tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההנהגה הסובייטית חתרה לנצל את חלוקת א"י, ואת המלחמה הישראלית-ערבית, כדי להחליש את הנוכחות הצבאית ואת ההשפעה של בריטניה במזרח התיכון, לערער את היציבות של המשטרים הערביים השמרניים באזור, ולהקל על חדירת השפעה קומוניסטית לתוכו.
ב-6 בנובמבר 1948, יום מהפכת אוקטובר, שלח דוד בן-גוריון לסטלין מברק ברכה חם.
בתחילת שנות ה-50 כבר כינה אותו "חם גרוזיני", לזעמם של ראשי מפ"ם.
בחודש ינואר 1953, בעלילת משפט הרופאים, נעצרו רופאים יהודים רבים והואשמו כי זממו להרעיל את הנהגת המדינה.
היה ברור כי לא רק גורל הרופאים עומד על הכף, אלא כי המדובר בתחילת סדרת פעולות אנטישמיות שעלולות להביא לאסון.
כפי הנראה, מותו של סטלין שבא כשלושה חודשים לאחר מכן מנע מסע אנטישמי רחב היקף, שהיה כבר בשלבי תכנון סופיים ולקראת ביצוע.
לאחר מות סטלין התאבלו עליו גורמים רבים בשמאל הישראלי, ובעיתון מפ"ם "על המשמר" סוקרו חייו באהדה כולל פרסום מודעת אבל על מותו.
המפלגה אף ערכה ביום מותו אספת אבל, בה נאם חבר הכנסת מרדכי בנטוב.
רק לאחר שנחשפו פשעיו על ידי ניקיטה חרושצ'וב ב-1956, הסתייגו ממנו אותם גורמים.
סטלין וחיי המדע, התרבות והאמנות
בימי סטלין הגיע פולחן אישיותו לממדי ענק.
רבים הסופרים והמשוררים, הקולנוענים והאמנים, שיצרו יצירות המהללות את דמותו.
העיתונות פרסמה רק דברי תעמולה המשבחים אותו, ודיוקנו ניבט מכל פינה.
עם זאת, סטלין לא הסתפק בכך, ודרש שליטה של ממש בכל תחומי החיים.
ידוע יחסו המיוחד, למשל, לסופר מיכאיל בולגקוב יוצר יצירת המופת האמן ומרגריטה.
סטלין, שאהב אותו במיוחד על מחזהו "ימי הטורבינים", שיחק איתו משחק של חתול ועכבר, כאשר נתן לו משרה שהבטיחה את קיומו מחד גיסא, ושמר עליו בימי הטיהורים, ומאידך גיסא, מנע בעדו לצאת אל מחוץ למדינה, על מנת ליצור באופן חופשי.
שיחת טלפון אישית מסטלין לבולגקוב שינתה את חיי בולגקוב, כשממובטל – הוא הפך למנהל אמנותי באחד מתיאטרוני מוסקבה.
מבחינת סטלין היה זה מעשה פוליטי מחושב, כדי להפיץ את הסיפור על סטלין רחב הלב שהציל את בולגקוב, ובדרך זו להתחבב על האליטה האינטלקטואלית.
"משחק" דומה שיחק גם עם הפסנתרנית מריה יודינה.
סטלין חילק את תחום המדע למדע "בורגני" או "דקדנטי", ולמדע "סוציאליסטי" או "מתקדם".
לחלוקה זו לא היה בסיס מדעי של ממש, ולא הייתה שונה בהרבה מהחלוקה שנהגה בגרמניה באותה תקופה בין מדע "ארי" ומדע "יהודי".
גישה זו השפיעה לרעה על ההתקדמות המדעית ברוסיה, לדוגמה: התעקשותו של סטלין על גרסה של לאמארקיזם, שקודמה על ידי הביולוג טרופים ליסנקו, שלפיה הגורם להתפתחות המינים אינו התורשה אלא הסביבה.
התעקשות זו תקעה את מדעי הביולוגיה בברית המועצות הרחק מאחור למשך שנים.
לא היה זה ויכוח תאורטי בלבד; כל מי שהתנגד לליסנקו ולשליטתו במדע הביולוגיה, או שחקר את התפתחות המינים דרך התורשה, הסתכן ממש במעצר, בהגליה או בהוצאה להורג.
יוסיף סטלין עוטר בשלל מדליות ועיטורים.
אשר את רבים מהם העניק לעצמו או גרם לכך שיוענקו לו.
שם העיטור מספר זכיות עיטור הניצחון 2 עיטור לנין 3 עיטור הדגל האדום 3 עיטור סובורוב (דרגה ראשונה) 1 גיבור הרפובליקה העממית של מונגוליה 1
שם המדליה מספר זכיות "20 שנה לייסוד הצבא האדום" 1 על השתתפותו בהגנת מוסקבה 1 על ניצחון הצבא האדום במלחמת העולם השנייה 1 על ניצחון הצבא האדום נגד יפן 1 800 שנה לעיר מוסקבה 1
יוסיפ ברוז טיטו (בקרואטית ובסלובנית: Josip Broz Tito בסרבית: Јосип Броз Тито; 7 במאי 1892 – 4 במאי 1980), שנודע בכינוי המרשל טיטו, היה נשיא יוגוסלביה מסוף מלחמת העולם השנייה ועד מותו בשנת 1980.
במהלך מלחמת העולם השנייה פיקד על צבא הפרטיזנים הגדול ביותר באירופה, ולחם בנחישות נגד צבא הכיבוש הנאצי וכן נגד משטרו של מוסוליני.
בזכות כך דבק בו הכינוי "המרשל טיטו".
עם תום המלחמה הפך לנשיא יוגוסלביה, והנהיג את המדינה כדיקטטורה קומוניסטית, אך שמר על עצמאות מברית המועצות, ושמר על הקלות מסוימות הידועות כטיטואיזם, במיוחד בתחום חופש התנועה, סחורות ומידע, וכן קידום חופש תרבותי.
תושבי יוגוסלביה זכו באפשרות לשמור על קשרים עם המערב, והשפה האנגלית נלמדה ברוב בתי הספר ברחבי המדינה.
טיטו נולד כיוסיפ ברוז בכפר קומרובץ, באזור זגוריה שבקרואטיה (אז בשליטת האימפריה האוסטרו הונגרית), כבן שביעי במשפחתו.
אביו פרניו היה קרואטי ואמו מריה הייתה סלובנית.
טיטו גדל אצל סבו בעיר פודסרד שבסלובניה, הוא נרשם לבית הספר שבעיר הולדתו ונשאר בו עד 1905.
בשנת 1907 החל לעבוד בעיר סיסק שבקרואטיה כעובד מתכת, והיה פעיל בארגון עובדי המתכת.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האוסטרו-הונגרי ונשלח עם יחידתו לחזית המזרחית.
על אומץ ליבו בקרב הוענקה לו מדליית זהב והוא הועלה לדרגת סמל.
באפריל 1915 נפצע בקרב בהרי הקרפטים ונפל בשבי הצבא הרוסי.
במהלך המהפכה הבולשביקית ב-1917 ברוסיה שוחרר ממחנה שבויים והתנדב לצבא האדום.
בשנת 1920 חזר ליוגוסלביה, שם הצטרף למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה.
בהמשך, עבר לזאגרב וכיהן כיושב ראש האיגוד המקצועי של פועלי המתכת.
ב-1928 התמנה למזכיר המפלגה הקומוניסטית בזאגרב.
בשנה זו נאסר ונידון ל-5 שנים של עבודות פרך, בשל פעילות קומוניסטית.
בשנת 1934 היה לחבר הנהלת מרכז המפלגה, ובאותה עת אימץ את הכינוי המחתרתי "טיטו".
ישנן השערות שונות מדוע בחר בכינוי זה, אולם לפי הגרסה המקובלת בחר טיטו ככינוי בשם פרטי שהיה נפוץ באזור הולדתו, ללא סיבה מיוחדת.
(השם טיטו, גרסה סרבו-קרואטית של טיטוס, נדיר בקרואטיה אך נפוץ באזור שבו גדל טיטו).
בשנים 1935–1936 עבד בהנהלת הקומינטרן במוסקבה.
באוגוסט 1936 התמנה למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית.
בשנת 1937 חזר בחשאי ליוגוסלביה, זמן קצר לפני שסטלין חיסל את הנהגת המפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית במוסקבה.
בעת הפלישה הגרמנית ליוגוסלביה באפריל 1941, היה טיטו בזאגרב.
הוא הגיע לבלגרד ברכבת בעזרת מסמכים מזויפים ב-8 במאי 1941 והחל לארגן את פעילות המפלגה.
הדעות חלוקות בשאלה עד כמה ואם בכלל פעל טיטו נגד הכיבוש לפני פלישת הצבא הגרמני לברית המועצות במבצע ברברוסה, ב-22 ביוני 1941. על פי גרסה אחת, הקומוניסטים של טיטו לא נאבקו כלל בגרמנים, בראותם בפלישה מאבק בין כוחות לאומניים אנטי-פועליים.
אחרים טוענים שטיטו התגייס מיד למאבק בגרמנים.
גרסה אחרת טוענת שטיטו הבין שגרמניה מתכננת פלישה לברית המועצות, והכין בהתאם את כוחותיו למאבק בגרמנים.
ב-4 ביולי 1941 התכנס הפוליטבירו היוגוסלבי וקרא לכ-10,000 חברי המפלגה הקומוניסטית להיאבק נגד הפולשים הגרמנים והאיטלקים.
ב-13 ביולי 1941 הצליחו כוחות הפרטיזנים להכות שתי דיוויזיות של הצבא האיטלקי ולשחרר לזמן קצר את מונטנגרו.
גם בסרביה הצליחו הפרטיזנים לפגוע קשות בכוחות הגרמנים ביוגוסלביה, אשר נאלצו לנוע אך ורק בשיירות מאובטחות.
הגרמנים מינו משתף פעולה קרואטי לראש ממשלה בסוף אוגוסט 1941, אך ללא הועיל מבחינתם.
מאמצע 1941 התארגנו שני כוחות ללחימה נגד הצבא הגרמני: צבא השחרור העממי של יוגוסלביה של טיטו שנתמך על ידי הרוסים והצבא הפטריוטי של דרג'ה מיכאולוביץ' שנתמך על ידי בריטניה.
טיטו נאבק נגד הנאצים ועוזריהם הקרואטים, האוסטאשה, וגם במשתפי הפעולה מקרב בני עמו.
