tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקלע גאטלינג היה מקלע רב-קני שהותקן על גבי חצובה ניידת של תותח שדה ואפשר ירי מהיר ורציף של עשרות קליעים.
המקלע ומחזור הירי (טעינה-דריכה-ירייה-טעינה) הופעל על ידי סיבוב ידית בידי הצוות.
בשנת 1884 הופיעה מכונת הירייה האוטומטית האמיתית הראשונה – מקלע מקסים.
מכונה זו הומצאה על ידי היירם מקסים והייתה הראשונה לנצל את הרתע והגזים שנוצרים בזמן הירי כדי לטעון מחדש קליע לבית הבליעה ולאפשר עוד מחזור ירי.
כמו כן כללה מכונת הירייה של מקסים קירור במים של הקנה ונגררה על גבי זוג גלגלים כדי לאפשר ניידות.
מקלע מקסים כונה גם "מברשת הצבע של השטן" בשל יכולתו "לצבוע" את שדה הקרב בדם.
בתחילת המאה ה-20 כבר הופיעו מכונות ירייה מודרניות.
מקלע ויקרס הופיע ב-1912 ואילו המקלע הכבד M2 שהומצא על ידי מהנדס הנשק הנודע ג'ון בראונינג תוכנן כבר ב-1921 ונכנס לשירות ב-1932.
בתקופת מלחמת העולם השנייה חלה התפתחות באמינות המקלעים ובהפיכתם לקומפקטיים יותר.
בתקופה זו המקלעים העיקריים היו בראונינג 0.3, בראונינג 0.5 M2, מקלע לואיס, ברן (כוחות הברית) ומנגד ה-MG-34 וה-MG-42 (גרמניה).
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הופיעו תתי המקלע ובעקבותיהם, אחרי מלחמת העולם השנייה, הופיעו גם רובי הסער האוטומטיים.
מאז, הדגש היה על הקטנת המקלעים והפיכתם לאמינים, פשוטים יותר וקלים יותר.
אחרי מלחמת העולם השנייה (ובזמן המלחמה הקרה), תוכננו מקלעים כמו "מאג" ו"מינימי" (שניהם בלגים, תוצרת FN Herstal) שנהפכו למקלעים הסטנדרטים של נאט"ו.
נעשו ניסיונות לתכנן גם מקלעים כבדים מתקדמים אך הם לא צלחו, ומקלע ה-M2 בראונינג נשאר המקלע הכבד הנפוץ ביותר בשימוש גם כיום.
בעשור הראשון של המאה ה-21 פותחה ערכת QCB להחלפה מהירה של הקנה ב-M2, אשר תרמה מאוד לתחזוקה ולמבצעיות של המקלע, ונרכשה על ידי צבא ארצות הברית וצה"ל.
במלחמת העצמאות פיתחה תע"ש את "מקלע דרור" ובאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 פיתחה את "הנגב": מקלע קל שהפך למקלע המוביל בצה"ל.
בעשור השני של המאה ה-21 פיתחה חברת תעשיות נשק לישראל (חברת IWI, שהוקמה ממפעל הנשק של תע"ש שהופרט) את הנגב NG7, גרסה של הנגב בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו.
המקלע נועד לספק אש אוטומטית לפרקי זמן ממושכים (בדרך כלל של 10 שניות ומעלה, עד כדי דקות שלמות).
אש אוטומטית היא חיונית מאוד בשדה הקרב, שכן היא מהווה איום לחיילי האויב ומאלצת אותם לתפוס מחסה.
לירי אוטומטי יש מספר מטרות ותפקידים:
פגיעה במספר רב של אויבים במכת אש אחת.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, המקלעים היו כלי יעיל וקטלני לשבירת המערכים המסודרים והצפופים של הרובאים.
למעשה, המקלעים גרמו חלק ניכר מהאבדות במלחמת העולם הראשונה.
אש זו נועדה למנוע מהאויב לצאת מהמחסה ולהשיב באש משלו, ובכך היא מאפשרת לחיילי הכוח של היורה להסתער, לתפוס עמדות וכדומה.
פגיעה במטרות שנעות מהר (כגון ג'יפים, מטוסים ומסוקים מנמיכי טוס ועוד).
"Spray and pray (רסס והתפלל)": ניקוי שטח מאיומים פוטנציאליים, כאשר מקומו המדויק של האיום (צלף, רובאי, אויב מוסווה) לא ידוע במדויק.
מקלעים מאוד נפוצים בעמדות הגנתיות, כנשק לפגיעה בדמויות חשודות שמנסים להתקרב למוצב.
המקלע הוא נשק אוטומטי המאפשר קצב אש מהיר של כ־700–1,000 כדורים בדקה.
רובי הסער שקיימים היום מסוגלים גם הם לספק אש אוטומטית בקצב כזה, אך יכולת זו מוגבלת ביותר מהסיבות הבאות:
תחמושת – מחסנית סטנדרטית של רובה סער היא בת 30 כדורים, ירי אוטומטי מרוקן אותה מהר מאוד ולכן לא ניתן לבצע ירי רציף לפרקי זמן ארוכים.
התחממות קנה – ירי אוטומטי ממושך גורם להתחממות הקנה.
מעבר לטמפרטורה מסוימת מתחילים להיווצר עיוותים בקנה, העיוותים מביאים לפגיעה בביצועים ואף לסכנה שהקנה יתעקם ("יישפך") ויגרום נזק בלתי הפיך לכלי וסכנה למפעילו.
דיוק – לרובה סער דיוק ירוד ביותר בעת ירי אוטומטי, בעיקר בשל הרתע שפוגע ביכולתו של החייל לשלוט ברובה.
המקלע תוכנן לפתור את הבעיות האלו.
אף על פי שיש מקלעים כמו הנגב שיכולים לקבל גם מחסנית של רובה סער, מקלעים בדרך כלל מוזנים בתחמושת באמצעות שרשירים (שרשראות של קליעים) המאוכסנים בתוף (drum) או ב"ארגז פעולה" (קופסת מתכת לתחמושת, מונה מאות כדורים).
קופסאות תחמושת הן ההזנה העיקרית של מקלעים נייחים או מקלעים שמותקנים על טנקים ורכבי לחימה משוריינים.
