tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
480. כרתו הצדדים חוזה המשנה את שיעורם של התשלומים העתיים או את מועדם, אחרי שנפסקו, טעון החוזה אישור בית משפט.
מבט ביקורתי - פטרנליזם בדיני הנזיקין
פטרנליזם הוא התערבות של המדינה או פרט מסוים בענייניו של פרט אחר כנגד רצונו, בכוונה להיטיב עם האחר או להגן עליו מפני פגיעה.
יסוד עיקרי בפטרנליזם הוא הגבלת החופש או האוטונומיה של הפרט מסיבות שונות.
בכך הפטרנליזם חורג מהשיטה האינדיבידואליסטית, עליה מושתת הכלכלה הקלאסית, ולפיה כל פרט הוא השופט הטוב ביותר של טובתו הוא.
פיצויים עתיים נפסקים בין היתר מתוך גישה פטרנליסטית.
ההנחה היא כי הנפגע הממוצע לא ידע כיצד לשמור על הפיצוי החד-פעמי אם זה ייפסק לו.
לחלופין, ישנה סברה שהנפגע הממוצע אינו מודע ליתרונות שבתשלום פיצויים עתיים.
ביהמ"ש אכן לא היסס לפסוק פיצויים עתיים גם במקרה שבו אף אחד מהצדדים לא ביקש זאת.
ההבדל בין הגישה הפטרנליסטית לזו המקדשת את זכות הבחירה של הפרט בא לידי ביטוי באופן שבו שיטות המשפט אימצו את שיטת הפיצויים העתיים.
במדינות בעלות משטר קומוניסטי, כברית המועצות לשעבר ויוגוסלביה לשעבר, שיטת הפיצויים העיתיים הייתה השיטה הבלעדית.
(במקרה של מדינות בעלות משטר קומוניסטי, שבהן המבטח הוא המדינה, אין כל חשש שהמזיק ירד מנכסיו ויחדל לשלם).
בשיטות משפט נוספות (למשל בגרמניה, אוסטריה, שוודיה, פינלנד) נהוג היה לפסוק פיצויים חד-פעמיים רק במקרים חריגים, ואילו במדינות המשפט המקובל כארצות הברית ואנגליה, החריג היה דווקא הפיצויים העתיים.
במדינת ישראל, כאמור, הייתה נהוגה שיטת הפיצוי החד-פעמי ככלל, כמו באנגליה ובארצות הברית.
עם זאת, בשנות השבעים נקבע חריג ראשון לכלל זה בתקנות לפיצוי נפגעי תאונות דרכים.
בשנות השמונים הרחיבו בתי המשפט חריג זה, כשהחלו לפסוק לפיצויים עתיים גם על פי דיני הנזיקין הכלליים.
לכאורה, אימוץ גישה יותר פטרנליסטית במשפט אינו הולם את שהיינו מצפים לו.
גישה זו מתאימה יותר לחברות שמקדשות פחות את חופש הבחירה של הפרט.
ודווקא בשנים אלו החברה הישראלית עברה תהליך הפוך - היא נפתחה למערב וביכרה ערכים אוניברסליים ליברליים על פי ערכים לאומיים וחברתיים.
הנטייה הרווחת לרוב בחברות ליברליות היא להמעיט בחשיבותה של גישה פטרנליסטית במשפט ואף לסלוד ממנה.
מבלי להיכנס לשיקולים בעד ונגד אימוץ הגישה הפטרנליסטית ובאילו תנאים, מתבקשת מאליה השאלה מה מקום פסיקה פטרנליסטית בחברה ליברלית שמקדשת את חופש הבחירה.
בחברות ליברליות (כל הנתונים והדוגמאות מובאים ממערכת המשפט האמריקאית בה ישנה הטיה אנטי פטרנליסטית מובהקת) הדבר מתבטא בקרב מלומדים בפרט ובקרב הציבור בכלל (על פי סקרים).
כמו כן ניתן להבחין בכך בפסיקות של בתי המשפט שממעטים לפסוק ממניעים פטרנליסטיים ובחקיקה מצומצמת מאוד.
לכן, נקודת הפתיחה לעולם תהיה אנטי פטרנליסטית ונטל השכנוע יהיה על המצדדים בפטרנליזם.
ההבדלים בין בתי המשפט למחוקק רבים ומהותיים לענייננו.
סדר יומם של בתי המשפט מושפע מהמקרים שמובאים לפניהם והוא אף מוגבל לטענות המועלות על ידי הצדדים.
הפתרונות שבית המשפט מסוגל להציע מוגבלים בהתאם להלכות הקיימות ולמידת האקטיביזם.
גם האמצעים העומדים לרשות מערכת המשפט לשם חקירה ובחינה מחדש של חקיקה שיפוטית, מוגבלים לעומת אלו העומדים לרשות המחוקק.
לכל זה יש להוסיף את הגירעון הדמוקרטי שעומד בבסיסה של מערכת המשפט.
המסקנה מכל האמור היא, שעל בית המשפט להמעיט בפעולות פטרנליסטיות המתבססות על ערכים אישיים של שופטיו.
עשייה מסוג זה היא מתפקידיו של המחוקק.
ערכיו ידועים ועומדים למבחן הציבור.
חיקוק חוק, שבבסיסו עומדת נורמה שנויה במחלוקת, יהיה צורם פחות מחקיקה שיפוטית בתחום זה.
עם זאת, בית המשפט לא מנוע תמיד מלשלב מניעים פטרנליסטיים בהכרעותיו.
מתפקידיו של בית המשפט למנוע חוסר צדק ושרירותיות בדין.
הצדדים לדיון לעולם מושפעים מבררות המחדל, כללי המסגרת ונקודת הפתיחה של הדין הקיים ועל פי המוסכמות החברתיות.
מסיבה זו, ההשפעה על ההכרעות האישיות של הצדדים היא בלתי נמנעת.
פטרנליזם מפורש או משתמע, לפי דעה זו, הוא עובדה קיימת.
ייתכן שזהו אחד ההסברים למהלכיו של ביהמ"ש בתחום הפיצויים העתיים בשנים האחרונות.
ככל שהנורמה השלטת מוטה יותר לכיוון גישה אחת, חופש הבחירה של הצדדים לדיון בנושא זה, מצטמצם.
התערבות במצב דברים שכזה נועדה להגדיל את חופש הבחירה, ולא לצמצמו.
ברור כי הכלל השולט היה ועודנו לטובת פיצויים חד-פעמיים.
ידוע גם כי במקרים רבים ניזוקים לא היו מודעים ליתרונות שבשיטת הפיצויים העיתיים.
במקרים בהם אי הידיעה הובילה לפגיעה קיצונית בחופש הבחירה, ביהמ"ש לא היסס להתערב.
בדין העברי, תשלומי ארבעה וחמישה הם תשלומי קנס המושתים על מי שגנב שור או שה, וטבח או מכר את הגניבה לפני שנתפס.
קנס זה נמנה במסכת בבא קמא בכלל עשרים וארבעה אבות נזקין.
דין זה נכתב במפורש בתורה בפרשת משפטים:
בתלמוד מבואר שעונש זה מושת על הגנב, מאחר שלא הסתפק רק בגניבה אלא העמיק את חטאו ומכר או שחט את החפץ הנגנב: .
בטעם ההבדל בין שור שמשלם חמישה ושה שמשלם ארבעה נאמרו בתלמוד שתי הסברים: לדעת רבי מאיר הטעם שהחמירו בשור הוא מפני שביטל את בעל השור ממלאכתו בכך שגנב את שורו: .
לדעת רבי יוחנן בן זכאי התורה הורידה מעונשו של גונב שה מפני שהבזה בגניבתו:.
הרמב"ם בספרו מורה נבוכים סבור כי הטעם שהתורה הכפילה את עונש גונב שה מגניבת שאר המטלטלים הוא מחמת שניתן בקלות לגנוב את השה שדרכו להיות בשדה, ומחמת כן הוצרכה התורה להחמיר במשפטו: .
כתב הרמב"ם: "תשלומי כפל נוהגין בכול, חוץ משה ושור: שהגונב את השה או את השור, וטבח או מכר--משלם על השה תשלומי ארבעה, ועל השור תשלומי חמישה".
אם הגניבה עודה תחת יד הגנב, משלם הגנב תשלומי כפל.
אם הגנב קנה את הטלה בשינוי, או בייאוש לפי השיטות שייאוש לבדו קונה.
ולאחר שכבר קנה את הבהמה הוא טבח ומכר.
הגנב פטור מתשלומי ארבעה וחמישה כי שלו הוא טובח שלו הוא מוכר.
היות שטוען טענת גנב הוקש לגנב, אף הלכה זו נאמרה גם בטוען טענת גנב, שאם אחרי שטען השומר טענת גנב ונשבע על כך, והודה לשקר טבח ומכר את הבהמה מתחייב תשלומי ד' וה'.
בטביחה ומכירה בשונה מכל עבירות בתורה בהם קיים בכלל שאין שליח לדבר עבירה כאן יש חריג מיוחד ואם הגנב שלח שליח לשחוט את הבהמה הגנב מתחייב בד' וה'.
במקור הדין נחלקו בגמרא אפשרות אחת היא שהיות ומכירה לא ניתן לבצע אלא בשיתוף מישהו נוסף, גם בטביחה אם שיתף מישהו נוסף, השליחות חלה, אפשרויות נוספות הם או מהמילה או המיותרת או מהמילה תחת המיותרת.
תשלומי העברה הם מונח בחשבונאות הלאומית שמשמעותו כספים שנתקבלו על ידי יחידים ללא קשר לייצור של סחורות ושירותים בידי אותם יחידים.
תשלומי העברה הם חלק מההכנסה הפנויה של אותם יחידים.
תשלומים אלה מתחלקים לשני סוגים:
תשלומי העברה מקומיים – כספים שמעבירה הממשלה ליחידים במישרין (כגון תשלומי הבטחת הכנסה, דמי אבטלה וקצבאות ילדים), כאמור ללא קשר לייצור של סחורות ושירותים בידי אותם יחידים (העברת התשלומים אינה מגדילה את התוצר הלאומי).
תשלומי העברה אלו משמשים לחלוקה מחדש של הכנסות אזרחי המדינה, וזאת בשונה ממיסוי, כמו מיסוי עבור שירותים (צבא, משטרה וכדומה) או מיסוי שתפקידו לקיים את המנגנון השלטוני.
