tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיר התחתית (באיטלקית: citta bassa) היא העיר המודרנית של ברגמו, תוססת ובעלת מסעדות רבות וחנויות, עם מעט אתרים יחסית ובתי מגורים הבנויים לאורך הכביש הראשי המחבר את ברגמו עם ערים אחרות בלומברדיה ואת טורינו עם טריאסטה.
בעשורים הראשונים העירייה הקימה מבנים חשובים כמו בית המשפט החדש ועוד משרדים חשובים בחלק הנמוך של ברגמו על מנת ליצור מרכז עירוני חדש.
גאטנו דוניצטי (1797), מלחין איטלקי
ג'ובאני סאלה (1963), רוכב מרוץ אופנועים
ברגהוף (מגרמנית: Berghof) היה הכינוי לביתו הפרטי של היטלר במתחם הנופש, האירוח והשליטה הנאצי באוברזלצברג שבקרבת העיירה ברכטסגאדן שבבוואריה.
הבית הוקם על בסיסה של בקתת הרים בסגנון אלפיני שנבנתה בשנת 1916 כבית נופש עבור איש עסקים מצפון גרמניה, וכונתה "בית וכנפלד".
בשנת 1928 הושכר הבית להיטלר ולאחותו-למחצה, אנגלה, אשר שימשה בו כסוכנת הבית.
אנגלה עזבה את הבית בשנת 1931 לאחר מות בתה גלי ראובל בדירתו של היטלר במינכן.
בשנת 1933 רכש היטלר את "בית וכנפלד" מכספים שקיבל ממכירת ספרו "מיין קאמפף".
בין השנים 1935–1936 בוצעו שיפוצים מאסיביים והרחבה משמעותית של בקתת ההרים המקורית.
השינויים נעשו בתכנונם של האדריכל אלואיס דגאנו והיטלר עצמו, והמבנה המחודש קיבל את השם ברגהוף.
למבנה נוספו מרפסת שמש גדולה, חדרי אירוח ועבודה, אולם קולנוע ומרתף.
העיצוב הפנימי התאפיין בצבעוניות וקישוטיות מופרזת ובריהוט כבד, ובאופן כללי בראוותנות חסרת טעם.
בקיר המרכזי של חדר האירוח הותקן חלון גדול אשר השקיף לכיוון אוסטריה, מולדתו של היטלר.
תחזוקת הבית הייתה נתונה בידי צוות גדול של עובדים, גננים וטבחים.
היטלר התגאה בברגהוף ובכל הזדמנות הזכיר כי רכש אותו בכספו הפרטי.
הוא נהג לשהות בו מספר חודשים בכל שנה, גם בזמן המלחמה.
בתקופת שהותו שם נהג לקיים בברגהוף פגישות ודיונים מדיניים וצבאיים, לצד אירועי תרבות מוזיקליים ואחרים.
ב-14 ביולי 1944 עזב היטלר את הברגהוף בפעם האחרונה, ועבר להתגורר באופן קבוע במפקדת החזית של מזרח פרוסיה – "מאורת הזאב".
אזור אוברזלצברג הופצץ קשות מן האוויר בתקופת המלחמה, וחלק מן ההפצצות גרמו נזקים קשים גם לברגהוף.
ב-4 במאי 1945, לאחר התאבדותו של היטלר, הציתו חיילי האס אס הנסוגים את הריסות המבנה, וחיילי בעלות הברית שכבשו את המתחם בזזו את שנותר ממנו.
בית התה המעוגל לא נפגע, אך נהרס בשנת 1951 בידי ממשלת בוואריה, על מנת למנוע ממנו מלהפוך למקום כינוס ועלייה לרגל לניאו נאצים.
הריסות המבנים נותרו פזורים באזור עד שנת 2006, אז פונו ההריסות והשטח נוקה משרידי המבנים.
ממשלת בוואריה, אשר חששה מהפיכת המקום לאתר תיירות, נטעה עצים בשיפולי הגבעה על מנת לטשטש את המיקום המדויק, ולא סימנה אותו עד לשנת 2008, אז נקבע באתר שלט ציון.
כיום (2009) ניתן להבחין באתר הברגהוף בשרידי החומות ובסיסי הבטון של המבנה, אשר כוסו בצמחייה ובעצים.
לאחר הקמת הברגהוף "נרכשו" שטחים נוספים בסביבה על ידי מקורביו של היטלר מידי התושבים המקומיים, אשר בעצם אולצו לוותר על נחלות שבהן החזיקו במשך דורות, וכל אחד מהם הקים לעצמו בית נופש ראוותני משלו.
כך נבנו באזור אוברזלצברג שבקרבת הברגהוף מספר נוסף של מבני אירוח ונופש בבעלות הצמרת הנאצית.
נוסף להם הוקמו מבני שירות לצוותי התחזוקה והשומרים, ומחסנים.
המפורסם שבמבנים אלה היה "בית התה" – היה בית תה במבנה מעוגל שנבנה במעבה החורש הטבעי במרחק של כקילומטר מהברגהוף.
בשביל המוליך שביניהם נהג היטלר לטייל מדי יום כאשר שהה במקום, ובדרך כלל בחברת אחד מאורחיו, תוך כדי דיונים פוליטיים ופילוסופים.
כתוצאה מתהליך זה הפך האזור כולו בשנות ה-30 לאתר תיירות עממי, אשר חייב הגבלות תנועה וגישה אליו.
בְּרֶגוֹבוֹ (בבולגרית: Брегово) היא עיירה בצפון מערב בולגריה, הרביעית בגודלה מבחינת כמות האוכלוסין במחוז וידין ושוכנת כ-172 ק"מ מהבירה סופיה, 29 ק"מ מבירת המחוז וידין וסמוכה לגבולות סרביה ורומניה.
השם ברגובו מאוזכר לראשונה בתעודות עות'מאניות מ-1560, שתיעדו גביית מיסים מתושבי האיילט.
מקור השם מהשפה הסלאבית ומשמעו "מקום ליד החוף".
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבש היישוב על ידי צבא האימפריה הרוסית והפך חלק מנסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885) נכבש האזור בידי צבא סרביה, אך נפל מחדש בידי הבולגרים בהמשך הקרבות.
ב-1974 זכתה ברגובו למעמד של עיירה.
שיעור האבטלה בברגובו גבוה בשיעור ניכר מהממוצע הבולגרי.
כלכלת היישוב נסמכה על שני מפעלים, האחד ליצור שימורי מזון והשני לייצור משאבות, אשר נסגרו בשלהי המאה ה-20 ועובדיהם נפלטו למעגל האבטלה.
בשטח הרשות המקומית מצויות מספר חוות חקלאיות.
מקור מתיישביו הראשונים של היישוב היה ככל הנראה מוולאכיה וחלק מתושביו דוברים גם את הדיאלקט הוולאכי.
ברגובו מורכבת מ-3 שכונות מרכזיות, 2 מהן אוכלסו בשעתו על ידי בולגרים ואחת על ידי ולאכים, אך ברבות השנים התמזגה האוכלוסייה.
בנוסף, ההערכה היא ש-15 אחוזים מתושבי העיירה הם בני רומה.
האוכלוסייה מצויה במגמת קיטון בשל הגירה שלילית, בעיקר הגירת עבודה.
ברגהיין הוא מועדון לילה מפורסם בברלין בירת גרמניה.
מקור שמו נקבע בשילוב שמות שני הרבעים בקרבתם הוא ממוקם, קרויצברג ופרידריכסהיין בעיר.
פיליפ שרבורן כתב בשנת 2007: "זוהי כנראה בירת הטכנו העולמית",
ועל פי המגזין הנחשב "DJ Magazine" והניו יורק טיימס הוא נחשב למועדון הלילה הטוב בעולם (נכון לשנת 2009).
בחודש ספטמבר 2017 הושק בושם בריח ברגהיין
המועדון ממוקם במבנה של תחנת כוח ישנה ליד תחנת הרכבת אוסטבנהוף, לא רחוק מחומת ברלין.
הבניין מתאפיין בממדים גדולים, התקרה מגיעה לגובה 18 מטר והוא מאפשר תפוסה של 1,500 בליינים.
המועדון מעוצב באופן מינימליסטי בפלדה ובטון.
בקומת הכניסה ישנו חלל גדול ובו מקום לשמירת חפצים ופינת ישיבה.
החלל לאחר מכן מלא בפינות ישיבה וישנו בר וחדרי חושך (מקומות חשוכים לגמרי לקיום יחסי מין).
מהחלל עולה גרם מדרגות ברזל אשר מוביל לקומה הראשונה בה ממוקמת רחבת הריקודים המרכזית של הברגהיין ושמה כשם המועדון.
ישנו בר אשר ממוקם בצידה של הרחבה ובצד השני של הרחבה ממוקם בר נוסף עם פינת ישיבה.
עד שנת 2010 כלל החלל המרכזי גם פינות ישיבה בצידי הרחבה בהן קוימו לעיתים יחסי מין גלויים.
משני צידי הרחבה המרכזית ניתן לעלות בגרמי מדרגות נוספים לקומה העליונה שבה ממוקמת רחבת ריקודים נוספת קטנה ורגועה יותר אשר נקראת הפנורמה בר.
במעברים שבין הקומות ממוקמים מספר ברים, חדרי שירותים נסתרים ותאי התבודדות ללא דלת או וילון.
המקום מקושט בתצלומים וחלונות ענק מהם ניתן לראות את מזרח ברלין.
בחדרי השירותים כמו גם במבנה כולו לא ניתן למצוא מראות או חפצים מחזירי אור.
רוב החדרים במבנה מוחשכים לחלוטין ולבליינים אין קשר עם המתרחש מחוץ למועדון עד ליום שני בבוקר בו נפתחים תריסים חשמליים ענקיים הממוקמים בתקרת המבנה ומאפשרים לאור להיכנס.
כמו מועדונים רבים בברלין, האירועים בברגהיין ארוכים מאוד.
בסופי השבוע המועדון נפתח ביום שבת בערב ונסגר ביום שני בשעות הבוקר.
בקומת הקרקע, אליה הכניסה היא מצדו השמאלי החיצוני של הבניין, ממוקם מועדון המין "Laboratory" הפועל בימים חמישי עד ראשון, ומיועד לגברים בלבד (למעט אירועים מיוחדים).
הברגהיין הוא גלגולו של מועדון קודם שפעל בשנים 1998 ועד 2003. המועדון החל דרכו כמועדון מסיבות פטיש לגברים בלבד שהתקיימו במקומות שונים עד שנמצא לו מקום קבוע.
