tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"אני גיטרה" הוא שיר שכתבה והלחינה נעמי שמר וביצע לראשונה בני אמדורסקי.
ב־15 באוקטובר 1993 נערך ערב מחווה לבני אמדורסקי, שנקרא "מסיבת גג עם בני אמדורסקי" ושודר בערוץ הראשון.
מפיקת התוכנית ביקשה מנעמי שמר שתכתוב לאירוע שיר בשביל אמדורסקי.
בסוף הערב ביצע אמדורסקי לראשונה את השיר.
כשלושה חודשים לאחר האירוע נפטר בני אמדורסקי ממחלת הסרטן.
בשנת 1997 יצא אלבום של ההרכב "החברים של בני", שכלל את ישראל גוריון (חברו לצמד הדודאים), חנן יובל, ואת יוסי חורי ואורי הרפז (מצמד הפרברים).
באלבום נכלל השיר בשתי גרסאות: גרסתו המקורית של אמדורסקי שאליה נוספו קולות הרקע של חברי ההרכב, וגרסה מחודשת נפרדת של חברי ההרכב.
דודו טסה הקליט גרסת כיסוי לשיר שנכללה באלבומו "בדיוק בזמן" שיצא ב-2004. השיר גם נכלל באלבום "שרים הדודאים" שיצא לאור בשנת 2013 בביצוע ישראל גוריון ואסף אמדורסקי, בנו של בני אמדורסקי.
בשנת 2020 בוצע השיר בתוכנית זהו זה!.
באותה שנה יצאה גם גרסת כיסוי של הזמר משה פרץ בעיבוד שמוליק נויפלד, במסגרת פרויקט צו השעה.
בטלוויזיה החינוכית שודרה בשנים 2014–2018 תוכנית מוזיקה בהגשתו של אבי סינגולדה, אשר נקראה "אני גיטרה", ומקור שמה בשירו של אמדורסקי.
לאחר כמה שנים החליט הזמר עמיר בניון לחדש את השיר.
הוא הוציא אלבום אינטרנטי בשם 'ארץ | שיר' הכולל עיבודים חדשים לשירי "ארץ ישראל" ישנים.
"אני חיה לי מיום ליום" הוא הסינגל השני מתוך האלבום "ימי התום" של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור בינואר 1988. השיר נכתב על ידי חנוך לוין, הולחן ועובד על ידי רמי קלינשטיין.
השיר היה למושמע ביותר בתחנות הרדיו והטלוויזיה בישראל בשנת 1988, הושמע 293 פעמים בשנה.
במקור השיר בוצע על ידי תיקי דיין ללחנו של רפי קדישזון כפסקול לסרט "פנטסיה על נושא רומנטי" משנת 1977.
"אני גרה מול המים" המוכר גם בשם "גרה מול המים" הוא סינגל ראשון מתוך האלבום רמזים של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור ביוני 2007. השיר נכתב על ידי יוסי בנאי, הולחן על ידי ענבל סמדר ועובד על ידי סמדר, עברי לידר וליאת בנטוב.
במקור השיר בוצע על ידי בנאי בלחנו של יונתן בר גיורא, ונכלל באלבום אולפן האחרון שלו "לאט" משנת 2001 ונקרא בשם "אני גר מול המים".
בינואר 2024 ביצע אריק סיני את השיר במסגרת התמודדותו ב"כוכב הבא לאירוויזין 2024".
אני הוא השואל הוא סליחה לתפילת מוסף של יום כיפור, שחיבר רבי ברוך בן שמואל ממגנצא.
כנהוג לעיתים בסליחות למוסף, הסליחה מתארת את עבודת יום הכיפורים בבית המקדש ואת החסר מאז חורבן הבית.
בהרבה קהילות נאמרת הסליחה בקול רם על ידי הש"ץ ובניגון מרגש.
בדרך כלל, גם בקהילות בהן נהוג לבחור בכל שנה רק חלק מרשימת הסליחות, אמירת סליחה זו קבועה.
הסליחה נהוגה במרבית מנהגי אשכנז המערביים.
כרוב פיוטיהם של פייטני מערב אירופה בני המאה ה-12, הסליחה אינה נמצאת ברוב מנהגי אשכנז המזרחיים הממוסדים, מלבד מנהג בהמן, מעהרין ואונגארן (שהוא גם מנהג מזרח גרמניה), ובמנהג בית הכנסת הישן בפראג.
הסליחה נדפסה פעמיים במהדורה מדעית.
פעם אחת במהדורתו של אברהם מאיר הברמן לפיוטי רבי ברוך ממגנצא, ופעם שנייה במהדורתו של דניאל גולדשמידט למחזור ליום הכיפורים.
הפיוט כולל אקרוסטיכון לפי סדר הא"ב, ובסופו חתום ברוך בר שמואל חזק.
הוא מובנה מבתים בני שני טורים (ארבע צלעיות), במשקל יתד וארבע תנועות, ובצלעית הסוגרת יתד וחמש תנועות.
אני ואתה: 1968-1978 השירים שנשארים הוא אוסף של מארז תקליטורים המאגד שירים בולטים שהקליט הזמר אריק איינשטיין בין השנים 1968–1978 בקריירה שלו.
האוסף מורכב כך שכל חלק בו מייצג תקופות שונות בקריירה של איינשטיין מאלבומים בתחילת הקריירה שלו שהפכו לקלאסיקות.
המארז אוגד והופק על ידי חברת פונוקול, נערך דיגיטלית מחדש על ידי יואב קוטנר, ויצא במהדורה מוגבלת.
את העטיפה עיצבה הילית שפר.
חלק ב': הוקלט בשנים 1970 - 1973, אלבומים: "פלסטלינה", "בדשא אצל אביגדור", "שירי ילדים", "יסמין" ו-"ארץ ישראל הישנה והטובה".
חלק ד': הוקלט בשנים 1976 - 1978, אלבומים: "האהבה פנים רבות לה", "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ב'", "אנשים אוהבים לשיר" (גרסאות הופעה חיה), ו-"ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ג'".
אני האגדה הוא רומן אימה פוסט-אפוקליפטי משנת 1954 מאת הסופר האמריקני ריצ'רד מת'סון.
הרומן היה להצלחה רבה ועובד לקולנוע בסרטים האדם האחרון על כדור הארץ (1964), איש האומגה (1971) וכן בסרט הנודע אני האגדה (2007), בכיכובו של ויל סמית'.
הרומן היווה גם השראה לסרט ליל המתים החיים (1968).
הספר תורגם לעברית בהוצאת ינשוף, על ידי יעל ענבר ויצא לאור במקביל לצאתו לאקרנים של סרט הקולנוע בשנת 2007.
רוברט נוויל הוא השורד היחיד של מגפה שהרגה את מרבית האוכלוסייה האנושית והפכה את השארית ל"ערפדים" שמתאימים במידה רבה לסטראוטיפים שלהם בסיפורת ופולקלור: הם מוצצי דם, חיוורי עור ורגישים לאור.
הרומן, המתרחש באופן מרומז בלוס אנג'לס, מפרט את חייו של נוויל בחודשים ובסופו של דבר שנים לאחר ההתפרצות כשהוא מנסה להבין את המחלה, לחקור אותה ואולי לרפא אותה.
נחילי ערפדים מקיפים את ביתו מדי לילה ומנסים למצוא דרכים להיכנס פנימה, הערפדים הם הנקבות החושפות את עצמן ושכנתו הערפדית שצועקת לו לצאת.
נוויל שורד כשהוא מתבצר בתוך ביתו בכל לילה; הוא מוגן עוד יותר על ידי אמצעים מסורתיים לדחיית ערפדים כמו שום, מראות וצלבים.
סופות אבק שבועיות חורשות את העיר ובמהלך היום, כשהערפדים אינם פעילים, נוויל נוהג להסתובב בהם כדי לחסל אותם בעזרת יתדות מעץ (מכיוון שהם נראים אטומים לכדורי התותחים שלו) ולחפש אחר אספקה.
העבר של נוויל מתגלה לעיתים דרך פלשבקים; המחלה לקחה את בתו, שאת גופתה נאלץ לשרוף, כמו גם את אשתו, שגופתה נקברה בסתר, אך לאחר מכן נאלץ להרוג אותה לאחר שקמה מהמתים כערפד.
לאחר התקפי דיכאון ואלכוהוליזם, נוויל קובע לבסוף שיש כמה סיבות מדעיות מאחורי מוצאם, התנהגויות וסלידות אצל הערפדים ולכן הוא מתכוון לחקור אותם.
הוא משיג ספרים וחומרי מחקר אחרים מספריה ובאמצעות מחקר הדרגתי מגלה ששורש המחלה הוא ככל הנראה זן Bacillus של חיידקים המסוגל להדביק גם מארחים שמתו וגם חיים.
גם הניסויים שלו במיקרוסקופים מגלים שהחיידקים רגישים באופן קטלני לשום ואור שמש.
יום אחד, כלב תועה ופצוע מוצא את דרכו לרחוב שלו, ממלא את נוויל בשמחה.
נווילשמח לחברה ואט-אט מרוויח בדקדקנות את אמונו של הכלב העצבני במזון ומביא אותו לבית.
למרות מאמציו, הכלב הפצוע מת שבוע לאחר מכן, ונוויל, שנשדד מכל תקווה, חוזר ללמוד יותר על הערפדים.
המשך הקריאה והניסויים של נוויל בערפדים חסרי כושר עוזרים לו ליצור תיאוריות חדשות.
הוא מאמין שערפדים מושפעים ממראות וצלבים בגלל "עיוורון היסטרי", תוצאה של התניה פסיכולוגית קודמת של נגועים.
כשהם מונעים מטירוף המחלה, גם אז, תגובתם מוגבלת לאמונותיו של האדם המסוים; לדוגמה, ערפד נוצרי יחשוש מהצלב, אך ערפד יהודי לא יחשוש כך.
בנוסף, נוויל מגלה אמצעים יעילים יותר להרוג את הערפדים, מלבד סתם להכניס יתד לליבם.
זה כולל חשיפת ערפדים לאור שמש ישיר או גרימת פצעים רחבים וחושפי חמצן בכל מקום בגופם, כך שהחיידקים עוברים מהיותם סימביוזים אנאירוביים לטפילים אירוביים, תוך שהם צורכים במהירות את מארחיהם כשהם נחשפים לאוויר, מה שהופך את מראה הערפדים לנוזלי.
