tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2023, הארגון Human Rights Watch הצהיר כי "חמאס וארגונים פלסטיניים חמושים אחרים צריכים לנקוט בכל אמצעי הזהירות האפשריים כדי להגן על אזרחים שבשליטתם מפני השפעות התקפות ולא להשתמש באזרחים כ'מגנים אנושיים'"
השימוש של חמאס בהתקפות רקטות חסרות הבחנה על אזרחים ספג גינוי נרחב כפשע מלחמה.
משקיף האו"ם הפלסטיני, איברהים קריישי, גינה אף הוא את הירי, ואמר כי "כל רקטה ומרגמה שנורו מעזה לעבר ישראל הם "פשע נגד האנושות".
רוב הנרצחים במהלך האינתיפאדה השנייה היו אזרחים, כאשר חמאס ביצע פיגועי טרור רבים המכוונים כלפי אזרחים.
פיגועים מרכזיים בזמן האינתיפאדה השנייה שבוצעו על ידי חמאס:
ב-7 באוקטובר 2023 פתח ארגון הטרור חמאס במתקפת פתע על ישראל שכללה טבח המוני, אונס וחטיפת אזרחים וחיילים לרצועת עזה.
ב-9 באוקטובר 2023 הצהיר ארגון "משמר זכויות האדם" כי מעשים אלו שביצע הארגון מהווים פשעי מלחמה.
ב-10 באוקטובר 2023 הצהיר משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם (OHCHR) שלקיחת בני ערובה ושימוש במגנים אנושיים הם פשעי מלחמה.
הנציב, וולקר טורק, ציין גם כי "הרציחות ההמוניות המחרידות" של ארגוני הטרור הן הפרות של החוק הבינלאומי.
מעשי הטבח והחטיפה הגדולים ביותר ב-7 באוקטובר 2023 אירעו בפסטיבל נובה, כאשר חמושים של גדודי עז א-דין אל-קסאם ופלגים פלסטיניים אחרים נכנסו לפסטיבל סביב השעה :7:00 בבוקר, רצחו למעלה מ-360 בני אדם, וחטפו למעלה מ-40 בני ערובה.
בהתחשב במתקפה על באי הפסטיבל כחסרת אבחנה במהותה, יחד עם היעדר נוכחות צבאית ישראלית במהלך הטבח, היא יכולה להיחשב רק כתקיפה מכוונת נגד אזרחים.
בשעה  7:10 בבוקר, ב-7 באוקטובר 2023, כ-70 חמושים מארגון הטרור חמאס ופלגי טרור נוספים נכנסו לקיבוץ בארי ורצחו של 130 אנשים, כולל נשים (בהן פעילת השלום ויויאן סילבר), ילדים, פעוטות ותינוק אחד.
בסך הכל נרצחו כ-10% מתושבי הקיבוץ.
כמו כן, נשרפו עשרות בתים.
ב-31 באוגוסט 2024 חילץ צה"ל את גופותיהם של שישה חטופים, בהם הירש גולדברג-פולין, מתוך מנהרה ברפיח.
ניתוחים שלאחר המוות גילו שהם נהרגו מטווח קצר רק 1–2 ימים קודם לכן.
לאחר מכן, דווח כי חמושים של חמאס המחזיקים חטופים ישראלים בעזה קיבלו פקודות חדשות להוציא אותם להורג אם כוחות ישראליים יתקרבו.
בעקבות חילוצם וקבורתם של החטופים, פרסם חמאס סרטון תעמולה בו נראתה אחת השבויות ההרוגות לפני מותה, שנועדה לכאורה להסב מצוקה פסיכולוגית למשפחות החטופים.
בנוסף, חמאס הוציא אזהרה כי יוציא להורג את כל החטופים שנותרו ברשותו אם ישראל תנסה לבצע פעולת חילוץ.
הפשיעה ברשות הפלסטינית נוכחת בצורות שונות הכוללות גנבה, סחר בסמים, סחר בנשק, פריצה, סחר בבני אדם וטרור.
בתי כלא פעילים ברשות הפלסטינית
בין השנים 2010 ל-2013 מימנה הולנד את חיזוק הניהול של מערכת בתי הסוהר הפלסטינית ושיקום אסירים בבתי סוהר אזרחיים, תוכנית של הרשות הפלסטינית בהשתתפות משרד הפנים הפלסטיני, המשטרה האזרחית הפלסטינית ומנהלת מרכזי התיקון והשיקום (CRCD).
בתי הכלא הבאים מופעלים על ידי משרד הפנים הפלסטיני והמשטרה האזרחית הפלסטינית:
נכון לשנת 2012 פעלו ברצועת עזה 5 בתי סוהר, בהם שהו כ-1,200 אסירים.
בית הכלא המרכזי בעיר עזה נועד בעיקר למבריחי ומשתמשי סמים, כאשר העונש על עישון חשיש ברצועת עזה נע משנת מאסר ועד להוצאה להורג.
לרוב, אזרחים מוצאים להורג בתלייה ואנשי כוחות הביטחון מוצאים להורג על ידי כיתת יורים.
בתי הכלא מנוהלים על ידי ממשל חמאס ברצועת עזה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, שחרר ארגון הטרור חמאס מספר רב של אסירים, וחלקם נמלטו כתוצאה מהאנדרלמוסיה ברצועת עזה, כולל אסירים המזוהים עם דאעש כמו יאסר אבו שבאב.
המרכז לרפורמה ושיקום לנשים הוא בית הסוהר היחיד לנשים בעזה.
הוא מאכלס אוכלוסייה של נשים, תינוקות ופעוטות.
בסוף 2016 הועברו האסירות למתקן חדש וגדול יותר באותו מתחם.
זנות אינה חוקית על פי החוק הפלסטיני וגם נתפסת כטאבו, אך היא נפוצה ברמאללה ובמוקדים אחרים.
דו"ח משנת 2009 של (UNIFEM) ו-SAWA-All the Women Together Today and Tomorrow, ארגון פלסטיני לא ממשלתי, העלה כי מספר הולך וגדל של נשים פונות לזנות לנוכח מצב של עוני ואלימות.
רצח על רקע כבוד המשפחה
על פי הערכות יוניצ"ף ב-1999, שני שלישים מכלל מקרי הרצח בשטחים הפלסטיניים היו ככל הנראה מקרי רצח על חילול כבוד המשפחה.
אירעה ב-22 באוגוסט 2019 בבית לחם.
על פי הדיווחים, היא הוכתה למוות במסגרת "רצח על רקע כבוד המשפחה" מכיוון שפרסמה סלפי עם ארוסה יום לפני שהם היו אמורים להתארס.
לאחר חקירה, הוכחשה הטענה שהיא "נפלה מהמרפסת".
עינויים על ידי כוחות הביטחון הפלסטינים
עינויים ברשות הפלסטינית כוללים שימוש בעינויים ובפרקטיקות משפילות שיטתיות כלפי פלסטינים שנעצרו ביהודה ושומרון וברצועת עזה.
מנהלת המכון הלטינו-אמריקאי של הוועד היהודי-האמריקאי בוושינגטון די.
דינה סיגל ומספר קרימינולוגים נוספים טענו בספרם "Global Organized Crime" שנכון לשנת 2003, חלק משמעותי מהפשע בישראל (במיוחד פשעי רכוש) מבוצע על ידי תושבי הרשות הפלסטינית.
גנבת רכב היא פשע חמור המבוצע על ידי פלסטינים.
מאז תחילת שנות ה-90 חלה עלייה בשיעור מקרי השוד בישראל.
נטען כי הסיבה לעלייה זו היא הקמת הרשות הפלסטינית, שעל פי הספר של סיגל "משמשת מקלט בטוח לעבריינים פלסטינים".
עם זאת, תעשיית הפשע המאורגן הקשורה לגניבות רכב מערבת לא רק פלסטינים, אלא גם אזרחים ישראלים, יהודים וערבים כאחד.
חלקי המכוניות הגנובות מוסרים ב'משחטות' בשטחים הפלסטיניים ולאחר מכן נמכרים בשוק השחור בישראל.
לפי דיווחים בתקשורת, חלק מכלי הרכב הללו נמסרים אפילו לבכירים ברשות הפלסטינית.
בין תחילת 2010 לסוף פברואר 2010 השמידה משטרת הרשות הפלסטינית 910 כלי רכב גנובים.
סחר בנשק הוא צורה נוספת של פשע, והוא קשור ישירות לטרור.
ישנם קשרים רבים בין גנגסטרים ישראלים ופלסטינים בתחום זה.
במסגרת פעולות תג מחיר בין השנים 2010 ל-2015 נהרגו שלושה פלסטינים בהצתות.
דווח על הצתות רכוש ב-15 בתים פרטיים, 20 מסגדים ו-4 כנסיות.
פשעים ועבירות קלות הוא סרטו של וודי אלן אשר יצא לאקרנים בשנת 1989. הסרט יצא בתקופה בה היה אלן בשיאו כיוצר ונחשב לאחד החשובים והעמוקים בסרטיו.
עד שנת 1989 וודי אלן זכה למספר הצלחות קופתיות וביקורתיות גדולות, ביניהן "חנה ואחיותיה" ו"שושנת קהיר הסגולה".
ימי הקומדיות הקלילות שלו נוסח "ישנוני", "אהבה ומלחמה", ו"בננות" חלפו עברו, ויחד עמן גם הקומדיות הרומנטיות ה"ניו יורקיות", נוסח "מנהטן" ו"הרומן שלי עם אנני".
"חנה ואחיותיה" סימן תפנית לכיוון עיסוקו בנושאים רציניים יותר.
ההומור של אלן הפך להיות קודר ומריר יותר, והסגנון הקולנועי חד יותר ו"אלני" מובהק.
הנטייה (המודעת או הלא מודעת) לחקות במאים אירופים כאינגמר ברגמן, פינתה את מקומה לקולנוע שהיה יותר וודי אלן - יהודי, ניו יורקי, חוקר ומוטרד.
רק בדיעבד הסתברה תפנית זו ביצירתו.
אלן עמד במשבר של ממש בחייו האישיים.
נישואיו למיה פארו הגיעו אל קיצם, והוא התאהב בבתו החורגת - סון יי פרווין.
בסרט זה, ובסרטו "בעלים ונשים" (המביא מגמות אלו לקיצוניות, תוך שימוש בחומרים מחייו האישיים של אלן, תיעודי במידת מה.
וגם סגנון קולנועי קופץ ובועט), בולט משבר גיל העמידה של אלן.
אלן שואל את עצמו את השאלה עתיקת היומין, האם אדם שחוטא ייענש על מעשיו, או שמא "צדיק ורע לו - רשע וטוב לו".
