tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בישראל חיים חמישה מיני חסרי זנב: חפרית מצויה (Pelobates syriacus), אילנית מצויה (Hyla arborea), צפרדע הנחלים (Rana ridibunda), קרפדה ירוקה (Bufo viridis) ועגולשון שחור-גחון (Discoglossus nigriventer).
אוכלוסיית חסרי הזנב (והדו-חיים בכלל) בישראל נמצאת בירידה חדה ובימינו מוגדרים כלל מיני הדו-חיים בארץ כנמצאים בסכנת הכחדה מסוימת.
עגולשון שחור-גחון הוא מין אנדמי לארץ הנמצא בסכנה קריטית (ונחשב למין שנכחד מאז ייבוש אגם החולה ועד לגילויו מחדש בשנת 2011).
כמו כן, נמצאת חפרית מצויה בסכנה קריטית.
רק צפרדע הנחלים, המראה הסתגלות רבה למקווי-מים מלאכותיים (מאגרים, בריכות דגים ואפילו בריכות חימצון), נמצאת בסכנה פחותה יחסית.
הסיבות העיקריות המסכנות את דו החיים (וחסרי הזנב בפרט) בארץ הם:
הרס ופגיעה בבתי הגידול – זהו הגורם העיקרי לפגיעה באוכלוסיות הדו-חיים בארץ.
לדו החיים שני בתי גידול (יבשתי ואקוואטי (מימי)), וחלקם חוזרים מדי שנה לאותו מקור מים כדי להתרבות.
בשל כך הם רגישים לפגיעה בכל אחד מבתי גידול אלו.
חלק מהדו-חיים פגיעים במיוחד להרס בתי הגידול בשל דפוסי התנהגות ייחודיים.
כך למשל, מחקרים הראו שלאחר הריסת בית הגידול האקוואטי, בוגרים של מינים מסוימים המשיכו לחזור אל בית הגידול ההרוס.
לכן, גם אם ישנו מקווה מים חילופי, רביית הבוגרים לא תחודש.
בריכות החורף מהוות בית גידול עיקרי לכלל מיני הדו-חיים בארץ (מלבד צפרדע נחלים).
על אף זאת, למעלה מ-90% משטחי בריכות החורף שהתקיימו בישראל עם קום המדינה כבר אינם.
גם בימינו ישנה פגיעה מתמשכת בבריכות החורף, בין היתר בשל פיתוח עירוני וחקלאי.
מינים מסוימים נוהגים לשהות בבתי גידול יבשתיים קבועים ולכן הם פגיעים במיוחד לפגיעה בבתי גידול אלו.
בנוסף, אוכלוסיית חסרי הזנב רגישה מאוד לקטיעת החיבור של בית הגידול האקוואטי עם זה היבשתי (על ידי כביש למשל), דבר המקשה על הבוגרים בעת הגירתם לצורך רבייה.
זיהום – ככל הנראה, דו החיים רגישים יותר לזיהום ביחס לבעלי חיים אחרים.
זיהום בתי הגידול פגע אנושות בדו החיים בארץ (פרט לצפרדע הנחלים).
בריכות החורף רגישות במיוחד לזיהום משום שהן מנקזות אליהן את כל המזהמים שבסביבתן.
בידוד גנטי של אוכלוסיות כתוצאה מקיטוע של בתי גידול.
איסוף של דו-חיים על ידי אנשים פוגע באופן מסוים באוכלוסייתם בארץ.
נראה כי דו-החיים הראשון שהשתייך לסדרת חסרי הזנב היה הטריאדובטרצ'וס, אשר חי במדגסקר בתור הטריאס.
הוא הופיע לפני כ-250 מיליוני שנים והיה חסר את המאפיינים הקיימים בחסרי הזנב של ימינו: הגולגולת שלו הייתה רחבה עם ארובות עין גדולות, בדומה לחסרי הזנב המודרניים, אך עצם הכסל שלו הייתה שונה וגופו היה ארוך יותר ובעל יותר חוליות.
הבדלים נוספים היו נעוצים בקיומו של זנב עם חוליות נפרדות (היום החוליות התאחדו לעצם הנקראת עצם העוקץ) ובכך שעצמות השוקה והשוקית היו נפרדות, ולכן סביר כי מין זה לא הצטיין בקפיצות ובניתורים.
מאובן נוסף של חסר זנב שנמצא באריזונה הוא פרוסאלירוס; מאובן זה נחשף בשנת 1985 ותוארך באופן גס לתקופה דומה של הטריאדובטרצ'וס.
כמו זה האחרון, לחסר זנב זה לא היו רגליים גדולות, אך לו כבר היה מבנה אגן האופייני לחסרי הזנב של ימינו.
בניגוד למין הקדום יותר, הפרוסאלירוס היה חסר זנב.
מין חסר הזנב הקדום ביותר ממשפחת הצפרדעים הוא ויאראלה (Vieraella herbsti) מתקופת היורה (לפני 213–188 מיליון שנה).
המידע על מין זה לקוח ממאובן של פרט אחד בלבד; לפי מאובן זה, מעריכים כי אורכו של המין היה 33 מילימטרים בלבד.
כמו כן, ידוע על המין Notobatrachus degiustoi מאמצע תקופת היורה, לפני 155–170 מיליוני שנים.
מעריכים כי תהליך האבולוציה של חסרי הזנב המודרניים הושלם בזמן עידן היורה.
השינויים האבולוציוניים העיקריים כללו את התקצרותו של הגוף והיעלמות הזנב.
התיעוד הראשון של חסר זנב בצורתו המודרנית הוא של ה-Sanyanlichan, אשר חי לפני 125 מיליוני שנים.
היו לו את כל המאפיינים המודרניים של חסרי הזנב, אך הוא נולד עם תשע חוליות, בעוד חסר הזנב המודרני הוא בעל שמונה חוליות בלבד.
משמעות עובדה זו היא שמין זה עדיין היה מין מעבר, אך זהו היה כבר שלב סופי בהתפתחות.
מאובנים של חסרי זנב נמצאו בכל היבשות, כולל באנטארקטיקה, אף שבימינו אין הם נפוצים באזור זה.
בנוסף, מינים מסוימים של חסרי הזנב היו נתונים באבולוציה מתכנסת.
במקרה אחד שני מינים של חסרי זנב, האחד ממדגסקר והשני מאזור מדינת פלורידה, למדו לאכול פרוקי-רגליים מסוימים אשר הכילו רעלן זהה, אותו שילבו חסרי הזנב במערכות ההגנה שלהן.
במקרה אחר מספר חסרי זנב בדרום אמריקה פיתחו כיסים על הגב שנועדו לסחוב את הוולדות, בדומה ליונקי כיס.
גידול חסרי זנב בשבי נעשה מסיבות רבות:
צפרדעים רבות מגודלות למטרת מאכל (רגלי צפרדע נחשבות למעדן בסין, בצרפת, וכן באזורים בדרום ארצות הברית, בעיקר בלואיזיאנה).
צפרדעים מתות משמשות בבתי ספר תיכוניים ובאוניברסיטאות בשיעורי אנטומיה, שבהם מנתחים התלמידים את גופותיהן, לרוב לאחר שהזריקו להן צבעי פלסטיק על מנת לחזק את ניגודי הצבעים בין האיברים.
ניסויים ותרגולים אלו נמצאים בירידה בתקופה האחרונה, בשל הדאגה המתגברת בנוגע לזכויות בעלי חיים.
ישנם אנשים המגדלים מיני חסרי זנב מסוימים כחיות מחמד.
לאורך ההיסטוריה של המדע התגלו מספר תגליות משמעותיות בזכות מחקר אודות חסרי הזנב:
לואיג'י גלווני, ביולוג בן המאה ה-18, גילה את הקשר בין חשמל ומערכת העצבים על ידי התבוננות וחקר צפרדעים.
שימוש בצפרדע הרפואית, Xenopus laevis, התרחב הודות לשימוש שעשו בה מעבדות לחקר היריון במחצית הראשונה של המאה ה-20, כאשר התגלה כי אם יוזרק ההורמון גונדוטרופין כוריוני אנושי (HCG), אשר נמצא בכמויות ניכרות בשתן של נשים הרות, לנקבת X.
laevis, הוא יזרז את הטלת הביצים שלה.
ב-1952 שיבטו רוברט בריגס ותומאס קינג צפרדע באמצעות טכניקת ה-SCNT (Somatic cell nuclear transfer), אותה טכניקה שבאמצעותה שיבטו את הכבשה דולי.
הניסוי שלהם היה הראשון מסוגו שנחל הצלחה.
בנוסף, בחסרי הזנב משתמשים בניסויים בשיבוט ובאמבריולוגיה.
בעבר השתמשו בקרפדה הירוקה על מנת לערוך בדיקת היריון.
זכר הקרפדה הירוקה הפריש נוזל זרע ונבדקה השפעתו של שתן האישה הנבדקת על נוזל הזרע של הקרפדה.
אם תאי הזרע מנוזל הזרע שחו לכיוון השתן, ניתן היה להבין כי האישה בהיריון.
מאז פותחו שיטות אחרות לאבחן היריון וזו הפכה למיושנת.
ביולוגים החלו להשתמש ב-Xenopus כאורגניזם מודל בביולוגיה התפתחותית, משום שקל לגדל אותם בתנאי שבי, וכן משום שקל להשפיע על העוברים שלהם.
laevis פוחתת, שכן זמן הרבייה שלו הוא שנה עד שנתיים, בעוד שזמן הרבייה של X.
tropicalis הוא חמישה חודשים בלבד, עובדה שמביאה לזירוזם ולקידומם של מחקרים בנושא.
מיפוי הקוד הגנטי של X.
tropicalis יושלם כפי הנראה עד 2015.
נמצא כי כמה מהחומרים שנמצאים בפפטידים שמופרשים מהעור של האילנית האוסטרלית הלבנה הרסו את נגיף האיידס (HIV) בלי להרוס תאי לימפוציט T בריאים.
חסרי הזנב "מככבים" בפולקלור, בסיפורי מעשיות ובתרבות הפופולרית.
לפי מיתוסים סיניים מסורתיים, העולם נשען על צפרדע ענקית שתנסה לבלוע את הירח, והיא הגורמת לליקוי הירח.
אנשי מצרים העתיקה תיארו את כבעל ראש של צפרדע.
עבור בני המאיה, חסרי זנב ייצגו מים, יבולים, פוריות ולידה והיו קשורות ל.
בתנ"ך מכת צפרדע היא השנייה מבין עשר מכות מצרים.
