tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במערב ברלין תפקדה תחנת ברלין גן החיות (Bahnhof Berlin Zoologischer Garten) כתחנה המרכזית של חלק זה של העיר, אף כי לא נשאה בכינוי "התחנה המרכזית".
ברלין המזרחית בגרמניה המערבית) היה האזור במזרח העיר ברלין אשר בין השנים 1949–1990 שימש כחלק מהאזור הסובייטי של גרמניה ובהמשך, על אף היותו אזור כבוש על ידי כוחות ברית המועצות, שימש כבירת גרמניה המזרחית.
בין 13 באוגוסט 1961 ל-9 בנובמבר 1989 הפרידה חומת ברלין בין ברלין המזרחית לברלין המערבית.
ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וצרפת אשר שלטו בשלושה אזורים שהיוו יחד את ברלין המערבית לא הכירו בהיות החלק המזרחי של העיר בירת גרמניה המזרחית וזאת לאור ההסכם בין המדינות הקובע שהעיר היא שטח כבוש, ומכיר רק בשליטה הסובייטית בעיר.
רק בשנות ה-70 הוקמו שגרירויות מערביות במזרח העיר, אף שהעיר לא הוכרה מעולם על ידי מדינות המערב כבירת גרמניה המזרחית, ומדינות נאט"ו התייחסו אל העיר כאל "מושב הממשלה" ולא כאל הבירה הרשמית.
ב-3 באוקטובר 1990 אוחדו ברלין המזרחית והמערבית לאחר איחוד גרמניה.
מאז איחוד שני חלקי העיר ברלין השקיעה ממשלת גרמניה כספים רבים לאיחוד התשתיות והשירותים בין שני חלקי העיר ולהעלות (להתאים) את רמת התשתיות והשירותים שבמזרח העיר לזו שקיימת במערב העיר.
עם זאת עדיין ניתן לראות הבדלים בין שני חלקי העיר.
וזאת לאור העובדה שבמזרח העיר נעשו פחות מאמצים במהלך השנים לתקן את נזקי מלחמת העולם השנייה ועדיין נותרו בניינים רבים עליהם ניתן לראות את נזקי המלחמה.
כמו כן, סגנון הבנייה הקומוניסטי במזרח העיר יצר קו רקיע שונה מזה המצוי במערב העיר.
מזרח ברלין כוללת את הרבעים הבאים:
ברלין המערבית הוא השם שניתן למובלעת בתוך מזרח גרמניה, שהייתה חלקה המערבי של העיר ברלין, בין השנים 1949–1990 – התקופה שבה היה חלק זה של העיר אזור כבוש על ידי בעלות הברית – ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וצרפת, ששלטו בשלושה אזורים במערב העיר.
חלקה המזרחי של העיר (ברלין המזרחית) נשלט על ידי ברית המועצות, בהתאם להסכמים שנערכו בין בעלות הברית בתום מלחמת העולם השנייה.
בהמשך, בניגוד להסכמים אלה, הפך לבירת גרמניה המזרחית.
ברלין המערבית הייתה בפועל מובלעת של גרמניה המערבית אולם דה יורה הייתה שטח כבוש.
בשנת 1961 החלה גרמניה המזרחית בבניית חומת ברלין על מנת למנוע בריחת אזרחיה לברלין המערבית ממזרח העיר.
חלק זה של העיר נקרא באופן רשמי "ברלין (מערב)", "Berlin (West)", על ידי ממשלת גרמניה המערבית.
בהתאם להחלטות בעלות הברית בוועידת פוטסדאם, הוחלט על חלוקת גרמניה הנאצית בין בעלות הברית – ארצות הברית, ברית המועצות, הממלכה המאוחדת וצרפת.
ההסכם קבע כי בעלות הברית ישלטו בשטח הכבוש עד שתוקם ממשלה גרמנית המקובלת על כל בעלות הברית.
גרמניה חולקה לארבעה שטחי כיבוש, וכן העיר ברלין, אשר הייתה באזור הכיבוש הסובייטי, חולקה בין ארבע בעלות הברית.
ההסכם קבע כי כיבוש ברלין יסתיים רק בהסכמת ארבע בעלות הברית.
בשל העובדה שאזורי הכיבוש הצרפתי, האמריקאי והבריטי היו מרוחקים מברלין, נקבע כי יהיו מספר מסלולים אוויריים וכן דרכי רכב ומסילות ברזל שיקשרו אותה לאזורי הכיבוש.
בעת כריתת ההסכם סברו בעלות הברית כי גרמניה בכלל, וברלין בפרט, תאוחדנה זמן קצר לאחר מכן, אולם בשל פרוץ המלחמה הקרה הופסקה האדמיניסטרציה המשותפת והוקמו בברלין שני שלטונות מוניציפליים נפרדים.
בשנת 1948 ניסו הסובייטים להביא לעזיבת הכוחות המערביים ממערב העיר באמצעות מצור יבשתי וחסימת דרכי הגישה (ברכב ובמסילות ברזל) אל מערב ברלין.
סגר זה כשל בשל רכבת אווירית שסיפקה מזון ודלק לתושבי העיר.
בעקבות כישלון הסגר הקימו הסובייטים בשנת 1949 את גרמניה המזרחית ובמקביל קמה גרמניה המערבית.
חלקה המערבי של ברלין היה בלב גרמניה המזרחית.
בשנת 1952 סגרה גרמניה המזרחית את גבולותיה ואסרה על אזרחיה לצאת מהמדינה.
אולם, לאורך כל שנות ה-50, ולאור העובדה שניתן היה לעבור בין שני חלקי העיר (מערכות האו באן והאס באן פעלו בין שני חלקי העיר), רבים מתושבי גרמניה המזרחית ברחו למערב דרך העיר ברלין.
בשל בריחת תושבים רבים ממזרח המדינה למערבה דרך העיר החליטה ממשלת גרמניה המזרחית על הקמת חומת ברלין וב-12 באוגוסט 1961 החלה בניית הפרדה פיזית בין שני חלקי העיר.
ב-26 ביוני 1963, ביקר נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי במערב העיר ונשא בה את נאומו המפורסם המביע את מחויבותה של ארצות הברית לביטחונה ולרווחתה של ברלין, וקרא בגרמנית "אני ברלינאי" כביטוי של הזדהות ושל תמיכה מוסרית בתושבי העיר.
הסכמים בין ארבע בעלות הברית מספטמבר 1971 ומאי 1972 אפשרו את הסדרת החיים בעיר המחולקת ואפשרו לתושבי גרמניה המערבית וברלין המערבית לבקר במזרחה.
בשנת 1987, ביקר נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בשער ברנדנבורג ונשא נאום בו הוא קרא למיכאיל גורבצ'וב, המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות להפיל את חומת ברלין.
עם נפילת חומת ברלין, ב-9 בנובמבר 1989, אוחדו שני חלקי העיר בפועל (אף שדה יורה נותרו כשטח כבוש).
הסכם בין בעלות הברית ושתי הגרמניות אפשר את איחוד גרמניה ואת איחוד שני חלקי העיר ב-3 באוקטובר 1990.
בהתאם להסכם שנחתם בין שתי בעלות הברית הייתה ברלין שטח כבוש על ידי המעצמות.
ההסכם קבע כי רק בהסכמת ארבע בעלות הברית יפסק הכיבוש.
בשל המלחמה הקרה לא הגיעו המעצמות להסכם.
ברית המועצות הכריזה על סיום הכיבוש של גרמניה המזרחית וברלין המזרחית והקמת מדינה גרמנית עצמאית (היא גרמניה המזרחית) באופן חד צדדי.
בעלות הברית האחרות לא הכירו בסיום הכיבוש.
"דה פקטו" הייתה ברלין המערבית חלק מגרמניה המערבית.
תושבי מערב ברלין היו אזרחי גרמניה המערבית, ויכלו להגיע באופן חופשי לגרמניה המערבית.
לא הייתה אזרחות נפרדת לתושבי העיר על אף היותה שטח כבוש.
"דה יורה" הייתה ברלין המערבית שטח כבוש.
ראש העיר הנבחר קיבל את סמכותו משלטונות הכיבוש, לתושבי מערב העיר לא הייתה זכות הצבעה לבונדסטאג ולבונדסראט (בתי המחוקקים של גרמניה המערבית) (בפועל, התושבים אכן שלחו משלחת של 20 נציגים חסרי זכות הצבעה לבתי המחוקקים של – כאשר הנציגים נבחרו על ידי בית המחוקקים והסנאט של אזור ברלין).
החוקה המערב גרמנית לא חלה על תושבי ברלין המערבית ולכן חובת הגיוס לבונדסוור לא חלה עליהם.
מסיבה זו הייתה ברלין המערבית אזור מגורים מועדף על הרוצים להשתמט מהשירות הצבאי.
בשל ההסכמים בין בעלות הברית אשר קבעו כי רק מטוסים אמריקאיים, צרפתים ובריטיים יוכלו לעבור במסדרונות האוויר, חברת התעופה לופטהאנזה לא יכלה לנחות בברלין המערבית.
כמו כן, בברלין המערבית פעלה רשות דואר נפרדת מזו שפעלה במערב גרמניה.
רשות זו הנפיקה בולי דואר משלה עד שנת 1990.
מערב ברלין כוללת את רובעי העיר הבאים:
ברלינר גרמופון או חברת גרמופון האמריקאית הייתה אחת מחלוצות חברות התקליטים שייצרו תקליטים, להבדיל מגלילי פונוגרף.
הממציא אמיל ברלינר החל לייצר בשנת 1879 תקליטים בקוטר 5 אינץ' באירופה, ששווקו כצעצועים, באיכות הקלטה ירודה יחסית.
בשנת 1881 הקליט ברלינר את אלבומו היחיד, על מנת לשווק את המוצר גם בארצות הברית.
ב-1892 הקים את "חברת הגרמופון של ארצות הברית" בוושינגטון הבירה.
ב-1894 הוציאה החברה את תקליטה המסחרי הראשון, בקוטר 7 אינץ', שהיה עשוי מגומי קשיח ויועד להשמעת מוזיקה איכותית לבידור מבוגרים ולא כצעצוע.
תקליטי החברה היו בעלי צד אחד ניתן לנגינה בלבד וללא תווית, פרט לשם האמן ותאריך ההקלטה.
