tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם סיום המלחמה היא הוחזרה לפינלנד, שם לחמה כנגד גרמניה הנאצית במלחמת לפלנד.
דיוויזיית השריון ה-6 של הצבא הבריטי היא דיוויזיית שריון בריטית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-12 בספטמבר 1940 כחלק מהפיקוד הצפוני והועמדה תחת פיקודו של ג'ון קרוקר, כחלק מהתעצמות הצבא הבריטי לאחר הפינוי מדנקרק.
הדיוויזיה כללה את חטיבות השריון ה-20 וה-26 ואת קבוצת התמיכה ה-6, אולם באפריל 1942 נלקחה ממנה חטיבת השריון ה-20 ובמקומה היא קיבלה את החטיבה ה-38 (האירית) וביוני נלקחה ממנה גם חטיבת התמיכה ה-6.
בנובמבר 1942 השתתפה הדיוויזיה במבצע לפיד - הפלישה לצפון אפריקה, ולאחר מכן לחמה ב כחלק מהארמייה הבריטית הראשונה.
בפברואר 1943 נשלחה הדיוויזיה לחזק את הכוחות האמריקניים לאחר התבוסה בקרב מעבר קסרין, ובמרץ הוכפפה הדיוויזיה לקורפוס הבריטי ה-9 וצוידה בטנקי M4 שרמן.
הדיוויזיה הייתה חוד החנית של ההתקפה הסופית של הארמייה הראשונה במאי 1943, שפרצה דרך לתוניס.
דיוויזיית השריון ה-6 קיבלה את כניעת הדיוויזיה הקלה ה-90 המפורסמת כחלק מכניעת כל כוחות הציר בצפון אפריקה במאי 1943.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה הבריטית השמינית בקרבות השונים בזירה האיטלקית, ובין השאר לחמה בקרב מונטה קאסינו, מבצע נזר, הקו הגותי ומתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה, עד לכניעת הכוחות הגרמניים באיטליה ב-2 במאי 1945.
הדיוויזיה הוקמה מחדש במאי 1951 בבריטניה וכללה את חטיבת השריון ה-20 ואת החטיבה ה-61, ולאחר מכן הייתה חלק מארמיית הריין הבריטית, עד לפירוקה בשנת 1958.
דיוויזיית השריון ה-16 של צבא ארצות הברית הייתה דיוויזיית שריון אמריקאית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 ביולי 1943 במחנה צ'אפי בארקנסו ונחתה בצרפת בין 11 ל-17 בפברואר 1945. הדיוויזיה נכנסה ללחימה מסוף אפריל 1945 והשתתפה בימים האחרונים של המערכה האירופית.
הדיוויזיה נלחמה באזור נירנברג, ולאחר מכן נכנסה לצ'כוסלובקיה בתחילת מאי 1945 וכבשה את העיר פילזן.
הדיוויזיה ספגה את מספר האבידות הקל ביותר מבין כל דיוויזיות השריון האמריקאיות באירופה, עם 32 נפגעים בלבד, ובילתה 3 ימים בלחימה.
הדיוויזיה הושבתה עם שובה לארצות הברית באוקטובר אותה שנה, ופורקה בניו ג'רזי ב-15 באוקטובר 1945.
דיוויזיית השריון ה-4 של צבא ארצות הברית הייתה דיוויזיית שריון אמריקאית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 באפריל 1941, וכמפקדה הראשון מונה הנרי ביירד.
בינואר 1944 הגיעה הדיוויזיה לאנגליה, וב-11 ביולי נחתה בחופי נורמנדי.
הדיוויזיה בפיקודו של ג'ון שירלי ווד השתתפה במבצע קוברה כחלק מהקורפוס ה-8, ולאחר מכן פנתה דרומה וכבשה את נאנט, וב-12 באוגוסט ניתקה את חצי האי ברטאן.
לאחר מכן פנתה מזרחה, חלפה במהירות על פני צרפת צפונית ללואר, חצתה את המוזל ב-11–13 בספטמבר, איגפה את ננסי וכבשה את לינוויל ב-16 בספטמבר.
במהלך הקרב על הבליטה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-3 תחת פיקודו של פטון, וכוחותיה שחררו את כוחות הדיוויזיה המוטסת ה-101 שהיו נצורים בבסטון.
בהמשך השתתפה הדיוויזיה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה, חצתה את הריין, לחמה בדרום גרמניה ואף שחררה את מחנה הריכוז אוהרדרוף, ובמאי 1945 שחררה את מערב צ'כוסלובקיה.
לאחר המלחמה שירתה הדיוויזיה בכוחות הכיבוש האמריקאיים בגרמניה עד להשבתתה ב-20 במאי 1949. הדיוויזיה הופעלה מחדש ב-15 ביוני 1954 בפורט הוד בקלין, טקסס, ובשנת 1957 נשלחה לגרמניה המערבית, שם פעלה כחלק מהקורפוס ה-7 עד לפירוקה במאי 1971 ושינוי שמה לדיוויזיית השריון ה-1.
דיוויזיית השריון ה-6 של צבא ארצות הברית הייתה דיוויזיית שריון אמריקאית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 בפברואר 1942 בפורט נוקס, מתוך אלמנטים "עודפים" של דיוויזיות השריון ה-1 וה-2 שאורגנו מחדש, וכמפקדה הראשון מונה קרלוס ברואר.
ב-15 במרץ 1942 עברה הדיוויזיה למחנה צ'אפי, ובהמשך השתתפה בתמרוני לואיזיאנה כחלק מהקורפוס ה-8 ובתמרוני קליפורניה.
בפברואר 1944 הגיעה הדיוויזיה לאנגליה, וב-19 ביולי נחתה בחופי נורמנדי.
הדיוויזיה השתתפה במבצע קוברה כחלק מהקורפוס ה-8, ולאחר מכן פנתה מערבה לעבר ברטאן.
בסוף אוגוסט לחמה הדיוויזיה בלוריין לצד הדיוויזיה ה-94, בעוד חלקים ממנה השתתפו ב.
בהמשך לחמה הדיוויזיה במזרח צרפת ובחבל הסאר, ובדצמבר היא השתתפה בקרב על הבליטה ולחמה באזור בסטון.
בהמשך השתתפה הדיוויזיה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה, חצתה את הריין ב-21 במרץ 1945, לחמה בדרום גרמניה וכבשה את פרנקפורט ואף שחררה את מחנה הריכוז בוכנוואלד, ובסוף אפריל 1945 כבשה את לייפציג ונעצרה על גדות נהר המולדה.
הדיוויזיה הושבתה עם שובה לארצות הברית בספטמבר אותה שנה, ופורקה בניו יורק ב-18 בספטמבר 1945.
בשנת 1950 הוקמה הדיוויזיה מחדש, אולם היא פורקה שוב בשנת 1956.
דיוויזיית השריון התשיעית של הצבא הבריטי היא דיוויזיית שריון בריטית שהוקמה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה לא השתתפה בלחימה ככוח דיוויזיוני.
דיוויזיית השריון ה-9 הוקמה ב-1 בדצמבר 1940 ופורקה ב-31 ביולי 1944. היא מעולם לא לחמה כדיוויזיה שלמה במהלך המלחמה, אם כי חטיבת השריון ה-27 שלה לחמה ב ובצפון מערב אירופה ב-1944.
דיוויזיית השריון השמינית של הצבא הבריטי היא דיוויזיית שריון בריטית שהוקמה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה נפרסה במצרים ביוני 1942 אך מעולם לא פעלה כמערך שלם ופורקה בינואר בשנה שלאחר מכן.
הדיוויזיה הוקמה ב-4 בנובמבר 1940, וביוני 1942 נשלחה לצפון אפריקה אך מעולם לא לחמה כמערך שלם.
מאחר שלא ניתן היה לספק לדיוויזיה חטיבת חי"ר עם משאיות, היא פורקה לבסוף במצרים ב-1 בינואר 1943.
בעקבות קרב אל-עלמיין השני הועלתה תוכנית להשתמש בשרידי הדיוויזיה ככוח מרדף עצמאי כדי לזנק קדימה אל העורף הגרמני-איטלקי עד טוברוק, אולם התוכנית להשתמש בדיוויזיה נגנזה ובמקום זאת נעשה שימוש ביחידות באזור הקדמי.
לאחר מכן שימשה שם הדיוויזיה לצורך הטעיה צבאית.
דיוויזיית השריון ה-79 הייתה דיוויזיית שריון מיוחדת של הצבא הבריטי שהוקמה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה כחלק מההכנות לפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944, יום ה-D.
גנרל פרסי הוברט פיקד על הדיוויזיה והיה אחראי על פיתוח כלי רכב משוריינים שהיוו פתרונות לבעיות הנחיתה האמפיבית על קו החוף הצרפתי המוגן; הטנקים הבלתי רגילים האלו שפיתח והפעיל היו ידועים בשם "הבדיחות של הוברט".
הם כללו טנקים שצפו, יכלו לפנות מוקשים, להרוס הגנות, לשאת ולהניח גשרים וכבישים.
השימוש המעשי בטנקים מיוחדים אלו נעשה במהלך הנחיתות בחופים.
כלי הרכב שלה פוזרו כיחידות קטנות על פני הדיוויזיות שהשתתפו בנחיתות ובפעולות הבאות.
הדיוויזיה נשארה בפעולה במהלך המערכה בצפון-מערב אירופה, והעניקה תמיכה מיוחדת במהלך הקרבות לקבוצת הארמיות ה-21 ומדי פעם ליחידות אמריקאיות מחוץ לקבוצת הארמיות ה-21. לאחר מכן היו להם שימוש משמעותי במהלך חציית הריין.
הדיוויזיה הוקמה כיחידה משוריינת סטנדרטית ששירתה בבריטניה תחת פיקוד הצפון באוגוסט 1942. גנרל אלן ברוק, ראש המטה הכללי הקיסרי, שחזה את הצורך בכלי רכב משוריינים מיוחדים, הציע את הפיקוד על הדיוויזיה למייג'ור-גנרל פרסי הוברט באוקטובר 1942.
בתחילה כללה הדיוויזיה חי"ר, ארטילריה וכוח הנדסה, אך יחידת החי"ר, החטיבה ה-185, הוסרה בספטמבר 1942, גדודי הארטילריה שלה הוסרו כולם עד אפריל 1943 ויחידות ההנדסה שלה הוסרו עד נובמבר 1943.
