tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כעבור עשור, בוועידת מינכן 2017, דו"ח על המשבר בסדר הבינלאומי והדמוקרטיה הליברלית, נתפס בעיני פרשנים רוסים כאישור לצדקת טענותיו של פוטין, שלפיהן הגיע לסיומו "עידן החד־קוטביות" של ההגמוניה המוחלטת של ארצות הברית.
במדינות מסוימות, נאום השנה החדשה הוא הנאום האישי המסורתי של ראש המדינה או ראש הממשלה לאזרחים, שמשודר בדרך כלל בערב השנה החדשה בטלוויזיה.
הנאום מכיל בדרך כלל ברכות לשנה החדשה, סיכום קצר של השנה היוצאת וסקירה של הסיכויים והצפיות לקראת השנה הקרובה.
נאומי ראש המדינה במדינות שונות
ארמניה, מאז 2019, ראש הממשלה נושא נאום ראש השנה לעם בארמנית.
לפני כן, מאז עצמאות המדינה, נשיא הרפובליקה היה נושא את הנאום לשנה החדשה.
באזרבייג'ן, נשיא המדינה נוהג לנאום לשנה החדשה מדי שנה, בשפה האזרית.
בבלארוס, הנשיא, אלכסנדר לוקשנקו נושא את הנאום לשנה החדשה כבר 26 שנים.
כל שנה הוא מעלה נושא לנאום.
לדוגמה, ב-31 בדצמבר 2003, נאומו זכה לכותרת "הזמן הוא ציפור", ובשנת 2016 נושא נאומו היה "הכל עוד לפנינו".
בתקופה שבין 1994 ל-2012, הברכות לשנה החדשה התקיימו בשטח מעונו של נשיא הרפובליקה במינסק, ולאחר השלמת בניית ארמון העצמאות, ב-31 בדצמבר 2013, הנאום מצולם בשטח הארמון.
ב-31 בדצמבר 2017, במקום ההקדמה הרגילה, הוצגו הציטוטים והרגעים העיקריים עם אלכסנדר לוקשנקו ב-2017.
באוזבקיסטן, בתקופת שלטונו של אסלאם קרימוב בשנים 1989–2016, נשיא המדינה לא נשא נאום לאומה.
הכרוז היה מקריא את ברכותיו של נשיא המדינה בערב ראש השנה.
לאחר עלייתו של שבקט מירזייאיב לשלטון, החלה המסורת של נאום ראש השנה בטלוויזיה לעם.
הנשיא מברך תחילה את האנשים ברוסית, ולאחר מכן, כמה דקות לפני כניסת השנה החדשה, נואם באוזבקית.
נשיא הפדרציה הרוסית עורך את נאום השנה החדשה לעם ברוסיה מדי שנה בליל 31 בדצמבר.
ב-1999, הנשיא בוריס ילצין אף השתמש במעמד כדי להודיע לאומה על התפטרותו.
באוקראינה נהוג כי נשיא אוקראינה פונה בנאום טלוויזיוני לשנה החדשה.
הנשיא ליאוניד קוצ'מה עשה זאת עשר פעמים.
בשנת 2003, נאומו צולם יחד עם נכדו וכלב.
בתגובה לנאום ראש השנה האחרון ויקטור ינוקוביץ', ב-31 בדצמבר 2013, פרסם לראשונה את הנאום שלו.
באוסטריה, ביום ראש השנה, הנשיא פונה לעם, כאשר נאום הקנצלר משודר בחג הלאומי ב-26 באוקטובר.
בשנת 1923, מנכ"ל BBC ג'ון רייט הזמין את המלך ג'ורג' החמישי לנאום בחג המולד בנאום לאומה, אך הרעיון נדחה על ידי המלך.
אף על פי כן, ריית' התעקש על הרעיון שלו, ובשנת 1932 הקליט ג'ורג' החמישי ממעונו בסדרינגהאם הודעת רדיו לאזרחים הבריטיים.
טקסט הנאום נכתב על ידי רודיארד קיפלינג.
מאז, מלכים ומלכות הממלכה המאוחדת ביצעו את נאום ברכות חג המולד מדי שנה, למעט 1936 ו-1938. (המלך מדצמבר 1936 עד פברואר 1952 היה ג'ורג' השישי, שסבל מגמגום מגיל 7).
בשנת 1957, נאום חג המולד של המלכה אליזבת השנייה שודר לראשונה בטלוויזיה והיא עשתה זאת מדי שנה עד למותה ב-2022.
בגרמניה, הקנצלר נושא נאום לשנה החדשה מאז 1970. הנשיא הפדרלי, שנחשב רשמית לראש המדינה, נואם לאומה בחג המולד.
ב-1952 שודר לראשונה בטלוויזיה נאום השנה החדשה.
תקרית מוזרה התרחשה ב-31 בדצמבר 1986, כאשר ערוץ הטלוויזיה Das Erste שידר את הנאום של הלמוט קוהל בשנה שקדמה לה.
לטענת הנהלת ערוץ הטלוויזיה, זה קרה בטעות, וב-1 בינואר 1987 שודר הנאום הנכון של הקנצלר.
ב-1 בינואר 2013, חדשות BBC דיווחו כי מנהיג הרפובליקה העממית הדמוקרטית של קוריאה נשא נאום טלוויזיה לשנה החדשה לאזרחים בפעם הראשונה מזה 19 שנים.
בישראל נישא נאום לראש השנה האזרחית בידי ראש ממשלת ישראל, בעיקר כפנייה לציבור הדובר רוסית במדינה במסגרת חגיגות הנובי גוד.
בראש השנה לעיתים משודר נאום בערב החג או ריאיון חגיגי.
מאז 1991, נשיא הפדרציה הרוסית נושא נאום לשנה החדשה לעם ברוסיה מדי שנה ב-31 בדצמבר, במה שמהווה למסורת רבת שנים במדינה.
לראשונה, פנייתו של ראש המדינה לעם התאפשרה הודות להתפתחות הטכנולוגיה, בעיקר הרדיו, ולאחר מכן הטלוויזיה.
נאום הראשון כזה יכול להיחשב כברכות השנה החדשה ברדיו ב-31 בדצמבר 1935 על ידי יושב ראש הוועד הפועל המרכזי של ברית המועצות מיכאיל קלינין לחוקרי הקוטב.
ב-31 בדצמבר 1941 קלינין פנה בפעם הראשונה בתולדות ברית המועצות לכל העם הסובייטי בנאום רדיו לשנה החדשה:חברים יקרים!
חיילים, מפקדים ועובדי מדינה בצבא האדום וחיל הים!
תושבי האזורים הסובייטים שנכבשו זמנית על ידי הפולשים הפשיסטים הגרמנים!
הרשו לי לאחל לכם שנה טובה ולרגל בוא השנה החדשה, הרשו לי להציג בפניכם סיכום קצר של המלחמה.
А по случаю наступления Нового года разрешите представить вам краткий итог войны.ברכות השנה החדשה חזרו על עצמם בערב 1944, לפני הביצוע הראשון של ההמנון החדש של ברית המועצות.
לאחר מותו של קלינין, הנאומים לשנה החדשה הופסקו עד 1953.
ב-31 בדצמבר 1953 ברדיו וב-1 בינואר 1957 נישא הנאום בידי יו"ר הנשיאות של הסובייט העליון של ברית המועצות קלימנט וורושילוב.
משנת 1970 ועד קריסת ברית המועצות
מאז סוף שנות ה-70, קרא איגור קירילוב, קריין טלוויזיה ידוע, את הברכות לעם הסובייטי.
עם התרחבות שידורי הטלוויזיה והרדיו הלאומיים והאזוריים בברית המועצות, התפתחה מסורת של שידור בו-זמנית של נאום השנה החדשה לעם הסובייטי על ידי כל ערוצי הטלוויזיה ותחנות הרדיו הפועלות באזור נתון.
לפני צלצולי פעמוני הקרמלין ב-31 בדצמבר 1982, הופיע על מסך הטלוויזיה סגן היו"ר הראשון של הנשיאות של הסובייט העליון של ברית המועצות וסילי קוזנצוב שבירך את העם הסובייטי לשנה החדשה.
זמן מה לאחר מותו של ברז'נייב, תפקיד יו"ר הנשיאות של ברית המועצות נותר פנוי (יורי אנדרופוב מונה רק למזכיר הכללי של הוועד המרכזי של המפלגה), כך שהופעתו של וסילי קוזנצוב על המסך בערב השנה החדשה נראתה הגיונית.
קוזנצוב עצמו היה אז בן 81 והוא קרא ברכה בגיל כה מכובד על פיסת נייר, בלי להשתמש במשקפיים.
בדצמבר 1985 חודשה מסורת נאום השנה החדשה מטעם המדינה על ידי המזכיר הכללי של הוועד המרכזי של המפלגה מיכאיל גורבצ'וב (עד אז הוא עדיין לא היה יושב ראש הנשיאות של ברית המועצות, בשנים 1985–1988 תפקיד זה הוחזק על ידי אנדריי גרומיקו).
ערב השנה החדשה של 1987 לווה בהחלפה הדדית של נאומי הטלוויזיה לשנה החדשה בין ברית המועצות לארצות הברית: נשיא ארצות הברית רונלד רייגן פנה לעם הסובייטי, בעוד מיכאיל גורבצ'וב נשא דברים בפני העם האמריקאי.
משנת 1988 עד 1991, בתוכנית השנייה של הטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות, הנאום שודר בתרגום עם כתוביות.
עם התמוטטות ברית המועצות, בשנים 1992 ו--1993 לא שודרו נאומי ראש השנה של בכירים במדינה.
ב-31 בדצמבר 1991, הסאטיריקין מיכאיל זדורנוב בירך את רוסיה לרגל השנה החדשה, וגם זאת במסגרת תוכנית חגיגית לשנה החדשה של הטלוויזיה הראשונה.
אולם, בערב השנה החדשה, בוריס ילצין נשא נאום שהוקדש בעיקר לתחילת המעבר לכלכלת שוק ושחרור המחירים מ-2 בינואר 1992. נאום זה שודר ב-30 בדצמבר ופורסם על ידי רוסיסקאיה גאזטה ב-31 בדצמבר 1991.
בערב השנה החדשה 1993 בוריס ילצין בירך את אזרחי רוסיה בנאום שלו שהוצג ב-30 בדצמבר 1992 בערוץ הטלוויזיה RTR.