על פי אומדנים, חיסל צבאו של טיטו יותר מ-10 דיוויזיות ממוכנות גרמניות במהלך המלחמה, הכניע את מוסוליני וצבאו בבלקן ובגבול איטליה, והצליח לשחרר חלק מיהודי יוגוסלביה שהיו כלואים במחנות ריכוז איטלקיים באזור הבלקן.
יהודי יוגוסלביה מצידם, ראו בטיטו גיבור, מושיע וסמל המאבק בהיטלר ובמוסוליני, ואך טבעי היה החיבור בין הפרטיזנים היהודים של יוגוסלביה לטיטו, שפרס עליהם חסותו ותמך בהם.
על כן הצטרפו רוב הצעירים היהודים ששרדו לכוחותיו של טיטו, ורבים מהם העפילו בו לעמדות פיקוד.
באביב 1943 הגיעו למטה של טיטו משלחות סיוע של בריטניה וברית המועצות ששהו במטהו ותיאמו את הסיוע שניתן לצבאו.
בדצמבר 1943 הכריז טיטו על הקמת ממשלה יוגוסלבית זמנית בראשותו, שהיוותה תחליף לממשלה הגולה של המלך פטר השני בקהיר.
ממשלתו של טיטו זכתה להכרה מיידית של ברית המועצות, אך מדינות המערב לא הצטרפו לעמדה זו.
שר החוץ של בריטניה הצהיר שהממשלה הזמנית, אותה כינה "ועד השחרור הלאומי", היא ממשלה זמנית לניהול האזורים שבידי הפרטיזנים ואינה תובעת את השלטון ביוגוסלביה כולה.
בהמשך דצמבר 1943 הוכר טיטו רשמית על ידי בעלות הברית כ"מצביא".
ב-25 במאי 1944 פשטו כוחות של הצבא הגרמני על מטהו של טיטו, ושבו או הרגו רבים מאנשי מטהו של טיטו.
טיטו הצליח להימלט, אך הפגיעה במטהו הביאה לקרבה בינו לבין המלך ובתחילת יולי 1944 הושג לבסוף הסכם בין טיטו למלך פטר והוקמה ממשלה חדשה בה היו נציגים של טיטו.
במהלך המלחמה, בהתאם להוראות שקיבל מברית המועצות, נתן טיטו עדיפות ללחימה בנאצים, על פני הפצת הקומוניזם.
טיטו השכיל להקים את חזית השחרור הלאומית שבראשה עמד, ששילבה בתוכה נציגים מכלל המפלגות ביוגוסלביה.
הוא הגן על רכוש פרטי וחופש דת ושילב בכוחותיו שמרנים וכמרים, וכך הרגיע את הרתיעה מבית ומחוץ משיתוף פעולה עם קומוניסטים.
השינוי המשמעותי במאזן הכוחות הגיע מצידן של בעלות הברית שנתנו את תמיכתן לטיטו בשנת 1944 עם הפלישה האמריקאית לאיטליה, ועד סוף 1945 הובסו הגרמנים על ידי בעלות הברית ויוגוסלביה הפכה לאומה אחת מאוחדת כאשר טיטו שולט ומייסד דיקטטורה.
בינואר 1945 הגיע טיטו להסכם עם ראש ממשלת יוגוסלביה, איוון סובאשיץ, על הקמת עוצרות משותפת לקראת משאל עם על עתיד יוגוסלביה.
המלך פטר התנגד להסכם זה שהיווה הדחה שלו.
באפריל 1945 הושג לבסוף הסכם על מינוי שלושה עוצרים והם מינו את טיטו לראש ממשלה.
באוגוסט 1945 הצהיר טיטו כי המלך פטר לא יורשה לחזור ובספטמבר התפטר סובאשיץ מממשלתו של טיטו והתייצב בראשות האופוזיציה.
בנובמבר 1945 החרימה האופוזיציה את הבחירות וטיטו הכריז על ניצחון מוחלט של מפלגתו באחוזי הצבעה שנעו בין 90–100 אחוזים.
לקראת סוף 1952 הוחלט על שינויים חוקתיים ביוגוסלביה ומשרת ראש הממשלה אוחדה עם נשיא האספה הלאומית ליצירת התפקיד של נשיא יוגוסלביה.
בינואר 1953 נבחר טיטו על ידי שני בתי האספה הלאומית של הרפובליקה הפדרלית העממית של יוגוסלביה לנשיא יוגוסלביה.
כיהן כנשיא הרפובליקה עד מותו בשנת 1980.
לטיטו היו יוזמות צדדיות שלא הלמו את המדיניות של סטלין: תמך במרד הקומוניסטי ביוון שנראה לרוסים חסר סיכויים, הציע יצירת פדרציה בלקנית יחד עם אלבניה ובולגריה.
בשנת 1948 ניסה מנהיג ברית המועצות, סטלין, להפוך את יוגוסלביה למדינת חסות, אך טיטו לא הרשה זאת וטיהר את המפלגה מתומכיו של סטלין ולא הסכים לרעיון שמדיניותו העצמאית תעמוד בדיון הקומינפורם.
ברית המועצות ביקרה בחריפות את טיטו, אולם הוא לא היה מוכן להיכנע.
כתגובה, מתוך חשש מהשפעת התנהגותה המרדנית בין שאר עמי מזרח אירופה, גרשו הרוסים את יוגוסלביה מהקומינפורם בשנת 1948. טיטו פקד אז על שני מקורביו: מילובאן ג'ילאס ואדוארד קרדליי לבצע שינויים ורפורמות בתוך הממשל של יוגוסלביה.
התעמולה הסובייטית השתלחה נגדו וכינתה אותו ואת נאמניו "תליינים", "כנופיה של בוגדים, מרגלים ופאשיסטים", "כלבי השמירה של האימפריאליזם האנגלו-אמריקאי" וכו'.
אחרי הקונגרס העשרים של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית שהתחילה תהליך של דה-סטליניזציה, ב-1956 הגיע טיטו לפיוס עם ההנהגה הסובייטית החדשה ובראשה ניקיטה חרושצ'וב ועם משטרי הארצות הקומוניסטיות השכנות, פרט למשטר האלבני שהמשיך בעוינות כלפיו.
טיטו ניסה לשמור על עמדה מסויגת לא רק כלפי הסובייטים אלא במידה מסוימת גם כלפי המערב.
לצורך חיזוק מעמדו בתווך בין שני הגושים – הסובייטי והמערבי, בשנת 1961 הוא הקים במפגש בבלגרד יחד עם ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו ונשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר את ארגון המדינות הבלתי-מזדהות.
טיטו מחה על דיכוי המרד ההונגרי, על הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ועל פלישת ברית המועצות לאפגניסטן, בנוסף לכך הוא גינה את מלחמת וייטנאם ואת מה שכינה ה"תוקפנות הישראלית" במהלך מלחמת ששת הימים, בנוסף לגינוי זה וביחד עם ברית המועצות ומדינות מזרח אירופה האחרות ניתק את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל.
חרף זאת, טיטו התיר חופש תרבותי, לא אסר על לימוד העברית ולא התנגד לקשרים של ישראל עם בני הקהילות היהודיות הקטנות שנותרו בארצו.
טיטו התחתן עם ארבע נשים.
הראשונה בהן היא הרטה האס שילדה לו ב-1941 את הבן מישו ברוז.
ביוגרפים מצאו עדויות וראיות כי במשך חייו של טיטו היו לו עוד ילדים מרומנים סודיים.
בינואר 1980 הובהל טיטו לבית החולים בעיר ליובליאנה שבסלובניה, שם נפטר ב-4 במאי.
הוא הובא לקבורה במאוזוליאום בית הפרחים בעיר בלגרד.
הלווייתו הייתה מהגדולות בהיסטוריה ונכחו בה נציגים מ-128 מדינות שונות, לרבות 35 ראשי מדינות.
על שמו של טיטו הוקמו רחובות, ערים ומצבות אך כיום השמות התחלפו.
אחת הערים לדוגמה זו היא העיר פודגוריצה שבמונטנגרו שנקראה על שמו בעבר "טיטוגרד".
פסלו של טיטו מוצב בקרואטיה בכפר הולדתו, קומרובץ.
אחרי מותו עברה נשיאות יוגוסלביה ברוטציה בין מנהיגי הרפובליקות השונות שהרכיבו אותה.
לבסוף הסדר זה נכשל, והמדינה התפרקה למספר מדינות נפרדות לאחר סדרה של מלחמות עקובות מדם.
עם נפילת מסך הברזל ב-1989, הביעו המפגינים ביוגוסלביה את שנאתם כלפי טיטו והרסו את שלטי הרחוב שנשאו את שמו.
יוסיפון הוא שמו של חיבור בעברית הסוקר את ההיסטוריה של עם ישראל בתקופת בית שני עד למרד הגדול.
על פי החוקרים, חובר הספר או נערך בשנת 953 לספירה, באחת מערי דרום איטליה, והוא עיבוד של התרגומים הלטיניים של כתבי יוסף בן מתתיהו (המכונה ביוונית: יוספוס), המכונים "פסאודו-הגסיפוס" (על שם שגיאת תעתיק שזיהתה את יוספוס עם הגסיפוס, אחד מההיסטוריונים הקדומים של הכנסייה שהעיבוד יוחס לו), וליקוט של מקורות נוספים.
הספר מחולק לשישה ספרים, וכל ספר מחולק לפרקים.
בסך הכל יש תשעים ושישה פרקים.
מלבד התרגום לעברית נעשו בעריכת ספר יוסיפון מאמצים להתאים את תיאוריו של יוסף בן מתתיהו לדברי חז"ל.
מטרת הספר היא סיפור מלחמות היהודים והרומאים ותולדות חורבן בית המקדש.
לשם כך הביא הסופר סקירה היסטורית נרחבת מתולדות בני יפת בן נח לשמותיהם ולמקומותיהם, מלכות בבל ומפלתה, קורות בני ישראל וזרובבל, תולדות אלכסנדר מלך מוקדון ויורשיו עד לחורבן הבית בידי הרומאים.
החיבור היה נפוץ בקרב חכמי אשכנז וצרפת, פרשני המקרא ופרשני התלמוד, ואף בקרב חכמים לא-יהודיים, וכבר בימי הביניים הוא תורגם לערבית ולשפת געז.
כמה עשרות שנים לאחר חיבורו, העתיק רבנו גרשום את הספר בכתב ידו, וישנם שלושה כתבי יד המבוססים על כתב יד זה.
מאוחר יותר השתמש רש"י בחומר שהגיע אליו דרך "יוסיפון" לצורך פירוש ספר דניאל ופירוש הגמרא.
