tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קולישר פרסם מאמרים בתחום הרפואה, על מחלות עור (מאמר מצוטט שמתייחס גם לצרעת המקראית, פורסם בסביבות ~1860) ועל רעב וצמא (1868).
בין השנים 1869–1876 השתלם בהיגיינה ורפואה צבאית במלגה ממשלתית.
בצעירותו היה קולישר מגויס להפצת השכלה בקרב היהודים.
הוא נמנה עם מעריציו ומקורביו של יצחק בר לווינזון, והתכתובת ביניהם התפרסמה בשם "אגרות ריב"ל" (1896).
קולישר היה בעל תודעה לאומית עמוקה, כבר בצעירותו כסטודנט פרסם פואמה ברוסית בשם "תשובה לסלאבי", שנאסרה בפרסום בידי הצנזורה והופצה בכתב יד במשך שנים עד שהודפסה.
ב-1861 פרסם את שירו "היהודי הנרדף לאחיו הנרדפים" שחיבר עשור קודם לכן.
זכרונותיו תחת הכותרת "סיכום התקוות והסיכויים של יהודי רוסיה במשך חמישים השנים 1838 – 1888" פורסמו על גבי גליונות כתב העת "ווסחוד" בשנים 1891–1894.
שנתיים לאחר תום פרסום הסדרה, בשנת 1896, נפטר ד"ר ראובן קולישר בקייב והוא בן 68 שנים.
בנו הצעיר מיכאיל קולישר היה כנר.
ראובן קדיש באנגלית: Reuben Kadish (29 בינואר 1913 - 20 בספטמבר 1992) היה אמן אמריקאי, שהתמחה כפסל, שרטט, צייר קיר.
בקריירה המאוחרת שלו הוא גם לימד תולדות האמנות ופיסול בעיר ניו יורק.
נולד בשיקגו להורים מהגרים מקובנה שברוסיה הצארית (בהווה ליטא), הוא היה הבכור מבין שלושה בנים.
המשפחה עברה ללוס אנג'לס, קליפורניה ב-1920, ושם פיתח קדיש שורשים חזקים וחברויות לכל החיים.
אביו, סמואל קדיש, היה קבלן ציור במקצועו, אך גם היה בעל שאיפות פוליטיות חזקות, לאחר שהיה, בעודו צעיר ברוסיה שלפני המהפכה, חבר באגודת "הבונד" היהודית בעלת אוריינטציה מרקסיסטית.
בבית הם דיברו יידיש, שפה הייתה עשירה בספרים ובכתבי עת.
אף שאביו הפסיק את לימודיו הרשמיים בגיל עשר, הוא היה צייר דקורטיבי מיומן, מומחה בטכניקות ציור דקורטיביות שונות ועבודות שיש.
את נטיותיו האמנותיות העביר לבנו הבכור, ראובן, שכבר מגיל צעיר צייר את כל מה שראה.
קדיש גם ירש את האקטיביזם הפוליטי של אביו וכנער, הפך לרדיקל פוליטי, שהוביל מחאה נגד ארצות הברית, מה שהביא להשעייתו מבית הספר התיכון.
עד 1930, קדיש היה סטודנט במכון לאמנות בלוס אנג'לס, שם התיידד עם שני צעירים שלא רק הפכו לחבריו לכל החיים אלא שלימים ישפיעו השפעה עצומה על עולם האמנות שלאחר המלחמה: פיליפ גולדשטיין (שנודע מאוחר יותר בשם פיליפ גסטון) וג'קסון פולוק.
גסטון ופולוק היו חברים לכיתה בבית הספר התיכון לאמנויות בלוס אנג'לס עד ששניהם גורשו בגלל הפצת חוברות סאטיריות.
למרות שפולוק מעולם לא למד הוא עבר לניו יורק בשנת 1930 כדי ללמוד בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק עם תומאס הארט בנטון), הוא ביקר לעיתים קרובות בלוס אנג'לס, נשאר קרוב לגסטון ווהתחבר מייד עם קדיש.
גסטון וקדיש הקימו סטודיו שבו הם המשיכו את החניכה האוטודידקטית שלהם לציור הרנסאנס ולתנועה הגוברת של ציירי הקיר המקסיקניים.
הצעירים עשו במהרה רושם גדול על צייר הקיר המקסיקני המפורסם ואיש השמאל, דייוויד אלפארו סיקירוס.
קדיש נידב את שירותיו לסיקיירוס הכריזמטי והוביל את האמן המפורסם ברחבי לוס אנג'לס וסייע לו בפרויקטים מקומיים של ציורי קיר כמו במרכז האמנות פלאזה בשנת 1932. "מעולם לא ציפיתי לתגמול כלשהו ונהניתי מהעוצמה והמרץ של הבחור.
יחד עם תומאס הארט בנטון, העיקר שהבנתי מהציירים אלה שהם התעניינו ברעיונות גדולים".
סיקיירוס השיג עבודת ציורי קיר גדולה, במורליה, והתכוון לבצע את הפרויקט בעצמו, אבל האנרגיות שלו נמשכו לאירופה על ידי התנועה הרפובליקה הספרדית ומלחמת האזרחים הספרדית.
כמה אמנים בולטים אחרים התמודדו על ההזדמנות אך מסיבות שונות סורבו.
לאחר שראה עבודות של קדיש וגסטון ושלחו לו של פרויקט ציור קיר שהשלימו, עבור מרכז קהילתי בלוס אנג'לס, סיקיירוס הזמין את הצעירים האלה לצייר ציור קיר בשטח של 93 מ"ר באוניברסיטה במורליה, ארמון הקיץ לשעבר.
בגיל 21 (קדיש) ו-22 (גסטון), הפכו לכוכבי אמנות בארצות הברית.
העיתונות פרסמה על ציורי הקיר שלהם עם נושא קיצוניים.
הקומפוזיציה השאפתנית, בגודל הקיר, שכותרתה "המאבק נגד המלחמה והפשיזם", הקיפה הן השפעות רנסאנס והן השפעות סוריאליסטיות, עם דמויות שהזכירו מאוד את בריוני הקו קלוקס קלאן ואת אבותיהם מהאינקוויזיציה הספרדית.
קדיש וגסטון חזרו לארצות הברית.
והצטרפו לקרן האמנותית הצעירה של התמיכה הממשלתית באומנים.
ב-1935 הם ציירו ציור קיר פוליטי בבית חולים לשחפת שנמצא בדוארטה, קליפורניה.
אבל הציור ציין את סוף השותפות קצרת הימים אך יוצאת הדופן שלהם.
השניים נפרדו לאחר מכן, כשגסטון עבר לניו יורק וקדיש לסן פרנסיסקו.
כאמן נתמך בקרן העזרה לציירים, בתקופת השפל הגדול, קדיש הוציא לפועל את ציור הקיר שעדיין קיים בבניין הכימיה באוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט משנת 1937. זו הוכחה לעבודת יחיד שלו בסן פרנסיסקו למרות שהגיש עשרים עיצובים ל-WPA - קרן העזרה הממשלתית.
"[העיצובים שלי] היו ראוותניים מדי, מהפכניים מדי, גם זה וגם זה," נזכר בקדיש בראיון בארכיון לאמנות אמריקאית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עבד קדיש כאזרח עבור תעשיית הפלדה ותעשיית הספנות, עד שגויס והצטרף ליחידת האמנים של הצבא, יחידה מיוחדת במימון הקונגרס, לתיעוד אמנותי של המאמץ המלחמתי.
רבות מהתמונות שלו של כפרים מופצצים בבורמה ובהודו וסצנות של מוות ורעב נמצאות כעת באוסף של ארצות הברית, מרכז הצבא להיסטוריה צבאית בוושינגטון הבירה.
לאירועים במלחמת העולם השנייה הייתה השפעה נוספת על קדיש.
עם משפחתו הצעירה, היה לו צורך בפרנסה.
תחילה הוא עבד עבור שכר מינימום, במשרה חלקית בגלריה בגריניץ' וילג', והדפיס מהדורות עבור אנשים כמו ג'ואן מירו, אנדרה מאסון וסוריאליסטים אירופאים אחרים.
חלומו להתגורר בעיר ניו יורק, הביא לרצון של קדיש להצטרף לחבריו הוותיקים כמו ג'קסון פולוק שהיגרו לעיר.
אבל לקדיש לא היה מזל למצוא דיור זול, ובסופו של דבר מצא חווה בשטח של 40 דונם בצפון ניו ג'רזי, כ-100 ק"מ ממנהטן.
הוא זנח את עולם האמנות של ניו יורק, שבו שגשגו האקספרסיוניזם המופשט ואסכולת ניו יורק, והפך לרפתן מצליח.
שנים לאחר מכן, האמן אפיין את המהלך הזה: "לצערי איבדתי ונפרדתי מהעולם של האמנות.
זה יכול היה להיות בקנזס.
באמת, זו הייתה אחת הטעויות הגדולות בחיי".
למרות שהפך לרפתן מומחה והתלהב מעבודת האדמה וממחזורי החיים של גידול בעלי חיים, חוסר המזל רדף אותו.
שריפה בסטודיו שלו בחווה בסוף שנות ה-40 הרסה את כל הציורים האקספרסיוניסטיים המופשטים שלו פרט לבודדים שנותרו.
הוא לעולם לא יצייר שוב.
אבל אחרי זמנים קשים של ייסורים על אובדנו, עזב את החווה והפך לפסל.
לאחר שנעשה השינוי הדרמטי בחייו, קדיש החזיר את משפחתו לניו יורק, השכיר את אדמתו לחקלאים חוכרים והחל בקריירה חדשה.
הוא לימד עיצוב בבית הספר לאמנויות יפות ותעשייתיות בניוארק, בבית הספר לאמנות במוזיאון ברוקלין ולבסוף בשנת 1960, החל את הקשר הארוך שלו עם הקולג' קופר יוניון למדע ואומנות, במנהטן כפרופסור לתולדות האמנות ופיסול.
כשהתמקם בבית קטן ברחוב איסט 9, מרחק הליכה מקופר יוניון, שם קיבל מרתף שבו הוקמה מכונת התחריט שלו.
ראובן קדיש, לאחר "גלות" של עשר שנים, חזר לאסכולת ניו יורק שעדיין דגלה בציור אקספרסיוניסטי מופשט והתעלמה במידה רבה מהפיסול, למעט אנשים כמו דייוויד סמית'.
