tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2003 - מדליה מטעם IFLA על פעילותה פורצת הדרך בתחום הפצת ספרים לילדים.
2006 - מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה על פעילותה רבת השנים בפרויקט הספרני ספרים לכל (Bücher für alle) שנתמך על ידי IFLA ואונסק"ו היא גייסה חצי מיליון דולר וחילקה אותם ל-200 ספריות ילדים ונוער ב-54 מדינות מתפתחות כדי שירכשו ספרים.
2012 - קיבלה פרס אשת הספרים - נשים מו"ליות.
על פעילותה כמוציאה לאור בתחום של ספרות ילדים.
ליובוב אדוארדובנה סובול היא משפטנית ופעילה חברתית רוסייה, משמשת כעורכת הדין של הקרן למלחמה בשחיתות של אלכסיי נבלני והיא נחשבת לחברה בולטת באופוזיציה הרוסית.
בשנים 2011–2012 נטלה חלק בארגון המחאות ברוסיה בעקבות הבחירות לפרלמנט הרוסי (2011).
במרץ 2016 הצהירה על כוונתה להתמודד ב, מטעם המחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה.
אך במאי הסירה לבסוף את מועמדותה.
ב-19 במאי 2018 הצטרפה כחברה במפלגתו של אלכסיי נבלני, "רוסיה של העתיד".
בשנת 2019 שוב הייתה מעורבת בהפגנות ומחאות נגד השלטון.
הפעם בשל פסילת מועמדי האופוזיציה ל.
היא נעצרה מספר פעמים על ידי משטרת מוסקבה ומשטרת הפדרציה הרוסית, במסגרת מעצרי מנע לקראת הפגנות המוניות.
ביוני 2021 פרסמה כי היא התחסנה בחיסון נגד COVID-19, ספוטניק V וספגה קיתונות של ביקורת, על כך שלכאורה מכרה עצמה לשלטונות.
בספטמבר 2021, נמלטה לווילנה, מחשש שתיעצר על ידי הרשויות.
ליובה אלמי (13 בנובמבר 1899, יקטרינוסלב, האימפריה הרוסית – 25 בפברואר 1994, ישראל) היה משורר ישראלי.
נולד בשם יהודה (ליובה) שפוטינובסקי ביקטרינוסלב.
בשנת 1919 הכיר את אברהם שלונסקי, ובשנת 1921 עלה לארץ ישראל והצטרף לחבורת העמק שעסקה בבניין ארץ ישראל.
באותה התקופה, שינה את שם משפחתו לאלמי ופרסם תחת שם זה את שירו הראשון 'הנודד' שיצא לאור בכתב העת הדים.
בשנת 1927, הוציא לאור בהוצאת לקראת את ספר השירים "בשער".
בין השנים 1929–1933 התגורר בבלגיה, צרפת, גרמניה ואוסטריה.
עם שובו לארץ ישראל בשנת 1933 התקרב ל, ועקב פעילותו הפוליטית גורש באונייה דרך צרפת לקובה על ידי שלטון המנדט בשנת 1937 ביחד עם אשתו לעתיד, שרה.
כשהאניה עגנה במרסיי, החליטו ליובה ושרה לרדת ממנה ולעבור להתגורר בפריס.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס אלמי לצבא הצרפתי.
במהלך המלחמה, עבר להתגורר בכפר בדרום צרפת ובשנת 1941 נולד בנו.
לאחר המלחמה, חזר אלמי להתגורר בפריס ועסק בפרוונות.
בשנת 1950, עבר לפולין, השתקע בורוצלב והמשיך לעסוק בפרוונות אך בשנת 1957, עקב גל אנטישמיות בפולין, חזר לישראל והשתקע בירושלים.
בשנת 1982 הוציא לאור את שיריו.
בשער : מחזור שירים (ירושלים : "לקראת" תל אביב, תרפ"ז 1927)
שיח לעם הרוסי בלשון אתה : פואמה (ירושלים : הוצאת "בדרך", תשכ"ח 1968)
שירים ופואמות (רחובות : הוצאת ליובה אלמי, 1982)
ליובה (אריה-לייב) גילצ'יק (רוסית: Лев Гильчик; אנגלית:Lyova Gilchik 1907 - ?) היה פרטיזן יהודי-סובייטי תושב העיירה קופיל - עיירת נפה במחוז מינסק (Minsk) בבלארוס, מפקד סיור בגדוד הפרטיזני פונומרנק.
לימים מפקד גדוד ע"ש ז'וקוב (Zshukov) ביערות קופיל (Kopyl) בברית המועצות.
ב-26 ביוני 1941, מספר ימים לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה קופיל, בידי הגרמנים.
בעיירה התגוררה קהילה יהודית גדולה, אשר רוכזה לאחר הכיבוש, בגטו שהוקף גדר תיל, סמוך לבית הכנסת.
תנאי המחיה היו ירודים מאוד - צפיפות רבה, רעב ומחסור, מחלות שנבעו מתנאי תברואה גרועים והתוצאה מוות של רבים מתושביו.
בנוסף, נאלצו תושבי הגטו לצאת לעבודות כפייה, נחשפו להתעללויות שכללו מעשי אונס ורצח, מצד שומריהם - השוטרים הבלארוסים.
בקיץ 1942, הצליחו יהודים מגטאות בלארוס לברוח.
חלק מהבורחים וביניהם ליובה גילצ'יק, נמלט ליערות קופיל, יערות בלארוס וריובקה (יערות מדרום למינסק), כתוצאה מבריחה זו, נפגשו יהודים ממזרח ומערב בלארוס.
בסמוך ליער ריובקה, התמקמה יחידת פרטיזנים סובייטית לא גדולה, שעתידה הייתה להפוך לבריגדה רבת כוח.
בראשה עמד בוז'נקו, שכינויו היה פיליפ פ."קפוסטה" (היה מפקדו הראשון של גדוד "ז'וקוב").
קפוסטה היה מאיור בצבא האדום, נפצע קשה, נתפס, הובא
למחנה שבויים והצליח לברוח ממנו, ליערות סטריצה באזור קופיל.
ליובה גילצ'יק הגיע ליערות סטריצה והצטרף לקבוצת "קפוסטה".
לאחר בריחתו מהגטו, רצחו הגרמנים את אשתו ואת ילדיו.
גילצ'יק וזוברייב (ברח יחד עם קפוסטה ממחנה השבויים ליערות סטריצה), שהכירו היטב את האזור ואת תושביו, מילאו תפקיד ראשוני בהתמקמות קבוצת "קפוסטה" באזור.
הם הובילו סיורים של הקבוצה באזור, יצרו קשרים עם התושבים המקומיים ורכשו נשק.
היחידה גדלה, תחום שליטתה התרחב, והיא ניהלה מספר קרבות נגד הכוחות הגרמניים והביסה אותם.
כך יצרה בעיני האיכרים תושבי האזור, תדמית של גוף לוחם גדול, מאורגן ואמין.
אחד הקרבות נערך על יד ריובקה, ב-9 במאי 1942. בקרב זה גרמו הפרטיזנים לגרמנים אבדות גדולות, ושלל גדול נפל בחלקם.
הקרב הנחית מכה על הגרמנים באזור, והעלה את יוקרתם של הפרטיזנים.
לאחר הקרב, מונה וויינר חבר המפלגה כאחראי זמני על הקבוצה היהודית - היחידה היהודית ע"ש ז'וקוב, ואולם בסוף חודש אוגוסט 1942, הוטל הפיקוד על ליובה גילצ'יק שעיקר פעולותיו היו חיפוש והשגת נשק.
גילצ'יק היה איש עממי, שתקן, מעשי, אחראי, אכפתי, התמצא היטב בשטח, ובעל כושר פיקודי.
ידע לעמוד על זכותו כמפקד יהודי, והגן על היהודים ששהו ביער.
בקופיל עבד במחלקת-הבקר ובשל עבודתו, יצר קשרים עם איכרי הסביבה.
ליחידה הוא הגיע כשברשותו שני רובים.
בסתיו 1942, נודע לו שקבוצה יהודית חדשה הגיעה.
לפיכך, דאג להעביר את הקבוצה אליו ליחידה שבפיקודו.
היחידה היהודית גדלה והתבססה באזור.
רוב פעולותיה בנוסף לחיפוש והשגת הנשק, היו: מארבים, פעולות סיור, הקמת מערכת שירות מודיעינית בכפרים ופעולות "משקיות" (פעולות, שתפקידן היה לספק מזון ליחידה הפרטיזנית), מיקוש מסילות ברזל, פגיעה בתחנות משטרה.
זאת ועוד, אנשי היחידה הצליחו לשחרר 250 יהודים ממחנה עבודה בסווז'נה.
במהלך אחד החיפושים להשגת כלי נשק, יצא גילצ'יק מלווה בקבוצה גדולה של אנשי היחידה, לקבר אחים של חיילי הצבא האדום, שנקברו והנשק עדיין נשאר עליהם.
בלילה, פתחו אנשי היחידה את הקבר, הוציאו מתוכו גושי אדמה דביקים, והעבירו אותם לבסיסם בעגלה.
עם הגיעם לבסיס, הדליקו מדורות, ו-35 בחורים אנשי היחידה, לקחו את גושי העפר הארוכים והחלו בעזרת סכינים, ברזלים ואבנים, לגרד ולהסיר את העפר שנדבק לנשק.
לא היה נשק מתאים יותר לנקום בגרמנים, מנשקי חיילי הצבא האדום שנפלו בקרב מול הגרמנים.
השעות הרבות (יום ולילה), שבמהלכן ניקו חברי היחידה את הנשק, תרמו רבות לעיצוב דמותה הלוחמת של היחידה היהודית, וחבריה שקיבלו נשק נוסף חשו ביטחון עצמי.
אזור קופיל נראה היה כ"ממלכה פרטיזנית".
לאחר פעולה זו, נרכשו כלי נשק נוספים וכך, רכשו חברי היחידה מעמד מכובד יותר.
לקראת בוא חורף 1942/3, החלו הפרטיזנים להכין את עצמם לקראתו: ריכזו את הזקנים, הנשים והילדים במחנה מיוחד, בנו בקתות עץ, חפרו בורות לאחסון תפוחי אדמה, גרעינים ושומן, הכינו קש, שחת לסוסים ולבקר ועוד.
ב-6 בנובמבר, ערב חג "המהפכה", הגיעה הודעה, כי הגרמנים מגיעים אל היער.