הוברט נתן כיוון תקיף והטנקים המוזרים למראה שפיתח והפעיל היו ידועים בתור ה-Hobart's Funnies.
הם כללו טנקים שצפו, יכלו לפנות מוקשים, להרוס הגנות, לשאת ולהניח גשרים וכבישים - כל דבר שיאפשר לכוח הפלישה לעלות לחוף ולפרוץ את ההגנות הגרמניות.
הדיוויזיה נחתה בצרפת ביוני 1944. הדיוויזיה שימשה עוד במהלך הקרב על ברסט, קרב שפך הסכלדה (מבצע Infatuate), הקרב על משולש רור (מבצע בלקקוק), חציית הריין (מבצע ביזה) ומעבר האלבה.
דיוויזיית השריון ה-79 פורקה ב-20 באוגוסט 1945. הוברט פיקד לאחר מכן על המפעל לפיתוח שריון מיוחד (SADE), שהוקם מגורמים של הדיוויזיה ה-79 יחד עם המרכז לאימון ופיתוח סער.
דיוויזיית השריון ה-13 של צבא ארצות הברית הייתה דיוויזיית שריון אמריקאית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 באוקטובר 1942 במחנה ביל, מזרחית למריסוויל, קליפורניה.
דיוויזיית השריון ה-13, הידועה בשם החתולים השחורים, נחתה בלה האבר, צרפת, ב-29 בינואר 1945. לאחר ביצוע תפקידי כיבוש, עברה הדיוויזיה להומברג ליד קאסל כדי להתכונן ללחימה תחת הארמייה השלישית, ב-5 באפריל.
באלטנקירכן, היא צורפה לקורפוס המוטס ה-18 והתכוננה למבצע כיס הרוהר.
ההתקפה החלה בהונף, ב-10 באפריל.
לאחר חציית נהר זיג בזיגבורג, הדיוויזיה ה-13 דחפה צפונה לברגיש גלאדבאך, ואז לכיוון דיסבורג ומטמן ב-18 באפריל.
במעבר דרומה לאשנאו, התכוננה הדיוויזיה לפעולות בבוואריה.
הדיוויזיה החלה את מסעה ב-26 באפריל מפרסברג, חצתה את נהר Regen, ולאחר מכן את הדנובה ב- Matting והבטיחה את האזור ליד דונצלינג.
ב-28 באפריל יחידות מהדיוויזיה כבשו את פלאטלינג וחצו את נהר האיזר.
הדיוויזיה נתקלה בהתנגדות בינונית עד כבדה במהלך נסיעה זו דרך דרום גרמניה.
הדיוויזיה נכנסה לבראונאו אם אין, אוסטריה, ב-2 במאי, ועמדת הפיקוד הוקמה בבית שבו נולד היטלר.
ראש גשר מעבר לפונדק הוקם במרקטל, אך הנהר לא נחצה כשהגיעו פקודות לדיוויזיה להתמקם מחדש מצפון לנהר אין.
נעשו הכנות להתקדמות נוספת עם סיום המלחמה באירופה.
הדיוויזיה ה-13 נשארה בגרמניה עד 25 ביוני ועזבה את לה האבר, צרפת, בחזרה הביתה ב-14 ביולי 1945. במהלך הלחימה נהרגו 214 מלוחמי הדיוויזיה ו-912 נפצעו.
הדיוויזיה עברה למחנה קוק, קליפורניה לאחר שחזרה לארצות הברית, שם התאמנה במבצעים אמפיביים בזמן הכניעה היפנית.
הלוחמים היו מודעים לכך שזה סוד גלוי שהם עשויים להשתתף בפלישה ליפן.
הדיוויזיה הופעלה מחדש בשנת 1947, על ידי שינוי השם של דיוויזיית השריון ה-19, אשר הוכרז על הקמתה, אך לא הופעלה בפועל, במהלך מלחמת העולם השנייה.
דיוויזיית השריון ה-19 הופעלה בסופו של דבר מיד לאחר המלחמה, והוקצתה לאזור הארמייה השישית של המילואים המאורגנים (במיוחד קליפורניה, אורגון ואריזונה).
בשנת 1947, הדיוויזיה המשוריינת ה-19 הוגדרה מחדש כדיוויזיית השריון ה-13 לבקשת קליפורניה.
ב-1952, הדיוויזיה הוגדרה מחדש כדיוויזיית הרגלים ה-63 בלוס אנג'לס, קליפורניה, וכך הושבתה לבסוף הדיוויזיה המשוריינת ה-13.
דיוויזיית השריון ה-14 של צבא ארצות הברית הייתה דיוויזיית שריון אמריקאית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 בנובמבר 1942 במחנה צ'אפי בארקנסו ונחתה במרסיי, צרפת ב-29 באוקטובר 1944. הדיוויזיה נכנסה ללחימה בגבול הצרפתי-איטלקי כחלק מהארמייה השביעית, ובינואר 1945 לחמה נגד מבצע נורדווינד הגרמני.
במרץ 1945 חצתה הדיוויזיה את הריין, ולאחר מכן השתתפה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה עד סוף המלחמה, ובכלל זה השתתפה בקרב נירנברג ובשחרור מחנות ריכוז בדרום גרמניה.
במהלך הימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה שחררה הדיוויזיה כ-200,000 שבויי מלחמה של בעלות הברית ממחנות הריכוז הגרמניים.
בין המשוחררים היו כ-20,000 חיילים אמריקאים, מלחים ואנשי אוויר, כמו גם כ-40,000 חיילים מבריטניה ומחבר העמים הבריטי.
הדיוויזיה הושבתה עם שובה לארצות הברית, ופורקה בווירג'יניה ב-15 באוקטובר 1945.
דיוויזיית משמר התקיפה האווירית ההררית השביעית היא דיוויזיה מוטסת חלק מחיל הצנחנים של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
הדיוויזיה הוקמה בגלגולה הראשון בדצמבר 1942 במהלך מלחמת העולם השנייה כחלק מארמיית המשמר הרביעית, ועם סיום המלחמה ביוני 1945 הפכה לדיוויזיית המשמר הרובאים ה-115. בגלגולה השני הוקמה הדיוויזיה השביעית מחדש בספטמבר 1948 על בסיס רגימנט המשמר הרובאים ה-322 ותחת פיקוד קורפוס המשמר המוטס השמיני.
עם הקמתה הוצבה הדיוויזיה בקובנה, ליטא, ויחידות הבת שלה הוצבו במספר בסיסים בליטא בהם בקובנה מריאמפול וקלווריה.
בשנת 1956 לקחו חלק יחידות הדיוויזיה ב, הרגימנט המוצנח ה-108 נחת במנחת טוקול, דרום-מערבית לבודפשט, כבש אותו והשתלט על סוללות נגד-מטוסים שהוצבו שם.
בימים שלאחר מכן לוחמים מהרגימנט לצד לוחמים מהרגימנט המוצנח ה-119 נכנסו לבודפשט ולקחו חלק בלחימה ברחובות העיר.
בשנת 1968 יחידות הדיוויזיה לקחו חלק ב כאשר הרגימנט ה-108 צוין לשבח על ביצוע מוצלח של מספר משימות קשות ומורכבות וכ-200 מחייליו עוטרו בעיטורים שונים.
ב-1971 ו-1972 עוטרה הדיוויזיה במסדר הדגל האדום לכוחות המוצנחים ובמאי 1985 כחלק מחגיגות 40 השנים לניצחון ברית המועצות במלחמת העולם השנייה, עוטרה הדיוויזיה בעיטור הדגל האדום.
עם פירוק ברית המועצות, הועברה הדיוויזיה באוגוסט 1993 מבסיסיה בליטא לתוך גבולות רוסיה כאשר מפקדתה נקבעה בנובורוסיסק ויחידות הבת שלה הוצבו בסביבתה, באנאפה, סטברופול וטמריוק.
בשנים שלאחר פירוק ברית המועצות, יחידות הדיוויזיה היו מעורבות במספר עימותים, בהם מלחמת אבחזיה והלחימה בצפון הקווקז.
ב-1997 רגימנט המשמר המוטס ה-97 פורק (בהמשך הוקם מחדש) ובדצמבר 2006 קיבלה הדיוויזיה את שמה הנוכחי "דיוויזיית משמר התקיפה האווירית ההררית השביעית", תוך כך שונה יעודה מיחידה מוצנחת לתקיפה אווירית (כלומר עם יכולת הטסה\הסקה).
החל מ-2014 יחידות הדיוויזיה היו מעורבות ב במזרח אוקראינה, באוגוסט הרגימנט ה-247 לקח חלק בקרב אילובייסק כחלק מהעימות.
במהלך 2021 והתגברות המתיחות בין רוסיה לאוקראינה יחידות הדיוויזיה הוצבו באזור חצי האי קרים והרגימנט ה-97 הוקם מחדש, באותה שנה חטיבת משמר התקיפה האווירית ה-56 הועברה גם לחצי האי קרים והיא מתוכננת להפוך לרגימנט שיכנס תחת פיקוד הדיוויזיה.
עם תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה, יחידות הדיוויזיה השתתפו בלחימה במזרח אוקראינה עם עדויות לאבידות רבות ופגיעה ביכולות הלחימה של הרגימנטים.
רגימנט המשמר התקיפה האווירית ה-247
רגימנט המשמר התקיפה האווירית ה-56
טייסת התובלה הצבאית האווירית ה-185
דיוויזיית השריון ה-3 של צבא ארצות הברית הייתה דיוויזיית שריון אמריקאית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 באפריל 1941, וכמפקדה הראשון מונה אלוואן קלום גילם, הבן.
ב-15 בספטמבר 1943 הגיעה הדיוויזיה לאנגליה, וב-24 ביוני נחתה בחופי נורמנדי.
הדיוויזיה הייתה "חוד החנית" של הארמייה הראשונה במהלך המערכה בנורמנדי, והשתתפה במספר קרבות, בעיקר בקרב סן-לו, שם היא ספגה אבדות משמעותיות.
לאחר שהתמודדה עם קרבות קשים בגדרות ופיתחה שיטות להתגבר על הסבך העצום של שיחים ואדמה שהגבילו את ניידותה, פרצה היחידה במאריני לצד דיוויזיית הרגלים הראשונה והסתובבה דרומה למאין.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרב פאלז, וב-25 באוגוסט חצתה את הסן והתקדמה לעבר בלגיה.