ב-1900, לאחר סדרת מיזוגים ורכישות, הפכה החברה ל"ויקטור טוקינג משין" (חברת ויקטור למכונות מדברות), בעלת המותג האמריקאי של His Master's Voice.
ב-1897 ייסד ברלינר את חברת גרמופון הבריטית, בעלת המותג הבריטי של His Master's Voice אשר הפכה ב-1931 לחלק מ-EMI.
ב-1897 ייסד ברלינר את הענף הגרמני שהיה לחברת דויטשה גרמופון.
הברלינר אנסמבל (גרמנית: Berliner Ensemble) הוא תיאטרון בברלין, שנוסד על ידי הלנה וייגל וברטולט ברכט בשנת 1949.
אחרי שברכט ווייגל נמלטו מהחקירות בארצות הברית, הם הגיעו דרך ציריך לברלין המזרחית, שם קיבלו אותם בזרועות פתוחות.
הם הקימו את התיאטרון שלהם על פי הרעיונות של התיאטרון האפי.
ההפקה הראשונה הייתה "אמא קוראז' וילדיה" (1949), אח-כך "אדון פונטילא ומאטי משרתו", "האם", "מעגל הגיר הקווקזי" ועוד.
בשנת 1954 עבר התיאטרון לתיאטרון "אם שיפבאוארדם", תיאטרון שמאז פתיחתו בשנת 1892 העלה מחזות מהפכניים, שעסקו בתנועת הפועלים.
שם שוכן הברלינר אנסמבל עד היום.
הצוות המשיך להעלות מחזות של ברכט, אך חלק עברו לגרמניה המערבית.
הלנה ווייגל ניסתה לשמר את מורשתו של בעלה, ורק אחרי מותה בשנת 1971 הצליחה רות ברגהאוס לפתוח את התיאטרון לזמנים חדשים יותר.
ראויים לציון מהתקופה הזאת: "האביב מתעורר", "העלמה יוליה", עם התייחסויות למציאות של גרמניה המזרחית.
אחרי גירושו של וולף בירמן נאלצה ברגהאוס להתפטר, והמנהל האומנותי החדש ווגוורט השמרן ניסה להתחבר שוב להצלחות העולמיות של שנות החמישים, מה שלא הצליח.
לתיאטרון היה קשה להתאושש מהשינוי במשטר, וכל שנות התשעים היו חלשות מאוד, עם תחלופה מהירה מאוד של מנהלים.
מאז 1999 מנהל אותו קלאוס פיימן.
בינואר 2012 נכנסה תנועת המחאה הגרמנית נגד המדיניות הנאו-ליברלית של אנגלה מרקל לתוך התיאטרון, כאשר פעילים הפריעו באמצע ההצגה וניסו לכבוש את התיאטרון.
בשנת 2009 התארח הברלינר אנסמבל בתיאטרון הקאמרי והציג את אופרה בגרוש.
ברלינר טָאגֶבּלַאט היה עיתון יומי בקיסרות הגרמנית וברפובליקת ויימאר, אחד העיתונים הנפוצים ביותר ועיתונו המרכזי של המו"ל רודולף מוסה.
העיתון פעל בין השנים 1872–1933 כעיתון ליברלי-דמוקרטי.
בין ספטמבר 1933 וספטמבר 1939 ראה אור באותו שם, אך תחת השלטון הנאצי, עם תכנים, כותבים ואופי שונה לגמרי, כזרוע של התעמולה הנאצית.
ב-2007 נוסד אתר חדשות באינטרנט, ברלינר טאג-צייטונג (Berliner Tageszeitung), המשתמש בשם ההיסטורי כשם משני.
בין הכותבים נמנו קורט טוכולסקי, אריך קסטנר, אלפרד איינשטיין.
לעיתון צורף המוסף השבועי הסאטירי Ulk.
ברליץ היא חברה העוסקת בלימודי שפות.
מאז הקמתה של חברת ברליץ ברוד איילנד, ארצות הברית בשנת 1878, התפתחה והפכה לחברה גלובלית, שכיום יש לה מאות בתי ספר ומרכזי לימוד בכל רחבי העולם.
לברליץ 118 מרכזי לימוד ברחבי אסיה, 119 מרכזי לימוד בארצות הברית ובקנדה, 212 מרכזי לימוד במדינות אירופה והמזרח התיכון ובסך הכל כ-550 מרכזי לימוד בכל רחבי העולם.
השיטה של בית הספר לשפות מתבססת על פיתוחו של מקים החברה, מקסימיליאן ד.
ברליץ, שפיתח טכניקה לפיה התלמידים ידברו במהלך הקורס בכיתה רק בשפה הנלמדת.
לאחר פיתוח יכולות הדיבור בשפה, ניתן לפתח גם את יכולת הקריאה והכתיבה.
לצד הקורסים המתקיימים בכיתות הלימוד, בקבוצות קטנות, שיווקה ברליץ גם ערכות ניידות ללימוד שפה באופן עצמאי.
חברת ברליץ הוקמה בשנת 1878 על ידי מקסימיליאן ד.
ברליץ הגרמני הגיע לארצות הברית בשנת 1872 כדי ללמד יוונית, לטינית ושפות אירופאיות נוספות.
לאחר מספר שנים בארצות הברית הצטרף למכללת וורנר האמריקאית כמרצה מן המנין ללימוד צרפתית וגרמנית.
לאחר שהמכללה לא עמדה בסטנדרטים הדרושים באותה תקופה בתחום לימודי השפות, החליט ברליץ לשתף פעולה עם מורה צעיר לצרפתית בשם ניקולס ויחד, פיתחו שיטה לפיה נלמדת השפה הצרפתית באמצעות הצבעה על חפצים והדגמה מילולית במהלך השיעור.
השיטה החדשה קצרה שבחים במכללה ועקרונותיה הפכו לעקרונות עליהם מתבססת שיטת ברליץ עד ימינו אלה.
ב-1888 נפתח המרכז הראשון ללימוד שפות בבוסטון ולאחר מספר שנים גם בניו יורק ובוושינגטון.
הצלחת המרכזים הביאה לפתיחה של עשרות מרכזים בערים נוספות באמריקה ובאירופה.
מותו של מקסימיליאן ברליץ בשנת 1921 לא עצר את ההתפתחות של החברה, הניהול עבר לחותנו ושותפו לעבודה ויקטור הריסון ולאחר שזה הלך לעולמו, עבר ניהול החברה לבנו.
מנהל החברה הבא היה סטרומפן-דרי, שכיהן כמנהל החברה במשך כשלושים שנים.
בשנת 1950 הוקם בית הספר לשפות במקסיקו ומשם הדרך לדרום אמריקה הייתה קצרה מאוד.
בשנות השמונים הוקמו מרכזים בטוקיו ביפן ובמקומות נוספים באסיה.
בנובמבר 1988 רכשה חברת מקסוול את מניות חברת מקמילן, שניהלה את ברליץ.
ברליץ נרכשה על ידי חברת "פוקוטקה", הידועה כחברת "בנסי".
חברה יפנית מובילה לקורסים בהתכתבות ולחומרי לימוד חינוכיים.
ב-2001 חזרה בנסי לנהל את ברליץ והחברה הפכה חברה פרטית.
תחת ניהולה של "בנסי" כיום, הפכה ברליץ למרכז שפות שכולל גם הוצאה לאור, תרגום והדרכה.
כיום מונה חברת ברליץ למעלה מ-530 מרכזים בכל רחבי העולם.
בישראל פועלים כיום 6 מרכזים של חברת ברליץ, ביניהם מרכזים וירטואליים ומרכזים שכוללים כיתות לימוד אנגלית.
במרכזי ברליץ ניתן לבחור מגוון רחב של לימודי שפות, ביניהן: אנגלית, צרפתית, ערבית, רוסית, איטלקית, גרמנית, סינית ועוד.
בנוסף, מפעילה ברליץ תוכניות ללימוד אנגלית עסקית, תוכנית לימוד שפות אישי ועוד.
ברלינגטון היא העיר הגדולה ביותר במדינת ורמונט שבארצות הברית, ומשמשת גם כבירת מחוז צ'יטנדן של ורמונט.
על פי מפקד אוכלוסין של שנת 2010, בעיר מתגוררים 42,417 תושבים.
העיר מרוחקת כ-72 קילומטרים מגבול ארצות הברית-קנדה וכ-151 קילומטרים מהעיר מונטריאול.
מפעל הגלידה המפורסמת בן אנד ג'ריס הוקם בעיר, ומטה החברה נמצא כיום בפרברי ברלינגטון.
ב-2015 הפכה ברלינגטון לעיר הראשונה בארצות הברית שמתבססת לחלוטין על אנרגיה מתחדשת.
השטח שבו התפתחה העיר ברלינגטון ניתן כמענק בידי בנינג וונטוורת, המושל הבריטי של ניו המפשייר, ב-7 ביוני 1763 לעשרות אנשים בודדים שהגיעו מאזור ניו אינגלנד.
בקיץ 1775 החלו מתיישבים להכין את השטח, ונבנו מספר בקתות בודדות במקום, אבל בה בעת פרצה מלחמת העצמאות האמריקאית, מה שגרר עיכוב של יישוב המקום עד לסיומה.
העיירה אורגנה מבחינה רשמית בשנת 1785. בקיץ 1813, במהלך מלחמת 1812, שנערכה בין ארצות הברית לבריטניה, הפגיזו הבריטים את המקום.
מיקומה של העיירה על שפת אגם שמפליין סייעה לה לפתח נמל אשר שימש לכניסה ומסחר, במיוחד לאחר השלמתן של מספר תעלות המחברות את העיר למדינת ניו יורק ולקוויבק שבקנדה.
ברלינגטון נהפכה בחלוף השנים למרכז ייצור משמעותי והוכרזה כעיר בשנת 1865.
בברלינגטון פועלים כ-9 בתי ספר במסגרת מערכת החינוך הציבורית של העיר.
בנוסף, נמצאים בעיר כ-7 בתי ספר פרטיים.
בעיר נמצאים מספר מוסדות השכלה ומחקר ויחסית לגודלה מתגוררים בה סטודנטים רבים, דבר אשר הוביל לכינוייה "קולג' טאון" (College town).
