tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קביעה זו הייתה בניגוד לקביעה הרשמית כי מוקד הרעש היה בגשר דמיה על פי הרישום של הסייסמוגרף שפעל בבירות בזמן הרעש.
קביעה רשמית זאת החזיקה מעמד 70 שנה, ואילו דעתו של שלם נדחית.
מחקריו אלה הביאו אותו בשנת 1953 לעבודה במכון הגאולוגי לישראל שם עסק בסייסמולוגיה (חקר רעידות אדמה) והקים את מחלקת המחקר שלימים התפתח ממנו המכון הגיאופיזי של ישראל.
לזכרו נקרא רחוב בירושלים וכן היישוב מצפה שלם במדבר יהודה.
השם הוצע על ידי תלמידו של שלם, רחבעם זאבי.
נתן שלם, אסופת מחקרים בידיעת הארץ, קריית ספר תשל"ד
דוד בנבנישתי (עורך), מדבר יהודה - שבטי הבידוים ומשלוח ידם, דרכים מנזרים, מצודות, כפרי הספר, אתרים היסטוריים בהוצאת קרן המתלמדים ע"ש ליאון ריקנטי, תשכ"ח.
נתן שלם, גאוגרפיה פיזית, (סטנסיל), ירושלים תש"ה
טל ומטר - פרקים בהלכות המים בארץ-ישראל, הוצאת אמנות, תרצ"ג-תרצ"ד (3 כרכים)
נתן (נתי) שרוני (נולד ב-13 ביוני 1934) הוא איש צבא ומנהל ישראלי, השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף, לאחר שכיהן כקצין תותחנים ראשי וכראש אגף התכנון.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל משרד התעשייה והמסחר וכיום משמש כדירקטור בחברות ציבוריות בולטות ובנוסף, משמש כנשיא המועצה לשלום ולביטחון.
שרוני נולד בכפר גנים שבפתח תקווה, בנם היחיד של דב ופסיה פסלוב.
למד בתיכון ברנר פתח תקווה כנער, זייף את גילו וב-1949 יצא לקורס מ"כים של הגדנ"ע במחנה 80 וב-1950 יצא לקורס סמלים של הגדנ"ע בשייח' מוניס.
התגייס לצה"ל ב-1952, תחילה שירת ככוון בצוות תותח קרופ 75 בגדוד 403 של חיל התותחנים.
לאחר קורס קצינים שירת כקצין בגדוד 406. בהמשך שימש מפקד סוללה בגדוד 334, גדוד מרגמות שהיה כפוף לחטיבת גולני.
במהלך מבצע קדש היה מפקד סוללה של תותחנים נגררים, (תותח 25 ליטראות) של גדוד 404, השתתף בקרב כיבוש נח'ל ובקרב המיתלה בו הצטרף לחפ"ק של רפאל איתן.
לאחר המלחמה ב-1957 סיים קורס מפקדי פלוגות שריון.
הוא מונה לקצין ניהול אש (קנ"א) בגדוד 404 ולאחר מכן לקצין הסיור הגדודי ואף שימש ממלא מקום המג"ד.
יצא להשתלמות בבית ספר לתותחנות של הצבא האמריקאי בפורט סיל שבאוקלהומה, בשובו הדריך בקורס קציני חת"ם ושימש מפקד סוללה בקורס.
ב-1960 מונה לסגן מפקד גדוד תותחנים ובשנים 1961–1963 שימש קצין אג"ם של אגד ארטילרי 215.
לאחר שסיים את לימודיו במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה כיהן כמפקד גדוד 403, גדוד תותחים מתנייעים בין השנים 1964 ל-1966 ונטל חלק במלחמה על המים.
במלחמת ששת הימים היה מדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובמינוי חירום שימש כמפקד גדוד 871, גדוד מילואים שלחם בחזית רמת הגולן וסייע לחטיבה 8. לאחר המלחמה התמנה למפקד אגד ארטילרי 215 וביולי 1969 מונה למפקד עוצבת כידון, אגד ארטילרי סדיר, תפקיד בו שימש במהלך מלחמת ההתשה.
ב-1970 מונה לעוזר ראש מחלקת ההדרכה לתורת הלחימה.
ביולי 1972 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש מטה פיקוד הדרום, באוגוסט 1973 מונה לקצין תותחנים ראשי, תפקיד בו כיהן בזמן מלחמת יום הכיפורים, ועד שנת 1976. לאחר המלחמה הופקד על שיקום והתעצמות החיל, שהתרחב מאוד וקלט בתקופתו כלים וחיילים רבים.
ב-1976 התמנה לעוזר ראש אג"ם במטכ"ל וב-1978 קודם לדרגת אלוף ומונה לראש אגף התכנון, תפקיד בו כיהן עד סוף 1981. במסדרת תפקיד זה מונה לחבר הוועדה הבינמשרדית למימוש תוכנית האוטונומיה כשטחים.
לאחר שחרורו שימש כסמנכ"ל לוגיסטיקה וסגן נשיא קבוצת תדיראן, וב-1985 מונה למנכ"ל חברת אל-אופ.
כיהן כציר כלכלי לארצות הברית וקנדה.
ב-1992 הצטרף למטה הבחירות של יצחק רבין ובשנים 1992 עד 1994 כיהן כמנכ"ל משרד התעשייה והמסחר תחת השר מיכאל חריש ולאחר מכן היה נשיא ארגון הבונדס עד 1997. אחר כך שימש כדירקטור בחברות רבות בהן אורמת, בנק אגוד, אלביט מערכות, התכוף ועוד.
בשנת 2015, לאחר מבצע צוק איתן, הוא טען שהיה צריך לבצע את ההתנתקות בתיאום עם הרשות הפלסטינית.
בנוסף אמר "המדיניות כלפי רצועת עזה היא מטופשת.
תפתח את הנמל, תגדיל את שטח הדיג, תביא יותר עובדים משם - דברים שיורידו את סף המתח וייתנו סיכוי.
שרוני היה נשוי לזלדה עד למותה ב-2023 ואב לשלוש בנות, הצעירה בהן היא השחקנית יעל שרוני.
הוא מתגורר ביישוב סביון, בו שימש חבר מועצה וסגן ראש הרשות המקומית.
נתן שוּר (19 באוגוסט 1923 - 12 באפריל 2012) היה היסטוריון ישראלי, שחקר – בין היתר – את ספרות הנוסעים לארץ ישראל.
שור נולד ב-19 באוגוסט 1923 בווינה שבאוסטריה, עלה ארצה בגיל 11 והתגורר בתל אביב.
הוא סיים את חוק לימודיו בגימנסיה הרצליה והתגייס ב-1941 לשורות הצבא הבריטי.
בהמשך שירת בצה"ל בחטיבת גולני, בחיל המודיעין ובמוסד.
שור למד היסטוריה, גאוגרפיה וארכאולוגיה באוניברסיטה העברית, והתמחה בחקר ספרות נוסעים לארץ ישראל בשפות רבות.
בהמשך ליקט עדויות וסיפורים רבים מיושבי הארץ בעת החדשה, ופרס תמונה כוללת של אירועי הארץ מימי קדם ועד ימינו.
את מקורותיו שאב מספריות ומארכיונים ציבוריים ופרטיים בארץ ובעולם.
תרומתו העיקרית של שור למחקר ארץ ישראל הייתה באיתורם ותרגומם של עדויות ומכתבים ממקור ראשון, המאששים או מפריכים סברות והנחות מקובלות על אירועים או מקומות.
הוא השקיע מאמץ רב באיתור מסמכים ממקורות מרוחקים, כך למשל, נסע עד לספרייה המלכותית בסטוקהולם כדי למצוא את יומנה של הסופרת השוודית סלמה לגרלף, על ביקורה בירושלים בראשית המאה ה-20.
שור היה אחיה של כלת פרס ישראל דינה פייטלסון, ואב לבן ובת.
הוא נפטר בתל אביב בגיל 89.
שור כתב למעלה ממאה מאמרים, רבים מהם בכתב העת "עת-מול", וכן חיבר יותר מעשרים ספרים, בהם:
תולדות צפת, הוצאת עם עובד/דביר, 1983, .
מסע נפוליון לארץ ישראל, עם עובד, 1984, .
תור הזהב של ספרות הנוסעים לארץ ישראל, אריאל 47, 1986.
תולדות ירושלים בספרות הנוסעים ועולי הרגל, דביר, 1987 (שלושה כרכים).
ספר הנוסעים לארץ ישראל במאה הי"ט, כתר, 1988.
תולדות ארץ ישראל, מן התקופה הפרהיסטורית עד ימינו, הוצאת דביר, 1998.
מסע אל העבר, מסה על העבר, לתולדות התקופות הממלוכית והעות'מאנית בארץ ישראל, ספר היובל לנתן שור לשנתו ה-75, הוצאת אריאל, ירושלים, 1998 (אוסף מאמרים שפורסמו בעבר במקומות שונים).
תולדות הקראים, מוסד ביאליק, 1999.
תולדות הגולן, הוצאת אפי מלצר בע"מ, 2002.
תולדות תל אביב, הוצאת ספרים אריאל, 2015 (פורסם לאחר מותו)
נתן שניידר (נולד ב-6 באוקטובר 1954) הוא סוציולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס בבית הספר לממשל וחברה במכללה האקדמית תל אביב-יפו.
שניידר נולד בעיר מנהיים שבגרמניה למינה והנייק שניידר, ניצולי שואה שהגיעו מפולין.
הוא עלה לישראל בשנת 1974. בשנת 1976 החל ללמוד במסלול דו-חוגי סוציולוגיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1983 סיים את לימודי התואר השני שלו בסוציולוגיה באותה אוניברסיטה.
שלו, שעסקה ביהודים שהגיעו מגרמניה לארץ ישראל בשנות ה-30 וה-40, כתב בהנחייתו של פרופ' יונתן שפירא.
בשנת 1984 החל ללמוד לתואר דוקטור באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בשנת 1992 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו.
הוא כתב את העבודה, שעסקה בהתפתחות רגש החמלה בחברה הקפיטליסטית, בהנחייתו של פרופ' אלן סילבר (Allan Silver).
העבודה גם התפרסמה, לאחר מכן, כספר.
לאחר חזרתו לישראל, החל ללמד במכללה האקדמית של תל אביב יפו (עם יסודה בשנת 1994), שם לימד עד יציאתו לגמלאות ב-2022. לימד גם באוניברסיטת מינכן בגרמניה, באוניברסיטת ציריך בשווייץ ובאוניברסיטת קולומביה בארצות הברית, במעמד של פרופסור אורח.
כמו כן, היה עמית באחד ממכוני המחקר של אוניברסיטת וינה באוסטריה.
