tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כן ריכז גרסיאל צוות סיורי-שדה המשותף למרצי אוניברסיטת בר-אילן ולקצינים בכירים בצה"ל בנושאי מקרא וארכאולוגיה (1984-1971).
לימד במסגרת המרכז ללימודי יסוד ביהדות משתלמים מצה"ל ומשירותי הביטחון; והוא מרבה להופיע בהרצאות לפני קהלים שונים מחוץ לאקדמיה.
השתתף בחפירות הארכאולוגיות בתל אפק (אנטיפטריס) (1975).
יזם, ארגן, ריכז והדריך את התלמידים במשך שלוש עונות בחפירות עזבת צרטה, המזוהה עם אבן העזר המקראית (פרויקט המשותף למחלקה ללימודי ארץ-ישראל בבר-אילן ולחוג לארכאולוגיה באוניברסיטת ת"א, 1977-1976) שם נחשפה הכתובת העברית מן הקדומות ביותר בארץ ישראל, החרוטה על שבר חרס ומתוארכת לסוף תקופת השופטים או לראשית המלוכה בישראל.
בשנות השבתון שימש גרסיאל פרופסור אורח בקולג' העברי התאולוגי בסקוקי אילינוי, באוניברסיטת ויסקונסין במילווקי, ארצות הברית; ובקולג' ללימודי יהדות, המסונף לאוניברסיטת לונדון באנגליה.
בתקופות הקיץ הירבו משה גרסיאל ורעייתו בת-שבע לשמש כחוקרים אורחים באוניברסיטאות בארצות הברית כגון אוניברסיטת קורנל, מדינת ניו-יורק; דארטמות' קולג', ניו המפשיר; אוניברסיטת וושינגטון, סיאטל.
כן העניק הרצאות אורח לסגל ולתלמידי המחקר באוניברסיטאות בישראל ומחוצה לה (כגון: אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת נורת'ווסטרן, אוניברסיטת ויסקונסין במילווקי ובמדיסון, אוניברסיטת אינדיאנה, אוניברסיטת אמורי וקולג' יוניברסיטי אוף לונדון).
כמו כן לימד באופן חלקי בתקופות שונות במסגרות התואר השני באוניברסיטאות תל אביב וחיפה, והמכללה האקדמית לחינוך בגבעת ושינגטון.
נוסף על אלה לימד במכללות לווינסקי, ואשקלון ובבית הספר הגבוה להשתלמות מורים בתל אביב, שהוא שלוחת האוניברסיטה העברית.
גרסיאל משמש כחבר המערכת האקדמית של כתב העת "בית מקרא" ו"ארשת – כתב עת אלקטרוני בינלאומי למדעי היהדות".
כיהן בעבר כחבר המערכת האקדמית של האנציקלופדיה "עולם התנ"ך" וכתב העת "בקורת ופרשנות".
השתתף כעורך ומחבר של שישה ספרים בסדרה "עולם התנ"ך", כתב קורס בן 12 יחידות לימוד במסגרת האוניברסיטה הפתוחה.
ופרסם עשרות מאמרים בבמות שונות בישראל ומחוצה לה.
משה גרסיאל נשוי לד"ר בת שבע גרסיאל, מרצה לקוראן ולראשית האסלאם במחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת בר-אילן, הם מתגוררים בפתח תקווה ולהם שלושה ילדים.
בנם הבכור הוא העיתונאי עדי גרסיאל.
משה גרסיאל עוסק במחקריו בשישה תחומים עיקריים: 1. חקר השמות במקרא ומשמעותם הספרותית; 2. הסיפור המקראי: אמנות ומסר; 3. היבטים ספרותיים ואידיאיים בשירה ובנבואה; 4. היסטוריה והיסטוריוגרפיה של המלוכה בישראל; 5. פרשנות המקרא; 6. המקרא לאור הארכאולוגיה, הריאליה והגאוגרפיה.
מלכות דוד: מחקרים בהיסטוריה ועיונים בהיסטוריוגרפיה
הספר עוסק בנושאים שונים מימי מלכותו של דוד לאור המקראות והמימצאים הארכאולוגיים.
הוא דן בדרכו של ספר שמואל בהצגת האירועים, בעיצוב הספרותי, האמנותי, האידיאי, הסוציולוגי והתאולוגי של פרשיות התקופה, בניתוח מלחמות דוד, מבנה צבאו ואופן לחימתו.
ספר שמואל-א': עיון ספרותי במערכי השוואה, באנלוגיות ובמקבילות
גרסיאל משווה סיפורים שונים על דרך האנלוגיה הספרותית.
הוא קבע את הכללים למערכי השוואה הנהוגים כיום במחקר.
בספרו הוא מדגים השוואות מתוחכמות אלה: השוואת תקופת שמואל לתקופת השופטים והמנהיגים שקדמו לה, השוואת דוד לשמואל והשוואת עלי ובניו לשמואל והוריו.
גרסיאל גילה כי בפרשיות ההתנכלויות של שאול לדוד נעשו השוואות לספר בראשית ובמיוחד לסיפורים על יעקב, עשיו ולבן, כמו כן נערכו השוואות בין דמויות מספר שמואל לדמויות מספר שופטים.
גרסיאל מגיע למסקנה שספר שמואל מתנגד למלוכה ולרעיון העברת השלטון בירושה לשושלת המנהיג.
הספר ראה אור בעברית ובאנגלית.
גרסיאל בוחן מאות מדרשי שם של אישים ומקומות במקרא.
הוא מיין סוגים שונים של מדרשי שם, וכן הצביע על החשיבות המיוחדת שכותבי המקרא ייחסו לשמות, תוך הקניית משמעויות מדרשיות המנוצלות בטקסט בתחכום למטרות שונות.
לדעת גרסיאל מדרשי השם של חז"ל הם המשך למגמה זו הקיימת כבר בתנ"ך.
הספר ראה אור בתחילה בעברית, אחר-כך יצאה מהדורה מעודכנת ומורחבת באנגלית בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
הספר עוסק בדמותו של אֵלִיָּהוּ הַנָּבִיא בספרי מלכים א' ו-ב'.
גרסיאל עוסק בצד הספרותי והאידאי וביחס בין אמנות הכתיבה למסרים האידיאיים והתאולוגיים.
לדעתו של גרסיאל אליהו היה פרפקציוניסט, אדם המנסה להגיע לשלמות.
אליהו הגיע להישגו הגדול כשביוזמתו אלוהים מבעיר אש מהשמיים בהר הכרמל וכתוצאה מכך עם ישראל חדל מאמונתו האלילית וחזר להאמין באלהים.
אבל אחרי זמן קצר, איזבל איימה להורגו.
כפרפקציוניסט, לאליהו יש דרישות גבוהות מאוד מעצמו ומהסביבה, וכשאלו אינן מתממשות במיוחד לאור איומי המלכה איזבל, הוא נמלט למדבר ושואל את נפשו למות, אולם אלוהים עוצר בעדו, אך משחררו מתפקידו.
לדעת גרסיאל, דמותו המורכבת של אליהו זוכה להערצה ולביקורת גם יחד לאור ניתוח ספרותי של רובדי הטקסט.
כיום עוסק גרסיאל במחקר מקיף על ספרי שמואל ומלכים בראייה מולטי-דיסציפלינרית שבמסגרתה נחקרים: הצד הספרותי, הסוציולוגי, התאולוגי, וכן ההיסטוריה של הכתיבה וההיבטים ההיסטוריים, ההיסטוריוגרפיים, גאוגרפיים וארכאולוגיים.
נוסף לכך פרסם גרסיאל מחקר העוסק בניתוח כתובת "כברת אשבעל בן בדע", שהתגלתה בחפירות בחורבת קייאפה בעמק האלה מתקופת דוד המלך.
גרסיאל זיהה את הדמות מאחורי השם שנחרט על גבי קנקן חרס במפקד המחלקה הראשונה של יחידת הגיבורים אשר לדוד שבמשך הזמן קודם להיות מפקד המצודה והאזור לנוכח עיר הממלכה הפלשתית גת.
הקנקן הכיל כנראה גרעיני תבואה מנופה ב"כברה" ונשלחה כאספקה למפקד אשבעל בן (ב) דע ולוחמיו שהגנו על האזור מפני גדודי פשיטה פלשתים.
ביוני 2020 פרסמו גרסיאל ורעייתו בת שבע הוכחה לזיהוי העיר המקראית צקלג בתל שרע על פי המסורת הערבית הלוקאלית.
הכינוי "שריעה" הניתן לתל ולוואדי שלמרגלותיו, כמו גם הקיצור תל שרע, משמעותם העיקרית בערבית: חוק ומשפט, ובכך הנציחו את החוק והמשפט שקבע דוד באזור צקלג בדבר חלוקת שלל המלחמה בין אלה שנשארו מאחור ובין אלה שיצאו למלחמה בעמלקים שפשטו על צקלג (שמ"א ל, יח-כה).
מלכות דוד: מחקרים בהיסטוריה ועיונים בהיסטוריוגרפיה, הוצאת דון והחברה לחקר המקרא (בסיוע רשות הספרים-מחקר של אוניברסיטת בר-אילן וקרן הזיכרון לתרבות יהודית), תל אביב תשל"ה, 220 עמ'.
ספר שמואל-א': עיון ספרותי במערכי השוואה, באנלוגיות ובמקבילות, הוצאת רביבים, רמת-גן תשמ"ג, 160 עמ'.
1990.) [תרגום וכמה עדכונים של המהדורה העברית הקודמת.]
ש' אברמסקי ומ' גרסיאל (עורכים ומחברים), ספר שמואל-א', (אנציקלופדיה) עולם התנ"ך, הוצאת רביבים, רמת-גן תשמ"ד, 240 עמ'.
מדרשי שמות במקרא, הוצאת רביבים, רמת-גן תשמ"ה, 202 עמ'.
ש' אברמסקי ומ' גרסיאל (עורכים ומחברים), ספר שמואל-ב', (אנציקלופדיה) עולם התנ"ך, הוצאת רביבים, רמת-גן תשמ"ט, 208 עמ'.
[ספר זה הוא מהדורה מורחבת מאוד של המקור העברי, הרשום למעלה].
ב' עודד ומ' גרסיאל (עורכים ומחברים), מלכים-א', עולם התנ"ך, הוצאת דודזון-עתי, תל אביב תשנ"ד / 1994, 208 עמ'.
מ' גרסיאל ואחרים (עורכים ומחברים), ספר תהלים-ב', עולם התנ"ך, הוצאת דודזון-עתי, תל אביב 1995, 288 עמ'.
