tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חסד עליון הוא אלבום הסולו השלישי של המפיק המוזיקלי והראפר שקל.
האלבום יצא לאור ב-2 באוגוסט 2021.
ב-15 באוקטובר 2020 הכריז שקל על אלבום חדש וכי ייצא הסינגל המוביל מתוכו בעמוד האינסטגרם שלו.
ב-29 באוקטובר 2020 הוציא את הסינגל, שנקרא "חסד עליון", אותו הפיק יחד עם צוקוש.
ב-30 באפריל 2021, יצא הסינגל השני, "קחי אותי לסיני" בהשתתפות עדן דרסו, שגם אותו הפיק יחד עם צוקוש.
ב-27 ביולי 2021 חשף שקל את עטיפת האלבום ותאריך יציאתו.
חסד - רשת מרכזי רווחה יהודיים היא ארגון יהודי ללא מטרות רווח, שפועל במדינות שהיו הרפובליקות של ברית-המועצות.
הרשת הוקמה ב-1993 כיוזמה של הג'וינט בשיתוף עם קהילות יהודיות מקומיות.
מטרות העל של הרשת היו: א) מתן מענה לצרכים החומריים, החברתיים והבריאותיים של הקהילות היהודיות בעקבות המשבר שפקד את מדינות ברית-המועצות לשעבר לאחר נפילת הגוש הקומוניסטי.
ב) ניצול מרכזי חסד כאמצעי לפיתוח קהילות יהודיות.
המודל מבוסס על עיקרון הרואה במשברים חברתיים הזדמנות להתפתחות וגדילה קהילתיים.
חסד חתרה למנף את המשבר שפקד את החברה היהודית בברית-המועצות לשעבר, כהזדמנות לצמיחה תרבותית, וחיזוק הזהות היהודית.
בבסיס המודל של חסד ניצבים שלושה עקרונות מרכזיים: קהילתיות, מסורת יהודית (יידישקייט), והתנדבות.
מראשיתה, הרשת חתרה לענות על צרכים של קבוצות גיל שונות, כולל ילדים, בני גיל הזהב וניצולי שואה.
בראשית שנות האלפיים הרשת הפעילה כ-170 מרכזים שונים ושירתרה כמאתיים וחמישים אלף איש.
בעשור האחרון היא מפעילה כ-80 מרכזים
מרכז החסד הראשון הוקם ב-1993 בסנקט פטרבורג.
עד ראשית שנות האלפיים הוקמו למעלה ממאה ושבעים מרכזים נוספים, שהתפרסו על פני אחד-עשר אזורי זמן, ושסיפקו שירותים לכרבע מיליון יהודים.
עיקר פעילותה של חסד התקיים במרכזים עצמם.
פעילות התנדבותית נוספת התקיימה בבתים של יהודים, שהתקשו להגיע למרכזים השונים מסיבות רפואיות או לוגיסטיות.
שירותי חסד התחלקו לסוגים שונים עם דגש על פעילות חברתית ותרבותית של מתנדבים שעברו הכשרה מטעם הג'וינט.
השירותים החברתיים כללו, בין השאר, מועדוני יום, שירותי ספריה, ציון חגים יהודיים, אירועי יום השואה, לימודי עברית ויידיש, וקבלת שבת.
חסד סיפקה גם שירותי בריאות, בכלל זה תרופות לנזקקים וביקורי בית של רופאים.
פעילות חסד מתבססת במידה רבה על התנדבות שתורמת לחיזוק הקשרים החברתיים והקהילתיים בין נותני ומקבלי השירותים.
חסד המשיכה לספק שירותי רווחה לאלפי יהודים גם במהלך משבר הקורונה, וגם במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
במסגרת זו, הרשת סיפקה גם שירותים פסיכולוגיים, והפעילה קו חם למי שנזקקים לסיוע וטיפול דחוף תחת מצור.
לאורך השנים, הרשת התמודדה עם שורה של בעיות מימון, אולם זכתה לתמיכה משורה של גופים כולל הג'וינט וועידת התביעות.
חסאן מוחמד תמבכתי הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אל הילאל מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
תמבכתי גדל במחלקת הנוער של א-שבאב.
ב-31 במאי 2018 חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון.
ב-31 באוגוסט 2019 הושאל למשך עונה אחת לאל-וחדה מליגת העל הסעודית.
הוא ערך שמונה הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, ובסופה חזר לא-שבאב.
ב-10 באוגוסט 2019 ערך תמבכתי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בהפסד 0–3 לנבחרת ירדן במסגרת אליפות מערב אסיה .
נכלל בסגל נבחרת ערב הסעודית לטורניר גביע אסיה 2023.
נבחרת ערב הסעודית עד גיל 20
חַסְבּוּלַה מַגוֹמֵדוֹב או בקיצור חסבולה, ולעיתים חסביק או מיני חָבִּיבּ (נולד ב-7 ביולי 2002; ברוסית: Хасбулла Магомедов) הוא כוכב רשת דאגסטני מוסלמי.
חסבולה התפרסם לראשונה בסרטון טיקטוק ויראלי שיצא ב-2021, הודות למראהו הילדותי שנגרם כתוצאה מפגם גנטי.
מאז, הוא שיתף פעולה עם מתאגרפים מפורסמים, ביניהם חביב נורמגומדוב ודיינה וייט.
חסבולה, שגובהו 1.01 מטרים בלבד, סובל מסוג של גמדות הנגרמת כתוצאה מחוסר בהורמון גדילה.
הוא שומר בקנאות על חייו הפרטיים.
ידוע כי אביו, מַגוֹמֵד מגומדוב, מנהל עבורו את ענייניו הכלכליים, וכן מעורב בהפקת הסרטונים של בנו.
בקיץ 2021, נודע כי לחסבולה יש אחות הסובלת מפגם גנטי דומה.
הפצת מידע זה הובילה לשערורייה שבסופה נמחק חשבון האינסטגרם שלו, לנוכח איומים על מפיץ הידיעה.
ב-2022 התקיים עימות בין חסבולה לבין המשפיען הטג'יקי עבדו רוזיק , שאף הוא סובל מתסמונת דומה.
בספטמבר 2022, חסבולה חתם על חוזה של חמש שנים עם אליפות הלחימה האולטימטיבית.
במרץ 2023, ביקר חסבולה בארצות הברית באירוחם של האחים נלק, יוטיוברים אמריקאים.
לאחר שובו לרוסיה, הוא ספג ביקורת חריפה על התעללות פיזית בחתול המחמד שלו.
חס ושלום הוא ביטוי מתקופת האמוראים המביע הסתייגות ודחיה או פחד מתיאור או ממצב שהוזכרו.
משמעות הביטוי דומה למשמעות של "ה' ישמור", שנאמר כיום בתגובה להאשמה חמורה או לאזכור פורענות כלשהי.
בלשנים הציעו סברות שונות לגבי מקור המילה "חס".
לפי סברה אחת, בה תמכו חוקר הלשון ארנסט קליין ומשה בר-אשר, המילה נגזרת מהשורש חו"ס, במובן הגנה ורחמים.
לפי יצחק גלוסקא מקורה בשורש חו"ס במשמעות שונה, "הרחקת הרע והשלילה".
חנוך יהודה קוהוט טען שהמילה קרובה ל"ח'ס" בערבית, שמשמעותו דבר בזוי שכולם מתרחקים ממנו.
קיים בלבול בין הביטוי "חס ושלום" לביטוי הדומה "חס וחלילה".
בדפוסי התלמוד והמדרש שבהם מופיע הביטוי "חס וחלילה", הסיבה היא פתיחה שגויה של ראשי התיבות ח"ו.
בלשון חז"ל, הן בגמרא והן במדרשים (חוץ ממדרש אגדה), מופיע רק "חס ושלום", והביטוי "חס וחלילה" לא מופיע כלל.
חוקרים הציעו שהביטוי "חס וחלילה" נוצר בהשפעת היידיש או הערבית.
על הפסוק , כתב רש"י
חסד ספרדי הוא רומן מאת א.
יהושע, שיצא לאור בהוצאת הספריה החדשה בשנת 2011. במרכז הרומן ניצב יאיר מוזס, במאי קולנוע בן כ-70, המוזמן לספרד לרטרוספקטיבה של סרטיו.
יאיר מוזס, במאי קולנוע ישראלי בן 70, מוזמן לסנטיאגו דה קומפוסטלה שבספרד כדי להשתתף ברטרוספקטיבה של סרטיו הנערכת שם, והוא נוסע לשם לימים אחדים עם רות, שחקנית ותיקה בסרטיו.
בחדר שבו הם מתארחים תלויה רפרודוקציה של הציור "חסד רומי", שבו אישה צעירה מניקה אדם זקן.
ציור זה מזכיר למוזס סרט ישן שלו שבו קבע התסריט שבסצנת הסיום הגיבורה, שזה עתה מסרה את תינוקה לאימוץ, ניגשת לקבצן ברחוב ומניקה אותו.
רות, שגילמה את הגיבורה, מסרבת לבצע סצנה זו, ומוזס מקבל את סירובה ומסיים את הסרט בסצנה אחרת, למורת רוחו של התסריטאי, שאול טריגנו, שעקב מחלוקת זו מנתק כל קשר עם מוזס ועם רות.
מוזס מברר פרטים על הציור, ומגלה שזהו סיפור עתיק, על צעירה שהניקה את אביה הכלוא כדי להצילו מרעב.
בהקרנת סרטי הרטרוספקטיבה מגלה מוזס שאלה רק סרטיו המוקדמים, שבהם טריגנו כתב את התסריט, והוא מגלה שטריגנו הוא שהביא את הסרטים לארכיון הסרטים בסנטיאגו דה קומפוסטלה, ואף סייע בדיבוב שלהם לספרדית.
כשהוא חוזר לישראל, הוא מנסה להמשיך את הרטרוספקטיבה הזאת, ונוסע לאחדים מהאתרים שבהם צילם את סרטיו הראשונים.
בהמשך לכך הוא יוצר קשר עם טריגנו על מנת להתפייס אתו.
זעמו של טריגנו לא שכך, ובסופו של דבר הוא קובע מחיר לפיוס: צילום מחודש של תמונת החסד הרומי, שבה יגלם מוזס את האב הרעב שבתו מניקה אותו.
מוזס נענה לאתגר, וטס למדריד שבספרד יחד עם בנו של טולדנו, הצלם המנוח של סרטיו, כדי שיצלם סצנה זו.
שני ניסיונות לצלם את הסצנה, האחד עם אפריקאית שהיא מהגרת לא חוקית והאחר עם שחקנית ממזרח אירופה, נכשלים.
