tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה זו החל כבר להיות פעיל בארגון ההגנה (שנוסד ב-1921) ועבר קורס מ"מ (1936) וקורס מ"פ (1942).
ב-1927, עם פרוץ מאורעות תרפ"ט, נשלח לארגן את השמירה במושבה יסוד המעלה.
ב-1929 חזר לתל אביב והקים פלוגה ניידת של 75 רוכבים להגנת מושבות השרון ובמקביל פתח חנות משקאות.
ב-1933 החל ארגון ההגנה בפעילות מואצת של רכישת ואחסון נשק ואגוזי צורף לחטיבת קרייתי והיה בין ארבעת הפעילים שמונו לטפל בקבלתו ואחסונו במחוז דן.
לשם כך הקימה הקבוצה כ-12 סליקים ברחבי תל אביב.
בנוסף לתפקידו כאחראי סליקים, מונה אגוזי למפקד הראשון של הש"ז (שירות הזהירות).
בתפקידו זה היה אגוזי אחראי לשמירת הסודיות של ארגון ההגנה על ידי התקנת מערכות אזעקה והתראה בקרבת הסליקים וכן לתרגול פינוי תכולתם של סליקים שהיה חשש שיתגלו.
ב-1 באוגוסט 1948, בשלהי מלחמת העצמאות, הצטרף אגוזי למשטרת ישראל שם עסק בענייני נשק ושירת כקצין חימוש בדרגת סגן ניצב במטה הארצי של המשטרה.
במסגרת עבודתו השאיל נשק למוזיאונים ולהצגות תיאטרון.
אגוזי נישא לראשונה לקליר (קלרה), ילידת לייפציג, ולזוג נולדו בן ובת.
קליר נפטרה ב-1965. אגוזי נפטר ב-1983 והובא לקבורה בבית הקברות קריית שאול לצד רעייתו.
הרב משה אהרן פולייב (בכתיב מיושן: פאלייעוו; באנגלית: Moshe Aaron Poleyeff; ה'תרמ"ח, 1888 - ה'תשכ"ז, 1967) היה ראש ישיבה ליטאי-אמריקאי, כיהן כראש ישיבת רבנו יצחק אלחנן בניו יורק במשך למעלה מארבעים ושש שנה.
נולד לרב ישראל פולייב בטימקוביץ הסמוכה לסלוצק בפלך מינסק שבאימפריה הרוסית, כיום בבלארוס.
למד בישיבת סלוצק והיה תלמידו המובהק של רבי איסר זלמן מלצר שגם סמך אותו לרבנות בשנת ה'תר"ע, 1910. הוא השתתף גם בעריכת כתב העת התורני "יגדיל תורה" שיזם רבו.
בשנת ה'תר"פ, 1920, היגר לארצות הברית.
עם הגיעו לניו יורק מינה אותו הרב דב רבל כראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן בניו יורק, תפקיד בו נשא עד לפטירתו.
חתנו אהרן דב רוזנבוים (נפטר כ"ג באדר א' ה'תשס"ה) היה איש חינוך והתגורר בניו ג'רזי.
משה אבנימלך (קניגשטיין; 13 ביולי 1899 - 17 בדצמבר 1971) היה פלאונטולוג וגאולוג ישראלי בעל שם בינלאומי, מחלוצי המחקר הגאולוגי של ישראל.
נולד בוורשה בירת פולין לאברהם קניגשטיין, המשפחה הייתה יהודית משכילה והוא למד בבתי ספר כלליים, קיבל השכלה תיכונית ולמד שפות רבות, תרבות קלאסית ופולנית.
את הלימודים הגבוהים עשה באוניברסיטאות ורשה וגטינגן.
לקראת סיום מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הפולני והשתתף במלחמה הפולנית-סובייטית.
ב-1916 חבר ליעקב חזן בכינון תנועת השומר הצעיר בפולין, בתום המלחמה בין פולין לרוסיה השתחרר והחל לתכנן את עלייתו לארץ ישראל, אך בינתיים נותר בפולין כיו"ר תנועת השומר הצעיר ועבד כמורה בגימנסיה העברית של רשת "תרבות" בוורשה.
בשלב זה שינה את שם משפחתו מקניגשטיין לאבנימלך.
ב-1922 מימש את תוכנית העלייה לארץ ישראל, ויחד עם חבריו למסע הגיעו דרך לבנון למטולה ב-1923.
לאחר הגעתו ארצה עבד בקיבוצי השומר הצעיר, בית אלפא ומשמר העמק, הוא עזב את הקבוצה בשל ניגודים בין השקפותיו לדינמיקה הקיבוצית, ועבד כחקלאי וכפועל בנין בחווה בעכו ובכפר תבור.
היו תקופות שבהן היה מחוסר עבודה, ובהמשך הצטרף לקבוצה בקריית ענבים ועבד במחצבה ובבנין.
באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 עלה לירושלים ועבד כמורה בסמינר למורים, בירושלים הכיר את צפורה אייזנר, אחות שעשתה את לימודיה בארצות הברית ובאה ארצה לעבוד ב"הדסה", הוא לימד אותה עברית והיא לימדה אותו בתמורה אנגלית, הם נישאו ולהם בת ושני בנים.
ב-1926 קיבל עבודה במחלקה החדשה לגאולוגיה שהוקמה אז באוניברסיטה העברית, כעוזרו של פרופ' יהודה ליאו פיקרד, בעבודתו זו חזר ללימודי הגאולוגיה שאותם השלים פורמלית כבר בגרמניה.
ב-1933 נסע לצרפת והשלים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת גרנובל.
כן שימש כמנהל "ארכיון הקדיחות", ונודע כמומחה לפלאונטלוגיה.
הוא פרסם מאמרי מחקר רבים בישראל ובעולם בעברית, פולנית, גרמנית וצרפתית.
ב-1971 נפטר משה אבנימלך והוא בן 72, הוא נקבר בהר המנוחות.
הוא הותיר אחריו את בתו רנה, ובניו: פרופ' יורם אבנימלך ומיכה אבנימלך שהיה עוזרו של שר האוצר פנחס ספיר והנספח הכלכלי של ישראל בניו יורק.
אבנימלך היה מעורה בסוגיות בציבוריות הישראלית: בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה ממקימי "שורת המתנדבים", פעל נגד כפייה דתית בישראל ולמען הפרדת הדת מהמדינה.
ב-1961 חתם על גילוי דעת אנשי האקדמיה על "הפרשה" ב-1963 חתם יחד עם 25 פרופסורים מהאוניברסיטה העברית על קריאה לכנסת לבטל את הממשל הצבאי על ערביי ישראל ובאופן כללי פעל לקשירת קשר בין האוכלוסייה היהודית לערביי ישראל ולמתינות ביחס למדינות הערביות השכנות.
ב-1965 הצטרף למכתב הפרופסורים נגד כוונת גרמניה המערבית להחיל את חוק ההתיישנות על פשעי הנאצים.
אחרי מלחמת ששת הימים התנגד לסיפוח השטחים מחשש שהדבר יוביל להנצחת הסכסוך ולהרס החברה הישראלית, לדידו.
הוא היה בין חותמי התנועה לשלום וביטחון ב-1969, אך התנועה לא עברה את אחוז החסימה.
במקביל לעבודתו בהוראה, פעל אבנימלך להפצת ידע גאולוגי בציבור הרחב, הרבה להרצות בתחום זה ולכתוב בעיתונות הפופולרית לקהל שוחר טבע וידע.
צפונות סלעי ארצנו: פרקים בתולדות גאולוגיות של ארץ ישראל, ספרית פועלים: נעורים, 1948
מבוא לגאולוגיה כללית ושל ארץ-ישראל בתוך: האנציקלופדיה לחקלאות, כרך א', תל אביב, 1965
עקבות של דינוזאורים בהרי יהודה, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשכ"ו
משה אברבנאל (25 בפברואר 1882 - 10 באוגוסט 1961) היה יוזם ומייסד ראינוע עדן, בית הראינוע הראשון של תל אביב.
משה אברבנאל נולד בליוזנה שבפלך מוהילב לחיים, שהיה סוחר בקרמנצ'וג.
משפחת אביו התייחסה למגורשי ספרד וצאצאיו של דון יצחק אברבנאל, ומשפחת אמו הייתה ממשפחתו של האדמו"ר רבי שניאור זלמן מלאדי, אבי חסידות חב"ד.
בילדותו למד בחדר מסורתי ואחר כך בבית ספר.
בין השנים 1902–1912 היה סוחר ותעשיין אריגים ברוסיה, ובשנת 1913 עלה לארץ ישראל והשתקע ב-1914 בתל אביב.
הוא בנה את ביתו ברחוב הגלבוע 3 בעיר.
מיד עם הגיעו לארץ ישראל הציע להקים בתל אביב הקטנה בית סינמטוגרף (ראינוע).
הייתה לכך התנגדות בוועד תל אביב, אך מעטים תמכו ברעיון, ואחד מהם - מרדכי וייסר - נכנס לשותפות עם אברבנאל, וכך הצליח להוציא את תוכניתו לפועל ולהקים את ראינוע "עדן".
בן-ציון, שהיה חברו הטוב של מרדכי וייסר.
ב-1913 קיבלו מוועד תל אביב זיכיון בלעדי להפעילו למשך 13 שנים.
לאחר פטירת וייסר המשיך אברבנאל בשותפות עם בנו משה, ומאוחר יותר הפעיל עמו בשותפות את קזינו גלי אביב, מבנה מיוחד שעמד על כלונסאות בחוף הים מעל המים.
אברבנאל נפטר ביום חמישי 10 באוגוסט 1961 בבית החולים איכילוב ונקבר למחרת היום בבית הקברות קריית שאול בתל אביב.
אחד מנכדיו הוא עודד אברבנאל (1925-2022), מראשוני חיל האוויר הישראלי ומבכירי טייסי אל על בשנות ה-70 של המאה ה-20.
משה אגוזי (25 במרץ 1928 – 19 באוקטובר 1973) היה קצין צה"ל שפיקד על גדוד מילואים של חרמ"ש במערכה בחזית הצפון במלחמת יום הכיפורים.
על פעולתו בימי המלחמה עוטר אגוזי בצל"ש הרמטכ"ל.
בילדותו חלה בדלקת קרום המוח והיה בחוסר הכרה, אך החלים.
למד בבית הספר התיכון בקיבוץ מזרע, שהיה לביתו משנת 1942 ולכל יתר ימי חייו.
לאחר שירותו הצבאי למד בטכניון.
הוא ריכז את עבודות החשמל ואחר כך מונה למרכז הבנייה במשק.
בשנים 1960-1963 שימש כמזכיר הקיבוץ.