ג' גליל, מ' גרסיאל מ' קוכמן (עורכים ומחברים), דברי הימים-א', עולם התנ"ך, הוצאת דודזון-עתי, תל אביב 1995, 288 עמ'.
קורס כתוב במסגרת האוניברסיטה הפתוחה בישראל.
קורס אקדמי בן 12 יחידות לימוד מעודכנות, המסודרות בארבעה כרכים, בנושא: ראשית המלוכה בישראל – עיונים בספר שמואל, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה בישראל, רעננה 2008.
יחידה 1: "מבוא לספר שמואל".
יחידה 2: "שלהי תקופת השופטים – ימי עלי ושמואל".
יחידה 3: "ייסוד המלוכה בישראל והתבססותה (פרקים ח–יב)".
יחידה 4: "מלחמותיו של שאול בפלשתים ובעמלק (פרקים יג–טו)".
יחידה 5: "הופעתו של דוד ושירותו בחצר שאול (פרקים טז–כ)".
יחידה 6: "שקיעתה של ממלכת שאול (שמ"א כא – שמ"ב א)".
יחידה 7: "עלייתו של דוד למלוכה (שמ"א א–ה)".
יחידה 8: "מבנה צבאו של דוד ומהלך מלחמותיו".
יחידה 9: "בנייתה של ממלכת דוד וארגונה".
יחידה 10: "הסיפור על דוד ובת-שבע – החטא ועונשו".
יחידה 11: "המרידות והתסיסה בממלכה בשלהי מלכות דוד".
יחידה 12: "עליית שלמה למלוכה והתבססותו כמלך (מל"א א–ג)".
מ' בר-אשר, מ' גרסיאל, ד' דימנט, י' מאורי (עורכים), עיוני מקרא ופרשנות, ג, ספר זיכרון למשה גושן-גוטשטיין, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן תשנ"ג.
מ' גרסיאל, ש' ורגון, ע' פריש, י' קוגל (עורכים), עיוני מקרא ופרשנות, ה, מנחות ידידות והוקרה לאוריאל סימון, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן תש"ס.
מ' גרסיאל, ר' כשר, ע' פריש וד' אלגביש (עורכים), עיוני מקרא ופרשנות, י', מנחות ידידות והוקרה לשמואל ורגון, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן תשע"א.
מ' גרובר, מ' גרסיאל, ע' ברנר, מ' מור (עורכים), תשורה לצפרירה: מחקרים במקרא, בתולדות ישראל ובמזרח הקדום—מוגשים לצפרירה בן-ברק, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר-שבע תשע"ג.
ש' ורגון ואחרים (עורכים), עיוני מקרא ופרשנות, ט', מנחות ידידות והוקרה למשה גרסיאל, אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן תשס"ט.
"הגִבורים אשר לדוד", ישראל בן-שם ואחרים (עורכים), ספר יוסף ברסלבי: מחקרים במקרא, בלשון ובידיעת הארץ, החברה לחקר המקרא, ירושלים תש"ל, עמ' 149 – 159.
"שיבוש מעגלי הנישואים בסיפורת של ש"י עגנון", ניב המדרשיה, (תשל"א), עמ' שט"ו-שכ"ו.
משה גרסיאל וישראל פינקלשטיין, "התנחלות בית יוסף במערב נחלתו לאור חפירות עיזבת צרטה", בר-אילן, ספר הירשברג, כרך י"ד-ט"ו (תשל"ז), עמ' 58 - 69.
"המבנה הספרותי, התפתחות העלילה ומגמת המספר במגילת רות", בתוך עזרא המנחם (עורך), הגות במקרא: מבחר מתוך עיוני החוג לתנ"ך לזכר ישי רון, כרך ג, תל אביב 1979, עמ' 66 – 85. [עיבוד והרחבה של המאמר הקודם].
"קרב מכמש (שמ"א י"ג–י"ד) – עיון היסטורי-ספרותי", בתוך מ' גושן וא' סימון (עורכים), עיוני מקרא ופרשנות, ספר אריה טוויג, כרך א, רמת-גן תש"ם, עמ' 15 – 50.
"ירידתו של המלך שלמה לגבעון וחלומו", בתוך ב"צ לוריא (עורך), ספר ד"ר ברוך בן-יהודה: מחקרים במקרא ובמחשבת ישראל, תל אביב 1981, עמ' 191 – 217.
"המחלוקת בין שמואל ובין העם בשאלת המלכת מלך בישראל", בית מקרא, פ"ז (תשמ"א), עמ' 325 – 344.
"המבנה הספרותי והמסר בסיפורי יעקב ועשו", בתוך עזרא המנחם (עורך), הגות במקרא: מבחר מתוך עיוני החוג לתנ"ך לזכר ישי רון, כרך ד, תל אביב תשמ"ד / 1984, עמ' 66 – 83.
"סטרוקטורות אנלוגיות בסיפור המקראי: הדגמות על-פי ספרי שופטים ושמואל", בתוך ש' אטינגר, י' גילת וש' ספראי (עורכים), מלאת: מחקרי האוניברסיטה הפתוחה בתולדות ישראל ובתרבותו, כרך ב, תל אביב תשמ"ד, עמ' 35 – 48.
"דרכי תיאור מיטונימי ומטפורי בסיפור המקראי", בקורת ופרשנות, 23 (תשמ"ח / 1987), עמ' 5 – 40.
"נאומו של שמואל בדבר משפט המלך", בתוך: הגות במקרא: מבחר מתוך עיוני החוג לתנ"ך לזכר ישי רון, כרך ה, הוצאת עם עובד והחברה לחקר המקרא, תל אביב תשמ"ח / 1988, עמ' 112 – 136. [נוסח מורחב מאוד ושונה מהמאמר הקודם].
"מדרשי שמות במחזור הסיפורים על אליהו ואחאב", בתוך ב"צ לוריא וש' אברמסקי (עורכים), ספר פרופ' חמ"י גבריהו: מחקרים במקרא ובמחשבת ישראל, כרך א, ירושלים תשמ"ט, עמ' 149 – 155.
"ביאורי מקרא על רקע הארץ: נופיה, צמחייתה וחקלאותה – ספרו של י' פליקס", בית מקרא, לז (תשנ"ב), עמ' 378 – 381.
"קרבות דוד נגד הפלשתים בסביבות ירושלים", מחקרי חג, 4 (תשנ"ב), עמ' 15 – 23.
"דרשת שמות של אישים ומקומות בספר שמואל", בתוך מ' בר-אשר, מ' גרסיאל, ד' דימנט וי' מאורי (עורכים), עיוני מקרא ופרשנות, ג, ספר זיכרון למשה גושן-גוטשטיין, רמת-גן תשנ"ג, עמ' 105–119.
"עיצובו ומשמעותו של ספר שופטים", בית מקרא, לח (תשנ"ג), עמ' 376 – 380 [ביקורת ספרה של יאירה אמית, ספר שופטים: אמנות העריכה, תשנ"ב].
"תהלים ס' – רקעו ההיסטורי, פירושו, קישוריו הספרותיים ומשמעותו", בית מקרא, לט (תשנ"ד), עמ' 193 – 209.
"מדרשי שמות אותיות האל"ף-בי"ת ביחידות ספרותיות אקרוסטיכוניות במקרא", בית מקרא, לט (תשנ"ד), עמ' 313 – 334.
"מקורו המקראי של שם עמק הטרופויון שבירושלים, הנזכר אצל יוסף בן מתתיהו", בית מקרא, מ (תשנ"ה), עמ' 127 - 134.
"יסודות של היסטוריה וריאליה בתיאור המערכה בעמק האלה וקרב דוד וגלית (שמ"א י"ז)", בית מקרא, מא (תשנ"ו), עמ' 293 – 316.
"קרב מצפה (שמ"א ז) – בין היסטוריה להיסטוריוגראפיה", בתוך: י' הופמן ופ' פולק (עורכים), אור ליעקב: מחקרים במקרא ובמגילות מדבר יהודה לזכרו של יעקב שלום ליכט, הוצאת מוסד ביאליק ובית הספר למדעי היהדות באוניברסיטת תל אביב, ירושלים 1997, עמ' 78 – 89.
"ספר שמואל בהגשה פרשנית חדשה: על שמעון בר-אפרת, שמואל א ושמואל ב – עם מבוא ופרוש", בית מקרא, מב (תשנ"ז), עמ' 81 – 86.
"מבנהו של ספר דברי-הימים ותכניו כפולמוס סמוי עם השומרונים", בית מקרא, מב (תשנ"ז), עמ' 293 – 314.
"שירת מיסופוטמיה בלבוש עברי פיוטי" (ביקורת על ספרם של ש' שפרה ויעקב קליין, בימים הרחוקים ההם: אנתולוגיה משירת המזרח הקדום, ת"א תשנ"ו), בית מקרא, מב (תשנ"ז), עמ' 194 – 196.
"הסיפור על דוד ובת-שבע (שמואל ב י"א) – עיון ישן – חדש", על הפרק: עלון למורים לתנ"ך בבתי הספר הכלליים, 15 (1998), עמ' 66–88. [נוסח עברי מעודכן של המאמר האנגלי לעיל].
"משחקי מילים, צימודים ודרשות שם כתכסיס ריטורי-ספרותי בספר שמואל", בית מקרא, מד (תשנ"ט), עמ' 1 – 14.
"תיאור מפקד דוד בדברי הימים לאור המקבילה בשמואל", בתוך מ' גרסיאל ואחרים (עורכים), עיוני מקרא ופרשנות, ה, מנחות ידידות והוקרה לאוריאל סימון, רמת-גן תש"ס, עמ' 137–160.
"המלך שאול במצוקתו – בין שמואל הנביא ובין בעלת האוב (שמ"א כח 3–25)", בתוך ר' כשר ומ' ציפור (עורכים), עיוני מקרא ופרשנות, ו, ספר זיכרון ליהודה קומלוש, רמת-גן תשס"ג, עמ' 25–45.
"'מים לדוד המלך' – מבצע ההבקעה של שלושת מפקדי הגיבורים וזיקתו לקרב עמק רפאים הראשון", בתוך: אייל ברוך ואברהם פאוסט (עורכים), חידושים בחקר ירושלים, ח, אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן תשס"ג, עמ' 25 – 38.
"שתי אימהות זונות וילד אחד חי – שלוש חידות בסיפור משפט שלמה", בתוך הקובץ דמות האישה במקרא ובמדרש (ערכה אמירה מאיר), בית מקרא, מט (תשס"ד), עמ' 32 – 53.
