tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית הקברות האשכנזי אולוס הוקם בשנת 1901, בחלק האירופי של איסטנבול, בשכונה ארנבוטקוי, רובע בשיקטש כ-500 מטר מבית הקברות הספרדי.
בשל מצוקת מקומות הקבורה בבית הקברות הספרדי, נקברים כאן גם נפטרים מהעדה הספרדית, במיוחד בני זוג או קרובים של נפטרים אשכנזים.
המאוזוליאום לזכר החיילים היהודים שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 2010, קרן בית הכנסת חמדת ישראל הקימה בחלקה היהודית בית הקברות אצ'יבאדם, הנמצא בשכונת חסן פאשה ברובע קדיקוי, מאוזוליאום לזכר חיילים יהודים שלחמו בצבא העות'מאני במלחמת העולם הראשונה בקרבות גליפולי ונפלו בקרב.
הוחלט לארגן כל שנה טקס זיכרון לנופלים בחודש מרץ.
בית הכנסת חמדת ישראל נחנך בשנת 1899 בשכונת היידרפאשה ברובע קדיקוי בחלק האסייתי של איסטנבול.
בתי ספר אליאנס בטורקיה הוקמו במטרה לסייע בקידום מעמדה ובשילובה של האוכלוסייה היהודית בחברה הטורקית באמצעות חינוך ופיתוח מקצועי.
במשך שבעים שנה זאת הייתה מערכת החינוך היחידה שהציע לילדים היהודים בטורקיה (בנים ובנות) תוכניות לימוד תקניות מתקדמות שכללו את לימוד השפה הצרפתית ולעיתים גם הגרמנית.
הקמת בתי הספר העיוניים - מקצועיים
ארגון כל ישראל חברים ) הוקם בשנת 1860 במטרה להגן על זכויותיהם של היהודים ולהביא לשינוי במעמדם האזרחי בכל מקום בעולם.
רשת אליאנס פתחה בתי ספר רבים באימפריה העות'מאנית בקהילות בהן חיו מעל אלף איש.
בתי הספר נפתחו תחילה בערים הגדולות כגון איסטנבול, אדירנה ואיזמיר ולאחר מכן בערים קטנות יותר.
חלק מבתי הספר שהוקמו היו בתי ספר חדשים, לדוגמה בתי הספר בבאלאט ובגלאטה באיסטנבול.
במקרים אחרים הרשת לקחה תחת פיקוחה בתי ספר קיימים, דוגמת בתי הספר באורטאקוי, דאהאמאמי ובית הספר שהוקם בשנת 1854 על ידי אברהם קמונדו ראש "קהילת היהודים הזרים" בהסקוי.
באמצע המאה התשע עשרה התיישבו באימפריה העות'מאנית יהודים ממוצא איטלקי ששמרו על אזרחותם הזרה ועל הקשר עם התרבות המערב אירופית.
הם הקימו קהילה נפרדת בשם "קהילת היהודים הזרים" (הם כונו על ידי המוסלמים "פרנקוס").
קהילה זאת פעלה רבות להקמת מערכת חינוך יהודית מתקדמת ברוח המערב והייתה גורם מסייע בהקמת רשת בתי הספר של ארגון אליאנס באימפריה העות'מאנית, בין היתר על ידי מימין ישיר וגיוס תרומות ממשפחת משה מונטפיורי וממשפחת הברון רוטשילד.
רשת בתי הספר של אליאנס באימפריה העות'מאנית נתמכה על ידי תרומות שהתקבלו מהברון הירש - מיליון פרנק זהב בשנת 1874 ועשרה מיליון פרנקי זהב בשנת 1889. גורמים ממנים נוספים היו מרכז אליאנס בפריז, המועצות המקומיות, הקהילה וגביית שכר לימוד.
כל בתי הספר של רשת אליאנס נפתחו בתקופת שלטונה של האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1923, עת הוקמה הרפובליקה הטורקית פעלו בטורקיה עשרים ושמונה בתי ספר בהם למדו 9,904 תלמידים.
בתי ספר אליאנס לפי יישוב
בשכונת באלאט נפתח בית ספר לבנים בשנת 1875 ובית ספר לבנות בשנת 1882. שני בתי הספר נהרסו בשריפה שפרצה בשכונה בשנת 1911.
במהלך 36 שנות פעילותם מספר התלמידים עלה בהדרגה מ־279 ל־755, כאשר הגידול במספר הבנות עלה על הגידול במספר הבנים.
בשכונת גלאטה נפתח בית ספר לבנים בשנת 1875 ובית ספר לבנות בשנת 1877. הקמת בית הספר לבנות לוותה על ידי ועד נשים מהאליטה של הקהילה היהודית המקומית אשר השיג, בסיוע אליאנס, את המימון הנדרש והמשיך לאחר מכן להיות מעורב בניהול בית הספר.
בית הספר פעל חמישה ימים בשבוע והיה סגור בימים שבת וראשון.
הילדים התקבלו לבתי הספר בגיל שש.
מאוחר יותר נפתח גן ילדים וכיתה מתקדמת לתלמידים בני 15 שסיימו את תוכנית הלימודים הרגילה.
בשנת 1900 הוקמה חטיבה נפרדת לילדים אשכנזים שהיגרו מרוסיה ומרומניה והוחל בהוראת השפה הגרמנית כדי להיענות לצורכי קהילת דוברי היידיש.
בקוזגונצ'וק ובשכונה הסמוכה, דאהאמאמי, היו ארבעה בתי ספר של אליאנס.
בשנת 1874 נפתח בהסקוי בית ספר לבנות ובשנת 1877 נפתח בית ספר לבנים.
בית הספר לבנות נהרס בשריפה הגדולה שפרצה בהסקוי בשנת 1905. בנוסף לכך הועבר לפיקוח אליאנס בית הספר שנבנה בשנת 1854 על ידי אברהם קמונדו ראש "קהילת היהודים הזרים".
בשכונת היידרפאשה הוקם בית ספר מעורב לבנים ולבנות בשנת 1893. בשכונת אורטאקוי נפתח בית ספר לבנים בשנת 1881 ובית ספר לבנות בשנת 1882.
בית הספר הראשון לבנים נפתח באיזמיר בשנת 1873 ובית הספר לבנות בשנת 1878.בית ספר מקצועי לבנות ובו שלושים וארבע תלמידות נפתח בשנת 1884. בשנת 1895 היו באיזמיר ארבעה בתי ספר לבנים בהם למדו כ־2.500 תלמידים ושני בתי ספר לבנות בהם למדו כ־500 תלמידות.
במשך 25 שנות פעילותו של ארגון אליאנס באיזמיר נפתחו בנוסף לבתי הספר, גן ילדים, שתי תוכניות להכשרה מקצועית, מתפרה לבנות, ארגון בוגרים שמנה 300 חברים, מועדון קריאה אחד ואגודה לעזרה הדדית לבעלי מלאכה.
אליאנס סיפק בין שלושים לארבעים אלף ארוחות חינם בשנה לתלמידים נזקקים בבתי הספר של הארגון.
אליאנס הקימה באדירנה בית ספר לבנים בשנת 1867 ובית ספר לבנות בשנת 1870. זה היה בית הספר הראשון לבנות שנפתח בטורקיה והוא נסגר בשנת 1920. בניגוד למקומות אחרים בטורקיה, לבתי ספר באדירנה הייתה הצלחה גדולה.
בשנת 1911 למדו בבית הספר לבנים 1,077 תלמידים ובבית הספר לבנות 627 תלמידות.
כמחצית מהילדים בגיל בית הספר באדירנה למדו בבתי הספר של אליאנס.
בית הספר לבנים נסגר בשנת 1937 לאחר שבעים שנות פעילות.
תוכנית הלימודים החילונית העיונית כללה חשבון, מדעים, היסטוריה וחינוך גופני.
בשל רמתם הגבוהה, בתי הספר אליאנס משכו גם תלמידים מוסלמים ונוצרים.
בנוסף לכך, כללה תוכנית הלימודים הכשרה מקצועית שמטרתה להקנות לבנים ולבנות מקצוע אשר יבטיח את עצמאותם הכלכלית בעתיד.
תוכנית ההכשרה המקצועית הוכנסה לבתי הספר אליאנס בשנת 1872 ביוזמתו של דוד קאזס, מנהל בית ספר אליאנס.
הוא הציע תוכנית חונכות בה התלמידים יכלו ללמוד ולעבוד עם בעלי מלאכה בעירם, תחת פיקוחם של בתי הספר.
לאחר קבלת אישור הוועד המרכזי של אליאנס התוכנית יושמה בבתי ספר רבים.
הבנות למדו תפירה, רקמה, עבודות תחרה וכבענות.
הבנים למדו עבודות דפוס, עיבוד נחושת וברונזה, נפחות, פחחות, שרברבות, מכונאות, נגרות, סנדלרות נגרות בניין ועוד.
צפיותיו של ארגון אליאנס לגבי אפשרויות העבודה הפתוחות לפני נשים באימפריה העות'מאנית היו לא ריאליות.
נשים העדיפו לעבוד בתור מורות, מזכירות או זבניות ובכל מקרה הפסיקו את עבודתן לאחר שהקימו משפחה, לכן לא הרבו להשתתף בתוכניות להכשרה מקצועית.
גם מצד הבנים לא הייתה התעניינות רבה בנושאים אלה, שכן שאיפתם הייתה להשתלב בעבודה במגזר הציבורי.
בתחילה, שפת ההוראה בבתי הספר אליאנס הייתה צרפתית.
לאחר מהפכת הטורקים הצעירים בשנת 1908, כאשר החוקה החדשה אפשרה לכל אזרח טורקי להתקבל למשרה ציבורית, המורים והורי התלמידים בבתי הספר אליאנס תמכו בהכנסת הוראת השפה הטורקית לתוכנית הלימודים.
הקושי בהוראת השפה הטורקית נבע מהיעדר מורים וחומר לימוד מתאים ומהצורך להבין את הכתב המבוסס על האלפבית הערבי והפרסי.
ממשלת הרפובליקה הטורקית, שהוקמה בשנת 1923, החלה במערכה לחיזוק השפה הטורקית ולביטול השימוש בשפות הזרות כשפות הוראה בבתי הספר של המיעוטים.
בשנת 1924, משרד החינוך הטורקי הציג לפני כל בתי הספר היהודיים את האופציות ללמד בשפה הטורקית או בעברית.
מאחר שהשפה המדוברת בקרב יהודי טורקיה הייתה לאדינו, והידע בעברית היה מצומצם ביותר, בתי הספר נאלצו לבחור בשפה הטורקית כשפת הוראה.
