tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ביקר במדינה וכן ביקרה בה מרי רובינסון, נציבת האומות המאוחדות לזכויות האדם.
לקראת סוף שנת 1998 חזרה הממשלה לפעול נגד ביקורת פוליטית ונגד הפעילים של המפלגה הדמוקרטית בסין.
האביר זיק הוא דמות בדיונית אותה יצרו דודו גבע וחנוך מרמרי בספר יחיד, העונה לאותו השם, ולאחר מכן בארבעה ספרים נוספים, אותם יצר גבע לבדו.
גלגולו הראשון של האביר זיק
הקוראים, רובם מעריצי "זו ארץ זו", התאהבו בספר זה ומהר מאוד הפכו אותו לספר חובת-קריאה.
"האביר זיק היה אביר כשרוני ואמביציוזי, וכיוון שכך ניעורו בו שאיפות גדולות"- כך כתוב בעמודו הראשון של הספר.
גיבור הספר הוא זיק, וכמו שאר דמויותיו של גבע (לדוגמה יוסף ואהלן וסהלן), גם זיק הוא אדם ישר ותם, הגר עם אמו ועובד במחלקת המים של העירייה, ורוצה להיות אביר חזק ואמיץ.
ושוב, כמו הדמויות השונות בסיפוריו של גבע, זיק לא מצליח למלא את שאיפותיו ולשמש כאביר אמיתי ("מה רבים הם נפתולי הגורל, מוטב שאטביע עצמי בנהר"), וזאת משום טוב-לבו ותמימותו, שלא מנצחים את בעלי העוצמה ובעלי הכוח השונים.
במהלך הספר זיק יוצא להרפתקאות משונות, ונקלע למצבים אף יותר משונים.
דודו גבע אמר בריאיון לעיתון "ידיעות אחרונות" "היה באביר זיק פטליזם ענק וגם הרגשה של אבירות, דה לה שמטע כזאת".
בריאיון לערוץ 2 סיפר גבע שהכישלון המסחרי של הספר הוא זה שהוביל את מרמרי לנטישת האמנות ובסופו של דבר להפוך לעורך "הארץ".
הספר מכיל בתוכו שלושה סיפורים קצרים ומשעשעים;
"האביר זיק ובת המלך"- בסיפור זה יוצא האביר זיק לתחרות על ליבה של בתו של המלך קובי ה-2.
"האביר זיק ואשתו של תרנגול בכיר"- בו מנהל זיק סיפור אהבה עם תרנגולת נשואה מאחורי גבה של אשתו העז.
"יסורי האביר זיק הצעיר"- בו יוצא האביר זיק לחיפוש אחר האמת, ומסתבך עם האביר גליק.
"האביר זיק" היה הספר שחשף את דודו גבע לציבור.
גבע המשיך משם ליצירת טורי קומיקס מצליחים ביחד עם חבר אחר של "זוארץ", קובי ניב, עריכת מדורים אישיים בעיתונים כמו "מעריב" ו"הארץ" והוצאת ספרים רבים לאור, ביחד עם ניב ולבדו.
חנוך מרמרי פנה לכיוון העיתונות, ולמשך זמן ממושך ערך את עיתון "הארץ" והמשיך לעבוד ברשת שוקן.
גלגולו השני של האביר זיק
בשנת 2002 הוציא גבע במפתיע, לאחר שהעלים את זיק למספר עשורים, ארבעה ספרים (או "ספרונים") של "האביר זיק", תחת אותה הוצאה פיקטיבית ("זיק את גליק") ובהפצת "כתר".
חנוך מרמרי סירב להצטרף להכנת הספרים.
הספרים, שנמכרו ביחידות ובאריזות משולבות מיוחדות, לא הצליחו כמו הספר המקורי, ואת רובם קנה גבע עצמו מ"כתר" ומכר באופן עצמאי (המכירה באופן עצמאי באה בהשראת יציאת החוברת העצמאית שלו "ספרות זולה").
זיק והרפתקאותיו משתנים בספרים אלה- הוא מזדקן מעט ונהייה הרבה יותר ממורמר וחסר-אונים (כמו גלגולו השני של דמותו המפורסמת של גבע- הברווז)
ישנם ארבעה ספרים בסדרה, כולם כתובים ומאוירים על ידי גבע.
גבע שומר על הרוח המשעשעת בספרים אלה, ועל דמותו ההומוריסטית של זיק, תוך שמירה על הסגנון הפשוט והמיושן של הספר המקורי, בסדרה הספרים הבאים;
"האביר זיק בממלכת האגדות הזקנות"- בו מנסה זיק להציל את גיבורי אגדות הילדים מענק.
"האביר זיק בארץ חכמי התורה"- בו האביר זיק מחפש שוב אחר סוד החיים.
"האביר זיק ונסיכת הנילוס"- בו מחפש זיק אחר בת זוג, ומפתח מערכת יחסים עם דגה.
"האביר זיק ומלחמתו בשגרה"- בו מחפש זיק אחר המלחמה בשגרה באמצעות היצירתיות.
בפברואר 2005 נפטר גבע מהתקף לב.
"הוא שכלל את הציור שלו לשפה, וגם עשה את זה הכי מצחיק.
הוא באמת היה מסוגל לצייר כמה קווים פשוטים שיגרמו לצחוק, והשתמש במילים באופן יוצא מן הכלל בקשר עם הציור שלו, שאותו סיגנן במשך החיים" אמר מרמרי "הוא עשה מפעל חיים עצום באין-סוף הקומיקס, הטורים, המשבצות, התיבות.
האביר האפל הוא סרט גיבורי על אמריקאי משנת 2008 שמבוסס על דמות הקומיקס באטמן מבית DC קומיקס, והוא סרט המשך ל"באטמן מתחיל" משנת 2005. את הסרט ביים כריסטופר נולאן, הפיקו צ'ארלס רובן ואשתו של נולאן, אמה תומאס, והוא נכתב על ידי כריסטופר ואחיו ג'ונתן נולאן.
בסרט מככב אנסמבל שחקנים כדוגמת כריסטיאן בייל, מייקל קיין, הית' לדג'ר, גארי אולדמן, מורגן פרימן, ארון אקהרט ואריק רוברטס.
הכיסוי התקשורתי לסרט היה חסר תקדים לסרט קומיקס, היות שכבר מראשית הפקתו החל שיווק ויראלי מאסיבי שנועד לקדם את הסרט.
נוסף על כך, סמוך לסוף הצילומים מת ממנת יתר השחקן הית' לדג'ר המגלם את דמותו של הג'וקר בסרט, ומותו עורר עניין ציבורי בהופעתו האחרונה בקולנוע.
הסרט יצא לאקרנים ב-18 ביולי 2008 בארצות הברית, וב-24 ביולי 2008 בישראל.
עם יציאתו לאקרנים הסרט הפך לשובר קופות וזכה לשבחים ביקורתיים אדירים מצד מבקרי הקולנוע ששיבחו את העלילה, הכתיבה, הבימוי, המוזיקה מאת הנס צימר וג'יימס ניוטון הווארד, קטעי הפעולה, האפקטים המיוחדים, הפעלולים, ההומור ואת המשחק, ובמיוחד את הביצוע של הית' לדג'ר בתפקיד הג'וקר.
הסרט נבחר למקום ה-9 ברשימת 500 הסרטים הגדולים של כל הזמנים בשנת 2014, לפי מגזין אמפייר, לפי הצבעה שנערכה בין 10,000 קוראים, 150 במאי קולנוע ו-50 מבקרי קולנוע.
הסרט הכניס למעלה מ-1.004 מיליארד דולר ברחבי העולם לעומת תקציב הפקה של כ-185 מיליון דולר.
מכירות מארזי הסרט שברו את כל שיאי ההכנסות האפשריים לסרט קולנוע באורך מלא, ונכון לשנת 2022 הוא ממוקם במקום ה-45 ברשימת הסרטים המרוויחים ביותר.
הוא נמצא במקום ה-3 ברשימת הסרטים הטובים ביותר של IMDb.
לאחר מותו של הית' לדג'ר במאי הסרט כריסטופר נולאן אמר כי הסרט יוקדש ללדג'ר.
בדצמבר 2020 הסרט הוכנס למרשם הקולנוע הלאומי של ארצות הברית, לשימור עבור הדורות הבאים.
הג'וקר שודד בנק השייך למאפיה של גות'אם סיטי באמצעות עוזריו, אותם הוא מניע להרוג אחד את השני בתום ביצוע תפקידם.
באותו לילה, באטמן משבש פגישה בין אחד מאנשי המאפיה בגות'אם לבין הדחליל, לאחר שמספר חקיינים הלבושים בדמותו ניסו לעצרם.
לאחר שסבל מפציעות בתקרית זו, ויין נאלץ לתכנן בעזרת מנכ"ל "תעשיות ויין" לושיוס פוקס חליפה משוריינת חדשה וגמישה יותר, שתעזור לו לנוע ביתר קלות ועדיין תהיה מסוגלת לבלום ירי מנשק קל.
באטמן וסגן ג'יימס גורדון מתכננים לחסל את ארגוני המאפיה והפשע המאורגן בעיר.
הם מתכוונים לעשות זאת על ידי הפללת הבנקים שלהם באמצעות השתלת שטרות מוקרנים רדיואקטיבית במטרה לגלות היכן מאוחסן תזרים המזומנים של אנשי המאפיה ולהביא לידי הפללתם הכוללת.
גם באטמן וגם גורדון מתלבטים האם לשתף את התובע המחוזי החדש, הארווי דנט, בתוכניתם לחסל את ארגון המאפיה בעיר, כיוון שיש לו הפוטנציאל להפוך לגיבור החדש של גות'אם, "האביר הלבן", ולהיות גיבור הציבור באופן שבאטמן, מעצם הגדרתו לעולם לא יוכל להיות.
ברוס מוצא את הדרך לדבר עם דנט במהלך פגישה בינו לבין רייצ'ל, שיוצאים יחד, ומשתכנע שדנט מאמין בכל ליבו בצדק, ומוכן לעשות הכול כדי להשיגו.
ברוס מארגן אירוע התרמה להארווי, בידיעה שהשתתפות באירוע כזה שמאורגן על ידי ברוס תגייס להארווי תמיכה ציבורית נרחבת.
אנשי המאפיה בגות'אם נפגשים כדי לדון בבעיות הרבות שפוגעות בעסקים שלהם, וכיצד יש להגיב לבאטמן, דנט וגורדון.
מנהל חשבונות המאפיה הסיני, לאו, מודיע להם שבעקבות ניסיון המשטרה להחרים את כספם הוא החביא את הכסף שלהם וטס להונג קונג.