"היסטוריה וריאליה בתיאור המערכה בעמק האלה וקרב דוד וגלית", בתוך: א' שמואלביץ (עורך), זירת קרב: קרבות הכרעה בארץ-ישראל, ספר יובל לכבוד פרופ' מרדכי גיחון ופרופ' יהודה ואלך בהגיעם לגבורות, העמותה להיסטוריה צבאית ליד אוניברסיטת תל אביב והוצאת משרד הביטחון, תל אביב תשס"ז, עמ' 23 – 46.
"יחסי דוד ומיכל בת שאול", בתוך: מ' גרסיאל ואחרים (עורכים), עיוני מקרא ופרשנות, י', מנחות ידידות והוקרה לשמואל ורגון, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן תשע"א, עמ' 117 – 133.
"מדרשי שמות של אישים ומקומות כתכסיס ספרותי בספר שופטים", בית מקרא, נ"ג (תשס"ח), עמ' 59 - 82.
"מלחמת עמק האלה וקרב דוד וגלית: בין היסטוריה להיסטוריוגרפיה אמנותית ותאולוגית", מחקרי גבעה, תשס"ח-ט, עמ' 101 – 111.
"המערכה בעמק האלה, קרב דוד וגלית והבאת כליו של גלית וראשו לירושלים", חידושים בחקר ירושלים, י"ד (תשס"ט), עמ' 53 – 87.
"שלבי חיבורו של ספר שמואל וערכו כמקור היסטורי למלכות דוד שבירתה ירושלים", חידושים בחקר ירושלים, 15 (תש"ע), עמ' 45 – 87.
"העימות הספרותי הסמוי בין שמואל הנביא, חניך שילה ותושב רמה, לנתן, נביא חצר המלוכה הירושלמית", חידושים בחקר ירושלים, 16 (תשע"א), עמ' 73 – 99.
"גלגוליו של סיפור המאבק בין אדניהו ושלמה על ירושת כס מלכות דוד בירושלים (מל"א א'-ב'): היסטוריה, פואטיקה וריטוריקה", חידושים בחקר ירושלים, 17 (תשע"ב), עמ' 107 – 136.
"נאומי שמואל ותוכחותיו לשאול המלך כמשקפים את עמדתו האנטי-מלוכנית של המחבר המאוחר של ספר שמואל", בתוך: מ' גרובר ואחרים (עורכים), תשורה לצפרירה: מחקרים במקרא, בתולדות ישראל ובמזרח הקדום—מוגשים לצפרירה בן-ברק, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר-שבע תשע"ג, עמ' 135 – 154.
"דיאלקטיקה אינטרטקסטואלית בבעיית הגמול: הדגמה מתהלים א וירמיהו יב; יז", בית מקרא, כרך נ"ז: (תשע"ב, חוברת ב'): ספרות החכמה במקרא ובמזרח התיכון הקדום (ערכו נילי שופק ויאיר הופמן), עמ' 9 – 27.
"מבני חזרה והשוואה ותרומתם לעיצוב הדמויות, נקודות התצפית והמסר בתיאורי החוטאים בסיפור כרם נבות ועונשם", פרשת כרם נבות (י' הופמן, עורך), בית מקרא, תשע"ה, עמ' 37 = 64.
" כתובת אשבעל בן בדע שנחשפה במצודת המלך דוד בעמק האלה: פענוחה וחשיבותה להיסטוריה של התקופה", התקבל לדפוס בקובץ במעבה ההר (2016).
משה גרשון פלדשטיין (כ"ט בחשוון ה'תרל"ט, 25 בנובמבר 1878, בריסק – י"ט באייר ה'תרצ"ג, 15 במאי 1933, ורשה), שנודע בשם העט ר' משה, היה עיתונאי, פיליטוניסט, משורר, ופעיל ציוני יהודי-פולני.
בעל המדור "בקרן זווית" בעיתון "הצפירה" ממייסדי אוצר התיישבות היהודים.
משה גרשון פלדשטיין נולד בבריסק (ברסט) שבליטא (האימפריה הרוסית) בכ"ט בחשוון ה'תרל"ט (25 בנובמבר 1878), למשפחה יהודית שומרת מצוות.
הוא לא התחנך ב"חדר" אלא בביתו עם מורים שבאו ללמדו.
כבר בצעירותו נתפס לרעיון התחייה הלאומית, שלאורו הלך כל ימי חייו.
בגיל 18, לאחר שנפטרה אמו, עזב את בריסק ועבר לגור בסוסנוביץ (בעקבות קבלת משרה בבנק) ובנוסף לכך שם הכיר את חיים נחמן ביאליק ואף גרו ביחד.
לאחר מכן, עבר לעיר ורשה בעקבות משרה חדשה בבנק, שם התגורר עד למותו - בורשה הקים בית ספר, יסד את בית הכנסת "שערי ציון" בעיר ועד יום מותו היה ראש הוועד בבית כנסת זה, כתב לעיתון הצפירה, היה פעיל ציוני משמעותי בעיר, ייסד והיה חבר דירקטוריון של "אוצר התיישבות היהודים".
הוא נפטר בי"ט באייר ה'תרצ"ג (15 במאי 1933) ונקבר בחלקת הסופרים בבית הקברות היהודי בעיר.
ארכיונו שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
בבגרותו היה פעיל ציוני בפולין, השתתף בקונגרס הציוני הפולני השלישי ואף הוצב במקום ה-30 של הרשימה המאוחדת של ציוני ורשה.
בנוסף לכך, הקים את גימנסיית "חינוך" בוורשה שחרתה על דגלה לימודים בשפה העברית.
נמנה עם מייסדי "אוצר התיישבות היהודים", ארגון של הקונגרס הציוני העולמי.
תחילה פרסם משה גרשון את יצירותיו בעיתון פליוטונים.
בנוסף לכך ר' משה היה בעל המדור "בקרן זווית" שבעיתון הצפירה.
במדור הביע את תמיכתו ברעיון הציוני ואף כתבי העת שלו זכו להיות על גבי העמוד הראשי בגיליונות "הצפירה":
בשנת 1903, כאשר היה בן 26, נישא לאסתר לבית יפה והזוג היו הורים לשלושה: בנימין פלדשטיין, חיים פלדשטיין ועזרא פלדשטיין.
בתו של בנימין, ורדה אלשיך, היא שופטת ישראלית בדימוס.
משה גנזי (נולד בשנת 1959), הוא איש עסקים ישראלי, ובעברו ספורטאי שהתחרה בסקי מים.
הוא פעמיים ברציפות סגן אלוף אירופה בסקי מים (1979) ופעמיים ברציפות אלוף אירופה בקפיצות סקי מים (1978, 1979).
בגיל 16 צורף לנבחרת הנוער של ישראל בסקי מים, ויצאה לאימונים באירופה בקיץ 1976.
באליפות אירופה בסקי מים שנערכה בשנת 1976, סיים גנזי במקום רביעי בקפיצות בסיכום שתי קפיצות בתוצאה של 90.30 מטר.
באליפות אירופה בסקי מים לנוער שנערכה בשנת 1977 זכה גנזי במדליית זהב בקפיצות ובאליפות אירופה בסקי מים שנערכה באותה שנה הוא זכה במדליית ארד בקפיצות.
אלוף אירופה בקפיצות סקי מים
באליפות אירופה בסקי מים שנערכה בצרפת, בשנת 1978, זכה גנזי במדליית זהב בקפיצות לאחר שקבע תוצאה של 51.15 מטר.
סגן אלוף אירופה בסקי מים
באליפות אירופה בסקי מים שנערכה בקאסטל גאנדולפו, איטליה בשנת 1979, זכה גנזי במדליית כסף בסקי מים בסיכום שלושת התרגילים.
בתרגיל קפיצות הוא סיים ראשון עם 102.80 מטר בסיכום שתי קפיצות ובכך שמר על תוארו, מקום שמיני בסלאלום בתוצאה של 83.25 נקודות ובמקום 13 בפעלולים (טריקס).
באליפות אירופה בסקי מים שנערכה באנגליה, בשנת 1980, זכה גנזי במדליית כסף בסקי מים בסיכום שלושת התרגילים.
בתרגיל קפיצות הוא קבע שיא אישי חדש של 55.30 מטר, מקום 5 בפעלולים (טריקס) ומקום 13 בסלאלום.
באליפות אירופה בסקי מים שנערכה במילנו, בשנת 1984, זכה במדליית ארד בתרגיל הקפיצות.
בשנת 1982 הקים יחד עם אחיו עופר ואביו את מפעל "הוליס" לייצור ושיווק תריסים ומוצרי הצללה לבית, שהמותגים המוכרים שלה הם "אורגון" ו"צלון".
משה ניהל את פעילות הייצור של החברה ועופר את השיווק.
ב-1992 חזר לעסוק בסקי מים, שהשתתף באליפות הבינלאומית השנייה של תל אביב בסקי מים, שנערכה בפארק דרום.
בשנת 1998 משה ועופר גנזי היו שותפים לרכישת חברת "נעלי גלי" שפשטה את הרגל מכונס הנכסים שלה.
שנה אחר כך קנו גם את השליטה בקבוצת בריל, המשווקת ומייצרת נעלים, ומיזגו את נעלי גלי לתוכה.
הקבוצה גם החלה לעסוק ביבוא ושיווק אופנה.
משה גנזי שימש כדירקטור בחברה עד 2021.
בשנת 1979 זכה גנזי בפרס מיוחד במסגרת פרס "ספורטאי השנה" של ישראל מטעם עיתון מעריב.
גנזי נשוי ואב לארבעה ומתגורר באחוזה ששטחה כ-30 דונם בכפר נטר.
משה גרון (20 במרץ 1926 – 11 בדצמבר 2017) היה רופא וחוקר ישראלי לקרדיולוגיה, פרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מחלוצי ענף הקרדיולוגיה בארץ ובעולם.
ייסד וניהל במשך 30 שנה את המערך הקרדיולוגי במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה.
מורם וחונכם של רבים מהקרדיולוגים הבכירים בישראל.
מחקריו ועבודותיו הקליניות זכו להכרה בינלאומית רחבה.
עם סיום התיכון בסופיה, החל בלימודי רפואה בשנת 1944 ובשנת 1949 עלה לישראל והצטרף למחזור הראשון באוניברסיטה העברית בירושלים.
שם פגש את בני מחזורו: פרופ' פסקל טיברין - לימים מנהל המחלקה הנוירוכירורגית במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה, את פרופ' מנחם הירש - המייסד והמקים של מכון הרנטגן במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה, את פרופ' יצחק (איזי) ג'רסי ואת פרופ' יוסף (ז'וז'ו) רוזנפלד שלימים היה רופאם של גולדה מאיר וזלמן שזר.