ב-31 בדצמבר 1992, תחילת השנה החדשה לוותה בצלצולים של פעמוני הקרמלין, שהוקרנו במסגרת "ליל השנה החדשה - 93" בערוץ 1 אוסטנקינו לאחר שסופיה רוטארו בירכה את הצופים.
ב-1994 נשיא "MMM" סרגיי מברודי פנה בנאום לשנה החדשה (בעוד נאומו של ילצין שודר ברשת RTR, בערוץ החמישי ובערוץ הראשון אוסטנקינו, בעוד בערוץ השלישי והשישי לא שידרו את נאומי החג הרשמיים עד 1997 וב-1995).
אלה פוגאצ'ובה בירכה את המדינה לרגל השנה החדשה 1995 בערוץ NTV.
ב-31 בדצמבר 1997, בהקלטת וידאו של נאום ראש השנה של ילצין בראש השנה 1998, בנוסף לנשיא עצמו, נכחה גם משפחתו ברקע.
לאחר שסיים ילצין את נאום החג שלו, ניגשו אליו בני משפחתו ולקול נקישות הגביעים בירכו זה את זה לרגל החג המתקרב.
בדצמבר 1998, רשת NTV סירבה לשדר את נאום ראש השנה של ילצין, שבמקום זאת הראה את נאום הבובה ילצין מהתוכנית "בובות".
מדצמבר 1998 ועד דצמבר 2005, הנאום הנשיאותי המקורי לא שודר ברשת MTV רוסיה: בדרך כלל, במקום ראש המדינה, בירכו את המדינה מנחי הערוץ.
ב-31 בדצמבר 1999 הנסיבות הפוליטיות במדינה הובילו לנאום כפול של הנשיא היוצא בוריס ילצין ושל הנשיא בפועל ולדימיר פוטין: ילצין נאם בצהריים שעון מוסקבה, כאשר התפטר מתפקידו כנשיא, ושני נאומים הוצגו לפני חצות - של ילצין ושל הנשיא בפועל פוטין.
בנאומו כינה ילצין את 1999 "השנה האחרונה של המאה והמילניום", אף על פי שזה לא היה המצב, השנה האחרונה של המאה והמילניום הייתה שנת 2000. מיכאיל גורבצ'וב ובוריס ילצין נשאו מאומים לשנה החדשה מלשכתם בקרמלין.
ב-31 בדצמבר 1999 פנה ולדימיר פוטין לאזרחים מלשכתו.
אך ב-31 בדצמבר 2000 עד 2007 נשא פוטין את נאומו מכיכר איוואנובסקאיה שבמתחם הקרמלין במוסקבה.
בשל שינוי ההמנון הלאומי, שהתרחש בימים האחרונים של שנת 2000, בכמה ערוצי טלוויזיה (במיוחד ברשת REN-TV), הוצג הנאום של ולדימיר פוטין ב-31 בדצמבר של אותה שנה ללא ההמנון רוסיה.
ב-31 בדצמבר 2002, במקום נאומו של ולדימיר פוטין, הציג ערוץ הטלוויזיה STS ברכות ממשפחת זבזדונוב מסדרת הטלוויזיה הקומית "33 מטרים רבועים".
מאז 2002, שידור נאום ראש השנה של נשיא הפדרציה הרוסית משודר בכל ערוצי הספורט של NTV-Plus (מאז 2016 - אלה מצויים בבעלות חברת GPM Match!).
בשלוש השנים הראשונות לשידור הנאום הועבר רק בערוץ הספורט המרכזי, בשנים 2005–2006 הצטרף אליו גם ערוץ הכדורגל.
שידור מקביל בכל ערוצי הטלוויזיה המיוחדים שאינם יבשתיים, החל להתבצע רק בשנת 2006.
משנת 2005 בערוץ הטלוויזיה "רוסיה", משודר הנאום עם כתוביות זוחלות, לחירשים.
מאז 2006, הקלטת נאום ראש השנה של נשיא הפדרציה הרוסית משודרת בערוצי הטלוויזיה הדיגיטלית של הערוץ הראשון (כמו דום קינו, ורמיה, מוזיקה של הראשון, ואחרים).
בשנים הראשונות לשידור בערוץ ורמיה נמסר נאום הנשיא פעמיים: הראשון - ב-23:55 שעון מוסקבה, והשני - ב-23:55 שעון ניו יורק.
ב-31 בדצמבר 2008 עד 2011, הנשיא השלישי של רוסיה, דמיטרי מדבדב, נשא דברים בפני האומה.
נאומיו צולמו מגשר הפטריארך המשקיף על הקרמלין.
יתר על כן, הנאום ב-31 בדצמבר 2010 הוקלט הרבה לפני תאריך החג.
אם מסתכלים היטב, אפשר לראות שאין שלג ברקע ונהר מוסקבה עדיין לא קפוא.
בערב השנה החדשה 2011 הופיע דמיטרי מדבדב בסרט עצי אשוח.
על פי העלילה, תפקידו היה להוסיף את המילים המבוימות "סנטה קלאוס עוזר למי שעוזר לעצמו" (На Деда Мороза надейся, а сам не плошай!) בנאום השנה החדשה שלו.
במציאות, השימוש במילים הללו נעשה באמצעות גרפיקה ממוחשבת ובהקלטת קולו של מדבדב, שנעשה על ידי הבמאי אלכסנדר וויטינסקי בקרמלין.
ב-31 בדצמבר 2012, ולדימיר פוטין פנה שוב לעם הרוסי, אך הרקע השתנה.
הנאום הוקלט ממרכז הקרמלין במוסקבה.
ב-31 בדצמבר 2013, בשל פיגועי הטרור בוולגוגרד בערב השנה החדשה, נוצר מצב בו הוצג נאומו של פוטין למזרח הרחוק דקות ספורות לפני חצות, כמה ימים לפני ראש השנה, מבלי להזכיר את הפיגועים.עם זאת, לשאר חלקי המדינה - נאום שוכתב בדחיפות כמה שעות לפני ראש השנה בשל האירועים האחרונים.
הנאום המשוכתב הוקלט בחברובסק, לשם טס פוטין לחגוג את השנה החדשה יחד עם המשפחות שנפגעו משיטפונות.
לראשונה מאז 1999 שודר הנאום מחדר סגור.
את הנאום יכלו לראות גם תושבי נובוסיבירסק.
ב-31 בדצמבר 2014, בשל שיפוץ מגדל ספאסקיה, השתנה שוב רקע הנאום לשנה החדשה: ההקלטה נערכה על רקע ארמון הקרמלין הגדול.
כמו כן, החל מאותה שנה, הנאום לא הוצג עוד בערוצי הטלוויזיה של בלארוס, שכן מאז 2014 הזמן בבלארוס ובמוסקבה זהה.
מוקדם יותר, השנה החדשה במוסקבה הגיעה כשהשעה הייתה 23:00 במינסק, לכן, במשך 20 שנה, שודרה לראשונה (בשעה 22:55 שעון מינסק) נאומו של נשיא הפדרציה הרוסית, ולאחר מכן, ב-23:50, נאומו של נשיא בלארוס.
ב-31 בדצמבר 2015, ולדימיר פוטין פנה שוב לאזרחים ממתחם הקרמלין.
החל משנת 2017, נאום השנה החדשה של ולדימיר פוטין הוקלט בפארק זריאדיה.
הנאום של ולדימיר פוטין ב-31 בדצמבר 2020 היה הארוך ביותר אי פעם - נמשך 6 דקות (לא כולל הצלצולים וההמנון) ובו הוזכרה התמודדות המדינה עם מגפת הקורונה ברוסיה.
עם זאת, שיא זה נשבר ב-31 בדצמבר 2022: אז הנאום נמשך 9 דקות ונסב סביב הפלישה הרוסית לאוקראינה.
הקלטת נאום ראש השנה של נשיא הפדרציה הרוסית משודרת בטלוויזיה וברדיו בשעה 23:55 ובשעון מקומי בכל אחד מאזורי הזמן ברוסיה.
בנאומו מסכם נשיא הפדרציה הרוסית את תוצאות השנה היוצאת, קובע סדרי עדיפויות לשנה הבאה ומברך את האזרחים לרגל השנה החדשה.
לאחר נאומו נשמעים צלצולי חצות, המכריזים על תחילת השנה החדשה, ומושמע ההמנון הלאומי של רוסיה, שביצועו מלווה בנופים של הקרמלין במוסקבה.
צילומי הנאום המשודר בטלוויזיה מתבצעים על ידי הערוץ הראשון (עד 2002, נקרא ORT).
בשל ריבוי אזורי הזמן ברוסיה, הודעת השנה החדשה אינה משודרת בשעה 23:55 בכל האזורים.
לדוגמה, בקמצ'טקה, מאז 2010, הנאום הועבר לאחר תחילת השנה החדשה בשעה 0:55, ובערוצים מסוימים בשעה 1:55.
ב-25 בדצמבר 2017 הופיעו חדשות כי כל תושבי רוסיה יוכלו לראשונה לראות את ברכותיו של ראש המדינה בזמן, בשעה 23:55. ב-31 בדצמבר 2017, בערוצי הטלוויזיה המרכזיים ברוסיה (הערוץ הראשון, רוסיה-1 ורשת NTV), הוצג לראשונה נאום השנה החדשה תוך התחשבות באזורי זמן.
בקוסמודרום בייקונור, המוחכר על ידי רוסיה עד 2050, ערוץ הטלוויזיה המקומי משדר שתי הודעות בו-זמנית - מנשיאי רוסיה וקזחסטן ומכיוון שקזחסטן לא עוברת לשעון קיץ, שידור הערוצים הרוסיים עד 2011 בחורף הוסט קדימה בשעה.
נאום הקלון הוא נאום שנשא הנשיא ה-32 של ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, בישיבה של הקונגרס של ארצות הברית ב-8 בדצמבר 1941, יום אחרי המתקפה על פרל הארבור והכרזת המלחמה של האימפריה היפנית על ארצות הברית והאימפריה הבריטית.
הנאום זכור בשל השורה הראשונה שלו: "אתמול, 7 בדצמבר 1941 – תאריך אשר ייזכר לדיראון עולם...".
נוסחו של נאום הקלון נועד לחזק את טענת ארצות הברית כי היא קורבן של התגרות ותוקפנות יפנית, והוא פנה לרגשות הפטריוטיים של המאזינים ולא לאידיאליזם.