היה זה במסגרת מרדף גדול ונרחב של הגרמנים אחרי הפרטיזנים.
הכוח הגרמני, לפי המקורות הסובייטים כלל כ-7000 איש, 12 טנקים, שריוניות ותותחים.
הגרמנים החלו לתקוף והפרטיזנים השיבו מלחמה.
במחצית השנייה של היום, הצליחו הפרטיזנים של קפוסטה להדוף את התקפות הכוח הגרמני, ואף להשמיד לו 3 טנקים.
יחידות הסיור, שהופעלו עם רדת החשיכה על ידי פיקוד הבריגדה הפרטיזנית מצאו מוצא: פס צר בתפר שבין הכוחות הגרמניים.
כל הבריגדה ובתוכה היחידה היהודית בראשותו של גילצ'יק, חמקה דרך המעבר הצר והעמיקה לחדור ליערות וורובייבה הגדולים.
היה זה מסע העונשין הגדול ביותר, שערכו הגרמנים כנגד הפרטיזנים ביערות אזור קופיל.
לקראת החורף העתיקה הבריגדה את בסיסה לצפון פולסיה, לאזור של יערות גדולים יותר ותנאים טובים יותר.
אנשי בריגדת קפוסטה והיחידה היהודית ע"ש זוקוב פנו ליערות אורליקי ולביצות פולסיה, ואליהם צורפו גם אנשי המחנה המשפחתי שהסתפח אליהם לאזורי הביצות של פולסיה.
מאוחר יותר, כאשר החל הצבא האדום לתקוף את הגרמנים באזור, עברה היחידה לאזור העיירה ברנוביץ' והשתתפה שם בלחימה.
בשנת 1944, כאשר שוחרר האזור, יצאו מהיער 270 לוחמי היחידה.
בפברואר 1943, בעת הקרב על מסילת הברזל, הוטל על היחידה היהודית להכות במשטרה ולחבל בתחנה.
בליל חורף הסתערו כ־70 לוחמים עם גילצ'יק בראשם, על תחנת המשטרה.
הם פרצו לתחנה, שבה היה כלוא אחד מבין ארבעת הסיירים הפרטיזנים, שהכינו את ההסתערות על הגרמנים וניתפס על ידי השוטרים, ושחררו אותו.
שוטרי התחנה - חוסלו, בתיהם של משתפי פעולה - הועלו באש.
על פעולה זו קבלה היחידה ממפקד הבריגדה ציון לשבח.
זמן קצר לאחר ה-25.3.1943 הודח גילצ'יק מתפקידו.
הוא שימש כמפקד היהודי של היחידה היהודית מראשית קיומה, ואת הפיקוד על היחידה קיבל וברנוב איבן איבנוביץ', קצין רוסי לשעבר.
הדחתו של גילצ'יק בוצעה בהוראת צו מגבוה ללא מתן כל הסבר.
גילצ'יק עבר יחד עם שמוקלר וגלר לקבוצת "ווינברג" שהייתה ממוקמת באזור קופיל ולחבריה לא היה נשק.
תפקידו היה לחדש את מלאי כלי הנשק.
לאחר זמן קצר, היה בידי רוב אנשי הקבוצה נשק, והקבוצה הוכרה כקבוצת פרטיזנים עצמאית.
בסוף פברואר, שנת 1944 הצטרף גילצ'יק למחנה המשפחתי כסגן-מפקד.
אנשי המחנה המשפחתי ראו עצמם כחלק בלתי נפרד של היחידה היהודית ע"ש ז'וקוב.
המחנה המשפחתי, בראשותם של גילצ'יק וויינברג באזור קופיל השיג נשק, ולקריאתו של שסטופבלוב שכל חמוש יתקבל ליחידתו - עברו 60 איש וביניהם גילצ'יק.
גילצ'יק שימש סגן-מפקד מחלקת הסיור וארגן קבוצות קרביות של צעירים יהודים חמושים.
הלוחמים ביחידה, ובמיוחד היהודים, רחשו לגילצ'יק כבוד וחיבה.
לאחר מכן, קיבל גילצ'יק תפקיד מפקד סיור ביחידת "דונאייב".
ליובה פרידמן (נולדה בשנת 1953) היא היסטוריונית ישראלית, פרופסור בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית.
פרסמה ספרים ומאמרים רבים על תולדות האמנות האיטלקית במאה ה-15 וה-16 בפירנצה, רומא, ונציה, פארמה וקורג'ו.
לאחר סיום לימודיה התיכוניים במוסקבה ועוד לפני עלייתה ארצה ב-1972, החלה לחקור על את האמנות האיטלקית בתקופת הרנסאנס עם דגש על המורשת הקלאסית.
לאחר עליית לישראל עשתה את התואר השני והדוקטורט באוניברסיטה העברית בהדרכת מייסד החוג וחתן פרס ישראל, פרופסור משה ברש.
פרידמן כתבה חמישה ספרים וכחמישים מאמרים על יצירות מופת של האמנות החזותית ומתוכם שלושה על הספרות האיטלקית (פטררקה, בוקצ'יו וטסו).
היא גם שיתפה פעולה בעריכת ספר של מאמרים העוסקים במיתולוגיה.
בכל פרסומיה באה לידי ביטוי התעניינותה בנושאים קלאסיים, נוצריים, ואסתטיים.
ליובה היא להקת רוק סובייטית ורוסית.
הלהקה נוסדה ב־14 בינואר 1989 על ידי המלחין איגור מטוויינקו, המנהיג והסולן הקבוע הוא ניקולאי רסטורגוייב.
עבודתו של הצוות מתמקדת במוזיקת רוק תוך שימוש באלמנטים של שירי בארד ומלחמה.
את רוב המוזיקה כתב איגור מטוויינקו, והמילים נכתבו על ידי אלכסנדר שגנוב ומיכאיל אנדרייב.
הרעיון ליצור את הלהקה שייך למפיק והמלחין איגור מאטוויינקו, שעבד באותה תקופה באולפן המוזיקה הפופולרי "Record".
בשנת 1987 נולדה בראשו הרעיון של יצירת להקה חדשה, שהייתה שונה מהבמה הסובייטית הרגילה של התקופה המאוחרת.
כתוצאה מכך נוצרה להקה מוזיקלית שיצירתה קרובה לטרנד הלאומי-פטריוטי, עם אלמנטים של פולקלור, נושאים צבאיים, שירת אמנות ויצירות ליריות.
השירים הם ווקאליים, עם שימוש תכוף בסולני גיבוי, במקרים מסוימים עם חלקי מקהלה מפורטות.
הליווי המוזיקלי הסתמך על מוזיקת רוק, בתוספת אלמנטים משיר עם רוסי, ובהמשך גם שירי בארד.
ליו צְשִין (בסינית מפושטת: 刘慈欣; בסינית מסורתית: 劉慈欣; נולד ב־23 ביוני 1963) הוא סופר מדע בדיוני סיני.
הוא זוכה תשע פעמים בפרס הגלקסיה של סין וקיבל גם את פרס הוגו לשנת 2015 על הרומן בעיית שלושת הגופים וכן את פרס לוקוס על סוף המוות לשנת 2017. הוא גם היה מועמד לפרס נבולה.
ליו צשין נולד ב-23 ביוני 1963 ביאנגקוואן, שאנשי.
הוריו של ליו עבדו במכרה בשאנשי.
בגלל האלימות של מהפכת התרבות הוא נשלח להתגורר בבית אבותיו במחוז לושאן, הנאן.
ליו סיים את לימודיו באוניברסיטת צפון סין לשימור מים וכוח חשמלי בשנת 1988. לאחר מכן עבד כמהנדס מחשבים בתחנת כוח במחוז שאנשי.
ליו מציין את הסופרים הבריטים ג'ורג' אורוול וארתור סי קלארק כהשפעות ספרותיות חשובות עליו.
הוא תויג כסופר הסיני בסגנון הסייברפאנק הראשון לאחר שפורסם הרומן שלו, סין 2185, בשנת 1989.
יצירתו המפורסמת ביותר של ליו, בעיית שלושת הגופים, פורסמה בשנת 2007 (זהו הרומן הראשון בטרילוגיית "זכרו את עבר כדור הארץ").
תרגומו של הסופר האמריקאי קן ליו משנת 2014 (הוצאת טור ספרים) זכה בפרס הוגו לשנת 2015 לרומן הטוב ביותר.
ליו צ'שין הפך בכך לסופר הראשון מאסיה שזכה בפרס הרומן הטוב ביותר.
התרגום לגרמנית (שכלל חלקים מהטקסט המקורי שלא נכלל בתרגום לאנגלית) בוצע בשנת 2016. קן ליו תרגם גם את הכרך השלישי של הסדרה "סוף המוות", בשנת 2016. סוף המוות היה מועמד לפרס הוגו לשנת 2017 בתור הרומן הטוב ביותר וזכה בפרס לוקוס לשנת 2017 לרומן המדע הבדיוני הטוב ביותר.
עיבוד קולנועי לבעיית שלושת הגופים צולם, אך שחרורו נדחה ללא הגבלת זמן.
במרץ 2018 הופצו שמועות כי אמזון מנהלת משא ומתן לקבלת זכויות בפרויקט.
בשנת 2024 עלתה לשידור סדרת הטלוויזיה "בעיית שלושת הגופים" בשירות הזרמת המדיה נטפליקס.
העיבוד הקולנועי לסיפור הקצר "האדמה הנודדת" יצא בסין ב-5 בפברואר 2019, שהפך לסרט השני המכניס ביותר בסין תוך שבועיים.
ליו נשוי ויש לו בת.
על פי ראיון וכתבת דיוקן של הניו יורקר ביוני 2019, ליו מתחמק מלדבר על פוליטיקה.
המאמר דיווח כי ליו "נזהר מלחשוף את התשתית הגאופוליטית של עבודתו".
דבריו של ליו בראיון לניו יורקר נחקרו על ידי חמישה סנאטורים אמריקאים רפובליקנים במכתב לנטפליקס בספטמבר 2020. במכתב נשאל האם נטפליקס הייתה מודעת לדבריו של ליו ודורשת הצדקה להמשיך בעיבוד ליצירתו בעיית שלושת הגופים.
נטפליקס הגיבה כי ליו אינו יוצר התוכנית, וכי הערותיו של ליו "אינן משקפות את דעותיהם של נטפליקס או של יוצרי התוכנית, והן אינן חלק מהעלילה או הנושאים של התוכנית".
