tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסרט השתתפו גם שחקנים ישראליים כמו רותם קינן, לנה אטינגר, יואב לוי, יוחנן הרסון, גל פרידמן, אוהד קנולר, דורון צברי, לירון לבו, אריה צ'רנר, ולדימיר פרידמן, חנה ג'האן פרוז ויעקב זדה-דניאל.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בפברואר 2019. הוא הופץ ב-2 באוגוסט על ידי "Vertical Entertainment".
הסרט מתחיל בשיחת טלפון שמקבל תומאס (מרטין פרימן) מרייצ'ל (דיאן קרוגר), סוכני מוסד לשעבר, ובה היא אומרת מילות קוד מסוימות.
מתברר שרייצ'ל אמרה קוד שנועד לחלץ אותה מאיראן.
סיפורם של תומאס ושל רייצ'ל נחשף כאשר תומאס נדרש להעריך את רמת הסיכון שנובעת מרייצ'ל.
תומאס הפעיל בעבר את רייצ'ל כסוכנת באיראן כדי לעכב את קצב פיתוח תוכנית הגרעין במדינה.
המורדת היא מיני-סדרה גרמנית מסוגת דרמה, המבוססת על ספרה האוטוביוגרפי באותו השם של דבורה פלדמן.
הסדרה עלתה לשידור בכל פלטפורמות המדיה של שירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-26 במרץ 2020.
הסדרה הייתה מועמדת ל-8 פרסי אמי לשנת 2020, ביניהם גם לפרס אמי לבידור בפריים טיים למיני-סדרה הטובה ביותר, ובכך גם הייתה לסדרה הגרמנית הראשונה שהייתה מועמדת לפרס האמריקאי.
הסדרה מגוללת את סיפורה של אישה בת תשע-עשרה מחסידות סאטמר בשם אסתר שפירו (שירה האס), הבורחת מנישואיה המסודרים בשידוך ומקהילתה החרדית קיצונית (חסידות סאטמר) בשכונת ויליאמסבורג ברובע ברוקלין שבניו יורק, ועוברת לברלין שבגרמניה, שם גרה אימה שעזבה אותה ואת הקהילה כשהיא הייתה בת שלוש.
בברלין, אסתי מנסה לנווט את חייה החילוניים החדשים ולקחת שיעורים בקונסרבטוריון.
בעלה, יענקי, שבינתיים מגלה שאסתי בהיריון ממנו, נוסע לברלין בעקבותיה ביחד עם בן דודו, משה לבקוביץ' (ג'ף וילבוש), כדי לנסות למצוא אותה ולהחזיר אותה אליו ואל הקהילה.
שירה האס - אסתר "אסתי" שפירו
עמית רהב - יעקב "ינקי" שפירו
ג'ף וילבוש - משה לבקוביץ'
אלכס ריד - לאה מנדלבאום
רונית אשרי - מלכה שוורץ
גרא סנדלר - מרדכי שוורץ
דינה דורון - באבי, סבתה של אסתי
תמר עמית יוסף - יעל ראובני
יוסף סוויד - כארים נורי, מנהל הקונסרבטוריון
דייוויד מנדלבאום - סבה של אסתי
דיליה מאייר - מרים שפירו
הארווי פרידמן - שמחה שפירו
אלי רוזן - הרב יוסל'ה
איזבל שושניג - נינה דקר
לורה בקנר - ויויאן דרפקין
הסדרה מבוססת על ספר הזיכרונות "המורדת" שנכתב על ידי דבורה פלדמן, ומגולל את סיפור עזיבתה את חסידות סאטמר, קהילה חסידית הנמצאת בשכונת ויליאמסבורג בברוקלין שבעיר ניו יורק.
במהלך מיני-הסדרה מדוברות השפות אנגלית, יידיש וגרמנית.
מיני-הסדרה נכתבה ועובדה על ידי אנה וינגר ואלקסה קרולינסקי והיא בוימה על ידי מריה שרדר .
מיני-הסדרה מהווה את הפקתה הראשונה של נטפליקס בשפה היידיש.
כשעלתה הסדרה לנטפליקס ישראל היא דורגה במקום הראשון ברשימת הנצפים ביותר בישראל במשך שבוע שלם.
לאחר מכן היא ירדה למקום השני ונכון ל-16 באפריל 2020, הייתה במקום העשירי.
סרט דוקומנטרי בן עשרים דקות, שנקרא "המורדת: מאחורי הקלעים" ("Making Unorthodox", באנגלית), עלה לשידור במקביל לעליית מיני-הסדרה לשידור בנטפליקס.
הסרט התיעודי עוסק בתהליך היצירה והצילומים שמאחורי מיני-הסדרה.
הסדרה זכתה לשבחים על תיאור פרטים רבים מחיי חסידות סאטמר, על ליהוק ועל רמת המשחק והבימוי.
הצגתה של ברלין המודרנית ספגה ביקורת על שימוש רב בסטראוטיפים הגובלים בקלישאה.
עוד נטען על ידי הביקורות כי הקהילה החסידות מוצגת באופן קריקטורי, סטראוטיפי ושטחי, מכיוון שאיננה מנסה כלל להסביר סיבות לקיום ההלכות או רוחניותיה.
מבקרים השוו בין "המורדת" לבין הסדרה הישראלית "שטיסל", המתארת חיי קהילה חרדית אף היא.
בין ההשוואות בלטה ההשוואה שבזמן ש"שטיסל" מתארת קהילה מלאה ושוקקת בטיפוסים מורכבים, "המורדת" מתארת את העולם החרדי כמנוון וחשוך, המשמש למעשה כאנטגוניסט של מיני-הסדרה.
השופטת החרדית, רחל פרייר, הגיבה לסדרה ואמרה שחלק מהסצנות בה מציגות תמונה מעוותת.
לטענתה, תיאורם של הגברים החרדים כפוגעים בנשים, כחסרי השכלה וכאומללים הוא שקרי.
סצנה בה הגיבורה כופה על עצמה יחסי אישות מהווה לדבריה "עיוות של כל דבר יהודי והיא מנמקת זאת בכך ש"הצגת החינוך בחברה החרדית בברוקלין, חינוך נשים בפרט, לא עדכני, מכיוון שכיום ישנן מכללות העונות על צורכי הציבור החרדי.
המורדת: מחצר סאטמר אל החופש (במקור: Unorthodox: The Scandalous Rejection of My Hasidic Roots) הוא ספר הביכורים, אוטוביוגרפי, רב-המכר של הסופרת האמריקאית-גרמנייה יהודייה, דבורה פלדמן.
הספר עובד למיני-סדרת טלוויזיה בהפקת נטפליקס.
הספר עוסק בסיפור יציאתה בשאלה של פלדמן, אל מחוץ לקהילת סאטמר בניו-יורק.
עם פרסום הספר, הוא הפך לרב-מכר, ונכנס לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס, נמכר במיליוני עותקים, וזכה לתהודה רבה בתקשורת העולמית.
שם התרגום העברי לקוח מהמושג ההלכתי, "מורדת על בעלה", אישה המסרבת למלא את חובותיה.
בשנת 2020, הפיקה חברת נטפליקס מיני-סדרה הנושאת אותו השם והמבוססת של הספר.
הסדרה נכתבה ועובדה על ידי אנה וינגר ואלקסה קרולינסקי, בוימה על ידי מריה שרדר, בכיכובה של שירה האס.
המושבה האחרונה הוא רומן מסוגת המדע הבדיוני הצבאי, מאת הסופר האמריקאי ג'ון סקאלזי, אשר יצא לאור באנגלית בשנת 2007. זהו הספר השלישי בסאגה שמונה נכון להיום שישה ספרים ושלושה סיפורים.
העלילה מתרחש בחלל בעתיד, ומסופרת מנקודת מבטו של ג'ון פרי, חייל לשעבר בצה"מ (צבא הגנת המושבות) אשר מגן על מושבות אנושיות בחלל, שלאחר פרישתו משירות עבר עם זוגתו ג'יין סייגן ועם בתו המאומצת זואי למושבות.
ג'ון פרי מצא לבסוף פינה של שקט ושלווה ביקום אלים, והוא חי בשקט עם אשתו ג'יין ובתם זואי במושבה אנושית אחת מני רבות.
אלה חיים טובים, אך משהו עדיין חסר בהם.
כאשר ג'ון וג'יין מתבקשים להנהיג התיישבות חדשה, הוא שמח על ההזדמנות לחקור שוב את היקום.
אבל פרי מגלה במהרה ששום דבר אינו כפי שהוא נראה.
הוא והמושבה החדשה הם רק כלים במשחקי מלחמה ודיפלומטיה בין איחוד המושבות האנושי ובין ברית חדשה של חייזרים, שנראית בלתי מנוצחת ומטרתה להפסיק בכלל את ההתיישבות האנושית.
בעוד המאבק נמשך מנסה פרי נואשות להגן על המתיישבים המבוהלים שלו בפני איומים חדשים וישנים, על פלנטה שבה מתגלים בהדרגה סודות קטלניים משלה.
למען הישרדותם הוא חייב לחשוף את מארג השקרים וחצאי האמיתות שנתווה סביבו – כדי למנוע מלחמה כוללת המאיימת להפוך את המושבה שבהנהגתו למושבה האחרונה של המין האנושי.
בריגדת הרפאים - הספר השני בסדרה
המושבה האחרונה - הספר השלישי בסדרה
יומני סייגן - נובלה שמתרחשת מבחינה כרונולוגית בין הספר השני לשלישי
שאלות לחייל - סיפור קצר על ג'ון פרי המתרחש לפני הספר השלישי
After the Coup - סיפור קצר על הארי וילסון
המורשת האנגלית (רשמית נאמנות המורשת האנגלית, English Heritage Trust) היא קרן נאמנות וארגון צדקה המנהל למעלה מ-400 מונומנטים, מבנים ומקומות היסטוריים.
אלה כוללים אתרים פרהיסטוריים, טירות מימי הביניים, מבצרים רומיים ובתי כפר.
הקרן מצהירה כי היא משתמשת בנכסים אלה כדי "להחיות את סיפורה של אנגליה לחיים של למעלה מ-10 מיליון איש בכל שנה".
תחת אחריותה נמצאים סטונהנג', טירת דובר, טירת טינטאג'ל והחלקים השמורים ביותר בחומת אדריאנוס.
