tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אליהו (אלי) רדיע (נולד בדצמבר 1952) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן בין השנים 1993-2003 כראש מועצת גדרה ה-6.
אלי רדיע נולד בכפר אוריאל שבגדרה, למד בסמינר למורים וניהל חטיבה עמלנית בקריית גת.
ב-1982 נבחר מטעם תנועת חי, שנתמכה על ידי תנועת החירות לחבר מועצה בגדרה.
ב-1993 התמודד בפעם הראשונה לרשות מועצת גדרה מטעם הליכוד, לאחר שלא הייתה הכרעה בסיבוב הראשון רדיע זכה בסיבוב השני עם 70% מקולות הבוחרים וסיעתו זכתה ב-4 מנדטים מתוך 11 המושבים.
ב-1998 התמודד רדיע לתקופת כהונה שנייה, בסיבוב השני זכה בבחירות בהפרש של כ-200 קולות מיריבו חובב גמליאל.
בבחירות אלו נבחרו 5 סיעות יחיד ושלוש סיעות של 2 מנדטים, לאחר הבחירות התברר כי 70% ממצביע הליכוד בגדרה לא הצביעו לרדיע מה שגרם לכך שקיבל רק מנדט אחד.
בשל הפיצול הגדול של המועצה רדיע לא הצליח להקים קואליציה מסודרת וגובשה "קואליציה לעומתית", מצב זה גרם לכך שתקציבים לא אושרו ונוצר גירעון גדול, היה שיתוף חלקי ביותר בין חברי המועצה ואף למינויו של חשב מלווה ממשרד הפנים.
למרות הקשיים רדיע סיים את הקדנציה השנייה שלו ב-2003, בבחירות לרשויות המקומיות 2003 הפסיד למועמד ירון יצחק בן-נון וסיעתו "תנופה" זכתה בפעם השנייה במנדט אחד.
אלי קריסטין (נולדה ב-1973) היא זמרת סופרן נורווגית.
החל משנת 2007 החלה לעבוד כסולנית קבועה במקהלת האופרה הלאומית.
בסתיו 2013 דורגה במקום הרביעי בתחרות "סטיירנקאמפ", ששודרה בערוץ NRK.
קריסטין נולדה בעיר יוביק, וכבר כילדה החלה להתעניין בתחום המוזיקה והשירה.
תחילה החלה ללמוד את ז'אנר הפופ, ורק בתקופת התיכון גילתה את חיבתה למוזיקה קלאסית.
בשנת 1993 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Som en bekk becomes til en elv, ושנתיים אחר-כך את אלבום ההמשך שלו, Slik som du.
ב-5 בינואר 2024 נחשף על ידי NRK כי קריסטין עתידה להשתתף במלודי גרנד פרי השנתי, תחרות הקדם לאירוויזיון 2024. שירה לתחרות היה "Touch of Venus", שכתבה עם רוני גרף ינסן.
היא התחרתה במקצה השני של התחרות, שנערך ב-20 בינואר, וכשלה בניסיון להעפיל לגמר.
אֱלִיאָב (נקרא בעבר "חָרוּב" וגם "כֶּרֶם עַמִּי") הוא יישוב קהילתי מעורב דתי-חילוני המצוי במזרח חבל לכיש ושייך למועצה אזורית לכיש.
הגרעין המייסד של היישוב, כ-13 משפחות, הוקם בשנת 2003 על ידי תנועת אור בשם "גרעין חרוב", ובשנת 2004 עלה הגרעין לקרקע באתר קרוואנים זמני בתוך שטחו של המושב שקף.
שמו הראשון של היישוב, "חרוב", ניתן לו בגלל עצי החרוב הגדלים באזור.
כעבור מספר שנים, עקב הדמיון לשמו של היישוב כפר חרוב, בדרומה של רמת הגולן, החליטה ועדת השמות הממשלתית לשנות את שמו ל"כֶּרֶם עַמִּי".
ב-22 ביוני 2011 נעתרה ועדת השמות הממשלתית לבקשתם של תושבי המקום, ושמו של היישוב הוסב לשם "אליאב", לזכרו של לובה אליאב, אשר עסק רבות בפיתוח ההתיישבות בחבל לכיש.
אליאב הלך לעולמו ביום בו הונחה אבן הפינה ליישוב.
לאחר תקופה בת כ-9 שנים במהלכן התגוררו בני הגרעין המייסד באתר זמני, החלה במרץ 2013 העלייה לקרקע ליישוב הקבע על גבעת "אליאב", הממוקמת בסמיכות למושבים אמציה ושקף וליישובים כרמי קטיף ובני דקלים.
ביישוב מתגוררות משפחות חילוניות, מסורתיות ודתיות המנהלות חיים קהילתיים משותפים בתחומי החינוך, היהדות והתרבות.
כחלק מהיותו יישוב מעורב, הוא חבר במיזם מרק"ם המאגד יחדיו את כלל הקהילות המעורבות בישראל.
היישוב מנוהל כאגודה שיתופית ומוגדר כיישוב תומך סביבה והוא חלק מהמרחב הביוספרי בשפלת יהודה.
התכנון והבניה ביישוב מבוססים על עקרונות שימור הסביבה.
נכון למאי 2016 חברות באגודה השיתופית אליאב כ-120 משפחות, מתוכן כ-70 כבר מתגוררות ביישוב הקבע ועוד כ-10 בתים נמצאים בתהליך בנייה.
במהלך שנת 2016 שווקו כ-90 מגרשים נוספים במסגרת שלב ב' של פיתוח היישוב.
ארגון הנוער צמרת פעל ביישוב עד לשנת 2019 וקיים פעילויות משותפות לילדי היישוב - דתיים וחילונים.
החל משנת 2020 פועל ביישוב שבט "חרוב" של הצופים, במתכונת פעולות לאוכלוסייה משולבת לדתיים וחילונים (תחת "עדת הצופים").
השבט באליאב שייך להנהגת יהודה (ולא להנהגת דרום) נוכח קיומם של שבטים משלבי דתיים-חילונים נוספים בהנהגה זו (בנס-הרים ובכפר-אדומים).
בשטח אשר שימש את גרעין היישוב במושב שקף פעלה בעבר שלוחת אליאב של המכינה קדם-צבאית מיתרים לכיש.
אלי תבור (נולד ב-18 ביולי 1934) הוא עיתונאי, עורך ותסריטאי ישראלי.
אלי תבור נולד בתל אביב.
הוא בוגר גימנסיה הרצליה, ולאחר מכן שירת בצה"ל בבית הספר למ"כים של חטיבת גבעתי (תש"ח).
למד שנה אחת משפטים ולאחר מכן פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
משנת 1955 עד סוף שנת 1979 שימש כעיתונאי ב"העולם הזה", ככתבו הראשי ולאחר מכן כראש מערכת השבועון וכן ככתבו הצבאי.
משנת 1976 עד שנת 1979 היה עורכו בתואר ובפועל של "העולם הזה", כשאורי אבנרי, שנבחר לכנסת, נשא בתואר "העורך הראשי".
משנת 1980 עד שנת 1999 שימש ככתב בכיר וכעורך חדשות ב"ידיעות אחרונות".
בשנים 1985–1987 היה כתב "ידיעות אחרונות" בניו-יורק ובנוסף לכך ערך שם שבועון בשפה העברית בשם "ישראל שלנו".
אלי תבור התפרסם ונודע בציבור בעיקר בזכות הופעתו בצוות המפענחים של שעשועון הטלוויזיה הפופולרי "זה הסוד שלי" שהוקרן בערוץ הטלוויזיה הממלכתית בשנות ה-70' בהנחייתם של אורי זוהר ולאחר מכן טוביה צפיר.
בשנות ה-80' הגיש גם תוכנית רדיו פופולרית בגלי צה"ל בשם "שלוש ארבע לעבודה!".
במוצאי שבת, 30 בנובמבר 1957, אבדו עקבותיו של תבור בתל אביב.
הוא הופיע שוב כעבור 27 שעות וטען שנחטף על ידי אלמונים שחקרו אותו ואיימו עליו.
"העולם הזה" האשים את השב"כ אשר הכחיש כל קשר לאירוע.
בעדותו של תבור במשטרה נתגלו סתירות.
בעיתון "דבר השבוע" נרמז כי החטיפה הייתה מבוימת.
בתגובה הגיש "העולם הזה" קובלנה פלילית על הוצאת דיבה נגד "דבר השבוע".
ביום הכיפורים תשל"ד, 6 באוקטובר 1973, בשעה 14:00 בצהריים נכח אלי תבור בפגישת הכתבים הצבאיים עם ראש אמ"ן האלוף אלי זעירא שבמהלכה הגיעה הידיעה כי פרצה מלחמת יום הכיפורים.
בין הסקופים הגדולים שנזקפים לזכותו של אלי תבור היו חשיפת זהותו של ראש שירות האינפורמציה של מס ההכנסה; ניפוץ הכרזתו של השר יעקב מרידור על "המנורה שתאיר את כל רמת-גן" והטענות על מעשי השחיתות לכאורה של אהוד אולמרט כבר בסוף שנות ה-70' של המאה ה-20.
בשנות ה-90' היה אלי תבור גם עורכם של מגזין התיירות "רואים עולם" ומגזין שיפוץ הדירות "בית לעניין".
משנת 1987 שימש אלי תבור גם כעורך כתבי העת של לשכת המהנדסים והאדריכלים בישראל.
בנוסף לעבודתו העיתונאית הפך אלי תבור לאחד התסריטאים הפוריים ביותר של הקולנוע הישראלי.
כמו כן כתב את התסריט לסרט גרמני בבימויו של יואל זילברג.
בשנת 1975 זכה בפרס מרגוט קלאוזנר על כתיבת התסריט לסרט "צ'רלי וחצי".
בשנת 1979 נבחר על ידי קוראי "ידיעות אחרונות" כ"תסריטאי השנה" בזכות התסריט שכתב לסרט "אסקימו לימון" וזכה על כך ב"פרס כינור דוד" של העיתון.
איגוד התסריטאים בישראל בחר בו כ"חבר כבוד" הראשון של האיגוד.
בשנת 2012 זכה בפרס אופיר על מפעל חיים של האקדמיה הישראלית לקולנוע על עבודתו רבת ההיקף כתסריטאי, שהביאה להפקת 23 סרטים על פי תסריטיו.
בשנת 2018 לקח חלק בכתיבת התסריט לסרטו של ימין מסיקה "פרשת אונקלוס".