טרילוגיית זכרו את עבר כדור הארץ (地球 往事):
על נמלים ודינוזאורים (2010) שמה שונה ל"עבר הקרטיקון" (2021)
ליואיס דומנק אי מונטנר (בקטלאנית: Lluís Domènech i Montaner; 21 בדצמבר 1850 – 27 בדצמבר 1923) היה אדריכל קטלאני שהשפיע רבות על סגנון המודרניסטה - תנועת האר נובו האדריכלית המקומית של ברצלונה וקטלוניה.
הוא גם היה פוליטיקאי ופעל בתנועות קטלאניות לאומיות.
דומנש אי מונטנר נולד ברחוב אביניו (Carrer Avinyó) בברצלונה, בנם השני של פרה דומנש אי סאלו, מו"ל וכורך ספרים אמיד, ומריה מונטנר אי וילה, בת למשפחה מצליחה מקאנה דה מאר, שם למעשה חי דומנש אי מונטנר לסירוגין במהלך חייו.
ברבות השנים, הפך ביתו בקאנה דה מאר למוזיאון שמתעד את חייו ועבודתו.
לאחר שלמד פיזיקה ומתמטיקה, החל דומנש אי מונטנר ללמוד אדריכלות בברצלונה ובבית הספר לאדריכלות של הריאל אקדמיה דה בלאס ארטס דה סן פרננדו שבמדריד.
הוא סיים את לימודיו בריאל אקדמיה ב-13 בדצמבר 1873.
לאחר שהשלים את לימודיו, הוא טייל ברחבי צרפת, שווייץ, איטליה, גרמניה ואוסטריה במטרה להיחשף לסגנונות אדריכליים שונים ולצבור ניסיון.
בשנת 1875, ממש עם פתיחתה של מכללת ברצלונה לאדריכלים, הצטרף אליה ליואיס דומנק אי מונטנר כמרצה לטופוגרפיה ומינרולוגיה.
יחד איתו עבד גם חברו, האדריכל ג'וזף וילאסקה.
בשנת 1877 הוא היה לפרופסור ל"הכרת חומרים ויישום המדע הפיזי-כימי באדריכלות".
בשנת 1899 הוא היה לפרופסור ל"קומפוזיציה אדריכלית" ומורה פרויקט.
בשנת 1900 הוא מונה למנהל המכללה לאדריכלות, ובשנים 1901–1905 הוחלף על ידי חואן טוראס אי גוארדיולה, כאשר התגורר במדריד וכיהן כסגן בקונגרס.
הוא שב לתפקידו בניהול המכללה וכיהן ברציפות בין השנים 1905 ל-1920. קריירת ההוראה של דומנש אי מונטנר נמשכה 45 שנים.
תחתיו עברו סטונדטים רבים שהפכו לאמני המודרניסטה הגדולים ביותר, והוא היה בעל השפעה נרחבת על סגנון האדריכלות שעיצב את פניה של קטלוניה.
הבניינים בעיצובו של דומנש אי מונטנר משלבים יחדיו רציונליות מבנית וקישוטים יוצאי דופן, בהשפעות של התרבות האדריכלית ההיספנו-ערבית ושל הקימורים האופייניים לסגנון המודרניסטה.
יצירותיו נחשבו אוונגרדיות בזמנן, עם השימוש בפלדה מבנית ובלבנים חשופות, והשילוב ההרמוני בין מוזאיקה, ויטראז' וקרמיקה.
כמנהל המכללה לאדריכלות הוא קידם סגנון שאומץ על ידי רבים מתלמידיו.
ג'וזף פו אי קדפאל תיאר אותו בתור "אדם של תקופה מסוימת ובית ספר מסוים לאמנות, שטייל במדינות אחרות במטרה להתפתח, ואימץ אותן אל דמותו בדרך חדשנית".
בניגוד לאדריכלי מודרניסטה רבים, עיצוביו של דומנש אי מונטנר נהיו "קלים" יותר לאורך השנים; הוא הפחית את כמות החומר הבנוי, תוך ששמר על האלמנטים הקישוטיים במרכז.
זמן קצר לאחר שסיים את לימודיו, נסע דומנש למסע מחקר אדריכלי באירופה בלווית חברו ג'וזף וילאסקה, ונמשך אל האדריכלות הפרוסית.
מסעותיו וחקירותיו אלה, כמו גם אישיותו של וילאסקה, השפיעו על עבודותיו של דומנש לאחר מכן.
את עבודות אלה ניתן לסווג כ"טרום-מודרניסטה".
הפרויקט שביצע עבור חברת ההוצאה לאור מונטנר אי סימון (1879–1885) היה הפרויקט הראשון של דומנש לאחר פרסום המניפסט שלו, והוא כלל אלמנטים עיצובים של אדריכלות מודחאר (מסורת איברית-מוסלמית), תוך שהוא שומר על ההשפעות והסימבוליזם הגרמניים והאוסטריים שאפיינו את עבודותיו של דומנש לפני כן.
דומנש הלך מעבר למסורות האדריכליות שהיו נהוגות באותו זמן והציע שפה חדשה ועניינית וגישה אדריכלית שמשלבת בתוכה יחדיו את כלל האמנויות.
דומנש נשכר לעבודה זו על ידי דודו, רמון מונטנר אי וילה; מונטנר אי וילה שכר לאחר מכן את דומנש כדי לבנות גם את ביתו בברצלונה, פלאו רמון מונטנר, וכדי לשפץ את הקסטל דה סנטה פלורנטינה, ביתו בקאנה דה מאר.
דומנש אי מונטנר נשכר לבצע כמה עבודות שתוכננו לקראת התערוכה העולמית של ברצלונה ב-1888, הודות לידידותו הקרובה עם אליאס רוג'נט, מנהל המכללה לאדריכלות ואוצר התערוכה העולמית.
דומנש היה חבר בוועדת הכרייה, ומונה לאדריכל האחראי על עבודות השיפוץ בפארק דה לה סיוטדליה.
הוא גם שיפץ את בניין העירייה של ברצלונה, על מנת שבני משפחת האצולה יוכלו להתארח בו בזמן האירוע.
לאחר מכן, עיצב דומנש שורה של בתי מגורים פרטיים, ביניהם קאסה נוואס אי רול בעיר ראוס, קאסה לאו מוררה וקאסה תומאס בברצלונה וקאסה סולה בעיר אולוט.
את כל העבודות האלה הוא עיצב על פי העקרונות המנחים של זרם המודרניסטה, תוך שימוש אינטנסיבי בשילוב אמנות, ובייחוד שימוש בפיסול, במוזאיקה ובויטראז'.
בשיא הקריירה המקצועית שלו, לקח על עצמו דומנש אי מונטנר את העבודות הגדולות והמורכבות ביותר שלו, אלו המזוהות איתו ביותר כיום.
הוא עבד לעיתים על מספר פרויקטים בו זמנית, מה שאפשר לו לספוג ניסיון והשראה בין פרויקט אחד לשני.
הרבה מהידע שצבר והחידושים הטכניים שראה בעת בניית מסעדת התערוכה (טירת שלושת הדרקונים) שימש אותו לאחר מכן בעיצוב ובניית הפלאו דה לה מוזיקה, והאלמנטים האוונגרדיים בהם השתמש בעיצוב מוסד פרה מאטה אומצו ושופרו על ידו שוב בעיצוב בית החולים דה סנט פאו.
הפלאו דה לה מוזיקה קטלאנה ובית החולים דה סנט פאו זכו שניהם בפרסים בתחרות האדריכלים השנתית שאורגנה על ידי עיריית ברצלונה, בשנת 1905 ו-1913 בהתאמה.
בשנת 1997 הוכרזו שני הבניינים על ידי אונסק"ו כאתרי מורשת עולמית.
בשלהי המאה ה-19, תור הזהב של זרם המודרניסטה, בנה דומנש אי מונטנר את מוסד פרה מאטה (Institut Pere Mata), מוסד לטיפול בהפרעות נפשיות, בעיר ראוס שבקטלוניה.
בניית המוסד ארכה 15 שנים, החל ב-1897 ועד 1912. עבודה זו של דומנש היא דוגמה לאדריכלות ככלי שרת של העם, שעדיין שומרת על ההיבט האסתטי המרכזי.
התוכנית קודמה על ידי הפוליטיקאי פאו פונט דה רובינאט, כחלק מתוכנית שיפור של מתן השירותים הרפואיים לקהילה, בתקופה בה גבר הצורך העממי בגישה לשירותים רפואיים.
הבניין מורכב מביתנים מבודדים שמאורגנים במבנה של "רחובות" פנימיים, בהם ניתן לקבל את כל השירותים הנחוצים.
דומנש השתמש בעיצוב הבניין בשפה ציורית, בה הטבע חודר אל החדרים דרך החלונות המשלבים ויטראז', מוזאיקה וקרמיקה, ועוזר להקליל את הרוח.
בשנת 1901, תוך בניית מוסד פרה מאטה, החל דומנש להשתמש בידע שצבר בבניית המוסד הרפואי, כשעיצב את בית החולים דה סנט פאו.
פלאו דה לה מוזיקה קטלאנה
בבניית אולם הקונצרטים פלאו דה לה מוזיקה קטלאנה השתמש דומנש בפתרונות מבניים מתקדמים, כולל חלקים מרובדים, מסגרת פלדה שיוצבה על ידי מערכת תומכים, קמרונות היקפיים בהשראה גותית וקירות זכוכית גדולים.
הבניין מציג דוגמאות טובות לסגנונו של דומנש: השליטה בחלל הפנימי ובאור שחודר אליו בעזרת חזית הבניין הכפולה, והשימוש המשולב באמנויות - פיסול, מוזאיקה, ויטראז' ועבודות ברזל יצוק.
דומנש אי מונטנר עבד על הבניין לצד אמנים שעבד איתם בעבר: אמן המוזאיקה לואיס ברו ואמני הקרמיקה ג'וזף אוריולס ומודסט סוניול; כמו כן עבדו על הבניין הצייר אנטוני ריגלט אי גראנל שיצר את הויטראז'ים והפסלים מיקל בליי, אוסבי ארנאו, דידק מסאנה ופאו גרגליו.
פרויקט בית החולים דה סנט פאו קודם בעקבות הדאגה הגוברת באותן השנים לבעיות בריאות בערים הגדולות.
דומנש חקר את הנושא וצפה בפתרונות שונים בהם השתמשו בבתי חולים ברחבי אירופה (בית החולים לריבוסיאר בפריז, בית החולים סיינט תומאס בלונדון, בית החולים ברוגמן בלאקן, בלגיה ובית החולים הצבאי בטול שבצרפת), ופיתח פתרון חדשני משלו, שהתבסס על ביתנים מבודדים שקושרו על ידי מסדרונות תת-קרקעיים.
