tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם אובדן חלק גדול מאדמתם יחד עם שיעור תמותה גבוה עקב מחלות ומגפות שהדיעו מאירופה, המאורים נכנסו לתקופה של דעיכה, ובסוף המאה ה-19 האמינו שאוכלוסיית המאורים תחדל להתקיים כגזע נפרד וייטמע באוכלוסייה האירופית.
עם זאת, תחזית זו לא התרחשה, והמספרים התאוששו.
למרות רמה גבוהה של נישואי תערובת בין אוכלוסיות מאוריות ואירופיות, המאורים הצליחו לשמור על זהותם התרבותית ובשנות ה-60 וה-70 עברה מאורידום תחייה תרבותית.
אוכלוסיית המאורים ראתה יציבות במאה ה-21. במפקד האוכלוסין של 2013, 598,602 אנשים שזוהו כחלק מהקבוצה האתנית המאורית, המהווים 14.9% מאוכלוסיית ניו זילנד, בעוד ש-668,724 אנשים (17.5%) טענו למוצא מאורי.
278,199 אנשים שזוהו כמוצאים מאוריים יחידים, בעוד ש-291,015 זוהו כמוצאים ממוצא אירופי ומאורי (עם או בלי עדה שלישית), בשל שיעור גבוה של נישואי תערובת בין שתי התרבויות.
על פי חוק התיקון לענייני המאורים משנת 1974, מאורי מוגדר כ"אדם מגזע המאורי בניו זילנד; וכולל כל צאצא של אדם כזה", חוק זה החליף בקשה משפטית קודמת המבוססת על "דרגת מאורי" המוגדרת באופן שרירותי.
עם זאת, יותר מ-110,000 אנשים ממוצא מאורי במפקד 2013 לא הצליחו לזהות את השבט שלהם.
מחוץ לניו זילנד קיימת אוכלוסייה מאורית גדולה באוסטרליה, המוערכת ב-155,000 איש בשנת 2011. המפלגה המאורית הציעה כי יש ליצור מושב מיוחד בפרלמנט של ניו זילנד המייצג את המאורים באוסטרליה.
האזור הנפוץ ביותר בו חיה קבוצה זו היה אזור אוקלנד (23.9 אחוזים או 142,770 אנשים).
המאורים כיום הם הקבוצה האתנית השנייה בגודלה בניו זילנד, אחרי ניו זילנדים אירופאים.
השפה המאורית (המכונה Te Reo Māori) עדיין מדוברת במידה מסוימת על ידי כחמישית מכלל המאורים, המהווים 3% מכלל האוכלוסייה.
ניו זילנדים רבים משתמשים בקביעות במילים ובביטויים מאוריים, כגון "קיה אורה", בזמן שהם מדברים אנגלית.
המאורים פעילים בכל תחומי התרבות והחברה של ניו זילנד, עם ייצוג עצמאי בתחומים כמו תקשורת, פוליטיקה וספורט.
במפקד האוכלוסין של 2013, סך המוצא האסייתי היה 11.8% מהאוכלוסייה, הסינים נותרו הקבוצה האתנית האסיאתית הגדולה ביותר ב-2013, עם 171,411 אנשים, בעוד שהודים הייתה הקבוצה האתנית האסייתית השנייה בגודלה ב-2013, עם 155,178, ופיליפינים הקבוצה השלישים עם 40,350 איש.
הרכיב האסייתי קדם למעשה למרכיב הפסיפי.
בניו זילנד חיו אנשים ממוצא אסיאתי מאז ימי ההתיישבות האירופית הראשונים, אם כי במספרים קטנים מאוד.
בתקופת הבהלה לזהב מאוחר יותר במאה התשע-עשרה גדל בחדות מספר המתיישבים הסינים הזמניים הן מסין והן מאוסטרליה ואמריקה.
עם זאת, מאה שנה מאוחר יותר בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים גדל מספר האנשים בני האתניות האסייתיות במהירות, וסביר להניח שהם יעלו על אוכלוסיית האוקיינוס השקט במהלך השנים הקרובות.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, ניו זילנד עודדה מהגרים מדרום האוקיינוס השקט.
למדינה היה ביקוש גדול לעבודה לא מיומנת במגזר הייצור.
כל עוד הדרישה הזו נמשכה, מהגרים עודדו על ידי הממשלה להגיע מדרום האוקיינוס השקט, ורבים נשארו במקום.
עם זאת, כאשר זמני הפריחה פסקו, חלקם האשימו את המהגרים בהאטה הכלכלית שהשפיעה על המדינה, ורבים מאותם אנשים סבלו מפשיטות של המשטרה על עסקיהם ובתיהם שהובילו לגירושם מהמדינה החל משנת 1974.
מזרח תיכון, אמריקה הלטינית ואפריקה
אוכלוסייה זו הרכיבה 1.2% מכלל האוכלוסייה במפקד האוכלוסין של 2013. הקבוצה האתנית של אמריקה הלטינית כמעט הוכפלה בגודלה בין מפקד האוכלוסין של 2006 ל-2013, וגדלה מ-6,654 אנשים ל-13,182. מרכיב חדש יותר כולל פליטים ומתיישבים אחרים מאפריקה ומהמזרח התיכון.
בעוד שהיו מתיישבים קודמים מהמזרח התיכון, כמו סורים, אנשים מאפריקה המשוונית היו מעטים מאוד בעבר.
קבוצה אתנית מזרח תיכונית – 20,406
קבוצה אתנית אפריקאית – 13,464
בשנת 2013, 67,752 אנשים או 1.7% הזדהו עם מוצא אתני אחד או יותר מלבד אירופה, מאורי, פסיפיק, אסיה, מזרח תיכונית, אמריקה הלטינית ואפריקאית.
הרוב המכריע של האנשים האלה, 65,973 אנשים, הזדהו רק כ'ניו זילנדים'.
לאחר 1840, סוגיות רבות הקשורות לריבונות ובעלות על קרקע נותרו בלתי פתורות, במשך זמן רב בזמן שהמאורים חיו בקהילות כפריות.
כאשר מאורים ופקהה (אירופאים) החלו לחיות בסמיכות רבה יותר, נבחנה האמונה שלמדינה יש "יחסי הגזע הטובים בעולם".
המפשר הראשון ליחסים בין גזעיים מונה ב-1971 כדי לסייע במאבק באפליה גזעית בקרב ניו זילנדים.
התסיסה בנוגע להפרות הסכם ואיטנגי התגברה בשנות ה-70. בית הדין של וייטנגי הוקם ב-1975 כדי לשקול הפרות לכאורה, וב-1984 הוסמך להסתכל אחורה ל-1840.
באופן כללי, ניו זילנדים ממוצא אירופאי מחשיבים עצמם נטולי דעות קדומות גזעיות ברובם, ותופסים את המדינה כחברה מכילה יותר, תפיסה שאותגרה במיוחד על ידי בני קבוצות מיעוט אתניות.
על פי מחקר שפורסם ב-2018, שניתח את חוויית הגזענות המדווחת של מבוגרים בניו זילנד במשך תקופה של 10 שנים, דיווח על חוויות גזעניות האחרונות היו הגבוהות ביותר בקרב המשתתפים האסייתים ואחריהם עמי המאורים והפסיפיק, כאשר האירופים דיווחו על החוויה הנמוכה ביותר של גזענות.
תרבות ניו זילנד היא בעצם תרבות מערבית המושפעת מהסביבה הייחודית ומהבידוד הגאוגרפי של האיים, ומהתרבות של המאורים, וכן מגלי ההגירה הרב-אתניים השונים שבאו בעקבות הקולוניזציה הבריטית של ניו זילנד.
המתיישבים הבריטים הביאו מערכת משפטית, פוליטית וכלכלה משגשגת, יחד עם מערכת החקלאות הבריטית ששינתה את הנוף הטבעי.
התפתחותה של זהות ניו זילנדית ואופי לאומי, נפרדים מהזהות הקולוניאלית הבריטית, קשורה לרוב לתקופה סביב מלחמת העולם הראשונה, אשר הולידה את הרעיון של רוח אנז"ק.
עם זאת, קשרים תרבותיים בין ניו זילנד לבריטניה נשמרים על ידי שפה משותפת, הגירה מתמשכת מבריטניה, והעובדה שצעירים ניו זילנדים רבים מבלים בבריטניה ב"ניסיון מעבר לים", המכונה "OE ".
בנוסף ניו זילנדים מזדהים עם האוסטרלים, כתוצאה מהמאפיינים ההיסטוריים, התרבותיים והגאוגרפיים המשותפים של שתי המדינות.
ממשלת ניו זילנד מקדמת את התרבות המאורית על ידי תמיכה בבתי ספר בשפה המאורית, על ידי הבטחה שהשפה מוצגת באופן גלוי במשרדי ומוסדות הממשלה ובספרות, וכן על ידי התעקשות על קבלת פנים מאורית מסורתית (pōwhiri) באירועים ממשלתיים ובתוכניות פרסים לבתי ספר ממלכתיים, מאורים מנהלים את שירותי הרווחה המיועדים לאנשים שלהם.
זילנדיה היא האנשה לאומית של ניו זילנד וניו זילנדים.
בצורתה הסטריאוטיפית, זילנדיה מופיעה כאישה ממוצא אירופאי לבושה בגלימה.
היא דומה בלבוש ובמראה לבריטניה (האנשה הנשית של בריטניה), שעליה נהוג לאמר שהיא אמה של זילנדיה.
כמה פסלים קטנים יותר קיימים במוזיאונים ובידיים פרטיות.
הדמות הנשית המופיעה בצד שמאל של הסמל הלאומי זוהתה כזילנדיה.
מאורים, ופולינזים אחרים, נחשבים על ידי היסטוריונים רבים בתור הנווטים המובילים בעולם לפני העידן המודרני.
הפולינזים יצרו קשר עם כמעט כל אי בתוך המשולש הפולינזי העצום.
הם המציאו את הקטמרן והגו כמה מהאסטרונומיה המורכבת ביותר בעולם כדי לעזור לנווט באוקיינוס השקט.
המשכו של הידע הזה לאחר ההתיישבות המיידית של ניו זילנד ניכרת במצפן הלא מוחשי של מצפן שפותח והשתמש בו מאורי הרבה לפני ההתיישבות האירופית.
מצפנים מאורים חולקו ל-32 בתים שונים בין צפון, דרום, מזרח ומערב.