תשלומי ההעברה המקומיים הם מיסים שליליים, כלומר מקטינים את הכנסות הממשלה ממיסים.
תשלומי העברה מחו"ל – כספי מענקים מארצות זרות (כגון הסיוע האמריקני לישראל) או העברות שמקבלים יחידים מחו"ל (כמו השילומים מגרמניה).
המושג מופיע במאזן תשלומים של המדינה המקבלת את המענקים בצד ההכנסות.
"תשיר, חייל:" (1981) הוא ציור מאת הצייר הישראלי משה גרשוני.
היצירה עשויה כציור אקספרסיוניסטי המהווה מסגרת לטקסט.
הטקסט בראש הציור - "תשיר, חייל:" - מאפיין את היצירה כפנייה וכבקשת השתתפות מן המתבונן.
בתוך מסגרת אדומה מצוטט קטע משירו של יעקב אורלנד "שיר החי"ל" המזוהה עם הבריגדה היהודית: "ואם את הברית נקימה, ואם תעמד לעד / אשרי ההולכים ההולכים קדימה, / אשרי הנופלים על יד".
מתחת למסגרת, בתוך אזור המתוחם על ידי קו שחור עבה מצוטטות עוד משורות השיר - "עלי נא, עלי / שלהבת שלי / בדם חלליך / הדליקי נא אור" ו-"היי נא, היי / שלהבת שלי / בפי חייליך / מזמור!".
בצד הקומפוזיציה, בתוך מעין ריבוע מקווקו אדום מופיע הבית הראשון של השיר רשום בעיפרון: "דמנו נהר ואשד / בריתנו קוראת נקם / נשבענו נשבענו אחים לנשק / אשר לא ישב ריקם".
המסגרת של הטקסט משובצת במוטיב גרפי של משיכות הצבעים היוצרות מקצב, בשרשרת של נקודות אדומות המתפצלות בסופן למעין "זרועות" קטנות, בטביעות אצבעות ועוד.
צורת מריחת הצבע באימפסטו וכן מגוון הצבעים האדומים-צהובים השולטים ביצירה מעניקים תחושה של גופניות עזה.
חלק ממשיכות הצבע הללו אף דומות לצורת איבר מין גברי, מוטיב אשר מופיע גם ביצירות נוספות של גרשוני כגון סדרת הציורים "ח"י רקפות".
צורת הפנייה הישירה הופכת את הצופה המתבונן לשותף פעיל בעבודה.
הוא קורא את השורות כמעין שירון בערב שירה בציבור.
בכך משחזר הצופה את תהליך היצירה של ציוריו של גרשוני באותה תקופה, תהליך אשר על פי הודאתו של גרשוני, לווה בשירה של מזמורים ושירים.
תשישות רגשית , היא מצב כרוני של שחיקה הנובעת מדרישות גבוהות, תובענות, ולחצים הנמשכים לאורך זמן.
התשישות הרגשית מלווה במקרים רבים בעייפות פיזית ובתחושת ריקנות פסיכולוגית.
התשישות הרגשית מהווה את המרכיב העיקרי מבין שלושת המרכיבים של תסמונת השחיקה בתפקיד או בעבודה.
גורמים המשפיעים על התשישות הרגשית של העובד
משאבים אישיים, כגון סטטוס חברתי, כסף, ביטחון, או תמיכה חברתית, יכולים למתן או למנוע את תשישותו הרגשית של העובד.
הסבר תאורטי: תאוריית שימור המשאבים ותשישות רגשית
לפי תאוריית שימור המשאבים , אנשים מוּנעים ופועלים מתוך מטרה להחזיק, לשמר ולהגן על המשאבים האישיים שלהם, בין אם מדובר במשאבים חומריים, כגון, כסף, מקום מקלט, ביטחון, משאבים חברתיים כגון, תמיכה חברתית, מעמד חברתי, וכיוצא באלה, או משאבים פסיכולוגיים, כגון, הערכה עצמית, תחושת אוטונומיה וכיוצא בזה.
תאוריה זו גורסת כי אובדן או חסך במשאבים אישיים מוביל את האדם להשקעת משאבים נוספים לשם השגתם מחדש של אלה שאבדו, ובכך גורם למעין סחרור שלילי של דלדולם.
לפי גישה זו, לעובד בעל מאגר משאבים אישיים ישנה עמידות חלקית מפני מצב של דלדול משאבים, ולכן הוא יהיה פחות מועד לתשישות רגשית כתוצאה ממצב של הרגשת עומס במילוי התפקיד או לחצים מצטברים במקום העבודה.
במדגם של עובדי מדינה, נמצאה תשישות רגשית גבוהה יותר בקרב אלה אשר מורכבות התפקיד שלהם גבוהה יותר.
מורכבות גבוהה גורמת אומנם לעובדים לפתח ביטחון ביכולתם להתמודד עם מצבים לא-שגרתיים, אך היא גם דורשת השקעת משאבים רבים יותר.
מנגד, נמצאה תשישות רגשית נמוכה יותר בקרב עובדים בעלי אוטונומיה גבוהה יותר בתפקיד, המקבלים תמיכה רבה יותר מהמנהלים שלהם ובעלי מוקד שליטה פנימי; בעלי נטייה להאמין כי הצלחתם תלויה בגורמים פנימיים, כמו למשל, כישוריהם או מאמציהם האישיים להצליח, ולא בגורמים חיצוניים, כמו מזל או גורל.
במחקר אחר שנערך בקרב סטודנטים אמריקאים וצרפתים, נמצא כי רמות גבוהות של שימוש בויסות רגשי בתפקיד, קשורות ברמות גבוהות יותר של תשישות רגשית של העובדים.
עם זאת, נמצא כי בקרב עובדים בעלי אוטונומיה גבוהה יותר בתפקיד כבעלי חופש ליזום ולהפעיל שיקול דעת בתהליך קבלת ההחלטות, רמת התשישות הרגשית לא הושפעה כלל ממידת השימוש בוויסות רגשי בתפקיד.
באופן דומה, נמצאו בקרב מדגם של נותני שרות במרכז פניות טלפוני, רמות נמוכות יותר של תשישות רגשית בקרב עובדים שהיו בעלי זהות מקצועית גבוהה יותר (career identity) .
בעבורם, לקריירה יש תפקיד חשוב בזהות העצמית, והמעורבות בקריירה רבה יותר, כך שחוויית הרגש הפנימית לרוב תואמת את "כללי ההצגה" של התפקיד, תחושת מסוגלות עצמית גבוהה יותר כדי להצליח, ותמיכה רבה יותר מצד המנהלים שלהם.
ישנם חוקרים המניחים כי תשישות רגשית נובעת משימוש באסטרטגיות לא יעילות להתמודדות עם מצבים בעיתיים במסגרת התפקיד.
בקרב תרבויות שונות ישנן נורמות שונות בנוגע להבעת רגשות, וציפיות שונות בנוגע לוויסות והבעת רגשות במקום העבודה.
נורמות אלה מהוות את ה"תרבות הרגשית" של אותן תרבויות.
כך למשל, ישנן תרבויות שהן יותר מכוונות-ארגון (institutionally-oriented) , בעלות נורמות חזקות בנוגע לוויסות רגשות ומילוי סטנדרטים ותפקידים בארגון, בעוד שישנן תרבויות שהן יותר מכוונות-אימפולסיביות (impulsively-oriented) , המוקירות הבעת רגשות לא-מווסתת.
ארצות הברית נחשבת לדעת חוקרים, לתרבות עם מכוונת-ארגון, בשל הנורמה האמריקאית החזקה להסתרת רגשות שליליים, ואילו צרפת, נחשבת לדוגמה לתרבות עם אוריינטציה יותר אימפולסיבית כלפי רגשות.
חוקרים טוענים, כי אנשים בתרבויות הנוטות להשתמש יותר באוריינטציה אימפולסיבית כדי להבין ולהעריך סיטואציות חברתיות, צפויים לחוש יותר שליטה אישית על הבעותיהם הרגשיות, בהשוואה לאנשים מתרבויות הנוטות להשתמש יותר באוריינטציה-ארגונית, ומשום כך, צפויים גם לחוש פחות דיסוננס רגשי, ולהיות חסינים יותר מבחינה רגשית כלפי לחץ.
במסגרות מחקר נבחנה השפעתה של התרבות הרגשית על מידת התשישות הרגשית, במילוי תפקיד הכרוך באינטראקציה עם לקוחות, כאשר התפקיד מחייב עבודת רגשות.
נמצא כי עובדים אשר השתייכו לתרבות יותר מכוונת-אימפולסיביות כמו בצרפת, הראו רמות נמוכות יותר של תשישות רגשית, בהשוואה לאלה שהשתייכו לתרבות יותר מכוונת-ארגון, כגון עובדים בארצות הברית.
הדגשי המנהל את "כללי הצגה" בתפקיד
אופן תפיסתם של המנהלים את הדרישות הבין-אישיות בתפקיד משפיע רבות על תפיסת העובדים אותן.
חוקרים מניחים כי גם לדגש והחשיבות שנותנים המנהלים ל"כללי ההצגה" הרגשיים של הארגון המגדירים אלו רגשות צריך או רשאי העובד להביע במסגרת התפקיד, יש השפעה על מידת התשישות הרגשית שחווים העובדים.
נמצא, כי עובדים העוסקים באותו התפקיד, אך כפופים למנהלים שונים, נבדלים במידת התשישות הרגשית שהם חווים.
עובדים הכפופים למנהלים השמים דגש רב יותר על "כללי הצגה", מדווחים על רמות גבוהות יותר של תשישות רגשית, בהשוואה לאלו הכפופים למנהלים השמים פחות דגש על "כללי הצגה", וחשוב לציין כי מידת התשישות הרגשית של עובדים בעלי זהות מקצועית גבוהה, לא הושפעה מהדגש המנהלים על כללי ההצגה.
מודל של אינטראקציה חברתית והשפעה של ויסות רגשות על מתח בעבודה
המודלים הקיימים המסבירים כיצד ניהול רגשות מתמקד בתהליכים תוך-אישיים הפועלים בגופו או במחשבתו של האדם המווסת את הרגש.
למודלים אלה קיימות מספר מגבלות:
המחקר מצביע על כך שניהול רגשות מקושר באופן חיובי או שלילי ולפעמים אינו מקושר כלל למצב של מתח.
המודלים התוך-אישיים אינם מנבאים מתי מתח מוגבר או מוחלש.
