסתובב.
שטוטגרט נאלצה לפלס את דרכה בין אוניות המערכה נסאו ופוזן בחושך.
עד 02:30, שטוטגרט הפליגה בראש המערך הגרמני, לפני וסטפאלן, אוניית המערכה המובילה.
היא הובילה את שייטת אוניות המערכה I בחזרה לנמל, ומאוחר יותר סייעה לשייטת אוניות המערכה השלישית ולאוניית הדגל של הצי, פרידריך דר גרוסה.
במהלך הקרב, שטוטגרט ירתה 64 פגזים, פחות מכל הסיירות הגרמניות בקרב.
היא יצאה מהקרב ללא פגע, בניגוד לרבות מהסיירות הגרמניות האחרות.
מוקדם יותר במלחמה, הצי הגרמני ערך ניסויים בהפיכת ספינות קיטור לאוניות בסיס למטוסים ימיים.
עם זאת, הן היו איטיות מכדי לפעול עם הצי, ולכן היה צורך בחלופה מהירה יותר.
עד 1918, הצי החליט להמיר את שטוטגרט, שהייתה מהירה דיה להפליג עם הצי; עבודות ההסבה החלו בפברואר 1918. העבודה נעשתה במספנה הקיסרית בווילהלמסהאפן, והושלמה במאי.
כנושאת מטוס ימי, תותחי ה-10.5 ס"מ, ושני תותחי הצד האחוריים ביותר הוסרו, ונשארו רק ארבעה תותחים בצד הרוחב.
שני תותחי נ"מ 8.8 ס"מ SK L/45 הותקנו מקדימה; היא שמרה על צינורות הטורפדו השקועים שלה.
שני האנגרים גדולים הותקנו מאחורי הארובות, עם מקום לשני מטוסים ימיים; מטוס ימי שלישי נישא על גבי ההאנגרים.
מאז שטוטגרט יכלה לשאת רק שלושה מטוסים, מספר שנחשב לא מספיק כדי לתמוך בכל צי הים הפתוח, נערכו תוכניות להמיר את רון לנושאת מטוס ימי גם כן.
אף אחת מהאוניות לא הייתה בשימוש מבצעי מעולם.
שטוטגרט שרדה את המלחמה, ונמחק מרשימות הצי ב-5 בנובמבר 1919. היא נמסרה לבריטניה ב-20 ביולי 1920, כפרס המלחמה "S" ולאחר מכן פורקה לגרוטאות.
שטה (בליטאית: Šėta, בפולנית: Szaty; ביידיש: שאט) היא עיירה קטנה במחוז משנה קדאיניאי, במחוז קובנה, במרכז ליטא.
העיירה נמצאת ליד נהר אובליס .
בעיירה נשפך נהר ואנגה לנהר אובליס.
ליד שטה משתרע רכס שטה, ובצפון-מזרח הוקמה שמורת טבע שטה.
דרך שטה עוברים מספר כבישים ראשיים המחברים אותה לערים אוקמרגה, קדאיניאי, קובנה, פוניבז' ופגיריי .
בשנת 1362 וב-1367 פשטו חיילי המסדר הליבוני על אדמות שטה.
במאה ה-14 התיישבו בעיירה קראים.
בשנת 1492 הוזכרה שטה לראשונה כעיירה, וב-1499 נבנתה בה כנסייה ראשונה ששימשה בתחילה את הקתולים, אך לאחר מכן עברה לרשות הפרוטסטנטים.
במאה ה-18 קיבלה שטה זכויות לקיים שווקים וירידים, אך במהלך מלחמת הצפון נשרפה כמעט כליל על ידי השוודים.
בשנת 1777 פעלה במקום בית ספר פרטי, וב-1799 נבנתה מחדש הכנסייה.
במאה ה-19 השתתפו תושבי שטה במרד נגד השלטון הצארי ועסקו בהפצת ספרות ליטאית בתקופת האיסור הרוסי.
ב-1863 הובילו בני העיירה מרד בהנהגת זיגמונט שרקובסקי .
בשנת 1892 פרצה שריפה שכילתה חלקים גדולים מהעיירה.
בתחילת המאה ה-20 היו בשטה כ-40 חנויות ופונדקים, כמו גם בית מלאכה לעיבוד עורות, טחנות קמח קיטור ומים.
לפני מלחמת העולם הראשונה פעל מפעל אריגה בטירת שטה.
בשנת 1896 ייסד יוזף מונטוויל בית ספר לאריגה בשם "בירוטה" (Birutė).
במהלך מלחמת העולם הראשונה בשנת 1915 התרחשו קרבות עזים בין הצבאות הרוסים וגרמנים ליד שטה, וכתוצאה מכך נשרפה העיירה כמעט לחלוטין.