במהלך שנות ה-60, אשתו של קדיש, ברברה וויקס קדיש, המשיכה באופן פעיל את התמחות שלה בארכאולוגיה באוניברסיטת ניו יורק, ולבסוף עמדה בראש החפירה הפרה-היסטוריה של NYU באפרודיסיאס בדרום מערב טורקיה.
ג'וליאן, הצעיר מבין שלושת בניהם, ליווה את אימו לטורקיה לכמה מחפירות המשלחת שלה בקיץ.
ב-1962 נישא דן קדיש, בנם הבכור של בני הזוג, לבתו של פיליפ גסטון, מוסה ג'יין גסטון.
בשנת 1977, קדיש הוביל קבוצת תלמידים בהשלמת שיקום בניין הקרן ההיסטורי בקופר יוניון, תוך יציקת חלקים חסרים ושבורים של מנורות הברזל והכותרות במפעל היציקה, וחסכו לבית הספר כ-40,000 דולר.
קדיש יצר יצירה מרשימה של פסלי טרקוטה וברונזה מוערכים מאוד, ששיקפו את שורשיו האקספרסיוניסטיים המופשטים.
מגוון סיבות מורכבות, חלקן תוצאה של התנהגותו הביקורתית ולעיתים קרובות אגרסיבית, קדיש השפיע הרבה יותר על דור של סטודנטים לאמנות שעברו באולם הגדול של קופר יוניון מאשר הקריירה שלו בעולם האמנות בניו יורק.
תלמידיו שמעו את ההרצאות של קדיש על פיסול הקבורה המצרי, המיתולוגיה היוונית ומופעי שקופיות באמנות ואדריכלות אקזוטיות מרחבי העולם.
חלק מאוסף השקופיות העצום הזה הוא כעת חלק מספריית קופר.
אפילו במהלך התקופה הפורה ביותר שלו באמצע שנות השמונים, יצר ראשי דיוקן בברונזה, רוב תשומת הלב של המבקרים, היסטוריונים של אמנות ויוצרי קולנוע התרכזו לא ביצירות האמנות של קדיש, אלא בזיכרונות חייו.
ראובן איטון פנטון היה סוחר ופוליטיקאי אמריקאי מניו יורק.
באמצע המאה ה-19 כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, סנאטור אמריקאי וכמושל ניו יורק.
פנטון נולד ליד פרוסברג, במחוז צ'אטוקווה, ניו יורק, ב-4 ביולי 1819. הוא היה בנו של איכר ומורה בית ספר, ג'ורג' וושינגטון פנטון (1783–1860) ואלזי (לבית אוון) פנטון (1790–1875).
היו לו ארבעה אחים: רוזוול אוון פנטון, ג'ורג' וושינגטון פנטון הבן, ויליאם ה.
סבו וסבתו מצד אביו היו רוזוול פנטון ודבורה (לבית פרימן) פנטון וסבו מצד אמו היה ג'ון אוון מקרול, ניו יורק.
דודתו מצד אביו, האנה פנטון הייתה אשתו של למברט ואן בורן מקינדרהוק, ניו יורק.
הוא התחנך בבית הספר המחוזי, האקדמיה של קארי ליד סינסינטי, אוהיו, ואקדמיית פרדוניה.
בשנת 1840, הוא מונה למפקד רגימנט חיל הרגלים ה-162 של המיליציה הניו יורקית בדרגת קולונל.
הוא הפך לסוחר עצים, למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1841. פנטון נכנס לפוליטיקה בתור דמוקרט.
הוא היה המפקח העירוני של קרול מ-1843 עד 1850.
הוא נבחר כדמוקרט לקונגרס ה-33 של ארצות הברית וכיהן מ-4 במרץ 1853 עד 3 במרץ 1855. בקדנציה הראשונה שלו בקונגרס, פנטון התנגד נחרצות לחוק קנזס-נברסקה משנת 1854 וללא הצלחה ניסה לשכנע את הנשיא פרנקלין פירס ושר החוץ האמריקני ויליאם ל.
הוא הובס בניסיון להיבחר מחדש באותה שנה.
הוא עזב את המפלגה הדמוקרטית כדי לסייע בארגון המפלגה הרפובליקנית, ולאחר מכן נבחר, כרפובליקני, לקונגרסים ה-35, ה-36, ה-37 וה-38, וכיהן בין השנים 1857 ל-1865. במהלך הקונגרס ה-36 כיהן בוועדה לפנסיות נכים ובקונגרס ה-37 כיהן בוועדת התביעות.
הוא כיהן בסך הכל חמש קדנציות כחבר קונגרס.
הוא היה מושל ניו יורק מ-1865 עד 1868, ונבחר ב-1864 וב-1866. "במהלך כהונתו נוסדה אוניברסיטת קורנל; נפתחה מערכת בתי ספר ציבוריים בחינם; ובוצעו סנקציות של אמצעי סיוע שהועיל לוותיקים".
לאחר שכיהן בשתי קדנציות כמושל, הפסיד פנטון בבחירות בנובמבר 1868 לג'ון ט.
הופמן, דמוקרט שנתמך על ידי טמאני הול.
בשנת 1868, הוא היה בין המועמדים להיות סגן הנשיא, אך המועמדות הועברה בסופו של דבר לסקיילר קולפקס, אשר פנטון היה בעבר בברית עמו בדיון על "התסיסה הציבורית הגוברת" על חוסר הפעילות של הגנרל ג'ורג' ב.
מק'קלן עם הנשיא אברהם לינקולן במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
בינואר 1869, הוא נבחר לסנאטור אמריקאי מניו יורק, החליף את אדווין ד.
מורגן וכיהן בין השנים 1869 ל-1875 כאשר פרנסיס קרנן החליף אותו.
בזמן שהותו בסנאט, הוא כיהן כיו"ר הוועדה לביקורת ובקרה על ההוצאות המותנות במהלך הקונגרס ה-42, תוך שהוא כיהן בוועדה לייצור ובוועדה לשטחים.
ביולי 1870, הנשיא גרנט מינה את תומאס מרפי להיות גובה המכס בניו יורק, תפקיד עשיר בפטרונות.
פנטון התנגד למועמדות, אך לא הצליח כאשר הסנאטור רוסקו קונקלינג נשא נאום שבו הוכיח שפנטון גנב 12,000 דולר כאדם צעיר במקום להעביר אותם כקורייר.
פנטון, לאחר שראה את המסמכים שהופקו על ידי קונקלינג, צנח מעל שולחנו בתבוסה על פי הסופר רון צ'רנוב.
פעולותיו של קונקלינג הבטיחו את מקומו כמנהיג קבלנות הקולות הרפובליקנית בניו יורק והפחיתו מאוד את כוחו של פנטון.
בשנת 1872, הוא היה בין הרפובליקנים המתנגדים לנשיא יוליסס ס.
גרנט שהצטרף למפלגה הרפובליקנית הליברלית קצרת הימים.
בשנת 1878, פנטון ייצג את ארצות הברית בוועידה המוניטרית הבינלאומית בפריז.
הוא נודע כ"ידיד החיילים" בשל מאמציו לסייע לוותיקי מלחמת האזרחים שחזרו.
הוא פעל להסרת שכר הלימוד לחינוך ציבורי, עזר להקים שישה בתי ספר להכשרת מורים, וחתם על האמנה של אוניברסיטת קורנל.
בשנת 1840, פנטון התחתן עם ג'יין וו.
הייתה להם בת אחת, ג'יין פרו פנטון.
לאחר מות אשתו הראשונה ב-1842 ג'יין הלכה לגור עם סבה וסבתה מצד אמה.
ראובן ארל פנטון (1865–1895), שנישא לליליאן מאי היידן, בתו של צ'ארלס ה.
פנטון מת ב-25 באוגוסט 1885 בג'יימסטאון, ונקבר בבית הקברות לייק ויו.
העיירה פנטון במחוז ברום, ניו יורק, נקראת על שם ראובן פנטון.
בית משפחתו של פנטון היה בית בסגנון וילה איטלקי שנבנה ב-1863. הוא ומשפחתו חיו שם עד לפטירתה של אשתו של פנטון.
לאחר פטירתה הבית ננטש לפני שהפך לבעלות העיר ב-1919. הוא משמש כבית למרכז ההיסטוריה של פנטון מאז 1964 והוא משמש כמוזיאון המוקדש להיסטוריה המקומית של מחוז צ'אוטוקווה.
הוא נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1972.
לאחר מותו, נקרא בניין באוניברסיטת המדינה של ניו יורק בפרדוניה, פנטון הול, לכבודו מכיוון שלמד בגלגול הקודם של בית הספר, Fredonia Academy.
שדרת פנטון בברונקס, ניו יורק, נקראת על שמו.
ראובן קמינר (1929 – 20 בספטמבר 2020) היה איש ציבור וממקימי תנועת "שמאל ישראלי חדש" (שי"ח).
קמינר נולד ב-1929 בדטרויט, מישיגן שבארצות הברית למשפחה ממוצא מזרח אירופי.
כתלמיד תיכון, היה פעיל בתנועה הציונית־חלוצית "הבונים" ולאחר מכן ב"שומר הצעיר", ופעיל למען זכויות השחורים בארצות הברית.
בצעירותו ביסס השקפת עולם קומוניסטית עם אהדה לברית המועצות.
ב-1950 הכיר בארצות הברית את אשתו לעתיד דפנה.
ב-1951 עלה לישראל, להימלט מגיוס לצבא האמריקאי, כדי שלא לשרת את "האימפריאליזם האמריקאי" במלחמת קוריאה.
בישראל קבע את מגוריו בקיבוץ מרחביה, ולאחר שחברתו דפנה עלתה גם היא לארץ, עברו יחד לקיבוץ סער, שם התחתנו וב-1953 נולד בנם הבכור.
בעקבות הפילוג במפ"ם על רקע היחס לברית המועצות הוא עזב את הקיבוץ, כשבין היתר תמך בעמדת ברית המועצות במשפטי פראג כחלק מקבוצת סנה.
ב־1953 החליטו דפנה וראובן לעבור לגור בשכונת קריית היובל בירושלים.
קמינר למד משפטים באוניברסיטה העברית והצטרף לתא סטודנטים יהודי-ערבי.
במקביל עבד עבור סוכנות הידיעות הסינית בישראל, אך פוטר מתפקידו לאחר שהעביר ידיעה בה מתחה המפלגה הקומוניסטית הישראלית ביקורת על זו הסינית.
