tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"פרשת ציצית" היא השלישית בקריאת שמע.
פרשית שמע ישראל ראשונה מפני שיש בה ייחוד ה', אחריה והיה אם שמוע שיש בה ציווי על זכירת שאר כל המצוות, ואחר כך פרשת ציצית שנכתב בה על יציאת מצרים.
לדעת רבי אריה לייב גינצבורג, חובת קריאת שמע מדאורייתא כוללת רק את פרשיית שמע, ואילו פרשיות "והיה אם שמוע" ו"פרשת ציצית" צורפו לקריאת שמע מתקנת חכמים.
בקריאת שמע על המיטה, בטרם השינה, מעיקר הדין יש צורך לקרוא רק את פרשית "שמע ישראל".
אולם, יש מן האחרונים הסבורים, בעקבות האר"י, שראוי לקרוא את קריאת שמע במלואה, לרבות הפרשיות האחרות, משום שבקריאת שמע במלואה (עם אמירת "אל מלך נאמן") יש 248 מילים, כנגד 248 איברי הגוף.
פרשת קרטל "אהליך יעקב" (ידוע גם בשם: "קרטל צנרת החשמל") היא פרשה של עבירות פליליות בתחום ההגבלים העסקיים של מספר חברות בתחום הצנרת בישראל בשנת 1994.
לאחר ירידה במחירי צנרת פוליאתילן להולכת קווי חשמל בשנת 1993, ביצעו מספר חברות בישראל הסדרים כובלים שכללו תיאום מחירים וסיכומים שונים שמנעו את התחרות ביניהם וגרמו לעליית מחירי הצנרת.
רשות התחרות חקרה את הפרשה והעמידה את החברות והמנכ"לים שלהם לדין פלילי, במסגרתו הורשעו ונגזרו עליהם עבודות שירות וקנסות.
על פי חוק ההגבלים העסקיים, אסור להיות צד להסדר כובל.
הסדר כובל מוגדר בחוק כך:
מי שעובר על האיסור צפוי לעונש במסגרת הדין הפלילי, לקנס מנהלי של רשות התחרות, וכן לתביעה אזרחית נזיקית.
בשנים 1993 ו-1994 חלה ירידה משמעותית במחירי צנרת הפוליאתילן להולכת קווי חשמל בישראל.
בעקבות ירידת המחירים, יזם איש העסקים יעקב הרץ את הקמתה של חברת שיווק משותפת ליצרני הצנרת, בשם "אהליך יעקב".
רוב היצרנים נענו ליוזמה זו.
ביולי 1994 החברה הוציאה מחירון חדש, שלמעשה תיאם את המחירים של הצנרת בשוק.
בעקבות הוצאת המחירון עלה המחיר בשוק בשיעור של עד 120%.
חברת "מפלס" לא הסכימה לשווק את תוצרתה דרך חברת "אהליך יעקב", אך הסכימה להשוות את מחיריה למחירון החדש.
במקביל, נכרת הסכם בין הרץ לבין אבי סממה, מנכ"ל חברת "סמי פלסט", לפיו חברת "סמי פלסט" תמכור את כל תוצרתה לחברת "אהליך יעקב" במחיר הנקוב במחירון, שהיה גבוה משמעותית ממחיר השוק.
באופן עקרוני נקבע בהסכם ש"סמי פלסט" תוכל למכור את תוצרתה גם לאחרים אם יוצע לה סכום הגבוה ב-54% מהסכום במחירון, אך לא הייתה היתכנות מעשית להצעה שכזו, ובפועל מכרה "סמי פלסט" את מלוא התוצר שלה ל"אהליך יעקב".
רשות התחרות חקרה את הפרשה והגישה כתבי אישום כנגד המשתתפים בהסדר הכובל.
בהכרעת הדין של שופט בית המשפט המחוזי בירושלים יהונתן עדיאל הורשעו 9 מנכ"לים וחברות בעבירה של הסדר כובל על פי חוק ההגבלים העסקיים: יעקב הרץ; דוד בר-מימון (שניהל את יצרנית הצנרת פלסטיקת בע"מ); א.ש.
פלסט יצור צינורות חשמל בע"מ ומנכ"ל החברה אשר פחימה; מפלס חברה לשיווק מוצרי פלסטיק בע"מ מקיבוץ מרחביה ומנהליה אריה דגן וצבי בולר; וכן מצרפלס שותפות מוגבלת מקיבוץ מצר ומנכ"ל החברה דב אביטל.
על המנכ"לים נגזרו חודשי מאסר שהומרו בעבודות שירות, וכן קנס של עשרות אלפי ש"ח.
על החברות הוטלו קנסות של מאות אלפי ש"ח.
יעקב הרץ ערער לעליון על הרשעתו, בטענה שההסכמים שדובר עליהם לא קיבלו תוקף של חוזה מחייב, ולפיכך לא יכול להיחשב הסדר כובל.
השופטת מרים נאור דחתה את טענתו וקבעה שהחוק בכוונה קבע ניסוח כוללני בשם "הסדר כובל", כדי להדגיש שגם סיכום שאינו חוזה כתוב וחתום יכול להיחשב לעבירה.
הרץ הוסיף וטען להגנת זוטי דברים, כיוון שעסק בתחום לתקופה קצרה.
נאור דחתה טענה זו וקבעה שלמחירון שהוציא הרץ הייתה השפעה דרמטית על שוק הצנרת.
סניגורו של דב אביטל, עו"ד דוד ליבאי, ביקש לבטל את ההרשעה של אביטל תוך התחשבות בנסיבות המקרה: אביטל היה איש עסקים צעיר, לא השתתף לחלוטין בהסדר הכובל, שיתף פעולה בחקירת של רשות התחרות ועוד.
בקשתו נדחתה על ידי בית המשפט המחוזי.
אביטל ערער על כך, אך גם בית המשפט העליון סירב לבטל את ההרשעה.
ב-10 בנובמבר 2003, דחתה השופטת מרים נאור את הערעורים על פסק דינו של בית המשפט המחוזי.
לדעתה הצטרפו השופטים מישאל חשין ואילה פרוקצ'יה.
פסקי הדין שניתנו בערכאות השונות בפרשה ניכרים בכך שהם מרחיבים את הגדרתו של המונח כך שהם כוללים כל הבנה משותפת שעסקים מתנהלים על פיה, גם אם לא נכרת בעניין חוזה מחייב.
כמו כן, פסקי הדין מייצגים מדיניות בלתי מתפשרת של בתי המשפט כלפי עבירות בתחום ההגבלים העסקיים, על אף שלעיתים הן נתפסות בציבור כעבירות "קלות" של צווארון לבן.
פרשת קריפטוגייט בארגנטינה ("Cryptogate") החלה ב-14 בפברואר 2025, כאשר נשיא ארגנטינה, חאבייר מיליי, השיק מטבע מבוזר בשם שהיה בעצם מטבע מם.
בשנת 2021 המליץ מיליי להשקיע במטבע מבוזר בשם CoinX, שערכו ירד במהירות לאחר מכן וגרם למשקיעים להפסדים בשווי מיליוני דולרים.
לאחר חקירה הסתבר שזו הייתה הונאת פונזי.
מיליי התנער ממנה ואמר כי שימש כיועץ בלבד.
בזמן מסע הבחירות של מיליי לנשיאות ארגנטינה הוא הצהיר כי הוא מעוניין לקדם בארגנטינה יוזמות פרטיות המשתמשות בטכנולוגיית בלוקצ'יין.
פרויקט המטבע המבוזר נוהל על ידי חברה בשם Kelsier Ventures הרשומה בדלאוור, ובין השותפים בחברה נמנים מכרים ויועצים של מיליי.
המטבע המבוזר הושק על ידי חברת Kelsier Ventures ב-14 בפברואר 2025 בשעה 6:58. לאחר מספר דקות, מיליי פרסם ברשתות החברתיות המלצה להשקיע בו, וערכו עלה במהירות והגיע לשווי שוק של 4.5 מיליארד דולר.
לאחר מכן, בתוך פחות משעה, בעלי המניות בחברה משכו סכומים עצומים בשווי כ-100 מיליון דולר.
בתוך זמן קצר ערכו של המטבע קרס ולאלפי משקיעים נגרמו הפסדים כבדים, המוערכים בכ-250 מיליון דולר.
הפרשה עוררה תגובות חריפות בארגנטינה ובעולם, ועל פי כלכלנים ואנליסטים רבים מדובר בהונאה מכוונת.
האקונומיסט כינה את הפרשה "השערורייה הגדולה הראשונה" בתקופת כהונתו של מיליי.
בית המשפט העליון של ארגנטינה והמשרד למלחמה בשחיתות פתחו בחקירה לבדיקת המעורבות של גורמים פוליטיים וכלכליים בפרויקט.
בהקלטה נשמעו חברי מפלגת המרכז סיגמונדור דויד גונלאוגסון, , , ו בשיחה על פוליטיקה איסלנדית עם חברי מפלגת העם ו.
ההקלטות נעשו ללא ידיעת חברי הפרלמנט בידי , לקוחה של הבר ששלחה אותן לאחר מכן למגזיני הנשים של העיתונים ו.
ב-20 בנובמבר 2018 ישבו שישה חברי פרלמנט בקלאוסטור בר, סמוך לבניין הפרלמנט ברייקיאוויק.
לאותו בר נכנסה באורה האלדאורסדוטיר, אמנית קווירית נכה ופעילה למען חולים כרוניים, כדי לשתות קפה בדרכה לחזרות לאירוע ב (בית האומן).
שיחתם הקולנית ושפתם הגסה של חברי הפרלמנט משכו את תשומת ליבה של האלדאורסדוטיר.
באורה זיהתה ביניהם את סיגמונדור דויד גונלאוגסון, ראש ממשלת איסלנד לשעבר, אך לא ייחסה להם חשיבות עד ששמעה אותם מדברים על מישהי "טיפשה" בפרלמנט ש"מעולם לא התכוונה להפסיק לדבר".
באורה התרגזה והחלה להקליט בסתר את השיחה של חברי הפרלמנט בטלפון הסלולרי שלה.
על אף שבמקור התכוונה האלדאורסדוטיר להתעכב רק 20 דקות בבר, ההקלטה נמשכה לבסוף שלוש שעות, שבמהלכן היא נאלצה להזיז את הטלפון, לכסות אותו במסמכים ולהטעין אותו, פעולות שפגעו באיכות ההקלטה.
חברי הפרלמנט המשוחחים שמו לב אליה רק כשהתכוננו לצאת מהבר, אחד מהם תהה אם היא ישבה שם לאורך כל השיחה, אך אחר הרגיע אותו שמדובר כנראה בתיירת.