עם הצלחתו החל לכבד את כניסתם של כל המינים בכל האירועים.
המועדון נסגר ב-6 ינואר 2003 באירוע פרידה שנמשך 30 שעות, ומחסן הרכבת בו שכן המועדון נהרס.
לברגהיין מוניטין של מקום בילוי המאפשר ומעודד נהנתנות קיצונית.
הבניין מכיל חדרים חשוכים שהוקצו במיוחד למטרה זו וצילום בכל חלקי המועדון אסור בהחלט.
המועדון מקיים מדיניות סלקציה מדוקדקת בכניסה במטרה למקסם את תחושת החופשיות של הבליינים.
ההערכה היא שכ-40% מהממתינים בתור (כ-5,000 איש בסוף השבוע) לא יכנסו.
בסופי השבוע התור יכול להגיע לכ-300 איש בשעות השיא ולהמתנה של שעתיים ואף יותר.
סביב המבנה מצלמות רבות לסריקת הקהל הממתין.
מיום הקמתו של המועדון המחליט המרכזי בעניין הכניסה הוא סוון מרקרט (Sven Marquardt), צלם אופנה גרמני בעשור החמישי לחייו המכונה גם "איש הברזל" בשל הפירסינגים הרבים המעטרים את פניו.
על אף מדיניות הסלקציה המדוקדקת, אין כניסה מיוחדת לאח"מים או אזורים מוגבלים לסלבריטאים בלבד.
ניתן לצאת מהמועדון ולהיכנס שוב לאותה המסיבה עם הצגת הצמיד שניתן בעת התשלום בכניסה.
כניסה חוזרת כרוכה בתשלום נוסף (בדרך כלל חמישה אוירו).
אקסהיביציוניזם וקיום יחסי מין לעיני כל בתוך המועדון מתקבל באדישות.
אומנם כל אורח נדרש לבדיקה ביטחונית בכניסה אך בתוך המועדון אין אנשי האבטחה מתערבים בנעשה כלל.
המוזיקה בעיקרה טכנו, טכהאוס, דטרויט טכנו ומינימל, אבל גם בסגנונות האוס ואלקטרו האוס.
מערכת הסאונד בברגהיין מתקדמת מאוד, ועוצמתה חזקה מאוד כך שכמעט ולא ניתן לקיים שיחה ברחבה המרכזית.
בַּרגַה (בתעתיק מכתבי אל עמארנה: בַּרגַ) הייתה עיר-מדינה בתקופת אל-עמארנה במאה ה-14 לפנה"ס.
העיר שכנה כנראה באזור דרומית מערבית לעיר חלב שבסוריה של היום.
העיר מוזכרת במכתבי אל-עמארנה ובהסכם שלום שארגן מורשיליש השני מלך באימפריה החתית.
במכתבי אל-עמארנה ברגה מוזכרת במכתב א"ע 57. האזכור מתייחס ל"מלך ברגה".
ממכתב זה נמצא רק שבר.
הלוח עליו נכתב המכתב הוא באיכות ירודה קטוע מאוד, ומוזכרים בו בנוסף: אַכִּיזִי מושל קַטנַה, פּוּחוּר שהיה נציב מצרי שהיה עוין את ריבהדה מושל גבל, שוּמיִתִּי שהיה סוכן מצרי באלשיה וסוריה והיה מעורב בסחר שהתקיים בין מצרים לאלשיה והעיר תוּנִיפּ שהייתה עיר במרכז סוריה, מקומה המדויק של העיר לא זוהה.
בשכנות לממלכת ברגה שכנו ערי מדינה נוספות המופיעות גם הן במכתבי אל-עמארנה כמו נוּעַ'שֶׂה (Nuhašše) ונִיִי (Niya ) ועוד.
אזכור של המונח "ארץ הברגה" מופיע בהסכם שערך מורשיליש השני שמלך בתחילת המאה ה-13 לפנה"ס בין טוּפּ-תֶשוּבּ (Tuppi-Teshub) שליט ממלכת אמורו ושליט כרכמיש (עיר חשובה ששכנה באזור גבול סוריה וטורקיה של היום).
בהסכם יש התייחסות למלך של עיר מארץ ברגה.
מועדון כדורגל ברגלניצה שטיפ (במקדונית: ФК Брегалница Штип) הוא מועדון כדורגל מהעיר שטיפ שבמקדוניה.
המועדון נוסד לאחר הקמת ממלכת יוגוסלביה ומשחק בליגה המקדונית השנייה.
המועדון נוסד בשנת 1921 ושיחק בליגה המקדונית הרפובליקאית שהייתה הליגה השלישית במערכת הליגות של יוגוסלביה.
בסוף עונת 1963/1964 הגיע למקום הראשון בליגה ועלה בפעם הראשונה לליגה השנייה ביוגוסלביה.
המועדון שיחק לסירוגין בליגה השנייה ובליגה השלישית ביוגוסלביה.
בעונת 1980/1981 הגיע לרבע גמר הגביע היוגוסלבי והפסיד לקבוצת ולז' מוסטר.
בעונת 1992/1993 לאחר התפרקות יוגוסלביה עבר לשחק בליגת העל המקדונית ולאחר עונה אחת ירד לליגה השנייה של מקדוניה.
המועדון שיחק לסירוגין בליגה השנייה ובליגת העל המקדונית.
בעונת 1999/2000 הגיע לשמינית גמר הגביע המקדוני.
בעונת 2000/2001 הגיע לשמינית גמר הגביע המקדוני והפסיד לקבוצת בלאסיקה.
בעונת 2004/2005 הגיע לרבע גמר הגביע המקדוני והפסיד לקבוצת בשקימי.
בעונת 2005/2006 הגיע לחצי גמר הגביע המקדוני והפסיד לקבוצת שקנדיה.
בעונות 2006/2007, 2007/2008 הגיע לשמינית גמר הגביע המקדוני והפסיד לקבוצות דריטה ומילאנו קומאנובו בהתאמה.
בסוף עונת 2009/2010 עלה מהליגה השנייה לליגת העל המקדונית.
המועדון משחק ברציפות בליגת העל המקדונית מעונת 2010/2011. בעונה זו הגיע לרבע גמר הגביע המקדוני והפסיד לקבוצת נפרדוק.
בעונת 2011/2012 הגיע לרבע גמר הגביע המקדוני והפסיד לקבוצת טורנובו.
בעונת 2012/2013 הגיע לשמינית גמר הגביע המקדוני והפסיד לקבוצת שקנדיה.
בעונת 2013/2014 הגיע לחצי גמר הגביע המקדוני והפסיד לקבוצת רבוטניצ'קי קומטל סקופיה.
נפת ברגמו (באיטלקית: Provincia di Bergamo) היא נפה במחוז לומברדיה שבאיטליה.
בירתה של הנפה היא העיר ברגמו.
הנפה גובלת בנפות סונדריו, לקו, מונצה-בריאנצה, מילאנו, קרמונה וברשה.
הר פיצו קוקה (Pizzo Coca) מתנשא לגובה של 3,050 מטר, והוא ההר הגבוה ביותר בנפה.
הרים נוספים הם פיצו רדורטה (Pizzo Redorta) המתנשא לגובה של 3,038 מטר, פיצו דל דיאוולו דלה מלג'ינה (Pizzo del Diavolo della Malgina) המתנשא לגובה של 2,924 מטר, ופיצו דל דיאוולו די טנדה (Pizzo del Diavolo di Tenda) שגובהו 2,914 מטר.
עם הנהרות בנפת ברגמו נמנים נהר אדה באורך של כ-313 קילומטרים, והנהר אוליו באורך של כ-280 קילומטרים.
ברגוזאר קורל (בטורקית: Bergüzar Gökçe Korel Ergenç, נולדה ב-27 באוגוסט 1982) היא שחקנית טורקייה.
קורל נולדה באינסטבול וגדלה בעיירה אולוס (Ulus) באזור בשיקטאש.
היא למדה בקונסרבטוריון ובמחלקה לתיאטרון באוניברסיטת מימאר סינאן (מוסד ידוע לאומנויות בטורקיה, שקרוי על שם הארכיטקט של הסולטאן סולימאן המפואר).
את הופעת הבכורה שלה כשחקנית עשתה בסדרה "עמק הזאבים: עיראק".
הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה בשנת 1998. בשנים 2011 - 2012 היא שיחקה כתפקיד אורח בסדרה "הסולטן".
בשנת 2009 נישאה לשחקן הטורקי הליט הרגנץ' (השחקן המגלם את הסולטן סולימאן המפואר בסדרה "הסולטאן").
לאחר שנה, בפברואר 2010, נולד בנם המשותף, עלי.
היא שיחקה גם בהופעה חד פעמית בסדרה "הסולטאן" לצד בעלה.
הסדרה שפרסמה ושידכה בין שניהם, "אלף לילה ולילה", פופולרית במיוחד בעולם הערבי.
ברגוזאר כיכבה גם כדוגמנית בפרסומות שונות בטורקיה, כמו פרסומת לחברת "פאנטן".
אביה של ברגוזאר קורל היה השחקן והבמאי טאנז'ו קורל, שהלך לעולמו מסרטן בשנת 2005 והוא כמעט בן 61. הוא למד בתיכון בגאלאטאסראי, ולאחר מכן באוניברסיטת גרנובל בצרפת.
הוא החל לשחק בגיל 22, בסרט הטורקי "אשקייה" (בנדיט), ומאז לא חדל לשחק בסרטים טורקיים, בשנות השישים והשבעים בעיקר.
בשנות התשעים החל לביים סרטים.
הוא היה נשוי לשחקנית-דוגמנית חולייה דארג'אן ולהם היו שתי בנות: ברגוזאר וזיינפ.
חולייה דרג'אן, אשתו, נולדה בשנת 1951 והיא עודנה שחקנית טורקייה.
היא הייתה במקור דוגמנית, שבגיל 16 התחרתה על הופעה בשער המגזין הטורקי "סס".
היא הפכה גם לשחקנית, ושיחקה בסרטים בעיקר בשנות השישים והשבעים, בהם סרטים שהופיע בהם גם בעלה (היא הכירה אותו על הסט של אחד הסרטים).
בשנות האלפיים שיחקה ועודנה משחקת בטלנובלות טורקיות.
היא צעירה מבעלה בשבע שנים, ויש להם שתי בנות: זיינפ, ילידת 1977, וברגוזאר, ילידת 1982.
