tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סרטה "סרוגייט", שיצא ב-2008, הוא סרט עלילתי באורך 56 דקות, המגולל את סיפורו של איליי, גבר בן 32 המתקשה ביצירת קשרים עם נשים ופונה לטיפול הסרוגייט הגר.
הסרט מלווה את המפגשים האינטימיים והחושפניים של איליי והגר, ובמקביל, מאפשר לצופים להתבונן בהשלכות הטיפולים על חייו האישיים של איליי ובני משפחתו.
התסריט לסרטה הראשון באורך מלא - "משפחה חדשה" - קיבל מענק פיתוח לסרט באורך מלא מ"קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב", וכן זכה "בתחרות התסריטים ע"ש אדם פלינט".
בנוסף, זכה התסריט בתחרות היוקרתית Talent Pitch Award במסגרת ה-Talent Market Project ב"שוק הקופרודוקציות" של פסטיבל ברלין 2009. הסרט יצא ב-2015 תחת השם "פרינסס".
ב-2017 הוציאה את סרטה העלילתי השני וסרטה הבינלאומי הראשון, "מרסי" ("My Days of Mercy"), קופרודוקציה אמריקאית-בריטית בכיכובם של השחקניות קייט מארה ואליוט פייג'.
בכורת הסרט הוקרנה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, ובישראל הוא הוקרן בבכורה בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה ה-13.
בשנת 2024 ביימה את ששת פרקי הסדרה הבריטית-אמריקאית "המקעקע מאושוויץ" עבור רשת Peacock האמריקאית ורשת Sky Atlantic (אנ') הבריטית, המבוססת על הרומן באותו שם מ-2018 מאת הסופרת הניו זילנדית הת'ר מוריס.
שלום-עזר היא בת-זוגה לשעבר של ליבי טישלר, ולשתיים תאומות.
טלי פחימה (נולדה ב-8 בפברואר 1976) היא פעילת שמאל רדיקלי ישראלית, שהורשעה בעבירות של סיוע לאויב.
פחימה גדלה במשפחה יהודית אך מאוחר יותר בחייה התאסלמה.
בשנת 2004 נפגשה עם זכריא זביידי, ראש ארגון הטרור "גדודי חללי אל-אקצא" בג'נין, וסייעה לו בדרכים שונות.
בעקבות זאת נעצרה במעצר מנהלי על ידי השב"כ.
היא נחקרה והוחזקה בבידוד, בטענה שתכננה לבצע פיגועים בישראל.
לאחר מכן הוגש נגדה כתב אישום באשמה לתמיכה בארגון טרור, החזקת נשק ללא רישיון וסיוע לאויב בשעת מלחמה.
במסגרת הסדר טיעון הודתה בתרגום מסמך מסווג, "סודי ביותר", מעברית לערבית, ובעקבות כך הורשעה בעבירות בדרגת חומרה פחותה של מסירת ידיעה לאויב ולתועלתו, מגע עם סוכן חוץ והפרת הוראה חקוקה.
היא שוחררה מהכלא בינואר 2007. ביוני 2010 המירה דתה לאסלאם, במסגד באום אל-פחם.
דמותה ומעשיה, כמו גם מעצרה המנהלי וכליאתה, גרמו להד תקשורתי וציבורי רחב.
פחימה נולדה בקריית גת לסימון ולשרה פחימה.
היא בוגרת מוסדות החינוך הדסים, רוגוזין ושלאון.
בגיל 23 עברה לגור בתל אביב ועבדה כמזכירה במשרד עורכי דין.
פעילותה לצידו של זכריא זביידי בג'נין
פחימה פיתחה עמדות פוליטיות שמאליות רדיקליות, לדבריה, בהשפעת ריאיון של כתב ynet עלי ואקד ומספר מאמרים של גדעון לוי.
בהמשך יצרה קשר עם זכריא זביידי, מפקד "גדודי חללי אל אקצא" בג'נין, ובמאי 2004 החליטה לבקר בג'נין ולפגוש את זביידי, ביקור אשר נמשך שבועיים.
לאחר מכן ביקרה בג'נין מספר פעמים.
באותה תקופה ניסו בשב"כ לגייס את פחימה לשורותיו בשל קשריה עם זביידי, אך ויתרו לאור התנגדותה של פחימה לשתף פעולה איתם.
לדבריה, דאגתה הייתה לזכויות האדם של הפלסטינים.
רוב ביקוריה נסובו סביב שיחות עם אנשים שונים במחנה הפליטים ג'נין, ובפעילות בתחום הוראת המחשבים לילדי מחנה הפליטים.
בג'נין הייתה פחימה תחת חסותם של זביידי ומקורביו.
במהלך הלילות שהו זביידי וחבריו המבוקשים במקומות מסתור, ופחימה נשארה לישון בחדר עם נשים או ילדים.
בזמן שהותה בג'נין סייעה פחימה למיצוב דמותם התקשורתית של פעילי הפת"ח באזור.
בעקבות ידיעות באמצעי התקשורת על כוונה לחסל את זביידי, הצהירה כי תשמש לו "מגן אנושי".
פחימה סייעה לזביידי בתרגום מסמך צבאי בעברית, שסווג "סודי ביותר", שנפל לידיו, ובו תמונות של ארבעה מבוקשים שצה"ל ביקש לעצור, ולידן תיאור קצר של כל אחד מהם.
ארבעת המבוקשים היו זביידי, סגנו שחוסל לאחר מכן, ושני פלסטינים אחרים שנתפסו מאוחר יותר על ידי כוחות צה"ל.
כמו כן הכיל המסמך תצלום אוויר של העיר ג'נין, ובו מסומנים בתיהם של ארבעת המבוקשים, וכן סימונים טקטיים כמו נתיב מילוט לכוח או כוחות צלפים.
ב-9 באוגוסט 2004, בדרכה לג'נין, נעצרה פחימה ונחקרה בידי השב"כ במשך 28 ימים.
לאחר מכן נכלאה בבידוד בכלא נווה תרצה.
בתחילה חשדו גורמים בשב"כ כי סייעה לפיגוע במחסום קלנדיה ב-11 באוגוסט 2004 וכי התכוונה לבצע מעשי טרור נגד ישראלים בתחומי הקו הירוק.
על בסיס טענות אלה נטען כי היא מסוכנת לציבור, ולכן יש להחזיקה במעצר מנהלי.
ההסבר לאי הגשת כתב אישום נגדה היה כי הדבר יחשוף מידע מודיעיני סודי.
נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב אורי גורן אישר את הארכת מעצרה המנהלי ב-3 חודשים, וההחלטה אושרה גם בבית המשפט העליון.
ב-5 בדצמבר, יום לפני דיון בבית-המשפט המחוזי באישור המשך המעצר המנהלי, היא הועברה לידי השב"כ ונחקרה שם בשנית במשך שלושה שבועות.
בסוף תקופה זו, ב-26 בדצמבר 2004, הוגש נגדה כתב אישום.
בינואר 2005 החליט בית המשפט המחוזי לשחררה למעצר בית, אך בערעור שהוגש לבית המשפט העליון הוחלט שיש לעוצרה עד תום ההליכים, בגלל הסיכון לביטחון המדינה הגלום במעשיה ובשל החשש שתימלט.
פחימה המשיכה להיות כלואה בבידוד.
לאחר 9 חודשים מיום מעצרה, בעקבות עתירה שהגישה לבית המשפט המחוזי, הועברה לבידוד חלקי בו הותר לה להסתובב מעט באגף הכלא בו נכלאה, וכן להתקשר בטלפון לאימה ולעורכת הדין שלה.
לאחר מספר שיחות קצרות עם אמצעי התקשורת במהלך הבאתה לבתי המשפט נאסר על פחימה לדבר עימה, והוראה זו יושמה עד לתום משפטה.
כנגד פחימה הוגש לבסוף כתב אישום בעבירות של תמיכה בארגון טרור, אחזקת נשק ללא רישיון וסיוע לאויב בשעת מלחמה.
ב-11 בינואר 2005 נפתח משפטה בבית המשפט המחוזי בתל אביב, בו יוצגה על ידי עורכת הדין סמדר בן נתן.
סיוע לאויב בשעת מלחמה היא עברה שיכולה לגרור עונש מוות, אולם נציגי התביעה הצהירו שאם תורשע פחימה, הם לא יבקשו לגזור עליה עונש זה.
בסופו של דבר, במסגרת עסקת טיעון, הורשעה פחימה בעבירות של מסירת ידיעה לאויב ולתועלתו, מגע עם סוכן חוץ והפרת הוראה חקוקה.
בית המשפט גזר עליה שלוש שנות מאסר בפועל ו-18 חודשי מאסר על תנאי לתקופה של שלוש שנים מיום שחרורה מן הכלא (כאשר התנאי הוא שלא תעבור עבירה מן הסוג בו הורשעה).
כמו כן, הוסכם כי בהיעדר נתונים חדשים לא תתנגד המדינה לשחרורה לאחר ריצוי שני שלישים ממאסרה.
בית המשפט קבע כי בתרגום המסמך שיבשה פחימה מבצע שתכנן צה"ל לתפיסת מבוקשים.
נזקו של מעשה התרגום מתואר בפסק הדין במשפטה:
הסנגוריה במשפטה של פחימה וחוגים מהשמאל טענו כי אין כל השפעה לתרגום המסמך על ידה מפני שזביידי ואנשיו יודעים לקרוא עברית.
על טענה זו הגיב בערעור השופט אליקים רובינשטיין בזו הלשון:
ב-3 בינואר 2007 החליטה ועדת השחרורים של השב"ס לנכות שליש מתקופת מאסרה של פחימה על התנהגות טובה.
פחימה השתחררה באותו היום, וכשנשאלה האם מצטערת על מה שעשתה אמרה "אני לא מתחרטת, היה שווה את המחיר".
בנוסף, הוועדה הטילה עליה איסורים מסוימים: נאסר עליה לצאת מהארץ, להיכנס לשטחי יהודה ושומרון או ליצור קשר עם זביידי.
ביום העצמאות ה-59 של מדינת ישראל השתתפה פחימה בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי של תנועת "יש גבול", ובמסגרתו הדליקה משואה לכבוד "השבויים הפלסטינים, האסירים הפוליטיים אזרחי מדינת ישראל, השבויים הלבנונים בישראל, והשבויים הישראלים המוחזקים בלבנון ובעזה" ולכבודו של "חברי זכריא זביידי, שביחד ניפצנו חומות והפכנו את הבלתי אפשרי לאפשרי בחברות אמיצה".
