tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החטיבה צוידה בטנקי M60A1 פטון ("מגח"), שהיוו באותה עת כוח השריון המתקדם ביותר בצה"ל.
החטיבה הורכבה מגדוד 407 בפיקודו של רב־סרן עובד מעוז, גדוד 409 בפיקודו של רב־סרן עוזי בן יצחק, גדוד 410 בפיקודו של סגן אלוף אמנון מרטון (ובהמשך בפיקודו של יהודה גלר), פלס"ר ופלוגת חרמ"ש.
החטיבה הגיעה בצהרי 7 באוקטובר 1973 לבסיס רפידים, ומשם המשיכו כוחותיה לעבר מחנה טסה, בגזרה המרכזית של חזית התעלה.
בבוקר 9 באוקטובר תקף גדוד 410 את השטח השולט "מכשיר".
הגדוד נתקל באש ארטילריה מצרית מדויקת, אש נ"ט ובבעיות עבירות.
מפקד הגדוד מרטין מרטון נפצע, וההתקפה נכשלה.
סגן מפקד החטיבה יהודה בכר התמנה למפקד הגדוד והוביל את הגדוד חזרה לעמדותיו.
במהלך התנועה נפצע גם הוא, והפיקוד על הגדוד
עבר לסגן מפקד הגדוד רב־סרן חיים אלקן.
בין הקרבות העיקריים של החטיבה ניתן למנות את הקרבות במרחב רכס "חמדיה", "מכשיר" ו"טלוויזיה", הקרב על הרחבת מסדרון הצליחה והורדת גשר הגלילים, והקרב לכיבוש חלקו הדרומי של מתחם "מיסורי" בקרב החווה הסינית.
ב-22 באוקטובר נהרגו שבעה חיילים מפגיעת טיל סקאד מצרי באזור בו נערכה פלוגת המפקדה של גדוד 410. החטיבה ספגה 119 הרוגים במהלך קרבות מלחמת יום הכיפורים.
שיקום החטיבה לאחר מלחמת יום הכיפורים
בסוף חודש מרץ 1974 חזרה החטיבה לישראל והגדודים, שנערכו בסביבת צאלים, ביצעו אימון וטיפלו בטנקים לקראת החזרתם לימ"ח.
חיילי המילואים, שהשתחררו אחרי תקופות של 150 עד 180 ימי שירות מילואים, חזרו לביתם ובהמשך נקראו לתעסוקות מבצעיות ולאימונים בתדירות גבוהה מאוד.
החטיבה עברה תהליך שיקום מזורז.
הטנקים שנפגעו הוחלפו ואנשי צוות חדשים תפסו את מקומם של הנופלים ושל הפצועים שלא חזרו לשירות.
פצועים שהחלימו, ואף מקצת השבויים, חזרו לשרת בחטיבה.
ההתארגנות המחודשת והחזרה לכשירות נמשכה גם בשנה שלאחר המלחמה.
החטיבה, שמספרה הוחלף ל-177, קלטה טנקים, אמצעים ולוחמים וחזרה לסדר כוחות מלא.
שמה של החטיבה הוחלף ל-519 והיא נשאה שם זה עד לשנת 2004. בשנה זו פורקה אוגדה 143 לה הייתה שייכת החטיבה במסגרת תר"ש קלע.
לאחר לחצים של עמותת חטיבה 600 להחזרת השם המקורי - חטיבה 600, קמה החטיבה לחיים תחת שם זה על בסיס חטיבה 656. ב-2 באוקטובר 2012 בטקס שנערך בלטרון, הוחלף גם תג היחידה לתג המקורי.
ב-2011 זכתה החטיבה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות.
ב-22 באפריל 2014, בטקס שנערך בלטרון, פורקה החטיבה באופן רשמי.
שםתקופת כהונה כמפקד החטיבההערות אל"ם טוביה רביב 1971–1975 מקים החטיבה ומפקדה הראשון, נלחם עם החטיבה במלחמת יום כיפור אל"ם אהרון טל 1975 -1976 היה קצין אג"ם באוגדת שרון והחליף את טוביה רביב למשך שנה.
לימים מפקד עוצבת עמוד האש אל"ם אמיר אשל 2005–2009 אל"ם נדב לוטן 2009–2013 לימים מפקד חטיבה 7 אל"ם ג'וני כהן 2013–2014 מפקד החטיבה בעת סגירתה
עיטור הגבורה - רס"ן גדעון גלעדי (גדוד 407)
חטיבה 55 (במלחמת יום הכיפורים – חטיבה 247, מאוחר יותר חטיבה 623), המכונה גם "עוצבת חוד החנית" ו"המרכזית", בשל שייכותה ההיסטורית לפיקוד המרכז, היא חטיבת צנחנים במילואים, שהוקמה רשמית בשנת 1966. החטיבה כפופה לעוצבת האש.
החטיבה נטלה חלק במלחמות ישראל מעת הקמתה.
במלחמת ששת הימים, נטלה החטיבה חלק מרכזי בקרב על ירושלים.
במהלך מלחמת ההתשה, השתתפה החטיבה באופן אינטנסיבי בלחימה, במרדפים בבקעת הירדן ובתפיסת קו על גדות תעלת סואץ.
במלחמת יום הכיפורים, צלחה את תעלת סואץ (מבצע אבירי לב), וניהלה קרבות להרחבת ראש הגשר בגדה המערבית, מפרברי אסמאעיליה, העיר סואץ ועד הק"מ ה-101 מקהיר, במסגרת אוגדה 143.
במלחמת לבנון הראשונה, השתתפה החטיבה בקרבות בגזרה המזרחית.
החטיבה נטלה חלק גם במבצע חומת מגן, במלחמת לבנון השנייה, במלחמת חרבות ברזל ובפעילות בט"ש לאורך גבולותיה של ישראל.
החטיבה מונה 5 גדודים: 6655 (בעבר 7063), 2855 (בעבר 8150), 7155 (בעבר 9264), גדס"ר 6623 (כולל את פלוגות הסיירת, החה"ן והפלנ"ט), גדס"ם 5055 (כולל את יחידת הרפואה יר"א, ניוד ואספקה), מספר יחידות חטיבתיות (פלחי"ק, פלוגת תצפיות, חפ"קים ועוד) וכן מפקדת עורף, יחידת התמד"ה (רקמ"ה, חש"ל, שב"ה, חניכה ושדכנים) ומכלול "קדמית".
גדודי החטיבה מוזנים בעיקר מיוצאי גדוד 101 וסיירת חטיבת הצנחנים הסדירה.
היא אחת משלוש חטיבות צנחנים במילואים, יחד עם חטיבה 226 וחטיבה 646.
החטיבה הוקמה בשנת 1966 בעקבות התובנה כי אין לצה"ל מספיק כוחות רגליים לעת מלחמה.
עד שנה זאת פעל גדוד מילואים 771 שהפך לגדוד 28 במסגרת חטיבה 35 ועל בסיסו הוקמה החטיבה.
החטיבה הורכבה בראשיתה מיוצאי חטיבת הצנחנים הסדירה ולוחמי המילואים של גדוד 28.
לקראת מלחמת ששת הימים חטיבה 55 הייתה מיועדת לצנוח באל-עריש שבצפון מצרים על מנת לעזור לאוגדת טל.
למבצע זה התאמנה החטיבה שבועיים.
כאשר ב-5 ביוני, ביום הראשון למלחמה הצליח חיל האוויר במשימתו ואוגדת טל התקדמה במהירות – התברר שאין בחטיבה צורך.
בשעה 14:30 אותו יום התקבלה פקודה לעלות לירושלים לתגבר את הכוחות של פיקוד המרכז.
המשימה הייתה להדוף את מתקפת הצבא הירדני, בין היתר בהר הצופים, להגדיל את שטחה של ירושלים העברית ואם יתאפשר – אף לכבוש את העיר העתיקה.
שלושת גדודיה של החטיבה התחלקו לשלוש משימות.
גדוד 66 בפיקודו של יוסי יפה נשלח לכבוש את הציר העירוני באזור שכונת פאג"י, השתלטות על השטח ששולט מצפון על ואדי ג'וז מצפון ומלון אמבסדור, וכוננות לכיבוש הר הצופים ואולי אף העיר העתיקה.
משימתו של גדוד 71 בפיקודו של עוזי עילם הייתה לפרוץ באזור בית החרושת לבלוקים ליד מעבר מנדלבאום, להתקדם לשכונת ואדי ג'וז, לטהר את השכונה האמריקאית ושכונת באב א-זהרה ולחסום את הציר המוביל לרמאללה מצפון ולדרך יריחו ממזרח.
המשימה (הראשונית) של גדוד 28 בפיקודו של יוסי פרדקין הייתה לשמש ככוח עתודה.
בקרבות בירושלים נפלו 97 לוחמים מהגדודים, הסיירת, מפקדת החטיבה והיחידות החטיבתיות האחרות.
26 עיטורים ועוד צל"שים רבים הוענקו לחייליה על ידי הרמטכ"ל ובהם עיטור הגבורה לסגן מרדכי פרידמן.
במיוחד התפרסם הקרב על גבעת התחמושת בזכות שירו של יורם טהרלב "גבעת התחמושת", אף על פי שתיאור הקרב בשיר אינו נאמן למציאות.
ל-15 מלוחמי הקרב הוענקו צל"שים, בהם גם איתן נאוה שנפל בקרב ועוטר מאוחר יותר בעיטור הגבורה, הוא "איתן" הנזכר בשיר.
לאחר מלחמת ששת הימים קיבלה החטיבה את המספר החדש 247. במלחמת יום הכיפורים נשארה החטיבה, תחת פיקודו של אל"ם דני מט, במרכז הארץ בשלושת ימי הלחימה הראשונים כעתודה מטכ"לית.
החטיבה הפכה ליחידה המבוקשת ביותר בצה"ל ומפקדים רבים רצו בה.
ב-9 באוקטובר החלה החטיבה לנוע לחזית; נתקבלה פקודה להקצות גדוד לפיקוד דרום.
שאר החטיבה הוטסה בלילה שבין ה-9 ל-10 באוקטובר לרפידים, שם הייתה לעתודת פיקוד הדרום.
יחידות של החטיבה הוצבו במקומות שונים בסיני על מנת לבצע משימות של איסוף מודיעין, איסוף נשק-שלל בעל ערך מיוחד (כגון טנק T-62), חסימת צירי התקדמות אפשריים של המצרים והגנה על בסיסים מפני התקפות קומנדו.
ב-14 באוקטובר התחולל קרב שריון גדול שבו הושמדו למעלה מ-200 טנקים מצרים.
לאחר הקרב התקבלה החלטה לנצל את הרווח שנוצר בין שתי הארמיות המצריות ולצלוח את תעלת סואץ.
המשימה הוטלה על חטיבתו של דני מט שהייתה תחת פיקוד אוגדה 143 עליה פיקד האלוף שרון.