בהמשך לחמה הדיוויזיה ב, ולאחר מכן השתתפה ב.
במרץ 1945 השתתפה הדיוויזיה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה, במהלכה נהרג מפקד הדיוויזיה מוריס רוז, וסייעה בכיתור כיס הרוהר.
הדיוויזיה השתתפה בשחרור מחנות ריכוז, וב-10 בנובמבר 1945 הושבתה הדיוויזיה.
במהלך המלחמה נהרגו 1,810 מחיילי הדיוויזיה ו-6,963 נפצעו.
בשנת 1947 הופעלה הדיוויזיה מחדש כדיוויזיית אימונים בקנטקי, ובשנת 1956 הועברה לגרמניה כחלק מהארמייה השביעית, שם שהתה עד לפירוקה בשנת 1992, למעט תקופת שירותה בערב הסעודית ובעיראק בעת מלחמת המפרץ.
דיוויזיית השריון ה-5 של צבא ארצות הברית הייתה דיוויזיית שריון אמריקאית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
דיוויזיית "ניצחון" המשוריינת ה-5 הופעלה ב-10 באוקטובר 1941, והגיעה לבריטניה בפברואר 1944.
הדיוויזיה נחתה בחוף יוטה ב-24 ביולי 1944 בפיקודו של מייג'ור גנרל לונספורד א.
אוליבר, ונכנסה ללחימה ב-2 באוגוסט, נסעה דרומה דרך קוטנס, אווראנש ו-ויטרה, ומעבר לנהר מיין כדי להשתלט על העיר לה מאן ב-8 באוגוסט.
כשהיא פנתה צפונה, כיתרה הדיוויזיה את הגרמנים בנורמנדי על ידי התקדמות דרך Le Mêle-sur-Sarthe ששוחררה ב-11 באוגוסט, עד לקצה העיר ארז'נטן ב-12 באוגוסט - 8 ימים לפני סגירת פער ארז'נטן-פאלז.
לאחר העברת ארז'נטן לדיוויזיית הרגלים ה-90, דיוויזיית השריון ה-5 התקדמה 80 מייל כדי לכבוש את קו נהר ה-Eure ב-Dreux ב-16 באוגוסט.
קרבות מרים אירעו בפינוי מסדרון Eure - סן, המלכודת הגדולה השנייה בצרפת.
הדיוויזיה עברה בפריז ב-30 באוגוסט כדי להוביל את התקדמות הקורפוס ה-5 דרך יער קומפיין, על פני נהרות אואז, אן וסום, והגיעה לגבול הבלגי בקונדה, ב-2 בספטמבר.
לאחר מכן פנתה הדיוויזיה מזרחה, התקדמה 100 מייל ב-8 שעות, וחצתה את ה-Meuse בשרלוויל-מזייר ב-4 בספטמבר.
תוך שהיא דוהרת על פני סדאן, היא שחררה את לוקסמבורג ב-10 בספטמבר ונפרסה לאורך הגבול הגרמני.
גדוד הסיור של הדיוויזיה שלחה סיור מעבר לגבול גרמניה אחר הצהריים של ה-11 בספטמבר והיה הראשון מבעלות הברית לחצות את גבול האויב.
ב-14 בספטמבר, הדיוויזיה חדרה לקו זיגפריד בוולנדורף, ונשארה עד ה-20 בספטמבר, כדי להוציא את עתודות האויב מאאכן.
באוקטובר היא החזיקה בעמדות הגנה בגזרת מונשאו-אופן.
הדיוויזיה נכנסה לאזור יער הירטגן בסוף נובמבר ודחקה את האויב בחזרה לגדות נהר רור בקרבות קשים מאוד.
ב-22 בדצמבר היא הועברה לעתודת קבוצת הארמיות ה-12.
חציית הרור ב-25 בפברואר 1945 הובילה את התקדמות הקורפוס ה-13 אל הריין, וחצתה את הריין בווזל ב-30 במרץ.
הדיוויזיה הגיעה לגדות האלבה בטנגרמונדה ב-12 באפריל - 45 מיילים מברלין.
ב-16 באפריל, הדיוויזיה עברה לקלצה כדי לחסל את דיוויזיית הפאנצר קלאוזביץ ושוב התקדמה לאלבה, הפעם בסביבת דננברג.
הדיוויזיה נותרה בגזרת הארמייה התשיעית עד ליום ה-VE.
במהלך המלחמה נהרגו 833 מחיילי הדיוויזיה ו-2,442 נפצעו.
הדיוויזיה הושבתה ב-11 באוקטובר 1945, הופעלה מחדש ב-1950 בפורט צ'אפי, ארקנסו, והושבתה בפעם האחרונה ב-1956.
דיוויזיית השריון ה-8 של צבא ארצות הברית הייתה דיוויזיית שריון אמריקאית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באפריל 1942 בפורט נוקס, מתוך אלמנטים "עודפים" של דיוויזיות השריון ה-4 שאורגנה מחדש, וכמפקדה הראשון מונה ויליאם גריימס.
לאחר מכן עברה הדיוויזיה למחנה פולק, לואיזיאנה, ובהמשך השתתפה בתמרוני לואיזיאנה.
בנובמבר 1944 הגיעה הדיוויזיה לאנגליה, וב-5 בינואר 1945 נחתה בחופי לה האבר ורואן, צרפת.
באמצע ינואר לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה השלישית לצד הדיוויזיה ה-94 באזור הסאר והמוזל, ובפברואר הועברה הדיוויזיה להולנד תחת הארמייה התשיעית, עימה לחמה במהלך מבצע רימון.
לאחר מכן חצתה הדיוויזיה את הריין במסגרת מבצע בזק, ובהמשך השתתפה בכיתור כיס הרוהר ובקרבות בגרמניה, ואף השתתפה בשחרור תת-מחנה של מחנה בוכנוואלד.
הדיוויזיה הושבתה עם שובה לארצות הברית בספטמבר אותה שנה, ופורקה בניו יורק ב-13 בנובמבר 1945.
דיוויזיית השריון ה-11 של צבא ארצות הברית הייתה דיוויזיית שריון אמריקאית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 באוגוסט 1942 בפורט פולק, לואיזיאנה, ובהמשך השתתפה בתמרוני לואיזיאנה.
ב-29 בספטמבר 1944 הפליגה הדיוויזיה מנמל ניו יורק לאנגליה, אליה הגיעה ב-11 באוקטובר, שם התאמנה במישור סולסברי.
הדיוויזיה נחתה בחופי נורמנדי ב-16 בדצמבר 1944, ומיד הופנתה להגן על גשרי המז מפני מתקפת הארדנים הגרמנית.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בבלגיה והשתתפה בחיסול הבליטה הגרמנית בארדנים.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה באזור הסאר והמוזל, ובמרץ חצתה את הריין והשתתפה בקרבות בגרמניה.
הדיוויזיה התקדמה ברחבי בוואריה ואף חצתה את הדנובה, ובתחילת מאי נכנסה לאוסטריה והייתה היחידה הראשונה של הארמייה השלישית שנפגשה עם כוחות הצבא האדום.
לאחר מכן שירתה הדיוויזיה כחיל כיבוש עד לפירוקה ב-31 באוגוסט 1945. במהלך המלחמה נהרגו 432 מחיילי הדיוויזיה ו-2,394 נפצעו.
דיוויזיית השריון ה-12 של צבא ארצות הברית הייתה דיוויזיית שריון אמריקאית אשר לחמה במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
הדיוויזיה הוקמה ב-15 בספטמבר 1942 הארגון והאימונים הראשוניים היו במחנה קמפבל, קנטקי, והמשיכו במחנה בארקלי באבילין, טקסס.
ב-20 בספטמבר 1944 הפליגה הדיוויזיה מנמל ניו יורק לאנגליה, אליה הגיעה ב-2 באוקטובר.
הדיוויזיה נחתה בחופי לה האבר ב-11 בנובמבר 1944, והוכפפה לארמייה השביעית עימה לחמה באלזס ובמבצע נורדווינד.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה במתקפת ריינלנד-פפאלץ, וב-28 במרץ 1945 חצתה את הריין והשתתפה בקרבות בגרמניה.
הדיוויזיה התקדמה ברחבי בוואריה ואף חצתה את הדנובה, ובתחילת מאי נכנסה לאוסטריה ובנוסף שחררה במהלך התקדמותה מחנות ריכוז באזור לנדסברג על הלך.
לאחר מכן שירתה הדיוויזיה כחיל כיבוש עד לפירוקה ב-17 בדצמבר 1945. במהלך המלחמה נהרגו 616 מחיילי הדיוויזיה ו-2,416 נפצעו.
דיוויזיית השריון ה-20 הייתה דיוויזיית שריון של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היא הופעלה ב-15 במרץ 1943 בפורט קמפבל בקנטקי.
לדיוויזיה לא היה שם רשמי למרות שהיא קישרה את עצמה לכינוי "שריונרים" בזמן האימונים במחנה קמפבל.
לאחר הסמכה כדיוויזיה משחררת על ידי המרכז להיסטוריה צבאית של צבא ארצות הברית ב-28 באוקטובר 1988, והענקת תעודת שחרור על ידי המועצה להנצחת השואה של ארצות הברית, ותיקי הדיוויזיה אימצו את השם "משחררים".
דיוויזיית השריון ה-20 יצאה מבוסטון ב-6 בפברואר והגיעה ללה האבר, צרפת, ב-19 בפברואר 1945. בהגיעה היא נשלחה לבושי להרכבה, הכנה והכשרה נוספת של חודש.
לאחר מכן היא עברה דרך בלגיה ל-Langendernbach, גרמניה, ב-10 באפריל.
לאחר ששקל את פירוק הדיוויזיה החדשה כדי לספק מחליפים לדוויזיות השריון הוותיקות תחת קבוצת הארמיות ה-12 שלו, גנרל עומר בראדלי, שלח את היחידה למרקטבריט, שם צורפה הדיוויזיה לקורפוס השלישי ב-20 באפריל.
שלושה ימים לאחר מכן, היא נותקה והוקצתה מחדש לקורפוס ה-15, הארמייה השביעית, בווירצבורג, גרמניה.