בתקופה שבין המלחמות נבנתה העיירה מחדש, ואומני שטה נודעו בזכות בדי הצמר שייצרו.
בתקופה שבין המלחמות היו בשטה 140 בתים, 75 חנויות ושתי טחנות קמח.
בשנת 1941 נבנה מפעל גבינות.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגעה העיירה שוב באופן חמור משריפות.
לאחר המלחמה פעלו בסביבת שטה לוחמי פרטיזנים ליטאים.
בזמן השלטון הסובייטי הפכה העיירה למרכזית, ופעל בה סניף של מפעל החמאה והגבינות של קיידייניאי, שבו יוצר גבינת "שטה".
בשנת 2002 אושר סמל העיר של שטה.
בעיירה הייתה קהילה יהודית בית מדרש ובית קברות.
בשואה נרצחו מרבית היהודים בבורות הריגה על ידי ליטאים.
בשנת 1949 בזזו קומוניסטים את מצבות בית הקברות לצורך בניית מבנה בחווה סמוכה.
בעקבות זאת אין מצבות בבית הקברות, למעט אנדרטה לזכר תושבי העיירה שנרצו בשואה.
רבי שמואל הקטן בנו של רבי אברהם אחי הגר"א
רבי מאיר מיכל רבינוביץ (1849–1870), בנו של רבי שלום הנ"ל
רבי נחום שפירא, 'העילוי מדאקשיץ'
רבי אלחנן וינר (בשנות ה-30 של המאה ה-20)
שטוטגרטר קיקרז הוא מועדון כדורגל גרמני.
הוא פועל בעיר שטוטגרט החל סוף המאה ה-19. קבוצת המועדון שיחקה מספר עונות בבונדסליגה.
מועדון "שטוטגרטר קיקרז" הוקם בשנת 1899 תוך פיצול ממועדון אחר שהחליט להתרכז ברגבי.
המועדון כלל קבוצת כדורגל וענף אתלטיקה קלה.
קבוצת כדורגל שיחקה בליגה אזורית וכאלוף הליגה קודם לשלבים מתקדמים של אליפות גרמניה הכדורגל.
משחקי אליפות גרמניה בכדורגל 1908 הקבוצה סיימה במקום השני.
היא הייתה בין החזקות בכול התקופה עד לסיום מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 מועדון המשיך לשחק בליגה אזורית.
בשנת 1974 עם הקמת בונדסליגה 2 הוא נכלל בה.
בשנת 1987 קבוצה הגיע לגמר הגביע הגרמני.
עונת 1988/1989 בבונדסליגה הייתה הראשונה בה קבוצה שיחקה בליגה העליונה.
היא ירדה לאחר עונה בודדת.
בעונת 1991/1992 בבונדסליגה הקבוצה שיחקה פעם נוספת בליגה העליונה אך ירדה מהמקום ה-17. הקבוצה שיחקה בבונדסליגה-2 עד לשנת 2001 כאשר ירדה לליגה אזורית.
הקבוצה משחקת משחקי הבית באצטדיון שנבנה עבורה בשנת 1905 ועבר מאז מספר שדרוגים.
בשנת 2008 עיריית שטוטגרט תכננה להקצות לשדרוג תקציב משמעותי.
לאור ירידת הקבוצה לליגה הרביעית (בה היא משחקת גם בשנת 2025) התקציב בוטל.
שטויות בחדשות היא סדרת טלוויזיה ישראלית חינוכית לילדים, המשודרת בערוץ ניק ג'וניור למנוי HOT.
בכל פרק, חבורת בובות מגישה מהדורת חדשות עם מלא דברים שטותיים.
עמוס דיקט (אריאל דורון) - קריין החדשות המנסה להיות רציני אך ללא הצלחה.
מוקי - הכלב של עמוס.
פיפי מנדולינה (גוני פז) - מגישה פינה של המצאות לא מוצלחות ולעיתים משדרת מהספארי על "יצורים".
מטר רץ (אופיר צויבל) - כתב הבריאות והספורט, עצל במיוחד.
דפי נידפי (אפרת גונן) - חזאית כושלת אשר לא מצליחה לנבא את מזג האוויר.
שְטוֹלֶן הוא לחם פירות העשוי מפירות מסוכרים, פירות יבשים, מרצפן ותבלינים, מצופה באבקת סוכר או אבקת סוכר ולעיתים קרובות מכיל מרציפן.
זהו לחם חג מולד גרמני מסורתי והכיכרות דמויות העוגה נקראות Weihnachtsstollen (Weihnachten, וַיְינַאכְטֶן, בגרמנית, הוא: חג המולד) או Christstollen (על שם ישו).