"המורשת האנגלית" מנהלת גם את תוכנית הלוח הכחול בלונדון, המקשרת בין דמויות היסטוריות משפיעות לבניינים מסוימים.
כאשר הוקמה במקור בשנת 1983, המורשת האנגלית הייתה שם הפעולה של גוף ציבורי לא ממלכתי של הממשלה הבריטית, ששמה הרשמי היה הוועדה ההיסטורית לבניינים ומונומנטים באנגליה, שניהלה את המערכת הלאומית להגנת מורשת וניהלה מגוון נכסים היסטוריים.
בשנת 1999 התמזג הארגון עם הוועדה המלכותית למונומנטים היסטוריים של אנגליה ורישום המונומנטים הלאומי והביא משאבים לזיהוי וחקר הסביבה ההיסטורית של אנגליה.
ב-1 באפריל 2015 פוצלה המורשת האנגלית לשני חלקים: אנגליה ההיסטורית, אשר ירשה את התפקידים הסטטוטורים וההגנה של הארגון הוותיק, והקרן החדשה למורשת האנגלית, ארגון צדקה שמפעיל את הנכסים ההיסטוריים ואשר קיבל על עצמו את השם והלוגו של "המורשת האנגלית".
ממשלת בריטניה העניקה לקרן צדקה החדשה 80 מיליון לירות שטרלינג כמענק כדי לסייע בהקמתה כנאמנות עצמאית, אף שהנכסים ההיסטוריים נותרו בבעלות המדינה.
המורשת האנגלית היא האפוטרופוס של למעלה מ-400 אתרים ומונומנטים, והמפורסמים שבהם כוללים את סטונהנג', גשר הברזל וטירת דובר.
בעוד שלרבים מהאתרים יש דמי כניסה, יותר מ-250 נכסים בעלי כניסה חינם כולל טירת מיידן, דורסט וסנט קתרין.
האתרים הם חלק מנכסיה שכוללים למעלה מ-880 מקומות היסטוריים ברחבי בריטניה שצברה ממשלת בריטניה בין שנות השמונים לשנות השבעים כדי ליצור את האוסף הלאומי של מורשת בנויה וארכאולוגית.
(הנכסים מפוצליל לטיפולן של סוכנויות כמו סקוטלנד ההיסטורית וקאדו) אתרים אלה מייצגים ניסיון מכוון של המדינה במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 לקחת את האתרים הפרהיסטוריים ואתרי ימי הביניים, שכבר לא היו בשימוש פעיל, לבעלות הציבור.
אוסף רכוש לאומי זה ממלא את אותה התפקיד כמו תמונות בגלריה הלאומית ובחומר הארכאולוגי במוזיאון הבריטי.
שלא כמו קרן הנאמנות הלאומית, מורשת אנגלית מחזיקה בנכסים מרוהטים מעטים, אם כי ביתו של צ'ארלס דרווין בדאון, קנט (שם כתב את "מוצא המינים") וברודסוורת' הול, דרום יורקשייר הם יוצאים מן הכלל העיקריים.
אתרים חדשים מתווספים לעיתים רחוקות לאוסף מכיוון שעוד ארגון צדקה ומוסדות מעודדים לטפל בהם ולפתוח אותם לציבור.
אחת הרכישות האחרונות, בסוף 2011, הייתה אסם הרמונדסוורת' במערב לונדון, קרוב לשדה התעופה הית'רו.
הנכסים מוחזקים על ידי מורשת אנגלית תחת הסדרים שונים.
הרוב נמצא באפוטרופסות של שר החוץ של המחלקה לתרבות, תקשורת וספורט, כאשר הבעלים שומרים על הנכס.
הנכסים הנותרים הם בבעלות "המורשת האנגלית", מחלקות ממשלתיות אחרות או מחלקת נכסי הכתר.
בשנים 2013–2014 היו 5.73 מיליון מבקרים באתרים השונים, עם 713,000 ביקורים חינוכיים באתרים, אוספים ופעילויות למידה מותאמות.
המורד הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1967 בביומו של סטיוארט רוזנברג, עם פול ניומן וג'ורג' קנדי בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי דון פירס והוא מבוסס על ספרו "Cool Hand Luke" (1965).
העלילה היא על חיי אסירים בבית כלא בארצות הברית ומתרכזת באסיר לוק אותו מגלם פול ניומן שאינו מקבל את מרות הסוהרים ונענש על כך.
במשך כל הסרט הוא מנהל דו-שיח עם ישו על מר גורלו ומשווה עצמו ליסורי הצליבה של ישו.
גם הסצנה האחרונה מתקיימת בכנסייה נטושה.
הארי דין סטנטון משחק בתור אסיר ושר ומנגן בגיטרה את הגוספל "Ain't No Grave" לאורך הסרט ובעיקר בסצנה בו מתעללים הסוהרים בלוק ומכריחים אותו לחפור את קברו.
משפט המפתח של הסרט הוא זה של המפקד הקפטן "מה שיש לנו כאן זה כישלון לתקשר" המושמע גם על ידי לוק לפני מותו.
הוא שובץ במקום ה-11 ברשימת מאה שנים...
ב-2005 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס על היותו בעל "חשיבות תרבותית, היסטורית ואסתטית".
לוקס "לוק" ג'קסון (פול ניומן) הוא חייל משוחרר ממלחמת העולם השנייה שנתפס שיכור ומשחית מדחנים ונדון לשנתיים מאסר.
הוא נדון לשנתיים מאסר ועבודת פרך, בקבוצה בה חלק מהאנשים אזוקים ברגליהם בעת העבודה ("Chain Gang").
מפקד הכלא הוא הקפטן (סטרות'ר מרטין) ולידו המשגיח בצריף, קאר (קליפטון ג'יימס) והסוהר הראשי גודפרי (מורגן וודוורד) שמסתובב כל הזמן כשמשקפי שמש לעיניו ונושא רובה טעון.
קאר מפרט בפני האסירים את חובתם לפי הפקודות ומי שמפר אותן נכלא בתוך תא צר ומבודד שנקרא "קופסה".
ראש האסירים הוא דראגליין ("דראג") (ג'ורג' קנדי) והוא מקבל את לוק בחשדנות.
הם מנהלים תחרות אגרוף ולוק לא נכנע עד שהוא מאבד את הכרתו.
לאחר מכן הוא מנצח את כולם במשחק פוקר כי יש לו "יד מגניבה" ("Cool Hand").
מעמדו של לוק עולה לאחר שהוא מצליח לעמוד בהתערבות שלו לאכול 50 ביצים בשעה אחת.
לוסיל (ג'וי הרמון), חברתו של הקפטן שוטפת את הרכב שלו כשהיא מכסה טפח ומגלה טפחיים, לנגד עיניהם התאבות של האסירים.
לוק מדרבן את האסירים לגמור את העבודה בכביש בשיא המהירות.
אמו של לוק, ארלטה, (ג'ו ואן פליט) היא אישה חולה שמגיעה לבקר אותו ומוסרת לו כי היא אוהבת אותו למרות מה שעשה.
כאשר מגיעה הידיעה שאמו נפטרה, הוא מחליט לברוח אך נתפס לאחר מספר ימים ומובל מוכה וחבול אל קבוצת האסירים העובדים בכביש.
הקפטן חובט בו לעיני כולם ומסביר כי זה תוצאה מחוסר אפשרות לתקשר.
לאחר זמן הוא בורח שוב ושולח בתוך מגזין, תמונה שלו בין שתי יפהפיות וכלום מעריצים אותו.
כאשר הוא נתפס שוב ומוכה הוא מודה שהתמונה הייתה מזויפת.
האסיר קוקו (לו אנטוניו) קורע את התמונה.
הפעם הוא עובר התעללויות קשות כמו ישיבה ב"קופסה" וחפירת בור עמוק באדמה עד שהוא נשבר ומבקש סליחה ואז ערכו יורד בעיני האסירים.
לאחר זמן הוא מוחזר לעבודה אך בורח שוב ביחד עם דראג.
הם מתפצלים ולוק נכנס לכנסייה נטושה ו"משוחח" עם ישו.
דראג נתפס ומוכן להוליך את המחפשים ללוק ללא אלימות.
לוק מסרב, פותח את החלון, קורא לעבר הקפטן "זה חוסר יכולת לתקשר" ואז יורה בו גודפרי ופוצע אותו קשה.
דראג מתנפל על גודפרי ולוק הפצוע מוכנס למכוניתו של הקפטן על מנת להעבירו למרפאת הכלא ולא לבית החולים כדי שימות בדרך.
הרכב רומס את משקפיו של גודפרי.
לבסוף - כל האסירים מעלים חוויות וזכרונות מלוק כשהם עובדים בצומת הבנוי כצלב וברקע תמונת לוק והבחורות כשהקרעים המאוחים גם כן בצורת צלב.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותפול ניומןלוקס "לוק" ג'קסוןאסירג'ורג' קנדידראגליין ("דראג")אסירג'ו ואן פליטארלטה ג'קסוןאמא של לוקקליפטון ג'יימסקארסוהר משגיחסטרות'ר מרטיןהקפטןמפקד בית הסוהרמורגן וודוורדגודפריסוהר בכירהארי דין סטנטוןטראמפאסירדניס הופרבאבאלוגטסאסירלו אנטוניוקוקואסירג'וי הרמוןלוסילנערתו של הקפטן
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - ג'ורג' קנדי.
מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - פול ניומן.
מועמדות לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר - דון פירס, פרנק פירסון.
מועמדות לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר - לאלו שיפרין.
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה - פול ניומן.
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע - ג'ורג' קנדי.
המורה היא מיני סדרת טלוויזיה דרמטית אמריקאית, שנוצרה על ידי האנה פידל המבוססת על סרטה בעל אותו השם .
בסדרה מככבים קייט מארה וניק רובינסון.
הסדרה הופקה על ידי ערוץ הטלוויזיה בכבלים האמריקאי, FX והוקרנה בבכורה בשירות הסטרימינג, הולו ב-10 בנובמבר 2020.
עלילת הסדרה מתרחשת בין 2013 ל-2014, ומתמקדת בקלייר וילסון, מורה לאנגלית בבית ספר התיכון הבדיוני וסטרברוק באוסטין, טקסס, ועוסקת בקשר מיני אסור עם תלמיד התיכון בן ה-17, אריק ווקר.