תחומי המחקר העיקריים של שניידר הם:
סוציולוגיה של השואה ורצח עם.
שניידר נשוי ומתגורר בתל אביב.
שניידר כתב 12 ספרים, ערך 6 ספרים, וכתב יותר מ-100 מאמרים מדעיים ופרקים בספרים.
כמו כן, כותב טורים קבועים בעיתונות בגרמניה, אוסטריה ושווייץ.
הוא כותב בעיקר באנגלית ובגרמנית.
נתן שניידר, "לקראת סוציולוגיה בקורתית חדשה", מבוא למהדורה העברית של ספרו של אולריך בק, עולם חדש יפה: מודל של חברה אזרחית (תרגמו: חנה שורץ-אייזלר ושלומית אביאסף), הוצאת הקיבוץ המאוחד /סדרת אדום כהה, 2002.
נתן רוזנטל (1 בנובמבר 1917 – 7 ביוני 2011) היה מפקד ארגון ההגנה בגזרת כפר סבא במלחמת העצמאות, וראש העיר השני של הרצליה בשנים 1966–1967.
נתן נולד בשנת 1917 בעיירה ליפקאני ברומניה.
אביו עסק במסחר בחומרי בניין.
אחותו זהבה עלתה לארץ והשתקעה בכפר אז"ר.
בשנת 1934 פרצה שרפה גדולה בעיירה ליפקני, וכל העסק המשפחתי נהרס; המשפחה נשארה בחוסר כל.
לאחר שכנועיה של זהבה עלו רוזנטל בן ה-17 והוריו לישראל, ב-1935, והצטרפו לזהבה בכפר-אז"ר.
רוזנטל התחיל דרכו בארץ בעבודות חקלאיות, כגון ניקוי אדמה מיבלית, עזרה ברפתות ושאר עבודות המשק.
רוזנטל הכיר את שרה לבית טחורניצקי (נולדה ב-1918, עלתה ארצה בגפה בשנת 1935 עם גרעין של תנועת גורדוניה), במקום בו עבדה, משק הפועלות בתל אביב.
בשנת 1938 נישאו השניים וגרו בתל אביב.
בתם הבכורה צפרירה נולדה שם ב-1939. באותה שנה עברה המשפחה לרעננה.
ב-1942 עברה המשפחה לגור בתל ליטוינסקי (כיום תל השומר) לאחר שגרו תקופה קצרה בכפר אז"ר.
בשנה זו רומל עמד עם צבאו בשערי ישראל; רוזנטל גויס לנוטרות, משטרת היישובים.
רעייתו שרה עזרה בפרנסת המשפחה בעבודות משק הבית.
ב-1943 שימש רוזנטל כמדריך בארגון ההגנה באזור רמת גן ובני ברק.
ב-1944 עבר לתפקיד מפקד ההגנה בחבל הרצליה ובעקבות זאת עברה המשפחה להתגורר ביישוב.
האזור שבפיקודו כלל גם את שפיים, רשפון וכפר שמריהו.
כך נוצר הקשר עם חברי רשפון ואלה הציעו למשפחת רוזנטל לרכוש משק ביישוב; המשפחה עברה לרשפון ב-1946. ב-1947 נולדה בתם השנייה אתי.
עם פרוץ מלחמת העצמאות גויס רוזנטל לצבא, ובמשך שנה היה מפקד נפת כפר סבא.
ב-1951 עברה המשפחה לנוף ים (הרצליה).
רוזנטל החל לעבוד כמבקר חשבונות בברית פיקוח, ובתוקף תפקידו זה ביקר לעיתים קרובות ברשפון.
בשנת 1953 נולדה בתו השלישית רביבה.
בשנות החמישים והשישים עסקה רעייתו שרה בהתנדבות בקליטת עלייה, בעיקר במפעל הנחלת הלשון.
שרה עבדה בספריית נוף ים כשנתן עוזר על ידה בהתנדבות.
רוזנטל היה חבר במפלגת המערך.
ב-1966 כיהן כסגן ראש עיריית הרצליה, תחת פסח יפהר.
לאחר שזה התפטר בספטמבר של אותה השנה, נבחר רוזנטל לתפקיד ראש העיר.
רוזנטל התפטר מראשות העירייה באוגוסט 1967, ושר הפנים מינה תחתיו ועדה קרואה בראשות משולם לנגרמן.
מהשליחות בזמביה ואילך (1970 ואילך)
בשנת 1970 נסעו רוזנטל ורעייתו בשליחות לתקופה של שנתיים לזמביה, כחברים בצוות מטעם משרד החוץ.
רוזנטל שימש המנהל האדמיניסטרטיבי של הצוות, הדריך ולימד את המקומיים שהשתלבו בפרויקט הלכות קואופרציה וניהול כספים בפרויקט חקלאי שהוקם על ידי משרד החוץ.
בפרויקט הועסקו מומחים ישראלים בתפקידים שונים.
לאחר חזרתו לארץ המשיך רוזנטל לעבוד בברית פיקוח, ומשם יצא לגמלאות ב-1988. בשנה זו נפטרה רעייתו שרה.
בשנים 1993–2002 רוזנטל ניהל והפעיל בהתנדבות את סניף ארגון איל"ן בהרצליה.
רוזנטל נפטר ביוני 2011 ונקבר לצד אשתו שרה בחלקת "ההגנה" בבית העלמין בהרצליה.
נתן שיפריס (1882 – 1 באפריל 1950) היה איש העלייה השנייה, ממייסדי מפלגת הפועל הצעיר, ממתיישבי עין גנים, מכונאי ובלשן עברית.
נולד ב-1882 בעיירה הקטנה פודול שברוסיה (קרוב לפרוסקורוב וקמניץ-פודולסקי) לשמעון ורצה שיפריס.
היה החמישי בין שישה ילדים.
בצעירותו למד בחדר וניבאו לו עתיד רבני גדול אך נתן החליט ללמוד מלאכת כפיים הקשורה לחקלאות ולכן הלך ללמוד מכונאות ומסגרות ב"אורט" שבפרוסקורוב.
בשנת תרס"ד (1904) עלה לארץ ישראל.
תחילה עבד במפעל של וואגנר הטמפלרי.
בהמשך עבד בפרדסי פתח תקווה.
בשנת 1905 היה בין מקימי בית החרושת לשמן חדיד באזור בן שמן ולאחר אי הצלחת המפעל עבר לחיפה והקים שם את בית החרושת לשמן "עתיד" ממנו צמח מפעל שמן תעשיות.
באותה שנה (1905) היה ממייסדי הסתדרות העובדים "הפועל הצעיר" וחבר הוועד המרכזי שלה.
לאחר שעלתה התנגדות לקרוא לארגון החדש בשם "פועלי ציון", בנימוק שאין לקרוא לארגון בארץ ישראל בשם מפלגה הקיימת בחוץ לארץ, הציע שיפריס לקרוא לארגון "הסתדרות הפועלים הצעירים בא"י", והצעתו התקבלה בקיצורו של השם ל"הפועל הצעיר".
שיפריס התיישב בעין גנים ונטע פרדס, ולפרנסתו עבד כמכונאי במפעל "פלשתינה" לשאיבת מים מהירקון, שייסד בצלאל יפה.
בשנת תרע"ב (1912) נשלח לגרמניה על ידי בצלאל יפה להביא למפעל מנוע דיזל, שהיה מנוע הדיזל הראשון בארץ ישראל, וכמו כן הביא עמו משאבות צנטריפוגליות.
הציוד הותקן בתוך מבנה מיוחד ("בית הבטון") שעל גדות הירקון.
המשאבות שאבו את מי הירקון במשך כל שעות היממה והמים הוזרמו להשקיית פרדסי פתח תקווה.
כעבור זמן חוברו המשאבות לבריכת ההשקיה שנבנתה על הגבעה בעין גנים, ושיפריס היה אחראי לטיפול בהן והשגיח על פעילותן התקינה.
בביקורו בגרמניה הביא עמו שיפריס גם מנוע קטן עבור הבאר של תל אביב, שנוסדה שלוש שנים קודם לכן.
באפריל 1917, בעקבות הוראת השלטונות העות'מאניים על יציאת היהודים מיפו ומתל אביב, הוטל עליו (יחד עם אהרן סברדלוב) לפרק את המנוע ששימש את מפעל המים של תל אביב ולהסתיר את חלקיו בבור, כדי שהטורקים לא יחרימוהו.
במשך שנים עבד בחברת "הירקון" (שבבעלות "חברת החשמל א"י"), שרכשה את מבנה "בית הבטון" מידי בצלאל יפה.
כמו כן המשיך בעסקנותו בתנועת הפועלים בארץ ישראל, וכן היה פעיל בארגון בעלי המלאכה בארץ ישראל.
לצד פעילותו המקצועית ועסקנותו הציבורית, התמסר שיפריס לבלשנות בתחום מדעי הטבע, החקלאות, המכונאות והטכניקה.
לימים צירפו חיים נחמן ביאליק לוועד הלשון העברית.
הוא חיבר ביחד עם יחיאל גרינפלד את הכותר "מונחים לחקלאות ומלאכה", שיצא לראשונה בשנת 1929 ולאחר מכן יצא בשנית בשנת 1947.
שיפריס היה בידידות קרובה עם אישים ידועים בני התקופה ההיא, ובהם חיים נחמן ביאליק ולוי אשכול.
לאשכול, בהיותו צעיר כבן עשרים, היה קשר מכתבים עם רעייתו של שיפריס, שהייתה מבוגרת מאשכול בלמעלה מעשור.
לימים היא אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי בווינה, ואשכול ביקר אותה מספר פעמים.
לאחר פטירתה נישא בשנית לפסיה גרינברג.
נהרג בתאונת דרכים בליל פסח תש"י (1 באפריל 1950).
לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בשכונת עין גנים בפתח תקווה.
האקדמיה ללשון העברית הנציחה את זכרו בקריאת מחלקת המילונים הטכניים על שמו.
שיפריס נישא לרבקה צדיקוב-שיפריס (בתו של המגיד בצלאל צדיקוב) וממנה נולדו שלושה ילדים: הבוטנאי פרופסור עובד שיפריס ושתי בנות, כרמליה ויהודית.
רבקה נפטרה ב-1921 ולאחר מספר שנים נישא לפסיה גרינברג ומנישואין אלו נולדו שני בנים: ראובן, והבוטנאי פרופ' חן שיפריס.
פסיה נפטרה ב-1954. נכדו הוא ד"ר נתן שיפריס, היסטוריון, ופעיל וחוקר בפרשת ילדי תימן.
על שמו רחוב בפתח תקווה בסמוך לנחל הירקון.
