tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רק בודדים הצליחו להגיע לורשה והיתר נפוצו לכל עבר וחזרו, בקבוצות קטנות וכבודדים, ללודז' כשהם משאירים מאחוריהם חלוצים שנהרגו בדרכים.
מתוך כ-270 חברים שיצאו לורשה רק כ-180 חזרו ללודז'.
הנאצים הלאימו את כל הציוד שהיה בבתי המלאכה והעבידו את חברי הקיבוץ בפרך לטובת צרכיו של הצבא הגרמני.
כחלק מתהליך דיכוי היהודים בשטחים שכבשו נהגו הגרמנים לחסל את המנהיגות היהודית והאליטות.
במסגרת תהליך זה רדפו הגרמנים גם אחרי חברי הנהגת הקיבוץ.
באוקטובר 1939 נשלחה צביה לובטקין מביאליסטוק (שהייתה בשליטה רוסית) ללודז' שם ארגנה מחדש את הקיבוץ שעבר ב-1940 לגטו.
באותה שנה נפסקה הפעילות בקיבוץ ורוב חבריו התגנבו לגטו ורשה תוך שהם משאירים גרעין של הקיבוץ בגטו לודז'.
חלקם של אותם חברי קיבוץ לודז' השתתפו במרד גטו ורשה ונפלו שם.
ניהול הקיבוץ נעשה על ידי הנהלת הקיבוץ שנבחרה באספה כללית.
הפיקוח על הפעילות הכלכלית של הקיבוץ נעשה על ידי "הועד למען הקיבוץ" (הפטרונאט).
ועד זה, שכלל רבים מיהודייה העמידים של לודז', סייע לקיבוץ בתחומים הבאים:
סיוע ברכש מזון ומוצרים אחרים.
סיוע במציאת מקומות עבודה בעיר ובסביבתה.
תמיכה בבחירת ושיפוץ הבית ברחוב לאשנו ומעבר הקיבוץ לשם.
ייצוג הקיבוץ מול השלטונות הפולנים.
לאור הצלחת המודל של ה"פטרונאט" בלודז' ותרומתו לקיבוץ יצאה המלצה לאמץ מודל דומה בקיבוצים אחרים בפולין.
חברי הקיבוץ יצרו בתי מלאכה קטנים במסגרת החווה שבהם הועסקו כ-50 חברים.
מוסדות אלו כללו 3 מתפרות, נגריה, סנדלריה, מסגריה ומאפיה.
מרכז הגוש היה בלודז' שם פעלה מזכירות מרכזית ששירתה את הקיבוץ בעיר ואת כל הפלוגות.
תמורת שירות זה שילמה כל פלוגה בהתאם לגודלה (3–4 זלוטי לנפש).
כמו כן העבירה כל פלוגה 2% מהכנסתה למרכז לטובת פרויקטים של התנועה.
מקורות המימון לתפעול הקיבוץ כללו:
הכנסות משכר יומי של עובדי חוץ.
מכירת מוצרים שיוצרו בבתי המלאכה של הקיבוץ (לדוגמה חלק ממוצרי הטקסטיל נמכר באנגליה).
תרומות של יהודים עמידים בעיר.
תיקצוב של מיניסטריון הסעד הסוציאלי והמיגרציה.
הפעילות התרבותית נוהלה על ידי ועדת תרבות בת 5 חברים.
הפעילות התבצעה בעיקר בערבים וכללה לימוד עברית, חוגים, הרצאות, שירה, חדר תרבות וספריה.
פעילות זו נתמכה על ידי יצחק קצנלסון שהירבה לבקר בחווה ונחשב לפטרון התרבותי של הקיבוץ.
שיריו היו פופולרים מאוד בקרב החלוצים.
בין שאר הפעילויות זכו חברי הקיבוץ בלודז' לביקורם של שחקני תיאטרון "האוהל" (14 בספטמבר 1934) ושחקני הבימה.
ביקורים לצורך הרצאות במקום נעשו גם על ידי אברהם הרצפלד, נתן ביסטריצקי, מרטין בובר, יוליוס ברויינטל , משה ברודרזון, יענקל אדלר ועוד.
בנוסף לפעילות המתוארת הפיק הוועד עיתון.
תנאי החיים הקשים, העבודה המפרכת וצפיפות המגורים הביאו להיקף תחלואה גדול בקרב חברי הקיבוץ.
לפי דו"ח ה"פטרונאט" מ-1934 כ-8% מחברי הקיבוץ היו חולים ועוד כ-9% בהחלמה.
היקף כזה של תחלואה אילץ את הנהלת הקיבוץ ואת ועד ה"פטרונאט" לתשומת לב מיוחדת לבעיה.
כחלק מהמבנה החדש ברחוב לאשנו הוקצו 3 חדרי חולים וכן הותוו נהלים לבריאות והיגיינה (בדיקות רפואיות, ניהול רישום, פיקוח סניטארי, ציוד רפואי ועוד).
מאחר שהקיבוץ בלודז' השתפר מבחינה רפואית החלו הפלוגות לשלוח את חוליהן ללודז' לטיפול ואשפוז.
דבר זה הביא להטלת עומס על חדרי החולים ברחוב לאשנו ולדיונים על האופן בו יפצו הפלוגות את המרכז.
בסופו של דבר אישרה המועצה שחדרי החולים בלודז' ישמשו את כל הפלוגות והן תשתתפנה בהוצאות.
לאורך כל תקופת קיומו של הקיבוץ שהו בו 2–3 שליחים מארץ ישראל (השליחים היו מתחלפים כל שנתיים-שלוש).
תפקידם היה להביא מידע על הקורה בהתיישבות בארץ כדי לעודד את רוחם של החלוצים.
כמו כן סייעו שליחים אלו בטיפול בקבלת אישורי עלייה ובארגון העלייה הבלתי ליגאלית.
כבר ב-1932 החלה חלוקת סרטיפיקטים לחלוצים שעלו בעזרתם ארצה.
בעקבות פרסום הספר הלבן של פאספילד (וב-1939 בהספר הלבן של מקדונלד) חלה האטה בהקצאת סרטיפיקטים וקצב העלייה לארץ ישראל הואט.
החוסר בסרטיפיקטים גרם לחלק מהחלוצים לשהות מספר שנים בקיבוץ ובסופו של דבר לעליית רבים מהם באופן לא לגלי בעלייה ב'.
היו חלוצים שהתייאשו מלחכות שנים לאישור העלייה וחזרו לבית הוריהם ורבים מהם נספו, בסופו של דבר, בשואה.
העולים מחוות ההכשרה התקבצו בשנות ה-30 לפלוגה של הקיבוץ המאוחד בגבעת מיכאל שבנס ציונה ומשם עברו להתיישב ברחבי ארץ ישראל.
ב-1965 קיימו יוצאי קיבוץ ברוכוב בארץ כנס ארצי בתל אביב
ב-1970 יצא לאור הספר "סיפורו של קיבוץ הכשרה" שסיפר את ההיסטוריה של קיבוץ ברוכוב וכלל את זכרונותיהם של רבים מחבריו
חוות ההכשרה בצ'רניאקוב (Czerniakow) הייתה חוות הכשרה של ארגון החלוץ שהוקמה בקרבת וורשה.
החווה החלה לפעול לפני מלחמת העולם השנייה והמשיכה לפעול גם בתקופת המלחמה.
שימשה, בנוסף כמפקדת מחתרת אי"ל מחוץ לגטו ורשה.
החווה הראשונה הוקמה בפברואר 1918 בעיר בנדין ובמהלך השנים הבאות הוקמו עשרות חוות נוספות בקרבת הערים וילנה, קילצה, לוצק, ברנוביץ', ביאליסטוק, צ'נסטוחובה, ראדום, לודז', קרקוב, וורשה ועוד.
אחת מהן הייתה החווה שהוקמה בצ'רניאקוב שבפרברי וורשה.
החווה בצ'רניאקוב הוקמה עוד לפני מלחמת העולם השנייה (כנראה בסביבות 1920) על ידי תנועת החלוץ והיא שמשה את חברי תנועת דרור.
החווה נמצאת מדרום למרכז וורשה והיא הוחכרה מאציל פולני בשם זאטווארניצקי (זאטבארניצקי).
בעל החווה אפשר לחברי החווה אוטונומיה מלאה בניהול החווה.
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין, נסגרה החווה וחבריה נשלחו לגטו ורשה.
במאי 1940 הסכימו השלטונות הגרמנים לאפשר את פתיחת החווה מחדש ולאה פרלשטיין ארגנה קבוצה של כ-70 חלוצים שיצאה מוורשה והקימה מחדש את החווה.
לאה שימשה כמזכירת החווה וניהלה את הקשרים מול בעל החווה זאטווארניצקי.
בחורף 1941 אולצו החברים לחזור לגטו אך לאחר משא ומתן שניהלה לאה הסכים בעל האחוזה לקבל את חברי "החלוץ" בחזרה לחווה ובאביב 1942 הגיעו 140 חלוצים לחווה.
בנוסף לתרומתה של החווה להכשרת החלוצים היא שימשה גם כמרכז של תנועת "דרור", כמקום מסתור לחברי מחתרת אי"ל שפעלו מחוץ לגטו, מרכז לבניית קשרים לארגונים אחרים, אתר להכנת ניירות מזויפים ומקום להצטיידות במזון ונשק.
הקשרים הטובים עם בעל האחוזה הביאו לכך שהוא התריע לפני חיפושים שערכו הגרמנים במקום דבר שאפשר לשוהים בלתי חוקיים להסתתר "עד יעבור זעם".
בשלהי 1942 הורו הגרמנים על סגירה סופית של החווה וחבריה נאלצו לחזור לגטו.
רבים מהחלוצים, שעבדו בחווה בתקופת המלחמה, השתתפו ב-1943 במרד גטו ורשה וחלקם הגדול נהרג במהלך הקרבות.
תנועות הנוער כחולות החולצה (דרור-ישראל, השומר הצעיר וכו') מקיימות מסעות חניכים בפולין לגילוי שורשי המהפכה הציונית.
מסעות אלו כוללות ביקורים בחוות הכשרה שהיוו מרכיב מרכזי בפעילותן של תנועות הנוער בפולין לפני מלחמת העולם השנייה.
ב-2010 הפכה החווה בצ'רניאוב לאחת מנקודות הביקור של המסע וזאת לאחר הריסת הבית האדום בחוות ההכשרה בגרוכוב שהיה נקודת ביקור עד 2010. כחלק מחידוש הביקורים בחווה הציבה התנועה שלט במקום.