טקס הדלקת משואות זה, ובמיוחד השתתפותה של טלי פחימה בו, עוררו הד נרחב בציבור.
ב-11 במרץ 2008 השתתפה בניחום אבלים בבית משפחתו של המחבל עלאא' אבו דהיים, שביצע את הפיגוע בישיבת מרכז הרב בירושלים.
לאור המשא ומתן שזביידי ניהל עם השב"כ ביולי 2008 על מנת לאפשר לו לצאת מג'נין התנערה פחימה מזביידי וגינתה אותו.
במרץ 2009 סיפרה פחימה על חייה החדשים לאחר שחרורה בכתבה של נסלי ברדה בחדשות 10; פחימה נראתה בכתבה בביתה בערערה, עובדת כמוכרת בשוק המקומי וכמורה פרטית לעברית.
דמותה ומעשיה של טלי פחימה, כמו גם מעצרה וכליאתה, הדהדו בתקשורת והציתו דיון ציבורי סוער.
רבים ראו בה בוגדת, התומכת בטרור הפלסטיני.
אחרים ראו בה פעילת שלום נאיבית, והיו שחשו שמעשיה קידמו את הצגת האויב כאנושי, לטוב או לרע.
בשמאל הרדיקלי היו פעילים שראו בה סמל חיובי - ממוצא מזרחי מעיירת פיתוח אשר החלה לדבר עם האויב וגילתה את "האדם שמאחורי המחבל" ואת הסבל הפלסטיני בעקבות השליטה של ישראל בשטחים.
פעילי שמאל טענו שבתור שכזו הרגיש הממסד הביטחוני צורך להשתיק את קולה.
גם סביב מעצרה המנהלי, שאושר בבית המשפט המחוזי ובבית המשפט העליון, התקיים ויכוח פוליטי.
חוגים בשמאל, כחבר הכנסת יוסי ביילין, וכן מהימין, כחבר הכנסת אורי אריאל ו"חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי", התנגדו למעצר המנהלי הממושך בטענה שהוא פוגע בזכויות האדם, ואילו רוב המערכת הפוליטית, כשר המשפטים יוסף לפיד, צידד במעצר בגלל חומרת המעשים שיוחסו לפחימה.
ביקורת נוספת כוונה כלפי השב"כ והפרקליטות שטענו באמצעי התקשורת עם מעצרה המנהלי של פחימה שהיא סייעה להוציא פיגועי טרור ותמכה בו, אישומים שנותרו בגדר טענות בלבד ואף לא הוכנסו לכתב האישום שהוגש נגדה.
פעולות ההזדהות והתמיכה בטלי פחימה
הרשות הפלסטינית הפקידה לחשבון הבנק שלה קצבה חודשית כמקובל לגבי אסירים ביטחוניים.
אנשי רוח השייכים לשמאל הרדיקלי בישראל ובראשם דוקטור סמי שלום שטרית ופרופ' יעקב כתריאל צידדו בשחרורה.
למדינת ישראל הוגשה עצומה החתומה על ידי מאות פעילי שלום בעולם ובראשם כלת פרס נובל לשלום מייריד קוריגן הקוראים לשחרורה.
המשורר אהרן שבתאי כתב שני שירים על פחימה, והמשורר מאיר ויזלטיר כתב שיר לרגל שחרורה.
השיר פורסם במוסף "ספרות וספרים" של "מעריב".
בשנת 2006 יצא הסרט הדוקומנטרי "טלי פחימה חוצה את הקווים", מאת הבמאי טל חכים, ובהפקתו של יואב רועה.
הסרט מספר את סיפורה של טלי פחימה מנקודת מבט אוהדת, ומראיין אותה, את בני משפחתה, ואת זכריא זביידי.
עוד באותה שנה הוציאה להקת דפנה והעוגיות את השיר "חבר ערבי", העוסק בסיפור האהבה לכאורה בין פחימה לזביידי.
עם זאת, דן-יה שוורץ, גיטריסטית הלהקה, העידה כי אין בשיר הזה תמיכה הן בימין והן בשמאל ולא ביקורת פוליטית כלשהי.
מנהיגת הלהקה דפנה קינן טענה שסיפור האהבה לכאורה בין פחימה לזביידי בשיר "הוא כמו סיפור האהבה של רומיאו ויוליה".
לדבריה, "תקיפת המשט לעזה זירזה את החלטתה להתאסלם", וכן התרשמותה מהשייח' ראאד סלאח.
מאז 2015 מתגוררת במושב אמירים.
נכון ל-2015 נשואה ואם לילד.
פחימה סירבה לאשר או להכחיש שהיחסים שלה עם זביידי היו רומנטיים אף שנשאלה על כך שוב ושוב.
אריאדנה טליה סודי מירנדה (בספרדית: Ariadna Thalía Sodi Miranda); הידועה בכינויה טליה (נולדה ב-26 באוגוסט 1971).
היא זמרת, פזמונאית ושחקנית מקסיקנית.
הטלנובלות בהן כיכבה נצפו על ידי קרוב ל-2 מיליארד איש ב-180 מדינות.
במהלך הקריירה שלה זכתה טליה במאות פרסים, שהחשוב בהם הוא פרס גראמי הלטינו-אמריקאי.
היא הופיעה בכ-25 ערים בעולם והיא אחת מהזמרות הלטיניות המפורסמות בעולם ומכונה לעיתים קרובות על ידי התקשורת הבינלאומית "מלכת הפופ הלטיני".
בנוסף לספרדית היא שרה גם באנגלית, פורטוגזית, טאגאלוג ומעט בצרפתית.
טליה נולדה במקסיקו סיטי שבמקסיקו, לארנסטו סודי ויולנדה מירנדה (ששימשה כמנהלתה האישית בין השנים 1980- 1999) והיא הצעירה מבין ארבע בנות.
כשהייתה בת שנה הופיעה בפרסומת בטלוויזיה, ובגיל ארבע החלה לקחת שיעורי בלט ופסנתר.
בגיל חמש היא הופיעה בסרט המקסיקני "מלחמת העוגות".
כשהייתה טליה בת שש, נפטר אביה של טליה מסוכרת, וכתוצאה מההלם טליה לא דיברה במשך כשנה שלמה.
עסקה בילדותה בספורט והמתעמלת נדיה קומנץ' היוותה השראה עבורה.
ב-1981 כשהייתה בת תשע, היא השתתפה כזמרת בלהקת ילדים "פק מן".
הלהקה הוקמה כדי להשתתף בתחרות שירה בתוכנית הטלוויזיה "בואו נשחק בשירה".
מאוחר יותר, שונה שם הלהקה ל"דין-דין".
לאחר מכן, הופיעה טליה פעמיים בתוכנית כזמרת יחידה.
ב-1986, הצטרפה ללהקת "טימבריצ'ה" כמחליפתה של סשה סוקול.
באותה שנה הוצע לה להשתתף בטלנובלה "Pobre señorita Limantour".
בסוף היא הופיעה בפרק אחד בלבד.
מאוחר יותר הקליטה עם הלהקה את שיר הנושא של טלנובלת הילדים "Quinceanera", ושיחקה את הדמות הראשית בסדרה.
ב-1988, זכתה הטלנובלה ל"טלנובלת השנה" וטליה זכתה בפרס השחקנית הטובה של השנה.
טליה הקליטה עם הלהקה 4 אלבומים, ועזבה את הלהקה ב-1989. באותה שנה השתתפה בטלנובלה "אור וצל".
מאוחר יותר היא נסעה ללוס אנג'לס כדי ללמוד אנגלית באוניברסיטת קליפורניה.
בנוסף, היא לקחה שיעורי משחק שירה וריקוד לפני שהחלה בקריירת הסולו.
ב-1990, טליה שבה למקסיקו והוציאה את אלבום הסולו הראשון שלה "טליה".
בספטמבר 1991, יצאה אלבומה השני "עולם של קריסטל" - מתוך האלבום היא הוציאה ארבעה סינגלים שהצליחו בתחנות הרדיו במקסיקו.
באוקטובר 1992, הוציאה את אלבומה השלישי "Love", מתוך האלבום היא הוציאה שישה סינגלים שזכו להצלחה רבה.
ב-1994 כיכבה בטלנובלה "מרימר", ולאחר מכן ב-1995 כיכבה בטלנובלה "מריה מריה" שזכתה להצלחה ברחבי העולם.
באותה שנה טליה חתמה על חוזה עם חברת התקליטים EMI ,חברה למפיק המוזיקלי אמיליו אסטפן והוציאה את אלבומה "En éxtasis" ("באקסטזה") האלבום העניק לה הכרה בינלאומית, והסינגל הראשון מתוכו "Piel Morena" ("עור שחום") זכה לתשבחות רבות.
ביולי 1997 הוציאה את אלבומה - "Amor a la Mexicana" ("אהבה בנוסח מקסיקו") שהפך להצלחה עולמית וכלל סיבוב הופעות במדינות רבות באירופה, הפיליפינים, ארצות הברית ואמריקה הלטינית.
לאחר מכן הקליטה גרסאות בספרדית, אנגלית ופורטוגזית לשיר "מסע אל העבר" כחלק מפסקול סרט האנימציה "אנסטסיה" מבית היוצר של אולפני FOX.
ב-1999 כיכבה בסרט העצמאי - הקומדיה האמריקאית "ממבו קפה".
באותה שנה, חזרה לשחק בטלנובלה "רוסלינדה".
ב-25 באפריל 2000, הוציאה את אלבומה "Arrasando" שזכה לביקורות נלהבות בזכות החדשנות שלו.
ב־4 במאי 2001, הזמין אותה ג'ורג' ווקר בוש להופיע במסיבת סינקו דה מאיו בבית הלבן.
באותה שנה היא הופיעה בפרסומת של ד"ר פפר, ובסמוך לכך ביצעה את השיר "What More Can I Give" ואת "".
ב-21 במאי 2002, הוציאה את אלבומה התשיעי והשיקה קולקציה מטעם חברת "קמרט".
ב-25 בפברואר 2003 הוציאה את אלבום הרמיקסים הראשון שלה שכלל רמיקס של להיטים מאלבומיה הקודמים.