לדברי הסופרת סנדרה זילברשטיין, הנאום הוא חלק ממסורת שבמסגרתה "באמצעות מוסכמות רטוריות, הנשיאים מקבלים סמכויות יוצאות דופן בתפקידם כמפקד העליון, מצמצמים התנגדויות, אויביהם מושמצים, ונאבדים חיים בהגנה אחת על אומה ששוב מתאחדת תחת האל".
נאום הקלון הוא אחד מהנאומים המפורסמים ביותר בפוליטיקה האמריקאית.
הוא שודר בשידור חי ברדיו וזכה לתגובה חיובית מיידית.
המשדר הגיע בשיאו למספר המאזינים הגדול ביותר בתולדות הרדיו האמריקאי (למעלה מ-81%).
זמן קצר לאחר הנאום אישר הקונגרס כמעט פה אחד את הכרזת המלחמה של ארצות הברית נגד האימפריה היפנית.
מאוחר יותר התקבלו בבית הלבן מספר רב של מברקים המשבחים את עמדתו של רוזוולט.
מאז שימש הנאום בסרטים שונים.
המילים "תאריך אשר ייזכר לדיראון עולם" הפכו בהמשך לביטוי, שבו נעשה שימוש כדי לתאר ימים אחרים בהיסטוריה של ארצות הברית, כגון 22 בנובמבר 1963 (יום רצח קנדי) ו-11 בספטמבר 2001 (פיגועי 11 בספטמבר).
נאום כיסא הגלגלים הוא הכינוי לנאומו של משה שרת שאותו נשא בוועידה העשירית של מפא"י.
הנאום היה בעיקרו ביקורת על עמיתו ויריבו הפוליטי, דוד בן-גוריון.
בשנתו האחרונה לחייו, 1965, היה מצבו הבריאותי של משה שרת רעוע, הוא חלה במחלה סופנית ורותק לכיסא גלגלים.
בחורף 1965 שרר במפלגת השלטון מפא"י קרע פנימי.
מצד אחד עמדו ראש הממשלה לוי אשכול, והשרים גולדה מאיר ופנחס ספיר.
מהצד השני: אחד ממקימי המפלגה, דוד בן-גוריון, וסביבו חבורת "צעירים" שהונהגו על ידי משה דיין ושמעון פרס.
הסיבה העיקרית למאבק הייתה העסק הביש (פרשת ריגול שבעקבותה נתפסו במצרים סוכנים יהודים שפעלו למען ישראל).
בן-גוריון הפציר להקים ועדת חקירה משפטית על מנת שתחקור את הפרשה, זאת בניגוד ל"וועדת השבעה" שהכילה שבעה משרי הממשלה, ואילו רוב בכירי מפא"י הסתפקו במסקנות הוועדה ולהניח לעיסוק בפרשה.
ב-17 בפברואר 1965 התכנסה ועידת מפא"י לישיבתה העשירית, שרת בחר בוועידה כמעמד הולם בו יוכל להתחשבן בפעם האחרונה עם בן-גוריון והמפלגה.
הוועידה נערכה בהיכל התרבות בתל אביב.
היא כונתה על ידי ישעיהו בן-פורת, שעבד אז ב"ידיעות אחרונות" כ"ליל הנקם הגדול במי שהנהיג במשך 40 שנה את רובה של תנועה הפועלים הישראלים".
בשעה 16:00 שרת הובל לוועידה בעודו מתנייד בעזרת כיסא גלגלים וזכה לתשואות רבות.
בשעה 16:20 הגיע ראש הממשלה, לוי אשכול.
ו-25 דקות אחר כך נכנס לאולם בן-גוריון.
לפי "ידיעות אחרונות" נאומו של בן-גוריון התמקד בציטוטי מסמכים, דוחות ותאריכים הקשורים בפרשת העסק הביש.
בראשית דבריו טען כי הוא מבין את הפחד הגדול מסכנת אחדות מפא"י, אך שב ואמר כי טובת מדינת ישראל קודמת לטובתה של מפא"י.
בנוסף אמר כי טובת ישראל תובעת כי יעשה צדק ואמת.
בן-גוריון הוסיף לתקוף את אשכול על התפטרותו מראשות הממשלה עקב הדרישה להקים ועדת חקירה לפרשת העסק הביש, ותוך כך שלל באופן כללי את שיטת האיומים והנפנוף בעת משבר בממשלה למען השגת מטרות ארגוניות או מפלגתיות כגון הקמת המערך.
בן-גוריון שלל את עמדתו של אשכול, שכבר 8 ועדות עסקו בחקירת העסק הביש.
לאחר שבן-גוריון סיים את דבריו התיר יו"ר הוועידה לשרת להתחיל בנאומו.
העיתון "ידיעות אחרונות" הגדיר את הנאום כ"אחד הנאומים המזהירים ביותר שנשמעו בישראל מיום קיומה".
בראשית נאומו, הודה שרת על האהדה הרבה שזכה לה בוועידה, והצהיר כי הוא לא יודע אם אהדתו היא ביטוי למצבו – או לעמדה שיגן עליה בעתיד.
את עמדתו פתח דווקא בשבחים לבן-גוריון על חלקו הייחודי בהקמת המדינה:
שרת הכריז כי דווקא בגלל מעמדו ההיסטורי הנכבד של בן-גוריון יש לו אחריות גדולה יותר לממלכתיות, ודבריו אינם יכולים להיות עוד "רשות היחיד".
מכאן הוא עובר לבקר בחריפות את התעסקותו הבלתי נלאית של בן-גוריון בפרשת העסק הביש אותה הוא מכנה "סיוט":
שרת נפטר ב-7 ביולי 1965, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
הנאום היווה גורם לפיצול הגדול בפוליטיקה הישראלית בעשרים השנים הראשונות לה.
למעלה מחצי שנה לאחר הנאום, ב-2 בנובמבר 1965, פרש בן-גוריון ממפא"י והקים את מפלגת רשימת פועלי ישראל.
בבחירות לכנסת השישית, שנערכו ב-2 בנובמבר אותה שנה, השיגה המערך בראשות אשכול 45 מנדטים.
ומנגד, רשימת פועלי ישראל בראשות בן-גוריון קיבלה 10 מנדטים בלבד והלכה לאופוזיציה.
ארבעה ימים לפני שפרצה מלחמת ששת הימים ביוני 1967 הצטרף משה דיין מהמפלגה לממשלת ישראל השלוש עשרה כשר הביטחון.
אשכול נפטר ארבע שנים לאחר הנאום ב-26 בפברואר 1969, ומחליפתו הייתה גולדה מאיר.
בן-גוריון התמודד לכנסת בבחירות לכנסת השביעית שנערכו ב-28 באוקטובר אותה שנה כראש הרשימה הממלכתית, שקיבלה 4 מנדטים בלבד.
שבעה חודשים לאחר הבחירות, ב-27 במאי 1970, פרש בן-גוריון מהכנסת ולא שב לפעילות ציבורית עד למותו בדצמבר 1973.
ב-15 בפברואר 2019, 54 שנים לאחר הנאום, אמר יעקב שרת, בנו של שרת, כי "אותו נאום כיסא הגלגלים המפורסם היה נאום שבו הוא טען שלא ייתכן שאיש אחד כמו בן-גוריון, שיהיה מנהיג כמה שיהיה חשוב, יכפה את דעתו על רוב של הציבור.
רוב הציבור רוצה לשים קץ לכל העיסוקים האלה בפרשה.
צריך לסיים את הדבר הזה.
בן-גוריון לא הסכים ועל זה היה ויכוח.
אפשר לומר שבפרשה הזאת בן-גוריון נוצח, הייתה הצבעה וברוב דעות מוחלט התקבלה החלטה נגדו וכעבור זמן לא רב הוא פרש ממפא"י והקים מפלגה קטנה, מפלגת רפ"י.
הוא ציפה לקבל 20 מנדטים בבחירות, הוא קיבל רק עשרה ואז החלה למעשה הירידה של בן-גוריון מהבמה הפוליטית".
נאום יהודה הוא נאומו של יהודה לפני יוסף, בו הוא ביקש להציל את אחיו בנימין מלהישאר במצרים כעבדו של יוסף.
בנאום הוא פורש לפניו את השתלשלות האירועים מהמפגש הראשון של האחים עם שליט מצרים (שהם לא ידעו שלמעשה הוא אחיהם יוסף) ועד לרגע בו הוא ביקש לקחת את בנימין לעבד, ולשלוח אותם חזרה לאביהם יעקב בארץ כנען.
הוא חותם את הנאום בהצעה שהוא יהיה לעבד תחת בנימין.
בסיום הנאום, יוסף מתגלה לאחיו, קורא להם לפיוס, ושולח אותם להביא את יעקב ומשפחתו למצרים.
הנאום הוא אחד מרגעי השיא של פרשת יוסף ואחיו ומהווה גם רגע מכריע בהתבססותו של יהודה כמנהיג במשפחת יעקב.
הסיפור מופיע בתחילת פרשת ויגש, שהיא הפרשה השלישית העוסקת בהרחבה בפרשת יוסף ואחיו.
בפרשת וישב מסופר על כך שיוסף היה הבן המועדף על יעקב, וראה את עצמו כנעלה על אחיו וחלם חלומות בהם הוא מוצג כמנהיג אליו כפופה כל המשפחה.
האחים מפתחים שנאה עמוקה כלפי יוסף, וכאשר הוא מגיע אליהם כדי לדרוש בשלומם בשליחות אביהם, הם מבקשים להורגו, בעקבות התערבות ראובן הם זורקים אותו לבור, ובעקבות התערבות יהודה הם מוכרים אותו לישמעאלים שמורידים אותו למצרים.
במצרים נמכר יוסף לפוטיפר, בביתו הוא עושה חיל.
לאחר שאשת פוטיפר מנסה לפתות אותו, והוא מסרב, הוא מושלך לכלא, גם שם הוא עושה חיל.
בכלא הוא פוגש את שר המשקים ואת שר האופים, ופותר את חלומותיהם.
שנתיים לאחר מכן, יוסף מובא לפרעה כדי שיפתור את חלומותיו, הוא פותר אותם בהצלחה, ועולה לגדולה כמשנה למלך ושליט על מצרים.
בהתאם לפתרון החלומות הוא צובר כמות אדירה של דגן בשבע שנות השובע, וכאשר מתחילות שבע שנות הרעב הוא מוכר מזון לכל תושבי מצרים והאזור.
יעקב שולח את בניו לקנות אוכל במצרים, שם הם מגיעים לפני יוסף שמדבר איתם קשות ומאשים אותם בריגול.
