tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ומכאן היהודים הם בעצם שליחי השטן שבא לבחון את אמונת הנוצרי.
כשאמונת הנוצרי בישו היא הדבר החשוב ביותר נצרות.
בתקופה זו המושג יהודי תלמודי או יהודי רבני החל להיות מושג שמיש בפי אנטישמים רבים, על מנת להסביר את הסיבה לחוסר נכונותם של היהודים לקבל את ישו והנצרות, לפי איך שהם רואים אותו כברור ונכון מהתנ"ך.
בנוסף הוגדר כמושג שנועד להמציא ולהעליל על קיומה של קבוצה יהודית קנאית ונבדלת, המבקשת לפגוע בנצרות.
בתקופה זו התלמוד והקבלה הפכו למשוקצים, ולמילות מפתח בתקיפת היהדות והיהודים.
הירונימוס הגדיר את הטקסים היהודים כ"מזיקים וקטלניים לנוצרים", זאת בהשראת טענותיו של אפיון.
לעיתים קרובות היהודים הואשמו בשתית דמם של ילדים נוצרים, במטרה ללעוג כביכול על אלו השולטים בהם.
נקודות הזמן שבחרו להעליל עלילות אלו על היהודים היו פסח ופורים.
לרוב הנוצרים באותה התקופה האמינו וטענו כי הנצרות מבטאת בסמליות עדינה ומוסרית את הדברים שהיהודית עושה ומצווה עליהם - היהדות אכזרית ואלימה ואילו הנצרות טובה והומנית.
ומכאן היהודים מקריבים בפסח קורבן אדם, כקרבן האדם של ישו בנצרות, וממשיכים בכך עד היום.
שכן לאור זאת שהיהודים אינם מכירים בקורבנו הסופי של ישו ולוודאי נדרשים לקורבן אדם טהור, כפי שכביכול היה בתקופה שקדמה לנצרות; הנוצרי הטהור שנגאל על ידי ישו מהווה קורבן מתאים.
דרך עלילות אלו הרחיקו אנשי הכנסייה את הנוצרים מהיהודים ומרעיונות התאולוגיה היהודית.
תוך החדרת דעות קדומות לשם הבטחת חוסנו של המאמין הנוצרי, בהתבסס על שקרים, מול הטיעונים התאולוגים היהודים.
עלילות אלו גם ביססו ביתר שאת את הנצרות, שכן ההוכחה לאמיתות הנצרות היא שאפילו היהודים מכירים בטוהר הנצרות; שכן בחגם הם נדרשים לקורבן טהור לצורך פולחנם, והנה הם בוחרים בנוצרי טהור שנגאל על ידי ישו.
בנוסף חיזקו הנוצרים דרך עלילות אלו את ההומניות של הנצרות שרק מבטאת בסמליות את קורבן הפסח, הכביכול מכפר; קורבנו של ישו, בחג הפסחא ובמיסה שמסמל את הקורבן שהקריב ישו במותו על-מנת לטהר את בני האדם מחטאיהם.
זאת בלי הכרה בכך שהיהדות אינה מתירה רצח ושתית דם או בני-אדם, שנמנים בין המאכלים הלא כשרים בנוסף לכן שחל איסור על הקרבת קורבנות מחוץ לבית המקדש.
בפורים נושא רצח הילדים הנוצרים על ידי היהודים סבב סביב הטיעון שפורים מסמל את העמידה של היהודים נגד מדכאיהם ונקמתם בהם.
שכן כביכול במגילת אסתר היהודים במקום להפוך לקורבן ולהיטבח קמו וטבחו במקום, ולכן בכל פורים היהודים כביכול רוצחים נוצרים.
באופן אירוני דווקא בפורים שאמור לסמל את השתלבותם של היהודים בעמים בהם הם חיים דרך שליחת משלוח מנות והשתתפות במנהגי המקום - פסטיבלים.
זאת בלי הכרה בכך ששוב היהדות אינה מתירה רצח, ובנוסף לכך שהיהודים בסיפור המגילה בפרס לא הרגו אנשים ללא הבחנה, אלא את הזוממים (המן ומשפחתו) ואת אלו שהעידו על כך שהם עומדים להרוג יהודים ביום המיועד.
בנוסף לכך שגם רבים מהיהודים נהרגו בלחימות וכן נטבחו טרם תחילת הלחימות.
חילול המארח - שחזור רצח ישו ודקירת לחם הקודש
יהודים לאורך ההיסטוריה הואשמו בחילול לחם הקודש, בו נעשה שימוש בזמן המיסה, ובכך בזלזול ושחזור רצח ישו.
המעשה נחשב לחילול קודש חמור בנצרות ועונשו נידוי, שכן זהו גופו של ישו; "גוף, דם, נשמה ואלוהות".
לרוב תואר הלחם כמדמם דם לאחר דקירה על ידי היהודים.
הכתב העברי נע מימין לשמאל, וכאן מתבטאת כביכול שאיפתם של היהודים להשתלט על העולם מהמזרח למערב.
בתקופת מסעות הצלב בימי הביניים עלה סוג חדש של גישה אנטי-יהודית.
בשנת 1096 התבצע טבח ביהודי עמק נהר הריין בידי צלבנים.
המנטליות העממית יחד על הכמורה הנבערת הולידו תאולוגיה חדשה לפיה היהודי הוא בעל בריתו של השטן ומטרתו להשמיד את עולם הנצרות.
תאולוגיה גסה זו חיזקה את רעיון עלילות הדם והפוגרומים.
עד 1120 לספירה בערך ועד להוצאת הבולה האפיפיורית "בעניין היהודים" הוותיקן העמיד, ראה והזכיר את היהודים באותה הנשימה עם המוסלמים.
היהודים גם הואשמו בשיתוף פעולה עם המוסלמים, כמו בצרות הנוצרים עם המוסלמים; הועלו טיעונים על כך שהיהודים עמדו מאחורי מלחמות האסלאם ותקיפותיהם את המדינות הנוצריות.
כשייעודן להשמיד את הנוצרים והנצרות, כלומר את כוחות האור, ולנקום בנוצרים על שעשו ליהודים.
הרעיון היה כי בתקופה זו התקיים מקרה אסתר המחודש.
כפי שאסתר השתמשה כביכול באחשוורוש ובפרס על-מנת לאפשר ליהודים לנקום בקמים עליהם, כך ח'דיג'ה אשתו הראשונה של מוחמד, שכביכול הייתה יהודיה, השתמשה במוחמד ובמוסלמים.
אף על פי שדובר במאות שנים שלאחר מותו של מוחמד, בנוסף לכך שהוא החל בכיבושים רק לאחר מותה של ח'דיג'ה.
בנוסף, הכמורה הלהיטה את רעיון הקשר והנאמנות היהודי-אסלאמי בהצגתה את מקרה היהודים תושבי ירושלים שנלחמו שכם אחד עם שכניהם המוסלמים נגד הנוצרים בלהגן על העיר במהלך מסעות הצלב הראשונים.
מאוחר יותר הואשמו היהודים גם בשיתוף פעולה עם המוסלמים נגד הנוצרים, כדוגמת מקרה בהלת המצורעים.
כמו גם הצגת גולי ספרד שהשתלבו בחברה ובצבא המוסלמי, ואף נלחמו נגד הנוצרים בשיתוף עם המוסלמים כשודדי ים.
לפי המסורת הנוצרית יום הדין יגיע כאשר היהודים ישובו לארצם, אז יופיע האנטיכריסט, שיהיה מבני ישראל.
עד תחילת המאה ה-20 רוב הנוצרים האירופאים (בעיקר הקתולים) האמינו כי האנטיכריסט יהיה יהודי שיוביל את היהודים, במלחמתם נגד הנוצרים, אז תתחיל מלחמה גדולה באירופה שבה רוב היהודים ימותו - ומכאן כל היהודים רעים כי הם בעצם יצדדו באנטיכריסט.
בסוף המלחמה, ישו יקום לתחייה, יקים את בית המקדש השלישי, ישפוט את העולם כשהטובים יעלו לגן עדן והרעים יישארו בעולם הזה.
לאורך השנים היו סברות שונות בנוגע למתי יתקיים יום הדין כאשר רבים מהנוצרים ניסו לדחות את הקץ והאמינו כי ימיהם הן ימי מלחמת גוג ומגוג, כדוגמת: המרד הגדול, מסעי הצלב, מלחמת העולם השנייה.
לפי חזון דניאל דווקא היהודים יהיו בצד של המשיח, כאשר העמים האירופאים לא יכנסו ויתערבו במלחמת יום הדין ועל כן ייענשו בסופו של דבר.
כמו כן יום הדין לא יביא לקץ העולם אלא לשלום ואחווה בין כל העמים, כאשר התרבויות והדתות השונות ישמרו ויחיו בהרמוניה אחת עם השנייה.
חזון דניאל גם מציין כי בעת הזו כל עמי העולם יכבדו ויבקשו את הנהגת היהודים כאשר בית המקדש השלישי יהפוך למרכז דת ומשפט עולמי.
רעיון זה שמובנה בדת הנוצרית כחלק מהברית הישנה, יצר אנטגוניזם נוצרי כלפי היהודים שכביכול חושבים שהם עתידים לשלוט בהם ובעולם, כחלק מייעודם כ"עם הנבחר" והביא לשנאה גבוה של הנוצרים כלפי היהודים.
שתי הנבואות האפוקליפטיות העיקריות הן חזון דניאל ביהדות וחזון יוחנן בנצרות.
שתיהן נכתבו בעתות שפל ליהודים ולנוצרים.
רבים מהחוקרים טוענים כי מטרת הנבואות האפוקליפטיות היא לשמש כמקור לעידוד ותקווה לעתיד לבוא וכי אינן באות לנבא את העתיד לבוא (יש גם הגורסים כי הם נכתבו בהשראת הדת והרעיונות הזורואסטרים מממלכת פרס העתיקה שהשפיעו על היהדות והנצרות באותה התקופה).
תאולוגים וחלק מהפרשנים טוענים כי מטרת רעיון יום הדין וביאת המשיח הוא פסיכולוגי - על מנת שאנשים יצפו למשפט בכל עת ובכך יתנהגו באופן הטוב ביותר שביכולתם, וזאת מתוך חשש למשפט אלוהי.
בימי הביניים המוקדמים רבים היו היהודים שעבדו כסוחרים; מקצוע שנתפס על ידי הנוצרים (בהשפעה רומית) כמקצוע בזוי, לאור הצורך שבנדידה מתמדת וחוסר השתקעות.