בהמשך שובץ לעבודה במפעל ההידראוליקה של הקיבוץ, תעמ"ל, והתקדם בו עד לתפקיד מנהל המפעל.
אגוזי היה פעיל מנעוריו בתנועת השומר הצעיר, וב-1966 הוטל עליו לעמוד בראש המטה להכנת כינוס השומריה הרביעית, תפקיד לו הקדיש כשנה.
כמו כן היה חבר הוועד הפועל של השומר הצעיר מ-1965 ועד מותו.
ב-1951 נישא אגוזי לירדנה, שאותה הכיר במהלך מלחמת העצמאות.
אגוזי שירת בהגנה מ-1947 וגויס לצה"ל בעיצומה של מלחמת העצמאות.
הוא סיים את שירותו בדרגת רב-סמל.
בשירות המילואים סיים אגוזי קורס קצינים וקורס מפקדי פלוגות בחיל הרגלים, ולאחר הסבה לחרמ"ש סיים קורס מפקדי פלוגות של חיל השריון.
הוא שירת תקופות ארוכות במילואים והתקדם עד לדרגת סגן אלוף.
במלחמת יום הכיפורים, בגיל 45, שירת אגוזי כמפקד גדוד החרמ"ש 91 וכוח פליקס שהיה בפיקודו של פליקס חנין בחטיבת המילואים 9, אשר השתתפה בקרבות בחזית הצפון.
אף על פי שגדודו היה רכוב על גבי זחל"מים מיושנים התעקש אגוזי על כך שהוא ישולב בפעילות המבצעית.
לאחר פריצת צה"ל למובלעת הסורית השתתף גדודו בטיהור הכפר חאן ארנבה.
ב-19 באוקטובר נקרא כוח גדודי בפיקודו להחליף גדוד צנחנים שכבש בלילה מידי הצבא הסורי את הכפר אום בוטנה שבגזרה הדרומית של המובלעת.
מיד לאחר ההחלפה הותקף כוחו של אגוזי בהתקפת נגד של הסורים.
במהלך ההתקפה נפגע הזחל"ם של אגוזי בפגיעה ישירה של פגז.
הוא נפצע קשה והועף ממנו.
התקפת הנגד הסורית נהדפה בדי עמל בסיוע טנקים.
אגוזי פונה לבית החולים רמב"ם בחיפה, שם מת מפצעיו.
לאחר המלחמה הובא משה אגוזי לקבורה בקיבוצו.
צעיר ילדיו היה בן חמש בנפלו.
כל נכדיו נולדו אחרי מותו.
בשנת 1974 עוטר אגוזי לאחר מותו בצל"ש הרמטכ"ל, כאות הערכה לאומץ הלב שגילה והדוגמה האישית שנתן לחייליו במהלך המלחמה.
שמו של משה אגוזי הונצח על גבי אנדרטת יד לשריון ועל גבי אנדרטה בקיבוצו, אנדרטה בחדרה והאנדרטה לזכר נופלי התנועה הקיבוצית ביערות מנשה, וכן בהיכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל.
משפחתו של אגוזי הוציאה חוברת לזכרו.
דברים לזכרו נכללו בחוברת שיצאה לאור לזכר שבעת חללי קיבוץ מזרע שנפלו במלחמת יום הכיפורים.
בניין המשרדים החדש של חברת תעמ"ל נקרא על שמו.
משה אגמון (מוריס אנקלביץ', 1930, גרמניה – 4 במאי 2016, ישראל) היה רופא ישראלי.
הוא התפרסם כמי שהציל את חייו של מאיר הר-ציון בניתוח חירום שביצע במהלך מבצע יהונתן, פעולת תגמול שכוונה נגד משטרת א-רהווה, בירדן, ב-11 בספטמבר 1956. על מעשה זה הוענק לאגמון עיטור העוז.
משה אגמון נולד בגרמניה בשנת 1930. השם שניתן לו בלידתו היה מוריץ אנקלביץ.
המשפחה ברחה מגרמניה לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון, לצרפת.
כדי להסוות את מוצאו, שונה מעט שמו ל"מוריס".
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש צרפת ב-1940 הסתתרה המשפחה באזור שהיה בשליטת צרפת של וישי, עד שנתפסה ב-1942. למזלם, החוק הצרפתי באותה עת קבע כי לא ניתן לכלוא נשים הרות, ובאותה עת הייתה אמו של מוריס בהריון.
המשפחה עברה שוב למחתרת, אך מוריס הצעיר נשלח ללמוד בפנימייה בצרפת תחת שם בדוי.
ב-1955 השלים את לימודי הרפואה ועלה לארץ.
עם עלייתו לארץ התנדב אנקלביץ' לשירות צבאי, בסיועו של פרופ' חיים שיבא.
הוא הופנה לשרת בגדוד 890, אז תחת פיקודו של אריאל שרון, ונקלט כרופא הגדודי.
במסגרת תפקידו התלווה ליחידות השונות שהשתתפו אז בפעולות התגמול.
הפעולה המשמעותית הראשונה בה השתתף הייתה מבצע יהונתן, פעולת תגמול כנגד משטרת א-רהווה, בדרום הר חברון.
הר ציון נפצע קשה מאוד במהלך הפעולה, וד"ר אגמון ביצע בו ניתוח פיום קנה (טרכאוסטומיה) תחת אש, לאורו של פנס כיס.
בניגוד למיתוס שנוצר לאחר הקרב, הניתוח לא בוצע באמצעות אולר או באמצעי מאולתר אחר אלא באמצעות ערכת כלי ניתוח שעמדה לרשותו.
על מעשהו זה עוטר אגמון בצל"ש הרמטכ"ל, שהומר ב-1973 לעיטור העוז, בהתאם לחוק העיטורים בצבא הגנה לישראל שהתקבל באותה שנה.
אנקלביץ' עיברת את שמו הפרטי למשה עוד במהלך שירותו הסדיר, ובהמשך גם את שם משפחתו לאגמון.
במבצע קדש השתתף בצניחה במעבר המיתלה.
אחד החיילים, יוסי שחורי, נפצע בצניחה וד"ר אגמון עמד על הצורך בחילוצו.
מטוס פייפר קב, שהוטס על ידי סמל משה בוקעי, הגיע אל הכוח למחרת בבוקר ועימו ספרי צופן ותדרים.
בוקעי התבקש לפנות עימו בדרך חזרה את החייל הפצוע.
אגמון ובוקעי, יחד עם החובש אהרון משעלי, הכניסו את הפצוע למטוס.
כאשר ניסה המטוס הקל להמריא התגלה על ידי מטוסי מיג 15 של חיל האוויר המצרי, ואלה צלפו על המטוס הקל והעלו אותו באש.
אגמון נפצע מרסיסים בבית החזה ומשעלי ספג כדור לרגלו.
בוקעי נחלץ מן המטוס הבוער ותוך סיכון חייו חזר וחילץ את שחורי הפצוע מן המטוס, בסיועו של ד"ר אגמון הפצוע גם הוא.
על מעשהו זה זכה בוקעי בעיטור העוז.
אגמון המשיך לשרת במילואים והשתתף במלחמות השונות.
הוא השתתף כרופא במבצע יונתן, חילוץ בני הערובה מאנטבה, אוגנדה, ב-1976. בחייו האזרחיים שימש בתפקידים שונים כרופא, והיה מנהל יחידת כלי הדם במחלקה הכירורגית בבית חולים השרון.
נפטר ב-4 במאי 2016, והובא למנוחות בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה בכפר סבא.
הרב ד"ר משה אברהם (מוריס) יפה (כ"א בניסן ה'תרע"ז, 13 באפריל 1917 – ב' בסיוון ה'תשמ"ו, 9 ביוני 1986), הידוע בכינויו המייג'ור, היה הרב הצבאי הראשי של הבריגדה היהודית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בנוסף, היה מייסד, המנהל הכללי וחבר הנהלת היכל שלמה בירושלים, ולאחר מכן ייסד את בית הכנסת הגדול בירושלים.
בנוסף הקים למעלה מ-60 בתי כנסת ומרכזים קהילתיים ברחבי הארץ והעולם.
נולד בסלפורד הסמוכה למנצ'סטר באנגליה ב-13 באפריל 1916. הוריו, ר' זאב חב"ד ולאמו גולדה בת רבי שניאור זלמן אדלמן היגרו לשם מליטא.
כאשר היה צעיר, עברה המשפחה מסלפורד לעיר מנצ'סטר הסמוכה שם גדל.
אף על פי שאביו היה רב, הוא לא רצה להתפרנס מהרבנות ולכן עבד במפעל לייצור מעילי גשם.
בהמשך נבחר אביו לכהן כיושב-ראש (מיניסטר) של בית הכנסת המרכזי בעיר.
משה אברהם (מוריס) יפה, קיבל חינוך מסורתי, למד בבית ספר פרטי יהודי במנצ'סטר ובהמשך למד תורה בישיבת מנצ'סטר.
מגיל צעיר ספג משה את ערכי הציונות.
את הקריירה שלו החל כבר בגיל 13 כאשר התבקש למלא את מקומו של חזן שחלה, הוא הלך עם אביו לנהל את המשא ומתן הכספי, במהלכו שאל אביו האם בית הכנסת ייתן למשה שופר.
נשיא בית הכנסת, שלא היה תלמיד חכם גדול ענה כי משה יצטרך להביא "את הכלים של עצמו".
עבור משה זו הייתה חוויה קשה, להיווכח כי נשיא הקהילה אינו יודע מה זה שופר של ימים נוראים.
כבר מגיל צעיר היה משה ציוני דתי בעל הכרה רוחנית ופוליטית מפותחת.
הוא היה פעיל במסגרת תנועת הציונות הדתית, ותרם רבות לקהילה היהודית בפעילותו.
כבר מנעוריו היה מעורב בכמה וכמה תפקידים וערוצי עשייה: הוא היה בין המייסדים של תנועת "תורה ועבודה", הוא כיהן כיושב-ראש אזורי של התנועה במנצ'סטר, ואף העפיל לתפקיד סגן יושב-ראש ההנהלה הארצית של התנועה.
בהמשך עשייתו, נבחר כחבר הנהלת הוועד הציוני של יהודי מנצ'סטר, כיהן כסגן יושב-ראש הסתדרות "המזרחי" - "הפועל המזרחי" בממלכה המאוחדת.
בנוסף על כל אלה, בזכות כישרונו המילולי הביא אותו להיות נואם מטעם משרד ההסברה של ממשלת בריטניה.
בשנת 1938, כשבאוויר כבר עולים פעמי מלחמת העולם השנייה, נשלח משה כנציג אוניברסיטת מנצ'סטר לוועידה בינלאומית בז'נבה שעסקה באנטישמיות.