מצבה של הדיוויזיה כשהגיעה לחו"ל הושפע משינוי שחל לאחרונה במשימה העיקרית שלה.
עד אוקטובר 1944, משימתה של דיוויזיית השריון ה-20 הייתה להכשיר חיילים ולהכשירם למשלוחים לחו"ל כתחליפי קרב ליחידות שריון.
לצורך ביצוע משימה זו כללה החטיבה בכוחה מספר רב יוצא דופן של גברים אינטליגנטיים ומאומנים במיוחד, כולל סטודנטים מכמה מתוכניות ההכשרה המתקדמות של הצבא.
לאחר יום VE, הדיוויזיה ביצעה את תפקידי חיל הכיבוש, וחזרה לארצות הברית באוגוסט 1945, תוך שהיא מיועדת להשתתפות בפלישה שתוכננה אז ליפן.
הדיוויזיה נשלחה למחנה קוק, קליפורניה, לאימון תקיפה אמפיבי, אך לאחר הטלת פצצות האטום וכניעת יפן, הושבתה היחידה ב-2 באפריל 1946 במחנה הוד בטקסס.
דיוויזיית התחלופה הרביעית הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית, במלחמת העולם הראשונה.
הדיוויזיה הוקמה עם גיוס הצבא הגרמני באוגוסט 1914. הדיוויזיה פורקה ב-1919, במהלך פירוז הצבא הגרמני לאחר מלחמת העולם הראשונה.
דיוויזיית התחלופה ה-4 לחמה בתחילה בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
היא נלחמה במערכה על הגבולות, לחמה בלורן ונגד קו ההגנה הצרפתי מננסי לאפינאל.
בסוף ספטמבר 1914 הועברה הדיוויזיה מלורן לבלגיה, שם השתתפה במצור על אנטוורפן.
לאחר נפילת אנטוורפן, כבשה הדיוויזיה את העיר והשתתפה בקרבות המשך בפלנדריה הבלגית.
היא נלחמה בקרב על האיזר ולאחר מכן נכנסה לקו על האיזר עד נובמבר 1916. במהלך תקופה זו לחמה הדיוויזיה בקרב איפר השני באפריל/מאי 1915 ובקרב על הסום באוקטובר 1916. היא החזיקה בתעלות באזור הסום מדצמבר 1916 עד פברואר 1917. לאחר לחימה לפני קו זיגפריד הגרמני, הדיוויזיה השתתפה בקרב אראס.
בסוף מאי 1917 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית.
ביולי היא התנגדה להתקפת קרנסקי הרוסית, ולאחר מכן השתתפה בלחימה בהמשך במזרח גליציה.
בדצמבר 1917 חזרה הדיוויזיה לחזית המערבית.
היא לחמה בתעלות בפלנדריה ובארטואה עד אפריל 1918, אז נלחמה בקרב ארמנטייר, חלק מקרב הליס, הידוע גם בתור מתקפת ליס הגרמנית או קרב איפר הרביעי.
הדיוויזיה נלחמה מאוחר יותר בקרב השני על המארן.
המודיעין של בעלות הברית ראה בדיוויזיה דיוויזיה טובה למדי ב-1917, אך דירג אותה בדרגה שלישית ב-1918, וציין כי היא לא הבליטה את עצמה בקרבות 1918.
פרידריך ברונסארט פון שלנדורף (1 בפברואר 1918–27 בינואר 1919)
דיוויזיית התחלופה החמישית הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית, במלחמת העולם הראשונה.
הדיוויזיה הוקמה ביוני 1915 כדיוויזיה זמנית בשם דיוויזיית בסדוב, על שם מפקדה, היינו פון בסדוב.
היא הוקמה משתי חטיבות עצמאיות בעבר: חטיבת הלנדוור המעורבת ה-37 וחטיבת המלואים של התחלופה ה-2. הדיוויזיה הוסבה לדיוויזיית התחלופה ה-5 ביוני 1916. הדיוויזיה תפסה בתחילה עמדות הגנה באזור איסר].
באוקטובר 1916, היא הוכנסה לקרב הסום.
לאחר מכן, היא תפסה עמדות באזור שמפאן עד דצמבר 1916, אז הועברה לחזית המזרחית.
היא לחמה בליטא עד שביתת הנשק בחזית המזרחית, ולאחר מכן שימשה בתפקידי חיל המצב באסטוניה ובלטביה עד פברואר 1919. הדיוויזיה פורקה בפברואר 1919, במהלך פירוז הצבא הגרמני לאחר מלחמת העולם הראשונה.
המודיעין של מדינות ההסכמה דירג את הדיוויזיה בדרגה רביעית, עם ערך לחימה בינוני בלבד.
דיוויזיית השריון הצרפתית השנייה , בפיקודו של הגנרל פיליפ לקלרק, לחמה בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה בחזית המערבית לשחרור צרפת.
הדיוויזיה הוקמה סביב גרעין של יחידות שלחמו במערכה בצפון אפריקה כהדיוויזיה הקלה השנייה, והתארגנה מחדש לדיוויזיה משוריינת קלה ב-1943. הדיוויזיה יצאה לדרך באפריל 1944 ונשלחה לנמלים שונים בבריטניה.
ב-29 ביולי 1944, בדרך לצרפת, החלה הדיוויזיה להתאסף בנמל סאות'המפטון.
ב-1 באוגוסט 1944 נחתה הדיוויזיה בחוף יוטה בנורמנדי, והצטרפה ללחימה שם כחלק מהארמייה השלישית.
במהלך הלחימה ב-1944, הדיוויזיה שחררה את פריז, השמידה את חטיבת הפאנצר ה-112 במהלך עימותי השריון בלורן, לכדה את מעבר סאברן ושחררה את שטרסבורג.
לאחר שהשתתפה בקרב כיס קולמר, הדיוויזיה הוזזה מערבה ותקפה את הנמל האטלנטי רואן שבידי גרמניה, לפני שחצתה מחדש את צרפת באפריל 1945 והשתתפה בלחימה האחרונה בדרום גרמניה כחלק מקבוצת הארמיות השישית, ואפילו נכנסה ראשונה ל"קן הנשרים של היטלר" בברכטסגאדן (האמריקאים כבשו את העיר למטה).
לפי נתוני השירות ההיסטורי של ההגנה, הדיוויזיה ספגה 1,224 הרוגים ו-5,257 פצועים בסוף המערכה בצפון מערב אירופה.
היא הרגה 13,000 חיילי הציר, לכדה 50,000 שבויים והשמידה 332 טנקים כבדים ובינוניים, 2,200 כלי רכב אחרים ו-426 תותחים מסוגים שונים.
לפי מקור אחר, הדיוויזיה ספגה 1,687 הרוגים, כולל 108 קצינים, ו-3,300 פצועים.
ב-13 במאי 1945 ויתר SHAEF על השליטה המבצעית של דיוויזיית השריון השנייה לצרפת.
בין ה-23 ל-28 במאי 1945 עברה הדיוויזיה השנייה לחיל המצב החדש שלה באזורי פריז, שם היא הושבתה ב-31 במרץ 1946.
ישנם תיעודים מסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של 501 Regiment de Chars de Combat (501 RCC) בהיותו חלק מהחטיבה השנייה של דיוויזיית השריון ה-8, חלק מהקורפוס ה-1 של הארמייה הראשונה, 'qui est l'heritière des traditions de la 2e DB' – נשאה את מסורות הדיוויזיה המשוריינת השנייה.
הצבא הצרפתי אורגן מחדש בהרחבה ב-1977, כאשר דיוויזיות של שלוש חטיבות פורקו ויצרו דיוויזיות קטנות של ארבעה או חמישה גדודים/גדודי תמרון.
נראה כי דיוויזיית השריון השנייה עברה רפורמה בשלב זה.
מסוף שנות ה-70 ועד 1999, מטה הדיוויזיה השנייה היה בוורסאי והיה כפוף לקורפוס ה-3. היא הפכה לחטיבת השריון השנייה ב-1999.
דיוויזיית השריון ה-25 הייתה "דיוויזיית רפאים" שנוצרה בשנת 1944 כחלק מ- Fortitude South II כדי להחליף את דיוויזיית השריון ה-5 האמיתית כאשר יחידה זו נפרסה לנורמנדי.
כפי שמתואר לגרמנים, הדיוויזיה הוקמה במחנה פיין, ניו יורק ב-1941, אך לא נפרסה לאנגליה עד יוני 1944 כשהצטרפה לקורפוס ה-33, הארמייה ה-14. הדיוויזיה התבססה בתחילה סביב מפקדה בווינקנטון, בסאמרסט, אך עברה לסביבה של מזרח דרהם בנורפוק ביולי 1944.
בתוכנית הפלישה כביכול לפה-דה-קאלה, היא הייתה אמורה להרכיבה עם דיוויזיית הרגלים הבריטית ה-58 את הגל השני של הפלישה, הנוחתת על ראש החוף של דיוויזיית הרגלים האמריקאית ה-17.
בעקבות Fortitude South II תוארה הדיוויזיה כעוברת לאזור סביב מחנה טידוורת' בהמפשייר במהלך אוגוסט 1944, שם, במהלך ספטמבר 1944 היא הועברה לפיקוד של הקורפוס ה-37. הדיוויזיה סולקה על ידי הודעה שהיא עזבה את הממלכה המאוחדת דרך סאות'המפטון באוקטובר 1944 יחד עם היחידות האחרות של הקורפוס ה-37 האמריקאי.
בנוסף ליחידות התמיכה הדיוויזיוניות הרגילות הורכבה דיוויזיית השריון ה-25 מ:
במותחן הטכנו משנת 1988 "נקודת חרב" מאת הרולד קויל, דיוויזיית השריון ה-25 היא הייעוד שניתן לאחת מההרכבים שגויסו כדי להתמודד עם פלישה סובייטית לאיראן.
דיוויזיית השריון ה-27 הייתה יחידה של צבא ארצות הברית.
היא הייתה חלק מהמשמר הלאומי של מדינת ניו יורק בשנות ה-50 וה-60.
בפברואר 1955 בוצע ארגון מחדש של המשמר הלאומי של הצבא, אשר כלל ארגון מחדש של דיוויזיית הרגלים ה-27 כדיוויזיית השריון ה-27. זה כלל החלפת תג הכתף השחור והאדום "NYD" (דיוויזיית ניו יורק) לטלאי בצורת משולש של דיוויזיות השריון של הצבא.
