tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מככבים ג'יימי בל בתפקיד בילי בן ה-11 השואף להיות רקדן, גארי לואיס כאביו כורה הפחם, ג'יימי דרייבן כאחיו הבכור של בילי וג'ולי וולטרס כמורה למחול.
הסרט זכה להצלחה קופתית רבה בממלכה המאוחדת.
הפקה בימתית של "בילי אליוט - המחזמר" הועלתה במאי 2005 בתיאטרון "ויקטוריה פאלאס" בלונדון ותוארה בעיתון הטלגרף כ"המחזמר הבריטי הטוב ביותר".
המחזמר זכה בעשרה פרסי טוני בשנת 2009.
בילי אליוט בן ה-11 הוא יתום מאם.
אביו, מעריץ של המתאגרף קן בוקאנן, חולם שבנו יהיה מתאגרף ויחלץ את המשפחה ממצבה הכלכלי הרעוע, אך בילי ירש מאמו אהבה למוזיקה, והוא מנגן לעיתים בפסנתר כדי להרגיש שהיא לידו.
האב שולח את בילי להתאמן באיגרוף, אבל כשהוא נכנס לזירה הוא מבין שאינו רוצה להיות מתאגרף.
הוא מגלה בצדו השני של אולם ההתעמלות קבוצת בנות הלומדת בלט.
בעזרתה של גברת וילקינסון, המורה לבלט, הוא מתחיל ללמוד לרקוד, ומסתיר את הדבר ממשפחתו.
הסרט מתרחש במחוז דרהאם, על רקע שביתת הכורים בבריטניה בשנת 1984. בין הכורים השובתים אביו ואחיו של בילי, ומצבם הכספי מדרדר עוד בעקבות השביתה.
בני המשפחה ושאר תושבי העיירה מתעמתים פעמים רבות עם המשטרה.
כתוצאה מהמהומות בילי מחמיץ את האודישן לבית הספר המלכותי לבלט, והמורה באה לביתו לשאול עליו.
אביו ואחיו זועמים כשהם מגלים שבילי לומד לרקוד, אך הוא אינו מוותר ומתעקש להמשיך ולרקוד.
בילי מגלה שחברו הטוב מייקל הוא הומוסקסואל שמתוודה על אהבתו לגברים.
הנטייה המינית של בילי עצמו אינה מתבררת בסרט.
יש לו קשר קרוב גם למייקל וגם לדבי, בתה של גברת וילקינסון.
שניהם מאוכזבים כשבילי עוזב את העיר ללימודים בלונדון, ובילי תוהה בקול "מה עדיף, ג'ינג'ר רוג'רס או פרד אסטר?"
כשהאב רואה לראשונה את בילי רוקד, הוא מבין שעתידו טמון בריקוד, ומחליט לשבור שביתה על מנת שיוכל לקחת אותו בעצמו למבחנים בבית הספר המלכותי לבלט בלונדון.
כשהם מגיעים ללונדון, שניהם נפעמים מהעיר הגדולה, ועל אף שבילי מכה את אחד המתמודדים, הוא מתקבל לבית הספר כשהוא מרשים את הבוחנים במחויבות העמוקה שלו לריקוד.
בסיום הסרט שמתרחש כעבור 14 שנים ב-1998, מגיעים אביו ואחיו של בילי למופע בלט של "אגם הברבורים" שבו בילי בן ה-25 מופיע בתפקיד ראשי.
ג'יימי בל - בילי אליוט
אדם קופר - בילי בגיל 25
ג'ולי וולטרס - סנדרה וילקינסון
גארי לואיס - ג'קי אליוט
ג'יימי דרייבן - טוני אליוט
סטיוארט ולס - מייקל קאפרי
ניקולה בלקוול - דבי וילקינסון
קולין מקלכלן - טום וילקינסון
מייק אליוט - ג'ורג' ווטסון
בילי פיין - מר ברת'ווייט
ג'אנין בירקט - ג'ני אליוט
מתיו ג'יימס תומאס - סיימון
סטיבן מנגן - ד"ר קריין
פטריק מאלאהייד - מנהל בית הספר לבלט
ברברה לי-האנט - סגנית מנהל בית הספר לבלט
ניל נורת' - מורה בבית הספר לבלט
לי ויליאמס - מורה בבית הספר לבלט
2000 פרס הקולנוע הבריטי העצמאי
הסרט הטוב ביותר בקולנוע הבריטי העצמאי (זכייה)
הבמאי הטוב ביותר – סטיבן דלדרי (זכייה)
השחקן החדש הטוב ביותר – ג'יימי בל (זכייה)
השחקנית הטובה ביותר – ג'ולי וולטרס (מועמדות)
הבמאי הטוב ביותר – סטיבן דלדרי (מועמדות)
שחקנית המשנה הטובה ביותר – ג'ולי וולטרס (מועמדות)
התסריט המקורי הטוב ביותר – לי הול (מועמדות)
2001 האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה
פרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר (זכייה)
השחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי – ג'יימי בל (זכייה)
השחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה – ג'ולי וולטרס (זכייה)
מוזיקה הטובה ביותר בסרט (מועמדות)
השחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה – גארי לואיס (מועמדות)
התסריט המקורי הטוב ביותר (מועמדות)
בכורה לתסריטאי, במאי או מפיק בריטי – סטיבן דלדרי (במאי) (מועמדות)
בכורה לתסריטאי, במאי או מפיק בריטי – לי הול (תסריטאי) (מועמדות)
הסרט הטוב ביותר - דרמה (מועמדות)
שחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע – ג'ולי וולטרס (מועמדות)
2001 פרסי גילדת שחקני המסך
השחקן הטוב ביותר בסרט קולנוע – ג'יימי בל (מועמדות)
שחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט קולנוע – ג'ולי וולטרס (מועמדות)
צוות השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע (מועמדות)
בשנת 2005 הועלה בווסט אנד גרסת מחזמר לסרט המצליח, אשר המחזה ומילות השירים נכתבו על ידי תסריטאי הסרט לי הול והלחנים על ידי אלטון ג'ון.
ויליאם ג'ון "בילי" ברמנר היה כדורגלן סקוטי ששימש כקפטן והיה משחקניה הבולטים ביותר של קבוצת הכדורגל לידס יונייטד בשנות השישים והשבעים.
כמו כן שימש כקפטן נבחרת סקוטלנד, והיה מן השחקנים המובילים בה באותה תקופה.
ברמנר נודע כשחקן קשוח ולא מתפשר, וניחן בתזמון ובדיוק מעולים.
הוא הצטיין במעמדים גדולים, וכבש כמה מן השערים המכריעים עבור המועדון במשחקים מסוג זה.
לאחר פרישתו ממשחק שב ללידס באמצע שנות השמונים, הפעם כמאמן בניסיון להעלות את הקבוצה שבילתה כ-8 שנים מן העשור בליגת המשנה.
ברמנר הצליח להביא את הקבוצה לגמר הפלייאוף בעונת 1986–1987, אך היא נוצחה במעמד זה על ידי צ'רלטון אתלטיק.
הוא פוטר מלידס בעונת 1988, ושימש לאחר מכן כמנג'ר קבוצת הכדורגל של דונקסטר רוברס, שם סיים את תפקידו ב-1991.
ברמנר הוא סגן שיאני ההופעות במדי לידס יונייטד (במקום הראשון ניצב ג'ק צ'רלטון) עם כ-772 הופעות, אחת פחות מלצ'רלטון.
ברמנר היה בנוסף גם שחקן מפתח בנבחרת סקוטלנד המשתפרת של שנות השבעים.
הופעת הבכורה שלו בנבחרת הייתה ב-1965 מול נבחרת ספרד, וב-1967 שיחק בניצחון נבחרתו (2–3) על אלופי העולם, נבחרת אנגליה באצטדיון ומבלי.
ב-1974 שימש כקפטן הנבחרת במסגרת טורניר מונדיאל 1974 שנערך במערב גרמניה.
ברמנר נפטר בביתו שבדונקסטר כתוצאה מהתקף לב, יומיים לפני יום הולדתו ה-55.
לאחר מותו הנציחה הנהלת הקבוצה את זכרו, והציבה בשערי אלנד רואד פסל ברונזה של השחקן שהפך לאגדה ולסמל בתנוחה אופיינית, כשידיו מונפות מעלה בתנועת ניצחון.
בילי הולידיי הייתה זמרת ג'אז אמריקאית, מן החשובות במאה ה-20.
הולידיי הייתה זמרת בעלת קול וסגנון שירה ייחודיים.
היא הושפעה מזמרים כלואי ארמסטרונג ובסי סמית, שהצליחה בשנות ה-20, אשר התאפיינה בקול גס ונוגע ללב.
נולדה בשם אלנורה פייגן (Eleanora Fagan) ומאוחר יותר כונתה "ליידי דיי".
את שם הבמה שלה הרכיבה משם השחקנית שהעריצה בילי דאב (Billie Dove) וגיטריסט הג'אז קלארנס הולידיי, שייתכן שהיה אביה.
לפי הביוגרפיה שלה, כשהייתה ילדה, עבדה בעבודות מזדמנות, שאחת מהן הייתה ניקוי מצעים בבית זונות באזור ביתה.
היא עבדה שם כיוון שבעלת המקום הייתה מהיחידות בשכונה שלה שהחזיקו נגן תקליטים.
בתמורה לעבודתה, במקום לקבל שכר הסכימה הולידיי שבעלת המקום תתן לה לשמוע תקליט.
בין התקליטים ששמעה היה האלבום האגדי West End Blues של לואי ארמסטרונג.
היא מספרת כי לפעמים הייתה בוכה ללא הפסקה בהקשבה לאלבום, ולפעמים הייתה מאושרת כל כך עד שהייתה שוכחת את השכר שוויתרה עליו.
בביוגרפיה שלה מתוארת ילדותה הקשה.
היא נולדה כבת לאם בת 13 וצאצאית למשפחת עבדים מווירג'יניה, שעברו עם שחרורם לצפון במסגרת ההגירה הגדולה.
אמה עבדה בבית בבושת ונהגה לקחת את בילי איתה לעבודתה.
כשהייתה בת 10, היא נאנסה על ידי חבר משפחה, ולאחר שהתלוננה - הוא נשלח לכלא ובילי נשלחה ל'מוסד שיקומי' של הכנסייה הקתולית.
לאחר כשנה ברחה מהמוסד והחלה לעבוד בעבודות מין בבית הבושת שבו עבדה גם אמה.
הולידיי סיפרה כי בכל העבודות המזדמנות שבהן עבדה בצעירותה, תמיד הייתה שרה.