הג'וקר מופיע באופן בלתי צפוי, ומציע לחסל את באטמן בתמורה לחצי מהכסף של המאפיה, הצעה לה המאפיונרים מסרבים.
אחד מראשי המאפיה אף מציע פרס על ראשו של הג'וקר, מה שמביא את הג'וקר לרצוח אותו זמן קצר לאחר מכן.
בהונג קונג, באטמן מצליח לחטוף את לאו ושולח אותו למשטרת העיר גות'אם, שם לאו נכנע ומוכן להעיד במשפט פתוח נגד המאפיה.
האירוע מאלץ את ראשי המאפיה של גות'אם לשכור את שירותיו של הג'וקר כדי להרוג את באטמן ואת לאו.
הג'וקר מציב אולטימטום לגות'אם, ומצהיר שאם באטמן לא יחשוף את זהותו לציבור, אנשים ימותו מדי יום.
דנט ניצל על ידי ברוס כאשר הג'וקר פורץ לאירוע ההתרמה של ויין במטרה לרצוח את דנט, ומאיים על חייה של רייצ'ל לפני שהוא נעצר על ידי באטמן בפעם הראשונה.
כשמפכ"ל המשטרה לואב והשופטת סורילו שאחראית על משפטם של אנשי המאפיה נרצחים, מודיע הג'וקר כי הבא בתור הוא ראש העיר.
בעת לווייתו של מפכ"ל המשטרה, מזנק גורדון להגן בגופו על ראש העיר ונפגע מכדור בחזהו, אולם אינו נפצע מאחר שהוא לובש אפוד מגן.
למרות זאת, הוא מביים את מותו.
הלחץ הציבורי מוביל את ברוס ויין להחלטה לחשוף את זהותו.
לפני שהוא מצליח, דנט מודיע במסיבת עיתונאים כי הוא באטמן, ומובל למאסר.
הג'וקר מנסה לארוב למשאית המשוריינת של המשטרה בה מובל דנט.
במהלך ניסיון החיסול הבאטמוביל נפגע מפגיעת רקטה נגד טנקים, ובמהלך נטישת החירום באטמן נמלט על אופנוע חמוש הנקרא "באט-פוד".
בין הבאטמן לג'וקר מתנהל עימות חזיתי, שבו ידו של הג'וקר על העליונה.
רגע לפני שהג'וקר חושף את זהותו של באטמן הוא נעצר בידי גורדון, שביים את מותו קודם לכן כחלק מהתוכנית למשוך את הג'וקר מחוץ למחבואו בניסיון לחסל את הארווי דנט.
גורדון מוכרז על ידי ראש העיר כמפכ"ל המשטרה החדש.
מאוחר יותר באותו לילה, דנט ורייצ'ל נעלמים, אולם ידועה רק היעלמותו של דנט.
בתחנת המשטרה באטמן חוקר את הג'וקר, תוך שהוא מגלה אורך רוח עד לרגע שנודע לו כי גם רייצ'ל נחטפה, ברגע זה באטמן נשבר ומתחיל להשתמש באלימות קשה כלפי הג'וקר.
עוד הוא מגלה שהמלווים של שניהם מטעם המשטרה בעצם עבדו עבור ראש המאפיה מארוני, וקשרו אותם בתוך מחסנים מחווטים בחומרי נפץ בשני צדדים מרוחקים של העיר, מספיק כדי שבאטמן לא יוכל להציל את שניהם.
במהלך השיחה הג'וקר חושף בפני באטמן את מחשבותיו הכיאוטיות והאנרכיסטיות על שניהם, שיחה שממשיכה רק מאוחר יותר כשבאטמן לוכד את הג'וקר בשנית.
באטמן פונה להציל את רייצ'ל בעוד גורדון והמשטרה פונים להציל את דנט.
בעזרת פצצה המוברחת בבן אנוש, הג'וקר מפוצץ את תחנת המשטרה ובורח מהמעצר המשטרתי יחד עם לאו.
מעט לאחר מכן נחשפת הבדיחה הזדונית והמרושעת של הג'וקר: הוא גילה לבאטמן את הכתובות אך הוליכו שולל - בעוד באטמן היה בטוח שהוא עומד להציל את רייצ'ל, הוא מגיע למקום בו הארווי לכוד.
באטמן מציל בהצלחה את דנט, אך האש מהפיצוץ נאחזת בפניו של דנט הספוגים בדלק ומשחיתה את מחציתם.
גורדון מגיע למיקום של רייצ'ל מאוחר מדי והיא נהרגת בפיצוץ.
בבית החולים, האבל כתוצאה ממותה של רייצ'ל מביא את דנט למצב של טירוף.
הוא מסרב לקחת את תרופות ההרגעה ומבטיח לגורדון שהוא ישלם על מותה של רייצ'ל ויצטער על כך.
על ספינת מטען הג'וקר מצית את לאו למוות כאשר הוא יושב על ערימה ענקית של שטרות כסף, ובכך מראה כי כסף זהו לא הדבר שחשוב לו אלא המסר, שהוא הטרור, הכאוס והאנרכיה ומטרתו היא להוכיח שכולם ניתנים להשחתה מוסרית.
בנוסף, הג'וקר משתלט על אנשי המאפיה הנותרים.
קולמן ריס, עורך דין של "תעשיות ויין" שנחשף לזהותו של באטמן, מחליט לעלות לתקשורת ולחשוף בפומבי את זהותו של באטמן.
כשהג'וקר שומע זאת הדברים לא מוצאים חן בעיניו (מטרתו החדשה, יצירת כאוס לשם כאוס, לא תצלח אם באטמן ייהרג כבקשת המאפיה) והוא מציב אולטימטום נוסף לגות'אם: אם קולמן ריס לא מת תוך שעה, הוא מפוצץ בית חולים.
ברוס ויין מציל את ריס ברגע האחרון ומודיע לגורדון על קיומם של בוגדים נוספים במשטרה.
הג'וקר מגיע לבית החולים ומשכנע את דנט לצאת ולנקום בכל השוטרים המושחתים והמאפיונרים שאחראים למותה של רייצ'ל, כמו גם באטמן וגורדון.
הג'וקר עוזב ומפוצץ את בית החולים תוך שהוא חוטף אוטובוס מלא בחולים.
לאחר שחס על חייו של הג'וקר, דנט, שהופך לדו-פרצוף (כינוי אותו קיבל מהמשטרה בעקבות אישיותו ההפכפכה), יוצא לנקמת דם בשוטרים המושחתים שלקחו חלק במותה של רייצ'ל, כמו גם באנשי המאפיה ובראשם מארוני, תוך שהוא חורץ את גורלם בשרירותיות על ידי הטלת מטבע.
הוא הורג בדרך זו את השוטר ווירץ שחטף אותו ואת מארוני, אך חס על חייה של הבלשית רמירז שחטפה את רייצ'ל ומשתמש בה כדי לנקום בגורדון.
הג'וקר מודיע לציבור שכל מי שיישאר בעיר עד רדת הלילה יהיה נתון למרותו.
היות שהגשרים והמנהרות של העיר סגורים לנוכח התרעה על פיצוץ בידי הג'וקר, תושבים מתחילים להתפנות במעבורות.
הג'וקר ממלכד שתי מעבורות, כאשר מעבורת אחת מלאה באסירים שפונו בניסיון למנוע מהג'וקר לשחרר אותם והשנייה באזרחים, ומודיע לאנשים שעל שתי המעבורות שהדרך היחידה שבה האנשים יוכלו להציל את עצמם תהיה לפוצץ את המעבורת הנגדית באמצעות שלט שנמצא בכל אחת מהמעבורות, שאם לא כן, הג'וקר יפוצץ את שתיהן בחצות.
בינתיים, באטמן מוצא את הג'וקר ובני הערובה שחטף.
כאשר הוא מגלה שהג'וקר הסווה את בני הערובה כאנשיו, הוא נאלץ לתקוף הן את יחידת ה-SWAT של גורדון והן את אנשיו של הג'וקר במטרה להציל את בני הערובה האמיתיים.
תוכניתו של הג'וקר לפוצץ את שתי המעבורות נכשלת אחרי שנוסעי שתי המעבורות מחליטים שלא לפוצץ אחד את השני.
באטמן מוצא את הג'וקר ולוכד אותו אחרי מאבק עיקש, אך מסרב להרוג אותו.
הג'וקר מודה כי באטמן באמת בלתי ניתן להשחתה, והיות שהוא משלים אותו, שניהם ככל הנראה ישחקו במשחק "החתול והעכבר" לנצח; באטמן משיב לו שהעיר הוכיחה לו שהיא מוכנה להאמין בטוב והג'וקר נמצא לבד בטירופו.
הג'וקר מגלה לבאטמן שהצליח להשחית מוסרית את דנט וצוחק בפראות עד שהוא נעצר בידי אנשי SWAT.
לעומתו, הארווי דנט לא היה חסין בפני השחתה, וכעת הג'וקר שחרר את דו-פרצוף מתוך כוונה שישמיד את גות'אם בטירופו.
כשהוא משאיר את הג'וקר ליחידת ה-SWAT, באטמן יוצא לחפש את דנט.
בין שרידי הבניין בהם נהרגה רייצ'ל, באטמן מוצא את דנט אשר מחזיק במשפחתו של גורדון באיומי אקדח, ומאיים להרוג אותם לנגד עיניו של גורדון.
דנט מכריע את גורלם של באטמן, שלו עצמו ושל בנו של גורדון בשלוש הטלות מטבע.
בהתאם לתוצאות, הוא יורה בבאטמן בבטנו וחס על חיי עצמו.
לפני שדנט מכריע בגורל הילד, באטמן מעיף אותו דרך צידו של הבניין.
בנו של גורדון ניצל אך דנט נהרג.
דנט נמצא כשהוא מוטל על האדמה, כשחצי פניו המושחתות נראה לעין.
באטמן וגורדון מבינים שאם האמת תתגלה לגבי דנט והרציחות שביצע, המורל הציבורי ייהרס ללא תקנה וכל מה שדנט ניסה להשיג יהיה לשווא.
העיר זקוקה לגיבור אמיתי, ותושביה אינם מוכנים לקבל את באטמן כמושיעם.
באטמן הופך את צד פניו של דנט לצד שאינו מושחת, ומשכנע את גורדון לשמר את שמו של דנט ולשקר לכל העיר, על ידי האשמת באטמן בכל הרציחות.
גורדון משמיד את אות העטלף והמרדף אחרי באטמן מתחיל.