עם המעבר הגדול לערים, התגבשו גילדות מקצועיות של סוחרים נוצריים, אליהן לא יכלו היהודים להצטרף וזאת לאור החובה שבלהישבע את שבועת הנוצרים לצורך ההצטרפות.
כתוצאה מכך היהודים נדחקו ממקצועות המסחר וכן מהעבודות היצרניות לשדה מחיה יחיד והוא הלוואה בריבית.
הלוואות אלו יצרו יחסי מלווה לווה, שהפכו את היחס ההיררכי הרצוי בין היהודי והנוצרי והזינו את שנאת ההמון והבורגנות נגד היהודים, כמו הזינו את השנאה החברתית והדתית.
תחושות אלו התחזקו במהלך המאה ה-12 בה הכנסייה יצאה נגד נגע ההלוואה בריבית תוך שילוב אלמנטים כלכליים ודתיים, ופגיעה בפרנסת היהודים.
במאה ה-13 התחילה הכנסייה להדגיש את "דוקטרינת השעבוד הנצחי" של היהודים ודרשה מהמלכים והשליטים לאסור על היהודים לעסוק בהלוואה בריבית ולבודד אותם מהנתינים הנוצרים.
זאת כחלק ממאבק הכוחות בין הכנסייה לשלטון החילוני הנפרד, הכנסייה זכתה להצלחה מעל למצופה.
העיסוק הכפוי של היהודים במקצועות החלפנות והמסחר הביא להאשמת היהודים באי-עיסוק מכוון במקצועות יצרניים, תוך העדפה לחיות ולנצל את הנוצרים.
עם עליית השלטון האבסולוטי ועידן הנאורות המשיכה הכנסייה למנוע את מגע בין נוצרים ליהודים.
בתקופה זו הכנסייה המשיכה להדגיש את הבידול והשוני הדתי והתרבותי שבין היהודים לנוצרים, אף על פי שהגישה המדינית הייתה כי מעמד אזרחי ושוויון זכויות לא צריכים להיות תלויים בהשתייכות דתית.
בעקבות עבודה המבוססת על ארכיון הוותיקן, ההיסטוריון דוד קרצר, טען בספרו האפיפיורים נגד היהודים כי לאורך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הכנסייה דבקה בהבחנה בין "אנטישמיות טובה" ו- "אנטישמיות רעה".
כאשר הסוג "הרע" טיפח את שנאת היהודים בשל מוצאם וגזעם, דבר שנחשב בלתי-נוצרי; וסוג "הטוב" שהיה ביקורת קונספירטיבית כלפי היהודים, שלכאורה תכננו לשלוט בעיתונים, בבנקים, ובמוסדות אחרים וזאת על-מנת להתעשר וכדומה.
בישופים קתולים רבים כתבו מאמרים המבקרים את יהודים מטעמים אלו, וכאשר הואשמו בקידום שנאת יהודים, הם היו מזכירים לאנשים שהם גינו את הסוג "הרע" של האנטישמיות.
לפי מרטין לותר "איזה נזק יכול להביא אדם אם יספר שקר טוב וחזק, למען הטוב והכנסייה הנוצרית...
שקר שימושי, שקר מועיל, שקרים שכאלו לא יהיו נגד אלוהים; הוא יקבל אותם." גישתו של לותר כלפי היהודים השתנתה במהלך חייו.
בשלב מוקדם בקריירה שלו, עד לשנת 1536, הביע חשש לגורל יהודי אירופה והיה נלהב מאפשרות המרתם לנצרות, באמצעות רפורמות דתיות שינגישו את המידע לכל ויכירו במוצאו היהודי של ישו.
בהמשך דרכו ובספרו "על היהודים ושקריהם", לותר גינה את היהודים וקרא לרדיפתם, גירושם ואף להשמדתם; זאת בשם המוסר וכביכול על מנת להציל את נפשם, תוך ציון כי "אנו אשמים שאיננו טובחים אותם".
עוד כתב לותר כי היהודים הם: "אנשים זונים ולא אנשי האלוהים", היהודים מלאים ב"צואתו של השטן...
שהם מתפלשים בו כחזירים", בית הכנסת היה ל"כלה טמאה, כן, פרוצה חסרת תקנה וזונה רעה...".
עוד לותר כינה את הנביא ירמיהו ככופר ואת ההיסטוריה היהודית כ"מוכלת בכפירה הרבה", את התפילה היהודית קטרג כ"חילול קודש" ושקר.
את היהודים כעיוורים רוחניים וכ"בוודאי אחוזים בידי שדים", ושיבח את הלוגוס ישו על שטאטא את הכפירה היהודית וממשיך לעשות זאת.
לותר בספרו "על היהודים ושקריהם" קרא למספר צעדים נגד היהודים:
החרבת ושריפת בתי-הכנסת ובתי-הספר, תוך הרחקת הציבור הנוצרי מהם.
למנוע מיהודים להתגורר בסמוך לנוצרים.
להשמיד את ספרי התפילה והדת היהודים.
לאסור על רבנים להטיף ולשאת דרשות.
לבטל כל הגנה משפטית על יהודים- ולא לאפשר הגנה בדרכים ליהודים.
החרמת כסף וזהב היהודים, שיוחזר עד שיווכח שהאחרונים באמת המירו לנצרות.
גיוס כל יהודי צעיר, שכונו כ"תולעים רעילים ומרעילים", לעבודות כפייה ולתת להם להרוויח את לחמם בזיעת אפם.
קיום גירוש תמידי של יהודים.
איסור על כל ביטוי של טוב או חמלה ליהודים.
בשנת 1546, מספר חודשים לפני מותו, הטיף לותר את הדרשה אזהרה נגד היהודים.
בדרשה זו מביע לותר את דאגתו מפני כך שהדם היהודי יפסיק להיות מדולל וטמא.
הוא טען כי היהודים כולם מחללים ומקללים את שמו של ישו, אלוהי הנוצרים; ולכן אין לנוצרים לאפשר זאת, כי אז הם שותפים בחטא.
לותר מבטא את הצורך להמיר את היהודים לנצרות ואחרת היהודים מגזימים ויש לגרשם.
שכן היהודים הם אויבי הציבור הנוצרי, ואינם חדלים מלחלל את ישו, תוך כינוי מריה הבתולה כזונה, ישו כממזר, ולנוצרים "עגלי ארוחה"; וכי אילו ניתנה ליהודים האפשרות היו הורגים את כל הנוצרים בשמחה.
עוד טען לותר כי יהודים הורגים לעיתים קרובות נוצרים רבים - במיוחד רופאים יהודים, ובמקרים בהם יוצא ורופא יהודי עוזר לרפא - השטן עוזר לסיים את המלאכה.
הוא קורא להתרחק מהיהודים בטענה כי ליהודים יש דרכים להרעיל כך שהרעל ישפיע רק אחרי שעה, חודש, שנה, עשר או עשרים שנה מאוחר יותר.
לכן יש להתרחק מהיהודים, כפי שמתרחקים ממחללי קודש נתעבים.
לותר מצווה להתפלל למען היהודים ולהראות להם אהבה נוצרית על מנת שיתנצרו; ויהודי שלא יתנצר לאור זאת, הוא לוודאי יהודי זדוני שלא יפסיק לחלל את ישו ולרוקן אמונית נוצרים ואם יוכל יהרוג נוצרים.
לותר מסכם כי אין לסבול או לקיים חברות מול יהודים עקשנים, המשמיצים ומחללים את ישו, שכן בחברתם הדבר מביא להרהורים אמוניים, שהוא החטא הגדול ביותר בנצרות.
שכן אמונת הנוצרי בישו היא הדבר החשוב ביותר למאמין הנוצרי ובלעדיו הנוצרי אינו נכנס לגן עדן.
לכן, למען ישו, מצווה לותר לברוח מקשיים אמוניים שמעמידים היהודים, כמו שבורחים מהשטן ומחטא, או כל חוסר מזל אחר שמייסר; שכן כל עוד העולם עומד, ישו הוא המגן היחיד של הנוצרי מפני הגיהנום, במשפט בפני האב.
לותר מבקש מאנשי הכנסייה שלא לערב עצמם בחטאיהם של אחרים ולקבל את היהודים רק אם יתנצרו ואז יסלחו; ואם לא אין לאפשר להם להתקיים בחברה הנוצרית.
היסטוריונים שונים טוענים כי כתביו של לותר תרמו רבות להתפתחות האנטישמיות בגרמניה, ואף סיפקו בסיס אידיאלי להתקפות המפלגה הנאצית על היהודים, תוך סיפוק גורם מקל על אימוץ האידאולוגיה הנאצית בחברה הנוצרית.
שחצנות, הסתרת מידע ושקרים יהודיים
עד לרפורמה שהחילה ועידת טרנטו (1563-1545) ביחס להשכלתם של הכמרים; בעקבות התפשטות הפרוטסטנטיות ברחבי אירופה שכללה יצירת מערכת הכשרת כמרים מובנית במטרה להעלות את רמתם האינטלקטואלית והמוסרית; רמת השכלתם הדתית של הכמרים עד אז לא הייתה כה טובה.
כך לרוב הכמורה לא יכלה לעמוד, לענות ולדרוש לציבור ובמקום הסיתו את הקהל נגד היהודים.
הטיעונים המרכזיים היו שהיהודים יודעים יותר מהכמרים והכנסייה על יסודות האמונה (שכן התאולוגיה הנוצרית מסתמכת על התאולוגיה היהדות ובנויה עליה מבחינה תאולוגית) ואלו אינם מוכנים לחלוק מידע זה ולכן אין להאשים את הכמרים והכנסייה בחוסר הכשרתם, אלא את היהודים שאינם מוכנים לחלוק את המידע.
בנוסף על-מנת שהנוצרים מחפשי התשובות שינסו אצל היהודים לא יתחברו ליהדות וימירו מהנצרות, טענו הכמרים שהיהודים שחצנים ושאין לסמוך עליהם שכן היהודים משקרים, זוהי דרכם והיא מותרת מתוקף דתם.
כהוכחה הסתמכו על תפילת כל נדרי והכפרות שאומרים היהודים ביום כיפור שכביכול מתירה את הנדרים שננדרו במהלך השנה, וכביכול מכפרת על כל החטאים שהאדם עשה (כשלמעשה כל נדרי וכפרות מכפרים רק על עבירות שבין אדם למקום, ולא בין אדם לחברו ומהווים רק עניין סמלי של כפרה.