לאחר שלושה ימים בהם הם עצורים, יוסף משאיר את שמעון במעצר, משחרר את שאר האחים תוך שהוא מבהיר להם שהוא לא יקבל אותם שוב ללא בנימין.
כשהם שבים לארץ כנען, יעקב מסרב לשלוח איתם את בנימין.
לאחר שכלה האוכל בבית יעקב, יהודה משכנע את אביו לתת להם לרדת למצרים עם בנימין, תוך שהוא מתחייב לערוב לשלומו.
האחים מגיעים בפעם השנייה למצרים, הפעם עם בנימין.
הם מתקבלים בברכה אצל יוסף, שבוכה בסתר כאשר הוא רואה את בנימין.
לאחר שהם שוהים אצל יוסף, הוא שולח אותם חזרה, תוך שהוא דואג שגביע הכסף שלו יוטמן באמתחת בנימין.
לאחר שהם יוצאים לדרך, אנשי יוסף רודפים אחריהם ולאחר חיפוש "מגלים" את הגביע אצל בנימין.
האחים מובלים לבית יוסף, ויהודה פונה אל יוסף ומציע שכולם יהיו עבדים ליוסף.
יוסף מתנגד להצעה וקובע שרק בנימין יישאר כעבד, וכל האחרים ישוחררו.
עוד לפני שיהודה מתחיל לדבר, מתוארת תנועה של יהודה אל יוסף: "ויגש אליו יהודה".
יש במשמע תנועה חיצונית, בה יהודה התקרב בצורה דרמטית אל יוסף, וכן יש במשמע תנועה פנימית, יהודה העמיד את עצמו במקום נפשי בו הוא מסוגל להתמודד חזיתית מול יוסף ולהטיח בו דברים קשים.
בדברים אלו, יהודה נוטל רשות לדבר, תוך שהוא מבהיר שהוא עומד להגיד "דבר", דהיינו אמירה בעלת עוצמה ומשמעות רבה.
הוא חוזר פעמים על הביטוי 'עבדך', ופעמים על הביטוי 'אדוני', וחותם בהשוואת יוסף לפרעה.
תיאור המפגש הראשון של האחים עם יוסף
לאחר הפתיחה עובר יהודה לתאר את המפגש הראשון של האחים עם יוסף.
יהודה לא חוזר על כל פרטי הסיפור אלא מתאר זווית מאד מסוימת ממנו.
הוא מתחיל בתיאור התעניינותו יוצאת הדופן של יוסף בבני המשפחה שלא הגיעו למצרים (אב או אח) ובבקשתו של יוסף שהאחים יביאו את האח הקטן למצרים:
לאחר מכן עובר יהודה לתאר את תגובת האחים שחששו מהורדת האח הצעיר למצרים, ואת תגובתו הנוקשה של יוסף:
בדברים אלו מעורר יהודה תחושה חזקה של ניגוד בין דאגתם ורגישותם של האחים לבנימין לבין התעקשותו של יוסף על הבאתו, תוך שימוש באיום שהם לא יוכלו לראות את פניו אם הוא לא יובא.
תיאור תגובתו של יעקב לבקשה להביא את בנימין למצרים
יהודה מספר כי האחים חזרו וסיפרו ליעקב את דברי יוסף, אך לא מתאר את תגובתו הראשונית לדרישה להביא את בנימין.
לאחר מכן הוא מספר על בקשתו של יעקב להביא עוד אוכל ממצרים.
יהודה לא מפרט בשלב זה כיצד שוכנע לבסוף יעקב לשלוח את בנימין, והוא שומר את קבלת הערבות על ידיו לסיום הנאום.
מה יקרה אם בנימין לא ישוב ליעקב
הדבר יוביל למותו של יעקב תוך צער וכאב נורא.
הנאום משיג את מטרתו בצורה מלאה, יוסף מצווה להוציא מהמקום את כל האנשים שאינם אחיו, פורץ בבכי ומגלה לאחיו שהוא יוסף אחיהם.
הוא בוכה על צואריהם, מפייס אותם, ומסביר שהם חשבו עליו רעה, אך האלוהים חשבה לטובה.
נאום לייבוביץ' פרוקופץ (ברומנית: Naum Leybovich Prokupets; נולד ב-20 במרץ 1948) הוא קאנואיסט יהודי-סובייטי בעבר.
זוכה מדליית ארד אולימפית (מקסיקו סיטי 1968) בזוגית ל-1000 מטר.
פרוקופץ נולד וגדל בבסרבאסקה , מולדובה.
בגיל 17 זיהה אותו מאמן קיאקים שעודד אותו לעבור למוסקבה כדי להתאמן עם נבחרת ברית המועצות הלאומית בקאנו.
הוא התאמן בהדרכתו של אנטולי גרישין .
בין השנים 1967–1972 זכה 7 פעמים באליפות ברית המועצות.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי הוא זכה במדליית ארד בזוגית ב-1000 מטר ביחד עם מיכאיל זמוטין בתוצאה של 4:11.30 דקות, אחרי איוואן פצאיקין וסרגיי קובליוב מרומניה (4:07.18 דקות) ותמש ויצ'מן ויולה פטריקוביץ' מהונגריה (4:08.77 דקות).
באליפות העולם שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה (באותה העת) 1971 הוא זכה במדליית זהב בקאנו זוגית ל-10,000 מטר ביחד עם אלכסנדר וינוגרדוב היהודי.
בשנת 1991, לאחר שעבד מספר שנים בתפקידים בכירים במינהל הספורט ולאחר התפרקות ברית המועצות, עלה לישראל.
בתחילה עבד כמאבטח ומציל בבריכה.
מתגורר עם משפחתו בנוף הגליל ועובד ייצור במפעל האלקטרוניקה פלקסטרוניקס במגדל העמק.
נאום רגנסבורג היה נאום שנשא האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר ב-12 בספטמבר 2006 באוניברסיטת רגנסבורג בגרמניה.
הנאום, שכותרתו הייתה "אמונה, תבונה והאוניברסיטה – זכרונות והרהורים" , עורר תגובות רבות וגרם למחלוקת בין-לאומית, בעיקר בשל ציטוט שהביא האפיפיור מכתבי הקיסר הביזנטי מנואל השני פלאולוגוס על האסלאם.
הנאום עסק בקשר בין אמונה לתבונה, תוך התייחסות לפילוסופיה יהודית, יוונית ונוצרית מתקופות שונות, וכן לניתוח התאולוגיה הנוצרית הפרוטסטנטית והחילוניות המודרנית.
במסגרת דבריו, האפיפיור הדגיש את החשיבות של שילוב שאלת קיומו של האל בתבונה.
הקטע השנוי במחלוקת הופיע כאשר האפיפיור ציטט מתוך דיאלוג שנערך בשנת 1391 בין הקיסר הביזנטי מנואל השני לבין מלומד פרסי בלתי מזוהה.
במהלך הדיאלוג, הקיסר התבטא בצורה חריפה כלפי האסלאם, ואמר כי מוחמד לא הביא דבר חדש מלבד דברים "רעים ולא אנושיים", כמו הציווי להפיץ את האמונה בכוח החרב.
אמירה זו, שצוטטה בנאום, נתפסה כפוגענית על ידי רבים בעולם המוסלמי, וגררה תגובות זעם והפגנות נרחבות.
הנאום גרם לתסיסה רבה במדינות מוסלמיות רבות, כאשר פוליטיקאים ומנהיגים דתיים מוסלמים ראו בציטוט זה השמצה של דתם.
הפרלמנט הפקיסטני אף קרא לאפיפיור לחזור בו מהצהרתו.
בנוסף, התקיימו הפגנות רבות במדינות מוסלמיות בהן הביעו המפגינים את מחאתם על דבריו של האפיפיור.
בניסיון להבהיר את דבריו, האפיפיור ציין שהציטוט לא נועד לשקף את דעתו האישית, אלא להוות חלק מדיון רחב יותר על היחס בין תבונה לאמונה בדתות השונות.
הוא הדגיש כי האמירה של מנואל השני נאמרה ב"חריפות בלתי מתקבלת על הדעת" שנועדה להבהיר את ההבדל בין גישת הנצרות, הרואה את התבונה כחלק מהותי מהאמונה, לבין גישות אחרות, בעיקר באסלאם, בהן אלוהים נתפס כעולה על התבונה האנושית ולכן אינו מחויב להגבלות רציונליות.
בסיום הנאום, האפיפיור הזמין את העולם האסלאמי ואת שאר הדתות לדיאלוג המבוסס על תבונה רחבה ופתוחה, וזאת בניסיון להפיג את המתח שנוצר בעקבות הנאום.
נאום הפרידה של ג'ורג' וושינגטון הוא מכתב שנכתב על ידי הנשיא ג'ורג' וושינגטון כמעין דברי סיום לחבריו ולאזרחי ארצות הברית, לאחר עשרים שנות שירות ציבורי למען המדינה.
הוא חיבר אותו סמוך לסיום כהונתו השנייה כנשיא, בטרם פרש לביתו שבמאונט ורנון, וירג'יניה.
המכתב פורסם לראשונה תחת השם "נאומו של הגנרל וושינגטון אל אזרחי אמריקה, עם ויתורו על נשיאות ארצות הברית", בעיתון Claypoole's American Daily Advertiser ב-19 בספטמבר 1796 – כעשרה שבועות לפני שהאלקטורים לנשיאות הטילו את קולותיהם בבחירות של אותה שנה.
במכתב זה כותב וושינגטון על חשיבות האחדות הלאומית, ומזהיר את העם האמריקני מפני סכנות פוליטיות כגון אזוריות (regionalism), סיעתיות מפלגתית (partisanship), והשפעות זרות – אשר יש להימנע מהן כדי להישאר נאמנים לערכי הרפובליקה.
המכתב זכה לפרסום מידי, נדפס מחדש בעיתונים ברחבי המדינה, ובהמשך גם הודפס בצורת חוברת.
הטיוטה הראשונה של המכתב נכתבה במקור על ידי ג'יימס מדיסון ביוני 1792, כאשר שקל וושינגטון לפרוש בתום כהונתו הראשונה.
ואולם, הוא הניח אותה בצד והתמודד לכהונה שנייה – בעקבות סכסוכים עזים בין מזכיר האוצר אלכסנדר המילטון למזכיר החוץ תומאס ג'פרסון, שהביאו אותו למסקנה כי המתחים ההולכים וגוברים עלולים לקרוע את המדינה בהיעדר מנהיגותו.
