tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1972 מונה לקונסול כללי בקונסוליה של ישראל באטלנטה ארצות הברית.
ב-1974 מונה לעוזר ראשי במז"תים - חטיבת מזרח תיכון, אגף שלום ומזה"ת.
ב-1977 מונה לקונסול כללי בקונסוליה הכללית של ישראל בסאו פאולו, ברזיל.
פרש לגמלאות ב-30 באפריל 1981, הוא נפטר שנה לאחר מכן.
נישא לשרה ולזוג בן יחיד.
הרב בנימין הלוי בארי (נולד בי"א בכסלו תש"א, 11 בדצמבר 1940) הוא רב ודיין המכהן כר"מ וראש הכולל לדיינות בישיבת כרם ביבנה.
בעבר היה אב"ד בבית הדין הרבני באשקלון, וחבר בית הדין הרבני הגדול.
בנימין בארי נולד בשנת תש"א לרב ישראל בארי, רבה של נס ציונה, ולרבנית חוה דינה – בת זקוניו של הרב יעקב משה חרל"פ.
למד בישיבת היישוב החדש ולאחר מכן בישיבת פוניבז', שם קיבל ולמד מראשי הישיבה, הרב שמואל רוזובסקי, הרב דוד פוברסקי והרב אלעזר מנחם שך.
כן זכה לקשר קרוב עם המשגיח, הרב יחזקאל לווינשטיין.
בשנת 1965 נישא לפועה בלומה, בתו של הרב אלימלך בר שאול, שהיה רבה של העיר רחובות.
לאחר נישואיו למד בכולל במרכז העיר שנוסד ע"ש חמיו.
אחר כך למד בכולל "שבט מיהודה" אצל הרב אפרים בורודיאנסקי.
לאחר לימודיו בכולל כיהן כרב צבאי.
בשנת ה'תשכ"ט מונה לר"מ בישיבת כרם ביבנה על ידי ראש הישיבה, רבי חיים יעקב גולדוויכט.
במקביל החל בלימודי דיינות באופן עצמאי.
בשנת תשמ"ח מונה לכהן כדיין בבית הדין הרבני באשקלון, וכאב"ד שם.
במשרה זו כיהן קרוב לעשרים שנה.
בשנת תשס"ח מונה לכהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול במינוי זמני, שלאחר זמן קצר הפך לקבוע.
עם פטירתו של הרב שלמה קוק (רבה של רחובות) בשנת תשל"ב נתבקש לכהן כרבה של העיר כממשיך דרכו של חמיו, אך סירב והעביר את התפקיד לרב שמחה הכהן קוק אחיו של הרב שלמה קוק אשר כיהן בתפקיד עד לפטירתו בשנת ה'תשפ"ב.
זכה להערכה רבה מצד הרב שלמה משה עמאר, הרב הראשי לישראל, שכיהן עמו בעבר בבית הדין באשקלון, והוא הביא למינויו.
נזכר כאחד מגדולי הדיינים, לצד דיינים ידועים כמו הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב חיים גדליה צימבליסט, הרב דוד לבנון הרב אברהם שרמן, מחותנו הרב ישראל שחור, ועוד, איתם שיתף פעולה והעביר חוות דעת במקרים רבים.
נודע בפסיקותיו הנחושות גם בעניינים סבוכים, בכתיבת פסקי דין מנומקים ומפורטים ובהחלטיות והתוקף בהם התנהל.
בשנת תש"ע הגיע לגיל פרישה, ומאז משמש כר"מ וראש הכולל דיינות בישיבת כרם ביבנה.
מתלמידיו המובהקים, הרב נתנאל שושן והרב אופיר שירה ר"מים בישיבות.
בין תלמידיו נמנים דיינים המשמשים היום בתפקיד, כדוגמת הרב משה אמסלם, הרב ציון לוז והרב ישי בוכריס.
באייר תשע"ד (יוני 2014) סער עולם הדיינות בעקבות פסק דין תקדימי של בית הדין הרבני בצפת בראשות הרב אוריאל לביא (יחד עם הרב חיים בזק והרב יוסף יגודה) שהתיר עגונה שבעלה שכב שבע שנים ללא הכרה וללא שינוי במצבו במצב 'צמח', באמצעות 'זיכוי גט'.
הרב בארי פרסם התנגדות חריפה ומנומקת, אליה הצטרפו רבנים ודיינים רבים, ביניהם הרב חיים גדליה צימבליסט, מחותנו הרב ישראל שחור אב"ד חיפה ועוד.
הרב בארי גדל בחינוך המוגדר כחרדי.
הוא מקובל על כל המגזרים ובעיקר בציבור הדתי לאומי שם לימד תורה שנים רבות.
הרב בארי נשוי לאשת החינוך והשדכנית פועה בלומה בארי, בתו של הרב אלימלך בר שאול, ולהם שישה ילדים.
אחותו היא הסופרת שרה ברגמן.
אח נוסף הוא הרב מיכאל בארי, ראש כולל בבני ברק.
גיסו הוא הרב אביגדור שילה מרבני ישיבת אור עציון במרכז שפירא.
מחתניו: הרב אורן גרנית ראש ישיבת מאורות בבית שמש, הרב שלמה דוידוביץ ר"מ בישיבת נהורא, והרב אמיתי שחור מנהל התיכון החרדי-לאומי בית שולמית בירושלים.
ספר באר משפט - פסקי דין ובירורי הלכה בחלק אבן העזר, חלק ראשון, תשפ"ד
בנימין אפל הוא זמר בריטון לירי גרמני של מוזיקה קלאסית - אופרה, לידר ומוזיקה קולית קונצרטית.
בנימין אפל נולד ברגנסבורג בשנת 1982.
הוא התחיל את חינוכו בפיתוח קול במסגרת מקהלת הקתדרלה בעיר הולדתו -Regensburger Domspatzen.
במקביל ללימודי מנהל עסקים למד בהצטיינות פיתוח קול בבית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון במינכן (בין השאר אצל אדית וינס והלמוט דויטש) ובאקדמיה הבווארית לתיאטרון על שם אוגוסט אוורדינג.
בשנים 2010–2013 למד בלונדון בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בכיתה לפיתוח קול של רודולף פיירנה.
השפעה רבה על דרכו האמנותית הייתה לדיטריך פישר דיסקאו שאפל היה תלמידו האחרון באופן פרטי עד שנת 2012. תפקיד חשוב בעיצובו כאמן מילאו גם הפסנתרן גרהם ג'ונסון והזמרים ג'רלד פינלי, בריגיטה פסבנדר, כריסטיאן גרהאהר, פטר שרייר ותומאס המפסון.
אפל חתם על חוזה ארוך טווח עם חברת ההקלטות "סוני קלאסיקל" ובשנת 2016 הוכתר על ידי המגזין גרמופון כ"אמן החדש של השנה".
טוזנבאך באופרה "שלוש אחיות" מאת פטר אטווש בתיאטרון פרינץ רגנט במינכן ובאופרה הממלכתית אונטר דן לינדן בברלין.
בקיץ 2014 בפסטיבל ברגנץ שר אפל בתפקיד לאו באופרה "החיים על גדות שביל הזהב" מאת ברנהרד גאנדרס.
הוא שיתף פעולה עם מנצחים כמו כריסטיאן קורנין, יוהאנס דבוס, מיכאל הופשטטר, פול מקריש, כריסטוף פופן, ז'וליין סלמקור ואולף שירמר.
כבריטון הופיע אפל גם כסולן קונצרטים עם האקדמיה למוזיקה עתיקה של ברלין, קולגיום באך משטוטגרט, קונסורט גבריאלי, התזמורת הפילהרמונית BBC, והתזמורת "נירנברגר סימפוניקר".
הוא שר באורטוריות יוהאנס פסיון, מתאוס פסיון ואורטוריה לחג המולד מאת יוהאן סבסטיאן באך, ברקוויאם הגרמני מאת ברהמס, המשיח מאת הנדל, באורטוריה "שמשון" מאת הנדל, הבריאה מאת היידן, כרמינה בוראנה מאת קרל אורף וברקוויאם המלחמה מאת בריטן.
בשנת 2012 שר אפל שירי תהלים במסגרת קונצרט בשידור חי בפני האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר.
אפל שר בערבי לידר בקרנגי הול, בויגמור הול ובשוברטיאדה בשוורצנברג (פורארלברג) ובהוהנאמס וערך רסיטלים כזמר לידר גם בפסטיבלים ריינגאו, האביב בהיידלברג, פסטיבל הפסנתר של רוהר, פסטיבל רביניה על יד שיקגו ופסטיבל הליד באוקספורד.
הוא שר בליווי הפסנתרנים גרהם ג'ונסון, מלקולם מרטינו, הלמוט דויטש ומרטין שטאדטפלד.
אפל זכה במלגות של הקרן יהודי מנוחין "Live Music Now" ושל "קרן הלימודים של העם הגרמני" ובשנת 2003 במלגה מטעם אגודת "ריכרד וגנר".
הדיסקוגרפיה של אפל כוללת פרט להקלטות משידורים גם רסיטלים של לידר מאת מנדלסון ושומאן, בליווי מלקולם מרטינו, לידר לפי שירי היינריך היינה וכו'.
בשנת 2010 ביצע במסגרת סיור בגרמניה גם את "שירי שוליה נודד" מאת גוסטב מאהלר.
בינואר 2017 ערך רסיטל בישראל במסגרת השוברטיאדה, בליוויו של גרהם ג'ונסון.
החל מספטמבר 2016 מלמד אפל כ"פרופסור לליד גרמני" בבית הספר גילדהול.
בנוסף הוא מקיים כיתות אמן ברחבי העולם.
2002 - פרס מיוחד של רשות השידור הבווארית על ביצוע יוצא מן הכלל של יצירה מן המאה ה-20
2003 - פרס בתחרות "מוזיקאים צעירים" (Jugend musiziert)
2012 - פרס שוברט מטעם אגודת שוברט הגרמנית
2014 - נבחר על ידי רדיו 3 BBC לאחד מכוכבי "הדור החדש של אמנים"
2014 - נבחר ל "כוכב עולה" של ארגון אולמות הקונצרטים של אירופה.
2016 - נבחר ל"אמן החדש של השנה" של המגזין "גרמופון"
2017-2018 - פרס דיטריך פישר דיסקאו מטעם האקדמיה של הדיסק הלירי "אופראוס הזהב" (Orphées d'Or) עבור אלבום סולו
בנימין אלקובי (נולד 21 במאי 1961) הוא משורר ועורך ישראלי.
