tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד 1283 נשלט האזור על ידי שבטים פרוסים.
מ-1283 ועד 1525 נשלט האזור על ידי מלכים טאוטונים אשר לא הקימו כל היאחזות יציבה.
עם התרחבות האוכלוסייה הפולנית באזור שראשיתה במאה ה-10 והעברת השלטון באזור מידי הצלבנים בראשות בית הוהנצולרן לידי המלך הפולני זיגמונט "הזקן" בשנת 1525 חלה תפנית.
מיקומה של "גולדאפ" כ-5 קילומטרים מן הגבול עם הנסיכיות הליטית הקנה לה מעמד אסטרטגי ומסחרי חשוב בתחום הממלכה הפרוסית.
ב-1565 הוחלט על הפיכת מאחז הגבול לעיר וב-14 במאי 1570 הוכרזה כעיר.
בשנת 1709 הכתה מגפה את גולדאפ ואלפים מתושביה מתו.
בין השנים 1710 ו-1740 נעשו ניסיונות שיקום.
בין 1757 ו-1763 היוותה באזור אזור התמודדות בין צבאות נפוליאון והצבא הפרוסי.
ממחצית המאה ה-19 ועד שלהי מלחמת העולם פרח האזור מבחינה כלכלית.
כמה שנים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה שימש האזור את גריג כאזור צייד ומכאן שהפך גם לאזור מפתח לחיל האוויר הגרמני.
התקפת הצבא הנאצי על רוסיה החלה מגולדאפ ב-22 ביוני 1941 לכיוון לנינגרד.
במהלך 1944 התחלף הממשל בגולדאפ פעמים רבות וב-23 בינואר 1945 נכבשה על ידי הצבא האדום ונהרסה כליל.
לאחר מלחמת העולם נכלל האזור במה שנקרא "השטחים המוחזרים" ואוכלוסייה פולנית ואוכלוסייה משטחים פולנים שהיו תחת שלטון רוסי יושבו באזור.
מאז 1989 הוכרזה גולדאפ וסביבתה כאזור סחר חופשי וכמעבר גבול חופשי בין רוסיה ופולין.
גולגולות מכוירות הן גולגולות שנותקו מגוף המת ופוסלו תוך שימוש בטין, ביטומן, או טיח, שהתגלו בחפירות ארכאולוגיות בתקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב' (9,500–8,000 שנים לפני זמננו).
המנהג הזה היה חלק מפולחן המתים.
הגולגולות שכוירו היו גולגולות של בוגרים גברים.
בכל האתרים הגולגולות נמצאו באזור המגורים, לרוב מתחת לרצפה.
הגולגולות עברו שחזור פנים, תוך שימוש בטיח.
הכיור נעשה לרוב בחלקה העליון של הגולגולת ללא הלסת התחתונה, אותה השאירו עם יתרת חלקי השלד.
נמצאו גם גולגולות שבהן הלסת נשארה.
נמצאו גולגולות שבהן בנוסף להיעדר הלסת התחתונה נעקרו גם שיני הלסת העליונה.
הסרת הלסת התחתונה נתנה לגולגולת מראה נמוך ורחב יותר.
השחזור כלל שחזור העיניים באמצעות חומרים שונים.
בתל יריחו שחזור העיניים נעשה באמצעות שיבוץ צדפים בארובת העין.
בחלק נעשה שחזור של עיניים עצומות בטין.
בביסמון הושארו העיניים חלולות, כך שהגולגולת נראית כמו מסכה.
במספר אתרים בלבנט נמצאו גולגולות עם עיצוב של תווי פנים משכבות טין וסיד.
טיפוס נוסף, הייחודי למערת נחל חימר (הסמוכה למקור של אספלט), הוא גולגולת שחלקה האחורי מחופה באספלט ועליו עיטור דמוי רשת העשויה מרצועות אספלט מגולגלות, ומשווה שיער או אריג לכיסוי ראש.
על פי מדידות שנעשו הגולגולות שכוירו היו רחבות מהממוצע באוכלוסייה, וגם הכיור עצמו ניסה לשוות להן מראה רחב יותר.
החשיבות שייחסו לצורת הראש ניכרה גם בגולגולות שאינן מכוירות.
בדיקת 206 גולגולות שנמצאו ביריחו הראתה ש-82 מתוכן עברו בצעירותן תהליך של עיוות על ידי לחיצת הראש בתוך סד.
התופעה של ניתוק הגולגולת מיתר חלקי השלד וקבורתה במקום אחר זוהתה כבר באתרים מהתרבות הנטופית ומהתקופה הנאוליתית הקדם קרמית א'.
בתקופה הנאולית הקדם קרמית ב' התווספה גם תופעת הכיור של הגולגולת ועיצובה מחדש.
החפירה הראשונה שבה נמצאו גולגולות מכוירות הייתה בשנת 1953 בחפירתה של קתלין קניון בתל יריחו.
הממצא הראשון היה 7 גולגולות מתחת לרצפת בית.
שתי גולגולות נוספות נמצאו מאוחר יותר בחדר סמוך.
ב-6 מתוך 7 הגולגולות המכוירות עוטרו העיניים בצדף רגיל, כשהאישון מסומן על ידי חריץ.
בכל הגולגולות למעט אחת החלק העליון היה חשוף.
בגולגולת אחת נמצא פס שחור שאולי תפקידו היה לסמל את השיער בנוסף נצבע חלקן העליון של הגולגולות בפסי צבע אדום.
בגולגולת אחת עוצבו העיניים באמצעות שיבוץ צדפים כגון קונכיית פי הכושי.
הגולגולות נמצאו בערימה שנראתה לחוקרים סתמית.
מקורן של הגולגולות התגלה בקברים אחדים מתחת לרצפת אחד המבנים.
באחד הקברים נמצא ריכוז של 40 שלדים, שחלקם היה שלם ולחלקם הוסרו הגולגולות תוך השארת הלסת התחתונה.
בשנת 1958 נמצאה גולגולת מכוירת נוספת בצפון התל, ונמצאו שלדים נוספים ללא גולגולות.
גולגולת נוספת נמצאה בחפירותיו של ג'ון גרסטנג שנערכו בין השנים 1936-1930. סה"כ נמצאו בתל יריחו 19 גולגולות קבורות בקבוצות בקבורה משנית.
מתוכן 14 גולגולות נמשחו בטיח או בצבע.
בביסמון נמצאו שתי גולגולות מכוירות מתחת לרצפת הבית, בכפר החורש נמצאה גולגולת אחת בבור מתחת לרצפת טיח.
באתר יפתחאל הנמצא ליד מחלף המוביל נמצאו באוגוסט 2008 בבור הסמוך למבנה, 3 גולגולות מכוירות.
בגולגולות אלה האף שוחזר במלואו, ובארובות העיניים שובצו 3 צדפות.
במערת נחל חימר נמצאו גולגולות עם טיפול שונה, הפנים נשארו ללא כיור, ואילו על חלקה העליון של הגולגולת נמצא תבליט דגם של רשת עשוי מאספלט (חימר) שהוא חומר גלם טבעי שנמצא במקום.
ממצא זה הוא ייחודי למקום זה.
גם גולגולות אלה היו של גברים.
ברוב הגולגולות הוסרו השיניים והלסת התחתונה.
על הגולגולת נמשחה שכבת בסיס עשויה חימר ועליה תבליט הרשת.
גולגולות נוספות נמצאו בעין ע'זאל שבירדן שם נמצאו בבור 6 גולגולות, בתל רמאד ותל אסוואד שבסוריה, וכן בצ'טלהויוק וקושקהויוק באנטוליה, שם נמצאה גולגולת אחת בכל אתר.
הטיפול המיוחד בגולגולות, מיוחס על ידי החוקרים, על סמך הקבלות אנתרופולוגיות מתקופות מאוחרות יותר, לפולחן האבות.
ההנחה של החוקרים היא שלחברות בתקופה הנאוליתית הקדם קרמית שהתפתחו והתרחבו, היו נחוצים סמלים שישמשו כגורם מלכד למשפחה או ליחידה חברתית גדולה יותר.
בחברות אלה אבות המשפחה בחייהם ובמותם היוו גורם מלכד.
הנפטרים היו נקברים בתנוחה מכווצת, לאחר תקופה הוצאו הגולגולות מהקבר תוך השארת הלסת עם יתרת השלד, הגולגולות עברו טיפול מיוחד ונשמרו באזור המגורים בקבוצות בכלי פולחן.
לאחר זמן, מסיבות שונות כגון, נפטרים חדשים או שזהות הנפטרים נשכחה, נחפר בור ובתוכו הוטמנו הגולגולות.
במספר אתרים בלבנט נמצאו גולגולות הטמונות מתחת לרצפות הבתים.
ההשערה היא כי התופעה, שהייתה בתקופת המעבר להתיישבות בכפרים בדרך קבע, שימשה לפולחן אבות שחיזק את תחושת הבעלות על הקרקע.
שחזור פנים על בסיס גולגולת
במוזיאון הבריטי ביצע שחזור של גולגולת אדם נאוליתי על בסיס גולגולת מכוירת שנמצאה על ידי קתלין קניון ב-1953 בתל א-סולטאן שבאזור יריחו.
המטרה הייתה לראות איך נראה אדם מהתקופה הנאוליתית.
על פי השחזור, הגולגולת הייתה של אדם מבוגר.
גולד קוסט היא עיר חוף בדרום-מזרח מדינת קווינסלנד שבאוסטרליה.
העיר שוכנת במרחק 94 ק"מ מדרום לבירת המדינה בריזבן.
אוכלוסייתה מנתה 638,090 תושבים במפקד 2016, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה במדינה, העיר השישית בגודלה בכל אוסטרליה, והעיר הגדולה ביותר באוסטרליה שאינה עיר בירה של אחת המדינות.
העיר גם מהווה את מרכזה של המטרופולין הגדולה ביותר באוסטרליה המשתרעת על פני יותר ממדינה אחת.
המטרופולין שלה כוללת את העיר טוויד הידס שבניו סאות' ויילס ויחד עם המטרופולין של בריזבן היא יוצרת רצף של אזור אורבני שבו מתגוררים מעל שלושה מיליון תושבים.
השם גולד קוסט ("חוף הזהב") ניתן לה כנראה על ידי יזמי נדל"ן אחרי מלחמת העולם השנייה.
ההתיישבות האירופאית הראשונה בדרום-מזרח קווינסלנד הייתה מושבת העונשין ברדקליף (Redcliffe).
האזור בו שוכנת היום גולד קוסט נותר בלתי מיושב עד ל-1823. באמצע המאה ה-19 משך פנים הארץ את המתיישבים.