כריסטיאן בייל - ברוס ויין/באטמן
תעשיין מיליארדר שמקדיש את חייו ללחימה באי-צדק כבאטמן.
בייל ציין שהוא בטוח בהחלטתו לשוב לתפקיד משום התגובה החיובית לביצועו בסרט "באטמן מתחיל".
הוא המשיך באימוני ההגנה העצמית אותם החל לקראת "באטמן מתחיל" וביצע מרבית מהפעלולים בעצמו, אך לא העלה את מסת שרירי גופו משום שחליפת העטלף החדשה איפשרה לו לנוע ביתר קלות.
בייל מתאר את הדילמה של ויין בשאלה "האם למסע הצלב שלו יש סוף?
האם הוא יכול לפרוש ולנהל אורח חיים רגיל?
העוצמה הנפשית שנדרשת כדי לשמור על רגשות הזעם שלו בילדות הופכת למעמסה רגשית ככל שהזמן עובר והוא ממשיך לעשות זאת.
בשלב מסוים נוצר כבר הצורך לגרש את השדים הפנימיים שמעמיסים עליך".
הוא מוסיף ואומר, כי נכון לעכשיו כבר לא מדובר רק בנער צעיר שסובל ושמנסה לחפש תשובה, אלא באדם שיש לו כוח אשר מהווה לו כמעמסה, והוא חייב להבדיל בין השגת הכוח לבין שמירה עליו.
בייל הרגיש שאישיותו של ויין התבססה כבר בסרט הראשון בסדרה, ולכן אין זה בטוח אם הנבלים איתם יתמודד יאפילו על דמותו.
פושע טרוריסט פסיכופתי ורצחני, יריבו המושבע של באטמן.
נולאן רצה לעבוד בעבר עם לדג'ר על מספר פרויקטים, והסכים לגישתו של לדג'ר שהג'וקר צריך להיות כאוטי.
לאחר שלדג'ר צפה ב"באטמן מתחיל", הוא מצא דרך לפיה הג'וקר יתאים לטון המאפיין של הסרט.
לדבריו, "הג'וקר הוא ליצן פסיכופת, סכיזופרן ורוצח המונים עם אפס אמפתיה".
לכל אורכו של הסרט, הג'וקר מציין את רצונו לערער את מאזן הסדר החברתי דרך מעשי פשע וטרור, ועימותו עם באטמן עוזר להגדיר את מי שהוא.
כדי להתכונן לתפקיד, לדג'ר הסתגר בחדר בית מלון למשך חודש ויצר את יציבתו של הג'וקר, צורת התבטאותו ואישיותו, וכמו כן תיעד את התהליך דרך מחשבותיו והרגשותיו של הג'וקר.
אף על פי שבתחילה הוא מצא שהמטלה קשה, לדג'ר לבסוף פיתח קול שונה בתכלית מביצועו של ג'ק ניקולסון לסרט "באטמן".
הוא ציין את סרט הקולנוע "תפוז מכני" ואת דמותו של סיד וישס כנקודת התחלה מוקדמת לו ולבייל בגילום דמויותיהם.
הוא מוסיף ומציין שיש בג'וקר מעט מהכול, ושום דבר אינו עקבי.
לדג'ר הורשה לצלם בעצמו את קטעי הווידאו אותם הוא שולח כאזהרות.
כל צילום היה שונה מקודמו.
נולאן כל כך התרשם מביצועו של השחקן עד אשר לא נכח בעת צילומי הווידאו לחטיפתו של העיתונאי.
ארון אקהרט - הארווי דנט/דו-פרצוף
הגיבור השלישי לשעבר שנהפך לאנטגוניסט המשני בסרט.
התובע המחוזי של גות'אם סיטי, שמעשיו למיגור הפשע מקנים לו את התואר "האביר הלבן של גות'אם".
הקרב שלו עם העולם התחתון מותיר אותו מצולק והופך אותו למטורף צמא לדם.
ויין רואה בדנט את דמות יורשו, ומכיר בעובדה שלחימתו של באטמן בפשע היא משימה ארוכת שנים.
עובדה זו מתעצמת לנוכח הטרגדיה שבנפילתו של דנט.
גויר רצו להשתמש בדמותו של דנט כבר בסרט "באטמן מתחיל", אך החליפו אותו ברייצ'ל דוז ברגע האחרון משום שהרגישו שלא יעשו עם דמותו צדק.
בין המועמדים לתפקיד נבחנו לייב שרייבר, ג'וש לוקאס, ראיין פיליפה, מארק רופאלו ויו ג'קמן, אך לבסוף נולאן בחר באקהרט משום שהתרשם מביצועיו למבחני הליהוק לסרט "ממנטו", ולגילומו המצודד כגיבור אמריקני.
אקהרט עצמו היה מעוניין בגילומם של טובים שהופכים לרעים, בעיקר בזכות משחקו בסרטים "הדליה השחורה", "תודה שעישנתם" וב-"In The Company of Men".
אף על פי שדו-פרצוף הוא נבל בקומיקס, אקהרט בחר לגלם אותו כפורע חוק מעוות כדי להדגיש את תפקידו כמקבילו של באטמן.
הוא מציין כי "הוא עדיין נאמן לעצמו.
הוא לוחם בפשע, ואינו הורג אנשים טובים.
הוא אינו אדם רע במובן הטהור של המילה".
למרות זאת שהוא מופיע כדו-פרצוף בסרט, כינוי פופולרי זה איננו מוזכר או נאמר במהלך הסרט למעט דנט ששואל את גורדון כיצד נהגו לקרוא לו במחלקה לחקירות שוטרים.
לצורך גילום הדמות, אקהרט חשב על משפחת קנדי, במיוחד על רוברט קנדי, שהיה אידיאליסט שלחם בפשע המאורגן.
גארי אולדמן - ג'יימס גורדון
סגן משטרת גות'אם סיטי, ומקציני המשטרה הנאמנים ביותר של העיר.
הוא יוצר ברית מתוחה עם באטמן ודנט במטרה לעצור את הג'וקר.
כאשר הג'וקר מתנקש בחייו של מפכ"ל המשטרה לואב, ראש העיר גרסיה ממנה את גורדון למפכ"ל המשטרה החדש.
נולאן ציין ש"באטמן: ליל כל הקדושים הארוך" הכיל מערכת יחסים משולשת מוצלחת בין דנט, גורדון ובאטמן.
אולדמן מציין שגורדון מפתח הערכה לבאטמן לקראת סיומו של הסרט, אך כעת יותר מתמיד באטמן הוא האביר האפל המצורע.
מייקל קיין - אלפרד פניוורת'
משרתו הנאמן של ברוס ויין ואיש סודו.
הוא מעניק לוויין עצות שימושיות, ודימויו כדמות אב הקנה לו אפיון של "הבטמן של באטמן" (בטמן=משרת אישי לקצינים בצבא).
מורגן פרימן - לושיוס פוקס
מנכ"ל "תעשיות ויין" שמספק את אמצעי הלחימה והפטנטים עבור ברוס ויין, מודע לחייו הכפולים של מעסיקו.
מגי ג'ילנהול - רייצ'ל דוז
העוזרת לתובע המחוזי וחברת ילדות של ויין, שמחזיקה ברגשות כלפיו.
לפני מאורעות הסרט, היא אומרת לוויין שאם אי פעם יחליט להפסיק לפעול כבאטמן, הם יוכלו להיות יחד.
היא אחת מהמעטים היודעים את זהותו הסודית.
ג'ילנהול החליפה את קייטי הולמס בתפקיד.
היא הכירה בעובדה שדמותה היא של "הנערה במצוקה", אך בד בבד נולאן ביקש לתת תפקיד יותר משמעותי לדמות.
אריק רוברטס - סלבטורה "סאל" מארוני
מאפיונר שמשתלט על המאפיה של קרמיין פלקונה.
בין המועמדים לתפקיד נמנו בוב הוסקינס וג'יימס גנדולפיני.
לפני יציאת "באטמן מתחיל", התסריטאי דייוויד ס.
גויר כתב שני המשכים לסרט, שיציגו את דמותם של הג'וקר ושל דו-פרצוף, שפניו הושחתו לאחר שבאטמן ניסה להצילו.
גויר ציין, כי השפעתו לתסריט הייתה המיני סדרה "באטמן: ליל כל הקדושים הארוך".
תהליך ההפקה החל ב-31 ביולי 2006. נולאן החליט כי לא יביא את סיפור מקורו של הג'וקר, כי אם את עלייתו לכוח.
עוד ציין נולאן, כי אמונותיו המעוותות של הג'וקר מושפעות מחוברת הקומיקס "באטמן: הבדיחה ההורגת".
בנוסף, הוא הביא את סרט הקולנוע "היט" (בכיכובם של אל פצ'ינו ורוברט דה נירו) כהשפעה ישירה למרדף כלל-עירוני בין שני כוחות - הטוב נגד הרע.
הסרט ירחיב את התפתחותו של באטמן כבלש וההתמודדות שלו עם מות הוריו, ובאופן כללי יציג תהליך של הסלמה, כאשר דברים יהפכו לגרועים יותר במקום שיסתדרו.
נולאן תיאר את העימות הידידותי בין ברוס ויין להארווי דנט כחוט המקשר של הסרט.
נולאן גם בחר להביא את הפיכתו של דנט לדו-פרצוף כחלק מהסיפור, ובכך ליצור סוג של אמפתיה כלפי הדמות.
הצילומים החלו באפריל 2007, לראשונה באמצעות טכנולוגיית IMAX, באתרי צילום עירוניים בשיקגו, בלונדון, בלוס אנג'לס ובבולטימור, כמו גם צילומים באתרים כדרגנוע סנטרל - מיד-לוולס והעיר המגודרת קאולון שבהונג קונג.
לצורך הצילומים בהונג קונג נשכרו מסוקים ו-C-130 הרקולס.
למראהו של הג'וקר, נבחר המראה המחוספס והגס שישקף את אופיו בהתאם.
נולאן ציין, כי מראה פניו משווה לדיוקניו של הצייר פרנסיס בייקון.
ליצירת המראה האנרכיסטי של הג'וקר, נלקחו השפעות מיוצרי תרבות הנגד כדוגמת איגי פופ וג'ון ליידון.
לדג'ר תיאר את האיפור כ"טכנולוגיה חדשה" - שלוש רצועות של תרכובת סיליקון המודבקות בפחות זמן אשר נדרש בעבר מאיפור פרוסטתי רגיל.
