tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העוגב כולל גם קריון (בצרפתית: carillon, כלי מוזיקלי המורכב ממספר רב של פעמונים עשויים ברונזה המנוגנים יחדיו באמצעות מקלדת.
מנגנים בקריון באמצעות לחיצה על מוט אשר מותקן במקלדת או באמצעות לחיצה על דוושה.
המוטות והדוושות מפעילות מערכת מנופים המקישה באמצעות מוט מתכת על הפעמון.
תוספת הנמצאת לעיתים בעוגבים באזור בוואריה ואוסטריה.
בנוסף לעוגב הראשי, קיים בכנסייה גם עוגב ליווי קטן יותר, ובו 8 מערכות חלילים, אף הוא מתוצרת חברת אוברלינגר, הממוקם בסמוך למזבח ומשמש לליווי המקהלה במהלך טקסים הנערכים בכנסייה מדי יום.
הוא נחנך במקביל לעוגב הראשי ושופץ בשנת 1992.
כנסיית גבירתנו מרים מציון (בשפות האתיופיות: " ርዕሰ አድባራት ቅድስተ ቅዱሳን ድንግል ማሪያም ፅዮን בתעתיק: רעסה אדברת קידיסתה קידוסן דינגל מרין צׄיון") היא כנסייה בעיר אקסום המשתייכת לכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
הכנסייה היא אחת הכנסיות החשובות והעתיקות ביותר באתיופיה.
לפי האמונה האתיופית , הכנסייה היתה הראשונה באתיופיה.
הכנסייה נבנתה במאה הרביעית לספירה, בעיר העתיקה אקסום במחוז תיגראי, בתקופת שלטונו של אזנה, הקיסר הנוצרי-אורתודוקסי הראשון שבאתיופיה.
סביב הכנסייה נבנתה העיר אקסום, לאחר שהעיר הקודמת ששכנה שם בתקופת שלטונה של מלכת שבא נחרבה.
מהעיר אקסום התפשטה הנצרות לכל רחבי אתיופיה.
הכנסייה טוענת שבתוכה נמצא ארון הברית העתיק, ובו לוחות הברית שניתנו למשה בהר סיני.
לפי המסורת מלכת שבא, ששמעה על חוכמתו של המלך שלמה, הגיעה לביקור בירושלים ללמוד שם את תורת ממשלו ושלטונו.
שלמה הוקסם מיופייה ומחוכמתה של מלכת שבא, והיא ילדה לו בן למרות שלא היו נשואים.
טענתו של שלמה הייתה שעשה זאת במטרה להרבות את עם ישראל בכל רחבי העולם שישרתו את אלוהי ישראל.
הבן, מנליק הראשון, חזר בהיותו נער לבקר את אביו בארץ ישראל ושם הכתיר אותו אביו למלך אתיופיה.
ובנוסף הורה שלמה המלך לכמה מהכוהנים וזקני הארץ לשלוח את בניהם להיות למנליק יועצים וחכמים (יש המאמינים שזהו מקורם של יהודי אתיופיה, הפלאשים).
בגלל שהכוהנים הצעירים לא רצו לחיות באתיןפיה , הם לקחו עמם את ארון הברית לאתיופיה.
מנהג זה מבוסס על הכתוב בתורה.
ישנה ההשערה שארון הקודש לא שרד באמת עד היום עקב מזג האוויר הלח שבאתיופיה והיותו עשוי מעץ, אך ישנה סבירות שלוחות הברית המקוריים שרדו כיוון שעשויים אלה מאבן.
הנחת הכמורה היתה שבתקופת בית ראשון היה יותר ממזבח אחד ברחבי אתיופיה לצורכי פולחן, ובכל מזבח היה העתק מדויק של לוחות הברית שנחשב ללוחות הברית המקוריים.
הכמורה טוענת שניתן להוכיח גם על-פי הכתוב בתנ"ך העברי, וגם לפי התרגום והתוספת היוונית.
עקב מינויו של הבישוף הראשון, פרומנטיוס (ידוע באתיופיה כאבונה סלאמה קסטאי בירהן או בעברית "אבינו משכין השלום ומאיר האור"), שהביא לראשונה את הנצרות לאתיופיה, הכנסייה נהרסה ונבנתה מחדש לפחות פעמיים.
הכנסייה נחרבה לראשונה על ידי יהודית המלכה (Gudit) במאה האחת עשרה.
הכנסייה נחרבה בשנית כמה מאות לאחר מכן על ידי הלוחם המוסלמי הכביר של הרר (עיר באתיופיה), אחמד אבן איברהים אל-גאזי, ולאחר מכן נבנתה מחדש על ידי הקיסר פאסילידס במאה השבע עשרה.
במאה העשרים בנה הקיסר היילה סלאסי, בעזרתה של מלכת בריטניה אליזבת השנייה, קתדרלה חדשה, גדולה ומפוארת יותר, לצד הכנסייה של גבירתנו מרים מציון הישנה והעתיקה.
הכנסייה החדשה הייתה פתוחה לגברים ונשים גם יחד (הכנסייה הישנה עדיין מאפשרת נגישות אך ורק לגברים, והאישה היחידה הרשאית להיכנס לשטחה היא מרים הקדושה.
בנוסף חלים עליה אישורי הכניסה לארון הברית).
מאוחר יותר נבנה במקום מוזיאון שבו ישנה תצוגה רחבה של ספרי תורה, כתרים וצלבים.
למרות זאת, המקום נחשב למרכז עלייה לרגל משמעותי וקדוש מאוד לנוצרים האורתודוקסים האתיופים, במיוחד בתקופת פסטיבל מרים מציון ב-30 בנובמבר (21 בחידר לפי הלוח שנה האתיופי) ובחג ההתגלות (הנקרא באתיופית תימקט) שחל ב-17 בינואר.
המקום בנוסף נחשב לאחד המבנים ואם לא המבנה בעל הערך הדתי השמור והמוגן ביותר בעולם.
כנסיית האיחוד או בשמה המלא אגודת רוח הקודש לאיחוד הנצרות בעולם היא דת מודרנית, המוגדרת לעיתים בתור כת, אשר הוקמה על ידי סאן מיאנג מון בשנת 1954 בקוריאה הדרומית.
הדת מושפעת מהנצרות ומדתות אסייתיות שונות.
ספר היסוד של התנועה נקרא "העיקרון האלוהי".
המאמינים בדת (המכונים "מוניס" על שם מייסד הדת-moonies או moonists) מפוזרים ברחבי העולם והערכות למספרם נעות בין 250 אלף לשלושה מיליון.
ספרו של מון, העיקרון האלוהי, התגלה לו, לטענתו, במשך תקופה של 9 שנים לאחר שלטענתו ישוע הופיע אליו ביום ראשון של חג הפסחא 1936 על צלע ההר וביקש ממנו להמשיך את העבודה שלא יכול היה לסיים בהיותו עלי אדמות, עקב צליבתו.
הוא פורסם לראשונה בשם Wolli Wonbon(원리 원본; 原理原本, 'Original Text of the Divine Principle') בשנת 1945. כתב היד הקדום ביותר אבד בצפון קוריאה במהלך מלחמת קוריאה.
גרסה שנייה, מורחבת, Wonli Hesol (원리 해설; 原理解說), או הסבר על העיקרון האלוהי, פורסמה בשנת 1957. העיקרון האלוהי [ko] או הסברה של העיקרון האלוהי (원리강롐竆); הוא ספר הלימוד התאולוגי הראשי של התנועה.
הוא נכתב בשיתוף סון מיונג מון והתלמיד הצעיר היו וונ'או ופורסם לראשונה ב-1966. תרגום בשם Divine Principle פורסם באנגלית ב-1973. העיקרון האלוהי מציג את הליבה של התאולוגיה של כנסיית האיחוד ומאמינים בה מחזיקים במעמד של כתבי קודש.
בהתאם לפורמט של תאולוגיה שיטתית, הוא כולל את מטרתו של אלוהים ביצירת בני אדם, נפילת האדם ושיקום - התהליך דרך ההיסטוריה שבאמצעותו אלוהים פועל להסיר את ההשפעות השליליות של הנפילה ולהחזיר את האנושות למערכת היחסים ולעמדה.
דוד ואצלביק ודושן לוז'ני תיארו את הפרטים של 3 הנקודות האלה.
1.עקרון הבריאה ; אלוהים ברא את האדם לבדו כצלמו.
2.נפילת האדם ; לפי הוראת הכנסייה, לא הייתה הגשמה של תוכניתו של אלוהים.
3. עקרון השיקום; לפי הוראת הכנסייה, המטרה העיקרית של הבריאה הייתה לבנות את ממלכת השמים עלי אדמות
החסידים לוקחים כנקודת מוצא את האמת של הברית הישנה והחדשה הנוצרית, עם העיקרון האלוהי טקסט נוסף שמתכוון לפרש ו"להגשים" את מטרתם של אותם טקסטים ישנים יותר.
מון התכוון להחליף צורות עולמיות של נצרות בחזון המאוחד החדש שלו לגביה, מון היה משיח המוצהר בעצמו.
חסידיו של מון רואים בו אדם נפרד מישו אך עם שליחות להמשיך ולהשלים בעצם את עבודתו של ישוע בדרך חדשה, על פי העיקרון.
כנסיית האיחוד רואה את יעדו של אדם לאחר המוות כתלוי במידת ההתאמה של עבודתו של האדם במהלך החיים הללו לתורתו.
חסידיו של מון מאמינים באפוקטסטאזיס, שכולם בסופו של דבר יזכו לישועה.
מון האמין בממלכת אלוהים תרתי משמע על פני כדור הארץ שתובא על ידי מאמץ אנושי, מה שהניע את הקמתן של קבוצות רבות, חלקן שאינן דתיות למהדרין במטרותיהן.
מון לא היה מעורב ישירות בניהול הפעילות היומיומית של הארגונים שעליהם פיקח בעקיפין, אך כולם מייחסים את ההשראה מאחורי עבודתם למנהיגותו ולתורתו.
יום האמת של כל הדברים
ציל איל גול - הכרזה על הבירוך האין-סופי של אלוהים
ציל פל צול - הצהרת ממלכת השבת העולמית להורי שמיים וארץ
יום ייסוד אומת גן עדן וארץ
בשנות ה-40, מון שיתף פעולה עם חברי המפלגה הקומוניסטית בתמיכה בתנועת העצמאות הקוריאנית נגד יפן הקיסרית.
לאחר מלחמת קוריאה (1950–1953), הוא הפך לאנטי-קומוניסט בולט.