במרוצת השנים יהיה נושא האנטישמיות לאחד הבולטים מבין עיסוקיו.
למד בישיבת מנצ'סטר, ולאחר מכן השתלם בהשכלה כללית באוניברסיטת מנצ'סטר, למד תורת המשפט ובתום לימודיו הוסמך כעורך דין ועיתונאי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, משה יפה השתוקק לקחת חלק במאמץ ההגנתי.
הוא עבר ממוסד למוסד בשלטון הבריטי ודרש תפקיד.
בסופו של דבר התנדב לשרת כקצין בארגון מכבי האש, שהיה הארגון הפעיל ביותר בהגנה על העורף המופגז בימי המלחמה.
בשנת 1940 נפצע קשה בעת מילוי תפקיד זה, תוך פעולת הצלה - כאשר שהה בקרבת תחנת דלק בשעת הפצצה גרמנית, כתוצאה מהכוויות הקשות אושפז חודשיים בבית חולים.
עם החלמתו התמנה לשמש כדובר ומרצה במיניסטריון לאינפורמציה, כנציג המועצה לשעת חירום של הרב הראשי של בריטניה.
תחושת השליחות הביאה אותו להפסיק את השתלמותו ובשנת 1943 התנדב כרב צבאי בצבא הבריטי.
בתחילת שירותו הוא כיהן במחוז היילנדס שבסקוטלנד.
כרב צבאי, התאקלם משה יפה במהירות במציאות הצבאית, ובעבודתו היום יומית ביצע מגוון משימות כגון ביקורים ביחידות, שיחות עם חיילי היחידה וגם בירור עניינים פרטיים עבור חיילים.
בנוסף, היו גם ביקורים בבתי חולים ובתי כלא צבאיים, סידור גירושים ונישואים, משלוח בשר כשר לחיילים דתיים, הפצת עיתונים עבריים בין היחידות, והקמת ספריות קודש במתקנים הצבאיים השונים.
משה יפה הקדיש תשומת לב מיוחדת לעריכת ליל שבת, סדרי פסח, ותפילות בימים נוראים.
בין השנים 1943–1944, הוצב במזרח התיכון, ובמסגרת שירותו היה אחראי על החיילים היהודים בצבא הבריטי שנכח בסוריה, לבנון ובקפריסין.
על אף היותו של משה אברהם יפה איש צבא שאחראי, על פי תפקידו, רק לרווחתם של חייליו, הוא הקפיד תמיד לטפל גם בצרכי האזרחים היהודיים בלבנון והיה מעורב בכל קהילה וקהילה אליה הגיע במסגרת מסעותיו ברחבי המזרח התיכון.
בשנת 1944 מונה לכהן כרב הראשי לכוחות הצבאיים של בעלות הברית בדרום-מזרח אסיה.
במסגרת תפקיד זה שירת בחזיתות הודו ובורמה בדרגת מייג'ור.
תוך ביצוע תפקיד זה היה אחראי יפה על חיילים הפזורים במרחב גאוגרפי נרחב, ובמסגרת תפקידו היה צריך לנסוע מאות קילומטרים כדי להגיע גם לחיילים ספורים המפוזרים ביחידות שונות.
תפקידו של יפה, לא היה רק דתי: אצל החיילים היהודיים הוא מילא גם תפקיד פסיכולוגי, מטרתו של משה אברהם יפה הייתה להעצים את רוח החיילים.
רב צבאי ראשי לבריגדה היהודית
ב-8 בינואר 1946, קיבל הרב משה יפה מכתב מהרב הצבאי הראשי, הרב ברודי, שבישר לו כי נבחר לשרת כרב הצבאי הראשי של הבריגדה היהודית.
חודש לאחר מכן, בפברואר 1946 נקרא הרב יפה ללונדון, על מנת לדון בהיבטים השונים של תפקיד הרב הצבאי בתקופה זו של סיום מלחמת העולם השנייה.
היה ברור כי הטיפול בילדים העקורים, בשארית הפליטה ובמתי המעט ששרדו את השואה, יוטל על הרבנים הצבאיים - הרב יפה היה נכון לכך.
כאשר נכנס לתפקידו, יחד עם מילוי חובותיו הרשמיות הקדיש הרבה זמן ליצירת קשרים עם הקהילות המשתקמות באירופה המערבית ועם ריכוזי הפליטים בגרמניה ואוסטריה.
הוא סייע רבות למרכזי ההכשרות החלוציים ולמוסדות החינוך לנוער היהודי.
בפעילותו למען שארית הפליטה באירופה, לעיתים תוך חריגה ברורה מגבולות המותר לו בתוקף תפקידו הצבאי הביא לעלייתם המוצלחת של המוני ניצולי מחנות לישראל.
במסגרת פעילותו הענפה של המייג'ור יפה עבור שארית הפליטה באירופה, הוא פעל להברחת עקורים ושורדי שואה לישראל.
המייג'ור יפה הבחין באישה, לקח אותה איתו אל המכונית הצבאית שהייתה ברשותו, והורה לנהג לנסוע לצרפת: מרחק מאות קילומטרים מהמקום בו שהו.
כך, המייג'ור יפה השתמש פעמים רבות בדרגתו, במכוניתו הצבאית ובהופעתו הרשמית כדי להצליח ולהגניב יהודים רבים, מחוסרי ויזות או סרטיפיקטים אל הריכוזים השונים של הסוכנות היהודית.
כך למשל, כשנעצר באחד המקרים בתחנת גבול בדרך, נשאל בחשד מי היא האישה ששוהה בחלק האחורי של הטנדר בו נסע.
המייג'ור יפה ענה ללא השתהות כי זוהי מזכירתו.
כאשר דרש החייל לראות את ניירות המעבר שלה הפנה אליו המייג'ור יפה פנים זועפות, בטענתו כי היא ביצעה משימות רבות וקשות כל כך כל השבוע, ושתהיה זו חוצפה מבחינת החייל להפריע לשנתה.
מתוך האסרטיביות, הנחישות והביטחון של המייג'ור יפה, החייל נאלם דום ונתן להם לעבור.
הצלת הילדים עם הרב הראשי הרצוג
בשנת 1946 הגיע לבלגיה הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, שהיה הרב הראשי של ארץ ישראל, על מנת לאתר ילדים ניצולי שואה שהופקדו במהלך המלחמה אצל משפחות נוצריות.
מטרת ביקורו הייתה לאתרם, להשיבם אל חיק היהדות ולהעלותם לארץ ישראל.
המייג'ור יפה ליווה אותו בעת ביקורו.
מכיוון שבהרבה מנזרים וכנסיות סירבו הכמרים לגלות מי מן הילדים יהודי, הציע יפה כי הרב הרצוג יקרא את קריאת "שמע ישראל", ובוודאי שכל הילדים היהודיים יענו את המשך הפסוק, "ה' אלוקינו ה' אחד".
בכל מנזר ומנזר אליו הגיעו, זעק הרב הרצוג את הפסוק, הילדים שענו סומנו כיהודים והועלו לארץ ישראל.
נישואין בין חיילים מארץ ישראל לניצולות שואה
המייג'ור יפה פעל על מנת להשיא ניצולות שואה לחיילים יהודיים, מכיוון שלאחר הנישואין קיבלו החייל ואשתו אוטומטית רשות לעלות לארץ ישראל.
נישואים אלה היו רשמיים מבחינה חוקית, אך למעשה היו פיקטיביים.
המייג'ור יפה השיא עשרות זוגות כאלו, ובחלק מהמקרים ערך בעצמו את החופה והקידושין.
בחודש ינואר 1947, קיבל המייג'ור יפה תעודת שחרור מן הצבא הבריטי.
לאחר שפשט את המדים חזר משה במרץ לפעילותו הציבורית באנגליה.
אחרי שש שנות מלחמה הממלכה הבריטית הייתה עסוקה בתקופה זו בהתאוששות ושיקום.
בשנת 1946 עובר שלמה זלמן שרגאי, חבר הנהלת ההסתדרות הציונית ללונדון, עם שחרורו של יפה הוא מזמין אותו לעמוד בראש המשרד ולנהל את פעילותו.
שרגאי ויפה השקיעו מאמצים רבים בהסברה של העמדה היהודית-דתית-ציונית בקרב חוגים נוצריים בבריטניה, ופעלו רבות להשמיע את קולם נגד סגירת חופי ארץ ישראל בפני שארית הפליטה וניצולי השואה.
חושיו הפוליטיים המחודדים של יפה, וסגולת יחסי הציבור שלו משכו את תשומת ליבם של ראשי הציונות באותם ימים: דוד בן-גוריון, חיים ויצמן ומשה שרת - הם הביאו לכך שמשה יפה התמנה כחבר המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית בלונדון.
במסגרת תפקידו זה פרסם מאמרים רבים להסברת השאיפות של התנועה הציונית, בין היתר בעיתון רב ההשפעה הדיילי מייל, ובהמשך הפך לאחד מכותביו הקבועים.
בתחילת שנת 1948, אחרי תקופה של פעילות רבה בתחום ההסברה באנגליה, החליט יפה לעלות לישראל.
בארץ, כבר ידעו אנשי המזרחי, הסוכנות היהודית ומשרד החוץ כי בכוונתו להגיע לישראל.
בעצתו של משה שרת, שר החוץ הראשון של מדינת ישראל, הגיע יפה ירושלים.
הוא החל את דרכו כמנהל המחלקה לקשרי חוץ במרכז העולמי של המזרחי, במהלך תקופה זו יצא לביקורים במדינות שונות וגייס כספים עבור "קרן ארץ ישראל" של המזרחי שעסקה במימון, פיתוח והקמה של מוסדות חינוך בארץ ישראל.
הוא נהיה יושב ראש הנהלת המזרחי והפועל המזרחי בירושלים, חבר הוועד הפועל של המפדל בישראל, חבר ועדת הפיתוח והתיירות של עיריית ירושלים וחבר מפקדת הג"א בעיר.
באותה תקופה החל לעבוד גם בלשכה הראשית של הקרן הקיימת לישראל כסגן מנהל המחלקה לארצות דוברות אנגלית.
יפה הפך להיות דובר מבוקש של גופים ומוסדות בארץ ובעולם, שביקשו ייצוג של ישראל הנלחמת על חייה.
כאשר שר החוץ שרת רצה לשגר את הדיפלומטים והשגרירים הראשונים, שייצגו את מדינת ישראל ברחבי העולם, הביא בפניהם את הרב ד"ר משה אברהם יפה, להרצות בפניהם.
