tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרוותו של הסטר האירי ארוכה ומזכירה במגע משי.
צבעה של הפרווה חום נוטה לאדום (מהגוני).
ניתן למצוא כאלו בעלי כתם לבן בחזה אולם זו אינה תכונה מועדפת.
הפרווה חלקה בדרך כלל ומנוצה באוזניים, זנב וחזה הכלב.
לכלב אוזניים שמוטות וראש בעל צורה מחודדת הייחודית לגזע.
עיני הכלב כהות ומשוות לו מראה חברותי ואינטליגנטי.
הסטר האירי נחשב לכלב בעל מרץ רב, כלב ציד מעולה ובעל חוש ריח מפותח.
הוא נחשב לכלב עצמאי, לעיתים חשדן כלפי זרים אולם מאוד חברותי, לעיתים עד כדי כך שאינו יודע מתי להירגע.
דעת הכלב מוסחת בקלות על ידי גירויים שונים כמו ריח מעניין או כלבים אחרים, ובמקרים אלו אינו מציית היטב לפקודות אם אינו מחונך כראוי.
כלב זה ישתלב היטב בחיי המשפחה בתנאי שתסופק לו תעסוקה מספקת וחינוך קפדני אך לא נוקשה מדי.
למרות שכלבים מסוג זה לומדים לאט הם אינם שוכחים את מה שלמדו בדרך כלל.
לגזע זה מספר בעיות מוכרות:
בשל האוזניים השמוטות נוטים הכלבים מגזע זה לעיתים לפתח דלקות אזניים המלוות בגירודים ובריח רע מהאזניים.
ניוון האגן הנפוץ אצל כלבים גזעיים רבים.
סטפקה קוסטדינובה (בבולגרית: Стефка Костадинова ; נולדה ב-25 במרץ 1965) היא אתלטית עבר, מבולגריה.
היא אלופה אולימפית (אטלנטה 1996), סגנית אלופה אולימפית (סיאול 1988), פעמיים אלופת עולם (רומא 1987 וגטבורג 1995), אלופת אירופה (שטוטגרט 1986) ו-37 שנים שיאנית העולם (1987–2024) בקפיצה לגובה.
קוסטדינובה נולדה בפלובדיב וסיימה ב-1982 את בית הספר לספורט שבעיר כשהתמחתה בהתעמלות ובשחייה.
רק לאחר מכן עברה לקפיצה לגובה בהדרכת המאמן הצעיר ניקולאי פטרוב שהיה מאמנה לאורך כל הקריירה ואשר לו גם נישאה בהמשך.
סטפקה קוסטדינובה זכתה במדליית הזהב בקפיצה לגובה באולימפיאדת אטלנטה (1996) כאשר קבעה שיא אולימפי 2.05 מטר.
היא זכתה גם במדליית הכסף באולימפיאדת סיאול (1988).
קוסטדינובה זכתה גם פעמיים באליפות העולם באתלטיקה ברומא 1987 ובגטבורג 1995. היא נטלה חלק באליפויות העולם באולם בשנים 1985, 1987, 1989, 1993 ו-1997. בכל חמשת המפעלים הללו היא זכתה במדליית הזהב.
היא זכתה במדליות זהב גם בכל אליפויות אירופה באתלטיקה בהן נטלה חלק.
שיאה העולמי, אותו קבעה באליפות העולם ב-1987 ברומא, היה אחד מהשיאים הוותיקים ביותר בטבלת השיאים העולמיים ונשבר אחרי כ-37 שנה.
היא שברה שבע פעמים את השיא העולמי.
שלוש פעמים באצטדיון וארבע פעמים באולם סגור.
קוסטדינובה זכתה ארבע פעמים בתואר ספורטאי השנה של בולגריה בשנים: 1985, 1987, 1995 ו-1996. כמו כן, זכתה חמש פעמים בתואר ספורטאי השנה של הבלקן.
זכיות אלו הפכו אותה לספורטאי (גבר או אישה) בעל הזכיות הרבות ביותר בתואר זה הן בבולגריה והן בבלקן.
היא גם נבחרה על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית כאחת מעשר האתלטיות המצטיינות במאה ה-20.
ב-1995 ילדה קוסטדינובה את בנה ניקולאי חודשים ספורים לפני שניצחה באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה בשוודיה.
ב-1999 התגרשה קוסטדינובה מבעלה שהיה גם מאמנה לאורך כל הקריירה הספורטיבית שלה ובמקביל הודיעה על סיום הקריירה הספורטיבית שלה, וזאת לאחר שלמעשה, היא חדלה להתחרות כבר ב-1997. מ-1999 קוסטדינובה שימשה כסגנית נשיא התאחדות האתלטיקה הבולגרית ומ-2003 ועד 2005 כסגנית שר הספורט בממשלת בולגריה.
בנובמבר 2005 נבחרה לתפקיד נשיאת הוועד האולימפי הבולגרי.
עליונותה של קוסטדינובה במקצוע הקפיצה לגובה לנשים בולטת מבחינה סטטיסטית.
מתוך 16 התוצאות הטובות בהיסטוריה (באצטדיון), 10 קפיצות שייכות לקוסטדינובה.
מתוך 56 התוצאות הטובות בהיסטוריה (באצטדיון), 24 קפיצות שייכות לקוסטדינובה כאשר שאר 32 הקפיצות מתחלקות בין 12 קופצות שונות.
קוסטדינובה עברה גובה של 2.00 מטר או יותר, ב-95 קפיצות באצטדיון.
הקופצת הבאה אחריה היא אינגה בבקובה שעברה 40 פעמים את מחסום שני המטרים ואחריה הקופצות קייסה ברגקוויסט (37) ובלנקה ולאסיץ (33).
סְטֵפַּנַקֵרְט (בארמנית: Ստեփանակերտ) או חַאנְקֵנְדִי (באזרית: Xankəndi) היא עיר הבירה של חבל נגורנו קרבאך.
השליטה על האזור הייתה נושא הסכסוך בין אזרבייג'ן וארמניה, מאז התפרקות ברית המועצות.
עד ל-2023 הייתה סטפנקרט תחת שליטת צבא ארמניה, כאשר שימשה בפועל כבירת הרפובליקה של ארצאך, ישות מדינית שהוכרה רק על ידי ארמניה.
לאחר כיבוש נגורנו קרבאך במלחמת נגורנו קרבאך השלישית חזרה העיר לשליטה מלאה של אזרבייג'ן, תוך עזיבת רוב מוחלט של תושביה הארמניים.
העיר נוסדה ב-1917 אחרי מהפכת אוקטובר במקומו של כפר ששמו הארמני היה ואראראקן ושמו הטורקי חאנקנדי.
בהיותו חלק מחבל נגורנו קרבאך הוא היה מושא לעימותים בין אזרביגאן וארמניה.
באביב של 1920 נכבש האזור כולו על ידי הצבא האדום, וההחלטה לגבי השייכות של החבל הועלתה בפני שלטונות ברית המועצות.
ב-30 בנובמבר 1920 הוחלט בהסכמת נציגים קומוניסטים של אזרבייג'ן, שנגורנו קרבאך יהיה חלק מארמניה, אולם לאחר מספר ימים ההחלטה שונתה ונגורנו קרבאך הוכרז כשטח אוטונומי בתוך אזרבייג'ן.
ב-1 באוגוסט 1923 נקבעה סטפנקרט שהייתה בעלת אוכלוסייה ארמנית ברובה לבירת נגורנו קרבאך וב-20 בספטמבר 1923 שונה שמה לשם הארמני סטפנקרט לכבודו של מנהיג קומוניסטי ארמני מבאקו, סטפאן שאומיאן.
בשנת 1963 העלו ארמנים טענות לאפליה מצד שלטונות אזרבייג'ן בפני ניקיטה חרושצ'וב.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 עשו שלטונות אזרבייג'ן מאמצים ליישב את האזורים סביב סטפנקרט באזרים ואחוז הארמנים בחבל ירד מ-89% בשנת 1926 ל-76% בשנת 1979.
בעקבות מדיניות הגלאסנוסט החלה פעילות מואצת בסטפנקרט למען העברת נגורנו קרבאך לארמניה.
ב-13 בפברואר 1988 התקיים בסטפנקרט הפגנה של 7000 איש נגד פקיד בכיר מבאקו הפגנה שנמשכה כשביתת שבת של לפחות 1000 איש יומם ולילה במשך שבוע.
ב-20 בפברואר 1988 התכנס בסטפנקרט ישיבה של מועצת המחוז שבקשה להחליט על איחוד עם ארמניה.
ניסיונות של שלטונות אזרבייג'ן לעכב את הצירים מלהגיע לכינוס לא צלחו, ויו"ר המפלגה מאזרבייג'ן ביקש מהצירים לותר על איחוד תמורת דיונים בבעיות הכלכליות של החבל.
אולם הצירים סירבו והחליטו ברוב של 110 נגד 7 על איחוד עם ארמניה.
אחרי התפרקות ברית המועצות שלטונות אזרבייג'ן שינו את השם באופן רשמי חזרה לחאנקנדי, אך בפועל העיר נשלטת על ידי הבדלנים הארמנים ונקראת בעיקר סטפנקרט.
פריצת הקרבות על השליטה בנגורנו קרבאך הניבה שליטה ארמנית על האזור וחיברה "מסדרון" מערבה לארמניה.
הצדדים קיימו הפסקת אש לא רשמית באזור מאז 1994.
החל מ-1994 התקיימה בחבל נגורנו קרבאך ובאזורים הסמוכים אליו, רפובליקה עצמאית דה-פקטו, שהוכרה רק על ידי ארמניה, אשר נקראה תחילה הרפובליקה של נגורנן קרבאך, ובהמשך הרפובליקה של ארצאך.
העיר סטפנאקרט שימשה כבירת הרפובליקה.
במהלך עימות אזרבייג'ן–ארמניה מספטמבר 2020, העיר הופצצה קשות.
במהלך מלחמת נגורנו קרבאך השלישית לאחר קרבות עזים בין צבאות אזרבייג'ן וארמניה, נכנעה רפובליקת ארצאך והכריזה על פירוק, ובעקבות כך, בסוף ספטמבר 2023, ברחו רוב מוחלט של התושבים הארמנים מהעיר לארמניה, והותירו אותה כמעט ריקה מתושבים.
לאחר מאמצי שיקום שכללו יישוב של תושבים אזרים, ב-2024 הוערך מספר התושבים בעיר בכ-8,000.