בנימין אלקובי נולד בעיר תטואן שבצפון מרוקו, הנחשב בתקופה הקולוניאלית כ"מרוקו הספרדית".
ככזה שפת-האם שלו היא ספרדית, בנוסף לשפות עברית, אנגלית וצרפתית.
בגיל 7 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
התגורר עם שני אחיו אצל אמו הגרושה והוריה באשקלון.
שם למד בבית-הספר היסודי ובבית-הספר התיכון העיוני "תגר"(שעם השנים נסגר).
בהיותו בעל מחלת עצמות מולדת ונדירה שוחרר מן השירות הצבאי.
בגיל 20 עבר לחיות בבאר-שבע כדי ללמוד ולסיים את לימודי תואר ראשון בספרות עברית ובפילוסופיה באוניברסיטת בן-גוריון.
ב-1987 חזר להתגורר עם אביו בקריית ים, שם חי עד 2012. במקביל עבד כמורה, תחילה מטעם משרד החינוך ומאוחר יותר במגזר הפרטי.
בשנים 1996–1999 השלים את השכלתו האקדמית, סיים תואר שני בספרות השוואתית באוניברסיטת חיפה.
ב-2012, בהיותו כמעט בן 51, נישא להילה, צעירה ממנו ב-13 שנה, אף היא מורה.
אז עברו להתגורר בשכונת נוה שאנן שבחיפה.
את ספר השירה הראשון שלו הוציא אלקובי לאור בשנת 1983, בהיותו בסך-הכול בן 22. מאז ועד 2016 הוציא לאור עוד 8 ספרי שירה.
ב-1999 התקבל כחבר באגודת הסופרים העבריים, ומאז הפך לחלק מקהילת הספר בכלל, ומקהילת הספר בחיפה בפרט.
את ספרו הראשון, "קם מאפרו", ערך איתמר יעוז-קסט, שממנו אלקובי למד את דרכי השירה.
משורר נוסף שאלקובי התקרב אליו והפך לרבו היה נתן יונתן, שאף ערך את ספרו השני "ארכיאובסקורה".
הכיר מקרוב את המשורר נתן זך, שהיה אף מורו בלימודי התואר השני.
בעיני אלקובי זך הוא מקור ההשפעה העיקרי של שירתו.
משנת 2000 אלקובי הוא חבר אקו"ם, ומ-2006 חבר באיגוד כללי של סופרים בישראל.
היה חבר בוועד אגודת הסופרים העברים בסניף חיפה והצפון.
ב-2002 זכה בפרס "קרן תרבות חיפה" על ספרו הרביעי "באמצע החיים".
שימש כעורך לשוני וכמגיה בכתב העת "צפון" שבעריכת פרופ' אבידוב ליפסקר (2004).
ערך ספרי משוררים מקומיים ופרסומי שירה בחוצות; זכה לביקורת אוהדת מאת יצחק לאור, פרופ' אדיר כהן והמשורר והמבקר אילן ברקוביץ'.
ב-2010 הופק סרט עליו ועל יצירתו.
בתחילת יולי 2002 עורר אלקובי מהומה רבה, כשהתפרץ מיציע הקהל אל הצגה שהוצגה בתיאטרון חיפה, והביע מחאה קולנית כנגד השתתפותו של השחקן השנוי במחלוקת ג'וליאנו מר.
לאחר שנים הסביר אלקובי בשירו את התנהגותו הפרובוקטיבית כדחף תת-מודע ולא רצוני מצדו, שבא להתריע ולמנוע מראש כביכול את מותו הטרגי של מר כעבור מספר שנים.
אלקובי פרסם משיריו ומסיפוריו בבמות ספרותיות רבות, מהן: בכתבי העת אפיריון, עכשיו, קשת החדשה, עיתון 77, במדור התרבות של ידיעות אחרונות, ובתחנת הרדיו של קול ישראל.
שירת אלקובי היא שירה מתבוננת, מחשבתית, אקזיסטנציאליסטית, נוגעת בחריפות הקיום ובסכסוך הנפש, שואפת אל המימד הרוחני, אל התובנה הפילוסופית של פני הדברים.
הוא חוקר ללא הרף את סביבתו, את זולתו ואת עצמו; משליך מן העולם אל עצמו ולהפך.
רובדי השפה והתרבות בשירי אלקובי מגיעים מן העברית העתיקה, התלמודית וזו של ימי הביניים ועד השירה העברית החדשה ואף החדישה מצד אחד, ומצד שני אלקובי מתכתב עם סופריה והוגיה של התרבות המערבית, כגון: ז'אן-פול סארטר, סרן קירקגור, סמואל בקט, פרנץ קפקא, נתן זך ודוד אבידן.
זו שירה הגותית, דיבורית, שאיננה פוסחת על המיזוג העדין שבין רגש ושכל; שירה אירונית ודיאלקטית, ששואפת לבנות את השלמות הרעיונית, דווקא מתוך הסתירה המתמדת.
הרעיון המרכזי בשירת אלקובי הוא כי מתוך הדקונסטרוקציה והמבוכה ניתן לחתור אל איזושהי אמת, וכפי שהתבטא רבי נחמן מברסלב: רק דרך השבר ניתן לנסות ולהגיע אל השלם.
באמצע החיים, הוצאת ירון גולן, 2003
מסע ספר המתכונים, הוצאת פרדס, 2006
ביום השישי באלף השישי, פרדס, 2008
סליחה על שאני קיים, פרדס, 2012
שער תשיעי, הוצאת נתוש, 2016
דיוואן, ארגמן מיטב הוצאה לאור, 2025
רבי בנימין בן זרח (לעיתים בתוספת הגדול או בעל שם, חתם לרוב כבנימן; אמצע המאה ה-11 בקירוב) היה פייטן ונודע כאחד מבעלי השם.
היה בן דורו של רש"י.
כפייטנים רבים, מעט מאוד ידוע על תולדות חייו.
באשר למקום פועלו חלוקות הדעות.
לדעת צונץ הוא בן האזור הביזנטי, אברהם פרנקל שיער שהסיק כך מאחר שבפיוטיו הזכיר רבות את המוסלמים בכינויים שונים, וההיכרות עם המוסלמים הייתה נרחבת יותר בדרום-מזרח אירופה (אזכורים אלו אינם מצויים בפיוטי בני אשכנז וצרפת).
אחרים מיקמו את ר' בנימן בר זרח דווקא באזורים נוצריים: איטליה הצפונית, או אף אשכנז או צרפת.
אברהם פרנקל מקבל את ראייתו של צונץ מאזכור המוסלמים, אך ממקד את מקום פעילותו של ר' בנימן בדרום איטליה שבתקופה זו נכבש חליפות על ידי האימפריה הביזנטית מחד והשושלת הפאטימית מאידך.
בכך הוא מסביר הן את אזכור המוסלמים והן את תפוצת פיוטיו באשכנז.
באחד מפיוטיו על חורבן בית המקדש כתב רבי בנימין:
רבי בנימין היה הראשון שנודע כ'בעל שם' - כינוי לאדם שיודע את שמותיו המפורשים של הקב"ה.
הוא אף שזר צירופי שמות ואזכרות בחלק מפיוטיו בראשי החרוזים, וכן חלק מפיוטיו מלאים בשמות אלו.
בשל כך, הרבה לכתוב פיוטי אופן, שמכורח מיקומם בתפילה עוסקים במלאכים ובמרכבה, בפרט בפיוט האירופי.
כמו כן מספר סיפורים התפרסמו אודות כך, אחד מהם התפרסם בספרו של עלי יסיף 'מאה סיפורים חסר אחד', אודות שדים שניסו להורגו.
כאמור, חיבר רבי בנימין פיוטים רבים, בעיקר סליחות ויוצרות, מהם לתעניות ולצומות וכן לימים טובים.
חלקם נאמרים עד היום בקהילות השונות.
בפיוטיו ניכרת נטייתו לתורת הסוד.
ואלה הם הפיוטים המיוחסים לו (בחלקם חתם את שמו בנימן או בנימין בן זרח, ומקצתם חתומים 'בנימן' ו'בנימין'):
רבי בנימין בן רבי אברהם בן רבי יחיאל הרופא ממשפחת הענוים (חי ופעל במאה ה-13, סביב השנים ד'תתקנ"ה-ה'נ), היה פוסק, פרשן, משורר ופייטן יהודי רומי, ואחיו הגדול של רבי צדקיה בן אברהם.
השכלתו הרחבה כללה שליטה יסודית בספרות ההלכה, ידע במתמטיקה ובאסטרונומיה, ושליטה באיטלקית, לטינית, יוונית, ערבית, עברית וארמית.
בנו, ר' צדקיה נזכר ב'שבלי הלקט'
משפחת הענוים ישבה בעיר רומא מדורי דורות - מסורת המשפחה סיפרה שאבותיה הובאו לשם בימי טיטוס - ועל בניה הקדומים נמנה רבי נתן מרומי, בעל הערוך.
דודו של רבי בנימין, בנימין ב"ר יחיאל, היה מחכמי הדור, ובני משפחתו היו מרבניה הבולטים של רומא: אחיו הם רבי משה בן אברהם (פייטן, ממנו ידועות לנו שתי סליחות שחיבר על שריפת התלמוד בפריז), ר' יחיאל בר אברהם, וצעיר האחים רבי צדקיה בן אברהם בעל שבלי הלקט.
רבי בנימין היה המפורסם שבאחים.
ר' יהודה הרופא (ריבב"ן) היה בן דודו, ונכד דודו היה ר' יחיאל בן יקותיאל, בעל 'תניא רבתי' ו'מעלות המידות'.
רבותיו היו רבי אביגדור כהן צדק מווינה, מבעלי התוספות וגדול פוסקי דורו באוסטריה, וכן רבי מאיר ב"ר משה מסיציליה, חכם חשוב באיטליה שהיה מתלמידי חכמי שפיירא (רבי שמחה ורבי יהודה החסיד) ורבם של כל חכמי בני משפחת הענוים.
פעילותו הציבורית החלה בשנת ד'תתקצ"ט (1239), כאשר המומר ניקולס דונין קרא לאפיפיור גרגורי התשיעי להורות על החרמת התלמוד ורדיפת לומדיו.
מעשיו של דונין גרמו ליהודי רומא אימה גדולה, וכפי הנראה בעקבות כך אף גזרו תענית ציבור.
באותו זמן - ואולי אפילו באותו יום צום - חיבר רבי בנימין את הפיוט "מי אברח לעזרה", הבנוי באקרוסטיכון של שנים-עשר בתים.
