tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרשות המבצעת באוהיו מורכבת מהמושל, סגן המושל, התובע הראשי, מזכיר המדינה, שר האוצר, State Controller, State treasurer, Insurance Commissioner, ושר החינוך.
כל בעלי התפקידים נבחרים בנפרד לתקופה של ארבע שנים, ויכולים להיבחר לשתי קדנציות בלבד.
ייתכן מצב בו ברשות המבצעת יושבים נבחרים ממפלגות שונות.
הבחירות לתפקידים מתקיימות באותו הזמן.
האספה הכללית של אוהיו מורכבת מסנאט ובו 33 סנאטורים הנבחרים לתקופה של ארבע שנים ו-99 חברי בית הנבחרים של אוהיו.
בחירות מתקיימות מדי שנתיים, ומחצית מחברי הסנאט מועמדים לבחירה בכל מערכת בחירות.
המפלגה הרפובליקנית מחזיקה ברוב בשני בתי המחוקקים.
בבית המשפט העליון של אוהיו שבעה שופטים, הממונים על ידי המושל ומאושרים על ידי בית המחוקקים.
שיטת המשפט היא שיטת המשפט המקובל האנגלי, אך ישנה השפעה של המשפט האזרחי הספרדי.
אוהיו היא מדינה המערבת אזורים עירוניים ואזורים כפריים.
כמו כן נמצאות במדינה אוכלוסיות של עובדי מפעלים (אנשי צווארון כחול) ואזורים מסחריים רבים (עובדי צווארון לבן).
שילוב של גורמים אלה מביא בדרך כלל לאיזון בין דעות קונסרבטיביות ודעות ליברליות.
בשל היות המדינה כוח הצבעה בבחירות לנשיאות ארצות הברית של 18 אלקטורים, מהווה המדינה לשון מאזניים בכל מערכת בחירות ומוגדרת כמדינה מתנדנדת.
כך היה בבחירות לנשיאות בארצות הברית בשנת 2004 בין ג'ורג' בוש הבן לג'ון קרי, כאשר שינוי בתוצאה של אוהיו היה מביא לזכייתו של קרי בנשיאות.
מקרים נוספים בהם הייתה המדינה לשון מאזניים היה בבחירות 1948 בה זכה המועמד הדמוקרטי הארי ס.
טרומן על פני המועמד הרפובליקני תומאס דיואי וכן בשנת 1976 בבחירות לנשיאות בהן זכה המועמד הדמוקרטי ג'ימי קרטר על פני המועמד ג'רלד פורד.
במערכת הבחירות ב-2008 וכן ב-2012 זכה הנשיא ברק אובמה ברוב קולות המדינה, ואילו ב-2016 זכה הנשיא דונלד טראמפ בהפרש של כ-8%, כמו גם ב-2020 בהפרש של כ-8%, שנחשב הפרש גדול ביחס למדינות מתנדנדות אחרות, על אף כי דונלד טראמפ הפסיד סה"כ באלקטורים לג'ו ביידן.
בחירות 2020 היו הפעם הראשונה מזה 60 שנה שאוהיו לא הצביעה עבור המועמד המנצח, ולמעשה הייתה רחוקה יחסית מלעשות זו, מה שמסמל כי אוהיו נהפכת למדינה שנוטה יותר לרפובליקנים מאשר למדינה מתנדנדת ושקולה ביותר כפי שהייתה בעבר.
מבחינה דמוגרפית מהווה אוהיו מדגם של ארצות הברית, מסיבה זו מושקעים כספים רבים וזמן רב במדינת אוהיו במהלך הקמפיין שקודם לבחירות.
הסנאטורים המייצגים את אוהיו בסנאט הם: שרוד בראון מהמפלגה הדמוקרטית ורוב פורטמן מהמפלגה הרפובליקנית.
אוהיו מכונה "מדינת אם הנשיאים" בשל העובדה ששלחה שמונה תושבי אוהיו לבית הלבן - שבעה רפובליקנים ואחד השייך למפלגת הוויגים.
נכון לשנת 2022, התוצר המקומי הגולמי של אוהיו היה 638.91 מיליארד דולר אמריקאי.
נתון זה מדרג את כלכלת אוהיו כשביעית בגודלה במדינות ארצות הברית.
ההכנסה החציונית לנפש באותה שנה הייתה 67,520 דולר.
אוהיו היא יצרנית עיקרית של מכונות, גלגלים ומוצרי גומי, פלדה, מוצרי מזון וכלי עבודה, והיא מהווה אחת המדינות המתועשות ביותר בארצות הברית.
באוהיו הומצא המטוס על ידי האחים רייט בעיר דייטון.
אוהיו מהווה חלק מחגורת התירס וככזו מהווה החקלאות מרכיב עיקרי בכלכלת המדינה.
הגידולים החקלאיים העיקריים הם: סויה, מוצרי חלב, תירס, עגבניות, חזירים, בקר, עופות פיטום וביצים.
בימת אירי ישנה תעשיית דייג קטנה.
בעוד בשנת 1800 חיו בשטחה של אוהיו 45,365 תושבים בלבד, עד לסוף המחצית הראשונה של המאה ה-19 המספר הזה עבר כבר את רף השני מיליון.
בשנים הבאות הנתון הזה המשיך לגדול בהתמדה, נתמך על ידי גלי ההגירה לאוהיו.
מגמה זו נעצרה רק החל משנות ה-70 של המאה ה-20, אז התגוררו באוהיו כבר למעלה מעשרה מיליון תושבים, ומאז גידול האוכלוסייה היה מתון בלבד.
היום מתגוררים במדינה 11,594,163 תושבים.
בעוד בעבר רוב התושבים היו כפריים, כיום 77.9% מתגוררים בערים, נתון נמוך במעט מהממוצע האמריקני.
רוב התושבים מתגוררים בשלוש המטרופולינים הגדולות - קולומבוס במרכז המדינה, סינסינטי בדרום מערבה וקליבלנד בצפון מזרחה.
בשלוש מטרופולינים אלה מתגוררים כשני מיליון תושבים בכל אחד.
באוהיו רוב לבן גדול - 81.1% מהאוכלוסייה הם לבנים.
רוב שאר התושבים הם שחורים (12.2%), ובנוסף יש גם ייצוג קטן להיספאנים (3.1%) ולאסייתים (1.7%).
ל-26.5% מאוכלוסיית אוהיו ישנם שורשים גרמניים, ל-14.1% שורשים איריים, ל-9% שורשים אנגליים, ול-7.9% שורשים אמריקאיים, כלומר מוצאם נטוע עמוק במתיישבים המייסדים של ארצות הברית.
בדומה למדינות אחרות סביב הימות הגדולות, גם באוהיו ישנו ריכוז גדול יחסית של אוכלוסייה ממוצא מזרח אירופאי, ו-8% מהתושבים הם ממוצא סלאבי.
האוכלוסייה הלבנה והשחורה של אוהיו פזורה בכל רחבי המטרופולינים הגדולות - קולומבוס, קליבלנד, סינסינטי וטולידו.
האזורים הכפריים מאוכלסים בעיקר על ידי לבנים, והאוכלוסייה ההיספאנית במדינה מרוכזת בעיקר בטולדו ובקולומבוס, כאשר בקולומבוס יש גם אוכלוסייה אסייתית גדולה.
כמעט כל תושבי אוהיו דוברים אנגלית (93.3%).
שפות מדוברות אחרות הן ספרדית, גרמנית, סינית, ערבית וצרפתית.
מבחינה דתית הרכב האוכלוסייה של אוהיו דומה לזה הכללי של ארצות הברית.
מלבד 29% המשתייכים לנצרות הפרוטסטנטית האוונגליסטית, ישנם 24% פרוטסטנטים שאינם אוונגליסטים, ו-18% קתולים.
שאר הקבוצות קטנות במיוחד: כאחוז אחד של מורמונים, וכך גם אותו הנתון באשר לשיעורם באוכלוסייה של היהודים, המוסלמים והבודהיסטים.
17% מהתושבים אינם משתייכים לאף דת.
ההתיישבות היהודית במדינת אוהיו החלה ב-1817, אז התיישבו בסינסינטי מספר יהודים ממוצא אנגלי.
בשנת 1824 התארגנו היהודים בסינסינטי במסגרת "קהילת בני ישראל", קהילה דתית אורתודוקסית.
בשנים הבאות היגרו לאוהיו יהודים רבים מגרמניה, כאשר רובם השתייכו למעשה ליהדות הרפורמית.
מכל מקום, בשנת 1850 היו באוהיו כבר שש קהילות יהודיות: ארבע בסינסינטי ושתיים בקליבלנד.
כיום הקהילה היהודית באוהיו היא מהגדולות בארצות הברית, ומונה קרוב ל-150 אלף יהודים שהם כ-1.3% מכלל האוכלוסייה.
כבישים החוצים את המדינה ממזרח למערב כוללים את אוהיו טרנפייק, דרך מהירה ארצות הברית 30 וכביש בינמדינתי 70 העובר דרך קולומבוס.
כבישים החוצים את המדינה מדרום לצפון כוללים את כביש בינמדינתי 75 העובר דרך טולדו, כביש בינמדינתי 71 העובר דרך קליבלנד, וכביש בינמדינתי 77 העובר במערב המדינה.
נמל התעופה הפעיל ביותר באוהיו הוא נמל התעופה הבין-לאומי קליבלנד הופקינס, אשר בשנת 2024 עברו דרכו 10.17 מיליוני נוסעים.
סמלי מדינת אוהיו דגל סמל מוטו כינוי דגל אוהיוFlag of Ohio סמל אוהיוSeal of Ohio "עם האל, הכל אפשרי""With God, all things are possible" "מדינת הערמון""Buckeye State" עץ פרח ציפור חיה ערמון קירחAesculus glabra ציפורן ארגמניTrillium grandiflorum קרדינל צפוניNorthern cardinal אייל פרדי לבן-זנבWhite-tailed deer
אוהל הדוד תום הוא ספר מאת הארייט ביצ'ר סטואו, שהיה בעל השפעה רבה בגיוס דעת הקהל בארצות הברית נגד תופעת העבדות בארצות הברית.
הספר מתאר את ייסורי עבד שחור המשרת בנאמנות את בעליו, אדם טוב לב ונוח שמוקיר את נאמנותו.
עקב שינוי נסיבות, העבד מועבר מיד ליד ובסופו של דבר נופל לידיו של אדון אכזר ורע לב.
גם במצבו החדש הוא מקבל על עצמו את הדין ואין הוא מוחה למרות ההשפלות והמכות שהן מנת חלקו.