החווה נמצאת משני צידיו של רחוב Aleja Polski Walczacel, כ-6 ק"מ מדרום למרכז וורשה.
חוות ההרבעה הלאומית בקלדרובי נד לבם (בצ'כית: Národní hřebčín Kladruby nad Labem) היא חוות הרבעה ממלכתית בקלדרובי נד לבם, שבמחוז פרדוביצה במרכז צ'כיה, כ-80 קילומטרים מזרחית לפראג.
חוות ההרבעה קיבלה מעמד של חוות הרבעה קיסרית מהקיסר רודולף השני בשנת 1579, היא מהעתיקות באירופה והיא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו מ-2019.
חוות ההרבעה קלדרובי נד לבם שוכנת במישור סחף של קרקע חמרה וחול בגובה 200 מטרים מעל גובה פני הים שבה יש עדיין שרידים של אגמי נפתול על הגדה הצפונית של הנהר אלבה.
שרידים של יער מישור הצפה סמוך לנפתולי הנהר היוו בסיס לפארק מושניצה (Mošnice).
מצפון יש שטחי מרעה לסוסים, המוגבלים בשורות עצים, עוד יותר צפונה על שטח חולי מוגבה מעט יש חורש של מחטניים וכמה עצים נשירים.
את השטח חוצים שתי שדרות: שדרת Řečanská מצפון-מזרח ושדרת Selmická ממזרח למערב.
את שטחי המרעה חוצים כמה נחלים ותעלות השקיה.
האזור היה מיושב מימי הביניים, זמן רב לאחר שיושבו האדמות הפוריות השכנות הרחוקות מהנהר.
ההתיישבות בשטחים שלאורך הנהר הייתה תוצאה של ניצול האלונים.
חוטבי העצים הראשונים הביאו איתם את הסוסים לעשות את העבודה הקשה.
השטחים שבוראו של יער הגדות לא התאימו כקרקע לעיבוד בשל מי התהום הגבוהים והשיטפונות, אך הם היו אידיאליים כשטחי מרעה לסוסים.
מ-1491 היה שטח החווה לעתיד בידי בני שהקימו במקום פארק איילים, והחלו לגדל במקום סוסים.
בשנת 1563 הקים מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, את חוות ההרבעה בקלדרובי.
ב-6 במרץ 1579 העניק לה יורשו, רודולף השני, מעמד של חוות הרבעה קיסרית, שבו גידלו סוסים לחצרות המלוכה בפראג ובווינה עד לסוף ההקיסרות האוסטרו-הונגרית.
עד סוף המאה ה-17 גידלו בחווה סוסים ספרדיים.
בתקופת שלטונו של לאופולד הראשון יובאו סוסי הרבעה נפוליטנים ואיטלקיים אחרים, כבדים וחזקים יותר, והכליאו אותם עם סוסות ספרדיות כדי לפתח גזע המסוגל למשוך כרכרות טקסיות כבדות (gala-carrossas).
כבר בתחילת המאה ה-18 גדל ויוצב גזע חדש של סוסים גדולים וחזקים יותר: הקלדרובר.
גזעים שונים של סוסים גודלו במקור בקלדרובי.
מאז סוף המאה ה-18, המוסד הממלכתי לגידול סוסים (Staatspferdezuchtanstalten) גידל סוסים לבנים וסוסים שחורים בלבד, כאשר סוסים לבנים שימשו למטרות ייצוגיות, בעוד שסוסים שחורים שימשו אנשי דת בדרגה גבוהה.
קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהורה לבנות את המבנה המשמש גם כיום את בווינה תמך במיוחד בגידול הסוסים בקלדרובי.
בשנת 1757 נהרסה חוות ההרבעה בשרפה גדולה, שבה לא רק המבנים אלא גם כל הרישומים הקודמים על הרבייה עלו בלהבות.
לכן, הסוס השחור פפולי (Pepoli) משנת 1764 נחשב לאבות קו הרבייה של ימינו.
בשנת 1770 נבנתה חוות ההרבעה מחדש על ידי הקיסר יוזף השני בשם יוזפהוף.
רבייה של גזעי ת'ורוברד ו החלה בשנת 1826. הפרנצנהוף ב (גם הוא חלק מאתר המורשת העולמית) הוקם בשנת 1831 על ידי הקיסר פרנץ השני.
בשנת 1873 נשרפה אורוות הסייחים בסלמיצה, אך נבנתה מחדש באותה שנה.
התפרקות המלוכה האוסטרו-הונגרית ב-1918 היוותה תחילה איום על חוות הרבעה קלדרובי.
סוס הקלדרובר היה קשור באופן מסורתי לטקסים בחצר הקיסרית, אנטיתזה לרפובליקה הצ'כוסלובקית החדשה.
מספר סוסי חוות ההרבעה הצטמצם באופן דרמטי בשנים 1918 ו-1919.
עם זאת, עד מהרה התברר שסוסי קלדרובר נחוצים למטרות טקסיות אפילו ברפובליקה הצ'כוסלובקית החדשה וחוות ההרבעה של החצר הקיסרית לשעבר הפכה לחברה ממלכתית תחת משרד החקלאות.
סוס קלדרובר הפך לחלק מהטקסים של נשיא צ'כוסלובקיה הראשון טומאש מסריק: הכרכרה שנמשכה על ידי סוסי קלדרובר ליוותה את קהל השגרירים החדשים, השבעת הנשיא ואירועים רשמיים אחרים כמו הביקורים הממלכתיים התכופים ברפובליקה.
בשנת 1945 הועברו הסוסים השחורים לטירת סלטיניאני (Slatiňany), כ-40 קילומטרים מזרחית לקלדרובי נד לבם, מקום המשמש עד היום כחוות הרבעה לסוסי קלדרובר שחורים.
לאחר מלחמת העולם השנייה שולבה חוות ההרבעה בחוות הגידול הממלכתית בסמכות משרד החקלאות.
באמצע המאה ה-20 נפתח בית ספר לגידול סוסים בבית האחוזה וזה גרם לכמה שיקום ותוספות של מבנים חדשים, למשל מגורים לסטודנטים ועובדים ומסלול מרוצים חדש.
גזע סוס הקלדרובר הישן (Altkladruber) הוכר כמונומנט תרבותי בשנת 1995. החל מ-1996 מבוצעים שיפוצים בטירה, באורוות ובבית היערן.
בשנת 2002 הוכרזה חוות ההרבעה עם עדר הסוסים האפורים של קלדרובר כמונומנט תרבותי לאומי של הרפובליקה הצ'כית.
מאז 2003 פתוחה חוות ההרבעה לקהל הרחב.
בשנת 2019 הכריז אונסק"ו על חוות הרבעה הלאומית קלדרובי נד לבם כאתר מורשת עולמית בשם "נוף ההרבעה והאימון של סוסי מרכבה טקסיים בקלדרובי נד לבם".
נכון ל-2021 יש בחוות ההרבעה כ-250 סוסי קלדרובר אפורים, כשבחוות ההרבעה בטירת סלטינני המסונפת לחווה בקלדרובי נד לבם יש כ-250 סוסי קלדרובר שחורים.
הסוסים הגדלים בחוות משמשים לאירועים רשמיים של צ'כיה, את המשטרה הצ'כית, וכן מיוצאים למדינות שונות באירופה, כמו עבור משפחות המלוכה בדנמרק ובשוודיה.
חוות החיות הוא סרט טלוויזיה מסוגת דרמה קומית פוליטית משנת 1999 בבימויו של ג'ון סטפנסון ונכתב על ידי אלן ג'ינס.
מבוסס על רומן באותו שם משנת 1945 מאת ג'ורג' אורוול ומשמש כאלגוריה למהפכה הרוסית והשלכותיה, הסרט כולל צוות שחקנים הכולל את קלסי גראמר, איאן הולם, ג'וליה לואי-דרייפוס, פטריק סטיוארט, ג'וליה אורמונד, פול סקופילד, צ'ארלס דייל, פיט פוסלתווייט, אלן סטנפורד ופיטר יוסטינוב.
בסרט, קבוצה של חיות אנתרופומורפיות מתקוממות בהצלחה נגד הבעלים האנושיים שלהן, רק כדי לגלוש לעריצות אכזרית יותר בינן לבין עצמן.
מר ג'ונס, הבעלים האכזר והמפוכח לעיתים נדירות של חוות מנור, מזמין את בני הזוג פילקינגטון למפגש שהוא מארח, ברצונו לדבר על החובות שהוא חייב עם פילקינגטון.
במהלך ההתכנסות, החיות מתאספות בפגישה שבה מייג'ור הזקן, חזיר לבן תיכוני, מסביר לבעלי החיים שהאנושות היא האויב שלהם, ובזמן שהחיות שרות שיר, ג'ונס יורה בטעות במייג'ור תוך כדי חקירה.
מאוחר יותר, כשג'ונס הולך לעיר לשתות משהו מבלי להאכיל את החיות, בוקסר, סוס שייר חזק וטוב לב, מוביל את החיות לפרוץ למחסן המזון כדי לעזור לעצמן.
כאשר ג'ונס ומקורביו חוקרים, החיות מורדות בו, מה שגורם לג'ונס לברוח עם אשתו ואנשיו לפונדק האריה האדום למקלט.
חזיר בשם שלגון משנה את שם המקום ל"חוות החיות" ומציב את שבע הדברות של "חוות החיות" המגלמים את רגשותיו ורעיונותיו של מייג'ור הזקן.
בינתיים, נפוליאון, חזיר מברקשייר, קורא לפגישה סודית שבה הוא מבצע את פינצ'ר, אחד מכלבי החווה, נשבע לו נאמנות והופך לחלק ממשמר החיות לפני שהוא מורה לו להגניב החוצה את הגורים שזה עתה נולדו של ג'סי, כלבת הבורדר קולי, בטענה שעדיף להם לקבל חינוך ממנו, למרות חוסר הרצון של ג'סי.
החזירים גם מתחילים לאגור לעצמם בחשאי את התפוחים והחלב.
פילקינגטון מוביל מתקפה לתוך חוות החיות בסיוע עובדי חווה מקומיים אחרים בראשות פרדריק, רק כדי להפסיד.
למרות שהוא מובס, פילקינגטון שוקל לעבוד עם החיות במקום זאת.
במהלך פגישה, תוכניותיו של שלגון לבנות טחנת רוח כדי לשפר את חייהם של החיות ולשפר את פעילותן זוכות להתנגדות על ידי נפוליאון, שמזמן את הגורים של ג'סי (שכיום הם כלבים מבוגרים שעובדים כעוזרים שלו) לגרש את שלגון מהחווה.