חליפתו של באטמן מהסרט הקודם זכתה לשדרוג, כאשר המעצבים הוסיפו לה רפידות אלסטיות רחבות שיאפשרו לה חיבור מותאם יותר לשחקן הלובש אותה, ואשר ירמזו על טכנולוגיה מתוחכמת.
בנוסף, היא נבנתה מ-200 רצועות אלסטיות של גומי, פיברגלס וניילון כדי שתאפשר גמישות רבה יותר.
מסיכת העטלף עוצבה על בסיס קסדת אופנוע, והיא כעת מופרדת מאזור הצוואר, מה שמאפשר לשחקן להזיז את ראשו בקלות רבה יותר.
המסיכה מאובזרת בעדשות לבנות, המשמשות את באטמן כגלאי סונאר.
עובדה זו נותנת לדמות את מראהּ מהקומיקס ומסדרות האנימציה.
כמו כן, מגני הזרוע של באטמן מסוגלים לירות להבים, בשונה מהסרט הקודם.
אף על פי שהחליפה החדשה כבדה ב-3.5 ק"ג יותר, כריסטיאן בייל מצא שהחליפה נוחה יותר ושאינה מחממת כקודמתה.
בסרט זה נעשה עדיין שימוש בחליפה המקורית, כאשר באטמן מפעיל לחץ הידראולי כדי לכופף קנה של אקדח וכדי לחתוך מתכת.
עיצובה של גות'אם סיטי אינו כה מחוספס כמו בסרט הקודם.
קראולי ציין כי "בסרט זה העיר שרויה בכאוס תמידי, וכל העת מתפוצצים דברים, כך שהיה צורך 'לנקות' מעט את חזות העיר".
הסרט מציג לראשונה את ה"באט-פוד", עיצוב מחודש לאופנוע העטלף, שמשתחרר מנטישת החירום של הבאטמוביל.
מעצב האביזרים ניית'ן קראולי, שעיצב את הבאטמוביל לסרט "באטמן מתחיל", יצר שישה דגמים מתוך כורח הנזקים שעלולים להיגרם בעת צילומי הסרט, ונדרשו שישה חודשים נוספים לצורך ניסויי מבחן.
ה"באט-פוד" נשלט באמצעות הכתפיים במקום בידיים, וזרועות הרוכב מוגנות על ידי מגינים דמויי "שרוולים".
לאופנוע שני צמיגים בקוטר 508 מילימטר ונראה כי הוא חמוש בוויי תפיסה ומקלעים.
מנועי האופנוע ממוקמים במרכזו של כל צמיג.
הרוכב שוכב על גבי גוף האופנוע, והוא מסוגל לנוע למעלה או למטה כדי להימנע מכל ירי הנורה לכיוונו.
לגבי מראהו של דו-פרצוף, ארון אקהרט ציין כי "בסרט זה הוא מחליא, ונותן את ההרגשה המזוויעה של אדם תמים וטוב שפרצופו נתלש מעליו בפתאומיות, מותיר אחריו אדם שפל וממורמר".
תמונות רבות המתיימרות להציג את פניו המושחתות של דו-פרצוף יצאו לרשת חודשים לפני יציאת הסרט לאקרנים, אך אקהרט ביטל את הניסיונות הללו באומרו "הם חושבים בקטן.
נולאן הולך עם מראהו של דו-פרצוף עד הסוף".
חברת האפקטים Framestore יצרה 120 שוטים של גרפיקה ממוחשבת כדי להמחיש את מראהו החרוך של דו-פרצוף.
נולאן חשב כי שימוש באיפור ייראה לא מציאותי, משום שהשיטה מוסיפה לתווי הפנים ולא מחסירה, כפי שנראה בכוויות אשר בקורבנות שרפה.
חברת האפקטים אישרה את העובדה כי סידרה מחדש את מיקום העצמות, השרירים והחיבורים העיצביים כדי לתת לדמות אווירה דרמטית יותר.
לכל שוט, שלוש מצלמות באיכות של 720 פיקסל מוקמו בזויות שונות ולכדו במדויק את הבעות פניו של אקהרט.
סממנים ובסיס לגולגולת שמוקמו על פניו של אקהרט שימשו בתור אזכור לתאורה.
להלחנת פסקול הסרט, נשכרו הנס צימר וג'יימס ניוטון הווארד, שהלחינו גם את הפסקול הקודם בסדרה.
צימר ציין כי נעימת הנושא העיקרית של באטמן הוצגה רק בסוף הסרט הקודם, וכי עתה יש אפשרות להרחיב אותה לכדי שלמותה, תוך כדי התפתחות הדמות.
הווארד וצימר האמינו כי יצירתה של נעימת נושא הרואית שאותה יוכל הצופה להמהם יביא להתעלמות ממורכבותה ואפלותה של הדמות.
הסוויטה בת תשע הדקות לדמותו של הג'וקר ("למה כל כך רציני?") מבוססת על שני תווים המנוגנים על ידי צ'לו אלקטרוני, סולו של כינור ומקטע כינורות.
צימר השווה את סגנון הלחנתו לזה של הלהקה הגרמנית קרפטוורק וכן לעבודתו עם להקת הרוק האנגלית "The Damned" למשך כל אורכה של היצירה, צימר השתמש בתערי גילוח על כלי מיתרים כדי להשיג את האפקט המעונה והמעוות שמלווה את הדמות על המרקע.
כאשר לדג'ר מת, צימר הרגיש כי עליו להתחיל מחדש את החומר ולהלחין נעימת נושא חדשה, אך עצם כך "תבטל את האלמנטים המרושעים".
ג'יימס ניוטון הווארד הלחין נעימות אלגנטיות ויפהפיות לדמותו של הארווי דנט/דו-פרצוף כדי שישמשו כקונטרסט לדמותו של הג'וקר.
ב-12 בנובמבר 2008 פורסם, כי חברי האקדמיה פסלו את הפסקול משום שיותר משני אנשים חתומים על הלחנתו.
דבר זה אירע גם לפסקול הסרט הקודם בסדרה, "באטמן מתחיל".
לאחר בדיקת הנושא חזרה בה האקדמיה מהחלטתה ב-9 בדצמבר 2008 ואיפשרה לפסקול להתמודד בטקס האוסקר.
האלבום הגיע למקום מספר 20 ברשימת בילבורד 200, ולמעלה מ-25 אלף עותקים נמכרו כבר בשבוע הראשון ליציאתו.
ב-8 בפברואר 2009, הפסקול זכה בפרס גראמי בקטגוריית "אלבום הפסקול לסרט קולנוע הטוב ביותר".
במאי 2009, הפסקול זכה בפרס המוזיקה הבריטית למוזיקה קלאסית בקטגוריית הפסקול הטוב ביותר.
הביקורות לפסקול היו ברובן חיוביות.
אתרים מקוונים כגון scorenotes.com, tracksounds.com ו-soundtrack.net שיבחו את השילוב בין האלמנטים האלקטרוניים והתזמורתיים, נוסף על ההתרחקות הנוספת מהטון של פסקול הסרט באטמן של טים ברטון, אותו הלחין דני אלפמן.
אתרים אחרים, כמו Movie Music UK ו-filmtracks.com מצאו שהפסקול הוא שטחי ולא יצירתי, כאשר הרבה אלמנטים נלקחו מפסקולים קודמים של שני המלחינים, ובעיקר של צימר.
כריסטיאן קלמנסן מ-filmtracks.com מצא שנעימת הנושא של הג'וקר ("למה כל כך רציני?") בלתי ניתנת לשמיעה ומדובר ב"תשע דקות מחייך שלעולם לא תקבל בחזרה".
הערות נוספות היו על נעימת הגיבור, כפי שהודגשה בנעימה "כמו כלב שרודף אחרי מכוניות".
קלמנסן החשיב אותה כ"ערבוב מעומעם בין הפסקולים של הסמוראי האחרון, הקו האדום, צופן דה וינצ'י וכוננות מיידית".
כותרתאורךסצנות מפתח/הערות 1 "Why So Serious""למה כל-כך רציני?" 9:14 מתנגנת בכל פעם שהג'וקר מופיע.
הנעימה קרויה על שם השורה שהג'וקר אומר לגמבול לפני שהוא הורג אותו.
2 "I'm Not a Hero""אני לא גיבור" 6:34 מתנגנת מיד לאחר שוד הבנק כשמייק אנגל מראיין את ראש העיר, כאשר המטוס נוחת במים כדי לאסוף את ויין, וכאשר באטמן חוטף את לאו בהונג קונג.
3 "Harvey Two-Face""הארווי דו-פרצוף" 6:16 נעימתו של הארווי דנט ודו-פרצוף.
הנעימה קרויה על השם שניתן לדנט בידי משטרת גות'אם סיטי, כפי שנאמר לו בידי גורדון.
4 "התרחבות אגרסיבית" 4:35 החלק הראשון מתנגן בסוף הסרט, בסצנה בה באטמן נמלט עם הבאט-פוד.
אמצעה של הנעימה מתנגנת כאשר פוקס נפגש עם לאו בהונג קונג.
סופה של הנעימה מתנגנת כאשר הג'וקר הורג את המפכ"ל לואב, השופטת סורילו ומגיע למסיבה כדי לקחת את דנט.
הנעימה קרויה על שם המשפט שהג'וקר אומר לאחר שהורג את גמבול, "יש פוטנציאל להתרחבות אגרסיבית".
5 "Always a Catch""תמיד יש מלכוד" 1:39 תחילתה של הנעימה מתנגנת כאשר הג'וקר יורה על מכוניות עוברות בתביעתו שבאטמן יפגע בו.
שם הנעימה מבוסס על משפט שבאטמן אומר לגורדון בתגובה למעשיו של הג'וקר על המעבורות, "תמיד יש מלכוד (כשמדובר בג'וקר)".
6 "Blood on my Hand""דם על ידיי" 2:16 מתנגנת במהלך הסצנה הראשונה בין גורדון לדנט.
הנעימה קרויה על פי משפט שבו ויין אומר "אולי, אבל יש לי מספיק דם על הידיים".
7 "A Little Push""דחיפה קטנה" 2:42 בזמן שדנט מאיים על פושע בעזרת מטבע ואקדח.
הנעימה קרויה על שם המשפט האחרון של הג'וקר בסרט "כל מה שצריך זו דחיפה קטנה".
8 "כמו כלב שרודף אחרי מכוניות" 5:02 מתנגנת ברקע כאשר המפכ"ל גורדון מתאם את המתקפה על הבניין בו נמצא הג'וקר, ובאטמן מפריע לו ודואה לעבר הבניין.
חלק מהנעימה מופיע לפני המשפט "הצג מעט אנרכיה", אותו אומר הג'וקר לדנט בזמן שהוא שוכב בבית החולים.