שם המבצע היה "אבירי לב".
ב-15 באוקטובר בשעות הצהריים, למרות חוסר בזחל"מים נעה החטיבה יחד עם שתי פלוגות סירות של גדוד גישור (של חיל ההנדסה) 630 אל התעלה.
פלוגת ההנדסה החטיבתית של חטיבת המילואים של הצנחנים 247, בפיקודו של רב-סרן אבישי (אביק) טמיר, נקבעה כראשונה שתצלח.
מילת הקוד "אקוואריום" נקבעה לציון ירידת הצנחנים למים.
עלייתם על הגדה שמנגד צוינה כ-"אקפולקו".
הצליחה בוצעה תוך מתן ריכוך ארטילרי כבד, באזור התפר שבין הארמייה השנייה לשלישית, מול מעוז "מצמד", מצפון לאגם המר הגדול.
בשעה אחת עשרים וחמש בלילה הורדה הסירה הראשונה למים, ובה כוח בפיקודו של סגן אלי כהן.
חמש דקות אחר כך, לאחר שגמאו את 160 המטרים שהם רוחבה של התעלה, הגיעו הלוחמים לגדה השנייה שביבשת אפריקה.
גדוד 565 (לשעבר 71), בפיקודו של סא"ל דן זיו, צלח את התעלה לאחר מכן.
ב-16 באוקטובר צלח את התעלה גדוד הצנחנים 416 (לשעבר 28) בפיקודו של סא"ל צבי נור וחבר לכוחות החטיבה.
בין הלוחמים בחטיבת המילואים של הצנחנים היה גם משה יעלון.
לאחר שצלחה את התעלה התמקמה פלוגתו של יעלון במוצב מצרי נטוש סמוך לקו המים.
כן צלח גדוד 48 שהוכפף לחטיבה, בפיקוד קצ'ה שמעון כהנר.
ב-17 באוקטובר דרשה האוגדה לשגר סיור צפונה לכיוון סרפאום, שהיה כפר ובו מוצב מצרי דרומה מאסמאעיליה.
הסיור הוטל על גדוד 565, בפיקודו של סא"ל דן זיו, לוחם ומפקד ותיק בצנחנים שקיבל את עיטור הגבורה על פעולותיו בקרב המיתלה.
שמונה זחל"מים ובהם צנחנים וכן מספר טנקים שנלוו אליהם יצאו לסיור.
המג"ד זיו העריך כי המצרים נמצאים במנוסה, ועל כן המשיך בתנועה צפונה.
הכוח נתקל במוצב בסרפאום, שהיה מאויש בכוחות אויב גדולים בהרבה ממה ששיער תחילה.
עם זאת, היה עדיין משוכנע כי ניתן יהיה להתגבר עליו וזאת למרות שהצנחנים כבר סבלו מנפגעים.
זחל"מ המג"ד נותק משאר הכוח ובמקום התחיל קרב קשה נוכח כוחות אויב עדיפים בהרבה.
בקרב בלט סרן אסא קדמוני שפיקד על חוליה מכוח לוחמים ממפקדת הגדוד.
הכוח של קדמוני נותק משאר הגדוד ב"סרפאום", בתוך מתחם של גדוד מצרי.
הוא החל לספוג אש ולאחר זמן קצר נפצע אחד מאנשי החוליה, ואחד נהרג (בארי חזק, שהיה חברו הטוב של קדמוני).
קדמוני השמיד שתי משאיות עם חיילים מצרים, ונלחם לבדו נגד כוחות מצריים גדולים שניסו להסתער על הכוח המנותק והגיעו עד למרחק מטרים ספורים ממנו, במשך כ-4 שעות, עד שהגיע כוח החילוץ.
בקרב נהרגו כ-11 חיילים ישראלים ונפצעו 40. לאחר הקרב קדמוני וקצין נוסף, גדעון ביקל, הודחו מהגדוד.
על הגבורה שהפגין בקרב הוענק לקדמוני עיטור הגבורה.
בינתיים המג"ד הודיע למח"ט על מצבו וביקש שיחלצו אותו.
נשלחו כוח חילוץ מגדוד 416, בפיקודו של צביקי נור, וכן סיירת בפיקודו של הסמח"ט יהודה בר, שהגיע וחילצו אותם, כפי שהתבטא אחד החיילים: "ממש ברגע האחרון".
ב־18 באוקטובר פתחו המצרים בהפגזה ארטילרית כבדה על ראש הגשר שנמשכה מספר ימים.
על סא"ל יוסי פרדקין הוטל להגן על הגשר ועל הגדה המזרחית, שבשל צורתה כונתה "החצר".
תפקיד נוסף היה לכוון את הכוחות הצולחים, לרכז את הנפגעים ולטפל בהם.
באותו היום הושלמה התקנת גשר הגלילים על התעלה.
המצרים תקפו את הגשר בכוח כדי להשמידו וההחזקה העיקשת בראש הגשר תבעה קורבנות רבים.
על פלוגה ד' מגדוד הצנחנים 565 בחטיבה, בפיקודו של סרן יצחק נודלמן, הוטל ב-18 באוקטובר לשמש ככוח חי"ר תחת חטיבת השריון 460, שעליה פיקד אל"ם גבריאל עמיר.
הפלוגה חצתה את החיץ החקלאי, וחברה לכוחות מחטיבה 460. עמיר הטיל על נודלמן לכבוש את מוצב פלוגתי, מדרום לציר 'סקרנות'.
שני טנקים מחטיבתו של עמיר כבר הושמדו באש נ"ט שנורתה מתוך המוצב, והמח"ט הבין שלצורך כיבוש היעד דרוש כוח חי"ר.
מאחר שהמוצב חלש על הציר באש ובתצפית, הוא מנע את התקדמות כוחות החטיבה, ועל כן היה צורך להשתלט על היעד בהקדם.
שלא כמו אזור החיץ החקלאי המשופע בצמחייה, השטח ממערב לתעלת המים המתוקים היה חשוף ומדברי.
המוצב, שמדרום לציר הכביש, היה מבוצר עם תעלות בחזית ומאחור, גדר שהקיפה אותו ומוקשים בחזיתו.
נודלמן תכנן להשתמש בסיוע ארטילרי שירכך באש את היעד וימסך בפצצות עשן את תנועתו אליו, וכן ברתק מכוח החרמ"ש 'במבה', הרכוב על גבי נגמ"שים, שירתק את היעד באש מקלעים.
בעודו עורך את כוחותיו להסתער על היעד, נודע לנודלמן כי סיוע התותחים שהובטח לו נלקח ממנו, ועליו לכבוש את היעד בלעדיו.
נודלמן לא אמר נואש, ובעוד כוח 'במבה' מרתק באש את עמדות המצרים, פקד המ"פ על מחלקה אחת, בפיקוד המ"מ אורי אונגר, להשתמש בשלדי שני הטנקים הפגועים כמחסה, ולהמטיר משם אש מרגמות ופצצות עשן על היעד, בעוד הוא עצמו מסתער לעבר היעד עם שתי המחלקות הנותרות.
בקרב עיקש, שכלל קרבות פנים אל פנים והשלכת רימונים מטווח קרוב, כבשו הצנחנים את היעד, תוך שהם לוחמים בתעלות וכנגד הבונקרים של המוצב.
לפלוגה היה הרוג אחד ושנים עשר פצועים, בעוד שלמצרים היו עשרים ושלושה הרוגים ורבים נמלטו.
המ"פ, נודלמן, ערך בסיום הקרב את אנשיו להגנה על היעד, ומשהופיע מסוק תובלה מצרי שהשליך חביות דלק בוערות, ירו בו ובעזרת טנק ישראלי שהיה במקום השמידוהו.
ב-24 באוקטובר השתתפו פלוגה ב', התאג"ד ומפקדת גדוד 564 (לשעבר "גדוד 66") בפיקודו של סא"ל יוסי יפה בחדירה לעיר סואץ במסגרת הפריצה של חטיבת שריון 500 מאוגדת ברן בפיקוד אל"ם אריה קרן.
מייד עם כניסת הכוח לעיר נפתחה עליהם אש חזקה מן המבנים שמסביב, והגדוד ספג 27 הרוגים ונפגעים רבים ובהם המג"ד שנפצע קשה.
הלוחמים פרקו מן הרכבים והתבצרו בבתי העיר, כאשר אין קשר בין כוח נצור אחד למשנהו.
בלילה, בחסות החשיכה, נחלצו אחרוני הצנחנים מהעיר וחברו לכוחות האוגדה שבפאתי העיר, כשהטנקים מסמנים להם את מיקומם בעזרת אלומות אור שכוונו לשמיים.
בהמשך נכבש חלקה הדרומי של העיר בידי גדוד 416, בפיקודו של צביקי נור, תוך התקדמות זהירה ומאובטחת.
קרבות סואץ לא תוחקרו כראוי, מאחר שהתחקיר הופסק בשלביו הראשונים על ידי מפקד החטיבה לשעבר, מרדכי גור, שהתמנה לרמטכ"ל.
החטיבה, שלאחר מלחמת יום הכיפורים קיבלה את המספר 623, בפיקודו של אל"ם נחמיה תמרי, גויסה ביום הראשון ללחימה ונכנסה ללבנון דרך שער טוליפ ללחימה בגזרה המזרחית נגד מחבלים וכנגד הצבא הסורי.
גדודי החטיבה סופחו לחטיבות שריון שונות – גדוד 8150 בפיקוד סא"ל נחשון ישראלי סופח לכוח יוסי פלד ("כוח יוסי").
גדוד 9264 (לשעבר "גדוד 71") בפיקוד סא"ל יצחק נודלמן סופח לחטיבה 7. במסגרת החטיבה שתוגברה בגדוד הנדסה ובגדוד 79 מחטיבה 14, לחם גדוד 7063 בפיקוד סא"ל מיכה עשת.
ב-10 ביוני, הוטל על גדוד 8150 להשתתף בכיבוש הכפר משע'רה .
לאחר תצפית מפקדים על היעד והערכת מצב במעלה ג'בל ברוך, הציע מפקד גדוד הצנחנים נחשון ישראלי כי הגדוד יערוך מסע רגלי במדרונות ג'בל ברוך ומשם יגלוש במורד לעורפו של הכפר.
תא"ל יוסי פלד הטיל ספק ביכולת הגדוד לעמוד במאמץ, משום היותו גדוד מילואים, והמג"ד הבטיח לו כי הגדוד יכול לאתגר.
גדוד הטנקים 77, בפיקוד דוביק רוזנטל תקף את הכפר מן החזית, כאשר הוא משמיד מספר טנקים סוריים.
כמו כן סייעו לתקיפה מסוקי קרב בל AH-1 קוברה של חיל האוויר, שפגעו גם הם בטנקים הסוריים ואספו מודיעין על היערכות הכוח הסורי בכפר.