במובנים רבים ניתן לראות בסיפור אלמנטים דומים ל"הפשע ועונשו" (שאותו נהוג לתרגם בעברית ל"החטא ועונשו").
כך גם בשם הסרט, המרמז לשמו (האמיתי) של ספרו של דוסטויבסקי, וכך גם בעלילה.
אלא שלעומת התשובה מלאת החסד של דוסטויבסקי שאצלו רסקולניקוב נענש וגם חוזר בתשובה, תשובתו של ודי אלן היא תשובה של עולם פוסט ניטשיאני, ואצלו רוזנטל חומק מעונש והקריירה שלו פורחת.
בסרט יש שתי עלילות, השזורות זו בזו.
בעלילה הראשונה, המשנית, ה"קומית", משחק וודי אלן במאי סרטי תעודה בשם קליף סטרן.
קליף כושל בכל מעשיו, נישואיו מתפוררים, והוא עסוק מזה שנים בהכנת סרט תיעודי על פילוסוף בשם לואיס לוי (המבוסס על דמותו של הסופר היהודי- איטלקי פרימו לוי שנפל אל מותו באפריל 1987, שנתיים לפני צאת הסרט, ונטען כי התאבד), סרט בו איש אינו חפץ לצפות.
כצעד אחרון להצלת הקריירה שלו ונישואיו, קליף מקבל את הצעתו של גיסו, במאי קומדיות לטלוויזיה בשם לסטר (בגילומו של אלן אלדה), לעשות עליו סרט תיעודי.
במהלך הכנת הסרט מתאהב קליף בתחקירנית של לסטר, האלי (המגולמת על ידי מיה פארו).
דמותו של לסטר מתגלה כעריץ צר מוחין, בור גס וקטנוני, הסרט שמכין עליו קליף חושף אותו במערומיו, וקליף מפוטר.
בה בעת מודיעה לו האלי כי אינה יכולה להמשיך ביחסים עמו, וכי בכוונתה לצאת ללונדון.
בסיומה של העלילה קורס עולמו של קליף - מסתבר שהאלי מאוהבת בלסטר והתארסה לו, אשתו משליכה אותו לטובת גבר זר, והפרופסור לוי, שעליו הכין את הסרט התיעודי, התאבד.
בעלילה ה"כבדה", המרכזית, מגיעים חייו של רופא עיניים מצליח בשם יהודה רוזנטל (בגילומו של מרטין לנדאו) למשבר.
פילגשו, בגילומה של אנג'ליקה יוסטון מאיימת לחשוף את יחסיה עמו, וכן את העובדה כי מעל בכספי המרפאה בה הוא עובד.
על מנת להציל את הקריירה שלו ואת נישואיו, פונה יהודה לאחיו המאפיונר (בגילומו של ג'רי אורבך), ומזמין את רציחתה של האישה.
בליל הרצח הוא חומק לדירתה, מחלץ משם מכתבים אישיים על מנת להסיר מעליו את החשד, ונתקל בגוויתה.
רוזנטל מוכה רגשי אשם ויגון, נזכר בחייו ובילדותו, ובערכים היהודיים שקיבל מאביו.
הוא מחכה למשטרה שתתדפק על דלתו, שוקל להתוודות על פשעיו, אך לבסוף מחליט שלא לעשות כן.
הסרט מסתיים בסצנת הנישואין של בתו של רב בשם בן (בגילומו של סם ווטרסטון).
הרב הוא פציינט ויועץ רוחני של רוזנטל, וכן גיסו של קליף (אחיו של לסטר הבלתי נסבל), ושניהם מוזמנים אל החתונה, מבלי שהם מכירים זה את זה.
הרב, שלאורך כל הסרט נחשף כדמות אנושית בעלת ערכים נעלים, איבד במחלה את מאור עיניו, והוא רוקד עם בתו מבלי שיראה אותה.
קליף זה עתה גילה כי האלי מאורסת ללסטר, והוא מסתתר באחת הפינות, מוכה יגון.
שם מוצא אותו רוזנטל ומספר לו על פשעו, כביכול כרעיון לסרט שיביים קליף.
רוזנטל מראה לקליף כי הוא פשע את הפשע המוחלט, הרג את אהובתו, וללא שהוא נושא בעונש.
המשטרה לא תפסה אותו, חיי נישואיו נותרו שלמים, והקריירה שלו פורחת.
קליף טוען כי הרוצח יהיה חייב להתוודות בשלב מסוים כי חטאו יעיק עליו (כפי שעשה רסקולניקוב, למעשה), אך רוזנטל טוען כי דברים שכאלו קורים "רק בסרטים".
הסרט צולם בצבע, ואורכו 107 דקות.
הוא זכה להצלחה קופתית וביקורתית, והיה מועמד בשנת 1990 לשלושה פרסי אוסקר: פרס הבמאי והתסריטאי לוודי אלן, ופרס שחקן המשנה ללנדאו.
הסרט זכה בפרסים רבים: פרס מבקרי הקולנוע בלונדון, פרס מבקרי הקולנוע בארצות הברית, פרס מבקרי הקולנוע בניו יורק, ופרס גילדת הכותבים של אמריקה.
פשפשאים או שׁוֹנֵי-כָּנָף (שם מדעי: Hemiptera) היא סדרה במחלקת החרקים בעלי גלגול חסר המונה כ-80 אלף מינים.
שוני-כנף הם סדרה במחלקת החרקים אשר מאופיינת בגפי פה המשמשים למציצת נוזלים.
גודלם נע ממ"מ אחד ועד 100 מ"מ.
הם ניזונים בדרך כלל ממוהל צמחים או נוזלי גוף של בעלי חיים, שהם מוצצים בעזרת גפי הפה הדוקרניות וחדק בעל 2–4 פרקים.
הלסתות האמצעיות והעליונות הן דוקרנים שייעודם הוא ניקוב השכבה החיצונית בצמח או בעור בעלי החיים.
חיבור הלסתות יוצר שני צינורות: האחד משמש למציצת נוזלים והשני להפרשת רוק המכיל חומרי קרישת דם ואנזימים המסייעים בתהליך העיכול במקרה של הפשפש.
תחום המחיה של שוני-כנף מגוון מאוד וניתן למצוא אותם ביבשה, על פני המים ואף בתוך המים.
עדויות מאובנים ראשונות לסדרה ניתן לראות כבר מתחילת תור הפרם בעוד הפשפשים הופיעו רק בתור הטריאס.
שמם הלטיני – hemi (=חצי) + pteron (=כנף) – מתאר את המבנה של כנפי החפייה שהן קשות בבסיסן אך בעלות קרום ממברני בסופן.
אף על פי ששם זה אינו מתאר נאמנה את כל הפרטים בסדרה זו, לאחר שהוחלט לצרף לסדרה את אחידי כנף (ציקדות וכנימות) שהם בעלי כנפיים ממברניות אחידות.
באופן מסורתי נהוג היה לחלק סדרה זו לשתי תת-סדרות.
אחידי הכנף (Homoptera) ופשפשים (Heteroptera); החלוקה התבססה על הבדלים בכנפיים ומבנה החדק.
כיום מקובל לחלק את הסדרה לארבע תת-סדרות לאחר שהוחלט כי משפחות אחידי הכנף אינן קרובות זו לזו כפי שחשבו תחילה.
Coleorrhyncha – סדרה הכוללת משפחה אחת שאיננה קיימת בישראל.
תנועת הפַתְ"ח היא תנועה ומפלגה לאומית פלסטינית הממלאת תפקיד מרכזי בפוליטיקה הפלסטינית ובסכסוך הישראלי-פלסטיני מאז שנות ה-60 של המאה ה-20. הפת"ח וארגוני הבת שלו הפעילו טרור נגד ישראל.
ב-31 באוגוסט 1986 הכריזה עליו מדינת ישראל כארגון טרור.
עם זאת, במהלך הסכמי אוסלו הכירה ישראל בארגון הגג אש"ף, המורכב בעיקרו מהפת"ח, כ"נציגו הלגיטימי של העם הפלסטיני".
כיום, תנועת הפת"ח נחשבת למתונה ביחס לחמאס האסלאמיסטית, והיא תומכת בסוציאל-דמוקרטיה, הפרדת הדת מהמדינה ופתרון שתי המדינות.
שמו המלא של הארגון הוא حركة تحرير فلسطين ("חרכּת תחריר פלסטין" – התנועה לשחרור פלסטין).
ראשי התיבות של השם הם حتف (חת"פ), אך הם יוצרים מילה בעלת משמעות שלילית בערבית: "חתף" פירושו "מוות מהיר" (ובערבית המודרנית: התקף לב).
לפיכך, החליטו מקימי הארגון להפוך את ראשי התיבות, ולקרוא לו בקיצור: "פתח".
אחת המשמעויות של המילה "פתח" בערבית היא "ניצחון מפואר".
כל אחד מניצחונותיהם של מוחמד ושל הח'ליפים הראשונים במלחמותיהם מכונה בערבית "פתח".
השם "פת"ח" הופיע לראשונה בשנת 1959 בביטאון הארגון, "פִלָסְטִינֻנָא".
על סמל הארגון מופיעים השם המקוצר והשם המלא, וכן הסיסמה: "מהפכה עד לניצחון".
בהתאם לתפיסה זו, ארבע החטיבות של הארגון שהיו פרוסות בלבנון בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 נקראו על שמות ניצחונות היסטוריים ידועים:
חטיבת הקסטל – על שם קרב הקסטל.
חטיבת ירמוכ – על שם קרב הירמוך.
חטיבת כראמה – על שם פעולת כראמה.
חטיבת עין ג'אלוד – על שם קרב מעיין חרוד.
סמל הארגון כולל מפה של ארץ ישראל בגבולות המנדט הבריטי.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 הייתה הדעה הדומיננטית בעולם הערבי, כולל בקרב הפלסטינים, שהבעיה הפלסטינית היא בעיה כלל ערבית או כלל איסלמית ופתרונה צריך להיעשות על ידי מדינות ערב.
אולם בעקבות מלחמת סיני, החלה להתעורר בקרב הפלסטינים אי נחת מהטיפול של מדינות ערב בעניינם והחלה להתגבש הכרה שעל הפלסטינים לדאוג לגורלם בעצמם, במקביל התגלתה אי-שביעות רצון מתפקודה של ממשלת כל פלסטין (שאכן פסקה מלתפקד ב-1959).
בשנת 1957, בזמן מגוריהם בכווית, גיבשו יאסר ערפאת, ח'ליל אל־וזיר ומספר חברים אחרים באיגוד הסטודנטים הפלסטינים, שני ניירות עמדה שהתוו את דרך התנועה והמאבק שביקשו להקים.