היכל שלמה ובית הכנסת הגדול
בשנת 1952, ד"ר משה יפה חש בהיעדר מבנה ממלכתי, נישא ומרומם לב שיאכלס את ההנהגה הדתית והשתלבותה במעשה הלאומי.
יפה לא יכל לסבול את תחושת השוליים והזניחות שאפיינה את מנהיגות הרבנות הראשית, שאמורה להיות סמל רוחני ריבוני לעולם היהודי כולו.
לכן, יזם ד"ר יפה את הקמת בניין "היכל שלמה", מקום מושבה של הרבנות הראשית לישראל.
בעזרתו של סר יצחק וולפסון, הצליח להשלים את הבניין המפואר ולהופכו למרכז למוסדות דתיים, רוחניים וחברתיים רבים.
ד"ר יפה פיקח מקרוב על הבנייה, כאשר כל צעד וצעד בתכנון היה מאושר על ידו, גם בגלל האחריות הציבורית שלקח על עצמו וגם מפני שידע כי הוא היה האדם בו נתן סר וולפסון, אשר מימן את הקמת הבניין, את אמונו.
משה יפה הביע רבות, בעל פה ובכתב את דעתו בעניין נחיצותו הדחופה של בית כנסת מרכזי בירושלים.
חזונו היה להקים בית כנסת גדול ומפואר.
גישתו של יפה הייתה שכמו שבכל עיר בירה באירופה, ישנה קתדרלה גדולה ומפוארת המייצגת את הדרה של העיר, כך צריך להיבנות בית כנסת מפואר בירושלים.
את הדחף לתחילת עבודתו קיבל יפה דווקא מקבוצה של תלמידים צעירים מטבריה, שלאחר שסיירו בהיכל שלמה, שאל אותם יפה אם התרשמו ממשהו מסוים, ואילו הם ענו לו כי התרשמו מבית הכנסת, אך לדעתם הוא היה צריך להיות גדול יותר.
יפה החל לגייס את קשריו בעולם על מנת להקים בית כנסת כזה - שיעמוד במרכזה של ירושלים.
טקס הנחת אבן הפינה, שהתקיים ב-24 ביולי 1969 היה מרשים במיוחד ובו נכחו נשיא המדינה, ראש עיריית ירושלים, הרבנים הראשיים, שרי הממשלה וראשי קהילות מהתפוצות.
בשנת 1949 הגיע יפה לבית משפחת אהרונסון בתל אביב כדי למסור ד"ש מבן משפחתם שלמד איתו במנצ'סטר.
שם, פגש יפה את אלה, אחות של חברו מאנגליה, השניים התאהבו ולאחר שלושה חודשים החליטו להינשא.
מדהים היה שיפה, בן 33 בלבד, כבר טווה קשרים עם רבים מאוד מנכבדי העולם היהודי.
יפה עזב את דירתו ברחוב אוסישקין בתל אביב, ואחרי החתונה הזוג עבר להתגורר בירושלים.
לשניים נולדו שלושה ילדים: הבכור זאב מרדכי והתאומים שניאור זלמן (זלי) ואלי.
בדצמבר 2022- כסלו תשפ"ב נחנכה כיכר על שמו בשכונת מלחה בירושלים, סמוך לאצטדיון טדי ולארנה, בטקס רשמי שהתקיים מטעם עיריית ירושלים במעמד ראש העיר משה ליאון ובהנחיית משה שטרן.
משה אדדי (17 במאי 1953 – 8 באוקטובר 1973) היה חייל ביחידת נח"ל מוצנח, שלחם בחזית המצרית במלחמת יום הכיפורים ונפל בקרב.
על פעולתו בימי המלחמה עוטר אדדי בעיטור העוז.
משה אדדי נולד בתל אביב ובהמשך התגורר עם משפחתו בגבעתיים.
למד שם בבתי ספר תיכוניים.
היה חניך בתנועת הנוער העובד והלומד.
היה חבר בגרעין שנועד להצטרף לקיבוץ אפיק ברמת הגולן.
ביולי 1971 התגייס אדדי לצה"ל ושירת בנח"ל המוצנח.
שם הודבק לו הכינוי לץ בשל אופיו המבודח.
בעת שפרצה המלחמה הייתה יחידתו של אדדי מוצבת במעוז מפצח שעל גדת תעלת סואץ.
הוא וחבריו הגנו על המעוז, שהותקף על ידי חיילי קומנדו וטנקים מצריים.
ביום השני למלחמה פגע פגז בעמדה שבה נמצא והיא נהרסה.
אדדי נשאר בעמדה ההרוסה ירה פצצות ררנ"ט לעבר טנק מצרי ממרחק של 100 מטר.
הפצצה השלישית שירה פגעה בטנק ועצרה אותו.
חיילי הרגלים המצרים המשיכו להתקדם לעבר העמדה.
אדדי ירה לעברם במקלע מטווח קצר ובסיועו של חייל נוסף שהשליך רימונים נבלמה התקפתם.
במשך זמן מה הוגדר כחלל שמקום קבורתו לא נודע.
משה אדדי היה בן 20 במותו.
הניח הורים וארבעה אחים ואחיות.
על פעולתו בקרב עוטר אדדי בעיטור העוז.
שמו של אדדי הונצח על גבי מספר אנדרטאות, וביניהן אתר ההנצחה לחללי הנח"ל וחיל החינוך, אנדרטה בקיבוץ אפיק ואנדרטאות בבתי הספר שבהם למד.
משה אולניק (12 בינואר 1929 - 1 באפריל 2021) היה ממלא מקום יו"ר ההנהלה של בנק הפועלים ומנכ"ל משותף בו במהלך שנות-80 של המאה ה-20 ולאחר מכן שימש כיו"ר בנק משכן.
אולניק נולד בתל אביב ללאה ושניאור אולניק בשנת 1929. הוא התחנך עד כתה ג' בבית חינוך לילדי העובדים ולאחר מכן בבית ספר "נס ציונה" (כיום גרץ) בעיר.
את לימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה העברית "הרצליה", שם התחבר לתנועת המחנות העולים במסגרתה עבר את ההכשרה הקדם צבאית של הפלמ"ח.
עם סיום לימודיו בשנת 1946, התגייס לפלמ"ח במסגרת "הכשרת מעוז", והצטרף לפלוגה ג' של הגדוד הראשון של הפלמ"ח.
בשנת 1947 עבר קורס מפקדי כיתות בקיבוץ דליה, ושירת כמפקד כתה במחלקת "מעוז".
במסגרת זו, השתתף בקרבות הגדוד הראשון כדלקמן: ב־19/4/48 בקרב זרעין, שם נאלץ לנהל את נסיגת מחלקתו; כשבועיים לאחר מכן, במבצע "מטאטא" בגליל; בקרבות בנגב-בבית-חנון ולבסוף היה בכח העתודה בכיבוש באר-שבע.
בשנת 1949 הצטרפה "הכשרת מעוז" ואולניק בתוכה לקיבוץ רביבים, ושנה אחר כך נישא לבחירת ליבו מיכל - חברת פלמ"ח גם כן.
בקיבוץ רביבים עבד תחילה בנטיעות, ולאחר מכן בהכנת בלוקים לבנייה מחול מהודק.
בשנת 1952 מונה לגזבר הקיבוץ.
בשנת 1955 נקרא לראשונה לשרת בתפקיד ציבורי מחוץ לקיבוץ - בתל אביב - עת מונה לכהן כגזבר "המרכז לנוער" של הקיבוץ המאוחד ולאחר מכן כגזבר הקרן של התנועה.
בשנים הללו למד לתואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1959 חזר לקיבוץ ועבד בלול.
בשנת 1961 נבחר להיות מרכז המשק של הקיבוץ.
בשנת 1964 מונה להיות מנהל האגף הכלכלי של הקיבוץ המאוחד, ובתקופה זו השלים את לימודי התואר השני בכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
בסוף שנת 1967 יצא עם משפחתו לשנתיים ללימודי דוקטורט באוניברסיטת לונדון.
עם חזרתו, התמנה לנציג התנועה הקיבוצית בהנהלת בנק הפועלים.
תחת אחריותו היו באותה עת אשראי הבנק לתעשייה ומערך הלוגיסטיקה.
כמו כן כיהן כיו"ר הבנקים: אמפל, חרושת למסחר וניר, והיה נציג חברת העובדים בבנק לפיתוח התעשייה ובבנק אמריקאי ישראלי.
בשנת 1970, במקביל לתפקידיו בבנק הפועלים, מונה על ידי הממשלה להיות חבר במועצה המייעצת לבנק ישראל.
בשנת 1973 מונה להיות יו"ר החברה להשקעות של בנק הפועלים.
בשנת 1977 מונה להיות מזכיר חברת העובדים שבבעלותה היו בעת ההיא מפעלי תעשייה חינוך ותרבות רבים וכן נדל"ן ופיננסים, חלקם בלבד קיים עד היום.
במסגרת תפקידו זה שימש כיו"ר כור, סולל בונה וחברת שיכון עובדים.
בשנת 1979 חזר אולניק להנהלת בנק הפועלים כמנכ"ל משותף וממלא מקום יו"ר ההנהלה של הבנק.
בתפקידים אלה שימש עד שנת 1994, עת עבר לשמש כיו"ר בנק משכן עד שנת 1998.
במקביל לכל תפקידיו, שימש אולניק כחבר בוועד המנהל של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב מאז שנת הקמתה, ועד לשנת 2018. במסגרת זו הקים בשנת 1987 את ועדת הביקורת של המוסד, שבראשה עמד 30 שנה.
לזכותו ניתן לזקוף הלכה יוצאת דופן בתחום הביקורת הפנימית בישראל, ואף בעולם כולו, הלכה שנקבעה ביוזמתו בחוקת האוניברסיטה, ש"אין על המבקר מרות אלא החוק החוקה (חוקת האוניברסיטה) והתקנון הכללי".
אולניק היה שותף לפיתוח המואץ של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב והיה "מורה דרך" להנהלת האוניברסיטה ולסגל הבכיר.
ועוד במקביל לתפקידיו, שימש אולניק כיו"ר העמותה להנצחת זכרה של ראשת הממשלה גולדה מאיר.
לאורך כל שנות פעילותו הציבורית שמר אולניק על קשר מיוחד עם "גולדה", שהיה לה בית ומשפחה בקיבוץ רביבים.
הרב משה אהרון הכהן קרויס (לעיתים: קראוס; ה'תרמ"ט, 1889 – כ' סיוון ה'תש"ד, 1944) היה רב הונגרי אשר שימש רבה של באיה מארה (נאג'-באניה), ראש ישיבה ומנהיג תורני.