נפוליאון גוזר על כך שהחזירים יחליטו על העתיד והחיות מתחילות בעבודה הקשה של בניית טחנת הרוח בעזרת בוקסר.
בינתיים, פילקינגטון שומע דרך מיקרופון שתול באסם שהחזירים יודעים לדבר אנגלית ומתחיל לסחור עם נפוליאון.
מאוחר יותר, ג'סי מגלה שראתה את החזירים גרים בבית החווה הנטוש וישנים במיטות, אם כי מצוות השינה במיטה השתנתה ל"לא לישון במיטה עם סדינים".
צווחן מתחיל ליצור סרטי תעמולה על נפוליאון המראה חיות שעומדות למשפט בגין עבודה עם שלגון שנידונו למוות, כמו גם חיות שכביכול מאושרות מהשלטון של נפוליאון.
מתגלה שגם מצוות האלכוהול וההרג שונו ל"לא ישתה בעל חיים אלכוהול יתר על המידה" ו"לא יהרוג חיה אחרת בלי סיבה".
במהלך הבנייה מחדש של טחנת הרוח, בוקסר נפצע, וג'סי ובנימין, חמור חכם, מבינים שהטנדר שלוקח את בוקסר הוא ממפעל הדבק, מה שגורם לכולם לנסות ללא הצלחה להציל אותו.
נפוליאון מקבל תשלום על ידי פילקינגטון על מכירת בוקסר למפעל הדבק בתמורה לעוד וויסקי, וסרט התעמולה האחרון של סקואלר טוען שהטנדר היה בעבר מפעל הדבק.
באותו לילה, ג'סי צופה מבעד לחלון זכוכית מעוות כשפילקינגטון ואשתו סועדים עם החזירים בבית החווה.
לאחר מכן, נפוליאון משנה את שם החווה בחזרה לחוות מנור.
החיות כבר לא יכולות להבדיל ביניהן.
מיוריאל העז ובנימין מבחינים שהציווי האחרון, "כל החיות שוות", הוארך לכלול "אך יש בעלי חיים שווים יותר מאחרים".
כעת בראותם את טבעם המרושע של נפוליאון וצווחן, ג'סי, מיוריאל, בנימין ועוד כמה חיות מתגנבות החוצה לפני שהדברים יכולים להחמיר, בעוד נפוליאון (שעכשיו "דומה לחלוטין לאדם") משעבד את שאר החווה על ידי הכרזת שווא שכל החיות חופשיות.
שנים מאוחר יותר, במהלך סופת גשמים הרת אסון, חוזרים הנמלטים וחוקרים את שרידי חוות האחוזה שנהרסה כעת.
הם מוצאים שנפוליאון וצווחן אינם מזמן, לאחר שמתו מהכתבה שלהם, אם כי כמה חיות שרדו את הנפילה, כולל הגורים של ג'סי (שכולם מזהים אותה כאמם).
ג'סי מגלה שמשפחה חדשה רכשה את החווה (למרות שמקום הימצאו של ג'ונס ואשתו אינו ידוע), ונשבעה לא לתת להם או זה לזה לטעות ולעשות את אותן טעויות כמו ג'ונס ונפוליאון.
פיט פוסלתווייט בתפקיד ג'ונס, הבעלים המקורי של חוות מנור שמופל על ידי בעלי החיים שלו בשל התנהגותו הפוגענית כלפיהם, ככל הנראה בגלל שכרותו.
הוא מייצג את הצאר ניקולאי השני.
פוסלתווייט גם דיבב את בנימין בסרט.
קרוליין גריי בתור גברת ג'ונס, אשתו המרושעת של ג'ונס.
אלן סטנפורד בתור פילקינגטון, הבעלים של חוות פוקסווד ושכנו של ג'ונס שעובד מאוחר יותר עבור נפוליאון, ובכך הוא האדם היחיד שסוחר איתו.
הוא מייצג את המעמד השליט הבריטי.
גייל פיצפטריק בתור גברת פילקינגטון, אשתו הבלתי אמינה של פילקינגטון.
ג'רארד וולש בתור מר פרדריק, הבעלים של חוות פינצ'פילד.
הוא מייצג את אדולף היטלר.
ג'וליה אורמונד בתור ג'סי, כלבת בורדר קולי נבונה ומלאת סגולה המשמשת כגיבורה והמספרת של הסרט.
היא מייצגת את אחד ההמונים המדוכאים תחת סטלין או תחת כל דיקטטור אחר.
היא מזכירה את דמותה של תילתנית מהספר.
קלסי גראמר בתור שלגון, חזיר בית אציל שאחראי על חוות החיות לאחר שהפיל את מר ג'ונס, עד שהוא מודח מאוחר יותר על ידי בעל בריתו לשעבר נפוליאון.
הוא מייצג את לאון טרוצקי.
פטריק סטיוארט בתור נפוליאון, חזיר חמד, חסר לב, סדיסט וחסר רחמים ברקשייר ופעם בן ברית לשעבר של שלגון שהצליח להפיל את מר ג'ונס, רק כדי שיגרש אותו מאוחר יותר ויהפוך לשליט העריץ של חוות החיות.
הוא מייצג את יוסיף סטלין.
איאן הולם בתור צווחן, חזיר טמוורת' מרושע ואינטליגנטי ששימש כעוזרו של נפוליאון ומשמש כשר התעמולה.
הוא מייצג את ויאצ'סלב מולוטוב.
פול סקופילד בתור בוקסר, סוס שייר גדול, שאמנם טוב לב, הוא גם חזק מאוד ושימש כענק העדין של כל החיות.
הוא מייצג את אלכסיי סטחאנוב.
פיט פוסלתווייט בתור בנימין, חמור חכם וחבר של בוקסר שהוא המבוגר מכל החיות.
הוא מייצג את האינטליגנציה המנשביקית.
פוסלתווייט גילם בסרט גם את מר ג'ונס.
ג'וליה לואי-דרייפוס בתפקיד מולי, סוסה צעירה אובססיבית לסרטים.
היא מייצגת את הבורגנות הקטנה שברחה מרוסיה כמה שנים לאחר המהפכה הרוסית.
פיטר יוסטינוב בתור מייג'ור הזקן, חזיר לבן תיכוני נדיב שהיה השליט המקורי של חוות מנור עד מותו.
הוא מייצג את קרל מרקס וולדימיר איליץ' לנין.
צ'ארלס דייל בתור מוזס, עורב אפלולי עם חוש הומור וחיית המחמד לשעבר של ג'ונס.
דייל גם מגלם את פינצ'ר, רוטוויילר המשמש כראש המשמר האישי של נפוליאון והאכיפה הראשי שלו, ובכך אחראי לקחת את הגורים של ג'סי כדי שנפוליאון יוכל לגדל אותם כביטחון הפרטי שלו.
הוא מייצג את לברנטי בריה.
ז'אן ביית' בתור מוריאל, עז סאנן מבוגרת.
חוות הדעת של בית הדין הבין-לאומי לצדק בנושא מדיניות ישראל בשטחים הפלסטיניים הכבושים ניתנה ב-19 ביולי 2024, עקב החלטה של העצרת הכללית של האומות המאוחדות מדצמבר 2022 בה התבקש בית הדין לספק חוות דעת מייעצת.
כותרת הדיון בבית הדין היא "השלכות משפטיות הנובעות ממדיניותה ופעולותיה של ישראל בשטח הפלסטיני הכבוש, כולל מזרח ירושלים."
הכיבוש הישראלי ביהודה ושומרון וברצועת עזה נמשך מאז 1967, ונחשב לכיבוש הצבאי הארוך ביותר בעולם בהיסטוריה המודרנית.
בית הדין הבין-לאומי לצדק דן בעבר בנושא חוקיות הכיבוש בשנת 2004 בנוגע לגדר ההפרדה, וקבע שמקטעים מהגדר שנבנו מעבר לקו הירוק נוגדים את החוק הבין-לאומי ויש להרוס אותם.
בינואר 2023 קיבל בית הדין את בקשת האו"ם למתן חוות דעת מייעצת בנושא מדיניות ישראל בשטחים הפלסטיניים הכבושים.
הדיונים החלו ב-19 בפברואר 2024 בהאג, בהשתתפות 52 מדינות ושלושה ארגונים בין-לאומיים.
הרשות הפלסטינית, בהיותה משקיפה בעצרת הכללית של האומות המאוחדות, ביקשה ב-11 בנובמבר 2022 לדון בחוקיות הכיבוש הישראלי והכינה מסמכי רקע בנושא זה.
ההצעה התקבלה בדיוני הוועדה הרביעית של העצרת הכללית של האומות המאוחדות והועברה לעצרת הכללית של האו"ם.
ההצעה הוצגה על ידי ניקרגואה, מכיוון שהמשלחת הפלסטינית אינה חברה מלאה באו"ם.
ראש ממשלת ישראל יאיר לפיד פנה ל-50 מדינות וניסה למנוע את העברת ההצעה לדיון בעצרת הכללית של האו"ם, אך ללא הועיל.
ב-30 בדצמבר 2022 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה A/RES/77/247. בעד ההחלטה הצביעו 87 מדינות, 26 נגד ו-53 נמנעים.
ההחלטה התקבלה בקורת רוח על ידי הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, ריאד אל-מאלכי וגופים נוספים.
שגריר ישראל לאו"ם, גלעד ארדן, תקף את הצעת ההחלטה לדון בסכסוך הישראלי-פלסטיני בבית הדין בהאג וכינה אותה "נשק להשמדה המונית במלחמה של הפלסטינים לדמוניזציה של ישראל".
לבית הדין הוגשו 57 תצהירים של מדינות וארגונים, בהם הליגה הערבית, הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי והאיחוד האפריקאי.
בתצהיר של ישראל נכתב כי מדינת ישראל לא מכירה בסמכותו של בית הדין לדון בסכסוך הישראלי-פלסטיני, ונושא זה צריך להיפתר במשא ומתן ישיר בין ישראל לרשות הפלסטינית.
ביולי 2023 פורסם כי משרד החוץ ניסה לגייס תמיכה בעמדת ישראל.
מספר מדינות, בהן קנדה והממלכה המאוחדת, הפצירו בבית הדין להימנע ממתן חוות דעת מייעצת, מכיוון שישראל לא קיבלה את סמכותו של בית הדין לדון בעניין זה.
בתצהיר של צרפת נכתב כי היא מכירה באי-חוקיותו של הכיבוש הישראלי.
מדינות נוספות תמכו אף הן בגישה זו.
הדיונים החלו ב-19 בפברואר 2024. משלחת של משרד החוץ נכחה בדיון אך לא השתתפה בו באופן פעיל.