כשבנצרות הקתולית קיים שטר מחילה והווידוי שלמעשה מכפר על הכל.
ובנצרות הפרוטסטנטית כלל אין צורך בבקשת כפרה שכן מעצם ההכרה והאמונה בישו כל החטאים נסלחים).
רעיון יום כיפור, כפרות והחזרה בתשובה עוררו אנטגוניזם ושנאה כלפי היהודים מסיבה נוספת והיא שלפי הנצרות אין מחילה וגאולה ללא ההכרה בישו ובנצרות.
לכן הרעיון שהיהודים מאמינים שבדרכים אלו העוונות, ובכללם עוון רצח ישו ודחייתו נסלחים הייתה בלתי מתקבלת ויותר מכך בלתי נסבלת על ידי הנוצרים ששמעו על מסורות אלו.
שכן לפי תאולוגיית החילופין לעד נידונו היהודים לשאת בעוונם ולחיות תחת משקל חטאם.
בשיטות אלו ועוד מנעו הכמרים כל אפשרות לשיח כנה בין הנוצרים ליהודים ובעצם יצרו חוסר אמון כמו מצב בו הנוצרים סלדו מהיהודים על כך שלא חלקו עמם את חוכמתם ובקיאותם בדת, וכן סלדו מהיהודים כשדיברו ושיתפו מידע מתוך מחשבה שבדיבורם, הכביכול חכם, הם מתנשאים ומשתחצנים.
בנוסף לכך שהם לא האמינו למילה שיצאה מפי היהודים שכן האחרונים כביכול מערימים ומסתירים את האמת בשקריהם.
שכן, כביכול, בלתי אפשרי שיהודי יאמר את האמת, שכן היהודי קנאי לתורתו ולא רוצה לחלוק אותה על-מנת שרק הוא ילך בדרך האמת ולא אחרים, ויזכה לשכר גבוהה יותר דרך קיומן בעולם הבא.
יש להדגיש כי רוב, אם לא כל, הרעיונות האנטי-יהודים נבנו סביב הטיעונים היהודים האפשריים שיכולים לעלות בשיח הדתי תאולוגי שבין הנצרות ליהדות.
במצב שכזה, במקרה בו ייווצר שיח בין דתי, הנוצרי יסיק בראשו, תוך כדי השיח, מסקנות לשלילת טיעוני היהודים, באמצעות ההכפשות והטיעונים השקריים ששמע של היהודים דרך הכמורה.
כמו האמונה שאם היהודים אמורים אחרת ממה ששמע זה לוודאי שקר, ולא יעלה על דעתו לשאול או להציג את הדברים בפני היהודי.
הנצרות רואה ביהדות כדת שבטלה מן העולם וכראשי הכנסייה הראשונים כמניחי אבני היסוד של הכנסייה תחת הפירושים הנכונים "היחידים" של התנ"ך.
לכן לא ברור למה הרעיונות והפירושים היהודים נתפסים כמוסתרים ומוחבאים בכוונת זדון, אם בין כה וכו הם נתפסים כלא רלוונטיים ולא נכונים.
לאור התפשטות סיפורי האנוסים, אנשים שהוכרחו להמיר לנצרות בבעל כורחם, נטען כי היהודים משקרים ומתחזים לנוצרים על-מנת לקדם את ענייניהם בתרבות ובדת הנוצרית.
לאחר שמשימתם נשלמת הם חוזרים לחיק היהדות, כשהדבר המאפשר להם דרך תפילת כל נדרי.
במהלך ימי הביניים והעת החדשה חדרה האנטישמיות לליבה של התרבות האירופאית, בין אם באומנות, בספרות או בשירה.
"הסוחר מוונציה" של שייקספיר, נחשב לאחת מהקומדיות רומנטיות הגדולות של כל זמנים.
באומנות היהודי הנודד, חזירת יהודים והיהדות המושפלת זכו לתפוס מקום נרחב.
בספרות יצירות שהפכו לקלאסיקות כמו יצירותיהם של האחים גרים ושייקספיר העלו עלילות דם וסטיגמטו את היהודים כחמדנים ועקשנים המעוניינים לענות את הנוצרים.
על היהודים ושקריהם של מרטין לותר.
היהדות - המגולה של יוהאן אנדריאס אייזנמנגר
הסוחר מוונציה של ויליאם שייקספיר - בסיפור זה הנבל שיילוק, מלווה בריבית יהודי, מנסה לקחת מהלווה הנוצרי ליטרת דם ולהרגו, על זאת שלא הצליח להחזיר לו את ההלוואה בזמן.
זאת בין היתר לאור מרירותו על כך שביתו עזבה וברחה מהבית עם נוצרי צעיר.
בסופו של המחזה, לאחר ששיילוק מואשם בבית הדין, שהוא זימן, בניסיון רצח של אזרח איטלקי, כופים עליו התנצרות ולועגים לו ברחובות לאחר שביתו בורחת עם נוצרי.
היהודי בקוצים של האחים גרים
אוליבר טוויסט של צ'ארלס דיקנס
רשימות מבית המוות של פיודור דוסטויבסקי
מסע אל קצה הלילה של לואי פרדינאן סלין
קאנטו 28 של עזרא פאונד
ארתור הרצברג טוען כי "האנטישמיות המודרנית, החילונית, התגבשה לא כתגובה להשכלה ולמהפכה, אלא בתוך ההשכלה והמהפכה עצמן".
בעידן הנאורות, החל מהמאה השמונה עשרה, ההתקפה העיקרית על היהדות כבר לא הגיעו בעיקר מהכנסייה.
התוקפים החדשים היו הפילוסופים והאינטליגנציה, מימין ומשמאל, שהאשימו את היהדות בהיותו מקור כל מה שלא-אהבו בנצרות.
בתקופה זו היהודים בוקרו על בדלנותם, קנאותם ודבקותם הדתית.
עמנואל קאנט, החשוב בהוגי הדעות בעידן הנאורות, אף ביקש מהיהודים להתנצר וללמוד את האוונגליון כדי להביא ל"המתת החסד של היהדות".
במאה העוקבת ההתקפות העיקריות נגד היהדות נעשו על ידי גזענים שקראו ליהדות דת נחותה של גזע נחות ועל ידי מספר מהפכנים סוציאליסטים שטענו כי היהדות היא מקור מטפח לקפיטליזם.
שארל פורייה טען כי היהודים הם אומת רמאים וגזלנים; קרל מרקס טען כי הם חמדנים ונצלנים; ופייר ז'וזף פרודון, טען כי "היהודי הוא אויבו של המין האנושי, ויש לשלוח אותו חזרה לאסיה או להשמיד אותו".
אחת הטענות המועלות נגד הכנסייה הקתולית היא שלא השמיעה קולה באופן פומבי נגד השמדת היהודים במלחמת העולם השנייה.
האפיפיור פיוס השנים עשר נמנע מלגנות את גרמניה הנאצית בעת המלחמה, למרות בקשות חוזרות מצד מנהיגי מדינות המערב ומנהיגים יהודים שונים.
במקום, חתר לאחד את המערב עם גרמניה הנאצית, למאבק משותף נגד ברית המועצות הקומוניסטית והאתאיסטית.
מספר כנסיות ומנזרים פעלו באופן אינדיבידואלי וחשאי בהענקת מסתור ליהודים והיו גם אחרים ששיתפו פעולה עם הנאצים ואף עודדו את ההמונים בשנאתם.
במחצית השנייה של המאה העשרים, לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה, היה נראה כי ההתקפות נגד היהדות דעכו.
הרעיון כי יש מידת צדק בכל אחד מהדתות והפילוסופיות החילוניות בקרב מאמיניו זכה לקבלה רחבה.
אולם אז עלה רעיון הכחשת השואה שזכה לתפוצה רחבה, לא רק בקרב הנאו-נאצים המבקשים להראות את קודמיהם באור חיובי יותר, אלא גם בקרב אקדמאים, המציגים את הרעיון הגזמת השואה לצורך הצגת עמדה אובייקטיבית כביכול, ומציגים כתבי הכחשת השואה בביבליוגרפיה ובהערות שוליים.
עדויות מסוימות אחרונות מעידות על כך שמכחיש השואה הראשון היה אלכסנדר רטקליף הסקוטי.
שהיה מנהיג הליגה הפרוטסטנטית הסקוטית ואחר כך הבריטית, שנבחר בשנת 1933 כחבר מועצת העיר גלאזגו כשקידם קמפיין אנטי-קתולי.
במהלך שירותו פרסם במגזין וואנגורד בין השנים 1945–1946 כי השואה היא המצאה יהודית.
ההצהרה הסתמכה על חוברת קודמת שהוציא בשם "האמת על היהודים", שם הוא טען כי בריטניה זקוקה לאדם כהיטלר לאור השליטה היהודית על הממשל הבריטי, וכי סרטי השואה אינם אלא הפקה שזויפה בבתי קולנוע יהודים.
התפיסה שאין ישועה מלבד דרך הנצרות הייתה ליבת הכנסייה הנוצרית עד 1965, עת בה הוחלט בוועידת הוותיקן השנייה על יחס יותר סובלני כלפי הדתות האחרות.
השיא היה ב-1986, כאשר האפיפיור יוחנן פאולוס השני הכריז מעל במת בית הכנסת היהודי ברומא: "אתם האח הבכור".
מאז עמדתה הרשמית של הכנסייה הקתולית היא שהיהודים זכו לגאולה על שפיכת דמו של ישו, דרך הכרזתם בפני פונטיוס פילאטוס כי דמו של ישו יהיה עליהם ועל בניהם (הבשורה על-פי מתי; 27:25).
זאת גם ללא האמונה בישו, שכן דמו של ישו יכול רק לכפר ולא לפגוע.
בעקבות הדברים נעשו מאמצים באוניברסיטאות השונות, ובכלל זה באוניברסיטת נוטרדאם, לצמצם את החשיבה האנטי-יהודית בקרב הסטודנטים לתאולוגיה הנוצריות.
תוך קידום שבירת דעות קדומות בשני הצדדים.
לפי מנפרד גרסטנפלד שרידים רבים מהאנטישמיות הנוצרית הקלאסית נותרו, כשמתווספים אליה אלמנטים חדשים, ואלו באים לידי ביטוי בעיתונאות, באיורים ובמדיה העכשווית באירופה.