ב־10 באוקטובר 1959 התקיים בכווית המפגש הרשמי הראשון של הפתח.
השתתפו בו כ-20 נציגים של קבוצות פעילים מחתרתיות, בהם: יאסר ערפאת, ח'ליל אל־וזיר (אבו ג'יהאד), צלאח ח'לף (אבו איאד) וח'אלד אל־חסן (אבו אל־סעיד), שבהמשך נודעו יחד עם פארוק קדומי (אבו לוטוף), שהצטרף מעט מאוחר יותר, כ"החמישייה" שהובילה את הפתח.
הקבוצות שהם ייצגו כללו פחות מ-500 איש.
מייסדי הפתח שמו בראש מעייניהם גיוס תמיכה רחבה ועל כן הציגו אידאולוגיה מעורפלת שלא תגרום להתנגדות.
עם זאת, קבעו מטרת על שהיא שחרור פלסטין תוך תיקון מה שנראה בעיניהם כעוול היסטורי שנגרם לפלסטינים במלחמת 1948 מצד מדינות ערב כאשר ניהלו את העניינים עבור הפלסטינים (כולל בהסכמי שביתת הנשק).
לשם כך הם הרימו שני דגלים מהותיים:
לאומיות פלסטינית ו"עצמאות ההחלטה" של הפלסטינים
מאבק מזוין במדינת ישראל כאופציה יחידה
הבחירה במאבק מזוין נבעה מהערכתם שזו הדרך היחידה לעורר תשומת לב בינלאומית למאבקם והדרך היחידה לגייס את ההמונים לתמיכה בארגון.
בבחירה במאבק מזוין הם הלכו בעקבות המרד באלג'יריה.
פעילי הארגון החליטו לפעול במחתרת ולא לפרסם את הארגון, כדי להימנע מעימות עם מדינות ערב.
במהלך השנים הראשונות הוציא הפתח מנשרים מחתרתיים שהטיפו לעקרונות של הפתח, מטריפולי בלבנון.
הפתח ארגן עשרות קבוצות מחתרתיות של פעילים, בעיקר באוניברסיטאות ובמחנות הפליטים.
בנוסף, רעיון המאבק המזוין זכה לפופולריות רחבה בקרב הציבור שלא היה מודע למקורו בפתח.
הארגון מומן על ידי עסקיהם של יאסר ערפאת, ח'ליל אל־וזיר ותרומות של פעילים אחרים.
באוקטובר 1959 החל לצאת לאור בביירות ביטאון הארגון, "פִלָסְטִינֻנָא".
בפברואר 1963 החליטו המייסדים על הקמת ועדה מרכזת מצומצמת של הפת"ח, כדי לקשור יחד את התאים הפזורים שעד אז היה ביניהם רק קשר רופף.
כמו כן, הוחלט על קיום ועידות כלליות לפרקים, ועל מועצה מהפכנית שתתווך בין הוועידה הכללית והוועדה המרכזת המצומצמת.
בפועל, הוועידות התקיימו רק לעיתים רחוקות והמועצה המהפכנית הייתה חסרת שיניים, כך שהעניינים נוהלו כמעט בלעדית על ידי הוועדה המרכזת.
בתוך הפת"ח התרוצצו שתי עמדות בשאלה מתי יש לפתוח במאבק המזוין.
השקולים טענו שיש לחכות עד שיהיה בידי הארגון לפחות 3,000 לוחמים, נשק בכל מקום ומספיק כסף כדי לממן את הפעילות ודאגה לנפגעים, בעוד הלוחמניים טענו שיש להתחיל מייד במאבק שידליק את עצמו.
הם טענו שמרד לאומי שזכה לתמיכה רחבה מעולם לא נכשל.
בשנת 1963 הגיע הפת"ח להסדר עם סוריה שפרשה עליו את חסותה והרשתה לכוח הצבאי של הפת"ח, אל-עסיפא, להתאמן בשטחה.
הקשר נוצר אף על פי שרוב ההנהגה הסורית התנגדה לפת"ח, הודות לגיבוי שקיבלה מצד מספר אישים מרכזיים בשלטון הסורי, בהם חאפז אל-אסד, אז מפקד חיל האוויר הסורי ואחמד סוודאני מפקד המודיעין.
הקמת אש"ף בשנת 1964, וקיום הקונגרס הפלסטיני הראשון, שנערך במלון אינטרקונטיננטל במזרח ירושלים, שהפת"ח ראה אותם כניסיון של מדינות ערב להשתלט על המאבק הפלסטיני, הניעו את הפת"ח להתחיל בפעילות, כדי להתמודד מולן על דעת הקהל.
בשנת 1964 ניסחה התנועה את "אמנת פת"ח", שמעולם לא תוקנה או בוטלה.
סעיף 1 באמנה מציין כי "פלסטין היא חלק מהעולם"; סעיף 4 מציין כי "המאבק הפלסטיני" הוא חלק "מהמאבק החובק עולם נגד ציונות, קולוניאליזם ואימפריאליזם עולמי"; סעיף 6 קובע כי "הבנות, החלטות ומיזמים של האו"ם...
החותרים תחת זכות העם הפלסטיני במולדתו בלתי חוקיים ויש לדחותם"; סעיף 7 קובע כי "התנועה הציונית גזענית, קולוניאלית ותוקפנית".
בסעיף 9 נאמר: "שחרור פלסטין והגנת אתריה הקדושים הן חובה ערבית, דתית ואנושית".
חוקת הפת"ח מגדירה את מטרות התנועה: "שחרורה המלא של פלסטין, וחיסול קיומה הכלכלי, המדיני, הצבאי והתרבותי של הציונות (סעיף 12), ו"הקמת מדינה דמוקרטית ועצמאית בעלת ריבונות מלאה על כל אדמות פלסטין שבירתה ירושלים" (סעיף 13).
נקבע כי המאבק המזוין הוא אמצעי ל"שחרור פלסטין", "עקירת קיומה של הציונות" ו"חיסול הכיבוש הציוני" (כלומר, שטחי מדינת ישראל בגבולות שנקבעו ב-1949).
סעיף 19 קובע כי מאבק זה "לא ייפסק, אלא אם כן תפורק המדינה הציונית ופלסטין כולה תשוחרר".
ב־1 בינואר 1965 בוצע ניסיון הפיגוע הראשון של הארגון (במוביל הארצי).
במהלך ניסיון זה חדרו שלושה אנשי פת"ח מכיוון ירדן לעבר המוביל הארצי.
מספר ימים לאחר מכן פרסם הארגון כרוזים בביירות בהם נטל אחריות על הפעולה ופעילויות נוספות.
הארגון ביצע כמה עשרות פעולות בשנה עד מלחמת ששת הימים, שתוצאותיהן היו יחסית מוגבלות, אולם הוא נהג לפרסם הודעות רבות על פעילויות שכביכול ביצע, תוך ייחוס לעצמו תוצאות של אסונות ותקלות שאירעו בישראל.
אנשי הפת"ח גם נהגו להשאיר כרוזים באתרי הפיגוע, בהם הם לקחו אחריות על הפיגוע.
בשנת 1965 ביצע הארגון 24 פעולות משטח ירדן, 3 פעולות מלבנון ו-3 פעולות מרצועת עזה.
מבצעי הפעולות היו עדיין לא מקצוענים ולכן לא נגרמו מהן נפגעים בנפש.
באותה שנה סוריה דאגה שהפעולות לא יצאו משטחה, אלא משטחיהן של מדינות ערב האחרות שהתנגדו לפעילות הפת"ח.
בסוף מאי 1965 יצא צה"ל לפעולת עונשין ראשונה נגד הפת"ח בירדן ומאז ביצע עוד פעולות תגמול, ובעקבותיהן פעלו ירדן, לבנון ומצרים למנוע מהפת"ח לפעול משטחיהן.
מינואר 1966 הרשתה סוריה לפת"ח לפעול משטחה.
בשנת 1966 בוצעו 23 פעולות משטח סוריה, 15 פעולות מירדן ופעולה אחת מלבנון.
בשנת 1966 ניכרה התפתחות באיכות הפעולות והיו 7 הרוגים בפעולות שבאו מסוריה ו-3 הרוגים בפעולות שבאו מירדן.
בנובמבר 1966 יצא צה"ל לפעולת סמוע במטרה לפגוע בתשתית הפת"ח, אולם הפגיעה הייתה בעיקר בחיילים ירדניים.
בשנת 1966 הצטרפו ארגוני טרור אחרים לפעילות כך שלא כל הפעילויות הנמנות בוצעו על ידי הפת"ח.
בשנת 1967 התגברה עוד יותר פעילות הטרור באיכות ובכמות.
בפעולות אלו נהרגו 11 ישראלים.
התגברות הטרור הביאה למתיחות רבה בגבול עם סוריה וב-11 במאי הוציאה ישראל "אזהרה אחרונה" לסוריה לפני פעולה רחבה נגד סוריה.
בשלב זה התפתח המשבר שלפני מלחמת ששת הימים.
מדינות ערב, למעט סוריה, יצאו נגד הפעילות העצמאית של פתח וגינו אותה.
עם זאת, הם נזהרו מלשלול את פעילויות החבלה מכל וכל, בגלל הפופולריות שלהן והתרכזו בטענות על בחירת עיתוי מתאים.
מדינות ערב גם האיצו את ארגון יחידות צבא השחרור הפלסטיני ומצרים יזמה פעילויות חבלה משלה על מנת להתחרות בפת"ח.
גם אחמד שוקיירי גינה את הפעילות העצמאית של הפת"ח ודרש ממנה להצטרף לאש"ף.
ממלכת ירדן פעלה נגד פעילי פת"ח, שהיוו לא רק גורם לפעילות תגמול של צה"ל אלא גם איום ישיר נגד השלטון בירדן.
סוריה נהגה לגבות את פעילויות הפת"ח ולגנות את ירדן על שהיא פוגעת בהן, הגם שבזירה הבינלאומית טענה שהיא אינה אחראית לפעילותם של אנשי הפת"ח ואינה מצליחה למנוע את פעילותם משטחה.
ירדן טענה כנגד מדינות ערב האחרות שאם פעילות החבלה של הפת"ח חשובה עליה לצאת מכל מדינות ערב ולא בעיקר משטחה.
הפת"ח ניסה לארגן התקוממות מזוינת בשטחי יהודה ושומרון, אולם כשל.
תושבי יהודה ושומרון נמנעו ברובם המוחלט מלסייע לאנשי הפת"ח וחוליות רבות נתפסו על ידי ישראל.