המיני-סדרה בוחנת את המורכבות של מערכת היחסים ואת ההשלכות על שניהם ועל הסובבים אותם.
קייט מארה - קלייר וילסון, מורה לאנגלית בתיכון בשנות ה-30 המוקדמות לחייה המנהלת רומן אסור עם אחד מתלמידיה, אריק ווקר.
ניק רובינסון - אריק ווקר, תלמיד תיכון פופולרי שלקשר המיני שלו עם המורה יש השלכות לכל החיים.
בפברואר 2014, פורסם שסרטה של האנה פידל "המורה" יעובד למיני סדרת טלוויזיה על ידי HBO .
פידל היא התסריטאית והמפיקה של הסדרה יחד עם דני ברוקלהרסט .
קייט מארה שמככבת בסדרה תשמש גם היא כמפיקה בפועל, בעוד שפידל גם תביים את הסדרה, שתשודר ותופק ב-FX במקום ב-HBO.
לאחר השלמת רכישת "21st Century Fox" על ידי דיסני במרץ 2019, חברת וולט דיסני הפכה לבעלי העניין העיקריים של Hulu וכאשר FX הפכה לאחד הנכסים שנרכשו באמצעות הרכישה, פורסם בנובמבר 2019 כי הסדרה תוקרן בבכורה בהולו במקום ב-FX, כחלק מ"FX on Hulu".
את המוזיקה לסדרה הלחין קיגן דוויט.
באוגוסט 2018, פורסם שקייט מארה וניק רובינסון לוהקו לתפקידים ראשיים לסדרה.
בספטמבר 2019, אשלי צוקרמן, מריאל סקוט, שיין הארפר ואדם דייוויד תומפסון, ריאה קיהלסטדט, קמילה פרז, קמרון מולן וסיארה בראבו לוהקו לתפקידים משניים.
הצילומים העיקריים החלו בקלגרי, אלברטה, באוגוסט 2019. ונערכו ב-13 באוקטובר 2019.
המיני-סדרה עלתה לראשונה ב-10 בנובמבר 2020, כששלושת הפרקים הראשונים זמינים והשאר יצאו לראשונה על בסיס שבועי ב-FX ב-Hulu .
הסדרה גם הוקרנה בבכורה ב-BBC Two בבריטניה ב-3 בינואר 2021. בינלאומית, היא זמינה ב-Disney+ תחת מרכז הסטרימינג הייעודי Star כסדרה מקורית מאז 23 באפריל 2021, ובאמריקה הלטינית הסדרה עלתה לראשונה ב-31 באוגוסט 2021 ב-Star+ .
אתר Rotten Tomatoes דיווח על דירוג אישור של 72% על סמך 29 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.26/10, והיא אחת מהסדרות הנצפות ביותר של שירות ההזרמה הולו.
המורליסטים הצרפתים הוא כינוי למסורת של סופרים והוגי דעות צרפתים, שעסקו במוסר ובתיאר התנהגויות אישיות, חברתיות ופוליטיות, לעיתים קרובות באמצעות כתיבת מקסימות ואפוריזמים קצרים, ועל פי רוב גם בטון הומוריסטי ואירוני.
מסורת זו קשורה לסלונים הספרותיים הצרפתיים בין המאה ה-16 ועד למאה ה-18. המסורת מתחילה עם המסות של מישל דה מונטיין (1580), ותקופת הזוהר שלה הייתה בשלהי המאה ה-17.
ארבעת המורליסטים הצרפתים הבולטים, לצד יצורותיהם העיקריות, היו:
פרנסואה דה לה רושפוקו, Reflexions ou sentences et maximes morales (1665) (הרהורים או אמרות ואמרי שפר מוסריים)
מורלסטים צרפתים בולטים נוספים היו: מונטסקייה, שארל ז'וזף, פייר שרון, שארל פינו דיקלו , אנטואן דה ריווארול , פרדיננדו גליאני , ז'וזף ז'ובר .
יש הקושרים למסורת זו גם את בלז פסקל, שחיבורו Pensées ("הגיגים" או "מחשבות") פורסם רק ב-1670 ולאחר מותו.
המורליסטים הצרפתיים השפיעו רבות על מחברים מאוחרים יותר בהם: וולטר, גאורג כריסטוף ליכטנברג , יוהאן וולפגנג פון גתה, ארתור שופנהאואר, פאול ריי, פרידריך ניטשה, אוסקר ויילד, פול ואלרי וז'ול רנאר.
בלז פסקל, הגיגים, תרגם מצרפתית בצירוף מבוא והערות: יוסף אור, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשל"ו.
בלז פסקל, מחשבות, תרגום: רמה איילון, עריכה מדעית: ז'ואל הנסל, הוצאת מאגנס, 2016
פרנסואה דה לה רושפוקו, אמרות, מחברות לספרות, מצרפתית: ישראל זמורה, תשי"ז.
פרנסואה דה לה רושפוקו, כתבים נבחרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, מצרפתית: יוסי אסודרי, 2015.
ניקולא שאמפור, מאמרות (מצרפתית: ראובן מירן), דחק, כרך טו', 2022.
המושבה הייתה מסעדה בעיר ניו יורק והייתה ידועה כמקום מפגש של חברת בתי הקפה.
היא נוסדה בשנת 1919 על ידי ג'וזף ל.
פּאני, שלימים מכר אותה לקבוצת עובדים.
המסעדה הייתה ממוקמת ברחוב שישים ואחת ליד שדרת מדיסון, המושבה נוסדה בשנת 1919 על ידי ג'וזף פּאני, שמכר אותה לעובדים ארנסט צ'רוטי, אלפרד הרטמן וג'ין קוואלרו האב בשנת 1922. בהתחלה, המקום היה ידוע כמושך פלייבויס לדייטים.
המועדון כלל הימורים (פחות היה מוכר) בקומה העליונה שבו גברים היו פוגשים לעיתים קרובות את פילגשותיהם.
עם זאת, לאחר שגברת ויליאם קיסאם ואנדרבילט גילתה את המקום הוא הפך למקום המתחם האופנתי של החברה הגבוהה בניו יורק.
חגיגת הניצחון של ראש העיר ג'ימי ווקר (Jimmy Walker) נערכה במושבה בשנת 1925.
המושבה הגישה משקאות חריפים בזמן תקופת היובש, הגישה אותו בספלים ולא בכוסות, ושמרה את המשקאות שלה במעלית שירות שבה ניתן היה להעביר אותם בקלות, אם כי ראש העיר ווקר הגן על המסעדה מפני פשיטות.
זו הייתה המסעדה הראשונה בניו יורק עם מיזוג אוויר, שהותקן בסוף שנות ה-20. המושבה הפכה למוסד הראשון בארצות הברית שהגיש שמפניה דום פריניון.
המסעדן סיריו מאצ'וני היה מנהל הבר במושבה בין השנים 1960 לבין 1970.
המתחרים של המושבה כללו את 21 Club, דלמוניקו'ס, Le Pavillon, Restaurant LaRue, ומאוחר יותר את "ארבע העונות" .
המושבה נסגרה ב-4 בדצמבר 1971, השתתפו רבים מפטרוניה הנאמנים.
הבניין ששיכן אותו נהרס מאז.
המורה לאנגלית היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת הדרמה קומית שנוצרה על ידי שגם מככב בה בתור הדמות הראשית אוון מרקז.
הסדרה עלתה לשידור לראשונה ב-2 בספטמבר 2024 ברשת FX, קיבלה ביקורות חיוביות ונכללה ברשימת עשר הסדרות המוזרמות ביותר בסמוך ליציאתה.
בפברואר 2025 הסדרה חודשה לעונה שנייה, שעלתה לשידור ב-25 בספטמבר 2025. בנובמבר 2025 הסדרה בוטלה.
חייו המקצועיים והאישיים של אוון מרקז, היספני וגיי שעובד כמורה לאנגלית בבית ספר תיכון בעיר האמריקאית אוסטין, נשזרים זה בזה בעודו מתמודד עם עמיתיו, תלמידיו, מעסיקו ואלו שהוא מעוניין בהם רומנטית.
בתור אוון מרקז, המורה לאנגלית.
בתור גוון סנדרס, מורה וחברתו הכי טובה של אוון.
אנריקו קולנטוני בתור גרנט מורטי, מנהל התיכון.
שון פאטון בתור מארקי הילרידג, המורה להתעמלות.
בתור מלקולם, מורה לשעבר ובן זוגו לשעבר של אוון.
בתור הארי, מורה חדש בתיכון.
ביוני 2022 הוכרז שרשת FX הזמינה פרק פיילוט של הסדרה בכיכובו של בריאן ג'ורדן אלוורז שיתפקד בה גם כמפיק ותסריטאי.
שנהפרסטקסקטגוריהעבורתוצאהמקור2025פרס סטלייטמס' 29 סדרת הקומדיה או המחזמר הטובה ביותרפרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאימס' 30 סדרת הקומדיה הטובה ביותרפרס הטלוויזיה של ג'ותהםמס' 2סדרת קומדיה פורצת דרךהופעת המשנה הטובה ביותר בסדרת קומדיהשון פאטון
המורה שהבטיח את הים הוא סרט דרמה ביוגרפי ספרדי משנת 2023.
הסרט מבוסס על אירועים אמיתיים.
במרכז העלילה סיפורו של אנטוני בנאיז'ס, מורה במקצועו, שב-1935 נשלח לעבודה בהוראה בכפר קטן ומבודד בבורגוס, ספרד.
הוא יוצר קשרים עם תלמידיו ועם אנשי הכפר, ומבטיח לתלמידי הכיתה שייקח אותם לראות את הים בפעם הראשונה בחייהם.
75 שנים מאוחר יותר, נכדתו של קרלוס שהיה אז אחד התלמידים בכיתה והתגורר בביתו של המורה מעל הכיתה מאחר שאימו נפטרה ואביו היה בבית כלא, מגלה את הסיפור שמסתתר מאחורי ההבטחה שמעולם לא קוימה.
ביימה את הסרט פטרישיה פונט על פי תסריט שנכתב על ידי פרנצ'סק אסקריבאנו ו-אלברט ואל.
