tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-29 באפריל 2023 הוקרן סרטון תמיכה למפגינים של פדרו סאנצ'ס, ראש ממשלת ספרד, בהפגנה המרכזית ברחוב קפלן בתל אביב נגד המהפכה המשפטית בישראל.
לאחר טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל, בלט סאנצ'ס בקו פרו-פלסטיני ואנטי-ישראלי מובהק.
ב-22 בנובמבר 2023 מינה לשרת הנוער בממשלתו את סירה רגו, פוליטיקאית ספרדית ממוצא פלסטיני, אשר הצדיקה את מעשי הטבח של חמאס ותקפה את ישראל על כך שלטענתה מבצעת רצח עם בעזה.
יום לאחר מכן, ב-23 בנובמבר, הגיע סאנצ'ס לביקור בישראל יחד עם ראש ממשלת בלגיה, אלכסנדר דה-קרו, ובמהלכו כינה את הנעשה בעזה "הטרגדיה הגדולה ביותר בעידן המודרני", אמירה שבעקבותיה זומן שגריר ספרד לשיחת נזיפה.
ב-30 בנובמבר אמר בריאיון לרשת TVE כי יש לו "ספק רציני שישראל עומדת בדין הבינלאומי", עקב "המספר הגדל של ילדים שמתים והצילומים הקשים מעזה", דבר שגרר שיחת נזיפה נוספת לשגריר.
במאי 2024 דווח כי ממשלתו של סאנצ'ס מנעה מספינת תחמושת הודית לעגון בנמלי ספרד בדרכה לישראל, ובתחילת נובמבר 2024 נאסרה גם עגינתן של שתי ספינות נשק אמריקאיות שהיו בדרכן לישראל.
במאי 2025 החריף סאנצ'ס את התבטאויותיו וכינה את ישראל "מדינת ג'נוסייד" במהלך דיון בקונגרס הספרדי, וזימן את שגרירת ישראל במדריד לשיחת נזיפה.
ממשלתו, בשיתוף מספר ממשלות אירופאיות אחרות, הובילה ב-2025 בהכרה במדינה פלסטינית.
פדרו סאנצ'ס נשוי מאז 2006 לבגוניה פרננדס, ולהם שתי בנות.
את חתונתם האזרחית ניהלה טרינידד חימנס.
מלבד ספרדית, סאנצ'ס דובר אנגלית וצרפתית שוטפת, והוא ראש הממשלה הספרדי הראשון שדובר אנגלית בתקופת כהונתו.
אוהד את קבוצת הכדורגל אתלטיקו מדריד.
פדרו ולדמאר מנפרדיני (בספרדית: Pedro Waldemar Manfredini; 7 בספטמבר 1935 - 21 בינואר 2019) היה כדורגלן ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ.
מנפרדיני החל את הקריירה שלו בשנת 1957 במועדון הכדורגל ראסינג קלוב, שבו זכה באליפות ארגנטינה לעונת 1958. במהלך עונה זו, הוא סיים במקום הרביעי במלכות השערים, והיה מלך השערים של קבוצתו עם 19 שערים.
לאחר שתי עונות בארגנטינה, הוא עבר בשנת 1959 למועדון הכדורגל רומא מהסרייה א', שבו שיחק במשך שבע עונות.
ביחד עם רומא הוא זכה בגביע ערי הירידים בעונת 1960/61, כשבאותה העונה סיים כמלך שערי הטורניר עם 12 שערים.
בעונת 1962/63, הוא סיים כמלך השערים של הסרייה א' לצד הראלד נילסן מבולוניה, כשלשניהם 19 שערים.
יתרה מכך, באותה העונה הוא סיים גם כמלך שערי טורניר גביע ערי הירידים עם 6 שערים, שהספיקו לרומא להגיע עד לחצי הגמר, שם הודחה על ידי ולנסיה.
כמו כן, מנפרדיני זכה עם רומא בגביע האיטלקי בעונת 1963/64, כשסיים שוב כמלך שערי הגביע עם 4 שערים.
בסך הכל, מנפרדיני סיים את השהות שלו ברומא עם 130 הופעות ו-76 שערים.
לפני שפרש, מנפרדיני הספיק לשחק בברשה ו-ונציה.
מנפרדיני רשם שלוש הופעות במדים הלאומיים של נבחרת ארגנטינה, שבהן הספיק לכבוש פעמיים.
הוא היה חלק מהסגל של ארגנטינה לקופה אמריקה 1959, שנערך על אדמת ארגנטינה.
את ההופעות היחידות שלו בנבחרת ערך במסגרת טורניר זה, כשהבקיע צמד שערים בניצחון 1–6 על נבחרת צ'ילה במסגרת משחק הפתיחה של הטורניר.
באותו הטורניר ארגנטינה הניפה את גביע דרום אמריקה.
פדרו מורנס (בספרדית: Pedro de Morenés y Álvarez de Eulate; נולד ב-17 בספטמבר 1948) הוא פוליטיקאי ספרדי שכיהן כשר הביטחון של ספרד וכיהן כשגריר ספרד בארצות הברית עד לשנת 2018.
פדרו מורנס נולד ב-17 בספטמבר 1948 בלאס ארנס שבביסקייה לחוסה מריה ודונה אנה, אביו חוסה, הוא בן למשפחת אצולה ספרדית.
הוא למד משפטים באוניברסיטת נברה שבפמפלונה והמשיך ללימודי מינהל עסקים באוניברסיטת דיוסטו.
יש לו תואר שני בניהול ספינות ובכלכלה ממכון ברמן לספינות וכלכלה.
בשנת 1979 פדרו מורנס התחיל לעבוד כעורך דין בחברה פרטית ובשנת 1991 החל לעבוד במשרד ממשלתי.
בשנת 1994 הוא מונה למנהל תחום בניית ספינות במכון הלאומי לתעשייה.
בשנת 1996 הוא הועבר למשרד ההגנה ובשנת 2000 למשרד הפנים.
בשנת 2009 הוא התחיל לעבוד בתפקידי ניהול במערכת תעשיות ביטחוניות הספרדית.
בדצמבר 2011 הוא מונה לשר ההגנה.
לאחר סיום כהונת שר, בשנת 2017 פדרו מורנס מונה לשגריר ספרד בארצות הברית כיהן בתפקיד זה עד לספטמבר 2018.
פדרו סאה (בספרדית: José Pedro Cea; נולד ב-1 בספטמבר 1900 במונטווידאו שבאורוגוואי) היה כדורגלן ומאמן אורוגוואי, ששיחק בעמדת הקשר התקפי בקבוצת נסיונל ובנבחרת אורוגוואי.
סאה נולד ב-1 בספטמבר 1900 במונטווידאו שבאורוגוואי.
הוא שיחק את כל הקריירה שלו בקבוצה נסיונל האורוגוואית וזכה עימה במספר אליפויות.
סאה ערך את הופעת הבכורה בנבחרת אורוגוואי בנובמבר 1923. הוא זכה עימה בשני טורנירי קופה אמריקה בשנים 1923 ו-1924, וגם בשתי מדליות זהב אולימפיות באולימפיאדות 1924 ו-1928.
במונדיאל 1930, המונדיאל הראשון בהיסטוריה שנערך באורוגוואי, סאה היה הכובש הפורה ביותר משחקני נבחרתו.
הוא כבש שלושער בחצי הגמר נגד יוגוסלביה, וגם כבש בגמר נגד ארגנטינה את שער השוויון.
אורוגוואי ניצחה בסוף המשחק 2–4 וזכתה במונדיאל.
בסיום הטורניר זכה סאה בנעל הכסף ונבחר להיות בנבחרת המצטיינת.
בתור מאמן אימן סאה את נבחרת אורוגוואי ואת משחקו הראשון ערך ב-12 במרץ 1940, בניצחון 2–3 על צ'ילה במשחק ידידות.
אימן אותה בשני טורנירי קופה אמריקה ב-1941 ו-1942, כשבאחרון מביניהם הוא הוביל אותה לזכייה.
בסוף מרץ 1943 הוחלף בתפקיד בטורניר הקופה מינאבורו על ידי חברו לנבחרת בעבר, הקטור קסטרו, אך הוא שב לאמן את אותה במסגרת הקופה ניוטון של 1945. סאה נפטר ב-18 בספטמבר 1970 בגיל 70.
פדרו משקרניאש היה מגלה ארצות פורטוגלי ומושל קולוניאלי.
הוא היה האירופי הראשון שגילה את האי דייגו גרסיה באוקיינוס ההודי בשנת 1512. הוא גם דיווח על האי מאוריציוס באוקיינוס ההודי בשנת 1512, אם כי ייתכן שהוא לא היה החוקר הפורטוגלי הראשון שעשה זאת.
משלחות קודמות של דיוגו דיאש ואפונסו דה אלבוקרקי יחד עם דיוגו פרננדס פריירה אולי עברו גם הן שם.
בשנת 1528 נתן מגלה הארצות דיוגו רודריגש (שעל שמו נקרא האי רודריג) את השמות לאיים ראוניון, מאוריציוס ורודריג, וכן איי מסקרנה, על שם פדרו משקרניאש.
משקרניאש שימש כמושל קולוניאלי של מלאקה הפורטוגזית בשנים 1525–1526.
הוא היה שגריר מטעם פורטוגל בקריית הוותיקן.
שם פנה לאפיפיור פאולוס השלישי שישלח את המיסיונרים הראשונים לפעול למען פורטוגל בהודו, על פי בקשת המלך ג'ון השלישי ודייגו דה גוביה.
משימתו הסתיימה ב־15 במרץ 1540, כאשר נסע חזרה לפורטוגל יחד עם פרנסיסקו חאווייר.
הוא היה המשנה למלך בגואה, בירת המושבות הפורטוגזיות באסיה, משנת 1554 ועד מותו בשנת 1555 בגואה.
החליף אותו בתפקיד משנה למלך פרנסיסקו בררטו.
בזמן שהיה המשנה למלך בהודו הפורטוגזית, שלח את ג'יימס דיאז וגונסאלו רודריגז לאתיופיה כדי לחקור האם הקיסר גאלוודוס יהיה מוכן לקבל פטריארך שהשתייך לכנסייה הרומית-קתולית.