הדבר כלל גם מתיחות בענייני חוץ ופילוגים בין שתי המפלגות החדשות שקמו אז – הפדרליסטים והרפובליקנים-דמוקרטים.
כשהתקרבה לסיומה כהונתו השנייה, חזר וושינגטון לטיוטה המקורית, ועדכן אותה בעזרתו של המילטון כדי לחבר גרסה חדשה של נאום פרידה, ובה הודיע על סירובו להתמודד לכהונה שלישית.
במכתב זה, הוא מתבונן בסוגיות הפוליטיות הבולטות של אמריקה בשנת 1796, מביע את תמיכתו במוסדות השלטון שמונה שנים לאחר אשרור החוקה, מגן על הישגי ממשלו, ומעניק עצות פרידה לעם האמריקני.
המכתב נועד גם לשוב ולאחד את האומה, לאחר שחלקים ממנה פנו נגד וושינגטון בעקבות האמנה השנויה במחלוקת שכרת ג'ון ג'יי עם בריטניה בשנת 1794 (אמנת ג'יי).
המחשבה על ארצות הברית ללא ג'ורג' וושינגטון כנשיא עוררה דאגה רבה בקרב אזרחים אמריקנים רבים.
תומאס ג'פרסון, אף שחלק על מדיניותו של וושינגטון ואף עמד בהמשך בראש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שהתנגדה לרבות מהמדיניות הפדרליסטית, הצטרף ליריבו הפוליטי אלכסנדר המילטון – מנהיג הפדרליסטים – בניסיון לשכנע את וושינגטון לדחות את פרישתו ולכהן תקופת כהונה שנייה.
השניים חששו כי המדינה תיקרע מבפנים ללא הנהגתו המאחדת.
ככל הנראה לכך התכוון וושינגטון כשאמר לעם האמריקני כי רצה לפרוש עוד קודם לכן, אך שוכנע על ידי אנשים ש"זכאים לאמוני", כלשונו, שעליו להמשיך ולכהן כהונה נוספת.
כל הרעיונות שבנאום הפרידה של וושינגטון מקורם בו עצמו, אך את עיקר הניסוח ביצע אלכסנדר המילטון.
וושינגטון ביקש לשכנע את העם כי שירותו הציבורי אינו עוד נחוץ, ובכך חזר על דבריו מהשבעת הנשיאות הראשונה, שלפיהם מעולם לא ראה עצמו כשיר לתפקיד הנשיא.
אם השיג הישגים כלשהם במהלך כהונתו, כך אמר, הרי שזה בזכות תמיכת העם ומאמציו להבטיח את הישרדות המדינה ושגשוגה.
אף על פי שוושינגטון הביע ביטחון בכך שהמדינה תמשיך להתקיים גם בלעדיו, הוא הקדיש את רוב מכתבו למתן עצות לעם האמריקני כ"ידיד נפרד", בנוגע לסכנות הגדולות שהוא ראה המאיימות על עתיד האומה.
וושינגטון הביע את מחויבותו לעקרונות הרפובליקניזם, תוך הדגשה של שלטון העם ואזהרה מפני איומים על "החירות הרפובליקנית".
הוא פתח את דבריו בהדגשת התלות ההדדית בין עצמאות, שלום פנימי וחיצוני, ביטחון, שגשוג וחירות – לבין האחדות בין המדינות.
הוא התריע מפני אויבים מבית ומחוץ שינסו ללא הרף לערער את האיחוד החוקתי בין המדינות.
הוא קרא לציבור לחשוד בכל מי שמנסה לפרק את האיחוד, לנתק ממנו אזורים או להחליש את קשריו.
כדי לחזק את האיחוד, עודד את האזרחים לראות עצמם בראש ובראשונה כאמריקנים – ולא כתושבי מדינה, עיר או מחוז – ולשים את טובת המדינה מעל לאינטרסים מקומיים.
וושינגטון הזכיר כי בין אזרחי ארצות הברית קיימים הבדלים קלים בלבד בדת, מנהגים והרגלים, וכי עצמאותם וחירותם הושגו כתוצאה משיתוף פעולה ואחדות.
הוא המשיך ותיאר כיצד האיחוד כבר הניב פירות: שיתוף הפעולה בין האזורים והאזרחים תורם לביטחון מפני אויבים, ומאפשר להימנע ממלחמות אזוריות כמו אלו שמתרחשות לעיתים קרובות באירופה.
ביטחון זה, אמר, חוסך את הצורך בהקמת צבא גדול מדי – אשר, לדעתו, מהווה איום חמור על חירותם של אזרחי רפובליקה.
עוד הזהיר וושינגטון את העם מלטעות בטענות כי מדינה כה רחבת-ידיים אינה יכולה להתקיים כרפובליקה אחת, טענה שצצה למשל בדיון על רכישת לואיזיאנה.
הוא קרא לתת הזדמנות לניסוי הזה של רפובליקה רחבת-ידיים בטרם ימהרו להסיק שהוא נידון לכישלון.
לבסוף, הוא התריע מפני סכנת האזוריות (sectionalism), כאשר מניעיה האמיתיים – כך טען – הם זריעת חשד ומדנים בין אזורים ואזרחים כדי לצבור כוח ולשלוט בשלטון.
הוא הצביע על חוזה ג'יי וחוזה פינקני , אשר הסדירו את גבולות המערב בין מקסיקו הספרדית וקנדה הבריטית, כראיה לכך שהממשל הפדרלי ומדינות החוף המזרחי פועלים למען טובת כל אזרחי המדינה, ושבכוחו של איחוד חזק להשיג תנאים הוגנים גם מול מעצמות זרות.
וושינגטון הצהיר על תמיכתו בממשל החדש שהוקם לפי חוקת 1787, שהוא לדעתו שיפור מהותי על פני ממשל הקונפדרציה הקודם.
הוא הדגיש כי זכות העם לשנות את מבנה הממשל, אך אך ורק באמצעות תיקונים חוקתיים.
הוא קרא להימנע בכל מחיר מהפיכות אלימות, והבהיר כי כל אזרח מחויב לציית לחוק ולחוקה עד אשר ישונו באופן חוקתי.
וושינגטון הזהיר מפני סיעות פוליטיות (factions) שעלולות לשבש את יישום החוק או למנוע מהרשויות לפעול לפי סמכויותיהן החוקתיות.
אף שסיעות עשויות לטעון כי הן מייצגות את רצון העם, מטרתן האמיתית היא לרכז כוח בידיים לא צודקות.
אומנם וושינגטון קרא לשנות את החוקה רק באמצעות תיקון חוקתי, אך הוא גם הזהיר מפני שימוש לרעה בתהליך זה עצמו, כאשר גורמים עוינים עלולים לנסות לחולל תיקונים שיחלישו את הממשלה עד שלא תוכל להגן על עצמה או על זכויות האזרחים.
הוא הפציר בעם להעניק לממשלה זמן להבשיל ולממש את הפוטנציאל שלה, ולבחון כל שינוי חוקתי לא מתוך דחף רגעי או דעה חולפת, אלא רק לאחר שיקול דעת מעמיק.
וושינגטון העמיק את אזהרתו מהתפרקות פנימית, והתריע גם מפני הסכנות שמביא עמו קיומן של מפלגות פוליטיות.
הוא כתב את הדברים על רקע עלייתן של שתי מפלגות יריבות: הדמוקרטים-רפובליקנים בראשות ג'פרסון, והפדרליסטים בהובלת המילטון.
בעת מלחמת המעצמות בין בריטניה וצרפת, שאירעה בעקבות המהפכה הצרפתית, ניסה וושינגטון לשמור על נייטרליות, אך שתי המפלגות ניסו להטות את מדיניות החוץ – האחת לטובת צרפת (ג'פרסון), והשנייה לטובת בריטניה (המילטון).
וושינגטון הכיר בכך שטבע האדם מוביל לארגון בקבוצות, אך טען שכל ממשלה הכירה במפלגות כאויב מסוכן וניסתה לדכאן – בשל נטייתן לרכז כוח ולנקום ביריביהן.
לדבריו, מחלוקות בין מפלגות מחלישות את הממשל.
הן מובילות למעשי נקמה, יוצרים פחדים שווא ומסיתים למהומות, ובכך מסייעות לגורמים זרים לחדור למערכת השלטון ולהשפיע עליה מבפנים.
הוא הזהיר מפני "שליטה מתחלפת" של מפלגות זו בזו – תהליך שבסופו עלול להוביל לעריצות של ממש.
לדבריו, כאשר הציבור מאבד אמון במערכת הפוליטית ונשלט על ידי שנאה בין מפלגות, הוא מתחיל לבקש הגנה דרך "כוח יחיד מוחלט" – תהליך שמוביל בהכרח לדיקטטורה.
וושינגטון ממשיך להגן על החוקה, ומציין כי מנגנוני האיזונים והבלמים והפרדת הרשויות המוגדרים בה הם אמצעים חיוניים למניעת השתלטות של אדם או קבוצה אחת על המדינה.
הוא מייעץ לעם האמריקני כי אם יחשוב שיש לשנות את סמכויות השלטון כפי שהוגדרו בחוקה, יש לעשות זאת באמצעות תיקונים חוקתיים – ולא בכוח.
אחת הפסקאות המצוטטות ביותר במכתבו של וושינגטון היא תמיכתו הנחרצת בחשיבות הדת והמוסר בקידום האושר הפרטי והציבורי ובשגשוג הפוליטי של האומה.
לדבריו, עקרונות דתיים מעודדים שמירה על רכוש, מוניטין, חיים וכבוד – אבני היסוד של הצדק.
הוא מזהיר מפני האמונה כי מוסר חברתי יוכל להתקיים ללא דת:"מכל ההרגלים והתכונות המובילים לשגשוג מדיני, הדת והמוסר הם עמודי התווך שאי אפשר בלעדיהם.
לשווא יתיימר מי שינסה להיחשב פטריוט בעודו חותר תחת עמודים אלה של אושר אנושי, תומכי החובה האנושית והאזרחית.
גם הפוליטיקאי, כמו האדם הדתי, חייב לכבדם ולשמרם.
כרך שלם לא יוכל לפרט את שלל קשריהם לאושר פרטי וציבורי.
נשאל פשוט: היכן ביטחון לרכוש, למוניטין או לחיים – אם תחושת החובה הדתית תיעלם מהשבועות המשמשים לבירור עדויות בבתי המשפט?
עלינו להיזהר מההנחה שמוסר ציבורי יכול להתקיים ללא יסוד דתי.