זה עזר לנווטים לשנן למעלה מ-200 כוכבים.
שינון היה חלק בלתי נפרד מהידע המאורי, שלא היה לו שפה כתובה.
מסורת בעל פה נשמרה בניו זילנד על ידי גילדות במשך מאות שנים לאחר הגעת המאורים, למרות המאמצים הקולוניאליים המאוחרים יותר לדכא אותה.
במלחמות ניו זילנד (1845–1872), המאורים פיתחו מערכות תעלות ובונקרים משוכללות כחלק מהשטחים המבוצרים שכבר קיימים הידועים בשם pā, והעסיקו אותם בהצלחה כבר בשנות ה-40 של המאה ה-20 כדי לעמוד בהפצצות ארטילריה בריטיות.
מערכות אלו כללו תעלות ירי, תעלות תקשורת, מנהרות ובונקרים נגד ארטילריה.
ה-Ngāpuhi pā Ruapekapeka נחשב לעיתים קרובות למרשים ביותר מבחינה טכנולוגית על ידי היסטוריונים, ותואר ב-2017 כ"אחד המתקנים הצבאיים המתוחכמים ביותר" שהאימפריה הבריטית התמודדה אי פעם, על ידי השדרן Mihingarangi Forbes עבור RNZ.
קיים ויכוח אקדמי סביב זה מאז שנות ה-80, כאשר בספרו "מלחמות ניו זילנד", ההיסטוריון ג'יימס בליך טען שהמאורים בצפון המציאו למעשה את מלחמת החפירות בשלבים הראשונים של מלחמות ניו זילנד.
עם זאת, בהתחשב בעובדה שחפירות מסוג זה או אחר תמיד היו נוכחות בלוחמה אנושית, מסקנה זו זכתה במחלוקת וזכתה לביקורת מצד היסטוריונים אחרים.
ניו זילנדים בעידן המודרני היו חדשנים לא פחוץ.
קפה נמס, כיום משקה בסיסי ברחבי העולם, הומצא לראשונה באינברקרגיל בשנת 1890 על ידי כימאי המזון דייוויד סטראנג.
קייט שפרד, סופרג'ית, נחשבת לאמה של תנועת זכות הבחירה לנשים המודרנית.
המאמצים שלה במסגרת איגוד המתינות הנוצריות לנשים ניו זילנד הובילו לכך שניו זילנד הפכה למדינה הראשונה בעולם שחוקקה זכות בחירה אוניברסלית.
הסקסולוג ג'ון מאני, המוכר כיום כדמות שנויה במחלוקת על הניסויים שלו בנוגע לילדים ולמקרה של דייוויד ריימר, היה חלוץ של חקר הזהות המגדרית המודרנית.
התיאוריה של מאני לפיה מגדר נלמד הפכה למיושנת ואף הופרכה, אם כי המונחים שלו "תפקיד מגדר" ו"נטייה מינית" נותרו נפוצים בשפה המודרנית.
הוא גם הקים את מרפאת זהות מגדרית של ג'ונס הופקינס, המרפאה הראשונה בארצות הברית שביצעה ניתוחים לשינוי מיני.
המנתח ורופא אף-אוזן-גרון הרולד גיליס נחשב לאבי הכירורגיה הפלסטית המודרנית, בה השתמש על חיילים מעבר לטיפול רגיל במהלך מלחמת העולם הראשונה.
אנגלית (אנגלית ניו זילנדית) היא השפה השלטת המדוברת על ידי ניו זילנדים, ושפה רשמית "בפועל" של ניו זילנד.
על פי מפקד האוכלוסין של ניו זילנד 2013, 96.1% מהניו זילנדים דיברו אנגלית.
השפות הרשמיות דה יורה של המדינה הן מאורית (Te Reo) ושפת הסימנים של ניו זילנד (NZSL).
שפות אחרות משמשות גם קהילות אתניות.
קצת פחות ממחצית האוכלוסייה במפקד האוכלוסין של 2013 הכריזה על השתייכות לנצרות.
עם זאת, הנוכחות הקבועה בכנסייה קרובה ככל הנראה ל-15%.
לפני הקולוניזציה האירופית, הדת של האוכלוסייה המאורים הילידית הייתה אנימיסטית, אך המאמצים הבאים של מיסיונרים כמו סמואל מרסדן הביאו לכך שהרבה מאורים התנצרו.
השתייכות דתית נאספה במפקד האוכלוסין של ניו זילנד מאז 1851. אחד מהסיבוכים הרבים בפירוש נתוני השתייכות דתית בניו זילנד הוא השיעור הגדול שמתנגדים לתשובה לשאלה, בערך 173,000 ב-2013. רוב הדיווח על האחוזים מבוסס על מספר התגובות הכולל, ולא על סך האוכלוסייה.
אוניית המערכה ניו יורק (BB-34) הייתה אוניית מערכה של צי ארצות הברית, האונייה המובילה בסדרה שלה.
היא נקראה על שם מדינת ניו יורק, ותוכננה כאונייה הראשונה שנשאה את תותח ה-14 אינץ' (356 מ"מ) /45 קליבר.
כשהיא נכנסה לשירות ב-1914, היא הייתה חלק מכוח הצי האמריקני שנשלח לתגבר את הצי הגדול הבריטי בים הצפוני לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה.
היא הצטרפה לסיורי הנייטרליות בתחילת מלחמת העולם השנייה, ושימשה כמלווה בשיירה של ספינות לאיסלנד ובריטניה בשלב המוקדם של המלחמה.
היא ראתה את הקרב הראשון שלה נגד ארטילריה חופית במהלך מבצע לפיד סביב קזבלנקה בצפון אפריקה, ולאחר מכן הפכה לספינת אימונים.
בסוף המלחמה, היא עברה לאוקיינוס השקט, וסיפקה תמיכה בירי ימי לפלישה לאיוו ג'ימה ומאוחר יותר לפלישה לאוקינאווה.
כשחזרה לפרל הארבור לתיקונים עד סוף המלחמה, היא סווגה למיושנת ונבחרה להשתתף בניסוי הנשק הגרעיני של מבצע צומת דרכים באטול ביקיני ב-1946. היא שרדה את שני הפיצוצים, והשפעות הקרינה על האונייה נחקרו במשך שנתיים.
בסופו של דבר היא הוטבעה כמטרה ב-1948. היא קיבלה שלושה כוכבי קרב על שירותה.
ניו יורק הייתה הראשונה מבין שתי אוניות המערכה שתוכננו מסדרת ניו יורק, אם כי הבנייה שלה החלה לאחר אחותה, טקסס.
היא הוזמנה בשנת הכספים 1911 כסדרת אוניות המערכה הראשונה בצי ארצות הברית לשאת את התותח 14 אינץ' /45 קליבר.
החימוש שלה כלל עשרה תותחי 14 אינץ'/45 קליבר שניתן היה להגביה אותם ל-15 מעלות, וערוכים בחמישה צריחי תותחים כפולים המסודרים, מחרטום ועד ירכתיים, 1, 2, 3, 4 ו-5. הסדרה הייתה האחרונה שהציגה צריח המוצב באמצע האונייה.
ניו יורק הונחה ב-11 בספטמבר 1911 במספנת הצי של ניו יורק בברוקלין.
סדרת ניו יורק נבנתה תחת חוקי עבודה חדשים שהגבילו את שעות העבודה של צוותי הבנייה שלה.
כמו כן, נקבע כי כל אונייה תעלה פחות מ-6,000,000 דולר, לא כולל עלות שריון וחימוש.
היא הושקה ב-30 באוקטובר 1912, ונכנסה לשירות ב-15 במאי 1914. היא הייתה הספינה החמישית שנקראה על שם מדינת ניו יורק, והושקה על ידי אלסי קלדר, בתו של הפוליטיקאי הניו יורקי ויליאם מ.
ניו יורק הרביעית, סיירת משוריינת, שונה שמה לרוצ'סטר, כדי לשחרר את השם של עבור אוניית המערכה הזו, ולאחר מכן היא הוטבעה במפרץ סוביק ב-1941. עם זאת, אתר שרידי האונייה ההיא, שהפך לאתר צלילה לנופש פופולרי, עדיין מכונה בדרך כלל USS ניו יורק.
בפיקודו של קפטן תומאס ס.
רוג'רס, ניו יורק פנתה היישר לוראקרוס לאחר כניסתה לשירות.
היא הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה פרנק פריידי פלטשר ביולי 1914, ופיקדה על הצי שכבש וחסם את וראקרוס כדי למנוע ממשלוחי נשק להגיע לשם כדי לתמוך בממשלת ויקטוריאנו ורטה.
הכיבוש האמריקאי של וראקרוס הסתיים בסופו של דבר וניו יורק חידשה את שיוט הטלטלה שלה לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית.
היא גם קיבלה על עצמה כמה חובות רצון טוב, ובדצמבר 1915 היא ערכה מסיבת חג המולד וארוחת ערב רבת חשיבות לכמה מאות יתומים מניו יורק, לפי הצעת הצוות שלה.
מאוחר יותר הפכה למסורת על האונייה לעזור למעוטי יכולת במידת האפשר, וזיכה אותה בכינוי "ספינת חג המולד".
בעקבות משימה זו, היא ביצעה מספר אימונים מול חופי האוקיינוס האטלנטי.
לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, ניו יורק, בפיקודו של קפטן אדוארד ל.
ביץ' האב, הפכה לאוניית הדגל של פלגת אוניות המערכה ה-9 (BatDiv 9), בפיקודו של אדמירל משנה יו רודמן.
היא נשלחה לתגבר את הצי הגדול הבריטי בים הצפוני, והגיעה לסקפה פלו ב-7 בדצמבר 1917. האוניות של הצי האמריקאי הוקצו לשייטת אוניות המערכה השישית בצי הגדול, והאוניות האמריקאיות הצטרפו למצור וליווי שיירות.
בדצמבר 1917, ניו יורק ושאר אוניות המערכה האמריקאיות השתתפו במספר תרגילי ירי.
ניו יורק השיגה את הציון הגבוה ביותר מבין האוניות עבור הסוללה הראשית שלה, עם דיוק של 93.3 אחוזים.
בסופו של דבר ניו יורק הייתה המבצעת הטובה ביותר בתרגילים הללו, האונייה היחידה שדורגה כ"מצוינת" בעוד שרבות מאחיותיה זכו לביקורות ביצועים בינוניות.