בברלינגטון שוכנים האוניברסיטה הציבורית אוניברסיטת ורמונט, ברלינגטון קולג' ושמפליין קולג'.יש גם בית ספר יהודי הנקרא תמים אקאדעמי[tamimvt.org]
לעיר ברלינגטון 7 ערים תאומות:
ברלינגיירו ברלינגיירי (באיטלקית: Berlinghiero Berlinghieri; לפני 1228 – ~1240) הידוע גם כ"ברלינגיירו מלוקה", הוא כינויו של צייר איטלקי בראשית המאה ה-13, ששמו האמיתי לא נודע.
ברלינגיירי היה מהאמנים המרכזיים בסצנת האמנות של טוסקנה בתקופת פעילותו.
עבודותיו מוצגות במוזיאונים לאמנות ברחבי אירופה, וגם בארצות הברית במוזיאונים כמו: מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, מוזיאון קליבלנד לאמנות ומוזיאון צפון קרוליינה לאמנות.
הוא אביהם של הציירים: ברונה, בונוונטורה ומרקו ברלינגיירי.
ברלינר שטאדטשלוס הוא ארמון בארוק מלכותי השוכן באי המוזיאונים במרכז ברלין ומשמש כיום כמוזיאון פורום הומבולדט.
בניית הארמון המקורי החלה בשנת 1443 והסתיימה בשנת 1451. הארמון הורחב כמה פעמים כשהפעם האחרונה הייתה ב-1894.
הארמון נפגע קשות במלחמת העולם השנייה, וביולי 1950 נהרס לחלוטין, ועל שטחו נבנה ארמון הרפובליקה.
לאחר איחוד הגרמניות הוחלט לבנות את הארמון מחדש ולשחזר את חלקו החיצוני.
בין 2006–2008 נהרס ארמון הרפובליקה.
שחזור ארמון ברלין החל ב-2013 והסתיים בשנת 2020.
נכון לשנת 2019, עלות הבנייה מחדש של הארמון היא כ-770 מיליון אירו.
הארמון המחודש מכיל את פורום הומבולדט , מוזיאון לאמנות לא-אירופאית הקרוי על שם האחים וילהלם ואלכסנדר פון הומבולדט.
המוזיאון נפתח דיגיטלית בדצמבר 2020, אך נותר סגור לקהל עקב מגפת הקורונה.
ברלין (Berlin) הוא פסל גדול הנמצא בטאואנצינשטראסה סמוך לכיכר ברייטשייד ולכנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם בברלין.
הפסל הוא אחד משמונה פסלים שהוזמנו על ידי עיריית ברלין המערבית לרגל 750 שנה לברלין בשנת 1987. הוא נוצר על ידי זוג הפסלים בריגיטה ומרטין מתשינסקי.
הם בחרו להעמיד את הפסל בשדרה ברחוב טאונציינשראסה מול כנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם שניזוקה קשות במלחמת העולם השנייה.
הרעיון המרכזי של הפסלים הוא "שרשרת שבורה" - הדגמה של הקשר שנשבר בין מזרח ומערב ברלין עם הקמת חומת ברלין.
הפסל מורכב מארבעה צינורות פלדה מצופים בכרום וניקל, המתנשאים לשמיים.
הצינורות משני הצדדים נפגשים ו"מתחבקים" אבל החיבוק לא שלם כי שניהם שבורים ומנותקים, דבר המרמז על הקרבה הגדולה ועם זאת הנתק, בין שני חלקי העיר.
למרות שחומת ברלין נפלה שנתיים לאחר הצבת הפסל, החליטה עיריית ברלין להשאיר אותו כדי להזכיר פרק עגום זה בתולדות העיר.
ברמברק לעיתים קרובות גם מקוצר ונקרא ברק, הוא לחם מהיר בתוספת ענבים וצימוקים.
הלחם מזוהה עם ליל כל הקדושים באירלנד ונהוג להטמין בתוכו פריט כלשהו (לרוב טבעת), שהזוכה בו נחשב ל"בר מזל".
הבצק מתוק יותר מלחם אך לא עשיר וכבד כמו זה של עוגה.
לרוב משרים את הענבים והצימוקים בתה או בוויסקי כתוספת טעם.
לעיתים הלחם מוגש כשהוא קלוי בתוספת חמאה, יחד עם כוס תה אחר הצהריים.
ברמברק הוא המנהג המרכזי של ליל כל הקדושים באירלנד.
ברמברק ליל כל הקדושים מכיל באופן מסורתי חפצים שונים שנאפו יחד עם הלחם ומשמשים כמעין משחק של גילוי עתידות.
לרוב מטמינים בלחם אפונים, מקלון עץ, פיסת בד, מטבע קטן (בדרך כלל כסוף) או טבעת.
יש ששמים בלחם תליון, בדרך כלל של מרים, אם ישו.
ברלינגטון אינגליש בע"מ היא רשת בתי ספר להוראת השפה האנגלית למבוגרים בישראל.
הרשת היא חלק מקבוצת Burlington English הבינלאומית.
לברלינגטון אינגליש 20 סניפים בישראל, הפרוסים מקריית שמונה בצפון ועד באר שבע בדרום.
שיטת הלימוד בברלינגטון אינגליש מורכבת מלימודים פרונטאליים בכיתת לימוד, לימודי אונליין ולימודים בתוכנת הלימוד BurlingtonEnglish.
ברלינגטון אינגליש היא חלק מקבוצת ECB - Eric Cohen Books, חברה שהוקמה ב-1980 ומתמחה בהוראת האנגלית.
הקבוצה כותבת ועורכת ספרי לימוד להוראת האנגלית בישראל ובמדינות באירופה כגון ספרד, יוון וקפריסין.
בשנת 2009 השיקה הקבוצה את תוכנת BurlingtonEnglish, אשר מציעה כלי למידה ממוחשבים, כגון מנוע לזיהוי דיבור (SpeechTrainer), המאפשר לתוכנה לבחון את ההגייה של התלמיד, לתקן ולשפר אותה בעזרת אימון ותרגול.
בשנת 2013 הוקמה בישראל, כחלק מהקבוצה, רשת בתי הספר ברלינגטון אינגליש ללימודי אנגלית.
עם התפרצות נגיף הקורונה בישראל, התאימה הקבוצה את עצמה למצב, והחלה להציע קורסי אונליין וגם קורס המשלב לימודים פרונטליים ולימודים אונליין.
מיליוני תלמידים ומעל 100,000 מורים, ביותר מ-30 מדינות, השתמשו בחומרי הלימוד של קבוצת Burlington English הבינלאומית.
הקבוצה מקיימת שיתופי פעולה שונים בתחום לימוד האנגלית עם משרדי ממשלה ברחבי העולם, חברות עסקיות (הכשרות באנגלית לעובדי החברה), מכללות, אוניברסיטאות וגופי חינוך.
בישראל, לרשת ברלינגטון אינגליש 34 סניפים.
שיטת הלימוד של ברלינגטון אינגליש
שיטת הלימוד היא שיטת לימוד מעורבת, המשלבת למידה מסורתית - עם מורה, יחד עם למידה מקוונת (E-learning).
הלימודים מתקיימים אונליין או בכיתה, בהנחיית מורים דוברי אנגלית ובקבוצות קטנות של 3–9 תלמידים בעלי רמת אנגלית זהה.
הלמידה נעשית באמצעות ספרים, אפליקציה ותוכנת BurlingtonEnglish, המותאמת אישית לרמת התלמיד ולתחום עיסוקו.
תוכנת BurlingtonEnglish היא מערכת מודולרית ללמידה ממוחשבת של השפה האנגלית, בעלת יחידות לימוד רבות, המדמות מצבים מחיי היומיום כגון: היכרות, אינטראקציה חברתית, הצגת מידע ורעיונות, סמול טוק, הכנה לראיון עבודה ועוד.
לכל יחידה אוצר מילים, קטעי קריאה, דקדוק ותרגול אנגלית מדוברת, באמצעות השתתפות פעילה בדיאלוגים הקיימים בתוכנה.
המערכת מאפשרת לתלמיד תרגול אישי ומתבססת על ארבעת מאפייני השפה ללמידת אנגלית:
שמיעה - אלפי תסריטי שיחה מחיי היומיום להבנת אנגלית שימושית
דיבור - הגייה נכונה והרחבת אוצר המילים באמצעות מערכת זיהוי הדיבור
קריאה - אלפי טקסטים וספרים ברמות שונות
כתיבה - תרגול איות נכון של מילים באנגלית, תוך התמקדות במילים מורכבות
בתוכנה קיימת מערכת ייחודית לזיהוי הדיבור.
המערכת "מקשיבה" לאופן בו התלמיד הוגה את המילים ומתקנת אותו תוך שימוש בסרטוני הסבר תומכים.
בנוסף, ישנה מערכת דו"חות מקיפה, העוקבת אחר התקדמות התלמיד, בכל עת לאורך תהליך הלמידה.
ברמבל הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי, המבוסס על ג'ין, מיץ לימון טרי וליקר פטל שחור (crème de mûre).
את הקוקטייל מכינים בשייקר, אליו מוזגים את כל הרכיבים, פרט לליקר פטל שחור, ומנערים עם קרח.
לאחר מכן מוזגים לתוך כוס אולד פאשנד, המלאה בקרח כתוש.
לבסוף מוזגים לכוס של ליקר פטל שחור.
הקוקטייל מקושט לרוב בפלח לימון ופירות יער טריים.
קוקטייל הברמבל הומצא בלונדון, בשנת 1984, על ידי הברמן דיק בראדל (Dick Bradsell), שעבד בבר Fred's Club בסוהו.
ההשראה לקוקטייל היה זיכרון הילדות של בראדל, שנהג לקטוף פטל שחור באי וייט.
שם המשקה Bramble הוא כינוי לשיח פטל באנגלית.
לעיתים, ליקר פטל שחור (הנדיר יחסית) מוחלף בקרם דה קסיס, שהוא רכיב קל יותר להשגה.
מלבד זאת, ניתן להשתמש בריבה כתחליף לליקר פטל שחור.
לעיתים מוסיפים מעט מי סודה מעל.
אברהם (ברם) ויילר (נולד ב-1939) הוא מעצב טקסטיל ישראלי ממוצא הולנדי; ויילר היה אחד מראשוני מעצבי הטקסטיל שהועסקו בישראל באופן קבוע.
ויילר לימד עיצוב אופנה במכללת שנקר בשנים 1976–2008, וכן בבצלאל.