אירופאים רבים עודם מאמינים כי היהודים אשמים ברצח ישו וכי הם משתמשים בדם נוצרים בפסח.
תוך המשך קיום מסורת "שריפת היהודי" לטקס חג הפסחא.
רעיון היהודים כבית הכנסת של השטן הוביל לפיתוח תאוריות שונות לגבי כך שהיהודים המודרניים אינם באמת יהודים - אלא האדומים, עם בעל קונוטציה שלילית בתנ"ך שמקושר באויב שיש להילחם בו באחרית הימים, או הכוזרים, גם כן עם בעל קונוטציות תנ"כיות שליליות.
היו אף כאלו שהאמינו שהגרמנים בתקופת מלחמת העולם השנייה היו למעשה היהודים האמתיים והיהודים שנרצחו היו למעשה יהודים מתחזים.
כיום עודם קיימים זרמים שונים בנצרות שעדין מחזיקות באמונות והתפיסות העתיקות על היהודים והיהדות מתוך התנגדותם לעמדות הוותיקן.
תוך אמונה בתפיסות האנטישמיות המסורתיות ותפיסתם כאמת או אי הבנת רקעם.
זאת לרוב תוך חוסר בקיאות בנצרות עצמה, כמו במיוחד ביהדות, העברית ובתנ"ך היהודי.
כשרובם אינם מודעים לכך שתפיסות אלו אנטישמיות, לא נכונות, אינן מבוססות על האמת, וכוונו מטעמים פוליטיים.
האנטישמיות החדשה מציגה את ישראל כמדינה שלילית מיסודה, לעומת כל האחרים, ולכן אין לה זכות קיום.
לעומת האנטישמיות המסורתית שביקשה למנוע מהיהודים חיי חברה ככל האחרים, האנטישמיות החדשה מבקשת למנוע מהעם היהודי לחיות כחבר שווה בחבר העמים.
פר אולמארק טען כי האנטי-ציונים מקבלים את זכותם של עמים אחרים להגנה ומימוש רגשות לאומיים, אך כי הם שוללים את אותה הזכות מהעם היהודי.
לפיכך, הם אינם שופטים את ישראל באותם הערכים המשמשים לשיפוט מדינות אחרות וזה נחשב כאנטישמיות.
העוינות הנוצרית המסורתית ליהודים הומרה בהדרגה להתנגדות הממסדים הנוצרים ללאומיות היהודית בארץ-ישראל.
לאחר הקמתה של מדינת ישראל תאולוגיית החילופין הפכה לבלתי-רלוונטית ויצרה ואקום תאולוגי עמוק בנצרות, שכן היהודי יועד לעד להשפלה ואילו הנה יש להם מדינה.
הפרוטסטנטים העניקו לדבר פרשנות דתית והיא התקרבות ימי חזרתו של ישו; הקתולים דחו רעיון זה.
הוותיקן, ה-WCC וה-NECC, מסיבות פוליטיות-פרגמטיות (להגנה על אתרי המורשת הנוצרים.
שעתיד רובן, לפי הצהרות בינלאומיות מסוימות, לעבור לידי הריבונות הפלסטינית.) העניקו למדינת ישראל "יחס עוין ומנוכר כבר מראשיתה".
ביוני 1967, במסמך שיועד ל-NECC, פרסמו "קבוצת תאולוגים מזרח-תיכוניים" מסמך לשלילת האנטישמיות.
בתוכנו טענו כי סיבת שלילת נוצריי המזרח את היהדות והיהודים היא אי הבחנתם בין העם היהודי למדינת ישראל ובין היהדות לציונות.
ואילו הגורם המרכזי לטעותה של נצרות המערב בתמיכתה הבלתי-מסויגת במדינת ישראל היא רגשות האשם כלפי היהודים.
הפתרון לבעיה שהציעו היה "להביא לידי הפרדה מושגית ומעשית בין היהדות לציונות בתודעה הנוצרית המזרחית והמערבית." כלומר יש להגדיר את היהדות כנטול כל סממן לאומי או זיקה לארץ ישראל, זאת תוך הדגשת החובה שבמאבק בציונות.
מאוחר יותר התפיסה הרווחת בקרב הקתולים הייתה כי מדינת ישראל היא דבר חולף שכנראה נוצר באופן זמני לאור האנטישמיות, וכשהאנטישמיות תיעלם כך גם יקרה עם הדחף הלאומי היהודי.
בנוסף נתפסה זהותה היהודית של ישראל כבעיית המזרח התיכון, ומכשתיעלם הזהות היהודית של מדינת ישראל תיווצר מציאות צודקת באזור.
שימוש בשואה למטרות רווח פוליטי דרך מניפולציה והשפעה על דעת הקהל
ממסדי הכנסייה נמנעים באופן עקבי וגלוי מלהתערב בענייני ריבונות מדינתית ובפרט בוויכוחים לאומיים, כשהסכסוך הישראלי-פלסטיני יוצא מכלל זה.
בשנת 1983 בוועדת ה-WCC בוונקובר הוחלט והתבקש מנוצריי המערב להכיר בכך שרגשות האשם שיש להם כלפי היהודים עשויים להשפיע על עמדתם בנושא הסכסוך במזרח התיכון ואף להוביל לתמיכה בלתי-מסויגת במדינת ישראל.
החלטה זו, מעבר לכך שגרמה לאפקט פסיכולוגי הפוך, שחררה נוצרים מערביים רבים מ"האשם" וההתגוננות ואפשרה חלופה נוחה להיעלמות "תאולוגיית החילופין" ותחושת העליונות על היהודים, שעם היעלמותם היה להם קשה להשלים: "נמצאה כעת דרך חדשה המשחררת מכובד הזיכרון ההיסטורי ובה בעת משפילה את היהודי: השפלת מדינת-היהודים.
שכן היהודים עודם מוכיחים את נחיתותם המוסרית על פני הנוצרים, וזאת למרות ובהקבלה למה שאירע על ידי הנוצרים במלחמת העולם השנייה.
שכן מה שהיהודים עשו ועושים לפלסטינים חמור בהרבה; ואף מייצג ובכך מעביר את כלל פשעי הקולוניאליזם' אל מדינת היהודים, דבר שמוכיח את היות היהודים דימונים ורעים.
שימוש בסמלי האנטישמיות הנוצרית הקלאסית
החל משנת 2010 החלו ארגונים הפועלים בשטחי הרשות הפלסטינית להשתמש בתעמולה המעוררת רגשות הדתיים נגד ישראל, תוך עידוד וקריאה להחרמתה.
משנת 2013 ארגונים נוצריים הפועלים בשטחי הרשות הפלסטינית, החלו להשתמש ביתר שאת בתעמולה דתית אנטישמית נגד ישראל, תוך טיעון כי ישו היה פלסטיני שחי בפלסטין.
ד"וח קרן עמוס הבריטית (Amos Trust) הפועל בתחומי הרשות הפלסטינית בנוגע לפעולותיה בבית לחם כתב: .
בכריכת הקטלוג לשנת 2013 אף מתואר ישו מנסה לעבור את חומת הביטחון באמצעות חבל.
בשנת 2014 לכבוד חג המולד התחפשו מפגינים פלסטינים לסנטה קלאוס ויצאו להפגין ולתקוף חיילי צה"ל תוך צילום תמונות תגובות החיילים והפצתם כתקיפת חיילי צה"ל את סנטה קלאוס.
באותה שנה Kairos Palestine הפיצו איגרת מיוחדת ובה נכתב: (הבשורה ע"פ לוקאס, 18,4).
הכנסייה הפרסביטראנית באותה השנה פרסמה באותה השנה החלו לדמות את מדינת ישראל לשלטון הכיבוש הרומי, שדיכא את היהודים בימיו של ישו; ואת היהודים אז לפלסטינים היום.
קרן Holy Land Trust היא מבין הקרנות המארגנות את הכנס השנתי 'ישו במחסום' בבית-לחם המעביר תכנים אנטישמים החל מ-2010. בין התכנים העיקריים המועברים בכנס הם נושאי גזע ומוצא הישראלים החיים כיום בישראל, כשמקורותיהם האמיתיים אינם יהודים אלא אירופאים, כוזרים.
כפי שטען מיטרי ראהב, כומר מבית-לחם: ויקטור בטרסה ראש העיר הנוצרי של בית-לחם גם טען כי
במהלך השנים האחרונות גורמים שונים החלו להשתמש בתעמולה דתית נוצרית על מנת להסיט את דעת הקהל האירופאי והנוצרי נגד ישראל, ובתוך כך להפוך את הפלסטינים שרובם מוסלמים לסמל ישו שהיהודים צולבים והורגים בשנית.
בשנת 2002, במהלך המצור של צה"ל על כנסיית המולד בבית לחם, הפיץ עיתון לה סטמפה איור בו טנק ישראלי מכוון על ישו התינוק, ששואל: "לוודאי, שהם לא מעוניינים להרוג אותי שוב?".
העיתון Het Nieuwsblad הציג את אחמד יאסין, מנהיג חמאס, לאחר חיסולו על ידי ישראל, צלוב על כיסא גלגלים תחת הכיתוב: "ישראל הורגת מנהיג רוחני".
על אותו נושא, בpro-Pasok daily, Eleftherotypia הוצג איור בו אישה שואלת גבר: "מדוע הממשלה היהודית הורגת מנהיג דתי?" האיש עונה: "הם מתאמנים לקראת חג הפסחא."
רשימת חוקים מפלים מטעם הכנסייה
לא כל החוקים הופעלו בבת אחת ובאותו המקום, אלא התרחשו בנקודות זמן ואזורים גאוגרפיים שונים בהיסטוריה (לרוב בעקבות בעיות פנימיות ובזמנים של שפל כלכלי).
ב-306 לספירה, הכנסייה אסרה על אכילה משותפת של נוצרים עם יהודים.
ב-309 לספירה, הכנסייה אסרה על נישואים בין נשים קתוליות ליהודים, אלא אם כן התנצרו לקתוליות תחילה.
נאסר על לקיחת פילגשות קתוליות.
נאסר על הענקת ברכה לשדות של קתולים.
ב-589 לספירה, בקתולי איבריה, המועצה השלישית של טולדו הורתה להטביל בכח ילדים שנולדו כתוצאה מהנישואין בין היהודים וקתולים.
בשנת 681 לספירה, הכנסייה שרפה בפומבי ספרי התלמוד וספרים יהודים אחרים.