מלון למונחי התכניקה : סדר על פי...
"מלוני התכניקה המצוירים", חובר בידי נתן שיפריס, ויחיאל גרינפלד, בהשתתפות חיים נחמן ביאליק ויוסף טישלר, ונערך בידי "הוועדה למונחי התכניקה" בתל אביב על ידי ועד הלשון העברית בירושלים, הוצאת שלומן-אולדנבורג, תרפ"ט, 1929.
מונחים לחקלאות ומלאכה, ועד הלשון העברית בארץ ישראל, בהשתתפות מוסד ביאליק, 1946.
נתן שטרנפלד (ידוע בכינויו הספרותי רבי מנדל; נולד בשנת תשכ"ז, 1967) הוא סופר ילדים חרדי ישראלי.
מחבר סדרת ספרים בשם "סיפורי הרבי מנדל" .
נולד לנחמן שטרנפלד ולחיה, בתו של שמשון ברויאר.
גדל בחיפה ולמד בישיבת "משכן יעקב" בעיר ובישיבת פוניבז'.
לאחר נישואיו החל לעסוק בהוראה.
בעקבות עיסוקו יצר דמות ספרותית של מלמד בתלמוד תורה בשם "רבי מנדל", המרבה לספר לתלמידיו סיפורים וחד להם חידות, אותם הוא מעלה על הכתב.
רבים מסיפוריו התפרסמו ביתד שלנו.
ספריו מאופיינים בשילוב של פרטים אמיתיים יחד עם דמויות פיקטיביות קומיות, כגון הפרופסור ביננשטיק "בעל הפטנטים" ומזכירו אפרים אופנבך, וכן פרופסור קליגולה ממציא "הפנינה האדומה".
דמויות אלו יחד עם מוטיבים נוספים מופיעים ברבים מספריו, על אף שכל ספר עומד בפני עצמו.
את ספריו מאייר דוד ביכמן.
נתן שוואלב (Nathan Schwalb; 1 באפריל 1908 - 24 במרץ 2004) היה פעיל ציוני שפעל בשווייץ בתקופת השואה, מגדולי המצילים בשנות הרצח הנאצי, נציג המרכז העולמי של תנועת החלוץ בז'נבה.
נתן שוואלב נולד בסטניסלבוב שאז הייתה שייכת לברית המועצות (כיום חלק מאוקראינה), הצטרף לתנועת הנוער הציוני "החלוץ", עלה לארץ ישראל בשנת 1929 והיה חבר קיבוץ חולדה ואחד ממנהיגיו.
הוא היה פעיל בהסתדרות העובדים.
בשנת 1938 הגיע לצ'כוסלבקיה כשליח מטעם תנועת 'החלוץ' ו'גורדוניה', ובאוגוסט 1939 השתתף בקונגרס הציוני הכ"א בז'נבה, הקונגרס הציוני האחרון לפני המלחמה.
לאחר הקונגרס תכנן שוואלב לחזור לפראג, אך אז פרצה המלחמה, והוא החליט להישאר בז'נבה, אף על פי שרוב השליחים חזרו ארצה.
עקב פרוץ המלחמה הקים שוואלב בז'נבה מרכז עולמי חדש של "החלוץ".
הוא ישב בז'נבה בתור נציג תנועת "החלוץ העולמי" והיה איש קשר ומקור סיוע כספי ליהודים.
מחדרו הדל ברחוב הפילוסופים מספר 13 בז'נבה הקים הקיבוצניק הזה, כמעט בידיים ריקות, רשת הצלה מחושבת ומתוחכמת וטווה רשת מסועפת של קשרים אל מעבר לחומת הברזל הנאצית.
לאחר כיבוש פולין נשרף ארכיון 'החלוץ' בוורשה ובו כל פרטי החברים.
מלאכת איתור הכתובות הייתה כמעט בלתי אפשרית, אך נתן שוואלב, בלי משרד, בלי מנגנון, הפך להיות מעצמת צל חשאית, מפעל של איש אחד: הוא התכתב עם מאות אנשים בארצות הכיבוש ופעל בתחומים רבים ובכללם משלוח חבילות דרך הצלב האדום, בעיקר לפולין, ובהעברת כספים על ידי שליחים שגייס לשם כך.
שוואלב היה אחד הראשונים שידע על ההשמדה השיטתית של יהודי אירופה.
הוא פנה לכל הגופים האפשריים בקריאות עזרה ובבקשות סיוע, אך כמעט ללא הועיל.
קשריו של שוואלב הגיעו עד שאנגחאי, שם התקבצו כ-20 אלף פליטים שנמלטו מפולין דרך רוסיה בקיץ 1941.
שוואלב ניסה לשמור על קשר עם פעילי תנועת "החלוץ" בשטחים שכבשו הנאצים, להושיט להם עזרה ולאסוף ולהפיץ מידע על המתרחש ליהודים בשטחים אלה.
הוא קיבל בין היתר דוחות מאת גיזי פליישמן על מצב היהודים בסלובקיה.
שוואלב התכתב עם אישים רבים ובהם סאלי מאייר וג'ו שווארץ מהג'וינט וד"ר אברהם זילברשיין מ-RELICO Relief Committee for the Warstricken Jewish Population, וכן עם מוסדות כגון הצלב האדום הבין-לאומי.
הוא עסק גם בנושא הפליטים היהודים בשווייץ.
שוואלב טווה קשרים עם שווייצרים בעלי השפעה ובהם פוליטיקאים, אנשי משטרה ואנשי כנסייה.
בעזרתם הצליח למנוע את החזרתם של ילדים יהודים שברחו לשווייץ מגרמניה.
פעמיים נעצר בשל פעילות בלתי חוקית.
שוואלב היה אחד מגיבוריו האלמונים הגדולים ביותר של עם ישראל בתקופה הנוראה ביותר.
ב-1941 נורו למוות אביו ואחיו בסטניסלבוב.
רק בדם תהיה לנו הארץ
הרב החרדי חיים מיכאל דב ויסמנדל שישב בברטיסלבה טען בשעתו כי 'תוכנית אירופה' שהוא יזם - כופר כסף תמורת הצלת יהודים - הייתה פתח להצלה רבתי מן השואה, ואולם הציונים ויהדות העולם החופשי לא נענו לתוכניתו.
ויסמנדל פרסם מכתב מנתן שוואלב שכתב לפרסבורג בסוף השואה, ובו כתב שוואלב אמירה שנודעה לשמצה: "רק בדם תהיה לנו הארץ".
אמירה זו הפכה, לדעתו של ויסמנדל, לראיה המובהקת ביותר לכך שהתנועה הציונית אינה מעוניינת בהצלת היהודים ממחנות ההשמדה הנאציים, אלא מעדיפה שפיכות דמים מרובה של העם היהודי, לשם הגדלת הסיכויים שכך "אנחנו" נשיג את ארצנו.
המכתב במלואו נדפס בספר "מן המיצר" שהרב ויסמנדל פרסם:
"מאחר שמזדמן שליח הוא כותב להחבריא שעליהם לזכור תמיד, את הדבר היותר נחוץ שהוא העיקר שצריך שיהיה נגד פנינו תמיד, שסוף כל סוף ממלכות הברית ינצחו.
ואחר הניצחון יחלקו את העולם מחדש בין העמים, כמו שעשו בסוף המלחמה הראשונה.
ואז פתחו לפנינו את הדרך למען צעד הראשון – ועתה ככלות המלחמה עלינו לעשות הכל שארץ ישראל תתהוה למדינת ישראל, וכבר נעשו צעדים חשובים בדבר הזה.
זהו מה שנוגע להכלל - ומה שנוגע אליכם בני החבורה, אתם טיילו, ולמען זה אני מזמין לכם כסף בדרך שחור על ידי שליח זה".
גם אחרי המלחמה נשאר נתן על משמרתו ועסק בהצלת נפשות, בהעפלה, בהברחת יהודים ובגיוס בלתי נלאה של משאבים ושל תומכים וסייע רבות ליהודים במחנות העקורים.
ב-1945 חזר לישראל ולקיבוצו חולדה, כאחד ממנהיגיו.
מ-1946 היה שליח ההסתדרות כאיש קשר עם ארגוני עובדים שונים באירופה.
בשנים 1956–1957 מסר שוואלב את ארכיונו למכון לבון.
נפטר בתל אביב ב-24 במרץ 2004 ונקבר בקיבוצו.
רבי נתן שפירא הירושלמי (נקרא גם: נתן בן ראובן דוד (טעביל) שפירא, החיד"א מזכיר אותו בשם "הרב הנשי"א" – ה'רב נ'תן ש'פירא י'שמרהו א'להים; נולד בקרקוב, ונפטר ברגיו שבאיטליה בסביבות שנת תכ"ז, 1667), היה רב, דיין ומקובל ושד"ר בירושלים.
בשנת תט"ו (1655) הוא נשלח על ידי עדת האשכנזים בירושלים לאיטליה, הולנד ואשכנז והשתמש באמצעי תעמולה רבים לאיסוף כספים, ולא נמנע מלקבל תרומות מנוצרים.
נמצא חתום על תעודה בירושלים בשנת תי"ז (1657).
הוא חי באיטליה כעשר שנים עד פטירתו.
בספר "גינת ורדים" מאת אברהם בן מרדכי הלוי מסופר שרבני ירושלים התירו לו לקחת אישה נוספת פרט לאשתו הראשונה בחתימת היתר מאה רבנים, והוא גר עם שתי נשיו בחצר בית הכנסת הספרדים.
כאשר יצא לשליחות מארץ ישראל לאירופה, הוא נפגש בוונציה עם משה זכות אשר אחר שנפטר כתב את נוסח מצבתו.
שם הוא חיבר את ספרו טוב הארץ, והדפיס אותו בוונציה בשנת 1655. חלקו הראשון של הספר עוסק בבירור מעלתה של הארץ ומעלת המגורים בה.
בהקדמת הספר הוא כותב כי דבריו מיוסדים על תורת האר"י ותלמידו רבי חיים ויטאל וגם על תורת רבי משה קורדובירו ורבי אברהם אזולאי.
ערך את כתבי האר"י שנכתבו על ידי חיים ויטאל, במקביל לעריכה הנפוצה של בן דורו, מאיר הכהן פופרש.
חלק ראשון בשם מאורות נתן נדפס בספר "פרי עץ חיים", בקוריץ בשנת תקמ"ב.
החלק השני של ספר "מאורות נתן" נקרא בשם מחברת הקודש ונדפס גם הוא בקוריץ בשנת תקמ"ג.
נקרא גם בשם "ספר הכוונות".