מאז 1999 ווילר חבר ב, ארגון תחזיות אופנה עולמי העוסק במגמות בתחום הצבע
אברהם ויילר נולד ברוטרדם שבהולנד בשנת 1939. בין השנים 1958–1962 למד ווילר באוניברסיטה ArtEZ בעיר אנסחדה, במחלקה לעיצוב טקסטיל.
פרויקט הגמר של ויילר כלל עיצובי בדים ואריגים שונים, שנמכרו בהמשך לחברות טקסטיל ובגדים בבלגיה, שווייץ וצרפת, ואף לבית האופנה איב סן-לורן בפריז.
לאחר סיום לימודיו עלה ווילר לישראל.
בארץ החל ויילר לעבוד כמעצב טקסטיל, במפעלים כגון אריגים, משכית, טיב טוב, ועוד.
בשנת 1965 הציג ווילר תערוכת יחיד של דגמי אריגים בבית וילפריד שבקיבוץ הזורע, וכן הציג דגמים ב'בית אורי ורמי נחושתן' באשדות יעקב.
בשנת 1968 השתתף ויילר בתערוכת מעצבי טקסטיל מטעם מכון היצוא הישראלי.
בהמשך אותה שנה השתתף ויילר בתערוכת הטקסטיל הבינלאומית 'בוסטו ארסיציו', שהתקיימה במילאנו, וזכה במדליית ארד על עיצוביו.
בין השנים 1970–1973 עבד ויילר כמעצב בחברת "דנו טקסטיל" שבדרום אפריקה
בשנת 1976 החל ויילר לעבוד כמרצה במחלקה לעיצוב טקסטיל בשנקר, עלה לדרגת מורה בכיר בשנת 1978 והמשיך בתפקיד זה במשך יותר משלושים שנה.
בשנת 1980 הציג תערוכת יחיד נוספת בקיבוץ הזורע.
ויילר לימד בשנקר מספר רב של קורסים, בנושאים הכוללים בין היתר עיצוב בסיסי, עיצוב נסיוני, התפתחות העיצוב, תאוריות של צבע, עיצוב גרפי בעזרת מחשב, ועוד.
במקביל לימד ויילר קורסים במחלקות לעיצוב אופנה ותעשייה וניהול במכללת שנקר, וכן במכללת ויצו בחיפה ובצלאל.
בשנות התשעים חזר וויילר להולנד על מנת ללמוד קורסים משלימים בטקסטיל ועיצוב באוניברסיטאות שונות; בהמשך אותו עשור העביר וויילר מספר קורסים בנושא צבע במכללות שונות בהולנד, וכן לימד בשנות האלפיים קורס באוניברסיטת בואנוס איירס.
בשנת 1999 התקבל וויילר כחבר בענף האירופאי של , ארגון בינלאומי בעל 1000 חברים בעשרים מדינות, המתמחה בחיזוי מגמות בתחום הצבע עבור חברות אופנה שונות.
באותה תקופה ייצר ויילר לוחות השראה עבור הארגון, וכן עבור מגזינים ותערוכות בינלאומיות, ביניהם מגזין Styling News הגרמני ותערוכת Premier vision הבינלאומית.
בשנת 2009 השתתף ויילר בתערוכת "מעצבי המאה" לציון 100 שנה לעיר תל אביב, במיצג המושפע מאופנת תל אביב בתחילת המאה העשרים, שכלל שיתוף פעולה עם מעצבת האופנה יעל סיבוני.
באותה שנה הגיש וויילר הצעה עבור שירות בתי הסוהר בעניין בחירת צבע לבגדי אסירים.
ברלין היא להקת גל חדש אמריקאית, שהוקמה בלוס אנג'לס בשנת 1978. הלהקה זכתה להצלחה מסחרית בשנות ה-80 עם מספר סינגלים, ביניהם הלהיט "Take My Breath Away" מהסרט "אהבה בשחקים" משנת 1986, שזכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר.
סינגלים מצליחים נוספים של הלהקה הם "", "" ו-"No More Words".
האלבום Count Three & Pray זכה להצלחה בין-לאומית.
הלהקה התפרקה ב-1987, זמן קצר לאחר שהשיגה הצלחה עולמית.
הסולנית, טרי נאן, שמרה על הזכויות לשימוש בשם הלהקה, והיא יצרה אותה מחדש בסוף שנות ה-90 עם הרכב אחר.
ברמדה (שם מדעי: Barameda; משמעות השם מאבוריג'ינית: "מלכודת דגים") הוא סוג של דג נכחד מהמחלקה בעלי סנפירים בשרניים, אשר התקיים בתקופה קרבון מיסיסיפי באוסטרליה לפני 355 מיליון שנה מזמננו.
הסוג תואר למדע ב-1989 בידי J.
Long והוא הכיל 2 מינים: Barameda decipiens, שהיה גדול מאוד באורך של 3 עד 4 מטרים ו-Barameda mitchelli, שיה קטן יותר באורך של 35 ס"מ בקירוב.
המאובנים שלו התגלו בתצורות "Snowy Plains Formation" שבויקטוריה, אוסטרליה.
מבנה גופו של הברמדה דמה לזה של הריזודוס הקרוב וכמותו היה בעל לסתות עבות וחזקות עם עוצמת נשיכה גבוהה, ניבים מזדקרים מקדמת הגולגולת וסנפירים קטנים עד בינוניים שאולי הותאמו לתנועה על קרקעית הים.
ככל הנראה היה טורף מארב שהשתמש בכוח מפתרף כדי לתפוס חסרי חוליות, דגים ואולי גם בעלי ארבע רגליים קדומים.
ברלין ירושלים הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1989 בכתיבתו ובימויו של עמוס גיתאי, עם ליזה קרויצר ורבקה נוימן בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב בהשראת קורות חייהן של שתי נשים יהודיות: מניה שוחט מהפכנית ברוסיה, פעילה אינטלקטואלית בברלין, ממייסדי ארגון השומר "הקיבוץ" ותנועת הפועלים הישראלית (מופיעה בסרט בשם טניה), ואלזה לסקר שילר משוררת אקספרסיוניסטית בגרמניה, ידידתם של תומאס מאן ווסילי קנדינסקי שברחה מברלין לירושלים ושם נפטרה בחוסר כל ב-1945.
הסרט מספר באופן בדוי על הקשר ביניהן ועל פגישתן בארץ ישראל, דבר שמעולם לא קרה.
הסרט זכה בפרס השופטים בפסטיבל הסרטים באיסטנבול, בפרס הצילום בפסטיבל הסרטים בולנסיה, זכה בפרס הביקורת בפסטיבל הקולנוע בוונציה והיה מועמד לפרס "אריה הזהב".
בסרט משתתפים גם רקדנים מהלקה של פינה באוש.
צילומי "הקיבוץ" נערכו במגדל צדק.
ברלין - שחקנים ורקדנים מעלים הצגה בנושא מרד פועלים נגד העולם הקפיטליסטי ומניפים דגל אדום.
בקהל צופות טניה (רבקה נוימן) ואלזה לסקר שילר (רינה קרויצר).
טניה מודיעה בגרמנית כי היא ברחה מרוסיה לאחר שניסתה להתנקש באחד השרים של הצאר וכי פניה כעת לפלשתינה כדי לחיות ולעבוד בקומונה שיתופית.
אלזה נשארת בברלין עם בן זוגה לודוויג (מרקוס שטוקהאוזן) ומטפלת בבנה החולה פאול (בנג'מין לוי).
בשבתה בבית קפה מתפרצים לשם נאצים במדים חומים, צועקים ומפזרים כרוזים נגד יהודים.
בנה נפטר והיא חוזה בעליית הנאצים לשלטון ושריפת הספרים בברלין.
היא נוסעת ברכבת לציריך ומגיעה לבסוף לארץ ישראל שם מקבל אותה זינס (יוסי גרבר) שמסדר לה חדר עלוב לגור.
טניה עולה לארץ ישראל ומצטרפת לקומונה בגליל שבה הכל שיתופי.
בין חברי הקומונה נחום (אוהד שחר), המבשלת פאניה (קרן מור), מנחם (ג'וליאנו מר), יאשק (דני רוט), ניסנוב (גדי פור), דב (מארק איווניר), ציפורה (בינה רוזנפלד) ועוד.
טניה קוראת לשיתוף מלא של הנשים וביחס הוגן לשכנים הערבים.
היא מתעקשת לחרוש והם מצליחים להחזיק את המקום ולקבל תמיכה מקלר (אורי לוי), נציג אליאנס.
אלזה כותבת לטניה על הגעתה וטניה מגיעה לירושלים ושתי הנשים השונות כל כך בדיעותיהן, מתחבקות.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותליזה קרויצראלזה לסקר שילררבקה נוימןטניה(מניה שוחט)מרקוס שטוקהאוזןלודוויגבן זוג של אלזהבנג'מין לויפאולבן של אלזהג'וליאנו מרמנחםאוהד שחרנחוםקרן מורפאניהבינה רוזנפלדציפורהדני רוטיאשקגדי פורניסנובאורי לויקלרנציג אליאנסיוסי גרברזינסמארק איוונירדב
ברלין היא עיר הנמצאת לצד במחוז קואוס, שהוא הצפוני ביותר בניו המפשייר, ארצות הברית.
העיר היא העיר הצפונית ביותר בניו המפשייר, והיחידה במחוז קואוס.
אוכלוסיית העיר מנתה 9,425 תושבים במפקד של 2020.
העיר כוללת בתוכה את הכפר הנמצא בחלקה הדרומי.
ברלין עצמה נמצאת ב שבניו המפשייר (או "המחוז הצפוני"), וממוקמת על הקצה של , כאשר קצוות העיר ממוקמות ביער הלאומי .
ברלין היא העיר המרכזית במיקרופולין , הכולל את כל מחוז קואוס ואת מחוז אסקס בורמונט.
בגלל המרחק הקטן שלה, פחות ממאה קילומטר, מקוויבק, בברלין אוכלוסייה גדולה של צרפתים קנדים.
באזור 65% מתושבי העיר מדברים גרסה אחרת של , שידועה מקומית כ"צרפתית ברלין".
הגיית שם העיר ברלין היא במלעיל, ולא במלרע כמו ברלין שבגרמניה.
לפני בערך 11 אלף שנים, קבוצות קטנות של אינדיאנים חנו בערך באזור אותו אנחנו מכירים כיום כעיר ברלין.
בשנים מאוחרות יותר, שבטים אבנקים מזרחיים באו למקום על מנת לחצוב ריוליט ב.