לפני המלחמה, הכלכלה של סטפנקרט התבססה בעיקר על עיבוד אוכל, אריגת משי, ועסקי יין.
אחרי המלחמה, הכלכלה של העיר ניזוקה לאין שיעור, אבל בשנים האחרונות, בעיקר בזכות השקעות מצד הפזורה הארמנית, הפעילות הכלכלית בסטפנקרט החלה משתקמת.
הערים התאומות של סטפנקרט הן:
סֶטֶר הוא שם כולל לגזעים של כלבי ציד.
גזעי הסטר מתאפיינים במבנה גוף רזה, שיער חלק ואוזניים נפולות.
כלבים אלו ידועים בכך שהם מתיישבים ליד הציד ובכך מסמנים לצייד את מיקומו.
לסטר נשיכה "רכה", כלומר, נשיכתו נועדה להחזיק את הציד ולא לפצוע או להרוג.
הסטרים שטופחו לציד ציפורים הם בעלי ריצה מהירה המגיעה למהירות של 40 קמ"ש, יכולת תמרון טובה תוך כדי ריצה וכאשר הסטר תופס את טרפו הוא כבר הספיק להתישו וכל שנשאר לו הוא לסגור עליו את לסתותיו הגדולות ולהחזיקו מבלי שייגרם לטרף נזק כלשהו.
במשפחת הסטר נמנים שלושה גזעים עיקריים:
סטר אירי המתחלק לאדום הנפוץ יותר ולאדום לבן, ומיועד לשעשועים ולוויה.
סטר אנגלי מיועד בעיקר לציד ולוויה, ונחשב ליותר צייתן מהסטר האירי.
לבן ומנוקד בצבעים שחורים או אדמוניים.
גורדון סטר בעל גוני חום שחור.
סטפס הוא סגנון ריקוד בו מכים ברצפה עם נעלי סטפס להפקת מקצבים שונים.
שני סגנונות סטפס עיקריים: רית'ם (rhythm "קצבי") וברודוויי.
סגנון הברודוויי מתמקד בריקוד ובאסתטיקה הגופנית ונראה לרוב במחזות זמר.
רית'ם מתמקד במוזיקליות ומקצבים ומחשיב את עצמו כחלק מעולם הג'אז.
נעל הסטפס מורכבת משני חלקי מתכת הנמצאים בעקב הנעל ובאזור האצבעות המפיקים צלילי הקשה.
קיימות מספר חברות שונות המייצרות נעלי סטפס וכל חברה מייצרת נעל הנשמעת מעט שונה.
סגנון soft shoe ("סופט שו" הנעל הרכה) הוא סגנון של ריקוד הסטפס בדינמיקה נמוכה ומקצב איטי.
ריקוד החול "Sand Dance" גם הוא סגנון של ריקוד הסטפס, בו רוקדים על חול להפקת צליל מחוספס.
שורשי ריקוד הסטפס באיחוד התרבויות בין השבטים האפריקאים לבין הריקוד האירי, הסקוטי הקלוג הבריטי הורנפיפס וג'יגס.
נראה כי ריקוד הסטפס החל באמצע המאה ה-18 במופעי המינסטריל.
וויליאם הנרי ליין הנקרא גם "מאסטר ג'ובה" היה רקדן אפרו-אמריקאי שהופיע על אותה הבמה יחד עם שחקנים לבנים ונחשב לאחד מראשון האבות של סגנון הסטפס.
כשמופעי המינסטרל החלו לאבד את הפופולריות שלהם, מופעי הסטפס החלו לעלות על במות הוודוויל.
בעקבות החוק שאסר על אפרו-אמריקאים להופיע במופעי סולו, רוב מופעי הוודוויל היו קטעי דואט.
כך נוצר הצמד המפורסם "באק ובאבלס" בו הופיעו יחד רקדן בסטפס ג'ון "באבלס" סאבלט ונגן הפסנתר פורד "באק" וושינגטון.
הצמד הופיע בריקוד הנקרא קלאס אקט ("Class act") בו לבשו שניהם חליפות טוקסידו ומאז ועד היום רקדני סטפס רבים מופיעים כאשר הם לבושים בטוקסידו מהודר.
המופע מזכיר יריבות שהייתה נראית לעין במופעי המינסטריל הישנים כאשר רקדן הסטפס מציג עצמו כליצן רוקד.
רקדן סטפס נוסף מאותה התקופה היה ביל "בוג'נגלס" רובינסון שהיה בן חסותה של אליס וייתמן (האחיות וויתמן) בשנת 1904. בוג'נגלס, שהיה גם רקדן אירי וגם רקדן בסגנון "באק אנד ווינג" הצטרף לוודוויל בשנת 1902 כחלק מצמד יחד עם ג'ורג' דאבליו קופר.
הצמד הפך למפורסם בארצות הברית ובאנגליה.
בשנת 1908 הצמד התפרק כתוצאה מחוסר הסכמה בין השניים.
בוג'נגלס עבר לקריירת סולו, דבר שהיה יוצא דופן לתקופה, וזכה להצלחה עולמית.
קיבל תפקידים ראשיים בסרטים, גם לצד הילדה-רקדנית שירלי טמפל.
זמן קצר לאחר מכן ה"אחים ניקולאס": פאייארד והארולד ניקולאס היממו את הקהל בסטפס משולב בפעלולים אקרובטים.
באחת הסצנות המפורסמות ביותר שלהם בסרט "מזג אוויר סגריר" ("Stormy Weather") האחים רוקדים על מדרגות וקופצים אחד מעל השני כאשר הם נוחתים בתנוחת שפגט ומייד עולים לעמידה ללא ידיים.
בשנות ה-20 החלה בצורת באירלנד, דבר שזרז עליית מהגרים לארצות הברית, ותרם לאיחוד בין התרבויות והצעדים בין הריקוד האירי לבין הסטפס שעד כה הושפע בעיקרו מאפריקה ומתעשיית הבידור בארצות הברית.
בשנות ה-30 סגנון לינדי הופ והסטפס החלו לחבור אחד לשני, ולקחת השראה מצעדים שונים זה מסגנונו של זה.
בשנות ה-50, סגנון הרוק אנד רול, וריקוד הג'אז נהיו פופולרים יותר ויותר ודחקו את הסטפס מעין הקהל.
ריקוד הג'אז של היופ למעשה התפתח מסגנון הסטפס, כך לשני הסגנונות צעדי ריקוד משותפים.
אך ריקוד הג'אז התפתח בנפרד מהסטפס והפך לסגנון ריקוד בזכות עצמו.
רקדנים מפורסמים משנות ה-60 וה-70 היו ג'ימי סלייד, ארתור דאנקן ("Arthur Duncan") וטומי טון ("Tommy Tune").
תעשיית הקולנוע תרמה להחייאת הסטפס כאשר יצא לאקרנים הסרט "No Maps On My Taps" בשנת 1979. כמו כן סרט האנימציה המצליח "תזיזו ת'רגליים" ("Happy Feet") בשנת 2006.
יום הסטפס הבינלאומי חל בתאריך 25 במאי, הוכרז על ידי הנשיא ג'ורג' בוש לפי חוק ב-7 בנובמבר 1989. הבחירה בתאריך 25 במאי אינה מקרית, מדובר ביום הולדתו של ביל "בוג`נגלס" רובינסון - אבי הסטפס, שאיחד בין הלבנים והשחורים בריקוד הסטפס באמריקה בתחילת המאה ה-20.
הריקוד תועד בסרטים רבים, ביניהם: "Tap", "שיר אשיר בגשם", "לילות לבנים", "תזיזו ת'רגליים", "מועדון הכותנה", "אמריקאי בפריז" "רקדני הפלדה".
בין רקדני הסטפס המצליחים בימינו: ברנדה באפלינו, דיאן ווקר, סביון גלובר, סאם וובר, ג'יסון סמואל סמית', שרה רייך, מלינדה סוליבאן, מוריס היינס, מישל דוראנס, קלואי ארנולדס, ג'ייסון ג'אנאס, הת'ר קורנל, דורמישה סמברי אדוארדס.
רקדני הסטפס משתמשים בתכיפות בסינקופה.
כוריאוגרפיה של סגנון הסטפס תתחיל בדרך כלל על הספירה הראשונה או האחרונה של בר המורכב מ-4 רבעים.
היבט נוסף של סטפס הוא אלתור.
ריקוד הסטפס יכול להיות מלווה על ידי מוזיקה או ללא מוזיקה, אקפלה, וכך מנגנים הרקדנים את המוזיקה בעת שרוקדים אותה.
"הופרס" (Hoofers) הוא מושג המתייחס בדר"כ לרקדני סטפס שרוקדים "קרוב יותר לרצפה" ובדר"כ משתמשים בעיקר ברגליים ופחות משתפים את הגוף והידיים בעת הריקוד.
סגנון זה נקרא גם "רית'ם" (Rhythm Tap) סגנון שהתפתח על ידי העבדים באמריקה, כאשר אסרו עליהם לרקוד את הריקודים המסורתיים שלהם, ואלו, שאפו השראה מהריקודים האיריים בעיקר.
כך שלמעשה מהמקור של סגנון הרית'ם צמח סגנון הברודוויי כאשר אנשים רבים חשבו ששימוש בסגנון זה בשילוב עם תנועות גוף וידיים יצור סגנון מסעיר ומרענן והחל לעלות לבמות התיאטרון במחזות זמר בברודוויי בשלב מאוחר יותר.
רקדנים רבים, ביניהם סטיב קונדוס פיתחו סגנון חדשני לרית'ם טאפ, בהשראתם רקדנים כמו גרגורי היינס וסביון גלובר המשיכו את התפתחות סגנון הסטפס בעולם.
רוב ההופרס היו ממוצא אפרו אמריקאי כמו סמי דייוויס ג'וניור, גרגורי היינס וסביון גלובר.
בשנת 1989 עלתה תודעת הציבור לסטפס יחד עם הסרט "Tap" בו משחקים ורוקדים הופרס המוערכים עד היום: גרגורי היינס, סמי דייוויס ג'ונייור, סוזן דאגלס, סביון גלובר, באני בריגס, סטיב קונדוס, ארתור דאנקן, האוורד "סאנדמן" סימס, ג'ימי סלייד, הארולד ניקולאס, גיין גולדברג, דיאן ווקר, צ'אנס טיילור...