הקנים של המקלעים מעובים ומקוררים כדי להקטין את התחממות הקנה.
הרבה מקלעים בנויים כך שאפשר להחליף קנה במהירות יחסית.
ברוב המקלעים יורים רק מעמדת שכיבה, כאשר המקלע מיוצב על ידי חצובה או דורגלים, דבר המייצב במידת מה את הכלי ומגדיל את דיוקו.
כמו כן, חלק מהמקלעים מתוכננים בצורה מאוד יעילה ופשוטה, דבר המקטין את מספר החלקים הנעים ומגדיל את דיוקם.
דבר זה מתבטא בתוספת משקל.
נהוג לסווג מקלעים על פי גודלם ותפקידם.
תת-מקלע (תמ"ק) – לא נחשב מקלע באופן רשמי.
מדובר בנשק אוטומטי קטן לטווח קצר, שיורה תחמושת אקדח.
דוגמאות לתמ"קים: M1 תומפסון ("טומיגאן"), עוזי, PP-19.
מקלע קל (מק"ק) – מקלע בעל משקל עצמי של עד 10 ק"ג.
דוגמאות למקלעים כאלה נגב, נגב NG7, מקלע M249 וגם מקלע MG4.
מקלע בינוני (מק"ב) – מקלע הנישא על ידי חייל בודד ושוקל 10–18.1 ק"ג.
דוגמאות למקלעים כאלה מאג, מקלע MG3, מקלע MG5, ומקלע SIG MG 338.
מקלע כבד (מק"כ) – מקלע הנישא על ידי צוות של 2 חיילים או יותר ושוקל מעל 18.1 ק"ג.
דוגמה למקלע כזה הוא M2 בראונינג.
תותח אוטומטי – כלי ירי שקוטרם 20 מ"מ ומעלה שיורים קליעים ברצף מהיר.
לדוגמה: M61A1 וולקן (6 קנים, 20 מ"מ) שמותקן על מטוסי קרב רבים תוצרת המערב, או בתצורת "פלנקס" המיועד בדרך כלל להגנה על כלי שיט מפני תקיפת מטוסים וטילים.
יוצא הדופן מבין התותחים הוא "מטול רימונים" בקוטר 40 מ"מ – שם שנועד לבדל אותו מתותחי 40 מ"מ מקובלים ולמעשה הוא מטול רימונים אוטומטי ואינו מקלע.
מקלע רב-תכליתי (GP MG) – מקלע קל עד בינוני המשמש למגוון רחב של שימושים, החל מנשק אוטומטי בכיתת חי"ר וכלה במקלע המותקן על גבי כלי רכב קרבי.
מקלע קומנדו – מקלע קל בעל קנה מקוצר, קת מתקפלת וידית הסתערות.
נועד לספק כוח אש אוטומטי עבור יחידות מיוחדות.
נשק אוטומטי חולייתי (SAW) – מקלע קל המשמש כנשק האוטומטי של פלוגה או צוות חי"ר.
המקלען משתמש בו בדרך כלל כדי לספק אש חיפוי לחבריו בפלוגה או לשתק אויב מתבצר.
מקלע כזה הוא חלק אינטגרלי מהחוליה.
מקלע גדודי – מקלע כבד יותר מאשר ה-SAW.
בדרך כלל מקלע כזה נישא על ידי 2 חיילים או יותר כאשר אחד נושא את המקלע ואילו השני נושא חצובה ותחמושת.
אחרי שהם פורשים את המקלע ומתקינים אותו לירי אחד משמש כמקלען ואילו השני מאכן לו מטרות ושומר עליו.
מטרת מקלע זה לספק כוח אש כבד וחזק יותר מאשר המקלעים הרגילים, הנסחבים על ידי לוחמי החי"ר המסתערים.
כיום מק"כ (מקלע כבד) ומקל"ר (מקלע רימונים) משמשים בתפקיד זה.
מקלע חש"ן (או "מקלע רכוב") – מקלע המותקן על גבי רכבי לחימה משוריינים כגון טנקים, נגמ"שים, מסוקים וספינות מלחמה.
במקלע כזה, ההדק והקת לפעמים מוחלפים ב"עורפן" – התקן בו ההדק הוא לחצן הנמצא בחלק האחורי של המקלע.
מכיוון שהמקלע מותקן על טנק, הוא מוזן מ"ארגז פעולה" המכיל תחמושת רבה, הרבה יותר מכמות התחמושת שיכול חייל רגלי לשאת.
מקלע נ"מ – בגוש המזרחי, בו היה מקובל להשתמש בתחמושת קליעית (לא נפיצה) להגנה מפני מטוסים ומסוקים, פותחו מקלעים בקוטר 14.5 מ"מ שהוצבו על גבי צריחי טנקים.
בארצות הברית מקובל להשתמש לצורך זה במקלע M2 בראונינג בקוטר 0.5 אינץ' (בדרך כלל, בצמד מקלעי M2) המותקן על גבי רק"מ ואוניות.
מקלע נגד מטרות קשות / מקלע נגד חומרים – מקלע כבד שתפקידו לפגוע במטרות "חומר" שונות בהם כלי רכב, רכב קרבי משוריין קל, מבנים, תשתיות ומטרות אדם מקובצות.
בדרך כלל משמש לתפקיד זה מקלע בקליבר 0.5 אינץ' ומעלה (במדינות המערב: 0.5 BMG = 12.7x99 מ"מ נאט"ו.
מקלע נייח – מקלע המקובע לעמדתו באמצעות כנה.
בדרך כלל מדובר במקלע בינוני או כבד.
מֶקְלֶנְבּוּרְג־מערב פּוֹמֶרְניה היא אחת מ־16 המדינות המהוות את גרמניה.
המדינה הוקמה ב-9 ביולי 1945 תחת הכיבוש הסובייטי, והיוותה חלק מגרמניה המזרחית, עד שהאחרונה התפרקה.
באוקטובר 1990, עם איחוד גרמניה מחדש, הוקמה המדינה מחדש בשמה הנוכחי.