גדוד הצנחנים שאותו הוביל המג"ד, ישראלי, הופיע בעורף הכפר, הכריע את הקרב ומוטט את הכוח הסורי.
החיילים הסורים שלא נפגעו ונהרגו נמלטו, כשהם משאירים מאחוריהם רכבים וטנקים.
החטיבה גויסה שנית בעת המצור על ביירות ושהתה בכוננות כניסה לביירות, מדרום לעיר, בכפר סיל.
לאחר יציאת יאסר ערפאת ואנשיו מהעיר, שוחררה החטיבה.
החטיבה גויסה במסגרת גיוס המילואים הכללי של מבצע חומת מגן, בבוקרו של יום שישי, היום השני של חג הפסח, 29 במרץ 2002. לאחר יומיים של התארגנות כבשה חטיבה 55 בסיוע כוח שריון את העיר טולכרם בלילה אחד, בהתקפה מהירה.
כוחות המחבלים שהתבצרו בעיר הוכו בהלם ומרביתם נטמעו באוכלוסייה המקומית תוך הפקרת נשקם.
בניין המשטרה הבריטי, ששימש כמרכז לכוחות המחבלים, נהרס עד היסוד בהתקפת מטוסי חיל האוויר הישראלי, ולמעשה ההגנה על העיר התמוטטה עם תחילת הפעולה.
בהמשך כבשו הכוחות גם את הכפרים הסמוכים וטיהרו את מחנות הפליטים תוך מעצר מאות מבוקשים.
לאחר המבצע נעצרה בכפר הסמוך לטול כרם המחבלת המתאבדת הראשונה שאפה שנלכדה בבית הוריה בערב טרם יציאה לפיגוע.
כוח מהחטיבה המשיך וכבש בקלות רבה את קבטיה, שנחשבה לפני המבצע ליעד קשה.
לכוחות צה"ל לא היו אבדות בנפש בכל מהלך המבצע.
על החטיבה פיקד אל"ם יוסי בכר.
במלחמת לבנון השנייה הועמדה החטיבה תחת פיקוד מפקד עוצבת הגליל, גל הירש, שהעדיף את השימוש בחטיבת אלכסנדרוני השייכת אורגנית לאוגדה.
מחד, החטיבה התאמנה על מתאר לבנון פעמיים בשנה משנת 2000, ולכאורה השימוש בה היה בחירה טבעית.
מאידך, כשלבסוף גויסה החטיבה כולה, כשבועיים וחצי לאחר פרוץ הקרבות, עסקה באימונים, חידוד כשירויות, תרגולי מודל, הצטיידות והעלאת רמת המקצועיות ברמת הפרט, הצוות והמחלקה.
בסופו של דבר, בשל ביטול תוכנית מי מרום לא הופעלו החטיבה והאוגדה כמתוכנן.
ב-8 באוגוסט, לאחר יותר משבוע של התארגנות ואימונים, נכנס ללבנון גדוד הסיור, בפיקוד סא"ל גיל תימור, יחד עם מפקד החטיבה, אל"ם איתי וירוב.
הגדוד התמקם בכפר למשך ארבעה ימים, ובמהלכם למעשה היה בהמתנה ולא ביצע כל פעולה התקפית.
בהמשך, במבצע שינוי כיוון 11, התקדם הגדוד רגלית אל הרכס "שקיף א-סאלחאני" (شقيف الصالحاني), שגובהו כ-600 מטרים, במהלך לילה אחד.
לאחר כיבוש הרכס על ידי גדוד הסיור, הוטס כל גדוד 7063 של החטיבה, בפיקודו של סא"ל יעקב (קובי) כחלון, על לוחמיו וציודו אל המתחם, בעומק השטח.
יממה לאחר מכן, ללא מיסוך ארטילרי, הוטס לאותו מנחת כוח של גדוד 890 הסדיר וכן סיירת צנחנים הסדירה.
המסוק האחרון שהנחית את יחידת הרפואה האוגדתית, מאובטחת על ידי מחלקת המרגמות של גדוד 7063, הופל לאחר המראתו מן השטח בדרכו חזרה לישראל.
כוח צנחנים מחטיבת "חוד החנית", בפיקודו של יהודה אונגר, ששהה כ-200 מטרים מנקודת ההתרסקות, ניגש מייד למקום.
השטח בער, ורק בשעות הבוקר עלה בידי לוחמי הכוח לחלץ את גופותיהם של ארבעה מאנשי הצוות.
בלילה חברו במסוק לוחמי שלדג ויחידת 669, ואלה חילצו את גופתה של המכונאית המוטסת קרן טנדלר.
בשל מגבלות הטסה, נותרו הלוחמים ללא מזון ומים במשך יותר מ-48 שעות.
בהמשך, אספקה מוטסת הוצנחה בשטח שנשלט בחלקו על ידי חזבאללה.
הצנחנים השמידו, באמצעות טילים נגד טנקים ובהכוונת אש ארטילירית וכלי טיס של חיל האוויר, משגרי רקטות וקטיושות וכן הרגו כחמישים מחבלים.
אחד ממפקדי הכוח אמר לאחר מכן כי .
הפלת המסוק גרמה מייד לביטול תוכנית הקרב על ידי מפקד האוגדה, אייל אייזנברג, והכוחות נשארו על השקיף יממה נוספת, שבסיומה חזרו לארץ במסע רגלי ארוך.
בסך הכל סיימה החטיבה את הלחימה ללא הרוגים ועם שני פצועים קל מירי דו-צדדי בזמן השהות בכפר קאוזח.
לאחר סיום המלחמה, הוחלף שמה של החטיבה לשם המקורי, חטיבה 55.
במלחמת חרבות ברזל השתתפה החטיבה בקרב ח'אן יונס.
במהלך מתקפת הפתע של חמאס ב-7 באוקטובר גדוד 7155 של החטיבה הגיע לכפר עזה, שם התבצע טבח נרחב, חיסל מחבלים ששהו בשטח והציל תושבים מהקיבוץ.
ב-9 באוקטובר החליפו גדודים 2855, 6655 וגדס"ר 6623 את גדוד 7155, חיסלו מחבלים והיו אחראים על אבטחת האזור, בנוסף אליהם פעלה יחידת הרפואה החטיבתית (היר"א) בקיבוץ סעד וטיפלה בפצועים של החטיבה לכוחות סמוכים.
לאחר חודש בגבול הצפון, ירדה החטיבה לדרום רצועת עזה כדי להשתתף בלחימה של אוגדה 98 בעיר ח'אן יונס.
לקראת הכניסה של אוגדה 98 ללחימה, גדוד 6655 של החטיבה הצטרף לצק"ח קרייתי, שהצטרף ללחימה תחת אוגדה 98.
במהלך הקרבות נכנסה החטיבה לבית ספר שממנו חמאס נלחם, וחיסלה חוליית נ"ט.
בחודש ינואר הצטרפו לצוות הקרב החטיבתי גדוד 271 (הנדסה) מחטיבה 14, וגדוד 7029 (שריון) מעוצבת ראם.
יחד עם גדודי החי"ר 7155 ו-2855 של החטיבה, וגדס"ר 6623, המשיכה החטיבה בלחימה במזרח ח'אן יונס, איתרה משגרי רקטות ומסמכים מודיעיניים רבים, ושבתה מספר מחבלי נוח'בה שמסרו מידע מודיעיני משמעותי.
ב-28 בינואר 2024 יצאה החטיבה מרצועת עזה עם השלמת משימתה במלחמה.
10 מלוחמי החטיבה נפלו במהלך המלחמה.
באוקטובר 2024 השתתפה היחידה בתמרון הקרקעי בלבנון, תחת אוגדה 98, ושם היא חיסלה מחבלים רבים ואיתרה אמל"ח.
בסתיו 2025 החטיבה גויסה לביצוע משימות הגנה בגזרת הגולן, שם ביצעו מספר פשיטות לאיתור והשמדת אמל"ח ותשתיות אויב בסוריה, כולל פשיטה מורכבת עם התקלות בכפר בית ג'ן.
חטיבת השריון 421 (חטיבת הצליחה, חטיבה 755) הייתה חטיבת טנקי "מגח" (פטון) שפעלה בין השנים 1972 ועד 1986. החטיבה לחמה במסגרת אוגדה 143 ("אוגדת שרון") במלחמת יום כיפור.
זו הייתה חטיבת השריון הראשונה שצלחה את תעלת סואץ ובכך היה לה חלק מרכזי במהלך ששינה את פני המלחמה בחזית הדרום.
חטיבה 421 הוקמה בשנים 1973-1972 במסגרת אוגדה 143, והייתה מחטיבות המילואים הצעירות בצה"ל במלחמת יום כיפור.
החטיבה הייתה עדיין בתהליך הקמה עם פרוץ המלחמה, ולכן הימ"ח שלה בשדה תימן כלל רק כלים ואמצעים לגדוד אחד (גדוד 599) ולמפקדת החטיבה.
לוחמי החטיבה גויסו עם פרוץ המלחמה ב-6 באוקטובר 1973. גדוד 599, בפיקודו של רס"ן עמי מורג, התגייס והצטייד בימ"ח במחנה שדה תימן.
גדוד 264 בפיקודו של רס"ן גיורא לב התארגן על גבי טנקים של בית הספר לשריון בג'וליס.
גדוד 257, בפיקודו של סא"ל שמעון בן שושן, התארגן על טנקים של קורס מפקדי הטנקים (קמ"ט) שישב במחנה שבטה וטנקים שהיו בטיפול בסדנא הגייסית.
הגדודים יצאו החל במוצאי יום כיפור בנסיעה על זחלים לכיוון הגזרה המרכזית בסיני (אזור טסה).
ההצטיידות הייתה חלקית, ולטנקים רבים חסרו זיווד וציוד לחימה בסיסי כגון מקלעים ומשקפות.
לקראת בוקר ה-8 באוקטובר התקבצה החטיבה, בפיקודו של המח"ט אל"ם חיים ארז, באזור מתחם "הברגה" שעל ציר החת"ם, מצפון מזרח למתחם גשר פירדאן.
החטיבה הייתה בעמדות ממזרח לאזור שבו אמורה הייתה להתנהל ההתקפה האוגדתית של אוגדה 162 ("אוגדת אדן").
בשעות הבוקר המאוחרות, על פי פקודה ממפקד האוגדה, אלוף אריאל שרון, החלה החטיבה לנוע במהירות לגזרה הדרומית.
לאחר שהכוחות כבר נעו כמה עשרות קילומטרים על כביש הרוחב לכיוון המיתלה, התקבלה פקודה לחזור לגזרה המרכזית.
תנועת הסרק הזאת במסגרת אירועי התקפת הנגד הכושלת של צה"ל בחזית הדרום ביום ה-8 באוקטובר קיבלה מקום מרכזי בעדויות ובדו"ח של ועדת אגרנט.
החטיבה חזרה לגזרה המרכזית, וקיבלה משימה להיכנס לציר "טליסמן" (כביש טסה-תעלת סואץ) ולהיות מוכנה לרדת בציר החת"מ לכיון תעלת סואץ.