ב-1875 הוקמה סאות'פורט (Southport; כיום אחד מפרברי גולד קוסט) וזכתה במוניטין של אתר נופש מבודד ששימש את אנשי המעמד הגבוה של בריזבן.
גולד קוסט אירחה את משחקי חבר העמים ב-2018.
ההיסטוריה של גולד קוסט מתחילה בהתיישבותם של האבוריג'ינים לפני כ-23,000 שנים.
באזור ישבו כמה שבטים שהתפרנסו מציד, מדיג ומלקט.
עם הגעתם של המתיישבים האירופאים השתלבו האבוריג'ינים במרקם הכלכלי של האזור כשהם עובדים בענפי החקלאות, הדיג, שליית הצדפים, היערנות, וגידול הסוכר.
חלק מהאבוריג'ינים הועסקו בעבודות משק בית באחוזותיהם של המתיישבים העשירים.
האירופאי הראשון שפקד את גולד קוסט היה ג'יימס קוק שחלף במקום ב-16 במאי 1770. החוקר הבא שהפליג במימי האזור היה מתיו פלינדרס ב-1802 וב-1823 נחת במקום ג'ון אוקסלי (John Oxley).
רק ב-1840 החל האזור לעורר את תשומת לבם של המתיישבים והמודדים של ממשלת ניו סאות' ויילס ביצעו מדידות באזור.
באמצע המאה ה-19 החלו לפעול באזורי הארץ הפנימיים חוטבי עצים וב-1865 נבנתה נארנג (Nerang), כיום אחד מפרברי גולד קוסט.
אזורי המישור בסביבה פותחו כשטחים חקלאיים לגידול בקר, קנה סוכר וכותנה.
בשנת 1885 בנה מושל קווינסלנד בית קיט על גבעה מצפון לסאות'פורט ואזור החוף הפך לאתר נופש פופולרי בקרב עשירי בריזבן.
הדרך בין בריזבן לסאות'פורט הייתה משובשת ורצופה במעברי נחלים וההגעה לאזור הייתה קלה יותר בדרך הים.
בשנת 1889 נסללה למקום מסילת ברזל והוקמו לאורך החוף בתי הארחה ובתי מלון רבים.
במהלך המאה ה-19 עלו ספינות רבות באזור על שירטון.
הידועה מבניהן הייתה הספינה "הנסיך הסקוטי" (The Scottish Prince) שנשאה מטען של ויסקי, פשתן וסחורות שונות וטבעה ב-1887. כיום הספינה מכוסה אלמוגים והיא מהווה מקום מקלט לאוכלוסיית בעלי חיים ימיים מגוונת.
עד אמצע שנות העשרים של המאה העשרים גדלה האוכלוסייה הקבועה של האזור בהדרגה, אז נסלל כביש החוף בין בריזבן לבין סאות'פורט ונבנו בתי מלון נוספים.
הקפיצה הגדולה של ענף התיירות באזור החלה.
ככל שהאנשים החלו להסתמך על כלי רכבם, גדל מספר הנופשים שהשתמשו בכביש החוף בדרכם לסאות'פורט.
בשנות השלושים המשיכה רצועת החוף להתפתח ונבנו בתי מלון ואתרי נופש נוספים.
ב-1933 ביקשו תושבי העיירה אלסון (Elston) לשנות את שמה לסרפרז פרדייז.
המלון בעיירה נשרף כליל ב-1936, אך מבנה גדול יותר בסגנון אר דקו הוקם מחדש עד מהרה ובמקום הוקם גם גן חיות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה בנה הצבא האמריקני באזור כמה מתקני נופש עבור החיילים ובתי חולים צבאיים.
חיל האוויר המלכותי האוסטרלי השתמש באזור החוף כמשטח נחיתה למטוסים ימיים.
לאחר המלחמה שימש האזור אתר נופש פופולרי לחיילים המשוחררים.
בתקופה זו החל השם גולד קוסט ("חוף הזהב") להשתרש.
אחת הדעות היא שהשם נהגה על ידי עיתונאי שכתב כי מחירי הגלידה בחוף מרקיעי שחקים, אך הדעות על כך חלוקות.
עם התפתחותה של תעשיית התיירות בשנות החמישים החלו עסקים רבים באזור לאמץ את המונח חוף הזהב בשמם.
ב-23 באוקטובר 1958 הוקמה רשמית מועצת העיר גולד קוסט והיא הוכרזה רשמית כעיר תוך פחות משנה לאחר מכן.
האזור המשיך להתפתח והפך ליעד נופש לתושבי ערים רבות בפנים הארץ.
הוקמו דירות נופש וחניוני קמפינג רבים.
במקביל מוסדו שירותי הצלה בחופים.
בשנות השישים נבנו בתי מלון רבי קומות ודירות נופש נוספות.
מלון סרפרז פרדייז הפך ליעד המוביל בעיר ובשנת 1965 הועסקו מטעמו נערות ששלשלו מטבעות למדחנים כדי שהנופשים לא יקנסו.
החל משנת 1979 מתקיים מרתון גולד קוסט.
בשנות השבעים המשיך האזור להתפתח במהירות וב-1981 נפתח בעיר נמל תעופה בינלאומי, שקוד יאט"א שלו הוא OOL.
גולד קוסט הפכה ליעד התיירותי מספר אחד של אוסטרליה.
עם כניסתן של השקעות יפניות החל קו הרקיע של העיר לגדול ונבנו פארקי שעשועים רבים.
שיאו של תהליך זה הגיע בשנת 2005 עם הקמתו של מגדל Q1 שהוא בניין המגורים הגבוה בעולם.
גולבדין חכּמתיאר (בפשטו: ګلبدین حکمتیار, נולד ב-26 ביוני 1947) הוא פוליטיקאי ומנהיג צבאי אפגני, מייסדה ומנהיגה של המפלגה חיזב-י אסלאמי (המפלגה האסלאמית) באפגניסטן.
הוא כיהן כשנה כראש ממשלת אפגניסטן בשנים 1993–1994 וכיהן שנה ב-1996.
לאחר בריחתו מן הכלא האפגני בשנת 1973, נמלט חכמתיאר לפקיסטן.
שם, עם הפלישה הסובייטית למולדתו בשנת 1979, ארגן במימון ה-CIA ארגון צבאי של מוג'אהדין מוסלמים.
בעקבות הדחת הנשיא מוחמד נג'יבאללה בקאבול בשנת 1992, פתחו חכמתיאר ומנהיגים שבטיים אחרים במלחמת אזרחים כוללת שהביאה למותם של אזרחים רבים, כ-50,000 בקאבול בלבד.
חכמתיאר עלה לשלטון כראש ממשלה בשנים 1993–1994 וכיהן שוב בתפקיד זה ב-1996, לפני שכוחות הטליבאן כבשו את קאבול והכריחו אותו להימלט לגלות בטהראן.
אחרי נפילת הטליבאן ב-2001 התיישב חכמתיאר בפקיסטן ומשם הנהיג מיליציה משלו נגד ממשלת חאמיד כרזאי ונגד הקואליציה הבינלאומית באפגניסטן.
חכמתיאר, הנחשב למנהיג שנוי במחלוקת, כונה "התליין מקאבול" מפני שהיה אחראי להרס רב ולמותם של אזרחים רבים בבירה האפגנית.
הוא הואשם גם בכך שהשקיע יותר מאמץ בחיסול יריביו מקרב המוג'אהדין מאשר במאבק בצבא הסובייטי.
בשנת 2016 הוא חתם על הסכם שלום עם הממשלה האפגנית, שהרשתה לו לשוב למדינה אחרי 20 שנות גלות.
גולבדין חכמתיאר נולד ב-1947 ביישוב ורטאפור שבנפת אמאם סחיב במחוז כונדוז שבצפון אפגניסטן, כבן לשבט חרוטי מקרב הפשטונים גילזאי.
המידע על מקום וזמן הולדתו ועל משפחתו אינו ברור.
לפי מקורות אחדים נולד במחוז בגלאן (בע'לאן) או אף במחוז לגמאן ובשנת 1944. אביו, גולם קאדר, הגיע למחוז כונדוז מאזור מוצאו במחוז ע'זני.
לפי שמועות מסוימות היה בן מחוץ לנישואים של בעל אחוזות עשיר שלא הכיר בו כבן.אחרי שסיים ב-1968 את לימודיו בתיכון "שר ח'אן" בכונדוז, הבחין גולם סרוואר נאשר, מנהיג שבט חרוטי ואיש עסקים, בכישרונו כתלמיד, ושלח אותו ללמוד באקדמיה הצבאית מכתב קאלה.
אולם אחרי שנתיים של לימודים סולק מן האקדמיה בגלל דעותיו הפוליטיות האנטי-ממסדיות.
בהמשך בשנים 1970–1972 למד חכמתיאר הנדסה באוניברסיטת קאבול.
אף על פי שלא סיים את התואר, מאוחר יותר נהגו חסידיו לפנות אליו כאל "מהנדס חכמתיאר".
בימי התיכון היה למשך 4 שנים פעיל ב"מפלגה הדמוקרטית של העם" PDPA, בעלת מגמות סוציאליסטיות-קומוניסטיות.
ב-1972 נעצר באשמת רצח הסטודנט סיידל סוחנדן, שהנהיג את הקבוצה המאואיסטית "שולה יה ג'אוודאן".אולם קיבל חנינה ב-1973 בעקבות הדחת המונרכיה על ידי מוחמד דאוד חאן.
בימים הראשונים של המשטר הרפובליקני של מוחמד דאוד ח'אן גלה תקופה בפקיסטן.
הוא הצטרף לארגון "הנוער המוסלמי" (סזמאן-א ג'אוונאן-א מוסלמאן) שהשפעתו עלתה בגלל התנגדותו להתחזקות ההשפעה הסובייטית בקרב מפלגת PDPA.
חכמתיאר אימץ גישה מוסלמית רדיקלית, קיצונית יותר מזו של מנהיגים מוסלמים צעירים מסביבו, כדוגמת אחמד שאה מסעוד, שלמד גם הוא הנדסה בקאבול.
בדומה לבורחנודין רבאני כסטודנט התנגד לנוכחותן של בנות באוניברסיטה ונהג לאיים עליהן ולהתיז בפניהן חומצה.
ב-1975 ניסה חכמתיאר יחד עם שותפים פקיסטנים לרצוח את מסעוד, אז בן 22, אך לא הצליח.
בשנת 1975 ה"החברה המוסלמית" התפצלה בין חסידיו של מסעוד ושל בורחנודין רבאני, מנהיג ג'מיעת-א אסלאמי, ה"מתונים" יותר ולבין חסידי חכמתיאר הקיצונים, שהקימו את חיזב-א אסלאמי, המפלגה האסלאמית.