דיוויזיית השריון ה-27 כונתה "דיוויזיית האימפריה", על שם הכינוי של מדינת ניו יורק "מדינת האימפריה" ("אמפייר סטייט", "Empire State").
מטה הדיוויזיה היה במקור בבאפלו, ולאחר מכן הועבר לסירקיוז.
הדיוויזיה אורגנה מחדש ב-1968 כחטיבת השריון 27, יחידה של דיוויזיית השריון ה-50.
חטיבת השריון ה-27 אורגנה מחדש כחטיבת חי"ר ב-1975 ושירתה עם דיוויזיית החי"ר ה-42.
בשנת 1985 הופעלה חטיבת הרגלים ה-27 כחלק מהמשמר הלאומי של צבא ניו יורק, והוקצתה כחטיבה "התורנית" של הדיוויזיה ההררית ה-10 של הצבא.
החטיבה ה-27 אורגנה מאוחר יותר כצוות הקרב של חטיבת החי"ר ה-27, והחזירה מחדש את השימוש בסמל שרוולי הכתף של דיוויזיית החי"ר ה-27. חטיבת החי"ר ה-27 ממשיכה את השושלת וההיסטוריה של דיוויזיית הרגלים ה-27.
דיוויזיית השריון השנייה של הצבא הבריטי הייתה דיוויזיית שריון בריטית שהוקמה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקמת הדיוויזיה נדונה מאז תחילת 1939, מתוך כוונה להקים אותה על ידי פיצול דיוויזיית השריון הראשונה.
מחסור בטנקים עיכב זאת עד לדצמבר 1939. במשך תקופה קצרה לאחר הקמתה, לא היו לדיוויזיה יחידות מוקצות עד שהוקצו לה חטיבת השריון הקלה 1 מהדיוויזיה המשוריינת ה-1, והחטיבה הכבדה 22 מפיקוד הדרום.
בתחילת 1940, דיוויזיית השריון הראשונה קיבלה עדיפות לציוד, והותירה את הדיוויזיה המשוריינת השנייה מצוידת ברובה בטנקים קלים.
לאחר המערכה על צרפת, עם האיום של פלישה גרמנית לממלכה המאוחדת, עברה עדיפות הציוד לדיוויזיית השריון השנייה, שהועלתה לעוצמה מרבית.
התוכנית הייתה להשתמש בדיוויזיה למתקפת נגד צלעותיו של כוח פלישה גרמני שחששו ממנו.
באוגוסט 1940 הועבר גדוד משוריין מהדיוויזיה למצרים והוא הועבר לדיוויזיית השריון ה-7, אך הוא הוחלף באחר.
באוקטובר הוחלט להעביר את שאר הדיוויזיה למצרים, כתגבורת לפיקוד המזרח התיכון.
לפני היציאה למצרים החליפה הדיוויזיה חטיבות עם דיוויזיית השריון ה-1. מכיוון שהחטיבה שהתקבלה בתמורה כללה רק גדוד שריון אחד, עוצמת הדיוויזיה צומצמה לשלושה גדודי שריון.
עם הגעתו למצרים בדצמבר 1940, הדיוויזיה צומצמה עוד יותר על מנת לספק תמיכה במבצע זוהר, כוח משלחת ליוון.
היחידות המנותקות כללו שני שלישים מטנקי הדיוויזיה, גדוד חי"ר ותמיכה ארטילרית.
לאחר מכן עברו שרידי הדיוויזיה למחוז קירנאיקה בלוב האיטלקית, שנכבש במהלך מבצע מצפן.
שאר הטנקים של הדיוויזיה היו שחוקים; הם תוגברו על ידי טנקים איטלקיים שנתפסו שהיו רעועים באותה מידה.
במרץ, התקפת נגד גרמנית-איטלקית הובילה להשמדת הדיוויזיה ולנסיגת הבריטים מקירנאיקה, מלבד טוברוק.
הקונצנזוס של ההיסטוריונים הוא שהדיוויזיה יכלה לעשות מעט כדי למנוע זאת, בהתחשב בנסיבות היותה מצוידת באופן חסר, אספקה גרועה, חסרה הכשרה מתאימה, ובעלת תקשורת לא מספקת ושרשרת פיקוד לא ברורה.
דיוויזיית השריון השנייה הפכה לחלק מארמיית הריין הבריטית (BAOR) בשנת 1976 והשתתפה בתרגיל נאט"ו Spearpoint 76. בשלב זה, שנמשך עד 1977, כללה הדיוויזיה חמש קבוצות קרב, טנקים ויחידות חי"ר ממוכנות, אשר אורגנו מחדש ללחימה משולבת.
דיוויזיית השריון השנייה הקימה את כוחות המשימה CHARLIE ו-DELTA.
הרגימנט המלכותי הראשון של הדוכס מאדינבורו, רגימנט המלך ה-1, משמר הגרנדירים ה-2, רגימנט הטנקים המלכותי ה-4, משמר הדרגונים המלכותי ה-5 של אינסקילינג והלנסרים ה-17/21 היו כפופים לה לפעמים.
לדיוויזיה היה כוח בזמן שלום של 8,500 איש, שאמור לגדול ל-14,000 במקרה של מלחמה.
מפקדת הדיוויזיה הייתה בליבקה שבנורדריין-וסטפאליה, מפקדת כוח התקשורת בקסרקטין בירדווד ליד בונדה.
במסגרת הקורפוס הבריטי ה-1, דיוויזיית השריון השנייה תוכננה ללחימה מתמשכת מול כוחות טנקים עדיפים מספרית של הצבא הסובייטי.
במקרה של מלחמה, ארמיית ההלם השלישית כנראה הייתה מתמודדת מולה.
בעוד שהדיוויזיות ה-3 וה-4 הוקצו להן עמדות ישירות ב-VRV, דיוויזיית השריון ה-2 נשמרה מוכנה כעתודה מבצעית באזור האחריות העורפי של הקורפוס הבריטי ה-1. התרחיש של קרב שריון בקנה מידה גדול במישור צפון גרמניה תורגל באופן קבוע באזורי האימונים הצבאיים של מינסטר וברגן-הוהן.
ארגון מחדש נוסף בוצע במהלך אותה שנה.
דיוויזיית השריון השנייה הוסבה לדיוויזיית הרגלים השנייה והוחזרה לבריטניה, שם החלה המפקדה בפעילות ב-Imphal Barracks ביורק.
בדצמבר 1982 שונה שמה רשמית לדיוויזיית הרגלים השנייה.
דיוויזיית התחלופה השמינית הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית, במלחמת העולם הראשונה.
הדיוויזיה הוקמה עם גיוס הצבא הגרמני באוגוסט 1914. הדיוויזיה הפכה לדיוויזיית הרגלים ה-243 באפריל 1917. הדיוויזיה הוקמה עם גיוס הצבא הגרמני באוגוסט 1914. הדיוויזיה הייתה דיוויזיה מורכבת, שהוקמה מ-14 גדודי תחלופה של החטיבות (Brigade-Ersatz-Bataillone) מממלכת וירטמברג, הדוכסות הגדולה של הסן, פרובינציית הריין, פרובינציית הסן-נסאו ואלזס-לורן.
היא הפכה ליותר וירטמברגית ככל שהמלחמה התקדמה; ובפברואר 1917, היא הוגדרה רשמית כדיוויזיה המלכותית של וירטמברג.
היא סומנה מחדש כדיוויזיית הרגלים ה-243 באפריל 1917.
הדיוויזיה לחמה בתחילה במערכה על הגבולות ב-1914, כולל הקרב לפני ננסי-אפינאל.
מספטמבר 1914 עד אוקטובר 1916, היא שהתה בחפירות ונלחמה באזור שבין נהרות המז והמוזל כחלק מפלגת הארמייה שטרנץ, במיוחד באזור המכונה פריסטרוואלד .
באוקטובר 1916, היא הוטלה לקרב הסום.
לאחר מכן, היא שבה לפריסטרוואלד, שם הוסבה לדיוויזיית הרגלים ה-243. המודיעין של מדינות ההסכמה דירג את מרכיבי הדיוויזיה כטובים.
גנרל-לויטננט פרידריך פון האוזמן (2 באוגוסט 1914 – 1 בספטמבר 1914)
גנרל-לויטננט פרידריך פון האוזמן (6 באפריל 1915 – 21 באפריל 1915)
גנרל-לויטננט פרידריך פון שיפרט (9 בפברואר 1917 – 1 במרץ 1917)
דיוויזיית המשמר התקיפה האווירית ה-76 היא דיוויזיה מוטסת חלק מחיל הצנחנים של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 בספטמבר 1939 בתור דיוויזיית הרובאים ה-157. במרץ 1943, בעקבות לחימתה בקרב סטלינגרד, הוענק לה מעמד של יחידת "משמר" והיא הפכה לדיוויזיית משמר רובאים ה-76. הדיוויזיה השתתפה בקרבות מרכזיים בחזית המזרחית, כולל קרב קורסק, מבצע בגרטיון, וההתקפה על ברלין.
על פועלה בקרב על צ'רניגוב הוענק לה התואר "צ'רניגובסקיה", והיא עוטרה בעיטור הדגל האדום.
ביולי 1946 הוסבה לדיוויזיה מוטסת והועברה לפסקוב ב-1947. במהלך המלחמה הקרה, הייתה הדיוויזיה חלק מהכוחות המוטסים הסובייטיים, השתתפה בתרגילים רחבי היקף, ונטלה חלק בדיכוי מהומות אתניות באזורים הבלטים, בקווקז ובטרנסניסטריה.
ב-1991 נשלחה הדיוויזיה לאסטוניה במהלך ניסיון ההפיכה הסובייטי.
הדיוויזיה לקחה חלק במלחמות צ'צ'ניה הראשונה והשנייה, וספגה אבדות כבדות, במיוחד בקרב על ערוץ ארגון במרץ 2000, שבו נהרגו 22 לוחמים מהרגימנט ה-104. ב-2004 הפכה הדיוויזיה לראשונה בצבא הרוסי המורכבת כולה מחיילים מקצועיים וב-2006 הוסבה לדיוויזיית תקיפה אווירית.