בתחילה הציגה המשלחת הפלסטינית את טענותיה, ולאחריה עלו מדינות נוספות, שרובן תמכו בעמדה הפלסטינית.
ב-23 באפריל 2025 פורסם כי שימוע מטעם המדינות שביקשו להשתתף בדיונים ייערך מ-28 באפריל עד 2 במאי.
ישראל לא צפויה להופיע בדיונים, וממשרד החוץ נמסר כי ישראל הגישה תגובה כתובה מטעמה.
הצהרת בית הדין הבין-לאומי לצדק
בית הדין הבין-לאומי לצדק הצהיר ב-19 ביולי 2024 כי הגיע למסקנה שהכיבוש הישראלי הוא בלתי-חוקי ויש לסיימו בהקדם.
כמו כן על ישראל להימנע מהקמת התנחלויות חדשות ולפנות את אלו שכבר הוקמו.
בנוסף לכך, על ישראל לשלם פיצויים לפלסטינים שאיבדו רכוש או שטחי קרקע.
בהתייחס לאמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית, בית הדין קבע שהחוקים המיישמים הפרדה פיזית או משפטית בין פלסטינים למתנחלים ביהודה ושומרון נוגדים את האמנה, שישראל חתומה עליה.
לפי בית הדין, המשטר שישראל מנהלת ביהודה ושומרון ובמזרח ירושלים דומה במאפייניו למשטר אפרטהייד, בשל מערכות החוקים השונות וההפרדה הפיזית במרחב בין האוכלוסייה הפלסטינית באזורים האלו לבין המתנחלים המחזיקים באזרחות ישראלית.
בית הדין קבע שפעולותיה של ישראל בשטחים הפלסטיניים מהוות הפרה של החוק הבין-לאומי, בהן פינוי תושבים, הריסת בתי מחבלים, הגבלות על מגורים ועל חופש התנועה, הקמת התנחלויות ביהודה ושומרון ומזרח ירושלים, אי-הגנה על פלסטינים מפני אלימות מתנחלים, הגבלות על גישה למים, ניצול משאבים ויישום החוק הישראלי ביהודה ושומרון ובמזרח ירושלים.
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, הגיב להצהרת בית הדין: "העם היהודי אינו כובש בארצו - לא בבירתנו הנצחית ירושלים ולא בנחלת אבותינו ביהודה ושומרון.
שום החלטה שקרית בהאג לא תעוות אמת היסטורית זאת, וכך גם לא ניתן לערער על חוקיות ההתיישבות הישראלית בכל שטחי מולדתנו".
מחמוד עבאס, נשיא הרשות הפלסטינית, אמר כי החלטת בית הדין היא "ניצחון לצדק", וקרא לקהילה הבין-לאומית "לחייב את ישראל ככוח כובש לסיים את הכיבוש ולסגת מהשטחים ללא שום תנאים".
לפי עבאס, עיתוי ההחלטה, בצל הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, מפיחה תקווה בקרב העם הפלסטיני שהעתיד יהיה "ללא כיבוש וללא קולוניאליזם".
ז'וזפ בורל, הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון, אמר: "בעולם בו מתרחשות הפרות מתמשכות ומתגברות של החוק הבין-לאומי, חובתנו המוסרית היא לאשרר את מחויבותנו הבלתי-מעורערת לכל החלטות בית הדין הבין-לאומי לצדק, ללא קשר לסוגיה שעל הפרק".
בהתייחסו לחוות הדעת אמר: "המשך הנוכחות של מדינת ישראל בשטח הפלסטיניים הכבושים היא בלתי-חוקית וצריכה להסתיים בהקדם האפשרי.
על מדינת ישראל מוטלת החובה להפסיק לאלתר הקמת התנחלויות חדשות ולפנות את כל המתנחלים מהשטחים הפלסטיניים הכבושים".
חוות ההכשרה תל חי הייתה קיבוץ בפולין שנועד להכשרת חלוצים לקראת העלייה לארץ ישראל ואחד מחמישה גושי הכשרה שהוקמו בפולין לפני מלחמת העולם השנייה.
הקיבוץ הוקם ב-1927 בצפון מזרח פולין ולאחר נדודים התיישב בביאליסטוק וסביבתה.
חברי הקיבוץ עלו ארצה במסגרת העלייה הרביעית והעלייה החמישית.
הקיבוץ המשיך לפעול גם בתקופת מלחמת העולם השנייה והפסיק להתקיים ב-1943 לאחר שרוב חבריו נהרגו על ידי הנאצים במהלך מרד גטו ביאליסטוק.
שמו של הקיבוץ מנציח את המאורעות שהתחוללו ב-1920 בתל חי בגליל העליון והוקם במלאת שבע שנים לנפילת תל חי.
בתחילת המאה ה-20 החלה התעוררות ציונית נרחבת באירופה שעודדה עלייה לארץ ישראל.
כחלק מתהליך העלייה החליטו הארגונים היהודים, בראשות תנועת החלוץ, להקים באירופה חוות הכשרה בהן יוכלו החפצים לעלות להכין את עצמם לחיים בארץ ישראל בה שלטה תנועה שתמכה ב כיבוש העבודה.
מודל הפעולה של החוות היה כזה שחלוצים הגיעו לחוות לתקופה של מספר חודשים, רכשו בתקופה זו ידע וניסיון מקצועי ובמקביל הסתגלו לאורח החיים הקיבוצי המשותף ואז יוצאים לארץ ישראל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והקמת המנדט הבריטי בארץ ישראל היו החלוצים תלויים בזמינות הסרטיפיקטים שחילקו הבריטים כך שלא פעם התארכה תקופת החיים בקיבוץ.
בעדויות של רבים מחברי הקיבוצים הם סיפרו שהצטרפו לקיבוץ על אף התנגדות משפחותיהם ולא פעם עזבו את בית הוריהם בחשאי ומבלי להיפרד מהם.
מתוך הרצון להתאים את אופי ההכשרה לפעילות החלוצית המרכזית בארץ ישראל שאפו ראשי "החלוץ" להתרכז בהכשרה חקלאית אולם עקב אי היכולת להתפרנס אך ורק מחקלאות (בגלל זמינות קרקע, עונתיות וכו') פנו רבים מחברי ההכשרות לעסוק במגוון רב של מלאכות אחרות (מסחר, תעשייה, שירותים, מחצבות, כריתת עצים ועוד).
מי מהצעירים שטיעוני ההורים שכנעו אותו לא חזר לעונה נוספת בחווה ורבים מהם הושמדו בשואה.
תופעות אלו הביאו את הנהלת החלוץ וראשי החוות לשקול מודל חלופי לפיו החלוצים המגיעים לחווה יישארו בה באופן קבוע ולאורך כל השנה עד שיקבלו סרטיפיקט ויעלו ארצה.
בסופו של דבר אומץ מודל זה על ידי רוב חוות ההכשרה.
בשנות ה-40 ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה צמצמו הבריטים את חלוקת הסרטיפיקטים וזאת על פי הספר הלבן של פאספילד שפורסם ב-1930. מדיניות זו גרמה לשהות החלוצים בקיבוצי ההכשרה למשך חודשים ארוכים ואף שנים.
היישוב בארץ ישראל ראה בצעירים הציונים החלוצים באירופה עתודה לחיזוק והרחבת ההתיישבות בארץ.
כדי לתמוך בהכנת הנוער לעלייה נשלחו צעירים מארץ ישראל לרחבי אירופה ורבים מאותם שליחים הצטרפו להנהלות הקיבוצים כמדריכים ואחראים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה לא הצליחו חלק מהשליחים לחזור ארצה ומספר שליחים נספה בשואה.
ההיסטוריה של קיבוץ ההכשרה תל חי
הקיבוץ הוקם לראשונה בעיירה רודה-אופאלין שלייד העיר חלם במזרח פולין.
ארבעה חלוצים ראשונים הגיעו ב-5 בפברואר 1927, בשליחות ארגון "החלוץ", לביאליסטוק ואירוע יסוד הקיבוץ נערך קרוב לי"א באדר תרפ"ז (13 בפברואר 1927), תאריך שציין 7 שנים לנפילת תל חי, ולאור חשיבות האירוע החליטו מייסדי הקיבוץ לקרוא לקיבוץ החדש "תל חי".
הקיבוץ התבסס, בעיקר, על עבודה במפעל זכוכית שהיה בבעלות יהודית אך היכולת המוגבלת להתפרנס ממגוון עבודות מנע מהקיבוץ להתרחב ובשיאו מנה 35 חברים.
באותה תקופה קיבלו כבר רוב הקיבוצים את ההחלטה לעבור למודל הישארות הקבע והקיבוץ בברודה קיבל החלטה דומה.
ב-1928 גרם משבר כלכלי בפולין לצמצום העבודה במפעל הזכוכית ובסופו של דבר לסגירת המפעל והקיבוץ לא הצליח עוד לקיים את עצמו ונאלץ לחפש מקום מחיה חדש.
השנים 1930-1928 התאפיינו במודל חיים של "קיבוץ נודד" כשהחיפוש אחר עבודה, במדינה החווה משבר כלכלי עמוק, גרם לחברי הקיבוץ לעבור מעיר לעיר ברחבי צפון מזרח פולין כשבכל מקום עצרו לתקופה קצרה.
בשנים אלו הוקמו פלוגות של הקיבוץ ביז'יורי, סוביבור, טרווניקי, סוקולקה, גרודנו, וילנה, מרצ'ינקנץ, אולקניק, נובו-וולינסק, ניימן ועוד.
האזורים בהם נדדו פלוגות הקיבוץ היו עשירים ביערות ובתעשיית עץ ורבים מחבריו עבדו בתעשייה זו.
על אף אופי הנדודים של הקיבוץ המשיכו חלוצים להצטרף אליו ומספר חברי הקיבוץ גדל ל-50. בתקופת הנדודים ניסו חברי הקיבוץ לעבוד במסגרת של פלוגות אולם חוסר עבודה ואילוצי הנדודים הפריעו לשמר מסגרות אלו.
בסופו של דבר הסתיימה תקופת הנדודים כשב-1930 התיישב הקיבוץ ביער שליד העיר ניימן ואף נקרא בתקופה זו "קיבוץ ניימן".
בניימן ישבה כבר קבוצת הכשרה ושתי הקבוצות התאחדו.
קביעות זו איפשרה לקלוט עוד חברים והקיבוץ גדל ל-70 חברים.
עיקר פרנסת חברי הקיבוץ בניימן הייתה מעבודה במנסרות "שווירק" שפעלו בעיר.