ג'מיעת-א אסלאמי של רבאני דגלה בהשתלטות הדרגתית על מנגנוני המדינה אמצעות בנייה בהתמדה של תמיכה עממית.
לעומת זאת "המפלגה האסלאמית" בראשות חכמתיאר דגלה במאבק מזוין ואלים להשגת השלטון.
פעילים מן האופוזיציה האפגנית וביניהם חכמתיאר הגיעו אחרי 1973 לפשאוור בפקיסטן השכנה, על מנת להתאמן לקראת המאבק במשטר של מוחמד דאוד.
באותם הימים עלה המתח בין אפגניסטן לפקיסטן.
נטען שאחת הסיבות לכך הייתה סוגיית "תחיית פשטוניסטן" שהועלתה על ידי דאוד.
חכמתיאר ואסלאמיסטים אחרים התאמנו במחנות מיוחדים תחת חסות הגנרל נסירוללה בבאר, מושל המחוז ח'ייבר פח'טונח'ווה ובברכת ראש הממשלה הפקיסטני זולפיקר עלי בהוטו.
בסוד העניינים היו כנראה גם שירותי מודיעין אמריקאיים ובריטים.
השלטונות הפקיסטנים תמכו בעיקר בפלג הרדיקלי יותר, של חכמתיאר.
באוקטובר 1975 פלג זה ארגן מרד באפגניסטן, אולם מחמת חוסר תמיכה בעם, הוא נכשל ומאות פעילי "המפלגה האסלאמית" נעצרו.
"חיזב-א אסלאמי" עוצבה כאוונגרד אליטיסטי המבוסס על אידאולוגיה אסלאמית קפדנית ביותר, וכארגון הומוגני, אותו הגדיר אוליבייה רואה ככמו "לניניסטי", והשתמש בשפה של המהפיכה האיראנית.
בסיסה היה באותם הימים במחנות הפליטים נאסיר באג, וורסק ושמשאטו בפקיסטן.
במחנות אלה יצר חיזב-א אסלאמי רשת חברתית ופוליטית ופעלה בכל מקום - החל מבתי ספר ועד בתי הסוהר, בתמיכת השלטונות ושירותי המודיעין של פקיסטן.
אחרי השנים 1976–1977 עשה הנשיא האפגני דאוד מחוות לפקיסטן שהביאו לפיוס עם המנהיג הפקיסטני בהוטו.
עם זאת תמיכתו של בהוטו בחכמתיאר לא הופסקה וגם אחרי הדחתו של בהוטו על ידי מוחמד זיא אל-חאק ב-1977, השליט החדש המשיך בתמיכה זו.
אחרי שהמפלגה PDPA השתלטה על השלטון באפגניסטן התחיל חכמתיאר בפעולות ברמה מוגבלת נגד ה שלטון החדש משטח פקיסטן.
בעת הפלישה הסובייטית לאפגניסטן קיבל חכמתיאר סיוע רחב מערב הסעודית, פקיסטן, ארצות הברית ומשירותי המודיעין של בריטניה.
אף התקבל אצל ראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר בדאונינג סטריט.
בעוד שארגונו טען ליעילות מרבית במאבק בסובייטים, ומשום כך נהנה מהסיוע הנדיב ביותר של המשטר זיא-אל-חאק, ישנן דעות לפיהן לא היה לו תמיכה עממית אמיתית ואף לא בסיסים בתוך שטח אפגניסטן.
מפלגתו של חכמתיאר לא נודעה, לפי פיטר ברגן, בניצחונות משמעותיים בקרב בעת המלחמה בסובייטים, עסקה לעומת זאת באימון פעילים אסלאמיסטים מכל רחבי תבל, ובחיסולים של מוג'חאדין רבים מן הסיעות היריבות, תוך אימוץ אידאולוגיה עוינת ביותר למערב.
בנוסף לכ-600 מיליון דולר סיוע מארצות הברית, קיבל חכמתיאר את חלק הארי מן הסיוע הסעודי להתנגדות.
נוכח מזימותיו נגד כל פלגי המוג'חאדין האחרים, מצא זיא אל חאק לנכון להזהירו כי הוא חייב להימצא תחת פיקוח פקיסטני ושהוא תלוי בחסדי פקיסטן.
נמתחה על חכמתיאר ביקורת חריפה על התנהגותו בעת המלחמה עם הסובייטים וגם בימי מלחמת האזרחים, על גישתו הקסנופובית, על מאבקיו ובריתותיו עם כל קבוצה אחרת באפגניסטן.
הוא הורה על תקיפות תכופות בסיעות היריבות מקרב ההתנגדות האסלאמית, כדי להחלישן ולשפר את מעמדו בוואקום השלטוני שלאחר נסיגת הסובייטים.
בגלל מזימותיו בשנת 1976 נעצר אחמד שאה מסעוד בפקיסטן כחשוד ב"ריגול".
פעם אחרת אחרי שסיכם עם מסעוד על מתקפה בעמק פנג'שיר, ברגע האחרון סירב חכמתיאר לגייס את כוחותיו במתקפה זו, והשאיר את כל כובד המבצע על מסעוד לבדו.
בקושי הצליח מסעוד לצאת בחיים מן העימות.
בשנת 1987 רצחו אנשי חכמתיאר את הצלם הבריטי אנדי סקז'יפקוויאק, שהתכונן להביא למערב הוכחות להצלחותיו של מסעוד.
חרף מחאות הנציגים הבריטים, לא העניש חכמתיאר את רוצחים ולהפך, תיגמל אותם.
דוגמה אחרת לפעילות המכוונת נגד הפלגים המתנגדים האחרים, ב-9 ביולי 1989, אחד ממפקדיו, סייד ג'אמאל, ביצע מארב והרג 30 מפקדים של כוחות "שורה-יה-נאזאר" של מסעוד בפרחאר, במחוז תחאר.
ב-1987 תקפו לוחמיו של חכמתיאר שיירה על 96 סוסים של "רופאים ללא גבולות שהובילה סיוע רפואי לצפון אפגניסטן.
השלל שנשדד כלל האספקה בתרופות ובכסף (לקניית מזון) לשנה שלמה שנועדה לכפריים באזור.
שנה קודם, שליח צרפתי שהביא כסף לאיכרים נרצח גם הוא על ידי מפקדיו של חכמתיאר.
יש חשדות כי גם שני העיתונאים האמריקאים לי שפורו וג'ים לינדלוס שליוו את חכמתיאר ב-1987, לא נהרגו על ידי הסובייטים כפי שנטען, אלא על ידי לוחמיו של חכמתיאר עצמו בזמן עימות עם גרילרים מוסלמים אחרים.
בנוסף תוארו מקרים שבהם חכמתיאר נשא ונתן עם מיליציות פרו-קומוניסטיות בצפון אפגניסטן.
המחבר אלפרד מק-קוי האשים את CIA על שהבטיחו לחכמתיאר חסינות מהאשמות לסחר סמים תמורת השתתפותו במאבק בסובייטים.
בינתיים ב-1986 הגיע בראש המשטר הקומוניסטי ד"ר מוחמד נג'יבוללה.
הוא הזמין את חכמתיאר להצטרף לממשלתו אך הוא סירב, אף על פי שקיבל הבטחות לקבלת סמכויות נרחבות.
ב-15 בפברואר 1989 החייל הסובייטי האחרון עזב את המדינה.
נסיגת הסובייטים אפשרה הרחבת פעילות המרד האסלאמיסטי נגד המשטר.
בשנת 1990 חכמתיאר שיתף פעולה עם הגנרל שאהנוואז תנאי, שר הביטחון של הממשלה הקומוניסטית (PDPA הענף "חאלק") בניסיון הפיכה נגד נג'יבוללה.
הניסיון לא הצליח והגנרל תנאי נמלט לפקיסטן.
נפילת "הרפובליקה הדמוקרטית" והקמת "המדינה האסלאמית" 1996-1992
באפריל 1992 כשהתחילה התמוטטות "הרפובליקה הדמוקרטית של אפגניסטן", בכירים רבים מן הממשל הצטרפו לפלגים השונים של המוג'חאדין, לפי שייכותם האתנית והעדפותיהם הפוליטיות.
רוב חברי ה"חאלק", סיעה מתוך PDPA, שהיו ברובם פשטונים, הצטרפו לחכמתיאר.
בעזרתם החל מ-24 באפריל הוא התחיל להחדיר כוחות לתוך קאבול והודיע כי כבש את העיר ושאם מנהיגים אחרים ינסו לטוס לקאבול הוא יפיל אותם.
נוכח מצב זה, המנהיג החדש של "הממשלה האסלאמית הזמנית של אפגניסטן", סיבג'טוללה מוג'דדי מינה את אחמד שאה מסעוד לשר הביטחון והאיץ אותו לפעול מידית.
ואכן ב-25 באפריל 1992 וביומיים הבאים הצליח מסעוד לגרש את חיזב-א אסלאם ואת בני בריתו מקאבול.
ב-25 במאי 1992 חתם מסעוד הסכם שלום עם חכמתיאר, לפיו התמנה חכמתיאר לראש הממשלה.
יחד עם זאת ההסכם נפל מפני שחכמתיאר הואשם במתקפת טילים על מטוסו של הנשיא החדש מוג'דדי.
למחרת חודשו הקרבות בין כוחותיהם של בורחנודין רבאני, של מסעוד ושל המנהיג האוזבקי עבד אל-ראשיד דוסטום (התנועה האסלאמית הלאומית של אפגניסטן) לבין כוחות "המפלגה האסלאמית" של חכמתיאר.
בשנים 1992–1996, במה שנקראה מלחמת האזרחים האפגנית (1996-1992) החריבו הפלגים הלוחמים ביניהם את רוב העיר קאבול והרגו אלפי אנשים, רובם אזרחים.
כל הפלגים השתתפו בהרס, אבל מפלגתו של חכמתיאר הייתה אחראית למרבית הנזקים, בגלל מנהגה לכוון את הנשק באופן יזום נגד אזורים מיושבים באזרחים.
יש סבורים כי חכמתיאר הפגיז את קאבול כנקמה על מה שהוא החשיב לשיתוף פעולה של התושבים עם הכיבוש הסובייטי, ומשום דבקותם החלשה בדת.
בריאיון ל"ניו יורק טיימס"הוא הצהיר:"כבר יש מיליון וחצי שאהידים.
אנו מוכנים להגיש לא פחות כדי להקים רפובליקה אסלאמית אמיתית"
מתקפותיו נועדו גם להראות שממשלת רבאני-מסעוד אינה מסוגלת להבטיח את הגנת האוכלוסייה.