הסרט מבוסס על חיבור שפורסם בשנת 2013 ונקרא "חשיפת הדממה" (בספרדית: Desenterrando el silencio, בקטלאנית Desenterrant el silenci.
אנטוני בנאיז'ס (אותו מגלם השחקן אנריק אוקר), הוא מורה ממחוז טרגונה הנשלח ללמד בבית הספר הממלכתי בעיירה קטנה
הודות לשיטות הוראה חלוציות שנחשבו מהפכניות בתקופת שנות השלושים, הוא מתחיל להשפיע על שינוי חייהם של תלמידיו ובמקביל משפיע גם על שינוי של חיי המקומיים, מה שלא מצא חן בעיניי כל התושבים בכפר.{
אנריק אוקר בתפקיד אאנטוני בנאיז'ס
רמון אגוויר בתפקיד אמיליו כמבוגר
ניקולס קלבו בתפקיד אמיליו כילד
חורחה דה רושה בתפקיד קמילו
פליפה גרסיה ולז בתפקיד קרלוס כמבוגר
גאל אפאריסיו בתפקיד קרלוס כילד
אליסה קריהוט בתפקיד חוזפינה כמבוגרת
אלבה הרמוסו בתפקיד חוזפינה כילדה
מילו טבואדה בתור פדרה פרימיטיבו
מקומות הצילום כוללים את מורה (Mura) ובריוויסקה.
פְּרָס תאריך הטקסקטגוריהתוצאה הערות שוליים פרס Feroz 26 בינואר 2024 השחקן הראשי הטוב ביותרמועמדות שחקנית המשנה הטובה ביותר מועמדות פרסי גויה 10 בפברואר 2024 התסריט המעובד הטוב ביותרמועמדות המוזיקה המקורית הטובה ביותרמועמדות עיצוב התלבושות הטוב ביותרמועמדות הביצועים הטובים ביותר להוביל הגברימועמדות שחקנית המשנה הטובה ביותרמועמדות
הסרט הוא הפקה משותפת בין צרפת ובלגיה והוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל רמאדאם בבלגיה ב-18 בינואר 2024. הסרט יצא לאקרנים בצרפת על ידי Ad Vitam ב-27 במרץ 2024, ובבלגיה על ידי Cinéart ב-3 באפריל 2024.
הסרט היה מועמד בשנת 2024 בפסטיבלים של DGB ו-SCORE לקולנוע.
ג'וליאן הוא מורה צעיר לספרות בבית ספר תיכון שמואשם שלא בצדק בהטרדה מינית על ידי אחת מתלמידותיו.
זו נערה מתבגרת, ועליו להילחם כדי לטהר את שמו תוך שהוא מתמודד עם לחצים מצד אחיה הגדול של הנערה וחבריה לכיתה.
ג'וליאן מחפש תמיכה בקרב עמיתיו המורים והממונים עליו, אך לנוכח הסכסוך הקשה שמתפתח, הם אינם לוקחים צד, אלא שותקים.
במקביל, ג'וליאן מסתיר את ההומוסקסואליות שלו מתלמידיו ועמיתיו, עד שסרטון אינטימי שחושף את סודו מתפרסם ברשתות החברתיות בבית הספר, מה שבסופו של דבר מגביר את מעגל האלימות נגדו.
המורה הצעירה הוא ציור שמן מאת הצייר הצרפתי ז'אן-בטיסט סימאון שארדן.
היצירה צוירה ככל הנראה בשנת 1737, והיא מציגה סצנה אינטימית של שיעור פרטי בבית בורגני בצרפת של המאה ה־18. הציור נמנה עם ציורי הז'אנר הבולטים של שארדן ומתאפיין בעדינות, רוך וחיבור לערכי החינוך והמשפחה.
הציור מציג סצנה אינטימית של שיעור קריאה פרטי המתרחש ככל הנראה בבית בורגני בצרפת של המאה ה־18. במרכז התמונה נראים שני ילדים היושבים ליד שולחן: ילדה בגיל ההתבגרות המוקדם, ככל הנראה בת 12 או 13, מצביעה בעדינות על ספר פתוח.
לצידה יושב ילד צעיר יותר, החוזר על מחוותיה ומחקה את תנועותיה.
על אף כותרת הציור, הדמות הנשית אינה מורה מקצועית אלא ככל הנראה אחותו הגדולה של הילד או קרובת משפחה אחרת.
מדובר ברגע של למידה ביתית, כפי שהיה מקובל באותה תקופה, במיוחד בקרב משפחות מהמעמד הבינוני.
החדר פשוט והאווירה שקטה, ללא סימנים חיצוניים של עושר ראוותני, דבר המעיד על מעמד סוציו־אקונומי של בורגנות משכילה אך לא אמידה במיוחד.
על פי תיאורים חזותיים מסוימים, ובמיוחד סוג כיסוי הראש, סביר שמדובר בילד בן, אם כי הדבר אינו ניתן לקביעה מוחלטת.
גם גילו המדויק של הילד אינו ברור, אולם בשל התמקדותם של השניים באותיות, ניתן להניח שמדובר בשיעור קריאה בסיסי, המתאים לגילאים צעירים מאוד, אולי שלוש עד חמש.
שארדן עושה שימוש מובהק בקונטרסט טכני בין הדמויות: הילדה מצוירת בקווים מדויקים וצלולים, המביעים ביטחון, סדר ומיקוד – כאילו כבר קיבלה את מקומה בחברה ויועדה לתפקידה כמחנכת לעתיד.
הילד, לעומתה, מתואר בקווים רכים ומעט מטושטשים, מה שמרמז על רעיון ה"טאבולה ראסה" – הלוח החלק – מושג פופולרי בעידן ההשכלה, ולפיו הילד רוכש את ידיעותיו וניסיונו מהסביבה באמצעות למידה.
השוואה בולטת שניתן לזהות היא בין המורה הצעירה לבין ציורו של קספר נטשר "אישה מלמדת ילד לקרוא" (A Lady teaching a Child to Read), המוצג באוסף הגלריה הלאומית בלונדון.
שני הציורים מתארים סצנה חינוכית המתרחשת במסגרת ביתית, ובה דמות נשית מדריכה ילד בלימוד הקריאה.
עם זאת, שארדן מציג דינמיקה שונה: בניגוד ליצירתו של נטשר, שבה הילד מונחה על ידי דמות בוגרת – אם או משרתת – הדמות המחנכת בציורו של שארדן היא נערה צעירה, כנראה אחותו או קרובת משפחה של הילד.
הבדל זה מדגיש את המעבר מתלות בהנחיה של מבוגרים אל מודל של חינוך ביתי בתוך המשפחה הבורגנית, ובפרט את תפקידה החינוכי של הנערה בגיל ההתבגרות.
הבחירה להציג ילדה כמחנכת משקפת גישה חדשה לתפקיד האישה הצעירה בתקופת ההשכלה, כחלק מהאידיאל של אם משכילה ומטפחת.
המושבה הגרמנית בירושלים היא שכונה במרכז-מערב העיר, בסמוך למתחם התחנה.
היא נבנתה על ידי גרמנים חברי כת הטמפלרים ב-1873, כמושבה החמישית מתוך שמונה המושבות שבנו הטמפלרים בארץ ישראל.
מושבות נוספות נבנו ביפו, בחיפה ובגליל.
ועד הטמפלרים, שבראשם כריסטוף הופמן, החליט להקים בירושלים את המרכז הרוחני של התנועה.
באביב 1878 העבירו על גבי גמלים את ציוד הנהלת אגודת הטמפלרים וציוד בית הספר מיפו לירושלים.
הטמפלרים הגיעו לארץ ישראל כדי להגשים את משנתם - ישועה באמצעות התיישבות בארץ הקודש.
הם האמינו שביכולתם להקים חברה נוצרית אמיתית, ממלכת אלוהים שבמרכזה ירושלים.
המושבה התמקמה לצד דרך ירושלים בית-לחם שחשובה לצליינים שפניהם לכנסיית המולד.
המושבה נבנתה על שטח קרקע גדול שרכשו הטמפלרים מערביי בית צפאפא בצפונו של עמק רפאים, כקילומטר מדרום-מערב לירושלים של אותם ימים, ומכאן שמה של המושבה: REFAIM (רְפָאִים).
הבנייה נעשתה במתכונת כפר גרמני טיפוסי בחבל וירטמברג שבדרום מערב גרמניה, משם הגיעו מתיישביה, אך תוך שימוש בחומרים מקומיים.
מסיבה זו, שלא כבכפר גרמני אופייני, בנויים בתי המושבה הגרמנית בירושלים מאבן ירושלמית, ולא מעץ ומלבנים.
מרבית הבניינים הם בני שתי קומות או בתים חד קומתיים ובעלי גגות רעפים.
במושבה שני רחובות ראשיים, רחוב עמק רפאים ודרך בית לחם, המחוברים ביניהם באמצעות רחובות קטנים.
מתיישבי המושבה עסקו במלאכות טיפוסיות לכפריים גרמנים, בהן נגרות, נפחות, חקלאות וכדומה, וכן פעלו ביניהם עגלונים, שהפעילו שרותי עגלות בין העיר העתיקה לבין התיישבויות ושכונות מרוחקות יותר.
בין המתיישבים הטמפלרים בלט מספר יוצא דופן של אדריכלים, שתרמו לבינוי בירושלים המתפתחת וכן במושבות טמפלריות אחרות.
עם הזמן, בנו יזמים ערבים אמידים בתים מדרום לבתי בני הקהילה הטמפלרית.
הם נמשכו למיקומו האטרקטיבי של עמק רפאים - על אם הדרך בין ירושלים לבית לחם ובין השכונות המתפתחות קטמון, טלביה ובקעה, שאוכלסו בערבים אמידים מירושלים.
לימים, הוחל השם "המושבה הגרמנית" גם על הבתים הערביים שמדרום למושבה הטמפלרית המקורית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה רבים מהטמפלרים תושבי המושבה, אשר ממילא נחשבו בעיני השלטונות הבריטיים כנתיני אויב וכגייס חמישי, גילו אהדה למשטר הנאצי.
הם הושמו בהסגר, ומאוחר יותר הוגלו לאוסטרליה.
הבתים הערביים בדרום המושבה ננטשו במלחמת העצמאות, בדומה לשכונות ערביות אחרות באזור.
לאחר הקמת מדינת ישראל יושבו בתי המושבה בעולים חדשים.