משבר כלכלי נוסף וחוסר מקומות עבודה אילץ את הנהגת הקיבוץ להוציא עד 50% מחברי הקיבוץ לחופש וכן בספטמבר 1931, בישיבת קיבוץ, הוחלט לפצל את הקיבוץ בין ניימן ולידא כשבלידא ישב הקיבוץ בתוך העיר.
התרחבות זו הרחיבה את מגוון אפשרויות העבודה ואיפשרה את החזרת חברי הקיבוץ שהיו בחופשה.
ב-1933 צורפה פלוגת לידא לקיבוץ "שחריה".
בשלהי 1931 החל תהליך התרחבות הקיבוץ שבא לידי ביטוי בהוצאת פלוגות עבודה ליישובים ברחבי צפון מזרח פולין.
אחד המקומות אליו הגיע הקיבוץ, בינואר 1932, היה ביאליסטוק אך שם נוצר קונפליקט מול קיבוץ "פלאנטי-עמל" של השומר הצעיר שדרש "בעלות" על ביאליסטוק והוצאת קיבוץ תל חי ממנה.
המחלוקת הובאה לפני מרכז "החלוץ" שפסק שעל קיבוץ תל חי לעזוב את ביאליסטוק אך חבריו סירבו לקבל את דין התנועה בטענה שיש בעיר מקום לכולם.
בסופו של דבר, לאחר שהתסרר שיש עבודה לכולם, נשאר הקיבוץ בעיר ואף נקרא "גוש ביאליסטוק" כשבהמשך העביר את עיקר פעילותו לשם.
נוכחות יהודית הייתה ברוב ישובי פולין אך ביאליסטוק הייתה יוצאת דופן בכך שבשנים שבין מלחמות העולם הגיע אחוז היהודים בה לכ-60% כשרבים מהיהודים החזיקו העיר מפעלים ובתי מלאכה (כ-80% מהמפעלים).
דבר זה הקל על חברי הקיבוץ למצוא עבודה בעיר ואיפשר את הגידול של הקיבוץ.
במקביל להתבססותו של קיבוץ תל חי בביאליסטוק פעלו שני קיבוצים נוספים בקרבת העיר: קיבוץ "מעפילים" ולו שתי פלוגות וקיבוץ "הכובש" ולו שלוש פלוגות.
בפברואר 1932 החליטו שלושת הקיבוצים להתאחד תחת השם "תל חי" וכך קם לו קיבוץ שמנה כ-150 חברים המחולק לשמונה פלוגות.
איחוד זה ביסס את ביאליסטוק כמרכז פעילותו של קיבוץ "תל חי" והיה תחילתו של תהליך התרחבות של הקיבוץ וגיוס חברים נוספים כך שבסוף 1932 כלל הקיבוץ 275 חברים ב-11 פלוגות וב-1934 כלל כבר הקיבוץ כ-800 חברים ב-19 פלוגות.
בין השאר הוקמו פלוגות עבודה בשדליץ, סובאלק, שצ'צ'ין, יאשינובקה, סמיאטיץ', מילייצ'יצה, סוויסלוץ', קרינקי, קולנה, אוגוסטוב, לומז'ה, גרייבו, דומברובה ביאלוסטוצקה, ביילסק פודלסקי, וולקוביסק, סקידל ועוד.
הגידול המהיר במספר החברים ובפיזור של הפלוגות אילץ את הנהלת הקיבוץ להתמודד עם אתגרים שלא היו מוכרים לקבוצה הקטנה.
אתגרים אלו כללו חיזוק הקשרים בין הפלוגות השונות, העמקת תחושת השייכות של החברים לקיבוץ, בניית מנגנון מרכזי לתמיכה בהקמת פלוגות חדשות, מערכת רפואית מרכזית, מערכת פיננסית מרכזית, טיפול החלוצים שקיבלו היתרי עליה ועוד.
בניגוד לפלוגות שנשלחו לעיירות שדה שם, בדרך כלל, לא נאלצו החלוצים להילחם על מקומות עבודה הרי בביאליסטוק עצמה נאלצו החלוצים שעבדו בעיר להיאבק על מקומות עבודה מול איגודים מקצועיים ומול משטרה עוינת.
לאחר ההתלהבות הראשונית, הגידול במספר החברים והתפשטות הפלוגות ביישובים המקיפים את ביאליסטוק החל תהליך בחינה של ההתארגנות של הקיבוץ.
בחינה זו נדרשה לאחר שפלוגות בעיירות קטנות סבלו מסכסוכים פנימיים, מחסור בעבודה ועזיבת חברים שקיבלו היתרי עליה.
תופעות אלו הביאו לתהליך של איחוד פלוגות קטנות ונטישת יישובים בהן פעלו חלק מהפלוגות.
אחת היוזמות בהן החל הקיבוץ הייתה הקמת תנועות נוער בהן פעל נוער יהודי מקומי בהדרכת החלוצים הבוגרים כשהמטרה של תנועות נוער אלו הייתה לחנך את הנוער ברוח הקיבוץ.
בשנים שלפני המלחמה (1938-1937) החמירו הבריטים את הסגר על חופי ארץ והלך וצומצם מספר הסרטיפיקטים שחולקו.
דבר זה הביא להתארכות השהות של החלוצים בקיבוץ "תל חי" (ובשאר הקיבוצים) ורבים מהחלוצים התייאשו וחזרו לבית הוריהם.
צמצום זה במספר החלוצים הביא לסגירת פלוגות קטנות והעברת שארית החלוצים שלהן לביאליסטוק.
בצעד של ייאוש עלה על הפרק הפתרון של העלייה הבלתי לגאלית ובדיונים עם מרכז "החלוץ" אושר ערוץ עלייה זה.
ב-1939, כשהחלו לנשב רוחות המלחמה, החליטו קיבוצי ההכשרה לשמור על המסגרת הקיבוצית גם בתקופת המלחמה וכך גם היה בקיבוץ תל חי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החלו הגרמנים לנוע מזרחה לתוך פולין.
בגוש "תל חי" גויסו חלק מהגברים לצבא פולין ומתוך החשש ממעשיהם של הגרמנים לכשיגיעו למזרח פולין החליטו בקיבוץ שהגברים יברחו מזרחה או יחזרו לבית הוריהם בעוד שהנשים נשארו לקיים את הקיבוץ.
בפועל לא הגיעו הגרמנים לביאליסטוק ובהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב נכנס הצבא הרוסי למזרח פולין (כולל ביאליסטוק).
השלטון הסובייטי הכריז על פירוק כל התאגדויות הפועלים כדי שהפועלים יצטרפו למפלגה הקומוניסטית.
באופן חריג, תוך עצימת עיניים חלקית, הותר לקיבוץ "תל חי" להמשיך לפעול.
כניסת הרוסים למזרח פולין הוציא אנחת רווחה מהבורחים שהחלו לחזור לפולין ולקיבוץ.
יחד עם זאת התקווה שהשלטון הקומוניסטי יאפשר לקיבוץ לפעול בגלוי התבררה כשגויה וחברי הקיבוץ נאלצו לפעול במחתרת כש"משגיח תרבות" רוסי נוכח בפעילות הקיבוץ.
בביאליסטוק המשיך הקיבוץ לפעול גם במתכונת המצומצמת.
בית הקיבוץ נמצא לייד תחנת הרכבת, שהייתה יעד למטוסי הפצצה ולכן נפלו פצצות בקרבת הבית וגרמו לו נזק ואילצו את החברים הנשארים לעבור לבית רחוק יותר מהמרכז.
במסגרת פעילותם סייעו חברי הקיבוץ לחברי החלוץ וחברי קיבוצים אחרים שעברו מהשטח שבשליטת הגרמנים מזרחה לשטח בשליטת הרוסים.
מתוך חשש לבטיחותם של החלוצים בקיבוץ הוחלט לעבור לוילנה על ידי מעבר הגבול בין פולין לליטא על בסיס ההערכה שהמצב שם יציב יותר.
בהמשך כשירד החשש מפני הרוסים חזרו רבים מהחלוצים לביאליסטוק.
ביוני 1941 כבש צבא גרמניה את כל פולין והחלה גם רדיפת יהודי מזרח פולין.
חלוצים רבים שהיו פזורים באזור וילנה הגיעו לביאליסטוק וחיזקו את הקיבוץ שפעל שם.
בתקופה זו הגיע הגרעין לגודל של 50 חלוצים.
באוגוסט 1941 הקימו הגרמנים את גטו ביאליסטוק והקיבוץ עבר לפעול בגטו.
חברי הקיבוץ קראו לפעול כנגד הגרמנים והצטרפו למחתרת שפעלה בגטו.
בשלהי 1942 הגיע מרדכי טננבוים מוורשה לביאליסטוק, כנציג "הוועד היהודי הלאומי", והחל לדחוף לארגון מחתרת בגיטו.
באספה שנערכה בפברואר 1943 התקבלה החלטה להילחם בנאצים מתוך הגטו ושהניצולים יברחו ליערות וימשיכו במאבק משם.
טננבוים הטווה תוכנית התגוננות כשבין השאר נבנה בונקר מרכזי ברחוב מילנה 7, מעבדה לייצור פצצות ברחוב סמולנה ובית מלאכה לנשק ברחוב יורוביצקה 3.
ב-5 בפברואר 1943 החלה האקציה הראשונה בגטו ביאליסטוק.
כל חברי הקיבוץ הצליחו לחמוק מהטרנספורטים אך הנהלת הקיבוץ החליטה לפזר את הקיבוץ למספר דירות כדי להקטין סיכון.
אקציה זו האיצה את ההכנות למרד וההתחמשות בנשק קנוי וגנוב.
פעילות זו הייתה לצנינים בעיני היודנראט שדגל ב"שקט תעשייתי" כדי לא להרגיז את הגרמנים.
ראש היודנראט, באראש, אף תכנן להסגיר לגרמנים את מפקד המרד, חבר הקיבוץ, מרדכי טננבוים.
הימים לפני פרוץ המרד היו ימי נכאים ודכדוך בקרב קבוצת מורדי הגטו (וחברי קיבוץ "תל חי" ביניהם).
בשלב הזה הגיעו כבר למורדים בביאליסטוק הידיעות שרוב המרידות הגדולות בגרמנים דוכאו במחיר אובדן כבד של חברי קיבוצים אחרים ואנשי "החלוץ" (ביניהם מרד גטו ורשה, מרד גטו קרקוב, המרד בבנדין, מרד גטו צ'נסטוחובה ועוד) והתחושה של מורדי ביאליסטוק הייתה שהם "היהודים האחרונים".
ההתלבטות הייתה בין להילחם עד המוות בגטו או לברוח ליערות.