רבים מבוגרי המחזור הראשון של בית הספר לרפואה בהדסה היו יוצאי בולגריה.
בתום לימודי הרפואה החל פרופ' גרון את התמחותו ברפואה פנימית בבית החולים הדסה תל אביב והגיע למעמד רופא בכיר במחלקה פנימית א'.
הטכנולוגיה הרפואית המסייעת בתקופה זו הייתה דלה.
מלבד צילום רנטגן ומעבדה לא היו אמצעי טכנולוגיה נוספים כאמצעי עזר לאבחון, למעט חוש האבחון של הרופא עצמו והמסכת שבידו.
בשנת 1956, מיד עם תום סיום התמחותו ברפואה פנימית, הגיע פרופ' גרון למסקנה שלרפואה פנימית אין כל עתיד אם לא יתפתחו בתחום זה גם תתי מקצוע למיניהם.
מצויד במסקנתו זו עזב את הרפואה הפנימית ובשנת 1957 פנה להתמחות בקרדיולוגיה אצל פרופ' נובּל פאולר, בבית הספר לרפואה של סינסינטי, אוהיו שבארצות הברית, שם התמחה עד שנת 1961. בגין הצטיינותו בתחום התמחותו בקרדיולוגיה קיבל מלגה מאגודת הקרדיולוגים של ארצות הברית.
עם סיום ההתמחות בקרדיולוגיה בסינסינטי בשנת 1961, התלבט קשות אודות חזרתו לישראל, מתוך ידיעה כי את אשר למד בתחום התמחותו יתקשה ליישם בארץ, שכן הטכנולוגיה בארץ לא הייתה מפותחת די צורכה בארץ, למעט בשני בתי חולים: בית החולים הדסה עין כרם והמרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר.
אך למרות זאת חזר לישראל בשנת 1961 והחל לעבוד בתל השומר תחת פרופ' הנרי נויפלד ופרופ' הרי הלר, תוך ידיעה כי עתידו המקצועי בארץ לוט בערפל ורעיון השיבה לארצות הברית לא הרפה ממנו, אך נסיבות משפחתיות הכריעו את הכף ובלחץ המשפחה רעיון החזרה לארצות הברית נמוג.
משה סורוקה, מנכ"ל שירותי בריאות כללית והמייסד של המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה שלימים ייקרא על שמו, קיבל המלצה מפרופ' הרי הלר, מנהל מחלקה פנימית בתל השומר להציע לפרופ' גרון לעבור לבאר שבע וזאת לאחר שנה אחת של היכרות ועבודה משותפת עמו במכון הלב בתל השומר.
עם חזרתו לישראל בשנת 1961, התיישב בבאר שבע ונקלט לעבודה במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה - אשר נקרא אז בית החולים המרכזי בנגב - על ידי פרופ' יוסף שטרן.
פרופ' שטרן העמיד לרשותו את כל האמצעים הדרושים שהיו אז ותמך בפיתוח התחום החדש, תחום הקרדיולוגיה בבית החולים בפרט, ובנגב בכלל, יחד עם פרופ' מנחם הירש, מנהל מכון הרנטגן.
כחודשיים לאחר הגיעו של פרופ' גרון לבית החולים הוא החל לצנתר ונחשב למי שביצע בהצלחה את הצנתור הראשון במדינת ישראל.
פרופ' גרון החל לעסוק בתופעות הקשורות לשריר הלב אצל חולים לאחר עקיצת עקרב, וזאת בעצתה של פרופ' וילהלמינה כהן, מנהלת מחלקות ילדים דאז, אשר תוך כדי טיפול בילד בדואי שנעקץ על ידי עקרב צהוב, גילתה שתפקודו הלבבי איננו תקין.
תחום זה התפתח ברבות הימים למחקר מעמיק גדול ורחב היקף מן המובילים בעולם, ותוצאותיו אודות השפעות רעל העקרב על תגובת הלב פורסמו בכל העולם.
פרופ' גרון היה הקרדיולוג היחיד במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה מהגעתו לבית החולים בשנת 1963 ועד לשנת 1968 וכקרדיולוג יחיד סיפק את כל השירות הקרדיולוגי, כולל קרדיולוגיה פולשנית.
בשנת 1968 הגיע לבית החולים המתמחה הראשון והיחיד, ד"ר יוסף אשכנזי מהמרכז הרפואי שערי צדק בירושלים, אך מסיבות שונות עזב את בית החולים לאחר שנה בלבד ובמקומו הגיע ד"ר יהושע גוסרצקי שברבות הימים נמנה עם הרופאים הקרדיולוגים מן הבכירים בבית החולים בפרט ובתחום הקרדיולוגיה בכלל.
כבר בשנת 1968 קברניטי בית החולים ופרופ' גרון החלו לבחון הקמת יחידה לטיפול נמרץ לבבי ופיתוח ענף אנגיוגרפיה קורונרית.
באותה שנה יצא פרופ' גרון לארצות הברית ולאדינבורו במטרה ללמוד הקמת יחידה לטיפול נמרץ לב.
שנתיים מאוחר יותר, בשנת 1970, הוקמה היחידה לטיפול נמרץ לב בסורוקה בניהולו ובראשותו של פרופ' גרון.
במרוצת השנים שמו של פרופ' גרון הלך לפניו וההתמחות בקרדיולוגיה במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה הפכה למשאת נפשם של המבקשים להתמחות בתחום זה.
בשנת 1973 הגיעו לסורוקה להתמחות פרופ' איליה אובסישר, פרופ' אנג'ל (אנחל) קנטור ויחד עם ד"ר גוסרצקי ורופא נוסף מנה צוות מכון הלב חמישה רופאים.
בשלה זה מכון הלב היה כבר מכון מבוסס אשר העניק שירותי קרדיולוגיה פולשנית וטיפול נמרץ.
לאחר 15 שנות פעילות אינטנסיבית והקמת מכון הלב מן הטובים והמפותחים שבתחום וכן הצבת דור המשך ברמה מקצועית גבוהה, יצא פרופ' גרון בשנת 1978 לשנת שבתון בבית הספר לרפואה בסינסינטי, כפרופ' מן המניין באוניברסיטה, כדי לעסוק במחקר.
העבודה הקלינית בנושא רעל עקרבים והשפעתו על שריר הלב וכן נושאים נוספים פורסמו בעולם הרפואה בהיקף רחב.
לאורך השנים פרסם מאות מאמרים בכתבי עת מקצועיים בתחומי עבודתו הקלינית ומחקריו.
בתום שנת השבתון שב פרופ' גרון לישראל והמשיך לנהל את מכון הלב על תחומיו וענפיו מחד, ומאידך לקבל מתמחים חדשים ולחנך דור חדש של קרדיולוגים אשר רובם נמנים כיום על בכירים במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה בפרט ובבתי חולים אחרים.
פרופ' גרון עבד בשיתוף פעולה עם פרופ' יוסף ברנרד בורמן, פרופ' מוריס לוי, ועם פרופ' ברנרדו וידנה עד לפתיחת מחלקת ניתוחי לב חזה בסורוקה על ידי פרופ' עזאי אפלבום.
במהלך השנים שיתף פעולה גם עם פרופ' קלארנס וולטון לילהיי, פרופ' מייקל דבייקי, פרופ' דנטון קולי, ופרופ' מגדי יעקוב, הנחשבים למנתחי הלב הגדולים בכל הזמנים.
עם פרישתו לגמלאות בשנת 1993, הוחלף על ידי תלמידו פרופ' ראובן איליה.
בין מטופליו של פרופ' גרון נמנו גם ביל קלינטון, בוריס ילצין, מיגל דה לה מדריד, ניקולאי ריז'קוב ואחרים.
פרופ' גרון היה נשוי לסופי ואב לשניים.
, אחיו, עלה לישראל בשנת 1944 ונמנה עם מייסדי קיבוץ אורים.
נפל במלחמת העצמאות בקרב חוליקאת במבצע מוות לפולש.
נחשב למקורב מאוד למוחמד רזא שאה פהלווי אותו ביקר מספר פעמים לפני המהפכה האיראנית.
ב-11 בדצמבר 2017 נפטר גרון בשנתו בביתו, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בבאר שבע .
משה (מושיקו) גריאני (18 ביוני 1957 – 11 במרץ 2025) היה כדורגלן ישראלי אשר שיחק בעמדת הקשר בעיקר במכבי נתניה ובנבחרת ישראל.
גריאני נולד בטבריה להורים שעלו ממצרים.
בגיל 14 הצטרף למחלקת הנוער של מכבי נתניה.
בשנת 1977 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת בעונת 1977/1978 זכתה הקבוצה בפעם היחידה בתולדותיה בדאבל - אליפות ישראל וגביע המדינה, וגם זכתה בראשות הבית שלה בגביע האינטרטוטו.
בגמר גביע המדינה לעונת 1977/1978 הבקיע את שער השני בניצחון 1–2 על בני יהודה תל אביב.
בעונת 1979/1980 זכתה מכבי נתניה באליפות נוספת.
בנוסף ניצחה הקבוצה פעמיים במשחק אלוף האלופים.
בגיל 23 עבר גריאני לברייטון אנד הוב אלביון מהליגה האנגלית הראשונה.
הוא לא הצליח להשתלב במועדון וערך הופעת ליגה אחת בלבד, במשחק נגד סאות'המפטון.
לאחר עונה אחת בלבד באנגליה שב למכבי נתניה.
הוא שיחק במועדון במשך ארבע עונות נוספות, בהן זכה באליפות נוספת, פעמיים בראשות הבית שלה בגביע האינטרטוטו ופעם אחת בטורניר אלוף האלופים.
לאחר מכן עבר לשחק במכבי תל אביב, עמה זכה פעמיים בגביע המדינה.
בגמר גביע המדינה 1987 הבקיע את השער הראשון של מכבי תל אביב בתיקו 3-3 עם מכבי חיפה, שלאחריו ניצחה מכבי תל אביב בדו-קרב בעיטות עונשין.
גריאני סיים את הקריירה עם עונה אחת במדי מכבי יבנה מהליגה הארצית, שהייתה הליגה השנייה בחשיבותה בישראל.
ב-28 במרץ 1979 ערך גריאני את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–2 לנבחרת בלגיה במסגרת מוקדמות אולימפיאדת מוסקבה 1980. הוא ערך חמש הופעות בטורניר, והוסיף חמש הופעות במוקדמות מונדיאל 1982.
ב-11 במרץ 2025 הלך גריאני לעולמו בגיל 67 כתוצאה מדום לב.