גם בספרד (של המאה ה-12) שימש יוסיפון מקור עיקרי לחיבורו של אברהם אבן דאוד "תולדות מלכי ישראל", חלק מחיבורו ההיסטוריוגרפי 'דורות עולם'.
הרב דוד גנז, תלמידם של הרמ"א והמהר"ל, מסכם את ידיעות בני זמנו (המאה ה-16) על ספר יוסיפון:
בזכות סגנונו הרבני, זכה הספר ללגיטימציה מסוימת כספרות יהודית מסורתית.
מיכה יוסף ברדיצ'בסקי מתאר ברשימת זיכרון ('בדרך רחוקה'.
נכלל בזכרונותיו 'מערפילי הנוער') כיצד נחשף לספר יוסיפון בילדותו בעיירה יהודית מסורתית בתחום המושב, ועד כמה השפיע עליו הספר.
ברדיצ'בסקי מצא בספר שבחים לגבורה הירואית של יהודים בקרב, ומצא בכך אנטיתזה לנטייה מסורתית של היהדות הרבנית ה'גלותית'.
אולי כהד לכינויו של המחבר הימי-ביניימי או לדמות הגיבור בן התקופה המתוארת בספר (יוסף בן גוריון), החליט ברדיצ'בסקי המבוגר לעברת גם את שם משפחתו שלו ל'בן-גוריון'.
אחרית גורלם של הסיקריים במצדה זכתה לתיאור שונה לחלוטין בספר יוסיפון מאשר ב"מלחמת היהודים" של יוספוס, והפסאודו-הגספוס של כתביו.
יוספוס תיאר התאבדות המונית של מתבצרי מצדה, ולעומתו בחר מעבד היוסיפון לאמץ את המודל הקלאסי-יווני בתארו את אחריתם של נאמני אלעזר בן יאיר כמוות אציל של גיבורים בקרב בשילוב דימויים של פולחני קורבן מרטירולוגיים.
בנוסף, ביוסיפון נפתח סיפור זה במילים 'ויהי אחר הדברים האלה...' הרומזות למעשה העקדה () הנפתח באלו המילים, הקשר שלא קיים בחיבורו של יוספוס.
הרב יהודה (ליאון) בן הרב משה (משקוני) התבסס על חמש מהדורות שונות של הספר, והשתדל ליצור מהם ספר מתוקן.
ביניהן היו לדבריו מהדורות 'מקוצרות' מאת רבי שמואל הנגיד והראב"ד הראשון, מגדולי ספרד הקדומים, אך הוא העדיף ככלל את המהדורות הארוכות יותר, שנחשבו בעיניו מלאות.
עם זאת, ייתכן שדווקא במהדורות הארוכות נוספו קטעים, ואילו המהדורות הקצרות קרובות יותר למקור.
במהדורה זו חולק הספר לשישה חלקים, מה שכעדות הרב לא היה בחלק מכתבי היד שלפניו.
כמו כן הוסיף הרב חלוקה לפרקים קצרים ביותר שלא התקבלה בהמשך.
בראשית הדפוס יצא הספר בשלוש מהדורות:
בעת החדשה הוציא דוד פלוסר את הספר במהדורה מדעית אקלקטית המורכבת מליקוט קטעים שונים מכתבי יד שונים בשאיפה ליצור מסמך הקרוב ביותר לטקסט המקורי המשוער.
שנתיים לפני שנסתיימה העבודה על המהדורה המדעית, נמצא כתב יד קדום של הספר הקרוב למהדורתו של פלוסר.
על שם הספר נקרא הר יוסיפון שברמת הגולן.
יוסיף קישינבסקי (ברומנית: Iosif Chişinevschi; 1905–1963) היה פוליטיקאי רומני, מנהיג קומוניסטי, יהודי במוצאו.
אחד מסגני ראש ממשלת רומניה בשנים 1954–1955. מנושאי הדגל במאבק המפלגה הקומוניסטית בתנועה הציונית של יהדות רומניה.
קישינבסקי נולד בבסרביה בשם יוסיף ברויטמן (Iosif Broitman) וכונה על ידי חבריו בשם "יושקה", אך לאחר נישואיו לליובה קישינבסקי (פעילה קומוניסטית מרכזית בזכות עצמה) בחר בשם המשפחה של אשתו.
קישינבסקי שהה בברית המועצות עד שנת 1931, כאשר עבר לרומניה.
נעצר בשנת 1940 ועבר בבית הכלא את תקופת מלחמת העולם השנייה.
בבית הכלא התקרב מאוד לגאורגה גאורגיו-דז'.
קישינבסקי נחשב האידאולוג והתועמלן הראשי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית בשנים 1944–1957. הוא היה בעל תפקיד משמעותי באינטריגות שהביאו להדחת אנה פאוקר, למותו של לאורנציו פטרשקנו, ולמשפטו של ואסילה לוקה.
בישיבה שערכה הלשכה הפוליטית של מפלגת הפועלים הרומנית (המפלגה הקומוניסטית הרומנית) ב-14 בינואר 1953 הוחלט לפרק את ועדות המיעוטים האתניים, כולל של היהודים.
יוסיף קישינבסקי אמר באותה ישיבה:
בתקופת הדה-סטליניזציה בברית המועצות, בשנת 1956, קישינבסקי ומירון קונסטנטינסקו הציעו להנהיג הקלות גם ברומניה, אך הצעותיהם נדחו, ובשנת 1957 הם סולקו מהלשכה הפוליטית בטענה ש"ניסו להוביל את המפלגה אל אנרכיה ליברלית ורוויזיוניסטית".
בשנת 1960 איבד גם את מקומו בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
בנו הבכור היגר לקנדה, שני בנים אחרים עלו לישראל, ורק הצעיר בבניו נשאר ברומניה.
יוסיף סאבה (Iosif Sava; 15 בפברואר 1933 – 18 באוגוסט 1998) היה מוזיקולוג, פסנתרן וצ'מבליסט, מפיק תוכניות מוזיקה ברדיו ובטלוויזיה, יהודי רומני.
יוסיף סאבה נולד ביאשי למשפחה בה דורות רבים עסקו במוזיקה.
הוא למד בקונסרבטוריום של יאשי בשנים 1945-1944 באקדמיה למוזיקה על שם אנסקו בין השנים 1947-1945, במכון לאמנות בין השנים 1949-1947ובתיכון לאמנות בין השנים 1951-1949. את לימודי ההמשך עשה בבוקרשט בקונסרבטוריון
"צ'יפריאן פורומבסקו" בבוקרשט אצל מורים כמו ג'ורג'ה פסקו, אקים סטויה וקונסטנטין קונסטנטינסקו, ובין השנים 1951-1955סיים לימודי פילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט.
בין השנים 1974-1987 היה סאבה פסנתרן וצ'מבליסט במספר הרכבים מוזיקליים ושימש גם כמלווה של מוזיקאים גדולים.
סאבה כתב לפחות 44 ספרים, מתוכם 35 על מוזיקה, ויותר מ-6000 מאמרים.
בין השנים 1990-1993 היה עורך ראשי של מחלקת המוזיקה של הטלוויזיה הרומנית ובין 1993-1998 העורך הראשי של המערכת התרבותית של הטלוויזיה.
בבוקרשט קראו על שמו כיכר בקרבת הקונסרבטוריון.
1979 Dicţionar de muzică "מילון מוזיקלי" יחד עם Luminiţa Vartolomei לומיניצה וארטולומיי.
1985 Mică enciclopedie muzicală "אנציקלופדיה מוזיקלית קטנה" יחד עם Luminiţa Vartolomei לומיניצה וארטולומיי.
1985 Bucuriile muzicii "שמחות המוזיקה" יחד עם Luminiţa Vartolomei לומיניצה וארטולומיי.
יוסיף דווידוביץ' קובזון (ברוסית Иосиф Давыдович Кобзон; 11 בספטמבר 1937 — 30 באוגוסט 2018) היה זמר אסטרדה יהודי רוסי, פוליטיקאי ודמות ציבורית.
תואר כ"קול הרשמי של ברית המועצות".
בשנת 1987 הוענק לו תואר אמן העם של ברית המועצות, ובשנת 2016 תואר גיבור העמל של הפדרציה הרוסית, חתן פרס ברית המועצות (1984).
חבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית של הכינוסים (VII-II).
אזרח כבוד של 28 ערים.
קובזון נולד בעיר המכרות צ'אסיב יאר באוקראינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה אביו התגייס לצבא, נפצע ושוחרר - למרות זאת הוא לא חזר למשפחה והתחתן שנית.
לאחר מספר שנים, גם אימו של קובזון התחתנה.
כילד הפגין כישרון יוצא דופן לשירה, זכה בתחרויות שירה רבות, והופיע פעמיים בפני יוסיף סטלין.
הוא למד גאולוגיה וכריה בבית ספר טכני, אולם בעקבות קשרים שיצר עם מוזיקאים בצבא האדום ב-1956, החליט קובזון לעסוק במוזיקה.
ב-1958 החל בקריירה המוזיקלית שלו במוסקבה, ובחר ללמוד במכון גנסין.
ב-1962 הוא הקליט את אריך הנגן הראשון שלו.
ב-1964 דרך כוכבו בפסטיבל הזמר הבינלאומי בסופוט שבפולין.
הפופולריות שלו עלתה במהירות, ועקב הביקוש הרב, הוא ערך שניים עד שלושה קונצרטים ביום.
בתקופת כהונתו של ליאוניד ברז'נייב, השתתף קובזון ברוב הקונצרטים הרשמיים, וב-1987 זכה בתואר הכבוד "אמן העם של ברית המועצות".
ב-1983 קובזון סולק משורות המפלגה הקומוניסטית בשל תמיכתו בישראל, וגונה משום ששר שירים יהודים בהופעתו.
עם זאת, שנה לאחר מכן הוא זכה בפרס ברית המועצות.
קובזון נישא שלוש פעמים: ב-1965 לזמרת ורוניקה קרוגלובה, ב-1969 ללודמילה גורצ'נקו, אחת השחקניות המפורסמות ביותר בקולנוע הסובייטי, וב-1971 הוא נשא את אשתו השלישית נינל דריזינה.
מבחינת הקריירה שלו וסגנון שירתו, רואים בו רבים את התשובה הרוסית לפרנק סינטרה.
שיריו הידועים ביותר הם "רגעים" (Мгновения), "איפשהו רחוק" (Где-то далеко) מתוך סדרת הטלוויזיה הסובייטית המפורסמת שבעה עשר רגעים של אביב (1973).