גם אם יימצא חינוך מעודן שיפעל על מוחות יוצאי דופן, הן התבונה והן הניסיון מורים כי אין לצפות למוסר לאומי שיתקיים תוך שלילה של עיקרון דתי."וושינגטון מתייחס לעיקרון הדתי כאל יסוד הכרחי לחברה מתורבתת.
הוא גם טוען כי על ממשלת ארצות הברית להבטיח את "הפצת הידע הכללית" בכל רחבי המדינה, שכן הממשל נוסד כדי לייצג את דעת הציבור – ולכן דעת הציבור חייבת להיות נאורה ומבוססת ידע.
וושינגטון מביע תמיכה נחרצת בתקציב מאוזן, ומסביר כי האשראי הלאומי הוא מקור חשוב לעוצמה וביטחון.
הוא מפציר באמריקנים לשמר את האשראי הלאומי בכך שיימנעו ממלחמות והלוואות מיותרות, וישלמו את חובות המלחמה במהרה בעת שלום – כדי שהדורות הבאים לא יישאו בנטל.
עם זאת, הוא מדגיש כי לעיתים הכרחי להוציא כסף כדי למנוע סכנות או מלחמות יקרות יותר בעתיד, ובמקרים אלה על הציבור לשתף פעולה ולשלם מיסים לכיסוי ההוצאות.
הוא מדגיש את חשיבות הזהירות בבחירת תחומי המיסוי, אך מציין כי לעולם לא יהיה מס שלא יכביד על המשלם.
וושינגטון מקדיש חלק נרחב ממכתבו לדיון במדיניות החוץ, ובמיוחד לסכנה שבהתקשרויות קבועות עם מדינות זרות – מה שהוא מכנה "סיבוכים זרים".
הוא תומך במדיניות של יושר וצדק כלפי כל האומות, תוך הישענות על עקרונות מוסריים ודתיים.
הוא קורא להימנע מיחסים ממושכים – בין אם חיוביים ובין אם עוינים – עם כל אומה, שכן יחס כזה עלול לעוות את שיקול הדעת של הממשלה.
לדבריו, איבה ממושכת עלולה להוביל למלחמות מיותרות, עקב נטייה להפריז בכל עוולה מצד אומה הנתפסת כאויבת.
ברוח זו, הוא מתנגד לבריתות קבועות, אשר עשויות לסבך את ארצות הברית במלחמות לא מוצדקות שאין להן תועלת ישירה – רק הגנה על מדינה מועדפת.
בריתות כאלה עלולות גם לעורר תרעומת מצד מדינות אחרות ולהוביל להשפעה זרה על קבלת ההחלטות האמריקנית.
בהקשר זה הוא רומז לפרשת אדמונד ז'נה , השליח הצרפתי שהתערב בפוליטיקה האמריקנית.
וושינגטון מזהיר מפני כל מדינה – גם ידידות וגם עוינות – שתנסה להשפיע על הציבור והממשל, ולעיתים אף תציג את משרתיה כבני ברית אמיתיים, בעוד שלמעשה הם "כלים ונלכדים" בידי אינטרסים זרים, המקדמים מטרות שאינן אמריקניות.
הוא קורא לעם לנצל את מיקומו הבדלני של ארצות הברית, ולהימנע ממעורבות בענייני אירופה – שלדבריו אינם רלוונטיים לאינטרסים האמריקניים.
הוא ממליץ להימנע מכל ברית קבועה, אם כי מאפשר יצירת ברית זמנית בשעת סכנה.
חוזים קיימים יש לכבד, אך אין להרחיבם.
לסיום, הוא תומך בסחר חופשי עם כל האומות, תוך שהממשל נדרש להבטיח סחר יציב, להגן על זכויות הסוחרים האמריקנים ולשמור על כללים מוסכמים של מסחר הוגן.
וושינגטון מציין כי אין הוא מצפה שעצותיו יטביעו חותם עמוק או ישנו את מהלך הפוליטיקה, אך הוא מקווה שיזכרו את שירותו המסור למדינה.
הוא מסביר את מדיניות הנייטרליות שנקט בעת המלחמות המהפכניות בצרפת, למרות הברית הקיימת עם צרפת.
הוא טוען כי לארצות הברית הייתה זכות להישאר נייטרלית – וכי כל האומות למעשה הכירו בכך בדיעבד.
לדבריו, הצדק והאנושיות חייבו נייטרליות, והיא גם אפשרה לממשל החדש להתייצב ולהתחזק.
וושינגטון חותם את מכתבו בבקשה למחילה על כל כישלון שקרה בעת כהונתו, ומבטיח כי לא נעשה בזדון, אלא מתוך מגבלות אנוש.
הוא מביע שמחה על כך שיצטרף לשוב ולהיות אזרח פרטי במדינה החופשית שנבנתה יחד עם בני עמו – לאחר 45 שנות שירות ציבורי.
נאום הפרידה של וושינגטון נחשב לאחד המסמכים החשובים ביותר בתולדות ארצות הברית, ולבסיס אידאולוגי מרכזי של המפלגה הפדרליסטית.
למרות הצהרותיו הברורות על רצונו לפרוש מהשירות הציבורי, וושינגטון קיבל לבסוף מינוי מנשיא ארצות הברית ג'ון אדמס, לשמש כקצין הבכיר (Senior Officer) בצבא זמני שהוקם כדי להגן על המדינה מפני פלישה צרפתית אפשרית במהלך "המלחמה הבלתי רשמית" (Quasi-War).
גם לאחר שהקדיש חודשים לארגון סגל הקצונה בצבא הזמני, נותר נאמן לעקרונות שהציג בנאום הפרידה – ודחה הצעות לשוב לתפקיד ציבורי בבחירות לנשיאות בשנת 1800.
הצהרותיו על חשיבות הדת והמוסר בפוליטיקה האמריקנית, ואזהרותיו מפני בריתות חוץ מסוכנות, המשיכו להשפיע על השיח הפוליטי האמריקני גם במהלך המאה ה-20, וזכו להתייחסות מיוחדת כעצות מפי גיבור לאומי.
תקוותו של וושינגטון כי ארצות הברית תפסיק לקיים בריתות קבועות עם מדינות זרות התממשה בשנת 1800, עם חתימת אמנת מורטפונטיין (Treaty of Mortefontaine), אשר סיימה רשמית את אמנת הברית של 1778 עם צרפת.
בתמורה, הסתיימה המלחמה הבלתי רשמית, והוסדרה מערכת סחר של "האומה המועדפת ביותר" עם צרפת הנפוליאונית.
בשנת 1823, מדיניות החוץ של וושינגטון קיבלה מימוש נוסף בדמות דוקטרינת מונרו, שהתחייבה לאי-התערבות בענייני אירופה, כל עוד המדינות האירופיות לא ינסו לבצע קולוניזציה או התערבות במדינות העצמאיות החדשות של מרכז ודרום אמריקה.
ארצות הברית לא הצטרפה לאף ברית צבאית קבועה עם מדינה זרה עד האמנה הצפון-אטלנטית (NATO) בשנת 1949.
בינואר 1862, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, חתמו תושבי פילדלפיה על עצומה שקראה לקונגרס לציין את יום הולדתו ה-130 של וושינגטון בהקראת נאום הפרידה באחד מבתי הקונגרס.
הנאום הוקרא לראשונה בבית הנבחרים בפברואר 1862, ועד שנת 1899 הפכה ההקראה למסורת בשני הבתים.
בית הנבחרים חדל ממנהג זה בשנת 1984, אך הסנאט שומר על המסורת עד היום.
ביום הולדתו של וושינגטון, נבחר סנאטור מקרב המפלגות לסירוגין לקרוא את הנאום באולם המליאה.
לעיתים, מוסיפים הסנאטורים הערות קצרות טרם ההקראה.
עם סיום הקריאה, הסנאטור נרשם ביומן עור שחור השמור בידי מזכיר הסנאט.
במהלך הפיליבסטר המפורסם שערך הסנאטור סטרום ת'ורמונד נגד חוק זכויות האזרח של 1957, הוא הקריא את נאום הפרידה של וושינגטון כחלק מדבריו.
על פי העיתונאי הפוליטי ג'ון אבלון, נאום הפרידה נחשב בעבר ל"כתבי הקודש האזרחיים" של ארצות הברית, ופורסם בהיקף רחב אף יותר ממגילת העצמאות.
עם זאת, לדבריו, כיום הוא כמעט נשכח.
אבלון טוען כי הנאום נדחק מהזיכרון הלאומי עד שהוצג מחדש בתודעה הציבורית בזכות המחזמר "המילטון", שבו מושר שיר בשם "One Last Time" – בו מושמעים ציטוטים מהנאום בקולם של וושינגטון והמילטון.
"נאום ספרטה" הוא נאום שנשא ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ב-15 בספטמבר 2025 בכנס החשב הכללי בירושלים.
בנאומו התייחס נתניהו ליחסי החוץ של ישראל ולהחרפת הבידוד המדיני, במיוחד סביב יכולת ההתחמשות וייצור הנשק, על רקע התמשכות מלחמת חרבות ברזל.
הוא השתמש בדימוי של אתונה העתיקה וספרטה כדי להציג את ישראל כשילוב בין ערכי תרבות ודמוקרטיה לבין עוצמה ומוכנות צבאית, חרף הניגוד המסורתי בין הסמלים.
בנאום הכריז נתניהו כי ישראל נכנסת לבידוד מדיני ותצטרך להסתגל לכלכלה עם "סממנים אוטרקיים".
ההתבטאות נתפסה כחריגה וקיצונית, במיוחד לאור העובדה שראש הממשלה עצמו נשא אותה.
דבריו, ששידרו חוסר אמון בחוסנה הכלכלי והביטחוני של המדינה, הובילו לירידות שערים חדות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
גורמים פוליטיים, כלכלנים ואנשי ציבור הביעו חשש כי הנאום משדר חוסר אמון של ראש הממשלה במצב הכלכלי והביטחוני.
בעקבות הסערה הציבורית, כינס נתניהו מסיבת עיתונאים מיוחדת שבה ניסה להבהיר את דבריו, והציג את הנאום הקודם לטענתו כאי הבנה.
הוא טען כי לא התכוון לחוסר תקווה או לבידוד מוחלט, אלא להדגיש את הצורך של ישראל ב"עצמאות ביטחונית".
בפתח נאומו אמר נתניהו על המצב הכלכלי:
עם זאת התייחס נתניהו לכך שישראל נמצאת במצב מדיני מאתגר על רקע מלחמת חרבות ברזל.
