tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחת מבנותיו היא פרנסס ברנדון, אמה של "מלכת תשעת הימים", ליידי ג'יין גריי.
שלוש פעמים עמד ברנדון בראש צבא אנגלי שנשלח לצרפת: ב-1513, ב-1523 וב-1544. בשנים 1530-1545 שימש כלורד נשיא המועצה של המועצה המלכותית.
ברנדון היה בנם של ויליאם ברנדון ושל אליזבת ברוין, בתו ויורשתו של סר הנרי ברוין.
ויליאם ואחיו תומאס לקחו חלק במרד של אדוארד סטאפורד, הדוכס השלישי מבקינגהאם, כנגד המלך ריצ'רד השלישי.
לאחר כישלון המרד הם נסו לבריטני (אזור בצרפת; Brittany), שם הם הצטרפו לכוחותיו של הנרי טיודור, רוזן ריצ'מונד.
בקרב בוסוורת' שימש ויליאם כנושא הדגל של הנרי, ונהרג בידי ריצ'רד השלישי עצמו.
במרץ 1494 מתה אמו של ברנדון, והוא התייתם.
הוא הובא לחצר המלוכה של הנרי השביעי.
ב-1505 התארס ברנדון לאן בראון, בתו של מושל העיר קאלה, תחת חוזה מחייב.
לשניים נולדה ילדתם, אן, וזאת בטרם נישאו.
במקום להינשא כמובטח לאן נישא ברנדון לדודתה העשירה, מרגרט מורטימר, בתו של ג'ון נוויל, רוזן נורת'מברלנד.
השניים נישאו ב-1506 ונפרדו ב-1507, מאחר שהנישואין היו מראש בלתי חוקיים בשל החוזה הקודם של הנרי לאן בראון.
ברנדון ובראון נישאו ב-1508, ולשניים נולדה בתם מרי, ב-1510; בראון מתה שנתיים לאחר מכן.
ברנדון והנרי השתתפו יחד במגוון רחב של פעילויות, ובעיקר תחרויות ספורט, ששניהם אהבו.
בשל חיבתו של הנרי, ברנדון קיבל את האפוטרופסות על אליזבת גריי היתומה, היורשת של הלורד מלייל, והייתה זו אפוטרופסות שכללה קבלת נכסים לא מעטים.
ברנדון הכריז על אירוסיו ליורשת הצעירה.
בעקבות כך, הנרי העניק לו את התואר ויקונט לייל (Lisle) ב-15 במאי 1513. עם זאת, בסופו של דבר הנישואין לא יצאו לפועל, וברנדון נאלץ לוותר על התואר.
באותה שנה מונה למגיסטר אקוויטום (Master of the Horse).
ב-1513 ליווה ברנדון את הנרי במסעו לצרפת ולארצות השפלה ההאבסבורגיות, שם הם פגשו את מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואת בתו מרגרטה, המושלת בם.
בהזדמנות זו דובר על השאת מרי טיודור, אחותו של הנרי, לנכדו של מקסימיליאן, קרל (לימים קרל החמישי, קיסר האימפריה).
בסופו של דבר לא יצא לפועל דבר בהקשר זה.
הקריירה הפוליטית של ברנדון החלה לנסוק.
ב-1 בפברואר 1514 מינה אותו המלך לדוכס סאפוק, ובכך הוא הפך לאחד משלושת הדוכסים היחידים בממלכה: הוא עצמו, תומאס הווארד, הדוכס השלישי מנורפוק ואדוארד סטאפורד, הדוכס השלישי מבקינגהאם.
לצד התואר קיבל ברנדון נכסים רבים - בעיקר את אלו של אדמונד דה לה פול, הדוכס השלישי מסאפוק, שהוצא להורג ב-1513. ברנדון הפך תוך זמן קצר לאחד מן האנשים המשפיעים בממלכה.
ב-1514 חתמו אנגליה וצרפת על הסכם שלום, וכחלק ממנו אחותו של המלך, מרי, התבקשה להתחתן עם לואי השנים עשר, מלך צרפת.
לואי היה מבוגר ממרי ביותר מ-30 שנים.
מרי הסכימה לשידוך, אך התנתה בפני אחיה כי את בן זוגה בנישואיה הבאים היא תקבע בעצמה.
באותה תקופה, ברנדון ומרי כבר החלו לפתח קשר רומנטי, אולם הוא לא התפתח בחסות הנישואים הדיפלומטיים.
מרי נישאה ללואי ב-13 באוגוסט באותה שנה.
ב-1 בינואר 1515 נפטר לואי במפתיע.
על ברנדון הוטלה המשימה להחזיר את מרי.
השניים נפגשו עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת החדש.
לאחר הפגישה, ב-1 בפברואר באותה שנה, נישאו השניים בסתר בקלוני שבצרפת.
סאפוק סיפר על כך לקרדינל תומאס וולזי.
נישואין שכאלו היו אסורים, מאחר שמרי היא בת מלוכה ולכן על נישואיה להיות מאושרים על ידי המלך.
השניים נישאו רשמית בארמון גריניץ' ב-13 במאי באותה שנה.
יחד עם זאת, על השניים הוטל קנס כבד בשל מעשיהם.
ב-11 במרץ 1516 מרי ילדה את בנם הראשון, לורד הנרי ברנדון.
הנרי מת בשנת 1522, כשהיה בן שש.
ב-16 ביולי 1517 וב-1519 (תאריך מדויק לא ידוע) נולדו לשניים שתי בנות, פרנסס ברנדון ואלנור ברנדון (בהתאמה).
ב-1523 נולד לשניים ילדם הרביעי, שנקרא הנרי ברנדון.
ב-1520 השתתף ברנדון בפגישתו הראוותנית של הנרי השמיני עם פרנסואה הראשון, כחלק מאירועי שדה אריג הזהב (Field of the Cloth of Gold, Camp du Drap d'Or).
ב-1525 הוענק לבנו הנרי התואר רוזן לינקולן, באותו טקס שבו המלך העניק לבנו הממזר הנרי פיצרוי את התואר דוכס ריצ'מונד וסאמרסט.
במרץ/מאי 1533 נישאה פרנסס ברנדון להנרי גריי דוכס סאפוק בביתם של הוריה בלונדון.
היה זה ביקורה האחרון של מרי בלונדון: ביוני 1533 היא נפטרה, בזמן שהיה עסוק בהכנות לטקס המלכתה של אן בולין.
באותה שנה נישא ברנדון פעם נוספת, הפעם לקתרין וילובי בת ה-14, שנשאה בתואר ברונית וילובי דה ארסבי השתים-עשרה (Willoughby de Eresby).
וילובי הייתה מאורסת לבנו הנרי, רוזן לינקולן, אולם ברנדון לא רצה להמתין עד הגעת בנו לבגרות, ולכן התחתן עמה בעצמו.
בנו השני של ברנדון ממרי, הנרי, הרוזן מלינקולן, מת ב-1534. לברנדון ולווילובי נולדו שני בנים, הנרי (18 בספטמבר 1535) וצ'ארלס (1537).
שניהם מתו ב-14 ביולי 1551 בשל מחלת ההזעה, בהפרש של שעה אחת זה מזה.
ברנדון עצמו נותר בקשר עם המלך.
הוא היה נוכח בהוצאתה להורג של אן בולין במאי 1536. בסוף אותה שנה הוא הוביל כוחות לדיכוי מרד ביורקשייר נגד הרפורמציה והקמת הכנסייה האנגליקנית, שנודע בכינוי "העלייה לרגל של החסד" (The Pilgrimage of Grace).
ברנדון נפטר ב-22 באוגוסט 1545 בטירת גילדפורד שבסארי.
הוא נקבר בקפלת ג'ורג' הקדוש שבטירת וינדזור.
בייץ הוא פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת פרינסטון.
הגותו של בייץ מתייחסת בעיקר לתאוריה פוליטית בינלאומית, תאוריה של הדמוקרטיה ותאוריה של זכויות אדם.
בייץ סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת פרינסטון.
בין 1987 ל-1988 היה עמית מחקר בתוכנית הבינלאומית של מרכז בלפר למדע ויחסים בינלאומיים, בבית הספר לממשל על שם ג'ון פ.
לפני שהצטרף למחלקת מדע המדינה בפרינסטון לימד בסוורצמור קולג' וקולג' בואודין, שבהם שימש גם דיקן לעניינים אקדמיים.
בשנים 2007–2009 היה פרופסור אורח למדע המדינה בתוכנית ללימודי הצדק הגלובלי, במכון פרימן ספוגלי ללימודים בינלאומיים באוניברסיטת סטנפורד.
בייץ נמנה עם ההוגים מסוגם של בריאן ברי, של תומאס פוגי ושל הנרי שוהה שעסקו בעניין הצדק הגלובלי, או הדרך הנכונה לחלוקת המשאבים הגלובלית.
בהגותו ניסה ליישם את עקרונות "הצדק כהגינות" שהגה ג'ון רולס.
עקרונות אלו התייחסו לקהילה פוליטית סגורה, ובייץ ניסה לבחון דרכים ליישומם במישור הגלובלי של היחסים בין אומות ועמים.
עבודתו החשובה ביותר היא ספרו משנת 1979 "תאוריה פוליטית ויחסים בינלאומיים" (Political Theory and International Relations) (1979), שזכתה לתהודה רבה ולסימפוזיון בכתב העת "Review of International Studies" בשנת 2005. רולס עצמו התייחס לתאוריה של בייץ בספרו "חוק העמים" (1999), ושלל אותה לטובת עקרונות סיוע מצומצמים יותר, אותם הצדיק בספרו.
צ'ארלס אלווין בקווית' היה קולונל בצבא ארצות הברית אשר שירת בכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית והקים את כוח דלתא.
בקווית' נולד וגדל באוסטין, טקסס.
לאחר שובו נשלח לבריטניה כנספח ברגימנט השירות האווירי המיוחד ה-22. בקווית' השלים את מסלול ההכשרה של השירות האווירי המיוחד ה-22 ולמד רבות מניסיון היחידה במלחמה כנגד גרילה במלאיה.