שטולן בצורת טבעת העשוי בתבנית עוגת באנט או גוגלהוף נקרא Stollenkranz (שְטוֹלֶן-קְרָאנְץ, זר שטולן).
קיים מתכון היסטורי להכנת שטולן, אך עם השנים, לכל אופה ויוצר עוגות מומחה יש מתכון משפחתי משלו, העובר מדור לדור.
מסורת אפיית שטולן לחג המולד, החלה במאה ה-15, בשנת 1427, בדרזדן, בחצר המלוכה הסקסונית, בפיקוח מועצת הכנסייה.
הלחם היה עשוי מקמח, שמרים, מעט שמן ומים והיה חסר טעם.
במאה ה-15, בסקסוניה של ימי הביניים (במרכז גרמניה, מצפון לבוואריה ומדרום לברנדנבורג), ארנסט הנסיך הבוחר מסקסוניה (1441–1486) ואחיו הדוכס אלברכט השלישי (1443–1500) החליטו לפנות לאפיפיור ברומא, כדי לשנות את המתכון, אך בקשתם נדחתה.
רק בשנת 1491 אישר האפיפיור אינוקנטיוס השמיני להשתמש בחמאה ותבלינים, אך בתמורה, נדרשו האופים בדרזדן, לשלם "קנס", ששימש לבניית הקתדרלה בפרייברג.
מאז המאה ה-16, אופֵי השטולן בדרזדן סיפקו לשליט, שטולן אחד או שניים, במשקל כ-16 ק"ג, עבור החגיגה הקדושה (Holy Celebration).
שמונה רבי-אומנים באפייה ושמונה שוליות נשאו אותו לארמון.
בשנת 1730, ערך אוגוסט החזק (שהיה הנסיך הבוחר מסקסוניה ומלך פולין), חגיגה מפוארת ליותר מ-20,000 אורחים והורה לרב-האומן באפייה זכריאס (Zacharias) לאפות שטולן ענק במשקל של כ-1.8 טון, כדי שכל אחד מאורחיו יקבל מנה.
לצורך כך נבנה, במיוחד, תנור שטולן ענק.
השטולן הובל בתהלוכה חגיגית, על ידי שמונה סוסים, דרך העיר אל שולחנו של המלך.
אירוע זה הוא המודל ל"פסטיבלי השטולן" (Stollen Festivals) השנתיים, המתקיימים מדי יום שבת שלפני יום ראשון השני של האדוונט.
איכותו וטעמו של השטולן של דרזדן השתנו באופן מכריע במהלך השנים, אך הטעם והאיכות המוכָּרים, החלו רק במאה ה-20, בעקבות שגשוגן של שכבות רחבות בחברה ושימוש בחומרי גלם ומרכיבים עשירים.
בשנת 1900, יצרני השטולן בדרזדן הקימו את "Schutzverband Dresdner Stollen e.V", קבוצה שייצגה את האינטרסים המשותפים שלהם והבטיחה בחותם אליפטי מיוחד, את איכות המוצר.
שטולן חג המולד של דרזדן יובש ויוצא בקופסאות מתכת, למדינות באירופה וביבשת אמריקה, כבר במחצית הראשונה, של המאה ה-20.
מדי שנה מתקיים בדרזדן פסטיבל השטולן (Stollenfest).
המסורת המחודשת החלה בשנת 1994. העוגה שוקלת בין שלושה לארבעה טון וכרכרה לוקחת אותה, במצעד, ברחובות דרזדן לשוק חג המולד, שם היא נחתכת לחתיכות ומחולקת בין הקהל, בתמורה לתשלום קטן המועבר לצדקה.
סכין ענקית מיוחדת (160 סנטימטרים), מצופה כסף, שהיא העתק של הסכין משנת 1730, שאבדה, משמשת לחיתוך השטולן הגדול.
השטולן הגדול ביותר נאפה בדצמבר 2010, על ידי חברת לידל, באורך 72.1 מטרים.
השיא אושר בספר השיאים של גינס, בתחנת הרכבת של הארלם.
שטח הוא גודל של תחום דו-ממדי או מישורי.
השטח הוא תכונה של יריעה דו־ממדית; בפרט, שטח הפנים של גוף תלת-ממדי הוא שטח השפה, או המעטפת החיצונית, של הגוף.
שטח נמדד ביחידות מידה של אורך בריבוע.
שטחם של צורות בסיסיות כמו משולש ועיגול ניתן לחישוב באמצעות נוסחאות פשוטות.
צורות מורכבות יותר ניתן לפעמים לחלק לצורות בסיסיות בעלות שטח ידוע.
שטח כללי ניתן לחשב באמצעות אינטגרל, או באמצעות קירובים (גם בעזרת מחשב) בשיטות שונות.
