tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקי החדיר בין העובדים את חשיבות היושרה והאובייקטיביות, הוא לא נכנע ללחצים פוליטיים, ונאבק לבסס את עבודת הלמ"ס, באיסוף ופרסום נתונים, על שיקולים מקצועיים – עיקרון שעוגן בחוק.
בקי היה מיוזמי מפקד האוכלוסין הראשון במדינת ישראל, שנערך ב-8 בנובמבר 1948, לקראת הבחירות לאספה המכוננת, ובמסגרתו הוענקו מספרי זהות לכל תושבי ישראל.
בקי עמד בראש החוג לסטטיסטיקה ודמוגרפיה (שמאוחר יותר התפצל לשני חוגים).
הוא היה הדיקן הראשון של הפקולטה למדעי החברה, שהוקמה ב-1953 כבית-הספר למדעי החברה ע"ש אליעזר קפלן.
הוא היה ממקימי המכון ליהדות זמננו ומייסד המדור לדמוגרפיה ולסטטיסטיקה של היהודים.
בשנת 1963 הוא ייסד את המועצה הציבורית לסטטיסטיקה, שבראשה עמד שנים רבות.
בשנת 1964 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
הוא ניהל את מפקד 1967 שכלל את מזרח ירושלים והשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
בשנת 1975 נבחר לנשיא הראשון של האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה.
בשנת 1978 פרש לגמלאות מהאוניברסיטה, כפרופסור אמריטוס.
בקי כתב מאות מאמרים וכן ספרים רבים בתחום הסטטיסטיקה.
הוא פיתח שיטות מחקר חדשות, תאורטיות ויישומיות של ניתוח סטטיסטי ודמוגרפי.
בשנת 1977 פרסם ספר על אוכלוסיית ישראל, שייצג את ישראל בסדרה על מחקר דמוגרפי שהזמין ארגון האומות-המאוחדות מחבריו, והוא נחשב לאחד הספרים החשובים בתחומו.
יתר על כן, בקי קידם את המחקר וההוראה בתחום הדמוגרפיה של יהודי התפוצות.
עבודתו הותירה מורשת מכובדת ובסיס ללימוד, להוראה ולמחקר דמוגרפי וסטטיסטי בישראל ומחוצה לה.
בין נושאי המחקר שלו יש לציין את תנודות האוכלוסייה בערים הגדולות באירופה במאות 19 ו-20, בעיות דמוגרפיות הקשורות באמהות לא נשואות וילדים מחוץ לנישואין וייצוג גרפי של נתונים סטטיסטיים.
אחד מנושאי המחקר המוקדמים שלו היה התפתחות האוכלוסייה היהודית באיטליה מאז המאה ה-17.
לאחר פרישתו לגמלאות מן האוניברסיטה (1977) הוא המשיך במחקריו הרבים, והתמסר בעיקר לפיתוח שיטות גיאוסטטיסטיות להצגה גרפית של נתונים סטטיסטיים במרחב גאוגרפי באמצעות צורות המייצגות פיזור של אוכלוסיות בטריטוריות.
שיטה זו אומצה על ידי הלמ"ס של איטליה בשני כרכים גדולים של אטלס דמוגרפי.
הספר המסכם את השיטות הגיאוסטטיסטיות שבקי פיתח במשך רוב חייו התפרסם לאחר מותו.
בשנת 1948 בקי היה הראשון שקיבל את פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב (פרס כבוד).
בשנת 1972 קיבל את פרס בובליק.
בשנת 1978 זכה בפרס רוטשילד.
בשנת 1982 קיבל את פרס ישראל בכלכלה ובדמוגרפיה (פרס ישראל לסטטיסטיקה לשנת תשמ"ב).
בשנת 1995 הוענק לו התואר יקיר ירושלים על ידי ראש העיר דאז, טדי קולק.
לאחר מותו נקראו על שמו רחובות בירושלים ובבאר שבע, כמו כן בבאר שבע נקרא גן על שמו בשכונת רמות.
היה נשוי לוירה לבית קולומבו, ואב לבן ושלוש בנות.
אחיינו הוא פרופ' מריו בקי ממכון ויצמן למדע.
בקי נפטר בירושלים ב-26 בנובמבר בשנת 1995. הוא נקבר בהר המנוחות בירושלים.
רוברטו בן-שושן (נולד ב-2 ביולי 1969) הוא מנהל, איש עסקים וסוכן כישרונות ישראלי, מייסד סוכנות הדוגמנות "רוברטו".
נולד בשם ראובן בן-שושן ביפו, וגדל בבת-ים.
בשנת 1995 הקים את סוכנות "רוברטו", שלה ארבעה סניפים, הממוקמים בדרום תל אביב, צ'כיה, קייב ומיאמי.
ההצלחה הראשונית שלו החלה עם גילוי וייצוג הדוגמנית שרון גניש, שהייתה הישראלית הראשונה שדגמנה עבור ורסצ'ה.
בן שושן גילה גם וייצג את הדוגמנית הבינלאומית מורן אטיאס, אשר הפכה כעבור שנים אחדות למנחת טלוויזיה פופולרית באיטליה והתפרסמה גם בארצות הברית, אירופה וישראל.
בנוסף, במהלך הקריירה שלו, גילה רוברטו בן שושן וייצג את אגם רודברג, רותם סלע, ליהי אלון, יובל שרף, נאור אורמיה ושרית אביטן.
רוברטו גילה וייצג גם את מאיה בוסקילה, שהצלחתה הובילה אותה לתואר זמרת השנה ואותו כסוכן השנה, על עבודתו בפריצת הקריירה שלה.
רוברטו הקים את להקת הפופ גיים בויז, אשר פעלה בארץ בין השנים 2005–2007, הוציאה אלבום אחד והייתה חתומה על מספר להיטים.
בשנת 2017 הקים את להקת הבנות "3GR" (נקרא כ"טריגר") שפעלה זמן קצר בלבד.
שנה אחר כך הקים להקת בנות נוספת בשם "פורמולה", המורכבת מאנג'ל ברנס, טניה לאורן והתאומות עלמה וליה ציון.
שבמקביל היה שותף להפקת סדרת הדוקו "החיים על פי פורמולה" על הלהקה.
רוברטו בן שושן מייצג כיום דוגמניות רבות, וביניהן סופיה מצ'טנר, אשר נבחרה בגיל 14 לתפקיד הפנים של בית האופנה כריסטיאן דיור.
בנוסף ייצג את הדוגמן הפלסטיני, קאהר חרחש,, תושב מזרח ירושלים, שזכה אחר כך להצלחה רבה באירופה.
דוגמניות נוספות מצליחות בעולם כמו, דורית רבליס, שעשתה קמפיין לקלווין קליין, הובילה קמפיינים בינלאומיים למותגים כמו פול אנד בר, והיום פרזנטורית של חברת מנגו העולמית וקסטרו מודל בישראל.
אביטל לנגר, שדגמנה בתצוגה רשמית של שאנל, דגמנה לז'יבנשי ביוטי והובילה קמפיינים בינלאומיים של זארה ו-H&M.
בנוסף, בן שושן מייצג את הזמרת נועה קירל, שבנובמבר 2017 יצגה את ישראל בטקס "פרסי המוזיקה של MTV אירופה" (EMA), בקטגוריית "האמן הבינלאומי" וב2023 בתחרות האירוויזיון אותה סיימה במקום השלישי.
בשנת 2017 רוברטו כתב את רעיון הסדרה "כפולה" והיה שותף להפקתה, המיוצגת שלו, נועה קירל, הכוכבת הראשית בסדרה.
כחלק מהצלחתה, הוביל רוברטו את קירל לחתום על חוזה הקלטות בחברת אטלנטיק רקורדס הבינלאומית, ובסוכנות השחקנים האמריקאית "Creative Artists Agency".
בין התגליות הנוספות של רוברטו בן שושן נמצאת גם השחקנית, הדוגמנית והמנחה ריף נאמן, אותה גילה בשנת 2014.
בין המיוצגות המובילות של רוברטו כיום נמצאות גם הכוכבת ההוליוודית ענבר לביא, מלכת היופי, הדוגמנית והשחקנית קארין עליה; השחקנית והדוגמנית יוליה פלוטקין; השחקנית דין הפנר; והשחקניות ההוליוודיות טל ברקוביץ' ולי לוי.
רוברטו מייצג גם את הזמרת ואלרי חמאתי אשר זכתה במקום השני בעונה של "הכוכב הבא" בשנת 2021.
רוברטו מייצג גם את הזמרים מושיק עפיה ואושר כהן.
בדצמבר 2006 פרסמו אילנה דיין והכתבת אורלי וילנאי תחקיר מקיף בשלושה חלקים בתוכנית עובדה, כי חלק מהטאלנטים בסוכנות נכבלו בחוזים דרקוניים, לטווח ארוך מאוד וכי טאלנט שביקש לעזוב, נתקל באיומים מצד עבריינים.
בנוסף נטען כי הבעלים האמיתיים של הסוכנות הוא אסף ועקנין, עבריין מורשע מארצות הברית וכי הסוכנות שימשה כהלבנת הון.
בן שושן בתגובה הגיש תביעת דיבה בסך מיליוני שקלים.
באותה שנה פרסמה הזמרת מאיה בוסקילה את החוזה שלה עם בן-שושן, שהוא לדבריה 'חוזה דרקוני'.
במסגרת החוזה, שנחתם בשנת 2003, התחייבה בוסקילה להתקשר עם בן-שושן לשבע שנים, עם אופציה לשבע שנים נוספות, "על פי שיקול דעתו הבלעדי" של בן-שושן.
עוד נאמר בהסכם כי בן-שושן ישלוט בחייה האמנותיים שליטה מוחלטת: "המפיק ישמש כסוכן, אמרגן, מפיק, מו"ל ומנהל עסקים יחיד ובלעדי בכל הקשור לפעילותו האמנותית והמקצועית של הזמר, מכל מין וסוג שהוא, בין בשכר ובין שלא בשכר, בישראל ובחו"ל".
בין הצדדים נוצר סכסוך משפטי, שבמהלכו נמנע מהזמרת להופיע לתקופה ארוכה.
כחלק מהניסיון להגיע להסכמות התנהל הליך בוררות, בו שימש העבריין עמיר מולנר כבורר.
בשנת 2007 הגישו בן-שושן ואגם רודברג תביעה לפיצויים והתנצלות מכתב העת "מעריב לנוער", בגין כתבה שלילית ומגמתית על כיווני הקריירה של רודברג.
