tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, הוא קידם את הנפקת חברת הבת "שיכון ובינוי אנרגיה" ופיתח פרויקטים רבים של התחדשות עירונית, לצד בניית עשרות אלפי יחידות דיור, מבני תעשייה ומסחר.
בפברואר 2024 מונה ארבלי לתפקיד יו"ר חברת החשמל.
דורון ארבלי הוא גם הבעלים של חברת ייעוץ המסייעת ומייעצת לחברות, ארגונים ויחידים בנושאי מיסוי אל מול רשות המיסים, כולל מס הכנסה, מע"מ, מכס ומיסוי מקרקעין.
הוא העניק ייעוץ ארגוני לחברות פרטיות, ציבוריות וממשלתיות, תוך התמקדות בתהליכי עבודה, מבנה ארגוני, ייעול שרשרת האספקה ורגולציה מול גורמי ממשל שונים.
בשנת 2015 הוציא את ספרו "כסף שחור" העוסק בסוגיית ההון השחור במדינת ישראל והשלכותיו.
ארבלי נשוי למיכל ואב לארבעה ילדים, מתגורר בקריית אתא.
דורו פילימון דוידוביץ' (ברומנית: Doru Filimon Davidovici 6 ביולי 1945 - 20 באפריל 1989) היה טייס קרב, לוטננט קולונל בחיל האוויר של צבא רומניה וסופר יהודי רומני.
דורו נולד בבוקרשט, רומניה להוריו פאול ואתי דוידוביץ', משפחה יהודית ענייה.
אבי דוידוביץ' למד משפטים באוניברסיטת יאשי עסקן יהודי קומוניסטי, הדיפלמט שנשלח לישראל לפתוח את הנציגות הרומנית ולאחר מכן מנהל במשרד החוץ הרומני ואמא, אתי דוידוביץ', הייתה מחנכת ומתרגמת מגרמנית.
האם הייתה מחנכת ומתרגמת מגרמנית.
דוידוביץ' סיים ב-1967 את בית הספר העליון לקצינים פעילים בחיל האוויר הרומני בדרגת סגן.
הוא התקדם מטייס למפקד פטרול ומפקד גף ברגימנט 86. הוא מונה למפקד בטייסות הקרב.
בשנים 1987 - 1989 סיים בהצלחה את האקדמיה הצבאית ומונה למפקח בפיקוד צי מטוסי הקרב בשנים 1981 - 1986. בשנים 1986 - 1989 מונה לתפקיד מדריך השימוש במטוסי קרב ברגימנט 86. באפריל 1989, בעת שהיה בטיסת אימון עם טייס צעיר במטוס מיג-21, המטוס נפל מגובה 1000 מטר והתרסק.
סיבת הנפילה נותרה לא ידועה.
לדוידוביץ' ולרעייתו, אגנס-רות היו שני ילדים.
אחותו היא הסופרת ויקטוריה דראגו-דימיטריו.
דוידוביץ' כתב 11 ספרים שפורסמו בחייו.
באחד מספריו, Lumi Galactice (עולמות גלקטיים) סיפר על מפגש שלו עם עב"ם.
הספרים של דוידוביץ' נכתבו על רקע חייו כטייס של מיג 21 ועוסקים בעולם הטייסים.
ספרים אלה היו מבוקשים מאוד הן על ידי בני נוער והן על ידי מבוגרים.
לא מעט בני נוער, שלמדו על עולם הטייסים המשיכו והיו בעצמם לטייסים.
הסיפר שלו על מפגש עם עב"ם, סופו הטרגי וספריו גרמו לכך שהתייחסו אליו כאל המקביל הרומני של הסופר אנטואן דה סנט-אכזופרי.
דוידוביץ' ורעייתו שלטו בשפות רבות, הרעיה הייתה מתרגמת בסוכנות העיתונות הרומנית Agerpres ולזוג היו קרובי משפחה וידידים מחוץ לרומניה, בישראל, במערב גרמניה, בצרפת ובארצות הברית לכן נפתח להם תיק (שני כרכים) בסקוריטטה.
בנוסף לרומנית אגנס שלטה ביידיש, אנגלית, צרפתית וספרדית.
פאול דוידוביץ', אבי דורו, נחקר פעמיים.
פעם ראשונה הייתה ב-1953, כשבעת כינוס של נוער וסטודנטים ברומניה שוחח עם עיתונאי ישראלי.
פעם שנייה הייתה בתחילת שנות השישים של המאה העשרים בנושא גילוי מכשירי מעקב בנציגות הרומנית בישראל.
דוידוביץ' נחשד משום שעשר שנים לפני כן שכר לעבודה בהקמת הנציגות את העובדים הישראלים, שלפי החשד התקינו את מכשירי המעקב.
בשני המקרים לא נמצאו הוכחות נגד דוידוביץ'.אתי דוידוביץ', האם, נעצרה לחקירה לאחר שובה מישראל ונחקרה בחשד לבגידה.
הסקוריטטה האזין לטלפון ועקב אחרי התכתובות.
הם שלחו מודיעים להתיידד עם דורו דוידוביץ' והדריכו אתם איך לעשות זאת, אך לא נמצאו עובדות מחשידות.
דורה מדיסון בורג' (נולדה ב-17 באוקטובר 1990), המשתמשת לעיתים בשמות הבמה מדיסון בורג' (Madison Burge), ודורה מדיסון (Dora Madison), היא שחקנית אמריקאית.
בורג' נולדה בהוטו, טקסס, שבארצות הברית.
בורג' היא הצעירה מבין שישה ילדים.
היא למדה באקדמיה הנוצרית של ראונד רוק והתקבלה לאוניברסיטת צפון טקסס, אך היא החליטה לא ללכת כדי לקדם את קריירת המשחק שלה.
לאחר שהופיעה במספר סרטים קצרים, בשנת 2009, בורג' ערכה את הופעת הבכורה הטלוויזיונית שלה בתור בקי ספרולס בסדרת הדרמה "אורות ליל שישי" של NBC.
בורג' הצטרפה לסדרה בעונתה הרביעית, והופיעה בה עד שהסדרה הסתיימה עם עונתה החמישית בשנת 2011. על פי ראיון מקומי, בורג' אמרה שלפני שלוהקה, היא לא צפתה בסדרה, אך זה לא הגביל את יכולותיה באודישן לתפקיד, שכן היא הייתה "כל כך נכונה" לתפקיד.
בשנת 2011, בורג' הופיעה בסדרת הטלוויזיה "שבעה ימים באוטופיה", והופיעה בתור לקסי סמואלס בשלושה פרקים של העונה הראשונה של דרמת ABC, "משחק השקרים".
כמו כן בשנת 2011, הופיע בורג' בקומדיית האימה "בני אדם נגד זומבים", המבוססת על משחק לייב אקשן.
בשנת 2012, בורג' הופיעה בסרט "קאוגירלס ומלאכים".
בשנת 2013 היא הופיעה בסרט נוסף "My Dog the Champion".
בנוסף באותה שנה, בורג' הופיעה בקליפ "Mono" של הלהקה My Jerusalem.
היא גם גילמה תפקיד חוזר בעונה השמינית והאחרונה של דרמת הפשע "דקסטר" של רשת שואוטיים בתור ניקי וולטרס, בתו של וינס מסוקה (סי.אס.לי).
בשנת 2014, בורג' גילמה את זואי בשבעה פרקים של דרמת המדע הבדיוני הרומנטית של The CW, "חוצה כוכבים".
באותה שנה, בורג' גילמה את דורה בסרט האימה "קיים", בבימויו של אדוארדו סאנצ'ס.
בשנת 2015 הצטרפה בורג' לצוות השחקנים של סדרת הדרמה של NBC "שיקגו FIRE" (כשהחליפה את צ'ארלי בארנט שגילם את פיטר מילס) בתור ג'סיקה "צ'ילי" צ'ילטון, הפרמדיקית האחראית.
בורג' הצטרפה לסדרת בעונה השלישית נוספה לצוות השחקנים הראשי בעונה הרביעית.
בשנת 2016, דמותה הוצאה מהסדרה.
בשנת 2017, בורג' כיכבה לצד ג'יימס ואן דר ביק בתפקיד קארן בסיטקום של "מה היה דיפלו עושה?".
Zombies תומי 2012 קאוגירלס ומלאכים קנזס 2013Formosa TX מינה סרט קצרMy Dog the Champion מדיסון 2014 קיים דורהLily and Lucille's Hip Creature אמילי קרוסו סרט קצר הלופט זואי טראונר 2015Erased סרט קצר, תפקיד קולי גישה אלוהית אמבר 2016 כולם רוצים קצת!!
ואלChee and T פרנקו 2017 שיר לשיר דניסNight of the Babysitter הבייביסיטר חוות הכבוד ליילהStars Are Already Deadלו 2019 אושר דזי VFW גאטר 2022 חג המולד חג המולד הארור להנה 2023 בנים גדולים אלי
קארן תפקיד ראשי; 5 פרקים 2019 אל תוך החושך מריסה פרק: "All That We Destroy"
דורון בנימין כהן, המוכר בשם דורון ב' כהן (נולד ב-5 באוגוסט 1957), הוא חוקר ספרות, מבקר ספרות ומתרגם מיפנית, מערבית ומאנגלית.
דורון ב' כהן נולד ב-1957 בירושלים, בן למלכה ואהרן חיים כהן, ולו ארבע אחיות.
הוא בוגר התיכון ליד האוניברסיטה במגמה המזרחנית.
שירת בצה"ל במשך ארבע שנים.
ב-1988 קיבל תואר ראשון (בהצטיינות) במחשבת ישראל ובלימודי מזרח אסיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1993 קיבל תואר שני (בהצטיינות) בתאולוגיה מ בקיוטו שביפן.
בשנים 1993–1994 למד לדוקטורט באוניברסיטת אמסטרדם.
ב-1997 סיים לימודי תעודה בתרגום מערבית לעברית במכללת בית ברל.
בשנים 2011–2013 שהה בפוסט-דוקטורט בבית הספר לתארים מתקדמים ללימודי אדם וסביבה של אוניברסיטת קיוטו.
בשנים 1997–2004 לימד שירה יפנית כמורה מן החוץ באוניברסיטה העברית.