ב-2004 חתמה על חוזה עם חברת הרשי והוציאה שוקולד וסוכריות על שמה.
באפריל אותה שנה הוציאה מגזין על שמה בארצות הברית המיועד לצעירות לטיניות, וב-2005 יצא אלבומה "El sexto sentido" ("החוש השישי"), את עטיפת האלבום עיטרו צירופי אותיות מהקבלה פרי עטה.
באותה שנה הופיעה בפרסומת של ויקטוריה'ס סיקרט.
ב-30 ביולי 2009, היא הקליטה אלבום אקוסטי בשם "Primera fila".
באוקטובר אותה שנה היא הופיעה בבית הלבן לצידם של זמרים לטינים נוספים לציון ערב מורשת היספני שאורגן על ידי ברק אובמה.
בפברואר 2011 כיכבה כדוגמנית ראשית של הד אנד שולדרס.
באפריל 2012, היא הקימה בניו יורק מרכז יוגה.
באפריל 2013, זכתה בפרס "קולך מהווה השראה לרבים" מטעם ארגון "אליאנס לחקר מחלת הליים".
בסוף אותה שנה היא קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד
ב-25 במרץ 2014, הוציאה טליה את אלבום הילדים הראשון שלה "VIVA KIDS Vol.
("אהבה שלי") בדצמבר 2015, הוציאה את "Como Tú No Hay Dos" בהשתתפותה של בקי ג'י.
ב-6 במאי 2016 הוציאה את אלבומה ה-13 Latina, ויצאה לסיבוב הופעות, ה-6 בקריירה שלה, "Latina Love Tour" שהחל בארצות הברית.
בשנת 2018, הוציאה ביחד עם נאטי נטשה את השיר "No Me Acuerdo".
אחריו ב-27 בספטמבר, הוציאה את הקליפ "Lento" עם חנטה דה סונה.
השיר יצא בהמשך כסינגל השני מתוך אלבומה ה-14, Valiente, שיצא לאור ב-9 בנובמבר 2018. באלבום טליה משתפת פעולה עם לאלי אספוסיטו בשיר בשם "Lindo pero bruto".
בין השנים 1995–1996, יצאה טליה עם השחקן פרננדו קולונגה ששיחק לצידה ב"מריה מריה".
ב-2 בדצמבר 2000 היא נישאה למנהל המוזיקלי טומי מוטולה בקתדרלת פטריק הקדוש בניו יורק.
יש להם 2 ילדים: סברינה-סאקי ומתיו- אלחנדרו.
ב-2002, החלה טליה ללמוד קבלה.
ב-2008, חלתה במחלת ליים, אשר מנעה ממנה מלהופיע לתקופה.
1992 - "מריה מרסדס" - Maria mercedes, בדמות מריה מרסדס מוניוס.
1994 - "מרימר" - Marimar בדמות מרימר (בלה) אלדמה פרז.
1995 - "מריה מריה" - Maria la del Barrio בדמות מריה הרננדס.
1999 - "רוסלינדה" - Rosalinda בדמות רוסלינדה פרז רומרו/ פלומה.
1999 - "ממבו קפה" - Mambo Café בדמות נידיה.
2015 - "המיניונים" דיבוב לספרדית עבור הדמות סקרלט אוברקיל.
2012 - "מגלים עם דורה: חילוצה של דורה בארץ בתולות הים"
טליה טריינין (נולדה ב-1960) היא ציירת ישראלית.
נולדה בניו יורק לדורה ולד"ר שמעון טריינין, רופא.
בת למשפחת טריינין שמוצאה מלטביה ושהיגרה לארגנטינה בתחילת המאה ה-20. דודה היה פרופסור נתן טריינין, שכיהן כנשיא האגודה למלחמה בסרטן.
בילדותה התגוררה בארגנטינה, וב-1972 עלתה עם משפחתה לישראל.
בשנים 1978–1985 למדה רישום קלאסי וציור בשמן אצל הצייר ישראל זוהר, וצבעי מים אצל אהרון אפריל.
ב-1992 סיימה תואר שני בספרות אנגלית בהצטיינות יתרה באוניברסיטה העברית בירושלים, ומ-2003 היא בעלת תואר דוקטור לספרות אנגלית מאוניברסיטה זו.
טריינין לימדה מ-1997 באוניברסיטה העברית קורסים בתחום שירה וכתיבה בחוג לאנגלית, וקורס בכתיבה אקדמית באנגלית לדוקטורנטים מצטיינים.
ב-2012 היא לימדה באקדמיה לאומנות בצלאל.
מ-2005 היא גם עובדת כעורכת ספרותית באנגלית.
בשנים 1996–2000 הייתה אוצרת האמנות של בית "אינטראמריקה" בירושלים.
טריינין הציגה מעבודותיה בתערוכות רבות, ובהן תערוכות יחיד, בישראל ובמוזיאונים וגלריות ברחבי העולם, בין השאר במדריד, ריגה ודורטמונד (גרמניה).
ב-2007 כתבה והפיקה את סרט הוידאו ארט של הבמאית אלנה קנטי, "City Dusk: Between Daydream and Nightmare" ("דמדומי עיר: בין חלום בהקיץ לחלום בלהות"), המציג רצף ציורים של ערים רבות, או של עיר אחת (סמטאות, בניינים ועוד), ומבטא מרכיבים של חוויה עירונית, לעיתים נוסטלגית, לעיתים רצופה אירועים דרמטיים.
נשואה לאדריכל דניאל מינץ ואם לשלושה.
1992, 1990 - גלריית שומאכר לאמנות יפה, דורטמונד, גרמניה
1992 - ציורים בתערוכה הקבועה בגלריית ג.
1996 - הברית הצרפתית של ירושלים ואינטראמריקה, ירושלים
2004 - איגוד האדריכלים של לטביה, ריגה, לטביה
2004-5 - המוזיאון להיסטוריה ואמנות בדאוגבפילס, לטביה
2005 - המרכז הקהילתי ליהודי ליטא, וילנה, ליטא
2005 - גלריה נורה, ירושלים
2005 - מוזיאון העיר לייפאיה, לטביה
2006 - מרכז תרבות גלילאו, מדריד, ספרד
2006 - המוזיאון לאמנות מודרנית, סבילה, לטביה
2006 - המוזיאון לאמנות טלסי, לטביה
1979 - בית האמנים בירושלים (תערוכת סטודנטים)
1995 - גלריה נורה, ירושלים (תערוכת צבעי מים)
2010 - הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, תל אביב
2010 - "קוצים או מתוקים - דמותו של הצבר הישראלי" - בית צרפת, האוניברסיטה העברית בירושלים
2011 - מוזיאון יפו לעתיקות, תל אביב-יפו.
טליה פינקל (נולדה ב-5 בפברואר 1978) היא במאית ומפיקה ישראלית של סרטי תעודה, יוצרת בתחומי האומנות.
פינקל זכתה שלוש פעמים במלגת קרן שרת אמריקה ישראל, בציון לשבח לאומנים צעירים מטעם מועצת התרבות של מפעל הפיס, וסרטיה זכו בפרסים.
הסרט שודר בערוץ 2 ובערוץ 8 ונתמך על ידי קרן סנונית.
ב-2002 הפיקה וביימה את סרטה התיעודי העצמאי הראשון, "התיקון", סרט תיעודי על הרבנית לאה קוק מטבריה, גדולת המחזירות בתשובה בישראל.
הסרט נתמך על ידי ערוץ 8, קרן מקור וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
ב-2008 יצא סרטה "כוסות רוח לאבא", סרט מתח דוקומנטרי, שהופק עבור ערוץ 8.
קום" קומדיה תיעודית על דייטים באינטרנט, שהופק עבור ערוץ 8.
ב-2017 יצא סרטה "מוחמד ואנה - האומץ להציל", סרט דוקומנטרי על חסיד אומות העולם מוחמד חלמי, שהופק עבור הערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית והוקרן לראשונה בערב יום השואה.
לרגל יום השואה הבינלאומי ב-2023 שודר בכאן 11 סרט נוסף של פינקל בנושא חלמי, בשם "אנה והרופא המצרי", שכלל גם דגש על מפגש בין קרוב משפחתו של חלמי לבתה של מי שהציל ועל מהלך מתן אות חסיד אומות העולם לאותו קרוב.
ב-2020 יצאה סדרת רשת בת 6 פרקים "חוות החופש" בהפקת כאן דיגיטל.
הספר הוא תיעוד לירי של 45 דייטים שהתרחשו בין השנים 2002–2006, וחיי הרווקות הכוללים ייאוש, סקרנות, תקווה ותסכול, כפי שחוותה אותם הכותבת בחיפושיה אחר בן זוג.
חוויותיה משקפות את דופק החיים העירוני - התל אביבי והאוניברסלי - של צעירים בימינו.
כל שיר עוסק באחד המועמדים שהופיעו ל"פגישות העיוורות" השונות, כשכל פגישה טומנת הבטחה לחיי אושר ועושר.
השירים חדים ותמציתיים, נוקבים אבל משתדלים שלא להתאכזר.
הקובץ משקף עולם שלם של חיזור מודרני המוני אך מבוייש שמאופיין על ידי המתחים בין כמיהה לקרבה, לאהבה ולחום לבין ניכור אורבני ואינטרנטי.
ב-2011 הסתיימה הפקת הסרט שבעקבות הספר.
הסרט הוא "קרוס ז'אנר" מכיוון הוא כולל סצנות מבויימות וסצנות תיעודיות כשההפרדה ביניהן אינה ברורה לצופה.
הסרט הופק עבור ערוץ 8, אורכו 54 דקות, בסרט מוזיקה מקורית של ערן צור שגם משתתף בו כדייט מספר 16. הסרט זכה בפרס גולדן רמי בפסטיבל וורלדפילם יוסטון.
פינקל נשואה מ-2006 לביולוג ד"ר יהוא מורן, אותו פגשה במהלך יצירת הספר.
היא צמחונית מטעמי מצפון מגיל 6, בשנת 2010 עברה לטבעונות והיא פעילה לזכויות בעלי חיים.
טליה ישראלי (נולדה ב-1 באוקטובר 1976) היא ציירת ישראלית.
הציגה למעלה מעשר תערוכות יחיד והשתתפה בלמעלה מ-50 תערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה.
עבודותיה נמצאות באוספים ציבורים ופרטיים רבים בישראל, ארצות הברית, קנדה, צרפת ואנגליה.