9 "I'm the Batman""אני הוא הבאטמן" 1:59 בזמן שאלפרד אומר לוויין על התקופה שלו בבורמה.
הנעימה קרויה על שם מסיבת העיתונאים כשדנט אומר שהוא הבאטמן.
10 "וחשבתי שהבדיחות שלי גרועות" 2:28 מתנגנת כאשר ויין נוהג בלמבורגיני ומוודא שמר ריס אינו נהרג.
הנעימה קרויה על שם המשפט שאומר הג'וקר למאפיונרים בעת פגישתם.
11 "Agent of Chaos""סוכן הכאוס" 6:55 מתנגנת כאשר באטמן הולך להציל את רייצ'ל לאחר חקירתו של הג'וקר, כאשר הג'וקר נמלט, מותה של רייצ'ל והשחתת פניו של דנט, ולאחר מכן.
הנעימה קרויה על השם בו מתאר הג'וקר את עצמו בסצנת בית החולים בינו לבין דנט.
12 "Introduce a Little Anarchy""הצג מעט אנרכיה" 3:42 הנעימה מתחילה כאשר באטמן מבין שהג'וקר הלביש את בני הערובה בתור פושעיו, ה"ליצנים".
מסתיימת כאשר הג'וקר דוחף את באטמן דרך רשת.
שם הנעימה נאמר במהלך סצנת בית החולים בין הג'וקר לדנט.
13 "Watch the World Burn""צפה בעולם בוער" 3:47 מתנגנת כאשר דנט/דו-פרצוף מחזיק במשפחתו של גורדון תחת איומי אקדח.
מסתיימת כאשר באטמן מפיל את דנט מהבניין.
הנעימה קרויה על שם המשפט שאומר אלפרד על הג'וקר, "יש אנשים שרוצים פשוט לצפות בעולם בוער".
14 "A Dark Knight""אביר אפל" 16:14 אסופת מקטעים של סצנת המעבורת (במיוחד כאשר הג'וקר סופר לקראת חצות), פוקס מגיע להונג קונג, סצנת הסיום, מרבית כתוביות הסיום.
הנעימה קרויה על שם תיאורו של גורדון לבאטמן בסוף הסרט, "הוא השומר הדומם, מגן עירנו, האביר האפל".
רשימת הרצועות, דיסק שני - מהדורה מיוחדת
כותרתאורךסצנות מפתח/הערות 1 שוד בנק (פרולוג) 5:24 סצנת הפתיחה, שוד הבנק.
2 "Buyer Beware""קונה, היזהר" 2:56 כאשר באטמן מפריע לפגישה בין המאפיונר הצ'צ'ני לבין הדחליל.
נקרא על שם המשפט שאומר הדחליל אחרי שהצ'צ'ני צועק עליו בגלל הרעל שלו.
3 "Halfway To Hong Kong""בחצי הדרך להונג קונג" 3:43 הסצנה הראשונה ב"מערת העטלף" החדשה, בזמן המשפט של סאל מארוני.
על שם משפט שאומר דנט כשלאו נמלט להונג קונג.
4 "גברים הגונים בתקופה בלתי הגונה" 2:51 כאשר גורדון חוזר הביתה לאחר שביים את מותו, כשבאטמן מענה את מארוני, כשדנט מאיים על תומאס שיף (לפני נעימת "דחיפה קטנה"), כותרות הפתיחה.
הנעימה קרויה על שם משפט שאומר דו-פרצוף לבאטמן, "היית חושב שהיינו יכולים להיות גברים הגונים בתקופה בלתי הגונה".
5 "You're Gonna Love Me""אתה הולך לאהוב אותי" 4:51 במהלך השיחה של דנט עם ראש העיר במשרדו כשמתחזה לבאטמן נתלה מחוץ לחלון, גם כאשר הג'וקר נמצא במסיבה שעורך ויין לדנט, כשבאטמן מופיע ורייצ'ל מושלכת מחוץ לבניין.
סופה של הנעימה מתנגנת כאשר ויין מנשק את רייצ'ל בדירתו.
הנעימה לקוחה מתוך הסצנה באירוע גיוס הכספים שבה הג'וקר מגיב לתקיפתה של רייצ'ל באומרו "יש בך רוח קרב, אני אוהב את זה", ובאטמן מופיע משום מקום ועונה לו "אז אתה הולך לאהוב אותי".
6 "Chance""מזל" 3:34 לאחר הניסיון להרוג את ראש העיר בלוויה הפומבית למפכ"ל לואב.
גם כשדנט טוען כי הוא הבאטמן, וכשהוא נותן לרייצ'ל את המטבע.
שם הנעימה קרוי על שם המשפט שאומר דו-פרצוף לבאטמן, "והמוסר היחיד בעולם אכזר הוא מזל".
7 "You Complete Me""אתה משלים אותי" 9:57 במהלך החקירה של באטמן את הג'וקר, כאשר הג'וקר הורג את הצ'צ'ני, כאשר גורדון מתכנן לארוב אחר הג'וקר, כשהג'וקר מאיים על חייו של מר ריס וכאשר הבאט-פוד פורץ מתוך הבאטמוביל.
הנעימה קרויה על שם משפט שאומר הג'וקר לבאטמן במהלך חקירתו.
8 "The Ferries""המעבורות" 5:02 הסצנה בין דנט לג'וקר בבית החולים, סיום סצנת האיום על חייו של ריס, סצנת הבר בין דו-פרצוף לווירץ, כאשר הג'וקר מאיים על המעבורות וכאשר דו-פרצוף מתחקר את רמירז.
9 "We Are Tonight's Entertainment""אנחנו הבידור של הערב" 5:38 נקודת השיא שבסצנת המעבורות, כשבאטמן זורק את הג'וקר מהבניין, וכשהג'וקר אומר לבאטמן שהוא השחית את דנט.
הנעימה קרויה על שם המשפט שאומר הג'וקר כאשר הוא מתפרץ לאירוע גיוס הכספים.
10 "A Watchful Guardian""מגן שומר" 6:45 החל מהקטע בו באטמן עוצר בעד דו-פרצוף ועד לתחילת כתוביות הסיום.
11 "Why So Serious""למה כל-כך רציני?" 5:30 רמיקס של הרכב המוזיקה האלקטרונית דה קריסטל מת'וד לנעימתו של הג'וקר.
12 "Poor Choice Of Words""בחירה גרועה של מילים" 6:15 רמיקס של ה-DJ ומלחין מוזיקת הדאנס האלקטרוני פול ואן דייק.
הנעימה קרויה על שם התגובה של הג'וקר לבקשתו של באטמן להניח את רייצ'ל.
13 "Gunpowder And Gasoline""אבק שרפה ובנזין" 4:34 רמיקס של מעצב מוזיקת האמביינט מל ווסון.
הנעימה קרויה על שם הסצנה שבה הג'וקר מתעמת מול הצ'צ'ני ומצית את כספם של המאפיה ושל לאו, באומרו "אני נהנה מדינמיט ומאבק שרפה ומבנזין!".
14 "Rory's First Kiss""הנשיקה הראשונה של רורי" 6:04 רמיקס של המלחין ריילנד אליסון.
הנעימה קרויה על השם ההתחלתי שניתן בתהליך ההפקה לסרט "האביר האפל".
במאי 2007 החל להתפרסם שיווק ויראלי רחב היקף שכותרתו הייתה "?Why so serious".
באתר האינטרנט הוצג מסע פרסום פיקטיבי לבחירתו של הארווי דנט לראשות משרד התובע המחוזי, תחת הסיסמה "אני מאמין בהארווי דנט".
אתר נוסף הציג גרסה מושחתת של הססמה, באומרה "אני גם מאמין בהארווי דנט", שאפשרה שליחת מכתבי מעריצים לכדי פרסומה של תמונה רשמית ראשונה של הג'וקר.
במהלך כנס קומיק-קון 2007, נפתח האתר WhySoSerious.com, ומעריצים נשלחו למספר משימות כדי לפרסם את הקדימון הראשון של הסרט, בנוסף לתמונה נוספת של הג'וקר.
ב-31 באוקטובר 2007 פוזרו מספר מסרים סמויים באתר ששלחו את המעריצים למספר ערים ברחבי ארצות הברית עם מצלמות כדי לתעד את מציאותיהם.
הרמזים שולבו יחדיו ופיענחו תמונה נוספת של הג'וקר וקובץ קול.
פיצוח הרמזים הוביל לאתר נוסף בשם "Rory's Death Kiss" (שם הצילומים של הסרט), ובו יכלו המעריצים לפרסם את תמונתם כשהם מחופשים לדמותו של הג'וקר.
ב-14 בדצמבר 2007 הוקרנה סצנת הפתיחה של הסרט - שוד בנק של הג'וקר - יחד עם הסרט "אני אגדה".
בהמשך, הופץ הסרטון כמבוא לסרט.
לאחר מותו של הית' לדג'ר, התמקד מסע הפרסום בג'וקר, ואתר WhySoSerious.com פרסם סרט שחור על תמונתו כאות לאבל.
ב-15 במאי 2008 נפתח מתקן שעשועים על האביר האפל, המדמה את העיר גות'אם סיטי ויוצר את התחושה כאילו הג'וקר אורב למבקרים בו.
בין ה-4 ביולי ל-6 ביולי 2008 נמשך מרוץ פורמולה 1 בגראנד פרי הבריטי, כאשר פורסם בו סמלו של הבאטמן.
ב-9 בדצמבר 2008 יצאו מארזי DVD ו-Blu-ray לסרט, ביניהם מהדורת דיסק יחיד, מהדורה רגילה ו-Blu-ray של שני דיסקים, מהדורת הסרט עם מסיכת העטלף וכן מהדורת הסרט עם פסל הבאט-פוד.
מכירות המארזים ביום הראשון הגיעו בארצות הברית לשיא מכירות של 3 מיליון עותקים, מתוכם 600,000 מארזי Blu-ray, בעוד שבבריטניה הגיעו ל-513,000 יחידות, מתוכם 107 Blu-ray.
נכון ל-17 בדצמבר 2008, מכירות המארזים שברו כל שיאי הכנסות כאשר מכירות מארזי ה-Blu-ray נאמדו בכ-1.7 מיליון יחידות, ומכירות המהדורות הרגילות נאמדו בכ-10 מיליון יחידות.
אולפני האחים וורנר הוציאו את הסרט מחדש לאקרנים ול-IMAX ב-23 בינואר 2009, וזאת כדי להגביר את סיכוייו לזכות בטקס האוסקר, שנערך בפברואר.