משה אהרן הכהן קרויס נולד בשנת תרמ"ט (1889) בבאצ'קו פטרובו סלו במחוז , לרב יהודה הכהן קרויס, רבה של לקנבך שבבורגנלנד (אז בהונגריה), ולאימו עטל בתו של הרב אדוניהו שמלצר.
למד בישיבות בלודוש אצל הרב גרשון שטרן (בעל "ילקוט גרשוני"), בבונהאד אצל הרב אליעזר חיים דייטש (בעל "פרי השדה"), ובגלנטה אצל הרב יוסף צבי דושינסקי.
לאחר מכן למד מספר שנים באוניברסיטת לוצרן שבשווייץ וקיבל תואר דוקטור.
לצד ידיעותיו התורניות, היה בקי במדעים ובמיוחד ברפואה.
נישא לנכדתו של הרב אברהם אולמן אב"ד לקנבך (בעל "בית אברהם").
בשנת ה'תרס"ח (1908) מונה לשמש רבה של נמשסאלוק, בשנת ה'תרע"ג (1913) מונה לרבה של העיירה (צ'צ'וביץ) בסלובקיה, ובשנת ה'תר"פ (1920) מונה לרבה של באיה מארה בחבל מרמורש, טרנסילבניה, ועמד בראש ישיבה גדולה במקום.
חרף היותו בעל תואר דוקטור – דבר חריג בין רבני הונגריה באותה תקופה – נחשב כירא שמים וחרד.
בשנת ה'תרצ"ו (1936) סירב להצעת הקהילה האורתודוקסית בבוקרשט לכהן כרבה.
לאורך שנים פרסם רק מעט מכתביו, אולם עסק בהוצאה לאור של שו"ת "בית אברהם" מאת אברהם אולמן, סבה של אשתו.
התכתב עם רבנים רבים ותשובותיהם אליו פזורות בספרי שו"ת רבים.
כמה מתשובותיו עוסקות בעניינים הלכתיים הקשורים ברפואה.
דברי תורה משמו מובאים גם על ידי רבו הרב גרשון שטרן בספרו "ילקוט גרשוני".
בשנת ה'תר"צ הוציא לאור קונטרס תחת הכותרת "שאלה בגירי עריות אם מותר לקבלם".
בתשובתו עוסק הרב קרויס בהיתר גיורה של נוכרית שחיה לצד יהודי בן למשפחה דתית, המוגדר בתשובה כ"שומר דת" שאינו יכול להיפרד ממנה, המבקשת להתגייר ולחיות כיהודייה כשרה.
הרב קרויס עוסק בשיטתו של הרב מנחם מנדל פנט מחבר השו"ת "אבני צדק", אשר טען שהגיור יהיה תקף רק אם בית הדין יודע בבירור שהגיורת תשמור מצוות לאחר הגיור, ודוחה אותה.
לדידו של הרב קרויס, הגיור יהיה תקף בכל מקרה, בלי קשר לאופן שבו תנהג הגיורת אחר הגיור.
למעשה השיב שיש לגייר אם המתגיירים מקבלים על עצמם לקיים אורח חיים יהודי בכשרות ובצניעות.
תשובתו נדפסה בשנית בספר "ירושת פליטה" שקיבץ תשובות של רבנים שניספו בשואה, ושוב בספרו של אחיו הרב אדוניהו קראוס "אדני היד החזקה".
הרב קרויס נספה בשואה במחנה ההשמדה אושוויץ, בשנת ה'תש"ד (1944), לאחר גירושו לשם במהלך שואת יהודי הונגריה.
בשנת תשע"ג הודיעו מכון ירושלים על הוצאה לאור ספר של מאסף לכל כתבי הרב קרויס, בשם 'משה ואהרון בכהניו'.
רוב בני המשפחה המורחבת של הרב קראוס, ביניהם בתו תרצה וילדיו הקטנים, נספו בשואה.
בנו ישראל אלתר נספה במחנה עבודה בט"ו בחשוון ה'תש"ה.
בנו הרב ד"ר אברהם דוד קרויס, שהיה רב בקהילות ב ו, שרד את השואה ואחריה היגר לארצות הברית וחי בניו יורק.
חתנו הרב חיים אלתר פנט (תרע"ה-תשמ"ד, 1915–1984) מונה על ידו לשמש כמשנהו לרב בבאיה מארה.
אחיו הרב אדוניהו הכהן קראוס ניצל ושנים לאחר מכן חיבר את ספר "אדני היד החזקה", בו הדפיס שלוש תשובות הלכתיות של אחיו.
גם אחיותיו ייטל ושרה ניצלו.
רבי משה אדרעי, היה רב דרשן, וסופר מרוקאי, מתרגם ומורה לשפות.
רבי משה אדרעי נולד לרבי יצחק ומרים בשנת ה'תקל"ה, בעיר אגדיר שבמרוקו.
בעודו רך לימים עברה המשפחה, יחד עם שאר יהודי אגדיר, אל העיר אסואירה, שם קיבל את ראשית חינוכו.
בשלב מסוים התעוררה בו שאיפה לנסוע אל העיר רבאט וללמוד שם אצל חכמי המקום, שהיו נחשבים בעיניו ללמדנים יותר מאלו שבאסואירה.
ברבאט התגורר שם אצל דודו, אחי אביו, רבי מסעוד אדרעי.
דודו השגיח על מילוי כל צרכיו ושלח אותו לבית הספר ללימודי קודש.
לאחר תקופה למד ברבאט במשך כשלוש שנים, בישיבה של מי שהחשיב לרבו המובהק, רבי יהודה אנהורי שהתיישב בעיר סאלי הסמוכה.
לאחר מכן חזר לאסואירה כדי לראות את אמו ואת אחיו והזדעדזע למראה העוני והרעב שבו היו מצויים.
מראות אלו הביאו אותו לצאת ממרוקו, בתקווה למצוא עבור משפחתו מקור פרנסה.
לפי עדותו כבר מעת שהיה צעיר לימים היה דורש ברבים בקהילות רבות שבהן הופיע.
לאחר נדודים במקומות שונים התיישב בלונדון.
בשבתו בעיר, למד בבית המדרש "עץ חיים" של הקהילה הספרדית "שער השמים" וכאן נשא את אשתו.
בשנת ה'תקנ"ב הדפיס בלונדון את הספר "תורת חיים" - הכולל סדרי לימוד ללילות שישי, על מנת שמכירת הספר תביא לו למשפחתו שבמרוקו מקור פרנסה.
לאחר מספר שנים היגר לאמסטרדם ולמד שם בבית המדרש "עץ חיים".
הוא התאלמן שם מאשתו ונשא שם מבנות המקום.
באמסטרדם עבד למחייתו כמגיה ספרים.
בין הספרים שהגיה היו ספריו של המשורר הגדול של יהדות מרוקו - רבי דוד בן חסין (בשנת ה'תקס"ז).
בנוסף עבד במקום כמורה לשפות וכמתורגמן.
הוא הדפיס ויצר שם כמה מחיבוריו: SERMON MORAL - דרשת מוסר, בספרדית, אותה נשא לרגל חנוכת בית המדרש של "עזרת חולים" (נדפס ה'תקס"ב).
ספר נוסף שהקנה לו פרסום בין היהודים והנוצרים הוא "מעשה נסים" (נדפס ה'תקע"ח).
הספר כולל אנתולוגיה מספרות ישראל ואומות העולם אודות סיפוריהם של עשרת השבטים האבודים הנמצאים מעבר לנהר הסמבטיון.
הספר זכה למספר רב של מהדורות בעברית, לעיתים תחת השם "שארית ישראל", וכן לתרגומים לגרמנית, ערבית יהודית (אלג'יר, ה'תרי"ד) ויידיש.
מהדורה נרחבת של הספר באנגלית, שנכתבה על ידי המחבר, זיכתה אותו במכתבי תהילה רבים ממלומדים ואנשי דת, אנגלים, הולנדים וצרפתים.לרגל ההוצאה האנגלית הוא שהה בלונדון בשנות ה-30 של המאה ה-19. באותה התקופה הוציא לאור גם מפה של מקדש יחזקאל.
מהדורה משוכללת ונרחבת יותר של הספר יצאה על ידי בנו יצחק אדרעי, בתוספת פרקים על ההיסטוריה של הטורקים.
בשנת ה'תקע"ז שהה בפריז ושם נישא בנו יצחק לאחת מבנות המקום.
בשלב מסוים החליט לממש את שאיפת חייו עוד מימי נעוריו ולהגר לירושלים.
מאמסטרדם נסע עם אשתו כשהוא מותיר במקום את בנו אברהם שסירב להצטרף למסע.
בגלל חוליו הנסיעה לירושלים לא הייתה רציפה אלא עברה דרך ערים רבות בעולם, כאשר בכמה תחנות הוא שהה זמן ממושך.
בהגיעם לעיר מרסיי בנו יצחק בחר שלא להמשיך במסע והשתקע במקום יחד עם אשתו.
החולי של רבי משה התגבר כאשר הגיע עם אשתו לאזמיר ובשל כך הם שהו במקום כתשעה חודשים.
בי' באב ה'תר"א (1841) פרצה שריפה שכילתה כתבים רבים של רבי משה הכוללים דרשות, ביאורי תנ"ך ותלמוד, ופסיקה הלכתית.
בשנת ה'תר"ב מסר שם להדפסה את כתב היד של ספרו "שפה ברורה" - ספר דקדוק לשון אנגלית וצרפתית, כתוב בלאדינו.
בשנת ה'תר"ב הוציא לאור בירושלים את הספר "אזהרות" לרבי שלמה אבן גבירול.
משה (מוני) אדלר (אוגוסט 1947 – 17 בספטמבר 2023) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ במדי מספר קבוצות, אולם מזוהה יותר מכולן עם מכבי חיפה, בה שיחק מעל לעשור באופן קבוע.
אדלר התחיל את דרכו בליגות הנמוכות, ולאחר שכיכב במכבי פרדס חנה בליגה ב', שבה הוא היה מלך השערים, והגיע לשיאו, כאשר כבש 42 שערים בעונה אחת בפרדס חנה.
את משחק הבכורה שלו בבוגרים בליגות הגבוהות יותר, הוא עשה במדי מכבי יפו ב-9 בנובמבר 1968, אך היא מיהרה לשחרר אותו.
כישרונו התגלה על ידי מאמן מכבי חיפה דאז אברהם מנצ'ל, שהביא אותו למועדון כשחקן רכש עלום שם מהליגות הנמוכות.
בשנת 1972 זומן לסגל נבחרת ישראל אולם נקרא באותה תקופה לשירות במילואים בצה"ל וכששב ממנו, כבר לא היה בכושר הראוי.