אביו הרב ראובן דוד טעביל שפירא זצ"ל היה דיין מצוין בקראקא, דודו, גם הרב נתן נטע שפירא, היה מפורסם ונקרא בשם "המגלה עמוקות".
שתי בנותיו נישאו לר' יחיאל ור' נתנאל פואה שהיו רבנים בריגיו.
יין המשומר, על שתיית "סתם יינם" והשחתת הזקן בקבלה, נדפס בוויניציאה בשנת ת"כ (1659).
מצת שמורים, ביאור סוד מצוות מזוזה, תפילין וברכת השחר על פי קבלת האר"י, נדפס בוויניציאה בשנת ת"כ (1659).
הגהות על ספר אוצרות חיים ופרי עץ חיים.
הגהות על כוונת האר"י נדפס בשם פרי עץ חיים בקארעץ בשנת תקמ"ב (1781).
תורת נתן - נדפס לראשונה בשנת תרנ"ד (1893)
פירוש על ההגדה, בכתב יד אוקספורד, בו הוא חותם: נתן המכונה נטע בן ראובן טעבל הדיין המצוין מק"ק קראקא, השוכן לעת עתה בירושלים.
דרשות, בכתבי יד, דרשה אחת במעלת הכוונה בקריאת שמע ובנפילת אפים נדפסה - מן הגנזים, מודיעין עילית תשע"ד הוצאת קהילות ישראל.
נתן שפיגל (בפולנית: Natan Szpigel; 1886 – 1942) היה צייר יהודי פולני.
שפיגל היה חבר חשוב בקבוצה האקספרסיוניסטית רבת ההשפעה "יונג יידיש".
הוא הציג בתערוכות ברחבי אירופה עד כליאתו בגטו ראדומסק ב-1939. נרצח בטרבלינקה ב-1942. רק כ-20 מיצירותיו שרדו את מלחמת העולם השנייה.
נתן שפיגל נולד בלודז' שבפולין הרוסית במשפחה שומרת מצוות.
הוא למד אמנות בגיל צעיר, וב-1920 נסע לרומא, במימון של נדבן, שם המשיך את לימודיו אצל חנוך הנריק גליצנשטיין.
תערוכתו הראשונה נערכה ב-1921 בלודז', והצלחתו הגדולה הראשונה הייתה הזמנה להציג בסלון הסתיו ב-1924. הוא הוזמן להציג בלונדון בגלריית בן אורי ב-1930 וכן בתערוכה משותפת עם יעקב אפשטיין.
הוא הציג בפולין בקביעות: בלודז', בקרקוב ובוורשה בשנים 1921, 1928 ו-1937.
שפיגל ראה עצמו כצייר יהודי, וציוריו משקפים את ראיית העולם הזאת.
הוא תיאר סצנות מחיי היהודים בפולין בסגנון ריאליסטי.
כמו כן צייר פורטרטים טבע דומם בצבעי מים ושמן.
מאפיין ייחודי של ציוריו בצבעי מים הוא השימוש שלו בלכה כדי לתת להם גיל וניגודיות.
הוא היה חבר בשתי קבוצות אמנים בלודז': 'יונג יידיש' ו'התחלה' (קבוצת אמנים מלודז' שהציגו ברחבי פולין בשנות ה-20 וה-30).
לפני מלחמת העולם השנייה התגורר שפיגל בראדומסק.
זמן קצר אחרי הפלישה הגרמנית לפולין ב-1939 נכלא שפיגל ובני משפחתו בגטו ראדומסק.
הוא המשיך לצייר בזמן שהותו שם.
הא נספה במחנה ההשמדה טרבלינקה ב-1942.
עבודותיו של שפיגל מצויות באוספים ציבוריים בתל אביב, בלונדון, בלובלין ובעין חרוד.
רבי נתן שפיגלגלס (כונה: ר' נת'קה; תרמ"ב, 1882 בערך – קיץ 1942, ה'תש"ב) היה רב וראש ישיבה יהודי פולני.
פילנתרופ וראש ישיבת "עמק הלכה" בוורשה.
נולד בוורשה לרב יחזקאל שפיגלגלס, יהודי עשיר מחסידי זוואלין, שהיה ממקורבי האדמו"ר רבי שמואל אליהו טאוב מזוואלין, בנו של רבי יחזקאל מקוזמיר.
הוא נקרא על שם סב אביו, הדיין מוורשה, רבי נתן שפיגלגלס, שכונה רבי נתק'ה דיין.
בילדותו נחשב לעילוי, ובגיל 13 כבר אמר פלפולים בסגנון הפולני.
אביו לקח אותו אל האדמו"ר רבי מאיר יחיאל הולשטוק מאוסטרובצה, שהיה שם דבר בעולם הלמדנות הפולני, והתרשם מיכולותיו של הצעיר.
שיטתו בלימוד הושתתה על שיטת רבו "האוסטרובצאי", והוא גם נהג בעקבות רבו זה לצום ולהסתגף כל חייו.
בהיותו בן שבע עשרה נישא לפרל קליין בתו של פרנס הקהילה היהודית בוורשה, הגביר מרדכי שמואל קליין.
אביו וחותנו רכשו בית עבור בני הזוג ופירנסו אותם.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה השקיע את כל כספי הנדוניה שלו ברכישת בתים, שערכם ירד מאוד בשל המלחמה.
הוא גם שכנע את אביו למשוך כספים משותפויות שהיו לו ולהשקיעם בבתים להשכרה, למרות ששוק שכירות הבתים כמעט וחדל להתקיים בזמן המלחמה.
עם תום המלחמה וכינון פולין העצמאית, האמירו מחירי הדירות ודמי השכירות, והם הפכו לעשירים גדולים.
רבי נתן שהיה בשנות ה-30 שלו, השאיר את ניהול עסקיו לאביו, והמשיך בלימודיו.
הוא גם היה מחלק מדי חג סכומי כסף גדולים למשפחות נזקקות ברחבי וורשה, כשהוא נוסע מבית לבית בעצמו.
הוא גם נהג "להלוות" סכומים נכבדים לאנשים שנקלעו לקשיים, ולא דרש את כספו בחזרה.
בתור מי שנמנה עם שכבת היהודים האמידים בפולין, נהג לחלק מתנות יקרות ערך, כמו שעוני זהב, לילדים שנבחנו אצלו בעל פה על מסכתות מן התלמוד הבבלי.
בניגוד לאביו שהיה חסיד מובהק, רבי נתן לא נסע לאדמו"רים, אם כי היה קרוב ברוחו לחסידות, היה מתפלל מדי יום בשטיבל של חסידי ראדזימין ליד ביתו, ובימים הנוראים בבית המדרש של חסידות מודז'יץ באוטבוצק.
היה ממעריצי רבי מאיר יחיאל הולשטוק, האדמו"ר מאוסטרובצה, ואף נסע אליו פעם אחת, אך לא היה מחסידיו.
בשלב מסוים התוודע במרינבאד לרבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק, שחשף בפניו את עולם הלמדנות הליטאי.
הוא גם התיידד עם רבי אברהם לופטביר, רבי מנחם זמבה, רבי צבי גליקסון (ראש ישיבת "תורת חיים" בוורשה, וחתנו של רבי חיים מבריסק), ורבי מרדכי קאלינו, שהיו פולניים אך הושפעו מדרך לימודו של רבי חיים סולובייצ'יק מבריסק.
לדברי תלמידו רבי שמחה עלברג, בעקבות ידידיו אלו, נטש את הפלפול בנוסח אוסטרובצה, ושילב את הסגנון הפולני עם למדנות אנליטית יותר המושפעת מהסגנון הבריסקאי.
בין גדולי התורה שהיו מיודדים עמו נמנה רבי אלחנן וסרמן שבאחת מן השבתות התארח בביתו שבוורשה, והתפעל ממנו.
הקים את ישיבת "עמק הלכה" בוורשה ברחוב שליסקה 43, ואביו - בשיתוף עם ר' אייזיע וולאדובר - נשא בנטל הכלכלי של החזקת הישיבה.
למרות שנמנע מעסקנות ציבורית, השתתף בכנסייה הגדולה הראשונה של אגודת ישראל בווינה בשנת תרפ"ג, לפי בקשתו של רבי אברהם מרדכי אלתר, האדמו"ר מגור.
אף שלא היה כהן, נזהר כל ימיו מטומאת מת, אך הפר את מנהגו זה בעת מלחמת העולם השנייה, לאחר ההפצצה הגרמנית על בית היתומים באוטבוצק, אז עסק בעצמו בפינוי גופות הילדים וקבורתם.
נספה בטרבלינקה בקיץ 1942, ה'תש"ב.
לפניו נספו רעייתו, שלושת בניו הנשואים עם נשותיהם וילדיהם, בנו אברהם בן ה-20, ובתו פרייד'לה בת ה-14.
לדמותו מוקדש הספר "וורשה של מעלה" של תלמידו הרב שמחה עלברג.
בנו נחום - חתן יצחק לייב ארנברג מגורליץ.
בנו יחיאל - חתן דוד וידנפלד מוורשה.
רבי נתן שפיגלגלס (כונה: ר' נתק'ה דיין; ה'תקנ"ח, 1798 - כ"ז בתמוז ה'תרל"ג, 22 ביולי 1873) היה רב ודיין יהודי-פולני.
ממנהיגי יהדות ורשה, בשנותיו האחרונות שימש כראב"ד ורשה.
נודע על שם ספר השו"ת שלו, "מאורות נתן".
נולד בסמיאטיץ' לרב דובער שפיגלגלס.
למד בישיבתו של רבי שלמה זלמן ליפשיץ (ה"חמדת שלמה") בנאשלסק, רבו נבחר בשנת ה'תקע"ט (1819) לכהן כרבה של ורשה, לאחר שנים בהן לא התמנה רב רשמי לתפקיד זה.
במשרתו זו כיהן חמישים ושתים שנים, ופסקי דינו מצוטטים רבות בספרות המשפט העברי.
בשנותיו האחרונות שימש בתואר "ראב"ד ורשה", לאחר שהתמנה כממלא-מקום זמני ברבנות ורשה, בתקופת הביניים שלאחר פטירת רבי דוב בער מייזליש, לפני מינויו של רבי יעקב גזונדהייט לתפקיד.
הוא נפטר בכ"ז בתמוז ה'תרל"ג, 22 ביולי 1873, ונקבר בוורשה.
בתו רויזא נישאה בשנת ה'תר"א לרב מתתיהו הכהן קורנבליט (תקפ"ב-תרמ"ב).
בנו נחום שפיגלגלס ונכדו יחזקאל היו אנשי עסקים עשירים, ונינו הקרוי על שמו, רבי נתן שפיגלגלס, כיהן כראש ישיבה בוורשה, והיה לאחת הדמויות התורניות הבולטות בה.