"אוהל הדוד תום" פורסם לראשונה ב-20 במרץ 1852 והיה לרומן הנמכר ביותר של המאה ה-19 ולספר הנמכר ביותר בארצות-הברית אחרי התנ"ך.
הסיפור פורסם לראשונה בהמשכים בעיתון "The National Era" .
בתחילה תוכנן להיות סיפור קצר, אך לבסוף התפרש על פני ארבעים פרקים.
המו"לים היו ספקנים לגבי הדפסתו כספר, אך משפורסם במהדורה של 5,000 עותקים נמכרו ביום הראשון 3,000 עותקים וביום השני יתר הספרים, ובתי דפוס עמלו על הדפסת מהדורות חדשות שלו ללא הרף.
יש הסבורים כי האווירה שהקרין הרומן עודדה את פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית ואת התנועה לשחרור העבדות ומקובל לחשוב שכך אמר הנשיא האמריקני אייברהם לינקולן למחברת, סטואו, כשפגש אותה.
כיוון שבאותה תקופה זכויות היוצרים לא היו מעוגנות בחוק, יצא, במקביל לפרסום הרומן, מופע בימתי הנושא את השם "המופע של תום" .
ב-1853 פרסמה סטואו את הספר "מפתח לאוהל הדוד תום" .
בתחילת הסיפור, הדוד תום הוא עבדו של בעל האחוזה ארתור שלבי (Shelby), המתגורר בקנטקי.
תום הוא עבד בגיל העמידה, נשוי ואב לילדים.
חייו שקטים ושלווים והוא משרת את אדונו בנאמנות, עד שנקלע בעל האחוזה שלבי לחובות כבדים ועומד לאבד את חוותו.
כדי להציל את עצמו, הוא מוכר לסוחר העבדים היילי (Haley) את תום ואת הארי בן החמש, בנה של המשרתת אליזה.
זו מחליטה לקחת את בנה, ולהימלט עמו לקנדה, המשוחררת מעבדות.
סוחר העבדים שוכר צייד עבדים שירדוף אחר האם ובנה ויחזיר אותם לקנטקי.
אליזה, בנה ובעלה ג'ורג' (אשר היה עבדו של בעל אחוזה אחר ונמלט גם הוא), מחליטים לברוח לקנדה באמצעות "מחתרת השחרור" (כינוי למערכת דרכי בריחה חשאיות בה השתמשו העבדים במדינות הדרום בארצות הברית כדי להימלט לצפון).
בינתיים, קונה סוחר העבדים את תום ולוקח אותו אל שוק העבדים שליד נהר המיסיסיפי.
על הספינה פוגש תום ילדה לבנה בשם אווה, המתיידדת עמו.
כאשר אווה נופלת מהסיפון, מושה אותה תום מן המים ומציל את חייה.
אביה של אווה, ג'נטלמן צעיר בשם אוגוסטין סיינט קלייר (St.
Clare), קונה את תום מסוחר העבדים, ולוקח אותו עמם אל ביתם אשר בניו-אורלינס.
בינתיים, מצליח צייד העבדים להשיג את אליזה ובעלה ואת בנם הארי, אך נורה על ידי הבעל.
אליזה חוששת לחייו של צייד העבדים, והם משאירים אותו בצפון ארצות הברית, על-מנת שיקבל טיפול רפואי, ונמלטים בבטחה לקנדה.
לאחר שנתיים בהן מתגורר הדוד תום בבית סיינט קלייר, חולה אווה במחלה אנושה ומתה.
אביה מתכוון לשחרר את תום כפי שהבטיח לבתו לפני מותה, אך לפני שהוא מספיק לעשות זאת הוא נרצח בתגרת שיכורים, בעת שהוא מנסה להפריד בין הניצים.
אשתו, הרואה את יחסו הטוב של בעלה לעבדים כמיותר, מוכרת את תום למר סיימון לגרי (Legree), בעל מטעי כותנה במדינת הדרום לואיזיאנה.
תום משכנע שתי נשים שחורות לברוח מסיימון לגרי אדונן, ומסייע להן בכך.
כאשר הדבר מתגלה, תום מושפל, וסופג מכות רצח, המובילות למותו הטראגי כקדוש מעונה.
ג'ורג' שלבי (בנו של ארתור שלבי שנפטר בינתיים) מגיע לניו אורלינס כדי לקנות את תום, על מנת לשחררו, ומגלה כי איחר את המועד, משום שהדוד תום נהרג.
על קברו של תום נשבע ג'ורג' כי יקדיש את כל כוחו למלחמה בעבדות.
בדרכו חזרה לקנטקי, פוגש ג'ורג' את אחת הנשים שנעזרו בתום על מנת לברוח מלגרי, ומגלה שהיא אימה של אליזה, שהופרדה ממנה כילדה.
שניהם פוגשים בדרך גם את אחותו של בעלה של אליזה, וג'ורג' מסביר לשתיהן לאן ברחו אליזה ואשתו.
שתי הנשים מתאחדות איתם בקנדה.
בשובו לקנטקי הוא משחרר את כל עבדיו על מנת למנוע מצב נוסף של פרידה ממשפחה ומוות בנכר.
ג'ורג' מציע לעבדים להישאר בחווה כפועלים בשכר, ומבקש מהם להביט בבקתתו (אוהלו) של הדוד תום שתזכיר להם את תום שהעניק להם במותו את חירותם, ולהחזיק באמונה הנוצרית הטובה בה החזיק תום עד יומו האחרון.
הספר יצא לאור ב-20 במרץ 1852. שמונה שנים לאחר מכן, ב-1860, נבחר אברהם לינקולן לנשיא מטעם המפלגה הרפובליקנית והביס את יריביו הדרומיים שדגלו בהרחבת האזורים המדינות שבהם הייתה מותרת העבדות.
לאחר שנבחר לינקולן, פרשו מדינות הדרום מארגון המדינות, צעד שהפך לסיבה לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית .
ישנה אנקדוטה המספרת שכאשר פגש הנשיא לינקולן את הסופרת סטואו, אמר לה: "אז זוהי האישה הקטנה שהתחילה את המלחמה הגדולה הזו".
אחרים טענו שלספר הייתה השפעה כה חזקה על הקוראים הבריטים, שבריטניה נמנעה בגללו מלהצטרף למדינות הקונפדרציה במלחמת האזרחים.
לשאלות לגבי כוחו של הספר, ענתה הארייט ביצ'ר סטואו: "לא אני כתבתי את 'אוהל הדוד תום'.
אלוהים הכתיב לי את הסיפור ואני רק רשמתי את המילים מפיו".
כשיצא הספר, הדמות של "הדוד תום" נחשבה לדמות חיובית - לסוג של קדוש מעונה.
אך בעשור השני של המאה ה-20, דברים השתנו.
לאחר מותו של בוקר טי.
וושינגטון, מנהיג והוגה מוביל אשר עודד שיתוף פעולה עם הממסד הלבן, ויחד עם עליית תנועות לאומיות שחורות כמו זו של מרקוס גארבי - כל מה שהיה ניתן להבין כהתרפסות כלפי לבנים נהיה שלילי.
אחד המקרים הראשונים שהכינוי נשמע ברבים היה כאשר הכומר הלאומני השחור, ג'ורג' אלכסנדר מגווייר, אמר בפני הכנס של האגודה לשיפור האוניברסלי לשחורים ב-1919: "כושי 'הדוד תום' חייב ללכת, ובמקומו חייב לבוא מנהיג חדש לגזע השחור...
לא איש שחור עם לב לבן, אלא איש שחור עם לב שחור." לאחר מכן, הלאומנים של גארבי גם צעדו עם פוסטרים אשר הודיעו על פטירתו של הדוד תום.
עד היום משמש הכינוי "הדוד תום" בקהילה האפרו-אמריקאית ככינוי גנאי לשחור המתרפס ללבנים ומנסה לחקות את מנהגיהם, תוך ביטול עצמי של זהותו.
אהל תם, או, החיים בין עבדי עולם: ספור / העתיק אברהם זינגער...
ווארשא : א' גינז, תרנ"ו.
אהל הדוד תם: מספר לילדים...
/ תרגם מאנגלית אשר ברש.
אהל הדוד תם: מסופר לילדים / הריט ביצ'ר סטו; עם 8 ציורים מאת א"ס פורסט; מאנגלית - אשר ברש.
בקתתו של הדוד תום / הרריאט ביצ'אר-סטואו; עברית - אליהו מייטוס.
הדוד תום: על-פי הספר "אהל הדוד תום" להריט ביצ'ר סטו / עבד יהושע חלמיש; הציורים - איזה.
אהל הדוד תום / עבד וקצר שלמה סקולסקי; ציורים - א' אבדי.
אהל הדוד תום / ביצ'ר סטו; עברית - עדה צרפתי; ציורים - ג'יו-פן.
אוהל הדוד תום / הרייט ביצ'ר סטו; עברית - רפאל אלגד.
אוהל הדוד תום / הריאט ביצ'ר סטו; נוסח עברי - יעל רון-לרר.
זה אני הדוד תום / על פי הרייט ביצ'ר סטאו; תמר ורטה-זהבי איורים: נורית צרפתי, הקיבוץ המאוחד, 2017
אוהלו הוא מתחם בדרום הכנרת, ליד המושבה כנרת.
הוקם במקור כמרכז חינוכי אזורי בשם "אוהלו של ברל".
המוסד הוקם בשנת 1945 כמרכז חינוכי של ההסתדרות לזכרו של ברל כצנלסון, אשר במקום זה קבע את אוהלו בזמן שעבד בחצר כנרת.
המבנים הראשונים במקום הושלמו במהלך השנים 1946 עד 1947, עת נפתח במתחם תיכון בית ירח.
בנוסף נבנה במקום אולם כנסים אזורי.
בעת הקמת המתחם נערכה חפירה ארכאולוגית בה נתגלה "מבנה המעגלים", מבנה גדול מתקופת הברונזה בארץ ישראל, שלא ידוע למה שימש.
במקום פועל כפר נופש השייך לקיבוץ כנרת, וסניף של מכללת רידמן לרפואה משלימה.
בשנת 1965 נפתחה במתחם מכללה להכשרת עובדי הוראה - מכללת אוהלו.
בעקבות החלטת ממשלה לחזק את ההתיישבות ברמת הגולן, הסמינר עבר בסוף שנת 1997 לקצרין.
כדי להסיר את התנגדות של המרצים והסטודנטים להעברת המכללה, הסכימה הממשלה לשלם עבור טיסות של מרצים ממרכז הארץ לקצרין ולסבסד כמעט באופן מלא את התשלום למעונות עבור הסטודנטים.