עם שובו מונה לקצין המבצעים של קבוצת הכוחות המיוחדים ה-7. לאחר מכן נשלח שנית לווייטנאם, שם פיקד על יחידת כוחות מיוחדים ששם הקוד שלה היה "פרויקט דלתא" שביצעה משימות סיור ומודיעין.
בשנת 1966 נפצע בבטנו באורח אנוש.
לאחר שהחלים באופן מלא מונה למפקד מגמת לוחמת ג'ונגל בבית הספר לסיירים.
בשנת 1968 מונה בקווית' למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט ה-327 שבדיוויזיה המוטסת ה-101 ופיקד עליו במבצעים כנגד צבא צפון וייטנאם והוייטקונג.
לאחר מכן הוצב בפורט בראג.
בשנת 1977 התקבלה הצעתו להקים יחידה צבאית ללוחמה בטרור על פי המודל של רגימנט השירות האווירי המיוחד ה-22 הבריטי.
בקווית' מונה להקים את היחידה שקיבלה, בהתאם לשם היחידה עליה פיקד בשעתו את השם כוח דלתא.
בקווית' פיקד על היחידה במבצע טופר העיט, לשחרור בני הערובה באיראן.
לאחר המבצע נתקבלה המלצתו להקים את פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
סר צ'ארלס בריאן בלגדן היה מדען ורופא בריטי.
שירת כקצין רפואה בצבא הבריטי (1776–1780), ולאחר מכן כיהן כמזכיר החברה המלכותית (1784–1797).
זכה במדליית קופלי ב-1788, נבחר כחבר כבוד זר (FHM) באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ולתואר "אביר" בשנת 1792.
בלגדן מת בצרפת בשנת 1820, ונקבר בבית הקברות פר לשז שבצפון פריז.
בלגדן ערך ניסויים וחקר את יכולת עמידתו של גוף האדם בטמפרטורות גבוהות.
בדו"ח שלו לחברה המלכותית ב-1775, היה הראשון לזהות את תפקידיה של הזיעה ברגולציה התרמית האנושית.
ניסוייו של בלגדן בנושא השפעת מומסים על נקודת הקיפאון של מים, הובילו אותו לגלות כי נקודת הקיפאון של תמיסה נמצאת ביחס ישר לריכוז התמיסה, חוק הידוע כחוק בלגדן: .
צ'ארלס בת'רסט, ויקונט בלדיסלאו הראשון היה פוליטיקאי בריטי מהמפלגה השמרנית שכיהן בשנים 1930–1935 בתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד.
צ'ארלס בת'רסט נולד בלונדון כבנו השני של צ'ארלס בת'רסט והתחנך בבית הספר שבעיר שרבורן שבמחוז דורסט ובאיטון קולג' ולמד באוניברסיטת אוקספורד, שם הוא סיים ב-1890 תואר במשפטים.
לאחר הוא המשיך בלימודי משפטים באינר טמפל והחל את עבודתו כעורך דין ב-1892. במות אחיו הבכור הוא ירש את האחוזה המשפחתית, לידני פארק שבמחוז גלוסטרשייר.
בת'רסט עבד כעורך דין לענייני מקרקעין.
בבחירות הכלליות בינואר ובדצמבר 1910 הוא נבחר לבית הנבחרים הבריטי במסגרת המפלגה השמרנית מטעם מחוז הבחירה של וילטון שבמחוז וילטשייר.
לאחר ששירת כמזכיר הפרלמנטרי במשרד לענייני מזון הוענק ב-1917 לבת'רסט התואר אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית והתואר ברון בלדיסלאו.
הוא המשיך לכהן כחבר הפרלמנט עד 1928, החל מ-1924 הוא שימש כמזכיר הפרלמנטרי למשרד החקלאות והדיג והחל מ-1926 הוא היה חבר במועצה המלכותית.
לאחר סיום כהונתו בפרלמנט הוענק לבת'רסט התואר אביר מפואר במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש והוא מונה לתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד, תפקיד אותו מילא משנת 1930 ועד 1935 וזכה בו לאהדה רבה ולכבוד.
חוש המצפון החברתי שלו הקנה הערכה רבה אליו במהלך תקופת השפל הגדול, בשל העובדה שהוא עמד על כך שמשכורתו תקוצץ כפי שקוצצו משכורותיהם של משרתי הציבור באותה תקופה.
הלורד בלדיסלאו גם הטביע את חותמו על יחסי הלבנים והמאורים, כאשר הוא רכש בעצמו את אתר חתימת הסכם ואיטנגי והעניק אותו לאומה כאתר זיכרון.
ב-1934 הוקדש אתר זה כשמורה לאומית.
טקס חנוכת האתר התקיים בנוכחות אלפי אנשים, הן מאורים והן לבנים.
בלדיסלאו המשיך לגלות עניין באתר גם לאחר תום כהונתו ושובו לאנגליה.
הוא גם לקח חלק בהכרה בתנועת המלך באמצעות פיתוח קשרי ידידות שקשר עם המלך קורוקי והנסיכה פואה הרנגי.
בלדיסלאו גם קידם את קיומם של כמה מפעלי ספורט, שהמפורסם בהם הוא "גביע בלידסלאו" הקרוי על שמו והמוענק בתחרות השנתית המתקיימת משנת 1931 ועד היום בין נבחרות הרוגבי של אוסטרליה וניו זילנד.
ב-1935 הוענקה לו מדליית היובל של המלך ג'ורג' החמישי.
לאחר שובו לאנגליה ב-1935 הוענק לו התואר ויקונט בלדיסלאו.
הוא המשיך לכהן בכמה ועדות ומועצות והוענקו לו תוארי דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בריסטול, אוניברסיטת אדינבורו ואוניברסיטת אוקספורד.
ביום הולדתו ה-90 הוענקה לו מדליה מטעם החברה החקלאית המלכותית של אנגליה.
הוא היה חבר בבונים החופשיים ובמהלך כהונתו כמושל הכללי הוא היה הנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של ניו זילנד.
הלורד בלדיסלאו מת בלינדי ב-3 ביולי 1958 בגיל 90 ואת תוארו ירש בנו הבכור, בנג'מין לודלאו בת'רסט.
צ'ארלס הרברט בסט היה מדען רפואי קנדי ואחד ממגלי האינסולין.
בסט נולד במערב פמברוק, מיין, ללואלה פישר ולהרברט הואסטיס בסט, שניהם קנדים שהגיעו מנובה סקוטיה.
בסט נישא למרגרט הופר מאהון בטורונטו בשנת 1924 ונולדו להם שני בנים.
אחד מהבנים, ד"ר הנרי מקלאוד בסט, היה היסטוריון מוערך שמאוחר יותר הפך להיות הנשיא של אוניברסיטת לאורנטיאן בקנדה.
בן אחר של בסט הוא צ'ארלס אלכסנדר בסט, פוליטיקאי וחוקר גנטיקה קנדי.
צ'ארלס מת ב-1978, בטורונטו, אונטריו.
לאחר מותו, צ'ארלס בסט נקבר בבית הקברות מאונט פלזנט בטורונטו (חלקה 29), לא רחוק מסר פרדריק בנטינג.
ב-1915 בסט עבר לגור בטורונטו, אונטריו, שם החל ללמוד תואר ראשון באוניברסיטת טורונטו.
ב-1918 התגייס לצבא קנדה, שם שירת בגדוד הטנקים הקנדי השני.
לאחר המלחמה השלים את התואר שלו בפיזיולוגיה וביוכימיה.
בגיל 22 היה סטודנט לרפואה והחל לעבוד כסייע של המנתח פרדריק בנטינג ותרם לגילוי של הורמון הלבלב אינסולין, שהוביל לטיפול יעיל של סוכרת.
באביב של 1921, בנטינג נסע לטורונטו לבקר את ג'ון מקלאוד, פרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת טורונטו וביקש ממנו להשתמש במעבדה שלו על מנת לבודד תמציות של רקמות לבלב מכלבים.
בתחילה מקלאוד היה ספקן, אך לבסוף הסכים לכך לפני שיצא לחופשת הקיץ שלו בסקוטלנד.
לפני שעזב הוא סיפק לבנטינג עשרה כלבים עבור הניסוי ושני סטודנטים לרפואה, צ'ארלס בסט וקלארק נובל, שישמשו כעוזרים.
מאחר שבנטינג ביקש עוזר אחד בלבד, בסט ונובל הטילו מטבע כדי להכריע מי יסייע לבנטינג ראשון.
בסט ניצח וקיבל את המשמרת הראשונה.
ההפסד של נובל בהטלת המטבע היה מצער, מאחר שבנטינג החליט להשאיר את בסט בתפקיד במהלך כל הקיץ, ולבסוף חלק עמו מחצית מכספי פרס נובל וחלק מהקרדיט על גילוי האינסולין.
אם נובל היה זוכה בהטלת המטבע, הקריירה שלו הייתה עולה ככל הנראה על מסלול אחר לחלוטין.
מקלאוד פיקח על עבודתו של בנטינג, שהיה חסר ניסיון בתחום הפיזיולוגיה ועל עוזרו צ'ארלס בסט.
בדצמבר, כאשר לבנטינג ולבסט היו קשיים לבודד תמציות של רקמות לבלב ולנטר רמות גלוקוז, מקלאוד מינה את הביוכימאי ג'יימס קוליפ לצוות על מנת שיסייע להם.
בינואר 1922, כאשר קוליפ עבד על בידוד האינסולין, בסט ובנטינג הזריקו לילד בן 14 בשם לאונרד תומפסון תמציות לבלב, שסבל מתגובה אלרגית חמורה.
לבסוף קוליפ הצליח למצות אינסולין טהור יותר.
בנטינג, בסט וקוליפ חלקו את הפטנט על האינסולין ואותו מכרו לאוניברסיטת טורונטו.
ב-1923 ועדת פרס נובל העניקה לבנטינג ולמקלאוד פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על הגילוי של האינסולין.
בנטינג בחר לחלוק את מחצית מכספי הפרס עם בסט.
תרומת המפתח של קוליפ הוכרה גם היא בנאום הנובל של מקלאוד, שגם העניק מחצית מכספי הפרס לקוליפ.