בעזרת השימוש בקמרונות קטלאניים ובמבני פלדה כמו אלו ששומשו בבניית טירת שלושת הדרקונים ופלאו דה לה מוזיקה, הצליח דומנש ליצור חללים גדולים ובהירים.
הוא גם כולל פסלים מאת פאו גרגליו ופרנצסק מאדורל אי טורס.
בשנת 1904, לאחר שהסתכסך עם פרנצסק קמבו, מנהיג הליגה רג'יונליסטה, הפסיק דומנש לכתוב עבור ביטאון התנועה והקים שבועון חדש - El Poble Català ("העם הקטלאני").
במאמר En busca de una arquitectura nacional ("בחיפוש אחר אדריכלות לאומית"), שפורסם ב-28 בפברואר 1878 ב-La Renaixença, פרש דומנש את הקווים המנחים של האדריכלות הלאומית המודרנית של קטלוניה.
ליו קאנג או לו קאנג הוא דמות גיבור בזיכיון מורטל קומבט שהחל כסדרת משחקי לחימה מבית Midway Games ומאוחר יותר NetherRealm Studios.
ליו קאנג הוא הגיבור הטוב הראשי והפרוטגוניסט בסדרה, הלוחם הנבחר של ממלכת כדור הארץ, אלוף מורטל קומבט ומגן הממלכה.
הוא הופיע לראשונה במשחק המקורי מורטל קומבט (1992) מ-1992 כנזיר שאולין עם מהלכים מיוחדים שיועדו להיות קלים לביצוע בידי השחקנים.
מאז הצגתו, ליו קאנג הופיע כדמות ניתנת למשחק בכל כותרי הסדרה למעט Mortal Kombat: Deadly Alliance מ-2002.
ליו קאנג נבחר על ידי לורד ריידן, אל הברק והרעם, כלוחם שייצג את ממלכת כדור הארץ בטורניר המורטל קומבט שייקבע את עתיד הממלכה.
במשחק הראשון ליו קאנג מביס את שאנג טסונג ונהפך לאלוף הטורניר.
במשחק השני, מורטל קומבט 2, הוא שוב מגן על ממלכת כדור הארץ והפעם מביס את קיסר העולם החיצון, שאו קהאן.
בהמשך ליו קאנג נהרג והופך לאל-מת נקמני ששולט בממלכת השאול, אך במורטל קומבט 11 הוא נגאל על ידי ריידן וחוזר כגיבור שמציל פעם נוספת את הממלכה והופך לאל האש.
ליובו ווצ'קוביץ' (בסרבית: Љубо Вучковић; 22 בינואר 1915 – 7 ביולי 1976) היה גנרל יוגוסלבי אשר פיקד על כוחות בצבא השחרור העממי של יוגוסלביה במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה כיהן כראש המטה הכללי היוגוסלבי בין 1955–1961.
ווצ'קוביץ' נולד ב-22 בינואר 1915 בכפר לובוטיניה שליד צטיניה.
ב-1930 הוא החל ללמוד כצוער באקדמיה הצבאית בבלגרד, וב-1935 סיים את לימודיו והחל לשרת בצבא יוגוסלביה בדרגת לוטננט משנה.
במהלך פלישת מדינות הציר ליוגוסלביה באפריל 1941, שרת ווצ'קוביץ' כמפקד פלוגה בחזית אגם שקודרה.
הוא נפל בשבי האיטלקים, אך הצליח להימלט מהשבי.
הוא הצליח הגיע למוסטאר, אך שם הוכנס למעצר בידי האוסטאשה.
הוא הצליח להימלט גם מכלא זה, והצטרף אל הפרטיזנים של טיטו.
ביוני 1942 הוא מונה למפקד הגדוד ה-1 של בריגדת הסער הפרטיזנית ה-4 (מונטנגרו).
יחד עם הגדוד, הוא השתתף במבצע לפיצוץ מסילת הרכבת סרייבו-מוסטאר, ובכיבוש העיר קופרס שבבוסניה.
לאחר כיבוש העיר, הוא הועבר לפקד על הבריגדה הדלמטית ה-2. זמן קצר לאחר מכן, הבריגדה נאלצה להתגונן כנגד כוחות מדינות הציר שפתחו במבצע שחור, במטרה להשמיד את הפרטיזנים.
בסתיו 1943, הכוחות שבפיקודו פלשו למונטנגרו, וכבשו את קולאשין.
בדצמבר של אותה שנה הוא קודם לתפקיד מפקד הדיוויזיה הפרולטרית ה-2 ויחד עמה פלש לסרביה וכבש שטחים ממנה.
בספטמבר 1944 הוא הועבר לפקד על הקורפוס הסרבי ה-13 ויחד עמו השתתף בשחרור שאר הארץ.
לקראת סוף המלחמה, הוא מונה לראש מטה הארמייה ה-2.
ב-1946 נשלח ווצ'קוביץ' למוסקבה שם למד באקדמיה צבאית של המטה הכללי.
ב-29 באפריל 1955 הוא מונה לראש המטה הכללי היוגוסלבי, וכיהן בתפקיד עד 16 ביוני 1961. לאחר מכן שימש כמפקד האקדמיה הצבאית בבלגרד עד 1967. הוא נפטר ב-7 ביולי 1976.
ליו שה-יינג (בסינית: 刘诗颖; נולדה ב-24 בספטמבר 1993) היא אתלטית סינית, אלופה אולימפית (טוקיו 2020), סגנית אלופת עולם (דוחה 2019) ואלופת אסיה (ווהאן 2015) בהטלת כידון.
באליפות אסיה עד גיל 20 שנערכה ביוני בקולומבו שבסרי לנקה זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 53.02 מטר.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה ביולי בברצלונה שבספרד זכתה במדליית כסף בהטלת כידון בשיא אישי חדש של 59.20 מטר.
באליפות אסיה שנערכה ביוני בווהאן שברפובליקה העממית של סין זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אליפות חדש של 61.33 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט סיימה במקום 23 בהטלת כידון בתוצאה של 57.16 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בלונדון שבממלכה המאוחדת סיימה במקום שמיני בהטלת כידון בתוצאה של 62.84 מטר.
במשחקי אסיה שנערכו באוגוסט בג'קרטה שבאינדונזיה זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא תחרות חדש של 66.09 מטר.
באליפות העולם שנערכה בספטמבר-אוקטובר בדוחה שבקטר זכתה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 65.88 מטר, אחרי קלסי לי ברבר מאוסטרליה (66.56 מטר) ולפני בת ארצה לו הויהוי (65.49 מטר).
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 66.34 מטר, לפני מריה אנדרייצ'יק מפולין (64.61 מטר) וקלסי לי ברבר (64.56 מטר).
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, סיימה במקום רביעי בהטלת כידון בתוצאה של 63.25 מטר.
באליפות אסיה שנערכה ביולי בבנגקוק שבתאילנד זכתה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 61.51 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה סיימה במקום שישי בתוצאה של 61.66 מטר.
ליו ייפיי (במנדרינית: 刘亦菲; נולדה ב-25 באוגוסט 1987) היא שחקנית אמריקאית ילידת סין.
היא הופיעה מספר פעמים ברשימת פורבס סין סלבריטי 100 וזכתה בתואר אחת מארבע השחקניות דאן החדשות של סין על ידי טנסנט אנטרטיינמנט ב-2009. היא ידועה בתפקידיה בסדרות טלוויזיה סיניות כגון סיפורו של בית אצילי, אלים וחצי-אלים, פלדין סיני, חלום של פאר, וסיפור הוורד.
היא זכתה לפרסום בין-לאומי כדמותה של מולאן בסרט מולאן משנת 2020.
ליו נולדה ב-25 באוגוסט 1987 בבית החולים טונגג'י שבווהאן, חוביי, בשם אנ פנג.
אביה הוא אנ שאוקאנג, ששירת כמזכיר ראשון של משרד החינוך בשגרירות סין בפריז ומנהל מכון קונפוציוס באוניברסיטת פריז השביעית.אמה היא ליו שיאולי, רקדנית ומבצעת במה מחוביי.
הוריה התגרשו כשהייתה בת 10, והיא גודלה על ידי אמה בלבד.
באותה שנה, היא אימצה את שם משפחתה של אמה ושינתה את שמה ל"ליו שימייזי".
סנדקה הוא צ'ן ג'ינפיי, יו"ר קבוצת ההשקעות בייג'ינג טונגצ'אן.
ב-1997, כשהייתה בת 10, ליו ואמה היגרו לארצות הברית.
היא התגוררה בקווינס, ניו יורק, שם למדה בחטיבת הביניים לואי פסטר 67. ב-2002 היא חזרה לסין כדי לפתח קריירת משחק ואימצה את שם הבמה "ליו ייפיי".
מספר שבועות לאחר שובה לסין, היא התקבלה למכון ההופעה של אקדמיית הקולנוע בייג'ינג בגיל 15 וסיימה את לימודיה ב-2006.
מיד לאחר קבלתה לאקדמיית הקולנוע בייג'ינג, ליו קיבלה הצעות לככב בסדרות טלוויזיה שונות.
הופעתה הראשונה בטלוויזיה ב-2003 הייתה בדרמת הרומנטיקה התקופתית סיפורו של בית אצילי, המבוססת על הרומן באותו שם מאת ג'אנג הנשווי.
הסדרה זכתה לרייטינג הגבוה ביותר ב-CCTV ולביקורות חיוביות מהקהל.
באותה שנה, היא נבחרה על ידי ג'אנג ג'יג'ונג לגלם את וואנג יויאן באלים וחצי-אלים, עיבוד לרומן הוושיה באותו שם מאת לואי צ'ה.
תפקידה כוואנג יויאן זיכה אותה בכינוי "אחות הפיות" בסין, כפי שמכונה הדמות בסדרה.
ב-2005 כיכבה ליו בפלדין סיני, דרמת אקשן פנטזיה שהותאמה ממשחק התפקידים אגדת החרב והפיה.
הדרמה זכתה לקהל מעריצים נאמן וחיזקה את הפופולריות שלה בסין.
לאחר שידור הדרמה, ליו זכתה לשבחים על הופעתה וחוותה עלייה מהירה בפופולריות.
באותה שנה, היא נבחרה ל"אלת העיט הזהוב" בפסטיבל אמנות הטלוויזיה עיט הזהב השישי של סין.