היא לא ירתה אף ירייה בקרב במהלך המלחמה, אבל כן זכתה לקרדיט על הטבעת כלי אויב.
במהלך אחת ממשימות הליווי שלה, השיירה שליוותה עברה שתי התקפות שונות של צוללות גרמניות.
בערב 14 באוקטובר 1918, כשניו יורק הובילה קבוצת אוניות מערכה לתוך פנטלנד פירת', היא היטלטלה מהתנגשות תת-מימית אלימה בצד הימני, ואחריה זמן קצר לאחר מכן עוד אחת לירכתיים שניתקה שני להבים באחד מהמדחפים שלה, מפחיתים את האונייה למנוע אחד ולמהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש).
לאנשי הצוות שהיו על הסיפון היה ברור מיד שהיא פגעה בחפץ תת-מימי, אבל עומק הערוץ פירושו שזה לא יכול היה להיות ספינה טרופה.
המפקדים הגיעו למסקנה כי ניו יורק כנראה התנגשה בטעות בצוללת.
הם הסכימו שהצוללת תקעה את החרטום שלה בצד האונייה, ואז נפגעה כעבור רגעים על ידי המדחף של האונייה.
לדעתם, הנזק היה קטלני לצוללת הגרמנית.
המפגש המוזר - והמקרי - סימן את הפעם היחידה בכל שירותה של פלגת אוניות המערכה התשיעית עם הצי הגדול שאחת מאוניותיה הטביעה כלי שיט גרמני.
בדיקה לאחר המלחמה של הרישומים הגרמניים העלתה שייתכן שהצוללת שאבדה הייתה UB-113 או UB-123, אולם, אף אחד מאלה לא נראה אפשרי, שכן UB-113 הוטבעה על ידי סירת תותחים צרפתית במפרץ גסקוניה שבועות לפני כן, ו-UB-123 טבעה בשדה המוקשים של הים הצפוני חמישה ימים לאחר שהניו יורק סבלה מההתנגשות.
ניזוקה קשות מאובדן מדחף, הפליגה האונייה לרוזית' בליווי כבד לתיקונים ב-15 באוקטובר.
בשעה 01:00 למחרת בבוקר שיגרה צוללת שלושה טורפדות לעבר הכלי הפגוע, שכולן חלפו לפניה.
שלא כמו במקרים קודמים, קיימות ראיות מספיקות כדי להניח שהתקפת טורפדו זו לא הייתה אזעקת שווא - מספר קצינים ואנשים על סיפון ניו יורק ראו בבירור את שובלי הטורפדות לאור הירח המלא, וצוללת אותרה בסביבה הקרובה.
על ידי סיור זמן קצר לאחר המתקפה.
למרבה האירוניה, מצבה של אוניית המערכה הפגועה הוא אולי מה שהציל אותה: למרות שהנוהל הסטנדרטי היה הפלגה במהירות של 16 קשרים (30 קמ"ש), ניו יורק יכלה להפליג רק במהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש) על המדחף האחד שלה.
בשל כך, ההיסטוריון ג'רי ג'ונס מאמין שקברניט הצוללת לא העריך נכון את מהירות האונייה.
אולם ללא נזק נוסף, אוניית המערכה הגיעה בשלום למבדוק יבש ברוזית'.
כשהורמה האונייה מהמים, נמצא בגוף שלה שקע גדול התואם חרטום צוללת.
ניו יורק גם אירחה לעיתים קרובות נכבדים זרים, כולל ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת ואדוארד, נסיך ויילס, וכן הנסיך הירוהיטו מהאימפריה היפנית.
האונייה עניינה מאוד מעצמות אירופיות אחרות, מכיוון שזו הייתה במקרים רבים הזדמנות ראשונה לראות דרדנוט אמריקאית מקרוב.
היא הייתה נוכחה בכניעת צי הים הפתוח הגרמני ב-21 בנובמבר 1918 בלשון הים של פורת', מספר ימים לאחר חתימת שביתת הנשק, ולאחר מכן חזרה לארצות הברית לזמן קצר.
לאחר מכן היא שימשה כמלווה של ג'ורג' וושינגטון, שנשאה את הנשיא וודרו וילסון בדרכו לוועידת השלום בפריז.
כשהיא הגיעה חזרה לארצות הברית ב-1919, היא החלה לקחת על עצמה תפקידי אימונים וסיור, כולל בשלב מסוים לקריביים עם מספר ספינות אמריקאיות אחרות.
במהלך שנה זו, היא עברה גם שיפוץ במספנת הצי של נורפוק, שבו הוסרו חמישה תותחי 5 אינץ' ונוספו שלושה תותחי נ"מ נוספים בקוטר 3 אינץ'/50 קליבר, מה שהביא את הסכום הכולל לחמישה.
הסוללה המשנית הופחתה ל-16 תותחי 5 אינץ'/51 קליבר.
בסוף 1919, היא הפליגה לאוקיינוס השקט והצטרפה לצי האוקיינוס השקט החדש שהוקם.
היא המשיכה לבצע אימונים וסיורים באוקיינוס השקט עד אמצע שנות ה-30, אז הועברה שוב לאוקיינוס האטלנטי, והחלה לפעול מחוץ לצפון האוקיינוס האטלנטי, למעט מספר הפלגות מזדמנות לחוף המערבי של ארצות הברית.
ב-1926 ניו יורק נחשבה למיושנת בהשוואה לאוניות מערכה אחרות בשירות, אז היא יצאה למספנת הצי של נורפוק לשיפוץ מלא.
בעוד מספר אוניות מערכה אחרות בשירות, כולל יוטה ופלורידה, הוסבו לספינות אימון או נגרטו, ניו יורק וטקסס נבחרו לעבור שיפוץ כדי להגביר את המהירות, השריון, החימוש וההנעה שלהן, כפי שהתיר הסכם הצי של וושינגטון מ-1922. 3,000 טונות של שריון נוספו לה להגנה מפני מטרות אוויריות וצוללות.
14 הדוודים הפחמיים של Babcock & Wilcox שלה הוחלפו בשישה דוודים מונעי נפט של Bureau Express והארובות התאומות הוחלפו לארובה אחת, מאחורי המבנה העליון הקדמי.
באמצע האונייה נבנה מגדל שהכיל בקרת אש נוספת לגיבוי המערכת על התורן הקדמי.
נוספה הגנה נוספת לסיפון, והרוחב שלה הורחב ל-106 רגל (32 מטר).
נוספו לה בליטות נגד טורפדו.
עם זאת, הבליטות הללו הקשו על התמרון במהירויות נמוכות, היא התגלגלה רע, ודיוק הירי שלה הצטמצם בים סוער.
ב-4 בספטמבר 1928, היא יצאה לתרגילי קרב קצרי טווח עם אריזונה, ובין 7 ל-10 בנובמבר הפליגו האוניות לסן פרנסיסקו יחד עם פנסילבניה.
ב-3 באפריל 1929 היא עשתה תרגול נגד מטוסים עם אריזונה, ולאחר מכן שתי האוניות ופנסילבניה יצאו לקובה, שם שהו עד ההפלגה להמפטון רודס ב-1 במאי.
היא נשארה באימונים של צי האוקיינוס השקט כחלק מסדרת בעיות הצי עד 1937. באותה שנה היא נבחרה לשאת כיום את האדמירל רודמן, נציגו האישי של הנשיא להכתרת המלך ג'ורג' השישי והמלכה אליזבת, וניו יורק השתתפה בסקירת הצי המלכותי של 20 במאי 1937 כנציגה היחידה של הצי האמריקני.
בשנת 1937, שמונה תותחי נ"מ 1.1 אינץ' (28 מ"מ)/75 קליבר בשני צריחים מרובעים נוספו כדי לשפר את חימוש הנ"מ הקל.
ניו יורק צוידה במכ"ם XAF בפברואר 1938, כולל הדופלקס הראשון של ארצות הברית, כך שאנטנה יחידה יכולה גם לשלוח וגם לקלוט.
זה הפך אותה לאונייה השנייה שצוידה במכ"ם אחרי המשחתת לירי.
הניסויים שנערכו בניו יורק הובילו להתקנת מכ"מים דומים בסיירות ברוקלין וסנט לואיס, כמו גם באוניית המערכה החדשה יותר וירג'יניה המערבית.
במשך מספר שנים, היא שימשה בעיקר כספינת הכשרה לצוערים ולמלחים שזה עתה התגייסו.
בספטמבר 1939 הצטרפה ניו יורק לסיורי הנייטרליות, ששמרה על נתיבי הים בצפון האוקיינוס האטלנטי, ושימשה כאוניית דגל עם שייטת האוקיינוס האטלנטי, שמאוחר יותר ייעדה מחדש את הצי האטלנטי של ארצות הברית, במשך 27 החודשים הבאים.
ביולי 1941, היא הגנה על שיירה של חיילים אמריקאים שנשלחה לחיל המצב באיסלנד.
היא הייתה בעיצומו של שיפוץ ב-7 בדצמבר 1941, כאשר הצי היפני הקיסרי תקף את פרל הארבור, הטביע רבות מאוניות המערכה בצי האוקיינוס השקט האמריקאי והכניס את ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ המלחמה, השיפוץ של ניו יורק הואץ והושלם ארבעה שבועות לאחר המתקפה על פרל הארבור.
היא חזרה לתפקיד בליווי ספינות משא וחיילים לאיסלנד וסקוטלנד.
היא המשיכה בתפקיד סיור בשנה הבאה.
בסדרת הליווי הראשונה שלה, היא עזבה את נורפוק ב-15 בפברואר, הגיעה לניו יורק ב-16 בפברואר, לנובה סקוטיה ב-21 בפברואר ולאיסלנד ב-2 במרץ, וחזרה לנורפוק ב-27 במרץ.
היא יצאה משם בסיור השני שלה ב-24 באפריל והגיעה לניו יורק למחרת, נובה סקוטיה ב-2 במאי, ניופאונדלנד ב-5 במאי ואיסלנד ב-10 במאי, וחזרה לניו יורק ב-20 במאי.
למחרת היא יצאה לליווי שלישי, והגיעה שוב לנובה סקוטיה ב-2 ביוני ולסקוטלנד ב-10 ביוני, וחזרה לנורפוק ב-30 ביוני.
בעקבות שלוש משימות הליווי הללו, היא נכנסה לשיפוץ בנורפוק.