הוא סידר והביא לדפוס את ספרו של סב-אביו, "מאורות נתן", שאלות ותשובות בענייני הלכה שונים, שנים לאחר פטירתו.
נתן רפופורט (יוני 1886, סיוון ה'תרמ"ו – 5 במאי 1921, כ"ז בניסן ה'תרפ"א) היה מראשוני כפר סבא.
נלחם במאורעות תרפ"א בפתח תקווה ונפל בקרב.
נתן רפופורט נולד בשאוולי שבליטא בבית אבי-אמו, הרב יוסף זכריה שטרן.
אביו, הרב יעקב דב רפפורט, היה הרב בקהילת זימל.
למד בישיבת אביו ואחר כך בישיבת טלז, שבראשה עמד אז הרב אליעזר גורדון, ורכש ידיעה רבה בש"ס ובפוסקים.
כשהתחילה התנועה הציונית הצעירה לחדור לתוך העיירות עמד נתן בן ה-16 והודיע יום אחד להוריו שאינו מוכן לשבת על ספסל בית המדרש וכי חובה על כל יהודי לעבוד עבודה של ממש בארץ ישראל.
ב-1905, בתקופת העלייה השנייה, עזב את בית אביו, עלה לארץ ישראל והתיישב כפועל בפרדסי פתח תקווה.
כאשר רוב הפועלים עזבו את פתח תקווה נשאר נתן על מקומו, ועל שאלת ידידיו השיב, כי מי שרוצה לעבוד יש לו אפשרות לחיות על עבודתו בארץ.
הוא התמחה בכל העבודות החקלאיות, ובייחוד ידע לטפל בבעלי חיים.
היה מן הראשונים שהתיישבו במושבה החדשה כפר סבא ושם נטע כרם שקדים לעצמו וגם בשביל אביו הרב, שחסך ממשכורתו הדלה לשם מצוות יישוב ארץ ישראל.
קיבל על עצמו עבודות שונות במושבה ואחרי שעבר זמן מועט כבר ידע את כל הסביבה וקיבל על עצמו את השמירה.
יחיד היה עובר רכוב על סוסו ושומר על כפר סבא ועל עין חי.
מביתו הקטן (בן שני חדרים, והוא אותה שעה כבר בעל משפחה) מסר חדר לספריה ואחר כך לגן ילדים.
כשחלק מן המגורשים מיפו התיישב בכפר סבא מסר את ביתו הקטן לרשות הוועד.
במלחה"ע הראשונה עבר עם משפחתו לחדרה וגם שם נתמנה שומר.
מסופר עליו כי התמכרותו לעבודה עברית לא ידעה גבול, אם כי לא תמיד חי בשלום עם הפועלים שעבד איתם.
הוא היה דורש הרבה מעצמו ומאחרים והיה מדבר בהתלהבות על עבודתם המסורה של החלוצים.
במאי 1921, יומיים לאחר תחילת הפרעות ביפו, נודע לתושבי כפר סבא כי יש תוכנית של ערביי קלקיליה להתנפל על המושבה.
רפופורט דרש נשק להגנה על כפר סבא, ומשלא נענה עבר לעין חי ביום שלישי, 3 במאי 1921. תושבי כפר סבא לקחו את עדר הפרות והתפנו לכיוון עין חי (כפר מל"ל), ואחר כך המשיכו לפתח תקווה.
בדרך התנפלו עליהם בדואים ושדדו 20 פרות.
מפתח תקווה ראו במשקפות איך המושבה נגזלת ונהרסת.
בפתח תקווה נכנס ל"הגנה", וביום חמישי בבוקר, בשעת ההתנפלות, בעמדו בשורות הראשונות של המגינים, נפצע קשה ומת באותו יום, 5 במאי 1921. הרופא שטיפל ברפופורט הפצוע כתב: "רפופורט הלך לעולמו כשהכרתו צלולה עליו עד הרגע האחרון, מתוך מנוחה שלמה ובלי להוציא מפיו אף מלה אחת".
בכפר סבא ובפתח תקווה נקרא רחוב על שמו של נתן רפפורט.
נתן קרפ (ב בתשרי תרצ"ה - יא בחשון תשס"ט; 11 בספטמבר 1934 - 9 בנובמבר 2008) היה מעצב גרפי ואמן קליגרפיה ישראלי.
בין עבודותיו הם עיטורי משטרת ישראל, חלק ממטבעות השקל הישן, צד הנושא במטבע 10 אגורות וכרזות שונות של יום העצמאות.
קרפ נולד בבברית המועצות בשנת 1934 ועלה לארץ עם הוריו בגיל 13. לאחר הגעתו לארץ התגורר בחולון.
בנערותו עסק בטיסנאות וזכה שלוש שנים ברציפות באליפות הארץ בטיסני מנוע.
בצבא שירת בחיל האוויר, שם הכיר את אשתו, יהודית קרפ.
לאחר סיום שירותו הצבאי למד בבית הספר לאמנויות בצלאל וסיים בהצטיינות את לימודיו.
כבר במהלך לימודיו זכה במכרז לעיצוב המדליה המוענקת לחסידי אומות העולם על ידי יד ושם ובהמשך עיצב עוד מדליות רבות עבור החברה הישראלית למדליות ולמטבעות.
קרפ עיצב גם את שלושת עיטורי הגבורה של משטרת ישראל: עיטור המופת, עיטור האומץ ועיטור הגבורה.
בנוסף, קרפ היה בצוות שעיצב את סדרת המטבעות של השקל הישן ונטל חלק גם בעיצוב מטבעות של השקל החדש - הוא עיצב את צד הנושא במטבע של 10 אגורות.
בנוסף לעיצוב המטבעות והמדליות, קרפ עסק גם בעיצוב כרזות.
בין השאר עיצב את כרזות יום העצמאות של שנת תשמ"ג ושל שנת תשנ"ב.
עבודת קליגרפיה חשובה שלו היא כתב הוקרה לעם הדני מעם ישראל על הצלת יהודים בזמן השואה, המוצבת במוזיאון בקופנהגן.
נתן קרפ היה נשוי ליהודית, ששימשה כמשנה ליועץ המשפטי לממשלה ולהם שני ילדים.
הוא נפטר בשנת 2008 ונקבר בראש הנקרה.
הרב נתן צבי שולמן (י"ד בסיוון ה'תר"ץ, 10 ביוני 1930 - י"ח בחשוון ה'תשע"ז, 19 בנובמבר 2016) היה ראש ישיבת סלבודקה בבני ברק.
נולד בקובנה שבליטא לרב מרדכי שולמן, שהיה ר"מ בישיבת כנסת ישראל (סלובודקה) ולרבנית חיה מרים שהייתה בתו של ראש הישיבה שם הרב יצחק אייזיק שר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה אביו שהה בארצות הברית למטרת גיוס כספים לישיבה.
אמו הייתה בגטו קובנה לבדה, איתו ועם שתי אחיותיו.
במהלך שהותה בגטו נרצח אחיה הרב יוסף שר, ובתו עדינה (לימים הרבנית עדינה לנדו אשתו של הרב דוב לנדו) נוספה למשמרתה.
היא החביאה את ארבעת הילדים במקומות שונים בגטו ובסופו של דבר מסרה את שתי הילדות הגדולות למנזר מקומי בו שהו עד סיום המלחמה ואת הילד נתן צבי עזרו לה להסתיר מקומיים ופרטיזנים.
בסיום המלחמה בה בעת שהרבנית עסקה בפעולות הצלה לנשארים בגטו ביקשה מהרב מרדכי פוגרמנסקי ומהרב מרדכי צוקרמן שילמדו עם הנער משניות וגמרא כדי להשלים במעט את הפער שנוצר אצלו בשנות המלחמה.
בחשון תש"ו 1946 התאחדה המשפחה ועלתה לארץ ישראל.
לאחר עלייתם, נכנס ללמוד בישיבת כנסת ישראל בחברון.
בשנת תש"ז, כשהקימו אביו וסבו את ישיבת סלבודקה בבני ברק, עבר ללמוד בה ונמנה עם שלושת תלמידיה הראשונים.
החל משנת תש"י היה מתלמידיו הקרובים של החזון איש, ואף למד עמו בחברותא.
בחשוון תשי"ד נשא לאשה את לאה, בתו של הרב יחיאל מיכל שלזינגר, ראש ישיבת קול תורה.
לאחר נישואיו התגורר בירושלים ולמד בכולל שבישיבת מיר.
בראשית שנות ה-60 התמנה לר"מ בישיבת סלבודקה, והתווה את דרכה בהתאם לדרכו של רבו החזון איש.
דרך זו מתאפיינת, ראשית, בלימוד סוגיות (כלומר הלימוד הוא לפי נושאים נבחרים במסכת ולא לפי סדר הדפים) עם דגש על אוריינטציה לפסיקה ההלכתית, ושנית, במרכזיותו של דקדוק ההלכה.
התוויה זו נשארה עד היום בישיבה, ומאפיינת את רוב בוגריה.
לאחר פטירת אביו בה'תשמ"ב, התמנה לעמוד בראשות ישיבת סלבודקה לצד גיסיו: הרב עמרם יצחק זקס והרב משה הלל הירש, והיה המרכזי שביניהם בניהול הישיבה.
באמצע שנות ה-80 פרש מן הישיבה.
הסיבה לפרישתו לא התפרסמה, היו שתלו זאת ברצונו למנוע חילוקי דעות עם גיסיו ראשי הישיבה האחרים והיו שתלו זאת בסיבות אישיות או בריאותיות.
תחילה פתח ישיבה בבית וגן לתלמידיו הקרובים (ישיבת טיקטין, על שם עירו של אביו הרב מרדכי שולמן שהיה יליד טיקטין) ולאחר זמן קצר ירד מהארץ והתיישב בשטרסבורג שבמזרח צרפת, בקהילתו של הרב אליהו אביטבול.
בשנת תשע"ה שב לבני ברק להיות לצד ילדיו בעת זקנתו.
לרב שולמן חמישה בנים וארבע בנות, בנו הרב חיים יצחק משמש כראש כולל סלבודקה.
לקראת יום השנה הראשון לפטירתו יצא לאור ספר ברכת נתן המאגד חידושים מכתביו ומסיכומי שיעורים שמסר על סוגיות במסכתות שבת ויומא, כולל קונטרס ענייני מזוזה.
נתן (נתנאל) מאיר רוטשילד (הלורד רוטשילד הראשון; 8 בנובמבר 1840 – 31 במרץ 1915) היה בנקאי ופוליטיקאי יהודי-בריטי, בן למשפחת רוטשילד.