מהאנדרטה מובלת דרך מרוצפת אבנים המלווה במפל במרכזה לכל אורך המדרון (אורכה עומד על כ-350 מטרים) עד לבריכה המכילה את המזרקה בעלת היכולות הביצועיות הגבוהות בעולם באותה התקופה (מגיעה לגובה של כ-50 מטרים, נפתחה בשנת 1767).
בקצה האנדרטה עומד פסלו של הרקולס המגיע לגובה של 11.5 מטרים.
ברגפארק וילהלמסהוהה הוא הפארק השני בגודלו בעולם לצד גבעה בעולם, בשטח כולל של כ-2.4 קילומטרים רבועים וכולל יותר מלמעלה מ-500 זני עצים שונים.
הארמון הראשי העומד בשטח הפארק הוא ארמון וילהלמסהוהה (Wilhelmshöhe) המהווה את אחד מהארמונות החשובים בקאסל והיום משמש כמוזיאון.
מטרתו הראשונית של הפארק הייתה לשמש כגן תענוגות וקיץ לנסיכים הבוחרים של הסן קאסל.
כיום מושך הפארק כ-2 מיליון מבקרים מדי שנה ואורכן של סך כל תעלות המים בפארק הוא כ-12 קיטלומטרים.
על פי היסטוריון האומנות האסטוני ג'ורג' גוטפריד יוליוס דהייו (Georg Gottfried Julius Dehio) הפארק הוא:
ברגפארק וילהלמסוהה נבחר להיות אתר מורשת עולמית עקב הקריטריונים הבאים:
קריטריון iii- מסביר כי פסלו של הרקולס והאנדרטה בנוסף למתקני המים הנוספים שבו, מהווים סימן מובהק וחשוב בקנה מידה בינלאומי לתקופת האבסולוטיזם באירופה.
קריטריון iv- מתקני המים המרובים בפארק, בנויים מגבהים מרשימים כל כך ומהווים דוגמת מופת שלא ניתן למצוא בשום מקום אחר.
העובדה שהגנים משולבים עם מתקני מים ברמת גימור טובה כל כך, מהווים מקום ייחודי בכל העולם לאדריכלות הנוף של אומנות הבארוק.
גודלו של פסל הרקולס ומיקומו בקצה פארק עצום בגודלו מהווים פנינה אדריכלית בין לאומית, מבחינה הנדסית, אך עם זאת גם מבחינה אומנותית המייצגת את אומנות התקופה ואת הפוטנציאל ההנדסי שלפני התקופה המודרנית.
אולם הכדור- מבנה צנוע יחסית וורדרד מחזיתו החיצונית אך עמוס בקישוטים ועיטורים מבפנים.
החדר המרכזי של המבנה הוא "אולם הכדור" המפואר, המכיל נברשות מרשימות במיוחד.
המבנה עצמו נבנה בשנים 1808-1809 על ידי האדריכל Leo von Klenze עוד בתקופה הנפוליאונית, כאשר שלט אחיו של נפוליאון בונפרטה, ג'רום בונפרטה בשטחה הכולל של קאסל.
הנסיך הבוחר וילהלם השני מהסן קאסל הוא האחראי לבנייתו של חלל הפנים המפואר (אותו עיצב האדריכל Johann Conrad Bromeis).
טירת האריות (Löwenburg)- נבנתה בין השנים 1793-1801 על ידי וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מהסן.
כטירת תענוגות ברוח האומנות הרומנטית של תחילת המאה ה-19 וסוף המאה ה-18, בצורה המחקה את מבנה הטירות מתקופת ימי הביניים.
עיצוב הפנים של הטירה גם מחקה את התקופה, ומכיל שריונות ומגנים בנוסף לכלי ברונזה וזכוכית כולל ויטראז'ים צבעוניים
אנדרטת הרקולס- אנדרטת הרקולס היא פרי עבודתו של אדריכל הנוף האיטלקי ג'ובאני פרנצ'סקו גוארניירו (Giovanni Francesco Guerniero) ונבנתה במשך 17 שנה (1700-1717).
הפסל הגדול של הרקולס בראשה מהווה את סמלה של קאסל כולה, ונחשב למבנה המפורסם בעיר.
ממנו נמתחת שדרה באורך של 1.5 קילומטרים, נשקף ממנו נוף מרהיב.
הוא מונח על מבנה בשם האוקטגון ("הארמון המונומנטלי"), ומהווה העתק של אחד מהפסלים המפורסמים מהתקופה הקלאסית בעולם- Hercules Farnese.
טירת וילהלמסהוהה- נבנתה תחת חסותו של וילהלם התשיעי (בהמשך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מהסן), בסגנון הנאו-קלאסי שהתחיל לאפיין את אירופה בזמנו (1786-1798 היה משך זמן הבנייה של הטירה).
הטירה עצמה, כוללת שלושה חלקים עיקריים שחוברו במהלך השנים יחדיו על ידי היינריך רגנבוגן (בשנת 1829).
האדריכל המקור בארמון המוקדם היה סיימון לואיס דה ריי Simon Louis Du Ry), ביחד האדריכל היינריך כריסטוף ג'וסו (Heinrich Christoph Jussow) שביצעו את עיקר התכנון החיצוני של הטירה.
כיום מכילה הטירה מספר מוזיאונים חשובים שבראשם וודאי ווודאי גמלדה גאלרי (קאסל), המהווה אוסף חושב של ציורים למים, הולנדיים ואיטלקיים בגרמניה.
בפארק כמה וכמה מפלי מים גדולים ומרשימים במיוחד, המתאפיינים בסגנון הבארוקי בעל האבן האפורה הנפוץ בפארק.
את המפלים הוסיף לפארק וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מהסן לפארק.
להלן רשימת המפלים המרכזיים בפארק:
גלריית ההדפסים והאיורים בטירת וילהלמסהוהה
בתוך טירת וילהלמסהוהה בקאסל נמצא אוסף עשיר של ציורים, בעיקר מסביבות המאה ה-18, שחלק רב ממנו נאסף על ידי וילהלם השמיני, רוזן הסן-קאסל והיום מהווה את הגלריה החשובה בכל קאסל ומהחשובות בהסן כולה.
בשלוש קומות מציגה הטירה אוספים חשובים בסגנון הרנסאנס האיטלקי, הצרפתי ואף בסגנון הבארוק ההולנדי והפלמי בו מככבים ציוריו של רמברנדט.
האוסף עצמו עומד על כתריסר אלפי ציורים.
בנוסף לציורים המאוחרים יותר של המוזיאון, מוצגים גם ציורים בסגנון הגותיקה המאוחרת כאחד.
ברגיש גלאדבאך היא עיר במחוז קלן-בון בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה.
נכון לראשית 2016, עמדה אוכלוסיית העיר על למעלה מ-111,000 נפש.
ברגיש גלאדבך היא עיר תאומה לגני תקווה בישראל ויש בה כיכר בשם "גני תקווה".
ברגין (בבלארוסית: Брагін, ברהין; ברוסית: Брагин; ביידיש: בראָהין) היא עיירה הנמצאת בדרום מזרח בלארוס במחוז הומל כ-88 ק"מ מצפון לצ'רנוביל.
בעיירה חיה קהילה יהודית גדולה בין השנים 1648 ועד 1941 עם פלישת הנאצים.
נכון לשנת 2016 אוכלוסיית העיירה מונה כ-3,750 תושבים.
האזכור הראשון של ברגין היה בשנת 1147 בקודקס ההיפאטי.
הסיבה לכך היא שברגין הייתה עיר חשובה בנסיכות קייב.
בתאריך ה-1 בספטמבר 1924 נוסד מחוז המשנה ברגין.
ב-9 ביוני 1927 סופח אזור זה למחוז הומל עד יוני 1930 ולאחר מכן בתאריך 15 בינואר 1938 סופח אזור זה למחוז פולסיה ולבסוף ב-8 בינואר 1954 סופח האזור חזרה להומל.
בשנת 1648 החלה להתפתח בברגין קהילה יהודית.
היהודים בברגין התפרנסו בעיקר מחקלאות.
עד אמצע שנות ה-20 פעל בעיירה ארגון החלוץ.
בשנת 1930 עם התחזקות האנטישמיות באירופה נסגר בית הכנסת של ברגין, ובבית הספר בו לימדו ביידיש עברו ללמד בבלארוסית.
ב-22 ביוני 1941 החלו פעולות צבאיות של הצבא הגרמני על יד ברגין, כתוצאה מכך כשליש מהיהודים בעיירה ברחו לכיוון מזרח.
הגברים גויסו לצבא האדום, ובעיירה נשארו נשים, ילדים וקשישים שלא הספיקו לברוח בזמן מהתקפה הגרמנית.
בתאריך 28 באוגוסט 1941 כבשו הנאצים את ברגין מספר שבועות לאחר מכן בתאריך 12 בספטמבר 1941 הגיע גדוד אס אס לעיירה וכינס את כל יהודי העיירה (כ-300 איש) לפאתי העיירה, היהודים קובצו בעשר קבוצות ובכל קבוצה שלושים אנשים ושם נורו למוות בקבר אחים.
כיום לא נשארו יהודים בעיירה, למעט אותו קבר אחים ופסל לזכר 300 יהודים שנרצחו בדם קר.
בֶּרגמִיצֶה , המכונה לעיתים כובע סקי או פשוט כובע אפור, הוא סוג של כובע אשר שימש בעבר (ועדיין משמש) ליחידות לוחמה הררית (גבירגסייגר) במדינות דוברות גרמנית.
עיצוב זה של כובע היה בשימוש בצבא האוסטרו-הונגרי ואומץ גם על ידי הוורמאכט והאס אס.
הכובע עדיין משמש כיום ביחידות הרריות בצבאות שונים, ואף נמצא בשימוש אזרחי.
כובע הברגמיצה הקלאסי היה עשוי מבד או מצמר, מותאם לכל מזג אוויר ועמיד ללכלוך ומים.
בצד הכובע היו מקופלות פיסות בד עגולות אשר אפשרו להגן על האזניים.
בחלק מהגרסאות אף יש חתיכת בד המגנה על הצוואר ונכנסת לתוך צווארון המעיל של הלובש.
ישנה רצועה מתחת לסנטר אשר מאפשרת להדק את הכובע לראשו של הלובש, מה שמועיל במיוחד במקרים של רוח חזקה הנפוצים בהרים.
בצבא גרמניה על הכובעים ישנו תג בצורת פרח האדלווייס, אשר מזוהה מאוד עם החיילים ההרריים בגרמניה ובאוסטריה.