לאחר ניסיון לשלוח קבוצה ליערות, שרוב חבריה נהרגו, הורידו חברי הקיבוץ אופציה זו מסדר היום ונשארו רק עם חלופת ה"קונטרה-אקציה" (פעולת ההתנגדות לאקציה).
ב-16 באוגוסט 1943 החלה האקציה השנייה שגרמה לפרוץ מרד גטו ביאליסטוק, בו השתתפו כ-160, לוחמים כשרבים מחברי הקיבוץ לקחו בו חלק.
לאחר מספר שבועות דיכאו הגרמנים את המרד ו-72 מהנותרים בחיים חמקו לבונקר על מנת להסתנן ליערות שמסביב לעיר.
הגרמנים איתרו את הבונקר הרגו את כל המסתתרים בו למעט אחד אותו חקרו במטה הגסטאפו.
רוב חברי הקיבוץ, וביניהם מרדכי טננבוים, נהרגו במרד ורק בודדים הצליחו לפרוץ מהגטו ליערות, להצטרף לפרטיזנים ולשרוד.
סיומו של המרד סימן גם את סופו של קיבוץ ההכשרה "תל חי" בביאליסטוק.
מידע רב על ההכנות למרד והמרד עצמו מקורו במסמכים שכתבו חברי הקיבוץ וביומן שכתב טננבאום והוסתרו מחוץ לגטו.
לאחר המלחמה נחשפו המסמכים והועברו לישראל.
היומן ראה אור ב-1948 בשם "דפים מן הדליקה" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
החל מ-1929 עלו לארץ ישראל מאות מבוגרי קיבוץ "תל חי".
רבים מהם ביקשו להמשיך לחיות עם חבריהם מההכשרה לכן ניתן לראות את התקבצותם במספר קיבוצים כמו יגור, איילת השחר, הגושרים, שדה נחמיה, בית השיטה, דפנה, תל יוסף, עין חרוד, עינת גבעת השלושה ועוד.
ב-1977, במלאת 50 שנה לייסוד קיבוץ "תל חי", החלו חברי הקיבוץ שחיו בארץ לאסוף חומרים על הקיבוץ.
חומרים אלו הופיעו בספר ''תל חי: קיבוץ הכשרה בפולין ע"ש חללי תל-חי, הגוש ופלוגותיו: מאסף" שיצא לאור ב-1979.
בין חברי הקיבוץ ניתן למנות את זאב שינד, מרדכי טננבוים, פרומקה פלוטניצקה, שמעון רודי, טמה שניידרמן, בלה חזן וחייקה גרוסמן.
מתיאורי החלוצים (המתוארים בספר "תל חי: קיבוץ הכשרה בפולין ע"ש חללי תל-חי, הגוש ופלוגותיו: מאסף") עולה תמונה של חיים בדלות מתמדת.
מתוך עיקרון, החליטו חברי הקיבוץ לחיות רק מעבודת חבריו ותמיכת מרכז "החלוץ" ולא לקבל מתנות מהמשפחות ומהקהילות היהודיות.
כדי לעמוד ביעד זה נדרשו רוב חברי הקיבוץ לעבוד במשרה מלאה ומכניסה לאורך כל תקופת שהותם בקיבוץ אך לרוב לא עמדו חברי הקיבוץ ביעד זה.
חלק מהעבודות, בהן עסקו חברי הקיבוץ, היו בתחום השירותים (ניקיון, סבלות וכו') והתמורה לעבודה מסוג זה הייתה נמוכה.
דחיקת החלוצים לתחומי עבודות כאלו מקורה, לא פעם, בהתנגדות האיגודים המקצועיים לכניסת החלוצים לתחומי עבודה מקצועיים יותר ורווחיים יותר כשלעיתים באה התנגדות זו באלימות.
בנוסף, חלק מהעבודות היו עונתיות (בדרך כלל בקיץ) כך שבעונה החלשה רבו החלוצים שלא עבדו.
על אף המחסור והרעב ציינו החלוצים בזיכרונותיהם שהאווירה, החברות, העזרה ההדדית והאידאולוגיה הסוציאליסטית ששררה בקיבוץ כיפרו על החסר.
חוות כנרת (או חצר כנרת) היא חווה חקלאית שהוקמה ב-1908 על חוף ימת כנרת בחלק הדרומי-מערבי.
ההקמה בוצעה על ידי המשרד הארצישראלי של ההסתדרות הציונית, על פי הצעת מנהלו, ארתור רופין, על מנת להכשיר פועלים יהודים לעבודה חקלאית ובניין לשם התיישבות קבע.
המקום הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
חוות לימוד של המשרד הארץ ישראלי 1912-1908
החווה הוקמה על אדמות דלייקה ואום ג'וני, שנרכשו ב-1905 על ידי פקיד יק"א, חיים מרגליות קלווריסקי.
עקב ביקורת יק"א על הקניה הגדולה העביר קלווריסקי שליש מהאדמות לארתור רופין, שהחליט להקים על האדמות הללו חווה למטרת לימוד חקלאות.
שמה של החצר ניתן לה על ידי ש"י עגנון ובכך השיב לימה את שמה המקראי.
ב-1908 התיישבה במקום קבוצת פועלים מרוֹמנְי שבאוקראינה והחלה את הבנייה במקום סביב חאן שסביבו ניתן היה לבנות ללא צורך בהיתר מיוחד.
במקום הוקמו חדר אוכל, מחלבה, רפת, אורווה, לול, אסם ושובך יונים.
לאחר מכן נעשו גם ניסיונות של גידולים שונים, כשהמים נשאבו מ"בית המוטור" שהוקם על הירדן.
מאוחר יותר באותה שנה חברים מיק"א ייסדו בסמוך לחווה את המושבה כנרת.
האגרונום משה ברמן התמנה למנהל החווה מטעם המשרד הארצישראלי והוא שכנע קבוצת פועלים עבריים, שקודם לכן עבדה איתו בבן שמן, לעבד את אדמת כנרת.
חברי הקבוצה מנו שמונה בחורים: צבי יהודה, אריה אברמסון, יוסף אלקין (אלקנה), ישראל בלוך, תנחום תנפילוב (שלשתם מהקומונה הרומאנית), גרשון גרינפלד (חׂרש), מ.
אליהם הצטרפו בחורה אחת, שרה מלכין, וכן מזכירו של ברמן, הפייטן הצעיר ר' בנימין.
בהמשך הגיעה לחווה קבוצה מפועלי רחובות בהנהגת בן ציון ישראלי, מאיר רוטברג ונח נפתולסקי ("שלישיית יחד").
בקבוצה זו הגיעה לראשונה לכנרת רחל בלובשטיין היא רחל המשוררת.
ברמן חשב שכבר בשנה הראשונה יהיו רווחים אך בתום כשנה, ב-1909, החלה מתיחות בין ברמן לפועלים ושנת המשק הראשונה הסתיימה בהפסדים.
חלק מפועלי רחובות ובהם "שלישיית יחד" וממש"י (מנחם שמואלי) עזבו את החווה ועברו לגור ולשמור ב"בית המוטור" עקב מתיחות זו.
בעקבות העימותים בין ברמן לפועלים החליט רופין ב-1910 לעשות ניסוי על אדמת אום ג'וני - להקים חווה שתימסר לניסיון לשנה לקבוצת פועלים שתנהל את המשק בכוחות עצמה ותעבד את האדמה על אחריותה.
ועד החורש קיבל את ההצעה וכך הונח היסוד לקבוצה הראשונה, שזכתה לכינוי "אם הקבוצות", דגניה.
בפברואר 1911 פתחו הפועלים בשביתה נגד ברמן, אותה ארגנו ברל כצנלסון ויוסף בוסל.
רופין הגיע למקום והחליט לפטר את ברמן וכמו כן להחליף את כל צוות הפועלים.
קבוצת הפועלים שהקימה בעצמה את המקום עזבה.
לחווה הגיע האגרונום יואל גולדה וקבוצת פועלים חדשה.
אך מצב החווה לא השתפר ורופין הגיע למסקנה שיש לשנות את גידול התבואה לגידול אחר.
היחסים בין גולדה והפועלים השתפרו.
בעיית החווה הייתה שאדמותיה הטובות נמסרו לדגניה, וברשותה נשארה אדמה פחות טובה.
ב-1910 פרסם ממש"י את מאמרו הידוע "שאלת הפועלת הגלילית" ובו הציע לראשונה להקים חווה מיוחדת להכשרת פועלות.
מספר חודשים לאחר מכן, בשנת 1911, חכרה חנה מייזל שוחט שטח אדמה סמוך, על מנת להקים חווה לימודית בשם "חוות העלמות", להכשרת פועלות לעבודה חקלאית כדי שתוכלנה לעזור לבעליהן האיכרים או להתפרנס מחקלאות בכוחות עצמן.
בחווה הקצו לה ולשש התלמידות הראשונות שני חדרים.
כעבור שנה, מספר התלמידות גדל לכ-15. החוויות של רחל המשוררת מהחווה באו לידי ביטוי בשיריה.
בשנת 1912, לאחר שהייה בחדרה ובגליל, הובאו לחווה על ידי שמואל יבנאלי קבוצת משפחות יהודיות מתימן שכונו בשם "תימני כנרת".
המשפחות חיו בתנאים גרועים, אך המשיכו להתגורר במקום למרות הקשיים.
בשנת 1912 החווה עברה לקבוצת עולים מארצות הברית בראשות אליעזר יפה, שנקראה "האיכר הצעיר", קבוצה זאת התפרקה לאחר פרק זמן קצר.
בשנת 1913 עמדה החווה לקרוס כלכלית, לצורך הצלתה הזעיק רופין מכפר אוריה את בן ציון ישראלי וחבורתו, וביניהם א.ד.
גורדון, בן-ציון ישראלי ויוסף זלצמן.
קבוצה זאת הגיעה לחווה ב-2 בנובמבר 1913 וייסדה בה את קבוצת כנרת.
החווה במלחמת העולם הראשונה ואחריה
בשנות מלחמת העולם הראשונה השלטון הטורקי גרש יהודים רבים מהגליל, וחלקם הגיעו לאזור החווה.
הם עבדו בעבודות ציבוריות, בין היתר בבנייה ובסלילת כביש טבריה-צמח, שהיוו יסוד מקדים להקמת חברת "סולל בונה".
עקב הרעב בארץ, יזמו מאיר רוטברג וברל כצנלסון איסוף תבואה בצריף מיוחד בחווה, חלוקתו לצרכנים ומכירת עודפים להסתדרות פועלי יהודה ברווח נמוך.
