tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופות שונות השתתפו בעימותים כוחות חיצוניים מארצות שכנות וממעצמות אירופאיות שתמכו בדרך כלל במגמות הצנטרליסטיות לטובת אינטרסיהן המסחריים והאסטרטגיים.
בהיסטוריה המערבית מכנים "מלחמת אזרחים" עימות צבאי שנערך בתוך המדינה בין תושביה על רקע מחלוקות על אינטרסים ואידאולוגיה; לעיתים תוך מעורבות של גורמי חוץ.
במקרים רבים נוטלים חלק במלחמות האזרחים מיליציות אזרחיות לא סדירות, אם כי ההגדרה של כוחות כמיליציות השתנתה לאורך זמן וייצגה לא פעם את עמדת הדובר.
יחידות הפרשים הלא סדירות נקראו מונטונרס (montoneras).
הגבולות בין מלחמת אזרחים להפיכה אינם חד משמעיים.
הפיכות הן עימותים קצרים – שעות או ימים – שקורים במקום מסוים – למשל עיר.
מלחמות אזרחים מתרחשות בשטח נרחב ואורכים זמן רב יותר.
בשל המרחקים הגדולים יחסית בארגנטינה (יחסית לאירופה) המרחקים בין הערים גרמו לכך שתנועה צבאית מאחת לשנייה יכלה להימשך שבועות והעימותים יכלו להימשך שנים בשל כך.
למשל – המלחמה בין הפרובינציה של סנטה פה לדירקטוריון נמשכה כ-5 שנים עם הפסקות רבות, והמערכה של לוואז'ה (Lavalle) נגד רוסאס (Rosas) נמשכה כמעט שלוש שנים ללא הפוגה.
ניתן להגדיר איפוא בתור "מלחמת אזרחים ארגנטינאית" – עימות שכלל תנועת כוחות מחוץ לערים או ביניהן.
עם זאת, הפיכות שהתרחשו במהלך מלחמות אזרחים יכללו במסגרת ערך זה, אלא אם כן הן מנותקות מהן לחלוטין.
בארגנטינה המונח קאודיז'וס (caudillos) מתייחס למפקדי הצבאות של הפרובינציות שנלחמו בדרך כלל בצנטרליסטים בממשלים בבואנוס איירס, אם כי לעיתים גם אלו נגד אלו.
בדרך כלל הם עיטרו את עצמם בדרגות צבאיות כמו קולונל (coronel) או גנרל (general).
הם הצטיינו בכריזמה שבזכותה התקבצו סביבם בין כמה מאות לכמה אלפי איש; והם נחשבים כמשתייכים לתנועה הפדרלית.
בדרך כלל רואים בהם את הגורם העיקרי למלחמות האזרחים.
המחלוקות סביבן פרצו מלחמות אזרחים היו מרכזיותה של בואנוס איירס, ליברליזם כלכלי מול שמרנות כלכלית, פתיחות כלכלית מול פרוטקציוניזם והמוסד החוקתי שיטפל בכל אלו.
היו גם עימותים סביב התערבות של פרובינציה אחת בענייני זולתה, התנתקותם של מספר מחוזות (distritos) מפרובינציה קיימת כדי ליצור אחת חדשה, ולבסוף – עקב מחלוקות שהובילו למלחמות פנימיות בתוך פרובינציות.
כבר בסוף המאה ה-18 אירעו מספר התקוממויות בתוך הפרובינציות שבתת ממלכת ריו דה לה פלטה נגד המושל (חוחוי) או נגד הדחת המושל (סן חואן).
העימות החמור ביותר היה הניסיון הראשון להקים חונטה בינואר 1809, אך היא דוכאה במהירות על ידי המשנה למלך סנטיאגו דה ליניארס (Santiago de Liniers) במחיר של מספר הרוגים ופצועים.
בשנים הראשונות לאחר מהפכת מאי 1810 אירעו מספר תקריות מוגבלות בהיקפן לנוכח המלחמה במלוכנים ושהסתיימו ללא שפיכות דמים.
האירוע החמור ביותר היה "מרד הצמות" (Motín de las Trenzas) של גדוד הפטריקים (Regimiento de Patricios) שנדרש להסיר חלק מהעיטורים שאפיינו אותו, פרץ מרד, ומנהיגיו הוצאו להורג.
לאלה יש לצרף התקוממות בסן חואן בראשות פרנסיסקו לפרידה (Francisco Laprida), ואת ההפיכה בה הודח הטריאומווירט הראשון והוחלף בשני; אך כל אלו היו מרידות מקומיות שלא ניתן לקטלג אותן כמלחמות אזרחים.
העימות של ארטיגס עם הדירקטורים
הקאודיז'ו חוסה ארטיגס (José Artigas, לימים הגיבור הלאומי של אורוגוואי) מהבנדה אוריינטל, השתתף במצור הראשון של המורדים על מונטווידאו שבידי המלוכנים, אך משהוא הוסר בלחץ איומי הפלישה של הפורטוגלים מברזיל – הוא סירב להשלים עמו, ויזם את פינויה של הבנדה אוריינטל מתומכיו (Éxodo oriental).
בשנה לאחר מכן, משחודש המצור, פרצו עימותים בינו לבין המפקדים שנשלחו מבואנוס איירס.
העימותים הוחרפו כאשר הטריאומווירט השני כינס את האספה בשנת 1813 שאליה נשלחו הנציגים מהבנדה אוריינטל עם הנחיה לדרוש הכרזה רשמית על עצמאות מספרד ולהקים מדינה פדרלית שתבטיח אוטונומיה רבה יותר לבנדה אוריינטל וליתר הפרובינציות.
האספה שנשלטה על ידי נציגי לשכת לאוטארו (Logia Lautaro) בראשות קרלוס מריה דה אלוואר (Carlos María de Alvear) דחתה דרישה זו.
ב-20 בינואר 1814, ארטיגס נטש את המצור יחד עם אנשיו, וכך החלו מלחמות האזרחים של ארגנטינה.
זמן מה לאחר מכן הצטרפה אנטרה ריוס וזכתה באוטונומיה לאחר קרב אל אספיניז'ו (El Espinillo) ב-22 בפברואר 1814, הקרב הראשון בין הפדרליים לאוניטריסטים.
בעקבות כך גם מיסיונס וקוריינטס הצטרפו לפדרליים.
לאחר מכן עבר המאבק לבנדה אוריינטל, ולאחר שורת קרבות שבראשיתן ידם של האינטריסטים הייתה על העליונה, הפדרליים הצליחו להשתלט עליה לבסוף בתחילת 1815.
במרץ 1815 פרץ מרד פדרלי בסנטה פה בראשות בעל האחוזה פרנסיסקו קנדיוטי (Francisco Candioti).
הדירקטור אלוואר שלח בתגובה כוח צבאי בראשות איגנסיו אלווארס תומאס (Ignacio Álvarez Thomas), אך גם הוא התמרד, הגיע להסכם עם הפדרליים, הדיח את האלוואר מתפקידו כדירקטור.
במקומו נבחר חוסה רונדו (José Rondeau) שפיקד אז על צבא הצפון ב[אלטו פרו], וכך אלווארס תומאס עצמו התמנה לממלא מקומו.
במקביל, האספה התפזרה, ואת מקומה תפס קונגרס טוקומן.
אלווארס תומאס, בניגוד להצהרותיו ומעשיו קודם לכן, פלש לסנטה פה באמצע 1815 וכפה עליה את מרותו.
הצטרפותה של קורדובה לפדרליים התבצעה ללא שפיכות דמים: די היה באזהרה מארטיגס כדי שב-29 במרץ 1815 המושל פרנסיסקו אורטיס דה אוקמפו (Francisco Ortiz de Ocampo) יתפטר, ובמקומו התמנה חוסה חוויאר דיאס (José Javier Díaz) הפדרלי.
הוא כרת ברית עם ארטיגס, אך לא ניתק את קשריו עם השלטון המרכזי ודאג לשלוח נציגים לקונגרס טוקומן.
הקבילדו של לה ריוחה שהיה אז בתחום שיפוטה של קורדובה, לא הכיר במושל החדש דיאס ונשאר נאמן לדירקטוריון.
רונדו, לאחר תבוסתו המוחצת בקרב סיפה סיפה (Sipe Sipe) ששם קץ לניסיונות לכבוש את אלטו פרו, נכנס לסלטה והכריז על גואמס כבוגד.
גואמס הטיל מצור על כוחותיו ואילץ את רונדו לחתום על הסכם בו הוא מכיר בו כמושל וכמפקד גבול הצפון.
בעקבות התבוסה באלטו פרו וההסכם עם גואמס – רונדו הודח בהמשך מתפקידו כדירקטור, והוחלף כמפקד צבא הצפון על ידי מנואל בלגראנו.
לגואמס לא היה כל שיתוף פעולה עם ארטיגס, והוא שיתף פעולה עם הצבא הלאומי במלחמה נגד המלוכנים; בניגוד למצב בבנדה אוריינטל בו בואנוס איירס שיתפה פעולה עם הפורטוגלים שפלשו לשם מברזיל.
הפדרליים תפסו את השלטון בקורדובה ללא שפיכות דמים, אך הדחת לוותה בעימות חמוש: חואן פבלו בולנס (Juan Pablo Bulnes) מפקד המיליציות בעיר התקומם נגד המושל הפדרלי דיאס והאשים אותו בשיתוף פעולה עם הדירקטוריון בבואנוס איירס, ואילץ אותו להתפטר.
הדירקטוריון מינה מושל חדש שיהיה נאמן לו (לדירקטוריון ולא לבולנס), והתקוממות נוספת של בולנס ב-26 בינואר 1817 דוכאה על ידי השלטון המרכזי.
אי היציבות בפרובינציה נמשכה עוד זמן מה עד שדוכאה לחלוטין, ולה ריוחה הנאמנה לשלטון המרכזי חזרה לפעול כחלק מקורדובה לאחר שהתנתקה ממנה בעבר בעקבות התמנותו של דיאס הפדרליסט למושל.
בתחילת 1816 התקוממו המיליציות העירוניות והכפריות בסנטה פה ובחרו במריאנו ורה (Mariano Vera) כמושל.
הדירקטור אלווארס תומאס פתח בתגובה בפלישה, אך מפקד הכוח הגיע להסכם עם ורה ונסוג, וכתוצאה מכך הדירקטור התפטר והוחלף על ידי חואן מרטין דה פואירדון (Juan Martín de Pueyrredón) שדרש מסנטה פה לציית להוראותיו.
הדרישה נדחתה, והפרובינציות של הליטורל לא יוצגו בקונגרס טוקומן ובהכרזת העצמאות של ארגנטינה.