מון ראה במלחמה הקרה בין דמוקרטיה ליברלית לקומוניזם את הסכסוך הסופי בין אלוהים לשטן, עם קו החזית העיקרי של קוריאה המחולקת.
זמן קצר לאחר הקמתה, תנועת האיחוד החלה לתמוך בארגונים אנטי-קומוניסטיים, כולל הליגה העולמית לחופש ודמוקרטיה שנוסדה בשנת 1966 בטאיפיי, הרפובליקה של סין (טייוואן), על ידי צ'יאנג קאי-שק, והתרבות הקוריאנית Freedom Foundation, ארגון דיפלומטיה ציבורית בינלאומית שגם נתן חסות לרדיו חופשית אסיה.
תנועת האיחוד זכתה לביקורת על האקטיביזם האנטי-קומוניסטי שלה על ידי התקשורת המרכזית והעיתונות האלטרנטיבית, שרבים מחבריה אמרו שהיא עלולה להוביל למלחמת העולם השלישית ולשואה גרעינית.
הפעילות האנטי-קומוניסטית של התנועה זכתה לתמיכה כספית מהמיליונר והפעיל היפני ריוצ'י ססאקאווה
בשנת 1991, מון נפגש עם קים איל סונג, נשיא צפון קוריאה, כדי לדון בדרכים להשגת שלום בחצי האי הקוריאני, כמו גם ביחסים בינלאומיים, תיירות ונושאים אחרים.
ב-1994, מון הוזמן רשמית להלווייתו של קים, למרות היעדר יחסים דיפלומטיים בין צפון קוריאה לדרום קוריאה.
טענתו של מון להיות המשיח וביאתו השנייה של ישו נדחתה על ידי חוקרים יהודים ונוצרים כאחד.
פרשנים פרוטסטנטים ביקרו את תורתו של מון כמנוגדת לדוקטרינת הישועה הפרוטסטנטית על ידי אמונה בלבד בספרם רב ההשפעה "ממלכת הכתות" (שפורסם לראשונה ב-1965), וולטר רלסטון מרטין ורבי ק.
זכריאס לא הסכימו עם העיקרון האלוהי בסוגיות האלוהות של ישו, לידת הבתולה של ישו, אמונתו של מון שישוע צריך להיות.
נשוי, ההכרח בצליבתו של ישו, תחייתו המילולית של ישו, כמו גם ביאתו השנייה של ישו.
פרשנים מתחו ביקורת על העיקרון האלוהי שאמר שמלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, השואה והמלחמה הקרה שימשו כתנאי שיפוי כדי להכין את העולם לכינונה של מלכות האלוהים.
העיקרון האלוהי קורא לאיחוד של מדע ודת: "דת ומדע, כל אחד בספירות שלו, היו השיטות של חיפוש האמת כדי לכבוש את הבורות ולהשיג ידע.
בסופו של דבר, דרך הדת והדרך של יש לשלב את המדע ולפתור את הבעיות שלהם במפעל אחד מאוחד; שני ההיבטים של האמת, הפנימי והחיצוני, צריכים להתפתח בהסכמה מלאה".
בשנות ה-70 וה-80 תנועת האיחוד תמכה בוועידה הבינלאומית לאחדות המדעים (ICUS),במטרה לקדם את הרעיון של אחדות המדע והדת.
כלי תקשורת אמריקאיים העלו כי הכנסים היו גם ניסיון לשפר את התדמית הציבורית השנויה במחלוקת לעיתים קרובות של הכנסייה.
בכנס הראשון, שנערך ב-1972, היו 20 משתתפים; בעוד בוועידה הגדולה ביותר, בסיאול, דרום קוריאה ב-1982, היו 808 משתתפים מיותר מ-100 מדינות.
בין המשתתפים באחד או יותר מהכנסים היו חתני פרס נובל ג'ון אקלס (פיזיולוגיה או רפואה 1963, שעמד בראש הוועידה של 1976) ויוג'ין ויגנר (פיזיקה 1963).
כנסיית הגואל היא כנסייה לותרנית פרוטסטנטית ברובע הנוצרי של העיר העתיקה בירושלים.
הכנסייה שוכנת בקצה הרובע הנוצרי, בסמוך לאזור של חנויות ובתי קפה ששמו מוריסטן.
האזור קיבל את שמו משום שבתקופה הצלבנית שכן במקום זה בית החולים סנט ג'ון, על שם יוחנן הקדוש, של המסדר ההוספיטלרי.
לאחר כיבושה מחדש של ירושלים על ידי המוסלמים, אשפזו המוסלמים את פצועיהם בבית חולים זה, והם שהעניקו למתחם את השם "מוריסטן", שיבוש של המילה הפרסית "בִימָרֶסְטָאן" - בית חולים.
במתחם המוריסטן, בנוסף לבית החולים הגדול, שכנו שתי כנסיות - כנסיית סנטה מריה לטינה וכנסיית סנטה מריה הגדולה (מז'ורה).
הקטנה מבין השתיים, סנטה מריה לטינה, נוסדה במאה ה-11, לפני הכיבוש הצלבני, ביוזמה ובתרומות של הסוחרים מהעיר אמאלפי שבאיטליה.
היא נבנתה, ככל הנראה, בפיקוחו של גרארדוס (או ג'רארד) המבורך, מי שמאוחר יותר היה המייסד של המסדר ההוספיטלרי.
כנסיית הגואל בנויה על שרידי כנסייה זו, וחלקים מהבניין המקורי של הכנסייה שולבו במבנה הכנסייה החדש.
השרידים של הכנסייה מהתקופה הצלבנית בולטים בעיקר בכניסה הצפונית (החסומה, בדרך כלל) לכנסייה (מול כנסיית אלכסנדר נבסקי).
העיטורים משער הכנסייה הצלבנית מתארים את חודשי השנה על פי פעולות חקלאיות.
בוני כנסיית הגואל לא נקטו בפעולות שימור מדעיות, כאשר שילבו את השער העתיק לתוך מבנה הכנסייה החדשה, וכתוצאה מכך יש להיעזר בצילומים עתיקים (כדוגמת זה של פליקס בונפיס המוצג כאן) כדי לזהות מה חדש ומה עתיק.
הכנסייה נבנתה בין השנים 1893–1898. אבן הפינה שלה הונחה על ידי יורש העצר הפרוסי פרידריך השלישי, כחלק מביקורו במזרח התיכון לרגל השתתפותו בחנוכת תעלת סואץ.
הקרקע עליה הוקמה הכנסייה ניתנה במתנה ליורש העצר הפרוסי על ידי הסולטאן העות'מאני.
הכנסייה נחנכה ב-31 באוקטובר 1898 בביקורם של הקיסר הגרמני וילהלם השני, בנו וילהלם, ואשתו הקיסרית אוגוסטה ויקטוריה בארץ ישראל.
על אחד מקירות אולם התפילה תלוי שלט בשפה הגרמנית המספר על חנוכת הבית והקמתו.
בצמוד למבנה הכנסייה נמצאת אכסניה לותרנית, ובה משולב שריד אחר מהתקופה הצלבנית: "קלויסטר" - חצר מוקפת עמודים אשר היוותה חלק מבניין סמוך לכנסיית סנטה מריה לטינה.
באחד הפתחים המובילים לקלויסטר, משני עבריו, שרועים שני אריות המהווים בסיסים לעמודים.
ככל הנראה אחד משני האריות הללו הוא ממקור צלבני, ונמצא בעת בניית כנסיית הגואל.
הכנסייה, הבנויה באבן שיש לבנה בסגנון נאו-רומנסקי איטלקי, תוכננה על ידי האדריכל פרידריך אדלר.
האדריכל וחוקר ירושלים דוד קרויאנקר מוצא קווי דמיון ביו מבנה כנסיית הגואל ומגדל הפעמונים שלה לבין הקתדרלה בעיר פיאצ'נצה שבאיטליה.
על בניית הכנסייה פיקח מהנדס גרמני.
מגדל הפעמונים של הכנסייה מתנשא לגובה 40 מטר, ובולט בקו הרקיע של ירושלים.
ניתן לעלות לגג המגדל, שבו תצפית על ירושלים.
האדריכל פרידריך אדלר ציין במאמר מקצועי שכתב, כי מגדל הפעמונים הוכן על פי סקיצות ששרטט הקיסר וילהלם השני בעצמו.
לדבריו את ההשראה למגדל הפעמונים קבל וילהלם השני ממגדל הפעמונים בעיירה טיבולי שליד רומא.
בכנסייה מתקיימים בדרך קבע קונצרטים מוזיקליים המנצלים את האקוסטיקה המעולה של אולם הכנסייה.
כנסיית גאורגיוס הקדוש קוטל הדרקון היא כנסייה נוצרית-אורתודוקסית בעיר לוד.
הכנסייה נבנתה לראשונה בתקופה הביזנטית בארץ ישראל.
מאז הוחרבה מספר פעמים, אם כי הוקמה מחדש בפעם האחרונה במאה ה-19. בימינו ממוקמת במתחם משולש הדתות שבעיר העתיקה של לוד, בסמוך למסגד אל-עומרי ולבית הכנסת "שערי שמיים".
לכנסייה נודעת חשיבות רבה, בעיקר בקרב מאמינים ערבים ונוצרים מהפלג היווני-אורתודוקסי והארמני.
לפי האמונה שהתפתחה בתקופה הביזנטית נולד גאורגיוס הקדוש בלוד.
גאורגיוס היה חייל בצבא הרומי שקיבל על עצמו את הנצרות.
בשנת 302 פרסם דיוקלטיאנוס צו כנגד הנוצרים.
גאורגיוס נצטווה ליטול חלק בדיכוי הנוצרים, אך תחת זאת התוודה כי הוא נוצרי וביקר את החלטת הקיסר.
דיוקלטיאנוס ניסה להמיר את גאורגיוס על דתו, אך הוא סירב והקיסר ציווה על המתתו בעינויים כבוגד.
לאחר עינויים קשים נערף ראשו של גאורגיוס על חומת ניקומדיה ב-23 באפריל 303. באמונה הנוצרית הפך הקדוש ל"גאורגיוס הורג הדרקון", כשהדרקון מסמל את האמונה הפגאנית שקדמה לו.
לאחר מותו נקבר גאורגיוס בקפדוקיה, ובמאה ה-5 הובא ראשו ללוד ונקבר בה.
העיר הפכה ליעד לצליינים, ושמה הוסב מ"דיוספוליס" ל"גיאורגופוליס".