הסוללה המשנית הופחתה לשישה תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) והחימוש נגד מטוסים הוגדלו לעשרה צריחים מרובעים של תותחי בופורס בקוטר 40 מ"מ (1.6 אינץ') ו-40 תותחי אורליקון בקוטר 20 מ"מ (0.79 אינץ').
היא עזבה את נורפוק ב-12 באוגוסט והגיעה למחרת לניו יורק.
משם, היא ליוותה שיירה לנובה סקוטיה, שם נשארה עד 22 באוגוסט, ואז עזבה לסקוטלנד, שם שהה בין 31 באוגוסט ל-5 בספטמבר.
היא חזרה לנורפוק ב-15 בספטמבר.
ניו יורק ראתה את הפעולה הגדולה הראשונה שלה במהלך מבצע לפיד, פלישת בעלות הברית לצפון אפריקה בנובמבר 1942. היא עזבה את נורפוק ב-23 באוקטובר כדי להצטרף לצי בעלות הברית.
צורפו לקבוצת התקיפה הדרומית, ב-8 בנובמבר, ניו יורק והסיירת פילדלפיה, שלוו על ידי שש משחתות, תקפו את נמל סאפי במרוקו, תמכו בנחיתות של רגימנט הרגלים ה-47 של דיוויזיית הרגלים ה-9 האמריקאית, והגנו על אוניות תובלת הכוחות קול וברנרדו שהיו תחת התקפה של סוללות חוף ב-Point De La Tour.
ניו יורק ירתה כמה מטחים עם תותחי , כאשר אחד מהם פגע בבסיס הסוללה עם ריקושט לתוך הבונקר, הרס את מד הטווח והרג את מפקד הסוללה ובכך ניטרל את הסוללה.
סוללות חוף אחרות הושמדו על ידי התותחים של פילדלפיה והמטוסים של נושאת המטוסים המלווה סאנטי.
ניו יורק נשארה מול חופי צפון אפריקה עד שהחופים היו מאובטחים, ואז פרשה ב-14 בנובמבר.
היא הוציאה בסך הכל שישים פגזי .
היא חזרה לנורפוק ב-23 בנובמבר.
ניו יורק חזרה לאחר מכן לליווי שיירות.
בשנת 1943 היא נבחרה לשיפוץ כדי להפוך למרכז הכשרה מרכזי לסוללה ולליווי.
היא הגיעה לפורטלנד, מיין ב-2 במאי, שם נשארה עד 27 ביולי.
במהלך השיפוץ הרביעי והאחרון שלה בתחילת 1943 סוללת הנ"מ שלה הוגדלה לעשרה תותחי 3 אינץ'/50 קליבר, ארבעים תותחי 40 מ"מ ו-36 תותחי 20 מ"מ.
בקרת אש משופרת נוספה גם כן, וזה בסופו של דבר הגדיל את ההדחק שלה ל-29,340 טונות ארוכות (29,810 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-34,000 טונות ארוכות (35,000 טונות) במעמס מלא.
היא חזרה לנורפוק ב-2 באוגוסט 1943. היא שימשה לאימון צוותים מהצי האמריקני, משמר החופים של ארצות הברית וציי בעלות הברית על תותחי 14 אינץ'/45 קליבר, תותחי 3 אינץ'/50 קליבר ותותחי 20 מ"מ ותותחי 40 מ"מ, בעיקר בגלל שאוניות חדשות רבות יותר השתמשו בכלי נשק אלו.
עם זאת, המשימה הורידה את המורל בקרב הצוות והוגשו מספר רב של בקשות להעברה.
בעקבות משימה זו, היא נשלחה לאקדמיה הימית של ארצות הברית וביצעה שלוש הפלגות רצופות שהעבירו בסך הכל 1,800 צוערים מאנאפוליס לטרינידד בין יוני לאוגוסט 1944.
היא נבחרה לחזור לפעולה בזירת האוקיינוס השקט בסוף 1944, היא עברה את תעלת פנמה ב-27 בנובמבר, והגיעה ללונג ביץ', קליפורניה ב-9 בדצמבר, התקלקלה לפחות פעם אחת בדרך ואיבדה מטוס תצפית במזג אוויר גרוע.
היא ערכה אימוני רענון ליד דרום קליפורניה בדצמבר 1944 ובינואר 1945. ניו יורק עזבה ב-12 בינואר ונפגשה עם איידהו, טנסי, נבדה, טקסס וארקנסו, ויצרה כוח תמיכה לפלישה לאיוו ג'ימה.
ניו יורק איבדה להב מהמדחף השמאלי שלה רגע לפני שהחלה הפלישה ונכנסה לזמן קצר לתיקונים זמניים באניווטוק בין 5 ל-7 בפברואר.
היא חזרה לקבוצה, שהייתה ליד סאיפאן, ב-11 בפברואר.
יחד, הם הגיעו לאיוו ג'ימה ב-16 בפברואר והחלו בהפגזות טרום הפלישה.
במהלך שלושת ימי הפגזת החוף שבאו לאחר מכן, ניו יורק ירתה 6,417 פגזים, כולל 1,037 פגזים בקוטר 14 אינץ'.
אחד מהמטחים שלה פגע במערום הראשי של התחמושת באי, וגרם ל"פיצוץ המשני המרהיב ביותר במערכה".
היא פרשה מהאזור ב-19 בפברואר והגיעה לאוליטי ב-21 בפברואר.
לאחר תיקון קבוע למדחף השמאלי שלה במנוס מ-28 בפברואר עד 19 במרץ, היא הצטרפה לכוח משימה 54 באוליטי ב-22 במרץ כהכנה לפלישה לאוקינאווה.
צי אוניות המערכה, שאליהן הצטרפו מרילנד, קולורדו ווירג'יניה המערבית, החל את ההפצצה שלו על אוקינאווה ב-27 במרץ.
כשסיפקה הפגזות חוף, ומאוחר יותר תמיכה ארטילרית ימית לכוחות היבשה, עמדה ניו יורק בעמדה במשך 76 ימים רצופים, במהלכם ירתה 4,159 פגזים של 14 אינץ' ו-7,001 פגזים של 5 אינץ'.
היא הייתה נתונה למתקפת קמיקזה ב-14 באפריל שהשמידה מטוס תצפית אחד על המעוט שלו, אבל המטוס היפני התרסק 50 יארד (46 מטר) מהאונייה ולניו יורק נגרם נזק שטחי בלבד, כאשר שני אנשי צוות נפצעו.
היא נותקה ב-11 ביוני, קני התותחים שלה נשחקו מאש, והמשיכה לפרל הארבור כדי להחליף את התותחים שלה לקראת הפלישה ליפן.
היא עצרה ליד לייטה ב-14 ביוני והגיעה לפרל הארבור ב-1 ביולי.
היא הייתה בנמל ב-15 באוגוסט, כשהסתיימה המלחמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה בילתה ניו יורק 1,088 ימים עם הצי האטלנטי מדצמבר 1941 עד נובמבר 1944, ו-276 ימים עם צי האוקיינוס השקט.
ניו יורק קיבלה שלושה כוכבי קרב עבור שירותה בזמן המלחמה.
לאחר תום המלחמה, ניו יורק נכנסה לצי מבצע מרבד קסמים, עזבה את פרל הארבור ב-2 בספטמבר והגיעה לסן פדרו ב-9 בספטמבר עם מטען של חיילים משוחררים.
לאחר מכן היא המשיכה לניו יורק כדי להשתתף בחגיגות יום הצי.
היא נבחרה כספינת ניסוי עבור מבצע פרשת דרכים, היא שימשה בניסויי פצצה גרעינית באטול ביקיני ביולי 1946 עם כ-70 ספינות נוספות, ששרדו גם את ניסוי אייבל וגם את ניסוי בייקר.
לאחר בדיקות אלו, היא נגררה לפרל הארבור כדי לחקור את השפעות פיצוצי הפצצה עליה.
ב-6 ביולי 1948, היא נגררה לים ושימשה כאימון מטרה, והיא הוטבעה על ידי כמה מטוסים וספינות של הצי.
לוחית הירכתיים שלה מוצגת על סיפון היורשת שלה, USS ניו יורק (LPD-21).
מלון ניו יורק הילטון מידטאון הוא המלון הגדול ביותר בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
המלון ממוקם מצפון למרכז רוקפלר במפגש הרוחובות השדרה השישית ורחוב 53. המלון נמצא בבעלות חברת Park Hotels &amp; Resorts ומנוהל על ידי רשת הילטון.
זהו המלון הגדול ביותר של רשת הילטון בארצות הברית אשר משתרע על פני 47 קומות ומכיל בסך הכל 2,052 חדרים (1,878 חדרי מלון ועוד 174 חדרים השייכים ל-Hilton Grand Vacations) ואזור לקיום כנסים בגודל כולל של 150,000 מ"ר, אשר הופך אותו לאחד מאולמות הכנסים הגדולים ביותר בניו יורק.
מלון ניו יורק הילטון מידטאון נפתח באופן רשמי ב-26 ביוני 1963. בית המלון עוצב על ידי האדריכל ויליאם טאבלר .
בעת פתיחתו בית המלון, אשר הכיל באותה העת 2,153 חדרים, היה בית המלון הגדול ביותר בעיר.
אולם הנשפים הגדול של המבנה, אשר הוא אחד מאולמות הנשפים הגדולים ביותר בניו יורק, משמש לעיתים רבות לאירועים וכנסים גדולים.
לאורך השנים שהו במלון פוליטיקאים, סלבריטאים ומנהיגי עולם רבים.
בנוסף, לאורך השנים התארחו במלון כל נשיא ארצות הברית מאז ג'ון פ.
לטענת Hilton Hotels & Resorts מילות השיר האיקוני "Imagine" משנת 1971 נכתבו על ידי ג'ון לנון בעת שהוא שהה במלון.
הממציא האמריקני מרטין קופר ביצע את שיחת הטלפון הסלולרי הראשונה בעולם בפומבי מהמלון ב-3 באפריל 1973, כאשר התקשר ליריבו במעבדות בל על מנת לבשר לו על ההמצאה.
דונלד טראמפ ערך את מסיבת הניצחון שלו באולם הנשפים של המלון בליל הבחירות של הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016.
ב-4 בדצמבר 2024, בוצעה ההתנקשות בחייו של מנכ"ל חברת United Healthcare בריאן תומפסון מחוץ למלון.