טליה ישראלי נולדה בירושלים וגדלה בשכונת ניות.
היא דור תשיעי בירושלים והסבא רבא שלה היה שלמה ישראל שיריזלי, מו"ל ודמות מרכזית בירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-20. ישראלי היא בוגרת הגימנסיה העברית בירושלים.
בשנת 1998 החלה את לימודי התואר הראשון באמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
במסגרת לימודיה השתתפה ישראלי בתוכנית חילופי סטודנטים עם בית הספר לאמנות שבגלאזגו, סקוטלנד, וב-2002 סיימה בהצטיינות את התואר.
בין השנים 2003–2005, למדה ועבדה בלונדון, אנגליה, שם השלימה לימודי תואר שני בבית הספר לאמנות גולדסמית' (Goldsmiths).
בשנים אלו הציגה בלונדון בתערוכות שונות בגלריות מקומיות ועבדה בין השאר עם האוצר והגלריסט קארל קוסטיאל וד"ר אנדרו רנטון.
עם חזרתה לארץ בשנת 2005 החלה לעבוד עם הגלריסט אלון שגב והציגה בגלריה אלון שגב בתל אביב מספר תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד.
ישראלי הציגה תערוכות יחיד בארץ ומחוץ לה, בחללי אמנות שונים, ביניהם במוזיאון אשדוד לאמנות, במוזיאון ראלי בקיסריה, בבית האמנים בירושלים, ובגלריות רבות, כגון גלריה מאיה, גלריה קרן טיילור בפריז, וגלריה בארי קיבוץ בארי.
היא הציגה בתערוכות קבוצתיות רבות בין השאר במוזיאון חיפה לאמנות, גלריה ברבור, מוזיאון בר דוד, סדנאות האמנים תל אביב, בית הנסן, ובגלריות בלונדון, מילאנו, מוסקבה ועוד.
ישראלי אצרה מספר תערוכות ציור ביניהן התערוכות הקבוצתיות "מנועי חיפוש", בגלריה דולינגר (2009), ו"פלנטי" בגלריה מנשר (2012), ו"שחר סמיך", תערוכת זוגית לבוגרות השלוחה החרדית בגלריה של המחלקה לאמנות בצלאל (2020).
ציוריה של טליה ישראלי מתארים נוף, מקום, ולרוב נעדרי דמויות.
בציוריה המוקדמים ציירה ישראלי מבני תעשייה, מפעלי תרופות ואתרי בנייה.
במתודת הפעולה שלה היא בוחרת מקום, משוטטת בו ומציירת סדרה המגיבה אליו.
בשנת 2009 שיטת העבודה שלה השתנתה והתמקדה בסביבת הסטודיו שלה.
במסעות השיטוט שלה ישראלי כמו דוגמת את המרחב העירוני במצלמתה, והדימויים הצילומיים משמשים בסיס לציור הנע בין מופשט לפיגורטיבי, במראה כמו-מפוקסל שחושף את אמצעי הדגימה הדיגיטליים.
הציור שלה תופס את המתח והרווח שבין הצילום שצילמה לזיכרון שלה מהמקום.
הציור הוא שכבות של זיכרון ותודעה.
בעוד שצילום מנציח מצב סטטי, הציור הנטורליסטי של ישראלי חושף את הלא מודע של העיר, את המודחק והזניח.
זהו נטורליזם עכשווי המחליף את היציאה אל הטבע בשיטוט במרחב העירוני, והיישום הציורי שלו כבר מכיל בתוכו היבטים של אקספרסיוניזם והפשטה.
בשנים 1999 – 2017 ציירה ישראלי בעיקר בצבעי שמן על בד, נייר ועץ.
בשנת 2017 חזרה לצבעי הספריי בהם השתמשה בזמן לימודיה.
בשונה מעדינותם של מכחולי צבעי השמן, הספריי מותז בצורה גסה יותר, כתמי וקשה לשליטה.
זוהי טכניקה שונה בתכלית מעבודה עם מכחול שלא מאפשרת תיקון או חזרה לאחור.
נטייתה הטבעית לצייר בממדים גדולים, עניינה בביטול המרחק שבין הציור ל"עולם" ובפעולה הפרפורמטיבית של הציור הובילו אותה לבחירת קירות כמצע לציור.
עבודות קיר שלה הוצגו בגלריה קו 16 וגלריה מאיה בתל אביב, גלריה סקלר במודיעין, בבית הנסן ובגלריה ברבור בירושלים.
רוב העבודות הללו נמחקו פרט לציורי הקיר שציירה ברחוב המרד בתל אביב ובגלריה קו 16 בעיר, אשר עדיין נמצאים במקום.
בציורי השמן של ישראלי ניתן לראות איכות קולאז'ית בעלת שבריריות מתפרקת, בעקבות השימוש בשבלונות ומסקינטייפ, שימוש שהלך ותפס תאוצה עם חזרתה לשימוש בצבעי ספריי.
לציוריה אסתטיקה קומיקסית, בעלת צבעוניות רוויה ומפתה, לעיתים גרפית.
אסתטיקה זו שניכרת בציוריה, ובעיקר באלו מתקופתה באנגליה, הלכה ופחתה עם חזרתה לארץ, התכווצה למשפחות צבעים, וכמו דהתה עם השנים ועם עיסוקה בסביבה המקומית ובמציאות הארצישראלית, עד שהפכה מונוכרומטית בתערוכה "אחד ההרים" (2020).
בשנת 2007 הציגה בגלריה אלון שגב את התערוכה "ביו-פאאור".
בציורים שהוצגו בה, עליהם עבדה ישראלי בשנים 2006 – 2007, נגלו לצופה, בין היתר, מראותיו של מפעל לייצור תרופות באזור תעשייה דרומי, שעברו רדוקציה גרפית תחת מכחולה, עד הזרתם הכמעט מוחלטת.
יש וניתן לאתר את השפעתם של הילה וברנרד בכר, אמני הצילום הטיפולוגי הגרמניים, על סדרת עבודות זו.
בשונה מהם מבטה של ישראלי פולש אל קרביו של המקום.
הצייר יצחק ליבנה תיאר את ציוריה ומאפייני יצירתה:
"זהו "ציור נואר", ציור שעולה ממנו תמונת מתבונן יחיד המשוטט בלילה במגרשי חנייה, בחצרות בניינים או במפעלים נטושים.
המבנים הנצפים בציורים הם לרוב שלדים חשופים, פיסוליים המגלים את מה שתומך בנוף המתואר.
הציורים חותרים לחשיפת המבנה הפנימי שלהם.
בחלקם נראות המערכות כמפוי של מערכת עצבים או מערכות ביולוגיות פנימיות אחרות.
בחלק מהמבנים שוררת פגיעות ושבירות שעל סף קריסה.
הגריד שנראה כצף ועולה בחלק ניכר מהעבודות מגלה שהנושא של הציורים הוא הציור עצמו, יכולתו לתאר את העולם נסיונותיו הנואשים לעשות זאת בעזרת פיגומים מורכבים וסכנת הקריסה התמידית.
מדובר אם כן בציור שהטיול הנוקטורני שבבסיסו מנוצל לרפלקסיות על ציור ולמחשבות על בדידותו של האמן המתבונן בעולם".
משנת 2008 התמקדה ישראלי בהתבוננות וציור סביבת המחיה שלה בעיר תל אביב.
ציוריה מהשנים 2008 – 2009 מציגים פרברי שינה, משובצים במבנים ובתים, הטובלים בגינות ירק פסטורליות.
הנופים הופכים מופשטים, גנריים, ונדמים לעיתים כמרחבים פלסטיים בדויים, קולנועיים במובנם הסכמטי, התפאורתי.
השימוש, שעושה הציירת, במפות ובדימויים עיליים ממנוע החיפוש של Google Earth, ממחיש את עינו של 'האח הגדול', המפקחת וממשטרת את המרחב הציבורי.
לתערוכה "עיר אחרונה" (2011) שהוצגה בגלריה טבי לאמנות בתל אביב, יצרה ישראלי מעין יומן עירוני של עשרות ציורים המצוירים על גבי מצעיי רחוב שונים, מפלטות עץ ועד יריעות ברזנט.
אוצרת התערוכה דנה גילרמן טענה כי הציור של ישראלי חושף מבט נשי, שמבטא את הרגשת הבהלה והקלסטרופוביה נוכח העיר החשוכה.
דרך ההתבוננות של ישראלי לעולם תנציח עמדה זרה ואחרת מזו ההגמונית: נקודת מבט ייחודית של אישה במרחב הציבורי הכאוטי.
בקטלוג התערוכה כתב ד"ר בן ברוך בליך:
"ישראלי מעלה אל פני השטח תהיות בדבר מעמדה האונטולוגי של העיר גם כאשר מוצגים בציור פרטים לכאורה סתמיים, כמו עציץ או כיסא, שמגרש המשחקים שלהם איננו ייחודי דווקא לסביבה האורבנית והם נמצאים בכל סביבה אפשרית.
עם זאת, בהיותם נטועים בהקשר אורבני, הריהם מייצגים את חוויית הניכור, הזרות ואף האובדן, המלווים כמו צל כל מי שמתגורר בסביבתן או בתוכן של ערים.
שלא כמו הציור הריאליסטי, בו מוצג הכרך מתוך כוונה לתעד או להבליט את עושר האפשרויות של החיים בו, הרי אצל ישראלי מגיע הכרך לידי מיצוי תוך עיוות מכוון של הפרטים הארכיטקטוניים והטונליות הצבעונית.
מחד, ישראלי מאזכרת את ציורי העיר של זרם האקספרסיוניזם הגרמני, ובייחוד את עבודותיו של אריך הקל, הבוחן את האספקטים האפלים של העיר… מאידך, ניתן לאתר בציוריה של ישראלי רמזים מתוך ציוריו של אדוארד הופר האמריקאי, המאופיינים במדדה, במבוכה ובשעמום פרובינציאלי..."
דור שלוש / נווה שאנן
משנת 2012 עברה ישראלי לצייר את מראותיה של דרום תל אביב על בדים גדולי ממדים ולא מתוחים.
את סדרת ציורים אלו הציגה בשתי תערוכות יחיד שונות: "דור שלוש" (2014), בגלריית פיינברג פרוג'קט באוצרות ים המאירי, ו"נווה שאנן" (2015), בגלריה של קיבוץ גבעת חיים איחוד, באוצרות רותי אמיתי-חינסקי.