עם זאת, החיידקים מייצרים גם "דבק גוף" גמיש שאוטם באופן מיידי פצעים בוטים או צרים, מה שהופך את הערפדים לחסינים לקליעים שלו.
עם הידע החדש שלו, נוויל הורג מספר גדול כל כך של ערפדים בפומבי שכמות המבקרים הליליים שלו פוחתת משמעותית.
נוויל מאמין עוד שהמגפה התפשטה לא באמצעות עקיצות ערפד ישירות כמו של יתושים נושאי חיידקים וסופות אבק בערים בעקבות המלחמה אחרונה.
חוסר העקביות של תוצאותיו של נוויל בטיפול בערפדים גורם לו גם להבין שבעצם ישנם שני סוגים המגיבים בצורה שונה - כאלה החיים עם זיהום מחמיר ואלה שמתו אך הושמדו מחדש על ידי החיידקים (כלומר כאלה שהפכו לאל-מתים).
אחרי שלוש שנים, נוויל רואה אישה מבועתת לאור יום.
נוויל חושד מייד לאחר שהיא נרתעת באלימות בנוכחות שום, אך לאט לאט הם זוכים לאמון זו בזה.
בסופו של דבר השניים מנחמים זה את זה בצורה רומנטית והוא מסביר כמה מממצאיו, כולל התיאוריה שלו לפיה הוא פיתח חסינות מפני הזיהום לאחר שננשך על ידי עטלף ערפדים נגוע לפני שנים.
הוא רוצה לדעת אם האישה, ששמה רות, נגועה או חסינה, ונודר לטפל בה אם היא נגועה, והיא מאפשרת לו באי רצון לקחת דגימת דם, אך פתאום חובטת בו עד אובדן הכרה כשהוא רואה את התוצאות.
כשנוויל מתעורר, הוא מגלה פתק של רות שמתוודה שהיא אכן ערפד שנשלח לרגל אחריו ושהוא היה אחראי למות בעלה, ערפד אחר.
עוד עולה מההערה שרק הערפדים הלא מתים הם אלימים מבחינה פתולוגית, אך לא אלה שהיו בחיים בזמן ההדבקה ושהם עדיין שורדים בגלל מוטציות מקריות בחיידק שלהם.
אלה הנגועים שעודם בחיים התגברו לאט לאט על מחלתם ומנסים לבנות חברה חדשה.
הם פיתחו תרופות שמקטינות את התסמינים הגרועים ביותר.
רות מזהירה את נוויל שרגשותיה כלפיו נכונים אך שאנשיה ינסו לתפוס אותו וכי עליו לנסות לברוח מהעיר.
עם זאת, בהנחה שהוא יטופל בצורה הוגנת על ידי החברה החדשה, נוויל נשאר בביתו עד שיגיעו אליו האנשים נגועים ושולחים באלימות את הערפדים הלא-מתים שמחוץ לביתו.
הוא יורה עליהם ובתורו נורה ונלכד.
פצוע אנוש, נוויל מוכנס לתא חסום בו מבקרת רות, שמודיעה לו שהיא חברה בכירה בחברה החדשה, אך בשונה מהאחרים, אינה מתרעמת עליו.
לאחר שדנה בהשפעות של פעולות ההרג שביצע נוויל בערפדים של החברה החדשה, היא מכירה בצורך הציבורי בהוצאתו להורג של נוויל, אך נותנת לו חבילה של גלולות התאבדות הפועלות במהירות.
נוויל מקבל את גורלו ומבקש מרות שלא לאפשר לחברה הזו להיות חסרת לב יותר מדי.
רות מבטיחה לנסות, מנשקת אותו ועוזבת.
נוויל ניגש לחלון התא שלו ורואה את הנגועים בוהים בו באותה שנאה ופחד שפעם חש עבורם; הוא מבין שהוא, שריד של האנושיות הישנה, הוא עכשיו אגדה לגזע החדש שנולד מהזיהום.
הוא מכיר בכך שהרצון שלהם להרוג אותו, לאחר שהרג כל כך הרבה מהיקרים להם, אינו דבר שהוא יכול לגנות.
ככל שהגלולות מתחילות להשפיע, הוא משתעשע מהמחשבה שהוא יהפוך לאמונה טפלות ולאגדה החדשה שלהם, בדיוק כמו שערפדים היו פעם עבור בני אדם.
הרומן עובד לסרט באורך עלילתי שלוש פעמים, כמו גם לסרט ווידאו בשם I Am Omega.
בשונה מהספר, כל אחד מהם מציג את הדמות של נוויל כמדען מיומן.
שלושת העיבודים מראים שהוא מוצא תרופה ומעביר אותה.
עיבודים שונים מהרומן הציגו את האירועים שלוש שנים לאחר האסון, במקום להתרחש בפרק זמן של שלוש שנים, כמו ברומן.
כמו כן העיבודים מתרחשים בעתיד הקרוב, שנים ספורות לאחר יציאת הסרט ואילו הרומן מתרחש 20 שנה מיום פרסומו.
הרומן גם עובד לסרט סטודנטים ספרדי קצר בשם Soy Leyenda.
האיש האחרון על כדור הארץ
בשנת 1964 כיכב וינסנט פרייס כד"ר רוברט מורגן (ולא "נוויל") בסרט "האיש האחרון על כדור הארץ" (השם המקורי של ההפקה האיטלקית הזו היה L'ultimo uomo della Terra).
מת'סון כתב את התסריט המקורי לעיבוד זה, אך בשל שכתוב מאוחר יותר לא רצה ששמו יופיע בקרדיטים; כתוצאה מכך נזקף לזכות מת'יסון שם בדוי "לוגן סוונסון".
בשנת 1971 הופקה גרסה שונה בהרבה, תחת הכותרת איש האומגה (The Omega Man) כיכב בה צ'רלטון הסטון (כרוברט נוויל) ואנתוני זרבה.
למת'סון לא הייתה כל השפעה על התסריט לסרט זה ואף על פי שהעלילה נותרה דומה, היא סוטה מהרומן בכמה אופנים, תוך הסרת מאפייני הערפד של האנשים הנגועים, למעט הרגישות שלהם לאור.
בגרסה זו, הנדבקים מוצגים כמוטציות ליליות, עטויי גלימות שחורות, לבקנים, המכונים "המשפחה".
אף על פי שהם אינטליגנטים, הם מתנערים מהטכנולוגיה המודרנית, כשהם מאמינים שהיא (והאנשים המשתמשים בה, כמו נוויל) היא רעה וגורמת לנפילת האנושות.
בשנת 2007 הופק עיבוד שלישי לרומן, הפעם בשם I Am Legend, בימויו של פרנסיס לורנס ובכיכובו של ויל סמית' כרוברט נוויל.
עיבוד זה חורג גם הוא באופן משמעותי מהרומן.
בגרסה זו הזיהום נגרם על ידי נגיף שנועד במקור לרפא סרטן.
כמה יסודות ערפדים נשמרים, כמו רגישות לאור UV ומשיכה לדם.
הנדבקים מוצגים כיצורים פראיים ליליים בעלי אינטליגנציה מוגבלת הצדים את הלא נגועים בזעם דמוי ברסקר.
יצורים אחרים, כמו כלבים, נגועים גם הם בנגיף.
גם סיום הסרט שונה כדי להציג את נוויל כמי שהקריב את חייו כדי להציל את האנושות, ולא הוצא להורג בשל פשעים נגד הערפדים ששרדו, אף כי סיום שנמחק לסרט היה קרוב יותר לרוחו של הספר ובו נוויל מתנצל על ניסויים שביצע ואינו מתאבד.
הסרט מתרחש בעיר ניו יורק בשנים 2009 ו-2012 ולא בלוס אנג'לס של השנים 1975–1977 כמו ברומן.
אני חושבת לגמור עם זה הוא סרט דרמה פסיכולוגי-סוריאליסטי אמריקאי משנת 2020, שנכתב, בוים והופק על ידי צ'ארלי קאופמן.
העלילה היא עיבוד חופשי לרומן הביכורים של הסופר הקנדי איאן ריד באותו השם, משנת 2016.
הסרט יצא לבתי קולנוע נבחרים בארצות הברית ב-28 באוגוסט 2020, והופץ בשירות הזרמת המדיה של "נטפליקס" ב-4 בספטמבר באותה שנה.
בחורה צעירה (ג'סי באקלי) נמצאת בזוגיות בת שישה שבועות עם ג'ייק (ג'סי פלמונס).
במהלך נסיעתם במזג אוויר מושלג לבקר את הוריו של ג'ייק בחווה הנידחת שלהם, הבחורה שוקלת בינה לבין עצמה האם לסיים את הקשר שלה עם ג'ייק.
לבחורה אין שם, ולאורך הסרט היא נקראת בשמות שונים, ובהתאם לכך, תחומי העיסוק והעניין שלה משתנים תדיר.
לצופים בסרט נרמז שג'ייק שומע את מחשבותיה.
ג'ייק מתחיל לדקלם פואמה בשם "Ode: Intimations of Immortality from Recollections of Early Childhood" שקרא כשהיה צעיר יותר, על אודות אישה בשם "לוסי", והבחורה מעירה "כמוני", ומציינת שאיננה אוהבת שירה.
הדקלום מופסק כאשר הבחורה מקבלת שיחת טלפון ממישהי ששמה אף הוא לוסי, אך לא עונה לטלפון.
השלג היורד מטריד אותה, משום שלמחרת היא צריכה לסיים לכתוב מאמר בביולוגיה, ולכן עליהם לחזור הביתה עוד באותו ערב.
באופן מוזר, ג'ייק בקי לחלוטין בתחומי הדעת שלה.
החל מסצנת הנסיעה ובמשך הסרט, משולבות בעלילה העיקרית תמונות משגרת יומו של שרת קשיש בבית ספר תיכון.
דבריו של ג'ייק מצטלבים עם מחשבות השרת: ג'ייק מדבר על הפקות מחזמר שמוצגות בבית הספר מדי שנה, כאילו הבחורה מכירה את בית הספר וההפקות שלו, וכן מדבר על עיר הולדתו כאילו הוא עדיין מתגורר בה, ומספר שלעיתים הוא פוגש מבוגרים שהוא זוכר אותם כתלמידים.
במהלך השיחה הזו, נראה השרת צופה בחזרה להפקה החדשה, ותלמידים מתאמנים בריקוד במסדרון בית הספר.
כעת הבחורה היא משוררת (קודם אמרה שהיא לא אוהבת שירה), נאותה להפצרותיו של ג'ייק ומדקלמת פואמה מבעיתה שכתבה בשם "Bonedog" על אודות חזרה הביתה, ולכאורה, זו חזרת ג'ייק לביתו.