בשנת 1215 לספירה, לאור החלטת ועידת לטראנו הרביעית, הכנסייה הורתה ליהודים לענוד טלאי מיוחד, בצבעי אדום ולבן, על בגדיהם.
בשנת 1215 לספירה, לאור החלטת משפט פריז, הוחלט כי יש לאסור על יהודים לעסוק בתפקידים ציבוריים.
בשנת 1267 לספירה, הכנסייה קבעה שחובה על היהודים לחיות בחלקים מיועדים ליהודים בלבד או גטאות (השימוש הראשון במילה "גטו" נעשה לראשונה בוונציה, איטליה, בסביבות 1516 לספירה).
אבי בקר, מיהו העם הנבחר?
יוסף חיים ירושלמי, משה של פרויד: יהדות סופית ואינסופית, הוצאת שלם, ירושלים, התשס"ו, 2005.
אנטישמיות היא מושג שנקבע בשנת 1879 על ידי המשכיל הגרמני וילהלם מאר.
אף שיש במושג זה כדי להצביע על הגזע השמי כולו, הרי שהשימוש שנעשה בו היה נגד היהודים.
האנטישמיות, שנאת העם היהודי, התקיימה מדורי דורות, דבר שחיזק את ההיבדלות החברתית והתרבותית של היהודים מיתר העמים.
האנטישמיות המודרנית החלה במאה ה–19 והיא כוונה בעיקר נגד האנשים היהודים, ולא ספציפית נגד היהדות.
במילים אחרות, השנאה לדת היהודית המירה עצמה בשנאה לעם היהודי כולו.
אנטישמיות מודרנית היא אנטישמיות הקיימת מהמאה ה-18 ועד לימינו אנו.
האנטישמיות המודרנית, שהתפתחה באירופה ומשם חלחלה לכל העולם שונה מהאנטישמיות המסורתית בסיבותיה, מטרותיה ואופיה, והיא מתבססת על שיטות מודרניות (מדע, תקשורת המונים, פוליטיקה מפלגתית וכו').
האנטישמיות המודרנית הגיעה לשיאה בתקופת השואה, בה נרצחו מיליוני יהודים בשל יהדותם.
שנאת ישראל המסורתית התקיימה כבר בתקופות קדומות, בעת העתיקה ובימי הביניים, וזאת מכמה סיבות:
שנאת השונה והנבדל - שנאה על רקע מנהגים ומסורת.
שנאה דתית על רקע נוצרי - מאחר שעל פי הברית החדשה הסגירו יהודים את ישו לרומאים, רואים חלק מהנוצרים את היהודים כולם כחייבים בעונש.
גנוסיס - במהלך ימי הביניים התפתחו כתות מינות גנוסטיות, שראו בעולם זה בריאתו של דמיורגוס, מעין שטן.
אלוהים התנ"כי נתפס במקרים רבים כדמיורג זה, והמאמינים בו כגזע השטן.
שנאה על רקע כלכלי - במהלך ימי הביניים ועד למאה ה-19 היו יהודים רבים מלווים בריבית.
מאחר שהכנסייה אסרה על נוצרים לעסוק בתחום זה, ופעמים רבות נאסר על יהודים להחזיק בקרקעות, מצאו בו יהודים רבים את משלח ידם.
שלא כיום, לעיתים הגיע גובה הריבית שדרשו יהודים לכדי 100% מן ההלוואה עצמה, לפיכך נצטברה אצל הנוצרים טינה רבה.
עלילות דם - עלילות דם התפתחו בעיקר על רקע דתי.
בין השאר נטען כי היהודים משתמשים בדם ילדים נוצרים, הנרצחים על ידם, לצורכי אפיית מצות.
מתן אמנציפציה: בארצות שונות (צרפת, גרמניה, איטליה) קיבלו היהודים אמנציפציה – שחרור מהגבלות, קבלת שוויון זכויות.
חלק מהיהודים החלו להשתלב במהירות בחברה הנוצרית.
אולם, תהליך ההשתלבות לא היה בכוחו לבטל את ההבדלים בין היהודים לבין הנכרים.
דווקא משום שמספר גדול של היהודים עבר לחיות בערים ונקלט במקצועות בעלי השפעה ציבורית – החלה להיות מורגשת יותר הימצאותם של היהודים בקרבת הנכרים.
כמו כן, האמנציפציה הביאה לתחרות כלכלית בין הנוצרים ליהודים על הון ומקומות עבודה.
במקרה של הצלחת יהודים, הדבר גרם לרוגז, קנאה ולשנאה.
היהודי הצטייר כבעל הון, כמכשיל או מהפכן, המנצל את העם הפשוט.
אנטישמים רבים ביקשו לבטל את האמנציפציה שניתנה ליהודים.
התפתחות הדמוקרטיה: הרחבת זכות הבחירה, התפתחות התודעה הדמוקרטית וצמיחתן של המפלגות הפוליטיות - סייעו לחיזוק האנטישמיות בשל מספר גורמים, שעיקריהם:
שכבות נמוכות, רוויות שנאה ליהודים, השיגו זכויות פוליטיות והחלו להשמיע קולן בגנות היהודים.
תעמולה אנטישמית חיזקה את כוחם.
חופש ביטוי והתפתחות תקשורת ההמונים סייעו לאנטישמים (בהחדרת קריקטורות לעיתונים, הפצת מאמרים אנטישמיים, וכו').
על יסוד חופש ההתאחדות, עלו מפלגות אנטישמיות שהתמודדו על קולו של הבוחר, תוך שימוש באנטישמיות כאמצעי לעלות לשלטון.
התפתחות המדע: עליית משמעותו של המדע עבור המודעות הציבורית, וצמיחת ענפי מדע חדשים, הביאו ליצירת ביסוס מדעי לאנטישמיות.
עיקר ביסוס זה היה בדרוויניזם החברתי ובתורת הגזע.
התפתחות הרגש הלאומי: התפתחות התודעה הלאומית בין עמי אירופה הייתה מן הגורמים המרכזיים לאנטישמיות.
לאחר שהריבונות עברה מן האצולה לעמים והעמים הגדירו עצמם כלאומים, נוצרה מסגרת חדשה, גם לטיפול ב"שאלת היהודים".המהפכה הצרפתית (1789) הכירה ביהודים כבני הלאום הצרפתי.
הדגש בתפיסה הלאומית של ה"מהפכה הצרפתית" הושם על אפשרות הבחירה של היחיד את לאומיותו, בתנאי שיציית לחוק המדינה ויהיה אזרח נאמן לה.אולם, מגמה אחרת של הלאומיות האירופאית הייתה המגמה הרומנטית, אשר הגדירה את "הלאום" אחרת: אדם נולד לתוך לאום.
הלאום מוגדר על פי מוצא, היסטוריה ושפה.
אדם אינו יכול לאמץ לעצמו לאומיות.
האנטישמים מהזרם הרומנטי טענו, כי אין לקבל את היהודים כאזרחים, בהיותם גוף זר, מבחינה לאומית.היהודי נתפס כגורם אנטי-לאומי, כפי שכתב וילמנס בספרו "אינטרנציונל הזהב" ב-1876: "…כל ניסיון למיזוג לאומי ייכשל, משום שיהודי מסתייג ממנו - מרובים היהודים בשורות המפלגות, החותרות לערער הארגונים הקיימים."
התעוררות המאבקים המעמדיים: במאה ה–19, עם התגברות המרמור על אי הצדק שבכלכלה המודרנית וצמיחת הסוציאליזם שהתנגד לשיטה הקפיטליסטית, רבו התאוריות הכלכליות להסבר ולהצדקת האנטישמיות.
רבים טענו כי היהודים נגועים בקפיטליזם ושהיהודים מצליחים לצבור כספים, רכוש והון רב בזכות השוק הקפיטליסטי.
היו שטענו כי היהודים שואפים להשתלט על המדינות השונות ולנצל את העמים הנוצרים.לדוגמה: שארל פורייה, הוגה דעות צרפתי, מראשי הסוציאליסטים בצרפת (1837 – 1772) ראה ביהודים אומה נחותה שעסוקה בעיקר בפעילות כלכלית מן הסוג הבזוי ביותר – הם מרמים את לקוחותיהם ועושקים את הציבור הנוצרי.
לטענתו, "הנח ליהודים להשתכן בצרפת 100 שנה - הם יהיו בצרפת מה שהם בפולין וסופו שייקחו בחוזק יד את מקצוע המסחר מאותם האזרחים, שעסקו בו עד כה בהצלחה, בלעדי היהודים…"
זיוף וחשיפת הפרוטוקולים של זקני ציון והיהודי הבינלאומי: פרסמו וטענו כי ליהודים יש תוכניות מעשיות ועכשוויות להשתלטות על העולם.
חקר ההיסטוריה היהודית: יש שטענו כי ממשיכי הנצרות עודדו התנצרות, אנטישמיות וכן התנזרות ממין לכל החיים על-מנת לדלל אוכלוסייה לא-יהודית ונישואים בין-דתיים.
בעוד היהודים ימשיכו להתרבות (כי ההתנזרות אסורה על-פי ההלכה היהודית).
בנוסף דבר שימנע נישואים בין יהודים ללא-יהודים, שכן עם פרסום התנ"ך הדבר הוביל לרצונן של נשים וגברים אירופאים ונוצרים רבים ורבות להינשא ליהודים ויהודיות, דבר שהיהודים מתנגדים לו.
חקר ההיסטוריה המקראית: יש הטוענים כי לאור סיפור פרשת פינחס בנוסף לסיפור אשת יפת תואר, פילגש בגבעה, ייבום וחליצה וכו', הנאצים עשו ליהודים את שהיהודים עשו בתקופה המקראית.
ואף ייתכן וראו בכך נקמה או הקדמת תרופה למכה, למקרה בו היהודים היו פועלים אם היו בעמדת כח.
נישואים בין-דתיים והנזירות: רצונם של אירופאים לקחת ליהודים את הכסף וההצלחה וכן התמרמרות על כך שאירופאים מוצלחים העדיפו להינשא ליהודים ויהודיות ולא נוצרים שכמותם.
רצונם של נוצרים אירופאים כפריים להינשא לנשים יהודיות וסירובן של האחרונות והוריהן, דבר שפגע בכבודם ויצר רצון לנקום.