גדוד 599 נערך בעמדות ברכס "ציונה" וניהל אש עם טנקים מצריים במתחמי "מכשיר" ו"חמוטל".
גדוד 257 ניסה לתפוס עמדות על מתחם "חמוטל" - דיונה מוארכת שחלשה על הצומת החיונית של ציר "טליסמן" עם ציר החת"מ - שהיה ריק מאויב בשעות הבוקר של אותו יום, אולם בשעות אחר הצהריים כבר היה תפוס על ידי חי"ר מצרי מתוגבר באמצעי נ"ט.
בקרב הראשון באותו יום נפלו בגזרת "חמוטל" חמישה מלוחמי גדודים 257 ו-599, ונפגעו טנקים ולוחמים נוספים.
החטיבה נערכת להגנה בלילה באזור "ציונה" – רכס גבוה השולט על ציר "טליסמן".
עם בוקר 9 באוקטובר יצאה החטיבה למהלך התקפי נוסף בגזרת "חמוטל".
בקרבות היום נשא גדוד 599 בעיקר הנטל, והתקפת הגדוד על מתחם "חמוטל" הסתיימה ללא הצלחה.
בהתקפה נפלו שמונה מלוחמי הגדוד, נפצעו 45 לוחמים, ונפגעו 19 מתוך 25 הטנקים של הגדוד.
כל המ"פים של פלוגות הטנקים של הגדוד נפגעו בקרב והוחלפו.
במקביל קודמו גדודים 264 ו-257 לאזור שממערב לחמוטל, והצליחו לחלץ את אנשי מעוז "פורקן" שנחלצו מן המעוז במסע לילי נועז.
בקרבות היום נפלו 10 מלוחמי החטיבה.
בלילות ובימים הבאים נערכה החטיבה להגנה סטאטית באזור מתחם "ציונה".
ביום 10 באוקטובר הוטל על גדוד 257 לעשות ניסיון נוסף לעלות על "חמוטל" ולנסות לאתר ולחלץ נעדרים של החטיבה מקרבות היומיים הקודמים.
ניסיון זה נכשל אף הוא, במחיר של שלושה חללים נוספים, והיפגעות טנקים ואנשי צוות נוספים.
בבוקר ה-14 באוקטובר התקבלו ידיעות כי המצרים החלו בביצוע שלב ב' של תוכנית המלחמה שלהם - קידום דיוויזיות השריון לתפיסת שטחים נוספים בעומק מרחב התעלה.
החטיבה נערכה בגזרת "ציונה" מול חטיבה 14 מדיוויזיה 21 של צבא מצרים.
בקרב השריון של ה-14 באוקטובר שהיה קרב קלאסי של שריון בשריון הושמדו עשרות מטנקי החטיבה המצרית.
בחטיבה נפגע טנק אחד ונהרג מפקד טנק.
תסריט זה חזר על עצמו גם בגזרות אחרות של האוגדה והפיקוד.
באותו לילה נשלחה פלוגה מגדוד 257 לאימון גרירת גשר הגלילים, לקראת צליחה שאמורה הייתה להתבצע בימים הבאים.
במהלך ה-15 באוקטובר התרכזה החטיבה על ציר "עכביש", ופלוגות מגדודים 264 ו-257 נשלחו להביא בגרירה דוברות צליחה מסוג יוניפלוט, המותקנות על עגלות גלגלים.
על פי הפקודות, תפקיד החטיבה היה לגרור את אמצעי הצליחה ולאבטח את הגרירה.
לאחר ההגעה לתעלה והטלת אמצעי הצליחה למים, הייתה אמורה החטיבה לצלוח את התעלה ולצאת למבצע שמטרתו השמדת בסיסי טילי נ"מ ממערב לתעלה, כדי לפתוח מסדרון פעולה נקי עבור חיל האוויר.
עם ערב נרתמה פלוגה מגדוד 257 לגשר הגלילים, ושתי פלוגות מגדודים 264 ו-257 כבר היו בדרכן כשהן רתומות לדוברות.
מבצע הצליחה היה מותנה בהצלחת הבקעת מתחם החווה הסינית ופתיחת המרחב לתמרון בידי חטיבה 14. לקראת המבצע הועברה פלוגה ח' מגדוד 599 תחת פיקוד חטיבת צנחני המילואים (חטיבה 247) שנועדה לחצות את התעלה ולתפוס ראש גשר ממערב לה, והובילה אותה בתנועתה לאזור הצליחה ב"מצמד".
במסגרת קרבות הדמים שהתנהלו במשך כל הלילה לפתיחת הצומת האסטרטגית "טרטור-לקסיקון", נפגעו כל טנקי הפלוגה ונפלו שבעה מלוחמיה.
גשר הגלילים היה אמור להיות מוטל למים בשעה 22:30, אולם הגרירה נמשכה כל הלילה.
הגשר, שתוכנן להרכבה במישור שממזרח לסוללת התעלה, לא נבנה לגרירה באזור דיונות חדות.
ציר התנועה של הגרירה חצה פעמים רבות את ציר "עכביש" המתפתל, שהיה עמוס לעייפה בכלי רכב ורק"ם של היחידות שהשתתפו בקרב לכיבוש החווה הסינית ושל חטיבה 247. הגרירה החלה עם 10 טנקים גוררים, ולקראת בוקר כבר היו רתומים לגשר 18 טנקים גוררים, כשטנקי דחפור מסייעים למאמץ הגרירה בדיונות החדות.
עם בוקר נקרע הגשר כתוצאה מהעומסים שהופעלו עליו במשך הגרירה.
גם אלמלא קריעת הגשר לא היה הכח הגורר מצליח לבצע את משימתו, משום שהמשך ציר הגרירה - ציר "טרטור", עדיין היה תפוס בידי האויב, וכל מאמצי חטיבה 14 במשך הלילה לפרוץ אותו, שעלו בחללים רבים, לא צלחו.
כדי לסייע לחטיבה 14 הועבר לפיקודה לפנות בוקר גדוד 599 של חטיבה 421.
בינתיים, הגיעו גדוד 264 ומפקדת החטיבה לחצר הצליחה ב"מצמד", וגדוד 257 קיבל פקודה לעזוב את הגשר ולהתקדם במהירות לאזור הצליחה.
תוך כדי תנועתו על ציר "עכביש" נכנס הגדוד למארב נ"ט באזור תעלות החווה הסינית, ושלושה טנקים, בהם טנק המג"ד, נפגעו.
גדוד 599, אשר צורף לחטיבה 14, קיבל פקודה לנסות לפתוח את ציר "טרטור".
הניסיון נכשל ועלה לגדוד בחלל אחד ובטנקים פגועים נוספים.
עם בוקר התרכזו בחצר הצליחה ב"מצמד" פלוגות מגדודים 264 ו-257, וכן הגיעו לחצר דוברות סער מתנייעות מסוג "תמסח" (ג'ילואה).
27 טנקים צלחו את התעלה על גבי ה"תמסחים" אל הגדה המערבית, לתוך ראש הגשר במחנות אבו סולטאן שנתפס על ידי חטיבה 247 בפיקודו של דני מט.
לאחר הצליחה הוקצתה פלוגה מגדוד 257 לגדוד מחטיבת הצנחנים שמשימתו הייתה לכבוש ולטהר את השטח לאורך תעלת המים המתוקים צפונה.
הפלוגה נלחמה עם הצנחנים באזור סרפאום ואחד מלוחמיה נפל.
הכח החטיבתי בפיקוד המח"ט, הכולל גדוד בפיקודו של מג"ד 264, ובו שתי פלוגות טנקים, האחת מגדוד 264 והשנייה מגדוד 257, ופלוגת קורס מכ"ים חרמ"ש על גבי נגמ"שים, יצא למבצע במערב התעלה.
הכח החטיבתי נע במשך יום שלם (ה-16 באוקטובר) עשרות קילומטרים בעומק אדמת מצרים כשהוא משמיד בדרכו בסיסי טילים נגד מטוסים, טנקים, רכב ומתקנים של הצבא המצרי.
ביום 17 באוקטובר צלחו יתר יחידות החטיבה את התעלה.
ביום זה החלו המצרים להתעשת והזרימו כוחות נגד ראש הגשר.
גדודי החטיבה 264 ו-599 ניהלו קרבות נגד טנקים וכוחות מצריים במחנות דוורסואר, אבו סולטאן ובמתחם "אורי", והניסיון המצרי נבלם.
בקרבות אלה נהרגו ארבעה לוחמים.
בימים שלאחר מכן הרחיבה החטיבה את ראש הגשר, ועד להפסקת האש ב-24 באוקטובר כבשה החטיבה כברת ארץ של כ-250 קילומטרים מרובעים במישורים המדבריים שממערב לתעלת סואץ ותעלת המים המתוקים.
בקרבות אלה נפלו 12 מחיילי החטיבה.
הפסקת האש מצאה את החטיבה כשהיא מחזיקה את הפינה הצפונית- מערבית של המובלעת שכבש צה"ל במצרים (שכונתה "ארץ גושן"), יושבת על כביש קהיר איסמעיליה במרחק כ-15 קילומטרים מדרום מערב לאיסמעיליה.
לאחר הפסקת האש החזיקה החטיבה בגזרתה עד לפינוי צה"ל מהמובלעת שממערב לתעלת סואץ במרץ 1974 במסגרת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים.
לאחר אימון רענון בשבטה השתחררה החטיבה בסוף מרץ 1974.
48 מלוחמי החטיבה נפלו במלחמת יום כיפור.
במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה העשרים, ובמחצית הראשונה של שנות ה-80', המשיכה החטיבה במסגרת בפעילות ביטחון שוטף (בט"ש) בכל הגזרות מאילת והערבה ועד לגבול הצפון ורמת הגולן, תוך קיום אימונים שנתיים, בדרך כלל במתקן האימונים בצאלים, לשמירת כשירותה הקרבית.
במלחמת לבנון, ביוני 1982, גויסה החטיבה במסגרת האוגדה אך לא השתתפה בלחימה.
החטיבה פורקה בשנת 1986 במסגרת צמצומים הלוחם של צה"ל.
ותיקי החטיבה המשיכו לקיים קשרים ענפים במסגרות הגדודים והפלוגות, כשמדי פעם מתקיימים מפגשים וכנסים יחידתיים.
לקראת יום השנה ה-28 למלחמת יום כיפור, ב-2001, חנכו ותיקי החטיבה אנדרטה בפארק עוצבות השריון הצמוד למוזיאון יד לשריון בלטרון.
האנדרטה מבטאת את מסלול הלחימה של החטיבה במלחמת יום כיפור - היציאה מקרבות הבלימה הקשים לקרב הצליחה ולפריצה למרחבים שממערב לתעלת סואץ.
האנדרטה משמשת את ותיקי החטיבה כמקום זיכרון וכאתר למפגשי החברים.