בסופו של דבר אכן בוצע זממו של דונין בהצלחה רבה, כאשר ביוני 1242 (או 1244), לאחר משפט פריז, נשרפו בפריז וברומא עשרות אלפי כתבי יד תלמודיים, וכן נהרס בעקבות כך בית הקברות היהודי ברומא.
מאורעות אלה עוררו את המשורר רבי בנימין לחבר את הפיוט "לבי נרתע", שבו הוא מקונן עמוקות על גורל עם ישראל ומבקש בתחנונים מאלוהים לנקום את חילול המתים.
רבי בנימין התכתב לא מעט עם רבו רבי אביגדור כהן, והפנה אליו שאלות הלכתיות רבות.
כמו כן, בספרו של אחיו רבי צדקיה - 'שבלי הלקט' - מופיעות הלכות רבות משמו של רבי בנימין.
לצד גדלותו בהלכה, היה רבי בנימין אף פייטן פורה ושיריו ופיוטיו מהווים מנעד יצירה נרחב, הנע בין סאטירות שנונות לקינות יגון מרות.
מפיוטיו נשתמרו כ-40 פיוטים, ביניהם פיוטי תפילה שונים שבחלקם הופיעו לאחר מכן במחזור מנהג בני רומי ובחלקם גנוזים עדיין בכתבי יד.
מפיוטיו הנפוצים ביותר היא הסליחה למנחת יום הכיפורים "בת עמי לא תחשה", שנפוצה בקהילות ישראל לאחר כניסתה לסדר הסליחות האשכנזי ליום כיפור קטן.
עוד מובאים דבריו ההלכתיים בספר התדיר של רבי משה בן יקותיאל די רוסי.
בספר התניא נכתב בשמו שהטעם לאכילת מצה לאפיקומן זכר לקרבן פסח (ולא מרור), הוא מכיוון שהמצה בזמן הזה חיובה מדאורייתא, לכך עושים ממנה זכר לפסח שאף הוא חיוב מהתורה, ולא מהמרור שחיובו רק מדרבנן.
בספר התניא נכתב בשמו שהטעם שנופלים על צד שמאל בנפילת אפיים הוא משום שהשכינה נמצאת לצד ימין, ולכן נמצא שכאשר הנופל נוטה על שמאלו פניו כנגד השכינה.
עוד הובא בשמו בספר התניא שיש לטחון החיטים קודם פסח, מאחר שמתחממים בטחינתן.
לפעמים מובאים בשמו פירושים בארוכה על תפילות שונות, כגון על תפילת מוסף של ראש חודש.
רבי בנימין כתב ספרים בנושאים מגוונים: הלכה, מוסר, פרשנות, מניין המצוות, פירושי תפילות, אסטרונומיה, ועוד.
משא גיא חזיון - שיר סאטירי המכוון נגד יהירותם של העשירים והאצילים, (נדפס בריווא דטרינטו, שנת ה'ש"ך, ובלמברג, 1860).
פרוש אלפביטין - פירוש על י"ג פיוטים בארמית שנכתבו לשבועות.
במסה זו הוא ניכרת שליטתו בשפות איטלקית, לטינית, יוונית וערבית.
ספר ידידות - יצירה פולחנית, שנעלמה.
החיבור מוזכר על ידי רבי בנימין בהקדמה ל'ספר יראים' במהדורה המקוצרת שעשה לספר.
שער עץ חיים - שיר בענייני אתיקה מעשית, בצורת אמירות מוסריות.
השיר מסודר לפי אותיות האלפבית.
כל פרק עוסק במידה אחת מהמידות.
בין הנושאים שטופלו הם אהבה, נאמנות, רמאות, הודאה, בושה, גאווה, צדקה.
השיר נדפס בפראג, 1598, והודפס מחדש ב'קובץ על יד' (מקיצי נרדמים, ה'תרמ"ד, 1884).
הגהות לפירוש רש"י על התנ"ך, וכן הגהות על פירוש בן משפחתו רבי שבתי בר שלמה מן הענוים לשאילתות דרב אחאי.
סוד (או סדר) העיבור - כללים להכנת לוח שנה - בחיבור זה ניכר הידע המתמטי והאסטרונומי שלו.
כתב היד הזה שימש מאוחר יותר כמה סופרים שכתבו באותו נושא.
קיצור ספר יראים - מהדורה מקוצרת ושונה לספר יראים של רבי אליעזר ממיץ.
הרב בנימין אלקוצר (ה'תרכ"ו - י"ד בטבת ה'תש"ג, 22 בדצמבר 1942) היה רב, דיין ושד"ר ספרדי-ירושלמי, חבר ועד העדה הספרדית בירושלים ומועצת הרבנות הראשית לישראל מיום הקמתה.
נולד בירושלים בשנת ה'תרכ"ו למשפחה עשירה ומכובדת.
היה חבר ועד העדה הספרדית בירושלים ודיין בבית הדין שלה.
בשנת ה'תרנ"ד יצא כשד"ר לסוריה ולבנון.
בשנת תרס"ז, כשהתעוררה המחלוקת על זהות הראשון לציון, היה בין תומכי הרב חיים משה אלישר, ואף יצא בשליחות לבירה קושטא כדי לסכל את מינוי הרב יעקב מאיר.
בשנת ה'תרס"ח סייע לרב בן ציון אברהם קואינקה ואחרים לייסד את "בית זקנים וזקנות הכללי".
היה ממשתפי כנס היסוד של הרבנות הראשית לישראל בי"ב בשבט ה'תרע"ט, ובשנת ה'תרפ"א, נבחר לחבר מועצת הרבנות הראשונה, ואף מילא את מקומו של הרב יעקב מאיר כרב הראשי בעת שהאחרון נסע לשליחות באירופה.
בשנת 1930 חתם על כרוז הקורא לתמיכה כלכלית בקרן היסוד.
בערוב ימיו פרש מתפקידו והתמסר ללימוד התורה.
את שארית ימיו חי בבית מושב הזקנים והזקנות הספרדי, עד לפטירתו בי"ד בטבת ה'תש"ג (22 בדצמבר 1942).
נקבר בחלקת הספרדים בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
רבי בנימין אריה הכהן וייס (ג' בשבט תר"ב, 14 בינואר 1842 - ח' בטבת תרע"ג, 18 בדצמבר 1912) היה רבה של קניהניטש בגליציה, ולאחר מכן אב בית הדין של צ'רנוביץ בירת בוקובינה ורבה של הקהילה האורתודוקסית בעיר במשך ארבעים שנה.
נולד ביאנוב הסמוכה ללבוב, בנו של רבי חיים צבי הכהן וייס, שהיה אב"ד העיר.
היה תלמידם של רבי יוסף שאול נתנזון, רבי מרדכי זאב איטינגא ורבי משולם ישכר הורוויץ אב"ד סטניסלב, והוסמך על ידם.
בשנת 1864, בהיותו בן עשרים ואחת, התמנה לרבה של קניהניטש, וכיהן בתפקידו שמונה שנים.
בשנת 1872, בהיותו בן עשרים ותשע, התמנה לרב הקהילה האורתודוקסית בצ'רנוביץ, וכיהן בתפקידו במשך ארבעים שנה, עד מותו.
עם בחירתו התפצלה הקהילה היהודית של צ'רנוביץ לשתיים: הקבוצה המשכילית ("אגודת הטמפל היהודי בצ'רנוביץ") (Czernowitzer Israelitische Tempelverein), בהנהגת הרב הראשי ד"ר אליעזר אליהו איגל, והקהילה האורתודוקסית ("הקהילה הדתית של הישראליטים האורתודוקסים") (Orthodoxe Israeliten Kultusgemeinde), בהנהגת הרב וייס.
כעבור שלוש שנים, בשנת 1875, הקהילות אוחדו מחדש.
בין שני הרבנים הושג הסדר לפיו הרב איגל יהיה הרב הראשי, והרב וייס, רב הקהילה האורתודוקסית, יהיה אב בית הדין של צ'רנוביץ והרב האחראי על ענייני הדת (שחיטה, עירובין) ומוסדות הדת (בית הכנסת הגדול, תלמוד תורה, מקוואות) בעיר.
הרב וייס היה מקובל על שלטונות העיר וקיבל אזרחות כבוד מטעמם.
את קשריו הטובים עם השלטונות ניצל לשתדלנות לטובת היהודים.
כשביקר הקיסר פרנץ יוזף בצ'רנוביץ חיבר הרב וייס לכבודו "שיר חיזיון" (מחזה) בשלוש מערכות.
הקיסר העניק לו אותות זהב.
כשנפטר משה מונטיפיורי הספידו בעירו, ובעקבות זאת קיבל מכתב הוקרה מהמלכה ויקטוריה.
הסמיך לרבנות רבנים נודעים, ובהם הרב אהרן לוין מריישא, הרב משה חיים לאו, הרב מנחם מנדל הגר, הרב יהושע בוימל והרב דוד פלדמן.
כמו כן הסמיך את הרב אברהם יעקב מרק, לימים הרב הראשי של צ'רנוביץ ובוקובינה.
סבל הרבה שנים מכאבי עיניים שהפריעו לתפקודו התקין.
היה ממתירי החשמל ביום טוב.
בפולמוס על אכילת מצת מכונה בפסח הצטרף למתירים, אך סבר כי את הכזית של מצת מצווה בליל הסדר יש לקיים במצת יד.
בטבת תרס"ה נערך לכבוד הרב וייס טקס מיוחד לרגל ארבעים שנות רבנות.
הטקס נערך ב"לשכת הקהל" בצ'רנוביץ, בהשתתפות נציגי כל הקהילות היהודית בבוקובינה.
הרב הראשי ד"ר יוסף רוזנפלד נאם לכבודו ובסיום הנאום מסר לו מדליה שהוטבעה לכבודו.
בין הנואמים היה הרב ברוך בסכס אב"ד בסאלקא, שכינה את הרב וייס "פאר הרבנים".
במהלך הטקס הוסר הלוט מעל ציור שמן של הרב וייס שצויר לכבודו ונתלה על קיר "לשכת הקהל".
נפטר אור לח' בטבת תרע"ג.
הוא זכה להלווייה רבת משתתפים, שכללה גם את נציגי השלטונות.
במאמר בעיתון "המצפה" שסיקר את פטירתו נכתב: "הלוייתו הייתה כל כך גדולה אשר כמוה עוד לא נראתה בעירנו".
לאחר פטירתו הוציא מאיר שטוקמן ספר מספד על הרב וייס בשם "אלון בכות" והוסיף בו את תולדותיו.