בעקבות זאת, שב הפת"ח לפעול מתוך מדינות ערב בחדירות לאזורים בשליטת ישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים ניסה פת"ח להתבסס בשטחים אולם ישראל הכשילה את הניסיון הזה, והחל מ־1968 הועבר מרכז פעילותו של פת"ח לירדן.
מפקדתו נקבעה בכפר כראמה שבבקעת הירדן.
באותה שנה, צה"ל ביצע פעולה גדולה נגד המפקדה – פעולת כראמה.
הארגון טען שניצח בקרב בעקבות מחיר הדמים הכבד של צה"ל – 27 הרוגים.
אך במבחן התוצאה הקרב היה כישלון לארגון, שכן 150 מחבלים נהרגו ועוד מאות נתפסו חיים בידי צה"ל, ועוד מאות ברחו וביניהם יאסר ערפאת.
ניסיונם של ראשי מדינות ערב להגביר את התלות הפלסטינית בהם נכשל בעקבות התבוסה במלחמת ששת הימים.
פת"ח הפך לארגון הדומיננטי באש"ף, וראש פת"ח, יאסר ערפאת נבחר ליושב ראש הוועד הפועל של אש"ף ב־3 בפברואר 1969, תפקיד שבו החזיק עד למותו ב־2004.
בעקבות הלחץ של צה"ל על בסיסי פתח בירדן ב-1968, באוקטובר אותה שנה הקים הארגון את בסיסו הראשון בדרום לבנון.
בדצמבר אותה שנה ובינואר 1969 החלו המחבלים לירות רקטות על קריית שמונה.
בעקבות אירועי ספטמבר השחור בשנת 1970, עברו אנשי אש"ף ופת"ח בתוכם, ללבנון.
מפקדת אש"ף ישבה במערב ביירות, והארגון שלט במידה רבה בדרום המדינה, במה שכונה בישראל "פתחלנד".
ב-1970 אמר ערפאת כי מטרת התנועה היא לשחרר את פלסטין "מהים עד לנהר, ומרפיח עד לנקורה".
הגירוש מירדן הביא את פת"ח להקים ארגון־כיסוי בשם ספטמבר השחור שימנע את האשמתו הישירה בביצוע פעולות טרור נגד ישראל.
כיסוי זה התפורר במהלך מבצע זעם האל כנגד מבצעי טבח הספורטאים במינכן (1972).
ב-1974 אימץ הפת"ח את תוכנית השלבים של אש"ף.
אש"ף בכלל וארגון פת"ח בפרט, ערערו את יציבות לבנון, דבר שהיה בין הגורמים לפרוץ מלחמת האזרחים ב־1975.
בשנת 1980 הקים הארגון בקפריסין בסיס אימונים לפעילות ימית.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה (1982), היה פת"ח הגורם המרכזי באש"ף ונפגע באופן חמור מגירוש אש"ף ממדינה זו.
ב־1983 הכריזו קבוצה של אנשי פתח, בראשות אבו מוסא ובתמיכתה הפעילה של סוריה, על מרד בערפאת.
מרד זה אומנם לא הצליח למוטט את שליטתו של ערפאת בפת"ח אולם בשל תמיכת הסורים בו נאלץ פת"ח לסגת מצפון לבנון.
עם פריצת האינתיפאדה הראשונה (1987) נחלש פת"ח בשטחים כתוצאה מייסוד הארגון חמאס ומייסוד גופים פוליטיים פלסטיניים חדשים אחרים.
הארגון הצבאי העיקרי של פת"ח בשטחים במהלך האינתיפאדה הראשונה נקרא ניצי הפת"ח.
ארגון זה ביצע פעולות נגד חיילי צה"ל בשטחים כמו גם פעולות טרור נגד אזרחים ישראלים בשטחים ובישראל גופא.
מאמצע שנות השמונים החלו ראשי פת"ח למתן בהדרגה את דרישותיהם, עד שבמכתב לראש ממשלת ישראל בספטמבר 1993, הודיע ראש הארגון דאז יאסר ערפאת על הכרה במדינת ישראל.
כיום דרישתו העיקרית של פתח היא הקמת מדינה פלסטינית עצמאית בשטחי הגדה המערבית ורצועת עזה (אזור יהודה, שומרון וחבל עזה).
עם הקמת הרשות הפלסטינית הפך פת"ח למפלגת השלטון ורבים מאנשיו מצאו עבודה במנגנוני הרשות (הביטחוניים והאזרחיים).
במהלך השנים שבין הקמת הרשות לבין תחילת האינתיפאדה השנייה התחזק מעמדו של פת"ח והוא היה למפלגה הדומיננטית בשטחים.
במקביל החל הארגון להתפלג לקבוצות לחץ שונות, הן בחלוקה בין ותיקי אש"ף (שהגיעו מתוניס) לבין תושבי השטחים והן על בסיס טריטוריאלי.
באינתיפאדה השנייה בשנת 2000, חזר פת"ח לבצע פיגועים רבים נגד ישראל, לרוב באמצעות ארגוני־משנה צבאיים (התנזים, ועדות ההתנגדות העממיות, גדודי חללי אל אקצא ועוד).
תהליך התפוררות הארגון הואץ בשנים אלו והוא התקשה לקיים את מוסדותיו.
לאחר מות ערפאת ב־2004 נקלע פת"ח למשבר חמור במיוחד.
ראש הרשות הפלסטינית הנוכחי מחמוד עבאס (אבו מאזן), שהוא גם ראש אש"ף, הוא איש פת"ח, אך שליטתו בארגון חלשה.
את ערפאת החליף בראשות הפתח פארוק קדומי, שכיהן כהונה אחת בת חמש שנים.
באוגוסט 2009 נבחר עבאס לראש התנועה השלישי.
ב־2017 נבחר בכיר הפתח, מחמוד אלעאלול, לסגנו של מחמוד עבאס בתנועה, ועל פי התפקיד מיועד לרשת אותו.
עימותים מזוינים בין חמאס לבין פת"ח החלו ב־15 בדצמבר 2006, ואחרי מספר הפוגות, ב־15 במאי 2007 התחדשו העימותים בעצימות גבוהה, והיו בהם עשרות הרוגים – רובם מהפת"ח.
חמאס המשיך להשתלט על רצועת עזה, ובמהלך 12–14 ביוני 2007 כבש חמאס את כל מחנות ארגוני הביטחון של הרשות הפלסטינית, שעד אז נשלטו על ידי תנועת פת"ח ברצועת עזה.
מרבית הקשרים של פת"ח עם ארגונים אחרים ומדינות מנוהלים על ידי אש"ף.
מבחינה צבאית נתמך פת"ח בעיקר על ידי ברית המועצות עד לנפילתה.
בעבר הוא נתמך גם על ידי סין.
לפת"ח יש מעמד של משקיף באינטרנציונאל הסוציאליסטי.
במהלך השנים זכה הפת"ח גם לסיוע ממדינות ערב השונות אולם ללא מדינה מסוימת התומכת בו באופן קבוע.
במהלך השנים הסתכסך פת"ח עם חלק גדול ממדינות ערב (ירדן, לבנון, מצרים, סוריה ועוד).
ממשלת ישראל הכריזה על ארגון הפת"ח כארגון טרור בהתאם לפקודת מניעת טרור, תש"ח - 1948, ב-31 באוגוסט 1986 והגדרה זאת לא שונתה גם בעקבות הסכמי אוסלו, כך שעד היום הפת"ח נחשב על ידי ממשלת ישראל ובבתי המשפט בישראל ארגון טרור.
יושב ראש הפת"ח הוא מחמוד עבאס, נשיא הרשות הפלסטינית מאז הבחירות בשנת 2005. תחתיו פועלים שני גופי קבלת החלטות חשובים:
הוועד המרכזי של פת"ח, שמנה עד 1989 15 חברים ומאז מונה רשמית 21 חברים.
הוועד המרכזי הוא הגוף העליון של התנועה והגוף המבצע
המועצה המהפכנית של פת"ח, שבה חברים באופן רשמי 80 חברים.
המועצה המהפכנית פועלת כגוף המחוקק של הפת"ח
מתחת לגופים אלו פועלים הסניפים במחוזות השונים בגדה המערבית וברצועת עזה.
מבנה זה לא פעל בעבר בשל פיצול נרחב בסמכויות ומוקדי כוח שונים ולא חופפים שפעלו בתנועה.
לאחר ועידת פתח השישית שהתכנסה באוגוסט 2009, ארגנו בתנועה מחדש את השורות והגופים הרלוונטיים מתכנסים באופן תדיר.
שינויים נוספים הוכנסו בוועידת הפתח השביעית שהתכנסה ברמאללה בדצמבר 2016.
פת"ח הפעיל מספר ארגונים חמושים, שרובם עוסקים בפעולות גרילה ובפעולות טרור, כגון:
ספטמבר השחור – ארגון טרור שפעל מטעם אש"ף, רוב חברי הארגון חוסלו בידי ישראל בתגובה לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן
גדודי חללי אל אקצא – שם כולל למספר התארגנויות טרור שונות שהוקמו בתקופת האינתיפאדה השנייה וביצעו פיגועי התאבדות וירי כנגד ישראל, חלקן בתמיכת ערפאת והרשות וחלקן ללא תמיכתו.
כוח 17 – המשמר הנשיאותי
כוח 14 – הזרוע האווירית של הפת"ח
התנזים ("הארגון") – הוקם ב-1995 כשלוחה של פת"ח בשטחים ועסק בפעילות פוליטית־אזרחית וטרור.
כיום לתנזים אין מבנה מסודר ובעוד שחלק מהפעילים נשמעים להנחיות הנהגת הפת"ח, אחרים נתונים להשפעה רבה של חזבאללה.
ניצי הפת"ח – ארגון טרור ברצועת עזה, לקחו אחריות על פיצוץ מעבר רפיח
פשרת מיזורי הייתה חוק פדרלי שהתקבל בקונגרס האמריקאי בשנת 1820 ביחס לעבדות בארצות הברית.
החוק היווה פשרה בין מדינות הדרום שתמכו בעבדות ורצו בהרחבתה, לבין מדינות הצפון שהתנגדו לעבדות ותמכו בבלימת התפשטותה.
החוק הכיר במיזורי כמדינת עבדות, במיין כמדינה חופשית מעבדות, ואסר על עבדות בשאר הטריטוריות שנוספו לארצות הברית בשנת 1803 ברכישת לואיזיאנה (מרכז ארצות הברית של ימינו) מצפון לקו הרוחב .
החוק עבר בקונגרס ה-16 ב-3 במרץ 1820, והנשיא ג'יימס מונרו חתם עליו שלושה ימים אחר כך, ב-6 במרץ.