בדצמבר 1999 ערכו קציני החטיבה מסע לאזורי הלחימה בסיני בתאום עם השלטונות המצריים.
ב-6 באוקטובר 2023 נערך כנס מרגש וחגיגי לציון 50 שנה למלחמה, בהשתתפות מאות מחיילי החטיבה ומפקדיה, נשיא המדינה הרצוג ואישים נוספים.
למחרת הייתה הפתעת ה-7 באוקטובר ובאחת השתנתה הפרספקטיבה של מורשת חטיבת הצליחה.
חטיבה 679 היא חטיבת שריון במילואים אשר לחמה במלחמת יום הכיפורים ברמת הגולן.
החטיבה הוקמה בשנת 1970 וצוידה בטנקי שוט עם מנוע בנזין.
החטיבה הייתה חלק מאוגדה 36, ומפקדה במהלך המלחמה היה אלוף-משנה אורי אור, שמונה לתפקידו חודשיים קודם.
החטיבה נלחמה בקרבות הבלימה ברמת הגולן, בקרב על נפח ואחר כך לקחה חלק בהבקעה לסוריה, בכיבוש המובלעת הסורית ובמלחמת ההתשה שלאחריה.
ערב המלחמה הייתה חטיבה 679 חטיבת מילואים צעירה שהוקמה ארבע שנים קודם, תחת פיקוד אוגדה 36 הסדירה של פיקוד הצפון.
באוגוסט 1973, כחודשיים לפני המלחמה, מונה אורי אור, שזמן קצר קודם לכן חזר מקורס שריון מתקדם בארצות הברית, למפקד החטיבה.
סגנו היה סא"ל לוי מן, סמח"ט ותיק יחסית בחטיבה.
החטיבה כללה 3 גדודי טנקים: גדוד 57 בפיקוד משה הראל, גדוד 93 בפיקוד רן גוטפריד, וגדוד 289 בפיקוד רפאל שפר.
בחודשיים שחלפו ממינויו לא הספיק המח"ט החדש להכיר את אנשי החטיבה ואת סגל הפיקוד.
החטיבה הייתה מצוידת בטנקים מסוג שוט מטאור, דגם חלש ופגיע יותר מאשר הדגמים המשודרגים של טנק זה הידועים בשם "שוט קל".
טנקים אלה היו מהדגם המיושן של טנק הצנטוריון הבריטי, והיה להם מנוע בנזין (שנטה להתלקח בקלות) ותיבת הילוכים מיושנת, שסבלה מתקלות רבות.
בעקבות כוננות כחול לבן הורה אלוף פיקוד הצפון יצחק חופי לקרב את מחסני החירום של החטיבה לרמת הגולן.
כשלושה חודשים לפני המלחמה, הועברו מחסני החירום של החטיבה מיקנעם למחנה יפתח (סמוך לאליפלט).
מחסני החירום החדשים של החטיבה היו עדיין בשלבי בנייה.
בסככות הטנקים לא חובר החשמל, והשטח היה זרוע בתעלות פתוחות.
הטנקים עצמם לא היו מסודרים לפי הציוות הקרבי, לא מזוודים, מתודלקים או חמושים.
התחמושת של החטיבה הייתה מאוחסנת בבונקר באזור עין זיתים (מרחק של כ-20 ק"מ) והבאתה בזמן גיוס החירום עיכבה את התארגנות החטיבה.
היות שהייתה זו חטיבת גיוס רגיל (ללא עדיפות בהסעות וציוד כמו חטיבה 179), היה מקובל שהזמן שעובר מרגע הקריאה ועד התייצבות רוב האנשים הוא לפחות 12 שעות, כאשר שעות נוספות עוברות עד שהצוותים מתארגנים (מזוודים, מתדלקים ומתחמשים) ויוצאים לקרב.
המודיעין הלקוי של אמ"ן שהתריע על המלחמה רק לפנות בוקר של 6 באוקטובר, הביא לכך שגיוס המילואים החל רק בסביבות 10:00 ביום הכיפורים.
אי לכך, רק בשעות הצהריים המאוחרות החלו להגיע ראשוני חיילי החטיבה אל המחנה בצפון כאשר מרביתם הגיעו רק במהלך הלילה.
ככל שחלפו השעות גברה ההתייצבות כמו גם הלחץ הסורי על הכוחות הסדירים והדרישה של הפיקוד להעלות כוחות לרמה.
בשל קוצר הזמן יצאו לקרב צוותי טנקים מעורבבים (צוותים שלא התאמנו יחדיו בטנק אחד) ופעמים רבות האנשים כלל לא ידעו את שמותיהם של אנשי הצוות האחרים.
כוחות החטיבה עולים לרמת הגולן
לאחר חצות הלילה בין ה-6 ל-7 באוקטובר החלו לעלות ראשוני הטנקים של החטיבה לרמת הגולן.
הכוח הראשון היה בן 4 טנקים בפיקודו הסמ"פ ניצן יוצר שעלה דרך גשר אריק במטרה לחבור לכוחות חטיבה 188 שנלחמה בשריון הסורי שחדר למרכז הרמה.
הכוח נתקל בטנקים סורים באזור צומת קצביה.
התוכנית המקורית, על פיה הייתה החטיבה אמורה לעלות לרמת הגולן דרך גשר אריק, שונתה, וכוחות החטיבה החלו להישלח דרך גשר בנות יעקב על בסיס כביש קונייטרה - דמשק (ציר "אמריקה").
בסביבות 04:30 עלה הכוח השני לרמה.
היה זה כוח המח"ט שכלל 25 טנקים ואת זחל"ם הפיקוד של המח"ט.
עם המח"ט עלו שני מג"דים, רפול שפר ומשה הראל, כאשר הסמח"ט לוי מן והמג"ד השלישי רן גוטפריד נשארו בימ"ח וחיכו לחיילים תחמושת וטנקים נוספים שיגיעו, ושאיתם יעלו לרמה מאוחר יותר.
ב-7:30 לערך פגש אור המח"ט את מפקד אוגדה 36, רפול, מחוץ למחנה נפח.
במפקדת האוגדה שרר בלבול רב ולכן חשבו בטעות שכוחות חטיבה 188 בלמו את הסורים בגזרה הדרומית ויש צורך להגן צפונה יותר, באזור קוניטרה שהיה פרוץ כביכול.
לכן הורה רפול לאור להתקדם לכיוון פתחת קוניטרה, בקצה הצפוני של גזרת הלחימה הדרומית.
בסביבות השעה 10:00 החל הכוח של המג"ד השלישי רן גוטפריד לעלות לרמה.
הכוח מנה 22 טנקים (על פי גוטפריד היו לו 8–9 טנקים) ונקרא על ידי רפול להגיע להגנה על נפח ולא להצטרף לכוח המח"ט.
כוח של שלושה טנקים נוספים עלה בפיקודו של חיים תירוש בשעות הצהריים לאזור נפח, מאוחר יותר עלה כוח נוסף בפיקוד חנן אנדרסון, גם הוא של שלושה טנקים, היישר לנפח.
כבר משעות הבוקר, עת פגש המח"ט אור את רפול מחוץ לנפח, היה חשש שכוחות סוריים התקדמו לעבר המחנה.
בסביבות 7:00 ניתנה פקודה לפינוי המחנה, אולם החיילים חזרו אליו לאחר שעה.
בסביבות 12:30 יצאה פקודת פינוי נוספת, בשל טנקים סוריים שנצפו ברכסים השולטים על נפח.
שתי חטיבות שריון סוריות (51 העצמאית ו-91 מדיוויזיה 1) תקפו במגמה לכבוש את צומת נפח, צומת דרכים חיוני במרכז רמת הגולן אשר ממנו קצרה הדרך לנהר הירדן.
הכוחות הישראליים באזור נפח כללו בשלב זה את שרידי חטיבה 188, כולל גדוד 82 מחטיבה 7 שלחם תחת פיקודה, ושרידים מגדוד 266 של חטיבת מילואים 179, שהגיע לאזור נפח בליל 7/6 באוקטובר.
עד שעת הצהריים של ה-7 באוקטובר נפגעו מרבית הטנקים של הכוחות הישראליים הקטנים, שבלמו את התקדמות הכוחות הסוריים לכיוון נפח, או נסוגו מהאזור (במקרה של גדוד 82).
חטיבה 679, שכוחותיה החלו להגיע לאזור נפח החל משעות הבוקר, מילאה תפקיד מרכזי בהדיפת הכוחות הסוריים מהסביבה הקרובה של צומת נפח, על אף שספגה אבדות כבדות בכוח אדם ובטנקים במהלך יום הלחימה של ה-7 באוקטובר.
כוח גוטפריד היה הכוח הראשון מהחטיבה להיתקל בטנקים סוריים.
הכוח, שכלל כ-10–20 טנקי שוט מגדוד 93 הגיע לאזור נפח בין השעות 13:00-12:00, ועצר להתארגנות ולתיאום כוונות כ-2 ק"מ מדרום-מערב לצומת נפח.
רפול, שעדיין היה במחנה נפח, קרא אליו את המג"ד והורה לו לנוע לכיוון חושניה דרך "ציר פלא", כנראה לפני שנודע לו על נוכחות כוחות שריון סוריים סמוך לנפח.
ביציאה מצומת נפח, באזור המחצבה, נתקל הכוח מטווח קצר בעשרות טנקים סוריים מהגדוד המוביל של חטיבת שריון 91. הכוח מצא עצמו בשטח נחות, כשהוא מנהל קרב נגד טנקים סורים עדיפים מדגם T-62. שני טנקים נפגעו מיד, ושניות אחר כך נפגע טנק המג"ד, ואחריו טנקים נוספים.
הטנקים של גוטפריד שהספיקו להתפרס פגעו ב-4 טנקים סוריים.
שרידי כוח גוטפריד המשיכו להילחם ובלמו את המשך ההתקדמות הסורית לכיוון צומת נפח.
הטנק של תירוש שהגיע זמן קצר לאחר ההיתקלות של כוח גוטפריד, נפגע גם הוא וארבעת אנשי הצוות נפצעו.
עם תחילת הקרב על נפח קיבל המח"ט אור הוראה לנוע חזרה במהירות מפתחת קונטרה לאזור נפח, ראשית מאלוף פיקוד צפון, יצחק חופי (חקה), וזמן קצר לאחר מכן מרפול, לאחר השעה 13:00. אור השאיר 4 טנקים באזור רכס הבוסטר ופיצל את שאר כוחו הקטן לשני כוחות משנה.
כוח אחד, שכלל 7 טנקים, בפיקוד המג"ד רפול שפר, נועד לנוע היישר לנפח דרך הכביש מעין זיוון, ואילו הכוח העיקרי, שכלל 13–15 טנקים כולל חפ"ק המח"ט, נועד לנוע לעבר נפח באיגוף דרומי עמוק, בשטח סלעי ומשובש, במטרה לתקוף מהאגף את כוח השריון הסורי המתקדם אל נפח.