קובזון הופיע בקונצרטים ברוב ערי ברית המועצות, וכנציג ברית המועצות ערך מסעות הופעה בארצות הברית, דרום-אמריקה, אפריקה, אירופה, וישראל.
במהלך הקריירה הארוכה שלו חלק את הבימה עם גדולי הזמרים והשחקנים בעולם, בהם לייזה מינלי וחוליו איגלסיאס.
ב-1986 היה האמן הראשון שביקר והופיע בעיר צ'רנוביל כדי לרומם את רוחם של אנשי כוחות ההצלה באסון הכור.
מאז הופיע קובזון באזורי אסון למיניהם, ובמוקדי קרבות כגון אפגניסטן במהלך המלחמה הסובייטית שם, ובצ'צ'ניה.
עם התפרקות ברית המועצות המשיך קובזון לזכות באהדה רבה ברוסיה ובחבר המדינות.
אף על פי שסיים באופן רשמי את קריירת הזמר הבינלאומית שלו ב-1997, הוא המשיך להופיע בפני קהלים ברחבי תבל, והוא נראה תדיר בטלוויזיה הרוסית.
ב-2007 הוגדר קובזון בספר השיאים הרוסי כאמן בעל הפרסים הרבים ביותר בהיסטוריה הרוסית.
מאז 1989 קובזון היה פעיל בפוליטיקה הרוסית.
היה אחד מחברי הפרלמנט הידועים ביותר והאהודים ביותר, שנבחר פעם אחר פעם ברוב גורף.
בשנים 2005–2007 שימש כראש ועדת התרבות של הדומה.
ב-2002 הוא סיכן את חייו כשהציל חמישה בני אדם במהלך משבר בני הערובה בתיאטרון "נורד אוסט" במוסקבה, עליו השתלטו טרוריסטים צ'צ'נים.
קובזון שלח ידו גם לעסקים בישראל.
ב-1997 הוציא לאור את השבועון "רוסקי יזראילטיאנין" ("ישראלי-רוסי").
העיתון הציב לעצמו רף גבוה: לא להתבסס על חומרים מהעיתונות רוסית והעברית, אלא לעשות עיתונות חוקרת עצמאית, שתעסוק באקטואליה הישראלית והרוסית.
עורכו הראשי הראשון היה דוד (ואדים) קון, לימים מגיש ועורך פופולרי בערוץ 9. התוצאות העסקיות המאכזבות בשנה הראשונה לא ענו לציפיות של קובזון, והשבועון נמכר לעיתון הרוסי "מוסקובסקי קומסומולץ".
קובזון היה חבר הנהלה של פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה.
קובזון תמך במדיניות רוסיה בהקשר לאוקראינה לרבות סיפוח קרים והופיע בקרים וב.
בעקבות כך הוא לא יכול היה לבקר יותר באוקראינה ובמדינות של הקהילה האירופית.
האיחוד האירופי וקנדה הטילו עליו סנקציות.
אי קבלת ויזה לארצות הברית
ב-1995 סירבה ארצות הברית להעניק לקובזון ויזת כניסה עקב חשדות לקשריו עם המאפיה הרוסית.
זמן קצר לאחר מכן ניסה קובזון לתבוע את ממשלת ארצות הברית וטען שסמכות השירות הקונסולרי של ארצות הברית לשלול ויזות ללא מתן זכות למבקש לערער או לפנות לערכאה משפטית, מנוגד לעקרון הפרדת הרשויות, והוא פתח לניצול ושחיתות מצד זרועות הממשל.
קובזון אף טען כי הסירוב היה מבוסס על שמועות בלבד ועל טענות מתוך חומר מזויף שנמסר לאמריקאים על ידי אנשי בוריס ילצין, במטרה לפגוע בשמו הטוב.
בפרשה זו מעולם לא הציגו השלטונות האמריקאיים אישומים רשמיים או כל מידע אחר בעניין שלילת הוויזה.
קובזון עצמו טען כי פרשת הוויזה אינה אלא תרגיל פוליטי.
קובזון היה חולה במשך שנים, בעיקר מאז 2002 כשאובחן אצלו ספסיס.
בסוף יולי 2018 אושפז בעקבות סיבוכי מחלה וב-30 באוגוסט 2018 הלך לעולמו, כשבועיים לפני יום הולדתו ה-81.
על שמו נקרא אסטרואיד (3399) קובזון
גדת יוסיף קובזון בנפת חורושובו-מניובניקי במוסקבה
ב-31 באוגוסט 2018, יום לאחר מותו של קובזון, חוסל אלכסנדר זכרצ'נקו, מנהיג הרפובליקה העממית של דונצק.
בשל העובדה שקובזון היה לאומן רוסי ותומך של הרפובליקה העממית של דונצק, ברשתות החברתיות באוקראינה הופצו בדיחות שזכרצ'נקו "הלך לקונצרט של קובזון".
המושג הפך לביטוי באוקראינית שמסמל מוות של לאומן או לוחם פרו-רוסי.
הביטוי נפוץ גם בגרסאות נוספות: "הוזמן לקונצרט של קובזון" או "השיג כרטיס להופעה של קובזון".
יוסיף פאשיל (או יוזף פאשיל) (ברומנית: Iosif Paschill; בגרמנית: Joseph Paschill; 17 בספטמבר 1877, בוקרשט – 29 במרץ 1966 בוקרשט) היה מלחין, פסנתרן ונגן עוגב, ומנצח מקהלה ומורה רומני, בן למיעוט הגרמני.
בין השנים 1901–1902 השתלם פאשיל אצל גבריאל פורה בפריז.
נודע כנגן עוגב – בין השאר, בבית הכנסת קורל של בוקרשט - שבו פעל שנים רבות עד שנת 1924 ובקתדרלה הרומית-קתולית "ספנטול יוסיף" (יוסף הקדוש) בעיר.
בצעירותו איחד את האגודות לשירה מקהלתית האוסטרית והגרמנית בבוקרשט לאגודה אחת - "אגודת השירה הגרמנית של בוקרשט - החברה הכוראלית הגרמנית קונקורדיה" Deutscher Gesangverein Eintracht - Societatea corală germană Concordia, כמו כן ניהל את ה - Deutsche Liedertafel בבוקרשט.
יוסיף פאשיל היה ידוע גם כמורה לפסנתר והרמוניה ועם תלמידיו נמנה מלחין הרומאנסות יונל פרניק.
הוא היה גם המורה הראשון לפסנתר של דינו ליפאטי.
יוסיף פאשיל עצמו הלחין רומאנסות שנשארו נכסי צאן ברזל בתולדות המוזיקה הקלה הרומנית, כמו:
"תחת עץ הדובדבן המלבלב" (Sub vişinul înflorit) (מילים: קרול סקרוב),
"בקרחת היער על יד הכרם" ( În rariştea de lângă vii), "מה את רוצה?" (Ce vrei?) ,(מילים י.
דוריאנו), Ochii tăi frumoşi şi limpezi ("עיניך היפות והבהירות") ואחרות.
פאשיל יצר מוזיקה לעוגב, מוזיקה מקהלתית, לתזמורת כלי נשיפה, האופרה ""מריוארה" לפי לברית של המלכה אליסאבטה של רומניה, קנטטת חג המולד, פנטזיה רפסודית, "אווה מריה", פוט פורי של מוזיקה עממית רומנית "הפרח של רומניה", מוזיקה ליטורגית קתולית.
הלחין גם קטעי חזנות כמו היצירה "מגן אבות" (1919) אותה הקדיש לחזן ארנולד וקר, לזיכרון עבודתם המשותפת בבית הכנסת הקורל בבוקרשט.
יוסיפ יורצ'יץ' (בסלובנית: Josip Jurčič, 4 במרץ 1844 מוליאבה, בימינו איוואנצ'נה גוריצה - 3 במאי 1881 ליובליאנה) היה סופר ועיתונאי סלובני.
יורצ'יץ' נחשב לאבי הרומן הסלובני.
הוא תיאר בפרוזה הריאליסטית שלו את חיי האיכרים והבורגנות הזעירה של סלובניה.
כתב גם סיפורים היסטוריים, מעשיות ומחזות.
יוסיפ יורצ'יץ' נולד במשפחה של איכרים עניים במוליאבה, קראינה תחתית, אז חלק מהאימפריה האוסטרית.
אביו, מרקו יורצ'יץ', היה במקור מיאבלניצה על יד קוסטנייביצה, עבד בהתחלה כעגלון ואחר כך ניהל חנות מכולת ומזקקה.
בילדותו למד יורצ'יץ' בבית הספר העממי בקרק ובווישנייה גורה.
החל מ-1855 המשיך כתלמיד מצטיין ב"בית הספר הנורמלי" בלובליאנה ובשנת 1857 עבר לגימנסיה בעיר.
בעת לימודי התיכון התוודע יורצ'יץ' לספרות המקומית והזרה, אהב מיוחד היסטוריה ואת כתבי וולטר סקוט ולסינג.
אחרי מבחני הבגרות בשנת 1865 נסע לווינה ולמד שם עד 1866 לימודים קלאסיים ופילולוגיה סלאבית.
בגלל קשיים כלכליים הוא נאלץ להפסיק את הלימודים ללא סיום התואר.
כשבאביב 1868 הוקם במריבור העיתון בעל האוריינטציה לאומית ליברלית "סלובנסקי נארוד" ("האומה הסלובנית") מיסודה של תנועת "הסלובנים הצעירים", יורצ'יץ' הצטרף אליו כסגן עורך וכעיתונאי.
ב-9 באוגוסט 1868 לקח יורצ'יץ' חלק בכינוס הראשון של תנועת הסלובנים הצעירים, ה"טאבור" (מחנה) הראשון בליוטומר.
בשנת 1870 הוא הצטרף למערכת כתב העת הספרותי "זֲבוֹן" (Zvon - הפעמון) שבניהולו של יוסיפ סטריטאר, אותו הכיר בזמן לימודיהם המשותפים באוניברסיטה.
בינתיים עבר יורצ'יץ' לגור בסיסאק, בקרואטיה וניהל בה בשנים 1870–1871 את "זידסלאבישה צייטונג" ("עיתון הסלאבים הדרומיים" "Südslavische Zeitung") בגרמנית.
אחרי מותו של אנטון טומשיץ' (1842 - 1871), שב יורצ'יץ' למריבור והפך לעורכו הראשי של "סלובנסקי נארוד".
באמצע אוקטובר 1872 העביר את לשכתו לליובליאנה, בה התקיים העיתון עד שנת 1945. בליובליאנה הפך לצידו של פראנו לבסטיק לדמות מרכזית בחייהם התרבותיים והפוליטיים של הסלובנים.