"העבודה בסביבה הסואנת והצפופה יחד עם סד הזמן הקצוב המוקדש על ידה לפעולה הציורית, גוררים מהלך אמנותי תמציתי, אינטנסיבי ודחוס.
זהו ציור של שכבת צבע אחת המצוירת במכחול יבש המותיר על הבד חותם מחוספס וגולמי.
במקומות אחדים יש רמזים לגושי צבע קליפתיים המזכירים רגבי בוץ שיבשו.
היעדרה של שכבת גימור חלקה ומהוקצעת חושפת חלקים בציור שבהם מופיעות עקבות שערותיו הנוקשות של המכחול הפועל כסקלפל מנתחים המקלף את שכבת האפידרמיס.
פעולה זו חושפת פיסות מבד הציור התעשייתי, מקליפת המבנה המאובקת ואת רקמת הבשר המדממת של העיר המסתתרת מאחורי הפסדה של מיתוס "העיר הלבנה".
בשנת 2016 הציגה ישראלי במוזיאון אשדוד לאמנות את התערוכה "מולדת 1ב".
שם התערוכה הוא כתובת הסטודיו שלה בדרום תל אביב באותה תקופה.
בתערוכה הוצגה סדרת ציורי תל אביב בשלמותה, יחד עם ציורים חדשים שהשלימו את המהלך.
בשונה מציוריה הקודמים, הציורים בתערוכה זו לא צוירו בלילה.
בקטלוג התערוכה כתבה האוצרת טלי בן-נון:
"תפיסת המציאות הפרגמנטרית נהפכה מאוונגרד לחלק מהמולת היומיום שלנו; זפזופ, סיפוק מיידי, מבט חטוף, זיכרון לטווח קצר.
גוף העבודות המוצג בתערוכה מנכיח הווה פרגמנטרי ומצולק.
במפגש בין נקודת המבט של ישראלי לבין הציור, על כל המטען והמניפולציות שהוא נושא, יוצרת האמנית "שיבושים" המערערים על הרצף הליניארי של הזמן (למשל איקונות היסטוריות–תרבותיות השתולות בהווה הציורי), ואילו התחביר הציורי מייצר שלמות משלו, שאינה קשורה, לכאורה, לשלם שממנו נקרעו החלקים השונים.
תפיסה זו מקבלת ביטוי בתוכן הציורים, בהקשרים שהם יוצרים, בקומפוזיציות, ובשולי הבד הפרומים — ומתעצמת עוד יותר דרך הפירוק המבני שמכתיב החלל המוזיאלי."
בשנת 2018 הציגה ישראלי את התערוכה "ללילה יש אלף עיניים" במוזיאון ראלי בקיסריה.
בתערוכה הוצגה סדרת ציורי שמן על בד בגדלים שונים, בהם ציירה את נופי הסטודיו שלה ממשכן האמנים של הרצליה בו עבדה לאחר שעזבה את תל אביב.
בסדרה זו חוזרת ישראלי אל ציורי הלילה ואף באופן מובהק ואפל יותר, כפי שכתב אוצר התערוכה רון ברטוש:
"תערוכתה זו של טליה ישראלי, שהיא פסיעה נוספת של הציירת בנתיבי ציור הנוף בכלל והנוף הלילי בפרט, עומדת בסימן אלף העיניים של הלילה.
בלשון חז"ל עין היא גם חור או נקב, וראו כיצד האורות כמו גם המחשכים בוקעים מתוך ה"עיניים" שבציור – במרווחים שבין הצמחים או המבנים או הצללים; בחלונות, בדלתות ובפתחים השונים שנפערים בציור – נקבים נקבים.
בעזרת התנועה הנקבית אפשר לתפוס את ציורי הלילה של טליה ישראלי כפעימה נשית הניצבת מול מסורת ציור הנוף הישראלי.
רכיב מרכזי בתולדות הנוף באמנות הישראלית הוא האור – האור הארצישראלי המובחן כאור לבנטיני חזק, מסנוור ומשטיח, שכבר נהפך למיתולוגי, ולאורו נוסחה היסטוריה גברית של ציור נוף ישראלי מואר".
בתערוכה "אחד ההרים" (2020) שהוצגה בבית האמנים בירושלים חוזרת ישראלי אחרי עשרים שנה לעיר ילדותה ירושלים.
חזרה זו אינה חזרה פיזית של שיטוט בעיר, ישראלי חוזרת לירושלים דרך נופי הרנסאנס המוקדם של פיירו דלה פרנצ'סקה, פרה אנג'ליקו, אנדראה מנטניה, ואחרים.
הציור הרנסאנסי דמה לירושלים שהיא מכירה, ודרך נופים אלו היא הצליחה לחזור לעיר.
בטקסט התערוכה כתבה האוצרת יעל כץ בן שלום:
"תערוכתה של טליה ישראלי מורכבת מעבודות במנעד שבין שחור ללבן: ציורים גדולים, כמעט סכמטיים, על בד מצטרפים לרישומי נוף קונטרסטיים על לוחות עץ בפורמטים קטנים.
באמצעות פרקטיקה של דגימה מרפרודוקציות של פרסקאות רנסאנסיים נגרעים מן הדימוי המוטיבים הנוצריים בניסיון לחלן אותו: להשאיר את הנוף לבדו, לבחון את הרושם שהותיר, ובד בבד – לענות על החֶסֶר, לשמר נקודת התייחסות היסטורית למיתוס, את הכמיהה למקום הנכסף, למתוח אותו עד למרחב שבין 'דיסני' לפילם נואר.
הניסיון לשמר את הנוף מהדהד את תיאור 'ההעפלה להר ונטו' מאת איש הרנסאנס פטררקה, המגלה לראשונה את הנוף כדבר העומד בפני עצמו, ללא אלוהים, בבחינת מהלך של חילוּן."
אפשר לומר אפילו יותר מזה – ישראלי מוותרת על הזיכרון הפרטי שלה אודות שאלת מהותה של ירושלים לטובת זיכרונם הדומם של ההרים וזיכרונן האילם של הטירות וכוח האגירה של הדוממים.
אצבעותיה מדפדפות בזמן אחר, בידיעה בטוחה שמכחולה ועפרונותיה יביאוה אל ההווה – על אף שהמכחול עצמו הוא למעשה צבע ספריי תעשייתי – אבל בשום אופן לא אל ההווה שמייצגת ירושלים התעמולתית והאקטואלית."
הארץ הזאת שפקעה מן השמים
בתערוכה "הארץ הזאת שפקעה מן השמים" (2022) שהוצגה בגלריה מאיה, תל אביב ישראלי ציירה נופים מתוך ספרים ישנים של ידיעת הארץ שנזרקו אל הרחוב.
ישראלי אספה מהרחוב את הספרים ואיתם גם את מצעי העץ, עליהם היא משחזרת את התצלומים באופן שמתייחס גם להופעתם המודפסת.
התערוכה הורכבה מציורים בספריי ועיפרון על עץ לצד ציורים שצוירו ישירות על קירות הגלריה.
בעבודות שהוצגו בתערוכה, ממשיכה ישראלי לפתח את השפה הציורית הייחודית לה בטכניקות של ציורי קיר גדולים ומופשטים שיצרה בשנים האחרונות, יחד עם ציורים פיגורטיביים, מלאי פרטים, המזוהים עם עבודתה מתחילת דרכה ועד היום.
בהמשך לעיסוקה לאורך השנים, ישראלי מתבנוננת בתערוכה זו ומגיבה לנוף המקומי.
הנופים בתערוכה מתייחסים לצילומים מתוך סדרת ספרי ידיעת הארץ משנות ה-50 ועד לשנות ה-70.
ספרי "כל מקום ואתר" תפקדו כלקסיקון לאתרים היסטוריים, ארכאולוגיים ושמורות טבע בארץ ישראל.
אלו, שהיו חלק מכל בית ישראלי במשך שנים, בעת האחרונה, באופן קטגורי, מושלכים אל הרחוב.
היא מטמיעה וכורכת את המעשה הציורי בדימויים המצולמים וחושפת מנגנוני התבוננות והלכי רוח מנטליים ותרבותיים.
מה שנזרק מחוסר רלוונטיות הפך עבור האמנית דחוף ודרש תגובה אשר נושאת עימה שכבות חדשות של נקודות מבט ופרשנות.
טקסט מלווה לתערוכה כתב הסופר עודד וולקשטיין.
1998 - 2002: BFA - תואר ראשון באמנות (בהצטיינות), בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים
2001: חילופי סטודנטים, בית ספר לאמנות בגלאזגו
1998: לימודי רישום, ארט סטודנט ליג, ניו יורק
2020 – נוכחי: בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים, רכזת אקדמית שלוחה חרדית, המחלקה לאמנות
2006 – נוכחי: בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים, הוראת ציור, המחלקה לאמנות
2015 – נוכחי: בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים, הוראת ציור, השלוחה החרדית
2020 – נוכחי: בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים רכזת אקדמית ומנחת פרויקט גמר, השלוחה החרדית
2017 – 2020: בסיס לאמנות ותרבות, הרצליה, הוראת ציור והנחיית פרויקט גמר.
2015 – 2018: מכללת לוינסקי לחינוך, תל אביב הוראת תולדות האמנות
הנדסה, עיצוב, אמנות, רמת גן, תיאוריות צבע – לימודים עיוניים ומעשיים
2009 – 2012: מנשר לאמנות, תל אביב, הוראת ציור וניהול המחלקה לאמנות
2011: התכנית הבינלאומית פולברייט, הנחיה
2023 - וכל הציורים לא יכסו, גלריה בארי, קיבוץ בארי, אוצרת: ד"ר זיוה ילין.
2022 - הארץ הזאת שפקעה מן השמים, גלריה מאיה, תל אביב, ליווי אוצרתי: עינת גבאי -לוי.
2020 - אחד ההרים, בית האמנים בירושלים, אוצרת: יעל כץ בן שלום.
2019 - אור שחור - קיר אמנית, גלריה מאיה, תל אביב
2018 - ללילה יש אלף עיניים, מוזיאון ראלי לאמנות, קיסריה, אוצר: רון ברטוש
פרויקט בעיר: ציור קיר בהזמנת עיריית תל אביב-יפו.