המדינה נמצאת בצפון-מזרח גרמניה, וגובלת בים הבלטי מצפון ובפומרניה המערבית שבפולין ממזרח, שתיהן מהוות חלק מאזור המכונה פומרניה, שהיה בעבר פרובינציה של המדינה הפרוסית, ושנמצא ברובו תחת ריבונות פולנית מאז תום מלחמת העולם השנייה.
אוכלוסייתה, 1.6 מיליון בני אדם, היא מהקטנות שבמדינות גרמניה, וקטנות ממנה רק מדינת חבל הסאר ועיר המדינה ברמן.
לעומת זאת, שטחה הוא 23,174 קמ"ר, ובכך היא המדינה השישית בגודלה בגרמניה מבחינת שטח.
צפיפות האוכלוסייה במדינה, 69 נפש לקמ"ר בלבד, היא הנמוכה בגרמניה.
מקלנבורג־מערב פומרניה, כמו אזורים אחרים בגרמניה המזרחית לשעבר, סובלת מהגירה שלילית.
עם מעט פחות מ־100,000 תושבים, זוהי עיר הבירה הקטנה ביותר בגרמניה.
העיר הגדולה במדינה היא עיר ההנזה רוסטוק, עם מספר כפול של תושבים.
עריה של מקלנבורג קטנות ואלמוניות יחסית.
בהן ניתן למנות את נויברנדנבורג (ברנדנבורג החדשה) וערי ההנזה גרייפסוואלד (בה נמצאת אוניברסיטה ידועה - אוניברסיטת גרייפסוואלד; זו ואוניברסיטת רוסטוק הן היחידות במדינה), שטרלזונד וויסמר.
מקלנבורג היא המדינה הנחשלת ביותר בגרמניה.
שיעור האבטלה בה (כ־25% ב־2005) שני רק לסקסוניה־אנהלט.
הבדלים גדולים קיימים בין מערב המדינה, בה האבטלה נמוכה יותר (כ־15%) ואזור הגבול עם פולין, כנראה האזור הנחשל ביותר בגרמניה.
מקלנבורג־מערב פומרניה היא המדינה ההומוגנית ביותר בגרמניה; רק כ־2% מאוכלוסייתה אינם גרמנים.
רבים מהזרים הם פליטים לשעבר מווייטנאם.
ראש ממשלת מקלנבורג (נכון ל־2024) היא מנואלה שווזיג (Manuela Schwesig) שנבחרה ב־2017. היא משתייכת ל־SPD, המפלגה הסוציאל־דמוקרטית הגרמנית.
למפלגת הירוקים הגרמנית אין כלל יצוג בלנדטאג; לעומתה, אחת המפלגות החזקות במדינה היא המפלגה הנוצרית־דמוקרטית, ה־CDU.
מקלנבורג־מערב פומרניה היא מאזורי התיירות החשובים בגרמניה.
מספר התיירים במדינה בשנים האחרונות רשם את העלייה הגבוהה ביותר בכל גרמניה.
המדינה מיושבת בדלילות ויש בה שטחי נוף נרחבים ורבים, שמורות טבע ופארקים לאומיים.
זוהי אחת מארבע המדינות בגרמניה השוכנות לחוף הים (הבלטי, נקרא גם הים המזרחי).
תיירים רבים פוקדים את חופיה החוליים של המדינה, בעיקר בקיץ.
לאורך החוף נמצאות עיירות נופש רבות, בהן הייליגנדם, אתר הרחצה הוותיק בגרמניה.
למקלנבורג שייכים גם מספר איים מבודדים, המציעים שקט ומרגוע שקשה למצוא במקומות אחרים בגרמניה, כגון אוזדום וריגן.
פנים המדינה, ובתוכו אזור "שווייץ המקלנבורגית" (אשר בניגוד לשווייץ דווקא אינו מתגאה בהרים רמים), עשיר באגמים ובנהרות, המושכים גם הם תיירים רבים.
לרבות מעריה של מקלנבורג, ובראשן רוסטוק, היסטוריה ענפה שנשתמרה היטב ברחובות הערים.
גזע הכלבים הפומרני נקרא על שם האזור.
מקלע לואיס הוא מקלע קל פועל על בסיס קירור אוויר ומוזן ממחסנית עגולה.
היה המקלע הקל העיקרי של צבא בריטניה במלחמת העולם הראשונה.
אורך כולל – 1,280 מילימטר
אורך הקנה – 666 מילימטר
הזנה – מחסנית חיצונית מתנתקת של 47 כדור
הלואיס פותח על ידי אלוף-משנה אמריקאי בשם אייזק לואיס בשנת 1911. הוא ביקש להכניס אותו לשירות בצבא ארצות הברית, אך נתקל בסירוב.
לואיס המתוסכל פרש ועבר לבלגיה, שם הציג את הנשק בפני הצבא הבלגי.
הבלגים התלהבו מהעיצוב והחלו לייצורו בסוף שנת 1913. לאחר מכן החל ייצור גם בבריטניה.
עם פלישת צבא גרמניה לבלגיה ב-1914 הצטיינו מקלעי הלואיס בלחימה, וצבא בריטניה אימץ את הנשק ב-1915. מאות אלפי מקלעי לואיס יוצרו והותקנו במכוניות משוריינות, טנקים, ומטוסים.
בנוסף שימשו את החי"ר הבריטי כנשק סיוע נייד, שכן היו קלים בהרבה מרוב מקלעי התקופה.
הכוחות הבריטים התקינו אותו על צריחי השריוניות הראשונות שפעלו בחזית סיני וארץ ישראל.
בניגוד לחזית הארופאית שהייתה סטטית וכלי הרכב סבלו מקשיי ניידות, הרי החזית במזרח התיכון התאפיינה בשטחים פתוחים ברובם מדבריים בהם לשריוניות היו יתרונות רבים לעומת החיילות הרכובים על סוסים וגמלים.
כאמור ציידו הבריטים את שריוניות הרולס רויס שהפעילו בחזית המזרח תיכונית במקלעי לואיס.
האמריקאים איחרו להכניס את המקלע לשימוש, ולכן הנשק שירת תקופה קצרה בלבד, עד שהוחלף על ידי רובה הבראונינג האוטומטי (BAR).
הלואיס המשיך לשרת את הצבא הבריטי עד 1936, עת נכנס הברן כמקלע קל לשירות.