בתקופת הקיסר קונסטנטינוס הראשון (306–337) נבנתה באתר כנסייה שלא הוקדשה עדיין לגאורגיוס הקדוש, שכן האמונה העתיקה המשייכת אותה לעיר התפתחה רק במאה ה-5 או ה-6. על פי ההיסטוריון אוסביוס מקיסריה, שם הקדוש לו הוקדשה הכנסייה לא פורסם בתחילה מחשש לרדיפות.
בהיות גאורגיוס למגן הדת הנכונה, סימלה הכנסייה המוקדשת לו את ניצחון הנצרות על אויביה, ולכן הפכה ליעד לכל מי שביקש לפגוע בנצרות ובנוצרים.
הכנסייה נהרסה בשנת 614 בידי הסאסאנים.
היא הוקמה שנית ונהרסה בשנת 1010 בפקודתו של השליט הפאטמי אל-חאכם.
הצלבנים שייסדו בלוד את הבישופות הלטינית הראשונה בארץ ישראל, הקימו את הכנסייה השלישית במקום במהלך המאה ה-12 ועל-כן נאלצו לבצר את חומותיה.
ב-25 בנובמבר 1177 צרו כוחותיו של צלאח א-דין על לוד, אך הצלבנים גברו עליהם והניסו אותם; אולם ב-24 בספטמבר 1191, במהלך מסע הצלב השלישי, הצליח צלאח א-דין להרוס את הכנסייה.
בתקופת הממלכה הצלבנית השנייה, נבנתה הכנסייה בשנית, אך עם הכיבוש הממלוכי של לוד ב-1260 היא הוחרבה על-ידי הסולטאן הממלוכי ביברס, שהותיר חלק זעיר ממנה בהריסותיה על קנו, ככל הנראה כדי לבזותה ברבים.
בשטח חורבות הכנסייה ציווה ביברס להקים מסגד, ובבנייתו עשו הממלוכים שימוש באבני הגזית, בעמודי הגרניט והשיש ובכותרות הכנסייה ההרוסה.
בשטח המסגד שוכנים שרידים של הכנסייה הביזנטית, ובהם גם עמוד ועליו כתובת ביוונית.
במחצית השנייה של המאה ה-19, כשהעות'מאנים החלו מעבירים שטחים בארץ ישראל לידי מעצמות אירופה, השטח שלא נכלל במסגד הועבר לממשל יוון, וזו העבירה אותו לפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית שקוממה את הכנסייה ב-1872 בעזרת חמולות מונייר וחבש, להן שורשים בעיר.
לצד הכנסייה הוקם גם מנזר.
מאחר שבחלק משטחה של הכנסייה הצלבנית שכן המסגד, שוקמו רק הספינה המרכזית ומעבר האורך הצפוני, ושני האפסיסים שבקצותיהם.
בשל מגבלות המקום נוצר בית רוחב, שבו רק שני מעברים: המעבר המרכזי, והמעבר הצפוני של הכנסייה ההיסטורית.
רק שני האפסיסים, חלק מהקיר הצפוני ושני העמודים נותרו מהמבנים הקדומים, וכתוצאה מכך חלק מהקירות המודרניים מודבקים אל הקירות המקוריים, ורק על אלה המקוריים נראית פטינה.
מעל הכניסה אל הכנסייה קבוע תבליט אבן המתאר את הקדוש קוטל את הדרקון, ועל דלת הכניסה מופיעה המילה היוונית "NIKA" (ניצחון) בשל כך שהכנסייה מסמלת את ניצחון הנצרות.
איקונוסטאזיס מפואר חוצץ בין אולם התפילה לאזור המקודש ובו נראים, בין היתר, דמויותיהם של גאורגיוס הקדוש קוטל את הדרקון, מרים, אם ישו אוחזת בישו הילד, ישו המורה, יוחנן המטביל ואיקונין המתאר את הקמת הכנסייה.
במרכז האולם תלויה נברשת מוזהבת גדולת-ממדים שנתרמה על ידי הקהילה היוונית, והיא זהה לזו הנמצאת בכנסיית הקבר שבירושלים.
שני גרמי מדרגות במעבר המרכזי מוליכים אל הקריפטה שבה שוכנת מצבת שיש מהמאה ה-19. לפי האמונה הנוצרית, קבור ראשו של הקדוש ג'ורג' מתחת למצבה, ועליה תבליט של הקדוש במרכזו של אגן שמן לצד הכיתוב ביוונית .
בכל שנה ב-16 בנובמבר נערכות בלוד חגיגות גאורגיוס הקדוש הנוצרי, או ג'ורג' סיינט/סנט/סנקט/סט/סט', שכונו אצל ההיסטוריון מוקדסי בשם "עיד ליד" (תרגום מילולי: חג לוד).
בחגיגות משתתפים חניכים מכל שבטי הצופים הערבים-הנוצרים-האורתודוקסים.
ביום זה נהוג לציין את העברת ראשו של הקדוש מביתיניה ללוד.
האירוע מתחיל בערב שלפני יום החג, ולעיתים זובחים החוגגים כבש.
ביום האירוע עצמו בשעה 9:00, מתקיימת בכנסייה מיסה חגיגית בנוכחות הפטריארך היווני-אורתודוקסי וכל הבישופים בארץ.
כנסיית הַדְלְגְרִים (איסלנדית: Hallgrímskirkja; נהגה (IPA): ) היא כנסייה לותרנית ברייקיאוויק, בירת איסלנד.
גובהה 74.5 מטר והיא הבניין השני בגובהו במדינה אחרי מגדל סמארטורג.
הכנסייה נקראת על שמו של המשורר ואיש הכנסייה האיסלנדי הדלגרימיר פייטירסון (Hallgrímur Pétursson, 1614-1674), שחיבר, בין היתר, את "מזמורי-תהלים של הפסיון" (איסלנדית Passíusálmar).
הכנסייה תוכננה על ידי גיד'יון סמיאלסון (Guðjón Samuelsson) החל בשנת 1937. 41 שנים נדרשו להשלמת הבנייה, שהחלה ב-1945 והסתיימה ב-1986. הכנסייה, הניצבת על גבעה במרכזה של העיר, נראית ממקומות רבים ברחביה והייתה לאחד מסמליה המזוהים ביותר.
בראש מגדל הכנסייה מרפסת תצפית שאליה ניתן להגיע במעלית, וממנה נשקף נוף פנורמי של העיר וסביבתה.
בכנסייה עוגב, שנבנה על ידי בונה העוגבים הגרמני קלייס בונר (Klais Bonner) והושלם ב-1992.
הפסל שבחזית הכנסייה הוא של לייף אייריקסון, והוענק לאיסלנד על ידי ארצות הברית לרגל חגיגות יובל האלף של הפרלמנט האיסלנדי ב-1930, דהיינו, לפני בניית הכנסייה.
בכפר סאורבייר שבפיורדים המערביים, בו שירת פיטרסון בין השנים 1651 ו-1669, ניצבת כנסייה קטנה נוספת הנושאת את אותו שם.
כנסיית גרונדטוויג (דנית: Grundtvigs Kirke, נהגה: גרונטווי) היא כנסייה ברובע ביספביירג של קופנהגן, דנמרק.
היא דוגמה מיוחדת של אדריכלות אקספרסיוניסטית ומשלבת מספר מאפיינים של אדריכלות גותית.
בשל מראה יוצא הדופן היא אחת הכנסיות הידועות בעיר.
בתחילת המאה ה-20 הועלתה יוזמה להקמת כנסייה על שם הפילוסוף הדני ניקולאי גרונטוויג.
נערך מכרז לתוכניות לבניית הכנסייה, וזכה בו ב-1913 האדריכל פדר קלינט (Peder Klint).
עם זאת, את יסודות הכנסייה הוא זכה להניח רק אחרי מלחמת העולם הראשונה, ב-8 בספטמבר 1921. הבנייה העיקרית נמשכה מ-1921 עד 1926, אך עבודות נוספות על פנים הכנסייה והמבנים נמשכו עד 1940 והושלמו בידי בנו של קלינט, קורה קלינט (Kaare Klint).
כיום פתוחה הכנסייה למבקרים במהלך כל השנה ולא רק בזמן תפילות.
העוגב הגדול של מרקוזן משמש בדרך קבע לקונצרטים.
תכנונו של פדר קלינט לכנסיית גרונדטוויג הוא סינתזה של סגנונות אדריכליים שונים.
במהלך הכנתו לפרויקט למד קלינט כנסיות רבות של כפרים דניים.
שיטות הבנייה המסורתיות, החומרים והקישוטים השפיעו על תכנונו.
קלינט מיזג בין הצורות הגאומטריות של אדריכלות לבנים אקספרסיוניסטית עם מאפיינים של אדריכלות גותית כגון הדגשת הקו האנכי, תמיכות דואות וצורות מחודדות.
דרך ארוכה בת שלושה נתיבים מובילה לכנסייה והמבנים הסמוכים, המונחים סימטרית לה, והיא עוברת דרך בית הקברות של ביספביירג.
דרך זו יוצרת ציר צפייה דוצה למה שנעשה באדריכלות הבארוק.
האלמנט הבולט ביותר של המבנה הוא החזית המערבית, זכר לווסטוורק או לעוגב הממוקם בפנים.
החזית כוללת מגדל פעמונים בגובה 49 מטרים.
קלינט קישט את החזית ואת הספינה הראשית בגרסאות של גמלון מדרגות הנפוצות בכנסיות דניות, אך פירש זאת בדרכו שלו והכפיל את הפסגה.
הספינה תוכננה במידות נדיבות: ספינה בת 3 אגפים בגובה שווה (כנסיית אולם) באורך 76 מטר ורוחב 35 מטר, ובגובה 22 מטר.
פנים הכנסייה, שלקח השראה מהגותיקה מסוגל להכיל כנסים של עד 1,800 איש.
כ-6 מיליון לבנים צהובות, חומר בנייה דני טיפוסי, שימשו לבניית הכנסייה.
מספר מבנים נבנו לצד הכנסייה באותו הזמן כדי להגביר את השפעת ועוצמת המבנה הייחודי, והם כוללים אולם קהילה ובתי דירות.
כנסיית הבכורה של פטרוס או כנסיית ההבטחה היא כנסייה פרנציסקנית השוכנת בעין שבע (טבחה) שבצפון-מערב הכנרת, סמוך לקו המים.
לפי המסורת, במקום זה נגלה ישו לשבעה מהשליחים לאחר קומו מן המתים, ביצע את נס הדגים השני, סעד עם השליחים, והעניק לפטרוס הקדוש את הבכורה.