צרפתית ועברית נלמדו כשפות זרות.
בתוקף חוק החינוך האחיד שנחקק בשנת 1924, בתי הספר של רשת אליאנס הפכו לבתי ספר קהילתיים.
בשנת 1929, בתי הספר של רשת אליאנס הורשו לכלול במסגרת תוכנית הלימודים הארצית מספר שעות להוראת היהדות.
בית הספר ההעיוני האחרון של רשת אליאנס, בית הספר לבנים באדירנה, נסגר בשנת 1937.
תוכניות ההכשרה המקצועית ובתי הספר החקלאיים נחלו הצלחה מועטה בלבד.
ארגון כל ישראל חברים האמין שאחת הדרכים להשגת האמנציפציה וההתפתחות התרבותית של היהודים היא הכשרה מקצועית בתחום החקלאות והפיכתם של היהודים משכבה צרכנית לשכבה יצרנית.
בית הספר החקלאי הראשון נפתח באיזמיר בשכונת בורנובה והיה מיועד לילדים משכבות סוציו-אקונומיות נמוכות.
זהו בית הספר היחיד שנתן תוצאות משביעות רצון.
הקרקע להקמת בית הספר החקלאי בורנובה נרכשה באפריל 1890 בתמורה ל־19,000 פרנקים שנתרמו על ידי הברון הירש.
הקרקע הייתה ממקומת ליד הכביש בורנובה – באירקלי.
המשק כלל כרם גדולה, בית אחוזה, מרתף, שתי רפתות, לול תרנגולות ו-240 דונם קרקע פורייה אליהם נוספו מאוחר יותר עוד 200 דונם.
בית הספר פעל בין השנים 1892 – 1899, אז נסגר ורישיונו הועבר לבית הספר החקלאי אור יהודה.
בית הספר החקלאי אור יהודה
בית הספר החקלאי "אור יהודה" הוקם במשק אקישר, 111 ק"מ מאיזמיר.
האדמה נרכשה על ידי החברה היהודית להתיישבות (יק"א) אשר תמכה גם בפעילות בית הספר.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל מ.
מגניפיקו מאיזמיר והתוכנית אושרה על ידי הוועד המרכזי בפריז.
הבנייה הסתיימה בשנת 1905, אז נפתח בית הספר.
בבית הספר למדו 450 תלמידים יהודים עניים, חלקם מקומיים וחלקם מהגרים ממזרח אירופה.
תקופת ההכשרה הייתה שלוש שנים.
תלמידים שרצו להתמחות בתחום מסוים למדו ארבע או חמש שנים.
תוכנית הלימודים כללה הוראת עברית וטורקית, ומקצועות עיוניים כגון חקלאות, בוטניקה, כלכלה, מכניקה, גאולוגיה, רפואה וטרינרית ועוד.
החל משנת 1908 התקבלו גם תלמידי טורקים.
בית הספר נסגר לאחר כיבוש איזמיר בידי הצבא היווני במאי 1919 בתחילת מלחמת יוון-טורקיה ונמכר לאחר מכן לחקלאי מקומי בשנת 1925.
בית הספר החקלאי טירה, מחוז איזמיר
בית הספר בטירה הוקם בסמוך למושבה חקלאית שהוקמה בשנת 1901 על ידי יק"א עבור פליטים מרוסיה.
תקציב בית הספר התבסס על רווחי טחנת הקמח שפעלה במושבה החקלאית.
בתי ספר ליונקרי אס אס (בקיצור: בתי ספר ליונקרים, בגרמנית: SS-Junkerschulen) היו מתקני הכשרה לקציני אס אס בגרמניה הנאצית.
המתקנים הראשונים הוקמו על מנת למקצע את אנשי האס אס ששימשו כשומרי הראש של אדולף היטלר.
המתקנים הראשונים הוקמו ב-1934 ו-1935 בתור "בתי ספר להנהגה", וב-1937 הוצגו מחדש כ"בתי ספר ליונקרי אס אס" ("Junkerschulen").
המתקן הראשון הוקם ב-1934 בעיירה באד טלץ שבבוואריה ולאחר מכן ב-1935 הוקם המתקן השני בעיר בראונשווייג.
מתקנים נוספים הוקמו בעיירות קלגנפורט ופוסן-טרסקאו (כיום: אובינסקה) ב-1943 ובפראג ב-1944.
שלא כמו "בתי הספר למלחמה" של הוורמאכט, בתי הספר ליונקרי אס אס לא דרשו תעודת סיום לימודים, ורבים מהצוערים בבתי הספר הללו היו לפני כן בנוער היטלר.
ההכשרה באותם מתקנים היוותה תשתית לתעסוקה במשטרת הביטחון (Sicherheitspolizei), שירותי הביטחון (Sicherheitsdienst), הגסטפו, ולאחר מכן בואפן אס-אס.
ראש האס-אס היינריך הימלר, תכנן שאותם בתי ספר יכשירו את הדור הבא של קציני האס-אס, ואף יהוו תשתית לשכבת אליטה חדשה במדינה הגרמנית.
במטרה למקצע את קציניהם, החליטו ראשי האס-אס להקים בית ספר להנהגה, שיכשיר את אנשיו באופן מקצועי.
המתקן הראשון הוקם בעיירה הבווארית באד טלץ ב-1934, בהנהגתו של קולונל האס אס פאול לטוב.
זמן קצר לאחר מכן הפך פליקס שטיינר למפקד בית הספר הזה.
בתחילה נקראו "בתי ספר למנהיגות".
"בתי הספר למנהיגות" של האס אס נתפסו כבתי ספר נפרדים למנהיגיו העתידיים.
היו חלק מתפיסת האליטה הצבאית של היינריך הימלר.
שכבת ההנהגה העתידית של האס אס ויחידות האס אס החמושות היו אמורים להיות מאומנים בהם.
שנה לאחר מכן נוסד בית ספר נוסף בעיר בראונשווייג, בניהולו של האוברפיהרר פאול האוסר.
אדולף הימלר ניצל את ניסיונו הצבאי והידע המפורט של האוסר מתקופתו כסגן גנרל בדימוס, ועשה בו שימוש בפיתוח תוכנית הלימודים במרכזי האימונים בבאד טלץ ובראונשווייג.
האוסר צירף לצוותו יוצאי צבא וקצינים מנוסים על מנת לבנות משטר אימונים שבהמשך הפך לבסיס לואפן אס אס.
בשנת 1937 הימלר הכריז מחדש על "בתי הספר למנהיגות" כ"בתי ספר ליונקרי אס אס", על שמה של אצולת היונקרים, שהיו בעלי הקרקעות בממלכה הפרוסית, ופקדו על הצבא הפרוסי.
בדומה ליונקרים, רוב הצוערים בבתי הספר הובילו בסופו של דבר את גדודי הוואפן אס אס.
במהלך מלחמת העולם השנייה נוסדו בתי ספר למנהיגות נוספים בקלגנפורט, פוזן טרסקאו ופראג.
מפקד המתקן בקלגנפורט היה קצין האס אס (לימים בדרגת אוברפיהרר) ולטר בסטמו.
הימלר התכוון להשתמש בבתי הספר ליונקרי אס אס כדי להחדיר את האתיקה של האס אס למשטרה של גרמניה.
כדי להשיג זאת, אחוז מסוים מבוגרי בתי הספר ליונקרים נכנס לשורות משטרת המדים; ב-1937, כ-40% מבוגרי בית הספר יונקר הצטרפו למשטרה, ועוד 32% השתלבו במשטרה ב-1938.
מקיץ 1938 מילא האוסר גם את תפקיד המפקח על בתי הספר ליונקרים במטרה להגביר את יעילותם של מרכזי הכשרה אלו.
רבים מהצוערים בבתי הספר ליונקרים היו לפני כן בהיטלר יוגנד.
חברים מתאימים בנוער ההיטלראי, וגם סטודנטים שסיימו בהצלחה את בחינות הכניסה לאוניברסיטה, זוהו כמתאימים לצורך הגשת מועמדות לבתי הספר ליונקרים.
כמו כן הם גם יכלו לבחור ללמוד בבתי הספר לשוטרים של גרמניה הנאצית.
חלק מבוגרי ושלוחי בתי הספר ליונקרים קיבלו חנינה מיוחדת מהעמדה לדין על מעשים פליליים מסמכות השיפוט המיוחדת ההיטלראית (Sondergerichtsbarkeit).
כמו כן קיבלו חנינה מיוחדת גם חברים בגסטפו, בשירות הביטחון ובמשטרת הביטחון של גרמניה.
באביב 1944 הופעל בית הספר יונקר האס אס בפראג.
הוא החל לפעול ב-3 ביולי 1944. המפקד היה קצין האס אס וולפגנג יורכל.
לאחר שההתקפות האוויריות על בראונשווייג ב-1944 שרפו את בית הספר ליונקרים בארמון בראונשוויג, בית הספר הועבר לארמון בטרסקאו.
בתי הספר ליונקרים הוקמו במטרה לחנך ולעצב את דור המנהיגים הבא של האס אס.
הצוערים באותם בתי ספר למדו איך להפוך לקצינים בעלי יכולת הסתגלות, שיכולים לבצע כל משימה שהוטלה עליהם בין בתפקידים משטרתיים, במחנות ריכוז, כחלק מיחידה לוחמת או בתוך ארגון האס אס עצמו.
הכשרה מנהלית וכלכלית נוספת נכללה בהוראת הגרופנפיהרר אסוולד פוהל והמחלקה הכלכלית והמנהלית הראשית של האס אס.
פוהל תכנן לעצב את קציני האס אס העתידיים למנהלים יעילים של כלכלת האס אס, והתעקש שההכשרה המשלימה בתפעול תאגידי תשולב בתוכנית הלימודים.
חלק ניכר מהאימונים התרכז בטקטיקות של יחידות קטנות הקשורות בפשיטות, סיורים ומארבים, עם הוראה כללית בנושא לוגיסטיקה ותכנון.
הכשרת קצין אס אס ארכה עד קצת מעל שנה וחצי בסך הכל,.
הסילבוס בהכשרה כלל דברים כגון: קריאת מפות ושטח, טקטיקות, תמרונים צבאיים, חינוך פוליטי, אימוני נשק (לימוד נשק, אימוני ירי, תרגילים), חינוך גופני, מנהל, תקשורת, רפואה, אימון חלקי על טנקים, הנדסה קרבית ואפילו מכונאות רכב, שכולם ניתנו בדרגות שונות, בתוספת הפרדת המתקנים על בסיס התמחות הצוערים.