פדרו דמיאן מונסון (; נולד ב-23 בפברואר 1962 בגוז'ה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי, ששיחק בעמדת הבלם, וכיום משמש כעוזר מאמן בקבוצת אינדפנדיינטה.
מונסון שיחק לאורך הקריירה בליגות הבכירות בארגנטינה, אקוודור, פרו וצ'ילה.
במשך כעשור שיחק מונסון באינדפנדיינטה, עמה זכה בשתי אליפויות, גביע ליברטדורס וגביע ביניבשתי.
הוא שיחק לתקופה קצרה בנבחרת ארגנטינה, וייצג אותה בטורניר מונדיאל 1990. בטורניר זה היה לכדורגלן הראשון אי פעם שהורחק במשחק גמר מונדיאל.
לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון, בה הוביל קבוצות במולדתו ארגנטינה וכן במקסיקו ובאקוודור, ואף הוביל לתקופה קצרה את אינדפנדיינטה כמאמן זמני.
מונסון ניסה את כוחו במספר קבוצות בגילאי הנוער, עד שמצא את דרכו לקבוצה הבוגרת של אוניון (סנטה פה) מהליגה הבכירה ב-1980.
שנה לאחר מכן, אותר על ידי סקאוטים של אינדפנדיינטה.
בעונותיו הראשונות בקבוצה היה שותף בעיקר כשחקן משלים ברוטציה ולא זכה למספר רב של הופעות, ותחת המאמן חוסה פסטוריסה היה שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות המטרופוליטנו .
בעונה הבאה היה שותף לזכייתה של אינדפנדיינטה בגביע ליברטדורס.
באותה העונה, בעקבות השתתפותה של הקבוצה בשני המפעלים, זכה למספר רב יחסית של הופעות ליגה, אך זכה לדקות בודדות בלבד במסגרת הטורניר היבשתי, ולא שותף כלל בצמד משחקי הגמר מול גרמיו.
בעקבות הזכייה בגביע ליברטדורס, זכתה הקבוצה לייצג את אמריקה הדרומית במשחק הגביע הביניבשתי מול אלופת אירופה, ליברפול.
מונסון שותף כמחליף במשחק כשעלה מהספסל בדקה ה-74, וסייע לקבוצתו לשמור על רשת נקייה ולנצח 0–1, בדרך לזכייה בתואר.
גם בעונות הבאות, פסטוריסה לא ראה במונסון שחקן ראוי לסגל של הקבוצה.
אינדפנדיינטה ניסתה לשחררו מספר פעמים במהלך העונות הבאות, אך מונסון שרד בסגל הקבוצה על אף שצבר הופעות ספורות בלבד.
הגעתו של המאמן חורחה סולארי ב-1987 סימנה את המפנה עבור מונסון.
הוא הפך לשחקן משמעותי בסגל של הקבוצה, וזכה לרוח גבית גם מצד מאמן נבחרת ארגנטינה, קרלוס בילארדו, שהפך אותו לשחקן משמעותי בסגל הנבחרת לאחר טורניר קופה אמריקה 1987 הביתי, שהסתיים במפח נפש ובמקום הרביעי בלבד.
מונסון היה שותף בכיר לזכייתה של אינדפנדיינטה באליפות ארגנטינה לעונת , כששותף ברוב משחקיה של הקבוצה באותה העונה.
לאחר ששב לסגל הקבוצה בתום מונדיאל 1990, ועם שובו של פסטוריסה לקבוצה, לא הצליח מונסון לשחזר את יכולתו מעונות השיא בקבוצה, ובמחצית עונת עזב את אינדפנדיינטה לאחר עשור במדיה.
בינואר 1992 עבר מונסון לברצלונה ספורטינג קלוב מליגת העל האקוודורית.
במסגרת הליגה תרם מונסון שער אחד בעשר הופעות, והיה שותף משמעותי במסעה של הקבוצה בגביע ליברטדורס באותה העונה.
מונסון העפיל עם קבוצתו עד לחצי הגמר, שם הודחה הקבוצה עם הפסד 2–3 לסאו פאולו בסיכום שני מפגשים.
לאחר חצי עונה בברצלונה, חזר מונסון לארגנטינה וחתם בשורות הורקאן.
הוא ערך 23 הופעות ליגה במדי הקבוצה, אך עקב חוסר היציבות ביכולתו, סיים מונסון את דרכו בקבוצה לאחר כשנה, ונאלץ לרדת לליגת המשנה, שם חתם בשורותיה של קילמס.
במדיה של הקבוצה מליגת המשנה חזר להיות שחקן דומיננטי, שיחק באופן סדיר והיה שותף לעונה טובה של הקבוצה שסיימה במקום השני בטבלה, ונעצרה בחצי גמר פלייאוף ההעפלה.
בינואר 1995, לאחר העונה המוצלחת בקילמס, עבר מונסון לאליאנסה לימה הפרואנית, לקראת הופעותיה בעונת 1995 בגביע ליברטדורס.
הוא ערך שתי הופעות בלבד במדיה בטורניר, כאשר בשנייה שבהן הורחק בכרטיס אדום, ומאז לא שב לשחק במדיה בטורניר.
לאחר חצי שנה בקבוצה עזב מונסון וחזר לליגת המשנה בארגנטינה, שם שיחק כחצי שנה במדיה של אתלטיקו טוקומאן.
בחציה השני של עונת עזב פעם נוספת את ארגנטינה וחתם במדיה של סנטיאגו וונדררס הצ'יליאנית, אך לאחר הופעות ספורות במדיה הושעה לאחר שבבדיקותיו נמצא כי השתמש בקוקאין.
מונסון ניסה לחזור לקריירת המשחק בארגנטינה, אך לא הצליח ונאלץ לפרוש ממשחק פעיל בגיל 34.
מונסון התחיל את דרכו הבינלאומית בנבחרות הצעירות של ארגנטינה, אך לא הצליח למצוא את הדרך לנבחרת הבוגרת.
ב-1988 זכה לייצג את ארגנטינה בטורניר הכדורגל באולימפיאדת סיאול תחת קרלוס פצ'אמה, שהוביל את הנבחרת האולימפית במקביל לתפקידו כעוזרו של קרלוס בילארדו בנבחרת הבוגרת.
לאחר שלא שותף בשני משחקיה הראשונים של ארגנטינה בשלב הבתים, פתח מונסון בהרכב בניצחון 1–2 על קוריאה הדרומית, שהעלה את ארגנטינה למקום השני ולרבע הגמר.
מונסון שמר על מקומו בהרכב למפגש רבע הגמר מול ברזיל המוכשרת בה שיחקו בין היתר אלויסיו, בבטו, רומאריו וז'ורז'יניו.
במשחק הפסידה ארגנטינה 0–1 וסיימה את דרכה בטורניר.
כישלונה של אלופת העולם המכהנת בטורניר קופה אמריקה 1987 הביתי הביא את המאמן בילארדו לבצע שינויים בסגל, ומונסון היה אחד השחקנים שהרוויחו את מקומם בסגל הנבחרת הבוגרת.
הוא זומן על ידי בילארדו לסגל ארגנטינה לקראת קופה אמריקה 1989, ורשם שתי הופעות בטורניר, שתיהן בהרכב, בו סיימה ארגנטינה במקום השלישי בבית הגמר.
שנה לאחר מכן, זומן מונסון על ידי בילארדו לסגל ארגנטינה לקראת מונדיאל 1990 באיטליה.
הוא לא שותף בהפסד המפתיע 0–1 ל בפתיחת שלב הבתים, אך שב להרכב בניצחון 0–2 על במשחק השני.
במשחק האחרון של שלב הבתים פגשה ארגנטינה, עם מונסון בהרכב, את .
בדקה ה-62 הגביה קפטן הנבחרת, דייגו מראדונה, כדור קרן מאגף ימין, ומונסון המשיך בנגיחה לפינה וקבע 0–1 לארגנטינה.
שש דקות מאוחר יותר השיגה רומניה את השוויון, 1-1 בסיום, וארגנטינה הצליחה להעפיל לשלב הבא מהמקום השלישי.
מונסון שמר על מקומו בהרכב בניצחון 0–1 על , אך ספג כרטיס צהוב בפעם השנייה בטורניר והחמיץ את רבע הגמר, בו גברה ארגנטינה בדו-קרב בעיטות עונשין על .
מונסון לא שותף גם בחצי הגמר, בו שוב נזקקה ארגנטינה לפנדלים כדי להדיח את המארחת .
מונסון פתח על הספסל במשחק הגמר מול , ובמחצית המשחק עלה כמחליף במקומו של אוסקר רוג'רי.
בדקה ה-65 תיקל מונסון בגסות את יורגן קלינסמן, וספג כרטיס אדום ישיר מהשופט אדגרדו קודסאל בשל הגבהת הרגל מהקרקע בזמן התיקול.
בכך, הפך מונסון למורחק הראשון בתולדות משחקי גמר המונדיאל.
בארגנטינה האשימו את קלינסמן בתיאטרליות כאשר לנפילה הוסיף קפיצה על הדשא, שלטענתם חיזקה את דעתו של השופט להרחיק את מונסון.
שנים לאחר מכן דרש מונסון את התנצלותו של קלינסמן, שסירב להתנצל בפניו.
ארגנטינה נוצחה 0–1 במשחק, והחמיצה את ההזדמנות לזכות במונדיאל שני ברציפות.
משחק גמר המונדיאל היה האחרון של מונסון במדי ארגנטינה.
בסך הכול לזכותו שער בודד ב-15 הופעות במדי הנבחרת.
לאחר פרישתו ממשחק סבל מונסון ממצב כלכלי קשה, בעיקר עקב התמכרותו לסמים.
שנים לאחר מכן סיפר כי ניסה להתאבד מספר פעמים, ואף הודה כי היה זה דייגו מראדונה שנחלץ לעזרתו ולמעשה הציל את חייו.
על אף ההתמכרות והקשיים, הצליח מונסון להשתקם ולהתחיל בקריירת אימון.
את ההזדמנות הראשונה קיבל בשנת 2003 בקבוצה חובבנית ממקסיקו בשם פונייס סיטאקווארוס.