בהגיעם לבית החווה, פוגשת הבחורה את ההורים (טוני קולט ודייוויד ת'יוליס), וכן כלב בשם "ג'ימי" שגופו רועד.
במהלך שהותם בחווה, הכלב נעלם ומופיע חליפות באופן אבסורדי.
ג'ייק לוקח אותה לבקר באסם, שם יש טלאים מתים קפואים בשלג ומכלאת חזירים ריקה, והוא מספר שאביו שנאלץ להרדים את החזירים מכיוון שרימות אכלו אותם חיים.
בינתיים, השרת בבית הספר צופה בקומדיה רומנטית שביים רוברט זמקיס ומספרת על אישה בשם איבון (קולבי מיניפי) שמפוטרת מעבודתה כמלצרית אחרי שהחבר שלה (ג'ייסון ראלף) מחולל מהומה בבית הקפה כשהוא בא להצהיר על אהבתו אליה, וצועק על אחד הלקוחות במקום (טדי קולוקה).
הבחורה רואה שריטות על דלת המרתף הנעולה, שלכאורה הכלב ג'ימי עשה אותן.
היא מדברת על בית החווה כאילו זה הבית הכפרי שהיא גדלה בו, אך מיד אומרת שהיא גדלה בדירה עירונית, ולא מכירה בית בסגנון כזה.
בארוחת הערב עם הורי ג'ק, מוגש בשר חזיר צלוי מן החווה, לכאורה, אחד החזירים נגועי הרימות.
ההורים פונים אליה בשם "לואיזה", והיא ציירת.
בתוך כך, היא מקבלת שיחות שלא נענו מ"לואיזה".
הבחורה מראה להורים תצלומים של ציורי הנוף שלה, והאב תוהה איך אפשר לצייר נוף ללא בני אדם.
אחר כך השיחה עוסקת בעיסוקה של הבחורה בתחום מכניקת הקוונטים, ובסופו של דבר, ג'ייק מתפרץ כלפי אימו.
הבחורה מספרת כיצד הכירה את ג'ייק לראשונה במהלך ערב חידון טריוויה שהתקיים בפאב סמוך לאוניברסיטה, אך הסיפור לוקה בחוסר עקביות.
תוך כדי הארוחה ממשיכה הבחורה לקבל שיחות טלפון מ"חברותיה" לוסי ולואיזה, כולן מאותו מספר טלפון וכביכול באותה שעה.
אחרי הארוחה מבחינה הבחורה בתצלום של ג'ייק בהיותו ילד, אך בטוחה שזו היא עצמה בתצלום.
בעודם אוכלים את מנת הקינוח, אימו של ג'ייק מספרת שהיא סובלת מטנטון שבעטיו היא שומעת צפצופים ללא הרף.
הבחורה מקבלת שיחת טלפון נוספת, הפעם מ"חברה" בשם איבון, עונה לטלפון ושומעת גבר (אוליבר פלאט) האומר כאילו לעצמו שנותרה שאלה אחת לענות עליה.
היא מנתקת וטוענת שהחברה התקשרה לדרוש בשלומה.
ג'ייק מספר לאביו שהבחורה עובדת כמלצרית, והם הכירו כאשר שרתה אותו, פרט המזכיר את "איבון" מהסרט של זמקיס שהשרת צפה בו מוקדם יותר.
הוריו של ג'ייק משתנים חליפות לדמויות הצעירות של עצמם ולישישים לוקים בשיטיון, ואילו ג'ייק מספר שהבחורה, כעת שמה "לוצ'יה", לומדת גרונטולוגיה.
לבקשת האם בדמותה הצעירה, הבחורה לוקחת כבסים למרתף ומוצאת במכונת הכביסה רק את מדיו של השרת.
היא מגלה גם את חדר נעוריו של ג'ייק ומוצאת ספר שירה ישן שבו מופיעה הפואמה "Bonedog" שכתבה ודיקלמה לג'ייק.
כמו כן, היא רואה גלריה לאמנות ובה הדפסים המציגים את ציורי הנוף שלה עצמה, ונוכחת שהם צוירו על ידי ראלף אלברט בלייקלוק.
שוב היא מקבלת שיחת טלפון מהגבר האלמוני החוזר על הדברים שאמר קודם.
כאשר היא עולה חזרה מהמרתף, האמא, כעת ישישה, שוכבת על ערש דווי, והאבא צעיר.
לבסוף יוצאים בני הזוג חזרה הביתה.
במהלך הנסיעה מדבר ג'ייק על אירועים שהתרחשו במהלך הערב, והבחורה לא זוכרת אותם.
השיחה מתפתחת באופן אסטוציאטיבי לדיון על סרטו של ג'ון קסאווטס, "אישה תחת השפעה".
השניים נקלעים לסופת שלג ועוצרים בחנות לממכר גלידה בשם "טולסי טאון", שם עובדות מספר צעירות שהן תלמידות בבית הספר שבו עובד השרת.
בעודה קונה קינוח, עובדת מצולקת מנסה להזהיר את הבחורה מלהמשיך הלאה, דבר שהבחורה לא יודעת להסביר.
ג'ייק סבור שמזג האוויר קר מכדי לאכול גלידה, עוצר במגרש החניה של בית הספר התיכון להשליך את הגביעים המלאים כמעט, והבחורה מוחה על כך.
הם מתווכחים אך מתפייסים ומתמזמים.
ג'ייק מבחין בשרת הצופה במעשיהם מתוך בית הספר, הולך להתעמת איתו ועוזב את הבחורה הכועסת לבדה במכונית.
אחרי שהיא ממתינה זמן-מה, הבחורה נכנסת לבית הספר לחפש את ג'ייק.
היא פוגשת את השרת ומספרת לו שבערב שבו הכירה את ג'ייק, היא סברה שהוא חלאה, לא הייתה מעוניינת בו ודבר לא קרה ביניהם (בניגוד למה שהיא סיפרה להוריו של ג'ייק).
השרת מציע לה זוג נעלי בית זהות לנעלי הבית שג'ייק נתן לה בעבר.
היא דוחה את הצעתו בנימוס, הם מתחבקים, והשרת מתיר לה להמשיך לחפש את ג'ייק.
הבחורה מוצאת את ג'ייק בקצה מסדרון, ויחד הם צופים בבני זוג לבושים כמותם, כפילים הרוקדים ריקוד בלט שמזכיר את הריקוד במחזמר "אוקלהומה!": כפילת הבחורה בתפקיד לורי ויליאמס, וכפילו של ג'ייק בתפקיד קרלי מקלין.
כאשר שני הכפילים עומדים להינשא, מופיע כפיל השרת בתפקיד ג'אד פריי, שני הגברים נאבקים על לבה של הבחורה, וכפיל השרת רוצח בסכין את הכפיל של ג'ייק.
השרת מנקה את בית הספר ועוזב את הבניין.
בהיותו במכוניתו, הוא לוקה בהתמוטטות עצבים והוזה את זכרונותיו של ג'ייק מילדותו בבית הוריו ואת זמריר הפרסומת של "טולסי טאון", באופן שממנו נרמז שהוא גרסה קשישה של ג'ייק.
השרת מתפשט מבגדיו, נכנס חזרה לתוך בית הספר כשהוא עירום לגמרי, והולך אחרי הזיה של חזיר רוחש רימות.
החזיר מסביר לשרת שמישהו צריך להיות חזיר רוחש רימות, ובאותה המידה זה יכול להיות הוא עצמו.
החזיר מוסיף שהשרת ורעיונותיו אחד הם, ועליו להתלבש.
השרת הולך אחרי החזיר אל במת אודיטוריום בית הספר, שם ג'ייק הקשיש מקבל פרס נובל ושר לקהל באולם את השיר "Lonely Room" מהמחזמר "אוקלהומה!".
בקהל נוכחים גם הוריו של ג'ייק, שתי עובדות מטולסי טאון, וגם הבחורה, מאופרת כקשישה יותר, וכולם מעניקים לו קימת כבוד.
בתמונת הסיום נראית מכוניתו של השרת למחרת בבוקר במגרש החניה של בית הספר, קבורה תחת ערימת שלג.
לקראת סוף כתוביות הסיום נשמעים צלילים של ניסיון להניע מנוע.
סצנות הסיום מבהירות שג'ייק, השרת והבחורה הם ישות אחת, ולא שלושה אנשים שונים: השרת הוא למעשה ג'ייק הקשיש בסוף חייו.
הבחורה כלל לא קיימת כבת-זוגו, אלא היא פנטזיה שג'ייק המציא בדמיונו, ומבטאת את כל הדברים שהוא רצה והיה יכול להיות, אך לא מימש.
בינואר 2018, הוכרז כי הבמאי והתסריטאי צ'ארלי קאופמן יעבד ויביים את הרומן "אני חושבת לגמור עם זה" עבור נטפליקס.
בדצמבר, ברי לארסון וג'סי פלמונס לוהקו לתפקידים הראשיים של הסרט.
במרץ 2019, ג'סי באקלי, טוני קולט ודייוויד ת'יוליס לוהקו לצוות השחקנים של הסרט, ובמקביל נודע שבאקלי תחליף את לארסון.
שלב הצילומים החל ב-13 במרץ 2019 בעיירה פישקיל שבניו יורק, והסתיים ב-29 באפריל 2019. ב-7 בנובמבר 2019 הסרט היה עדיין בשלבי גמר ההפקה שלו.
הסרט יצא לבתי קולנוע נבחרים בארצות הברית ב-28 באוגוסט 2020, והופץ לצפייה בשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-4 בספטמבר באותה שנה.
באתר Metacritic זוכה הסרט בציון 78/100, בשקלול 46 ביקורות המוגדרות כאוהדות באופן כללי.
במאגר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes זוכה הסרט לדעות חיוביות בשיעור של 82%, עם דירוג ממוצע של 7.60/10 בשקלול 267 ביקורות.
סיכום הביקורות הוא שצ'ארלי קאופמן מטפל בצבים אנושיים כפי שרק הוא יכול, בסיוע משחק מצוין של באקלי ופלמונס.
המבקר אורון שמיר כתב בסקירה באתר "סריטה", שכמקובל אצל קאופמן, בסרט אין משמעות לזמן והוא נע אקראית, ובסיכום, זוהי כשלעצמה חוויה סוריאליסטית שמצדיקה צפייה.
אני גרוט היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית שנוצרה עבור שירות הסטרימינג דיסני+, המבוססת על הדמות גרוט מהיקום הקולנועי של מארוול (MCU).