למתנדבים שאינם דוברי גרמנית (למשל מהולנד) התקיימו לימודי גרמנית.
אינדוקטרינציה פוליטית ואידאולוגית הייתה חלק מהסילבוס של כל צוערי האס אס, אך לא היה מיזוג למידה אקדמית הוראה צבאית כמו בווסט פוינט בארצות הברית.
במקום זאת הודגש אימון אישיותי, מה שאומר שמנהיגי האס אס לעתיד עוצבו מעל הכל על ידי השקפת עולם וגישה נאציונל-סוציאליסטית.
ההוראה בבתי הספר ליונקרים נועדה לחזק תחושה של עליונות גזעית, אחווה גברית, חוסר רחמים וקשיחות שאפיינה את מערכת הערכים של האס אס.
במהלך הכשרתם, צוערים היו במעקב מתמיד אחר "אמינותם האידאולוגית".
על פי הימלר, ההכשרה הפוליטית של קציני האס אס צריכה להיות מורכבת מחלקים שווים של אימונים צבאיים ו"חינוך אידאולוגי".
כחלק מהחינוך האידאולוגי נלמדו "היסטוריה גרמנית", "לימודי גזע אריים" ויסודות מה שמכונה "פילוסופיית מרחב המחיה הגרמני הגדול".
כל המקצועות נקבעו על ידי אידאולוגיה נציונל-סוציאליסטית, כולל הספורט, שאמור היה לעורר את הרוח התוקפנית ולהכשיר את משתתפי הקורס להפוך ללוחמים תוקפניים.
מיזוג המשטרה האזרחית עם האס אס נגרם לפחות חלקית על ידי נוכחותם המשותפת של שוטרים וקציני אס אס בבתי הספר ליונקרים.
עד 1945, מעל 15,000 צוערים ממוסדות הכשרה אלו הוזמנו כקצינים על ידי הוואפן אס אס.
בתי סלים סבטי הוא צמד בניינים שנועדו למסחר ולמגורים, ברחוב הנביאים בחיפה, שכונת הדר הכרמל.
המבנים תוכננו על ידי האדריכל מנסור עזאם, אדריכל ערבי ידוע שתכנן בתים רבים בחיפה, בעבור סלים סבטי.
האזור בשכונת הדר נקרא אז "שאוואפני".
התוכניות הוגשו לעירייה במהלך 1937, והבניה ארכה כשנתיים (משוער).
עם קום המדינה המבנים עברו לידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים.
צמד מבנים דומים בעלי 2 ו-3 קומות, כאשר קומת הקרקע משמשת למסחר וחנויות, והקומות העליונות למגורים.
הבתים תוכננו לפי הסגנון הבין-לאומי בגימור אבן חיצוני, שילוב ייחודי לארץ-ישראל של אותם ימים המחבר בין יסודות העיצוב של הבאוהאוס וחומרי בניה מקומיים.
חזיתות שני הבניינים דומות, כאשר אגפי הבניין הצידיים והחצרים שסביבו שונים מאחד לשני.
מסימני ההיכר הבולטים של המבנים הם חזיתותיהם הפונות לרחוב, ולהן מרפסות זיז: מרפסת מרכזית בכל קומה, ומרפסות צידיות ברדיוס חיצוני מקביל לפינות המבנים המעוגלות.
במבנה פרטים מקוריים כגון דלתות ותריסים מעץ שחלקם שרדו, ומעקות בעלי אלמנטים אופקיים פשוטים מפרופיל עגול.
בחודש מרץ שנת 1956 הגיש שמואל בוטנר, בעליו של פלאפל ארמון, בקשה לאישור הקמת דוכן של קבע בקרן הבניין השמאלי.
במהלך השנים פעלו בקומת המסחר של צמד הבניינים עסקים חיפאיים ידועים, כגון "קפה גן ארמון", פלאפל טעמיה (מתחרה של פלאפל ארמון שנסגר), חנויות ביגוד וכו'.
מול למבנים היה קולנוע ארמון המפורסם שפתח שעריו בשנת 1935. הקולנוע נהרס במהלך שנות ה-90 ותחתיו קם מגדל ארמון.
קומות המסחר פעילות, אך נכון לשנת 2024 דירות בבניין פרוצות ומוזנחות.
בציור נראית תיבת תיאטרון שבה יושבות שתי נשים צעירות.
הקומפוזיציה מציבה את הצופה באותה תיבה, אך מונעת ממנו ראייה ישירה של הבמה.
האחת מהנשים יושבת זקופה ונוטה קדימה כאילו ריתק משהו את תשומת לבה, בעוד האחרת פונה לאחור, והכובע הרחב שלה מסתיר את פניה של השנייה.
הדבר יוצר תחושת מסתורין וניתוק, שכן אין לדעת אל מה הן מתבוננות או כיצד הן מגיבות למה שמתרחש סביבן.
מאחור נראים דמויות קהל מרומזות, ובהן גבר ואישה הבולטים מתוך הרקע ונראים מביטים לעבר הצופה או לעבר הצעירה בתיבה.
צילומי רנטגן שנערכו לבד מגלים כי רנואר שינה את ההרכב המקורי והסיר שתי דמויות נוספות שהיו בקדמת התיבה כדי לרכז את תשומת הלב בדמות הראשית.
הציור מתאר את התיאטרון לא רק כמקום לצפייה במופע, אלא גם כזירה חברתית של התבוננות הדדית, מעין "תיאטרון של החברה" הפריזאית.
באותה תקופה, הביקור באופרה או בתיאטרון נחשב ביטוי למעמד חברתי, לא פחות מאשר בילוי תרבותי.
בתי האופרה בפריז, ובייחוד האופרה גרנייה שנחנך זמן קצר לפני יצירת הציור, עוצבו כך שתאי הצופים פנו חלקית אל האולם עצמו כדי לאפשר צפייה הדדית בין הקהל.
רנואר היה מודע למתח הזה בין הצגה לצפייה, והוא ביטא אותו גם ביצירה אחרת שלו, "התא" (אוסף קורטולד, לונדון), שבה נראה הגבר מתבונן בקהל במשקפת במקום בבמה.
גם כאן, הרמזים הרבים והעמימות מעוררים תחושת צפייה חברתית ולא אמנותית בלבד.
רנואר לא העניק ליצירה את שמה הנוכחי, "La Première Sortie" ("היציאה הראשונה"), והכינוי ניתן לה רק בשנת 1923 במכירה פומבית בלונדון, כמעט חמישים שנה לאחר שצוירה.
ככל הנראה נועד השם להבליט את נעוריה של הדמות הלבושה בשחור, את רושם ההתרגשות שבמבעה, ואת הפרחים שהיא אוחזת, מתוך מטרה לשווק את הציור לקהל הקונים.
לפני כן כונתה היצירה "Au Théâtre" ("בתיאטרון") ולעיתים "Le Café-Concert", אף כי סביבותיה המהודרות אינן תואמות מקום מסוג זה.
אין ראיות לכך שרנואר השתמש באחד מן השמות הללו, והוא נודע בכך שנהג לעיתים להשאיר את ציוריו ללא כותרת.
בתיה גור (1 בספטמבר 1947 – 19 במאי 2005) הייתה סופרת ישראלית ומבקרת ספרות.
ספריה של בתיה גור זכו להצלחה רבה בישראל ובעולם.
היו שכינו אותה "אגתה כריסטי הישראלית".
גור העלתה לתודעה את ז'אנר ספרי המתח באופן שלא נעשה קודם לכן בספרות העברית.
נולדה ב-1947 כבתיה מן בתל אביב, גדלה ברמת גן, ושבה ללמוד בתל אביב בתיכון חדש.
בצבא שירתה כמורה חיילת באופקים.
אחרי השחרור למדה באוניברסיטה ספרות והיסטוריה, וקיבלה תעודת הוראה.
היא נישאה לפסיכולוג עמוס גור, איתו ילדה במהלך השנים שלושה ילדים.
היא נסעה עימו לארצות הברית לשלוש שנים, כשעשה שם דוקטורט.
כשחזרה, לימדה במשך שנה אחת בבית ספר בויאר, ולאחר מכן עברה ללמד ספרות בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, שם לימדה שנים ארוכות.
בשנת 1985, לאחר לידת בתה השלישית, רצתה בתיה גור ללמוד משפטים.
באוניברסיטה נאמר לה שאם תשלים את עבודת המוסמך שלה בספרות, עבודה שהפסיקה 13 שנים קודם לכן, יגדלו סיכוייה להתקבל לחוג למשפטים.
בתיה גור חזרה לכתוב את עבודת המוסמך שלה שעסקה בשירת נתן זך.
בריאיון לאילת נגב אמרה גור :
לאחר שכתבה כ-50 עמודים הראתה את כתב היד לידידה דוד וינפלד, שעודד אותה להמשיך.
היא קנתה מעבד תמלילים, וסיימה הן את עבודת המוסמך והן את הספר.
מאותו כתב יד יצא כאמור ספרה הראשון, "רצח בשבת בבוקר", שפורסם בשנת 1988, כשגור הייתה בת 39.
קיבלה תואר שני בספרות השוואתית מהאוניברסיטה העברית.
מאוחר יותר התגרשה גור מבעלה עמוס, ובשנים האחרונות לחייה חייתה עם מבקר הספרות אריאל הירשפלד.
בנוסף, לימדה כתיבה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ואף הרצתה באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטה הפתוחה.
שימשה כמבקרת ספרות ומסאית בעיתון "הארץ", וכתבה שם עשרות ביקורות ספרות ומאמרים.
בשנת 1988 החלה להתפרסם סדרת ספרי "מיכאל אוחיון" של גור, ספרים אשר הביאו לעולם הספרותי את דמותו של מיכאל אוחיון, בלש משטרתי משכיל, נוגה ואינטלקטואל.
הספר הראשון בסדרה, "רצח בשבת בבוקר", שעסק בפיענוח של רצח, שאירע במכון הפסיכואנליטי בירושלים, זכה להצלחה גדולה בקרב הקהל הישראלי.
לסדרה נוספו עוד חמישה ספרים, והספר הוסרט והוקרן בטלוויזיה הישראלית ב-1992, כאשר את אוחיון מגלם ארנון צדוק.
בכל ספר מן הסדרה מגיע מיכאל אוחיון לעולם סגור ולחברה מבודדת בעלת חוקים משלה.
בגישתו היסודית ובהבנה שיש בו לטבע האנושי מצליח אוחיון לפרוץ את מעגל השתיקה ולפתור את תעלומת הרצח.