בניסיון שלישי נמצאת לו מינקת כפרית, שאותה הוא מזהה כדולסיניאה, אהובתו של דון קיחוטה, והוא מצליח לינוק משדה.
דוד רוזנטל כתב בביקורתו על הספר: "מדובר בסוג של ביוגרפיה, ולקורא ברור לאורך העלילה שיהושע הוא יאיר מוזס".
חוקרי ספרות עמדו אף הם על הגרעין האוטוביוגרפי ברומן, בפרט לאור הדמיון בין סרטיו של מוזס לסיפוריו של יהשע.
חוקר הספרות אבנר הולצמן ציין כי: "חסד ספרדי הוא גם מסע חקירה של המחבר אל מקורות יצירתו שלו, בניסיון להבין, או לכל הפחות למפות את הכוחות המחוללים אותה.
בתוך כך הוא כותב למעשה מחדש שניים מסיפוריו המוקדמים, ומשלב רמזים והדהודים ליצירות רבות נוספות משלו.
חוקר הספרות אברהם בלבן הרחיב בעניין זה:
הרטרוספקטיווה של סרטיו של גיבור הרומן כוללת רק את סרטיו הראשונים, ואלה מחזירים את הקוראים לסיפוריו הראשונים של יהושע.
אחדים מן הסרטים נוגעים ישירות בסיפור זה או אחר מתוך ספרו הראשון של המחבר, "מות הזקן" (הקיבוץ המאוחד, 1963, בעיקר הסיפורים "המפקד האחרון" ו"מסע הערב של יתיר"); ואחרים עוסקים באופן עקיף יותר באופיים הסוריאליסטי של הסיפורים ובנושאיהם.
לאורך הרומן הדמויות גם שבות ועוסקות בסוגיות של מוסר ואשמה, כדי שגם חלקו של ספר המסות של יהושע, "כוחה הנורא של אשמה קטנה: ההקשר המוסרי של הטקסט הספרותי" (ידיעות ספרים, 1998), לא ייגרע.
הציור "חסד רומי" נמצא במרכז הרומן, החל מעטיפתו וכלה בסיום שלו.
דן מירון מציין שמוזס, גיבור הרומן, הוא "אשכנזי ולא ספרדי, או, ליתר דיוק, הוא אשכנזי שכרת לזמן מה ברית עם ה'ספרדיוּת' ואחר כך הפר אותה".
מתקיים גם פער מעמדי – מוזס הוא בן יחיד ב"משפחה אמידה ומשכילה בירושלים", שהוריו עבדו במשרד מבקר המדינה, ואילו טריגנו ורות באים ממשפחות עניות מ"מעברה של עולים מצפון אפריקה, שהפכה לעיירה דרומית קטנה".
גם אמסלם, אף שהוא בעל הון המשקיע בהפקת סרטיו של מוזס, החל דרכו כירקן בשוק.
על המפגש בין מוזס האשכנזי לטריגנו המזרחי אמרה רות למוזס: "עצם השותפות שלך ביצירה שלו נולדה בזכות הנורמליות שלך, בגלל חוש המידה שלך, מתוך הנחה שאתה, כבמאי, תשליט אמינות וריסון בדמיון הנועז שלו, תמתן את אי השקט שבוער בו, תבהיר את הסמלים שהתרוצצו בנפש שלו."
דן מירון מוצא ברומן מסר לאשכנזים:
"ל'מלח הארץ', לעילית האשכנזית החילונית הוותיקה, אומר יהושע שהיא איבדה זה כבר את מליחותה והתפשרה עם המֶתק המלאכותי עד כדי טשטוש זהותה.
משום כך היא כבר איבדה את כוחה היצירתי וצפויה לה אימפוטנציה מוחלטת, אם לא תשכיל בעוד מועד לזרוע את שארית זרעה החלוש ב'רחם הישראלית' הפורייה, שמייצגת אותה הצעירה מצפון אפריקה ומעיירת הפיתוח."
גם למזרחים מוצא מירון מסר ברומן:
"להם אומר 'חסד ספרדי' בבהירות שאינה משתמעת לשני פנים, שבלי קשר חי עם אותה עילית אשכנזית חילונית וּותיקה, שאת ערכיה 'החלולים' הם מבקשים 'לקעקע', יהיו גם הם נידונים לעקרות מוחלטת, או גרוע מזה, לוולדות פגועי מוחין."
על מסרים אלה העיר מירון: "בעניין נכבד זה של יחסי אשכנזים־ספרדים הולך 'חסד ספרדי' בדרך של תביא חיהושע את אהדת שני הצדדים."
אף שגיבורי הרומן הם חילונים, עלילת הרומן מתרחשת על רקע דתי.
סיפור החסד הרומי, שלו מקום מרכזי בסיפור, מתאר שניים מתוך שבעת מעשי החסד שבנצרות - ביקור האסיר והזנת הרעב.
הרטרוספקטיבה מתקיימת בסנטיאגו דה קומפוסטלה, שהיא מוקד עלייה לרגל.
מארחיו של מוזס שם הם הכומר חואן דה ויולה ואחיו, הנזיר מנואל דה ויולה.
מוזס היהודי מנצל את ביקורו בקתדרלה לווידוי כמנהג הכנסייה הקתולית.
"על מקומו המרכזי של הנושא הדתי ב'חסד ספרדי' אין מקום לוויכוח.
אין פירוש הדבר ש'חסד ספרדי' הוא רומאן דתי, המזמין את הקורא הישראלי לחזור בו מחילוניותו.
הסיפור רחוק מכל כוונה כזו.
עם זאת דרוש לו, למחבר, בהחלט להציג את הבעיה שבה מתמקד הסיפור, היא בעיית היכולת של האדם לתקן ולחדש את חייו, והיכולת של אמן לחדש ולהשביח את יצירתו, בתוך מסגרת השתמעות דתית ובלוויית שפע של אזכורים ורפרורים אמוניים.
רק במסגרת כזו יוכל המחבר למצות את השאלות שהוא מעמיד ולהגיע גם למעין תשובות עליהן; תשובות, אשר הן כשלעצמן לא תהיינה תשובותיה של הדת."
עטיפת הספר מציגה את אחת הווריאציות של הציור "חסד רומי", ציור מאת הצייר בן המאה ה-17 מאטיאס מייפוחל (Mattheus Meyvogel), הנמצא במוזיאון לאמנות יפה בבודפשט.
על פי הרומן, רפרודוקציה של ציור זה נמצאה במוזיאון של קתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה, וחואן דה ויולה, המארח של מוזס ורות, דאג שתיתלה בחדרם שבמלון לאחר שטריגנו סיפר לו על סצנת הסיום שנפסלה.
חסד של אמת הוא ארגון יהודי מתנדב המתבטא בצורות שונות ברחבי העולם.
חסד של אמת בקנדה הוקמה בשנת 1930 בתור ארגון ללא מטרות רווח, עם מטרה להכין ולקבור על פי המסורת האורתודוקסית, גם למי שאין כסף לקבור את המת עדין מכבדים אותו באותה צורה כמו כל אחד אחר.
חסד של אמת בארצות הברית קמה בשביל לתת כבוד אחרון למת ולכל צרכיו זה כולל קבורה ותשמישי הקבורה.
ועל פי הצורך לעזרה משפטית או עם הרופאים שלא תהיה נתיחה של הגופה.
בנוסף שחרור של הנפטר לקבורה בקבר ישראל כמה שיותר מהר.
בנוסף במקרה של תאונות לאסוף את כל החלקים הנצרכים לקבורה על פי היהדות.
לארגון יש סניפים בכמה מדינות בארצות הברית.
בישראל בנוסף לארגון זק"א יש כמה ארגונים אשר מארגנים חסד עם המת.
חלק מהארגונים מאוד קטנים ולפעמים רק בשביל חלק קטן מאוד מהאוכלוסייה לפעמים רק לשכונה אחת או לקהילה מסיומת.
חסבאן היא עיירה במחוז עמאן שבצפון-מערב ירדן, כ-20 ק"מ דרומית מערבית לרבת עמון וכ-9 ק"מ ממידבא.
במאה ה-20 הוצע לזהות את תל חִסבאן שבקרבת העיירה עם העיר חשבון המקראית, בירת ממלכת סיחון.
אף שזיהוי זה נחשב לזיהוי הרווח של העיר חשבון, מכיוון שבתל לא נמצאו ממצאים מתקופת הברונזה המאוחרת, ורק ממצאים מועטים מתקופת הברזל, היו שהטילו ספק בזיהוי התל עם חשבון המקראית.
אחרים קיבלו את הזיהוי וניסו ליישב את הממצאים עם המקרא בדרכים שונות.
על פי החוקר פרופ' יואל אליצור: "אין מקום לספק בכך שחסבאן היא יורשתה של חשבון", הגם שהוא משאיר את האפשרות שהמיקום המדויק של חשבון המקראית היה במקום קרוב לתל ולא בתל עצמו.
רבי חסדאי (בר' אברהם) קְרֶשְׂקָשׂ (נהגה: קְרֶסְקָס, בראשי תיבות: רח"ק; ה'ק', 1340 בקירוב, ברצלונה – אחרי ה'ק"ע, 1410, סרגוסה) היה רב, פילוסוף ומנהיג יהודי בתקופת הראשונים.
שם לעצמו למטרה להגן על יהודים בפולמוס הפילוסופי היהודי-נוצרי ונחשב לאחד מחשובי הפילוסופים והתאולוגים.
מהראשונים שהטילו ספק בקביעותיה של הפילוסופיה היוונית ובייחוד זו של אריסטו.
כאחד ממובילי הפולמוס היהודי-נוצרי בדורו, העמקתו בפילוסופיה נבעה (לפחות בחלקה) מהצורך להבין את טענותיהם ולהיות בקיא בדרכי מחשבתם, וכך כתב בהקדמת ספרו שהקדיש לנושא זה "ספר ביטול עיקרי הנוצרים" אשר נועד לשמש את המתפלמסים היהודים גם אחריו:
רח"ק נולד בברצלונה, לר' אברהם בן ר' חסדאי קרשקש (הזקן), שהיה רב ספרדי ומורו של רבי יצחק בר ששת.
את עיקר תורתו למד רח"ק מר' ניסים בן ראובן (הר"ן), שבבית מדרשו עסקו גם בפילוסופיה, ושם גם הכיר את ר' יצחק בר ששת - הריב"ש, שהיה לידידו.
עם תלמידיו של רח"ק נמנה ר' יוסף אלבו, מחבר ספר העיקרים.