את קריירת השירה שלה החלה ב-1930 במועדוני לילה בשכונת הארלם שבניו יורק.
ב-1932, החליפה אלינורה, בת ה-17 את הזמרת הקבועה במועדון קוונס – מונטי מור.
המפיק המוזיקלי וצייד הכישרונות האגדי ג'ון האמונד, שאהב את שירתה של מור, הגיע למועדון לשמוע אותה.
האמונד, שגילה חלק גדול מהזמרים המשפיעים ביותר בהיסטוריה, ביניהם בוב דילן, אריתה פרנקלין, לאונרד כהן, ועוד רבים וטובים, אמר על הולידיי כי שירתה כמעט ושינתה את טעמו ועולמו המוזיקלי, שכן היא הייתה האישה הראשונה שפגש ששרה כמו גאון אלתור ג'אז.
ב-1933 הפגיש האמונד בינה ובין הנגן המצליח בני גודמן, שגם בהצלחתו יש להאמונד חלק גדול, ויחד הם הקליטו את שני שיריה הראשונים.
מאז החלה הקריירה המוזיקלית שלה לשגשג והיא הופיעה במועדוני ג'אז בניו יורק, וכיכבה באופן קבוע במספר מועדונים ברחוב 52.
היא הופיעה עם כוכבי-על בעולם הג'אז של שנות ה-30 וה-40 כלסטר יאנג, קאונט בייסי וארטי שו ושרה דואטים עם לואי ארמסטרונג.
באוגוסט 1941 נישאה לטרומבוניסט ג'ימי מונרו.
בשנת 1946, בעקבות בגידתו היא כתבה את השיר Don't Explain שזכה לגרסאות כיסוי רבות.
ב-1954 ביצעה הולידיי את סיבוב ההופעות האחרון שלה, שכלל לראשונה הופעות גם באירופה, ונמשך 5 שנים.
היא חזרה לארצות הברית זמן קצר לפני מותה.
השפיעה רבות גם כזמרת מחאה.
השיר "פרי מוזר" (Strange Fruit), בביצועה של הולידיי, הפך לאחד מהמנוני זכויות האזרח הראשונים.
השיר מתאר את הקרבנות האפרו-אמריקנים, שנטבחו במעשי לינץ' בדרום ארצות הברית, וגופותיהם תלויים מן העצים:
"עצים דרומיים נושאים פירות מוזרים
דם על העלים, ודם בשורשים
גופות שחורות מתנדנדות במשב הדרומי
פירות מוזרים תלויים על עצי הצפצפה".
התעקשותה של הולידיי לשיר את שיר המחאה הזה, למרות אזהרות מפורשות שקיבלה מהאף בי איי, הפכה אותה בעיני הממסד הגזען ל"מסוכנת" וגררה שלילת רישיון הופעות, ורדיפה חסרת פרופורציה מצד שוטרי מחלק הסמים, עד ליום מותה.
כזמרת שחורה בשנות ה-30 וה-40 של אמריקה הגזענית, תחת מדיניות ההפרדה הגזעית של חוקי ג'ים קרואו, לא הייתה הולידיי רשאית להופיע במעורב עם זמרים "לבנים".
גם כשדרך כוכבה, והיא צורפה כזמרת אפרו-אמריקאית יחידה לתזמורתו הלבנה של ארטי שו, הקלרניתן ומנהיג להקת ג'אז, היא נאלצה להתגנב לבמה דרך המטבח או חדר השירותים.
בסיבוב ההופעות, כשהלהקה ה"לבנה" הלכה לישון בחדרי בתי מלון, נאלצה הולידיי לישון באוטובוס בנפרד.
במשך תקופה ממושכת, ועד מותה, צרכה הולידיי סמים.
צריכה זו הביאה להידרדרות ניכרת בבריאותה כבר ב-1950, בהיותה בת פחות מ-40. צריכת הסמים והאלכוהול הובילו בסופו של דבר למותה ב-1959, כשהייתה בת 44 בלבד.
ב-1972 הופק הסרט "הליידי שרה בלוז" עם דיאנה רוס בתפקיד הראשי.
ב-2021 הופק הסרט "ממשלת ארצות הברית נגד בילי הולידיי" עם אנדרה דיי בתפקיד הראשי.
הולידיי הקליטה שירים עם ארבעה אולפנים:
קיימות הקלטות רבות של הופעותיה, רובן אף זמינות באוספי מוזיקה שונים.
אלה פיצג'רלד ובילי הולידיי בניו-פורט (1957)
מארז התקליטים של קולומביה כולל הקלטות חיות של הולידיי עם תזמורת קאונט בייסי (1937) ובני גודמן (1938) והופעותיה בקונצרט הג'אז מ-1944.
מארז "The Verve" כולל עוד מספר הקלטות:
1956 קונצרטים בקרנגי הול, (עם קריינות ביוגרפית אודות בילי הולידיי) Lady Sings the Blues
1957 פסטיבל הג'אז של ניו-פורט
בילי ג'ין מופיט קינג היא טניסאית אמריקאית.
במהלך הקריירה המקצוענית שלה זכתה ב-12 תוארי גראנד סלאם ליחידות, ב-16 תוארי גרנד סלאם לזוגות וב-11 תוארי גרנד סלאם לזוגות מעורבים.
קינג נחשבת לאחת הטניסאיות הטובות ביותר אי פעם, ולאחת הנשים המצטיינות בספורט בכלל.
הרקורד שלה בווימבלדון, תחרות הטניס היוקרתית ביותר, עומד על מספר שיא של 20 זכיות (6, 10 ו-4 ביחידות, זוגות וזוגות מעורבים בהתאמה).
שיא זה משותף לה ולמרטינה נברטילובה.
הישגיה ופועלה חרגו מתחום הספורט, והיא ידועה בציבור הרחב כפעילה פמיניסטית בולטת ונושאת דגל כנגד אפליית נשים בספורט ובחברה בכלל ופעילה בולטת של הקהילה הגאה אליה היא משתייכת.
משחקה המפורסם ביותר, אשר חשיבותו הסמלית התעלתה מעבר לתחומי הטניס, היה "קרב המינים" משנת 1973, שבו ניצחה 'בשם המין הנשי' את בובי ריגס, ש־34 שנים קודם לכן (בשנת 1939) היה אלוף וימבלדון והטניסאי מספר אחת בעולם.
קינג הייתה אז בת 29 וריגס בן 55. בשנת 2017 יצא הסרט על משחק זה: קרב המינים.
בשנת 2009 זכתה קינג במדליית החירות הנשיאותית, האישה הראשונה מתוך שתיים בלבד שזכו במדליה זו בתחום הספורט, וב-2024 עוטרה במדליית הזהב של הקונגרס.
בילי ג'ין מופיט נולדה למשפחה מתודיסטית ספורטיבית בעיר לונג ביץ' שבקליפורניה.
אביה היה כבאי ואתלט חובב, ואחיה הצעיר רנדי מופיט היה בבגרותו לשחקן בייסבול מקצועני.
קריירת הטניס שלה החלה במגרשים הציבוריים של עיירת מגוריה.
בגיל 17 כבר דורגה רביעית בעולם ובגיל 18 זכתה, יחד עם בת גילה קרן הנצה, באליפות וימבלדון לזוגות.
הן היו הזוג הצעיר ביותר שזכה בתואר.
שנה לאחר מכן, ב-1962 שבה לווימבלדון וניצחה בסיבוב השני, שהיה בסך הכול משחקה השני ביחידות על הדשא של וימבלדון, את הטניסאית הטובה ביותר בעולם דאז, מרגרט סמית קורט האוסטרלית.
ב-1965 נישאה ללורנס קינג וב-1966 זכתה בווימבלדון בגרנד סלאם הראשון ליחידות בקריירה שלה.
ב-1967 הגנה על תארה והוסיפה עליו זכייה באליפות ארצות הברית הפתוחה.
היא קנתה לה מוניטין כטניסאית אגרסיבית, תחרותית מאוד ובעלת חבטות רבות עוצמה.
תמיד חיפשה הזדמנויות להתקרב לרשת כדי להכריע נקודות.
סגנון משחקה זה התבטא היטב בהישגיה המצוינים על משטח הדשא (עליו זכתה ב-11 מ-12 גרנד סלאמים ליחידות בקריירה) ובהצטיינותה במשחק הזוגות, המתאפיין בחבטות יעף רבות.
האגרסיביות והלהט לא אפיינו אותה רק על מגרש הטניס, אלא גם מחוצה לו.
בעידן שבו היה משחק הטניס, לפחות למראית עין, עודנו חובבני, נאלצה קינג להתפרנס כמדריכת טניס במכללה קליפורנית, בשכר של 100 דולרים לשבוע, בין טורניר חשוב אחד למשנהו בסבב העולמי.
ב-1967 יצאה חוצץ בפומבי כנגד ההתאחדות האמריקאית והוקיעה את הנוהג לשלם דמי השתתפות "מתחת לשולחן" לשחקנים מובילים, שלטענתה הוביל לחסמי כניסה גבוהים למשחק.
קינג הייתה מהגורמים הפעילים שהובילו למעבר של משחק הטניס לעידן המקצועני, שהחל ב-1968. היא גם הייתה האישה הראשונה שהרוויחה ממקצוענות זו: ב-1971 הגיע סך פרסיה ל-100,000 דולרים והיא הייתה הספורטאית המקצוענית הראשונה להגיע לאבן דרך זו.
קינג נאבקה למען שוויון כלכלי מוחלט בין גברים לנשים בטניס.
ב-1972, לאחר שזכתה בפעם השלישית באליפות ארצות הברית, ונאלצה להסתפק בפרס נמוך מזה של הזוכה המקביל לגברים, איליה נסטסה, הודיעה כי לא תשוב להגן על תארה בשנה הבאה אם לא יושווה סכום הפרס לנשים לזה של הגברים.
ואכן, ב-1973, הייתה אליפות ארצות הברית לטורניר החשוב הראשון ששילם סכום זהה לזוכים בו משני המינים.
באותה השנה, 1973, הייתה קינג גם הכוח המניע מאחורי הקמת האיגוד המקצועי של שחקניות הטניס, ה-WTA, והתמנתה לנשיאתו הראשונה.
אולם משחק אחד ויחיד ששיחקה באותה השנה, האפיל על כל אלה בפרופיל התקשורתי העצום לו זכה, ובהשפעתו ארוכת הטווח.
היה זה המשחק שכונה "קרב המינים" (Battle of the Sexes).