לדבריו, הסיבות לכך נעוצות במספר גורמים:
השפעת מיעוטים מוסלמיים באירופה: נתניהו טען כי המוסלמים שהיגרו לאירופה הפכו למיעוט משמעותי וקולני, המפעיל לחץ על ממשלותיהן בנושא עזה.
לטענתו, מיעוטים אלו "מכופפים" את הממשלות המקומיות ו"שוללים את הציונות", מה שמוביל לסנקציות והגבלות על ישראל.
השפעת המהפכה הדיגיטלית - היריבים של ישראל, גם ארגונים וגם מדינות בהם קטר וסין אשר השקיעו ומשקיעים סכומי עתק כדי להשפיע על צרכני התקשורת בעולם ובמערב בפרט באג'נדה אנטי ישראלית באמצעות שימוש בבינה מלאוכתית בבוטים, במדיות כמו טיקטוק ובכך משפיעים על הטיה של התקשורת המסורתית.
הגבלות על ייצוא וייבוא: כתוצאה מהלחצים המדיניים, נתניהו הזהיר מפני מחסומים מסוימים בסחר העולמי.
הוא ציין כי המצב עלול להגביל את יכולתה של ישראל לייבא חלקי נשק, ולכן יש צורך בפיתוח תעשיות נשק מקומיות.
בהמשך דבריו אמר נתניהו שעל אף שהינו חסיד של השוק החופשי, ישראל תצטרך להתנהל בתקופה הקרובה כ"כלכלה עם סממנים אוטרקיים".
דבריו של נתניהו על כינון כלכלה אוטרקית עוררו סערה פוליטית וכלכלית בישראל, וגררו ירידות שערים בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
פורום "הייטק למען ישראל", הזהיר כי ההייטק, מנוע הצמיחה המרכזי בישראל, תלוי בקשרים בינלאומיים ובאמון המשקיעים.
פגיעה בהם מערערת את החוסן הלאומי ומסכנת את היתרון הטכנולוגי והצבאי של ישראל, כשהיא "מידרדרת אל עבר מציאות מסוכנת של הסתגרות".
פורום ראשי המשק פרסם הודעה בה נכתב כי נתניהו מוביל את מדינת ישראל לשפל כלכלי חברתי ומדיני חסר תקדים שיקשה לשרוד בעולם גלובאלי מתפתח ושהמהווה סכנה קיומית.
לעומתם, ירון זליכה, לשעבר החשב הכללי במשרד האוצר, דחה את הטענה שישראל תימצא בבעיה כלכלית קשה בעקבות בידוד מדיני: "לא מיניה ולא מקצתיה".
בין נימוקיו ציין שלא ניתן לבלום את הייצוא הישראלי בהייטק שהינו עיקר הייצוא של ישראל בשל אופיו, הן גיאורפית, הן ענפית והן מבחינת מוצרים.
וכך גם לגבי מוצרים בענפים אחרים בהם יש לישראל עדיפות בשווקים הבינלאומיים, שלדעתו לא יוחרמו על ידי המדינות הנזקקות להם.
נאום הקו האדום (או נאום הפצצה), שנשא בנימין נתניהו ב-27 בספטמבר 2012 בעצרת הכללית ה-67 של האו"ם, התמקד באיום הגרעין האיראני ובסכנה העולמית שמציב המשטר האיראני.
נתניהו השתמש ברטוריקה של "קו אדום" כדי להדגיש נקודת התרעה אחרונה בפני האיום, במטרה להשפיע על הממשל האמריקאי והקהילה הבינלאומית לאמץ עמדה אסרטיבית יותר, וכן להציג את עמדת ישראל בנוגע לתוכנית הגרעין של איראן.
הנאום זכה לכיסוי תקשורתי נרחב ונחשב לאחד מנאומיו היותר מוכרים של נתניהו באו"ם.
זכור בפרט במתודה של השימוש באיור קריקטורי של פצצה עם פתיל, עליו סימן נתניהו "קו אדום" באמצעות טוש אדום, כדי להדגים את הסף המתקרב שבו יש לעצור את האיום האיראני.
הנאום זכה לחשיפה גדולה מאד ברשתות החברתיות ובעקבותיה הופיעו ממים רבים בהן, כך למשל ברשת הטוויטר הגיע הנאום ל-4.5 מיליון אזכורים תוך שלושה שבועות.
הנאום הגיע לכותרות ראשיות בעולם ולצידן הופיעו ביקורות שלעגו לנאום התיאטרלי, ואחרות שהביעו הערכה על הרטוריקה.
היה זה נאומו הרביעי של נתניהו כראש ממשלת ישראל מעל בימת עצרת האו"ם והמפורסם מביניהם ברבע הראשון של המאה ה-21.
ב-2012 התקדמה תוכנית הגרעין האיראנית למרות סנקציות בינלאומיות.
דוחות של הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (IAEA), ציינו שכבר מתבצעת העשרת אורניום לרמות גבוהות.
נתניהו, שכיהן כראש ממשלה מאז 2009, ראה באיראן איום קיומי על ישראל ועל המזרח התיכון והפעיל לחץ על המערב, בעיקר על ארצות הברית בראשות ברק אובמה, להציב "קווים אדומים" ולשקול פעולה צבאית.
נתניהו החל להתריע מפני איראן כבר בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20 עוד בתקופת כהונתו הראשונה כראש ממשלה.
בשלהי 2011 התעוררה מחלוקת גדולה בקרב הממסד הפוליטי-ביטחוני סביב האפשרות של תקיפה צבאית ישראלית נגד הגרעין האיראני.
נתניהו ושר הביטחון אהוד ברק, הדגישו את נחיצות האופציה הצבאית, לעומתם היו בכירים לשעבר בממסד הביטחוני ואחרים, שהתריעו נגד פעולה צבאית חד-צדדית מצד ישראל.
במקביל החל קמפיין מטעם כמה מגורמי התקשורת הגדולים בישראל נגד הגישה של אופציה צבאית נגד מתקני הגרעין באיראן.
ברק תקף את "מסע ההפחדה" וטען כי תרחישי האבדות מופרזים.
כך שסוגיית תקיפת הגרעין האיראני עמדה בלב השיח הציבורי בשנת 2012.
נאומו של נתניהו באו"ם התקיים גם על רקע הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012 שהתקיימו בנובמבר 2012 בהן התמודד ברק אובמה מול מיט רומני, ויש הטוענים שנתניהו ביקש להשפיע על המדיניות האמריקאית בתזמון זה, ובפרט לאור עמדתו של ממשל אובמה הנוכחי שפעל להסרת הסנקציות על איראן.
יום לפני נאומו של נתניהו נאם נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד בנאומו תקף את ישראל.
המשלחת הישראלית החרימה את נאומו ולאחריו פרסם נתניהו איגרת בה גינה את נאום נשיא איראן.
בנוסף לאור נאומיו בעבר של אחמדינז'אד באו"ם בו ניצל את בימת העצרת להכחשת שואה, חזר נתניהו בנאומו למחרת ותקף את שליטי איראן גם על כך.
את שהותו של אחמדינז'אד בניו-יורק ונאומו ליוו הפגנות נגד המשטר האיראני ונגד אחמדינז'אד בפרט.
קואליציה של ארגונים איראנים-אמריקנים ארגנה את המחאה נגד אחמדינז'אד, והיא נחשבה לאחת מההפגנות הגדולות נגד המנהיג האיראני בשנים האחרונות.
בין הדוברים בעצרת המחאה, נמנו פוליטיקאים אמריקנים ושני שגרירים לשעבר של ארצות הברית לאו"ם.
גם רודי ג'וליאני ראש עיריית ניו יורק השתתף במחאה.
באותו יום בו נאם נתניהו נאם קודם לכן ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס בנאומו דרש בשלב הקרוב מעמד למדינה שאינה באו"ם והאשים את ישראל בסירוב לשלום.
גם לכך התייחס נתניהו בנאומו.
בימים שקדמו לנאום נתניהו התייחסו מזכ"ל האום באן קי-מון ונשיא ארצות הברית ברק אובמה בנאומיהם גם הם לסוגיית הגרעין.
מזכ"ל האו"ם הביע חשש מהמצב ואמר: "למנהיגים יש אחריות להרגיע את הרוחות".
אובמה פרש את משנתו בנוגע לניהול המצב בדרכים דיפלומטיות.
נתניהו פתח בדברים על העם היהודי ומדינת ישראל.
בהמשך התייחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני, קרא לפתיחת משא ומתן בלי תנאים מוקדמים והאשים את הפלסטינים בסירוב לדיאלוג.
לאחר מכן הזהיר מפני האיום של האסלאם המיליטנטי ועבר לנושא המרכזי, התוכנית הגרעינית של איראן.
הוא תיאר את העוולות שביצע המשטר האיראני, בבית וברחבי העולם, ואת האיום שהמשטר מהווה על מדינות רבות.
הוא ציין כי איראן מפעילה רשתות טרור בעשרות מדינות, שאף ניסו לתקוף מטרות דיפלומטיות ואזרחיות.
נתניהו התייחס גם להסתה מצד הנהגת איראן וקרא לדמיין את התוקפנות הזאת מצוידת בנשק גרעיני.
הוא הבדיל בין ארגוני טרור חילוניים, שאותן ניתן להרתיע באמצעות מאזן אימה, לבין האסלאם הרדיקלי, שבו האיום ההדדי אינו מרתיע אלא מהווה תמריץ, ומהווה איום על הישרדות מדינת ישראל.
נתניהו טען שלוח הזמנים של איראן אינו ממתין ולדבריו, המאמצים הדיפלומטיים והסנקציות לא עצרו אותה, אלא היא ניצלה אותם כדי להרוויח זמן.
לכן לטענתו, הדרך היחידה למנוע השגת פצצות אטומיות היא הצבת "קו אדום" ברור לתוכנית ההעשרה.
הוא ציין דוגמאות היסטוריות שלטענתו קווים אדומים שמרו על היציבות, כמו משבר הטילים בקובה ובאמנה הצפון-אטלנטית
נתניהו הציג איור קריקטוריסטי של פצצה גרעינית עם פתיל בוער ומשך טוש אדום כדי לסמן קו אדום.
הוא חלק את התהליך למספר שלבים:
שלב ראשון (70%): העשרת אורניום ראשונית – איראן כבר השלימה אותו.
שלב שני (90%): ייצור דלק גרעיני ברמה גבוהה – איראן מתקרבת אליו.