קרשקש היה למנהיג בקרב יהדות ספרד ולתלמיד חכם שיהודים רבים שלחו אליו שאלות בהלכה ובמדיניות.
בשנת ה'קמ"ג (1383) עמד קרשקש במרכז משא ומתן עם מלך קטלוניה פדרו הרביעי בנוגע לזכויות היהודים, ולאחר מכן, כאשר התקרב יותר למלך חואן הראשון, קיבל את התואר "קרוב לבית המלכות".
למרות מעמדו של רח"ק ומעמדם של הר"ן והריב"ש, שלושתם נאסרו עם כמה מראשי הקהילה בברצלונה בשנת ה'קכ"ז (1378) בעקבות עלילת שקר.
אירוע חמור זה היה סימן לבאות.
בשנת ה'קנ"א (1391) התחוללו בספרד פרעות הקרויות גזירות קנ"א ובהן נהרג בנו היחיד של רח"ק ונגזרו גזרות שמד על יהודי ספרד.
קרשקש תיאר את המאורעות באיגרת ששלח לקהילת אביניון:
לפני הפרעות, בערך בשנת 1386, עבר רח"ק לסרגוסה, ולאחר כשנתיים מונה לרבה של הקהילה היהודית – מעמד שקיבל מעמד חוקי בידי שלטונות המדינה (בשלב מסוים אף קיבל היתרים להחרים כל רכוש יהודי במסגרת עשיית משפט ואף לשפוט נידונים למוות) – וממנה פעל לשיקום יהדות ספרד לאחר הפרעות.
כן עמד בראשה של הישיבה היהודית במקום.
עם הזמן הפך למנהיג הפוליטי והרוחני של כל יהודי ספרד.
היה מקורב במיוחד לוויולאנט, גבירת היהודים של סרגוסה.
בה בעת המשיך בפעילותו המסחרית הענפה בתחום מוצרי היקרה, אבני החן ובעלי החיים, ובקשריו הענפים עם בית המלוכה, כיועץ משפטי, מתרגם (פרט לעברית, הוא דיבר כתב וקרא גם בשפות רומאניות, קטלאנית, אראגונית ועוד), מתווך, מסדיר בעיות שונות ועוד.
פעילותו הפוליטית פחתה עם מותו של המלך חואן הראשון במאי 1396 ועליית מלכותו של מרטין הראשון, אולם הוא המשיך להיות היהודי הבכיר ביותר בחצר המלוכה עד לפטירתו.
עבודתו זו מתועדת במסמכים מלכותיים ונוטריוניים רבים.
במהלך גזירות קנ"א ערכו גויי העיר פרעות קשות גם ביהודי סרגוסה.
רבי חסדאי נרתם לשיקום יהודי העיר, תוך שהוא משתמש בהצלחה רבה במעמדו החברתי והממלכתי המיוחד.
הוא קיבל הרשאה מיוחדת מהמלכה יולאנד דה באר, ולצד הדיפלומט הנוצרי הנודע פרנסיסקו דה ארנדה, אסף כספים לשיקום השכונות הנפגעות.
רבי חסדאי נפטר בסרגוסה בסוף 1410 או בראשית 1411. סביב שנת 1360 נישא לטורלנה, ממנה נולד לו בן אחד, אשר נרצח, כאמור, בפרעות.
בשנת 1393 נישא לאשה נוספת, ג'מילה, ונולדו לו ממנה ארבעה ילדים – קרשקש, דואניה, מירה וסימה.
הפילוסופיה של רבי חסדאי קרשקש, כמו של שאר הפילוסופים בזמנו, היא בעיקרה פילוסופיה דתית.
הוא עסק רבות בתחום ההכרה האנושית, בבעיית היחס בין דטרמיניזם ובחירה וכן ביחס שבין אמונה וחופש רצון.
בכתביו ניכרת עמקות פילוסופית וחירות מחשבתית.
חיבורו המרכזי הוא הספר אור השם.
בתחילה רצה רח"ק לכתוב אותו במתכונת של משנה תורה לרמב"ם, והקטעים שכתב (או שתכנן לכתוב) היו אמורים להיות כנגד הלכות יסודי התורה לרמב"ם, אך נראה שהדבר לא עלה בידו והוא לא השלים את חיבורו.
אפיסטמולוגיה - רח"ק טען שאין לעסוק בהכרת האל ובתאולוגיה לפני שעוסקים בהכרה עצמה.
דבריו מזכירים את קביעותיו של הפילוסוף עמנואל קאנט - שנולד שלוש מאות שנה לאחר פטירת רח"ק.
קאנט סבר שאין לעסוק בהכרת העולם (אונטולוגיה = חקר היש) לפני שחוקרים כיצד תופסת ההכרה האנושית את היש.
רח"ק ביקר את תורות ההכרה של אפלטון, של אריסטו ושל כל הפילוסופים שנמשכו אחרי שיטותיהם.
בהבחנות העיקריות של תורתו בתורת ההכרה הוא טען, כמו קאנט:
דטרמיניזם ובחירה חופשית - רח"ק התחבט רבות בשאלת חופש הבחירה של האדם, ולא הכריע חד משמעית כרמב"ם על ברירות הבחירה החופשית.
בספרו "אור השם" הסיק שתי מסקנות אפשרויות בנוגע לשאלה זו.
אפשרות ראשונה היא שאין בחירה חופשית כלל, והמילה "ובחרת" מתייחסת לתחושת האדם כי בחירתו חופשית, ותובעת מעשה רצוני שהאדם חש שהוא בחירה חופשית, אף על פי שלמעשה אינו חופשי בבחירתו.
לפי אפשרות זו פירש רח"ק ששכר ועונש אינם תגמול הבא לאדם עקב בחירתו, אלא כורח מציאותי הנגרם כתוצאה מהחטא לפי הבריאה האלקית.
האפשרות השנייה היא שהבחירה של האדם היא מוחלטת, אלא שהמושאים נמצאים לפי טבע המשיג, ולכן אינסוף האפשרויות שבידי האדם כלולות במחשבה האלוהית האחת האינסופית.
רח"ק מסכם את שיטתו בסוגיה זו בדברי המשנה מפרקי אבות "הכל צפוי והרשות נתונה", ובזה הוא חושף - חרף נועזותו המחשבתית - את קרבתו ונאמנותו הבסיסית לגישת התורה וחז"ל שהאדם הוא חופשי מיסודו.
רח"ק כתב שהתשובה היא חסד שהאל מאציל על האדם.
הרח"ק, כמו הרמב"ם, התייחס אל האסטרולוגיה בפקפוק, אך לא שלל אותה לחלוטין כפי ששלל אותה הרמב"ם.
רח"ק כתב בערך בשנת 1398 ספר בקטלאנית, שנקרא על ידי אחד ממעתיקי כתב היד בשם "ביטול עיקרי הנוצרים".
בספר זה מונה רח"ק עשרה עיקרים של האמונה הנוצרית ומערער עליהם בנימוקים פילוסופיים: החטא הקדמון, גאולה (נצרות), השילוש הקדוש, אינקרנציה, הלידה הבתולית, טרנסובסטנציאציה, טבילה לנצרות, ביאת המשיח, תורה חדשה וקיום השדים.
רח"ק מתבסס על טענתו של אבן רושד, לפיה דת היא אפשרית כשהיא אינה מנוגדת להיגיון הפילוסופי, והנצרות, שעקרונותיה נוגדים את ההיגיון הפילוסופי, אינה דת לגיטימית.
חיבור קצר זה נחשב לאחד הספרים החשובים בוויכוח עם התאולוגיה הנוצרית.
כתיבתו של חיבור זה קדמה לכתיבת "אור ה'".
החוקרים חלוקים בשאלה מיהו קהל היעד של הספר.
צבי גרץ סבר שהספר נכתב עבור מלומדים נוצריים שהתעניינו בשאלה למה היהודים אינם ממירים את דתם.
בנציון נתניהו חלק עליו וראה בספר חלק ממפעל הסברתי שפנה ליהודים שהמירו את דתם לנצרות, מרצון או מאונס, או שעמדו על סף המרה.
דניאל לסקר, שההדיר את החיבור, הסכים עם נתניהו.
התרגום לעברית של החיבור הודפס לראשונה בערך בשנת 1860, ככל הנראה בסלוניקי, על פי כתב יד בודד.
מהדורה מדעית של החיבור פורסמה על ידי דניאל לסקר בשנת 1990. יהודה דוד אייזנשטיין כלל בספרו אוצר ויכוחים טקסט בדוי תחת השם "ביטול עיקרי הנוצרים" וייחס אותו לרח"ק, אך זיופו של הטקסט בולט מתוכו.
בין היתר, הוא כולל אזכור של דרשה שנאמרה בכנסייה בניו יורק בשנת 1927.
טיעוניו של רח"ק נעשים תוך כדי עיון בברית החדשה אותה הוא סותר באמצעים לוגיים ובהצבעה על סתירות הקיימות בתוכה.
חיבורו העיקרי של קרשקש, אור השם, השפיע על ההגות הפילוסופית היהודית, ובייחוד על חסידי משנתו של הרמב"ם כרשב"ץ וכרבי יצחק אברבנאל, שהתפלמסו איתו על שיטתו המבקרת את משנת הרמב"ם.
רח"ק השפיע רבות על הוגים שבאו אחריו.
חוקרים הצביעו על הקשר ההדוק בין התפיסה הדטרמיניסטית של רח"ק לבין זו הנמצאת בכתביו של שפינוזה וכן על ההשפעה של תורת התארים הדומה אצל שניהם.
בקרב ההיסטוריונים של המדע יש הטוענים שאייזק ניוטון הושפע מהספר אור השם.
הספר, שכתיבתו הסתיימה ב-1410, היה חיבורו העיקרי של ר' חסדאי שהקנה לו שם בספרות הפילוסופית.
הוא תוכנן להוות חלק ראשון מחיבור כללי יותר שייקרא "נר אלוהים"; ספר זה היה אמור לכלול את מצוות התורה בסיבותיהן לפי חומר נושאיהן, ביאור של המצוות וציון ההקשרים שלהן לתלמוד.
חסוי הוא אדם שאינו יכול לדאוג לענייניו (באופן קבוע או זמני) או לחלק מהם, ואין מי שמוסמך ומוכן לדאוג לענייניו במקומו.
בעבר, גם אדם אשר מונה לו אפוטרופוס נקרא "חסוי", ביטוי המוחק את משמעותו כאדם.
מאז התיקון ה-18 לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות ב-2016, המונח החוקי הרשמי הוא "אדם אשר מונה לו אפוטרופוס".