אירופאים מימי הביניים ייחסו לחסרי הזנב רוע וכישוף.
סיפור "הנסיך הצפרדע", בו מתוארת צפרדע שהופכת לנסיך יפה תואר ברגע שבו היא זוכה לקבל נשיקה מנסיכה צעירה.
לרוב הם מתוארים כמכוערים וכמגושמים, אך כנדיבי לב וכבעלי כישרונות חבויים.
דוגמאות מעטות כוללות את מנגד, מפורסמת ביותר דמותו של קרמיט הצפרדע, כוכב מופעי "החבובות" ו"רחוב סומסום".
קרמיט, להבדיל מהדימוי הנפוץ יותר לצפרדעים, הוא דמות ממושמעת ומצפונית.
חסרי-לשוניים (שם מדעי: Pipidae) היא משפחה בסדרת חסרי הזנב.
במשפחה נמצאים שלושים מינים, הממויינים לחמישה סוגים.
סוג אחד (Pipa) נפוץ בדרום אמריקה, ויתר הסוגים נפוצים באפריקה דרומית למדבר סהרה.
שמה של המשפחה נובע מהמאפיין הבולט בפרטיה, והוא היעדר לשון.
חסרי-הלשוניים חיים בסביבה מימית בלבד, ומשום כך הם פיתחו מספר התאמות מורפולוגיות לסביבת חיים זו.
לדוגמה, קרומי השחייה בין אצבעות הרגליים שלהם גדולים מאוד, והם בעלי מערכת מיוחדת שתפקידה לזהות תנועות ולחצים מיוחדים במים הסמוכים לגוף.
בנוסף, חסרי-הלשון ניחנו ביכולות מיוחדות בנוגע להפקת קול ולשמיעתו בסביבה מימית.
מספר מאובנים של חסרי-לשוניים נמצאו, וגילויים הוביל למסקנה כי 12 מינים ממשפחת חסרי-הלשוניים נכחדו.
שישה מהם היו תחת הסוג צפרדע רפואית (Xenopus).
מאובנים אלו נמצאו באפריקה, בדרום אמריקה ובמזרח התיכון, ותוארכו לתקופת הקרטיקון.
פִּיפָּה (Pipa) בו המין פיפה מצויה.
חסרי החולצות (בספרדית: descamisados), הוא מונח המציין את תומכיו הפרוניסטים של חואן דומינגו פרון, נשיאהּ הפופוליסטי של ארגנטינה בין השנים 1946–1955 ושנית בשנים 1973–1974, לפני, במהלך ולאחר כהונתו.
מקור המונח במחאה ההמונית שנערכה ביום 17 באוקטובר 1945 נגד כליאתו של פרון, המחאה אשר הביאה לשחרורו.
פרון נכלא בידי החונטה הצבאית בשל היוקרה הרבה שצבר.
במהלך מחאה זו צבאו המוני פועלים על רחובות העיר בואנוס איירס, ובעיקר בפלאסה דה מאז'ו לנגד הבית הוורוד (מקום מושב הממשלה הארגנטינאית), ועל מנת להקל מעט את החום שכשכו את רגליהם במימי המזרקות והסירו את חולצותיהם.
בעקבות אירועים אלו החלו בני האליטה לכנות את תומכיו של פרון בזלזול בשם "חסרי החולצות".
במהלך רטורי אופייני לפופוליזם, אימצו הפרוניסטים את הביטוי המזלזל ונשאו אותו בגאווה.
פרון, ואוויטה אשתו, התייחסו לתומכיהם בשם זה כגילוי חיבה, ובמהלך המירוץ לנשיאות של שנת 1945 תר פרון את ארגנטינה ברכבת אותה כינה "חסרת החולצה"
חסר בית, דַּר רְחוֹב, (דרחוב-הלחם בסיסים) מחוסר בית, או מחוסר דיור הוא אדם ללא קורת גג קבועה, בדרך כלל על רקע מחסור כלכלי.
המונח "חסרי בית" עשוי לכלול אף מגזר באוכלוסייה אשר לן במקלטים לחסרי קורת גג, המופעלים על ידי גופים פרטיים או ציבוריים.
על פי הערכות, אוכלוסיית ההומלסים כיום מונה כ-150 מיליון בעוד שבתחילת המאה ה-21 חיו בעולם כ-100 מיליון איש חסרי קורת גג.
יש הרואים במונח "חסר בית" מונח שאינו מבוסס באופן בלעדי על בעיית חוסר דיור, אלא מכיל אף מרכיבים רגשיים, חברתיים ופסיכולוגיים בעלי חשיבות.
הגדרת משרד הרווחה והשירותים החברתיים במדינת ישראל לדר רחוב היא: "דר רחוב הנו אדם (גבר או אשה) מעל גיל 18 הגר ברחוב, בבתים נטושים, גנים ושטחים ציבוריים ואתרי בנייה.
דר הרחוב שרוי בדרך כלל בהזנחה גופנית או נפשית ונמצא לרוב בניתוק או ניכור ממשפחה תומכת, ואינו נאבק לשינוי מצבו."
בחוק האמריקאי מוגדר המונח "חסר בית":
"(1) אדם אשר חסר כל מקום לינה קבוע, רגיל ומתאים; או,
(2) אדם אשר מקום לינתו העיקרי הוא:
מקלט, ציבורי או פרטי, המשמש כמעון זמני (כולל מלונות לנתמכי סעד, מקלטים קהילתיים ומעונות זמניים לחולי נפש);
מוסד המספק מעון זמני לאדם עד לאשפוזו;
מקום בבעלות ציבורית או פרטית המיועד, או משמש בקביעות, כמקום לינה לבני אדם."
המונח חסר בית מוחלף לאחרונה בביטוי "חסר מגורים".
יש אנשים שיש להם פתרון מגורים שאינו נופל תחת קטגוריית בית אולם מהווה עבורם מקום מגורים קבוע.
לקטגוריה זו, של חסרי בית אבל בעלי פתרון מגורים נכנסים אלו המוגדרים בסעיף ג' של החוק האמריקאי, או למשל ימאי המתגורר באופן קבוע באנייה שבה הוא עובד, וכאשר הוא בחופשות או בין עבודות הוא מתגורר בבתי מלון.
אדם זה מוגדר כחסר בית אבל אינו חסר מגורים.
יש בין דרי הרחוב גם בעלי בית שאינם גרים בו, לעיתים ביתם נמצא בעיר אחרת מהעיר שבה בחרו לחיות.
הגדרת חסר בית המשמשת את שירותי הרווחה מתייחסת רק ל"חוסר בית גלוי" ואינה מתחשבת במצבים של "העדר בית סמוי" (hidden homelessness) ו"העדר בית יחסי" (relative homelessness) בהם:
מקום המגורים נעדר יציבות, ביטחון ואיכות - סידורי מגורים לא חוקיים או לא בטוחים מבחינה פיזית
משקי בית בסכנת פינוי או נמלט מנושים
משקי בית שהוצאות הדיור באות על חשבון צרכים חיוניים כדוגמת מזון ותרופות
בעוד גברים מיוצגים מעבר לשיעורם היחסי באוכלוסייה בקרב חסרי הבית הגלויים, בעיקר בערים הגדולות, הרי שבעיית העדר הבית הסמוי נפוצה יותר אצל נשים ושכיחה בערים קטנות ובפריפריה.
הרחבת המושג "חסר בית" אמורה להוביל לפיתוח מדיניות שתענה על מצוקתן של נשים.
לחסרות בית הסברים משני סוגים: הסברים אישיים והסברים מבניים.
הסברים אלו אינם סותרים זה את זה, אלא משלימים, שכן המאפיינים האישיים, לצד מדיניות ומגבלות מבניות, פועלים יחד ומשפיעים על מי שהופך לחסר בית:
1. הסברים אישיים - קושרים את מצבו של חסר הבית בהחלטות שקיבל ובמאפיינים כגון מוגבלות נפשית, שימוש בסמים ואלכוהול, עבריינות ובעיות אלימות בבית.
הטענה היא כי האדם הגיע להיות ברחוב עקב החלטה אישית לעזוב את מקום מגוריו ולפרק את הקשרים החברתיים עם קרובי משפחה, בני זוג ואנשים משמעותיים אחרים.
החלטות כאלה מביאות גם להחלשת היכולת לקיים חיים עצמאיים.
2. הסברים מבניים - קושרים את מצבו של חסר הבית לסיבות כגון עוני, מחירי דיור, יוקר המחיה, קושי בשוק העבודה ומדיניות הרווחה.
לפי התפיסה הזו, אוכלוסיית חסרי הבית היא אוכלוסייה מוחלשת שכרעה תחת הנטל בעל כורחה, ומצבם לא נובע ממעשיהם או מהיעדר המוטיבציה שלהם לשנות את מצבם.
לגישות אלו יש השפעות על המדיניות הננקטת במדינה לטיפול בתופעת חסרי הבית.
גישת ההסברים האישיים דורשת השקעה רבה יותר בטיפול אישי בחסרי הבית, בין אם מדובר במתן טיפול פסיכיאטרי לאנשים עם מוגבלות נפשית או בגמילה משימוש בחומרים ממכרים.
לעומת זאת, גישת ההסברים המבניים דורשת פתרונות מבניים, כמו הגדלת זמינותו ונגישותו של דיור בר השגה.
לצד מניעת התדרדרותם של אזרחים למצב של חסרות בית, שני המודלים המקובלים ביחס לטיפול בחסרי בית במדינות המערב הן 'שיטת הרצף הטיפולי' ו'דיור תחילה'.
שיטת הרצף הטיפולי הנהוגה גם בישראל, מתבססת על מתן מענים זמניים וסיוע, ההולך ומתמעט ככל שחסר הבית מצליח להשתקם ולעמוד בזכות עצמו, עד להפסקת הסיוע כליל - דוגמת סיוע בדיור זמני, בתשלומי שכר דירה, ליווי סוציאלי וכו'.
השיטה המכונה 'דיור תחילה' מעניקה לחסרי הבית דיור קבוע כשלב ראשון בתהליך השיקומי, כשעקרונותיה הן תשלום מלא של שכר הדירה וליווי סוציאלי.
מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל בחן את יעילות גישות הטיפול ומצא כי "דיור תחילה" מצליחה יותר מגישות אחרות בשימור הדיור לטווח ארוך ומתאימה יותר לדרי רחוב עם מוגבלות נפשית.
לעומתה הגישה הליניארית עובדת היטב בהכנה לקראת המעבר לדיור עצמאי, והיא מתאימה במיוחד לדרי רחוב עם בעיות התמכרות שיש להם מוטיבציה גבוהה לשיקום והם מסוגלים להתמודד עם הסדרי דיור משותף.
