tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביו, פיטר גאלן עבד כשריף במשטרה וכעורך דין.
בגיל 11 נשלח להלסינקי ללמוד בבית ספר יסודי מכיוון שאביו התנגד לשאיפותו להפוך לצייר.
לאחר מותו של אביו בשנת 1879 לקח קאללה שיעור ציור באקדמיה לאומניות של הלסינקי בין השנים 1881–1884. במהלכן גם לקח שיעורים פרטיים בחסותו של אדולף פון בקר .
בשנת 1884 עבר לפריז כדי ללמוד באקדמיה ז'וליאן.
שם התחבר עם הצייר הפיני אלברט אדלפלט, הצייר הנורווגי, קארל דרנברגר והסופר השוודי אוגוסט סטרינברי.
במהלך תקופה זה נסע הלוך חזור פעמים רבות בין פינלנד לפריז.
בשנת 1890 נשא לאישה את מארי סלור (Mary Slöör).
במהלך תקופת ירח דבש שלהם במזרח קרליה החל כבר קאללה לאסוף חומרים עבור איוריו הבאים עבור הקאלוואלה.
ציוריו מתקופה זו מאופיינים בסגנון רומנטי כגון הטריפטיך של אינו, אף על פי שהשפעת הסימבוליזם ניכרת בכבדות בעבודותיו כבר ב-1894.
ברלין ומותה של איפמי מארייטה
בדצמבר 1894 עבר קאללה לברלין כדי לפקח על תערוכה משותפת של עבודותיו עם יצירותיו של הצייר הנורווגי אדוורד מונק.
באותו הזמן קאללה עיצב גם בקתה מפוארת בשם קללה (Kalela) על גדת אגם רואובסי עבור משפחתו.
הבקתה נבנתה מעצי אורן על ידי 13 נגרים מקומיים.
במרץ 1895 הסתיים טיולו בפתאומיות כאשר קיבל מברק המודיע כי בתו, איפמי מארייטה נפטרה מדיפתריה.
רגע זה היווה נקודת מפנה בעבודתו.
שכן עד לרגע זה עבודותיו צוירו בסגנון הרומנטי, ולאחר מותה החל קאללה לצייר את עבודותיו בסגנון הרבה יותר אגרסיבי.
בין השנים 1896–1899 הוא צייר את מה שנחשבות לעבודותיו המפורסמות ביותר: "הגנת הסמפו", "אמו של למנקיינן", "נקמת יואוקהיינן" ו"קללתו של קולרבו" כולן עוסקות בקאלוואלה.
במאי 1895 ביקרו קאללה ואשתו בלונדון בכוונה לרכוש מכבש אומנות.
תוך כדי ביקורו למד על זכוכיות ויטראז'.
בסוף 1897 נסעה המשפחה לפירנצה ולפומפיי, שם למד על פרסקו.
קאללה צייר פרסקות עבור הביתן הפיני בתערוכה העולמית של פריז.
בפרסקו שלו, "אילמרינן חורש את שדה הצפעים" הטמין קאללה מסר פוליטי: אחד הצפעים חובש כתר של שושלת רומנוב.
מוטיב זה מביע את משאלתו של קאללה לעצמאותה של פינלנד במהלך שנות הרוסיפיקציה של המדינה.
התערוכה בפריז הבטיחה את המשך קריירתו של קאללה כאמן מבטיח בפינלנד.
ב-1901 הוזמן לצייר את הפרסקו המפורסם, "קולרבו יוצא למלחמה", עבור אולם הקונצרטים של אגודת הסטודנטים של הלסינקי.
בין השנים 1901 ו-1903 הוא צייר את ציורי הקיר למאוזוליאום יוסליוס בפורי, לזכר בתו בת ה-11 של התעשיין פריץ ארתור יוסליוס (עם זאת, הפרסקות נפגמו עד מהרה בשל רטיבות, והושמדו כליל בשריפה בדצמבר 1931. יוסליוס הטיל על בנו של קאללה, יורמה לצייר אותם מחדש מהסקיצות המקוריות.
השחזור הושלם רגע לפני מותו של יורמה ב-1939).
הרעיון שלו לקאלוואלה הגדולה בן 700 העמודים נוצר במלואו ב-1909 עם פרסום תוכניתו במגזין Valvoja.
בשנת 1908, מתוך מחשבה על חידוש, עברו קאללה ומשפחתו לפריז.
עם זאת, העיר והסגנון החדש שנהיה פופולרי באומנות לא הרגישו מסבירי פנים כפי שהוא קיווה, ולכן במאי 1909 עברו רחוק יותר לניירובי, קניה.
הוא היה האמן הפיני הראשון שצייר דרומית לסהרה.
זמן תקופתו בקניה הסתכם במעל 150 יצירות אקספרסיוניסטיות.
אף על פי שמבחינה אמנותית הציורים בעלי איכות משתנה, הצבעים והסינרגיה שלהם נחשבים יוצאי דופן.
המשפחה חזרה לפינלנד בפברואר 1911. בין השנים 1911 ו-1913 הוא תכנן ובנה סטודיו ובית למשפחתו בטרבספאה, כ-10 ק"מ מצפון-מערב למרכז הלסינקי.
המשפחה חזרה מטרבספאה לקללה ב-1915 כדי להימלט ממהומות מלחמת העולם הראשונה.
כמה שנים מאוחר יותר ב-1918, קאללה ובנו יורמה השתתפו בלחימה בחזית מלחמת האזרחים הפינית.
כאשר שמע על כך ראש ההגנה, קארל מנרהיים, הוא הזמין את קאללה לעצב את הדגלים, העיטורים הרשמיים והמדים עבור פינלנד העצמאית החדשה.
עבור הדגל הציע קאללה דגל צלב לבן-כחול, עם צבעים הפוכים (צלב לבן על רקע כחול), אך העיצוב נחשב דומה מדי לדגל שוודיה ובמיוחד לדגל יוון של אותה תקופה.
בשנת 1919 הוא מונה לשליש אישי של מנרהיים.
טאוס, ניו מקסיקו וחיים מאוחרים
בדצמבר 1923 עבר לארצות הברית, לשם עברה גם משפחתו אחריו בסתיו 1924. הוא בילה לראשונה בשיקגו, ותערוכה של עבודותיו הוצגה בכמה ערים.
בשיקגו הוא התרשם מאמנות אינדיאנית ועבר לטאוס, ניו מקסיקו, למושבת האמנות שם כדי ללמוד אותה יותר.
במהלך תקופה זו הוא גם החל לשרטט את "הקאלוואלה הגדולה" בפירוט רב יותר.
במאי 1926 חזרה המשפחה לפינלנד.
שנתיים מאוחר יותר ב-1928, צייר את ציורי הקיר המתארים את הקאלוואלה בלובי של המוזיאון הלאומי של פינלנד יחד עם בנו יורמה.
בשנת 1930 חתם על הסכם לצייר פרסקו ענק עבור בנק קנסאליס-אוסאקה-פאנקי, אך ב-7 במרץ 1931 מת לפתע מדלקת ריאות בסטוקהולם כשחזר מהרצאה בקופנהגן.
הסטודיו והבית שלו בטרבספאה נפתחו כמוזיאון גאלן-קאללה ב-1961; המוזיאון מכיל כמה מיצירותיו ומחקרים על גאלן-קאללה עצמו.
אקססטמיס (שם מדעי: Axestemys) הוא סוג של צב נכחד מהמשפחה צבים רכים, אשר התקיים בתקופה ארוכה שבין הקרטיקון המאוחר עד האאוקן של אמריקה הצפונית ואירופה לפני 70.6 עד 13.6 מיליון שנה מזמננו, כאשר הוא שרד את הכחדת הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה.
צב זה התגלה בתצורת ברידג'ר שבויומינג ותואר בידי החוקר אדוארד דרינקר קופ ב-1872, כשממצאי מאובנים נוספים שלו התגלו ברחבי ארצות הברית, קנדה וגם בצרפת, בלגיה ואנגליה.
בתחילה הוא נקרא בשם המדעי Axestus ("צב הציר"), אך שם זה הועבר לסוג של חיפושיות.
את שמו הנוכחי קיבל ב-1899 מהחוקר אוליבר היי , בתוספת הסיומת "emys" - צב מים.
על פי הממצאים נראה שהוא התקיים לאורך נהרות וגופי מים מתוקים.
צב זה היה גדול ביותר והגיע לאורך של 1.8 עד 2 מטרים (אצל המין A.
byssina), מה שהופך אותו לבין הגדולים שבצבים הרכים, אם כי היה קטן יותר מהדרזינדרטס ומצבים ממשפחות אחרות.
ככל הנראה דמה במראהו לצב רך אסייתי ענק, אשר מגיע לגודל דומה.
כמו קרוביו המודרניים הוא היה בעל שריון מכוסה בעור גמיש לאורך העורף והגפיים, מה שנתן לו חופש תנועה במים והיו לו גפיים ארוכות בעלות טופרים בקצוות.
היה לו מבנה חוטם מוארך ומקור חזק חסר שיניים.
הוא הותאם בצורתו לאורח חיים אמפיבי וכנראה שהיה אוכל כל.
במתמטיקה אקספוננט של מטריצות הוא פונקציה הפועלת על מטריצות ריבועיות ומקבילה לפעולת האקספוננט של מספר (ממשי או מרוכב).
לפונקציה זו חשיבות רבה בתחומי המתמטיקה והפיזיקה והיא משמשת לפתרון משוואות דיפרנציאליות ליניאריות.
בתורת לי ניתן להשתמש באקספוננט המטריצי כדי לקשר את אלגברת לי של המטריצות המרוכבות עם חבורת לי המתאימה לה, שהיא החבורה הליניארית הכללית.
נהוג לסמן את פונקציה זו בסימונים או , זאת על אף שאין לפעולה משמעות במובן של הכפלת המספר e בעצמו.
בהינתן מטריצה ריבועית מרוכבת ניתן להגדיר את האקספוננט המטריצי:
כאשר הוא הכפלת המטריצה בעצמה פעמים ו- היא פונקציית העצרת.
הפלט של פונקציה זו יהיה מטריצה ריבועית מרוכבת בעלת אותם הממדים של .
את איברי אותה המטריצה יש לחשב על ידי חישוב הגבול איבר-איבר.
ניתן להראות שעל אף שההגדרה מכילה טור אינסופי, טור זה מתכנס לכל מטריצה .
כלומר, הטור מתכנס לכל איברי המטריצה ולכל קלט.