כובעים אלו נכנסו לראשונה לשימוש בצבא האוסטרו-הונגרי בשנת 1868. באותה תקופה מצחיית הכובע הייתה רכה ועשויה בד דמוי מטלית.
כובע זה היה בשימוש בכל יחידות זרוע היבשה, למעט הפרשים.
ב-1871 הוחלפו מצחיות הבד במצחיות עשויות עור וחתוכות בצורת חצי סהר.
התקנות הרשמיות קבעו כי גובה הכובע צריך להיות בין 10 ל-11 ס"מ בחזית, ובין 13 ל-14 ס"מ בחלק האחורי.
עם זאת, הגובה קוצץ באופן משמעותי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היו הבדלים בין כובעי החיילים לכובעי הקצינים שהיו מעוטרים בעיטורים שונים.
כמו כן לכובע חוגרים היו מין שוליים שבמצב רגיל קופלו כלפי מעלה והוחזקו בעזרת שני כפתורים אך בתנאי קור נפתחו וכופתרו כדי להגן על הגרון והאוזניים.
עם קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית ב-1918 מצאה עצמה הממשלה האוסטרית החדשה ללא תקציבים למדים חדשים, ולפיכך הושארו המדים הישנים על כנם ובכלל זה כובע הברגמיצה.
ב-1920 בוטל הברגמיצה כחלק ממגמה של מחיקת סממנים אוסטריים מהצבא והכנסת סממנים גרמניים.
ב-1933 הוחזר הברגמיצה לצבא יחד עם שאר הסממנים האוסטריים שהוסרו ממנו.
לאחר מלחמת העולם השנייה הברגמיצה המשיך להיות בשימוש בז'נדרמריה האוסטרית.
בשנת 2005 אוחדה הז'נדרמריה לתוך המשטרה הפדרלית של אוסטריה, ומאז הברגמיצה לא בשימוש באוסטריה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, לחמו הגבירגסייגר האוסטריים לצד גבירגסייגר מצבא הקיסרות הגרמנית.
הגרמנים השתמשו בתחילה בכובעי מצחייה פשוטים דמויי כובע מלח, אולם ב-1915, אימצו הגרמנים את הברגמיצה כמחווה של סולידריות לבעלת בריתם.
עם זאת, בניגוד לברגמיצה האוסטריים שהמצחייה שלהם הייתה עשויה עור, הגרמנים השתמשו במצחייה עשויה צמר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הברגמיצה התחבב על מועדוני ספורט בגרמניה.
הגרסה האזרחית שלו הייתה בדרך כלל בצבע אפור ירוק.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוקמו במסגרת הוורמאכט והוואפן אס אס יחידות הרריות רבות אשר קיבלו את כובעי הברגמיצה.
גם חלק מיחידות הלופטוואפה וחיל הרגלים קבלו כובעים אלו.
הברגמיצה של הנאצים היה בדרך כלל בצבע אפור שדה (פלדגראו) אם כי היו גם כובעים בצבע כחול.
ב-1941 קורפוס אפריקה של ארווין רומל אימץ גרסה של הברגמיצה בצבע חול בהיר.
לאחר המלחמה אומץ הברגמיצה בבונדסוור המערב גרמני, ואף בצבא גרמניה המזרחית.
ב-1967 עבר הבונדסוור לכובע חיל מצב, אולם כעבור כמה שנים הוחזר הברגמיצה לשימוש ביחידות ההרריות.
כיום משמש הברגמיצה את הבונדסוור ביחידות ההרריות אשר מרוכזות כולן תחת "בריגדת הקלעים ההררית ה-23" (Gebirgsjägerbrigade 23).
כמו כן משמש הכובע בחלק מהמקרים גם את יחידות מכבי האש בגרמניה.
צבעו כיום הוא אפור בהיר.
הברגמיצה היה בשימוש בצבא הונגריה עם הפסקות שונות.
בשנים 1914–1940 הברגמיצה היה בשימוש בצבא שווייץ, והוא עד היום נמצא בשימוש בצבא פינלנד.
ב-1929 נכנס הכובע לשימוש ברפובליקה הסינית.
ב-1946 הוחלט להחליפו בכובע אחר, אולם התהליך נמשך באיטיות ולא הושלם למעשה עד הקמת הרפובליקה העממית של סין ב-1949.
בראגי (בנורדית עתיקה: Bragi) הוא אל הספרות והשירה במיתולוגיה הנורדית.
מקור שמו מקושר עם בראג, בנורדית עתיקה שירה.
סנורי סטורלוסון כותב ב"הטעיה של גילבי" (Gylfaginning) לאחר שתיאר את אודין, ת'ור ובלדר:
העובדה שבראגי הוא בנו של אודין מוזכרת רק כאן ובכמה גרסאות של רשימת בני אודין.
אבל הכינוי "משאלת בן" בבית 16 של היצירה לוקסנה יכול להיות "בנו של אודין" והוא תורגם על ידי הולנדר כקרוב משפחה של אודין.
אמו של בראגי היא אולי הענקית גונלוד.
אם אמו של בראגי היא פריג, אז פריג קצת מזלזלת בבראגי בלוקסנה בבית 27 כאשר פריג מתלוננת שאם היה לה בן באולם של איסייר אמיץ כמו בלדר אז לוקי יצטרך להילחם על חייו.
באותו יצירה בראגי אוסר תחילה ללוקי להיכנס לאולם אבל זה נדחה על ידי אודין.
לוקי אז נותן ברכה לכל האלים והאלות שנמצאים באולם חוץ מבראגי.
בראגי מציע בנדיבות את חרבו, סוסו וזרועו כמתנת שלום, אבל לוקי מגיב רק על ידי האשמת בראגי בפחדנות, על היותו פחדן להילחם בכל אחד מן האלים והאלפים שבאולם.
בראגי משיב כי אם הם היו מחוץ לאולם, היה לו הראש של לוקי, אבל לוקי רק חוזר על ההאשמה.
כאשר אשתו של ברגי, אידון, מנסה להרגיע את בראגי, לוקי מאשים אותה בתאווה מוגזמת ובכך ש"כרכה זרועותיה סביב רוצח אחיה".
ייתכן שברגי הרג את אחיה של אידון.
קטע בשירה הפואטית של אדה סיגרדיפומאל מתאר רונות הנמצאות על השמש, על אוזנו של אחד מסוסי השמש ועל פרסותיו של האחר, על שיניו של סליפניר, על כפות הדוב, על מקור הנשר, על טופר הזאב, ועל כמה דברים אחרים, כולל על לשונו של בראגי.
ואז הרונות מגולחות והשבבים מתערבבים ונשלחים לרחבי העולם כך
שהרונות מתחלקות בין האייסיר, האלפים, הונייר, והאנשים.
אלה רוני אשור, רוני לידה, רוני אייל (בירה) ורוני קסם.
המשמעות של מעשה זה מעורפל.
החלק הראשון של "שפת השירה" הוא דיאלוג בין אגיר לבראגי על אופי השירה, במיוחד שירה סקאלדית.
בראגי מספר על מקור השירה שהוא מתמד השירה, שנוצר על ידי גמדים שהשתמשו בדמו של האל קבסיר עם דבש ואיך אודין השיג את התמד.
לאחר מכן הוא ממשיך לדון על מטאפורות פואטיות שונות המכונות קאנינג.
מחוז משנה ברגין (בבלארוסית: Брагінскі раён) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הומל בבלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר ברגין.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ברגין 14,211 בני אדם.
ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 91.84% בלארוסים, 4.3% רוסים, ו-3.07% אוקראינים.
ברגדרוץ (בהונגרית: Beregdaróc) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודים חיו בברגדרוץ בתקופות זמן שונות, רבים מתושבי הכפר נרצחו בשואה.
ברגשוראן (בהונגרית: Beregsurány) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בשנת 1938 לאחר פרסום החוקים שנועדו להגביל את היהודים בתחומי הכלכלה והחברה, נעצרו כל יהודי המקום בבית אחד למשך עשרה ימים באשמת בגידה במדינה, והופקעו מידיהם הרישיונות להחזקת בית מרזח ולמכירת מצרכים חיוניים.
בשנת 1941 גורשו כל היהודים שהיה ספק לגבי אזרחותם ההונגרית.
ב-20 באפריל 1944, אחרי כניסת הגרמנים להונגריה, הוחרמו התכשיטים והכסף המזומן שבידי יהודי הכפר.
למחרת היום הועברו לבית חרושת ללבני-בניין בברהובה.
ב-20 במאי הובלו למחנה ההשמדה אושוויץ.
ברגן היא עיירה במדינת סקסוניה התחתונה שבגרמניה.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2019 חיו בעיירה באותה העת 13,556 תושבים.
במהלך מלחמת העולם השנייה פעל מחנה הריכוז הריכוז הנאצי ברגן-בלזן מדרום-מערב לעיירה, בו נספו כ-70,000 איש בין 1943 ל-1945, כולל אנה פרנק.
בשל נוכחותם של חיילים זרים באזור העיירה, הרבה כוחות צבא הולנדים ובריטים חיים יחד עם בני משפחותיהם בתחום העיירה והדבר השפיע באופן ניכר על הסביבה התרבותית של העיירה - למשל קרנבל הולנדי טיפוסי מתקיים מדי שנה בתחום העיירה אשר מאוד לא אופייני לאזור זה.
בלגנדריום של טולקין, בְּרֵגוֹ (, משמעות ברוֹהִירִית: "הנמרץ") היה מלך רוֹהָן השני.
בְּרֵגוֹ נולד ברוֹהָן בשנת 2512 לעידן השלישי, סביר להניח בפוֹלְד.
הוריו היו אֵאוֹרְל ואשתו, ששמה לא ידוע.
הוא ירש את כס אביו בשנת 2545, כשאביו נהרג בהתקפה של בני המזרח.
הוא נלחם נגדם, ניצח אותם, והדף אותם מזרחה.
לאחר מכן בלם פלישה של בני דוּן והדפם אל מעבר לנהר האַיסֶן, ומאז לא הותקפה רוֹהָן זמן רב.
כאשר הוא חיפש מבצרים בארץ החדשה, הוא ובנו, בַּלְדוֹר, לשערי שבילי המתים, שם ראו אדם זקן מופלג, אשר היה נראה שחוק כאבן.
כאשר ניסו לעבור על פניו, אמר: לאחר שניצח את בני המזרח ובני דוּן, ברגו העביר את הבירה מפוֹלְד לאֵדוֹרָס והחל בבניית מֶדוּסֶלְד, משכנם של מלכי רוֹהָן.