אוהל הוא מבנה מגורים ארעי המורכב מיריעות בד, ברזנט, קנבס או חומרים אחרים המונחים ומתוחים על מסגרת של מוטות.
בדרך כלל קל להרכיב ("להקים") ולפרק אוהלים, והם ניתנים לנשיאה ולהעברה קלה ממקום למקום.
אוהל מחובר לקרקע בעזרת יתדות וחבלים.
אוהלים מודרניים מכילים גם חומרים מעכבי בעירה וזמינים בגדלים שונים - החל מאוהל ליחיד וכלה באוהלי קרקס.
הראשונים להשתמש באוהלים היו נוודים, כדוגמת הבדווים.
היום הם משמשים גם נופשים ("קמפינג").
טיפי הוא אוהל בצורת חרוט, עשוי עור של ביזון, אשר היו מכינים האינדיאנים.
השימוש באוהלים נפוץ גם בצבאות שונים, הן לצורך מגורים זמניים של כוחות ניידים, והן למחנות צבא ארעיים.
בצבאות נעשה שימוש בגדלים שונים של אוהלים, החל מאוהלי סיירים שניתן לשאתם על הגב, שמיועדים לחייל אחד או שניים, וכלה באוהלים גדולים שמיועדים לעשרות חיילים, ושניתן לשים בהם מתקנים שונים כגון תאורה וחימום, להשתמש בהם כמחסנים, משרדים, בית חולים שדה או כמטבח.
צבאות שונים גם עושים שימוש באוהל אב"כ לצורכי אימונים.
שימוש אזרחי באוהלים נעשה לצורך מחנאות כמו מחנה קיץ.
כמו כן, הקרקס לרוב מציג את מופעי הבידור שלו בתוך אוהל.
אוהלים יכולים לשמש כפתרון זמני עבור חסרי בית ובשכונת מצוקה.
כמו כן מקובל להשתמש באוהלים לצורך ניחום אבלים בזמן השבעה.
בשפה העברית ישנם מספר ביטויים המשתמשים במילה "אוהל".
איש לאוהלו - כל אדם למקומו.
יושב אוהל - אדם המתכנס בביתו ואינו מרבה להתרועע בחברה.
יושב אוהל ומקנה - אדם המגדל צאן ובקר.
בדת היהודית ישנה התייחסות להלכות בנושא האוהל.
כמו כן נעשה שימוש במילה אוהל בהקשרים דתיים כמו שמות של בתי כנסת וביטויים שונים- "אוהל שם", "אוהלה של תורה" וכו'.
תנועות ומאבקים חברתיים עושים שימוש באוהלים.
לדוגמה: תנועת האוהלים, מחאת האוהלים.
אוהל יזכור הוא מבנה ההתכנסות המרכזי ואולם הטקסים של רשות הזיכרון ואתר ההנצחה יד ושם בירושלים.
במבנה שנחנך ב-1961 מתקיימים טקסי הזיכרון הממלכתיים לזכרם של הנספים בשואה, ובו נוהגים לבקר אורחים רשמיים של מדינת ישראל המניחים זרי פרחים לזכר הקורבנות.
מבנה אוהל יזכור תוכנן על ידי האדריכלים אריה אלחנני, אריה שרון ובנימין אידלסון בהשראת מבנה אתר ההנצחה לטבח בפוסה ארדיאטינה.
המבנה נבנה בשנת 1957 במטרה לשמש אולם טקסים לאתר ההנצחה.
צורת המבנה רבועה, קירותיו בנויים אבני גוויל בגדלים שונים, אבני בזלת שהובאו מעמק בית שאן כי הבנייה הושלמה ב-1961 ורמת הגולן היה בידי סוריה.
וגגו עשוי בטון חשוף, אשר צידו הפנימי בצורת פירמידה.
קודקוד הפירמידה מצוי מעל אש התמיד הבוערת במבנה.
הגג אינו נוגע בקירות המבנה ונתמך על ידי עמודי פלדה דקים ובלתי נראים כמעט, מאחר שהמבנה אינו מואר, האור היחידי החודר למבנה חודר דרך החריץ שבין הגג לקירות המבנה.
דלתות המבנה עוצבו על ידי הפסל דוד פלומבו (אשר עיצב בהמשך את שערי פלומבו בכניסה למשכן הכנסת) בצורת אודים עשנים.
המבקרים אינם דורכים על רצפת המבנה, ועוברים לאורכו על גשר בטון.
על רצפת המבנה חקוקים שמות מחנות ריכוז והשמדה באירופה, שמות של גטאות וגאיות הריגה.
במקום מצוינים סה"כ 22 שמות של מחנות ריכוז והשמדה וכן אתרי השמדה ורצח מרכזיים שבלטו במחקר באותה התקופה.
למשל, השם ברינדונק נכתב בעקבות עדות של ז'אן אמרי שנמצאה.
שמות המקומות מצוינים בתבליטים באותיות לבנות מעל הרצפה השחורה, שעיצב הטיפוגרף והקליגרף ירחמיאל שכטר.
מתחת לאבן השיש השחורה שבמרכז האולם נקבר אפר שהובא ממחנות השמדה ומחנות ריכוז.
האפר נקבר בחוץ, בשיפולי ההר, בשנות החמישים, וב-1961 הועבר לאוהל יזכור עם חנוכתו.
עם חנוכת האוהל קברה הרבנות הצבאית כי הרבנות הראשית פעלה עם מרתף השואה ולא הייתה בקשר בנושא זה עם יד ושם באותן שנים.
שמות המקומות באוהל יזכור, כפי שהם כתובים בתעתיק שהיה נהוג בשנות השישים:
המבנה בנוי בצורת פירמידה הבאה לסמל זיכרון נצחי, וכן נועד המבנה להזכיר את אוהל המועד (ומכאן שמו: אוהל יזכור).
נהר אוהיו הוא נהר באורך 1,579 קילומטרים במזרח ארצות הברית ואחד היובלים הראשיים של נהר המיסיסיפי.
ספיקת הנהר הממוצעת היא 7,440 מקל"ש (במטרופוליס, אילינוי) ושטח אגן הניקוז הוא 490,603 קילומטרים מרובעים.
הנהר נשפך למיסיסיפי בעיר קהיר שבאילינוי.
נהר האוהיו היווה ציר תנועה ראשי ממזרח למערב בראשיתה של ארצות הברית ואף קודם לכן.
במהלך המאה ה-18 היווה הנהר את גבולה הדרומי של הטריטוריה הצפון מערבית שהייתה חלק מארצות הברית אך לא הייתה מדינה.
מכיוון שהעבדות הייתה אסורה בטריטוריה הצפון מערבית, היה נהר האוהיו הגבול שבין אזורי החופש לאזורי העבדות.
אוהד שחר (נולד ב-30 באוקטובר 1957) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, קריין ומדבב ישראלי.
שחר למד משחק בבית הספר לאומנות הבמה בית צבי וסיים את לימודיו בשנת 1981. כמו כן שיחק בתיאטרון צה"ל.
ב-1988 כיכב לצד חנה מרון במחזה "נהג, ציירת" מאת הלל מיטלפונקט ובבימויו, שעלה בתיאטרון באר שבע במסגרת "שבוע המחזה המקורי" של חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל.
ב-2003 הוא הופיע לצד ארז שפריר בהצגת הילדים "מוף ומוריס" שם גילם את מוריס, פסיכולוג ילדים ולו כלב ששמו מוף.
ההצגה זכתה בפרס הראשון בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
ב-2012 השתתף שחר במחזמר קזבלן.
וב"הנסיכה האמריקאית (חוזרת)" בתיאטרון תמונע.
בשנים 2020-2021 השתתף במחזה "אלוהי הקטל" בתיאטרון הקאמרי.
בשנים 2023–2024 השתתף במחזמר "מלצרית" בתפקיד ג'ו לסירוגין עם אלי גורנשטיין.
בשנים 2023–2025 השתתף במחזה "הקומדיה על שוד הבנק" בתיאטרון הקאמרי בתפקיד ג'ו-דד קָבָּאיש.
במקביל משחק במחזה צ'ילבות בקאמרי.
ב-1989 השתתף בסרטו של עמוס גיתאי, "ברלין ירושלים".
בנוסף, השתתף שחר בסרטי הקולנוע: "החולמים", "נקודת ראות", "עץ הדומים תפוס", "סיפור קיץ", "היורד למעלה", "מינכן",
ובדרמות הטלוויזיה: "קו 300" ו"משפט קסטנר".
ב-2004 גילם את איתן שכטר בסדרת הנוער ראש גדול.
ב-2005 גילם את משה שרת בסרט הטלוויזיה "עכשיו או לעולם לא".
בשנת 2015 השתתף בסרט הטלוויזיה "ההפך" לפי ספרו של יהושע גרינברג.
בשנת 2017 יצא סרטו של דורון ערן, "רוח חדשה", בכיכובו של שחר.
הסרט מגולל את סיפור חייו של היהודי המשיחי יעקב דמקני ומבוסס על רב המכר פרי עטו.
בשנת 2021 יצא סרטו של דורון ערן "שעתו האחרונה של מר קול", בכיכובו של שחר.
סיפור על עורך-דין, שהוא לוחם-צדק, והולך, כנגד כל הסיכויים, מול שופט מושחת, ובסופו-של-דבר גם מנצח, על פי מחזה של יהושע סובול.
אוהד קריין בעברית ובאנגלית בסרטונים המוקרנים ברחבי מוזיאון יד ושם.
שחר הוא מראשוני וותיקי הדיבוב בישראל, ומרבה לעסוק בתחום.
מסרטו הראשון שדובב לעברית ועד היום, שחר הוא קולו העברי של מיקי מאוס, אותו דיבב, בין היתר, ב"בן המלך והעני", "מועדון החברים של מיקי מאוס", "מיקי מאוס: הרפתקאות מבולבלות", "מיקי מאוס: כייף של בית" ו"מיקי מאוס: סיפורן של שתי מכשפות".
כמו כן דיבב את ארכימדס הינשוף בסרט "החרב באבן".
ב-2017 דיבב את דמותו של אלפרד פניוורת' ב"סרט לגו באטמן" וכן את דמותו של גרו ב"גנוב על העולם".
ב-2018 דיבב את דמותו של פרנק בסרט "מפלצת של מלון 3: יוצאים לחופשה" ואת הגרינץ' בסרט "הגרינץ'.