לכן מומלץ לשלב בין שתי הגישות ולהשתמש בהן באופן דיפרנציאלי, בהתאם לצורכי מקבלי השירות..
סם צמבריס הקים את הארגון Pathways to Housing הנחשב לחלוץ בפיתוח מודל "דיור תחילה" בארצות הברית.
מתן שירותי בריאות לחסרי בית מהווה אתגר בתחום בריאות הציבור.
חסרי בית חשופים במידה רבה יותר מהאוכלוסייה הכללית לסכנות של פגיעות גופניות ובעיות בריאות, עקב שהותם ברחוב ומצבם הכללי המתאפיין בתזונה גרועה, התמכרות לסמים, חשיפה לתנאי מזג אוויר קיצוניים וחשיפה רבה יותר למקרי אלימות (מעשי שוד, תקיפה, וכדומה).
אחת מבעיות הבריאות הקשות בקרב חסרי הבית היא התפשטות מחלות מידבקות ובמיוחד שחפת, אשר סכנת ההידבקות בה גבוהה במקלטים שבהם לנים בצפיפות חסרי בית רבים.
לצד ריבוי בעיות הבריאות, חסרי הבית מתקשים לקבל שירותי בריאות כיוון שלעיתים קרובות הם חסרי מסמכים מזהים, חסרי ביטוח בריאות, או הוכחת חברות בארגון שירותי בריאות.
בערים גדולות בעולם פועלות מרפאות המטפלות בחסרי הבית ללא גביית תשלום ובלא צורך להוכיח זכאות, אולם לעיתים קרובות מרפאות אלה אינן מצליחות להתגבר על זרם הפונים לשירותיהן.
בעיות הבריאות בקרב חסרי הבית הן ייחודיות במידה רבה, ובריכוזים גבוהים של חסרי בית יש מטפלים המתמחים בטיפול בבריאותם.
לחסרי הבית שכיחות גבוהה של מחלות עור מגוונות, זאת עקב חשיפתם לקור קיצוני בחורף באזורים גאוגרפיים קרים ועקב קשייהם בשמירה על תנאי היגיינה נאותים.
בין חסרי הבית שכיחות גבוהה יותר של מחלות שיניים מאשר בקרב האוכלוסייה הכללית.
בתחום הרפואה פורסמו ספרי לימוד המתמקדים בטיפול הרפואי והסיעודי באוכלוסיית חסרי הבית
קיימים ארגונים רבים, לאומיים ובינלאומיים, המספקים שירותי בריאות לחסרי הבית, אולם קיים מחסור במטפלים מיומנים המוכנים להתנדב לעבודה זו.
אדריכלות עוינת/מדירה היא עיצוב של המרחב הציבורי באופן שמדיר חלק מהמשתמשים בו.
הרשויות, ולעיתים אף אנשים פרטיים, מעצבים ומשנים פרטים במרחב הציבורי כדי להרחיק דרי רחוב משהות בו.
לדוגמה: ספסל ארוך, שהותקנה בו ידית מתכת כדי שלא יהיה ניתן לשכב לישון עליו, או מתקני חניית אופניים המוצבים במקומות לא שימושיים - שמונעים שהייה במקום.
פעילים נגד התופעה, כמו סטיוארט סמפל, מפעילים לחץ ציבורי שמשפיע על הרשויות, ועל עיצוב המרחב הציבורי.
המודעות לנושא של התושבים - היא עצמה חשובה, וכשלעצמה גורמת לרשויות לשחזר את העיצוב הלא-מדיר, המקורי.
תופעת חסרי הבית בישראל היא תופעה חדשה יחסית, המוכרת רק מתחילת שנות ה-90 בערים גדולות בישראל.
בעוד שבתחילת שנות ה-90 זוהו בתל אביב עשרות בודדות של חסרי בית, הרי שבשנת 2003 הגיע מספרם כמעט לאלף איש.
אף שבשנים הראשונות לאחר קום המדינה היה מספר גדול של חסרי בית ברחובות הערים הגדולות, תופעה זו נעלמה תוך שנים ספורות.
חלק מדרי הרחוב השתקמו בכוחות עצמם, או שוקמו באמצעות השירותים החברתיים וחלקם אושפזו במוסדות לטיפול בבריאות הנפש.
כך, עד לשנות ה-90 חסרי הבית כמעט ולא נראו ברחובות הערים בישראל.
העלייה ההמונית מברית המועצות לשעבר בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 חזרה והביאה את תופעת חסרי הבית לערים הגדולות בישראל.
ממדי התופעה בתחילת המאה ה-21 הביאו עשר רשויות מקומיות בישראל להפעיל יחידות מיוחדות לטיפול בדרי רחוב במימון משרד הרווחה.
מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל פרסם מיפוי נתונים של דרי הרחוב שמשרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים ביצע בשנת 2019. נמצא בו כי באותה שנה היו בישראל 2,723 דרי רחוב שהיחידות העירוניות לטיפול בדרי רחוב טיפלו בהם.
ביחידות מעריכים שהיו בשטחן עוד 276 דרי רחוב לא מוכרים (שלא פנו לקבל שירות).
מרבית דרי הרחוב נמצאים במרכז הארץ, בעיקר באזור תל אביב.
עוד עולה מן הנתונים של משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים שהרוב המוחלט של דרי הרחוב הם גברים (87%), ולצידם יש מיעוט של נשים (13%).
גילם של מרבית דרי הרחוב (כ-58%) הוא בטווח שבין 36 ל-55. כמחצית הם ילידי ברית המועצות לשעבר, כשליש –ילידי הארץ (8% הם מקרב האוכלוסייה הערבית), והשאר הם עולים ממדינות אחרות.
רוב מוחלט של דרי הרחוב עושים שימוש בחומרים פסיכו-אקטיביים: 31% עושים שימוש בסמים ו-30% מכורים לאלכוהול, 10% צורכים סמים ואלכוהול יחד ו-3% עושים שימוש לרעה בתרופות.
רק 26% מדרי הרחוב מדווחים ככאלו שלא משתמשים כלל בסמים או אלכוהול.
בנוגע למצב הבריאותי של דרי הרחוב, לפי אומדנים של משרד הרווחה, כ-18% סובלים מבעיה בריאותית גופנית וכרבע במצב של מוגבלות נפשית.
כ-16% מדרי הרחוב חווים תחלואה כפולה.
בהיבט הטיפולי, האחריות על דרי הרחוב בישראל מוטלת על משרד העבודה והרווחה, וכן על מחלקות הרווחה העירוניות, המפעילות יחידות לדרי רחוב.
על פי נוהלי הסיוע של משרד השיכון, "מי שמוגדר על ידי מנהלת המחלקה לשירותים חברתיים במשרד הרווחה כדר רחוב ומוכר גם על ידי מנהל מחלקת אכלוס של משרד הבינוי והשיכון זכאי לקבל סיוע למשך ארבע שנים.
בשנתיים הראשונות עומד הסכום על 1,170 שקלים לחודש, בשנה השלישית הוא עומד על 1,004 שקלים, ובשנה הרביעית — על 883 שקלים.
במשרד השיכון מעבירים את כספי הסיוע ישירות למשכיר הדירה, ובתנאי שהזכאי משתתף בתוכנית שיקומית.
אם דר הרחוב לא מצליח לשכור דירה בסכום זה — הוא לא מקבל סיוע".
על פי נתונים עדכניים של משרד הרווחה, מתוך כ–1,800 דרי רחוב שהוכרו בשנת 2016, רק 889 מימשו את זכאותם לסיוע בשכר דירה.
לפי פס"ד 20761-10-11 של האגודה לזכויות האזרח מאוקטובר 2011, לאחר פינוי מאהלי המחאה החברתית על ידי עיריית תל אביב, העירייה החרימה מדרי הרחוב חפצים אישיים וציוד לינה.
העירייה טענה בתגובה כי היא מציעה סיוע לדרי רחוב ומרחיקה אותם מהמרחב הציבורי רק אם הם מטרד ממשי או סכנה לציבור, בהתאם לסמכותה על פי חוק העזר לשמירת הסדר והניקיון.
על כן, בפסק הדין שרטטה השופטת קווים אדומים.
היא ציינה שלקיחת ציוד השינה מחסרי הבית בשעות הלילה שעה שהם ישנים, או נטילת ציוד שהם דואגים להסתיר כדי שלא יהיה מטרד, לא יכולה להיות פעולה בתום לב על פי חוקי העזר.
פסק הדין קבע שפעולה כזו פוגעת בזכותם לקיום אנושי ובכבוד האדם של חסרי הבית.
לאחר פנייה של האגודה לזכויות האזרח לבית המשפט בעניין זה גובש בתל אביב נוהל לפינוי חסרי בית תוך שמירה על רכושם.
נוהל זה, אוסר על עיריית תל אביב לפנות חסרי בית מהמרחב הציבורי ולהחרים להם ציוד, אלא במקרים חריגים שבהם הוא מונע מהציבור להשתמש במרחב הציבורי.
הפקח נדרש לתת לחסר הבית הודעה בכתב ולאפשר לו לפנות את הציוד בעצמו.
ורק אם יסרב, יוכל הפקח ליטול את הציוד.
ציוד שנלקח על ידי פקח לא ייזרק אלא יישמר ויוחזר לבעליו על פי דרישה.
אסור לפקחים להפעיל כוח כלפי חסרי בית, ובמקרה של חשד לביצוע עבירה עליהם להעביר את הטיפול למשטרה
בעשורים הראשונים של המאה ה-21 חלו מספר תמורות ששינו את התפיסה ביחס לצרכיהם המיוחדים של צעירים מעל גיל 18. ראשית, ניכרת ירידה באחוז הגיוס לצה"ל, המהווה אפשרות למעבר הדרגתי לחיים הבוגרים.
בנוסף, גיל ההתבגרות מתארך בעולם כולו וכן בישראל, ואיתו החלטות הנוגעות לבחירת מקצוע, לימודים גבוהים ועזיבת בית ההורים.
לאור שינויים אלה ואחרים, ישנה הכרה במאפיינים הייחודיים לאוכלוסיית הצעירים מעל גיל 18 ובצורך לפתח עבורם מענים.
היעדר קורת גג בשלבי המעבר מנערות לבגרות, פוגע ביכולת להשלים משימות חיים מרכזיות (רכישת השכלה, הכשרה מקצועית והשתלבות בתעסוקה, יצירת זוגיות והקמת משפחה) בשל העיסוק הבסיסי בהישרדות.