בישראל החוק המגדיר ומסדיר את ענייניהם של החסויים הוא חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, תשכ"ב-1962. החוק המקורי הגדיר ב כי "חסוי" הוא מי שבית המשפט מינה לו אפוטרופוס, או מי שבית המשפט רשאי למנות לו אפוטרופוס על אף שעדיין לא נתברר האם הוא זקוק לאפוטרופוס על פי חוק זה.
כאמור למעלה, המינוח הרשמי נמחק מסעיף 80 ב-2016.
הערה: המונח חוסה המוגדר בחוק הגנה על חוסים, תשכ"ו-1966 איננו זהה למונח חסוי.
חסה תרבותית או בקיצור חסה (Lactuca sativa) היא צמח עשבוני חד-שנתי או דו-שנתי ממשפחת המורכבים, ומהווה ירק עלים מן הנפוצים והחשובים ביותר בעולם.
החסה מהווה מקור תזונתי לוויטמינים (כגון ויטמין K, ויטמין A בצורת בטא-קרוטן וחומצה פולית) ולמינרלים חשובים בהם אשלגן וברזל.
במהלך תרבותה פותחו בחסה שפע זנים מסחריים, המשמשים בעיקר להכנת סלטים וכצמח טרי למאכל.
בארצות המערב מגדלים אותה בגלל העלים, ואילו בסין ובמזרח אסיה נהוג לגדל את הזן 'חסת הגבעול' בשל הגבעול המעובה ולאוכלה לאחר בישול.
מחקרים גנטיים ומולקולריים עדכניים הראו כי החסה בויתה מאירוע יחיד של חסת המצפן (Lactuca serriola) באזור הקווקז סביב 4000 לפנה"ס: תחילה גודלה לשם שמן זרעים שניתן היה לאסוף בקלות משום שלא התפזרו ברוח, ובהמשך נבחרו טיפוסים בעלי עלים רחבים ובשרניים – מה שהוביל להתפתחותה כירק מאכל.
לחסה גבעול קצר, בתקופת הפריחה מתארך גבעול החסה לאורך של 80 עד 100 ס"מ, ומצמיח ענפים שעליהם פרחים לבנים או חומים זעירים המתפתחים לזרעים.
הפרחים מזכירים במראם גרסה מוקטנת של פרחי שן-הארי.
כל פרח פורח יום אחד בלבד, ובמהלכו מתבצעת האבקה עצמית.
כאשר החסה מגודלת למאכל, קוטפים אותה בטרם תפרח.
למרות שכיום החסה משמשת רק כמזון, בעבר שויכו לה תכונות נוספות.
הרומאים, אשר החסה שהייתה מצויה בתקופתם הכילה חומר הדומה בתכונותיו לאופיום, נהגו לאכול את החסה בסוף ארוחה כדי להירדם בקלות.
המצרים לעומת זאת, בשל העובדה שהחסה מתיזה חומר חלבי כשהיא נחתכת, ובשל צורת עליה, קישרו את החסה עם האל מין ועם גבריות וראו בה מעוררת חשק.
ביוון העתיקה, הובילו ההבדלים בן תפיסות אלו לבלבול וכך בשעה שהרופא המפורסם גלנוס מפרגמון טען שהוא אוכל את החסה בסוף הארוחה כדי לחזק את הזיכרון ולעודד שינה מהירה, הרופא רופוס מאפסוס שחי רק מאה שנים קודם לכן טען שחסה מערפלת את החושים ומקהה את המחשבה.
ביהדות נהוגה אכילת החסה בליל פסח כחובת אכילת המרור, משום שהיא מזוהה בתלמוד עם החזרת, שהיא אחד המינים הנזכרים במשנה שיוצאים בהם ידי חובת המרור.
במטבח הצרפתי והסיני מקובלת מנת מרק חסה.
נהוג לחלק את החסה לזנים על פי מבנה וצורת העלה.
חסה רומית, ידועה גם כ"חסה ערבית".
בעלת עלים עבים רבים שצורתם מאורכת וצבעם ירוק כהה
חסת ראש בעלת הצורה העגולה המחולקת לחסה אירופאית בעלת עלים דקים בצבע ירוק בהיר וחסה אמריקאית בעלת עלים מסולסלים ועבים יותר
חסות עלים - קטנות יותר ועדינות יותר, בעלות צבעים שונים ולרוב בעלות עלים מסולסלים
חסת הגבעולים שהסינים אוכלים את הגבעול שלה ולא את העלים
בהלכה ישנו איסור לאכול שרצים הנלמד מהפסוק: "וכל שרץ העוף...
שקץ הוא לכם", ו"לכל השרץ השורץ על הארץ שקץ הוא לא יאכל", לכן אסורים החרקים באכילה, לכן הירקות הנגועים במיני חרקים מהווים בעיה קשה מאוד עבור יהודים שומרי המצוות, היות שעליהם להיזהר ממיני חרקים שאינם תמיד נראים.
החסה עלולה להיות נגועה בחרקים רבים: כנימות עלה, תריפס, זחלי זבוב המנהרות, זבובים מסוגים שונים, זחלי פרודניה ודומיהם, אקריות, "פסוקים" הדומים לתריפס וכנימת עש הטבק.
לכן יש רבנים המחמירים ופוסקים שיש לנקותם ביסודיות רבה על ידי שפשוף קפדני ואף השריה בדטרגנט, חומץ ומי מלח.
בגוש קטיף הומצאה שיטה על ידי מספר חקלאים, ובראשם אליהו בן נעים והאגרונום שמעון ביטון, המאפשרת גידול חסה וירקות עליים אחרים באופן המבטיח בסבירות גבוהה שלא ימצאו בה רמשים.
בשיטה זו הוטל ספק על ידי מספר רבנים, בעוד אחרים נתנו ברכתם לשיטה.
ישומה הביא לכך שהיקף הצריכה של החסה בקרב הציבור הדתי בישראל גדל מאוד.
בכפר דרום אף הוקם מפעל מיוחד בשם עלי קטיף לאריזת החסה המיוחדת וירקות עליים אחרים עם בעיות נגיעות דומות.
עם פינוי גוש קטיף, הועתקה השיטה גם לאזורים אחרים בארץ.
כדי לשמר את החסה לאורך זמן רצוי לשטוף אותה, לייבש אותה היטב, לצרור את העלים יחדיו בצורה רופפת ולא הדוקה, לעטוף את הצרור בנייר סופג ולאכסן בתוך קופסה אטומה.
ארגון המזון והחקלאות האמריקאי מדווח כי תוצרת החסה והעולש העולמית עמדה בשנת 2007 על 23.55 מיליון טון, כאשר שלוש היצרניות הגדולות הן סין (51%), ארצות הברית (22%) וספרד (5%).
חסה (שם מדעי: Lactuca) היא סוג של צמחים עשבוניים חד־שנתיים, דו־שנתיים או רב־שנתיים, ולעיתים נדירות גם בני-שיח קטנים, המשתייכים לאחת המשפחות הגדולות בקרב בעלי הפרחים – משפחת המורכבים.
הסוג כולל כ-117 מינים, מהם תועדו בישראל שמונה מיני בר.
רוב המינים נפוצים בחצי הכדור הצפוני ובעיקר בעולם הישן, וחלקם התפשטו גם לאפריקה הטרופית והדרומית ולאמריקה הדרומית.
כל מיני החסה מפרישים מוהל חלבי, וכל פרחי הקרקפת הם פרחים לשוניים דו-מיניים בלבד, ללא פרחים צינוריים.
המין המוכר ביותר הוא חסה תרבותית (Lactuca sativa) על שפע זניו המסחריים, ירק העלים החשוב ביותר בעולם לסלטים.
הוא ככל הנראה בוית ממין הבר חסת המצפן (Lactuca serriola) – מין נפוץ בישראל, גבוה וחסון, שעליו לרוב שסועים ואונותיהם פונות לאחור; בעלים רבים (אך לא כולם) שולי העלים המאונכים מכוונים צפונה ודרומה, כמעין "מצפן" טבעי.
תפוצת הסוג חסה רחבה ומשתרעת על פני כל אירופה, אסיה, אפריקה ואמריקה הצפונית: מקנדה וארצות הברית דרך מקסיקו ומרכז אמריקה עד גואטמלה, וכן באיים הקריביים – בהם הבהמאס והאיספניולה.
באמריקה הצפונית גדלים 10 מינים מתוכם 4 מינים גרים.
ששת המינים האחרים בגבולות אמריקה הצפונית, ורק אחת חסה דגנית (Lactuca graminifolia) היא זאת שחרגה מעט אל תוך אמריקה הדרומית.
ארבעת המינים שהתאזרחו באמריקה הם: Lactuca saligna – חסה רותמית, חסת המצפן, חסה תרבותית וחסה מרירה (Lactuca virosa) שאינה גדלה בישראל אלא באירופה באמרוקו ובאלג'יריה.
מיני חסה נפוצים בעיקר באזורים חמים וממוזגים, של חצי הכדור הצפוני.
רבים מהם בעלי כושר עמידה גבוהה בתנאי יובש (קסרופיטים ומותאמים היטב לתנאים אקלימיים יבשים.
מבחינה אקולוגית, מיני חסה מגוונים ונמצאים בבתי גידול שונים, חלקם מינים רודרליים שכיחים, המעדיפים בתי גידול מופרעים ואחרים מאכלסים שטחים פתוחים ומופרעים – בתות, שולי דרכים, שדות, חולות ומסלעות.
מינים אחדים של חסה – ובעיקר חסה מרירה (Lactuca virosa) הנפוצה באירופה – מפרישים מוהל חלבי שממנו הופק בעבר התכשיר Lactucarium, ששימש ברפואה כתרופת הרגעה.
המוהל הוצא מן הגבעולים והעלים, יובש והתגבש לחומר חום כהה או ירקרק, מר מאוד.
השימוש העיקרי בו היה ברפואה העממית: לשיכוך כאבים, להרגעה, להשריית שינה ולעיתים גם כתרופה נגד שיעול.
התכשיר נחשב תחליף חלש לאופיום, ומרירותו החריפה חיזקה את תדמיתו התרופתית ואף הרתיעה משימוש יתר.
הסוג חסה משתייך לשבט עולשיים במשפחת המורכבים והוא מוגדר על פי מספר מאפיינים ברורים: העלים לרוב מסורגים ושפתם משוננת או מנוצים-שסועים.
הקרקפות מורכבות כולן מפרחים לשוניים דו-מיניים ופוריים, ללא פרחים צינוריים; צבע הכותרת לרוב צהוב, אך לעיתים כחול או לבן.
גרגרי האבקה לעיתים קרובות צבעוניים במיוחד.