ב-2019 דיבב את דמותו של מר פריקלפנטס בסרט "צעצוע של סיפור 4" והיה המספר בסדרת הטלוויזיה "הרפתקאות רוקי ובולווינקל".
ב-2020 דיבב את דמותו של קארל בסרט "סוניק – הסרט".
ב-2022 דיבב בסרטים "הצרצר והנמלה" ו"הסנדקית הקסומה" ובסדרה "מזלגוני שואל שאלה".
בפעם הראשונה בה תרם את קולו לסרט מונפש פגש בשחקן דב רייזר, איתו השתתף בכמה הפקות תרגום ודיבוב לעברית.
שחר היה נשוי לשחקנית והקומיקאית ענת וקסמן ולשניים שני ילדים.
כיום הוא נשוי בשנית לשחקנית והרקדנית מאיה קופצ'יק ולהם בת.
הרב אוהד תירוש (נולד ב-1963 בקיבוץ סעד) הוא ממייסדי מדרשת הרובע (לשעבר ראש המדרשה) וראש הישיבה לבוגרי צבא של בני דוד בעלי.
כמו כן הוא עומד (יחד עם אשתו, דנה) בראש מכון בנין שלם שייסדה אשתו.
נולד ב-1963 בקיבוץ סעד לאברהם תירוש, עיתונאי בעיתון "מעריב".
למד בישיבת בני עקיבא כפר הרואה ולאחר מכן שירת בצה"ל (בסיירת צנחנים).
לאחר השירות הסדיר למד בישיבת "מרכז הרב", בפרט אצל הרב אברהם יהושע צוקרמן.
מרבותיו, גם הרב צבי ישראל טאו, הרב עודד וולנסקי והרב מרדכי שטרנברג.
שירת כמפקד גדוד מילואים במהלך מבצע חומת מגן ובהמשך שירות המילואים הגיע לדרגת אלוף-משנה והוא משמש כראש המטה של חטיבת הצנחנים במילואים 55. מרצה בנושאי משפחה וזוגיות.
ערך את סדרת חוברות המאמרים "במבט בהיר" התומכת ב"ממלכתיות" גם אל מול יישומה של תוכנית ההתנתקות.
משמש כרב בית הכנסת "קהילת צעירי עיר גנים" בשכונת קריית מנחם בירושלים, בה הוא מתגורר עם אשתו ועשרת ילדיו.
הקים את מכון ההוראה המשולב בישיבה לבוגרי צבא בעלי.
בנוסף, הוא משמש כנשיא רשת גני ילדים בקריית מנחם שהקים הרב דוד לוי.
אוהיו קי הוא שמו של אי באיי הקיז שבדרום מדינת פלורידה שבארצות הברית.
כביש US1 חוצה את האי (ממזרח למערב), והאי נמצא ליד סמן מייל 39 של דרך זו, בין מיזורי קי לביאה הונדה קי.
בעבר כונה האי בשם "ליטל דק קי" (קי הברווז הקטן) אולם כיום שם זה משמש לכנות אי אחר, מזרחית לו.
באי ממוקם כפר נופש בשם "סנשיין קי" (קי השמש הזורחת), ויש המכנים את אוהיו קי בשם זה.
בחלקו הדרומי של האי, מדרום לכביש US 1 נמצאת שמורת הטבע הלאומית אוהיו קי.
שכונת אוהל שלמה היא שכונה קטנה מצפון לרחוב יפו בירושלים, בסמוך לשוק מחנה יהודה.
שנות התשעים של המאה ה-19 ראו התפרצות של בנייה יהודית אל מחוץ לחומות העיר העתיקה, במסגרת היציאה מן החומות.
בניית השכונות נעשתה במגוון צורות ומגוון התארגנויות.
מחד אגודות של תושבי העיר העתיקה שחברו לבנות שכונות חדשות, ומאידך שכונות שנבנו על ידי חברות כלכליות שונות.
יוצאות דופן היו השכונות האחיות שערי ירושלים ואהל שלמה שנבנו על ידי יצחק ליפקין, איש חזון ציוני.
סביב שכונת בית יעקב, עד אז שכונה מבודדת במערב ירושלים, נבנה גרעין של שכונות, הנסמך על עורק התנועה של רחוב יפו עליו עברה התנועה מירושלים מערבה לכוון מישור החוף.
שכונת אהל שלמה ואחותה שכונת שערי ירושלים הוקמו על ידי הסוחר יצחק ליפקין.
ליפקין בנה את השכונה מכספו יחד עם יהושע משה ושותפו הקבלן רחמים מזרחי, שעל שם אביו שלמה נקראה השכונה בשם 'אהל שלמה'.
השכונה ידועה גם בכינוי "אבו אלבסל", בשל מקצועו של מייסדה, שהיה סוחר בצל.
השכונה הוקמה בין שכונת שערי צדק מצפון, לבין שכונת בית יעקב הוותיקה מדרום.
השכונה הוקמה על פי התבנית המוכרת של סוף המאה ה-19. בשכונה הייתה חצר גדולה מוקפת בתים בני קומה אחת או שתיים.
במרכז החצר היה בור מים גדול שבו נאספו מי שתייה.
מרבית הדירות בשכונה היו בנות 2 חדרים, חצר מקורה עם מטבחון ושירותים, וכן חצר פתוחה לגידול תבלינים וצמחי נוי.
הרצל ובלפור חקק שהתגוררו בסמוך לשכונת 'אהל שלמה' מספרים::
בסוף המאה ה-20 סבל רחוב יפו בכלל והשכונות הצמודות מלחלקו המערבי בפרט מהזנחה שהביאה להידרדרות במצב המבנים ולחולשה של האוכלוסייה המתגוררת בהם.
הזנחה זו הקרינה על כל חלקי מרכז העיר, שכיום כבעבר יונקים את חיותם מהתנועה השוקקת ברחוב יפו.
לתהליך מספר סיבות, סיבה אחת היא הקמת מתחמי מסחר ותרבות בפריפריה של העיר ומחוץ לה, כדוגמת קניון מלחה.
אזורי המסחר והתעשייה הקלה בתלפיות וגבעת שאול רוקנו את אזור מרכז העיר.
סיבה נוספת היא פיגועי הטרור, שהכו במרכז העיר ירושלים בעוצמה.
נכון לשנת 2008 עובר מרכז העיר ירושלים שינויים מאסיביים ונעשים מאמצים לשיקומו והזרקת חיים חדשים לרחובותיו.
במרכז התהליך עומד פרויקט הרכבת הקלה שהקו הראשון שלו – הקו האדום, העובר לאורך כל רחוב יפו ועתיד לקשר את אזור מרכז העיר עם שכונות הפריפריה.
התקווה היא כי פיתוח מערכת הסעת המונים יעילה תשפר את איכות הסביבה העירונית ותמשוך חזרת תושבים, חיי מסחר והשקעות למרכז, דבר הבא פעמים רבות על חשבון ערכים היסטוריים-תרבותיים רבי חשיבות.
לתהליך החידוש וההתחדשות קיים פן נוסף של הרס העבר וחשש למחיקתו.
הקו האדום העתיד לעבור ברחוב יפו לכל אורכו הצריך ביצוע עבודות הרחבה של הרחוב והריסת המבנים הגובלים ברחוב.
כך נהרסים מרקמי מגורים, רחובות, וחיי התושבים שנשארו בשכונה משתנים לבלי היכר.
כך נהרסו חזיתות הבתים בשכונת אהל שלמה, ובמקומם נבנו חזיתות דמה מצועצעות, אופי השכונה כשכונת חצר נהרס והושמד, וצורתו ההיסטורית של המתחם שונתה.
שכונת אהל משה הייתה שכונה יהודית שקמה צפונית-מזרחית ליפו בשנת 1906. השכונה הייתה השכונה היהודית האחרונה שהוקמה בסביבה לפני הקמת אחוזת בית ובניית העיר תל אביב.
שמה של השכונה נובע משמם הפרטי של שלושת מייסדיה, משה אשולין, משה אלבז ומשה עטיה.
בדומה לשכונת מחנה יוסף הוקמה אהל משה בעקבות הצפיפות שנגרמה ביפו כתוצאה מהעלייה השנייה.
מקימיה של השכונה החדשה היו בעיקרם יהודים יוצאי צפון אפריקה שאליהם הצטרפו כמה יוצאי תימן ומספר אשכנזים.
המקימים רכשו את תא השטח שבין שכונת מחנה יהודה מדרום ומחנה יוסף מצפון, אשר השתרע על פני 22 דונם.
הם ביקשו ליצור רצף של יישוב יהודי שיהיה מקביל ממזרח לשכונת מנשייה המעורבת.
השכונה גדלה במהירות ובשנת 1922 נמנו בה 936 איש שהתגוררו ב-82 בתים.
עם השנים הלכה השכונה ונבלעה בשכונת נווה צדק.
אוהל אדמו"רי חב"ד־לובביץ' בניו יורק הוא ה"אוהל" בו קבורים שני האדמו"רים האחרונים של חסידות חב"ד: רבי יוסף יצחק שניאורסון (הריי"צ) וחתנו רבי מנחם מנדל שניאורסון מלובביץ'.
האתר נמצא בחלקת אגודת חסידי חב"ד, בבית הקברות מונטיפיורי, ברובע קווינס שבניו יורק.
לאחר פטירת הרבי האחרון, המקום הפך למוקד עלייה לרגל במשך 24 שעות ביממה, לתפילה ובקשת ברכה.
האוהל בחיי רבי מנחם מנדל
את חלקת חב"ד בבית החיים היהודי מונטיפיורי אשר ברובע קווינס, קנתה אגודת חסידי חב"ד בשנת תש"ב, עבור קבורתה של אמו של הרבי הריי"צ, הרבי השישי של חב"ד, הרבנית שטערנא שרה.
לאחר פטירת הריי"צ בי' בשבט ה'תש"י, הוא נקבר בחלקה זו ונבנה עבורו אוהל מיוחד גדול סביב קברו.
מאז פטירת הריי"ץ, חותנו של רבי מנחם מנדל, נהג רבי מנחם מנדל לעלות באורח קבע פעמים רבות לקבר חותנו, הרבי הריי"ץ.
מכתבי תשובתו לבקשות עזרה כללו פעמים רבות את המשפט "אזכיר על הציון", דהיינו אזכיר לברכה בקבר הריי"צ.
רבי מנחם מנדל אמר לרב שלמה גורן כי הוא אינו יכול לעלות לארץ משום שדרכם של אדמור"י חב"ד להתפלל באופן קבוע על קברי הקודמים להם.