הבחירה של גור בז'אנר הבלשי כדי לספר סיפור נדמית מקרית.
הסיפור הבלשי בספריה הוא תמיד תירוץ כדי להכיר מקרוב יותר קבוצה חברתית סגורה על הקודים הייחודים החברתיים והתרבותיים.
ב"רצח בשבת בבוקר", אלה הם הפסיכואנליטיקאים.
בתוך העולם הסגור של מטפלים ומטופלים שבדרך כלל אינו חשוף לעיני כל, מתגלה מקרה רצח של פסיכואנליטיקאית.
אוחיון נכנס לתמונה ומנסה לגלות באמצעות התקרבות לנפשות הפועלות את מניעי הרצח.
בספרה הבא, "רצח בחוג לספרות", אלה הם אנשי האקדמיה שזוכים לתיאור מקיף באמצעות הכרת דינמיקות היחסים בתוך החוג לספרות באוניברסיטה העברית בהר-הצופים.
בספרים אחרים בוחנת גור את קהילת המוזיקאים, את אנשי הקיבוץ וקבוצות נוספות.
גור הוציאה לאור בשנת 1990 ספר עיון בשם "מכביש הרעב שמאלה", וכן פרסמה רומנים, ובהם "לא כך תיארתי לי" (1994) ורומן לבני הנוער בשם "מרגל בתוך הבית".
ספרה "אבן תחת אבן" נכתב על רקע מותו של החייל אמיר מלט באסון "רולטת הרשת".
ספריה תורגמו לשפות רבות, בהן אנגלית, גרמנית, צרפתית, איטלקית, יפנית, הולנדית, דנית וספרדית.
גור עסקה גם בהוראת ספרות וביקורת ספרים.
היא העלתה על נס את חשיבות הטקסט הספרותי כטקסט העומד בפני עצמו, וראתה ברקע הביוגרפי של המחבר דבר שולי בחשיבותו לעומת היצירה עצמה.
עם זאת הודתה כי מיכאל אוחיון, בלש המשטרה, הגיבור הראשי ביצירותיה, הוא למעשה מבחינות רבות מימוש סמוי בלבוש גברי של אישיותה והאופן בו היא ראתה את עצמה.
בשנת 2008, במלאת שלוש שנים למותה, יצא לאור הספר "מבלי דלג על דף", אוסף מסות ומאמרים שכתבה גור במהלך השנים, בעריכת פוני בז'זינסקי ואריאל הירשפלד.
גור נולדה בתל אביב, אך התגוררה מרבית שנות חייה בירושלים.
בספריה היטיבה לתאר את הוויית חיי היום יום בעיר הבירה על שלל הקבוצות והמתחים המאפיינים אותה.
גור הצהירה על עצמה כבעלת רגישות חברתית ופוליטית.
בספטמבר 2003 נכנסה לוויכוח עם שוטרות משמר הגבול, ברחוב עמק רפאים בירושלים.
השוטרות עיכבו זקן פלסטיני כבן 70. בתגובה נעצרה באשמת הפרעה לשוטר בעת מילוי תפקידו.
גור גילתה כי היא חולה בסרטן הריאה כשנה לפני מותה.
היא נאבקה במחלה ובמקביל המשיכה בעבודתה.
בריאיון עיתונאי שהעניקה אמרה: "אני תופסת את החיים כמו מסע חניכה אל המוות.
כל השאר זה חסד - אהבה זה חסד ולכתוב זה חסד".
רצח בשבת בבוקר (כתר ספרים, 1988) - עובד לסרט טלוויזיה בשנת 1991
מוות בחוג לספרות (כתר, 1989)
רצח, מצלמים (כתר, 2004) (לפי תסריט שכתבה גור עבור סדרת טלוויזיה בשם זה, שביים רם לוי בשנת 2000)
אבן תחת אבן (כתר, 1998) : רומן שנכתב בעקבות פרשת רולטת הרשת, ובפרט מאבקה של שולמית מלט, אמו של החייל שנהרג באירוע זה.
על יצירת הרומן כתבה בתיה גור בהערה בסופו:
"אבן תחת אבן" הוא רומן בדוי, שלצורך כתיבתו השתמשתי בעובדות שהתפרסמו בעיתונות.
אף על פי שהמחשבה על שולמית מלט, משפחתה ובנה אמיר הייתה חלק מחיי במשך שנים אחדות, לא נכתבו הדברים האלה עליהם ממש.
מעולם לא הכרתי את שולמית מלט ולא דיברתי עם איש מבני משפחתה.
למרות מאמצי לא הצלחתי אף לקרוא את הפרוטוקולים של ישיבות בית־הדין הצבאי ולא פגשתי איש מהשופטים, העדים, הנאשמים ושאר הגורמים שנטלו חלק בפרשה זו.
דמותה של שולמית מלט ופרשת רולטת הרשת הופקעו מכבר מהקשרם המסוים והיו למשל.
את המשל הזה, ורק אותו, ביקשתי לספר כאן.
מכביש הרעב שמאלה (כתר, 1990)
מבלי דלג על דף, בעריכת פוני בז'ז'ינסקי ואריאל הירשפלד (כתר, 2008)
עושים את זה - סיפורים קצרים (כתר, 2003)
סדרת קלאסי כיס - אמנות לעם (עם עובד, 1997)
בתיסקף היא צוללת מאוישת קטנה המיועדת לצלילה למקומות עמוקים במיוחד.
הבתיסקף מורכב מתא לצוות (עם מקום ל-2 עד 3 אנשים), הדומה לבתיספרה, ומעליו מצוף הממולא בנוזל קל ממים, כגון בנזין, וזבורית.
כדי להעלות את הכלי ממעמקים, משחררים את הזבורית, שהיא אוסף של כדורי ברזל קטנים הנמצאים במכל מיוחד בצורת משפך, ומוחזקים על ידי אלקטרומגנט בפתחו.
הבתיסקף מונע באמצעות מנוע חשמלי, המוזן מסוללות, ויכול לנוע למרחק של מספר קילומטרים.
הבתיסקף הראשון היה "FNRS-2", שנבנה בידי הממציא השווייצרי אוגוסט פיקאר.
הצוללת נבנתה במימון הקרן הלאומית למחקר מדעי של בלגיה (ראשי תיבות: FNRS) ונקרא על שמה (FNRS-1 היה כדור פורח שנבנה על ידי פיקאר במימון הקרן הבלגית).
הבנייה החלה בשנת 1937 והסתיימה רק ב-1948, בעקבות הפסקת הפיתוח בזמן מלחמת העולם השנייה.
ב-26 באוקטובר 1948 בוצעה צלילת ניסיון של הבתיסקף במים רדודים בעומק של 24 מטר שהוכתרה בהצלחה.
ב-3 בנובמבר באותה השנה צלל הבתיסקף לעומק של 1,400 מטר בקירוב.
הבתיסקף השני, "הטריאסטה", עוצבה ותוכננה גם כן על ידי פיקאר ונבנתה באיטליה.
אורכה של הצוללת היה 15 מטר, מכלי הציפה שלה היו מלאים ב-22,000 גלונים של הפטאן וכן חוברו שני מכלי זיבורית של מים לכל אחד מצדדיה.
בתחילת שנות ה-50 צללו שתי הצוללות במקביל ושיפרו את שיאי העומק בזו אחר זו: באוגוסט 1953 ה-FNRS-3 הגיעה לעומק של 2,100 מטר בקירוב (6,900 רגל) והטריאסטה צללה לעומק של 3,150 מטר בקירוב (10,300 רגל).
"הטריאסטה", נרכשה על ידי צבא ארצות הברית ב-1958 תמורת רבע מיליון דולר.
ב-23 בינואר 1960 צללו דון וולש, קצין בצי האמריקאי, וז'אק פיקאר, בנו של מתכנן הכלי אוגוסט פיקאר, לנקודה העמוקה ביותר המוכרת, תהום צ'לנג'ר שבשקע מריאנה, בצפון-מערב האוקיינוס השקט.
ההנחה הייתה שבעומק זה אין זרמים ושניתן יהיה להשליך במקום פסולת רדיואקטיבית.
הצלילה ארכה כ-5 שעות ובסופה הגיעה הטריאסטה לעומק של 10,911 מטרים.
שום כלי שיט אחר לא צלל עד אז לעומק דומה.
הצוות גילה כי גם בעומק זה קיימים יצורים חיים, ומכאן כי קיימים זרמים המביאים חמצן חדש גם בעומק זה.
הטריאסטה שהתה כ-20 דקות על הקרקעית לפני שהחלה במסע חזרה אל פני הים.
רק בשנת 2012 התרחשה צלילה מאוישת נוספת לקרקעית תהום צ'לנג'ר, כשג'יימס קמרון צלל לקרקעית עם הצוללת "דיפסי-צ'לנג'ר" (Deepsea Challenger), אם כי צלילות לא מאוישות התרחשו עוד ב-1995 על ידי היפנים וב-2009 על ידי המכון האוקיינוגרפי בוודס הול.
יצירותיה הריאליסטיות משקפות בנושאיהן את הנרטיב הציוני.
בתיה בת שושנה רייזל לבית מורוז ומאיר יונה לישנסקי נולדה במאלין שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) ועלתה לארץ ישראל עם משפחתה בשנת 1910. למדה בגימנסיה הרצליה בתל אביב, לרבות לימודי ציור עם אירה יאן.
את לימודיה בפיסול התחילה אצל בוריס שץ בירושלים.
ב-1920 למדה באקדמיה לאמנות ברומא, אך חזרה לארץ בעקבות המאורעות בארץ ישראל בשנים 1920–1921. התגייסה לגדוד העבודה, ועבדה בקיבוץ עין חרוד.
הציגה בסלון דֶז אַנדֶפַּנדַנט (Salon des Indépendants) בפריז בשנת 1926, בשנת 1930 בקהיר, בשנת 1953 במוזיאון סטדלייק באמסטרדם ובשנת 1962 בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו בתל אביב.
בשנת 1929, לאחר שחזרה לארץ ישראל, ערכה את תערוכת היחיד הראשונה שלה בארץ ישראל.
את דברי הפתיחה נשא זלמן שזר, שהגדיר אותה בנאומו כ"נביאת האמנות שאיננה עובדת אלא לאלוהים בלבד".
באותה שנה קיבלה את ההזמנה הראשונה להקמת אנדרטה בחולדה, האנדרטה הראשונה מתוך תשע בסך הכול.
לישנסקי הייתה בעלת שם בין-לאומי, ובצרפת אף השוו אותה לאוגוסט רודן.