בשנים 2004–2005 ומאז 2011 הוא מלמד וחוקר באוניברסיטת דושישה בנושאים עברית, ספרות עברית, מקרא, יהדות והיסטוריה של הנצרות ביפן.
פרסם סקירות ומאמרים בעיתונים "הארץ" ו"ידיעות אחרונות", ומאמרים בכתבי עת אקדמיים בישראל ומחוצה לה.
בשנת 2001 זכה בפרס שר המדע, התרבות והספורט למתרגמים, על תרגום לעברית של ספרו של הארוקי מוראקאמי "יער נורווגי".
נשוי לעדה תגר-כהן, פרופסור למקרא ומזרח קדום, ולהם בת.
: ביקורת ומאמרים על ספרים וסופרים, הוצאת כרמל, 2003.
"בדמי ימיה" לש"י עגנון - לשון היצירה, תוכנה ופרשניה, הוצאת כרמל, 2025.
מחמוד דיאב; בעיבוד ריאד מסארווה, לילות הקציר - מחזה, 1997 (תרגום מערבית)
אדל ברלין, אסתר – עם מבוא ופירוש, הוצאת עם עובד והוצאת מאגנס, 2001 (תרגום מאנגלית)
ג'ונאיצ'ירו טניזקי, המפתח, הוצאת כתר, 2004 (תרגום מיפנית, אחרית דבר והערות)
טרו מיאמוטו, רקמת סתיו, הוצאת מודן, 2010 (תרגום מיפנית, אחרית דבר והערות)
ג'ונאיצ'ירו טניזקי, בשבח הצללים, הוצאת אסיה, 2013 (תרגום מיפנית, אחרית דבר והערות)
לאונרד כהן, ספר רחמים, הוצאת כרמל, 2015 (תרגום מאנגלית, אחרית דבר והערות)
ג'ונאיצ'ירו טניזקי, חתולה ושוזו ושתי נשים, הוצאת כרמל, 2022 (תרגום מיפנית, אחרית דבר והערות)
דורון ג'מצ'י (נולד ב-1 ביולי 1961) הוא כדורסלן עבר ישראלי.
ג'מצ'י הוא אחד הקלעים הגדולים בתולדות הכדורסל האירופי.
מלך הסלים של ליגת העל ושל נבחרת ישראל בכדורסל בכל הזמנים.
ג'מצ'י נולד לזוג הורים ילידי עיראק ברמת גן, ולמד בתיכון בליך.
את דרכו בכדורסל החל ג'מצ'י בקבוצות הילדים והנוער של מכבי רמת גן, והצטרף לשורות הקבוצה הבוגרת כבר שהיה בן 17. בהמשך עבר למכבי תל אביב עימה זכה בעשר אליפויות ובשישה גביעי מדינה, והגיע ארבע פעמים לגמר גביע אירופה לאלופות.
אחרי 11 עונות בתל אביב (כאשר בשמונה מתוכן שימש כקפטן) עבר למכבי ראשון לציון ושיחק בה שלוש שנים.
בגיל 38 חזר לעונת פרישה אצל פיני גרשון במכבי תל אביב והגיע לגמר האירופי הרביעי שלו.
סך הכל זכה ב-11 אליפויות ובשבעה גביעי מדינה וכן הגיע ארבע פעמים לגמר גביע אירופה לאלופות.
הוביל את נבחרת ישראל לשבע הופעות באליפות אירופה ולהופעה אחת באליפות העולם, והופיע במדי נבחרת אירופה חמש פעמים.
ב-24 באוגוסט 2000, לאחר 23 עונות בליגה הבכירה, הפסיק דורון ג'מצ'י לשחק כדורסל מקצועני.
הוא מלך הסלים של ליגת העל בכל הזמנים (9,611 נקודות), ומלך הסלים של נבחרת ישראל בכדורסל בכל הזמנים (3,514 נקודות).
בעונת 1982 קלע 40 נקודות בניצחון רמת גן על מכבי תל אביב בהיכל הספורט יד אליהו 96:91 ברבע גמר הפלייאוף.
למרות הניצחון הפסידה רמת גן בשני המשחקים הנותרים בסדרה ונוצחה בסדרה.
הסל המפורסם ביותר שלו היה במדי מכבי רמת גן במשחק מול מכבי תל אביב בפברואר 1985 בהיכל הספורט מלחה (שהיה משחק החנוכה הרשמי של האולם) כאשר זרק כדור משלושת רבעי המגרש בשנייה האחרונה של המחצית וקלע סל אשר הישווה את התוצאה ל-41 בסיום המחצית.
הסל נקלע נגד מכבי תל אביב, עת שג'מצ'י כבר הוחתם על ידה לעונת המשחקים הבאה.
הסל שודר בתחנות טלוויזיה רבות ברחבי העולם באותה עת.
במסגרת גביע אירופה לאלופות בעונת 1995/1996, במשחק מול ציבונה זאגרב קלע בשניית הסיום סל ניצחון מ-22 מטר.
בטקס שנערך ב-28 בפברואר 2008 לציון 50 שנה להיווסדות המפעלים האירופאים בכדורסל קיבל ג'מצ'י אות הוקרה מטעם היורוליג כאחד מ-13 הסמלים הגדולים של מכבי תל אביב בכל הזמנים.
לאחר הפרישה הקים סוכנות ביטוח.
ב-2011 מונה לדוברו של אלי טביב, בעלי הפועל תל אביב, בצעד שעורר עליו את זעם אוהדי הפועל ומכבי כאחד.
כעבור זמן קצר סיים את תפקידו.
ב-2012 השתתף בתוכנית הריאליטי "הישרדות" V.I.P והיה המודח השלישי.
ג'מצ'י נשוי ואב לשלוש בנות.
11,486 נקודות בכל המסגרות בישראל, מדורג ראשון ברשימת הקלעים בישראל.
מלך הסלים של נבחרת ישראל בכדורסל עם 3,515 נקודות.
שיאן ההופעות במדי נבחרת ישראל, 191 הופעות.
4,001 נקודות בהופעות בגביעי אירופה.
815 שלשות בקריירה (מקום ראשון בארץ).
דורון מייזל (12 בפברואר 1945 – 28 בנובמבר 1991) היה קצין בחיל השריון הישראלי, רופא, מפקד בית הספר לרפואה צבאית והקצין הבכיר הראשון שצה"ל התיר לו להמשיך ולשרת אף על פי שהיה הומוסקסואל.
לאחר מותו של מייזל ממחלת הסרטן הכיר משרד הביטחון באדיר שטיינר, בן זוגו, כאלמן של חייל צה"ל שנפטר במהלך שירותו, והעניק לו את הזכויות הנובעות מכך.
מייזל נולד בחיפה ב-1945, למד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה, התגייס לחיל השריון ונשלח לקורס קצינים.
שירת כקצין שריון עד לשחרורו מצה"ל.
במהלך הלימודים חזר לישראל ונלחם כשריונאי במלחמת ששת הימים.
המשיך בלימודי הרפואה בשווייץ וסיים אותם באוניברסיטת תל אביב.
באוקטובר 1968 התגייס לשירות קבע בחיל הרפואה, במקביל להתמחותו בכירורגיה בבית חולים תל השומר.
במלחמת יום הכיפורים שירת כרופא חטיבתי של חטיבה 14. השתתף במבצע אנטבה כרופא מוטס, ונבחר כרופא צבאי לכמה משלחות ממלכתיות.
מילא שורת תפקידים כקצין רפואה בכיר, בהם מפקד מרפאות חוץ ומפקד בית הספר לרפואה צבאית.
מייזל נישא לאישה, הוליד שלוש בנות, התגרש ולאחר מכן חי במשך שבע שנים עם שטיינר.
במהלך חייו המשותפים עם שטיינר התגלה לצה"ל שמייזל הוא הומוסקסואל.
מייזל לא הכחיש את נטייתו המינית, ונאבק כדי שזו לא תפגע בקידומו הצבאי, בניגוד לנורמות המקובלות באותם ימים.
בחינתו של חברו לחיים של מייזל, אדיר שטיינר במבחנים הביטחוניים המיועדים לבן זוג של קצין בכיר הייתה שינוי במדיניות זו, אולם לא שמה קץ למלחמתו של מייזל למימוש זכותו לשרת למרות היותו הומוסקסואל.
כדי להבטיח את קידומו נאלץ, למשל, לכתוב לרמטכ"ל משה לוי כדי שיופסק עיכוב העלאתו לדרגת אלוף-משנה.
הוא אף דיבר אל לבה של מרים איתן, אשתו של הרמטכ"ל רפאל איתן, כדי שזו תשכנע את בעלה לא להדיחו מצה"ל.
שטיינר טוען שהגורם המרכזי שסייע למייזל במאבקו היה הדוגמה האישית שנתן לטיפול בבעיותיהם האישיות של אנשי צבא רבים כמפקד מרפאות המומחים של צה"ל וכמתנדב בארגונים רפואיים.
גם לאחר שנודע כי הוא הומוסקסואל הוא מונה לתפקידים בכירים ואף הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לקצין רפואה פיקודי בפיקוד הדרום.
תפקיד אחד נמנע ממנו - הרופא הראשי של חיל הים, לאחר שבעת בחינת מועמדותו התגלתה עובדת היותו הומוסקסואל, דבר שהביא לדיון מחודש בהתייחסות הצבא אליו.
מייזל נפטר בשנת 1991 ממחלת המלנומה.
בסיפור חייו באתר "יזכור" נאמר: "הותיר אחריו אם, שלוש בנות, אח ובן-זוג".
דורון מזר (נולד ב-18 בינואר 1958) הוא זמר ישראלי.
מזר נולד בשם דורון מזרחי, לאבא יוצא עיראק ולאם ממוצא אשכנזי.
החל לנגן בחלילית בגיל 6, ולאחר מכן למד לנגן גם בקלרינט, גיטרה, סקסופון, פסנתר וכלי נגינה נוספים.
שיחק כדורגל בקבוצת הבוגרים של הפועל רמת גן שירת באמצע שנות השבעים בלהקת פיקוד דרום לצד נתן דטנר, נתן נתנזון ואודי בוכמן.
לאחר שהות של מספר שנים בפריז, שם הקליט שירים בצרפתית, חזר מזר לישראל בשנת 1984 ופרץ לראשונה לתודעת הקהל כאשר הקליט גרסה עברית של שמרית אור לשירו של טוטו קוטוניו "L'italiano" ("האיטלקי"), אשר נקראת בעברית "אני חוזר הביתה".