במקביל, ביקש גם מחוז מיין (שהיה חלק ממסצ'וסטס), הנקי מעבדות, להצטרף לאיחוד כמדינה נפרדת.
הדיון בשתי הבקשות גרם לעימות בין שני בתי הקונגרס (הסנאט ובית הנבחרים), לא רק בנושא העבדות עצמו, אלא גם בעניין צירופן של מיין ומיזורי לאיחוד על סמך אותו חוק.
בפשרה שהושגה בסופו של דבר, "פשרת מיזורי", אושרה בקשת שתי הטריטוריות להצטרף לאיחוד כמדינות - מיין כמדינה חופשית מעבדות, ומיזורי כמדינה המתירה עבדות, ונקבע שבכל הטריטוריות שמצפון לקו הרוחב '36°30 (בערך המשכו של קו מייסון-דיקסון), והכלולות בשטחי רכישת לואיזיאנה תיאסר העבדות, פרט למדינת מיזורי עצמה שנמצאת צפונית לקו רוחב זה.
הקיטוב הפוליטי סביב נושא העבדות הלך וגבר.
פשרת מיזורי דחתה בכמה עשרות שנים את העימות בין הצפון לבין הדרום בנושא העבדות, עימות שפרץ בסופו של דבר במלחמת האזרחים האמריקנית ב-1861. עוד לפני פרוץ מלחמת האזרחים בוטלה פשרת מיזורי עם חקיקת חוק קנזס נברסקה ב-1854, ואף הוכרזה כמנוגדת לחוקה ב"פסק דין דרד סקוט" ב-1857.
פשרת 1850 , הנקראת גם פשרת קליי וחוק פירס, היא חמישה חוקים שחוקק הקונגרס של ארצות הברית בעניין העבדות בשטחים שכבשה ארצות הברית ממקסיקו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו בשנת 1848, שהיוו פשרה בין הרצונות של הצפון שהתנגד לעבדות, ובין רצונות הדרום שתמך בה.
פשרה זו הייתה פשרת אד הוק ולא עסקה בפתרון כללי של בעיית העבדות, אשר כבר אז איימה לקרוע את ארצות הברית לשניים.
הפשרה החזיקה מעמד שנים ספורות בלבד ולא מנעה את הקרע בשנת 1861 שהוביל למלחמת האזרחים האמריקנית.
העבדות הייתה קיימת בארצות הברית מלפני היווסדה, אך בעוד שבמדינות הצפון המתועשות היא בוטלה בעיקרה עוד בראשית המאה ה-19, הרי שבדרום החקלאי, שבו בעלי האחוזות היו זקוקים לכוח עבודה זול ורב, היא המשיכה להתקיים.
בשל ההבנה כי על-מנת לשמר את ארצות הברית כגוף אחד, אל לאחד הצדדים לכפות את עצמו על השני, התקבלו לאיחוד במהלך כל המחצית הראשונה של המאה ה-19 מדינות חדשות רק בצמדים - אחת חופשית מעבדות ואחת מקיימת עבדות, על-מנת שלא להפר את האיזון בין מדינות החירות למדינות העבדות ב.
בשנת 1845 ביקשה טקסס, שהתנתקה ממקסיקו תשע שנים קודם לכן, להצטרף לארצות הברית כמדינת עבדות.
שנה לאחר-מכן פרצה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, ובאותה שנה דחה הסנאט של ארצות הברית את הצעת וילמוט לאסור על עבדות בשטחים שייכבשו ממקסיקו.
ב-1849 ביקשו תושבי קליפורניה שנכבשה במלחמה ממקסיקו להצטרף לברית כמדינת חופשית מעבדות.
אלא שקבלתה של קליפורניה הייתה מערערת את האיזון בין מדינות העבדות למדינות החירות בסנאט (קבלתה של טקסס שלוש שנים קודם אוזנה על ידי קבלתה של ויסקונסין ב-1848), ולכן קבלתה לברית התעכבה.
בנוסף לכך התקיים בציבור האמריקאי דיון סוער על עתידם של שאר השטחים שנכבשו ממקסיקו, שהפכו מאוחר יותר למדינות אריזונה, ניו מקסיקו, יוטה וקולורדו - האם הם יהיו למדינות עבדות, מדינות חירות, או שמא על תושביהם המקומיים להכריע בעניין בעצמם.
ובנוסף, דרשה טקסס לקבל לעצמה חלק מהשטח של טריטוריית ניו מקסיקו.
ב-3 בדצמבר 1849 התכנס הקונגרס כדי לפתור את כל הבעיות הללו.
חודשיים מאוחר יותר, מנהיג הוויגים הנרי קליי קרא לפשרה; הקריאה לפשרה התקבלה, אך רעיונותיו של קליי - לא.
תחת זאת, היה זה מנהיג הדמוקרטים הצפוניים סטיבן דאגלס שניסח את עיקרי הפשרה: קיצוצה של טקסס לגבולותיה הנוכחיים, יצירת ממשלות טריטוריאליות מבוססות על רעיון ריבונות העם בטריטוריות של ניו מקסיקו ויוטה, קבלתה של קליפורניה כמדינת חירות, ביטול הסחר בעבדים במחוז קולומביה והנהגת חוק עבדים נמלטים שייטיב עם הדרום.
דאגלס הציג את תוכניתו בסנאט בסביבות פברואר 1850, והיא זכתה לתמיכה, אם כי היו כאלה שהתנגדו - בעיקר הדרומיים הקיצוניים בהנהגתם של ג'ון קלהון וג'פרסון דייוויס והצפוניים הקיצוניים בראשותו של ויליאם סיוארד.
ב-17 באפריל באותה שנה, שרטטה "ועדת השלושה-עשר" את גבולותיה המדויקים של טקסס, וביוני שלחו תשע מדינות מהדרום נציגים לוועידת נאשוויל על-מנת לקבוע את עמדתן ביחס לפשרה המתגבשת.
אמנם חלק מהצירים הקיצוניים בוועידה דיברו בזכות הפרישה, אך הדעה שהתקבלה תמכה בפשרה ובהרחבת קו הגבלת העבדות שנקבע בפשרת מיזורי עד לאוקיינוס השקט.
בהתחלה אוגדו כל סעיפי הפשרה לחוק אחד, אך הוא לא הצליח לעבור בסנאט, בעיקר בשל התנגדותו של הנשיא דאז זאכרי טיילור.
ברם, בחגיגות יום העצמאות של ארצות הברית באותה שנה לקה טיילור בדלקת הקיבה והמעיים, ככל הנראה לאחר שאכל גלידה עם דובדבנים, ונפטר כעבור מספר ימים.
לכס הנשיאות עלה סגנו, מילרד פילמור, אשר תמך בפשרה של דאגלס.
בהשפעת הנשיא החדש, חמשת החוקים שהרכיבו את הפשרה הועברו בקונגרס ונחתמו על ידי פילמור במהלך ספטמבר 1850.
הדמוקרטים הדרומיים בהנהגתו של ג'פרסון דייוויס התנגדו לפשרה של דאגלס וקליי, משום שהיא הפרה את האיזון בין מדינות העבדות למדינות החירות בסנאט.
כמו כן הם לא ראו בעין יפה את קיצוצה של טקסס, וראו את ביטול הסחר בעבדים במחוז קולומביה כנוגד את החוקה.
הוויגים הצפוניים בהנהגתו של ויליאם סיוארד התנגדו לפשרה משום שהיא לא ביטלה את העבדות במערב ועוד יותר בשל חוק העבד הנמלט המחמיר, אשר דרש את גיוסם של אזרחים לגדודי חיפוש של עבדים נמלטים.
הנשיא דאז, זאכרי טיילור, אף שהיה בעל עבדים בעצמו, התנגד לפשרה והציע לבטל את הצורך בה על ידי כך שטריטוריות יוטה וניו מקסיקו תתקבלנה לברית כמדינות בלא הצורך בארגונן כטריטוריות על ידי הקונגרס ולכן גם בלא הצורך שהקונגרס יכריע בשאלת העבדות בהן.
מהלכו זה של טיילור עורר עליו את חמתם של דרומיים רבים, אשר ראו בו "בוגד".
שטחה של טקסס במערב קוצץ לטובת מדינת ניו מקסיקו דהיום; תמורת זאת, טקסס קיבלה פיצוי בסך 10 מיליון דולרים על-מנת לשלם את חובה למקסיקו.
במחוז קולומביה נאסר סחר בעבדים, אך לא נאסרה החזקתם.
חוק העבד הנמלט – עבדים נמלטים הוכרזו פושעים פדרליים, ומי שמחביאם הוא פושע.
לשם אכיפת החוק הוקמו יחידות מיוחדות של לוכדי עבדים בכל ארצות הברית.
הוחלט שמעמד הטריטוריות שנכבשו (שכללו את המדינות אריזונה, ניו מקסיקו ויוטה של היום) יוכרע בעתיד על פי עקרון "ריבונות העם", דהיינו, התושבים המקומיים יכריעו בשאלת העבדות בעצמם.
ערעור זה של האיזון בסנאט פתח פתח לקבלתן של עוד כמה מדינות חירות במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19 בלא מדינות עבדות לצידן, והחריף את המתח בין הדרום לצפון.
אף על פי שהפשרה הייתה פופולרית בציבור, היא הייתה פשרת אד הוק ולא פתרה את השאלה היסודית של העבדות בארצות הברית.
פשקאן (ברומנית: Paşcani) היא עיר במעמד רשות עירונית או מוניקיפיום (ברומנית - מוניצ'יפיו) במחוז יאשי, שבצפון-מזרחה של רומניה.
היא העיר השנייה בגודלה במחוז יאשי ובה צומת חשוב של מסילות ברזל.
העיר פשקאן נמצאת במערב המחוז ואשי, בצפון־מזרחה של רומניה, במרחק 75 ק"מ מן העיר יאשי, בדרומה של הרמה של סוצ'אבה, על הטראסות שמימין הנהר סירט, ליד אפיק מעבר.
לפי נתוני מיפקד האוכלוסין משנת 2002, ההרכב האתני של האוכלוסייה היה כדלקמן:
נמנו בין השאר 10 הונגרים, 8 גרמנים, 5 טורקים, 3 אוקראינים ו־2 יהודים.
החלוקה לפי השתייכות דתית הייתה כדלקמן:
דת מספר תושבים אחוזים נוצרים אורתודוקסים 39,627 94.2% נוצרים רומיים־קתולים 1,214 2.9% נוצרים לפי האוונגליון (ברדרן) 418 1.0%נוצרים פנטקוסטלים 291 0.7% הכנסייה האורתודוקסית הרוסית לפי האמונה הישנה 256 0.6% בפטיסטים 59 0.1% הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי 46 0.1% הכנסייה היוונית־קתולית 16 < 0.1%
בין השאר נמנו גם 7 מוסלמים, 5 יהודים ו־4 שהצהירו על עצמם כאתאיסטים.