תומפסון היה אמור לנאום במפגש המשקיעים השנתי של United Healthcare אשר היה אמור להיערך במלון.
חברת הניו יורק טיימס היא תאגיד תקשורת המונים אמריקאי, המפרסם את העיתון הניו יורק טיימס ואת מהדורתו הבינלאומית, הניו יורק טיימס הבין-לאומי, לצד מגוון נכסים תקשורתיים נוספים.
מטה החברה שוכן בבניין הניו יורק טיימס, גורד שחקים במנהטן, ניו יורק.
החברה נוסדה על ידי הנרי ג'רוויס ריימונד וג'ורג' ג'ונס בעיר ניו יורק.
בגיליון הראשון של העיתון הניו יורק טיימס, שפורסם ב־18 בספטמבר 1851, נכתב: "אנו מפרסמים היום את הגיליון הראשון של ה'ניו-יורק דיילי טיימס', ואנו מתכוונים להוציאו מדי בוקר (למעט ימי ראשון) במשך תקופה בלתי מוגבלת של שנים".
בנובמבר 1994 נכנסה החברה לתחום ערוצי הכבלים, כשרכשה 40% מהבעלות על ערוץ ה"פופקורן", ערוץ שהציע קדימונים לסרטים ושעות הקרנה בבתי קולנוע.
בשנת 1996 הרחיבה החברה את פעילות השידור שלה כשרכשה את Palmer Communications – הבעלים של התחנות WHO-DT בדה מוין, איווה, ו-KFOR-TV באוקלהומה סיטי.
באפריל 2002, הודיעו החברה ודיסקברי תקשורת על הקמת ערוץ טלוויזיה משותף בשם Discovery Times, אף שבפועל היה מדובר בשינוי שם של הערוץ הקיים Discovery Civilization Network.
ב־1 בינואר 2003 השלימה החברה את רכישת 50% מהבעלות של הוושינגטון פוסט בעיתון הניו יורק טיימס הבין-לאומי, בתמורה ל־65 מיליון דולר, ובכך הפכה לבעלת השליטה היחידה בו.
ב־18 במרץ 2005 רכשה החברה את אתר About.com, ספק תוכן מקוון לצרכנים, תמורת 410 מיליון דולר.
באותה שנה דיווחה החברה על הכנסות של 3.4 מיליארד דולר למשקיעים.
ב־25 באוגוסט 2006 רכשה ה"טיימס" את Baseline StudioSystems – מסד נתונים ומערכת מחקר מקוונת לתעשיית הקולנוע והטלוויזיה – תמורת 35 מיליון דולר.
בשנת 2006 מכרה ה"טיימס" את חלקה בערוץ Discovery Times לחברת דיסקברי, והערוץ שונה ל־Investigation Discovery שנתיים לאחר מכן.
ב־12 בספטמבר 2006 הודיעה החברה כי בכוונתה למכור את קבוצת המדיה המשודרת שלה, שכללה תשע תחנות טלוויזיה מקומיות ואתרי האינטרנט שלהן.
ב־4 בינואר 2007 דיווח ה"טיימס" כי הגיע להסכם למכירת כל תשע התחנות לקרן הפרטית Oak Hill Capital Partners, שהקימה חברת החזקות ייעודית בשם Local TV LLC.
ב־7 במאי 2007 הודיעה החברה כי השלימה את העסקה תמורת כ־575 מיליון דולר.
ב־7 במאי 2007 הודיעה החברה כי שירות התוכן About.com שבבעלותה ירכוש את האתר ConsumerSearch.com, אתר אינטרנט המרכז סקירות מוצרים צרכניים, תמורת 33 מיליון דולר במזומן.
בשנת 2007 עברה החברה ממשרדיה ברחוב 43 מערב מספר 229 לבניין הניו יורק טיימס, בשדרה השמינית מספר 620 – במערב כיכר טיימס, בין רחובות 40 ו־41, מול תחנת האוטובוסים של רשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי.
ב־14 ביולי 2009 הודיעה החברה על מכירת תחנת הרדיו WQXR ל-WNYC, שהעבירה את שידוריה לתדר 105.9 FM והפכה את התחנה ללא־מסחרית.
העסקה, בסך 45 מיליון דולר, כללה גם את העברת תחנת הרדיו WCAA של Univision Radio לתדר 96.3 FM, תדרו הקודם של WQXR.
בכך תמה בעלותה של החברה על התחנה, שנמשכה 65 שנה.
בדצמבר 2011 מכרה החברה את קבוצת המדיה האזורית שלה ל־Halifax Media Group, הבעלים של העיתון The Daytona Beach News-Journal, תמורת 143 מיליון דולר.
הבוסטון גלוב ו־The Telegram & Gazette מווסטר, מסצ'וסטס לא נכללו בעסקה.
באותה שנה מכרה החברה את Baseline StudioSystems לבעליה המקוריים – לורי ס.
סילברס ומיצ'ל רובנשטיין, בעלי השליטה באתר Project Hollywood LLC.
מול ירידה בהכנסות מפרסום בדפוס בעיתון הדגל שלה הניו יורק טיימס, השיקה החברה בשנת 2011 חומת תשלום באתר האינטרנט שלה.
החל משנת 2012 הפכה החומה להצלחה מתונה, כשהביאה מאות אלפי מנויים חדשים והכנסות שנתיות של כ־100 מיליון דולר.
בשנת 2013 מכרה החברה את הבוסטון גלוב ויתר נכסיה באזור ניו אינגלנד ליזם ג'ון וו.
הנרי, הבעלים של קבוצת הבוסטון רד סוקס.
על פי הודעת החברה, מטרת המהלך הייתה להתמקד במותגים המרכזיים שלה.לאחר שיתוף פעולה עריכתי עם הניו יורק טיימס בשנת 2015, רכשה החברה באוקטובר 2016 את אתר ההמלצות הטכנולוגיות The Wirecutter תמורת סכום מדווח של 30 מיליון דולר.
במרץ 2020 רכשה החברה את Audm, אפליקציית אודיו מבוססת מנויים אשר הופכת מאמרים ארוכים להקראות קוליות.
ביולי 2020 רכשה החברה את חברת הפקת הפודקאסטים Serial Productions.
באותו החודש מונתה מרדית' קופיט לוין לתפקיד מנכ"לית החברה, לאחר שכיהנה כקצינת התפעול הראשית (COO).
בפברואר 2022 רכשה חברת הניו יורק טיימס את אתר החדשות הספורטיביות מבוסס המנויים The Athletic בתמורה ל־550 מיליון דולר.
מייסדי The Athletic, אלכס מאת'ר ואדם הנסמן, המשיכו לכהן בתפקידים ניהוליים בחברה, אשר נותרה נפרדת במבנה הניהולי שלה מהעיתון טיימס.
לקראת סוף אותו חודש רכשה החברה את משחק המילים הפופולרי Wordle, משחק רשת שזכה לפופולריות עצומה – ממספר שחקנים קטן באוקטובר 2021 למיליוני שחקנים במועד הרכישה.
באוגוסט 2022, קרן ההשקעות ValueAct Capital רכשה נתח משמעותי במניות החברה, והחלה ללחוץ על הנהלת החברה לקידום אסטרטגיית מנויים משולבת ("bundled subscriptions") על פני שירותים נפרדים.
העיתון רכש את תחנת הרדיו WQXR (בתדר 1560 קילוהרץ) בשנת 1944. התחנה ה"אחות" שלה בתדר FM, WQXQ, הפכה ל־WQXR-FM (בתדר 96.3 מגה־הרץ).
תחת המותג "תחנות הסטריאו של הניו יורק טיימס", שודרה מוזיקה קלאסית בשידור סימולטני בשתי התחנות עד דצמבר 1992, אז הועבר פורמט המוזיקה של תחנת WNEW (בתדר 1130 קילוהרץ – כיום WBBR/"בלומברג רדיו") לתחנת WQXR, ובמסגרת שינוי זה הוחלף סימול התחנה ל־WQEW – שילוב בין "WQXR" ו־"WNEW".
בשנת 1999, החלה החברה להשכיר את WQEW לרשת Radio Disney של ABC Radio, אשר שידרה תוכן לילדים ולנוער.
בשנת 2007 נמכרה התחנה לדיסני, ובסוף שנת 2014 נרכשה על ידי רשת הרדיו הדתית Family Radio והפכה ל־WFME.
בשנת 2009 נמכרה תחנת WQXR-FM לקבוצת WNYC, וב־8 באוקטובר עברה מהתדר 96.3 לתדר 105.9 מגה־הרץ (במהלך חילופי תדרים עם התחנה הספרדית WXNY-FM, אשר ביקשה שידור חזק יותר להגברת טווח הקליטה), והחלה לפעול כתחנה ציבורית ולא מסחרית.
בנוסף לעיתון המרכזי הנושא את שמה, מחזיקה החברה בבעלות על הניו יורק טיימס הבין-לאומי ונכסים דיגיטליים נלווים, בהם האתר NYTimes.com, לצד מותגים ונכסים קשורים נוספים.
מאז 25 בספטמבר 1997 נסחרת החברה בבורסת ניו יורק תחת הסימול NYT.
בין 27 באפריל 1967 ועד 13 בינואר 1969 נסחרו מניות החברה בשוק מחוץ לבורסה.
לאחר מכן, מ־14 בינואר 1969 ועד 24 בספטמבר 1997, נסחרו המניות בבורסת אמריקן סטוק אקסצ'יינג'.
לחברה שני סוגי מניות: מניות מסוג A ומניות מסוג B.
המניות מסוג A נסחרות לציבור הרחב, בעוד מניות מסוג B מוחזקות בעיקר (למעלה מ־90%) על ידי צאצאיו של אדולף אוקס, שרכש את העיתון בשנת 1896, באמצעות "קרן 1997" (The 1997 Trust).
הלוואה והשקעה של קרלוס סלים
ב־20 בינואר 2009, דיווח עיתון הניו יורק טיימס כי החברה האם שלו הגיעה להסכם לקבלת הלוואה בסך 250 מיליון דולר מהמיליארדר המקסיקני קרלוס סלים, "כדי לסייע במימון פעילותיה העסקית".
בהמשך, החזירה החברה את ההלוואה מוקדם מהמתוכנן.
לאחר מכן רכש סלים כמות גדולה של מניות מסוג A, הזמינות לציבור ואינן מעניקות שליטה כמו מניות מסוג B.