היה החבר היהודי הראשון בבית הלורדים.
נולד בלונדון, בנו של ליונל דה רוטשילד, שהיה היהודי הראשון שכיהן כחבר בית הנבחרים הבריטי.
סבו, נתן מאיר רוטשילד, היה מייסד הענף הבריטי של משפחת רוטשילד.
נתן נולד ארבע שנים לאחר מותו ונקרא על שמו.
רוטשילד התחנך בטריניטי קולג' (קיימברידג'), שם היה חבר של הנסיך מוויילס, (לימים המלך ג'ורג' החמישי), אבל הפסיק את לימודיו לפני קבלת התואר.
ב-16 באפריל 1867 נישא לקרובת משפחתו, אמה לואיז פון רוטשילד (1844–1935), מהענף הגרמני של המשפחה.
במשך עשרות שנים עבד כשותף בסניף הלונדוני של הבנק המשפחתי, 'נ"מ רוטשילד ובניו', ולאחר מות אביו ב-1879 היה לראש הבנק.
במהלך כהונתו שמר על מעמדו הבכיר בהנפקת הלוואות לממשלות ארצות הברית, רוסיה ואוסטריה.
מימן את חפירת תעלת סואץ.
הוא גם מימן גם את פעילותו של ססיל רודס באפריקה.
לאחר מותו של רודס בשנת 1902, ניהל את האחוזה שלו וסייע להקים את תוכנית המלגות של רודס באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1885 נבחר כחבר בבית הלורדים, ומאז נחשב ללורד רוטשילד האנגלי הראשון.
היה החבר היהודי הראשון בבית הלורדים שלא התנצר לפני כן.
רוטשילד נשא גם תואר "ברון" של האימפריה האוסטרית, אותו ירש מאביו.
בשנת 1838 אישרה המלכה ויקטוריה את השימוש בתואר אוסטרי זה בבריטניה.
בין השנים 1865–1885 ישב בבית הנבחרים כחבר הפרלמנט מטעם המפלגה הליברלית, כנציג מחוז איילסברי ().
יחד עם שאר בני משפחתו, הצטרף רוטשילד למפלגה הליברלית-יוניוניסטית שהוקמה בשנת 1886 על ידי ג'וזף צ'מברלין.
בשנת 1902 התמנה ליועץ המלך.
היה ראש הקהילה היהודית בלונדון ואיחד אותה תחת קורת גג אחת.
הוא תמך בהגירה של גולים לבריטניה, אולם עם זאת דרש להגביל אותה.
ב-1902 פנה אליו הרצל בבקשה שיתגייס למאמץ הציוני.
בשנת 1914, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ייעץ רוטשילד לשר האוצר דאז דייוויד לויד ג'ורג'.
כשנשאל מה ניתן לעשות כדי לגייס עוד כסף למאמץ המלחמתי, ענה רוטשילד: "הטל מיסים על העשירים והטל אותם בצורה ניכרת".
היה מעורב בייסודה של חברת "ארבע קומות", חברת דירות שמטרתה הייתה לספק דיור הגון, בעיקר ליהודי השכונות ספיטלפילד ווייטצ'אפל שבלונדון.
היה חבר בולט בתנועת "השולחן העגול", שנוסדה ב-1909.
בשנת 1902 הושבע כחבר במועצה המלכותית בארמון בקינגהאם והוכתר כ"אביר הצלב הגדול" במסדר הוויקטוריאני המלכותי.
לנתן ולאמה רוטשילד היו שלושה ילדים: הבנקאי, הפוליטיקאי והזואולוג ליונל וולטר רוטשילד, הבנקאי והאנטומולוג צ'ארלס רוטשילד ואוולינה רוטשילד-ברנס.
בעלה של אוולינה היה קלייב ברנס.
מת בשנת 1915 ונקבר בבית הקברות היהודי בווילסדן.
נתן קנת (17 ביולי 1921 - 26 במאי 2005) היה עורך דין מתקופת המנדט הבריטי ומראשוני עורכי הדין בישראל, ממקימי משטרת ישראל ומשרד המשפטים.
קנת נולד ב-17 ביולי 1921 בשכונת בית ישראל שבירושלים.
הוריו, חיים וחנה (לבית יאסקולקה) קנת עלו לארץ ישראל לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בעודו ילד התייתם מאביו אשר נרצח על ידי פורעים ערבים בעיר העתיקה בירושלים.
לאחר מות אביו גודל על ידי אמו ואחיו הבכור חנוך (הנרי), שהתמנה מטעם ממשלת המנדט למושל היהודי בחברון, ולתפקידים משפטיים נוספים בהמשך.
ב-1927 עברה משפחתו לתל אביב בעקבות מינוי אחיו מקס לשופט.
במאי 1945 נשא לאישה את מרים.
נתן היה פעיל תנועת נוער והיה מפקד גדוד ב"מכבי הצעיר".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס לחיל "משמר המולדת" של הצבא הבריטי.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1940, החל לעבוד כקצין ממשלת המנדט בבית משפט בתל אביב-יפו.
תוך כדי עבודתו בבית משפט, החל ללמוד משפטים וסיים בית הספר המנדטורי למשפטים.
לאחר מכן, שירת במודיעין של ההגנה - ש"י.
בזכות שירותו הוענק לו "אות ההגנה".
ערב הקמת המדינה, שימש כשוטר צבאי ושמר על העיתונאים הזרים, במוזיאון תל אביב, במעמד הכרזת העצמאות.
במאי 1948, לפני הכרזת העצמאות סיים את לימודי המשפטים, קיבל תעודת עורך דין והצטרף לשורות עורכי הדין בפלשתינה.
עם שחרורו מהצבא הועבר למשטרת ישראל והיה ממקימי המשטרה.
במהלך שירותו במשטרה, סיים את לימודי חקירה כללית- מדעים לגילוי הפשע, באוניברסיטת שיקגו.
בין היתר שימש גם כחוקר ראשי, כתובע המחוזי בבתי המשפט השלום והמחוזי בתל אביב ולאחר מכן כיועץ משפטי של אגף החקירות.
עד שנת 1951 שימש כפרקליט נפת יפו, ואז העבירו פרקליט המדינה, לשמש כסגן פרקליט המחוז.
הוא נקרא ביחד עם חברים נוספים, (השופטים חיים כהן ואליהו מני) להקים את הגרעין של משרד המשפטים.
במהלך שנות החמישים, לאחר שפרש משירותו כעובד מדינה, עסק כעורך דין עצמאי עד יום מותו.
במשך השנים קיבל תואר "מוסמך במשפטים" מאוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן תואר דוקטורט במשפט בינלאומי מאוניברסיטת קולומביה, באמצעות אוניברסיטת לונדון.
קיבל תואר "פרופסור כבוד", מאוניברסיטת אקולוגיה בבוקרשט, רומניה בה נתן בהתנדבות הרצאות על המשפט בישראל.
בשנת 1960 השתתף בהכנות ללכידת אדולף אייכמן, שבמהלכן יצא קנת - שהיה מ"טובי החוקרים" - לארגנטינה, וסייע בהכנות שם.
באותה השנה היה קנת ממקימי ארגון השוטרים הבינלאומי בישראל.
שימש בתפקידים שונים והיה לנציג הארגון בוועדות שונות של משטרות העולם.
בנוסף, כיהן גם כנשיא בית הדין הצבאי בעזה, במסגרת שירות מילואים, בדרגת רב-סרן.
כמו כן שימש כסגן יושב ראש בתי הדין למשמעת של לשכת עורכי הדין למעלה מ-30 שנה.
והיה פעיל בוועדות שונות של לשכת עורכי הדין ובעיקר בוועדות ההתמחות, וכבוחן בבחינות מתמחים של הלשכה.
כמו כן שימש נציג הלשכה, בוועדת חוק חוקה ומשפט, בכנסת.
בנוסף היה גם פעיל בתפקידים ציבוריים רבים ושימש כיושב ראש עמותות כגון:
קרן אודיאולוגיה ע"ש פרופסור רובינשטיין בבית החולים תל השומר
שיקום חולי לב ובמכון הלב בתל השומר
עמותת "לב אל לב" של בית חולים איכילוב
חבר בהנהלת האגודה לרפואה ולמשפט בישראל
סגן יושב ראש של המרכז הבינלאומי לבריאות, משפט ואתיקה
נציג לשכת עורכי הדין, כמבקר רשמי, של שירות בתי הסוהר ובתי המעצר בארץ כ־15 שנה.
מינוי של השר לביטחון פנים.
בשנת 1998 קיבל מאת לשכת עורכי הדין מדליית זהב על יובל שנות פעילות במערכת המשפט.
בשנת 2004 הוענק לו תואר "יקיר המקצוע" של לשכת עורכי הדין על תרומתו למשפט בישראל וללשכת עורכי הדין.
טביעת אצבעות הלכה למעשה, הוצאת דיונון - האוניברסיטה העברית, בשנת 1987.
אמצעי זיהוי וחקירה, הוצאת לשכת עורכי הדין, תל אביב, בשנת 2001.
נטל ההוכחה וחזקות, הוצאת בורסי - ספרי משפט.
סדר הדין הפלילי - החוק והפסיקה.
נתן שחר (31 ביולי 1937 – 26 באפריל 2021) היה מוזיקולוג, מעבד, מלחין ומנצח מקהלות ישראלי.
נתן שחר נולד בתל אביב.
בשנת 1940 עברה המשפחה לקיבוץ עין חרוד, שם למד בבית הספר היסודי.
בשנת 1953 עברה המשפחה לירושלים, שם למד בבית חינוך - תיכון עירוני ג'.
את השירות הצבאי עשה ככלכלן במטכ"ל, לאחר שלמד, במסגרת העתודה האקדמית, באוניברסיטה העברית בירושלים, כלכלה ויחסים בין לאומיים.
באותן השנים גם למד בקונסרבטוריון אקדמיה למוסיקה ולמחול על שם רובין.
בין מוריו היו הפסנתרנית ברכה עדן והמלחינים חנוך יעקובי וחיים אלכסנדר.
עד שהחל בלימודי מוזיקולוגיה וחקר את תחום הזמר העברי, התפרסם נתן כמוזיקאי, כמנצח מקהלות, כמעבד וכמלחין, ששירים שהלחין אף זכו בפרסים ראשונים בפסטיבלי זמר שונים, ובהם:
"איילת החן", פסטיבל הזמר והפזמון, 1965, בביצוע אריק איינשטיין (מקום ראשון)
"והבא עלינו", פסטיבל הזמר החסידי, 1971, בביצוע "צמד רעים" (מקום שלישי)
"בת יפתח", פסטיבל שירי התנ"ך, 1971, בביצוע רבקה זהר (מקום שני)
אחד מהשירים הראשונים שהלחין, "ביקשתי אש", שזוהה עם הזמרת אילנה רובינא, זכה לביצוע מחודש של הזמרת מירי מסיקה.