במקרה הפרטי שבו ההגדרה זהה לזו של אקספוננט של מספר.
האקספוננט המטריצי מקיים את התכונות הבאות:
כאשר היא מטריצת האפס ו- היא מטריצה היחידה.
כאשר היא המטריצה המשוחלפת של .
כאשר היא המטריצה הצמודה של .
, כלומר תמיד הפיכה, ועל כן שייכת ל- שהיא החבורה הליניארית הכללית של .
לכל (מטריצה מרוכבת הפיכה מגודל ) קיימת מטריצה כך ש: .
כלומר, היא העתקה על ממרחב המטריצות (הכללי) למרחב המטריצות ההפיכות.
בהינתן מטריצה כלשהי ומטריצה הפיכה מתקיימת הזהות .
כלומר, אם זוג מטריצות דומות אחת לשנייה, גם האקספוננטים שלהן דומים אחד לשני.
הדטרמיננטה של האקספוננט ניתנת לחישוב על-ידי העקבה של המטריצה:
עבור מטריצה נילפוטנטית מסדר (כלומר היא מטריצת האפס), הטור האינסופי בהגדרת האקספוננט המטריצי הופך להיות סכום סופי, מה שמקל על חישוב האקספוננט:
ניתן לחשב את האקספוננט המטריצי בקלות רבה יחסית על ידי חישוב האקפוננט של מספר על כל אחד מאיברי האלכסון:
בהינתן מטריצה לכסינה כלשהי קיימת מטריצה הפיכה כלשהי כך ש- היא מטריצה אלכסונית.
במקרה זה ניתן להשתמש בנוסחה כדי למצוא את האקספוננט של .
בהינתן מטריצה כללית , על-פי פירוק ז'ורדן ניתן למצוא שתי מטריצות כך ש:
בהינתן פירוק זה, חישוב האקספוננט המטריצי הופך פשוט:
כאשר את האקספוננטים מימין קל לחשב וסדר הכפל ביניהם קומוטטיבי.
בניגוד לאקספוננט של מספרים (ממשיים או מרוכבים), השוויון אינו מתקיים באופן כללי ונכון אך ורק עבור מטריצות מתחלפות, כלומר אם .
עם זאת, ישנן נוסחאות אחרות המהוות תחליף לשוויון קלאסי זה.
עבור כל זוג מטריצות ניתן לחשב את בעזרת חישוב הגבול:
נוסחת זו נקראת נוסחת הכפל של לי על שם המתמטיקאי סופוס לי.
עבור זוג מטריצות נרצה למצוא מטריצה כלשהי כך שמתקיים השוויון .
נוסחת בייקר-קמפבל-האוסדורף מאפשרת למצוא את מטריצה זו:
כאשר הפעולה היא פעולת הקומוטטור.
כלומר, ניתן לחשב את על ידי סכום אינסופי של קומוטטורים של ו-.
קל לשים לב כי אם ו- מתחלפים כלל רכיבי הקומוטטור מתאפסים ומתקבל כצפוי.
הנוסחה נקראת על שמם של המתמטיקאים הנרי פרדריק בייקר, ג'ון אדוארד קמפבל ופליקס האוסדורף.
חישוב נומרי של אקספונט של מטריצה הינה משימה לא פשוטה שרגישה לתכונות המטריצה שנרצה לבצע עליה את הפעולה.
חישוב נומרי של אקספוננטה מטריציונית (ME) ניתן לחלק לשתי משפחות עיקריות של אלגוריתמים:
אלגוריתמים ייעודיים – מותאמים לסוג מסוים של מטריצות (כמו מטריצות אלכסוניות).
לרוב הם יציבים ומדויקים מאוד, אך עלולים להיכשל לחלוטין כאשר מופעלים על מטריצות "שגויות".
אלגוריתמים כלליים – מתאימים לכל סוג מטריצה, ולכן נפוצים במערכות חישוב גדולות.
עם זאת, גם להם יש קבוצות מטריצות שמובילות לטעויות גדולות או להתבדרות.
טור טיילור: עוצר לפי שארית פיאנו.
איטי ולא מדויק, במיוחד במטריצות עם ערכים קטנים (בגלל ביטול נומרי).
קירוב פדֶה בשילוב Scaling & Squaring: יציב וחזק יותר מטיילור, אך נכשל במטריצות עם נורמות גדולות.
שיטת קיילי–המילטון: מבוססת על פירוק טיילור, רגישה מאוד לשגיאות עיגול, במיוחד כאשר דרגת המטריצה נמוכה יחסית.
אינטרפולציית לגראנז': לרוב מאוד מדויקת, אך נכשלת כאשר קיימים ערכים עצמיים קרובים או בעלי ריבוי גבוה → מוביל לשגיאות ביטול ולאי-יציבות.
אינטרפולציית ניוטון: דומה ללגראנז' וסובלת מאותן בעיות.
L-EXPM: נועד לחשב את האקספוננטה המטריציונית (ME) בדיוק רב יותר עבור כל מטריצה ריבועית (ממשית או מרוכבת), והוא מבוסס על שיטת Putzer עם התאמות נומריות.
בשלב הראשון מחשבים את הערכים העצמיים של המטריצה (באמצעות שיטות כמו לנקזוס), תוך טיפול בערכים עצמיים קרובים או קרובים לאפס כדי להפחית שגיאות ביטול.
בשלב השני, במקום לפתור מערכת משוואות דיפרנציאליות רקורסיבית כמקורי, האלגוריתם מחשב את מקדמי הפירוק באופן איטרטיבי באמצעות פתרון אנליטי.
כך מתקבלת שיטה יציבה יחסית, המשלבת את יתרונות הפירוק לערכים עצמיים עם קירוב איטרטיבי, ומתאימה גם למטריצות גדולות ומורכבות.
פתרון ODEs: מתבסס על כך שהאקספוננטה המטריציונית היא פתרון של מערכת דיפרנציאלית.
כולל שיטות אוילר, אינטגרטורים אקספוננציאליים ו-Runge–Kutta.
שיטות קרילוב: מותאמות למטריצות גדולות ודלילות.
מדויקות ומהירות, אך מחזירות רק מכפלה של ME בווקטור (ולא את המטריצה עצמה).
בבעיות פיזיקליות רבות מתחום המכניקה יש למצוא פונקציה רציפה וחלקה אשר מקיימת את משוואת התנועה:
כאשר מטריצה ריבועית כלשהי מגודל , עם תנאי ההתחלה .
למעשה, משוואת התנועה הזו בנויה מ- משוואות דפרנציאליות.
פתרון מערכת משוואות אלו הוא:
אקספו אילת (Expo Eilat) הוא מתחם בפארק הטרמינל באילת שנפתח חלקית באוקטובר 2024 בצמוד לאזור המלונות, ומשמש לקיום ירידים, תערוכות, כנסים ואירועים נוספים.
המתחם המקורה משתרע על פני כ-11 דונם, יכול להכיל עד כ-5,000 אנשים ופועל בכל עונות השנה.
כמו כן, המתחם הוא מרכז הכנסים הראשון באילת והוא נבנה בעלות של כ-45 מיליון ש"ח.
המתחם מחולק שלושה חלקים: Space - מתחם הופעות וכנסים עם קיבולת עד 5,000 אנשים; Emilia - מתחם לאירועים פרטיים עם קיבולת של עד 1,800 אנשים; ו-Muse - בר-מסעדה.
חברת ליאם הפקות, בבעלותו של הזמר אייל גולן, מחזיקה בכ-25% מהמיזם.
אקספרסיוניזם מופשט הוא מונח המתייחס לתנועת אמנות בציור האמריקאי שהתפתחה אחרי מלחמת העולם השנייה, בשנות הארבעים והחמישים בניו יורק.
המדובר בתנועה האמריקאית הראשונה שהשיגה השפעה בינלאומית ובכך שמה את ניו-יורק על המפה של עולם האמנות המערבי, לאחר שנים רבות בה בירת האמנות הייתה פריז.
הגם שהמונח הובא לראשונה ביחס לאמנות אמריקאית בשנת 1946, על ידי מבקר האמנות רוברט קואטס, הוא שימש לראשונה בגרמניה בשנת 1919 אך ביחס לאקספרסיוניזם הגרמני.
בארצות הברית היה זה האוצר אלפרד בר שהשתמש במונח לראשונה.
הוא עשה זאת בשנת 1929 וביחס לעבודותיו של וסילי קנדינסקי.
יצירתם של האמנים הנמנים עם התנועה אינה אחידה; התנועה מורכבת מסגנונות ציוריים רבים ושונים, הן מבחינת הטכניקה, הן מבחינת הביטוי האמנותי.
עם זאת, ניתן לומר כי המשותף לחברי הקבוצה הוא הניסיון ליצור אמנות מופשטת שאינה פיגורטיבית ולמצוא דרכי ביטוי חדשות במסגרת הציור והאמנות.
בתוך כך, גישתם האמנים בתנועה דוגלת בדגש על ביטוי רגשי ספונטאני ואישי וכן, בשימוש חופשי בטכניקות ובביצוע על מנת להגיע למטרה זו.
הם קראו לשחרור את האמן מערכים אסתטיים מסורתיים תוך התנגדות לריאליזם, ששלט בציור האמריקאי בראשית המאה העשרים, לטובת יישום אינטואיטיבי של צבע, גם בדרכים של אימפרוביזציה, הדומות לאוטומטיזם של התנועה הסוריאליסטית.
סגנון האקספרסיוניזם המופשט מכונה לעיתים גם 'אסכולת ניו-יורק', כיוון שמרכז פעילותם של האמנים היה בעיר זו.
בין האמנים השייכים לקבוצה זו נמנים: ג'קסון פולוק, מארק רותקו, וילם דה קונינג, הנס הופמן, אדולף גוטליב, רוברט מאת'רוול, פרנץ קליין, הלן פרנקנטלר, ארשיל גורקי, פיליפ גסטון, לי קרסנר, בארנט ניומן, קליפורד סטיל, ג'ו בייר ואחרים.
בישראל השפיע האקספרסיוניזם המופשט על אמנים רבים בעיקר במסגרת קבוצת "אופקים חדשים", וקיבל אופי הדומה יותר למופשט לירי, תוך התייחסות אל טבע ונוף קונקרטיים.
אמני האקספרסיוניזם המופשט שאבו השראה מהסוריאליזם, ומהדגש ששמו בו על ספונטניות, אוטומטיות ויצירה מתוך התת-מודע.