לאחר הצלחה בטלוויזיה, ליו עברה למסך הגדול.
ב-2007 היא הצטרפה לסוכנות ויליאם מוריס (WMA) ולאחר מכן לוהקה להפקתה ההוליוודית הראשונה, הממלכה האסורה.
היא גילמה את דרור הזהב, יתומה המבקשת לנקום ברוצח הוריה.
לאחר מכן, כיכבה בקומדיה הרומנטית אהבה במסווה (2010) לצד הזמר והשחקן הטייוואני-אמריקאי וואנג ליהום.
ב-2011 כיכבה בסרט הפנטזיה העל-טבעי סיפור רפאים סיני, שהותאם מסיפורים מוזרים מאולפן סיני.
באותה שנה, היא לוהקה לתפקיד וו צ'ינג (חסרת רגש) בסרט הוושיה של גורדון צ'אן ארבעת הגדולים, שהותאם מסדרת הרומנים ארבעת השוטרים הגדולים מאת וון סווי אואן.
היא חזרה לגלם את התפקיד בשני סרטי המשך נוספים של הסדרה.
ליו זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי של מקאו החמישי על תפקידיה כלינגג'ו ודיאוצ'אן בסרט ההיסטורי המתנקשים (2012).
2014–הווה: שיתופי פעולה בין-לאומיים וקאמבק בטלוויזיה
ב-2014 שיתפה ליו פעולה עם השחקן-זמר הקוריאני ריין בסרט הרומנטיקה בשביל אהבה או כסף, המבוסס על הרומן משנת 2006 באותו שם מאת הסופרת מהונג קונג איימי צ'ונג.
אף על פי שהסרט הצליח סביר בקופות, הוא ספג ביקורת על העלילה וההפקה שלו.
ליו כיכבה בהדרך השלישית של אהבה (2015).
הופעתה בסרט הובילה לזכייתה בפרס השחקנית המצופה ביותר בפרסי התקשורת הקולנועית הסינית ה-16. באותה שנה, היא מונתה לשגרירה הסינית הראשונה של דיור פרסטיז' והפכה לשגרירה העולמית של טיסו.
ב-2016 כיכבה ליו בסרט הרומנטיקה טווס לילה, הפקה משותפת סינו-צרפתית שביים דאי סיג'יה.
לאחר מכן, היא כיכבה בסרט הרומנטיקה לנוער צעירים כל כך 2: לעולם לא נעלם.
ב-2017 כיכבה ליו בסרט הפנטזיה הרומנטי פעם אחת שביימו הבמאים עטורי הפרסים אנתוני להמולינרה וג'או שיאודינג.
היא גם כיכבה בסרט ההיסטורי האלמנה הסינית שביים ביל אוגוסט.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים של שאנגחאי כסרט הפתיחה, וליו הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר.
באותה שנה, היא התאחדה עם שותפה לנקמת הלבן פנג שאופנג בסרט הקומדיה הפנטסטי הנסון והחיה.
בנובמבר 2017, ליו לוהקה לתפקיד מולאן בעיבוד הלייב אקשן לסרט האנימציה של דיסני מ-1998, שיצא לאקרנים ב-2020 וזכה לביקורות מעורבות.
בדצמבר 2017, הוכרז כי ליו תככב בסדרת הטלוויזיה המסתורית-פנטזיה הקרובה, אהבת ההיפנוזה.
זה סימן את חזרתה הראשונה למסך הקטן לאחר 12 שנים.
ב-2022 היא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הטלוויזיה הבין-לאומי של מקאו ה-13 על תפקידה כג'או פאנר בדרמת התלבושות מנג חואה לו.
באוגוסט 2019, ליו שיתפה מחדש תמונה שפורסמה על ידי העיתון הסיני יומון העם, עיתון רשמי של הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית הסינית.
התמונה כללה ציטוט של הכתב הסיני פו גואוהאו, שעבד עבור הטבלואיד הסיני גלובל טיימס שבבעלות דיילי העם, ולאחר מכן הותקף על ידי מפגינים לאחר שהצהיר במהלך המחאות בהונג קונג: "אני תומך במשטרת הונג קונג.
אתם יכולים להכות אותי עכשיו.
איזו בושה להונג קונג." הדבר עורר מחלוקת בין-לאומית, כאשר ליו הואשמה בתמיכה באלימות משטרתית.
בעקבות זאת, ההאשטאג #BoycottMulan החל לזכות בתאוצה בקריאה לחרם על הסרט.
בתגובה למחלוקת, ליו לא נכחה ב־D23 של 2019, שהציג לקהל הצצה בלעדית למולאן.
כשנשאלה על המחלוקת בפברואר 2020, ליו אמרה: "אני חושבת שזו סתם סיטואציה מאוד רגישה."
במהלך ריאיון עם מגזין וראייטי בפרמיירה של מולאן ב-10 במרץ 2020, ליו תיארה את עצמה כ"אסייתית" במקום "סינית", מה שעורר כעס בקרב חלק ממשתמשי הרשתות החברתיות הסיניות, שאיימו לחרם על הסרט והאשימו אותה בשכחה של שורשיה.
הם גם הטילו ספק מדוע אזרחית לא-סינית מגלמת את "האייקון הסיני האגדי".
במרץ 2021, ליו ניתקה את קשריה עם מותג הבגדים אדידס על רקע תמיכתו ביוזמת הכותנה הטובה יותר, קבוצת תעשייה המקדמת כותנה בת קיימא, לאחר שהארגון נסוג משינג'יאנג, סין, בשל חששות מפני עבודת כפייה של אויגורים מוסלמים.
ליו ידועה בכך שהיא נקייה מרכילויות רומנטיות.
החבר היחיד שהיה ידוע לציבור הוא השחקן דרום קוריאני סונג סונג-הון, עמו שיתפה פעולה בסרט הדרך השלישית של אהבה.
באוגוסט 2015, זמן קצר לפני יציאת הסרט בסין, תמונות של השניים בדייט נחשפו, והם הודו עד מהרה שהם "יוצאים במטרה להתחתן".
הזוג נפרד ככל הנראה בסוף 2017, וליו אישרה את הפרידה בינואר 2018.
לְיוּבְּלִיאַנָה () היא עיר הבירה של סלובניה והעיר הגדולה ביותר בה.
ממוקמת לאורך נתיב סחר בין צפון הים האדריאטי לאזור הדנובה.
זהו המרכז התרבותי, החינוכי, הכלכלי, הפוליטי והמנהלי המכרזי של המדינה.
אין הסכמה כללית בקרב ההיסטוריונים על מקור השם ליובליאנה.
סברה אחת היא שהשם התפתח מהמושג הלטיני alluviana שמשמעותו "נהר מציף".
סברה נוספת גורסת כי מקור השם הוא "לאבורוס", אל סלאבי עתיק ופטרון האזור.
בלשנים טוענים כי שמה הקודם של העיר היה "לבלאנה", אלו דוחים את המקור הלטיני והסלאבי אך לא מציעים אטימולוגיה משלהם.
לאיבאך (Laibach), שמה הגרמני של העיר, מגיע כנראה מהמילה הגרמנית לאובאך (Laubach) שמשמעותה "נחל פושר".
השימוש במונח הגרמני שנוי במחלוקת מכיוון שהוא נכפה על העיר במלחמת העולם הראשונה.
באיטלקית נקראת העיר "לוביאנה" (Lubiana).
ליובליאנה נמצאת על קו רוחב 46°03 צפון וקו אורך 14°30 מזרח.
בשפך נהר הליובליאניצה לנהר הסאווה.
הטמפרטורות בעיר נעות בין 0° מעלות צלזיוס בדצמבר ל-21.9° מעלות ביולי.
כמות הגשמים השנתית היא 1350 מ"מ.
אף על פי שהעיר הרומית אֶמוֹנה, ששכנה באזור ליובליאנה, הוקמה בשנת 15 לספירה, מתועדת ליובליאנה לראשונה בשמה המודרני (לאיבאך) ב-1144.
ב-1220 קיבלה ליובליאנה זכויות עיר.
ב-1335 עברה לשליטת בית הבסבורג, שליטה שנמשכה עד 1918. בזמן זה הייתה ליובליאנה בירת דוכסות קרניולה.
כמו כן הפכה למושב הבישופות האזורית ב-1416 ובמשך ימי הביניים התפתחה העיר למרכז התרבות הסלובנית.
בשנת 1511 התרחשה באזור רעידת אדמה.
השליטה ההבסבורגית נקטעה לזמן קצר בזמן המלחמות הנפוליוניות ובין השנים 1809 ו-1813 הייתה ליובליאנה בירת המחוזות האיליריים בקיסרות הראשונה.
ב-1821 אירחה העיר את קונגרס לאיבאך.
ב-1895 רעידת אדמה נוספת הזיקה לחלקים נרחבים מהעיר, ובזמן שיקומה מהרעידה עטתה את צורתה המודרנית.
עם התמוטטות האימפריה האוסטרו-הונגרית ב-1918, הפכה ליובליאנה לבירת מחוז דארבה בנובינה בממלכת יוגוסלביה.
ב-1941 כבשה איטליה את העיר וב-23 בפברואר 1942 הקיפה אותה ב-32 קילומטר של גדר תיל.
ב-1955 העניק יוסיפ ברוז טיטו את התואר "עיר גיבורה" לליובליאנה על עמידתה במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה הפכה ליובליאנה לבירת הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה ביוגוסלביה.
ליובליאנה נשארה הבירה כשב-1991 קיבלה סלובניה עצמאות לאחר מלחמת עשרת הימים.
ב-1693 הוקמה בליובליאנה "אגודת המשכילים" (Academia operosorum Labacensis).
האגודה נסגרה ב-1801 אך הייתה המודל לאקדמיה הסלובנית למדעים ואמנויות שנפתחה ב-1938.
האוניברסיטה היחידה של העיר, אוניברסיטת ליובליאנה, נוסדה ב-1919.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי ליובליאנה הנמצא במרחק של כ-25 קילומטרים צפונית לליובליאנה.
הגלריה הלאומית (Narodna galerija) והמוזיאון לאומנות מודרנית (Moderna galerija) נמצאים בליובליאנה ומציגים את עבודותיהם של האמנים הסלובנים הגדולים.
קומפלקס יוגוסלבי צבאי לשעבר ברחוב "מטלקובה" הוא מרכז התרבות החלופית של העיר.