אלי תבור הוא אב לארבעה ילדים, סב ל-11 נכדים וסבא רבא לשני נינים.
הוא היה נשוי לשולה תבור, שנודעה כ"רחל המרחלת", כתבת הרכילות של "העולם הזה".
אשתו היא ציפי תבור, דוגמנית לשעבר ומי שהייתה מנהלת הסחר של "כריסטיאן דיור קומסטיקה" בישראל.
אלי שרייבר (חתולי) (נולד ב-1942) הוא סופר, מתרגם וסאטיריקן ישראלי.
אלי שרייבר נולד בשנת 1942 בירושלים.
למד תיאטרון ופילוסופיה בתל אביב ולימודי תואר שני בניו יורק.
כתב לטלוויזיה הלימודית ואחר כך לתוכנית הטלוויזיה "ניקוי ראש" (בעונה הראשונה) ולמוסף הסאטירי "דבר אחר" של עיתון "דבר".
המחזות כשלו על הבמה ושרייבר לא שב עוד לכתיבה תיאטרונית.
שרייבר מרבה להשתמש בציניות ובהומור שחור; בספר "הס פן תעיר" מתוארת הקמה של מחנה השמדה משוחזר בישראל בתור אטרקציה תיירותית, וב"אשר סיפרתי לנכדותיי" מופיעים פיגועי טרור ברקע בתור שגרה.
לעיתים הוא כותב על תקופת התנ"ך: ב"השדה והמערה אשר בו" וכן ב"שיעור בתנ"ך" מתוארים האירועים שמאחורי סיפור רכישת מערת המכפלה וב"מטיאס" חלק מהעלילה הוא על שלמה המלך.
לעיתים קרובות ישנה עלילה מקבילה לסיפור המרכזי (כמו ב"יאוש מדעת" ו"השדה והמערה אשר בו").
בכמה מספריו הוא מתאר תוך כדי הסיפור את תהליך כתיבתו כביכול (כמו ב"שווייצריה", "מטיאס" ו"עורצח").
לעיתים מופיע אצלו ויכוח עצמי על צורת הכתיבה הנכונה תוך כדי מבט אירוני מאוד על הכתיבה ועל עצמו.
עוד מאפיין בכתיבתו היא שלעיתים המספר אינו יצור אנושי; ב"הס פן תעיר" חלק מהרומן מסופר על ידי ציפור וב"השדה והמערה אשר בו" חלק מסופר על ידי תאי סרטן שמתפשטים בגוף הגיבור.
בספריו יש מבט בקורתי מאוד על החברה הישראלית ובעיותיה, תוך שימוש בדמויות אנטי הירואיות ודיאלוגים עוקצניים.
מלבד ספרי הפרוזה שלו הוא כתב כמה ספרים הומוריסטים: "תוגת אמך" (שירים לא חינוכיים לילדים), "אבא אמא מותו כבר" (שירים וסיפורים עם אופי מקברי על יחסי הורים זקנים עם ילדיהם המבוגרים) ו"כל ילדי הגן" (מעין ספר ילדים).
תרגם מאנגלית את "הדורבן" של ג'וליאן בארנס, "כל היום חצות הליל" של חניף קוריישי, "נוכרי" של אדורם קלר, "כפר אשמדים" של אנתוני הורוביץ ו"רעידת זמן" של קורט וונגוט.
ב-1986 כתב את התסריט לסרט הקומדיה "סוף שבוע מטורף".
בקרוב בעל מום (הוצאת ביתן, 1974)
הכל שקרים (הוצאת פרוזה, 1980)
שווייצריה (הוצאת דליה פלד, 1982)
תוגת אמך; איורים: דני קרמן (הוצאת טימן, 1983)
יאוש מדעת (הוצאת זמורה ביתן, 1991)
אבא אמא מותו כבר; איורים: דני קרמן (הוצאת אלפא, 1992)
עורצח (הוצאת זמורה ביתן, 1994)
השדה והמערה אשר בו (הוצאת זמורה ביתן, 1998)
תייר בלגי (הוצאת זמורה ביתן, 1999)
איש בלי פיצה; איורים: אבנר כץ (הוצאת זמורה ביתן, 2001)
מותק (הוצאת ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2003)
אשר סיפרתי לנכדותיי (הוצאת גוונים, 2004)
בוקר טוב אליהו (הוצאת גוונים, 2004)
מומו, מימי, שושי, שמיל (אופרה); שיעור בתנ"ך (מחזה) (הוצאת גוונים, 2006)
כל ילדי הגן; איורים: דני קרמן (הוצאת כתב, 2009)
שלוש נובלות (הוצאת מסדה, 2013)
נמרודי לומד לשחות (הוצאת מסדה, 2013)
אח ואחות אחות ואח - שתי פואמות פדגוגיות איורים: דני קרמן (הוצאת מסדה, 2015)
היה טוב ולא ידענו (הוצאת מסדה, 2016)
נר נשמה ופזמונים אחרים (הוצאת מסדה, 2018)
עוד דוב אחד: סיפורים (הוצאת מסדה, 2019)
ארץ בלי סתיו (הוצאת מסדה, 2022)
לא הכל צריך לדעת (הוצאת עמדה, 2024)
אליאונורה דוזה (באיטלקית: Eleonora Duse; 3 באוקטובר 1858 – 21 באפריל 1924) הייתה שחקנית איטלקייה, שנודעה בכינוי "דוזה".
אליאונורה דוזה נולדה בוויג'באנו, צפון איטליה והחלה לעסוק במשחק (המקצוע המשפחתי) כילדה.
אביה וסבה היו שניהם שחקנים, והיא הצטרפה למופע שלהם כבר בגיל ארבע.
את פרסומה רכשה בהופעה בגרסאות איטלקיות של תפקידים, ששרה ברנאר הקנתה להם את תהילתם.
כבוגרת סיירה באירופה ובאמריקה ושמה נקשר בעיקר למחזות של גבריאלה ד'אנונציו והנריק איבסן.
ב-1897, כששהתה בנאפולי, פגשה את העיתונאי מאטינו קאפיירו והשניים שקעו בפרשיית אהבה, שהתקדמה בקצב מהיר.
הוא עזב אותה כעבור פחות משנה, באמצע הריון.
התינוק נולד מת וקאפיירו עצמו נפטר זמן קצר אחר כך.
דוזה הצטרפה ללהקת התיאטרון של צ'זארה רוסי ופגשה את השחקן תיאובלדי קצ'י.
השניים נישאו בשנת 1881. בשנת 1885 נולדה בתם, אנריצ'טה.
דוזה וקצ'י התגרשו לאחר רומן שדוזה ניהלה עם שחקן אחר, פלאביו אנדו.
הקריירה שלה הייתה בשלב זה בתנופה מלאה והפופולריות שלה החלה לטפס מעלה מעלה.
היא יצאה למסע הופעות בדרום אמריקה ובשובה כעבור שנה הקימה להקה משלה.
בין השנים 1887 ל-1894, היא ניהלה רומן עם המשורר האיטלקי אריגו בויטו.
הרומן נוהל בצורה מאוד חשאית, ככל הנראה בגלל חבריו האריסטוקרטים של בויטו.
למרות זאת, מכתביהם הרבים זה לזה נשמרו.
בשנים מאוחרות יותר השניים נשארו חברים עד למותו ב-1918.
ב-1895 פגשה את גבריאלה ד'אנונציו ובין השניים נוצר קשר רומנטי בד בבד עם שיתוף פעולה מקצועי.
כשד'אנונציו נתן את התפקיד הראשי במחזה "העיר המתה" לשרה ברנאר במקום לדוזה, התחוללה מריבת איתנים ודוזה שמה קץ לקשריה עמו.
ב-1896 השלימה דוזה סיבוב הופעות מצליח מאוד בארצות הברית.
הנשיא גרובר קליבלנד ואשתו נכחו בכל ההופעות בו.
גברת קליבלנד הדהימה את החברה בוושינגטון, כאשר לראשונה אי פעם, כדי לארח את דוזה, הזמינה אנשים לתה בבית הלבן לכבודה של שחקנית.
היא פרשה מן המשחק בשנת 1909, ובערך בתקופה זו החלה מערכת היחסים הרומנטית שלה עם הפמיניסטית האיטלקייה לינה פולטי.
הן גרו ביחד שנתיים בפירנצה שבאיטליה, ולאחר מכן נפרדו.
דוזה חזרה לבימה ב-1921 בשורה של הופעות באמריקה ובאירופה.
במהלך הקריירה שלה זכתה דוזה לכבוד ולתהילה על תמיכתה בשחקנים ושחקניות צעירים.
ב-30 ביולי 1923 הייתה לאישה הראשונה מאז ומעולם שהופיעה על שער טיים מגזין.
סגנונה הטבעי והאינדיבידואלי עמד בניגוד לרגשנות הבולטת של ברנאר והשתיים היו יריבות במשך שנים רבות.
דוזה נפטרה בגיל 65 בפיטסבורג, פנסילבניה בשעת מסע הופעות בארצות הברית.
הרב אלי ששר (13 במאי 1932 – 26 בדצמבר 1996) היה איש חינוך ישראלי, מייסד אולפנת כפר פינס, ומקים בפועל של השירות הלאומי לבנות דתיות.
נולד בגרמניה למשפחת שרשבסקי, משפחה של רופאים, שעלתה ארצה כשהיה בן שנתיים.
למד בתיכון צייטלין בתל אביב.
בצעירותו הדריך ששר בסניף בני עקיבא בבת ים ולאחר מכן אף היה למרכזו.
לאחר שירותו בצה"ל, למד גאולוגיה באוניברסיטה העברית ולמד בישיבת חברון במשך שנה אחת.
הוא היה מתלמידיו של הרב צבי יהודה הכהן קוק בישיבת מרכז הרב.
בשנים ה'תשי"ב–ה'תשי"ג עבד במחלקת הנוער של הפועל המזרחי יחד עם פינחס קהתי ופעל רבות במעברות.
ששר ומשפחתו השתתפו בהקמת קרני שומרון.
בשנת ה'תש"ך, בהיותו בן 28, נשלח בידי הרב משה צבי נריה להקים את האולפנה בכפר פינס, "אם האולפנות", כדי לגשר על הפער התורני והחינוכי שנוצר בסניפי תנועת בני עקיבא בין בחורי הישיבות התיכוניות ובין הבנות שלמדו עד אז בבתי ספר תיכון מקומיים.