בתחום העיר נתגלו שרידים של יישובים נאוליטיים, המייצגים את התרבות קוקוטן (Cucuteni) מן המאות 3–5 לפניה"ס.
התיעוד הראשון המזכיר את שמה של פשקאן, אז במעמד של כפר, הוא איגרת תרומה שנכתבה ב־8 באפריל 1419 בימי השליט אלכסנדרו הטוב.
היישוב מצוין גם במסמך מ־2 ביולי 1453 שהוצא על ידי השליט אלכסנדרל, בתור כפר שנמצא באחוזתו של הבויאר אואנה פאשקה.
משם המשפחה של אותו בויאר, פאשקה, בא גם שם היישוב פשקאן.
בין השאר, בגלל עמדתו הגאוגרפית המועדפת על יד הנהר סירט הפכה פשקאן באמצע המאה ה־19 לאחת מהערים החשובות בנסיכות מולדובה.
תרמה לכך התיישבות היהודים שהקימו בה עיר-שוק.
ב-1879 היו בעיר שני בתי הארחה ומספר חנויות.הקהילה היהודית המקומית מנתה בשנת 1899 14% מתושבי העיר (1,862 תושבים).בעיר התקיימו לא פחות מ-21 ירידים גדולים בשנה.
בשנים 1868-1871 בניית מסילות הברזל תרמה גם היא לשגשוג העיירה
קודם בנה התאגיד אופנהיים את הקווים רומאן-איצקן (דצמבר 1869), פשקאן-יאש (יוני 1870) וורשט-בוטושאן, (נובמבר 1871) באורך של 224 ק"מ.
את המשך מסילת הברזל מרומאן עד בוקרשט המשיכה החברה בראשות שטראוסברג
קווי הרכבותחיברו את העיר דרך יאש עם צ'רנוביץ ועם לבוב.
בסוף המאה ה-19 לפשקאן היה עדיין מעמד של "קומונה כפרית", כלומר כפר גדול, בירת הנפה סירטול דה ז'וס (סירט תחתי) במחוז סוצ'אבה.
הכפר כלל את היישובים הקטנים יותר "טרגושורול פשקאן" (עיירת-השוק פשקאן), שבה נמצאת הנהלת הכפר, גארה פשקאן (תחנת הרכבת פשקאן), פנטנללה, ברטשט, סודומן, בושטן, גשטן, טופילה, ואליה סיאקה, קונצ'שט, בלג'שט ולונקה.
אוכלוסיית פשקאן רבתי הייתה 10,498 תושבים שחיו ב-2302 בתים.
פעלו בו שמונה כנסיות אורתודקוסיות וכנסייה רומית-קתולית, שישה בתי ספר מעורבים בקסצ'שט, לונקה, טרגו פשקאן, סודומן, טופיללה, ואליה סיאקה, בית ספר יסודי עירוני מעורב של רשות מסילות הרכבות בתחנת פשקאן, ושני בתי ספר כפריים ביישובים בלג'שט וברטשט, שש טחנות קמח ובית חרושת לסבון.
בעלי האדמות הגדולים הראשיים היו יורשי הקולונל אאוג'ן אלקאז, שרכשו אותן מנ.
בשנת 1896 הוקם בה איגוד מקצועי חזק של עובדי הרכבת.
חבריו תמכו בשנת 1907 במרד האיכרים ובשנת 1933 השתתפו בשביתה הכללית של עובדי הרכבות ברומניה.
ב-1925 ספר השנה סוצ'ק מציין את פשקאן כבירת נפת פשקאן במחוז סוצ'אבה, עם 10,404 תושבים מחולקים בין פשקאן-טרג (עיירת שוק) והיישובים בלג'שט, בושטן, ברטשט, פנטנלה, לונקה, פשקאן-גארה (פשקאן-תחנת רכבת), פשקאן-ואטרה (פשקאן- בית), סודומן.
בכפר פעלו גימנסיה ו4 בתי ספר יסודיים - אחד לבנים, אחד לבנות, אחד מעורב של רשות הרכבות, (CFR) ועוד אחד מעורב של קהילה היהודית, כמו כן סדנת רכבות עם מעל אלף עובדים.
ב-1931 פשקאן הוכרה כעיר - "קומונה עירונית" במסגרת המחוז באיה וכללה את היישוב התת-עירוני טופילה.
בימי מלחמת העולם השנייה העיר נהרסה כמעט כליל.
היא נכבשה על ידי הצבא האדום באפריל 1944 במהלך מבצע יאשי-קישינב הראשון.
בעת המשטר הקומוניסטי הפכה העיר למרכז תעשייה ונבנו בה ביניינים חדשים.
בימי השלטון הקומוניסטי קיבלה פשקאן מעמד של "עיר ראיונלית", בירת הראיון פשקאן באזור יאשי.
ב-1968 עם הקמה מחדש של המחוזות, איבדה העיר את המעמד של מרכז מנהלי, והפכה לעיר במחוז יאש בלבד.
ב-1995 שכתה למעמד של רשות עירונית או מוניצ'יפיו.
כבר באמצע המאה ה־19 חיו בפשקאן 17 משפחות יהודיות עם 85 בני אדם, שתרמו להפיכת היישוב לעיירה ולמרכז מסחרי.
הן היו מעורבות בסחר בעץ, דגן ובקר.
היהודים הקימו בית כנסת, מקווה ובית עלמין.
בשנת 1899 מספר היהודים היה 1862, שהיוו 14% מכלל תושבי העיר.
למרות ההגירה, אחוזם האוכולוסיה לא ירד בהרבה בהתחלת המאה ה־20. בשנת 1916 היו בעיירה 16 בתי כנסת.
חיי הדת הושפעו על ידי החסידות - שנציגו המובהק היה הרב משה יהודה לייב פרידמן, הבן של הרב מבוהוש, שהקים את חסידות פשקאן וכונה "פאשקנער רעבע", אבל גם על ידי ההשכלה והשאיפה לאמנציפציה.
ב־1895 הוקם בעיירה ועד מקומי של הארגון "חיבת ציון" ובתקופה שבין מלחמות העולם התקיימה בקהילה פעילות ציונית ערה.
בשנת 1907 היהודים בפשקאן סבלו עקב מרד האיכרים הרומנים שהוסתו נגדם.
בימי מלחמת העולם הראשונה מספר יהודים נעצרו, חנויות יהודיות נסגרו על ידי השלטונות והוטלו על בני הקהילה מיסים בלתי מוצדקים.
בשנת 1931 העירייה נקטה אמצעים להגבלת הפעילות הכלכלית של היהודים.
בימי המשטר הפאשיסטי־צבאי של יון אנטונסקו כמה מנכבדי הקהילה נלקחו בני ערובה על ידי השלטונות.
הגברים היהודים נשלחו למחנות לעבודות כפייה בבסרביה ובדוברוג'ה.
היהודים מן הכפרים מסביב גורשו לפשקאן.
במרץ 1944, 100 יהודים נהרגו בהפצצות של הסובייטים על תחנת הרכבת פשקאן.
באפריל 1944 הורשו גם היהודים להתפנות מן העיר לערים אחרות רחוקות יותר מן החזית.
בתום מלחמת העולם השנייה חזרו לעיר 850 יהודים.
מספרם הצטמצם בהדרגה על ידי גלי עלייה לישראל.
בשנת 2002, 5 תושבים הצהירו על עצמם כבני הדת היהודית ושניים כשייכים ליהודים מבחינה אתנית.
בזמנו הסופר הרומני מיכאיל סדוביאנו שנולד בפשקאן, תיאר בכמה מסיפוריו את חיי היהודים בעיירה.
החל מ-1869 פעלו בפשקאן סדנאות של רשות הרכבות, כיום חברת "רמאר".
בתקופת השלטון הקומוניסטי כלכלת העיר נשלטה על ידי התעשייה.
אחרי מהפכת 1989 כמה מהמפעלים נסגרו או צמצמו את פעילותם, נפתחו חברות חדשות פעילות בהתאם לביקוש השוק, התפתח שוב המסחר בעיקר בתחום חומרי הביניין, הציוד התעשייתי, וילונות ומוצרי טקסטיל, המאפיות, המסחר בתחום המזון ועוד.
בין השנים 1918–1929 התקיימה בעיר גימנסיה מעורבת, שנסגרה בימי המשבר הכלכלי הגדול.
ב־1932 הוקמה מחדש כגימנסיה עיונית לבנים של רשות מסילות הברזל.
בימי מלחמת העולם השנייה באביב 1944 פונה בגלל התקרבות החזית ובחזרתו לעיר, ב־1946 הפכה לבית ספר תיכון עיוני.
כעת נקראת המכללה הלאומית ע"ש מיכאיל סדוביאנו.
עם מוריו נמנו דמויות חשובות בתרבות הרומנית כמו הצייר והפסל יון אירימסקו, מקדר הספרות קונסטנטין צ'ופראגה ואחרים.
עם תלמידיו נמנה העיתונאי והפסיכולוג לאונרד גבריליו.
בפשקאן נולד הסופר הרומני מיכאיל סדוביאנו.
הוא גם למד כאן בבית הספר היסודי ובהשראת עיירת הולדתו כתב לימים את הנובלה Locul unde nu s-a petrecut nimic ("המקום בו לא התרחש דבר").
המוזיאון העירוני - נפתח במתכונת הנוכחית בשנת 1997 במסגרת בית התרבות ע"ש מיכאיל סדוביאנו וארמון הילדים ע"ש יורדאקה קנטקוזינו.
למוזיאון מחלקות להיסטוריה, אתנוגרפיה ודת.
בית יורדאקה קנטקוזינו־פשקאנו - במרכז העיר, ארמון בעל שתי קומות שנבנה בשנים 1640–1650. יש לו צריח מאבן והוא עתיר קישוטים מפוסלים.
כנסיית "ספינצי ווייבוז מיכאיל וגבריל" ("הארכימלאכים הקדושים מיכאל וגבריאל") -במרכז העיר, נבנתה בשנת 1664 ועברה שיפוץ מסיבי בשנת 1807.
הכנסייה הרומית־קתולית - נבנתה בשנים 1985–1996.