בארץ החלו להחליפו בברן רק מאוחר יותר והוא היה בשנת 1936, שנת פרוץ המאורעות – המקלע הנפוץ ביותר בקרב הכוחות הבריטים.
הלואיס הצטיין במשקל נמוך יחסית למקלעי התקופה, שאפשר שימוש על ידי חי"ר מסתער.
המשקל הקל היה תוצאה של שימוש במנגנון קירור אוויר, בניגוד לקירור המים המקובל בתקופה.
מנגנון קירור האוויר הגדול הקיף את הקנה ויצר מראה ייחודי לנשק.
הנשק הוזן על ידי מחסנית עגולה של 47 כדורים (90 במטוסים), שמוקמה מעל הנשק, והסתובבה בעת הירי.
כדי להגדיל את היציבות בעת הירי – הותקן למקלע דורגל.
שימוש במקלע לואיס על ידי המשמרות הנעים
בשנות השלושים בעקבות המרד הערבי הגדול ותקיפת היישובים היהודים בארץ, הוקמו והופעלו על ידי משטרת המנדט יחידות המשמר הנע.
היחידות היו שייכות ליישובים השונים ופעלו כיחידות מקומיות.
על מנת לאפשר ניידות, סיפקה המשטרה הבריטית לאותן היחידות טנדרים עם ארגז פתוח עליו הותקנה חצובה ועליה הורכב מקלע לואיס.
מקלע הלואיס שהיה נשק חדשני בתקופת מלחמת העולם הראשונה, נחשב בשנות השלושים והארבעים לנשק מיושן ולכן הבריטים מסרו אותו ליחידות המשמר הנע.
צוותי הטנדרים היו נוטרים שפעלו ברישיון ובחסות משטרת המנדט הבריטית (Palestin Police).
על שולי הכובעים המקופלים וכן על השרוולים היו משולשים בצבעים שונים שציינו את האזורים השנים של המשמרות הנעים.
לכל אזור היה משולש בצבע שונה.
למשמר הנע היה בנוסף סמל מיוחד בו נראה הטנדר עם מקלע הלואיס.
המתנדבים הראשונים לצבא הבריטי בארץ ישראל עברו אימונים שכללו במסגרת חיל הרגלים שימוש ברובים ובמקלעים.
המקלע הנפוץ ביותר לפחות בשנים הראשונות היה מקלע הלואיס.
מקלע ויקרס היה המקלע הבינוני העיקרי של בריטניה בשתי מלחמות העולם.
המקלע מבוסס על מקלע מקסים שאותו החליף בשירות הצבא הבריטי.
משקל המקלע בין 15 ל-23 קילוגרם, בהתאם לתוספות שהוצמדו לו.
היירם מקסים פיתח את המקלע המהפכני שלו בשנות השמונים המאוחרות של המאה ה-19, ובמהרה הם נכנסו לשירות בצבאות אירופה הגדולים.
יותר מכך, בעסקה עם חברת הנשק הבריטית "ויקרס", הבטיח מקסים שהנשק יכנס לייצור המוני.
ואכן, מקלע המקסים שיוצר על ידי חברת ויקרס לא רק נמכר לצבא הבריטי, אלא גם נמכר לצבאות רבים ברחבי העולם.
למרות הצלחת הנשק, ועם פקיעת זכויות הפטנט של ממציאו, היירם מקסים, החליטה חברת ויקרס לייצר גרסה משופרת שלו.
הנשק שנוצר היה קל יותר מה"מקסים" המקורי, ובעל ביצועים זהים, ולכן אומץ על ידי הצבא הבריטי ב-1912. הנשק נקרא "מקלע ויקרס".
המקלע עצמו היה עדיין כבד, אם כי פחות ממקלע "מקסים", ושקל 50 קילוגרם פחות ממנו, בהתאם למקבע שעליו הותקן ולכמות התחמושת.
התחמושת הייתה בקוטר 7.7 מ"מ (0.303 בריטי), דומה לזו של הרובה הבריטי הסטנדרטי לי אנפילד.
הכדורים הוזנו בסרט מבד כותנה שהכיל כ־250 כדורים.
באחד מקרבות מלחמת העולם הראשונה, באוגוסט 1916, הפלוגה הבריטית ה-100 מקורפוס המקלעים, בה היו עשרה מקלעי ויקרס, ירתה במשך 12 שעות רצופות כמיליון כדורים ללא שום תקלות, תוך שהיא מחליפה 100 קנים למקלעים.
זוג מקלעי ויקרס הורכבו במטוס הימי הדו-כנפי וחד-מנועי קאנט 25 שהיה בשירות חיל האוויר המלכותי האיטלקי בין השנים 1931–1943.
עקב משקלו הכבד יחסית כלל צוות המקלע ביחידות החי"ר מספר אנשים.
בדרך כלל כלל הצוות 6–8 איש.
אחד להפעלתו, אחד להזנת השרשראות והשאר לנשיאת הציוד והתחמושת.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוא היה נישא על גבי פרדות וסוסים.
ביחידות הרכובות האוסטרליות כלל צוות המקלע שישה חיילים כאשר המקלע וחלקיו נישאו על גבי שני סוסים נוספים.
בהמשך הוא הותקן גם על גבי כלי רכב שונים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא הותקן גם על גבי שריוניות בריטיות.
עקב התבססותו על קירור מים, הפך המקלע לכלי מיושן יחסית למקלעים שהופיעו בצבאות השונים שפעלו כבר על בסיס קירור אוויר, כגון המקלע האמריקני מסוג M1919 בראונינג, הגרמני מסוג MG34 וכן MG 42, או הצ'כי מסוג בזה 7.92 מ"מ.
מקלע זה היה המקלע הבינוני הנפוץ ביותר בקרב גדודי החי"ר של הצבא המצרי בתש"ח.
צוותי המקלע המצריים נעו באמצעות נושאי ברן זחליליים.
אזכור להפעלת מקלעי ויקרס מצריים בקרבות תש"ח בדרום: קרב עבדיס, קרב בית דראס, קרב יד מרדכי, קרב נגבה.
מקלע מקסים הוא מכונת הירייה האוטומטית הראשונה, שהומצאה על ידי היירם מקסים ב־1884.