ששר מילא את תפקיד ראש האולפנה במשך 7 שנים, והוחלף על ידי הרב אברהם בהר"ן.
לאחר מכן, כאשר התגורר בקרני שומרון, ניהל בית ספר תיכון בכפר סבא והיה מנהל האגף הדתי בעליית הנוער.
בשנים ה'תש"ן–ה'תשנ"ג, היה ראש אולפנת השומרון באלקנה.
הקמה בפועל של שירות לאומי על ידי בנות דתיות
שירות לאומי לבנות על פי חוק עוגן בשנת 1953 אך בגלל התנגדות רבנית רחבה לא יצא לפועל במשך כעשור.
בשנת תשכ"ד, כאשר המחזור הראשון של אולפנת כפר פינס עמד לסיים את חוק לימודיו, יזם ששר מסגרת המשך של שירות לאומי, תחילה, תחת השם של "שנת נתינה".
בשנה הראשונה של התוכנית, התגוררו הבנות בכפר מימון ושירתו בבתי ספר בסביבה בהוראת עברית ויהדות לעולים הצעירים, תוך הנחיה מקרוב של הרב יעקב אריאל רבו של כפר מימון והנחיה מרחוק של ששר שאף טרח לבקר את הבנות מדי שבוע.
שנה זו יצרה את התשתית לאגודות ההתנדבות השונות הפועלות במסגרת השירות הלאומי, אשר נותר שירות התנדבותי.
ששר נפטר באופן פתאומי בט"ז בטבת ה'תשנ"ז (26 בדצמבר 1996) בעת הדרכת מורים בקריית ארבע.
הובא למנוחות בבית העלמין בקרני שומרון.
על שמו נקראה "מדרשת אליה" שפעלה במסגרת הגרעין התורני בחריש (כיום, מרכז סיור ולימוד בשבילנו - זכרון יעקב).
אף בית הכנסת המרכזי בקרני שומרון קרוי על שמו.
אליאב נחליאלי (נולד ב-4 ביולי 1950) הוא מעצב מוזיאונים ומרכזי מבקרים ישראלי.
נחליאלי גדל בירושלים ולמד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה.
הוא שרת בצה"ל כקצין והגיע לדרגת רב-סרן.
נחליאלי סיים את לימודיו במחלקה לעיצוב סביבתי ותעשייתי בבצלאל בשנת 1978. בהמשך סיים לימודי מוזיאולוגיה, והוא מרצה בקורס למוזיאולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
זכה פעמיים במלגות השתלמות בסמית'סוניאן בוושינגטון ובלוס אנג'לס, בתחום השימוש והיישום של תוכניות אור-קוליות ואפקטים מיוחדים במוזיאונים.
מיולי 1986 נחליאלי עצמאי ובעל סטודיו פרוגרמה 1 - סדנאות לעיצוב והמחשה.
סטודיו זה מתמחה בעיצוב וביצוע מוזיאונים, מרכזי מבקרים ואטרקציות תיירותיות בתחום המורשת והתרבות.
מרכז שרשרת הדורות - על עיצוב הפרויקט זכה בפרס THEA לשנת 2007 (Theme Entertainment Association), ובאות העיצוב הישראלי לשנת 2008.
מוזיאון הפלמ"ח - עיצוב, תכנון מפורט וניהול הפקה של המוזיאון.
פיתוח פיתוח מערכת אינטראקטיבית לתצוגת הדואר והבולאות במוזיאון ארץ ישראל.
עיצוב וביצוע אתר ההנצחה להעפלה בכיכר לונדון בתל אביב.
עיצוב וביצוע מוזיאון היהלומים החדש ברמת גן.
חמאם אל-באשה בעכו - אלמנטים ויזואליים, סטטיים ודינמיים ופסקול המשלב את הווי החמאם בסיפורי עכו.
האיורים, פרי עטה של הציירת טניה סלוצקי, מתארים את עכו בתקופה העות'מאנית - חיי היום יום, האירועים ההיסטוריים והווי החמאם.
עיצוב והפקה של מוזיאון חוויתי לממצאי החפירות במצדה - שילוב ייחודי של ממצאים ארכאולוגיים אותנטיים וייחודיים מחפירות יגאל ידין, המומחשים ומשתלבים בתסכית דמיוני המאייר ומסביר את הממצאים.
עיצוב מיצג "מחול קרני האור" הרובע ההרודיאני בירושלים במסגרת פסטיבל האור.
מרכז מבקרים בבית לוי אשכול בירושלים.
הפרויקט זכה באות העיצוב הישראלי לשנת 2019.
נחליאלי זכה פעמיים בפרס Thea, המוענק על ידי אגודת אתרי הבידור הנושאיים (TEA):
בשנת 2000, פרס עבור עיצוב וביצוע של מוזיאון הפלמ"ח.
בשנת 2007, פרס עבור עיצוב וביצוע מרכז המבקרים שרשרת הדורות בכותל.
נחליאלי זכה פעמיים באות העיצוב הישראלי:
בשנת 2008, בקטגוריה של עיצוב תערוכות ומוזיאונים, על עיצוב מרכז שרשרת הדורות בכותל.
הפרס שניתן הוא על שם המעצבת והעמיתה למקצוע, דורית הראל.
במעמד קבלת הפרס הודיע נחליאלי כי בכוונתו לתרום את הפרס הכספי ולהקדישו למלגה עבור סטודנטים המתמחים בעיצוב מוזיאונים, על מנת לעודד את ההתמקצעות בתחום לימודים זה בארץ.
בשנת 2019, על עיצוב מרכז המבקרים בבית לוי אשכול.
אליעזר (אלי) שרמייסטר (נולד ב-1961) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל שבתפקידו האחרון שירת כקצין החינוך הראשי ואחר כך כיהן כמנכ"ל מדעטק - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל.
שרמייסטר התגייס לקורס טיס ב-1979 וב־1980 ביצע קורס קורס קציני בקרה, ולאחר מכן שובץ ביב"א 506. שימש כבקר יירוט בעת מלחמת לבנון הראשונה, וב־1983 שימש כקצין בקרה ומפקד גף מבצעים בטייסת הדיה בחצרים.
ב-1994 מונה למפקד יב"א 506 בדרגת סגן אלוף, ב־1998 היה מפקד יחידת שליטה אווירית וב-1999 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד מערך הבקרה.
בשנת 2002 מונה לראש מחלקת תכנון באגף התכנון (אג"ת) במטה הכללי, ובשנת 2005 מונה לראש מחלקת בקרה ומעקב בלשכת סגן הרמטכ"ל.
בשנת 2007 מונה לקצין החינוך הראשי.
במהלך תפקידו נקלע לחיכוכים עם הרב הצבאי הראשי אביחי רונצקי בנושא סוגיית תוכני החינוך והזהות היהודית המוקנים לחיילים.
שרמייסטר יזם תוכנית לקידום חינוך יהודי ברוח פלורליסטית בקרב חיילי צה"ל; שמטרתה הייתה לגלות לחיילים שיהדות איננה רק דת, אלא גם ערכים, תרבות והגות.
אולם היא נתקלה בהתנגדות של הרב הצבאי הראשי רונצקי.
מחליפו של רונצקי, רפי פרץ, הביא לביטולה של התוכנית.
בנוסף בשנת 2009, במהלך מבצע עופרת יצוקה, ליוו אנשי הרבנות הצבאית, בהוראת רונצקי, את הכוחות הלוחמים, העבירו להם הרצאות ושיעורים וכן חילקו דפי מסרים.
הדבר יצר חיכוך עם אנשי חיל החינוך והנוער וכן ספג ביקורת תקשורתית נרחבת.
הרמטכ"ל גבי אשכנזי קיים פגישה עם שרמייסטר ורונצקי כדי להסדיר את חלוקת התפקידים בין שני הגופים האחראים בצה"ל על הקניית תכנים ערכיים וחינוכיים לחיילים וללוחמים.
שרמייסטר פעל נגד הדרת נשים ואמר כי "נשים ישירו מעל לכל במה בצה"ל".
זאת לאחר שחיילים דתיים החלו לעזוב טקסים צבאיים כדי לא לשמוע נשים שרות.
בנוסף הורה באיגרת לחיילים להפסיק להדפיס אמרות נאצה נגד פלסטינים על חולצות.
בדצמבר 2011 מונה במקביל לתפקידו למפקד הזמני של גלי צה"ל עד 4 במרץ 2012. ביוני 2013 סיים את תקופת כהונתו.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה למנכ"ל מדעטק - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל, וכיהן בו עד ינואר 2020.
מחזיק בשלושה תארים שניים: במדע המדינה וביטחון לאומי באוניברסיטת חיפה, בתואר שני במינהל ציבורי וממשל בבית ספר לממשל של אוניברסיטת הרווארד (במסגרת תוכנית קרן וקסנר), ובתואר שני (MSc) בהנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון.
מתגורר בכפר מונש, נשוי ואב לארבעה.
אליאב שוחטמן (נולד ב-5 באוגוסט 1941) הוא משפטן ישראלי, מומחה למשפט עברי וחוקר התחום.
מכהן כפרופסור מן המניין במכללת שערי משפט.
בנוסף, הוא מכהן כפרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים.
חתן פרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשמ"ט (1989) ופרס א.מ.ת לשנת 2011.
נולד בישראל למאיר שוחטמן, מחברי סיעת "אל המקור" של הפועל המזרחי וסמנכ"ל במשרד הפנים, שאביו מרדכי היה רב במספר ערים, ומראשי תנועת המזרחי העולמי, ולמרים, בתו של הרב יהושע קניאל, לשעבר רבה הראשי של חיפה, דרכו הוא דור שביעי למשתתפי עליית תלמידי הגר"א.
בה' באלול תשכ"ז (1967) נשא את רחל לבית בן נון (בונין), ביתם של אלכסנדר וצפורה בונין שהקימו בשנת 1942 את המוסד ביתנו ברעננה, בית ספר חקלאי לילדים, אשר שימש גם כמוסד יתומים לפליטי המלחמה, והתקיים במשך כ-40 שנה.
רחל אשת חינוך מורה לתנ"ך, בוגרת המחזור הראשון של אולפנת כפר פינס, לימדה באולפנת חורב וניהלה את חטיבת הבינים "נווה רוחמה".
היא אחותו של אורי צבי בן נון, לשעבר מנכ"ל מפעלי ים המלח וחברת החשמל.
גרים בשכונת קריית משה שבירושלים והורים לתשעה.