בשנת 2004 חזר לצוות המקצועי של אינדפנדיינטה, הקבוצה בה שיחק לאורך רוב הקריירה.
לאחר שמאמן הקבוצה, חוסה פסטוריסה, נפטר במפתיע מהתקף לב בזמן הקדנציה החמישית שלו כמאמן הקבוצה, התמנה דניאל ברטוני לתפקיד.
ברטוני לא הצליח להוביל את הקבוצה להצלחות והתפטר, ובחודש נובמבר התמנה מונסון לתפקיד המאמן הזמני לשלושת מחזורי הנעילה של טורניר האפרטורה, בהם השיג ניצחון, תיקו והפסד.
במחזורים אלו התעוררה מחלוקת בין מונסון לראשי המועדון סביב שיתופו של סרחיו אגוארו, אז שחקן נוער במועדון.
מונסון החליט להעניק לשחקן הצעיר את חולצת ההרכב על אף הוראות הפוכות שקיבל מההנהלה, ובין היתר הייתה זו הסיבה שלא קיבל פנייה לאמן את הקבוצה גם בעונה הבאה.
לאחר חודש בתפקיד, ועם תום הטורניר, סיים מונסון את תפקידו במועדון.
מונסון חזר למקסיקו והוביל את אטלנטה מליגת העל המקסיקנית בטורניר קלאוסורה .
בחציה השני של השנה עבר לאמן באולמדו והוביל אותה למקום השלישי בטבלה הסדירה של קלאוסורה 2005, ולמקום החמישי בטורניר הגמר.
בספטמבר 2005, במהלך תקופתו כמאמן הקבוצה, הורחק לחודשיים מהמגרשים על תקיפת שופט.
בשנת 2006 חזר מונסון למקסיקו ושימש כמאמן נוער בקבוצת וראקרוס.
ב-7 בספטמבר 2006, לאחר תבוסתה של הקבוצה הבוגרת של וראקרוס 0–4 לסן לואיס במהלך טורניר אפרטורה 2006, פוטר מאמן הקבוצה ומונסון התמנה למחליפו.
הוא לא הצליח להתברג עמה בפלייאוף האליפות בטורניר, אך המשיך איתה לטורניר קלאוסורה .
ב-16 בפברואר 2007, במהלך הטורניר בו התמודדה הקבוצה בתחתית הבית, סיים מונסון את תפקידו במועדון.
באפריל 2008, לאחר למעלה משנה מחוץ למגרשים, שב מונסון לאמן במולדתו כאשר התמנה לתפקיד מאמן צ'קריטה ג'וניורס מליגת המשנה הארגנטינאית.
הוא התמנה לתפקיד כחודשיים לתום עונת , ולא הצליח להצעיד את הקבוצה לפלייאוף ההעפלה לליגה הבכירה כשהקבוצה סיימה חמישית בטבלה.
הוא הוביל את הקבוצה לשלושה ניצחונות רצופים עם פתיחת עונת , אך אז נקלע לרצף של שבעה משחקים ללא ניצחון, עד שב-10 בנובמבר 2008 סיים את דרכו במועדון.
ביוני 2010, לאחר כשנה וחצי ללא קבוצה, התמנה מונסון לתפקיד מאמן חובנטוד אנטוניאנה מהטורניאו ארחנטינו A, שהייתה מקבילה לליגה השלישית.
הוא התמנה לתפקיד לקראת עונת , אך באפריל 2011, במהלך השלב השני של העונה, עזב את הקבוצה והצטרף לסן מרטין (טוקומאן) ששיחקה אז בליגת המשנה.
עד לסיום העונה לא הצליח מונסון להציל את הקבוצה מירידה, ובתום העונה נשרה הקבוצה לליגה השלישית.
מונסון הוביל את הקבוצה בהצלחה בעונה הסדירה, אך ב-27 בפברואר 2012, לאחר פחות משנה בתפקיד, התפטר מהמועדון.
המהלך התרחש עקב מריבה שהתפתחה בין המאמן למנהל המקצועי של המועדון, חואן קרלוס ארדילס, שנגררה עד לחילופי מהלומות ותלונה משטרתית, בעקבותיה בחר מונסון לעזוב את המועדון.
באוקטובר 2012 התמנה לתפקיד מאמן טירו פדראל, אף היא מהטורניאו ארחנטינו A, לאחר שהקבוצה הצליחה להשיג ניצחון בודד בשמונת משחקיה בליגה עד אז.
הוא הצליח לייצב את מצבה של הקבוצה ולסייע לה במאבקי הירידה, וכחצי שנה לאחר מינויו, ב-8 באפריל 2013, עזב את הקבוצה על מנת לעבור לתפקיד מאמן פלטנסה מהליגה השלישית המקבילה (מטרופוליטנה).
הוא אימן את הקבוצה בשמונת מחזורי הסיום של העונה הסדירה, והעלה אותה מהמקום החמישי עד למקום השני בטבלה.
בחצי גמר פלייאוף ההעפלה לליגת המשנה, נעצרה קבוצתו של מונסון בדו-קרב בעיטות עונשין על ידי בראון (אדרוגה), ולא הצליחה להעפיל לגמר.
מונסון פתח עם הקבוצה את עונת עם שלושה ניצחונות בלבד בעשרה מחזורים, שהציבו את קבוצתו במקום העשירי בלבד, וב-6 באוקטובר 2013 סיים את תפקידו במועדון.
במאי 2014, בשלהי אותה העונה, התמנה לתפקיד מאמן דפורטיבו פלנדריה מאותה הליגה, אך במחזורים הספורים שנותרו לתום העונה לא הצליח למנוע ממנה לרדת לליגה הרביעית.
בחצי השנה הבאה, בטורניר הליגה הרביעית, החזיר מונסון את הקבוצה לליגה השלישית מהמקום הראשון בבית.
בינואר 2015, לקראת עונת בליגה השלישית, התמנה מונסון לתפקיד מאמן טריסטן סוארס.
בעונת הבכורה שלו הוביל את הקבוצה לרבע גמר פלייאוף ההעפלה מהמקום השמיני בטבלה, אך שם נעצרה הקבוצה בדו-קרב פנדלים על ידי דפנסורס דה בלגראנו.
לאחר שהשיג ניצחון בודד בארבעה מחזורים בעונת , סיים מונסון את תפקידו בקבוצה.
בהמשך אותה השנה אימן באתלטיקו גואמס מהליגה הרביעית.
בעונת , התמנה מונסון לתפקיד מאמן ארחנטינו דה קילמס מהליגה הרביעית.
הוא התמנה לתפקיד לאחר חמישה מחזורים, בהם השיגה הקבוצה שתי תוצאות תיקו ושלושה הפסדים.
הוא הצליח לייצב את מצב הקבוצה ולהביא אותה מהתחתית ועד למקום השלישי בתום העונה הסדירה.
בפלייאוף ההעפלה, הוביל מונסון את קבוצתו עד לשלב הגמר, בו נוצחה רק בדו-קרב פנדלים לאחר שוויון 2-2 בסיכום שני מפגשים.
עונה לאחר מכן, הוביל מונסון את קבוצתו לאליפות הליגה הרביעית ולכרטיס ישיר לליגה השלישית.
בינואר 2021 חזר לליגה הבכירה, כעוזרו של חוליו ססאר פלסיוני באינדפנדיינטה.
בדצמבר של אותה השנה, לאחר כשנה בתפקיד, עזב את המועדון, זמן קצר לאחר עזיבתו של פלסיוני.
עם מינויו של האחרון לתפקיד המאמן באתלטיקו קולון לאחר כשבוע, שב והצטרף אליו מונסון בתפקיד העוזר.
בקיץ 2022 חזר לעמדת המאמן הראשי בקבוצת ספורטיבו דוק סוד מהליגה השלישית, אך עזב אותה לאחר כחודש לאחר שהתמנה שוב לעוזרו של פלסיוני, ששב לאמן את אינדפנדיינטה.
פדרו פטראצי סאס (נולד ב-15 בספטמבר 1990) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר בהפועל נוף הגליל.
פטראצי נולד בג'אבוטיקאבל, שבברזיל, והתחיל לשחק במחלקת הנוער של קומרסיאל מהעיר ריבייראו פרטו.
ב-2009 עבר לשחק בהונגריה במדיה של קאפוולגה.
לאחר עונה עבר לקאפושוואר מהליגה הראשונה בהונגריה ושיחק בה במשך כארבע עונות.
לאחר מכן עבר לשחק כעונה בלבדיאקוס שביוון.
בחודש יולי 2014 הצטרף להפועל רעננה ובינואר 2015 עבר לשחטר קראגנדי מליגת העל הקזחית.
ב-2016 הצטרף לבוראץ' צ'אצ'אק הסרבית.
בשנת 2017 חזר לישראל וחתם בהפועל נוף הגליל במהלכה של העונה נפצע קשה ברגלו וסיים את העונה מוקדם מהצפוי.
ביוני 2018 חתם על חוזה מחודש בנוף הגליל.
ב-16 בינואר 2022 עזב את הפועל נוף הגליל וחתם בהפועל אום אל-פחם.
ב-18 ביולי 2022 חתם בהפועל אשדוד.
ב-12 בפברואר 2023 חתם בדצ'יץ' מליגת העל המונטנגרית.
ב-23 ביולי 2023 חתם במועדון ספורט כפר קאסם.בפברואר 2026 חזר להפועל נוף הגליל.
פדרו אנטוניו מוראלס היה מתאבק פוארטו ריקאי, שהיה ידוע בעיקר בשל הופעותיו בארצות הברית בארגוני ההיאבקות Worldwide Wrestling Associates (WWA) ו-World Wide Wrestling Federation (WWWF, שהפך בהמשך ל-WWE).
מוראלס נחשב לאחד האלופים הבולטים של ה-WWF, שאורך כהונתו כאלוף העולם היא במקום השישי בהיסטוריה של הארגון עם 1,027 ימים.
מוראלס ערך את הופעת הבכורה בשנת 1959 והפך לאחד המתאבקים הבולטים בארגון ההיאבקות WWA בשנות ה-60, כשהחזיק באליפות העולם במשקל כבד ובאליפות הזוגות.