השקעותיו כללו רכישות גדולות בשנת 2011, בהן הגדיל את אחזקותיו ל־8.1% מהמניות מסוג A, ובשנת 2015 מימש אופציות – שניתנו כחלק מהסכם ההחזר – לרכישת 15.9 מיליון מניות נוספות, והפך לבעל המניות הגדול ביותר.
נכון ל־7 במרץ 2016, החזיק סלים ב־17.4% ממניות החברה מסוג A, על פי דיווחים שנתיים שהגישה החברה לרשות ניירות הערך של ארצות הברית.
למרות שסלים הוא בעל המניות הגדול ביותר, השקעתו מקנה לו זכות הצבעה רק לבחירת דירקטורים ממחלקת A – שליש מחברי מועצת המנהלים בלבד.
סולצברגר – יו"ר חברת הניו יורק טיימס והמו"ל של עיתון הניו יורק טיימס
בוטאני – מנכ"ל חברת GoDaddy
מנואל ברונשטיין – מנהל המוצר הראשי (CPO) של חברת Roblox
בת' ברוק-מרצ'יניאק – סגנית נשיאה עולמית לשעבר למדיניות ציבורית בחברת ארנסט אנד יאנג
רייצ'ל גלאסר – סמנכ"לית כספים (CFO) של Etsy
ארתור גולדן – סופר רבי־מכר
מרדית' קופיט לוין – נשיאה ומנכ"לית חברת הניו יורק טיימס
מקאנדרוז – נשיא, מנכ"ל ויו"ר לשעבר של Pandora Media
רוג'רס ג'וניור – מייסד ויו"ר חברת Ariel Investments
סוברמניאן – סמנכ"לית כספים (CFO) של Bumble
מרגו גולדן טישלר – יו"ר קרן אוקס־סולצברגר
רבקה ואן דייק – סמנכ"לית תפעול (COO) לשעבר של Reality Labs בחברת Meta Platforms
החברה מעניקה סדרת פרסים ארציים ומקומיים שמטרתם להבליט הישגים של יחידים וארגונים במגוון תחומים.
בשנת 2007 העניקה לראשונה את "פרס המצוינות בניהול ללא מטרת רווח", לארבעה ארגונים שנבחרו בשל איכות הניהול שלהם.
הפרס הוענק לארגונים ללא כוונת רווח הפועלים בניו יורק סיטי, לונג איילנד או מחוז וסטצ'סטר.
בשיתוף עם קרן קרנגי של ניו יורק ואגודת הספריות האמריקאית, מעניקה החברה את פרס I Love My Librarian!
בדצמבר 2008 הוענק הפרס לעשרה ספרנים, בטקס בהשתתפות נשיאת החברה ומנכ"לית ג'נט ל.
רובינסון, נשיא קרן קרנגי ורטאן גרגואריאן ונשיא אגודת הספריות האמריקאית ג'ים רטיג.
הפרס ממשיך להינתן מאז לעשרה ספרנים מצטיינים מדי שנה.
במאי 2009 השיקה החברה את "פרס המחזאי המצטיין של הניו יורק טיימס" – פרס אמריקאי למחבר מחזה שזה עתה ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו בניו יורק.
הזוכה הראשון היה טרל אלווין מקרני על מחזהו "The Brothers Size".
בשנת 2010 זכה דן לפרנק בפרס על מחזהו "Sixty Miles to Silver Lake".
ניו יורק הוא ציור שמן על בד משנת 1911 מאת האמן האמריקאי ג'ורג' בלווז.
היצירה משתייכת לזרם הריאליזם האמריקאי ומתארת סצנה אורבנית סואנת בלב מנהטן בראשית המאה ה־20. הציור מצוי באוסף הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון די.
ונחשב לאחת היצירות הבולטות של בלווז בסוגת ציורי העיר הגדולה.
הציור מציג מבט אל רחוב סואן בעיר ניו יורק, מלא בהולכי רגל, כרכרות רתומות לסוסים, עגלות, קרוניות רחוב וכלי רכב אחרים.
במרכז הסצנה נראית עגלה עמוסת גושים צהובים, ייתכן חציר או אבנים, שלצידה יושב נהג בעמדת מבט מרכזית.
ברקע נראים עצים עירומים, וגורדי שחקים שמרקעים את השמים באפור ועוטפים את הסצנה כחומה של הישג אנושי.
הצבעוניות שולטת בגוונים של בורדו, אפור ושחור, עם נקודות בהירות של ירוק, כחול, אדום ולבן.
האמן יצר את הפרטים במכחול חופשי ולפרקים חסר הבחנה, תוך חתימה בפינה השמאלית התחתונה בגוון ירוק־אורן: "Geo Bellows".
בלווז יצר קומפוזיציה מורכבת שמדמה את קצב החיים הקדחתני של העיר, תוך שילוב בין מקומות שונים למעין מיזוג דמיוני שמייצג את מהות העיר ולא מיקום מסוים.
לטענת מבקרי אמנות בני זמנו, הציור משקף תחושת תנועה, צפיפות ורעש – כמו תוף שמכה בו זמנית בקצבים שונים.
בלווז חורג מציורי העיר השקטים יותר שאפיינו אותו בעבר, ויוצר כאן דימוי מלא עוצמה של עיר תעשייתית דוחקת, שבה הטבע נדחק לשוליים, כפי שניכר בעצים הדלים.
העמדת הדמות של נהג העגלה במרכז הקומפוזיציה, גבוה מכל הדמויות ההולכות ברגל, מהווה מעין הצהרה.
הוא מיוצג בחוסר־הבחנה צורנית, כמו חלק מהעפר עצמו, ועם זאת מוענקת לו חשיבות סמלית – כספק חומרי הגלם של העיר וכאנטיתזה לתנועה הבלתי פוסקת שמסביבו.
הציור מובן לא רק כהצגת עיר, אלא כתגובה ליחס שבין האדם, הטבע, והעיר המתעצמת, תוך השוואה סמויה לעבודות של ציירים אחרים בני התקופה כמו רוברט הנרי וג'ון סלואן, שלטענת המבקרים, הצליח בלווז להתעלות מעליהם ברמת עיבוד הנושא העירוני.
ניו מקסיקו היא מדינה בדרום-מערב ארצות הברית.
ניו מקסיקו היא המדינה החמישית בגודל שטחהּ בארצות הברית, אחרי אלסקה, טקסס, קליפורניה ומונטנה.
במהלך ההיסטוריה התגוררו בה אינדיאנים, שלטה בה האימפריה הספרדית, והמדינה הייתה פרובינציה של מקסיקו וטריטוריה של ארצות הברית.
במדינה אחוז התושבים ממוצא היספני הגדול ביותר מבין מדינות ארצות הברית, ועל כן הן אנגלית והן ספרדית הן השפות הרשמיות של המדינה.
נכון ל-2010 ההערכות הן שבאזור ה-30% מתושבי המדינה דוברי ספרדית.
באזור ניו מקסיקו התגוררו אינדיאנים החל מהתקופה הפרה היסטורית.
העושר של האדמה והמשאבים הרבים שנמצאו באזור אפשרו התיישבות במקום לאורך השנים.
באזור סנטה פה התגלו במערות שרידי התיישבות פרה היסטורית.
במערות באזור הרי סאנדיה התגלו השרידים הקדומים ביותר להתיישבות אדם בצפון אמריקה.
במאה ה-11 בנו אנשי הפואבלו התיישבויות גדולות באזור הריו גראנדה.
במאה ה-16 פגשו הספרדים בהגיעם לעולם החדש את אנשי הפואבלו.
שמעם הגיע לאוזניו של קבסה דה ואקה, ספרדי שהגיע לחופי מקסיקו לאחר שספינתו נטרפה, והחל לחקור את האזור בין השנים 1528–1536. הספרדים חשבו שהתיישבויות הפואבלו הן שבע ערי הזהב – ערי הזהב האגדתיות של מקסיקו, ושלחו את הקונקיסטאדור פרנסיסקו וסקס דה קורונדו על מנת למצוא את הערים.
בשנת 1540 הגיע דה קורונדו למקום.
יחסו הרע לאינדיאנים המקומיים הביא לחיכוכים רבים ולעוינות רבה.
בשנת 1598 יסד חואן דה אונייטה את העיר סן חואן בעמק נהר הריו גראנדה.
אונייטה חקר את האזור ופתח את "הדרך המלכותית" – אל קאמינו ריאל – המקשרת לאורך 1,100 קילומטר בין המושבה (לימים בניו מקסיקו המודרנית) לשאר מלכות המשנה של ספרד החדשה.
אונייטה היה המושל הראשון של סנטה פה דה נואבה מחיקו.
האינדיאנים המקומיים בפואבלו אקומה מרדו כנגדו אולם הוכנעו.
בשנת 1609 ייסד מושל הפרובינציה פדרו דה פרלטה את סנטה פה לרגלי הרי סנגרה דה כריסטו כבירת המושבה.
סנטה פה מהווה למעשה עיר הבירה העתיקה ביותר בארצות הברית.
ארמון המושל בעיר נבנה בשנת 1610. מיסיונרים רבים הגיעו לאזור וניסו לנצר את האינדיאנים המקוריים בלא הצלחה רבה.
בשנת 1676 מרדו האינדיאנים משבט האפאצ'י, ובשנת 1680 מרדו אינדיאנים המתגוררים בפואבלו ואף הצליחו לגרש את המתיישבים הספרדיים מצפון ניו מקסיקו לזמן קצר – עד מתקפתו של דייגו דה וארגס סאפטה בשנת 1692.
עם שובם של הספרדים לאזור ייסדו בשנת 1706 את העיר אלבקרקי.
בעקבות מלחמת העצמאות המקסיקנית בין השנים 1810–1821, הפכה ניו מקסיקו לפרובינציה של מקסיקו.
השלטונות הספרדיים אסרו על התיישבות של מתיישבים מארצות הברית באזור, ועל סוחרים מארצות הברית מלסחור במדינה.
מאוחר יותר שינו השלטונות המקסיקניים המקומיים את גישתם ואפשרו לסוחרים להגיע דרך "דרך סנטה פה".
בשנת 1846, במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, כבש הגנרל האמריקני סטיבן קירני את סנטה פה בלא כל התנגדות מצד החיילים המקסיקנים.