הטכניקה של ג'קסון פולוק, למשל, שבה צבע טופטף על קנבס המונח על הרצפה, בעלת שורשים בעבודותיו של אנדרה מסון, מקס ארנסט ודייוויד אלפרו סיקירוס.
מחקר עדכני נוטה לייחס חשיבות מרכזית לאמן הסוריאליסט וולפגנג פאלן, בהיבטים אמנותיים ותאורטיים של התגבשות המופשט האמריקאי.
פאלן התעניין ברעיונות מתוך מכניקת הקוונטים, פרשנויות של טוטמיזם ומבנה האמנות של קהילות אמריקאיות ילידיות מקולומביה הבריטית; גישותיו הכינו את הקרקע לתפיסות המופשטות החדשות של אמנים אמריקאים.
מאמרו "אמנות הטוטם" (1943) היה בעל השפעה על אמנים כגון מרתה גרהם, איסמו נוגוצ'י, פולוק, רותקו וניומן.
סביב שנת 1944, כאשר ניומן ביקש להסביר את התנועה החדשה בציור האמריקאי באמצעות רשימת אמנים מייצגים, הוא הזכיר את פאלן פעמיים, כמו גם את גוטליב, רותקו, פולוק, הופמן, באזיוטס (Baziotes), גורקי ואחרים.
מודרוול מוזכר עם סימן שאלה.
ביטוי מוקדם נוסף של מה שהתפתח מאוחר יותר לאקספרסיוניזם המופשט ניתן למצוא בעבודותיו של צייר אסכולת צפון-מערב, מארק טובי, ובמיוחד בציורי ה-"white writing" שלו, שהיו מעין אבטיפוס לקומפוזיציה חסרת הגבולות (all-over) של פולוק.
שם התנועה נובע מהשילוב שבין ביטוי רגשי אינטנסיבי וביטול עצמי בציור באקספרסיוניזם הגרמני עם הגישה האנטי-פיגורטיבית של האסכולות המופשטות באירופה, כמו הפוטוריזם, הבאוהאוס והקוביזם הסינתטי.
בפועל, המונח מיוחס לאמנים שעבדו בעיקר בניו-יורק והיו בעלי סגנונות שונים, ולעיתים גם ליצירות שאינן מופשטות או אקספרסיוניזטיות באופן מיוחד.
ציור הפעולה של פולוק, עם האנרגיה העמוסה שלו, שונה מבחינה טכנית וסגנונית מציורי המופשט האלימים והגרוטסקיים של וילם דה קונינג, בסדרה "נשים", או מציור שדות הצבע של רותקו.
ועדיין, האמנים הללו נמצאים יחד תחת המטרייה של האקספרסיוניזם המופשט.
באמנות של האקספרסיוניזם המופשט ניתן לזהות קווים מקבילים סגנוניים רבים גם ביחס לאמנים הרוסים מראשית המאה ה-20, כמו וסילי קנדינסקי.
על אף שספונטאניות, או מראה ספונטאני, מאפיינים הרבה מהיצירות של האמנים באקספרסיוניזם המופשט, רבים מהציורים הללו כוללים תכנון מדוקדק, ובמיוחד לאור רוחב הממדים שלהם.
כמו כן, האמנות המופשטת כוללת שאיפה לביטוי של רעיונות בנוגע לרוחני, ללא מודע ולתודעה האנושית, כפי שניתן לראות אצל אמנים כגון פאול קלה, וסילי קנדינסקי, ומאוחר יותר גם רותקו, ניומן ואגנס מרטין.
בשנות החמישים האקספרסיוניזם המופשט הגיע למיינסטרים של האמנות, והדעות חלוקות בנוגע לסיבה לכך.
הסגנון הופיע במהלך מלחמת העולם השנייה, והחל להיות מוצג בגלריות בניו יורק במהלך ראשית שנות הארבעים.
עידן הפוסט-מלחמה בארצות הברית היה עידן של צנזורה אמנותית, אך הצגת נושאים מופשטים באמנות יכולה להיתפס כאקט א-פוליטי, ולכן, בטוח.
או, שאם היצירה היא אכן פוליטית, המסר שלה מובן רק לאנשי המעגל הפנימי של עולם האמנות.
על אף שהתנועה מקושרת באופן עיקרי לציור, אמנית הקולאז', אן ריאן, כמו גם פסלים מסוימים, היו חלק אינטגראלי בה.
בין הפסלים שנתפסים כחברים חשובים בתנועה ניתן למנות את דייוויד סמית ואשתו דורות'י דאהנר, הרברט פבר, איסמו נוגוצ'י, איברם לאסו, תאודור רוזאק, פיליפ פאביה, מארי קלארי, ריצ'רד סטנקיוויץ', לואיז בורז'ואה ולואיס נוולסון.
בנוסף להם, האמנים דייוויד האר, ג'ון צ'מברלין, ג'יימס רוסטי, מארק די סוברו והאמנים ריצ'ראד ליפולד, ראול האגו, גיאורג ריקי, רובן נאקיאן ואף טוני סמית', סיימור ליפטון, ג'וזף קורנל ואחרים, היו חלק אינטגראלי בתנועה.
רבים מהפסלים שהוזכרו לעיל היו חלק מתערוכת הרחוב התשיעי (Ninth Street Show), תערוכה חשובה בתולדות התנועה, שאצר לאו קסטלי בשנת 1951 בניו-יורק.
לצד הציירים והפסלים, אסכולת ניו יורק של האקספרסיוניזם המופשט כללה גם כמה משוררים, ביניהם פרנק אוהרה, צלמים, כמו אהרון זיסקינד ופרד מקדארן, כמו גם אנשי קולנוע, כדוגמת רוברט פרנק.
אף על פי שהסגנון התפשט במהירות לאורכה ולרוחבה של ארצות הברית, המוקדים של הסגנון היו ניו יורק ואזור סן פרנסיסקו בקליפורניה.
במהלך התקופה שלפני מלחמת העולם השנייה, ובמהלך המלחמה עצמה, אמנים מודרניסטים, סופרים ומשוררים, כמו גם אספני וסוחרי אמנות חשובים, ברחו מאירופה מאימת הנאצים והתמקמו בארצות הברית.
בין אלה שהגיעו לניו-יורק במהלך המלחמה נמצאים האנס נאמות', איב טנגאי, קיי סאג', מקס ארנסט, ג'ימי ארנסט, פגי גוגנהיים, לאו קסטלי' מרסל דושאן, אנדרה מסון, רוברטו מטה, אנדרה ברטון, מארק שאגאל, ז'אק ליפשיץ, פרנאן לז'ה ופיט מונדריאן.
חשיבות מיוחדת נודעה לצייר ג'וזף אלברטס שהיה גם מורה חשוב לאמנות.
אמנים אלו ביססו תפיסה אוונגרדית של האמנות.
בתוך כך, דוגמה לתפיסות אלו ניתן למצוא בעבודתו ובפעילותו של אלפרד באר, מנהלו הראשון של המוזיאון לאמנות מודרנית בניו-יורק (Moma).
רבים מאלה שלא ברחו במהלך שנות המלחמה, נספו.
כמה אמנים - ביניהם פבלו פיקאסו, אנרי מאטיס ופייר בונראד - נותרו בצרפת ושרדו.
המלחמה הותירה את הבירות האירופאיות, לשעבר מרכזי האמנות הגדולים, במצב של אנדרלמוסיה כללית וצורך לבנות את עצמן מחדש מבחינה כלכלית, פיזית ופוליטית.
כך, את פריז, שקודם לכן הייתה בירת עולם האמנות המערבית, החליפה ניו-יורק כבירה החדשה.
באמנות אירופה שלאחר המלחמה ניכרה המשכיות של הסוריאליזם, הקוביזם, הדאדא ועבודותיו של מטיס.
בקרב אמני הדור החדש רווחו גם סגנונות כגון אמנות גולמית, הפשטה לירית או טאשיזם (המקבילה האירופית לאקספרסיוניזם המופשט).
בארצות הברית החל לתפוס תאוצה דור חדש של אמנים שכונה אקספרסיוניסטים מופשטים, והוא נע במהירות למרכז הבמה האמנותית.
כך, בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה האקספרסיוניזם המופשט לתופעה אמנותית בינלאומית גדולה שמרכזה הוא ניו-יורק.
זו הייתה התנועה האמנותית החשובה הראשונה שפותחה בארצות-הברית והראשונה שהשפיעה על האמנות האירופית.
הממשל האמריקאי קידם סגנון זה על ידי ארגון תערוכות נודדות של אמנות זו בארצות שונות.
ישנה סברה, הנתונה במחלוקת, לפיה זכתה קבוצה זו להעדפה וקידום מטעם ה-CIA במוסדות אמנות שונים במהלך שנות ה-50, וזאת כחלק ממאמץ להסיט את תשומת הלב האינטלקטואלית בעולם כולו מן הקומוניזם, במסגרת המלחמה הקרה.
האמנות האמריקאית הריאליסטית של ימי השפל הגדול, הניו דיל ומלחמת העולם השנייה נתפסה כבעלת סדר יום חברתי ופוליטי, בעוד האמנות המופשטת הייתה, לכאורה, חפה מנטיות כאלה.
בתוך כך, כמה גלריות אמנות מובילות החלו להציג יצירות אקספרסיוניזם מופשט בתערוכות ולרכוש אותן כחלק מהאוסף הפרטי.
שנות הארבעים בניו יורק היו חגיגה של אקספרסיוניזם מופשט אמריקאי.
השפעותיה האמנותיות של התנועה, שיובאו מאמנות אירופה, שולבו עם השפעות מאמנים בארצות הברית כמו האנס הופמן הגרמני וג'ון ד.
ההשפעות האמנותיות של גראהם על אמנות אמריקאית בלטו במיוחד בעבודותיו של ארשיל גורקי, דה קוניג, פולוק וריצ'רד פוסט-דארט.
קשה להמעיט בערך תרומתו של גורקי, אמן אמריקאי ממוצא ארמני, לאמנות האמריקאית.
עבודותיו במסגרת סגנון ההפשטה הלירית היו "שפה חדשה" בשדה האמנות, והוא השפיע על אמנים רבים אחריו.
הספונטניות הציורית שניכרת בציוריו הבוגרים, כמו בציורים "The Liver is the Cock's Comb" משנת 1944, המצורף לערך זה, "One Year the Milkweed" ו-"The Batrothal II", מהווה מעין פרה-פיגורציה למה שייראה באקספרסיוניזם המופשט.