מטלקובה מארח הרצאות, סרטים ומוזיקה, בעיקר אלטרנטיבית.
בעיר נערכים מספר פסטיבלים של מוזיקה קלאסית וג'אז כמו "פסטיבל הקיץ של ליובליאנה" (Ljubljanski poletni festival) ו"דרוגה גודבה", פסטיבל מוזיקת עולם.
בליובליאנה יש תחושה אוסטרית/אלפינית, והאדריכלות בעיר מדגישה זאת.
ליובליאנה נהרסה על ידי רעידות אדמה מספר פעמים.
לאחר הרעידה ב-1511, נבנתה העיר מחדש בסגנון הרנסאנס, ולאחר רעידת אדמה ב-1895 שהזיקה לעיר קשות, נבנתה מחדש בסגנון האדריכלות הנאו-קלאסית ובסגנון "הזצסיון הווינאי".
בנוסף יש בעיר מספר כנסיות וקתדרלות בסגנון בארוק אוסטרי.
חלקים נרחבים מהעיר שנבנו בתחילת המאה ה-20 תוכננו על ידי האדריכל יליד העיר יוזה פלצ'ניק.
אחת מנקודות הציון המרכזיות בעיר היא טירת ליובליאנה, אשר הוקמה בימי הביניים במרומי גבעה המשקיפה על העיר.
הטירה משמשת מוזיאון המספר את תולדות המקום, ומאפשרת נקודת תצפית פנורמית על העיר.
בין הקבוצות המשחקות בעיר ניתן למנות את קבוצת הכדורגל אולימפיה ליובליאנה המשחקת באצטדיון סטוז'יצה; קבוצת ההוקי קרח אולימפיה ליובליאנה המשחקת בטיבולי הול; את קבוצת הכדורסל אולימפיה ליובליאנה (התאחדה עם צדביטה זאגרב, כיום שמה הוא צדביטה אולימפיה) המשחקת בסטוז'יצה ארנה; ואת קבוצת הכדורסל סלובן ליובליאנה המשחקת בהיכל קודלייבו.
בימי הביניים הייתה קהילה יהודית משגשגת בליובליאנה שעסקה בעיקר בהלוואות בריבית עד אשר גורשו על ידי הקיסר האוסטרי מקסימיליאן הראשון.
ברבות הימים חזרו היהודים לליובליאנה.
עם הכיבוש הגרמני ב-1941 נרצחו מרבית חברי קהילת ליובליאנה על ידי הנאצים.
בראשית המאה ה-21 מנתה הקהילה עשרות בודדות ולהם בית כנסת אחד.
במקום שבו היה הרובע היהודי בימי הביניים קיים היום רחוב בשם רחוב היהודים.
בשנת 2021 נפתח בית כנסת חדש.
הערים התאומות של ליובליאנה הן:
ליוויה דרוסילה (ידועה גם כיוליה אוגוסטה) (30 בינואר 58 או 59 לפנה"ס – 29 לספירה).
הייתה אשתו השלישית של אוגוסטוס קיסר והאישה הבולטת ביותר בתחילתה של התקופה האימפריאלית ברומא.
כל קיסרי השושלת היוליו-קלאודית היו צאצאיה של ליוויה.
היא הייתה אמם של הקיסר טיבריוס ואחיו דרוסוס, סבתם של הקיסר קלאודיוס ואחיו גרמניקוס, סבתא רבה של הקיסר קליגולה וסבתא רבה רבה של הקיסר נירון.
ליוויה הוכרזה בשנת 14 לספירה כאוגוסטה ובשנת 41 כאלה.
ליוויה נולדה ב-30 בינואר, בשנת 58 לפנה"ס.
אביה היה מרקוס ליוויוס דרוסוס קלאודיאנוס (Marcus Livius Drusus Claudianus) ואימה הייתה אפידיה (Aufidia).
שמה מרמז על כך שייתכן והייתה בתם השנייה של הזוג.
בשנת 42 לפנה"ס נישאה ליוויה בראשונה, לטיבריוס קלאודיוס נירון, בן דודה שהיה רפובליקאי בדעותיו הפוליטיות ויותר מאוחר אף נלחם לצד אביה של ליוויה במחנה מתנקשי הקיסר כשאלה נלחמו באוקטביאנוס (מי שעתיד לימים להיות בעלה והקיסר אוגוסטוס).
אביה התאבד בקרב פיליפי ביחד עם גאיוס קסיוס לונגינוס ומרקוס יוניוס ברוטוס.
אולם בעלה, טיבריוס קלאודיוס נירון, המשיך להילחם כנגד אוקטביאנוס, הפעם תחת דגלו של המצביא הרומי לוקיוס אנטוניוס.
בשנת 40 לפנה"ס נאלצה ליוויה לנוס מאיטליה עם משפחתה כתוצאה מרדיפה על ידי תומכי אוקטביאנוס ולחבור לסקסטוס פומפיוס (בנו של פומפיוס הגדול) בסיציליה.
לאחר הכרזתו של אוקטביאנוס על חנינה כללית בשנת 39 לפנה"ס, חזרה ליוויה עם משפחתה לרומא שם הוצגה בפני אוקטביאנוס באופן אישי.
באותה העת, לליוויה כבר היה בן, טיבריוס, שעתיד היה לרשת את אוגוסטוס כקיסר והיא הייתה הרה עם בנה השני מבעלה הראשון, דרוסוס.
האגדה מספרת שאוקטביאנוס התאהב בליוויה ממבט ראשון, הגם שהיה נשוי לסקריבוניה.
עוד באותה השנה, וביום בו סקריבוניה ילדה לאוקטביאנוס את בתו הבכורה יוליה, הוא התגרש ממנה.
בעלה של ליוויה, הוכרח ככל הנראה, להתגרש ממנה וכך הזוג החדש, אוקטביאנוס וליוויה, יכלו להינשא.
ב-17 בינואר נערכו נישואי השניים.
חתונה זו היוותה את האיחוד בין שתי המשפחות הגדולות - היוליים והקלאודיים.
לאיחוד זה הייתה משמעות רבה, עקב הערך הפוליטי הרב לשני הצדדים המעורבים ובעיקר לאוקטביאנוס אשר כתוצאה מהנישואים חדר לאריסטוקרטיה הרומאית.
ליוויה ואוקטביאנוס היו נשואים במשך 51 שנים, עד למותו של אוקטביאנוס, שהפך לימים לקיסר אוגוסטוס, אף על פי שזיווג זה לא העמיד צאצאים משותפים.
בשנת 30 לפנה"ס, התאבד מרקוס אנטוניוס עקב מפלתו בקרב אקטיום.
בהיותו המנצח ללא עוררין וללא אופוזיציה משמעותית, הפך אוקטביאנוס להיות שליטה האבסולוטי של רומא.
כוח זה הפך אותו לקיסר הרומי אוגוסטוס כשליוויה לצידו.
הזוג ליוויה ואוגוסטוס היוו דוגמה למשפחה רומאית ואף דאגו לשמור על תדמית זו בהמשך חייהם המשותפים.
אף על פי שלזוג האימפריאלי היה ממון רב, המשפחה התקיימה בצניעות יחסית בביתם שעל גבעת הפאלאטיום.
ליוויה, בהיותה המטרונה, אשת המשפחה והבית, הפכה למודל האצילות לכל נשות רומא.
צנועה בלבושה ובהליכותיה, ניהול משק הבית שלה לעילא, נאמנותה על אף פרשיות האהבה של אוגוסטוס, ודאגתה לבעלה שהתגלמה בכך שאף יצרה בעצמה חלק מבגדיו, הזינו תדמית זו.
בשנת 35 לפנה"ס נתן אוגוסטוס לליוויה, בפעם הראשונה וכתקדים, את הכבוד והיכולת להיות בעלת ממון ולנהל בעצמה את ענייני הכספים שלה בלי להיות נתונה לפיקוח גברי.
אוגוסטוס אף הקדיש לכבודה פסל ציבורי.
בהיותה בעלת ממון ורכוש עצמאיים כמו הגברים בתקופתה ובעלת השפעה מתוקף קרבתה לקיסר, יכלה ליוויה לנהל מעגל של תומכים ונתמכים ולשמש ככוח פוליטי.
חלק מבני חסותה, כגון הקיסרים לעתיד גלבה ואותו, קידמה במעלה מסלול המשרות.
ליוויה, בהיותה אמא מסורה לילדיה, החלה להתגלות כאם שאפתנית שדחפה את ילדיה, טיבריוס ודרוסוס לתפקידי כוח.
דרוסוס נישא לאחייניתו האהובה של אוגוסטוס, אנטוניה הצעירה (בתם של מרקוס אנטוניוס ואוקטביה אחותו של אוגוסטוס) וטיבריוס נישא ליוליה, בתו היחידה של אוגוסטוס, בשנת 11 לפנה"ס.
בשנת 4 לספירה, אומץ טיבריוס על ידי אוגוסטוס לבן, דבר שסייע להיבחרו כיורש הקיסר.
בשנת 14 לספירה מת הקיסר אוגוסטוס.
זמן קצר לאחר מותו הוכרז כאל על ידי הסנאט.
בצוואתו, הוריש אוגוסטוס שליש מרכושו לליוויה אשתו.
את שאר רכושו הוריש לקיסר החדש של רומא, טיבריוס, שהיה בנה של ליוויה מבעלה הראשון.
בנוסף לכל אלה העניק לה אוגוסטוס את התואר אוגוסטה.
המשמעות המרכזית של הכרזות אלה היא שמירת כוחה של ליוויה, עכשיו בשמה החדש, יוליה אוגוסטה, כיישות עצמאית בעלת כוח.
בתחילת דרכו של הקיסר החדש, טיבריוס, נדמה היה כי הוא ואמו ליוויה מסתדרים.
בשנת 20 לספירה קידם טיבריוס הצעה בסנאט לפיה הוצאת דיבה כלפי אמו תחשב אקט של בגידה.
בשנת 24 לספירה טיבריוס אף העניק לאימו מקום של כבוד לצידן של הבתולות הווסטליות באתרי התיאטראות, אקט שבא להעיד על קדושתה של אמו.
ליוויה המשיכה לשמור את כוחה הפוליטי ואף הגדילה אותו.
אך כוח זה שינה את יחסו של טיבריוס שהחל לתעב את כוחה הגדל של אימו, שבא לעיתים על חשבון כוחו שלו.
בעיקר תיעב טיבריוס את הרעיון שאמו היא זו שהפכה אותו לקיסר.