מימי ניסיון ההפיכה של ז'ורז' בולנז'ה בצרפת של שנות ה-80 של המאה ה-19 ועקב פרשת דרייפוס נעשה, מצד קיצונים מהפכנים מימין ומשמאל, ניסיון לאחד את האומה ואת ההמון נגד הליברליזם, הקפיטליזם (כולל הסוציאל-דמוקרטיה המתונה שהסכינה עמו) והבורגנות שגיבשו את השלטון הדמוקרטי.
יסוד האנטישמיות ב"סינתזה" הלאומנית של ההמון, כפי שביטאו למשל גוסטב לה בון, מוריס בארס, שארל מוראס, פייר-ז'וזף פרודון, ז'ורז' סורל ואחרים לא היה שנאת יהודים סתם, אלא עקרון פוליטי ונוסחה לאיחוד שדרות הלאום.
בכוחה של התעמולה האנטישמית היה לגשר על פערים חברתיים ומעמדיים, ניגודי אינטרסים וסתירות אידאולוגיות בקרב הקבוצות הלאומניות השונות שהרכיבו את הסינתזה.
היהודי (הקפיטליסט, העקור הנצחי, הקוסמופוליטי, "הסוחר שאינו מכיר במולדת ובמעמד ואינו מבין טיבו של כבוד כי זהו ערך שאינו ננקב בבורסה") נתפס כמי שמתסיס, זורע פירוד ומפלג את ההמון הלאומי הפטריוטי.
האנטישמיות הייתה הגרעין סביבו יכל להתגבש הרגש הלאומי.
האנטישמיות הייתה הגרעין המשותף הבסיסי לתנועות לאומניות, סינדיקליסטיות ופשיסטיות בצרפת, הן ששאבו את האידאולוגיה שלהן מימין והן כאלה ששאבוה משמאל כגון "אקסיון פראנסז", "חוג פרודון" ותנועת הצהובים.
אפליה שלא מעוגנת בחוק: החברה הנוצרית רצתה באפליה, דחיית היהודים, אך לשם כך היה צורך להתעלם מחוקי המדינה, שנבנו באורח דמוקרטי.
במדינות מסוימות שררה מדיניות מפלה בקבלת משרות לתפקידים מסוימים, נמנע קידומם של היהודים ששירתו בצבא ובמסגרות חברתיות שונות סירבו לקבל יהודים לתוכם.
באימפריה הרוסית, הוגבל מספר המשרות היהודיות ברפואה הצבאית ל-5% והגבלת מספר סטודנטים שלמדו באוניברסיטאות ("נומרוס קלאוזוס").
באוסטריה, ראש העירייה של וינה הרבה לנשל את היהודים ממשרותיהם הממשלתיות.
הבנק הקתולי בצרפת פשט רגל וכתוצאה מכך, הפסידו משקיעים רבים את חסכונותיהם.
מנהל הבנק האשים בכישלונו את ה"הון היהודי", ובקשר לכך התפרסמו התקפות אנטישמיות בכמה עיתונים.
עלילות דם ופגיעות פיזיות ביהודים: עלילות דם התרכזו סביב פולחן הדת היהודית.
במאה ה–19 התפתחה האנטישמיות החדשה נגד היהודים והיא באה לידי ביטוי בפגיעות פיזיות ביהודים.
ברוסיה גרמו הפוגרומים לסבל רב ולראשית ההגירה היהודית לדוגמה:
בכפר אוסטרו-הונגרי, הנוצרים העלילו שהיהודים הרגו ילדה נוצרייה על מנת להשתמש בדמה באפיית מצות.
ברוסיה, שומר יהודי בבית חרושת מנדל בייליס, הואשם כי הרג ילד נוצרי כדי להשתמש בדמו למטרות פולחניות.
הוא נאסר, אך לאחר מספר שנים זוכה.
פוגרומים "סופות בנגב" ברוסיה – פרעות שנמשכו שלוש שנים.
המוני רוסים פגעו ביהודים ובזזו את רכושם.
השלטונות לא התערבו כי שיתפו פעולה עם הפורעים.
פרעות קישינייב – נערכו ביהודי העיר ביוזמת השלטונות הרוסיים.
היהודים נרצחו, נפצעו, נשים נאנסו והרכוש נגזל.
פרשת דרייפוס בצרפת - הרצל ששהה אז בפריז ככתב עיתון וינאי, הטיב להבין כי האמנציפציה לא פתרה את הבעיה היהודית ובעקבות כך פנה לפעילות ציונית ולניסיונות להקים מדינה יהודית כ"פתרון לאומי" ליהודים.
מדיניות ממשלתית מפלה ופוגעת ביהודים: השלטונות פגעו ביהודים, באזורים מסוימים, אם בערים הגדולות ואם באזורי מחיה מרובי התיישבות יהודית.
ברוסיה פורסמו תקנות, חוקי מאי, שנועדו להפלות את היהודים לרעה.
יהודים לא הורשו לקיים מסחר בימי חג נוצריים ובימי ראשון.
בעקבות המשברים הכלכליים והחברתיים ברוסיה, הנהיג הצאר אלכסנדר השני רפורמות (תיקונים/שינויים) בתחומים הקשורים ליהודים: על יהודי רוסיה היה להתרכז ולחיות ב"תחום המושב" – אזור בדרום מערב רוסיה.
אסור על היהודים לעסוק בחקלאות - כדי למנוע תחרות עם האיכרים הרוסיים.
איסור על קניית אדמות מחוץ ל"תחום המושב".
באוסטריה, בעיר וינה פעלה מפלגה אנטישמית שהונהגה על ידי ראש העיר.
ביוזמתם הונהגה מדיניות ציבורית מפלה (אסור ליהודים לתפוס משרות ציבוריות וממשלתיות).
גיבוש התאוריות האנטישמיות: התאוריות האנטישמיות היו חלק מתעמולת המשכילים הנוצרים כדי לפגוע ביהודים.
מטרת התאוריות הללו הייתה להתריע על הסכנה בשילובם של היהודים בחברה הנוצרית.
בשנת 1791 יצא לאור בעילום שם בגרמניה כתב הפלסתר "על המבנה הפיזי והמוסרי של היהודים בני זמננו: קולו של קוסמופוליט".
ב-1803 הוא הודפס שוב, הפעם עם שמו של המחבר, קארל וילהלם גרתנאואר, משפטן מכובד מברלין, וזכה להצלחה עצומה בגרמניה.
ייתכן שמחבר זה היה הראשון שהתייחס ל"גזע" יהודי.
בין היתר כתב: "מדוע לסבול בקרבנו בני אדם שהם תמהיל כל הרעות והכשלים הקיימים באנושות ואשר מתרבים כמו ארבה"?
באותה שנה התפרסמו מעל 60 פמפלטים בעד ונגד המחבר.
בגרמניה התפתחה התאוריה 'דרוויניזם חברתי', המבוססת על פרשנות תורתו של צ'ארלס דרווין, על פיה בעולם האנושי מתנהלת מלחמת הישרדות שבה החזק הנוצרי נאבק בטפיל היהודי (מדובר בפרשנות מעוותת של תורת האבולוציה שדרווין נזהר מאוד מלתת לה קונוטציות חברתיות.
ראה התייחסות בערך דרוויניזם חברתי).
בצרפת התפתחה התאוריה "היהודים הבוגדים", בעקבות משפט דרייפוס.
הצרפתים האנטישמים טענו שאין לסמוך על היהודים, שהרי הם בוגדים ורוצים בקריסתה של צרפת, הן מבחינה הכלכלית והן מבחינה הצבאית.
פעילות לקידום ולהטמעה של האנטישמיות, במטרה לדחוק את היהודים ולמנוע את השתלבותם בחברה הסובבת.
האנטישמיות, שרווחה באירופה, באה לידי ביטוי גם בהקמת מסגרות ארגוניות שונות כמו מפלגות אנטישמיות, עיתונות אנטישמית, הקמת ליגות אנטישמיות ועוד.
הקמת ליגת האנטישמים בגרמניה שמטרתה למגר את כוחם של היהדות ולבטל את השפעתה ברחבי גרמניה.
הקמת המפלגות האנטישמיות בגרמניה - מפלגתו של אדולף שטקר, שהייתה אחת מתוך עשרות מפלגות שרצו בסילוק היהודים מכל עמדות המפתח.
ברוסיה פורסם מסמך ששמו "הפרוטוקולים של זקני ציון" – מסמך שנכתב כביכול על ידי היהודים, נתגלה כשקרי וכמזויף.
תוכנו מעיד, כביכול, על שאיפת היהודים למוטט את כלכלת רוסיה ואירופה ולהביא לקריסת המשטרים.
בצרפת פורסם עיתון אנטישמי "הדיבור החופשי" ובו מאמרים, כתבות וקריקטורות אנטישמיים.
בין האחראים לאנטישמיות בצרפת היה אדואר דרימון, סופר ועיתונאי בעל עט מושחז וארסי.
הוא הוציא לאור ספר אנטישמי, רווי שנאה תהומית לעם ישראל, בשם "צרפת יהודית".
בספרו, טען כי קיים שוני תהומי בין הגזע הארי לשמי וכי צרפת סופגת השפעה מזיקה והרסנית של היהודים, עד כדי שעבודה בתחומי הפוליטיקה, הכלכלה והחברה.
מסקנותיו היו נוקבות: לבטל את האמנציפציה ולהחרים את רכושם של היהודים בעבור פועלי צרפת המסכנים; במצב הנוכחי, כשקיימת ממשלה בזויה בעיני כל ומתפוררת לחלוטין, די ב–500 איש, בעלי החלטה נחושה…שיקיפו את הבנקים היהודים ויבצעו את המהפכה הפורייה ביותר בזמן החדש.
בפרלמנט הצרפתי, בשנת 1891, הציע אחד הצירים לגרש את כל היהודים מצרפת.
ההצעה, בה תמכו 32 צירים, לא הועמדה לדיון.
אנטל דוראטי (במקור דויטש, בהונגרית: Doráti Antal; 9 באפריל 1906 – 13 בנובמבר 1988) היה מנצח ומלחין יהודי-אמריקאי.
דוראטי נולד בבודפשט, שבאוסטרו-הונגריה לשעבר (כיום בירת הונגריה), לאב שהיה כנר בתזמורת הפילהרמונית של בודפשט.
הוא למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, הלחנה אצל זולטאן קודאי וליאו ויינר, ופסנתר אצל בלה בארטוק.
בין עמיתיו לכיתתו באקדמיה היו מתיאש שייבר ועדן פרטוש.
הופעת הבכורה שלו בניצוח הייתה בשנת 1924 עם בית האופרה של בודפשט.