אולם בשנת 1879 נתגלתה אצלו מחלת השחפת עם דלקת באדר.
שהה בהמשך בבתי הבראה בגוריצה ובוונציה ונפטר בשנת 1881 בליובליאנה בגיל 37 בלבד, עקב סיבוכים של המחלה.
יורצ'יץ' הובא לקבורה בבית הקברות נאוויה בליובליאנה.
יורצ'יץ' כתב כ-40 סיפורים ונובלות, כעשרה רומנים ושתי טרגדיות היסטוריות.
הוא פרסם את סיפורו הראשון - "סיפור על הנחש הלבן" עוד בהיותו תלמיד בגימנסיה בגיל 17. באותה תקופה התחיל לאסוף סיפורים, אגדות ואנקדוטות מפי אנשים בסביבה, ובמיוחד מסבו.
מבחר מהם מצאו ביטוי בקובץ הסיפורים "Spomini na deda" ("זכרונות של סבא") (1863) ובסיפור הקצר "Prazna vera" ("אמונה ריקה").
את סיפורו "בנו של השכן" פרסם באלמנך שהוציא לאור יחד עם יוסיפ סטרטאר ועם פראן לבסטיק, "מלאדיקה" (הענף).
בשנת 1864 פרסם ב-"Mohorjeva družba" את הסיפור ההיסטורי "יורי קוזיאק, יניצ'ר סלובני" שהקנה לו שם של מספֵר בחסד, ואת הסיפור הקצר "Jesenska noč med slovenskimi polharji" ("ליל קיץ בין ציידי הנמנמניים הסלובנים").
בכתב העת "סלובנסקי גלאסניק" פרסם ב-1865 את הסיפורים "דומן" ו"יורי קובילה".
יורצ'יץ' הושפע בפרוזה שלו מהרומנים של וולטר סקוט אותם קרא בנעוריו, וכן על ידי עקרונותיו וכתביו של פראן לבסטיק - "Popotovanje iz Litije do Čateža" ("מסע מליטיה לצ'אטז'", 1858), "Napake slovenskega pisanja" ("שגיאות הכתיבה הסלובנית", 1858) ו-"Martin Krpan" ("מרטין קרפאן", 1858).
יורצ'יץ' היה למיישם החשוב ביותר של מצע הספרותי של לבסטיק: לחקור את חיי העם, לתאר את העם וליצור בשביל העם.
בשנת 1869 ניסה יורצ'יץ' להקים עיתון חדש "גלאסניק" (המבשר), שהוגדר כ"עיתון לבידור, ספרות וחינוך" אך הוא לא המשיך מעבר לגיליון אחד.
כשבשנת 1880 סגר יוסיפ סטריטאר את כתב העת "זבון" בגרסתו השנייה, הוא הקים יחד עם ינקו קרסיניק (Janko Kersnik), פראן לבץ (Fran Levec) ואיוואן טאווצ'אר כתב עת חדש בשם "Ljubljanski zvon" ("הפעמון מליובליאנה").
הגיליון הראשון של המגזין הופיע ב-1881. יורצ'יץ' השתתף בו עם ספר חדש תחת הכותרת "Rokovnjače" ("בריונים") אך מפני שהחל מ-1879 חלה בשחפת לא הצליח לסיים אלא עשרה פרקים.
ינקו קרסניק השלים אותו לפי רישומיו של יורצ'יץ'.
אחרי מותו של הסופר פורסמה ב"ליובליאנסקי זבון" גם הטרגדיה ההיסטורית "ורוניקה דסנישקה" שיורצ'יץ' הספיק לגמור אך מבלי לערוך אותה סופית.
יורצ'יץ' נמנה עם הנציגים הראשונים של הפרוזה הריאליסטית בשפה הסלובנית.
הוא החדיר בספרות הסלובנית צורות חדשות של ספורת - בסיפורים קצרים כמו "Jesenska noč med slovenskimi polharji", ב-"Spomin na deda" ("הזכרונות של סבא"), בנובלה "דומן" וברומנים שלו.
"האח העשירי" (1866) שלו נחשב לרומן הסלובני הראשון והמחזה "טוגומר" לטרגדיה הראשונה בסלובנית.
באמנות הסיפור שלו השתמש יורצ'יץ' תכופות בדיאלוגים.
התמקד בספריו באירועים יוצאי דופן ואנשים בעלי אופי מיוחד, בחיי האיכרים ובנושאים הקשורים למאבק הלאומי הסלובני.
הודות לסיפורים הומוריסטיים כמו "נישואי ורבאן סמוקוב" (1865), "משפט העז בווישנייה גורה" (1867) ו"יורי קוזיאק, יניצ'ר סלובני" (1864) נחשב יורצ'יץ' גם לסופר לנוער.
הסיפור האחרון תורגם לשש שפות.
יצירותיו של יורצ'יץ' באמנויות אחרות
1982 הופק הסרט "האח העשירי" לפי הרומן בעל אותו השם, בבימויו של ווֹייקו דולטיץ'.
לזכרו נקראה ככר בעיר ליובליאנה ורחוב בעיר נובו מסטו
אנדרטה לכבודו הוצבה בעיר מריבור
לפי שמו נקרא כביש - Jurčičeva pot (18 קילומטר באורכו) המחבר בין וישנייה גורה ובין בית המוזיאון יורצ'יץ' במוליאבה.
בית ילדותו של יורצ'יץ' הפך למוזיאון פתוח והוא משומר גם בתור אחד הבתים האופייניים לאדריכלות הכפרית הסלובנית.
1994 - במלאת 150 שנה ללידתו של הסופר, הנפיק הדואר הסלובני בול עם איור לסיפור של יורצ'יץ' - "Rokovnjači".
Jurij Kozjak, slovenski janičar 1864 (יורי קוזיאק, יניצ'ר סלובני), תורגם עוד בחיי הסופר ל-30 שפות
Deseti brat 1866 ("האח העשירי"); הנחשב לרומן הסלובני הראשון
1868 Sosedov sin (בנו של השכן) - נחשב לפסגת הפרוזה שלו
1876 Tugomer, טרגדיה היסטורית, במשותף עם פראנה לבסטיק
1877 Lepa Vida (וידה היפה), מבוסס על נושא עממי
Kozlovska sodba v Višnji Gori 1867 ("משפט העז המפורסם מווישנייה גורה"); סיפור הומוריסטי
ראו גם: יצירות יורצ'יץ' בוויקיטקסט
פרופסור יוֹסִיף מָקְסִימוֹב פָאדֶנְהֶכְט (בבולגרית: Йосиф Максимов Фаденхехт; 24 בנובמבר 1873, ארזורום, האימפריה העות'מאנית – 27 באוקטובר 1953, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה משפטן ופוליטיקאי בולגרי ממוצא יהודי, חבר מפלגת האיחוד הדמוקרטי אשר ב-1918 כיהן כשר המשפטים של הממלכה בממשלתו השנייה של אלכסנדר מלינוב.
יוסיף פאדנהכט נולד למאיר קיש, בן למשפחה יהודית אשכנזית שהיגרה מהעיירה ברודי לקרקוב.
מאיר קיש יצא מקרקוב ללימודי רפואה בווינה ושם נישא לברטה גילגוד.
הזוג התנצר ושינה את שם המשפחה לפאדנהכט.
בהמשך, שרת מאיר כרופא בצבא העות'מאני והוצב בארזורום, שם נולד יוסיף.
מאוחר יותר, היגרה המשפחה לפלובדיב ובה עסק מאיר ברפואה.
יוסיף רכש השכלה יסודית בפלובדיב ובהמשך עבר לסופיה.
הוא למד משפטים ופילוסופיה באוניברסיטת לייפציג ובאוניברסיטת וינה, התמחה בבולוניה שבאיטליה ורכש דוקטורט במשפט אזרחי באוניברסיטת סופיה.
ב-1911 הצטרף פאדנהכט לחיים הפוליטיים ונמנה עם מייסדי מפלגת האיחוד הדמוקרטי.
הוא כיהן כחבר הפרלמנט הבולגרי מ-1913 ועד 1926. בין יוני לאוקטובר 1918 כיהן פאדנהכט כשר המשפטים בממשלתו של אלכסנדר מלינוב והיה הפוליטיקאי הראשון ממוצא יהודי אשר כיהן בתפקיד שר בממשלות בולגריה המודרנית.
בין 1931 ל-1939 כיהן כיושב ראש התאחדות עורכי הדין בבולגריה.
בתו, אנה סרצ'אג'ייבה קיבלה את עיטור חסיד אומות העולם על השתתפותה בהצלת משפחת קָארְיוֹ מסקופיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
נכדו הוא השחקן הבולגרי הנודע יוסיף סרצ'אג'ייב .
יוסיף פאדנהכט הלך לעולמו ב-1953 בסופיה והוא בן 80 שנים.
יוסיפ דרמיץ' (בקרואטית: Josip Drmić; נולד ב-8 באוגוסט 1992) הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת החלוץ בדינמו זאגרב.
שיחק בנבחרת שווייץ ורשם 35 הופעות ו-10 שערים במדיה.
דרמיץ' נולד להורים בוסנים-קרואטים בלאכן שבקנטון שוויץ.
ב-2001 הוא התחיל לשחק כדורגל, במחלקת הנוער של פ.צ.
הוא התקדם בקבוצות הנוער השונות, עד שהגיע לקבוצת המילואים פ.צ.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ציריך ב-6 בפברואר 2010, כאשר נכנס כמחליף במשחק נגד נשאטל גזמאקס.
הוא כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל השווייצרית ב-4 בפברואר 2012, במשחק נגד לוצרן שהסתיים בתוצאה 1-1. במהלך עונת דרמיץ' כבש 19 שערים ב-39 הופעות בכל המסגרות.
ביולי 2013 דרמיץ' הצטרף לנירנברג מהבונדסליגה, וחתם בקבוצה על חוזה ל-4 שנים.
ב-18 באוגוסט 2013 הוא כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, בתיקו 2-2 נגד הרטה ברלין.
הוא סיים את עונתו הראשונה בקבוצה עם 17 שערי ליגה ב-33 הופעות והיה מדורג במקום השלישי בטבלת מלך השערים בבונדסליגה בעונה זו.
למרות זאת, נירנברג ירדה לבונדסליגה השנייה.
ב-12 במאי 2014 דרמיץ' חתם בבאייר לברקוזן על חוזה ל-5 שנים.
ב-17 ביוני 2015 חתם בבורוסיה מנשנגלדבך לארבע שנים.