הסדרה מורכבת מסרטונים בהפקת אולפני מארוול, בבימויה של קירסטן לפור.
הסדרה הוכרזה בדצמבר 2020. הפקת ההנפשה של הסדרה החלה באוגוסט 2021, כאשר לפור הצטרפה כבמאית בנובמבר 2021. ביוני 2022, דיסני+ פרסמו פוסטר ראשוני לסדרה, שחשף שהסדרה תורכב מסרטונים קצרים ותעלה לדיסני+ ב-10 באוגוסט 2022. הסדרה עלתה לשירות הסטרימינג דיסני+ ב-10 באוגוסט 2022, כחלק מהשלב הרביעי ביקום הקולנועי של מארוול.
כל סרטון עוקב אחר בייבי גרוט כשהוא גדל בגלקסיה, יוצא להרפתקאות עם דמויות חדשות ומסתבך בצרות.
וין דיזל - בייבי גרוט: חבר בשומרי הגלקסיה.
בראדלי קופר - רוקט ראקון: דביבון מהונדס גנטית.
שותפו של גרוט ומבין את שפתו.
מספר פרק בסדרה מספר פרק שם הפרק באנגלית שם הפרק בעברית בימוי כתיבה תאריך שידור מקורי 1 1 Groot's First Steps גרוט נגד עץ קירסטן לפור קירסטן לפור 10 באוגוסט 2022 תוך כדי גדילה בעציץ, בייבי גרוט מטופל על ידי רובוטים.
כאשר סדק מופיע על העציץ שלו, הרובוטים מחליפים את גרוט בצמח בונסאי.
מתוך קנאה, גרוט תוקף את הצמח ושניהם נופלים על הרצפה, וכתוצאה מכך העציצים שלהם נשברים וגרוט עושה את צעדיו הראשונים.
2 2 The Little Guy הקטנצ'יק קירסטן לפור קירסטן לפור 10 באוגוסט 2022 בייבי גרוט מוצא גראנדים כחולים זעירים מתחת לסלע ומשחק איתם, רק כדי שהגראנדים יראו בכך התקפה ויפתחו במתקפת נגד.
גרוט מפוחד והוציא נפיחת עלה, שהגראנדים מוצאים כמקור המזון שלהם.
גרוט מוצא שיח סמוך כדי לתת לגראנדים מזון נוסף, רק כדי לדרוך עליהם בטעות עם חזרתם.
3 3 Groot's Pursuit המרדף של גרוט קירסטן לפור קירסטן לפור 10 באוגוסט 2022 באמצע הלילה ברביע של האקלקטור, בייבי גרוט מוצא בקבוקון שבור ועוקב אחר הנוזל בצבע הבועה ממנו סביב ספינת החלל.
זה מתגלה כאיוואה, חייזר משנה צורה שמתחזה לו.
הצמד רוקד, כשהחייזר מלמד אותו צעדי ריקוד, עד שגרוט פולט את איוואה מתוך הספינה דרך מנעול האוויר.
4 4 Groot Takes a Bath גרוט מתקלח קירסטן לפור קירסטן לפור 10 באוגוסט 2022 בייבי גרוט מוצא בריכה של בוץ ועושה אמבטיה.
עד מהרה הוא מוצא שעלים צומחים ממנו, בגלל הבוץ, ומטפח אותם בסגנונות שונים מה שגורם לציפור סנאי גנגלורית סמוכה להתעצבן.
גרוט בסופו של דבר משתמש בכל הבוץ של הבריכה וכבר לא יכול לגדל את העלים.
כשציפור הסנאי צוחקת עליו, גרוט גוזר את שערו כדי להשתמש בו כצעיף.
5 5 Magnum Opus מגנום אופוס קירסטן לפור קירסטן לפור 10 באוגוסט 2022 בייבי גרוט אוסף פריטים שונים בתוך הספינה כדי לצייר את שומרי הגלקסיה, כולל גרימת פיצוץ ליצירת נצנצים.
רוקט מוצא את גרוט מנסה לתקן חור שנגרם כתוצאה מהפיצוץ.
גרוט נותן את הציור לרוקט, שכמעט נשאב מהספינה לפני שגרוט הציל אותו.
בדצמבר 2020, נשיא אולפני מארוול, קווין פייגי, הכריז על "אני גרוט", סדרה של סרטים קצרים בכיכובה של בייבי גרוט.
באפריל 2021, ג'יימס גאן, הכותב והבמאי של סרטי שומרי הגלקסיה, אישר שהסדרה תהיה מונפשת, כאשר גאן משמש כמפיק בפועל בסדרה.
ביוני, וין דיזל, שמדבב את גרוט ב-MCU, אמר שפייגי נרגש מסיפור שתוכנן עבור גרוט לחזור לכוכב שלו.
קירסטן לפור הוכרזה כבמאית ומפיקה של הסדרה בנובמבר 2021.
שנהפרסקטגוריהמועמדיםתוצאהמקור2023פרסי אמי לתוכניות לילדים ולמשפחההתוכנית הקצרה הטובה ביותראני גרוט2024פרס אנניהעריכה הטובה ביותר בתוכנית טלוויזיה/שידור אנימציהדן אורוטיה
אני וטלי בארץ הלמה הוא ספר שירים שכתב אברהם שלונסקי ויצא בהוצאת ספרית פועלים ב-1957. בספר שולבו איוריו של יחזקאל קמחי.
הספר נכלל ברשימת הספרים שמומלצים על ידי משרד החינוך ומיועדים לילדים בגילאי 7–9.
ב-2003 הוציאה הוצאת ספרית פועלים הקיבוץ המאוחד מהדורה מחודשת ומקוצרת של הספר, שכלל איורים צבעוניים של דני קרמן.
בהוצאה החליטו לשנות את שם הספר - במקום "אני וטלי, או ספר מארץ-הלמה" נקרא הספר המחודש "אני וטלי בארץ הלמה".
הספר הוא דו-שיח בין הסב - אברם לבין נכדתו טלי.
דמותה של טלי מבוססת על חמוטל (טלי), שסבתה (אמה של אמה) הייתה נשואה לשלונסקי.
שלונסקי ראה בטלי נכדה לכל דבר.
בהקדשה שכתב לה הנציח שלונסקי את הקשר בינה לבין גיבורת הספר: "לטלי, שהייתה (ותהיה לי תמיד) הנכדה האהובה, 'המוזה' של ספר שירים שלם".
הספר נכתב כשהוריה של טלי נסעו מחוץ לישראל והשאירו אותה בבית סביה אברהם ומירה שלונסקי.
באחד הראיונות אמר שלונסקי: "'אני וטלי בארץ הלמה' זאת הילדות של טלי נכדתי.
כאן על המרפסת הזאת התנהלו מרבית השיחות".
הספר כולל דיאלוג בין שאלותיה של טלי הקטנה למשורר אברהם שלונסקי, המשיב לה בלשון מתחכמת ויצירתית.
השיח בין השניים כולל פלפולי לשון שמתחילים ב"למה", ומנסים להתחקות אחר הקשר בין מילים למשמעותן.
הספר מלא הומור ותחכום לשוני, חידושי לשון והתייחסות לערכים אוניברסליים בגישתו הלשונית המודרניסטית והמחדשת של שלונסקי.
את השיר "בתכול השמיים" הלחינה נעמי שמר וביצעה צילה דגן.
אני גדול היא סדרת טלוויזיה ישראלית חינוכית לילדים, המשודרת החל מ-13 באפריל 2016 בערוץ ניק ג'וניור ללקוחות yes.
בכל פרק ילד או ילדה מתלווים לאבא או אמא ליום עבודה שלם במקום העבודה שלהם, עובדים איתם, ולומדים איך נראה יום עבודה במקצועות המרתקים.
מספר הפרק(בסדרה) מספר הפרק(בעונה) שם הפרק תאריך שידור מקורי 11בתחנת הכיבוי13 באפריל 201622בפנסיון הכלבים14 באפריל 201633במכוורת הדבש17 באפריל 201644בתחנת המשטרה18 באפריל 201655בשדה התותים19 באפריל 201666במשאית הזבל20 באפריל 201677במחלבה21 באפריל 201688באוטובוס24 באפריל 201699בבית הכנסת25 באפריל 20161010בתיאטרון26 באפריל 2016
מספר הפרק(בסדרה) מספר הפרק(בעונה) שם הפרק תאריך שידור מקורי 211לצלול עם כרישים10 באוקטובר 2019222אמבולנס בפעולה13 באוקטובר 2019233ביצת השוקולד הענקית14 באוקטובר 2019244אבא שלי וטרינר15 באוקטובר 2019255שוטרים בלב ים16 באוקטובר 2019266אוטו גרר בפעולה17 באוקטובר 2019277לשחרר את הצבה הגדולה20 באוקטובר 2019288יומולדת ללונה הדולפינה21 באוקטובר 2019
מספר הפרק(בסדרה) מספר הפרק(בעונה) שם הפרק תאריך שידור מקורי 291מסלול המרוצים21 באפריל 2024302מרכז אימון לכלב נחייה22 באפריל 2024313מצילים את היער23 באפריל 2024324מלכת הסוואנה24 באפריל 2024335טיול שטח25 באפריל 2024346ליצנים28 באפריל 2024357ארכאולוגיה29 באפריל 2024368נהג קטר23 במאי 2024
מספר הפרק(בסדרה) מספר הפרק(בעונה) שם הפרק תאריך שידור מקורי 371חיסון לטיגריס13 באוקטובר 2024382הקינוח הראשון שלי14 באוקטובר 2024393כלבי רועים15 באוקטובר 2024404מדריכת רכיבה טיפולית16 באוקטובר 2024415מסלול נינג'ה17 באוקטובר 2024426צלם טבע20 באוקטובר 2024437מדריך שייט נהרות21 באוקטובר 2024
אני זלאטן איברהימוביץ' (בשוודית: Jag är Zlatan Ibrahimović) הוא אוטוביוגרפיה של הכדורגלן השוודי זלאטן איברהימוביץ', שנכתבה יחד עם הסופר השוודי דייוויד לגרקרנץ ופורסמה לראשונה בשוודית בשנת 2011 על ידי הוצאת הספרים "Albert Bonniers Förlag ".
הספר זכה להצלחה; מהמהדורה הראשונה שלו נמכרו 100,000 עותקים ביום הראשון להוצאתה, ו-800,000 ספרים נמכרו בשוודיה בלבד עד 2017. הספר תורגם לשפות אחרות, וסרט המבוסס על הספר בשם "אני זלאטן " יצא לאקרנים בשוודיה בשנת 2021.