לשוחטמן תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית מ-1966. את התואר השני סיים ב-1969 ואת התואר השלישי ב-1976.
תחומי ההוראה האקדמיים ותחומי המחקר בהם מתמקד שוחטמן הם משפט עברי, סדר הדין בהלכה ובבתי הדין הרבניים ודיני נישואין וגירושין.
לאורך פעילותו האקדמית, קיבל שוחטמן בשנים 1987 ו-1995 מלגות חוקר אורח מאוניברסיטת הרווארד שם גם שהה במהלך שנת 1995-1996 בשנת 1982 כיהן כחבר מערכת ב"שנתון המשפט העברי".
בשנים 1987–1988 כיהן כחבר ועדה לתיקון תקנות הדיון בבתי הדין הרבניים שהוסמכה על ידי הרבנות הראשית.
בשנת 1995 כיהן כחבר בוועדת פרידמן לקביעת קריטריונים להקצבות המשרד לענייני דתות.
בשנת 1996 כיהן כחבר מערכת בכתב העת "נתיב".
בשנת 1999 כיהן כיושב ראש הוועדה הלימודית של אגודת נוער שוחר משפט עברי.
בשנת 2002 כיהן כחבר בוועדה להכנת חוקי היסוד שמינתה הממשלה.
בשנים 2003–2004 כיהן כחבר בוועדה להערכת מכונים תורניים שהוקמה על ידי משרד החינוך.
שוחטמן חבר בחוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי.
מעשה הבא בעבירה: תוצאותיה של אי-חוקיות במשפט העברי, הוצאת מוסד הרב קוק ירושלים, תשמ"א
שו"ת ר' מאיר גאויזון, בתוספת מבוא, ציונים, הערות ונספחים, הוצאת "אור המזרח" ירושלים, תשמ"ה
סדר הדין - לאור מקורות המשפט העברי, תקנות הדיון ופסיקת בתי הדין הרבניים בישראל, הוצאת "מורשת המשפט בישראל", ירושלים תשמ"ח
"ויעמידה ליעקב לחק" - א.
לתוקף ריבונותו של עם ישראל על ארץ ישראל.
לשאלת החובה לציית לפקודה לפינוי יישובים יהודיים בארץ ישראל, הוצאת קול מבשר, ירושלים תשנ"ה
צדק צדק תרדוף - בחינה ביקורתית של פסיקת בית המשפט העליון בפרשת הרשעתו של נחום קורמן בהריגת הילד חילמי שושה (ע"פ 6359/99), הוצאת מרכז אריאל, ירושלים תשס"א
סדר הדין בבית הדין הרבני, 2011 (3 כרכים)
אליעזר יעקב ("אלי") תבין (10 במאי 1919 – 23 באוקטובר 1994) היה מפקד בארגון האצ"ל וחבר ההנהלה הציונית, בעל תואר דוקטור להיסטוריה.
אלי תבין נולד כ"יעקב פרשטיי" בעיר לוצק שבפולין (כיום באוקראינה).
לאחר שסיים את לימודיו בגמנסיה עברית עלה בשנת 1938 לארץ ישראל, הצטרף לאצ"ל וקיבל את הכינוי המחתרתי "אליעזר".
במקביל החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים במחלקה להיסטוריה והיה פעיל בקרב הסטודנטים.
שלטונות המנדט הבריטי עצרו אותו מספר פעמים, עקב חברתו באצ"ל (שראו בו ארגון טרור) והוא שהה במחנות המעצר במזרע וסרפנד במשך כשנה בסך הכל.
בשנת 1943 סיים את לימודיו באוניברסיטה העברית.
ב-1944 התמנה למפקד "דלק" - שירות המודיעין של הארגון, וצורף למפקדה הארצית.
תקופת הסזון וחטיפתו בידי ההגנה
ב-27 בפברואר 1945, במהלך תקופת הסזון, נחטף על ידי אנשי "ההגנה".
חטיפתו נחשבת לקשה והחמורה ביותר מבין חטיפות אנשי האצ"ל באותה תקופה.
בתחילה הובא לגבעת השלושה, שם הוחזק בחדר מעצר ונחקר.
חוקריו דרשו ממנו לחשוף את מיקומו של מפקד האצ"ל מנחם בגין, אך הוא סירב לשתף פעולה.
בעקבות זאת איימו עליו כי יועמד למשפט צבאי.
זמן קצר לאחר מכן אכן הועמד בפני "משפט צבאי" פנימי, במהלכו הואשם בעבירות חמורות, ונאמר לו כי גזר דינו הוא מוות.
לצורך ביצוע גזר הדין, הועבר למבנה דמוי פילבוקס בפרדס סמוך, שם כוסו עיניו, ונשמעו קולות דריכת אקדח שנועדו להלך עליו אימים.
האיום בהוצאה להורג חזר על עצמו שוב ושוב, עד שלבסוף הבין כי מדובר בהפחדה בלבד.
חוקריו אמרו לו שייתנו לו לחשוב עד הבוקר – ולמחרת היום נשלח לקיבוץ עין חרוד.
בקיבוץ הוחזק בצריף מבודד, שם עבר חקירה שכללה אמצעים פיזיים ונפשיים חריפים: הוא נכבל למיטת ברזל, נמנעה ממנו שינה, הוכה קשות בפניו עד ששיניו נשברו, ונתלה מהתקרה כשידיו כפותות מאחורי גופו.
לאחר שישה חודשים של מעצר, שוחרר בעקבות תחילת המשא ומתן להקמת "תנועת המרי העברי", כאשר שחרורו היה אחד התנאים שהעלה האצ"ל כתנאי לשיתוף פעולה.
מיד לאחר שחרורו נשלח לאירופה, שם פעל לארגון סניפי האצ"ל, להברחת נשק ולעידוד העלייה הבלתי-לגאלית לארץ ישראל, במסגרת מאמצי האצ"ל לפתוח "חזית שנייה" נגד הבריטים.
לאחר תקופה של עבודה אינטנסיבית ביבשת, בעיקר באיטליה שם שכן מטה האצ"ל בגולה, הוא נעצר באיטליה לאחר שעמד בראש הפעולה לפיצוץ השגרירות הבריטית ברומא, וכעבור חודשיים גורש מאיטליה והעביר את מטה האצ"ל בגולה לפריז.
ב-27 בספטמבר 1947 הוביל את ניסיון השתלטות על מחנה העולים גנדנוואלד ליד אינסברוק שבאוסטריה (מחנה של תנועת הבריחה), שהוקם כדי לסייע בהעברת היהודים בשבילי האלפים לאיטליה.
המחנה הופעל על ידי הסוכנות היהודית והמוסד לעלייה ב' של ארגון ההגנה.
באותה תקופה היה ארגון ההגנה מסוכסך עם ארגון האצ"ל על השליטה במסלולי הבריחה, שהיה ספיח של המאבק בין ההגנה לארגוני הפורשים בארץ ישראל.
תבין הוביל קבוצה של 100 אנשי אצ"ל שפרצו למחנה השתלטו עליו וגנבו כסף ומכשירי קשר.
בתקרית נהרג מירית אקדח איש ההגנה איתן אבידוב (בנו של יעקב אבידוב) ונפצעו שלושה נוספים, מהם אחד קשה.
בקיץ 1948 היה פעיל בארגון הפלגתה של האנייה אלטלנה, והיה שותף בהעמסת האנשים והציוד עליה טרם הפלגתה לישראל.
בתגובה למעצר חמישה חברי אצ"ל בעקבות אירועי אלטלנה, תכנן תבין פעולה לחטיפת קונסול ישראל אליהו ששון בפריז, אולם הפעולה בוטלה לאחר שהחמישה שוחררו.
לאחר הקמת המדינה נשאר תבין באירופה עוד כשנה, שם האצ"ל המשיך לפעול אף על פי שבישראל פורק הארגון.
לבסוף בינואר 1949 פקדה עליו ההנהגה לפרק את פעילות האצ"ל באירופה.
במקום זאת מונה לנציג תנועת החרות באירופה, תפקיד בו שימש עד 1952.
לאחר שחזר לישראל שינה את שמו באופן רשמי ל"אליעזר יעקב תבין" והיה חבר הנהלת תנועת החרות.
תבין חזר ללמוד היסטוריה באוניברסיטה העברית.
כתב תזה לתואר שני בנושא "ההגנה העצמאית של היהודים ברוסיה 1880–1906" ובשנת 1969 קיבל תואר דוקטור, על עבודה שכותרתה "המאבק הצבאי והמדיני של הארגון הצבאי הלאומי באירופה: ינואר 1946 - ינואר 1949".
על בסיס עבודת הדוקטורט פרסם את הספר "החזית השנייה, האצ"ל בארצות אירופה 1948-1946" (הוצאת רון, 1973).
על ספרו זה הוענק לו פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 היה חבר בוועד המנהל של רשות השידור.
בתוקף תפקידו פעל נגד שידור יצירות של ריכרד וגנר וריכרד שטראוס בקול ישראל, תבע להפסיק את שידור תוכנית הרדיו "בירה ומצב רוח" של יעקב אגמון בשל פגיעה בערכים מקודשים, ותבע לא לשדר את העיבוד הטלוויזיוני של הספר "חרבת חזעה".
כיהן כחבר ההנהלה הציונית ומנהל המחלקה לחינוך ותרבות בגולה.
בנוסף כיהן כיו"ר מכון ז'בוטינסקי בין השנים 1984–1994.
בשנת 1992 קיבל את אות יקיר תל אביב.
תבין נפטר בגיל 75. על שמו נקראו רחובות בערים ירושלים ותל אביב-יפו.
בנו של תבין, בני תבין, היה חוקר פרטי וחבר מרכז הליכוד, הסתבך כמה פעמים בפלילים (היה מקורב של אהוד אולמרט ושולה זקן).
באוקטובר 1986 הורשע על־פי הודאתו בעבירות של סחיטה בכוח ובאיומים, ונדון לשלושה חודשי מאסר בפועל.
במאי 1989, נעצר בחשד שפרץ לבניין מועצת הוד השרון, גנב מסמכים, וביצע האזנות סתר בבתי־אישים בכירים.
בנוסף נחשד בהפצת חשבוניות מס פיקטיביות, ושהוציא במרמה מיליון וחצי שקל מהליכוד.
בתחילת שנות ה-2000 היה שותף של איש העסקים דוד אפל, וב-2003 הואשם בזיוף צ'קים של חברה בבעלות אפל בסכום של 1.4 מיליון שקל וב-2010 הורשע יחד עם אפל במתן שוחד לראש עיריית לוד בני רגב ונידון לשנתיים וחצי שנות מאסר.