בשנת 1985 השתתף לראשונה בקדם אירוויזיון 1985 עם השיר "ההילולה" (מילים: אילן גולדהירש, לחן: דורון מזר וננסי ברנדס, עיבוד: ננסי ברנדס) שהגיע למקום השביעי בתחרות.
ננסי ברנדס עיבד והפיק מוזיקלית את שירי האלבום.
בשנת 1986 השתתף בשנית בקדם אירוויזיון 1986 עם השיר "נגני לי בללייקה" (מילים: שמרית אור, לחן ועיבוד: ננסי ברנדס) עמו הגיע למקום השני.
בשנת 1988 הקליט מזר את האלבום "יש לי ים תיכון", ובו שירים שתרגמה שמרית אור ללחנים מאגן הים תיכון, ועיבודים והפקה מוזיקלית של מיקי גבריאלוב.
בין השירים הבולטים באלבום נמנו: "כמו שאת" (לחן: ז'אן-ז'אק גולדמן), "שיר הבחורים" (לחן: ארתור גורביץ') שהגיע למקום ה-37 במצעד הפזמונים השנתי תשמ"ח של רשת ג', "ג'מילה" (לחן: סיריל אסוס) והשיר המקורי היחיד באלבום, שנקרא "כי אל אשר תלכי אלך".
ב-1989 יצא בחברת "התקליט" אלבומו הבא "קרוב ללב", מתוכו בלטו השירים "דניאל", "הרקיע השביעי" (מילים: דודו ברק), "פתחתי דלת" שהלחין מזר, "את הכסף", "חרותי" (גרסה עברית: שמרית אור) ושיר הנושא.
ירון ניסימוב וברוך פרידלנד עיבדו והפיקו מוזיקלית את האלבום שהיה היחיד של מזר שיצא בשני פורמטים (ב-2003 יצאה גרסת הדיסק לאלבום).
ב-1990 יצא מהדורה נוספת של האלבום, בשם "הרקיע השביעי", בעקבות הצלחתו של שיר זה.
בשנת 1992 יצא "עצמך", אלבום האוסף הראשון של מזר, ובו שיריו הבולטים משנות השמונים וכן שירים חדשים, כגון "ילדות גדולות בוכות" (מילים: מאיר גודלברג, לחן: דורון מזר) "עצמך" וכן "זוהר בדשא", שהקליט עם שלווה ברטי ואורי פיינמן עבור מצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג'.
בסוף 1993 הוציא את האלבום "קול", ובו שירים בסגנון להקת ה"Gipsy Kings".
ננסי ברנדס עיבד את שירי האלבום.
את "הקשר הלטיני" שהתאים לסגנונו ברוב אלבומיו המשיך באלבום "חולם על אהבה", שיצא בשנת 1994 וכלל שירים מתורגמים מסדרות הטלנובלה ששודרו בכבלים.
את שירי האלבום עיבד שי ברוש.
בין שירי האלבום בלטו: "אהבה עיוורת" (שהופיע בסדרה "טופז"), "בואי נאהב" (מהסדרה "אנטונלה"), "שלום לך" (שהופיע בסדרה "סלסטה") וכן הגרסה העברית לשיר האיטלקי "Caruso" של לוצ'אנו פבארוטי ולוצ'ו דאלה, אשר ליווה את כל פרקי הסדרה "קציר החטאים".
עוד באותה שנה יצאה הקלטת "ריקודים עם דורון מזר", שכוללת את להיטיו ומותאמת לריקודים.
בשנת 1996 הוציא את האלבום "עד לנקודה", שאת שיריו הלחין מזר בעצמו ועיבד המוזיקאי קן ברג'ס, בעלה של הזמרת נאוה ברוכין.
באותה שנה הוא השתתף פעם נוספת בקדם אירוויזיון עם השיר "את אהבתי" והגיע איתו למקום השני.
כעבור שנה הוציא מזר את אלבום האוסף "מסתובב".
שנה לאחר מכן, הוציא מזר את האלבום "ויוה", שנקרא על שם הערוץ המשדר אותן.
בשנת 1999 ביצע את ג'ינגל הבחירות של רשימת ישראל אחת.
ב-2001 הוציא מזר את האלבום "לגעת באושר - שירי סלסה וטלנובלות", ובו גרסאות חדשות לשירי הטלנובלות שהקליט.
נכללה בו גרסת דאנס לשיר הנושא של הטלנובלה "לגעת באושר" מאותה שנה, אותו הקליטה במקור אילנה אביטל.
באותה שנה השתתף בפסטיגל "פלאנובלה של פסטיגל" עם השיר "את האושר שלי" שזכה במקום האחרון אך הפך בהמשך ללהיט.
באוקטובר 2004 הוציא את האלבום "את החברה שלי", שכלל בלדות שקטות לצד שירים במקצב לטיני.
איתי זילברשטיין ומאיר עמר ('נערי רפול') עיבדו את שירי האלבום שלא זכה להצלחה.
ב־2010 הוציא את הסינגל "רוצה לרקוד".
ביולי אותה שנה הוציא את הסינגל "את מלאך" - גרסה עברית של שירי שמר לשיר של הזמר הרוסי פיליפ קירקורוב.
בנובמבר 2011 הוציא מזר את הבלדה הרומנטית "שדרות האהבה", שכתבה עינת הולנדר, הלחין שי רביזדה, ועיבד נדב ביטון.
באוקטובר 2012 הוציא את הסינגל "תקבלי אותי", למילים של ארלט ספדיה ולחן ועיבוד של אורי קריב.
עוד באותה שנה הוציא את "שנהיה" - שיר דאנס בהפקה אלקטרונית של ערן ברנע ומורן קריב.
ב־2013 הוציא את הסינגל "איפה את היום".
ביולי 2014 הוציא את הסינגל "אור בקצה המסדרון" למילים של ברוך פרידלנד, ולחן של פרידלנד ומזר עצמו.
בינואר 2015 הוציא את האלבום "רוצה לרקוד" שכלל את הסינגלים שיצאו ב-5 השנים הקודמות.
באפריל 2020, בימי הקורונה, ערך מופעים מול מרפסות בשכונות שונות, בבתי אבות לרווחת הדיירים בימי המגפה.
באוגוסט 2021 השתתף בפסטיבל המחול הבינלאומי באשדוד, במופע מחווה לשנסונים הצרפתיים הגדולים יחד עם אילנה אביטל.
בינואר 2023 הוציא את השיר והקליפ "באמת שמתכוון"
"הרקיע השביעי" (1990) (מהדורה שנייה של "קרוב ללב")
"קרוב ללב" (2003) (גרסת הדיסק של המהדורה הראשונה של "קרוב ללב")
"לגעת באושר - שירי סלסה וטלנובלות" (2001)
דורון מנדלס (נולד ב-21 בדצמבר 1944) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים.
מומחה להיסטוריה של העת העתיקה: התקופה הקלאסית, יוון העתיקה ויוון ההלניסטית, רומא העתיקה והאימפריה הרומית, יהדות העת העתיקה ותולדות הכנסייה הקתולית.
הוריו של דורון מנדלס הגיעו לארץ מהולנד בשנות השלושים המוקדמות.
אח של סבתו, הרמן היירמנס, היה מן המחזאים החשובים בהולנד בשנים הראשונות של המאה העשרים.
דורון מנדלס נולד בתל אביב וגדל ברמת גן.
סיים את בית הספר התיכון "דביר" והשתלם בנגינה בצ'לו אצל פרופסור עוזי ויזל (ותקופה קצרה גם אצל צבי הראל), ומוזיקה קאמרית למד בין היתר אצל חנה פרידלנדר ואצל פרופסור עדן פרטוש.
בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים של המאה העשרים היה מנדלס מהנגנים הפעילים בפסטיבל אבו גוש (אז תחת ניצוחו של זיגי שטדרמן).
עשה את שירותו הצבאי בחיל האוויר.
בשנים 1963 ו-1964 למד משפטים בשלוחה של האוניברסיטה העברית בתל אביב (היום בית הספר למשפטים של אוניברסיטת תל אביב).
ב-1965 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים בהיסטוריה ובמקרא, ומאוחר יותר למד בחוג ללימודים קלאסיים.
בזמן לימודיו ניגן בתזמורת רשות השידור בשנים ו- 1967 ושנת 1968 (בנובמבר 1967 גויס לתזמורת הגדנ"ע ונסע עם התזמורת לסיבוב הופעות ברחבי תבל בניצוחו של דני קיי).
דורון מנדלס סיים את התואר השלישי בהיסטוריה עתיקה בשנת- 1976, בהדרכתו של פרופסור אלכסנדר פוקס מן האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנה זו גם שהה מנדלס שנת פוסט דוקטורט באוניברסיטת לונדון.
עם גמר התואר הראשון 1969–1970, לימד בבית הספר "דביר" ברמת גן (תנ"ך והיסטוריה) ולאחר מכן בתיכון ליד האוניברסיטה העברית (היסטוריה).
משנת 1971 מלמד באוניברסיטה העברית.
מונה למרצה בכיר ב-1984 ולפרופסור מן המניין ב-1994. בשנים 1991- 1994 כיהן כראש החוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית.
במרוצת שנות עבודתו באוניברסיטה שהה בשבתונים באוניברסיטת טובינגן שבגרמניה (כמלגאי של קרן פון הומבולדט), במרכז לחקר התאולוגיה בפרינסטון (Center for Theological Inquiry) ולימד באוניברסיטת בון בגרמניה.
בסמסטר האביב של 2011 כיהן כ"מרקטור פרופסור" באוניברסיטה החופשית של ברלין.
היה נשיא האגודה לקידום הלימודים הקלאסיים בישראל.
ב-2004 נמנה עם המייסדים של כתב העת "קתרסיס".
Scripta Classica Israelica, מטעם האגודה ללימודים קלאסיים בישראל
ו-CEJL, שהיא סדרת פירושים על הספרות החיצונית, בהוצאת ולטר דה גרויטר בברלין (סדרת ספרים)
כיהן כראש ועדת המינויים של סגל האקדמיה למוסיקה ע"ש רובין בירושלים בשנים 2000–2021.