מנהיגי אסכולת ניו יורק הכירו בהשפעה המשמעותית של גורקי על ציוריהם.
האמן האנס הופמן היווה גורם חשוב ומשפיע על ההתפתחות וההצלחה של התנועה בארצות הברית, כמורה, מנטור ואמן.
בין תלמידיו של הופמן הייתה לי קרסנר, והיא שהכירה להופמן את בעלה, ג'קסון פולוק.
בין בני הטיפוחים של הופמן נמצא מבקר האמנות, קלמנט גרינברג, שהפך לקול חשוב למדי בציור האמריקאי.
קלמנט גרינברג היה גם אחד ממנסחי האידאולוגיה האמנותית של הקבוצה ומתומכיה.
במאמרו "ציור מהסוג האמריקאי" (1955) הוא הציג כמה מאבני יסוד להיווצרותה של התנועה.
בתוך כך הוא מזכיר ההשפעה של האמנות האירופית האקספרסיוניסטית בכלל, ושל אמנים כגון אנרי מאטיס, פיקאסו, ז'ואן מירו ואחרים.
כמו כן, גרינברג מציין את החשיבות הרבה שהייתה להצגת ציוריו המופשטים המוקדמים של וסילי קנדינסקי באוסף סולומון גוגנהיים בניו-יורק.
גרינברג טוען כי "כתוצאה מכל זאת יכול היה דור של ציירים אמריקאים להתחיל בקריירה שלו כשהוא מעודכן ברוח הזמן ומצויד בתרבות אמנותית לא קרתנית".
השפעתה של האמנות האירופית התחזקה עם הגירתם של אמנים אירופים שונים לארצות הברית.
גורם נוסף אותו מונה גרינברג הוא קיומם של אמצעים לעבודה חופשית שניתנו לאמנים בשנות השלושים והארבעים בידי פרויקט האמנות של ארגון WPA.
בסוף שנות הארבעים, גישתו הרדיקלית של פולוק לציור עשתה מהפיכה בציור המודרני.
פולוק הבין שהמסע בדרך ליצירת האמנות חשוב כמו היצירה עצמה.
אבחנותיו האמנותיות הגדירו מחדש מה המשמעות של הפקת אמנות; הוא התרחק מהציור הקלאסי על כן הציור לטובת פריסה של קנבס לא מתוח על פני הרצפה, כך שניתן לצייר עליו מארבעה כיוונים; לצורך כך הוא השתמש בטכניקות של ציור, הכתמה, טפטוף, צביעה והתזה של צבע, באקט שפרץ את גבולות הציור המסורתי.
אמני אקספרסיוניזם מופשט אחרים הושפעו מפריצת הדרך של פולוק, ויצרו פריצות דרך עצמאיות משלהם.
וכך, החידושים שהכניסו לציור האמנים דה קוניג, פראנץ קליין, רותקו, פיליפ גוסטון, האנס הופמן, קליפורד סטיל, ברנט ניומן, אד ריינהארט, פוסט-דארט, רוברט מודרוול, פטר ולקוס ואחרים, פתחו במידה רבה את השערים למגוון שהופיע באמנות שנוצרה לאחר מכן.
אחד מן הפיתוחים של האקספרסיוניזם המופשט הוא מה שמכונה 'ציור פעולה' או 'ציור מחווה' .
זוהי טכניקת ציור בה צבע ניתז, מטופטף או נמרח על גבי משטח הציור באופן ספונטאני.
עבודת הציור בסגנון זה מערבת את הגוף יותר מאשר בציור מסורתי, והעבודה הסופית לעיתים קרובות מדגישה את הפעולה הפיזית שבה נעשה הציור, כמרכיב מרכזי ביצירה.
הצופה בציורי פעולה יראה לעיתים קרובות משיכות מכחול רחבות, טיפות צבע והתזות צבע, לצד עדויות ציוריות נוספות לפעולה הפיזית שהתרחשה בזמן עבודתו של האמן (ומכאן השם: ציור פעולה).
סגנון ציור הפעולה היה נפוץ משנות הארבעים ועד ראשית שנות השישים של המאה העשרים, והוא קשור בתנועת האקספרסיוניזם המופשט (מבקרי אמנים לעיתים מחליפים בין המונחים "ציור פעולה" ו"אקספרסיוניזם מופשט").
בנוסף, לעיתים קרובות נעשית השוואה בין ציור הפעולה האמריקאי לבין זרם הטאשיזם הצרפתי.
אסכולת ניו יורק, תנועת אקספרסיוניזם מופשט אמריקאית משנות הארבעים והחמישים, מזוהה גם היא עם זרם ציור הפעולה, זאת במיוחד ביחס לאמנים כגון פולוק, דה קונינג, קליין ואחרים.
אלה זוהו עם המונח "ציור פעולה", על רקע הדגש שניתן בעבודתם על ספונטאניות ופיזיות בתהליך הציור.
פולוק ודה קוניג נחשבים לאמנים הראשוניים בזרם זה.
מתוך השראה מהאוטומטיזם הסוריאליסטי מחד, ומאקספרסיוניזם המופשט מאידך, הם פיתחו שפה אמנותית חדשה שיצרה מהפך יצירתי באמנות.
בשפה זו, "נבנה שדה פתוח של מחוות חופשיות - של צורות החודרות באורח הדדי זו אל זו ויוצרות מכלול המכסה את שטח פני הבד".
המכלול הציורי ביצירותיהם לא מבליט צורה או אובייקט בודד על פני אחרים, כי אם יוצר תחושה של אנרגיה ודחיסות המורכבת מסימנים נעים שנדמה שממשיכים אל מעבר לשטח הקנבס.
המונח "ציור פעולה" נטבע בשנת 1952 על ידי מבקר האמנות האמריקאי הארולד רוזנברג, בחיבורו "ציירי הפעולה האמריקאים".
בחיבור הוא זיהה תפנית אסתטית משמעותית בקרב אמני ומבקרי האמנות של אסכולת ניו יורק.
רוזנברג תפש את בד הציור כ"שטח שנועד לפעולה" ("an arena in which to act").
כך, המעשים והאמצעים שהושקעו בתהליך הציור נתפסו כחשובים יותר מהתוצר הסופי.
היחס של גרינברג לציור הפעולה נע משימת דגש על האובייקט, לשימת דגש על המאבק היצירתי עצמו, כאשר הציור המוגמר נתפס כמעין תוצר לוואי של פעולת היצירה עצמה.
דה קוניג אמר על תהליך זה:
קלמנט גרינברג היה מבקר אמנות משפיע נוסף בהקשר של זרם ציור הפעולה, לאור עניינו במאבק היצירתי שלדידו מתבטא בשטח הפנים של הציור.
הפיזיות של משטחי הציור הקרושים והעמוסים, לדעת גרינברג, הם המפתח להבנת ציורי הפעולה.
במהלך שני העשורים הבאים, ההגדרה המחודשת של רוזנברג את האמנות כמעשה אמנות יותר מאשר האובייקט האמנותי, כתהליך יותר מאשר כתוצר, זכתה לתשומת לב והייתה בעלת השפעה.
היא הניחה את היסודות לכמה תנועות אמנות גדולות, מההפנינג והפלוקסוס לאמנות המושגית, אמנות המיצג, אמנות המיצב ואמנות האדמה.
בזירה הניו-יורקית פעלה קבוצת אמנים נוספת בהובלת האמנים מארק רותקו, בארנט ניומן וקליפורד סטיל.
הקבוצה פעלה בין השנים 1947–1955 וסגנונה שונה ואף מקוטב ביחס לסגנונם של ציירי הפעולה.
אמנות שדות הצבע היא זרם בתוך האמנות המופשטת.
ההשראה לסגנון היא vמודרניזם האירופאי והוא קשור באופן מובהק לאקספרסיוניזם המופשט.
סגנון זה נועד להגביר את הרושם החזותי שמותירים הצבעים ולהביא לעימות ביניהם לבין הצופה באמצעות צמצום: סילוק כל דימוי, צמצום פיגורציה וסמליות, פישוט המחווה ומיתון השימוש באור וצל בציור, שיכולים להסית את תשומת הלב מהצבע כשלעצמו.
גישתם של ציירי הסגנון ביקשה להדגיש את הנשגבות שביצירה, ואת היכולת שלה לשקף תכנים טרנצנדנטיים.
רק באמצעות הצבע, חשו האמנים, ניתן לגעת באופן ישיר בנשגבות.
חיפושם אחר מהות טרנצנדנטית הביאה לרצון לבטל כל דימוי מוכר בציור ולכן, הם התנגדו לגאומטריזציה של פיט מונדריאן ואף לסמלים קאליגרפיים או לטכניקה האוטומטיסטית של הסוריאליזם שמבקשים לבטא דימויים נתונים.
הבחנה חשובה שמבדילה את ציור שדות הצבע מביטויים מופשטים אחרים היא הטיפול בצבע, בו ביקשו ציירי שדות הצבע לחולל שינוי.
הצייר הקנדי, ז'אן-פול ריופל (1923-2002), חבר בתנועת האוטומטיזם של אמנים ממונטריאול שהושפעו מהסוריאליזם, סייע משנת 1949 בהטמעת סגנונות הקרובים לאקספרסיוניזם המופשט אל תוך עולם האמנות הפריזאי.
ספרו פורץ הדרך של מישל טאפיה, "אמנות גולמית" (Un art Autre) משנת 1952, היה בעל השפעה רבה בהקשר זה.
כאוצר, טאפיה גם קידם את עבודותיהם של פולוק והופמן באירופה.
בשנות השישים, התנועה כבר נטמעה בעולם האמנות המערבית, אך עדיין המתודות והמרכיבים השונים שבה נותרו משפיעים למדי באמנות; אלה עיצבו באופן עמוק עבודות של אמנים מאוחרים רבים.
כמה כיוונים שונים הופיעו במסגרת האקספרסיוניזם המופשט בשנות החמישים והשישים.
דוגמה לכך היא סגנון "הקצוות החדים".
כמו כן, בתגובה לממד הסובייקטיבי של האקספרסיוניזם המופשט, צורות אחרות של הפשטה גאומטרית החלו להופיע אצל אמנים מהמעגלים האוונגרדים של האמנות.