ועדת אוצרות: עדנה מושינזון, גבי קלזמר, אלונה פרידברג
2016 - מולדת 1ב', מוזיאון אשדוד לאמנות, אוצרת: טלי בן-נון.
בין ים גדול לשבר גאולוגי, גלריה קרן טיילור, פריז, אוצר: צבי טולקובסקי
2015 - נווה שאנן, הגלריה לאמנות בקיבוץ גבעת חיים איחוד, אוצרת: רותי אמיתי-חינסקי
2014 - דור שלוש, פייברג פרוג'קטס, תל אביב, אוצרת: ים המאירי
2013 - הום-סיק, אבי גוגנהיים-ארטפלייס, פריז, צרפת
2011 - עיר אחרונה, גלריה טבי לאמנות, תל אביב, אוצרות: דנה גילרמן ושגיא רפאל.
2010 - קרקע נמוכה, איבוק קונטמפוררי, סנטה פיי, ניו מקסיקו, ארה"ב
2009 - עבודות חדשות, גלריה אלון שגב, תל אביב
2007 - ביו-פאואר, גלריה אלון שגב, תל אביב
2023 - עור שיניים - עם רקפת וינר עומר.
גלריה נולבז, תל אביב, אוצר: איתן בוגנים
2019 - ליליאן קלאפיש / טליה ישראלי, מוזיאון אשדוד לאמנות, אוצרות: עדי הרוש ודפנה גזית
2012 - פלאטלאנד - עם קובי אסף, גלריה 39, תל אביב, אוצר: דני יהב בראון
טליה טוקטלי (נולדה ב-1 בפברואר 1949) היא פסלת ואמנית קרמיקה ישראלית.
טוקטלי הייתה מרצה בכירה במחלקה לעיצוב קרמי וזכוכית בבצלאל והחל משנת 2009 היא משמשת כעורכת כתב העת הישראלי "1280°c" (1280 מעלות צלזיוס).
טליה טוקטלי נולדה בשנת 1949. אביה, הנס ציילר, היה ניצול שואה אוסטרי, שהיגר לארץ ישראל בשנת 1939 במסגרת עליית הנוער.
המפגש הראשון של טוקטלי עם הקרמיקה היה במסגרת חוג בתקופת לימודיה התיכוניים.
לאחר שירותה הצבאי למדה במחלקה לקרמיקה בבצלאל.
בין מוריה שם הייתה גדולה עוגן, שהתנסתה באותה עת במעבר מקדרות ועיצוב קרמי לפיסול חופשי בקנה מידה גדול.
לאחר סיום לימודי התואר הראשון בשנת 1973, הוסיפה טוקטלי שנת התמחות במסגרת לימודי postgraduate במחלקה לקרמיקה בבצלאל, ובהמשך למדה גם במחלקה לאמנות בבצלאל, שם למדה פיסול אצל יעקב אפשטיין (1976) ורישום אצל יוסף הירש (1985).
לאחר לימודיה יצרה טוקטלי עבודות פיסול פיגורטיביות.
בשנת 1987 הציגה תערוכת יחיד במוזיאון הרצליה ובה נכללו פסלים בקנה מידה גדול אשר בדקו "יחסי גוף-קרקע, מתוך צורות מופשטות".
במיצב (1988) שהוצג בתערוכה "חומר אחר, קרמיקה עכשווית", בחנה טוקטלי את משמעות מרכיבי העשייה הקרמית בתרבות המערבית, בהציגה קנקן עתיק מאוסף מוזיאון ארץ ישראל, עפר וחרסים מחפירה ארכאולוגית לצד חתיכות פורצלן, שיער ופירות של רימון מצוי מטופלים.
במחצית שנות התשעים של המאה ה-20 החלה טוקטלי ליצור עבודות המתייחסות אל הביוגרפיה המשפחתית שלה.
בשנת 1996 הציגה טוקטלי תיבת תצוגה מזכוכית ובתוכה כרית עשויה חומר קרמי.
על הכרית הוטל צילה של דוגמת עיטור רקמה, אשר הוטבעה על גבי הזכוכית.
עבודות נוספות שיצרה טוקטלי, עשו שימוש בחפצים מתוך הירושה המשפחתית של אביה.
פסלוני פורצלן דקורטיביים (כמו "איילה אשלח"), כמו גם פריטים משפחתיים אחרים, שימשו מקור לשכפול וליצירה של עבודות שונות.
ספלה "גדודים של רקפות" בנשת 2004 נמצא באוסף הכנסת.
ב"העפלה אל האוורסט" (2006), לדוגמה, השתמשה טוקטלי בפסלון בדוגמת כלב, אשר שוכפל בכמה עותקים שנתלו, בעזרת חוטים צבעוניים, על גבי קיר.
בשנת 2008 היא יצרה מיצג "מרבץ כלבים" תוך שימוש בפסלוני כלבים.
היא שחזרה מיצג זה בשנת 2012 לתערוכה נוספת.
1973 - בוגרת המחלקה לעיצוב קרמי, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1974 - התמחות, המחלקה לעיצוב קרמי, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1976 - לימודי פיסול, המחלקה לאמנות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1985 - לימודי רישום, המחלקה לאמנות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
1978 - בית אות המוצר, ירושלים
1987 - מוזיאון הרצליה, הרצליה
1989 - "עבודות בחומר 89", בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2000 - "סוויטה לבית בהשאלה", פיסול בשיתוף כוריאוגרפיה של איריס גורן, מקום לאמנות עכשווית אצל דפנה נאור, ירושלים
2006 - "ארס קרמיקה", גלריה פריסקופ, תל אביב-יפו
2009 - "נאום החפץ, עשור", הגלריה הפתוחה, קריית האוניברסיטה הפתוחה, רעננה
2012 - "חברות חדשה", בית האמנים ירושלים
2017 - "אני רואה אותך", (משותפת עם תרצה פרוינד), הגלריה לאמנות גבעת חיים איחוד
2019 - "ראשית צעדיה בארץ", יד יצחק בן צבי, ירושלים
2025 - "טייסת פרפרי דם", מעמותה, בית הנסן, ירושלים
2006-1980 - אמן-מורה, אגף הנוער ע"ש רות, מוזיאון ישראל, ירושלים
1991-1992 - מרצה-אורחת, המחלקה לעיצוב קרמי וזכוכית, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2018-1994 מרצה בכירה, המחלקה לעיצוב קרמי וזכוכית, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1998-2001 - מרכזת מסלול פיסול, המחלקה לעיצוב קרמי וזכוכית, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
1996 - פרס עידוד היצירה, המדור לאומנויות פלסטיות, משרד החינוך והתרבות
2012 - פרס העיצוב, מינהל התרבות, משרד המדע התרבות והספורט
2014 - ציון לשבח, פרס על שם מוד פרידלנד, עמותת אמנים יוצרים בישראל
2020 - פרס מוד פרידלנד לאמנות קרמית, עמותת אמנים יוצרים / אגודת אמני הקרמיקה
2021 - פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום, בית האמנים, ירושלים.
2024 - פרס שר התרבות לאמנים ותיקים ע"ש אריק איינשטיין בתחום האמנות
טליה אילן (נולדה ב-19 באוקטובר 1971) היא מנצחת ישראלית.
טליה אילן נולדה בתל אביב ולמדה בבית הספר לאמנויות ע"ש תלמה ילין.
היא התחילה את דרכה כפסנתרנית, אך במהרה עברה לניצוח.
כצעד להכרה מקרוב של התזמורת החלה לנגן בקלרינט.
בנעוריה הרבתה לבקר בחזרות של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, שם ישבה עם פרטיטורות ולמדה מן המנצחים.
אחרי השירות הצבאי למדה כלכלה באוניברסיטת תל אביב ובמקביל למדה ניצוח אצל מנדי רודן, באקדמיה למוזיקה בירושלים וסיימה תואר שני ותעודת אמן בניצוח תזמורת.
לאחר שירותה הצבאי נסעה ללונדון, שם השתלמה אצל מייקל טילסון תומאס, אצלו למדה את כל הסימפוניות של גוסטב מאהלר.
בנוסף, השתלמה אצל המנצחים דניאל בארנבוים בגרמניה, וכן אצל ז'ולט נאג', ובכיתות אמן בינלאומיות באירופה ובארצות הברית.
הקונצרט הראשון שעליו ניצחה אילן היה במשכנות שאננים, על הרכב של מוזיקה חדשה.
בהמשך ניגשה לתחרות ניצוח בצ'כיה וזכתה בפרס הראשון, שהיה ניצוח על התזמורת הפילהרמונית יאנאצ'ק מאוסטרבה.
לאחר סיום לימודיה החלה לנצח על "תזמורת הקמפוס" ברמת השרון ובמקביל עבדה גם עם תזמורת הבמה הישראלית, בניהולו של רוני פורת.
מאז 2006, כיהנה אילן כמנצחת הראשית שלה.
כעזר לעבודתה העבירה אילן השתלמות למורים למוזיקה מטעם משרד החינוך.
היא סיימה את תפקידה כמנהלת שתי התזמורות באוגוסט 2019.
ב-2017 ניצחה לראשונה על התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בנוסף ניצחה בישראל על התזמורת הסימפונית חיפה, תזמורת האופרה הקאמרית אשדוד, התזמורת הקאמרית הישראלית, סימפונט רעננה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת האנדלוסית הישראלית, תזמורת הבמה הישראלית ותזמורת הקמפוס.
בחו"ל ניצחה על התזמורת הפילהרמונית של יוהנסבורג, התזמורת הפילהרמונית של דרבן (קואזולו-נטל), תזמורת מקאו (סין), התזמורת הסימפונית של צ'ינגדאו (סין), התזמורת הסימפונית של גוויאנג (סין), תזמורת אולפני פיימס בצפון מקדוניה, תזמורת נשים קלאסיות בבריסל, התזמורת הסימפונית העולם החדש במיאמי, אנסמבל רפלקס בניו יורק ועוד.
בין השנים 2019 - 2025 שימשה כעורכת מוזיקלית בתחנת הרדיו כאן קול המוזיקה.
טליה פעילה ברשתות החברתיות במאבק לקידום נשים בעולם המוזיקה הקלאסית, ובעיקר בתחומי ההלחנה והניצוח.
בין היתר היא יזמה את ההאשטג היומי #oneconductoraday ובו היא מעלה מדי יום תמונה של מנצחת מהעולם, כדי להנכיח מנצחות תזמורות, וכדי להפריך את המיתוס לפיו ישנן מעט מנצחות.