בשנת 1970 הצטרף מוראלס ל-WWWF, כשהוא זכה באליפות העולם ובאליפות ארצות הברית במשקל כבד של ה-WWWF.
בשנות ה-80 זכה באליפות הזוגות יחד עם בוב בקלנד ומאוחר יותר גם באליפות הבין יבשתית.
בשנת 1987 פרש מוראלס מהיאבקות.
בשנת 1995, מוראלס נכנס להיכל התהילה של ה-WWF.
כמו כן, בשנת 2015 הוא נכנס למוזיאון היכל התהילה של ההיאבקות המקצוענית ובשנת 2017 הוא נכנס להיכל התהילה של מגזין ההיאבקות Wrestling Observer Newsletter.
פדרו לומבה נטו (בפורטוגזית: Pedro Lomba Neto; נולד ב-9 במרץ 2000) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הקיצוני בצ'לסי ובנבחרת פורטוגל.
נטו נולד בויאנה דו קסטלו, פורטוגל.
הוא הצטרף למערכת הנוער של ספורטינג בראגה בגיל 13.
ב-7 במאי 2017, ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו בקבוצת הנוער, ונכנס כמחליף במחצית השנייה בהפסד 2–3 לפורטו ב'.
בסוף השבוע שלאחר מכן, בהופעתו הראשונה בליגת העל הפורטוגלית בקבוצה הבכירה של המועדון, כבש שער לאחר מספר דקות בלבד על המגרש והפך לכובש הצעיר ביותר בתולדות הליגה כשעשה זאת בניצחון 0–4 על נסיונל מדיירה.
ב-31 באוגוסט 2017 הושאל ללאציו מהסרייה א' לשנתיים.
הוא שיחק את משחקו הראשון בסרייה א' רק ב-27 בינואר 2019, כשנכנס כמחליף בדקה ה-90 בהפסד 1–2 ליובנטוס.
ב-2 באוגוסט 2019 חתם נטו בוולברהמפטון וונדררס.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-14 באוגוסט בסיבוב בשלישי במוקדמות הליגה האירופית נגד פיוניק ירוואן.
את הופעת הבכורה בפרמייר ליג ערך כעבור מספר ימים, ב-19 באוגוסט, כאשר עלה כמחליף בתיקו 1:1 נגד מנצ'סטר יונייטד.
את שער הבכורה כבש בהפסד קבוצתו 1–2 לווטפורד ב-1 בינואר 2020.
בנובמבר 2020 האריך את חוזהו במועדון עד 2025.
ב-11 באוגוסט 2024 חתם נטו לשבע שנים בצ'לסי.
ב-5 בספטמבר 2019, בגיל 19, הופיע נטו לראשונה במדי נבחרת פורטוגל עד גיל 21 בניצחון 0–4 נגד גיברלטר.
ב-5 בנובמבר 2020 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת צמד המשחקים נגד אנדורה וצרפת.
את הופעת הבכורה ערך ב-11 בנובמבר בניצחון 0–7 על אנדורה במשחק ידידות בו כבש את השער הראשון והפך לשחקן הראשון שכובש עבור הנבחרת שנולד בשנות האלפיים.
פדרו נונו פרננדש פריירה (בפורטוגזית: Pedro Nuno Fernandes Ferreira; נולד ב-13 בינואר 1995 בבוארקוס שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת קשר הכנף באוצלול גאלאץ.
נונו גדל במחלקות הנוער של בוארקוס, נאבאל, בנפיקה ליסבון ואקדמיקה דה קוימברה.
ב-16 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בתיקו 1-1 נגד ספורטינג ליסבון במסגרת ליגת העל הפורטוגלית.
ב-23 במאי 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2–4 לוויטוריה דה גימארייש במסגרת המחזור האחרון בליגה.
בעונת הבקיע נונו ארבעה שערים ב-12 הופעות ליגה בלבד, וקבוצתו ירדה לליגה הפורטוגלית השנייה לאחר 14 שנים בליגת העל הפורטוגלית.
ב-28 בנובמבר 2016 הוא חתם על חוזה לארבע עונות וחצי בבנפיקה ליסבון, ותשעה ימים לאחר מכן הושאל לטונדלה.
ב-9 ביולי 2018 חתם נונו על חוזה לשלוש עונות במוריירנסה.
הוא הבקיע חמישה שערים בעונת הבכורה שלו במועדון.
ב־7 ביוני 2021 חתם נונו על חוזה לשלוש עונות בבלננסש סאד מליגת העל הפורטוגלית.
בעונתו הראשונה במועדון הבקיע שני שערים ב-30 הופעות ליגה, וקבוצתו ירדה לליגה הפורטוגלית השנייה לאחר שסיימה במקום האחרון בליגה.
ב-23 ביוני 2022 חתם נונו במכבי בני ריינה, העולה החדשה לליגת העל הישראלית, אך ב-31 ביולי 2022 שוחרר מהקבוצה.
ב-2023 חתם באדנספור מהליגה הטורקית.בתום העונה חתם בסאבייל.
פדרו וינטר , הידוע גם בשם הבמה ביזי פי (Busy P), הוא מפיק מוזיקלי, די ג'יי, בעל חברת תקליטים ומנהל אמנים צרפתי.
הוא ניהל את דאפט פאנק מ-1996 עד 2008, וב-2003 ייסד את חברת התקליטים המוזיקה האלקטרונית אד באנגר רקורדס בה החתים את ג'אסטיס, ברייקבוט, קסיוס, מר אויזו, די ג'יי מהדי ועוד.
וינטר נולד ב-21 באפריל 1975 בפריז, צרפת.
הוא גדל תחת השפעת הבי מטאל, היפ הופ ורוק שמאוחר יותר הופיעו במוזיקה שלו, לדבריו הלהקה האהובה עליו בכל הזמנים היא הביסטי בויז.
הוא גילה את המוזיקה האלקטרונית בשנת 1992 עם אחיו, תומאס וינטר.
זמן קצר לאחר מכן, הוא החל לתקלט בבר What's Up וארגן את האירועים Hype ב-Folies Pigalle ולאחר מכן ב-Smoker The Palace עם דייוויד גטה.
בשנת 1996, כשהיה סטודנט למשפטים, פגש פדרו את תומא בנגלטר וגי-מנואל דה הומם-קריסטו.
הצמד המפורסם דאפט פאנק ביקשו ממנו להיות המנהל שלהם והוא נעתר.
בשנת 2002 הקים את Headbangers Entertainment באמצעותו ניהל אמנים שונים ביניהם קסיוס, קוסמו ויטלי, תומאס וינטר ובוג ודי ג'יי מהדי.
שנה לאחר מכן, וינטר ייסד את חברת התקליטים אד באנגר רקורדס, חטיבת מוזיקה שהחתימה תחילה את מר פלאש עם האלבום "Radar Rider", אחר כך החתימה את ג'אסטיס, אחריה סבסטיאן ב-2004, ובהמשך את Uffie, די ג'יי מהדי, מר אויזו ועוד.
ב-2008 הוא הפסיק לנהל את דאפט פאנק כדי להתמקד בלייבל שלו ובקריירה המוזיקלית שלו בתור ביזי פי.
באלבום הבכורה של פיניקס, United, וינטר הופיע על סינתיסייזר בשיר "Funky Squaredance".
סינגל הרמיקס שלו לשיר "What's Your Name Again" של פנסי היה להיט מועדונים עם יציאתו.
הקליפ לשיר נוצר שוב תחת חברת התקליטים אד באנגר רקורדס.
פדרו היה נשוי לנדג' וינטר, מנהלת יחסי הציבור של הבוטיק הפריזאי קולט.
אחיו, תומאס ווינטר, סולן אינדי ואלקטרו האוס, הוא בעל חנות קעקועים לשעבר.
פדרו מרטינס סנצ'ס (בספרדית: Pedro Martínez Sánchez; נולד ב-29 ביוני 1961) הוא מאמן כדורסל ספרדי המאמן את ולנסיה מליגת העל הספרדית בכדורסל והיורוליג.
מרטינס החל את הקריירה שלו כעוזר מאמן בחובנטוד בדאלונה ב-1989, וב-1990 מונה למאמן ראשי וזכה עימה בגביע קוראץ' לעונת .
לאחר מכן עבר לבאסקט מנרסה, אותה אימן במשך ארבע עונות וב-1994 נבחר למאמן השנה בספרד.
לאחר מכן אימן את בדאלונה, סמלנקה, גרנדה, מנורקה, אורנסה, טנריפה וגראן קנריה.
ביולי 2005 מונה למאמן טאו ויטוריה, אך פוטר בנובמבר אותה שנה.
ב-2006 מונה למאמן אסטודיאנטס מדריד, ולאחר מכן אימן בסנט ז'וזפ ז'ירונה, קחאסול סביליה, גראן קנריה ומנרסה.
ב-2015 מונה למאמן ולנסיה והוביל אותה ל-28 ניצחונות רצופים מתחילת העונה, אך הודח עימה בשלב השני ביורוקאפ ובחצי גמר ליגת ה-ACB.
לעומת זאת, בעונת הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות ספרד הראשונה בתולדותיה ולגמר היורוקאפ, בו הפסידה לאוניקאחה מאלגה.
בעונה זו נבחר למאמן השנה ביורוקאפ ובליגה הספרדית.
ב-27 באוקטובר 2017 מונה למאמן סאסקי בסקוניה במקום פאבלו פריג'וני, ובעונת הוביל אותה לפלייאוף היורוליג.
ב-16 בנובמבר 2018 פוטר מאימון הקבוצה.
במרץ 2019 מונה למאמן גראן קנריה, אותה אימן עד סיום עונת 2018/2019 ביורוליג, וביוני מונה למאמנה של באסקט מנרסה.
בעונת הוביל את קבוצתו לגמר ליגת האלופות בכדורסל, בו הפסידה לטנריפה, ונבחר למאמן העונה במפעל.
ב-29 במאי 2024 מונה שנית למאמן ולנסיה.