קלמנט גרינברג הפך לקול של תנועת המופשט הפוסט ציורי, ואצר תערוכה רבת השפעה של ציור חדש, שהופיעה במוזיאוני אמנות חשובים ברחבי ארצות הברית בשנת 1964. בנוסף, תנועות כמו אמנות שדות הצבע, טאשיזם, ההפשטה הלירית, פופ ארט, המינימליזם, הפוסט-מינימליזם והנאו-אקספרסיוניזם הופיעו ככיוונים חדשים ורדיקליים באמנות המופשטת או בהשפעה ממנה.
התנועות שהופיעו כתגובה ישירה לאקספרסיוניזם המופשט, או כקריאת תיגר נגדו, החלו בהופעת סגנון הקצוות החדים והפופ ארט, ובייחוד אנדי וורהול, קלאס אולדנבורג ורוי ליכטנשטיין.
עם זאת, ציירים רבים - כדוגמת ג'ול אוליצקי, חואן מיטשל ואנטוני טאפיה המשיכה ליצור בסגנון האקספרסיוניזם המופשט לאורך שנים רבים, מה שניתן לראות בקרב אמנים רבים גם כיום.
על כל אלה יש להוסיף שהתנועות האנטי-פורמליסטיות הרדיקליות של שנות השישים והשבעים - הפלוקסוס, הנאו-דאדא, האמנות המושגית והתנועה לאמנות פמיניסטית - המתבססות על החידושים של האקספרסיוניזם המופשט וממשיכות אותם, כל תנועה בדרכה ובסגנונה.
במתמטיקה, אקסצנטריות של חתך חרוט היא ערך מספרי המודד עד-כמה העקום רחוק מלהיות מעגל.
האקסצנטריות של מעגל היא 0.
האקסצנטריות של אליפסה גדולה מ־0 וקטנה מ־1.
האקסצנטריות של פרבולה היא 1.
האקסצנטריות של היפרבולה גדולה מ־1.
האקסצנטריות של קו ישר היא אינסוף.
לאקסצנטריות חשיבות גבוהה מאוד במכניקה מסלולית, מכיוון שתנועת גרמי שמיים סביב השמש היא תמיד בחתכי חרוט; לפי החוק הראשון של קפלר תנועה של כוכב לכת היא אליפסה שהשמש נמצאת באחד המוקדים שלה.
באסטרונומיה הוא מהווה אחד מאלמנטי מסלול.
באליפסה, מגדירים אקסצנטריות כיחס בין מרחק המוקדים ( ו־) לבין הציר הראשי, כלומר:
אם אורך חצי הציר הראשי של האליפסה הוא a, ואורך חצי הציר המשני שלה הוא b, האקסצנטריות נתונה בנוסחה:
לגבי אליפסה יש מדד נוסף שנקרא פחיסות המוגדר כ: .
קיים קשר פשוט בין הפחיסות לבין אקסצנטריות של אליפסה או פני שטח הספרואיד על פי נוסחת המעבר:
אם אורך חצי הציר הראשי של ההיפרבולה הוא a, ואורך חצי הציר המשני שלה הוא b, האקסצנטריות נתונה בנוסחה:
אקספט (מאנגלית: Accept) היא להקת הבי מטאל מזולינגן שבגרמניה, אשר מילאה תפקיד חשוב בהתפתחות הת'ראש מטאל והספיד מטאל, במיוחד בסצנת המטאל הגרמנית.
אקספט נחשבת לאחת מהאבות המייסדים של מוזיקת המטאל ומוכרת עד היום כאחת מלהקות המטאל הגרמניות המשפיעות ביותר אי פעם.
אקספט התחילה את דרכה בשנת 1968, כאשר אודו דירקשניידר ומייקל ואגנר הקימו את הלהקה תחת השם Band X , אך השם השתנה לשמה הנוכחי של הלהקה זמן קצר לאחר מכן.
במהלך שנותיה המוקדמות ההרכב עבר שינויים רבים, ולכן ההקלטות נשארו חובבניות.
הקריירה המקצועית של אקספט התחילה בשנת 1976, כאשר הלהקה הוזמנה להופיע בפסטיבל רוק אם רהין הגרמני, שלאחריו הוצע לה חוזה הקלטות, שבעזרתו הקליטה הלהקה את אלבום הבכורה שלה - Accept, שלא זכה להצלחה מסחרית.
ההרכב היציב הראשון של הלהקה הורכב מהסולן אודו דירקשניידר, הגיטריסטים וולף הופמן וג'רהרד ואהל, הבסיסיט פיטר באלטס והמתופף פרידריך, אך לאחר הכישלון של אלבום הבכורה פרידריך וואהל עזבו את הלהקה והוחלפו בסטפן קאופמן וג'ורג' פישר.
ההרכב החדש הקליט את האלבום I'm a Rebel, האלבום השני של הלהקה, שזיכה אותה בתשומת לב תקשורתית.
בשנת 1981 הלהקה הוציאה את האלבום השלישי שלה, Breaker, והצטרפה לסיבוב הופעות בינלאומי גדול יחד עם ענקיות המטאל ג'ודס פריסט ואיירון מיידן.
Restless and Wild, האלבום הרביעי של אקספט, יצא לאור בשנת 1982, אך ללא הגיטריסט ג'ורג' פישר שהוחלף בז'אן קואמט, שעזב גם הוא את הלהקה לפני תום ההקלטות.
האלבום הראה שינוי בסגנון של הלהקה, שהחל לנטות לכיוון מה שיקרא מאוחר יותר ספיד מטאל.
בשנת 1983 יצא האלבום הבא של אקספט, Balls to the Wall, שזכה להצלחה מסחררת ונחשב עד היום לאחד מאלבומי המטאל הטובים בכל הזמנים.
האלבום הכיל שירי מחאה רבים בנושאי פוליטיקה, חברה ומיניות, ביניהם שיר הנושא של האלבום שיוצא כנגד העבדות.
זמן קצר לאחר יציאת האלבום הגיטריסט ג'ורג' פישר חזר ללהקה.
בשנת 1985 יצא האלבום Metal Heart, שזכה גם הוא לביקורות חיוביות ביותר.
האלבום הבא של אקספט, Russian Roulette, יצא לאור בשנת 1986. ב-1987 הסולן אודו דירקשניידר החליט לעזוב את הלהקה ולפתוח בקריירת סולו.
שאר חברי הלהקה תמכו בהחלטה ואף עזרו לכתוב את האלבום הראשון של דירקשניידר ולהלחין אותו.
לאחר שדירקשניידר עזב את הלהקה החלו החברים הנותרים לחפש סולן חדש.
מועמדים רבים נבדקו, אך לבסוף הוחלט להעניק את התפקיד לדייוויד ריס, שאיתו הקליטה הלהקה את האלבום Eat the Heat בשנת 1989.
במהלך סיבוב הופעות בסוף שנת 1989 המתופף סטפן קאופמן נפצע פציעת גב חמורה, והוחלף זמנית במתופף קן מארי עד תום ההופעות.
לאחר סיום סיבוב ההופעות, ולאור השינויים המשמעותיים בהרכב, הלהקה התפרקה.
כמה שנים לאחר מכן נפגשו חברי הלהקה עם דירקשניידר והחליטו לחזור לפעילות בהרכב המקורי של אקספט - דדירקשניידר, הופמן, קאופמן ובאלטס, והוציאו את האלבום Objection Overruled בשנת 1993. האלבום זכה להצלחה והוביל לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית.
שנה לאחר מכן הלהקה הוציאה את האלבום Death Row, אך זמן קצר לאחר מכן המתופף קאופמן איבד את היכולת לנגן בעקבות פציעת הגב הישנה שלו והוחלף זמנית בסטפן שוורצמן.
האלבום הבא של אקספט, Predator, יצא לאור ב-1996 ולאחריו יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בינלאומי.
בין השנים 1997–2005 חברי הלהקה התמקדו בפרויקטים אישיים.
אומנם הלהקה לא התפרקה רשמית, אך לא הוקלטו חומרים חדשים.
בשנת 2005 הלהקה קיבלה מספר הזמנות להופיע באירועי מטאל שונים ברחבי אירופה בהרכב הקלאסי של אקספט (דירקשניידר, הופמן, באלטס, פרנק ושוורצמן).
ההופעות הצליחו מאוד ועברו את סף הציפיות של הלהקה.
כאשר נשאל במאי 2007 אם מתוכנן אלבום חדש של הלהקה בעתיד הקרוב, הסולן אודו דירקשניידר השיב:
ב-14 במאי של שנת 2009 דירקשניידר הודיע באופן רשמי שהוא לא ישתתף באיחוד המתקרב של אקספט.
בסוף מאי 2009 נפוצו שמועות שייתכן איחוד של אקספט, לאחר שהבסיסט פיטר באלטס חשף ש"משהו מדהים מתחיל להיווצר".
פגישה מקרית בין חברי הלהקה לבין הסולן מארק טורנילו הובילה להפיכתו לסולן החדש של הלהקה.
בשנת 2010 אלבום חדש בשם Blood of the Nations יצא לאור, והיווה את אלבום אקספט המקורי הראשון לאחר הפסקה של 14 שנים.
שנתיים לאחר מכן יצא האלבום Stalingrad, וב-2014 יצא האלבום Blind Rage, שזכה להצלחה מסחררת ברחבי העולם.
בדצמבר של אותה השנה הגיטריסט הרמן פרנק והמתופף סטפן שוורצמן עזבו את ההרכב והוחלפו בגיטריסט איו לוליס ובמתופף כריסטופר וויליאמס.
פיטר באלטס - גיטרה בס
האקספרסיוניזם הוא זרם תרבותי, שמעמיד במרכז היצירה האמנותית את רגשותיו של היוצר ואת ראייתו הפנימית.
הזרם האקספרסיוניסטי בא לידי ביטוי בציור, בספרות, במוזיקה, בקולנוע ולמעשה בכל ענפי התרבות.
הוא רווח במידה רבה ביותר בין דוברי הגרמנית, אך מקורות השפעתו והוא עצמו באו לידי ביטוי בארצות רבות – כולל בארץ ישראל, ובעיקר בסקנדינביה, בעולם האנגלו סקסי ובמזרח אירופה.
זרם אבנגרדי זה שניצניו במאה ה-19; החל לקרום עור וגידים סביב שנת 1910, ושגשג בין שתי מלחמות העולם – והוא למעשה ממשיך להשפיע על התרבות עד עצם היום הזה.
מבחינת האמנות הוויזואלית, האקספרסיוניזם כולל מלבד הפוביזם, גם את הקוביזם, הפוטוריזם, הקונטרוקטיביזם, הדאדאיזם, הסוריאליזם ועוד.