בין המקהלות אותן הקים וניצח זכורות מקהלות הענק כגון: "200 בנות המטכ"ל" ומקהלות הענק שהוקמו לקראת ועידות תנועת "בני עקיבא" ותנועת "הנוער העובד והלומד".
נתן שימש גם כמנהל מוזיקלי של תוכניות רדיו וטלוויזיה, כגון תוכניות "ריץ'-רץ'" ועשרות מתוכניות "המבדיל" ועוד.
את לימודי המוזיקולוגיה החל באוניברסיטת בר-אילן, שם סיים את שני התארים הראשונים.
את התואר השלישי עשה באוניברסיטה העברית בירושלים.
והיה הראשון שכתב דיסרטציה על הזמר העברי.
בתחום הזמר העברי, נתן כתב וערך כמה ספרים ועשרות מחקרים ומאמרים שחלקם פורסמו בישראל ומחוצה לה, לרבות את הערך "הזמר העברי" במהדורה האחרונה של מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים, וכן ערכים נוספים.
כמו כן כתב מחדש כמה ערכים המתייחסים ל"זמר העברי" ב"אנציקלופדיה יודאיקה" שמהדורתה המעודכנת הופיעה זה לא כבר.
שחר ניסח את סיסמת בני עקיבא: "קדש חייך בתורה, וטהרם בעבודה", והלחין את השיר "קדש חייך" שהולחן לכבוד ועידת בני עקיבא והפך להמנון הלא רשמי של התנועה.
ב-2006, יצא לאור ספרו "שיר שיר עלה נא", תולדות הזמר העברי, שיצא בהוצאת "מודן".
בספרו, מגולל שחר את תולדות הזמר העברי, מאז ימי ראשית התהוותו, החל בשנות השישים של המאה ה-19 ועד שנת 2000.
במהלך השנים בהן לימד בבית הספר התיכון ב"הדסים" הקים את המגמה לבגרות במקצוע המוזיקה, שהייתה המגמה הראשונה בארץ שהוקמה בבית ספר תיכון רגיל.
כמו כן הקים את "מקהלת הדסים" שהקליטה 12 תקליטים מסחריים.
בשנת 2018 פרסם שחר עבודת מחקר על שירי תנועות הנוער בספר הנושא את השם: "שירת הנוער - מה שרו בתנועות הנוער".
שחר לימד במשך עשרות שנים במכללת בית ברל, ומספר שנים באוניברסיטת בן-גוריון.
שחר כיהן בין השאר כחבר בוועדה לזמר עברי שליד המועצה לתרבות ואמנות, וכן מונה כיו"ר הוועדה לזמר עברי שהחליטה על הענקת פרס ישראל לזמר עברי בשנת תשע"ו (2016).
שחר זכה בפרס אנגל ליצירת מוזיקה מקורית ולמחקר המוזיקה העברית ע"ש יואל אנגל לשנת 2019.
עלה לישראל ב-1949. עסק בחקלאות במושב חניאל, התגורר ביקנעם והגיע בשנת 1952 לקריית אתא.
ב-1952 התגייס למשטרה ועסק בסיור, מבצעים, הדרכה וניהול עד לשחרורו ב-1978 בדרגת סגן ניצב.
ב-1978 נבחר כראש עיריית קריית אתא מטעם מפלגת העבודה.
בתקופתו הופעל פרויקט שיקום שכונות, עוצבו שיטוח ניהול ותקצוב בעירייה והושם דגש על פיתוח איכות החיים.
בוגר אוניברסיטת חיפה בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה .
שפריצר התמקד בשיפור שיטות הניהול העירוניות, ובשכונות.
נפטר בכ"א באלול ה'תשנ"ו (5 בספטמבר 1996) בגיל 67, ונקבר בבית העלמין החדש "ארץ החיים" בקריית אתא.
נתן רונן (רכטמן) (נולד ב-10 באפריל 1948) הוא סופר, מרצה במכללות ופעיל קהילתי בארגוני התנדבות.
בעברו איש מערכת הביטחון וקהילת המודיעין הישראלית, על זרועותיה השונות, בדרגת סגן-אלוף ודרגת ייצוג אלוף-משנה.
רונן נולד בעיר ליגניצה בפולין, כ"נחמן פייביש רכטמן", לליאון (לייבוש) רכטמן ולאטל לבית ביימן.
בני המשפחה עלו לישראל באונייה "נגבה" ב-1949. כילד בפולין נשא את השם "נַטֶק", ורק לאחר עליית המשפחה לישראל, שונה שמו לנתן.
רונן למד והתחנך בחיפה בשכונת חליסה.
למד בבית ספר "צפרירים" ואחריו בבית ספר יל"ג בשכונת הדר הכרמל, לשם עברה המשפחה.
הוא בוגר בית ספר תיכון חדש בחיפה.
בשנת 1966 התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת שקד, אז בפיקוד הדרום תחת פיקודו של סא"ל עמוס ירקוני.
לאחר שנפגע וחלה בפעולת סמוע, הועבר לשרת כסמל מבצעים ב"מחוז אילת".
לאחר שחרורו מצה"ל למד יחסים בינלאומיים ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים עד שנת 1972, אז גויס למשרד ראש הממשלה ונסע לעבודה בלונדון עד 1975.
בשנת 1978 חזר למערכת הביטחון כאנליסט (אזרח עובד צה"ל), במדור מידע באגף מודיעין - המחלקה לקשרי חוץ בפיקודו של סא"ל צבי רויטר, נשלח לקורס קציני מודיעין, עבד במחלקה לתכנון אסטרטגי באגף התכנון, ומונה כנע"ת כקצין המבצעים של השיחות האסטרטגיות עם האמריקנים בשנים 1985–1988 ("גאות").
בנוסף, הושאל לגופי קהילת המודיעין בתפקידים שונים.
בשנים 1982-1985 היה ראש לישכת ראש מה"ד האלוף אורי שמחוני, שמונה לאחר תפקיד זה לניספח צה"ל בוושינגטון.
בשנת 1988 התמנה לראש ענף קשרי חוץ וארגונים בינלאומיים ביחידת תאום הפעולה בשטחים ושירת בעזה.
בשנת 1993 השתחרר מצה"ל בדרגת סגן-אלוף והמשיך בשירות מילואים פעיל בפיקוד העורף במחלקת ההסברה.
בשנת 2005 הקים יחד עם חברים את חברת "אדיומארט" לייעוץ שיווק אסטרטגי, וייעוץ לעמותות ורשתות חינוך, שימש מנכ"ל שותף בחברת הייעוץ הבינלאומית "סינרגיה משימתית", שהיא חלק מחברת "GENESIS - יועצים", שייסד דב ינאי.
החברה פעלה במשך כמה שנים בבלקן ובמדינות שהתפרקו מיוגוסלביה עבור לקוחות עסקיים, במיוחד בנקים גרמנים.עבד בעיקר באלבניה כמרצה בכיר ב TIRANA UNIVERCITY וגם ברשת הבנקים PRO BANK של דויטשה בנק הגרמני, שם עבד בהכשרת מנהלי סניפים לניהול עסקי בכיר ותודעת שירות.
משנת 2002 הוא מרצה במכללה הטכנולוגית אורט רחובות, בית הספר להנדסאים, ובביה"ס לעבודה סוציאלית של אוניברסיטת תל אביב כמרצה חוץ.
כמו כן מרצה בבית ספר להנדסאים של המכללה למינהל ואפקה - המכללה האקדמית להנדסה בתל אביב וכן במכון ללימודי חוץ של הטכניון בחיפה.
בתחומים: התנהגות ארגונית, שיווק, מיומנויות ניהול, שיווק בינלאומי ומכירות.
רונן למד לתואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטה העברית, ותואר שני במינהל עסקים במגמת שיווק באוניברסיטת דרבי.
החל משנת 2016 יצאה לאור טרילוגיית ספרי ריגול פרי עטו העוסקת בדמותו הבדיונית של אריק בר נתן, ראש אגף "קיסריה"במוסד וראש,מינהלת המבצעים.
בשנת 2022 התפרסם ספרו הרביעי "המצוד אחר השועל" העוסק בפרשת החיסול הממוקד של הגנרל קאסם סולימאני ראש גייס אל קודס האיראני על ידי האמריקנים בבגדד בשנת 2020 והחלק של המודיעין הישראלי באיתורו.
ב-2024 הוציא לאור את ספרו החמישי בסדרת "אריק בר נתן" - "המרגל מבפנים".
הספר עוסק בפרשת חיסולו של ד"ר פאחריזאדה, ראש מערך הגרעין של אירן בשנת 2022.
בינואר 2026 פרסם את סיפרו השישי " הונאה בלב טהרן" שהפך מייד לרב מכר.
בשנים 2021- 2002 שירת רונן במשטרת התנועה הארצית כמתנדב וראש צוות סיור בדרגת רס"ב במחוז השפלה.
מ-1999 הוא מתנדב בעמותת ער"ן (עזרה ראשונה נפשית), מתנדב בכיר ומאמן.
בעמותה זו הוא שימש גם כחבר מועצה ארצית וחבר ועדת ביקורת בהנהלה ארצית.
מנהל בשותפות אתר אינטרנט בשם: "יידישע פוילישע מענטשן" שמטרתו להעניק במה לבניהם ובנותיהן של עולי פולין בישראל ששפת היידיש ותרבותה חשובים להם.
באתר רשומים 8500 חברים פעילים.
בנוסף משמש,רונן, גם כחבר בצוות " החוסן" הקהילתי במסגרת המחלקה לשירותי רווחה של עיריית יבנה שנתנה שירותי תמיכה ממשית למפונים מעזה ולחברי הקהילה בעקבות הטבח של ה-7 באוקטובר 23 ומבצע " חרבות ברזל".
רונן נישא ב-1972 לסטודנטית יהודייה מאנטוורפן שבבלגיה, פרנסין הילינגר, ונולדו להם שני ילדים.
ב-1980 נישא לדניז אבנצור, אז גנטיקאית במחלקה לביולוגיה של התא במכון ויצמן ונולדה להם בת.
2016: "מסכות וצללים", עריכה: אמנון ז'קונט, הוצאת אי פאבליש, וכן כספר דיגיטלי.
הספר תורגם לאנגלית תחת הכותרת "To Kill a Shadow" והיה חודש בין עשרת רבי המכר באתר אמזון בקטגוריית ספרי מתח.