במהלך הקריירה שלו ניצח על תזמורת מינסוטה בשנים 1949 - 1960, על תזמורת רשות השידור הבריטית משנת 1963 עד 1966 ועל התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם.
משנת 1970 עד 1975 ניצח על התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית בוושינגטון ובין השנים 1975 ל-1978 היה מנצחה על הפילהרמונית המלכותית בלונדון.
דוראטי הלחין גם יצירות אחדות, ביניהן אופרה "הנבחרים", קונצ'רטו לצ'לו, רביעיית מיתרים ווריאציות לפסנתר על נושא של בארטוק.
את ההקלטה הראשונה שלו עשה עם הפילהרמונית של לונדון בשביל חברת HMV ("קול אדוניו", His Master's Voice).
במהלך הקריירה שלו הקליט דוראטי מעל 600 תקליטים.
דוראטי התאזרח רשמית בארצות הברית החל משנת 1947.
דוראטי התפרסם בעיקר בהקלטותיו למוזיקה של צ'ייקובסקי.
הוא היה המנצח הראשון שהקליט את כל שלושת הבאלטים של צ'ייקובסקי – אגם הברבורים, היפהפייה הנמה ומפצח האגוזים – בשלמותם.
הקלטות אלה נערכו בשנת 1954, לחברת ההקלטות מרקורי, עם התזמורת הסימפונית של מיניאפוליס, ששמה שונה בהמשך לתזמורת מינסוטה, כחלק מסדרת "נוכחות חיה" המפורסמת שלהם.
כל שלושת הבאלטים הופצו תחילה בנפרד, אבל אחר כך הופצו מחדש באלבום של שישה תקליטים אריכי-נגן.
דוראטי לא חזר להקליט את "אגם הברבורים", אבל הוא הקליט בסטריאו את "היפהפייה הנמה" (שוב במלואו) עם תזמורת הקונצרטחבאו לחברת פיליפס – כל זאת במשך תקופה של עשרים ושבע שנים.
כמו כן הקליט את כל ארבע הסוויטות התזמורתיות של צ'ייקובסקי עם תזמורת פילהרמוניה החדשה והיה המנצח הראשון שהקליט את "הפתיחה 1812" עם תזמורת מיניאפוליס ובלוויית תותחים אמיתיים, תזמורת כלי נשיפה ממתכת ופעמוני כנסייה.
בין הקלטותיו גם שש הסימפוניות של צ'ייקובסקי עם התזמורת הסימפונית של לונדון.
נוסף לכל אלה, גם היה הראשון להקליט את הבלט "קופליה" של ליאו דליב, עם תזמורת מיניאפוליס.
ההקלטה הדיגיטלית שעשה לפולחן האביב של סטרווינסקי זיכתה אותו ב"גראן פרי דו דיסק" הצרפתי.
דוראטי החזיק במשרת מנצח ראשי בתזמורות הבאות:
התזמורת הסימפונית של דאלאס (1945–1948)
התזמורת הסימפונית של מיניאפוליס (מאז שונה שמה לתזמורת מינסוטה) (1949–1960)
תזמורת רשות השידור הבריטית (BBC) (1963–1966), שנפרדה ממנו בחיבה בנגינת יצירותיו, סימפוניה בחמישה פרקים וסוויטת מדריגל.
התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם (1966–1970).
עם תזמורת זו הקליט את הסימפוניה הראשונה והשנייה שלו, "Querela Pacis" בחברת BIS.
הוא הוציא את התזמורת הזאת לסיורי הקונצרטים הראשונים שלה מאז ייסודה.
התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית בוושינגטון הבירה (1970–1977), שאותה הציל מפשיטת רגל ומשביתת נגנים.
תזמורת דטרויט (1977–1981), שאת רמתה שיקם למעמד בינלאומי באולם הקונצרטים המשופץ שלה.
מלבד היצירות המקוריות שהלחין, גם עיבד יצירות משל יוהאן שטראוס הבן לבלט נשף הסיום, כמו גם הלנה היפה וכחול הזקן של אופנבאך, ויריד בסורוצ'ינסק של מוסורגסקי.
האוטוביוגרפיה שלו Notes of Seven Decades יצאה לאור בשנת 1979. בשנת 1983 העניקה המלכה אליזבת השנייה לדוראטי תואר אביר כבוד של האימפריה הבריטית.
אנטיתזה או אנטיתזיס (ביוונית ἀντίθέσις ניגוד.
אנטי - נגד, תזה - עמדה) היא ניגוד ישיר או הפך מדויק למשהו.
לדוגמה: גיהנום אנטיתזה לגן עדן; אי-סדר אנטיתזה לסדר.
המשפט הידוע באנגלית "Man Proposes, God Disposes" - "האדם מציע, האלוהים משליך לפח" הוא דוגמה לאנטיתזה.
אנטיתזה מופיעה גם בספרו של ג'ון דריידן, "הצביה והפנתר": "שחור מדי לגן-עדן, ועם זאת לבן מדי לגיהנום".
אנטיתזה יכולה להיות כפולה או מתחלפת לסירוגין כמו במשפט הבא של הקיסר אוגוסטוס: "הקשיבו, אנשים צעירים!
הקשיבו לאדם זקן, שאנשים זקנים שמחו להקשיב לו כשהיה צעיר".
בין הכותבים האנגלים שעשו שימוש בולט באנטיתזה נמצאים אלכסנדר פופ (Alexander Pope), אדוארד יאנג (Edward Young), סמואל ג'ונסון ואדוארד גיבון.
בדיאלקטיקה, הסינתזה היא התוצאה הסופית של הניסיונות ליישב את הסתירה הפנימית בין האנטיתזה והתזה.
אנטיתרומבין הוא מולקולה חלבונית קטנה אשר מעכבת את פעילותם של מספר אנזימים במערכת קרישת הדם.
אנטיתרומבין הוא גליקופרוטאין המיוצר בכבד ומורכב מ-432 חומצות אמינו.
יש בו שלושה קשרים דיסולפידיים וארבעה אתרי גליקוזילציה אפשריים.
α-אנטיתרומבין היא הצורה הנפוצה של אנטיתרומבין בפלזמת הדם, ובו כל אחד מאתרי הגליקוזילציה מאוכלס על ידי אוליגו-סוכר.
β-אנטיתרומבין, שהיא צורתו השנייה של האנטיתרומבין, יש אתר גליקוזילציה שאינו מאוכלס.
בשל תכונותיו כנוגד קרישה, אנטיתרומבין משמש לעיתים כתרופה במצבים של פקקת.
ניתן להפיקו מחלב עזים שעברו הנדסה גנטית, כדוגמת התרופה ATryn.
זמן מחצית החיים של האנטיתרומבין בפלזמת הדם הוא כ-3 ימים.
הריכוז הנורמלי של אנטיתרומבין בפלזמת הדם באדם הוא גבוה ועומד על כ-0.12 מ"ג למ"ל, שהוא שקול לריכוז מולרי של 2.3μM.
אנטיתרומבין בודד מפלזמה של מספר רב של מינים נוסף לאדם.
על סמך ריצוף החלבון וריצוף cDNA, נמצא כי אנטיתרומבינים של פרות, כבשים, ארנבות ועכברים כולם בעלי אורך זהה של 433 חומצות אמינו, ומורכבים מחומצת אמינו אחת יותר מאשר אנטיתרומבין III אנושי.
חומצת האמינו הנוספת היא ככל הנראה חומצת האמינו במקום ה-6. אנטיתרומבינים של פרות, כבשים, ארנבות, עכברים ובני אדם הם בעלי רצף דומה עד כדי 84%-89%.
שלושת הקשרים הדיסולפידיים במולקולה נוצרים משש מחומצות האמינו: Cys8-Cys128, Cys21-Cys95 ו-Cys248-Cys430. בשיירים 96, 135, 155 ו-192, שבהם נמצאת חומצת האמינו אספרגין, יש אתרי N-גליקוזילציה פוטנציאליים.
בצורה הנפוצה של אנטיתרומבין אנושי, α-אנטיתרומבין, כל האתרים האלו מאוכלסים על ידי אוליגו-סוכר הקשור קוולנטית, ולכן משקלה המולקולרי של צורה זו הוא 58,200. בצורה הפחות נפוצה של אנטיתרומבין (כ-10%), β-אנטירומבין, אתר הגליקוזילציה הפוטנציאלי באספרגין 135 לא מאוכלס.
באמצעות תאים שהודבקו בנגיף Baculovirus וקווי תאים של יונקים שגודלו בתרביות תאים הופקו אנטיתרומבינים רקומביננטים עם תכונות דומות לאלו של אנטיתרומבין אנושי רגיל.
אנטיתרומבינים אלו הם בעלי תבניות גליקוזילציה שונות משל אנטיטרומבין רגיל, ומשמשים במחקר מבנה האנטיתרומבין.
אנטישמיות מוסלמית היא שנאת יהדות ויהודים מצד מוסלמים ברחבי העולם המתבטאת הן בכתבי דת אסלאמיים והן בפועל.
האנטישמיות המוסלמית מאופיינית בכלל מאפייני האנטישמיות הנוצרית, לאור היות האסלאם ההמשך הטבעי לנצרות, עם אלמנטים נוספים הקשורים להיסטוריה של האסלאם ובפרט תקופתו של מוחמד.
מוחמד, מייסד דת האסלאם, ניסה בראשית דרכו להתקרב אל היהודים, גם בעת שיבתו בממכה וגם לאחר הגירתו לאל-מדינה בשנת 622 לספירה.
לאחר מלחמות אלה תקף מספר שבטים יהודיים נוספים בחג'אז.
בספרות החדית' המקובלת על מוסלמים סונים הנקראת כותוב א-סיתה דווח כי לאחר הגליית השבטים בני קינוקאע ובני נדיר, מוחמד הרג את כלל הגברים הבוגרים של השבט השלישי, בני קורייטה למעט בודדים שניצלו; המוסלמים לקחו את נשות השבט וילדיו לעבדות.
ב-627 נטבחו רבים מיהודי הכפר ח'יבר, ב-629 נרצחו כל הגברים היהודים בני נדיר ונשותיהם חולקו למנצחים וגם מכל שאר אזורי כיבושיו.
שבטים יהודים נוספים בחג'אז הותקפו ורבים מן הנותרים הוגלו, אם כי ייתכן שיהודים מחוץ לחג'אז הותרו להישאר בחצי האי ערב - בעיקר יהודי תימן.