הוא סיים את המלאכה בשנת 2569 וערך משתה לכבוד הקמת ההיכל.
במהלך המשתה, בַּלְדוֹר, שיכור מיין, נשבע שילך לשבילי המתים.
הוא אכן הלך לשם ולא נראה מאז.
בְּרֵגוֹ מת מיגון שנה לאחר מכן בשנת 2570 לעידן השלישי, ופינה את הכס לבנו השני אַלְדוֹר "הזקן".
ברגנץ הוא מחוז בצפון מדינת פורארלברג שבאוסטריה.
בַרְדִיַּה (ערבית: البردية, או בוּרדי: البردي) היא עיר נמל בצפון מזרח לוב, סמוך לגבול עם מצרים.
העיר הייתה המבצר האיטלקי המוגן ביותר בלוב במלחמת העולם השנייה, במלחמתם נגד הבריטים.
השלטון בעיר עבר ידיים מספר פעמים, עד שנכבשה לבסוף, בנובמבר 1942 בידי הבריטים.
בָּרָד הוא משקע בצורת כדורי קרח אשר נופלים מעננים.
הברד נוצר בתנאי אטמוספירה לא יציבים, המאפשרים התפתחות עננות ערמתית מפותחת וזרימות אנכיות חזקות יחסית.
עם זאת, היווצרותו של הברד אפשרית אך ורק בענן הנקרא קומולונימבוס, או כפי שהוא מוכר במינוח המטאורולוגי, גם בשם CB.
ענן הקומולונימבוס הוא ענן מפותח מאוד שגובה בסיסו מצוי ברום של פחות מ-300 מטר מעל גובה פני הים או מעל פני השטח, וגובה הפסגה שלו מגיע לכדי 6 קילומטר ויותר.
הענן נוצר בתנאי אי יציבות חריפים מאוד באטמוספירה ומצויים בו, הן בתוכו והן מסביב לו כולל מתחתיו, זרמים אנכיים חזקים מאוד, הנקראים קונבקציה.
הקונבקציות, הזרימות האנכיות מעלות את טיפות המים בענן אל מעבר רום הקיפאון - הטיפה עוברת למצב צבירה מוצק המהווה את הגרעין של כל משקע, המתחיל את דרכו כשלג.
בעת ירידת משקעים, מתחיל המשקע לרדת כשלג ועושה את דרכו לקרקע בהשפעת כח המשיכה, מגיע אל מתחת רום הקיפאון, שם הוא מפשיר והופך לטיפת מים מקוררת ביותר.
בתוך כך, הטיפה סופחת אליה טיפות מים נוספות הנצמדות אליה.
בשלב זה זרימה אנכית (קונבקציה) חזקה, עשויה שוב "לזרוק" את הטיפה ולהעלותה, אל מעבר לרום הקיפאון ולהביא לקפיאת השכבה החיצונית.
תהליך זה חוזר על עצמו שוב ושוב, עד אשר כדור הברד המתהווה כבד די הצורך על מנת להתגבר על הקונבקציות החזקות ולרדת לקרקע, או שהוא מוסט על ידי זרמים אופקיים חזקים (הקיימים אף הם בענן) לאזור בענן בו הזרימה האנכית חלשה יותר, אז יפול כדור הברד אל הקרקע.
ככל שהזרימה האנכית חזקה יותר, כך עשוי הברד "להיזרק" בחזרה אל תוך הענן מספר רב יותר של פעמים ובכך, להתפתח לגדלים מרשימים יותר.
בשל אופי התהוותו, עשוי הברד שכבות שכבות, בדומה לבצל, כאשר מספר השכבות מעיד על מספר מחזורי הקיפאון.
סוג נוסף של ברד, השכיח בישראל בעיקר באזורי ההרים, הוא ברד רך אשר נגרם כתוצאה מקפיאה של טיפות מים בענן או מהתנגשות פתיתי שלג עם טיפות מים שנמצאות במצב של קירור יתר.
ברד זה נראה יותר ספוגי, נופל יותר בעדינות ולעיתים נראה דומה מאוד לשלג.
נזקי ברד וגודל כדורי הברד
שכבת האוויר באטמוספירה מאיטה את נפילת הברד.
אילו היה הברד יורד ללא חיכוך עם האוויר, הייתה מהירותו יכולה להגיע ליותר מ-70 קילומטר לשעה.
בכל שנה הברד פוגע בחקלאות בארצות שונות.
הברד יכול להיות קטלני לבני אדם.
לדוגמה משלחת מדענים מטעם נשיונל ג'יאוגרפיק גילתה בשנת 2004 כי מותם בתקופה הפרה-היסטורית של כ-200 נוודים, שגופותיהם נמצאו בהרי ההימלאיה עם גולגולות שבורות, היה כתוצאה מסופת ברד עם כדורי ענק קטלניים.
תועדו מספר מקרים בהם היו סופות עם כדורי ברד גדולים במיוחד.
לדוגמה, בגרמניה ב-28 ביוני 2006 סופת כדורי ברד בגודל 12 סנטימטר ומעלה, גרמה לנזקים של מעל 2 מיליון דולר.
באלבמה ב-2006 תועדו כדורי ברד ענקיים כתוצאה מסופת טורנדו, ובאלכסנדריה שבמצרים נפלו ב-1998 כדורי ברד "בגודל אשכולית", כפי שתואר על ידי המרכז הלאומי לחקר מטארולוגי.
בסרט "היום שאחרי מחר" מוצגת סופת ברד מסוג זה, כסימן לשינוי כתוצאה מהתחממות כדור הארץ, אך יש מדענים המפקפקים בכך שסופות ברד חריפות מעידות על שינוי אקלים הקשור להתחממות כדור הארץ.
סופות ברד חריפות ונזקיהן תועדו לאורך ההיסטוריה.
בנוסף, הברד מוזכר בכתבים עתיקים כמו בסיפור מכת הברד במצרים, המתואר בתנ"ך.
לעיתים הברד יורד בתחילת החורף, לפני שהסתיים קציר השעורה, דבר הפוגע מאוד ביבול.
יצוין שנזקי הברד פוגעים גם בעצים ובפירות שטרם נקטפו, ובמיוחד כאשר סופת הברד מתרחשת בסוף החורף עם תחילת הפריחה.
בדיני מקוואות משמש הברד כאחת מהאופציות למלא מקווה במים כשרים.
עקרונית אסור למלא את המקווה במים "שאובים" אבל מים שהתגבשו ונעשו שלג או ברד או קרח, אין בהם פסול שאיבה, וגם אם יכניסו אותם לתוך כלי, כיוון שהם יכולים לעמוד בלעדיו, אין הם נחשבים בכך שאובים, ואינם נפסלים למקווה.
בַּרַדַא הוא הנהר המרכזי שחוצה את דמשק, בירת סוריה.
הוא מזוהה עם נהר אמנה מהתנ"ך.
(ב.ר.ד.) מתייחס לקור וייתכן שהשם נובע ממימיו הקרירים המגיעים מההרים למדבר.
ההיסטוריון ואיש הדת עלי אבן עסאכר, בן המאה ה-12 הזכיר את הנהר, בספרו "ההיסטוריה של דמשק" (تأريخه لدمشق) בשם "נהר גן עדן" (نهر باراديوس; תעתיק בעברית: נהר אל-בראדוס) על שם מימיו המחיים את דמשק.
הנהר מוזכר בתנ"ך בשם אמנה או אבנה כמקום בו חשב נעמן להתרפא מצרעתו.
פליניוס הזקן מזכיר את הנהר בחיבורו תולדות הטבע, שם הנהר נקרא אצלו חריסורואס (Χρυσορρόας, Chrysorrhoas) שפירושו ביוונית הוא זרם הזהב.
היוונים העניקו לנהר ממד של קדושה.
ברדיצ'ב (באוקראינית: Бердичів; ברוסית: Бердичев; בפולנית: Berdyczów; ביידיש: בערדיטשעוו) היא עיר במחוז ז'יטומיר שבאוקראינה, הממוקמת כ-40 ק"מ דרומית לבירת המחוז, העיר ז'יטומיר.
היא נוסדה בשנת 1455, ובה כ-74,000 תושבים נכון ל-2024. הייתה עיר משמעותית בתולדות החסידות.
לפי ההיסטוריון תאודור נרבוט מקור השם הוא השם של נסיך ברדיץ', אשר הקים את המבצר ברדיצ'ב.
בשנת 1320 קניאז גדימינאס העביר את המחוז, בה נמצאת ברדיצ'ב, למשפחת טישקוביץ'.
כתוצאה מאיחוד לובלין העיר עברה לכתר פולני, אך נשמרה בשליטה של משפחת טישקוביץ'.
מהמאה ה-16 עד סוף המאה ה-18 ברדיצ'ב הייתה תחת שלטון פולין.
ב-1732, לאחר קבלת אישור מליידי תרזה דומיין, אישה שבבעלות משפחתה נמצאה העיר, ניתן צ'ארטר (כתב זכויות) לגילדה של החייטים היהודים, אשר שחררם מהתערבות הרשויות הקהילתיות.
בעלי העיר קבעו שכל זכויות המונופול שהיו תקפות כל השנה מתבטלות בתקופת היריד וכך יכלו היהודים לנצל את תקופת היריד לביצוע עסקאות בתוצרת חקלאית.
התפתחות היריד הביאה להתפתחות העיר וזו בתורה גרמה ליריד להיות גדול ומרכזי יותר.
כתוצאה מכך צמחה אוכלוסייתה היהודית של העיר, וכך העיר נהייתה המרכז היהודי הגדול ביותר באזור (במיוחד מבחינת האוכלוסייה).
מהמאה ה-17 עד הכיבוש הגרמני הייתה ברדיצ'ב עיר מרכזית ליהודים.
רבי ליבר הגדול מברדיטשוב היה רבה הראשון של העיר וכן שימש בה באותה עת גם רבי יוסף חריף כאב"ד.
בהיות רבי ליבר כבן 85 הגיע אליה רבי לוי יצחק מברדיצ'ב, שכיהן בה ברבנות, משנת 1785, ועד פטירתו בשנת 1809. הרחבה על ההיסטוריה של אותה תקופה בברדיצ'ב ודמותו אפשר לקרוא במקור זה.
על פי האגדה, רבי ליבר גר בצעירותו בעיירה סמוכה למקום בו נבנתה העיר ברדיצ'ב מאוחר יותר, והיה מתבודד ביערות סמוך לעירו.