המודלים הקיימים אינם מבחינים בין העצמה או הדחקה של רגש, אף על פי שהתוצאות של שני מנגנונים אלה נוטות להיות שונות.
המודלים אינם מתייחסים לפונקציות החברתיות או ה"בין-אישיות" שיש לרגשות.
המודלים אינם מסבירים את ההשפעות שיש לרגשות שונים על מתח, לדוגמה, רגשות נעימים לעומת רגשות בלתי נעימים.
מחקר מ-2005 מציע מודל של אינטראקציה חברתית, המתחשב במגבלות שהוזכרו.
המחקר מנבא מתח בעבודה בהתאם לתהליכים הבאים:
הסוג ומידת האותנטיות של רגש אשר מבוטא על ידי אדם באירוע בינאישי
המיומנות של האדם השני, המקבל, לפענח הצגת רגשות
במחקר זה פידבק בינאישי הוא בעל עוצמה גדולה יותר מאשר פידבק תוך-אישי, והוא גובר במקרה ששני סוגי הפידבק מנוגדים זה לזה.
המודל של האינטראקציה החברתית שהוא מציע משמש כאלטרנטיבה לדרך שבה ניתן לקדם את בניית התאוריה והמחקר העתידיים בתחום.
מעבר להשלכות השליליות של תשישות רגשית ברמת הפרט בחיי היום-יום, הגורמות לבעיות פיזיות, דיכאון, קשיים משפחתיים וכיוצא בזה, נמצא כי יש להן השלכות בהיבט הארגוני.
שני מחקרי שדה הצביעו על כך שעובדים תשושים מגלים מחויבות ארגונית נמוכה יותר, ביצועים נמוכים יותר ו התנהגות אזרחית בארגון (OCB) נמוכה יותר, הן כלפי הארגון (OCBO) והן כלפי המנהלים (OCBS), ומתגלות יותר כוונות עזיבה.
חוקרים אלו טענו כי תשישות רגשית יכולה להקטין את הערך הרווחי של ההטבות המתקבלות מהארגון, עקב המחיר שהיא גובה מהעובד, ובנוסף יכולה לגרום לארגון, המביא את עובדיו למצב של תשישות רגשית, להראות כלא הוגן.
מחקרים לאורך זמן הראו כי תשישות רגשית של עובדים קשורה לא רק לביצועים נמוכים יותר, אלא גם לעזיבה רבה יותר של עובדים מרצונם החופשי וכתוצאה מכך, לשיעור תחלופה רב יותר ולהיעדרויות רבות יותר ממקום העבודה.
תַשְׁכִּיל הוא מערכת הניקוד הערבית.
כמו האלפבית העברי, גם זה הערבי הוא אבג'ד, ונדרשת עבורו מערכת סימני הבחן לציון התנועות הנלוות לעיצורים, ועוד מספר הבחנות פונמיות שאינן מיוצגות על ידי האותיות הערביות.
אין לבלבל בין התשכיל לבין האִעְגַ'אם (إعجام) , שהוא מערכת הנקודות המבחינות בין אותיות דומות, דוגמת ح ו-خ, ואשר הן חלק בלתי נפרד מהאותיות (נקודות דיאקריטיות).
מאחר שאורך התנועה הוא פונמי בערבית, ישנם סימנים שונים לתנועות קצרות וארוכות: התנועה הארוכה מסומנת בעזרת הסימן לתנועה הקצרה ולאחריו אחת האותיות המאריכות, שאינה נהגית, אלא מופיעה בתור אם קריאה שתפקידה היחיד הוא סימון הארכת התנועה.
חרכאת (ערבית: حركات, ביחיד חַרַכַּה - حركة; מילולית: תנועות) הן סימני התשכיל שנועדו לציין את התנועות.
פַתְחַה (فتحة) מציינת תנועה פתוחה לא מעוגלת, /a/, קצרה, בדומה לפתח העברי.
הפירוש המילולי של המילה "פתחה" הוא "לפתוח".
האות המאריכה של הפתחה היא אליף (ﺍ), ובהופעתה גורמת לביטוי /aː/.
כאשר מתעתקים מערבית נהוג להחליף פתחה בפתח, וכאשר היא מלווית באליף - בפתח שלאחריו א.
בניבים רבים מתרחשת במקרים רבים מונופתונגיזציה של תנועות אלה לכדי /eː/ ו-/oː/, בהתאמה.
כַּסְרַה (ﻛﺴﺮة) מציינת תנועה סגורה קדמית בלתי-מעוגלת, /i/, קצרה, בדומה לחיריק העברי.
היא מסומנת בקו אלכסוני מתחת האות.
הפירוש המילולי של המילה "כסרה" הוא "לשבור".
כאשר מתעתקים מערבית נהוג להחליף כסרה בחיריק וכאשר היא מלווית ביא - בחיריק מלא.
דַמַّה (ضمة; "צַ'מַّה" בתעתיק מדויק) מציינת תנועה סגורה אחורית מעוגלת, /u/, קצרה, בדומה לשורוק העברי.
האות המאריכה של דמה היא ואו (ﻭ), ובהופעתה היא גורמת להגייה /uː/.
כאשר מתעתקים מערבית נהוג להחליף דמה בקובוץ, וכאשר היא מלווית בוואו - בשורוק.
כאשר משתמשים באותיות ערביות לכתיבת ערבית מדוברת (להבדיל מהספרותית), מסמנים לעיתים "דַמַّה מַקְלוּבַּה", דהיינו "דמה הפוכה", שהיא תמונת מראה של הדמה, כדי לציין את הצליל /o/.
אם אחד מהסימנים לתנועות נכפל, דבר שקורה רק בסופי מילים ולרוב מעל אליף או תא מרבוטה, יש לבטא לאחר התנועה עוד נון.
כלומר, הסימנים פתחתן (פתחה כפולה) ـًا, כסרתן (כסרה כפול) ـٍ ודמתן (דמה כפולה)-ـٌ יבוטאו כ-/an/ ,/in/ ו-/un/, בהתאמה.
התופעה נקראת תַנְוִּין (تنوين), או נוניזציה.
חלק משמות העצם הם מחוסרי "תנװין": במקום דמתן הם מקבלים דמה, במקום פתחתן וכסרתן מקבלים פתחה.
ברוב רובם של ניבי הערבית המדוברת סיומות אלה נעדרות, בחלק מהספרים ללימוד ערבית ספרותית לדוברי ערבית, הן כלל לא מוצגות, ובשימושים מודרניים בערבית סטנדרטית (בעיקר באמצעי התקשורת) מוותרים עליהן לרוב.
כמו במערכת הניקוד העברית, גם בתשכיל יש סימן לחוסר תנועה הנקרא סֻכּוּן (سكون), ונראה כמעגל קטן מעל האות.
אליף תלויה (ألف خنجرية אַלִף חַ'נְגַ'רִיַّה) היא קו אנכי הנכתב מעל האות, דומה בצורתו לאליף מבודדת (ﺍ), ומציין תנועה פתוחה לא מעוגלת ארוכה /aː/, שמציינים אותה בדרך כלל בעזרת פתחה-אליף.
אליף תלויה לא מופיעה במילים רבות, אך חלק מהמילים המעטות שהיא מופיעה בהן הן בסיסיות כמו هٰذَا (הַדַא או ליתר-דיוק הַאדַ'א = זה) ו- الله (אללה).
לרוב לא מסמנים אליף תלויה, גם כאשר כותבים עם תשכיל, וברוב המקלדות אין אפשרות לסמן אותה.
שַדַّה (شدة) מציינת הארכה של העיצור, בדומה לדגש החזק בעברית.
הפירוש במילולי של המילה "שדה" הוא "מוגבר".
שדה היא החרכּה היחידה שמסומנת לעיתים קרובות גם בטקסט בלתי-מנוקד כדי למנוע בלבול, לדוגמה בין مدرسة (מַדְרַסַה = בית ספר) ו-مدرّسة (מֻדַרִّסַה = מורה).
הַמְזַה (همزة), או הַמְזַתֻ אלְקַטְע (همزة القطع), אמנם יכולה להופיע גם על השורה (ء) אך לרוב היא מופיעה כסימן הבחן מתחת לאליף/מעליה, מעל ואו או מעל יא (إ أ ؤ ئ).
קיומן של שתי האפשרויות (עצמאית או מעל אות אחרת) גורמת לכך שהמזה לא נחשבת אחת מאותיות האלפבית הערבי וגם לא חלק בלתי נפרד ממערכת התשכיל.
ביטויה של המזה, בין אם לבדה או על "כיסא", הוא עיצור סדקי סותם (/IPA: /ʔ - כמו א).
ברירת "כיסא" ההמזה תלויה בחוקי הדקדוק הערביים.
מַדַّה (مدة) היא מעין טילדה שיכולה להופיע מעל אליף כדי לסמן שהאליף עיצורית ואמורה להיות מנוקדת בפתחה-אליף, אך במקום לכתוב שני אליפים ברצף הן אוחדו בתוספת המדה (*أَا או أَأْ > آ).
וַסְלַה (وصلة; "וצלה" בתעתיק מדויק), או הַמְזַתֻ אלְוַצְל (همزة الوصل, תרגומו: המזת הקישור), היא מעין צאד, המופיעה מעל אליף ומסמנת שהאליף אינה מבוטאת, לא בתור מאריכה לפתחה ולא בתורת כיסא להמזה.
דהיינו, שהאליף היא אות שותקת.
אליף וצלה מופיעה בעיקר במילים המתחילות באליף כשמתווספות להן מיליות יחס או תווית היידוע, ﺍل (אל-).
בחלק מהגופנים, צורת הוַסְלַה זהה לצורת הדמّה הכפולה, שבתנווין .
כאשר באים הסימנים סוכון-וסלה-סוכון או סוכון-וסלה-שדה אחד אחרי השני, נוצר רצף של חוסר תנועה שאינו ניתן להגייה.
דוגמה לרצף כזה היא מילה המסתיימת בסוכון ואחריה ال הידיעה.
לכן, כדי להקל את ההגייה, תבוא תנועת עזר במקום הסוכון הראשון.
תנועת העזר פתחה: תבוא אך ורק במילת היחס مِنْ (מִן) כשהיא לפני ال הידיעה.
תנועת העזר דמה: תבוא אך ורק בסיומות: هُمْ, كُمْ, تُمْ.
תנועת העזר כסרה: תבוא בכל המקרים האחרים.
ככלל, טקסטים ערביים נכתבים בלי תשכיל.