יחד עם רעייתו, היה פעיל בסניף מק"י המקומי בקריית היובל, וגם השתתף במאבקים של תושבי המעברות העולים חדשים בני עדות המזרח שלאחר עלייתם ארצה נשלחו למעברות בדרום הארץ, בבית שמש ובירושלים, בייחוד במעברת קריית היובל, שהפכה מאוחר יותר לשכונת קריית היובל במערב העיר, שבה התגוררו בני הזוג במשך עשרות שנים.
ביתם ברחוב בורוכוב 70 הפך למקום מפגש, מועדון דיונים, בית ספר למרקסיזם ואף מערכת של הירחון "ישראלפט" בשפה האנגלית שדיווח על הנעשה בישראל בעידן טרום-אינטרנט.
עם עלייתו לישראל השתייך קמינר לתנועת "השומר הצעיר", לאחר מכן עבר לתנועה הקומוניסטית, התגייס לצה"ל, שירת במילואים והשתתף במלחמת ששת הימים.
עם הזמן התמנה גם למזכיר סניף מק"י בירושלים.
לאחר הפילוג במק"י ב-1965, הצטרף קמינר לתקופה קצרה לקבוצה שבהנהגת משה סנה, אך כעבור שנים מעטות עזב את שורותיה בגלל נטיותיה הציוניות והלאומניות שלא תאמו לו.
גם אז המשיך להיות מרקסיסט נאמן והיה לדמות בולטת בשמאל הישראלי.
לאורך השנים היה למורה פוליטי שגידל וחינך דורות של תלמידים פעילי שמאל עד לפטירתו.
ביתו היה מרכז לשיח ולפגישות פוליטיות.
לאחר פירוק תנועת שי"ח שהוא נמנה עם מקימיה, הקים עם חבריו את תנועת "שס"י".
ב-1977 חברה שס"י למפלגה הקומוניסטית אז רק"ח ולתנועות נוספות להקמת החזית הדמוקרטית לשלום ולשוויון (חד"ש), בה היה פעיל באופן נמרץ עד סוף ימיו.
בנובמבר 1986, לקח חלק במשלחת שלום בת כ-20 חברים שנפגשו ברומניה עם נציגי אש"ף.
בעקבות פגישה זו הועמד לדין לצד יעל לוטן, לטיף דורי ואליעזר פיילר בגין מפגש עם גורמים עוינים.
הארבעה הורשעו ונגזרה עליהם חצי שנת מאסר.
לאחר ערעור נפסק כנגדם קנס על סך אלף שקלים כל אחד.
אנשי התנועה הגזענית כ"ך ניסו להצית את ביתה של משפחת קמינר.
קמינר מתח ביקורת על מה שראה כרדיפה מצד המערב כלפי סדאם חוסיין, וכן על חיסולו של אחמד יאסין.
הרבה לפרסם טורים ומאמרים באתר הגדה השמאלית.
ב-1996 פרסם את ספרו "הפוליטיקה של המחאה: תנועת השלום הישראלית והאינתיפאדה הפלסטינית", בהוצאת אוניברסיטת סאסקס.
במלאת שנה למותו התקיים בתיאטרון יפו ערב לזכרו ובו דיברו כמה פעילי שמאל בולטים, ובהם: עמירה הס, הסוציולוגית יעל ברדה, ג'מאל זחאלקה וחגי מטר.
ראובן ודפנה קמינר ייסדו את "ארכיון השמאל הישראלי", ותרמו את האוסף האישי הפרטי שלהם לספרייה הלאומית בגבעת רם בירושלים, ולמכון הבינלאומי להיסטוריה חברתית בהולנד.
לבני הזוג ראובן ודפנה קמינר היו שלושה ילדים, ד"ר נעם קמינר, מיכה קמינר וטלי.
אשתו של קמינר, דפנה, הייתה ממקימות תנועת נשים בשחור, בנו נעם (2014-1953), היה פעיל שמאל בעצמו.
שניים מנכדיו, הסוציולוג ד"ר מתן קמינר ותאיר קמינר, היו סרבני גיוס.
ראובן קליגלר (1914 – 9 בספטמבר 2008) היה ראש עיריית נתניה מ-1979 ועד 1983, ומנהל מחוזות הדרום, חפר ושומרון של קופת חולים כללית.
קליגלר נולד בשנת 1914 בפולין לראובן ולאה.
בצעירותו הצטרף לתנועות הנוער הציוניות השומר הצעיר וגורדוניה.
עלה ארצה עם רעייתו ב-1938. תחילה התיישבו בקיבוץ חולדה, ולאחר זמן קצר עזבו את הקיבוץ ועברו לנתניה, שם עסק בפרדסנות.
במקביל, הצטרף ל"הגנה", וסייע בהורדת מעפילים בחופי נתניה והסתרתם.
השתתף כקצין בקרבות מלחמת העצמאות.
בבחירות הראשונות לעיריית נתניה ב-1950 התמודד במסגרת רשימת ההסתדרות, אך לא נבחר למועצת העירייה.
בבחירות ב-1955 התמודד שוב והוצב במקום הרביעי ברשימת מפא"י.
הרשימה קיבלה 3 מושבים במליאה, אך לאחר ערעור על הסכמי העודפים, נכנס למועצה.
תוך כדי פעילותו כחבר מועצת העיר וכפעיל במפלגה, עבד כסגן מנהל מחוז חפר של קופת חולים כללית.
מנהל מחוז הדרום – שירותי בריאות כללית
ב-1952 נענה לבקשת הקופה ועבר לנגב כדי להקים במקום תשתיות רפואה במסגרת קופת החולים הכללית.
הוא כהן כמנהל מחוז הדרום של הקופה.
בתקופה זו החלו להיבנות עיירות הפיתוח בנגב והחלו גלי העלייה הגדולים, והוא נדרש להביא אחיות, רופאים ורוקחים ולהקים מרפאות בכל המרחב, לרבות בפזורה הבדואית.
הוא פעל להקמתם של בית החולים המרכזי לנגב לימים, המרכז הרפואי סורוקה ובית החולים יוספטל.
תחום אחריותו היה מקריית גת ועד אילת.
בשנת 1953 הונח היסוד להקמת מרפאה מחוזית מקצועית, שייעודה להגיש עזרה רפואית לתושבי העיר והסביבה.
כמו כן הוקמו מרפאות בשכונותיה השונות של העיר שהלכה והתרחבה בקצב מהיר ובנגב כולו.
מרפאה בכל ישוב זו הייתה מדיניות קופת החולים וקליגלר הוציא אותה לפועל במרץ.
נוצר מצב שלא היה ישוב בנגב שלא תהיה בו מרפאה ושירותי אחות לפחות.
קליגלר היה ממייסדי בית החולים "סורוקה" בבאר-שבע ו"יוספטל" באילת, בנוסף הוא סייע ראובן קליגלר ותרם רבות להקמת האוניברסיטה בבאר-שבע.
היו אלה 20 שנים של ביסוס תשתיות נרחבות למערכת בריאות בנגב כולו שהיו מלוות באתגרים רבים ובעיות שונות.
קליגלר תיאר שכשהגיע לבאר שבע היו בה רק 5,000 תושבים ולא הייתה בה אף ממרפאה בנויה, אלא בית ערבי ישן.
במהלך שנות כהונתו, נבנו מרפאות ב־10 מיליון ל"י.
הוא התחיל בתקציב של 327,000 ל"י עם גרעון של 40 אחוז וכשסיים את תפקידו התקציב היה 19.5 מיליון ל"י עם גרעון של שישה וחצי אחוזים.
עשרים שנה לאחר שירד לנגב, חזר קליגלר לנתניה עם משפחתו והחל לנהל את מחוזות חפר ושומרון.
מנהל מחוז חפר שומרון-שירותי בריאות כללית
בשנת 1971 עזב עם רעייתו ושתי בנותיו את הנגב ושב לנתניה.
עם שובו התמנה למנהל קופת החולים באזור עמק-חפר והשומרון.
באותה עת חזר לפעילות ציבורית במסגרת מפלגת העבודה, ובשנת 1973 החל לכהן כסגן ראש העירייה.
בשנת 1979 נבחר לראשות העירייה עם קואליציה רחבה ובתקופת כהונתו הקים שוק עירוני חדש, השלים את בניית בית יד לבנים, הניח את אבן הפינה ל"היכל התרבות העירוני", סלל כבישים חדשים, נרתם למען הרחבתו וביסוסו של בית החולים לניאדו ושיפר את יעילותו של המנגנון העירוני.
אחת מגולות הכותרת של פעילותו הייתה הקמתה של המחלקה לקידום נוער, העוסקת בשיקומו של נוער שוליים.
כמו כן הרחיב וביסס בעת כהונתו את המפעל הארצי לשיקום שכונות המצוקה בנתניה.
עם הקמת העמותה למען הקשיש כיהן כיו"ר הוועד המנהל שלה והיום בשמה החדש הדר חבר ההנהלה.
לכבודו ניתן לבית הקשיש המרכזי ברח' הרב קוק השם בית ראובן קליגלר.
ראובן קליגלר נפטר ב-9 בספטמבר 2008 (י' באלול ה'תשס"ח) ונקבר בבית העלמין בשיכון ותיקים בנתניה.
קליגלר היה נשוי לפניה ואב לשתי בנות.
ראול גונסאלס בלנקו (בספרדית: Raúl González Blanco; נולד ב-27 ביוני 1977 במדריד), הידוע בשם ראול, הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ.
עד שנת 2015 היה מלך השערים בכל הזמנים של ריאל מדריד בה שיחק במשך 16 שנים.
עד שנת 2014 היה מלך שערי ליגת האלופות.
בשנת 2004 נבחר ראול על ידי פלה לרשימת 125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
כיום הוא חלק מסגל ההנהלה המקצועית של ריאל מדריד.
ראול החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת הנוער של אתלטיקו מדריד, ממנה עבר לקבוצת הנוער של היריבה העירונית ריאל ב-1992. שנתיים לאחר מכן החל לשחק בקבוצה הבוגרת.
הוא התמנה לקפטן הקבוצה בשנת 2003 לאחר עזיבתו של פרננדו היירו.
בריאל מדריד לבש לאורך כל הקריירה שלו את חולצה מספר 7.
ראול הצטיין בכיבוש שערים רבים במדי ריאל מדריד.
הוא היה הכובש המוביל של ליגת האלופות בכל הזמנים עם 71 שערים עד שנת 2014. כמו כן, הוא בעל מספר ההופעות השלישי בטיבו במפעל עם 144 הופעות.