בעקבות תקרית שהייתה לו עם פריץ העיר, הבטיח לו הפריץ להקים עיר מיוחדת ליהודים – והיא העיר ברדיצ'ב.
ערב מלחמת העולם הראשונה חיו בברדיצ'ב כ-50,000 יהודים, כ-70% מתושביה, אך עקב פוגרומים ותהליכים כלכליים וחברתיים תחת שלטון ברית המועצות, הצטמצם מספר יהודי העיר לכדי כ-23,000 טרם מלחמת העולם השנייה.
ב-7 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ובעוד שרבים מיהודיה נמלטו ממנה מזרחה, הגיעו אליה אלפי פליטים יהודים מאזור מערב אוקראינה.
הגרמנים החלו מיד במעשי התעללות ביהודי העיר, ובלקיחתם לעבודות כפייה, ועד סוף חודש יולי בלבד נרצחו בעיר כ-1,300 יהודים.
באוגוסט 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בשכונה ענייה בה, מבלי שהתאפשר להם להעביר אליו רכוש או ציוד.
בגטו שררה צפיפות קשה ביותר, וב-25 באוגוסט נרצחו בידי הגרמנים למעלה מ-500 מיושביו.
בספטמבר 1941 נרצחו כ-1,300 יהודים נוספים מהגטו ליד הכפר חז'ין (Khazhin), וב-15 בספטמבר 1941 נרצחו כ-12,000 עד 15,000 מיהודי הגטו בבורות ירי ליד הכפר רדיאנסקויה (Radianskoye).
ב-30 באוקטובר 1941 נרצחו כ-3,000 יהודים נוספים מהגטו, וב-3 בנובמבר 1941 נרצחו כ-2,000 יהודים נוספים בידי האיינזצגרופן והמשטרה האוקראינית בסמוך לחוות סוקולינו (Sokulino).
ב-1 במרץ 1942 הועברו היהודים שנותרו בגטו למחנה קרסנאיה גורה (Krasnaya Gora), ובהמשך, הועברו אליו כ-700 יהודים נוספים מעיירות סמוכות.
ב-16 ביולי 1942 רצחו חיילי ס"ד ושוטרים אוקראינים את כל יושבי המחנה, למעט מספר בעלי מקצוע, אשר נרצחו מאוחר יותר.
כ-100 יהודים שהתגלו במקומות מסתור בעיר נרצחו במקום, וכן כ-70 ילדים יהודים שמצאו מקלט בבית היתומים בעיר.
באותה תקופה נרצחו גם כ-70 ילדים ממשפחות מעורבות בעיר.
כיום קיימת בעיר קהילה יהודית המונה כ-100 נפשות.
בראד ליף הוא כדורסלן-עבר אמריקאי שהתאזרח בישראל, ואף היה בנבחרת ישראל בכדורסל.
גובהו 1.95 מטר והוא שיחק בשתי עמדות הגארד (קלע ורכז), ולעיתים אף כסמול פורוורד.
בילדותו הוא היה שחקן בייסבול.
לאחר מכן, תחת השפעת אמו, שינה את מקצועו לכדורסל.
בגיל 17 התגייר כדי להתחתן עם חברתו היהודייה, אך החתונה לא יצאה לפועל לבסוף.
ליף, בוגר אוניברסיטת אוונסוויל שבאינדיאנה, נבחר בסיבוב השביעי.
בדראפט ה-NBA ב-1982 על ידי אינדיאנה פייסרס, אבל לא התקבל לקבוצה.
במקום זאת הגיע בקיץ 1982 כעולה חדש (תקן "מתאזרח") להפועל גליל עליון, אותה אימן אז פיני גרשון.
ליף שיחק 13 עונות במדי הפועל גליל עליון והיה קפטן הקבוצה.
הוא רשם עם הקבוצה שתי זכיות בגביע המדינה תחת הדרכתו של מולי קצורין, בעונות 1987/1988 ו-1991/1992, ובאליפות בעונת 1992/93 תחת הדרכתו של פיני גרשון, אחרי ניצחון בחצי הגמר על מכבי תל אביב ובגמר על הפועל תל אביב.
הוא שיחק במדי הנבחרת הלאומית של ישראל בשנים 1993-1995, במסגרת טורניר המוקדמות וטורניר הגמר של אליפות אירופה 1995, בהדרכת המאמן צביקה שרף.
לקראת עונת 1995/1996 עבר לקבוצת מכבי תל אביב והיה שותף בזכייה בשלוש אליפויות במדי הקבוצה.
בעונת 1998/1999 שימש כעוזר מאמן מכבי תל אביב (תחת יורם חרוש, שהוחלף בנובמבר 1998 על ידי פיני גרשון), ולאחריה חזר לארצות הברית עם אשתו ושני ילדיו, שנולדו בישראל.
הוא השתקע בסן דייגו והחל לעבוד כקבלן בניין וכמאמן כדורסל בבתי ספר תיכוניים.
ליף לא ניחן ביכולות אתלטיות, אך פיצה על כך באמצעות חכמת משחק יוצאת דופן, ויכולת קליעה טובה.
באפריל 2015 הצטרף בנו, טי-ג'יי, לנבחרת הנוער של ישראל.
ברדיוב (בסלובקית: Bardejov, בגרמנית: Bartfeld, בהונגרית: Bártfa, בפולנית: Bardiów, ביידיש: באַרדיאָב) היא עיר בצפון מזרח סלובקיה.
מרכז העיר נשמר בשלמותו מימי הביניים, והעיר הוכרה בשנת 2000 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
מקור שמה של העיר במילה ההונגרית "bárd" המציינת מידת שטח שאדם בודד יכול לכרות ביום אחד.
משמעות התוספת "fa" בשמה של העיר בהונגרית היא "עץ".
העיר שוכנת בגובה של 277 מטר מעל פני הים בחלקם המזרחי של הרי הבֶסקידים הנמוכים, על הגדה הימנית של הנהר טופלה.
היא ממוקמת באזור השאריש העליון (Šariš) שבמחוז פרשוב, צפונית לעיר המחוז בשם זה.
עיירת המרחצאות ברדיובסקה קופל'ה (Bardejovske Kupele) היא פרבר של ברדיוב.
חלקה העתיק של העיר נמצא במזרחה, ובמרכזו הכיכר המרכזית המוארכת שאורכה 250 מטר ורוחבה 50 מטר.
באמצעה של הכיכר ניצב בית העירייה ההיסטורי של העיר ובצפונה כנסיית אגידיוס הקדוש.
האזכור המוקדם ביותר של העיר הוא משנת 1241 במסמכי מנזר איאפייב (Ipatyiev) וב-1247 נזכר אזור העיר בשם "Terra Bartfa" במסמכים של ממלכת הונגריה שהשטח היה בשליטתה.
בסוף המאה ה-13 ובתחילת המאה ה-14 הגיעו מתיישבים משלזיה והתיישבו במקום ששכן על ציר תחבורה מרכזי.
ב-1320 הוענקו להם זכויות נרחבות אשר האיצו את תהליך הפיכתו של הכפר לעיר.
העיר זכתה ב-1352 לקיים יריד בן שמונה ימים ולמשתתפים בו הובטחה חירות.
בשלב זה העיר כבר הייתה מבוצרת ומוקפת בחומה ובתעלת מים.
ב-1365 הוענקה לעיר הזכות לגזור עונש מוות על עבריינים והיא הפכה ל"עיר חופשית מלכותית" ב-1376. ברדיוב הגיעה לשיא עושרה במאה ה-14 ובמאה ה-15 כאשר פעלו בה 50 גילדות ותושביה עסקו ב-64 משלחי יד שונים.
מתקופה זו שרדו מבניה ההיסטוריים של העיר שהחשובים שבהם הם כנסיית אגידיוס הקדוש ובית העירייה משנת 1505. בסוף המאה ה-15 העיר השתלטה על הכפרים באזור לרבות מלקוב.
המאה ה-16 סימנה את תחילת שקיעתה של העיר.
רעב, דבר ומגפות אחרות ושריפות כילו את העיר כמעט לחלוטין.
ב-1950 הוכרזה העיר כאזור מוגן והחלו בה עבודות שחזור.
עבודות אלה נשאו פרי וב-1986 זכתה העיר בפרס אירופי על שימור מסורתה ומבניה, ו-14 שנים לאחר מכן הוכרה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
האתר כולל את הרובע היהודי ואת בית הכנסת הגדול.
עם פרוץ מלחמת העולם ה-II חיו בעיירה כ-5000 אנשים, מחציתם יהודים, חיי הקהילה פרחו.
בכיכר המרכזית היה בית כנסת מפואר ומקווה.
בית הקברות היהודי הכיל קברים מהמאה ה-18. רק מאות מהיהודים שרדו אחרי המלחמה והם נפוצו בעולם.
עם זאת, המוסדות היהודיים נשמרו בתפארתם תודות לפועלו של היהודי האחרון בעיירה מאיר שפירא ( Meyer Spiro) ששמר על בית הקברות והתפלל יומיום בבית הכנסת ובכך הציל אותו מהחרמה על ידי השלטונות הסלובקיים.
רק באחרית ימיו נענה שפירא להפצרות בניו והיגר אליהם לארצות הברית שם נפטר בשנת 2005.
מזכיר יהודי העיירה האחרון היה ר' שמואל יהודא גרוסגאט.
בנו, אברהם אליעזר, ערך ספר זיכרון בשם "באבדן מולדתי" להנצחת יהודי קהילת ברדיוב.
הוועדה פועלת לשימור הזיכרון, לחינוך ולשחזור אתרים יהודיים.
בשנת 2014 הוצא על ידה ספר הנצחה מפואר לזכר יהודי ברדיוב.
להלן רשימה חלקית של רבני העיר שהתפרסמו:
הרב מרדכי ליב פרידמן (נפטר 1864)
הרב חיים אברהם ארנשטיין - מחבר "דברי אברהם"
הרב שמואל זנוויל בינדיגר (נפטר בינואר 1892)
הרב משה הלברשטאם (נפטר באוקטובר 1903) - בנו של רבי ברוך הלברשטאם מגורליץ
הרב יחיאל נתן הלברשטאם (נפטר ב-1934) - בנו של ר' משה הלברשטאם
הרב אביגדור צבי הלברשטאם - נספה בשואה
הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם - אחיו של הרב הקודם, כיהן כאדמו"ר בגורליץ, שרד את השואה והחל לשאת בתואר "אב"ד ברדיוב", הוא היגר לאחר המלחמה לארצות הברית
הרב משה ישראל סילמן - אב בית הדין האחרון, נספה בשואה
ברדלה הוא כפר פלסטיני בנפת טובאס, הממוקם שלושה עשר קילומטרים צפונית-מזרחית לטובאס, ממערב לכביש הבקעה, בסמיכות למעבר הבקעה, 14 ק"מ דרומית לבית שאן.