עם השנים, הפכה לשכונה מבוקשת בשל הקסם הכפרי שנותר בה, בתיה הציוריים, ומיקומה המרכזי בעיר המתפתחת.
שמה הרשמי הוסב ל"עמק רפאים", כשם העמק בו היא שוכנת והרחוב הראשי בה, אך בפי הירושלמים היא עדיין נקראת "המושבה הגרמנית" או פשוט "המושבה".
בשנות ה-60 וה-70 נבנו במושבה בתי דירות בסגנון הישראלי המקובל של אותם זמנים, שלא הוסיפו חן רב למושבה.
החל משנות ה-80, עם התפתחות מודעות השימור, נבנים כל המבנים החדשים במושבה בסגנון התואם את רוחה המקורי: בנייה נמוכה, גגות רעפים, חלונות מקושתים, דגש על חצרות וגינון, וכדומה.
כך נשמר אופייה המיוחד, כמעין כפר 'מרכז אירופאי' בלב ירושלים, בו שזורים אלמנטים מקומיים.
בעשור האחרון של המאה ה-20 נפתחו במושבה בתי קפה רבים, מסעדות, ברים, ובוטיקים, והיא קיבלה אופי צעיר.
רבים אף נוהגים לכנות את המושבה "השיינקין של ירושלים".
בעונת האביב והקיץ מרבים להתקיים במושבה פסטיבלים למיניהם בהם 'שוק האיכרים' המפורסם.
ב-9 בספטמבר 2003, במהלך האינתיפאדה השנייה, התבצע פיגוע התאבדות בקפה הלל במושבה.
למרות זאת, ובעיקר עם סיומה של האינתיפדה, חזרה המושבה הגרמנית להיות אחד האזורים התוססים בעיר אשר מאופיין במבלים רבים בדגש על אוכלוסייה אנגלו-סקסית מן האזור.
המושבה היוונית היא שכונה באזור עמק רפאים בדרום ירושלים, דרומית למושבה הגרמנית וקטמון.
הרחוב הגובל בין שתי השכונות הוא רחוב רחל אמנו.
ממזרח תוחם אותה רחוב עמק רפאים וממערב רחוב אלעזר המודעי ושכונת קטמון.
רחובה הראשי הוא רחוב יהושע בן נון (לשעבר אפתימיוס) המקביל לרחוב עמק רפאים.
השכונה נוסדה ב-1900 על ידי בני העדה היוונית-אורתודוקסית שחיפשו מענה לצפיפות המגורים שלהם ברובע הנוצרי בעיר העתיקה, שם חיו סביב מתחם הפטריארכיה היוונית, ותוכננה בדגם של רשת רחובות מקבילים וניצבים זה לה.
בני הקהילה היוונית הוזמנו להשתתף בהגרלת חלקות אדמה, והמשפחות שזכו בהגרלה התחייבו לממן ולדאוג לביצוע הבנייה.
השכונה התפתחה במיוחד בשנות ה-20 וה-30, כאשר לארץ ישראל הגיעו מהגרים יוונים אורתודוקסים רבים שגורשו מטורקיה.
בשכונה גרו גם משפחות ערביות וארמניות וכן משפחות של פקידים וקציני צבא בריטיים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות ב-1948 מצאו רוב תושבי המושבה מקלט במנזרי העיר העתיקה.
עם שוך הקרבות בנובמבר אותה שנה, לא יכלו הבורחים לחזור, עקב חלוקת העיר בין ירדן וישראל.
רבים מאלה שמצאו עצמם בירושלים הירדנית היגרו אל מעבר לים ולא חזרו.
המושבה הפכה לשכונה ישראלית, ואוכלסה במהירות בעולים חדשים אשר לא שמרו על הסדר והטיפוח שהשכונה הייתה בנויה בהם.
תוספות מאולתרות קלקלו את צורתם של הבתים ויש גם עדויות לביזה והרס מכוונים שנעשו.
חלקים גדולים של השכונה הפכו למשכנות עוני.
מספר זעום של משפחות יווניות נותר במושבה במהלך המלחמה ולאחריה, אך רק לאחר 1967 חודשה הפעילות החברתית והתרבותית במועדון היווני שברחוב יהושע בן נון 8 שבמרכז השכונה.
המועדון עבר שיפוץ והחייאה מחדש בתחילת שנות ה-80 בידי התושבים שנשארו במקום, ובידי אלה שחזרו מהעיר העתיקה.
כיום נמצא המועדון תחת חסות ממשלת יוון ומתקיימות בו פעילויות הקשורות בתרבות יוון, כמו לימוד השפה היוונית וריקודים יווניים.
בשנים 1984–2014 שימש הארכאולוג ד"ר וסיליוס צפיריס כנשיא הקהילה.
בתים רבים מן השכונה המקורית לא נשמרו או שנעשתה בהם תוספת בנייה שלא תמיד היטיבה עם חזותם האסתטית.
עם זאת במשך השנים עלתה קרנה של השכונה וניתנה תשומת לב לערכם המיוחד של הבתים, בדומה לתהליך שעברה בקעה הסמוכה.
בעקבות כך הפכה המושבה היוונית לשכונה השנייה ביוקרתה בירושלים (אחרי טלביה), והיא נחשבת לשכונה מטופחת במיוחד ובעלת ייחוד.
בחלקה הפונה לרחוב עמק רפאים נפתחו חנויות, מסעדות ובתי קפה ובהם קפה הנס וגרץ (עמק רפאים 44), שפעל בשנים 1979-1981, וקפה הלל בו התרחש פיגוע התאבדות ב-2003.
בית ד"ר פוטיוס אפקלידס (רח' רחל אמנו 3 פינת רח' בן נון) - נבנה על ידי אדריכל ספירוס חורי.
שופץ ב-2000 על ידי אדריכל ד"ר איליאס מסינס.
הבית הוא מוזיאון קטן המנציח את חיי היום-יום של המושבה היוונית בעבר.
בית יואנידיס ("הבית הלבן", רח' עמק רפאים 56)
מועדון הקהילה היוונית (רחוב בן נון 8)
המושל הכללי של ניו זילנד הוא נציג המונרך של ניו זילנד (בימינו צ'ארלס השלישי).
המושל הכללי פועל כמשנה למלך המייצג את המלך בניו זילנד ויש הרואים בו ראש המדינה דה פקטו של ניו זילנד.
"חוק החוקה" של 1986 קובע ש"המושל הכללי, הממונה על ידי הריבון, הוא נציג הריבון בניו זילנד".
לא קיימת הגדרה מדויקת לאורך כהונתו של המושל הכללי, אך מקובל שהמושל הכללי מכהן כחמש שנים.
תפקידי המושל הכללי מוגדרים במכתב הרשאה שהוצא ב-1983 (ותוקן ב-2006) והוא כולל:
כל תפקידיו של המושל הכללי מבוצעים בשמו של המלך.
מעבר לתפקידיו החוקתיים, למושל הכללי יש תפקידים טקסיים חשובים.
הוא נוסע ברחבי ניו זילנד כדי לפתוח ועידות ונוכח בתפילות ובטקסי אזכרה.
כאשר המושל הכללי נוסע מחוץ לניו זילנד, רואים בו כנציגה של המדינה ושל המלך הוא זוכה ליחס שניתן לראש מדינה כמעט ברוב המובנים.
על פי "חוק החוקה של ניואה", המושל הכללי גם מייצג את המלך בניואה.
בעוד שניואה היא חלק מממלכת ניו זילנד, משמעות מעמדה כשטח בממשל עצמי, הוא שהמושל הכללי מייצג את המלך כראש מדינה בניואה בנפרד ממשרתו כמושל הכללי של כל ממלכת ניו זילנד.
המושלת הכללית הנוכחית היא דיים סינדי קירו, שהושבעה לתפקידה ב-21 בספטמבר 2021. היא החליפה את דיים פטסי רדי ומונתה לתפקידה על ידי המלכה אליזבת השנייה במאי 2021 בעצת ראש ממשלת ניו זילנד, ג'סינדה ארדרן.
קירו היא האישה המאורית הראשונה שמכהנת כמושלת הכללית של ניו זילנד.
החל מ-2019, סגניתה של המושלת הכללית היא הלן וינקלמן, מתוקף תפקידה כנשיאת בית המשפט העליון של ניו זילנד.
את הסיוע המנהלתי מקבל המושל הכללי ממשרד ראש ממשלת ניו זילנד והקבינט.
מינויו של המושל הכללי מתבצע על ידי המלך מתוקף היותו מלך ניו זילנד על פי הצעתו של ראש ממשלת ניו זילנד.
הצעתו של ראש הממשלה מבוססת לעיתים על החלטת הקבינט, על אף שאפשרות זו אינה מחויבת המציאות.
היו כמה מקרים בהם מונה המושל הכללי על פי החלטת הקבינט.
לאחר שעברה ניו זילנד לשיטת ייצוג יחסי מעורבת (Mixed-member Proportional Representation) ב-1996, נהוג שראש הממשלה נועץ בכל ראשי הסיעות בפרלמנט, וכך נעשה כבר בהחלטה על מינויו של אננד סטיאננד.
על פי המקובל שותף גם ראש האופוזיציה בהתייעצות על מינוי המושל הכללי, אך גם זה לא התבצע תמיד.
בעקבות ועידה אימפריאלית שהתקיימה ב-1930, אימצה ועידה חוקתית שכונסה באותה שנה את הרעיון למינוי המושל הכללי על פי עצתה והמלצתה של ממשלת ניו זילנד.
עם זאת, זכות זו לא יושמה ישירות על ידי ראש ממשלת ניו זילנד עד 1967.
אף על פי שתפקיד המושל הכללי הוא בלתי-מפלגתי, היו כמה מינויים שעוררו מחלוקות משמעותיות.
ב-1977 הלין מנהיג האופוזיציה, ביל רולינג, על כך שלא נועצו בו במינויו של סר קית' הוליאוק.
הוא מתח ביקורת על כך שהוליאוק היה שר מכהן בממשלה בעת שההצעה למינויו הוגשה והציע בגלוי את מינויו של סר אדמונד הילרי במקומו.
על הצעה זו נמתחה ביקורת על ידי הממשלה על רקע תמיכתו של הילרי בלייבור בבחירות 1975. ב-1990 מונתה קתרין טיזרד, לשעבר ראש העיר אוקלנד מטעם הלייבור ואשתו לשעבר של סגן ראש הממשלה מטעם הלייבור, בוב טיזרד.