קורא ערבית מנוסה יסיק בעצמו את התנועות לפי ההקשר.
אף-על-פי-כן ישנם מספר מקרים בהם הטקסט ינוקד, הצד השווה שבהם - בכולם נדרשת הבהרה של ההגייה.
תשכיל יצוין כמעט בכל ספרות הילדים, וכן בטקסטים קדושים בהם ההגייה המדויקת חשובה במיוחד כמו הקוראן והחדית'.
כמו כן, ניתן לראות סימני חרכאת בודדים גם בטקסט לא-מנוקד כדי למנוע אי-בהירות בנוגע להגיית מילה מסוימת.
טקסטים הפונים לזרים שאינם דוברי ערבית, כמו מילונים וספרי לימוד ערבית, ינוקדו אף הם, אם כי לעיתים ניתן לראות בספרים כאלה תעתיק לטיני שיעזור בהגייה, במקום תשכיל.
בתחילה נכתבה הערבית ללא כל סימני הבחן, אף ללא אִעְגַ'אם (נקודות להבחנה בין אותיות דומות), מה שעשה את הקריאה הנכונה למסובכת.
עם התרחבות כיבושי המוסלמים נוצר צורך ללמד ערבית להמוני בני אדם, ולכן היה צורך בסימני הבחן להקלת ההגייה.
לפי המסורת, הראשון שהעביר רעיון זה לפסים מעשיים, במאה השביעית, היה מועאויה הראשון, שפקד על זיאד אבן אבו ספיאן, הוואלי של בצרה, למצוא את האדם שיתאים למשימת הפשטת הערבית.
הלה פנה לאבו אל-אסווד א-דואלי, שהציג את מערכת החרכאת הראשונה, שייצגה רק את התנועות הקצרות.
שיטתו של אל-אסווד הייתה שונה באופן מהותי מהסימנים הנהוגים כיום.
היא השתמשה בנקודה אדומה (להבדיל מהטקסט השחור) כדי לייצג את התנועות.
ההבחנה איזו תנועה מיוצגת נעשתה בעזרת מיקום הנקודה: נקודה מעל האות מקבילה לפתחה, מתחת לה מקבילה לכסרה, ובצידה - דמה.
בכתבי יד של הקוראן מהתקופה בה שיטה זו הייתה נהוגה אנו מוצאים שאין ניקוד על כל הטקסט אלא רק במקומות שבלעדיו יש אפשרות לקריאה שגויה.
בימיו של ח'ליל אבן אחמד אל-פראהידי (המאה ה-8) נוסדה מערכת האעג'אם, דבר שחייב שימוש בצבע האדום לנקודות החרכאת, מאחר שהצבע השחור שימש לנקודות האעג'אם.
אל-פראהידי סבר שהכתיבה בצבעים שונים מעייפת ובלתי ישימה.
לכן הגה מערכת חדשה, שהחידוש העיקרי בה היה שינוי צורת החרכאת לצורות המזכירות את האותיות המאריכות התואמות, כך שתתאפשר הבחנה בין המערכות ללא שימוש בצבעים שונים.
מערכת זו, עם מעט שינויים ותוספות, היא התשכיל המודרני.
בתחום החשבונאות ומנהל עסקים, תשלום מבוסס מניות מתאר פעולה של תשלום או תגמול לעובד או לזכאי אחר (כגון ספק) באמצעות מכשיריה ההוניים של החברה או בסכומים המבוססים על מכשיריה ההוניים של החברה (כגון מניות או אופציות).
חברה עשויה לשלם באמצעות מכשיריה ההוניים כאשר היא אינה מסוגלת או אינה מעוניינת לתגמל או לשלם לעובדים או לספקים שלה באמצעות מזומן או אשראי.
פעולות מסוג זה מאומצות בדרך כלל על ידי חברות טכנולוגיה (היי-טק) בתחילת דרכן.
מבחינתה של החברה, מתן מניות או אופציות לעובדיה מיטיבה עם החברה מפני שהעובדים ירגישו מסורים יותר לעבודתם ויפעלו להשיא את ערך החברה ואת ערך המניות שבהן הם כעת מחזיקים.
חברות המעניקות מניות למנהליה מצמצמות את השפעותיה של בעיית המנהל-סוכן.
בתקינה הבינלאומית תשלום מבוסס מניות מטופל על סמך IFRS-2.
הסכם תשלום מבוסס מניות עשוי לכלול תנאים ודרישות שהעובדים מחויבים לעמוד בהם על מנת לזכות בתגמול.
נהוג לחלק את התנאים לשלושה סוגים:
תנאי שירות - העובד מחויב לעבוד בחברה למשך תקופה נתונה (למשל, העובד חייב לעבוד בחברה שלוש שנים).
תנאי ביצוע - ההסכם מותנה בביצועי החברה (למשל, אם מחזור המכירות של החברה המצטבר בשנתיים הקרובות יהיה מעל ל-2 מיליון ש"ח, העובד יהיה זכאי לקבל ולממש את האופציות).
תנאי שוק - תנאי שאינו תלוי בפעולותיה של החברה (למשל, העובד יהיה זכאי לאופציות אם מחיר הדולר לא יעלה על 4 שקלים חדשים).
בתקינה האמריקאית, תשלום מבוסס מניות לעובדים מטופל על סמך FAS123.
תשלום דגש הוא כלל בדקדוק העברי, שעל פיו תנועה עשויה להתארך לפני אות שצריכה להיות מנוקדת בדגש חזק, אך אינה מקבלת דגש.
בעברית חמש אותיות שאינן מקבלות דגש חזק: א', ה', ח', ע' ו-ר'.
כאשר אחת מאותיות אלה צריכה לקבל דגש חזק, בין אם משלים ובין אם תבניתי, עשויה התנועה שלפני האות להתארך לתנועה אחרת.
התארכות זו תלויה הן בתנועה המקורית של הבניין או המשקל והן באות שהייתה צריכה לקבל דגש.
התארכות התנועה תלויה, כאמור, גם באות שהייתה צריכה לקבל דגש:
לפני א' ו-ר': תמיד חל תשלום דגש.
לפני ה' ו-ע': תשלום דגש מתרחש בעיקר בהתארכות מקובוץ לחולם.
לפני ח': בדרך כלל לא מתרחש תשלום דגש.
כדי להקל על הזיכרון, מקובל לצייר את חנוכיית תשלום הדגש, בה נרשמו האותיות הגרוניות לפי הסדר:
א ה ח ע ר - הרחוקות ביותר תמיד משולמות, המרכזיות משולמות בעיקר מקובוץ לחולם, והפנימית - האות ח, משולמת רק במקרים נדירים.
ואם כן הכללים מהחוץ פנימה: תמיד, בהארכה מקובוץ לחולם, ונדיר.
במערכת הפועל פועל הכלל בעיקר בשלושת הבניינים הדגושים: פיעל, פועל והתפעל, שבהם מנוקדת ע' הפועל (האות השנייה של השורש) בדגש תבניתי.
לדוגמה, בבניין פיעל, על משקל הצורה שִמֵּר, מתקבלות בעקבות תשלום דגש הצורות פֵּאֵר ו-בֵּרֵך.
ה', ע', ו-ח' אינן משפיעות על התארכות חיריק חסר לצירה, וכך נשמר החיריק במילים כמו גִּהֵץ, צִעֵר או נִחֵם.
דוגמה להתארכות מקובוץ לחולם חסר ניתן לראות בבניין פועל, במילים: נֹהַ֫ל או מְשֹעַר.
בצורות העתיד, הציווי והמקור (שם הפועל) של בניין נפעל, ישנו דגש משלים ב-פ' הפועל (האות הראשונה של השורש), הנוצר כתוצאה מהידמות מלאה והתלכדות עיצורים עם נ' הבניין.
בצורות אלו גורמות כל האותיות לעיל לתשלום דגש, לרבות ח'.
גם בניקוד ה"א הידיעה, ב' ו-מ' השימוש מתקיים תשלום דגש.
ה"א הידיעה מנוקדת על פי רוב בפתח שאחריו דגש.
כשהיא באה לפני מילה הפותחת ב-א' או ב-ר', וכן ב-ע' שאינה בקמץ, מנוקדת ה"א הידיעה בקמץ, אך לפני ה' ו-ח' (שאינן בקמץ) נשארת ה"א הידיעה בפתח.
מ' השימוש מנוקדת לרוב בחיריק שאחריו דגש, אך לפני כל האותיות לעיל, לרבות ח', ה' ו-ע', היא מנוקדת בצירי.
במשקלים הדגושים מתרחש גם כן תשלום דגש.
לדוגמה, בהטיות משקל הצבעים מנוקדת האות האחרונה של השורש בדגש, כמו במילה צְהֻבָּה.
המילים "שחור" ו"אפור" נגמרות ב-ר', שאינה מקבלת דגש, ולכן צורות הנקבה שלהן הן שְחֹרָה ואֲפֹרָה.
במשקל המקצועות מנוקדת ע' הפועל בדגש, כמו במילה צַיָּד.
בתשלום דגש מתארך הפתח לקמץ, כמו במילה פָּרָש.
קמץ שנוצר כתוצאה מתשלום דגש הוא קמץ מתקיים, כלומר כזה שאינו הופך לשווא או לחטף עם התרחקות הטעם בהטיות המילה.
לכן צורת הרבים של פָּרָש היא פָּרָשִים, ולא *פְּרָשִים.
בהלכות מזיק וניזק, תשלומי בושת הם אחד מחמשת התשלומים המוטלים על המזיק לשלם לניזק (נזק וצער, ריפוי, שבת ובושת).
התשלומים הם עבור כל בושה שנגרמה בשעת הנזק, בעקבות צפייה של הרואים, או שם רע שיצא בעקבות מעשה הנזק (למשל בעקבות מעשה אונס).
חיוב בושת הוא רק כאשר המזיק הזיק בכוונה.
לפעמים יש בעלות חוקית או כללית על תשלומי הבושת של האשה, בהתאם למצבה המשפחתי והגופני:
המבייש ילדה קטנה עד גיל 12 או נערה עד גיל 12.5, נותן את תשלומי הבושת לאביה.
אם מת האב לפני העמדה בדין, לפני שזכה בפועל בתשלומים, זוכה הנערה עצמה בבושת, מכיוון שתשלומי הבושת הוקשו לקנס שבהם החיוב חל רק בזמן ההעמדה בדין.