כשלושה ק"מ מדרום מזרח לכפר הוקם היישוב מחולה.
יש כמה סברות לגבי מקור השם:
וילנאי מציין שהכפר הוקם ליד שני מעיינות: עין אל-עיראק (מעיין הצוק) ועין ברדה (המעיין הקר) וייתכן שזה מקור השם של היישוב.
הכפר שוכן על אתר קדום, בו מצוי נדבך תחתון של בניין קדום, המכונה בפי תושבי הכפר "קצר ברדוויל", ולידו בור עתיק.
לפי המסורת בכפר חי בו מלך בשם ברדוויל, שהוא ההיגוי לערבי לשמו של בלדווין הראשון מלך ירושלים.
לשם ברדלה אין משמעות בערבית.
ייתכן כי זהו שיבוש של שם יישוב עברי, ברדלא או בר דליה, המוזכר בתלמוד הירושלמי בכמה הקשרים.
למשל, התלמוד מביא את "בר דליה" כדוגמה למקום שאנשיו אינם מקפידים על פרוטתם, וייתכן שהתוספת 'ברדלא' לשמם של אבא כהן ברדלא ורב אחא ברדלא נובעת מכך שהתגוררו ביישוב זה.
בתלמוד מוזכרת גם הלכה בשם "רבי יעקב בר אביי דברדליה"., קיומם של שרידים מהתקופה הביזנטית מחזקים את הצעת הזיהוי עם ברדלה העברית.
יש המפרשים שהכינוי "ברדלא" הוא שם של אדם, או שהוא הלחם של הכינוי "בן דליה", שהוצמד לכהנים המיוחסים למשמרת דליה.
היישוב הוקם והתפתח כפרבר של טובאס.
הדרך ביניהם היא ב"ואדי אל-ח'שנה" שבו עברה הדרך הרומאית מבית שאן לשכם.
בעת הנחת צינור מים נחשפו עתיקות ובשנת 1972 נערכה במקום חפירת הצלה ונמצאו: כנסייה מהתקופה הביזנטית עם רצפת פסיפס, שרידי בית מרחץ (מתקופה לא ידועה) וכן חרסים מתקופות שונות (החל מהתקופה הרומית ועד לתקופה העות'מאנית).
בשנת 1961 מנתה אוכלוסייה של ברדלה 367 תושבים אשר ירדה ל-271 בשנת 1982. האוכלוסייה כמעט הוכפלה ל-457 חמש שנים מאוחר יותר.
לפי מפקד אוכלוסין משנת 1997 של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (PCBS), מנו תושבי העיירה 1,148.
למעלה מ-90% מתושביה שייכים לתושבי הכפר המקוריים משפחת אל-סוואפטה (الصوافطة) מטובאס.
10% הנותרים הם פליטים מעיירות ליד בית שאן בישראל ובדואים של היום.
באזור ברדלה - מחולה יש שפע של מים במעיינות ובקידוחים, כגון "עין סוכות", ממזרח ל"ח'א-סכות", שופע 76 מטרים מעוקבים בשעה, עין אשר, עין א-שק ועוד.
עין ברדלה מגיר 22 מטרים מעוקבים לשעה של מים מתוקים - 50 מ"ג כלור לליטר.
לצורך אגירת-מים וניצולם נבנתה בריכת בטון גדולה ממערב לכביש המקבלת את מימיה מקידוחים במקום.
הקידוח לא נעשה לעומק רב במטרה לא לגרום לירידת מים במעיינות בדרום עמק בית שאן.
מים: הכפר מחובר לרשת מים "מקורות", משנת 1975.
חשמל: הכפר מחובר לרשת חשמל הישראלית, משנת 1996.
ביוב: אין בכפר רשת ביוב.
משקי בית מפנים את מי השפכים שלהם לבורות ספיגה.
ברדיה היה בנו של כורש הגדול ואחיו (לפי הרודוטוס גם מאם) של כנבוזי השני אשר ירש את כורש כמלך פרס.
הנודעים שבהם הם ברדיה (Bardiya)/ ברזיה (Barziya) (חילופי ד' וז' הם תופעה ידועה.
כמו זהב בעברית ודהב בערבית), ובשמו היווני הנפוץ סמרדיס (Smerdis).
ובווריאנטים לסמרידס: מרדוס (Mardos) ומרגיס (Mergis).
כן הוא נזכר בשם טוניוקסארקס (Tonyoxarces) / טנוקסארס (Tanoxares).
פירוש שמו בפרסית הוא - הנאמן (סמרדיס הוא תרגום ליוונית של שמו).
השם טוניוקסארקס הוא צורה יוונית של הביטוי הפרסי - 'איש גדול' (מתאים לתיאורו של הרודוטוס את ברדיה כאדם בעל חוזק גופני רב).
לא ידועים כמעט פרטים ביוגרפים על ברדיה למעט שמו ויחוסו המשפחתי.
עיקר פרסומו בא לו בשל מותו על ידי אחיו כנבוזי השני ופרשת ההתחזות.
רצח ברדיה נזכר בכמה מקורות.
המקור החשוב ביותר הוא מצבת בהיסטון (או כתובת ביסותון) בה תיאר דריווש הראשון את פרשת הרצח ואת דרכו לשלטון.
כן נזכר הרצח אצל הרודוטוס ההיסטוריון היווני הנודע, אצל קטסיאס, שהיה רופא בחצר ארתחששתא השני, ואצל יוסטינוס, סופר רומי מן המאה השלישית לספירה.
בין המקורות שוררת אי הסכמה עיקרית אחת: לפי מצבת בהיסטון וקטסיאס נרצח ברדיה טרם צאת כנבוזי למצרים.
ואילו לפי הרודוטוס ויוסטינוס הוא נרצח אחרי צאת כנבוזי למצרים.
נראה כי כנבוזי חשש לצאת למסע למצרים בעוד אח היכול לסכן את שלטונו נמצא בבירה.
על כן הגיוני יותר כי הוא הורה להמית את אחיו לפני היציאה למצרים.
עיקר פרסומו של ברדיה בא כאמור בשל ההתחזות.
לפי מצבת בהיסטון והרודוטוס דבר הרצח לא נודע אלא למתי מעט.
את המצב ניצלו שני אחים אמגושים (או מאגים.
אחד מהם שנקרא גאומתה (לפי מצבת בהיסטון) או ברדיה (לפי הרודוטוס) ודמה דמיון מפתיע לברדיה המומת, טען כי הוא בן כורש האמיתי, ומרד בכנבוזי.
כנבוזי לא הספיק לדכא את המרד היות שמת בסוריה, בדרכו חזרה ממצרים.
המתחזה מלך בפרס זמן מה, והיה נשוי לאטוסה, בת כורש הגדול כדי לאשש את שלטונו, עד שתרמיתו נחשפה (לפי הרודוטוס למתחזה חסרה אוזן אחת.
אחד מאצילי פרס, אשר חשד כי זהו מתחזה, בקש מבתו, שהייתה פילגש המלך, למשש את האוזן.
וכך נחשפה התרמית.) אז התאגדו מספר אצילים בראשות דריווש (לימים דריווש הראשון) - לחמו במתחזה, והכתירו את דריווש כמלך פרס.
היו שפקפקו בתיאור הסדור המופיע במצבת בהיסטון ואצל הרודוטוס.
לפי דעה זו דריווש הראשון הוא רוצחו של ברדיה, ומשיקולי לגיטימציה טפל את האשמה על כנבוזי.
לפי דעה זו כך היה מהלך האירועים: כנבוזי יצא למצרים.
ברדיה נשאר בפרס (או יצא למצרים וחזר באמתלה כלשהי).
כנבוזי נזעק לחזור ממצרים, אך מת בסוריה עת היה בדרכו חזרה.
אז דריווש הראשון מרד בברדיה, והרגו.
לפי השערה זו היה חשוב לדריווש הראשון לתארך במצבת בהיסטון את מות ברדיה טרם צאת כנבוזי למצרים.
כלומר למרות השם הזהה והדמיון החיצוני המפתיע, הוא הרג מתחזה ולא את ברדיה בן כורש (שהרי ברדיה האמיתי נרצח כבר על ידי כנבוזי).
ברד (הידוע באזורים שונים בעולם בשם "מי קרח") הוא קינוח מתוק קר עשוי סירופ מרוכז קפוא למחצה, או קרח כתוש בתוספת תרכיז בטעמים שונים.
מיוצר בתהליך שונה מזה שבו מיוצרת גלידת סורבה וגם טעמו שונה ממנה.
הברד גס מהסורבה ולא תמיד נחשב לגלידה.
בניגוד לברד בארצות הברית (Snow Cone), הברד בישראל עשוי ממיץ קפוא, ולא מקרח קפוא שעליו ישנם חומרי טעם וצבע, ושמו של סוג הברד הזה נקרא Slushie.
הברד מיוצר על ידי ערבוב החומרים והכנסתם לתוך המקפיא, על ידי כתישת קרח וערבובו לאחר כתישתו עם חומרי טעם, או הכנסתו למכשיר מיוחד המקפיא ומערבב אותו בו זמנית כך שלא יקפא לגמרי.
טעמים נפוצים כוללים: פטל, ענבים, דובדבן, לימון ועוד.
בטורקיה נהוג לשתות ברד של תה בתוספת סילאן.
בניגוד לגלידות, הברד לא מוגש בגביע ופל.
הוא מוגש לרוב בכוס חד פעמית בתוספת קשית, כפית או שני כלים אלה גם יחד.
בַּרְד הַקַּשָת , אשר מאוחר יותר נודע גם בשם ברד הראשון מלך דייל, הוא דמות בספר ההוביט מאת ג'ון רונלד רעואל טולקין, המוזכרת גם בספר ההמשך, שר הטבעות.
קטל את הדרקון סמאוג והוביל את צבא בני האדם בקרב חמשת הצבאות.
הוא מופיע בסרטי ההוביט של פיטר ג'קסון בידי לוק אוונס, שלמעשה גילם בפלאשבק גם אחד מאבותיו גיריון, אשר נשרף למוות בידי סמאוג.
ברד, לוחם וקשת גבה קומה, נולד וגדל בעיר האגם, אסגרות.