אי לכך, צעירים ללא קורת גג הם בעלי סיכוי נמוך יותר להשתלבות נורמטיבית בחברה.
מלבד הנזק הנגרם לצעירים עצמם, היעדר דיור עשוי להפוך אותם בהמשך לסובלים ממצוקה ומעוני ובשל כך לגרום נזק גם לחברה.
נכון לשנת 2013, בישראל ישנם כ-50,000 צעירים בסיכון בגילאים 18–25. מתוכם, אלפים מתמודדים עם העדר קורת גג.
משרד הרווחה והשירותים החברתיים מעריך כי בכל שנה ישנם כ-700 צעירים חדשים הזקוקים לפתרונות דיור בשל היעדר קורת גג או עורף משפחתי.
בסך הכל ישנם לפחות 1,300 צעירים הזקוקים לקורת גג בו-זמנית בכל רגע נתון.
בתוך אוכלוסייה זו, ניתן לזהות שתי קבוצות מרכזיות של צעירים ללא עורף משפחתי – בוגרי מסגרות השמה חוץ ביתיות שסיימו את שהותם בגיל 18, וכאלה שאינם בוגרים של המסגרות אך מצויים ברחוב או בפתרונות דיור זמניים, נצלניים או פוגעניים.
בישראל ישנם פתרונות דיור שונים לצעירים וצעירות חסרי עורף משפחתי:
פתרונות לצעירות בשירות אזרחי לאומי – דירות המספקות מענה ארוך טווח של שנה עד שנתיים
פתרונות לחיילים בודדים – דירות, סיוע בשכר דירה, בתי חייל, לינה בקיבוצים
דירות מעבר ודירות בוגרים – מיועדות לבוגרי מסגרות השמה חוץ וביתית ומופעלות על ידי משרד הרווחה והשירותים החברתיים ועל ידי עמותות.
מספקות מענה של שנה וחצי-ארבע שנים
סיוע בשכר דירה – מענה אזרחי שמתבצע בעיקר דרך עמותת "למרחב"
פתרונות חירום – מיועדים לצעירים הנמצאים ברמת סיכון מיידית או בסכנת הידרדרות גבוהה לזנות, סמים, אלימות וכיוצא בזה
צעירים חסרי בית מקהילת הלהט"ב בישראל
בתוך אוכלוסיית הצעירים חסרי הבית בישראל, צעירים וצעירות מקהילת הלהט"ב נמצאים בסיכון מוגבר להפוך לחסרי בית.
זאת ועוד, אם הופכים לכאלה, הם למעשה מצויים בהצטלבות מיקומי שוליים.
מושג זה מתייחס להשפעתם המשולבת של מנגנוני דיכוי של מיעוטים בקטגוריות חברתיות ותרבותיות, כמו מגדר, גזע, זהות מינית ועוד.
נתונים מראים על כך שיש סבירות גבוהה שיהפכו לקורבנות לאלימות מינית ופיזית, בריאותם הנפשית והפיזית תפגע והם יעסקו בפעילות מינית מסוכנת ביחס למחוסרי דיור הטרוסקסואלים.
ישנם מספר מאפיינים המשותפים לצעירים ולצעירות מקהילת הלהט"ב.
ראשית, צעירים רבים חוו פגיעות מיניות על רקע זהות מינית או מגדרית.
בנוסף, ישנה התמודדות עם תהליכי התאמה מגדרית וחוויות של מצוקה נפשית על רקע דיספוריה מגדרית.
לצעירים מקהילת הלהט"ב צרכים ייחודיים, כאשר בראש ובראשונה הם זקוקים למרחב בטוח בו לא יחוו ביטויי אלימות לנוכח זהותם המינית או המגדרית.
בנוסף, במסגרות שונות עלולות צעירות להיתקל בצעירים ובאנשי צוות שלא מכבדים את הזהות המגדרית.
זאת משום שתהליכי התאמה מגדרית נמצאים על רצף, ופעמים רבות חוסר ידע מקשה על הבנת המורכבות בשלבים שונים של התהליך.
דוגמה לכך היא פנייה בלשון פנייה שאינה תואמת את בקשת הצעירה ושימוש בשם הקודם.
ולבסוף, זקוקים צעירים ולצעירות מקהילת הלהט"ב לליווי המותאם להתמודדות הקונקרטית שלהם: סיוע בתהליכי התאמה מגדרית, הנגשת מענה של הביטוח הלאומי על בסיס דיספוריה מגדרית, מציאת קבוצות חברתיות ועוד.
שילוב של צרכים ייחודים וחוסר יכולת של המענים הקיימים להתאים עצמם אליהם, מובילים לכך שפעמים רבות צעירים וצעירות מקהילת הלהט"ב מוצאים עצמן ללא מענה הולם.
בחלק מהמקרים מדובר במקומות המוכנים לקלוט צעירים וצעירות להט"ב אך מספקים מענה חלקי בלבד, אולם צעירות וצעירים טרנסג'נדרים/ות, נתקלות במקרים רבים במסגרות המסרבות לקלוט אותן אך ורק בשל זהותן המגדרית.
מענים קיימים לצעירים חסרי בית מקהילת הלהט"ב
כיום קיימים בישראל מספר מענים לצעירים ולצעירות חסרי בית מקהילת הלהט"ב:
במרץ 2015 נפתחו בתל אביב שתי דירות מעבר, לצעירות טרנסג'נדריות והשנייה לצעירים טרנסג'נדרים, המופעלות על ידי עמותת "אותות" ובמימון משרד הרווחה.
דירות המעבר מספקות מענה לצעירות ולצעירים מגיל 18–30 הנמצאות בעיצומם של תהליכי התאמה מגדרית.
במסגרת הדירות, מקבלות הצעירות מענה דיורי, טיפול, ליווי ותמיכה.
דירות המעבר מספקות מענה ל-10 צעירות וצעירים.
בינואר 2018 נפתח בחולון הוסטל "אבני דרך" של עמותת "אותות".
ההוסטל מספק מענה ארוך טווח של שנה עד שנה וחצי ל-10 צעירים ולצעירות מקהילת הלהט"ב בגילאי 18–25, בליווי ובהכוונה לקראת חיים בוגרים ועצמאיים.
במרץ 2018 נפתח בתל אביב שלטר "הגג הורוד" של עמותת "אותות".
"הגג הורוד" הוא מסגרת הלנת חירום לצעירים ולצעירות להט"ב בגילאי 18–25, לתקופה של עד ארבעה חודשים.
במהלך השהייה מקבלות הצעירות סיוע במיצוי זכויות, הנגשת שירותי בריאות ובריאות הנפש, ליווי תעסוקתי ומשפטי, גישור מול המשפחה וסיוע במציאת מסגרות המשך.
השפעת מגפת קורונה על דרי הרחוב במדינת ישראל
אוכלוסיית חסרי הבית מאופיינת לעיתים קרובות בהיעדר גישה רציפה לתנאי היגיינה הדרושים למניעת הידבקות במחלות שונות, ובנגישות מצומצמת לטיפול רפואי מוסדר ולתרופות.
לפיכך, אוכלוסייה זו פגיעה ומצויה בסיכון גבוה יותר לתחלואה ולתמותה.
קבוצה זו גם עלולה להימצא בסיכון גבוה להידבקות בנגיף הקורונה, בייחוד בתקופה של משבר בריאותי ומשבר כלכלי.
ההנחיות בישראל ובעולם, לשם התמודדות עם מגפת הקורונה שנועדו לשמור על בריאות הציבור היו להישאר במרחב הביתי ולהימנע מיציאה לרחוב וממגע עם אחרים.
לחסרי בית ודרי רחוב אין אפשרות למלא אחר הנחיות אלה במלואן, כיוון שהם מתגוררים לרוב במרחבים ציבוריים.
על כן, הם היו חשופים יותר להידבקות בנגיף, והיו עלולים להדביק אחרים.
בנוסף, עקב הניתוק מאמצעי תקשורת, המאפיין פעמים רבות את החיים ברחוב, בנוסף, חלקם לא היו מעודכנים בהנחיות הרשמיות.
ועל כן, עלה הסיכון שיפרו את ההנחיות, ויפגעו בבריאותם האישית ובבריאות הציבור.
בנוסף, אוכלוסיית חסרי הבית חשופה לסנקציות כספיות ופליליות שנקבעו נגד מפירים של תקנות החירום.
דו"ח של מרכז המחקר והמידע של הכנסת הצביע על פערים ניכרים בין הטיפול בחסרי בית בזמן משבר הקורונה בישראל ובין מדינות אחרות בעולם.
בדו"ח נכתב בין היתר כי בניגוד למדינות אחרות, בישראל לא פעל שום מערך בדיקות ייעודי עבור דרי רחוב ולא היה גורם שמרכז את הטיפול בהם.
בנוסף, בעוד שבמדינות רבות נמצאו פתרונות לשיכון דרי רחוב בתקופת המשבר, בישראל לחסרי בית רבים לא נמצא מענה.
עוד צוין כי בתל אביב העירייה הייתה מוכנה לשלם לאכסניות וגופים פרטיים אחרים כדי לשכן חסרי בית במהלך המשבר, אך מנהלי אותם מוסדות סירבו לעשות זאת.
משרד הרווחה והרשויות המקומיות פעלו בכמה דרכים מרכזיות, לצורך מתן מענה וסיוע לחסרי הבית בתקופת משבר הקורונה, ולצורך שמירה על ביטחונם: פתיחת גגונים (המשמשים בימי שגרה בעבור לינה בלבד), למשך כל שעות היממה ברציפות.
תגבור צוותי העובדים המטפלים בחסרי הבית במסגרות הדיור.
הוקצו שלושה סוגי מקומות ייעודיים לבידוד עבור חסרי בית.
על פי הדו"ח, שהוזמן על ידי ראש האופוזיציה, יאיר לפיד, בישראל לא הוקם בזמן משבר הקורונה מערך לביצוע בדיקות לאיתור הנגיף בקרב דרי רחוב.
רק בתל אביב ביצעה העירייה, בשיתוף עם בית החולים איכילוב, בדיקות ל-70 חסרי בית, במסגרת בדיקות סקר לאוכלוסיית מבקשי המקלט בדרום העיר.
זאת מתוך לפחות אלף דרי רחוב שגרים בעיר.
חַסַקֶה או חֲסָקָה היא כלי שיט חלול, עשוי עץ או פיברגלס, ללא סיפון, מעקה או מפרש.
הכלי משמש מצילים בארץ ישראל לפחות מתחילת שנות ה־30.