בשנת 2020 פרסם אתר ynet תחקיר על התנהלות הסטודיו למשחק של רוברטו.
שהחתים דוגמנים ושחקנים צעירים בתמורה לקורס משחק אותו שיווק הסטודיו, וצילומים ל'בוק' במחירים מופרזים
בשנת 2016 הקים רוברטו בן שושן ביחד עם רותם גור, שעבדה אצלו לפני, את סוכנות הדוגמניות R&R, סוכנות המתמחה בדוגמניות בינלאומיות בעולם ובישראל.
בשנת 2020 הקים בשיתוף עם ליאו ניסים את הסוכנות "SHOCK", המתמחה בכוכבי רשת והפקות דיגיטל ומייצגת בין היתר יוטיוברים, כוכבות טיקטוק ואינסטגרמים.
בין היתר, הסוכנות יצגה או מייצגת בהווה את דילן דרור, אביגיל וייסמן לרה גרינסס ,נועה סול מתן, דודו פארוק ואחרים
רוברטו הוא חבר הנהלת עמותת משאלת לב, המגשימה משאלות לילדים החולים במחלות מסכנות חיים.
בן-שושן נשוי לדוגמנית שלי חזן, ולהם שני בנים ובת.
רוברטו אוסקר בונאנו (בספרדית: Roberto Oscar Bonano; נולד ב-24 בינואר 1970 ברוסאריו, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי.
בונאנו ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו במדי רוסאריו סנטרל ב-23 בפברואר 1992 במשחק קבוצתו מול הורקאן.
הוא שחק בקבוצה 4 עונות בהן ערך 110 הופעות בליגה וזכה עימה בגביע קונמבול ב-1995.
ב-1996 הוחתם בונאנו על ידי קבוצת הפאר הארגנטינאית ריבר פלייט במדיה שיחק עד שנת 2001. בונאנו זכה עם הקבוצה ב-5 אליפויות, בגביע ליברטדורס ובגביע סופרקופה סודאמריקנה.
הוא ניהל יריבות קשה עם חוסה לואיס צ'ילאברט ששימש באותן שנים כשוערה של ולס סארספילד.
צ'ילאברט הבקיע נגד בונאנו במשחק נבחרתו ואילו בונאנו כבש נגדו בבעיטת פנדל במהלך משחק ליגה.
שני השוערים לא הסתירו את סלידתם אחד מהשני בתקשורת.
בעונותיו האחרונות ניהל תחרות על המקום בהרכב עם פרנקו קוסטנסו.
ב-2001 הצטרף בונאנו לברצלונה אך לא הצליח לתפוס מקום קבוע בהרכב הקבוצה, מולו התחרו שוערים כמו ויקטור ואלדס הצעיר והטורקי רושטו.
אחרי שנתיים בקבוצה עבר לשחק בריאל מורסיה לעונה אחת.
ב-2004 הצטרף לדפורטיבו אלאבס, הוא נאלץ להילחם על המקום בהרכב פעם נוספת עם פרנקו קוסטנזו.
עונה לאחר מכן עזב קוסטנזו את הקבוצה עם ירידתה לליגה השנייה ובונאנו שימש כשוער הראשון עד פרישתו.
בונאנו ערך 13 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה, רובם במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002. הוא שימש כשוער השני של הנבחרת במהלך מונדיאל 2002.
רוברטו דוראן (ספרדית: Roberto Durán; נולד ב-16 ביוני 1951) הוא מתאגרף מקצועני מפנמה, שנחשב אחד המתאגרפים הטובים ביותר בכל הזמנים.
במרוצת הקריירה שלו הוא כונה בהערצה "Manos de Piedra,"
ב-2002 בחר בו המגזין "הזירה" כמתאגרף החמישי בטיבו בשמונים השנים האחרונות.
הוא החזיק בשיאי אגרוף בארבעה משקלים שונים - משקל קל (1972–1979), משקל חצי-בינוני (1980), משקל בינוני-קל, ומשקל בינוני (1989).
הוא היה המתאגרף השני שנלחם בחמישה עשורים שונים.
מאמבי היה הראשון בהיסטוריה שנלחם בחמישה עשורים.
שבועיים לאחר מכן, רוברטו דוראן נהיה המתאגרף השני שעשה זאת.
דוראן פרש סופית בינואר 2002 בגיל 50 (לפני כן פרש ב-1998) בעקבות תאונת מכונית קשה באוקטובר 2001, עם שיא מקצועני של 119 קרבות, שמתוכם הוא זכה ב-103, 70 מהם בנוקאאוט.
עד לקרב האגרוף השני שלו עם שוגר ריי לאונרד הוא התאגרף עם מאמן האגרוף האגדי ריי ארסל.
דוראן הפיל בנוקאאוט את בוחנם בסיבוב הראשון שלו ושלט בהמשך הקרב, עד שדוראן הפיל אותו ארצה במכה נמוכה באגרוף האחרון בהתמודדות.
לאחר מכן זכה דוראן במספר ניצחונות, שלא על האליפות.
בשלהי אותה שנה בקרב נוסף שלא היה על האליפות, הוא הפסיד בסיבוב העשירי לאסטבן דה ג'יסאס.
דוראן שב למסלולו בהגינו בהצלחה על התואר נגד ג'ימי רוברטסון, הקטור תומפסון, ואלוף העולם לשעבר במשקל קל, גאטס אישימטסו.
ב-1974 נקם דוראן את תבוסתו לדה ג'יסאס, בנוקאאוט אכזרי בסיבוב האחד עשר.
בסך הכול הגן דוראן תריסר פעמים על תוארו (אחד עשר מהם בנוקאאוט), הפעם האחרונה בה עשה זאת הייתה ב-1978 כשדוראן נלחם בשלישית נגד דה ג'יסאס והכה אותו בנוקקאוט שוב.
דוראן ויתר על תואר אלוף המשקל הקל בפברואר 1979.
דוראן פינה את תואר המשקל קל על מנת להתמודד על תואר המשקל החצי-בינוני.
דוראן זכה בצמד ניצחונות נגד אלוף העולם לשעבר במשקל חצי-בינוני של ה-WBC קרלוס פלומינו וזפרינו גונזלס, שהכינו את הקרקע לקרב על תואר האליפות נגד מי שהיה אז חצי-בינוני שוגר ריי לאונרד.
הקרב נערך באצטדיון האולימפי במונטריאול, היכן ששוגר ריי לאונרד זכה במדליית זהב אוליפית במהלך אולימפיאדת מונטריאול (1976).
דוראן היה ממורמר מכך שהוא קיבל רק חמישית מהכסף שלאונרד הרוויח חרף העובדה שהוא נכנס לקרב עם הישג של 1–73 לטובתו.
הוא קילל והעליב את לאונרד במהלך ישיבת העיתונאים בניסיון להפחיד את האלוף הצעיר.
ב-20 ביוני 1980 דוראן כבש את כתר האליפות במשקל חצי-בינוני בהביסו את לאונרד לאחר 15 סיבובים לפי החלטה פה אחד של השופטים.
בקרב החוזר ביניהם, שנערך בנובמבר, עזב דוראן במפתיע את הקרב.
לאונרד אמר שהאסטרטגיה שלו הייתה להשתמש במהירות ובזריזות על מנת לעצבן ולהוציא משיווי משקל את דוראן, בהאמינו שהדבר מקנה לו את הסיכוי הטוב ביותר לזכות בקרב.
בסיבוב השמיני סב דוראן אחורנית, הלך לפינתו ונכנע, אמר לפי הידוע את המילים "no más" (לא עוד).
אולם הוא טען שאמר למעשה: "No quiero pelear con el payaso." (שמשמעו, "אני לא רוצה להילחם עם הליצן הזה.") השופט אוקטביו מייראן הפגין ספקנות - כמו כל אדם אחר שצפה בכך - במראה עיניו, שאל את דוראן אם הוא בטוח, ודוראן השיב, "No más, no más" (לא עוד, לא עוד).
הוא הפר את כל הכללים שמתאגרף מקצועי עושה ביום הקרב, דוראן זלל אחרי שהוא נשקל, טען שהוא עזב את הקרב בגלל שהוא סבל מעוויתות בבטן.
התהיות לגבי הקרב נמשכות עד עצם היום הזה.
דוראן לקח זמן מה להתאושש מהקרב, העלה אפילו עוד משקל והתמודד על תואר אליפות העולם במשקל חצי-כבד, אולם הפסיד בניסיון הראשון באליפות בקטגוריה זו ב-30 בינואר 1982, נגד אלפרדו בניץ בקרב בן 15 סיבובים לפי החלטה פה אחד של השופטים.
דוראן גם הפסיד בקרב הקאמבק שלו בדצמבר 1982 בדטרויט.
קירקלנד לאינג, מלונדון, המם את עולם האגרוף והציג קרב נהדר וזכה בהחלטה שופטים מפוצלת.
בקרב בן עשרה סיבובים הביס דוראן את האנגלי ג'ימי באטן ב'קרב האלופים' במיאמי, לפי חוזה עליו חתם דוראן עם האמרגן בוב ארום.
הדבר סימן את תחילתה של קאמבק שבו הוא הביס את אלוף העולם לשעברף מי שנכנס בינתיים להיכל התהילה פיפינו צ'באס בנוקאאוט בסיבוב הרביעי שפילס לו דרך לתואר במשקל בינוני-קל, הפעם נגד אלוף ה-WBA דייווי מור.
הקרב על תואר ה-WBA נערך במדיסון סקוור גארדן ב-16 ביוני 1983, שהיה גם יום הולדתו ה-32 של דוראן.
דוראן שלט לכל אורך הקרב והקהל שהיה בעדו הריע לו בעודו מכה באכזריות את מור.
בסיום הסיבוב השישי, עינו של מור התנפחה ונסגרה והוא נפל על הרצפה בסיום הסיבוב השביעי.
לבסוף עצרו את הקרב בסיבוב השמיני אחרי שמור ספג מכות קשות ביותר ודוראן זכה בתואר העולמי השלישי שלו.
אחרי הניצחון, הקהל הניף את דוראן באוויר ושר "יום הולדת שמח" לדוראן שמתייפח מהתרגשות.
בשלב הבא התמודד דוראן על אליפות העולם במשקל בינוני, ופגש את מרוין האגלר בלאס וגאס בנובמבר 1983, אולם הפסיד לאחר קרב צמוד שנמשך חמישה עשר סיבובים.
חרף ההפסד, היה דוראן המתאגרף הראשון שהיה יריב ראוי להאגלר בהגינו על התואר.