משה גרוטו, (1895 – 6 במרץ 1967) היה רופא, ממייסדי חברת התרופות "צרי", (בית החרושת הראשון בישראל ל) והמנהל המדעי של החברה.
גרוטו נולד בטרנבה שבצ'כוסלובקיה לדוד ולצפורה פאני לבית ריגר, אח בכור לאלכסנדר, לעדן ולצציליה.
למד בבית ספר יהודי בטרנבה, וסיים גימנסיה, בשנת 1913 התקבל ללימודי רפואה בבודפשט שבהונגריה, ושם גם סיים.
בתקופת לימודיו, היה חבר במכביה, אגודת הסטודנטים הציונים בבודפשט והיה ממייסדי קדימה בהונגריה וצ'כוסלובקיה וחבר ההנהלה של ברית עברית עולמית, סניף צ'כוסלובקיה.
במלחמת העולם הראשונה היה קצין בצבא האוסטרו-הונגרי.
בישראל היה ממייסדי בית החרשת "צרי" - לרפואות ברחוב הגר"א בתל אביב, (בית החרשת הראשון לרפואות בישראל) והמנהל המדעי שלו.
לאחר שפרש לגמלאות מ"צרי", עסק במחקר באוניברסיטה העברית בירושלים בשיתוף עם בית החולים הדסה.
נפטר בשנת 1967 ונקבר בהר המנוחות.
לגרוטו נולדו שתי בנות, רות (1932) ומרים.
אחיו, ד"ר שלמה אלכסנדר גרוטו עלה לארץ-ישראל בשנת 1939, עבד בקופת חולים עממית בפתח תקווה והיה מן הרופאים הבולטים בעיר.
בפתח תקווה רחוב על שמו.
ראשית התעשייה הכימית פרמצבטית בארץ
תרומתם של היזמים ממרכז אירופה לייסודם של ענפי-תעשייה חדשים לגמרי הורגשה גם בתעשייה הכימית-הפארמאצויטית.
רוקחים עולים מגרמניה ומאוסטריה היו חלוצי ייצור התרופות בישראל.
ראשית התעשייה הייתה במפעל ששמו 'פרמקו', שהוקם בשנת 1931 על ידי קבוצה של רוקחים, אלא שלא האריך ימים.
בנובמבר 1932 הוקמה בתל אביב חברת 'צרי' לתעשייה פארמאצויטית וכימית, שנרכשה בקיץ 1933 על ידי גרוטו, וייס ויעקובסון, קבוצת עולים מגרמניה ומצ'כוסלובקיה.
חברת 'צרי', החלה בפיתוח מוצריה – וביניהם ה'פלגין' – בשלהי שנת 1932, אלא שהוציאה אותם לשוק רק בשנת 1934, לאחר הכנות ממושכות.
מפעל נוסף על 'צרי' הוקמו בתחילת 1935 מפעלי 'טבע' של ד"ר פרידלנדר בירושלים, 'הלל' בחיפה בהנהלתה של גב' אוסלנדר ובקשר הדוק עם קופת חולים כללית ו'איקאפרם' של איקלהיימר ובנימין כהן.
כן הוקם בית-החרושת 'אסיא', שותפות של יזמים מקומיים עם קורט מאיר, עולה מגרמניה.
עולים מארצות אחרות הקימו את מפעל 'בריא' לזריקות בתל אביב ואת מפעל 'תמר' ברחובות.
ב-7 המפעלים האלה, שהיו אמורים לספק תעסוקה ל-100 עובדים, בקירוב, הושקעו כ־35 אלף לא"י.
משה גרוס (14 בנובמבר 1925 - פברואר 2018) היה צלם ישראלי שהתמחה בצילומי תעשייה ואדריכלות.
גרוס היה מוותיקי הצלמים בארץ וליווה את התפתחות התעשייה הישראלית מראשית הקמתה.
משה גרוס נולד בלייפציג שבגרמניה.
כשעלה לכיתה ב' החלה השנאה כלפי היהודים לבוא לידי ביטוי ברחובות, כאשר בערב פסח נהרסה חנות של יהודי תחת הבניין בו התגוררה משפחתו.
אבא שלו ראה את הנולד והמשפחה עברה למץ, על גבול גרמניה-צרפת.
בתחילת שנת 1933 עברה המשפחה למרסיי, צרפת, ובקיץ 1933 עלו על הפאטריה בדרך לארץ והשתכנו בחיפה.
בשנת 1941 החל את לימודיו בבית הספר המקצועי-תיכוני בסמ"ת, שם התמחה במשך שנתיים במסגרות כללית ושנתיים בחשמל, מכניקה ואופטיקה וזכה להיות בין תלמידיו של פרופסור פרנץ אולנדורף.
בקיץ 1943 יצא לקורס מ"כים של ההגנה בכפר ילדים בפתח תקווה.
פרופ' יעקב טורי היה מחנך הכיתה שלו.
הוא היה איש מפ"ם, אשר יזם התארגנות כיתתית לקראת גיוס לפלמ"ח.
בתום הלימודים בשנת 1944 אוחדה כיתת הבנים מבסמ"ת עם כיתת בנות מחוות לימוד לנערות בפתח תקווה, כך הכיר את יעלית, שהפכה בהמשך לאשתו.
באוגוסט 1945 יצאה הקבוצה להכשרה מגויסת לפלמ"ח בקיבוץ נען, תחת פיקודו של ישעיהו (שייקה) גביש.
בהכשרה, שארכה שנתיים, ערכו אימונים צבאיים מלאים.
משה מונה לנשק המחלקה בנען.
במסגרת ההכשרה עבר קורס סיור, שכולל רישום וצילום והוא שימש כצלם של מחלקת הסיור.
במלחמת השחרור שימש כנשק של הפלוגה בפיקודו של אסף שמחוני והם לקחו חלק בפעולות משמעותיות במלחמה.
בהמשך התחברו הגדוד הראשון והשלישי ונוסדה חטיבת יפתח.
הם המשיכו בפעילות עד שחרור הגליל ואז הייתה ההפוגה הראשונה, בה ירדו לצריפין להתארגנות ואימונים, כאשר אלוף יצחק חופי מונה למפקד הפלוגה.
ביולי 1948, במהלך פעולת היחידה לכיבוש כיס פלוג'ה, נפצע קשה בשתי הריאות.
לאחר ההחלמה, בנובמבר 1948, התחתנו משה ויעלית.
באמצע 1948 קיבל צו תנועה להתייצב בפני חיים יערי בבית הירוק ביפו, שם הקימו את חיל המודיעין של צה"ל, תחת פיקודו של בנימין ג'יבלי.
מכיוון שעבר קורס סיור וצילום הוא לקח חלק בהקמת יחידת הצילום של חיל המודיעין יחד עם גרישה שפירא.
משה וגרישה עברו לחיפה לבניין שריכז את כל יחידות המודיעין, שם הם הקימו מעבדת צילום מקצועית ונתנו שירותי צילום לכל יחידות המודיעין, לשב"כ ולמוסד.
בשנת 1951 חזר לעבוד בחברת חשמל, בה עבד לפני פרוץ מלחמת השחרור, שם, בנוסף לעבודתו כטכנאי, שימש כצלם עבור חברת החשמל.
במקביל הוא פתח בבית מעבדת צילום קטנה והחל לבצע צילומים טכניים.
ב-1960 עזב את חברת החשמל והקים ברחוב הרצל 23 בחיפה מעבדה לשירות צילום טכני-מדעי בשם "משה גרוס — קרן אור." בשל עברו הביטחוני והקשרים עם מערכת הביטחון ביצע עבודות רבות מול מערכת הביטחון עם התעשייה האווירית, אלישרא, אלתא מערכות, אלביט מערכות ואל-אופ.
לאורך השנים ליוותה קרן אור תהליכים רבים בהתפתחות התעשייה והתרבות של מדינת ישראל, ביניהם: בניית המוביל הארצי, בה שימש גרוס כצלם של מקורות, וכצלם הבית הראשון של תיאטרון חיפה.
צילומי תעשייה ואדריכלות, היו תמיד התחום האהוב עליו.
בין המפעלים והאירועים שתיעד היו: הנחת אבן הפינה של מספנות ישראל, הנחת אבן הפינה של אלביט מערכות, מפעלים אלקטרו - כימיים, חברת קליל, חישולי כרמל, סולתם, הקמת נמל חיפה ובתי הזיקוק, תהליך התפלת מי ים בשיטת זרחין ועוד.
בארכיון קרן אור יש כ-1,500 לקוחות מכל תחומי התרבות והתעשייה מקום המדינה.
היה מראשוני הצלמים המתמחים בתעשיית מיקרו-אלקטרוניקה ומעגלים מודפסים.
לקח חלק משמעותי בתהליך המזעור של מעגלים מודפסים.
באמצעות ידע טכני רב משרותו במעבדה בשרות הביטחון משה הצליח להביא להקטנת מעגלים בשיטה צילומית במכה אחת- טכנולוגיה שעוד לא הייתה אז בארץ.
לאורך השנים עבד משה עם אדריכלים ואומנים מובילים והפך לבן לוויה לאדריכלים גדולים, ביניהם: יעקב רכטר, פרופ' מנספלד, שמואל רוזוב, משה זרחי, דוד רזניק.
"מבחינה מקצועית הגעתי לרמה גבוהה בזכות העובדה שהייתי מכור לנושא ואהבתי את הצילום 24 שעות ביממה.
לא עבדתי רק בשביל הכסף, אלא נהניתי מהעבודה היום-יומית.
בכל עבודותיי שאפתי למצוינות, לדיוק ולמסירות אין קץ לנושא, ללא ויתורים".
בשנת 1976 הצטרף לקרן אור גם אלי גרוס, בנו של משה.
משה גרוס נפטר בפברואר 2018, והובא למנוחות בבית העלמין שדה יהושע בחיפה .
אוסף סטודיו קרן אור הועבר לארכיון העיר חיפה בשנת 2023.
2000 - זכייה בשני מקומות ראשונים בתחרות לעבודות מיוחדות בארצות הברית.
1996 - מקום ראשון בתחרות עיצוב הזהב.
1989 - מדליית כסף בתחרות הבינלאומית ללוחות שנה, גרמניה (מתוך 30 מדינות משתתפות).
1989 - מקום שני, אגודת המעצבים הגרפים בישראל (קטלוג נעליים, מכון היצוא הישראלי).
1988 - מקום שני, אגודת המעצבים הגרפים בישראל.
1987 - מקום ראשון, אגודת המעצבים הגרפים בישראל.
1987 - מקום ראשון ללוחות שנה: פרס "אותות".