בשנת 2006 יצא לאקרנים סרט מצליח נוסף העוסק בסטפס "תזיזו ת'רגליים" (Happy Feet) בכיכובו של סביון גלובר הרוקד את התפקיד של הפינגווין "ממבל".
רקדני עבר כמו פרד אסטר רקדו בסגנון שהזכיר מעט ריקודים סלונים, יחד עם ג'ין קלי ששילבו אלמנטים של בלט לסטפס, סגנון הנקרא ברודוויי ופופולרי בתרבות האמריקאית.
סגנון זה לרוב משתמש במוזיקה המתאימה למחזות זמר ועבור בנות נרקד בעיקר בנעלי סטפס על עקבים.
מחזות זמר מפורסמים בהם ניתן לראות את הסגנון הזה הם "Anything Goes" (הכל הולך) ו-42nd Street (רחוב 42).
שמות צעדים נפוצים בסגנון הסטפס: שאפל, שאפל בול צ'ינג', דאבל שאפל, סופר שאפל, הופ שאפל, פלאפ, פלאפ היל, קראמפרול, באפלו, מאקסיפורד, פול בק, ווינגס, אייריש, פדאל אנד רול, סטומפ, בראש, צ'אג, סקאף, ספאנק, ריף, טו, היל קליק, טיים סטפס, אובר דה טו, שוגי בופ, דרובק...
לרוב מספר צעדים פשוטים יבוצעו יחד או אחד אחרי השני ליצירת צעד חדש.
לרוב הצעדים יש גרסאות שונות כך שאותו הצעד יכול להשמיע צליל שונה עבור כל גרסה של עצמו.
טיים סטפס הוא אוסף צעדים בעלי אותו הגרוב.
בשנים הראשונות של הסטפס נעל הסטפס הייתה מורכבת מסוליית עץ או עור.
היום סוליית הנעל מורכבת משני החומרים כאשר מחוברים לעקב הנעל ולאזור אצבעות הנעל שני חלקי מתכת להפקת צליל חזק בעזרת ברגים.
נעל מסוג שונה, משקל שונה ועל משטח שונה תפיק צליל שונה.
סְטָקָטוֹ (באיטלקית: staccato) הוא מונח מוזיקלי שפירושו המילולי הוא "מנותק", או "נפרד".
משמעות סימון הסטקטו היא שיש להפריד בין צליל לצליל, כך שבחלק מן הזמן המוקצב לתו על פי משכו לא יישמע צליל אלא שתיקה.
צלילי הסטקטו הם קצרים ומקוטעים, אך לסטקטו אין השפעה על קצב המוזיקה.
הנקודה המציינת סטקטו תופיע מעל ראש התו כשהקו פונה כלפי מטה, או מתחתיו כשהקו פונה למעלה.
ביצירות מן התקופה הקלאסית, כמו אלה של מוצרט, למשל, נעשה לעיתים שימוש בסימן הדגשה במקום בנקודה לציון סטקטו, והדבר פותח פתח לספק באשר לכוונותיו של המלחין.
אפקטים של הדגשה וסטקטו עולים לעיתים בקנה אחד, אך קשה למצוא מקרים כאלה ביצירות מודרניות.
נגינת סטקטו היא ההפך מנגינת לגאטו.
בכלי מיתר יש להבחין בין נגינת סטקטו לפיציקטו, אם כי הפיציקטו כשלעצמו עשוי להיחשב לאפקט סטקטו מסוים.
לדוגמה, "ג'אז לגאטו/ג'אז פיציקטו" של לרוי אנדרסון.
יש הטעמת ביניים המכונה "מצו סטקטו" או "נון לגאטו".
סטקטו כפול וסטקטו משולש הן צורות נגינת סטקטו במהירות גבוהה מנגינת הסטקטו הרגיל.
ביצוע סטקטו כפול ומשולש מתבצע הן על ידי השפתיים, והן על ידי הגרון.
סטקטו כפול יתבצע בצורת "טה-קה".
סטקטו משולש יתבצע בצורת "טה-קה-קה".
בדגימה הבאה ניתן לשמוע בסון מנגן, לפי הסדר: סטקטו, לגטו, לגטו + ויברטו, וקשת:
סטפני לואיז רייס, מדליה (OAM) היא שחיינית אוסטרלית, אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות זהב (בייג'ינג 2008), סגנית אלופת העולם בעלת 7 מדליות עולמיות ושיאנית עולם לשעבר במשחים 200 מטר מעורב אישי, 400 מטר מעורב אישי ושליחות 4X200 מטר חופשי.
סטפני רייס נולדה בבריזביין, קווינסלנד.
היא מתאמנת תחת הדרכתו של המאמן מייקל בול במועדון השחייה מערב סנט פיטרס בעיר הולדתה.
במשחקי חבר העמים שנערכו במלבורן, אוסטרליה במרץ 2006, זכתה רייס ב-2 מדליות זהב תוך כדי שבירת שיאי תחרות.
במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:12.90 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:41.91 דקות.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בוויקטוריה, קנדה באוגוסט 2006 זכתה רייס בשתי מדליות ארד.
במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:13.21 דקות, אחרי ויטני מאיירס מארצות הברית (2:10.11 דקות) וקייטי הוף אף היא מארצות הברית (2:11.51 דקות), ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:41.83 דקות, אחרי הוף (4:36.82 דקות) ואריאנה קוקורס מארצות הברית (4:39.68 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן בשנת 2007 זכתה רייס ב-2 מדליות ארד.
ב-22 במרץ 2008 במסגרת המבחנים האוסטרלים למשחקים האולימפיים, קבעה רייס את השיא העולמי הראשון שלה במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:31.46 דקות.
יומיים מאוחר יותר שיפרה רייס את שיאה העולמי השני, הפעם במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:08.92 דקות, שיפור לשיאה הוותיק בן ה-10 שנים וחצי של יאניאן הו מסין שעמד על 2:09.72 דקות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה רייס ב-3 מדליות זהב.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 זכתה רייס ב-3 מדליות.
בנוסף, היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב כששחתה בשלב המוקדמות את סגנון הפרפר.
במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי היא וחברותיה סיימו במקום ה-5 בתוצאה של 7:46.85 דקות אחרי המנצחות מסין שקבעו שיא עולם חדש (7:42.08 דקות), הזמן שקבעה היה 1:55.71 דקות.
לעומת זאת במשחה ל-200 מטר חופשי עצמו היא שחתה לא טוב וסיימה במקום ה-16 בתוצאה של 1:58.33 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכתה רייס בשתי מדליות ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:34.23 דקות, אחרי אליזבת בייזל מארצות הברית (4:31.78 דקות) והאנה מיילי מבריטניה (4:34.22 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב כששחתה בשלב המוקדמות את משחה הגב.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:09.65 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.08 דקות.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה רייס במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:09.55 דקות ולא הצליחה להגן על תוארה, במקום שישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:35.49 דקות ושוב לא הצליחה להגן על תוארה.
באותו משחה שיפרה יה שיוון מסין את שיאה העולמי של רייס והעמידה אותו על תוצאה של 4:28.43 דקות.
רייס הייתה בקשר רומנטי עם השחיין איימון סאליבן משנת 2006 במשך שנתיים.
הזוגיות ביניהם באה לסופה כחודש לפני המשחקים האולימפיים ביולי 2008.
באוקטובר 2010 לאחר שלעגה בטוויטר לקבוצת הרוגבי של דרום אפריקה וכינתה אותה "הומואים" (Faggot) חברת יגואר אוסטרליה נותנת החסות של רייס הסירה ממנה את תמיכתה ולקחה ממנה את הרכב שניתן לה בהשאלה.
כיום רייס בקשר רומנטי עם שחקן הרוגבי קוויד קופר, אותו הכירה בסוף שנת 2010.
בסך הכל קבעה רייס 5 שיא עולם, 4 שיאים אישיים (2 במשחה 200 מעורב אישי ו-2 במשחה 400 מעורב אישי).
רייס זכתה בתואר שחיינית השנה בעולם בשנת 2008.
רייס זכתה בתואר שחיינית השנה באזור האוקיינוס השקט בשנת 2008.
רייס זכתה בתואר שחיינית השנה באוסטרליה לשנת 2008.
סְטָקְסְנֵט (Stuxnet) היא תולעת מחשב שפגעה בשנת 2010 בתוכנית הגרעין האיראנית, באמצעות פגיעה במערכות בקרה תעשייתיות מסוג SCADA מתוצרת חברת "סימנס" ששולטות בצנטריפוגות במתקן העשרת האורניום בנתנז.
לתולעת יכולת לתכנת מחדש בקר לוגי מיתכנת (PLC).
זו התולעת הראשונה שנתגלתה עם Rootkit ל-PLC, וכנראה תולעת ראשונה שנועדה לפגוע במערכות בקרה תעשייתיות, ודרכן במתקנים תעשייתיים המבוקרים על ידי מערכות אלה.
חברות אבטחת מידע שעסקו בניתוח התולעת גילו שהפצתה עשתה שימוש בארבע פרצות אבטחה לא ידועות (התקפת Zero Day) של מערכת ההפעלה "Windows", לשם תקיפת תוכנת SCADA מתוצרת חברת "סימנס".
סטקסנט נחשבת לנוזקה מורכבת יחסית, הכתובה בשפות תכנות אחדות, ובהן C ו-C++.
לתולעת חתימה דיגיטלית שנגנבה משני מפיצים של חתימה דיגיטלית, צעד שאיפשר לתולעת שלא להתגלות במשך תקופה ארוכה.
על פי מומחה האבטחה ראלף לאנגנר, שבחן את הנוזקה, מדובר בנוזקה משוכללת ביותר, שמכילה כ-15,000 שורות קוד, שתוקפת את הבקרים של צנטריפוגות במתקנים גרעיניים ומשנה בהם את ההוראות בצורה שתגרום לנזק פיזי בצנטריפוגות.
לאנגנר דימה את קוד התקיפה לשני "ראשי טיל דיגיטליים" שיועדו לפגוע ברוטורים ובשסתומים של הצנטריפוגות, יחד עם מערכת הסוואה שנועדה להסתיר את כל הפעילות הזו.
"ראש הטיל הקטן" יועד לפגיעה ברוטורים של צנטריפוגות מסדרה אחת, באמצעות שינוי מהירות הסיבוב שלהם, דבר שעלול להביא לסדיקה של הצנטריפוגות ואף להתפוצצותן, הדבר תוכנן להעשות באיטיות ובחשאיות כך שיהיה קשה לנטר אותו.