לפי דוריאן פסקוביץ, שהיה הראשון שהביא גלשנים לישראל, הייתה החסקה במקורה כלי שיט שטוח ששימש את הדייגים הערביים.
מקור אפשרי אחר לכלי, הדומה לגלשן, הוא כי הוא נבנה כווריאציה על הגלשן החלול שהמציא תום בלייק בשנת 1926.
בשנות השלושים, שלמה אלחסוף, מציל חירש, שהיה גם נגר בהכשרתו, החליט בהשראת חברו דויד ארליך לבנות סירה שתתאים לצורכי המצילים.
בניסיון הראשון, שהושפע מסירות דיג ערביות שטוחות, בנה ע"פ שרטוט של ארליך, סירה עם חרטום וירכתיים.
כדי לחזור לחוף היה צורך לסובב את הסירה במים.
בניסיונות הבאים בנה סירה עם חרטום בשני הצדדים, כך שהמציל יכול היה לסובב את גופו ולחתור לצד השני במהירות.
אלחסוף וארליך קבעו את מידות הסירה: 4.75 מטר אורך, 1.25 מטר רוחב במרכז, וגובהה באמצעיתה 25 ס"מ.
הסירה, העשויה עץ ודיקט, הפכה במהרה ללהיט בקרב מצילים בחופי הארץ.
ברבות השנים בנו את החסקה מפיברגלס, אבל המידות של אלחסוף וארליך תקפות עד היום.
בשנת 1950 שמואל צייטלין ערך מסע ימי, ביחד עם שמאי קנצנופולסקי, בחסקה מתל אביב לחיפה..
בינואר 1973, במבצע משותף למחלקת כושר קרבי בצה"ל ולחיל הים, הפליג איתמר לויטין, אדריכל מתל אביב ואיש מילואים של מחלקת כושר קרבי, מאילת לשארם א־שייח' על גבי חסקה.
המסע, שאורכו כ־250 קילומטרים וארך 5 ימים, תועד בכתבה פרי עטו של לויטין בשבועון צה"ל "במחנה" בפברואר 1973. ככל הידוע, זהו המרחק הגדול ביותר שנחצה בחסקה.
בתרבות הישראלית התפרסמה החסקה בזכות השיר באותו השם (של יורם טהרלב) שחוזר על המילים .
השיר הולחן על ידי משה וילנסקי עבור להקת חיל הים בשנת 1972. בהמשך קיבל השיר גרסת כיסוי של להקת "אתניקס", שסולנה זאב נחמה שירת בעברו בחיל הים.
חסרי-כנף או חשוכי כנף (שם מדעי: Apterygota) היא תת-מחלקה קטנה של חרקים חסרי כנפיים, הדבר נכון לגביהם בהווה אך גם בעבר האבולוציוני שלהם.
בשלב הנימפה הכנפיים שלהן קטנות ודומות לבוגר והעור שלהן דק ושקוף או בעל שקיפות בינונית.
התיעוד הראשון בהיסטוריית חקר המאובנים שלהן הוא מתקופת דבון (אחת מתקופות הפלאוזואיקון).
חסרי בושה היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמה קומית, אשר שודרה ברשת שואוטיים.
הסדרה מבוססת על הסדרה הבריטית "לגדול בלי בושה" ששודרה בערוץ 4 הבריטי.
עלילת הסדרה מתרחשת בשכונות העוני והפשע של דרום שיקגו.
בארצות הברית, עלתה הסדרה לאוויר ב-9 בינואר 2011.
העונה התשיעית אף כוללת 14 פרקים לעומת 12 בעונות הקודמות, ושידורה פוצל לשני חלקים.
החלק הראשון שודר בספטמבר–אוקטובר 2018 והחלק השני שודר במהלך ינואר–מרץ 2019. ב-30 באוגוסט 2018, זמן קצר לפני עליית העונה התשיעית, הודיעה אמי רוסום (פיונה) כי תעזוב את הסדרה לאחר עונה זו.
ב-7 באוקטובר 2018 הודיע גם קמרון מונאהן (איאן) על עזיבתו במהלך עונה זו.
בינואר 2019 חודשה הסדרה גם לעונה עשירית, אשר עלתה לשידור ב-10 בנובמבר 2019, וכן נודע כי מונאהן ישוב לסדרה בעונה זו.
בינואר 2020 חודשה הסדרה לעונה 11 ואחרונה.
בכך השוותה הסדרה בגרסתה האמריקאית את מספר העונות של סדרת המקור הבריטית "לגדול בלי בושה".
שידור עונה זו תוכנן תחילה לקיץ 2020, אולם הפקתה נדחתה בעקבות מגפת הקורונה, ולבסוף עלתה לשידור ב-6 בדצמבר 2020. פרק הסיום של הסדרה שודר ב-11 באפריל 2021.
קיימים הבדלים רבים בין הדמויות ובין עלילות הסדרה הבריטית לבין זו האמריקאית, לדוגמה איאן בגרסה המקורית לא מצטרף לפנימייה צבאית ובנוסף בסדרה הבריטית פיונה וסטיב עוזבים את הסדרה בסוף עונה 2 והרבה דמויות מפתח נוספות עוזבות בהמשך הסדרה.
הסדרה זכתה במספר מועמדויות לפרסים, ביניהם פרס אמי ופרס גלובוס הזהב, בין היתר על הופעתם של אמי רוסום, ג'ואן קיוזאק וויליאם ה' מייסי, כאשר זה האחרון זכה בפרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה לשנת 2015.
בישראל, הסדרה שודרה בערוץ HOT3, ולאחר מכן עברה לערוץ HOT Plus (כיום "HOT HBO").
הסדרה עוקבת אחרי תפקודה הלקוי של משפחתו של פרנק גלאגר, אב חד הורי לשישה ילדים.
בזמן שהוא מכלה את זמנו ואת כספו בפאבים, ילדיו לומדים כיצד לדאוג ולגדל את עצמם.
פיונה גלאגר, בתו הבכורה בת ה-21, נשרה עוד בצעירותה מבית הספר בשביל לדאוג לילדים.
בהמשך מצטרפים ורוניקה וקווין, השכנים של המשפחה, יחד עם שילה – שכנה אשר סובלת מבעיות חרדה.
מפיקי הסדרה ביקשו להבדיל את הסדרה ולהבחינה מסדרות אמריקניות אחרות, בעבר ובהווה, שעוסקות גם הן בשכבות החלשות בחברה האמריקאית, על ידי הדגשת ההשפעות של האלכוהוליזם של פרנק על משפחתו.
פול אבוט, יוצר הסדרה המקורית אמר: "זה לא 'קוראים לי ארל' או 'רוזאן'.
התוכנית משקפת מידה עמוקה יותר של עוני.
זה לא הצווארון כחול, זה בלי הצווארון".
כאשר ג'ון וילס, ממפיקי התוכנית, החל לשווק את התוכנית לרשתות טלוויזיה אמריקאיות, הוא נאלץ להתנגד למאמצים למקם את התוכנית בדרום ארצות הברית או בפארק קרוונים.
הוא הסביר כי "המסורת הקומית שלנו צוחקת על אנשים במקומות האלו, אבל האמת היא שהאנשים האלה אינם ה'אחרים' – הם האנשים שחיים במרחק ארבעה רחובות מאיתנו".
מייסי): אב המשפחה לשישה ילדים.
פרנק הוא אלכוהוליסט, מכור לסמים וחסר נקיפות מצפון שחי על חשבון אחרים ומסתמך על גנבה ומזימות כדי לשרוד.
אביהם הביולוגי של פיונה, ליפ, דבי, קארל וליאם, אולם לא של איאן.
מקדיש מעט מאוד תשומת לב לילדיו, אך מסוגל להראות סימני אהדה ואכפתיות ברגעים קשים.
מטיף בצורה אנוכית על בעיות חברתיות ופוליטיות, אך באותה עת מעביר את זמנו בתכנון מזימות לרמות את המערכת ולנצל אחרים כדי להשיג כסף.
בהמשך הסדרה נודע לפרנק שמוטב ויפסיק לשתות מכיוון שהכבד שלו מתחיל להרקב.
פרנק כמעט מת עקב כך, אך נמצא לו כבד חדש והוא ניצל.
במהלך עונה 11, מתמכר לסם אוקסי ומאובחן עם דמנציה כתוצאה משתיית יתר של אלכוהול.
בפרק האחרון, נפטר כתוצאה ממחלת הקורונה.
מוניקה גלאגר (קלואי ווב) (אורחת בעונות 1,2,5,7) גרושתו של פרנק, ואם של ששת הילדים.
סובלת מהפרעה דו קוטבית ונטשה את המשפחה.
פיונה גלאגר (אמי רוסום) (עונות 1–9): הבת הבכורה למשפחת גלאגר והפרוטגוניסטת של הסדרה.
מרבית האחריות לגידול הילדים נופלת על כתפיה, מה שאילץ אותה לנשור מהלימודים בנערותה.
עובדת במספר עבודות מזדמנות בשכר נמוך כדי לפרנס את חמשת אחיה.
אף על פי שרוב הזמן היא לחוצה ומותשת מתוקף אחריותה, היא מטפלת במשפחתה באכפתיות.
חסרת אנוכיות שצריכה לקבל תזכורת מדי פעם לטפל גם בעצמה.
במשך הסדרה ניהלה מערכת יחסים משמעותית עם ג'ימי לישמן, שאותו הכירה בהתחלה בשם סטיב.
היא נכנסה להריון שלא ידוע ממי, ועשתה הפלה.
בסוף העונה השישית כמעט נישאה לשון, אך פרנק הגיע לטקס וסיפר על כך ששון עדיין משתמש בסמים מול פיונה ולכן פיונה לא נישאה לו.
לאחר ששון ופיונה נפרדו, פיונה מקבלת לידיה את ניהול המסעדה של שון, מצילה אותה מסגירה ומביאה אותה להצלחה גדולה.
בעקבות הצלחתה פיונה הופכת למשקיעה, והיו בבעלותה נכסים שונים אותם היא מאבדת בשלב מסוים ובעקבות כך מתדרדרת לדיכאון ואלכוהוליזם.
בסוף עונה 9 היא משקמת את עצמה ועוזבת את שיקגו ואת הסדרה.
פיליפ "ליפ" גלאגר (ג'רמי אלן וייט): הבן השני למשפחת גלאגר.
היה תלמיד מצטיין במשך כל לימודי התיכון שלו ומשתמש בחוכמתו כדי להשיג כסף.