אך אם מת האב לאחר העמדה בדין - לאחר שזכה בתשלומים, יורשים האחים - הבנים את התשלומים מאביהם מדין ירושה.
לפי רבי שמעון, עד שבאים התשלומים לידי האב הוא אינו זוכה בהם, כי כתוב "ונתן לאבי הנערה".
לא זיכתה תורה לאב אלא משעת נתינה, ולכן אם מת לפני שבאו לידו ממש, אפילו לאחר העמדה בדין, אין יורשים בניו מכוחו אלא הנערה עצמה זוכה בתשלומים.
המבייש אשה נשואה, בושתה שלה, אך לפי רבי יהודה בן בתירא יש לבעל שותפות בתשלומי הבושת.
בתלמוד מובא כי היו שחשבו שחלקו של הבעל בתשלומי אשתו קשורה בבעלותו עליה, שלא הבינו מדוע שיקבל הבעל תשלומים על בושת של אשתו, וכי אם ירקוק אדם בבגד של חבירו ישלם לו בושת?
והוסבר, כי כאשר מבייש אדם אשתו של חבירו יש לבעל עצמו בושה, (אך כאשר רוקק בבגד של חבירו אין לחבר בושה) ולכן יש לו חלק בבושת (בתלמוד ירושלמי מוסבר כי לבעל יש צער בבושת אשה, כי צערה - צערו, כי הוא משתתף בצערה).
לעומת זאת, כאשר הקשה רבינא, אם כך למה לא ישלם אדם דמי בושת - כאשר בייש אדם ממשפחה מכובדת - לכל המשפחה המורחבת, והסביר רב אשי כי כדי לחייב תשלומי בושת צריך שהביוש יהיה בגוף האדם עצמו, אשתו כגופו, אך בני משפחתו אינם נחשבים כגופו.
המדד לתשלומים מפורש במשנה במסכת כתובות: .
רש"י הגדיר את "סולם הבושה" לפי המבייש והמתבייש.
על פי מדד זה, אם אישה הנאנסת על ידי אדם "חשוב מאד" אז חשיבותו של האדם יכולה להקהות במידת מה את הבושה שלה.
מקרה דומה קורה כאשר היא נאנסת על ידי "אדם זולל", כינוי לאדם נחות.
כמו כן, אם אישה חשובה נאנסת, למשל "בת מלך", הבושה הנגרמת לה גדולה יותר מבושתה של "אישה נורמטיבית ורגילה" שנאנסה.
תשישות חום היא תגובה חריפה של הגוף לחשיפה לחום.
מציגה את העובדה שעלייה בחום הגוף אינה חייבת להיות תוצאה של איבוד נוזלים (התייבשות).
הסכנה העיקרית לגוף האדם בתשישות החום היא ההידרדרות למצב מסכן חיים שהוא מכת חום.
אדם הסובל מתשישות חום, אם לא יורחק מהגורם המסכן, מצבו ידרדר עד כדי מוות.
שינויים במצב המנטלי (עצבנות, אי שקט, בלבול, קהות חושים)
בחילות / הקאות (שייתכן שגרמו לאיבוד נוזלים מוקדם יותר, וכעת ממשיכות לגרום להתייבשות אם לא התפתחה כבר)
שלשולים (מדרדרים את המצב על ידי איבוד נוזלים)
הטיפול בתשישות החום הוא בעיקרו הורדת טמפרטורת הגוף בהקדם האפשרי לפני התפתחות של מכת חום.
הפסקת כל פעילות גופנית (כדי למנוע עומס, ייצור אנרגיה והעלאה נוספת של טמפרטורת הגוף)
השלמת נוזלים על ידי מתן שתייה קרה וממותקת ועירוי נוזלים.
תשלום לפי פעולה (PPA, pay per action) או עלות לפעולה (CPA, cost per action) הוא מודל תשלום מקובל בפרסום מקוון שבו משלם המפרסם תמורת פעולה מוגדרת: חשיפה (impression), לחיצה, קנייה, הורדת קובץ, שליחת פרטים או הירשמות לשירות או לרשימת תפוצה וכדומה.
כמספר, העלות לפעולה היא המחיר שמשלם המפרסם לאתר המציג את הפרסומת תמורת כל השלמה של הפעולה המבוקשת.
CPA הוא גם קיצור של cost per acquisition — ביטוי המתייחס לסוג הפעולה שעבורה משלם המפרסם, שלעיתים קרובות היא רכישה של דבר מה.
הפעולה המבוקשת היא בדרך כלל מקוונת, דרך האינטרנט, אך יכולה להיות גם בצורות אחרות, כגון שיחת טלפון.
כדי לדעת מתי זכאי האתר המפנה לתשלום מן המפרסם נחוצים אמצעים למעקב אחר הפעולות.
כאשר כל הפעולות מקוונות משתמשים באמצעים כגון עוגיות (cookies) כדי לזהות את המשתמש שעושה את הפעולה כאותו המשתמש שנחשף לפרסומת.
כדי לעקוב אחר פעולות בלתי מקוונות הנעשות בעקבות פרסום מקוון ניתן להשתמש באמצעים אחרים.
שיטה מקובלת היא מתן הטבה באתר אינטרנט שהמשתמש צריך לספקו לגורם המפרסם כדי לקבל הטבה כלשהי.
שיטה אחרת היא שימוש במספר טלפון מיוחד הניתן רק למי שנחשפים לפרסומת, כך שביצוע שיחה אליו יכולה להיספר כפעולה המזכה את הגורם המפנה בתשלום.
המונח eCPA הוא כינוי למדד לאפקטיביות של פרסום בשיטת CPA ומבטא את ההבדל בין עלויות הפרסום בשיטת CPA לבין עלות פרסום בשיטה אחרת כגון תשלום לפי לחיצה (CPC).
בפרסום מקוון, תשלום לפי מעורבות (CPE, cost per engagement) הוא מודל שבו משלם המפרסם לגורם המציג פרסומת מטעמו כאשר משתמש מעורב בצורה מבוקשת כלשהי בפרסומת.
שיטה זו דומה לתשלום לפי פעולה (CPA).
"מעורבות" (engagement) יכולה להיות פעולה, אינטראקציה או זמן שמוקדש לצפייה בפרסומת או במידע.
דוגמאות אופייניות ל"מעורבות" מדידה שמפרסם יכול לרצות לשלם עליה היא אינטראקציה עם פרסומת המגיבה ללחיצה או להשהיה של הסמן עליה בחשיפת מידע נוסף, השתתפות במשחק או בסקר, צפייה בסרטון, במצגת, או הקדשת זמן לסיור מודרך וירטואלי המציג למשתמש מוצר או שירות.
תשלום לפי לחיצה (PPC, pay per click) הוא מודל פרסום באינטרנט שבו המפרסם משלם לבעל הפלטפורמה (כגון מנוע חיפוש, רשת חברתית או אתר אינטרנט) עבור כל לחיצה של משתמש על מודעה שפורסמה מטעמו.
תשלום קבוע לכל לחיצה: תמחור קבוע שנקבע מראש בין המפרסם לפלטפורמה.
מודל מבוסס מכרז: הפלטפורמה עורכת מכרז בין מפרסמים על מילות מפתח.
המיקום של כל מודעה נקבע לפי שילוב של הצעת המחיר ואיכות המודעה.
המחיר ללחיצה (CPC, cost per click) הוא הסכום שהמפרסם משלם על כל לחיצה על המודעה שלו במסגרת קמפיין בשיטת תשלום לפי לחיצה.
פרסום ברשתות חברתיות – לדוגמה, פרסום בפייסבוק, פרסום באינסטגרם, או פרסום ב-LinkedIn.
שיווק שותפים ואתרי תוכן המשתמשים ברשתות כמו אאוטבריין או טבולה.
שליטה בתקציב – תשלום רק עבור תוצאה (לחיצה בפועל).
מיקוד מדויק – אפשרות לפנייה לקהל יעד ממוקד לפי מיקום, תחומי עניין, גיל, מילות מפתח ועוד.
מדידה ואופטימיזציה – ניתן למדוד החזר על השקעה (ROI) ולבצע שיפורים שוטפים.
הונאת לחיצות (Click Fraud) – לחיצות מזויפות או חוזרות ממקורות לא רלוונטיים, לעיתים על ידי מתחרים או בוטים.
פלטפורמות הפרסום ובראשן גוגל מודעות לבעיה הזו, ומציעות פתרונות למניעת זיופים.
תחרות על מילות מפתח – עלויות גבוהות במיוחד במונחים תחרותיים.
תלות בפלטפורמות – שינויים באלגוריתם או במדיניות של פלטפורמות פרסום עלולים להשפיע על ביצועי הקמפיין.
פלטפורמות פרסום רבות, ובעיקר Google Ads, משתמשות במדד הקרוי ציון איכות (Quality Score), אשר בוחן את הרלוונטיות של המודעה, דף הנחיתה ושיעור הלחיצות (CTR).
ציון גבוה עשוי להפחית את עלות הלחיצה ולשפר את מיקום המודעה.
תשלובת הפלדה והמתכת מנפרד וייס (בהונגרית: Weiss Manfréd Acél- és Fémművek בשפה היומיומית התשלובת נקראת היום: מפעלי צֶ'פֶּל) הייתה תשלובת מפעלים גדולה ובולטת בהונגריה באי צ'פל (כיום חלק מהרובע צ'פל של בודפשט) במהלך המחצית הראשונה של המאה העשרים, המפעל הצבאי השני בגודלו באימפריה האוסטרו-הונגרית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מייסדה היה הברון מנפרד וייס, הונגרי-יהודי יליד פשט שהיה האיש העשיר בהונגריה ומשפחתו הייתה הראשונה מבין המשפחות היהודיות העשירות בהונגריה (כולל את אחיו הצעיר ממנו ב-23 שנים הברון ברטולד וייס) במחצית הראשונה של המאה העשרים.
בשיא שגשוגה נאמר על התשלובת שהיא מייצרת ממחט ועד קטרי רכבת.
מפעל השימורים של ווייס, שקדם למפעלים בצ'פל, הוקם במקור על ידי מנפרד וייס ואחיו ברטולד בכיכר לוולדה ברובע 7 בבודפשט בשנת 1882. כמה חודשים אחר כך עבר המפעל לדרך שורוקשארי בדרום העיר.
משנת 1886 ייצר המפעל גם מחסניות ולאחר מכן גם התחמושת.