החליף אותו בתפקיד הרב בן-ציון כ"ץ.
בנו, עקיבא וייס, היה עורך דין שהתגורר בלבוב ועבד אצל חותנו, הבנקאי מנחם מנדל פייגנבאום מלבוב (אביהם של דוריאן ואריה פייגנבאום).
נכדו לאופולד, בן בנו עקיבא, התאסלם וקרא לעצמו מוחמד אסד.
בתקופת רבנותו השיב הרב וייס מאות תשובות בהלכה לשואלים מקשת רחבה של מדינות: רומניה, הונגריה, רוסיה, פולין, אוסטריה, גרמניה ואפילו ארצות הברית.
ניהל התכתבות תורנית והלכתית ענפה עם גדולי הרבנים והשיב להם תשובות לשאלותיהם ההלכתיות.
בין הרבנים שהשיב להם: רבי חיים צ'רנוביץ, רבי נתנאל פריד, רבי שמעון סופר, רבי מרדכי בריסק.
מתשובותיו עולה בקיאותו הרבה גם בתחומי המדע והחשמל.
בכמה מתשובותיו הוא עוסק בנושאים רגישים הקשורים ליחס התורה ועם ישראל אל האומות ומפרש את הדברים בשפה שמניחה את דעתם.
את תשובותיו ריכז בשלושה כרכים של ספר השו"ת "אבן יקרה".
בשולי הדפים הוסיף הערות בשם "מלואת אבן".
השאיר אחריו חידושי תורה רבים בכתב יד, הם היו אצל בנו בווינה ואבדו במהלך מלחמת העולם השנייה.
שו"ת אבן יקרה - עם הערות "מלואת אבן" על ארבעת חלקי שולחן ערוך (3 כרכים).
בנימין בוכמן (בי-חי) (1897 – 8 במאי 1979) היה מאנשי העלייה השנייה, ממתגייסי היישוב לצבא העות'מאני ומאנשי ארגון השומר.
בנימין נולד ב-1897 בעיירה ליאובו שבבסרביה (על שפת נהר פרוט) והיה הצעיר מבין שבעה ילדים.
אביו, יעקב בוכמן, עבד במסחר ושלח את ילדיו ללמוד חינוך כללי.
בבית ובבית הספר נחשף בנימין לציונות ושאף מנעוריו לעלות ארצה.
ב-1911 נשלח על ידי הוריו ללמוד בארץ, הגיע לאודסה שם עלה על אונייה והגיע ארצה.
בהגיעו ארצה התקבל ללימודים בגימנסיה הרצליה.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הלך עם חבריו לכיתה ועם מוריו למשרדי הממשל העות'מאני ביפו שם קיבלו נתינות עות'מאנית.
בגלל המלחמה לא קיבלו הנערים סיוע כספי מהבית והנהלת בית הספר סייעה להם במזון ומגורים.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה ביקר מפקד הכוחות הטורקים, אחמד ג'מאל פאשה, בגימנסיה והורה לגייס 100 מהתלמידים הבוגרים של המוסד לצבא העות'מאני.
בפסח 1915 יצאה קבוצה של 100 תלמידים, וביניהם גם בנימין, לבית הספר הצבאי בקושטא.
בתום שנה של אימונים קיבלו החניכים דרגות קצונה ובנימין הוצב לשירות בקורפוס העות'מאני ה-4 בדמשק.
בשלהי 1917 קיבל בנימין חופשה לבקר את משפחתו.
במהלך ביקור תלמידי גימנסיה בשפיה פשטו הטורקים על האזור בחיפוש אחר אנשי מחתרת ניל"י.
בהיותו קצין טורקי סייע בנימין לאנשי שפיה וזכרון יעקב ובהמשך הוביל, בעגלה, עריקים יהודים של הצבא ממרחביה לפתח תקווה.
עם סיום חופשתו נשלח בנימין לבתומי לשמש כמתורגמן מרוסית לטורקית ושם שהה עד סיום המלחמה.
עם סיומה נסע לקושטא וחזר ארצה שם השלים את בחינות הבגרות בסיוע הגימנסיה.
עם סיום לימודיו עלה, עם עוד מספר חברים (חלקם ממגויסי הצבא הטורקי), לגליל שם עסק בהדרכת שימוש בנשק ביבנאל, פוריה, חוות סג'רה ובכפר תבור.
התקופה שלאחר המלחמה הייתה תקופת חוסר יציבות בגליל ולבנימין הוצע לעסוק בשמירה במושבות הגליל התחתון.
בהמשך עבר לשמור בתל חי וכפר גלעדי.
תקופה מסוימת היה חבר בגדוד העבודה וסלל את כביש טבריה-צמח.
ב-17 בינואר 1923 היה בנימין שותף להתנקשות שביצע ירחמיאל לוקאצ'ר בקצין המשטרה הערבי תאופיק ביי א-סעיד.
לאחר שלוקאצ'ר ירה והרג את הקצין הוא הטמין את האקדח ובנימין הלך ולקח את האקדח מהמחבוא.
לאחר שנקבעו הגבולות הברורים, בצפון הארץ, בין אנגליה וצרפת וחזר השקט עלה בנימין עם משפחתו להתיישב בכפר גלעדי.
בתקופת חברותו עסק בתחום הביטחון והדרכת נוער.
ב-1926 עבר לתל יוסף כדי להדריך בבית ספר צבאי שפתח שם השומר (יחד איתו הדריכו ירחמיאל לוקאצ'ר ויהושע אשל).
באותה תקופה חל פירוד בתל יוסף וקבוצת חברים מהפלג השמאלי (קבוצת אלקינד) בראשות מנחם אלקינד עזבו את תל יוסף.
אירוע זה הביא את בנימין להחלטה לעזוב את הקיבוץ וב-1930 עבר עם משפחתו לחיפה.
בנימין נפטר ב-8 במאי 1979 והובא למנוחות בחלקת השומר בבית הקברות בכפר גלעדי לצד קברה של אשתו פנינה שנפטרה ב-1962.
בנימין אשכנזי (1824–1894) היה פילנתרופ יהודי רוסי, מפרנסי קהילת גרודנו.
נולד בשנת 1824 לרבי יהושע השל אשכנזי.
בנימין אשכנזי השתקע בגרודנו, שם הפך לרוח המובילה בענייני הקהילה.
ביוזמתו נבנה בית חולים ומאוחר יותר בית אבות.
הממשלה, כהוקרה על שירותיו, העניקה לו ולילדיו אזרחות כבוד.
ב-1882 נשלח כציר לכנס הרבנים בסנקט פטרבורג; ובשנת 1883, היה מהנציגים היהודים הבודדים שנכחו באופן רשמי בהכתרתו של אלכסנדר השלישי במוסקבה.
ב-1884 מונה ליושב ראש הוועדה לבתי הכלא של ממשלת גרודנו.
בנימין לבוביץ' ביילין היה גנרל יהודי-סובייטי בצבא האדום.
נולד בעיירה ברוונקובו בדרום האימפריה הרוסית (כיום נמצאת העיירה בתחומי מחוז חרקוב של אוקראינה).
ב-1923 התגייס לצבא האדום למד בבית הספר לקציני חיל התותחנים.
לאחר סיום הלימודים שירת בתפקידי פיקוד ומטה ביחידות ארטילריה שונות.
בשנת 1934 התקבל ללימודים באקדמיה צבאית במוסקבה.
לאחר סיום הלימודים מונה לראש מטה של אגד ארטילרי שהוצב בבלארוס.
בהמשך היה מפקד יחידות תותחנים של דיוויזיית חיל רגלים.
ביוני 1938 מונה למפקד יחידת תותחנים בצפון הקווקז.
בשנת 1939 החל ללמוד באקדמיה צבאית של המטה הכללי.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941 – הופסקו לימודיו באקדמיה והוא נשלח אל החזית.
הוא מונה לסגן מפקד אגף המבצעים במטה הארמייה ה-27. השתתף בקרבות ההגנה לאורך הגדה הצפונית של דבינה המערבית ובהמשך, בקרבות במחוז פסקוב.
בינואר 1942 מונה לסגן ראש המטה של ארמיית המחץ ה-4. נטל חלק בקרב על רז'ב.
במאי 1942 מונה לראש מטה של גיס המשמר ה-2, עימו נלחם באזור העיר נוול.
בספטמבר–אוקטובר 1942 פיקד על הגיס, כיוון שמפקד הגיס נפצע.
לאחר מינוי מפקד חדש לגיס, חזר לתפקידו הקודם כראש המטה.
מילא את התפקיד עד לספטמבר 1943, אז מונה לפקד על דויוויזיית חיל רגלים במסגרת הארמייה ה-39. אך כעבור חודש הועבר מן התפקיד ומונה לראש המטה של ארמיית המחץ ה-3. בתחילת 1944 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
באוגוסט 1944 הועבר מהחזית למוסקבה, שם מונה למרצה בכיר באקדמיה צבאית.
לאחר סיום המלחמה המשיך ללמד באקדמיה.
בשנת 1949 עבר ללמד באקדמיה צבאית של חיל ההנדסה.
בשנת 1955 סיים את שירותו הצבאי.
במהלך שירותו עוטר בעיטור לנין, שלוש פעמים בעיטור הדגל האדום, בעיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה, בעיטור בוגדן חמלניצקי מדרגה שנייה.
התגורר בעיר מוסקבה, שם נפטר ב-16 במרץ 1982.
בנימין (רוברט) זאב יהודה אנגלמן (7 בדצמבר 1930, כסלו ה'תרצ"א, בודפשט – 24 באפריל 2024, ט"ז בניסן ה'תשפ"ד, ירושלים) היה פיזיקאי ישראלי, פרופסור לפיזיקה תאורטית בתחום פיזיקה של מצב מוצק, חבר סגל הטכניון וחוקר במרכז למחקר גרעיני שורק.
אנגלמן נולד וגדל בבודפשט למרדכי (מקס) ובריינדל (אליזבת) לבית ולטנר, שהגיעה במקור מהעיר פאפה.
אביו התפרנס מחנות חרסינה שבבעלותו, ובשואה נספה בבוכנוואלד.
אנגלמן קיבל חינוך יהודי אורתודוקסי וניצל מהשואה בבית הזכוכית.
הוא למד בישיבה אצל הרב שמעון ישראל פוזן בקהילת יהודי שופרון.
לאחר השואה אנגלמן למד לתואר ראשון, תואר שני ודוקטורט במתמטיקה ובפיזיקה תאורטית באימפריאל קולג'.