עם חזרתה לביתה שלחה האלדאורסדוטיר את ההקלטה למגזיני הנשים של העיתונים ו תחת השם הבדוי "מארוין", כאשר בכתובת המייל ממנה שלחה מופיע המספר 42. העיתונות הבינה שמדובר בהתייחסויות לספר מדריך הטרמפיסט לגלקסיה.
שלושה נושאים מרכזיים בהקלטה יצרו את השערורייה: ביטויי מיזוגניה ולעג לחברת פרלמנט נכה, טענות להטרדה מינית ושחיתות במינוי שגרירים.
בשיחה שהוקלטה נשמעות התייחסויות מבזות לנשים רבות:
אולאסון כינה את יו"ר מפלגת העם בכינוי "פאקינג זועמת" ובכינויים ששפתם גסה אף יותר תוך שהוא מעודד את אולבור איסטלייפסון וקארל גווייטי היאלטאסון לעבור למפלגת המרכז.
השניים לא נשמעו מגינים בצורה כלשהי על מנהיגת המפלגה שלהם, והיאלטאסון אף נשמע אומר "אפשר להתבכיין על זה, אבל אין מה לעשות עם זה".
היאלטאסון התייחס לחברת הפרלמנט לשעבר ושרת החברה והשיכון לשעבר בכינוי "זקנה מטורפת".
הארד'רדוטיר צעירה ממנו ב-13 שנים.
סווינסון ציין ש, מי שהפכה בהמשך לראש עיריית וסטמאנאאיאר, היא מועמדת חזקה מאחר שהיא "בחורה ממש חמודה".
אולאסון הגיב במילים "אני הולך להגיד משהו שהוא כמובן גס מאוד, אבל זה נוחת עליה במהירות: היא הרבה פחות לוהטת ממה שהייתה לפני שנתיים.
ההבדל מדהים." גונלאוגסון הסכים איתו שזו הסיבה שהיא יורדת במיקומה ברשימה.
בשלב זה אורנאדוטיר שאלה אם הם היו מדברים כך גם על גבר.
סווינסון טען ש, חברת פרלמנט מטעם הברית הסוציאל-דמוקרטית, היא "לחלוטין קוף אחרי בן אדם.
היא לא מכירה כלום, היא לא יודעת כלום, היא לא יכולה כלום."
סווינסון אמר על , חברת פרלמנט לשעבר ממפלגת העצמאות, שהיא "מכשפת בירוקרטיה תובענית".
סווינסון קרא ל "כלבה ארורה" וגונלאוגסון טען שהיא לא אמינה ו"משחקת עם גברים כמו שנשים יודעות לעשות".
חברי שיחה לא מזוהים התייחסו ל בצורה משפילה ועוררו צחוקים.
בהמשך מכנה אותה אולאסון "לא אמינה" ואורנאדוטיר טוענת שהיא "מסוכנת".
אחד המשוחחים נשמע מחקה כלב ים כשמזכירים את , סגנית חבר פרלמנט לשעבר ונכה המרותקת לעגלה.
היא גם כונתה בשיחה "האי פריה", ביטוי שנתפס כמתייחס לחוסר היכולת שלה להתנייד בצורה עצמאית.
במהלך השיחה טען אולאסון שיש להם "סיפור me too" והוא תיאר בשיחה מקרה בו , חברת פרלמנט מהברית הסוציאל-דמוקרטית, הפשיטה אותו ממכנסיו.
סווינסון המשיך בסיפור משלו לפיו בסביבות בחירות 2009-2010 הוא מצא את עצמו רוקד באירוע עם אותה אליאסדוטיר, וספג ממנה צעקות לאחר שסירב למגע מיני מצידה.
בהערה נוספת ציין שאולי הוא מתישהו יזכיר לה את הפעם שהיא ניסתה "לאנוס אותו".
המשוחחים גם ציינו שאלאיסדוטיר נשאה את הנאום הארוך ביותר באלת'ינגי בנושא metoo, ושהם היו המומים לשמוע אותו דווקא מפיה.
עם התפוצצות הפרשה טענה אליאסדוטיר ששום דבר מהדברים הללו מעולם לא קרה, ואף ציינה שסווינסון התנצל בפניה והודה ששום דבר ממה שנאמר בשיחה לא היה נכון.
אולם כשוועדת האתיקה של האלת'ינגי החליטה לדון בפרשה באוגוסט 2019 הודיעו אולאסון וסווינסון שהם עומדים מאחורי הדברים ושהם אכן הוטרדו מינית על ידי אליאסדוטיר, אם כי סווינסון התנער מהשימוש שעשה במונח "אונס" למקרה הזה.
סווינסון, ראש סיעת מפלגת המרכז באלת'ינגי ולשעבר , נשמע בהקלטה מספר על מינוי גייר הארדה, לשעבר ראש ממשלת איסלנד מטעם מפלגת העצמאות ומי שהואשם בהזנחת הכלכלה במדינה, לשגריר איסלנד בארצות הברית.
סווינסון טען שהוא ביצע את המינוי על מנת שמפלגת העצמאות יהיו חייבים לו טובה וימנו אותו לשגריר בהמשך הקריירה.
הוא גם סיפר שידע שתנועת השמאל הירוק תרים קול צעקה על המינוי, ולכן מינה גם את ארני תור סיגורדסון מתנועת השמאל הירוק לשגריר בפינלנד.
מאחר שסיגורדסון הוא בן-דוד של סווינסון נועד המינוי לשמש מטרה כפולה: גם השתיק את תנועת השמאל הירוק וגם הסיט את הדיון התקשורתי ממינוי גייר לטענות על מינוי נפוטיסטי של שגרירים.
מאחר שמינוי שגרירים באיסלנד נחשב מינוי פוליטי ואינו כפוף לכללים כלשהם, הדיון במינוי סיגורדסון לא היה בעל השלכות משפטיות כלשהן.
בשיחה נשמע גם גונלאוגסון מאשר את תכנון המינוי העתידי לשגריר, ואף מציין שדיבר על כך עם ראש הממשלה ביארני בנדיקטסון ממפלגת העצמאות וקיבל אישור שסווינסון "בפנים" מבחינת מפלגת העצמאות.
כשבוע לאחר ההקלטה, ב-28.11.1018, החלו העיתונים לפרסם מידע מן ההקלטה.
התגובה הציבורית הייתה חריפה, בעיקר אל מול הביטויים הקשים כלפי נשים בשיחה.
יום לאחר מכן פרסמו שלוש חברות פרלמנט שהושמצו בשיחה: אינגה סיילנד יו"ר מפלגת העם, אודני גוד'ביורג הארד'רדוטיר לשעבר יו"ר הברית הסוציאל-דמוקרטית וסיליה דוק גונארסדוטיר מהמפלגה הפרוגרסיבית הצהרה לפיה השיחה מבטאת גישה מבישה כלפי נשים, וציינו שיבקשו להעלות את הנושא לדיון בנשיאות הפרלמנט (המורכבת מהיו"ר וסגניו).
ראשת הממשלה באותה תקופה, קתרין יקובסדוטיר הגיבה בראיון במילים "עצוב שנשמע שיח כזה באיסלנד שנה וחצי בלבד אחרי פריצת נושא הmetoo, ושטוב אם יישאר נחלת העבר." היא ציינה שהדבר מזיק לפוליטיקה, לתדמיתו של האלת'ינג ומשפיע על היחס בין מפלגות ובין פוליטיקאים.
עם תחילת הפרסומים של הפרשה הביע גונלאוגסון בדף הפייסבוק שלו דאגה מציטוט לשיחות פרטיות של חברי פרלמנט, וחשש מכך שאולי נפרץ טלפון סלולרי של מישהו מהם או שציוד האזנות סתר שימש להקלטת שיחות.
ב-2 בדצמבר חשפה פריה האראלדסדוטיר שגונלאוגסון התקשר אליה, התנצל והסביר שהיא הבינה לא נכון את ההערות שנאמרו ושהן לא נועדו לצחוק על הנכות שלה.
האראלדסדוטיר לא סיפקה תגובה כוללת בשיחה עצמה אך בהמשך קראה לגונלאוגסון לקחת אחריות אמיתית על מעשיו ולהתפטר.
בעקבות הפרשה סווינסון ואולאסון השעו עצמם זמנית מן הפרלמנט.
ב-30.11.2018 כינסה מפלגת העם אספה מיוחדת בה הוחלט להדיח את היאלטאסון ואיסטלייפסון מהמפלגה בטענה ל"הפרת אמונים חמורה".
כשנה לאחר מכן, בפברואר 2019, הצטרפו שני המודחים למפלגת המרכז והפכו אותה לגדולה ביותר באופוזיציה.
הם הכחישו כי תכננו לעבור למפלגה זו עוד לפני ההדחה.
כשבועיים לאחר הפרשה, ב-3.12.2025, העלה מופע במסגרתו הוקראו טקסטים מתוך השיחה שבמרכז פרשת קלאוסטור בחילופי תפקידים מגדריים: נשים הקריאו את דבריהם של חברי הפרלמנט וגבר את דבריה של אורנאדוטיר, ולאחריהם נערך דיון בנושא.
יום לאחר מכן, עם פתיחת הדיונים באלת'ינגי, התנצל נשיא האלת'ינגי בפני הפרלמנט והאומה על הפרשה.
ב-4.12.2018 הגיב סיגורדסון לדברים שנאמרו בנוגע למינויו לשגריר בפינלנד בטענה שהיו לו את כל הכישורים הנדרשים לתפקיד ושלא ידע על מינויו של הארדה, ולפיכך מינויו ראוי.
לבקשת נשיאות האלת'ינגי התכנסה ועדת האתיקה של האלת'ינגי לראשונה בתולדותיה, ודנה בשאלה האם מדובר בשיחה פרטית והאם חברי הפרלמנט המעורבים הפרו את הקוד האתי של האלת'ינגי.
ובאוגוסט 2019 פורסם כי הוועדה מצאה שמבין המעורבים רק אולאסון וסווינסון הפרו את הקוד האתי בצורה שפוגעת בתדמיתו של האלת'ינגי, בעוד האחרים לא הפרו את הקוד האתי, לא בדבריהם ולא בשתיקתם..
נשיאות האלת'ינגי הודיעה שהיא מקבלת את מסקנות הוועדה, אך לא ביצעה כל פעולה בעקבותיה, והכריזה כי מבחינתה הטיפול בעניין הסתיים.
הקבוצה קרסה בשנת 2002 והשאירה אחריה חובות של כ-800 מיליון ש"ח.
מנהלי הקבוצה הועמדו לדין, הורשעו בעבירות כלכליות אחדות ונדונו למאסר.