למרות האינטליגנציה הגבוהה שלו, התנהגותו החברתית היא הפוכה לגמרי; הוא מעשן סיגריות ומריחואנה, שותה אלכוהול, חובב יחסי מין מזדמנים ואף גונב כלי רכב.
לליפ יש מספר מערכות יחסים משמעותיות לאורך הסדרה, הכוללות את קארן ג'קסון ומנדי מילקוביץ, שהשיגה עבורו מלגה לאוניברסיטה.
אחרי שליפ מגלה שמנדי דרסה את קארן עם מכוניתה וגרמה לה נזק מוחי, הוא נפרד ממנה.
במהלך שהותו באוניברסיטה, הוא מנהל רומן עם המרצה שלו, אך זה נגמר כשתמונת עירום שלה הופצה ברשת והאוניברסיטה גילתה על הקשר ביניהם.
איאן גלאגר (קמרון מונאהן): הבן השלישי למשפחת גלאגר.
אינו בנו הביולוגי של פרנק, אלא של אחיו של פרנק שקיים יחסי מין עם מוניקה, אך לוקח חלק חיוני בנטל המשפחה ומשתתף בעתודה צבאית.
נער הומוסקסואל שמשתף מעטים מבני משפחתו ומכריו בסוד.
כשהוא עדיין בגיל תיכון הוא מתגייס לצבא ונרשם תחת שמו של ליפ.
מאובחן כסובל מהפרעה דו-קוטבית, אותה מחלת נפש ממנה סובלת מוניקה, אם המשפחה.
היו לו מספר מערכות יחסים לאורך הסדרה והמשמעותית מביניהן עם מיקי מילקוביץ', אך הוא נפרד ממנו בסוף העונה החמישית.
בעונה השישית הוא מפתח מערכת יחסים עם כבאי, ובעקבות כך, הוא מחליט להיות פרמדיק.
לאחר מכן מפתח מערכת יחסים עם טרנסג'נדר בשם טרוור ובהמשך הוא נפרד ממנו לאחר שאיאן בוגד בו עם מיקי.
מתחתן עם מיקי בעונה 10.
דבי גלאגר (אמה קני): הבת הרביעית למשפחת גלאגר.
מופנמת וחכמה יחסית לבני גילה, שמנסה להרשים ולחפות על אחרים אף על פי שהיא מושפעת מהתרבות הפוגענית של משפחתה.
התנהגותה מאופקת בניגוד להתנהגות החוצפנית וחסרת הזהירות של אחיה.
בוגרת לגילה ולפיכך אינה מסוגלת ליצור קשרים חברתיים עם בני גילה.
מודעת היטב לחזותה החיצונית חסרת החן.
בשלבי בגרותה, היא הופכת למרדנית יותר, חסרת כבוד וחשאית שמנסה למצוא לעצמה חבר ולאבד את בתוליה.
בעונה החמישית נכנסה להריון ומחליטה לא לבצע הפלה, למרות דרישתה של פיונה.
מפתחת בסוף עונה 10 מערכת יחסים עם בת דודתו של מיקי.
קארל גלאגר (איתן קטקוסקי): החמישי לבני משפחת גלאגר.
חולק בחדר יחד עם אחיו ליפ ואיאן.
לרוב הוא נקלע לצרות בבית הספר משום שנטפל לילדים אחרים ואינו מציית לחוקים.
מציג מספר נטיות פסיכופתיות כמו השחתת צעצועיו והריגת חיות תועות.
הקשר שלו עם פרנק מתהדק לאחר שפרנק משכנע אותו שהוא חולה במחלת הסרטן (אחת ממזימותיו של פרנק, שלאחריה קארל "נרפא" באורח פלא), וקארל עוזר לו להשתכן בקרונוע החונה מחוץ לביתם אחרי שפרנק נזרק מהבית בשל התנהגותו.
בעונה החמישית מוכר סמים, נתפס, ומרצה עונש בבית סוהר לנערים.
לאחר שמשתחרר מבית הסוהר לנערים, מחליט לעזוב את הסמים, ומתחיל למכור אקדחים בבית הספר.
הוא יוצא עם דומיניק מבית ספרו ובעקבות אביה הוא רוצה להיות שוטר.
בהמשך הולך ללמוד בפנימייה צבאית ומתחתן עם נערה בשם קסידי לאחר שהיא מאיימת להפרד ממנו אם יחזור לפנימייה ולא יתחתן איתה.
דמות ראשית החל מעונה 8): הצעיר ביותר במשפחת גלאגר (פעוט בתחילת הסדרה).
בן שנה וחצי בעונה הראשונה.
כהה עור כתוצאה מגנים אפרו-אמריקאים במשפחה.
כל המשפחה מגלה כלפיו רגישות אף על פי שהוא מעוכב התפתחותית מבחינת תקשורת והבעת רגשות.
בעונה הרביעית, ליאם מעכל בטעות קוקאין ומאושפז בבית החולים.
נודע למשפחתו שייתכן ולליאם יש נזק מוחי בשל כך.
בעונה 8 לראשונה הייתה דמות עצמאית.
למד בבית ספר פרטי יוקרתי, בשל צבע עורו ושכנועיו של פרנק, למד בבית הספר ללא תשלום.
סולק ממנו לאחר שפרנק הדביק אמהות רבות במחלת מין.
ניסה להבין את תפקידו כאפרו-אמריקאי במשפחה לבנה.
ורוניקה פישר (שאנולה המפטון): שכנתם של בני משפחת גלאגר וחברתה הטובה ביותר של פיונה.
לה ולקווין יש מערכת יחסים קבועה.
הייתה לה קריירה בתחום הרפואה עד אשר פוטרה בשל גנבת תרופות.
עובדת למחייתה כנערת מצלמת רשת ומטפלת בבית אבות.
בסוף העונה הרביעית, ורוניקה יולדת זוג תאומות.
אמה קרול ובן זוגה קווין מקיימים יחסי מין בהסכמתה, וזאת לאחר שוורוניקה האמינה שאינה יכולה להביא ילדים לעולם.
כאשר אמה נקשרת לתינוק באופן רגשי, ורוניקה מסכימה לוותר עליו לטובתה.
בעונה השישית מתחברת מאוד לסווטלנה, מהגרת לא חוקית מרוסיה, ומחליטה להנשא לה על מנת שתישאר במדינה.
וי מתחילה להתאהב בה לאחר ששכבו כמה פעמים, ומנהלת מערכת יחסים משולשת עם סווטלנה וקווין.
בהמשך העונה סווטלנה גורמת להם לחשוב שהם חותמים על טופסי אימוץ אך למעשה מדובר טופס ויתור על "האליבי" והם נפרדים.
ביום חתונתם של מיקי ואיאן, קווין מציע לה נישואים לאחר שחקרה אותו בנוגע לכסף שהוא מסתיר בבר.
קווין בול (סטיב האווי): שכנם וחברם הקרוב של בני משפחת גלאגר.
מוזג בבר "האליבי", שמקבל אותו בירושה מבעליו הקודמים שהחשיב אותו כבן.
מנהל מערכת יחסים קבועה עם ורוניקה אף על פי שטכנית הוא עדיין נשוי לאחרת.
דיסלקט שגדל במספר משפחות אומנה.
כדי לשמור על הבר מפני פשיטת רגל, נכנס קווין לשותפות עסקית עם מיקי מילקוביץ'.
סבטלנה יבגניה (איזידורה גורשטר) (אורחת עונות 3-6, קבועה עונות 7,8): היא זונה מרוסיה שנשכרה על ידי אביו של מיקי כדי להמיר אותו מנטייתו המינית.
היא נכנסת להריון וטוענת שהאב הוא מיקי.
בעונה 4, סבטלנה גרה עם זונות אחרות בבית משפחת מילקוביץ'.
לאחר לידת בנה, יבגני, סווטלנה מאיימת לספר לטרי שהקשר בין מיקי לאיאן נמשך ודורשת שמיקי ייתן לה כסף כדי לשמור על שתיקה.
בעונה 5, סווטלנה היא דמות רכה וקומית יותר.
היא הופכת לאם פונדקאית לתאומים.
היא עוברת לגור עם קווין וורוניקה ומקיימת יחסי מין אוראליים עם שניהם כחלק מחובותיה ה"נשותיות".
בעונה 6 היא מבקרת באופן קבוע את מיקי בכלא ועובדת כברמנית ב"אליבי".
כאשר קווין מגלה בטעות שסבטלנה הגיעה לאמריקה באופן בלתי חוקי לצורכי הגירה, ורוניקה וסבטלנה פנים שהם נשואים כדי להשאיר אותה בארצות הברית.
בעונה 7, היא גרה עם הזוג במערכת יחסים פוליאמורית.
אביה (שמאוחר יותר מתגלה כבעלה) מגיע לארצות הברית ונשאר עם המשפחה עד שסבטלנה "נפטרת ממנו".
בהמשך היא לוקחת בעלות על האליבי מאחורי גבם, כדי להוציא אותם מהחובות, אך הורסת את מערכת היחסים.
מאוחר יותר היא נישאת לגבר עשיר וסנילי.
שילה ג'קסון (ג'ואן קיוזאק) (עונות 1–4, אורחת בעונה 5): אמה של קארן ואלמנתו של אדי.
אגורפובית וגרמופובית אשר פיתחה את התסמינים כשקארן הייתה צעירה וניסתה להתגבר עליהם במשך השנים.
אדם אכפתי וחביב, אם כי קלילת מחשבה מעט.
פרנק התגורר תקופה בביתה במהלכה השניים יצאו.
לאחר שביתה נהרס בעקבות פיצוץ מבשלת הבירה שפתח בו פרנק, היא גונבת קרוואן ממונע ונוסעת לטייל ברחבי ארצות הברית.
קארן ג'קסון (לורה סלייד ויגינס) (עונה 1, אורחת בעונה 2): בתה של שילה ג'קסון, נערה מרדנית ומכורה ליחסי מין.
ניהלה מערכת יחסים משמעותית עם ליפ גלאגר.
במהלך הסדרה פוגשת את ג'ודי במכורים אנונימיים לסקס, והם מחליטים להתחתן.
היא זורקת את ג'ודי מכיוון שאנס אותה במהלך הנישואים שלהם, ואמה ניהלה מערכת יחסים איתו לאחר מכן.
היא יולדת ילד עם תסמונת דאון ולא רוצה בו, לכן אמה מחלטה לאמץ אותו ובעקבות כך היא עוזבת את הבית.
כשהיא חוזרת, היא נדרסת על ידי מנדי מילקוביץ'.
בעקבות תהליך השיקום שלה, היא וג'ודי עוזבים למקום שתוכל לקבל בו שיקום יותר טוב.