חפי המעטפת ערוכים בדרך כלל בשלושה עד חמישה דורים או יותר, ולעיתים רק בדור אחד או שניים.
הצלקות משתרעות כמעט לכל אורך סעיפי עמוד השחלה, ולא רק בקצותיהם.
הזירעונים לרוב מצוידים בציצית מתמידה של זיפים או מוצים.
הסוג חסה נבדל משאר הסוגים בשבט בכך שגבעולי התפרחת נושאים עלים, בניגוד לסוגים בעלי עוקצים קרחים; הקרקפות כולן לשוניות וצבעיהן לרוב צהובים, אך במינים אחדים כחולים או לבנים; הזירעונים תמיד בעלי מקור ברור, והציצית מתמידה גם לאחר ההבשלה, לעיתים אחידה ולעיתים דו-טיפוסית.
עלי החסה בדרך כלל אינם קוצניים, למעט במינים בודדים כגון חסה שיכנית, שבה מצויות בליטות קוצניות לאורך עורק העלה.
צמחים עשבוניים חד-שנתיים או דו-שנתיים, בגובה 15 עד 450 ס"מ ואף יותר, בעלי שורש שיפודי ומוהל חלבי רב.
הגבעולים נושאים עלים לאורכם; לעיתים העלים מתקטנים כלפי מעלה או אינם משתיירים.
הם לרוב יחידים, זקופים, ולעיתים מסתעפים לאורכם או בעיקר בחלקם העליון.
פני הגבעול קירחים או שעירים, ולעיתים מכוסים בזיפים קצרים עד ארוכים (hispid–setose).
עלי הבסיס ו/או עלי הגבעול יושבים או בעלי פטוטרת.
העלים מסורגים ופשוטים, לעיתים לופתים את הגבעול בבסיסם.
צורת הטרף מגוונת: עגולה, ביצנית, מוארכת, אזמלית או סרגלית, לעיתים אף נימית.
השפה תמימה, משוננת או שסועים מנוצים (לעיתים האונות נמשכות אחורה).
פני העלים קירחים או שעירים, ולעיתים עם שערות זיפניות; לאורך השוליים ולעיתים גם לאורך העורק המרכזי מצויים ריסים עדינים עד קשיחים.
הקרקפות מורכבות מפרחים לשוניים בלבד, מספרם 6 עד 50 ואף יותר.
הקרקפות נישאות בודדות או ערוכות בתפרחות דמויות סוכך או מכבד.
עוקצי הקרקפות אינם מתעבים סמוך לקרקפת ולעיתים נושאים חפים.
מעטפת הקרקפת דמוית פעמון עד גליל, בקוטר 2 עד 5 (עד 8+) מ"מ, בנויה מ־5 עד 13 ואף יותר חפים ערוכים בשתי סדרות כמעט שוות בגודלן; לעיתים הם זקופים ולעיתים כפופים בפרי, קודקודיהם קהים עד חדים ושוליהם לעיתים קרומיים.
מתחתם טבעת של חפיות משנה (calyculi) 3 עד 10 ומעלה, בשתים שלוש סדרות, לעיתים מתמזגות בהדרגה עם חפי המעטפת.
המצעית שטוחה עד קמורה, חשופה (קירחת וחסרת מוצים) ומגוממת.
הכותרת לשונית, מסתיימת בחמש שיניים; צבעה לרוב צהוב, לעיתים כחול או לבן.
האבקנים חמישה, הזירים נפרדים אך המאבקים מאוחים לצינור.
השחלה תחתית, חד-מגורית, עם ביצית יחידה.
בראש השחלה סביב בסיס עמוד השחלה נמצא צופן.
עמוד השחלה מסתיים בשתי צלקות ארוכות, שהחלק הפנימי שלהן כולו קולט אבקה.
הזירעונים אחידים (מונומורפיים), פחוסים עד שטוחים, אליפטיים עד מוארכים, בצבע אדמדם-חום עד שחור.
פני הזירעון לרוב קירחים, מצולעים ב־1 עד 9 צלעות בכל צד ולעיתים חרוצים לרוחבם.
הציצית מתמידה, נישאת על דיסקית בקצה המקור או גוף הזירעון.
היא עשויה שערות זיפניות פשוטים עדינים, ולעיתים מצויה טבעת זעירה נוספת בבסיסם.
ברוב המינים הציצית חד-טיפוסית, ואילו במיעוטם דו-טיפוסית: זיפים פנימיים ארוכים (לעיתים מנוצים) וזיפים חיצוניים קצרים ופשוטים.
בישראל תועדו שמונה מיני חסה בר.
מביניהם, שלושה נפוצים או שכחים: חסת המצפן הנפוצה בכל רחבי הארץ; חסה רותמית וחסה כחולת-פרחים; שני הבאים לא מצויים חסת השבטים תפוצתה בכל ישראל וחסה מזרחית שתפוצתה בדרום ישראל.
שלושת המינים האחרים נדירים מאוד ובעלי תפוצה מצומצמת: חסה שיכנית הגדלה בעיקר ברמת הגולן; חסה דביקה ובשמה הקודם חַסָּנִית דְּבִיקָה גדלה בחגורה העליונה של החרמון ונדירה ביותר; וכן חסה גלונית (L.
glareosa), שנכחדה בבקעת ים המלח.
חַסָּה גַּלּוֹנִית (Lactuca undulata) היא צמח מדברי חד־שנתי, נדיר מאוד ובישראל וכנראה נכחד בה.
זהו צמח קטן וקירח שגובהו 10 עד 30 ס"מ, פרחיו ורדרדים או כחלחלים, וציצית הזירעון צהבהבה.
בית גידולו בשטחי מדבר על קרקע רדודה ומרובה אבנים קטנות.
הגבעול פשוט או מסתעף מן הבסיס, ובחלקו העליון מסתיים בתפרחת דמוית סוכך.
העלים מסורגים ופשוטים; שלמים ושפתם משוננת בחדות, ועד שסועים-מנוצים.
עלי הבסיס מתחדדים בבסיסם; עלי הגבעול יושבים ובעלי אוזניות.
הקרקפות בקוטר של כ־1 ס"מ, נישאות על עוקץ קצר, ובהן 8 עד 12 פרחים לשוניים דו-מיניים.
צבע הפרחים ורדרד או כחלחל.
המעטפת צרה וארוכה, באורך כ־1 ס"מ, המתארכת מאוד בשלב הפרי עד 2 ס"מ; החפים מרועפים ומסתיימים בקצות סגלגלים.
הזירעונים באורך 3 עד 3.5 מ"מ, צהבהבים-חומים, דקים ופחוסים, דמויי ביצה הפוכה עד מוארכים.
רוחבם גדול ביותר מעל לאמצעם.
הם מסתיימים בבליטה קצרה, חדה וברורה המופיעה לפתע בקודקוד.
שוליהם צרים ומחוספסים במקצת, ומקופלים בקמטים עדינים העוברים לרוחבם; בכל צד מצויה צלע בולטת אחת.
הציצית צהבהבה, באורך 3 עד 4 מ"מ, משתיירת אך נושרת בקלות.
המקור לבן, דמוי זיף (לעיתים נימי), ארוך פי 3 עד 4 מגוף הזירעון.
העלווה מתפתחת בתחילת נובמבר; הפריחה מתחילה במחצית מרץ ונמשכת עד תחילת מאי; והפירות מבשילים ממחצית מרץ ועד תחילת יוני.
תחום תפוצתה של חסה גלונית רחב ומשתרע ממזרח טורקיה והקווקז, דרך מרכז אסיה (טג'יקיסטן, קירגיזסטן, קזחסטן, אוזבקיסטן, טורקמניסטן), אפגניסטן ופקיסטן, ההימלאיה (מערבית ומזרחית), נפאל, מונגוליה וחבל שינג'יאנג בסין, ועד למזרח התיכון: איראן, עיראק, לבנון–סוריה, דרום ירדן, סיני וישראל.
בישראל וסביבתה היא תועדה באדום ובמואב שבדרום ירדן ובדרום סיני, וכן על קרקעות אבניות במדבר יהודה.
כיום היא נחשבת בישראל כמין נכחד.
חסה דביקה (Lactuca hispida) היא צמח רב-שנתי נדיר מאוד בישראל, הגדל על מצוקים במפנה הצפוני, בחגורה הגבוהה של החרמון ברום 1600 עד 1800 מ'.
שמה הקודם המופיע במקורות הוא חַסָּנִית דְּבִיקָה (Cephalorrhynchus tuberosus).
צמח דו-שנתי או רב-שנתי, בעל שורש מעובה דמוי פקעת כדורית וגבעולים זקופים, חלולים, דקים עד גסים, המתפצלים בחלקם העליון.
לכל אורכם או בחלקם התחתון הם מכוסים בשערות קצרות ובלוטיות.
העלים מסורגים, דקים מאוד, עדינים, קירחים, שסועים עמוקות או גזורים-מנוצים לעומק; אונותיהם מגוונות בצורתן – לעיתים גזורות בעומק בצורת נחש, ולעיתים שלמות.
העלים בבסיס ובחלק התחתון של הגבעול נושאים 2 עד 16 אונות בכל צד, באורך 7.5 עד 25.5 ס"מ וברוחב 2.5 עד 10 ס"מ; בסיסם דמוי פטוטרת ובדרך כלל עם אוזניות קטנות.
העלים האמצעיים שסועים-מנוצים עמוקות או דמויי חרב, קטנים יותר, בעלי פחות אונות בכל צד; לעיתים הם שלמים, ולעיתים בעלי אונות צדדיות משוננות בצורת מגל.
לעיתים קרובות האונה הסופית בקצה הטרף גדולה ומודגשת בהרבה מן האונות הצדדיות.
התפרחת דמוית סוכך מדומה, נושאת קרקפות מעטות עד רבות.
הקרקפות מרובות פרחים; פרחיה לבנבנים-צהבהבים, ולעיתים מכחילים בעת התייבשותם.
עוקצי הקרקפות וענפי התפרחת מכוסים שערות זיפניות בלוטיות ודביקים למגע.
המעטפת באורך 9.5 עד 17 מ"מ, נושאת 14 עד 16 חפים, לרוב קירחים או עם מעט שערות בלוטיות, ולעיתים בעלי שוליים וקצות סגולים כהים.
חפי המעטפת ערוכים בשתיים או שלוש שורות, והחיצוניים צרים פי שלושה מן הפנימיים.
אורכי הפרחים 1.4 עד 1.9 ס"מ; בלוע הכותרת טבעת צפופה של שערות.
הזירעונים באורך 6.2 עד 9.5 מ"מ, שחומים-שחרחרים, מוארכים-אליפסיים ומעט פחוסים, עם כמה עורקים רחבים וקמורים.