ביוני 1984, איבד דוראן את תואר החצי-כבד שלו כש-WBA לא אישרו את הקרב שלו עם אלוף העולם של ה-WBC תומאס 'היטמן' הירנס, וברגע שדוראן צעד בזירה כדי להתאגרף עם הירנס, הפסיק האיגוד להכיר בו כבאלוף העולם.
דוראן הפסיד בקרב לאחר שהירנס הלם בו בנוקאאוט אכזרי בסיבוב השני.
הפעם הבאה שדוראן התמודד על האליפות הייתה ב-1989, וזכה באליפות העולם במשקל בינוני כשניצח את אירן בארקלי בפברואר, קרב שכהכנה לו נעזר דוראן בדון לונגנקר כשותפו לאימונים.
הקרב נחשב לאחד מהישגיו הגדולים ביותר של דוראן, בגיל 38, אלוף העולם לשעבר במשקל קל לקח את כתר אליפות המשקל בינוני, תוארו הרביעי.
בקרב קשה שנטה לשני הצדדים, דוראן הפיל את בארקלי בנוקאאוט בסיבוב האחד עשר וזכה ביתרון קל לפי החלטת השופטים.
המגזין רינג כינה את הקרב "קרב השנה" של 1989. הוא החזיק בתואר הייתה למשך תקופה קצרה מכיוון שדוראן שוב עלה לקטגוריית המשקל החצי-כבד לקרב השלישי עם שוגר ריי לאונרד בדצמבר (קרב אותו כינו אמרגנים Uno Más - פעם נוספת), אולם הפסיד לפי החלטת השופטים.
נדמה היה שדוראן דועך לאחר הקרב.
הוא ניסה לזכות בתארים הבאים במשקל בינוני ב-1994, 1995 ו-1996 (קרבות מטעם האיגוד הפחות בחשיבותו, ה-IBC).
ב-1998, בהיותו בן 47, הוא קרא תיגר על ויליאם ג'ופי בן ה-28 שהיה אלוף העולם במשקל בינוני של ה-WBA.
ג'ופי, מתאגרף מהוקצע בעל אגרופים מהירים שבר את דוראן והביס אותו בשלושה סיבובים בלבד.
היה זה הפסדו האמפתי ביותר מאז הקרב עם הירנס, למעלה מעשור לפני כן.
דוראן הודיע על פרישתו באוגוסט 1998, אולם שב להתאגרף ב-1999. ביוני 2000 הוא זכה בתואר מינורי במשקל חצי-כבד על פאט לולור, אולם מהר מאוד הפסיד אותו להקטור קומאצ'ו.
לאחר שהפסיד לג'ורג' קסטרו והפסיד בקרב החוזר לקומאצ'ו, הגיע דוראן לארגנטינה על מנת לקדם דיסק שהפיק בסגנון מוזיקת סלסה.
בעודו שם הוא היה מעורב בתאונות מכונית קטלנית ונזקק לניתוח להצלת חייו.
לאחר מכן, הוא הודיע על פרישתו מהאגרוף.
חמש חגורות אליפויות העולם של דוראן, בהן הוא זכה בארבע קטגוריות משקל שונות, נגנבו מביתו בפנמה במהלך שוד שאירע ב-1993 שטוענים שביים אותו גיסו, שנתן אותם לסוחר המזכרות לואיס גונזלס באאז.
גונזלס עמד למשפט על שניסה למכור את הסחורה הגנובה.
מספרים כי גונזלס באאז מכר את החגורות לסוכן במסווה של הFBI.
הוא טען שדוראן אישר את מכירת חמש החגורות משום שהיה נתון בקשיים פיננסיים.
ב-23 בספטמבר 2003 הורה שופט פדרלי בפלורידה להשיב את חמש החגורות לדוראן.
דוראן ניצח 70 קרבות בנוקאאוט, מה שמציב אותו בקבוצה ייחודית של מתאגרפים שניצחו מעל 50 קרבות בנוקאאוט.
ב-14 באוקטובר 2006, הוכנס רוברטו דוראן להיכל התהילה העולמי של האגרוף בריברסייד, קליפורניה.
וב-10 ביוני 2007 הוא הוכנס להיכל התהילה הבין-לאומי של האגרוף בקנסטוטה, ניו יורק.
הופעתו של דוראן בסרט הייתה בשנת 1979 בסרט רוקי 2 כיריב האימונים של רוקי בלבואה.
מלבד זאת הוא גם קיבל תפקיד קטן בסרט Harlem Nights ובסדרת הטלוויזיה מיאמי מחלק המוסר.
על חייו של רוברטו דוראן וקריירת האגרוף שלו נעשה הסרט התיעודי "Los puños de una nación" (אגרוף האומה), אותו ביים הבמאי הפנמי, פיטוקה אורטגה-היילבורן.
גראו השתתף באליפויות רבות: בשנת 1921/2 חלק מקום 3–4 באליפות השחמט הראשונה שהתקיימה בארגנטינה (ניצח: דמיאן רקה).
בשנת 1924 הגיע גראו למקום השני (ניצח: ריכרד רטי).
בשנת 1926 ניצח גראו באליפות השחמט השישית שהתקיימה בארגנטינה ולאחר מכן גם ניצח בדו-קרב את דמיאן רקה 2–6. בשנתיים שלאחר מכן ניצח גראו בשתי אליפויות נוספות, השביעית והשמינית.
גראו ניצח בתחרות מונטבידיאו בשנת 1921 (האליפות הראשונה של מדינות דרום אמריקה).
בשנת 1923 ניצח בתחרות בואנוס איירס.
בשנת 1924 הגיע למקום השני בתחרות פריז (ניצח: מקס אויבה).
בשנת 1925 חלק מקום 2–3 עם דמיאן רקה בתחרות מונטבידיאו (ניצח: לואי ארגנטינו פאלאו).
בשנת 1928 ניצח גראו בתחרות מאר דל פלאטה.
בשנת 1929 ניצח בתחרות רוזאריו.
בשנת 1930 חלק מקום 2–3 בתחרות בואנוס איירס (ניצח: וירגיליו פנוגליו), הגיע למקום החמישי בתחרות בואנוס איירס (ניצח: יעקובו בולבוצ'אן) והגיע למקום ה-15 בתחרות סן רמו (ניצח: אלכסנדר אלכין).
בשנת 1934 הגיע גראו למקום השני, אחרי אהרון שוורצמן בתחרות מאר דל פלאטה.
בשנת 1934/35 הגיע למקום החמישי בתחרות בואנוס איירס (ניצח: לואיס פיאציני).
בשנת 1938 חלק מקום 5–6 בתחרות מונטבידיאו (ניצח: אלכסנדר אלכין).
בשנת 1939 הגיע למקום הרביעי, אחרי וירגיליו פנוגליו, קרלוס גימארד וחוליו בולבוצ'אן בתחרות ריו דה ז'ניירו.
באותה שנה הגיע למקום השביעי בתחרות בואנוס איירס (ניצחו: פאול קרס ומיגל ניידורף).
גראו ייצג את ארגנטינה בשש אולימפיאדות:
במסגרת אולימפיאדת השחמט 1924 האולימפיאדה הבלתי הרשמית הראשונה, חלק גראו מקום 4–7 בבית התנחומים באליפות העולם הראשונה לחובבים שהתקיימה בפריז עם 8 נקודות (ניצח: קארל הרומאדקה תוצאותיו : +6 –3 =4 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו)
באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, בלוח הראשון השיג תוצאה של +2 -3 =10 בין תוצאותיו הבולטות תיקו מול מקס אויבה, זיגברט טאראש, ארנסט גרינפלד ו-ג'ורג' קולטנובסקי.
באולימפיאדת השחמט 1928, האולימפיאדה השנייה שהתקיימה בהאג, בלוח המילואים השיג תוצאה של +6 -3 =7
באולימפיאדת השחמט 1935, אולימפיאדת השחמט השישית שהתקיימה בוורשה שיחק בלוח הראשון בתוצאה +6 –9 =4 בין היתר ניצח את ראובן פיין, אריק אנדרסן, לאיוש שטיינר, מריו מונטיצ'לי ואוסקר נגלי וסיים בתיקו עם אלכסנדר אלכין, ויליאם וינטר ומילן וידמר.
באולימפיאדת השחמט 1937, אולימפיאדת השחמט השביעית שאורגנה על ידי פיד"ה שהתקיימה בסטוקהולם בין 31 ביולי לבין 14 באוגוסט 1937 שיחק בלוח השלישי בתוצאה +8 –2 =5 בין היתר ניצח את לאסלו סאבו, אריק לונדין ופובילס ואיטוניס וסיים בתיקו עם פטר טריפונוביץ' וקונל יו אודונל אלכסנדר.
באולימפיאדת השחמט 1939, אולימפיאדת השחמט השמינית שהתקיימה בבואנוס איירס שיחק בלוח הראשון בתוצאה +1 –5 =4 התוצאה הבולטת של גראו היא תיקו מול חוסה ראול קפבלנקה.
גראו היה בין החותמים המקוריים על ייסוד ארגון פיד"ה בשנת 1924.
חיבר סדרה בת ארבעה כרכים בשם "Tratado General de Ajedrez" שפורסם לראשונה בשנת 1940.
רוברטו דונאדוני (נולד ב-9 בספטמבר 1963 בפרובינציית ברגמו) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל איטלקי ששיחק בעמדות הקישור.
דונאדוני שיחק בעמדות הקשר ההתקפי והקיצוני, ונודע בשל טכניקת המשחק הטובה שלו.
הוא היה חלק חשוב מקבוצת מילאן החזקה בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90, ואחד מראשוני השחקנים בליגת ה-MLS האמריקאית, שם שיחק במשך שתי עונות בקבוצת ניו יורק/ניו ג'רזי מטרו סטארס.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, שימש דונאדוני מאמנה של נבחרת איטליה בכדורגל, והצעיד אותה בטורניר יורו 2008.
דונאדוני החל את הקריירה שלו בקבוצת אטאלנטה האיטלקית ב-1982. הוא עבר למילאן בשנת 1986, והפך לשחקן מוביל בקבוצה.
דונאדוני שיחק לרוב בצד הימני של חוליית הקישור, והיה חלק חשוב בזכייה בחמישה תוארי אליפות הסרייה א', שלושה גביעי אירופה, שלושה סופר קאפ אירופיים ושני גביעים ביניבשתיים.
כשחקן של נבחרת איטליה בכדורגל, הוא השתתף בגביעי העולם של 1990 ו-1994, וסייע לנבחרת לסיים במקומות השלישי והשני בטורנירים אלה בהתאמה.