אדי ג'קסון (גו'אל מרי) (עונה 1): אביה של קארן ובעלה של שילה.
נפרד משילה, אך עדיין גר בבית המשפחה.
לאחר שקארן ביישה אותו בקבוצת התמיכה של הכנסייה וקיימה יחסי מין עם פרנק התאבד, כאשר קפץ לאגם מישיגן הקפוא.
מיקי מילקוביץ' (נואל פישר): נער בעייתי, שבהתחלת הסדרה שנא את איאן ואף רדף אותו, אך לאחר ששכבו התחילה ביניהם מערכת יחסים בעייתית אשר כללה פרידות וחזרות רבות ואף אהב את איאן מאוד ודאג לו.
נישא לזונה והביא איתה ילד אך יצא מהארון מול אביו הפרימיטיבי בשביל איאן.
בסוף העונה העשירית התחתן עם איאן.
מנדי מילקוביץ' (ג'יין לוי עונה 1, אמה גרינוול עונה 2 ואילך) מנדי היא אחותו של מיקי ויש לה מוניטין בבית הספר בשל מיניותה.
במקור היא רצתה לצאת עם איאן אך הושפלה כאשר דחה את חיזוריה.
היא שלחה את אחיה להכות אותו אך הוא הודה בפניה שהוא למעשה הומו.
היא מציעה להיות הזקן שלו והם הופכים לחברים קרובים.
ג'ימי לישמן (ג'סטין צ'טווין) (עונות 1–3, אורח בעונות 4–5): ידוע גם בשמות סטיב וג'ק.
בחור צעיר שאובססיבי לפיונה מבחינה רומנטית ומסוגל להרחיק לכת בניסיון לזכות בליבה.
מחזיק ברשותו דברי ערך ומפזר כספים בצורה נדיבה – דבר אותו פיונה לא רואה בעין יפה עד שהיא מגלה שהוא למעשה גונב מכוניות למחייתו.
מתגלה בהמשך ששמו האמיתי הוא ג'ימי ושהוא בן למשפחה אמידה ואינו רוצה שום קשר אליה.
במהלך הסדרה הוא נעלם כמה פעמים וחוזר לפיונה שוב ושוב.
מייק פראט (ג'ייק מקדורמן) (אורח עונה 3, עונה 4).הוא המנהל של פיונה, ובעונה 4 הופך לחבר שלה.
השניים מסתדרים מצוין, עד שפיונה משקרת לגבי תקרית שקשור לרכב החברה.
מייק אומר לפיונה שהוא מעריך כנות ואמון במערכת יחסים.
עד מהרה הוא מגלה שפיונה בוגדת בו עם אחיו רובי.
למרות שנפגע מבגידתה של פיונה, הוא לא מפטר אותה ומשחרר אותה בערבות מהכלא, אך מבהיר שהוא לעולם לא רוצה לראות אותה שוב.
שון פרייס (דרמוט מלרוני) (עונות 5,6) שון מנהל דיינר והוא מפקח השיקום של פיונה לאחר שהשתחררה במעצר ועובדת בדיינר.
פיונה פונה לשון לעזרה לאחר שמערכת היחסים שלה עם גאס נכשלת יחד עם בעיות אחרות.
הם נמצאים במערכת יחסים לאורך עונה 6.
סיירה (רובי מודין) (עונות 7-9): עובדת בבית הקפה שליפ יוצא איתה.
אם ללוקאס, כאשר גרושה הוא מכור לסמים בשם צ'רלי.
זה התחיל ממערכת יחסים שהפכה יותר מאוחר למערכת יחסים רצינית.
טמי (עונות 9-11): הקשר ביניהם התחיל כקשר מיני מזדמן עד שטמי נכנסה להריון מליפ.
בסוף הסדרה התגלה שהיא בהריון עם ילדם השני.
רשת HBO החלה בפיתוח גרסה אמריקאית לסדרה הבריטית "לגדול בלי בושה" אחרי חתימת חוזה עם ג'ון ווילס בינואר 2009. באוקטובר 2009, עבר פיתוח הסדרה לערוץ שואוטיים, שם צולם פרק הפיילוט בחודש דצמבר אותה שנה.
בפרק הפיילוט כיכבו ויליאם ה' מייסי בתפקיד הראשי בתור פרנק גלאגר, ובנוסף אמי רוסום בתפקיד פיונה גלאגר וג'סטין צ'טווין בתפקיד סטיב.
באפריל 2010, קיבלה הסדרה אור ירוק לצילום 12 פרקים.
בסוף אוגוסט אותה שנה, לוהקה ג'ואן קיוזאק בתור שילה במקום אליסון ג'ני שגילמה את התפקיד בפרק הפיילוט.
הצילומים החלו באמצע חודש ספטמבר.
הסדרה עלתה לשידור ב-9 בינואר 2011.
בינואר 2020 פורסם כי הסדרה חודשה לעונה 11 ואחרונה, אשר שידורה תוכנן לקיץ באותה השנה.
אולם הפקת עונה זו נדחתה בעקבות מגפת הקורונה, וצילומיה החלו רק בספטמבר 2020. עונה 11 לבסוף עלתה לשידור ב-6 בדצמבר 2020.
פרק הפיילוט של הסדרה נצפה על ידי 982,000 צופים, מה שהפך אותו לבכורה עם מספר הצופים הרב ביותר בערוץ מאז בכורת הסדרה "מתים במשרה חלקית" ב-2003. בפרק "Casey Casden" ששודר ב-30 בינואר 2011, צפו כ-1.45 מיליון צופים, מה שהפך את הסדרה לסדרה החדשה המצליחה ביותר של רשת שואוטיים.
חספוס משטחים (ובקיצור חספוס) הוא מדד למרקמו של משטח ומהווה חלק מפרמטר הנקרא טיב פני שטח המשמש לתיאור משטחים.
חספוס, יחד עם גליות, משמשים לתיאור טיב פני השטח.
חספוס מכומת (נמדד) בסטיות האנכיות של משטח אמיתי מצורתו האידיאלית.
אם הסטיות הללו גדולות, המשטח נקרא "מחוספס", אם הסטיות הללו קטנות, המשטח נקרא "חלק".
פרופיל משטחי (דו־ממדי) – מסומן ועוד, מחושב על פי מדידה של חספוס החומר לאורך קו.
פרופיל מלא (תלת־ממדי) – מסומן ועוד, מחושב על פי מדידת שינויי הגובה על פני משטח דו־ממדי.
כל אחד מהפרמטרים הללו מחושב באמצעות נוסחה אחרת לתיאור המשטח המדובר.
ישנם פרמטרים רבים לחישוב חספוסו של משטח, אולם הנפוץ ביותר הוא .
מכיוון שכל פרמטר שכזה מתמצת את כל המידע על המשטח למספר בודד, ישנה חשיבות רבה לשימוש בהם ופירושם – שינויים קטנים בדרך שבה המידע הגולמי המתאר את פרופיל החומר מחושב או כיצד הפרופיל הממוצע מתואר יכולים להשפיע בצורה משמעותית על הפרמטר המחושב.
כל הפרמטרים הנ"ל מתבססים על ההנחה שהחספוס הממוצע (הגודל המודד את גובהו של המשטח ללא השינויים בגובה הנובעים מגליות) חושב מהפרופיל הגולמי.
על אף שאנו מתייחסים לגדלים אלו כאל גדלים ידועים, פירוט סטנדרטי לכל אחד ניתן למצוא ב-Surfaces and their Measurement.
הפרופיל הנמדד מחולק ל- חלקים שווים, כך שישנן נקודות למדידה המפוזרות במרחקים שווים.
הוא המרחק האנכי מהחספוס הממוצע של הנקודה ה- מתוך (מניחים כי ערך חיובי של y הוא הרחק מהחומר ולא לתוכו).
יש לציין כי מכיוון שמדובר בדגימות, רבים מהפרמטרים הם למעשה מושגים הלקוחים מעולם הסטטיסטיקה לאפיון דגימה של אוכלוסייה.
פרמטר תיאור נוסחהRa, Raa, Ryniממוצע אריתמטי של ערכים מוחלטיםRq, RRMSRvערך שקע מקסימליRpערך שיא מקסימליRtגובה מקסימלי של הפרופילRskצידודRkuגבנוניות
פרמטרי שיפוע מתארים מאפיינים של שיפוע פרופיל החספוס.
פרמטרים מונים ומרווחיים מתארים את מידת התכיפות בהן הפרופיל חוצה ערכי סף מסוימים.
פרמטרים אלו משמשים לעיתים תכופות לתאר פרופילי חספוס מחזוריים.
פרמטר תיאור נוסחהRdq, Rqשיפוע ה- של הפרופיל בקטע המדגםRda, Raאורך השיפוע הממוצע (בערך מוחלט) של הפרופיל באזור המדגםiדלתא מחושבת ע"פ ASME B46.1
חספוסו של משטח הוא מדד חשוב לקביעת יחסי הגומלין בין המשטח לבין הסביבה.
משטח מחוספס יתבלה מהר יותר ויהיה לו מקדם חיכוך יותר מזה של משטח חלק.
חספוס הוא לרוב מדד טוב לקביעת ביצועיהם של רכיבים מכניים מכיוון שאי-סדירויות במשטח עלולות ליצור אתרים בהם ייווצרו סדקים או שחיקה, אולם מצד שני חספוס עשוי לעודד אדהזיה (הדבקה), מה שייחזק את הקשר בין רכיבים.
מידת החספוס של משטח משפיעה על צורת הזרימה בשכבת גבול הסמוכה למשטח.
חספוס גבוה יגרום לזרימה בצנרת להפוך לזרימה טורבולנטית (כתלות בערך מספר ריינולדס), כפי שמתואר בדיאגרמת מודי.
בזרימה על משטח יתרחש אפקט דומה, כאשר ככל שמקדם החיכוך גדל שכבת הגבול הטורבולנטית הנוצרת תגדל.
על אף שלעיתים רבות חספוס גבוה איננו רצוי, הוא פרמטר שקשה וגם יקר לשלוט בו בתהליך הייצור – הורדת החספוס של משטח לרוב תגדיל בצורה מעריכית את עלות הייצור שלו, לכן לרוב תמצא פשרה בין שתי דרישות אלו.
במקרים רבים, חספוס נחשב לפרמטר הקובע את ביצועי החלק.
כפועל יוצא מכך, רוב היצרנים קובעים רף עליון לחספוס, אך לא רף תחתון (יוצא דופן לכך הם קדחים צילינדריים בהם נוזלי סיכה נאגרים בפרופיל המשטח, מקרה אשר כן דורש חספוס מינימלי).