היסטוריה של קבוצת פלד גבעוני
ביולי 2000 החל רפי פלד, לשעבר מפכ"ל המשטרה, מנכ"ל חברת החשמל ומנכ"ל משרד ראש הממשלה, בהקמתה של קבוצת חברות חדשה, שבהמשך כונתה "קבוצת פלד גבעוני".
פלד רכש מניות ביצרנית הנייר הציבורת "ז'ק מיטרני", והחליף את שם החברה ל"קרן פלד השקעות".
לדירקטורים בחברה מונו אחדים ממכריו של פלד, בהם האלוף (מיל') אביגדור בן-גל, דן הלפרן, לשעבר הנספח הכלכלי בוושינגטון, איתן הבר ועורך הדין דב וייסגלס.
טל יגרמן, שהיה יועץ פיננסי של חברת החשמל בתקופה ניהולה בידי פלד, מונה ליועץ פיננסי של הקבוצה.
בנובמבר 2000 קרן פלד השקעות, שבקופתה היו פחות ממיליון דולר, רכשה את השליטה בחברת הנדל"ן הציבורית חייל אחזקות, תמורת 53 מיליון ש"ח.
למימון הרכישה קיבלה החברה אשראי מבנק קונטיננטל.
במאי 2001 נמכרה השליטה בחברה הציבורית "משב תעשיות קירור" לחברה הפרטית בסט-בית, שבשליטת משפחת דוד הבי, חבר מרכז הליכוד ומקורב למשה קצב, ולחברה הפרטית מיאב חברה לבנין, שבשליטת אריה גבעוני, תמורת 16 מיליון דולר.
גם עסקה זו מומנה באשראי בנקאי.
האחים דוד ויוסף הבי רכשו גם 3% ממניות קרן פלד.
הבי כיהן כדירקטור במשב (מיום 11.6.01) ובפויכטונגר תעשיות (מיום 2.12.01), וכיו"ר דירקטוריון אפקון אלקטרו מכניקה (מיום 11.3.02)
יגרמן יצר קשר בין קבוצת פלד לקבוצת גבעוני, ובאוגוסט 2001 בוצעה רכישה משותפת ראשונה לשתי הקבוצות, ויצרה את "קבוצת פלד גבעוני" - חייל אחזקות, שבשליטת פלד, ומשב, שבשליטת גבעוני והבי, רכשו את השליטה בחברה הציבורית פויכטונגר השקעות: חייל רכשה 36% ממנה ומשב רכשה 10% נוספים.
במקביל, רכשה משב את מניות השליטה בחברה הציבורית פויכטונגר תעשיות.
העלות הכוללת של העסקה עמדה על כ-170 מיליון ש"ח.
שבוע לאחר מכן הודיעה קבוצת פלד גבעוני שפויכטונגר השקעות תרכוש 11.5% מחברת יסקל החזקות תמורת 21 מיליון ש"ח.
למימון הרכישה שימשה קופת המזומנים של פויכטונגר השקעות.
באוגוסט 2001 רכשה קבוצת פלד גבעוני מהאחים גדי ודני גולדשטיין 6.4% מחברת התוכנה פורמולה מערכות תמורת 25 מיליון דולר, עם אופציה לרכישת 10% נוספים בדרך של הקצאת איגרות חוב להמרה ל-51% ממניות יסקל החזקות בשווי של 43 מיליון דולר.
ברכישות של מניות פורמולה בבורסה ומחוצה לה הגיעה קבוצת פלד גבעוני לאחזקה של כ-13% ממניות פורמולה.
במאי 2002 פורסמו הדו"חות השנתיים של החברות חייל אחזקות וקרן פלד השקעות, ובשניהם ניתנו הערות עסק חי, בעקבות הפסדים שהובילו לגירעון בהון העצמי.
ב-21 ביולי 2002 פתחה רשות ניירות ערך בחקירה גלויה בחשד לעבירות של אי פרסום דוחות כספיים של שמונה חברות ציבוריות שבשליטת קבוצת פלד גבעוני.
ב-1 ביולי 2002 הפסיקה הבורסה לניירות ערך בתל אביב את המסחר בניירות הערך של קרן פלד השקעות, משב תעשיות קירור, אפקון אלקטרו מכניקה וחייל אחזקות, עקב אי-הגשת דוחות כספיים ליום 31 במרץ 2002.
באוגוסט 2002 הוציא בית-המשפט המחוזי צווי הקפאת הליכים למרבית החברות הציבוריות שבקבוצה וומינה להן מנהלים מיוחדים.
קבוצת פלד גבעוני קרסה, והשאירה אחריה חובות של כ-800 מיליון ש"ח.
בעקבות קריסתה של קבוצת פלד גבעוני הוגש ביולי 2003 כתב אישום נגד גבעוני, הבי, יגרמן, פלד ושתי חברות שבשליטתם, המייחס להם שלל עבירות כלכליות.
על פי כתב האישום, מנהלי הקבוצה השתלטו על החברות ומשכו מקופתן עשרות מיליוני שקלים לכיסיהם.
ב-26 בדצמבר 2012 הרשיע שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב ח'אלד כבוב את הנאשמים בשלל עבירות כלכליות בסדרה של אישומים.
בית המשפט קבע כי חרף העובדה שהיקף האחזקות של פלד וגבעוני בקרן פלד היה קטן (1.6% לפלד ו-3.2% לגבעוני), מבחינה מהותית השניים היו בעלי שליטה בקרן פלד ובחברות הכפופות לה (לרבות פויכטונגר השקעות) מאחר שהיה בכוחם וביכולתם להכווין ולהשפיע על הנעשה בחברות אלה והם אף עשו שימוש ביכולת זו.
בית המשפט תיאר את מעמדו המיוחד של יגרמן בקבוצה:
מעמדו של יגרמן, כמעמדו של המושך בחוטים בהצגת בובות.
הבובה למראית עין מלאת חיים, אולם קהל הצופים התמים אינו יודע כי ידו של יגרמן היא המפעילה אותה, המשליטה את רצונה ומזיזה את הבובה לכל עבר שתחפץ, בהתאם לתוכנית שנרקמה מראש.
כך, יגרמן מפעיל את כל האישים בחברות אך הוא חבוי במובן זה שאינו נושא בתואר רשמי של משרה.
הטענה כי ההחלטות דרשו את אישור הגורמים המוסמכים וכי ליגרמן לא הייתה הסמכות, הפורמלית או המעשית, להחליט, הינה לעג לרש.
יגרמן נטל מכל בעלי התפקידים את סמכותם המהותית, עד שהתארים אותם נשאו היו בחלקם נבובים ולמראית עין.
יגרמן הגה את התוכנית והחליט על האסטרטגיה שיש לנקוט על מנת להגשימה.
מרגע שהחליט על הפעולה הנדרשת, בעלי התפקידים החרו אחריו וביצעו, לרוב ללא הפעלת שיקול דעת.
ביתר הפעמים, נתנו אמון מלא ומוחלט ביגרמן ובתוכניות שטווה, וראו בו "גאון פיננסי" שיכולותיו והבנתו נעלים וייחודיים.
במובן זה, ברי כי האישורים בידי "הגורמים המוסמכים" היו למראית עין ולא שיקפו הליך בקרה מצד "המאשרים".
יגרמן הוא שהחליט, הנחה, דחף והביא לידי גמר את תוכניתו.
היתר עקבו אחר צלילי החליל, בעיניים שֵטָחו מראות, אל הנהר ואל הקריסה הכלכלית של הקבוצה.
יגרמן הגה ויזם את מרבית המהלכים העסקיים של הקבוצה.
פלד, גבעוני והבי העידו שהם סמכו על יגרמן "בעיניים עצומות" וכי לרוב עשו כדבריו.
בניגוד לטענתו של יגרמן כי שימש אך "יועץ כלכלי חיצוני" לקבוצה, קבע בית המשפט שיש לראותו כנושא משרה בכל אחת מחברות הקבוצה, ולכן רלוונטית האשמתו בעבירות הנוגעות לנושא משרה בתאגיד.
בית המשפט המחוזי קבע כי יגרמן היה, לכל הפחות, סמנכ"ל הכספים של הקבוצה בכלל, ושל כל אחת מהחברות הציבוריות בפרט, זאת בהתחשב במעמד הרם שהיה ליגרמן בקבוצה, מעמד שהקנה לו השפעה על הדירקטוריונים בחברות הקבוצה ועל בעלי השליטה בהן.
גניבת הכספים מקבוצת פויכטונגר תעשיות - 21 עבירות גניבה בידי מנהל לפי סעיף 392 לחוק העונשין; 21 עבירות מנהלים ועובדים בתאגיד לפי סעיף 424(1) לחוק העונשין; 21 עבירות מרמה והפרת אמונים בתאגיד לפי סעיף 425 לחוק העונשין;
ערבות ס.נ - בעבירת גניבה בידי מנהל לפי סעיף 392 לחוק העונשין; עבירת מרמה והפרת אמונים בתאגיד לפי סעיף 425 לחוק העונשין; עבירת מנהלים ועובדים בתאגיד לפי סעיף 424(1) לחוק העונשין;
ערבות UMI - עבירת מרמה והפרת אמונים בתאגיד לפי סעיף 425 לחוק העונשין; עבירת מנהלים ועובדים בתאגיד לפי סעיף 424(1) לחוק העונשין; עבירת דיווח לפי סעיף 53(א)(4) לחוק ניירות ערך;
הסכם הלוואה עם יגרמן - עבירת מנהלים ועובדים בתאגיד לפי סעיף 424(1) לחוק העונשין; עבירת מרמה והפרת אמונים בתאגיד לפי סעיף 425 לחוק העונשין; עבירת דיווח לפי סעיף 53(א)(4) לחוק ניירות ערך;
משיכת שיקים מפויכטונגר תעשיות וממשב - עבירת מרמה והפרת אמונים בתאגיד לפי סעיף 425 לחוק העונשין;
הפרת חובות הדיווח של חברות בקבוצה (פויכטונגר תעשיות, אפקון אלקטרו מכניקה, משב ופויכטונגר השקעות - 2 עבירות דיווח לפי סעיף 53(א)(4) לחוק ניירות ערך;
עבירת דיווח לפי סעיף 53(א)(4) לחוק ניירות ערך; אישום 12 - עבירת דיווח לפי סעיף 53(א)(4) לחוק ניירות ערך.