"ראש הטיל הגדול" כוון לשינוי תפקודי השסתומים של צנטריפוגות משש סדרות אחרות, כך שישנה התקפה על הצנטריפוגות משני כיוונים שונים.
בנוסף קיימת בנוזקה מערכת להסוואת החבלה תוך הדמיה של רישום פעילות פיקטיבית תקינה בעוד שתפקודה של המערכת לקוי, דבר זה נועד לעקוף את מנגנוני הבטיחות האוטומטיים של הצנטריפוגות, ולשטות במפעילים ובחוקרי החבלה.
לדבריו, עוד ניכר מנוזקה זו כי מי שכתב אותה הכיר את המבנה של הצנטריפוגות והבקרים שלהם בכל היבט, והיא נועדה למטרה אחת ויחידה, להשבית את הצנטריפוגות של נתנז.
ההערכה היא שהתולעת פעילה מאז 2007, ושגרסאות מתקדמות שלה הופצו מאוחר יותר.
כניסתה של התולעת לרשת מחשבים נעשתה באמצעות אמצעי לאחסון נתונים, ובפרט דיסק און קי, המוכנס למחשב המחובר לרשת.
התולעת הדביקה מחשבים באיראן ובמדינות נוספות, ובהן ארצות הברית, הודו, צרפת ובלארוס.
התולעת התגלתה לראשונה ביוני 2010 על ידי חברת אבטחת מידע מבלארוס, ובמהלך החודש שלאחר מכן ננקטו צעדים לבלימתה מצד החברות שפרצות אבטחה שלהן שימשו את התולעת - סימנס, מיקרוסופט ווריסיין.
חברת סימנס הפיצה ללקוחותיה ערכה לגילוי ולהסרה של התולעת, והמליצה לסגור את פרצות האבטחה שאיפשרו את חדירת התולעת.
חברות האנטי-וירוס הפיצו אף הן כלים למניעת כניסתה של התולעת.
בספטמבר 2010 זכתה התולעת לפרסום עולמי כאשר באמצעי התקשורת פורסמה השערה שהתולעת נוצרה והופצה על ידי גוף ממשלתי, כצעד של לוחמה קיברנטית שנועד לחבל במתקני הגרעין של איראן.
בין המדינות ששמן נקשר ליצירת התולעת: ישראל, ארצות הברית ומדינות אירופיות.
ביולי 2013 אישר אדוארד סנודן, מנהל מערכות מידע לשעבר בארגון הביון האמריקאי NSA, כי ה-NSA וישראל כתבו ביחד את סטקסנט.
בנובמבר 2010 הודה נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד שהתולעת פגעה בתוכנית הגרעין של ארצו.
נטען שסטקסנט גרמה נזק כבד לתוכנית הגרעין האיראנית, באמצעות הרס הצנטריפוגות ששימשו תוכנית זו.
ב-26 בינואר 2011 טען שגריר רוסיה לנאט"ו, דמיטרי רוגוזין, שמתקפת התולעת עלולה הייתה לגרום לאסון הדומה לאסון צ'רנוביל, ודרש מנאט"ו לחקור את הנושא.
בדצמבר 2011 טען ג'ון בומגרנר, מומחה לאבטחת מידע, שסטקסנט הדביקה את המערכות האיראניות רק בזכות דלת אחורית שיצרה לה למעשה קונפיקר, תולעת מחשב שתקפה באוקטובר 2008 מחשבים רבים ברחבי העולם.
נטען כי סטקסנט השתמשה במידע שאספה הנוזקה להבה.
במאי 2013 נטען במחקר בריטי שסטקסנט לא עיכב את תוכנית הגרעין האיראנית, ואף תרם לאיתור בעיות תפעוליות בה.
בינואר 2024 פרסם עיתון הולנדי טענה כי מרגל בשם אריק ואן סבאן שעבד עבור שירות הביון ההולנדי, השתיל את הנוזקה במשאבת המים של הכור.
הרוזן סטראד פון זרוביץ' הוא דמות בדיונית של ערפד שהופיעה במקור כנבל סופי בהרפתקה הפופולרית במשחק במבוכים ודרקונים בשם "רייבנלופט".
לאחר מספר שנים, הדמות והעולם המשיכו להופיע בהרפתקאות נוספות, ובסופו של דבר בעולם מערכה שנקרא רייבנלופט.
על פי הגיליון האחרון של מגזין Dragon, סטראד הוא אחד מנבלים המוכרים והאהובים ביותר בהיסטוריה של המבוכים ודרקונים.
סטראד היה אציל שבילה את מרבית חייו בשירות דרכי הטוהר והטוב, בעיקר כגנרל שהוביל את צבאותיו.
אך שנים אלו השפיעו עליו לרעה וכאשר הגיע לגיל העמידה, סטראד האמין כי בזבז את עלומיו וכוחו.
במצב רוח עגמומי זה, הוא כבש את האזור שנקרא בשם בארוביה והקים שם אחוזתו, מתמקם באחוזת רייבנלופט, שהייתה קיימת במקום מזה שנים רבות.
ממרום משכנו, הוא זימן את בני משפחתו "שהודחו לפני שנים רבות מכס השלטון הראוי להם" להצטרף אליו, ואת אחיו הצעיר סרגיי שמתעתד להיות כהן.
סרגיי אוהב ומעריץ את אחיו הבכור ומבקש לערוך בינו ובין ארוסתו טטיאנה היכרות.
סטראד חושב שסרגיי טועה בכך שהוא מתעתד לשאת פשוטת עם, אך מוכה בתדהמה מיופייה המסחרר והעונג שהוא חש בחברתה הנעימה.
נשמתו של סטראד התמלאה בייאוש, קנאה ושנאה כלפי סרגיי, והוא חיפש בכוחות הקסם יכולת להחזיר לעצמו את שנותיו האבודות.
ברגע ייאוש תהומי, הוא "כרת ברית עם המוות – ברית דמים".
ביום שבו סרגיי וטטיאנה היו צריכים להינשא, סטראד רצח את אחיו ורדף אחר טטיאנה המתאבלת עד שהיא השליכה עצמה מעל חומות טירת רייבנלופט.
סטראד עצמו נורה על ידי חצי אנשי משמר הטירה.
אבל הוא לא מת והמשיך לשלוט בממלכת בארוביה, אך הפעם בתור ערפד.
ההרפתקה עצמה מתרחשת מאות שנים לאחר אותם מאורעות טרגיים, ומתמקדת במאמצי דמויות השחקנים לסייע לאישה בארוביאנית, אירינה קוליאנה, להימלט מהגורל האכזר שנפל על נשים רבות, מאחר שעיני האופל של "סטראד השטן" הבחינו בהן.
ההרפתקה לא כללה רק את טירת רייבנלופט, אלא גם את כפר בארוביה הקרוב לה, ומחנה הצוענים בהנהגת מאדאם אווה, שכרתה ברית עם הערפד.
במהלך ההרפתקה לדמויות יש את ההזדמנות לחשוף את עברו האפל של סטראד ולגלות כי אירינה עצמה היא גלגול נשמות של טטיאנה.
סטראד פון זרוביץ' עצמו מצוין כאחד הרשעים הראשונים שדמותו הייתה עגולה ומפותחת, ומסוגל לשנות את מהלך האירועים כדי להוביל לניצחונו.
ההצלחה האדירה של רייבנלופט הצדיקה את הרפתקת ההמשך: רייבנלופט 2: הבית על גבעת הגריפון (מאת טרייסי ולאורה היקמן, 1985), ושם סטראד פון זרוביץ' היה הדמות המרכזית.
הפעם ההרפתקה מתרחשת בעיירה החוף השלווה מורדנטשייר, והשחקנים נאלצים להתמודד שם כנגד שני סטראדים – אותו ערפד מפלצתי מרייבנלופט (שעכשיו נקרא בשם היצור), ובן אנוש הנראה כמותו וידוע רק בשם האלכימאי.
העלילה במודול השני הייתה שאפתנית בהרבה יותר מהרפתקת המקור, ורייבנלופט 2 מתמקדת בניסיונות השחקנים לחשוף תחילה את טבעה האמיתי של מגפת הערפדים התוקפת את מורדנטשייר, ואז לחשוף את זהותו הסודית של היצור ולהשמיד אותו.
אין דבר בהרפתקה הזאת החושף פרטים נוספים על ההיסטוריה של סטראד פון זרוביץ', על אף שמספר דמויות שוליות, כמו הליץ' אזאלין, מופיעים כאן לראשונה.
שתי הרפתקאות רייבנלופט מייצגות את ההקבלה לספרו הקלאסי של ברם סטוקר, דרקולה.
רייבנלופט הנמצאת בארץ הררית ונידחת, מיושבת ברובה על ידי איכרים הנגועים בדעות קדומות, צוענים והטירה הגותית של הערפד עצמו, משקפות את הפרקים הראשונים של הספר דרקולה, המתרחשים באזור טרנסילבניה.
באופן דומה, רייבנלופט 2 מקבל את ההשראה מדרקולה, ואפילו משתמש באות הגאוגרפיה של אזור וויטבי.
על אף שרייבנלופט 2 לא נהנתה מההצלחה של המודול הראשון, התופעה של רייבנלופט הייתה מספיקה כדי שקברניטי TSR יציבו את סטראד פון זרוביץ' במרכז סדרת מוצרים חדשה בשנת 1990 – רייבנלופט: ממלכות האימה – עולם משחק שלם המבוסס על אווירת האימה הגותית של מודול רייבנלופט המקורי.
עם הוצאת עולם המערכה רייבנלופט, סטראד הפך להיות אחד הרשעים המפורסמים ביותר בעולם המבוכים ודרקונים.
בעולם מערכה חדש זה, סטראד היה אדון האופל הראשון והמפורסם ביותר של רייבנלופט.
הוא ערפד עוצמתי (במושגי מבוכים ודרקונים, ערפד מגזע עתיק, לאחר שבילה את חייו כערפד במשך תקופת זמן של 400–499 שנים).
הוא גם מעלה באוב מיומן, לוחם רב עוצמה והשליט הבלתי מעורער של בארוביה.
סיפור העבר של סטראד קיבל עומק נוסף עם עולם המערכה, ובו נטען כי הפך לערפד כתוצאה מהברית עם ישות לא ידועה (סטראד מכנה אותה בשם מוות).