ראשיתו של "קרב המינים" בקריאת תיגר של שחקן העבר בובי ריגס, מי שהיה טניסאי עלית בשנות השלושים והארבעים ובינתיים פנה להתפרנס ממשחקי ראווה למיניהם.
ריגס הכריז על עצמו כ"חזיר שוביניסטי גברי", ייתכן כדי לייצר המולה תקשורתית רווחית.
הוא התרברב כי למרות כל הרעש שליווה את הרנסאנס של הטניס הנשי באותה העת, עדיין יכול גבר בן 55, הרבה מעבר לשיאו, לנצח את הטובות שבטניסאיות הסבב העולמי.
בתחילה סירבה קינג (בת ה-29 אז) להרים את הכפפה שהטיל, אולם לאחר שניצח את מרגרט קורט 6–2 6–1, במשחק שנערך ביום האם 1973, הבינה כי אם לא תנצח אותו "יחזיר הדבר את הטניס הנשי חמישים שנה לאחור", "יהרוס את סבב הנשים" וישפיע לרעה על ההערכה העצמית של נשים באשר הן.
כדי לתמוך בסבב המקצועני הנשי שהיא בעצמה הקימה, וגם לזכות בפרס כספי ניכר, נתנה לבסוף את הסכמתה למשחק.
ב-20 בספטמבר 1973 התמודדו ריגס וקינג ביוסטון, לפני למעלה מ-30,000 צופים שהגיעו ל"אסטרודום" הטקסני, ועוד 50 מיליון שצפו בהם בשידור חי ל-37 ממדינות העולם.
תחקיר של רשת ESPN קבע כי המשחק היה מכור, לאחר שריגס נקלע לחובות כבדים למאפיה וראשיה הכריחו אותו להפסיד על המגרש כדי להרוויח כסף בהימורים
בשנת 2001 יצא סרט הטלוויזיה הקומי "כשבילי ניצחה את בובי" , בו גילמה השחקנית הולי האנטר את דמותה של קינג.
בשנת 2014, יצא סרט הדוקומנטרי על האירוע.
בשנת 2017 יצא סרט הקולנוע "קרב המינים", בו מגלמת את דמותה השחקנית אמה סטון.
קינג הוסיפה לשחק טניס מקצועני עוד שנים רבות לאחר שהייתה לסמל פמיניסטי.
ב-1975, השנה שבה בחר בה סקר קוראות המגזין "Seventeen" ל"אישה הנערצת ביותר בעולם" (גולדה מאיר דורגה במקום השני), היא זכתה בגרנד סלאם ה-12 והאחרון שלה ליחידות - זכייתה השישית בווימבלדון.
היא שיחקה טניס ליחידות עוד שמונה שנים ופרשה ב-1983. הופעתה האחרונה בטורניר היחידות של אליפות וימבלדון, בגיל 39, הסתיימה בשלב חצי הגמר.
לאחר מכן הוסיפה להשתתף בטורנירי זוגות, עד 1990. בת זוגה למשחקה התחרותי האחרון בפלורידה ב-1990, הייתה ג'ניפר קפריאטי בת ה-13. קינג הייתה אז בשנתה ה-47.
לאחר שפרשה הקימה קרן מלגות לספורטאיות טניס במימון משקיעים שגייסה, וארגנה מלגות לטניסאיות בקולג'ים.
גם אחרי שחדלה לשחק, נותרה קינג גורם משמעותי בעולם הטניס.
כקפטן הובילה את נבחרת ארצות הברית לזכייה בגביע הפדרציה ב-1996, עשרים שנה לאחר שזכתה בו כשחקנית.
באותה שנה אימנה גם את שחקניות ארצות הברית בטורניר הטניס של אולימפיאדת אטלנטה (1996), שזכו בזהב ליחידות ולזוגות.
היא המשיכה להוביל את הנבחרת האמריקאית עד 2003. מעורבותה המתמשכת ומעמדה בטניס הנשי באו לידי ביטוי גם בדירבונה של הטניסאית הישראלית ציפי אובזילר, לחזור לפעילות בסבב הנשי, לאחר מפגש בין נבחרות גביע הפדרציה של ארצות הברית וישראל.
בעשור שבין השנים 1966–1975, הייתה בילי ג'ין קינג הטניסאית הדומיננטית ביותר בעולם.
בשישה מהם לא הפסידה גם מערכה.
עדות נוספת לחוסנה המנטלי של קינג במעמד הגרנד סלאם ליחידות, היא העובדה שנצחה 11 מ-13 משחקיה שהגיעו ל-5-5 במערכה השלישית, כלומר הגיעו לשלב שבו שני הצדדים כאחד היו רחוקים שני משחקונים בלבד מהפסד - או ניצחון.
במחצית השנייה של שנות השבעים איבדה את מעמדה כטניסאית הטובה בעולם לבת ארצה כריס אוורט.
הפרסים והכיבודים שקיבלה מעידים על חשיבותה מעבר לתחום המצומצם של טניס לנשים: כשנבחרה כ"ספורטאי השנה" של עיתון הספורט האמריקאי ספורטס אילוסטרייטד ב-1972 היא הייתה לא רק האישה הראשונה לעשות כן, אלא גם הטניסאי הראשון שזכה לכך.
ב-1975 נבחרה כאיש השנה של השבועון טיים, יחד עם נשים נוספות שייצגו את כלל נשות ארצות הברית, ובהן הגברת הראשונה בטי פורד.
חמש עשרה שנים לאחר מכן, בחר בה LIFE כאחת מ"מאה האישים האמריקאים החשובים של המאה ה-20" - אישים בכלל, ולא מבין הספורטאים בלבד.
בשנת 2006 נקרא על שמה מרכז הטניס הלאומי בניו יורק.
באוגוסט 2009 קיבלה קינג את מדליית החירות הנשיאותית מנשיא ארצות הברית ברק אובמה.
בשנת 2021 הוענק לה פרס לוריוס למפעל חיים.
בשנת 1968 הבינה קינג שהיא נמשכת ומתעניינת בנשים.
בשנת 1971 היא עברה הפלה ובאותה העת היא ניהלה מערכת יחסים אינטימית עם מזכירתה מרילין ברנט.
במאי 1981 ברנט הגישה נגדה תביעת ממון מתוקשרת (עברה אאוטינג) ובכך הפכה קינג לספורטאית המקצוענית הראשונה הבולטת שהיא לסבית מחוץ לארון.
היא רצתה לפרוש מטניס מקצועני אך לא יכלה להרשות לעצמה בגלל התביעה: .
קינג התגרשה מבעלה בשנת 1987. באוטוביוגרפיה שלה בשנת 1982 היא כתבה שהחליטה על ההפלה מאחר שהנישואין לא היו מספיק חזקים על מנת להביא ילד למשפחה שלה.
היא סיפרה בשנת 1998 שמרטינה נברטילובה לא תמכה בה כשהוצאה מהארון, דבר שהוביל לנתק של חמש שנים ביניהן.
בשנת 2007 אמרה קינג: יטוטון.
היא חברה של אלטון ג'ון שכתב לכבודה את השיר: "Philadelphia Freedom" והייתה ידידתו של צ'ארלס מ.
קינג שיחקה שופטת בסדרת הטלוויזיה האהובה עליה "חוק וסדר" באפריל 2007.
בשנת 2014 נבחרה קינג על ידי ברק אובמה נשיא ארצות הברית לעמוד בראש המשלחת האמריקאית לאולימפיאדת סוצ'י (2014) בגלל הפגיעה בזכויות קהילת הלהט"ב ברוסיה, המדינה המארחת.
היא פרשה מהמשלחת בגלל מחלתה של אמא שלה שנפטרה ביום פתיחת המשחקים.
היא מתגוררת בניו יורק ובשיקגו עם בת זוגה אילנה קלוס, טניסאית שדורגה בעברה במקום ראשון בעולם בזוגות נשים.
הנרי מקארתי , המוכר בכינויו בילי הנער (Billy the kid), והיה ידוע גם בשמות הנרי אנטרים (Antrim) וכן ויליאם האריסון בוני (Bonney), היה פושע אמריקאי במאה ה-19. בילי הנער היה מיומן בשימוש ברובה והשתתף במלחמת מחוז לינקולן.
לפי האגדה הרג 21 אנשים.
גובהו של בילי הנער היה 1.72 מטר, עיניו כחולות, לחייו חלקות, שיניו הקדמיות בולטות.
נאמר עליו שהיה ידידותי בזמנים מסוימים, אך היה יכול להיות קצר רוח ונחוש.
דבר זה הפך אותו לפושע מסוכן, כאשר השתלבה תכונה זו עם תעוזתו וכישורי הירי שלו.
בילי הנער כמעט ולא היה ידוע במהלך חייו, אך התפרסם בשנה שלאחר מותו כאשר פט גארט, השריף שהרג אותו, פרסם ביוגרפיה סנסציונית שנקראה "החיים האותנטיים של בילי, הנער".
החל מפרסום ספרו של גארט, התפתחה דמותו של בילי הנער והפכה לאחד מהסמלים העיקריים של המערב הישן של אמריקה.
הנרי מקארתי נולד בניו יורק ב-17 בספטמבר 1859. ישנה מחלוקת בקרב ההיסטוריונים לגבי תאריך הולדתו האמיתי של מקארתי והועלתה אפשרות כי נולד ב-23 בנובמבר 1859. אחיו הצעיר נולד בשנת 1863. בעקבות מות אביו עבר עם משפחתו לאינדיאנפוליס, אינדיאנה ובשנת 1870 עבר לויצ'יטה, קנזס.
אמו התחתנה מחדש ב-1 במרץ 1873 בסנטה פה שבניו מקסיקו והמשפחה עברה לגור בסילבר סיטי שבמדינה.
אמו מתה משחפת בשנה שלאחר מכן, כאשר בילי היה בן 15.
כשהיה בן 16 (שנת 1875), החל בילי בגנבות רכוש ונכלא.
הוא ברח מהכלא והפך לפושע נמלט.
הוא ברח לטריטוריית אריזונה, החל לעבוד בחקלאות ולהמר.
בשנת 1877 התעמת עם נפח מקומי והרג אותו.
הוא נכלא, אך ברח שוב, הפעם לטריטוריית ניו מקסיקו, שם הצטרף לכנופיה מקומית.
במשפטו נפסק לו עונש מוות, אולם בילי הצליח לברוח לפני ביצוע גזר הדין.
לאחר שלושה חודשים נורה למוות על ידי השריף פט גארט.
בנובמבר 2017 נחשפה תמונה של בילי הנער לצד השריף שהרג אותו.