ניתן למדוד שטח באמצעות פלנימטר.
מבחינה מתמטית פורמלית, שטח של צורה במישור מוגדר כמידת לבג שלה.
שטח של צורות בסיסיות במישור
בגאומטריה ישנן נוסחאות מוכרות לצורך חישובי שטחים:
שטח מקבילית שווה למכפלת צלע באנך לה:
בפרט: שטח מלבן שווה למכפלת אורכי שתי צלעות סמוכות:
בפרט: שטח ריבוע שווה לריבוע צלעו:
שטח טרפז שווה למכפלת חצי סכום הבסיסים (שהוא גם אורך קטע האמצעים) בגובה הטרפז:
שטח משולש הוא חצי מכפלת בסיס המשולש בגובה:
או מחצית המכפלה של שתי צלעות וסינוס הזווית שביניהן: כאשר , הן צלעות במשולש ו- היא הזווית שביניהן.
או על פי נוסחת הֵרון: כאשר מייצגות את אורך כל אחת מצלעות המשולש, ו- היא מחצית היקף המשולש:
בפרט: שטח משולש ישר-זווית שווה למחצית מכפלת הניצבים:
שטח עיגול שרדיוסו הוא .
שטח אליפסה שאורכי ציריה הם ו הוא .
מטר רבוע (מ"ר או מ²)
יחידות מדידה מקובלות לשטחי קרקע
מטר רבוע, השטח של ריבוע שאורך צלעו מטר אחד, הוא יחידת מידה בסיסית לשטחי קרקע, השייכת למערכת היחידות הבין-לאומית.
שטחים קטנים מקובל למדוד ביחידות מידה מתאימות, כמו סנטימטר רבוע (סמ"ר; 10,000 סמ"ר הם מ"ר אחד).
בתעשיית המוליכים למחצה נהוג למדוד את שטח השבב במילימטר רבוע.
במטר רבוע יש מיליון מילימטר רבועים.
שטחי קרקע גדולים מודדים ב"דונם", השווה ל-1,000 מ"ר, או בהקטאר השווה לעשרה דונם.
בארצות המערב מקובל למדוד שטחים באקר, השווה לכ-4.047 דונם.
קרטוגרפיה (מיפוי) היא תחום ידע העוסק במדידת וחישוב שטחים.
מהנדסים המודדים שטח בונים רשת טריאנגולציה, שהיא רשת נקודות על פני האדמה שיוצרת משולשים, אשר בעזרתם מחשבים שטחים.
המכשיר המשמש במדידות אלו נקרא תיאודוליט.
שטח פנים הוא השפה או הקליפה החיצונים של גוף תלת־ממדי.
שטח הפנים הוא גודל חשוב למשל בכימיה, שכן הוא שולט על מהירותן של תגובות כימיות.
הנאדיות שבריאות בגוף האדם בנויות באופן אשר מגדיל ככל האפשר את שטח הפנים שלהן בנפח הנתון, כדי לזרז את קליטת החמצן בדם.
שטח חתך הוא השטח של חתך מישורי בגוף תלת־ממדי.
המונח משמש בהנדסה כדי לחשב מאמץ בחומר, למשל כדי שכבל פלדה יעמוד בכפליים משקל, שטח החתך שלו צריך להיות כפול.
שיטות לחישוב שטח של צורה כללית במישור
בנוסף לנוסחאות שהוצגו עבור צורות פשוטות, ניתן לחשב שטח של צורה כללית באמצעות נוסחאות וכלים, פשוטים לשימוש ידני ומהיר, או מורכבים הדורשים מחשב.
קירוב לשטח של צורה כללית ניתן למצוא באופן ידני אם מניחים את הצורה על רשת של קווים במרחק קבוע וידוע זה מזה.
סופרים את המשבצות שנמצאות בתוך הצורה, ומחברים את מחצית מספר המשבצות אשר נחתכות בגבול של הצורה.
את המספר המתקבל מכפילים בשטח של כל משבצת, כלומר במרחק בין הקווים בריבוע, ומקבלים קירוב לשטח הצורה.
הקירוב יהיה טוב יותר ככל שגודל המשבצות קטן יותר.
כאשר הצורה היא מצולע שכל קודקודיו נמצאים על הרשת ניתן לחשב את השטח במדויק על פי משפט פיק.
ישנה שיטה נוספת שבה סופרים את מספר המשבצות שבתוך הצורה ומכפילים בשטח של משבצת אחת.
לאחר מכן מחסרים את מספר המשבצות שמחוץ לצורה ממלבן המכיל את הצורה, ומכפילים את התוצאה בשטח של משבצת אחת.