אחרי מלחמת יום הכיפורים (ב-1973) התייצב אדלר למשחק מול בית"ר תל אביב, שניצחה 2:3, למרות שלפני כן, נפצע בחזית הסורית ברמת הגולן.
פגז סורי שנפל ליד עמדה של יחידתו שניצבה בקו הקדמי, התפוצץ בקרבתו, ואדלר נפגע מרסיסים במקומות שונים בגופו ונזקק לטיפול.
במקרה אחר, נפצעו הוא והמגן קרול רוטנר, כאשר שבו ממשחק חוץ במכוניתו של אוהד, וגם אז לא ויתר על הופעה במשחק ליגה.
בתחילת שנת 1977 שוחרר ממכבי חיפה ללא תמורה אחרי עשר שנים במדי המועדון.
הנהלת הקבוצה ביקשה להצעיר אותה, וויתרה על רוב הוותיקים בקבוצה.
כעבור שנתיים, לאחר שהמועדון ירד לליגה הארצית, נקלעה מכבי חיפה למצוקת בלמים.
הקבוצה צנחה לתחתית הליגה השנייה והבלם ירון פרסלני הושעה.
אדלר בן ה-32 בא מיוזמתו למאמן ג'וני הרדי, והציע את שירותיו הטובים מתוך כוונה לעזור.
כבר בהופעתו הראשונה המחודשת, כשהוא חסר כושר משחק, כבש שער במשחק הניצחון 0:3 על הפועל חולון, אולם הקבוצה לא הצליחה לשרוד בכל זאת.
אדלר נודע במשחק ראש מצוין ובמיקום טוב ברחבה – ונחשב לחלוץ 9 קלאסי, "צנטרפור", כפי שקראו לזה אז.
בכל עשר שנותיו במכבי חיפה כבש אדלר 54 שערים בסך הכל – 47 בליגה ועוד שבעה במסגרת גביע המדינה.
תוך זמן קצר הצליח אדלר להתחבב על הקהל בקרית אליעזר, בזכות מסירותו הגדולה לקבוצה, והיה אחד משחקני הרכש הבודדים בה שהצליח להחזיק מעמד לאורך תקופה ארוכה.
הוא קבע את מושבו בבת גלים והחל לעבוד באגד, שם עבד גם לאחר שפרש מהמשחק.
אדלר הלך לעולמו ב-17 בספטמבר 2023 , והובא למנוחות בפרדס חנה .
אדלר סבל בשנים האחרונות שלו מדמנציה קשה, והוא נפטר חודש בלבד לאחר שמלאו לו 76 שנים.
מֹשֶׁה אַהֲרֹן שַׁצְקֶס (1825 בקרלין בבלארוס – 24 באוגוסט 1899 בקייב באוקראינה) היה סופר עברי, איש תנועת ההשכלה היהודית.
משה שצקס נולד ב-1825 בקרלין (כיום חלק מפינסק) בבלארוס למד בישיבות בליטא והצטרף לתנועת ההשכלה הוא התפרסם בספר "המפתח" שיצא לאור בשני חלקים בוורשה בשנים 1865–1869 (ה'תרכ"ו–ה'תר"ל) שבו פירש את אגדות חז"ל לפי תפיסת ההשכלה, החל מההנחה שהם אינם אלא אלגוריות אתיות, שאין לקחתן פשוטו כמשמעו.
תאוריה זו, שהייתה מקובלת על המתונים בתנועת ההשכלה, הייתה בגדר תועבה עבור היהודים האורתודוקסים, שניסו למנוע את פרסום הספר, ובחלק מהעיירות אף שרפו עותקים שלו.
שצקס פרסם עוד מאמרים בנושאי מקרא ותלמוד בכתבי העת "הבוקר אור", "האסיף", "אוצר הספרות" ועוד.
שצקס כתב גם ביידיש בעילום שם את הספר הסאטירי "דער יודישער פאר פסח" ("ההכנות לפסח") שבו תקף מנהגים ואמונות תפלות הקשורים לחג הפסח.
בעשרים השנים האחרונות לחייו התגורר בדוחק ובדלות בקייב שבאוקראינה.
משה אהרן שצקס נפטר ב-24 באוגוסט 1899 (י"ח באלול ה'תרנ"ט) בקייב.
רבי משה אהרן רייך (כ"ב בתשרי ה'תש"ח, 6 באוקטובר 1947 – י"ח בטבת ה'תשפ"ה, 18 בינואר 2025) היה חתנו השני של האדמו"ר רבי יעקב לייזר (כונה: רבי יענקל'ה) מפשעווארסק ורב של קהילת בית משה אהרן פשעווארסק.
נולד בבודפשט שבהונגריה לרבי אברהם שמעון, (בן משה אהרן, בן רבי יצחק רייך חבר בפרלמנט וראש הלשכה האורתודוקסית בבודפשט) ולרבקה (בת רבי ישראל דוד צאבל נכדו של רבי ישראל דוד מרגליות יפה שלזינגר רבה של פעזינג (באזינג Pezinok – כיום בסלובקיה).
בשנת ה'תשט"ז (1956) היגר לווינה ומשם לארצות הברית, שם למד אצל רבו האדמו"ר רבי יואל טייטלבוים מסאטמר.
בשנת ה'תשכ"ט התארס עם שרה חנה פעסיל בתו של רבי יעקב לייזר מפשעווארסק, נישואיו נערכה באנטוורפן בחייו של סב אשתו רבי משה יצחק גווירצמן האדמו"ר הראשון מפשעווארסק, לאחר נישואיו התיישב באנטוורפן ליד חמיו, וניהל את בית התבשיל והכנסת אורחים של קהילת פשעווארסק.
בשנת ה'תשמ"ו נפתח בית מדרשו בויליאמסבורג שבניו יורק והתמנה לרב הקהילה.
לאחר פטירת חמיו פתח בית מדרש באנטוורפן.
נפטר בי"ח טבת ה'תשפ"ה, ונקבר ליד אוהל חמיו בבית הקברות בהולנד.
רבי נפתלי אלימלך, רב בית מדרשו באנטוורפן.
רבי יצחק (איציק'ל), רב בית מדרשו בויליאמסבורג.
בתו חיה בריינדל אשת רבי מנחם מענדל הורוויץ (בן רבי אביש מספינקא).
משה אגמי (19 בספטמבר 1907 – 14 בינואר 1990) היה שליח המוסד לעלייה ב' באוסטריה, איראן, טורקיה ומזרח אירופה בין השנים 1938–1949.
משה אגמי נולד בשם משה אוורבוך ב-19 בספטמבר 1907 בריגה לחסיה ונתן אוורבוך.
בילדותו היה חבר בתנועת הנוער "הסתדרות הצופים העבריים בר כוכבא" (שמה שונה לשומר הצעיר – נצח) בריגה.
מאוחר יותר עבר לתנועת החלוץ, במסגרתה עבר הכשרה של שלוש שנים.
עלה לארץ בשנת 1928 והצטרף לקבוצת צעירים שייסדו את הקיבוץ כפר גלעדי, אליו עבר בשנת 1933.
בשנת 1938 התחיל לעבוד כשליח של המוסד לעלייה ב' באוסטריה, מזרח אירופה, איראן וטורקיה.
בשנת 1944 התמנה לממונה על שלוחת המוסד לעלייה ב' ברומניה.
לאחר הקמת מדינת ישראל מונה אגמי ליועץ הראשי בצירות ישראל בבוקרשט וטיפל בהמשך העלייה ההמונית.
לאחר כשנה נאלץ לפרוש מתפקידו בשל מתיחות עם שלטונות רומניה על רקע פעילותו כאיש המוסד.
עם חזרתו לארץ גויס למשרד העבודה לצורך ארגון אספקה למעברות וכן כיהן במרכז החקלאי באגף הבנייה, שימש כמזכיר הקיבוץ כפר גלעדי, הקים וניהל את מנפטת הצפון בראשות החולה וכן עסק בתחום והביטוח.
אגמי היה נשוי לרחל ואב לשני ילדים.
נפטר ב-14 בינואר 1990 בקיבוץ כפר גלעדי והובא למנוחות בקיבוצו.
הפעילות במסגרת המוסד לעלייה ב'
בחודש אוקטובר 1938, כחצי שנה אחרי האנשלוס, נשלח אגמי לווינה כשליח של הסוכנות היהודית על מנת ללמוד ולדווח על מצב היהודים בה ולהציע דרכים להעברתם לארץ ישראל.
במסגרת שליחות זאת הוא נפגש עם אדולף אייכמן, מייסד וראש הסוכנות המרכזית להגירה יהודית בווינה, המוסד היחיד שהוסמך לתת אישורי יציאה ליהודים באוסטריה מימי האנשלוס בשנת 1938 ועד האיסור על הגירת יהודים ב-1941, ודן עמו בנושא.
היכרות מוקדמת זאת אפשרה את זיהויו הוודאי של אייכמן לאחר שנלכד בארגנטינה על ידי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים במאי 1960. כמוכן ניסה ליצור קשר בין פעילי תנועת החלוץ בווינה לפעילי תנועת החלוץ בפולין אשר עסקו בהעפלה לארץ ישראל.
בחודש נובמבר 1939 נשלח למטה המוסד לעלייה ב' בז'נבה שריכז את פעילות השליחים באירופה, שם קישר בין החברים שישבו בפריז לבין אלה שנשארו באוסטריה, בגרמניה ובצ'כיה.
בברטיסלבה הצטרפו אליהם 130 פליטים מגרמניה ושלושים פליטים מגדנסק.
מברטיסלבה היו הפליטים אמורים להמשיך בשייט לאורך הדנובה עד הים השחור שם הייתה אמורה להמתין להם אונייה שתיקח אותם ארצה.
בפועל, בשל תנאי המלחמה ומזג האוויר האוינים, הצליחו הפליטים להגיע רק עד קלאדובו בסרביה על גבול רומניה.
בחודש מאי 1940, בדרכו מהמשרד בז'נבה לארץ ישראל, ביקר את הפליטים שהועברו בינתיים מקלאדובו לשאבאץ ומשם נסע לאתונה בה רכש ספינה עבור המוסד לעלייה ב', יחד עם שמריה צמרת, בכספים שקיבלו מהג'וינט בארצות הברית.
מתוך 982 הפליטים, רק כ-200 הצליחו לצאת לארץ ישראל.
כל היתר, למעט שישה שברחו, נתפסו בידי הנאצים ונרצחו ביוגוסלביה.
משליחות זאת חזר לארץ בשנת 1940 ולאחר שלא נמצא כשיר בריאותית לגיוס לצבא הבריטי, נשלח על ידי המוסד לעלייה ב' לעיר אבאדן שבאיראן עם קבוצת עובדי חברת סולל בונה אשר זכתה בשנת 1942 במכרז לאספקת עובדים מקצועיים לתפעול בתי הזיקוק של חברת הנפט האנגלו-פרסית.