נסיבות הצילום לא ידועות, ומחירה של התמונה מוערך בהון רב.
דמותו של בילי הנער היוותה השראה למספר רב של ספרים, סרטים, סדרות טלוויזיה, ושירים.
בין השאר, מופיעה דמותו בסדרת הנוער "הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות".
בקולנוע, דמותו של בילי הנער הופיעה במספר רב של סרטים.
ב-1911 הופיעה דמותו של בילי הנער לראשונה בשני סרטים אילמים, "Billy the Kid" ו-"The Adventures of Billy".
בשניהם, דמותו של בילי משוחקת על ידי נערה המתחזה לנער.
בילי הנער הוא אחת הדמויות שפוגשים ביל וטד בסרט המדע בדיוני הקומי ההרפתקה המצוינת של ביל וטד מ-1989.
דמותו של בילי הנער מופיעה בסרט הנרי הזקן מ-2021.
ויליאם נייסמית' "בילי" בליית' היה כדורגלן סקוטי.
בליית' נולד בדלקית' שבמידלות'יאן, וכנער שיחק בקבוצת הנערים של ומייס אתלטיק.
לאחר חידוש משחקי הכדורגל ב-1919 בליית' חזר לארסנל והפך לשחקן הרכב קבוע.
הוא שיחק בדרך כלל בצד השמאלי של מרכז המגרש, כקיצוני שמאלי או כחלוץ פנימי.
בליית' שיחק בלמעלה מ-300 משחקים לאורך עשר עונות, והתמנה לקפטן המועדון ב-1925. הוא שיחק בגמר גביע ה-FA הראשון בהיסטוריה של ארסנל, שבו הפסיד המועדון לקארדיף סיטי בתוצאה 0 - 1. לאורך הקריירה שלו בארסנל הוא השתתף ב-343 משחקים בסך הכל, בהם הבקיע 51 שערים.
בליית' עבר לברמינגהאם סיטי במאי 1929, ושיחק את משחקו האחרון בספטמבר 1930, לפני פרישתו ממשחק פעיל בסוף עונת 1930/1931. ב-1930 בליית' הופיע בסרט "The Great Game", והיה לאחד מהכדורגלנים הראשונים שעשו זאת.
לאחר פרישתו הוא חזר להתגורר בסקוטלנד, וניהל פאב בפורט סיטון.
ויליאם רוברט "בילי בוב" ת'ורנטון הוא שחקן, במאי קולנוע, מוזיקאי ומחזאי אמריקאי.
זוכה פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר על תסריטו לסרט "סלינג בלייד" ב-1996 ופרס גלובוס הזהב על תפקידו בסדרות "פארגו" ו"גוליית".
תורנטון נולד בהוט ספרינגס, ארקנסו שבארצות הברית לווירג'יניה רוברטה, מדיום במקצועה, ולוויליאם ריימונד תורנטון, שעסק בהוראת היסטוריה ואימון כדורסל.
תורנטון הוא האח הבכור מתוך שלושה אחים.
את ילדותו בילה באלפין ובמארבן שבמדינת ארקנסו.
בנעוריו היה שחקן בייסבול מצטיין וניסה את מזלו במייג'ור ליג בייסבול בקבוצת קנזס סיטי רויאלס, אך בעקבות שבר בעצם הבריח ויתר על קריירה מקצוענית.
תורנטון למד פסיכולוגיה באוניברסיטת הנדרסון בארקדלאפיה ארקנסו, אך נשר מהלימודים לאחר שני סמסטרים בלבד.
בסוף שנות ה-80 עבר תורנטון להתגורר בלוס אנג'לס במטרה לפתח את קריירת המשחק שלו.
בתחילת הדרך עבד בטלמרקטינג וניהול מסעדת מזון מהיר בין אודישן לאודישן.
בנוסף, תורנטון תפף ושר עם להקת רוק דרום-אפריקאית בשם "ג'אק האמר".
כאשר תורנטון עבד ככותב באירוע עסקי, פגש את במאי הסרטים בילי ויילדר, שייעץ לו לעבוד בתור תסריטאי.
בתחילת דרכו בהוליווד השתתף תורנטון בתוכנית המערכונים של רשת CBS " Hearts Afire".
בשנת 1989 שיחק בתפקיד קטן בסרט "ללכת מעבר לסיפון" לצד השחקן המתחיל אדם סנדלר.
בשנת 1990 שיחק בתור באק מריל בסדרת הטלוויזיה "נערי הכרך", המבוסס על הספר באותו שם משנת 1967.
בשנת 1992 הופיע בתפקיד רציני ראשון, שמשך את תשומת לבם של המבקרים, בסרט "צעד לא מחושב".
ב-1993 השתתף בסרט "הצעה מגונה" לצד השחקנים דמי מור ורוברט רדפורד.
, וכעבור שנה שיחק בסרטו של סטיבן סיגל "על קרקע בוערת", ובקומדיה "להתלבט" בכיכובו של אית'ן הוק.
ב-1995 שיחק בסרט "הכוכבים נפלו על הנרייטה" בהפקתו של קלינט איסטווד.
שנת 1996 נחשבת לשנת הפריצה של תורנטון, עם זכייה בפרס אוסקר על תסריטו לסרט "סלינג בלייד".
תורנטון גם שיחק בסרט, וזכה על תפקידו במועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
כעבור שנה שיחק תורנטון כמוסכניק משונה ועקשן בשם דארל, לצד שון פן וג'ניפר לופז, בסרטו של אוליבר סטון "סיבוב פרסה".
כן שיחק בסרטו של רוברט דובאל "המטיף".
בשנת 1998 קיבל תורנטון מועמדות שנייה לפרס אוסקר, הפעם לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, על תפקידו בסרט "תוכנית פשוטה".
על תפקיד זה קיבל גם מועמדות לפרס גלובוס הזהב.
בהמשך השנה הופיע בשובר הקופות של מייקל ביי
"ארמגדון", בתור מנהל נאס"א דן טרומן, לצדו של ברוס ויליס.
בנוסף הופיע במותחן הפוליטי של מייק ניקולס "צבעי השלטון" לצד ג'ון טרבולטה.
ב-1999 שיחק תורנטון לצד אנג'לינה ג'ולי וג'ון קיוזאק בסרט "מגדל פיקוח".
ב-2001 הופיע תורנטון לצד האלי ברי והית' לדג'ר בסרט "מונסטר בול".
על תפקידו בקומדיית הפשע "בנדיטס" קיבל מועמדות שנייה לפרס גלובוס הזהב.
כמו כן, גם זכה לשבחים רבים ומועמדות שלישית לפרס גלובוס הזהב, על משחקו בסרט של האחים כהן "האיש שלא היה שם".
ובאותה שנה ביים את הקומדיה "מפגש סוער" שגם שיחק בו בתפקיד ראשי לצד לורה דרן.
בשנת 2003 קיבל תורנטון מועמדות רביעית לפרס גלובוס הזהב, על תפקידו בקומדיה "סנטה בשקל".
בסרט גילם את ווילי סטוקס, אדם מובטל שמתחפש לסנטה קלאוס כדי לשדוד קניונים ברחבי ארצות הברית.
באותה שנה גם השתתף בקומדיה "אכזריות בלתי נסבלת", לצד השחקנים ג'ורג' קלוני וקתרין זיטה ג'ונס.
תורנטון גילם בשנת 2004 את דמות הגיבור האמריקאי דייווי קרוקט, בדרמת המלחמה בהפקת רון הווארד "האלמו".
באותה שנה שיחק בסרט "קריסטל", לצד וולטון גוגינס.
ב-2005 שיחק בסרט הפשע "קרח דק" לצד ג'ון קיוזק וקוני נילסן, ובקומדיית הספורט של ריצ'רד לינקלייטר "הכי גרועים בליגה".
ב-2006 שיחק תורנטון בקומדיה "בית ספר לנוכלים" לצד בן סטילר ובדרמה "החוואי האסטרונאוט".
שנה לאחר מכן שיחק בסרט "מר וודקוק" לצד שון ויליאם סקוט וסוזן סרנדון.
ב-2008 שיחק תורנטון בשובר הקופות "לכודים ברשת", לצדו של השחקן העולה שיה לה-באף.
שנה לאחר מכן, כיכב בדרמת הפשע "לילות אל.
איי" לצידם של קאסט שחקנים משובח כגון: קים בייסינגר, וינונה ריידר, ג'ון פוסטר, ג'סיקה סטרופ ואמבר הרד.
בשנת 2012 שיחק בסרט "פורעי החוק" ובשנת 2013 שיחק בסרט על רצח ג'ון קנדי פארקלנד.
בשנת 2014 שיחק בדרמה המשפטית של דייוויד דובקין "השופט" בתפקיד התובע דוויט דיקהאם, ושיחק בסרט "קאט בנק".
עוד בשנת 2014 הופיע בתפקיד ראשי, של הרוצח המצמרר והפסיכופת לורן מאלוו, בסדרת הטלוויזיה "פארגו" עליו זכה בפרס גלובוס הזהב.
באוקטובר 2015 שיחק בתפקיד ראשי בדרמה הקומית "משברים בע"מ", בהפקתו של ג'ורג' קלוני, ובכיכובה של סנדרה בולוק.
הסרט מבוסס על סרט דוקומנטרי משנת 2005. באותה שנה שיחק בסרט המפלצות "גריזלי" לצד תומאס ג'יין.
בשנת 2016 החל לשחק את התפקיד ראשי בסדרת הדרמה "גוליית" של רשת פריים וידאו.
על הופעתו בסדרה זכה בפרס גלובוס הזהב להופעה הטובה ביותר של שחקן בסדרת דרמה בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-74 שהתקיימו בינואר 2017. בהמשך השנה שיחק בדרמת המלחמה הקומית "כתבת אמריקאית" בכיכובה של טינה פיי, המגלמת עיתונאית שיוצאת לסקר את ימי המלחמה בפקיסטן ואפגניסטן.
בשנת 2018 שיחק לצדם של אמבר הרד ותיאו ג'יימס במותחן הבלשי "שדות לונדון", אשר מבוסס על ספרו באותו השם של מרטין איימיס משנת 1989. ב-2019 שיחק בסרט "מיליון רסיסים קטנים" שמבוסס על הספר באותו שם מאת ג'יימס פריי.
בשנת 2020 לוהק לסרט הפעולה "האיש האפור", לצידם של כריס אוונס וראיין גוסלינג.
הסרט יצא לאקרנים במהלך 2022
בשנת 2021 התארח בסדרת הטלוויזיה "1883" בתור המרשל ג'ים קורטרייט.