פואירדון יזם פלישה רביעית לסנטה פה, והשתלט על העיר למשך 25 ימים בטרם הכוח גורש.
במהלך 1817 נשמר סטטוס קוו: סנטה פה המשיכה בדרכה הבדלנית, אך לא נרשמו מעשי איבה חדשים.
בבנדה אוריינטל ארטיגס הקים ממשל דמוקרטי ו"חברתי" שכלל רפורמות סוציאליות וחלוקת האדמות והרכוש של המלוכנים שנמלטו משם, והישות שבהנהגתו נקראה ליגת הקהילות החופשיות (Liga de los pueblos libres) או הליגה הפדרלית.
ברם, במחצית 1816, בתואנה של הסגת גבול של גאוצ'וס לדרום ברזיל, מלך פורטוגל פלש לבנדה אוריינטל.
פואירדון לא נחלץ לעזרתה, ואף הגיע להסכם עם מפקד הכוח הפולש.
באמצע 1817 הפורטוגלים כבשו את מונטווידאו, וארטיגס המשיך להילחם בהם במהלך שלוש השנים הבאות.
ב-1818 היו יוזמות התקפיות חדשות של הדירקטוריון שהובילה למלחמה השנייה של הדירקטוריון נגד כוחותיו של ארטיגס באנטרה ריוס, והדירקטוריון הובס בה.
בינתיים, למרבה התסבוכת, קוריינטס נכבשה על ידי כוחות המקורבים לארטיגס עקב חילוקי דעות במחנה הפדרלי; ואילו ורה, מושל הפדרלי של סנטה פה,
לקראת סוף 1818 פואירדון שלח כוח בן 5,000 איש בפיקוד חואן רמון בלקרסה (Juan Ramón Balcarce) שכבש את בירת הפרובינציה אך לאחר מכן נסוג.
במקביל, צבא הצפון בפיקוד הקולונל בוסטוס ניסה לכתר את לופס – מושל הפרובינציה, אך נכשל.
בהמשך בלקרסה נסוג מרוסריו (אף היא בפרובינציה של סנטה פה) וכנקמה הצית אותה.
מעט לאחר מכן, הגנרל ויאמונטה ניסה (ונכשל) לפלוש לפרובינציה, וחתם על הסכם הפוגה עם לופס שיחזיק מעמד 8 חודשים.
בנוסף הוא הורה לסן מרטין לשוב עם צבאו מצ'ילה – שם הוא התכונן לפלוש לפרו – כדי להילחם בסנטה פה, אך סן מרטין סירב.
הגנרל בלקרסה הדיח את סרטאה מתפקידו כמושל בואנוס איירס בהפיכה אנטי פדרלית, אך לופס ורמירס – מנהיגי הפדרליים – הדיחו אותו מיד לאחר מכן.
לופס מצידו פלש שוב מסנטה פה לבואנוס איירס והביס את המושל הגנרל סולר (Soler) שהתייצב מולו, בקרב קניידה דה לה קרוס (Cañada de la Cruz) ב-28 ביוני 1820.
מאוחר יותר, רודריגס בתמיכתו של רוסס (שני מנהיגי המיליציות הכפריות שנטשו את דורגו) נבחר למושל, ואף סיכל ניסיון הפיכה נגדו.
בינתיים, הגנרל הצ'ילאני חוסה מיגל קררה (José Miguel Carrera) שהתלווה ללופס מסנטה פה בקרבות נגד בואנוס איירס, חבר למספר ראשי שבטים אינדיאנים במטרה לבזוז יישובים מהפרובינציה וכך לממן את חזרתו לצ'ילה לשם הדחת הדירקטור או'היגינס.
בתגובה יצא רודריגס למסע "נקמה" נגד שבטים אינדיאנים לא קשורים לנ"ל בדרום הפרובינציה, צעד שגרר פעולות תגמול דומות מצידם.
רק לאחר כל שפיכות הדמים ומעשי ההרס האלו רודריגס מושל בואנוס איירס ולופס מושל סנטה פה חתמו על הסכם בנגאס (Benegas) בתיווך בוסטוס – מושל קורדובה – לגבי כינוס קונגרס בקורדובה, ותשלום פיצויים לסנטה פה.
כעת רמירס – מושל אנטרה ריוס – פנה לתקוף את בואנוס איירס לאחר שמצא עצמו נדחק הצידה, והביס פעמיים את גרגוריו אראוס דה למדריד (Gregorio Aráoz de Lamadrid); אלא שכעת לופס מסנטה פה התקיף והביס אותו ואילץ אותו לנוס לקורדובה.
תוך כדי כך קררה הצ'ילאני פלש לקורדובה והביס את המושל בוסטוס, משם פלש לסן לואיס, ולאחר מכן חזר לקורדובה ובעזרת שרידי צבאו של ראמירס תקף שוב את בוסטוס אך נכשל.
ראמירס ניסה לחזור לאנטרה ריוס דרך צ'אקו שבצפון, אך הובס שם וחוסל במהלך מנוסתו.
קררה הצ'ילאני ניסה לחזור לצ'ילה ולשם כך פלש לסן לואיס ומשם עבר למנדוסה, אך הובס בידי חוסה אלבינו גיטרס (José Albino Gutiérrez) והוצא להורג ב-4 בספטמבר 1821.
ב-23 בספטמבר 1821, הקולונל מנסיז'ה (Mansilla) הדיח את יורשו של רמירס באנטרה ריוס שגלה לפרגוואי, ונסיונותיו להוביל להפיכת נגד נכשלו.
בעקבות כך השלטון באנטרה ריוס התייצב למשך השנים הבאות.
קוריינטס השיבה לעצמה את העצמאות הפנימית שנגזלה ממנה במהלך העימותים הפנימיים בין הפדרליים.
גם סנטה פה שסבלה יותר מכולם ממלחמת האזרחים – נהנתה מעשור של שקט.
מריאנו מנדיסבל (Mariano Mendizábal), קצין בצבא האנדים שפרש זמנית והתיישב בסן חואן, הוביל שם להפיכה פנימית שהולידה כאוס כללי.
אחד מגדודי צבא האנדים שחזר למנדוסה הוביל להתפטרות המושל, ובסן לואיס הקבילדו הדיח את המושל והחליפו באחר, צעד שייצב אותה למשך רוב העשור.
בלה ריוחה, עם היוודע על פיזור הדירקטוריון, פרנסיסקו אורטיס דה קמפו (Mariano Mendizábal) – מושל קורדובה לשעבר – תפס את השלטון וגירש את מתחריו.
שבוע לאחר מכן פלש לשם דל קורו (Del Corro) שעשה דרכו לסלטה לסייע לגואמס ואשר הדיח אותו וכבש את לה ריוחה; אך גורש זמן קצר לאחר מכן בידי פקונדו קירוגה (Facundo Quiroga).
הוא עדיין ניסה להמשיך בדרכו לסלטה, אך הובס שוב בטוקומן בידי המושל אראוס (Aráoz).
לתפקיד מושל לה-ריוחה עלה ניקולס דאווילה (Nicolás Dávila) למשך שנתיים, אך בשל עימותים פנימיים הודח בידי פקונדו קירוגה שגירש קודם לכן את דל קורו, וכעת נבחר כמושל, התפטר, והמשיך למשול בתוקף תפקידו כמפקד הכוח הצבאי במקום.
בקורדובה נכשלה ניסיון הפיכה של לימים הגנרל חוסה מריה פס (José María Paz) נגד בוסטוס.
מעט לאחר ההפיכה שבעזרתה הפך למושל טוקומן, ברנבה אראוס (Bernabé Aráoz) הכריז על הרפובליקה של טוקומן ואף פרסם חוקה.
צעד זה לא התקבל על דעתם של תושבי סנטיאגו דל אסטרו שהייתה אז חלק מטוקומן, הקבילדו שלה בחר בקולונל חואן פליפה איברה (Juan Felipe Ibarra) למושל ב-31 במרץ 1820, והתנתק מטוקומן.
לקח לאראוס, מושל טוקומן, 8 חודשים להתכונן ולפלוש לסנטיאגו דל אסטרו, אך הוא הובס בקלות בידי איברה.
איברה סייע לצבא הצפון בפיקוד הקולונל אלחנדרו הרדיה (Alejandro Heredia) להתקדם לסלטה ובכך קנה את תמיכתו של גואמס שתכנו לפלוש בעזרתם לאלטו פרו.
אראוס הטוקומני שהשתלט על מחסני הנשק קודם לכן סירב להעבירם לידי גואמס, ובתגובה גואמס והרדיה תקפו אותו, הצליחו לכבוש את קטמרקה, אך ניגפו בסופו של דבר ב-3 באפריל 1821.
או אז גילה גואמס שהמעמדות המבוססים בסלטה שמאסו בנטל המלחמה נגד המלוכנים ניצלו את העדרו כדי להדיחו, אך הוא שב והחזיר לעצמו את השלטון ללא קרב.
אראוס הצליח לכבוש חזרה את קטמרקה, וב-5 ביוני 1821 הכיר באוטונומיה של סנטיאגו דל אסטרו.
ב-25 בפברואר 1821 גם קטמרקה הכריזה על התנתקותה מטוקומן, ולאחר תקופה של חוסר יציבות שלטונית – התבסס הפדרל אאוסביו גרגוריו רוסו (Eusebio Gregorio Ruzo), וחלק ממתנגדיו נותרו בטוקומן תחת חסותו של אראוס.
מותו של גואמס והאנרכיה בטוקומן
ימים מעטים לאחר שטוקומן הכירה באוטונומיה של סנטיאגו דל אסטרו – המלוכנים מאלטו פרו הצליחו לכבוש את סלטה ולגרום למותו של גואמס; אך גורשו שבועות מספר לאחר מכן, והמפלגה ששימשה כאופוזיציה לגואמס היא זו שעלתה לשלטון בפרובינציה וכמושל התמנה חוסה אנטוניו פרננדס קורנחו (José Antonio Fernández Cornejo).
ב-22 בספטמבר 1821, חברי מפלגתו של גואמס הדיחו את קורנחו בהפיכה עקובה מדם, ומינו במקומו את הגנרל חוסה איגנסיו גוריטי (José Ignacio Gorriti).
הוא חלק את השלטון עם האופוזיציה ומינה לתפקידים בכירים גם את יריביו, מה שלא מנע ניסיון הפיכה כושל נגדו בדצמבר 1821.