ב-1994 כרת חכמתיאר ברית עם דוסטום ועם חיזב-א-וחדת, מפלגה שיעית של בני הזארה, כדי להקים את "מועצת התיאום" (שורה-א המהנגי).ביחד הם צרו על קאבול והפגיזו אותה בפגזים ובטילים עד כדי כך שצוותי האו"ם בעיר וחברי ממשלה נאלצו להתפנות.
אולם הברית החדשה לא הפיקה מכך תועלת רבה.
ביוני 1994 הצליח מסעוד לגרש את חייליו של דוסטום מקאבול.
הצבא הפקיסטני תמך בחכמתיאר כל עוד הייתה תקווה בהשכנתה בקאבול של ממשלה בשליטה פשטונית, שתהיה ידידותית לאינטרסים של פקיסטן.
ב-1994 התברר שאין סיכוי שחכמתיאר ישיג זאת ומדיניותו מעוררת התנגדות בקרב מרבית הפשטונים, התחילו הפקיסטנים לפנות לארגון אחר מורכב רובו מפשטונים - הטליבאן.
אחרי שכבשו את קנדהאר בנובמבר 1994, התקדמו הטליבאן במהירות אל עבר קאבול תוך חדירות לעמדות של החיזב-א אסלאמי.
יש שמעריכים כי מלחמת האזרחית הארוכה והמתישה תרמה להחלשת המשטר האסלאמי בקאבול והכינה כר פורייה לכיבוש השלטון על ידי הטליבאן, שהוכיחו עצמם כקיצונים עוד יותר.
ב-2 בפברואר 1995 הם כבשו את המחוז מיידן ורדק, ב-10 בפברואר נעו לכיוון מיידאן שאר ולמחרת אל מוחמד אע'ה.
חיש מהר נמצא חכמתיאר לכוד בין הטליבאן המתקדמים ולכוחות הממשלה, ורוח אנשיו נפלה.
ב-14 בפברואר הוא נאלץ לנטוש את המטה שלו בצ'ראסיאב, שממנו ירה טילים על קאבול ונסוג באי סדר לסורובי.
בנסיבות אלה, מול איום הטליבאן, במאי 1996 סיכמו רבאני וחכמתיאר על הסכם מהיפאר - שבו הוחלט להרכיב סוף-סוף ממשלה משותפת, שבה חכמתיאר ימונה לראש הממשלה.
רבאני היה להוט לחזק את הלגיטימיות של ממשלתו בעיני המנהיגים הפשטונים.
ההסכם לא רק שלא הועיל מפני שלחכמתיאר חסרה הפופולריות בקרב העם, אך גרם לנזקים: הכעיס את חסידי ג'מיעת-א אסלאם ואת תושבי קאבול שסבלו בארבע השנים האחרונות מהפגזותיו של חכמתיאר.
ההסכם לא מצא חן אף בעיני הפקיסטנים ושכנע אותם בחולשת מעמדו של חכמתיאר וכי עליהם להעביר את סיועם לטליבאן.
חכמתיאר נכנס ב-26 ביוני לתפקיד ראש הממשלה ומיד הוציא צווים לחומרה בנוגע לדרך החיים של התושבים, כולל לבוש הנשים, בניגוד בולט למדיניות היחסית ליברלית שנהג בה קודם אחמד שאה מסעוד.
הטליבאן הגיבו להסכם במבול חוזר של טילים על עיר הבירה.
ממשלת רבאני-חכמתיאר שרדה רק חודשים ספורים עד שהטליבאן השתלטו על קאבול בספטמבר 1996. רבים מאנשי חכמתיאר עברו לצד הטליבאן "גם מתוך אהדה אידאולוגית וגם בגלל סולידריות שבטית".
בפקיסטן מחנות האימונים של חיזב-א אסלאם נכבשו על ידי הטליבאן ונמסרו לקבוצות "ג'מיעת עולמא-א אסלאם", בתוכן "סיפא-א סחאבה"
חכמתיאר נמלט לאיראן בשנת 1997 ונשאר שם כמעט שש שנים.
נודע לו כי תשתית מפלגתו במולדת התערערה.
ממשלת איראן לא נתנה בו אמון מכיוון שהוא נחשב בעינה לבלתי צפוי, בלתי אמין והקשר איתו לא נמצא נחוץ מול המתחים בין איראן לטליבאן ולממשלת פקיסטן.
על אף הפצרותיו, משמרות המהפכה האיראניים סירבו לסייע לו.
היו שמועות כי אף ניתקו את קווי הטלפון שלו ושמנעו מאורחיו להגיע אל החווילה שלו בצפון טהראן.
פעילותו אחרי פיגועי 11 בספטמבר 2001
אחרי פיגועי 11 בספטמבר 2001 בארצות הברית, חכמתיאר, שנטען עליו כי שיתף פעולה באופן הדוק, עם ראש אל-קאעידה, אוסאמה בן לאדן בשנות ה-90 המוקדמות, הביע גינויו למסע הצבאי האמריקאי באפגניסטן ומתח בקורת על פקיסטן על תמיכתה בארצות הברית.
אחרי הקמת הברית נגד הטליבאן בראשות ארצות הברית ונפילת משטר הטליבאן בהמשך, דחה חכמתיאר את ההסכם שנחתם ב-5 בדצמבר 2001 על הקמת ממשלה אפגנית זמנית.
אחרי לחצים מצד ארצות הברית ומצד ממשלת חאמיד כרזאי שהוקמה בקאבול, מצא לנכון משטר האיטוללות של איראן לסגור את משרדי חיזב-א אסלאמי של אפגניסטן באיראן וגרשו את חכמתיאר.
הוא עבר בהמשך בחשאי לשטח אפגניסטן.
ארצות הברית האשימה את חכמתיאר על כי האיץ בלוחמי טליבאן להתארגן מחדש ולהיאבק בכוחות קואליציה אנטי-טליבאן באפגניסטן.
הוא הואשם גם כן שהבטיח פרסים לאלו שירצחו חיילים אמריקאים.
ממשלת כרזאי הכריזה עליו כפושע מלחמה.
הוא נחשד גם בהתנקשות ב-5 בספטמבר 2002 בחיי כרזאי, שבה נהרגו למעלה מתריסר בני אדם.
בספטמבר 2002 הושמעה הקלטה שבה קרא חכמתיאר לג'יהאד נגד ארצות הברית.
ב-25 בדצמבר 2002 הופצה הידיעה כי שירותי הריגול האמריקאים גילו כי חכמתיאר ניסה להצטרף לאל-קאעידה
עם זאת בסרטון וידאו ב-1 בספטמבר 2003 הכחיש חכמתיאר כי התכוון לכרות ברית עם אל-קאעידה או עם הטליבאן אולם שיבח את ההתקפות על ארצות הברית ועל כוחות הקואליציה באפגניסטן.
ב-19 בפברואר 2003 מחלקת המדינה של ארצות הברית ומשרד האוצר האמריקאי הכריזו את חכמתיאר כ"טרוריסט גלובלי", מה שמאפשר להקפיא את כל הנכסים שהוא מחזיק בארצות הברית או בחברות שבסיסן הוא בארצות הברית.
ארצות הברית ביקשה מוועד האו"ם לענייני טרור לרשום את חכמתיאר ברשימת המבוקשים והכריזו אותו כשותף של בן לאדן.
באוקטובר 2003 הכריז חכמתיאר על שביתת נשק עם יריבים מקומיים בג'לאלאבאד ובמחוזות קונאר, לוגאר וסורובי, אך טען כי ימשיך להתנגד לפולשים הזרים.
במאי 2006 בסרטון וידאו ששודר בערוץ אל ג'זירה האשים חכמתיאר את איראן על כי תומכת בארצות הברית בחזית האפגנית, אמר שהוא מוכן להילחם לצד אוסאמה בן לאדן וגינה את התערבות ארצות הברית בסכסוכים בעיראק, אפגניסטן ופלסטין.
בדצמבר 2006 שודר וידאו בפקיסטן, שבו טען חכמתיאר שגורלה של ברית המועצות מחכה גם לארצות הברית.
בינואר נמסר בערוץ CNN ש לפני 5 שנים עזרו לוחמיו של חכמתיאר לבן לאדן להימלט מהרי טורה בורה.
מידע זה צוטט גם בראיון ששודר ב-GEO TV "עזרנו לבן לאדן ולזווהירי לצאת מן המערות ולהגיע למקום בטוח".
במאי 2008 התקבלו ידיעות לפיהן כוחות חיזב-א אסלאמי של חכמתיאר חזרו לזירת הלחימה והיו אחראיות על מספר מתקפות חזקות נגד כוחות הקואליציה ונגד משטר הנשיא כרזאי.
ההתארגנות זו מחדש של קבוצת חכמתיאר קלטה ככל הנראה חברי טליבאן שהרגישו בהלם אחרי מות מפקדם מולה דדוללה.
חיזב-א אסלאם טענה לאחריות על הפיגוע נגד הנשיא כרזאי בעת המצעד הצבאי בקאבול ב-27 באפריל 2008, ושבו נהרגו שלושה אזרחים, כולל חבר בפרלמנט האפגני.
גם מתקפות אחרות כמו זו ב-2 בינואר 2008 שבה הופל מסוק צבאי אמריקאי עם חיילים במחוז לאע'מאן, הפלת מסוק נוסף במחוז סרובי ב-22 בינואר ופיצוץ מטען נגד רכב משטרה בקאבול במרץ 2008, שבו נהרגו 10 חיילים, יוחסו לאנשי חכמתיאר.
בעוד הוא דרש את נסיגת על הכוחות הזרים, ממשלת כרזאי הציעה מו"ם פתוח עם מתנגדיה והצעות מרומזות להצטרפותם לממשלה.
ב-2008 דווח כי חכמתיאר הסתתר במקום לא ידוע בדרום-מזרח אפגניסטן, בסמוך לגבול עם פקיסטן.
כבר מ-2003 נחשב חכמתיאר עדיין לאחד משלושת מנהיגי ההתנגדות המזוינת העיקריים באפגניסטן, לצד מולא עומר וסירג'דין חקאני, מנהיגי הטליבאן.
ב-2014 נפוצו שמועות כי חכמתיאר נע ונד בין אזור בגבול עם פקיסטן לבין צפון-מזרח המדינה.
בשנת 2014 נבחרו באפגניסטן נשיא חדש, אשרף גאני אחמדזאי, וממשלה דמוקרטית חדשה.
ב-22 בספטמבר 2016 העניקה הממשלה חנינה לגולבדין חכמתיאר כחלק מהסכם פיוס בין חיזב-א אסלאמי לשלטונות.