בסט ירש ממקלאוד את תפקיד פרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת טורונטו ב-1929. במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא השתתף בהקמת תוכנית קנדית בשמירה ושימוש בנסיוב אנושי מיובש.
בשנים המאוחרות יותר הוא היה יועץ של ועדת המחקר הרפואי של ארגון הבריאות העולמי.
בסט נבחר לחבר זר באקדמיה ההולנדית המלכותית למדעים ולאמנויות ב-1946. כמו כן קיבל מעמד של כבוד כחבר זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1948.
ב-1967 הוא מונה לדרגת שותף במסדר קנדה כהכרה ב"תרומתו לתחום הרפואי, בייחוד הוקרה על תפקידו כאחד ממגלי האינסולין".
הוא היה מפקד בחטיבה האזרחית של מסדר האימפריה הבריטית ומונה כחבר במסדר עמיתי הכבוד ב-1971 על "תרומותיו למחקר הרפואי".
כמו כן היה חבר בחברה המלכותית של לונדון בחברה המלכותית של קנדה והיה הקנדי הראשון שנבחר להיות חבר באקדמיית האפיפיורות למדעים.
כמקבל מקום של כבוד במסדר קנדה, הוא קיבל את הגרסה הקנדית של מדליית כסף היובל של המלכה אליזבת' השנייה ב-1977.
ב-1994 נכנס להיכל התהילה הרפואי הקנדי.
ב-2004 נכנס להיכל התהילה של הממציאים הלאומיים.
על שמו קרויים מספר בתי ספר, ובהם: בית ספר תיכון על שם ד"ר צ'ארלס בסט בקולומביה הבריטית, בית ספר יסודי על שם סי אייץ' בסט באונטריו וחטיבת ביניים על שם סי אייץ' בסט בטורונטו.
מקום הולדתו במיין רשום במאגר הלאומי של האתרים ההיסטוריים של ארצות הברית.
ד"ר צ'ארלס בסט קיבל 18 תוארי כבוד מאוניברסיטאות ברחבי העולם, ובהן:
אוניברסיטת אמסטרדם ב-8 בינואר 1947
בראון ג'וניור הוא מצביא אמריקאי בדרגת גנרל, ששירת בשנים 2023–2025 כיושב ראש המטות המשולבים.
בשנים 2020–2023 שירת כראש מטה חיל האוויר של ארצות הברית.
בראון התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית בשנת 1984, שירת כטייס קרב, וצבר למעלה מ-3,000 שעות טיסה, כולל 130 שעות טיסה קרבית.
הוא פיקד על כוחות האוויר של ארצות הברית בגזרת האוקיינוס השקט, חיל האוויר התשיעי של ארצות הברית, כנף הקרב ה-31, כנף הקרב השמינית, בית הספר לנשק של חיל האוויר, וטייסת הקרב ה-78. בנוסף, הוא שירת כסגן מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית.
ב-21 בפברואר 2025 הודיע נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ על הדחתו של בראון מתפקידו כיושב ראש המטות המשולבים.
בראון, בנו של קולונל בחיל האוויר האמריקאי, גדל בסן אנטוניו שבטקסס, ובווירג'יניה.
ב-1984 הוא סיים תואר ראשון בהנדסה אזרחית מאוניברסיטת טקסס טק אותו עשה במסגרת תוכנית הכשרת קציני המילואים של חיל האוויר.
לבראון יש תואר שני באווירונאוטיקה מאוניברסיטת אמברי-רידל בפלורידה.
כמו כן הוא בוגר המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר, בוגר מכללת המלחמה של החיל ובוגר קורס הפסגה באוניברסיטה לביטחון לאומי.
במאי 1985 התגייס לשירות סדיר בחיל האוויר, עבר קורס טיס בבסיס ויליאמס באריזונה והכשרה לטייס קרב בבסיס הולומן בניו מקסיקו.
שירת כטייס F-16 פייטינג פלקון בטייסת הקרב 35 בבסיס קונסאן שבקוריאה הדרומית ובטייסות הקרב 307 ו-308 בבסיס הומסטיד בפלורידה.
הוא הדריך בבית הספר למערכות נשק של חיל האוויר בבסיס נליס.
בשנים 1994–1996 שימש עוזרו של יושב ראש המטות המשולבים.
לאחר לימודים במכללה לפיקוד ומטה שימש קצין מבצעים אוויריים בפיקוד מרכז של ארצות הברית, בשנים 1999–2003 שירת בטייסת הקרב 79, בטייסת הקרב 55 ופיקד על טייסת הקרב 78 בבסיס חיל האוויר שו בקרוליינה הדרומית.
לאחר תפקיד במטה חיל האוויר מונה ביולי 2005 למפקד בית הספר למערכות נשק של חיל האוויר בבסיס נליס.
במאי 2007 מונה למפקד כנף הקרב 8 בבסיס קונסאן שבקוריאה הדרומית.
ביוני 2008 מונה לראש ענף במחלקת חיל האוויר של ארצות הברית ובמטה החיל.
ביוני 2009 מונה למפקד כנף הקרב 31 בבסיס אביאנו שבאיטליה.
במאי 2011 מונה לסגן ראש אגף מבצעים בפיקוד מרכז ובאפריל 2013 מונה לסגן מפקד כוחות האוויר בפיקוד מרכז.
במרץ 2014 מונה לראש ענף מבצעים, הרתעה אסטרטגית ונשק גרעיני במטה כוחות האוויר של ארצות הברית באירופה ובאפריקה.
ביוני 2015 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד פיקוד מרכז של חיל האוויר.
ביולי 2016 מונה לסגן מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית.
ביולי 2018 קודם לדרגת גנרל ומונה למפקד כוחות האוויר של ארצות הברית בגזרת האוקיינוס השקט.
הוא שירת בתפקיד זה עד יולי 2020.
באוגוסט 2020 מונה לראש מטה חיל האוויר.
במהלך שירותו צבר מעל 2,900 שעות טיסה, מהן כ-130 שעות מבצעיות, על מטוסי T-38 טאלון, T-37 טוויט, B-52 סטרטופורטרס, B-1 לנסר, B-2 ספיריט, F-16 פייטינג פלקון, לוקהיד AC-130, לוקהיד מרטין C-130J סופר הרקולס, E-8, בואינג KC-135, MV-22, מסוקי UH-60 בלק הוק ו-AH-64 אפאצ'י.
באוגוסט 2023 החליט הנשיא ג'ו ביידן למנות את בראון ליושב ראש המטות המשולבים של ארצות הברית.
מינויו אושר בסנאט בספטמבר אותה שנה והוא נכנס לתפקידו ב-1 באוקטובר.
זמן קצר לאחר מינויו לתפקיד פרצה מלחמת חרבות ברזל במזרח התיכון וארצות הברית הפכה לשחקן מעורב באופן ישיר בסדרת פעולות צבאיות במסגרתה, בהן מבצע שומר השגשוג נגד החות'ים בתימן, וסיכול המתקפה האיראנית על ישראל באפריל 2024. במהלך המלחמה בראון ביקר פעמיים בישראל לפגישות עבודה, בדצמבר 2023 ובאוגוסט 2024.
ב-21 בפברואר 2025 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על הדחתו של בראון מתפקידו כיו"ר המטות המשולבים, וכי מחליפו יהיה דן קיין.
צ'ארלס ג'וזף בונפרט היה עורך דין ופעיל פוליטי אמריקאי.
היה חבר הקבינט של נשיא ארצות הברית ה-26, תאודור רוזוולט.
בונפרט היה מזכיר הצי של ארצות הברית, ומאוחר יותר התובע הכללי של ארצות הברית.
במהלך כהונתו בתור התובע הכללי, הוא יצר את "לשכת החקירות", אשר מאוחר יותר גדלה והתרחבה במהלך שנות ה-20 תחת ג'ון אדגר הובר (1895-1972), לכדי "לשכת החקירות הפדרלית", המוכרת בשם FBI.
בונפרט היה בן-אחיינו של הקיסר הצרפתי נפוליאון הראשון.
בונפרט היה אחד המייסדים, ולזמן מה אף הנשיא, של הליגה הלאומית המוניציפלית (National Municipal League).
הוא היה גם פעיל למען זכויות שחורים בעיר מגוריו.
בונפרט נולד בבולטימור שבמרילנד ב-9 ביוני 1851, בנם של ז'רום נפוליאון ("בו") בונפרטה (1805–1870) ושל סוזן ויליאמס (1812–1881), מהענף האמריקאי של בית בונפרטה.
הוא נכדו של ז'רום בונפרטה, אחיו הצעיר של הקיסר נפוליאון בונפרטה ומלך וסטפאליה בשנים 1807–1813. עם זאת, אנשי הענף האמריקאי של בית בונפרטה לא נחשבו לחלק מהשושלת ולא נשאו כל תארים.
הוא סיים את לימודיו במכללת הרווארד ובית הספר הרווארד למשפטים בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, שם הוא שירת בתור משגיח אוניברסיטאי (Harvard Board of Overseers).
הוא עבד כעורך דין בבולטימור והפך לבולט בתנועות רפורמה מקומיות ולאומיות.
בונפרט ייסד את ליגת הרפורמה של בולטימור בשנת 1885. הליגה הובילה בסופו של דבר ליעילות מסוימת של הממשל המקומי עם ניצחון סוחף בבחירות 1895, שבו מיעוט של רפובליקנים פרוגרסיביים וליברליים הדיחו את הפוליטיקאים הדמוקרטים ששלטו זמן רב.
הוא היה חבר מועצת הנציבים האינדאניים (Board of Indian Commissioners) מ-1902 עד 1904, יושב ראש הליגה הלאומית לרפורמה בשירות האזרחי (National Civil Service Reform League) בשנת 1904 ונאמן האוניברסיטה הקתולית של אמריקה בצפון-מזרח העיר וושינגטון.
מצביעי מרילנד בחרו בו להיות אחד האלקטורים שלהם ב-1904.
ב-1905 מינה הנשיא תאודור רוזוולט את בונפרט למזכיר הצי של ארצות הברית.
ב-1906 עבר בונפרטה ללשכת התובע הכללי של ארצות הברית, משרה שאותה החזיק עד תום כהונתו של רוזוולט.