לימד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, הקים את תוכנית הלימודים לתואר שני בפיזיקה באוניברסיטת תל אביב, ושימש מאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 כחוקר במרכז למחקר גרעיני שורק.
במהלך הקריירה האקדמית שלו כתב מאות מאמרים מדעיים.
אנגלמן היה נשוי לחסיה, בתו של יהודה קיל, והם גרו בבית וגן שבירושלים.
מבקר המדינה הנוכחי, מתניהו אנגלמן, הוא בנו.
הסטטיסטיקאי הראשון בטכניון, שייסד את תחום הסטטיסטיקה בטכניון, והיה ראש החוג לסטטיסטיקה ומדעי ההסתברות.
הוא תרם רבות לתחום האיכות והאמינות בצה"ל ובתעשיות הביטחוניות.
אפשטיין נולד בארצות הברית (1918).
הוא עלה לישראל בגיל 50, ב-1968, מטעמים ציוניים.
את השכלתו האקדמית הוא רכש בארצות הברית.
הוא סיים תואר ראשון (.B.Sc) ב-1937, ותואר שני (.M.Sc) ב-1938. שניהם מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
הוא בעל תואר דוקטור במתמטיקה מאוניברסיטת אילינוי מ-1941.
תחומי ההתמחות המרכזיים של אפשטיין היו סטטיסטיקה ואבטחת איכות ואמינות.
לאפשטיין היו תרומות חשובות וחלוצות בתחום מבחני אורך חיים.
בארצות הברית הוא פיתח קריירה מרשימה של סטטיסטיקאי הן כחוקר והן כיועץ.
ב-1968, עם עלייתו לארץ, הצטרף אפשטיין לטכניון כפרופסור בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול.
הוא היה הסטטיסטיקאי הראשון בטכניון.
שם הקים את תחום הסטטיסטיקה, פיתח את התחום, גייס אנשי סגל, לימד והנחה סטודנטים לתארים מתקדמים.
הוא היה ראש החוג לסטטיסטיקה ומדעי ההסתברות.
בנוסף, היה הרוח החיה וממקימי תוכנית המוסמך בטכניון לאבטחת איכות ואמינות.
הוא פרש מהטכניון ב-1986 כפרופסור אמריטוס.
אפשטיין היה פעיל לקידום תחום הסטטיסטיקה גם מחוץ לטכניון.
הוא היה מהיוזמים והפעילים להקמתו של האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה ולמדע הנתונים, והיה נשיאו הרביעי (1981–1983).
לצד עבודתו האקדמית ופיתוח תחום הסטטיסטיקה במוסדות האקדמיים השונים, תרומתו הייתה רבה גם בתחום האמינות והאיכות לצה"ל, התעשיות הביטחוניות בישראל ובכלל זה לרפא"ל.
אפשטיין היה נשוי, עד לפטירתו, למלכה.
לבני הזוג נולדו בת ושני בנים ונכדים.
הוא נפטר בדצמבר 2004, לאחר מחלה.
בנימין גיבלי (21 בנובמבר 1919 – 19 באוגוסט 2008) היה קצין צה"ל, שכיהן בין היתר כראש אמ"ן, מח"ט גולני ורמ"ט פיקוד הצפון, ולאחר סיום שירותו היה תעשיין.
גיבלי נודע במעורבותו בפרשות מאיר טוביאנסקי ו"העסק הביש".
גיבלי נולד בפתח תקווה (שהייתה אז מועצה מקומית), בן למשה (לבית גרניצה) וליהודית.
אביו עלה לארץ ישראל מבריאנסק במאי 1914 ונישא ליהודית, אימו של בנימין, במאי 1918. למד בבית הספר יק"א פיק"א במקום הולדתו ובבית הספר התיכוני למסחר (גימנסיה גאולה) בתל אביב.
בין 1944 ל-1948 שירת במשטרת היישובים העבריים והיה פעיל בשירות הש"י.
עם קום מדינת ישראל מונה לקצין המודיעין של מחוז ירושלים.
גיבלי נמנה עם החוקרים והשופטים במשפט השדה המהיר שנערך לסרן מאיר טוביאנסקי, שנאשם במסירת ידיעות לאויב ונגזר עליו עונש מוות.
המשפט וההוצאה להורג היו ב-30 ביוני 1948 בכפר בית ג'יז (כיום בסמוך לקיבוץ הראל).
על אף שמאוחר יותר התברר כי טוביאנסקי הוצא להורג על לא עוול בכפו, והליך החקירה והמשפט היה לקוי ביותר, גיבלי לא נענש על כך וקידומו לא עוכב.
עם זאת העיד במשפט של איסר בארי שפיקד על האירוע.
בדצמבר 2022 פרסם "ידיעות אחרונות" בהרחבה רבה (12 עמודים) מהביוגרפיה הגנוזה של אריה קרישק, ובכלל זה גם התייחסות להריגתו של טוביאנסקי.
גיבלי הודה כי ההליך המשפטי היה פגום וכי לא היה צריך להוציא את טוביאנסקי להורג.
בתחילת 1949 התמנה למפקד ענף מודיעין 1 שכלל את המודיעין הקרבי ויחידות המחקר.
ביוני אותה שנה מונה לסגן ראש שירות המודיעין.
בשנת 1950 התמנה לראש מחלקת מודיעין במטכ"ל.
בתקופתו שם דגש על פיתוח יחידות ההאזנה של המחלקה, כולל פתיחת בסיסים ברחבי הארץ, הפעלת יחידה 131, והרחבת מחלקת המודיעין של חיל האוויר.
לאחר תקופת לימודים בחו"ל מונה בסוף מרץ 1954 לראש אגף מודיעין, בדרגת אלוף-משנה.
בתפקידו כראש אגף מודיעין בדרגת אלוף-משנה היה אחראי לגיוסה ולהפעלתה של חוליית יהודים במצרים על ידי יחידה 131. החוליה נלכדה ביולי 1954, עניין שנודע לימים בשם "העסק הביש".
במשך שנים רבות הוסתרה זהותו של גיבלי בהקשר זה, והוא נודע רק בכינוי "הקצין הבכיר".
עניין "העסק הביש" ומידת אחריותו של גיבלי היו שנויים במחלוקת שנים רבות.
יחד עם זאת, אין חולק על כך שגיבלי הוא ששלח את חברי החוליה למשימתם: חבלה במתקנים של ארצות הברית ובריטניה במצרים, לשם ערעור יחסיה של מצרים עם מדינות אלה.
סלע המחלוקת העיקרי בעניין זה הוא האם הפקודה לחברי החוליה ניתנה ביוזמתו הבלעדית של גיבלי, או שהוא פעל בהנחייתו של שר הביטחון, פנחס לבון (התשובה לשאלה זו היא חסרת משמעות מבחינת מידת אחריותו של גיבלי ל"עסק הביש").
מידת אשמתו ומעורבותו של גיבלי קיבלה גוונים חמורים נוספים עם היחשפה, במהלך השנים, של עובדת פעולותיו לכיסוי וטיוח מעורבותו, שכללה מעשי זיוף וניסיונות הפחדה והטיה של אברי אלעד, סוכן כפול שנודע בכינוי "האדם השלישי".
בריאיון שנתן לערוץ 2 בשנת 2004 האשים את לבון בפרשה, אך אמר: "אין לי הוכחות".
בעקבות הבירורים בפרשת "העסק הביש" ב-7 באפריל 1955 הועבר גיבלי מתפקידו ובמאי 1955 מונה לראש מטה פיקוד הצפון ולאחר מכן למפקד חטיבת גולני, שעליה פיקד במבצע קדש.
גיבלי נמנה עם יוזמי ומתכנני הפלגת הספינה בת גלים אל עבר תעלת סואץ, בספטמבר 1954, בניסיון לפרוץ את הסגר הימי שהטילה מצרים על ישראל.
ניסיון זה הסתיים במעצר אנשי הצוות ובאובדן הספינה.
בסרט הדוקומנטרי "לא בגדתי" נטען כי גיבלי, שהיה ראש אגף מודיעין, שלח חוליית לוחמים, במבצע צרצר בדצמבר 1954, להשיב מכשיר קשר סודי לארץ מסוריה, על אף שידע כי הסורים כבר איתרו את המכשיר והתכוננו לבואה של חוליה.
חברי החוליה נפלו בשבי הסורי, ואורי אילן התאבד בשבי זה.
לאחר ששאר חברי החוליה שבו לארץ בעסקת חילופי שבויים, גיבלי הכחיש כי ידע על כך.
ב-1957 מונה לראש מטה פיקוד המרכז ובשנים 1958 עד 1960 שימש כממלא מקום אלוף פיקוד המרכז.
דוד בן-גוריון סירב להעלותו לדרגת אלוף בגלל חלקו בפרשת "העסק הביש".
בשנים 1960–1961 היה נספח צה"ל בבריטניה ובסקנדינביה.
במשך שנים רבות המשיך לטעון לחפותו ואף הבטיח לפרסם ספר שבו יציג את עמדתו.
הוא כתב ספר כזה (בעזרתו של אריה קרישק כסופר צללים), אך נמנע מלפרסמו.
למרות ניסיונות תיווך נמרצים של עו"ד דב וייסגלס, מסרבת האלמנה ד"ר אלישבע גיבלי לשחרר את כתב-היד.
ב-2016 חשף משרד הביטחון התכתבויות בפרשת "עסק הביש", בהן גיבלי פעל לטהר את שמו.
בקטעי הביוגרפיה של קרישק שפורסמו בידיעות אחרונות, הדגיש קרישק כי לדברי גיבלי משה דיין היה האדריכל הראשי של "העסק הביש".
לאחר שירות הצבאי נתמנה בשנת 1961 למנהל הפיתוח של מפעל המכוניות הישראלי קייזר אילין, שהיה בבעלות איש העסקים אפרים אילין.
בשנת 1967 מונה למנכ"ל מפעל "שמן", שהיה חלק מקונצרן "כור".
עם הקמת חטיבת המזון בקונצרן, בשנת 1970, מונה גיבלי לעמוד בראשה, וכיהן בתפקיד זה עד 1987, בין השאר יזם את הקמת מפעל השוקולד "ורד הגליל" במטרה להתחרות בחברת "עלית" ששלטה בשוק הישראלי.
בתחילת שנות ה-70 שימש כמנהל מכון היצוא.
ב-1988 מונה לנציגו בישראל של איש העסקים אריה גנגר.
בסוף 1989 מונה ליו"ר פעיל של חברת "תעשיות לייזר" אותה רכש גנגר.
בנוסף ניהל עבור גנגר את השקעתיו בתחום התקשרות, רכישת השבועון "העולם הזה", והקמת יומון הספורט "עולם הספורט".