לפי ההסכם היו אמורים להשתחרר חברי הקבוצה האסורים והתאפשרה חזרתו של חכמתיאר לחיים הפוליטיים.
ההסכם עורר מחאות מצד פעילים למען זכויות האדם שהתרעמו נגד החנינה שהוענקה ל"תליין מקאבול".
במסגרת ההסכם התחייב חיזב-א אסלאמי להפסיק את המאבק המזוין, להפסיק את הקשרים עם קבוצות מתנגדים קיצוניות ולכבד את החוקה של אפגניסטן.
בתמורה הכירה הממשלה במפלגה והבטיחה לתמוך בהפסקת הסנקציות האמריקאיות ושל האו"ם נגדה.
לחכמתיאר הובטח תפקיד כבוד בממשלה.
ההסכם קיבל גושפנקא רשמית ב-29 בספטמבר 2016 כשהופיע הנשיא אשרף גאני לצד חכמתיאר בטקס חתימת ההסכם בארמון הנשיאותי בקאבול.
פרשנים פוליטיים סבורים שפקיסטן הייתה מעוניינת בהתחזקות כוחו של חכמתיאר כמשקל נגד למדיניות הקשרים הטובים עם הודו שאפיינה בשנות ה-2000 את הממשל בקאבול.
המשטר בקאבול ראה בהסכם תקדים לקראת אפשרות של הסכם דומה עם הטליבאן, שהיה הכוח המתנגד החזק ביותר באפגניסטן.
בעקבות נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן וקריסת הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן תחת מכות צבא הטליבאן ב-17 באוגוסט 2021 נפגש חבכמתיאר בדוחה עם כרזאי ועם עבדאללה עבדאללה הגולים שגיששו אפשרות להקמת ממשלת גולה.
אולם בספטמבר 2021 הרכיבו הטליבאן לבד את הממשלה החדשה בקאבול.
ב-2 בדצמבר 2022, שני גברים לבושים בבורקה תקפו מסגד בקאבול שבו התפלל חכמתיאר.
התוקפים הרגו אזרח אחד ופצעו שניים נוספים לפני שנורו למוות על ידי שומרים.
בתחילת קיץ 2024, במהלך גל כללי של דיכוי נגד היריבים הפוליטיים שנותרו, כוחות הטליבאן גירשו את חכמתיאר ממעון הרשמי שלו, ששימש גם כמטה מפלגתו.
תחנת הטלוויזיה של חזב-א אסלאמי, ששידרה בעיקר את דרשותיו, כבר נסגרה באפריל 2024, וכך גם כל משרדי המפלגה.
גולבדין חכמתיאר מדבר שוטף פאשטו, דארי (פרסית), אורדו, אנגלית וערבית.
נכון לשנת 2006 היו לו שתי נשים, אפגניות בנות שבטו.
אחת התגוררה באיראן והשנייה במחנה הפליטים שמשטו בפשוואר בפקיסטן, יחד עם חלק מבניו ובנותיו.
יש לו מהן 6 בנות ו-3 בנים.
2000,بحران مشکلات راههاى حل, (משבר, שאלות, פתרונות) בוחראן-א מושכילאת-א ראהאי חל
שער וערפאן דר מחךּ-א קראן ושקאיק-א אדבי
על שירה ומיסטיקה באור הקראן.
2003 - بودااز شرم فروناریخت تخریب شد: در پَسوخ مخملباف (בודא אז שרם פרונארחת, תחריבּ שוד: דר בפסוח-א מחמלבאף
"בודהה לא נהרס, קרס מבושה"; עיון על מאמרו בשם זה של מוחסן מחמלבאף על אפגניסטן.
توحيد أو شرك - טאוחיד או שירק - 2004
(מונותאיזם או פוליתאיזם - לפי הקראן)
2011-2006 د قرآن پلواشې -דר קראן פלואשא - תרגום הקראן לשפת הפשטו - ב-8 כרכים עם ביאור
بائبل دا قرآن په رانا کې באיבל דא קראן פה ראנא קה
עיון אנליטי של הביבליה באור הקראן
אסלאמי תחריךּ :נאדרי כּחנאדאן כּו אקתדאר מן לאנה ס רוסיון קה אנכהילאתק - מספר כרכים - מחקר היסטורי על אפגניסטן מעלייתו לשלטון של מוחמד נאדר שאה ב-1929 ועד נסיגת הרוסים מאפגניסטן ב-1989
גוּלָאנְגְיוּ' (בסינית: 鼓浪嶼; בפין-יין: Gǔlàng Yǔ) או גם קוּלָאנְגְסוּ (Kó͘-lōng-sū בהוקיין) הוא אי המוגדר כתת-רובע של רובע סה-מינג בתת-המחוז העירוני שיאמן במחוז פוג'יין שבדרום-מזרח הרפובליקה העממית של סין.
האי, שבו אסורה תנועת כלי רכב ממונעים, שוכן מול החוף של העיר שיאמן, ומשתרע על שטח בן 1.968 קילומטרים רבועים, ונכון למפקד אוכלוסין של 2020 שכנו בו 10,792 תושבים (צפיפות אוכלוסייה של 5,484 תושבים לקילומטר רבוע).
ב-8 ביולי 2017 הכריז ארגון אונסק"ו על "קולאגנסו, התיישבות היסטורית בינלאומית" כאתר מורשת עולמית, אתר המורשת העולמית ה-52 ברפובליקה העממית של סין.
האי גולאנגיו ידוע בזכות חופי הים, הסמטאות המפותלות והאדריכלות העשירה.
האי מופיע ברשימת אתרי הנוף הלאומיים של סין ומסווג כאטרקציה תיירותית 5A על ידי מנהל התיירות הלאומי של סין (CNTA).
הוא ממוקם בראש רשימת עשרת האזורים היפים ביותר במחוז פוג'יין.
לאי ניתן להגיע על ידי שיט במעבורת של 8 דקות ממרכז העיר שיאמן.
אף על פי שרק כעשרים אלף איש מתגוררים באי, גולאנגיו הוא יעד תיירותי מקומי מרכזי, ומושך אליו יותר מעשרה מיליון מבקרים בשנה, והופך אותו לאחת האטרקציות התיירותיות הפופולריות ביותר בסין.
הממשל בגולאנגיו לא רק אוסר על מכוניות, אלא גם על אופניים.
הרכבים היחידים המותרים הם מכוניות חשמליות קטנות ורכבי שירות חשמליים ממשלתיים.
המבקרים יכולים להגיע לגולאנגיו באמצעות מעבורת מטרמינל המעבורת בשיאמן.
תושבים מקומיים מורשים להשתמש במעבורת קצרה יותר של 5 דקות אל מסוף המעבורת לון דו.
במהלך היום (כל 20 דקות, משעה 7:10 בבוקר ועד 17:30 בחורף ובאביב / משעה 7:10 בבוקר עד שש וחצי בערב בקיץ ובסתיו), תיירים ולא מקומיים שטים במעבורת של 20 דקות.
במשך תקופה מסוימת היה גולאנגיו היישוב הבינלאומי היחיד על אדמת סין מלבד ההתנחלות הבינלאומית המפורסמת יותר בשאנגחאי.
בדומה להתיישבות הבינלאומית בשנגחאי, מילאו הבריטים תפקיד מכריע בממשל ושוטרים סיקים מהודו הבריטית היו אחראים לשיטור ההתנחלות תחת המשטרה העירונית בקולאנגסו.
הקונסוליות, הכנסיות, בתי החולים, בתי הספר, תחנות המשטרה וכו', שנבנו על ידי אותן קהילות זרות, הם הסיבה לאדריכלות בסגנון התקופה הוויקטוריאנית בעיקרה, שעדיין ניתן לראות ברחבי גולאנגיו.
הכיבוש היפני של האי החל בשנת 1942, ונמשך עד תום מלחמת העולם השנייה.
בדומה לשיאמן, הניב הנפוץ באי הוא הוקיין.
מהקמת הרפובליקה העממית של סין ועד 2003 היה גולאגניו מועצה בנציבות שיאמן, אחת מארבע מועצות שלא שכנו על האי שיאמן.
במאי 2003 נקלטה המועצה גולאנגיו במועצה סימינג (思明), ומאז האחריות על הניהול, השיטור והשיפוט של האי חלים על האי שיאמן, ממש מעבר לנהר לוג'יאנג.
כמקום מגורים עבור מערביים במהלך העבר הקולוניאלי של שיאמן, האי גולאנגיו ידוע באדריכלות שלו ובמשכן של מוזיאון הפסנתר היחיד בסין, שהעניק לו את הכינוי "אי הפסנתר" או "עיירת הפסנתרים" (钢琴之乡) או "אי המוזיקה" (音乐之岛).
יש מעל 200 פסנתרים באי זה.
גם לשם הסיני של האי יש שורשים מוזיקליים כיוון שפירוש "鼓浪 Kó͘-lōng" הוא "גלי תוף", והוא מכונה כך בשל הצליל המופק כשגלי האוקיינוס מכים בשוניות.
הסיומת "嶼 sū" פירושה איון.
בנוסף יש מוזיאון המוקדש לקושינגה, אקווריום ימי, גן סובטרופי המכיל צמחים שהובאו על ידי סינים שהיגרו מעבר לים, כמו גם מוזיאון שיאמן, לשעבר מגדל שמונת התרשימים (八卦楼).
האי גולאנגיו הוא יעד להולכי רגל בלבד, כאשר כלי הרכב היחידים באי הם מספר כבאיות ועגלות גולף חשמליים.
הרחובות הצרים באי יחד עם האדריכלות בסגנונות שונים מרחבי העולם מעניקים לאי מראה ייחודי.
האתר מסווג כאטרקציה תיירותית 5A על ידי מנהל התיירות הלאומי של סין (CNTA).
מבנים ואתרים של היישוב הבינלאומי לשעבר כוללים:
בניין הקונסוליה של ארצות הברית בתכנון האדריכל אליוט האזארד
הכנסייה הקתולית קולאנגסו, סביב 1917
המשרד לשעבר של החברה הגדולה לטלגרף הגדול (דנמרק) סביב 1871
מוזיאון העוגב בקולאנגסו (אחוזת שמונת התרשימים), סביב 1907 - עוצב על ידי ג'ון אברהם אוטה
מגרש הכדורגל של הזרים, סביב 1878
בית המשפט לשעבר בקולאנגסו, סביב 1915
פארק הָאויְוֵּה (皓月 公园 Hàoyùe Gongyuan) הוקם לכבוד הגיבור הלאומי הסיני ג'נג צ'נגגונג (קושינגה).