הם נושאים מקור דק וחיוור באורך 1.7 עד 3.5 מ"מ, שאורכו כאורך הזירעון עצמו.
הציצית לבנה: השערות הזיפניות הפנימיות באורך 4.5 עד 6 מ"מ, עדינות ומעט מחוספסות; החיצוניות קצרות מאוד, באורך 0.2 עד 0.4 מ"מ.
טיפוס תפוצתה של חסה דביקה היא מזרח ים-תיכוני ומערב אירנו-טורני.
בית גידולה סלעים של בתות טרגקנטיות בהרים גבוהים.
תפוצתה העולמית משתרעת מדרום-מזרח ומזרח אירופה ועד הקווקז, והוא מוכר מאוקראינה, חצי האי קרים, רומניה, בולגריה, יוון, איי הים האגאי המזרחי, חצי האי הבלקני הצפון-מערבי, אלבניה, טורקיה, צפון הקווקז, לבנון–סוריה, ובישראל – בחרמון הגבוה.
העלווה של חסה דביקה מתפתחת בתחילת אפריל וקמלה לאחר פיזור הזרעים בתחילת אוגוסט.
הפריחה נמשכת מסוף אפריל ועד תחילת יולי.
חסה מזרחית (Lactuca orientalis) היא צמח מדברי רב-שנתי, מעוצה בבסיסו וניצניו החורפים מצויים סמוך לקרקע.
זהו צמח נמוך, שגובהו 20 עד 50 ס"מ, סבוך במראהו, קוצני במקצת, מכיל מוהל חלבי ומכוסה בצמר לבן רך, היוצר לעיתים צברים כדרוריים הנושרים עם הזמן, עד שהצמח מתקרח.
הוא גדל בכל אזורי המדבר בדרום ישראל.
תקופת פריחתו נמשכת מסוף יולי ועד אמצע נובמבר, ושיאה באוגוסט וספטמבר.
בתקופת הפריחה כמעט שאין עלווה על הגבעולים והענפים, שכן העלים קמלים במהירות או מנוונים בהתפתחותם.
הגבעולים וענפיהם הלבנים (בשל הכסות הצמרית) סבוכים במראם; ענפי המשנה קצרים, נוקשים ומפושקים לצדדים, ובהמשך מתחדדים והופכים קוצניים בקצותיהם.
העלים מסורגים ופשוטים, צרים מאוד, דמוי ביצה עד גזורים-מנוצים למעט אונות משולשות או מוארכות ומשוננות, בחלק מהעלים האונה קיצונית עליונה דומיננטית והאונות הצדדיות קטנות ופונות לאחור.
עלי הבסיס מתחדדים לפטוטרת, ועלי הגבעול סורחים, בעלי תוספת ירוקה צמודה אל הגבעול משני צדדיו של בסים העלה.
בתקופת הפריחה בקיץ הצמח כמעט חסר עלווה, שכן העלים קמלים במהירות או נותרים מנוונים.
הקרקפות בודדות ויושבות, אורכן כ־1 ס"מ, ובכל אחת 5 פרחים לשוניים צהובים ודו-מיניים.
המעטפת גלילית צרה, אורכה 6 עד 16 מ"מ, ומתארכת בשלב הפרי ל־8 עד 14 מ"מ.
החפים צרים ורעופים, ערוכים בשני דורים: הפנימיים והארוכים מספרם לרוב 4, והחיצוניים 4 עד 7 במספר.
הם ירוקים עד כחלחלים, ולעיתים סגלגלים בקצותיהם, קירחים או נושאים שערות צמריות דלילות, ושוליהם קרומיים וצרים.
הזירעונים צרים, מוארכים עד אליפסיים צרים, פחוסים במקצת, בעלי 7 עד 9 צלעות בכל צד.
אורכם 6 עד 9 מ"מ, צבעם צהוב-חום או סגול-כהה מלוכלך.
בחלקם העליון הם מתחדדים, ולעיתים חסרי מקור או בעלי מקור קצר מאוד, קשה להבחנה, ולעיתים מקורו עבה יותר, באורך 2 עד 3 מ"מ, בצבע לבן או כצבע הזירעון.
הציצית לבנה, נושרת בקלות, אורכה כאורך הזרעון (6 עד 9 מ"מ), עשויה שערות פשוטות ורכות, ונישאת על דיסקוס קטן בראש המקור.
טיפוס התפוצה של חסה מזרחית הוא אירנו-טורני – אזור ערבתי יבשתי המתאפיין בכמות משקעים של 100 עד 400 מ"מ בשנה, בקיץ חם ויבש ובחורף קר ולעיתים מושלג.
תחום התפוצה הטבעי של מין זה משתרע מן האזור המזרח התיכון, לרבות מצרים וחצי האי ערב, דרך הקווקז וארצות מרכז אסיה (קזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן, טורקמניסטן ואוזבקיסטן), ועד שינג'יאנג וההימלאיה המערבית.
בישראל היא גדלה באזורים מדבריים ומדבריים למחצה, לרבות ערבות שיחים סלעיות של האזור הים-תיכוני והאירנו-טורני.
המין נפוץ בארץ בשומרון, בשפלה, בהרי יהודה, בצפון הנגב, במערב הנגב, בהר הנגב ובדרום הנגב.
בעבר הירדן היא מצויה בגלעד, בעמון, במואב ובאדום.
חסת השבטים (Lactuca viminea) היא צמח עשבוני הררי דו-שנתי, לא מצוי, שגובהו 50 עד 150 ס"מ, הנראה במבט ראשון כבן שיח מסועף אך אינו קוצני (בשונה מחסה מזרחית, המדברית והקוצנית).
גבעוליו שרביטיים, זקופים, מסועפים, בהירים עד לבנבנים ולעיתים מבריקים, ומכילים מוהל חלבי.
עליו שסועים-מנוצים וסורחים, אך הולכים וקטנים במעלה הגבעול.
הקרקפות יושבות לאורכם של ענפי המשנה הדקים והישרים, בתפרחות דמויות שיבולת ארוכה; בכל קרקפת חמישה פרחים לשוניים צהובים ודו-מיניים.
תקופת פריחתה נמשכת מסוף האביב ועד תחילת הסתיו (אפריל עד אוקטובר), ושיאה בחודשי הקיץ.
חסת השבטים נובטת בסתיו ובחורף, ומפתחת שושנת עלים.
שושנת זו שורדת את הקיץ הראשון ללא פריחה, ורק בקיץ שלאחריו – כלומר בשנה השנייה לחיי הצמח – מתפתח מתוכה גבעול פורח.
תקופת הפריחה נמשכת מסוף אפריל ועד ראשית אוקטובר.
בקיץ, לאחר השלמת פיזור הזרעים, הצמח קמל ומת.
בית גידולה של חסת השבטים היא בערימות אבנים, בין סלעים ובדרדרות – כלומר במדרונות תלולים ובלתי יציבים, המכוסים אבנים או חצץ המידרדרים על פניהם.
תחום הגבהים שבו היא מצויה נע בין 800 ל-2300 מטר.
התפוצה בישראל משתרעת בהרים: בגליל העליון והתחתון, בכרמל, בשומרון, בהרי יהודה, בחרמון, ברמת הגולן ובגלעד; בצפון הנגב היא נדירה.
התפוצה העולמית כוללת את אירופה – ברוב ארצות אגן הים התיכון ועד מרכז וצפון-מזרח היבשת, בכללן דרום רוסיה ואוקראינה; צפון אפריקה – במרוקו, אלג'יריה ותוניסיה; במערב אסיה – מטורקיה וארצות המזרח התיכון ועד איראן וטורקמניסטן; ובהימלאיה המערביים ופקיסטן – בקצה תחום תפוצתה המזרחי.
נוסף לכך היא גדלה גם באיים המקרונזיים (האיים הקנריים, מדיירה ואיים סמוכים).
המין כולל 3 תת-מינים, שלהם שתחומי תפוצתם שונים במקצת:
viminea) – תפוצתו חופפת במידה רבה את תחום תפוצתו של המין כולו, למעט מדינות צפון-אפריקה – אלג'יריה, מרוקו ותוניסיה – שאינן נכללות בו.
בעיראק הוא נדיר, נחשב לעשב רע בכרמי גפנים, ובית גידולו במדרונות סלעיים תלולים בגבהים שבין 1000 ל־1800 מטרים.
ramosissima) נפוצה באגן הים התיכון: בדרום אירופה – בספרד, צרפת, איטליה, יוון, קורסיקה וצפון-מערב חצי האי הבלקני – וכן בצפון אפריקה, במרוקו ובאלג'יריה, ובמזרח הים התיכון באיים האגאיים המזרחיים.
חסת השבטים תת-מין דמוי-כונדרילה (Lactuca viminea subsp.
chondrilliflora) נפוצה במערב ובמרכז הים התיכון – נפוצה בדרום אירופה – בפורטוגל, ספרד, צרפת, איטליה וצפון-מערב חצי האי הבלקני – וכן בצפון אפריקה, במרוקו, אלג'יריה ותוניסיה.
חסת השבטים היא צמח עשבוני דו-שנתי או רב-שנתי, קירח, שגובהו 50 עד 150 ס"מ, בעל גבעול יחיד או מספר גבעולים היוצאים מהשושנת שבבסיס הצמח.
השורש שיפודי מאורך, דמוי כישור, עבה במרכזו והולך וצר לקראת קצותיו.
הגבעולים זקופים, קירחים, לבנבנים ומסועפים; הענפים המסועפים מן הגבעול עגולים, דקים, ישרים ונוקשים מעט (virgate) ומסתיימים בתפרחות דמויות שיבולת ארוכה.
עלי הבסיס דומים לעלי הגבעול ובדרך כלל הם קיימים רק בעונת הנביטה והצמיחה המוקדמת, בסתיו ובחורף, אך נובלים עד תקופת הפריחה בקיץ.
ועל כן בעונת הצמיחה לגובה והפריחה של הגבעולים רואים רק את העלים התחתונים ואת עלי הגבעול.
העלים התחתונים גדולים, בעלי פטוטרת וכיסוי פלומתי דליל, ולעיתים שעירים בשערות קצרות ומסולסלות על העורק הראשי בלבד.
הטרפים שסועים-מנוצים לאונות מוארכות ומחודדות, הפונות לאחור לעבר הגבעול; שפתן משוננות בשיניים חדות, שלעיתים נוטות להיות מאונקלות במקצת.
בדרך כלל ניכרות בהם ארבע עד עשר אונות צד צרות, ישרות או מעט מפותלות-משוננות.