לבסוף משקללים את שני השטחים, והממוצע הוא קירוב של השטח.
שיטה דומה למשבצות היא תחימת הצורה בתוך ריבוע בגודל ידוע, והצבת נקודות אקראיות בריבוע, הנבחרות באמצעות מחשב (שיטת מונטה-קרלו).
שטח הצורה בקירוב הוא מספר הנקודות בתוך הצורה חלקי מספר הנקודות הכולל כפול שטח הריבוע.
דיוק השיטה גדל כמו שורש מספר הנקודות.
האינטגרל של פונקציה רציפה שווה לשטח בין גרף הפונקציה לציר ה-x.
אם ניתן לתאר היקף של צורה סגורה באמצעות שתי פונקציות, אז שטח הצורה הוא הפרש האינטגרלים של הפונקציות.
אינטגרל קווי על השפה של צורה סגורה ניתן להפוך באמצעות משפט גרין לאינטגרל כפול של פונקציה קבועה, הנותן את שטח הצורה.
אם הצורה הסגורה מלבנית, ניתן לחשב את השטח באמצעות משפט גרין הדיסקרטי.
פלנימטר הוא מכשיר מכני המודד שטח של צורה כלשהי, כאשר מעבירים את זרוע המכשיר על פני ההיקף של הצורה.
המכשיר פועל בהסתמך על משפט גרין ונוסחת הסקטור של לייבניץ, והומצא בשנת 1814.
שטוקראו היא עיר בצפון מדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה, במחוז קורנויבורג.
שטחה משתרע על 37.41 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 14,452 על פי מפקד האוכלוסין של 2001.
העיר נקראת גם "לנאושטט" על שם המשורר המפורסם ניקולס לנאו שחי בעיר בין השנים 1818–1822. העיר קיבלה זכויות של עיר שוק בשנת 1514.
שטוקראו נמצאת בגובה 176 מטר מעל פני הים, במרחק 25 קילומטר מצפון לווינה ובמרחק קילומטרים ספורים מנהר הדנובה.
שטוקראו היא גם העיר הגדולה ביותר באזור ויינפירטל, אחד מאזורי אוסטריה תחתית.
החלוקה הדתית בשטוקראו היא: 72.5% נוצרים קתולים, % 3.8 נוצרים אוונגליסטים, 1.2% נוצרים אורתודוקסים, 3.6% מוסלמים ו 15.8% משתייכים לדתות אחרות.
ראש העיר הנוכחי הוא הלמוט לאאב ממפלגת הסוציאל-דמוקרטים האוסטרית המכהן בתפקיד מאז 2006, לאחר סיום כהונתו של לאופולד ריכנטצקי, שכיהן כראש העיר במשך 37 שנה.
מספר המושבים במועצת העיר הוא 37. חלוקת המושבים הנוכחית בין המפלגות בעיר היא:
מפלגה מספר מושבים המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית (SPÖ) 21 מפלגת העם האוסטרית (ÖVP) 10 מפלגת החופש האוסטרית (FPÖ) 3מפלגת הירוקים האוסטרית 3
שטורם גראץ הוא מועדון כדורגל אוסטרי, שבסיסו בגראץ, והוא משחק בבונדסליגה האוסטרית.
המועדון הוקם ב-1909, ומאז זכה באליפות הבונדסליגה האוסטרית חמש פעמים (2011, 1998, 1999, 2024, 2025) והתחרה מספר פעמים בליגת האלופות ובגביע אופ"א.
שטורם גראץ נוסדה ב-1909, כקבוצת פועלים.
הצלחתו הגדולה הראשונה של המועדון הייתה תחת אימונו של אוטו באריץ' (Otto Barić), כשהקבוצה זכתה במקום השני בליגה בעונת 1982/1983. שנה מאוחר יותר, הקבוצה השתתפה בגביע אופ"א, שם הודחה ברבע הגמר בידי נוטינגהאם פורסט האנגלית לאחר הארכה.
בדצמבר 1992 הנס קארטינג (Karting) נתמנה לתפקיד מנהל הקבוצה, ומינה את חברו היינץ שילכר (Schilcher) לתפקיד המאמן.
באותו זמן, שטורם גראץ נחלשה תחת חובות כבדים, מחסור ממושך בכסף ותחושת דכדוך כללית שהוסתרה ברוח ספורטיבית.
הנהלת הקבוצה החדשה החליטה שהדרך הטובה ביותר לשיקום היא הימנעות מרכישת שחקנים יקרים, ובמקום זאת העדיפה להעלות שחקנים מצטיינים מקבוצת הנוער של המועדון לקבוצת הבוגרים.