ערבות ס.נ - עבירת גניבה בידי מנהל לפי סעיף 392 לחוק העונשין; עבירת מרמה והפרת אמונים בתאגיד לפי סעיף 425 לחוק העונשין; עבירת מנהלים ועובדים בתאגיד לפי סעיף 424(1) לחוק העונשין;
הסכם הלוואה עם יגרמן - עבירת מנהלים ועובדים בתאגיד לפי סעיף 424(1) לחוק העונשין; עבירת מרמה והפרת אמונים בתאגיד לפי סעיף 425 לחוק העונשין; בעבירת דיווח לפי סעיף 53(א)(4) לחוק ניירות ערך;
הפרת חובות הדיווח של חברות בקבוצה (פויכטונגר תעשיות, אפקון אלקטרו מכניקה, משב ופויכטונגר השקעות - 2 עבירות דיווח לפי סעיף 53(א)(4) לחוק ניירות ערך; - עבירת דיווח לפי סעיף 53(א)(4) לחוק ניירות ערך.
משיכת שיקים מפויכטונגר תעשיות וממשב - עבירת זיוף מסמך בכוונה לקבל באמצעותו דבר בנסיבות מחמירות לפי סעיף 418 לחוק העונשין; עבירת גניבה בידי מנהל לפי סעיף 392 לחוק העונשין; עבירת מרמה והפרת אמונים בתאגיד לפי סעיף 425 לחוק העונשין;
משיכת שיקים מפויכטונגר תעשיות וממשב - עבירת זיוף מסמך בכוונה לקבל באמצעותו דבר בנסיבות מחמירות לפי סעיף 418 לחוק העונשין; עבירת קבלת דבר במרמה לפי סעיף 415 לחוק העונשין;
הפרת חובות הדיווח של חברות בקבוצה (פויכטונגר תעשיות, אפקון אלקטרו מכניקה, משב ופויכטונגר השקעות - 2 עבירות דיווח לפי סעיף 53(א)(4) לחוק ניירות ערך; - עבירת דיווח לפי סעיף 53(א)(4) לחוק ניירות ערך; - עבירת דיווח לפי סעיף 53(א)(4) לחוק ניירות ערך.
משיכות הכספים מקבוצת פויכטונגר תעשיות ומשב - 2 עבירות של מנהלים ועובדים בתאגיד לסעיף 424(2) לחוק העונשין; 2 עבירות של מרמה והפרת אמונים בתאגיד לפי סעיף 425 לחוק החברות;
הפרת חובות הדיווח של חברות בקבוצה (פויכטונגר תעשיות, אפקון אלקטרו מכניקה, משב ופויכטונגר השקעות - 2 עבירות דיווח לפי סעיף 53(א)(4) לחוק ניירות ערך; - עבירת דיווח לפי סעיף 53(א)(4) לחוק ניירות ערך; אישום 12 - עבירת דיווח לפי סעיף 53(א)(4) לחוק ניירות ערך.
משב הורשעה בעבירת דיווח לפי סעיף 53(א)(4) לחוק ניירות ערך.
פויכטונגר השקעות הורשעה בעבירת דיווח לפי סעיף 53(א)(4) לחוק ניירות ערך.
ב-4 באפריל 2013 נגזרו עונשיהם של הנאשמים:
גבעוני: מאסר בפועל לתקופה של 24 חודשים, 18 חודשי מאסר על תנאי למשך 3 שנים מיום שחרורו, קנס בסך 20,000 ש"ח או חודשיים מאסר תחתיו.
הבי: מאסר בפועל לתקופה של 12 חודשים, 12 חודשי מאסר על תנאי למשך 3 שנים מיום שחרורו, קנס בסך 20,000 ש"ח או חודשיים מאסר תחתיו.
יגרמן: מאסר בפועל לתקופה של 4 שנים, 18 חודשי מאסר על תנאי למשך 3 שנים מיום שחרורו, קנס בסך של 20,000 ש"ח או חודשיים מאסר תחתיו.
פלד: 6 חודשי עבודות שירות, 18 חודשי מאסר על תנאי למשך 3 שנים מיום שחרורו וקנס בסך 100 אלף ש"ח או 4 חודשים מאסר תחתיו.
חברת משב וחברת פויכטונגר השקעות: קנס בסך 10,000 ש"ח.
הנאשמים והמדינה ערערו לבית המשפט העליון על גזר הדין, ובערעור דנו השופטים יורם דנציגר, נעם סולברג ודפנה ברק-ארז.
ערעורם של הנאשמים נדחה, ערעור המדינה בעניין קולת העונש בנוגע לעונשם של יגרמן ופלד התקבל: עונש המאסר שהוטל על יגרמן הוגדל מארבע שנות מאסר לשש שנות מאסר, והקנס שהוטל על פלד הוכפל ל-200 אלף ש"ח.
יגרמן הגיש בקשה לדיון נוסף בעניינו ובקשתו נדחתה על ידי הנשיאה מרים נאור.
בית המשפט העליון תיאר כך את קביעת בית המשפט המחוזי על חלקו של פלד בפרשה:
רו"ח חן ברדיצ'ב, בתפקידו כנאמן על הסדר הנושים של פויכטונגר תעשיות בע"מ, הגיש תביעה אזרחית נגד עזריאל פויכטונגר, הבעלים הקודם של פויכטונגר תעשיות, ונגד גבעוני, הבי, יגרמן ונושאי משרה נוספים בחברה, וחברת הביטוח "כלל" שביטחה אותם בביטוח אחריות נושאי משרה.
הנתבעים נדרשו לשלם 75 מיליון ש"ח לקופת הפירוק של פויכטונגר תעשיות בע"מ, כפיצוי על הנזקים שגרמו לחברה.
נושאי משרה אחדים, ובהם פלד, הגיעו לפשרה שבמסגרתה שילמו לקופת הפירוק, באמצעות חברת הביטוח "כלל", כ-7 מיליון דולר, ונמחקו מהתביעה.
התביעה נגד הנתבעים הנותרים התבררה בבית המשפט המחוזי מרכז בפני השופט עופר גרוסקופף, שפטר מאחריות את עזריאל פויכטונגר, וחייב את יגרמן, גבעוני והבי לשלם 22.6 מיליון ש"ח לקופת הפירוק, ובנוסף חייב את גבעוני ויגרמן לשלם כ-13.2 מיליון ש"ח לקופת הפירוק.
ברדיצ'ב ערער לבית המשפט העליון על פסק הדין בעניינו של עזריאל פויכטונגר, וערעורו נדחה.
בנק קונטיננטל היה בנק קטן, שנוסד ב-1974 בשותפות של בנק הפועלים (63.3%) והבנק הגרמני BFG (בנק האיגודים המקצועיים בגרמניה) שהחזיק 36.7% מהמניות.
בשנים 2000–2001 העניק הבנק אשראי בסכומים גבוהים מאוד (כ-190 מיליון ש"ח) לקבוצת פלד גבעוני, עד כדי 75% מסכום ההון העצמי של הבנק.
פרשת תּוֹלְדֹת היא הפרשה השישית בספר בראשית.
מקור שמה בפסוק הפותח אותה: .
והיא מוקדשת כולה לסיפורם של יצחק, מאבות העם העברי ורבקה מאמהות העם העברי ובניהם עֵשָׂו ויעקב.
את פרשת תולדות קוראים בין התאריכים כ"ט בחשוון – ה' בכסלו.
הולדת יעקב ועשו ומכירת הבכורה
לאחר עשרים שנות עקרות נכנסת רבקה להיריון.
הבנים מתרוצצים בקרבה והיא הולכת לדרוש את ה'.
התשובה שהיא מקבלת היא .
ואכן, נולדים לה שני בנים, עשו ויעקב.
עשו הופך להיות צייד וזוכה לאהבתו של אביו בעקבות כך שהוא מביא מצידו לאביו, ויעקב 'יושב אוהלים' וזוכה לאהבתה של אימו.
באחד הימים בא עשו עייף מן השדה ומוצא שיעקב מכין נזיד עדשים.
הוא מבקש מיעקב לאכול מן הנזיד, ויעקב מבקש שימכור לו בתמורה את הבכורה.
עשו מסכים, תוך שהוא מזלזל במופגן בבכורה, והמכירה מתבצעת.
אך הרמב"ן חולק בחריפות על כך.
בארץ ישראל יש רעב, ויצחק רוצה לרדת למצרים.
ה' מורה ליצחק להישאר בארץ ישראל, ומבטיח לו כי בזכות אברהם יזכה זרעו לגור בארץ.
רבקה כמעט ונלקחת ממנו לבית 'אחד העם' שיש מפרשים שהוא אבימלך, לאחר שיצחק טען שהיא אחותו.
אולם אבימלך, שרואה את יצחק מצחק את רבקה, מבין שהיא אשתו, וגוער ביצחק.
גירוש יצחק מגרר וכריתת הברית עם אבימלך
יצחק זוכה לרווחה כלכלית גדולה ומגורש מגרר.
הוא חופר מחדש את בארות המים שנחפרו על ידי אברהם והפלשתים מילאו אותם בעפר, ייתכן שמתוך קנאה ביצחק.
רועי גרר נכנסים במריבה עמו על הבעלות על שתי הבארות הראשונות שנקראות בעקבות כך עשק ושטנה.
לאחר שעבדי יצחק חפרו כבר את הבאר השלישית, רחובות, הניחו להם רועי גרר.
לאחר מכן עולה יצחק לבאר שבע, עבדיו חופרים באר נוספת ויצחק קורא לו 'שבעה' על שם העיר באר שבע.
שם ה' מתגלה אליו, מברך אותו ויצחק בונה מזבח וקורא בשם ה'.
בסופו של דבר אבימלך מגיע בעצמו במשלחת כבוד אל יצחק ומבקש לכרות עמו ברית, ברית יצחק ואבימלך, יצחק עושה להם משתה, נשבעים איש לאחיו, ונפרדים לשלום.
עשו לוקח לו שתי נשים, את 'יהודית בת בארי החיתי' ואת 'בשמת בת אילון החיתי', נשים אלו היו למורת רוח ליצחק ולרבקה, בשל כך, בסוף הפרשה הוא נושא בנוסף על אלה גם את בת דודו 'מחלת בת ישמעאל' בן אברהם אחות נביות.
יצחק מבקש לברך את בנו החביב עליו – עשו – לפני מותו.
עשו הוא הבן הבכור ויצחק לא מודע למכירת הבכורה מעשו ליעקב.
יעקב עושה כדבריה ומקבל את ברכתו של יצחק, אף על פי שהוא תמה כיצד .
עשו חוזר מהציד והכנת המטעמים, וכאשר הוא מגלה שיעקב קיבל את ברכתו הוא כועס וצועק צעקה גדולה ומרה, לבסוף הוא מבקש מיצחק ברכה.
יצחק קובע שהברכה העיקרית תישאר אצל יעקב ואומר 'גם ברוך יהיה', ובעקבות בכיו של עשו הוא מברך אותו.
עשו מתכנן להרוג את יעקב אחרי מות אביהם.