בטוקומן, אראוס הודח ב-28 באוגוסט 1821 בידי קצינים בפיקוד אברהם גונסלס (Abraham González) שהתמנה למושל בתמיכת הקבילדו, אך הודח ב-8 בינואר 1822 בידי מפקד המיליציות העירוניות חאווייר לופס (Javier López).
הפרובינציה נפלה קורבן לסדרת הפיכות, קרבות ומעשי ביזה; תוך היווצרות פילוג בין 2 מחנות: של לופס ושל אראוס, כשכל אחד נחוש בדעתו לחסל את זולתו.
אחר שלטון של כשנה, הודח אראוס ולופס הצליח לגרשו לסלטה ב-5 באוגוסט 1823; שם הוא המשיך לתכנן את חזרתו, אך המושל חואן אנטוניו אלווארס דה ארנאלס (Juan Antonio Álvarez de Arenales) עצר אותו, שלח אותו לטוקומן, ושם הוא חוסל ביריה ב-24 במרץ 1824, והשלטון בטוקומן התייצב למשך כשנתיים.
קונגרס בואנוס איירס ובעיות ראשונות בפרובינציות הפנימיות
ב-1824 התכנס בבואנוס איירס הקונגרס תחת השפעתה הדומיננטית.
תפקידו היה לפרסם חוקה, אך התקוממות בראשות חואן אנטוניו לבאז'חה (Juan Antonio Lavalleja)ומנואל אוריבה (Manuel Oribe) שהתחילה בליטורל כלפי ברזיל ששלטה אז בבנדה אוריינטל – הובילה לפרוץ מלחמת ארגנטינה–ברזיל, וחייבה הקמת צבא לאומי.
לשם כך נוצר התפקיד של נשיא ארגנטינה שאליו נבחר נציג המפלגה האוניטרית – ברנדינו ריוודוויה, ושבנוסף לניהול המלחמה – לא היסס להתערב בענייניהם הפנימיים של הפרובינציות.
הוא פיזר את הממשל של הפרובינציה של בואנוס איירס ואיבד כך את תמיכת בעלי החוות.
כמו כן גילה סובלנות דתית תוך העמקת הפיקוח על הכנסייה הקתולית, מה שהצטייר בעיני השמרנים באזורי הפנים ככפירה.
הבעיות הראשונות החלו בסן חואן שם המושל סלוודור מריה דל קריל (Salvador María del Carril) ניסה לחקות את הרפורמות של ריוודוויה.
הוא הודח בהפיכה שהונהגה על ידי אנשי דת ביולי 1825 וברח למנדוסה.
שם הוא זכה לתמיכתו של חואן דה דיוס קורראס (Juan de Dios Correas) האוניטריסט שעלה בעצמו לשלטון בהפיכה בהנהגת חואן לוואז'ה (Juan Lavalle – קצין בצבא ולימים מושל בואנוס איירס).
כוח צבאי שנשלח ממנדוסה בפיקוד הקולונל חוסה פליקס אלדאו (José Félix Aldao) השיב בסן חואן את השלטון לידי האוניטריסטים.
בקטמרקה פרץ עימות צבאי בין שניים ששאפו לתפוס בה את השלטון: מנואל אנטוניו גיטרס (Manuel Antonio Gutiérrez) ומרקוס אנטוניו פיגרואה (Marcos Antonio Figueroa).
הושגה פשרה בחסות הקצין פקונדו קירוגה (Facundo Quiroga) מלה ריוחה לפיה גיטרס נבחר למושל ביולי 1825, והוא ניצל זאת לביסוס האוניטרים ונישול הפדרליים.
בתחילת 1826 הגיע לקטמרקה הקולונל גרגוריו אראוס דה למדריד (Gregorio Aráoz de Lamadrid) שנלחם בעבר מטעם בואנוס איירס נגד רמירס מאנטרה ריוס, כדי לגייס כוח למלחמה נגד ברזיל בבנדה אוריינטל.
המושל גיטרס שכנע אותו לפנות לטוקומן, שם למדריד הדיח את המושל חאווייר לופס (Javier López).
בקטמרקה, גיטרס עצמו הודח בידי יריבו פיגרואה ופקונדו קירוגה מלה ריוחה.
גיטרס פנה ללמדריד בבקשת סיוע, והוא שב לקטמרקה והדיח את פיגרואה באוגוסט 1826.
פקונדו קירוגה היה בעל מכרות באזור, בשעה שהנשיא ריוודוויה ניהל חברה מתחרה ודאג לתת לה זכויות יתר; בנוסף הוא התנגד למגמות האנטי-קלריקליות של ריוודוויה שלמדריד יצג אותו למעשה, ולכוונת הקונגרס להנחיל בכוח את החוקה האוניטריסטית של 1826.
למדריד וצבאו מומנו על ידי ריוודוויה כדי שיחסל את התנגדות המנהיגים הפדרליים בצפון.
בעקבות הדחת גיטרס בידי קירוגה ומינויו של יריבו פיגרואה – למדריד פנה לקטמרקה והובס בידי קירוגה בקרב אל טלה (El Tala) בצפונה ב-27 באוקטובר 1826.
קירוגה שב מקטמרקה ללה ריוחה, במנדוסה הפדרליים תפסו את השלטון, ואז קירוגה פלש לסן חואן ומינה מקורב שלו כמושל.
למדריד שנמלט לטוקומן לאחר תבוסתו, וכדי להתנקם בפדרליים שלח את פרנסיסקו בדויה (Francisco Bedoya) לפלוש לסנטיאגו דל אסטרו.
המושל איברה הניח לו לכבוש את העיר, ואז הטיל עליו מצור, ואילץ אותו לסגת.
בינתיים בקטמרקה גיטרס שב לשלוט.
זמן מה לאחר מכן מושל סלטה – ארנאלס – הודח בידי הקולונל פרנסיסקו גוריטי (Francisco Gorriti) ונמלט לבוליביה.
למדריד פלש בעצמו לסנטיאגו דל אסטרו (לאחר ששלוחו בדויה נכשל שם), הדיח את איברה, אך נאלץ אף הוא לצאת מהפרובינציה, ואיברה שב מלווה בקירוגה.
כעת הפדרליים שלטו בקטמרקה פלשו לטוקומן.
קירוגה הביס בשנית את למדריד בקרב רינקון דה וז'אדארס (Rincón de Valladares) ב-6 ביולי 1827. למדריד ברח לבוליביה, וקירוגה הטיל על טוקומן תשלום פיצויים כבדים.
לאחר שיצא מהפרובינציה, התמנה כמושל ניקולאס לגונה (Nicolás Laguna) הפדרלי.
לקראת סוף 1827 כל הפרובינציות היו בידי הפדרליים למעט סלטה.
בבואנוס איירס, לאחר התפטרות ריוודוויה מנשיאות ארגנטינה – משל על הפרובינציה מנואל דורגו (Manuel Dorrego) הפדרליסט, שהחליף את לס אראס (Las Heras) שהיה מקורב לריוודוויה.
המלחמה (השנייה) בין האוניטרים והפדרליים: 1828–1831
חרף המערכה היבשתית המוצלחת במהלך מלחמת ארגנטינה–ברזיל, המצור הימי הוביל להסכם שלום בתנאים לא אופטימליים מבחינת ארגנטינה, ועלה לנשיא ריוודוויה בכסאו ולקונגרס של בואנוס איירס בפיזורו.
מנואל דורגו הפדרליסט היה הדמות הבולטת בתקופה שלאחר ריוודוויה: הוא ביצר את מעמדה של הפרובינציה של בואנוס איירס כפרובינציה אוטונומיסטית במקום את מעמדה של בואנוס איירס העיר כבירה; והמושלים האחרים נתנו לו לנהל את הצבא במלחמות החיצוניות ואת יחסי החוץ של הפרובינציות.
במקום הקונגרס שהתפזר התכנסה בסנטה פה הוועד הלאומי (Convención Nacional) בשביל להניח את הבסיס החוקתי למדינה.
בשל המצוקה הכספית ובלחץ האנגלים שהיו מעוניינים בסיום הלחימה, דורגו חתם על הסכם עם ברזיל לפיו בבנדה אוריינטל תקום מדינה עצמאית – הרפובליקה המזרחית של אורוגוואי.
הקצינים בצבא זעמו על ההחלטה והחליטו להדיח את דורגו: הגנרל חואן לוואז'ה (Juan Lavalle) הגיע עם מחצית הצבא לבואנוס איירס, וב-1 בדצמבר 1828 הדיח את דורגו, והתמנה למושל על ידי שותפיו.
דורגו נמלט לדרום הפרובינציה, שם היה יכול להיעזר במיליציות הכפריות של הקולונל הפדרלי חואן מנואל דה רוסס (Juan Manuel de Rosas).
לוואז'ה הביס אותם בקרב נווארו (Navarro) וחיסל את דורגו; ורוסס עם שארית כוחותיו עבר לסנטה פה, והמושל אסטניסלאו לופס (Estanislao López) העמיד עצמו בראש הכוח במטרה להדיח את לוואז'ה.
בלב הפרובינציה של בואנוס איירס התקבצו מונטונרות פדרליות שהתעמתו עם הקולונלים של לוואז'ה, שמצידו תמך בפלישה של הגנרל חוסה מריה פס (José María Paz) לקורדובה ופלש לסנטה פה שם לופס יחד עם רוסס הביסו אותו בקרב גשר מרקס (Puente de Márquez) ב-26 באפריל 1829.
רוסס הטיל מצור על לוואז'ה בתוך העיר בואנוס איירס, במשא ומתן ביניהם סוכם על עריכת בחירות אך הן הוכשלו על ידי האוניטרים והמצור חודש.
הפעם נחתם הסכם שלפיו הגנרל חואן חוסה ויאמונטה (Juan José Viamonte) הפדרלי נבחר ביוני 1829 כמושל, וב-8 בדצמבר רוסס נבחר כמושל תוך שהוא מקבל רשות לנקוט "בכל האמצעים הנדרשים" עד לכינוס קונגרס חדש.
כך החל "עידן רוסס" בהיסטוריה של ארגנטינה.
הפלישה של הגנרל פס לקורדובה
לאחר חיסולו של דורגו – המושל הפדרלי של הפרובינציה של בואנוס איירס – בידי מפקדי הצבא, הגנרל חוסה מריה פס (José María Paz) פלש לפרובינציה של קורדובה – שם משל בוסטוס – בראש כוח בן כ-1,000 איש.
פס ובוסטוס כבר נפגשו בעבר בהתקוממות ארקיטו (Arequito) נגד מעורבות צבא הצפון במלחמת האזרחים בסנטה פה, ודרכיהם נפרדו לאחר מכן.