ב-2014 לקחה הדיוויזיה חלק בסיפוח חצי האי קרים, ובאוגוסט אותה שנה הוענק לה עיטור סובורוב על "השלמת משימות צבאיות מוצלחות".
במהלך הלחימה בדונבאס, דווח על אובדן של כ-80 לוחמים מהדיוויזיה.
ב-2022 השתתפה הדיוויזיה בפלישה הרוסית לאוקראינה, כולל בקרבות בקייב, איזיום ופופסנה.
יחידות מהדיוויזיה, בהם הרגימנט ה-234, הואשמו במעורבות בטבח בוצ'ה, שבו נרצחו אזרחים אוקראינים.
נכון ליוני 2022 כוללת הדיוויזיה:
רגימנט המשמר תקיפה אווירית ה-104
רגימנט המשמר תקיפה אווירית ה-234
רגימנט המשמר תקיפה אווירית ה-237
רגימנט המשמר הגנה אווירית הרביעי
דיוויזיית שרלמאן או רגימנט שרלמאן הם שמות קיבוציים ליחידות של מתנדבים צרפתיים בוורמאכט ובוואפן אס אס בתקופת מלחמת העולם השנייה.
דיוויזיית שרלמאן לא הייתה יחידה צבאית בודדת ומוגדרת, אלא אוסף של קבוצות משתפי פעולה צרפתיים ומתנדבים (למרות שמהות ה"התנדבות" שנויה במחלוקת).
היחידה הראשונה הייתה Légion des Volontaires Français (לגיון המתנדבים הצרפתיים או LVF) שהורכב בעיקרו מאנשי ימין צרפתיים ומחיילים שנפלו בשבי במערכה על צרפת והעדיפו להילחם למען גרמניה על עבודת כפייה בגרמניה.
היחידה השתתפה בקרב מוסקבה בנובמבר 1941 אך מפקדה, קולונל רוז'ה בלון, הועבר מתפקידו וב-1942 היא נשלחה למשימות אנטי-פרטיזניות בבלארוס.
למשך תקופה קצרה של 6 חודשים צורפה אליהם גם יחידת ה-La Légion Tricolore (הלגיון משולש הצבעים) אך זו נבלעה עד מהרה ב-LVF.
היחידה המשיכה למלא משימות שונות בחזית המזרחית, שלא תחת פיקוד צרפתי עד יוני 1943, אז קיבל קולונל אדגר פואו את הפיקוד עליה.
היא נלחמה באוקראינה כנגד ההתקדמות הסובייטית ב-1944.
במשך תקופה זו, החל מיולי 1943, יזמה ממשלת וישי גיוס חדש.
3,000 מועמדים באו מקרב המיליציות של משתפי הפעולה ומקרב הסטודנטים באוניברסיטאות.
היחידה החדשה שנקראה Sturmbrigade נשלחה לגליציה להילחם כנגד הסובייטים וסבלה אבדות כבדות שלאחריהן מוזגו הנותרים בה עם ה-LVF.
בסוף 1943 צורפו כל המתנדבים הצרפתיים ששרדו ל Waffen-SS Französische SS-Freiwilligen-Grenadier-Regiment (רגימנט הגרנדירים של האס אס, המתנדבים הצרפתיים של הוואפן אס אס).
ב-1 בספטמבר 1944 נקראה יחידת הוואפן אס אס רשמית בשם "שרלמאן" (Waffen-Grenadier-Brigade der SS Charlemagne) - על שם קרל הגדול, הנערץ אצל גרמנים וצרפתים כאחד.
היחידה קלטה משתפי פעולה צרפתיים שנמלטו מפני התקדמות בעלות הברית, צרפתים מבריגדת הורסט ווסל ועובדים מ-Organisation Todt (יחידת בוני הביצורים של הרייך שהעסיקה כמיליון וחצי עובדי כפייה) וגם אנשי מיליציה של משטר וישי.
ישנם מקורות הטוענים כי דיוויזיית שרלמאן כללה גם מתנדבים משווייץ וממושבות צרפת מעבר לים.
גנרל האס אס גוסטב קרוגנברג נטל את הפיקוד למעשה, בעוד אדגר פואו הפך לסגנו הצרפתי.
ב-2 בפברואר 1945 היחידה שודרגה רשמית למעמד דיוויזיה וניתן לה השם 33rd Waffen-Grenadier Division der SS Charlemagne (הדיוויזיה הממונעת ה-33 של הוואפן אס אס "שרלמאן") אך הייתה מאוישת מתחת לתקן עם 7,340 חיילים בלבד.
היא נשלחה לפומרניה להילחם כנגד הכוחות המתקדמים של הצבא האדום.
ב-25 בפברואר הותקפה הדיוויזיה על ידי כוחות סובייטיים מהחזית הביילורוסית הראשונה, פוצלה לשלושה חלקים וספגה אבדות כבדות מאוד.
שרידי הדיוויזיה פונו מחוף הים הבלטי לדנמרק להתארגנות מחדש.
בתחילת אפריל שחרר קורגנברג, שפיקד על 1,100 איש בלבד שנותרו מהדיוויזיה, את כל מי שלא רצה להמשיך להילחם למען גרמניה הנאצית.
700 איש נותרו עמו, אך 400 מהם החליטו לא לקחת חלק פעיל בלחימה ולעסוק בביצורים ובעבודות בנייה בלבד.
ב-24–25 באפריל נשלחה יתרת היחידה לברלין והושמה תחת פיקודו של אס אס שטנדרטנפיהרר וולטר צימרמן.
330 איש אכן הגיעו לברלין לפני תחילת המתקפה הסובייטית הסופית על העיר, ונלחמו עד לכניעה הסופית ב-2 במאי.
בסיום המלחמה נותרו רק 30 בחיים ורובם נלקחו שבויים על ידי הצבא האדום.
חלק הצליחו להימלט לצרפת, ומאלה, רובם הוצאו להורג ללא משפט.
האריס גלן מילסטד , היה שחקן וזמר אמריקאי.
נודע בעיקר בתור אישיות הדראג קווין שאימץ לעצמו תחת השם דיוויין (Divine).
היה אחד מחברי צוות ה-Dreamlanders, שהופיעו ברבים מסרטיו המוקדמים של ג'ון ווטרס.
מילסטד נולד בבולטימור, מרילנד, בנם היחיד של האריס ברנרד מילסטד ופרנסס מילסטד.
לאורך השנים אמו לחמה למען זכויותיו של בנה, ולאחר מותו דאגה לשמר את מורשתו, והפכה לפעילה למען זכויות הומוסקסואלים.
כשהיה בן 12 משפחתו עברה לגור בפרבר של בולטימור, לות'רוויל, שם למד בבית הספר התיכון.
הוא סיים את לימודיו ב-1963. בתקופה זו הכיר את ג'ון ווטרס, שגר בשכונה שלו.
ווטרס סיפר מאוחר יותר שמילסטד סבל בתיכון מהצקות והטרדות מצד תלמידים אחרים.
מילסטד וג'ון ווטרס החלו לשתף פעולה כבר בסרטו הראשון של ווטרס ב-1966, "Roman Candles".
בסרט זה זכה מילסטד לראשונה לכינוי דיוויין (בתרגום מילולי לעברית: אלוהי/ת).
מכאן והלאה הפך מילסטד להיות חלק מצוות השחקנים הקבועים בסרטיו המוקדמים של ווטרס, צוות שהיה ידוע בתור ה"דרימלנדרז" (Dreamlanders).
ב-1972 כיכב בסרט "פינק פלמינגוס", סרט שנועד במכוון לזעזע, ועוסק במשפחה שופעת גילוי עריות המתגאה בתואר "האנשים המטונפים ביותר בעולם".
הסרט צולם בתקציב של 10,000 דולר, בסגנון מחתרתי, ומכיל סצנות קשות במכוון לצפייה והרבה הומור שחור וטעם רע.
הסצנה הקלאסית והידועה לשמצה ביותר בסרט, שהפך עם השנים לסרט פולחן, היא הסצנה האחרונה, שבה מילסטד אוכל צואה של כלב.
שנים לאחר מכן הודה מילסטד שהסצנה אכן הייתה אותנטית.
בשנות השבעים הופיע מילסטד, בתור דיוויין, במספר הצגות תיאטרון בניו יורק, ביניהן גם במחזהו הקאמפי של טום איין "נשים מאחורי סורגים", שזכה להצלחה גדולה באוף ברודוויי ב-1976. מילסטד גילם במחזה את הדמות הראשית של הסוהרת המרשעת פאולין.
ב-1978 חזר להופיע במחזה נוסף של איין, "אשת הנאון", שם גילם את דמותה של פלאש סטורם, הבעלים של מועדון חשפנות שבו מתבצעת סדרה של רציחות מסתוריות.
בשנות השמונים הופיע בשני סרטים נוספים של ווטרס שזכו להצלחה עולמית: "פוליאסטר" (1981) ו"היירספריי" (1988).
ברובם המכריע של הסרטים בהם השתתף לאורך השנים הופיע בדמות האישה השמנה והגרוטסקית שפיתח, ושהפכה לסמלו המסחרי עד יום מותו.
רק בשלהי הקריירה שלו, בשלושת סרטיו האחרונים, הוא שיחק דמות גברית.
בסרט "היירספריי" הוא הופיע בשני תפקידים, אחד של גבר ואחד של אישה.
מילסטד, המפורסם שבשחקניו הקבועים של ווטרס, היה גם דמות בולטת בסרט הדוקומנטרי מ-1998, "Divine Trash", שעשה סטיב יגר על חייו ועבודתו של ווטרס.
דמותה של דיוויין שימשה השראה לדמותה של מכשפת הים אורסולה בסרט ההנפשה הקלאסי "בת הים הקטנה" של חברת וולט דיסני משנת 1989.
הקריירה המוזיקלית של מילסטד החלה ב-1979, בהופעה במועדון דיסקו במיאמי.
לאורך כל הקריירה המוזיקלית הופיע תמיד בדמותה של דיוויין.
הוא זכה להצלחה במועדוני גייז בארצות הברית, ובמהלך שנות השמונים הוציא מספר אלבומי דאנס ודיסקו שהפכו ללהיטים במועדוני ריקודים ברחבי ארצות הברית, קנדה, אירופה ואוסטרליה.