ב-1993 הפך מילאן ג'וריצ'יץ' (Milan Đuričić) למנג'ר הקבוצה, ובעזרת השחקנים הצעירים שלה הצליח להשאירה בליגה הראשונה.
ב-1994 התמנה איביצה אוסים הבוסני לתפקיד מאמן הקבוצה, שהייתה אז קבוצה לא מצליחה.
מינוי זה היה לנקודת מפנה חשובה בהיסטוריית הקבוצה.
אוסים נעזר בעיקר בשחקנים הצעירים שעמדו לרשותו, וגם - אך במידה מועטת יותר - בשחקנים מנוסים וותיקים, וחיזק את הקבוצה באופן משמעותי.
להצלחתו כמאמן הקבוצה ניתן לראשונה גושפנקא כאשר שטורם גראץ סיימה את עונת במקום השני בליגה.
שנה מאוחר יותר זכתה הקבוצה בתוארה הראשון, כשניצחה את אדמירה מדלינג (Admira Mödling) בגמר הגביע האוסטרי.
בשנים 1998 ו-1999 זכה המועדון לראשונה באליפות הבונדסליגה האוסטרית.
בעונת 2002/3 שטורם גראץ פגשה את מכבי חיפה במסגרת פלייאוף ליגת האלופות.
במשחק הראשון הפסידה 2:0 ובגומלין סיימה ב-3-3 והודחה מהמפעל.
בעונת 2009–2010, המועדון סיים את הליגה במקום הרביעי והעפיל לליגה האירופית.
בסיבוב המוקדמות השלישי המועדון ניצח את דינמו טביליסי ובשלב הפלייאוף המועדון הפסיד ליובנטוס והודח מהטורניר.
בעונת 2010–2011, המועדון זכה באליפות שלישית בתולדותיו נגד הציפיות והעפיל לליגת האלופות.
ב-9 במאי 2018 גראץ זכתה בגביע האוסטרי בפעם החמישית בתולדותיה אחרי 0–1 על רד בול זלצבורג.
האצטדיון הביתי של הקבוצה היה במשך זמן רב "אצטדיון Gruabn".
האצטדיון הכיל מקומות ליותר מ-12,000 איש.
הוא אופיין במגרשו הצר ובסמיכות האוהדים לשחקנים.
בשנת 1997 היה "אצטדיון ארנולד שוורצנגר" (הנקרא כיום אצטדיון UPC) לאצטדיונה הביתי של הקבוצה, שחלקה אותו עם יריבתה המקומית, גראצר AK.
בין 1997 ובין 2005 שימש אצטדיון Gruabn כמגרש אימונים וכמגרש למשחקי קבוצות הנוער והחובבנים.
בשנת 2005 נמכר אצטדיון Gruabn לרשות העיר גראץ כדי להקל על הקשיים הכלכליים בהם היה שרוי המועדון באותה עת.
שטח C הוא מונח שנטבע בהסכמי אוסלו ומתייחס לשטחים ביהודה ושומרון הנמצאים בשליטה ביטחונית ואזרחית ישראלית.
שטח C כולל כ-60% משטחי יהודה ושומרון (3,516 קמ"ר בערך) ובהם כל ההתנחלויות.
לשטח C חשיבות כלכלית גבוהה מכיוון שזהו השטח הרציף היחיד ביהודה ושומרון, וכיוון שיש בו שפע יחסי של משאבי טבע.
רציפות השטח מאפשרת פיתוח תשתיות המקושרות זו לזו.
לפי הסכמי אוסלו, שטח C היה אמור לעבור בתהליך הדרגתי לשליטתה של הרשות הפלסטינית, אך בפועל לא התרחש תהליך זה ובמרוצת השנים עלו רעיונות לחילופי שטחים תחת הסכם סופי.
ב-28 בספטמבר 1995 חתמה מדינת ישראל עם הארגון לשחרור פלסטין על הסכם אוסלו ב' בו חולקו יהודה ושומרון וחבל עזה לשלושה אזורים: (A), (B), (C).
לכל אחד מהאזורים הללו הסדרים מנהליים וביטחוניים שונים.
החלוקה ביניהם אופיינה במידה רבה לפי מידת האחריות שניתנה לרשות הפלסטינית, שהוקמה מכוח הסכם זה, על השטחים האמורים.
בשטח C לרשות הפלסטינית אין כל אחריות, ולישראל הסמכויות האזרחיות והביטחוניות עליו.
בהסכם נקבע כי חלקים נוספים משטח C יועברו לרשות הפלסטינית.
עוד נקבע כי החלוקה לשלושת האזורים היא רק שלב מעבר בן חמש שנים, אולם בפועל נותרה בעינה מאז.