דמותו מוצגת גם בצורת פסל גרניט בגובה 16 מטרים בפארק.
פארק שׁוּגְ'וָאנְג (uz 庄 花园) הוקם בסגנון גן סיני קלאסי בשנת 1913, בפארק שכנה הווילה הפרטית של איש עסקים טייוואני עשיר.
הוא הוסב לפארק ציבורי לאחר הקמת הרפובליקה העממית של סין.
גולואנגיו ייחודי בסין כ"אי ללא כלי רכב ממנועים".
הוא מחובר לאי הראשי שיאמן רק באמצעות מעבורת.
באי נאסר השימוש במכוניות ובאופניים, ובכך הוא מהווה אלטרנטיבה לאי שיאמן התזזיתי מעבר לנהר, אם כי הכנסתם של עגלות גולף חשמליות לתיירים עלולה לפגוע בקסמו של האי.
משאות מוסעים על עגלות עץ, לעיתים קרובות במעלה הסמטאות התלולות, על ידי צוותי גברים חזקים.
התפשטות הנצרות בשנים הראשונות של המאה העשרים הביאה לאי מוזיקה מערבית.
כנסיות ומוזיאונים הוקמו והתושבים נהנו ללכת לאולמות לשמוע מוזיקה.
מאז, התרבות המקומית של האי מעורבת במוזיקה ובאמנות הזרים שהוכנסו לאי, וזו הסיבה שסצנת התרבות של גולאנגיו שונה מאזורים אחרים בסין.
כמה מהמוזיקאים הקלאסיים המפורסמים ביותר בסין מגיעים מגולאנגיו, כולל הפסנתרן יִין צֶ'נְגְדְזונְג, הכנר יָאנְג גִ'ינְג, והפסנתרן שׂוּ פֵייפִּינְג.
מבחינה היסטורית, שׁוּאָן ג'וֹאוּ, ג'וּ'נְגִ'י לִין, ודְזְווֹחְוָאנְג צֶ'ן הם מוזיקאים קלאסיים ידועים נוספים מהאי.
האי נמצא במקום הראשון בסין בכמות הפסנתרים לנפש, ובשנת 2002, קיבל האי גולאנגיו את הכינוי "אי המוזיקה" על ידי איגוד המוזיקאים הסיני.
אולמות ההופעות והמוזיאון לפסנתר והאווירה האמנותית הכללית מושכים מוזיקאים רבים מסין ומחוצה לה.
אולם הקונצרטים בגולאנגיו בן 580 מושבים הוא אחד המקומות הבולטים ביותר של מוזיקה אקוסטית במחוז פוג'יין.
בשנת 2005, נבחר האי גולאנגיו למועצה היפה ביותר בסין על ידי הגרסה הסינית של המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק.
במאי 2007 סווג האי רשמית כאטרקציה תיירותית 5A על ידי מנהל התיירות הלאומי של סין (CNTA).
ב-8 ביולי 2017 הוגדר האי כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו בהחלטה של המושב ה-41 של ועדת המורשת העולמית, על בסיס קריטריונים 2 (מציג שינוי חשוב בערכים אנושיים, לאורך תקופת זמן או באזור תרבותי של העולם) ו-4 (האתר הוא דוגמה יוצאת דופן לסוג בנייה, אדריכלות, וטכנולוגיה).
האתר משתרע על שטח בן 3,612 דונם ומוקף באזור חיץ בן 8,860 דונם.
בתקציר המנהלים קבעה הוועדה למורשת עולמית:
קולאנגסו הוא חלון של חילופי תרבויות בין תרבות סינית מסורתית, תרבות פוג'יינית ומספר תרבויות זרות, דבר המשתקף באדריכלות
האי מסמל את המודרניזציה של סין, המושפעת גם מהגירת הסינים מחוץ לסין ובחזרה
נוף האי שמור היטב, ומראה את הישגי המודרניזם בסין באמצעות המבנה המרחבי האורבני, האדריכלות האופנתית, גנים בסגנונות שונים ומתקנים ציבוריים של התקופה.
גולגולת עם סיגריה בוערת הוא ציור בצבעי שמן של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך שנוצר כנראה בשנת 1885 או 1886. ביצירה מתואר שלד עם סיגריה דלוקה בפיו, והיא מוצגת כיום כחלק מהאוסף הקבוע במוזיאון ואן גוך שבאמסטרדם.
ככל הנראה היצירה נעשתה כדי ללעוג לשמרנותה של האקדמיה בנושאי אמנות.
לפני שנעשה שימוש בדוגמנים, ציירים נהגו ללמוד אנטומיה משלדים.
בזמנו, ואן גוך פקד את האקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן בבלגיה, ומאוחר יותר הוא תיאר את חוויותיו משם באופן שלילי.
בתקופת שהותו באנטוורפן ואן גוך יצר עוד שלושה ציורים שכללו שלדים, כשהראשון מהם היה "שלד תלוי וחתול".
היצירה, שגודלה הוא 24.5X32 סנטימטר, נכללת בסגנון הואניטאס והממנטו מורי.
ייתכן כי הצייר הושפע מיצירותיו של הרקולס סגרס, צייר הולנדי מהמאה ה-17, או מפליסיאן רופס, צייר בלגי מתקופתו של ואן גוך.
אף על פי שכיום הסיגריה הדלוקה בפיו של השלד יכולה להתפרש כביקורת על מנהג העישון, ואן גוך היה מעשן כבד במשך כל חייו.
בשנת 2008, יצא ספרו של דייוויד סדאריס, "כשאתה אפוף בלהבות".
על המהדורה הראשונה של הספר הופיע הציור של ואן גוך.
סדאריס אמר שהוא התרשם מהיצירה, אותה ראה על גלויה בעת ביקור באמסטרדם.
הציור הוחזק על ידי אחיו של ואן גוך, תאו.
לאחר מותו בשנת 1891 הוא הועבר לאלמנתו של תיאו, יוהאנה, שהחזיקה בציור עד למותה בשנת 1925. לאחר מכן, בנם של המנוחים ירש את הציור.
בשנת 1962 קרן ואן גוך רכשה ממנו את הציור, והוא הושאל למוזיאון סטיידלק עד לשנת 1973. כיום, היצירה מוצגת במוזיאון ואן גוך שבאמסטרדם.
גולאץ' (בהונגרית: Gulács) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית גולאץ' קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-1,069 תושבים בשנת 1990 עד 983 תושבים בשנת 2020.
יהודים החלו להתיישב בגולאץ' בתחילת המאה ה-20. רובם היו בעלי משקים ומיעוטם עסקו במסחר ובמלאכה.
במקום היו בית כנסת ובית קברות יהודי.
בשנת 1941 גויסו שישה צעירים יהודים מהכפר לעבודות כפייה, שלושה מהם נספו.
בשנת 1944, לאחר הכיבוש הגרמני, הועברו כל היהודים לגטו ברהובה, שם רוכזו כ-10,000 יהודים תושבי האזור.
באמצע מאי נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה שרדו ושבו לגולאץ' רק שתי יהודיות, שעזבו תוך זמן קצר.
בית הכנסת ובית הקברות היהודי לא ניזוקו במלחמה.
גולאץ' (בטורקית: Güllaç) הוא קינוח מסורתי ומתוק הנפוץ בטורקיה.
הקינוח מורכב משכבת בצק דקה העשויה מעמילן תירס וקמח חיטה, חלב, מי ורדים, סוכר, אגוזים, פיסטוקים ורימונים.
השם גולאץ' הוא נגזרת של המילה הפרסית (گلانج; Gulanc) והוא מוזכר במילון הפרסי-טורקי משנת 1477.
נהוג להגיש את הקינוח במהלך חודש רמדאן כשהוא חם ובליווי תה או קפה טורקי.
למאכל גרסאות שונות ומלבד הגרסה הטורקית, קיימת גרסאות שונות נפוצות בעיקר באזרבייג'ן, גאורגיה, וקירגיזסטן.
מועדון כדורגל גולד פרייד היה מועדון כדורגל נשים מהייוורד, קליפורניה, ארצות הברית.
הקבוצה נוסדה ב-2008 והצטרפה לליגת ה-WPS בעונתה הראשונה ב-2009. לאחר שתי עונות בלבד, הפסיקה גולד פרייד את פעילותה והקבוצה פורקה.
את משחקי הבית שלה היא שיחקה באצטדיון פיוניר שהייוורד.
גולד פרייד הוקמה ב-2008, והייתה התוספת האחרונה לליגת ה-WPS שהוקמה שנה לאחר מכן.
בראש הצוות המקצועי עמדו אלברטין מונטויה וכדורגלנית העבר סיסי, וההחתמות כללו שמות נוצצים כמו כריסטין סינקלייר ופורמיגה.
למרות התחלה מבטיחה - פציעות וחוסר התאמה של הסגל פגעו בהצלחת הקבוצה, והביאו לכך שגולד פרייד סיימה במקום האחרון בליגה.
בעונה שלאחר מכן נרשמו שינויים משמעותיים בסגל, כשבין הרכישות הבולטות של הקבוצה היו מרטה וסולביי גולברנסן.
גולד פרייד זינקה במהלך העונה, סיימה במקום הראשון בליגה וזכתה באליפות ה-WPS הראשונה שלה אחרי ניצחון 0-4 על פילדלפיה אינדפנדנס בגמר הפלייאוף.
למרות האליפות, האתגרים הפיננסיים הובילו לפירוקו הפתאומי של המועדון, מה שסימן את קץ הנוכחות הקצרה אך המשפיעה של גולד פרייד בכדורגל הנשים המקצועי.
גולברי (Golbary) היא רשת אופנה ישראלית לנשים המציעה מגוון של פריטי לבוש ואביזרי אופנה, המיוצרים בכמויות מוגבלות, ביניהם: מכנסיים, חולצות, שמלות, ג'קטים, מעילים, סריגים, תיקים, חגורות, תכשיטים, צעיפים, בשמים ועוד.
הרשת מעצבת, מייצרת ומשווקת את הקולקציות בחנויות ובאתר האונליין שלה, הכוללות מגוון פריטי לבוש בטווח מידות של 36–46.
נכון לאוקטובר 2025, לרשת 84 סניפים ברחבי הארץ.
רשת גולברי הוקמה בשנת 1978 על ידי שלושת האחים גולברי: משה, יעקב, ודוד אשר נולדו במעברה קדימה כילדיהם של יוחנן ורבקה ז"ל גולברי, עולים מאיראן.
בתחילת שנות ה-2000 החלה הרשת לצמוח, וביוני 2001 נפתח הסניף ה-15 של הרשת בקניון בת-ים.