ב-31 במאי 2010 קיבל אות רישום בספר הזהב של האקדמיה למוסיקה ולמחול ע"ש רובין בירושלים כהוקרה על עבודתו רבת השנים להעלאת קרנה האקדמית של האקדמיה.
דורון מנדלס נשוי למיכל דייגי-מנדלס, שהייתה האוצרת הראשית לארכאולוגיה במוזיאון ישראל בירושלים ולהם שני ילדים.
מנדלס חוקר בעיקר את העולם ההלניסטי על היבטיו השונים (תקופה המשתרעת מאלכסנדר מוקדון במאה הרביעית לפני הספירה ועד לקונסטנטינוס הקיסר, במאה הרביעית לספירה), ובעיקר הקדיש עבודות רבות למגע בין יהודים-נוצרים ופגניים.
מנדלס עוסק בארבעת התחומים הבאים: 1. היסטוריוגרפיה.
ארץ ישראל כרעיון פוליטי בספרות החשמונאית
זהו ספרו הראשון של דורון מנדלס (The Land of Israel as a Political Concept in Hasmonean Literature) שהתפרסם ב-1987 בגרמניה על ידי המו"ל מור -זיבק.
הספר מטפל בספרים החיצוניים, מקורות שבהם היסטוריונים מיעטו לעסוק בהקשר ההיסטורי –פוליטי וכן בספרות היהודית-ההלניסטית.
מנדלס עוסק בתפישת הארץ ב ומגלה כי שאלת גבולות הארץ הייתה שאלה פתוחה למדי וכי כל עשור במאה השנייה לפנה"ס התמודד עמה אחרת מהעשור הקודם לו.
עלייתה ונפילתה של הלאומיות היהודית: אתניות יהודית ונוצרית בארץ ישראל הקדומה
ספר זה של מנדלס (The Rise and Fall of Jewish Nationalism) עוסק בלאומיות יהודית וזכה לתהודה רבה במחקר.
הוא התפרסם לראשונה ב-1992 בדאבלדיי ניו יורק וב-1997 בכריכה רכה בהוצאת ארדמנס במישיגן.
הספר מוכיח שהתפישה הלאומית היהודית הייתה כבר בולטת בקרב היהודים בתקופה העתיקה.
מנדלס מפרק את המושג לאומיות לארבעה מרכיבים שיוצרים את הלאומיות בתקופה העתיקה ומחבר לכל אחד מהם היסטוריה במקביל החל מתקופת המכבים ועד למרד בר כוכבא.
הנהגה – בדרך כלל מלוכה, ג.
מקדש – שהנהגתו היא הכהונה.
מנדלס מסיק שהתפישה הלאומית היא אותנטית יהודית אך הייתה גם מצויה בהדגשים שונים בסביבה הפגנית.
ספר זה צוטט רבות גם על ידי היסטוריונים מודרניים העוסקים בלאומיות.
ספרו זה של מנדלס התפרסם בהוצאת אוניברסיטה משודרת בשנת 1996, לאחר סדרת הרצאות בנושא בגלי צה"ל.
הספר עוסק בשאלת הזהות היהודית על פי ספרות התקופה.
זהות, דת והיסטוריוגרפיה: מחקרים בהיסטוריה ההלניסטית
האסופה ראתה אור בשפילד ב-1998. חלק מן המחקרים עוסקים בהיסטוריון ההלניסטי הנודע פוליביוס.
מספר מאמרים עוסק בקשרים שנוצרו בין היהודים לעולם ההלני.
מנדלס הקדיש לא מעט ממחקריו לספרות התקופה החל מן התנ"ך בתרגומו ליוונית דרך הספרים החיצוניים ועד לברית החדשה.
גם לספרותה של קומראן יש ייצוג בקובץ זה.
מאמר אחד עוסק באיסיים ובהשוואה של אורח חייהם למה שאנו יודעים על האוטופיה ההלניסטית שהפכה לאופנתית לאחר כיבושי אלכסנדר מוקדון.
מאמר אחר עוסק בשאלת הקבלה (reception) של היסטוריונים מן העת העתיקה בימי הביניים.
המאמר דן בפטריארך פוטיוס מביזנטיון ומה נשתייר מן הספרות ההיסטורית העתיקה בביזנטיון של המאה התשיעית לספירה.
במאמר נוסף מגדיר מנדלס את המונח "היסטוריה יצירתית".
הוא מבחין בין הכתיבה הרציונליסטית בהיסטוריוגרפיה (ההיסטוריונים העוסקים בסיבה ומסובב, הכותבים נראטיב ליניארי המתאר היסטוריה של תקופה חודש לאחר חודש, שנה לאחר שנה), לבין היסטוריה המתחברת לצרכים פוליטיים וחברתיים על ידי מחברים משכבות שונות באוכלוסייה (בעיקר מן העולם ההלניסטי שלאחר כיבושי אלכסנדר מוקדון).
למעשה דן כאן מנדלס בשאלה כיצד "מפברקים" היסטוריה כדי ליצור זהות בעולם מתחדש.
גם במאמרו על מנתון, הכהן המצרי, דן מנדלס בשאלה זו תוך התמקדות במצרים ההלניסטית
במאמר אחר בודק מנדלס את השאלה מאין קיבלו פאולוס והשליחים הראשונים את רעיון המיסיון.
המיסיון לא היה קיים ביהדות לפניהם, ומנדלס מראה שהמיסיון בנצרות הקדומה הגיע אליה מתפישות של מיסיון אצל האלים היווניים.
פאולוס והשליחים שאלו את הרעיון ויישמו אותו על הברברים (והיהודים) כשניסו להעבירם אל הדת החדשה.
מהפכת התקשורת בנצרות הקדומה: מסה על ההיסטוריה הכנסייתית של אוסביוס
מנדלס ניסה לבחון את השאלה כיצד הכנסייה הקתולית שהייתה גוף אזוטרי שצמח בארץ ישראל, נהפכה תוך פחות מ-300 שנה לדת מדינה חובקת עולם.
תוך שימוש בספרות המחקר הענפה מתחום התקשורת (מדעי החברה), הראה מנדלס שהיו אלה אמצעי התקשורת שהכנסייה הפעילה באורח אינטנסיבי אשר הביאו לדיפוזיה שלה בעולם העתיק.
כבסיס טקסטואלי למחקרו לקח מנדלס את אוזביוס, אב כנסייה ידוע מסוף המאה ה-3 ותחילת ה-4 לספירה שהיה בישוף בקיסריה שבארץ ישראל.
מנדלס השתמש בעיקר בספרו של אוזביוס, "ההיסטוריה הכנסייתית" (והסתייע מדי פעם בספריו האחרים כגון ה"הכנה הכנסייתית") והראה כי הטקסטים של אוזביוס מאששים כי במהפכת תקשורת של ממש עסקינן.
בספר זה יש שילוב בין חקר ההיסטוריוגרפיה העתיקה וחקר התקשורת (המודרנית).
אמצעי התקשורת שסייעו לכנסייה להתפשט ולהפוך לארגון משמעותי בתוך הקיסרות הרומית (ומאוחר יותר גם מחוצה לה) הם בעיקר אלה: המרטיריום (קידוש השם של הנוצרים) שהתרחש בתקופות מסוימות בזירה הציבורית והפך לנכס תקשורתי רב ערך.
ההתנגשות של האורתודוקסיה הנוצרית עם תנועות המינות מתוכה (ה"ההרסיות") גרמה לרעשים שהדהדו בזירה הציבורית, ולכן לפרסומה של הכנסייה בקרב הפגנים.
יצירתה של רשת ארגונית משמעותית שהפכה לרשת תקשורתית יעילה (הבישופים המקומיים וההתכנסויות שלהם בסינודים לעת מצא) הועילה לכנסייה בהפעלת "סניפיה" בעולם.
אמצעי נוסף שעליו מרחיב מנדלס את הדיבור הוא המיסיון.
הכנסייה הייתה זו שהפכה את המיסיון לאחד מאבני היסוד שלה כדי להגיע לקהלים נרחבים ככל האפשר.
המיסיון, אם כן, היה בבחינת אסטרטגיה שיווקית חשובה ביותר.
כמו כן מנדלס מסב את תשומת הלב לעובדה שהקיסרים עצמם שרדפו את הנוצרים או אלה שביטלו את גזירות היו מדי פעם מפרסמים כתובות נגד הנוצרים (או בעדם) שהוצבו ברחבי האימפריה.
אולי הייתה זו פרסומת בעלת גוון שלילי, אך היא נוספה לנדבכי התקשורת האחרים.
אמצעים תקשורתיים אלה הם שגרמו לדעת מנדלס לכך שהכנסייה הפכה לאוניברסלית.
מאמר שלו בעברית המסכם ספר זה התפרסם בכתב העת "זמנים".
הזיכרון בחברה היהודית, הפגנית והנוצרית בעולם היווני-רומי
הספר עוסק בזיכרון בחברות העתיקות.
על אף שנושא הזיכרון חזר ללימודים ההומניסטיים בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים, הוא נדון פחות בחקר ההיסטוריה העתיקה.
בראשית המאה העשרים ואחת היה מנדלס אחד הראשונים שעסק בכך בהקשר של העולם העתיק.
הספר דן בשימור הזיכרון, הביטויים של זיכרון, ובמדיה של הזיכרון בעולם העתיק.
בפרקים השונים עוסק מנדלס בסוגים שונים של זיכרון היסטורי וזיכרון ציבורי ובביטויים שלו בספרות, בהיסטוריוגרפיה, ומעט גם במונומנטים הפיזיים.
למשל, בפרק על ה"פרסים" של אייסכילוס בוחן מנדלס נראטיבים שונים של זיכרון שהוטבעו בציבור האתונאי כתוצאה מן התבוסה של הפרסים בסלמיס בשנת 480 לפנה"ס.
בפרק אחר מראה מנדלס כיצד נוצר הזיכרון של ההיסטוריה העתיקה בתרבות המערבית.
הזיכרון ההיסטורי הושפע מיצירת קנון של היסטוריונים עוד בעת העתיקה.
מנדלס מראה את תהליכי יצירת הקנון שהביאו לסלקטיביות במה שנשאר מן ההיסטוריונים של העת העתיקה.
לכן התמונה שיש בתרבות המערבית מדמותה של ההיסטוריה העתיקה החל מתקופת הרנסאנס היא מאוד חלקית.