נס הדגים השני וההבטחה לפטרוס
בפרק 21 החותם את הבשורה על-פי יוחנן, מסופר כי השליחים יצאו לדוג בכנרת בלילה, אך לא לכדו דבר עד אור יום:
נס זה מכונה "נס הדגים השני", ולעיתים "נס ריבוי הדגה".
לאחר מכן סעדו השליחים בחברת ישו, ושולחן הסעודה הנמצא בכנסייה מכונה שולחן האדון (Mensa Domini) או שולחן המשיח (Mensa Christi).
לאחר הסעודה שאל ישו את פטרוס שלוש פעמים אם אהבו, זאת כנגד שלוש הפעמים בהן כיחש בו פטרוס טרם צליבתו.
בכל הפעמים השיב פטרוס בחיוב וישו העניק לו את הבכורה:
המסורת בדבר סעודת ישו והשליחים מיוחסת גם לכנסיית מנזה כריסטי בנצרת, אליה נדדה בתקופה הצלבנית.
הכנסייה הראשונה שניצבה במקום הוקמה במאה ה-4, והיא תוארה על ידי הנוסעת אגריה כאחת משלוש הכנסיות שניצבו בסביבה.
הגרסה כי הכנסייה הוקמה על ידי פלוויה יוליה הלנה, אימו של הקיסר קונסטנטינוס נסמכת על מסורת מקומית, ואין לה הוכחה ארכאולוגית.
כנסייה זו חרבה בימי הביניים.
הכנסייה הנוכחית הוקמה מאבני בזלת על ידי נזירים פרנציסקנים איטלקים אשר התיישבו במקום בשנת 1934. הכנסייה עשויה מחלל בודד שבקצהו אפסיס ותקרתה מעוצבת כקמרון חבית ומסויידת בטיח לבן, העומד בניגוד לקירות הבזלת הכהה.
חלל הכנסייה חף מריהוט כמעט לחלוטין.
הרצפה עשויה מאבנים פשוטות, ועיקר תשומת הלב מופנה אל הסלע הבלתי מעובד, שעליו, לפי המסורת, סעדו ישו והשליחים את סעודתם.
באפסיס, מאחורי הסלע, ניצב המזבח ומעליו צלב יווני צבעוני.
בשיאה של הקשת התוחמת את האפסיס קבוע חלון עגול ובו נראה דג המעוצב מזכוכית ויטראז'.
חלל הכנסייה מואר על-יד מספר חלונות שגם בהם יצירות ויטראז'.
בצידה הדרום-מזרחי של הכנסייה ניצב מגדל פעמונים קטן, ולאורך החזית הפונה אל הכנרת נראה גרם מדרגות המיוחס לכנסייה הביזנטית שניצבה במקום בעבר.
המדרגות מסתיימות בחלון בקיר המדמה דלת.
בין הכנסייה וחוף הימה קבועים באדמה שישה סלעים בצורת לב, שלפי המסורת העממית, מדמים את צעדיו של ישו על החוף.
ייתכן שהאבנים שימשו מסד למבנה כלשהו שזהותו איננה ידועה.
עוד נמצא במקום פסל המנציח את הענקת הבכורה לפטרוס.
הכנסייה שוכנת בלב מתחם גדול ומטופח שבו שתי סככות לעריכת טקסים.
סככות אלה מנציחות את ביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל בשנת 1964 ואת ביקורו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 2000, אשר פקדו שניהם את האתר.
כנסיית גבירתנו מלייוויש (סרבית קירילית: Богородица Љевишка, סרבית לטינית: Bogorodica Ljeviška) היא כנסייה סרבית אורותודוקסית השוכנת על גדות נהר ביסטריצה במרכזה של העיר פריזרן שבקוסובו.
הכנסייה הוכרזה כאתר מורשת עולמית ב-13 ביולי 2006 כהרחבה להכרזתו של מנזר דצ'אני, ובאותו מעמד הוספה גם לרשימת אתרי המורשת העולמית הנמצאים בסיכון.
הכנסייה הנוכחית מוקדשת לבתולה ותחילתה במחצית הראשונה של המאה ה-13. היא נבנתה על חורבותיה של בזיליקה המתוארכת לאמצע תקופת השלטון של האימפריה הביזנטית (המאה ה-9 עד המאה ה-11), וזו הוקמה בתורה על חורבותיו של מזבח נוצרי קדום.
האדריכל ניקולאס, שככל הנראה הגיע מאפירוס, הקים את הכנסייה בצורת צלב הנושא חמש כיפות.
בצדדיה הצפוני, הדרומי והמערבי, הוספו שלוש ספינות, וכן הוקם נרתקס מקורה בשלושה קמרוני חבית, מרפסת חיצונית פתוחה ומגדל בצידו המערבי של המבנה.
קירות המבנה הוקמו משילוב של טוף, לבנים ומלט, בדומה לחומרים אשר שימשו בהקמתו של מנזר גרצ'אניצה.
הכנסייה הגיעה לצורתה הנוכחית בתחילת המאה ה-14, וקירותיה נצבעו ב-1313. כתובות בחזית המזרחית מתעדות את המלך מילוטין ואת הבישוף דמיאנוס כאחראיים להקמתה.
כל הקירות, הקשתות והכיפות כוסו בפרסקאות בסגנון הרנסאנס הביזנטי, אך רק כ-30% מהם השתמרו.
בכיפה נראים דמויותיהם של ישו ומתחתיו הנביאים, ושל האוונגליסטים, ועל הקירות האחרים מצוירות סצנות מחייו של ישו.
בנרתקס ציורים גדולים במיוחד של שליטים סרבים ובמרפסת החיצונית מתוארים, בין היתר, יום הדין, יוחנן המטביל ומאבקו של יעקב במלאך.
עם הכיבוש העותמאני השני של סרביה ב-1756 הפכה הכנסייה למסגד, נערכו בה מספר שינויים ורוב הפרסקאות טויחו.
רק בתחילת המאה ה-20 שב המבנה לשמש ככנסייה, ובשנות ה-50 של המאה התבצעו בו עבודות שימור.
בין 1950 ל-1952 התגלו חלק מהפרסקאות שמתחת לשכבת הסיד, ואלה שוקמו ונצבעו מחדש בין 1969 ל-1979.
הכנסייה נשמרה על ידי כוח צבאי מטעם נאט"ו מאז יוני 1999, אך היא חדלה מלשמש לייעודה בשנת 2004 בשל המהומות האתניות, והוסב לה נזק.
קבוצת מומחים במימון סרבי ביקרה בכנסייה במספר הזדמנויות על מנת להעריך את גובה הנזקים, אך למרות זאת לא ננקטו צעדים של ממש לתיקונם.
בשנים האחרונות נבזזה הכנסייה במספר הזדמנויות, ובין היתר נגנב גג העופרת היקר מספר פעמים.
כנסיית גבירתנו (בהולנדית: Onze-Lieve-Vrouwekerk) היא כנסייה גותית בברוז', בלגיה.
הכנסייה היא מהמאות ה-13, ה-14 וה-15. המגדל, ובראשו צריח מחודד, מתנשא לגובה 115.6 מטר ובכך נהייה המבנה הגבוה ביותר בברוז' ומגדל הלבנים השני בגובהו בעולם.
חלל בית המקהלה מאחורי המזבח הראשי מכיל את קבריהם של שארל הראשון, דוכס בורגונדיה, הדוכס האחרון מבית ולואה, ושל בתו, מרי.
פסלי הברונזה מצופים זהב מציגים את הדוכס ובתו בגודל מלא וניצבים על אבן שחורה ממורקת.
הדוכס עטור בכתר ולבוש בשריון מלא ולובש עיטור של מסדר גיזת הזהב.
המזבח שבקפלה הגדולה בספינה הדרומית מכיל את אחד האוצרות החשובים של הכנסייה, פסל של המדונה והילד משיש שפוסל על ידי מיכלאנג'לו בסביבות 1504. הפסל כנראה יועד במקור לקתדרלת סיינה והוא נרכש מאיטליה בידי סוחרים מברוז', האחים יאן ואלכסנדר מוסקרון, בשנת 1514 נתרם לכנסייה.
הפסל נבזז והוחזר פעמיים: פעם אחת ב-1794 בידי מהפכנים צרפתיים ופעם שנייה ב-1944 בידי נאצים.
כנסיית הביקור היא כנסייה הנמצאת בשכונת עין כרם בירושלים.
הכנסייה מוקדשת לביקור המתואר בבשורה על פי לוקאס – ביקורה של מרים, אם ישו אצל אלישבע, אם יוחנן המטביל, כששתיהן היו הרות.
הכנסייה ניצבת במקום בו עמד בית הקיץ של זכריה ואלישבע, הוריו של יוחנן.
כמו כן, על פי האמונה הנוצרית, בכנסייה ניצבת האבן שעל פי המסורת הסתירה את אלישבע ואת יוחנן התינוק, בזמן טבח התמימים, כאשר חיפשו אותו חייליו של הורדוס על פי פקודתו להרוג את כל הילדים מתחת לגיל שנתיים שנולדו בבית לחם ובסביבתה.
מתחם הכנסייה מוקף משלושת עבריו במתחם מנזר גורני, המכונה גם "המוסקוביה".
השטח נרכש על ידי המסדר הפרנציסקני הקתולי בשנת 1679 מתוך כוונה להקים מחדש באתר כנסייה, אולם המימון לבניית הכנסייה וההיתר לשיקומה הושג רק באמצע המאה ה-19, בעקבות לחץ של מעצמות אירופה על השלטון העות'מאני.
הכנסייה החדשה הוקמה ב-1955 על ידי האדריכל אנטוניו ברלוצי, על יסודות כנסייה צלבנית, שנבנתה על יסודות כנסייה ביזנטית.
בקריפטה נמצאים שרידי הכנסייה הביזנטית, כך שהמתחם מחולק לשני מפלסים: תחתון, המציין את ביתו של זכריה בו התקיים המפגש, ומפלס עליון המוקדש לתהילת הנצח של מרים.
על קירות החצר תלויים 70 לוחות קרמיקה ועליהם תפילת המגניפיקט ב-70 לשונות שונות.
תפילה זו נאמרה על ידי מרים בבואה לבקר את אלישבע, על פי המסופר בבשורה על-פי לוקאס ().
הקריפטה היא מערה קטנה ובה מעיין, והיא שוכנת במפלס התחתון של הכנסייה.
האדריכל ביקש לשמר בה את מראה בית הקיץ של אלישבע וזכריה, ולכן הרצפה מכוסה בפסיפס דמוי שטיח, והתקרה מעוטרת בפרסקו של סוכת גפנים.