למרות הרקע הפוליטי של הוליאוק וטיזרד, לא ניתן היה לומר שהם מילאו את תפקידם בנטייה פוליטית כלשהי.
לעיתים היו שמועות על האפשרות שימונה למושל הכללי חבר משפחת המלוכה הבריטית.
ב-2004, ביקש ריצ'רד וורת', חבר פרלמנט לשעבר מטעם המפלגה הלאומית ומונרכיסט מושבע, מראש ממשלת ניו זילנד, הלן קלארק, לשקול את האפשרות להציג את מועמדותו לתפקיד המושל של הנסיך אדוארד, רוזן וסקס.
לפני שנכנס המושל הכללי לתפקידו, מוקרא באופן פומבי כתב המינוי שלו בנוכחות נשיא בית המשפט העליון של ניו זילנד או שופט עליון אחר ובפני חברי ממשלת ניו זילנד.
המושל הכללי מצהיר אמונים בטקס שמנוהל על ידי נשיא בית המשפט העליון או שופט עליון אחר.
מעת לעת, מועלות הצעות שהמושל הכללי ייבחר בבחירות.
בנוסח הטיוטה הראשונה של חוק חוקת ניו זילנד של 1852 כלל מי שכיהן אז כמושל, סר ג'ורג' גריי, סעיף שדיבר על בחירתו של המושל על ידי הפרלמנט.
סעיף זה הושמט לבסוף מהנוסח הסופי, ככל הנראה בשל העובדה שמשרד המושבות רצה לשמור בידיו את השליטה על ממשלת ניו זילנד.
ב-1887 הגיש גריי, אז כבר ראש ממשלה לשעבר, הצעת חוק לבחירת המושל.
הצעת החוק נפלה ברוב דחוק של 46 תומכים מול 48 מתנגדים, כשאת ההתנגדות הובילה ממשלת הארי אטקינסון.
ב-1889 ניסה גריי להעביר הצעת חוק נוספת בנושא.
ב-2006 העלה הפרשן הפוליטי, קולין ג'יימס, הצעה שהמושל ייבחר (או ליתר דיוק, בבחירות ייבחר המועמד שיוגש לאישור המלכה) על ידי רוב של 60% מחברי הפרלמנט.
ג'יימס טען שלציבור הניו זילנדי צריכה להינתן היכולת לבחור את נציג המלכה בארצם, ושדרך הבחירה הנוכחית של המושל אינה דמוקרטית ולא מתבצעת בשקיפות.
שיטת הבחירה שהוצעה על ידי ג'יימס לא הייתה ייחודית לניו זילנד, והמושלים הכלליים של פפואה גינאה החדשה ושל איי שלמה, נבחרים בדרך זו.
המומחה למשפט חוקתי, פרופסור נואל קוקס, שבעבר כיהן כיושב ראש הארגון לקידום המלוכה החוקתית בניו זילנד, מתח ביקורת על ההצעה בטענה ש"מתן לגיטימציה דמוקרטית נפרדת למושל הכללי עלולה לגרום להפרדה בין שרי הממשלה לבין המושל הכללי...
המושלים הכלליים עלולים לקבל את מקור הכוח הנפרד מתוקף בחירתם ולהוות יריבים פוליטיים לשרי הממשלה".
בפברואר 2008 הציעה התנועה הרפובליקנית את רעיון בחירתו של המושל הכללי כצעד ביניים להפיכתה של ניו זילנד לרפובליקה, בטענה ש"בחירת המושל הכללי תאפשר או תקל על המעבר למשטר רפובליקני על ידי בחירת ראש המדינה על ידי העם".
בדיון על אישור של חוק המושל הכללי ב-2010, הציע חבר הפרלמנט מטעם מפלגת הירוקים, שהפרלמנט ימליץ למלכה על המועמד לתפקיד המושל הכללי, כשההמלצה תאושר על ידי שלושה רבעים לפחות של הפרלמנט.
בוועדה לגיבוש הצעת החוק, הציעה התנועה הרפובליקנית שהפרלמנט ימנה את המושל הכללי עם רוב של שלושה רבעים, בנוסף להסכמת רוב חברי סיעות הבית, ובנוסף שיוסכם על תהליך דומה בעת שעולה הצורך להדיח את המושל מתפקידו ועל תקופת כהונה של חמש שנים.
חבר הפרלמנט מטעם המפלגה הלאומית, ניקי קיי, מתח ביקורת על ההצעה על רקע האפשרות שמפלגה המיוצגת על ידי חבר פרלמנט אחד תוכל להטיל וטו על ההחלטה שתתקבל ברוב, ובכך יינתן למפלגות כאלה עוצמה גדולה מדי.
התנועה הרפובליקנית הגיבה לטענה זו שהשיטה המוצעת תבטיח שהמינוי יעשה על דעתן של רוב חברי הפרלמנט והמפלגות המיוצגות בו.
המושל הכללי מכהן בתפקידו "על פי רצון הוד מלכותו" (At His Majesty's Pleasure).
על פי המקובל מכהן המושל במשך חמש שנים, אך ראש ממשלת ניו זילנד רשאי לייעץ למלך להאריך או לקצר את תקופת כהונתו של המושל המכהן.
לדוגמה, סילביה קרטרייט הייתה אמורה לסיים את כהונתה כמושלת הכללית באפריל 2006, אך כהונתה הוארכה על ידי המלכה אליזבת בהמלצת ראש הממשלה, הלן קלארק, שסברה ש"תהליך הבחירה של מושל חדש לא צריך להתקיים בתקופת מערכת בחירות לפרלמנט".
כאשר המושל הכללי מתפטר, מת, נמצא בלתי כשיר למלא את תפקידו או יוצא מחוץ לגבולות ניו זילנד, ממלא את מקומו נשיא בית המשפט העליון.
ראש ממשלת ניו זילנד רשאי לייעץ למלך (כל עוד הוא נהנה מאמון הפרלמנט), להפסיק את כהונתו של המושל הכללי והמלך מחויב לפעול על פי הצעתו של ראש הממשלה.
בשל העובדה שמעולם לא פוטר אף מושל כללי של ניו זילנד על פי עצת ראש הממשלה, לא ברור באיזה מהירות יפעל המלך במקרה של הצעה כזאת.
כמה משפטנים בתחום החוקתי טוענים שהמלך לא חייבלהיעתר להצעה כזאת כלל, בעוד שאחרים טוענים שהמלך רשאי לעכב את החלטתו.
אחרים טוענים שהמלך מחויב לפעול על פי עצת ראש הממשלה ויתר מכך, שעליו לפעול על פי עצת ראש הממשלה באופן מיידי.
מבקרים, בעיקר מטעם התנועה הרפובליקנית, מתארים את יכולתו של ראש הממשלה לייעץ למלך לפטר את המושל הכללי כפגם בחוקתה של ניו זילנד, המאפשר לראש הממשלה ולמושל הכללי לפטר איש את רעהו.
הרפובליקנים טוענים שהפגם הזה עלול להחמיר לאור רצונו של המלך או של נציגו להיות מעורבים מבחינה פוליטית.
יותר מכך, קיימת טענה שמשמעות פגם זה היא שהמושל הכללי לא יכול לשמש כ"בלם חוקתי", כפי שקרה בפרשת פיטוריו של ראש ממשלת אוסטרליה, גוף ויטלם על ידי המושל הכללי של אוסטרליה, ג'ון קר ב-1975.
כהונתם של שלושה מושלים כלליים הופסקה לפני זמנה: ויליאם הובסון, שמת לפני שכהונתו הופסקה באופן רשמי, רוברט פיצרוי וג'ורג' גריי, כולם כיהנו לפני שקיבלה ניו זילנד ממשל עצמאי ב-1853.
את תפקידיו של המושל הכללי של ניו זילנד ניתן לחלק לשלושה תחומים: תפקידים חוקתיים, תפקידים טקסיים ותפקידים חברתיים.
באופן סמלי, המושל הכללי הוא ראש הרשות המבצעת והוא פועל בכפוף למוסכמות והתקדימים החוקתיים.
כמעט תמיד מפעיל המושל את הזכויות המלכותיות על פי עצת ראש הממשלה ושריו.
ראש הממשלה והשרים בתורם אחראים כלפי בית המחוקקים ודרכו כלפי העם.
חוק החוקה של 1986 מגדיר ש"המושל הכללי ממונה על ידי הריבון והוא נציגו של הריבון בניו זילנד".
המושל הכללי מפעיל מספר סמכויות מלכותיות בלעדיות.
בפועל, מסור הכוח הפוליטי בניו זילנד בידי הפרלמנט של ניו זילנד (שמורכב מהמושל הכללי עצמו מבית הנבחרים), באמצעות ראש הממשלה והקבינט.
על פי המוסכמות החוקתיות, מפעיל המושל הכללי את סמכויותיו אך ורק על פי עצת ראש הממשלה ושריו, למעט מקרה בו מאבד ראש הממשלה את אמון הפרלמנט.
אף על פי שמלך ניו זילנד הוא גם מלך הממלכה המאוחדת, עקב היות ניו זילנד אומה ריבונית, אין ביכולתה של ממשלת בריטניה לייעץ למושל הכללי או להתערב בצורה זו או אחרת בענייניה של ניו זילנד.
המושל הכללי מוגבל על פי המוסכמות החוקתיות לפעול על פי עצת ראש הממשלה בהפעלת סמכויותיו החוקתיות, כל עוד נהנה ראש הממשלה מאמון הפרלמנט.
גם כאשר הוא ממנה את ראש הממשלה, מפעיל המושל הכללי לעיתים רחוקות שיקול דעת כל שהוא.
על פי המוסכמות החוקתיות הבלתי כתובות, המושל הכללי חייב למנות לתפקיד ראש הממשלה את האדם שיש לו את רוב הסיכויים לזכות באמון הפרלמנט, בדרך כלל מנהיג המפלגה הגדולה ביותר או מנהיגה של קואליציית מפלגות שמהווה את הרוב בפרלמנט.
המושל הכללי הוא נציגו של המונרך בניו זילנד ורשאי (על פי עצת ראש הממשלה) להפעיל את רוב הסמכויות המסורות בידי הכתר.