הכדורגלן השוודי זלאטן איברהימוביץ' מספר בספר את סיפור חייו, ומתחיל בילדותו ברוזנגארד, מחוז מהגרים בחלקה הדרומי של מאלמה.
אביו הבוסני ואמו הקרואטית נישאו כדי לקבל היתרי שהייה, ונפרדו כשהיה בן שנתיים; אביו סובל מהתמכרות לאלכוהול ומטראומה נפשית בשל הסבל של משפחתו במלחמת בוסניה, וגם אמו נהגה כלפיו באלימות.
איברהימוביץ' מתאר כיצד מצא דרך להשתלב ככדורגלן במאלמה, תוך שהוא נשאר מודע לעצמו.
בספר מתאר איברהימוביץ' את עונתו היחידה בברצלונה, (עונת 2009/2010), ותוקף את המאמן פפ גווארדיולה, אותו הוא מתאר כפחדן ובלתי גמיש.
במקביל, הוא מציין לשבח מאמנים אחרים, כגון לאו ביינהאקר, פאביו קאפלו וז'וזה מוריניו, וכן את סוכנו מינו ראיולה.
המהדורה הראשונה כללה 100,000 עותקים, ונמכרה בשוודיה תוך שעות ספורות.
במהדורה השנייה הודפסו 100,000 עותקים נוספים, ובתקשורת המקומית פורסם כי איברהימוביץ' הרוויח משני מהדורות אלו בלבד כ-3 מיליון קרונות.
הספר הודפס לאחר מכן גם בארצות הברית, בריטניה, פינלנד, איטליה, נורווגיה, הולנד, דנמרק, פולין, בוסניה והרצגובינה, קרואטיה, מונטנגרו, סרביה, סלובניה, הונגריה, איסלנד ויפן.
עד דצמבר 2017 הספר נמכר ביותר מ-800,000 עותקים בשוודיה.
אני ואת אז הוא שיר בביצוע הזמר והמוזיקאי הישראלי יצחק קלפטר, שגם כתב והלחין אותו.
הוא נכלל באלבום הבכורה של קלפטר, "יצחק", שהתפרסם ב־1981.
בן שלו מ"הארץ" תיאר את השיר במילה "נהדר".
אייל לוי מ"ישראל היום" התייחס לסולו הגיטרה ה"מופלא" שבשיר.
השיר ערך את הופעת הבכורה שלו במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־10 בדצמבר 1980 והגיע בשיאו למקום הראשון, מקום בו שהה שבועיים החל מ־18 בפברואר 1981. השיר יצא מהמצעד במרץ–אפריל 1981 בתום לפחות 16 שבועות.
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשמ"א של רשת ג' השיר דורג במקום ה־11, והוא שיר הסולו המצליח ביותר של קלפטר במצעדים השנתיים של התחנה.
"אני חוזר" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי מ'.
הוא יצא ב-24 באפריל 2024 דרך חברת התקליטים די-מיוזיק כרצועה הראשונה מהמיני-אלבום הראשון של מ', "לחזור הביתה".
השיר נכתב והולחן על ידי שיר דוד גדסי ודולי ופן, שגם הפיקו אותו מוזיקלית.
השיר מבטא תחושת בדידות וחוסר ודאות של הדובר, אשר חש כי העולם סביבו מתהפך והוא נמצא בסכנה.
עם זאת, הוא מוצא נחמה באמונה בתמיכה מאנשיו הקרובים מרחוק.
הוא חש קשר עמוק לתפילות, שמחזקות אותו ברגעי הקושי ונותנות לו אומץ להתמודד עם המציאות.
בחלקו השני של השיר, הדובר מדבר על תחושת השלמות הפנימית שהשיג, כשהוא מבטיח לאהובתו שלא תישאר לבד.
הוא מתחייב לאמונה באלוהים, שתוביל אותם להצלחה, ומסיים בתחושת ריפוי שנובעת מהאהבה והתמיכה מרחוק, המשאירה אותו מחובר ומוגן.
על-אף שלא יצא כסינגל מסחרי הוא זכה להצלחה אדירה במצעדי המוזיקה בישראל.
ב הגיע השיר בשיאו למקום החמישי, ואילו בהיטליסט השבועי הגיע למקום השביעי, לאחר 18 שבועות צעידה רצופה.
"אני הנעורים" הוא המיני-אלבום השני של הזמרת הישראלית נועם קלינשטיין.
הוא יצא לאור ב-28 בנובמבר 2024 על ידי חברת ההפצה די-מיוזיק.
נועם קלינשטיין היא בתם של ריטה ורמי קלינשטיין והתחילה את דרכה בדיבוב, אך כבר בגיל 4 כתבה שירים וידעה שמוזיקה תהיה חלק מרכזי בחייה.
היא החלה לכתוב ולהלחין שירים בגיל 14. קלינשטיין השתתפה גם בסדרה "זיגי" בתפקיד רויטל וכתבה יומנים לדמויותיה כדי להתחבר לעולמן הפנימי.
נכון לשנת 2024, היא משחקת במחזמר "בלוז לחופש הגדול" בתיאטרון בית ליסין, ומשלבת בין משחק למוזיקה.
קלינשטיין הוציאה ב-8 ביולי 2024 את הסינגל "אירוניה" מתוך האלבום, שנכתב בעקבות פרידה מבן זוג לשעבר שהיה מושבניק.
קלינשטיין סיפרה כי הפרידה הייתה גם פרידה מהחוויה של חיי המושב, שהיו חדשים לה כעירונית, והקשר איתו הכיר לה עולם חדש של טבע, פשטות וחיים נטולי ציניות.
שם השיר "אירוניה" משלב משחק מילים עם המילה "עיר" ומתאר גם הבדל בגישות החיים בין קלינשטיין לבן זוגה לשעבר.
הקליפ לשיר צולם בחוף בתל אביב על גבול יפו, עם חברים קרובים, באווירה טבעית ואינטימית.
ב-19 בספטמבר, הוציאה סינגל שני מהאלבום בשם "פאניקה", אותו כתבה עם אורי כלטוב והלחינה יחד עם כלטוב ואביה, רמי קלינשטיין.
השיר נכתב בהשראת אותו בחור מהשיר "אירוניה", שעזב אותה לטובת טיול אחרי צבא במזרח.
ב-1 באוקטובר הוציאה את השיר "שיר לאדיר", שנכתב לזכרו של אדיר מסיקה, בן זוגה של חברתה יולי, שנרצח בטבח בפסטיבל הנובה במהלך טבח שבעה באוקטובר בעת שהדף מחבלים יחד עם חבריו מתן אקשטיין ועילי נחמן ז"ל, מהמיגונית בה הסתתרו.
אדיר הציל את חייה של זוגתו יולי רייטר ושתי חברות נוספות.
קלינשטיין הייתה מעורבת בתהליך הכתיבה של "שיר לאדיר", שהתבסס על כ-100 פתקים שכתבה יולי בתקופות שונות של מערכת היחסים והאבל.
יולי ביקשה מקלינשטיין לכתוב שיר אהבה לזכרו של אדיר לקראת ה-30 לזכרו, תוך התמקדות באהבה שלהם ולא באבל שלה.
קלינשטיין תיארה את תהליך הכתיבה כהרכבת "הפאזל הכי עצוב בעולם".
בינואר 2025, השיר "די" יצא כסינגל שיווקי מתוך האלבום לתחנות הרדיו.
האלבום מתאפיין בהפקות אלקטרוניות ושיתופי פעולה עם מפיקים כמו עידו אוחיון, תום אלבז וג'ונתן אנטווי.
קלינשטיין כתבה והלחינה את כל השירים באלבום.
כל האלבום מוקדש לקשר שהיה לה עם אותו בן הזוג לשעבר, שהשפיע משמעותית על חייה.
"אני הולכת אלי" הוא אלבום האולפן ה-22 של הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין.
את האלבום הוציאה לאור בשנת 1979 חברת התקליטים CBS ישראל.
"אני הולכת אלי" פורסם על גבי תקליט.
בשנת 1994 יצא גם על תקליטור כחלק מ"סדרת תפוז", שנוצרה לאחר שקנתה NMC יונייטד אנטרטיינמנט את חברת CBS ישראל.
השירים באלבום נכתבו על ידי נתן יונתן, נתן אלתרמן, רחל המשוררת, אהוד מנור ולאה גולדברג, והולחנו כולם על ידי נחום היימן.
ל"החול יזכור" ישנם שני פירושים שונים.
פירושו בהקשרו המקורי הוא געגועים או קינה לימי הנעורים שחלפו ואבדו.
לעומת זאת, מקובל ברבים לראות בו שיר המתייחס לשכול.
הוא היה השיר המושמע ביותר ביום הזיכרון בישראל בשנות ה-90 וב.
עלילת "שיר אהבה ישן" נסבה על שתי דמויות: אישה וגבר.
האישה, אניטה שמה מחכה לגבר, ששמו חואן, כי ישעה אל אהבתה, אך הוא מאחר להגיע.
"ערב של שוק" מציג דמות צעירה בת עשרים, המהלכת בשוק ומשקפת תום, חן וכוח משיכה שובה.
במילותיו, אלתרמן הכותב מתאר את השפעתה של הנערה על הסובבים אותה כמטאפורה ליופי ולחיות.
"זמר לבני" הוקלט לראשונה על ידי שלמה ארצי.
זהו שיר המוקדש לבנו של יונתן, , שנפל במלחמת יום הכיפורים.
בשיר, שנכתב בילדותו של ליאור, מנחה יונתן את בנו כיצד להתנהל בבגרותו.
במרוצת השנים הוקלט השיר גם על ידי איה כורם ו"האחים והאחיות".
"תיבת הזמרה נפרדת" ("על העיר עפות יונים") הוא גרסת כיסוי לשירם של "הפרברים".
השיר מתאר אווירה מלנכולית בעיר ערבית עם דימויים של יונים, שקיעות ורוח הנושאת זיכרונות ותוגות.
הוא משלב געגוע לעבר ותיאור של רגעים יומיים לצד תחושת ניתוק וחיבור לתבל.
"עכשיו בעצם טוב" מתאר תהליך התקרבות בין שני אנשים, שבתחילה היו שונים זה מזה, אך עם הזמן הפכו לדומים יותר.
הוא משלב השתקפות על שינוי, התלבטות והבנה, תוך תחושת נחת מהקִרבה שנוצרה.