הסרט נעשה בתקציב של 185 מיליון דולר, כ-30 מיליון דולר יותר מקודמו.
הכנסות הסרט ביום הראשון להקרנתו נאמדו בכ-67.85 מיליון דולר, ובכך עבר את הכנסות היום הראשון של הסרט "ספיידרמן 3", שהרוויח 59.8 מיליון.
רק בהקרנת חצות הסרט הכניס כ-18.5 מיליון דולר, ובכך עבר את הקרנת הבכורה של "מלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית'", שסכום הכנסותיו נאמדו ב-16.9 מיליון דולר.
בסוף השבוע הראשון להקרנתו הגיעו סכומי הכנסות הסרט לסכום שיא של 158.41 מיליון דולר, כ-7 מיליון דולר יותר מסכום הכנסותיו של "ספיידרמן 3".
בהקרנות הסרט ב-IMAX, הכנסותיו נאמדו ב-6.2 מיליון דולר נוספים.
בסוף שבוע הראשון הכניס הסרט 158.4 מיליון דולר וכך שבר את השיא בהוליווד לפתיחה הגדולה ביותר.
הסרט שודר ב-4,366 אולמות קולנוע והוקרן מסביב לשעון.
הסרט ממוקם במקום הראשון ברשימת שוברי הקופות הרווחיים ביותר של שנת 2008 עם הכנסות של 533.4 מיליון דולר בארצות הברית וקנדה ו-1,001.9 מיליון דולרים ברחבי העולם, בכך עקף שוברי קופות נוספים כ"הארי פוטר ואבן החכמים", "שודדי הקאריביים: סוף העולם", "שר הטבעות: שני הצריחים" ו"הארי פוטר ומסדר עוף החול".
מבין סרטי הקומיקס, הסרט עבר את סרטי ספיידרמן והגיע למקום החמישי ברשימת סרטי הקומיקס הרווחיים ביותר של כל הזמנים, אחרי "הנוקמים", "איירון מן 3", "הנוקמים: עידן אולטרון" ו"עלייתו של האביר האפל", והוא הראשון מזה שנים לשבור את שיאי ההכנסות של "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה".
במסד הנתונים IMDb הסרט קיבל את הציון 9.0, מקום 4 ברשימת 250 הסרטים הגדולים של האתר.
אתר הביקורות Metacritic העניק לסרט ממוצע משוקלל של 82 מתוך 100 בהתבסס על 39 ביקורות.
חברת מחקרי השווקים CinemaScore ציינה כי קהל הצופים דירג את הסרט ברמה הגבוהה ביותר.
הסרט נמצא ברשימות עשרת הסרטים הגדולים של מרבית מבקרי הקולנוע בעיתונים ידועים כהניו יורק טיימס, ניו יורק דיילי ניוז, רולינג סטון, ניו יורק פוסט, אנטרטיינמנט ויקלי, שיקגו סאן-טיימס, הוליווד ריפורטר, הבוסטון גלוב ושיקגו טריביון.
בנוסף להכללתו ברשימת 500 הסרטים הגדולים של כל הזמנים, הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר בקטגוריות שחקן המשנה (הית' לדג'ר), עיצוב אמנותי, צילום, עריכה, איפור, עריכת סאונד, עיבוד סאונד ואפקטים מיוחדים.
מלבד זכייתו של לדג'ר בפרס, הסרט זכה באוסקר גם על עריכת הסאונד.
נוסף על כך, הסרט היה מועמד לפרס סאטורן ב-11 קטגוריות, בהם זכה בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, שחקן משנה (הית' לדג'ר), כתיבה, מוזיקה ואפקטים מיוחדים.
נוסף על כך, הסרט קטף שבעה מתוך 12 פרסים בטקס פרסי "Scream" שנערך ב-18 באוקטובר 2008 בקטגוריות הסרט, הבמאי, הסצנה הטובה ביותר (התהפכות המשאית), הגיבור (כריסטיאן בייל), שחקן המשנה (גארי אולדמן), הנבל הטוב ביותר ושחקן הז'אנר הטוב ביותר (שניהם להית' לדג'ר).
כמו כן, צמד המלחינים ג'יימס ניוטון הווארד והנס צימר זכו בפרס גראמי בקטגוריית הפסקול הטוב ביותר.
צוות הפעלולנים של הסרט זכה בפרס גילדת שחקני המסך.
על תפקידו, הית' לדג'ר המנוח זכה בפרס איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס ושל וושינגטון הבירה, בפרס איגוד הסרטים האוסטרלי, ובפרסי גלובוס הזהב, הבאפטא, האוסקר, הסאטורן ופרס גילדת שחקני המסך לשחקן המשנה הטוב ביותר.
האבות המייסדים של ארצות הברית הם קבוצת האישים שחתמה על הכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-1776 ועל חוקת ארצות הברית, והשתתפו במלחמת העצמאות האמריקנית כמנהיגים נאמנים למולדת.
מאחר שהם מרדו ברשויות הבריטיות, כונו בפיהם מהפכנים ומסיתים.
נוסף לחותמים אלה, מספר אישים נוספים נחשבים לאבות המייסדים של ארצות הברית.
ההיסטוריון הגדיר שבעה אנשים כ"אבות המייסדים העיקריים" או "אנשי המפתח מבין האבות המייסדים" (the key founding fathers) האנשים הם:
55 נציגי הקונגרס הקונטיננטלי היוו גוף ייחודי אשר ייצג את שלוש עשרה המושבות במהלך המאה ה-18. רובם ככולם היו אנשים משכילים ובעלי אמצעים אשר הטביעו חותם משמעותי על הקהילות והמדינות שייצגו.
כמו כן, 29 מתוכם שירתו בצבא הקונטיננטלי במדים לבנים, דבר שסימל עמדה בכירה (לרבות הנהגה).
הקבוצה הגיעה עם מטען פוליטי רחב.
41 מהנציגים היו חברים בקונגרס הקונטיננטלי ולמעשה, כל 55 הנציגים הגיעו עם רקע פוליטי בעקבות פעולתם במושבות ובמשרדים המקומיים במחוזות (לרבות בתפקידי מושלים ומחוקקים).
חלקם היו אוטודידקטים כמו בנג'מין פרנקלין, חלקם למדו אצל מורים פרטיים ומחציתם למדו במכללות ואוניברסיטאות ברחבי הקולוניות הבריטיות ומחוץ לגבולות אמריקה.
לחלקם אף הוענקו תעודות הוקרה על הישגיהם בלימודים.
רוב הנציגים היו אנשי אשכולות אשר שאפו להחזיק ביותר ממשרה אחת.
35 מהם היו עורכי-דין או נהנו מעבודות בתחום המשפט וחלקם אף מונו לשופטים.
מעטים מהנציגים היו עשירים (כדוגמת ג'ורג' וושינגטון ורוברט מוריס), אך מצבם הכלכלי של האחרים נע בין "טוב" ל"מצוין".
רוב הנציגים הגיעו משלוש עשרה המושבות.
רק שמונה נציגים נולדו במקומות אחרים (אירלנד, אנגליה, סקוטלנד ואיי הודו המערבית).
רבים מהנציגים עברו בין קולוניות ושישה עשר מהם עבדו ביותר מקולוניה אחת.
מעטים למדו או סיירו מחוץ לגבולות אמריקה הצפונית.
יחסית לאותה תקופה, תוחלת החיים של הנציגים הייתה גבוהה ועמדה על 67 שנים.
רוב הנציגים היו נשואים ואבות.
בולט מהם היה רוג'ר שרמן אשר נישא לשתי נשים וגידל 15 ילדים.
כ-9 מהם היו חברים בארגון הבונים החופשיים, כ-49 פרוטסטנטים (מתוכם 28 אנגליקנים, כ-8 פרסבירטריאנים, כ-7 שייכים לכנסיות עצמאיות, כ-2 לותרנים, כ-2 שייכים לרפורמה ההולנדית, ו-2 מתודיסטים), כ-3 קתולים, והמעטים הנוספים בעלי אמונות דאיסטיות כלשהן.
אישים נוספים הנחשבים כאבות המייסדים
תומאס פיין, שכתב את "שכל ישר" והשפיע על אנשים רבים, בכללם וושינגטון, לתמוך ברעיון העצמאות.
פטריק הנרי שאמרתו "תנו לי חרות או תנו לי מוות" זכתה לפרסום.
פייטון רנדולף, הנשיא הראשון של הקונגרס הקונטיננטלי.
ג'ורג' קלינטון, המושל הראשון של מדינת ניו יורק וסגן הנשיא הרביעי.
רוברט ליווינגסטון, שהיה ממנסחי הצהרת העצמאות של ארצות הברית.
ג'ון מרשל, שהיה לימים הנשיא הרביעי של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
המונח אבות מייסדים משמש לתיאור קבוצת אישים רבת-עוצמה שהתאגדה כדי להקים מוסד מסוים - בדרך כלל מוסד פוליטי - והתוותה את האידאולוגיה שלו.
המונח שגור בהקשרו המכובד להיסטוריה לאומית.
יש המתנגדים לשימוש במונח זה, משום שהוא נוטה להכתיב דעות קדומות באשר לאישיות מסוימת או לקבוצה, ולכן מעוות את ההשקפה האובייקטיבית כלפיהן בראי ההיסטוריה.
מונחים חלופיים, כגון "יוצרים" או "מטביעים", עשוי איפוא להדגיש בעיקר את המסגרת או את הבסיס שהוכן על ידי האישיות או הקבוצה, וזאת לרבות ציון נשים כפעילות בעשייה.
כמו כן, קיימת גם האפשרות שהמונחים הללו ייצגו עמדה נייטרלית כלפי האישים או הקבוצה, בכך שתועלה השאלה: מי יכול להיות "אב מייסד".
על כן, ההתייחסות של המונח בהקשרו לשושלת משפחתית, למשל, יכולה להיות מסובכת.
למשל, סביר להניח כי אזרח ארצות הברית ייחס את "האבות המייסדים" למדינתו מאשר לקנדה ויקשר באמצעותה את ההיסטוריה שלה.
בסוציולוגיה מציינים את האופטימיות והפסימיות אצל האבות המייסדים בנסיבות "תפיסת העתיד" שלהם:
תפיסת העתיד הפסימית (כפי שנתפסה על ידי אמיל דורקהיים) מתארת כי היסודות שנבנו נעקרים ותחתיהם לא נבנים חדשים.
המוסדות הופכים ממוסדות המעניקים כללים למופשטים יותר, ללא התחשבות בשינויים חברתיים.