מזימתו נודעת לרבקה ובעקבות זאת היא משכנעת את יצחק שיש לשלוח אותו לחרן על מנת שיישא לו אישה ראויה ולא מארץ כנען, בניגוד לנשותיו של עשו.
יצחק נענה לדבריה, ויעקב יוצא בברכת שניהם לבית לבן אחיה בחרן, כדי שיישא לו לאישה אחת מבנותיו.
השבת בה קוראים את פרשת תולדות יכולה לחול בחמישה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת הכז, שנת השג ושנת החא – כ"ט בחשוון
שנת גכה ושנת בשה, שנת גכז ושנת בשז – ב' בכסלו
שנת בחג ושנת בחה – ג' בכסלו
שנת זשג ושנת זשה – ד' בכסלו
שנת זחא ושנת זחג – ה' בכסלו
ההפטרה היא בספר מלאכי שבתרי עשר, מתחילתו ועד (התימנים ממשיכים עד ).
מלאכי עוסק בין השאר ביחסי יעקב ועשו, ואת העדפת ה' את יעקב ויוצאי חלציו על פני עשו: .
בשנים המתחילות ביום חמישי (כ-31.9% מהשנים) פרשת תולדות נקראת בערב ראש חודש כסלו ונוהגים לקרוא בה את הפטרת "מחר חודש" במקום ההפטרה הרגילה.
פָּרָשַׁת שְׁמוֹת היא פרשת השבוע הראשונה בספר שמות.
הפרשה מתחילה בתחילת הספר, , ומסתיימת, לפי החלוקה לפרקים, ב.
בפרשה מסופר על תחילת שעבוד עם ישראל במצרים בידי פרעה, ועל גזירת רצח התינוקות הזכרים.
במקביל מסופר על קורותיו של משה, החל בלידתו, גדילתו בבית פרעה, בריחתו למדין, נישואיו לציפורה והולדת בניו.
חלק ניכר מהפרשה עוסק בהתגלות האל אליו בסנה, ובבחירתו להנהגת עם ישראל ביציאה ממצרים.
בפרשה מוצגות כמה מהדמויות המרכזיות שיופיעו בפרשות ובספרים הבאים: משה, אחיו אהרן ומרים, וכן פרעה מלך מצרים.
בסיום הפרשה משה ואהרון פונים אל פרעה בבקשה שייתן לבני ישראל לצאת ממצרים, ובסירובו של פרעה שבתגובה הכביד את העבודה על בני ישראל.
את הפרשה קוראים בין התאריכים י"ח בטבת – כ"ה בטבת.
הפרשה נפתחת בו' החיבור, מתקשרת לסיומו של ספר בראשית, ומסכמת את שמות בני ישראל שירדו למצרים ואת מספרם.
הם פרים ורבים וגדלים למספר גדול מאוד.
בעקבות הגידול העצום במספרם, בני ישראל המכונים לראשונה על ידי פרעה 'עם', מזוהים על ידיו כסכנה פוטנציאלית.
הוא מחליט לדכא אותו במספר דרכים על מנת לבלום את הריבוי שלהם – שעבוד פיזי ובניית "ערי מסכנות" – פיתום ורעמסס, עבודת פרך, ובהמשך ציווי על רצח כל הזכרים הנולדים.
המיילדות שפרה ופועה המופקדות על ביצוע המשימה אינן מצייתות לציווי זה, ומצילות את הילדים.
בעקבות מעשי המיילדות, מסופר כי ה' גמל להן טובה "ויעש להן בתים".
פרעה מרחיב את הציווי ומורה אותו לכל המצרים: "כל הבן היילוד היאורה תשליכוהו".
על רקע ציווי פרעה לרצוח את התינוקות, מספרת הפרשה על זוג עבריים משבט לוי – עמרם ויוכבד (הם אינם נזכרים בשמותיהם בפרשה, אלא רק בפרשת וארא) – אשר נישאים ומביאים לעולם בן זכר.
לאחר שלשה חודשים בהן הבן מוסתר בבית, אם הילד שחוששת להשאירו בביתה, בונה לו תיבת גומא, מניחה אותו בתוך התיבה בין קני הסוף על שפת היאור ואחותו (מרים) עומדת לראות מה יעלה בגורלו.
בת פרעה מוצאת ביאור את התיבה בה הונח הילד, קוראת לו "משה", על שם משייתו מן המים.
היא לוקחת אותו לביתה ומגדלת אותו בארמון פרעה, תוך שבשנותיו הראשונות אימו משמשת לו כמינקת.
כשמשה גדל הוא יוצא לפגוש את בני עמו המשועבדים לפרעה.
בתחילה רואה איש מצרי מכה איש עברי, משה הורג את המצרי לאחר שמוודא שאין אף איש שרואה אותו.
יום למחרת יוצא משה שוב לראות בסבלות אחיו, הוא רואה שני אנשים עברים ניצים – (על פי חז"ל אלו דתן ואבירם) – הוא שואל את ה'רשע' שמרים את ידו להכות את חבירו, מדוע הוא עושה כך.
בתגובה לכך מתריס אותו אדם 'האם אף אותו מתכוון משה להרוג כפי שהרג אמש את האיש המצרי'.
משה מבין שדבר הריגת המצרי התגלה, ולאחר שפרעה שמע על כך ומנסה להרוג את משה, נאלץ משה לברוח לארץ מדין.
משה מגיע לבאר במדין, שם הוא מסייע לבנותיו של יתרו לשאוב מבאר המים, תוך שהוא מציל אותן מהרועים שהיו במקום וגירשו אותם.
בעקבות כך מתעניין יתרו אביהם מדוע מיהרו לבוא, ולאחר שיתרו שומע את מעשה משה, הוא שולח לקרוא לו לאכול בביתו, ולאחר מכן משה גר עמו.
משה נענה לכך ובהמשך נושא לאישה את ציפורה, אחת מבנותיו של יתרו.
למשה נולדים שני בנים, גרשם ואליעזר.
באחת הפעמים שמשה רועה את צאן יתרו הוא מגיע להר סיני, שם הוא רואה סנה בוער באש, אך איננו מתאכל מהאש.
הוא מתקרב אל הסנה ואז אלוהים מדבר אל משה מתוך הסנה.
הוא מורה לו להסיר את נעליו מעל רגליו כי הוא עומד במקום קדוש.
הוא מודיע לו שהחליט לגאול את עם ישראל ולהביאם לארץ ישראל, (ארץ כנען) ומטיל על משה את הנהגת העם.
משה מנהל משא ומתן ארוך עם אלוהים ומעלה בעיות רבות שעשויות להפריע לו במשימה זו.
בין היתר, מנסה משה לסרב לשליחות בטענה כי הוא "ערל שפתיים", אולם ה' מעמיד לצידו את אחיו אהרן כ"נביא" (לפי רש"י: מתורגמן, שפירושו בלשון התלמוד הוא אדם שמשמיע בקול את דברי החכם).
כמו כן, אלוהים שאל אותו "מה זה בידך?" משה ענה "מטה".
הוא מצייד את משה באותות ובמופתים שיעזרו לו לשכנע את העם ואת פרעה בדבריו, וכן מגלה לו את שמותיו המיוחדים.
משה לוקח את אשתו ואת בניו בדרך חזרה למצרים.
בדרך מתרחש אירוע בו משה נתון לסכנת חיים: "ויפגשהו ה' ויבקש המיתו".
צפורה מלה את בנה, ובעקבות מעשה זה סרה סכנת המוות, וצפורה מכריזה: "חתן דמים למולות".
פגישת משה ואהרון עם פרעה והכבדת השעבוד
משה נפגש עם אהרן שיוצא לקראתו בשובו למצרים, והוא מספר לו על התגלות האל אליו.
שניהם באים לפני פרעה ותובעים בשם ה': "שלח את עמי".
פרעה מסרב ומקשה את תנאי השעבוד של בני ישראל.
הוא גוזר עליהם שהם לא יקבלו עוד אספקה של קש ותבן להכנת הלבנים, וייאלצו לאסוף אותם בעצמם.
עם זאת, מכסת הלבנים המוטלת עליהם לא השתנתה, והם מוכים על ידי הנוגשים כי אינם מצליחים לעמוד במכסה.
בני ישראל מצדם מתלוננים למשה שבואו רק הרע את המצב, והוא קובל לפני אלוהים.
בפסוק החותם את הפרשה, עונה אלוהים למשה:
השבת בה קוראים את פרשת שמות יכולה לחול בשישה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת השג – י"ח בטבת
שנת הכז – י"ט בטבת
שנת החא – כ' בטבת
שנת גכה ושנת בשה, שנת גכז ושנת בשז – כ"א בטבת
שנת בחג ושנת זשג, שנת בחה ושנת זשה – כ"ג בטבת
שנת זחא ושנת זחג – כ"ה בטבת
בהפטרת פרשת שמות מתקיים מצב יוצא דופן שבו כל אחת ממסורות הקריאה המרכזיות של העדות השונות קוראת בספר אחר מספרי הנביאים:
התימנים, העיראקים, הטוניסאים והלובים, מפטירים ב, בנבואה בה מתאר יחזקאל את הורתו ולידתו של עם ישראל וכיצד ה' גידלם וטיפחם – כמשל לשעבוד מצרים ויציאת מצרים.
האשכנזים והמרוקאים קוראים את הנבואה "הבאים ישרש יעקב", המזכירה את ניסי יציאת מצרים, בספר ישעיהו, מ עד , ומוסיפים את ה ב.
וכן בנוסח רומניא קראו אותה הפטרה, אלא שלא הוסיפו את הפסוקים מפרק כט.
הספרדים מפטירים בספר ירמיהו, מתחילתו ועד (אותה ההפטרה של השבת הראשונה מבין תלת דפורענותא), בו מתוארת הקדשתו של ירמיהו כנביא – באופן שמזכיר את הקדשתו של משה בפרשתנו.
כך נוהגים גם האיטלקים, אלא שמסיימים .
פיצול חריג זה הוא תוצאה של מהלך דברים ייחודי.
ההפטרה המקורית הבבלית של פרשת שמות, המופיעה בספרות הגאונים ותקופתם ובמשנה תורה לרמב"ם, היא ההפטרה מיחזקאל, שכיום נוהגים בה התימנים וחלק קטן מקהילות הספרדים.
הפטרה זו היא חלק מנבואת פורענות של יחזקאל הפותחת במילים "הודע את ירושלים את תועבותיה".
פרק זה נאסר לשימוש כהפטרה בידי רבי אליעזר.
אף על פי שההלכה נפסקה שלא כדעת רבי אליעזר, בקהילות רבות העדיפו שלא לקרוא פרק זה, ובקשו להחליף אותו בפרק אחר.