הספר בכללותו מאתגר את התפישה השלטת במחקר מאז הלבווקס (Halbwachs) של הזיכרון הקולקטיבי.
מנדלס סבור שבדרך כלל לא ניתן לדבר על זיכרון קולקטיבי, אלא על זיכרון חלקי (פרגמנטרי), הטבוע בתוך קבוצות שונות של הקולקטיב.
זיכרונות קבוצתיים אלה לא בהכרח משלימים זה את זה אלא מתחרים ומתנגשים אלה באלה.
הספר On Memory: An Interdisciplinary Approach הוא בעריכתו של דורון מנדלס והתפרסם בשנת 2007 על ידי פטר לנג באוקספורד.
הרעיון צמח אצל מנדלס בעקבות מסקנותיו בספרו הנסקר קודם, שלמעשה ניתן לדבר רק על זיכרונות חלקיים של קבוצות בתוך הקולקטיב.
הרעיון הוליד את הכנס תוך כדי שהות בקבוצה שעסקה בתקשורת והעולם היהודי במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 2005 (כמה מן המשתתפים בקבוצה היו אליהוא כץ, מנחם בלונדהיים, אריה אדרעי, תמר ליבס, שמואל פיינר, חיים סולובייציק ואחרים).
הספר שמקבץ את הרצאות הכנס הופיע בשנת 2007, ולקחו בו חלק מומחים מדיסציפלינות שונות.
בין הדיסציפלינות וקשרן לזיכרון נכתבו מאמרים בתחום המשפט (נילי כהן), המוח (אנשי מדעי הטבע: עידן שגב וחרמונה שורק), אנתרופולוגיה (יורם בילו ומשה שוקד), פסיכולוגיה (עמיה ליבליך ויונתן סלוין), ספרות עברית (דן לאור), החברה הישראלית והשואה (אריה אדרעי) ופילוסופיה (ג'פרי ברש).
מנדלס עצמו כתב בספר את המבוא בו הוא מביא דוגמה מוחשית לטיבו של הזיכרון מן הציור ה"ציבורי" של תקופת הרנסאנס המוקדם באיטליה.
כמו כן חיבר מאמר על הנובלה של גינתר גראס "בהילוך של סרטן", בו הוא מנסה להדגים את סוגיית הפרגמנטציה של הזיכרון בגרמניה של היום.
לפי הניתוח במאמר, זיכרון קולקטיבי ממלחמת העולם השנייה קיים בגרמניה כתופעת רקע עמומה, אך ישנן קבוצות שמאמצות לעצמן פרגמנטים מזיכרונות העבר, לפעמים שוליים למדי, ואלה יכולים להביא לתוצאות הרסניות ביותר כאשר מנסים לחיותם מחדש.
הפזורה היהודית המפוצלת: תוצאותיה הדרמטיות
בשני מאמרים שמנדלס כתב ביחד עם אריה אדרעי, פרופסור למשפט עברי באוניברסיטת תל אביב, מאמרים שבינתיים הורחבו ועובדו לספר שראה אור ב-2010 בגרמנית,
טוענים השניים שבניגוד לתפישה המקובלת במחקר, לא הייתה לחז"ל לא אחיזה ולא אוטוריטה במרחב הדיאספורי היהודי במערב דובר היוונית (ואחר כך הלטינית).
היהודים באסיה הקטנה, יוון, האיים האגאיים, איטליה, צרפת, ספרד, קירנאיקה ומצרים שהיו דוברי יוונית היו מנותקים לחלוטין מחז"ל שפעלו בארץ ישראל ובבל, מכיוון שכמעט ולא הייתה להם תקשורת הדדית.
כתוצאה מן הפער הזה נוצרו שני סוגים של יהודים, אלה שקיבלו את ספרות חז"ל וכל מה שמשתמע ממנה, ואלה במערב שנשארו יהודים תנכיים ללא התורה שבעל פה שהתפתחה במזרח.
גם יהודים במזרח (כלומר ארץ ישראל ומזרחה לכיוון בבל) שלא קיבלו את חז"ל למעשה היה להם הפוטנציאל לקבלם (משום שהם ידעו ארמית ועברית, בניגוד ליהודים המערביים שלא יכלו כמעט בכלל לתקשר בגלל אי ידיעת שפות אלה).
הספרות הרבנית כדוגמת המשנה והתלמוד והמדרשים חדרו למערב אירופה רק במאות ה-8 וה-9 לספירה ואז החלה ההיכרות האינטנסיבית של היהודים שם עם ספרות זו.
עד אז נכחדו רבים מיהודי אירופה, וחלק לא מבוטל עבר לנצרות.
הספר דן בשאלות סמכות של טקסטים היסטוריים ובשאלות של ליניאריות היסטורית סימולטניות וסוגיות אחרות של נרטיב.
בספר דיונים נרחבים על הלניזציה של החשמונאים והשתלבותם במרחב בתפישות עולמם הפוליטית התרבותית והאתית (למשל יחסם למתנות, כבוד, שלום וכוח פוליטי).
הספר עוסק גם בשאלות של תאולוגיה פוליטית וזיכרון קולקטיבי בשלביו השונים לאורך תקופה בחייו של העם היהודי.
מן הספר מתברר כי בתקופת החשמונאים הראשונים התרחשה מהפכה גדולה בתפישות עולם תאולוגיות ופוליטיות שבאו לידי ביטוי במקור העיקרי לתקופה, ספר מקבים א.
ההיסטוריה כחוזרת על עצמה: האם אנו יכולים להשפיע על מהלכה?
בספר זה שהתפרסם בהוצאה דיגיטלית של אמזון
עוסק מנדלס בשאלת חזרת ההיסטוריה, וטוען כי כל חברה היא בעלת "גנום" משולש.
צלע אחת של מאפיינים, האחרת של רגשות והשלישית של סולם ערכים.
האינטראקציה החיובית ביניהן לבין ה"ראש", הממשל המרכזי, גורם לחברה להתקיים ביציבות יחסית.
אינטראקציה מקרטעת בין הצלעות הנגרמת על ידי טריגר חיצוני, פנימי או שניהם, מביאה לחוסר איזון ביניהן שהתוצאה יכולה להיות זעזועים בהתנהלות החברה.
במקרים קיצוניים, כגון בדמוקרטיות מודרניות, אף לערעור האיזון בין שלוש הרשויות.
אתיקה פוליטית ביחסים הבינלאומיים בתקופה ההלניסטית ועלייתה של המדינה החשמונאית
בספר זה, שיצא בלונדון ב-2022 (הוצאת בלומסבורי), משחזר מנדלס קוד אתי ביחסים בינלאומיים אשר ערכים מסוימים ממנו משתקפים ביחסי מדינת החשמונאים בתחילתה עם האימפריות סביבה.
ערכים כגון נאמנות, חרות, הדדיות, יושר, נאמנות לחוקת אבות, הצדק ומידת הרחמים נכחו ביחסים שבין עמים ובינם לבין האימפריות בעולם ההלניסטי, גם אם לא תמיד קיימו אותם.
בשנים האחרונות פרסם מנדלס כמה מאמרים העוסקים בעולם ההלניסטי והיהודים.
במאמר אחד עוסק מנדלס בהיבטים תאורטיים של התייחסות של חברות עתיקות לעברן ועל רקע זה מסביר מדוע חז"ל נמנעו מכתיבת היסטוריה.
במאמר שני טוען מנדלס שגזרות אנטיוכוס לא היו ולא נבראו, בוודאי לא לפי המתואר בספר מקבים א'.
טענתו היא כי מידת ההתייוונות הוצאה מכל פרופורציה על ידי חוקרים במרוצת הדורות אך איננה עניין מרכזי במקורות העתיקים.
במאמר שלישי מפתח מנדלס את הרעיון כי דחיית הצעה של הסלאוקים למתן מתנות למתתיהו החשמונאי לא במעט הביאה לקרע עם השליט ההלניסטי שהרי דחיית מתנה היא אקט מעליב.
במרוצת השנים החלו החשמונאים להבין כי מתנות הם חלק בלתי ניפרד מהיחסים הפוליטיים בין שליטים הלניסטיים וכך אימצו לעצמם נוהג זה.
במאמר זה עושה מנדלס בין השאר אבחנות בין מתנה, זיכיון והענקה של שטחים או משרות שהיו לפנים בידי היהודים ואינם יכולים להיחשב מתנה.
כמו כן עוסק מנדלס בפיענוח חדש של מסרים כפולים בטקסטים עתיקים על פי קהלים "משניים" אליהם הטקסטים מופנים.
יחסי הגומלין בין טקסט למגוון של נמענים על פי הגישה ש"הקהל הוא המסר- המסר הוא הקהל", הם מרכזיים בקובץ מחקרים זה.
שתי דוגמאות משני טקסטים מכוננים.
דוגמה אחת היא זו של ספר מקבים ב.
במאמר זה קורא מנדלס את הספר כפי שיווני-פגאני היה קורא ומגיע למסקנה שמחבר הספר מתאר לפרטי פרטים התנהלות של עיר אוטונומית - לא עצמאית - בתוך אימפריה הלניסטית במזרח התיכון.
זו קריאה שונה לחלוטין מהקריאה המסורתית שרואה לנגד עיניה קוראים יהודים הלניסטיים.
במאמרו על אגרותיו של פאולוס מפרש מנדלס חלקים מן האגרות כמופנים אל יהודים ולא רק אל פגאנים, כפי שנהוג לחשוב.
המסר של פאולוס לפיכך מותאם גם ליהודים הנמצאים בקהלים שאליהם הוא כותב.
לפיכך הוא נוטה להתעלם מהזיכרון ההיסטורי שבע"פ על ההתנגשויות של ישו ושלו עצמו עם הממסד היהודי כדי שלא להרתיעם ולזכות בתמיכתם.
אחת התוצאות ממחקר זה, המבחין בין קובצי זיכרון קבוצתי אוראלי לבין פרגמנטים ממנו שבכתב, הוא שפאולוס מצטייר כפחות אנטי יהודי ממה שנהוג לחשוב עליו."
מנדלס, יחד עם ד"ר גיא דרשן מאוניברסיטת תל אביב, שוקד מזה שנים רבות על כתיבתו של פירוש מקיף לספר מקבים א' עבור הסדרה "הרמנייה" (Hermeneia) בהוצאת Fortress Press.