עלי הגבעול צרים וסורחים; אלו עלים יושבים שבסיס טרפיהם נמשך מטה לאורך הגבעול, ויוצר יותרות (פסים) מוארכות אשר מעורות בגבעול משני צדי נקודת החיבור.
העלים העליונים תמימים, קטנים, דמוי אזמל וקודקודם מחודד.
הקרקפות לרוב יחידות, לעיתים רחוקות מקובצות; הן זקופות וכמעט יושבות.
בכל קרקפת חמישה פרחים לשוניים דו-מיניים וצהובים, ובלוע הכותרת טבעת צפופה של שערות.
המעטפת צרה ומוארכת, אורכה 10 עד 23 מ"מ ורוחבה 2 עד 3 מ"מ.
היא בנויה מתשעה עד אחד עשר חפים הערוכים בשלושה דורים.
לרוב ארבעה חפים פנימיים צרים וארוכים, המתארכים בשלב הפרי, ועוד חמישה עד שבעה חפים חיצוניים קצרים ורחבים יותר.
החפים ירקרקים חיוורים או בעלי שוליים קרומיים, קירחים או מכוסים בשערות צמריות לבנות רכות בקצותיהם, היוצרות לעיתים צברים כדרוריים הנושרים עם הזמן.
לרוב ארבעה חפים פנימיים ארוכים ומתארכים בשל הפרי ועוד חמישה עד שבעה חפים חיצוניים קצרים ורחבים יותר.
החפים ירקרקים חיוורים או בעלי שוליים קרומיים, קירחים או מכוסים בשיער צמרי לבן רך בקצותיהם, היוצר לעיתים צברים כדרוריים.
הזירעונים פחוסים, סגולים-כהים עד שחורים, צורתם דמויי אזמל עד אליפטית צרה, מחוספיים, ובכל צד 7 עד 9 צלעות עדינות; הם מתחדדים בהדרגה למקור מאותו צבע, שאורכו כגודל הזירעון גופו.
הציצית לבנה, עשויה שערות פשוטות באורך 6 עד 7 מ"מ, והיא נושרת בקלות כאשר כל שערה נפרדת מחברותיה.
הריסות המסיון הישועי חֵסוּס דֶה טַוַורַנְגֶה (בספרדית: Jesús de Tavarangué, "ישו מטוורנגה") שוכנות עשרה ק"מ צפונית-מערבית למיסיון הישועי לה סנטיסימה טרינידאד דה פרנה וכ-30 ק"מ צפונית לעיר אנקרנסיון (Encarnación) בדרום-מזרח פרגוואי.
נוכחות הישועים החלה בפרגוואי בהיתר של המלך פליפה השני, מלך ספרד ב-1588, ומטרותיהם היו להגן על אוכלוסיית האינדיאנים המקומית מפני הניצול האירופי שדירדר אותם לסף עבדות, ובה בעת לנצר אותם ולהעניק להם חינוך.
בשנת 1609 הוענק אזור הספר של ריו דה לה פלטה למיסיון הישועי אשר הקים בו יישובים שכונו "רדוקסיונס" (Reducciones), ולכל אחד מהם היה מיסיון משלו.
סך הכל הוקמו במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18 30 יישובים ישועיים, 8 מהם בשטחה של פרגוואי, 7 בברזיל ו-15 הנותרים בארגנטינה.
יישוב בשם חסוס דה טוורנגה הוקם בשנת 1685 במקום אחר, והועבר למיקומו הנוכחי מספר שנים לאחר מכן כאשר הוקם מיסיון בשם זה.
המיסיון פעל עד שנת 1767, אך הכפר חסוס שהוקם בצמוד ממזרח לו עדיין מאוכלס.
מתחם המיסיון אינו גדול והוא בנוי בצורת מלבן באורך של 450 מטר וברוחב של 360 מטר.
השריד החשוב ביותר שנשמר במקום הוא הקומה הראשונה של מבנה הכנסייה, ובו שתי שורות עם שבעה עמודים בכל אחת.
בניית הכנסייה החלה בשנות החמישים של המאה ה-18 אך לא הסתיימה כאשר המיסיון חדל מלפעול.
לצידה השתמרו שרידים של הכיכר המרכזית, הקלויסטר, בתי מגורים ובתי קברות.
בשנת 1993 הוכרז אתר המיסיון כאתר מורשת עולמית יחד עם אתר המיסיון הישועי לה סנטיסימה טרינידאד דה פרנה.
שני מיסיונים אלה הצטרפו למיסיונים הישועיים של הגוארני בארגנטינה ובברזיל שהוכרזו כאתרי מורשת עולמית בשנת 1983, ובשנת 2000 צורפה לרשימה גם חוות הישועים בקורדובה בארגנטינה.
חסוס נבאס גונסאלס (ספרדית: Jesús Navas González; נולד ב-21 בנובמבר 1985 בסביליה, אנדלוסיה, ספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת המגן הימני והקיצוני.
הוא שיחק ברוב הקריירה שלו בסביליה, וזכה בשמונה תארים כולל ארבע פעמים בליגה האירופית ופעמיים בגביע המלך.
נבאס הוא מלך ההופעות של סביליה בכל הזמנים עם 685. נבאס הוא גם השחקן המבוגר ביותר בהיסטוריה שהגיע לגמר היורו, בגיל 38, ביורו 2024.
נבאס הצטרף לסביליה ב', קבוצת המילואים של סביליה, בשנת 2002 כאשר היה בן 16 בלבד.
הוא שיחק בשישה משחקים בקבוצת המילואים בעונת .
בעונה שלאחר מכן הרשים, ולכן זכה למספר רב יותר של משחקים; הוא שותף ב-22 משחקים והבקיע שלושה שערים.
לאור ביצועיו הוחלט להעלות אותו לקבוצת הבוגרים, במדיה נטל חלק בחמישה משחקים עד תום העונה.
נבאס חזר לקבוצת המילואים בעונת , במטרה לצבור ניסיון נוסף.
למרות זאת, כבר בתחילת העונה מאמנה של הקבוצה הבוגרת החליט שהוא בשל לשחק עם הבוגרים.
הוא שותף ב-23 משחקים בלה ליגה והבקיע פעמיים.
ב-4 במאי 2005 חתם נבס על חוזה חדש, עד שנת 2010. בזכות הצלחתו בקבוצה, הוא זומן לנבחרת ספרד הצעירה.
בעונת מעמדו של נבאס בסביליה היה מבוסס היטב.
הוא הופיע 35 פעמים במדי הקבוצה, והבקיע שני שערים.
כמו כן, הוא שותף ב-11 משחקים בגביע אופ"א, ועזר לקבוצה לזכות בגביע לאחר ניצחון 0–4 במשחק הגמר מול מידלסברו.
בעונה שלאחר מכן, סביליה זכתה בגביע בשנית, לאחר ניצחון על אספניול במשחק הגמר, כאשר נבאס היה אחד השחקנים הבולטים בזכייתה.
ב-10 ביוני 2013 עזב נבאס את סביליה, וב-12 ביוני חתם על חוזה לחמש שנים במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג וקיבל את המספר 15. ב-1 באוגוסט 2017 חזר לקבוצת נעוריו סביליה בהעברה חופשית.
ב-15 בדצמבר שבר את שיא ההופעות למשחק בסביליה.
זכייה באליפות אירופה בכדורגל: 2012, 2024
מקום שני בגביע הקונפדרציות: 2013
חסון חסון הוא קצין צה"ל דרוזי-ישראלי בדרגת תת-אלוף (במיל') ששירת במטה לביטחון לאומי.
קודם לכן שירת כמזכיר הצבאי לנשיא המדינה.
חסון נולד וגדל בדלית אל-כרמל, אביו סברי חסון שירת כקצין ביחידת המיעוטים בצה"ל.
חסון התגייס לצה"ל בשנת 1981. הוא החל את שירותו הצבאי בחטיבת גולני, עבר קורס קצינים והמשיך בחטיבה עד לתפקיד מפקד פלוגה, שלאחריו שימש כמפקד בבית הספר לקצינים של צה"ל.
בהמשך שימש בתפקידי פיקוד שונים בחיל המודיעין.
במהלך האינתיפאדה הראשונה שימש חסון כקצין מבצעים מיוחדים בחטיבת מנשה של אוגדת יהודה ושומרון והשתתף במבצעים שונים.
בשנים 2001–2004 שירת במטה ללוחמה בטרור שבמשרד ראש הממשלה.
לאחר תפקיד זה למד במכללה לביטחון לאומי, שם סיים את לימודיו ב-2007, כשבמקביל הוא שימש בתפקידים שונים בחיל המודיעין.
במהלך שירותו עוטר חסון בצל"ש אלוף.
ב-1 ביולי 2008 מונה למזכיר הצבאי לנשיא המדינה, שמעון פרס, כשהוא מחליף בתפקיד את תת-אלוף שמעון חפץ, ששימש בתפקיד 15 שנים.
לאחר כשבועיים, ב-14 ביולי, הועלה חסון לדרגת תת-אלוף.
הוא המשיך בתפקיד גם בתקופת כהונתו של הנשיא ראובן ריבלין עד 31 במאי 2016.
ב-14 ביוני 2017, לאחר 36 שנות שירות, הודיע חסון כי הוא פורש מצה"ל.
ב-14 בינואר 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת פורסם כי חסון הצטרף לרשימת מפלגת חוסן לישראל בראשות בני גנץ שהוקמה לקראת בחירות אלו.
לקראת הבחירות התאחדה המפלגה עם מפלגות נוספות לרשימת כחול לבן וחסון לא התמודד ברשימה המשותפת בשל רצונו להתמקד בבניית עסקיו.
ב-1 במרץ 2021 הצטרף לתנועת הביטחוניסטים.
ביולי של אותה שנה הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד על ידי המרכז הבינתחומי הרצליה.
ב-2025 הצטרף חסון לוועד המנהל של מרכז פרס לשלום.
חסון, נשוי ואב לארבעה, הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה ותואר שני במדעי המדינה.
בן דודו הוא חבר הכנסת אכרם חסון.
חסדי נעמי היא עמותת חסד ישראלית, אשר הוקמה בשנת 1984 על ידי יוסף כהן ואשתו, שרה כהן, אז טבחי הערב של ישיבת מקור חיים בירושלים.
נודעה בסיסמת הפרסום שלה "אמא, הבטחת לנו עוף לשבת!".
מאז הקמתה, תומכת חסדי נעמי במשפחות נזקקות ומסייעת לכ-25,000 משפחות נזקקות באופן קבוע ולאלפי משפחות נוספות בתקופות החגים.