בשנת 1892 עבר "מפעל התחמושת ווייס מנפרד" לצ'פל, בשל פיצוץ שהתרחש במפעל באותה תקופה במיקומו הקודם.
ארבע שנים לאחר מכן, ברטולד וייס פרש.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 הוסיף מנפרד למפעל כור היתוך, בית יציקה, ומחלקת ערגול פלדה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה מספר העובדים במפעל התרחב לכמעט 30,000, אך לאחר המלחמה צנח לפחות מ־6,000. בסוף המלחמה ממש עבדו במפעלים 28,000 עובדים, המפעל השתרע על שטח של 2,500 דונם וכלל 216 בניינים.
באותה עת ייוצרו עשרות מיליוני קליעי תחמושת עבור פולין שקיבלה אותם כסיוע צבאי הונגרי והשתמשה בתחמושת במלחמה הפולנית-סובייטית.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הכובשים הרומנים גנבו על רוב ציוד המפעל והייצור נפל.
לאחר המלחמה הזו עבר המפעל לבניית מחרטות, מכונות תפירה, כיריים למטבח ואופניים.
בהמשך התחיל לייצר גם מכוניות ומטוסים.
בתחילת שנות העשרים התחילו מפעלי וייס, בשיתוף עם מפעלי הפלדה וויטקוביץ, לייצר צינורות בצ'פל.
לאחר מותו של מנפרד וייס ב -1922, המפעל המשיך להיות מנוהל על ידי בנו וחתנו.
עד שנת 1929 הקימו ייצור תנורים, אחים וקמינים.
לקראת סוף העשור החל גם ייצורם של מנועי מטוסים, קרונות רכבת, קטרים וטרקטורים.
מספר רישיונות נרכשו בחו"ל להשקת קווי ייצור חדשים, כגון: גנום-רון, היינקל, פוקר וקפרוני למטוסים, שטייר דיימלר פוך לאופניים ופפאף למכונות תפירה.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20, המפעל העסיק כבר 15,000 עובדים.
במהלך מלחמת העולם השנייה יוצרו במפעלים משורייני WM וגם טנקים ורכבי שטח כמו כן מנועי מטוסים DB-605 עבור מטוסי Me 210. המפעל ספג נזקי כבדים עקב הפצצות בעלות הברית.
בשנת 1944, במהלך הכיבוש הגרמני, הבעלים היהודים נעצרו על ידי הגרמנים והמפעל נשלט על ידי האס אס.
במהלך המלחמה נגרם כאמור נזק עצום למפעל ולציודו, בשל הפצצות בעלות הברית, כדי למנוע ייצור עבור המאמץ המלחמתי הגרמני.
רוב הרישומים של סוגי המכונות, התקנים, הנהלים וכוח העבודה המיומן הושמד, התפזר ורבים מהעובדים נהרגו.
החלפת המכונות גרמה לקשיים גדולים, אך נעשו מאמצים רבים לא רק בגלל הצורך של השוק המקומי, אלא כיוון שהמפעל היה צריך לייצר עבור הצבא הסובייטי, שגירש את הגרמנים מהונגריה, חלקי רכב להמשך המלחמה.
בשנת 1947, 90 אחוז מייצור המפעל היה כפיצויי מלחמה עבור ברית המועצות.
המפעל היה משנת 1946 תחת פיקוח המדינה, אך הבעלות עליו של משפחת וייס-קורין לא נפסקה עדיין, אבל בשנת 1948 התשלובת הולאמה לחלוטין והפכה ל WM תשלובת לאומית של מפעלי פלדה ומתכת.
משנת 1950 עד 1956 שם המפעל היה "מתיאש ראקושי מפעלי עבודות ברזל ומתכת", ואז משנת 1956 שונה שוב ל"תשלובת מפעלי פלד ומתכת צ'פל".
במהלך שנות התיעוש הכפוי, ייצור מכונות וכלים במפעל המשיך לצמוח, אך כאשר המדיניות התעשייתית השתנתה בשנת 1954, הייצור נפל.
במהלך העשורים לאחר מכן צמח שוב הייצור והתגוון כתוצאה משיתוף הפעולה הכלכלי של הגוש הקומוניסטי ה-KGST ועקב יצוא משמעותי למערב.
משנות ה-70 של המאה ה-20 כמעט מחצית הייצור היה מיועד ליצוא למערב.
תשלום בנייד הוא מונח המיוחס לרוב לשירותי תשלום הפועלים בדרך כלל תחת פיקוח רגולטורי, ושמשתמשים במכשירים ניידים כמו סמארטפונים לצורך ביצוע התשלום.
שירותי תשלום מסוג זה מאפשרים למשתמש לשלם באמצעותם למגוון רחב של שירותים ומוצרים, וזאת מבלי להזדקק לכסף מזומן, צ'ק או כרטיס מגנטי פיזי.
בניגוד למקובל לחשוב, תשלום ללא מטבע פיזי הוא לא המצאה חדשה, אם כי רק במאה ה-21 הוא תפס תאוצה.
מאז תחילת המאה ה-21 הופכת צורת התשלום הזו למקובלת יותר ויותר.
הפטנט הראשון על שירות בסגנון הזה נרשם כבר בשנת 2000, ומאז המגמה מתגברת.
לשירותים אלו יש השפעה רבה גם על מדינות מתפתחות, שם פתרונות כאלו מאפשרים להרחיב את מידת החדירה של שירותים פיננסיים.
ארגונים רבים מכל העולם וביניהם קרן ביל ומלינדה גייטס, הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי ואחרים תומכים בשיטת התשלום הזו במדינות מתפתחות.
קיימות מספר שיטות מרכזיות לביצוע תשלומים בנייד:
העברות בנקאיות כמעט בזמן אמת
בין הסגנונות השונים יכולים להיות שילובים שונים.
אפשרויות הצמיחה בשוק הזה הביאו למספר רב של שחקנים מכל מיני סוגים כמו חברות אשראי, ענקיות טכנולוגיה, ספקיות סלולר ובנקים שהשיקו פתרונות תשלום עצמאיים.
יישומוני ארנק דיגיטלי מאפשרים למשתמש לשמור את פרטי כרטיסי החיוב והאשראי שלהם כך שהם יכולים להשתמש במכשירים כמו סמארטפון, שעון חכם או אפילו טבעת חכמה כדי לשלם.
בין השירותים המשתמשים בשיטה הזו נמנים פייבוקס Apple Pay, גוגל פיי, Samsung Pay, LG Pay ואלי פיי.
בדרך כלל, התהליך כולל הוספת פרטי כרטיס ולאחר מכן הזנת קוד סודי בעת התשלום.
שיטה אחרת לביצוע תשלומים מאפשרת למשתמש להכניס את פרטי הכרטיס שברשותו, והיא נמצאת בשימוש נרחב באתרי אינטרנט.
בחלק מהאתרים מתאפשר ללקוח לשמור את הפרטים ובהמשך לשלם בלחיצה אחת.
במקומות רבים בעולם מתאפשרים תשלומים דרך חשבונית הטלפון, כך שהתשלום יתבצע דרך ספקית הסלולר.
השירות נמצא בשימוש בשירותים דוגמת PayPal.
באסיה, לדוגמה, 70% מכלל המקוון נרכש באמצעות תשלום בסלולר.
בתשלום על ידי מסרונים, הלקוח בוחר לשלם גם כן דרך חשבונית הסלולר, על ידי שליחת מסרון.
הסוחר או מספק השירות מקבל את אישור העסקה ויכול לבצע את חלקו בה.
פעמים רבות משמשת השיטה הזו לגיוס תרומות.
אף על פי שמדובר בשיטה יעילה, היא סובלת ממהירות תגובה איטית ומאבטחה לקויה, לצד הקושי לשמר את הלקוחות.
גם לאחר ששיטת התשלום באמצעות מסרונים דעכה כמעט לחלוטין, ישנן שיטות מבוססות ענן המאפשרות להמשיך להשתמש בהם לזיהוי הלקוח, שעה שהתשלום ממשיך להתבצע באמצעות כרטיס אשראי/חיוב.
מאחר ששירותי המסרונים נעדרי אבטחה של ממש, השיטה מאפשרת להרחיב את ההגנה על הפרטים החסויים של הצדדים בעסקה על ידי הימנעות מהעברתם במסרונים.
בשיטה זו, המשתמש נעזר ביישום או באתר אינטרנט כדי לשלם בטכנולוגיה המכונה Wireless Application Protocol) WAP).
השיטה כוללת כמה יתרונות כמו האפשרות לשמר ולעקוב אחר הלקוח, קלות שימוש ושביעות רצון גבוהה.
חיוב מיידי באמצעות המפעיל הסלולרי
חיוב זה, כמו בשיטה הקודמת, דורש שימוש ברשת של המפעיל.
מאחר שלמפעיל כבר יש התקשרות כספית עם המשתמש, החשבונית מוגדלת בסוף החודש.
שירות זה פופולרי בעיקר במדינות בהן השימוש בכרטיסי תשלום נמוך.
תשלום מבוסס קרבה היא דרך פופולרית לתשלום בחנויות פיזיות או בתחבורה ציבורית.
באופן זה, הלקוח מעביר את המכשיר או הכרטיס שלו בסמוך למסוף תואם ועל ידי כך מבצע את התשלום.
בחלק מהמקרים נדרשת הזדהות לפני התשלום דרך החשבון שנבחר (יכול להיות ארנק דיגיטלי או חשבון בנק).
אחד החסרונות הבולטים של הטכנולוגיה היא הצורך במכשירים תואמים משני הצדדים, דבר שמקשה על כניסתה לשימוש נרחב.
חרף הקושי, בשנים האחרונות קיימת עלייה בתשלומים באמצעות קרבה, ושירותים שתומכים בטכנולוגיה הזו קיימים בכל העולם.
בין שירותי ההעברה הבנקאית נמצא Swish, שירות תשלומים שוודי.
השירות הוקם לאחר חבירה בין כמה מהבנקים הגדולים בשוודיה, ונכון ל-2018 כ-60% מהשוודים משתמשים בו.
הוא משמש לרוב להעברת כספים בין משתמשים פרטיים וכן לתשלום לעסקים קטנים או כנסיות.
ב-Swish, חשבון הבנק מקושר למספר הטלפון של המשתמש.
העברות בנקאיות בזמן אמת משמשות במקומות נוספים בעולם.
קוד QR מאפשרים סריקה מהירה ונמצאים בשימוש מאז שנות ה-90. בראשיתם יועדו הברקודים למחסנים לצורכי ניהול סחורה, אולם עם השנים הם הפכו למקובלים בענפים נוספים.