הוא החמיץ את אחת מבעיטות העונשין במהלך דו-קרב בעיטות העונשין בחצי הגמר ב-1990 נגד ארגנטינה, מה שהוביל להפסדה של הנבחרת האיטלקית.
ב-1996 הוחתם דונאדוני על ידי קבוצת ניו יורק/ניו ג'רזי מטרו סטארס מליגת ה-MLS האמריקאית.
הוא שיחק בשתי העונות הרשמיות הראשונות של ליגת ה-MLS, וקבוצתו החדשה בנתה עליו כשחקן מוביל.
זמן קצר לאחר מעברו לארצות הברית הוא זומן לסגל נבחרת איטליה ליורו 1996, ואכזב עמה בטורניר זה.
בשתי עונותיו ב-MLS הציג דונאדוני יכולת טובה, ונכלל בנבחרת העונה של הליגה בעונתו הראשונה.
עם זאת, הוא לא הצליח להוביל את המטרו סטארס לאף הישג משמעותי מבחינה קבוצתית.
הוא חזר למילאן לאחר עונת ה-MLS של 1997, ומיד סייע לקבוצה לזכות באליפות נוספת של הסרייה א', שהייתה תואר האליפות השישי שלו.
הוא סיים את קריירת המשחק שלו לאחר ששיחק זמן קצר במדי קבוצת אל-איתיחאד מערב הסעודית.
דונאדוני הבקיע 18 שערים עבור מילאן ושישה שערים עבור המטרו סטארס.
הוא כבש גם חמישה שערים במדי נבחרת איטליה, ב-63 משחקים ששיחק.
לאחר שפרש ממשחק עבר דונאדוני לקריירת אימון.
ב-2001 הוא מונה למאמנה של קבוצת לצ'ו מהליגות הנמוכות באיטליה, וכעבור שנה הוא עבר לאמן את ליבורנו מהסרייה ב' והמשיך לקבוצת גנואה.
ב-2005 קיבל דונאדוני לראשונה הזדמנות לאמן בקבוצת סרייה א', כאשר חזר לליבורנו, שעלתה בעונה שלפני כן לליגה העליונה.
הוא הצטרף לקבוצה באמצע העונה, והצעיד אותה במפתיע למקום התשיעי בליגה בעונה זו ולמקום השישי ב-2006. עם זאת, הוא עמד תחת ביקורת של נשיא המועדון, אלדו ספינלי.
ביולי 2006 מונה דונאדוני על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית למאמנה של נבחרת איטליה, במקומו של המאמן המצליח מרצ'לו ליפי שזכה עם הנבחרת במונדיאל 2006. הטורניר החשוב הראשון של דונאדוני בתפקידו הנחשק היה מוקדמות יורו 2008. בשני המשחקים הראשונים בקמפיין איטליה כשלה, וסיימה בתיקו 1-1 מול ליטא והפסידה 3-1 לצרפת.
אף על פי כן, דונאדוני הוביל את איטליה לחמישה ניצחונות רצופים מאוחר יותר, ולהעפלה לטורניר היורו לאחר קמפיין מוצלח.
איטליה סיימה את הקמפיין עם ניצחון 1-2 על סקוטלנד, וזכתה במקום הראשון בבית, מעל נבחרת צרפת.
דונאדוני קיבל ביקורת על כך שלא זימן לסגל הנבחרת את שני השחקנים המובילים אלסנדרו דל פיירו ופרנצ'סקו טוטי.
בטורניר היורו עצמו דונאדוני לא זכה להצלחה עם הנבחרת.
איטליה הובסה במשחק הראשון של הטורניר, 3-0 מול נבחרת הולנד, ובמשחק השני סיימה רק בתיקו עם נבחרת רומניה הנחותה ממנה.
לאחר ניצחון 0-2 על צרפת היא העפילה לרבע הגמר, שם פגשה את ספרד.
לאחר תיקו 0-0 בתום המשחק, הפסידה איטליה 4-2 בדו-קרב בעיטות עונשין, והודחה מהטורניר על ידי הספרדים שהמשיכו עד לזכייה.
בשל ההופעה המאכזבת ביורו הוא קיבל ביקורת בתקשורת, ופוטר מתפקיד מאמן הנבחרת על ידי ההתאחדות.
לאחר תקופה ארוכה שבה לא אימן אף קבוצה, מונה דונאדוני למאמנה של נאפולי בתחילת שנת 2009. עם זאת, בעקבות פתיחה חלשה של עונת , הוא פוטר מהמועדון.
ב-16 בנובמבר 2010 מונה דונאדוני למאמן קליארי.
רוברטו בולניו (בספרדית: Roberto Bolaño; 28 באפריל 1953 – 15 ביולי 2003), סופר ומשורר צ'ילאני.
ב-1999 זכה בפרס רוֹמוּלוֹ גַליֶגוֹס על הרומן "בלשי הפרא" (Los detectives salvajes), וב-2008 הוענק לו פרס איגוד המבקרים האמריקאי על הרומן "2666", שיצא לאור לאחר מותו.
בולניו נולד בסנטיאגו, בירת צ'ילה.
אביו היה נהג משאית ומתאגרף ואמו הייתה מורה.
ב-1968 עקר עם משפחתו למקסיקו עזב את הלימודים והחל לעבוד כעיתונאי ולהיות פעיל בארגוני שמאל.
בולניו שוטט בעולם, ונדד בין צרפת, מקסיקו, צ'ילה ואל סלוודור עד שלבסוף השתקע בספרד.
במשך רוב חייו בולניו כתב שירה, ורק בשנות הארבעים לחייו עבר לכתיבת פרוזה, מתוך תקווה שכך יוכל לתמוך במשפחתו.
בשנות חייו האחרונות הספיק לכתוב כמות נכבדת של רומנים וסיפורים, אשר זכו להערכה רבה.
בולניו מת בברצלונה בגיל חמישים בשל בעיות בכבד בזמן שהמתין להשתלת כבד חדש; הוא סבל מהתדרדרות במצבו הבריאותי זמן רב לפני כן והשאיר הוראות לגבי מה שיש לעשות עם כתביו לאחר מותו.
נכון להיום פורסמו 12 רומנים פרי עטו בספרדית, ארבעה קובצי סיפורים קצרים וחמישה ספרי שירה.
ב-2009 נתגלו מספר יצירות נוספות בעזבונו של בולניו וחלקן עדיין לא יצאו לאור.
הרומנים נוקטורנו בצ'ילה, כוכב רחוק, בלשי הפרא ו-2666, תורגמו לעברית, וכן קובץ הסיפורים שיחות טלפון והנובלה קמע, כולם בהוצאת עם עובד.
ב-2023 יצא לאור בעברית הספר כל הסיפורים, קובץ שמאגד את כל סיפוריו הקצרים של בולניו.
אנציקלופדיה פיקטיבית של סופרים ימניים קיצוניים מארצות הברית ואמריקה הלטינית.
אף על פי שכל הדמויות בהן הספר עוסק הן פרי דמיונו של בולניו, לעיתים מתוארים מפגשים בין דמויות אלה לסופרים אמיתיים כמו אלן גינזברג או אוקטביו פס.
הרחבה של הפרק האחרון של הספרות הנאצית באמריקה.
הרומן מסופר על ידי משורר צ'ילאני החי בגלות באירופה ומגולל את מעלליו של אלברטו רואיז טאגלה, משורר, צלם, טייס ואמן קונספטואלי הזוכה לתהילה אומנותית אדירה בחסות הדיקטטורה הצבאית של הגנרל פינושה בצ'ילה.
טאגלה בורח לאירופה בעקבות סדרת פשעים שנקשרו בשמו ובלש הדולק בעקבותיו פונה אל המספר בבקשה שיעזור לו לאתר את הפושע הנמלט.
תורגם לעברית על ידי טל ניצן ב-2006.
רומן שזיכה את בולניו בפרס רוֹמוּלוֹ גַליֶגוֹס.
הרומן מורכב משלושה חלקים - הראשון מתרחש במקסיקו סיטי בסוף 1975 ומסופר על ידי חואן גרסיה מאדרו, משורר בן 17 שמצטרף לחבורה של משוררים, קרוביהם וחבריהם.
דמויות רבות מבוססות על אנשים שבולניו עצמו הכיר בתקופה בה גר במקסיקו.
שתי הדמויות הראשיות בחבורה, יוליסס לימה וארתורו בֶּלאנו, מבוססות על מריו סנטיאגו פפסקיארו ורוברטו בולניו עצמו, בהתאמה, שיחד ייסדו את תנועת האינפרא-ריאליזם (בספר תנועה זו זוכה לשם ריאליזם וִיסְצֶרָלִי).
החלק השני, המהווה בערך שבעים אחוז מהספר, מורכב מסדרה של מונולוגים המסופרים על ידי מגוון רחב של דמויות, כמה מהן שהופיעו בחלק הראשון וכמה חדשות, המספרות מה קרה לשתי הדמויות הראשיות מ-1976 עד 1996, בזמן שנדדו ברחבי העולם.
החלק השלישי שב לסיפור שנקטע בסוף החלק הראשון, ושוב מסופר על ידי חואן גרסיה מאדרו, המתאר את המסע אליו יצא במדבר סונורה יחד עם יוליסס לימה, ארתורו בֶּלאנו והזונה לופה, בחיפוש אחר המשוררת סיסאריה טינאחרו.
בניגוד לשאר הדמויות הפיקטיביות המבוססות על אנשים שבולניו הכיר, הסופר אוקטביו פס מופיע בספר תחת שמו האמיתי, אך חברי תנועת הריאליזם הוִיסְצֶרָלִי אינם רוחשים לו כבוד.
תורגם לעברית על ידי משה רון ואדם רון בלומנטל ב-2011.
רומן קצר הנכתב בקולה של אוקסיליו לקוטור, "האם של השירה המקסיקנית", אשר מופיעה כדמות משנה בבלשי הפרא.
עיקר הסיפור סובב סביב 12 הימים בהם הסתתרה בשירותי האוניברסיטה הלאומית UNAM במקסיקו סיטי לאחר שהצבא טבח בסטודנטים ומפגינים ב"ליל טלטלוקו" ב-2 באוקטובר 1968, והטיל מצור על האוניברסיטה.
הספר תורגם לעברית על ידי אדם בלומנטל בשנת 2018.
רומן אשר מתרחש בפריז ב-1938 ועוסק במהפנט פייר פיין המתבקש לטפל במשורר הפרואני ססאר ואייחו הסובל משיהוקים כרוניים.