צריף זה היתווה את הדרך לפיתוח רשת קמעונות לפועלים בשם "המשביר" שהחל לפעול ליד דגניה.
בשנת 1919 נעשה ניסיון ליצור בחווה קבוצה גדולה בשם "קבוצת השישים", מאיחוד בין חברי הקבוצה הקיימת לבין הפועלים שעבדו מחוצה לה.
כשנתיים לאחר מכן עזבו מרביתם למען ייסוד עין חרוד, שהיה הקיבוץ הראשון שהוקם במתכונת "הקבוצה הגדולה".
בכינוס של מפלגת "אחדות העבודה" בחווה ב-15 ביוני 1920, הוחלט על הקמת ארגון "ההגנה".
לאחר שהחווה ננטשה, הגיעה ב-1922 קבוצת חלוצים מהעלייה השלישית בשם "קבוצת וילנה", שהשתתפו בהקמת קבוצת כנרת.
בתחילת 1929 חברי קבוצת כנרת עברו לגבעה הסמוכה, ואל החווה עברו חברי קיבוץ השומר הצעיר מס.ס.ס.ר, שלימים הקימו את קיבוץ אפיקים, שקודם לכן עסקו בבניית נקודת הקבע של קבוצת כנרת.
לאחר שחברי אפיקים עברו לנקודת הקבע שלהם, שהו בחווה חברי עין גב ומעגן לפני עלייתם להתיישבות.
לאחר מכן היא שוחזרה, הוכרזה כ"אתר שימור לאומי", ונפתחה במתכונתה הנוכחית ב-2007.
בשנות האלפיים, המקום משמש כמוזיאון וכמרכז חינוכי ערכי פתוח למבקרים.
חוות השומר הוא בסיס טירונים צבאי השייך לחיל החינוך והנוער.
הבסיס שוכן בגליל התחתון בקרבת היישוב אילניה.
המשרתים בבסיס מכשירים טירונים משני סוגי אוכלוסיות מיוחדות: חוסן - המאופיינת בחוסר מוטיבציה לשירות, ומקא"ם - חיילים בעלי קשיי הסתגלות, שנקראים גם חיילי איתן.
החיילים מוכשרים לרמת רובאות 02. מסלול טירונות זה ארוך יותר מיתר מסלולי הטירונות המיועדים לאוכלוסיות המיוחדות, ואורך בין עשרה לאחד-עשר שבועות.
לאחר תקופת הטירונות יש אפשרות להמשיך בתחום הבסיס לשני מסלולים ייחודיים: מחלקת קרביים- מהווה הכנה לשירות קרבי מבחינה פיזית ומנטלית על ידי מפקדים מהיחידות הקרביות השונות, שמסיימיה משתבצים לתפקידים כגון: עובדי רסר, טכנאי טנ"א, נהג בטש, נהג משא כבד, וכו'.
בעבר נקרא המיזם בשם "נערי רפול", על-שם מקימו רפאל איתן.
מאז נעשו שינויים רבים בבסיס, כשבראשם התאמת החייל למערכת הצבאית הסדירה, והוצאתו לשירות סדיר משמעותי.
בתחומה של "חוות השומר" נמצאת חוות סג'רה.
אדמות החווה נרכשו ב-1899 על ידי חברת יק"א מיסודו של הברון הירש.
החווה הוקמה ב-1900 כחווה להכשרה חקלאית בניהולו של אליהו קראוזה.
החווה מהווה ציון דרך בתולדות היישוב: ארגון השמירה "בר גיורא", שהוקם כדי להעביר את השמירה על ההתיישבות העברית לידי יהודים, נטל על עצמו בשנת 1907 את כיבוש השמירה על הקולקטיב בחוות סג'רה מידי השומרים הצ'רקסים.
המשימה הושלמה בהצלחה, וחוות סג'רה הפכה גם למרכז הארגון.
ארגון זה היווה את הגרעין המייסד של ארגון השומר, שנוסד באפריל 1909 בכפר תבור.
ומכאן שמה הנוכחי של החווה.
בינואר 1940 עלה לחווה גרעין "מצפה הגליל" של הפועל המזרחי שחכר את המקום באופן זמני, עד הקמת יישוב הקבע שלו, שדה אילן, בשנת 1949. ב-1948 הייתה החווה חלק ממערך ההגנה הקדמי במלחמת השחרור.
בקרבות סג'רה כוחות קאוקג'י תקפו את החווה פעמים רבות אך נהדפו.
על חומת החוות יש טבלת זיכרון ל-22 לוחמי גדוד 24 בחטיבת כרמלי שנפלו בקרבות אלה.
המוסד החינוכי "חוות השומר" נוסד בשנת 1956, ופעל כמוסד חינוכי דתי, שהשתייך לארגון "הפועל המזרחי" עד שנת 1981.
חומת החווה ושער הכניסה הם משנת 1900. צמוד לחומה ישנה עמדת שמירה מבוצרת שנבנתה במאורעות תרצ"ו.
המקום משמש כבסיס לטירונים מאוכלוסיות מיוחדות בעלי קשיי הסתגלות.
מטרת המסלול היא להעניק לחייל סביבה "מוגנת" בה יוכל לפתח יכולת הסתגלות, כל זאת תחת הסיסמה ודרך החיים של הבסיס - "בזכות האמונה באדם" - מונח המייחד את הבסיס משאר בסיסי הצבא תוך שימת דגש על החייל במרכז, טיפול מיוחד בתנאים.
בבסיס שלוש פלוגות טירונים: ארי, איתן וברק, ופלוגת עוז- פלוגת המפקדה.
שתי הפלוגות ארי וברק מתגייסות במקביל, ומכשירות לסירוגין חיילים משתי האוכלוסיות: מקא"ם וחוסן.
פלוגת איתן מתגייסת בנפרד, ומכשירה חיילי חוסן וסהר בנים עם סעיפים נפשיים.
מדי כמה מחזורים מועבר בבסיס גם מחזור של "מחלקת שחר" - מחזור מקוצר של טירונות שנייה, לחיילים שלא הצליחו לצלוח את הטירונות הראשונה מסיבות שונות.
הטירונים מקבלים תוכני חינוך מגוונים, הנוגעים לשואה, לערכים כלליים ולמלחמות ישראל.
כמו כן יוצאים החיילים לסיורים בירושלים ובאתרי מורשת במדינה.
חוות השומר מהווה גם בסיס האם של יחידת תצפית ובית ספר סיב"ה - יחידות של חיל חינוך שאחראיות על הסברה וסדנאות פיקוד בכלל יחידות צה"ל.
חוות מלאבס הוא אתר רומי-ביזנטי הכולל מכלול גתות ומתקני עיבוד חקלאים.
האתר היה ממוקם בפתח תקווה באזור לב הסביונים ושכונת אם המושבות.
ידוע גם כאתר יד לגיבורים.
בחפירת הצלה באתר נתגלתה גת מהתקופה הביזנטית והצלבנית (על ידי שלמה גודוביץ`), הגת כוסתה בעפר ונבנתה מעליה גינה לרווחת הציבור.
כיום מתקיימת המשך חפירה על ידי ענאן עזב מצפונית לגת.
את החפירה המורחבת המשיך אלי הדד.
באתר נתגלו שרידים רבים מהתקופות הביזנטית והצלבנית, ביניהם מבנה מסיבי הבנוי אבני גזית המכיל גתות נוספות.
ומבנה הכולל מטבח עם תנור שלם ומבנה שכנראה שימש כמחסן או חדר תפילה.
ממצא מעניין באתר הוא חלק תחתון של סרקופג (ארון קבורה) עשוי אבן כורכר בשימוש משני כאגן איסוף נוזלים, בו נקדח חור לצורך איסוף הנוזלים.
ב-18 בפברואר 2007, עלו דחפורי העירייה על האתר והרסו אותו עד ליסוד, לצורך הקמת פארק במקום.
חלק מהגתות הועברו באדיבות רשות העתיקות לתצוגה פתוחה בפארק יד לבנים.
חוות מקורה היא חווה פרטית העוסקת במגוון גידולים ביו-אורגניים ובעיבוד תוצרת אורגנית.
החווה שוכנת בלבו של עמק טוף במורדות המערביים של רכס הכרמל ליד מושב כרם מהר"ל (בין זכרון יעקב לעין הוד).
העמק נוצר כאשר סלעי הגיר הקשים התפוררו והטוף הרך שמתחתם נחשף.
נחל מהר"ל, נחל חרובים ונחל מערות סחפו את הטוף אל הים וכך נוצר עמק שקרקעיתו ומורדותיו בנויים טוף צבעוני.
החווה הייתה בבעלות משפחת אל מהאדי, שהתגוררו בשטח מהמאה ה-19.
לאחר מבצע שוטר, בחודש יולי 1948, נכבש השטח כולו, ובכלל זה הכפר איג'זים (כיום: כרם מהר"ל), אשר רבים משטחיו היו בבעלות אל מהאדי.
בניגוד לתושבי הכפר, שנמלטו מהאזור אל מעבר לגבול, עו"ד מחמוד אל מהאדי נותר עם בני משפחתו בחווה, והמשיך לקיימה עד אמצע שנות ה-50.
אז, נקלע אל מהאדי לקשיים כלכליים וביקש למכור את החווה.
בתום משא ומתן ממושך, נמכרה החווה לקרן הקיימת לישראל ב-1956. תושבי כרם מהר"ל, שאדמותיהם נושקות לאדמות החווה, קיבלו הבטחה של גורמי התיישבות כי החווה תועבר אליהם, מאחר שהם סבלו ממצוקה חמורה של קרקעות ראויות לעיבוד חקלאי.
ההבטחה הופרה, והחווה נמכרה לעו"ד החיפאי יעקב סלומון, נכדו של יואל משה סלומון.
המכירה עוררה סערה ציבורית עזה, שהקימו חברי מושב כרם מהר"ל ואנשי ציבור שנרתמו לזעוק את זעקתם.
כלי התקשורת עסקו במכירה ובהבטחה שהופרה, ובמה שנראה אז כחוסר צדק משווע: המדינה סוחרת בקרקעות חקלאיות במקום לסייע לחקלאים שמתמודדים עם קשיי קיום.
העיתונאים שסיקרו את הפרשה, רמזו על קשרי הון ושלטון – עו"ד סלומון נמנה עם פרקליטי הצמרת במדינה - והעניין הגיע גם לכנסת בשאילתא לשר החקלאות, קדיש לוז.
למרות הסערה, התעקשו ראשי הקרן הקיימת לבצע את עסקת המכירה.
לאחר שיצאה לפועל, סלומון שיכן בחווה את ביתו וחתנו – בני משפחת רילוב, המחזיקה בה עד היום.