עם התקדמות הטכנולוגיה פותח תקן ברקוד 2D שנועד להחליף את הברקוד מהדור הראשון שהשתמשו במספרים, בעוד הברקודים כיום משתמשים בצורה מרובעת.
גוגל, PayPal וחברות נוספות משתמשות במחשוב ענן לקידום התשלומים.
ראשית, הלקוח משלם באופן רגיל על ידי אחת מהשיטות שהוצגה למעלה, ובהמשך מקבל התשלום מחייב אותו בפעם השנייה בגובה העמלה.
הרמקול והמיקרופון שבמכשירים סלולריים מאפשרים גם כן לבצע תשלומים.
קיימות מספר חברות שמשתמשות בכלים האלו כדי לבטל את הצורך בשבב מובנה במכשיר.
בטכנולוגיה הזו המכשיר מייצר חתימה קולית ייחודית שהמיקרופון של מקבל התשלום יכול לקלוט.
בשנת 2020 החל שוק התשלומים בנייד לצבור תאוצה, בהתאם לחובה שקבע בנק ישראל כי החל מסוף השנה בתי עסק גדולים יטמיעו מסופונים התומכים בתקן EMV לתשלום מבוסס קרבה.
באמצע 2020 הושקו שירותים של ישראכרט, מקס, בנק לאומי, לצד אפליקציית Bit של בנק הפועלים שקיימת בישראל כבר מספר שנים.
במאי 2021 החל לפעול בישראל גם שירות Apple Pay.
תשלום הוא מסירה רצונית של כסף מגוף אחד (אדם או חבר בני אדם) לגוף אחר בתמורה לטובין שמספק מקבל התשלום, לשם קיום חובה חוקית (כגון תשלום קנס) או מטעמי נדבנות.
התשלום מתבצע בשתי דרכים עיקריות:
בכסף, באמצעי התשלום המשמשים להעברתו: מזומנים, המחאה, כרטיס אשראי, העברה בנקאית, תשלום בנייד וכו'.
בתשלום במזומנים מעורבים רק המשלם ומקבל התשלום, אך בדרכי תשלום אחרות מעורבים גורמים נוספים, כגון בנקים וחברות כרטיסי אשראי.
בשווה כסף, כגון בהעברת מניות או בסחר חליפין.
אופן התשלום נקבע בהסכמה בין הצדדים (המשלם ומקבל התשלום), ולעיתים הוא מוכתב על ידי מקבל התשלום, למשל בסירוב לקבל תשלום בהמחאה או בכרטיס אשראי.
תשלום במזומנים מתקיים עוד מהעת העתיקה.
הוא נעשה בדרך כלל בהילך החוקי של המדינה שבה מתבצע התשלום, אך מתאפשר גם תשלום במטבע אחר (כאשר אין חוק האוסר זאת).
לעיתים מגבילה החקיקה את גובה התשלום המותר במזומנים.
באמצע המאה העשרים התפתח התשלום בכרטיסי אשראי, שהלך וגדל במשך השנים על חשבון אמצעי תשלום אחרים.
במאה ה-21 התפתח תשלום באמצעות אפליקציות מובייל כגון bit וגוגל פיי.
יש עסקאות שבהן התשלום ניתן בבת אחת, ואחרות שבהן התשלום ניתן בצעדים אחדים (למשל רכישה בעשרה תשלומים חודשיים).
בעסקה מתמשכת, למשל תשלום על אספקת חשמל או רכישת מנוי על עיתון, התשלום המוסכם ניתן שוב מדי תקופה, בהתאם למוצר או לשירות שסופקו.
לעיתים מבטיח מקבל התשלום הנחה על תשלום מידי (או תשלום מראש), או לחלופין גובה ריבית על תשלום דחוי.
כאשר מקבל התשלום הוא עסק, החקיקה מחייבת אותו לתת קבלה על כך.
גם כאשר אין חובה לתת קבלה ניתנת לעיתים קבלה, כהוכחה לכך שהתשלום בוצע.
שיקולי מס משפיעים לפעמים על מועד התשלום, למשל הקדמתו מהשנה הבאה לשנה הנוכחית (לשם הגדלת ההוצאות של המשלם בשנה הנוכחית) או דחייתו מהשנה הנוכחית לשנה הבאה (לשם הקטנת ההכנסות של מקבל התשלום).
בעסקה בה הוסכם על קבלת טובין תמורת תשלום, הימנעות מתשלום היא עבירה פלילית.
אחדים מחוקי מדינת ישראל עוסקים בהסדרה של תשלומים, בהם:
הוראות מס הכנסה (ניהול פנקסי חשבונות), תשל"ג-1973 מחייבות עסק לתת קבלה על כל תשלום המתקבל בו, ולרשום את התשלום בספר החשבונות של העסק.
חוק מס ערך מוסף מחייב עוסק לרשום כל תשלום שהוא מקבל.
חוק כרטיסי חיוב, התשמ"ו-1986, מסדיר את השימוש בכרטיסי חיוב ובכרטיסי אשראי.
חוק לצמצום השימוש במזומן מגביל את גובה התשלום המותר במזומנים, במטרה לצמצם את ההון השחור ולהיאבק בהלבנת הון, השתמטות ממס, מימון טרור ועוד.
חוק הגנת הצרכן קובע כללים בעניין תשלומים בעסקאות.
תשלום מיידי (המכונה לפעמים תשלום בזמן אמת) הוא שיטה להעברת כספים אלקטרונית, המאפשרת העברה כמעט מיידית של כסף בין חשבונות בנק.
זאת בניגוד לזמני ההעברה הקודמים של יום עד שלושה ימי עסקים, כפי שהיה מקובל עד אמצע העשור השני של המאה ה-21.
מאז אמצע העשור השני של המאה ה-21, מדינות רבות הטמיעו מערכות תשלום מידי שמאיצות את ההעברה בין חשבונות בנק בתגובה לדרישת הלקוחות לעסקאות מהירות יותר.
במקור סליקת התשלומים התבססה על מחזור סליקת הצ'קים שדרש החלפת צ'קים פיזיים על ידי הבנקים במסלקות לצורך ביצוע תשלומים בין חשבונות בנק.
כאשר תשלומים אלקטרוניים נכנסו למערכות הבנקאות משנות ה-70 ואילך, נעשה שימוש באותן מסגרות זמן ותהליכים להסדרת תשלומים אלקטרוניים אלו.
הצמיחה של המסחר האלקטרוני מאז שנות ה-2000 גרמה לשינוי בדפוסי ההוצאות והציפיות של אנשים.
כך, קניות לא הוגבלו עוד לשעות העבודה הרגילות, דבר שיצר אתגרים חדשים עבור העברות כספים.
באופן דומה, סוחרים דורשים מערכות העברת כספים מהירות ואמינות יותר כדי לעמוד בקצב הדרישות של הצרכנים.
תשלומים אלקטרוניים מסורתיים כמו העברות בנקאיות, המבצעות את העברות הכספים האלקטרוניות תוך מספר ימי עסקים, אינם תואמים את ציפיות המשתמש.
בעולם חלה התפתחות בחקיקה בתחום התשלום המיידי.
הסדרי החקיקה המרכזיים הנוגעים לאמצעי תשלום בישראל מעוגנים בפקודת השטרות ובחוק כרטיסי חיוב.
עם זאת, אמצעי התשלום המתפתחים מתנתקים יותר ויותר מהממד הפיזי המובנה בשימוש בשטרות או בכרטיסי חיוב ועוברים לממד הדיגיטלי.
החוק להסדרת העיסוק בשירותי תשלום וייזום תשלום
בישראל, התשלום המיידי מוסדר בין היתר בחוק להסדרת העיסוק בשירותי תשלום וייזום תשלום, אשר נחקק בשנת 2023 במסגרת אישור הצעת חוק התוכנית הכלכלית.
החוק מאסדר גם שירותים נוספים.
החוק נחקק בעקבות המלצות הוועדה להגברת התחרותיות בשירותים בנקאיים ופיננסיים נפוצים, שהתבקשה להמליץ לפני שר האוצר ונגידת בנק ישראל על הגברת התחרותיות והפחתת הריכוזיות בתחום השירותים הבנקאיים והפיננסיים.
בכל הנוגע לתחום שירותי התשלום, הוועדה המליצה כי הסדרת פעילותם של גופים חוץ־בנקאיים העוסקים במתן שירותי תשלום תתבסס על אסדרה בין־לאומית בהלימה לדרישות הדירקטיבה האירופית השנייה בדבר שירותי תשלום (דירקטיבת ה–2PSD), תוך התאמתה לשוק המקומי.
מטרות האסדרה הן לקבוע דרישות אחידות לגופים העוסקים במתן שירותי תשלום, לעודד את התחרות בתחום שירותי התשלום בישראל ולאפשר את כניסתם של שחקנים חדשים לשוק.
בניסוח הצעת החוק, הוחלט לבסס את אסדרת הפעילות כך שתכלול הן את הפעילות הכלולה בדירקטיבת ה–2PSD והן את הדירקטיבה האירופית בעניין כסף אלקטרוני, ה–EMD.
החוק מחייב גופים המספקים שירותי תשלום או שירותי ייזום תשלום לקבל רישיון ייעודי.
ככלל, הגופים יפוקחו על-ידי רשות ניירות ערך, אך גופים מסוימים של גופים בעלי רישיון פיננסי ישראלי, יידרשו לקבל אישור מאת המאסדר העיקרי הרלוונטי שלהם, ויפוקחו על-ידו.
חובת הרישוי לא תחול על סוגים מסוימים של גופים, כולל תאגידים בנקאיים ובעלי רישיון "נותן שירותי תשלום יציבותי", שכן אלה ממילא מפוקחים באפיקים אחרים.
החוק מחייב את הגופים הפועלים בתחום ייזום התשלום להתקין מערכות הגנה קיברנטיות, וכן להתבסס על תשתית טכנולוגית משותפת, שתאפשר העברות כספים ללא משוכות בין לקוחות של גופים שונים.
החוק כולל הוראות נוספות, ובתוכן שמירה על כספי לקוחות בחשבון ייעודי, ודרישות נוספות לעניין הון עצמי ובטוחות.
החוק אף מגדיר כי הרשות רשאית להנחות את הגופים המפוקחים בנוגע לאופן טיפול בתלונות לקוחות, שמירת מסמכים, וגביית עמלות.