תחת השלטון האנגלי על אמריקה, הוצעה ברלין למגורים לתושבים לראשונה ב-31 בדצמבר 1771 על ידי המושל הקולוניאלי , בשם "מיינסבורו" , על שם .
בשנת 1802, סת' איימס וגדעון טירל נשלחו על ידי צאצאי מיינה לחקור ולסמן מגרשים למתיישבים, אך למרות זאת איש לא הגיע לגור שם.
מיינסבורו יושבה בשנים 1823–1824 על ידי וויליאם שסנס ונכדו, סיירוס ווילר, שניהם מ שבמיין.
חקלאות הייתה התעשייה הראשונה ביישוב.
עם 65 תושבים בשנת 1829, העיירה ניו אינגלנד התאגדה מחדש ב-1 ביולי כעיירה ברלין בעזרת אביו של סיירוס, תומאס ווילר.
הקהילה, ששכנה באזור מיוער מאוד, התפתחה מהר מאוד כמרכז לעצים ותעשיות עץ.
המפלים שלאורך סיפקו כוח למנסרות.
ב-1826 נבנה כביש ל הסמוכה על ידי תומאס, אמוס ודניאל גרין.
ב-1851 חברת נכנסה לברלין, ובכך קישרה אותה בעזרת רכבת לאזורים אחרים.
לאחר רכישת זכויות מים, עצים ומסילות בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19, הקימה חברת H.
Winslow & Company מנסרה גדולה בראש "מפלי ברלין".
ב-1885 העיירה כבר הייתה בית למספר מפעלי עיסת נייר ונייר.
הצורך בעבודה במפעלים הביא לעיירה מהגרים רבים, ושאר האוכלוסייה הייתה מורכבת מצרפתים קנדים מקוויבק הסמוכה.
ב-1872 קבוצה של סקנדינבים הקימו במקום את מועדון הסקי הוותיק ביותר בארצות הברית, שממשיך להתקיים גם היום.
ב-1874 עברו דרך החלק המזרחי של העיירה, וקו רכבת זה הופעל עד שנות ה-80 של אותה מאה.
התעשייה המרכזית בברלין באמצע המאה ה-20 הייתה מפעלי עיסת נייר ונייר.
כשנהיו פתוח עבודות במקום, האוכלוסייה ירדה והיום היא פחות מחצי מ-20,000 התושבים בסקר של 1930. כך, לדוגמה, ב-2001 חברת אמריקן טישו שפעלה בעיר הגישה בקשה לפשיטת רגל, שלפניה הפסיקה לשלם מיסים עירוניים.
המתקנים שלה נרכשו בשנת 2002 על ידי פרייזר ניירות מקנדה, אבל במרץ 2006 הודיעה פרייזר גם היא על סגירת מפעל העיסה שבברלין.
ב-6 במאי 2006, 250 עובדים פוטרו, חלקם עברו למפעל גימור הנייר של Cascade, אך רובם נותרו מובטלים.
ברלין נמצאת בחלק הצפוני של ניו המפשייר, צפונית ל, במחוז הצפוני ביותר של המדינה.
עובר במרכז העיר, מוביל צפונה ל ואחר כך למיין, ודרומה דרך ו לאזורים ו של ניו המפשייר.
מוביל צפון–מערב דרום מערב ל.
לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטח העיירה הוא 161.1 קילומטר רבוע, מתוכם 158.9 קמ"ר יבשתיים ו-2.2 קמ"ר מים, המהווים 1.37% מהעיר.
הנקודה הגבוהה בעיר היא ב, הנמצאת ב-1,189 מטר מעל לפני הים, שממנה ניתן לראות את קו האופק של בוסטון ביום בהיר.
למערב העיר נמצא , בגובה 619 מטרים.
כמו כל צפון ניו אינגלנד, חוץ מההרים הגבוהים ביותר, בברלין יש אקלים יבשתי חם-קיצי לח המתבטא בחורף קר ומושלג וקיץ חם.
1.8% משני גזעים או יותר.
33.3% ממשקי הבית היו מורכבים מיחידים, וב-15.2% ממשקי הבית היו בני 65 ומעלה שגרים לבד.
בממוצע, בבית גרו 2.18 איש ובמשפחה היו 2.71 נפשות.
הגיל החציוני היה 44.7 שנים.
בשנים 2015–2011 ההכנסה החציונית למשק בית בעיר הייתה $35,523 וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 49,103$.
בערך 18.1% מהמשפחות ו-20.3% מהאוכלוסייה הכללית היו מתחת לקו העוני, מהם 34.3% מהאוכלוסייה מתחת לגיל 18 ו-11% מהאוכלוסייה של גילאי 65 ומעלה.
באצטדיון נוטרדאם בעיר הייתה קבוצה בליגת ההוקי הפדרלית המקצועית ברמה נמוכה בשם Berlin River Drivers משנת 2015 עד 2017.
ברלין בלוז היא סדרת טלוויזיה ישראלית שיצרו דנה אידיסיס ואיתמר רוטשילד, בכיכובם של רוטשילד ושל שירה נאור.
הסדרה עלתה בבינג' ב-yes ב-27 במרץ 2024. הסדרה בת שישה פרקים.
עלילתה מבוססת על התקופה בה חיו אידיסיס ורוטשילד בברלין בשנים 2018–2019. בתקופה זאת אידיסיס ניסתה לכתוב את העונה השנייה של "על הספקטרום", אך בעצת סייד קשוע היא החלה לכתוב על חייה בברלין.
הסדרה אומנם מתרחשת בברלין, אך היא צולמה בבודפשט.
הסדרה הייתה אמורה לעלות ב-23 באוקטובר 2023, אך עקב מלחמת חרבות ברזל עלתה בסופו של דבר באיחור של חמישה חודשים, במרץ 2024.
הסדרה מתרכזת בטליה (שירה נאור) וביונה (איתמר רוטשילד), זוג שעובר לגור בברלין לשנה, בעקבות הצעת עבודה שקיבל יונה כנגן אבוב בפילהרמונית של ברלין.
בעוד טליה מנסה לכתוב את הרומן החדש שלה בבתי קפה בעיר ללא הצלחה, יונה מנסה להשתלב בחברה הגרמנית, הוא לומד את השפה ואת התרבות הגרמנית, בניגוד לאשתו שרואה את עצמה כזרה בעיר.
לכך מתווסף העניין של היותו של יונה נכד לניצול שואה שגדל בלייפציג, מה שמביא את ליחס מורכב לשהות שלהם שם מצד אימו שלומית (ליאורה ריבלין).
טליה גלוסקא (שירה נאור) – אשתו של יונה, אמא של רני.
סופרת, כתבה ספר מצליח בשם "מעיין" המבוסס על הסיפור של אחיה- אדם עם בעיות פסיכיאטריות.
עוברת בעקבות הצעת העבודה של יונה לברלין לשנה אך היא מתקשה להסתגל לחיים בברלין ורוצה לחזור לישראל.
מנסה לכתוב ספר חדש אך לא מצליחה לכתוב אותו בברלין.
יונה גלוסקא (איתמר רוטשילד) – בעלה של טליה, בנה של שלומית, אבא של רני.
קיבל הצעת עבודה במקהלה הממוקמת בברלין כנגן אבוב שני, מעביר את משפחתו לברלין.
שלומית גלוסקא (לאורה ריבלין) – אמא של יונה, מגיעה לגרמניה כדי לבקר את יונה ומשפחתו, עדיין יש לה שנאה כלפי הגרמנים.
רני גלוסקא (אמלין קינן) – בתם של טליה ויונה, נכדתה של שלומית.
גדי (אורי קומאי) – אחיה של טליה.
יש לו בעיות נפשיות, עליו טליה כתבה את ספרה הראשון- מעיין.
מאיר סויסה – אבא של טליה וגדי.
נעמה שפירא – אמא של טליה וגדי.
שלי אוחנה-כרמי (אליענה בקייר) – ישראלית שגרה בברלין ומסייעת לטליה.
מנהלת קבוצת פייסבוק של ישראלים בברלין.
צורי (תמיר בר) – חבר של יונה, חי בברלין כבר מספר שנים.
ברלינר הוא מאפה מתוק, מטוגן בשמן עמוק או בשומן חזיר (לארד), שמקורו בגרמניה.
הברלינר עשוי מבצק שמרים, ממולא בדרך כלל בריבה או קרם, ומצופה באבקת סוכר או בזיגוג סוכר.
המאפה דומה בצורתו ובטעמו לדונאט, אך ללא חור באמצע.
עד המאה ה־16 הסוכר היה מצרך יקר מאוד, ולכן גרסאות מוקדמות של מאפים מטוגנים דמויות דונאט כללו לרוב מליות מלוחות כמו גבינה, בשר ופטריות.
עם גידול ייבוא הסוכר מהקולוניות הקריביות והפיכתו לנגיש וזול יותר, החלו מליות מתוקות, ובעיקר ריבות פרי, לצבור פופולריות.
לא ידוע אם מדובר ביצירה מקורית של מחבר הספר (שנותר אלמוני), או בתיעוד של מסורת בישול קיימת.
ההשערה היא שהמתכון מבוסס על כתב יד קדום מאזור שוואביה, אשר נכתב ככל הנראה על ידי טבח מנוסה שפעל בחצרות מלוכה שונות.באוסטריה סופגנייה זו נקראת Krapfen.
הברלינר עשוי מבצק שמרים רך ואוורירי הכולל קמח, ביצים, חלב, חמאה, סוכר ושמרים.
לאחר תפיחה, נחתכים עיגולים מהבצק ומטוגנים בשמן עמוק עד להשחמה.
לאחר הטיגון מוזרק למאפה מילוי, בדרך כלל ריבה אדומה (כגון ריבת פטל או תות), ולעיתים גם קרמים, שוקולד או וניל.
המאפה מצופה באבקת סוכר או בזיגוג.
בֵּרְן היא העיר הפדרלית (Bundesstadt) של שווייץ ומשמשת בפועל כעיר בירתה.
ברן שוכנת בקנטון ברן הנושא את שמה ומשמשת גם כבירתו.
העיר ממוקמת בגובה של 542 מטר משני צידי הנהר ארה (Aare), בשפלה השווייצרית (Mittelland).
במאי 2013 התגוררו בעיר 137,919 תושבים והיא הייתה העיר החמישית בגודלה במדינה.
באזור האורבני של העיר מתגוררים כ-356,000 איש.