סך הכול כבש 77 שערים בכל המסגרות האירופיות.
ראול הפך למלך השערים בתולדות ריאל מדריד, לאחר שב-15 בפברואר 2009 הבקיע את שערו ה-309 במדי הקבוצה בכל המסגרות ועבר את כוכב העבר אלפרדו די סטפאנו.
ב-17 באוקטובר 2015 איבד את התואר לכריסטיאנו רונאלדו.
בליגה הספרדית מדורג ראול במקום ה-4 ברשימת כובשי השערים בכל הזמנים עם 228 שערי ליגה.
ב-23 בספטמבר 2009 שבר ראול את שיא ההופעות במועדון (525) שהיה שייך למנולו סאנצ'יס, ובכך הפך לכדורגלן המדורג שני במספר ההופעות בלה ליגה, עד שחואקין שבר את שיאו ביולי 2020..
בשנת 2009 קיבל ראול את "מעמד האגדה" היוקרתי של ה"מארקה", העיתון הנפוץ ביותר בספרד, הישג לו זכו רק שבעה שחקנים בעבר: פלה, דייגו מראדונה, יוהאן קרויף, אלפרדו די סטאפנו, זינדין זידאן, פאקו חנטו ולואיס ארגונס.
ב-26 ביולי 2010, הודיע ראול על עזיבת ריאל מדריד לאחר 16 שנים, וחתם לשנתיים בשאלקה 04 מהבונדסליגה.
את שערו הראשון במועדון ראול כבש כבר במשחקו הראשון, ב-1 באוגוסט 2010 כאשר שאלקה 04 הביסה את באיירן מינכן 3-1 בטורניר קדם עונה.
ב-20 בנובמבר 2010 ראול כבש את השלושער הראשון שלו במדי שאלקה 04, במשחק הליגה מול ורדר ברמן.
ראול היה לדמות דומיננטית בזכית שאלקה בגביע הגרמני בעונת 2010/2011 שהייתה לעונת הבכורה שלו במועדון, ראול כבש את השער המכריע בחצי הגמר בה שאלקה 04 ניצחה את באיירן מינכן ועלתה לראשונה לגמר מאז 2005. בגמר שאלקה 04 ניצחו באופן מוחץ 0–5 את דואיסבורג מהליגה השנייה.
זאת הפעם הראשונה שראול זכה לזכות בגביע מדינה כלשהו לאחר שבריאל מדריד הוא לא זכה בגביע המלך הספרדי.
ברבע גמר ליגת האלופות עונת 2010/2011 כבש ראול צמד שערים כנגד אינטר מילאן מה שעזר לשאלקה 04 להעפיל לחצי גמר ליגת האלופות לראשונה בתולדותיה, שם הפסידה למנצ'סטר יונייטד.
ב-19 בפברואר 2012 כבש ראול את שערו ה-400 בקריירה לאחר שכבש 323 שערים בריאל מדריד, 44 בנבחרת ספרד ו-33 בשאלקה 04.
ב-19 באפריל 2012 הודיע ראול כי יעזוב את שאלקה 04 בקיץ וזאת כי "עתידו לא באירופה".
במהלך שנתיים מוצלחות בשאלקה זכה ראול עם הקבוצה בגביע הגרמני, בסופרקאפ הגרמני, והגיע איתה לחצי גמר ליגת האלופות לראשונה בתולדותיה.
ראול כבש 40 שערים ב-98 הופעותיו במדי שאלקה.
לאחר עזיבתו הנהלת שאלקה הודיעה כי המספר 7 (אותו לבש ראול) יופרש לזמן בלתי מוגבל כאות כבוד לראול על תקופתו במועדון.
אך בשנת 2013 המספר 7 הוענק למקס מאייר.
ב-13 במאי 2012, הודיע ראול על מעברו לא-סד מקטר.
את משחקו הראשון בקבוצה שיחק ב-5 באוגוסט 2012, בו כבש פנדל בתוספת הזמן.
ב-15 באפריל 2013 זכה עם הקבוצה באליפות הליגה הקטרית כשכבש באותה עונה 9 שערים ב-22 מה שעזר לא-סד לזכות באליפות לראשונה מזה חמש שנים.
ב-22 באוגוסט 2013 שיחק ראול במשחק הוקרה עם קבוצתו א-סד נגד קבוצתו לשעבר ריאל מדריד.
ראול שיחק מחצית אחת בכל צד, כאשר בדקה ה-22 של המשחק כבש לטובת ריאל מדריד.
בסוף אותה עונה הודיע כי יפרוש לאחר 20 שנות קריירה.
ב-30 באוקטובר 2014 חזר ראול מפרישתו וחתם בניו יורק קוסמוס מליגת ה-NASL האמריקאית, ליגת הכדורגל הצפון-אמריקאית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-4 באפריל 2015 בניצחון קבוצתו 0–1. ב-15 באוקטובר 2015 הודיע על פרישה מכדורגל בתום העונה.
במשחקו האחרון, שסייע לניו יורק קוסמוס לזכות באליפות ה-NASL, שיחק את כל 90 הדקות בגמר ובישל את השער השלישי.
ב-15 בנובמבר 2015 פרש ממשחק פעיל.
ראול הופיע לראשונה בנבחרת ספרד במשחק נגד נבחרת צ'כיה באוקטובר 1996. גם בנבחרת הספרדית ירש ראול את תפקיד הקפטן מפרננדו היירו לאחר שהאחרון פרש מהנבחרת ב-2002. בנבחרת כבש ראול 44 שערים ב-102 הופעות בינלאומית.
לקראת עונה 2019/2020 מונה ראול למאמן קבוצת ריאל מדריד חובניל B המשחקת בליגה השלישית בספרד ובה משחקים שחקנים עד גיל 19. מינוי זה הגיע לאחר זמן רב בו היה שותף במערכת המקצועית של ריאל מדריד שכללה את אימון קבוצת הנערים עד גיל 15 בעונת 2018/2019.
ב-4 ביוני 2019 מונה ראול למאמן ריאל מדריד קסטיליה, עימה זכה בליגת האלופות לנוער בשנת 2020 לאחר ניצחון 3-2 בגמר מול לייפציג.
ראול נשוי ולו ארבעה בנים ובת.
בנו הבכור, חורחה, נקרא על שמו של חורחה ולדאנו – מאמן ריאל מדריד בשנים 1994–1996 שתרם רבות לקידום הקריירה של ראול.
בנו השני, הוגו, נקרא על שמו של הוגו סאנצ'ס.
תאומים, הקטור ומתיאו, נקראים על שמם של הקטור ריאל ולותר מתאוס, ובת בשם מריה.
תחביביו הם קריאה, במיוחד ספרים של ארתורו פרז רברטה והאזנה למוזיקה ספרדית.
ראול דוכס בורגונדיה (מכונה גם רודולף [Rodolphe], 890 – 15 בינואר 936), מלך על פרנקיה המערבית מ-923 עד מותו.
ראול ירש את דוכסות בורגונדיה מאביו, רישאר מאוטן ב-921. נישא לאמה מצרפת, בתו של המלך רובר הראשון, אך לא היו להם ילדים.
המלך ראול נתקל בקשיים כאשר רצה להטיל את מרותו על כל ממלכת פרנקיה המערבית, ובמיוחד על אקיטן ועל קטלוניה.
היה עליו גם לעמוד בפני הנורמנים שמלכם היה דוכס נורמנדיה.
המלך ראול איבד גם את השליטה בפרובאנס, והנסיכים המקומיים בכל רחבי הממלכה החלו לטבוע מטבעות משלהם.
המלך ראול נפטר ב-936 ללא יורשים, והאצילים מסרו את הכתר ללואי, בנו של שארל "התם", שמלך בשם לואי הרביעי.
ראווי שנקר (בבנגלית: রবি শংকর; 7 באפריל 1920 – 11 בדצמבר 2012) היה מוזיקאי הודי, מלחין מוזיקה הינדוסטנית קלאסית וידוע ביכולת הנגינה שלו בסיטאר.
שנקר השפיע לאורך הקריירה שלו על מוזיקאים רבים, הוא זכה להכרה רבה לאחר שג'ורג' האריסון, חבר להקת הביטלס, הפך לתלמידו ונחשב לאחד המוזיקאים הבולטים שחשפו את המוזיקה ההודית אל המערב במהלך שנות ה-60.
הוא אביהן של הזמרת האמריקנית נורה ג'ונס ושל נגנית הסיטאר אנושקה שנקר (הן אחיות למחצה) ושל שובהנדרה שנקר.
שנקר היה אחד המדריכים הידועים ביותר של הסיטאר במחצית השנייה של המאה ה-20, בשנת 1999 הוענק לו התואר "בהרט רטנה", התואר האזרחי החשוב ביותר בהודו.
שנקר נולד בשם "רבינדרה שנקר צ'וודהורי" ב-7 באפריל 1920, בורנאסי בתקופת המנדט הבריטי למשפחה ממוצא בנגלי.
הוא היה הצעיר מבין 7 אחים.
אביו, שנקר צ'וודהורי, היה בריסטר (סוג של עורך דין) וחוקר מלומד במידל טמפל אשר היה ממוקם בבנגלדש.
מאוחר יותר עבר אביו לאנגליה ועבד כעורך דין.
הוא לא פגש את שנקר עד שזה היה בן 8. שנקר קיצר את שמו לראווי (שמש).
בגיל 10 נסע עם אחיו לפריז.
אחיו היה רקדן וכוריאוגרף וחבר בלהקת מחול וראווי הצטרף למסע ההופעות שלהם.
עד גיל 13 הפך לחבר בלהקה.
הלהקה הופיעה באירופה וארצות הברית ושנקר למד באותה תקופה צרפתית ולנגן על כלים הודים מסורתיים ונחשף למוזיקה קלאסית מערבית, ג'אז וקולנוע.
ב-1935 שמע שנקר את נגינתו של אלאודין קאן, אחד המוזיקאים ההודים הבולטים בהודו במאה ה-20 כאשר זה הופיע באירופה.
הוא החל ללמוד אצלו והתלווה לסיבוב ההופעותיו, כאשר אלאודין הציע לשנקר לחזור איתו להודו ולהפוך למוזיקאי מקצועי.
ב-1938 חזר שנקר להודו לעיירה מאיהר אשר נמצאת במאדהיה פרדש והחל ללמוד מוזיקה קלאסית הודית אצל אלאודין קאן.