במהלך נסיונותיו להבין את המתרחש סביבו פיין נתקל ברופאים עוינים, זוג ספרדים מאיים ומהפנט מתחרה העובד בשירותו של פרנקו.
הוא חווה שורת התרחשויות מסתוריות וסוריאליסטיות ברחובות פריז ובמבניה הנדמים כמבוך ללא מוצא.
רומן בצורת מונולוג ארוך של האב אורוטיה המספר את סיפור חייו כשהוא שוכב על ערש דווי.
בין השאר האב מספר על חברותו עם מבקר הספרות פיירוול (Farewell - "להתראות" באנגלית) והיכרותו עם המשורר פבלו נרודה, על מסע באירופה אליו נשלח על מנת לראות כיצד הכנסיות שם משומרות על ידי ציד היונים באמצעות בזים, ועל קורס במרקסיזם שהעביר לאוגוסטו פינושה וחבריו לחונטה בראשית התקופה בה שלטו בצ'ילה.
תורגם לעברית על ידי טל ניצן ב-2008.
רומן שנכתב ב-1980 אך יצא לאור רק ב-2002, שנה לפני מותו של בולניו.
הספר הוא קצר ומקוטע - מורכב מ-56 קטעים הקשורים זה לזה באופן רופף ובעלי אופי פואטי.
למרות שיש דמויות וקווי עלילה שמופיעים ביותר מקטע אחד, אין אף נרטיב מרכזי.
כיצירה מוקדמת, רומן זה מציג נושאים רבים שיעסיקו את בולניו בספריו הבאים - פושעים, נוודים, ואנשים החיים בשולי החברה, וכן שחיתות, סקס, אהבה, ושירה.
בהקדמה שכתב לספר לקראת הוצאתו לאור ב-2002 בולניו טען שכתב את הספר בעיקר בשביל עצמו, ובמשך זמן רב הספר היה פשוט אוסף של דפים שחזר אליהם מדי פעם ושיחק איתם קצת.
קובץ של סיפורים קצרים אשר ברובם מתייחסים באופן כלשהו ליצירות ספרותיות שקדמו להם.
הסיפור "הגאוצ'ו הבלתי נסבל" נכתב בהשראת הסיפור "הדרום" של חורחה לואיס בורחס בעוד שהסיפור "עכברוש משטרה" (El policía de las ratas) מתרחש בעולם שתואר על ידי קפקא בסיפור "יוזפינה הזמרת או עם העכברים".
הסיפור "ג'ים" עוסק בחייל משוחרר אמריקאי שלחם במלחמת וייטנאם ומתגורר במקסיקו כמשורר; "מסעו של אלוורו רוזלוט" (El viaje de Álvaro Rousselot) עוסק בסופר ארגנטינאי מצליח שנוסע לצרפת כדי למצוא במאי המבסס את סרטיו על יצירתו מבלי להכיר בכך או לשלם לו תמלוגים.
"שתי מעשיות קתוליות" (Dos cuentos católicos) מורכב משני נרטיבים מקבילים: "היעוד" העוסק בבחור צעיר הממתין למצוא את ייעודו ו-"יד המקרה" המציג מטורף שנמלט מבית משוגעים.
שני הסיפורים האחרונים בספר כתובים בצורת מאמרים - "המיתוסים של קת'ולהו" (Los mitos de Chtulhu) שעוסק בסופרים וכתיבה ושואב את שמו מיצירתו של ה.
לאבקרפט, ו-"ספרות + מחלה = מחלה" (Literatura + enfermedad = enfermedad) אשר עוסק בין השאר בפואמות "רוח ים" של מלארמה ו-"המסע" של בודלר.
הרומן האחרון שבולניו כתב ואשר היווה את עיקר עיסוקו בשנות חייו האחרונות.
הרומן סובב סביב סדרה בלתי פתורה של רציחות של יותר משלוש מאות נשים בעיירה במקסיקו ליד הגבול עם ארצות הברית.
בנוסף לכך הרומן עוקב אחר קבוצה של ארבעה מבקרי ספרות היוצאים למסע בעקבות הסופר המסתורי ארצ'ימבולדי, מציג את סיפורו של עיתונאי אמריקאי המתעניין ברציחות, ולבסוף גם עוסק בעברו של ארצ'ימבולדי הגרמני וחוויותיו בזמן מלחמת העולם השנייה.
הספר מציג טווח רחב של דמויות, אזורים, תקופות וסיפורים בתוך סיפורים ואורכו עולה על אלף עמודים.
הספר מורכב מחמישה חלקים ופורסם לאחר מותו של בולניו ולכן אין ודאות שהנוסח בו הוא יצא לאור הוא אכן הנוסח הסופי.
לאחרונה אף נטען שבין כתביו של בולניו נמצא חלק שישי לספר.
הספר יצא לאור באנגלית ב-2008 וזיכה את מחברו בפרס איגוד המבקרים האמריקאי לאותה השנה.
תורגם לעברית על ידי אדם בלומנטל ב-2015.
רומן שנכתב ב-1989 ונתגלה בין כתביו לאחר מותו.
הרומן עוסק באודו ברגר, אלוף משחקי מלחמה גרמני, המבקר עם חברתו בעיירה קטנה בקוסטה בראווה בה נהג לבלות את קייצי ילדותו.
כאשר אחד מחבריו נעלם ברגר מחליט לחכות בעיירה עד שיימצא ומעביר את הזמן במשחק אסטרטגיה עם אדם מקומי מסתורי.
הכלבים הרומנטיים (Los Perros Románticos, 2000) - קובץ של 43 שירים שנכתבו בין 1980 ל-1998.
האוניברסיטה הלא ידועה (La Universidad Desconocida, 2007) - קובץ של כל שיריו, יחד עם גרסה אלטרנטיבית של הרומן הפואטי אנטוורפן בשם אנשים עוזבים (Gente que se aleja).
זירת הקרח (La Pista de Hielo, 1993) - רומן מתח.
שיחות טלפון (Llamadas Telefónicas, 1997) - קובץ של 14 סיפורים קצרים.
תורגם לעברית על ידי אדם רון בלומנטל ב-2012.
זונות רצחניות (Putas Asesinas, 2001) - קובץ של 13 סיפורים קצרים.
נובלה מרופטת (Una Novelita Lumpen , 2002) - רומן קצר.
בין סוגריים (Entre Parentesis , 2004) - אוסף טורים, מאמרים ונאומים.
סוד הרוע (El Secreto del Mal, 2007) - קובץ של 19 סיפורים קצרים, ברובם טיוטות או פרגמנטים.
צרותיו של השוטר האמיתי (Los Sinsabores del Verdadero Policía , 2011) - רומן שנתגלה בין כתביו לאחר מותו ונחשב על ידי כמה מבקרים כחלק השישי האבוד של 2666.
רוח המדע הבדיוני (El espíritu de la ciencia-ficción , 2016) - רומן שנכתב ב-1984 ונתגלה בין כתביו לאחר מותו.
רוברטו ארלט (בספרדית: Roberto Arlt; 2 באפריל 1900 – 26 ביולי 1942) היה עיתונאי, סופר ומחזאי ארגנטינאי.
בעל מדור קבוע בעיתון "אל מונדו", וממבשרי הניו ג'ורנליזם בדרום אמריקה.
רוברטו די מטאו (איטלקית: Roberto Di Matteo; נולד ב-29 במאי 1970) הוא כדורגלן עבר איטלקי ומאמן בהווה.
קיבל רישיון אימון בזמן שהיה פצוע עוד כשהיה בחוזה עם צ'לסי.
ב-2 ביוני 2008 חתם די מטאו בקבוצת מילטון קינס דונס כשהוא החליף את מקומו של פול אינס שעבר לבלקברן רוברס.
הוא מינה את אדי ניוטון כעוזרו, מאמן הכושר הקודם שלו בצ'לסי.
בעונתו הראשונה עם הקבוצה הוא סיים במקום שלישי בליגה השלישית באנגליה.
מילון קינס דונס הפסידה בחצי-גמר הפלייאוף בפנדלים מול סקאנת'ורפ.
ב-30 ביוני 2009 עבר לווסט ברומיץ' אלביון.
במשחק הראשון תחת הדרכתו הקבוצה הפסידה 6:0 לצ'לסי.
אחרי אותו משחק הגיעו תוצאות יותר טובות, ודי מטאו אף זכה בתואר מאמן החודש בפרמייר ליג בספטמבר 2010, אך בפברואר 2011 אחרי ניצחון אחד בלבד ב-10 משחקים הוחלט לפטר את המאמן האיטלקי.
ב-29 ביוני 2011 מונה די מטאו לעוזר מאמן צ'לסי אנדרה וילאש בואש.
ב-4 במרץ נהיה ממלא מקום מאמן הקבוצה אחרי פיטורו של וילאש בואש.
ב-5 במאי זכה די מטאו בתוארו הקבוצתי הראשון אחרי ניצחון 1:2 על ליברפול בגמר הגביע האנגלי.
ביוני 2012 חתם על חוזה לאמן את הקבוצה למשך שנתיים.
ב-21 בנובמבר 2012 פוטר המאמן מצ'לסי בעקבות רצף של אי הצלחות, והקשה שבהן, התבוסה ליובנטוס 3-0 במסגרת ליגת האלופות.
ב-7 באוקטובר 2014 מונה למאמנה של שאלקה 04 הגרמנית.
ב-26 במאי 2015 התפטר די מטאו מאימון הקבוצה.
ב-2 ביוני 2016 מונה למאמן אסטון וילה.
מאמן החודש בפרמייר ליג: ספטמבר 2010
קרלוס רוברטו דה אוליביירה (בפורטוגזית: Carlos Roberto de Oliveira; 13 באפריל 1954 – 8 בינואר 2023) היה כדורגלן ופוליטיקאי ברזילאי שנודע בכינויו רוברטו דינמיטה.
היה חבר נבחר בבית תחתון של מדינת ריו דה ז'ניירו ונשיא קבוצת הכדורגל ואסקו דה גאמה.
רוברטו דינמיטה הוא מלך השערים בכל הזמנים של ליגת העל הברזילאית (190 שערים) ושל אליפות ריו דה ז'ניירו בכדורגל (279 שערים).
הוא גדול הכוכבים של ואסקו דה גאמה, קבוצה בה שיחק רוב הקריירה שלו.
הוא גם מלך השערים בכל הזמנים של הקבוצה והשחקן אשר שיחק מספר הרב ביותר של משחקים בשורותיה.