יצירתה של לישנסקי כוללת שלוש קבוצות עיקריות:
פסלי עץ, גבס ואבן זעירים אשר יצרה מ-1923 – אלה הן דמויות שיש להן קרבת מה לקוביזם, בהן "אם הפסלת" (גבס, 1935) ו"יצחק בן-צבי" (ברונזה, 1955).
באלה, כמו בפסלים מאוחרים רבים, בולט הניגוד בין החלקים הלא מעובדים של החומר לחלקים המעובדים והמלוטשים.
דיוקנאות, אשר יצרה החל משנות השלושים בסגנון נטורליסטי-רומנטי.
אנדרטאות, שרובן דמויות קבוצתיות מסוגננות.
"אחד העקרונות המנחים ביצירתה הוא ההבעה.
זו נועדה לעורר, לרגש; ועם זאת, לשתף את הצופה בתהליך היצירה.
יחסי הגומלין בין הפסל והצופה נוצרים בשל השימוש המיוחד של האמנית בחומרי הפיסול.
בתפיסתה הטוטאלית, הנובעת מויתור על פרטים, תרמה בתיה לישנסקי לאבדן האשליה ולהשגת המשכיות וזרימה...נאמנותה לחומר בהדגשת חשיבותו...מורגשת היטב על פני כל חלק וחלק ממשטח הפסלים.
מעבר החומר ממצב גולמי למהות רוחנית, שהיא היא בעיית האמנות עצמה, מורגשת היטב בתנופת הזרוע ובמגע היד של האמנית.".
לבתיה לישנסקי היו שלוש אחיות: רחל, תמר ושרה.
רחל גולדה לישנסקי, שנודעה כרחל ינאית בן-צבי, אשת הנשיא השני יצחק בן-צבי.
אחותה הבכורה, שרה (1881–1924), הקימה את המרפאה הראשונה של קופ"ח כללית ותמר שוי, רופאה.
לבתיה לישנסקי ולחברתה לחיים, הציירת אנני נוימן (1906–1955), לא היו ילדים.
לטענתה, עבודותיה מהוות המשכיות לעצמה.
חייה היו לא קלים ורצופים משברים אישיים, מה עוד שוונדליזם והרס עבודותיה חדשות לבקרים לא הוסיפו לבריאותה הנפשית והיא ניסתה להתאבד פעמיים.
לישנסקי נפטרה בשנת 1992, בגיל 92, ונקברה בבית העלמין נחלת יצחק בתל אביב.
מיצירותיה שבמרחב הציבורי (פסלי חוצות ואנדרטאות)
1934 – לורד מלצ'ט, פסל הניצב ביישוב תל מונד ברחוב הדקל ליד בית מס' 44, שהיה ביתו של לורד מלצ'ט.
1929–1937 – עבודה והגנה, אנדרטה מצפון "בית הרצל" ביער חולדה, ליד קיבוץ חולדה.
הוקמה על קברו של אפרים צ'יזיק, שנפל בקרב על חולדה.
היוצרת פיסלה שלוש דמויות מאבן אחת: אפרים צ'יזיק ואחותו שרה צ'יזיק (שנפלה בקרב תל-חי) ודמות נוספת אנונימית.
ברקע ישנם דימויים של שיבולת ומגל, המבטאים את קשר הלוחמים לעבודה, לחקלאות ולחלוציות.
ראש של תאודור הרצל בגן "בית ראשונים" בהרצליה.
1942 – ריקוד ההורה בפארק כפר סבא בכפר סבא.
נחנכה על ידי שר החינוך והתרבות זלמן שזר.
(האנדרטה מופיעה בציור "הכיכר בכפר יהושע" (2008) של הצייר בן הכפר אלי שמיר.)
1955–1957 – אנדרטה של בוגר-לוחם ב"כיכר הנופלים" בבית הספר החקלאי כדורי.
1958 – פסל השלושה בקיבוץ עינת.
1958 – אנדרטת הנופלים בבית קשת (בתכנון האדריכלית זיוה ארמוני), לזכר בן אחותה , בנם של רחל ינאית ויצחק בן-צבי, שנפל בקרבת בית קשת במלחמת העצמאות.
1968 – אנדרטה "משואה לתקומה" בקיבוץ נצר סרני.
1968 – מגש הכסף, תבליט ברונזה בפתח בית הנשיא יצחק בן-צבי בשכונת רחביה בירושלים.
1979 (לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים) – אנדרטת השלום, בעלת שלושה ראשים: בגין, סאדאת וקרטר, שנוצקה בשלוש תבניות, וניצבת בירושלים, קהיר ווושינגטון.
1985 – ההעפלה, בקיבוץ גלאון (משולב בחזית בית ההנצחה והארכיון שתכנן האדריכל חיליק ערד).
1944 – פרס דיזנגוף לפיסול מטעם עיריית תל אביב.
1957 – פרס דיזנגוף לפיסול.
1985 – פרס ישראל לפיסול (יחד עם הפסל יחיאל שמי).
בתיר הוא כפר פלסטיני בשטח B בהרי יהודה, השוכן סמוך מדרום לקו הירוק ולמסילת הרכבת יפו–ירושלים דרומית-מזרחית לגבעת משואה ומושב עמינדב, כ-5 קילומטרים מערבית לבית לחם.
אוכלוסיית הכפר נכון ל-2017 מונה כ-4,696 תושבים, ברובם מוסלמים, המתפרנסים מחקלאות.
בתיר משמר את שמו של היישוב היהודי מהתקופה הרומית, ביתר, שחורבותיו נמצאים באתר ארכאולוגי בשם "חירבת אל-יהוד" השוכן בקצהו הצפוני של הכפר.
ב-2014 הוכרז הנוף התרבותי של בתיר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
בתיר שוכנת בהרי ירושלים, על שלוחה מוארכת שכיוונה הכללי מדרום לצפון, בין נחל ביתר ממערב ואדי חסר שם ממזרח.
אורכו של הכפר מדרום לצפון הוא כ-2.5 ק"מ, והוא מתנשא לרום של 900 מטרים מעל פני הים בצידו הדרומי, סמוך למשטרת חוסאן, ומשתפל עד לגובה של כ-600 מטרים בצידו הצפוני, סמוך למסילת הרכבת יפו–ירושלים שבנחל רפאים.
סביב הכפר נובעים מעיינות רבים.
הגישה אל בתיר ברכב אפשרית מכביש 375 או מהכפר הסמוך חוסאן.
בסביבת בתיר נמצאו מספר ממצאים ארכאולוגיים מתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת, וכן מתקופת הברזל.
שברי חרסים שנתגלו במקום תוארכו לתקופת הברזל המאוחרת, לתקופה הפרסית ולתקופה ההלניסטית.
בתקופה הרומית שכן היישוב סמוך לדרך שקשרה בין ירושלים לעזה, מעט צפונה ממיקומו כיום, במקום המזוהה כיום עם ביתר ומכונה בפי המקומיים בשם "חירבת אל-יהוד".
שמו של הכפר "בתיר" משמר את שמה של העיר הקדומה ביתר.
היישוב היהודי שימש כמעוז האחרון של המורדים במהלך מרד בר כוכבא וחרב לאחר שנלכד בידי הצבא הרומי בסוף שנת 135 לספירה.
שרידי חניתות, אבני קלע, כלים, בורות מים ומטבעות מהמרד הגדול וממרד בר כוכבא נמצאו בכפר בשנת 1907, כאשר משפחות מהכפר ניקו את החורבה העתיקה.
ככל הנראה, גביע וורן גם כן נתגלה בסמוך לבתיר.
בשנת 2007 התגלו בסמוך לבתיר שרידיו של יישוב שתוארך לתקופה הערבית הקדומה, לשנים 636 עד 661, וההנחה היא כי המקום היה מיושב ברציפות מאז ועד היום.
מאז המאה ה-12 הייתה בתיר מרכז חקלאי חשוב לגידול ירקות.
קיים תיעוד עות'מאני המזכיר חקלאים בבתיר העוסקים בגידול חיטה ושעורה.
בספטמבר 1892 נחנכה מסילת הרכבת יפו–ירושלים, שקישרה בין יפו לירושלים.
צפונית לכפר, באפיקו של נחל רפאים הוקמה תחנת רכבת על הקו.
מסילת הברזל הביאה רווחה כלכלית לכפר, כאשר הכפריים היו נוסעים לירושלים למכור בה את תוצרתם.
שטחו בשנת 1945 הקיף 8,028 דונם ואוכלוסייתו מנתה 1,050 תושבים.
עם תום מלחמת העצמאות ובמסגרת הסכם שביתת הנשק עם ירדן התירה ישראל לתושבי בתיר לעבד את אדמותיהם, שנותרו בשטחה, בעוד השטח הבנוי של הכפר נותר בתחום ירדן.
למרות עובדה זו, בסקר שנערך באוקטובר 1958 נרשמו כ-200 תושבים ערבים ישראלים כתושבי הכפר.
הגבול החדש שנמתח בין שתי המדינות ניתק את הכפר מירושלים.
חסן מוסטפא, אחד מתושבי הכפר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, פעל רבות לפיתוח הכפר, והביא לסלילת דרך גישה חדשה אליו, חיבורו לרשת הטלפון וכן להקמת סניף דואר, בית ספר ומרפאה.
הכפר התפתח במהירות, וחרג מתחום הגרעין ההיסטורי השוכן כיום בצפון היישוב.
בשנת 1970 בוצע ירי קטיושה מבתיר אל עבר ירושלים.
בספטמבר 2012, הודיעה רשות הטבע והגנים על התנגדותה לבניית גדר הפרדה סביב הכפר עקב הצורך להגן על נוף הטרסות הייחודי של הכפר.
ביוני 2014 הכירה אונסק"ו בנוף התרבותי של בתיר כאתר מורשת עולמית.
ההכרה שנערכה בהליך מזורז, נועדה להגן על הכפר מפגיעת גדר ההפרדה - .
בבתיר משתמרת התרבות החקלאית ההררית המסורתית והעתיקה המתאפיינת בהקמת טרסות ובבניית מערכות השקיה המבוססות על הזרמת המים לבריכת אגירה, ומהן אל חלקות העיבוד.
הכרזת אונסק"ו מתמקדת בשני אזורים מחוץ לאזור הבנוי של הכפר: האחד והגדול יותר - ממזרח לבתיר ועד כביש המנהרות; והאחר - ממערב ליישוב, באפיקו של נחל ביתר.
היישוב עצמו הוגדר בהכרזה כאזור חיץ.