העיר נוסדה בשנת 1191 והוכרה כעיר קיסרית חופשית (Freie Reichsstadt) במאה ה-13. ב-1353 צורפה לקונפדרציה הישנה של שווייץ והייתה לאחת הערים החזקות בה.
ברן נהרסה כמעט עד היסוד בשריפה שאירעה בה ב-1405, ולאחר מכן הוקמה מחדש בסגנון הרנסאנס.
מרכזה העתיק של העיר מתקופה זו הוכרז בשנת 1983 כאתר מורשת עולמית.
תקופת זוהרה של העיר הייתה במאה ה-16 ובמאה ה-17, ובשנת 1848 הייתה למקום מושבם של מוסדות השלטון של שווייץ המודרנית.
בברן שוכנים מספר ארגונים בין-לאומיים שהחשוב שבהם הוא איגוד הדואר העולמי, שנוסד בעיר בשנת 1874. בעבר שכנה בעיר גם הנהלת איגוד הטלקומוניקציה הבין-לאומי, אך זו הועתקה לז'נבה.
ברן נמנתה עם שמונה הערים בשווייץ ובאוסטריה אשר אירחו את משחקי אליפות אירופה בכדורגל בשנת 2008.
לפי האגדה העממית על מקור שמה של ברן, ברטולד החמישי, דוכס צרינגן, שייסד את העיר בשנת 1191, החליט כי היא תיקרא על שם בעל החיים הראשון שיצליח לצוד.
היה זה דוב, והעיר נקראה על שמו (Bär, היינו "בֶּר", "דוב" בגרמנית).
אולם זוהי אגדה בלבד, וסביר שהעיר נקראה כפי שנקראה על שמה הגרמני באותה עת של העיר ורונה באיטליה, ובהקשרו של הגיבור המיתולוגי הגרמני דיטריך מוורונה (Dietrich von Bern), בן דמותו של תאודוריק הגדול.
הועלתה השערה כי שמה של העיר בא לה מזה של היישוב הקלטי הקדום שמצפון לה ואשר ייתכן וכונה "ברנודור" (Brenodor).
לפי השערה זו השתמר שם זה גם בשמו של יישוב רומי מאוחר יותר בשם "ברנודורום" (Brenodurum), אך אין לסברות אלה ראיות של ממש.
דבר זה לא הפריע לעיר ולקנטון לאמץ את הדוב כסמלם, ובברן שוכנת "מאורת הדובים" (Bärengraben), כלוב של דובים חומים, הנחשב לאחד מאתרי העניין בעיר ולמקום פופולרי בקרב תושביה .
הדובים של ברן נזכרו כבר ב-1513 והכלוב הנוכחי הוא הרביעי במספר.
הוא נחנך ב-27 במאי 1857 על הגדה הימנית של הנהר מול העיר העתיקה, בנובמבר 2009 נחנך שטח גדול של כעשרה דונמים, הנקרא "פארק הדובים" (Bärenpark), והוא מחליף את שני בורות הדובים האחרונים במטרה לאפשר לדובים חופש תנועה.
הפארק נמצא בצמוד לבורות הדובים הישנים, על גדות נהר הארה.
ברן שוכנת באזור גבעי, בצומת בו נפגשת הדרך המובילה מהרי האלפים דרומית-מזרחית לעיר אל הרי היורה צפונית-מערבית לה, עם הדרכים שלאורך השפלה השווייצרית, המהווה את עורק התחבורה החשוב במדינה.
העיר העתיקה של ברן שוכנת בעיקול חד של נהר הארה המקיף אותה מדרום, ממזרח ומצפון.
ממערב היא נתחמה בעבר על ידי חומה ועל חלק מהתוואי ההיסטורי של חומה זו ממוקמת כיום תחנת הרכבת המרכזית ומסילת הרכבת המוליכה מהעיר צפונה.
אורכה של העיר העתיקה הוא כקילומטר וחצי ממזרח למערב ורוחבה מצפון לדרום הוא כחצי קילומטר.
העיר המודרנית התפתחה סביב העיר העתיקה בכל הכיוונים וכיום היא מכסה שטח של 51.6 קמ"ר.
מתוך שטח זה, 45.1% הם שטחים בנויים או לתשתיות, 19% הם שטחים חקלאיים, 33.6% הם יערות ו-2.4% שטח לא מנוצל.
האקלים בברן ממוזג ויבשתי, ומתאפיין במשרע טמפרטורות של עד C° 20 בין הקיץ לחורף.
משקעים יורדים בעיר משך כל השנה, בין בצורת גשם ובין בצורת שלג, וכמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 1,028 מ"מ.
הטמפרטורות המקסימליות נעות מ-C° 2.2 בחודש ינואר ל-C° 23.5 ביולי.
להלן הנתונים הממוצעים השנתיים של טמפרטורות המקסימום והמינימום ושל כמות המשקעים:
העת העתיקה וימי הביניים המוקדמים
בשטחה של העיר ברן עצמה לא נמצאו עדויות ליישוב פרהיסטורי, אם כי עמק הארה היה מיושב כבר בתקופת האבן ובתקופת הברונזה.
העדויות המוקדמות ביותר ליישוב באזור ברן עצמה הם מתקופת תרבות האלשטאט (Hallstattzeit) הקלטית, אשר שגשגה במישורים שמצפון להרי האלפים בתקופת הברזל המוקדמת (בין 800 ל-450 לפנה"ס).
ממצאים אלה מועטים וכוללים תל קבורה וקבר נוסף בעיר.
תרבות האלשטאט פינתה את מקומה לתרבות לה טן (La-Tène-Zeit) שהתקיימה בתקופת הברזל המאוחרת, משנת 450 לפנה"ס ועד לכיבוש הרומי.
מספר שרידים מתרבות זו נמצאו ברחבי העיר גופא והם מתוארכים בעיקר למאה ה-3 לפנה"ס ולמאה ה-2 לפנה"ס.
אולם הממצאים הקלטיים החשובים ביותר באזור ברן התגלו בחצי האי אנגה (Engehalbinsel) שנתחם על ידי פיתוליו של הארה כ-4 ק"מ צפונית לעיר.
במקום התגלו בשנת 1849 ממצאים רבים, ובעיקר כלי נשק, כמו חרבות וראשי חיצים, תכשיטים, כלים שונים וחרסים.
ככל הנראה במחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס, הוקף חלק מהיישוב באנגה בביצורים, וסכר הוקם בנקודה הצרה ביותר בנהר.
שרידים של מספר כלי נשק שנשברו במכוון בצורה אופיינית, רומזים לכך שהמקום שימש גם לפולחן.
במקום נמצאה לוחית אבץ שעליה מופיעה המילה "ברנודור" (Brenodor), וזהו, לפי סברה לא מבוססת בראיות, האזכור הראשון לשמה של העיר.
לאחר הכיבוש הרומי המשיך חצי האי אנגה והיה נושב.
ייתכן שהיישוב היה אחד מ-12 ערי ההלווטים שנזכרו על ידי יוליוס קיסר.
במקום שייתכן ונקרא "ברנודורום" (Brenodurum), התגלו בית קברות ובו כ-160 קברים, אמפיתיאטרון קטן, שרידיהם של שלושה מקדשים, בית מרחץ ציבורי, בתי מרחץ פרטיים ובתי מלאכה.
בנוסף התגלו שרידיו של יישוב מבוצר מהמאות ה-9 וה-10.
מייסוד העיר ועד סוף ימי הביניים
מועד ייסודה של העיר מתוארך לפי הכרוניקה של ברן (Cronica de Berno) שנכתבה במחצית הראשונה של המאה ה-14, לשנת 1191 ומיוחס לברטולד החמישי, דוכס צרינגן:
קביעה זו זכתה לאישוש בממצאים ארכאולוגיים, וברן הייתה לחלק מהדוכסות.
עם זאת, עם מותו של ברטולד החמישי ב-1218 באה הדוכסות אל סופה ושטחה נמסר לבסוף לשליטת בית הבסבורג.
לכאורה, במועד זה הוענק לעיר כתב זכויות בידי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ומסמך זה, הנושא את התאריך 1218, ידוע בשם "כתב הזכויות המוזהב של ברן" (Goldene Handfeste von Bern) בשל הבולה המוזהבת שבתחתיתו.
כתב הזכויות הכיר בברן כעיר מלכותית חופשית (Freie Reichsstadt) והפך אותה למעשה לעיר עצמאית.
במסמך 54 סעיפים המבטיחים, בין היתר, את בחירתו החופשית של ראש העיר (Schultheiß), את הזכות לחוקק חוקים ואת הזכות לטבוע מטבעות מקומיים.
כיום מאמינים רוב החוקרים כי המסמך זוייף וכי למעשה נכתב באמצע המאה ה-13 על ידי פרנסי העיר, במטרה לגבות באופן רשמי את הזכויות מהן נהנתה העיר מאז סופה של הדוכסות.
בכל אופן, ב-16 בינואר 1274 אשרר רודולף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את כל הזכויות המופיעות במסמך, ומבחינת כוחה החוקתי הפכה סוגיית מקוריותו של כתב הזכויות לחסרת משמעות.
בתחילת המאה ה-13 כבר שכנו בעיר שתי טירות, וגבולותיה נתחמו על ידי הארה משלושת צדדיה, ובמערבה היא הגיעה עד למגדל שעון הזמן.
שלושה רחובות אורך מקבילים חצו את ברן ממזרח למערב, ושטחה חולק לחלקות באורך של 100 רגל וברוחב של 60 רגל.
בהמשך המאה ה-13 התפשטה העיר מערבה ושערה המערבי הועתק ב-1256 למגדל הכלא.
אוכלוסיית העיר גדלה מכ-400 עד 600 תושבים בתחילת המאה ה-13, לכ-3,000 איש מאה שנה לאחר מכן, והמשיכה והתפתחה למרות המוות השחור, כך שבסביבות 1450 התגוררו במקום כ-5,000 עד 5,500 תושבים.
העיר לא קמה על דרך מסחר חשובה ובשנותיה הראשונות עסקו תושביה בעיקר בחקלאות.
אופים, קצבים, נפחים ובורסקאים שפעלו בעיר סיפקו בעיקר את התצרוכת המקומית ובסוף ימי הביניים הייתה הבורסקאות לענף הייצור החשוב בברן.