"שדרות בגשם" הוא גרסת כיסוי לשירו של יזהר כהן מ-1977. הוא עוסק סביב מסע פנימי וחיצוני ברחובות עיר, המשלב בין יופייה הפשוט של הסביבה לבין ההרהורים העמוקים על החיים, הטבע והקיום האנושי.
"את שומעת" הוקלט במרוצת השנים גם על ידי מאיר בנאי ועדנה גורן.
השיר מתאר מפגש חידתי ואינטימי, המשלב בין תחושת זרות לבין כמיהה לקִרבה.
הדובר מבקש להתחבר לדמות האהובה, תוך שהוא נוגע במתח שבין המודע לתת-מודע, בין הערות לשינה.
"מכתבים" מבטא כמיהה וגעגוע דרך מכתבים, המייצגים זיכרונות ותקוות למפגש מחודש.
השורות הכחולות הכתובות נושאות מטען רגשי, ומשמשות גשר בין עבר להווה.
"עוד חוזר הניגון" פתח את ספר השירה הראשון של אלתרמן, "כוכבים בחוץ", שפורסם ב-1938. לפי חוקר הספרות דן לאור, במרכז השיר עומד האמן - עובר אורח, כמעין זמר נודד, שבכל מקום שאליו הוא מגיע הוא נושא את "הניגון", שממנו אינו יכול להיפרד.
"צו הגורל" מביע רצון עז לשוב ולהיקבר באדמת הכנרת, המסמלת שורשים, זהות ושלום פנימי.
הוא משלב בין עצב הפרידה מהמקום האהוב לבין נחמה ושייכות דרך החיבור לנופי מולדתו ולעברו.
"אני הולכת אלי" מתאר מסע אישי של התבגרות והתבוננות פנימית, שבו השנים הותירו את חותמן על הדוברת, הן פיזית והן רגשית.
מתוך זיכרונות של אהבות ושינויים, היא מוצאת יופי ושלמות בעצמה, חופשייה מהעבר ומהציפיות שהיו לה מאחרים.
"אני הולכת אלי" הוא סינגל שהקליטה הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין.
את השיר הוציאה באוקטובר 1980 לאור חברת התקליטים CBS ישראל, כסינגל מתוך אלבומה ה-21 של אלברשטיין, "אני הולכת אלי".
"אני הולכת אלי" נכתב על ידי לאה גולדברג ללחן והפקה מוזיקלית של נחום היימן.
השיר מתאר התבוננות פנימית של הדוברת על הזמן שעבר ועל הדרך שעיצבה אותה.
השנים הותירו חותם חיצוני של "חוטי כסף" על ראשה, אך גם ייפו אותה בחוכמה ובניסיון.
היא משקפת את המסע שעברה, ומתארת אותו כמעייף אך מלא בזיכרונות ונופים שחרטו את זהותה.
השיר מתייחס גם ליחסים מן העבר שבהם לא הובנה או לא נראתה כפי שרצתה, בעוד כעת היא מוצאת את דרכה לעצמה, משלימה עם מי שהיא באמת.
במרוצת השנים פרסמה סי היימן את גרסתה לשיר, שנכללה באלבום "שירים מבית אבא".
ב-29 באוקטובר 1980 נכנס למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
ב-24 בדצמבר עלה למקום החמישי, ורשם את שיאו במצעד.
לבסוף, ב-28 בינואר 1981 יצא מהדירוג השבועי לאחר 13 שבועות צעידה רצופה.
במצעד השירים של גלי צה"ל הגיע בשיאו למקום ה-24.
"אני חי כעשב בר" הוא שיר שנכתב במקור ביידיש, בשם "איך לעב ווי גראזן אויפן פעלד" (בעברית: "אני חי כמו עשב בשדה") על ידי המשורר היידי-עברי יעקב שטיינברג ותורגם לעברית על ידי הפזמונאי אבי קורן.
השיר התפרסם בביצוע של הזמרת עירית דותן ויצא לאור באלבום הבכורה שלה "עירית דותן" בנובמבר 1974.
המשורר, המחזאי והסופר יעקב שטיינברג, נולד בשנת 1887 בעיירה בְּיֶילַה צֶרְקוֹב (בעברית "שדה לבן", כיום בילה צרקווה באוקראינה) שבפלך קייב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית.
למד בחדר ובישיבה ורכש את השכלתו הכללית בעצמו.
בשנת 1901, בגיל 14, ברח לאודסה, שם פגש בחיים נחמן ביאליק והתוודע לשירה העברית.
ב-1903 עבר מאוקראינה לוורשה, שם שהה במחיצת י"ל פרץ.
בשנת 1910 עבר לשווייץ, ולמד באוניברסיטאות ברן ולוצרן.
בהיותו בגולה הרבה שטיינברג לכתוב שירים וסיפורים ביידיש, ביניהם כתב את השיר "איך לעב ווי גראזן אויפן פעלד" (בעברית: "אני חי כמו עשב בשדה").
עם עלייתו לארץ בשנת 1914, הפנה עורף לשפת היידיש ולתרבות הגלותית ככלל, והחל ליצור בעברית בלבד.
השיר המתאר התבוננות של האדם על חייו הקצרים, ועל התובנה שיש לחיות אותם בשלום ובנחת, כשם שגבעולי העשב, נעים בשלווה ברוח המניעה אותם כגלים, הלוך ושוב.
יעקב הולנדר הלחין את השיר בתחילת שנות ה-70, והוא בוצע בידי הזמרת רבקה זהר, בפסטיבל לשירי יידיש, בשנת 1972.
הפזמונאי אבי קורן אהב את השיר שביצעה זהר, והחליט לתרגם אותו לעברית.
השיר בתרגומו של קורן, בוצע בידי הזמרת בת ה-23, עירית דותן, בעיבודו של אברי שרון, והוקלט באלבום הבכורה שלה, שיצא לאור בנובמבר 1974. השיר נכנס למצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל ב-2 בדצמבר 1974, זכה להצלחה וצעד עשרה שבועות, עד 12 בפברואר 1975. בשיאו הגיע למקום השני במצעד (6.1.1975).
קורן העיד בראיון שנערך עימו, מתוך הסדרה "שירים הם חברים" שערך והנחה יורם רותם, כי השיר "אני חי כעשב בר" הוא 'השיר האהוב עליו מכל שיריו'.
אני וארל וזאת שעומדת למות הוא סרט דרמה קומית אמריקאי משנת 2015 בבימויו שך אלפונסו גומז-רז'ון.
את התסריט לסרט כתב ג'סי אנדרוז והוא מבוסס על ספרו של אנדרוז באותו השם.
בסרט מככבים תומאס מאן, אר.ג'יי.
הסרט, אשר נוצר בתקציב של 8 מיליון דולרים, הכניס כ-9 מיליון דולר בקופות ברחבי העולם.
הסרט עוקב אחרי גרג גיינס, תלמיד תיכון מבודד מבחירה שעיקר עיסוקו הוא יצירת סרטים קצרים פרודיים יחד עם חברו ארל.
חייו משתנים כאשר הוא נאלץ להידרש לבלות עם רייצ'ל, שהחלה לקבל טיפולים למחלת הסרטן.
למרות מחסומי הסתגרותם, השלושה מתקרבים והקשרים ביניהם מעמיקים.
במהלך הסרט, גרג מתחיל ליצור סרט ייחודי לכבודה של רייצ'ל.
הסרט מציג בצורה מרגשת ומלאת הומור את הלבטים של נעורים והאתגרים של חברות אמיתית מול מציאות קשה.
בסוף, הסרט נוגע בשאלות של אובדן וחיוניות, ומציג כיצד היוצרים מוצאים משמעות במעשה היצירה עצמו.
תומאס מאן בתפקיד גרג גיינס - נער בודד שיוצר סרטים
סלייר בתפקיד ארל ג'קסון - חברו הטוב של גרג
אוליביה קוק בתפקיד רייצ'ל קושנר - נערה חולה בסרטן
ניק אופרמן בתפקיד ויקטור גיינס - אביו של גרג
קוני בריטון בתפקיד מרלה גיינס - אמו של גרג
מולי שאנון בתפקיד דניס קושנר - אמה של רייצ'ל
ג'ון ברנטל בתפקיד מר מקארתי - המורה להיסטוריה של גרג וארל
מאט בנט בתפקיד סקוט מייהיו - חבר לכיתה
קת'רין יוז בתפקיד מדיסון הארטנר - חברת כיתה נוספת
הסרט זכה לביקורות חיוביות ממבקרים.
IndieWire נתן לסרט ציון A−, ותיאר אותו כ"מקסים להפליא, מרתק ומרשים".
פיטר דברוז' מוראייטי כתב כי הסרט "מיועד לא רק להתחבר לקהל הצעיר בצורה משמעותית, אלא גם להישאר כנקודת ציון לדור שלו".
פמלה מקלינטוק מ-The Hollywood Reporter ציינה מאוחר יותר כי הסרט לא הצליח לחצות ולהתחבר לקהל המיינסטרים, והכניס רק 6.2 מיליון דולר ב-6 השבועות לאחר יציאתו.
"אני והמאהב של אשתי" הוא סרט דרמה ישראלי שביים עוזי פרס ויצא לאקרנים בשנת 1983.
אלברט כהן הוא בעליו של בית דפוס, שבו עובדים גם שני בניו, אושיק לוי ועמוס לביא.
בית הדפוס הוא מפעל משפחתי כושל, אשר נושא הפסדים כבדים.
אלברט כהן מנסה להשיג הלוואה כדי להציל את העסק, אך אינו מוצא מקורות למימון.
במקביל בנו אושיק לוי מחליט לשאת לאשה את רחל דיין לאחר שעקב אחריה במשך שנה.
רחל היא בתו של גיורא שמאי אופנאי עשיר.
מתוך רצון לאחד את המשפחות ולסייע מסכים גיורא להעניק לאלברט סכום של מאה אלף דולר אשר אמור לשמש להצלת בית הדפוס.
עם זאת, הסכום אינו מספיק ואלברט פונה לגיורא בבקשת סיוע נוסף.
לאחר שסירב להעניק תמיכה נוספת מצליח אלברט להוליך את כלתו הטריה ולגרום לה לחתום על שטרות בשם אביה.
גיורא המאוכזב מהמשפחה החדשה ומאיבוד האמון באלברט דורש לבטל את השטרות ומאיים עליו באקדח.
אלברט מסרב וגיורא יורה בעצמו מה שמסמל את משבר האמון והאכזבה.