בקבוצה זאת נכללו בין היתר שליחי עלייה שתפקידם להכין את יהודי האזור לעלייה לארץ.
בהיותו באבאדן קיים קשר הדוק עם שליחי העלייה המוצבים בבגדאד.
לאחר מספר חודשים עבר לטהראן יחד עם חמישה שליחים נוספים.
אגמי שהה באיראן כ-14 חודשים מתוכם כ-11 חודשים בטהראן.
משימתו העיקרית הייתה להקים ערוצי תקשורת עם הפליטים היהודים הרבים ועם פעילי העלייה ברוסיה ובפולין, במטרה להביאם לאיראן ולשלחם משם לארץ ישראל.
הניסיונות להעברת מסרים מעבר לגבול עם טורקמניסטן באמצעות האוכלוסייה המקומית לא הצליח.
במקביל נוצר קשר עם קולונל רודניצקי, הנספח הצבאי בשגרירות הפולנית בקויבישב ועם קצינים נוספים בצבא פולין, אשר היו מוכנים לגייס פליטים יהודים ופעילי עלייה לצבא אנדרס שנשלח לאיראן, אז בשליטה בריטית, לקראת המערכה במזרח התיכון.
יחד עם הפליטים היהודים הגיעו עם צבא אנדרס לאיראן גם 719 יתומים.
במבצע ילדי טהראן נשלחו היתומים לארץ בינואר 1943 דרך ירדן או דרך הים.
באביב שנת 1944, פעלו בטורקיה, במקביל לחברי "המשלחת הארצישראלית בקושטא", גם שליחי המוסד לעלייה ב', ביניהם אגמי.
בהיותו מוצב בעיר צ'שמה שליד איזמיר, נשא ונתן עם האנשים המקומיים המעורבים בהעברת היהודים מיוון לטורקיה ועם נציגי צבא השחרור ELAS שבחסותו פעלו, על התנאים להמשך המבצע.
באוקטובר 1944 נשלח לרומניה כממונה על שלוחת המוסד לעלייה ב'.
בתחילת שנת 1945 הציע לשלוח רכבת מטעם ממשלת רומניה לפולין ולמקומות אחרים במזרח אירופה, כדי להחזיר פליטים רומנים-יהודים לרומניה.
יעקב שמטרר מונה למפקד הרכבת.
הרכבת ביצעה ארבע נסיעות: ב-24 במרץ 1945 יצאה לכיוון פולין דרך הונגריה וצכוסלובקיה וחזרה עם 240 פליטים.
ב-8 באפריל 1945 יצאה הרכבת לנסיעה שנייה לאושוויץ, שם הועלו עליה כ-400 ניצולים רומנים והונגרים.
הנסיעה השלישית יצאה לכיוון קרקוב במאי 1945 ואספה יתומים וקבוצות צעירים עם תעודות מזויפות שנעשו במהירות רבה.
יחד אתם עלו גם פליטים יהודים רומנים.
באוגוסט 1945 יצאה נסיעה רביעית, גם כן לכיוון קרקוב, לאחר שהועלו אליה 433 ילדים יתומים, המבוגרים ביניהם בני כ־15, המשיכה הרכבת לפראג ופילזן.
בינואר 1947 שלח ברוך קונפינו פעיל עלייה מבולגריה את בנו יעקב לרומניה, בכדי לקיים משא ומתן עם שליחי המוסד לעלייה ב' אודות התנעת מפעל עלייה דרך בולגריה של עולים מרומניה, ובאמצעות מפעל זה גם להניע מהלך של יציאת עולים מבולגריה.
יעקב קונפינו קיים מספר פגישות עם אגמי.
קונפינו עמד בקשרים שם גורמי ביטחון בולגריים ובראשם סטפן בוגדאנוב ראש הריגול הנגדי, ודרכם השיג הסכמה עקרונית של שלטונות בולגריה למעבר עולים מרומניה דרכה, תמורת תשלום במטבע זר.
בעקבות הסיכום שלח המוסד לעלייה ב' את שייקה דן לבולגריה בכדי לנהל את העלייה, ובהמשך הצטרפו אליו אפרים שילה ובנימין ירושלמי "פדרו"
באוגוסט 1947 התקבל אישור למעבר עולים מג'יורג'יו שברומניה ומרוסה שבבולגריה לנמל בורגס והפלגתם בשתי ספינות לארץ ישראל.
סטפן בוגדאנוב, ראש שירות הביטחון הבולגרי, אישר את ההפלגה בהנחייתו המפורשת של טרייצ'ו קוסטוב סגן ראש ממשלת בולגריה אשר דאג בהמשך לקבל את אישורו של גאורגי דימיטרוב.
בסיוע הדוק של שירותי הביטחון הבולגריים הועברו 4,052 עולים מג'יורג'יו לבולגריה וב-26 בספטמבר הפליגו 1,388 עולים באונייה "גאולה" ו-2,664 עולים באונייה "מדינת היהודים".
הצלחת ההפלגה הובילה להרחבת מפעל העלייה מרומניה דרך בולגריה ולאישורו של קוסטוב להפלגת "הפאנים".
עבור כל אחד מיהודי רומניה, שעבר דרך בולגריה, שולמה לבולגרים עמלה של עשרים דולרים אמריקאים.
בהמשך, נרכשו בארצות הברית בהוראתו של אגמי שתי אוניות משא, פָּאן קרֶסֶנט ופָּאן יוֹרק שהוכשרו כאוניות מעפילים בנמל קונסטנצה כדי לשמש להעברת 15,000 עולים שקיבלו אישורי יציאה מרומניה לארץ ישראל.
למרות ההתנגדות התקיפה של הבריטית למבצע, והוראתו המפורשת של משה שרת, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות, לבטל את ההפלגה, החליט אגמי, בתמיכתו של ראש המוסד לעלייה ב' שאול אביגור לקיימה כמתוכנן בשל הסכנה הממשית שנשקפה ליהודי רומניה.
הוא אף הצטרף כמלווה לאחת הרכבות שנסעו בכל רחבי רומניה כדי לאסוף את העולים ולהסיעם לנמל בורגס, שם המתינו להם אוניות המעפילים פאן יורק (קיבוץ גלויות) ופאן קרסצנט (עצמאות) כדי להעבירם לארץ ישראל.
רבי משה איסרלישׂ, הידוע בכינויו הרמ"א (אדר א' ה'ר"ץ, 22 בפברואר 1530 – י"ח באייר ה'של"ב, 10 במאי 1572), היה מגדולי הפוסקים, ראש ישיבה, דיין, מקובל ופילוסוף.
פסקיו התקבלו להלכה ולמעשה לדורות בכל מדינות אשכנז ופולין.
חיבר חיבורים רבים בהלכה וכן חיבורים הגותיים, אך מפעלו הגדול, שסמכותו הוכרה לדורות בקרב יהודי אשכנז, הוא כתיבת ההגהות על "שולחן ערוך" של רבי יוסף קארו, הגהות שזכו לכינוי "המפה".
חשיבותו של חיבור זה היא בהתאמות שהוא עורך לפסיקות השולחן ערוך, על-פי המסורות של קהילות אשכנז.
נולד לרבי ישראל איסרל, עשיר גדול ומראשי הקהילה, ולמלכה (בת-דודתו של מהר"ם מפדואה) בקרקוב (קז'ימייז') שבדרום ממלכת פולין.
הוסמך לרבנות בגיל שלוש-עשרה, ולמד בישיבה אצל רבי שלום שכנא מלובלין, שם נחשב לעילוי שבין תלמידי הישיבה, והיה לתלמידו המובהק.
לאחר שרבו לקחו כחתן לבתו, הרמ"א שב לעיר הולדתו קרקוב.
בשנת שי"ב (1552) הרמ"א הקים בקרקוב ישיבה גדולה, שמשכה אליה מאות תלמידים מכל רחבי אירופה.
הרמ"א עמד בראש בישיבה במשך כעשרים שנה, ובהיותו עשיר תמך ביד רחבה בתלמידיו.
משנת שי"ג (1553) כיהן כראש בית דין קרקוב, אלא שבענוותנותו חתם את שמו אחרון לאחר הדיינים רבי יוסף כץ ורבי משה לנדאו.
בשנת ה'שי"ב נפטרה אשתו הראשונה ממגפה.
הוא נשא לאשה את בתו של ר' מרדכי כ"ץ (אחותו של רבי יוסף כץ בעל ה'שארית יוסף').
לפי גרסה אחרת הרמ"א נשא לאשה את מרת קרענדל, בתו של רבי משה עברליש, מחשובי קרקוב וחמיו של בעל השארית יוסף.
הרמ"א נודע כלמדן מופלג, ובהיותו בגילאי העשרים, הקהילה היהודית בקרקוב מינתה אותו לרבה.
בימיו יהדות פולין שגשגה מאוד, ואף זכתה לאוטונומיה רוחנית, כלכלית, תרבותית ומנהלית.
סמכותו בהלכה לא נצטמצמה לקרקוב או לפולין, אלא לכל עדות אשכנז.
הוא נשא ונתן בענייני הוראה עם קרוביו מהר"ם מפדובה ובנו רבי שמואל יהודה קצנלנבוגן, עם קרובו המהרש"ל (שהיו כותבים איש לרעהו באהבה ובכבוד, ורק בסוף ימיו נחלקו), ועם רבי יוסף קארו.
והשיב לשאלות חכמים מקהילות קרובות ורחוקות.
בחיבור "טורי זהב" על שולחן ערוך נכתב כי הרמ"א נפטר בשנת של"ג בל"ג בעומר, אולם תלמידו של הרמ"א רבי דוד גנז כותב בספרו "צמח דוד", וכן כתב יחיאל מתתיהו צונץ בספרו "עיר הצדק" על פי הרשום במצבה, כי נפטר בשנת של"ב (1572).
ידועה האגדה לפיה הרמ"א חי 33 שנה, נפטר בל"ג בעומר (היום השלושים ושלושה בספירת העומר שחל בי"ח באייר) וחיבר שלושים ושלושה ספרים, וכן מובא בקונטרס בית ישראל על ספר חכמת אדם.
לעומת זאת כותב תלמידו בספר צמח דוד שהרביץ תורה בעיר קרקוב "כמו עשרים שנה", וכן הוכיח צונץ מדברי הרמ"א שמעיד על עצמו כי כיהן כרב העיר בשנה שלאחר פטירת אמו, וכפי שמופיע בלוח הזיכרון בבית הכנסת החדש בקרקוב, נבנה בית הכנסת מכספי עזבונה של אם הרמ"א בשנת שי"ג (1553).