כאשר הוצע בסנאט להכריז על אימו כעל אם המולדת (Mater patriae) תואר כבוד עילאי המקביל לתואר אבי המולדת שאותו קיבל אוגוסטוס, טיבריוס הטיל וטו על ההצעה.
עם זאת, טיבריוס עצמו סירב לקבל את התואר כשזה הוצע לו.
ההיסטוריונים דיו קסיוס וטקיטוס מתארים את ליוויה כאישה שאפתנית המרוכזת בעצמה ובקידום מטרותיה.
אמו של הקיסר שרק מחכה להזדמנויות להתערב בהחלטות שלטונו.
כוחה היה כה רב עד שאפילו נשים אחרות שזכו בחסותה עמדו מעל לחוק.
מקרה ידוע לשמצה, הוא הסיפור שנקשר לאישה ששמה פלנקינה, אשר חשדו בה שרצחה את גרמניקוס (נכדה של ליוויה) וניצלה מעונש הודות לחסותה של ליוויה.
אותם היסטוריונים מעריכים שהסיבה לפרישתו של הקיסר טיבריוס לקאפרי, בשנת 26 לספירה (שנמשכה עד למותו בשנת 37 לספירה), נבעה מרצונו להתרחק מאימו, שהייתה אז כבת 83 ועדיין בעלת כוח השפעה רב.
בשנת 29 לספירה כאשר אימו, ליוויה, גססה, שלח טיבריוס, שהעדיף להישאר בקפארי, את קליגולה לטפל בהכנות להלווייתה תחת אמתלה של עבודה מרובה.
ההיסטוריון סווטוניוס אף מוסיף שלאחר מותה חיכו עם הלווייתה עד להגעת הקיסר, בנה, לרומא.
אולם, לאחר מספר ימים שהקיסר לא הגיע באמתלות שונות ומשונות, הוחלט לאור מצבה המחמיר של הגופה לשרוף אותה ללא נוכחות הקיסר.
לאחר מותה של ליוויה הטיל טיבריוס וטו על כל הצעה של הסנאט להעניק לליוויה כבוד, להאדיר את שמה ובמיוחד להכריז עליה כאלה.
טיבריוס אף מנע את מילוי צוואתה של ליוויה.
רק 13 שנים לאחר מותה בשנת 41 לספירה, בתקופת שלטונו של הקיסר קלאודיוס, נכדה של ליוויה, הוענקו לה על ידי הקיסר כל מחוות הכבוד שנמנעו ממנה על ידי בנה ובהן הכרזתה כאלה (Diva Augusta).
פסלה הוצב לצידו של בעלה במקדש אוגוסטוס, מרוצי סוסים הוקדשו לשמה, ודור חדש של נשים החל להיקרא בשמה.
תאוריה של ליוויה בספרות ובמדיה
ב"אנלים" של ההיסטוריון טקיטוס, תוארה ליוויה כבעלת השפעה רבה על אוגוסטוס בעיקר בערוב ימיו.
השפעתה הייתה כה רבה עד כדי כך שאף גרמה לאוגוסטוס לשלוח לגלות את נכדו היחיד, אגריפס פוסטומוס, בנם של מרקוס ויפסניוס אגריפה ויוליה, בתו של אוגוסטוס.
תמונתה של ליוויה מופיעה על גבי מטבעות, ציורים ופסלים בעת העתיקה.
התפתחות דמותה כמרכז כוח ודוגמה באימפריה הצעירה, נתנה אותותיה גם בהתפתחות דיוקנה של ליוויה.
תחילה כאישה יפת תואר, לאחר מכן כאמא מסורה ודוגמה לכל נשות רומא ולבסוף, כאלה.
בעת החדשה, תיאורה המפורט ביותר, שקיבע את תדמיתה במאה העשרים, ניתן ברומן "אני קלאודיוס" של הסופר הבריטי רוברט גרייבס.
ביצירתו מוצגת ליוויה כאישה תככנית ומרשעת בעלת שאיפות פוליטיות שנועדו לקדם את בנה טיבריוס לקיסר.
דמותה של ליוויה בספר זה הוצגה כאישה שאינה בוחלת באמצעים לקידום מטרותיה, כולל אחריות עקיפה למקרי המוות השונים והמשונים בתוך המשפחה האימפריאלית עד להכרזת בנה כיורש.
בנוסף, בספר זה היא האחראית לרצח הקיסר אוגוסטוס עצמו.
בסדרה המבוססת על ספרו, מבית היוצר של ה-BBC שראתה אור בשנת 1976, את ליוויה גילמה השחקנית שאן פיליפס.
ליודוביט שטור (, נ' 29 באוקטובר 1815 - 12 בינואר 1856) היה אבי התחייה הלאומית הסלובקית במאה ה-19, מתקנן השפה הסלובקית הסטנדרטית.
חבר בבית הנבחרים של הממלכה ההונגרית, משורר, עיתונאי, מורה, פילוסוף ובלשן.
שטור נולד באוחרובץ בסלובקיה, שהייתה אז חלק מממלכת הונגריה, למשפחה לותרנית אוונגליקנית.
הוא למד אצל אביו שהיה מורה עד גיל 12, ובין השאר למד אצלו לטינית.
מגיל 12 הוא למד בגיור בבית ספר תיכון.
בשנת 1829 הוא החל ללמוד בבית ספר גבוה פרוטסטנטי בפרשבורג.
עם תחילת לימודיו הוא החל להיות מעורב בפעילות לאומית סלובקית ונהיה חבר באגודה צ'כית-סלובקית, שהוקמה בשנת 1827. בשנת 1831 הוא כתב את שירו הראשון.
עם סיום לימודיו הוא נשאר בבית הספר ולימד בו, בשנת 1835 היה לסגן יושב ראש של האגודה הצ'כית-סלובקית ובשנים 1836–1837 היה מנהל התוכנית ללימודי לשון וספרות צ'כית-סלובקית.
מספטמבר 1838 עד שנת 1840 למד בלשנות, היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה בהלה שבגרמניה, שם הושפע במיוחד מהפילוסופיה של הגל ושל הרדר.
באביב 1839 הוא יצא למסע אצל הסלאבים באזור לוסטיה.
את רשמיו מביקור זה הוא פרסם בביטאון צ'כי.
בסוף 1840 הוא חזר לברטיסלאבה למשרת עוזר של פרופסור פלקוביק, בה לימד תחביר סלאבי והיסטוריה סלאבית, והמשיך בפעילותו במכון של השפה הצ'כוסלובקית.
בשנת 1840 החליט הפרלמנט ההונגרי שהשפה הרשמית בבתי הספר, בכנסיות ובמוסדות השלטון תהיה הונגרית בלבד.
בתגובה, ארגן שטור עצומה ראשונה לשלטון בווינה, בשנת 1842, שבקשה ממנה להתערב להפסקת דיכוי התרבות הסלבית על ידי השלטון ההונגרי.
העצומה דרשה פתיחה מחדש של בתי ספר סלובקיים, אפשרות לכנסיות לנהל טקסים בלטינית, הקמת צנזורה נפרדת עבור ספרים בסלובקית וקביעת משרת פרופסור באוניברסיטת פשט למומחה בסלובקית.
דרישות אלו לא נענו על ידי השלטון של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בפברואר 1843 התכנסו שטור ועמיתים, בהם מיכאל הוזדה ויוזף מילוסלב הורבן, והחלו בעבודה על קביעת נוסח רשמי של השפה הסלובקית.
הם בחרו מתוך מגוון הדיאלקטים השונים שרווחו אז בין הסלובקים, להסתמך על הדיאלקט של תושבי מרכז סלובקיה, שהייתה ממוצעת בין הדיאלקטים השונים ושונה יחסית מהצ'כית.
בחירה זאת הביאה להצלחה של הנוסח בכך שהיא הפכה לסמל לאומיות סלובקי ולהתנגדות מחד לשלטון ההונגרי ומאידך לרצון הצ'כי לדומיננטיות בשטח הצ'כו-סלובקי.
ביוני אותה שנה החלה חקירה של השלטונות ההונגרים נגד הפעילות הלאומית הסלובקית, באשמה של בגידה במדינה ההונגרית.
אף על פי שלא נמצאה פעילות אסורה, השלטונות ההונגרים אלצו את בית הספר הפרוטסטנטי לפטר את שטור בסוף שנת 1843. כאות מחאה, 22 תלמידים עזבו את המוסד במרץ 1844. שטור המשיך ללמד באופן פרטי וחשאי.
באוגוסט 1845 החל שטור להוציא עיתון, שאחר כך נוסף לו מוסף ספרותי, בשפה הסלובקית לה הוא עשה קודיפיקציה.
עיתון זה יצא עד יוני 1848. בעיתון זה שטור הטיף לאוטונומיה תרבותית ופוליטית של הסלאבים בתוך האימפריה האוסטרו-הונגרית.
באוקטובר 1847 נבחר שטור לפרלמנט ההונגרי כנציג מחוז זבולן, והיה לנציג היחיד של הסלובקים
שטור דרש זכויות למיעוט הסלובקי ובנוסף הטיף לסיום שלטון האצילים.
בעת אירועי אביב העמים בשנת 1848, חיפש שטור בעלי ברית שיקנו לסלובקים זכויות לאומיות.
בתחילה פנה להונגרים אך נענה בשלילה.
בהמשך ניסה להידבר עם נציגים קרואטים, בכנס של נציגים של עמים סלביים בפראג ביוני 1848. אולם חילוקי דעות בין המשלחות וסיום מוקדם של הכנס מנעו הגעה להסכמה מעבר למנשר כללי שקרא לאימוץ עקרונות המהפכה הצרפתית והפיכת האימפריה האוסטרו-הונגרית לפדרציה של מדינות לאום.
במאי הוציאו השלטונות ההונגרים צווי מעצר לשטור ועמיתיו, והם בחרו לעמוד לצד האימפריה כנגד המורדים ההונגרים, בתקווה שלאחר הניצחון הם יזכו לאוטונומיה לאומית שתוכפף ישירות לקיסר בווינה.
אולם תקוותיהם של הסלובקים נכזבו ולאחר חיסול המרד ההונגרי הושב השלטון ההונגרי על כנו בתוך האימפריה.
שטור התגורר במודרה שם עזר בטיפול בילדיו של אחיו שנפטר בגיל צעיר.
הוא היה נתון לפיקוח משטרתי צמוד שחיסל כל אפשרות לפעילות לאומית סלובקית.
בתקופה זאת הוא פרסם יצירות ספרותיות ומסה על הסלאבים ועתיד העולם.