זרם זה צמח על רקע האימפרסיוניזם, כתגובת נגד רבת עוצמה לשטחיותם ולרדידותם של הריאליזם והנטורליזם של סוף המאה ה-19.
היצירה האקספרסיוניסטית מתאפיינת בהבעה של רגשות ('אקספרסיה'), לרוב שליליים כגון כאב, ייאוש, חרדה, תחושת שקיעה.
רגשות אלו ביטאו לכתחילה, את הלך הרוח של תקופת מפנה המאה העשרים, ה-Fin de Siècle, והחששות שהיא טמנה בחובה, אשר התממשו בשתי מלחמות העולם העקובות מדם.
במובנה הרחב ביותר משמשת המילה "אקספרסיוניזם" לתיאור כל אמנות שצומחת מתוך רגשות סובייקטיביים, ולא מתצפיות אובייקטיביות.
אמנם, לאורך כל תולדות האמנות אמנים ביטאו את מאווייהם ביצירותיהם, אלא שלא כאקספרסיוניזם, הביטוי הרגשי היה משני ליצירה ולא הנושא העיקרי שבה.
האקספרסיוניזם משך לשורותיו יהודים רבים ומתנגדי משטר או מוחאים כנגדו.
עם עליית הנאציזם, נאסרה פעילותו בגרמניה, בתואנה שזאת אמנות מנוונת והיא אף הוצאה אל מחוץ לחוק.
אבל אקספרסיוניסטים המשיכו לפעול מחוץ לגבולות גרמניה.
השימוש במונח "אקספרסיוניזם" החל בשנת 1911 לתיאור תערוכה של תמונות קוביסטיות מוקדמות ופוביסטיות ב"זצסיון הברלינאי" (secession), ורק בשלב מאוחר יותר באותה שנה שימש המושג הזה לציון הזרם האומנותי.
אמנם אמנות ישנה – כגון זאת של מתיאס גרינוואלד, ברויגל הזקן, אל גרקו, וגויה; ואמנות חדישה כגון האקספרסיוניזם המופשט מוגדרות כאמנות אקספרסיוניסטית.
אבל כאמור זרם אמנותי זה קיבל תנופה רצינית במעבר שבין המאה הי"ט למאה העשרים (ה'בל אפוק'); והוא פרח בעיקר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, בעקבות התמורות המדיניות, החברתיות והתרבותיות החשובות, שחלו בה.
אקלים תרבותי זה עודד את הביטוי האישי; אשר נבע מכך שבעקבות גילויים מדעיים, לקראת סוף המאה ה-19 התחילו אמנים לשבור מוסכמות – לרבות בכל הנוגע לענייני דת.
כמו כן, באותה העת החלו להתפרסם התיאוריות הפסיכואנליטיות של פרויד; ותפסה לה אחיזה הפילוסופיה של ניטשה.
בעקבות הלך רוח תרבותי זה, האמנות הפכה לבמה להשתחררות מחוויות כואבות, ונהייתה אישית ואינדיבידואליסטית; ואמנים רבים יצרו לעצמם חוקים משלהם ופתחו סגנון ייחודי המזוהה איתם.
בלהט התמרדותם עמדו האומנים האקספרסיוניסטים על כך, שיש תוקף נחרץ לתגובתם הרגשית לנושא שאותו הם מבטאים.
כתוצאה מכך, התפתחה בהם התפיסה שהצורה האמנותית האמיתית נובעת אך ורק מתוך צורך פנימי, ולעולם אי אפשר לכפות עליה את המסורת או את המוסכמות.
בצאתם מנקודת מבט זו יכלו להצדיק את השימוש בכל אמצעי אמנותי שיש בו כדי לתת ביטוי לרגשותיהם – לרבות עיוות, צורות מסוגננות, צירופי צבע אלימים ומעוררי אסוציאציות.
למעשה, האמנות האקספרסיוניסטית חדורה ברובה בתחושה של אלימות עזה.
קיימים מכנים משותפים בין האקספרסיוניסטים, לנאו-אימפרסיוניסטים ולפוביסטים, אשר רובם ככולם פעלו בעיקר בצרפת.
ביצירה אקספרסיוניסטית ניכרות גם השפעות מהאמנות הגותית (ימי הביניים), מהציור הפלמי (רנסאנס), מהרומנטיזם ומהאמנות הפרימיטיבית – שמקורה באפריקה ובאוקיאניה.
הווה אומר, מקורות ההשפעה של האקספרסיוניזם רבים ומגוונים – וכך גם ביטוייה.
ניצניו של האקספרסיוניזם מצויים ביצירותיהם של סימבוליסטים ופוסט-אימפרסיוניסטים, בני המאה ה-19 כגון סזן, גוגן, וואן גוך, כמו גם בקרב סופרים לא מעטים.
מההבט החזותי, מבחינת הנושאים וטיפולם וכן מבחינת הצבעוניות, יצירותיו של אדוורד מונק הנורווגי (1863–1944) מבשרות היטב את האקספרסיוניזם.
סדרת ציוריו ותחריטיו מבטאת היסטריה ונוירוזה; וציורו המפורסם 'הצעקה' באים לידי ביטוי חרדה, פחד וייאוש, הן בדמות והן בתיאור של השמים, שמהווה הרקע לדמות.
ג'יימס אנסור הבלגי מבטא הומור מקאברי בקומפוזיציות שלו, שבהן מופיעים שלדים ומסכות גרוטסקיות.
באוסטריה היצירה האקספרסיוניסטית באה לידי ביטוי בעבודותיהם של שני ציירים מזרם היוגנדסטיל: אגון שילה (1890–1918) ואוסקר קוקושקה (1886–1980).
למרות הקריירה הקצרה שלו, שילה השכיל לצייר ערום ארוטי מעוות, בעל עומק פסיכולוגי רב.
הפורטרטים של קוקושקה מצוירים בסגנון קווי ועצבני, המבטא את הגיגיו האינטימיים והנוירוטיים של האדם.
ציירים מובילים של הזרם האקספרסיוניסטי סגנונם מתאפיין בדרך כלל בצבעים אקספרסיביים (הבעתיים), במשיכות מכחול מהירות ודרמטיות ובעימות בין משטחי צבע.
בדומה לפוביסטים, כדי לבטא את הרגש באופן חריף הם עושים שימוש בהתנגשות בין צבעים מנוגדים: אדום מול כחול, צהוב מול שחור.
בנוסף לכך, הצבעים יכולים להיות עכורים ולא נקיים, כשקווי פסטל הם שנותנים הקפצה של אור לציור.
לעיתים קיימת זרימה מן הכהה לבהיר.
בדומה לקוביסטים, האקספרסיוניסטים עושים שימוש בקווים ובעיוות הפרספקטיבה.
הנושאים מגוונים ומציגים את העיר המודרנית, סצנות השאובות מהפרימיטיביזם, ועוד.
כדוגמה, 'תמונת רחוב בברלין' של קירכנר מגלה סגנון המושפע מהפוביזם ומהקוביזם.
במבט ראשון, נראה שהוא מתאר אנשים מתהלכים ברחוב לתומם.
אבל במבט נוסף אפשר לחוש במתח מיני, הנוצר מהכובע הפאלי של האיש החודר לחלל דמוי V הנוצר בין שתי נשים ההולכות לכיוונו.
מעניין שיצר זה אינו מבוטא באופן רומנטי, וניכר הניכור בין האנשים.
האמנות האקספרסיוניסטית הגיעה לשיא ביטויה בציוריהם של בני חבורת "הגשר" (1905–1913) מדרזדן, וקבוצת "הפרש הכחול" (1911–1920) ממינכן.
לאחר המלחמה פעלה קבוצה בשם 'האובייקטיביות החדשה'.
בעוד שלאקספרסיוניזם הטהור היו מגמות פסיכולוגיסטיות; הגשר התאפיין בכיוונו האינדיבידואליסטי, ל-'פרש הכחול' הייתה מגמה מיסטית, ואילו 'הוביקטיביות החדשה' תפסה כיוון ריאליסטי, אשר התמקד במחאה הפוליטית.
יעדם היה ליצר אמנות חדשה המבטאה סגנון מהפכני.
מוטיב הגשר מופיע ביצירותיהם אשר בהם חיות-הבר מיוצגות רבות (פוביזם), כמו גם הפיסול האפריקני ואמנות ימי הביניים.
סגנונם מתאפיין באלימות, בבוטות, בשימוש בצבעים באופן שרירותי, ובצורות מסוגננות ורבות הבעה.
בין אמני 'הפרש הכחול' נמנים אוגוסט מקה (1887–1914), פרנץ מרק (1880–1916) – שהקים את הקבוצה וכן הרוסי וסילי קנדינסקי (1866–1944. שמם מקורו בסוס שהוא מוטיב החוזר על עצמו בציוריו של מרק וכן בציור שעל גבי כריכת החוברת, שהם הוציאו לאור – אביר בצבע כחול-שחור על גבי סוס.
קנדינסקי הפגין עניין גובר בעולם הרוחניות ובדה-מטריאליזציה של האובייקט.
בציור 'הכתם האדום' לוהט כתם אדום, וסביבו מתפתלים ומתערבבים צורות וצבעים שונים.
את מקום האובייקט תופס הצבע, הקו, הצורה והתנועה שבאמצעותם מצליח האמן להעביר את הרגש.
באופן כללי, הקו המוביל של תת-זרם זה הוא יצירה של יצירות בעלות סגנון עצמאי, שהמשותף להן הוא צבעוניות רבה ונטייה לאבסטרקטיות.
אף כי אלקסיי פון יוולנסקי (1864–1941) לא השתייך לחוג זה, יצירותיו אף הן הושפעו מרעיונותיו של 'הפרש הכחול'.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פעלו מקס בקמן (1884–1950), אשר יצר עוד לפניה; ובהשראתה הוא צייר את 'הלילה', המציג את אימת העינויים בצילה של המלחמה.
יצירתו של אוטו דיקס מתאפיינת בריאליזם חסר רחמים.
כבן קבוצת הדאדא, ג'ורג' גרוס ערך קריקטורות, השמות ללעג את הקפיטליזם של רפובליקת ויימאר.
בפריז פעלה קבוצה של אמנים שכינו אותם אסכולת פריז בידי אנדרה ורנוד, והם היו ידועים גם באמנותם האקספרסיוניסטית.תופעה זו הייתה נפוצה במיוחד בקרב הציירים היהודים ילידי חו"ל של אסכולת פריז כגון חיים סוטין, מארק שאגאל, יצחק פרנקל, אברהם מינצ'ין ואחרים.