עם זאת, בעת שהמונרך נמצא בניו זילנד, הוא רשאי להפעיל את סמכויותיו בעצמו.
יותר מכך, חלק מהסמכויות (כמו הסמכות למנות את המושל הכללי הבא, לאשר את קיומם של כיבודים שונים וכו') יכולות להיות מפועלות על ידי המונרך באופן בלעדי.
המושל הכללי הוא שומר החותם של ניו זילנד המוטבע על כל מסמכי הממשלה.
המושל הכללי יושב בראש "המועצה המנהלת" (Executive Council).
ראש הממשלה ממונה להיות חבר במועצה ומייעץ את מי מחברי הפרלמנט למנות כשר וכתת-שר (Parliamentary Secretary).
תפקידה העיקרי של המועצה המנהלת הוא לפרסם את דבר המלך במועצה, על פי סמכותו של "דבר המושל הכללי במועצה".
המושל הכללי מזמן את הפרלמנט ומפזר אותו.
כל מושב של הפרלמנט מתחיל בזימון של המושל הכללי ונפתח בטקס פתיחת הפרלמנט שבמהלכו נושא המושל הכללי את הנאום מן הכס שאותו הוא קורא בחדר המועצה המחוקקת ובו הוא מתווה את סדר היום החקיקתי של הממשלה.
החלטה על פיזור הפרלמנט מסיימת את תקופת כהונתו של הפרלמנט (שאורכה המרבי הוא שלוש שנים) ולאחר מכן נערכות בחירות כלליות בהן נבחרים מחדש כל חברי בית המחוקקים.
עם זאת, סמכויות אלו מופעלות תמיד על פי עצתו של ראש הממשלה.
העיתוי של פיזור הפרלמנט מושפע ממספר גורמים.
באופן רגיל בוחר ראש הממשלה את המועד המתאים ביותר מבחינה פוליטית עבור מפלגתו.
באופן תאורטי רשאי המושל הכללי לסרב לבקשה לפיזור הפרלמנט, אך הנסיבות בהן צעד כזה יכול לקרות אינן ברורות.
ניתן להצדיק צעד כזה במקרה שממשלת מיעוט כיהנה זמן קצר בלבד ונראה שמפלגה אחרת תצליח לגייס בהצלחה רבה יותר רוב בבית המחוקקים שיתמוך בה.
לפני שהצעת חוק תהפוך רשמית לחוק, היא חייבת לקבל "הסכמה מלכותית" (Royal Assent), ואת התפקיד הזה ממלא המושל הכללי בשם המונרך.
באופן תאורטי יכול המושל הכללי להעניק את ההסכמה המלכותית או להשהותה.
בכל אופן, על פי המוסכמות החוקתיות המודרניות, ההסכמה המלכותית מוענקת תמיד ומעולם לא ניתן לה סירוב.
המושל הכללי ממנה ומדיח מתפקידם את שרי הממשלה, אך הוא מבצע את תפקידו זה רק על סמך עצתו של ראש הממשלה, ומשום כך, ראש הממשלה הוא זה שלמעשה ממנה את השרים ולא המושל הכללי.
באופן תאורטי יכול המושל הכללי לפטר את ראש הממשלה, אך המוסכמות והתקדימים מונעים את ביצועו של צעד כזה.
המושל הכללי ממלא כמה מן המשימות המוטלות באופן רגיל בדומה לראש מדינה.
הוא מקיים ביקורים ממלכתיים מעבר לים, מארח ראשי מדינה שמבקרים בניו זילנד ומקבל כתבי האמנה משגרירים ומנציבים עליונים.
כאמור, פועל המושל הכללי על פי עצת ראש ממשלתו, למעט במקרים בהם מאבד זה האחרון את אמון בית המחוקקים.
סמכויות שמופעלות במקרה כזה נקראות "סמכויות בלעדיות" (Reserve Powers) והן כוללות בין השאר את היכולת:
לפזר את הפרלמנט או להמשיך את כהונתו
למנות ולפטר את שרי הממשלה ואת ראש הממשלה
לסרב לבקשת ראש הממשלה לפזר את הפרלמנט
לסרב להעניק הסכמה מלכותית לחוקים
סמכויות אלו הן סוגיה לוויכוח מתמשך.
מחד, מאמינים פרשנים חוקתיים רבים שלמושל הכללי (או לריבון) אין את הסמכות לסרב להעניק הסכמה מלכותית.
המשפטן וראש הממשלה לשעבר, סר ג'פרי פאלמר, ובנו, הפרופסור מת'יו פאלמר, טוענים שכל סירוב להענקת הסכמה מלכותית עלולה לגרום למשבר חוקתי.
מאידך, כמה משפטנים העוסקים בתחום החוקה, כמו פרופסור פיליפ ג'וזף, מאמינים שלמושל הכללי שמורה הזכות לסרב להעניק הסכמה מלכותית כאמור בנסיבות מיוחדות, כמו ביטול המשטר הדמוקרטי.
כמו בכל ממלכות חבר העמים הבריטי, הזכויות המוקנות למושל הכללי על פי הסמכויות הבלעדיות, אינן שפיטות.
כלומר, הן לא עומדות למבחן משפטי, שלא כמו מעשיהם של שאר חברי המועצה המנהלת (כמו במקרה של העתירה נגד רוברט מולדון).
המושל הכללי גם מחזיק בידיו את הסמכות להעניק חנינה מלכותית, שהיא זכות קדומה של מורשעים בעבירות לבקש עיון מחדש במקרה שלהם כאשר הם סבורים שנעשה להם אי צדק.
סמכות החנינה יכולה להיות מיושמת כאשר אדם טוען שהוא הורשע שלא בצדק והעונש שהוטל עליו שגוי.
המושל הכללי מפעיל סמכות זו על פי עצת שר המשפטים.
למושל הכללי הסמכות להעניק חנינה או להחזיר את התיק המשפטי של האדם האמור בחזרה לבית המשפט על פי סעיף 406 לחוק העונשין 1961, או להפחית בעונשו של העותר.
במקרה שתיק משפטי מוחזר, כאמור, על ידי המושל הכללי לבית המשפט, ידון בית המשפט שוב במקרה באופן דומה למקרה של הגשת ערעור.
במקרה כזה נותן בית המשפט למושל הכללי ייעוץ כיצד לפעול.
יותר ויותר, מייצג המושל הכללי את ניו זילנד בארצות חוץ והוא זוכה לכבוד ולזכויות דומים לאלה של ראש מדינה.
ניתן לומר שהמושל הכללי הוא ראש המדינה דה פקטו, בעוד שהמלך הוא ראש המדינה דה יורה.
ההיסטוריון גאווין מקלין תיאר את המושל הכללי כ"ראש מדינה וירטואלי".
על פי "חוק ההגנה – 1990" (Defence Act 1990), המושל הכללי הוא להלכה המפקד העליון של כוחות ההגנה של ניו זילנד.
לא ברור אם במציאות יכולים מפקדי כוחות ההגנה לפנות למושל הכללי במקרה שהם סבורים שהפקודות שהם מקבלים מראש הממשלה ומשר ההגנה הן בלתי חוקיות או לא אתיות, או אם המושל הכללי ראשי להוציא פקודות ישירות חלופיות.
עד 1939 ייצג המושל הכללי גם את ממשלת בריטניה, אז עברו התפקידים הדיפלומטיים לידיו של הנציב העליון.
היה זה 13 שנים לאחר שפורסמה הצהרת בלפור ולאחר שהתפקידים הללו הופרדו בשאר הדומיניונים.
עיכוב במהלך זה היה בשל האמונה שרווחה בניו זילנד שצעד כזה עלול היה לקדם היפרדות מהאימפריה הבריטית.
המושל הכללי ממלא תפקידי הנהגה בחברה הניו זילנדית.
המושלים הכללים תמיד היו פטרונים של ארגוני צדקה, שירות לחברה, ספורט ותרבות רבים.
חסותו של המושל הכללי מסמלת שהארגון ראוי לתמיכה ציבורית.
רבים מתפקידיו החברתיים של המושל הכללי הם בעלי ממד טקסי, כמו נוכחותו בטקסי חנוכה של מבנים, נשיאת נאומים באירועים ציבוריים ופתיחתם של אירועים מיוחדים.
המושל הכללי מקדיש זמן ניכר מלוח הזמנים שלו לנוכחות בנשפים ובאירועים ציבוריים, באירוח ראשי מדינה זרים, בפגישות עם גופים טקסיים ובהענקת מדליות, עיטורים ופרסים.
החל מראש השנה האזרחית של 2009, מוציא המושל הכללי הודעת ברכה לשנה החדשה.
ממשלת ניו זילנד משלמת עבור ההוצאות הקשורות למושל הכללי.
על פי הארגון הפרו-מלוכני Monarchy New Zealand, "סכום זה מסתכם בכדולר אחד לאדם אחד לשנה אחת", כ-4.3 מיליון דולר לשנה.
ניתוח שבוצע על ידי התנועה הרפובליקנית של ניו זילנד על התקציב של שנת 2010 מראה שמשרת המושל הכללי עלתה למשלם המיסים הניו זילנדי 7.6 מיליון דולר על הוצאות שוטפות ו-11 מיליון דולר על שיפורים במעון המושל, סך הכול 18.6 מיליון דולר.
נתונים אלו שנויים במחלוקת בין שתי התנועות ותומכי המלוכה טוענים שהרפובליקנים "מנפחים באופן מכוון את נתוני עלות משרת המושל הכללי".
נכון ל-2020 עמדה משכורתו השנתית של המושל הכללי על 371,900 דולרים ניו זילנדים.
החל משנת 2010 משלם המושל הכללי מס הכנסה.
עד לסוף כהונתו של סר אננד סטינאנד הייתה משכורתו של המושל הכללי נקבעת על ידי חוק משנת 1979 שהגדיר את משכורותיהם של נושאי המשרות הבכירים במדינה.
החל מתחילת תקופת כהונתו של סר ג'רי מטפארה נקבעת המשכורת על פי חוק המושל הכללי משנת 2010.
מעונו הראשי של המושל הכללי הוא בית הממשלה שבוולינגטון ובנוסף קיים מעון משני, בית הממשלה שבאוקלנד.