פדרו אלברש קברל (בפורטוגזית: Pedro Álvares Cabral; 1467 לערך – 1520 לערך) היה נווט ומגלה ארצות פורטוגזי, הנחשב, בדרך כלל, לאירופאי הראשון שגילה את ברזיל (22 באפריל 1500).
משערים כי הוא נולד בבלמונטה, בפרובינציית ביירה ביישה (Beira Baixa), אשר בפורטוגל.
הוא היה בנם השלישי של פרנאו קברל (1427 לערך – 1492 לערך), מושל הפרובינציה, ואיזבל דה גוֹבֵיָה דה קיירוש (Gouveia de Queirós; 1433 לערך – 1483 לערך (צאצאית של אפונסו הראשון, מלך פורטוגל)).
קברל נשא לאישה את איזבל דה קשטרו, בתו של פרנאו דה נורוניה (Noronha, (גם הוא צאצא של אפונסו הראשון)).
כפי הנראה זכה להכשרה מעולה בניווט ורכש לו ניסיון רב כיורד ים, שכן מנואל הראשון מלך פורטוגל מצא אותו ראוי להמשיך את מפעלו של וסקו דה גמה.
משימתו של קברל הייתה לייסד קשרי מסחר קבועים ולהפיץ את הנצרות בכל מקום אליו יגיע, גם באמצעות כוח הזרוע במידת הצורך.
אופייה של המשימה הביא סוחרים פלורנטינים עשירים לתרום לציוד ספינותיו, ולכמרים להצטרף למשלחתו.
המשלחת הורכבה מ-13 ספינות אשר נשאו 1,500 איש, ובין רבי החובלים היו גם בארתולומיאו דיאש וכן ניקולאו קואליו (Nicolau Coelho) אשר השתתף במסעו של וסקו דה גמה, ובארתולומיאו דיאש עצמו נתן לקברל את ההוראות הדרושות לניווט המשלחת.
המשלחת הפליגה מליסבון ב-9 במרץ 1500, ובהתאם למסלול שהתווה מראש, הוא שאף להימנע מאזור מפרץ גינאה.
לאחר שנפרדו מאחת הספינות אשר נאלצה לסוב לאחור עקב סערה, הפליגה המשלחת מאיי כף ורדה לכיוון דרום מערב, וב-22 באפריל, הבחינה המשלחת בהר, ושמו נקרא הר פסקואל (כלומר "ההר של הפסחא").
למחרת היום, ב-23 באפריל, נחת קברל על חופה של ברזיל וב-25 באפריל עגן הצי כולו ב"פורטו סגורו".
קברל הבין כי חבל הארץ אותו גילה נמצא ממזרח לקו האורך ששורטט בחוזה טורדסיאס, ושיגר את אחת מספינותיו חזרה לפורטוגל עם החדשות המסעירות.
מתוך אמונה שגויה כי האדמה אותה גילה היא אי, קרא קברל למקום "האי של ורה קרוש" (אי צלב האמת) והשתלט עליו באמצעות הקמת צלב וקיום טקס דתי.
קברל חידש את מסעו ב-3 במאי 1500, ולקראת סוף החודש הגיע הצי לכף התקווה הטובה, שם נקלע לסערה בה איבד ארבע ספינות, בהן ספינתו של בארתולומיאו דיאש, כאשר הצי שלו מונה כמחצית מכוחו המקורי, הפליג קברל לאורך חופיה המזרחיים של אפריקה בנסותו לקשור קשרים עם שליטים מקומיים.
ב-10 באוגוסט גילתה אחת מספינותיו אי שלימים נקרא מדגסקר.
קברניט ספינה זו היה דיוגו דיאש, אחיו של ברתולומיאו דיאש.
קברל המשיך במסעו להודו על מנת לסחור בפלפל שחור ותבלינים אחרים, וייסד תחנת מסחר בקוז'יקוד, אליה הגיע ב-13 בספטמבר.
בקוצ'ין הצליח קברל לחתום על הסכמי מסחר ועל הקמת מושבת סחר עם השליט המקומי.
ב-16 בינואר 1501, לאחר מספר הסכמים, אך גם כישלונות, לאורך חופה של הודו, החל קברל במסעו חזרה לפורטוגל, אליה הגיע ב-23 ביוני עם ארבע ספינות בלבד.
קברל קבור במנזר בסנטרם אשר בפורטוגל.
זכרו כובד במספר בולי דואר, דוגמת סדרת בולים ברזילאים שהופקה ב-11 בינואר 1900 לציון 400 שנים לגילויה.
בברזיל מתנוסס דיוקנו על מטבע של סנטאבו אחד, ובסדרה מיוחדת של שטר כסף של 10 ריאל.
פדרו פארמו (בספרדית: Pedro Páramo) הוא רומן מאת הסופר המקסיקני חואן רולפו.
הגרסה הראשונה של הספר ראתה אור בשנת 1955, והיא הייתה טיוטה שהפקיד הסופר בידי המו"ל שלו.
הגרסה הסופית של הרומן התפרסמה בשנת 1981, והיא נערכה בידי הסופר עצמו.
עד שנת 1990 תורגם הספר לשמונה-עשרה שפות.
התרגום הראשון לעברית הוא תרגומו של יוסף דיין אשר ראה אור בספריית פועלים בשנת 1977. התרגום העברי החדש, מאת רמי סערי, מבוסס על הגרסה הסופית של הרומן, והוא התפרסם בהוצאת כרמל בשנת 2003.
הרומן, שנחשב לאחד מנכסי צאן ברזל של ספרות מקסיקו במאה העשרים, מגולל את סיפור מסעו של חואן פרסיאדו לעיירת הולדתה של אמו בחיפוש אחרי אביו, פדרו פארמו, גבר שאותו לא זכה להכיר מימיו.
הספר בנוי כקובץ של שבעים קטעים, היוצרים כמכלול תמונת חיים מרתקת במחוז נידח בתקופת המהפכה המקסיקנית.
במסעו לכפר של זיכרונות אמו עובר הבן את הגבול בין ארץ החיים לבין עולם הרפאים של המתים ומתחבר לשלל דמויות ססגוניות, הבונות ביחד איתו תמונה שלמה של הקשר שהביא אותו לעולם הזה.
החיפוש אחרי האב שאיננו, נתפש במחקר הספרותי שצמח סביב יצירת רולפו כאלגוריה למצבה הרוחני של מקסיקו: אומה צעירה המחפשת את זהותה ומתעקשת למצוא אותה למרות הקשיים והצרות שהיא שקועה בהם ועל אף העובדה, שמסע ההתחקות שלה בעקבות זהותה מוליך אותה אל פי הגיהנום.
אולם אפשר לראות בחיפוש זה גם מסע חיוני לחיפוש שורשים ולגילוי הזהות האישית: חואן פרסיאדו אינו יוצא לדרך מתוך סקרנות, אלא בשל הבטחה שהבטיח לאמו הגוססת, הבטחה הקושרת אותו בו בזמן הן לחייו בעולם הזה והן לאם המנוחה שאינה עוד עמו.
כבר בראשית דרכו הוא מגלה אח למחצה שעל קיומו לא ידע דבר וחצי דבר.
בהמשך שהותו בכפר של אמו מתגלות לו אמִתות רבות: הוא מתוודע לאנשים שהכירו אותה ושומע גרסאות רבות לאירועים, אשר הביאו אותה לנטוש את המקום שבדיעבד התגעגעה אליו כל ימיה.
קשריו עם הזולת פותחים לו צוהר גם לעולמו של אביו שנעלם.
מתברר לו ממה היה מורכב עולם האב, ומתחוורות לו הסיבות לעליבות המקום הנטוש והארור שאמו ייחלה לשוב אליו.
בסופו של דבר מצטרף הבן התר אחר שורשיו, למתים המוסיפים לחיות את חייהם מתחת לפני האדמה הקשוחה והצחיחה שלא יכלה לשאת אותם עוד.
פדרו פאיש (בפורטוגזית: Pedro Páez או Pêro Pais, 1564 - 20 במאי 1622) היה מיסיונר ישועי באתיופיה.
הוא האירופאי הראשון שתיאר את מקור הנילוס הכחול, בו ביקר באחד ממסעותיו עם הקיסר האתיופי סוסניוס, כמאה וחמישים שנה לפני החוקר הסקוטי ג'יימס ברוס.
על כך כתב פאיש - "מודה אני ששמחתי לחזות במקום אותו כמהו לראות המלך כורש, אלכסנדר הגדול ויוליוס קיסר"
פאיש נולד באומדה דה לאס סבולאס, שש-עשרה שנים לפני הקמת האיחוד האיברי בין האימפריה הספרדית והאימפריה הפורטוגזית.
הוא התחנך בבית המדרש הישועי בעיר בלמונטה במחוז סרגוסה ובהמשך באוניברסיטת אלקאלה .
לקראת שליחותו לאתיופיה הוכשר פאיש באוניברסיטת קוימברה שבפורטוגל, ובשנת 1585 הפליג למושבה הפורטוגזית גואה שבמערב הודו.
פדרו פאיש ועמיתו אנטוניו דה מונטסראט (António de Montserrat) היו אמורים להישלח לאתיופיה לחיזוק המיסיון הישועי המקומי, בו נותרו בחיים רק שניים מחמשת המיסיונרים שנשלחו אליו.
שליחותם התעכבה לאור התקשורת המקוטעת בין המיסיונרים באתיופיה לבין בסיס האם שלהם בגואה, והם שהו במשך שנה במדרשת סאו פאולו בגואה.
בשנת 1588 הפליגו פאיש ומונטסראט מגואה לדיו (היום בטריטוריית דאמאן ודיו), שם התחזו לארמנים.
ב-5 באפריל 1588 הפליגו מנמל דיו לעבר העיר מוסקט, שהייתה אז בשליטת הפורטוגזים, לאחר שלא מצאו ספינה המפליגה ישירות לאתיופיה.
בדרכם בילו שבוע בשניים מאיי חוריא מוריא שמדרום לעומאן.
הם עזבו את נמל מוסקט בחברת סוחר מקומי שהבטיח להביאם לאתיופיה, אך העביר אותם לתימן, שם נלקחו בשבי.