קירני הכריז על השטח כעל טריטוריה אמריקאית.
במסגרת הסכם גואדלופה אידלגו משנת 1848 נאלצה מקסיקו לוותר על כל השטח המהווה היום את דרום-מערב ארצות הברית.
פשרת 1850 עצרה את הפיכת הטריטוריה למדינה, על פי הפשרה טריטוריית ניו מקסיקו הפכה לשטח בשלטון פדרלי, שכלל את קולורדו, אריזונה וניו מקסיקו.
סנטה פה הוכרזה רשמית כבירת הטריטוריה בשנת 1851.
ארצות הברית רכשה את חלקה הדרומי של המדינה במסגרת רכישת גדסדן מ-1853 (רכישה זו כללה גם את חלקה הדרומי של אריזונה).
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית כבשו כוחות הקונפדרציה מטקסס את דרומה של הטריטוריה והקימו על שטח זה ודרום אריזונה את טריטוריית אריזונה כחלק מהקונפדרציה.
כוחות האיחוד כבשו מחדש את הטריטוריה בשנת 1862. קיט קרסון ארגן את גדוד המתנדבים של ניו מקסיקו, אשר נלחם הן כנגד השבטים האינדיאנים (האפאצ'י, הנאוואחו והקומאנצ'י) והן כנגד כוחות הקונפדרציה.
כוחות האיחוד נחלו ניצחון גדול בקרב מעבר גלורייטה.
בשנת 1863 הפכה טריטוריית אריזונה לטריטוריה נפרדת.
בשנת 1875 הגיעה מסילת סנטה פה לעיר לאמי, ובשנת 1880 הגיעה עד העיר סנטה פה.
קישור הערים לרכבת אפשר את פיתוחן הכלכלי ואת פיתוחה של הטריטוריה כולה.
המאבקים בין המתיישבים לבין שבטי האפאצ'י והנאוואחו האינדיאנים, נמשכו עד לכניעתו של הצ'יף האינדיאני ג'רונימו בשנת 1886.
ב-6 בינואר 1912 קיבל הקונגרס את ניו מקסיקו כמדינה ה-47 של ארצות הברית.
ב-14 בפברואר באותה שנה הפכה אריזונה למדינה ה-48 ובכך הסתיימה קבלתן של כל הטריטוריות היבשתיות של ארצות הברית לאיחוד.
בשנת 1943 בנתה ממשלת ארצות הברית את המעבדה הלאומית לוס אלמוס, ובמהלך מלחמת העולם השנייה פיתחה בה את פצצת האטום, אשר נוסתה לראשונה בניסוי טריניטי, באתר הניסויים וייט סנדס, ליד העיר אלאמוגודרו, ב-16 ביולי 1945.
התרסקות של עצם בלתי מזוהה ליד העיירה רוזוול בשנת 1947 הובילה לגל של שמועות לפיהן תפסה ממשלת ארצות הברית צלחת מעופפת וכן גופות של חוצנים.
ב-1949 נוסדו המעבדות הלאומיות סאנדיה, המבצעות מחקר גרעיני ומחקר ופיתוח של כלי נשק.
ניו מקסיקו גובלת במזרחה בטקסס ובאוקלהומה לאורך 5 הקילומטרים הצפוניים של קו אורך 103° מערב, בגבולה הדרומי של ניו מקסיקו היא גובלת בטקסס ועם המדינות המקסיקניות צ'יוואווה וסונורה.
במערבה גובלת המדינה לאורך קו אורך 109° מערב עם אריזונה.
בצפונה גובלת המדינה לאורך קו רוחב 37° צפון עם קולורדו.
הפינה הצפון מערבית של ניו מקסיקו היא מפגש הגבולות של ניו מקסיקו, קולורדו, אריזונה ויוטה.
פני השטח של ניו מקסיקו משתנים ממדבריות שצבעם אדמדם, ערבות עשב והרים מכוסי שלג.
חלקים גדולים מהמדינה הם שמורות טבע, ובהם:
מצבת הזיכרון הלאומית חורבות האצטקים
מצבת הזיכרון הלאומית וייט סאנדס
מצבת הזיכרון הלאומית הר געש קאפולין.
כ-8,300 קמ"ר של המדינה נכללים במטווח הטילים וייט סנדס.
האקלים במדינה ברובו צח אם כי קיימים אזורים יבשים ושטחה מכוסה ברובו בהרים ומדברים, רוב המישורים ההרריים נמצאים במזרח המדינה בצמוד לקולורדו וחולקות שטחים דומים כאשר לשתיהן יש מישורים הרריים, אגנים ואדמות מדבריות.
הטמפרטורות השנתיות הממוצעות בקיץ יכולות להגיע ל-C° 38. הטמפרטורות הגבוהות הממוצעות במדינה נעה בחודש יולי סביב ה-C° 36, ובחודשים הקרים בין נובמבר למרץ להגיע בלילות אל מתחת ל-C° 0. הטמפרטורות הגבוהות ביותר שנרשמו במדינה היו C° 50 ליד לובינג ביוני 1994, והנמוכות ביותר היו C° 50− ב-1951.
במדינה מנצלים שמים צלולים בצורה יוצאת דופן על מנת לצפות בכוכבים ובמדינה ישנם מספר עמדות תצפית מיוחדות שמביאות אליהן תיירים רבים.
מושלת המדינה הנוכחית היא מישל לוהאן גרישם, והמשנה למושל הוא הווי מוראלס, שניהם חברי המפלגה הדמוקרטית.
המושל וסגנו נבחרים אחת לארבע שנים.
הם נבחרו לכהונתם בבחירות שהתקיימו ב-2018 ולכהונה נוספת בשנת 2023.
בית המחוקקים של המדינה כולל שני בתים – בית תחתון בו 70 חברים (47-23 לטובת הדמוקרטים), וסנאט בו 42 חברים(26-16 לטובת הדמוקרטים)
מרבית התושבים תומכים במפלגה הדמוקרטית, 50% מבעלי זכות הבחירה חברים במפלגה הדמוקרטית, 33% מבעלי זכות הבחירה רשומים במפלגה הרפובליקנית ו-17% מהמצביעים אינם חברי מפלגה.
רוב הדמוקרטים במדינה יושבים בעיקר באזור סנטה פה, בעוד בדרום ובמזרח תומכים בעיקר ברפובליקנים.
למדינה 5 אלקטורים בבחירות לנשיאות ארצות הברית, הסנאטורים המייצגים את ניו מקסיקו הם טום יודול ומרטין היינריך, שניהם חברי המפלגה הדמוקרטית.
ניו מקסיקו היא המדינה ה-15 בארצות הברית שביטלה את עונש המוות כשהעבירה חוק בשנת 2009 לביטולו אם כי לא למפרע.
המשרד למחקרים כלכליים העריך כי התוצר המדינתי הגולמי של ניו מקסיקו בשנת 2003 היה 57 מיליארד דולר אמריקאי.
ההכנסה הממוצעת לנפש בשנת 2003 הייתה $24,995 – המקום ה-48 מבין 50 מדינות ארצות הברית.
מוצרי החקלאות העיקריים במדינה הם מוצרי חלב וגידול עדרי בקר וצאן.
ישנם ניסיונות של גידולים חקלאיים בשטחי המדינה היבשים, אולם אלה מוגבלים.
במדינה מגדלים בעיקר פלפלי צ'ילי, פקאנים, חציר ודורה, וכן ירקות כגון בצלים, תפוחי אדמה, צנוברים ושעועית.
באזור אלבקרקי מגדלים עצי אורן לתעשיות הרהיטים.
מרבית הכנסות המדינה מקורן בניצול המינרלים במדינה ובמכרות.
האינדיאנים נהגו לכרות במדינה טורקיז וכסף.
כיום נכרים במדינה עפרות אורניום ועפרות מגנזיום, אשלג, מלח, פרליט, עפרות נחושת, בריליום וכן יש במדינה כמויות קטנות של גז טבעי, נפט ופחם.
מוצרי התעשייה המיוצרים במדינה (בעיקר באזור אלבקרקי) הם מוצרי חשמל, מוצרי זיקוק נפט, מוצרי דפוס, וכן מוצרי חמר (כלי חרס).
הממשל הפדרלי מעסיק רבע מהעובדים במדינה, בעיקר בתעשיות צבאיות.
במדינה מספר בסיסים של חיל האוויר, וכן מצויות במדינה מעבדות לוס אלמוס, המעבדות הלאומיות סאנדיה בבסיס חיל האוויר קירטלנד דרומית לאלבקרקי, ובאתר ניסויי הטילים וייט סנדס מבצע הצבא ניסויים בטילים.
המספר הרב של אתרי בריאות ונופש באזור אלבקרקי, מביא תיירים רבים למדינה – בעיקר תיירות בריאות, המגיעה לאוויר המדברי הנקי.
היספנים ממוצא המתיישבים הספרדים נמצאים ברוב חלקי המדינה, אך בעיקר בצפון המדינה, צפון מזרחה ובמרכזה.
מקסיקנים מתגוררים בעיקר בדרום המדינה.
אינדיאנים מרוכזים בעיקר בצפון מערב המדינה.
השבטים הנאוואחו והפואבלו הם העיקריים ומהווים את מרבית האוכלוסייה.
בניו מקסיקו מספר ההיספנים הגדול מכל מדינה אחרת בארצות הברית, ומספר האינדיאנים השני בגודלו מכל המדינות.
בניו מקסיקו אחוז הקתולים הגבוה ביותר מכל מדינות מערב ארצות הברית.
כמו כן, בדומה למדינות מערב ארצות הברית האחרות, במדינה מספר רב, העולה על הממוצע, של אנשים הרואים עצמם כחסרי דת.
בניו מקסיקו מתגוררת (נכון לשנת 1990) אוכלוסייה של 134,000 אינדיאנים, ועל כן המדינה מהווה מרכז לשימור התרבות האינדיאנית.
האפאצ'י והיוט מתגוררים בשמורות במדינה.
שמורת שבט הנאוואחו ששטחה הכולל כ־65,000 קמ"ר, הנמצאת ליד גבול המדינה עם אריזונה, היא השמורה הגדולה בארצות הברית.
אינדיאני הפואבלו המגדלים מזון בשיטות חקלאות פרהיסטוריות, מתגוררים בפואבלואים ברחבי המדינה.
למעלה משליש מתושבי המדינה הם ממוצא היספני – ומקורם במתיישבים הספרדים, או במהגרים ממקסיקו.