בוסטוס נטש את העיר והתבצר לא הרחק משם למרגלות ההרים, הזעיק סיוע מקירוגה, וכדי למשוך זמן – מינה את פס כמושל זמני.
פס הקדימו והביס אותו בקרב סן רוקה (San Roque) ב-22 באפריל 1829, וכינס את תומכיו שבחרו בו כמושל, אף על פי שהמפקדים בצפון ובמערב הפרובינציה לא הכירו בו.
פס יצר קשר עם המושלים חאווייר לופס (Javier López) מטוקומן שהגיע לקורדובה עם כוח גדול ועם חוסה איגנסיו גוריטי (José Ignacio Gorriti) מסלטה שניצל את היעדרו של קירוגה כדי לכבוש את העיר קטמרקה.
בוסטוס נמלט ללה ריוחה, ושב כעבור חודש כסגנו של קירוגה.
קירוגה עצמו הגיע למערב הפרובינציה של קורדובה כדי לגייס כוח נוסף ממנדוסה בפיקוד הגנרל אלדאו (Aldao) שהפר ברית קודמת שלו עם פס.
פס פנה מקורדובה דרומה, קירוגה השתלט על העיר, אך נטש אותה כדי להימנע מפגיעה באוכלוסייה בה בקרב הממשמש ובא, שפרץ בלה טבלדה (La Tablada) ב-22 ביוני 1829, והסתיים בניצחונו החד משמעי של פס.
קירוגה ניסה להפתיעו ולתקוף אותו שוב למחרת, אך שוב ניגף.
קירוגה שב ללה ריוחה ונפרע ממי שתמך בפלישה של גוריטי מסלטה.
פס שב והשתלט על העיר קורדובה, ושלח את צבאו לטהר את הפרובינציה מבלי לבחול באמצעים.
בפרובינציות הסמוכות – סן לואיס ומנדוסה – היו ניסיונות הפיכה של האוניטרים שנכשלו.
קירוגה וסגנו אלדאו ניסו שוב את כוחם, אך הובסו ב-25 בפברואר 1830 בקרב אונקטיוו (Oncativo): קירוגה נמלט לבואנוס איירס ואלדאו נתפס.
לאחר מפלתו הסופית של קירוגה הפדרלי, פס שלח את כוחותיו לפרובינציות שסייעו לו: את חוסה וידלה קסטיז'ו (José Videla Castillo) שלח למנדוסה והוא התמנה למושל, ובאופן דומה הטיל את מרותו על קטמרקה, סן חואן, סן לואיס וסנטיאגו דל אסטרו; לעיתים תוך פגיעה חסרת אבחנה באוכלוסייה המקומית.
לאחר מכן הוא כינס את המושלים וחתם על הסכם כללי בשם "ליגת הפנים" (Liga del Interior), ומאוחר יותר הם פרסמו מחדש את החוקה הארגנטינאית מ-1826 ומינו את פס למפקד על צבאי (Jefe Supremo Militar).
מנגד, ארבע הפרובינציות הפדרליות – בואנוס איירס, סנטה פה, אנטרה ריוס וקוריינטס – חתמו על ההסכם הפדרלי (Pacto Federal), ובכך הכריזו מלחמה נגד ליגת הפנים.
ניהול המלחמה של הפדרליים נגד ליגת הפנים הייתה בידי אסטניסלאו לופס – מושל סנטה פה – שהתקדם עם כוחותיו לכיוון קורדובה, ותמך במרידות המקומיות שם.
רוסס שלח לעזרתו את הצבא של בואנוס איירס בפיקוד חואן רמון בלקרסה (Juan Ramón Balcarce), מוותיקי מלחמת העצמאות.
הגנרל קירוגה שהוכה קודם לכן בידי הגנרל פס, חזר למערכה בראשות כוח של 450 עבריינים שרוסס שחרר מבתי הכלא, והתקדם אף הוא לדרום קורדובה מכיוון בואנוס איירס.
ב-5 בפברואר 1831 נחלו הפדרליים ניצחון ראשון בקרב פריילה מוארטו (Fraile Muerto) בפרובינציה של קורדובה.
חלק גדול מחיילי ליגת הפנים בקרב ההוא היו פדרליים שגויסו בכוח, וכעת לאחר התבוסה הצטרפו לצבאו של קירוגה שהמשיך לסן לואיס ומשם למנדוסה, והביס את המושל וידלה קסטיז'ו בקרב רודאו דה צ'אקון (Rodeo de Chacón) ב-22 במרץ 1831.
כך קירוגה השיב את כל הפרובינציות של קוז'ו לידי הפדרליים במישרין (בעצמו) או בעקיפין (עידוד התקוממויות מקומיות).
הגנרל פס ניסה לתמרן לקרב אחד גדול בין שני המחנות מתוך הנחה שבו יהיה לו יתרון, אך הוא נלכד ללא קרב בידי כוחותיו של לופס והובל לסנטה פה.
למדריד קיבל את הפיקוד על הצבא של ליגת הפנים והורה על נסיגה לכיוון טוקומן שם מינה את מושל סלטה – הגנרל אלווארדו – כמפקד על צבאי (Supremo Jefe Militar) במקום פס, אלא שאלווארדו היה טרוד בעצמו במאבק עם הפדרליים ולא היה יכול לסייע ללמדריד.
ב-4 בנובמבר 1831 הביס קירוגה את למדריד בקרב סיודדלה (טוקומן), ולמדריד וקציניו נמלטו לבוליביה.
בפברואר 1832 נפלה גם סלטה לידי הפדרליים לאחר הקרב בסריז'וס (Cerrillos), ולאחר שלופס מינה את אחד מתומכיו למושל קורדובה, ואחר כמושל אנטרה ריוס – ובכך סייע להתייצבותה; כל הפרובינציות נשלטו לראשונה בידי הפדרליים.
קונפליקטים בין הפדרליים במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19
ניצחונם המוחלט של הפדרליים הייתה הזדמנות היסטורית לעצב את דמותה של ארגנטינה בהתאם להשקפתם, ולפרסם חוקה בכפוף להסכמה בין הפרובינציות.
פקונדו קירוגה – הפרובינציות של קוז'ו ושל צפון המערב.
אסטניסלאו לופס – קורדובה, סנטיאגו דל אסטרו, והפרובינציות של הליטורל.
חואן מנואל דה רוסאס – בואנוס איירס.
הקדנציה הראשונה של רוסס כמושל פרובינציית בואנוס איירס הסתיימה ב-17 בדצמבר 1832, במקומו נבחר חואן רמון בלקרסה (Juan Ramón Balcarce) מוותיקי מלחמת העצמאות, ורוסס התפנה לארגן את מערכת המדבר (Campaña al Desierto) לכיבוש אדמות האינדיאנים.
בלקרסה ניצל את היעדרותו של רוסס כדי לדחוק את רגלי תומכיו ולהציב במקומם פדרליים מתונים יותר.
בתגובה הם הטילו מצור על בלקרסה בתוך בואנוס איירס, בשעה שאשתו של רוסס התסיסה את המעמדות העניים, והקימה את הארגון שלהם ואת הזרוע החמושה שלה – המסורקה (La Mazorca).
רוב הצבא הצטרף למהפכת הרסטאורדורים (La Revolución de los Restauradores, משיבי הסדר הקודם על כנו), וב-28 באוקטובר 1833 תומכיו של רוסס הביסו את מתנגדיו.
ב-4 בנובמבר 1833 בלקרסה התפטר מתפקידו כמושל, ובמקומו התמנה הגנרל חואן חוסה ויאמונטה (Juan José Viamonte), ותחתיו המסורקה תקפה את תומכי המושל הקודם.
המפלגה הפדרלית גילתה חוסר סובלנות כלפי כל התנגדות לרוסס וראתה בכך בגידה, ורבים מהם נמלטו למונטווידאו וחברו לאוניטרים בהתנגדותם לרוסס.
ויאמונטה התפטר ב-1834, ובמקומו נבחר זמנית מנואל ויסנטה מסה (Manuel Vicente Maza).
פקונדו קירוגה שאיבד את השפעתו על הנעשה בקורדובה, עבר לצד מתנגדיו של מושלי קורדובה – האחים ריינפה (José Vicente Reynafé 1831–1833, José Antonio Reynafé 1833–1835), אך המתנגדים נכשלו בניסיון ההפיכה בספטמבר 1832.
מעט לאחר המערכה במדבר נגד האינדיאנים ב-1833, ניסיון הפיכה נוסף של קצינים בכירים מקומיים נכשל בשל תגובתם המהירה של האחים בעזרת הכוחות הצבאיים הנאמנים להם, והם חיסלו את ראשי מתנגדיהם.
זמן קצר לאחר מותו של קירוגה התגלה קשר בסנטיאגו.
האחרים ריינפה המשיכו למשול בקורדובה, אך היחסים בינם לקירוגה התערערו באשר היה ברור להם שהוא עומד מאחורי המזימות נגדם, והם חיפשו הזדמנות מתאימה להיפרע ממנו.
מלחמה בצפון: האוטונומיה של חוחוי
גם בסלטה היו ניסיונות להדיח את המושל פבלו לטורה (Pablo Latorre): בסוף 1832 הוא נאלץ לברוח אך שב כעבור שבוע לתפקידו, ובאוגוסט 1833 הוא סיכל ניסיון הפיכה של אחד מתומכיו לשעבר שנאלץ למצוא מקלט בטוקומן אצל המושל אלחנדרו הרדיה (Alejandro Heredia) שדחה בקשה להסגירו.
באמצע 1834, הרדיה מושל טוקומן התערב בנעשה בקטמרקה ותמך בהפיכתו של מנואל נווארו (Manuel Navarro) למושל.
ניסיון הפיכה בטוקומן נגד הרדיה נכשל, המורדים נמלטו לסלטה, ולטורה מושל סלטה ניצל זאת כדי לנקום בהרדיה על החסות שהעניק למורדים נגדו וארגן פלישה שלהם לטוקומן, אך גם היא נכשלה והם נמלטו לבוליביה.
הרדיה קידם את כוחותיו לכיוון סלטה בדרישה שלטורה יתפטר ושסלטה תפצה את טוקומן על נזקי הפלישה, לטורה פנה למושל בואנוס איירס בבקשה שיתווך ביניהם, אך התשובה בוששה לבוא.
בנובמבר 1834, ראשי חוחוי שהייתה אז חלק מסלטה – הובילו דרישה להפוך לפרובינציה עצמאית בקבילדו פתוח, תוך שהם מנצלים את המתיחות הגואה בגבול בין סלטה וטוקומן; ובחרו בסגן מושל סלטה הממונה על חוחוי – חוסה מריה פסיו (José María Fascio) – בתור מושל.