שינויים אלו נוצרים בעקבות מודרניזציה הבאה לידי ביטוי בגידול האינדיבידואליזם ובהשתחררות ממחשבה מסורתית.
תפיסת העתיד האופטימית (כפי שנתפסה על ידי קרל מרקס, גאורג זימל ומקס ובר), מצביעה על התקדמות של החברה לכיוון מהפכה (מהפן הדיאלקטי), וכאן המודרניזציה והקפיטליזם הם חלק מהתפתחות אבולוציונית הנובעת מדרך חשיבה רציונלית, אשר תוביל לביסוס המוסדות ולחברה תקינה.
ארצות הברית: האבות המייסדים של ארצות הברית הם האישים שהשתתפו בביסוסה של ארצות הברית כמדינה והיו גורמי מפתח בחתימה על הכרזת העצמאות האמריקנית וכמו כן, היו מיוצריה של חוקת ארצות הברית.
אוסטרליה (או "קהילת אוסטרליה"): מנהיגיה של התנועה הפדרלית האוסטרלית משנת 1890 נחשבו לאבות המייסדים של המדינה.
קנדה: חלוצי תהליך אחדותה של קנדה ב-1 ביולי 1867 מנו 36 צירים, ובהם: ג'ון אלכסנדר מקדונלד ("אבי האומה"), אלכסנדר טילוש, ז'ורז'-אטיין קרטייה וג'ון רוס.
האיחוד האירופי: רובר שומאן, ז'אן מונה, אלצ'ידה דה גספרי, קונראד אדנאואר, פול-אנרי ספאק ואלטירו ספינלי נמנו עם הוגי הרעיון והמייסדים.
הרפובליקה האיטלקית: ג'וזפה גריבלדי, שנחשב לאבי האומה האיטלקית, ייסד עם ויטוריו אמנואלה השני, הרוזן קאבור וג'וזפה מציני את התנועה האיטלקית לאיחוד איטליה.
דרום אמריקה: חוסה דה סן מרטין, סימון בוליבר, פרנסיסקו דה פאולה סנטנדר, חוסה אנטוניו פאאס, פרנסיסקו דה מירנדה וגנרל רפאל אורדנטה נחשבים לאבות המייסדים של המדינות הצפוניות של דרום אמריקה (ארגנטינה, ונצואלה, קולומביה, פרו, אקוודור, בוליביה).
האביר על הסוס הלבן הוא ארכיטיפ לדמות שנפוצה בסיפורי מעשיות.
דמות זו מיוחסת לרוב לנסיך בעל ייחוס, יפה מראה ואמיץ לב, המגיע על מנת להציל עלמה במצוקה.
לרוב הוא גם נישא לעלמה כדי לשחרר אותה מכישוף רע, חיי מצוקה וכדומה.
שם זה ניתן לגיבורים במספר מעשיות מסורתיות בפולקלור, כגון: שלגיה, היפהפייה הנרדמת, סינדרלה ועוד.
דמות זו בדרך כלל נאה ורומנטית, דוגמה לגבורה, ולעיתים רחוקות מאופיינת עמוקות.
במעשיות שונות, דמות זו היא בעיקרה גמול לעלמה.
בנוסף, משמש המונח בהשאלה בחיי היומיום כאידיאל גברי שלא קיים במציאות.
יש הטוענים כי הקניית המושג לילדות מגיל צעיר, מסליל אותן לחיים מונוגמיים, שאינם עולים בקנה אחד עם האבולוציה.
במאה ה-18, מאדאם ד'אולנויי כתבה מעשייה בה הגיבור נקרא "The Charming King" (המלך המקסים).
כשאנדרו לנג כתב לראשונה את אחת ממעשיותיו, הוא קרא לגיבור "Charming" (מקסים), בסיפורו הבא קרא לגיבור "King Charming" (המלך המקסים).
על אף שאף אחד מאלה לא היה נסיך והראשון אף לא היה בן מלוכה, היה זה ככל הנראה השימוש הראשוני בכינוי "Charming".
ברומן "תמונתו של דוריאן גריי" משנת 1890, התייחס אוסקר ויילד באופן אירוני לכינוי "Prince Charming".
בעיניה של שחקנית צעירה, הדמות הראשית דוריאן עשוי להיות "האביר על הסוס הלבן" בעבורה, אך הוא עוזב אותה ובייאושה היא שולחת יד בנפשה.
ייתכן שהיה זה השימוש הראשון בכינוי "Prince Charming" במדויק.
בסרט האנימציה "שלגיה ושבעת הגמדים" של חברת וולט דיסני, שלגיה מתארת בפני הגמדים את הנסיך כמקסים (Charming), אך הוא לא מתואר בסרט בכינוי המדויק "Prince Charming".
בסדרת הטלוויזיה שלגיה במאה העשרים נקראים שלגיה ובעלה אריק בשם "משפחת צ'ארמינג".
בסדרת הטלוויזיה "עד עצם היום הזה" שכל הדמויות מהאגדות עוברות לעולמנו נקרא בעלה של שלגיה "Charming" (הנסיך מקסים בעברית).
באוקטובר 2024, הוכרז כי פול קינג יביים סרט על "האביר על הסוס הלבן" עבור דיסני.
קינג ידוע כבמאי של סרטי "הדוב פדינגטון" והסרט "וונקה".
במונח נעשה שימוש במקומות שונים כדמות קומית וכדמות לא קומית:
הלהקה אדם והנמלים השתמשה במונח זה כשם לשיר ושם לאלבום.
בסרטי שרק מופיע "הנסיך מקסים" (Prince Charming) כדמות קומית של נבל, שאמו הפיה הסנדקית לוחצת עליו להתחתן עם הנסיכה פיונה, על אף שזאת אוהבת את שרק.
על עלמה בררנית הפוסלת מחזרים וממתינה ל"אחד והיחיד" נאמר שהיא "מחכה לאביר על הסוס הלבן" בלשון ביקורתית כמחכה לדבר שאין סיכוי שיתממש במציאות ועליה להתפכח לפני שיהיה מאוחר מדי.
האביב הערבי היה גל של התקוממויות, הפגנות, ומעשי מחאה ואלימות בהיקף חסר תקדים בעולם הערבי, שהחלו ב-17 בדצמבר 2010 והתפשטו בכל רחבי מדינות ערב ובשכנותיה.
האביב הערבי מתואר פעמים רבות כגל של התקוממויות עממיות נגד השלטון המדכא.
בעוד שהגל הראשון של המהפכות ושל המחאות ההמוניות הסתיים באמצע 2012, יש מי שמתייחס לסכסוכים ולמלחמות האזרחים שפרצו מאז במזרח התיכון ובצפון אפריקה כאל המשך האביב הערבי ואילו אחרים מכנים את השתלשלות האירועים "החורף הערבי" או "החורף האסלאמי".
מאז המהפכה בתוניסיה שהתרחשה ב-13 בינואר 2011, אירעו הפיכות במצרים (2011, 2013), בתימן (2011, 2015) ובלוב, שבה הופל המשטר בתום מלחמת אזרחים, אך היא פרצה שוב כעבור כשלוש שנים.
בסוריה הפכה מחאה אזרחית למלחמת אזרחים כוללת ועקובה מדם ובבחריין דיכאו השלטונות את ההתקוממות העממית.
הפגנות מחאה גדולות אחרות נערכו, באלג'יריה, בירדן, במרוקו, בעיראק, בכווית ובסודאן.
הפגנות מחאה בהיקף צנוע יותר התרחשו בג'יבוטי, בכווית, בלבנון, במאוריטניה, בערב הסעודית, בסומליה, בעומאן ובסהרה המערבית (הנמצאת תחת שליטת מרוקו ואינה מוכרת על ידי רוב מדינות העולם כמדינה עצמאית).
הפגנות המחאה לוו בשביתות, בצעדות ובעצרות.
בכמה מדינות הובילה המחאה לשינוי המשטר, להתפטרות השליט או לסילוקו, באחרות, בוצעו רפורמות שלטוניות שונות כמו ביטול תקנות חירום, או הוענקו הטבות שונות לתושבי המדינה כמו הוזלת מחירי מוצרי מזון.
חלק גדול מהפרשנים סבורים, כי במבט לאחור, ניתן לדבר על כישלון של האביב הערבי.
לפי מגזין Foreign Affairs, כעשור לאחר התחלת האביב הערבי תוניסיה היא "המדינה היחידה שאפשר לומר שהצליחה להפוך מרודנות מוסלמית טיפוסית לדמוקרטיה חדשה", אבל תהליך זה נבלם בשנת 2021 כאשר הנשיא קייס סעיד ביצע הפיכה עצמית.
עם זאת, גם במרוקו השתפרו זכויות אדם, אך במידה מופחתת מזו של תוניסיה.
המונח "האביב הערבי" הוא אזכור למהפכות שאירעו בשנת 1848, אשר מכונות לעיתים "אביב העמים", ול"אביב של פראג", שהתרחש ב-1968. גם בתום מלחמת עיראק נעשה שימוש נרחב במונח מצדם של פרשנים ובלוגרים, שציפו לדמוקרטיזציה ברחבי מדינות ערב.
ככל הנראה, הראשון שטבע את המונח היה מארק לינץ', במאמרו שפורסם ב-6 בינואר 2011 במגזין האמריקני Foreign Policy.
בעקבות ההצלחה של מפלגות וארגונים אסלאמיים במדינות רבות, היו שהחלו לכנות את גל המחאות והמהפכות בשם "האביב האסלאמי" או "החורף האסלאמי".
במשך שנים היוותה ברית המועצות מודל רב השפעה במזרח התיכון.
התמוטטות הגוש הקומוניסטי עודדה תהליכים הדרגתיים של דמוקרטיזציה בקרב חלקים מהאוכלוסייה שתבעו השתתפות רבה יותר בתהליך קבלת ההחלטות והחלו לחוש מורת רוח כלפי משטרים סמכותיים.
אין הסכמה בין מומחים לעולם הערבי אשר לסיבות שהובילו לפרוץ גל המחאות.
הסלוגן של המוחים הוא "העם רוצה להפיל את המשטר!" והמוחים נימקו את מחאתם בטעמים מעשיים, כמו עוני, רעב ואבטלה, לצד האשמת שליטי המדינות בשחיתות, בשרירות לב, ובהפרת זכויות אדם.
בנוסף, החירות המוגבלת, השחיתות שהתפשטה במיוחד ברוב המדינות הללו.
ראשי מדינות שהם לעיתים קרובות מאוד בגיל מתקדם, אחזו במשך עשרות שנים במושכות השלטון מסואב ונפוטיסטי ובהעברת השלטון בירושה אפילו ברפובליקות.