בשנת 1981 חבר למפיק המוזיקלי בובי אורלנדו, שכתב והפיק את אלבום הבכורה שלו.
הסינגל מתוך האלבום, "Native Love", היה המצליח ביותר שלו בארצות הברית, והגיע למקום ה-21 במצעד הסינגלים של המועדונים.
ב-1983 הוא זכה בתקליט זהב ראשון בהולנד, כשהסינגל "Shoot Your Shot" נמכר בלמעלה מ-100,000 עותקים.
לאחר שלא ראה כל רווח מתמלוגי הלהיט, הוא תבע לדין את בובי אורלנדו והקשר העסקי ביניהם נקטע.
ב-1984 יצא להיטו הגדול ביותר, "You Think You're A Man", שהופק על ידי שלישיית המפיקים הבריטית המצליחה סטוק אייטקן ווטרמן.
השיר הגיע למקום ה-16 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום השמיני במצעד הסינגלים האוסטרלי.
לאחר שהופיע עם השיר בתוכנית "טופ אוף דה פופס", התבשר שלא יוכל להופיע בה שוב, בשל תלונות רבות שהגיעו אל הבי.בי.סי לאחר הופעתו.
בתגובה לכך, הסינגל הבא שהוציא היה השיר "I'm So Beautiful".
שנה לאחר מכן הקליט גרסת כיסוי ללהיט של ארבע העונות, "Walk Like A Man".
במסגרת סיבוב הופעות באירופה ביקר מילסטד בישראל ביוני 1985 והופיע בקולנוע דן.
במהלך הביקור התראיין לתוכניתו של רם עברון, "זה הזמן", כשהוא ללא איפור ופאה.
במרץ 1987 הופיע שוב בישראל, באולם הסינרמה בתל אביב.
ב-7 במרץ 1988, שבוע לאחר שהסרט "היירספריי" יצא לאקרנים, התאכסן מילסטד בבית מלון בלוס אנג'לס.
למחרת הוא אמור היה להיבחן לתפקיד קבוע בסדרת הטלוויזיה "נשואים פלוס".
מילסטד היה ידוע בדייקנותו, וכשלא הופיע למבחן הבד בבוקר שלמחרת, מנהלו האישי, ברנרד ג'יי, הגיע לחדרו בבית המלון ומצא את גופתו.
הנתיחה שלאחר המוות גילתה שהוא נפטר בשנתו כתוצאה מלב מוגדל, בגיל 42.
בין אלו ששלחו פרחים וכרטיסי ניחומים היו גם וופי גולדברג ואלטון ג'ון.
רשת פוקס, מפיקת התוכנית "נשואים פלוס", שלחה כרטיס ניחומים.
ב-1994 מנהלו האישי, ברנרד ג'יי, כתב ביוגרפיה אודותיו, בשם "Not Simply Divine" (בתרגום חופשי: "לא פשוט אלוהי").
אנוהני מלהקת "Antony and the Johnsons" כתבה את השיר "דיוויין" כמחווה לשחקן והזמר שהיה גיבור ילדותה.
השיר הופיע באלבום של הלהקה בשנת 1998.
ב-2001 כתבה אמו של מילסטד את הספר "My Son Divine" ("בני דיוויין"), שבו תיארה את מערכת היחסים המורכבת שהייתה ביניהם.
ב-2013 יצא הסרט הדוקומנטרי "I Am Divine" ("אני דיוויין"), על חייו של מילסטד.
סיפורה של דיאן לינקלטר (1969)
דיווים (בפהלווי: dēw; באווסטה: daēuua; בפרסית: دیو), במיתולוגיה הפרסית, היא קבוצת הישויות הרעות הנלחמות נגד כל צורה של הדת.
הדיווים תומכים באל אהרימן במאבקו כנגד האל הבורא אהורה מאזדה וקבוצת תומכיו, האמשה ספנטס.
דיווין (בבלארוסית: Дзівін, דזיווין; ברוסית: Дивин; בפולנית: Dywin) היא עיירה במחוז ברסט שבמערב בלארוס, בתת-מחוז קוברין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
התיעוד הראשון לעיירה הוא משנת 1466, ובאמצע המאה ה-16 קיבלה זכויות עיר.
בשנת 1795 סופחה העיירה לאימפריה הרוסית, וכעבור זמן מה הועברה לבעלותו של המצביא הרוסי פיוטר רומיאנצב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בשטח פולין.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בדיווין הוא מאמצע המאה ה-16. בשנת 1878 נמנו בעיירה כ-1,000 יהודים מתוך קרוב ל-2,500 תושבים.
בשריפה גדולה שפרצה בעיירה בשנת 1892, נשרפו כל בתי הכנסת בה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-800 יהודים.
בתקופה זו פעל בעיירה סניף של תנועת בית"ר.
בימים הראשונים למבצע ברברוסה, בסוף יוני 1941, נכנסו לעיירה הגרמנים, והקימו בה גטו פתוח.
בגטו זה רוכזו כ-1,000 יהודים, ובהם תושבים מכפרי הסביבה.
בסוף קיץ 1942 נרצחו כל יהודי הגטו מחוץ לעיירה, ונקברו בקבר אחים.
דיוויזיית מתנדבים 1, טודור ולדימירסקו (ברומנית: Divizia Tudor Vladimirescu) הייתה דיוויזיית מתנדבים ראשונה, שהורכבה בברית המועצות מחיילים רומנים שבויים, שהתנדבו להילחם במסגרתה לצד ברית המועצות נגד גרמניה הנאצית.
לשלטונות ברית המועצות היה ניסיון קודם, הם כבר הרכיבו דיוויזיה פולנית על שם תדיאוש קושצ'ושקו.
לגיוס מתנדבים עבור הדיוויזיה הופעלו הקומוניסטים הרומנים הגולים בברית המועצות ובראשם אנה פאוקר.
הגיוס הוכתר בהצלחה רבה ובראש הדיוויזיה הוצב קולונל ניקולאה קמבראה, בראש מטה הדיוויזיה הוצב לוקוטנט-קולונל יאקוב טקלו וכעוזר פוליטי מונה קולונל מירצ'אה האופט.
שלושת הקצינים האלה הגיעו לאחר המלחמה לדרגות גנרל.
עודפי המתנדבים מקרב השבויים הרומנים שמשו להקמת דיוויזיה רומנית נוספת, דיוויזיית הוריה, קלושקה וקרישאן.
הדיוויזיה לחמה לצד הצבא האדום בטרנסילבניה והמשיכה עד הרי טטרה.
ב-1947 הדיוויזיה הפכה לדיוויזיה משוריינת ובהמשך לדיוויזיה ממונעת.
דוויזיית פאנצר מוצנחת הראשונה "הרמן גרינג" או בקיצור דיוויזיית הרמן גרינג, הייתה דיוויזיית עילית משוריינת אשר שירתה בלופטוואפה הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא הוקמה ב-1933 כגדוד משטרתי על ידי הרמן גרינג ובשנים לאחר מכן גדלה לכדי דיוויזיה, אשר לקראת סוף המלחמה הצטרפה יחד עם "דיוויזיית פאנצר מוצנחת השנייה הרמן גרינג" לתוך "קורפוס הפאנצר המוצנח הרמן גרינג".
הדיוויזיה נחשבה יחידת עילית בוורמאכט הגרמני ולמרות היותה דיוויזיית שריון שירתה תחת חיל האוויר, מה שהיקנה לה מעמד פוליטי בתור היחידה האישית של הרמן גרינג (מפקד הלופטוואפה לאורך המלחמה).
הדיוויזיה שירתה בצפון אפריקה, סיציליה ובחזית המזרחית עד אשר פורקה בסוף המלחמה ב-8 במאי 1945.
דיוויזיית הרמן גרינג נהנתה מאותו סטטוס של יחידת עילית בדומה לדיוויזיית גרוסדויטשלנד של הווארמכט ודיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה של הוואפן אס אס, שלוש הדיוויזיות הוקמו עם עליית השלטון הנאצי והתרחבו מכוח צבאי משטרתי קטן לכדי דיוויזיות יוקרתיות במהלך המלחמה.
הדיוויזיה הייתה מעורבת בפשעי מלחמה באיטליה ובמיוחד הייתה מעורבת בפשעי מלחמה בפולין שם השתמשו חיילי הדיוויזיה באזרחים כמגן אנושי בקרב על ורשה.
בתחילת שנת 1933, עם עליית כוחה של המפלגה הנאצית, מונה הרמן גרינג לשר הפנים של פרוסיה הממונה בין היתר על כוחות המשטרה והגסטפו בפרוסיה.
ב-24 בפברואר הקים גרינג גדוד שיטור מיוחד שהעניק לו מנוף פוליטי בתקופת מאבקי הכוחות בגרמניה, במיוחד נוכח כוחם של האס אס (בפיקוד הימלר) והאס אה (בפיקוד ארנסט רהם).
גדודו של גרינג לקח חלק נרחב בפעילות לחימה כנגד מתנגדי שלטון וכוחות המפלגה הקומוניסטית, בינואר 1934 הגסטפו עבר לפיקוד האס אס של הימלר וכדי לחזק את כוחו הגדיל גרינג את הגדוד ואף הקים יחידת אימונים ייחודית לחייליו.
במהלך ליל הסכינים הארוכות ביוני 1934 סייעה היחידה בתפיסה והוצאה להורג של עשרות מחברי האס אה.
בשנת 1935 מונה גרינג למפקד הלופטוואפה והוא הביא איתו את יחידתו לתוך שורות הלופטוואפה, כאשר בספטמבר שונה שמה לרגימנט הגנרל גרינג.
הרגימנט שימש ככוח משמר ראש של גרינג ובנוסף שימש ככוח הגנה אווירי על המפקדה של היטלר.
במרץ 1938 גדוד חי"ר ("גדוד יגר הראשון") מהרגימנט נשלחו לשמש בסיס להקמת הדיוויזיה המוצנחת הראשונה - יחידת הפלשירמיאגר הראשונה שהוקמה.
בחודשים שקדמו למלחמה השתתף הרגימנט במהלך הצבאי של האנשלוס (סיפוח אוסטריה) וסיפוח חלק מצ'כוסלובקיה, לאחר תחילת המלחמה לקח הרגימנט חלק במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה כשהוא נלחם בבלגיה והולנד.