ב-1939 החל להופיע בעיקר עם סיטאר וב-1944 סיים את לימודיו.
שנקר עבר למומבאי והצטרף לארגון תיאטרון אשר בין השאר הלחין מוזיקה לבלט.
הוא החל להוציא אלבומים ועבד בתור המנהל המוזיקלי ב"אול אינדיה רדיו".
בין 1949–1956 עבר לניו דלהי והקים את התזמורת הסימפונית הלאומית של הודו והלחין עבורה יצירות אשר שילבו בין מוזיקה קלאסית מערבית להודית, תוך שימוש בכלי נגינה קלאסיים וכלי נגינה הודים מסורתיים.
באותה תקופה גם כתב את הפסקול לסרט "הטרילוגיה של אפו" אשר נחשב לאחד הסרטים המוערכים בקולנוע ההודי.
בין 1956–1969 החלה הפריצה הבינלאומית שנקר, כאשר מנהל התזמורת הסימפונית של הודו הכיר בינו לבין הכנר יהודי מנוחין.
הוא הופיע עם מנוחין בניו יורק.
הוא עזב את התזמורת הסימפונית ההודית והחל בסיבוב הופעות בבריטניה, גרמניה וארצות הברית.
שנקר קיים הופעות קטנות והכיר לקהל את המוזיקה ההודית.
הוא הוציא את אלבומו הראשון במערב, Three Raga ב-1956. סיבוב ההופעות שלו בארצות הברית הוקלט והוא החל להופיע בפסטיבלים שונים.
רבים עם זאת הכירו אותו במערב כאשר ג'ורג' האריסון החל ללמוד אצלו, מה שהשפיע על המוזיקה של להקת הביטלס.
ב-1968 זכה ביחד עם יהודי מנוחין בפרס גראמי למוזיקה הקאמרית הטובה ביותר, באותה שנה אף חיבר את המוזיקה לסרט "צ'ארלי" בכיכובו של קליף רוברטסון.
שנה לאחר מכן הופיע בפסטיבל וודסטוק, מאוחר יותר ביקש להפריד עצמו מילדי הפרחים וטען שכואב לו לראות את הקישור של הסמים אל המוזיקה, אותה הוא רואה כרוחנית ודתית.
ב-1970 החל ללמד מוזיקה בארצות הברית באוניברסיטאות שונות.
כמו כן הלחין קונצ'רטו לתזמורת הסימפונית של לונדון.
ב-1971 ארגן ביחד עם ג'ורג' האריסון את הקונצרט למען בנגלדש, למען איסוף כספים לפליטי המלחמה בבנגלדש, הקונצרט התקיים במדיסון סקוור גרדן שבניו יורק.
ב-1973 זכה בפרס אמי השני שלו על אלבום השנה.
ב-1974 הוזמן להופיע בבית הלבן.
ב-1982 היה מועמד שנקר לאוסקר על הלחנת הפסקול לסרט גנדי.
בשנות ה-80 הופיע במוסקבה עם התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה.
בין 1986–1992 התמנה להיות חבר ברג'יה סבהה, הבית העליון של הפרלמנט ההודי, בו נהוג שהנשיא ממנה 12 חברים בזכות תרומתם לאומנות, ספרות, מדע או שירותים חברתיים.
ב-1989 הלחין ביחד עם פיליפ גלאס את Ghanashyam.
במהלך שנות ה-90 המשיך להופיע בקונצרטים ברחבי העולם.
בשנת 2002 זכה בגראמי השלישי שלו בקטגוריית אלבום מוזיקת העולם הטוב ביותר.
בשנת 2011 קיים את מופע הקונצרט האחרון שלו באירופה.
במהלך חייו הוציא לאור שלושה ספרים: שניים מהם ביוגרפיים ואחד ללימוד מוזיקה הודית.
שנקר התחתן ב-1941 עם בתו של אלאדין קאן, שנה לאחר מכן נולד להם בנם, אך ב-1962 התגרשו.
בשנות ה-70 יצא עם סו ג'ונס, מפיקה מניו יורק וב-1979 נולדה בתם נורה ג'ונס.
בסוף שנות ה-70 יצא עם שוקניה ראג'ן איתה התחתן ב-1989. וב-1981 נולדה להם בתם אנושקה שנקר.
אחייניתו היא המוזיקאית אננדה שנקר.
הופעתו האחרונה הייתה ב-4 בנובמבר 2012. הוא הופיע ביחד עם בתו אנושקה בקליפורניה, ארצות הברית.
ב-9 בדצמבר 2012 הובהל לבית החולים לאחר שהתלונן על קשיי נשימה, ב-11 בדצמבר נפטר לאחר ניתוח להחלפת שסתום הלב.
פרס רמון מגסאיסאי (פיליפינים, 1992)
תואר לגיון הכבוד (צרפת, 2000)
חברות במסדר האימפריה הבריטית (בריטניה, 2001)
הערכה באוניברסיטאות רבות בהודו ובארצות הברית
חברות באקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות
מלגת קרן רוקפלר השלישי (1964)
דב הכסף בפסטיבל ברלין (1957)
קונסול כבוד למוזיקה בינלאומית באונסק"ו (1975)
פרס פוקאוקה לתרבות אסייתית (1991)
פרס פרמיום אימפריאלה למוזיקה ביפן (1997)
ראווינה טנדון (נולדה ב-26 באוקטובר 1970) היא שחקנית הודית.
טנדון נולדה בעיר מומביי שבהודו.
אביה הוא במאי הסרטים ראווי טאנדון.
שמה של ראווינה נובע משמותיהם של אביה ואמה - ראווי וווינה.
סרטה הראשון היה בשנת 1991, עליו היא קיבלה את פרס "תגלית השנה" לאותה שנה.
רבים מסרטי היו לצד השחקן אקשאיי קומאר.
בסוף שנת 1995 הצלחתה של טנדון החלה להתערער, היא סבלה מביקורות עוינות ונראה היה כי לא תשוב עוד לשחק.
אך ב-1997 היא חזרה עם הסרט "זידדי".
בסרט טנדון שיחקה תפקיד דרמטי השונה מתפקידיה, שהביאה לה הצלחה מחודשת והזדמנות לשחק בסרטים מצליחים נוספים.
בשנת 1998 שיחקה ראווינה את סייטה בסרט סייטה מלכת הטופי.
טנדון קיבלה שלושה פרסים על משחקה.
הפרס הראשון היה בשנת 1991 כתגלית השנה.
הפרס השני הוא הפרס הלאומי של הודו שאותו קיבלה בשנת 2001 על הסרט "משועבדת", שמספר על התעללות קשה של האישה במשפחה ועל המלחמה למען שוויון זכויות.
סרט זה צולם מטעם ממשלת הודו, ובסרט הוכיחה טנדון את יכולת המשחק הדרמטית שלה.
מלבד זאת, היא קיבלה 2 פרסים על אותו סרט בשני טקסים שונים, על תפקיד מיוחד.
מבין סרטיה הבולטים ניתן למנות את "שחקני המשחק" עם אקשאיי קומאר ורקהה, "פרמפרה", "ראקשאח", "זידדי" ו"הפסגה" לצדו של אניל קאפור.
טנדון נשואה לאיש עסקים, אניל טאדאר.
בשנת 2005 נולדה בתם הראשונה.
מחנה ראוונסבריק היה בתקופת הרייך השלישי מחנה ריכוז בחבל טמפלין שבמדינת ברנדנבורג בגרמניה, בקרבת העיירה פירסטנברג על נהר האבל, כמאה קילומטר מצפון לברלין.
הוא נחשב למחנה הריכוז (שמאוחר יותר אף הפך למחנה השמדה) לנשים הגדול ביותר בגרמניה.
לפי הערכה בריטית ראשונית משנת 1946, נספו במחנה כ-91,000 נשים, אלא שהערכה זו התבררה כגבוהה מדי.
לפי מחקרים חדשים יותר, שגם הם נתונים במחלוקת, מדובר ב-25,000 עד 40,000 קורבנות במחנה.
מספר זה אינו כולל את אסירי צעדות המוות.
בין השנים 1939 ו-1945 הוחזקו במחנה ראוונסבריק בסך הכול כ-132,000 נשים וילדים, כ-20,000 גברים וכ-1,000 נערות (במחנה אוקרמרק), מארבעים אומות שונות.
לפי ההערכות, נספו במחנה כ-40,000 אסירים.
בספר הזיכרון שראה אור במלאת 60 שנה לשחרור המחנה, נמנו שמותם של 13,161 נשים, גברים וילדים אסירים במחנה.
מחנה ראוונסבריק הוקם בכפר באותו השם בקרבת אגם שוודט (Schwedtsee) בין דצמבר 1938 לאפריל 1939 לפי פקודתו של מפקד האס אס היינריך הימלר, על ידי האסירים במחנה הריכוז זקסנהאוזן, ויועד לנשים בלבד.
ב-18 במאי 1939 הועברו כמעט 900 אסירות ממחנה הריכוז ליכטנבורג למחנה החדש, והיה עליהן להמשיך בבניית המחנה ובבניית המגורים לסגל המחנה, אנשי האס אס.
כבר בסוף יוני 1939 הועברו למחנה כ-440 צועניות עם ילדיהן מחבל בורגנלנד שבאוסטריה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התווספו אליהן נשים מפולין הכבושה, ואחר כך מארצות נוספות שנכבשו על ידי הצבא הנאצי.
בינואר 1940 ביקר הימלר במחנה והנהיג עונש של מלקות לאסירות המחנה.
כחלק מהמאמץ הכלכלי של המלחמה הוקם ביוני 1940 בשטח המחנה מפעל בשם "חברה לטקסטיל ולעיבוד עור בע"מ", על ידי האס אס.
בדצמבר 1940 כבר הוחזקו במחנה כ-4,200 אסירות, ששוכנו ב-16 צריפים.
באותו חודש נשלחו כ-1,000 נשים לאושוויץ לבניית מחנה ההשמדה שם.
משום שבמחנה ראוונסבריק לא היו אז עדיין תאי גזים, נשלחו באפריל 1942 מעל 1,600 אסירות, כמחציתן יהודיות לעיר ברנבורג והומתו שם בגז.