בנובמבר 2014 שם קץ לחייו.
אלי שילר (1938 - 2 בדצמבר 2018) היה חוקר ירושלים וארץ ישראל, מורה דרך, עורך, מייסד ובעלים של הוצאת אריאל ומחברם של עשרות מאמרים.
שילר נולד בהונגריה, ואיבד את אביו בשואה.
בגיל שבע עלה לארץ ישראל עם אמו ואחיו.
אמו נישאה בשנית והוא ואחיו התחנכו בחברת נוער בקיבוץ שפיים.
בעת שירותו הצבאי הוכשר שילר כמורה דרך.
ב-1967 השתקע בירושלים, בשכונת בית הכרם.
שילר למד ארכאולוגיה ולימודי ארץ ישראל, אך פרש מלימודיו בטרם סיים תואר ראשון, עקב התנגדות להתמקצעות האקדמית הצרה.
כמו כן סייר בארץ בין היתר עם מורו זאב וילנאי.
כמורה דרך וכחוקר עצמאי איתר תצלומים עתיקים רבים בעיקר בירושלים ושיתף פעולה עם אספנים רבים בהם אוסף הצילומים של האקול ביבליק.
את התצלומים הוציא לאור בשנת 1975 בשני אלבומים: "צילומי ירושלים הראשונים: העיר החדשה" ו"צילומי ירושלים הראשונים: העיר העתיקה".
באותה שנה ייסד את הוצאת אריאל לספרים בנושאי היסטוריה וגאוגרפיה של ארץ ישראל העתיקה ומדינת ישראל.
בהמשך הוציא לאור עוד עשרה אלבומי צילומים היסטוריים של ארץ ישראל.
כן הוציא לאור כמאה "דפים למורי הדרך", בהם ריכז מידע שימושי למורה הדרך.
במסגרת ההוצאה ערך שילר עשרות ספרים וכתב עשרות מאמרים מקוריים בכל תחומי חקר ירושלים וערים נוספות בארץ ישראל, הגליל (בעיקר צפת), דתות ועדות בארץ ישראל ועוד.
גיליון 37 ואילך), שניהם בעריכת שילר.
לעיתים השתתפו בעריכת חוברות עורכים נוספים, בעיקר גבי ברקאי.
כל פעילות ההוצאה התקיימה מדירתו בבית הכרם בירושלים.
שילר פרסם במסגרת ההוצאה וכתב העת "אריאל" רק חומרים מקוריים, שלא פורסמו קודם, כתובים בנוסח שווה לכל נפש ב"תפר שבין אקדמי לפופולרי, מדויק, מעמיק, אבל לא אקדמי ומתרחק".
כמו כן עסק שילר באיתור, תרגום ופרסום ספרות עולי רגל ותיירים לארץ ישראל.
בין היתר ערך והוציא לאור את ספר היובל לזאב וילנאי, "ספר וילנאי".
בל"ג בעומר תשע"ב 10 במאי 2012, זכה באות הוקרה ממערכת כתב העת עת-מול (מו"ל יד יצחק בן-צבי) על תרומתו להפצת ידיעת ארץ ישראל בציבור הרחב.
עם זאת, על אף השתדלות ידידיו הרבים, בהם פרופסורים וזוכי פרס ישראל (גבריאל ברקאי, זאב גריס, אליהו הכהן, אורי שטנדל ואחרים) לא זכה שילר בפרס ישראל.
בשנות חייו האחרונות עסק בהבאה לדפוס של ספרים נדירים בעלי חשיבות בתולדות ארץ-ישראל.
לאחר מותו של שילר, עמותת מכון ישראלי לארכאולוגיה שלקחה על עצמה את ניהול הוצאת אריאל במטרה להמשיך את מפעל חייו, הוציאה לאור – בסיוע קק"ל – את הספר האחרון שכתב אך לא זכה לפרסמו: ירושלים נפלאות העיר העתיקה.
אלי שילר, מסגד אל אקצא: השער הכפול ואורוות שלמה, בהשתתפות מאיר בן דב, הוצאת אריאל, 1978 (עותק מקוון, באתר כותר).
בית לחם וכנסיית המולד, עורך: אלי שילר, בהשתתפות: ספי בן-יוסף, אלי שילר, נתן שור, אבי כץ, גבריאל ברקאי, הוצאת אריאל, 1980
דרך הייסורים תולדות הויה דולורוזה והאתרים הסמוכים, אלי שילר בהשתתפות נתן שור, הוצאת אריאל, 1980
ספר זאב וילנאי, מבחר מאמרים בידיעת הארץ מוקדשים לווילנאי, הוצאת אריאל, ירושלים, 1984
שמואל אבן אור, ירושלים - בניינים בעיר החדשה, עורך: אלי שילר, הוצאת אריאל, ירושלים, 1984
תולדות ירושלים מחורבן בית שני ועד לתקופה העות'מאנית, הוצאת אריאל, 1992
דת ופולחן וקברי קדושים מוסלמים בארץ-ישראל, ירושלים, הוצאת ספרים אריאל, 1996
צפת ואתריה, עורכים: אלי שילר וגבריאל ברקאי, הוצאת ספרים אריאל, ירושלים, 2002
אלי שילר, ירושלים הבלתי ידועה, הוצאת אריאל, ירושלים, 2018
אלי שילר, ירושלים, נפלאות העיר העתיקה, הוצאת אריאל, רחובות 2023
אלי שמיר (נולד ב-1934 בירושלים) הוא פרופסור אמריטוס למתמטיקה ולמדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
שמיר נולד בירושלים ולמד בבית הספר תחכמוני ובתיכון בית הכרם.
בעת מלחמת העצמאות התנדב בביצורים ובחפירת תעלות נגד שריון בירושלים.
בשנת 1951, כשהוא בן 17, זכה במלגת מחיה ולימודים באוניברסיטה העברית, שבה למד מתמטיקה.
הוא המשיך את הלימודים בעתודה האקדמית של צה"ל ושימש כקצין חקר הביצועים הראשון בחיל האוויר.
בשנת 1963 סיים את עבודת הדוקטורט בהנחיית פרופ' שמואל אגמון.
לאחר שחרורו מצה"ל חזר ללמד באוניברסיטה העברית.
בשנת 1968 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1973 מונה לפרופסור מן המניין.
בנוסף לימד שמיר באוניברסיטאות ברקלי ו-נורת'ווסטרן בארצות הברית.
בשנת 1970 יסד יחד עם פרופ' מיכאל רבין את המחלקה למדעי המחשב במסגרת המכון למתמטיקה באוניברסיטה העברית.
שמיר משמש משנת 2000 כיושב ראש עמותת עוצמה - פורום ארצי של משפחות נפגעי נפש, ובשנת 2014 זכה בפרס זוסמן-ג'וינט על פועלו בתחום.
אליאגה גנצ'ליק פטקים (בטורקית: Aliağa Gençlik Petkim) היא קבוצת כדורסל טורקית מהעיר איזמיר, המתמודדת בליגת העל הטורקית.
המועדון הוקם בשנת 1993 בשכונת "אליאגה" בצפון העיר איזמיר.
בסיום עונת 2007/08 העפילה לראשונה לליגת העל הטורקית בכדורסל.
בעונת 2011/12 סיימה הקבוצה במקום השביעי והגיעה לרבע גמר הפלייאוף.
כמו כן, הגיעה הקבוצה עד לרבע גמר הגביע הטורקי, בפעם השלישית בתוך ארבע עונות.
ההופעה האירופאית הראשונה של הקבוצה היא בתחילת עונת 2012/13 במוקדמות היורוצ'לנג', כשהפסידה לקבוצת קטאיה יואנסו מפינלנד בסיכום שני מפגשים.
הקבוצה מארחת בהיכל אנקה באיזמיר, המכיל 2,500 מקומות ישיבה.
הספונסר הראשי של המועדון הוא חברת "פטקים" העוסקת בענף הפטרוכימיה.
הקבוצה הפסיקה את פעילותה בשנת 2014.
אֱלִיאָב בֶּן יִשָׁי הוא דמות מקראית בספר שמואל, בנו הבכור של ישי ואחיו של דוד המלך.
המקרא מספר שהיה גבוה ויפה מראה.
על פי המתואר, שמואל הנביא נצטווה למשוח את אחד מבניו של ישי למלך; כאשר ראה את אליאב אמר "אך נגד ה' משיחו", כלומר, הוא ראוי למלוכה.
ה' לא הסכים עם בחירתו, ואמר לו
בפרק י"ז מתואר כי בעת המלחמה מול הפלשתים שלח ישי את שלושת ילדיו הגדולים והשאיר את דוד בנו הקטן עם הצאן.
כאשר הגיע דוד אל המערכה כדי למסור לאחיו דבר מה, התרגז עליו אליאב ואמר "למה זה ירדת?
ועל מי נטשת מעט הצאן, ההנה במדבר?
אני ידעתי את זדנך ואת רע לבבך כי למען ראות המלחמה ירדת!".
על פי המסופר, דוד לא התרשם מדבריו והחליט לצאת אל המערכה ולהילחם מול גוליית.
בעקבות ניצחונו המרשים, הובסו הפלשתים במלחמה ודוד נלקח אל בית שאול המלך.
חז"ל מייחסים לאליאב תכונות של כעס וקפדנות, שבגללן לא זכה להיות מלך.
שם אמו לא מוזכר במקרא, אולם שם אמו של דוד (וכנראה גם אמו), מופיע בתלמוד הבבלי כנצבת בת עדאל.
על פי ספר דברי הימים א פרק ב', אליאב היה בכור בין שבעה אחים: אליאב, אבינדב, שמעה, נתנאל, רדי, אצם ודוד.
בנוסף היו לו שתי אחיות, צרויה (אם יואב) ואביגיל (אמו של עמשא בן יתר).
בתו אביהיל נישאה לרחבעם מלך יהודה.
אליאה (יוונית עתיקה: Ελέα) הייתה מושבה יוונית שנוסדה במחצית המאה השישית לפנה"ס, בדרום איטליה (היא יוון הגדולה) בידי יוצאי אזור פוקיס שביוון.
בתחילה נקראה היילה (יוונית עתיקה: Ὑέλη).
בתקופה הרומית היא כונתה וליה, וכיום מצויה בה עיירה בשם קסטלומרה, כשישים ק"מ מדרום לפאיסטום.