1985 - פרס ראשון, אגודת המעצבים הגרפים בישראל.
1977 - פרס ראשון לקטלוג מוצרים - מכון היצוא הישראלי.
ישראל 60 שנה - לייפציג, גרמניה.
מתקומה לעשיה - לייפציג, גרמניה.
תערוכה רטרוספקטיבית באקדמיה לעיצוב ויצו חיפה שאצרה חנה שביב.
מיסודות לתקומה - רודולשטט, גרמניה.
יובל לישראל - מינכן, גרמניה.
בשנת 1985 שר התעשייה והמסחר דאז, משה נסים, ביקש מכמה משרדי גרפיקה לספק לו תמונות ושקופיות של התעשייה המתקדמת בישראל.
מתוך 60 צילומים שנבחרו לייצג את קמפיין משרד התעשייה היו 52 צילומים של קרן אור.
צילומי ארכיטקטורה שלו מופיעים באינספור פרסומים ברחבי העולם.
צילומי שער עבור הוצאות ספרים.
משה גיסין (1861 – 15 בנובמבר 1946) היה מראשי היישוב בפתח תקווה ובהרצליה.
בפתח תקווה הקים את הקולנוע הראשון.
שימש כיו"ר ועד המושבה פתח תקווה למשך חצי שנה.
כן שימש כיו"ר ועד החקלאי של המושבה פתח תקווה.
משה גיסין נולד בחודש שבט תרכ"א (1861) בעיר ביחוב-ישן, פלך מוהילב, לאפרים ולרחל-לאה גיסין לבית הרב זאב קרוטקין.
קיבל חינוך מסורתי, עברי לאומי וכללי.
השתתף בפעילות תנועת "חיבת ציון" במולדתו, שבית אביו היה מרכזה בעיר זו.
בשנת 1891 (תרנ"א) עלה לארץ יחד עם אחיו הצעיר שלמה זלמן כחלוצי המשפחה.
חמישה נפוליונים שנשארו להם מהוצאות הנסיעה שלחו מיד חזרה להורים, על-מנת שיוכרחו להתפרנס מיגיע עבודתם הם, ויעברו את חוויית קשיי החלוציות.
עבדו בתחילה כפועלים שכירים בכרמי רחובות וראשון לציון.
אחר-כך עברו לפתח תקווה, שם קנה בכספי אביו שטח אדמה לנכסי המשפחה וניהל משק, בו עבדו כפועלים מתלמדים רבים ממנהיגי תנועת ההסתדרות.
ב-1907 הקים יחד עם אחיו בפתח תקווה (ברחוב ז'בוטינסקי פינת רחוב קרול) בית מלון שנקרא "מלון ירקון".
בעת מלחמת העולם הראשונה הוחרם המבנה על ידי השלטון העות'מאני ושימש את הפיקוד הטורקי והגרמני כמפקדה.
לאחר הכיבוש הבריטי שימש המבנה גם את הבריטים כמפקדה.
בפתח תקווה היה פעיל בחיי הציבור.
לאחר תקופת זמן החל לשמש כראש ועד המושבה, אך לאחר חצי שנה עזב את תפקידו, ואת תפקידו תפס אחיו שלמה זלמן.
גם לאחר התפטרותו המשיך להיות פעיל בענייני המושבה, ובמשך שנים רבות היה לחבר ועד המושבה.
שימש במושבה כיו"ר ועד החקלאי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה חבר הוועד הזמני ליהודי ארץ ישראל, והשתתף בוועדת ההכנה לכינוס אספת הנבחרים הראשונה.
בביתו בפתח תקווה התאכסנו ראשי "חובבי ציון", הציונות, פקידות הברון ויק"א, בבקרם בארץ ישראל לחקירת התנאים הפיזיים לכלכלה ולתנופה, להקמת היישוב היהודי בארץ.
עצותיהם והסברותיהם של משפחת גיסין סייעו רבות לבירור הנתונים ולהכנת ההצעות לתיקונים.
בפתח תקווה היה ממייסדי חברת "פרדס", חברה שעסקה בפיתוח החקלאות.
ב-5 במאי 1921 בנו, אבשלום גיסין, נהרג בעת שהגן על העיר פתח תקווה בעת מאורעות תרפ"א.
בעקבות כך נכנס לדיכאון והחליט לעבור לגור בקיבוץ עין חרוד, שהיה אז בראשיתו, והעניק להם וליתר קיבוצי העמק מניסיונו האישי כחקלאין.
בשנת 1924 (תרפ"ד) השתתף בייסוד המושבה הרצליה, בשיתוף "קהילת ציון אמריקאית", עם בני המושבות ילידי הארץ שהתארגנו בהסתדרות "בני בנימין".
הוא הצטרף אליהם, על אף שעבר את גיל השישים, בנה בית, נטע פרדס, ועבד בו בגופו.
בהרצליה התגורר עוד משך למעלה מעשרים שנה.
שם היה חבר המועצה המקומית ויו"ר הוועד החקלאי.
נפטר בתל אביב ב-15 בנובמבר 1946 (כ"א בחשוון תש"ז) והובא לקבורה בפתח תקווה.
על שמו נקרא רחוב בהרצליה.
כן נקבעה מלגה על שמו בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית.
משה גיסין נמנה עם משפחת גיסין, אשר רבים מבניה עסקו בבניין הארץ.
התחתן עם אסתר (לבית הורביץ).
לשניים נולדו חמישה ילדים: שתי בנות ושלושה בנים.
משה גלעד (נולד ב-7 במאי 1956) הוא עיתונאי ישראלי עצמאי העוסק בכתיבה על אודות אתרי תיירות, נסיעות וטיולים ברחבי העולם.
גלעד נולד וגדל בפתח תקווה.
אמו, ציפורה, ילידת העיירה רוגובה (ליטא), עלתה לארץ ישראל ערב מלחמת העולם השנייה.
אביו, יוסף, גם הוא יליד פתח תקווה.
סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון ברנר פתח תקווה.
בשנים 1975-1978 שירת בנח"ל, היה בגרעין נח"ל שנשלח לקיבוץ זיקים והוכשר להיות איש צוות טנק בחיל השריון.
לאחר סיום שירותו הצבאי למד תואר ראשון ותואר שני בספרות השוואתית באוניברסיטת תל אביב (סיים ב-1986).
שימש כעורך המגזין "מסע אחר" מ-1989 ועד 1998 וכן היה עורך הוצאת הספרים של מסע אחר.
שימש כעורך באתרי אינטרנט בתחום הנסיעות.
גלעד כותב בתחום עיסוקו בעיתון "הארץ" מאז 1998. הוא כותב גם במגזין "מסע אחר" ובמגזינים "מטיילים", "דה-מרקר" ו"לאשה".
גלעד הוא עורך סדרת ספרי המסע "עולמות" בהוצאת עם עובד.
חיבר שני ספרים לבדו, כתב ספר נוסף עם הצלם דובי טל ועם איקי גלעד, וערך ספרים רבים נוספים.
גלעד נשוי לאיקי גלעד לבית סָלִיק, בובנאית בעיסוקה.
מועדון מקיפי העולם, מודן הוצאה לאור, 2003
מסעות בלי קנה מידה, הוצאת עם עובד, 2010
(עם דובי טל ואיקי גלעד), טיול ילדותי - הורים וילדים מטיילים, הוצאת עם עובד, 2015
אלה החיים שהייתי רוצה לחיות: 20 סיפורי מסע ישראליים, הוצאת עם עובד, 2003
העולם הוא ספר פתוח: 33 מסעות בעקבות סופרים, ספרים ודמויות שלא היו, מסע אחר, 2004
נוסעים גדולים: 28 מסעות בעקבות מגלי עולם, מסע אחר, 2005
געגועים לשנויים: 16 סיפורי מסע ישראליים, הוצאת עם עובד, 2005
צועדים בעקבותיו: טיולים ומחשבות לזכרו של יובל גוטפרוינד, ירושלים, הוצאת משפחת גוטפרוינד, 2017
משה ינקלביץ' גרשנזון, או ברוסית: מויסיי יעקבלביץ' גרשנזון {5 ביולי (לפי לוח השנה היוליאני) או 18 ביולי (לפי לוח השנה הגרגוריאני) 1903 צ'רניאהיב, אוקראינה - 16 באפריל 1943} היה מחזאי, סאטיריקן, משורר, במאי, שחקן תיאטרון ומחבר משלים יהודי-אוקראיני, בשפה יידיש, שפעל בברית המועצות.
עבד בין היתר בכתב העת ביידיש "סובייטיש היימלנד".
גרשנזון ביים ושיחק בתיאטרון הממלכתי היהודי בקייב.
משה הרשנזון או גרשנזון נולד בשנת 1903 במשפחה יהודית ענייה ומרובת ילדים, ביישוב הקטן צרניאהיב (צ'רניאגוב) באזור ז'יטומיר בגוברניה ווליניה באוקראינה, אז באימפריה הרוסית.
עוד מילדותו הצטייר כאדם שמח, שידע להצחיק את הסובבים.
בהתבגרותו, בתום מלחמת האזרחים ברוסיה, נסע לקייב כדי ללמוד בסמינר יהודי למורים.
בשנת 1918 הקים וניהל גרשנזון בקייב תיאטרון לנוער היהודי שנקרא "משאלהויס" (בית המשל).
האנסמבל הציג לרוב מחזות זמר, ומערכונים פרי עטו.
הלהקה הופיעה בפני קהל יהודי בבתי ספר ובמועדוני פועלים בקייב ובערים ועיירות רבות ברחבי אוקראינה.
כשהוקם בקייב התיאטרון היהודי הממלכתי ע"ש שלום עליכם, הוזמן גרשנזון לעבוד בו כבמאי וכשחקן.
הוא ביים שם מחזות ועיבודים לפי סופרי היידיש הקלאסיים כמו שלום עליכם, מנדלה מוכר ספרים, יצחק לייבוש פרץ ואחרים.
מחזות שכתב - כמו "המנהל" ו"פסולת" זכו להצלחה בתיאטרון זה ועל במות תיאטראות בחרקוב, ברדיצ'ב ובמקומות רבים אחרים.
בשנת 1937 הוא סיים לימודי תיאטרון במוסקבה.
שלמה מיכאלס הציע לו עבודה בתיאטרון הממלכתי היהודי במוסקבה.
עם פלישת הצבא הנאצי לאוקראינה ב-1941 פונה התיאטרון היהודי של קייב למרכז אסיה והמשיך שם את פעילותו.
כשנודע לו כי משפחתו פונתה לבשקיריה הוא ביקר אצלה ואחר כך התנדב לצאת לחזית.