הכוח בפיקוד רפול שפר, שהחל לגלוש במורד הכביש מעין זיוון לכיוון תל שיפון, נתקל תוך זמן קצר באש טנקים סוריים שתפסו עמדות על רכס דלווה, ומטנקים נוספים שנעו צפונה משני עברי הכביש.
הוא הצליח לפגוע במספר טנקים סוריים, אך שלושת הטנקים המובילים שלו נפגעו, ושפר עצמו והמ"פ שלו נפצעו.
אור הורה לשארית הכוח לסגת לרכס סמוך לקיבוץ עין זיוון, לתפוס שם עמדות ולמנוע מהסורים לנוע צפונה על הכביש ולאגף מדרום את עמדות חטיבה 7 בצפון רמת הגולן.
בינתיים, הכוח העיקרי בפיקוד המח"ט, תפס עמדות בין תל שיפון לתל יוסיפון, ופתח באש מהאגף על הכוח העיקרי של חטיבה 91, שנע במקביל לחזיתו.
הפעם, כוח השריון הישראלי נמצא בעמדות שולטות, ואילו השריון הסורי נתפס בהפתעה.
תוך זמן קצר נפגעו 20–30 טנקים סוריים מאש כוח אור.
הכוח המשיך להתקדם מערבה באיטיות וללחוץ על האגף החשוף של הכוח הסורי התוקף את נפח.
בשלב מאוחר יותר, שלח אור מספר טנקים כדי לתגבר את הכוח הבולם את הסורים בציר נפח-עין זיוון.
הם תפסו עמדות על השלוחה הצפונית של תל שיפון, פגעו במספר טנקים סוריים ומנעו מהם לנוע צפונה בציר הכביש הראשי.
במקביל ללחימה מצפון-מזרח לצומת נפח, הגיעו לאזור נפח מספר כוחות קטנים נוספים של החטיבה: כוח אחד, שכלל 3 טנקים בפיקוד חנן אנדרסון, הועבר תחת פיקוד חטיבה 188, וקיבל הוראה לנוע דרומה לחבור לכוחות החטיבה על "ציר הנפט".
במהלך תנועתו זיהה הכוח מספר טנקים סורים סמוך לגדר הדרומית של מחנה נפח ופגע בחלקם.
הטנקים הסוריים היו חלק מכוח החלוץ של חטיבת שריון 51, שאיגף את כוח הבלימה של מח"ט 188, והתקדם לכיוון נפח ממזרח וממערב לציר הנפט, לאחר שהשמיד בדרכו כוח ישראלי מאולתר (שכלל מספר טנקים מחטיבה 679) בפיקוד סמג"ד 82 (מחטיבה 7).
כוח אנדרסון, ביחד עם טנקים נוספים משרידי חטיבה 188 וגדוד 266 מחטיבה 179, ניהל קרב עם טנקים סוריים שניסו להתקדם לצומת נפח מכיוון דרום-מזרח והצליח להדוף אותם.
5 טנקים נוספים של החטיבה, בפיקוד סמג"ד 57 חיים דנון, ליוו בסביבות השעה 12:00 את זחלמי מפקדת הגדוד בעלייתם לרמת הגולן עם גמר הצטיידות החטיבה.
הכוח עלה ללא קשר אלחוטי עם אף אחד מהכוחות שלחמו באותה עת בסביבות נפח.
עם הגעתם לבית המכס נתקלו ביחידות צה"ל שפינו את מחנה נפח ומהן נודע להם כי בסביבות המחנה מתנהל קרב עם שריון סורי.
דנון הורה למפקדה להישאר בבית המכס, והכוח ירד מהכביש ונע לכיוון ציר הנפט ומחנה נפח באיגוף דרומי עמוק.
במהלך תנועת האיגוף זיהה דנון את הטנק ההפוך של מח"ט 188 עם המח"ט וקצין האגם ההרוגים.
מיד לאחר מכן נתקל בטנקים של חטיבה 51 שהתקדמו מדרום לכיוון נפח, וניהל איתם חילופי אש.
תוך כדי לחימה זיהה דנון 14 טנקים שנעים לכיוונו על ציר הנפט מכיוון דרום.
דנון לקח אותם תחת פיקודו, ויצר כוח משמעותי מדרום-מזרח לנפח, שבלם את ההתקדמות הסורית בגזרה זו.
לקראת רדת החשיכה הפסיקו המאמצים הסורים לכבוש את צומת נפח, לאחר שספגו אבדות כבדות במהלך היום, ומפקד חטיבת שריון 91 הורה לכוחותיו לסגת 2–3 ק"מ מזרחה ולתפוס עמדות על רכס סינדיאנה.
חטיבה 679 ספגה אף היא אבדות כבדות, ונותרה בתום יום הלחימה עם כ-25 טנקים מבצעיים בלבד מתוך אלה עמם החלה את הלחימה, אם כי חלק מהטנקים שיצאו מכלל פעולה לא נפגעו בלחימה, אלא הושבתו עקב תקלות טכניות שונות.
שני מג"דים נפצעו (שפר וגוטפריד) וקצינים וחיילים רבים נוספים נפגעו בקרבות.
שבירת המתקפה הסורית על נפח והתקפת הנגד הישראלית
במהלך הלילה התארגנה החטיבה להמשך הלחימה.
פצועים שנשארו בשטח פונו לאחור ושדרת הפיקוד בגדודים נבנתה מחדש.
הטנקים הקיימים תודלקו וחומשו, וטנקים נוספים תוקנו בשטח והוחזרו לכשירות.
עד שעות הבוקר מנתה החטיבה 55–57 טנקים בשלושה גדודים מוקטנים: אחד של משה הראל המג"ד, ושניים נוספים תחת פיקודם של חיים דנון ו שהחליפו את גוטפריד ושפר שנפצעו.
החטיבה הייתה כעת כוח השריון העיקרי בגזרה המרכזית ברמת הגולן, והיא התארגנה להמשך הגנה במרחב נפח מפני התקפות סוריות נוספות ביום המחרת.
שלושת הגדודים נערכו להגנה על ציר נפח-עין זיוון כלפי דרום-מזרח באופן הבא: הגדוד של אמנון רימון נערך באזור מחנה נפח וציר הנפט, הגדוד של חיים דנון נערך באזור הר שיפון, ומצפון לו הגדוד השלישי של משה הראל.
בשעות הבוקר פתחו הסורים במתקפה מחודשת על נפח.
עיתוי ההתקפה העניק יתרון לסורים התוקפים ממזרח מכיוון שהשמש הזורחת סינוורה את עיני השריונרים הישראליים, והיקשתה עליהם לאתר את מקורות האש שנורתה עליהם.
מענה חלקי לבעיה נתנו מגיני שמש על עדשות הפריטלסקופים (המראות דרכן צופים המפקד והתותחן על סביבתם), כמו גם טקטיקה שהותאמה לבעיה שכבר הייתה מוכרת.
בסיוע אש ארטילרית חזקה ובלתי פוסקת, התקדמו מספר גדול של טנקים סוריים לעבר עמדות החטיבה, והתמידו במתקפה אף על פי שרבים מהם נפגעו.
טנקים של החטיבה החלו להיפגע, כולל הטנק של המג"ד החדש, אמנון רימון, שנהרג יחד עם רוב אנשי צוותו, ואת מקומו תפס עמוס בן-דוד שהיה אחד המ"פים.
המתקפה הסורית התמקדה בעמדות שהוחזקו על ידי שני הגדודים הדרומיים של החטיבה, אשר בלמו את הסורים.
המח"ט, אורי אור, פקד על הגדוד השלישי של משה הראל, שתפס עמדות מצפון להם, לנטוש את מיקומו, ולנוע דרומה באיגוף מערבי כדי לסייע לגדוד של רימון.
במקביל, נשלחה פלוגת טנקים מחטיבה 7 בפיקוד צ'סנר, לתגבר את החטיבה ולסייע בסתימת הפרצה מול הסורים שכבר הגיעו לקו העמדות של גדוד 57. הצטרפות הגדוד של הראל ללחימה גרמה למפנה בקרב, והסורים, שכבר הגיעו שוב למרחק קצר מנפח, נשברו והחלו לסגת.
החטיבה עברה להתקפת נגד ועד סוף היום הצליחה להתקדם מספר קילומטרים מזרחה, תפסה את הרכסים השולטים על צומת נפח, והסירה את האיום המיידי על מחנה נפח.
אולם ניסיונה של החטיבה לכבוש את רכס רמתנייה בהתקפת נגד לפני רדת החשיכה, לא צלח בשל מחסור חמור בתחמושת ותקלות טכניות בטנקים.
בדומה ללילה הקודם, נפסקה הלחימה לאחר החשיכה והחטיבה התארגנה מחדש.
שיירות אספקה של החטיבה הגיעו אל הטנקים לתדלוק ואספקה מחדש.
תקלות תוקנו וטנקים הוחזרו לכשירות.
כ-20 טנקים נוספים שתוקנו הגיעו מהסדנה החטיבתית, חלקם מדגם שוט-קל המשופר.
יחד עם פלוגת צ'סנר מחטיבה 7 והטנקים החדשים שהגיעו מהסדנה, שוב עמדו לרשות החטיבה כ-60 טנקים בראשית יום הלחימה של 9 באוקטובר.
ההערכה הייתה כי עם הזריחה ינסו שוב הסורים לתקוף לכיוון נפח.
במהלך הלילה נערכה החטיבה למארב כאשר הגדוד של הראל באגפה השמאלי, על מורדות תילי שיפון ויוסיפון, ודנון באגף הימני.
עם שחר חידשו הסורים את מתקפתם בגזרת נפח, כאשר חטיבות השריון ה-51 וה-91, שספגו אבדות כבדות בלחימה בימים הקודמים, תוגברו על ידי החטיבה המשוריינת ה-76. המתקפה הסורית החלה בהפגזה ארטילרית על כוחות החטיבה ובחסותה יצאו הטנקים סוריים מעמדותיהם ברכס רמת'ניה, כשהשמש בגבם.
כוחות חטיבה 679 ניצלו את העמדות השולטות שתפסו בלילה הקודם, ועד לשעות הצהריים בלמו בהצלחה את ניסיונות ההתקדמות הסוריים.
בסביבות השעה 11:00 יירט המודיעין הישראלי שדר ממח"ט 76 כי נשארו לו 4 טנקים בלבד ומצבו קשה.
בסביבות ארבע אחר הצהריים עברה החטיבה להתקפת נגד, כדי להדוף את הסורים מזרחה.
הטנקים התקדמו באיטיות תוך שהם סופגים אש טנקים ונ"ט מתילי רמתנייה.
משה הראל, המג"ד היחיד שנותר משלושת המג"דים המקוריים של החטיבה, נפצע ופונה לאחור.