הרדיה דרש מלטורה להכיר בחוחוי כפרובינציה תוך שהוא שולח את צבאו להילחם בסלטה.
לטורה עזב את העיר סלטה והודח בהיעדרו, אך הצבא נותר נאמן לו.
חוחוי ניצלה את המצב ופלשה לסלטה, ובקרב קסטנייארס (Castañares) ב-13 בדצמבר 1833, אחד ממפקדי חוחוי שהעמיד פנים כעובר לצידו של לטורה – לכד אותו וקצינים בכירים נוספים, וגרם לכוחותיו שנותרו ללא פיקוד לנטוש את הקרב ולהתפזר.
קבוצה של אוניטריים הדיחה את לטורה השבוי, ובחרה במקומו בחוסה אנטוניו פרננדס קורנחו (José Antonio Fernández Cornejo) שהכיר באוטונומיה של חוחוי.
פסיו שב לחוחוי, ולטורה חוסל בתא המעצר זמן קצר לאחר מכן.
לטורה, טרם מותו, ביקש ממושל בואנוס איירס להתערב.
הוא שלח את קירוגה שהגיע לסנטיאגו דל אסטרו לאחר שלטורה חוסל, ומשם סייע להרדיה מושל טוקומן להציב נאמנים לו בעמדות מפתח בחוחוי ובסלטה.
בשובו מסנטיאגו דל אסטרו בעקבות הסכסוך בין סלטה לטוקומן וחוחוי ומעט לאחר שהגיעה לפרובינציה של קורדובה, הגנרל קירוגה נרצח בהזמנת האחים ריינפה ב-16 בפברואר 1835.
הם ניסו להטיל את האחריות לרצח על איברה מושל סנטיאגו דל אסטרו, אך מהר מאוד יצאה האמת אל האור.
הידיעה על הרצח הכתה גלים ברחבי המדינה.
רוסס, מושל בואנוס איירס, דרש וקיבל סמכויות בלתי מוגבלות.
מעט לאחר מכן תמה כהונתו של חוסה ויסנטה ריינפה מושל קורדובה ובמקומו נבחר פדרו נולסקו רודריגס (Pedro Nolasco Rodríguez) שהיה שותף לתכנון חיסולו של קירוגה, אך הוא התפטר כעבר זמו קצר.
יורשו סיקסטו קסנובה (Sixto Casanova) עצר את האחראי לביצוע הרצח ואת האחים ריינפה.
ב-17 בנובמבר 1835, מנואל לופס (Manuel López) – אחד ממפקדי הצבא בפרובינציה – נכנס לבירת הפרובינציה, הוביל לבחירת כמושל, ושלח את האחרים ריינפה לבואנוס איירס שם הם נשפטו והוצאו להורג.
בפרובינציות של קוז'ו שהיו תחת השפעתו של קירוגה קודם לחיסולו, פרצו סכסוכים בשל העדר דמות דומיננטית: גם פנימיים – מאבקים על ההנהגה, וגם חיצוניים – בינן לבין עצמן.
רוסס מבואנוס איירס ניצל את החלל שנוצר כדי לקדם את נווארו בנאווידס (Nazario Benavídez) שמשל על סן חואן במשך כ-20 שנה (1836–1855), כשמנגד – בלה ריוחה עלה לשלטון תומאס בריסואלה (Tomás Brizuela) המתנגד לו.
מנגד, בפרובינציות הצפוניות, ההגמוניה של הרדיה הייתה מוחלטת.
הבנדה אוריינטל הפכה בעקבות מלחמת ארגנטינה–ברזיל למדינה עצמאית – אורוגוואי, אך לא מבודדת מהקונפליקטים הפנימיים בארגנטינה.
הגנרל חואן אנטוניו לבאז'חה (Juan Antonio Lavalleja), מגיבורי המרד נגד הכיבוש הברזילאי שהוביל למלחמה הנ"ל, הוחלף בגנרל פרוקטואוסו ריברה בנובמבר 1830. אי הסדר והשחיתות הובילו לארבעה ניסיונות להדיחו בידי לבאז'חה, אך כולם נכשלו.
ב-1835 נבחר כנשיא הגנרל מנואל אוריבה (Manuel Oribe) מאוהדיו של לבאז'חה.
הוא ניסה לקדם ממשל מסודר, אך התעמת עם הגורמים המושחתים שהותיר קודמו.
ביולי 1836, משניסה להדיח את ריברה מתפקידו כמפקד הצבא – תפקיד שהעניק לעצמו עם סיום כהונתו – ולמנות את אחיו איגנסיו אוריבה (Ignacio Oribe), ריברה מרד בו.
הוא הצליח להשתלט על חלק מהמדינה, אך הובס על ידי איגנסיו אוריבה ולבאז'חה בקרב קרפינטריה (Carpintería) ב-19 בספטמבר 1836, ונמלט לברזיל.
שנה מאוחר יותר ריברה יחזור בתמיכת קאודיז'וס מריו נגרו ואוניטריסטים ארגנטינאים ויביס את לבאז'חה בקרב פלמר (Palmar) ב-15 ביוני 1838.
לואי פיליפ הראשון החליט להפוך את צרפת לאימפריה ימית, ותקף ארצות שהצטיירו בעיניו כחלשות בתואנות שונות; ביניהן ארגנטינה: הוא דרש מרוסס תנאי סחר דומים לאלו מהן נהנתה אנגליה, ומשסירב – הצי הצרפתי הטיל סגר על ריו דה לה פלטה בסוף 1837, והסכים להסירו עבור פרובינציות שלא יצייתו לרוסס.
ביוני 1838 הגיע לבואנוס איירס דומינגו קוז'ן (Domingo Cullen) מסנטה פה וניסה להוביל לפשרה או לחלופין לשיתוף פעולה בין סנטה פה לצרפת נגד רוסס.
מותו של מושל סנטה פה אסטניסלאו לופס טרף את הקלפים, קוזן מיהר לסנטה פה ושם נבחר למושל, אך רוסס ופסקואל אצ'אגואה (Pascual Echagüe) לא הכירו בו בתואנה שהוא ספרדי.
מבואנוס איירס יצא הקולונל חואן פבלו לופס (Juan Pablo López) – אחיו של אסטניסלאו לופס המנוח – וב-2 באוקטובר 1838 הביס את תומכיו של קוז'ן והתמנה בעצמו למושל.
באוקטובר 1838 הצי הצרפתי השתלט בכוח על האי מרטין גרסיה אך רוסס עמד בסירובו.
כעת הצרפתים דרשו מאוריבה, נשיא אורוגוואי, סיוע בסגר על ארגנטינה; אך הוא שמר על נייטרליות, ובתגובה הסגר הורחב גם לנמל מונטווידאו.
אוריבה שנמצא בין הפטיש (הסגר הצרפתי) והסדן (ריברה שהביס את לבאז'חה) – התפטר ב-21 באוקטובר 1838, ועבר לבואנוס איירס, שם רוסס קיבל אותו כאילו הוא עדיין הנשיא.
ריברה תפס את השלטון באורוגוואי – בהתחלה בכוח, וב-1 במרץ 1839 בבחירות; הכריז מלחמה על רוסס, וכרת ברית עם ברזיל.
בצפון החלה התקוממות של הליברלים ברצח של אלחנדרו הרדיה – המושל של טוקומן והאיש החזק באזור, בנובמבר 1838.
הרצח היה על רקע אישי, אך נתמך על ידי מספר אוניטריסטים.
בעזרת איבארה וקובאס פרצה בפברואר 1839 הפיכה נגד מנואל לופס (Manuel López) מושל קורדובה, אך המורדים הובסו עוד בטרם הגיע כוח הסיוע שנשלח מקטמרקה.
מפקד כוח זה צירף אליו את מה שנותר מהמורדים בקורדובה, אך הובס על ידי מושל סלטה, והוצא להורג.
רוסס דרש מאיבארה לשלוח את קוז'ן לבואנוס איירס, איבארה עשה כן, ומשקוז'ן הגיע לפרובינציה ביוני 1839 – חוסל בפקודת רוסס.
בדצמבר 1837 נבחר כמושל קוריינטס (פרובינציה) – חנארו ברון דה אסטרדה (Genaro Berón de Astrada) שבראש מעיניו עמד חופש השיט בנהר הפרנה.
על רקע זה הוא נקלע לעימות עם רוסס; חתר לשיתוף פעולה עם קוז'ן שהפך למושל סנטה פה ב-1838, וצירף לברית גם את ריברה – נשיא אורוגוואי לשעבר שתפס שוב את השלטון ב-1838 – והאוניטריסטים שגלו למונטווידאו.
ברון הצליח לגייס כוח בן 5,000 איש, אך ללא כל ניסיון ותשתית צבאיים; והוא הובס בקלות על ידי מושל אנטרה ריוס פסקואל אצ'אגואה (Pascual Echagüe) בקרב פאגו לרגו (Pago Largo) ב-31 במרץ 1839.
הצבא של קוריינטס הותיר מאחוריו 1,000 שבויים ו-2,000 הרוגים – כולל ברון עצמו.
קוריינטס עברה באופן זמני לידי הפדרליים שמינו מושל מטעמם.
לאחר שנפטר מיריבו, אצ'אגואה פלש לאורוגוואי ב-29 ביולי 1839 יחד עם חואן אנטוניו לבאז'חה (Juan Antonio Lavalleja) – ממפקדי מרד השלושים ושלושה נגד כיבוש אורוגוואי בידי ברזיל, ולימים נשיא אורוגוואי.
ריברה, נשיא אורוגוואי ושותפו של ברון המנוח, התחמק מעימות ונסוג כדי להרחיק את אצ'אגואה מבסיסיו תוך שהוא מגייס כוחות נוספים, ולבסוף הביס אותו בקרב קגאנצ'ה (Cagancha) ב-29 בדצמבר 1839 חרף נחיתותו המספרית (3,000 חיילים לריברה, 6,000 לאצ'אגואה).
לאחר חיסול האוניטריסטים והפדרליים המתונים בבואנוס איירס בידי רוסס, דומה שלא נותרה שם אופוזיציה, אך הסגר הימי הצרפתי החל מ-1838 הוביל ליצירת אופוזיציה עירונית ששאפה להתחבר לתרבות הצרפתית, ובעלי חוות שנפגעו מהסגר ולא יכלו לייצא בקר.
רוסס החליט לפתור את הבעיה הפיננסית שנוצרה על ידי עצירה זמנית של תשלומי החכירה של מגדלי הבקר לבעלי החוות.