רק במחצית השנייה של המאה ה-14, החלה ברן לצבור מעמד גם כמרכז מסחרי, וב-1373 הוקם בה מחסן סחורות ששירת סוחרים זרים.
עם זאת בתחילת המאה ה-15, פנו רבים מתושבי העיר לעסוק בסחר במקרקעין ובשירות צבאי וציבורי, וענפי הסחר והתעשייה המסורתית נקלעו לשפל.
במקביל החלו להתפתח ענפים אחרים של צביעת עץ וזכוכית, אמנות ששגשגה בעיר עד המאה ה-17.
לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית במחצית הראשונה של המאה ה-16 רכשה ברן שליטה בשטחים חדשים וחוזקה הפוליטי והכלכלי התעצמו.
יחד עם ציריך ניצבה העיר בראשה של שווייץ הפרוטסטנטית והיא ידעה תקופת זוהר שנמשכה גם במאה ה-17. מעמד חדש של אצולה החל נוצר בברן וזה תפס את מקומה של האצולה הקיימת, ומעמדם של אנשי הממשל והחינוך התעצם גם הוא.
במהלך המאה ה-17 וה-18 התחלקה האוכלוסייה לארבע קבוצות – תושבים נעדרי זכויות פוליטיות וכלכליות (ewigen Habitanten), תושבים בעלי זכויות כלכליות בלבד (Ansässen), האצולה שבאופן תאורטי הייתה גם בעלת כוח פוליטי (regimentsfähigen), והמשפחות השולטות בעיר הלכה למעשה (regierende).
האחרונות מנו 139 משפחות בשנת 1651 ומספרן הלך והצטמצם עד 1751 עת עמד על 77 משפחות.
בפועל גם בקרב משפחות אלה היו חמש משפחות שהיוו את הגרעין השליט בעיר.
הרפורמציה הביאה גם לארגון מחדש של המשטר הכנסייתי בעיר, וברן כולה הייתה רובע כנסייתי בודד עד לאחר שנת 1721, עת הוקמו רבעים כנסייתיים גם בסמוך לכנסיית רוח הקודש במערב העיר ובכנסיית נידג במזרחה.
במערבה של העיר הוקמו ביצורים רחבי היקף בין 1622 ל-1634 ואלה נודעו בכינוי "שאנצן" (Schanzen – "הסוללות"), והתחלקו ל"שאנצה הגדול" (Große Schanze) מצפון ול"שאנצה הקטן" (Kleine Schanze) מדרום.
עם עצמאותה של שווייץ ב-1648 וביסוסו של המשטר הישן, נודע לעיר מעמד מרכזי במדינה, אך היא נקלעה לסכסוך פנימי בין ינואר ליוני 1653 כאשר מרד איכרים פרץ בה ובמספר ערים נוספות בשווייץ.
פליטים הוגנוטים התיישבו בעיר והקימו תעשיית טקסטיל ועיבוד כותנה ומשי.
בנק מלקרידה-גרונר (Malacrida-Gruner) ובנק מורל (Morel) שלטו על הפיננסים ועל קשריה הכלכליים עם ערי אירופה האחרות.
ב-5 במרץ 1798 נכבשה ברן יחד עם שווייץ כולה על ידי הצרפתים, והמשטר הישן התמוטט.
ב-12 באפריל 1798 הוכרזה הרפובליקה ההלווטית, והקנטונים וספיחיהם הפיאודליים בוטלו.
אולם הרפובליקה ההלווטית לא האריכה ימים וב-1803 היא בוטלה ותחתיה קמה מדינה פדרלית שחולקה שוב לקנטונים עצמאיים.
ב-1831 בוטלה שליטתה של העיר בקנטון ברן, אך היא שמרה על חשיבותה הכלכלית ומבחינה דמוגרפית הלך חלקה של אוכלוסיית העיר בכלל אוכלוסיית הקנטון וגדל בהתמדה.
ב-1834 נוסדה בעיר אוניברסיטת ברן, והחל תהליך פירוקם של ה"שאנצן", ביצורי העיר שהוקמו ממערב לחומתה.
התהליך שהוסדר בחוק ב-1832 הסתיים ברובו ב-1846, והושלם באופן סופי בתחילת המאה ה-20. הקמת גשר נידג שנחנך במזרח העיר ב-1844, הביא לתחילת התפשטותה של ברן אל הגדה הימנית של הארה.
חוסר יציבות ומאבקים בין הקנטונים הביאו לבסוף לקבלת חוקה חדשה ב-22 בנובמבר 1848, וזו ביטלה את עצמאות הקנטונים והפכה את ברן לעיר הפדרלית של שווייץ.
ארבע שנים לאחר מכן, ב-1852, החלה בנייתו של הארמון הפדרלי.
מסילת הרכבת הראשונה הגיעה אל בסמוך לברן ב-1857 והסתיימה מצפון לעיר העתיקה ולארה.
ב-1860 נחנכה תחנת הרכבת המרכזית במקום בו ניצב השאנצה הגדול, וקו הרכבת חצה את העיר והמשיך דרומה לכיוון פריבור.
בשנים שלאחר מכן נסללו קווי רכבת שהובילו מהעיר גם לתון במזרח ולביל/ביין במערב, וברן החלה מבססת את מעמדה כצומת מסילות ברזל.
בעיר החלו קמים מפעלים לתעשייה קלה ולתעשייה מטלורגית, ואלה נסמכו על רשת החשמל שהחלה נפרסת ברחבי ברן החל ב-1891. בתקופה זו הוקמו המבנים המונומנטליים החשובים ברחבי העיר, וביניהם אגפיו האחרים של הארמון הפדרלי, המוזיאון לאומנות, המוזיאון ההיסטורי של ברן, הבניין המרכזי של אוניברסיטת ברן, התיאטרון העירוני והקולטור-קזינו.
כתוצאה מהגירה אל ברן, המשיכה אוכלוסייתה וגדלה, אף על פי שרק ב-1870 עבר שיעור הילודה את שיעור התמותה בעיר.
דווקא לאחר מכן הואט קצב צמיחתה של ברן בשל המשבר הכלכלי העולמי והמיתון שבא בעקבותיו.
במקביל החל תהליך התמעטותה של אוכלוסיית העיר העתיקה, שעזבה את הדירות הצפופות לטובת המבנים החדשים שנבנו ללא הרף בשכונות ההיקפיות והשאירה את מרכז העיר למשרדים ולמסחר.
תהליך זה נמשך עד המחצית השנייה של המאה ה-20. בעוד שבשנת 1850 התגוררו בעיר העתיקה 20,300 תושבים, ירד זה ל-10,869 מאה שנה לאחר מכן, ובשנת 2010 עמד על 3,903 איש בלבד.
בסופה של המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הייתה העיר למוקד של חוסר שקט על רקע חברתי ומעמדי.
מהומות אלימות פרצו סמוך למגדל הכלא ב-1893 ובין 1880 ל-1910 ידעה העיר לא פחות מ-136 שביתות, ששיאן בשביתה הכללית של 1918. התפשטות העיר וסיפוחו של רובע בימפליץ (Bümpliz) במערבה חייבו את הקמתה של תחבורה ציבורית, והחשמליות הראשונות הופיעו בברן ב-1890.
המיתון הכלכלי בזמן מלחמת העולם השנייה התחלף בתקופת צמיחה ופיתוח שהחלה ב-1950. הופעת המכונית האיצה את תהליכי הפרבור ואת ההתדלדלות במספר תושבי מרכז העיר.
הפרוורים החדשים הוקמו תוך שימת לב לעקרונות תכנון עירוניים מודרניים, וחייבו הקמת רשת כבישים יעילה שתחצה את העיר ותחבר אותה אל רשת הכבישים המהירים המתפתחת ברחבי המדינה.
בעוד שבשנת 1950 התגוררו 70,000 מהמועסקים בברן בגבולות העיר ו-13,700 אחרים הגיעו אליה מהפרוורים, בשנת 1990 נותר הנתון הראשון ללא שינוי כמעט, אך השני עבר אותו ועמד על 77,100 איש (58% מהמועסקים בעיר).
כמו בעולם כולו הובילו נתונים אלה לתהליך של שיפור התחבורה הציבורית במטרה להפחית כניסת כלי רכב פרטיים אל מרכז העיר.
אוכלוסיית העיר הגיעה לשיאה בשנות השישים, וב-1973 הגיעה תקופת הצמיחה המואצת לסופה עם פרוץ משבר האנרגיה העולמי.
ברבע הרביעי של המאה ה-20 הקפידה העיר על שימור מרכזה ההיסטורי, שזכה בשנת 1983 למעמד של אתר מורשת עולמית, ובעזרתו מנסה ברן למתג את עצמה כיעד תיירותי מועדף בשווייץ.
בשנת 2013 היו 24.5% מתושבי העיר אזרחים זרים.
נתון זה אינו יוצא דופן בשווייץ, גם אם הוא גבוה מהממוצע הארצי.
היותה של ברן עיר בירה והעובדה שהיא משמשת גם כמרכזם של מספר ארגונים בין-לאומיים תורמים גם הם לנתון זה ולקוסמופוליטיות של העיר.
מבחינה זו דומה ברן לז'נבה, בה שוכנים מטה האו"ם וארגונים בין-לאומיים נוספים, וגם בה נמצא אחוז גבוה של תושבים זרים.
אוכלוסיית העיר גדלה פי 4.3 מאז 1850 והגיעה לשיאה בשנות השישים של המאה ה-20, עת התגוררו בברן למעלה מ-160,000 איש.
מאז נמצא מספר תושבי העיר במגמת ירידה אגב גידול חלקם של הזרים באוכלוסייה.
אלה מגיעים בעיקר מגרמניה, איטליה, ספרד וממדינות יוגוסלביה לשעבר.
נתון נוסף הוא גידול במספר משקי הבית בעיר, דבר המוסבר בירידה במספר הנפשות בכל משק בית.
שפת המינהל והתרבות הכתובה בברן היא הגרמנית, אך שפת היום-יום היא ברנדויישט (גרמנית Berndeutsch; אלמאנית Bärndütsch), ניב מקומי של גרמנית שווייצרית, שבעבר היה בעל מאפיינים מעמדיים.
מכלל תושבי העיר בשנת 2000 השתייכו 63,105 נפש מתושבי העיר לכנסייה הפרוטסטנטית.
31,510 הצהירו על עצמם כקתולים והעיר משמשת כמקום מושבו של הבישוף הקתולי של שווייץ.