טליה אילן נשואה למנצח הסיני אי-אן שו והם הורים לשתי בנות.
שוּ ואילן מחליפים זה את זה על דוכן המנצחים במקרה הצורך.
לפני נישואיהם נסעה לסין, שם ניצחה על "מעשה בחייל" של איגור סטרווינסקי בכנסייה המרכזית של מקאו.
טלי פלוסקוב (נולדה ב-30 ביולי 1962) היא פוליטיקאית ישראלית, שכיהנה בעבר כחברת הכנסת מטעם הליכוד ובעבר גם מטעם כולנו.
כמו כן כיהנה כיושבת ראש ועדת האתיקה, סגנית יושב ראש הכנסת וראש עיריית ערד.
נולדה בשם טטיאנה נובק בעיר בלץ שבמולדובה הסובייטית שבברית המועצות דאז, שם גם עבדה כפסיכולוגית במערכת החינוך עד עלייתה לישראל בשנת 1991, במסגרת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90.
בישראל החלה לעבוד כמטפלת בבית אבות.
לאחר מכן עבדה כחדרנית בבית מלון בים המלח, וקודמה תוך ימים מספר לתפקיד אחראית חדרניות.
ב-1994 עברה לעבוד בסניף בנק לאומי בערד ולימים הפכה למנהלת מחלקה, ובמקביל הפכה פעילה ציבורית.
לפני בחירתה לראשות עיריית ערד כיהנה כחברת מועצת העיר וכסגנית ראש העיר.
באפריל 2010 נבחרה לראשות עיריית ערד.
בשנת 2014 זכתה ב-55% מקולות הבוחרים ונבחרה שנית לראשות העירייה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הצטרפה למפלגת כולנו, הוצבה במקום השישי ברשימת המפלגה לכנסת ונבחרה לכנסת.
בכנסת שימשה כסגנית יושב ראש הכנסת.
הייתה מועמדת במקום החמישי מטעם "כולנו" בבחירות לכנסת העשרים ואחת, אך לא נבחרה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, התאחדה כולנו עם מפלגת הליכוד וב-31 ביולי 2019 התפקדה פלוסקוב לליכוד, יחד עם יו"ר כולנו משה כחלון והשר אלי כהן.
היא הוצבה במקום ה-35 ברשימת הליכוד ולא נבחרה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש הוצבה שוב במקום ה-35 ונבחרה לכנסת, הפעם מטעם הליכוד.
ביולי 2020 מונתה ליושבת ראש ועדת האתיקה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הוצבה במקום ה-31 ברשימת הליכוד ולא נכנסה לכנסת.
אך היא שבה לכהן כחברת כנסת לאחר כניסת התפטרותו של גדי יברקן לתוקף.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25, התמודדה לראשונה בפריימריז של הליכוד ולא הצליחה להגיע למקום ריאלי ברשימת הליכוד לכנסת.
שובצה במקום ה-71 ברשימה לכנסת.
בעלת תואר ראשון ושני בפסיכולוגיה, עבדה כפסיכולוגית טרם עלייתה.
מתגוררת עם בעלה, מיכאל פלוסקוב, בערד, אם לשני ילדים.
טליה לביא (נולדה ב-27 באפריל 1978) היא במאית ותסריטאית קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
זוכת פרסי אופיר לשנת 2014 על בימוי הסרט "אפס ביחסי אנוש" ועל כתיבת התסריט שלו.
טליה לביא נולדה בפתח תקווה בשנת 1978. היא התגוררה מספר שנים בקיבוץ ובשנת 1991 עברה לתל אביב.
אביה היה איש קבע בצה"ל ולאחר שחרורו עובד כרואה חשבון, אמהּ מורה, ויש לה אחות גדולה.
טליה למדה ב"תלמה ילין" במגמת אמנות חזותית, שם התמקדה בקומיקס.
שירתה בצה"ל כפקידה בלשכת אלוף, משם עברה לבסיס דרומי, מה שהיווה השראה לסרטה "אפס ביחסי אנוש".
החלה את לימודיה במחלקה לאנימציה באקדמיה לאמנות בצלאל.
החליטה לעזוב כעבור זמן ועברה לבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, אותו סיימה בשנת 2005 בהצטיינות יתרה עם מלגות ופרסים רבים, כולל פרס ראש העיר ירושלים לבוגר מצטיין ושלוש מלגות הצטיינות של קרן שרת (אמריקה ישראל).
עבדה בזכיינית ערוץ 2 טלעד עד לאיבוד הזיכיון בשנת 2005, שהוביל לפיטורים המוניים.
באותה שנה השתתפה ב-"Talent Campus" של פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין.
משמשת מרצה לתסריטאות בבית הספר "סם שפיגל" והייתה מרצה גם במעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות בירושלים.
בשנת 2010 נבחרה להשתתף בסדנת התסריטאים של מכון סאנדנס לקולנוע עצמאי בארצות הברית (שאותו ייסד השחקן והבמאי רוברט רדפורד) ובשנת 2011 נבחרה להשתתף בסדנת הבמאים היוקרתית של המכון.
היא וסרטיה זכו בפרסים רבים בפסטיבלי הקולנוע ברחבי העולם, אשר החשובים שבהם הם פרס הסרט הטוב ביותר ל"אפס ביחסי אנוש" בפסטיבל טרייבקה בניו יורק, וכן פרס הבמאית בעלת קול ייחודי על שם נורה אפרון באותו פסטיבל.
חבר השופטים בטרייבקה, בראשות רוברט דה נירו, ציין בהחלטתו כי .
בשנת 2014 לקחה חלק בחממה הבינלאומית לקולנוע ירושלים לשם הגישה תסריט לסרט עתידי בשם "אהבת חיי הנוכחית", וכן זכתה באותה שנה בשני פרסי אופיר על התסריט והבימוי הטוב ביותר של הסרט "אפס ביחסי אנוש".
באוגוסט 2014 נכללה ברשימת "12 הבמאים שראוי לעקוב אחריהם", שערך האתר "Indiewire", שם הושוותה לרוברט אלטמן.
בשנת 2018 זכתה בפרס אמנות הקולנוע מטעם משרד התרבות והספורט.
בשנת 2003, כתבה לביא וביימה את הסרט הקצר "שיבולת בקפה" כ"סרט אמצע הלימודים" בסם שפיגל.
הסרט צולם בפסל המפלצת בשכונת קריית יובל בירושלים, ובו שיבולת (שירי אשכנזי) היא מלצרית כושלת המשקרת ללא הפסק, בבית קפה דמיוני עם לקוחות הממררים את חייה, שם המלצריות נדרשות להתגלש מהמטבח מבלי להפיל את המנות, מתוך פיה של המפלצת.
הסרט נעשה בהשראת עבודתה הזמנית של היוצרת כמלצרית.
ב-2015 זכה הסרט בפרס הראשון בפסטיבל הסרטים הקצרים במוזיאון הלובר שבצרפת, בהנהלת נועה קרוון כהן, בתו של דני קרוון (הלוקח חלק בחבר השופטים) ואשתו של המאייר יזהר כהן.
בראש חבר השופטים של התחרות ישב הקולנוען וים ונדרס.
בשנת 2005, כתבה לביא וביימה את הסרט הקצר "חיילת בודדה" כפרויקט הגמר שלה בסם שפיגל.
זוהרה (דאנה איבגי) משרתת כפקידה בבסיס צה"לי מרוחק וסובלת מכל רגע.
היא חושבת שהיום תוכל סוף סוף לעזוב.
אבל תקוותה מתפוגגת כאשר המחליפה שלה מתגלה כבחורה אובדנית, וזוהרה מוצאת עצמה שומרת עליה בפקודה.
בסרט השתתפה גם נועם שוסטר-אליאסי.
הסרט היווה נקודת פתיחה לסרטה של לביא "אפס ביחסי אנוש", בכיכובה של אותה השחקנית.
שירותה הצבאי של היוצרת שימש לה כהשראה, אם כי הסרט איננו אוטוביוגרפי.
הסרט הוקרן בתחרות וולג'ין בירושלים וכן ביותר מארבעים פסטיבלים בישראל ומחוצה לה.
זכה ב-11 פרסים בין-לאומיים, בין היתר פרס חביב הקהל לסרט הקצר בפסטיבל ברלין (2006), פרס תגלית השנה בעשיית הסרטים בפסטיבל הסרטים הקצרים בפאלם ספרינגס, ציון לשבח בפסטיבל קרלובי וארי (2006) והיה מועמד לפרס "נמר של מחר" בפסטיבל קולנוע בלוקרנו, שווייץ.
כמו כן זכה בציון לשבח בפסטיבל נשים ברחובות.
הסרט מספר על חיים של פקידות בבסיס "שיזפון".
קודמו, הסרט "חיילת בודדה", נחשב להשראה של "אפס ביחסי אנוש", ואכן יש בהם מן המשותף ברמת העיסוק והליהוק.
לביא כתבה את התסריט בשנים 2007–2009, ניסתה לגייס כספים במשך כשלוש שנים, ולאחר מכן הסרט צולם תוך 24 ימים, כולל ההשלמות, באתרי צילומים שדימו בסיס צבאי.
הוא יצא לאקרנים בשנת 2014, בכיכובן של דאנה איבגי ונלי תגר.
הסרט התקבל בתשואות בהקרנת טרום-הבכורה שהתקיימה באוניברסיטת בן-גוריון, זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים טרייבקה (ולביא עצמה זכתה בפרס הבימוי על שם נורה אפרון), התקבל באהדה בפסטיבל קולנוע דרום בשדרות ונמכר להפצה בין-לאומית, וכל זאת עוד לפני יציאתו לאקרנים בישראל.
עם תחילת ההקרנות המסחריות שלו, הביקורות השוו אותו ל"גבעת חלפון אינה עונה".
בעקבות הסרט, תיאר מבקר הקולנוע אורי קליין את לביא בתור: "האשה הראשונה שכותבת ומביימת קומדיה קולנועית במקומותינו".
מבקר הקולנוע יאיר רוה כתב על הסרט ועל לביא: "אם אכן אנחנו עומדים בפתחו של גל חדש נשי בקולנוע הישראלי, אני מכתיר את טליה לביא בתור מי שעומדת בראש המחנה, ו'אפס ביחסי אנוש' הוא ההמנון שלו...