הוא הבטיח להרוג את אחיו הצעיר, סרגיי, בתמורה לקבל את אהבתה של ארוסתו הצעירה, טטיאנה.
סטראד רצח את סרגיי ביום החתונה והתוודה על אהבתו לטטיאנה, אבל ביגונה הרב, היא נמלטה ממנו וקפצה אל מותה ממרפסת טירת רייבנלופט.
זמן קצר לאחר מכן, ערפילי רייבנלופט משכו את סטראד אל מישור הביניים של האימה.
ה"אוטוביוגרפיה" הרשמית שלו הוצגה בשני ספרים מאת פ.
אלרוד: "אני, סטראד: זיכרונותיו של ערפד" ו"אני, סטראד: המלחמה נגד אזאלין".
סטראד שלט בממלכתו במשך זמן רב יותר מכל אדון אופל אחר, ולכן הוא מבין כיצד רייבנלופט פועלת טוב יותר מהם.
כשסטראד בוחר לסגור את גבולות ממלכתו, ערפילים רעילים בוקעים מתוך האדמה וחונקים את כל מי שמנסה לעבור בהם.
יש רק שתי דרכים לעבור דרך ערפילים אלו: חסינות לרעלים (קסם לא עוזר, אבל יצורים בעלי חסינות טבעית לרעל, כמו יסודנים, יצירי כפיים ואלמתים, לא יפגעו ממנו), או לפנות לאחור.
בנוסף לכך, הויסטאני יודעים לרקוח שיקוי סודי שהופך את השותה ממנו לחסין מפני הגבול.
כמו כן, אותם ערפילים מקיפים תמידית את הכפר בארוביה.
קללתו של סטראד היא שלמרות היותו השליט הבלעדי של בארוביה, עד לנקודה שהוא מסוגל להיכנס לבתיהם של האנשים עליהם הוא ללא שולט מבלי מפריע, פעם בדור הוא יפגוש אישה שהוא יחשוב שהוא גלגולה של טטיאנה.
הוא תמיד מנסה לזכות בליבה, אבל הטרגדיה תכה בו שוב ושוב, והאישה תמות.
סטראד הוא כנראה אדון האופל הקשה ביותר להריגה.
השליטה שלו בקסמי תאובה היא כה עצומה, עד כי הוא יצר לעצמו "סופר-זומבים" שמסוגלים לראות יצורים נעלמים, הם מתחדשים כמו טרולים והגפיים שלהם ממשיכות להילחם, אפילו כשהם כבר לא מחוברים לגוף.
סטראד נאלץ להילחם נגד שני אדוני אופל שנכנסו בעבר אל ממלכתו: הליץ' אזאלין רקס ואביר המוות לורד סות' ("אביר הוורד השחור").
סטראד ידע כי יצליח לנצח את אזאלין בקרב פנים-אל-פנים, אבל היה ברור מיד מי היה חזק יותר בקסמים.
לאחר שאחד הניסויים של אזאלין נכשל וגרם לפיצוץ, הוא וסטראד איבדו את הכרתם.
סטראד התעורר ראשון וראה את טבעו האמיתי של אזאלין: ליץ', לאחר שהאשליה של אזאלין התפוגגה כשאיבד את הכרתו.
כמו כן, כשאזאלין הועבר על ידי הערפילים אל ממלכתו שלו, הוזכר שממלכת דארקון, השייכת לאזאלין, היא גדולה בהרבה מבארוביה.
גודל הממלכה קשור מאוד לכוחו של אדון האופל, על אף שאין ידוע אם היחס ישר או לא, מכיוון שלאדוני אופל חלשים יותר (במידת העוצמה) יש ממלכות הדומות בגודלן לזו של בארוביה.
תיאור מדויק יותר קובע כי הגודל הוא השתקפות כוח האישיות, מיקוד המחשבה של אדון האופל ועוצמת קללתו – בדוגמה של בארוביה, הידע האינטימי של סטראד עם ממלכתו גורם לו לחפש בה את גלגולה החדש של אהובתו האבודה.
כאשר הנגיד סות' היה בבארוביה, סטראד הבין כי כוחו של סות' היה שווה לשלו ברגע שהגיע לטירת רייבנלופט.
צבאות משרתיו של סטראד נפלו לרגליו של סות' וההרס שנגרם על ידי הנגיד סות' גרם אפילו לסטראד לפחד.
כדי להיפטר מאביר המוות, סטראד היה צריך להיעתר לבקשתו של הנגיד סות'; למסור לידיו את המשרת הבוגדני קראדוק, מכיוון שחשש כי הנגיד סות' יגרום לנזק נוסף לממלכתו האהובה.
במהלך פיתוח עולם המערכה של רייבנלופט, המאורעות של רייבנלופט 2 תוקנו כך שסטראד היה נוכח שם ומחופש לאלכימאי האנושי, ולא מת בסוף ההרפתקה.
אני, סטראד: זיכרונותיו של ערפד (1993) מאת פ.נ.
מספר כיצד סטראד הפך להיות ערפד וכיצד רייבנלופט נוצרה.
אני, סטראד: המלחמה נגד אזאלין (יוני 1998) מאת פ.
יומנו של סטראד שנכתב בתקופת המלחמה בין בארוביה ודארקון.
ספרים בהם סטראד דמות משנית
ערפד הערפילים (ספטמבר 1991) מאת כריסטי גולדן
הספר הראשון של רייבנלופט יוצר קשר ברור בין הממלכות הנשכחות ורייבנלופט.
אביר הוורד השחור (דצמבר 1991) מאת ג'יימס לאודר
הספר השני של רייבנלופט מציג את הנגיד סות' ואת עולם המערכה של רומח הדרקון בעולם האימה.
סְטֶפַנְיָה (סְטֶפָה) וִילְצִ'ינְסְקָה (בפולנית: Stefania (Stefa) Wilczyńska; 26 במאי 1886, ורשה – 5 באוגוסט 1942, טרבלינקה) הייתה מחנכת ומורה יהודייה פולנייה, שותפתו העיקרית של יאנוש קורצ'אק בניהול בית היתומים שלו.
וילצ'ינסקה נולדה בוורשה, ליוליאן יצחק וסלומה לבית וַאלפיש, במשפחה יהודית פולנית אמידה.
סיימה את לימודיה בבית הספר לבנות ידוויגה שיקורסקה (Jadwiga Sikorska) בוורשה, ומשם המשיכה ללימודי מדעים באוניברסיטת לייז' בבלגיה ובאוניברסיטת ז'נבה בשווייץ.
עם שובה לוורשה, החלה לעבוד, תחילה בהתנדבות, במעון לילדים יהודים יתומים, הצליחה להקים ולארגן בית מחסה עבורם, ומונתה לנהל אותו.
בשנת 1909 פגשה בשווייץ בד"ר יאנוש קורצ'אק, והיא שהביאה אותו כאיש חינוך לנהל את בית היתומים לצידה.
יחד ניהלו השניים את בית היתומים לילדים יהודים בוורשה, ששכן ברחוב קְרוֹכְמַאלְנָה 92 (והועבר מספר פעמים בגטו ורשה: כְלוֹדְנָה 33, סְיֶינָה 16 ושְלִיסְקָה 9).
בית היתומים פעל בין 1912 ל-1942, ונעשה בו שימוש בשיטות פדגוגיות חדשניות.
וילצ'ינסקה שימשה המנהלת שלו בהיעדרו של קורצ'אק במלחמת העולם הראשונה ובמהלך נסיעתו לארץ ישראל בשנים 1934 ו-1936.
בשנת 1919 הייתה וילצ'ינסקה המנהלת הכללית של בית הילדים, וקורצ'אק היה מנהלו ראשי.
היא ארגנה חוג לנשים אמידות, שהיו מוכנות לסייע לבית היתומים.
בשנת 1931 ביקרה וילצ'ינסקה בארץ ישראל ושהתה זמן מה בקיבוץ עין חרוד.
היא חזרה לביקור בארץ ב-1938, אך שבה לפולין כשהחלו להגיע ידיעות מדאיגות בדבר גורל היהודים בה.
עם הכיבוש הנאצי של פולין, הצליחו אנשי עין חרוד לארגן לווילצ'ינסקה אפשרות לעזוב את פולין, אך היא סירבה ועברה עם קורצ'אק והילדים לגטו.
ב-5 באוגוסט 1942 הגיעו הגרמנים לבית היתומים, כדי לקחת את היתומים ואת חלק מאנשי סגל העובדים למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אף שלשניהם הוצעו אפשרויות מילוט, נשארו קורצ'אק ווילצ'ינסקה עם חניכיהם ברגעיהם האחרונים.
קורצ'אק הרגיע את היתומים וסיפר להם שהם יוצאים לטיול ביחד.
קורצ'אק ווילצ'ינסקה הלכו עם היתומים אל מותם בידי הנאצים, בתא גזים בטרבלינקה.
בחלקו הצפון-מערבי של הר הרוח, בסמוך לנטף, נחנך בשנת 1995, במלאת חמישים שנה לסיום מלחמת העולם השנייה, יער זיכרון ליהדות פולין.
ביער אבן הנצחה ליאנוש קורצ'אק ולווילצ'ינסקה.
יש הטוענים כי וילצ'ינסקה לא זכתה להכרת ציבורית רחבה כפי שזכה לה יאנוש קורצאק בגלל אופייה הצנוע והמופנם, או מפני שלא השאירה אחריה כתבים, ואולי כי ההבניה החברתית האופיינית לאותה תקופה הייתה שנשים עובדו לרוב מאחורי הקלעים.
בשנת 2019, בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה, ביצעה התזמורת הסימפונית ירושלים בהופעת בכורה, את "סימפוניית יאנוש קורצ'אק" בניצוחו של גרהרדט מולר-גולדבום.
הסימפוניה נכתבה על ידי המלחין הגרמני אוסקר גוטליב בלאר בשנת 1986 לפסנתר סולו, אך לאחר מספר שנים עובדה לתזמורת לבקשתו של המנצח דוד שלון.
שמה המלא של היצירה הוא "לזכר יאנוש קורצ'אק וסטפניה וילצ'ינסקה"
בשנת 2023 עלה בצוותא 2 המחזה סטפה אהובתי (ע"פ ספרה של עמלה עינת).
מחזה ובימוי חגית רכבי ניקוליבסקי.