הארמון של אלכסנדרו יואן קוזה ביישוב רוג'ינואסה, 17 ק"מ ,מזרחית מפשקאן, נבנה בסגנון סגנון נאו-גותי ב-1811, ונקנה על ידי קוזה ב-1862,
בפריגורני וק, על יד טרגו פרומוס - שרידי הבתים וקברו של הכרוניקן יון נקולצ'ה
טירת מיקלאושן, בסגנון אנגלי עם צריחים גותיים וקישוטי פנים יפים
ביתו והמאוזולאום של המשורר וסילה אלכסנדרי במירצ'שט, 30 ק"מ דרומית מפשקאן
טירתו של גריגוראש סטורדזה, בכפר סטולניצ'ן-פרז'סקו, 10 ק"מ דרומית מפשקאן, על יד הכביש פשקאן-רומאן.
נבנה ב-1816 בהשתתפות האדריכל יוסיף דמסוביץ'.
פַּשְׂקֶוויל (נכתב גם: פסקוויל; בכתיב יידי: פּאַשקעוויל) הוא כרזת קיר או כרוז ברחוב החרדי הנושאים מסר לוחמני כלפי רעיון או אדם כלשהו.
הם כתובים לעיתים בעברית ארכאית ("לשון הקודש"), מליצית או דרמטית מאוד.
המילה מקורה ב-Pasquill הגרמני .
מקור המונח בפסקוינו , פסל קטוע גפיים קדום המוצב ברומא.
החל מהמאה ה-16 נהגו תושבי העיר לתלות עליו מודעות היתוליות בגנות האפיפיור ומוסד הכנסייה.
המילה התגלגלה לשפות אירופאיות רבות וייתכן שהגיעה ליידיש דרך הגרמנית או הפולנית.
האטימולוגיה העממית היהודית במזרח אירופה פירשה את המילה כגלגול של הביטוי 'פתקי אוויל' הנהגה בהברה אשכנזית "פיסקיאוויל".
הפשקוויל נתלה על קירות הבתים ועל לוחות מודעות בריכוזים החרדים (בעיירות באירופה, ביישוב הישן בירושלים וכיום בשכונות החרדיות בירושלים, בבני ברק ובריכוזי חרדים אחרים), או מופץ בכרוזים המושלכים ברחובות או מונחים בבתי הכנסת, ומהווה אמצעי תקשורת מקובל לצד העיתונות החרדית.
פעמים רבות מדובר בכרוז אנונימי שמטרתו למחות כנגד דבר מה הנוגד את אמונת מחברו, והוא מבקש להנחות את הציבור או לדרבנו לנקוט בפעולה כלשהי בסוגיה העומדת על הפרק.
פעמים רבות כולל הפשקוויל ביקורת חריפה כלפי אדם או גורם כלשהו.
היו רבנים שיצאו נגד התופעה ואמרו על כותבי הפשקווילים כי הם עוברים על איסור התורה: "ארור מכה רעהו בסתר" (דברים כז, כד).
ישנם גם הקוראים "פשקוויל" לתיאור כל מודעת קיר מודפסת הנתלית על לוחות מודעות.
פִּשְׁתָּן או פִּשְׁתָּה תַּרְבּוּתִית (שם מדעי: Linum usitatissimum) הוא צמח מסוג פשתה ממשפחת הפשתיים.
הוא צומח באזור אגן הים התיכון ועד הודו וככל הנראה בוית לראשונה באזור הסהר הפורה.
פשתן היה אחד הגידולים העיקריים במצרים העתיקה.
הפשתן הוא צמח חד-שנתי שגובהו עד 120 ס"מ, שממנו נארג בד הפשתן.
עלי הפשתן ירוקים באורך 2–4 ס"מ.
פרח הפשתן תכול ולו חמישה עלי כותרת.
פרי הפשתן הוא כמוסה עגלגלה ויבשה בקוטר 5–9 מ"מ המכילה מספר זרעים באורך 4–7 מ"מ.
המונח פשתן מתייחס לא רק לצמח אלא גם לבד הנארג מסיביו.
סיביו, זרעיו וחלקים אחרים משמשים כאמור לייצור בד, צבע, נייר, תרופות, רשתות דיג וסבון.
הוא צומח גם כצמח נוי, שכן חלק מסוגי הפשתן מצמיחים פריחה כחולה אמיתית (מרבית הפרחים הכחולים הם למעשה בגווני סגול).
בד שנארג מסיבי צמח הפשתן, נחשב לבד איכותי ועמיד מאוד, הודות לסיבים הארוכים.
בעבר שימש לייצור כלי-מיטה, ועד היום בשפות רבות המינוח מצעים ופשתן זהה (למשל באנגלית: linen).
גם בתלמוד הבבלי במסכת מנחות בפרק "התכלת" מוזכר המונח "סדין בציצית" ושם המילה "סדין" משמעותה "פשתן", צורת האריגה הפשוטה ביותר של שתי וערב מיוחסת לבד זה ועד היום נקראת בשפה מקצועית "אריגת פשתן".
במסורת היהודית מוזכר הפשתן בכמה הקשרים: איסור שעטנז המתייחס לבגד הארוג מסיבי צמר ופשתן; חלק מבגדי הכהנים היה עשוי מפשתן; חבלי פשתן שימשו ככל הנראה כפתילות לנרות; בפרק "במה מדליקין" במסכת שבת כתוב שלנר שבת מותר להשתמש בפתילה של פשתן, היות שהלהבה נתפסת בה בצורה יציבה.
בלוח גזר נמצא צירוף המילים "עצד פשת"; ככל הנראה הצורה לקריאת הצירוף היא "עציד פשתה".
קיימת הסכמה יחסית שהצירוף אכן מתקשר לצמח הפשתה (בהקשרו; שכן מדובר ברשימה חקלאית).
הצירוף "עציד פשתה", מזכיר את הפסוק "והיא העלתם הגגה ותטמנם בפשתי העץ הערכות לה על הגג" (יהושע ב ו), אותו פירש רד"ק: "בפשתי העץ, רצה לומר שהיו עדין הפשתים בגבעוליהם והעלתם הגגה ליבשם והטמינה אותם בתוכם".
גבעולי הפשתן נקראו "עצי פשתן".
ביוזמת פרופסור מנחם לוין בשנות ה-50 חודש גידול הפשתן בארץ והוא גדל בשטח של עד כ-20 אלף דונם באזור הדרום.
הגידול נמשך עד סוף שנות ה-60.
בגולן, באתר הארכאולוגי אום אל-קנאטר, נמצא מרכז עיבוד הפשתן הגדול בארץ, בקרבת אחד מבתי הכנסת העתיקים המפוארים ביותר.
חוקרים קישרו בין מתקן העיבוד, הצורך במים מרובים, ובין עושרו של הכפר העתיק ופארו של בית הכנסת בהתאם.
לפשתן זרעים קטנים וחלקים, הדומים לזרעי שומשום, ומשמשים למאכל ולמרפא.
קיימים כמה סוגים של זרעי פשתן בצבעים חום, צהוב-זהוב או ירוק.
רוב סוגי הזרעים עשירים בחומצה אלפא-לינולנית (α-Linolenic acid — ALA) ממשפחת אומגה 3. הזרעים משמשים למאכל לאדם ולבעלי חיים, וגם כבסיס לשמן לשימוש בתעשיית הצבע, במיוחד לצביעת עצים ובדים.
זרעי פשתן טחונים ושמן פשתן שהופק ואוחסן בתנאים מתאימים, מהווים מקור לאומגה 3 מסוג ALA.
חומצה זו מומרת בגוף ל-EPA ו-DHA שהן חומצות השומן החשובות לאדם, אך באחוז נמוך (כ-5%).
המרכז הארצי לבריאות משלימה ואינטגרטיבית (NCCIH) של המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית ערך סיכום על האפקטיביות הרפואית של זרעי הפשתן.
בסיכום נכתב כי הסיבים שבזרעים יכולים בעקרון להקל על עצירות, אך נערכו רק מעט מחקרים בנושא.
מאמר סקירה משנת 2019 מצא שזרעי פשתן יכולים לסייע לחלק מהאנשים המאובחנים עם מחלות לב וכלי דם.
נראה כי זרעי פשתן יכולים לסייע בהפחתת רמת הסוכר בדם לחלק מהחולים בסוכרת מסוג 2. קיימות תוצאות סותרות באשר לשימוש בזרעי פשתן להתמודדות עם סימפטומים של גיל המעבר אצל נשים.
זרעי פשתן ותוספי מזון של שמן פשתן הם בטוחים יחסית במינונים מוגבלים, ודווחו מעט מאוד תופעות לוואי הכרוכים בהם.
זרעי פשתן עלולים להיות לא בטוחים בתקופת ההריון בשל השפעות הורמונליות קלות, אך אין מחקרים מהימנים בתחום זה.
ישנם מחקרים המראים שהשימוש בשמן זרעי פשתן בשליש השני או השלישי של ההריון עלול להגביר את הסיכון ללידה מוקדמת.
אין עדיין מספיק מידע לגבי הבטיחות בצריכת זרעי פשתן בתקופת ההנקה.
בדומה לתוספי תזונה עתירי סיבים אחרים, מומלץ לצרוך זרעי פשתן יחד עם שתייה מרובה על מנת להימנע מעצירות או במקרים נדירים מחסימת מעיים.
זרעי פשתן ושמן פשתן שניהם עלולים גם לגרום לשלשול.
צבעי שמן לאומנים מורכבים עד היום משילוב של פיגמנט עם שמן פשתן, וזה משמש לדילול והבהרה של הצבעים.
יתרונו הוא זמן ייבוש ארוך, שמאפשר לבצע תיקוני גוון רבים, ושכבה מיובשת עמידה.
שמן פשתן טהור נוטה להתייבש עם גוון צהבהב, ולטובת צבעים מסוימים משתמשים בשמן פשתן מולבן.
כבר בתקופות קדומות היה גידול הפשתה התרבותית ידוע במזרח התיכון.
הפשתה נזכרת רבות במקרא, ובספרות חז"ל, וככל הנראה היא נעשתה לגידול חקלאי בעל חשיבות כלכלית גבוהה בארץ-ישראל, רק מאמצע המאה השנייה בחיבור "תיאור העולם והעמים" מהמאה הרביעית, נזכר ייצוא פשתן מהערים בית שאן, צור וקיסריה.
בחיבור זה אף נזכר שגידול פשתן בית שאן נחשב לאיכותי במיוחד.
במשך התקופה הביזנטית חלה ככל הנראה נסיגה בהיקף גידול הפשתה בארץ ישראל עד הגעת הצלבנים לארץ ב-1099. ככל הנראה החליף גידול הכותנה בארץ את גידול הפשתן, הן מפני שהפשתן נחשב גידול קשה לקרקע והן מפני שהביקוש לכותנה העפיל על הביקוש לפשתן.
במקום לייצא פשתן, גידלו בארץ כותנה ליצוא, וייבאו פשתן לארץ ישראל ממצרים.