אורכן הכולל של הטרסות באזור בתיר הוא כ-544 ק"מ, והן נבנו בבניית אבן יבשה.
הטרסות מתחלקות לאלה שבהן פועלת מערכת השקיה, בדרך כלל סמוך לכפר; ולאלה המרוחקות ממנו ואשר בהן לא הותקנה מערכת השקיה.
הטרסות המושקות עדיין שמישות ומטופלות בדרך כלל בידי נשות הכפר המגדלות בהן ירקות ופירות.
לעומתן, כ-60% מהטרסות שאינן מושקות אינן נמצאות בשימוש, ונמצאות במצבי הזנחה שונים.
בטרסות אלה עובדים בעיקר גברי הכפר המגדלים בהן זית ומעט גפנים.
בטרסות ניצבו בעבר עצי אלון, אך רובם נכרתו.
בטרסות המרוחקות יותר ניטעו בתקופת המנדט עצי אשוחית ואורן, ואלה מתפשטים בטרסות הנטושות.
בצידו הצפוני של הכפר, סמוך ממזרח לביתר (חרבת אל-יהוד), שוכנת מערכת השקיה הניזונה מעשרה מעיינות תת-קרקעיים.
המים נאגרים בבריכת אגירה הידועה בשם "הבריכה הרומית", ושמונה המשפחות המתגוררות בכפר משתמשות בהן באופן שווה, אחת לשמונה ימים.
מדידת המים נעשית באופן מסורתי באמצעות מקל המודד את עומק מי הבריכה.
בשטחים המושקים גדלים עצי פרי, דוגמת שקד, משמש ותאנה, וכן ירקות המשמשים בעיקר לצריכה מקומית.
ענף גידול הזית תופס מקום חשוב בחקלאות המקומית, ועצי הזית מרוכזים בטרסות הלא מושקות.
באזור התגלו בתי בד שעשויים להיות בני מאות שנים, ואשר מעידים כי גידול הזית רווח בכפר באופן רציף במשך תקופה זו.
בתקופת המסיק, בחודשים אוקטובר-נובמבר, כל בני המשפחה עוזבים את בתיהם בכפר, ועוברים להתגורר במגדלי השמירה בגבעות הסמוכות לו.
ענף גידול הגפנים הצטמצם ביחס לעבר, ושוב אינו מהווה מקור הכנסה של ממש לתושבי הכפר.
המבנים העיקריים בשטחים החקלאיים הם מגדלי השמירה שנבנו מאבן כדי לשמור על הטרסות המרוחקות מהכפר.
כ-230 מגדלי שמירה תועדו בשטח, ואלה שונים זה מזה בממדיהם ובצורתם - חלקם בנויים מאבני גוויל ואחרים מאבני גזית.
בעבר שימשו חלקם למגורי פועלים בעוד שאחרים היו בשימוש באופן זמני רק בתקופת המסיק.
רוב המגדלים אינם נמצאים כיום בשימוש, וחלקם הרוסים לחלוטין.
בשטח שוכנים מספר תנורי סיד, אך כיום כולם אינם בשימוש.
בתיה עוזיאל (1 במרץ 1934 – 6 בינואר 2018) הייתה מורה למלאכת יד ואמנית ישראלית.
בתיה גוריאצ'יקוב נולדה בפורים 1934, ונקראה על שם סבתה מצד האב.
אמה, שרה (סוניה) גוריאצ'יקוב (1901–1941), הייתה מראשוני המתיישבים בכפר מל"ל, ואביה, ברוך גילאון (גוריאצ'יקוב) (1901–1980), היה אמרגן שהביא לארץ אמנים רבים (מרסל מרסו) ואף ניהל את תיאטרון "המטאטא".
היה לה אח גדול, צבי (לימים עורך דין).
גדלה בשכונת עובדים ברחוב א.ד.
ביוני 1941, כשהייתה בת שבע, התייתמה מאִמה, שנדרסה למוות על ידי משאית בריטית ליד כפר מל"ל, שם שהתה המשפחה בעקבות הפצצת תל אביב.
עוזיאל רקמה וסרגה כבר מגיל שש, ובגיל שש-עשרה החלה למכור בובות קטנות שהכינה.
בצה"ל הדריכה במלאכת יד את מדריכי הגדנ"ע, ולאחר שהשתחררה הייתה מורה לתולדות האמנות בבתי ספר תיכוניים והעבירה עד לשנים האחרונות לחייה חוגים וסדנאות למלאכת יד ולציור אמנותי על משי.
עוזיאל התפרסמה בשנות ה-60 בהגישה פינה שבועית בנושאי מלאכת יד בתוכנית הרדיו של רבקה מיכאלי.
בשנים 1974–1982 הגישה בטלוויזיה הלימודית את התוכנית "מלאכת יד עם בתיה עוזיאל", שממנה צולמו כ־300 פרקים, וכמו כן ערכה סדרה של 12 ספרים בנושא מלאכת יד (1978).
עוזיאל השתתפה בתוכנית "סבתא בתיה", בהשתתפות נכדתה ליאל, ששודרה בערוץ הופ!".
כמו כן השתתפה בשנת 2000 בפרסומת.
עוזיאל הייתה גם אמנית-יוצרת, שהציגה תערוכות בארץ ובעולם: עבדה הרבה בטכניקת האסמבלאז'.
בנוסף לימדה מלאכת יד במספר תחומים ובעיקר בתחום הציור על משי.
יצירות מלאכת היד שאת הכנתן הדגימה עוזיאל ברדיו ובטלוויזיה התאפיינו בשימוש בחומרים זמינים ובמחזור פסולת ושאריות.
בתוכניות הטלוויזיה בכיכובה, קראה עוזיאל לביטוי היצירתיות בעבודות היד, והתנגדה לשימוש בשבלונות מוכנות, דוגמת אופנת הגובלנים שהייתה נפוצה בשנות ה-70.
בתיה עוזיאל הייתה ציירת מוכשרת, אמנית ויטראז' (עבודה בזכוכית צבעונית) ואמנית בציור על בדי משי.
עוזיאל ריכזה את מגמת אמנות בתיכון עירוני י"א בתל אביב.
פרסומה הרב של עוזיאל הביא לכך שהיא הוכתרה כ"כוהנת הגדולה של מלאכת היד" והמונח "בתיה עוזיאל" נטבע בסלנג העברי ככינוי לעבודות מלאכת יד, בעיקר אלה העשויות מחומרים ממוחזרים מהמצאי שבכל בית, או למי שעוסק (ובעיקר למי שעוסקת) בהן.
גם צירוף המילים "הכינותי מראש", שהשתמשה בו רבות, הפך למטבע לשון שמיש ומוכר לכולם ונקלט בשפה העברית.
הטקסט בו השתמשה בתוכנית הטלוויזיה המפורסמת שלה "מלאכת יד עם בתיה עוזיאל", כאשר הציגה עבודה מוגמרת, היה "הכינותי מראש".
צירוף המילה "במקרה" הוא פרי יצירתם של כותבי הפרודיות.
בתיה עוזיאל טוותה את הדרך והחשיבות של מחזור חומרים ופסולת למטרות אחרות.
עוזיאל התגוררה בשכונת אפקה בתל אביב.
הייתה נשואה לבנקאי שמואל ("עוזי") עוזיאל, שכיהן בין היתר כמנכ"ל בנק עלייה-לאומי,, אחיו הצעיר של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, ודודו של הפובליציסט מאיר עוזיאל.
משנת 1956 היה שמואל עוזיאל יזם של הקמת "רמת מרפא" שהפך עם הזמן ל"אסותא" ועד מותו ב-2008 כיהן כחבר מועצת המנהלים של קופת חולים מכבי וכמנכ"ל פרוקרדיה (מכון הלב של אסותא).
בתה, שרי, נפטרה ממחלת כלי דם שתקפה אותה במפתיע ב-1992 בגיל 30.
עוזיאל נפטרה ב-6 בינואר 2018 בגיל 83, לאחר מאבק במחלת הסרטן.
היא הובאה למנוחות בבית העלמין במושב ניר צבי.
הותירה אחריה בן, ארבעה נכדים ונינה.
בתיה עוזיאל (ליקטה), מלאכת יד; עורך אחראי: יהודה שיף, 12 כרכים, תל אביב: רביבים; הוצאת ידיעות אחרונות, תשל"ח 1978.
בתיה מלכא (נולדה ב-13 בפברואר 1981) היא פסלת ואמנית קרמיקה ישראלית, שעוסקת בקו התפר שבין עיצוב ופיסול.
החל מ-1986 מתגוררת במרכז הארץ.
בשירותה הצבאי הייתה גרפיקאית בחיל המודיעין.
בוגרת האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, בה למדה בשנים 2008–2004 במחלקה לעיצוב קרמי וזכוכית.
מלכא יוצרת בטכניקה תעשייתית של יציקות קרמיות ומשלבת פיסול בעבודת יד.
יצירותיה מאופיינות באסתטיקה גבוהה, צבע לבן וגימור מבריק, ונמצאות על קו התפר שבין פסלון קיטש דקורטיבי לבין מוטציה.
הדמויות אותן היא יוצרת הן דמויות שקפאו בזמן ובאמצע התנועה.
כמו כן, מלכא מפסלת בדמויותיה סמלים של התרבות הארץ ישראלית ומעבירה ביקורת על המודרניזציה והשפעותיה על הגוף והנפש.
בתום לימודיה, בשנת 2009, הציגה תערוכת יחיד בגלריה שהם בתל אביב, תערוכה שעסקה בעיצוב כלי אוכל לא שיגרתיים, במטרה להוסיף נפח ערכי לכלים ולאדם המשתמש בהם ובכך להפוך את כל פעולת האכילה לחוויה מנטלית ורב חושית.
בשנת 2010 חלתה מלכא במחלה כרונית פרוגרסיבית ועברה סדרה של ניתוחי בטן ואשפוזים במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר.
בעקבות הכאבים והפגיעה בפוריות החלה ליצור יציקות קרמיות בדמויות של תינוקות דבוקים אחד לשני, המביעות את מורכבות המחלה, הכאב הפיסי והתסכול של חוסר יכולת תזוזה.
בחלוף השנים דמויות אלו הפכו לסימן ההיכר שלה.
החשיפה הראשונה של דמות התינוק בעל שני הפרצופים הייתה בביאנלה השישית לקרמיקה ישראלית בשנת 2010, כאשר פסלה של מלכא הופיע בפרסומי האירוע על גבי שלטי חוצות בתל אביב ובעיתונים.