כפי שצוין קודם, לחספוס יש השפעה מהותית על החיכוך והבלאי של משטח (כמובן שיש להתחשב גם בגליות ובצורה).
משטח בעל ערכי גבוהים או חיובי יהיו בעלי מקדמי חיכוך ובלאי גבוהים יותר.
חספוס נמדד לרוב בננומטרים וניתן לרוב למדידה רק באמצעות השוואה לדוגמת חומר אחר בעלת טיב פני שטח ידוע.
בתעשיית הייצור ישנן דרגות מוסכמות ל על מנת להתאים את פני החספוס לצורך:
חַסְפִּיָה (וגם חַ'סְפִין, חספייה, חצפיא) היה יישוב יהודי, נוצרי ומוסלמי עתיק שתחילת אזכורו במקורות הוא בימי בית שני ברמת הגולן.
שרידי היישוב העתיק שכנראה נתגלה בהם גם בית כנסת נמצאים מצפון-מזרח ובסמוך ליישוב רמת מגשימים של היום.
שרידי היישוב העתיק מזוהים על ידי רוב החוקרים בשרידי העיירה הסורית ח'ספין, שניטשה בעקבות מלחמת ששת הימים.
היישוב חיספין ברמת הגולן נקרא על שמו.
שם היישוב חספיה מופיע לראשונה במקורות בספר מקבים א, ה, 26 ,36 בהקשר של מסעות יהודה המכבי ב-163 לפנה"ס, לעבר הירדן להצלת יהודי הגלעד.
באותו אזכור, שם היישוב הוא חַסְפו או כַּסְפו.
התיאור של העיר (כנראה בהפרזה) הוא כעיר גדולה ובצורה, מוקפת חומות וסוללות ובקרבתה אגם טבעי.
צבי מעוז, בספרו "רמת הגולן בעת העתיקה", הציע שחספיה ויתר העיירות בתחום סוסיתא, הוקמו או הפכו ליישובים יהודים, לאחר שעברו לשם בתקופת החשמונאים יהודים מארץ ישראל, ויישבו את המקומות בחסותו של שלטון יהודי חזק.
שמעון אפלבאום וחוקרים נוספים הציעו לייחס את ייסוד חלק או רוב יישובי הגולן היהודיים לזמנו של הורדוס ששלט באזור.
להצעות השונות אין עדות ישירה.
חספיה מוזכרת בברייתא של רשימת העיירות האסורות כאחת העיירות האסורות בתחום סוסיתא, שבשל הימצאות אוכלוסייה נכרית באזורים אלו הן נחשבות "עיר של גויים", ולכן ניתנו מעת לעת ליהודים עובדי האדמה שישבו בהן היתרים שלא לקיים את מלוא המצוות התלויות בארץ והן פטורות מהלכות שביעית ומעשרות.
גם בכתובת רחוב המופיעה בפסיפס בית הכנסת ומתוארכת לסוף התקופה הביזנטית - המאות החמישית-שביעית לספירה, מוזכרת חספיה.
העדויות ההיסטוריות והממצאים הארכאולוגיים מעידים שבסוף התקופה הביזנטית התגוררה ביישוב אוכלוסייה נוצרית גדולה.
בכתב יד שהתגלה, ששמו "חיי מקסימוס המוודה", המתייחס למקסימוס המוודה, יש התייחסות לכך שהוא נולד ב"חיצפין קריתא".
הטקסט מספר שיש ביישוב קהילה נוצרית.
לאחר הכבוש הערבי בשנת 636 לספירה, שמו של היישוב מופיע במקורות בתעתיק ח'ספין והוא מוזכר בעיקר בהקשר של הדרך הראשית לדמשק.
אזכור נוסף של המקום מופיע בשנת 900 בכתביו של ההיסטוריון והגאוגרף הערבי אחמד אל-יעקובי.
העיר מצוינת כאחת התחנות הראשיות מדמשק למחוז אלארדון בסוריה.
בתקופה הצלבנית ח'ספין הוזכרה כהיותה יישוב על הדרך לדמשק.
רוב התקופה הייתה תחת השלטון המוסלמי בדמשק.
ב-26 ביוני 1187, ערב קרב קרני חיטין, עבר בח'ספין צלאח א-דין.
אלמלכ אלעאדל (1145–1218), אחיו ויורשו של צלאח א-דין, נמלט ב-1217 במהלך הקרבות של מסע הצלב החמישי לח'ספין לאחר תבוסתו לצלבנים שיצאו מעכו ופלשו לאזור דרום רמת הגולן.
הגאוגרף המוסלמי יאקות אל-חמאווי מציין בספרו (שנכתב ב-1225) את ח'ספין כמקום "בין נווה והירדן, על אם הדרך היורדת למצרים ומרוחק מדמשק חמש עשרה פרסאות".
ב-1596, בראשית התקופה העות'מאנית, מופיע היישוב ח'ספין ברשימת היישובים המשלמים מיסים.
על פי הרישום היו בכפר 13 בתי אב ו-10 גברים ללא משפחה, והתושבים התפרנסו מגידול חיטה, שעורה, גידולי קיץ ובקר.
ב-1812 עבר במקום הנוסע יוהאן לודוויג בורקהרדט.
הוא ציין שמצא חורבות ללא כל חשיבות ולא ציין כל תושבים.
האתר לא היה מיושב כנראה באותה עת.
ב-1885 ביקר במקום לורנס אוליפנט.
הוא תיאר מבנה מצודה גדול, וציין תושבים שיושבים ליד המבצר.
תיאור זה מופיע גם אצל גוטליב שומכר, שסקר את רמת הגולן.
על פי שומכר, ח'יספין היא העיירה הראשית של אזור הזאויה בדרום רמת הגולן.
שומכר ציין שלדברי השייח' של הכפר פיק, ח'ספין יושבה במחדש במאה ה-18 על ידי תושבים מפיק.
לדבריו היו בכפר ח'ספין "בקושי שישים בקתות מיושבות שהתגוררו בהן 270 איש".
אליהו שייד, פקיד של הברון רוטשילד, עבר במקום ב-1891 וציין שיש בכפר "30 בתים רופסים".
בסוף המאה ה-19 נמסר כל האזור של דרום החורן כולל השטח של ח'ספין ל"מוחמד סעיד באשא", כורדי תושב דמשק.
לאחר מכן השטח עבר בירושה ל"עבדול רחמאן אל-יוסף באשא", שכינויו היה "הבק".
יהושע חנקין ניסה החל משנת 1930 לקנות את השטח של ח'ספין מיורשיו.
בדיווחים שנכתבו על ידי אנשי פיק"א נכתב שמחצית מתושבי הכפר היו נוצרים.
ב-1934 נחתם חוזה התקשרות שלא מומש.
ב-1944 נעשה סיור במקום על ידי יוסף ויץ עם אנשי עין גב בניסיון נוסף לרכוש את האדמות.
ב-1955 נערך מפקד אוכלוסין במסגרתו נרשמו בכפר 1,079 תושבים, מתוכם 220 נוצרים יוונים-אורתודוקסים, היתרה היו מוסלמים סונים.
הכפר בשנות ה-60 של המאה ה-20 כלל מרכז צפוף שהורכב ממסגד, חנויות, דוכנים, וכן טחנת קמח.
מדרום-מערב לכפר נבנה מגדל מים, ובהמשכו שכן מחנה צבאי סורי גדול.
פרנסת תושבי הכפר הייתה על חקלאות שלחין, מטעי פרי ובקר.
ב-1967, בעת מלחמת ששת הימים, ניטש הכפר על ידי תושביו שעברו לסוריה.
ב-1969 התיישב בתוך המחנה הצבאי גרעין התיישבות שהקים לאחר מכן ב-1972 ממערב לו את רמת מגשימים.
לאחר המלחמה, במסגרת תכנון ההתיישבות, תוכננה באתר א-צפירה, הנמצא שני ק"מ ממערב לכפר ח'יספין, התיישבות בשם "חספית", אולם לאחר מכן השם שונה לחַספין.
במחצית המאה ה-19 החלו ניסיונות של חוקרים לזהות את מקומה של חספיה.
הראשון שהציע זיהוי של היישוב העתיק היה יהוסף שוורץ.
בספר "תבואות הארץ" שיצא ב-1845, הציע את חצביה.
ההצעה התבססה גם על ביקור שערך במקום ורשמיו מהקהילה היהודית שהתגוררה במקום באותה עת.
בהתייחסו לאתר המזוהה היום עם חספיה, ציין את השם "אפיק".
ב-1868 יצא ספרו של אדולף נויבאואר, שעסק במחקר על הגאוגרפיה של התלמוד, ותמך בזיהוי של שוורץ.
בסוף המאה ה-19 פרסם גוטליב שומאכר את סקר הגולן שערך, שכלל גם את היישובים נאב וח'יספין.
בספרו הציע לזהות את Casphor עם ח'יספין.
הצעת הזיהוי נעשתה על פי המקום הגאוגרפי והדמיון בשם.
בעקבותיו תמך גם ק' פורר (K.
Furrer) בספרו מ-1899 בהצעת זיהוי זו.
בעקבותיו רשם היינריך קיפרט במפה שלו ליד ח'יספין את השם Chasphon.
כך רשם גם אנדרי (R.
Andrée) באטלס העולמי שלו שפורסם ב-1896.
לאחר פרסום הסקר של שומאכר, הציע שלאטר (D.A.
Schlatter) ב-1893, הצעות שנות למקומות שונים המופיעים בתחום סוסיתא, וזאת לאחר זיהויה של סוסיתא העתיקה באתר תל אל-חצון.
לדעתו תחום סוסיתא היה הרבה יותר מצומצם על המורדות המערביים של רמת הגולן.
הוא לא הציע זיהוי של חספיה, למרות אזכורה של ח'יספין במחקרו של שומאכר.
Buhl) ב-1894 את סקופיה, כמקומה של חספיה.
הוא טען שהעדר האגם המופיע בספר מקבים, יוצר בעיה עם זיהוי עם ח'יספין.
Van Kasteren) את ח'יספין כמקומה של חספיה.
ב-1896 יצא ספר נוסף של בול, "גאוגרפיה של פלשתינה העתיקה", שבו הסכים עם ואן קסטרן, ולאחר מכן הצעה זאת התקבעה במחקר.
Holsher) הצעת זיהוי חדשה את אתר אל-מּוזיֵרִיבּ, השוכן כ-15 ק"מ מדרום-מערב לדרעא.