האוהל, המבנה הממוקם על הקבר, הוקם זמן קצר לאחר פטירת רבי יוסף יצחק, כנהוג אצל צדיקים רבים.
האוהל בנוי מאבני שיש, בצורה ייחודית: דלת חיצונית מובילה לחדר נרות ומשם שתי כניסות לאוהל עצמו, אחת לגברים ואחת לנשים.
לחדרון הכניסה ישנה קורת גג ואילו האוהל עצמו אינו מקורה, כך שגם כהנים יוכלו להתפלל במקום (היות שאם האוהל היה מקורה היה כל הנכנס למקום נטמא בטומאת אוהל).
מבנה זה תוכנן בידי רבי מנחם מנדל לאחר פטירת חמיו.
בדרך כלל נסע רבי מנחם מנדל לאוהל חמיו בערב ראש חודש ובחמישה עשר בחודש, אך בשנותיו האחרונות גברה תדירות ביקוריו.
לאורך עשרות שנים עמד במשך שעות ליד הציון, במבנה מיוחד בקיץ ובחורף.
בשנים מאוחרות יותר נבנה עבורו בתוך המבנה (אשר נשרף בשנת תשנ"ג) תנור לחימום.
בערוב ימיו, בכ"ז באדר א' ה'תשנ"ב, בעודו עומד ומתפלל ליד הקבר, לקה בשבץ מוחי.
בג' בתמוז תשנ"ד נפטר רבי מנחם מנדל ונקבר בַאוהל בְצמוד לקבר חמיו.
לאחר פטירת רבי מנחם מנדל הפך האוהל למוקד עלייה לקבר המוני.
את המקום פוקדים לאורך היממה במשך כל השנה אלפי יהודים מכל החוגים ואישי ציבור כדי להשתטח, לבקש רחמי שמים וברכה ולהעתיר תפילה.
קהל של עשרות אלפים נוהג לפקוד את המקום מדי שנה.
מדי יום ראשון בשבוע מגיע קהל גדול יותר למקום.
התאריך המשמעותי ביותר של נהירה ביום אחד הוא בג' בתמוז – יום השנה (יארצייט) של רבי מנחם מנדל שניאורסון, תאריך נוסף הוא י' בשבט – יום השנה של רבי יוסף יצחק שניאורסון.
תאריכים נוספים משמעותיים הם ערב ראש השנה ול"ג בעומר וכן תאריכים נוספים.
האוהל נמצא במרכז חלקת חב"ד בבית העלמין היהודי על שם משה מונטיפיורי, בשכונת קמבריה הייטס, ברובע קווינס שבניו יורק.
בנוסף לכניסה הרגילה לבית העלמין, יש אפשרות כניסה דרך בית המבקרים "אוהל חב"ד לובביץ'" שבשדרות פרנסיס לואיס מספר 20–226, משם יש שביל ישירות לקבר.
בית המבקרים פעיל במהלך כל שעות היממה.
העולים לקבר נוהגים לרשום את בקשותיהם, לקרוא את הבקשה ליד הקבר, לקרוע את הדף ולהניח את הקרעים במקום.
כמו כן נוהגים לקרוא תהילים או בחוברת "מענה לשון".
ישנם מנהגים מיוחדים המאפיינים את העלייה לאוהל הרבי, כגון הסרת נעלי עור לפני הכניסה לאוהל.
מנהגים אלו לקוחים ממנהגים עתיקים המקובלים בחסידות עוד מהאדמו"רים הקודמים.
מדי יום מתקבלות בקשות רבות לברכות מכל רחבי העולם, במוקד הטלפוני, בפקס, בדואר אלקטרוני ובדואר.
הבקשות מועברות אל הקבר ומונחות מעליו.
כמות הבקשות עולה בסמוך לתאריכים מיוחדים.
בקרב החסידים מקובל שהשתטחות על הציון היא כמו כניסה ל'יחידות' אצל האדמו"ר, ולכן נוהגים שלא לאכול מהבוקר עד היציאה מהמקום, אבל נוהגים לשתות.
מרכז המבקרים "אוהל חב"ד ליובאוויטש"
לאחר פטירת רבי מנחם מנדל, הוקם בסמוך לאוהל מרכז מבקרים בשם "אֹהל חב"ד ליובאוויטש" הכולל מספר מבנים, ובהם בית כנסת ובית חב"ד המקיים שיעורים ומקרין בווידאו שיחות של הרבי מנחם מנדל ללא הפסקה.
בחצר המבנים נבנו אוהלים גדולים ובהם מקומות ישיבה לכתיבת פ"נים (פדיון נפש - פתקים בהם מבקשים המבקרים שרבי מנחם מנדל יתפלל בעדם), כיבוד קל ומקום להתוועדויות.
במקום ישנו גם בית המשמש לעריכת אירועים כגון חלאקה וברית מילה, וכן ישיבה שהוקמה מיד לאחר פטירת רבי מנחם מנדל.
מקווה טהרה המיועד עבור המבקרים נמצא במרחק שתי דקות הליכה ופתוח לאורך היממה.
בשבתות ובימים טובים מתקיימות תפילות בתוך בית הקברות בסמוך לאוהל.
בשבתות שלפני ימי השנה לפטירת רבי מנחם מנדל (ג' בתמוז) ורבי יוסף יצחק (י' בשבט) מוקמים ברחובות הסמוכים אוהלי שינה ומזון לאלפי חסידים.
אוהל ביהדות הוא מבנה הבנוי מעל ציון קבר של מי שנחשב לצדיק.
האוהל מוקדש לתפילה ובקשות רחמים בעת ה"השתטחות" על קבר הצדיק, והוא נחשב בעיני חלק מהמאמינים למקום סגולה להתעוררות רחמים רבים.
כתוב בספר הזוהר, "צדיקא דאתפטר אשתכח בכולהו עלמין יתיר מבחיוהי".
(הצדיק שנפטר, נמצא בכל העולמות יותר מבחייו), הן במילי דשמיא והן במילי דעלמא.
בקבורה יהודית, אוהל הוא מבנה הבנוי מעל קבר (מאוזוליאום), ומשמש לציון חשיבות האישיות הקבורה במקום.
לעיתים נבנה "אוהל" אחד עבור כמה אנשים.
השימוש הרגיל במושג הוא עבור קברי אדמו"רים, אם כי המסורת של בניית מבנים על קברי צדיקים מצויה הרבה שנים קודם לתנועת החסידות, כמו בקבר רחל או במערת המכפלה.
כיום קיימים ארגונים שונים העוסקים בהקמה ושיקום של "אוהלים" על קברי צדיקים באירופה, שחלקם חרבו במהלך השואה.
מטרת האוהל היא כסימן כבוד עבור הנקבר, לשמש מחסה מפני פגעי הטבע לקבר, וכמקום תפלה לעולים לרגל.
ישנם אוהלים, כגון אוהל האדמו"רים מלובביץ', שמפני סיבות הלכתיות, נבנו ללא גג, כך שהנכנס לתוך האוהל איננו נטמא בטומאת אוהל.
בארץ, בין האוהלים הבולטים הם: קבר רבי שמעון בר יוחאי במירון, מערת המכפלה בחברון, קבר רחל בבית לחם, ואוהל הבאבא סאלי ורבי שלום איפרגן, שניהם בנתיבות.
בתורה נאמר "לא ימצא בך .
דורש אל המתים", וכן נפסק להלכה "הצדיקים אין בונים להם על קברותיהם, שדבריהם הם זכרונם.
ולא יפנה אדם לבקר הקברות.
כמו כן מסופר בתורה שיעקב אבינו לא רצה להיקבר במצרים, כדי שהמצרים לא יעשו ממנו עבודה זרה ויעלו להתפלל על קברו.
איסור זה משיק לציווי לבקש רק מה' כל מה שהאדם צריך.
עם זאת, גם בדברי חז"ל ישנם מקורות למנהגי ההליכה לבית הקברות (כגון בעת עצירת גשמים): "כדי שיבקשו עלינו מתים רחמים", וכן בספרות ההלכתית.
לאורך השנים התקבלו מספר מנהגים הקשורים בהשתטחות על קברי הצדיקים, כשרבים מהם התחדשו בתקופת האריז"ל שמצא וציין קברי תנאים ואמוראים הפזורים בגליל, וייסד את מנהג העלייה לציונו של רבי שמעון בר יוחאי בל"ג בעומר.
עם התפשטות תנועת החסידות שביארה את מעלת הצדיק כממוצע המחבר ומקשר בין האדם הפשוט לקב"ה, ומסייע לו לדבוק בקב"ה בצורה נעלית יותר, החל גם להתפשט הנוהג לפקוד את ציוניהם של הצדיקים.
בנוגע לאופי התפילה, ישנם פוסקים שכתבו כי מותר לבקש מהצדיק להמליץ טוב בעבורנו, אך חלקם מחמירים ומתירים רק לבקש מה' ולבקש שישמע לתפילתנו בזכות הצדיק, ובפרט שבמקום בו טמון הצדיק התפילה נאמרת בכוונה גדולה יותר.
המנהג התפשט עד כדי כך, שיש הרואים בפקידת קברי צדיקים מצווה של ממש, ומתירים לצורך כך אף יציאה מגבולות ארץ ישראל כדי להשתטח על קברי צדיקים בחוץ לארץ, למרות האיסור לצאת מהארץ מלבד לצורך דבר מצווה, רפואה או פרנסה.
אוהד שרגאי (נולד ב-30 בספטמבר 1983), הוא זמר ומוזיקאי ישראלי.
התפרסם בכוכב נולד 8 כאשר הגיע לשלישיית הגמר.
היה חבר בהרכב עילי בוטנר וילדי החוץ לצד עילי בוטנר, אדר גולד ותום גפן.
שרגאי נולד בכפר סבא כבן זקונים לשמעון ולאה, סוכן ביטוח ומנהלת חשבונות.
בילדותו למד בקונסרבטוריון בכפר סבא וניגן באורגנית.
היה חבר להקת פיקוד הצפון בצה"ל.
לאחר שחרורו עבד בספריית וידאו.
ב-2010 השתתף בעונה השמינית של כוכב נולד, והגיע למקום השלישי, אחרי דיאנה גולבי ועידן עמדי.
הגיש פינת מוזיקה שבועית בתוכנית יפה לך בערוץ 24.
מ-2011 היה חבר בהרכב עילי בוטנר וילדי החוץ לצד עילי בוטנר ואדר גולד לאחר כמה זמן גם תום גפן הצטרף ללהקה בשנת 2024 לאחר 14 שנות פעילות, הגיעה הלהקה לסוף דרכה.