גיבלי נישא בשנות ה-40 לאסתר לבית פנחסי.
לשניים נולדה הבת תמר, שנישאה לעיתונאי איתן ליפשיץ.
בשנות ה-60 הכיר את אשתו השנייה אלישבע, עמה התחתן לאחר שהתגרש מאשתו הראשונה.
.אלישבע גיבלי נפטרה בגיל 88 באוקטובר 2025. הביוגרפיה שכתב הסופר קרישק על גיבלי טרם ראתה אור.
בנימין גיבלי נפטר בגיל 89 בתל אביב ונטמן במתחם בתי הקברות בכפר סמיר שבחיפה.
בנימין גוּטיַאנְסקִי (בכתב רוסי: Гутянский; 1903, אוקראינה – 1956, קזחסטן) היה משורר יידיש, מתרגם ועורך יהודי בברית המועצות.
גוטיאנסקי נזכר לראשונה כמשורר לילדים ביידיש וכמשתתף בעיתון הילדים "אקטיאברעל" ('אוקטובר הקטן'), עיתון סובייטי שיצא לאור במינסק, בלארוס.
ראשית פרסומו שם, כעורך וכמחבר, בשנת 1932.
עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, ופלישת הנאצים לברית המועצות, כתב גוטיאנסקי שירי ילדים רבים, מעשיות בחרוזים, ז'אנר שהיה נפוץ בין סופרי היידיש בשנות השלושים והארבעים, ומערכונים קצרים.
יצירותיו נדפסו בעיתוני הילדים ביידיש וברוסית שיצאו לאור באוקראינה: בחארקוב, בקייב ובאודסה.
בשנת 1942 התגייס גוטיאנסקי לצבא האדום – בתחילה ככותב מכתמים ותעמולה אנטי-נאצית, ואחר כך כלוחם בחזית.
הוא זכה בעיטור חשוב של הצבא האדום על לחימתו.
עם תום המלחמה שב לעבודתו הספרותית.
הוא תרגם ליידיש, בין השאר, את "דון קישוט", של סרוונטס, את כל משלי קרילוב ואת ספר הילדים המפורסם של קורניי צ'וקובסקי "דוקטור אַי-כואב" (שתורגם לעברית ב-1943 על ידי נתן אלתרמן בשם "דוקטור אויזֶמָר", בתוך הספר של צ'וקובסקי "לימפופו, מסע לארץ הקופים").
יזם את ייסודו של תיאטרון הבובות היהודי בקייב.
ב-5 ביולי 1949 נעצר עם אשתו ההרה, ברטה.
אשתו שוחררה והוגלתה לקוסטנאי שבקזחסטן.
גוטיאנסקי שוחרר אחריה, באמצע שנות ה-50, חולה מאוד, הצטרף לאשתו ולילדיו בגלות בקזחסטן, וכעבור זמן קצר נפטר שם.
אף אחד מכתביו לא תורגם לעברית.
בריוונטרעגער / ב' גוטיאנסקי (לויט ס' מארשאק), קייב: קולטור-ליגע, 1930.
א רעבן קומט אזוי, קייב: קולטור-ליגע, 1930.
ציפ צאָפּ העמערל / ב.
קאצ, קייב: צענטרפארלאג, 1932. (לצפייה במרכז להיסטוריה יהודית.)
פאר קליינע קינדער, מינסק: מעלוכע-פארלאג, 1936. (קובץ השירים הראשון שפרסם.)
אזעלכע און אזוינע, חרקוב – אודסה: קינדער פארלאג באמ צ.ק.ל.ק.יו.פ.או., 1936.
אלערליי זאכנ / בנימין גוטיאנסקי, קייב: מעלוכע-פארלאג, 1937.
נאכ דער ארבעט: שפילנ, פארשיידענע איינפאלנ, קונצנ, קאפדרייענישנ, רעבוסנ, וויצנ, נייס פונ טעכניק / צונויפגעשטעלט: ב' גוטיאנסקי אונ ד' פויניצקי, קייב: מעלוכע-פארלאג, 1938.
מאטל דער פעפער: קאמעדיע אין איין אקט / בנימין גוטיאנסקי, לייב קאַדיסאָן [קאדיסון], חמו"ל, 193?.
לייענבוכ: פארנ I קלאס פונ דער אנפאנג-שול [=ספר קריאה למתחילים], קובנה: [חמו"ל], 1940.
ליטערארישע כרעסטאמטיע פארנ 4. קלאס [=מקראה] / בנימין גוטינאסקי, ש האראוויצ, מעלוכע-פארלאג, 1941.
זאלצ אינ די אויגנ / ב' גוטיאנסקי, מוסקבה: דער עמעס, 1944. (שירים בלוויית קריקטורות אנטי-נאציות.)
מישע / אלעקסאנדער בארטא; יידיש: ב' גוטיאנסקי, קייב: קולטור-ליגע (סדרת "שול און פיאנערן ביבליאטעק"), 1930.
דער גרויסער פלאנ / מ' אילינ [=איליה יקובלביץ מרשק]; יידיש: ב' גוטיאנסקי, חרקוב – קייב: צענטרפארלאג, 1931.
א קרילאוו, מעלוכע פארלאג, 1936.
דאס גאלדענע שליסעלע, אדער, די פאסירונגענ פונ בוראטינא / אלעקסיי טאלסטוי; יידיש - ב' גוטיאנסקי, קייב: מעלוכע פארלאג, 1937.
דער דאקטער אויסטוטוויי: לויט גיו לאפטינגנ / קאָרניי טשוקאווסקי; יידיש: ב' גוטיאנסקי, קייב: מעלוכע-פארלאג, 1937.
זייער גוט / אל קאפילענקא; יידיש: ב' גוטיאנסקי, קייב: מעלוכע-פארלאג, 1938.
בנימין גדרון (נולד ב-7 במאי 1941) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה לניהול ע"ש גילפורד גלייזר והמחלקה לעבודה סוציאלית ע"ש שפיצר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2010-1985).
הוא פרופסור לעסקים חברתיים במכללה למנהל, המסלול האקדמי בראשון לציון (מאז 2013) וראש רשות המחקר של המכללה (מאז 2017).
גדרון הוא הנשיא המייסד (1996-1992) של הארגון הבינלאומי של חוקרי המגזר השלישי ((International Society for Third sector Research (ISTR).
בנימין גדרון נולד וגדל בחיפה, שם סיים את בית הספר התיכון כל ישראל חברים (כי"ח).
בן להורים ילידי גרמניה, שעלו לישראל לפני מלחמת העולם השנייה.
בצה"ל שירת בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
בוגר תואר ראשון במדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני מבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת פיטסבורג (1968) ותואר שלישי מבית הספר לעבודה סוציאלית ותכנון קהילתי באוניברסיטת מרילנד (1976).
עבד כעובד קהילתי בחברת "עמידר" ושימש כיועץ לאסתר הרליץ, בהקמת "המרכז לשירותי התנדבות" (כיום "המועצה הלאומית להתנדבות").
בנימין גדרון נשוי לד"ר אריאלה גדרון, שעסקה בהכשרת מורים במכללת קיי, באר שבע.
שימש כמנהל "תוכנית שוורץ להכשרת מנהלים למרכזים קהילתיים" בבית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש ברוואלד באוניברסיטה העברית (1978-84).
באוניברסיטת בן-גוריון שימש ראש המחלקה לעבודה סוציאלית ע"ש שפיצר (1985–1989), שם פיתח את תוכנית התואר השני והשלישי (1992-96) וכן את המרכז הישראלי לחקר המגזר השלישי שאותו יזם והנהיג במשך 12 שנים (1997–2009).
בתקופה זו פורסמו במרכז עשרות מחקרים שחשפו פנים רבות ומגוונות של המגזר השלישי בישראל ובהשוואה בינלאומית.
המרכז גם יזם ב-2001 את הקמת הוועדה לבדיקת תפקידי המגזר השלישי ("ועדת גלנור") שהמליצה שורה של המלצות בתחום מדיניות הממשלה כלפי המגזר השלישי, שבחלקם הגדול אומצו על ידי הממשלה במסמך מדיניות – "ממשלת ישראל, החברה האזרחית והקהילה העסקית: שותפות, העצמה ושקיפות" בפברואר 2008.
עם המעבר מהמחלקה לעבודה סוציאלית למחלקה למנהל עסקים בפקולטה לניהול ע"ש גילפורד גלייזר באוניברסיטת בן-גוריון (2004) יזם ופיתח את תוכנית הלימודים הראשונה לניהול ארגונים ללא-כוונות-רווח אותה ניהל עד פרישתו (2010).
שימש כמרצה אורח באוניברסיטאות בארצות הברית (ברנדייס, שיקגו, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס) ובאירופה (היידלברג, אינסברוק , פרוג'ה ).
ב-2013 מונה לפרופסור לעסקים חברתיים במכללה למנהל המסלול האקדמי, ומופקד הקתדרה למחקר בעסקים חברתיים.
שימש כיו"ר וכחבר הנהלה בארגונים רבים בארץ כגון: שתיל – שירות תמיכה וייעוץ לארגונים חברתיים, הקרן החדשה לישראל, מנהיגות אזרחית, שיתופים, אקים, סביבה תומכת, המרכז לפיתוח קהילות שח"ף.
פעילותו הציבורית בעולם כוללת הנהגת הארגון הבינלאומי של חוקרי המגזר השלישי – International Society for Third sector Research (ISTR) בו שימש כנשיא-מייסד (1992-96), וכן חברות בפרויקטים של האיחוד האירופי: COST ו-Marie Curie וגם חברות במערכות של כתבי-עת מקצועיים כגון Voluntary Sector Review, Nonprofit Policy Forum, Voluntas.
מופקד הקתדרה לפיתוח קהילתי ע"ש דוד ודורותי שוורצמן, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1995)
מענק ע"ש יצחק רבין – קרן החינוך אמריקה-ישראל (פולברייט) (2000)
פרס ע"ש וירג'יניה הודג'קינסון עבור הספר Mobilizing for Peace כספר הטוב ביותר בתחום המגזר השלישי והפילנתרופיה (2003)
פרס לחדשנות במחקר במגזר השלישי, אוניברסיטת בן-גוריון (2007)
תחום המחקר הנוכחי של גדרון הוא עסקים חברתיים (Social enterprises).
תחום זה משיק לתחום המחקר המרכזי בקריירה שלו שהוא המגזר השלישי – מגזר הארגונים ללא-כוונות-רווח, בישראל ובהשוואה בינלאומית וכן נושאים נגזרים כמו פילנתרופיה, התנדבות, מנהל ארגונים ללא-כוונות-רווח.