שני המעונות מנוהלים על ידי משרד "המזכיר הרשמי של המושל הכללי של ניו זילנד" (Official Secretary to the Governor-General of New Zealand).
בית הממשלה בוולינגטון נסגר באוקטובר 2008 לצורך ביצוע שיפוצים נרחבים בעלות של 44 מיליון דולר ונפתח מחדש במרץ 2011. לציון יובל היהלום למלכות אליזבת השנייה הוסף למעון בוולינגטון מרכז מבקרים.
המושל הכללי הוא הראשון בסדרי הקדימה הממלכתיים של ניו זילנד.
המלך עצמו לא כלול בסדרי הקדימה.
המושל הכללי ובן/בת זוגו מכונים בתואר "הוד מעלתו/מעלתה" (His/Her Excellency) ומרגע כניסתם לתפקיד הם זכאים לשאת בתואר The Right Honourable למשך כל ימי חייהם.
החל משנת 2006 זכאים מושלים כלליים לשעבר שבחיים לשאת את התואר the Honourable, אם הם לא מחזיקים כבר בתואר או במינוי לתפקיד חבר במועצה המלכותית.
המושל הכללי נושא בתארים של הנגיד ואביר עמית גדול או גבירה עמיתה גבוהה במסדר ההצטיינות של ניו זילנד ועמית ראשי של מסדר שירות המלכה.
דגל המושל הכללי של ניו זילנד הוא דגל כחול כהה שבמרכזו סמל ניו זילנד המוכתר בכתר אדוארד הקדוש.
לדגל זה יש קדימות על פני כל הדגלים האחרים, למעט הנס המלכותי של ניו זילנד.
הדגל מונף על כל כלי רכב שבו נוסע המושל הכללי או על כל בניין שבו המושל הכללי נוכח בו או מתגורר בו.
בביקורים ממלכתיים בארצות זרות עושה המושל הכללי שימוש בדגל ניו זילנד, שהוא מוכר יותר כדגל שמסמל את המדינה.
החל מ-1832 שימש ג'יימס באזבי בתפקיד נציג בריטניה (British Resident) בניו זילנד.
בהנחייתו נחתמו "הצהרת העצמאות של ניו זילנד" ואחריו הסכם ואיטנגי, שהיוו את היסוד למשרת מושל ניו זילנד.
על פי מכתב הרשאה מ-24 בנובמבר 1840 מונה קפטן ויליאם הובסון לתפקיד סגן המושל (Lieutenant Governor) הראשון של ניו זילנד.
הובסון שימש קודם לכן כקונסול בריטניה בניו זילנד, כאשר באותם ימים הייתה ניו זילנד חלק מהמושבה ניו סאות' ויילס.
בעוד שהובסון נחשב למושל הראשון של ניו זילנד, היה למעשה סר ג'ורג' גיפס המושל הראשון של ניו זילנד, אם כי בתוקף תפקידו כמושל ניו סאות' ויילס, עד שב-3 במאי 1841 הוקמה ניו זילנד כמושבה נפרדת.
הובסון המשיך לכהן בתפקידו עד למותו ב-10 בספטמבר 1842. במקומו מינה משרד המושבות את קפטן רוברט פיצרוי, אשר נאבק לשמור על היחסים התקינים בין המאורים לבין המתיישבים שהיו להוטים לרכוש את אדמותיהם, כשלרשותו עמדו משאבים כספיים וצבאיים מצומצמים ביותר.
הסכסוכים שלו עם היישובים של "חברת ניו זילנד" בנוגע לעסקאות מקרקעין גרמו להדחתו ב-1845. מחליפו של פיצרוי, סר ג'ורג' גריי, נחשב בעיני כמה היסטוריונים, כמו מייקל קינג, כמושל החשוב והמשפיע ביותר בהיסטוריה של ניו זילנד.
גריי היה אחרון מושלי ניו זילנד שכיהן בתפקידו ללא הסתמכות על הפרלמנט.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה כמושל (1852-1845) עתר גריי לפרלמנט של בריטניה כדי להשהות את חקיקתו של "חוק החוקה של ניו זילנד של 1846".
על פי החוק קיבל גריי לזמן קצר את התואר "מושל ראשי" (Governor-in Chief), אך בסופו של דבר שונה התואר למושל (Governor).
מנגד ניסח גריי את נוסח החוקה שלו, שלאחר מכן הפכה ל"חוק החוקה של ניו זילנד של 1852" (New Zealand Constitution Act 1852).
כהונתו של גריי כמושל הסתיימה לפני שמונתה הממשלה הראשונה.
משימה זו הוטלה על מי שכיהן כמנהלן של הממשלה (Administrator of the Government), רוברט ויניארד, שב-24 במאי 1854 פתח את הפרלמנט הראשון של ניו זילנד.
עד מהרה התעמת ויניארד עם חברי הפרלמנט על רקע דרישתם לקבל את הזכות למנות שרי הממשלה במקום המושל עצמו.
ב-2 ביוני העביר הפרלמנט החלטה ברוח זו.
ויניארד והמועצה המנהלת של ניו זילנד סירבו לאפשר זאת, בציינם שמשרד המושבות לא אזכר שום אפשרות לקיומה של ממשלה בשדרים שלו.
לאחר מכן הציע ויניארד להוסיף מספר חברים שייבחרו על ידי הפרלמנט למועצה המנהלת וכך היה.
פשרה זו פעלה עד 1 באוגוסט, כאשר חזר הפרלמנט על דרישתו לקבל את הסמכות למנות שרים.
למזלו הטוב של ויניארד, ב-8 באוגוסט 1855 הגיע המושל החדש, סר תומאס גור בראון.
תקופת כהונתו של זה האחרון עמדה בסימן תחילת פעולתה של ממשלה ייצוגית, שבאופן משמעותי הפחיתה את סמכויותיו של המושל.
בשנים הבאות התחוללו עימותים בין גור בראון לבין ראש הממשלה אדוארד סטפורד בנוגע לשאלה אם למושל (ומכאן לממשלת בריטניה) תהייה שליטה על ענייני המאורים, סוגיית מפתח באותה תקופה.
סטפורד החל לנהל את ישיבות הממשלה באופן עצמאי מהמועצה המנהלת, ובכך הפחית עוד יותר את השפעתו של המושל.
ב-1861 שב ג'ורג' גריי לניו זילנד לתקופת כהונה שנייה כמושל.
גריי נאבק למלא אחר דרישותיה של ממשלת בריטניה בכלל ושל משרד המושבות בפרט.
מלחמות הקרקעות של ניו זילנד גרמו להגעתם של כוחות צבא בריטים גדולים למושבה וגריי, שחשש מעימותים, ובתמיכתו של סטפורד, התחמק ממילוי ההוראות של משרד המושבות כדי להחיש את שובם של הכוחות לבריטניה.
בפברואר 1868 הוחזר גריי לבריטניה על ידי משרד המושבות.
המושלים שכיהנו לאחר גריי באו מקרב האצולה הבריטית ולקחו חלק פעיל הרבה פחות בממשל.
רק בכמה מקרים בודדים סירב המושל לשמוע לעצתו של ראש הממשלה ומקרים אלו אירעו באופן אירוני בעיקר בתקופת כהונתו של גריי כראש ממשלת ניו זילנד בשנים 1877–1879. מקרה מפורסם אחד של השימוש בסמכות המושל אירע במהלך תקופת כהונתו של סר ארתור גורדון.
ב-13 בספטמבר 1889 יצא סר ארתור מניו זילנד בדרכו לביקור באיי האוקיינוס השקט.
בהיעדרו יעץ ראש הממשלה, ג'ון הול, לנשיא בית המשפט העליון, סר ג'יימס פרנדרגסט, שכיהן כמנהלן הראשי של הממשלה, להורות על פלישה לכפר פריהקה, כפרו של המנהיג המאורי שוחר השלום, טה ויטי או רונגומאי, מהלך שסר ארתור הביע לו מלכתחילה את התנגדותו.
השופט פרנדרגסט היה ידוע בדעותיו השליליות על המאורים בעקבות פסיקה שנתן בתביעה של המאורים נגד הבישוף של ולינגטון והול ניצל זאת.
ב-1907 העבירה ממשלתו הליברלית של ג'וזף וורד החלטה להפוך את ניו זילנד לדומיניון.
בעקבות החלטה זו הוצאו ב-1917 מכתבי הרשאה שקיצצו באופן משמעותי בסמכויותיו של המושל.
כדי לשקף את השינויים הללו, שונה שמה של משרת המושל למשרת המושל הכללי, בדומה לשאר הדומיניונים של בריטניה.
המושל שכיהן אז, הלורד ליברפול, היה למושל הכללי הראשון של ניו זילנד.
ב-1926, בעקבות פרשת בינג קינג בקנדה, אישרה ועידת האימפריה את הצהרת בלפור, שהגדירה את הדומיניונים כאיחוד חופשי של אומות שנקרא חבר העמים הבריטי.
ההצהרה אושררה ב-1931 על ידי הפרלמנט הבריטי במסגרת חוק וסטמינסטר.
מטרת ההצהרה הייתה להעלות את מעמדו של המושל הכללי מנציג של ממשלת בריטניה לתפקיד מלכותי עם כל התפקידים שמילא הריבון.
בכל אופן, ניו זילנד לא אשררה את ההצהרה אלא רק לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כאשר ב-25 בנובמבר 1947 אושר חוק אימוץ חוק וסטמינסטר.
על אף שניו זילנד אשררה את ההצהרה מאוחר יותר משאר ממלכות חבר העמים, צומצמו בהדרגה תפקידיו של המושל הכללי בייצוג ממשלת בריטניה עוד לפני אישור החוק.
ב-1939 מינתה בריטניה נציב עליון משלה לניו זילנד וב-1941 חדל בית הממשלה בוולינגטון להיות ערוץ התקשורת הרשמי בין בריטניה לבין ניו זילנד.
ב-1945 הציע ראש הממשלה מטעם מפלגת הלייבור, פיטר פרייזר, שסר ברנרד פרייברג, מפקדם של כוחות ההגנה של ניו זילנד, יליד בריטניה, ימונה למושל הכללי.
עד 1967 היה הנוהג שמועמדותו של המושל הכללי הומלצה על ידי משרד החוץ הבריטי בהתייעצות עם ראש ממשלת בריטניה, וההמלצה הובאה לאישור הריבון.