סְטְרָאבּוֹן ; סביבות 64 לפנה"ס – אחרי 21 לספירה), היה מלומד יווני יליד פונטוס, שכתב היסטוריה וגאוגרפיה.
החיבור הגאוגרפי שלו שׂרד עד ימינו, והוא אחת מהיצירות הגאוגרפיות הגדולות והחשובות של העת העתיקה בכלל.
הוא נולד ב-64 לפנה"ס לערך למשפחה מבוססת מאמסיה שבפונטוס.
משפחתו של סטראבון מצד אמו השתייכה לעילית המקומית, ותפסה מקום בולט בפוליטיקה של פונטוס לפחות מימי מיתרידטס החמישי ובתקופה הסוערת של מיתירדטס אופטור השישי.
ילדותו ונעוריו עברו עליו במקביל למלחמת האזרחים שהביאה לסופה של הרפובליקה הרומית, וחייו הפעילים עברו תחת שלטון אוגוסטוס ובשנים הראשונות של טיבריוס.
סטראבון למד תחת כמה מורים בולטים בהתמחויות שונות.
כאשר היה צעיר למד דקדוק ורטוריקה, והוא מציין בספרו כי למד בקאריה מפי אריסטודמוס, רטוריקן יווני והמייסד של שני בתי-ספר לרטוריקה ודקדוק.
לאחר לימודיו חזר סטראבון לרומא שם למד מפי טירניון דקדוק וגאוגרפיה.
מורו השלישי והאחרון היה אליוס גאלוס, פילוסוף רומאי.
אחר כך למד פילוסופיה גם אצל קסינרכוס מסלווקיה, הפילוסוף הנודד.
סטראבון כתב בספרו כי למד גם את הפילוסופיה של אריסטו מפי פויתאס של צידון שאחר כך הפך לפילוסוף סטואי.
הוא למד גאומטריה ואסטרונומיה מתוך המחשבה ששני התחומים חיוניים לעיסוק הגאוגרפי.
פרט לכך היה מעריץ נלהב של שירת הומרוס.
סטראבון בילה חלק ניכר מחייו במסעות.
הוא עבר בחלקים נרחבים של אסיה הקטנה, ביקר בקורינתוס (ומן הסתם באתרים אחרים ביוון) בשנת 29 לפני הספירה, וחמש שנים לאחר מכן יצא למסע במעלה הנילוס.
בגאוגרפיה שלו הוא מזכיר את מותו של יובה השני מלך מאורטניה, שאירע בשנת 23 לספירה, ולפיכך ברור שהמשיך לחיות לפחות זמן קצר לאחר מכן.
מקום מותו אף הוא אינו ידוע, אך כפי הנראה הלך לעולמו בעיר מולדתו אמסיה או ברומא.
מפעל חייו כלל כתיבה היסטורית וגאוגרפית.
כתביו ההיסטוריים אבדו, בעוד שיצירתו הגאוגרפית שׂרדה כמעט בשלמותה.
סטראבון עצמו הגדיר את יצירתו כמלאכת-ענק (קוֹלוֹסוּרגיה, κολοσσουργία), בהתייחסו גם להיקפה הכמותי וגם למגוון התוכני.
בעבר נטו חוקרים והיסטוריונים לראות ביצירה חיבור אנציקלופדי, ולא ייחסו חשיבות להקשר הכללי שלו.
בדור האחרון חל שינוי בגישה של החוקרים וכעת בעת קריאת ספריו של סטראבון ישנה התעניינות בקשר שבין גאוגרפיה, פוליטיקה, תעמולה ועוד.
בחיבורו ההיסטורי (Historica Hypomnemata, "רשימות היסטוריות") עסק סטראבון בהיסטוריה של רומא משנת 144 לפני הספירה ועד ראשית הפרינקיפאט.
כנראה שבזמן הכתיבה שהה בעיקר ברומא, לפחות עד שנת 31 לפני הספירה.
החיבור ההיסטורי התפרסם ב-20 לפני הספירה לערך.
מתוך חיבור זה, בן 47 הספרים, שׂרדו רק קטעים מועטים, ביניהם כמה הפניות ב"גאוגרפיקה", 3 קטעים בביוגרפיות של פלוטרכוס ו-11 קטעים ב"קדמוניות היהודים" ליוסף בן מתתיהו.
על אף מוצאו היווני, גישתו ההיסטורית של סטראבון לרומא אוהדת ביותר.
בכתביו הביע הערכה לשיטת השלטון האימפריאלית וליעילות של שלטון יחיד.
כאשר הוא מתאר את השעבוד של מולדתו פונטוס הוא אינו מראה רגשות.
לטעמו, איבוד העצמאות הוא מחיר שכדאי לשלם עבור סדר וממשלה טובה.
בסקירת המצב בפונטוס מציג סטראבון את המורכבות של המצב הפוליטי באזור תחת שלטון רומא.
המושלים הרומים לאחר פומפיוס יצרו חטיבות חדשות, במקרים מסוימים תוך מינוי שליטים ומלכים, נתנו אוטונומיה או חירות מלאה לאחדים ושמרו מקומות אחרים תחת שלטון רומי ישיר.
שינויי השלטון בערים שונות משקפים גם את גורלה הכללי של פונטוס.
החיבור הגאוגרפי של סטראבון, "גאוגרפיקה" (מילולית: גאוגרפיה), שׂרד כמעט בשלמותו ולכן הוא מוכר היום בעיקר כגאוגרף.
עם זאת, גם הגאוגרפיה שלו משמרת פרטים רבים המשמשים את המחקר ההיסטורי.
הגאוגרפיה מחולקת לשבעה עשר ספרים לפי חלוקה אזורית.
סטראבון התבסס בכתיבתו על התרשמות אישית במהלך מסעותיו וטיוליו הנרחבים, ובמקרים אחרים התבסס על מקורות כתובים.
במקומות שונים מצטט סטראבון מגוון רחב של משוררים ומחזאים, ובייחוד את אוריפידס.
מתוך שבעה-עשׂר הספרים של הגאוגרפיה שׂרדו שישה-עשׂר בשלמותם, והספר השביעי באופן חלקי.
שני הספרים הראשונים היוו מבוא מתודולוגי, ועסקו בגישות שונות לגאוגרפיה, ובייחוד בביקורת חריפה על הגאוגרף בן המאה השלישית לפני הספירה ארטוסתנס.
הספר השלישי מתאר את חצי-האי האיברי והאיים הבלאריים.
הספר הרביעי מתאר את גאליה.
ספרים 5–6 עוסקים באיטליה ובסיציליה.
ספר 7 עוסק בעמים הברבריים של אירופה (גרמנים, סקיתים ואחרים).
ספרים 8–10 מתארים את יוון האירופית.
ספר 11 מוקדש לאסיה "הגדולה" (מהרי הטאורוס מזרחה) וספרים 12–14 לאסיה הקטנה.
ספר 15 מוקדש להודו, וספרים 16–17 ללבנט, מצרים וצפון-אפריקה.
בגאוגרפיה שלו התייחס סטראבון לגבולות בין מדינות או מחוזות, למרחקים בין עיר לעיר, ופירט גם את הפעילות החקלאית והתעשייתית העיקרית בכל מקום, את החוקים הפוליטיים, מאפיינים תרבותיים ומנהגים דתיים.
בנוסף כלל פרקים שעסקו בהיסטוריה של מדינות וערים, הנסיבות בהן הוקמו, מיתוסים ואגדות שנקשרו בהן, מלחמות שניהלו ואישים מפורסמים שחיו בהן.
כמו כן כוללים הספרים מידע בוטני וזואולוגי רב.
על אף שהרבה מהמידע המובא בגאוגרפיה מתייחס לתקופות מוקדמות יותר, ניכרות גם התייחסויות רבות למצב בהווה, תחת שלטונם של אוגוסטוס וטיבריוס.
דגש מיוחד מושׂם על תקופת טיבריוס, ומכאן ניתן להסיק שהגאוגרפיה נכתבה בתקופה זו, או לפחות עברה עריכה מקיפה.
רוב החלקים שנשארו בידנו מתוך עבודתו ההיסטורית של סטראבון הועברו אלינו דרך "קדמוניות היהודים" ליוספוס פלביוס ומטבע הדברים מתייחסים לאירועים הקשורים ביהודים.
קטעים אלה הובאו על ידי יוספוס כאסמכתא לדבריו וסטראבון מסתמך בהם על מקורות שונים.
האתנוגרפיה היהודית של סטראבון היא במהותה עיבוד מתוחכם, דרך מקור ביניים, של דברי הקטאיוס איש אבדרה אצל דיודורוס סיקולוס.
ב"גאוגרפיקה", מתאר סטראבון גם את ארץ ישראל: "(פניקיה) ארץ צרה ומישורית לאורך החוף, ואילו פנים הארץ מעל פיניקיה, עד הערביים, בין עזה למול הלבנון, נקראת יהודה".
הוא מזכיר את מצדה ומציין את "הטענות החוזרות ונשנות של התושבים המקומיים, שהיו פעם 13 ערים מאוכלסות באזור הזה שסדום הייתה העיר הראשית שלו...שכמה מהן נבלעו ואחרות ננטשו".
הוא מציין שים המלח מלא באספלט ושהתושבים החיים סביבו מגיעים לאספלט על גבי רפסודות עשויות קנים וחותכים ממנו ולוקחים כמה שיכולים.
הוא מדווח שביריחו נמצאים הארמון ופארק הבלסאם, הגדל על שיח ויש לו טעם חריף.
אנשים עושים חתכים בקליפה ואוגרים את המיץ בכלים.
הבלסאם יקר, גם מהסיבה שהוא לא מיוצר בשום מקום אחר.
בעניין זה מספר סטראבון על "המנהג הממולח של היהודים, שהמציאו במקרה של עץ הדקל ועץ הבלסאם" – הם לא נותנים להם לגדול במקומות רבים, ובגלל נדירותם הם קובעים להם מחיר גבוה וכך מגדילים את ההכנסות.
את ירושלים הוא מכנה "המטרופוליס של היהודים", ותיאורו אותה דומה מאוד לתיאור הטופוגרפי של טימוכארס (המאה ה-2 לפנה"ס), שגם הוא מזכיר את הניגוד בין שפע המים בתוך העיר לחוסר המים שמחוץ לה.
נראה כי תיאור זה של סטראבון הוא עיבוד מתוחכם של תיאורו של טימוכארס, שנעשה על ידי פוסידוניוס.