שלב סופי: ייצור פצצה – יושלם תוך חודשים אם לא ייעצר.
הוא חזה כי איראן תגיע ל-90% עד אביב או קיץ 2013, והזהיר מפני מרוץ חימוש אזורי והשווה את הסכנה לאיום שואה אפשרי.
את דבריו סיים נתניהו בהדגשה:
העיתונות המערבית ביקרה אותו כ"תעמולה תיאטרלית".
בארצות הברית אובמה הדגיש את הצורך בסנקציות על פני פעולה צבאית, בעוד מיט רומני שבח את עמדת נתניהו וביקר את ממשל אובמה.
בישראל, מחנה הימין תמך בנאום, ואילו האופוזיציה ראתה בו פגיעה בדיפלומטיה.
באיראן הוא ספג ביקורת חריפה, עם האשמות על ישראל והדגשת עוצמת הרפובליקה האסלאמית.
לאחר הנאום נרשמה השפעה על הכלכלה העולמית, כולל עלייה חדה במחיר הנפט ושינויים בשווקים שונים.
בתוך כשבועיים ואחר כך בחודשים שלאחר מכן, איראן ביצעה שינויים בתוכנית הגרעין שלה, מה שהאט את כמות האורניום המועשר שלה, והאטה נוספת נרשמה כשנה לאחר הנאום.
במישור המדיני, הנאום חיזק את הלחץ שהוביל להסכם הגרעין עם המעצמות ב-2015, למרות התנגדותו של נתניהו.
ממשל אובמה הנהיג גישה אחרת, שאיפשרה לאיראן להתקדם בתוכניתה, מה שהוביל לביקורת מצד דונלד טראמפ, שהגדיר את ההסכם כ"עסקה נוראית וחד-צדדית".
ביוני 2025, במסגרת מבצע עם כלביא ומבצע פטיש חצות, פעלו ישראל וארצות הברית להשמדת מתקני הגרעין האיראני.
בנוסף, בשולי העצרת באו"ם התקיים מפגש סודי בין נתניהו לשר החוץ האמירתי עבדאללה בן זאיד, שהשפיע על הסכמי אברהם.
למרות דיווחים כי איראן חצתה את הקו האדום, נתניהו ציין באפריל 2013 כי היא טרם חצתה אותו, ובספרו כתב שהקו האדום שהציב החזיק מעמד שבע שנים.
"נאום התהליכים" או "נאום זיהוי התהליכים" הוא נאום שנשא סגן הרמטכ"ל, אלוף יאיר גולן, במכון "משואה" בתל יצחק בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה לשנת 2016.
בנאומו הציב אזהרה מפני תהליכים חברתיים המזכירים את אלו שהתחוללו באירופה ובגרמניה לפני מלחמת העולם השנייה, תוך שהוא מצביע על עדויות לקיומם בחברה הישראלית לשיטתו.
דבריו, שקראו לחשבון נפש מוסרי אל מול גילויי הקצנה, הציתו פולמוס על השימוש בזיכרון השואה ככלי לביקורת עצמית וככלל על עצם ההשוואה.
שנת 2016 בישראל עמדה בסימן סערה ציבורית עזה סביב פרשת אלאור אזריה, שהחלה במרץ אותה שנה לאחר ירי למוות במחבל שנוטרל כ-11 דקות קודם לכן.
הפרשה חשפה קיטוב חריף בחברה הישראלית והציתה פולמוס ציבורי רווי יצרים.
הדיון נע בין תפיסתו של אזריה כלוחם גיבור שפעל בנחישות אל מול מחבל, לבין הוקעתו כמי שביצע מעשה פסול המנוגד לערכי צה"ל ולחוק.
הדרג הפיקודי בצה"ל, ובו סגן הרמטכ"ל יאיר גולן, הרמטכ"ל גדי איזנקוט, וכמו כן שר הביטחון משה יעלון, נקט עמדה נחרצת והתנער ממעשיו של אזריה בנימוק שהם מנוגדים לערכי הצבא ולפקודותיו.
בניגוד לכך, המערכת הפוליטית הציגה תגובות מקוטבות ומורכבות, והיו פוליטיקאים מהימין שזיהו בה כלי לחיזוק מעמדם הפוליטי.
על רקע זה, גולן ביקש לחרוג מהתבנית המסורתית של נאום יום הזיכרון לשואה ולגבורה, מתוך תחושה כי צו השעה מחייב אמירה ערכית.
את הנאום נשא גולן ביום הזיכרון לשואה ולגבורה ה'תשע"ו, 4 במאי 2016, בטקס במכון משואה, בנוכחות ניצולי השואה ואישי ציבור.
בדבריו קרא לראות בזיכרון השואה בסיס לחשבון נפש ציבורי ומוסרי בהווה, והזהיר מפני תהליכים של שנאת זרים, הסתה, אלימות והתדרדרות ערכית שעלולים להופיע גם בחברה הישראלית.
הוא הדגיש את האחריות הציבורית למנוע חוסר סובלנות ופגיעה מוסרית, קישר זאת לסוגיית טוהר הנשק ומוסריות צה"ל, וחתם בקריאה לחיים ראויים, לשמירה על הטוב, ולהגנה נחושה על זכות הקיום והערכים.
את נאומו חתם גולן בציטוט מ: , כקריאה לחיות חיים ראויים בשם זיכרון הקורבנות ולמען דורות שעוד יבואו.
נאומו של גולן עורר פולמוס ציבורי נרחב וגרר תגובות מקוטבות במערכת הפוליטית בישראל.
גולן עצמו הבהיר למחרת כי לא התכוון להשוות בין צה"ל ומדינת ישראל לתהליכים בגרמניה הנאצית.
מצד התומכים, שר הביטחון משה יעלון העניק גיבוי מלא לגולן וטען כי הביקורת נגדו מבוססת על פרשנות מעוותת, המהווה חלק ממסע פוליטי מטריד נגד קציני צה"ל.
אליו הצטרפו ראשי האופוזיציה יצחק הרצוג וציפי לבני, ששיבחו את האומץ המוסרי של גולן, לצד דמויות נוספות כמו זהבה גלאון, נחמן שי ומרדכי קרמניצר שתמכו בתוכן דבריו ובזכותו להשמיעם.
מנגד, דבריו של גולן ספגו ביקורת חריפה מצד גורמים בממשלה ובציבור שראו בהם זילות של השואה והשוואה מופרכת מיסודה.
ראש הממשלה בנימין נתניהו הגדיר את הדברים כמקוממים, בעוד שרת המשפטים איילת שקד וחבר הכנסת בצלאל סמוטריץ' תקפו את עצם ההשוואה ההיסטורית.
שרת התרבות מירי רגב אף החריפה את הטון וקראה לפיטוריו המיידיים.
לביקורת הפוליטית הצטרף גם קול מן הציבור, כדוגמת ניצולת השואה רחל זייני, שפרסמה מכתב פומבי המאשים את גולן בחוסר הכרה של ההיסטוריה ובהעלאת טענות חסרות בסיס.
האלוף גולן לא חזר בו מנאומו.
במאי 2017 הסתיימה כהונתו כסגן הרמטכ"ל ושמו עלה כמועמד מוביל להחלפת הרמטכ"ל היוצא גדי אייזנקוט.
מינויו נתקל בהתנגדות ציבורית, ששיאה בפניית "בחרנו בחיים!
- משפחות שכולות ונפגעי פעולות איבה" לשר הביטחון אביגדור ליברמן בדרישה לפסול את מועמדותו, שהשיב כי המהלך אינו ראוי ולא ישפיע על הבחירה.
לבסוף הוחלט למנות לתפקיד את האלוף אביב כוכבי, וגולן פרש מצה"ל בדצמבר 2018. באפריל 2019 העריך גולן כי ייתכן שהנאום סיכל את סיכוייו להתמנות לרמטכ"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל פנה גולן לפוליטיקה ונמנה עם מייסדי מפלגת "ישראל דמוקרטית".
הוא הוצב במקום השלישי ברשימת "המחנה הדמוקרטי" ונבחר לכנסת ה-22. לימים המשיך להציב את "נאום התהליכים" כנקודת ייחוס מרכזית בביקורתו הציבורית, בתגובה לאמירות של בצלאל סמוטריץ' לפיהן צריך לבצע טרנספר של ערביי ישראל.
הוא טען כי המציאות הפוליטית מאששת את אזהרותיו בדבר הידרדרות מוסרית והשיח הציבורי בישראל, ומאז המצב אף החריף.
עמדה זו זכתה לגיבוי מצד דמויות ציבוריות ועיתונאים.
העיתונאי אנשיל פפר ציין כי הנאום הוכח כמדויק עם כניסתם של נציגי "מפלגת השנאה" לכנסת, ואישים כגון אהוד ברק, אבי בניהו ועוזי ברעם פרסמו הצהרות תמיכה דומות.
נאונטולוגיה היא ענף במדע הרפואה העוסק בטיפול, התפתחות ותחלואה של תינוקות שרק נולדו.
בניגוד לפלאונטולוגיה, בחקר היצורים בני זמננו.
נאונטולוגיה מתייחסת גם למחקר של יצורים שנכחדו בעת החדשה.
אחד האספקטים המרכזיים של נאונטולוגיה הוא שימוש באמבריולוגיה ובאנטומיה לצורך השוואה בין יצורים שונים.
בשיטות אלו ואחרות מבצעים הנאונטולוגים מחקרי הומולוגיה ביולוגיים ומחפשים קווי דמיון מורפולוגיים, שמסייעים במיון טקסונומי ובתובנות לגבי תהליך האבולוציה.
נאון ג'נסיס אוונגליון (ביפנית: 新世紀エヴァンゲリオン, ברומאג'י: Shinseiki Evangerion - שינסאיקי אוונגליון; באנגלית: Neon Genesis Evangelion, מיוונית: בשורת בראשית החדשה) היא סדרת אנימה הנחשבת לאחת מסדרות האנימה החשובות והמשפיעות ביותר.
היצירה, שמתחילה כסדרת פעולה ומכה סטנדרטית, על פי הנהוג בסוגה, על ילדים הנלחמים במפלצות בעזרת רובוטי ענק, מתפתחת לכיוונים מיסטיים-תאולוגיים, פילוסופיים ופסיכולוגיים.
מאז התרחשות "האימפקט השני", אירוע קטסטרופלי שהשמיד חצי מאוכלוסיית כדור הארץ, עברו 15 שנים.