בסוף שנת 2006 הרשת כבר מנתה 26 סניפים ובשנת 2008 הרשת פתחה 6 סניפים חדשים וסיימה את השנה עם 39 סניפים.
באותה שנה וכחלק מהמגמה האקולוגית העולמית, החלה הרשת לשווק אך ורק שקיות ממחוזרות שעוצבו על ידי מעצבי הבית של הרשת.
בסוף שנת 2009 הרשת מנתה 43 סניפים, עת פתחה סניף חדש בקניון מול הים באילת.
בספטמבר 2018 הרשת חגגה 40 שנות פעילות באירוע חגיגי עם 4,000 אורחים אשר כלל תצוגת אופנה מהגדולות בישראל והופעה של הזמר עומר אדם באמפי בקיסריה.
במרץ 2019 העבירה הרשת את משרדיה והמרכז הלוגיסטי שלה מראשון לציון ל"בית גולברי" - מרכז הפעילות החדש שלה ושל רשת סקארה בפארק התעשיות בצריפין, בהשקעה של 45 מיליון ש"ח.
המרכז משתרע על שטח של 12 דונם וכולל: בניין משרדים בן 4 קומות, המיועד להנהלת הרשתות, מרכז ייצור, לוגיסטיקה ומחסנים.
באפריל 2021 הרשת החליטה להשקיעה 5 מיליון ש"ח בפיתוח אתר האינטרנט שלה להגברת המכירות באונליין הכולל מגזין נשים, צ'אט לייב עם נציג שירות ואפשרות לתשלום בביט ובגיפט קארד.
באפריל 2023 הרשת השיקה קולקציה חדשה בהשראת דגל ישראל, לרגל חגיגות העצמאות ה-75 למדינת ישראל.
בפברואר 2024 השיקה הרשת לכבוד יום האישה הבין-לאומי, קולקציית חולצות שעוצבו על ידי המאיירת הידועה והבינלאומית שירה ברזילי, הידועה בכינויה "קוקטית".
באפריל 2024 השיקה הרשת לראשונה קולקציה בעיצובה של הפרזנטורית אילנית לוי הכוללים 25 פריטי לבוש שעיצבה.
לרשת 83 סניפים בפריסה ארצית הממוקמים בעיקר במרכזי קניות פתוחים ובקניונים.
בנוסף, לרשת אתר אונליין המאפשר לבצע הזמנת פריטים מכל הארץ, במשלוח עד הבית.
מובילות הקמפיינים של רשת גולברי
חברת גולברי הייתה ידועה בתצוגות האופנה שערכה באמפי קיסריה מדי שנה במשך כעשור משנת 2008 בהן השיקה את הקולקציות שלה, אשר משכו אליהן את בכירי המשק, לרבות מנכ"לים, סלבריטאים, אנשי תקשורת, משפיעני רשת ולקוחות של החברה.
באחת מהתצוגות אופנה שערכה הרשת לקחו חלק דוגמניות ממספר תקופות וביניהן חני פרי, דורית ילינק, דנה וקסלר ואלונה פרידמן.
החל משנת 2019 החברה משיקה את הקולקציות שלה באירועים שונים.
בספטמבר 2021 נבחרה כוכבת הרשת והבלוגרית הלן הוד, להוביל את הקמפיין הדיגיטל העוסק בקולקציית פריטי הספורט והפנאי של הרשת.
בשנת 2010 הרשת תרמה בגדים לילדים ולבני נוער מבית השנטי בתל אביב.
ביולי 2018 חברו החברות אסתי לאודר ורשת גולברי לקמפיין להעלאת המודעות לסרטן השד.
במסגרת הקמפיין הרשת השיקה קולקציית קפסולה ורודה, כש-30% מהסכום שנאסף הועבר לאגודה למלחמה בסרטן.
באוקטובר 2023, לקראת חודש המודעות לסרטן השד, הרשת השיקה בשיתוף עם 'קהילת השדות' קמפיין להגברת המודעות למחלה ואשר מעודד נשים להיבדק.
בנוסף, הרשת חברה לקבוצת אינפיניטי לתרומת בגדי נשים ונערות לדיירות מרכזי עמותת אלה, שחוו אירוע נפשי קשה.
בסוף שנת 2013 הכריזו הבעלים של רשת גולברי על פתיחת רשת סקארה - המציעה מוצרי טיפוח, איפור ולייף סטייל במחירים המתאימים לכל כיס.
בשנת 2015, עת מנתה הרשת כ-20 סניפים, נבחרה הפרזנטורית ניקולה וורד להוביל את הקמפיינים של המותג.
בשנת 2017 נבחרה הדוגמנית נטע אלחמיסטר כפרזנטורית של הרשת ובמרץ 2021 החליפה אותה השחקנית והדוגמנית אנה זק.
בסוף אותה שנה השיקה זק את קולקציית האיפור שלה - 'קולקציית הקפסולה' המשווקת בלעדית ברשת, ולוותה בקמפיין תקשורתי.
הקולקציה של זק כוללת 20 מוצרי איפור, לרבות ברונזר, צללית וסומק, והיא נבחרה למוצר השנה לשנת 2023.
בסוף שנת 2021 גויס לנהל את הרשת איתי זמיר, אשר החליף את משה גולברי בניהול הרשת.
בדצמבר 2023 השיקה הרשת מיזם משותף עם המחלקה לעיצוב אופנה במכללת שנקר, במסגרתו נפתח קורס חדשני תחת הכותרת "אופנה דיגיטלית", המשלבת מציאות וירטואלית בין האיפור והאופנה.
בשנת 2024 נבחרה הזמרת הבינלאומית נטע ברזילי כשגרירת המותג, לצד הפרזנטורית אנה זק.
לרשת סקארה 83 סניפים בפריסה ארצית במרכזי קניות פתוחים, בקניונים וברחובות ראשיים.
בנוסף, לרשת מועדון לקוחות - Sacara Members הכולל הטבות ומבצעים.
הרשת פעילה מאוד ברשתות החברתיות ומפרסמת מדי חודש כתבות עם המלצות וטיפים ללייף סטייל וטיפוח.
בנוסף, לרשת אתר אונליין המאפשר להזמין את מוצרי הרשת במשלוח עד הבית.
גולד אפולו בע"מ היא חברה טאיוואנית העוסקת בייצור זימוניות.
חברת גולד אפולו נוסדה באוקטובר 1995 על ידי הסו צ'ינג-קואנג.
מטה החברה שוכן בניו טאיפיי.
החברה מייצרת מכשירי זימונית בפרוטוקול POCSAG/פלקס.
בתחילת פעילותה ייצרה החברה זימוניות שהעבירו מידע ספרתי בלבד והתמקדה בשוק המקומי.
בסוף שנות ה-90 פיתחה החברה זימונית אלפאנומרית והחלה לכוון לשווקים ברחבי העולם.
החברה הרחיבה את קו המוצרים שלה כגון משדרי RF, מקלטים ומסכי LED אלחוטיים.
החברה מתמקדת בשימוש במוצרי RF אלה עבור יישומים שונים בבתי חולים, מסעדות ומתקנים אחרים.
משנת 2022 ועד אוגוסט 2024 ייצאה החברה כ-260 אלף זימוניות.
אלפי זימוניות בתכנון החברה, בעיקר מדגם AR924, יוצרו בזיכיון על ידי חברת הקש B.A.C שהוקמה על ידי "המוסד" בהונגריה.
בביפרים הוטמן מטען קטן של חומר נפץ מסוג PETN, ואלה נמכרו לחזבאללה ושימשו במתקפת התפוצצות זימוניות חזבאללה שגרמה להרוגים ולאלפי פצועים.
גולאם-חוסיין מוחסני אז'אי (בפרסית: غلامحسین محسنی اژهای; נולד ב-29 בספטמבר 1956) הוא שיעי, פוליטיקאי איראני, שמרן, מלומד אסלאמי ותובע לשעבר, המכהן בתפקיד ראש מערכת המשפט של איראן.
משנת 1984 הוא מילא מספר תפקידים ממשלתיים ובין השנים 2005–2009 היה שר המודיעין האיראני ופוטר על ידי הנשיא מחמוד אחמדינז'אד.
מוחסני אז'אי נולד באספהאן, בשנת 1956,בזמן שלטון שושלת פהלווי.
הוא למד בסמינר להכשרת אנשי דת בקום ואחד ממוריו היה מוחמד תקי מסבאח יזדי.
הוא בעל תואר שני במשפט בין-לאומי.
בשנים 1984–1985 כיהן מוחסני-אז'אי במשרד המודיעין האיראני כנציגו של ראש מערכת המשפט האיראני.
בשנים 1989–1990 הוא היה ראש משרד התביעה הכלכלית.
בין השנים 1995–1997 הוא כיהן בתפקיד תובע ב.
בשנת 1998 הוא ירש את מוחמד ריישהרי, ועמד בראש בית הדין המיוחד.
בשנת 2000, פרסם העיתונאי אכבר גנג'י שבית הדין אחראי לכליאתם, רציחתם והיעלמותם של כ-80 אינטלקטואלים ואנשי רוח איראניים שהתנגדו למשטר האייתולות.
בין היתר הוא האשים את מוחסני-אז'אי שבשנת 1998 הוא הורה באופן אישי על גזר דין מוות ל-Pirouz Davani, פעיל שמאלני ועורך עיתון.
אחד האירועים שזכו לסיקור בולט, היה ריב של מוחסני-אז'אי עם נתבע, העיתונאי, .
במהלך המשפט תקף מוחסני-אז'אי את עיסא, קרע את חולצתו, גרם לחבלות בגופו וכן נשך את כתפו.
ב-24 באוגוסט 2005 הוא נבחר על ידי המג'לס של איראן לתפקיד שר המודיעין.
ב-26 ביולי 2009 הוא פוטר במפתיע, מבלי שניתנה סיבה לפיטוריו.
היו שחשבו שהדבר קשור להתנגדותו למינויו של אספנדיאר רחים משאי לסגן ראשון לנשיא, בניגוד לדעתו של אחמדיניז'אד.
הנשיא מחמוד אחמדינז'אד שיבח את מוחסן-אז'אי אך הדחתו הייתה נחוצה כדי לבצע שינויים גדולים.
הוא האשים את המשרד בגרימת מהומות הדמים לאחר הבחירות, אך נמנע מלבקר אישית את מוחסני-אז'אי כאחראי להן.
זמן קצר לאחר פיטוריו, ב-24 באוגוסט 2009, מונה מוחסני-אז'אי לתובע הכללי של איראן על ידי ראש מערכת המשפט, האייתוללה סאדק לאריג'אני.