ברצועת עזה הוקם ממשל פלסטיני במאי 1994 לפי הסכם קהיר, והשטח שבשליטה ישראלית ברצועה היה בעל מעמד שווה לשטח C.
בקיץ 2005 מימשה ישראל את תוכנית ההתנתקות, הסיגה את כל כוחותיה מרצועת עזה ופינתה את כל התושבים היהודים בשטחי C שברצועה.
שטחי C מהווים כ-60% מיהודה ושומרון.
שטח C ביהודה ושומרון הוא רציף, ושטחי A ו-B מובלעים בתוכו.
לעומת זאת, בתקופה שבה ישבו יישובים ישראלים ברצועת עזה, שטחי C היו מובלעות בתוך שטח A.
שטחי C כיום כוללים מעל 100 התנחלויות בהן חיים מעל 400,000 תושבים ישראלים, כ-500 יישובים פלסטיניים (הנמצאים באופן מלא או חלקי בשטח C) בהם חיים בין 230,000 ל-300,000 פלסטינים, וכן כבישים, בסיסים ושטחי אש של צה"ל, שמורות טבע (בניהול רשות הטבע והגנים) ואזורים בלתי מיושבים.
אף על פי שמדינת ישראל סיפחה את מזרח ירושלים ב-1980, רוב המדינות לא מכירות בסיפוח ורואות בה חלק משטח C.
בשטח C חלות שתי מערכות דינים שונות.
מכוח תקנות יהודה ושומרון מוחלים על התושבים הישראלים בשטחי C חלקים נרחבים מן המשפט הישראלי, לצד חקיקה מיוחדת מטעם המפקד הצבאי.
התושבים הפלסטינים המתגוררים באותם שטחים עצמם כפופים לדין הירדני, לדין הפלסטיני ולחקיקת המושל הצבאי החלה עליהם.
בבג"ץ 5666/03 של עמותת קו לעובד נפסק כי במקרים מסוימים הדין הישראלי יחול גם על פלסטינים העובדים בהתנחלויות.
הוצעו הערכות שונות למספר הפלסטינים הכולל בשטח C.
מתאם פעולות הממשלה בשטחים בפרסום מאוגוסט 2012 העריך את המספר ב-90,000, תוך ציון שמדובר בכ-3% מתושבי יהודה ושומרון הפלסטינים.
משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים העריך כי בשנת 2013 התגוררו בשטח C כ-297,900 פלסטינים, אולם מספר זה כולל כ-73,515 במזרח ירושלים, שלפי הגדרתו אף היא חלק משטח זה, 55,018 נפש ביישובים הנמצאים ברובם בשטח C וכן 175,866 ביישובים שמקצת שטחם בשטח C, ורק 67,016 פלסטינים בכפרים הנמצאים במלואם בשטח זה.
לפי ג'ף הלפר, יו"ר הוועד הישראלי נגד הריסת בתים, הפלסטינים בשטח C מונים בסביבות 125,000. לפי שלום עכשיו, בפרסום משנת 2008, הם מונים 80,000. העיתונאי דני רובינשטיין טען במאמר שכתב, שהמספר היה 70,000 בתחילת 2010. באוקטובר 2017 העריך נפתלי בנט כי חיים בשטח C כ-80,000 פלסטינים.
במחקר של המכון למחקר יישומי - ירושלים משנת 2013 נכללו סקירה דמוגרפית ואומדן של האוכלוסייה הפלסטינית בשטח C, בחלוקה לפי יישובים.
על פי מחקר זה מתגוררים בשטח C כ-242,000 פלסטינים, הנמצאים באזורים השוכנים במלואם או בחלקם בשטח C.
על פי מפקד אוכלוסין שנערך על ידי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה בשנת 2018, בשטח C מתגוררים 393,163 פלסטינים, אשר נמצאים באזורים ששוכנים במלואם או בחלקם בשטח C (מספר זה אינו כולל 370,000 פלסטינים תושבי מזרח ירושלים).
לפי דו"ח של הבנק העולמי המתייחס לנתוני 2011, אם שטח C, כולל מזרח ירושלים, יפותח, והפוטנציאל הכלכלי שלו ימומש בידיים פלסטיניות וללא המגבלות המוטלות על ידי ישראל, התמ"ג הפלסטיני צפוי לגדול, באופן ישיר או עקיף, ב-35%, שהם 3.4 מיליארד דולר לשנה.
בשנת 2009 פרסם ראש ממשלת הרשות הפלסטינית דאז, סלאם פיאד, את תוכניתו להקמה של מדינה פלסטינית דה-פקטו בכל שטחי יהודה ושומרון, כולל שטח C.
התוכנית כללה בנייה נרחבת ללא תיאום עם ישראל, וכן בורסה, נמל תעופה, פיתוח תשתיות, ומדיניות של הפרדת רשויות וכלכלה חופשית.