החלטה זו הייתה משמעותית בעיקר בדרום הפרובינציה, ובעלי החוות החליטו להיפטר מרוסס.
הם יצרו קשר עם האוניטריסטים במונטווידאו, וארגנו יחד מערכה בפיקוד הגנרל לוואז'ה שאמורה הייתה לנחות בדרום הפרובינציה ולתמוך בבעלי החוות.
התארגנות זאת נקראה "בני החורין מהדרום" (Los Libres del Sur).
במקביל הם שאפו להיות מתואמים עם הפיכה בבואנוס איירס עצמה בהנהגת הקולונל רמון מסה (Ramón Maza), בנו של המושל הקודם מנואל מסה (Manuel Maza); אך שניהם נרצחו.
בשל כך הם החליטו לפתוח במהפכה, דבר שהחל ב-29 באוקטובר 1839, אלא שהכוח שהתקבץ חיכה לשווא לסיוע של לוואז'ה שהחליט במקום זאת לפלוש לאנטרה ריוס.
לוואז'ה שהצטרף למערכה נגד רוסס, עבר עם עוד קצינים לאי מרטין גרסיה שבשליטת הצרפתים, והקים צבא קטן של מתנדבים.
כשנודע לו על פלישתו של פסקאל אצ'אגואה (Pascual Echagüe) – לשעבר מושל סנטה פה וכעת מושל אנטרה ריוס – לאורוגוואי, לוואז'ה שינה את תוכניותיו ופלש לאנטרה ריוס מתוך נאמנות למארחיו מאורוגוואי, תוך שהוא "מארגן" את כוחותיו כמונטונרות – קבוצות חמושות של פרשים ללא סדר ומשמעת צבאיים מקובלים.
הוא הביס את מחליפו של המושל ב-22 בספטמבר 1839, אך בניגוד לציפיותיו המקומיים נשארו נאמנים למושל ולא עברו לצידו.
מושל סנטה פה – חואן פבלו לופס (Juan Pablo López) – פלש לדרום מערב קוריינטס, אך לוואז'ה התחמק מעימות ישיר והתיש אותו בתמרונים מתמשכים, עד שהתייאש וחזר לסנטה פה.
משרוסס עמד על האופוזיציה הצפונית בהנהגת הרדיה – מושל טוקומן, הוא שלח את הגנרל למדריד לאסוף את הנשק ששלח להרדיה – מושל טוקומן לשעבר – למלחמה נגד סנטה קרוס (בוליביה), אך למדריד העדיף לקבל את הצעת מרקו אבז'אנדה (Marco Avellaneda) – המושל החדש – להתמנות למפקד צבא הפרובינציה.
תוך פחות מחודש אבז'אנדה גיבש קואליציה שכללה בנוסף את סלטה, חוחוי, קטמרקה ולה ריוחה; וההסכם נחתם ב-24 באוגוסט 1840. היחיד שלא הצטרף היה חואן פליפה איבארה (Juan Felipe Ibarra) – מושל סנטיאגו דל אסטרו.
התוכנית שלהם הייתה שלוואז'ה יתקוף את אנטרה ריוס ולמדריד את קורדובה, ולאחר מכן שניהם את בואנוס איירס שבידי רוסס.
בסוף יוני 1840 החל למדריד להתקדם דרומה, אלא שאז אחד הקולונלים שלו ערק לצד איבארה עם 200 מחייליו, והוא נסוג חזרה לטוקומן.
ההתקוממות במחוזות הצפוניים של קורדובה שהחלה מתוך ציפייה לבואו של למדריד – דוכאה בידי המושל לופס והאסטרטגיה כולה נכשלה.
התקוממות דומה בסנטיאגו דל אסטרו דוכאה באכזריות בידי איבארה.
למדריד חידש את התקדמותו ופלש לקורדובה דרך לה ריוחה.
המושל לופס עזב את העיר ונערך עם תומכיו בדרום הפרובינציה, למדריד נכנס לעיר ב-10 באוקטובר והמושל החדש חוסה פרנסיסקו אלווארס (José Francisco Álvarez) הצטרף לקואליציית הצפון.
מושל סלטה מנואל סולה (Manuel Solá) פלש לסנטיאגו דל אסטרו בסוף אוקטובר 1840. איבארה התחמק מעימות ונקט במדיניות של אדמה חרוכה ואילץ את סולה להמשיך לקורדובה.
ב-1 בינואר 1840, פדרו פרה (Pedro Ferré) – מושל קוריינטס – הכריז מלחמה על רוסס, וב-27 בפברואר החל להתקדם לכיוון אנטרה ריוס.
במקביל התקדם כוח אחר לכיוון סנטה פה בפיקוד מריאנו וורה (Mariano Vera) – מושל סנטה פה לשעבר, ופרנסיסקו ריינפה (Francisco Reinafé) – אחיהם של מושלי קורדובה לשעבר; אך הובסו בקרב בו שניהם נהרגו.
ב-9 באפריל 1840 התחולל קרב דון קריסטובל (Don Cristóbal) בין לוואז'ה למושל אנטרה ריוס אצ'אגואה, בו ניצח לוואז'ה; וכעבור שבוע – ריברה פלש מאורוגוואי ותפס שטחים באנטרה ריוס.
אצאגואה התבצר בפרנה בירת הפרובינציה, ובמשך כשלושה חודשים הכוחות נערכו זה מול זה מבלי להילחם, אך תוך כדי כך שאצ'אגואה מקבל תגבורות מרוסס.
לבסוף לוואז'ה תקף ב-16 ביולי 1840, ובקרב סאוסה גרנדה (Sauce Grande) הובס וספג אבדות כבדות, ופונה משם בעזרת הצי הצרפתי לפרובינציה של בואנוס איירס.
הוא קיווה לזכות בתמיכת האוכלוסייה המקומית ולפלוש בעזרתם לבירה, אך הם נותרו נאמנים לרוסס, והוא נאלץ להתקדם ללא כל סיוע מקומי.
רוסס נערך מולו עם כוחות עדיפים, ומצפון הגיעה תגבורת של מושל סנטה פה – חואן פבלו לופס – ולוואז'ה ניצל זאת כדי להתחמק מקרב אבוד מול רוסס, פנה לכיוון צפון ורדף אחריהם לסנטה פה.
עם נסיגתו של לוואז'ה התחולל בבואנוס איירס מרחץ דמים בקרב מתנגדי רוסס בידי המסורקה – המיליציה של רוסס.
לופס נערך בסנטה פה יחד עם תגבורת ששלח אוריבה – נשיא אורוגוואי לשעבר.
לוואז'ה כבש את העיר, אך חיל הפרשים שלו הובס.
לאחר מכן לואאז'ה סיכם עם למדריד – לאחר כיבוש קורדובה – שהם יאחדו שם את כוחותיהם, מה גם שהסגר הצרפתי הוסר והצי של רוסס שב לנהר הפרנה.
בשל חוסר תיאום הם לא נפגשו, וצבא סנטה פה שניצל את התקדמותו האיטית לכיוון קורדובה תקף והביס אותו בקרב קברצ'ו הראדו (Quebracho Herrado) ב-28 בנובמבר 1841.
שרידי צבאו של לוואז'ה נסוגו לעיר קורדובה, ולאחר חילופי ההאשמות ביניהם בעקבות אי ההבנה שהובילה לתבוסתו של לוואז'ה בסנטה פה – הם נסוגו לכיוון צפון תוך שהם מפצלים את הכוח למספר טורים בתוואים שונים.
למדריד נסוג לטוקומן לארגן את צבאו.
הוא ניסה להוביל מחדש להדחתו של איבארה – מושל סנטיאגו דל אסטרו – אך נכשל.
מיגל אוטרו (Miguel Otero) – מושל סלטה – עבר לצד הפדרליים בתמיכת "השטח" ובעיקר חוסה מנואל סראוויה (José Manuel Saravia), גיסו של איבארה.
למדריד ומעט לאחר מכן – מרקו אבז'אנדה נכנסו לסלטה כדי להתעמת עם סראוויה.
לוואז'ה פנה ללה ריוחה אך לא התקבל בסבר פנים יפות על ידי המושל תומאס בריסואלה.
הוא שלח את היחידה המובילה שלו בפיקוד הקולונל חוסה מריה ויללה (José María Vilela) לתמוך בממשל האוניטרי בסן לואיס ובאופוזיציה האוניטרית במנדוסה, אך הוא הובס פעמיים בינואר 1841.
חוסה פליקס אלדאו (José Félix Aldao) הפדרליסט כבש את לה ריוחה, המושל בריסואלה חוסל בידי אחד מקציניו, ולוואז'ה יחד עם ראשי האוניטרים נמלטו לקטמרקה; אך גם היא נפלה לידי הפדרליים בסיוע כוחות שהגיעו מבואנוס איירס, ולוואז'ה עבר מאוחר יותר לטוקומן.
למדריד סיים לארגן את צבאו בטוקומן ויצא לכיוון דרום.
הוא פגש את לוואז'ה בקטמרקה וסיכם איתו שיעבור לטוקומן למקרה שאוריבה – נשיא אורוגוואי לשעבר ומתומכי הפדרליים – יגיע, והוא – למדריד – ימשיך לקוז'ו.
בנאווידס ארגן את כוחותיו, יצא להתקפת נגד, ובקרב לה צ'קריז'ה (La Chacarilla) ב-18 באוגוסט 1841 הביס את אצ'ה, לקח אותו בשבי, והוא חוסל מספר שבועות לאחר מכן.
למדריד הגיע לסן חואן כמה ימים לאחר מכן, אך מצא אותה ריקה מפדרליים.
הוא פנה למנדוסה ומינה שם מושל מטעמו.
הפדרליים מסן חואן צירפו אליהם כוחות נוספים, והביסו את למדריד בקרב רודאו דל מדיו (Rodeo del Medio) ב-24 בספטמבר 1841, ושרידי הכוח האוניטרי חצו את האנדים המושלגים בשלהי החורף לצ'ילה.
מנואל אוריבה (Manuel Oribe) – נשיא אורוגוואי לשעבר וכעת גנרל פדרלי – חצה את סנטיאגו דל אסטרו וחבר לקולונל חוסה פליקס אלדאו (José Félix Aldao) ממנדוסה, הקולונל מריאנו מסה (Mariano Maza) – מקציניו היותר אכזריים של רוסס – והילריו לאגוס (Hilario Lagos) מקטמרקה, ותגבורת מהליטורל בפיקוד אאוחניו גרסון (Eugenio Garzón).
משם פנה לטוקומן וב-19 בספטמבר 1841 הביס את לוואז'ה בקרב פמאיז'ה (Famaillá).