הקריפטה שימשה לתפילה בתקופה הביזנטית, ומוצגים בה שרידי הסלע שמאחוריו על פי המסורת התחבאה אלישבע עם יוחנן בזמן הטבח של הורדוס.
מסורת זו משתקפת בציור הקיר הדרומי, שמעל הגומחה שבתוכה שרידי הסלע.
מאחר שצליינים לקחו במהלך הדורות חלקים מהסלע כמזכרות, נותר ממנו חלק קטן בלבד, והוא מוגן על ידי סורג ברזל.
קירות הקריפטה מעוטרים בציורים מחיי אלישבע ויוחנן, מעשה ידיו של הצייר א.
הציור שעל הקיר המזרחי מציג את הביקור, בדמות שתי הנשים המחבקות זו את זו בנוכחות מלוותיהן, וברקע ההרים הסובבים את היישוב.
המעיין הקטן הפורץ מהסלע מזכיר את המעיין אשר ממנו מקבלת הבאר שבמערה מים.
לפי המסורת, המעיין הקטן החל לפרוץ ברגע המפגש.
הציור על הקיר הצפוני מציג את זכריה בבית המקדש בירושלים ברגע שבו נגלה אליו המלאך המבשר לו על הולדת בנו.
הציור השלישי מציג, כאמור, את טבח התמימים בימי הורדוס.
לכנסייה הראשית, השוכנת במפלס העליון, אפסיס אחד, ובו מתוארת מריה כשנזיר פרנציסקני מגיש לה את הכנסייה כמתנה.
סביב מריה עומדים ומביטים בה פרנציסקוס הקדוש מאסיזי וגורי, הפטריארך הלטיני בעת חנוכת הכנסייה.
בין ציורי הקיר מתוארות נשים שונות מהמקרא - בצד חלונות המבנה ציורי: שרה, רחל, מרים ודבורה, ובצד הפנימי: יעל, יהודית, אסתר המלכה וחנה.
רצפת הכנסייה מעוטרת בפסיפסים המתארים בעלי חיים שונים.
כמו כן, הכנסייה מעוטרת, בדומה לכנסיות קתוליות אחרות, ב-14 תחנות הוויה דולורוזה וכן בעיטורי עצי דקל המסמלים את ישו.
בחצר הכנסייה פסלו של זכריה.
כנסיית גבירתנו של ארון הברית היא כנסייה השוכנת בקצהו הצפון-מערבי של הכפר אבו גוש, והידועה בעיקר בשל פסל נישא על גגה של המדונה והילד הניצבים על ארון הברית.
הכנסייה ניצבת בגובה של 756 מטר מעל פני הים, על פסגתו של תל קריית יערים, המכונה בערבית בשם "דיר אל-אזהאר", והיא צופה לכל סביבותיה.
במתחם המקיף את כל שטח פסגתו של התל, שוכן גם מנזר נשים של מסדר הנזירות הצרפתי "מסדר האחיות סנט ג'וזף של ההתגלות" (St.
Joseph de l'Apparition), והמבנים מוקפים בגן ובחורשת עצים.
הכנסייה הביזנטית בתל קריית יערים
המקום זוהה החל בתקופה הביזנטית עם קריית יערים העתיקה, אליה הובא ארון הברית, מבית שמש, לאחר ששוחרר משבי הפלשתים:
סיפור זה קידש את המקום לנוצרים, ובתקופה הביזנטית הוקמה כנסייה על התל, אולם היא נהרסה בעת כיבוש הארץ בידי הפרסים בשנת 614. באמצע המאה ה-7 הוקמה הכנסייה מחדש, אך היא הייתה קטנה וצנועה מקודמתה.
היא נהרסה באופן סופי בראשית המאה ה-11 וקיומה נשכח.
ב-1141 עבר השטח עליו שוכן כיום הכפר אבו גוש לידי ההוספיטלרים, ואלה הקימו כנסייה אחרת, כ-400 מטר ממזרח לכנסיית גבירתנו של ארון הברית.
כנסייה זו הידועה כיום ככנסייה הצלבנית במנזר הבנדיקטיני באבו גוש, הייתה בשימוש עד 1187, ושוב מסוף המאה ה-14 עת הוקם בה המנזר.
שרידים ראשונים של הכנסייה הביזנטית על תל גבעת יערים התגלו במאה ה-19, והכומר וחוקר המקרא האמריקאי, אדוארד רובינסון, חידש את המסורת לפיה התל מזוהה עם קריית יערים המקראית.
הוויכוחים אודות הסוגיה נמשכו עד שהתגלו שרידים נוספים בתחילת המאה ה-20, ומאז קיימת הסכמה כי התל הוא ככל הנראה היישוב המקראי.
הכנסייה המודרנית הניצבת כיום על התל הוקמה על ידי האחות ז'וזפין רומב, חברת מסדר האחיות "יוסף הקדוש של ההתגלות".
ז'וזפין רומב נולדה בשנת 1850 והגיעה לארץ ישראל בשנת 1869. היא התוודעה למשמעותו ההיסטורית של התל, בו נותרו שרידי מבנים עתיקים והוא כונה בפי תושבי הסביבה בכינוי "ג'בל מוקדס", היינו "ההר הקדוש".
בשנת 1901 ביקרה האם הראשית העולמית של מסדר הנזירות בארץ, ולאחר שצפתה על הנוף מהתל, החליטה לרוכשו.
היא הפקידה את המשימה בידיה של ז'וזפין.
חלק מהשטח נרכש בשנת 1903 תמורת סכום של 20,732 פרנק צרפתי, יותר מפי ארבעה מהסכום שהוקצה לכך מלכתחילה, וסביב עובדה זו נרקמה מסורת בדבר נס שבמהלכו התרבו מטבעות הזהב.
בשנת 1905 רכשה ז'וזפין את יתרת שטח הפסגה לאחר שאיכר מקומי חשף בה, בין היתר, שרידים של קיר חצי מעגלי ופסיפס.
ב-17 במאי 1911 קידש הפטריארך של ירושלים את אבן הפינה למנזר, והקמת מבני המנזר ובית ההבראה החלה.
הקמת המנזר נשלמה תוך שנה, אך בית ההבראה הושלם רק בשנת 1935 בשל קשיי מימון.
מלחמת העולם הראשונה שפרצה ב-1914 הביאה לגירוש כל הנתינים הצרפתים מארץ ישראל, ועבודות הבניה פסקו.
ז'וזפין שבה לארץ עם תום המלחמה והתמקדה בהקמת הכנסייה.
ב-1919 היא הנהיגה תפילת מיסה שבועית על שרידי הכנסייה הביזנטית, וב-8 בינואר 1920 קודשה אבן הפינה למבנה החדש.
הבנייה נמשכה כשלוש שנים ועלתה כמיליון פרנק שגויסו בצרפת מכספי תרומות.
המבנה המודרני חופף לשרידי המבנה הביזנטי ההיסטורי, תוך שילוב קטעי פסיפס אותנטיים ברצפת הכנסייה ושילוב ממצאים עתיקים במבנה החדש.
הכנסייה נחנכה ב-20 באוגוסט 1924 בידי הארכיבישוף של ירושלים, והוקדשה למרים, אם ישו הנמשלת בנצרות לארון הברית שנשא את ישוע המייצג את הברית החדשה.
פסל המדונה והילד שעל גג המבנה נשלם והוצב במקומו בשנת 1931. הנזירה ז'וזפין נפטרה בשנת 1927 ונקברה תחילה בגן הכנסייה, אך לאחר מכן הועברו שרידיה אל החדר שמדרום לאפסיס.
במלחמת העצמאות שימש המנזר כבית חולים קדמי של חטיבת הראל, ואף הופעל בו חדר ניתוח, ללא מים וחשמל, בפיקודו של ד"ר יששכרי.
מדי בוקר היו מגיעים פצועי והרוגי הקרבות מהלילה הקודם ולאחר מיון היו מטופלים ומנותחים.
עם השנים הפך בית ההבראה לאכסניה לעולי רגל.
בכנסייה נערכים קונצרטים על בסיס קבוע.
בכנסייה שתי קומות, והיא כוללת שלוש ספינות.
הספינה האמצעית רחבה וגבוהה במידה ניכרת משתי הצדדיות.
על הספינה המרכזית גג רעפים משופע, אך דבר זה אינו ניכר מתוככי המבנה שתקרתו ישרה ויוצרת עליית גג.
גגות מעברי הצד משופעים ומצופים רעפים גם הם, ודבר זה נראה גם בתוככי חלל הכנסייה.
בקירות הספינה המרכזית קבועים חלונות מעל לגגות מעברי הצד.
בחזית הכנסייה המערבית אכסדרה מצופה באבן ירושלמית וקבועות בה חמש קשתות הנפרדות זו מזו באמצעות ארבעה עמודים.
הקשת האמצעית גבוהה ורחבה מיתר הארבע, ומעליה כרכוב בצורת משולש.
מעל לכרכוב שלושה חלונות שמשני צדדיהם חקוקה הכתובת "A LA VIERGE MARIE - ARCHE D'ALLIANCE" ("לבתולה מריה - ארון הברית").
בחזית קבועים עיטורים צבעוניים וצלב ניצב על הנקודה הגבוהה ביותר.
החזית המזרחית עשויה מאפסיס גדול ומשני צדדיו שני חדרים צדדיים.
מבחוץ חולש פסל המדונה והילד על החזית המזרחית.
המדונה ניצבת על ארון הברית שבשני צידיו כרובים מכונפים הצופים דרומה וצפונה.
הפסל משקיף לכיוון מזרח, לעבר מרכז הכפר אבו גוש ולעבר ירושלים, והוא נראה היטב מכל הסביבה.
ראשה של הבתולה נוטה מעט כלפי מטה, לכיוון האדמה, "כמו כדי לשמוע את תחנוניה".
קירות המבנה צבועים בלבן, ובאפסיס הגדול קבוע צלב לטיני פשוט.
הקומה השנייה של הספינה המרכזית נתמכת על יד שתי שורות עמודים בעלי כותרות קורינתיות, וביניהם קשתות.
האור החודר לחלל המבנה דרך החלונות הסמוכים לתקרה, והקירות הלבנים, מדגישים את תקרת העץ המעוטרת בדמויות מלאכים.
אלה לבושים בגלימות בגוון שנהב, והם סובבים דוגמאות של צלבים.
הרקע לדמויות הוא כחול וביניהן קורות עץ בגוון ורוד.
תקרות מעברי הצד משופעות והן מעוטרות במוטיבים מעולם הצומח.