דינמיטה היה בהרכב הפותח של נבחרת ברזיל במונדיאל 1978 – בו סיימה ברזיל במקום השלישי.
הוא גם היה בסגל של נבחרת ברזיל במונדיאל 1982, אם כי לא זכה לדקות משחק.
רוברטו פרנצ'סקו רומולו בלרמינו (באיטלקית: Roberto Francesco Romolo Bellarmino; 4 באוקטובר 1542 - 17 בספטמבר 1621) היה קרדינל בתקופתם של האפיפיורים אורבנוס השביעי, גרגוריוס הארבעה עשר, אינוקנטיוס התשיעי, קלמנס השמיני, לאו האחד עשר, פאולוס החמישי וגרגוריוס החמישה עשר, אך מעולם לא נבחר בעצמו למשרה.
אמו הייתה אחותו של האפיפיור מרקלוס השני.
השכלתו הייתה רחבה וכללה תרבות רומית עתיקה ויוונית קלאסית, בנוסף להשכלה כנסייתית, אותה רכש אצל הישועים ובאוניברסיטת פדובה, שם התמחה בתאולוגיה.
ב-1569 נשלח להשלים את השכלתו באוניברסיטת לוון, בה כיהן לאחר מכן כפרופסור ולימד את כתבי תומאס אקווינס.
לאחר רצח אנרי השלישי, מלך צרפת שלח אותו האפיפיור סיקסטוס החמישי לפריז כתאולוג המשלחת האפיפיורית.
ב-1599 מינה אותו אורבנוס השביעי לקרדינל, לרקטור הקולגיום רומאנום (האוניברסיטה הישועית) ולאינקוויזיטור.
בתפקידו זה היה אחד מהשופטים ששפטו את ג'ורדנו ברונו לשריפה על המוקד בעוון כפירה.
ב-1616 הורה לו האפיפיור פאולוס החמישי לזמן לחקירה את גלילאו גליליי ולהודיע לו שעליו לחזור בו מלימוד, מחקר והוראה של התאוריה ההליוצנטרית.
בלרמינו הראה לגליליאו שעל פי רשימת הספרים האסורים, תורתו של קופרניקוס נאסרה לעיסוק או להוראה ודרש ממנו לחזור בו מתפיסותיו.
במעמד זה, שהיה, לאחר שריפתו של ברונו, איום ממשי, הסכים גליליאו לחזור בו.
בלרמינו כתב מספר חיבורים תאולוגיים חשובים בהם "אמנות המוות הנכון" (Ars moriendi), ספר בסוגה של ספרים הדנים בחיי האדם וסיומם ובדרכים והטקסים הדרושים לקראת המוות ואחריו ו"שבע המילים האחרונות של ישוע על הצלב".
כמו כן פיתח בלרמינו את התפיסה התאולוגית לפיה מבחינת החוק האלוהי אין סמכות קנויה לאדם אחד על פני משנהו, ומכיוון שכך - הסמכות החילונית ניתנת לשליט מכח הסכמת העם.
מן הבחינה הזאת נחשב בלרמינו למבשר של רעיון האמנה החברתית.
ב-1923 פתח האפיפיור פיוס האחד עשר במהלכים להקדיש את בלרמינו כקדוש.
ב-13 במאי הכתיר אותו למבורך וב-29 ביוני 1930 הכתיר אותו כקדוש.
בלוח השנה הנוצרי, יומו הוא ה-17 בספטמבר.
אוניברסיטת בלרמיין בלואיוויל, קנטקי, נקראת על שמו, כמו גם מוסדות לימוד קתוליים נוספים ברחבי העולם.
רוברטו זוקו (באיטלקית: Roberto Succo; 3 באפריל 1962 ונציה – 23 במאי 1988 ויצ'נצה) היה רוצח סדרתי איטלקי שרצח מספר אנשים וביצע פשעים אכזריים אחרים באיטליה ובצרפת במהלך שנות השמונים.
זוקו ביצע את מעשה הרצח הראשון שלו ב-9 באפריל 1981, כשדקר למוות את אימו ואביו, שהיה קצין משטרה, לאחר שהם סירבו להשאיל לו את מכוניתם.
לאחר מכן נמלט, החביא את גופותיהם של הוריו באמבטיה, אותה מילא במים ולימון על מנת להשהות את גילוי הרציחות ולקח את אקדח הברטה 92 המשטרתי של אביו.
לאחר שזוקו נתפס, הוא נשפט, נמצא כבעל הפרעה נפשית ונידון לעשר שנות מאסר בבית חולים פסיכיאטרי ברג'ו אמיליה.
בעת שהותו שם, הוא השלים את חוק לימודיו ורכש תואר ראשון במדע המדינה.
ב-15 במאי 1986, לאחר שריצה חמש שנות מאסר, זוקו נמלט מבית החולים הפסיכיאטרי.
הוא חמק מהמשטרה, עזב את איטליה ונסע לצרפת ברכבת.
בשנים הספורות שלאחר מכן זוקו ביצע מספר פשעים, שנעו מפריצה לאונס וכלה ברצח.
בצרפת, הוא אנס ורצח שתי נערות, רצח רופא, ושני קציני משטרה שרדפו אחריו.
הוא חטף, גנב מכונית ואיים על אנשים בארבע מדינות אירופאיות לפחות.
צרפת, איטליה ושווייץ החשיבו אותו לאויב הציבור מספר אחד.
ב-28 בפברואר 1988, הוא נלכד בעיר הולדתו מסטרה.
ב-1 במרץ 1988, במהלך ניסיון בריחתו, הוא נפל מגג הכלא בו היה מוחזק, לאחר שניסה להימלט, לעיני קהל אקראי שנאסף ליד הכלא.
ב-1988 ברנאר-מארי קולטס כתב את המחזה "רוברטו צוקו" (Roberto Zucco), בהשראת חייו ופשעיו של זוקו.
העיתונאית הצרפתייה פסקל פרומן כתב את הספר הביוגרפי "אני הורג אותך.
סיפורו האמיתי של רוברטו זוקו, רוצח בלי סיבה." (Je te tue.
הספר היווה את הבסיס לסרט הקולנוע "רוברטו זוקו" (Roberto Succo), בבימויו של סדריק קאהן.
בעקבות הסרט, יצא ספרה של Froment במהדורה מחודשת תחת הכותר "רוברטו זוקו".
סרטו של קאהן מספר את סיפורו של זוקו בלי לשפוט את מעשיו.
רוברטו גוֹיְטְרֶה (באיטלקית: Roberto Goitre; 1927, טורינו - 1980, פיאצ'נצה) היה מנצח מקהלה, מלחין ומורה איטלקי.
עם סיום לימודיו האקדמיים, התמסר גויטרה לניצוח מקהלות ובראשית שנות ה-60' של המאה ה-20 הזמין אותו מרצ'לו אבאדו לכהן כמנצח המקהלה בקונסרבטוריון "ג'וזפה ניקוליני" בפיאצ'נצה, שם נשאר עד סוף חייו.
בשנות ה-70' וה-80' עסק גויטרה בחקר שיטת ההוראה המוזיקלית והחינוך המוזיקלי של זולטאן קודאי, ובמסגרת מחקרו זה עשה תקופה ארוכה בהונגריה.
כמו כן העמיק את ידיעותיו בנעימות איטלקיות והונגריות, ששימשו אותו מאוחר יותר ביצירת תרגילים ודוגמאות לעבודתו המפורסמת ביותר, ה"Cantar Leggendo", שיטת הוראה שמשמעה "לשיר מקריאה".
הספר יצא לאור בשנת 1972 בבית ההוצאה סוביני צרבוני.
שיטה זו הייתה הליבה של שיטה חדשה להוראת מוזיקה, המתאימה ללימוד ילדים משנות חייהם הראשונות ואילך.
שיטה זו אמורה לעזור לילדים ללמוד, בדיוק כפי שהם לומדים לדבר, את מה שאפשר לתאר בכל המובנים כשפת אם מוזיקלית.
בין 1968 ל-1980 יישם רוברטו גויטרה את ידיעותיו בתחום החינוך המוזיקלי במקהלות שייסד: ה"פיקולי קינטורי" בטורינו ואחריה את ה"קורו פארנזיאנו".
לאחר מותו, עברה משרת מנצח המקהלה השנייה למריו פיגאציני.
גויטרה הקדיש את כל חייו להוראת מוזיקה ולמוזיקה מקהלתית.
הוא זה שייסד, בראשית שנות ה-70' את כתב העת "לה קרטלינה", המהווה עד ימינו מקור מידע בתחומי המוזיקה המקהלתית והוראת המוזיקה.
כיום מנהל את כתב העת מארקו בוסקיני.
רוברטו טראסאורס גיוסו (בספרדית: Roberto Trashorras Gayoso, נולד ב-28 בפברואר 1981 בראבדה שבגליסיה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק כקשר מרכזי.
טראסאורס גדל במחלקת הנוער של ברצלונה ושיחק בקבוצת המילואים של המועדון.
לאחר שנתיים בריאל מדריד ב', שיחק בקבוצות מהליגה השנייה בספרד נומנסיה, לאס פאלמס וסלטה ויגו.
ב-2011 הצטרף לראיו ואיקאנו שעלתה לליגה הראשונה, שם שיחק במשך 7 שנים.
טראסאורס נולד בראבדה, כפר בגליסיה.
בילדותו שיחק במחלקת הנוער של ראסינג ויללבס, לפני שהצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה ב-1995. ב-1999 קודם לקבוצת המילואים השנייה של המועדון, ברצלונה ג', ותוך זמן קצר קודם פעם נוספת, לברצלונה אתלטיק, ששיחקה בליגה השלישית.
בעונתו הראשונה במדי הקבוצה, עונת 1999/2000, הופיע ב-18 משחקים.
החל מהעונה הבאה הפך לשחקן קבע בהרכב הקבוצה.
ב-8 באוגוסט 2001 ערך טראסאורס את הופעת הבכורה הרשמית במדי ברצלונה, כשנכנס כמחליף במשחק מוקדמות ליגת האלופות מול ויסלה קראקוב, בו ניצחה קבוצתו 4-3. את הופעת הבכורה בליגה הראשונה במדי ברצלונה ערך ב-6 באוקטובר, כמחליף בהפסד 2-1 לדפורטיבו לה קורוניה.
הייתה זו הופעתו היחידה בליגה במדי ברצלונה.
בגביע המלך הופיע במדי ברצלונה גם כן פעם אחת, בהפסד 1-0 לפיגרס ב-7 בנובמבר.