עבר קורס קצינים ושירת כמפקד פלוגה בחיל הרגלים (גדוד הרובאים 16 בחטיבה 221 רגלים).
גרשנזון נפל בקרב עם הכוחות הגרמנים ביישוב קרימסק באזור קרסנודר.
לוחמים שנכחו במקום העידו על גבורתו.
הוא נקבר זמנית על ידי נשות המקום ביישוב שייטאנובקה.
גם אחרי מותו ועד היום הוצגו מחזותיו, בייחוד "הרשל'ה אוסטרופולר" ו"חכמי חלם" על במות תיאטראות ביידיש בעולם: למשל - ב-1950 בלודז' בפולין, ב-1950 ביאשי ברומניה, ב-1956 בבוקרשט, גם כן ברומניה, ב-1955 שוב בפולין, בוורשה, ב-1962 בוילנה, ב-1963 בקישינב, כמו כן בארצות הברית, בקנדה, בצרפת, באוסטריה, ישראל (בתיאטרון יידישפיל) וכו'.
גרשנזון חיבר גם כן את המאמר "איך היה טוביה החולב אם היה חי בתקופתנו?".
גרשנזון היה נשוי לחנה מויסייבנה גרשנזון.
המשפחה עלתה לישראל בשנת 1992והתיישבה בראשון לציון.
אלמנתו נפטרה בישראל בגיל 93.
בתם, רומה מויסייבנה גרשנזון, נשואה ואם לילדים.
ביוני 1944 במליאת איגוד הסופרים של אוקראינה המשורר מקסים רילסקי ציין את נסיבות נפילתו של משה גרשנזון.
1990 - קובץ מחזות שלו פורסם בקייב בתרגום לשפה האוקראינית, עם מבוא מאת איליה מזור
1936 - הערשעלע אסטראפאליער (ידוע כיום כהרשל'ה אוסטרופולר) - פורסם והוצג ב-1939 על במת התיאטרון היהודי הממלכתי בקייב
1939-דער דירעקטאר - "המנהל" - דרמה המערכה אחת
1940- די כעלמער חכמים (בכתיב של אז - די כעלעמער כאכאמים) - חכמי חלם - הוצגה ב-1942 בתיאטרון יהודי בוילנה
1940 - באם דנייעסטער - "על הדנייסטר"
מאׇטל פייסע דעם חזנס לפי שלום עליכם (לפי הכתיב של אז בברית המועצות -מאׇטל פייסי דעם כאזנס - "מוטל בן פייסי החזן"
לפי ספרים של מנדלה מוכר ספרים, י.ל.
משה גלסנר (נולד ב-22 בספטמבר 1975) הוא שדרן רדיו ואיש תקשורת חרדי ישראלי, הגיש את המהדורה המרכזית ברדיו קול ברמה, ואת התוכנית "שחור ולבן" בערוץ כנסת.
גלסנר למד בבחרותו בישיבת עטרת ישראל בירושלים.
קצין מילואים בדרגת סרן בגדוד המאנ"ח המטכ"לי (גדוד האחראי על טיפול וזיהוי חללי צה"ל) במחנה שורה.
דרכו התקשורתית החלה כעורך ברשת קו עיתונות, עורך וחבר צוות ההקמה של אתר כיכר השבת, לאחר מכן שימש בתפקיד פרשן פוליטי ברדיו קול חי, שם הגיש את התוכנית "הקבינט", עד לפרישתו מקול חי ב-2014. מאז מגיש את המהדורה המרכזית ברדיו קול ברמה.
ביולי 2019 החל להגיש תוכנית בשם "שחור לבן" בערוץ הכנסת, המשודרת גם בכאן 11, יחד עם אבי בלום.
מדצמבר 2013 ועד לפברואר 2020 שימש תוך כדי עבודתו כעיתונאי, גם כיועץ תקשורת ודובר לעיריית ביתר עילית.
בספטמבר 2023 נחשף כי גלסנר משמש תחת השם הבדוי "עופר כהן", כיועץ עבור חברי מפלגת "עוצמה יהודית" ושל השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר.
בתחילה הכחיש את הטענות, אבל בהמשך הודיע גלסנר כי הוא משעה את עבודתו בערוץ הכנסת ובקול ברמה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל החל להיות פרשן קבוע בפאנלים בערוץ עכשיו 14 וכן לכתוב טור פוליטי בעיתון מצב הרוח.
משה גלילי "קריבושה" קריבושיין (1906 - 15 ביולי 2002) היה איש בית"ר ומשורר, הוגה ומייסד עליית אף על פי, תנועת ההעפלה הרוויזיוניסטית מאירופה לפני מלחמת העולם השנייה.
נאסר באיטליה בעקבות פיצוץ השגרירות הבריטית ברומא ב-1946. עבד במנהלת הצנע וב במחלקת העלייה וגם במסגרת זו, בזמן מלחמת העצמאות של אלג'יריה הבריח יהודים לארץ ישראל.
אביו אלכסנדר קריבושיין נפטר כשהיה תינוק.
האם ומשה התינוק ברחו מפוגרום אחד למשנהו עד שעלו לארץ ישראל.
למד בגימנסיה הרצליה ולאחר מכן נסע ללמוד רפואה באיטליה.
בקיץ 1936, באחד מביקוריו בפריז ביקר במחנה פליטים של יהודים שנסו מפני הנאצים והבין כי רק העפלה לארץ ישראל תפתור את בעיית היהודים ערב המלחמה.
גלילי פנה למנהיגים יהודים תחת הסיסמה "אף על פי" וניסה לגייס תמיכה אצל ראשי "מכבי" בפריז והרוויזיוניסטים בווינה.
במסגרת פועלו הרצה לפניהם על תוכניתו לרכז את הפליטים באחד מאיי יוון ומשם להעלותם באניות ארצה (מהלך שלא צלח).
מפריז יצא ליוון לברר אפשרויות של רכישת אניות, ובדרכו חזרה התעכב בווינה.
כאן התקשר עם ראשי התנועה הרוויזיוניסטית שעודדוהו ואף העמידו לרשותו את הכספים הדרושים למבצע, שנקרא על ידי גלילי עליית "אף על פי".
כאן גם כתב את שירו הראשון "מעפילי בית"ר".
גלילי הבין כי עד שלא יוכיח כי ביכולתו לשגר ספינה לארץ ישראל לא יתייחסו אליו ברצינות.
הוא אסף 16 בחורים ונסע לנמל פיראוס, שם קנה ספינה רעועה ושכר צוות תמורת הבטחה שבתום ההפלגה הם יקבלו את הספינה כתשלום עבור העבודה.
בראשית מארס 1937 יצאה לדרך הספינה, שכונתה אף-על-פי א'.
מפעם לפעם הפסיק מנועה לפעול והיא נעה בעזרת מפרשים.
תוך ניצול החוק הבינלאומי המתיר לספינה במצוקה לשהות בנמל שלושה ימים, היא עגנה ליד שובר הגלים בחיפה.
גלילי ירד לחוף ובעזרת אברהם וינשל דאג לכך שיונה-קופ תמיר, אחיינו של ז'בוטינסקי ומהנדס בחברת החשמל, יכבה את האור באזור הנמל, ובמסווה החשיכה הורדו המעפילים.
אבא חושי, לימים ראש העיר, הזדמן למקום עם אנשי פלוגת "הפועל" ולא אהב את העובדה שהמעפילים לא עברו במכס.
"בפעם הבאה שתביא כך יהודים, אמסור אותך למשטרה", איים על גלילי.
בדרכונו של משה לא צוין כי נכנס לארץ ישראל.
בשל כך נסע למשמר הירדן, הבריח את הגבול לסוריה ועם אוטובוס ערבי חצה בחזרה דרך תחנת הגבול.
עם שחר, כשראה את פלוגת בית"ר של ראש פינה יוצאת לעבודה בשדות הטבק, התפעם מהמראה והחליט לשנות את שמו לגלילי.
הוא חזר לווינה והחל לשתף פעולה עם בית"ר, התנועה קיבלה עליה לגייס מעפילים ואילו גלילי התחייב לארגן את הספינות.
ערי ז'בוטינסקי, נציב בית"ר בארץ ישראל, התרשם בפגישתו עמו מהמיזוג בין מדינאי ההולך בגדולות ל"תגרן בשוק של אתונה".
גלילי סיפק את הסחורה: בטירת קוטינגברון, שמחוץ לווינה הוא ארגן מעין מחנה קיץ לסטודנטים יהודים, הסיעם לנמל פיומה ומשם שוב בספינה רעועה לארץ ישראל.
כשהוריד אותם בחוף טנטורה, אמר לו אחד המעפילים: "גלילי, אתה עוד תשמע ממני".
זה היה שלמה בן-יוסף, עולה הגרדום הראשון.
גלילי הספיק להביא לחופי ארץ ישראל אונייה נוספת ואז אירע האנשלוס והנאצים נכנסו לווינה.
ביוני 1938 התקרב גלילי לחופי הארץ עם "צי" של שלוש ספינות, שעל סיפונן 381 מעפילים.
במהלך ההפלגה נשא לאישה את פאולה ראץ.
אף שבלבו נטה לרוויזיוניסטים, מאס גלילי ההרפתקן והעצמאי בסיעתיות ובתככים ופרש ממבצע ההעפלה.
אחרי מלחמת העולם השנייה שוב נקרא גלילי לדגל, אך ביום שהופיע ברומא, באוקטובר 1946, פוצץ האצ"ל את השגרירות הבריטית בעיר והוא נאסר.
אחרי הקמת המדינה שירת במינהלת הצנע, עבד בסוכנות היהודית ובזמן מלחמת אלג'יריה נשלח להבריח משם יהודים לארץ ישראל.
במיתון 1966 בישראל הוא פוטר, ומאז התמסר לציור.
נפטר ב-2002 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
משה גמישידה היה שחקן טניס שולחן פאראלימפי ישראלי.
בשנת 1961 היה אחד משלושת נציגי ישראל במשחקי סטוק מנדוויל.
בשנת 1966 זכה באליפות הארץ שקיימה איל"ן בטניס שולחן נכים.
הוא התחרה בדרגת נכות קשה ושמר על התואר מספר פעמים.
ב התחרה בטניס שולחן בדרגת נכות B.
בטורניר היחידים לא העפיל מעבר לשלב המוקדמות ובטורניר הזוגות התחרה יחד עם מיקי אבלס והם זכו במדליית ארד.
משה (מוריס) גרשטל (5 באפריל 1886 – 29 במרץ 1961) היה אדריכל אוסטרי-ישראלי שפעל באוסטריה, רומניה ובארץ ישראל ובמדינת ישראל.