כשעלה לשלטון יורשו החליף עומר בן אל-ח'טאב, הוא האמין כי מוחמד ביקש בצוואתו לגרש את כל היהודים מחצי האי ערב וכך פעל בין השנים 635–636 גירש עומר בן אל-ח'טאב את כל היהודים והנוצרים לפחות מחבל החג'אז וחצי האי ערב התרוקן ברובו מתושביו היהודים.
היות שמדובר בתקופה המכוננת של הדת המוסלמית, לכל מילה ולכל אירוע מיוחסת כיום משמעות גורלית.
בניגוד לפרקי הקוראן שניתנו בעיר מכה, פרקי הקוראן שניתנו בעיר מדינה כוללים התקפות רבות נגד לא מוסלמים בכלל ויהודים בפרט, לרבות ייחוס תכונות ליהודים כקבוצה המהווה שנאת יהודים; עם זאת, ניתן גם כמה אמרות חיוביות כלפי היהודים, וכן אזהרות מלפגוע ביהודים ונוצרים שמשלמים מס לשלטון מוסלמי (ד'ימי).
ידועה בהקשר זה אמרה המיוחסת למוחמד: "כל היהודים דומים בהכרח לאחיהם מחצי-האי ערב"; ואם בין התכונות שהקוראן מייחס ליהודי חצי האי ערב בפרקים אלה, בולטות למשל הבוגדנות הפלגנות נוסח פרשת קורח (המסופרת אף בקוראן), הרי מכאן שתכונות אלה מאפיינות גם את כל היהודים האחרים בעולם.
מנגד, הקוראן קובע במפורש כי היהדות היא בת ויכוח ראויה וגם חשובה, בהיותה דת מונותיאיסטית, שקדמה לאסלאם ותרמה לו; הסתירה הזאת מיושבת על ידי הטענה, כי היו אלה הרבנים, אשר סילפו את תורת משה.
האסלאם נוטר טינה הן ליהודים והן לנוצרים וישנם רמזים בספרות המוסלמית כי באחרית הימים יביסו המוסלמים סופית את היהודים ואת הנוצרים.
לפי אחת הדעות, רוב כתבי הפולמוס האסלאמיים נגד היהדות הושפעו וניזונו ממקורות נוצריים קדם-אסלאמיים, שהתעצמו עם ההתאסלמות ההמונית של נוצרים.
גם טיעוני ההתפלמסויות של מוחמד עם היהודים נשענו במידה רבה על טיעונים ששימשו את הכנסייה נגד היהודים בתקופה המוקדמת כמו הרעיון כי היהודים אינם העם הנבחר שנעשו לפני כן בשימוש הכנסייה הסורית ונראה כי מוחמד הושפע מהם.
בקוראן עצמו מופיעים תשעה קטעים בהם מתוארים בני-ישראל כהורגים שלא בצדק את הנביאים ששלח להם אלוהים, דבר המאפיין אותם כרוצחי נביאים בנוסף למאפיין אותם כלא מקבלים את סימני האל וכאלו שאלוהים הקשיח את לבם.
דבר שבגללו קיים "השפלה והעוני של היהודים", ושלפיו אין להאמין לטענות היהודים שהם נאמנים, שכן הם אינם יכולים להיות שכאלו לאור זאת שהרגו נביאים.
בנוסף זו הסיבה שבשמה היהודים, או חלק מהם, הולכים להיענש בגיהנום.
הטיעון של רשיד רידא, בפירושו את האל-אימראן, היה כי הסטריאוטיפ שדבק ביהודים כרוצחי נביאים, היה בעקבות דיווחים בחדית' הסוני וייתכן שגם השיעי על ניסיונות לכאורה של יהודי מדינה להרוג את הנביא מוחמד, וזאת שלוש פעמים.
ולא רק בגלל חריפות הדיונים בין מוחמד ליהודי מדינה באותה התקופה.
אבן כת'יר טוען כי היהודים הרגו יותר מ-300 נביאים ביום אחד ועוד באותו היום התפנו לפתוח את חנויות הירקות שלהם.
לפי חדית'ים שונים היהודים ניסו להרוג את הנביא מוחמד במספר הזדמנויות ולפחות שלוש פעמים; (1) כשהוא היה תינוק, לאור קריאה בעתיד.
(2) שבט בני נדיר רצו לתקוף את מוחמד עם פגיונות, אך אישה ששמעה על התוכנית שלחה על כך מסר למוחמד ובתגובה מוחמד הגלה את כל יהודי השבט.
בסיפור אחר מוחמד עמד לצד קיר והיהודים תכננו לזרוק עליו אבנים ולהרגו, הוא ראה זאת ברוח הקודש, חזר לאל-מדינה והחליט לצאת נגדם למלחמה.
(3) לאחר כיבוש ח'ייבר מסופר כי אישה יהודיה הגיעה עם כבש מורעל כמתנה למוחמד, אך בספרות החדית' ישנן גרסאות סותרות לסיפור זה.
לפי אחת הגרסאות אכל מעט ממנו ושאל אותה על זה.
היא ענתה: "רציתי להרוג אותך", ואז הוא ענה: "אללה לא היה נותן לך לעשות את זה".
לפי גרסה אחרת, מסופר כי הוגש למוחמד וחייליו בשר כבש מורעל כדי לברר אם הוא נביא אמת או נביא שקר; מסופר כי במחלתו האחרונה של מוחמד, שהביאה למותו הוא אמר: "אני עדיין מרגיש את הכאב של המזון שאכלתי בח'ייבר, כאילו שאבי העורקים שלי נחתך מהרעל".
מעמדם המשפטי של היהודים בארצות האימפריה המוסלמית היה זהה לזה של הנוצרים - "בני חסות" (אהל אלד'מה), הנהנים על פי חוק מהגנה על חייהם, גופם ורכושם ואף יכולים לקיים את מנהגי דתם, גם אם לא בפרהסיה, בתנאי ששילמו את מס הגולגולת (ג'יזיה) ונהגו בהתאם לחוקי האסלאם והמגבלות האחרות שהוטלו עליהם.
על היהודים נאסר להפיץ את דתם ברבים, עם עונש מוות למי שמשכנע מוסלמי להמיר את דתו.
אסור היה ליהודים לבנות בתי כנסת שגובהם מעל למסגדים שבסביבתם.
נאסר עליהם לכהן במשרות בכירות בממשל, במערכת השיפוט ובצבא.
נאסר עליהם לרכב על סוסים.
הם נדרשו לענוד תג בעל צבע נבדל על הכובע.
באיראן למשל, הם נחשבו אף לטמאים פיזית ואסורים במגע ("נג'אסה").
נאסר עליהם לרשת שיעים, אף כי ההפך היה מותר ויהודי שהתאסלם זכה בכל הירושה.
נאסר על שיעים לשאת יהודיות, אלא בנישואין זמניים (נישואי "מותעה"), שהם סוג נחות ונצלני של נישואין.
היו הגבלות רבות נוספות, מסוגים שונים ומשונים, שהיום נחשבות לגזענות ולאנטישמיות.
בנוסף להגבלות הללו, היהודים גם תוארו על ידי המוסלמים, ככנועים, שקטים, ומשוללי-חרב להגן על עצמם.
הם נחשבו "בני מוות" ("אולאד אלמות"), פחדנים לא לוחמניים וכפופים.
ב"אלרד עלא אבן אלנגרילה" מחמד אבן חזם טוען כי "כל המכיר את היהודים יודע כי הם אספסוף מטונף וחסר בינה, ציבור דוחה, גס והמוני, בוגדני, רך לבב, מאוס, כזבן, בעל שאיפות נמוכות ביותר ובעל כושר הבחנה חלש ביותר.
הייתכן כי אלו הם בניו הנבחרים של האל?!".
אבן חזם טוען כי שושלת היוחסין היהודית מלאה בממזרות, דבר המעיד על ניוונם המוסרי.
הוא מתאר את היהודים כשקרנים ונוכלים (קו המאפיין אותם לטענתו עוד מהתקופה בה יעקב גזל את הבכורה מעשיו), ואומר כי "אף-על-פי שהכרתי יהודים רבים, מצאתי רק שניים שהיו דוברי אמת".
במרוקו למשל, הם כונו "אספל אל-סאפלין" (המושפלים שבמושפלים); לחלופין, הם תוארו כמגוחכים.
למשל, בקבצים המיוחדים של התורה שבעל פה (חדית'), שנקראו בשם "אסראיליאת" (דברי ימי היהודים), הגיחוך משמש בערבוביה עם אזכור מזימותיהם של היהודים נגד הנביא מוחמד בעיר מדינה.
עם זאת, בניגוד למצבם באירופה, פוגרומים, היו נדירים יחסית.
התאסלמות בכפייה אירעה אמנם לעיתים, למשל במרוקו, תימן, ובאיראן בסוף המאה השמונה עשרה, אבל גם זאת, לעיתים יותר רחוקות מאשר באירופה.
הייתה אם כן אנטישמיות ברורה, ועדיין הייתה התופעה רכה יחסית לזו שהתרחשה במקומות אחרים בעולם בימי הביניים.
ברנרד לואיס טוען כי האנטישמיות הופיעה בעולם המוסלמי רק בשלהי העת החדשה ולא ניתן למצוא קודם לכן הוכחות לקיומה של עוינות מושרשת שניתן לכנות "אנטישמיות" (במובן המודרני) כלפי יהודים, או כלפי כל קבוצה אחרת לצורך העניין.
אף שגישה שלילית כלפי יהודים רווחה, היא לא חרגה מרגשי עליונות כלפי מי שנחשבים בני קבוצה נחותה יותר, ולמעשה, הם היו ביטוי של בוז כלפי כל מי שאינם מאמינים באסלאם.
באיגרת "אלרד עלא אלנצארא" שנמען אל הנוצרים מייחס המלומד המוסלמי אל-ג'אחז את יחסם המחמיר של מוסלמים ליהודים, על הקטעים הביקורתיים המופיעים אודות היהודים בקוראן בניגוד לקטעים חיובים יחסית לנוצרים, וטוען כי אין הדבר צודק.
שכן הקוראן התייחס בזמנו ליהודים וכן נוצרים ספציפיים, השייכים לאותה התקופה ולא לאלו הקיימים היום.
זאת לאור כך שהיהדות של היום אינה מהווה סכנה לאסלאם כמו הנצרות.