במהלך המתקפה החטיבה תוגברה בכוח נוסף, שכלל 17 טנקים בפיקוד ששי קרן, והורכב מחיילי החטיבה ומיחידות אחרות.
כוח בן-דוד חזר גם הוא מסיוע לפלס"ר 7 ליד בוקעתא.
במאמץ אחרון, ממש לפני רדת החשיכה, הצליח גדוד 57 של החטיבה לכבוש את אזור הכפר רמת'ניה.
במהלך היום עברה החטיבה תחת פיקודה של אוגדה 210 בפיקודו של דן לנר.
בסוף יום הלחימה חלשה חטיבה 679 על כל רכס רמת'ניה, והכוחות הסורים נסוגו מזרחה מאזור חושנייה לרכס שאפ א-סינדין שהיה צמוד לקו הסגול (הגבול הבינלאומי עם סוריה).
התקפת הנגד של כוחות פיקוד צפון הדפה את הסורים מהשטחים שכבשו בדרום ובמרכז רמת הגולן, ואילצה אותם לפנות את כיס חושנייה, לסגת לשטח סוריה ולהיערך שם למגננה.
מעבר לקו הסגול נותרו רק כוחות חי"ר וקומנדו מצוידים בטילי נ"ט, כדי לחפות על הנסיגה.
בליל 9/10 באוקטובר החליף עמוס בן-דוד את הראל שנפצע, וששי קרן מונה למג"ד השלישי של חטיבה 679. עם עלות השחר נערכו טנקי החטיבה על קו הרכס כדי לקדם אפשרות של התקפה סורית נוספת.
משנוכחו כי השריון הסורי נסוג החלו להתקדם לעבר הקו הסגול.
האיום על טנקי החטיבה היה בעיקר מירי נ"ט ומאש ארטילריה, ולכן ההתקדמות נעשתה בזהירות.
בשעה 10:00 לערך כבר התייצבו כוחות החטיבה על הקו הסגול.
פיקוד החטיבה רצה לנצל את ההצלחה כדי לכבוש את מערך ההגנה הסורי בגזרתו ולהתקדם לעומק השטח הסורי, אך מהפיקוד לא ניתן לכך אישור.
החטיבה קיבלה הוראה לנוע לשטחי כינוס צפוניים יותר.
במטכ"ל הייתה הסכמה כי אין להסתפק ברדיפת הסורים מהשטחים שכבשו ברמת הגולן, אלא צריך להמשיך במתקפה לעומק שטח סוריה, כדי להוציא את סוריה ממעגל המלחמה.
בערב נפגש המח"ט אור עם מפקד האוגדה דן לנר אשר עידכן אותו כי למחרת תתחיל ההבקעה לשטח סוריה בגזרה הצפונית של רמת הגולן.
החטיבה ניצלה את הלילה לצורך התארגנות לקראת ההבקעה כמו גם למנוחה, לאחר ארבעה ימי לחימה רצופים.
למשימת ההבקעה לסוריה הוקצו שתיים מתוך שלוש האוגדות אשר ניצבו ברמת הגולן.
בעוד אוגדה 146 נותרה להגנה בדרום הרמה, תוכננה הבקעה לאזור הצפוני של רמת הגולן.
אוגדה 36 הסדירה יועדה לפרוץ ראשונה בחלק הצפוני של גזרת ההבקעה ואוגדה 210, וחטיבה 679 בתוכה, בחלק הדרומי של הגזרה, באזור קוניטרה.
החטיבה הייתה מחולקת ל-4 כוחות שכללו 15 טנקים כל אחד, בפיקודם של משה הראל (שיצא מבית החולים וחזר לחטיבה), חיים דנון, עמוס בן-דוד וששי קרן.
בסך הכל מנתה החטיבה 60 טנקים.
בנוסף, צורף לחטיבה גדוד צנחנים במילואים בפיקוד סא"ל חזי שלח.
חטיבה 179 תוכננה לפרוץ ראשונה בגזרת אוגדה 210 במטרה לכבוש את העיירה ח'ן ארנבה, כאשר כוחות חטיבה 679 יועדו לחיפוי לחטיבה 179 מאזור קו הגבול - טווח של כ-5 ק"מ מהעיירה.
לאחר מכן הייתה אמורה חטיבה 679 לנוע בעקבות חטיבה 179 עד ח'ן ארנבה, לעבור אותה ולהוביל מזרחה עד אזור תל שער.
אוגדה 210 יצאה לדרכה בשעה 12:40, כאשר כוח החיפוי ניצב באזור תעלת הנ"ט בחיפוי לחטיבה 179. הסורים המשיכו לירות מטחי ארטילריה מאסיביים על כוחות צה"ל המתקדמים, וזו, בשילוב עם הארטילריה הצה"לית, העלתה ענני אבק גדולים אשר הפכו את החיפוי לבלתי יעיל.
חטיבה 179 נתקלה בהתנגדות עזה וכוחותיה נפגעו ממוקשים, מאש ארטילרית ומאש נ"ט.
גדוד אחד של החטיבה נעצר בשדה מוקשים בפאתי ח'ן ארנבה ונפגע כולו, ואילו לגדוד השני של חטיבה 179 נותרו רק שישה טנקים.
בשלב זה הוחלט לשנות את התוכנית האוגדתית ולהכניס את חטיבה 679.
כוחות החטיבה התקדמו על ציר "אמריקה" לכיוון ח'ן ארנבה.
הכוחות הסתערו קדימה תוך כדי ירי אל עבר תותחי נ"ט וטנקים סורים נייחים שהיו בעמדות חפורות היטב.
בשלב מסוים נפגע זחל"ם הפיקוד של המח"ט והקשר נתן קפלן נהרג.
דנון אסף את המח"ט וצוותו.
(המח"ט אור וצוותו עלו על הטנק של סגן זהר יואב מהגדוד של דנון וממנו פעל אור עד תום הפריצה) כוחות החטיבה עברו את ח'ן ארנבה והחלו לירות על תל שער.
גדוד הצנחנים הוכנס אל השטח במטרה לטהר אותו אולם עד הלילה טרם טוהר ציר הפריצה במלואו.
עד סוף היום הצליחה החטיבה לעבור את תל שער ולהתקדם מזרחה ממנו, עד לעומק של כ-10 קילומטרים מהקו הסגול, אולם החטיבה ספגה אבדות כבדות בקרב ההבקעה.
עמוס בן-דוד נהרג ומשה הראל נפצע בשנית, כמו גם חיילים רבים נוספים שנפגעו בקרבות היום.
טנקים רבים נפגעו ובסוף היום נותרה החטיבה עם כ-30 טנקים בלבד.
בניגוד ללילות הקודמים, לא יכלה החטיבה להוביל דלק ותחמושת לטנקים, כמו גם לתקן טנקים פגועים, משום שהשטח דרכו עברה החטיבה עדיין לא טוהר מחיילים סוריים ומחוליות נ"ט.
מטרות האוגדה שהוצבו בראשית היום הושגו והחטיבה התכוננה להמשך ההתקדמות ביום המחרת, אולם כוחה היה דל והטנקים סבלו ממחסור בדלק ובתחמושת.
לפנות בוקר קיבלה החטיבה כתגבורת את "כוח נתי".
היה זה כוח אשר כלל 20 טנקי שוט-קל, שהורכב בעיקר מאנשי צוות שחזרו מחו"ל לאחר פרוץ המלחמה ומלוחמים חסרי ציוות.
על הכוח פיקד נתי גולן.
כוח נתי היווה חיזוק משמעותי לחטיבה ושימש כגדוד השלישי בה, לצד הגדודים של חיים דנון וששי קרן, שכללו כ-15 טנקים כל אחד.
החטיבה החלה לנוע מצומת מעץ לכיוון דרום-מזרח, במטרה לכבוש את כפר נסג'.
הכוח הטרי של נתי נע ראשון ומאחוריו שאר החטיבה.
כוח נתי התקדם מספר קילומטרים מבלי להתקל בכוחות סורים, בשעות הצהריים הגיע לנסג' אולם ממזרח לכפר נסג' נכנסה אחת הפלוגות למארב סורי.
נגמ"ש הפיקוד של נתי גולן ו-5 טנקים נוספים נפגעו.
גולן נפצע קשה בראשו ו-19 חיילים נהרגו.
הפלוגה השנייה של כוח נתי נתקלה בטנקים הסורים מהאגף והשמידה אותם.
המח"ט הורה לכוח נתי לעצור במקומו להתארגנות וקרא לסמג"ד, עמרי נגב, שהיה מאחורי החטיבה.
שני הגדודים הוותיקים של החטיבה המשיכו בהתקפה.
החטיבה המשיכה להתקדם והשלימה את כיבוש כפר נסג'.
החטיבה הייתה אמורה להמשיך צפונה לכיוון כנכר, אולם כיוון שלא הוכנסה שיירת אספקה מסודרת בלילה הקודם נוצר מחסור קריטי בדלק ובתחמושת והחטיבה הייתה חייבת לעצור ולפרוס לתדלוק, חימוש ועבודות תחזוקתיות.
זמן קצר לאחר ההתכנסות זוהה כוח גדול שמתקרב מדרום לאזור בו חנתה החטיבה.
היו אלה הכוחות הראשונים מחיל המשלוח העיראקי שנשלח לסייע לסורים.
טנקי החטיבה החלו לירות מטווחים קצרים בטנקים העיראקים שלא היו מוכנים למפגש הזה.
בסך הכול נפגעו כמה עשרות טנקים עיראקים והכוח העיראקי נסוג.
לאחר מכן עזבה החטיבה את צומת נסג' לטובת חניון לילה מאובטח יותר, בהתאם להוראות האוגדה.
בבוקר 13 באוקטובר השתתפה החטיבה במארב לכוחות העיראקיים.
בהמשך היום כבשה החטיבה מחדש את צומת נסג'.
14–24 באוקטובר – הימים האחרונים
ב-15 באוקטובר השתתפה החטיבה במאמץ של אוגדה 210 לכיבוש תל ענתר.
בימים הבאים ועד הפסקת האש, ניסו הסורים, יחד עם חילות המשלוח הערביים, לתקוף את כוחות צה"ל במובלעת ללא הצלחה.
ב-16 באוקטובר השתתפה חטיבה 679 בבלימת המתקפה של חטיבה 40 הירדנית.
ב-24 באוקטובר פסקה הלחימה ברמת הגולן כתוצאה מהחלטה 338 של מועצת הביטחון של האו"ם.
עד הפסקת האש הספיקו כוחות צה"ל לכבוש מהסורים את כל השטחים שנכבשו בראשית המלחמה, כולל מוצב החרמון ב-22 בחודש.
בנוסף כבש צה"ל את שטח המובלעת הסורית והגיעו למרחק ירי תותחים מפרברי הבירה הסורית.