סגנון האקספרסיוניזם של אמנים אלה תואר על ידי פרנקל כמתוח ורגשני.
אמנים אלה, שהתמקמו ברובע מונפארנאס בפריז, נטו לתאר דמויות והיבטים של האנושות, ולעורר רגש באמצעות הבעות פנים.
אחרים התרכזו בהבעה של מצבי רוח במקום במבנה פורמלי.
אמנותם של האקספרסיוניסטים היהודים אופיינה כדרמטית וטרגית, אולי בהקשר לסבל היהודי בעקבות רדיפות ופוגרומים.
האדריכלות האקספרסיוניסטית התפתחה בקרב מספר קבוצות של אדריכלים וביניהן 'תערוכת ורקבונד' (Deutscher Werkbund), אשר נערכה בקלן בשנת 1914; וכן 'Arbeitsrat für 'Kunst, ו-'der Ring' שפעלו בברלין.
פעילות דומה לזאת שהייתה בגרמניה, התרחשה בהולנד; אשר בה פעלה אסכולת אמסטרדם (בהולנדית: Amsterdamse School) בין השנים 1910 ל-1930 לערך.
בין מבשריה נמנים ון דה ולדה, אנטוני גאודי, וכן יוזף מריה אולבריך.
בין דמויותיה הבולטות נמנים ברונו טאוט, אריך מנדלסון, ולטר גרופיוס, לודוויג מיס ון דר רוהה והנס פולציג.
האדריכלות האקספרסיוניסטית הייתה יצירה של יחידים, אבל במכתבי השרשרת המכונים "שרשרת הזכוכית" מזדקר המכנה המשותף שביניהם.
בתכתובת ענפה זו שנערכה בין אדריכלים אלו, הם ביטאו את עמדותיהם האקספרסיוניסטיות בתחום האדריכלות.
בין האירועים המציינים האדריכלות אקספרסיוניסטית ניתן למנות את "התיאטרון הגדול" שהוצג בברלין בשנת 1919. המבנה המזוהה יותר מכל עם זרם האדריכלות האקספרסיוניסטית הוא מגדל איינשטיין, שבנה אריך מנדלסון, בפוטסדאם.
עד לשנת 1925 נטשו רוב הדמויות המובילות באדריכלות האקספרסיוניסטית, כמו גם אקספרסיוניסטים בתחומי אמנות אחרים, תנועה זו לטובת זרמים חדשים, מעשיים יותר, באדריכלות.
האדריכלות האקספרסיוניסטית הושפעה מהמצאתם של חומרי בניין חדשים ומייעול תהליך הייצור של הלבנים, הזכוכית והפלדה.
היא מתאפיינת במונומנטליות שלה ובאופייה האוטופי ולעיתים המתועש.
זאת יצירה שבמידה רבה דחתה כל דוגמה אסתטית.
בין המאפיינים החוזרים על עצמם באדריכלות האקספרסיוניסטית נמנים המאפיינים הבאים: עיוות הצורה ליצירת תגובה רגשית; שבירת הרמוניה ומוסכמות אסתטיות; הכפפת הריאליזם לביטויים סימבוליים או רגשיים; שפע של עבודות על הנייר ומודלים, בהם מושם הדגש על גילוי החדש; ביכור ייצוג של רעיונות על פני העבודה המעשית המוגמרת.
היא עושה שימוש במוטיבים מתוך תופעות טבע, כגון מערות, הרים, ברק, גבישים, ותצורות סלע; ייצוג צורות של מינרלים ויסודות בסיסיים; ייצוג פלורה ומודלים אורגניים.
כל אלו אפיינו את האר נובו; וקיימת בהם נטייה מודגשת לאדריכלות גותית, רומנסקית ורוקוקו.
בין הפסלים האקספרסיוניסטיים הבולטים ניתן לציין את ארנסט ברלך, וילהלם להמברוק, קלהה קולוויץ; וכן אמני 'הגשר' (קירכנר, הקל, שמידט-רוטלוף).
ברלך הושפע מהאמנות העממית הרוסית, מהפיסול הגרמני ומברויגל.
ליצירותיו אופי קריקטורי, ובהן ניכרת עבודה על הנפח, העומק והתנועתיות.
אם בהתחלת דרכו, הוא התמקד בסצנות מהיומיום, לאחר המלחמה הוא נטה לבטא פחד, חרדה ואימה – וזאת באמצעות קוויו השבורים וזוויותיו החדות.
עיקר עבודותיו עשויות בגבס או בעץ ולעיתים רחוקות בברונזה.
בין עבודותיו הבולטות ניתן לציין את 'הנוקם', 'המוות בחיים', 'החלילן', 'השותה' ועוד.
יצירותיו של להמברוק שהתחנך בפריס, מתאפיינות בקוויהן הקלסיים והגאומטריים לעיתים; כמו כן, הן הושפעו מרודן וממיול.
אף על פי כן, הן טעונות רגשית.
בין יצירותיו ניתן לציין את 'אישה כורעת ברך' (1911), ו-'צעיר עומד על רגליו'.
אמני הגשר יצירותיהם מגולפות בעץ, והם עסקו בפיסול בעץ.
בעבודותיהם ניכרת השפעה מהאמנות האפריקנית והאוקיאנית.
אחרי המלחמה בפיסול האקספרסיוניסטי חלה הטיה לכיוון שימוש בקווים גאומטריים, בסגנון אבסטרקטי, בשימוש בערום.
בין הפסלים הבולטים נמנים רודולף בלינג, אוסקר שלמר, אוטו פרוינדליך, גאורג קולבה, גרררד מרקס, אוולד מטרה, ברנהרד הטגר, ארנסט אולדנבורג, רנה זינטניס.
מחוץ לגרמניה פעלו אנטואן בורדל, יעקב אפשטיין, איוון מסטרוביץ, ויקטוריו מצ'ו, אוגוסט זמויסקי וואינו אלטונן, אנטונייטה רפאל שהיא, יחד עם בעלה ייסדו .
בדומה לאמנות החזותית, אף בספרות האקספרסיוניסטית בולטים המוטיבים של המלחמה, העיר, האימה, אבדן הזהות האישית, והעימות הבין-דורי.
לפניה, הספרות מיעטה לעסוק בנושאים טאבו כמו השיגעון, החולי, העיוות, המיניות, המוות, וכן המקברי, הגרוטסקי, המעורר חלחלה ועוד.
ביצירותיהם הסופרים מבקרים בצורה חריפה את החברה שבה הם מתנהלים, המיליטריזם של קיסר גרמניה, ניכורו של היחיד בעידן התעשייתי, הדיכוי שהוא חווה במסגרת מערכות המשפחה, הדת והמוסר, והמשבר הקיומי שאליו מערכות אלו גוררות את היחיד.
העולם הנראה מיוצג כבית סוהר, המונע את תפיסת מהותם של הדברים.
בין מבשרי האקספרסיוניזם בספרות נמנים המחזאים בני המאה ה-19, גיאורג ביכנר, פרנק ודקינד ואוגוסט שטרינדברג.
יצירות אלו מתאפיינות באינטרוספקציה פסיכולוגית של הדמויות, ומשולבים בהן מוטיבים קומיים, טרגיים וסטיריים, וחילופי משלבי שפה.
ודקינד חיבר את "האביב מתעורר", העוסק במיניות ובהתבגרות מינית, וחולל שערורייה.
שני המחזות "רוח האדמה" (1895) ו"תיבת פנדורה" (1904), המוכרים גם כ"מחזות לולו", הם מחזותיו הידועים ביותר.
שניהם שימשו מאוחר יותר כבסיס עלילתי לאופרה "לולו" מאת אלבן ברג.
"תיבת פנדורה" שימש אף כבסיס לסרט אילם הנושא שם זה מאת ג.וו.
יצירתו של ודקינד, מבקרת את ההתנהגות וההליכות בחברה הבורגנית, ובעיקר בכל הנוגע ליחס למין.
קיימים מספר זרמים אקספרסיוניסטיים בפרוזה: האחד הוא רפלקסיבי, ניסויי, אבסטרקטי וסובייקטיבי יותר – ונציגיו הבולטים הם קרל איינשטיין, גוטפריד בן ואלברט אהרנשטיין.
השני הוא נטורליסטי ואובייקטיבי יותר; ונציגיו הבולטים הם אלפרד דבלין, גיאורג היים וקזימיר אדשמיד.
בלתי ניתן לקיטלוג הוא הסופר הנודע פרנץ קפקא.
האקספרסיוניזם השפיע על יצירתו של ריינר מריה רילקה.
"ברלין, אלכסנדרפלאץ" הוא יצירתו החשובה ביותר והמוכרת ביותר של דבלין, משנת 1929. זהו הרומן החשוב הראשון בספרות הגרמנית שתיאר את חיי העיר הגדולה ונחשב לציון דרך בהיסטוריה של הרומנים המודרניים.
את טכניקות הקולאז' והסימולטניות שבהן השתמש דבלין בספרו אימץ כבר במהלך עבודתו בכתב העת "דר שטורם", ומקורן בתנועת הפוטוריזם האיטלקית של הסופר פיליפו תומאזו מרינטי.
בין המשוררים האקספרסיוניסטים נמנים פרנץ ורפל, גאורג טרקל, גוטפריד בן, יוהנס בכר, אלזה לסקר-שולר, אלפרד וולפנשטיין ווילהלם קלם.
יצירתו של טרקאל מעוררת תעוקה בלב הקורא הנוגעת בלב-ליבן של החרדות האנושיות.
אלזה לסקר שולר הייתה אחת מהנשים הבודדות השייכות לזרם השירה האקספרסיוניסטי; היא ברחה מהמשטר הנאצי ובילתה את שנותיה האחרונות בארץ ישראל.
בן החל את דרכו כיוצר אקספרסיוניסט לפני מלחמת העולם הראשונה בפרסמו קובץ קטן של שירים פרי עטו בשם "חדר מתים" (1912), העוסק בניוון ובריקבון הפיזי של הגוף.
שירתו פורשת בפנינו ניהיליזם מופנם: פילוסופיה אקזיסטנציאליסטית אשר רואה בביטוי האמנותי הפעולה היחידה בעלת תכלית.
בשיריו המוקדמים בן עשה שימוש בניסיונו הרפואי ובטרמינולוגיה מתחום זה על מנת לצייר תפיסה חולנית של האנושות כעוד זן מלא תחלואים של בעל חיים.