הוא היה פעיל בתיקים שהוגשו נגד הנאמנויות והיה אחראי במידה רבה לפירוק מונופול הטבק.
הוא נודע בשם "צ'רלי, רודף הנוכלים" (Charlie, the Crook Chaser).
ב-1908 הקים בונאפרט את לשכת החקירות (BOI) בתוך מחלקת המשפטים של ארצות הברית, שהוקמה קודם לכן בשנת 1870 בהנהלת התובע הכללי עצמו.
בשנות העשרים של המאה העשרים, תחת מנהלה לאורך שנים, ג'ון אדגר הובר, נערך סדר בארגון הלשכה וב-1935 שונה שמה ל"לשכת החקירות הפדרלית" (FBI).
בונאפרט מת בביתו, "בלה ויסטה", ממחול ויטוס הקדוש, ונקבר בבית העלמין לאודון פארק שבדרום-מערב בלטימור.
רחוב בקרבת ביתו במחוז בולטימור נקרא "שדרת בונפרט" (Bonaparte Avenue).
בונפרט התגורר בבית מגורים בצפון בולטימור, והייתה לו אחוזה כפרית במחוז בולטימור.
ביתו, "בלה ויסטה", תוכנן על ידי האדריכלים ג'יימס בוסלי נואל ויאט (1847-1926) וויליאם ג' נולטינג (1866-1940) בשנת 1896. היא שוכנת ממזרח לדרך הרפורד (כיום כביש 147 של מדינת מרילנד) באזור שנקרא גלן ארם (Glen Arm).
הבית לא חובר לזרם החשמל משום שבונפרט סירב להתקין חשמל או קווי טלגרף מתוך סלידה לטכנולוגיה.
מסיבה דומה עשה שימוש בכרכרה רכובה בסוסים עד מותו בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. לאחר מותו של בונפרט, היה הבית שבו התגורר בבעלותם של מבריחי האלכוהול פיטר ומייקל קלי.
אחרי שהם עזבו, הוא נהרס באש שנבעה מחיווט פגום ב-20 בינואר 1933. האתר הוחלף באחוזה מבטון, אבל בית קרונות גדול, משנת 1896, נמצא עדיין בשטח האחוזה.
צ'ארלס דייוויד בולן-סמית' היה גנרל בריטי, שפיקד על הדיוויזיה ה-51 (היילנד) במהלך המערכה בנורמנדי.
בולן-סמית' נולד ב-23 באוקטובר 1898, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס ל, ולחם בשורותיו בקרבות השונים.
לאחר המלחמה הוא נותר בצבא, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-3 באפריל 1940 הוא מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-3, ולחם עמה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
ב-10 בספטמבר 1940 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל, ומונה למפקד הגדוד ה-1, רגימנט הגבול הסקוטי של המלך.
ב-9 ביוני 1941 הוא הועלה לדרגת בריגדיר ומונה למפקד החטיבה העצמאית ה-219, וב-24 בנובמבר אותה שנה הוא מונה למפקד בית הספר לקצינים.
ב-14 במאי 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-15 (הסקוטית), וב-31 במאי הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
ב-21 באוגוסט 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-51 (היילנד), וב-7 ביוני 1944 נחתה הדיוויזיה בנורמנדי, שם לחמה הדיוויזיה במהלך המערכה בנורמנדי כחלק מהקורפוס ה-1 בפיקודו של ג'ון קרוקר.
ביצועי הדיוויזיה היו מאכזבים, ובשל כך ב-26 ביולי 1944 הודח בולן-סמית' מתפקידו וטום רני מונה למפקד הדיוויזיה.
ב-14 באוגוסט אותה שנה הוא מונה לתפקיד בכיר בפיקוד ההדרכה, ומילא תפקיד זה עד סוף המלחמה.
צ'ארלס פיץ ביירד היה סגן מזכיר הצי של ארצות הברית לניהול פיננסי וביקורת בין השנים 1966–1967 ולאחר מכן ועד 1969 הוא היה תת-מזכיר הצי.
בין השנים 1977–1987 הוא היה המנהל הכללי של חברת הכרייה Inco.
צ'ארלס ביירד נולד בסאות'האמפטון שבמדינת ניו יורק.
הוא למד במידלברי קולג' שבמדינת ורמונט וב-1944 סיים את לימודיו.
עם סיום לימודיו התגייס ביירד לחיל הנחתים של ארצות הברית ושירת בו במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה.
לאחר שחרורו הצטרף ביירד לחברת סטנדרד אויל של ניו ג'רזי, שם הוא התקדם עד שהגיע לתפקידי ניהול, כולל הצבות בלונדון ובפריז.
לאחר סיום שירותו בממשל הפדרלי החל ביירד לעבוד בחברת "אינקו" (Inco), שם הוא היה בתפקידי ניהול בניו יורק ובטורונטו.
בין השנים 1977–1987 הוא היה המנהל הכללי של החברה.
ביירד היה חבר במועצת הנאמנים של אוניברסיטת בקנל בין השנים 1976–1982 ובשנת 1986. מטעם אוניברסיטה זו הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד.
ב-1984 העניק לו גם מידלברי קולג' בו הוא למד, תואר כבוד.
בתקופות מסוימות שימש ביירד כדירקטור בחברת ביטוחי הבריאות "אתנה", בבנק מונטריאול, בחברת הניהול LMI ובאוניברסיטה של חיל הנחתים.
במשך שנים רבות היה ביירד שחקן פלאטפורם טניס, זכה במספר תוארי אליפות וב-1992 הוא הוכנס להיכל התהילה של ענף ספורט זה.
לאחר פרישתו מ"אינקו" התיישב ביירד בבת'סדה, מרילנד, שם הוא היה חבר במרכז לאנליזה ימית (CNA) ובין השנים 1992–1997 הוא היה יושב ראש מועצת המנהלים שלו.
הוא גם היה חבר במועצה ליחסי חוץ.
צ'ארלס ביירד נפטר ב-26 בדצמבר 2009 בביתו שבסקילמן, ניו ג'רזי לאחר שחלה באחרית ימיו במחלת אלצהיימר.
צ'ארלס ברוקינג היה צייר אנגלי של סצנות ימיות.
סביר מאוד שאביו של ברוקינג היה צ'ארלס ברוקינג (האב) (1677–1738), שתועד כמועסק בבית החולים גריניץ' (לונדון) בין השנים 1729–1736 כצייר וכמעצב.
צ'ארלס ברוקינג (האב) היה פעיל קודם בפלימות' ובאירלנד.
ב־27 בנובמבר 1732 תועד "המאסטר צ'ארלס ברוקינג" כחניך.
סיפור הקשור לאמן הימי דומיניק סארס על צ'ארלס ברוקינג - שהוא עבד עבור סוחר אומנות בלסטר סקוור, לונדון, שניצל אותו עד "שהתגלה על ידי טיילור ווייט, גזבר בית החולים פונדלינג ליתומים בלונדון.
ברוקינג נודע הרבה יותר לאחר שנת 1754, כאשר כתוצאה מגילויו הוא נבחר על ידי בית החולים פונדלינג לצייר את מה שמכונה "ספינת דגל מול הרוח", שלאחריו נבחר למנהל והאפוטרופוס של בית החולים.
ציור זה הוא יצירה ים גדולה שנועדה להתאים לציור אחר, במקום לא ידוע.
ברוקינג נפטר ב־25 במרץ 1759, ולפי הדיווחים הותיר את משפחתו חסרת כל.
העבודות המוקדמות ביותר של ברוקינג הן שתי תמונות, האחת מתארת סצנה של נמל והשנייה ספינה בוערת, עליה חתם בגיל 17, ומתוארכת לשנת 1740. מכיוון שתואר כ"צייר ים מהולל" בשנת 1752, כשעבד אצל הבוטנאי ג'ון אליס (1710-76), הוא כנראה צייר לפחות 12 שנים לפני אותו מועד.
אליס העסיק את ברוקינג כצייר צמחים.
דוגמה ליצירה קודמת של ברוקינג היא ציורו על התנגשות בין ווקר לצי אוניות צרפתיות שהתרחשה ב־23 במאי 1745, שפורסם על ידי בוידל בשנת 1753. ציור זה נמצא כעת במוזיאון הימי של גריניץ'.
פרט לציורים כמו אלה, המתעדים אירועים היסטוריים ספציפיים, העבודות המוקדמות של ברוקינג אינן קלות לתארוך מדויק, פרט לסגנון ולנושא.
שתי התמונות הראשונות שלו מראות השפעה מסוימת של פטר מונמי, אבל הוא כבר הציג סימנים בולטים של סגנון אישי מובהק.
עד מהרה הוא התרחק מהמסורות הקבועות של הז'אנר הימי, שכללו ציורי ספינות רשמיות, אם כי ישנן לפחות שתי יצירות כאלה עליהן הוא חתם, המציגות ספינות בסגנון הקבוע.
חלק מההדפסים הקיימים הזהים, מיוחסים לשני הציירים פיטר מונמי וברוקינג.
בציוריו ישנה תשומת לב קפדנית במיוחד לפרטים המראים את הידע העמוק שלו בארכיטקטורה של ספינות, כמו גם את כושר ההתבוננות הטובה שלו בתנאי הגלים והרוח באוקיינוס.
נראה שהוא בילה הרבה זמן בים וייתכן שהיה בעל סירה או ספינה קטנה.
בשנותיו הראשונות הוא כנראה הועסק בתפקיד ימי כלשהו, אולי בסירת ניווט בגרבסנד.
חלק מיצירותיו המאוחרות מראות השפעתו של וילם ואן דה ולדה (הבן).
צ'ארלס בירד קינג היה אמן פורטרטים אמריקאי, שנודע בעיקר בזכות תיאוריו של מנהיגים ואנשי שבטים אינדיאנים.
צ'ארלס בירד קינג נולד בניופורט, רוד איילנד, ילדם היחיד של דבורה (לבית בירד) וזבולון קינג, קצין במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
המשפחה נסעה מערבה אחרי המלחמה, אך כשהיה קינג בן ארבע, אביו נהרג על ידי אינדיאנים ליד מריאטה, אוהיו.