בחיפוש אחר הפטרה מתאימה אחרת, קהילות אחדות בחרו בתחילת ספר ירמיהו, שעוסק בהקדשת הנביא.
קהילות אחרות, החליטו לאמץ את ההפטרה שנהגה בסדר הקריאה הארץ-ישראלי לתחילת ספר שמות (ונהגה גם בנוסח רומניא), בספר ישעיהו.
הפטרה זו, כשאר ההפטרות במנהג ארץ ישראל, נקבעה בשל פתיחתה הדומה לפתיחת הקריאה בתורה – "בני יעקב הבאים מצרימה" ו"הבאים ישרש יעקב".
פָּרָשַׁת שְׁלַח לְךָ (או שְׁלַח) היא פרשת השבוע הרביעית בספר במדבר.
לפי החלוקה המקובלת לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת בסוף (3 פרקים שלמים).
החלק המרכזי בפרשה מתאר את חטא המרגלים שבו עם ישראל רצה להישאר במדבר ולא לכבוש את ארץ כנען.
בעקבות החטא נגזר על אותו דור שכל יוצאי הצבא בו ימותו במדבר תוך כ-40 שנים והעם לא יכנס לפני כן לארץ.
בהמשך הפרשה, ניתנות לעם ישראל מספר מצוות וביניהן מצוות ציצית.
הפרשה מתארת אירועים שהתרחשו בשנה השנייה לצאת בני ישראל ממצרים.
זו הפרשה האחרונה שבה שנת ההתרחשות מפורשת בתורה, עד לפרשת חקת המגוללת אירועים בשנת הארבעים ליציאת מצרים.
עם ישראל משתכנע מדברי המרגלים שלא יוכלו לכבוש את הארץ כנען, ומתכוון לשוב למצרים.
על כך הם נענשים בהארכת שהותם במדבר לארבעים שנה, פרק זמן בו ימותו בני הדור החוטא:
קבוצה קטנה (המעפילים) מבני ישראל מנסה להתקדם ולהיכנס לארץ ישראל באופן עצמאי, אולם ניגפת במלחמה מול העמלקי.
בהמשך הפרשה מובאים מספר ציווים הלכתיים ובהם:
הבאת פר כקורבן חטאת על חטא כללי של העם:
בני ישראל מניחים במשמר אדם שנמצא מקושש עצים בשבת, עד שיינתן הדין לחטא מסוג זה.
הם מצווים על ידי אלהים להמיתו בסקילה וכך נעשה.
בסוף הפרשה מובא הציווי על מצוות ציצית (אותו קוראים בכל יום בקריאת שמע):
השבת שבה קוראים את פרשת שלח לך יכולה לחול בשבעה תאריכים שונים:
שנת השג - ט"ז בסיוון
שנת החא - י"ח בסיוון
שנת זחג, שנת זשג ושנת בחג - כ"ג בסיוון
שנת השא ושנת זחא - כ"ה בסיוון
שנת הכז - כ"ו בסיוון
שנת בשז ושנת גכז - בארץ ישראל י"ט בסיוון, בחוץ לארץ כ"ו בסיוון
שנת זשה ושנת בחה, שנת בשה ושנת גכה - בארץ ישראל כ"א בסיוון, בחוץ לארץ כ"ח בסיוון
ההפטרה היא ב (בנוסח רומניא סיימו ב).
בהפטרה מסופר על המרגלים ששלח יהושע ליריחו לפני הכניסה לארץ ישראל ועל הקורות אותם בבית רחב הזונה.
בדומה לפרשת השבוע, גם בהפטרה מסופר שמנהיג העם - יהושע - שולח מרגלים לארץ ישראל כדי לרגל אותה.
אך כתמונת ראי לאירועי הפרשה, שבה מתואר כי המרגלים הצליחו במשימה של תיור הארץ אך הפילו את לב העם כשחזרו וסיפרו על העמים ששוכנים בארץ, בהפטרה מסופר שהמרגלים התגלו כבר בתחילת הסיפור אך כשחזרו אל המנהיג ששלחם הם מספרים שהעמים בארץ יראים מהם.
פָּרָשַׁת שֹׁפְטִים היא פרשת השבוע החמישית בספר דברים.
בפרשה זו ממשיך משה בנאום המרכזי בחומש דברים, הקורא לעם ישראל לשמור תורה ומצוות ולהתיישב בארץ ישראל.
בפרשה מצווה משה על הקמת מערכות שלטון שונות, הכוללות את מערכת המשפט בכל עיר ועיר, בית דין מרכזי שהוא הסמכות העליונה בענייני הלכה, ועל מינוי המלך.
את פרשת שופטים קוראים בין ב' באלול לז' באלול.
משה רבנו ממשיך את הנאום שנשא לפני מותו ובמסגרת זו מפרט את המצוות שנצטוו בהן בני ישראל.
כרגיל בספר דברים, רוב המצוות כבר הופיעו בספרים הקודמים, לעיתים בשינויים בעלי משמעות.
מינוי שופטים ושוטרים בכל עיר ועיר, חיוב לשפוט משפט צדק, ואיסור שוחד.
מצווה לשמוע לדברי החכמים שבכל דור ודיני זקן ממרא.
מתנת כהן של הזרוע, לחיים וקיבה וראשית הגז – זכויות הכהנים והלוויים.
איסור על קיום מכשפים, בעלי אוב וידעונים, ואיסור על נביאי שקר.
דיני רוצח בשגגה וערי מקלט.
דיני עד שקר ועדים זוממים.
דיני מלחמה, מצור ולקיחת שלל.
פרשת עגלה ערופה: טקס המתקיים כשנמצא הרוג שלא נודע מי הרגו מחוץ לעיר.
בפרשת שופטים יש 97 פסוקים, אשר מאוגדים ב-3 פרשיות פתוחות ועוד 15 סתומות.
הפרשה מכילה 3 סדרים, כאשר הפרשה מתחילה בתחילת סדר ומסתיימת באמצע סדר.
לעומת זאת לפי החלוקה לפרקים הפרשה מתחילה באמצע פרק ומסתיימת באמצע פרק.
השבת בה קוראים את פרשת שופטים יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים:
שנת זשה ושנת בחה, שנת בשה ושנת גכה – ב' באלול
שנת השג ושנת זחג, שנת זשג ושנת בחג – ד' באלול
שנת החא, שנת השא ושנת זחא – ו' באלול
שנת הכז, שנת בשז ושנת גכז – ז' באלול
ההפטרה המקורית של פרשת שופטים, הקשורה לפרשת השבוע, היא ב ("ויהי כאשר זקן") עד .
ההפטרה מכילה את בקשת בני ישראל משמואל למנות להם מלך, בהתאם לעיסוק הפרשה בהלכות מינוי המלך.
אולם החל מתקופת הראשונים התקבל מנהג לקרוא בשבתות לאחר תשעה באב סדרה של הפטרות הנקראות שבע דנחמתא, המהוות נבואות נחמה לאחר החורבן.
לפיכך אין קוראים את הפטרת הפרשה המקורית, ובמקומה קוראים את ההפטרה הרביעית משבע דנחמתא.
מפטירים ספר ישעיהו, מ ("אָנֹכִי אָנֹכִי") עד , אחת משירי עבד ה'.
רק במנהג איטליה, שקיבל רק שלוש הפטרות נחמה, נקראת עדיין ההפטרה המקורית של הפרשה.
פרשת שופטים באדום היא פרשה של הטיית תוצאות של משחקי כדורגל, לשם זכייה בהימורים, שהתחוללה בישראל במשך מספר שנים, כנראה בין השנים 1997 ל-2000 בליגת העל, הליגה הלאומית, הליגה הארצית ובעיקר בגביע המדינה.
הפרשה נחשפה לראשונה בחדשות גלי צה"ל על ידי השדרן ניב רסקין ב-28 בנובמבר 2001, ועוררה סערה בכדורגל הישראלי, בעיקר בקרב יו"ר הוועדה המקצועית של איגוד השופטים, צבי רוזן, ויו"ר ההתאחדות לכדורגל בישראל, גברי לוי.
בפרשה היו מעורבים 13 אנשים, מתוכם 7 שופטי כדורגל ועוזרי שופטים, 2 עסקנים, 2 מארגני הימורים ונהג מונית אחד.
השופטים המעורבים בפרשה היו סבי אלנקווה, יוחנן צ'יבוטרו, חיים מירובסקי, בריק תחסין, יריב מעתוק, מאיר אמסילי ואורי ביטון.
3 מארגני ההימורים היו פיני שרון, אוהד מכבי תל אביב, אבי חודדה מקרית אתא ואלי כהן, שחקן עבר בהפועל תל אביב ונבחרת ישראל בכדורגל.
3 הנאשמים האחרים היו חברי הנהלות מכבי אחי נצרת והפועל מראר, ונהג מונית שהסיע בקביעות את עד המדינה, משה אטיאס, למשחקים בהם שובץ.
בכתבי האישום נטען שהסכומים ה"מקובלים" לשוחד נעו בין 5,000 ש"ח ל-5,000 דולר (כ-19,000 ש"ח באותן שנים).
ונראה שכ-20 משחקים הוטו באותן שנים.
ב-13 בנובמבר 2003 השופט יריב מעתוק הורשע ונגזרה עליו שנת מאסר על תנאי וקנס של 20 אלף שקלים על קבלת שוחד.
ב-13 בדצמבר 2004 השופטים אורי ביטון ומאיר אמסילי הורשעו וגזר הדין הורה תחילה על חצי שנת מאסר בפועל, לאחר ערעור נגזר עליהם לרצות עבודות שירות.
ב-15 באוקטובר 2006 השופט יוחנן צ'יבוטרו הורשע בארבעה סעיפי אישום של קבלת שוחד במסגרת עסקת טיעון בה הודה בניסיונות הטיית משחקים וקבלת שוחד.
נגזרו עליו שלוש שנות מאסר בפועל ועוד שתי שנות מאסר על תנאי.
ב-2 בספטמבר 2007 שחקן העבר אלי כהן הורשע ונגזרו עליו שלוש שנות מאסר בפועל על נתינת שוחד להטיית משחקים וקנס של 25 אלף ש"ח.
השופט תחסין בריק הורשע ונגזרו עליו שלוש שנות מאסר וקנס של 25 אלף ש"ח.
אבי חודדה הורשע ונגזרו עליו 27 חודשי מאסר על מעורבותו במתן שוחד וקנס של 40 אלף ש"ח.
הקוון חיים מירובסקי הורשע בחלק מהאישומים וזוכה מאחרים, עליו נגזרו שישה חודשי עבודות שירות וקנס של 5,000 ש"ח.
יו"ר אחי נצרת לשעבר באסם סולימאן זוכה מאשמה של מתן שוחד לשופט יוחנן צ'יבוטרו כדי להטות משחק.