בשנת 1856 הוא נפטר מפצעים שנגרמו לו במהלך תאונת ציד.
מורשתו של שטור לא זכתה ליחס חיובי מצד השלטונות במהלך רוב המאה ה-20. טומאש מסריק ביקש לבנות צ'כוסלובקיה מאוחדת ולא היה מעוניין לקדם את מורשתו של שטור שהטיף לבידול בין הצ'כים לסלובקים.
הקומוניסטים שהשתלטו על צ'כוסלובקיה בשנת 1948 לא היו מעוניינים בכל הדגשה של לאומיות סלובקית שתזכיר את מדינת החסות הסלובקית של יוזף טיסו.
אבל עם התמוטטות השלטון הקומוניסטי בשנת 1989, התעוררה הלאומיות הסלובקית ודמותו של שטור הועלתה על נס.
למשל, שנת 1995 הוכרזה על ידי משרד התרבות הסלובקי כשנתו של שטור.
לְיוּבֶּן בּוֹרִיסוֹב בֶּרוֹב (בבולגרית: Любен Борисов Беров; 6 באוקטובר 1925, סופיה, ממלכת בולגריה – 7 בדצמבר 2006, סופיה, בולגריה) היה כלכלן, סופר, מרצה ופוליטיקאי בולגרי, אשר בין 1992 ל-1994 כיהן כראש ממשלת בולגריה.
ברוב נולד בסופיה ובה השלים את השכלתו התיכונית.
ב-1949 הוסמך בכלכלה באוניברסיטת סופיה.
הוא הרצה במספר מוסדות אקדמיים בבולגריה וכן באוניברסיטת אוקספורד, תוך שהוא מתמחה בכלכלת הבלקן בין המאה ה-16 למאה ה-18. ב-1971 מונה לפרופסור לכלכלה במכון "קרל מרקס" בסופיה וב-1976 הוסמך גם לדוקטור בפילוסופיה.
ב-1985 לימד במכון ללימודי הבלקן וב-1997 נבחר לחבר מן המניין באקדמיה הבולגרית למדעים.
ב-1990 מונה ליועצו הכלכלי של נשיא בולגריה ז'ליו ז'לב ובדצמבר 1992 מונה לעמוד בראש ממשלת מומחים בתמיכת המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית ומפלגת החופש וזכויות האזרח שתמכה בזכויות המיעוט הטורקי בבולגריה.
יעדה של ממשלתו היה להוציא את הכלכלה הבולגרית מהמשבר החמור בו הייתה נתונה ולייצבה.
עד ליוני 1993 כיהן ברוב גם כשר החוץ של בולגריה.
ברוב ניהל משא ומתן על הצטרפות בולגריה לאיחוד האירופי וממשלתו אף הגיעה לסיכומים מקדמיים לגבי תנאי ההצטרפות.
תקופת כהונתו לוותה באי שקט פוליטי וחברתי שלובו על ידי אנשי מנגנון "הישן" של המפלגה הקומוניסטית וכללו הפגנות רחוב ושביתות של מגזרים שונים במשק הבולגרי.
ברוב לא הצליח לחלץ את הכלכלה שמצבה הלך והחמיר.
במקביל חלה החמרה במצב בריאותו ובראשית 1994 נאלץ ברוב לעבור ניתוח לב פתוח.
האופוזיציה דרשה את פיטוריו וזכתה לגיבוי מסוים מהנשיא ז'לב, אשר קבע שעל הממשלה לקבל שוב את אמון הפרלמנט או להתפטר.
באמצע 1994 הגיש ברוב לפרלמנט הצעה לחילופי גברי בממשלתו, אך הצעתו לא זכתה לאמון הבית והוא נאלץ בהמשך להתפטר מתפקידו.
לאחר תום כהונתו פנה ברוב לעסקים פרטיים וכיהן כדירקטור ויושב ראש דירקטוריון של מספר גופים כלכליים ובכללם "בנק בולגריה רוסיה להשקעות".
ברוב כתב כ-200 ספרים, ספרי לימוד ומאמרים בתחומי כלכלת מדינות הבלקן ככלל ובולגריה בפרט.
ליובן ברוב הלך לעולמו בסופיה ב-2006 והוא בן 81 שנים.
ליוואן הוא חדר מרכזי בבית.
הוא יכול להיות סלון, חדר שחזיתו פתוחה, מבואה, מפתח עם קמרון, או מרפסת.
המבנה האדריכלי נמצא בבתים באזור הלבנט, לרוב במבנים הפתוחים אל החוץ, והוא תחום בשלושה קירות ופתוח לגמרי בחזיתו ובה קשת או קורת עץ התומכת בתקרה.
ייחודו של החלל בכך שהוא מאפשר צפייה אל המרחב בסמוך לו, הגן, החצר הפנימית או הנוף, תוך שמירה על נוחות של מתחם מוצל ומוגן.
המבנה שימש להסעדה ולאירוח, ולאורך קירותיו הונחו ספות נמוכות, מחצלות ושטיחים פרושים ואזור המזרנים והכריות לאורך הקירות נקרא אזור הדיוואן.
בחלק מהבתים, עוצב ליוואן ללא תקרה, פתוח אל חלל הבית הדו קומתי, או שתקרתו הייתה מוזזת; המבנה האדריכלי המסורתי של בתי ליוואן, מונח שהשתרש בעברית בת זמננו (אולם שמו הערבי של בית שכלל ליוואן הוא "בית אל ספן").
בצורתו הבסיסית, היסטוריית מבני הליוואן מתוארכת לפני למעלה מ-2,000 שנה בעת העתיקה.
בתחילה המבנה היה מרפסת מקורה הנתמכת בקירות וחצר בחזיתו.
בצורתו המורכבת יותר, הליוואן מורכב מאולם כניסה גדול וטקסי בחלקו הקדמי של המתחם, מחולק לשלושה חלקים, ומוקף בשתי ליוואנים קטנים יותר.
אחורי הבית נפתח אל חצר ובה שורת עמודים שממנה ישנה גישה אל החדר הראשי והדירות הפרטיות, עם סימטריה משני צדי הציר המרכזי של המבנה.
במרבית המקרים הליוואן נבנה כבניין חד קומתי או כמספר בתים בעלי קומת מסד או קומת שירותים.
מבנה שלוש קשתות או אולם מרכזי
סוג אחד של בית ליוואן הוא בעל שלוש קשתות או "האולם המרכזי בבית" (Central Hall House), כפי שטבע פרידריך ראגט (Ragette) בשנת 1974. הוא ידוע גם בשם "הבית המסורתי" או "בית ערבי עות'מאני מהתקופה המאוחרת" בחיפה או "בית ביירותי" במרסין.
בית זה מאופיין בחדר אירוח מרכזי מוקף חדרי מגורים, החדר המרכזי פתוח לחזית המבנה בחלון גדול המחולק לשלושה חלונות בעלי קמרון.
המעבר מהבית לאזור האירוח היא גם כן דרך פתח שלוש קשתות הנישא על ידי שני עמודים.
בחדר האירו היה מזרנם וכריות מסודרים לאורך הקירות ואמצעי חימום במרכז.
מודל של בית לבנטיני מהמאה ה-19 בן שלוש קשתות עם וריאציות אזוריות רבות נמצא באזורי החוף של לבנון, סוריה, ארץ ישראל וטורקיה.
דוגמאות מייצגת של בית ליוואן נפוצות בשכונת טלביה וקטמון בירושלים, ביפו, עכו, נצרת, בערי הגדה המערבית, בעזה ובבית האימאם בחברון.
מבנים בדרום ירושלים, שהוקמו בתקופת המנדט
ליוואן סנדס הוא קופץ משולשת בהאמי, זוכה מדליית ארד אולימפית (בייג'ינג 2008) ומדליית ארד באליפות העולם (פריז 2003).
הוא בן דודו של רץ המשוכות שמר סנדס.
סנדס נולד בנסאו שבאיי בהאמה ולמד בבית הספר התיכון באקדמיית האוויר של פלורידה.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו במנצ'סטר בשנת 2002 זכה סנדס במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.26 מטר, אחרי ג'ונתן אדוארדס מאנגליה שקבע שיא משחקים חדש של 17.86 מטר ופיליפס אידוו מאנגליה (17.68 מטר).
באליפות העולם שנערכה בפריז שבצרפת בשנת 2003 זכה סנדס במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.26 מטר, אחרי כריסטיאן אולסון משוודיה (17.72 מטר) ויואנדרי בטנזוס מקובה (17.28 מטר).
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי שבפינלנד בשנת 2005 סיים סנדס במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.39 מטר, ס"מ אחד פחות ממדליית ארד.
בשלב המוקדמות, הוא קבע תוצאה של 17.41 מטר, ועלה מהמקום הראשון.
בין החודשים מרץ לספטמבר 2006 הושעה מתחרויות בשל שימוש בסם האסור לוומתאמפטמין, אננטיומר של מתאמפטמין.
באליפות העולם שנערכה באוסקה שביפן בשנת 2007 סיים סנדס במקום 21 בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.53 מטר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה סנדס במדליית ארד בקפיצה משולשת בשיא בהאמה חדש של 17.59 מטר, אחרי נלסון אבורה מפורטוגל, שקבע תוצאה של 17.67 מטר, ופיליפס אידוו מבריטניה, שקפץ למרחק של 17.62 מטר.
באליפות העולם שנערכה בברלין שבגרמניה בשנת 2009 סיים סנדס במקום רביעי בתוצאה של 17.32 מטר, 4 ס"מ ממדליית ארד, באליפות העולם שנערכה בטגו שבקוריאה הדרומית בשנת 2011 הוא סיים במקום שביעי בתוצאה של 17.21 מטר ובאולימפיאדת לונדון (2012) הוא סיים במקום החמישי עם תוצאה של 17.19 מטר.
ליובומיר פאנאיוטוב פיפקוב (בבולגרית: Любомир Панайотов Пипков, 6 בספטמבר 1904, לובץ' – 9 במאי 1974, סופיה) היה מלחין בולגרי, דמות חשובה בחיי התרבות של בולגריה בשנים ה-1930-שנות ה-70 של המאה ה-20 בארצו.
כיהן כיושב ראש איגוד המלחינים וכמנהל של האופרה של סופיה (1944–1948).
ליובומיר פיפקוב נולד בשנת 1904 בלובץ' כבנו של המלחין פאנאיוט פיפקוב, ממנו קיבל גם את שיעורי המוזיקה הראשונים.