צורת שלטון מעין זו כונתה בגנאי גומלוכיה.
כולם גורמים שזכו לסלידה רבה בציבור והביאו לתסיסה אזרחית.
מדינות ערביות רבות נשלטו על ידי משטרים רודניים, הנתמכות לרוב על ידי הצבא, כפי שקורה באלג'יריה או במצרים.
שיעור האבטלה הגבוה מגביל את ההכנסות של חלק גדל והולך מהאוכלוסייה, שמתקשים לפרנס את עצמם.
בעקבות גל חום חסר תקדים ברוסיה ומזרח אירופה שהביא לירידה בתפוקה ולאיסור על יצוא תבואה מרוסיה, מדדי מחירי המזון בסוף 2010 ותחילת 2011 היו הגבוהים ביותר:
מחיר התבואה הגבוה בהיסטוריה, פי 2.5 יותר יקר מאשר בשנת 2002;
מחיר הסוכר הגבוה בהיסטוריה, פי ארבעה יותר גבוה מאשר בשנת 2002;
מוצרי מזון אחרים חוו עליות דרמטיות פחות, אך גם היו ברמה הגבוהה ביותר שלהם אי פעם.
כמו כן ניתן להבחין בהקטנת תפקידה של ארצות הברית באזור בעקבות מלחמת עיראק, שמונעת ממנה אמצעים והשפעה.
על רקע זה של ירידת ההשפעה האמריקאית, התעצמות דיקטטורות ומשטרים אסלאמיים בכלכלות לא מפותחות על רקע המשבר הכלכלי של 2008, וכן הצטברות העושר בידי אוליגרכיות קטנות, המהפכה התוניסאית הובילו להצטברות של רגשות איבה כלפי המשטרים הקיימים.
עוד השפעה של המשבר ב-2008 היא הקטנת הסיוע מהמדינות התורמות שנפגעו ממנו (המערב) וכן גם מארגונים בין לאומיים כגון הבנק העולמי, קרן המטבע הבינלאומית, האו"ם ועוד.
לבסוף, ניתן לציין את נגישות המידע ותפוצת האינטרנט שחשפה לעיני ההמונים, בין השאר, החל מ-2009 את ההדלפות של ארגון ויקיליקס.
ההדלפות כללו מסמכים מסווגים רבים שבהם בלטו התכתבויות של דיפלומטים מערביים למדינותיהם, ובהם הם מדברים בגלוי על סלידתם מהשחיתות הרבה של שליטי המדינות הערביות בהן שירתו.
לדברי אנליסטים, החברות שקראו תיגר על משטריהן הן חסרות רגישות לאסלאם הקיצוני, או אף לאסלאם המאמין.
לפיכך, הסיכוי למהפכה אסלאמית כפי שהתרחש באיראן בשנת 1979 הוא נמוך במדינות כתוניסיה, מצרים ואלג'יריה.
מבלי היותם חילונים, תנועת המחאה היא "חילונית", לפי מומחי האסלאם אוליבייה רוי ואלן גרש.
האחים המוסלמים, שהם עצמם מחזיקים באידאולוגיה חברתית שמרנית, אימצו במידה רבה את הדמוקרטיה על פי מודל המפלגה האסלאמית הטורקית, "מפלגת הצדק והפיתוח".
מודל טורקי זה מוזכר תכופות על ידי מתנגדי המשטרים בתוניסיה, במרוקו, בירדן או במצרים, וכן על ידי ראש ה-AKP בטורקיה רג'פ טאיפ ארדואן, שתמך מיד במהפכות בתוניסיה ובמצרים, והציג את המשטר הטורקי כמודל עבור המדינות המוסלמיות.
ב-17 בדצמבר 2010 סטרה פקידה עירונית תוניסאית בשם פאידה חמדי לרוכל רחוב בשם מוחמד בועזיזי, ירקה עליו והחרימה את רכושו.
בועזיזי, שלא הצליח להתלונן על כך באוזני המושל, הצית את עצמו וכעבור 18 יום מת מפצעיו.
לאחר ההצתה המחאות הלכו וגברו כאשר סטודנטים צעירים הפגינו נגד השלטון, השחיתות והאבטלה במדינה.
המחאות התרחשו בעיקר באוניברסיטאות ובמוסדות ציבור שונים.
המחאות היו בעיקר נגד נשיא תוניסיה זין אל-עאבדין בן עלי ומדיניותו אך גם נגד מפלגת השלטון, RCD התוניסאית.
ההפגנות ההמוניות הובילו לבריחתו של השליט בן עלי, 10 ימים בלבד אחרי מותו של בועזיזי.
ב-14 בינואר 2011, נמלט הנשיא בן עלי לערב הסעודית.
בעקבות עזיבתו הוכרז על מצב חירום במדינה.
מחליפו של בן עלי בראשות המדינה היה מוחמד ע'אנושי, ולאחר מכן שוב החליפו בתפקיד נשיא המדינה פואד מבאזע.
השלטונות בתוניסיה הודיעו ב-3 במרץ 2011 כי בחירות לאמנה לאומית חדשה ייערכו ב-24 ביולי 2011. בבחירות ניצחה ברוב קולות המפלגה האיסלאמית התוניסאית "א-נהדה" (התחייה), המקושרת לאחים המוסלמים.
המהלך נבלם בשנת 2019, כאשר הנשיא קייס סעיד השתלט על מוסדות המדינה, והפך למעשה את המדינה לדיקטטורה.
אפקט הדומינו שהביא להתפשטות המהפכה התוניסאית במדינות ערביות אחרות בא לידי ביטוי רשמי כאשר עמר מוסא, מזכיר הליגה הערבית, אמר ב-19 בינואר כי "האזרחים הערבים נמצאים במצב של כעס ותסכול חסרי תקדים".
ואכן, כעבור עשרה ימים ההתפרעויות החלו להשפיע בצורה זו או אחרת על מדינות ערביות רבות.
הצלחת המהפכה בתוניסיה הובילה ל"אביב העמים הערבי" במסגרתו התחוללה הפיכה במצרים והפגנות והפיכות משמעותיות בלוב, בחריין, סוריה ותימן.
גם בארצות ערב האחרות חלו שינויים עקב לחץ הציבור.
באלג'יריה הוסר "מצב החירום" הקיים במדינה מאז שנת 1992. שינויים חוקתיים במרוקו הגדילו במידת מה את כוחו של ראש הממשלה הנבחר מול המלך.
בירדן החליף המלך את ראש הממשלה.
נשיא סודאן עומר אל-בשיר הודיע כי לא יתמודד לכהונה נוספת בבחירות ב-2015. ראש ממשלת עיראק נורי אל-מאלכי הודיע כי לא יתמודד לכהונה שלישית.
לדברי חוקר במכון הצרפתי לחקר המזרח התיכון IRIS, הסיבות העיקריות למחאות היו "כוח מוגזם, נשיא בשלטון מעל שלושים שנה, דיכוי על ידי מנגנוני הביטחון, תנאים כלכליים קשים מאוד ושיעור אבטלה עצום אצל צעירים".
לדבריו, הירידה בשיעורי הגידול באוכלוסין, האוריינות הגבוהה והקשר שנוצר בין אנשים באמצעות רשתות חברתיות מקוונות באינטרנט עודדו את ההתקוממויות, לאחר שהמשטרים הרודניים התירו לעצמם לחזק את אחיזתם בשלטון לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 ומלחמת עיראק.
לדברי העיתונאי המצרי-צרפתי אלן גרש, "ייתכן גם כי טיעון המאבק נגד ישראל עליו נשענו רוב המשטרים במזרח התיכון כדי לשמור על אחיזתם בשלטון בשם האחדות נגד האויב הציוני, כנראה כבר לא מספיק יותר".
המרידות הושוו לעיתים לאביב העמים בשנת 1848. באותו אופן שבו תיאמו ביניהם המונרכיות השמרניות באירופה כיצד לפעול נגד המהפכנים, כך נפגשו המדינות החברות בליגה הערבית בישיבת חירום ב-15 בפברואר כדי למנוע קריסה נוספת של ממשלה שלישית, שעלולה לערער לחלוטין את יציבות האזור.
כדי למנוע מרידות נוספות הסכימו ביניהן הממשלות על הגברת המאמץ לפיתוח כלכלי.
ב-25 בינואר 2011 החלו מחאות ענק במצרים, ובמיוחד בכיכר א-תחריר, הכיכר המרכזית בעיר הבירה קהיר.
המפגינים התעמתו עם כוחות הביטחון, מחו כנגד משטרו של הנשיא חוסני מובארכ וקראו להדחתו, על רקע העוני המתמשך במדינה, השחיתות והפגיעה בחופש הביטוי.
אחת הטענות המרכזיות של המוחים היא נגד כוונתו לכאורה של מובארכ להוריש את השלטון לבנו גמאל, כפי שקרה בסוריה, ובכך להפוך את מצרים לגומלוכיה.
תחילה, הודיע מובארכ שאינו יכול להתפטר מתפקידו כנשיא, משום שאם יתפטר האסלאם הקיצוני ישתלט על המדינה.
לאחר עוד הפגנות גדולות נגדו, הודיע מובארכ כי לא יתמודד לנשיאות בבחירות הבאות ולא יעביר את השלטון לבניו.
לאחר מכן מינה מובארכ את עומר סולימאן לסגנו.
מובארכ הורה גם לשחרר אסירים פוליטיים מבתי הכלא במדינה, אך למרות כל מאמציו ההפגנות נמשכו.
לאחר 18 ימים של מחאות בלתי פוסקות שהחלו ב-25 בינואר, למרות הדחת הממשלה על ידי הנשיא מובארכ והודעותיו כי יפעל לביצוע רפורמות ובחירות חדשות תוך מספר חודשים, אולץ מובארכ ב-11 בפברואר להתפטר מתפקידו ולהעביר את השלטון לידי המועצה העליונה של הכוחות המזוינים במצרים.
מספר שבועות לאחר מכן נעצרו מובארכ ושני בניו, כמו גם שרים בכירים אחרים בממשלה הקודמת, בחשד למעשי שחיתות, ובית המשפט העליון הורה על פירוק מפלגת השלטון.
מאז נמצאה מצרים תחת שלטון צבאי, והתקיימו הפגנות נוספות נגד המועצה הצבאית העליונה, בטענה כי המועצה לא פועלת לדמוקרטיה.
בשלהי 2011 וב-2012 התקיימו בחירות לפרלמנט ובחירות לנשיאות, שבהן נבחר מוחמד מורסי, איש האחים המוסלמים.