הוא היה נצר לשושלתו של גיריון, מלך דֵיל, אשר הייתה ממלכה משגשגת במורדות הדרומיים של ההר הבודד, הוא הר ארבור.
הדרקון סמאוג, אשר טבח בגמדים שוכני ההר הבודד, והשתלט על ממלכת בטן ההר שבנו הגמדים במעמקי ההר, טבח גם בתושבי דֵיל והרס את ממלכתם.
בשנת 2941 לעידן השלישי, בעת שתקף הדרקון סמוג את עיר האגם, היה זה ברד, מפקד פלוגת קשתים במשמר העיר, שזיהה ראשון כי הדרקון מגיע והאיץ בשר העיר לפרוס את משמר העיר בעמדות הגנה ולפנות את התושבים.
הקרב כנגד הדרקון נראה חסר סיכוי, משום גודלו וכוחו של הדרקון שחג מעל העיר שולח את אשו לכל עבר.
אנשי העיר מעולם לא התגוננו כנגדו ורק נוכח ברד, שהלהיבם ועודדם להגן על ביתם, העזו לאייש את הביצורים ולהילחם כנגד הדרקון.
אף כי הדרקון הביס על נקלה את מגיני העיר, עדיין החזיק ברד, שנחשב ללוחם אמיץ לב ולמפקד מנוסה, עם פלוגתו בעמדות הביצורים שעליהם הופקד בין בתי העיר הבוערים.
לבסוף נותר לבדו, לאחר שכל אנשיו נמלטו מאימת הדרקון.
או אז נחת על כתפו קיכלי והחל מדבר אליו.
ברד, אשר היה נצר לשושלת גיריון שידעה את שפת הקיכלים, הבינו מיד.
הקיכלי גילה לברד כי אף שלדרקון שריון המגן על חזהו ישנו חלק חשוף בצדו השמאלי, מידע שקיבל מבילבו ההוביט.
ברד ירה את חצו האחרון לעבר הדרקון, והלה פגע בדרקון והרגו.
הדרקון נפל ארצה ברעש גדול, מרסק בנפילתו את בתי העיר.
לבסוף שקעה גופתו הלוהטת באגם.
ברד עצמו, אשר קפץ לאגם כדי להינצל מן החורבן שהמיט הדרקון בנופלו מן השמים נחשב למי שנהרג במאבקו עם הדרקון.
תושבי העיר אסירי התודה הצטערו צער רב על מותו עד אשר יצא מן המים והכריז כי קטל את הדרקון.
לאחר מכן הנהיגו מלך האלפים וברד כוח צבאי משותף של אלפים ובני אדם לעבר ההר הבודד, בו התבצר תורין, אשר עם מות הדרקון הפך למלך בבטן-ההר, עם גמדיו ובילבו ההוביט.
ברד הצליח לשאת ולתת עם תורין על הסכם לחלוקת האוצר בעזרתו של ההוביט, בילבו בגינס, אשר כדי למנוע את המלחמה הקרבה גנב אבן חן שהייתה יקרה למנהיג הגמדים והעביר אותה לבני האדם וכתוצאה מכך נאלצו הגמדים להגיע להסכם.
התגבורת המיוחלת של צבא גמדים בראשות דֵּין הגיע אולם ממש באותה העת הותקפו הן הצרים והן הנצורים על ידי צבאו של בולג מלך האורקים.
העימות שהתפתח מכונה קרב חמשת הצבאות שבמהלכו התאחדו כוחות בני האדם עם האלפים, הגמדים והנשרים כנגד האורקים והווארגים, זאבי הענק שלהם.
ברד פיקד בקרב על חילם של בני האדם והובילם כנגד האורקים.
בתום הקרב בו נוצחו האורקים, היה ברד ממכונני הברית בין האלפים, הגמדים ובני האדם תושבי העיר אסגרות.
הוא כונן מחדש את ממלכת דֵיל והיה למלכה ברד הראשון.
הוא מת בשיבה טובה בשנת 2977 לעידן השלישי ובנו באין ירש אותו.
אחריו מלך ברנד, ומשמת הלה במלחמת הטבעת לצידו של מלך הגמדים דֵּין רגל ברזל מול שערי ההר הבודד ירש אותו בנו, ברד השני, שלאחר מפלת סאורון הוביל יחד עם מלך ההר, הגמד תורין השלישי את צבא הגמדים ובני האדם כנגד כוחות סאורון עד לניצחון עליהם ושבירת המצור על ההר הבודד.
ברדה מודל 35 (באיטלקית - "(Cannone-Mitragliera da 20/65 modello 35 (Breda") היה תותח נ"מ איטלקי בקוטר 20 מילימטר, ששימש בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הכלי תוכנן לשימוש הן כתותח נ"מ והן כנגד מטרות קרקע, והיה יעיל כנגד טנקים קלים, כאשר הפגז חודר השריון בו השתמש היה מסוגל לחדור 30 מילימטרים של שריון בטווח של 500 מטרים.
התותח הותקן על עגלה נגררת דו גלגלית, אך בשל החולשה המבנית שלה הייתה מהירות הגרירה מוגבלת ל-20 קמ"ש, כך שלרוב הותקן התותח על גבי משאית.
בנוסף להיותו תותח נ"מ שימש תותח ברדה מודל 35 כחימוש העיקרי במספר סוגי רק"מ.
בתחילה הותקן בארבעה טנקי פאנצר סימן 1 ששימשו את הספרדים הלאומנים במהלך מלחמת האזרחים בספרד על מנת להתמודד יותר טוב עם טנקי T-26 הסובייטיים ששימשו את הכוחות הרפובליקניים.
לאחר מכן הותקן בטנק הקל האיטלקי פיאט L6/40 ובשריונית האיטלקית AB 41. בנוסף לכך הותקן כתותח נ"מ בסירות טורפדו מסוג MAS.
לאחר תחילת מלחמת החורף רכשה פינלנד כמות של 88 תותחים מאיטליה.
לפחות חמישה מהם הושמדו בזמן מלחמת ההמשך.
ארבעה תותחים הותקנו על ידי הצי הפיני בסירות טורפדו.
הכלי שימש את הפינים במשך עשרות שנים לאחר המלחמה ככלי אימון נגד מטוסים עד לשנת 1985.
ברדה Ba.65 (באיטלקית: "Breda Ba.65") היה מטוס תקיפה חד מנועי וחד כנפי מתוצרת איטליה שהיה בשימוש ה-"Aviazione Legionaria", לגיון המתנדבים האווירי האיטלקי למלחמת האזרחים בספרד וכן בשימוש ה-"Regia Aeronautica", חיל האוויר האיטלקי המלכותי בשלביה הראשונים של מלחמת העולם השנייה.
כן היה המטוס בשימוש עיראק, צ'ילה ופורטוגל.
מטוס ה-ברדה Ba.65 הוא פיתוח של מטוס קודם, ה-Ba.64, מטוס תקיפה איטלקי מאמצע שנות ה-30. ה-ברדה Ba.65 היה מטוס חד מושבי, עשוי כולו ממתכת, בעל כנף תחתית מקובעת בצורת זיז, חד מנועית, בעלת כן נסע נשלף.
כקודמו, דגם 64, היה דגם 65 מיועד לתפקידים מגוונים כמטוס קרב, מטוס תקיפה ומטוס סיור.
בכנף המטוס הותקנו שני מקלעי ברדה בקוטר 0.5 אינץ' ושני מקלעי ברדה בקוטר 0.303 אינץ'.
בבטן המטוס ניתן היה לאחסן 200 קילוגרם פצצות ועד 800 קילוגרם פצצות במתלים חיצוניים.
לאחר מספר דגמים ראשוניים, הותקן במטוס לבסוף מנוע Fiat A.80 RC.41 בעל אלף כוחות סוס.
הייצור נמשך עד יולי 1939 ובסך הכל נבנו 218 מטוסים.
Ba.65 - מטוס תקיפה חד מושבי.
Ba-65bis - מפציץ דו מושבי.
Ba-65bis - מטוס אימון דו מושבי.
את טבילת האש של ה-ברדה Ba.65 עבר המטוס בשירות לגיון המתנדבים האיטלקי למלחמת האזרחים בספרד בשנת 1936. המטוס הוכיח את יעילותו והושווה באופן חיובי למפציץ הצלילה הגרמני יונקרס Ju 87. מבין 23 המטוסים שנשלחו למלחמה זו, אבדו 12 במהלכה.
כאשר שבו אנשי הלגיון לאיטליה, הותירו את 11 המטוסים שנותרו פעילים לשירות חיל האוויר הספרדי.
במאי 1941 הופעלו מטוסים אלו במסגרת המלחמה האנגלו-עיראקית במהלכה הושמד רוב חיל האוויר העיראקי.
מטוסים נוספים סופקו לצ'ילה ולפורטוגל.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופעל המטוס בעיקר כנגד הבריטים במסגרת המערכה במדבר המערבי.
כאשר נכנסה איטליה למלחמה, ביוני 1940, היו כ-150 מטוסים פעילים בשירותה.
בשלבים הראשונים של הלחימה במדבר ספגו האיטלקים אבדות כבדות ורוב המטוסים הופלו או הושבתו עד פברואר 1941. משלב זה הפך הסבויה מרקטי SM.79 למטוס העיקרי בחיל האוויר האיטלקי ששימש בתפקיד מפציץ הצלילה.
ברדה (בהולנדית: Breda) היא עיר בדרום הולנד, מן הערים הראשיות במחוז צפון בראבנט, השוכנת במפגש הנהרות מרק (Mark) ואָה (Aa).
השם הוא גלגול של "Brede Aa", כלומר "האָה הרחב".
הודות לביצוריה הייתה לעיר חשיבות אסטרטגית ופוליטית במשך תקופה ארוכה, והיא נהנתה מזכויות עירוניות מסוימות במסגרת האימפריה הרומית הקדושה.
ברדה עברה לרשותו של בית אורנז'-נסאו בעקבות הסכם נישואים, ומאז היא מרכז מקומי חשוב בארצות השפלה.
באזור המטרופוליני של ברדה מתגוררים, על פי הערכות, כ-316,000 איש (2008).
במאה ה-11 הייתה ברדה פייף הכפוף ישירות לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
העיר קיבלה כתב-זכויות לראשונה ב-1252. לאחר מכן הוענקה לה הזכות להקים ביצורים, ובעיר נבנו חומות ובהן שערים בסגנון רומי.
ברדה נותרה כברונות במסגרת בית אוראנז' עד לכיבוש בידי הכוחות המהפכניים הצרפתיים ב-1795.