ב-2013 נרכש פסלה "צבר" על ידי משכן הכנסת, והוא מוצג בבניין הוועדות.
רכישת העבודה נעשתה בהתאם להמלצה של אוצרת הפרויקט, שלומית באומן, ושל ועדה ציבורית שהקימה הכנסת לצורך כך.
בהמשך לפסל הצבר יצרה מלכא גם את הפסל "הסנה הבוער", עבור הביאנלה השמינית לקרמיקה ישראלית במוזיאון ארץ ישראל, פסל העשוי מ-100 יציקות קרמיות שהורכבו במשך כשנה.
בסדרת עבודות נוספת הנקראת "Taxidermy" יצרה מלכא יציקות של מסיכת האב"כ שלה אשר חבשה בגיל 9 במהלך מלחמת המפרץ הראשונה.
בסדרה זו יצרה יציקות של המסכה שלה ובכך משמרת את עוצמת החוויה והאימה של ילדות בצל המלחמה, מעין סוג של פחלוץ הזיכרון.
הסדרה נקראת טקסי-דרמי מלשון טקסידרמיה (אמנות פחלוץ חיות לצורך תצוגה).
בכל מסיכה יש חיה אחרת וקישוט פרחים דקורטיבי האופייניים למלכא בכדי לייפות את המציאות ולהקטין את עוצמת הדימוי והקונוטציה השלילית.
כל המסכות מודבקות על עץ אלון חתוך בעיצוב הקלאסי והידוע של בסיס לפוחלצי חיות.
בשנת 2014 החליטה לצמצם את פעילותה בסטודיו, ובשנים הבאות סגרה את הסטודיו והחלה ליצור יצירות בטכניקות מעורבות אשר לא מגבילות אותה בתבניות, חומרי יציקה או שריפות בתנורים.
ביצירותיה מהשנים האחרונות (2017-2022) ניתן לראות טכניקות של רדי-מייד מעורב עם חומרים קרמיים והמשכיות של אותה שפה עיצובית המאפיינת את יצירותיה.
בשנת 2022 הציגה תערוכה זוגית בשם "סיזיפוס" עם האמנית חנאן אבו חוסיין בגלריה בית בנימיני.
במקביל ליצירה, הצטרפה מלכא לעבודה בהנהלת רשת דרכא ("הדרך" בשפה הארמית), עמותה המפעילה רשת בתי ספר על יסודיים במטרה לחזק את בתי הספר בפריפריה בישראל.
כיום מתגוררת במרכז הארץ, נשואה לצלם ערן תורג'מן, ולהם שני ילדים.
אחייניתו של האלוף במילואים עמוס מלכא.
2021 - תערוכת אמנות ישראלית, בנק הפועלים, ת"א
2019 - "Sweet art", מוזיאון נחום גוטמן לאמנות, ת"א
2019 - "פשעים ועבירות קלות", בית האמנים, ת"א
2017 - "מעלה מעלה", גלריית החווה, חולון
2017 - תערוכה קבוצתית, בית קנדינוף, יפו
2017 - יריד אמנות פראלקס, צ'לסי לונדון, אנגליה
2017 - מעון ראש הממשלה, הבית האדום, ת"א
2017 - תערוכת אמנות ישראלית, בנק הפועלים, ת"א
2016 - "הביאנלה השמינית לקרמיקה ישראלית", מוזיאון ארץ ישראל, ת"א
2016 - תערוכה קבוצתית, גלריה הקוביה, ירושלים
2015 - תערוכת סוף שנה, גלריה אלפרד, ת"א
2014 - "גוף עבודות" (אוצרת: שלומית באומן), בית בנימיני, ת"א
2014 - "העץ הנדיב", הגלריה לאמנות אום אל-פחם, אום אל-פחם
2014 - "בית חם", גלריית המשכן בבית מאירוב, חולון
2014 - "דולס ארט", מוזיאון יפו העתיקה, יפו
2013 - "חלומות בהקיץ", גלריה עירונית בית קנר, ראשון לציון
2013 - "צבע טרי 6", היריד לאמנות עכשווית ועיצוב, ת"א
2012 - "מסע בין חלומות", מוזיאון יפו לעתיקות, יפו
2012 - "המוכר והלא מוכר", בית אהרון כהנא, ר"ג
2011 - "pass forward", גלריה החווה, חולון
2011 - "אגדות בחול", האקדמיה העולמית לפיסול בחול, מוזיאון ארץ ישראל, ת"א
2011 - "הביאנלה השישית לקרמיקה ישראלית", מוזיאון ארץ ישראל, ת"א
זאב הולצמן - אוסף פרטי
הילה ורני רהב - אוסף פרטי
מולי ליטבק - אוסף פרטי
גיל שויד - אוסף פרטי
גלריה אורבן - אוסף פרטי
עופר נמרודי - אוסף פרטי
משכן הכנסת - אוסף ציבורי
בִּתְיָה בַת-פַּרְעֹה היא דמות מקראית המופיעה בדברי הימים.
על פי מדרש חז"ל, היא מזוהה עם בת פרעה המופיעה בספר שמות, אשר מצאה את משה כשהוא בתוך תיבת גומא ביאור, וגידלה אותו בילדותו.
חז"ל מנו את בתיה עם צדיקים נוספים שנכנסו בחייהם לגן עדן.
בתו של פרעה, ששיעבד את בני ישראל במצרים, מוזכרת במקרא כמי שמצאה את משה כשירדה לרחוץ ביאור, ולאחר מכן העניקה לו את השם "משה", לזכר משייתו מן המים.
היא גידלה אותו כבן בבית אביה.
זאת, על אף גזירת האב על הרג כל התינוקות הזכרים העברים, אותה גזירה שבגללה הושם משה בתוך תיבת גומא ביאור (שמות ב').
על-פי התלמוד בבלי בת פרעה כפרה בעבודת אלילים, בניגוד לכל בית אביה.
בת פרעה מתנגדת לאביה ולחוקיו, מושיעה את משה מן היאור ומגדלת אותו למרות הידיעה שהוא עברי.
ספר התנ"ך אינו מספר עליה רבות, אך ריבוי הפעלים בפסוקים המתארים את בת פרעה מרמז על אישיות פעילה ועצמאית.
בפסוקים אלו מיוחסות לה שבע פעולות שונות, חלקן הכרעות מוסריות כבדות משקל:
המצרים התייחסו לבת פרעה כאל אלה ואף נתנו לה מעמד אלי.
בספרו של יוסף בן מתתיהו, שמה של בת פרעה מספר שמות הוא תרמותיס, שמה היווני של האלה המצרית רננוטת.
שם זה מוזכר גם בספר היובלים (מז, ה).
היו שטענו כי קיים דמיון רב בין תרמותיס לבת פרעה.
האלה תרמותיס הייתה אלת הפריון והתאפיינה בערמומיות כנחש ונקראה גם "המיינקת".
היא מוצגת כאישה עם זנב נחש והיא התגלמותה של הערמומיות הנשית.
לפי האנלוגיה בין האלה לבת פרעה ניתן להבין כי גם בת פרעה התאפיינה בערמומיות ונקראה "המינקת", ואכן, בזכות ערמומיותה הונתה בת פרעה את אביה והצילה את משה.
אלו המזהים את פרעה של יציאת מצרים עם רעמסס השני קושרים את שמה של בתיה לשמה של אשתו "הבכירה" בינתענת.
שני השמות התיאופוריים קושרים את האישה להיותה בת האל.
כמו מקרים אחרים במקרא, ייתכן והשם עוברת על מנת למחוק זכר לאלילי כנען.
ברשימות היחש של יהודה שבספר דברי הימים נזכר שמה של בת פרעה נוספת:
פסוקים אלו קשים מאוד להבנה, זאת בשל כך שרשימת היחס הזו (וכן רשימות יחס רבות אחרות בדברי הימים א') הועתקו מכתבי ייחוס עתיקים ולעיתים הושמטו חלק מהמילים, דבר שגרם לקושי בהבנת הייחוס וסדר הדורות במשפחה.
לפי הפרשנות הדרשנית של חז"ל על פסוק זה, מזוהה בתיה בת פרעה מדברי הימים עם בת פרעה של ספר שמות, ובעלה מָרֶד מזוהה ככלב בן יפונה (אך לפי פשוטו של מקרא פרשנות זו אינה מסתברת):
בתיה מקוב (2 באוקטובר 1841 – 27 בדצמבר 1911) הייתה חלוצה עברית, ממקימי העיר רחובות.
נולדה ב-1841 בפולין למשפחת אפפל.
התגוררה בכפר טרספול על יד העיר בריסק שם הייתה סוחרת מצליחה שחכרה אחוזה של רוזן רוסי שכללה יערות, מטעים ומפעלים לסיגריות, לעורות וליי"ש.
את המפעלים האלה ניהלה לבדה, תוך כדי גידול עשרת ילדיה.
בשנת 1890 התוודעה לחברת "מנוחה ונחלה" שפעלה מטעם ארגון "חובבי ציון" לרכישת נחלות בארץ ישראל, ואז החליטה על עלייה לשם.
בעלה שהתנגד לרעיון זימן אותה לדין תורה בטענה שדעתה נטרפה עליה כדי לאסור עליה לעלות לארץ ישראל, אולם היא השיבה לבית הדין שאם כך ממילא בעלה פטור ממתן גט ולכן היא חופשייה לעלות.
ב-1891 השאירה בפולין את בעלה ועלתה עם חמישה מילדיה למושבה רחובות.
בעלה סירב בתחילה לעלות לארץ ישראל.
לאחר כשלוש שנים הוא התגעגע לאשתו והחליט לעלות גם הוא, אך מת לפני שהספיק להגיע.
הייתה בין המתיישבים הראשונים ברחובות, שם עסקה בחקלאות וגידלה כרמי ענבים בחלקה בת 250 הדונם שרכשה.
על מנת להגדיל את הכנסותיה, נהגה להשכיר חדר בביתה, ונודעה כמי שנהגה בתקיפות עם השוכרים.
בפרטי-כל האספה הכללית הראשונה המייסדת בי"ט בכסלו תרנ"א (סוף 1890), היא הייתה האישה היחידה שהשתתפה בבחירת הוועד הראשון למושבה על ידי 16 חברים, אולם עקב היותה אישה לא יכלה להיבחר בעצמה לוועד.
היא נמנתה עם קבוצת הצעירים שהתנגדה לקבל את חסותו ומרותו של הברון רוטשילד, אולם מאבקם נכשל.