אני מקווה שכשנביט לאחור אל היום הזה ונדע שעם 'אפס ביחסי אנוש' פתחנו פרק חדש בקולנוע הישראלי".
נמכרו מעל ל-600,000 כרטיסים להקרנות הסרט, ובכך הפך לסרט הנצפה ביותר בישראל לשנת 2014, כשצפו בו כפליים ממספר הצופים בסרט שהיה שני בהצלחתו הקופתית.
הסרט גם עומד במקום הראשון במספר הצופים בו בהשוואה לכל הסרטים הישראליים ב-25 השנים שלפני צאתו לאקרנים, והוא הסרט הנצפה ביותר בישראל אי פעם, שבויים על ידי אישה.
לאחר תחילת ההקרנות בישראל, "אפס ביחסי אנוש" הוקרן גם ברחבי העולם.
התסריט שכתבה זכה במענק פיתוח הסרטים הבין-לאומי של מכון סאנדנס וחברת מהינדרה ההודית, עוד לפני תחילת הצילומים.
הסרט היה מועמד לשנים-עשר פרסי אופיר לשנת 2014 וזכה בשישה, וביניהם זכתה לביא בפרסי "הבימוי הטוב ביותר" ו"התסריט הטוב ביותר".
נוסף על כך, כבמאית הסרט, קיבלה גם את "פרס תא מבקרי הקולנוע של ישראל לסרט הישראלי הטוב ביותר" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ואת "הפרס הגדול" של פסטיבל הקולנוע הבין-לאומי באודסה.
ביולי 2021 יצא לאקרנים הסרט "אחד בלב" שלביא כתבה וביימה.
הסרט מתחיל בנקודה שבה קומדיות רומנטיות רבות דווקא מסתיימות: חתן (רן דנקר) וכלה (אביגיל הררי) מגיעים לסוויטה בבית מלון אחרי חתונתם, אבל במקום להירגע וליהנות הם רבים.
במהלך הלילה הם פוגשים את אהבותיהם הקודמות, לבטים ישנים, וזכרונות על רווקות שנגמרה.
צוות השחקנים כולל גם את מאיר סוויסה ואורלי זילברשץ.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2021. "אחד בלב" התקבל בביקורות מעורבות ולא הצליח לשחזר את ההצלחה הקופתית של "אפס ביחסי אנוש".
ב-24 באוקטובר 2021 עלתה לשידור בהוט הסדרה "ילדות סכסכניות" שלביא יצרה (בשיתוף עם שיר ראובן) וביימה.
הסדרה מספרת על שתי צעירות שעוברות לגור ביחד בתל אביב.
ליהי (מיה לנדסמן) היא סטודנטית לרפואה שעוזבת את בית הוריה לראשונה ולאה (עינת הולנד) היא חרדית לשעבר שהתנתקה ממשפחתה.
החברות ביניהן הופכת לדבר הכי טוב והכי רע שקרה לשתיהן.
עוד משתתפים בסדרה מנשה נוי, שרה פון שוורצה, טלי שרון, שולי רנד, רבקה מיכאלי וחנה לסלאו.
הסדרה נבחרה להשתתף בפסטיבל הסדרות הבין-לאומי Canneseries שהתקיים בקאן, בתחילת אוקטובר 2021 והייתה מועמדת לשבעה פרסי אקדמיה לשנת 2021, כולל פרס הבימוי עבור לביא.
בנובמבר 2023 פורסם כי היא מתחילה לעבוד על סרט קולנוע שיעסוק בתצפיתניות צה"ל במוצב נחל עוז – שבו נפלו 14 חיילות, בהן תצפיתניות ובקריות איסוף יבשתי, בטבח שאירע ב-7 באוקטובר.
באוקטובר 2024, לציון שנה לאירועי 7 באוקטובר, הוקרנה עבודת הווידאו "משל החמ"ל" שביימה לביא.
העבודה מורכבת ממקבץ עדויות של תצפיתניות ששירתו באוגדת עזה בין השנים 2016–2024, שצולמו במהלך התחקיר לסרט.
מיצב הווידאו "משל החמ"ל" מוצג כתערוכה במוזיאון תל אביב החל מנובמבר 2025.
בשנת 2000 במסגרת לימודיה בבצלאל הייתה במאית, תסריטאית, מפיקה ועורכת של סרט מצויר קצר "המלצרית".
בשנת 2004 שיחקה את עצמה בפרק אחד בסדרה הצ'כית רבת העונות "פסקוויל".
בשנת 2008 כתבה תסריט לסדרת הטלוויזיה "בובות" עבור HOT3.
בשנת 2008 כתבה וביימה פרק "איילת ופאף דודי" בעונה השנייה של הסדרה "מסכים" בחברת yes.
בשנת 2009 יצרה סרט תיעודי "אשת איש כסית", אודות לאה איש כסית, אושיה תל אביבית מבעלי קפה כסית המיתולוגי.
הסרט נעשה במסגרת תחרות הדוקוצ'לנג', מיוזמתו של פסטיבל דוקאביב.
בשנת 2009 כתבה תסריט לסדרת הטלוויזיה "מגדלים באוויר" עבור ערוץ 10.
בשנת 2009 כתבה תסריט עבור סדרת הרשת "כאן גרים בכיף אלוהים והשטן".
בשנת 2013 ערכה תסריט לסרט "בית לחם".
בשנת 2014 כתבה את התסריט לסדרה "מי נתן לך רישיון?" עבור הערוץ הראשון.
בשנת 2009 יצרה, בשיתוף עם מיכל ויניק, סטריפ קומיקס בשם "החיוך שאינו נמחק" עבור וואלה המבוסס על דמויות פליימוביל.
בשנת 2020, במהלך הסגר הראשון של הקורונה, יצרה באינסטגרם סדרת קומיקס יומית בשם "חיות אמבט".
הקומיקס מבוסס על צעצועי אמבטיה וחפצים ביתיים שונים ונוגע בין השאר בשאלות עכשוויות כגון מגפת הקורונה, Me too ועוד.
הסדרה מורכבת מ-50 פרקים בני 10 פריימים כל אחד.
טלי תמיר (נולדה ב-2 במרץ 1954) היא אוצרת וחוקרת של אמנות ישראלית.
בעבודתה כאוצרת היא עוסקת רבות בהיבטים פוליטיים וחברתיים של האמנות הישראלית.
בשנת 2010 זכתה תמיר בפרס האוצר מטעם משרד התרבות והספורט.
תמיר, ילידת תל אביב, למדה תולדות האמנות באוניברסיטה העברית (1978-1974) וסיימה תואר שני (1987-1983) ושלישי (2023) באוניברסיטת תל אביב.
את עבודת הדוקטורט כתבה בנושא "מעמד החפץ, פנים וטבע דומם באמנות ישראלית", בהנחיית פרופ' גילה בלס ופרופ' משה צוקרמן.
כיום היא מרצה ב"בית לאמנות ישראלית" במכללה האקדמית תל אביב-יפו, והיא מרכזת מקצועית של התוכנית ללימודי אוצרות עכשווית של היחידה ללימודי החוץ של הטכניון.
בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 שישמה כמבקרת אומנות בעיתון "כל העיר".
התערוכה הראשונה שאצרה הייתה "ליקוי חמה" (גלריה בוגרשוב, תל אביב 1989) שהתייחסה לחרדת האלימות, המלחמה והאסון דרך עבודתם של ארבעה אמנים.
בין השנים 1994–2004 פעלה כאוצרת בגלריה הקיבוץ בתל אביב.
בשנים אלה אצרה שורה ארוכה של תערוכות יחיד, תערוכות זוגיות וכן תערוכות תזה קבוצתיות.
תערוכות התזה שאצרה עסקו בדרך כלל בבחינה ביקורתית של אתוסים ציוניים וישראליים ובאופן שבאו לידי ביטוי בעבודות אמנות ובכרזות.
בשנת 2005 אצרה בביתן הלנה רובינשטיין במוזיאון תל אביב את התערוכה "לינה משותפת - קבוצה וקיבוץ בתודעה הישראלית" שעסקה במתח שבין היחיד והקבוצה בחברה הישראלית ובאופן מיוחד בחברה הקיבוצית.
המונח "לינה משותפת", ציינה תמיר, משמש כמטפורה "לכל מה שמאורגן על-פי כללי הדבוקה/התנועה/הכיתה/הגדוד/הפלוגה".
בין השנים 2004–2010 שימשה כאוצרת של מוזיאון נחום גוטמן בנווה צדק בתל אביב, שם אצרה בין השאר את התערוכות: "שישה אמנים מדברים עם נחום" (מרץ 2006) "דרום-דרום: מיפו עד פלורנטין" (מאי2007), "צייר-תייר" (יולי 2008), "צייר-צליין" (אוקטובר 2008) ו"צייר-צייד" (פברואר 2009) ו"זולו: ציידים ופנטזיות אחרות" (ספטמבר 2009).
בתערוכות אלה עסקה בבחינת המבט של גוטמן כצייר תייר והדגישה, בתערוכה השלישית במיוחד, את המבט הקולוניאליסטי של האמנים הישראלים.
החל משנת 2010 תמיר פועלת כאוצרת עצמאית.
בין התערוכות שאצרה ניתן לציין את "רות שלוס" (המשכן לאמנות, עין חרוד 2006), "בריסטולים" (בשיתוף עם מאיר טאטי.
מוזיאון בת ים לאמנות, 2011) ואת "התערוכה החקלאית" (מוזיאון פתח תקווה, 2015).
תמיר חיה ועובדת בתל אביב.
טליה ברקאי (נולדה ב-11 באוגוסט 1981) היא שחקנית, מדבבת, במאית דיבוב, זמרת ופזמונאית ישראלית.
ברקאי נולדה בשם טליה פלג.
ברקאי למדה בבית הספר לאמנויות בתל אביב ולאחר מכן בתיכון עירוני א' במגמת תיאטרון.
בוגרת קונסרבטוריון, מנגנת בפסנתר, ועסקה בשירה אמנותית.
מאוחר יותר השלימה תואר ראשון בהוראה עם התמחות בהיסטוריה ובספרות.
בשנת 2003 כתבה את השיר "כמה כח יש ללב שבור", אותו ביצעו שירי מימון ורן דנקר, כחלק מפסקול הסרט "אל-סיד".