בדצמבר 2018 פרסם את סינגל הסולו הראשון שלו, "טיול שנתי".
את השיר כתב איתי צוק בהשראת סיפורו האישי של שרגאי.
שרגאי חיבר עם ענבר ויצמן את השיר Home שיצג את ישראל באירוויזיון 2019 בתל אביב בביצוע קובי מרימי.
בהמשך השנה השתתף בעונה השביעית של הכוכב הבא לאירוויזיון 2020 והגיע לחצי הגמר.
ב-1 בדצמבר 2019 הוציא את מיני-אלבום הבכורה שלו "אלבומצ'יק".
עם עילי בוטנר וילדי החוץ
אוהל הוא מונח הלכתי המתייחס לכל דבר המשמש להאהיל או לסוכך מעל אדם או בעל חיים.
לאוהל משמעות חשובה בהלכה, בעיקר בהלכות טומאה וטהרה, שכן מת המונח באוהל, מטמא את כל הנמצא תחת אותו אוהל.
בדין זה עוסקת מסכת אהלות.
בשבת יש איסור על עשיית אוהל משום מלאכת בונה, ויש לדבר חשיבות רבה בגלל חפצים נפוצים הנחשבים לאוהל, כמו מטרייה.
אוהל שלא נעשה בידי אדם
לעומת זאת, אם האוהל הוא חשוב ורחב כדי רוחב אגרוף יש לו דין אוהל גם אם לא נעשה בידי אדם.
אם למשל, האוהל העליון הוא אוהל קבוע וחשוב, אין האוהל מתחתיו חוצץ בין המונח מתחתיו לאוהל העליון, אם אוהל עראי.
התנאים נחלקו בשאלה האם אוהל המיטלטל נחשב לאוהל.
אוהל שתחתיו נמצא מת, מטמא את כל אשר באותו אוהל משותף עם המת.
כאשר מת מונח באוהל, כל שנמצא באוהל הוא טמא.
הדבר אמור לא דווקא כאשר המת עצמו נמצא באוהל, אלא גם כאשר כזית בשר מהמת, או אבר שיש עליו בשר באופן רגיל, נמצא באוהל, או מטמא את כל שנמצא באוהל.
דין זה תקף גם אם איברי המת הם ללא בשר, אך הם בכמות חשובה של רובע, או שהם בכמות של רוב העצמות במספריהם, או לחלופין רוב גוף האדם.
בניית אוהל קבע בשבת, נחשבת לתולדה של מלאכת בונה.
אחת הדוגמאות לכך, היא פריסת מחצלת או סדינים לאוהל, ולמרות שאין זה בנין ממש, הרי זה תולדת אוהל, והסותרו חייב משום סותר, אם מדובר באוהל שעשוי בצורה קבועה כדי שיתקיים.
ואפילו אם עושה את הגג לבד או רק את המחיצות יותר מגובה טפח, וכן אם הוסיף עליהם כל שהוא.
חכמים הוסיפו וגזרו אף לעשות אוהל עראי, גזירה שמא יבואו לעשות אוהל קבע.
גם בניית מחיצה היא תולדה של אוהל, אם היא נעשית במטרה להתיר דבר כל שהוא, כמו להתיר איסור טלטול ברשות הרבים, ומחיצה זו נקראת "מחיצה המתרת".
אך מחיצה שאין מטרתה כדי להתיר דבר כל שהוא, אלא רק לצניעות, אלא להסתיר אור המפריע לישון, אינה נחשבת לתולדה של אוהל, ומותר לעשותה בשבת לכתחילה.
בית המדרש הגבוה לתלמוד אוהל תורה - בית דוד היה כולל אברכים בירושלים מהראשונים במתכונת ה"כוללים" בני זמננו בארץ ישראל.
השנים הפוריות ביותר של הכולל היו בשנות ה-30 וה-40, אולם הוא המשיך לפעול גם בשנות ה-50. הכולל עיצב דור שלם של רבנים מהבולטים ביותר בישראל.
הכולל נוסד בשנת תר"צ (1930) על ידי הרב איסר זלמן מלצר והרב משה מרדכי אפשטיין.
בשנים הראשונות שכן הכולל בשכונת כרם בירושלים.
בשנת תרצ"ד (1934) עלה הרב שמואל יצחק הילמן מבריטניה לארץ ישראל והשתקע בשכונת רחביה ירושלים.
עם בואו נטל את הכולל תחת חסותו ועמד בראשו.
הוא העביר את משכנו לשכונת רחביה בסמוך למקום מגוריו.
בראש הכולל עמדו הרב אהרן בילוסטוצקי (חמיו של רבי משה שפירא), הרב אפרים זאב גרבוז והרב אשר סנדומירסקי.
סגן נשיא הכולל היה הרב גדליה סילברסטון וגזברו היה הנדיב האמריקאי אפרים שיף.
במכתב לנדיבים שכתב הרב הילמן בשנת תרצ"ט הוא כותב על מעלת הכולל:
"אוהל תורה" היה אחד מכוללי האברכים הראשונים במתכונת ה"כוללים" בני זמננו.
סכומי המלגות היו גבוהים יחסית ועקב הביקוש הרב התקבלו רק אברכים מובחרים, רובם בוגרי ישיבת חברון ויוצאי ישיבות ליטא שעלו לארץ ישראל לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הלימודים בכולל כללו שיעורים קבועים בסדר חושן משפט ואבן העזר, והם התנהלו תחת פיקוחו של הרב הראשי לישראל יצחק אייזיק הלוי הרצוג, שהיה חתנו של הרב הילמן.
הרב הרצוג מעיד על חברי הכולל: "אברכים גדולים, מצוינים שבמצוינים, בקיאים בש"ס ובפוסקים, הלנים בעומקא של הלכה, העתידים להיות לגאוני ישראל, מאורות גדולים בארץ ובחוץ לארץ"
הרב הרצוג מסר בפני חברי הכולל שיעור קבוע בהלכות סנהדרין שבספר משנה תורה.
על מטרת השיעור כותב הרב הילמן: "כדי לחוננם ולכוננם שיוכלו לישב כיסאות למשפט בערי ישראל הנבנות בארץ הקודש ולהיות דברני האומה מורי ומאורי ישראל לפי הצטיינותם הנשגבה, ובייחוד המצוינים שבהם שהם גם עתה גאונים במלוא מובן המילה".
רבים מחברי הכולל נעשו רבנים וגדולי תורה מפורסמים.
בין חברי הכולל: הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב יוסף שלום אלישיב, הרב שמואל הלוי ואזנר, הרב בצלאל ז'ולטי רבה של ירושלים, הרב שלום שבדרון, הרב מרדכי אילן, הרב ברוך יצחק לוין, הרב שלמה שמשון קרליץ, הרב ישראל גרוסמן, הרב שלמה טנא הרב בנימין יהושע זילבר והרב משה צבי הולצברג.
כיום מנוהל הכולל על ידי הרב יצחק בילוסטוצקי, והוא ממוקם בשכונת בית וגן.
אוהלו II הוא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי מסוף התקופה הפלאוליתית העליונה, לפני כ-23,000 שנים, הממוקם כ-9 ק"מ דרומית לטבריה, על החוף הדרום-מערבי של ים כנרת.
האתר ידוע בשל העושר של הממצאים הבוטאניים שנמצאו בו.
השימור היוצא מן הכלל של שרידים אורגניים נובע מכך שהאתר היה מכוסה במי הכנרת ברוב הזמן שחלף מאז שניטש.
באתר השתמרו השרידים הקדומים בעולם של סוכות עשויות סכך.
בתוך אחת הסוכות השתמר מצע עשוי מעשבים ואבן שטוחה ששימשה לכתישת דגני בר, לפי שרידי עמילן שהשתמרו עליה.
ליד הסוכות נמצאו מוקדי אש, קבר, כלים רבים, עצמות בעלי חיים (ביניהן מאות אלפי עצמות דגים) וחרוזים עשויים מקונכיות.
אוהלו הוא אתר ארכאולוגי, שגודלו כ-2000 מטר מרובע, הממוקם על החוף הדרום מערבי של הכנרת.
האתר, שנמצא רוב הזמן תחת פני המים, התגלה בשנת 1989, לאחר תקופת יובש שגרמה לירידה חדה בגובה הכנרת, וגילו, כמתברר מבדיקות פחמן 14, בין כ-18,210 ל-21,100 שנים.
ממצאים רבים נמצאו באתרם, וביניהם פריטי צור מסותתים וחומרים אורגניים שנמצאו על הרצפות ובתוך מוקדי אש.
המתקנים כולם נחפרו עד לסלע האם של תצורת הלשון.
באתר נמצאו 6 בקתות, כשהגדולה ביניהן היא ברוחב של 4–5 מטרים, וחלק מקירותיה עוד נשתמרו; ניתן להבחין בבירור בקירות עץ בקש, עץ, ופחם על גבי האבן.
המבנים היו מוקפים בסדרה של מוקדי אש.
באתר נמצא קבר אחד של גבר שגילו בין 35–40 שנים, והיה כנראה נכה.
הממצאים הליתיים שנמצאו אופייניים לתקופה האפיפלאוליתית המוקדמת ולסוף התקופה הפלאוליתית העליונה.
ברור מן הסטרטיגרפיה של המבנים כי תושבי האתר השתמשו במבנים יותר מפעם אחת – כלומר, המבנים עברו שיפוצים; בבקתה הגדולה ברור כי נבנו עוד שתי רצפות על גבי הרצפה המקורית.
תופעה זו של חזרה למקום מגורים היא נדירה בתקופה הפלאוליתית בלבנט, ותועדה רק באתר המזוהה עם התרבות הכבארית עין גב I, שם נמצא רצף של 6 שכבות יישוב באותו מקום התיישבות.
מנהג זה מוכר מאתרים מאוחרים יותר המזוהים עם התרבות הנאטופית.
בעלי החיים והצמחייה שזוהו באתר הם מגוונים מאוד, וכוללים מאות מינים שונים, ובעזרתם ניתן להבין בצורה טובה יותר את מנהגיהם של הציידים-לקטים.
בזמן ההתיישבות באתר, אגם הכנרת רק נוצר, וייתכן כי היה משך אליו קהילות רבות של אנשים.
היישוב עצמו היה בשימוש רק תקופה קצרה, ייתכן ורק כמה דורות ספורים התגוררו בו.
אחר כך הכפר כולו נחרב בשרפה.
באותו הזמן בו נחרב הכפר, עלה גובה פני אגם הכנרת, והציף את הכפר.