חוק שירותי תשלום, אשר נחקק ב-09.01.2019, מסדיר את החובות הצרכניות החלות על נותני שירותי תשלום כלפי לקוחותיהם.
החוק עוסק באסדרת היחסים החוזיים בין נותן שירותי תשלום לבין לקוחו, במנותק משאלת הרישוי והפיקוח, בדומה לחוק כרטיסי חיוב, אך מרחיב את הגדרת שירות התשלום כך שתחול גם על תשלומים מידיים.
החוק מסדיר את היחסים החוזיים וההגנות הצרכניות שיחולו במסגרת מתן שירותי תשלום, בין נותן שירותי התשלום לבין לקוח, כאשר הלקוח הוא צד לעסקה נושאת התשלום - "משלם" או "מוטב" (מקבל התשלום בעסקה), לפי העניין.
זאת, במנותק מהיחסים החוזיים שבין המשלם לבין המוטב במסגרת עסקת היסוד שנעשתה ביניהם.
ההיגיון שהוביל לחקיקת החוק הוא שלצד היתרונות שאופפים את התשלום המיידי, השימוש באמצעי תשלום זה כרוך גם בסיכונים.
כך למשל הנגישות וקלות השימוש באמצעי התשלום יכולה לפגוע ברמת האבטחה של הפעולה באמצעי התשלום המתקדם, והשימוש בו יכול לחשוף את הלקוח להונאות, שימוש לרעה ועוד.
כדי לעודד את השימוש באמצעי התשלום המתקדמים ולקדם את התפתחותם, ביקש המחוקק להתאים את התשתית המשפטית הקיימת לפעילות באמצעי התשלום המתקדמים.
החוק הוא תולדה של חודש הוועדה הבין־משרדית לקידום השימוש באמצעי תשלום מתקדמים שנתכנסה במרס 2014, במטרה להסדיר תחום זה, בראשות בנק ישראל.
בוועדה השתתפו נציגים ממשרד ראש הממשלה, משרד המשפטים, הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור, רשות המיסים, רשות ההגבלים העסקיים, מערך הסייבר הלאומי, הרשות להגנת הפרטיות, משטרת ישראל ומשרד האוצר.
הוועדה הוקמה בהתאם להמלצות דוח הוועדה לצמצום השימוש במזומן במשק הישראלי ("ועדת לוקר"), אשר הצביעו על הצורך בקידום השימוש באמצעי תשלום מתקדמים בישראל, כדי שיוכלו להוות חלופה לאמצעי תשלום מבוססי נייר (מזומן או המחאה) ובכך להגביר את התחרותיות, היעילות והבטיחות של מערך התשלומים בישראל, לצד המלחמה בכלכלה השחורה.
המלצות הוועדה הצביעו, בין השאר, על הצורך בגיבוש תזכיר חוק לאסדרת שירותי תשלום, חשבון תשלום ושירותי סליקה והנפקה, ובהתאמת התשתית המשפטית הקיימת לפעילות באמצעי התשלום המתקדמים.
החוק מבטל את חוק כרטיסי חיוב ומחיל הסדר מקיף וכולל על כלל אמצעי התשלום.
ההוראות החלות על אמצעי תשלום יחולו גם על בנקים ומנהלי חשבון תשלום אחרים וכן על מפעילי ארנקים אלקטרוניים, המעמידים לרשות המשלם רצף פעולות שמאפשרות לו לתת הוראות תשלום לגבי הכספים שלו המנוהלים בחשבון או בארנק האלקטרוני.
כך למשל הוראות כמו אלה הקבועות בהסדר האחריות לשימוש לרעה שנעשה בכרטיס אשראי שהיו קיימות בחוק כרטיסי חיוב, מוחלות כעת גם על שימוש לרעה שנעשה באמצעי תשלום שהנפיק לו הבנק או מנהל חשבון תשלום אחר, גם שלא באמצעות כרטיס אשראי, כמו העברה בנקאית באפליקציית הבנק.
החוק מגדיר את התשלומים המיידיים כ"ייזום תשלומים", ומאפשר לחברות שיקבלו רישיון למתן שירותי תשלום, להציע ללקוחותיהן המרה ואשראי אגב פעולת תשלום וריבית על הכסף שאותו הן שומרות עבורן.
החוק מבצע אסדרה של נושא ההרשאה לחיוב, ומסדיר את יכולתו של המשלם להתכחש לעסקה, ומגביל את היכולת לחייבו בגין עסקה לה התכחש.
נקבע בחוק כי המשלם רשאי לבטל הוראת תשלום, וזאת כל עוד יש באפשרותו של נותן שירותי התשלום - מבחינה טכנולוגית או לפי תנאי החוזה - להפסיק את ביצועה.
ביטול הוראת תשלום יכול שיהיה ביחס להוראת תשלום חד–פעמית, או ביחס להוראת תשלום מתמשכת.
לגבי הוראת תשלום מתמשכת, הרי שהביטול יחול רק ביחס לחיובים העתידיים מכוחה, ולא על חיובים שכבר בוצעו קודם להוראת הביטול.
החוק גם מסדיר גם את היחסים שבין נותן השירות למוטב, ומונע מנותן השירות להשית את העלויות של עסקאות שהמשלמים מתכחשים להן על המוטב (המקבל/בית העסק), במקרים בהם נקטו באמצעי הזהירות הנדרשים.
תשלום ללא מגע היא מערכת טכנולוגית המאפשרת למשתמשים לשלם עם כרטיס אשראי, כרטיס חיוב מיידי וטלפון חכם מרחוק.
המערכת מבוססת על זיהו בתדר רדיו (RFID) או על תקשורת שדה קרוב (NFC).
בעשור הראשון של המאה ה-21, תאגידים פיננסים כגון ויזה ומאסטרקארד החלו לפתח שירותים התומכים בטכנולוגיה זאת.
באוקטובר 2011, מאסטרקארד הוציאו את ה-"PayWave" וויזה הוציאו את ה-"PayPass".
משתמשים בשירותים אלו יכלו לצרף את פרטי האשראי שלהם לתוך הטלפון באמצעות SIM.
בפברואר 2014, חברת הטלקומוניקציה Vodafone UK ו-Mastercard פתחו בפרויקט משותף לקידום שירותי תשלום ללא מגע באירופה.
ב-9 בספטמבר 2014, אפל הצהירו על ה-Apple Pay, שירות תשלום בנייד המחובר למכשירי האייפון והווטש של החברה.
ב-2022, אפל הוציאו אפשרות "Tap to pay" (לחץ כדי לשלם), המאפשרת למוכרים להשתמש במכשירי הטלפון שלהם כמסופי תשלום.
מגבלת תשלום ללא מגע משתנה ממדינה למדינה, והיא נקראת CVM.
כאשר הסכום גבוה מן הרגיל, המסוף יבקש מספר זיהוי אישי.
תשליך הוא טקס תפילה יהודי, הנערך בראש השנה על יד גוף מים זורמים, ובמהלכו משליכים המתפללים באופן סמלי את חטאיהם אל המים.
מקור הטקס ביהדות אשכנז במאה ה-15, ושמו ניתן לו בהשראת הפסוק .
מנהג התשליך לא מוזכר בכתבים יהודיים לפני המאה ה-14, ואף לא בשולחן ערוך או בספר הזוהר, אך במאה ה-2 כתב טרטוליאנוס כי היהודים עורכים תפילה בציבור על שפת הים ביום הכיפורים, שניתן לראות בה מנהג דומה.
היו חוקרים ששיערו שמקורו של המנהג בפולחן כנעני עתיק, בו הושלכו חטאי העם לממלכתו של רהב אל הים והנהרות כדי להסתירם מהאל הראשי, וקישרו בין טקס זה לטקס שילוח השעיר לעזאזל, בו הושמו חטאי העם על ראש תיש שנשלח למדבר, ממלכתו של עזאזל.
בתקופת הגאונים התקיים בערב ראש השנה מנהג שמזכיר שילוב של התשליך עם מנהג הכפרות: היו מסובבים מעין עציצים אישיים סביב ראשיהם של בני הבית ומשליכים אותם לנהר.
מקור התשליך המקובל הוא בקהילות אשכנז ונראה שמקורו במאה ה-15. רפאל קירכהיים הציע שמנהג התשליך נוצר בהשפעת מנהג דומה שהיה נהוג בקרב נוצרים מקלן במאה ה-14. המנהג לא מופיע בראשונים מלבד ספר המנהגים לר' יצחק אייזיק מטירנא והמהרי"ל, מגדולי פוסקי יהדות אשכנז, שהזכירו:
החל מהמאה ה-16 וה-17 התקבל המנהג כמעט בכל הקהילות הספרדיות, בהשפעת רבי חיים ויטאל ששיבח את המנהג.
בור מים מיוחד לאמירת תפילת תשליך נמצא בבית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם.
בית כנסת זה נבנה בשנת 1675, ויש המוכיחים מכך שכבר אז היה המנהג מוכר וידוע גם בין הספרדים.
אך יש סוברים שהבור לא נבנה לצורך מנהג התשליך, אלא כפריט עיצובי, כי בית הכנסת נבנה בתוך רובע התעלות של אמסטרדם, ואין שום בעיה למצוא שם מקור מים לתשליך.
גם אצל קהילות איטליה נתקבל מנהג זה.
הולכים ביום הראשון של ראש השנה, אחרי הצהריים, לשפת הים או לנהר, ומתפללים שם תפילה מיוחדת ששמה תשליך, שהיא בקשה להשלכת העבירות.
בקרב חלק מעדות הספרדים מכנים את התפילה "ותשליך", לפי דברי הנביא מיכה .
מקובל לנער את שולי הבגדים כסמל להתנערות מהעוונות.
עדיף ללכת למקום שבו חיים דגים.
דגים מהווים סימן ברכה, ש'אין עין הרע שולטת בהם' 'ושיפרו וירבו כדגים', ובני ישראל נמשלו לדגים.
יש מנמקים שכפי שהדגים נשפטים על ידי הדייג ורשתו, כך נשפטים בני ישראל בראש השנה על ידי הקב"ה.
בספר חמדת ימים מובא טעם המתייחס למים – להמתיק את הדין של ראש השנה באמצעות חסד, שכן מים מסמלים בקבלה חסד.
במקומות שבהם לא היו מקווי מים קרובים, נהגו להכין בור מים מיוחד בחצר בית הכנסת לאמירת תפילת תשליך.