בעוד שמכונות הירייה שקדמו לה, דוגמת מקלעי הגארדנר והגאטלינג, השתמשו במנגנון ידני לצורכי הטעינה, הירייה ופליטת תרמילי הכדורים, השתמש המקסים לפעולות אלו באנרגיה המשתחררת בתהליך הירי עצמו.
המקלע השתמש ברתע ובגזים שיצר כל כדור על מנת לפלוט את תרמילו ולהכניס את הבא אחריו.
מבחנים שנעשו הראו שהמכונה הצליחה לירות כ־500 כדורים בדקה, כמות המשתווה לכוח האש של כ־30 רובים בריחיים מהסוג שהיה נפוץ באותה תקופה.
מקורות אחרים מציינים קצב אש של 600 כדורים לדקה ואף קצב אש של 700 כדורים לדקה.
בהשוואה לכלי נשק בני זמנה הייתה מכונת הירייה של מקסים מגושמת ומוזרה ונדרשו בין ארבעה לשישה אנשי צוות על מנת להפעילה.
עם זאת, הייתה מכונת הירייה חידוש משמעותי ביחס לקצבי האש האיטיים של כלי הנשק האחרים בשדה הקרב, והייתה קטלנית במיוחד כאשר הופעלה מול טקטיקות הסתערות מיושנות.
יתרון נוסף של המכונה היה אמינותה בהשוואה לכלי נשק אחרים של המאה ה-19, שנטו להיתקע, לעיתים עם תוצאות הרות אסון למשתמשים בהם.
המכונה אומצה על ידי הצבא הבריטי ב־1889, ונעשה בה שימוש לראשונה במלחמה נגד שבט המטבלה (Matabele) בשנים 1893-1894 בזימבבואה.
באחד הקרבות נהדפו 5000 לוחמים אפריקנים בידי 50 חיילים בריטים חמושים ב־4 מכונות ירייה של מקסים בלבד.
מכונת ירייה של מקסים נכנסה לשימוש גם בצבאות אחרים ומילאה תפקיד חשוב בהשתלטות האירופאית המהירה על אפריקה בסוף המאה ה־19. בשיר ידוע מאותה תקופה של הילאר בלוק (Hillaire Belloc) נאמר בהקשר זה:
"מה שלא יקרה, לנו יש את מקלע מקסים, ולהם אין".
המלחמה המשמעותית הראשונה בה השתתפה מכונת הירייה של מקסים הייתה מלחמת רוסיה–יפן (1905) כאשר שני הצדדים השתמשו במכונה במספרים גדולים.
מודל מאוחר יותר של מכונת הירייה זכה לכינוי "מברשת הצבע של השטן" וזאת בשל יכולתו "לצבוע" את שדה הקרב בדם.
למרות האמור לעיל הייתה התנגדות גדולה בחלק מהצבאות האירופאיים לשימוש במקלע נגד יריבים אירופאיים בטענה שהוא אינו מכובד וטוב לשימוש רק נגד יריבים פרימיטיביים.
כך קרה שלמרות שבמלחמת העולם הראשונה רוב הצבאות צוידו כבר במקלעי מקסים משופרים, מספרם היה מוגבל.
דוגמה טובה היא הצבא הבריטי בו היו בתחילת המלחמה כ־2 מקלעים ל־1000 לחיילים בלבד.
הצבאות השונים במלחמת העולם הראשונה השתמשו בגרסאות שונות של מכונת הירייה של מקסים.
הבריטים השתמשו במקלעי ויקרס שפותחו ב־1912 לאחר שחברת ויקרס קנתה את חברתו של מקסים.
הגרמנים השתמשו ב־Maschinengewehr 08 והרוסים ב־Pulemyot Maxima – שניהם היו העתקים ישירים של המקסים.
אחוז גבוה מההרוגים בחזית המערבית נבע משימוש במכונות ירייה מטיפוס מקסים.
במהפכה הרוסית הרכיבו הכוחות הבולשביקים את מכונת הירייה של מקסים על עגלה כך שהמפעיל יוכל לירות תוך כדי נסיגה מהאויב המתקדם.
אמנים מהזרם הסוציאליסטי ריאליסטי אף ציירו ציורים בהם נראה לנין עצמו כשהוא מפעיל את מכונת הירייה, אולם לא סביר שהוא אכן עשה זאת.
מקורות אנארכיסטיים מעניקים את הקרדיט על המצאה זאת לנסטור מאכנו.
בעקבות ההצלחה הרבה של הכלי, הפך המקלע לכלי נשק הכרחי בארסנל של הצבא המודרני.
מקלע PK (ראשי תיבות של "פולמיוט קלשניקובה", ברוסית: Пулемет Калашникова; "מקלע קלשניקוב") הוא מקלע רב-תכליתי קל תוצרת ברית המועצות אשר היה בשימוש נרחב של מדינות ברית ורשה ובעלות בריתם.
למקלע יצאה גרסה משודרגת המוכרת בשם PKM שמשמעותו המקלע המעודכן של קלשניקוב (Пулемет Калашников Модернизированный).
מקלע ה-PK תוכנן על ידי מיכאיל קלשניקוב בשנת 1958 ונכנס לשירות בצבא האדום ב-1969. הרעיון לפיתוח המקלע היה יוזמה של שר הביטחון הסובייטי שהיה מעוניין בפיתוחו של מקלע מתחרה למקלע הנפוץ של אותה תקופה, מקלע NSV.
ה-PK נחשב בזמנו למקלע טוב והחליף מספר מקלעים ישנים שהיו בשימוש בצבא האדום, כגון SGM.
מספר שנים לאחר פיתוח ה-PK החל קלשניקוב לפתח גרסה נוספת של המקלע, הידועה כיום בראשי התיבות שלה PKT.
גרסה זו נועדה להיות מותקנת על גבי רכב קרבי משוריין וטנקים.
היא מותקנת בין היתר במערכת Uran-9. ב-1969 החל הצבא האדום להשתמש בגרסת ה-PKM שכללה חצובה של שלוש רגליים.
כיום, דגם ה-PKM עדיין מיוצר ומשמש את הצבאות של רוסיה ומדינות ברית המועצות לשעבר.