בעזרת צוות מקצועי ולמעלה מ-20,000 מתנדבים, מפעילה כיום "חסדי נעמי" כ-40 מוקדים לחלוקת מזון בכל רחבי הארץ: מבאר שבע בדרום, בני ברק ופתח תקווה במרכז ועד צפת בצפון ומסייעת לנזקקים יהודים מכל גוני הקשת הישראלית: עולים חדשים וותיקים, צברים, דתיים וחילונים.
"חסדי נעמי" מלווה משפחות נזקקות בעת משבר; משמחת ילדים חולים באמצעות פרויקטים מיוחדים בבתי החולים, מפעילה חנות גמ"ח לנזקקים ומשמחת כלות וחתנים ביום חתונתם באמצעות אולמות ברשותם.
בנוסף יש לה חנויות מסובסדות, והיא הפיקה מעל ל-100 דיסקים עם סיפורים חינוכיים לילדים על גדולי הדורות וסיפורי צדיקים.
מחזור הפעילות של הארגון בשנת 2010 היה 37 מיליון ש"ח, מתוכם 89% מגיע לנזקקים והשאר להוצאות פרסום וכדומה.
בדיווחים הכלכליים האחרונים עד 2019 שכר שני הבכירים עמד סביבות 250,000 ש"ח בשנה לאיש (כ-20,000 ש"ח בחודש).
בשנת 2011 אתר האינטרנט של העמותה הושחת בידי פצחנים טורקים, והוצגו בו דגל טורקיה וסרט ובו נאום אנטי ישראלי בטורקית.
במהלך השנים משרדי העמותה ובית המנכ"ל אוימו ונשדדו.
במאי 2021, בעקבות המהומות בלוד בו ערבים השחיתו והציתו מספר בתי כנסת ארגנה העמותה התרמה למען שיקום בתי הכנסת שנפגעו.
בינואר 2022 אילנה קליין כתבה את השיר "זה לא סיפור, זו היסטוריה" ששרה עדן בן זקן ובהמשך הוא הופץ בפולין במסגרת מסע פרסום על ידי עמותת "חסדי נעמי", כנגד בעלי אינטרס לסלף את עובדות השואה.
אות הנשיא למתנדב לשנת 2008.
פרס מגן שר הבריאות לשנת 2005.
פרס ירושלים לחסד לשנת 2022.
חָסַוְויוּרְט (בצ'צ'נית: Хасу-Эвл, באווארית: Хасавюрт, ברוסית: Хасавюрт, בלאקית: Хасав) היא עיר בדרום רוסיה ברפובליקת דאגסטן, השנייה בגודלה ברפובליקה לאחר הבירה מחצ'קלה.
העיר קרויה על שמו של קיסר קומיקי בשם חסיוו (חסאב).
העיר ממוקמת כ-40 דקות נסיעה לכיוון ההרים מהבירה מחצ'קלה.
העיר ידועה ברוסיה כעיר לידתם של הרבה מן הממתאבקים שזכו להצלחה רבה באולימפיאדות.
אחוז הצ'צ'נים בעיר 30%, אווארים קווקזים 28%, קומיקים 27%, דרגינים 5%, לאקים 4%, רוסים 3% ולזגינים 2%
העיר מפורסמת בשל היותה לב העימות הרוסי-צ'צ'ני, ואף הייתה המקום שבו נחתם הסכם חסוויורט, שהעניק אוטונומיה כמעט מלאה לצ'צ'ניה.
חסדי לב היא עמותה הפועלת בצפת ובישובי הגליל העליון ומסייעת לתושבי הסביבה.
חסדי לב היא אחת מגורמי המגזר השלישי המרכזיים העוסקים בחינוך פיננסי בישראל.
העמותה הוקמה ב-2003 לזכרו של הרב לוי ביסטריצקי (1949–2002), שהיה הרב הראשי של צפת.
מנכ"ל העמותה הוא בנו, הרב זלמן (זלמי) ביסטריצקי.
הארגון מעסיק שישה עובדים בשכר ומפעיל כ-300 מתנדבים, בהם בני נוער ואנשי מקצוע.
לדברי הארגון, כ-4,000 משפחות נעזרות בשירותיו.
חסדי לב פועלת בכל המגזרים, ומאתרת משפחות במצוקה באמצעות מורים ומנהלים בבתי ספר דתיים וחילוניים.
היא מחלקת חבילות מזון, בפרט לחגים, וציוד לבתי הספר לקראת פתיחת שנת הלימודים.
העמותה מפעילה חנות ביגוד זולה בשם "בזאר החסד", ובה פריטי לבוש המתקבלים מתורמים בארצות הברית.
ביוני 2012 השתתפה בארגון מפגש מיצוי זכויות במכללה האקדמית צפת.
ביולי 2012 השתתפה, עם חברת יוניליוור ישראל ועמותת מפתח, בארגון יריד תעסוקה למגזר החרדי בצפת.
העמותה מקיימת מספר פרויקטים שנועדו להוציא משפחות במצוקה ממעגלי האבטלה והעוני.
עיקרם מתן כלים לניהול יעיל וחסכוני של כלכלת הבית, וחינוך פיננסי לילדים.
פותחים דרך להצלחה: מאה משפחות משתתפות מדי שנה בתוכנית ליווי וחונכות אישית, וניתנות להן יותר מ-5,000 שעות ייעוץ בכלכלה, תעסוקה, אימון אישי ובריאות.
מכללה לצמיחה כלכלית: המכללה מקיימת קורסים וסדנאות בניהול כלכלת המשפחה, הכשרה לעבודה מהבית, ניהול עסקים ביתיים ושיווקם.
כמו כן, ניתן בה ייעוץ אישי בנושאי משכנתאות, ביטוח, פנסיה וכלכלת המשפחה.
שקל: העמותה מעבירה בבתי ספר תוכנית בת 12 שיעורים לחינוך פיננסי.
התוכנית מלווה בערכה ובה משחקים ואביזרים המסייעים להעברת המסר בצורה חווייתית.
המטרה היא לחנך את דור העתיד לאחריות ומודעות עצמית בתחום כלכלת המשפחה, ולהשפיע באמצעות התלמידים על התנהלותן של משפחותיהם.
מגזין לחיות נכון: העמותה מפיצה מגזין בשם "לחיות נכון" העוסק בנושאי העצמה אישית, כלכלת הבית והמשפחה, זכויות עובדים, צרכנות וחיסכון.
מועדון buy גליל: העמותה מפעילה מועדון צרכנים המעניק הנחות בעשרות עסקים באזור, ומקיים ימי מכירות.
המטרה היא לחזק עסקים מקומיים ולהביא לחיסכון משמעותי בהוצאות השוטפות של חברי המועדון.
דמי החבר מהווים כ-15% מתקציב העמותה.
בספטמבר 2007 נבחר מנכ"ל העמותה ל"איש השנה בקהילה" בצפת לשנת תשס"ז.
בדצמבר 2011 ניתן לעמותה תו האפקטיביות של ארגון "מידות" העוסק בדירוג והערכה של ארגונים חברתיים.
חסדי לב היא הארגון הדתי הראשון שהתו מוענק לו.
חֶסֶה רודריגס רואיס (בספרדית: Jesé Rodríguez Ruiz; נולד ב-26 בפברואר 1993) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקיצוני בלאס פאלמאס.
חסה נולד בלאס פאלמאס שבאיים הקנרים.
הוא הצטרף למחלקת הנוער של ריאל מדריד בגיל 14, ושיחק בכל מחלקות הנוער של הקבוצה עד שהגיע לריאל מדריד קסטיליה.
ב-12 בדצמבר 2012 ערך חסה את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת במסגרת גביע המלך במשחק מול פונפורודינה לאחר שהחליף את כריסטיאנו רונאלדו 15 דקות לסיום המשחק.
שבועיים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה במשחק מול ריאל סוסיאדד לאחר שעלה כמחליף.
בעונת הבקיע 22 שערי ליגה בליגה הספרדית השנייה ובכך שבר את שיאו של אמיליו בוטראגניו, שהיה עד אז שיא הכיבושים של הליגה השנייה.
ב-24 ביולי 2013 הודיעה ריאל מדריד באופן רשמי על הארכת חוזהו של השחקן עד לעונת 2017, כאשר בכל עונה ירוויח מיליון אירו, עם סעיף שחרור של מעל ל-250 מיליון אירו.
בנוסף, חסה הועלה לקבוצה הבוגרת בעונה זאת.
את שער הבכורה שלו במדי הבוגרים הוא כבש במשחק מול ברצלונה בתאריך 26 באוקטובר 2013 בהפסד 1–2.
הפריצה שלו הגיעה כשכבש נגד ולנסיה שער ניצחון, ושבוע וחצי לאחר מכן כבש את השער היחיד במשחק נגד פריס סן-ז'רמן.
ארבעה ימים לאחר מכן בישל נגד סלטה ויגו שער ראשון במשחק בניצחון קבוצתו 0–3. במשחק שמינית גמר ליגת האלופות חסה נפצע קשות עקב תיקול גס של סיאד קולסינאץ, פציעה שגרמה לו להיעדר לזמן רב.
בהמשך העונה ריאל מדריד זכתה בגביע הספרדי ובליגת האלופות בלעדיו.
חסה חזר מהפציעה ב-2 בדצמבר 2014 במשחק במסגרת גביע המלך נגד קבוצת קורניה מהליגה השלישית, ואף כבש את אחד מהשערים במשחק בו ניצחה קבוצתו בתוצאה 0–5.
ב-8 באוגוסט 2016 חתם לחמש שנים בפריז סן-ז'רמן.
ב-31 בינואר 2017 הושאל חסה ללאס פאלמס עד תום העונה.
ב-16 באוגוסט 2017 הושאל חסה לסטוק סיטי לעונה אחת.
ב-19 באוגוסט כבש חסה את שער הבכורה שלו בסטוק בניצחון 0–1 על ארסנל.
ב-29 בינואר 2019 הושאל לריאל בטיס עד לסוף העונה.
בספטמבר של אותה שנה הושאל לספורטינג ליסבון עד לסוף עונת 2019/2020.
ב-10 בספטמבר 2020 שיחק את משחקו הראשון לעונה, כמחליף במשחק ההפסד 0–1 מול מץ, אך ב-6 בדצמבר 2020 הודיעה הקבוצה על שחרורו.
ב-1 בפברואר 2021 חזר ללאס פאלמס וחתם עד לסוף העונה.
ב-10 בפברואר 2023 חתם חסה בסמפדוריה עד לסוף העונה.
ב-7 בספטמבר 2023 חתם בקוריטיבה עד לסוף העונה.