בסיומו של פסק הדין האחרון בפרשה זו בבית משפט השלום ציין השופט, דן מור:
"הרקב שפשה ברקמת הכדורגל בארץ, באותה תקופה ובאותם מקומות, נבלם.
שופטי הכדורגל, בעבר ובהווה, אטיאס, מעתוק, צ'יבוטרו, תחסין, אלנקווה, אמסילי, ביטון ומירובסקי, הוקעו, נפלטו וחלקם אף נותן את הדין על מעשיו.
כך אף נותני השוחד, סוכני ההימורים, חודדה, אלי כהן ופיני שרון.
גם האחרים שזוכו או אלו ששמם נקשר לפרשה אך לא הובאו לדין, יודעים כיום את מצבם וכי שמם ידוע ומוכר לגורמי אכיפת החוק.
לא נותר לי אלא לקוות כי הספורט חזק יותר ממהרסיו."
חמישה מהמורשעים ערערו על הרשעתם ועל חומרת עונשם.
ערעורם של תחסין, כהן וצ'יבוטרו נדחה.
נדחה גם ערעורו של חודדה על הרשעתו, אך עונשו הופחת ל-20 חודשי מאסר.
נדחה גם ערעורו של מירובסקי על הרשעתו, אך בוטל עונש המאסר בפועל שנגזר עליו.
פָּרָשַׁת תַזְרִיעַ היא פרשת השבוע הרביעית בספר ויקרא.
חלקה הראשון של הפרשה עוסק בדיני יולדת זכר ונקבה.
בחלק זה מופיעים דיני הטומאה והטהרה של היולדת, והקרבנות שעליה להביא למקדש.
כמו כן מוזכרת מצוות ברית מילה הנערכת ביום השמיני ללידת בן זכר.
בחלק השני של הפרשה מופיעים בהרחבה דיני צרעת.
הן צרעת אדם על סוגיה השונים והן צרעת הבגד.
בשנים שאינן מעוברות קוראים את פרשת תזריע ביחד עם הפרשה שאחריה, פרשת מצורע, סמוך לראש חודש אייר.
בשנים מעוברות היא נקראת לבדה.
בשנים המעוברות מסוג השג, החא, בשז וגכז קוראים את פרשת תזריע עם פרשת החודש.
בהקשר זה מנויות שלוש מצוות: טומאת היולדת, האיסור לטמא לאכול קדשים וקרבן יולדת.
אישה שילדה זכר נטמאת לשבוע, לאחר מכן טובלת וכל דם שתראה לאחר מכן בתוך שלושים ושלושה ימים יהיה דם טהור ולא יאסור אותה על בעלה.
בשלשים ושלשה ימי הטהרה לזכר ושישים ושישה לנקבה, האישה עדיין נחשבת לטמאה לענייני המקדש וקודשיו.
לפי הפרשה, על יולדת להביא קורבן לבית המקדש, בזמן שהוא קיים, לאחר תום ימי הטהרה.
הקרבת הקורבן היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות.
קורבן היולדת מתיר לאישה לאכול בשר קורבן, או להיכנס אל בית המקדש, דברים שאסורים לה משעה שילדה.
קורבן היולדת מובא 40 יום לאחר לידת בן, ו-80 יום לאחר לידת בת.
הקורבן מתחלק לשני חלקים - עולה וחטאת.
לקורבן העולה מביאה האישה כבש בן שנה, ואם היא ענייה, היא מביאה תור או בן יונה.
לקורבן החטאת מביאה האישה תור או בן יונה, בין ענייה ובין עשירה.
בנגעי צרעת בעור האדם כלולים
שאת, בהרת, מחיה, שחין ומכוה.
וכן דיני צרעת בשער הראש והזקן ("נתק").
בהקשר זה מנויות שלוש מצוות: טומאת מצורע, האיסור לגלח את הנתק והכרזת המצורע על טומאתו.
צרעת הבגד הם נגעים המופיעים על בגדים הגורמים להם להיטמא על ידי כך שכהן רואה את הנגע וקובע שהבגד טמא.
השבת בה קוראים את פרשת תזריע יכולה לחול בתשעה תאריכים שונים.
שנת השג - כ"ז באדר ב'
שנת החא - כ"ט באדר ב'
שנת גכז ושנת בשז - א' בניסן
שנת בחה ושנת זשה - ג' בניסן
שנת זחג - ה' בניסן
מפטירים בספר מלכים ב', מ עד , בסיפור ריפוי צרעת נעמן על ידי אלישע.
בנוסח רומניא הפטירו , חזרו על .
הפטרת תזריע היא בין ההפטרות הנדירות.
בשנה פשוטה היא מחוברת תמיד לפרשת מצורע ולכן קוראים את הפטרת מצורע (בשנת גכה ושנת בשה את הפטרת שבת ראש חודש, ובשנת הכז בארץ ישראל את מחר חודש).
בשנה מעוברת היא נקראת בנפרד, אך במרבית השנים היא חלה בפרשת החודש ולכן נקראת הפטרת שבת החודש.
על כן, הפטרת תזריע נקראת רק בכ-16.3% מהשנים (שנת זחג, שנת זשה ושנת בחה).
פָּרָשַׁת שְׁמִינִי היא פרשת השבוע השלישית בספר ויקרא.
לפי החלוקה לפרקים היא מתחילה בתחילת ומסתיימת בסופו של
החלק הראשון של הפרשה עוסק באירועי היום השמיני שלאחר שבעת ימי המילואים, שהוא למעשה יום חנוכת המשכן.
בחלק זה מתוארים הקרבנות המיוחדים שהקריבו אהרון ובניו הכוהנים, וכן מתואר מותם של נדב ואביהוא, בניו של אהרון לאחר שהקריבו אש זרה.
כן יש בחלק זה פרשיה הלכתית קצרה בדין שתויי יין.
בחלק השני של פרשת שמיני מופיעים דיני מאכלות אסורות ופרשיה העוסקת דיני טומאה וטהרה.
בשנים הפשוטות נקראת פרשת שמיני בשבת שאחרי חג הפסח, בשנים אלו מתחילים בשבת זו לקרוא את פרקי אבות לאחר תפילת מנחה בשבת.
בשנים המעוברות מסוג בחה, זשה וזחג קוראים עם פרשת שמיני את פרשת החודש.
בשנים מסוג השג, החא, בשז וגכז קוראים את פרשת שמיני עם פרשת פרה וההפטרה שלה.
בפרשת צו, סופר על שבעת ימי המילואים, בהם הקריב משה במשכן את הקרבנות עליהם הצטווה, והכשיר את הכוהנים לעבודת הקודש.
פרשת שמיני מתרחשת ביום השמיני, בו קורא משה אהרן ולזקני ישראל.
הוא מצווה על אהרון להביא קרבנות מיוחדים - עגל לחטאת ואיל לעולה, ועל הזקנים הוא מצווה להביא קורבנות עבור העם - שעיר חטאת, עגל וכבש לעולה, ושור ואיל לשלמים.
כל אלו מלבד קורבנות התמיד הנוהגים בכל יום.
את הקרבנות מקריבים אהרון בניו וזו העבודה הראשונה שנעשית על ידם במשכן.
לדעת פרשנים רבים יום זה הוא ראש חודש ניסן, והוא גם היום הראשון להקרבת קרבנות הנשיאים.
לדעת רש"י הזמנת זקני ישראל נועדה גם על מנת שיראו שהצבת הכהנים בעבודה נעשית על פי דבר ה'.בסיום עבודתו, נושא אהרן את כפיו ומברך לראשונה את בני ישראל.
לפי רש"י הוא מברך אותם בברכת כהנים.
משה ואהרן נכנסים יחדיו למשכן.
לפי חז"ל, משה מלמד את אהרן את סדר הקטרת הקטורת, ושניהם מבקשים מה' שישרה שכינתו על המשכן.
בצאתם הם מברכים את העם (לפי חז"ל במילים: "ויהי נועם ה' אלוקינו עלינו, יהי רצון שתשרה שכינה במעשה ידכם").
כבוד ה' נגלה אל כל העם ואש אוכלת את הקרבנות, כנאמר בסוף הפרק: "וירא כבוד ה' אל כל העם.
ותצא אש מלפני ה' ותאכל על המזבח את העולה ואת החלבים, וירא כל העם וירונו ויפלו על פניהם".
לאחר שהאש יורדת ואוכלת את הקרבנות, חורגים נדב ואביהוא בני אהרן מן הציווי, לוקחים איש מחתתו, שמים עליהן קטורת, ומקריבים אש זרה לפני ה'.
אש יוצאת מלפני ה', אוכלת אותם, והם מתים לפני ה'.
אהרן, ובניו הנותרים אלעזר ואיתמר, מקבלים הוראות מיוחדות כיצד להתנהג במצב זה, ונאסר עליהם להתאבל.
סדר היום ממשיך להתנהל, אך חלה בו אי-הבנה נוספת בין משה ובין אהרן ובניו בעניין אכילת שעיר החטאת.
אהרון מחליט לשרוף אותו, משה כועס על כך, אך אהרון מסביר לו שהם לא יכולים לאכול אותו מכיוון שהם אוננים.
מיד לאחר מות בני אהרון מוזכרות ארבע מצוות לא תעשה העוסקות בעבודת הכהנים במקדש: איסור עבודה במקדש פרוע ראש, איסור עבודה במקדש לקרועי בגדים, שלא יצאו הכהנים מן המקדש בשעת עבודה והאיסור להיכנס למקדש או להורות הלכה לאחר שתיית יין.
החלק השני של הפרשה נפתח בדיני מאכלות אסורות, ומפורטים בו החיות, הבהמות, הדגים והשרצים המותרים באכילה וכן העופות האסורים באכילה.
בסיום החלק השני של הפרשה מופיע הצבר הראשון של הלכות טומאה וטהרה, אשר ממשיכות בהרחבה גם בפרשות הבאות, תזריע ומצורע.
בין היתר מובאים בהלכות טומאת נבלה, טומאת שרץ, ודיני טומאה בכלים, במשקים ובמאכלים.
כאן מוזכרות 3 מצוות: לפסוק טומאת שרץ, לפסוק טומאת אוכלים, לפסוק טומאת נבלה.
השבת בה קוראים את פרשת שמיני יכולה לחול בתשעה תאריכים שונים:
שנת השג - כ' באדר ב'
שנת החא - כ"ב באדר ב'
שנת גכז ושנת בשז - כ"ג באדר ב'
שנת בחה ושנת זשה - כ"ה באדר ב'
שנת זחג - כ"ז באדר ב'
שנת גכה ושנת בשה - כ"ד בניסן
שנת בחג ושנת זשג - כ"ו בניסן
שנת זחא ושנת השא - כ"ח בניסן
שנת הכז - בארץ ישראל כ"ב בניסן,(שבחוצה לארץ נחגג כשמיני של פסח), ובחוץ לארץ כ"ט בניסן.