זהות יהודית בתקופה ההלניסטית / דורון מנדלס.
תל אביב : אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ו, 1995.
הגבול הגרמני של האימפריה הרומית / בעריכת מיכאל טוך ודורון מנדלס.
ירושלים : הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשנ"ה.
דורון וינר (נולד בסביבות 1975, ישראל) הוא אמן גרפיטי ישראלי.
וינר נולד ב-1975. כשהיה בן 10 עזבה משפחתו של וינר את ישראל לניו יורק, ושם הוא נחשף לאמנות הגרפיטי ברחובות וחבר לקבוצה שציירה גרפיטי בלתי חוקי.
וינר למד ב"בית הספר התיכון לה גוארדיה למוזיקה, אמנות ואומנויות הבמה" שבמנהטן, ולאחר מכן חזר לישראל ושירת בצה"ל כחייל בודד בחטיבת הצנחנים.
שבוע לאחר שחרורו מצה"ל צייר את הגרפיטי הראשון שלו על קיר הדולפינריום בתל אביב, ורשם בתחתית הציור את מספר הטלפון שלו וכך התחיל את קריירת הציור שלו.
לאחר ביקור חוזר בארצות הברית בו נחשף לציור על מכוניות, התחיל ליישם זאת גם בארץ.
בריאיון עיתונאי אמר וינר על עצמו:
דורון לוריא (נולד ב-18 באפריל 1950) הוא מרצה, אוצר וחוקר אמנות.
מומחה למוזיאולוגיה, לאמנות אירופאית ולחקר האותנטיות של יצירות אמנות.
שימש כאוצר בכיר לאמנות וכרסטורטור הראשי במוזיאון תל אביב לאמנות עד 2017.
דורון לוריא נולד בתל אביב והוא בוגר בית הספר "תיכון חדש" בעיר.
בשנת 1975, קיבל תואר בוגר מטעם המחלקה לעיצוב גרפי באקדמיה לאמנות ולעיצוב "בצלאל" בירושלים.
לוריא למד רסטורציה באמסטרדם (1975–1977) והתמחה בחקר האותנטיות של יצירות רמברנדט, אצל פרופ' ארנסט ון דה ווטרינג (Ernst van de Wetering), גדול המומחים בעולם בתחום וברומא (1977–1978), עם התמחות בציור איטלקי מן המאות 16-17 וברסטורציה של פרסקאות.
בשנים 1978–1979, התמחה ברסטורציה של תמונות בלונדון.
לוריא למד לתואר שני (.M.A, 1992) ושלישי (2000) בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב והגיש עבודת דוקטור שנושאה "התופעה של זיוף תמונה על תמונה אחרת".
מאז 1979 עבד במוזיאון תל אביב לאמנות, תחילה כרסטורטור, לאחר מכן כרסטורטור ראשי (משנת 1984) ומשנת 1988 גם כאוצר לאמנות המאה ה-16 עד המאה ה-19. בשנים 2007-2017 כיהן לוריא כאוצר בכיר לאמנות וכרסטורטור הראשי של מוזיאון תל אביב.
במסגרת עבודתו זו, אצר לוריא 36 תערוכות וכן ערך את שנתוני המוזיאון בשנים 1997 ו-2002.
לצד עבודתו ארוכת השנים במוזיאון תל אביב לאמנות, משמש דורון לוריא כיועץ, אוצר ורסטורטור עצמאי בארץ ובעולם ופעיל במגוון תחומים נוספים.
עד שנת 2019, היה לוריא חבר ב"קודארט" (CODART – Dutch And Flemish art From The Low Countries) - הארגון הבינלאומי למומחים לאמנות הולנדית של המאה ה-17 ומשנת 2005, הוא מכהן כיו"ר הוועדה להכרה ברסטורטורים, מטעם משרד התרבות.
לוריא פרסם עשרות מאמרים בתחומי התמחותו, 25 קטלוגים של תערוכות אותן אצר ושלושה ספרים: "חשיפה כפולה", "רמברנדט – מיתוס מול מציאות" (שניהם בהוצאת מפה) ו"בת אבודה" (בהוצאת מודן).
כמו כן ערך מדעית את הספר "הבלש הצעיר והשוד הגדול במוזיאון" (מאת: אנה נילסן.
בשנים 1980–1994 שר במקהלה הפילהרמונית תל אביב.
אשתו, האוצרת ד"ר איה לוריא היא מנהלת מוזיאון הרצליה מאז 2014.
1992: "לאון באקסט - היפהפייה הנרדמת" (יחד עם ח.
1992: "רסטורציה וחשיפה - חמש תמונות דיוקן ישראליות כפולות משנות העשרים".
1993: "חמש תמונות פלמיות מתחילת המאה ה-17" (רובנס, ון דייק, יאן ברויחל).
1994: "דיוקנאות משפחה הולנדיים במאה ה-17".
1998: "מחדר פלאות למציאות מדומה" (יחד עם ש.
1998: "יוזף ישראלס - על החיים ועל המוות".
2000: "מפלאי המזרח: ציור הודי-מוגולי מאוסף חלילי".
2004: "רמברנדט - 100 תצריבים" (בשיתוף עם בית רמברנדט, אמסטרדם)
2004: "אירוסים, נרקיסים ופרפרים - עיצובי הזכוכית של אמיל גאלה"
2007: פורצלן "מייסן" מאוסף גרטנר
2009: "עמק – בדרך לכפר יהושע": ציורי אלי שמיר
2011: אנסלם קיפר: "שבירת הכלים"
2011: "במקום שבו ברושים עומדים" - תערוכת זיכרון לפרופ' מרדכי עומר
2012: "כולם היו בניו - שושלת ברויגל"
2015: ליאוניד בלקלב: "חוקר דיוקנאות אובססיבי"
2016: סיפור רוסי (הדיוקן הרוסי – מפוטין ועד רספוטין)
2017: "להזהיב את החבצלת" (כפתורים וחפצים אחרים)
2010: "אלברט רובין - התחלות" - תערוכה במשכן לאמנות עין חרוד (יחד עם ד"ר גליה בר אור).
2021: "ברלין- יפו" - תערוכת יחיד של רוני טהרלב.
2022: "שובו של האורנמנט" - תערוכת יחיד לאן בן-אור, גלריה רוטשילד, תל אביב.
תערוכת יחיד של בברלי ברקת, גלריה רוטשילד, תל אביב.
2024: "חזית: איליה גפטר", בית האמנים תל אביב.
2024: "דוד ניפו: ציפורים שרו", גלריה רוטשילד, תל אביב.
2024: מתן בן כנען, גלריה רוטשילד, תל אביב.
2024: דנה זלצמן, גלריה זימאק, תל אביב.
1. "משמר הלילה חוזר" (הרסטורציה לתמונה "משמר הלילה" באמסטרדם), מוסף הארץ, 2 באפריל 1976.
2. "רמברנדט והסריס הכושי", מוסף הארץ, 25 ביוני 1976
5. "יהודי בשירות בגסטאפו" (פרשת ויינרב), מוניטין, אפריל 1983
6. "סדין אדום" (התכריך הקדוש מטורינו), מוניטין, ספטמבר 1983
7. "רסטורציה - קריאת תיגר על 'אב הזמן'?", שנתון מוזיאון תל אביב לאמנות, 1984.
8. "תעלומת הפאנלים האבודים" (של נחום גוטמן), פרוזה, 1987.
9. "חברים מספרים על וינסנט", סטודיו מס' 13, יולי-אוגוסט 1990
11. "פייטרו דלה וקיה - שאול ודויד עם ראש גוליית", שנתון מוזיאון תל אביב לאמנות, 1997
12. "שני ויטראז'ים של טיפאני: הקדושים מרטינוס וטביתא", שנתון מוזיאון תל אביב לאמנות, 1997
13. "ונדאליזם בתמונות רפי לביא", מאמר בספר "בקשר לרפי - מבטים על רפי לביא", המדרשה, כתב העת של בית הספר לאמנות, מכללת בית ברל, 1999.
14. "רסטורציה או זיוף?", שנתון מוזיאון תל אביב לאמנות, 2000.
15. "זיהוי תמונות גנובות באמצעות השוואת ממצאים", נכתב יחד עם ירון שור וחוקרים אחרים של מז"פ - המעבדות לזיהוי פלילי של משטרת ישראל.
16. "מיהו רמברנדט?", מטרופוליס - אמסטרדם (עורכת: ד"ר ד.
17. "מודל ואנטי מודל" בחמש תמונות דיוקן.
מותר - כתב העת של הפקולטה לאמנויות, אוניברסיטת תל אביב (עורכות: פרופ' נורית כנען-קדר וד"ר שרה לוטן), 2002
18. "השיעור באנטומיה של רמברנדט: ההיה או חלמנו חלום?", הרפואה - עיתון ההסתדרות הרפואית בישראל (עורך: פרופ' י.
19. "ניתוח פסיכולוגי לתמונות - תחום בעייתי?", פסיכואקטואליה - רבעון הסתדרות הפסיכולוגים בישראל (עורכים: ד"ר בן-נון, טנא, רפאלי ו-שרוף), גיליון יולי 2006.
23. "אריחי 'דלפט' מצוירים - אמנות תקנית ואמנות עממית" (נכתב יחד עם שרה לוין).
מותר, כתב העת של הפקולטה לאמנויות, אוניברסיטת תל אביב (עורכים: פרופ' נורית כנען-קדר וגיל פישהוף), גיליון מס' 14, 2006-2008, עמ' 77-88
24. "עקידת יצחק באמנות", סיפורי המקרא ועקבותיהם בתרבות המערב (עורכים: פרופ' מ.
25. "תיארוך וקביעת האותנטיות של הדיוקנאות העצמיים של רמברנדט, על פי סימון וזיהוי תהליכי ההזדקנות של האמן" (יחד עם ד"ר טל פרידמן מבי"ח אסף הרופא), 2011.
26. "מיומנו של צרכן-קולנוע של פעם - מסע נוסטלגי אל בתי הקולנוע המיתולוגיים שהיו בתל אביב ונעלמו", בספר חוני המעגל מציג: The End 2016.
27. ראיון עם וינסנט ון-גוך, אחיינו של הצייר ון-גוך, אמסטרדם,1977.