מסיבה זו לקחה דבורה קינג את בנה הצעיר ועברה חזרה לבית הוריה בניופורט.
כשהיה קינג בן חמש עשרה הוא נסע לניו יורק ללמוד אצל צייר הדיוקנאות אדוארד סאבאג'.
בגיל עשרים עבר ללונדון ללמוד אצל בנג'מין וסט באקדמיה המלכותית.
לאחר שהות של שבע שנים בלונדון, חזר קינג לארצות הברית עקב מלחמת 1812. הוא חי ועבד בערים הגדולות של פילדלפיה, פנסילבניה, בולטימור, מרילנד, וריצ'מונד, וירג'יניה.
בסופו של דבר הוא התיישב בעיר וושינגטון.
כאן פיתח קינג מוניטין מוצלח כצייר פורטרטים בקרב פוליטיקאים, והרוויח מספיק כדי לקיים סטודיו וגלריה משלו.
ההצלחה הכלכלית של קינג בעולם האמנות, במיוחד בתחום הדיוקנאות, הייתה תלויה בחלקה ביכולתו להתרועע עם ידוענים עשירים, ופוליטיקאים משכילים באותה תקופה.
פטרונים אלה כללו מנהיגים בולטים כמו ג'ון קווינסי אדמס, ג'ון סי קלהון, הנרי קליי, ג'יימס מונרו ודניאל ובסטר.
הוא התגורר בוושינגטון עד מותו ב־18 במרץ 1862. הוא הוריש את אוסף הציורים, הספרים וההדפסים שלו לספריית רדווד ולאתנאום.
אף על פי שמורשתו של קינג טמונה בפורטרטים שלו, לאורך הקריירה שלו הוא גם הפגין מיומנות טכנית רבה בציורי טבע דומם, ז'אנר וספרות.
חוקרים חשבו שהוא העדיף להתמקד בסגנונות אלה לאורך הקריירה שלו, אך הוא היה צריך להתפרנס.
ציור דיוקנאות הייתה הדרך היחידה עבור אמנים להרוויח מספיק כסף כדי לחיות בתחילת המאה ה-19.
נטייתו של קינג לציורי ז'אנר ודומם טבע נחשבת להשפעה של שהותו בת שבע השנים בלונדון.
הסגנון מהמאה ה-16 וה-17 המיוחס לציירים בצפון אירופה, במיוחד של ההולנדים והפלמים, היה פופולרי למדי בדרגים הגבוהים של תרבות האמנות.
בזמן שלמד ב, קינג נמשך לעבר הסגנונות ההולנדים.
סביר להניח שבאמצעות לימודיו, הוא הצליח להכיר את האוסף המלכותי הבריטי.
קינג השתמש בכמה טכניקות שראה בציורים ההולנדים, כפי שכתב ניקולס קלארק בשנת 1982 רבים מציוריו של קינג כוללים מאפיינים המראים את השפעת האמנות ההולנדית על דיוקנאותיו.
קינג ידוע כצייר חשוב בזכות דיוקנאותיו הרבים של אינדיאנים, שהוזמנו על ידי הממשלה הפדרלית.
הוא הוזמן גם על ידי הממשלה לצייר דיוקנאות של גיבורי מלחמה מהוללים.
בנוסף קיבל עבודות באופן פרטי מהאליטה הפוליטית.
לרוע המזל, רוב דיוקנאותיו אבדו בשרפה שהייתה בסמית'סוניאן, והיצירה הייחודית שלו נהרסה.
היסטוריון האמנות ממכון סמית'סוניאן הרמן ג'יי ויולה מציין בהקדמה לספרו, "המורשת האינדיאנית של צ'ארלס בירד קינג", שהוא חיבר את הספר במטרה שתוכר חשיבותו של קינג כחלק מיצירת אוסף פורטרטים אינדיאנים.
עבודתו של קינג מהווה חלק ניכר מאוסף הדיוקנאות האינדיאניים, עם יותר מ-143 ציורים שנעשו בין השנים 1822 עד 1842.
תומאס מקנני, ששימש כמפקח על סחר האינדיאני בארצות הברית ומאוחר יותר כראש הלשכה לענייני האינדיאנים, יזם את הזמנת הממשלה לדיוקנאות.
כמו רבים אחרים, באותה תקופה הוא האמין שהעמים הילידים מתקרבים להכחדה, והוא חיפש דרכים לשמר את ההיסטוריה והתרבות שלהם.
תחילה הוא ניסה לאסוף חפצים משבטים שונים, ואז חשב לצייר דיוקנאות עבור הממשלה.
בערך בתקופה זו הוא פגש את קינג שאת כישרונו העריך.
"הגעתו של צ'ארלס בירד קינג לוושינגטון, שכנעה את מקנני להוסיף דיוקנאות לארכיונים שלו." תפקידו של קינג נמשך 20 השנים בעבודות ציור לאוסף, שהיה רווחי עבור האמן.
הוא גבה לפחות 20 דולר עבור תמונה בגודל חזה, ו-27 דולר תמורת דיוקן מלא, מה שאיפשר לו לקבל סכום של כ-3,500 דולר מהממשלה.
הדיוקנאות זכו לפרסום נרחב מעבר לוושינגטון, כאשר מקניני הרחיב את הפרויקט על ידי הוצאת ספר על הילידים האמריקאים.
בשנת 1829 הוא החל בעבודה שתהפוך אחרי שנים רבות לסדרה בת שלושה כרכים, "ההיסטוריה של השבטים האינדיאנים של צפון אמריקה".
בפרויקט הוצגו דיוקנאותיהם הרבים של הילידים האמריקאים, בעיקר אלה שצייר קינג, בצורת ליתוגרפיה, בליווי חיבור מאת הסופר ג'יימס הול.
לאחר שהממשל התחלף הסוכנות לענייני האינדיאנים תרמה את אוסף הפורטרטים, שהתגלגל בסופו של דבר בשנת 1858 למכון סמית'סוניאן.
דיוקנאותיו של קינג הוצגו בין ציורים דומים של האמן הניו יורקי ג'ון מיקס סטנלי, בגלריה שהכילה בסך הכל 291 ציורים של דיוקנאות וסצנות אינדיאניות.
ב־24 בינואר 1865 פרצה שרפה בגלריה זו.
כמה מהציורים של קינג ניצלו.
עם זאת, הדפסים וייצוגים של רבים מהציורים האבודים נמצאו באוסף הליתוגרפיה של מקקני לספר שכתב.
צ'ארלס ג'ונס הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1984–1998. ממוצעיו הכוללים לאורך 15 עונותיו בליגה הם 2.5 נקודות, 4.5 ריבאונדים ו-1.6 חסימות למשחק.
ניצב במקום השני בתולדות קבוצת וושינגטון ויזארדס בסך חסימות בקריירה, עם 1,051 חסימות.
שלושה מאֶחָיו שיחקו אף הם כדורסל מקצועי: ויל ג'ונס שיחק בליגות ה-ABA וה-NBA בין השנים 1969–1978, קולדוול ג'ונס שיחק ב-ABA וב-NBA בין השנים 1973–1990, ומייג'ור ג'ונס שיחק ב-NBA בין השנים 1979–1985.
ג'ונס נולד בעיר מקגיהי שבארקנסו, ובין השנים 1975–1979 למד באוניברסיטת המדינה של אולבני.
ב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם ממוצעים של 12.5 נקודות ו-12.9 ריבאונדים למשחק.
בדראפט ה-NBA 1979 נבחר ג'ונס בבחירה ה-165 על ידי פיניקס סאנס, אולם לא זכה לחוזה בקבוצה.
ב-5 השנים הבאות שיחק עבור קבוצות שונות מאיטליה, מצרפת ומליגת ה-CBA האמריקאית.
בשנת 1984 שיחק לראשונה בליגת ה-NBA, במסגרת חוזים קצרי מועד בפילדלפיה 76' ובשיקגו בולס.
בפברואר 1985 חתם על חוזה בקבוצת וושינגטון בולטס, במדיה ביסס את מעמדו כשחקן רוטציה קבוע.
ב-8 וחצי עונותיו בקבוצה פתח ב-408 מתוך 595 המשחקים בהם שותף, הודות לתרומתו ההגנתית, ועל אף שקלע 2.8 נקודות בממוצע למשחק בלבד.
ב-4 העונות הראשונות הודח עם וושינגטון מפלייאוף ה-NBA בסיבוב הראשון, וב-5 העונות העוקבות כלל לא העפילה הקבוצה לפלייאוף.
במשחק מול אורלנדו מג'יק ב-3 במרץ 1990, השיג ג'ונס שיא קריירה של 10 חסימות.
בעונת עבר לשחק בדטרויט פיסטונס, וב-4 העונות הבאות שיחק עבור יוסטון רוקטס.
לאורך פלייאוף שותף ב-19 מתוך 22 משחקי קבוצתו, וסייע לה לזכות באליפות ה-NBA השנייה בתולדותיה.
בסיום עונת עזב ג'ונס את הרוקטס ופרש ממשחק, בגיל 41. באותה העת היה השחקן החמישי הכי מבוגר בתולדות ה-NBA.
צ'ארלס ביקפורד היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי, שיחק בתפקידי משנה והיה מועמד שלוש פעמים לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ביקפורד התעתד ללמוד הנדסה בMIT אך זנח זאת לטובת הופעות בתיאטרון.
הוא החל לשחק בתיאטרון בשנת 1911. במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין הנדסה בצבא ארצות הברית.
הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה בסרט "דינמיט" בשנת 1929 בבימויו של ססיל ב.
דה-מיל שהיה הסרט המדבר הראשון באורך מלא.
שנה לאחר מכן הופיע בסרט אנה כריסטי (סרט, 1930) לצידה של גרטה גרבו.
ביקפורד הופיע בעשרות סרטי קולנוע וטלוויזיה בתפקידי משנה.
הוא היה מועמד שלוש פעמים לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר:
שירת ברנדט לצידה של ג'ניפר ג'ונס (1943).
בת החוואי לצידה של לורטה יאנג (1947)
ג'וני בלינדה לצידה של ג'יין ויימן (1948)
שני תפקידיו הזכורים ביותר הם:
המערבון "האדמה הגדולה" לצידם של גרגורי פק וברל אייבס.