נחשב לחלוץ בתחומים אלה שבהם פרסם רבות.
תחומי מחקר נוספים הם התנדבות ומתנדבים וכן קבוצות לעזרה עצמית.
בכל התחומים האלה שיתף פעולה עם חוקרים מחו"ל ופיתח מערכי מחקר בינלאומיים השוואתיים.
המגזר השלישי בישראל: בין מדינת רווחה לחברה אזרחית, 2003 (גם באנגלית, 2004).
הספר מניח את היסודות להמשגה של גורם מרכזי בחברה – מגזר הארגונים ללא-כוונות רווח.
החידוש בספר הוא ההתייחסות אל קבוצת ארגונים אלה כאל מגזר, לצד המגזר העסקי והציבורי.
מעבר להמשגה והצדקתה מנתח הספר את הממדים והצביון של המגזר הזה בישראל וכן את תפקידיו החברתיים – כמשלים ומוסיף ולעיתים מחליף את מערך השירותים של מדינת הרווחה מצד אחד וכגורם מרכזי בחברה האזרחית היוצר שינוי וחידוש חברתי.
הספר מתייחס למספר ממדים של המגזר – הממד ההיסטורי, החוקי/לגלי, הכמותי/כלכלי.
הוא מבוסס על ממצאי מחקר השוואתי שנערך באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בארצות הברית והקיף כ-50 מדינות ומאפשר השוואת הנתונים לארצות אחרות.
הממצאים מהמחקר בישראל מראים על מגזר שלישי גדול מאוד המקיף כ-10% מהכלכלה והממומן בחלקו הגדול מתקציבים ציבוריים.
מקורות מימון נוספים למגזר הם פילנתרופיה והכנסות ממכירות שירותים.
הספר מבוסס על מחקר השוואתי מקיף של "ארגוני שלום ויישוב סכסוכים" בשלושה מוקדי סכסוך בינלאומיים קשים, שעלו על מסלול של משא ומתן בכוונה לסיים את הסכסוך העקוב מדם באמצע שנות ה-90: צפון אירלנד (הסכם יום השישי הטוב), דרום אפריקה (סיום משטר האפרטהייד) וישראל/פלשתינה (הסכמי אוסלו).
המחקר בא לבדוק את מהותם וכן את מקומם ותפקידיהם של "ארגוני השלום" – ארגונים שדגלו בשינוי האסטרטגיה לסיום הסכסוך - ממאבק מזוין למודוס של משא ומתן בשינוי הכיוון.
המחקר היה מבוסס על צוותים מקומיים שאיתרו את ארגוני השלום וחקרו את פעילותם ותרומתם לשינוי.
הממצאים הראו על מגוון גדול של סוגי ארגונים: מכאלה שדגלו בהפעלת לחץ על השלטונות באמצעות הפגנות ועצרות לארגונים קהילתיים שבנו גשרים אל הצד השני וחיפשו דרכים להידברות סביב סוגיות בעלי עניין משותף.
תרומתם של ארגונים אלה לפריצות הדרך בשלושת הסכסוכים הייתה קשה מאוד למדידה.
עם זאת הוסכם על הנחקרים שתפקיד ארגונים אלה היה "להכשיר את הלבבות" לקראת שינוי הגישה לסכסוך תוך הצגת הפנים האנושיות של הצד השני ולא רק הצגתו כאויב שאותו יש להכחיד.
הספר זכה ב-2003 ב-Virginia A.
סוגיית המדיניות הציבורית כלפי המגזר השלישי נמצאת בדיון בספר זה.
סוגיה זו חשובה לאור הגידול בהיקף ובחשיבות של המגזר השלישי בכל העולם והצורך לרגולציה של פעילותו.
הספר מציג מסגרת מושגית לניתוח סוגיה זו ואחר כך מציג שמונה מקרי-בוחן שבהם מנותחת מדיניות הממשלה כלפי המגזר השלישי: קנדה, ארצות הברית, גרמניה, יפן, אירלנד, הונגריה, ישראל והממלכה המאוחדת.
עידוד פעילות ארגוני המגזר השלישי, כמשלימים ולעיתים מחליפים את פעילות הממשלות באספקת שירותי רווחה למיניהם אינו עולה בקנה אחד (במדינות שבהן אין מסורת של דמוקרטיה השתתפותית) עם פעילותם כגורם הדוחף לשינוי וחידוש חברתיים, ובאלה מושתות עליהם מגבלות המצמצמות פעילות זו.
הספר עוסק בהיבטים הארגוניים של סוג חדש זה של ארגונים היברידיים.
בחלקו הראשון הוא בודק אותם מנקודות מבט תאורטיות.
חלקו השני מוקדש לבחינה אמפירית של ארגונים אלה וכולל מאמרים המנתחים מקרי בוחן של מיזמים עסקיים-חברתיים.
עסקים חברתיים בישראל: מהדרה להכלה חברתית וכלכלית, 2014.
הספר סוקר את תחום העסקים החברתיים בישראל (הנקראים גם מיזמים עסקיים-חברתיים), את הרציונל להקמתם, את צורותיהם השונות, החקיקה (החסרה) בעניינם, את הקושי לנהל אותם.
רוב הספר מוקדש לניתוח חמישה ארגונים כאלה ומספר את סיפורם, משלב הרעיון והיזמה, דרך גיוס סוגי התמיכה השונים הנדרשת מהסביבה, ועד מציאת דרך ניהול ייחודית המאפיינת ארגונים אלה.
הכלכלה החברתית החדשה בישראל, 2018.
את כלל הפעילויות האלה ניתן לכנות "כלכלה חברתית חדשה", השונה מהכלכלה החברתית המסורתית שהתפתחה בעיקר באירופה וצורתה האופיינית הייתה מסגרת הקואופרטיב.
הספר מנתח את המושג, בארץ ובעולם, מביא דוגמאות לארגונים חדשים המשלבים היבטים עסקיים וחברתיים ומציג את הצורך בפיתוח רגולציה שתעודד סוג זה של ארגונים והשקעות.
ספריםעסקים חברתיים בנימין גדרון, יסכה מוניקנדם-גבעון, ענבל אבו ואורן קפלן (צפוי ב-2018) הכלכלה החברתית החדשה בישראל, הוצאת רסלינג
אבו (2014) עסקים חברתיים בישראל: מהדרה להכלה חברתית וכלכלית, הוצאת אחווה
כץ (2003) המגזר השלישי בישראל: בין חברה אזרחית למדינת רווחה, הוצאת הקיבוץ המאוחד
בנימין גלעד (17 בספטמבר 1924, י"ח באלול ה'תרפ"ד – 12 באפריל 2003, י' בניסן ה'תשס"ג) היה ניצב במשטרת ישראל.
גלעד נולד בפולין ועבר בה את מלחמת העולם השנייה.
בתום המלחמה הוא עלה ב-1946 לארץ ישראל במסגרת ההעפלה, אך נעצר והועבר למחנות המעצר בקפריסין.
בשנת 1947 התאפשרה עלייתו ועם פרוץ מלחמת העצמאות הוא התנדב לשורות הפלמ"ח ולחם באזור ירושלים.
בספטמבר 1949 התגייס גלעד למשטרת ישראל.
במהלך 32 שנות שירותו במשטרה מילא גלעד תפקידי פיקוד ומטה רבים.
תפקידו הראשון היה כמפקד תחנת המשטרה במגידו.
בין השנים 1951–1973 הוא היה בין מייסדי משמר הגבול ושירת בו כמפקד פלוגה וכקצין יישובים ומתקנים ארצי.
לאחר מכן הוא הועבר חזרה למשטרה ומונה למפקד הראשון של מרחב השרון שהוקם באותה שנה (1973).
בשנת 1975 הועבר גלעד לשמש סגן מפקד מחוז דרום ובשנת 1978 הוענקה לו דרגת ניצב, עם מינויו לראש אגף המנהלה.
בשנים 1980–1981 כיהן גלעד כראש היחידה לתפקידים מיוחדים במשרד הפנים.
לאחר מכן הוא פרש מהמשטרה ובשנותיו בגמלאות היה בין מייסדי מועדון רבי הניצבים והניצבים ומונה למנכ"ל חברת קרנות השוטרים.
בנימין גלאי (12 באפריל 1921 – 24 במאי 1995) היה סופר, משורר, מחזאי, מתרגם ופובליציסט ישראלי.
בנימין גלאי נולד לחיים ולפועה בת יקותיאל קרשן בולדיבוסטוק שבברית המועצות.
כשהיה בן חמש, בשנת 1926, עלתה משפחתו עמו לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב, העיר שבה גדל והתחנך.
היה חבר בתנועת הנוער "השומר הצעיר".
במלחמת העולם השנייה התגייס לחיל האוויר המלכותי ושירת במשך שש שנים בצפון אפריקה.
את השירים שכתב בתקופה זו פרסם בספר שיריו הראשון, "עם הרוח", שיצא לאור בשנת תש"ו.
במלחמת העצמאות שירת בצה"ל כסופר צבאי ובמבצע סיני היה קצין חינוך.
גלאי היה בעל טור שבועי, בשם "על קפה הפוך", בעיתון "מעריב", שהתאפיין בסגנון ייחודי.
על טורו חתם בשם העט "ג בנימין".
במהלך השנים פרסם גם רומן, ספרי ילדים, ספרי שירה, מחזות ועוד.
יצירותיו זכו להכרה והוענקו לו פרסים שונים ובהם: פרס ברנר (1961), פרס אנה פרנק, פרס פיכמן, פרס שווימר ופרס ראש הממשלה ליצירה.
על ספרו "עטלפי עכו" זכה בפרס למדן.
גלאי נישא לרחל בת יוסף ישובי ונולד להם הבן שאול.
בנובמבר 2010 הציבה עיריית תל אביב שלט הנצחה על הבית שבו התגורר המשורר, ברחוב אמיל זולא 3 במרכז תל אביב.
שיבה שלישית: קורות מסע שלא עלה יפה, תשי"ג.
המחזות סדום סיטי, פייטה, מעשה בשתי מצות, אבות ובנים, משתה המלך.
על קפה הפוך, רישומים: מרסל ינקו, תש"ך.
רומן לבני נוער המתרחש בעכו.
מסעי אל ארץ הגמלים, תשכ"ג.
מים גנובים: מחזות שדור ופרפראות לשון, תשכ"ד.
רומן על רקע המוות השחור.