28. "אל תבשרו בחוצות אשקלון, או - מזגנים עליך שמשון: גורל העבודות הציבוריות-מונומנטליות של שלום סבא", בתוך: שלום סבא: לגופם של דברים (עורכת: גליה בר אור), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2023.
1. "נחום גוטמן: ימים ראשונים" (קטלוג תערוכה), מרכז הירידים לישראל, 1987
2. איזאק לויטן (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 1991
3. "דיוקנאות משפחה הולנדיים במאה ה-17" (קטלוג תערוכה), מוזיאון ת"א לאמנות, 1994.
4. "ון דייק ותקופתו" (קטלוג תערוכה, יחד עם נילי לב), מוזיאון תל אביב לאמנות, 1995
5. "יאן ליוונס - עקידת יצחק" (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 1997
6. "מפלאי המזרח - ציור הודי-מוגולי מאוסף ד"ר חלילי" (קטלוג תערוכה, יחד עם ד"ר נ.
הגר), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2000
7. "מלכים בשר ודם: התנ"ך בציורי המאות 16-19" (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2005.
8. "פאם פאטאל - האשה ההורסת" (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2006
9. פורצלן "מייסן" מאוסף גרטנר (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2007.
10. אמנון דוד ער – ציורים (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2009.
11. עמק – בדרך לכפר יהושע: ציורי אלי שמיר (קטלוג תערוכה), מוזיאון ת"א לאמנות, 2009
המשכן לאמנות עין-חרוד (יחד עם ד"ר גליה בר אור), 2010.
13. אנסלם קיפר: "שבירת הכלים" (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2011
14. "שושלת ברויגל" (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2012
15. סיגל צברי: "ניגון של עשב" (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2014
16. "דלפט כחול-לבן" (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2014
17. אורי גרשט: "רסיסים" (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2014-2015
18. ליאוניד בלקלב: "חוקר דיוקנאות אובססיבי" (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2015
19: עופר רותם (פרס שיף) (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2016
(קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2016
21: פאטמה שאנאן (פרס שיף).
(קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2017
22. "עשור לפרס שיף" (קטלוג תערוכה), מוזיאון תל אביב לאמנות, 2019
23. "חזית: איליה גפטר" (קטלוג תערוכה), בית האמנים תל אביב, 2024
1977: רסטורציה של ציורי קיר מן המאה ה-16 בכנסיית "יקובי" (יקוביקרק) באוטרכט, הולנד.
1978: רסטורציה של ציורי קיר מן המאה ה-15 בכנסיית סן ניקולא במונטה די מצו, חבל הדולומיטים, צפון איטליה.
1978-1979: רסטורציה של תמונות ב"סטודיו מרגוליס", סיינט ג'ונס ווד, לונדון, אנגליה.
1988-1992: מחבר שאלות לתוכנית הטלוויזיה "מקבילית המוחות" (עורך ומגיש: יצחק שמעוני).
2001: יועץ לשיחזור חדר-העבודה של יצחק רבין ב"מרכז רבין למורשת ישראל", ת"א.
2003: חבר בוועדה לבדיקת "מרכז השימור" בירושלים, מטעם משרד התרבות.
2006: חבר בצוות ההיגוי- יועץ מיוחד למוזיאון היהודי באמסטרדם, לתערוכה "רמברנדט היהודי".
2005: יו"ר הוועדה מטעם משרד התרבות להכרה ברסטורטורים מקצועיים בישראל.
2008-2009: אחראי על שחזור משרדו של ראש העיר הראשון, מאיר דיזנגוף, ב"בית העיר" (רח' ביאליק, ת"א).
2017-2018: אוצר תערוכה בנושא שימור ושחזור של אמנות איטלקית – המוזיאון ליהדות איטליה, ירושלים.
עריכה והנחיית תוכניות אודות ה-beatles בגל"צ, תיאטרון גבעתיים, בית אריאלה ועוד.
2002-2020: מבקר התרבות בתוכניתו של מולי שפירא, "בילוי נעים" בגל"צ.
הופעות אורח בתוכניות אקטואליה רבות בטלוויזיה, בהן: רפי רשף, ירון לונדון ומוטי קירשנבאום
הופעת אורח בתוכנית "הנוכלות" של אילן פלד.
דורון לנצט (נולד ב-28 באוקטובר 1948) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לגנטיקה מולקולרית במכון ויצמן ברחובות, ראש מרכז קראון לחקר הגנום.
אביו פרופ' משה לנצט, היה פרופסור למיילדוּת וגינקולוגיה, שימש כראש מחלקת יולדות בבית החולים קפלן, חוקר וסופר.
אימו שפרה לבית גינזבורג היא נכדתו של יצחק אייזיק בן-טובים.
דורון לנצט נפצע אנושות ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים וחייו ניצלו בניתוח חירום שבוצע על ידי פרופ' יוסף בורמן.
סיים את לימודי התואר הראשון בכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים והמשיך ללימודי דוקטורט באימונולוגיה כימית במכון ויצמן למדע בהנחיית פרופ' ישראל פכט.
לאחר השתלמות בארצות הברית, באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת ייל, חזר ארצה והשתלב בסגל מכון ויצמן למדע.
פרופסור לנצט היה בין מנהלי מרכז הידע הגנומי בישראל מטעם משרד המדע והוא חבר במועצת ארגון הגנום העולמי ובארגון האירופאי לביולוגיה מולקולרית.
מחקריו הגנטיים של פרופסור לנצט עסקו בין השאר במנגנון הריח באדם ובגילוי גנים למחלות תורשתיות, בהם גנים התורמים לסכיזופרניה וגנים השולטים בתגובה לתרופה לטרשת נפוצה.
כן היה שותף לפיתוח בסיס נתונים מקיף לכלל הגנום האנושי ופיתח במחקריו מודל ממוחשב למוצא החיים על כדור הארץ.
בשנת 2008 זכה בפרס לנדאו לגנטיקה של האדם ובאותה שנה התמנה לדירקטור בחברת קמהדע.
ביוני 2020 טען, יחד עם אחרים, כי לא היה גל שני של נגיף הקורונה בישראל.
באוגוסט הכיר בטעות, התראיין וקבע שבהחלט היה גל כזה, ומאז לא הוסיף להתבטא פומבית בעניין הקורונה.
הוא היה נשוי לנויה לנצט, שחקנית ובמאית תיאטרון ולהם שתי בנות.
דורון גלעזר (נולד ב-17 ביולי 1952) הוא עיתונאי, עורך "מעריב" לשעבר, שימש כעורך תוכנית התחקירים "עובדה" וכיו"ר ועדת העורכים.
גלעזר נולד בשכונת אפקה בתל אביב, למד בבית הספר היסודי "אלחריזי" בתל ברוך, בתיכון 'אליאנס' ברמת אביב ומדעי המדינה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בהמשך השלים תואר ראשון בהיסטוריה.
כבר ב-1973, כשהיה בן 21, מונה גלעזר לדוברה של תנועת השמאל 'מוקד'.
בהמשך היה בין מקימי מחנה של"י ודוברה בבחירות 1977. גלעזר פרש מפעילות פוליטית בעקבות עליית הליכוד לשלטון ב-1977.
החל את דרכו העיתונאית בתחילת שנות השמונים בשבועון הירושלמי 'כל העיר'.
החל מ-1989 היה עורכו הראשי במשך שש שנים.
באמצע שנות התשעים מונה גלעזר לעורך הראשי של מקומוני 'רשת שוקן' מקבוצת 'הארץ'.
בסוף שנת 1996 מונה לערוך את שבועון סוף השבוע של 'ידיעות אחרונות'.
לאחר כהונה בת ארבע שנים ב-7 ימים, מונה גלעזר לסגן העורך הראשי של 'ידיעות אחרונות' והאחראי על כלל המגזינים בעיתון.
בתחילת שנות האלפיים פרש גלעזר מידיעות אחרונות, פנה לקריירה טלוויזיונית.
במשך שבע שנים היה העורך הראשי של תוכנית התחקירים 'עובדה עם אילנה דיין'.
גלעזר שינה את מתכונת התוכנית לשלוש כתבות שבועיות.
בסוף 2007 מונה גלעזר, עם רות יובל, לעורכים ראשיים משותפים של העיתון 'מעריב' במקום אמנון דנקנר.
גלעזר עצמו גם מונה ליו"ר ועדת העורכים של העיתונים היומיים, הגוף המייצג של העיתונות העברית.
גלעזר ויובל שפירו את מצב העיתון מגרעון של חמישה מיליון שקל לחודש לגרעון של מיליון שקל אחד בלבד ובלמו את הירידה בתפוצה.
כמו כן, הם שינו את הקו המערכתי בעיתון, לטובת מלחמה בשחיתות השלטונית ועבירות צווארון לבן, תמיכה במאבק למען עצמאות בית המשפט העליון ושמירה על זכויות הפרט.
גלעזר ויובל התפטרו לאחר קרוב לשנתיים, בגלל סירובם להיענות לדרישות המו"ל עופר נמרודי לפטר כמאה עובדים נוספים, כדי לאזן את תקציבו של העיתון.
בעשור האחרון היה גלעזר חבר מועצת העיתונות, חבר הנהלת פסטיבל "דוקאביב", יועץ לגופי תקשורת ומרצה לעיתונות חוקרת במכללה האקדמית תל אביב-יפו ובמכללת נתניה.
היה שותף, עם דוד דרעי ורות יובל, ליצירת הסרט והסדרה "סאלח, פה זה ארץ ישראל", יצירה שחשפה כיצד יושבו בשנות החמישים והששים עולי צפון אפריקה בעיירות הפיתוח בפריפריה.
גלעזר ויובל היו עורכי התוכן של הסרט והסדרה והאחראים על התחקיר ופיתוח הנרטיב ההיסטורי שלה.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר לשנת 2017 בתחרות פורום היוצרים הדוקומנטריים, ובפרס הבימוי והתחקיר בפסטיבל דוקאביב 2017.
דורון מֶדַלִי (נולד ב-5 בדצמבר 1977) הוא פזמונאי, מלחין, מוזיקאי, במאי, מפיק מוזיקלי, זמר ומנהל אמנותי ישראלי.
מדלי נולד, גדל והתחנך ברמת השרון.
הוא בוגר תיכון אלון במגמת תיאטרון ובוגר תנועת הצופים.
בצה"ל, שירת מדלי כמדריך חובשים בבה"ד 10.