בשנת 2023 כיכב לצד רובין רייט במותחן הפשע "Devil's Peak" בדמותו של צ'ארלי.
בשנת 2024 החל לככב בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה "לנדמן" של פרמאונט+ בתור טומי נוריס, מנהל משבר בחברת נפט.
בשנת 2012 ביים וכתב את סרטו הרביעי "המכונית של ג'יין מנספילד", דרמה עלילתית שסובבת את אווירת אלבמה של שנת 1969. בסרט השתתפו שחקנים מהשורה הראשונים, בהם רוברט דובאל, ג'ון הרט, קווין בייקון ורוברט פטריק.
תורנטון הוציא את אלבומו הראשון "Private Radio" בשנת 2001, האלבום מורכב מ-12 שירים, רובם שירי קאנטרי.
תורנטון הקדיש לאנג'לינה ג'ולי שיר מתוך האלבום, השיר נקרא "Angelina".
בשנת 2003 הוציא את אלבומו השני "The Edge of the World", שהורכב מ-17 שירים.
ב-2005 הוציא את אלבומו השלישי "Hobo" שכלל 10 שירים.
ב-2007 הוציא תורנטון את אלבומו הרביעי, שנקרא "Beautiful Door".
בשנה זו הקים תורנטון את להקת "The Boxmasters" יחד עם די ג'יי אנדרוס ומייקל וויין באטלר, הלהקה הוציאה שלושה אלבומים עד כה.
תורנטון מתגורר כיום בלוס אנג'לס.
הוא היה נשוי שש פעמים, כולל לשחקנית אנג'לינה ג'ולי בין השנים 2000–2003. ג'ולי ותורנטון אימצו יחד ילד מקמבודיה בשם מאדוקס.
לבסוף התגרשו בני הזוג, וג'ולי קיבלה משמורת ילדים על הבן.
תורנטון הוא אביהם הביולוגי של ארבעה ילדים מנישואיו: אמנדה ספייס ברומפילד (1979) מאשתו הראשונה; ויליאם וונגסטון (1993) והארי ג'יימס (1994) מאשתו הרביעית; ובלה (2004) מאשתו הנוכחית, לה נישא ב-2014, למרות הצהרות קודמות שלו על כך שאיננו מתכוון להינשא פעם נוספת.
לתורנטון שני אחים צעירים יותר, ג'ימי דון, שנפטר ב-1988 מהתקף לב; וג'ון דייוויד.
אחיו המנוח של תורנטון כתב מספר שירים, שניים מהם, "Island Avenue" ו-"Emily", הוקלטו ונכנסו לאלבום הבכורה של תורנטון ב-2001.
בילי בויד הוא שחקן קולנוע סקוטי.
ידוע מתפקידו בתור פרגרין טוק בסרטי "שר הטבעות".
בויד נולד בגלאזגו, סקוטלנד למרי ולוויליאם בויד שמתו בילדותו.
בויד גדל עם אחותו הגדולה מרגרט אצל סבתו.
בהיותו בן 16 הופיע בחברת תיאטרון מקומית בשם "תיאטרון גויילד גלאזגו".
עבד ככורך ספרים במשך 7 שנים לפני שפנה לקריירת משחק.
אחד הספרים שכרך בויד היה "שר הטבעות".
סיים בהצלחה את לימודיו ב"אקדמיה הסקוטית המלכותית למוזיקה ודרמה" וקיבל תואר באומנויות הדרמה.
באקדמיה הופיע בהמון הצגות במה בבריטניה.
קהילת השחקנים בסקוטלנד שיבחה את בויד ואף אמרו עליו ש"בויד הוא השחקן הסקוטי היחיד שלא נח לרגע".
מלבד קריירה קולנועית הייתה לבויד גם קריירת תיאטרון קצרה שכללה השתתפות במחזות: "סן דייגו" ו"קרחת של שיגעון".
בויד התפרסם בעיקר בזכות משחקו בטרילוגיית סרטי "שר הטבעות" בתפקיד פרגרין טוק (פיפין), הוביט חביב וקל דעת, חברו של פרודו בגינס, שהצטרף למסעה של חבורת הטבעת.
בויד, אשר מנגן על תופים, גיטרה וגיטרה בס, כתב שיר בשם "הקצה של הלילה", אותו שר במסגרת תפקידו כפיפין בחלק השלישי של טרילוגיית שר הטבעות, "שר הטבעות: שיבת המלך".
לאחר מכן הופיע בויד לצד ראסל קרואו בדרמת המלחמה המבוססת המלחמות הנפוליאוניות "אדון ומפקד", שם גילם את דמותו של קפטן בארט בונדן.
ב-2004 שיחק בויד בסרט החמישי בסדרת סרטי האימה משחק ילדים "היורש של צ'אקי", בסרט דיבב בויד את בנם של צ'אקי וטיפאני ריי גלן/גלנדה.
בשנת 2014 הלחין וביצע את השיר "פרידה אחרונה", שיר הנושא של הסרט "ההוביט: קרב חמשת הצבאות", אשר מושמע על רקע כותרות הסיום של הסרט.
בויד חי בגלאזגו עם ארוסתו אלי מק'ינון.
לזוג בן יחיד שנולד ב-2006.
חוץ מקריירת המוזיקה הפורייה שלו בויד אוהב גם לבצע גלישת גלים ואף גלש בחופי ניו זילנד במהלך צילומי "טרילוגיית שר הטבעות".
בויד מתאמן באמנויות הלחימה ג'יט קון דו ואסקרימה.
שר הטבעות: אחוות הטבעת (2001)
שר הטבעות: שני הצריחים (2002)
תגידי את זה לדבורים (2019)
בילי וויין בלנקס הוא גורו כושר, אמן לחימה, שחקן וממציא שיטת הכושר "טאי בו" (Tae Bo).
בלנקס החל ללמוד אמנויות לחימה בהיותו בן אחת עשרה, אז התאמן בקרטה וטאקוונדו.
הוא נולד עם סטייה במפרק הירך שפגמה בתנועתו, ותנועתו המגושמת גרמה לבני גילו ללגלג עליו וכתוצאה מכך הוא התאמן קשה.
הוא מצא את המזור לבעייתו בקרטה.
כשהוא ראה את אמן הלחימה הדגול ברוס לי בטלוויזיה, הוא החליט שהוא רוצה להיות אלוף עולם באמנויות לחימה.
משמעת האימונים שלו שיפרה באופן ניכר את מצבו הגופני.
בלנקס החל בקריירת המשחק בשנות השמונים אז ככב במספר סרטי פעולה שלא זכו להצלחה.
הוא גילם את דמותו של שומר ראשה של הגיבורה הראשית קטרין באך, במהלך צילומי הסרט Driving Force, בשל חוסר השקט הפוליטי ששרר באותה עת במנילה, הוא הרשים את המפיקים כל-כך, עד שהם הכניסו אותו לתוך התסריט.
בשלהי שנות השמונים המציא בלנקס את שיטת הכושר "טאי בו" (Tae Bo), באותה עת אימן קרטה בקווינסי, מסצ'וסטס.
הוא השתמש במרכיבים מאמנויות הלחימה והאיגרוף שידע.
שם השיטה לקוח מהלחם הבסיסים טאי (קוון דו) ובו (קסינג).
בלנקס פתח מרכז כושר בלוס אנג'לס בו לימד טאי בו.
הוא משך אליו לקוחות ידוענים ביניהם פאולה עבדול והפופולריות של השיטה גדלה במהירות אחרי שבלנקס החל לשווק קלטות וידאו.
הפופולריות של הטאי בו דעכה מאוחר יותר, אולם בלנקס עודנו מושך לקוחות ידוענים רבים וקלטות הווידאו והDVD של הטאי בו ממשיכות להימכר.
בלנקס נולד באירי, פנסילבניה, ילד רביעי במשפחה בת חמישה עשר ילדים.
כילד סבל מדיסלקסיה שלא אובחנה.
בלנקס הוא נוצרי והפיץ סדרת קלטות מיוחדת של טאי בו הקרויה "המאמינים" (Believer's) הכוללת תפילות מוטיבציה ומרכיבים נוצריים אחרים.
הוא הופיע ברשת הטלוויזיה הנוצרית TBN.
הוא היה נשוי לגייל ה.
Godfrey), אותה פגש בכיתת הקרטה שלימד.
שלי בלנקס קימרוסטי (Cimarosti) היא כיום אמנית לחימה בעצמה, ומופיעה כמעט בכל קלטות הווידאו של בלנקס ולאחרונה הפיקה וידאו משלה (טאי בו לאחר לידה),
לגייל ובילי יש גם בן, בילי ג'וניור, שמשחק בסיבוב ההופעות של המחזמר "תהילה", ובנפרד ממאמציו של אביו, הוציא קלטת כושר משלו הקרויה CARDIOKE.
בילי וגייל התגרשו ב-2008 אחרי 33 שנות נישואים.
לפי התביעה הגירושים שהגישה אשתו גייל ב-22 באפריל 2008 בבית המשפט העליון של לוס אנג'לס, היא ובילי חיים בנפרד מאז 25 בספטמבר 2007. הסיבה שניתנה בתביעה לפירוד היא "חילוקי דעות שלא ניתן לגשר עליהם".
בנובמבר 2008, בלנקס נהיה אבא לבת ששמה אנג'ליקה.
האימה היא המתורגמנית היפנית שלו טומוקו שאותה הכיר מאז 2007.
נישואיהם של בילי וטומוקו תועדו באופן רשמי בינואר 2009 וטקס חתונתם נערך ב-20 ביוני 2009. הוא גם אימץ את שתי בנותיה של אשתו החדשה, מרייט ואריקה פיטרסון.
כיום הם חיים באוסקה, יפן.
סברינה (סדרת טלוויזיה) כוכב אורח בעונה ה-4, פרק 7 (Prelude to a Kiss) (1999)
ויליאם אלברט ברק הוא שחקן וכותב שירים אמריקאי.
הוא ידוע בתפקידו כצ'רלי סוואן בסדרת סרטי דמדומים.
ברק נולד וגדל בעיר בלינגהאם שבוושינגטון.
הוא התחיל לשיר בגיל תשע וכנער הצטרף ללהקה, התמקצע במוזיקה ובאומנויות ב"אוניברסיטת מערב וושינגטון".
לאחר שהופיע בסרט הבכורה שלו ב-1990, עבר ברק להתגורר בלוס אנג'לס כדי לפתח קריירה כשחקן וכזמר.