גרשטל נולד ביריצ'וב נובי שבגליציה הפולנית.
בנם של רחל ומרדכי גרשטל (בנו של הרב שמואל גרשטל).
בשנת 1914 סיים את לימודיו באדריכלות באוניברסיטה הטכנית של וינה , בין היתר למד אצל מקס פון פרסטל.
במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין חיל רגלים בצבא האוסטרו-הונגרי.
לאחר המלחמה, תכנן פרויקטיים לדיור בווינה, סנט פולטן ואמשטטן.
בשנת 1922 היגר לרומניה ובנה אחוזות רבות בבוקרשט.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל והתיישב בחיפה, שם עבד כאדריכל עד מותו.
בחיפה שילב מסורת בנייה מזרחית עם אלמנטים סגנוניים מודרניים.
הוא תכנן מבנים עבור ערביי העיר.
מבני הציבור הגדולים שלו בחיפה מאפיינים את חיפה עד היום.
גרשטל תכנן בין היתר את מבנה שוק תלפיות שבשכונת הדר הכרמל, את בית התעשייה שבשכונה ואת מבנהו הישן של בית החולים כרמל.
בשנת 1913 התחתן עם הורטנס מרקוביץ', בתו של אדריכל, ונולדו להם שני בנים, ליאופולד גרשטל (2010-1925), שהמשיך בדרכו המקצועית כאדריכל ואוסוולד גרסטל (1923-2013), רופא שיניים ומוזיקאי (מלחין).
בית עספור - רחוב טשרניחובסקי 25, חיפה (1937)
בית ג'מיל חביבי - רחוב טשרניחובסקי 27, חיפה (1938)
בניין ברחוב עובדיה 35 רמת התשבי
שוק תלפיות - רחוב סירקין 39, חיפה
בית ASSASA נקרא גם בית מויאל
מבנה הישן של בית חולים כרמל - רחוב חורב 2, חיפה (1935)
בית לישנסקי - רחוב הראשונים 42, מטולה
מסעדת פינגווין - שדרות הגעתון, נהריה
החווה החקלאית - כפר אבטין
משה גרשוני (נולד ב-7 במאי 1957) הוא שחקן עבר ישראלי, המוכר בעיקר בשל השתתפותו בסדרה "קרובים קרובים" בתפקיד אביתר.
גרשוני עבד בעבר כטכנאי מכונות כתיבה בחברת "IBM".
בשנים 1983–1986 שיחק בתפקיד ראשי לצידם של חנה מרון, יהורם גאון, לאורה ריבלין, תיקי דיין, אילן דר ומולי שגב בקומדיית המצבים "קרובים קרובים" ששודרה בטלוויזיה הלימודית, גילם את אביתר, בנם הבכור של יורם וליאורה.
בחור פיקח אך לא רציני.
במהלך הסדרה הוא מתגייס לצה"ל ומתחיל קורס טיס אך מודח ממנו.
בשנת 1988 הופיע בתוכנית "זהו זה!" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 2003 הופיע בתפקיד עצמו בתוכנית "כוכבי השכונה" שהנחו אבי גרייניק ועידן אלתרמן.
בשנת 2005 חזר לגלם את דמותו של אביתר בפרק האיחוד של "קרובים קרובים" שנקרא "המצב צב".
החל מ-2009 גרשוני מנהל את דוכן הפלאפל של משפחתו שנמצא בכיכר אורדע ברמת גן.
בשנת 2011 השתתף בקליפ של הסינגל הראשון של הזמרת לינוי ארליך שנקרא "איש ברחוב".
סכסוך משפטי בין משה גרשוני לרוני רוזנבלום
בשנת 2012 פרץ סכסוך עסקי בין משה גרשוני, שחקן לשעבר ובעל דוכן פלאפל בכיכר אורדע ברמת גן, לבין רוני רוזנבלום, בעל דוכן המבורגר סמוך ואחד מבעלי הבניין בו פעלו העסקים.
לפי כתב התביעה שהגיש גרשוני לבית משפט השלום בתל אביב באמצעות עו"ד רון לוינטל, הצדדים ניהלו מו"מ להשכרת עסקו של רוזנבלום לגרשוני.
לטענתו, לאחר שהושג סיכום, רוזנבלום חזר בו מההסכם ומאותה עת פעל בדרכים שונות לפגוע בעסקו.
בין היתר נטען כי חסם גישת לקוחות לדוכן הפלאפל, תלה שלטים עם מחירים שגויים שנחזים להיות של גרשוני, שלח את עובדיו להציע מזון מתחרה ללקוחות שעמדו בתור, ניתק את אספקת הגז לעסק ואף השחית ציוד.
בנוסף טען גרשוני כי רוזנבלום הפיץ שמועות לפיהן עסקו פועל ללא רישיון ושרשומים בו עכברים, וכן איים עליו במספר הזדמנויות.
טענה חריגה נוספת שהעלה גרשוני הייתה כי רוזנבלום הציע לעובדת שלו סכום כסף על מנת שתמסור עדות כוזבת נגדו על הטרדה מינית.
רוזנבלום מצדו הכחיש את ההאשמות, ובכתב ההגנה טען כי עסקו של גרשוני פעל באותה עת ללא רישיון וכי התנאים ההיגייניים בו לקו בחסר.
לדבריו, טענותיו חוסות תחת הגנת "אמת בפרסום".
פסק הדין בתיק ניתן בשנת 2017 על ידי השופט אביים ברקאי.
נקבע כי רוזנבלום פרסם לשון הרע נגד גרשוני, בין היתר בטענות החוזרות על הימצאות עכברים בעסקו, מבלי שהובאו ראיות לכך.
השופט ציין כי לו סבר רוזנבלום כי קיימת בעיית תברואה ממשית, היה עליו לפנות לרשויות המוסמכות ולא להפיץ האשמות באופן עצמאי.
בית המשפט חייב את רוזנבלום לשלם לגרשוני פיצויים בסך 68 אלף ש"ח.
גרשוני נשוי, אב לשלושה, ומתגורר ברמת אפעל.
משה דואק (או דוויק; תרצ"ג, 1933 – כ"ו בניסן תשס"ג, 29 באפריל 2003) היה אזרח ישראלי שהשליך ב-29 באוקטובר 1957 רימון יד בכנסת.
לאחר מכן התמודד בבחירות לכנסת ה-12 במפלגת "תרשיש" שלא עברה את אחוז החסימה.
מוסא דואק נולד כילד השלישי מתוך שבעה ילדים ליעקב הכהן דוויק בחלב, שברפובליקה הסורית הראשונה.
כשהיה בן 13 הצטרף דואק לקבוצת נערים שעלתה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער.
תחילה התגורר בקיבוץ דורות ואחר-כך בקיבוץ גליל ים.
בהיותו נער צעיר השתתף בקרבות מלחמת העצמאות.
לאחר מכן דואק התגייס לצבא ושירת בחיל הקשר.
הוריו ואחיו עלו לישראל ב-1950 והתיישבו בפרדסיה.
לאחר שירותו הצבאי עבד כמורה בבית ספר יסודי בכפר סבא, אולם נאלץ לעזוב את משרתו עקב בעיות רפואיות.
באוקטובר 1953 הגיש לבית המשפט תביעה נגד הסוכנות היהודית, בטענה כי במרץ 1946, בעת ששהה בגליל ים, נבעט בבטנו במהלך קטטה במקום.
לדבריו, הבעיטה גרמה לקרע במעיו שבעקבותיו נותח בבית החולים.
בשנים שלאחר מכן הידרדר מצבו הבריאותי, והוא ייחס זאת לאותה בעיטה.
לאחר שתביעתו נדחתה, ערער לבית המשפט העליון כשהוא מייצג את עצמו.
טענותיו הוגשו בחוברת בת 50 עמודים, שכללה לשון חריפה כלפי השופט.
בית המשפט העליון דחה את הערעור בנימוק שלא הוכח קשר סיבתי בין הבעיטה לבין מצבו הבריאותי הנוכחי, אולם לבקשת נשיא בית המשפט יצחק אולשן התחייב נציג הסוכנות לפעול כדי לסייע לדואק במציאת עבודה מתאימה בהתאם למצבו הרפואי.
לאחר ההפסד, דואק ניסה להגר לארצות הברית כ"נוסע סמוי" במטוס "אל על".
בניסיון הראשון הורחק מהמטוס, ובניסיון השני, הוא נתפס זמן קצר לפני ההמראה כשהוא מסתתר במטוס, במהלך בדיקה שגרתית של שוטר מכס.
הוא טען כי ביקש להגיע לארה"ב לטיפול רפואי בשל מום בעמוד השדרה, אך בהיעדר אמצעים ניסה לטוס בחשאי.
במאי 1956 שלח דואק מכתב איומים לנשיא בית המשפט העליון יצחק אולשן, שבו איים כי מוסדות ואישים שונים ייפגעו פיזית, אם לא יחודש הדיון בתביעתו נגד הסוכנות ועליית הנוער.
במכתב קשר בין שרפות שאירעו ימים אחדים קודם לכן בבית המשפט העליון ובבית החולים בילינסון לבין תוצאות משפטו, שחל עשור לאחר פציעתו.
בעקבות המכתב נעצר דואק ואושפז למספר חודשים במרכז הרפואי לבריאות הנפש בבאר יעקב.
ב-29 באוקטובר 1957 בשעה 18:15, בעיצומו של דיון בכנסת (ששכנה באותה עת ב"בית פרומין" שבמרכז ירושלים), השליך רימון יד מסוג מילס מן היציע.
מפגיעת הרימון נפצע קשה השר משה שפירא, שר הדתות מהמפד"ל (שבעקבות האירוע הוסיפו לשמו את השם "חיים"), ונפגעו מרסיסים ראש הממשלה דוד בן-גוריון והשרים גולדה מאיר ומשה כרמל.
המעשה בוצע, ככל הנראה, בגלל מצבו הנפשי המעורער של דואק, ולא מטעמים פוליטיים או אידאולוגיים.
דואק עצמו נימק את המעשה ברצונו לקבל תמיכה, בעקבות מצב בריאותו הירוד.
פסיכיאטרים שבחנו את מצבו קבעו כי הוא כשיר לעמוד לדין.
ממיטת בית־החולים שבו אושפז אחרי האירוע הבטיח ראש־הממשלה דוד בן-גוריון להוריו של דואק כי לא יאונה להם כל רע בגלל מעשי בנם, ובירכם שיזכו לגדל את יתר ילדיהם "למעשים טובים ולאהבת ישראל".