יצא לאור מחדש בשנת תשל"ז בשם המוות השחור, או דברי ימי גמיני (בתוספת איורים של תמי בצלאלי).
פולמוס היין בחצר ארמילוס ה-XVII, מלך פיליפי, 1969.
שוטים ומלכים: ארבע מחזות, שני מערכונים, תשל"ב.
ספר לילדים העוסק בבטיחות בדרכים.
אל הים האחרון , תשל"ו.
סיפור האח הנדח, או, ויאה דולורוזה, תשמ"ג.
מעיין העלומים: קטעים מעורבים, תשנ"א.
פרופסור באוניברסיטת בר-אילן שם היה דיקן הפקולטה למדעי הרוח.
נחשב למומחה למשנתו של המהר"ל מפראג.
נולד בשטרסבורג שבצרפת לאלימלך (אמיל) וחיה (אווה) גרוס.
בצעירותו היה פעיל בתנועת הנוער ישורון.
למד פילוסופיה באוניברסיטת שטרסבורג אצל פרופ' אנדרה נהר, ועשה את הדוקטורט שלו על הספר "נצח ישראל" של המהר"ל מפראג.
מאוחר יותר, השתלם באוניברסיטה העברית בירושלים, ולמד בישיבות.
ב-1948, בהיותו בן 23, ייסד את בית הספר היהודי "עקיבא" בשטרסבורג והיה מנהלו במשך 25 שנים.
ב-1950 נישא למרים לבית מילר, לזוג נולדו חמישה ילדים.
עלה לארץ ישראל בשנת 1969, והשתקע בירושלים.
השתלב במערכת החינוך בתחום של פילוסופיה יהודית ומחשבת ישראל.
לימד, בין היתר במכללה ירושלים.
כיהן כמרצה בכיר באוניברסיטת בר-אילן, והגיע לדרגת דיקן בפקולטה למדעי הרוח שם.
פרסם מאמרים רבים בענייני חינוך בכתבי עת.
לאחר יציאתו לגמלאות גרוס היה פעיל בענייני חינוך ומחשבת ישראל, והמשיך לכתוב ולתת הרצאות.
פרופ' בנימין בנו גרוס, נפטר בי"ח באב התשע"ה, 3 באוגוסט 2015.
נצח ישראל (השקפתו המשיחית של המהר"ל מפראג על הגלות והגאולה), מצרפתית נ' דויטש והמחבר, דביר, תשל"ד
יהי אור (נר מצווה למהר"ל מפראג), הוצאת ראובן מס, 1995
ברית הלשון (הרפתקת הדיבור במחשבת היהדות), מצרפתית מרים טבעון, הוצאת ראובן מס, 2004
עולם לא-מושלם (למען חירות אחראית), הוצאת ראובן מס, 2008
המשפחה במשנתם של הרמן כהן ופראנץ רוזנצוויג, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשל"ג.
איש ההלכה, תרגום של הספר "איש ההלכה" של הרב סולובייצ'יק לצרפתית עם הערות
עץ החיים (ביאור לספר נפש החיים)
סדרת ספרים בצרפתית בעקבות סדרת טלוויזיה עם ז'וזי אייזנברג בנושאי תנ"ך
האתגרים של הקיום היהודי, ביאור המאמר 'למהלך האידיאות בישראל' שבספר אורות של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, מוסד הרב קוק, ה'תשע"ג.
תשובה וגאלה, ("אורות התשובה" לרב אברהם יצחק הכהן קוק עם מבוא, פירוש והערות על התפתחות התשובה בהגות היהודית) הוצאת ראובן מס, 1999
על התשובה והגאולה ("אורות התשובה" לראי"ה קוק - על התפתחות רעיון התשובה בהגות היהודית), הוצאת ראובן מס, 1999.
בנימין דה-פְרִיס (בהולנדית: Benjamin de Vries; ב' באב תרס"ה, 2 באוגוסט 1905 – י"ד בחשון ה'תשכ"ז, 28 באוקטובר 1966) היה רב, חוקר תלמוד והלכה, מורה ומחנך, ופרופסור באוניברסיטה העברית.
דה-פריס נולד בכפר אונסטוֶודה (Onstwedde) שבתחומי העיירה סטאדטקנאל (Stadskanaal), במחוז חרונינגן שבצפון-מזרח הולנד.
כשהיה בן 4 עברה משפחתו להארלם שבקרבת אמסטרדם, ושם התחנך בגן ובבית ספר נוצרי, ולמד תורה מפי אביו, ר' נפתלי, ששימש כרח"ש (חזן, רבי ושוחט) בקהילה.
בגיל 13 נשלח ללמוד בבית המדרש לרבנים ולמורים האשכנזי סעדת בחורים באמסטרדם (שם היה תלמידו של הרב ד"ר יקותיאל יעקב נויבואר).
בהמשך למד באוניברסיטאות אמסטרדם וליידן פילולוגיה שמית ותולדות האסלאם.
הוא התמנה לנשיא המזרחי בהולנד.
נישא לבֶּרתה (ברכה) דה בֵּר (de Beer), נכדת הרב יוסף צבי דינר (אחותה, ציפורה, הייתה אשתו של הפילולוג וחוקר התלמוד פרופ' יעקב נחום אפשטיין).
בארץ שימש כמורה ומנהל בבתי ספר יסודיים.
תחילה שימש כמנהל בית הספר היסודי של "המזרחי" בעפולה.
ב-1936 התיישב בבת ים (בית וגן), בה שימש כמורה בבית הספר "תחכמוני" וכיהן כחבר המועצה המקומית הראשונה, שמונתה על ידי שלטונות המנדט.
בהמשך כיהן כמפקח ומורה בבית ספר תיכון.
דה פריס היה ממנהיגי ארגון עולי הולנד בישראל.
היה מראשי סיעת "יצירה ובנין" של הפועל המזרחי עם הקמתה ב-1941.
הוא לימד באוניברסיטאות תל אביב, בר-אילן והאוניברסיטה העברית בירושלים.
עסק רבות בחינוך ליהדות ולתלמוד, וכתב מספר ספרי לימוד בנושא.
במאמרו "להוראת התלמוד בבית הספר התיכוני החילוני", שהתפרסם ב"החינוך", המליץ דה-פריס על ייסוד "מגמה יהדותית" בבית-הספר הממלכתי, אשר בה יתפוס התלמוד מקום מרכזי.
דה-פריס נמנה עם יועצי הפרויקט הפרשני "דעת מקרא", וחיבר מספר ערכים באנציקלופדיה העברית, בהם הערך "הלכה".
הוא פרסם מאמרים רבים בכתבי העת "סיני" ו"תרביץ".
דה פריס נפטר בסתיו 1966, כשהיה בשנת שבתון בהולנד, בן 61 במותו.
הובא לקבורה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
לבני הזוג דה-פריס לא נולדו ילדים, אולם הם אימצו תינוקת בשם רחל וילד נוסף בן 13 שעלה בגפו מסלובקיה במסגרת עליית הנוער בתחילת מלחמת העולם השנייה: לימים הרב עקיבא הכרמי, רבה של שכונת קריית שמואל בחיפה.
רחל נישאה לאלחנן מאיר פרופסור לפסיכולוגיה.
כלתה של רחל היא דפנה מאיר שנרצחה בפיגוע בעותניאל.
בנימין דה-פריס, יהושע טברסקי, הליכות: מקראה, 2 כרכים, תל אביב: נ' טברסקי, תש"ט–תשי"ח.
מבוא לתלמוד, תל אביב: סיני, תשי"ב 1951. (הדפסה נוספת: תשכ"ב)
תולדות ההלכה התלמודית: פרקים נבחרים, תל אביב: א' ציוני, תשכ"ב.
(מהדורה ב מתוקנת ומוגהת היטב: תשכ"ו 1966)
מבוא לתלמוד ולהלכה, תל אביב: סיני, תשכ"ה.
מבוא כללי לספרות התלמודית; מבוא: יצחק ד' גילת, תל אביב: סיני, 1966.
מחקרים בספרות התלמוד, ירושלים: מוסד הרב קוק בהשתתפות אוניברסיטת בר-אילן, תשכ"ח.
בנימין גל-אור (8 באוגוסט 1933) הוא פיזיקאי ומהנדס אווירונאוטיקה ישראלי.
פרופסור אמריטוס בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל מחקריו עוסקים במעברי חום, תרמודינמיקה ובפילוסופיה של המדע.
גל-אור, יליד ישראל, סיים תואר ראשון ושני בטכניון בשנים 1959 ו-1961. בשנת 1964 סיים דוקטורט בטכניון.
בין השנים 1964 ל-1965 לימד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור.
בין השנים 1966 ל-1967 לימד באוניברסיטת פיטסבורג.
בשנת 1968 החל ללמד בטכניון כפרופסור חבר ובשנת 1972 מונה לפרופסור מן המניין.
הוא קיבל את פרס האקדמיה למדעים בניו יורק בשנת 1971 עבור מחקר מקורי בשטח אוויר-חלל ואת פרס לסקוביץ.
ערך שלושה ספרים בנושא תרמודינמיקה וכתב כארבעה ספרי מדע.
לאחר פרישה לגמלאות מתגורר כיום בפיליפינים.
נשוי ללאה שולוולף, ד"ר להנדסת חומרים, ואב לשני בנים.
אחד מהם, אמיר, הוא שותף-מנהל בקרן ההון סיכון "אינפיניטי".
ברלאי עלה לישראל זמן קצר לאחר קום המדינה והצטרף לשורות המשטרה.
עד 1961 היה מפקד יחידת סיור בנפה הדרומית של מחוז תל אביב.
לאחר מכן התמנה לשמש דובר המחוז ובשנת 1962 החל לעמוד בראש לשכת הסיור בנפה הצפונית של המחוז.
מאוחר יותר עמד בראש מפלג הנוער במחוז תל אביב ובהיותו בתפקיד זה הועלה בשנת 1967 לדרגת רב פקד.
מאוחר יותר היה סגן מפקד מרחב יפו.
ב-1970 מונה לסגן ראש ענף תנועה במחוז תל אביב וב-1972 מונה למפקד הענף.
בתפקידיו הבכירים האחרונים בשורות המשטרה היה מפקד מרחב ירקון, סגן מפקד מחוז תל אביב, ראש אגף אפסנאות (1980–1981) וראש אגף משאבי אנוש בשנים 1985-1981.
בנימין בראון (נולד בי"ג בתמוז ה'תשכ"ו, 1 ביולי 1966) הוא חוקר יהדות ומחשבת ישראל, פרופסור בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.