בקצה המזרחי של מעברי הצד, משני צדדי האפסיס, קבועים מזבחות, וברצפה שמתחתיהם שולבו פסיפסים מהכנסייה הביזנטית המקורית.
מעבר למזבחות אלו נבנו שני חדרים צדדיים - ברצפת החדר הדרומי (מימין לאפסיס) מספר קברים, ובהם גם קברה של ז'וזפין רומב.
החדר הצפוני (משמאל לאפסיס) משמש כמחסן.
אבן הפינה של הכנסייה משולבת בעמוד הדרומי של האפסיס, וברצפת האפסיס עצמו שולבה אבן ששכנה בקדמת הבימה של הכנסייה הביזנטית ההיסטורית.
בקיר המערבי שולבה אבן באורך של שמונה מטרים מהכנסייה הביזנטית ואשר הונחה מעל משקוף הכניסה.
משמאל לכניסה ניצב פסלון מכונף של דוד המלך, כשהוא לבוש בשריון ואוחז בדגל ובחרב.
הסיבה למיקומו של הפסל בכנסייה היא בכך שדוד המלך היה זה שהביא את ארון הברית מקרית יערים לירושלים:
כנסיית גאורגיוס הקדוש ביפו (בשמה הערבי אל-ח'דר או מאר ג'יריס) היא כנסייה יוונית אורתודוקסית שנבנתה בשנת 1871. מתחם הכנסייה נמצא ברחוב רחוב לואי פסטר 1-5.
מתחם הכנסייה משתרע מגבעת אנדרומידה לכיוון מערב כמעט עד מול הנמל ובית מיומנה.
זוהי כנסייתה של הקהילה היוונית אורתודוקסית הערבית הוותיקה של יפו.
הכנסייה נבנתה על קרקע בית הקברות של הקהילה, שהייתה שייכת לפטריארכיה היוונית אורתודוקסית, מעל שרידיה של כנסייה ישנה.
הקרקע הועברה לרשות "העמותה היוונית אורתודוקסית לצדקה" שהוקמה בשנת 1879 במטרה להבטיח את ניהולם ואת אחזקתם של הכנסייה ושל מוסדות הקהילה.
פעילות זאת מומנה מתוך הכספים שהעמותה קיבלה מהשכרת החנויות בשוק היווני א-דיר (שוק המנזר) שהקימה ממזרח למתחם שעון.
הכנסייה שוכנת במבנה דו מפלסי בעל גג רעפים משופע.
בפינה הדרום מזרחית של המבנה הוקם מגדל פעמונים שגובהו כ-15 מטר.
החלל הפנימי של הכנסייה מאורגן על פי התוכנית האדריכלית של הכנסיות הביזנטיות הקדומות.
הוא כולל נרתקס (מבואה) ספינה (חלל התווך) ושלושה אפסידים.
בהתאם לסגנון היווני האורתודוקסי המסורתי, המזבח מופרד מהספינה באמצעות איקונוקסטזיס, קירות הספינה מעוטרים באיקונות עתיקות, בסצנות מהברית החדשה ובתבליטים של הקדוש גאורגיוס.
החלל מואר על ידי נברשות התלויות מהתקרה.
אור נוסף חודר מבעד לחלונות מעוטרים בוויטרז' הנמצאים בשני המפלסים.
כנסיית גבריאל הקדוש , הידועה גם ככנסיית הבשורה האורתודוקסית (Ορθόδοξος Ναός του Ευαγγελισμού) או כנסיית באר מרים, היא כנסייה יוונית-אורתודוקסית השוכנת בכיכר הכנסייה, מצפון לכיכר המעיין בנצרת.
הכנסייה ניצבת סמוך למעיין אשר סיפק את צריכת המים של העיר מראשית היישוב במקום, ואשר נקשר החל במאה ה-2 עם הבשורה למרים.
לפי מסורת זו, המקובלת בעיקר בכנסייה האורתודוקסית, בעת ששאבה הבתולה מים מהמעיין, הופיע לפניה המלאך גבריאל ובישר לה כי הרתה וכי היא עתידה ללדת את בן האלוהים:
מסיבה זו מוקדשת הכנסייה לגבריאל.
בשל קדושת המקום, נבנתה בו כנסייה קתולית-צלבנית בתחילת המאה ה-12, אשר אליה תועלו מי המעיין דרך מנהרה קצרה.
ב-1263 חרבה הכנסייה בידי הממלוכים.
בשנים 1628–1634 היה המעיין בחזקת הפרנציסקנים שהקימו מעליו מבנה קטן.
הנוצרים הקתולים התבססו על גרסתה של הבשורה על פי לוקס, שלפיה הבשורה למרים נערכה בחדר.
לפיכך, הם החזיקו במבנה של כנסיית הבשורה מתוך טענה ששם נמצא החדר שבו נערכה הבשורה למרים.
כיוון שאותו החדר כבר היה בשימוש הכנסייה הקתולית, החליטו היוונים-אורתודוקסים להתבסס על הבשורה על פי יעקב, שלפיה הבשורה למרים נערכה על יד מעיין, ולא בחדר.
ב-1749 העניק שליט הגליל דאהר אל-עומר אישור לקהילה היוונית-אורתודוקסית להקים את הכנסייה, והיא הוקמה בין השנים 1750-1769.
הכנסייה נמצאת במרכזה של חצר רבועה מרוצפת אבן ומוקפת גדר נמוכה.
מעל הכניסה המרכזית לחצר, ניצב מבנה שער רבוע, הנח על ארבעה עמודים, וחלקו העליון מקנה לו מראה של מבנה מבוצר.
מבנה הכנסייה עשוי אבן ולמעט שני חלונות בחזיתה הדרומית וחלון נוסף בחזית הצפונית, היא חסרת חלונות.
דבר זה מעניק לה מראה של מבנה מבוצר.
חלל הכנסייה נמוך ממפלס הרחוב, וארבע מדרגות מובילות אל הכניסה אליו.
מעל מדרגות, אלה שנמצאות מחוץ למבנה, ניצבת חופה בצורת חצי עיגול, הנתמכת בשני עמודים.
מעל דלת הכניסה ניצב מגדל פעמונים קטן, עטור כיפה אדומה, ובראשו צלב לטיני.
פעמון נוסף שמעליו גג קטן תלוי מעל צידה הימני של החזית הדרומית.
בין מגדל הפעמונים והפעמון החופשי, ניצב גמלון נושא צלב, השובר את החזות הסימטרית של המבנה.
בכנסייה שני חלקים - המבנה הצלבני מהמאה ה-12 שהשתמר היטב בקריפטה, והמבנה החדש יחסית מאמצע המאה ה-18.
הקריפטה נמצאת מצפון לחלל הכנסייה החדשה, מול דלת הכניסה אליה.
היא נמוכה ממנה, ושבע מדרגות יורדות אליה.
הקריפטה בנויה כאולם מאורך המקורה בקמרון חבית.
רצפתה עשויה שיש, ולאורך קירותיה אריחי חרסינה צבועים ולוחות שיש.
המעיין נובע באפסיס, מאחורי מעקה עשוי פיתוחים מוזהבים הניצב על במה מוגבהת.
מימיו זורמים אל בריכה קטנה אליה נהוג להשליך מטבע ולהביע משאלה.
באפסיס ציור של מעמד הבשורה ועל קיר הקריפטה מופיע כיתוב בערבית לאמור - "הבשורה למרים ליד המעיין".
מימי המעיין תועלו בעבר אל בריכה במרחק של כ-140 מטרים מחוץ לכנסייה, ולאחר מכן אל סביל מעיין מרים שהוקם שם.
הכנסייה היוונית עשויה משלוש ספינות וחלל הפנים שלה מעוטר בציורי קיר עשירים, שחודשו בשנים 1977-1978 על ידי אומנים רומנים.
האיקונוסטאזיס, שנתרם על ידי סוחר יווני ב-1767, עשוי עץ כהה ובו שורת איקונות אחת.
מאחורי האיקונוסטאזיס ניצב המזבח ואיקונות, שחלקם הוענק לכנסייה על ידי עולי הרגל הרוסים הרבים שפקדו אותה בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. עולי רגל אלה נהגו להתגורר בבניין המוסקובייה הסמוך.
כיסא עם חופה מוזהבת משמש כמקום מושבו של הדיאקון ונברשות מוזהבות גדולות תלויות מתקרת האולם.
כנסיית האגיוס דמטריוס בסלוניקי שביוון, היא כנסייה יוונית-אורתודוקסית מהתקופה הביזנטית, המוקדשת לקדוש דמטריוס מסלוניקי.
הכנסייה נחשבת כמקום הקדוש ביותר לנצרות בעיר סלוניקי.
הוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 1988, יחד עם מבנים עתיקים נוספים בעיר מהתקופה הנוצרית המוקדמת והביזנטית.
כנסייה ראשונה נבנתה במאה ה-4 במקום שקודם שכן בו בית מרחץ רומי.
כעבור כמאה שנים, הכנסייה הורחבה לבסיליקה, אך עלתה באש.
נבנתה מחדש כבסיליקה גדולה יותר בין השנים 629–634, מבנה שהשתמר ברובו עד ימינו.
באולם התפילה הקדשה מיוחדת לדמטריוס הקדוש - קיבוריום (ciborium) מבנה קטן בעל גג משושה, מצופה כסף ומכוסה משי, משמש כמעין קבר סמלי של הקדוש.
שש רצועות של פסיפס מעטרות את הבסיליקה מהמאות השביעית או השמינית.
החל משנת 1493 ועד 1912 שימש המקום כמסגד, ונותרו קטעי פסיפס גם מתקופה זו.
בשנת 1917 פרצה שרפה בעיר סלוניקי, וגרמה להרס של התקרה ושל הקירות העליונים בכנסייה.
שיפוץ המקום נערך בשנות ה-30 וה-40, ובמהלכו התגלו במרתף שרידים של בית המרחץ הרומאי - המקום שבו לפי האמונה הוחזק דמטריוס הקדוש בכלא ולאחר מכן הוצא להורג על ידי חיילים רומים.
כן התגלתה באר מים, שלפי המסופר - לתוכה הושלכה גופתו.
הממצאים הארכאולוגיים מצויים כיום במרתף הכנסייה ומשתמשים כקריפטה.
כנסיית הגואל שעל הדם היא כנסייה רוסית אורתודוקסית הממוקמת בסנקט פטרבורג שברוסיה.
הכנסייה ידועה בסגנונה הרוסי הנאו-ביזנטי, והיא אחד מהאתרים הידועים ביותר בעיר.
שמה הרשמי של הכנסייה הוא "קתדרלת התחייה של ישו" (Собор Воскресения Христова).