גם צבאות של מדינות הגוש המזרחי לשעבר, כמו פולין ורומניה עדיין משתמשים במקלעי ה-PKM.
כמו כן, המקלע נמצא בשימוש במדינות רבות באפריקה ובמזרח התיכון, שם הוא משמש בעיקר כוחות גרילה וארגוני מחבלים.
ה-PKM שוכפל ונכון ל-2007 הוא מיוצר במדינות נוספות כגון בולגריה, סין, פולין, רומניה ומדינות יוגוסלביה לשעבר.
מקלעי PK שנפלו שלל בידי צה"ל שימשו את יחידת אגוז בשנות ה-90 של המאה ה-20 ברצועת הביטחון בלבנון.
במהלך מלחמת לבנון השנייה נפלה לידי צה"ל כמות לא מבוטלת של מקלעי PK, שהיו בשימוש החזבאללה.
PK הוא מקלע בעל חגורת כדורים ממתכת עמידה, ובעל כוונות ברזל (אחת בחלקו הקדמי ואחת בחלקו האחורי).
חגורת התחמושת למקלע נמצאת בארגזים של 100, 200, או 250 כדורים.
ארגז הכדורים מולבש על המקלע ומכיל בתוכו את הכדורים כאשר הוא נמצא מצידו הימני של המקלע.
הנצרה ממוקמת בצידו השמאלי של ההדק ומאחוריו, קת הרובה עשויה עץ או בקליט והדק מכני המתפעל את המקלע.
ניתן לקפל את החצובה לפי הצורך.
לגרסאות המקלע שמורכבות על טנקים יש הדק אלקטרוני וקת לכתף, ובכך הן מאפשרות תפעול יעיל שמתאפשר כאשר מורידים את המקלע בשעת הצורך מהמקום שבו הוא מותקן על הטנק.
מקלע RPD (מרוסית: Ручной пулемёт Дегтярева, מבוטא כ"Ruchnoy Pulemyot Degtyaryova", בתרגום חופשי לעברית: מקלע קל של דגטיאריוב) הוא מקלע קל שפותח בברית המועצות.
המקלע פותח בשנת 1944 על ידי וסילי דגטיאריוב.
המקלע נועד להחליף את מקלע DP (שגם אותו תכנן וסילי), אשר היה עד אז מקלע כיתתי תקני ביחידות חיל הרגלים של הצבא האדום.
המקלע עבר סדרת ניסויים בשדה הקרב בשלהי מלחמת העולם השנייה והחל משנת 1949 הוכנס לשירות בצבא ברית המועצות.
המקלע סופק גם למדינות ברית ורשה ולסין (שם גם יוצר תחת השם "דגם 56").
במשך שנות ה-60 הוצא מקלע RPD מהשירות בצבא הסובייטי והוחלף במקלע RPK.
מקלעי RPD סופקו לווייטנאם, למדינות ערב (מצרים, סוריה, עיראק), למדינות אפריקה, בהן שלטו משטרים קומוניסטיים ולארגוני מחבלים, דוגמת אש"ף.
במקלעי RPD (תוצרת סין) השתמשו המורדים במלחמת אפגניסטן.
במדינות רבות באפריקה ובאסיה מקלע זה נמצא בשימוש עד היום.
מקלעי RPD רבים נתפסו על ידי צה"ל במהלך מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת לבנון הראשונה.
המקלע היה בשימוש של יחידות מיוחדות בצה"ל עד השנים האחרונות - כך למשל יחידת אגוז השתמשה במקלעים אלו בכל תקופת פעילות ברצועת הביטחון בדרום לבנון.
ה-RPD הוא מקלע אוטומטי הניזון בשרשיר תחמושת ממתכת שלא ניזוק גם בתנאים קשים.
שרשיר התחמושת למקלע מכיל 50 כדורים.
ניתן לחבר מספר שרשירים זה לזה בעזרת כדור, שמוכנס לתוך הקצוות של השרשירים.
השרשירים מוכנסים לתוך תוף מתכת, אשר יכול להכיל עד שני שרשירים (100 כדורים).
תוף התחמושת מולבש על המקלע ומזין את הכדורים מצידו השמאלי של המקלע.
קת המקלע עשויה עץ, ישנה ידית אחיזה בדומה לזו של אקדח והדק מכני אשר מתפעל את המקלע.
חצובה מתקפלת בעלת 2 רגליים מורכבת קרוב לקצה הקנה.
כוונות מובנות מורכבות על המקלע, אחת מלפנים ואחת מאחור.
הזנה: חגורת תחמושת 100 כדורים
קצב אש: כ-650 כדורים לדקה
מהירות לוע: 735 מטר לשנייה
NSV הוא מקלע סובייטי כבד בקוטר 12.7 מ"מ (חצי אינץ').
שמו הוא ראשי תיבות של מפתחיו: ניקיטין, סוקולוב וולוקוב.
המקלע פותח להחלפת מקלע DShK בשירות הצבא הסובייטי ונכנס לשירות ב-1971.
בצבא רוסיה הוחלף המקלע בראשית המאה ה-21 במקלע הקורד החדיש.
ה-NSV לא מיוצר יותר ברוסיה, שכן מפעל הייצור והזיכיון נותרו בשטח קזחסטן לאחר פירוק ברית המועצות.
מדינות נוספות שייצרו את המקלע ברישיון הן פולין, יוגוסלביה, הודו ובולגריה.
גרסת המקלע להתקנה על רק"מ קרויה NSVT ויוצרה בסרביה על ידי "זאסטבה" בשם M87. גרסה זו נמצאת בשימוש נרחב במדינות יוגוסלביה לשעבר.
כיום משתמשות במקלע פינלנד, פולין, רוסיה, ארמניה וסרביה.
אורך כולל - 1560 מילימטר
הזנה - שרשיר של 50 כדור הניתן לחיבור לשרשירים נוספים.
טווח מעשי מקסימלי - 1.5 ק"מ בשימוש נגד מטוסים, 2 ק"מ כנגד מטרות קרקעיות
מהירות לוע - 845 מטר לשנייה
סכסוכים בהם היה בשימוש - פלישת ברית המועצות לאפגניסטן, המלחמה בנגורנו-קרבאך, מלחמת עיראק
קוֹרְד הוא מקלע כבד רב תכליתי שפותח בשנות ה-90 של המאה ה-20 המוקדמות על ידי מפעל קוברוב ברוסיה.