תהילתה באה לה מן האסכולה הפילוסופית האלאטית שנוסדה בה בשלהי המאה השישית לפנה"ס, ובראשה עמדו המייסד פרמנידס ואחר-כך זנון איש אליאה ומליסוס.
בחפירות שנערכו באתר נחשפו קטעים מחומת העיר ואחד משעריה, ושרידי תיאטרון יווני.
האתר הוכרז כאתר מורשת עולמית.
אליאב לילטי (נולד ב-20 באוקטובר 1964) הוא במאי ותסריטאי ישראלי.
אליאב לילטי נולד וגדל בבאר שבע.
בתום שירותו הצבאי נסע לחו"ל לשנתיים וחצי.
בשובו, החליט ללמוד קולנוע בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
ביים שלושה פרקים בסדרה המוקומנטרית, "דו"ח איבגי סויסה", בכיכובם של משה איבגי ומאיר סויסה (1999).
ביים חמישה פרקים במסגרת העונה הראשונה של התוכנית הקומית "זבנג!" (2000).
היה במאי תשדירי בחירות 1999 ובחירות 2001 עבור אהוד ברק וקמפיין מפלגת העבודה.
ערך סרטים תיעודיים שביימה אריאלה אזולאי.
כתב, ביים וערך את "המון לא מלוכד נשלט ביתר קלות" – תערוכת יחיד של וידאו ארט, בגלריה "היינריך בל".
התערוכה התעסקה בהמון והתייחסה לשפת הגוף ולהתנהגות במרחב הציבורי.
היא התבססה במידה רבה על עולם הריקוד וספרי ההדרכה לריקוד.
עבד במשך שש שנים כמנהל קריאטיב במחלקת פרומו, "שידורי קשת" (2007-2001).
במסגרת זו היה אחראי על קידום מרבית תוכניות "קשת" המרכזיות, השקת וקידום ערוץ "ביפ" ואתר "קשת".
ביים פרסומות, פרומואים וקמפיינים עבור כל ערוצי הטלוויזיה; בהם קמפיין לחמישייה הקאמרית שזכה בפרסים בניו יורק ובישראל.
ביים את תוכנית המציאות "פרויקט מסלול", בהנחיית שירז טל (2009).
ביים את הסדרה התיעודית "אבודים" שהנחתה צופית גרנט בערוץ 2, התוכנית איחדה בני משפחה שהקשרים ביניהם אבדו (2011).
ביים את סדרת הטלוויזיה התיעודית "כך ראינו", המבוססת על סרטים ביתיים שצולמו בישראל משנות השלושים ועד סוף שנות השבעים ומנסה להציג באמצעותם את ההיסטוריה המקומית.
הסדרה הוסבה לסרט בן מאה דקות עבור פסטיבל הקולנוע ירושלים.
הסרט הוקרן בסינמטקים ברחבי הארץ.
בשנים 2012-2007 עבד על סרט הקולנוע העצמאי "מעשייה אורבנית", הסרט הוקרן בפסטיבל קולנוע דרום 2012 וייצא להקרנה בסינמטקים בראשית 2013.
ביים את הסדרה "קישון - שמו הולך לפניו" עבור ערוץ 8 .
ב-2020 ביים ועורך עבור "יס דוקו" סרט דוקומנטרי על חייו של מאיר אריאל - "מאיר אריאל — שיר כאב".
ובשלבי הפקה ראשונים של "האלגוריתם הגנטי".
אליאב לילטי נשוי, מתגורר ביפו ולו שני בנים ובת.
קולנוע - תסריט, בימוי ועריכה
סדרה קומית לנוער, בימוי חמישה פרקים ערוץ 2, קשת 2000 דו"ח איבגי סויסה סדרה מוקומנטרית, בימוי שלושה פרקים בכיכובם של משה איבגי ומאיר סויסה הערוץ הראשון 1999
אלי שקד (נולד ב-1948) הוא דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל במצרים.
בשנות ה-70 הצטרף שקד לשירות החוץ של ישראל ובין תפקידיו שירת בשגרירות ישראל באנקרה שבטורקיה, והיה הקונסול הכללי באיסטנבול.
לאחר מכן שימש סגן השגריר במצרים וב-2003 מונה לשגריר.
בסוף שנת 2004 עזב את תפקידו ופרש ממשרד החוץ.
אליאב טל (נולד ב-7 במאי 1972) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל בשחייה.
טל התאמן בקבוצת הפועל נתניה בהדרכתו של שמריהו נאבל.
בהיותו ילד צעיר זכה באליפות ישראל לגילאים הצעירים תוך כדי קביעת שיאים ישראלים.
הוא היה חבר בנבחרות ישראל השונות לשחייה מגילאי נוער ועד בוגרים.
באליפות ישראל בשחייה לילדים שנערכה בשנת 1982 קבע טל במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש לגילאי 10 של 1:16.35 דקות, שיא זה החזיק מעמד 33 שנים ונשבר ביולי 2015.
במשחה נועם (בריכת 25 מטר) שנערך בנהריה, בסוף דצמבר אותה שנה קבע טל 3 שיאים ישראלים חדשים לגילאי 13, במשחה ל-50 מטר חופשי (26.76 שניות), במשחה ל-200 מטר מעורב אישי (2:25.46 דקות) ובמשחה ל-200 מטר גב (2:25.22 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1986 קבע טל במשחה ל-200 מטר גב שיא ישראלי חדש לגילאי 14 של 2:20.53 דקות.
במשחה נועם (בריכת 25 מטר) שנערך בנהריה בסוף דצמבר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-100 מטר גב שיא ישראלי חדש לגילאי 15 של 1:03.44 דקות.
במסגרת תחרות רב אומות לנוער שנערכה באנטוורפן שבבלגיה זכה טל ב-6 מדליות, 2 זהב, 2 כסף ו-2 ארד.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בנהריה בפברואר זכה טל במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:10.73 דקות.
בתחרות השחייה של המכביה ה-13 שנערכה ביולי 1989 בבריכת השחייה באוניברסיטת תל אביב סיים טל פעמיים במקום שישי, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:00.55 דקות ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:12.21 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה זכה טל ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
בתחרות שמונה האומות שנערכה באוסלו שבנורווגיה בסוף אפריל סיים טל פעמיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:02.27 דקות ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:13.60 דקות.
טל נשוי, אבא לשלוש בנות ומתגורר ברמת השרון.
הוא עובד בחברת קלאודזון בתל אביב.
אליאדוס (בספרדית: Aliados, הפירוש בעברית: בעלי ברית) היא תוכנית טלוויזיה ארגנטינאית שנוצרה על ידי כריס מורנה.
בארגנטינה הסדרה שודרה בערוץ "טלפה" ובשאר אמריקה הלטינית בערוץ פוקס.
התוכנית מיועדת לנוער ולקהל הצעיר.
הפרימיירה, שהייתה מתוכננת ל-10 ביוני 2013, נדחתה ל-26 ביוני 2013.
התוכנית הזו מסמלת את החזרה של המפיקה כריס מורנה לעולם הטלוויזיה, לאחר כשנתיים שבהם עשתה הפסקה וסגרה את חברת ההפקה שלה עם סיומה המוקדם של הטלנובלה כמעט מלאכים.
מורנה סגרה את חברת ההפקות שלה בעקבות מותה של ביתה רומינה יאן.
הסדרה "אליאדוס" שודרה ב-18 מדינות.
העונה הראשונה כללה 23 פרקים והעונה השנייה כללה 17 פרקים.
הסדרה עוסקת בבעיות חברתיות רבות כמו הפקרות מינית, הריונות לא רצויים, ביריונות, אנורקסיה ובולימיה, העבדת ילדים, עבריינות נוער, אלכוהוליזם, אלימות במשפחה ועוד בעיות רבות אחרות.
מהמקור שלו, המין האנושי הולך על הכוכב כשהוא בונה והורס באותה העוצמה.
בעשורים האחרונים היצורים האנושיים התקדמו במדע ובטכנולוגיה במהירות האור.
בעקבות ההתקדמויות האלו, האנשים מתרחקים אחד מהשני, עד לנקודה שהם שכחו מי הם ובשביל מה הם כאן.
כתוצאה מהדברים האלו, בסוף 2012 האנושות התחילה ספירה לאחור של 105 ימים שיובילו להרס או ללידה מחדש.
העתיד של כדור הארץ תלוי בידיהם של 6 צעירים: נואה (חואן פדרו לנסאני), אסול (אוריאנה סבטיני), מאיה (מריאל פרקוסי), מנואל (אגוסטין ברנסקוני), פרנקו (חוליאן סרנו) וולנטין (חואקין אוצ'ואה).
לכל אחד מהם יש משהו משותף: הם חזקים בדיוק כמו שהם חלשים, מושכים כמו שהם אבודים, מהפכנים כמו שהם אלימים, מבודדים כמו שהם מחוברים.
אנרגיית היצירה הנקבית (דולורס פונסי) האחראית על משימת הצלת הפרויקט האנושי, נותנת לצעירים הנבחרים עזרה משבעה יצורי אור: יאן (פאבלו מרטינס), ונסיה (ג'ני מרטינז), אינטי (ניקולס פרנסלה), אמבר (לולה מורן), לוס (אוריאנה סבטיני), דבי (קרולינה דומנש) וגופל (מקסימו אדפינדולה).
יצורי האור באים מעולמות שונים ביקום במטרה להפוך להיות בעלי הברית של ששת הצעירים הנבחרים ולעזור להם במשימת "הצלת הפרויקט האנושי".
אחרי 105 הימים שניתנו להם, הם יתמודדו מול אויב חדש, שנמצא קרוב יותר ממה שהם חושבים.
הפרימיירה של העונה השנייה שודרה ב-6 באפריל 2014 בערוץ טלפה.
העונה הזו מתמקדמת במלחמה בין יצורי האור ולבין המורקים שהם יצורי החושך.
בתחילת העונה השנייה, מי שנחטפו וצריכים הצלה הם יצורי האור.
הם הגיעו לכדור הארץ במטרה לעזור למשימות שלהם (כך הם קוראים לבעלי בריתם האנושיים) ומצאו את עצמם כלואים ומבודדים בעצמם.
הכל היה בגלל מלכודת של חוסטו (בוי אולמי) שרצה ללכוד אותם.
היצורים האנושיים נעזרים בפרמין (אלחנדרו בוטו) ובעלי בריתו וביחד הם מחפשים דרך לחלץ את יצורי האור.