לוואז'ה נסוג צפונה לסלטה וניסה לארגן התנגדות, אך היחידות מקוריינטס איתן החל את מסעו – נטשו אותו.
הוא נסוג הלאה לחוחוי, ושם הוא נהרג באופן מקרי בידי יחידה פדרלית.
גם מרקו אבז'אנדה (Marco Avellaneda) מטוקומן נמלט צפונה, אך הוסגר לאוריבה – מפקד הכוח הפדרלי – על ידי מפקד יחידת המשמר שלו, וחוסל בפקודת מסה יחד עם קצינים אוניטריים אחרים.
בידי האוניטרים נותרה רק קטמרקה: מסה פלש לשם, הביס את המושל חוסה קובאס (José Cubas) ב-29 באוקטובר 1841, וחיסל אותו ואת קציניו ביריה בכיכר העיר.
אחרית דבר: המערכות של פניילוסה (אל צ'אצ'ו) נגד רוסס
המושל בנאווידס יצא לרדוף אחריהם והם נסוגו צפונה למערב קטמרקה.
פניילוסה הצליח לכבוש את לה ריוחה למספר ימים ויצא אל מחוץ לפרובינציה שם פגש מספר רב של מתנדבים.
הוא חזר ביוני 1842, התחמק מבנאווידס שמינה מושל חלופי, עבר לקטמרקה שם הובס בידי המושל, ומשם לסנטיאגו דל אסטרו.
הוא פלש לטוקומן שם הביס את המושל – הקולונל חוסה אלבינו גיטרס (José Albino Gutiérrez) – וכבש את הבירה.
כוחותיו יצאו לחפש סוסים שחסרו להם, ואז בנאווידס שרדף אחריו עד לשם תקף והביס אותו.
פניילוסה ניהל קרב נסיגה ברחבי טוקומן תוך שכוחותיו וקציניו מתדלדלים, עד שלבסוף שב ללה ריוחה שם שוב הצליח לאסוף תומכים מקרב הגאוצ'וס בפרובינציה שדמותו הילכה עליהם קסם.
בינואר 1843 פניילוסה הובס שוב בידי בנאווידס, ולבסוף נמלט חזרה לצ'ילה.
מאוחר יותר, ב-1845 הוא ניסה שוב את כוחו, הובס, ובהסכמת בנאווידס קיבל מקלט והניח את נשקו.
קאגואסו והתקפת הנגד של פס
פדרו פרה (Pedro Ferré) – מושל קוריינטס – ארגן בשלישית צבא בקוריינטס נגד רוסס, בפיקודו של הגנרל חוסה מריה פס (José María Paz).
פס נפל בשבי הפדרליים כעשור לפני כן, הוסגר לרוסס, ישב במעצר, שוחרר למעצר בית תחת שבועה שלא יפעל נגד רוסס, אך נמלט למונטווידאו, דחה הצעה לשליחות דיפלומטית, והצטרף למהלך של פרה נגד רוסס.
מושל אנטרה ריוס – פסקואל אצ'אגואה (Pascual Echagüe) – פלש לקוריינטס לאחר שהצליח להדוף את לוואז'ה שהמשיך משם במסעו הכושל לבואנוס איירס, אך נאלץ לסגת כשלוואז'ה תקף את סנטה פה כשנמלט מבואנוס איירס.
לפס היה כעת זמן להתארגן, ופרה חתם על הסכם שיתוף פעולה עם פרוקטואוסו ריברה (Fructuoso Rivera) – נשיא אורוגוואי – שיפלוש לארגנטינה.
אצ'אגואה פלש שוב לקוריינטס בספטמבר 1841. פס נסוג, בשעה שלקוריינטס חזרו היחידות שהצטרפו ללוואז'ה ונטשו אותו עם תבוסתו, ואצ'אגואה תקף אותו בראש כוח גדול ב-28 בנובמבר 1841 אך ניגף בקרב קאגואסו (Caaguazú) וניצל בעור שיניו.
באנטרה ריוס אצ'אגואה הוחלף בידי הגנרל חוסטו חוסה דה אורקיסה (Justo José de Urquiza), ופס פלש לשם בינואר 1842 במקביל לריברה שפלש לשם מאורוגוואי.
פס כבש את פרנה – בירת הפרובינציה – ואורקיסה נמלט לבואנוס איירס.
פרה הגיע לאנטרה ריוס לגבות מהם פיצויים שלדעתו הגיעו לקוריינטס, אך פס התנגד לכך ובזכות זאת נבחר למושל הפרובינציה.
בתגובה פרה חזר לקוריינטס עם הצבא ופס נותר עם השבויים מקאאגואסו וכוחות מקומיים בלבד.
חואן פבלו לופס חוצה את הקווים
מושל סנטה פה חואן פבלו לופס (Juan Pablo López) החל במגעים עם המתנגדים לרוסס כבר בתחילת 1840, המתין להזדמנות המתאימה, וב-5 בנובמבר 1841 חתם על הסכם עם קוריינטס, אך בשל חילוקי הדעות בין פרה ופס – הוא לא זכה לסיוע.
רוסס הפנה נגדו את אוריבה ואת אצ'אגואה שהביסו וכבש את רוסריו.
לופס נסוג צפונה, הכוח ששלח כדי לעכב את הפדרליים הובס ואחריו גם הוא, והוא נאלץ לבסוף להימלט לקוריינטס עם שרידי צבאו.
סנטה פה נענשה על התמרדותה עד שאצ'אגואה נבחר כמושל וכיהן בתפקידו במהלך 1842–1851.
הממשל של פס באנטרה ריוס התקיים בפועל רק בבירתה פרנה, ריברה לא סייע לו, ומעט חייליו ערקו.
ב-3 במרץ 1842 נבחר כמושל הגנרל חוסטו חוסה דה אורקיסה (Justo José de Urquiza), ובשעה שהוא הטיל את מרותו על הפרובינציה – פס נפגש עם ריברה, לופס ופרה וחתם על ברית שלפיה ריברה יהיה המפקד הבכיר ופס התפטר ועבר למונטווידאו.
ללא פס, פרה שלח את צבאו מקוריינטס לצפון מערב אנטרה ריוס והעמידו לרשות ריברה.
בינתיים אוריבה הפדרלי התקדם לשם תוך שהוא מצרף את כוחותיו של אורקיסה ותגבורות ששלח רוסס.
לבסוף הצבאות התנגשו בארוז'ו גרנדה (Arroyo Grande) שבאנטרה ריוס ב-6 בדצמבר 1842, באחד הקרבות הגדולים במלחמות האזרחים עקב מספר החיילים שנטלו בו חלק (מעל 16,000), והפדרליים זכו בניצחון בזכות יתרונם המספרי והארגוני, ואוריבה ואורקיסה חיסלו את כל הקצינים שלא הצליחו להימלט ולחצות את נהר אורוגוואי.
לאחר מכן אורקיסה פלש לקוריינטס, אך לא נתקל בכל התנגדות.
פרה המושל נמלט לפרגוואי וקציניו לברזיל, ואורקיסה מינה את פדרו קברל (Pedro Cabral) כמושל תוך שהוא מותיר משמר שימנע פלישות נוספות.
לאחר הניצחון בארוז'ו גרנדה, אוריבה – נשיא אורוגוואי לשעבר – חצה את נהר אורוגוואי והחל במסעו למונטווידאו בשיירה כבדה טעונה בארטילריה, נשק ותחמושת.
ריברה – נשיא אורוגוואי ויריבו של אוריבה – הצליח לחלץ מהקרב בו הובס חלק מיחידות הפרשים, וכך היה יכול להגיע בזריזות למונטווידאו ולארגן את הגנתה.
הרשויות במונטווידאו, עוד בטרם ריברה הגיע, הטילו על הגנרל פס – שהגיע לשם לפני קרב ארוז'ו גרנדה – לארגן את הגנתה, והוא עשה זאת ביעילות וגייס לשם כך גולים רבים מארגנטינה ומהגרים מאירופה.
למעלה ממחצית ממגיני העיר היו זרים.
בנוסף, הוא שחרר את העבדים הכושים בתנאי שישרתו במיליציה.
משהגיע ריברה הוא דרש להחליף את פס אך הרשויות סירבו, ולכן התרחק מהעיר עם חלק מפרשיו במטרה להסיח את דעתו של אוריבה.
אוריבה הגיע לשערי העיר ב-16 בפברואר 1843. הוא ערך מספר התקפות מקומיות שנהדפו, ומתוך כוונה להימנע ממרחץ דמים – נמנע מעימות כולל והטיל עליה מצור, וכך חלפו שנים בהן לא קרה הרבה, והמצב נותר ללא שינוי.
בינתיים הוא יסד קונגרס לאומי עם אלו שהדיחו את ריברה ב-1838 מכהונתו כנשיא הראשון של אורוגוואי, והם מינו אותו – את אוריבה – כנשיא.
ממשל זה ידוע בתור ממשל סריטו (Gobierno del Cerrito) על שם המקום בו שכן, לעומת ממשל ההגנה (Gobierno de la Defensa) במונטווידאו הנצורה שלא היה לו קונגרס אלא חונטה.
כך התקיימו שני ממשלים באורוגוואי במהלך אותה מלחמת אזרחים.
רוסס שלח את גיז'רמו בראון – גיבור הקרבות הימיים במלחמת העצמאות של ארגנטינה – להטיל מצור ימי על מונטווידאו, אך הציים של אנגליה וצרפת סיכלו אותו, ובפועל המסחר במונטווידאו הפדרלית שגשג באותה תקופה, אף על פי שהמדינה הייתה בידי האוניטרים.
האחים מדארייגה וחזרת השקט לקוריינטס
זמן קצר לאחר מכן האחים מדארייגה פלשו לאנטרה ריוס תוך שהם מנצלים את היעדרותו של אורקיסה שהשתתף במלחמה באורוגוואי וכבשו בה שטחים רבים, אך משנודע שאורקיסה עושה דרכו חזרה לאנטרה ריוס, הם נסוגו צפונה והנסיגה הפכה חיש למנוסה.
מושל קוריינטס חתם על הסכם מסחר עם נשיא פרגוואי קרלוס אנטוניו לופס (Carlos Antonio López).
הגנרל פס שהגיע אז לקוריינטס קיבל לפיקודו את הצבא המקומי כאותה הערכה לפועלו נגד רוסס, והוא התכונן לבואו של אורקיסה מאנטרה ריוס, אך הלה העדיף להשאיר לפס את היוזמה.
אוריבה שלט למעשה על רוב שטחה של אורוגוואי, אך את ריברה שמשל בפועל רק על מונטווידאו הוא לא הצליח ללכוד.