אירועים אלו משפיעים גם על חיי הזוג הצעיר.
אושיק תומך מוסרית באביו, בעוד רחל נוטשת אותו לטובת אחיו הצעיר עמוס.
אשתו של אלברט חנה ריבר מיואשת מהתדרדרותו המוסרית של בעלה סובלת משבץ לב ומתה.
לאחר מכן עמוס נאלץ לפנות את השטח לאחיו הבוגר אך מסרב לכך.
הוא נוטל את האקדח שבו השתמש גיורא מגיע לביתו של אלברט ומכוון אותו לעבר אושיק.
כתוצאה מהעימות נפגע אביהם ומת.
הסרט הוסר מהמסכים בתוך שבוע ימים בלבד לאחר שביקורת שלילית מצד מבקרי הקולנוע בישראל ושיעורי צפייה נמוכים מנעו את המשך הקרנתו.
אני יודע מה עשית בקיץ האחרון הוא סרט אימה שיצא לאקרנים בשנת 1997. הסרט בוים על ידי ג'ים גילספי ונכתב על ידי קווין ויליאמסון.
הסרט הפך במהרה לאחד מסרטי האימה המצליחים של שנות ה-90. הצלחתו של הסרט הובילה לשני סרטי המשך - "אני עדיין יודע מה עשית בקיץ האחרון" (1998) ו"אני תמיד אדע מה עשית בקיץ האחרון" (2006) שיצא בפורמט DVD, וכן לאזכורים רבים בפרודיות שונות.
ארבעה צעירים, ג'ולי, ריי, הלן ובארי חוגגים את זכייתה של הלן בתחרות יופי מקומית ואת סיום התיכון.
בדרכם חזרה הביתה הם פוגעים באדם במכוניתם.
למרות התנגדותה של ג'ולי, חבריה מחליטים להעלים את גופתו במי המזח הסמוך ולא לדווח למשטרה, שמא ידבק בהם כתם לכל החיים.
שנה לאחר מכן, עת חוזרת ג'ולי מהקולג' לחופשת הקיץ בביתה היא מקבלת מכתב מסתורי שבו כתוב "אני יודע מה עשית בקיץ האחרון".
היא מראה אותו לידידיה, ובארי מעלה החשד שמדובר בידיד אחר שלהם - מקס, אשר ראה אותם בליל התאונה.
ג'ולי חוששת שהאדם שבו פגעו לא מת מהדריסה אלא טבע, ושגופתו נמשתה מספר שבועות לאחר מכן וזוהתה כדייוויד איגן, תושב המקום.
מאוחר יותר, מקס נרצח על ידי אדם האוחז בקרס, אשר דורס גם את בארי במכוניתו שלו.
הלן וג'ולי מגלות ששנה לפני אירוע הדריסה, איגן הרג בשוגג את חברתו, סוזי, באותו מקום.
הן מחליטות לנסות ולדבר עם מיסי, אחותו של איגן, שמזכירה כי אדם שטען שהוא חבר של אחיה, פלוני בילי בלו, ביקר אותה.
אותו בילי הופך מיד לחשוד העיקרי בעיני החבורה.
בחזרתה הביתה, הרוצח אורב בחדרה של הלן וגוזר את שערותיה בעודה ישנה, ומשאיר כתובת "בקרוב" על גבי מראתה.
בדרכה להלן, שומעת ג'ולי מתא המטען של רכבה נקישות ומגלה בו את גופתו של מקס הלבושה בבגדי בארי ואכולת סרטנים.
בבהלה היא עוזבת את הרכב ורצה לביתה של הלן, אך כשחוזרים החברים למכוניתה - תא המטען ריק.
למחרת, הלן משתתפת בתהלוכת מלכת היופי, אבל היא מפחדת שמא הרוצח יתקוף אותה.
בארי מרגיע אותה ומבטיח שהוא יגן עליה, אך במהלך התהלוכה הוא נרצח לעיני הלן.
הסובבים את הלן לא מבינים את דבריה וחושבים שנטרפה עליה דעתה.
שוטר שמגיע למקום המהומה לוקח את הלן לביתה במכוניתו, אך נאלץ לנסוע דרך סמטה, שם הרוצח האוחז בקרס אורב ורוצח את השוטר.
הלן בורחת ומצליחה להגיע לחנות שהיא ואחותה, אלסה, עובדות בה.
בעודה מזעיקה את המשטרה, הרוצח נכנס לחנות והורג את אלסה בהסתר.
כאשר הלן מתחילה לתור אחר אחותה, היא נתקלת ברוצח ומתפתח ביניהם מרדף, עד שזה לבסוף מצליח לתפוס אותה בסמטה חשוכה ולרצחה.
באותה העת, ג'ולי ממשיכה במחקרה ומגיעה למסקנה שהאדם בו פגעו איננו דייוויד איגן, אלא בן ויליס - אבי חברתו של דייוויד, אשר רצח את דייוויד באותו הלילה, בטרם פגעו בו במכונית.
חקירותיה של ג'ולי מובילות אותה לסירת דיג, שם אורב לה בן ויליס, אשר משיט את הספינה הרחק מהמזח.
בעוד שמתפתח מרדף על גבי הספינה בין ג'ולי לבן, ריי משיט את סירתו למקום, עולה על סיפונה של סירת הדיג ונאבק בבן.
במאבק נלכדת ידו של בן בגלגלת ונכרתת, ולבסוף מצליח ריי להדוף אותו למים.
כעבור כמה שעות מתגלה ידו האוחזת בקרס, אך גופתו איננה.
שנה לאחר מכן ג'ולי חוזרת לקולג'.
גופתו של בן עדיין לא נמצאה.
חברה של ג'ולי מודיעה שיש לה דואר: מכתב אשר נראה בדיוק כמו המכתב שג'ולי קיבלה שנה שעברה, אך להקלתה של ג'ולי זה רק הזמנה למסיבת בריכה.
היא חוזרת לחדר המקלחות המעורפל ומגלה את המילים "אני עדיין יודע" כתובות על זכוכית דלת המקלחת.
לאחר מכן, בן קופץ מבעד לזכוכית ותופס אותה.
ג'ניפר לאב יואיט - ג'ולי ג'יימס
שרה מישל גלר - הלן שיברס
ראיין פיליפה - בארי ויליאם קוקס
פרדי פרינז ג'וניור - ריי ברונסון
ג'וני גאלקי - מקס נוריק
ברידג'ט וילסון - אלסה שיברס
אן הייש - מליסה "מיסי" איגן
מיוז ווטסון - בנג'מין "בן" ויליס
תפילת הקְרֵדו (Credo) או תפילת אני מאמין היא הצהרת האמונה הנוצרית והיא חלק מסעודת האדון, או המיסה הנוצרית.
בעבר היו לתפילה גרסאות קצרות שהיו כהצהרת אמונים לפני הטבילה.
היום ישנן שתי גרסאות של התפילה: האחת נקראת "נוסח השליחים" והיא קצרה יותר; השנייה נקראת "נוסח ועידת ניקאה" והיא ארוכה יותר.
כשנאמר קרדו הכוונה היא לרוב לנוסחה של הכנסייה הקתולית.
תפילת "אני מאמין" הוזכרה לראשונה ב-390, כהצהרה לפני הטבילה לנצרות.
לאחר מכן הוכנסה התפילה לליטורגיה של הכנסייה המזרחית על ידי פטריארך קונסטנטינופול, טימותיוס.
מועצת ההגמונים השלישית שהתכנסה בטולדו, ספרד, ספחה את התפילה לליתורגיה שלה בשנת 589. הכנסייה רצתה למנוע הסברים אחרים לאמונה, וזאת דרך החזרה על בסיסה.
מספרד עברה התופעה לצרפת ושם התפשטה במאה ה-8. האפיפיור לאו השלישי אישר את זמר התפילה, וזאת לאחר בקשתו האישית של קרל הגדול.
אך התפילה עצמה סופחה לריטוס הלטיני רק בשנת 1014 על ידי האפיפיור בנדיקטוס השמיני שמלא את בקשת הקיסר היינריך השני, שלפי המסורת, השתהה לאור העובדה שבתפילת הכתרתו הושמטה תפילה "אני מאמין".
נוסח השליחים מחולק באופן מסורתי לתריסר משפטים, אחד עבור כל אחד משנים-עשר השליחים:
"אני מאמין", הידוע גם במילותיו הראשונות, "שחקי שחקי", הוא שיר שכתב המשורר שאול טשרניחובסקי (1875–1943) באודסה בשנת 1892, ונכלל בקובץ שיריו הראשון "חזיונות ומנגינות" משנת 1898.
בשיר שמונה בתים בני ארבע שורות כל אחד.
השורה הרביעית בכל בית מתחרזת עם השורה השנייה בו.
ההטעמה בשיר מלעילית, לפי ההברה האשכנזית.
למשל, בשורה הראשונה, "ש֫חקי, ש֫חקי על החלו֫מות" מוטעמות ההברות "שח" במילה "שחקי" ו"לו" במילה "חלומות".
השיר מבטא תקווה אוטופית (), ורעיונות נשגבים כמו הומניזם (), סוציאליזם (), אחוות עמים () וציונות ().
כיום השיר הוא ההמנון הרשמי של "הנוער העובד והלומד", של תנועת "המחנות העולים" ושל תנועת "השומר הצעיר".
השיר שולב בסידור התפילה של היהדות הרפורמית בישראל, תפילת האדם, שיצא לאור בשנת 2021. שורה מן השיר מופיעה בשטר 50 שקל חדש, שנכנס למחזור בספטמבר 2016 ונושא את דמותו של טשרניחובסקי – .
חברי הכנסת מוחמד ברכה ואברהם בורג הציעו להפוך את השיר להמנון מדינת ישראל, לצידו או במקומו של שיר "התקווה", בנימוק שהשיר הוא בעל מסר אוניברסלי ולכן עדיף בעיניהם מן "התקווה" בעל הצביון היהודי המובהק.
השיר תורגם ליידיש בידי אורי ניסן גנסין, בשם "איך גלויב", ופורסם בשנת 1900 בשבועון הציוני "די ולט", שיצא לאור בווינה.
תרגום נוסף ליידיש, מאת י"י שווארץ, יצא לאור בשנת 1957 בספר "לידער און אידיליעס".
הלחין את השיר טוביה שלונסקי (אביו של המשורר אברהם שלונסקי).
טשרניחובסקי היה מבאי ביתה של משפחת שלונסקי, ובאחד מביקוריו קרא בפניהם את מילות השיר.