במהלך מבצע ברברוסה הרגימנט שירת תחת פיקוד דיוויזיית הפאנצר ה-11 כחלק מקבוצת ארמיות דרום, הוא לחם בגזרה הדרומית והמרכזית בין היתר באזור קייב ובריאנסק.
כשנה לאחר תחילת הפלישה לברית המועצות, הורחב הרגימנט לכדי חטיבה ביולי 1942 ובאוקטובר הורחבה החטיבה לכדי דיוויזיית פאנצר (שריון).
במהלך תהליך הקמת הדיוויזיה היא נשלחה לסייע לקורפוס אפריקה בצפון אפריקה לאחר התבוסה של ארווין רומל בקרב אל-עלמיין השני והנסיגה הגרמנית לתוניס, במאי 1943 נכנעה דיוויזיית הרמן גרינג לבעלות הברית לצד שאר יחידות ארמיית הפאנצר אפריקה.
לאחר התבוסה בצפון אפריקה, הוקמה הדיוויזיה מחדש בתור דיוויזיית הפאנצר הרמן גרינג ונשלחה לסייע לכוחות הגרמניים והאיטלקיים בסיציליה.
הדיוויזיה לחמה בסיציליה כנגד כוחות בעלות הברית שפלשו לאי ב-10 ביולי 1943, חודשיים לאחר מכן נכנעה איטליה לבעלות הברית והדיוויזיה הייתה אמונה על פריקת הצבא האיטלקי מנשקו.
באותה תקופה השתתפה הדיוויזיה גם בלחימה כנגד פלישת בעלות הברית לאיטליה בגזרת סלרנו בדרום מערב איטליה, לאחר מכן היא נסוגה לקו וולטורנו ולאחר מכן לקו החורף (קו גוסטב) שם היא הוצאה מקו החזית לפרק התאוששות והתחמשות מחודשת בעורף.
במהלך 1944 המשיכה הדיוויזיה להילחם כנגד מאמץ בעלות הברית באיטליה, ב-12 במאי היא השתתפה בניסיון בלימת השלב הסופי של קרב מונטה קאסינו ולבסוף נסוגה צפונה לעיר רומא.
ביולי נשלחה הדיוויזיה לפולין בסיוע לכוחות הגרמנים כנגד ההתקדמות של כוחות ברית המועצות.
הדיוויזיה השתתפה בלחימה כנגד הפולנים במרד ורשה ועל פי דיווחים של הכוחות הפולנים, עשתה שימוש באוכלוסייה האזרחית כמגן אנושי כנגד הלוחמים הפולנים בעיר.
במהלך ספטמבר 1944 הוקם קורפוס הפאנצר המוצנח הרמן גרינג שאיחד את הדיוויזיה הראשונה והדיוויזיה השנייה שהוקמה אף היא בתקופה זו.
כוחות הדיוויזיה לחמו סביב וורשה לצד דיוויזיית פאנצר אס אס החמישית ודיוויזיית הפאנצר ה-19 בחודשים האחרונים של 1944, ב-24 בינואר 1945 הוקמה קבוצת ארמיות ויסלה שכללה גם את דיוויזיית הרמן גרינג.
בתקופה זו במהלך מבצע ויסלה-אודר כוחות הדיוויזיה ספגו אבדות קשות וכוח הלחימה שלה נפגע באופן קשה.
באפריל נשלחה הדיוויזיה לאזור שלזיה משם היא נסוגה בהדרגה לתוך מרכז גרמניה, ב-22 באפריל היא הייתה מבין שתי דיוויזיות בלבד שהצליחו להינצל מכיתור הכוחות הפולנים והסובייטים בקרב באוצן.
ב-8 במאי כוחות הדיוויזיה וקורפוס הרמן גרינג נכנעו לכוחות הצבא האדום.
רגימנט הגנרל גרינג - ספטמבר 1939
גדוד נ"מ כבד מס' I
גדוד נ"מ קל מס' II
גדוד נ"מ קל מס' IV
סוללת נ"מ כבד (ע"ג מסילת ברזל) וסוללת נ"מ קל גדוד משמר רגלי
דיוויזיית הפאנצר הרמן גרינג - יוני 1943
רגימנט הפאנצר "הרמן גרינג" (2 גדודי שריון וגד' תותחי סער)
רגימנט פאנצרגרנדיר מס' 1 (3 גדודי רגלים רכובים)
רגימנט פאנצרגרנדיר מס' 2 (3 גדודי רגלים רכובים)
גדוד סיור משוריין "הרמן גרינג"
רגימנט ארטילריה משוריין "הרמן גרינג" (3 ובהמשך 4 גדודי תומ"תים)
גדוד קשר משוריין גדוד הנדסה משוריין
יחידת הדרכת לחימה דיוויזיונית (Divisionskampfschule)
גדוד סדנאת רק"ם (מכונאות רכבים)
על פי דו"ח שהוציא ממשרד המלחמה הבריטי, חיילי הדיוויזיה היו מעורבים במספר פשעי מלחמה ופעולות נקם במהלך הלחימה באיטליה, בין היתר הדיוויזיה הייתה מעורבת בהוצאה להורג של כ-250 אזרחים איטלקיים בכפר סיווטלה אין וול די קיאנה סמוך לארצו ב-6 ביוני 1944.
כ-800 מחיילי הדיוויזיה היו מעורבים בלחימה באזור וולה שבמערב ורשה, היכן שהתרחש טבח המוני במהלך מרד ורשה בו מצאו את מותם בין 40,000 ל-50,000 פולנים.
יחידות הדיוויזיה שלחמו באזור במהלך הטבח היו רגימנט הפאנצר II, רגימנט הפאנצרגרנדיר III ורגימנט הארטילריה IV.
מקורות פולניים טוענים כי יחידות השריון של הדיוויזיה עשו שימוש באזרחים פולנים כמגן אנושי סביב טנקי הדיוויזיה במהלך המרד.
דיוויזיית פאנצר מוצנחת השנייה הרמן גרינג הייתה דיוויזיית שריון של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-24 בספטמבר 1944, והפכה למבצעית באוקטובר של אותה שנה.
היא הייתה יחידת פאנצר, אולם הייתה כפופה ללופטוואפה, ואנשיה שימשו בחלקם כפלשירמיאגר (צנחנים).
יחד עם הדיוויזיה האחות שלה, דיוויזיית פאנצר מוצנחת הראשונה הרמן גרינג, היא היוותה את קורפוס הפאנצר המוצנח הרמן גרינג.
כמפקדה הראשון של הדיוויזיה מונה אריך ולטר.
קורפוס הרמן גרינג נכלל בתחילה תחת ארמיית הפאנצר השלישית שהייתה חלק מקבוצת ארמיות מרכז.
הדיוויזיה השתתפה בנסיגה מאזור קורלנד לפרוסיה המזרחית, ובנובמבר הועברה תחת הארמייה הרביעית.
הדיוויזיה ספגה אבדות כבדות במבצע ויסלה-אודר, ובאפריל 1945 נשלחה דרך הים לשלזיה משם נהדפה בהדרגה אל סקסוניה.
קורפוס הרמן גרינג ביצע מאמצים נואשים להיחלץ מהכיתור של הצבא האדום באזור דרזדן כדי להיכנע לצבא ארצות הברית, אולם נכשל בכך.
ב-8 במאי נכנעו שרידי קורפוס הרמן גרינג לרוסים.
גדוד הסיור הפאנצר-מוצנח ה-2 גדוד הפאנצר-מוצנח ה-2
גדוד תותחי סער גדוד הנדסה
איג'ווקוגן דיוויין אודודורו הוא אצן ניגרי.
אלוף המכללות בריצת 100 מטר ואלוף המכללות ושיאן ניגריה בריצת 200 מטר.
תוצאתו של אודודורו בריצת 100 מטר מדרגת אותו במקום ה-17 בכל הזמנים בריצה זו ובריצת 200 מטר מדרגת אותו במקום ה-14 בכל הזמנים בריצה זו.
אודודורו נולד וגדל באוגלי, מדינת דלתה, ניגריה.
לומד ומתאמן באוניברסיטת טקסס טק.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה ביוג'ין, אורגון בסוף יולי 2014 זכה אודודורו במדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.25 שניות (בעזרת רוח גבית מעל המותר של +2.3 מטר/שנייה).
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות אפריקה שנערכה במרקש, מרוקו בשנת 2014 זכה אודודורו במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר כשרץ בשלב המוקדמות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.81 שניות.
באליפות אפריקה באתלטיקה לנוער שנערכה באדיס אבבה, אתיופיה במרץ 2015 זכה אודודורו ב-3 מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.44 שניות, בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.22 שניות ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 39.99 שניות.
במשחקי אפריקה שנערכו בברזוויל, הרפובליקה של קונגו בספטמבר 2015 זכה אודודורו במדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.45 שניות.
באליפות אפריקה שנערכה בדרבן, דרום אפריקה ביוני 2018 סיים אודודורו שני בשלב חצי הגמר בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.48 שניות, אך לא התייצב לריצת הגמר ודורג בסיום במקום שביעי.
חודשיים לאחר מכן, באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא סיים במקום 21 בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.59 שניות.
באליפות אפריקה שנערכה באסאבה, ניגריה בשנת 2018 זכה אודודורו בשתי מדליית כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.60 שניות ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 38.74 שניות.
בתחרות שנערכה בווייקו, טקסס ב-20 באפריל 2019 קבע אודודורו בריצת 200 מטר שיא ניגריה חדש של 19.76 שניות, שיפור לשיא בן ה-20 שנים של פרנסיס אוביקוולו (19.84 שניות).
אלוף המכללות, תוצאת השנה בעולם
באליפות המכללות שנערכה ביוסטון, טקסס ב-7 ביוני 2019 זכה אודודורו בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש ובתוצאת השנה בעולם של 9.86 שניות, מאית השנייה איטי משיא ניגריה ובריצת 200 מטר בשיא ניגריה חדש של 19.73 שניות.
דיווין נאה הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הקשר בז'לגיריס קובנה.
נאה התחיל את הקריירה שלו באקדמיה של דרים.
ביולי , נאה חתם במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג והושאל מיידית לסטרומסגודסט מליגת העל הנורווגית עד לסיום השנה הקלנדרית.
ב-20 בספטמבר 2014 נאה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–4 נגד בודה/גלימט.