בינואר 2016 הושאל להמבורג עד לתום העונה.
ב-24 ביוני 2019 דרמיץ' חתם בנוריץ' סיטי מהפרמייר ליג.
בשנת 2021 הושאל לקבוצת רייקה מליגת העל הקרואטית ולאחר שנה עבר לדינמו זאגרב.
דרמיץ' שיחק בנבחרות שווייץ עד גיל 19 ועד גיל 21. בשנת 2012 הוא שיחק עם נבחרת שווייץ באולימפיאדת לונדון.
ב-11 בספטמבר 2012 דרמיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת שווייץ הבוגרת בניצחון 0-2 על במוקדמות מונדיאל 2014. הוא כבש לראשונה במדי שווייץ ב-6 במרץ 2014, במשחק ידידות נגד , שהסתיים בתוצאת שוויון 2-2. במשחק זה דרמיץ' כבש את שני השערים שנכבשו לזכות נבחרתו.
דרמיץ' זומן לסגל שווייץ למונדיאל 2014. במשחק האחרון של שלב הבתים, נגד , דרמיץ' בישל לשרדאן שאקירי שניים משלושת שעריו במשחק זה, מה שהעלה את שווייץ לשמינית גמר הטורניר.
סיפורו של יוסל'ה קמצן קדוש (בגרסאות אחרות ישראל גוי קדוש) היא אגדה יהודית מפורסמת.
לסיפור גרסאות רבות ושונות אולם המוטיב המרכזי – מצוות מתן בסתר של העשיר – נשמר בכולן.
הסיפור זכה לפרסום רב גם בעקבות רבי שלמה קרליבך שסיפר אותו בהופעותיו בליווי נגינת גיטרה, ובהמשך בקלטת שיצאה כחלק מסיפוריו.
על פי האגדה בתחילת שנות ה'ת' בעיר קראקא שבפולין היה יהודי בשם יוסל'ה, עשיר אך קמצן, הוא סירב בתוקף לתמוך בעניים ובמטרות הקהילה.
למרות בקשות חוזרות ונשנות מהרב כי יואיל לתרום לכל הפחות כאחד מכולם הוא סירב.
הוא זכה לקיתונות של בוז מהקהילה בימי חייו וכינו אותו "יוסל'ה קמצן".
כשהזדקן ועמד על ערש דווי, הודיעה לו החברה קדישא כי אם ברצונו להיקבר עליו לשלם סכום גבוה, אך הוא סירב גם לזה.
לאחר מותו קברו אותו במקום מבוזה מחוץ לגדר.
הרב נרעש והיצר על מקום קבורתו ובזיונו של יוסל'ה, והורה שיכתבו על מצבתו "פ"נ יוסל'ה קמצן קדוש" וביקש כי לאחר מותו יקברו אותו בסמוך לקברו של יוסל'ה.
הסופר מרדכי בן יחזקאל הביא בספר המעשיות שלו את הסיפור בשינויים שונים כשהוא מסתמך בעיקר על פנקס הקהילה של קראקא שצוטט בספר "פאר וכבוד", מונקאטש תרע"א, וכשגיבור האגדה נקרא "ישראל גוי קדוש".
בספר אחר הרב המוזכר הוא הרבי מבעלז ולא התוספות יום טוב.
בגרסתו של ר' שלמה קרליבך לרב קראקא קוראים רבי קלמן.
אכן ככל הידוע לא קבור ליד התוספות יום טוב בבית החיים היהודי בקראקא אף אחד בשם יוסל'ה קמצן קדוש.
החוקר הרב יהושע מונדשיין כתב כי ייתכן בהחלט והסיפור לא באמת התרחש.
הסיפור זכה לעיבודים רבים, והומחז והוסרט בגרסאות שונות.
ישראל גוי קדוש, הוצאת צעירי אגודת חב"ד בישראל, ל"ג בעומר ה'תשנ"ה
הרב קרליבך מספר: יוסל'ה קמצן קדוש, עיבוד: בן של אבא, איורים: דניאל בנגאיב, ספריית נשמה, קריית גת: דני ספרים, 2012
תיאטרון משמחי לב העלה את ההצגה "יוסל'ה קמצן קדוש" בתיאטרון משמחי לב.
בהצגה שיחקו עופר הלוי, שמעון סיאני, שי זביב, אביתר לזר (הרב) ועמי ויינברג (יוסל'ה).
ב-2008 הפרק הראשון בעונה החמישית של הסדרה אסי טוביה וחברים הוקדש לסיפור.
את יוסל'ה גילם אושרי מימון.
ב-2015, הפיקה איילת ריפס מחזמר על בסיס הסיפור.
את המחזה כתב שי להב וביים אורי אומנותי, ומשחקים בו יעקב כהן/מאיר סויסה (יוסל'ה), עודד מנשה, אסי צובל, אבישי שטרית ומתן צור.
בינואר 2021 הודיע הבמאי יהודה גרובייס כי הוא מתכנן חזרה לעולם הקולנוע (לאחר שפרש בשנת 2011) עם סרט על יוסל'ה קמצן קדוש.
ב-2024 הפרק הראשון של הסדרה "שומר הסיפורים" בערוץ מאיר לילדים נקרא "קמצן קדוש" והוא מעובד ומבוסס על הסיפור.
את הסדרה כתבו אלון רותם ושני האריס וביים אופיר דרעי.
בספטמבר 2025 הוציא הזמר שלום למר את הסינגל "יוסל'ה" (מילים ולחן: אודי דמארי).
בוידאו קליפ שיחקו איז'ו ליבוביץ' (יוסל'ה) ודניאל זרסקי.
יוסיף קאופמן (ברומנית: Iosif Kaufmann, 21 בדצמבר 1921 – 2016) היה מתמטיקאי יהודי רומני, יליד טרנסילבניה, שפעל ברומניה, אחר כך בגרמניה.
יחד עם בן דודו, ויליאם לוונפלד, בנה בשנת 1961 במכון הפוליטכני בטימישוארה את המחשב הרומני הראשון שנבנה ויוצר במוסד אקדמי ברומניה - MECIPT 1. מחשב נוסף נבנה קודם לכן במכון לפיזיקה גרעינית של רומניה על ידי ויקטור תומה וארמנד סגל.
יוסיף קאופמן בשנת 1921 נולד בעיר ארד, ברומניה, בדרום-מערב טרנסילבניה, במשפחה יהודית.
בשנת 1940 סיים לימודי תיכון בבית הספר התיכון היהודי בטימישוארה (Liceul israelit).
בימי מלחמת העולם השנייה נשלח על ידי שלטון הרודן יון אנטונסקו למחנה עבודות כפייה שנועד ליהודים.
עם זאת התושבים היהודים בעירו שרדו את השואה מפני שרומניה לא מיהרה למסור אותם לגרמנים ולשלוח אותם למחנות ההשמדה בפולין.
אחרי נפילת משטר אנטונסקו למד קאופמן באוניברסיטת קלוז', בה סיים בשנת 1946 תואר ראשון, וב-1948 דוקטורט.
בשנים 1946–1954 עבד כמורה בבית ספר תיכון בקלוז', אחר כך היה מדריך ומרצה באוניברסיטה בעיר.
בשנים 1954–1956 עבד כמרצה במכון הפוליטכני בטימישוארה.
בשנת 1956, אחרי בקשתו לעלות לישראל, פוטר מתפקידיו האקדמיים במכון הפוליטכני ואולץ לעבוד במקום כמכונאי פשוט.
בשנת 1964 הוחזר לתפקיד אקדמי במכון כמרצה ואחר כך כמרצה בכיר ולימד שם שפות תכנות.
בשנת 1983 עלה קאופמן לישראל ומשם היגר לגרמניה, בה קיבל משרת הוראה באוניברסיטת מינסטר.
הוא פרש לגמלאות בשנת 1987, אך המשיך לתקופה ארוכה להיות פעיל כחוקר ומורה במסגרת האוניברסיטה.
החל משנת 1955 התחילו יוסיף קאופמן וויליאם לוונפלד את ההכנות לבניית מחשב במכון הפוליטכני בטימישוארה, ובשנת 1956 התחילו את תכנון המחשב.
קאופמן היה המתכנן הראשי ורוב השנים עבד בפרויקט בזמן שהועסק כפועל פשוט כעונש על בקשתו לעלות לישראל.
הפרויקט בוצע בבניין התיכון הפיאריסטי לשעבר ששימש אז כמושב הפקולטה להנדסת חשמל.
הפרויקט נעזר במקורות תיעוד מברית המועצות ובשיתוף פעולה עם החוקר ההונגרי גייזה קובאץ'.
המחשב התחיל לפעול בשנת 1961. אז הוקם במסגרת המכון מרכז למחשוב, בעל מעמד של "מרכז מחקר", בניהולו של הפרורקטור גאורגה סילש.
לצוות המרכז הצטרפו בשנת 1961 וסילה בלטק, שהיה סטודנט מחונן בשנה ד (לימים פרופסור באוניברסיטה הפוליטכנית בבוקרשט) ובשנת 1962 המתמטיקאי דן פרקש.
בשנת 1962 ביצע המחשב תרגום ראשון באמצעות מחשב מאנגלית לרומנית (אריקה דומוקוש).
בעזרת המחשב MECIPT-1 תוכנן בשנת 1965 הסכר וידרארו על נהר ארג'ש, רשת צנרת מים חדשה בעיר ארד, הונהגה אוטומציה במבשלת הבירה ותוכננו בניינים רבים.
המחשב מוצג בימינו במוזיאון באנאט (Muzeul Banatului) בטימישוארה.
בהמשך קאופמן, לוונפלד ובלטק בנו מחשב מן הדור השני- MECIPT-2 שהיה מוכן בסוף שנת 1965 ונכנס לשימוש בשנת 1966. הפרויקט שנתמך על ידי המנהלה לתכנון, אדריכלות ובנייה באזור באנאט.
2003 - העיטור הלאומי כוכב רומניה בדרגת אביר
יוסיפ שימוניץ' (בקרואטית: Josip Šimunić, נולד ב-18 בפברואר 1978 בקנברה שבאוסטרליה) הוא כדורגלן עבר קרואטי-אוסטרלי ששיחק בעמדת הבלם במספר מועדונים באוסטרליה, קרואטיה וגרמניה, ומזוהה בעיקר עם הרטה ברלין, במדיה שיחק תשע עונות רצופות.
לשימוניץ' 105 הופעות במדי נבחרת קרואטיה, אותה ייצג בשני מונדיאלים ושלושה טורנירי יורו, והוא מדורג במקום השלישי בטבלת שיאני ההופעות של קרואטיה בכל הזמנים, לאחר דאריו סרנה וסטיפה פלטיקוסה.