מוחסני אג'יאי לימד במכללה של משרד המודיעין, במחלקה החינוכית של בתי המשפט המהפכניים, וכן בפקולטה למדעי המשפט.
בסקירה של מארצות הברית, הוזכר מוחסני-אז'אי כמי שנמנה עם השמרנים הקיצוניים המזוהים עם איש הדת הקיצוני מוחמד יזדי.
מוחסני-אז'אי התבטא כי הוא תומך בעונש מוות לסוחרי סמים, כל עוד אין חלופות יעילות יותר ממוות.
מוחסני-אז'אי נמנה עם מספר פקידים איראנים שהושתו עליהם סנקציות אישיות, בשנת 2011, על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית והאיחוד האירופי בשל תפקידו בדיכוי המחאות לאחר הבחירות לנשיאות איראן בשנת 2009.
גּוֹלְדָּה מֵאִיר (במקור מֵאִירסוֹן; נולדה בשם גולדה מאבוביץ'; 3 במאי 1898, י"א באייר ה'תרנ"ח – 8 בדצמבר 1978, ח' בכסלו ה'תשל"ט) הייתה מדינאית ישראלית, ראש ממשלת ישראל בין 1969 ל-1974 והאישה היחידה שכיהנה בתפקיד זה.
לפני כן כיהנה מאיר כשגרירת ישראל בברית המועצות, כחברת הכנסת, כשרת העבודה ושרת החוץ.
כלת פרס ישראל לשנת תשל"ה (1975) על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
גולדה מאיר נולדה בקייב, האימפריה הרוסית, ובילדותה היגרה משפחתה לארצות הברית, בה גדלה.
בגיל 23 עלתה ארצה יחד עם בעלה, מוריס מאירסון.
תחילה הייתה חלוצת התיישבות בקיבוץ קודם שנעשתה לאשת ציבור.
מאיר החלה את דרכה הפוליטית כמזכירת מועצת הפועלות בהסתדרות העובדים, ומטעמה יצאה מספר פעמים לשליחויות באמריקה בסוף שנות ה-20 ובתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. עם השנים התקדמה בתפקידיה בתנועת הפועלים ובתנועה הציונית ופעלה בארץ ישראל ובארצות הברית.
ב-1948 מונתה כחברת מועצת העם, והייתה מחותמות מגילת העצמאות.
מאיר נבחרה לאספה המכוננת, שבהמשך הפכה לכנסת הראשונה, ומונתה לשרת העבודה בממשלת ישראל הראשונה.
בתפקידה זה הובילה חקיקה חברתית רחבה.
ב-1955 הוצבה כמועמדת מפא"י לראשות עיריית תל אביב, אך לא נבחרה לתפקיד.
ב-1956 מונתה לשרת החוץ ובעקבות זאת עברתה כנהוג אז את שם משפחתה ממאירסון למאיר.
היא כיהנה כשרת החוץ במשך עשור, בתקופה שבה פרצה מלחמת סיני.
היא פרשה מתפקידה ב-1966, אך עד מהרה חזרה לפעילות פוליטית ומונתה למזכירת מפא"י.
בתור מזכירת מפא"י פעלה רבות למען איחוד מפלגות הפועלים, מטרה שהוגשמה עד מהרה, ומאיר כיהנה כמזכירת מפלגת העבודה.
עם מותו של לוי אשכול, הוחלט על מינויה ליושבת-ראש מפלגת העבודה (שרצה במשותף עם מפ"ם במסגרת המערך), ובמרץ 1969 הרכיבה את ממשלת ישראל הארבע עשרה.
המערך בהנהגתה זכה ב-56 מושבים בכנסת השביעית, ההישג הגבוה ביותר של רשימה כלשהי בישראל.
עם כניסתה לתפקיד הנהיגה את ישראל תוך מלחמת ההתשה.
גולדה מאיר וממשלתה דחו את ההצעה המצרית במסגרת יוזמת יארינג בראשית שנות השבעים.
במשך השנים נטען כי אילו התקבלה הצעתו של יארינג, ניתן היה למנוע את מלחמת יום הכיפורים.
במהלך כהונתה כראש הממשלה עמדה מאיר במספר משברים: מחאת הפנתרים השחורים, אליה הגיבה בצורה שנחשבה מנותקת בעיניי חלק ניכר מהציבור; גל הטרור; ומלחמת יום הכיפורים, שבה נפלו 2,656 חללים.
ועדת אגרנט, שהוקמה בעקבות הכשל המודיעיני שסבב סביב פריצת מלחמת יום כיפור, האשימה במסקנותיה את הדרג המבצעי וזיכתה את הדרג המדיני ואת ראש הממשלה מאיר, מה שגרם לתסיסה ציבורית וחוסר אחדות פנים מפלגתית שהביאו להתפטרותה מתפקידה כראש ממשלה.
בפוליטיקה הישראלית של תקופתה בלטה מאיר בהיותה אישה.
בין היתר הייתה האשה הראשונה שכיהנה כשרת חוץ בישראל, האישה הראשונה (והיחידה עד כה) שכיהנה בתפקיד כראש ממשלת ישראל, ואחת הנשים הראשונות בעולם שהנהיגו מדינה דמוקרטית.
כמו כן, היא אחת משתי הנשים היחידות החתומות על מגילת העצמאות (יחד עם רחל כהן-כגן).
גולדה מאיר נולדה ב-3 במאי 1898 (ה'תרנ"ח) בשם גולדה מאבוביץ' בקייב (כיום בירת אוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית), למשפחה יהודית מסורתית ענייה.
גולדה נקראה על שם סבתא רבתא שלה, שהייתה האישיות הדומיננטית במשפחת אמה.
הוריה היו משה יצחק מאבוביץ', נגר במקצועו, ובלומה מאבוביץ' לבית ניידיץ, אחות מטפלת.
השניים נפגשו במסדר טירונים בעת שהתגוררו בפינסק.
סבה מצד אמה שירת כ-13 שנה בצבא הרוסי, לאחר שנחטף כשהלך בעיירה בה התגורר וגויס בכפייה לצבא הרוסי במסגרת מדיניות הקנטוניסטים של משטר הצאר.
לאחר ששוחרר מהשירות הכפוי, הורשה למשפחת אביה לחיות מחוץ לתחום המושב, והמשפחה עברה לעיר קייב.
מאז לידתה סבלה משפחתה ממחסור במזון, בביגוד ועוד.
מתוך שמונה ילדים שנולדו למשה ולבלומה, חמישה מהם שנולדו לפני גולדה מתו בטרם הגיעו לגיל שנה, והיא נותרה עם שתי אחיותיה, שיינא וציפורה (קלרה).
בשלוש שנים שבהן ניסה אביה לפרנס את משפחתו, החליפה המשפחה תשע פעמים דירה.
בהיותה כבת ארבע חוותה את הפוגרום שאירע נגד משפחות יהודיות באזור מגוריה.
לימים הסבירה שחווייתיה מהפוגרום, תחושת הפחד ומפח הנפש שליוו אותה, לא הרפו ממנה כל שנות חייה, וגרמו לה לטראומה נפשית.
בשנת 1903, לאחר שאביה התקשה למצוא עבודה, הוא היגר בגפו לארצות הברית ושהה שם לבדו במשך שלוש שנים.
שאר בני המשפחה עברו לעיר פינסק, בה התגוררו במשך כשלוש שנים, בבית סבא וסבתא שלה.
בשנתיים בהן המשפחה שהתה בפינסק ללא האב, התמסרה אחותה שיינה, הגדולה ממנה בתשע שנים, לפעילות ציונית-מהפכנית שסיכנה אותה בהסתבכות עם השלטונות, והדבר הותיר חותם עמוק על גולדה הצעירה.
עקב המחסור של המשפחה, התחנכה גולדה בבית, מחוץ למסגרת בית ספרית, ואחותה שיינה לימדה אותה קרוא וכתוב ביידיש ולאחר מכן אריתמטיקה.
שנתיים לאחר הגעתו של משה לניו יורק, הוצע לו לעבור למילווקי, ויסקונסין, והוא החל לעבוד בהכנת אדנים מעץ בחברה שעזרה בהנחת מסילות רכבת בעיר, וכן ושינה את שמו למוריס.
כמה חודשים אחר כך השיג מספיק כסף כדי לרכוש לשאר בני משפחתו כרטיסי נסיעה למילווקי.
על מנת להגיע לספינה שתפליג למילווקי רכשו בלומה ובנותיה דרכונים מזויפים, ואימצו את השמות שניתנו להם בדרכונים.
בהגיעם לאנטוורפן, המתינו כמה ימים עד להגעת הספינה לעיר.
המשפחה שהתה על האונייה במשך שבועיים שלמים עד הגיעה לעיר.
זמן קצר לאחר שהגיעו למילווקי, פתחה בלומה חנות מכולת סמוך לבית, בדומה למכולת שהייתה לאביה בעת שהייתה ילדה.
משה סירב לעזור לבלומה בניהול החנות.
בלומה נעזרה בגולדה ואילו שיינה סירבה לעבוד בחנות ומצאה עבודה במתפרה.
שלושה חודשים לאחר שהגיעו למילווקי, בספטמבר 1906, החלה גולדה ללמוד בבית הספר הציבורי שבשכונתה.
כ-85% מתלמידי בית ספר זה היו יהודים.
לימודים בבית ספר וראשית פעילותה הפוליטית
הוריה, שנותרו עניים גם לאחר שאִמהּ פתחה את החנות, לא היו בעלי שאיפות גבוהות בקשר לחינוכה של גולדה, במיוחד לנוכח עימותיהם עם אחותה הגדולה שיינה, שאת רעיונותיה הסוציאליסטיים תיעבו.
גם לאחר ששיינה עברה לתמוך ב"פועלי ציון", היחס של בלומה כלפי שיינה לא השתנה.
"הוריי היו משוכנעים שחינוך תיכוני עבורי הוא מותרות לא הכרחיים ולא רצויים", סיפרה לימים.
העיר מילווקי נחשבה לפלורליסטית במיוחד לזמנה, והדבר השפיע על החינוך וראיית העולם של גולדה.
בבית הספר היסודי כונתה "גולדי" ובלטה בציונים הגבוהים ביותר בכיתתה.
בקיץ 1909 הובילה מחאת תלמידים לאחר שידם של כמה מהתלמידים לא הייתה משגת לקנות ספרי לימוד.
היא נאמה בהפגנה וקראה לגייס כסף עבור התלמידים.
הנאום הוזכר בתקשורת המקומית והעירייה הסכימה לסבסד את הספרים למען ילדים עניים.
לשם רכישת ספרים ייסדה יחד עם חברתה, רגינה המבורגר, את "האגודה האמריקנית של האחיות הצעירות".