"ימים של יין ושושנים" לצידם של ג'ק למון ולי רמיק (1962)
משפטו של בילי מיטשל (1955)
צ'ארלס ג'יימס בלומפילד היה קלאסיקן אנגלי וארכיבישוף של לונדון.
אחיו, אדוארד ולנטיין בלומפילד היה קלאסיקן בולט.
צ'ארלס בלומפילד נולד בסאפוק כבן בכור למנהל בית ספר מקומי.
לאחר סיום בית הספר הוא נרשם ללימודים בטריניטי קולג' והחל את לימודיו בשנת 1804. במהלך הלימודים הוא זכה במספר מדליות.
הוא סיים בשנת 1808 והיה השלישי ברמת הישגיו בלימודים.
הוא המשיך בלימודים באוניברסיטת קיימברידג' וסיים בה תואר שני ותואר שלישי בשנת 1820. באותה תקופה הוא פרסם תרגומים של מספר יצירות קלסיות של אייסכילוס, קאלימאכוס ויצירות של סופרים קלסיים נוספים.
בין השנים 1833–1841 הוא פעל להקמת בתי עלמין חדשים בלונדון.
למרות הישגיו צ'ארלס בלומפילד החליט לעזוב את האקדמיה ולהקדיש את עצמו כולו לדת.
הוא התחיל את הקריירה החדשה במוסדות דת כבר בשנת 1810. הוא מונה לבישוף ולאחר מספר מינויים נוספים הגיע לתפקיד של ארכיבישוף של לונדון בשנת 1828. בהיותו בתפקיד זה הוא נכנס לבית הלורדים והיה בין החברים הפעילים בבית.
בשנת 1856 סוכם שצ'ארלס בלומפילד יעזוב את התפקיד אבל כהכרה לפעילותו רבת שנים הוא קיבל אישור להמשיך ולהתגורר בארמון הבישוף עם פנסיה של 6 אלף פאונד בשנה.
הוא נפטר בשנת 1857 ונטמן בכנסיית 'אול-סיינטס' בלונדון.
צ'ארלס בלומפילד היה נשוי פעמיים והיו לו 17 ילדים.
צ'ארלס בנג'מין רוס היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל איידהו ה-15 בשנים 1931–1937, הראשון מבין מושלי איידהו שנולד על אדמתה.
צ'ארלס בנג'מין רוס נולד ליד פארמה, אז בתחומי טריטוריית איידהו, כאחד משמונת ילדיהם של ג'ון מ.
רוס, מגדל בקר, ושל רעייתו ג'נט.
לאחר שש שנות לימוד הוא עזב את בית הספר, אך בגיל 18 הוא החליט להשלים את חינוכו וסיים את לימודיו בקולג' המסחרי של פורטלנד.
ב-1897 הוא שב לחווה המשפחתית וניהל אותה יחד עם אחיו.
רוס החל את הקריירה הפוליטית שלו במחוז קניון שבאיידהו, שם הוא שימש כנציב המחוז בשנים 1915–1921. לאחר מכן הוא עבר מזרחה למחוז בנוק, ובשנים 1922–1930 כיהן כראש עיריית פוקטלו.
ב-1928 הוא ניצח בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל המדינה.
אף על פי שהוא הכפיל את שיעור ההצבעה לדמוקרטים בהשוואה לקודמו אשר וילסון, בזכות סגירתה של המפלגה הפרוגרסיבית, הוא נוצח על ידי המושל הרפובליקני המכהן, הנרי קלרנס בולדרידג'.
ב-1930 זכה רוס שוב במועמדות המפלגה ולאחר מכן ניצח בבחירות הכלליות את הרפובליקני ג'ון מקמרי ונבחר כמושל איידהו ה-15. רעייתו עדנה, הייתה פוליטיקאית מטבעה והייתה עבורו נכס חשוב.
לעיתים קרובות היא כונתה "המושלת עדנה" בעוד שהוא כיהן בתפקיד.
ב-1932 וב-1934 נבחר רוס לתקופות כהונה שנייה ושלישית, בהתאמה, ובכך היה לראשון מושלי איידהו שנבחר לשלוש תקופות כהונה.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, היה רוס התומך הראשי של מדיניות הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט באיידהו.
גם כך, אמונותיו האישיות שיקפו יותר את הפופוליזם האגררי של הדמוקרטים מהדורות הקודמים כמו ויליאם ג'נינגס ברייאן.
ב-1935 הונהג לראשונה באיידהו מס קנייה בתמיכתו של רוס.
סיסמה ידועה ששימשה נגדו על ידי מתנגדי המס היה "פני בשביל בני" ("A Penny for Benny.").
הונהגו גם חוק לנשיאת רישיון נהיגה וחוק לפיקוח על ידי מפיצים מטעם המדינה על מכירת משקאות חריפים.
במקום להתמודד על תקופת כהונה רביעית כמושל, התמודד רוס ב-1936 על מושב בסנאט של ארצות הברית,אך נוצח על ידי זקן חברי הסנאט, הרפובליקני ויליאם בורה.
מתנגדיו של רוס גם עשו שימוש בשיר נגדו: "בני קיבל את הפני שלנו, בני קיבל את העז שלנו, נבוא חשבון עם בני, כאשר נגיע להצביע".
מס הקנייה בוטל לאחר משאל עם מדינתי שנערך באותה שנה, אך הוחזר ב-1965.
ב-1938 התמודד רוס פעם נוספת בבחירות על משרת המושל.
הוא ניצח בבחירות המקדימות את המושל המכהן ברזילה קלארק, אך הפסיד בבחירות הכלליות ליושב ראש הרפובליקנים באיידהו, קלרנס אלפרד בוטולפסן.
לאחר ההפסד פרש רוס מהחיים הפוליטיים.
ב-1900 נשא רוס לאישה את עדנה ריוויס, ויחדיו גידלו השניים ארבעה ילדים מאומצים.
צ'ארלס בנג'מין רוס נפטר בבית החולים של בויסי ב-31 במרץ 1946, בגיל 69, לאחר שבשנתו האחרונה התדרדר מצב בריאותו.
הוא נטמן בבית הקברות של פארמה.
סר צ'ארלס בל היה רופא כירורג, אנטומיסט, פיזיולוג ונוירולוג סקוטי.
הוא היה גם צייר ופילוסוף.
צ'ארלס בל נודע בגילוי ההבחנה בין עצבים מוטוריים וחושיים בחוט השדרה.
כמו כן הוא תיאר את שיתוק עצב הפנים הידוע כ"שיתוק על שם בל".
צ'ארלס בל נולד ב-1774 באדינבורו כבן הרביעי של ויליאם בל, כומר בכנסייה האפיסקופלית של סקוטלנד.
אביו נפטר ב-1779 כשצ'ארלס היה בן חמש, ומשום כך לאמו הייתה השפעה עמוקה על חייו המוקדמים, היא לימדה אותו גם קרוא וכתוב.
היא טיפחה גם את כישוריו האמנותיים ומימנה לו שיעורי ציור קבועים אצל הצייר הסקוטי הנודע דייוויד אלן.
בל גדל באדינבורו וב-1784–1788 למד בתיכון היוקרתי של העיר.
אף על פי שלא הצטיין בלימודי התיכון הוא החליט ללכת בעקבות אחיו ג'ון ובחר בקריירה של רופא.
ב-1792 התחיל את לימודיו באוניברסיטת אדינבורו וליווה את אחיו ג'ון כעוזר מנתח.
בעת שנות האוניברסיטה הושפע בל מאוד מהרצאותיו של דאגלד סטיוארט בתחום "הפילוסופיה הרוחנית".
השפעות של הרצאות אלה ניתן למצוא אפילו בספר הלימוד של בל על אודות יד האדם.
בנוסף לשיעורי האנטומיה הקפיד בל להשתלם בקורס לציור.
כבר כסטודנט הוא היה חבר בחברה הרפואית המלכותית ומאוחר יותר, ב-1837 נאם בחגיגות מאה השנים של אותו ארגון.
ב-1798 סיים בל את לימודי הרפואה והתקבל במהרה כחבר בקולגיום הכירורגים של אדינבורו, ובמסגרתו לימד אנטומיה וערך ניתוחים בבית החולים הידוע כמרפאה המלכותית של אדינבורו.
כישרונו כצייר עזר לו לסייע לאחיו בהשלמת הספר "האנטומיה של גוף האדם" בארבעה כרכים.
עד 1803 צ'ארלס בל כתב ואייר את הכרכים השלישי והרביעי של הספר וב-1798 ו-1799 פרסם איורים משלו בספר System of Dissections (מערכת נתיחות).
בנוסף השתמש בל בכישרונו האמנותי ביצירת דגמי שעווה של מקרים רפואיים מפורסמים.
הוא אסף אוסף גדול של דגמים אנטומיים אותם אחסן במוזיאון האנטומיה שלו.
כמה מהם ניתנים עדיין לצפייה ב"Surgeon's Hall, בניין הקולגיום של הכירורגים באדינבורו.
בעקבות מריבות בין ג'ון בל לשני חברי הסגל של אוניברסיטת אדינבורו, אלכסנדר מונרו סקונדוס וג'ון גרגורי, שני האחים בל לא נבחרו יותר בצוות הכירורגים של בית החולים ונאסר עליהם לעבוד בו.
זאת אחרי שג'ון גרגורי, שכיהן כיושב ראש בית החולים, החליט שרק ששה כירורגים במשרה מלאה יורשו לעבוד בבית החולים.
ב-1804 עבר בל לגור בלנדון וב-1805 רכש שם בית ברחוב לסטר.
הוא לימד בביתו שיעורי אנטומיה וכירורגיה שנועדו לסטודנטים לרפואה, לרופאים ולאמנים.
ב-1811 נשא בל לאישה את מריון שו.
בעזרת הנדוניה של אשתו הוא רכש חלק מבניין בית הספר לאנטומיה בגרייטוינדמיל סטריט, בית ספר מיסודו של האנטומיסט ויליאם האנטר.
הוא העביר את מרפאתו הפרטית מהבית לאותו בניין והמשיך בו את עבודת ההוראה והמחקר עד 1824.