בוגר בית הספר למוזיקה YAMAHA, חוג המשחק של "הבימה", וכן למד בבית הספר למשחק מול מצלמה של שרון אלכסנדר.
שימש עוזר במאי של ירון מאירי בלהקת הפלמנקו של מיכל נתן ובקבוצת הגאגא של אוהד נהרין ולהקת בת שבע.
עם השנים הפך מדלי לאחד מכותבי הלהיטים המצליחים בישראל, עם למעלה מ-450 שירים.
בשנת 2008 הוציא את אלבום הבכורה שלו "תהום", שאת מרבית שיריו כתב והלחין.
מדלי זכה בפרס אקו"ם ל"להיט רחבות הריקודים לשנת 2014" בזכות השיר "שגעת טרפת" (ששר ליאור נרקיס).
בשנים 2016–2017 הגיש את תוכנית הרדיו "ציפורי לילה מוזיקליות" בגלי צה"ל.
מדלי כתב והלחין שירים שייצגו את ישראל בחמש תחרויות אירוויזיון: בשנים 2015, 2016, 2018, 2020 ו-2023. השיר שכתב ביחד עם סתיו בגר, עבור אירוויזיון 2018, "Toy" שבוצע על ידי נטע ברזילי, זכה במקום הראשון בתחרות.
השיר "Unicorn" שבוצע על ידי נועה קירל, שכתב ביחד עם נועה קירל, ינון יהל, ומאי ספדיה, הגיע למקום השלישי באירוויזיון 2023.
ב-2018, בעקבות הזכייה באירוויזיון, זכה מדלי, עם סתיו בגר, נטע ברזילי ואבשלום אריאל, בפרס הוקרה מטעם דירקטוריון אקו"ם על הישג יוצא דופן בזירה הבינלאומית.
ב-2019 זכה שוב בפרס אקו"ם בקטגוריית "פרס מלחין השנה על שם סשה ארגוב".
באותה השנהש הצטרף מדלי לצוות המנטורים בתוכנית המציאות המוזיקלית "The Voice ישראל" בעונתה החמישית, שעלתה לשידור ברשת 13 ב-20 במאי 2019, לצד שלומי שבת ויובל דיין, עברי לידר, ונסרין קדרי.
שירים מאת דורון מדלי - רשימה חלקית
אמני ישראל – שבט אחים ואחיות (לחן: עידן רייכל)
לשרית חדד – קרקס, אמן, אל תאהב אותי.
לנטע ברזילי – Toy - השיר הישראלי שניצח באירוויזיון 2018, Beg (דואט עם עומר אדם)
לנועה קירל – טיקיטאס (דואט עם סטפן לגר), חצוף, פאוץ', אם אתה גבר, Unicorn .
למרגלית צנעני – פה זה לא אירופה, כולי באורות.
לשלומי שבת – אבא, בראשית עולם, מאריפוסה, תודה שנכנסת לי אל הלב.
למשה פרץ – היא רק רוצה לרקוד (דואט עם עומר אדם), אח שלי, קרמלה.
לליאור נרקיס – שגעת טרפת, מהפכה של שמחה (דואט עם עומר אדם), אני עף אלייך, עמליה.
לאייל גולן – אם יש גן עדן, ידעת שזה זמני (לחן, מילים של אלדד רגב), כבר לא יכול, ממריא.
לנדב גדג' – Golden Boy – השיר הישראלי באירוויזיון 2015 שזכה במקום השלישי בשלב חצי הגמר ובמקום התשיעי בשלב הגמר.
לחובי סטאר – Made of Stars - השיר שייצג את ישראל באירוויזיון 2016 והגיע למקום 14 בגמר.
להראל סקעת – לעוף, המאה ה-21, אהבה זאת אהבה, אהבה מסובבת הכל.
למאיה בוסקילה – בלעדיך, נשמתי, לא מתביישת לאהוב.
לאלני פוריירה – גרסאות ביוונית לשירים גולדן בוי, טיקיטאס וקרמלה.
לעדן אלנה – Feker Libi - השיר שהיה אמור לייצג את ישראל באירוויזיון 2020, אך התחרות בוטלה.
לאינדירה לבאק - You Will Never Break My Heart, השיר של לבאק לקדם הקרואטי של אירוויזיון 2020.
שירי פסטיגל – לעוף, רק אלייך, לילה מטורף בפסטיגל, איי-פסטיגל, שלוש חברות, שרה לעולם, החץ המנצח, לוקו, כל המדינה שכונה, אין לך ממה לפחד, אם אני אוהבת אותך, הלילה אתה מנצח, ארץ אהבה, כוח מחשבה, פריסטייל פסטיגל, אל תתייג אותי, להתחבר לחיים, מיי פסטיגל ועוד.
לתנועת הצופים - המנון המאה לכבוד מאה שנים לתנועת הצופים העבריים בישראל.
פסקולים לתוכניות טלוויזיה – גולסטאר, הרווק עם דודו אהרון, רויאל שף, היחידה, זגורי אימפריה, עספור, בוליווד, חצויה, יומני החופש הגדול, רוני וקשיו, חדר החלומות של מיכל ינאי, המופע של שביט ונטורה, כוכב הצפון, סוסי פרא, פלאשבק ונעלמים.
למשחקי וידאו - Paca Dance (עם מורן סופר), Move Your Body (עם לירון לב), שהופיעו בסדרת משחקי Just Dance.
דורון כהן (נולד ב-27 בספטמבר 1960) הוא מנהל ישראלי, משמש כמנכ"ל השקעות דיסקונט ויו"ר חברת התקשורת סלקום.
כיהן כמנכ"ל משרד האוצר מאוגוסט 2011 עד אפריל 2013. קודם לכן, ובמקביל, שימש כמנהל רשות החברות הממשלתיות מאוקטובר 2009 ועד יולי 2012.
כהן הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ובחשבונאות מאוניברסיטת תל אביב, ותואר מוסמך במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
חבר בלשכת רואי החשבון החל מ-1988.
עבד שלוש שנים כרואה חשבון במשרד קסלמן וקסלמן (כיום PricewaterhouseCoopers) ולאחר מכן כיועץ כלכלי לשר התמ"ת.
בהמשך היה פעיל במיזמים עסקיים פרטיים בשוק הבינלאומי וכן מילא מספר משרות ניהול בכירות, ובהן חשב הקונצרן ומבקר פנים בכימיקלים לישראל בע"מ, סמנכ"ל Elite International B.V, סמנכ"ל כספים בקבוצת דפי זהב, ויו"ר מועצת המנהלים ומנכ"ל בחברת עמידר.
באוקטובר 2009 החל לכהן כמנהל רשות החברות הממשלתיות.
עם כניסתו לתפקיד החליט על שינוי ארגוני שעיקרו הקמת אגף לפיקוח בקרה ודיווח ויחידה מקצועית לחשבונאות, מהלך שהביא לשיפור ניכר ביכולת הפיקוח של הרשות, ברמת הדיווח החשבונאי ולדיווחים במועד של החברות הממשלתיות.
בתקופתו הופרטו הבנק לפיתוח התעשייה, החברה לאוטומציה וחברת נמל אילת.
סיים תפקידו זה ביולי 2012.
באוגוסט 2011 מונה למנכ"ל משרד האוצר (תחילה כמנכ"ל בפועל וממאי 2012 במינוי רשמי), במקביל לתפקידו כמנהל רשות החברות הממשלתיות.
הוא נכנס לתפקיד זה בעיצומם של שני משברים: המחאה החברתית בישראל של קיץ 2011, והמשבר בשוקי הכספים הגלובליים לנוכח המשבר הכלכלי ביוון ובשאר מדינות דרום אירופה (PIIGS).
מיד עם כניסתו לתפקיד ניהל את מדיניות משרד האוצר ליישום המלצות ועדת טרכטנברג והקים צוות היערכות למשבר גלובלי ולמקרה של משבר או התפרקות של גוש האירו.
באותה עת חדלה אספקת הגז הטבעי ממצרים לישראל.
המשק נקלע למשבר אנרגיה שעלותו יותר מ-15 מיליארדי שקלים, מצבה הפיננסי של חברת החשמל הורע משמעותית ותעריף החשמל היה אמור לעלות ביותר מ-40%.
כהן ניהל את טיפול הממשלה במשבר, העמיד לרשות חברת החשמל סל כלים לסיוע פיננסי, לרבות ערבויות מדינה, ויצר מתווה (מתווה כהן) שמיתן ופרס על פני שלוש שנים את השפעת העלות העודפת של הדלקים על תעריף החשמל.
פעל במסגרת מספר ועדות לשיפור השירות הציבורי.
בין הוועדות העיקריות הוועדה לאסטרטגיה אותה הוביל יחד עם פרופ' יוג'ין קנדל, יו"ר המועצה הלאומית לכלכלה.
הוועדה קבעה מוסדות ותהליכים שיאפשרו תהליך מתמיד של גיבוש אסטרטגיה כלכלית וחברתית לממשלה.
ועדת המשילות בראשות מנכ"ל משרד ראש הממשלה, הראל לוקר.
במסגרת הוועדה התווה כהן תהליך להגברת השקיפות והשיתופיות בתהליך הכנת תקציב המדינה.
כהן סבר שעל משרד האוצר להעביר חלק מן האחריות והסמכויות בהכנת התקציב למשרדי הממשלה הרלוונטיים.
לדעתו, תהליך כזה יעצים את המשרדים וישפר את יכולותיהם המקצועיות.
הוועדה השלישית, הוועדה לשיפור השירות הציבורי.
כהן עמד בראש הצוות לשיפור הגמישות הניהולית, השכר הדיפרנציאלי והעצמת ההון האנושי.
הצוות המליץ על שינוי מקיף בהערכת העובדים, ביטול שכר עידוד ומתן שכר דיפרנציאלי ומענקים כגמול על מצוינות.
כמו כן המליץ הצוות על קציבת קדנציות לסגל הבכיר והבניית תהליכים לריענון השורות לקידום של עובדים בסגל הבכיר של שירות המדינה.
כהן הוביל שני מהלכים ארגוניים חשובים במשרד האוצר.
הקמת התקשוב הממשלתי כולל היחידה לשיפור השירות הציבורי והקמת האגף המאוחד של הכלכלן הראשי והכנסות המדינה.