כחלק מהמגמה הכללית של שעבוד אסירי המחנות לכלכלת המלחמה ולתעשיית הנשק במיוחד, הקימה חברת סימנס החל מיוני 1942 מתקני ייצור במחנה, שבהם הועבדו האסירות, בין השאר בבניית חלקי טילי V-2 בשביל חברת סימנס.
באפריל 1941 נוסף לו מחנה קטן לכ-350 גברים.
עד יוני 1942 הוקם והופעל בקרבת מקום גם "מחנה המגן לנוער" אוקרמרק, שבו שהו כ-400 נערות וצעירות.
לאחר שהמשרד הראשי לביטחון הרייך בברלין הורה להפוך את המחנה ל"נקי מיהודים", הועברו כ-600 אסירות יהודיות ב-6 באוקטובר 1942 למחנה ההשמדה אושוויץ.
בדצמבר אותה שנה הגיע מספר האסירות לכ-10,800, ומפברואר 1943 הושמדו במחנה גם שבויות מלחמה מהצבא האדום.
בסתיו 1943 הוקם קרמטוריום במחנה ואפרם של המתים פוזר באגם הסמוך.
עד אז נשלחו גופותיהן של האסירות שמתו לשריפה בקרמטוריום של העיירה הסמוכה.
מספר האסירות במחנה הלך וגדל עם קליטתן של אסירות מבתי כלא שפונו בצרפת וממחנות ריכוז שפונו עם התקדמות הצבא האדום במזרח, או שנכבשו על ידו (כך למשל ממחנה מיידאנק).
באפריל 1944 הועברו חלק מהאסירות הפוליטיות למחנה חדש שהוקם בהלמברכטס.
בספטמבר 1944 היה המחנה גדוש באסירים, ולצריפים (באראקים) נוספו אוהלים בשטח המחנה.
רבים מדייריהם לא שרדו את החורף.
באוקטובר הגיעו מספר טרנספורטים של נשים יהודיות מהונגריה ונשים, בעיקר יהודיות, ממחנות שהיו ממזרח לנהר אודר.
לאחר מרד ורשה נקלטו במחנה עוד כ-12,000 נשים וילדים פולנים ויהודים.
עקב הצפיפות הרבה והקטנת מנות המזון פרצו במחנה במקביל מגפות של דיזנטריה ושל טיפוס הבהרות שקטלו אלפי אסירות.
אלפי אסירות נשלחו לעבוד במחנות-חוץ (לראוונסבריק היו עשרות מחנות-משנה שהוקמו בכל רחבי גרמניה ופולין), ורבות מהן נשלחו להשמדה באושוויץ-בירקנאו.
בסוף 1944 נבנו בראוונסבריק תאי גזים וכיכר הוצאה להורג, והמחנה הפך למחנה השמדה, שבו הושמדו בידי האס אס עד סוף המלחמה עד כ-6,000 אסירים.
בין אסירות המחנה היו אסירות מפורסמות אחדות, כמו למשל ארבע חברות מנהלת המבצעים המיוחדים, תא מודיעין בריטי מיוחד, וכן חברת המחתרת הצרפתית, הנסיכה הצרפתית בת ה-25, אן דה בופרמון-קורטנאי (Anne de Bauffremont-Courtenay).
עם התקרבות הצבא האדום בראשית שנת 1945, החליט האס אס להשמיד כמה שיותר מאסירי המחנה, כדי למנוע מהם להעיד מאוחר יותר על שקרה במחנה.
עד שחרור המחנה נרצחו עשרות אלפי נשים וילדים.
באמצע ינואר 1945 הכיל המחנה, ביחד עם מחנות החוץ שלו, כ-46,100 אסירות ויותר מ-7,800 אסירים, ואליהם נוספו בתחילת פברואר כ-11,000 אסירים נוספים ממחנות שפונו בידי הגרמנים.
מחנה הנוער אוקרמרק פונה מיושביו, ושוכנו בו נשים שלא היו כשירות לעבודה, שאלפים מהן נרצחו בתוך שבועות.
במרץ 1945 קיבל הצלב האדום רשות להעביר חבילות מזון למחנה.
בתקופה שבין 5 באפריל ל-26 באפריל 1945, לאחר השתדלות של נורברט מזור, הצליח הצלב האדום הבינלאומי ביחד עם הצלב האדום השוודי בהנהלת פולקה ברנדוט לפנות כ-7,500 נשים מהמחנה לשווייץ ולשוודיה.
עם התקרבות חזית הלחימה אל המחנה במהלך חודש אפריל, התחיל האס אס בפינויו ב-27 באפריל, ואסירי המחנה יצאו למה שנודע כצעדת המוות.
מאחור נותרו רק החולים ביותר: כאלפיים נשים, כ-300 גברים וכן חלק מסגל המחנה.
ב-30 באפריל הגיעו כוחות הצבא האדום לעיר פירסטנברג ושחררו גם את אסירי המחנה שנותרו בו.
האסירים שהיו בעיצומה של צעדת המוות שוחררו בידי הצבא האדום עד 3 במאי 1945. רבים מהאסירים נפטרו לאחר השחרור.
תנאי החיים במחנה היו קשים מנשוא.
אלפי אסירות נורו למוות, נחנקו, הומתו בגז, נקברו בחיים או הועבדו בפרך עד מוות.
כל אסירי המחנה, ובכללם ילדים קטנים, אולצו לעבוד בעבודות קשות, שגרמו לא אחת למוות.
לכתחילה יועד המחנה לנשים גרמניות, מתנגדות המשטר.
אולם במשך הזמן צורפו אסירות אחרות.
לאסירות שנקלטו במחנה ניתן מספר סדרתי ועל מדי האסירות נתפר משולש צבעוני, שצבעו סימל את סוג האסירה והאות שהופיעה בו את הלאום שלה.
אסירות יהודיות במחנה נשאו טלאי צהוב.
אסירות פליליות ענדו משולש ירוק, מתנגדות משטר ושבויות מלחמה סובייטיות ענדו משולש אדום, עדות יהוה ונוצריות אחרות ענדו משולש סגול.
נשים שהואשמו ב"התנהגות א-סוציאלית" - לסביות, זונות וצועניות - סומלו במשולש שחור.
בשטח המחנה הוקם מעין אזור תעשייה, שבו עבדו האסירות בעבודות שנחשבו אופייניות לנשים.
מחנה ראוונסבריק השתרע בשנת 1945 על שטח של כ-1,700 דונם והיו לו עד 70 מחנות חוץ ברחבי הרייך ובאזורי הכיבוש, שבהם אולצו אסירות המחנה לעבוד בתעשיית הנשק.
ראוונסבריק נודע כאחד המחנות שבהם רופאים גרמניים למשל הרטה אוברהויזר, פריץ פישר ועוד רבים ביצעו ניסויים רפואיים בבני אדם.
ב-1 באוגוסט 1942 התחילו רופאי אס אס בניסויים רפואיים באסירות בריאות במחנה.
חלק מהאסירות מתו כתוצאה מניסויים שבוצעו בגופן.
הניסויים כללו פציעת אסירים והשתלות רקמות וכן בדיקת אפשרויות שונות לעיקור המוני של אסירים.
קרוליין פרידיי הייתה אחת הנשים שעזרו בשיקום האסירות ששרדו לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה לא דובר רבות על מחנה ראוונסבריק, שנחשב אז לאחד המחנות הקטנים.
חברי כוח המשמר של האס אס, סוהרות המחנה ואסירים שהיו חלק מהנהלת המחנה (קאפוים) נתפסו אחרי תום המלחמה בידי בעלות הברית והועמדו לדין במשפטי ראוונסבריק שנערכו בהמבורג בשנים 1946–1948. בתחילת פברואר 1947 נדונו 11 נאשמים למוות.
שמונה מהם נתלו בתחילת מאי 1947. באוקטובר 1948 נדונה למוות בפראג אחת משומרות המחנה.
בינואר 1951 נדון אחד מפושעי המחנה למוות בדרזדן.
בעקבות המרד המזרח-גרמני ביוני 1953, הוצאה להורג אחת מנשות האס אס במחנה שהשתתפה במרד.
בסך הכל 16 נאשמים נדונו למוות בגין פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות בראוונסבריק.
בשנים 1946–1948 התנהלו בהמבורג משפטי ראוונסבריק, שנוהלו בידי בעלות הברית: בריטניה וצרפת.
משפט נוסף שעסק בראוונסבריק התנהל במזרח גרמניה בשנת 1966, בעיר רוסטוק.
עניין מחודש במחנה צץ לאחר משפט מיידנק בדיסלדורף בשנת 1976. סוהרת האס אס הרמינה בראונשטיינר, שהתגלתה בידי צייד הנאצים שמעון ויזנטל, עוררה עניין רב בציבור.
חלקים משטח המחנה וממגורי אנשי האס אס היו בשימוש הצבא הסובייטי, ואחר כך הרוסי, עד לנסיגתו משטח גרמניה בשנת 1993.
שטח המחנה נוקה על ידי הצבא הסובייטי ועל ידי שלטונות מזרח גרמניה ופונו ממנו כל העדויות והחפצים שהשאירו האסירים, פרט למספר מבנים, בהם המבנים ששימשו למגורי אנשי האס אס.
עם יציאת הכוחות הרוסיים ממתחם המחנה הוכשרו חלקים נוספים של המחנה להצבת אנדרטאות.
בחלק ממתחם המחנה חנכה מזרח גרמניה את האנדרטה הלאומית ראוונסבריק בשנת 1959.
בשטח מחנה הריכוז פועל כיום מרכז הנצחה.
עם פינוים של שטחים שונים במחנה בידי כוחות הצבא האדום שישבו בו עד 1993, התרחבה פעולת ההנצחה במחנה.
במגורי הסוהרות לשעבר פועלים כיום אכסניה לנוער ומרכז מבקרים.
התערוכה העיקרית על תולדות המחנה נמצאת במה שהייתה מפקדת האס אס במחנה.
ב-16–17 באפריל 2005 התקיים בשטח המחנה טקס לציון שישים שנה לשחרורו.
בין המוזמנים היו כ-600 מניצולי המחנה מכל רחבי העולם, בעיקר ממזרח אירופה, והשתתפו בו שרים מממשלת גרמניה וכן ראש ממשלת מדינת ברנדנבורג, מתיאס פלאצק.
האי ראוואקי הוא אטול אלמוגים במרכז האוקיינוס השקט הנמצא בשרשרת איי פניקס בקיריבטי.
האי נקרא בעבר "אי הפניקס" , ועל שמו נקראה שרשרת האיים.