בשנה זו קוראים את הפרשה בחו"ל שמונה פעמים.
מפטירים בסיפור העלאת ארון הברית לירושלים בימי דוד המלך, שאף בו התרחש אסון דומה כאשר אחד הכהנים, עוזא, נגע בארון הברית ומת במקום.
קוראים בספר שמואל ב', מ.
הספרדים (וכן נהגו בק"ק פוזנא) מסיימים ב, האיטלקים והתימנים ב, והאשכנזים (פרט לק"ק פוזנא) ב.
הפטרת שמיני נקראת רק בשנים פשוטות.
בשנים המעוברות מסוג בחה, זשה וזחג קוראים עם פרשת שמיני את פרשת החודש ואת ההפטרה שלה.
בנוסף, בחוץ לארץ, שנים פשוטות מסוג הכז, מפטירים במחר חודש.
פרשת תְּצַוֶּה היא פרשת השבוע השמינית בספר שמות.
הפרשה ממשיכה את הפרשה הקודמת, פרשת תרומה, בהכנות לקראת הקמת המשכן.
הפרשה מלמדת על הכנת בגדי הכהונה,על שבעת ימי המילואים, על העלאת נרות המנורה במשכן ועל מזבח הקטורת.
את פרשת תצוה קוראים בין התאריכים ח' באדר-ט"ו באדר (בשנה מעוברת באדר א').
שם הפרשה והיעדר אזכורו של משה
הפרשה פותחת בפנייה למשה "ואתה תצוה את בני ישראל" מבלי לציין את שמו.
על פי הפשט, הפרשה מהווה למעשה המשך ישיר של הציווי על הקמת המשכן וכליו המופיע בפרשת תרומה, ציווי שנפתח בפניה אל משה:" וידבר ה' אל משה לאמור".
זו הפרשה היחידה בחומשים שמות-ויקרא-במדבר שלא מוזכר בה שמו של משה.
הזוהר, וכן הרא"ש ובנו בעל הטורים מקשרים זאת לבקשתו של משה מה' לאחר חטא העגל המופיעה בפרשה הבאה, פרשת כי תשא: .
על פי הסבר זה, אף על פי שה' סלח לעם ישראל על חטא העגל, "קללת חכם אפילו על תנאי היא באה", וה' מחה את שמו של משה מפרשה אחת.
בפתיחת הפרשה מובא ציווי למשה לקחת שמן זית לצורך הדלקת המנורה בכל יום ויום.
לאחר הפתיחה מופיע הציווי על הכנת בגדי הכהונה של אהרן ובניו הכהנים.
בגדי הכהן הגדול הם החושן, האפוד, הציץ, מעיל, כתונת, מצנפת, אבנט ומכנסיים.
לכהנים הפשוטים (הדיוטות) היו רק ארבעה בגדים: כתונת, אבנט, מגבעת ומכנסיים.
לאחר מכן, עוסקת הפרשה בציווי על קרבנות המילואים, שיוקרבו לשם קידוש הכהנים והכשרתם לעבודת המשכן.
לאחר קרבנות מופיע הציוויי על הקרבת קרבן התמיד, שמיועד להיות מוקרב על מזבח העולה שתוכניתו הובאה בסוף פרשת תרומה.
בסיום הפרשה מופיע הציווי על הכנת מזבח הזהב המיועד להקטרת קטורת הסמים.
בפסוקים האחרונים של הפרשה אף מרומז על יום הכיפורים שיכלול טקס כפרה על מזבח הזהב ויתבצע אחת לשנה.
השבת בה קוראים את פרשת תצוה יכולה לחול בעשרה תאריכים שונים:
שנת השא - ח' באדר
שנת הכז - ט' באדר
שנת גכה ושנת בשה - י"א באדר
שנת בחג ושנת זשג - י"ג באדר
שנת זחא - ט"ו באדר
שנת השג - ח' באדר א'
שנת החא - י' באדר א'
שנת גכז ושנת בשז - י"א באדר א'
שנת בחה ושנת זשה - י"ג באדר א'
שנת זחג - ט"ו באדר א'
בשנים מעוברות ובשנים פשוטות מסוג זחא שלא בערים מוקפות חומה מימות יהושע בן נון, מפטירים בספר יחזקאל, בנבואה של יחזקאל על הקמת בית המקדש העתידי, ב.
ובנוסח רומניא הפטירו בשבת כזו עד .
בשאר השנים הפשוטות (כ-58.8% מכלל השנים), קוראים את פרשת תצווה בשבת שלפני לפורים, ולפיכך קוראים בה גם את הפרשייה השנייה מ"ארבע פרשיות" - פרשת זכור, ומפטירים בהפטרה המיוחדת של פרשת זכור.
בשנים מסוג זחא קוראים את פרשת תצווה בשבת של שושן פורים.
בערים מוקפות חומה קוראים למפטיר את קריאת התורה של פורים (מלחמת עמלק) ומפטירים בהפטרת שבת פורים, הזהה להפטרת שבת זכור.
בשאר המקומות מפטירים בהפטרה הרגילה.
פרשת שמעון אבלס (Simon Abeles) היא פרשת מותו של ילד יהודי בשנת 1694 בפראג.
שהפכה לכלי תעמולה דתי של הכנסייה הקתולית נגד יהודי בוהמיה.
הכנסייה טענה שאביו של שמעון (זימלי) אבלס, אלעזר (לזרוס), רצח את בנו לאחר שהילד הביע רצון להמיר את דתו לנצרות ולהיטבל.
סיפור המקרה שולב בכתבים ובדרשות אנטי-יהודיות והוצג כדוגמה ל"רצח דתי" מצד יהודים.
נסיבות המוות אינן ברורות עד היום, והפרשה נותרה שנויה במחלוקת היסטורית.
שמעון אבלס נולד ב-6 באוגוסט 1682 למשפחה יהודית בולטת בפראג.
אביו, אלעזר אבלס, היה עסק במידה נרחבת במסחר בכפפות, ובנו של משה בומסלא אבליש, ששימש פרימוס (ראש הקהל) קהילת יהודי פראג, והיה דמות מרכזית בענייני הציבור וחבר בשושלת משפחתית רבת השפעה.
יריבויות פנימיות בין משפחות בולטות בקהילה עשויות היו להיות אחד הגורמים לפרשה.
בשנות ה-90 של המאה ה-17 ניהלו מסדר הישועים בפראג מסע הטפה מיסיונרי אינטנסיבי, בעיקר כלפי ילדים יהודים.
בספטמבר 1693, בעקבות מתחים בינו לבין אביו, נמלט שמעון אל הקלמנטינום – המכללה הישועית בעיר – ושם החל ללמוד את יסודות הדת הקתולית.
לטובת ביטחונו, שמעון אבלס הושם והופקד בידיו של פרנץ קפקא (Franz kawka), שהיה בעבר יהודי אך בשנת 1693 המיר את דתו לנצרות והיה אז בין הנוצרים המתגוררים בפראג, בבית דניאל בנקאמפ בעיר העתיקה.
קפקא קיבל על עצמו את האחריות לשמור על הילד ולהבטיח לדאוג לו בכל עת.
לאחר כמה ימים הוחזר לביתו על ידי אביו.
המתח בבית נמשך, וב־21 בפברואר 1694 הוכה שמעון קשות – לפי גרסה אחת בידי קרוב משפחה בשם לייבל קורצהנדל (Löbl Kurtzhandel) מהעיר מנייטין – ונפצע קשה בצווארו.
הילד מת ונקבר בבית החיים בפראג.
ביום המחרת הלך יוסל, יהודי מהקהילה, להודיע לישועים שמותו של שמעון נגרם משתיית יין שלכאורה הכיל רעל.
בית המשפט המלכותי הורה על הוצאת גופתו מן הקבר.
הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת קארל, שהייתה אז מעוז ישועי, קבעה כי הוא מת מוות אלים, וזה הובילה למעצר האב, אשתו השלישית לאה, והטבחית הנרל.
ב-15 במרץ התאבד לזר אבלס בתלייה באמצעות תפילין מחשש לעינויים.
ב-22 במרץ הועמד קורצהנדל לדין ועונה קשות.
קורצהנדל פנה לקיסר ליאופולד הראשון בווינה בבקשה לצדק, אך ערעוריו נדחו.
לבסוף, לאחר חקירה שכללה עינויים, הוצא להורג בשבירה על הגלגל; לפי נוסח אחר, לפני הוצאתו להורג הסכים להיטבל לנצרות והודה בהריגה – אך לא ברצח.
אף על פי שמעולם לא הוטבל לנצרות, הוכר שמעון אבלס כקדוש וכמרטיר נוצרי.
ב-31 במרץ 1694 נקבר שמעון בטקס ממלכתי ומקום קבורתו בכנסיית טין שבפראג הפך לאתר עלייה לרגל.
הכנסייה ניצלה את המקרה לשם הסתה קשה נגד היהודים.
נסיבות מותו של הילד לא ברורות לאשורן עד היום.
פרסומים, יצירות ואיורים בעקבות הפרשה
הפרשה פורטה בחיבור אנונימי בשם Processus Inquisitorius ("הליכים אינקוויזיטוריים"; 1696), בדיווח מאת הישועי יוהנס אֶדֶר שפורסם שני ספרים.
"Mannhaffte Beständigkeit des zwölffjährigen Knabens Simons Abeles", בשנת 1698. וכן בכרוזים, ציורים ואף אורטוריה ארוכה שראתה אור לציון מותו של שמעון כ"קדוש".
ביידיש פורסמה "קְלָאגְלִיד" (קינה), שנדפסה בידי חיים דרוקר באמסטרדם בשנת תנ"ה (1695), שציינה את מותו של קורצהנדל – אך למרבה ההפתעה לא הכחישה את אשמתו.
פרשת רמדיה הייתה סדרה של מקרי מוות ותחלואה חמורה בתינוקות, שהתרחשה בישראל עקב חסרונו של ויטמין B1 (תיאמין) בתרכובת צמחית של מזון לתינוקות, מתוצרת החברה הגרמנית הוּמָנָה (Humana) , אשר שווקה על ידי החברה הישראלית "רמדיה".
הפרשה נחשפה ב-7 בנובמבר 2003, בעקבות הפנייתם של תינוקות רבים לחדרי מיון בבתי חולים בישראל עם ליקויים בהתפתחות מערכת העצבים.
לבסוף חמישה מהתינוקות נפטרו בשלבים שונים לחייהם ואחרים נפגעו בצורה חמורה.