לרבים מהיוצרים האקספרסיוניסטים היה גורל אישי טרגי: חלקם נפלו במלחמה גיאורג היים, ארנסט שטדלר ואוגוסט שטראם.
אחרים מתו בדמי ימיהם וביניהם קורד אדלר, ולטר פרל, גאורג הכט, הוגו הינץ, הנס לייבולד ואלפרד ליכטנשטיין.
השפה האקספרסיוניסטית מתאפיינת בדינמיות שלה, בבהירות, בתמציות ובבוטות.
היצירה האקספרסיוניסטית מדגישה את המכוער, האבסורד, הסוטה, המעוות, הגרוטסקי, האפוקליפטי, הנטוש.
שפתה של השירה האקספרסיוניסטית היא נבואית, אידיאליסטית, אוטופית ומשיחית; והיא קוראת לאחווה אנושית.
בניגוד לספרות הריאליסטית, בעלת הראייה הפוזיטיביסטית, הספרות האקספרסיוניסטית מסתייגת מהשרשור הארגומנטטיבי, ולקשר בין מרחב וזמן, ובין סיבה ותוצאה.
מועט ניתוח העובדות או הסיבות.
הסופר מציג את המציאות המעוותת מנקודת מבטו הפנימית, תוך שהוא מבטא תחושות ורגשות אנושיים וסובייקטיביים.
ביצירה האקספרסיוניסטית מודגשים הבו-זמניות, ושבורים בה הרצף הכרונולוגי והגיון השיח.
בסיפור מובאת רק זווית ראייתו של המחבר, והוא מבכר את המציאות הפנימית על זאת החיצונית.
הוא מתאר דמויות המתנהלות באופן אוטונומי, תוך שהן חושפות את עומקן הפסיכולוגי, מצבן בעולם, וזהותן.
רגשי הניכור מובילים אותן להתנהגויות מסורבלות, פסיכוטיות, אלימות, וחסרות הגיון וקוהרנטיות.
אין ספק כי קפקא הוא הנודע מבין הסופרים האקספרסיוניסטים.
הוא ביטא ביצירתו את האבסורד ב'גלגול', ב'משפט', ב'טירה' ובשאר יצירתו.
סגנונו מתאפיין בהיעדר הגיון ורצף, בפיתוליו ובחללים, שעל הקורא להשלים בעצמו.
באמצעות משלים, קפקא מדגים ביצירתו את הבדידות והניכור של האדם המודרני, את אבדן הכיוון אצלו למול חברה עירונית ומתועשת, את אבדן ביטחונו וייאושו, וחוסר האונים למול כוחות בלתי מזוהים, אשר למעשה בידיהם נמצא גורלו.
נכון שהספרות האקספרסיוניסטית פרחה בארצות דוברות גרמנית, אך זאת הייתה תופעה כלל עולמית; אשר התמקדה גם בארצות הסקנדינביות ובארצות דוברות האנגלית.
בתחום המחזאות בלטו סמואל בקט, ושון או-קסי היו איריים; ואילו יוג'ין או ניל, אלמר רייס, טנסי וויליאמס, ארתור מילר פעלו בארצות הברית.
בתחום השירה בלטו ת"ס אליוט הבריטי, רודולף ברובי יוהנסן ותום כריסטינסן הדנים, וכן פור לגרקוויסט ואדית סדרגרן השוודים.
בתחום הפרוזה בלטו ויינדהם לוויס, מלקולם לוורי, ארנסט המינגוויי, ד"ה לורנס, אליאס קנתי, וויליאם פולקנר, ג'מס ג'ויס.
התיאטרון האקספרסיוניסטי ביקש לתווך בין הפילוסופיה למציאות, לצקת אידיאלים חדשים ולבנות חברה מוסרית.
אופייני שבמחזה האקספרסיוניסטי הדמויות מכונות לא בשמן הפרטי כי אם בתפקידן בחברה: חייל, גנן, מקבץ נדבות וכו'.
הוא שם את הדגש על החרות האישית, הביטוי הסובייקטיבי, הלא-רציונלי ועל סוגיות אשר היו בגדר של טאבו.
האווירה בהצגה היא של אינטרוספקציה, ורבים בה המונולוגים.
המחזאים האקספרסיוניסטים הושפעו משטרינדברג – וביניהם נמנים גאורג קייזר, קרל שטרנהיים, ארנסט טולר, פרידריך פון אונרוה, ריינהרד זורגה, ולטר הזנקלבר, ארנסט ברלך.
ראויים לציון הם מקס ריינהרדט, ארווין פיסקטור, וברטולט ברכט.
מקס ריינהרדט ניהל את ה'דויטשס תיאטר', והיה במאי, שחקן תיאטרון, מנהל אמנותי ומפיק קולנוע.
הוא במיוחד נתן את דעתו לתאורה, ויצר משחקי אורות וצללים בהצגותיו.
בכדי למשוך את תשומת לב הקהל, הוא מיקד את האור לעבר דמות או מקום מסוים; וכן ערך שינויים בעוצמתו, ומשחקי אור אחרים.
הטכניקות שלו השפיעו גם על הקולנוע הגרמני.
ארווין פיסקטור הוא יצר מה שכונה 'תיאטרון פוליטי', שהתיימר למלא תפקיד דידקטי ואידאולוגי.
את הטכניקות שלו, אימץ ברכט ב-'ברלינר אנסמבל'.
ברכט למעשה היה בעיקר פוסט-אקספרסיוניסט, ויצר את 'התיאטרון האפי'.
בין יצירותיו הנודעות ניתן לציין את 'מעגל הגיר הקווקזי', 'חיי גליליאו', 'הנפש הטובה מסצ'ואן', 'אמא קוראז' וילדיה' ועוד.
הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני הוא זרם קולנועי שנוצר בגרמניה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, בהשפעת המחזאות והתיאטרון האקספרסיוניסטיים.
על אף שתקופת הפריחה שלו הייתה מאוחרת יחסית לשאר הזרם וקצרה ביותר (ראשון הסרטים, "הקבינט של ד"ר קליגרי" נוצר ב-1919, ואילו "מטרופוליס" נוצר ב-1926 ונחשב לאחד מאחרוני הסרטים בסוגה זו), הרי שהשפעת הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני על הקולנוע העולמי הייתה גדולה.
קולנוע זה, שנכשל במשימה לפרוץ את גבולות הקולנוע האירופי האיכותי, ולהפוך לנחלת ההמונים בעולם כולו, הטביע את חותמו על הקולנוע האמריקני המסחרי באופן ישיר ובעקיפין.
בעקבות עליית הנאציזם, מגדולי הבמאים והשחקנים הגרמנים כפריץ לאנג, הגרו מגרמניה ומצאו את פרנסתם בהוליווד, והחדירו לתעשייה האמריקנית תכנים וצורות השאובים מן המסורת האקספרסיוניסטית הגרמנית.
בראייה היסטורית ניתן לראות בקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני הדים לתקופה רבת האירועים והסוערת בה נוצר, כמו גם לאימי התקופה העתידה לבוא.
על כל פנים, הדים לקולנוע זה נמצאו בסרטי אימה הוליוודיים משנות ה-30 ואילך, ולאחר מכן בסרטים בסגנון "הסרט האפל".
הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני ניחן במספר מאפיינים צורניים ותוכניים:
משחקי אור וצל המבוססים על ניגודים חדים, ומשחק בצללים.
עניין הצללים בולט במיוחד בסרטו של מורנאו "נוספרטו", אך הוא נוכח מאוד ברבים מסרטי הזרם.
תפאורה מוזרה, אקסצנטרית, המבוססת על זוויות חדות, פרספקטיבה מעוותת, רהיטים מוארכים במיוחד, היוצרים הרגשה של הזיה או חלום תעתועים.
שימוש בהשתקפויות ובמראות, לעיתים מראות המשקפות מראה מעוות.
דמויות המצויות על סף השיגעון או מעבר לו, בעלות נטייה פלילית בולטת.
נוכחות של אופל או רוע אשר בא לידי ביטוי בצורה של אישה.
בין אנשי הקולנוע האקספרסיוניסטיים המובילים נמנים רוברט וינה, פאול וגנר, פרידריך וילהלם מורנאו, פריץ לאנג, גאורג וילהלם פבסט, פאול לני, יוזף פון שטרנברג, ארנסט לוביטש, קונרד ויידט, קרל גרינה, לופו פיק, רוברט זיודמק, ארטור רוביסון ואוולד אנדרה דופון.
אם נוטלים את 'הקבינט של ד"ר קליגרי' כדוגמה, הרי הסרט השתמש בתפאורה שיצרו ריימן, וורם ורוהריג.
אלו יצרו אווירה בלתי ריאליסטית בעליל, בעלת פרספקטיבה מעוותת וחסרת דיוק ארכיטקטוני.
האיפור, כמו גם המשחק, היו מוגזמים.
משחקי האור והצל שיקפו את האורות והצללים בנפשם של הגיבורים.
השחקן קונרד ויידט שיחק באופן מוגזם, ובלתי ריאליסטי.
העלילה הייתה עלילת אימים, העוסקת בחולה נפש, כאשר בסיום הסרט מסתבר כי כל הסרט היה אך הזיה שנבעה ממחלתו.
נקודת המבט הסובייקטיבית של הסרט הייתה מרכיב חשוב בסיווגו כאקספרסיוניסטי.
הסרט צולם במלואו באולפן, באופן שלא היה אופייני באותה התקופה, דבר שאיפשר שליטה מלאה בכל המרכיבים הצורניים.
מוזיקה אקספרסיוניסטית היא מוזיקה שנכתבה על ידי המלחינים ארנולד שנברג, אלבן ברג ואנטון פון וברן.
שלושת המלחינים כונו "האסכולה הווינאית השנייה".
המוזיקה שהם יצרו נבעה מלב ליבו של הרעיון האקספרסיוניסטי באמנות של תחילת המאה העשרים.
הרעיונות על האדם הרדוף, מלא הפחדים והטירוף הנובע מחיי העיר של תחילת המאה העשרים, מובעים ביצירותיהם במוזיקה חסרת מרכז טונאלי; אשר נשמעת מתוחה ביותר ומלאת תזזית.
שנברג כתב בתחילת דרכו מוזיקה פוסט רומנטית המזכירה את סגנונו של מורהו גוסטב מאהלר.
דוגמה לכך ניתן לשמוע ביצירה "ליל זוך".