בסוף המאה ה-19 נעשה ניסיון לכרות באטול גואנו, אך ניסיון זה הופסק מטעמים כלכליים באוגוסט 1871.
באי התגלה בשנת 1966 סוג ייחודי של קרציה הגדלה על ציפורי ים - Ixodes amersoni.
ראובן שָׁרִי (7 באפריל 1903 – 6 ביולי 1989) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כנציב שירות המדינה, חבר הכנסת וסגן שר התחבורה מטעם מפא"י וסגן ראש עיריית ירושלים.
שרי נולד בשם ראובן שרייבמן בשנת 1903 בקומרט שבבסרביה ברומניה.
בילדותו קיבל חינוך מסורתי עברי בחדר ובבתי ספר עבריים.
ביו מוריו נמנו יעקב פיכמן וש' בן-ציון.
לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת יאשי.
לאורך השנים היה פעיל בקרב הנוער הציוני ונמנה בין מייסדי תנועת "צעירי ציון" ברומניה.
עם עלייתו נרשם שרי בלשכת העבודה כפועל פשוט, על אף השכלתו האקדמאית.
תחילה התיישב בכפר חסידים ופעל בו בבניין ובחקלאות, כמו גם בחיפה, קריית עמל וגבעת טבעון.
בין היתר עסק בייבוש הביצות באזור נחל קישון ועמק זבולון.
באלו עסק עד 1930, עת נקרא לשמש מזכיר מועצת הפועלים בכפר סבא.
לאחר מכן המשיך בפעילות ציבורית בהיותו מזכיר מועצת פועלי רחובות (1934 – 1943) ומזכיר מועצת פועלי ירושלים (1943 – 1949).
במקביל החל לפעול בארגון ההגנה והיה פעיל בו במהלך המרד הערבי הגדול.
פעילותו הציבורית הורחבה בירושלים בהיותו חבר מפא"י, מטעמה נבחר לחבר מועצת העירייה (1948, 1956 – 1958) ומונה לסגן ראש העירייה (1948 – 1951).
כמו כן היה שרי חבר "ועדת המוסדות לענייני ירושלים" בימי המצור על העיר ומונה לעמוד בראש ועדת המשטרה לתכנון והקמת משטרה עברית בעיר.
במקביל לפעילותו בעיריית ירושלים נבחר שרי כחבר הכנסת וכיהן בכנסת הראשונה והשנייה.
לאורך תקופת כהונתו היה חבר ועדת העבודה.
בכנסת הראשונה כיהן גם כחבר ועדת הפנים וועדת השירותים הציבוריים.
בכנסת השנייה חבר ועדת חוקה, חוק ומשפט ויו"ר ועדת המשנה לעניין חוק ביטוח לאומי.
במהלך תקופת כהונתה של ממשלת ישראל השנייה היה סגנו של שר התחבורה דב יוסף.
בשנים 1957 – 1968 כיהן שרי כממונה על יחסי העבודה במשרד העבודה.
משנת 1962 כיהן, במקביל, גם כנציב שירות המדינה.
לאחר צאתו לגמלאות נבחר שרי ליו"ר ארגון הגמלאים בירושלים.
לאחר פטירתו אשתו, אניטה לבית צוקרמן, הקים לזכרה קרן לעידוד לימוד מוזיקה בקרב תלמידי בית ספר יסודי.
זכה להוקרה בהיותו יקיר העיר ירושלים ויקיר ההסתדרות.
ב-1993 נקרא על שמו רחוב בירושלים.
אמברוז "ראודי" גיינס הרביעי Gaines IV; נולד ב-17 בפברואר 1959) הוא שחיין עבר אמריקאי.
הוא אלוף אולימפי, אלוף עולם ושיאן עולם שהתמחה במשחי החתירה הקצרים.
גיינס נולד בווינטר הייבן, פלורידה.
הוא למד בתיכון המקומי וינטר הייבן וזכה למלגת לימודים לאוניברסיטת אובורן, אלבמה.
במסגרת האוניברסיטה הוא זכה 5 פעמים להיות אלוף ה-NCAA תחת הדרכתו של המאמן הראשי ריצ'רד קוויק מאמן נבחרת ארצות הברית ל-6 אולימפיאדות.
במשחה ל-200 מטר חופשי הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 1:51.10 דקות, אחרי בן ארצו בילי פורסטר 1:51.02 דקות ולפני סרגיי קופליאקוב מברית המועצות שקבע שיא אירופה חדש של 1:51.33 דקות.
בשנת 1979 במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסן חואן, פוארטו ריקו גיינס זכה ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי ובשני משחי שליחים 4x100 מטר חופשי, ו-4x200 מטר חופשי.
ההכנות לאולימפיאדת מוסקבה (1980) היו מעולות, הוא קבע באפריל שני שיאי עולם חדשים אחד במשחה ל-50 מטר חופשי 22.96 שניות וכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה שיורד מגבול 23 שניות.
השיא העולמי השני היה במשחה ל-200 מטר חופשי 1:49.16 שניות.
רק החרם האמריקאי על המשחקים האולימפיים בגלל הפלישה הסובייטית לאפגניסטן מנע ממנו להתמודד על חמש מדליות זהב אולימפיות (שתיים אישיות) כמועמד מוביל בכולן.
שנה מאוחר יותר באפריל 1981 שיפר גיינס את השיא העולמי במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי 49.36 שניות.
לאחר סיום לימודי התואר הראשון אותה שנה הוא הפסיק לשחות למספר חודשים, אך לאחר לחץ מצד אביו המשיך באימוניו בדרך לאולימפיאדה נוספת.
במבחנים לאליפות העולם בשחייה קבע גיינס שיא עולם חדש במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.93 דקות והיה לשחיין הראשון שיורד מגבול של 1:49.0 דקות.
בתחרות עצמה שנערכה בגואיאקיל, אקוודור בשנת 1982 לא הצליח גיינס לממש את הישגיו כשיאן עולם וזכה בשתי מדליות כסף במשחים האישיים ובשלוש מדליות זהב במשחי השליחים.
במשחה ל-100 מטר חופשי קבע תוצאה של 50.21 אחרי המזרח גרמני ירג וויט.
במשחה ל-200 מטר חופשי שחה זמן של 1:49.92 דקות, שנייה שלמה לאט משיאו האישי, אחרי המערב גרמני מיכאל גרוס (1:49.84 דקות).
במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי הרביעייה האמריקאית קבעה שיא עולם חדש 3:19.26 לפני ברית המועצות (3:21.78 דקות) ושוודיה (3:22.15 דקות).
במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב הרביעייה האמריקאית קבעה שיא עולם חדש בתוצאה של 3:40.84 לפני ברית המועצות (3:42.86 דקות) ומערב גרמניה (3:44.78 דקות).
בשנת 1983 במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בקראקס, ונצואלה זכה גיינס ב-4 מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי ובשלושת משחי השליחים.
במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב קבעו האמריקאים שיא עולם חדש של 3:40.42 דקות וכן במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי (ברוס הייז זכה במדליית זהב).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה גיינס בשלוש מדליות זהב אולימפיות במשחה ל-100 מטר חופשי בזינוק מהיר (שנוי במחלוקת) הוא קבע שיא אולימפי חדש של 49.80 שניות לפני מרק סטוקוול מאוסטרליה (50.24 שניות) ופר יוהנסון משוודיה (50.31 שניות).
במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי קבעה הרביעייה האמריקאית שיא עולם חדש בתוצאה של 3:19.03 דקות לפני אוסטרליה (3:19.68 דקות) ושוודיה (3:22.69 דקות).
במשחה זה קבע גיינס את הזמן המהיר בהיסטוריה ב"זינוק שליחים" 48.93 שניות.
במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב יחד עם ריק קארי, סטיב לנדקוויסט ופאבלו מוראלס הם קבעו שיא עולם חדש בזמן של 3:39.30 דקות, לפני קנדה (3:43.23 דקות) ואוסטרליה (3:43.25 דקות).
במשחה זה כשחיין ראשון קבע קארי שיא אולימפי חדש בתוצאה של 55.41 שניות.
בשנת 1991 סבל גיינס משיתוק כתוצאה של תסמונת גייאן-בארה.
לאחר חודשיים של אשפוז בבית חולים הוא החלים לחלוטין והחליט לחזור לשחייה תחרותי למרות שכבר פרש ממנה.
בגיל 35 הוא התאמן למבחנים לאולימפיאדת אטלנטה (1996) אך החליט שלא להשתתף בהם.
בסופו של דבר הוא היה פרשן של NBC למשחקים האולימפיים.
בשנת 1980 זכה גיינס בתואר שחיין השנה בעולם.
בסך הכל קבע גיינס 11 שיאי עולם 4 מהם במשחים אישיים.
הוא זכה ב-17 תוארי אליפות ארצות הברית וכן ב-8 תוארי NCAA.
בשנת 1995 זכה גיינס להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ראול אלביול טורטחדה (בספרדית: Raúl Albiol Tortajada; נולד ב-4 בספטמבר 1985) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם בפיזה מהסרייה א', ששיחק בעבר בנבחרת ספרד.
אלביול החל את דרכו במערכת הנוער של ולנסיה.
אלביול התקדם במחלקות הנוער של ולנסיה, ובעודו שייך לקבוצת המילואים של המועדון, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בגביע אופ"א בספטמבר 2003, בגיל 18. מאמן הקבוצה הבוגרת מיעט לשתף אותו, ואלביול המשיך את דרכו בעונה זו בקבוצה המילואים.
בקיץ הבא השאילה ולנסיה את אלביול לחטאפה, אך בדרכו לחתום על החוזה בקבוצה, נפצעו הוא ואביו בתאונת דרכים.
הוא נפצע באורח קשה ונעדר ממשחק למשך תקופה ארוכה.
מאמן חטאפה, קיקה סאנצ'ס פלורס עדיין התעקש על השאלת השחקן, אף על פי שהיה בכושר ירוד.
הוא חזר לשחק בינואר 2005, והציג יכולת טובה עד סוף העונה, עם 17 הופעות במדי הקבוצה.
בעונת 2005/2006, לאחר שחזר לוולנסיה, ביסס אלביול את מעמדו בקבוצה הבוגרת, עם שיתוף פעולה מוצלח עם הבלם רוברטו אז'אלה.
את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה כבש בעונת 2006/2007, שער ניצחון נגד ריאל בטיס.