בשנת 2019 הכריזה ממשלת הרשות הפלסטינית על ביטול החלוקה לשטחי A, B ו-C, עקב טענתה שההפרות של ישראל את ההסכמות הביטחוניות בשטח A והאזרחיות בשטח B מרוקנות למעשה את תוקף ההסכמים בדבר חלוקת הסמכויות בשטח.
עם זאת, בפועל התיאום הביטחוני והמדיני בין ישראל לרשות הפלסטינית נמשך.
קיימות הצעות שונות, בייחוד מהימין, להחלת הריבונות הישראלית בכל שטחי יהודה ושומרון.
אולם יש פוליטיקאים אשר הציעו להחיל ריבונות על שטחי C בלבד, בשל חשש ליצירת מדינה דו-לאומית ושינוי צביונה של מדינת ישראל, או רק על חלק משטחי C.
הריבון בשטח C הוא המפקד הצבאי הישראלי, שהסמיך את המנהל האזרחי לטפל בבקשות לאישורי בנייה, וזה מעניק לפלסטינים אישורי בנייה בצמצום רב.
מאז חתימת הסכם אוסלו מבצעים הפלסטינים פעולות חד-צדדיות בשטח.
בשנת 2015 גיבשה הרשות הפלסטינית תוכנית מרכזית המכונה "המערכה על שטחי C".
במסגרתה, פועלת הרשות להשתלטות על שטחים.
במקביל, פועלת הרשות להשתלטות באמצעות עיבודים חקלאיים רחבי היקף, פריצות דרכים, הקמת תשתיות מים וחשמל ותביעת בעלות על ערכי טבע ואתרים היסטוריים.
נכון לסוף שנת 2019 השלים פרויקט רישום המקרקעין הפלסטיני מיפוי ורישום של 45% משטחי יהודה ושומרון בשיעור של כ-940 קמ"ר.
בנוסף מפעילה הרשות מערכת משפטית והצליחה לעכב או למנוע הליכים נגד קרוב ל-4,000 מבנים בלתי חוקיים.
התוכנית מקבלת סיוע כספי רב ממדינות זרות ומגובה בהחלטה אירופאית לא רק מטעמים הומניטריים או כלכליים אלא גם ככלי למימוש אג'נדה פוליטית.
להערכת משרד המודיעין, המימון הזר לתוכניות אלו עומד על 500 מיליון יורו, ממשלות הולנד, דנמרק, שוודיה, צרפת, שווייץ, בריטניה, בלגיה, גרמניה, טורקיה, קטר וירדן וכן מארגונים חוץ-ממשלתיים שונים.
הסיוע הזר כולל: תמיכה מדינית, תקשורתית ומשפטית, הכנה וקידום תוכניות מתאר, קידום מיזמים ורישום מקרקעין.
עד להקמת מדינת ישראל בשנת 1948 הוקמו ביהודה ושומרון יישובים יהודיים בודדים, בעיקר בגוש עציון ובבקעת הירדן.
תושבי היישובים הללו נאלצו להימלט בשל מלחמת העצמאות, בה כבשה ירדן את השטח.
בשנת 1967 פרצה מלחמת ששת הימים, בה כבשה מדינת ישראל את יהודה ושומרון מירדן, והחילה בהם ממשל צבאי.
צה"ל הקים שם בסיסים צבאיים, ובין השאר הועברו לאזור מרבית בסיסי ההדרכה של צה"ל.
ב-27 בספטמבר 1967 הוקמה התנחלות הראשונה, כפר עציון בגוש עציון, אשר נבנה מחדש לאחר שנחרב במלחמת העצמאות.
במקביל הוקם בית ספר שדה הר גילה על ידי יהורם בן-מאיר, שקבל מעמד רשמי ב-1969. בשנת 2015 מספר ההתנחלויות בתוך הגושים עומד על 19, ומחוץ לגושים על 106.
ממשלת רבין השנייה העבירה בנובמבר 1992 את החלטה 360 המאיטה את גידול ההתנחלויות.
החלטה זו אישרה הפסקת פעולות בנייה ביהודה שומרון וחבל עזה, אך התירה בנייה פרטית על יסוד תוכניות מתאר שקיבלו תוקף כדין.
הופסקו ההליכים הנוגעים לתוכניות מתאר שטרם קיבלו תוקף קודם למתן החלטה.
עם זאת הוקמה ועדת חריגים אשר בכוחה היה להתיר בכפוף לשיקול דעתה.
אישור הוועדה היה דרוש גם לכל הרשאה חדשה לתכנון והקצאת קרקע לבנייה על אדמות מדינה.