שימוניץ' נולד באוסטרליה למהגרים בוסנים-קרואטים, ובילדותו התאמן במכון האוסטרלי לספורט.
בשנת 1995, כאשר היה בן 17, החל לשחק במלבורן נייטס, והשתלב בהגנת הקבוצה.
כבר בעונה הראשונה שלו בקבוצה זכה באליפות, ובתואר השחקן הצעיר של השנה באוסטרליה.
בשנת 1997 חתם בהמבורג מהבונדסליגה, אך לא הצליח לבוא לידי ביטוי בקבוצה, ובשתי עונות מיעט לשחק, והופיע מספר פעמים בקבוצת המילואים.
בשנת 2000 חתם שימוניץ' בהרטה ברלין, שם החל קריירה מפוארת שנמשכה תשע עונות, בהן צבר 222 הופעות ליגה, והוא מדורג שמיני בטבלת שיאני ההופעות של הרטה ברלין בכל הזמנים בבונדסליגה.
בעונת 2003/04 שימוניץ' והרטה כמעט נשרו אל הבונדסליגה השנייה אך הצליחו להינצל.
בעונת 2005/06 הקבוצה סיימה רביעית בבונדסליגה, אך איבדה את המקום בליגת האלופות במחזור האחרון, והסתפקה בגביע אופ"א.
שימוניץ' נחשב הן לבלם מחונן והן לעושה משחק, ונבחר על ידי מגזין הקיקר כשחקן ה-50/50 הטוב ביותר בבונדסליגה לעונת 2008/09. את עונה זו, הרטה ברלין סיימה במקום הרביעי, לאחר שבמרבית העונות של שימוניץ' בקבוצה, הרטה סיימה במרכז הטבלה.
בתום עונה זו עזב שימוניץ' את הרטה ברלין, ולא נשאר לקמפיין של הקבוצה בליגת האלופות, וחתם בשורות הופנהיים על חוזה לשנתיים.
בעונתו הראשונה בהופנהיים סיימה הקבוצה במקום ה-11, וכך גם בעונה השנייה, בה מיעט שימוניץ' לשחק.
בקיץ 2011 חתם שימוניץ' בדינמו זאגרב במטרה לחזק את הקבוצה שהעפילה לליגת האלופות, ולראשונה בחייו, בגיל 33, שיחק בליגת העל הקרואטית.
בעונת 2011/12 ערך שימוניץ' את הופעת הבכורה שלו בקריירה בליגת האלופות, בהפסד של דינמו זאגרב 2-0 לאולימפיק ליון.
דינמו זאגרב סיימה את שלב הבתים עם שישה הפסדים ואפס נקודות, כאשר במחזור הסיום הובסה הקבוצה 7-1 על ידי אולימפיק ליון, תבוסה לה שימוניץ' לא היה שותף.
באותה עונה זכה שימוניץ' עם דינמו זאגרב בדאבל מקומי, והעפילה שוב לליגת האלופות.
הקמפיין של עונת 2012/13 לא היה מוצלח בהרבה מהקמפיין של דינמו זאגרב בליגת האלופות בעונה הקודמת, והקבוצה סיימה את שלב הבתים במקום האחרון עם נקודה אחת.
שימוניץ' שיחק את מלוא הדקות בששת המשחקים של הקבוצה.
בתום עונת 2012/13 זכתה דינמו זאגרב באליפות נוספת, אך כשלה מול אוסטריה וינה בשלב הפלייאוף של ליגת האלופות לעונת 2013/14, ונשרה אל הליגה האירופית, שם סיימה את שלב הבתים עם נקודה בודדת.
שימוניץ' הוסיף למאזנו באותה עונה זכייה נוספת באליפות, ופרש ממשחק פעיל בדצמבר 2014.
שימוניץ' היה יכול לבחור אם לשחק בנבחרת אוסטרליה, שכן הוא נולד באוסטרליה, בנבחרת בוסניה או נבחרת קרואטיה, על סמך מוצאם של הוריו.
שימוניץ' בחר לייצג את קרואטיה.
שימוניץ' ערך את הופעת הבכורה בנבחרת קרואטיה בנובמבר 2001 במשחק ידידות מול נבחרת קוריאה הדרומית.
שימוניץ' לא שיחק ולו במשחק אחד במוקדמות מונדיאל 2002, אך זומן למונדיאל 2002 עצמו ברגע האחרון, לאחר פציעתו של איגור טודור.
במונדיאל עצמו שימוניץ' שיחק את מלוא הדקות בשלב הבתים, שבסיומו הודחה קרואטיה.
שימוניץ' שיחק את מלוא הדקות גם ביורו 2004, וכמעט שגם במונדיאל 2006, אז הורחק בדקה ה-93 במחזור האחרון של שלב הבתים בתיקו 2-2 מול נבחרת אוסטרליה.
משחק זה זכור בכך ששימוניץ' לא הורחק לאחר שקיבל צהוב שני מהשופט גרהאם פול, ששגה כאשר לא רשם את אחד הכרטיסים הצהובים.
בפועל, שימוניץ' הורחק לאחר הכרטיס הצהוב השלישי.
השופט פול פרש מקריירת השיפוט לאחר המונדיאל, וטען שתקרית זו הייתה הסיבה העיקרית לכך.
הן ביורו 2004 והן במונדיאל 2006 הודחו קרואטיה ושימוניץ' בשלב הבתים.
ביורו 2008 שימוניץ' וקרואטיה השיגו מאזן מושלם בשלב הבתים, והודחו ברבע הגמר לאחר דרמה מול נבחרת טורקיה, במשחק שהסתיים בתוצאה 1-1 בתום 120 דקות והוכרע לטובת טורקיה בפנדלים.
למונדיאל 2010 כשלו שימוניץ' וקרואטיה להעפיל.
שימוניץ' נכלל גם בסגל הקרואטי ליורו 2012, אך לא שיחק דקה בטורניר זה, שבסיומו הודחה קרואטיה בשלב הבתים.
שימוניץ' טען להגנתו שאיננו אנטישמי, וכל מה שרצה הוא להראות את אהבתו לאומה הקרואטית.
ההתאחדות הקרואטית ומאמן הנבחרת ניקו קובאץ' הגישו ערעור על חומרת העונש, והערעור נדחה.
בדיעבד, המשחק נגד איסלנד היה המשחק ה-105 והאחרון של שימוניץ' במדים הלאומיים, והוא מדורג במקום השלישי בטבלת שיאני ההופעות של נבחרת קרואטיה.
בספטמבר 2015 מונה שימוניץ' כעוזר מאמן נבחרת קרואטיה.
אליפות ליגת העל האוסטרלית: 1995/96
יוסף אברמוביץ' רפופורט היה גנטיקאי סובייטי ממוצא יהודי שגילה מוטגנסיס כימי.
חבר בהתכתבות של אקדמיה למדעים של ברית המועצות החל משנת 1979.
נולד במשפחת רופא פנימי בעיר צ'רניגוב.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר התקבל לאוניברסיטת לנינגרד בה גם כתב עבודת המאסטר שלו בתחום גנטיקה.
לאחר מכן המשיך את לימודיו במכון לביולוגיה ניסיונית בהנחיית ניקולאי קולצוב.
סיים את התזה שלו במכון לגנטיקה.
עם פלישת גרמניה הנאצית לתוך ברית המועצות התנדב לחזית.
התקדם בפיקוד ממפקד מחלקה עד למפקד מטה של רגימנט מס' 184 בגדס"ר מס' 62, נפצע פעמיים, איבד את עינו השמאלית.
במהלך שיקום מאחד הפצעים הסמיך הדוקטורט שלו ב-5 במאי 1943. הדוקטורט עצמו נכתב עוד טרם המלחמה והיה צריך להיות מוסמך כבר ב-1941 ונדחה עקב הגיוס.
על פעילותו היעילה בשדות הקרב כמו עצירת טנקים גרמניים בעזרת פאוסטפטרונים (מטולי רימונים) שנתפסו מגרמנים עצמם בדרגת קפטן קיבל עיטורי הדגל האדום (אחד מהם על צליחת דנייפר).
על הפעולה המשותפת עם הכוחות האמריקאיים ליד אמשטטן בהיותו בדרגת רב-סרן קיבל עיטורי המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה ולגיון הצטיינות.
לאחר המלחמה המשיך במחקרו של מוטגנים ומוטגני-על בעזרת זבובי דרוזופילה.
כשהתנגד לתורתו של טרופים ליסנקו הוצא בשנת 1949 מן המפלגה הקומוניסטית אליה הצטרף במהלך שירותו הצבאי ב-1943 ומן המחקר הגנטי.
עד לשנת 1957 עסק בפלאונטולוגיה וסטרטיגרפיה.
בעקבות הוקעת פשעי שלטונו של סטלין בברית המועצות אחרי שנת 1956, התאפשר לו לחזור לעסוק בגנטיקה.
בשנת 1962 בעקבות העמדתו יחד עם שרלוט אאורבך כמועמד לקבלת פרס נובל הוצע לו לחזור לשורות המפלגה.
הוא סירב להצעה שלא כללה התחשבות בחברותו בעבר.
תוצאות מחקריו הוכנסו לפעילות בגידולים החקלאיים ומיקרוביולוגיה תעשייתית.
ב-25 בדצמבר נפגע ממשאית בתאונה, ונפטר מפצעיו ב-31 בדצמבר.
יוסיפ איבנצ'יץ' (בקרואטית: Josip Ivančić; נולד ב-29 במרץ 1991) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בזרינסקי מוסטר ליגת העל הבוסנית בעמדת החלוץ.
איבנצ'יץ' התחיל את הקריירה שלו בקרואטיה סאסווטה מהליגה הקרואטית השנייה.
בקיץ הצטרף לזאדאר מליגת העל הקרואטית.
ב-31 ביולי 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בניצחון 0-1 נגד היידוק ספליט.
ב-18 באוגוסט 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בהפסד 3-1 נגד דינמו זאגרב.
את עונת התחיל עם 3 שערים כבר בששת המחזורים הראשונים של העונה, אך לקראת סיום מועד חלון העברות של קיץ חתם ברייקה.
ברייקה התקשה לשחזר את היכולת שלו מתקופתו בזאדאר והבקיע רק שער אחד ב-12 משחקי ליגה.
בקיץ הושאל לקופר מליגת העל הסלובנית בה שיחק עד ינואר בו חתם בשריף טירספול מליגת העל המולדובית עמה זכה באליפות בסיום העונה שהיא גם התואר הראשון של איבנצ'יץ' בקריירה.