את היהודים הוא מונה כאחד מארבעה עמים נפרדים השוכנים בקרב האוכלוסייה הסורית, ומאפיין אותם כדומים בעיסוקם לשכניהם: חלקם חקלאים כמו הסורים וחלקם סוחרים כמו הפיניקים.
את מוצאם האתני של היהודים הוא משייך למקום אחר: "אבותיהם של היהודים בני זמננו, כפי שהם נקראים, היו מצרים".
מתוך סקירתו של סטראבון את ארץ יהודה, ניתן ללמוד על ריבוי האוכלוסייה וצפיפות ההתיישבות היהודית ממערב לחבל יהודה לאחר התפשטות המדינה החשמונאית.
על ריבוי האוכלוסייה היהודית ומקומות מושבם מחוץ לארץ יהודה, ניתן ללמוד מהציטוט הבא:
"ארבעה (סוגי תושבים) היו בעיר אנשי קיריני: ...האזרחים...
הגרים התושבים, ורביעי של היהודים.
עם זה כבר חדר לכל עיר ועיר, ואין למצוא על־נקלה מקום בעולם הנושב שלא קיבל את הגזע הזה ואינו נתון לשלטונו...
וכן יש במצרים מקום מושב של היהודים, שהוקצה להם במיוחד, מאלכסנדריה העיר הופרש חלק גדול בשביל העם הזה.
בראשם הועמד גם שליט־עם משלהם, המושל בעם ופוסק בענייני דין ומשגיח על חוזים ותקנות כאילו היה שליט של מדינה עומדת ברשות עצמה.
העם (הזה) עצם אפוא במצרים, מפני שהיהודים הם מצרים מעיקרם ומפני שאלה שיצאו משם התיישבו בקרבת מקום.
עם זה עבר לארץ קיריני, משום שגם זו גובלת [במדינת] מצרים, בדומה ליהודה, ומה גם שזו הייתה חלק מן הממלכה הזאת בימים מקדם".
סיפור המוצא המצרי של היהודים הוא חלק מן המסורת המצרית-יוונית-רומית לגבי יציאת מצרים, אלא שזו גרסה שהיהודים גורשו ממנה, בזמן שסטראבון מצייר תמונה אוהדת מאוד של האדם שהנהיג אותם והשלטון שהקים על בסיס אמונתו הייחודית.
הוא נהנה ממוניטין הוגנים ואף יורשיו הלכו בעקבותיו, כשנהגו כצדיקים אדוקים כלפי אלהים.
לטענת סטראבון, "בזמן שיהודה הייתה תחת שלטונם של עריצים, אלכסנדר היה הראשון להכריז עצמו למלך במקום כהן", וזאת בניגוד לדבריו המפורשים של יוספוס, שהראשון היה אחיו וקודמו, אריסטובולוס הראשון.
בהתייחסו להתקדמות פומפיוס לחילת סוריה בשנת 63 לפנה"ס, מספר סטראבון שהגיעו אליו משלחות גם מיהודה ואף מעיד שראה בעיניו את מתנת המלך החשמונאי אריסטובולוס השני לפומפיוס, יצירת אמן שהיהודים קראו לה "התענוג" – גפן־זהב שהוצבה במקדש יופיטר הקפיטוליני ברומא עם ההקדשה (שנעשתה בתקופת אביו) "מאלכסנדר מלך היהודים".
סטראבון גם מתאר את יחס היהודים למלך החשמונאי האחרון לעומת המלך החדש שנכפה עליהם על ידי רומא:
"אנטוניוס הוציא להורג בקרדום את אנטיגונוס היהודי...
ונראה שהוא הראשון מן הרומאים, שהוציא להורג מלך, מפני שסבור היה שאי־אפשר באופן אחר לשנות דעתם של היהודים שיקבלו את הורדוס, אשר הוקם (למלך) תחתיו.
שכן אפילו כשעונו לא קיבלו עליהם להכריז בפומבי על הורדוס כעל מלכם – כל־כך התגאו במלכם הראשון.
כסבור היה אנטוניוס, שקלונו (של אנטיגונוס) יגרע [מכבוד] זכרו וימעט גם את השנאה להורדוס".
מלבד שעתוק המסורת בדבר מוצאם האתני של היהודים, ניתן למצוא אצל סטראבון עוד כמה דעות קדומות ומידע שגוי בכל הנוגע ליהודים וארצם.
סטפני שוסטאק היא שחקנית צרפתייה, אשר מוכרת בשל השתתפותה בסרטים "אידיוט מושלם" (2010), "מקום לחלום עליו" (2011), "איירון מן 3" (2013) ובזכות תפקידה בתור דלילה דייזי דיקסון בסדרת הדרמה "מיליון דברים קטנים" (2021-2018) ברשת ABC.
שוסטאק נולדה וגדלה בפריז, צרפת.
היא עברה לארצות הברית והחלה לימודי תואר ראשון בשיווק במכללת ויליאם ומרי שבוירג'יניה, שם גם שיחקה בקבוצת הגולף לנשים.
לאחר הלימודים, היא עברה לניו יורק ועבדה עבור חברת שאנל בשיווק.
לאחר מכן לקחה שיעורי משחק וביססה את מעמדה כשחקנית.
את הופעתה הקולנועית הראשונה עשתה בתפקיד קטן בקומדיה "השטן לובשת פראדה" בשנת 2006. התגלתה לראשונה ב-2009 בסרט העצמאי "הלב הטוב" בו שיחקה לצידם של פול דנו ובריאן קוקס.
בשנת 2010 התפרסמה בזכות הופעתה בקומדיה "אידיוט מושלם" בתור ג'ולי, חברתו של איש העסקים טים קונראד אותו גילם פול ראד.
ב-2011 השתתפה בדרמה של קמרון קרואו "מקום לחלום עליו" בתפקיד קתרין אשתו המנוחה של בנג'מין מי אותו גילם מאט דיימון.
בשנת 2013 שיחקה שוסטאק בסרט גיבורי העל שובר הקופות "איירון מן 3" מבית מארוול קומיקס בתפקיד המתנקשת אלן ברנדט.
בשנת 2014 כיכבה בסרט הקומדיה הרומנטית "Hit by Lightning" , לצד ג'ון קראייר.
בשנת 2018 החלה לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "מיליון דברים קטנים" ברשת ABC.
בסוף שנת 2021 לוהקה לאחד הדמויות הראשיות בסדרת הטלוויזיה "תיק נעדר" בשירות הסטרימינג של Peacock; הגרסה האמריקאית לדרמת הפשע הישראלית "תיק נעדר" המבוססת על הספר באותו שם מאת דרור משעני.
שם הנישואים שלה שוסטאק הוא פולני והוא מבוטא "Sho-stack".
כיום היא מתגוררת מחוץ לעיר ניו יורק עם בעלה ושני בניה.
+שנהסרטתפקידהערות2003Si' Larabyנדיז'דה2005Satelliteרו מארס2006השטן לובשת פראדהז'קלין פולט2008Eavesdropאישה צרפתייהLetting Goאסטל2009Four Single FathersמוניקThe Good Heartשרהאמא במשרה מלאה סנדרין דומאסלהתאהב מחדשאליס מרניירHow to Seduce Difficult Womenג'יג'י2010Life in FlightאלכסSomething Funקייטיאידיוט מושלםג'ולי2011מקום לחלום עליוקתרין מי2013תן לי מחסה ג'ואנה פיצפטריקאיירון מן 3אלן ברנדטשוטרים מעולם אחר (אנ')ג'וליה ווקר2014Hit by Lightningדנית'ה ג'ייקובס
סטפני קוולק , הייתה כימאית אמריקאית אשר עסקה בכימיה פולימרית והמציאה את הקוולאר.
קוולק נולדה בשנת 1923 בניו קנסינגטון, פנסילבניה, להורים שהיגרו מפולין.
אביה היה חוקר טבע, והנחיל לה אהבה לעולם המדע.
היא סיימה תואר ראשון בכימיה באוניברסיטת קרנגי מלון ב-1946. היא תכננה להמשיך ללימודי רפואה, ולכן התחילה משרה זמנית בחברת דופונט בתחום הכימיה בתקווה לחסוך מספיק לשכר הלימוד - ונשארה.
ב-1950 היא עברה למעבדה הגדולה של החברה בווילמינגטון, דלאוור, והובילה שם את תחום מחקר הפולימרים בחברה, עד פרישתה לגמלאות בשנת 1986.
באמצע שנות ה-60, הקבוצה בה קוולק עבדה חיפשה תחליף קל לסיבי המתכת בצמיגים, שיסייע בחיסכון בצריכת הדלק של מכוניות.
קוולק פיתחה פולימרים של פאראפנילן וטרפטלאמיד, שהיו קלים מאוד וחזקים פי חמישה מסיבי פלדה.
היא הגיעה לתוצאה השמישה כאשר שינתה את הטמפרטורות בהן עיבדה את הפולימרים, אשר עד אותו זמן הניבו סיבים קלים אך חלשים מידי.
דופונט לא איחרו להכיר בפוטנציאל של ההמצאה, וכך קם תחום המחקר הפולימרי בחברה, וצוותים שלמים הוקדשו למציאת שימושים מסחריים לחומר שנרשם תחת השם קוולאר.
הקוולאר נמצא בשימוש רחב עד היום, בעיקר ידוע כחומר המגן באפודי משטרה, כפפות עבודה, וביגוד כבאות.
אך הוא נמצא בשימוש גם בציוד אלקטרוני, מכשירי ספורט, כבלי גשרים, צמיגים ועוד.
חברת דופונט הרוויחה מיליארדי דולרים בזכות ההמצאה, וחייהם של אלפי אנשים ניצלו בזכותה.
קוולק עצמה לא זכתה לרווחים מכיוון שזכויות הפטנט היו של החברה.
במהלך 40 שנותיה כמדענית, רשמה קוולק 28 פטנטים, והיא הייתה האישה הרביעית שהתקבלה להיכל התהילה הלאומי לממציאים.
היא גם שירתה במועצת המחקר הארצית ובאקדמיה הארצית למדעים.
1976: פרס פוטס להנדסה של מכון פרנקלין.
1980: פרס ההמצאה היצירתית של אגודת הכימאים האמריקאית.
1995: פרס המדע של דופונט, מדליית לוואסייה, על המצאת הקוולאר.
היא האישה היחידה שזכתה בפרס זה עד היום.