בשנים 1813–1814 הוא כיהן כחבר בקולגיום הכירורגים של לונדון וככירורג בבית החולים מידלסקס.
ב-1809 הוא נמנה עם מספר כירורגים שהתנדבו לטפל בכמה אלפי חיילים חולים ופצועים שנסוגו ללה קורוניה.
כעבור שש שנים, ב-1815, התנדב שוב כדי לטפל בחיים חולים ופצועים למחרת הקרב בווטרלו.
במשך שלושה ימים ולילות הוא ניתח חיילים צרפתים בבית החולים הצבאי Gens d'Armerie Hospital.
מצבם של החיילים הצרפתי היה קשה למדי ורבים ממטופליו מתו זמן קצר אחרי הניתוחים.ד"ר רוברט נוקס, אחד מעוזריו של בל, מתח בקורת על כישוריו כמנתח וציין כישלונות רבים בעבודתו בתחום.
למשל, מתוך 12 חיילים שעברו אצל בל כריתות רגל רק חייל אחד שרד.
ככירורג בצבא רשם בל את הנזקים הנוירולוגיים שאותם אבחן בבית החולים המלכותי.
ב-1814 חקר בל את הפצעים שנגרמו על ידי כדורי מוסקט ופרסם את ממצאיו.
מספר איורים של הפצעים מוצגים עד היום בבית הקולגיום של הכירורגים באדינבורו.
ב-1824 נמנה בל עם מייסדי בית הספר לרפואה של בית החולים מידלסקס והתמנה כפרופסור ראשון לאנטומיה ולכירורגיה בקולגיום הכירורגים של לונדון.
באותה שנה תמורת 3000 לירות שטרלינג.
הוא מכר את האוסף שלו עם 3000 פריטים משוועה לקולגיום המלכותי של הכירורגים באנדיבורג.
ב-1829 בית הספר לאנטומיה בוינדמיל סטריט נכלל לתוך קינגס קולג' לונדון.
בל הוזמן לכהן בו כפרופסור הראשון לפיזיולוגיה וסייע בהקמת בית הספר לרפואה של אוניברסיטת לונדון.
הוא נאם את נאום הפתיחה והשתתף בעריכת תוכנית הדרישות להסמכה.
בל לא נשאר זמן רב בבית הספר לרפואה והתפטר בגלל חילוקי דעות עם הצוות האקדמי.
בשבע השנים הבאות הוא לימד שיעורים קליניים בבית החולים מידסקס וב-1835 הסכים לשוב לאוניברסיטת אדינבורו כראש הקתדרה לכירורגיה, בעקבות מותו טרם עת של הפרופסור ז'ון ויליאם טרנר.
בל נפטר ב-1842 בהאלו פארק על יד ווסטר בחבל מידלנדס, בעת מסע מאדינבורו ללונדון.
הובא לקבורה בבית הקברות האלו צ'רצ'יארד על ידי ווסטר.
1803 – השלמה של ספר אחיו ג'ון בל The Anatomy of the Human Body, כרך ג', ד'
1803 – Engravings of the Arteries, Engravings of the Brain, Engravings of the Nerves – תחריטים על עורקים, תחריטים על המוח, תחריטים על העצבים – כוללים דיאגרמות אנטומיות מפורטות, מלוות בתוויות ותיאור קצר של תפקידם בגוף, כלי חינוכי לסטודנטים ברפואה, כללו איורים אנטומיים מפורטים, מלווים בהסברים
התחריטים של המוח – ניסיון ראשון של בל להגיע להבהרת ארגון מערכת העצבים.
במקדמה לספר התייחס בל לטבעו הדו-משמעי של המוח ולתפקידיו
ספר זה נועד לשמש את בל בקידום התמנותו כמרצה באקדמיה המלכותית לאמנות.
הוא פנה לעקרונות של התאולוגיה הטבעית, והתייחס למערכת הייחודית של שרירי הפנים אצל האדם, המשרתת את המין האנושי תוך יחס ייחודים עם הבורא.
רעיונות אלה קרובים לאלו של ויליאם פיילי.
לבסוף לא קיבל בל את המשרה.
ספר שבו הביע בל את הדעה שמסלולים עצביים שונים מתחברים אל חלקי מוח שונים ומשתתפים בתפקודים שונים.
הוא מתאר ניסוי שבו ערך חתך במח השדרה של ארנב ונגע בהמשך בקרניים שונות של המח השדרה.
הוא גילה שגירוי של הקרן הקדמית מביא לפרכוס, בעוד גירוי של הקרניים האחרויות אינו גורם לשום אפקט.
ניסויים אלה שכנעו אותו שיש להבחין בין עצבי חישה ועצבים מוטוריים.
מסה זאת של בל נחשבת על ידי רבים כאבן יסוד של הנוירולוגיה הקלינית, אם כי היא לא התקבלה טוב על ידי עמיתיו.
נמתחה בקורת על הניסויים שלו ועל הרעיון לפיו הקרניים הקדמיות והאחוריות בחוט השרדה מחוברות אל המוח ובהתאמה אל המוחון.
יתר מזו המסה המקורית של בל מ-1811 לא כללה תיאור ברור של שורשי העצבים המוטוריים והחושיים כפי שטען בל מאוחר יותר.
חרף הכתף הקרה שקיבל בל מעמיתיו, הוא המשיך לחקור את האנטומיה של מוח האדם ולהתמקד בעצבים המתחברים אליו.
הוא הופיע בכתב העת של החברה המלכותית Philosophical Transactions of the Royal Society, בו תיאר בל את תגליתו המפורסמת ביותר – זאת שעצב הפציאליס (הפנים) או העצב השביעי הוא עצב של פעולה שרירית.
תגלית זו הייתה חשובה מכיוון שכירורגים פגעו לעיתים קרובות בעצב הזה תוך ניסיון לרפא את שיתוק הפנים ("פציאליס"), דבר שגרם למטופל שיתוק חד צדדי של שרירי הפנים, הידוע בימינו כ"שיתוק בל" (Bell's Palsy).
בעקבות פרסומו, הוכר צ'ארלס בל כאחד הרופאים הראשונים ששילבו מחקר מדעי של נוירואנטומיה עם הפרקטיקה הקלינית.
מחקריו של בל על ההבעה הריגושית השפיעו על הרעיונות של צ'ארלס דרווין לגבי מקורות חיי הרגש של האדם; בעוד שדחה את טיעוניו התאולוגיים של בל, דרווין הסכים מאוד עם הדגש ששם בל על התפקיד האקספרסיבי של שרירי הנשימה.
דרווין פירט את דעותיו אלה בספרו The Expression of the Emotions in Man and Animals (1872) (ביטוי ריגושיהם של האדם ובעלי החיים), שאותו כתב בשיתוף פעולה פעיל עם הפסיכיאטר ג'יימס קריקטון-בראון.
מספר תגליות נקראו על שמו:
העצב בל (העצב החיצוני הנשימתי) או העצב הארוך של בית החזה (long thoracic nerve)
השיתוק בל (Bell's palsy) – שיתוק אידיופאתי חד צדדי של שרירי הפנים, כתוצאה מנזק בעצב הפציאלי (VII).
נקרא בעבר כבר גם "שיתוק פנים בקור" (a frigore) vxhni
תופעת בל – מנגנון הגנה נורמטיבי – תנועה למעלה וצדדית של עין האדם כשהוא עוצם את עינייו בכוח
במצבים פתולוגיים – כמו בשיתוק שריר ארובת העין (orbicularis oculi)
למשל בתסמונת גייאן-בארה או בשיתוק בל, לא ניתן לעצום את העין לגמרי, והעפעף נשאר מורם.
הכיווץ על שם בל (Bell's spasm) – כיווץ בלתי רצוני של שרירי הפנים.
החוק בל (Bell's Law) – או חוק בל–מז'נדי (Bell–Magendie law) הענף הקדמי של שורשי העצב הספינלי מכילים אר סיבים מוטוריים בעוד השורשים האחרוניים מכילים רק סיבים סנזוריים
שלושת אחים הגדולים כללו את רוברט בל (1816-1757), סופר, את ג'ון בל (1820-1763), גם הוא כירורג ידוע וסופר, ועורך הדין ג'ורג' ג'וזף בל (1843-1770), שכיהן כפרופסור למשפטים באוניברסיטת אדינבורו
וכנשיא בית המשפט העליון של סקוטלנד (Court of Session).
בל היה נשוי החל מ-1811 למריון שו.
8 ביוני 1807 – עמית בחברה המלכותית של אדינבורו
16 בנובמבר 1826 – עמית בחברה המלכותית של לונדון; זכה במדליית הזהב של החברה המלכותית של לונדון.
1831 – חבר במסדר הגואלפים של ממלכת הנובר
1839-1836 – חבר במועצת החברה המלכותית של אדינבורו
חבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים
בית צ'ארלס בל, חלק מיוניברסיטי קולג' של לונדון משמש הוראה ומחקר בתחום הכירורגיה.
קפטן צ'ארלס ג'ון וינטור היה קצין בצי המלכותי.
הוא נהרג בפעולה בקרב יוטלנד ב-1916.
וינטור נולד ב-10 בדצמבר 1871 והיה בנו של כומר, והצטרף לאה"מ בריטניה כצוער ב-1885. כמומחה ניווט, במהלך הקריירה המוקדמת שלו הוא מילא רצף מינויים כקצין ניווט, לפני שפיקד על מספר משחתות וסיירות.
בשנת 1913, הוא מונה לקפטן (D) של שייטת המשחתות הרביעית.
בקרב יוטלנד בשנת 1916, וינטור נהרג בפעולה על גשר אוניית הדגל שלו אה"מ טיפררי.
הר וינטור באלברטה, קנדה, נקרא לכבודו.
צ'ארלס מרטין בורצ'רס היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מאילינוי.
בורצ'רס נולד ב-18 בנובמבר 1869 בלוקוויל, אוהיו, ועבר לאילינוי עם הוריו, שהתיישבו במחוז מייקון ב-1875. הוא למד בבתי הספר המשותפים.
הוא לימד בבית ספר במחוז מייקון במשך שבע שנים.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1897 והחל לעסוק בכך בדקאטור, אילינוי.