לברק היו מספר הופעות בתוכניות טלוויזיה שונות ביניהן במסע בין כוכבים: חלל עמוק 9, שולחן לחמישה, בנות גילמור, פרינג', מונק, והמפענחת (עונה 4, פרק 13) שם גילים את פיליפ סטרו, אנס סדרתי ורוצח.
הדמות הזו הופיעה בהמשך בכל עונות הסדרה המפענחת: פשעים חמורים.
ב-2007 הוא הופיע בסרט Feast of Love בכיכובם של סלמה בלייר ומורגן פרימן, וב-2008 הוא גילם את הבלש אריק בוקס בסרט ללא עקבות עם דיאן ליין.
ב-2008 שיחק בדרמת הנעורים "דמדומים" בתפקיד צ'ארלי סוואן, אביה של גיבורת העלילה בלה סוואן (קריסטן סטיוארט) ומפקד משטרת העיירה פורקס.
באותה שנה שיחק בנוסף בתור הבלש אריק בוקס במותחן "ללא עקבות"
הוא שיחזר את תפקידו בתור צ'רלי סוואן בסרטי ההמשך של דמדומים, ירח חדש, ליקוי חמה ושחר מפציע – חלק 1 וחלק 2.
בפברואר 2010 לוהק בורק לתפקיד ג'ונה קינג, האנטגוניסט הראשי שהופיע במותחן מרדף עצבני, שבויים על ידי פטריק לוסייר בהשתתפות אמבר הרד, ניקולס קייג ' וויליאם פיכטנר.
הסרט יצא לאקרנים ב-25 בפברואר 2011. ביולי 2011, ברק החל להופיע בסדרת הדרמה ריזולי ואיילס.
בשנת 2012, הוא לוהק לתפקיד הראשי בסדרת המדע הבדיוני מהפכה של NBC, שנוצרה על ידי אריק קריפקה והופקה על ידי ג'יי ג'יי אברהמס.
באותה שנה ברק חזר לתפקידו ב"המפענחת " (עונה 7, פרק 16, "עד עוין", שם גילם את האנס והרוצח, עורך הדין פיליפ סטרו).
הוא הופיע שוב בסיום הסדרה, "המילה האחרונה", בהתמודדות מול LAPD.
הוא חזר בתפקיד פיליפ סטרו בתפקיד חוזר בספין-אוף המפענחת: פשעים חמורים שם הופיע בכל עונות הסדרה עד לסיום שלה ב-2018. בין השנים 17–2015, ברק כיכב בתור מיץ' מורגן בסדרה גן חיות של CBS, המבוסס על הרומן של ג'יימס פטרסון.
ב-2020 הופיע בתוכניות כמו שיקגו PD, ומוקד 911: טקסס.
ב-2023 הוא כיכב בסדרה עוזרת בית, סדרת נטפליקס חדשה שנוצרה על ידי מולי סמית' מצלר ובהשראת ספר הזיכרונות של סטפני לנד, שהוצגה לראשונה ברחבי העולם ב-1 באוקטובר 2021 והפכה לאחת התוכניות הנצפות ביותר במדינות רבות ושונות, וכן זכתה במספר מועמדויות בפרסי AFI לשנת 2022, פרסי בחירת המבקרים וגלובוס הזהב.
ברק דיבב את הנציב ג'יימס גורדון בסרטי האנימציה של באטמן: באטמן: ליל כל הקדושים הארוך - חלק 1 (2021)באטמן: ליל כל הקדושים הארוך - חלק 2 (2021).
בשנת 2022, הוא הצטרף לצוות של הסדרה הדרמה החדשה Fire Country בכיכובו של מקס ת'יריוט.
ברק מגלם את וינס ליאון, דור שלישי של כבאים ומפקד הכיבוי של קהילת אדג'ווטר, קליפורניה.
בשנת 2010, ברק הוציא אלבום בשם Removed.
אלבומו השני, The Underkill, יצא ב-2018. הסינגל האחרון שלו הוא Burn, שיצא ב-20 בינואר 2023 והופיע בפרק 1x11 של "כבאי קליפורניה", Mama Bear באותו היום.
ברק היה נשוי לשחקנית פוליאנה רוז, הם התגרשו ב-2017. יש להם בת אחת, השחקנית בלוזי לארו ברק.
נמצא במערכת יחסים עם הסופרת צ'יין קרסון.
Star"2007חוק וסדרעורך הדין פארמרבפרק: "Charity Case"Backyards & Bullets סרט טלוויזיה2008–2009My Boysג'ק ניומן5 פרקים2008פרינג'לוקס ווגלבפרק: "In Which We Meet Mr.
Jones"2009–2012המפענחתפיליפ סטרו3 פרקים2010–2012ריזולי ואיילסגבריאל דין4 פרקים2012–2014מהפכהמיילס מת'סון42 פרקיםמועמדות – Saturn Award for Best Actor on Television2015–2018המפענחת: פשעים חמוריםפיליפ סטרותפקיד חוזר2015–2017גן חיותד"ר מיטש מורגן39 פרקים2016שיקגו PDג'ייק מקויבפרק: "Some Friend"2018FBIרוואן קוויןבפרק: "The Armorer's Faith"2020–הווהמוקד 911: טקססקפטן בילי טייסוןתפקיד חוזר2020Most Dangerous Gameריגן5 פרקים2021עוזרת ביתהאנק ראסלתפקיד ראשי2022–הווהכבאי קליפורניהוינס לאוןתפקיד ראשי (2 עונות); 32 פרקים
בילי בן משה (נולדה ב-5 באוגוסט 1979) היא תסריטאית, במאית ומפיקת קולנוע ישראלי.
בין השאר, כתבה את התסריט לסרט העלילתי "נמס בגשם", שהוקרן בפסטיבלים בינלאומיים רבים וזכה בפרסים, וכן הפיקה, כתבה וביימה את הסרט העלילתי "ולנטינוס".
למדה תסריטאות, קולנוע ואומנות והחלה את עבודתה בעולם הקולנוע הישראלי ב-2005. היא כתבה את התסריט לסרט הקולנוע הדוקומנטרי "גרסת הבמאי"- סיפור חייו של אייקון הקולנוע, מנחם גולן.
לימים שימשה כעוזרת במאי לגולן בסרטו "הכתובה" המבוסס על מחזה מאת אפרים קישון וערכה את הדיאלוגים לסרטו המצליח "ימים של אהבה" (בכיכובם של מאיה בוסקילה וניר לוי).
בשנת 2006 הפיקה את "פסטיבל הקולנוע הבינלאומי אשדוד" אשר הפך באותן השנים לפסטיבל השלישי בגודלו בישראל אחרי פסטיבלי הקולנוע בירושלים וחיפה.
ב-2011 כתבה את התסריט לסרט העלילתי "נמס בגשם", בבימויו של בן זוגה, דורון ערן.
זהו הסרט הישראלי הראשון העוסק בהורים לבן שעבר ניתוח לשינוי מין.
הסרט ייצג את ישראל בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים מהמובילים בעולם וזכה בעשרות פרסים.
בין השאר, זכה בפרס להופעה פורצת דרך עבור חן יאני בפסטיבל הקולנוע הגאה TLVfest ובפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל Au fil(m) du temps- IMAJ שבבלגיה, והוקרן בפסטיבלים במונטריאול, טורינו ומונפלייה.
ב-2013 כתבה את התסריט וביימה את הסרט הדוקומנטרי "כיתת אומן".
הסרט עוסק בסדנת משחק מול מצלמה למשתתפים בעלי צרכים מיוחדים, בהנחייתו של ארנון צדוק.
ב-2015 ביימה את סרט הקולנוע הדוקומנטרי "לה סניורה" העוסק בסיפור חייה של דונה גרציה, חוזת מדינת היהודים ומיישבת העיר טבריה.
ב-2015 הפיקה את הסרט העלילתי "סנפשוט" בבימויו של דורון ערן, בכיכובם של שרון טל, אמנון וולף, דני גבע, אבי פניני וסמדר קילצ'ינסקי.
הסרט מעלה על סדר היום הציבורי את בעיית האלימות במשפחה.
השתתף בפסטיבלים בינלאומיים, ביניהם פסטיבל הקולנוע הבינלאומי יוסטון, ארצות הברית, בו זכה בפרס Silver Remi לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-2016 כתבה את התסריט והייתה אחת המפיקות של הסרט הדוקומנטרי "המבשר" בבימויו של דורון ערן על מנהיג היהודים המשיחיים בישראל, יעקב דמקני.
הסרט הוקרן בפסטיבלים הבינלאומיים WorldFest Houston, בו זכה בפרס Silver Remi, פסטיבל Great Lakes בבופאלו בארצות הברית ובפסטיבל לקולנוע נוצרי בגרמניה.
ב-2022 הפיקה, כתבה וביימה את סרט הקולנוע העלילתי "ולנטינוס", קומדיה שמתרחשת כולה במסעדה בערב ראש השנה האזרחית, ועוסקת בעבריין מוכר (ניר לוי), שלוקח את אישתו (הילי לואיס) לבילוי, שבמהלכו היא מוצאת את עצמה במפגש טעון ובלתי צפוי עם המאהב המבוגר שלה (אוהד שחר) ואישתו הנבגדת (אסתי זקהיים).
ב-2024 הייתה מפיקה שותפה בסרט העלילתי "10 קילו קוקאין" בבימויו של דורון ערן.
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע של מרכז אמריקה ICARO ובפסטיבל סופיה בבולגריה.
ב-2025 הייתה מפיקה שותפה בסרט העלילתי "תהיה חזק" בבימויו של דורון ערן, המבוסס על סיפורם של שלושת החטופים הישראלים במתקפת חמאס ב-7 באוקטובר 2023, שנהרגו בשוגג מאש כוחות צה"ל בעת שנמלטו מהשבי וניסו לשוב לישראל.
באותה שנה, שימשה גם כמפיקה שותפה בסרט האימה "קליפהאוס"', שצולם בגאורגיה בבימויו של תומר אלמגור, ועוסק במשפחה אמריקאית שמוצאת את עצמה באחוזה ישנה, המכילה סודות אפלים מתקופת סטלין.
בסרט השתתפו השחקנים הבינלאומיים ניק סטאל, אנה אולארו וראדה סרבדז'יה.
כמו כן, כתבה תסריטים לסרטים העלילתיים, הנמצאים בתהליכי פיתוח: "דז'יגאן ושומכר", על צמד הקומיקאים היהודיים הנודע; "יהלום שחור", המבוסס על סיפורו של סוכן המוסד לשעבר בנו שלום, שנתפס על הברחת סמים; וכן סרט על דמותו של יוסף יואנוביצ'י, יהודי צרפתי, שהואשם בשיתוף פעולה עם הנאצים בזמן מלחמת העולם השנייה.