כך למעשה נוצר מצב ההשתמרות המעולה בו נמצא האתר בחפירות הארכאולוגיות; בעיקר החומרים הביולוגיים שלא משתמרים בדרך כלל.
השילוב הזה של שרפה וכיסוי במים האט את צמיחת הבקטריות על החומרים הביולוגיים, ובכך עיכב את תהליך הריקבון שלהם.
העלייה הזו בגובה פני הים שאפשרה את מצב ההשתמרות המעולה של האתר נגרמה עקב עליה בטמפרטורה שהתרחשה בסוף עידן הקרח, או עקב רעידת אדמה ששינתה את כיוון זרם המים אל תוך הכנרת.
האתר התגלה ב-1989 עקב ירידה משמעותית בגובה פני המים של ימת הכנרת, כתוצאה מבצורת חמורה
דני נדל מהמכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה החל לחפור באתר בשנת 1989, כשגובה פני המים היה נמוך מספיק, אך החפירה נאלצה להיפסק כשגובה פני המים עלה שוב, והאתר הפך בלתי נגיש.
נדל חידש את החפירות בשנת 1999 כשחלה ירידה נוספת בגובה פני המים.
החפירות העיקריות באתר התרחשו בשנים 1989–1991, ובין השנים 2000-1999. ייתכן והאתר עצמו גדול יותר מהשטח שנחפר, אך לא ניתן לדעת זאת כל עוד האתר נמצא מתחת לפני ימת הכנרת.
האתר נחפר עד לסלע האם של תצורת הלשון.
בבקתה 1 באוהלו II נמצאו מעל 90,000 זרעים הכוללים מעל 100 מינים של פירות ודגנים.
הכמות והמגוון של הזרעים שנמצאו בבקתה מצביע על סיכוי גבוה שאלו הובאו לאתר על ידי האדם.
בנוסף, נראה כי הריכוז הגבוה יותר של זרעים נמצאו בקרבת הקירות ולא במרכז הבקתה.
אם הזרעים היו מגיעים לרצפה דרך הגג שהתמוטט, הזרעים היו מפוזרים בצורה שווה על הרצפה.
בנוסף, נראה כי מתוך כל מגוון הזרעים, 13 מינים מהווים כחצי מכל הזרעים שנמצאו.
תופעה זו מצביעה על העדפה לאכילת צמחים מסוימים על פני אחרים.
אחד המינים שנמצאו הוא פרי הפטל, שהוא עדין מאוד, קשה להביאו ממקום למקום, ועדיף לאכול אותו הישר לאחר שנקטף.
הממצא באוהלו מצביע על כך שהפרי יובש לצורכי אחסון – אחת הדוגמאות הקדומות ביותר לתכנון מתקדם לצורך צריכת מזון.
בנוסף לכך, הריכוז הגבוה של הזרעים סביב אבן השחיקה שנמצאה בבקתה 1 גרם לארכאולוג פרופ' אהוד ויס להאמין כי הזרעים נטחנו לפני האכילה
במחקר שהתפרסם ביולי 2015 ובוצע במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה, באוניברסיטת בר-אילן על בסיס ממצאים שנמצאו באתר התברר כי הממצאים מעידים על חקלאות בהיקף קטן שעסקו בגידול חיטה ושעורה.
זאת הדוגמה הקדומה ביותר בעולם לגידול תבואות.
ממצאים לא אורגניים באוהלו II
אבן השחיקה בבקתה 1 – אבן השחיקה הטרפזית שאורכה כ-40 ס"מ שנמצאה בבקתה 1 ליד הקיר הצפוני מייצגת כנראה את מוקד הפעילות המרכזי בבקתה.
על פני אבן השחיקה נמצאו שאריות של זרעים – מה שתומך בתאוריה שאבן זו אכן שימשה לטחינה של זרעים.
כלי צור – בבקתה 1 נמצא אחוז גבוה של להבונים, ובנוסף להם נמצאו גם להבים, נתזים, פסולת גרעין, ו-132 כלים משובררים.
ייתכן וכלי הצור סותתו בכניסה לבקתה, במקום בו נכנס אור מהדלת.
השלד שנמצא באוהלו ומכונה "Ohalo II H2", נמצא בבור מכוסה אבנים שהגנו עליו מפני נזקים, וללא מנחות קבורה.
השלד והגולגולת הוצאו מן הקבר שלמים כמעט לחלוטין.
לאחר בדיקת עצמות האגן, נקבע כי מינו של השלד הוא זכר.
גילו במותו היה בין 35 ל-40 שנה.
מיקומו הכרונולוגי של האתר בין התרבות המוסטרית לתרבות הנטופית, ושלמותו היחסית של השלד הופכים אותו לממצא מרכזי בהבנת התהליכים המיקרו אבולוציוניים שהתרחשו בתקופות הפרהיסטוריות בארץ ישראל.
פיזור מרחבי והשלכות מגדריות אפשריות
ישנה הפרדה ברורה בין האזור בו נמצאו כלי הצור והאזור בו נמצאו הגרעינים ואבן השחיקה, דבר היכול לנבוע מהעדפה לחלוקת המרחב לאזור פעילות הקשורה בסיתות ואזור לפעילות הקשורה במזון, גם אם ייתכן והפעילויות השונות לא היו מוגבלות לאזור הייעודי להן בלבד.
חלוקה מרחבית יכולה להצביע גם על חלוקה מגדרית של הפעילויות השונות, גם אם הדבר לא ברור במקרה זה.
גם אם בחברות מסוימות נפוץ כי הנשים עוסקות בפעילות הקשורה במזון והגברים בסיתות, ישנם יוצאי דופן לכלל זה, וישנה שונות תרבותית גדולה.
ייתכן כי ההפרדה הזו נובעת משיקולים היגייניים ולאו דווקא מגדריים.
אוהד ריין (נולד ב-18 באפריל 1979) הוא מוזיקאי אוסטרלי-ישראלי.
שם הבמה ושם הרכב הפופ שלו הוא Old Man River (אולד מאן ריבר).
אוהד ריין נולד בסידני אוסטרליה.
בגיל צעיר, עבר עם הוריו להולנד, שם חי עד גיל ארבע, אז עלה לישראל, והתיישב בכפר סבא.
בצה"ל שירת ריין בחיל הים.
לאחר סיום שירותו הצבאי, נסע לניו יורק והודו, ולבסוף חזר לעיר מולדתו סידני.
בסידני שיתף ריין פעולה עם להקת הרוק "Gelbison", וערך מסעי הופעות עמם, כשהוא לוקח חלק פעיל בכתיבה.
שיתוף פעולה זה הוביל את ריין, לחבור לפרויקט צדדי בשם "Nations by the river", שם עבד לצד לוק סטיל, מוזיקאי נחשב באוסטרליה.
ב-2004 הקים את להקתו "Old Man River".
הסינגל "Sunshine" שכתב ריין, זכה להצלחה רבה, והיה לשיר המושמע ביותר ברדיו, בקיץ 2006, ואף שימש כשיר הנושא של תוכנית טלוויזיה מקומית.
ריין ערך מסעי הופעות מוצלחים במיוחד באוסטרליה, אירופה ואסיה, והוא נחשב לאחד האמנים הישראלים המצליחים ביותר מחוץ למדינה.
ריין ניגן עם להקתו בהופעותיו של דניאל ג'ונסטון באוסטרליה.
אלבום הבכורה שלו "Good Morning", זכה לביקורות חיוביות ביותר.
אתר AllMusic העניק לאלבום 4 מתוך 5 כוכבים.
ב-2010 יצא אלבומו השני "Trust".
ריין משלב ביצירתו סגנונות שונים כגון, פולק, רוק אלטרנטיבי, פופ, פסיכדליה ומוזיקה הודית.
ביוני 2014 ריין השתתף בעונה השלישית של תוכנית המציאות The Voice ישראל, שם עבר בהצלחה את שלב האודישנים.
הסיבה להשתתפותו בתוכנית נבעה מעובדת היותו אנונימי כמעט לחלוטין בישראל; לדבריו, המעבר לארץ אילץ אותו לבסס את הקריירה שלו מחדש, ואף ציין כי הוא חש "עולה חדש ללא מבטא זר".
אוהד ריין ומשפחתו חזרו לאוסטרליה ב-2016.
אוהורו מויגאי קניאטה (בסוואהילי: Uhuru Muigai Kenyatta: נולד בניירובי ב-26 באוקטובר 1961) הוא פוליטיקאי קנייתי שכיהן כנשיא קניה הרביעי בין 9 באפריל 2013 ל-13 בספטמבר 2022. אוהורו קניאטה הוא בנו של נשיא קניה הראשון, ג'ומו קניאטה.
אוהרו מויגאי קניאטה נולד בניירובי ב-1961. שמו "אוהורו" פירושו חירות וניתן לו לקראת עצמאות קניה, שהוכרזה בשנת 1963. הוא בנו הבכור של ג'ומו קניאטה ושל אשתו הרביעית, נגינה לבית מוהוה, שנודעה כ"מאמה נגינה".
מוצאו האתני הוא קיקויו, הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בקניה.
על אף שאביו היה נשיא המדינה, אוהורו קניאטה בילה את ילדותו בבית ההורים בגטונדו ולא בבית הנשיא הרשמי.
הוא למד בבית הספר בנט מרי בניירובי ושיחק רגבי בנעוריו.
בתיכון הצטיין בלימודיו, בין השאר, באנגלית ובהיסטוריה וכן אהב גם תיאטרון.
בגיל 17, בעודו תלמיד תיכון, נפטר אביו, הנשיא ג'ומו קניאטה.
אחרי סיום לימודי התיכון עבד תקופה כפקיד בנק בבנק למסחר של קניה ב"קיפנדה האוס".
בשנת 1980 נסע לארצות הברית ולמד מדעי המדינה וכלכלה במכללת אמהרסט עד שנת 1985. כסטודנט שיחק כדורגל וגולף.
בתום הלימודים שב לקניה ופתח עסק לגידול ולייצוא פירות וירקות.
ביולי 1990 הצטרף לקבוצה של ארבעה פעילים פוליטיים צעירים שנאבקו למען שינויים במפלגה השולטת קאנ"ו (KANU - האיחוד הלאומי האפריקאי של קניה) ופתיחות לכיוון היווצרות חברה רב-מפלגתית.
בשנת 1992 תמך במועמד מפלגת FORD-Asili לפרלמנט, קנת' מטיבה.
בשנת 1997, בידיעה שבשתיקה של הנשיא דניאל אראפ מוי, נבחר אוהורו קניאטה לראש הסניף המקומי של מפלגת קאנ"ו בעיר גטונדו, באותה שנה רץ למושב בפרלמנט מטעם אזור ההצבעה גטונדו דרום אך הפסיד לאדריכל מוזס מויהיה.