בנוסף לעמלה, הייתה מעורבת בענייני משפחתה, בשבט תרס"ט (1909) קיבלה מכתב מבנה בכורה משה איסר שישב בעיירה קוזין שבחבל ווהלין בפולין.
מכתב זה היה מענה למכתב קודם ממנה בו הביעה דאגה לגבי שידוך לבתו רבקה והתלוננה כי בניה לא נשמעים לה, ובמכתבו כותב משה איסר:
נראה ששלחה לו טיוטה מצוואה שכתבה בשנת תרס"א (1901).
לדעתו היה עליה להראות את הצוואה גם ליהונתן ומרדכי:
היא נפטרה ב-27 בדצמבר 1911, עשרה בטבת תרע"ב, בגיל 70, ונקברה בבית הקברות ברחובות (בית הקברות תר"ן - המייסדים).
על שמה נקראים רחוב בתיה מקוב ושכונת בתיה מקוב ברחובות.
ב-7 בפברואר 2012 הנפיק דאר ישראל סדרה של שני בולי דאר שנקראה "נשים פורצות דרך", שנועדה להנציח את זכרן.
אחד מהבולים הוקדש לבתיה מקוב ונושא את דיוקנה.
הבול עוצב על ידי האמנית רות בלקמן מלכא.
על השובל מופיע צילום של המושבה רחובות בראשיתה.
משה סמילנסקי הקדיש לה פרק שלם בספרו "משפחת האדמה".
אליהו זאב לוין אפשטיין כתב בזכרונותיו שהיא הייתה "טיפוס מצוין" ו"אשת חיל במלוא מובן המלה".
בנה יהונתן היה איש נוקשה ובראשית שנות השמונים חיבר הפזמונאי דן אלמגור את השיר "זמורות יבשות" ובו מסופר על "תקרית מקוב" שבה התעמר יהונתן בנשים תימניות.
השיר נחשב לכזה שפוגע באתוס החלוצי, ולא ניתן היה לשדר אותו במשך שנים רבות.
בין ילדיה משה איסר, צביה, רחל, חיים, חווה, מרדכי, יהונתן, איטה, והרצל.
על צאצאיה נמנים ישראל מקוב, לשעבר מנכ"ל טבע, והרצל מקוב ראש מרכז מורשת בגין.
לבתים ושדות בארץ ישראל בתקופה שהיובל נוהג, ישנם דינים מיוחדים בהלכה, הנוגעים לאפשרות המכירה וההקדשה שלהם.
באופן כללי, השדות מתחלקים ל"שדה אחוזה", שאותה אדם ירש מאבותיו, שקבלוה מחלוקת הארץ בימי יהושע בן נון, ו"שדה מקנה", שאדם קנה מאדם אחר, והיא חוזרת לבעלים המקורי כשמגיעה שנת היובל.
דין מיוחד יש לבתים בערים מוקפות חומה מימות יהושע בן נון, ובה בית שנמכר לא חוזר לבעלים ביובל.
שדה אחוזה היא שדה שאדם ירש מאבותיו, וישנו איסור למוכרה, להוציא מצבי עוני, אולם אם מכר באיסור, המכירה חלה.
לאחר המכירה, אסור לגאול את השדה עד שיעברו שנתיים, וכן שהקונה יאכל את יבול השדה פעמים, ולכן, אם אדם מכר שנה קודם היובל, הלוקח מקבל את השדה שנה נוספת אחר היובל כדי להשלים את השנתיים.
אם המוכר (או קרוביו) לא גאל את השדה, היא חוזרת אליו ביובל.
אדם שהקדיש את שדה אחוזתו, אינו פודה אותה בשוויה הרגיל ככל ההקדשות, אלא על פי סכום קבוע הכתוב בתורה, והוא 50 סלע לשטח שניתן לזרוע בו כור שעורים.
סכום זה הוא עבור כל השנים עד היובל, אך אם אדם פודה את השדה, שנים מועטות קודם היובל, הוא משלם רק את הסכום היחסי עבור מספר השנים, כלומר סלע ופונדיון (1/48 מסלע) לכל שנה.
אף על פי שבמשנה מובא ש"אין מקדישין לפני היובל פחות משתי שנים ולא גואלין לאחר היובל פחות משנה", הגמרא שם מסיקה שזוהי רק המלצה, משום שמי שיעשה זאת יאלץ לגאול אותה בשוויה המלא.
(רש"י והרמב"ם מסבירים שלומדים מן הפסוק "על פי השנים הנותרות ונגרע", שעל מנת לגרוע מסכום הפדיון בהתאם למס' השנים, צריכות להישאר לפחות שנתיים עד היובל).
ישנה מחלוקת בין רב ושמואל האם ניתן להקדיש שדה בתוך שנת היובל, והרמב"ם פסק כשמואל שהשדה כלל לא מתקדשת אם המקדיש הוא ישראל, אך לוי וכהן יכולים להקדיש שכשם שיכולים לגאול תמיד כך יכולים להקדיש תמיד.
אם אדם לא גאל את שדהו עד שהגיע היובל, וכן אם אדם גאל שדה שלא הייתה שלו, השדה יוצאת לכהנים, והם צריכים לשלם את שוויה (אם עדיין לא נפדתה).
שדה אחוזה שלא נפדתה היא אחת מ-24 מתנות כהונה.
הכהנים שזוכים בשדה הם אלו הנמצאים במשמר שמשרת בבית המקדש בתחילת היובל.
לדעת רש"י, שדה אחוזה האמורה אינה עוברת לרשות הכהנים עד יום הכיפורים של תחילת שנת היובל.
אולם, לפי התוספתא, מסכת מנחות, פרק י"ג, הלכה ג', ו, השדה מחולקת בין הכהנים מהמשמר המשרת בראש השנה של היובל.
שדה מקנה היא שדה שאדם קנה מאדם אחר והיא חוזרת לבעלים המקורי ביובל.
אדם יכול למכור את שדה מקנתו לאדם שלישי, וביובל היא חוזרת לבעלים המקורים (שעבורו היא שדה אחוזה).
כאשר הבעלים רוצה לגאול את שדהו מהאדם השלישי, הוא יכול לחשב עמו על פי המחיר הנמוך יותר בין המחיר בו הוא מכר למתווך ובין המחיר בו הקונה קנה.
שדה מקנה שהוקדשה לא יוצאת לכהנים ביובל, אלא חוזרת לבעלים המקורי כי אין אדם אוסר דבר שאינו שלו, והקונה לא יכול להקדיש את השדה לתקופה שאחר היובל.
מבחינת גאולת שדה מקנה שהוקדשה, אין הבדל בין המקדיש לכל אדם, כי השדה לא באמת שלו.
בבית הנמצא בעיר המוקפת חומה מימות יהושע בן נון, נוהגים דינים מיוחדים, והמוכר אותו רשאי לגאול אותו רק בשנה הראשונה למכירה.
אם המוכר לא גאל את הבית עד תום שנה מיום המכירה, הבית נחלט ללוקח לצמיתות ולא ניתן לגאול אותו, והוא אף לא יוצא ביובל.
בניגוד לשדות, גאולת הבית נעשית ללא גרעון כסף, בסכום המכירה.
אם הקונה מכר לאדם שלישי לפני שהבית נחלט לו, הבית נחלט לקונה האחרון, כאשר עוברת שנה מהמכירה הראשונה.
כדי למנוע מהקונה לסכל את גאולת הבית באמצעות הסתתרות מהמוכר ביום האחרון, תיקן הלל הזקן שהמוכר יוכל להניח את התשלום בלשכה מיוחדת בבית המקדש ולקחת את ביתו בחזרה, גם מבלי למצוא את הלוקח.
בשונה משדה, פדיון בית נעשה בשוויו האמיתי של הבית.
כל עוד הבית ביד ההקדש, הוא לא נחלט, ורק לאחר הפדיון מתחילים לספור שנה, שאם לאחריה, הבעלים הראשון לא גאל מיד הפודה, הבית נחלט לפודה.
בתי החצרים הם בתים שלא נמצאים בתוך עיר מוקפת חומה.
בדינים מסוימים הם כשדות, ובאחרים הם כבתי ערי חומה.
הם נגאלים גם תוך השנתיים הראשונות, כבתים, ולא נחלטים ללוקח בתום שנה, כשדות.
אם לא נגאלו הבתים עד היובל, הם חוזרים למוכר.
הקדשת בית מבתי החצרים היא כהקדשת בתי ערי חומה, פרט לעובדה שאם אחר שאינו הבעלים פדה את הבית, הוא לא נחלט לו אלא חוזר לבעלים הראשון ביובל.
ללוויים (כולל הכהנים) נאמרו דינים שונים בהקדשת בתים ושדות, מכירתם וגאולתם.
הלוויים רשאים למכור שדות סמוך ליובל, לגאול אף על פי שעברו פחות משתי שנים, לגאול בית בערי חומה, גם לאחר שנה, ואם הקדישו שדה אחוזה, היא אינה יוצאת לכהנים כשמגיע היובל.
נחלקו תנאים האם דינים אלו תלויים במיקום הבית והשדה בעיר לוויים, או בהיותו של הבעלים לוי (לאדם שאיננו לוי יכולים להיות נכסים בעיר לוויים בדרך של ירושת הבת - אם אמו הלווייה ירשה מאביה והורישה לו).
לדעת רבי יהודה הנשיא, צריך שגם הבעלים יהיה לוי, וגם הנכס יהיה בעיר לוויים כדי שיחולו עליהם דיני הגאולה של הלוויים.
לדעת חכמים, הולכים בכל מקרה אחרי מיקום הנכס.
בתיה בָּאיֶאר (לעיתים באייר) (Bathja Bayer) (26 בספטמבר 1928 – 28 ביוני 1995, ל' בסיון ה'תשנ"ה) הייתה מוזיקולוגית, ארכאולוגית מוזיקה, מורה וספרנית ישראלית.
בתיה באיאר נולדה בבינגן שבגרמניה.
ובשנת 1936, בימי גרמניה הנאצית, עלתה לארץ ישראל עם משפחתה והתיישבה דרך קבע בחיפה.
בשנת 1959 קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת ציריך, ובהמשך קיבלה תואר בספרנות מן האוניברסיטה העברית בירושלים.
כמנהלת מדור המוזיקה בספרייה הלאומית בשנים 1964 עד 1974 מילאה תפקיד חשוב בעיצוב ספריית המחקר המוזיקלי בספרייה הלאומית.
באיאר הייתה מרצה בכירה במחלקה למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית וחלוצה בתחום המחקר הארכאולוגי-מוזיקלי של תרבויות עתיקות במזרח התיכון.