המקלע החדש היה אמור להחליף את המקלע NSV הוותיק, שהיה בעל קליבר זהה.
הסיבה להחלפת ה-NSV הייתה העובדה שלאחר התפרקות ברית המועצות יצור ה-NSV התרחש על אדמת קזחסטן העצמאית ולכן היה צורך בתחליף רוסי המיוצר על אדמת רוסיה.
סיבה נוספת ליצורו של הקורד היא שמלכתחילה כבר הושמה המטרה להגדיל את דיוקו של ה-NSV.
הקורד (Корд) הוא קיצור של המלים הבאות: Конструкция оружейников - Дегтяревцев - עיצוב נשקי של ממשיכי דגטרב.
הנשק התקבל לשירות בצבא רוסיה בשנת 1997 והיצור הסדרתי החל בשנת 2001 במפעל קוברוב.
הקורד משמש כמקלע מסייע לחיל רגלים, מקלע נ"מ והוא מותקן גם על כלי רכב צבאיים דוגמת טנק ה-T-90 החדש.
קורד פועל על האנרגיה שמספק לו רתע הקליעים מפליטת הגזים.
זה מתבצע על ידי תנועת גזים דרך צינור העובר מתחת לקנה.
בקצה הקנה מותקן התקן קירור מודרני ובעל פעולה מהירה.
בדגמים החדשים ביותר נוסף שדרוג הכולל בולם לוע אפקטיבי.
נעילת הקנה מתבצעת על ידי בריח מסתובב.
כמו כן, בולם נוסף לחלקיו הניידים.
בולמים אלה מחלישים בצורה משמעותית את הרתע בזמן הירי.
ההזנה מתבצעת עם שרשיר תחמושת בלתי נפיצה עם מקשרים פתוחים (ניתן לחיבור לשרשירים נוספים) הזהה לשרשיר שהיה בשימוש מקלע ה-NSV.
כיוון ההזנה הוא מימין לשמאל, אך ניתן לשנות כיוון זה בקלות.
השליטה בנשק היא פשוטה למדי ולמעשה מורכבת ממוט כיוון ונצרה ידנית.
אביזרי השליטה באש ממוקמים על הדורגל/חצובה או הקן.
בגרסת תגבור חיה"ר בעלת החצובה 6T7 מותקנים (על החצובה) ידית עם קרס מתנוון ומנגנון העלאת הבריח.
בנוסף לכך גרסה זו מתאפיינת בקת מתקפלת עם מערכת בולמת רתע מובנית על בסיס קפיצים.
השימוש בדורגל מחייב פשרה מסוימת בטווח הירי.
גרסת הנ"מ של הקורד מורכבת מהתקן מיוחד בשם 6U6 המסתובבת 360 מעלות.
למקלע גם כן ניתן להתקין מגוון כוונות לשימוש יומי ולילי על קורה מיוחדת שנמצאת על מין קופסה על הקנה.
6P49 - הגרסה הבסיסית להרכבה על כלי רכב.
6P50-2 - גרסה המותקנת על חצובת 6T7. אורכה 1.98 מטר ומשקלה 41.5 ק"ג, פליטת התרמילים היא מימין.
6P50-3 - גרסת נ"מ היא בעצם תגבור חיה"ר על התקן 6U6 המסתובב 360 מעלות.
משקלה 75 ק"ג פליטת התרמילים היא מימין.
6P51 - גרסה קואקסילית (בעלת ציר (קנה) כפול).
משקלה 27 ק"ג מוזנת מימין ופולטת תרמילים מקדימה.
הזנה: שרשיר של 50 קליעים
מקלע DP הוא מקלע קל תוצרת ברית המועצות שהיה בשימוש הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
פירוש של הקיצור DP - מקלע ח"יר של דגטיאריוב .
המקלע פותח בשנת 1927 על ידי ואסילי דגטיאריוב ולכן בחלק מהמקורות מופיע כ DP-27. המקלע נועד להיות נשק כיתתי ביחידות חי"ר של הצבא האדום (מקלע אחד לכיתה).
המקלע תופעל על ידי צוות של שני אנשים, כאשר תפקידו של הלוחם מס' 2 בצוות היה נשיאת התחמושת וחימוש המחסניות.
המקלע היה בשימוש הצבא האדום בשנים 1928–1949 אז הוחלף במקלע RPD.
בסך הכל יוצרו כ 800 אלף מקלעי DP מכל הדגמים.
מקלעי DP סופקו לצבאות: פולין, מזרח גרמניה, סין, מונגוליה, וייטנאם וקוריאה הצפונית.
מקלעי DP, שנפלו שלל לידי הפינים במהלך מלחמת החורף, הוכנסו באופן רשמי לשימוש בצבא הפיני.
הסיבה העיקרית לכך היא הימצאות מלאי גדול של תחמושת למקלעים אלו – מקלע DP צורך כדורים מסוג 7.62X54R, המתאימים גם למקלעי מקסים שהיו בשימוש בצבא פינלנד.
ה-DP הוא מקלע אוטומטי הניזון ממחסנית עגולה דמוית צלחת.
הכדורים בתוך המחסנית ממוקמים בשורה אחת, כאשר הקליעים פונים לכיוון המרכז.
המחסנית מולבשת על החלק העליון של המקלע.
בדגם הראשון (DP-27) אין ידית אחיזה, היא הוספה בדגם DPM המשופר.
המקלע מתופעל ע" הדק מכני, המאפשר הפעלה במצב אוטומט בלבד.
למקלע אין ניצרה, במקומה בנקודת חיבור הקת לגוף הנשק מותקן כפתור להשבתת פעולת ההדק.
כדי להפעיל את המקלע היה צריך להחזיק את הכפתור במצב לחוץ במקביל ללחיצה על ההדק.
דורגל מתקפל בעל 2 רגליים מורכב על הקנה.
בין יתרונותיו ניתן למנות את פשטות תהליך הייצור שלו, את אמינותו הגבוהה ואי רגישותו לפגעי אבק ולכלוך.