ששת הצעירים האנושיים השתנו ועכשיו הם מוכנים להיות בעלי בריתם של בעלי הברית שלהם.
משימת החילוץ הזו הייתה מסובכת וקשה, אך הובילה בקלות רבה לשאלות: מה היא תוכניתו של חוסטו?
תשובות לשאלות הללו נמצאות ב-17 הפרקים של העונה השנייה של אליאדוס.
את הסדרה אליאדוס הקדישה כריס מורנה לבתה רומינה יאן.
כך למשל, כל שירי הסדרה הם שירים אותם כתבה כריס לרומינה לאחר מותה.
המיטה שנמצאת בחצר הבר היא אותה מיטה עליה ישנה דמותה של רומינה בקטנטנות, בלן.
הדמויות ולנטין, אסול ופרנקו נקראות על שמם של ילדיה של רומינה.
חלק משמעותי מעלילת הסדרה מתקיים בבר-חממה ששמו הוא viveRo, התרגום של השם הוא "רו (רומינה) חיה" .אפילו מילות סיום הסדרה שמקריאה כריס בפרק האחרון נאמרות לרומינה.
כאמור, שודרה הסדרה בארגנטינה בערוץ טלפה וביתר דרום אמריקה בערוץ פוקס.
בנוסף, שודרה הסדרה בפורטוגל בערוץ SIC ובאורוגוואי בערוץ מונטה קרלו.
ברוסיה שודרה הסדרה טין-טי.וי ובארצות הברית בערוץ דובר הספרדית של פוקס, מונדופוקס.
ערוץ CBS האמריקאי רכש את הזכויות להפקת גרסה דוברת אנגלית של הסדרה שתקרא Allies.
אלכסנדרה אליזבת "אלי" שידי היא שחקנית וסופרת יהודייה-אמריקאית.
בהמשך לסרט הבכורה שלה ב-1983, Bad Boys, והשתתפותה בסרטים "מועדון ארוחת הבוקר" (1985) ו"חברים" (1985), היא נודעה כחלק מקבוצת השחקנים הצעירים הפופולריים של התקופה, אשר נקראה "The Brat Pack" (חבורת הפרחחים), ואשר כללה את אמיליו אסטבז, דמי מור, רוב לאו, אנדרו מקרתי, ג'אד נלסון, אנתוני מייקל הול ומולי רינגוולד.
על הופעתה בסרטה של ליסה צ'ולודנקו "אמנות גבוהה" (1998), זכתה שידי בפרס אינדיפנדנט ספיריט לשחקנית הטובה ביותר.
שידי נולדה בניו יורק לאב נוצרי-קתולי ממוצא אירי, ולאם יהודייה.
אמה, שרלוט (לבית באום), היא סופרת וסוכנת ספרותית, ופעילה למען זכויות נשים, זכויות האזרח, וזכויות להט"ב; אביה, ג'ון ג'יי שידי, ג'וניור, הוא מנהל פרסום.
הוריה התגרשו בשנת 1971, ואמה עברה לגור עם בת זוגה.
שידי התחילה לרקוד בתיאטרון הבלט האמריקאי בגיל שש, ותכננה לפתח קריירה במחול, אך במהלך הזמן ויתרה על חלום זה לטובת החלום להיות שחקנית.
בגיל 12 היא כתבה את הספר She Was Nice to Mice; הספר פורסם על ידי הוצאת מקגרו-היל, והפך לרב מכר.
שידי התחילה לשחק בהפקות במה מקומיות כנערה.
לאחר הופעת במספר סרטי טלוויזיה ב-1981, וכן בשלושה פרקים של סדרת טלוויזיה היל סטריט בלוז, היא הופיעה בסרט הקולנוע הראשון שלה, Bad Boys (1983), בכיכובו של שון פן, ובו היא שיחקה את בת זוגו המושפלת של פן.
שנות ה-1980 היו התקופה הפעילה ביותר שלה, אז הופיעה במגוון תפקידים בסרטים פופולריים כגון "משחקי מלחמה", "מועדון ארוחת הבוקר", "חברים", ו"תקלה מופלאה".
ב-1998 שידי כיכבה לצד ראדה מיטשל בסרט העצמאי "אמנות גבוהה", על רומן בין שתי נשים, וכוחה של אמנות.
על ביצועיה בסרט זה זכתה שידי בפרס אינדפנדנט ספיריט, פרס אגודת מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס, ופרס איגוד המבקרים האמריקאי.
בשנת 1999, קיבלה שידי את התפקיד הראשי בהפקת אוף ברודוויי של המחזמר הדוויג והשארית העצבנית.
היא הייתה האישה הראשונה לגלם את התפקיד של הדוויג הג'נדרקוויר, אך הביקורות על ביצועיה היו מעורבות, והתפקיד לא ארך זמן רב.
באותה שנה, היא לוהקה כשחקנית הראשית בסרט העצמאי Sugar Town, בו השתתף אנסמבל שחקנים ומוזיקאים.
היא התאחדה עם חברה לסרט "מועדון ארוחת הבוקר" אנתוני מייקל הול בשנת 2003, כאשר הופיעה ככוכבת אורחת בתוכנית הטלוויזיה שלו "החצי האפל", בפרק "לשחק את אלוהים" בעונה השנייה.
שידי גם הופיעה בפרק של התוכנית CSI ב-2008, בו שיחקה אישה שרוצחת את אשתו של בן זוגה, בעוד היא מעורבת בכת.
במרץ 2003 החלה שידי לגלם את דמותה של שרה בסדרה המשפחתית של ABC קייל XY.
ב-2009 גילמה את הדמות מיסטר יאנק בתוכנית בניחוש חוקר, והדמות חזרה גם בעונות הבאות של התוכנית.
ב-1980 שידי יצאה עם ריצ'י סמבורה, הגיטריסט של להקת בון ג'ובי.
היא אמרה בריאיון ללוס אנג'לס טיימס כי הקשר הוביל אותה לשימוש בסמים, טענה שסמבורה כפר בה.
בשנת 1985, שידי נכנסה למרכז גמילה, ובשנת 1990 גם עברה טיפול להתמכרות לכדורי שינה, חוויה אשר היא השתמשה בו בגילום תפקידה כמכורה לסמים בסרט "אמנות גבוהה".
ב-12 באפריל 1992, שידי נישאה לשחקן דייוויד לנסברי, אחיין של השחקנית אנג'לה לנסברי ובנו של אדגר לנסברי, המפיק המקורי של "גודספל".
בנם בקט לנדסברי נולד ב-1994. במאי 2008, הודיעו שידי ולנסברי על גירושיהם.
בינואר 2018, שידי צייצה בטוויטר את ההאשטאג #MeToo, עם שמותיהם של כריסטיאן סלייטר וג'יימס פרנקו, וציינה שהם התנהגו מולה באופן בלתי הולם מבחינה מינית, ושפרנקו הוא הסיבה שהיא עזבה את תחום המשחק.
מאוחר יותר, היא הורידה את הציוצים.
כשסת' מאיירס שאל את פרנקו בריאיון לגבי הנושא, הוא ענה לו שאין לו מושג למה שידי כתבה את אשר כתבה.
מאז, יצאו עוד לפחות חמש נשים בהאשמות נגד פרנקו על תקיפה והתנהלות מטרידה ובלתי הולמת, וכן האשמות על התנהלות בלתי הולמת כלפי שתי נערות קטינות בנות 17. פרנקו התכחש להאשמות, אבל הצהיר ש"אם עשיתי משהו לא כשורה - אתקן את זה.
אני חייב לעשות את זה."
(בשיתוף עם חברי הקאסט האחרים)מועדון ארוחת הבוקר 2010Gotham Independent Film Awardsהופעת אנסמבל מצטיינתLife During Wartime
אליאור אליהו אמסלם (נולד ב-26 ביוני 1990) הוא שחקן, תסריטאי ויוצר ישראלי.
אליאור אליהו אמסלם נולד וגדל בשכונת גבעת אולגה שבחדרה.
כשהיה בן 10, השתתף בתוכנית "המגנט" בערוץ הילדים בפינת "ילד פלא" כיוצר תיאטרון בובות לצד עודד מנשה ודורי טפר.
בשנת 2005, הוא החל ללמוד בסטודיו למשחק "סטודיו במה" בניהול אופיר רוזן ועדי זורע.
במקביל, אמסלם למד במגמת התיאטרון של תיכון חדרה, במהלך לימודיו העלה ושיחק בהצגות "קומדיה של טעויות" מאת ויליאם שייקספיר ו"יאקיש ופופצ'ה" מאת חנוך לוין.
בשנת 2012 החל את לימודיו בסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין.
במהלך לימודיו זכה בתחרויות מונולוגים שונות - בתחרות ע"ש אורנה בן חורין.
בתחרות ע"ש שוש אביגיל, בתחרות ע"ש חן בראל ובמלגת התלמיד מצטיין של בנק מרכנתיל.
אליאור סיים את לימודיו בשנת 2015 וקיבל מלגת הצטיינות מיוחדת על הישגיו ע"ש אלי ליאון.
בקולנוע שיחק בתפקיד "חנוך" בסרט "יונה" בבימוי ניר ברגמן, ובקליפ "The end" לכבוד 70 שנה לפסטיבל הסרטים של ונציה בבימוי שמוליק מעוז.
אליאור השתתף במספר פרסומות כמו AM:PM, ריבר, קוקה קולה, WalkMe, Playtika, פרומו לתוכנית חתונה ממבט ראשון, מערכון לתוכנית שבוע סוף, פרסומת למשרד לאיכות הסביבה לצד גבי עמרני, ובקמפיין לרשת האופנה הודיס לצד בר רפאלי.
בשנת 2018 יצר וכתב את הסדרה "לא הכל ורוד".
אמסלם שיחק בתפקיד הראשי בסדרה והוא יצר אותה בעקבות סיפורים אמיתיים מחייו.
בסדרה שיחקו לצידו מירב גרובר, יעקב זדה דניאל, נועה קולר, חן אמסלם, ז'יל בן דוד, אפרת אביב, תמרה קלינגון, ישי גולן, מעיין תורג'מן, אבי אזולאי ועוד.
אליאור מורה ומרצה לסדרות רשת ויצירת תוכן בבית הספר למשחק יורם לוינשטיין ובגודמן בית ספר למשחק בנגב.
בשנת 2021 יצר וכתב את הסדרה "גיבורים מהדורה מוגבלת".