במהלך שבע שנות השבי חצו שני השבויים את מדבריות חצרמוות ורובע אל-ח'אלי, ופאיש למד את השפה הערבית.
בשנת 1595 שוחררו השניים ושבו לגואה, שם נפטר מונטסראט.
בשנת 1603 הפליג פאיש מגואה והגיע בשלום לנמל מאסאווה, משם המשיך למיסיון הישועי בעיר פרמונה שבצפון אתיופיה.
בניגוד לקודמו, אנדרש דה אוביידו , גילה פאיש הבנה והתחשבות ברגשות הזולת.
כשהוזמן לחצר הקיסר זה דנגל הקסימה בקיאותו של פאיש באמהרית, בגעז ובמנהגים המקומיים את הקיסר הצעיר.
כשהכריז זה דנגל על שינויים בהלכות שמירת השבת פרצה מלחמת אזרחים ופאיש נסע לפרמונה, בעוד הקיסר יוצא לדכא את המורדים במחוז גוג'אם.
על אף סיוע של מאתיים מוסקטרים פורטוגזים, הובס הקיסר ונהרג ב-24 באוקטובר 1604.
בשנת 1607 עלה לשלטון הקיסר סוסניוס והזמין את פאיש לחצר ארמונו.
צניעותו ולמדנותו של פאיש מצאו חן בעיני סוסניוס, שסלד מהחמדנות ומעשי הניאוף של האבונא (הגמון) שמעון.
בהשפעת פאיש קיבל על עצמו הקיסר את האמונה הקתולית בשנת 1612, אך פאיש ייעץ לו להימנע מלהצהיר על כך בגלוי, מחשש למרידות נוספות.
סוסניוס העניק לידידו החדש חלקת אדמה בחצי האי גורגורה שבצפון אגם טאנה, שם הקים פאיש מרכז ישועי חדש ובו כנסיית אבן.
פאיש התגלה כאדריכל מוצלח, שכמה מהכנסיות הקתוליות שהקים עומדות עד עצם היום הזה, לרבות הכנסיות בעיר בהר דר ובעיירה גורגורה.
סגנון הבנייה שלו השפיע על האדריכלות האתיופית בהמשך.
ב-21 באפריל 1618 הביא הקיסר סוסניוס את פדרו פאיש למעיינות פלגי גיחון, בעיירה גיש עבאי מהם זורם נהר עבּאי לאגם טאנה.
הכנסייה האתיופית מתייחסת למי המעיינות הללו כאל מים קדושים בעלי סגולות רפואיות, ומזהה את הנהר עם הגיחון, אחד מארבעת הנהרות המתפצלים מהנהר המשקה את גן עדן.
מעריכים כי פאיש היה האירופאי הראשון שביקר במעיינות, שהם מקור הנילוס הכחול.
בשנת 1622 הצהיר הקיסר על אמונתו הקתולית בגלוי, בניגוד לעצתו של פאיש, לאחר שראה בניצחונותיו הצבאיים המכריעים אות שמיימי כי כוונתו רצויה.
באותה שנה נפטר פאיש בעיירה גורגורה.
הפטריארך הקתולי שנשלח במקומו, אפונסו מנדש , מיהר לכפות שורה של תיקונים דתיים מחמירים שעוררו את חמת הציבור והביאו בסופו של דבר לגירוש הקתולים (והאירופאים ככלל) מאתיופיה בשנת 1633.
בנוסף לביקורו החלוצי כאירופאי באגם טאנה, היה פאיש האירופאי הראשון שכתב על "משקה מוזר" שהציע לו הקיסר, הלוא הוא הקפה.
בשנת 1620 השלים את חיבורו "היסטוריה של אתיופיה" (Historia de Etiopía).
החיבור הופיע לראשונה בדפוס ב-1905, אך נמצא שהמיסיונר הפורטוגזי בן זמנו, מנואל דה אלמיידה, הסתמך עליו.
ההיסטוריון ניקולס אנטוניו בן המאה ה-17 מייחס לו את חיבור המאמר "על השגיאות החבשיות" (De Abyssinorum erroribus) כמו גם מספר מכתבים שהתפרסמו בקובץ Litterae Annuae.
פאיש תרגם לגעז את מדריך האמונה הקתולי שגובש בוועידת טרנטו באמצע המאה ה-16 וחיבורים קתוליים נוספים.
פאיש תיעד את הכרעת גדעון, מלך ביתא ישראל, על ידי מלכא כרסטוס, המשנה לקיסר סוסניוס:
פדריקה פלגריני (באיטלקית: Federica Pellegrini; נולדה ב-5 באוגוסט 1988) היא שחיינית איטלקייה, אלופה אולימפית (בייג'ינג 2008), 4 פעמים אלופת עולם (רומא 2009, שנגחאי 2011, בודפשט 2017 וקוואנגג'ו 2019), בעלת 11 מדליות, מהן 6 זהב.
פלגריני זכתה להיות אלופה אולימפית ראשונה בשחייה מאיטליה וכן השחיינית הראשונה מאיטליה שקובעת שיא עולם ביותר ממשחה אחד.
היא השחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה מתחת ל-4 דקות במשחה ל-400 מטר חופשי.
פלגריני היא הפרזנטורית של חברת בגדי הים מאיטליה Jaked.
בין חליפות התחרות ניתן למצוא קולקציית בגדי ים לאימונים בעיצוב הקעקועים של פלגריני.
ב-2021 נבחרה לוועד האולימפי הבין-לאומי.
פלגריני נולדה במיראנו, בנפת ונציה מחוז ונטו.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 2004 פלגריני השתתפה ב-4 משחים.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה פלגריני במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.22 דקות דקות, אחרי קמליה פוטק מרומניה (1:58.03 דקות) ולפני סולן פיג מצרפת (1:58.45 דקות).
בשלב חצי הגמר היא קבעה את התוצאה המהירה בתחרות (1:58.02 דקות).
נוסף לכך, היא השתתפה במשחה ל-100 מטר חופשי וסיימה במקום ה-10 בתוצאה של 55.30 שניות, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי וסיימה במקום ה-10 (3:44.88 דקות), זמנה ב"זינוק שליחים" היה (54.64 שניות) וכן במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, בו הן פסלו.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול בשנת 2005 זכתה פלגריני במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.73 דקות, אחרי פיג (1:58.60 דקות) ולפני יו יאנג מסין וג'וזפין לילהאג משוודיה (1:59.08 דקות).
באליפות העולם בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2006 זכתה פלגריני ב-2 מדליות.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:55.15 דקות ומדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:03.63 דקות.
בנוסף, היא סיימה במקום ה-4 במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:50.39 דקות ובמקום ה-7 במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:39.18 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2006 השתתפה פלגריני ב-3 משחים.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן בשנת 2007 זכתה פלגריני במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:56.97 דקות, אחרי המנצחת לורה מנאודו מצרפת שקבעה שיא עולם חדש (1:55.52 דקות) ואניקה לורץ מגרמניה (1:56.68 דקות).
בשלב חצי הגמר קבעה פלגריני שיא עולם חדש בתוצאה של 1:56.47 דקות, שבירת השיא של פרנציסקה ואן אלמסיק מגרמניה (1:56.64 דקות).
במשחה ל-400 מטר חופשי היא סיימה במקום החמישי בתוצאה של 4:05.79 דקות, ראשונה סיימה מנאודו (4:02.61 דקות).
באוניברסיאדה שנערכה בבנגקוק, תאילנד בשנת 2007 זכתה פלגריני ב-4 מדליות.
בנוסף, היא סיימה במקום ה-5 במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (3:44.10 דקות) ובמקום ה-6 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:07.78 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיינדהובן, הולנד במרץ 2008 זכתה פלגריני ב-3 מדליות.
מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא עולם חדש בפעם הראשונה שלה במשחה זה, בתוצאה של 4:01.53 דקות, שיפור לשיא העולמי של מנאודו (4:02.13 דקות).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה פלגריני במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 1:54.82 דקות לפני שרה איזקוביץ' מסלובניה (1:54.97 דקות) וג'יאינג פאנג מסין (1:55.05 דקות).
כבר בשלב המוקדמות היא הוכיחה שהיא בכושר שיא ושברה את השיא העולמי של מנאודו כשקבעה תוצאה של 1:55.45 דקות.
במשחה ל-400 מטר חופשי, בו החזיקה בשיא העולם, היא סיימה במקום החמישי המאכזב עבורה בתוצאה של 4:04.56 דקות, אחרי המנצחת רבקה אדלינגטון מבריטניה (4:03.22 דקות) וזאת משום שכבר בשלב המוקדמות היא קבעה את הזמן המהיר בתחרות בתוצאה של 4:02.19 דקות.
באליפות אירופה בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה ברייקה, קרואטיה בדצמבר 2008 זכתה פלגריני במדליית זהב בשיא עולם חדש (השיא הנוכחי), בתוצאה של 1:51.85 דקות.
במשחקי הים התיכון שנערכו בפסקרה, איטליה ב-27 ביוני 2009 החזירה לעצמה פלגריני את שיא העולם כשקבעה תוצאה של 4:00.41 דקות.
היה זה שיפור לשיא של ג'ואן ג'קסון מבריטניה ששברה את השיא של פלגריני (החזיק מעמד כשנה), במרץ 2009 באליפות בריטניה בשחייה שנערכה בשפילד.
בנוסף, היא זכתה במדליית זהב נוספת במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:40.63 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא ב-2009 זכתה פלגריני בשתי מדליות זהב.
בשלב חצי הגמר היא שיפרה את שיאה העולמי והעמידה אותו על 1:53.67 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכתה פלגריני בשתי מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:55.58 דקות, לפני קיילי פלמר מאוסטרליה (1:56.04 דקות) וקמיל מופה מצרפת (1:56.10 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:01.97 דקות, לפני אדלינגטון (4:04.01 דקות) ומופה (4:04.06 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בדברצן, במאי 2012 זכתה פלגריני ב-3 מדליות, מהן שתי מדליות זהב ומדליית ארד אחת.
מדליות זהב במשחה ל-200 מטר חופשי פעם שנייה ברציפות (1:56.76 דקות) ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי (7:52.90 דקות).
מדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (3:39.84 דקות).
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה פלגריני פעמיים במקום 5, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:56.73 דקות ולא הצליחה להגן על תוארה ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.50 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:56.30 דקות, במקום 11 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:02.20 דקות ובמקום 12 במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:39.74 דקות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה שבספרד בשנת 2013 זכתה פלגריני במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:55.14 דקות, אחרי כוכבת האליפות מליסה פרנקלין מארצות הברית (1:54.81 דקות) ולפני קמיל מופה (1:55.72 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:09.97 דקות, במקום שביעי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:57.91 דקות ובמקום עשירי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:39.50 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בברלין גרמניה באוגוסט 2014 זכתה פלגריני ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בפעם השלישית ברציפות, בתוצאה של 1:56.01 דקות, לפני קטינקה הוסו מהונגריה (1:56.69 דקות) ופמקה המסקרק (1:56.81 דקות) ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 7:50.53 דקות, לפני שוודיה (7:51.03 דקות) והונגריה (7:54.23 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי משולב (שתי שחייניות ושני שחיינים) בתוצאה של 3:25.26 דקות ובמקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:37.16 דקות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט, נתניה בדצמבר אותה שנה זכתה פלגריני בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי (1:51.89 דקות) ובמשחה שליחות 4x50 מטר חופשי (1:36.05 דקות).
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בוינדזור, אונטריו, קנדה בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה, ביולי 2017 זכתה פלגריני במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי, בתוצאה של 1:54.73 דקות, לפני קייטי לדקי ואמה מקיאן מאוסטרליה (1:55.18 דקות) ובכך הייתה לשחיינית היחידה בהיסטוריה שזכתה במדליה באותו משחה, ב-7 אליפויות עולם רצופות (בין 2005 ל-2017), הן בין הגברים והן בין הנשים.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 15 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.26 שניות.
אלופת עולם בפעם רביעית במשחה ל-200 מטר חופשי
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה פלגריני במדליית זהב בפעם הרביעית במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:54.66 דקות, לפני אריארן טיטמוס מאוסטרליה (1:54.66 דקות) ושרה שסטרם משוודיה (1:54.78 דקות) ובכך הגנה על תוארה.
מאוגוסט 2011 נמצאת פלגריני בזוגיות עם השחיין פיליפו מאניני.
פלגריני קבעה 11 שיאי עולם.
8 שיא עולם במשחה ל-200 מטר חופשי (6 בבריכות אולימפיות ו-2 בבריכת 25 מטר) ו-3 שיאי עולם במשחה ל-400 מטר חופשי בבריכות אולימפיות.
פלגריני זכתה 3 פעמים בתואר שחיינית השנה באירופה בשנים 2009–2011.
פדרו אליעזר רודריגס לדסמה (בספרדית: Pedro Eliezer Rodríguez Ledesma; נולד ב-28 ביולי 1987), הידוע בשמו הפרטי פדרו, הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקיצוני בלאציו.
כילד, הצטרף פדרו בהמלצת אחיו ואביו לקבוצה המקומית סן איסידרו, שם פיתח את יכולותיו כשחקן כדורגל.
ב-2004, כשהיה בן 17, פגשו אותו סקאוטים של ברצלונה והחתימו אותו במועדון.
מועדון הכדורגל ברצלונה שילם עבור העברת השחקן אליהם 300 אלף אירו בלבד.
הוא שיחק במדי קבוצות הנוער של המועדון, וב-2007 קודם לקבוצת המילואים של ברצלונה, ברצלונה אתלטיק, שאותה אימן ז'וזפ גוארדיולה באותו זמן.
בעונת 2007/2008 היה פדרו שחקן קבוע בהרכב קבוצת המילואים - הוא הבקיע שישה שערים בליגה הרביעית ב-36 הופעות ועזר לה להעפיל לליגה השלישית.
במקביל, באותה עונה, הצטרף לעיתים לאימוני הקבוצה הבוגרת, אותה אימן פרנק רייקארד, ואף נכנס כמחליף בשניים ממשחקי הליגה שלה.
בעונה הבאה, עונת 2008/2009, הוגדלה כמות הדקות שקיבל פדרו בקבוצה הבוגרת.
הוא שיחק בשישה משחקי ליגה, שלושה משחקי גביע המלך הספרדי ובחמישה משחקים בליגת האלופות, בהם גם משחק הגמר לאותה עונה, בה ניצחה ברצלונה את מנצ'סטר יונייטד בתוצאה 0–2. פדרו היה שותף לזכייתה של ברצלונה בטרבל ראשון בהיסטוריה של הכדורגל הספרדי - זכייה באליפות לה ליגה, בגביע המלך ובליגת האלופות.
בעונה זו עדיין פדרו שיחק בקבוצת המשנה, בה כבש עשרה שערים ב-17 משחקי ליגה.
בקיץ 2009 הבקיע פדרו שלושה שערים בחמשת משחקי הידידות של המועדון, מה שסימן את הצטרפותו המלאה לקבוצה הבוגרת.
באוגוסט, בסופר קאפ הספרדי שיחק פדרו בשני המשחקים, כשבראשון שבהם הבקיע את שער הניצחון מול אתלטיק בילבאו, ובכך עזר לקבוצה לזכות בתואר הראשון לעונה זו.
חמישה ימים לאחר מכן הבקיע את השער היחיד במשחק הסופר קאפ האירופי מול שחטאר דונייצק, שהביא לברצלונה גם את התואר הזה.
בעונת 2009/2010 המשיך פדרו בקו המגמה הזה, כשהופיע רבות במשחקי הקבוצה, בעיקר כמחליף לאחד משחקני שלישיית ההתקפה ליונל מסי, זלאטן איברהימוביץ' או תיירי הנרי.
עד פגרת חג המולד של הליגה הספרדית הבקיע שמונה שערים נוספים - שלושה בליגה, שלושה בגביע ושניים בליגת האלופות - ב-19 משחקים.
השערים הבולטים היו שער הניצחון בליגה לרשתה של אלמריה, ואחד משני השערים שכבשה ברצלונה מול אינטר מילאנו.
עד סוף נובמבר, הסטטיסטיקה של פדרו עמדה על הבקעת שער כל 108 דקות שהוא משחק.
בדצמבר, באליפות העולם לקבוצות שנערכה באבו דאבי, הבקיע פדרו את השער השלישי בניצחון ברצלונה 1–3 על אטלנטה, ובכך הגיע להישג יחיד במינו - הבקעת שער בשש מסגרות במשך עונה אחת.
במשחק הגמר מול אסטודיאנטס, בדקות האחרונות וכשקבוצתו בפיגור 0–1, הבקיע פדרו את שער השוויון שבעקבותיו המשחק המשיך להארכה, בו מסי הבקיע את שער הניצחון.
בשנת 2010 תפס פדרו כמעט לחלוטין את מקומו של הנרי בהרכב, והיה משחקני המפתח בזכייתה של ברצלונה באליפות הליגה.
בקלאסיקו הראשון שלו, הבקיע את השער השני של קבוצתו, בניצחון 0–2 על ריאל מדריד בביתה.
ארבעה ימים מאוחר יותר, הבקיע שער מ-36 מטרים לרשתה של דפורטיבו לה קורוניה.
ברצלונה אמנם הודחה מליגת האלופות על ידי אינטר מילאנו בחצי הגמר, אך פדרו הבקיע את השער היחיד של ברצלונה במשחק החוץ מולה, בהפסד 1–3. ברגעים המכריעים של העונה בליגה הספרדית, בשלושת המחזורים האחרונים, כבש פדרו בכל אחד מהמשחקים - מול טנריפה, סביליה וויאדוליד - בהם ניצחה בסופו של דבר ברצלונה.
בקלאסיקו שנערך בקאמפ נואו ב-2010 הבקיע פדרו את אחד מהשערים שהובילו את ברצלונה לניצחון 0–5 על ריאל מדריד.
בסיום העונה ב-3 במאי 2011 הבקיע פדרו את השער היחיד של ברצלונה במשחק הגומלין של חצי גמר ליגת האלופות מול ריאל מדריד בקאמפ נואו, וברצלונה העפילה למשחק הגמר בתוצאה המצטברת 1–3. ב-28 במאי הבקיע פדרו את השער הראשון בניצחון ברצלונה 1–3 על מנצ'סטר יונייטד מבישול של צ'אבי בגמר ליגת האלופות.
ב-11 באוגוסט 2015, הבקיע פדרו בדקה ה-115 את שער ההכרעה בניצחון ברצלונה 4–5 על סביליה בסופר קאפ האירופי.
ב-20 באוגוסט 2015 עבר מברצלונה לצ'לסי, ששילמה תמורתו 27 מיליון אירו, וחתם על חוזה במדיה לארבע שנים.
כעבור שלושה ימים ערך את הופעת הבכורה, במשחק נגד וסט ברומיץ' אלביון בו ניצחה צ'לסי 2–3, אז הבקיע שער ובישל אחד נוסף לדייגו קוסטה.
בעונתו השנייה במדי צ'לסי כבש פדרו תשעה שערים והיה חלק מזכייתה של צ'לסי באליפות הפרמיירליג.
בגמר הליגה האירופית 2019 כבש פדרו את השער השני בניצחון קבוצתו 1–4 על ארסנל, ובכך הפך לשחקן הראשון שכובש במשחקי הגמר של ליגת האלופות, הליגה האירופית והסופר קאפ האירופי יחד.
ב-25 באוגוסט 2020 חתם פדרו לשלוש שנים ברומא מהסרייה א'.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-19 בספטמבר נגד הלאס ורונה, וכבש את שערו הראשון במועדון ב-3 באוקטובר בניצחון 0–1 על אודינזה.
ב-19 באוגוסט 2021 הצטרף פדרו ליריבת רומא, לאציו, וחתם על חוזה לשנתיים לאחר שמאמנה החדש של רומא, ז'וזה מוריניו, לא נתן לו דקת משחק אפילו במשחק הקדם עונה.
הוא הפך לשחקן הראשון מאז השוער אסטוטילו מאלגיוליו בשנת 1985 שעבר ישירות בין שני המועדונים.