לפחות שליש מהתושבים מדברים בעגה ייחודית של השפה הספרדית, הנקראת "ספרדית ניו מקסיקנית".
דיאלקט זה התפתח בשל ניתוקם של המתיישבים הספרדים באזור זה, ומקורו בניב של ספרדית מתקופת ימי הביניים המאוחרים, המשלב בתוכו מילים שמקורן אינדיאני, וכן מילים ממקור אנגלי.
באלבוקרקי נערך אירוע פייסטת הכדורים הפורחים הבינלאומית של אלבוקרקי.
בעיר יש גם את מוזיאון ניו מקסיקו להיסטוריה של הטבע והמדע ומרכז התרבות הלאומי ההיספני.
בסנטה פה מתגוררת קהילת אמנים גדולה, והמוזיאונים שבמדינה מציגים אמנות ספרדית קולוניאלית, אמנות טקסית של הנאבאחו, ואמנות אינדיאנית מודרנית, המשפיעות זו על זו.
המוזיאון מציג את עבודותיה של ג'ורג'יה אוקיף שהתגוררה במדינה.
בסנטה פה יש בית אופרה ידוע.
סדרות הטלוויזיה שובר שורות וסמוך על סול מתרחשות בניו מקסיקו.
הפרקים הראשונים של סדרת הטלוויזיה שליחות קטלנית: יומני שרה קונור צולמו בניו מקסיקו ופרק הפיילוט מתרחש בעיירה הבדיונית Red Valley בשנת 1999.
המכון לכרייה וטכנולוגיה של ניו מקסיקו
אוניברסיטת רמות ניו מקסיקוהמכון הצבאי ניו מקסיקו
מכללת סנט ג'ון, סנטה פה
בנוסף, נמצאת במדינה המעבדה הלאומית לוס אלמוס.
סמלי מדינת ניו מקסיקו דגל סמל מוטו כינוי דגל ניו מקסיקוFlag of New Mexico סמל ניו מקסיקוSeal of New Mexico "הוא צומח כפי שהוא הולך""Crescit eundo" "ארץ הקסם""Land of Enchantment" עץ פרח ציפור חיה אורן דו-מחטיTwo-needle piñon יוקהYucca flower קוקייה רצניתRoadrunner דוב שחור אמריקניAmerican black bear
ניו סאות' ויילס היא אחת ממדינות אוסטרליה, והיא הוותיקה והמאוכלסת ביותר מבין המדינות.
ניו סאות' ויילס ממוקמת צפונית לוויקטוריה ודרומית לקווינסלנד, בדרום מזרחה של אוסטרליה.
המושבה נוסדה בשנת 1788 וכללה את רוב שטחי יבשת אוסטרליה.
במהלך המאה ה-19 הופרדו ממנה שטחים על מנת ליצור את המושבות הבריטיות: טסמניה (בשנת 1825), אוסטרליה הדרומית (1834), ויקטוריה (בשנת 1851), וקווינסלנד (בשנת 1859).
התושבים המקוריים של ניו סאות' ויילס היו שבטים אבוריג'ינים אשר הגיעו לאזור לפני כ-40,000 עד 60,000 שנה.
לפני ההתיישבות האירופית היו כ-250,000 אבוריג'ינים באזור.
האזור נחשף לראשונה למערב על ידי ג'יימס קוק בשנת 1770. הוא קרה למקום "ניו ויילס" על שם הארץ ויילס.
בהמשך השם עודכן ל"ניו סאות' ויילס".
בשנים 1788–1792 הוקם היישוב המערבי הראשון.
האזור פותח מאוד בתחילת המאה ה-19. בשנת 1839 צ'ארלס דרווין ביקר באזור.
באמצע המאה שטחי אוסטרליה חולקו לטריטוריות שונות.
הקולוניה הנוכחית של ניו סאות' ויילס הוקמה בשנת 1855. כ-15 שנה קודם לכן, בשנת 1840, הופרדה ניו זילנד מהטריטוריה על ידי ויליאם הובסון כתוצאה מהסכם ואיטנגי.
לקראת סוף המאה החלה להיווצר התנועה לאיחוד אוסטרליה, דבר שגרם למחלוקות רבות בתוך המדינה לגבי היותה מדינת סחר חופשי, ולגבי גבולותיה עם המדינה השכנה ויקטוריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הכלכלה המקומית שגשגה, בעיקר לטובתם של החקלאים.
בשנת 1919 הוקמה במדינה המפלגה הלאומית של אוסטרליה על ידי ארל פייג'.
המשבר הכלכלי העולמי בשנת 1929 גרם לסכסוכים פוליטיים ומעמדיים בניו סאות' ויילס.
האבטלה ההמונית ועליית המחירים גרמו למשברים רבים בחקלאות הכפרית ובסחר בערים.
משברים אלו גרמו לעליית ממשלת הלייבור המקומית בנובמבר 1930. כשנה וחצי לאחר מכן הוקמה ממשלה שמרנית.
בעשורים שלאחר מכן שלטה שוב מפלגת הלייבור.
לקראת סוף שלטונה ב־1965, בנתה את בית האופרה של סידני.
בנייתו הובילה למשבר פוליטי ולנפילת הממשלה, והחלפתה על ידי המפלגה הליברלית.
מפלגה זו שלטה במדינה כ-11 שנה.
בשנים 1976–1988 הלייבור שלטו שוב בניו סאות' ויילס.
מדינת ניו סאות' ויילס גובלת בצפונה במדינת קווינסלנד, בדרומה במדינת ויקטוריה ובמערבה במדינות אוסטרליה הדרומית.
המדינה שוכנת לחוף הים הטסמני.
בתוך שטחה של מדינת ניו סאות' ויילס נמצאות הטריטוריות הפדרליות:
הערים העיקריות במדינה (מצפון לדרום):
שלוש ערים אלה שוכנות לאורך חוף הים.
ערים נוספות במדינה הן אולבורי, בקורן היל, דובו, טאמוורת', ארמידייל, ליסמור נווארה וקופס הרבור.
ב-28 בדצמבר 1989 התחוללה רעידת אדמה בעוצמה 5.6 בסולם ריכטר, באזור ניוקאסל.
אף על פי שרעידות אדמה באוסטרליה שכיחות למדי - זו הייתה הרעידה הראשונה שנרשמו בה אבדות בנפש, נהרגו 13 איש ונפצעו כ-160.
את מדינת ניו סאות' ויילס ניתן לחלק לארבעה אזורים גאוגרפיים:
רצועת חוף צרה ובה אקלים קריר בדרום, וסוב טרופי בצפונה.
רצועה הררית של ההרים המחלקים הגדולים (Great Dividing Range) והרמה המקיפה אותם.
גובה פסגות הרים אלו נע בטווח של 1000 מטרים, והגבוה בהרים הוא הר קוסקיוסזקו שגובהו 2,229 מטרים.
מישורים חקלאיים המהווים את מרבית שטחה של המדינה.
באזורים אלה מתגוררים פחות תושבים מאזורי החוף.
מישורים מדבריים יבשים בצפון מערב המדינה.
באזורים אלו כמעט ואין תושבים.
חוקת מדינת ניו סאות' ויילס משנת 1856 קובעת את צורת השלטון במדינה (החוקה תוקנה מספר פעמים מאז כתיבתה, אך צורת השלטון לא שונתה).
מאז שנת 1901 מהווה ניו סאות' ויילס אחת ממדינות קהיליית אוסטרליה, ויחסיה של המדינה לקהילייה קבועים בחוקת אוסטרליה.
בית המחוקקים של ניו סאות' ויילס מורכב משני בתים:
האספה המחוקקת של ניו סאות' ויילס – בית תחתון.
המועצה המחוקקת של ניו סאות' ויילס – בית עליון.
בראש המדינה עומדת כיום ראש השרים גלדיס ברג'יקיאן (Gladys Berejiklian), והמושלת המייצגת את המלך היא מרגרט ביזלי.
התוצר הגולמי של ניו סאות' ויילס הוא 265,966,000,000 דולרים אוסטרליים, שהם תוצר לנפש של 39,950 דולרים אוסטרליים, שיעור ייצור הנמוך במעט משיעור הייצור של הגדולות שבמדינות האיחוד האירופי.
62.9% מאוכלוסיית המדינה מתגוררת במטרופולין של סידני.
מטרופולין מרכזית נוספת ושנייה בגודלה היא ניוקאסל.
בעיר סידני ממוקמות שבע אוניברסיטאות ציבוריות:
אוניברסיטאות ציבוריות וקמפוסים בערים אחרות במדינה:
ניו יורק ניקרבוקרס ), היא קבוצת כדורסל מרוֹבע מנהטן שבניו יורק, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NBA.
הקבוצה משובצת בבית האטלנטי שבאזור המזרח, ומארחת את משחקיה הביתיים באולם מדיסון סקוור גארדן.
היא אחת משתי הקבוצות היחידות ב-NBA שנותרו בליגה מאז הקמתה ונשארו במיקומן המקורי (השנייה היא בוסטון סלטיקס).
הניקס זכו עד היום בשתי אליפויות NBA – בעונות ו- – והעפילו שש פעמים נוספות למעמד הגמר – בעונות , , , , ו-.
משחקם הראשון של הניקרבוקרס בליגת ה-BAA היה ב-1 בנובמבר 1946 נגד טורונטו האסקיס.
המשחק התקיים באולם מייפל ליף גארדנס, ובו ניצחו הניקס 66–68. הניקס הפכו לקבוצה הראשונה שבשורותיה שיחק שחקן שאינו לבן, כשהשחקן וואטרו מיסאקה הצטרף לקבוצה ב-1947. המאמן הראשון של הניקס היה ניל קוהלן.
בתחילת העשור הראשון של ליגת ה-NBA הניקס הגיעו לשלושה גמרים רצופים בין השנים 1951–1953. בהמשך העשור הניקס הגיעו לפלייאוף רק שלוש פעמים.
הניקס הפכו לקבוצה הראשונה שהחתימו שחקן אפרו-אמריקאי, נת'ניאל קליפטון ב-1950. אף על פי שקליפטון חתם ראשון, האפרו-אמריקאי הראשון ששיחק היה ארל לויד.
באותה שנה נבחר האפרו-אמריקאי הראשון בדראפט על ידי בוסטון סלטיקס, צ'אק קופר.