בילי אליוט – המחזמר הוא מחזמר בריטי המבוסס על סרט הקולנוע "בילי אליוט".
המוזיקה נכתבה על ידי אלטון ג'ון, והמחזה והשירים נכתבו על ידי לי הול, שגם כתב את התסריט לסרט.
העלילה סובבת סביב בילי, נער הממיר את כפפות האגרוף בנעלי בלט.
סיפור מאבקו האישי והגשמתו באים על רקע מאבקי משפחתו וקהילתו במסגרת שביתת הכורים 1984–1985 במחוז דרהאם, בצפון-מזרח אנגליה.
המחזמר משלב יחד קטעי ריקוד, מוזיקה, תפאורות מתחלפות ווידאו קליפים על מנת להמחיש את רצונותיו של בילי אל מול שביתת הכורים.
התסריט של הול הושפע מהרומן של ארצ'יבלד ג'וזף קרונין מ-1935 "הכוכבים מסתכלים למטה", המדבר על שביתת כורים.
שיר הפתיחה של המחזמר מהווה מחווה לקרונין.
המחזמר הועלה לראשונה בווסט אנד בלונדון בשנת 2005, היה מועמד לתשעה פרסי לורנס אוליבייה וזכה בארבעה (כולל למחזמר החדש) וסיים את הצגותיו בלונדון ב-2016, עם כניסתו של תיאטרון "ארמון ויקטוריה" להליך שיפוץ.
ההצלחה הביאה להפקות באוסטרליה, ברודוויי, טורונטו, שיקגו, ברזיל ובמקומות אחרים.
בניו יורק הוא רץ במשך 1,312 הופעות וזכה בעשרה פרסי טוני ועשרה פרסי שולחן הכתיבה, ובכלל זה, בשני המקרים, כמחזמר הטוב ביותר.
בישראל הוא עלה לראשונה בקיץ 2016 בתרגומו של אלי ביז'אווי, בבימויו של אלדר גרויסמן, בניהולו המוזיקלי של בן זיידמן ובכיכובם של שון זילברשטיין וארנון הרינג בתפקיד בילי, אבי קושניר, דפנה דקל, אושרי כהן ודינה דורון.
המחזמר זכה לביקורות חיוביות: צ'ארלס ספנסר מדיילי טלגרף קרא לו "המחזמר הבריטי הטוב ביותר שראיתי אי פעם" והדיילי מייל חשב שהוא "יצירת מופת תיאטרלית".
במחוז דרהאם, שביתת כורי הפחם רק החלה.
בילי, נער יתום מאם בן 11, נדרש להישאר לאחר שיעור האגרוף שלו, מוצא את דרכו לשיעור בלט המנוהל על ידי גברת וילקינסון ונמשך לקסם הריקוד.
הסוד נשמר בתחילה בקלות, כשהאדם היחיד שנמצא בביתו היא סבתו.
היא חושפת את מערכת היחסים האלימה שהייתה לה עם בעלה המנוח, ואת העובדה שגם היא אוהבת לרקוד.
בעוד אחיו, אביו ושכניו נמצאים בשביתה ומתנגשים במהומות עם המשטרה, בילי ממשיך לקחת שיעורי ריקוד, כשהוא שומר על כך בסוד ממשפחתו, וממיר את המציאות האלימה של השביתה בבלט הרגוע.
בסופו של דבר, מר אליוט מגלה את בילי בשיעור הבלט ואוסר עליו בכעס להשתתף בשיעורים.
גברת וילקינסון, שמכירה בכישרונו של בילי, מציעה לו להיבחן לבית הספר המלכותי לבלט בלונדון.
כדי להתכונן לאודישן, היא נותנת לו שיעורים פרטיים ללא תשלום.
בילי לא בטוח שזה מה שהוא רוצה לעשות ומבקר את חברו הטוב מייקל.
הוא מוצא את מייקל לובש שמלה.
מייקל משכנע את בילי שיהיה כיף להתלבש בבגדי נשים וכי עליהם להתעלם מהעכבות המגבילות של קהילתם (בני מעמד הפועלים הבריטי).
בילי מגיע לשיעור הפרטי הראשון שלו ומביא עמו את הדברים כדי לערוך ריקוד מיוחד לאודישן.
הוא מתחיל ללמוד ומדביק בהתלהבות את גברת וילקינסון בזמן שהוא מפתח ביצוע מרשים לאודישן שלו.
דבי, בתה של הגברת ווילקינסון, מנסה להרתיע את בילי מכיוון שהיא מאוהבת בו.
בינתיים, אביו של בילי ואחיו טוני עוסקים בקרבות יומיומיים עם המשטרה, במהומות שלעיתים קרובות עקובות מדם.
הם נאבקים כדי לפרנס את המשפחה בדוחק רב באמצעות תשלומי האיגוד, משימה קשה שנמשכת קרוב לשנה.
כאשר יום האודישן בבית הספר לבלט המלכותי מגיע, המשטרה נכנסת לעיירה וטוני נפגע על ידה.
מכיוון שבילי לא הגיע לאולם על מנת לנסוע לאודישן, גברת וילקינסון הולכת לבית משפחת אליוט.
בני משפחתו של בילי וחלק מחברי הקהילה מתאספים.
היא נאלצת לחשוף שהיא מלמדת את בילי בלט כהכנה ליום הזה.
ידיעה זו מרגיזה את אביו של בילי ופורץ ויכוח בין טוני לבין הגברת וילקינסון, שבסופו מנסה טוני לכפות על בילי לרקוד על השולחן לעיני כולם.
כשהמשטרה מגיעה וכולם בורחים, בילי אומר לאביו כי אמו הייתה נותנת לו לרקוד, אך אביו מסרב לקבל זאת, ואומר לו: "אמא שלך מתה!".
בילי זועם ויוצא לרקוד ברחוב על רקע המהומות והשוטרים.
במשך קרוב לשנה הוא נשאר רחוק מכל דבר הקשור לבלט.
במופע חג המולד השנתי של הכורים שישה חודשים מאוחר יותר, הם מחקים באופן נלעג את ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר, שנתפסת כיריבת כורי הפחם.
אביו של בילי משתכר ושר שיר עממי ישן שמעורר אצלו זכרונות מאשתו המנוחה, והאיש המאופק הזה יוצא החוצה בדמעות.
מייקל נשאר לבד עם בילי במרכז הקהילתי ומגלה לו שיש לו רגשות כלפיו, אולם בילי מסביר לחברו כי העובדה שהוא אוהב בלט לא אומרת שהוא הומו, ובתגובה, מייקל נותן לו נשיקה על הלחי.
מייקל מנסה להראות לבילי כמה ריקודים, אך בילי עצוב ואומר לו פשוט לעזוב.
מייקל יוצא, אבל משאיר נגן מוזיקה.
בילי, בפעם הראשונה מאז אותו היום המר של האודישן, מרגיש רצון לרקוד ומבצע את "אגם הברבורים" תוך כדי חלום להיות רקדן בוגר.
הוא רק לא שם לב שאביו מגיע ורואה אותו רוקד.
אביו הנרגש הולך לביתה של גברת וילקינסון לדון בסיכוייו של בילי כרקדן.
היא מאשרת את הכישרון של בילי, אבל לא בטוחה לגבי סיכוייו להתקבל לבית הספר המלכותי לבלט.
גברת וילקינסון מציעה לעזור לשלם עבור הנסיעה לאודישן בלונדון, אך מר אליוט מסרב.
הוא זונח את גאוות מעמד הפועלים שלו ואת עתידו המקצועי לטובת בנו.
מר אליוט מחליט שהדרך היחידה לעזור לבילי היא לחזור לעבודה.
כאשר טוני רואה את אביו מפר שביתה, הוא מתרתח ושניהם מתווכחים מה חשוב יותר: אחדות הכורים או לעזור לבילי להגשים את חלומו.
הוויכוח אף מגיע למכות ובילי נפגע בטעות.
אחד הכורים נוזף בהם ואומר כי הדבר החשוב ביותר הוא הדאגה לילד.
אחד אחד, נותנים הכורים כסף כדי לעזור לשלם עבור הנסיעה לאודישן, אבל לבילי אין עדיין מספיק כסף לנסיעה ללונדון.
מפר-שביתה מגיע ומציע לו מאות פאונד.
טוני זועם ומנסה לדחות את תרומתו, אך אף אחד אחר לא תומך בו.
כעת, חסר תקווה, טוני מהרהר אם יש עוד טעם להילחם על משהו בחיים, ויוצא.
בילי ואביו מגיעים לבית הספר המלכותי לבלט לצורך אודישן.
בעוד מר אליוט מחכה בחוץ, לונדוני מהמעמד הגבוה מדגיש את הניגוד בין אליוט לבין משפחותיהם של המועמדים האחרים.
מר אליוט פוגש רקדן בעל מבטא צפוני כבד, שמתוודה שאביו אינו תומך בקריירת הבלט שלו.
הוא מייעץ באופן ברור למר אליוט לעמוד מאחורי בנו.
בילי עצבני ומסיים את האודישן בתחושת נרפות שהוא לא עשה אותו טוב.
בעודו אורז את חפציו, הוא מאפשר לרגש לגבור עליו ומכה מתמודד אחר שניסה לנחם אותו.
ועדת האודישן מזכירה לבילי את התקנים המחמירים של בית הספר.
הם קיבלו מכתב נלהב מגברת וילקינסון המסביר את הרקע ואת מצבו של בילי, ומבקשים ממנו לתאר איך הוא מרגיש כשהוא רוקד.
בילי מגיב בהצהרה מעומק הלב המבהירה את תשוקתו לריקוד.
בחזרה לדרהאם, משפחת אליוט מנסה לשרוד, אך הזמנים קשים והכורים מפעילים בית תמחוי כדי להבטיח תזונה לכולם.
בסופו של דבר, בילי מקבל מכתב מבית הספר לבלט.
המום ומפוחד מהידיעה שהוא עשוי להתבשר על סיום החיים שהוא מכיר, הוא מודיע למשפחתו שלא התקבל.
טוני מרים את המכתב מפח האשפה ומגלה שאחיו כן התקבל.
במקביל, איגוד הכורים נכנע והפסיד את השביתה.
בילי מבקר את גברת וילקינסון בשיעור הריקוד שלה על מנת להודות לה על כל מה שעשתה עבורו.
בתה דבי עצובה על כך שבילי מוכרח לעזוב.