שמה של הכנסייה מתייחס לבנייתה באתר שבו נרצח הצאר אלכסנדר השני ב-13 במרץ 1881 (על פי הלוח היוליאני: ב-1 במרץ).
הקמת הכנסייה החלה בשנת 1883 בהוראת הצאר אלכסנדר השלישי, לזכרו של אביו, (הצאר אלכסנדר השני).
עבודות הבנייה התקדמו באיטיות, והכנסייה הושלמה רק בשנת 1907 בתקופתו של הצאר ניקולאי השני.
הכנסייה הוקמה במימון משפחת המלוכה ותורמים פרטיים, באתר ההתנקשות.
הכנסייה ממוקמת לצד תעלת גריבוידוב, במקום בו נזרק רימון יד לעבר מרכבתו של הצאר אלכסנדר השני.
הצאר לא נפגע בהתפוצצות, אולם יצא ממרכבתו.
מתנקש שני, איגנסי הרניוויסקי הטיל פצצה נוספת שפצעה את הצאר פצעי מוות (הרניוויסקי עצמו איבד את הכרתו ומאוחר יותר מת מפצעיו).
הצאר הפצוע נלקח לארמון החורף בו הוא נפטר מספר שעות לאחר מכן.
לאחר הרצח הוקם באתר מזבח זמני, בעת שתוכנן מבנה הנצחה קבוע.
הוחלט להקים את מבנה הכנסייה על הרחוב באתר בו אירעה ההתנקשות.
לצורך כך הוצרה התעלה, על מנת שמקום ההתנקשות יהיה במרכז הכנסייה.
המקום מסומן בכנסייה באבנים יקרות המקיפות את אבני הרחוב הפשוטות שעליהן נשפך דמו של הצאר.
בעקבות המהפכה הרוסית בשנת 1917 נבזזה הכנסייה וניזוקו עיטוריה.
הממשלה הסובייטית סגרה את הכנסייה בראשית שנות ה-30. במהלך מלחמת העולם השנייה, בזמן המצור על לנינגרד, הכנסייה שימשה לאחסון גופות מתים ברעב והרוגים בהפגזות הגרמניות.
הכנסייה עצמה גם נפגעה בהפגזות.
לאחר מלחמת העולם השנייה שימשה הכנסייה כמחסן לאחסון ירקות (ובאותה עת זכתה לכינוי "הגואל שעל תפוחי האדמה").
ביולי 1970 עברה הכנסייה לידי מוזיאון קתדרלת איסק הקדוש, והנהלת המוזיאון שיקמה את הכנסייה במשך 27 שנים.
הכנסייה נפתחה לציבור באוגוסט 1997, על מנת לשמש כמוזיאון.
הכנסייה לא נחנכה מחדש, ולכן אינה משמשת לתפילות.
כיום, הכנסייה היא אחד מאתרי התיירות העיקריים של העיר.
הכנסייה שונה בתכנונה מיתר כנסיות סנקט פטרבורג.
בעוד שמרבית כנסיות העיר בנויות בסגנון בארוק או סגנון נאו קלאסי, הכנסייה בנויה בסגנון רוסי ביניימי (רוסי ביזנטי) ברוח הלאומנות הרומנטית של תקופת הבנייה.
הכנסייה נבנתה בסגנון מסורתי שהיה מקובל במאה ה-17 ותוך רצון לחקות את כנסיית וסילי הקדוש שבכיכר האדומה במוסקבה.
פנים הכנסייה תוכנן על ידי האמנים המובילים בעת הקמת הכנסייה: ויקטור וסנצוב, מיכאיל נסטרוב, אלכסיי אפנאסייב, ומיכאיל ורובל, ועל ידי האדריכל אלפרד אלכסנדרוביץ' פארלנד (אדריכל לא ידוע באותה עת).
בכנסייה למעלה מ-7,500 מטרים רבועים של פסיפסים המתארים אישים או אירועים מהתנ"ך ומהברית החדשה.
בשל פארה הרב חרגה הקמת הכנסייה מהתקציב המתוכנן שהוערך ב-3.6 מיליון רובלים, והעלות הגיעה לבסוף ל-4.6 מיליון רובלים.
כנסיית גבירתנו של הניצחון היא הכנסייה העתיקה ביותר בוולטה בירת מלטה.
היא שוכנת בקצהו הדרום-מערבי של רחוב הסוחרים (Triq il-Merkanti), סמוך לחומת היבשה של העיר.
אבן הפינה לכנסייה, שהחלה את דרכה כקפלה, הונחה ב-28 במרץ 1566, כחצי שנה לאחר שהאבירים ההוספיטלרים הצליחו להדוף את המצור הגדול על מלטה, ששמו העות'מאנים על האי בשנת 1565. שמה של הכנסייה נבחר לרגל הניצחון.
הקפלה שימשה את אבירי המסדר עד שבניית קון-קתדרלת יוחנן הקדוש בעיר הושלמה ב-1577. הגראנד מאסטר זא'ן דה לה ולט נקבר בכנסייה זו ב-1568, ושרידיו הועברו אל הקתדרלה כשזו הושלמה.
הכנסייה עוצבה מחדש לקראת סוף המאה ה-17 ושוב באמצע המאה ה-18.
הפסטה (Festa) של גבירתנו של הניצחון נחגגת בכל שנה ב-8 בספטמבר, יום הולדתה של הבתולה.
כנסיית האור (יפנית 茨木春日丘教会 - "כנסיית קסוגאוקה באיבראקי") היא כנסייה פרוטסטנטית שנבנתה ב-1989 על ידי האדריכל טדאו אנדו, בעיר איבראקי, כ-25 ק"מ צפונית-מזרחית מאוסקה שביפן.
אנדו שילב במבנה את המסגרת הפילוספית שלו: שילוב בין טבע ואדריכלות, בו האור יכול להגדיר וליצור תפיסה מרחבית חדשה.
הכנסייה הייתה חידוש של מתחם נוצרי קיים, ובשנת 1999 הורחב המתחם ונוסף לו מבנה של בית ספר ללימודי יום ראשון.
הכנסייה קטנה למדי ושטחה הכולל הוא 113 מ"ר.
היא עשויה משלושה מבנים רבועים.
המבנה עשוי כולו מבטון וסגנונו ברוטליסטי מודרני.
הוא נעדר מוטיבים נוצריים מסורתיים, למעט הצלב שבחזית הפונה מזרחה.
מעטפת הבטון תורמת לחשכה שבחלל המבנה ומשרה אווירת צניעות ומינימליזם.
הצלב שבחזית המזרחית הוא מקור האור היחיד, ונודעת לו משמעות סימבולית.
כנסיית הבלסי (דנית: Hvalsø Kirke; מילולית: "אי הלוויתן") הייתה כנסייה קתולית שהוקמה על ידי המתיישבים הוויקינגים בגרינלנד במהלך המאה ה-12. לא ידוע כמה זמן עמדה הכנסייה על תילה, אך בראשית המאה ה-15, היא עדיין הייתה פעילה.
שרידי הכנסייה נמצאים בחורבות הכפר הבלסי, גרינלנד, סמוך לקצה הדרומי ביותר של האי, כמה קילומטרים צפונית לקאקורטוק, היישוב הגדול ביותר בדרום גרינלנד.
התיעוד האחרון המזכיר את הכנסייה הוא מ-16 בספטמבר 1408, אז נערכה במקום חתונה.
לאחר מכן, אבד הקשר, הרופף במילא, עם הקהילה הנוצרית בגרינלנד (מכתב של האפיפיור ניקולאוס החמישי משנת 1448, מראה כי הוא אפילו לא ידע היכן ממוקמת גרינלנד, ורק צוין בו שהיא ממוקמת בקצה המרוחק ביותר של הארץ).
למרות אובדן הקשר, מניחים כי הקהילה המקומית התקיימה לפחות עד שנות ה-50 של המאה ה-15.
315 שנים לאחר התיעוד האחרון של הקהילה הגרינלנדית, בשנת 1723, היה האנס אגדה (Hans Egede) האירופאי הראשון שחזר לאי.
הוא מצא את שרידי הכנסייה, וערך באתר חפירה ארכאולוגית בסיסית, אך לא יותר מכך.
בהסתמך על תיאוריו של אגדה, שרידי הכנסייה בעת שהוא מצא אותם, דומים מאוד למה שנותר על תילו עד היום.
חשיבותה הרב של הכנסייה הנידחת, הוא בכך ששרידיה מהווים את הבניין הנורדי השמור ביותר מן התקופה הוויקינגית.
השימוש באבן גזית לקירות הכנסייה, הוא שאיפשר את שימורה לאורך זמן כה רב.
כל שאר המבנים האיסלנדיים מתקופה זו לא שרדו, משום שהם נבנו מעץ או מעשבים.
האבנים (חלקן בעלות משקל של 4 ואף 5 טונות) הונחו בקפידה ובהתאמה אחת על השנייה, והיה שימוש גם במלט בתהליך הבנייה.
עם זאת, לא ברור אם השימוש היה רק לקירות החיצוניים, או גם בין האבנים עצמן.
המלט הוכן על ידי ריסוק של צדפים, וההערכה היא שבראשיתה, הכנסייה הייתה צבועה לבן.
פירוש שמו של קואקורטוק, היישוב הסמוך, הוא "המקום הלבן", ויש שקושרים בין שם היישוב לכנסייה.
אורכם של קירות הכנסייה לאורך הם 16 מטרים, ורוחבם 8 מטרים.
עובי הקירות הוא 1.5 מטרים.
צורת החלונות בכנסייה אינו דומה למבנים איסלנדים אחרים, אך כן למבנים שהיו בבריטניה באותה עת, וכנראה הושפעו מהם.
גובה התקרה (שלא שרדה) היה בין 5 ל-6 מטרים.
הגג ככל הנראה היה בנוי עץ, ומכוסה עשב, מה שיכול להסביר מדוע לא שרד.
הממשל בגרינלנד (שטכנית, שייך לדנמרק) פנה לאונסק"ו בבקשה להכיר בשרידי הכנסייה כאתר מורשת עולמית.
שרידי הכנסייה שולבו באתר המורשת העולמית קויאטה שהוכרז ב-2017.
כנסיית האמנה היא מבנה בעל חשיבות היסטורית, שנבנה בין השנים 1865–1867 על ידי "הכנסייה הקהילתית המרכזית" (Central Congregational Church) וכיום מסונפת ל"כנסייה הפְּרֶסְבִּיטֶרְיָאנִית" (Presbyterian Church) ול"כנסייה המאוחדת של ישו" (United Church of Christ)
כנסיית גבירתנו הדואבת (בארמנית: Սուրբ Աստվածածին եկեղեցի) היא כנסייה ארמנית קתולית הניצבת בצומת רחוב הוויה דולורוזה (מזרח) עם רחוב הגיא בעיר העתיקה שבירושלים.