1997: מדליית פרקין של האגודה האמריקאית לכימיה.
2003: התקבלה להיכל התהילה הלאומי לנשים.
סטפניה פודגורסקה (בפולנית: Stefania Podgórska-Burzmińska, 1921,Lipa, Przemyśl County , שבמחוז פשמישל – 18 בספטמבר 2018, לוס אנג'לס, שבארצות הברית) הייתה חסידת אומות העולם פולנית.
סטפניה פודגורסקה נולדה למשפחה קתולית ב-2 ביוני 1921 בליפה, פשמישל בפולין.הם חיו בחווה חקלאית, בה עבד אביה כחקלאי ואמה הייתה מיילדת.
לסטפניה היו שבעה אחים ואחיות.
בשנת 1933 חלה אביה של סטפניה במחלה קשה ממנה נפטר ב-1938.
בשנת 1939 החלה סטפניה לעבוד בחנות המכולת של משפחת דיאמנטט היהודית,שהתייחסו אליה כאל בת.
סטפניה נישאה למקס דיאמנט ב-23 בנובמבר 1944, למרות התנגדותם של הוריה בשל העובדה שהיא הצילה יהודים במהלך שנות הכיבוש בפשמישל.
על מנת להגן על משפחתו החדשה, שינה את שמו לשם פולני ג'וזף בורזמינסקי ויחד גידלו את הלנה עד שהחלה ללמוד רפואה באוניברסיטה.
בשנת 1958 עלו סטפניה וג'וזף לישראל, ג'ו שלמד רפואת שיניים וכרורגיית פה ולסת, ניהל מרפאת שיניים וסטפניה עבדה איתו.
בשנת 1961 היגרו לארצות הברית יחד עם שני ילדיהם, שם גילה ג'ו שהדיפלומה הפולנית שלו אינה מוכרת והוא נאלץ ללמוד שוב והשלים תואר שני באוניברסיטת טאפטס בבוסטון בשנת 1966.
מעשה ההצלה בתקופת מלחמת העולם השנייה
לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה ב-1939 התגוררה פודגורסקה בפשמישל.
בני משפחת דיאמנט הוכנסו לגטו פשמישל.
פודגורסקה התכתבה עם חלק מהם והוסכם כי הם יברחו מהגטו והיא תנסה לארגן להם מקום מסתור מחוץ לגטו.
לשם כך עזבה פודגורסקה את ביתה ועברה להתגורר בבית שכור בפרברי העיר עם אחותה הלנה בת העשר.
בספטמבר 1943 חוסל גטו פשמישל ושני האחים לבית דיאמנט הגיעו לביתה של פודגורסקה עם 11 יהודים נוספים.
כל הפליטים הוחבאו בעליית הגג.
שתי האחיות דאגו לספק להם מזון.
כדי להרוויח את הכסף לקניית המזון עבדה סטפניה פודגורסקה במפעל ובעתות הפנאי תפרה ורקמה, ומכרה את תוצרתה.
כמויות המזון שקנתה היו גדולות והיו עלולות לעורר חשד, ולכן נהגה פודגורסקה משנה זהירות בהביאה מזון הביתה.
אחותה הלנה כיבסה את בגדיהם של המסתתרים ותפרה אותם כשהתבלו.
זאת עשו עד שחרור האזור ביולי 1944 על ידי הצבא האדום.
בשנת 1979 הכיר יד ושם בסטפניה פודגורסקה ובאחותה הלנה בתור חסידות אומות העולם.
סיפורה הונצח בסרט Hidden in silence משנת 1996.
סטפני מישל סימור היא דוגמנית אמריקאית.
סימור נולדה בסן דייגו, קליפורניה כאמצעית מבין שלושה ילדים לאב יזם נדל"ן ואם מעצבת שיער.
היא החלה את קריירת הדוגמנות שלה בגיל 16 כשהחלה לדגמן עבור עיתון מקומי וחנות כלבו.
ב-1983, כאשר הייתה בת 15 היא עלתה לגמר בתחרות מראה השנה של עלית.
במהלך שנות השמונים והתשעים היא הופיעה על גיליונות רבים של גיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד ועל השער של ווג.
סימור הייתה אחת הדוגמניות הבולטות של ויקטוריה'ס סיקרט ולקחה חלק בתצוגת האופנה של החברה.
במרץ 1991 ושוב ובפברואר 1993 הצטלמה עבור פלייבוי.
ב-1998 יצא הספר שכתבה "סודות היופי של סטפני סימור".
ב-2006 הופיעה בקמפיין לחברת ההלבשה גאפ לצד ילדיה.
בשנת 2000 השתתפה בסרטו של אד האריס "פולוק" בדמותה של הלן פרנקנטלר.
בשנת 2002 התארחה בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר: כוונה פלילית" בפרק "Crazy" בתור שרה לינדסטורם.
בגיל 16 היא החלה לצאת עם ג'ון קזבלנקס בן ה-42, מנהל סוכנות הדוגמנות עלית, שהיה באותה תקופה נשוי לדוגמנית ז'נט כריסטיאנסן.
הזוג חי יחד לפני שסימור פירקה את הקשר.
בשנים 1989 עד 1990 הייתה נשואה לגיטריסט טומי אנדרוז.
הנישואין נכשלו אך הביאו להולדת בנה הראשון, דילן תומאס אנדרוז, שנולד בשנת 1990.
באמצע 1991 היא נראתה עם אקסל רוז הסולן של להקת Guns N' Roses.
על פי הדיווחים, הזוג היה מאורס, אולם הם נפרדו בפברואר 1993. באוגוסט 1993 תבע רוז את סימור בטענה שהיא תקפה אותו וגנבה תכשיטים בשווי של יותר מ-100,000 $.
סימור טענה כי הוא פגע בה פיזית.
סימור זימנה את ארין אוורלי, אשתו לשעבר של רוז, כדי להעיד שהיא גם עברה התעללות על ידיו.
התביעה הוסדרה בסופו של דבר.
זמן קצר לאחר הפרידה שלה עם רוז, סימור החלה לצאת עם המיליארדר פיטר ברנט, שהיה נשוי ואב לחמישה ילדים.
ברנט הוא מו"ל, יזם נדל"ן ואספן אמנות.
היא ילדה את בנם הראשון של הזוג (השני שלה), פיטר השני, בדצמבר 1993. סימור וברנט התחתנו ביולי 1995 בפריז.
סימור ילדה את בנם השני, הארי, בשנת 1996 ואת בתם השלישית, לילי מרגרט, בשנת 2004. במרץ 2009 הגישה סימור בקשה לגירושין מברנט לאחר כמעט 14 שנות נישואים.
סטפני מרפי היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הדמוקרטית שכיהנה כנציגת מחוז הקונגרס השביעי של פלורידה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
מחוז הבחירה שלה ממוקם במזרח התיכון של חצי האי פלורידה, וחולש על חלק גדול ממרכז ומצפון העיר אורלנדו, כולל את כל מחוז סמינול ומושבו מייטלנד, ובצפון מחוז אורנג' כל פארק ווינטר והעיר מייטלנד.
גם אוניברסיטת מרכז פלורידה היא חלק ממחוז הבחירה, וזו האוניברסיטה הגדולה ביותר בפלורידה לפי אוכלוסיית הסטודנטים נכון ל-2021.
מרפי (במקור דאנג) נולדה בהו צ'י מין סיטי שבווייטנאם.
ב-1979 נמלטה עם משפחתה בסירה וחולצה על ידי צי ארצות הברית למלזיה.
המשפחה נקלטה במעמד של פליטים בארצות הברית והשתכנה בווירג'יניה.
מרפי סיימה תואר ראשון בכלכלה בקולג' ויליאם ומרי ותואר שני בדיפלומטיה באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
היא עבדה כיועצת אסטרטגית בחברת הייעוץ של דלויט.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר עברה לעבוד כיועצת במחלקת ההגנה של ארצות הברית בה עסקה במלחמה בטרור ובסיוע לאזורים מוכי אסון.
בהמשך עברה לפלורידה ועבדה בחברת הייעוץ סאנגייט קפיטל וכמרצה ברולינס קולג'.
בנובמבר 2016 נבחרה לנציגת המחוז ה-7 של פלורידה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בבחירות היא גברה על חבר הקונגרס המכהן מאז 1993 ג'ון מיקה ברוב של 51.5% לעומת 49.5%.
במהלך הקמפיין נהנתה מהשקעה גדולה של המפלגה הדמוקרטית, וכן לתמיכה פומבית של נשיא ארצות הברית ברק אובמה, מנהיג המיעוט בסנאט ננסי פלוסי ושל גבריאל גיפורדס.
בנובמבר 2018 נבחרה לתקופת כהונה נוספת.
בדצמבר 2021 הכריזה מרפי על כוונתה לפרוש מבית הנבחרים עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
כהונתה תסתיים בראשית ינואר 2023.
היא נשואה לשון ואם לבן ובת, והם מתגוררתים בווינטר פארק שבמחוז אורנג'.
פטרישה סטפני קול, OBE היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה, רדיו וקולנוע אנגלייה.
ב-1992 זכתה קול בפרס הקומדיה הבריטית לשחקנית הטלוויזיה הטובה ביותר על תפקידה בסדרה "Waiting For God", ובפרס אופרות הסבון הבריטיות להופעה הקומית הטובה ביותר על הופעתה ב"קורוניישן סטריט".
ב-2005 במסגרת חגיגות יום ההולדת של המלכה הוענק לה תואר קצינת מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
בין השנים 1958 ל-1960 בבית הספר למשחק של תיאטרון בריסטול אולד ויק, והשלימה את הכשרתה בתיאטראות רפרטוארים ברחבי הממלכה המאוחדת.
הופעת הבכורה שלה בתיאטרון הייתה בגיל 17 כשגילמה את מאדאם ארקאטי התמהונית במחזה "Blithe Spirit" מאת נואל קאוורד.
בגיל 63 שיחקה באותו תפקיד בהפקה מחודשת של המחזה שהועלה בתיאטרון סבוי בווסט אנד בשנת 2004.
אחד התפקידים הפופולרים והמזוהים ביותר עם קול היה הדמות של ד"ר ביאטריס מייסון בסדרה "טנקו" משנות השמונים של המאה העשרים.
הדרמה מתארת את חייהן של נשים בריטיות בסינגפור אחרי הפלישה היפנית, ואת כליאתן במחנה שבויים.