ב-21 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 1–3 על אמפולי.
את שער הבכורה כבש דווקא בדרבי מול רומא ב-26 בספטמבר בניצחון 2–3.
בזכות היכולת המרשימה שהציג פדרו במדי ברצלונה, זימן ויסנטה דל בוסקה את פדרו לסגל נבחרת ספרד למונדיאל 2010. את הבכורה ערך במשחק ידידות בסוף חודש מאי, ושבועיים לאחר מכן, במשחק ידידות מול נבחרת פולין הבקיע את שערו הראשון במדי הנבחרת.
בטורניר עצמו, פדרו לא היה ציר מרכזי בשלב הבתים, בו צברה נבחרתו שש נקודות, אך בשלבים המכריעים, בחצי הגמר ובגמר מול נבחרות ו, פתח פדרו בהרכב במקומו של פרננדו טורס ועזר רבות לנבחרתו לנצח בשני המשחקים בתוצאה 0–1, בזכותם ספרד זכתה בתואר אלופת העולם לראשונה בתולדותיה.
פדרו סוביחאנה רזה (ספרדית: Pedro Subijana Reza; נולד ב-5 בנובמבר 1948) הוא שף ספרדי.
סוביחאנה נולד בסן סבסטיאן, חבל הבסקים, ספרד.
הוא למד ניהול בתי מלון בבית ספרו של השף לואיס איריזר (Luis Irizar) במדריד.
ב-1975 הגיע למסעדת "אקלארה" (בבסקית: Akelare) כשף וכעבור שנים רבות נהפך לבעליה.
המסעדה שוכנת על הר איחלדו, צפונית-מערבית לסן-סבסטיאן.
פירוש המילה אקלארה בבסקית הוא "חגיגת מכשפות".
ב-1978 זכה בכוכב ב"מדריך מישלן האדום", ב-1979 זכה בפרס הטבח הטוב ביותר.
ב-1982 וב-1997 זכה לפרס כשף הטוב ביותר בספרד ממועדון "גורמה".
ב-1999 זכה לפרס השף הטוב ביותר.
ב-2000 זכה לפרס האוכל של ספרד.
הוא זכה לניקוד של 9.5 מ "Gourmetour" ב-2002, לניקוד של 4 מ-"Guía Campsa" באותה שנה.
הוא בעל תוכנית טלוויזיה "La Cocina de Pedro Subijana" המשודרת ברשת הטלוויזיה "ETB", מאז 1992 ועד היום שודרו 1,400 תוכניות.
הוא מלמד בישול במספר מוסדות באירופה ובאמריקה.
ב-2003 מונה לנשיא "Eurotoques" הבינלאומית.
המסעדה החזיקה בשלושה כוכבים ב"מדריך מישלן" ב-2004, ירדה לשני כוכבים ב-2005, הועלתה מחדש לשלושה כוכבים ב-2007 וממשיכה לשמור על הניקוד הזה מאז ועד היום (2010).
המסעדה שייכת לרשת "רלה א שאטו".
סוביחאנה שייך לזרם "המטבח הבסקי החדש", אליו שייך גם חואן-מארי ארזאק.
פדרו קלדרון דה לה ברקה (או בשמו המלא פדרו קלדרון דה לה ברקה אי בארדה גונסאלס דה אנאו רואיס בלסקו אי ריאניו
יצירותיו נחשבות יחד עם אלו של לופה דה וגה פסגת המחזאות הבארוקית הספרדית.
בנוסף, קלדרון היה גם איש צבא, וכמו כן כומר קתולי ומשפטן בהכשרתו.
קלדרון נולד בשנת 1600 במדריד כבן השלישי בין חמשת ילדי משפחתו והתייתם בילדותו משני הוריו.
האב, שתואר כדמות קפדנית וסמכותית, התחתן שוב אחרי מות אשתו למורת רוחם של בניו, אבל הלך לעולמו חמש שנים לאחר מכן, כשפדרו היה בן 15.
לפדרו היו עוד שלוש אחיות ושני אחים - חוזה ודיאגו - שאחד מהם היה לימים עורך דין והשני- בחר בקריירה של קצין בצבא.
את חינוכו רכש פדרו קלדרון קודם ב"מכללה" בעיר ואיאדוליד ולאחר מכן, בין השנים 1608–1614 במסגרת מכללת הישועים "קולחיו אימפריאל" Collegio Imperial במדריד (במקום שבו נמצא עכשיו המכון איסידרו הקדוש - Instituto San Isidro), שבה קיבל השכלה סולידית בלטינית, יוונית, דקדוק, רטוריקה ובספרות הקלאסית.
אביו ייעד את פדרו לקריירה של כמורה על מנת שיאייש משרה של כומר ב"קפלניה" שנוסדה מתרומת הסבתא.
בהמשך נסע ללמוד לוגיקה ורטוריקה באוניברסיטת אלקלה דה אנארס ואחרי 1615 משפטים (כנסייתיים ואזרחיים) באוניברסיטת סלמנקה אך מבלי לסיים את המסלול התאולוגי כפי שרצה אביו.
גם בתקופת לימודים אקדמיים אלה קלדרון קנה לעצמו תרבות רחבה ושיכלל את מיומנותו בלוגיקה ובשיטתיות ההנמקה המאפיינת את כתיבתו.
בשנת 1621 השתתף בתחרות שירה לכבוד אירוע של ה"ביאטיפיקציה" של איזידור הפועל וכעבור שנה זכה בפרס השלישי בתחרות נוספת שאורגנה לרגל הכרזתו של אותו איסידרו לקדוש של הכנסייה.
התאריך 29 ביוני 1623 מהווה ציון דרך כהתחלת דרכו של קלדרון דה לה ברקה כמחזאי, עם הצגת הבכורה של יצירתו "אהבה, כבוד וכוח" (Amor, honor y poder).
באותה שנה הוצגו עוד שני מחזות משלו -
בשני העשורים הבאים כתב קלדרון יותר משבעים מחזות, רובם דרמות חילוניות כתובות בשביל תיאטראות מסחריים.
לפי אחד מהביוגרפים שלו, ורה טאסיס, בין השנים 1625 -1635 יצא הסופר לשרת בצבא הספרדי באיטליה ובפלנדריה.
אך טענה זו מתנגשת עם עדויות אחרות - בעיקר מסמכים רשמיים שלפיהם בכל השנים האלה קלדרון התגורר במדריד.
בתחילת שנת 1629 אחד מאחיו, דייגו, נדקר על ידי שחקן תיאטרון שמצא לאחר מכן מקלט במנזר "השילוש הקדוש".
קלדרון, יחד עם אחיו השני, חוזה, נכנס לתוך המנזר על מנת למצוא את הדוקר ולהענישו.
בדרשה בפני המלך פליפה הרביעי, כומר בשם אורטנסיו פליקס פאראוויסינו, שהיה ידוע בדרשותיו הפופולריות, הוקיע את קלדרון בגין מה שנחשב חילול הקודש.
המחזאי הגיב על ידי פסוק לגלגני על דרשות פאראוויסינו במחזה הקרוי "הנסיך האיתן" (El príncipe constante).
כתוצאה ממעשים אלה קלדרון נידון לשלושה ימי מעצר ולהשמטת הפסוק השנוי המחלוקת במחזה.
אחרי מותו של לופה דה וגה בשנת 1635 קלדרון נשאר המחזאי הספרדי החשוב בחיים.
המלך פליפה הרביעי, שהעניק לו בשנת 1637 את התואר אביר של מסדר סנטיאגו, מינה אותו מנהל ההצגות בחצר והזמין אצלו שורת מחזות עבור התיאטרון המלכותי, לרבות לטובת הבמה החדשה שהקים בארמון בפארק בואן רטירו במדריד.
אולם חיי הסופר לא ידעו עדיין מנוחה ונחלה.
ב-28 במאי 1640 החליט להתגייס לכוח של פרשים משוריינים בפיקודו של ה"קונדה-דוקה" (רוזן-דוכס) דה אוליבארס במטרה להשתתף בדיכוי מרד שפרץ בקטלוניה.
קלדרון עצמו הצטיין באומץ לבו בקרב בטרגונה.
בגלל פציעה ביד ומחלה נאלץ בנובמבר 1642 לפרוש מהצבא.
שלוש שנים אחר כך זכה לקצבה מיוחדת כתגמול על שרותו בצבאי למען המלך.
על השנים הבאות בחייו יש פחות פרטים.
בחיי התרבות של המדינה ובחייו האישיים התחוללו כמה מצבי משבר.
אחרי מותם של המלכה איסבל דה בורבון ושל הנסיך בלטסאר קרלוס, התחזקות השפעת ה"מוסרנים" במדינה הביאה בשנת 1644 לסגירת התיאטראות למשך חמש שנים.
יודעים שבנסיבות אלה, בין השנים 1646-1650 קלדרון מצא עבודה כמזכיר של הדוכס ד'אלבה.
באותה תקופה, תוך פרק זמן קצר איבד את שני אחיו, חוזה (1645, נהרג בקרבות בקטלוניה) ודייגו (ב-1647), כמו כן נפטרה מאהבת שלו, אחרי שילדה לו בן בשם פדרו חוזה בערך בשנים 1647-1649. קלדרון ביקש מאחיינו, חוזה, בנו של אחיו המנוח דייגו, לטפל בבן זה.
אולי בגלל מצוקות אישיות אלה, בחר קלדרון בשנת 1650 להיות "טרציאר" (כלומר חבר ב"סדר השלישי" Order tercero, שאינו מחייב נזירות ממש) של מסדר פרנציסקוס הקדוש ובסופו של דבר הוסמך ככומר בשנת 1651. שרת בכנסיית סן סלבדור והחליט שלא לכתוב שוב מחזות חילוניים לתיאטראות הציבוריים.
בהמשך כתב עוד 33 מחזות, מתוכם 21 בעלי תוכן דתי אלגורי, הקרויים "אוטוס סקרמנטאלס" (autos sacramentales) המתייחסים למסתורי האוכריסטיה והמיועדות להצגות בחג הלחם והיין הקדושים הידוע כ"קורפוס כריסטי".