בהמשך לא שותף במשחק נוסף של ברצלונה, ובכל עונת 2002/2003 היה בקבוצת המשנה.
בקיץ 2003 החליט טראסאורס לעזוב את ברצלונה והוא הצטרף לריאל מדריד ב', קבוצת המשנה של יריבתה הגדולה של ברצלונה, ריאל מדריד.
גם בריאל מדריד ב', שהייתה בליגה השלישית, היה שחקן קבוע בהרכב, אך הוא לא זכה לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
בעונת 2004/2005 סייע לקבוצה להעפיל לליגה השנייה, ובתום העונה עבר לנומנסיה, שהייתה גם היא בליגה השנייה.
שם לא זכה לשחק בעקביות והוא השתתף ב-12 משחקים בלבד במהלך עונת 2005/2006, בהם הבקיע פעם אחת.
ב-2006 חתם בלאס פאלמס, קבוצה נוספת בליגה השנייה, ובמשך שנתיים פתח בהרכבה בתדירות גבוהה, מבקיע 11 שערים ב-62 הופעות בליגה.
כעבור שנתיים, ביולי 2008, הצטרף לסלטה ויגו, ששיחקה אז בליגה השנייה.
בעונתו הראשונה שם הבקיע 3 שערים ב-33 משחקי ליגה.
עונתו השנייה, עונת 2009/2010, הייתה שיא עבורו: ב-38 משחקים הבקיע 9 שערים.
כמו כן היה שותף להגעה של סלטה ויגו לרבע גמר גביע המלך הספרדי.
במשחק הראשון של רבע הגמר מול אתלטיקו מדריד הבקיע טראסאורס שער והמשחק הסתיים בתיקו 1-1, אך בגומלין הפסידה קבוצתו 1-0 והודחה מהטורניר.
בעונת 2010/2011 הוסיף להיות שחקן משמעותי בהרכב סלטה.
ב-11 באוגוסט 2011 חתם טראסאורס על חוזה ל-5 שנים במדי ראיו ואיקאנו, שאך עלתה לליגה הראשונה בספרד.
טראסאורס השתלב בהדרגה בקבוצה וערך הופעות כשחקן הרכב ומחליף לסירוגין בעונתו הראשונה בקבוצה.
הוא הבקיע את שערו הראשון בליגה הספרדית ב-6 בנובמבר, אז ניצחה ראיו ואיקאנו את ריאל סוסיאדד 4-0. בסך הכול בעונה זו פתח ב-18 משחקים ונכנס כמחליף ב-11 משחקים, בהם הבקיע 2 שערים.
בעונה זו חוותה הקבוצה קשיים ונשארה בליגה הראשונה במרחק 2 נקודות בלבד מהקו האדום.
מאמן ראיו הוחלף בקיץ 2012 בפאקו חמס, שהדריך את הקבוצה לסגנון משחק התקפי, וטראסאורס מילא תפקיד חשוב בקישור הקבוצה.
בעונת 2012/2013 הגיעה ראיו למקום ה-8, כשטראסאורס משתתף ב-35 משחקי ליגה לאותה עונה.
בשתי העונות הבאות סיימה ראיו במרכז הטבלה, וטראסאורס המשיך לפתוח בעקביות בהרכבה.
בסוף עונת 2015/2016 ירדה ראיו ואייקאנו לליגה השנייה, וטראסאורס המשיך עם הקבוצה גם שם.
בעונת 2017/2018 מיעט לשחק במדי הקבוצה, אך בכל זאת עזר לקבוצה לשוב לליגה הראשונה.
באוגוסט 2018 הודיע על פרישתו ממשחק.
בעודו משחק במחלקת הנוער ובקבוצת המשנה של ברצלונה, שיחק טראסאורס במספר נבחרות נוער של ספרד - עד גיל 16, 17, 18 ו-20. בנבחרת ספרד עד גיל 20 ערך הופעה אחת, במשחק ידידות ב-24 במאי 2001 נגד .
רוברטו יאן הילברט הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת המגן הימני.
לזכותו של הילברט שמונה הופעות במדי נבחרת גרמניה.
הילברט, יליד בוואריה, גדל במספר מועדונים בוואריים, המפורסמים שבהם הם נירנברג וגרויטר פירט, ובשנת 2002 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של מועדון הספורט של העיר פויכט שבבוואריה.
בשנת 2004 חזר לגרויטר פירט, הפעם לקבוצה הבוגרת, שם שיחק שתי עונות והבקיע שמונה שערים ב-60 הופעות.
בשנת 2006 חתם הילברט לראשונה בבונדסליגה, כאשר עבר לשטוטגרט.
כבר בעונתו הראשונה בשטוטגרט, 2006/07, זכה הילברט עם הקבוצה באליפות הבונדסליגה, כאשר שיחק אז בעמדת הקשר הימני והיווה חלק מקישור הכולל את כריסטיאן גנטנר, פבל פארדו, סאמי ח'דירה ותומאס היצלספרגר, ולעיתים תופקד כמגן ימני על ידי המאמן ארמין פה.
הילברט לא החמיץ משחק אחד באותה עונה, והבקיע שבעה שערים.
בעונה זו הילברט אף הגיע לגמר הגביע הגרמני עם שטוטגרט שהחמיצה הזדמנות לזכות בדאבל כאשר הפסידה 2–3 לנירנברג.
הילברט שיחק בגמר זה 90 דקות.
הילברט נשאר בשטוטגרט שלוש עונות נוספות, כשבכולן היה שחקן הרכב.
סך הכל הילברט הבקיע 16 שערים ב-120 הופעות במדי שטוטגרט, ובקיץ 2010 חתם בבשיקטש מליגת העל הטורקית בכדורגל.
ביוני 2010 חתם הילברט בבשיקטש, והבקיע את שערו הראשון בקבוצה נגד ה.י.ק.
הלסינקי במסגרת הליגה האירופית באוגוסט 2010. בתום עונת 2010/11 זכה הילברט עם בשיקטש בגביע הטורקי, לאחר ניצחון על איסטנבול בלדייספור, במשחק שהסתיים בתוצאה 2-2 בתום 120 דקות והגיע לבעיטות הכרעה.
בפנדלים בשיקטש ניצחה בתוצאה 3–4, כאשר הילברט בעט רביעי והחמיץ את הפנדל שלו, אך סימאו סברוסה הבקיע מיד לאחר מכן את הפנדל שהעניק לבשיקטש את הגביע.
עונה זו הייתה פחות מוצלחת עבור הילברט ובשיקטש בליגה, כאשר הקבוצה סיימה במקום החמישי.
בשתי העונות העוקבות, הילברט המשיך להיות שחקן הרכב בקבוצה, כשבעונת 2011/12 בשיקטש סיימה רביעית, ובעונת 2012/13 סיימה שלישית.
בתום עונת 2012/13 עזב הילברט את בשיקטש, וחתם בבאייר לברקוזן בהעברה חופשית, לאחר שצבר 82 הופעות ליגה במדי בשיקטש, בהן הבקיע חמישה שערים.
הילברט חתם על חוזה לשנתיים בבאייר לברקוזן ביוני 2013. בלברקוזן הילברט תופקד בעמדה הגנתית יותר ממה ששיחק בשטוטגרט, אז שיחק בעמדת הקישור.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה, הופיע הילברט ב-39 משחקי בונדסליגה והבקיע שער אחד.
בשתי העונות הללו לברקוזן סיימה במקום הרביעי והעפילה לליגת האלופות דרך הפלייאוף.
ביוני 2017 שוחרר הילברט מהקבוצה עם תום חוזהו.
באוקטובר 2017 חתם הילברט כשחקן חופשי על חוזה לשתי עונות במועדון בו שיחק בעבר, גרויטר פירט מהבונדסליגה השנייה.
הילברט שיחק במועדון עונה וחצי, כאשר במחצית השנייה של עונת 2018/19 השתייך לסגל המילואים של הקבוצה.
בתום עונה זו פרש הילברט ממשחק פעיל.
להילברט 12 הופעות במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, בהן הבקיע שלושה שערים.
את הופעת הבכורה בנבחרת גרמניה ערך במרץ 2007 במשחק ידידות מול נבחרת דנמרק.
להילברט שמונה הופעות במדים הלאומיים, האחרונה התקיימה בשנת 2008.
רוברטו בטגה (באיטלקית: Roberto Bettega; נולד ב-27 בדצמבר 1950 בטורינו) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ.
בטגה שיחק לאורך רוב הקריירה ביובנטוס בה גדל, והוא השלישי בטבלת מלך השערים של המועדון בכל הזמנים עם 178 שערים בכל המסגרות.
הוא זכה עם יובנטוס במגוון תארים, בהם שבע אליפויות, שני גביעים וזכייה אחת בגביע אופ"א.
לזכותו של בטגה 42 הופעות במדי נבחרת איטליה, בהן כבש 19 שערים.
הוא אחד משישה שחקנים שכבשו רביעייה במשחק אחד במדי איטליה לאורך ההיסטוריה.
בטגה החל את דרכו בקבוצת הנוער של יובנטוס.
לקראת עונת , כשסיים את גילאי הנוער, הוחלט להשאילו לעונה אחת לוארזה מהסרייה ב'.
תחת המאמן נילס לידהולם, השתלב בטגה מיידית בהרכב הפותח, ובאותה עונה כבר הוכיח את יכולת כיבוש השערים שלו, כשסיים כמלך השערים של הליגה עם 13 שערים ב-30 הופעות, וזכה עם קבוצתו באליפות ליגת המשנה.
בטגה חזר ליובנטוס לאחר עונת השאלה אחת.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' ב-27 בספטמבר 1970 במשחק חוץ מול קטניה, וכבש את השער היחיד במשחק שהעניק לקבוצתו ניצחון 1-0. עונת הבכורה שלו בקבוצה הייתה מוצלחת, כשהחלוץ הצעיר כבש 13 שערי ליגה ו-21 שערים בכל המסגרות.
עונה אחר כך שוב פתח בטגה את העונה בכושר הבקעה מצוין, וב-14 משחקי ליגה כבש עשרה שערים.
הוא שיחק וכבש מול פיורנטינה ב-16 בינואר 1972, אך הייתה זו הופעתו האחרונה לאותה עונה, לאחר שנתגלה לו זיהום בריאה ושלבים ראשונים של מחלת השחפת.
על אף ששיחק רק חצי עונה, היה לו חלק משמעותי בזכייתה של יובנטוס באליפות איטליה באותה עונה.
בטגה חזר למגרשים כעבור שמונה חודשים, זמן קצר לאחר פתיחת עונת .