מסופר כי שלונסקי התאים את הלחן לשיר תוך זמן קצר.
יש הטוענים כי הלחן איננו מקורי: לדברי חוקר המוזיקה החסידית והזמר העברי יעקב מזור, אברהם צבי אידלסון הגדיר את הלחן "עממי", ואילו חוקר הזמר העברי אליהו הכהן סבר שמקורו של הלחן בשיר רוסי על נהר דון.
בישיבות ליטאיות היו שייחסו אותו לרבי אברהם אליהו קפלן, משום שהוא הושר עם שירו של קפלן "שקעה חמה".
השיר מולחן במשקל מורכב של תשע שמיניות, ערוכות בשלשות שבהן כל שמינית ראשונה מודגשת ויוצרת התאם עם ההטעמה המלעילית כבהגייה האשכנזית.
ברבות הימים השיר זכה לעיבוד של גיל אלדמע.
לשיר ביצועים רבים, בין השאר של טובה פירון, אריק לביא, נחמה הנדל, רונית אופיר, רונה קינן ואבישי כהן.
ביום העצמאות ה-71 למדינת ישראל בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל שרה שירי מימון את השיר.
אני לומד גרמנית הוא רומן מאת הסופר והמחזאי דניס לאשו (Denis Lachaud).
הספר, שיצא לאור בצרפת בשנת 1998, הפך לרב-מכר.
המהדורה העברית, בתרגומה של רמה איילון, פורסמה ב-2007.
הספר מתואר כביוגרפיה של ארנסט, נער צרפתי עדין, ובעל שם משפחה משונה (וומל), שאינו מקובל מבחינה חברתית.
כאשר הוא עולה לכיתה ו', מחליט ארנסט ללמוד גרמנית כשפה שנייה.
כך נפתחת לה קופת שרצים משפחתית הקשורה להוריו שעזבו את גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה ופתחו בחיים חדשים בצרפת.
בגיל 14 הוא נוסע להתארח בגרמניה במסגרת חילופי סטודנטים.
שם הוא מגלה את שונותו מבחינה משפחתית: מתברר שלסבו היה עבר נאצי, דבר שהמשפחה הסתירה עד כה.
ההתוודעות לנושא זה מקבילה לגילוי אהבה ראשונה, עם בחור גרמני צעיר.
ארנסט, ששונותו החברתית מתחילה לקבל הסבר, משלים בהדרגה עם היותו הומו, אך מסרב לקבל את שורשיו הנאציים.
הסופר, דניס לאשו, מלווה באמצעות דמות המתבגר העדין את התמודדותה של התרבות הצרפתית עם שורשים גרמניים, ועם נושא הדחקת זיכרון השואה בצרפת ובאירופה.
, הוא מכתב פומבי מפורסם של אמיל זולא שהתפרסם בעיתון הצרפתי ל'אורור ב־13 בינואר 1898, ובו תקף בחריפות יוצאת דופן את התנהגות השלטון והצבא הצרפתיים כלפי אלפרד דרייפוס.
המאמר הוא למעשה מכתב פומבי הממוען אל נשיא צרפת פליקס פוֹר, ומאשים את המעורבים במשפט בזיופי מסמכים, בחקירה מוטה ובעיוות דין.
למאמר היו השפעות חזקות על דעת הקהל בצרפת, והוא היה מהגורמים למשפט חוזר שבסופו דרייפוס קיבל עונש מקל של 10 שנות מאסר בצרפת, ולאחר מכן חנינה.
ב-12 ביולי 1906 ביטל בית המשפט העליון את אשמתו של דרייפוס והוא זוכה סופית.
למאמר הייתה השפעה עצומה על דעת הקהל.
אמיל זולא הועמד לדין ונגזר עליו עונש של שנת מאסר וקנס, אך התעוררות הפרשה הביאה לקביעת משפט חוזר לדרייפוס, שבסופו זוכה.
הוא נפטר בגיל 62 שנה, ארבע שנים לאחר שהתעוררה הפרשה עם פרסום מאמרו "אני מאשים" ועלו טענות שהורעל, אך ללא הוכחות.
הפך למטבע לשון של מחאה כלפי רדיפה משפטית.
שימוש מעין זה נעשה בפרשת דרעי בשמו של הסרט אני מאשים שהאשים את מערכת המשפט ברדיפה מגמתית של אריה דרעי על רקע דתי וגזעני.
גם נאומיו של משה קצב בעניין פרשת החקירה וכתב האישום נגדו, בהם השווה עצמו לדרייפוס, כונו בתקשורת "נאומֵי אני מאשים".
אמיל זולא, אני מאשים, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ט.
(שני תרגומים: אחד מאת יצחק שנהר והשני מאת אברהם אבא רקובסקי, שפורסם ב"הצפירה" זמן קצר לאחר הופעת המאמר המקורי.
לצדם הובאה פקסימיליה של המאמר המקורי.) (הופיע לרגל 50 שנה לפרסום המאמר)
אמיל זולא, אני מאשים...!, מצרפתית: הדר קלונובר, הוצאת קמין־ברזילי, 2017. (הופיע לרגל 120 שנה לפרסום המאמר)
אני לא שם הוא סרט משנת 2007 שנעשה בהשראת הביוגרפיה של הזמר האמריקאי בוב דילן, בבימויו של טוד היינס.
הסרט מתאר את דילן בשלבים שונים בחייו, כאשר מגלמים אותו שישה שחקנים שונים: מרקוס קארל פרנקלין, בן וישו, הית' לדג'ר, כריסטיאן בייל, ריצ'רד גיר וקייט בלאנשט.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר וזכה בפרס גלובוס הזהב על משחקה של בלאנשט.
הסרט נבחר לאחד מעשרת הסרטים בעלי העלילה לא ליניארית הטובים ביותר של אתר הקולנוע "The Script Lab".
הסרט מציג את סיפורו של דילן בשישה שלבים בחייו, כאשר בכל שלב מגלם אותו שחקן אחר, אשר עונה לשם אחר.
מרקוס קארל פרנקלין משחק את דילן המכנה את עצמו על שם משורר המחאה הנערץ עליו, "וודי גאת'רי", כשהוא בן 11 לאחר שברח ממוסד לעבריינים צעירים.
כריסטיאן בייל משחק את דילן כג'ק רולינס, זמר צעיר בעל מודעות חברתית, ואחר כך, כאב ג'ון, נוצרי הנולד מחדש שמופיע עם שירי דת בכנסייה קטנה.
קייט בלאנשט משחקת את ג'וד קווין, כדילן בשיא הקריירה בסוף שנות ה-60, כאשר הקהל המקורי שלו מתחיל לזנוח אותו.
בן וישאו מגלם את דילן כצעיר מרדן בשם המשורר ארתור רמבו.
ריצ'רד גיר מגלם דמות מזדקנת כמו מתוך מערבון מהמערב הפרוע, בעיירה נידחת.
הית' לדג'ר מגלם את רובי קלרק, שחקן הוליוודי אשר התפרסם בסרט בו גילם את דילן, שנמצא בסכסוך גירושים עם אשתו (שארלוט גינסבורג).
החלקים השונים בסרט מצולמים במצלמות שונות ובסגנונות שונים, כאשר חלקם בשחור-לבן וחלקם בצבעים.
פסקול הסרט מכיל גרסאות כיסוי לשירים של דילן המבוצעים על ידי אמנים כמו: סוניק יות', ריצ'י הייבנס, קאט פאוור, וילי נלסון, סופיאן סטיבנס, שארלוט גינסבורג ועוד.
כמו כן נמצא בו השיר של דילן שלא פורסם באופן רשמי טרם הסרט בשם "I'm Not There".
צילומי הסרט החלו ביולי 2006 במונטריאול, קנדה.
עלות הפקת הסרט הייתה כ-20 מיליון דולר.
הקרנת הבכורה הייתה בפסטיבל הסרטים בטלרויד, קולורדו, ב-31 באוגוסט 2007. הקרנות הסרט בארצות הברית ובקנדה החלו בנובמבר 2007. תסריטאי הסרט הוא הישראלי אורן מוברמן.
אני מאמין הוא ניגון חסידי שחובר למילות התפילה אני מאמין.
הניגון זכה לפרסומו העיקרי לאחר שהושר בשנת תש"ה (1945) אצל האדמו"ר ממודזיץ', הרב שאול ידידיה אלעזר טאוב, שישב בארצות הברית, והפך מאז למעין שיר הנצחה לשואה בעולם הדתי.
מאז הוא בוצע על ידי מבצעים רבים, חסידים ושאינם חסידים.
הניגון מיוחס לעזריאל דוד פסטג, חסיד מודזיץ' וחזן ומלחין בולט בוורשה שלפני מלחמת העולם השנייה, שנרצח בשואה.
על פי המסופר על ידי החזן בן-ציון שנקר, חסיד מודזיץ', כך התגלגל הניגון: כאשר נשלחו פסטג ובני משפחתו בשנת תש"ב (1942) אל מחנה ההשמדה טרבלינקה, דחוסים אל תוך קרונות משא ללא אוויר ומים, החל פסטג לשיר בשארית כוחותיו את "אני מאמין" בלחן זה.
בעוד יושבי הקרון מצטרפים אליו ומדקה לדקה התגברה השירה, הכריז פסטג כי מי שינצל מהתופת ויעביר את הניגון לרבי ממודז'יץ השוהה באמריקה, יזכה בחצי מחלקו בעולם הבא.
מספרים ששני בחורים קפצו מהקרון, אחד מת והשני הצליח להינצל ולברוח לשווייץ רשם את תווי הניגון וסיפורו, ושלחם לרבי ממודז'יץ בניו יורק, ככל הנראה מבלי לציין את שם החזן.
במהלך סעודת ברית מילה שנערכה בחודש ניסן תש"ה (1945) הראה הרבי את המכתב לרב יצחק הוטנר ולרבי יעקב חיים מסטולין, ובן ציון שנקר החל לשיר את הניגון מתוך הכתב בליווי הקהל הרב שנכח במקום.
לאוזני המשתתפים במעמד כבר הגיעו באותה עת הידיעות על אודות האסון שפקד את אחיהם באירופה, ובן ציון שנקר העיד כי "עין אחת לא נותרה יבשה לשמע הניגון וסיפור הצלתו".
הרב הוטנר, ששהה רבות במחיצתו של פסטג לפני המלחמה בוורשה, זיהה את התבנית המוזיקלית ואת המחבר האלמוני של הניגון.