16,333 נפש היו חסרי השתייכות דתית ואמונתם הדתית של 7,855 לא הייתה ידועה.
יתר התושבים הצהירו על עצמם כמוסלמים (4,907 איש), נוצרים אורתודוקסים (1,874), הינדים (1,430), בודהיסטים (629 איש), יהודים (324) ובני דתות אחרות כולל כנסיות נוצריות אחרות.
אוניברסיטת ברן (Universität Bern) היא המוסד האקדמי החשוב בעיר.
היא נוסדה ב-1834 ובשנת הלימודים 2006–2007 למדו בה 12,854 תלמידים בשמונה פקולטות – תאולוגיה, משפטים, רפואה, וטרינריה, כלכלה ומדעי החברה, מדעי הרוח, מדעים מדויקים ובפקולטה העוסקת בחינוך, חינוך גופני ובפסיכולוגיה.
בית החולים אינזלשפיטאל (Inselspital) בברן מסונף לאוניברסיטה.
אוניברסיטה נוספת בעיר היא "ברנר פאכהוכשולה" (Berner Fachhochschule) שנוסדה ב-1 באוקטובר 1997 ולומדים בה כ-5,500 תלמידים.
בעיר מוסדות חינוך נוספים בתחומים ספציפיים, כמו מינהל, מוזיקה, כלכלה, מלונאות ועוד.
בכיכר קורנהאוס (Kornhausplatz) בעיר העתיקה ניצבים "בית קורנהאוס" (Kornhaus) והתיאטרון העירוני (Stadttheater Bern).
בית קורנהאוס הוא מרכז תרבותי שבו אולם מופעים וספרייה, ונערכים בו אירועי תרבות ותערוכות שונות.
המבנה הוקם בין 1711 ל-1718 ובמרתפו הוצבו חביות לאחסון יין עשויות מעץ אלון.
בקומה הראשונה של המבנה שכן שוק הדגנים (Kornmarkt) שהעניק למבנה את שמו, וב-1895 הוא נבנה מחדש והוסב לייעודו הנוכחי.
בתיאטרון העירוני של ברן נערכים בעיקר מופעי תיאטרון, בלט ואופרה, והוא שוכן במבנה נאו-קלאסי שנחנך ב-1903.
בעיר פועלת מאז 1877 התזמורת הסימפונית של ברן (Berner Symphonie-Orchester) שמשכנה ב"קולטור-קזינו" (Kultur-Casino Bern), שאין דבר בינו ובין קזינו .
המבנה הוקם בין 1907 ל-1909 בקצהו הצפוני של גשר קירשנפלדבריקה, במקום בו ניצב לפני כן משכנה הקודם של אוניברסיטת ברן, ולפניה מנזר פרנציסקני.
המבנה העניק את שמו לכיכר הקזינו שמצפון לו.
בעיר מתקיימים מספר פסטיבלים, שהידוע שבהם הוא "פסטיבל גורטן" (Gurtenfestival) למוזיקת רוק ופופ הנערך מאז שנת 1977. פסטיבל BeJazz הוא פסטיבל ג'אז הנערך פעמיים בשנה, בחורף ובקיץ, ופסטיבל שניט לסרטים קצרים (Shnit Kurzfilmfestival) שהוא השני בגודלו במדינה ונערך בעיר מאז 2003.
הפסטיבלים העממיים כוללים את פסטיבל הפולקלור "ציבלמריט" (Zibelemärit – "שוק הבצל"), פסטיבל "ארלויכטן" (Aareleuchten "אורות הארה") הנערך ב-1 באוגוסט ובמהלכו שטות סירות מוארות בנהר, פסטיבל "זיכלטה" (Sichlete) הקולינרי, וקרנבל ברן (Berner Fasnacht) ששורשיו במאה ה-15 ונחשב כיום לשלישי בגודלו בשווייץ.
תחילתו של המוזיאון לאמנות של ברן (Kunstmuseum Bern) השוכן בצפון-מערבה של העיר העתיקה, היא בייסודו של אוסף האמנות הלאומי ב-1809. מבנה המוזיאון נפתח לקהל ב-9 באוגוסט 1879 והמוזיאון הוא מוזיאון האמנות העתיק במדינה המציג תצוגה קבועה.
במוזיאון יצירות אמנות מ-800 השנים האחרונות, הכוללות כ-3,000 תמונות ופסלים וכ-48,000 רישומים, הדפסים, תמונות ופרטי מדיה נוספים.
מרכז פאול קלה (Zentrum Paul Klee) הוא מוזיאון חדש שנחנך ב-20 ביוני 2005 במזרחה של העיר, ומוקדש לחייו וליצירתו של הצייר השווייצרי פאול קלה (1879–1940), שהתגורר משך חלק ניכר מחייו בעיר.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל האיטלקי רנצו פיאנו והוא בנוי משלושה מבני פלדה וזכוכית בצורת גלים, או גבעות, המשתלבים בנוף.
כ-4,000 מכל 10,000 יצירותיו של קלי שוכנות במוזיאון, והוא נחשב לאוסף הגדול ביותר המוקדש לאמן בודד בעל שם.
בכיכר הלווטיה שמדרום לעיר העתיקה שוכן המוזיאון האלפיני השווייצרי (Schweizerisches Alpines Museum) המתמקד בהרי האלפים השווייצרים ובתרבותם.
המוזיאון נוסד ב-1905 וב-1934 עבר למשכנו הנוכחי בפינה הצפון-מערבית של הכיכר .
בצידה האחר של כיכר הלווטיה ניצב המבנה הנאו-גותי של המוזיאון ההיסטורי של ברן (Historisches Museum Bern).
המבנה הוקם ב-1894 בהשראתן של טירות מהמאה ה-15 ומהמאה ה-16, ויועד לשמש כמוזיאון הלאומי של שווייץ (Landesmuseum), אך זה הוקם לבסוף בציריך.
המוזיאון מציג 250,000 פריטים על אודות ההיסטוריה, האתנוגרפיה והתרבות של שווייץ ושל אזור ברן, והאוסף שלו נחשב לשני בגודלו מסוגו במדינה.
לא רחוק מהמוזיאון ההיסטורי שוכן מוזיאון התקשורת (Museum für Kommunikation), שעוסק בתקשורת במובנה הרחב ובוחן את כל צורות התקשורת בין בני אדם, החל בשפת גוף וכלה ברשתות החברתיות.
האוסף שלו כולל בין השאר יותר מ-500,000 בולים.
מוזיאון העיר ברן לתולדות הטבע (Naturhistorisches Museum der Burgergemeinde Bern – ראו 11) שוכן מדרום למוזיאון ההיסטורי וידוע בכ-220 דגמים תלת-ממדיים המוצגים בו והמתמקדים בבעלי חיים מאפריקה ומאסיה.
במוזיאון מוצגים גם אוסף פלאונטולוגי ואוסף המתמקד במינרלים.
איינשטיינהאוס, מוזיאון ובית מגוריו לשעבר של אלברט איינשטיין
קבוצת הכדורגל המקומית יאנג בויז ברן משחקת כיום בליגת העל השווייצרית, בעוד שמועדון הכדורגל של "אף צה ברן" (FC Bern) משחק בליגה השנייה.
ברן היא אחת משמונה הערים ברחבי אוסטריה ושווייץ שאירחו את משחקי אליפות אירופה בכדורגל יורו 2008. המשחקים בעיר נערכו באצטדיון הבית של קבוצת יאנג בויז ברן, סטאד דה סוויס, ונקדורף-ברן (Stade de Suisse Wankdorf-Bern) בצפון העיר.
האצטדיון נבנה על חורבותיו של האצטדיון הקודם והוא נחנך ב-30 ביולי 2005. הוא יכול להכיל עד 31,783 צופים, ובזירה שלו ניתן לקיים גם משחקי הוקי קרח ואירועים נוספים.
האצטדיון הוא חלק מ"מרכז ונקדורף" (Wankdorf Center) הכולל גם מרכז קניות תת-קרקעי שהוקם מתחת לאצטדיון.
ענף ההוקי קרח פופולרי מאוד בברן, והקבוצה העירונית "אס צה ברן" (SC Bern) משחקת בליגה הלאומית העליונה.
אצטדיון ההוקי קרח "פוסט-פינאנצה ארנה" (PostFinance Arena) שבעיר נבחר כזירה העיקרית שתארח את משחקי אליפות העולם בהוקי קרח לגברים בשנת 2009. האצטדיון מסוגל להכיל 17,000 צופים, מהם 10,300 בעמידה, והוא עובר שיפוצים מקיפים לקראת משחקי האליפות.
גם ענף הקרלינג זוכה לפופולריות בעיר, ומשחקים ותחרויות נערכים באולם הקרלינג "ברן-אלמנט" (Curling halle Bern-Allmend).
יחסית לערים אחרות ולמרות הפרוורים הגדולים של העיר, אחוז גבוה מהתנועה בברן מתבצע בתחבורה ציבורית וברגל ולא במכונית פרטית, זאת בשל איכות התחבורה הציבורית ובשל מרכז העיר החסום ברובו לכלי רכב פרטיים.
נכון לשנת 2008, 33% מהנסיעות בעיר התבצעו במכונית, 43% בתחבורה ציבורית ו-21% ברגל או באופניים.
נמל התעופה ברן-בלפ (Flughafen Bern-Belp) שוכן ממזרח לעיר, ומשרת מספר קווים סדירים לכמה ערים אירופיות כמו גם טיסות שכר ליעדי נופש באזור הים התיכון הפועלות במהלך הקיץ.
בשדה מסלול אספלט בודד באורך של 1,730 מטר (14/32) לאחר שהוארך לקראת משחקי יורו 2008. בשנת 2007 עשו 106,614 נוסעים שימוש בשדה התעופה, נתון המהווה ירידה דרסטית לעומת 240,174 נוסעים בשנת 2000. בשדה שני מסלולי דשא נוספים ופועלים בו גם מנחת מסוקים, טיסות לתיירים בשמי האזור ושירות מוניות אוויריות.
ברן השוכנת בליבה של השפלה השווייצרית, היא צומת חשוב של תחבורת הרכבות במדינה.
כמעט כל הרכבות עוברות דרך תחנת הרכבת המרכזית בעיר (Bern Hauptbahnhof) הנחשבת לתחנה השנייה בגודלה בשווייץ לאחר זו של ציריך .