לכן לא ניתן לאחר את לידתו אחרי שנת ה'ר"צ (1530).
כך גם מסקנתו של רבי אפרים זלמן מרגליות בספרו מעלות היוחסין, שדן שם באריכות בגיל הסתלקותו ובמשפחתו של הרמ"א.
הוא מציין שאמנם נפטר בצעירותו, אך לכל הפחות יש לומר שהתקרב לגיל 40 ומסתבר שנולד בסביבות ה'ר"צ.
יתרה מכך הרמ"א כבר חותם על חרם בשנת ה'ש"י, הרי שכבר היה רב עיר בשנה זו.
הרמ"א נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בקרקוב, קברו שוכן מאחורי בית כנסת הרמ"א בקרקוב ונמצא במרחק של שני מטרים מחלון עזרת הנשים.
במשך מאות שנים, מדי שנה בשנה, בל"ג בעומר, יום פטירתו, היו נאספים אלפי יהודים מפולין ומגליציה על קברו של הרמ"א כדי להתייחד עם זכרו וללמוד את תורתו, ורבה של קרקוב היה נושא דרשת מוסר.
לרמ"א היו שלוש בנות ובן אחד.
בתו - דרעזיל, נישאה לר' שמחה-בונם בן אברהם מייזליש מקראקוב.
בת ר' שמחה-בונם נישאה ליצחק בן יוסף, שנקרא יצחק בונמ'ס על שם חותנו.
בנם הוא הרב משה אב"ד לובלין בעל "מהדורא בתרא" שנשא את בת המהרש"א.
לרמ"א היו תלמידים רבים, בהם:
רבי יהושע ולק בעל הסמ"ע
רבי מרדכי יפה בעל "הלבושים"
רבי מנחם דוד ב"ר יצחק
רבי אברהם הורוביץ אבי השל"ה
רבי בנימין סלניק בעל "משאת בנימין"
רבי דוד גנז בעל "צמח דוד"
בשני מפעלי החיבור ההלכתיים הגדולים שלו, מצא הרמ"א שרבי יוסף קארו הספרדי הקדימו.
ראשית בחיבור מקיף על ספר ארבעה טורים, הוא "דרכי משה", שבא לכתוב בקצרה את חידושי הפוסקים והתשובות ביחד.
במהלך הכתיבה נודע לרמ"א כי רבי יוסף קארו כתב חיבור דומה ואף שאפתני יותר, הלא הוא ה"בית יוסף".
בעקבות ידיעה זו שינה הרמ"א את מתכונת הכתיבה של ה"דרכי משה" וקיצר אותה.
בשלב השני ביקש הרמ"א להוציא חיבור פסקני וקצר יותר של "דרכי משה", אולם גם אז נודע לו שרבי יוסף קארו הקדימו, בכתבו את ה"שולחן ערוך".
משרבה פרסומו של השו"ע, אף כי זכה להתנגדות רבה באירופה, פרסם הרמ"א בשנת ש"ל את הגהותיו על חיבורו הגדול של הרב קארו, הידועות כ"המפה" ומוסיפות במקום שפסיקתה ומנהגיה של יהדות אשכנז חולקים על פסיקת ה"שולחן ערוך".
מחלוקת זו נובעת הן מהמעמד החשוב של המנהג באשכנז, בעוד רבי יוסף קארו פסק לפי כללים, והן עקב הבדלים בין הפסיקה שזכתה לרוב בין שלושת עמודי ה"שולחן ערוך", הרי"ף, הרמב"ם והרא"ש, לבין הפסיקה באשכנז ופולין שהושפעה מפוסקים נוספים, כמו בעלי התוספות.
על מחויבות האשכנזים לאורך הדורות לפסיקותיו של הרמ"א נודעת אמרת החת"ם סופר: .
בימי חייו ספג ביקורת לא מעטה מפוסקי אשכנז על כך שהעדיף את מנהג פולין והזניח את המקובל במרכז אירופה.
והנה הרב עצמו לא כתב בהקדמת ספרו רק ממנהג בני מדינתו ולא זכר מנהג אשכנז כלל."
בספר "תורת העולה" הציג הרמ"א פרשנות פילוסופית ייחודית להלכות בית המקדש.
לצד נטייתו לפילוסופיה, האמין הרמ"א גם בקבלה וראה אפשרות ליצור הרכבה בין שני התחומים הנלחמים לכאורה זה בזה, כלומר בין הספירות בקבלה לבין תורת התארים הפילוסופית.
זאת, תוך עירוב שני תחומי הידע באסטרונומיה, תוך ניתוח מידות המקדש והקורבנות כמקיימים זיקה הן עם מבנה העולמות העליונים, והן עם מבנה ה'אקלימים' והיא 'גלגלים'.
בעניין אחר כתב על מחלוקת מסוימת שבין המקובלים והפילוסופים כי "אלו ואלו דברים חיים", תוך טענה כי "חוכמת הקבלה היא חוכמת הפילוסופיה רק שבשני לשונות ידברו".
האמין בספר הזוהר, ולימד אותו, לצד מורה הנבוכים, בישיבתו, אך לא פסק לפיו.
תורת חטאת - על דיני איסור והיתר, ספר זה נדפס עם פירושים רבים.
רבי חיים בן בצלאל אחי המהר"ל חיבר את ספר ויכוח מים חיים להתווכח איתו ורבי יוסף שאול נתנזון יצא להגנתו בספר "תורת משה".
התורת חטאת אף הותקף בחריפות על ידי המהרש"ל.
דרכי משה - חיבור על ספר ארבעה טורים הכולל את קיצור דברי הבית יוסף, דברי פוסקים נוספים שלא הובאו בבית יוסף, ואת הכרעותיו של הרמ"א עצמו.
שו"ת הרמ"א - תשובותיו בענייני הלכה, וכן דרשה לסיום מסכת במהדורות הראשונות בספר מובאות גם תשובות מהרש"ל ומהר"ם פאדובה.
תורת העולה - ספר מחקר פילוסופי בטעמי בית המקדש והלכות קורבנות.
מחיר יין - נכתב בימי גלותו בשידלוב כמשלוח מנות לאביו, פירוש סימבולי על מגילת אסתר, המדמה את היצר הרע להמן ומבאר את דרך ההתמודדות של האדם עמו.
פירוש על אגדות הש"ס - הספר אבד.
חידושים על הש"ס - נשארו רק קטעים.
בנוסף לספריו, כתב הערות לספרים רבים, בהם:
הערות לספר הזוהר, לספר המרדכי, לספר יסוד עולם המובא בספר יוחסין, לסדר הגט, לספר איסור והיתר, לפירוש המזרחי, וכן כתב הערות למורה נבוכים, ומפרשו האפודי, לספר 'מהלך הכוכבים' שהיה ספר הלימוד הקלאסי באותה תקופה ללימודי אסטרונומיה, ולספר 'עיון הכוכבים המשרתים' שניהם מאת גאורג פון פויירבאך .
משה איבגי (נולד ב-29 בנובמבר 1953) הוא שחקן, במאי, תסריטאי ומנחה טלוויזיה ישראלי.
פעילותו בתחומים אלה נמשכה 38 שנים וכללה הופעות רבות בתיאטרון, הופעות בסדרות טלוויזיה, ובכלל זה תפקיד ראשי בסדרה "הבורר", וכן ב-60 סרטי קולנוע.
במהלך הקריירה שלו זכה בפרסים רבים, בהם שלושה פרסי אופיר.
בשנת 2016 התלוננו מספר נשים שאיבגי הטריד אותן מינית, ובהמשך הוא הורשע בעבירות של מעשה מגונה והטרדה מינית ונידון ל-11 חודשי מאסר בפועל, מתוכם ריצה חמישה חודשים וחצי ושוחרר במרץ 2022.
איבגי נולד בקזבלנקה שבמרוקו, בן אמצעי בין שבעה אחים ואחיות, בהם השחקנית רונית איבגי.
כשהיה בן שנה וחצי עלתה משפחתו עימו לישראל, והתגוררו כשנה במעברת שומרות.
לאחר מכן עברה להתגורר במגדל העמק.
אימו עבדה בקק"ל ואביו עבד כפועל בניין.
בגיל 11 עבר ללמוד בישיבה בטבריה.
לאחר כמספר שנים בישיבה עבר ללמוד בפנימייה דתית חקלאית.
בצה"ל שירת בחיל התותחנים בגדוד 55 והשתחרר בדרגת סמל.
לאחר שחרורו החל ללמוד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב שבתל אביב-יפו.
משנת 1978, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למשחק "ניסן נתיב", החל לשחק במחזות ב"תיאטרון החאן" הירושלמי", התיאטרון הקאמרי ו"תיאטרון חיפה" במגוון רחב של תפקידים.
בשנת 1981 הופיע עם אורי גבריאל בהצגה לשניים בשם "ביער ביער", בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
ב-1986 כיכב במחזה "מזמור לדוד" מאת תמיר גרינברג, בבימוי של ג'ק מסינג'ר, תמונות מחיי הומוסקסואלים בגן העצמאות, שהוצג בפסטיבל עכו וזכה בציון לשבח.
ב-1987 שיחק לצד אורי גבריאל בהצגה "עלילות מכס, מוריס ובלה, מורדוך הערבי וזבשיק הסוס".
בין היתר שיחק כ"יוחנן צינגרבאי" במחזה "סוחרי גומי" מאת חנוך לוין, במחזה "הדוד וניה" על פי אנטון צ'כוב, כ"ג'ורג'" במחזה "על עכברים ואנשים" של ג'ון סטיינבק שהועלה בשנת 1998 בתיאטרון בית ליסין ועוד.
בשנים 2001–2002 הופיע במופע יחיד שנקרא "חשבונית הנפש".
החל מפברואר 2007 הופיע בהצגה של תיאטרון גשר, "הבן הבכור", ולשם תפקיד זה נדרש ללמוד רוסית.
בזכות תפקיד זה קיבל את פרס "איש השנה בתיאטרון 2007".
משנת 2011 הופיע בהצגת היחיד של תיאטרון גשר, "סונאטת קרויצר" – על פי לב טולסטוי, מונודרמה בשילוב מולטימדיה, בבימויו של יבגני אריה.
ב"תיאטרון גשר" ביים איבגי שתי הצגות "הנסיכה איבון" מאת ויטולד גומברוביץ' בה כיכבה בתו דאנה איבגי כאיבון ו"הארווי" מאת מרי צ'ייס.
משנת 2013 שיחק בהצגה "דפוקים", דרמה חברתית קומית מאת צדוק צמח, בתיאטרון חיפה.