ב-1999 מינה אותו הנשיא אראפ מוי ליושב ראש הרשות הקנייתית לתיירות.
בסופו של דבר, בשנת 2001 ובגיל 40 נבחר לפרלמנט של קניה.
כעבור זמן קצר התמנה לשר המנהל המקומי וכן לסגן יושב ראש המפלגה קאנ"ו.
ב-2002, בתמיכת הנשיא אראפ מוי, נבחר אוהורו קניאטה למועמד המפלגה בבחירות לנשיאות.
במחאה נגד צעד זה ראילה אודינגה ופעילים רבים אחרים עזבו את המפלגה השולטת לטובת המפלגה הליברלית-דמוקרטית של מוואי קיבאקי.
אולם בבחירות שהתקיימו בדצמבר הובס קניאטה, שהשיג 31% מהקולות, על ידי מוואי קיבאקי, מועמד המפלגה הליברלית-דמוקרטית, שזכה ב-62%.
קניאטה הודה בתבוסה והפך לראש האופוזיציה.
בינואר 2005 גבר על ניקולס ביווט ונבחר ליושב ראש מפלגת קאנ"ו עם 2,980 קולות מול 622.
באותה שנה הוביל את המאבק שהכשיל את אישור פרויקט החוקה של הנשיא קיבאקי במשאל עם.
נתמך בכך על ידי פלג מורד ממפלגתו של קיבאקי, "התנועה הדמוקרטית אורנג'".
לעומת זאת בדצמבר 2007 הוא תמך בבחירתו מחדש של הנשיא קיבאקי והשתתף בממשלה.
באפריל 2008 התמנה לסגן ראש הממשלה בממשלת ראילה אודינגה, ולשר המסחר, ואחר כך, ב-2009, לשר האוצר.
ב-15 בדצמבר 2010 נפתחו נגדו הליכים משפטיים בבית הדין הפלילי הבינלאומי (ICC) כחשוד בפשעים נגד האנושות, על חלקו בתכנון ומימון האלימות באזורי נאיוואשה ונאוקורו במהלך המשבר האלים עקב הבחירות לנשיאות ב-2007. בשנת 2012 הואשם על ידי בית הדין הפלילי הבינלאומי בפשעים נגד האנושות.
בעקבות זאת, הוא התפטר מתפקידיו כשר אך נותר סגן ראש הממשלה.
בבחירות לנשיאות ב-4 במרץ 2013 ניצח את ראילה אודינגה עם 50.05% מהקולות.
הוא הושבע לתפקיד של נשיא קניה והתחיל את כהונתו ב-9 באפריל 2013. כחלק מקמפין הבחירות שלו, הוא השתמש באישומים נגדו ומתאר אותם כהתערבות זרה בענייניה הפנימיים של קניה.
בשנת 2014 ביטל בית הדין הפלילי הבין-לאומי את כתב האישום נגדו עקב היעדר ראיות מספיקות.
ב-8 באוקטובר 2014 התייצב בפני בית הדין הבינלאומי והיה ראש המדינה המכהן הראשון שהופיע בפני בית דין זה.
הוא הכחיש את האשמות נגדו.
הוא הואשם שתכנן תוכנית לנקמה בתומכי קיבאקי שבעקבותיה החלו מהומות אלימות שהובילו לרצח של כ-1,200 איש ועקירת כ-500,000. על תכנון מעשים אלו הוא הואשם בפשעים נגד האנושות.
ב-5 בדצמבר 2014 הודיע בית הדין הבינלאומי כי ביטל את ראשי כתב האישום נגד קניאטה.
התובעת פאטו בנסודה מבית הדין בהאג הסבירה במסמך רשמי כי אין בידיה מספיק ראיות כדי להוכיח מעבר לכל ספק סביר את אחריותו הפלילית של קניאטה.
התובעת ציינה, אינה מוציאה מן הכלל פתיחת המשפט מחדש אם תימצאנה עילות חדשות לאשמה נגדו.
הנשיא קניאטה הביע את סיפוקו מכך ופירש זאת בכך שיצא זכאי.
בית הדין הבינלאומי הוקיע "שורה של מכשולים ניכרים" שהועלו בפני החקירה, במיוחד יוזמות רחבות מתוזמרות שהפעילו הטרדות, הפחדות ואיומים על העדים.
כמו כן, ממשלת קניה לא העבירה לידי בית הדין ראיות (הכוללות תדפיסי חשבונות בנק והקלטות של שיחות טלפון) ועל כן שיבשה את החקירה.
הופעותיו של קניאטה בזירה הדיפלומטית הבינלאומית, כולל במפגשים עם מנהיגים כמו נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, ואחרים, שיפרו את תדמיתו בעולם.
התחלת נשיאותו נתנה מקום לתקוות עקב שאיפתו המוצהרת ליותר מודרניזציה ושקיפות.
ב-13 בספטמבר 2022 סיים את תפקידו כנשיא והוחלף על ידי סגנו ויליאם רוטו, שניצח בבחירות.
קניאטה ירש מאביו אחוזות מן הגדולות בקניה.
אדמות אלה, המשתרעות בכמה אזורים על שטח 2,020,000 דונם, נרכשה על ידי ג'ומו קניאטה במחיר זול בשנים 1960–1970 באמצעות עסקה עם בריטניה והבנק העולמי.
בבעלות קניאטה נמצאת גם החברה הגדולה לייצור מוצרי חלב בקניה Brookside Dairies, וכן תחנת הטלוויזיה K24 ובנק מסחרי בניירובי.
שווי נכסיו של קניאטה מוערך לכ-500 מיליון דולר.
אוהורו קניאטה נשוי משנת 1991 למרגרט וונג'ירו גקואו (ילידת 1964), בת של מנכ"ל חברת הרכבות לשעבר בקנייה, ד"ר א.נ.
הוא הכיר אותה בנערותם במומבסה בשנת 1978. לזוג 3 ילדים.
אוהומודו מהאמדו (; נולד ב-1954) הוא פוליטיקאי ניז'רי, שכיהן כראש ממשלת ניז'ר בשנים 2021 עד 2023. מהאמדו כיהן גם כשר האנרגיה והתעשייה בין השנים 1991–1993 וכשר האוצר בין השנים 2011–2012.
בממשלת המעבר של שנת 1991, מונה מהאמדו לשר האנרגיה והתעשייה.
הוא כיהן בתפקיד עד 31 בינואר 1993, לאחר שממשלת המעבר התפרקה.
מהאמדו לא נכלל בממשלה החדשה שהושבעה ב-23 באפריל 1993. בין השנים 1993–1998, כיהן כסגן המזכיר בפועל של הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה, ולאחר מכן, עבד כנציג האזורי של הסיוע הלותרני למערב אפריקה.
לאחר שמהמדואו איסופו ניצח בבחירות לנשיאות ניז'ר, מהאמדו מונה לשר האוצר הניז'רי.
מהאמדו כיהן בתפקיד כשנה עד שפוטר ב-2 באפריל 2012. הוא מונה לנציב הבנק המרכזי של ניז'ר.
ב-3 באפריל 2021, ניצח מהאמדו בבחירות לראשות הממשלה, והושבע כראש הממשלה ה-15 של ניז'ר.
אוהורו הוא לוויין של נאס"א ראשון שמטרתו חקר בתחום קרני רנטגן.
הוא שוגר לחלל במסגרת תוכנית אקספלורר כלוויין Explorer 42. הלוויין היה ראשון בסדרה של לוויינים אסטרונומיים קטנים (Small Astronomy Satellite).
שמו שונה ל-Uhuru "חירות" בשפת סוואהילי לציון שיגורו משטח קניה.
הלוויין שוגר בשנת 1970 ופעל עד לשנת 1973.
מטרת הלוויין הייתה לבצע סקר של מקורות קרני רנטגן בתחום kEv 20 - 2. לצורך כך על הלוויין הותקן זוג רגשים.
השיגור בוצע ב-12 בדצמבר 1970 ממרכז החלל לואיג'י ברוליו בעזרת משגר מדגם "סקאוט B" אמריקאי.
לראשונה לוויין אמריקאי שוגר מאתר מחוץ לשטח ארצות הברית.
הקשר עם הלוויין נותק במרץ 1973.
במהלך פעילותו התקבל מידע רב על מקורות קרני רנטגן בחלל.
המידע פורסם בקטלוג Uhuru Catalog שכולל תיאור 339 אובייקטים.
בין היתר התגלה ברבור X-1, חור שחור ראשון שנצפה.
אוהיו שירתה בתחילה בצי האסייתי, מ-1905 עד 1907, וכשחזרה לארצות הברית.
בדצמבר אותה שנה, היא הצטרפה לצי הלבן הגדול לשייט העולמי שלו, שנמשך עד תחילת 1909. היא שירתה בצי האטלנטי במשך ארבע השנים הבאות תוך ניהול שגרת אימונים בזמן שלום.
בשנת 1914, היא נשלחה למקסיקו כדי להגן על האינטרסים האמריקאיים במדינה במהלך המהפכה המקסיקנית.
היא שירתה כספינת אימונים במהלך מעורבותה של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה מ-1917 עד 1918. לאחר המלחמה, אוהיו שכבר הייתה מיושנת לחלוטין, הוצאה משירות ביולי 1919, ובסופו של דבר נמכרה לגריטה במרץ 1923 תחת תנאי הסכם הצי של וושינגטון.
הקונגרס של ארצות הברית העביר תוכנית בנייה ימית גדולה בתגובה לפרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898; התוכנית כללה שלוש אוניות מערכה חדשות, שהיו אמורות להפוך לסדרת מיין.
הסדרה שילבה כמה פיתוחים טכנולוגיים משמעותיים, לרבות תותחים ראשיים בקליבר קטן יותר שהשתמשו באבק שרפה נטול עשן כדי להשיג מהירות לוע גדולה יותר (ובכך עוצמת חדירה גדולה יותר), שריון מוצק של קרופ שהיה חזק יותר משריון הארווי ששימש בכלי שיט קודמים, ודוודי צינור מים שסיפקו יותר כוח למנועים.
ההדחק הסטנדרטי של האונייה היה 12,362 טונות ארוכות (12,560 טונות) וההדחק המרבי היה 13,700 טונות ארוכות (13,900 טונות).
האונייה הונעה על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים בדירוג של 16,000 כוחות סוס (12,000 קילוואט), שהניעו שני מדחפים.