דוגמה לדברים אלו מופיעים ברשימותיו של הגאוגרף הערבי מוקדסי בן המאה ה-10, שבהן מוזכרים גם פשתן וגם כותנה, ואילו על פי קלקשנדי מן המאה ה-14 בסוריה רבתי (א-שאם) לא היו מגדלים פשתה חוץ מבמצרים.
פשתה (שם מדעי: Linum) הוא סוג צמח ממשפחת הפשתיים הנפוץ באירופה, אסיה, אמריקה הצפונית, אוסטרליה וניו זילנד.
בארץ ישראל צומחים שמונה מינים בסוג זה, בהם פשתה תרבותית ופשתה שעירה.
פשפשיים (שם מדעי: Cimicidae) היא משפחת חרקים מסדרת פשפשאים.
בני משפחה זו פעילים בלילות וניזונים מדמם של בעלי דם חם ובפרט גם בני האדם.
פשפשים אלו אינם ידועים כמעבירי מחלות, ועקיצתם איננה כואבת אך יוצרת אזור אדום ומגורה.
הגירוי חולף לאחר כמה ימים.
בישראל ידועים כמה מינים ממשפחה זו כגון:
פשרה היא מונח המתאר השגת הסכם בין צדדים, במהלך סכסוך, באמצעות תקשורת ובדרך של הבנה וקבלה הדדית של תנאים – לעיתים קרובות הסכמה זו באה תוך ויתור על מטרות או רצונות של שני הצדדים, כך שהם מתפשרים כדי להגיע להסכמה משותפת.
קיצוניות היא לעיתים ההפך מפשרה, כיוון שבמצב של קיצוניות והחזקה בדעה אחת כהכרח, לא ניתן להגיע לפשרה.
פשרה באה לעיתים בסמיכות לאיזון וסובלנות.
במובנה השלילי, יש המתייחסים לפשרה ככניעה הכרוכה בוויתור על מטרות, עקרונות ומשאבים חומריים במהלך משא ומתן להשגת הסכם.
המילה "פשרה", ברבות מן השפות האירופאיות, מקורה במילה Compromis בצרפתית של ימי הביניים.
התפיסה והמשמעות של המילה "פשרה" היא תלוית תרבות וסביבה.
בבריטניה, אירלנד ומדינות חבר העמים הבריטי משמעות המילה "פשרה" היא חיובית ומציינת מצב שבו שני הצדדים זוכים מן ההסכם.
בארצות הברית המילה עשויה לשאת משמעות שלילית ולפיה שני הצדדים הפסידו מן ההסכם.
בברית המועצות לשעבר המונח פשרה היה כמעט ולא ידוע.
קיימות שיטות מובנות המוצעות לצורך הגברת הסיכוי להגיע לפשרה בין צדדים החלוקים בדעותיהם.
כך למשל, אחת מן השיטות הללו מציעה שלבי פעולה לניהול משא ומתן בתחום יחסי עבודה:
עבודת הכנה - בטרם פתיחה במשא ומתן לפשרה יש לבצע עבודת הכנה מתאימה ולברר, בין היתר: מהו הקונטקסט של המשא ומתן?
מה רצונותיו וצרכיו של הצד שכנגד.
קביעת רף - קביעת מידת הפשרה הרצויה וניסיון לחזות את הפשרה הרצויה לצד שכנגד.
זיהוי הנקודות שעליהן ניתן לוותר במשא ומתן.
המטרה בקביעת נקודות אלה חייבת להיקבע מתוך ראייה שבה שני הצדדים ירוויחו מן הפשרה.
גיוס מיומנויות - לצורך ניהול משא ומתן.
צוות ניהול משא ומתן רצוי שיכלול אנשים ממספר תחומי מיומנות, כולל קריאת שפת גוף וטון דיבור, אדם המסוגל ליצור אמפתיה אצל הצד שכנגד, אדם המסוגל להקשיב ולהגיב במהירות ובדייקנות לנאמר, ועוד.
תיעוד כתוב - לעיתים ניהול משא ומתן בכתב עשוי להוות אלטרנטיבה רצויה וטובה לניהול משא ומתן בעל פה.
ישנן בתוספתא דעות שונות בקשר לעשיית פשרה:
דעת רבי אליעזר בן רבי יוסי הגלילי היא שאסור לדיין בבית הדין לעשות פשרה במשפט העברי, אם כי יש מקום לעשיית פשרה כל עוד המקרה לא הגיע לבית הדין.
דעת רבי יהושע בן קרחה היא שמצווה על הדיין לשאול את בעלי הדין האם רצונם בפשרה.
דעת תנא קמא (התנא הראשון הנזכר בתוספתא), היא שאפשר לעשות פשרה, אבל אין מצווה בכך.
דעת רבי שמעון בן מנסיא היא שפשרה אפשר לעשות כל עוד בעלי הדין לא טענו את טענותיהם, או שלדיין לא ברור כמי ההלכה.
לעומת זאת, לדעת תנא קמא (התנא הראשון הנזכר בתוספתא), כל עוד בית הדין לא אמר את פסק הדין ניתן לבצע פשרה.
להלכה, פסק השולחן ערוך שמצווה לעשות פשרה, ושניתן לפשר כל עוד לא ניתן פסק הדין.
כמו כן פסק שאחרי שנתנה הפשרה בעלי הדין יכולים להתחרט, אלא אם כן נעשה מעשה קניין.
בדיוני כנסת מכירים בערך הפשרה במשפט העברי ומשתמשים בו על מנת להצדיק הצעות חוק שכוללים בתוכם אפשרויות פשרה, כפי שנעשה בנוגע לחוק הגנת החייל (דירה) התש"ט-1949.
במספר פסקי דין בישראל נקבעה חשיבותה הרבה של הפשרה במשפט.
לפי הדין, כאשר הגיעו צדדים לסכסוך להסכם פשרה, לא יפתח הסכם הפשרה כמעט משום סיבה, כולל חוסר צדק משווע, ולמעט כפייה.
עיקרון סופיות הפשרה נועד לעודד פשרות, ולהבטיח לצדדים המתפשרים שהוויתור שלהם במסגרת הפשרה סופי, ויסיים את הסכסוך באופן יעיל ללא סיכוי לפתיחה מחדש של הליכים משפטיים יקרים וארוכים.
בתי המשפט בישראל מעודדים פשרה גם באמצעות לחץ על הצדדים לסיים בעצמם את המחלוקות ביניהם.
הסיבה לכך היא שבדרך זו מגבירים בתי המשפט את יעילותם, ומתאפשר הטיפול במספר רב יותר של תיקים במהירות.
על נוהג זה נמתחה ביקורת לפיה תפקידם של בתי המשפט הוא לשפוט ולעשות צדק, ולא לעודד פשרה.
פִּשְׁפְּשִׁים (שם מדעי: Heteroptera) היא תת-סדרה בעלת גלגול חסר בסדרת הפשפשאים.
תת-סדרה זו מחולקת לשבע אינפרא-סדרות המכילות כ-50 אלף מינים מתוכם ידועים בארץ כ-700.
משמעות השם בלטינית הוא כנף (pteron) שונה (Hetero) מאחר שבניגוד לסדרת החיפושיות שלהן כנף חפייה עשויה ממקשה אחת, לרוב הפשפשים כנפיים העשויות מחלק מוקשה בבסיסם וממברנה בסופם.
כנפיי חפייה אילו נקראות hemelytra .
בזמן מנוחה קצה כנפי החפייה מונחות זו על זו וחושפות מגנית באזור בסיס הכנפיים.
פשפשים נפוצים בכל העולם וניתן למוצאם כמעט בכל בית גידול, על צמחייה, במים מתוקים ומלוחים, מתחת לאדמה ואפילו בשלג, הם החרקים היחידים שניתן למצוא באמצע האוקיינוס.
מרביתם צמחוניים, חלקם טורפים חרקים אחרים ומקצתם אף ניזונים מיונקים.
לחרקים אלו חדק היוצא מתחתית או קדמת הראש ומשמש אותם כצינור יניקת המזון והעברת רוק או ארס.
בזמן מנוחה החדק נח מתחת לגוף.
לרוב פשפשים אינן נשאי מחלות הפוגעות באדם בניגוד לחרקים אחרים כגון יתושים, פרעושים, זבובים וקרציות, עם זאת בדרום אמריקה מספר פשפשים בתת-המשפחה Triatominae עלולים להעביר את מחלת צ'אגאס.
בעברית נוטים להתבלבל בין פשפשים ופרעושים אך מדובר בסדרות שונות לחלוטין ולמען ההבהרה לא קיימת טפילות של פשפשים עבור כלבים וחתולים או עבור כל חיית מחמד אחרת.
נזקים עקיפים לבני האדם מאופיינים בדרך כלל בפגיעה בגידולים חקלאיים כאשר כמות הפשפשים מתרבה באופן לא מבוקר ועלולה לפגוע בפריון הגידולים או אף להמיתם.
מצד שני הם יכולים לעזור לחקלאים, נהוג לעיתים להשתמש בפשפשים טורפים כמדבירים ביולוגים.
פיזורם בשדה חקלאי יכול לחסל מזיקים שונים ללא צורך בחומרי הדברה.
לרוב הפשפשים מחושים רזים בעלי 4–5 פרקים.
חדק בעל 3–4 פרקים הנח מתחת לגוף כאשר אינו בשימוש.
קצה הכנפיים בעלות מרקם ממברני דק נחות אחת על השנייה ופיסת הרגל (tarsus) מורכבת מ2–3 פרקים.
קל יחסית להבדיל בין פשפשים לחרקים אחרים לפי החדק ובמקרה של כנפיים מפותחות, לפי הממברנה בקצה האחורי של הכנף והתפר בין הכנפיים.
ברוב החרקים כנפי החפייה מונחות בזמן מנוחה זו ליד זו כך שהתפר ביניהן חוצה את הגב במרכזו ומחלק אותו לשני חלקים שווים.
אצל הפשפשים קצה הכנף נח על קצה הכנף השני כך שהתפר ביניהן אינו מגיע עד הקצה האחורי של הגוף אלא מתווה לרוב צורת X, או שאינו נראה כלל במקרים בהם המגנית גדולה במיוחד - כמו במשפחת ה-Scutelleridae או במינים אחדים ממשפחת התריסיתיים.
מורפולוגיה של תריסית ירוקה נקבה: ממבט גחוני (ventral), מבט צידי (lateral) ומבט גבי (dorsal).מקרא.
15: לוחית לסת תחתונה (labium), חדק (rostrum);
פשחוריים geocoridaeחיים על הגדה בקרבת מים
חיים בתוך המים (פשפשי מים אמיתיים)