הוא כיהן כראש עיריית דקאטור בשנים 1909–1911.
בורצ'רס נבחר כדמוקרט לקונגרס ה-63, וכיהן מ-4 במרץ 1913 עד 3 במרץ 1915. הוא נכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב-1914 לקונגרס ה-64. הוא חזר לעסוק בעריכת דין, וכיהן שוב כראש עיריית דקאטור בשנים 1919–1923. הוא היה מועמד דמוקרטי לתפקיד המושל ב-1924, אולם לא הצליח להיבחר.
הוא מת בדקאטור, אילינוי ב-2 בדצמבר 1946, ונקבר בבית הקברות וסט פראנץ, אוקלי, אילינוי.
צ'ארלס ויילנד ברייאן היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל נברסקה ה-20 וה-23, וראש עיריית לינקולן שבנברסקה, והיה המועמד הדמוקרטי לסגן הנשיא בבחירות 1924. הוא היה אחיו הצעיר של ויליאם ג'נינגס ברייאן.
צ'ארלס ויילנד ברייאן נולד בסיילם שבאילינוי ב-10 בפברואר 1867, לסילאס לילארד ברייאן ומריה אליזבת' (ג'נינגס) ברייאן.
סילאס ברייאן נולד ב-1822 והקים משרד עורכי דין בסיילם ב-1851. הוא התחתן עם מריה, סטודנטית שלו לשעבר במקנדרי קולג', בשנת 1852. סילאס ברייאן שהיה ממוצא סקוט-אירי ואנגלי, היה דמוקרט ג'קסוני נלהב.
הוא זכה בבחירות כשופט מחוזי במדינה ובשנת 1866 העביר את משפחתו לחווה בשטח מצפון לסיילם.
סילאס כיהן בתפקידים מקומיים שונים וביקש להיבחר לקונגרס ב-1872, אך הובס בפער דחוק על ידי המועמד הרפובליקני.
כמעריץ של אנדרו ג'קסון וסטיבן דאגלס, העביר סילס את השתייכותו הדמוקרטית לבנו, ויליאם, שיישאר דמוקרט לכל החיים.
גם בן דודו של צ'ארלס, ויליאם שרמן ג'נינגס, היה דמוקרט בולט.
ברייאן למד הן באוניברסיטת שיקגו והן במכללת אילינוי בג'קסונוויל.
הוא התחתן עם אליזבת לואיז ברוקאו ונולדו להם שלושה ילדים.
ברייאן עבד כמתווך טבק וסוכן ביטוח, כחקלאי ומגדל בעלי חיים גזעיים.
ב-1889 עבר בריאן ללינקולן שבנברסקה, והפך למנהל עסקים ומזכיר מדיני של אחיו, ויליאם ג'נינגס ברייאן.
מ-1901 עד 1923, היה מו"ל ועורך משותף של העיתון של אחיו, The Commoner.
ברייאן התמודד לראשונה על תפקיד המושל ב-1916, וב-1922 נבחר למושל נברסקה, וכיהן בין השנים 1923 ל-1925. הוא היה המועמד הדמוקרטי לסגן הנשיאות בבחירות 1924, ונבחר בעיקר בגלל שמו לרוץ לצד איש החוף המזרחי השמרני ג'ון ויליאם דייוויס.
הצמד הובס בפער גדול על ידי הנשיא המכהן הרפובליקני, קלווין קולידג' ושותפו למרוץ צ'ארלס דוז.
הוא ניסה להיבחר ללא הצלחה לתפקיד המושל ב-1926 וב-1928. הוא ניצח ב-1930 וב-1932, וכיהן בתפקיד בין השנים 1931 עד 1935. בתקופת כהונתו פרחה כלכלת המדינה, הוצאות המדינה הוגבלו והמיסים הופחתו.
הוא ניסה להיבחר ללא הצלחה לסנאט של ארצות הברית ב-1934, לתפקיד המושל ב-1938, לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1940, ושוב לתפקיד המושל ב-1942.
ברייאן מת ב-4 במרץ 1945 בלינקולן שבנברסקה, ונקבר שם בבית הקברות וויוקה.
צ'ארלס ג'ארד אינגרסול היה עורך דין, סופר ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכחבר בבית הנבחרים של פנסילבניה.
אינגרסול נולד ב-3 באוקטובר 1782 בפילדלפיה שבפנסילבניה לג'ארד אינגרסול ואליזבת פטיט.
אביו כיהן כחבר הקונגרס הקונטיננטלי ואחיו ג'וזף ריד אינגרסול כיהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מפנסילבניה.
סבו מצד אמו, צ'ארלס פטיט, כיהן כציר של פנסילבניה לקונגרס הקונפדרציה.
צ'ארלס אינגרסול נשר מהקולג' של ניו ג'רזי, לימים אוניברסיטת פרינסטון, בשנת 1799. לאחר מכן למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1802 והחל לעסוק בעריכת דין בפילדלפיה.
הוא טייל באירופה, מלווה ברופוס קינג, שגריר ארצות הברית לבריטניה.
בשנת 1812 נבחר אינגרסול כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית (לצד 3 נציגים נוספים לרבות ג'ון קונארד) לבית הנבחרים של ארצות הברית למושב הקונגרס ה-13, שם כיהן כיו"ר ועדת המשפט של בית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא לא הועמד למינוי מחדש ב-1814, לאחר שמונה לתובע המחוזי הפדרלי בפנסילבניה.
הוא כיהן בתפקיד זה מ-1815 עד 1829, והיה חבר בוועידת תעלת פנסילבניה ושיפורים פנימיים ב-1825. בשנת 1829 הודח מתפקיד התובע המחוזי על ידי נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון.
בשנת 1815 נבחר אינגרסול לחבר החברה הפילוסופית האמריקאית.
ב-1830 נבחר כחבר בבית הנבחרים של פנסילבניה, והיה חבר בוועידת החוקה של המדינה ב-1837. ב-8 במרץ 1837 מונה למזכיר המשלחת הדיפלומטית לפרוסיה.
הוא נכשל בניסיונו להיבחר ב-1837 למילוי המושב שהתפנה בשל מותו של פרנסיס ג'יי הארפר בקונגרס ה-25, ונכשל שוב בניסיונו להיבחר ב-1838.
אינגרסול נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית לקונגרס ה-27 ולשלושת הקונגרסים הבאים.
הוא כיהן כיו"ר ועדת החוץ של בית הנבחרים של ארצות הברית במהלך הקונגרסים ה-28 וה-29).
בשנת 1847 מונה לשגריר לצרפת אך מינויו לא אושר על ידי הסנאט.
החל משנת 1845 כתב אינגרסול מספר מהדורות של תולדות מלחמת 1812, כולל תיאורים של שימוע בקונגרס על שרפת וושינגטון ב-1814.
אינגרסול מת בפילדלפיה שבפנסילבניה ב-14 במאי 1862.
בשנת 1804 התחתן אינגרסול עם מרי וילקוקס, בתו של אלכסנדר וילקוקס, ויחד נולדו להם שישה בנים ושתי בנות.
בנו אדוארד אינגרסול כתב על נושאים משפטיים.
צ'ארלס ג'יי רושון היה צלם (אמריקאי וקצין בחיל האוויר של ארצות הברית בדרגת לוטננט קולונל שלימים התפרסם כיועץ טכני וכקצין קישור בסרטי ג'יימס בונד בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20.
לפני המתקפה על פרל הארבור עבד רושון כטכנאי סאונד ב-NBC ובחברת .
הוא שירת כצלם במלחמת העולם השנייה והיה קצין הצילום של כנף המבצעים המיוחדים ה-1. שירותו לצד הצ'ינדיטים זיכה אותו בצלב התעופה המצוינת.
הוא היה האמריקאי הראשון שצילם את הירושימה לאחר הטלת פצצת האטום.
הוא הגיע לדרגת לוטננט קולונל בחילות האוויר של צבא ארצות הברית ולאחר מכן עבר לחיל האוויר של ארצות הברית, כשזה הפך לשירות עצמאי ב-1947.
לאחר המלחמה עבד כיועץ טכני לכמה יוצרי קולנוע, תוך שימוש בניסיונו הצבאי.
בשנת 1963 ניהל משא ומתן על השימוש בקרקע באיסטנבול מהרשויות הטורקיות במהלך הפקת הסרט "מרוסיה באהבה".
ב-1964 השיג זכויות שימוש בפורט נוקס עבור "גולדפינגר".
בסרט אף הוצג שלט בפורט נוקס שעליו נכתב: "ברוכים הבאים לפורט נוקס - גנרל רושון" ("Welcome to Fort Knox - Gen.
כן שימש כיועץ טכני בסרטים "כדור הרעם", "אתה חי רק פעמיים" ו"חיה ותן למות".
רושון מת בביתו שבמנהטן בגיל 71. הותיר אחריו את אשתו קלייר ואת בנו כריסטיאן.
צ'ארלס ג'יימס בל היה פוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1882–1884, כחבר הסנאט של ורמונט בשנים 1894–1896, וכמושל ורמונט ה-50 בשנים 1904–1906.
צ'ארלס בל נולד בעיירה וולדן שבוורמונט, כבנם של ג'יימס דין בל ושל קרוליין (לבית וורנר) בל.
הוא התחנך בבתי ספר מקומיים וסיים את לימודיו באקדמיית פקהאם.
בספטמבר 1862, בגיל 17, לאחר פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, התגייס בל לפלוגה B של רגימנט הרגלים ה-15 של ורמונט במסגרת צבא האיחוד.
לאחר ששוחרר ב-1864 הוא התגייס מחדש לפלוגה C של רגימנט הפרשים הראשון של ורמונט, וקודם לדרגת רב-טוראי.
באפריל 1865 הוא נפצע בקרב אפומטוקס, וביוני שוחרר שוב מהשירות.
הוא שב לוולדן, שם הוא עסק בחקלאות ובגידול סוסים.
בנוסף לעיסוקו בגידול סוסים, נבחר בל ומונה למגוון של משרות בממשל המקומי, כולל חברות במועצת החינוך, חבר המועצה המקומית ויושב הראש שלה.