ב-12 ביולי 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו במסגרת אירופית בהפסד 3-2 להפועל באר שבע במסגרת מוקדמות ליגת האלופות.
ב-31 בינואר 2017 חתם בהפועל אשקלון עד לסיום העונה.
ב-13 בינואר 2018 חתם בהפועל חיפה.
ב-16 בינואר 2019 איבנצ'יץ' חתם באטיראו מליגת העל הקזחית.
ב-23 בספטמבר 2019 איבנצ'יץ' חתם בצ'ינדיה טרגובישטה מליגת העל הרומנית.
ב-24 באוגוסט 2020 חתם איבנצ'יץ' בזרינסקי מוסטר הבוסנית.
יוסיפ פרנק (בקרואטית: Josip Frank; 16 באפריל 1844, אוסייק, האימפריה האוסטרית – 17 בדצמבר 1911, זאגרב, האימפריה האוסטרו-הונגרית) היה פוליטיקאי, משפטן ולאומן קרואטי.
נמנה עם ראשי מפלגת הזכויות הקרואטית הלאומנית.
נכדו היה אאוגן קווטרניק, ראש שירותי הביטחון של משטר האוסטאשה במדינת קרואטיה העצמאית.
יוסיפ פרנק נולד באוסייק במשפחה יהודית, בן לעמנואל והלנה ואח ליעקב.
ב-1862 סיים בית ספר תיכון בעיר הולדתו.
לאחר סיום התיכון התנצר ואימץ את הנצרות הקתולית.
בהמשך, ב-1868 רכש תואר במשפטים באוניברסיטת וינה.
ב-1872 עבר לזאגרב ובה פתח משרד לעריכת דין וב-1873 נישא לאולגה לבית רוֹיְצֶ'בִיץ' בת למשפחה אמידה מבלה צרקווה ולזוג נולדו 5 ילדים.
הוא השתלב בחיים הפוליטיים ומתח ביקורת על ההנהגה הקרואטית בשל רצונה בהשתלבות באימפריה האוסטרו-הונגרית, ויצירת ישות הכלאיים ממלכת קרואטיה-סלאבוניה תוך ויתור על שאיפותיהם הלאומיות של הקרואטים.
ב-1880 נבחר למועצת העיר זאגרב.
ב-1890 הצטרף "למפלגת הזכויות הקרואטית" ועד מהרה השתלב בהנהגתה והיה לאידאולוג הראשי שלה.
ב-1897 התמנה ליושב ראש המפלגה.
הוא נבחר לפרלמנט (הסאבור) הקרואטי והיה חבר בוועדות הכספים והתקציבים שלו.
פרנק נקט במדיניות אנטי סרבית מובהקת והתנגד לרקימת קשרים קרובים עם ממלכת סרביה.
במקביל עמדותיו הלאומניות-קיצוניות הובילו לעימותים בתוך מחנה הימין הלאומני הקרואטי, ולהחלשת כוחו.
ב-1908 חל פילוג במפלגת הזכויות הקרואטית.
ב-1909 חלה יוסיפ פרנק ונאלץ לפרוש מפעילות פוליטית.
מפלגתו מיתנה את עמדותיה, והתאחדה מחדש בשם "מפלגת הזכויות הנוצרית-סוציאלית".
יוסיפ פרנק נפטר ב-1911 ונקבר בבית הקברות מירוגוי.
מפלגתו הייתה הכר האידאולוגי לצמיחת תנועת האוסטאשה ואנשי התנועות הבדלניות כונו "פרנקיסטים" על שמו.
שני בניו של יוסיפ פרנק, ולדימיר ואיבו, המשיכו את דרכו הפוליטית.
בתו אולגה נישאה לסלאבקו קווטרניק, מראשי תנועת האוסטאשה, ובנם אאוגן היה ראש שירותי הביטחון של הארגון.
יוסיפ פיבאריץ' (בקרואטית: Josip Pivarić; נולד ב-30 בינואר 1989) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדת מגן שמאלי.
פיבאריץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דינמו זאגרב.
בקיץ הושאל ללוקומוטיבה זאגרב, בה שיחק ארבע עונות כשחקן מושאל.
בינואר חתם לשבע עונות וחצי בדינמו זאגרב.
בינואר פיבאריץ' חזר לדינמו זאגרב.
ב-25 בפברואר 2012 פיבאריץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד קראלווץ.
ב-21 באפריל 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד רייקה.
בספטמבר הבקיע בניצחון 1–2 נגד ארסנל במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
בינואר נפצע ברצועת הברך במהלך משחק ידידות נגד סטרומסגודסט וגמר את העונה והחמיץ בנוסף את יורו 2016. ב-6 ביולי 2016 חזר לשחק כדורגל במשחק הידידות נגד פ.צ.
ב-8 באוגוסט 2017 חתם לשלוש עונות בדינמו קייב מליגת העל האוקראינית.
ב-1 באוקטובר 2020, פיבאריץ' חזר ללוקומוטיבה זאגרב.
ב-14 באוגוסט 2013 פיבאריץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קרואטיה בניצחון 2–3 נגד .
פיבאריץ' השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2018, בו הגיע עד לגמר בו הפסידה ל.
יוסיפ ברקאלו (בקרואטית: Josip Brekalo; נהגה: [jǒsip brěːkalo]; נולד ב-23 ביוני 1998) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת החלוץ בריאל אוביידו ובנבחרת קרואטיה.
ברקאלו התאמן לאורך עשור במחלקת הנוער של דינמו זאגרב, כשאת הופעת הבכורה שלו בליגה הקרואטית ערך ב-19 בדצמבר 2015 נגד אינטר זפרשיץ'.
ב-15 במאי 2016, נרכש על ידי וולפסבורג מהבונדסליגה בסכום של 10 מיליון אירו.
ב-31 בינואר 2017, הוא הושאל לשטוטגרט עד לתום העונה, עם אופציית השאלה לעונה נוספת.
ברקאלו כבש את שערו הראשון בקריירה הבוגרת שלו ב-17 בפברואר 2017, כשנכנס כמחליף בניצחון החוץ 1–2 על פ.צ היידנהיים.
ב-1 בינואר 2018, הוא שב בחזרה לשורותיה של וולפסבורג.
ב-31 באוגוסט 2021 הושאל לטורינו לעונה אחת.
ב-28 בינואר 2023 חתם בפיורנטינה.
ב-29 בינואר 2024 הושאל להיידוק ספליט.
ב-7 בספטמבר 2024 חתם בקסימפאשה הטורקית.
ב-15 בנובמבר 2018 ערך ברקאלו את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים במשחק נגד ספרד במסגרת ליגת האומות.
ב-8 בספטמבר 2020 כבש את שערו הראשון עבור קרואטיה בהפסד 2–4 לצרפת.
במאי 2021 זומן לסגל הנבחרת לקראת משחקיה ביורו 2020.
אביו של ברקאלו, אנטה, הוא כדורגלן עבר, שייצג את בוסניה והרצגובינה בקבוצות נוער שונות, מכיוון שהוא מגיע מאזור פוסאבינה שבבוסניה, הקריירה שלו נעצרה בגיל 21, אז פרצו מלחמות יוגוסלביה והוא נפצע בשדה הקרב.
אני בסדר עם אנשים שחיים באורח חיים אחר, כי זה עניינם.
אבל אני לא רוצה ולא צריך לשאת סמל המייצג אותם".
הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1989, בבימויו של טל רון לפי תסריט שכתבו נפתלי אלטר וישראל ויסלר (פּוּצ'וּ), על פי ספר בשם זה מאת ישראל ויסלר, עם דב נבון, יהונדב פרלמן ואביגיל אריאלי בתפקידים הראשיים.
העלילה מתרחשת בשנת 1949, צעירים שהשתחררו מהמלחמה, מקימים קיבוץ משלט ליד ים המלח.
אהבות ומריבות גדושות בהורמונים מתרחשות ביניהם עד לסוף הטוב של שלוש חתונות.
פסקול המוזיקה הוא של להקת הנח"ל, רן ונמה ושלישיית אדלר.
שיר הנושא "נעמה" מושר בפי גרי אקשטיין למילותיו של ישראל ויסלר וללחנו של נפתלי אלטר.
הסרט צולם בקיבוץ מצפה שלם ומצוקי דרגות וכן בנתיב הל"ה, שם היה ויסלר בין מקימי הקיבוץ.
הספר והסרט מבוססים על חוויותיו בתקופה ההיא.
הסרט הוא למעשה המשך לסרט "חבורה שכזאת" משנת 1962.
יוסק'ה (יהונדב פרלמן) הנהג של הקיבוץ, מעלה בדרך טרמפיסטית בשם תמי (אביגיל אריאלי).
היא מכירה את יוסק'ה מההכשרה בנען וכעת רוצה להצטרף לקיבוץ הצעיר ולגור בחדרו.
ליוסק'ה יש כבר חברה בשם שולה (שירי חבקין) והוא מתלבט בין השתיים שמעונינות בו, לאחר שתמי מציעה לו להתחתן איתה הוא נענה בחיוב, אך לבסוף הוא מחליט לא לוותר על חברתו שולה ונישא לה.
מזכיר הקיבוץ הוא יורם (דב נבון) ועליו לפתור את כל הבעיות בין החברים.
זיוה (אסנת עופר) אינה רוצה לשמור עם יוסי (צבי קורמן) כי אינו מתייחס אליה, אך יורם אומר לה שיוסי אמר לו שהוא אוהב אותה וכך מתחיל "רומן" בין זיוה ליוסי כשזיוה היא הפעילה בו.
יוסל'ה (איל נחמיאס) מאוהב בנעמה (עליזה אברג'יל) אך היא לא נענית לו.
יורם מנצל את ההזדמנות ומנהל איתה מערכת יחסים.
יוסל'ה הנפגע עוזב את הקיבוץ.
לייזר (ניר רון) מאוהב באורק'ה (נוגה פז).
לקיבוץ מגיעה חוה (זוהר זמיר) שעזבה את משפחתה, והייתה בדרכה לירושלים.
נהג שלקח אותה טרמפ זורק אותה בתחנת האוטובוס מול הקיבוץ והיא פוגשת את יורם מזכיר הקיבוץ שעבר במקום, לאחר שאמרה לו שהיא מעוניינת להגיע לקיבוץ, הוא מציע לה לעבוד במטבח בשל מחסור בעובדות.
עד מהרה מתברר שהיא "המזרן של גברי הקיבוץ", כאשר היא שוכבת עם כולם.