חטיבת השריון 679 לקחה חלק חשוב בפעולות צה"ל בחזית הצפון במלחמת יום הכיפורים, החל מהורדת האיום המיידי על נפח, הדיפת הסורים ממרכז הרמה, ההבקעה לסוריה, וביסוס השליטה במובלעת הסורית.
מספר לוחמים מהחטיבה זכו בעיטורים על פועלם במלחמה, ביניהם: (עיטור העוז), משה הראל, , ואורי אלמליח (עיטור המופת).
בשנת 1974 נחנכה אנדרטה לזכר חללי החטיבה בקרבת אזור הקרבות.
האנדרטה מנציחה את זכרם של 98 חללי החטיבה בכלל מלחמות ישראל, מרביתם במלחמת יום הכיפורים.
האנדרטה עוצבה על ידי הפסלת נעמי הרניק והיא נמצאת למרגלות הר שיפון, על כביש 91, כ-2.5 ק"מ מצפון-מזרח למחנה נפח.
האנדרטה מורכבת מבימת אבני בזלת, עליה כתובים שמות החללים.
בנוסף, צריח של טנק T-54 סורי מונח על הבימה וממנו יוצא קנה תותח המופנה אל על בזווית חדה, ואליו מחוברות פלטות בזוקה של טנק שוט.
ליד האנדרטה ניצב טנק צנטוריון מהסוג ששימש את החטיבה במלחמת יום הכיפורים.
במקום מתקיימים טקסי זיכרון לנופלים.
על הר שיפון הסמוך נבנה מצפור ובו אמפיתיאטרון הצופה אל האזור בו נלחמה החטיבה במהלך קרבות הבלימה.
חטיבה 646, (לשעבר חטיבה 525) המכונה גם "עוצבת שועלי מרום", היא חטיבת צנחנים במילואים בצבא ההגנה לישראל.
תג היחידה היה שועל מכונף בצבע צהוב על רקע אדום.
מכונה גם "הדרומית", משום שבעבר הייתה אחת משלוש חטיבות הצנחנים במילואים שהיו תחת פיקוד ישיר של הפיקודים המרחביים, כאשר חטיבה זו הייתה כפופה לפיקוד הדרום.
החטיבה הייתה כפופה, החל משנת 2000, לעוצבת סיני, ובשנת 2020 עברה לעוצבת הבזק (אוגדה 99).
בעבר הגיעו לחטיבה לוחמים בוגרי הגדודים השונים של חטיבת הצנחנים הסדירה והנח"ל המוצנח, כיום גדודי החטיבה מוזנים בעיקר מיוצאי גדוד 890 והסיירת של החטיבה הסדירה.
היא אחת משלוש חטיבות צנחנים במילואים, יחד עם חטיבה 55 וחטיבה 226.
החטיבה הוקמה ב-1974 בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
הבסיס לחטיבה היה גדוד 48 (כיום גדוד 8105), גדוד מילואים בפיקודו של שמעון כהנר (קצ'ה) שהוקם ב-1970 ולחם במלחמת יום הכיפורים בקרבות התעלה ובגזרת אסמאעיליה, אליו צורפו שני גדודים חדשים שהוקמו על בסיס יוצאי חטיבת הצנחנים הסדירה.
גדוד 420 בפיקודו של מיכה בן ארי (קפוסטה), וגדוד 466 בפיקודו של נתן שונרי.
החטיבה לחמה במלחמת לבנון הראשונה, תחת פיקודו של דובי הלמן, בקרבות לכיבוש צור, צידון, עאליי ובחמדון.
כאשר גדוד 420 בפיקוד אבנר חרמוני, נלחם באזור סולטאן יעקב כחלק מחילוץ יחידות שריון.
בהמשך פעלה החטיבה, תחת פיקודו של אבנר חרמוני, בפעילות מבצעית בלבנון בתקופה הארוכה של שהיית צה"ל ברצועת הביטחון.
כן ביצעו גדודי החטיבה לאורך השנים תעסוקה מבצעית שוטפת באינתיפאדה הראשונה.
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות פעלו לוחמי החטיבה בגזרת רצועת עזה במספר פשיטות ומבצעים מיוחדים, אותם ביצע גדוד הסיור (6646) של החטיבה.
כמו כן לחמה החטיבה גם במבצע עופרת יצוקה בגזרת בית לאהיא, וגויסה גם במבצע עמוד ענן.
בשנת 2009 זכתה החטיבה בפרס מפקד זרוע היבשה ליחידות מצטיינות.
בדצמבר 2012 זכתה החטיבה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות.
בראשית מלחמת חרבות ברזל הובילה החטיבה מספר מבצעים בגזרת ג'נין, שכם וטול כרם כנגד ארגוני הטרור הפלסטיני.
לאחר ההפוגה בלחימה לקחה חלק החטיבה במאמץ ההתקפי במרחב מרכז רצועת עזה (תחת אוגדה 99) כחלק מהתמרון הקרקעי.
במהלך הקרבות ב-23 בדצמבר, נהרגו רס"ל (מיל') אליסף שושן, ורס"ל (מיל') אוהד אשור לוחמי גדוד 6646 של החטיבה, לאחר שעסקו בפעולה להרחבת מסדרון נצרים שמבתר את הרצועה לרוחבה ממזרח למערב.
השניים נהרגו בפיצוץ מבנה ממולכד במרכז הרצועה.
עם השלמת המשימות במרכז הרצועה, עברה החטיבה ללחימה במרחב חאן יונס (תחת אוגדה 98) ולמעשה הייתה חטיבת המילואים האחרונה שתימרנה בתקופה זו ברצועת עזה.
במהלך הקרבות, ב־30 בינואר נהרגו שני חיילים נוספים, סרן גבריאל שני ורס"ב יובל ניר, מלוחמי החטיבה.
באוקטובר 2024 לחמה החטיבה בתמרון הקרקעי בדרום לבנון, במסגרת מבצע חיצי הצפון.
החטיבה פעלה תחת אוגדה 146 והשמידה תשתיות על ותת-קרקעיות של חזבאללה.
במהלך חודש מאי 2025 הצטרפה החטיבה ללחימה ברצועת עזה במסגרת מבצע 'מרכבות גדעון'.
חטיבה 656, המכונה גם "עוצבת בני רשף", הייתה חטיבת שריון במילואים בצה"ל.
החטיבה הורכבה משלושה גדודים - 452, 8227 ו-398. החטיבה לחמה במלחמת לבנון הראשונה בגזרה המזרחית תחת פיקוד אוגדה 880, וכן השתתפה במבצע חומת מגן בקרב על ג'נין תחת פיקוד עוצבת עידן.
בעקבות מלחמת יום כיפור הוחלט בצה"ל על הקמת יחידות חדשות, ובשנת 1974 הוקמה חטיבה 656 בפיקוד יוסי בן-חנן, כחלק מבנין הכוח מחדש של חיל השריון.
במלחמת לבנון הראשונה לחמה בגזרה המזרחית בפיקודו של המח"ט חגי גולן, במסגרת אוגדה 880 בפיקודו של יום טוב תמיר.
החטיבה צוידה בטנקי M60-A1 פטון ("מגח").
במסגרת מבצע חומת מגן, גדודים 398 ו-452 מהחטיבה בפיקודו של המח"ט אייל זמיר סייעו לכוחות חטיבת גולני וחטיבה 5 במהלך הקרב על ג'נין תחת פיקוד עוצבת עידן בפיקודו של אייל שליין.
גדוד 8227 מהחטיבה לחם תחת פיקוד חטיבה 5 בכיבוש העיר טולכרם.
בשנת 2004 במסגרת ארגון רחב בצה"ל פורקה חטיבה 600, ולאחר לחץ רב להחזרת השם המקורי - חטיבה 600, הוחלט להחזירה לחיים על בסיס חטיבה 656, וכך הפכה החטיבה לחטיבה 600.
שםתקופת כהונה כמפקד החטיבההערות אל"ם יוסי בן-חנן מפקדה הראשון של החטיבה אל"ם חגי גולן מפקד החטיבה במלחמת לבנון אל"ם נחום זקן אל"ם אייל זמיר 2000–2003 מפקד החטיבה במבצע חומת מגן, לימים הרמטכ"ל ה-24 אל"ם גיא גולדשטיין 2003–2005 בתקופת פיקודו הפכה החטיבה לחטיבה 600. לימים מפקד עוצבת עמוד האש
חטיבה 640, המכונה גם "עוצבת חץ", הייתה חטיבת שריון במילואים בצה"ל.
החטיבה הוקמה בשנת 1981 כחלק מאוגדה 90, על בסיס משוחררי חטיבה 188 וחטיבה 7, והיא התבססה על טנקי שוט קל.
מחנה הקבע שלה היה מחנה עמיעד, ומפקד החטיבה בעת הקמתה היה סא"ל רפי נוי.
במהלך שנות ה-90 הוסבה החטיבה לטנקי מרכבה סימן 3.
לאחר סגירתה של חטיבה 8 בשנת 2004, הועבר שם החטיבה לחטיבת השריון 640, כחלק משימור שם החטיבה עד לפירוקה בשנת 2005.
+שםתקופת כהונההערותרפי נוי1981 - עופר כרמלעוזי דייןמוטי פזיהודה וגמן1990 - אלי רייטרעופר סגלגדי מאיריאלי כספי
במלחמת חרבות ברזל לחמה חטיבה 7 במספר רב של קרבות, בטבח שבעה באוקטובר, ביום הראשון של המלחמה, בו סייעה החטיבה רבות בהדיפת מתקפת הטרור של חמאס.
בשלב השני של הלחימה התמרון הקרקעי השתתפו כוחות החטיבה בתמרון הקרקעי בעומק שטח רצועת עזה במשך שנה ללא הפסקה.
לקראת מבצע חיצי הצפון עלתה החטיבה צפונה והשתתפה בתמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל.
באותה תקופה גדוד 77 החזיק את קו גזרת רצועת עזה.
ערב טבח שבעה באוקטובר היה גדוד 77 גדוד הטנקים של אוגדת עזה (רוב הטנקים עברו תחת פיקוד גדודי החי"ר).
מפקדת הגדוד קיבלה אחריות על גזרת הגדוד הצפוני בחטיבה הצפונית.
בגדוד 77 היו הפחת"ק (פלוגת חשיפה תקיפה של גדוד שריון) שתפסה את מוצב ארז ושמירות וכוננות במוצב יפתח-זיקים.
גדוד 13 וגדוד 51 של חטיבת גולני וגדס"ר נח"ל תפסו את המשך קו הגבול של רצועת עזה.
עם תחילת המתקפה הוזנקו הטנקים של הגדוד לעבר עמדות שנקבעו מראש.
חלק מהטנקים נתקלו במארבי נ"ט ורחפנים תוקפים בדרכם לעמדות, ונאלצו לנהל קרבות כשהם מוקפים במחבלים מכל עבר.
היקף המתקפה אילץ את המפקדים לבחור בין הגנה על היישובים לבין הגנה על מוצבי צה"ל.