אורקיסה, יד ימינו של אוריבה, הבין שריברה מקבל סיוע מברזיל, ושעימותים מקומיים לא יסייעו לו נגדו.
הוא הצליח לגרור אותו לקרב אינדיה מוארטה (India Muerta) ב-27 במרץ 1845, מזרחית למונטווידאו על דרך החוף לברזיל, ושם הכה את צבאו וריברה נאלץ להימלט לברזיל.
האוניטרים "האדומים" ניסו להיעזר בצי בפיקוד ג'וזפה גריבלדי: באותן שנים קודם לאיחוד איטליה, גריבלדי גלה בדרום אמריקה.
הוא הקים שם צי איטלקי, לחם מטעם מונטווידאו נגד הצי הפדרלי בפיקוד גיז'רמו בראון עד שהובס, אך שב לאחר מכן עם צי חדש וכוח צבאי, הכוח הזה תקף ובזז מספר יישובים לאורך החוף שהיו בשליטת הפדרליים "הלבנים", עד שהופתע והובס, וגריבלדי שב לאיטליה.
ריברה עצמו ניסה עוד לחזור למונטווידאו ולתפוס את השלטון תוך שהוא מסתייע בתומכיו – בהם העבדים המשוחררים – אך גורש "באדיבות" לאחר שהוצעו לו מספר משרות דיפלומטיות בחו"ל אותן הוא דחה.
כישלונות אוניטריים בסנטה פה ובקוריינטס
צי מקוריינטס שאורגן בידי פס האוניטרי השתלט על נהר הפרנה – נתיב השיט העיקרי בצפון מזרח ארגנטינה שנשלט אז בידי הפדרליים – מצפון לסנטה פה.
לופס – מושל סנטה פה לשעבר שעבר מצד הפדרליים לצד האוניטרים – ניצל זאת כדי לתקוף את סנטה פה ולהניס את אצ'אגואה לבואנוס איירס, והפך למושל ב-6 ביוני 1845; אך עסק בעיקר בבזיזת אלו ששיתפו פעולה עם אצ'אגואה והפדרליים, עד שאצ'אגואה עצמו שב כעבור חודש והפעם לופס נאלץ להימלט.
הוא עוד ניסה לארגן את כוחותיו מחדש, אך הובס בקרב מלבריגו (Malabrigo) ב-12 באוגוסט 1845.
ב-20 בנובמבר 1845, בקרב וואלטה דה אובליגדו (Vuelta de Obligado) הצי האנגלי-צרפתי הצליח לפתוח את נהר הפרנה – שנחסם בידי הפדרליים – חזרה לשיט חופשי, אך עם שובו במורד הנהר הותקף וספג אבדות כבדות; הניסיון הוכתר ככישלון וקרויינטס האוניטרית נותרה מבודדת.
בינואר 1846 אורקיסה פלש לקוריינטס בראש צבא בן 6,000 איש.
פס נסוג טקטית כדי להציב לו מלכודת, אלא שחואן מדארייגה הזדרז לתקוף, הובס בקרב לגונה לימפייה (Laguna Limpia) ב-4 בפברואר 1846, נפל בשבי, ובמסמכיו נמצאו התכתבויות לגבי תוכניותיו של פס, וכך אורקיסה ידע לא ליפול בפח.
אורקיסה המשיך לרדוף אחרי פס ברחבי הפרובינציה אך ללא הצלחה, ושב לבסוף לאנטרה ריוס לא לפני שבזז את קוריינטס.
אורקיסה פתח במגעים להשגת הסדר עם האחים מדארייגה.
פס התנגד לכך וזמם להדיח את המושל, נכשל ונאלץ להימלט לפרגוואי.
אורקיסה שחרר את חואן מדארייגה שנפל בשבי קודם לכן ונעזר בו כמתווך, וב-17 באוגוסט 1846 חתם על הסכם אלקראס (Alcaraz) לפיו קוריינטס הצטרפה להסכם הפדרלי (Pacto Federal) ולקונפדרציה הארגנטינאית, אך סוכם שהיא לא תשתתף במערכה נגד מונטווידאו.
רוסס דחה את ההסכם, ומדארייגה הציע לאורקיסה לפעול ביחד נגדו, אך לבסוף אורקיסה פלש לקוריינטס ב-4 בנובמבר 1846. חלק מצבא קוריינטס ערק לצד אורקיסה, ובקרב ונסס (Vences) ב-26 בנובמבר הפדרליים ניצחו ניצחון מכריע.
האחים מדארייגה נמלטו לפרגוואי, והפרובינציה שבה לידי הפדרליים.
הצעד הצפוי הבא של אוריבה ורוסס היה לחתום על הסכם שלום עם האנגלים והצרפתים ולהמתין שמונטווידאו תיפול לידיהם.
תום המלחמה הגדולה וקרב קסרוס
עימותים פנימיים לפני קרב קסרוס
בתחילת 1848 החלו התקוממויות במרכז המדינה, כאילו המתינו לסיום זו שבקוריינטס.
עם זאת, לפחות בהתחלה היה מדובר בעימותים פנים פדרליים.
במנדוסה הודח המושל פדרו פסקואל סגורה (Pedro Pascual Segura) במרץ 1847. המושל החדש רוקה מז'אה (Roque Mallea) התגבר על הפיכת נגד כעבור שנה שמפקדה חוסל.
בסן לואיס הייתה הפיכה באוקטובר 1848, אך המושל חזר מהר לכסאו.
מושל לה ריוחה הודח בידי פניילוסה במרץ 1848.
בחוחוי התפטר המושל מריאנו איטורבה (Mariano Iturbe) שמשל באופן לא רציף בשנים 1838–1849. לאחר סדרת הפיכות חזר איטורבה לתפקיד מושל בספטמבר 1851.
בסנטיאגו דל אסטרו מת איבארה, ולאחר הבחירות שנערכו שם פרץ עימות חמוש והן הוכרעו בכוח הנשק.
תום הסגר הימי וההפיכה של אורקיסה
רוסס הידק את המצור על מונטווידאו ועצר גם את הסחר המועט שהתקיים בינה לאנטרה ריוס.
צעד זה פגע באורקיסה שחיפש כעת הזדמנות להיפטר מרוסס.
חרף נפילתה הצפויה של מונטווידאו, רוסס חיפש כנראה אמתלה לפתוח חזית נוספת כדי להשתמט מהצורך לארגן את הרפובליקה ולכתוב חוקה, והוא שלח נשק לאורקיסה כדי שיפתח במערכה נגד ברזיל שסייעה למונטווידאו.
אורקיסה שחשד בכוונותיו של רוסס – בא במגע עם נציגי מונטווידאו, חתם על ברית עם מושל קוריינטס ודאג למימון תוכניותיו בידי ברזיל.
ב-1 במאי 1851 אורקיסה פתח בפרנה בירת אנטרה ריוס באופן רשמי בהתקוממות שלו, וזמן קצר לאחר מכן – קוריינטס הצטרפה.
העיתונות של בואנוס איירס הגדירה את מעשיו של אורקיסה כבגידה, והממשלים של הפרובינציות הבטיחו סיוע נגד "אורקיסה האוניטריסט, המשוגע, הברברי, הבוגד" ומינו את רוסס כמפקד עליון של האומה (Jefe Supremo de la Nación); אך בפועל לא נקפו אצבע.
גם רוסס איבד כנראה את חושיו החדים, לא עשה דבר, אלא המתין.
בסוף מאי 1851 נחתם הסכם לשיתוף פעולה בין אנטרה ריוס, קוריינטס, מונטווידאו וברזיל לגבי גירוש אוריבה – שמשל על רוב שטחה של אורוגוואי וצר על מונטווידאו – מאורוגוואי ועריכת בחירות כלליות שם; ופעולה משותפת נגד רוסס אם יכריז – כצפוי – מלחמה על מי מהם.
בתור צעד ראשון אורקיסה פלש לאורוגוואי עם 6,000 איש, הצטרפו אליו הכוחות הפדרליים המקומיים, במקביל ברזיל פלשה לצפון אורוגוואי; וכצפוי – רוסס הכריז עליה מלחמה.
אוריבה חתם על הסכם עם אורקיסה ב-8 באוקטובר 1851 לגבי הסרת המצור והתפטר לאחר מכן.
הגנרל אאוחניו גרסון (Eugenio Garzón) הוכרז כנשיא, אך נפטר זמן קצר לאחר מכן ובמקומו מונה חואן פרנסיסקו חירו (Juan Francisco Giró).
ברזיל אילצה את אורוגוואי לחתום על הסכם בו היא מוותרת על רצועה גדולה בצפון המדינה, ומסכימה להתערבות של ברזיל בניהול המדיני.
אורקיסה גייס לצבאו את כוחותיו של רוסס באורוגוואי ומאז הוא נקרא הצבא הגדול (El Ejército Grande) שמנה בשיאו 24,000 איש וכלל גם כוחות מברזיל.
בסוף נובמבר 1851 – ברזיל, אורוגוואי, אנטרה ריוס וקוריינטס הכריזו מלחמה על רוסס.
הצבא הגדול חצה את הפרנה ב-25 בדצמבר 1851 תוך שהוא מסתייע בכלי שיט ברזילאים להעברת הארטילריה והציוד הכבד.
כשהגיעו לפרובינציה של סנטה פה – הכוחות מרוסריו הצטרפו אליהם.
אצ'אגואה – מושל סנטה פה – פנה לכיוון בואנוס איירס עם צבאו כדי לסייע לרוסס, והוא הודח ומונה במקומו דומינגו קרספו (Domingo Crespo) הנאמן לאורקיסה שהגיע יחד עם הכוח.
אנחל פאצ'קו (Ángel Pacheco) – מפקד הצבא של בואנוס איירס – פרש מתפקידו מבלי להודיע לרוסס ושב לאחוזתו.
רוסס נעמד בראש צבאו: הוא היה פוליטיקאי משופשף אך לא גנרל: הוא לא תמרן לשדה קרב נוח וגם לא נסוג לעיר להתכונן למצור, אלא המתין עם צבאו.
שני הצבאות מנו כ-24,000 איש כל אחד המצוידים באופן דומה, אך בפיקוד היה יתרון ברור לאורקיסה הגנרל המנוסה באותה תקופה.
קרב קסרוס (Caseros) ב-3 בפברואר 1852 נמשך 4 שעות.
זה היה הקרב הגדול ביותר בתולדות אמריקה הדרומית מבחינת מספר הלוחמים.
העדויות מהקרב לא תמיד עולות בקנה אחד זו עם זו בשל רוחב החזית.