בילי אורז את חפציו לנסיעה לבית הספר לבלט, ונפרד מהכורים המובטלים שחוזרים בצער לעבודה.
הוא אומר שלום גם לאמו המתה, שלעיתים קרובות מבקרת אותו בדמיונו.
מייקל מגיע להיפרד ובילי נותן לו נשיקה על הלחי, לוקח את המזוודה שלו ויוצא.
לאחר מכן, כל צוות השחקנים יוצא לבמה וקורא לבילי לחזור כדי לחגוג את העתיד המזהיר שמצפה לו.
בקיץ 2016, לאחר כ-10 חודשים של הכנות וחזרות, עלה לראשונה המחזמר בישראל בתרגומו של אלי ביז'אווי, בבימויו של אלדר גרויסמן, בניהולו המוזיקלי של בן זיידמן ובכיכובם של שון זילברשטיין וארנון הרינג בתפקידי בילי, אבי קושניר, דפנה דקל, אושרי כהן ודינה דורון.
ב-31 באוגוסט 2017, לאחר 115 הצגות, ירד המחזמר מהבמות.
בילי בראון הוא שחקן אמריקאי.
מוכר בשל תפקידו בסדרת הדרמה המשפטית "המדריך לרוצח", ובשל גילום דמויות בסדרות "דקסטר", "ילדי האנרכיה" ו"כיבוי אורות".
בראון נולד וגדל באינגלווד, קליפורניה.
הוא ידוע בשל גילום דמותו של הבלש מייק אנדרסון בסדרת הדרמת פשע של רשת שואוטיים, "דקסטר" מ-2011 עד 2012. קודם לכן הוא גילם את המתאגרף ריצ'רד "עונש מוות" ריינולדס בסדרה הקצרה של רשת FX, "כיבוי אורות".
ב-2012 הוא קיבל תפקיד חוזר בתור אוגוסט מרקס בעונה החמישית של "ילדי האנרכיה".
הוא גם מספק את קולו השני של קליף ג'אמפר בסדרת האנימציה "רובוטריקים: פריים".
ב-2013, הוא גילם את סוכן טרוי ריילי בעונה הראשונה של סדרת הדרמה "המעקב".
בשנת 2013 עד 2014 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה של CBS - "בני ערובה", הגרסה האמריקאית לסדרת הישראלית באותו שם ששודרה בערוץ עשר.
ב-2014, הוא לוהק לצד ויולה דייוויס לסדרת הדרמה המשפטית של רשת ABC, "המדריך לרוצח" שיצר פיטר נובאק.
ויליאם (בילי) ג'ון דונובן ג'וניור הוא מאמן כדורסל אמריקאי, המאמן את קבוצת שיקגו בולס מליגת ה-NBA.
דונובן שימש במשך 19 שנים כמאמן קבוצת פלורידה גייטורס, קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת פלורידה המשחקת בליגת המכללות בארצות הברית.
דונובן הוביל את הקבוצה לשתי זכויות בגמר טורניר אליפות המכללות בשנים 2006 ו-2007. בנוסף רשם 4 זכיות בטורניר האליפות של האזור הדרום-מזרחי ו-6 פעמים סיים כאלוף העונה הרגילה.
דונובן זכה 3 פעמים בתואר מאמן העונה של האזור הדרום-מזרחי והוא אחד משני מאמנים יחידים בתולדות ליגת המכללות שהגיעו למאזן של 500 ניצחונות, בטרם מלאו להם 50 שנים.
במהלך השנים היו שמועות רבות על מועמדותו של דונובן לאימון קבוצות שונות ב-NBA ובליגת המכללות.
ב-1 ביוני 2007, לאחר שזכה באליפות המכללות השנייה ברציפות, חתם דונובן על חוזה אימון בקבוצת אורלנדו מג'יק תמורת 27.5 מיליון דולר לחמש עונות.
יום למחרת החתימה והצגתו כמאמן הראשי, הודיע לבעלי הקבוצה כי שינה את דעתו ומעדיף להישאר כמאמן פלורידה והקבוצה הסכימה לשחררו מהחוזה ללא כל תמורה.
בין השנים 2015–2020 אימן את קבוצת ה-NBA אוקלהומה סיטי ת'אנדר.
דונובן נולד וגדל ברוקוויל סנטר, לונג איילנד, ניו יורק.
אביו, בילי דונובן סניור, שיחק בצעירותו כדורסל בבוסטון קולג' והוא קלע הנקודות השלישי בטיבו בתולדות האוניברסיטה.
דונובן הצעיר למד בתיכון סנט איגנס בעיר הולדתו ושיחק בו כדורסל תחת הדרכתו של המאמן פרנק מוריס.
דונובן תואר כילד המרבה לשחק כדורסל ולעיתים אף התגנב לאולם הכדורסל על מנת להתאמן.
בשנתו האחרונה בתיכון זכה באליפות בתי הספר הקתוליים בלונג איילנד.
דונובן נבחר במקום ה-68 בדראפט של שנת 1987 על ידי יוטה ג'אז, אך נופה מסגל הקבוצה עוד לפני פתיחת העונה.
הוא עבר לשחק בקבוצת וויומינג וילדקאטס מליגת ה-CBA.
במהלך חודש דצמבר 1987 החתים אותו ריק פיטינו, שהיה מאמנו בקולג' והתמנה למאמן ניו יורק ניקס, על חוזה לעונה אחת בקבוצה.
הוא שותף כמחליף ב-44 משחקים, בהם קלע ממוצע של 2.4 נקודות ומסר 2 אסיסטים למשחק ובחודש מרץ 1988 נופה מסגל הקבוצה.
בסיום העונה חזר לליגת ה-CBA, כשחתם בקבוצת ראפיד סיטי ת'רילרס בה שיחק עונה אחת.
במקביל, החל לעבוד כברוקר בבנק השקעות.
דונובן לא היה מרוצה מעבודתו כברוקר ולאחר מספר חודשים פנה אל פיטינו והתייעץ עמו לגבי האפשרות לעסוק באימון.
פיטינו לא התרשם שלדונובן יש את הכישורים המתאימים להיות מאמן והמליץ לו להישאר בתחום הפיננסי.
דונובן המשיך לעבוד בתחום עוד כמספר חודשים ובאפריל 1989 פנה שוב להתייעץ עם פיטינו, שבדיוק עמד לסיים את תפקידו בניקס לטובת משרת המאמן באוניברסיטת קנטקי.
פיטינו הציע לו להצטרף כעוזר מאמן.
דונובן שימש בתפקיד עד לשנת 1994 והיה חלק מהצוות שהוביל את הקבוצה לפיינל פור של ליגת המכללות בשנת 1993. בזכות ההצלחה של הקבוצה והמלצות שקיבל מפיטינו התמנה בשנת 1994 למאמן הראשי של אוניברסיטת מרשל.
את עונת 1993–1994 סיימה אוניברסיטת מרשל במאזן שלילי של 9 ניצחונות לעומת 18 הפסדים ובסיומה הציעה לדונובן את תפקיד המאמן.
דונובן קיבל את התפקיד, כשהוא בן 28 בלבד מונה להיות המאמן הצעיר ביותר בליגת המכללות.
כבר במשחק החמישי בעונה פגשה מרשל את קנטקי - דונובן זכה לקבלת פנים חמה מצד הקהל, אך קבוצתו זכתה ליחס חם קצת פחות כשהובסה 116-75. בעונתו הראשונה כמאמן הצליח להכפיל את מספר הניצחונות של הקבוצה, כשסיים עם 18 ניצחונות לעומת 7 הפסדים וזכה בתואר מאמן השנה של האזור הדרום-מזרחי.
את עונת 1995–1996 סיימה הקבוצה עם 17 ניצחונות, כשהיא מובילה את האזור הדרום-מזרחי בנקודות ואחוזי קליעה לשלוש נקודות.
דונובן הצליח גם ביכולות הגיוס שלו, כאשר הצליח לשכנע את ג'ייסון ויליאמס לוותר על מלגות שהוצעו לו ולהישאר במרשל.
מאוחר יותר, יעזוב ויליאמס בעקבות דונובן לפלורידה.
במרץ 1996 התפטר לון קרוגר מאימון הגייטורס, קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת פלורידה לטובת משרת המאמן באוניברסיטת אילינוי.
לאחר עזיבתו של קרוקר חיפש ג'רמי פולי, המנהל הספורטיבי של האוניברסיטה דמות צעירה ואנרגטית שתסייע בבניית הקבוצה לאורך זמן.
על מנת להבטיח את ההמשכיות הוחתם דונובן של חוזה ל-6 שנים.
בשתי העונות הראשונות השיגה הקבוצה מאזן של 13–17 ו-15–16, בהתאמה והראתה התקדמות עקבית.
עונת 1998/99 הייתה עונת הפריצה של דונובן, שהוביל את הקבוצה למאזן 9–22 והחל רצף של 16 עונות בהן תרשום הקבוצה 20 ניצחונות או יותר.
בסיום העונה העפילה הקבוצה לטורניר אליפות המכללות והגיעה עד לשלב השלישי (המכונה: Sweet 16).
בעונת 1999–2000 זכתה הקבוצה באליפות האזור הדרום-מזרחי בסיום העונה הסדירה והגיעה בפעם השנייה בתולדות הקבוצה לפיינל פור.
הגייטורס גברו במשחק הראשון על אוניברסיטת קרוליינה הצפונית, אך הפסידו בגמר למישיגן.
בין השנים 2001 ל-2005 השתתפה הקבוצה בקביעות בטורניר אליפות המכללות, אך בכל אחת מהפעמים הפסידה לקבוצות שדורגו במקומות נמוכים ממנה.
חוסר ההצלחה לווה בביקורות שהופנו כלפי דונובן, עליו נאמר שהוא יודע לזהות כישרונות ולגייס אותם לקבוצה, אך לאחר הגיוס מתקשה לפתח את הפוטנציאל בשחקנים אלה.
בעונת 2005/06 הוביל דונובן את הגייטורס לרצף של 17 ניצחונות בפתיחת העונה, הרצף הארוך ביותר בתולדות ליגת המכללות.
למרות זאת הקבוצה לא הצליחה לזכות בתואר אלפיות האזור הדרום-מזרחי לאחר שהפסידה, במפתיע לאוניברסיטת דרום קרוליינה, שזכתה בתואר בסופו של דבר.
בטורניר אליפות המכללות ניצחה הקבוצה את אוניברסיטת וילנובה, שהדיחה אותה מהטורניר בעונה הקודמת ועלתה לשלב הפיינל פור.
בגמר הטורניר בו פגשה את UCLA.