2018: "לרדוף אחרי צל", עריכה: אמנון ז'קונט, הופץ בעיקר בחנויות הספרים המקוונות ותורגם לאנגלית תחת הכותרת "Where Shadows Meet", הספר יצא לאור באמזון.
2020: "אמן הצללים", עריכה: אורלי ויינר-קראוס, הספר האחרון בטרילוגיה על אריק בר נתן ראש "קיסריה" במוסד הישראלי למודיעין ותפק"מ.
תורגם לאנגלית תחת הכותרת "When Shadows Collide", הספר יצא לאור באמזון.
בשנת 2022 יצא לאור ספרו הרביעי " המצוד אחר ה"שועל" העוסק בחיסול הממוקד של גנרל קאסם סולימאני על ידי האמריקנים בשנת 2020 בבגדד.
העורכת היא יעל שי אייזנברג.
הספר זכה כ" ספר המתח המצטיין של שנת 2023" בידיעות ספרים/ עברית.
בשנת 2024 פרסם את ספרו החמישי " המרגל מבפנים" העוסק בניסיון המודיעין הרוסי לגייס,כנכס את ראש אגף המודיעין של המוסד.
וגם את פרשת חיסולו של ראש מערך הגרעין האיראני פאחריזאדה על אדמת אירן בשנת 2022.
בינואר 2026 פרסם את דרמת הריגול השישית שלו שכותרתה "הונאה בלב טהרן".
הספר הפך מייד לרב מכר בכל חנויות הספרים המקוונות של ישראל."הונאה בלב טהרן" – דרמת ריגול ישראלית, עלילת הספר מגוללת את ההכנות שהתקיימו במוסד במשך יותר מעשרים שנה מאחורי הקלעים לקראת מלחמת איראן–ישראל שהתפרצה ביוני 2025. מבצע צבאי מקיף ודרמטי שהפתיע ושינה את המזרח התיכון ונודע בשם "עם כלביא".
כשמשימת סיכול ממוקד באיסטנבול בראש יחידת החיסול של משמרות המהפיכה האיראנים משתבשת, יוצא אריק בר נתן, המישנה לראשת המוסד למרדף חוצה גבולות אחרי אויבים חמקמקים ונבגד ברגע קריטי בידי סוכנו הבכיר באיראן.
בעומק מנהרות החזבאללה בלבנון, מתמודדת עלמה, לוחמת ביחידת העילית של המוסד "כידון", בקרב מוחות מסעיר עם שוביה, שהצליחו לחטוף ולהסתיר אותה בעיירה בעל בכ.
היא מתעשתת, נוקמת ומצליחה להחדיר "סוס טרויאני" קטלני אל לב האויב.
הסופר נתן רונן מצייר ביד אמן את המאבק האכזר בין מדינות יריבות, ארגוני טרור, ומאבק פנימי בין פוליטיקאים עם ראשי הצבא וקהילת המודיעין.
כאשר המדינאים מעדיפים שרידות פוליטית על פני נשיאה באחריות לכישלון המודיעיני וטבח ה-7 באוקטובר 2023.
זוהי דרמת ריגול מרתקת על נאמנות ובגידה, זהות ובדידות, ערכים מול ציניות.
והקרב האכזרי ביותר זה שמתחולל מבפנים: בגידת הגוף שאירעה לגיבור הסדרה ראש מינהלת המבצעים של המוסד, ברגע הכי לא מתאים בחייו.
נתן רונן, קצין בכיר בדימוס, סופר ומרצה בעל ידע ועבר עשיר בעולם הצללים, מגיש לקוראיו הנאמנים עוד דרמת ריגול עוצרת נשימה .
כזאת שלא תוכלו להפסיק לקרוא בגלל המתח.
זהו ספרו השישי בסדרת ספרי הריגול הישראליים של "אריק בר נתן", רבי מכר בארץ ובעולם.
נתן רועי (נולד ב-22 באוגוסט 1957) הוא עיתונאי, עורך, סופר, מורה ומדריך להיסטוריה, ספרות וארץ ישראל.
נולד ביפו כנתן שוורץ - זומפף.
לחם במבצע ליטני כרב-סמל סוללת תותחים.
הדריך תותחנות שדה בבית הספר לתותחנות שדה והוכתר כמדריך מצטיין.
רועי הוא בוגר האוניברסיטה הפתוחה במדעי הרוח והחברה, מוסמך בהצטיינות במחשבת ישראל במכון שכטר בירושלים ובעל תואר LLB במשפטים ממכללת שערי משפט בהוד השרון.
רועי החל את דרכו כעיתונאי בשנת 1979 במקביל ללימודיו האקדמיים.
היה ממייסדי המגזינים "יומן השבוע" "רחוב ראשי" (רשת מקומונים) ו"עולם האישה" ובמקביל עבד בעיתונים בישראל ומחוצה לה.
בשנים 1991 - 1993 היה דובר ההסתדרות הכללית.
היה מרצה אורח בחוג לתקשורת באוניברסיטה העברית בקורסים של משה נגבי ואבי ווינברג.
היה חבר במשלחות של עיתונאים לקהילות יהודיות בצפון אמריקה מטעם איחוד הקהילות היהודיות בצפון אמריקה והוועד היהודי אמריקני וליווה משלחות יהודיות מצפון אמריקה.
היה עורך יומנים בגלי צה"ל כפרילנסר.
במלחמת לבנון הראשונה (יוני 1982) ביחד עם הצלם צביקי עשת, נלכד בווילה שבה נהרגו האלוף יקותיאל אדם ואל"ם חיים סלע, בדוחא שליד ביירות.
הכתבה שלו על האירוע, ביחד עם הצילום של צביקי עשת פורסמו ב"ידיעות אחרונות" וב"במחנה".
כתבתו ב"דבר השבוע" על "הפולני הטוב", סטפן רצ'ינסקי (נובמבר 1985), וסדרת הכתבות בעקבותיו הוביל לחשיפת מצבם העגום של חסידי אומות העולם שהצילו יהודים וחיו במצב כלכלי קשה וללא זכויות ותיקון חוק הביטוח הלאומי.
סייעה לחשיפה זו כתבה חשובה ב"כלבוטק" בעריכתו של רפי גינת.
ערך ושידר סדרה של כתבות הן ביומן גלי צה"ל והן ב"דבר השבוע" מאתיופיה, לשם יצא עם צעירים וצעירות שעלו לישראל במבצע משה.
הסדרה פורסמה ב"דבר" ושודרה בגלי צה"ל בשנת 1995.
שידר וכתב בעת המלחמה בגאורגיה, בסיועו של השליח הראשון של הסוכנות היהודית בגאורגיה, איציק משה .
בשנים 2002–2019 ניהל את אתר האינטרנט של הסוכנות היהודית בשפה העברית.
ב-1996 כתב רועי את המסמך הבסיסי של תוכנית "תגלית" ביוזמתו של ד"ר יוסי ביילין וסיועו של דן אברמס.
רועי כתב, השתתף וערך 5 מהכרכים של האנציקלופדיה לצבא ולביטחון "צה"ל בחילו" (רביבים – הוצאה לאור, מהדורת ספרית "מעריב")
כמו כן, חיבר את הספרים:
עולם תחתון ופשע מאורגן בישראל (הוצאת אביבים)
לקסיקון שוטרים וגנבים (הוצאת משכל, ידיעות אחרונות) ביחד עם ראובן שפירא
פעם תותחן תמיד תותחן, הוצאת אביבים
בנוסף, כתב רועי ביוגרפיות כסופר צללים והשתתף בכתיבה לאלבומים:
ספר המופת, בעריכת מיכאל בר-זוהר (פרופיל של מאיר מרדור, מייסד רפא"ל)
שיקום למופת, בעריכת יהודה חשאי
סיפורו הקצר "לגיון הזרים של מאליק" זכה לציון מיוחד (מומלץ) של תחרות הסיפור העברי הקצר של עיתון "הארץ".
פרס יד ושם על כתיבת עבודה שנתית, 1975
פרס תנועת סובלנות (ציון מיוחד) לשנת 1987, על פעלו למען חסידי אומות העולם
נתן גריגורייביץ' רחלין – 28 ביוני 1979) היה מנצח תזמורת סובייטי ממוצא יהודי אוקראיני.
נודע בעיקר כפרשן קונצ'רטי לפסנתר מאת בטהובן וצ'ייקובסקי, הסימפוניות של דבוז'אק והפואמות הסימפוניות מאת ליסט.
נולד בסנובסק למשפחה יהודית ענייה, שבניה היו מוכשרים מבחינה מוזיקלית.
בין השנים 1923–1927 למד בקונסרבטוריון קייב וב-1930 הוסמך כמנצח תזמורת סימפונית.
בשנים 1932–1934 ניצח על תזמורת רדיו חארקיב.
בשנים 1934–1935 עבד בקישינב ולאחר מכן בדונצק עד 1937 אז מונה למנצחה הראשי ולמנהלה המוזיקלי של תזמורת ברית המועצות בקייב, בתפקיד זה כיהן עד כיבוש העיר ב-1941 אז מונה למנצחה הראשי ולמנהלה המוזיקלי של תזמורת ברית המועצות במוסקבה (כיום התזמורת הסימפונית הממלכתית של רוסיה).
בשנת 1945 שב לקייב, שם ניצח על התזמורת עד 1962. במקביל כיהן כמורה בקונסרבטוריון של קייב מ-1938 עד 1941 ושוב מ-1946 עד 1966 בדרגת פרופסור.
בשנת 1966 עבר לקאזאן, בה הקים את התזמורת הפילהרמונית של טטרסטן, עליה ניצח עד מותו.
הזמין לעבודה בתזמורת את חברו גיאורגי מיכאילוביץ קנטור.
במקביל כיהן כפרופסור בקונסרבטוריון של קאזאן.
1948 - אמן העם של ברית המועצות
שתי הענקות של עיטור לנין
נתן יעקב רפפורט היה פסל, צייר וצלם יהודי יליד ורשה.
כל בני משפחתו נספו ב, ויצירותיו החשובות והמוכרות ביותר עוסקות בהנצחת הנספים והלוחמים בה.
נתן רפפורט נולד בשנת 1911 בעיר ורשה שבפולין הרוסית (לימים בירת הרפובליקה הפולנית) במשפחה יהודית דתית, בן לחיה לבית קופלביץ ויעקב בן שלמה זלמן, ממשפחת כהנים.
למד ב"תלמוד תורה" ובבית הספר התיכון היהודי לבנים "לאור" ברחוב נָאלֶבקי (מרכז החיים היהודיים בעיר).
בעקבות מחלת אביו פרש מלימודיו והחל לעזור בפרנסת המשפחה.