לפני כ-15 שנים הוסבה החווה לגידול בשיטה הביו-אורגנית.
כיום מגדלים בחווה מגוון של מטעים סובטרופיים על פי העקרונות האורגניים, הכוללים שימוש בקומפוסט אורגני במקום בדשן כימי ובשיטות אורגניות להגנה ממזיקים כגון: מלכודות, שימוש באויבים טבעיים והגנה על ידי רשתות מונעות מזיקים.
עקב מיקומה המיוחד של החווה בלב חורש טבעי בכרמל, הפעילות המשקית מוכוונת לשמירה על הסביבה.
בשנת 2002 זכתה החווה במקום הראשון בתחרות שהתקיימה בין המשקים החקלאיים בארץ (לא רק המשקים האורגניים) בשמירה על הסביבה .
הגידול העיקרי בחווה הוא זיתים אורגניים לשמן זית ומאכל מזנים שונים חלקם מקומיים כמו הסורי והנבאלי וחלקם זנים איטלקיים שיובאו לארץ כגון: לצינו וקורטינה.
בחווה פועל בית בד אורגני המשמש לעצירת שמן מזיתי החווה בלבד בכבישה קרה.
כמו כן מגדלים בחווה ליצ'י, תאנים, אפרסמון וכרם ענבים מזן מרלו לייצור יין.
בנוסף,גרות בחווה 10 משפחות בבתים שבעבר היו אסמים.
מטע הזיתים קרוי על שמו של טייס חיל האוויר, סרן תם פרקש, שנהרג במלחמת לבנון השנייה.
בלב חוות "מקורה" שבכרם מהר"ל, משובץ פסיפס אבנים ומחופה בגג רעפים אדמדם, שוכן מבנה יקב "אמפורה", שבו מיוצרים כ–65,000 בקבוקים בשנה.
היקב הוקם בשנת 2000 על ידי גיל שצברג וגיא רילוב.
מעיין מקורה ממוקם במדרון הדרומי של עמק מקורה בלב חורש ים תיכוני, במגע בין שכבת הטוף של עמק מהר"ל לגיר שמעליו.
מיקומו של המעיין באזור חקלאות אורגנית, מבטיח את ניקיונם של המים וזאת עקב ההימנעות משימוש בכל חומר כימי מזהם בחקלאות.
ההגיר שמקיף את העמק, אוגר בתוכו את מי הגשמים ומהווה מאגר מים תת-קרקעי טבעי, המים נעצרים בגיר עקב הטוף שנמצא מתחת לגיר.
התכונות המינרליות המיוחדות של מי מעיין מקורה נובעות מהרכב הסלעים המכילים את המים.
תכונותיו המיוחדות של מעיין מקורה הן חלק מפולקלור מקומי.
מאז תחילת המאה ה-20 כפריים מכל האזור סיפרו בשבחם ונהגו לבוא למקורה על מנת להצטייד במי המעיין במקום.
מי המעיין עשירים בסידן ומגנזיום.
חוות חפציבה הייתה חווה חקלאית שפעלה משנת 1906 ועד לפירוקה בשנת 1929 בסמוך לשכונת חפציבה שבחדרה, על הגדה הדרומית של נחל חדרה.
ממערב לה עובר כביש 2 ומעברו שוכנים תחנת הכוח אורות רבין ופארק נחל חדרה.
כיום השטח הוא בבעלותה של חברת החשמל לישראל, ששחזרה את החווה.
המקום מכיל את מרכז ההדרכה הארצי של החברה, על שם יורם אוברקוביץ, מוזיאון לתולדות שאיבת המים בארץ ישראל ופארק פתוח.
שטח החווה, 500 דונם, נכלל בשטח שרכש יהושע חנקין בשנת 1891 שעליו הוקמה העיר חדרה.
בשנת 1906 קנה אהרון אייזנברג (1863 – 1931), ממייסדי רחובות, את שטח החווה עבור "אגודת נטעים".
האגודה שהייתה בבעלותו שמה לה למטרה להשקיע בהקמת יישובים חקלאיים בארץ ישראל מכספי הון פרטי.
שמה של החווה, שנקראה בתחילה "אחוזת קיסריה שבחפציבה", הוענק לה על ידי אולגה חנקין על פי הפסוק:
בין השנים 1906 עד 1914 ניטעו בחווה פרדסים, מטעי שקדים, כרמי זיתים ואקליפטוסים.
במקום הוקמה מערכת השקיה באמצעות אמת מים נמוכה ומערכת תעלות.
מי נחל חדרה הועלו לבריכת אגירה באמצעות משאבה שהופעלה על ידי מנוע קיטור.
מנוע הקיטור בן 105 כוחות סוס הובא ממפעל הזכוכית הכושל של מאיר דיזנגוף שפעל בטנטורה ונסגר כעשר שנים לפני כן.
המנוע הוסק בעצים שהיו בשפע במקום.
המנוע והמשאבה הותקנו בבית משאבות שהוקם לצורך כך על שפת הנחל.
במשך הזמן נדרשה הגברת תפוקת השאיבה ובשנת 1910 הותקן מנוע דיזל ומשאבה נוספת.
מאוחר יותר, כאשר מי הנחל ירדו וזוהמו בוצע קידוח והותקנה משאבה לשאיבת מי תהום שחוברה אף היא למנוע הדיזל.
מערכת השאיבה פעלה גם לאחר סגירת החווה והמשאבה הופעלה באמצעות מנוע חשמלי.
בשנים 1908–1912 נבנו במקום על גבעה גבוהה שמונה בתים לקליטת משפחות.
בשנה הראשונה נבנו בתי משק: מחסן, אורווה, דיר ורפת וכן בית פועלים בן ארבעה חדרים.
מספר הפועלים הלך וגדל והגיע לשיא של 60 איש בשנת 1912. חלקם ערבים וחלקם יהודים עולי עליה שנייה.
בשנת 1913 הועלתה הצעה על ידי ישראל בלקינד, אחיה של אולגה חנקין, ליישב במקום את יתומי פרעות קישינייב, אך היא לא יצאה אל הפועל.
בשנת 1914 התגוררו בבתים פועלים מחדרה.
דעיכתה של החווה שהביאה לפירוקה הסופי החלה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
קשיים בשיווק התוצרת החקלאית עקב הקרבות וירידת ערך המטבע
גיוס הפועלים לצבא הטורקי, החרמת בעלי חיים וציוד על ידי הצבא והקמת מתחם צבאי בחלק מהחווה
קשיים כספיים אליהם נקלעה "אגודת נטעים" עקב חוסר יכולתם של חברי האגודה להמשיך לממן את רכישת מניותיהם
על קשיי המלחמה נוספה מכת ארבה שתקפה את המטעים בשנת 1915 ופגעה ביבולים.
אהרון אייזנברג לווה כספים והזרימם לחווה, אך זו לא התאוששה.
בין השאר שימשה "בית יוצר" לקבוצות חקלאיות עולי עליה שלישית שעלו להתיישב במקומות אחרים.
ביניהם חברי קיבוץ חפציבה שהתיישבו בשנת 1922 בעמק יזרעאל לאחר כשנה וחצי של עבודה שכירה בפרדסי החווה.
חברי הקבוצה שהגיעו למקום בנובמבר 1920 מצאו את המקום מוזנח וסבלו ממחסור במזון ומקדחת.
חיים ארלוזורוב שביקר אותם אמר להם: "היודעים אתם, כי אתם חיי גבורה?".
בשנת 1923, הועברו השטחים של אגודת נטעים, אלו ששכנו ליד בריכת יער, באזור בריכת בטיח, ובחוות חפצי בה, לניהול בנק אפ"ק.
בתחילה העסיק הבנק פועלים ערבים ומשא ומתן עם פועלי חדרה על עבודה מאורגנת בחווה נמשכה שנים ללא תוצאות.
בחווה היו חלק מהעובדים יהודים וחלקם ערבים.
בתחילת שנות ה-30 העבודה בחווה הייתה לגמרי עבודה עברית.
ניסיונותיו של אייזנברג למכור חלקים לא מעובדים של החווה ליחידים ולחברות נחלו הצלחה מועטת בלבד.
פעילות החווה לא הניבה רווחים, שאפשרו לה להחזיר חובותיה, ובשנת 1929 מכר הבנק את החווה וקרקעותיה למספר גופים לרבות לחברת הכשרת היישוב שבניהולו של חנקין.
תביעה של ערבי שטען לבעלות על אדמות חפציבה נדחתה על ידי בית המשפט.
בשנת 1932 נעשה ניסיון למכור את הפרדסים אך ללא הצלחה.
בספטמבר - אוקטובר 1933 נמכר המשק לחברת הנוטע, שהחליפה את העובדים הוותיקים בעובדים חדשים, רובם ערבים.
החווה ננטשה לגמרי, מטעי הפרי המשיכו לפעול עד שנות ה-60 של המאה ה-20 מושקים על ידי מערכת השאיבה המקורית.
בשנים שלפני קום מדינת ישראל שימש המקום לאימוני ההגנה.
בשנת 1947 הוקמה בחווה מכוורת במסגרת חוות ניסיונות ממשלתית.
בה למדו את מקצוע הדבוראות.
הלימודים המעשיים נערכו בחפציבה ואילו הלימודים העיוניים נערכו במדרשת רופין.
חוות הניסיונות לגידול דבורים פעלה, לפחות, עד שנת 1953.
החווה עמדה בשיממונה עד שנרכשה על ידי חברת החשמל לישראל בשנת 1992. בשנת 1998 הוחל בשיקום הצלה של המבנים ובשנת 2004 הוחל בשיפוץ נרחב בעזרת פועלים יוצאי צד"ל ובניהולו של יוסי ג'ינו.
מבניה השונים שופצו וחלקם משמשים כבית ספר להוראת מקצועות החשמל של החברה.
מבני המשק ובראשם תחנת השאיבה שוחזרו אף הם.
מנועי הקיטור והדיזל שוחזרו על ידי עובדי סדנת עין שמר העוסקים בשיפוץ מיכון עתיק.
דרך העשויה אבנים משתלבות נסללה לאורך הגדר המערבית.
הנחל עצמו שוקם ומהווה אתר קינון חורפי ללהקות קורמורנים המגיעים מאוקראינה, המתמקמים גם בחווה.
על גדת הנחל בצמוד לחווה נקבעה נקודת תצפית בקורמורנים.
במקום נפתחו דרכי סיור, נוקו אמת המים והתעלות וניטעו עצי תפוז לזכר הפרדסים.
החווה הוכרזה כאתר לשימור של המועצה לשימור אתרים.