בעונה הבאה זכה אלביול בתואר היחיד שלו עם ולנסיה, גביע המלך הספרדי.
ב-25 ביוני 2009 חתם השחקן בריאל מדריד, ששילמה לוולנסיה תמורתו 15 מיליון אירו, על חוזה לחמש שנים.
אלביול תפס מקום קבע בקבוצה מיד עם פתיחת העונה.
ב-21 ביולי 2013 הצטרף אלביול לנאפולי מהסרייה א', וחתם בקבוצה לארבע שנים.
נאפולי שילמה לריאל מדריד 12 מיליון אירו תמורת כרטיס השחקן של אלביול.
ב-4 ביולי 2019 חתם בויאריאל לשלוש שנים.
אלביול היה לשחקן המבוגר ביותר שזוכה בתואר.
בתום עונת 2024/2025 סיים את חוזהו בויאריאל ושוחרר.
ב-25 בספטמבר 2025 על אף שחצה את גיל 40 שב לאיטליה וחתם בעולה החדשה לסרייה א' פיזה.
אלביול השתתף עם נבחרת ספרד עד גיל 19 עת זכתה באליפות אירופה לנערים ב-2004, ובהמשך ייצג את המדינה גם בנבחרת עד גיל 21. לבסוף, החל אלביול את דרכו בנבחרת ספרד הבוגרת באוקטובר 2007, במוקדמות יורו 2008. אלביול נכלל גם בסגל הנבחרת לטורניר עצמו, ושיחק פעמיים בשלב הבתים של הטורניר.
בסיום הטורניר זכתה נבחרת ספרד בתואר.
שנה מאוחר יותר היה בסגל הנבחרת גם בגביע הקונפדרציות, ושותף במשחק אחד, בדרכה של הנבחרת למקום השלישי.
אלביול זכה עם נבחרת ספרד גם במונדיאל 2010 וביורו 2012.
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19: 2004
פרס דון בלון לפריצת העונה בליגה הספרדית: 2005/2006
ראודור בנזימן (נולד בשנת 1957) הוא עיתונאי ואיש תקשורת ישראלי.
ראודור אריה בנזימן נולד וגדל בשכונת רחביה בירושלים, דור שביעי בעיר, לרבקה ויצחק בנזימן, צאצא למשפחה מ"היישוב הישן".
החל את דרכו העיתונאית בגלי צה"ל, שם שימש בין היתר כעורך ומגיש יומן הבוקר.
נמנה עם מקימי העיתון "חדשות", והיה עורך המוסף הפוליטי של העיתון.
היה המקים והמנכ"ל הראשון של רדיו תל אביב.
היה שותף בהקמת וניהול חברת ההפקות "גשם תקשורת", שהפיקה בין היתר את התוכניות "שומר מסך" ו"עובדה".
נמנה עם צוות ההקמה של "עובדה" ו-"5 עם רפי רשף", וכמו כן הפיק וערך את "פותחים שבוע" עם אמנון לוי בערוץ 2.
בתחילת 2007 הצטרף לחברת החדשות של ערוץ 10 ומונה לסמנכ"ל התוכן של "חדשות 10".
בספטמבר 2011 התפטר מתפקידו בעקבות החלטת חברת החדשות לשדר התנצלות על כתבה שפרסמה בעבר על שלדון אדלסון.
היה נשוי למיכל בנזימן-שכטר, ואב לבן ובת.
בן דודו הוא העיתונאי עוזי בנזימן.
ראול אוטמר אוארנהיימר היה סופר, מחזאי, פובליציסט, מבקר תיאטרון יהודי-אוסטרי.
כתב פרוזה קצרה וקומדיות חברתיות והצטיין במיוחד בפיליטונים שפורסמו בעיתון "נויה פרייה פרסה" בווינה.
אוארנהיימר נולד בווינה כבן של הסוחר הגרמני יוהאן וילהלם אוארנהיימר ושל אשתו שרלוטה "ז'ני" ביכלר, יהודייה הונגריה, דודנית של תאודור הרצל.
למד בבית ספר יסודי בלינץ באוסטריה העלית, אחר כך בגימנסיה באובר-דבלינג (כעת חלק מווינה) באוסטריה התחתית.
אחרי סיום בחינות הבגרות עשה שרות צבאי בן שנה והחל משנת 1894 למד משפטים באוניברסיטת וינה.
בשנת 1900 סיים עם תעודת דוקטור במשפטים והתמנה לשופט סטז'ר בבית משפט בעיר הולדתו.
בשנת 1906 התחתן עם אירנה לואופלדינה גוטמן מבודפשט.
התחיל לכתוב מגיל צעיר ובשנת 1898 כבר הוצג מחזה ראשון שלו בווינה.
אחרי 1896 השתתף בעריכת העיתון "יוגנד" ("נעורים"), שהגדיר עצמו כ"שבועון מאויר לאמנות ולחיי יום יום" ושהופיע במינכן.
בשנת 1906 התקבל לעבודה בעיתון "נויה פרייה פרסה", יש אומרים גם הודות לקרבה לתאודור הרצל המנוח, שעבד בעיתון.
כתב בו במשך עשרות שנים מאמרי בקורת תיאטרון (על ההצגות בבורגתיאטר), עד שנת 1933. בנוסף לשמו האמיתי נהג להשתמש בשמות העט "ראול היימרן" ו"ראול אוטמאר".
החל משנת 1920 ועד יום מותו תרם קבוע כתבות לעיתון השווייצרי "נציונל צייטונג" מבזל.
אוארנהיימר נודע גם כמחבר מחזות, קומדיות משעשעות לרוב, וסיפורים.
הושפע בכתיבתו על ידי מופסאן ושניצלר.
חיבר ספרים גם על חיי מטרניך ופרנץ גרילפרצר.
לפי עדותו של העיתונאי קרסטן טרגסט, שניצלר, שהתכתב עם אוארנהימר, העריך פעם את כתיבתו הספרותית כ"בסדר, חרוצה, אך בכל זאת מועטת ערך" („Fein, fleißig, aber doch schmächtig").
נמנה עם מיידי המועדון PEN בווינה ובשנים 1927-1923 עמד בראשו.
בהמשך היה סגן יושב ראש ה-PEN לצידו של היושב-ראש פליקס זלטן (1869-1945).
במרץ 1938 נעצר על ידי השלטונות הנאצים ונשלח למחנה הריכוז דכאו בטרנספורט ראשון שכלל אישים רבים .
אחרי פניה של הסופר אמיל לודוויג, הקונסול הכללי של ארצות הברית, ריימונד גייסט, התערב והשיג שחרורו מהמחנה באוגוסט 1938. בנובמבר התאפשר לו להגר לארצות הברית.
אוארנהיימר התיישב ופעל בניו יורק.
בשנת 1944 הוענקה לו האזרחות האמריקאית.
בניו יורק היה פעיל אוארנהיימר בקרב חוגי הגולים האוסטרים: היה חבר מועדון ה-PEN האוסטרי החופשי, בשנת 1944
תרם בכתיבתו לסדרת כתבי הספרות של התנועה האוסטרית החופשית בלונדון.
יחד עם חברו, ארנסט לוטאר (1890–1974) ניסה להקים תיאטרון אוסטרי בשם "די אסטרייכישה ביהנה" באמריקה אך לא הצליח.
1960 - רחוב ברובע 22 של וינה נקרא על שמו - Auernheimergasse.
1924 הפרס "פולקסתיאטר" בעד המחזה "קזנובה בווינה"
Die Verliebten, נובלות ורשימות, 1904
Autobiographische Notizen 1890 – 1938 Wien 2004 רישומים אוטוביוגרפיים, עם אחרית דבר מאת פטרישיה אן אנדרס (Andres)
(מהדורה בקורתית בעריכת פטרישיה אן אנדרס) גרסאות באנגלית ובגרמנית של רישומיו על ימיו במחנה הריכוז KZ-Bericht „Die Zeit im Lager – Through Work to Freedom", Frankfurt/Main - Berlin 2010
ראול אוארנהיימר תרגם לגרמנית יצירות מאת סנט- בב ("דיוקנאות ספרותיים מצרפת של המאות 19-17", עם מבוא מאת שטפן צווייג), פול ז'רלדי ("הלן"), ושל קרוב המשפחה שלו, המחזאי היהודי-הונגרי ינה הלטאי (הרצל).
הרב ראובן ששון מרבני הציונות הדתית.
עומד בראש מכון 'מלאה הארץ דעה' להפצת תורה ורב קהילת 'ראשית' ברמת השרון.
בעבר כיהן כראש ישיבת ההסדר ברמת השרון, וכר"מ בישיבת רמת גן.
מעביר שיעורים רבים בישיבות ומקומות שונים ומחבר ספרים תורניים.
כתב עבור הרב חיים כהן (המכונה "החלבן") את סדרת הספרים "טללי חיים".
כתב את סדרת הספרים "באור פניך" של מכון "מלאה הארץ דעה".
גדל בילדותו ביישוב פסגות, למד בישיבה התיכונית ישיבת נתיבות יוסף במצפה יריחו, לאחר מכן המשיך ללמוד מספר שנים בישיבה הגבוהה מאור טוביה במצפה יריחו.
בשנת התשס"ט הקים את ישיבת ההסדר ברמת השרון כשלוחה של ישיבת רמת גן.
הישיבה הוקמה כחלק מהגרעין החינוכי המקומי של בוגרי ישיבת מצפה יריחו.
משכנה של הישיבה היה בבית הכנסת "בר יוחאי" שבשכונת מורשה, ועבר לרחוב החלוץ.
בשנת התשע"ד נפתח בה כולל דיינות שבראשו עמד הרב אורי גנץ, כיום ראש ישיבת קדומים.
בישיבה כ-90 תלמידים, מתוכם כ-25 אברכים.
נשיא הישיבה הוא הרב נחום רכל.
בשנת תשע"ח הקים את מכון "ומלאה הארץ דעה" ללימודי פנימיות התורה.
בשנת תשע"ט עזב את ראשות הישיבה ברמת השרון והעביר את התפקיד לרב משה חי בהרב, אך הוא עדיין מתגורר במקום ומעביר שיעורים בישיבה.
משלב את תורת הראי"ה קוק עם החסידות וכתבי האר"י.
החל משנת תש"פ מוציא ספר אחת לחודשיים בסדרת "באור פניך", בנושאים שונים.
סביב ספרים אלה התפתחה קהילה של אנשים המנויים לתוכנית זו.