הוא תרם לזכייתה השנייה ברציפות של יובנטוס בתואר האליפות, ולהעפלתה הראשונה בהיסטוריה לגמר גביע אירופה לאלופות, בו נוצחה 1-0 על ידי אייאקס אמסטרדם.
בטגה פתח בהרכב למשחק הגמר, והוחלף זמן קצר לאחר פתיחת המחצית השנייה.
הגעתו של המאמן ג'ובאני טרפטוני בקיץ 1976 הובילה לתקופה מוצלחת עבור בטגה, ברמה האישית והקבוצתית.
בעונת זכתה יובנטוס בתואר האליפות המקומית, שהייתה הרביעית של בטגה עם הקבוצה.
הוא תרם 17 שערי ליגה באותה עונה, שיא קריירה אישי.
במקביל, רשמה הקבוצה טורניר מוצלח בגביע אופ"א.
בטגה היה פעיל מאוד וכבש חמישה שערים במהלך הטורניר.
יובנטוס פגשה לגמר כפול את אתלטיק בילבאו, וגברה עליה 1-0 בסטאדיו אולימפיקו בטורינו.
במשחק החוץ באצטדיון סן ממס כבש בטגה בנגיחה כבר בדקה השביעית שער חוץ לזכות יובנטוס.
על אף שיובנטוס נוצחה במשחק 2-1, שער החוץ של בטגה הביא לה את התואר בזכות חוק שערי חוץ.
בעונת כבש בטגה 16 שערי ליגה, שהקנו לו את תואר מלך השערים בסרייה א' באותה עונה.
תרמה לכך רבות העובדה כי הפך לבועט הפנדלים הקבוע של קבוצתו.
ב-4 בנובמבר 1981, בדקה ה-27 במשחקה של יובנטוס מול אנדרלכט גביע אירופה לאלופות, התנגש בטגה בשוערה של אנדרלכט ונפצע באופן חמור ברצועות בברכו.
כתוצאה מכך, הוא לא שב עוד למגרשים באותה העונה וזאת לאחר שכבש חמישה שערים בשבעה משחקי ליגה בלבד.
הפציעה אף גרמה לו להחמיץ את טורניר מונדיאל 1982 עם .
הוא חזר לסגל בעונת , בה סייע לקבוצתו להעפיל עד לגמר גביע אירופה השני בתולדותיה.
הוא פתח בהרכב אך לא הצליח לכבוש ויובנטוס הפסידה במשחק הגמר 1-0 להמבורג.
בתום העונה סיים בטגה את דרכו ביובנטוס לאחר 13 עונות.
הוא ממוקם שלישי בטבלת מלך שערי המועדון בכל הזמנים אחרי ג'מפיירו בוניפרטי ואלסנדרו דל פיירו, עם 178 שערים בכל המסגרות, וחמישי בטבלת ההופעות בכל הזמנים במועדון, עם 481 בכל המסגרות.
הוא עבר לשנתיים בקבוצת טורונטו בליזארד הקנדית, בסיומן פרש ממשחק פעיל בגיל 34.
בטגה החל את דרכו בנבחרת איטליה ב-5 ביוני 1975, כשעלה בהרכב במשחק החוץ מול במסגרת מוקדמות יורו 1976. שנה בדיוק לאחר מכן, ב-5 ביוני 1976, כבש את שעריו הראשונים במדי איטליה.
הוא עלה מהספסל לקראת המחצית השנייה במשחק ידידות בין איטליה ל, וכבש פעמיים בדרך לניצחון 4-2. היה זה צמד ראשון מתוך שלושה צמדים רצופים ושישה משחקים רצופים בהם כבש במדי הנבחרת.
בטגה היה גורם משמעותי בטורניר מוקדמות מונדיאל 1978, בו התמודדה איטליה בבית קשה מול .
בטגה פתח בהרכב בכל ששת משחקי המוקדמות, וכבש בחמישה מתוכם.
ב-15 באוקטובר 1977, כשאיטליה אירחה את פינלנד, כבש בטגה ארבעה שערים בדרך לניצחון 6-1. בכך, הוא היה לאחד משישה שחקנים בלבד לאורך ההיסטוריה שכבשו רביעייה במדי איטליה.
שעריו של בטגה סייעו לאיטליה להעפיל על חשבון אנגליה לטורניר הגמר.
לקראת טורניר מונדיאל 1978 בארגנטינה, זומן בטגה לסגל על ידי המאמן אנצו ביארזוט.
בטגה ופאולו רוסי הובילו את התקפת איטליה בטורניר, ופתחו שניהם בהרכב הקבוצה בכל שבעת משחקיה.
בשלב הבתים הראשון הצטיינה איטליה על אף שהוגרלה לבית קשה.
היא גברה על 2-1 במשחק הראשון, על אף שנקלעה לפיגור כבר בדקה הראשונה.
במשחק השני פגשה איטליה את .
בדקה ה-35, דקה לאחר שרוסי העלה את איטליה ליתרון, כבש בטגה לאחר שהשתלט על כדור בתוך הרחבה והכניע את השוער.
איטליה ניצחה במשחק 3-1. במשחק השלישי והאחרון בשלב הבתים פגשה איטליה את המארחת .
בדקה ה-67 השלים בטגה מהלך של דאבל-פס עם רוסי, וכבש בבעיטה לפינה הרחוקה.
שער נאה של איטליה שקבע את תוצאת המשחק, 1-0 בסיום, ואיטליה צלחה את שלב הבתים עם מאזן מושלם.
בשלב הבתים השני נפרדה איטליה בשוויון 0-0 עם וגברה 1-0 על .
במשחק השלישי והמכריע נכנעה איטליה 2-1 ל וסיימה שנייה בבית.
המקום השני הקנה לה מקום במשחק על המקום השלישי בטורניר, בו פגשה את שגברה עליה 2-1. איטליה סיימה את הטורניר במקום הרביעי הכולל, ובטגה ורוסי היו נציגיה היחידים בנבחרת הטורניר בסיום המונדיאל.
ביארזוט זימן את בטגה גם לטורניר יורו 1980 אותו אירחה איטליה.
בטגה פתח בכל ארבעת משחקיה של איטליה בטורניר, שהסתיימו בהפסד ל במשחק על המקום השלישי בדו-קרב בעיטות עונשין.
בטגה לא כבש לזכות איטליה במהלך הטורניר, ואיטליה כולה סבלה מיכולת התקפית חלשה וכבשה רק פעמיים בארבעת משחקיה.
בטגה היה שותף פעיל בטורניר מוקדמות מונדיאל 1982, וכבש את שערו ה-19 והאחרון במדי הנבחרת במהלך הטורניר.
היה זה במשחק החוץ מול ב-17 באוקטובר 1981, שהסתיים בשוויון 1-1. על אף ששותף לאורך רוב טורניר המוקדמות, נאלץ בטגה להחמיץ את טורניר הגמר בעקבות הפציעה הקשה שחווה במדי יובנטוס.
הוא חזר להופעה אחת אחרונה במדי הנבחרת ב-16 באפריל 1983 במשחק חוץ מול , בו נוצחה איטליה 1-0 במסגרת מוקדמות יורו 1984.
בסך הכול ערך בטגה 42 הופעות בינלאומיות, בהן כבש 19 שערים.
ב-1994, כעשור לאחר פרישתו ממשחק, נקרא בטגה על ידי אומברטו אניילי, נשיא הקבוצה, לחזור ליובנטוס ולשמש כסגן נשיא המועדון.
הוא היה חלק משלישייה ניהולית שהובילה את המועדון להצלחות רבות.
יובנטוס נמצאה אשמה בפרשת הטיית המשחקים בסרייה א' 2006, שהשפיעה על כל הצמרת הניהולית בקבוצה למעט בטגה, שנמצא נקי מכל עבירה.
הוא נותר ללוות את הקבוצה בתפקיד ניהולי בעונתה הראשונה בהיסטוריה בסרייה ב', עונת , ובסיומה התפטר מתפקידו במועדון.
בדצמבר 2009 חזר שוב לכהן בתפקיד סגן הנשיא, אך עזב בסיום אותה עונה לאחר כחצי שנה בלבד בתפקידו.
נבחרת המחזור של מונדיאל 1978
מלך השערים של הסרייה ב':
רוברטו הראשון, דוכס פארמה (9 ביולי 1848 – 16 בנובמבר 1907), היה הדוכס האחרון של דוכסות פארמה, והודח במהלך איחוד איטליה.
רוברטו נולד ב-9 ביולי 1848 בפירנצה, לקרלו, נסיך פארמה וללואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה בתם של שארל פרדינן, דוכס ברי ומריה קרולינה, נסיכת נאפולי וסיציליה, דוכסית ברי.
בשנת 1854 נרצח אביו קרלו השלישי, דוכס פארמה, ורוברטו עלה לשלטון במקומו, תוך שאמו משמשת כעוצרת.
על אף הדחתו, רוברטו ומשפחתו נהנו מעושר רב, היה להם רכבת פרטית, וצי של יותר מתריסר מכוניות.
בנוסף הוא התגורר עם משפחתו בטירות המפוארות שלו בשוורצאו אם שטיינפלד ליד וינה, בווילה פיאנור שבצפון מערב איטליה, ובטירת שאמבור בצרפת.
בשנת 1869 התחתן רוברטו עם מריה פיה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, בתם של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ומריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו 12 ילדים.
בשנת 1882 מתה אשתו במהלך לידה, ובשנת 1884 התחתן רוברטו עם מריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל, בתם של מיגל הראשון, מלך פורטוגל ואדליידה מלוינשטיין-ורטהיים-רוזנברג, שאף ממנה נולדו לו 12 ילדים.
ב-16 בנובמבר 1907 מת רוברטו בביתו בפירנצה, והוא בן 59 שנים.
4 חודשים לאחר מותו הכריז הגרנד-מרשל של בית המשפט האוסטרי, על פי בקשת אלמנתו מריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל, על 6 מבניו מנישואיו הראשונים, שאינם כשירים לרשת אותו, ומשום כך ירש אותו בנו אליא, דוכס פארמה, שאף הפך לאפוטרופוס על אחיו הגדולים.
בהמשך בניו מנישואיו השניים סיסטו, נסיך בורבון-פארמה וסאווריו, נסיך בורבון-פארמה תבעו את אחיהם אליא בבית משפט צרפתי, על שנטל לעצמו את מרבית הירושה, אולם הפסידו במשפט, ונאלצו להתחלק בחלק קטן של הירושה.