בתוך הכנסייה שוכנת התחנה הרביעית בוויה דולורוזה.
תחנה זו מנציחה את מפגשה של מרים, אם ישו עם בנה, בראותה אותו נושא את הצלב, ושלאחריו התעלפה.
מפגש זה אינו מתואר בברית החדשה, אלא זוהי מסורת מן המאה ה-14. שם התחנה בלטינית: Mater Dolorosa.
הכנסייה הוקמה בשנת 1874 על חורבותיה של כנסייה צלבנית.
במהלך הכשרת השטח לבנייה נתגלה קטע מרצפת פסיפס ביזנטית, ובו צמד סנדלים או כפות רגליים הפונות לצד צפון.
מאחר שמסורת המפגש בין מרים וישו מאוחרת לתקופה הביזנטית, לא ניתן לקשור את הפסיפס לאירוע זה, ונראה שמדובר בסך הכל ברצפת מבוא לחדר רחצה קדום.
הכנסייה שוכנת בלב מתחם השייך לארמנים-קתולים, ואשר כולל מוסדות לימוד וחדרי מגורים.
חדרון זה משמש עתה חנות מזכרות לצליינים, וניתן עוד לראות את הריצוף החצי-עגול שבפתחו.
כנסיית האל הכל-יכול (הידועה גם כ-"הברק ממזרח" שפות סיניות: 东方闪电, פין-יין: Dōngfāng Shǎndiàn) היא תנועה דתית שהוקמה בסין בשנת 1991. מקורות ממשלתיים סיניים מייחסים אליה בין שלושה לארבעה מיליון מאמינים, אף על פי שיש חוקרים האומרים כי נתונים אלה מנופחים.
השם "הברק ממזרח" נובע מן הברית החדשה, הבשורה ע"פ מתי 24: 27: "כי כשם שהברק במזרח מאיר למערב, כך יהיה גם שובו של בן-האדם ".
על פי האמונה של אנשי התנועה, ישו חזר לכדור הארץ בימינו כאל הכל-יכול המתגלגל (全能 神), הפעם לא כגבר יהודי אלא כאישה סינית.
התנועה נחשבת על ידי השלטונות הסיניים כ"צ'יא ג'יאו"(מונח המתורגם לעיתים קרובות כ"כת רעה", אך למעשה שימש מאז שושלת מינג כדי להצביע על "תורות דתיות") והואשמה בפשעים שונים, כולל רצח הפולחן במקדונלד'ס, זאוויאן הידוע.
מתנגדים נוצריים ותקשורת בין-לאומית תיארו את התנועה ככפירה.
התנועה מכחישה את כל ההאשמות, ויש חוקרים שהגיעו למסקנה כי האשמות מסוימות הן אכן שקר או הגזמה.
אף על פי שהתנועה מעולם לא מזכירה את שם המשיח החוזר ולא פרטים ביוגרפיים כלשהם (תוך שהיא מודה שמדובר בנקבה), ומזהירה כי כל מידע שסופק על ידי מקורות חיצוניים עשוי להיות שגוי, ישנם מספר חוקרים המאמינים שהיא מזהה את האל הכל-יכול באישה סינית, יאנג שיאנגבין (1973), שנולדה בצפון-מערב סין.
בשנת 1989, במהלך התחיות של הכנסיות העצמאיות הסיניות, האישה שזוהתה על ידי התנועה כהאל הכל-יכול נכנסה רשמית לתנועה של "הכנסייה הביתית" (סין) - כנסייה המאחדת את הכנסיות הפרוטסטנטיות העצמאיות שאינן תלויות בממשלה - והחלה להשמיע מילים על סמכויות וכוח, מילים הדומות לאלה שהביע ישו.
באותה עת היא השתתפה במפגשים של הקבוצות שנוסדו על ידי העד לי, הידועים בשם "הכנסיות המקומיות" במערב ו-"הצעקנים" בסין, וכך עשו גם רוב חסידיה הראשונים.
מאמינים רבים בתנועה של הכנסייה הסינית האמינו שמילים אלה היו מרוח הקודש והחלו לקרוא אותם במפגשים שלהם ב-1991. על פני השטח, רק בסוף 1992 האדם שהיה המקור למסרים אלה הוכר כמשיח, אל מתגלם, אחד והיחיד, ו"כנסיית האל הכל-יכול" הוכרזה בשם זה.
בין אלה שקיבלו את האישה ואת המסר של האל הכל-יכול היה ז'או ויישן, (שפות סיניות: 赵维 山), נולד ב-12 בדצמבר 1951), מנהיג סניף עצמאי של "הצעקנים".
הוא הפך לדמות חשובה כל כך בתנועה, עד שמקורות סיניים קוראים לו "מייסדה".
על פי חוקרים מערביים, סביר שמדובר בהטיה בקרב שוטרים סינים, אשר לא מקבלים בקלות כי תנועה דתית גדולה הוקמה על ידי אישה, וכי למעשה את הכותרת של "מייסד" צריך לייחס אל האדם (נקבה) שהתנועה מעריצה כאל הכל-יכול.
לדבריה של החוקרת האוסטרלית אמילי דאן, בשנת 1991 היו בארגון כבר יותר מאלף חברים.
לאחר פשיטה על קבוצתו על ידי המשטרה, עזב ז'או את היילונגיאנג והמשיך את הארגון במחוז צ'ינגפנג, חנאן, שם הוא המשיך את התרחבותו.
מאוחר יותר הוא הוכר כמנהיג וכומר כנסיית האל הכל-יכול.
הכנסייה מתעקשת כי היא הונהגה באופן אישי והובלה על ידי אדם שזוהה כהאל הכל-יכול, וכי ז'או הוא "האדם אשר בשימוש על ידי רוח הקודש", וכי הוא המנהיג המנהלי של התנועה.
הממשלה הסינית חשדה מיד בכנסיית האל הכול-יכול בשל תורתה האנטי-קומוניסטית והחלה רדיפה קשה באמצע שנות התשעים, כנגד "צעקנים" ו"כנסיית האל הכול-יכול", שההבדלים התאולוגיים שלהם לא היו ברורים לרשויות הסיניות.
בשנת 2000, ג'או ויאנג נסעו לארצות הברית, הם נכנסו לשם ב-6 בספטמבר, וב -2001 הם קיבלו מקלט מדיני.
מאז הם חיים ומנהלים את התנועה מארצות הברית.
בתחילת 2009, חה ג'שון (He Zhexun) שהיה אחראי על העבודה של הכנסייה בסין, נעצר על ידי השלטונות הסיניים.
ב-17 ביולי 2009, Ma Suoping (אישה, 1969-2009), אשר לקחה לעצמה את תפקידו של ג'קסון, נעצרה גם על ידי המשטרה הסינית ומתה בעת מעצרה.
למרות הרדיפה הממשלתית, והעובדה שכמה ממנהיגי הכנסיות הנוצריות הגדולות האשימו את כנסיית האל הכל-יכול בכפירה, הכנסייה גדלה בסין, ולפי מקורות רשמיים סיניים הגיעה לשלושה או אפילו ארבעה מיליון חברים בשנת 2014, אף על פי שחוקרים רואים בנתונים אלה הגזמה מסוימת.
מאז הרצח של זאויואן במקדונלד'ס בשנת 2014, הרדיפה בסין החריפה, וכמה אלפי חברים נמלטו לחו"ל, שם הקימו כנסיות בדרום קוריאה, ארצות הברית, איטליה, צרפת, ספרד, קנדה, יפן, הפיליפינים ומדינות אחרות, בנוסף לאלה שהוקמו בהונג קונג ובטייוואן, עם חברים שאינם סינים שהצטרפו לתנועה.
תוצאה בלתי מתפשרת של התפוצה הייתה פריחה, בארצות שבהן כנסיית האל הכל-יכול יכולה לפעול בחופשיות, של ייצור אמנותי ניכר של תמונות וסרטים, עם מספר סרטים שזכו בפרסים בפסטיבלי סרטים נוצריים.
בשנת 2017 לכל המאוחר כנסיית האל הכל יכול פתחה במבצע תרגומים רחב היקף של חומר הסברה לעברית.
אתרי אינטרנט בשמות שונים הוקמו, דרכם הופץ חומר רב בעברית, ולווה במסע פרסום וקידום ברשתות החברתיות באמצעות חשבונות עבריים.
שעות רבות של סרטי וידאו, שלא זו בלבד שתומללו ותורגמו לעברית, אלא אף הוקלט פסקול בביצוע שחקני קול דוברי עברית ישראלית מעודכנת.
אפילו שירים תורגמו ובוצעו על ידי זמרים דוברי עברית.פרויקט התרגום הובל בידי מרכז הקהילה הגולה הגדולה ביותר בארצות הברית, בשכונת פלשינג שברובע קווינס, ניו-יורק.
לביצוע הפרויקט הועסקו מרחוק מתרגמים, עורכים, זמרים ושחקני קול בישראל.
ניתן להעריך שמדובר בהיקף השקעה בסדר גודל של מאות אלפי דולרים.
חומרי ההסברה הדיגיטליים של הכנסייה, כמו כתבי הקודש עצמם, הופקו במקור בשפה הסינית ותורגמו לאנגלית וממנה לעברית.
החומרים עוסקים בתאולוגיה של הכנסייה, וכן בהסברה אודות התנגדותה למשטר המפלגה הקומוניסטית הסינית ולרדיפתה בידי המדינה בסין.
נראה שהכנסייה הפיקה תרגומים לשפות נוספות, אולם ככל הנראה בשום שפה אחרת לא הושקעו משאבים בהיקפים שמתקרבים להיקף ההשקעה בשפה העברית.
פרויקט התרגום לעברית נמשך למעשה עד היום וחומרים חדשים עדיין מופקים ומועלים לרשת, זאת אף שלא ידוע על הצלחה כלשהי בהמרת דת ולו של ישראלי אחד.
הפרויקט העברי של הכנסייה נחשף על ידי הסינולוג וחוקר דתות סין נעם אורבך, בראיון בתוכנית "לונדון את קירשנבאום" בשנת 2018.
בעידן הממלכה, אל הכל-יכול עובד כדי לחסל את אופי חטאי.
וכך, לאחר האדם נסלח מחטאיו, אלוהים חזר לבשר כדי להוביל את האדם לעידן החדש".