קומדיית גיבורי על שחורה שמספרת על צוות גיבורי על עם מוגבלויות שנקראים להציל את מדינת ישראל.
אמסלם יצר את הסדרה יחד עם אדם הירש ושניהם שיחקו בתפקדים הראשיים.
בסדרה שיחקו שחקנים עם מוגבלויות שונות כמו תסמונת דאון, לקות ראייה, תסמונת טורט ועוד לצד שחקנים כמו ניב סולטן, מיקי קם, מייקל לואיס, לירית בלבן, דין מירושניקוב, אלינה לוי, דון לני גבאי, רמי ברוך, סתיו שפיר ונוספים.
הסדרה משודרת בפלטפורמה 12+ והייתה מועמדת לפרסי האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה.
בשנת 2023, בזמן מלחמת חרבות ברזל, אמסלם הקים מיזם הסברה אינטרנטי בשם STAND WITH LGBTQ+ שפונה לקהילה הלהט"ב בעולם.
אליא, דוכס פארמה (באיטלקית: Elia di Borbone-Parma; 23 ביולי 1880 – 27 ביוני 1959), היה הטוען לכתר דוכסות פארמה בין השנים 1950–1959.
אליא נולד ב-23 ביולי 1880 בביאריץ, לרוברטו הראשון, דוכס פארמה ולרעייתו הראשונה מריה פיה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, בתם של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ומריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה.
בשנת 1882 מתה אמו במהלך לידת הילד השנים עשר, ובשנת 1884 התחתן אביו בשנית עם מריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל, ממנה היו לאביו עוד 12 ילדים.
המשפחה הגדולה נהגה לגור רוב השנה בטירה בעיר שוורצאו באוסטריה תחתית, ובקיץ לחזור ללוקה שבאיטליה.
לצורך כך נשכרה רכבת מיוחדת.
אליא ואחיו למדו לדבר איטלקית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, פורטוגזית ואנגלית.
אחותו זיטה העידה מאוחר יותר שפעם שאלה את אביה כיצד עליהם להגדיר את עצמם, והוא השיב: "אנחנו נסיכים צרפתים ששלטו באיטליה".
בפועל, מבין 24 ילדים של רוברטו, רק שלושה, נולדו באיטליה.
ב-1907 נפטר אביו, ואחיו אנריקו, דוכס פארמה ירש את תאריו, אולם מכיוון שהוא היה נכה שימש אליא כעוצר במקומו.
בשנת 1910 הגיעו אליא ואחיו להסכמה כיצד עליהם לחלק את נכסיו.
שנה לאחר מכן, אחותו זיטה, נישאה לארכידוכס קרל, ובעקבות רצח פרנץ פרדיננד ב-1914 הפכו קרל וזיטה ליורשי העצר.
בשל העובדה שלמשפחה לא היה לאום מוגדר, מלחמת העולם הראשונה פילגה אותה כליל.
אליא ואחיו פליצ'ה ורנאטו התגייסו לצבא האוסטרו-הונגרי, אשר גיסם, בעלה של זיטה, שרת בו גם כן בדרגת גנרל, בעוד אחיהם סיסטו וסוואריו ניסו להתגייס לצבא צרפת, ולאחר שנדחו התגייסו לצבא בלגיה.
בעקבות חוזה סן-ז'רמן שנחתם בספטמבר 1919 קיבלה ממשלת צרפת את הזכות להפקיע את נכסיהם של מי שלחמו בצבאות אויב בזמן המלחמה.
כתוצאה מכך הוחרמו נכסיו של אליא, אשר מלכתחילה קיבל את חלק הארי של ירושת אביהם.
אחיו סיסטו וסוואריו פנו אל בית המשפט הצרפתי בדרישה לקבל את הנכסים לעצמם.
ב-1925 דחה בית המשפט הצרפתי את דרישותיהם, אך בית המשפט לערעורים הפך את פסק הדין ב-1928. עם זאת, בפועל, ממשלת צרפת מעולם לא החזירה דבר ושילמה פיצויים לאליא של 11 מיליון פרנק.
בשנת 1939 מת אנריקו, ואחיו ג'וזפה, דוכס פארמה ירש את תאריו, אולם גם הוא היה נכה ובשל כך אליא נותר עוצר גם בשמו.
בשנת 1950 מת אחיו ג'וזפה, ואליא הפך לטוען לכתר דוכסות פארמה.
ב-27 ביוני 1959 מת אליא בפרידברג, אוסטריה, ובנו רוברטו השני, דוכס פארמה ירש את תאריו.
ב-25 במאי 1903 התחתן אליא עם מריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן ואיזבלה, נסיכת קרוי, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
מריה פרנצ'סקה, נסיכת בורבון-פארמה (1906–1994)
אליצ'ה, נסיכת בורבון-פארמה (1917–2017), התחתנה עם אלפונסו, דוכס קלבריה
מריה כריסטינה, נסיכת בורבון-פארמה (1925–2009)
אליאב ליואי (28 בדצמבר 1905, ל' בכסלו ה'תרס"ו – 26 במרץ 1987, כ"ה באדר ה'תשמ"ז) היה עורך דין ופוליטיקאי ביישוב ובמדינת ישראל, ראש המועצה המקומית בת ים בין השנים 1943–1950.
נולד ביפו ב-28 בדצמבר 1905 (ל' בכסלו ה'תרס"ו) לאביו אברהם ליואי, איש חינוך ועסקן ציבור ממייסדי בית הספר תחכמוני וחבר מועצת עיריית תל אביב ואספת הנבחרים, ולאמו רבקה בת יהודה הורביץ מירושלים.
למד במחזור הראשון של בית הספר תחכמוני ובבית המדרש למורים מזרחי.
גמר לימודי משפטים והוסמך כעורך דין.
בהמשך היה שותף במשרד עורכי הדין "ליואי, מינקוביץ ושות'".
היה מראשי גדוד מגיני השפה.
משפחתו הייתה מהראשונות שהתיישבו בבת ים.
היה חבר מפלגת הציונים הכלליים והתמודד מטעמה בבחירות לקונגרס הציוני העולמי ה-21 קרא להנהגת היישוב שלא לקבל את תוכנית החלוקה.
בשנת 1943 נבחר לראש מועצת בת ים, וב-1947 התמודד מטעם רשימת "למען בת ים" וזכה לכהונה נוספת.
בין פעולותיו: הקמת 75 יחידות דיור עבור מעפילים ששוחררו ממחנה המעצר בעתלית, פיתוח רצועת החוף של העיר ועוד.
בתחילת מלחמת העצמאות, חתם על הסכם אי התקפה הדדי עם שכונת ג'באלייה ביפו.
לקראת הבחירות לרשוית המקומיות שנערכו בשנת 1950 לא התמודד שוב על התפקיד.
בשנת 1957 נבחר לנשיא מועדון רוטרי בתל אביב ב-1963 החל לנהל סניף של הבנק ליצוא בבת ים.
השתתף בתרגום לעברית של הספר "לשם מה צריכים היהודים ארץ משלהם" של שלום עליכם (יחד עם יצחק דב ברקוביץ' ויוסף רובין).
נקבר למחרת בבית הקברות בגדרה, לצד אשתו שנפטרה כארבע שנים לפני כן.
בדצמבר 1927 נשא את רחל בת יהודה פטרבוים.
נולדו להם בן, עו"ד עמיזכאי ליואי ושתי בנות, נאוה עינב ונגה דפנר.
אחיו הגדול, אליעזר, היה רואה חשבון, נשיא לשכת רואי החשבון בישראל חבר מועצת בת ים מטעם הציונים הכלליים, מחבר הספר "תורת הנהלת חשבונות" ושותף במשרד רואי החשבון "פלמן, ליואי ושות'".
אלי שמיר (נולד ב-10 בנובמבר 1953) הוא צייר ישראלי.
שמיר נולד בכפר יהושע שבעמק יזרעאל והוא דור שלישי למייסדי המקום.
שמיר למד תואר ראשון בבצלאל (1977–1981) שבירושלים.
לאחר מספר שנים בהן התגורר בירושלים ובבוסטון, והציג את עבודותיו במגוון תערוכות בישראל ומחוצה לה, חזר בשנת 1999 להתגורר וליצור בכפר יהושע.
זכה בפרס משרד החינוך והתרבות לשנת 2005 ובפרס בנו גיטר, במוזיאון תל אביב לאמנות לשנת 2006. ציוריו נמצאים באוספים פרטיים וציבוריים רבים וביניהם במוזיאון תל אביב לאמנות, במוזיאון ישראל, במוזיאון חיפה לאמנות, באוניברסיטה העברית, בשגרירות ישראל בפריז ובמשכן הנשיא.
יצירתו של אלי שמיר קשורה קשר הדוק לכפר יהושע ולעמק יזרעאל, כמקום פיזי ומיתולוגי.
בהקשר זה תיאור חוקר האמנות והאוצר רון ברטוש כי "כיום מוכר שמיר כ'צייר עמק-יזרעאל', דוברו של העמק במחוזותיה של האמנות הישראלית".
עוד ציין ברטוש כי "ביצירתו של שמיר הא בהא תליא – ההיסטוריה היזרעאלית-ישראלית וההיסטוריה של האמנות אינן נפרדות כי אם משתלבות זו בתוך זו לכדי מקשה אחת.
לפיכך, כל קריאה של יצירתו מחויבת בנתינת הדעת על השתיים."
חוקר האמנות ד"ר גדעון עפרת חילק את יצירתו של שמיר לשלוש תקופות עיקריות:
"התקופה הארכאית" מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 שמתאפיינת בציור ארכיטיפי כהה של אדם ואדמה.
"התקופה הקלאסית" מאמצע שנות ה-80 ועד סוף שנות ה-90 של המאה ה-20, שמתאפיינת הציורי אלגוריות והקשרים מיתולוגיים.
"התקופה הרומנטית" מתחילת שנות האלפיים ואילך, שמתאפיינת בציורים הקשורים בקשר ישיר לכפר יהושע, עמק יזרעאל ואנשיהם.
תערוכות קבוצתיות, הוראה, פרויקטים קהילתיים, פרסומים אקדמיים, כתיבת מאמרים וביקורות והרצאות בכנסים אקדמיים נמצאים בדף הביוגרפיה באתר הרשמי של שמיר.
בספטמבר 2020 הוקרן בהקנת בכורה סרטו של בן שני "שיר ערש לעמק" בפסטיבל הסרטים התיעודיים דוקאביב.