החסרונות הבולטים של המקלע: חוסר אפשרות להחלפה מהירה של הקנה בתנאי שדה ומחסנית כבדה (משקלה ללא כדורים - 1.6 ק"ג), גדולת ממדים ובעלת קיבולת נמוכה (47 כדורים).
חיסרון נוסף הוא הדורגל, שרגליו היו נשברות לעיתים קרובות.
DT – דגם זה פותח בשנת 1929 ונועד להתקנה בטנקים ושריוניות (האות T בשם הדגם היא מהמילה טנק).
דגם זה פותח כדי להתאים את המקלע לשימוש בתוך החלל הצר של טנק או רק"מ אחר.
קת העץ הוחלפה בקת מתכת מתקפלת.
המחסנית הסטנדרטית הוחלפה במחסנית בעלת קוטר קטן יותר, אך הכדורים בה הותקנו בשלוש שורות, כך שקיבולתה גדלה - 63 כדורים לעומת 47 במחסנית סטנדרטית.
DA – דגם להתקנה בכלי טיס.
בדגם זה הקת הוחלפה בשתי ידיות אחיזה והוסר ממנה כיסוי לקנה, מה ששיפר את קירור הקנה במהלך הירי (בדגם ח"יר נועד הכיסוי להגן על ידיו של החייל מפני כוויות במקרה של נגיעה בקנה חם בעת החלפת עמדת ירי תוך כדי הלחימה).
המקלע הותקן על מטוסים קלים כמו P-5 ו־Po-2.
DA-2 – דגם אווירי בעל שני קנים.
DPM - דגם משופר של DP-27, אשר פותח בשנת 1944. בדגם זה הוכנסו שיפורים במערכת ההדק, הותקנה ידית אחיזה, שונה מבנה הדורגלים, כך שהם נעשו עמידים יותר.
כמו כן שונה אופן פירוק הקנה, מה שאפשר החלפת קנה מהירה בתנאי שטח ללא כלים מיוחדים.
RP-46 – דגם של מקלע אחיד שפותח על בסיס הדגם DPM בשנת 1946. פירוש האותיות RP – מקלע פלוגתי.
השינויים המהותיים בדגם זה היו התקנת קנה מעובה והחלפת אופן הזנת הכדורים, במקום מחסנית בוצעה ההזנה משרשר מתכתי.
שינויים אלו אפשרו ביצוע ירי בקצב אש גבוה.
RP-46 היה בשימוש בצבא הסובייטי במשך תקופה קצרה מאוד, כיוון שביצועיו היו נחותים לעומת ה־RPD שנכנס לשימוש בשנת 1949.
דגם 58 – הגרסה הסינית של הדגם DPM.
הזנה: מחסנית של 47 כדורים
מהירות לוע: 840 מטר לשנייה
מקלע M60 הוא מקלע בינוני רב-תכליתי אשר פותח בארצות הברית, הוא הוכנס לשימוש בשנת 1957 ונמצא כיום בשירות במספר מדינות סביב העולם.
בארצות הברית ה-M60 הוחלף עד העשור השני של המאה ה-21 על ידי מקלע ה-M240 ומקלע ה-M249.
פיתוח המקלע החל לקראת סוף שנות ה-40 של המאה ה-20 כתחליף למקלע הM1919 בראונינג והרובה בראונינג אוטומטי בתפקיד מקלע כיתתי ומקלע בינוני.
עיצוב המקלע נשען בעיקר על מקלעי הצבא הגרמני של מלחמת העולם השנייה; ה-MG 42 וה-FG42. בשנת 1957 הוכנס לשירות בזרועות השונים של צבא ארצות הברית, כאשר הוא הועדף על פני ה-FN MAG הבלגי.
המקלע שימש בצבא ארצות הברית כמקלע כיתתי בחיל רגלים ומקלע רכוב על שלל כלי הרכב וכלי התעופה של הצבא במהלך מלחמת וייטנאם ועימותים נוספים.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 החל המקלע בתהליך יציאה משימוש הצבא כאשר ביחידות הרגלים הוחלף על ידי מקלע ה-M249 אך נשאר בשימוש כמקלע רכוב ברבים מכלי הרכב של הצבא.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20, מקלע ה-M60 הוחלף כמעט בכל שימושיו על ידי מקלעי ה-M240 וה-M249 (שניהם תוצרת FN Herstal הבלגית), כאשר נותר בשימוש בכמויות קטנות בחיל הים האמריקאי, משמר החופים האמריקאי, מספר יחידות מיוחדות ומספר יחידות מילואים, עד שיצא משירות באופן סופי במהלך שנות ה-10 של המאה ה-21.
מקלע ה-M60 שימש בשירות מדינות שונות בעולם אשר קנו או ייצרו אותו ברישיון, ביניהם, קוריאה הדרומית, ירדן, אוסטרליה, יוון, מספר מדינות ביבשת אפריקה ובאמריקה הלטינית.
M60: הדגם הבסיסי אשר הוכנס לשימוש בשנת 1957.
M60E2: דגם אשר שימש כמקלע רכוב ומקביל אשר הופעל באופן אלקטרוני.
M60B: דגם קצר יותר אשר פותח לירי ממסוק אך באופן לא רכוב (ללא חיבור לקנה).
M60C: דגם אשר שימש כמקלע רכוב על כלי תעופה אשר הופעל באופן אלקטרוני על ידי הטייס.
M60D: דגם המקלע להרכבה על קנה ברכב או מסוק אשר הופעל על ידי מקלען.
M60E3: דגם אשר פותח בשנת 1986 כשיפור הדגם המקורי להפעלה במסגרת חיל הרגלים.
הדגם היה קל יותר, הוא כלל ידית נשיאה, דורגלים וקנה משודרג.
M60E4: דגם משודרג אשר מתקן מספר בעיות בדגמים הקודמים כגון עמידות המקלע.
MK 43 Mod 0: דגם אשר פותח עבור אריות הים וחיל הים האמריקאי, בעל קנה קצר יותר ושדרוגים נוספים.
MK 43 Mod 1: בעיקר הוספה של מסילות ושינוי צורת המתפסים.
מקלע DShK הידוע בכינויו "דושקה" הוא מקלע כבד בקוטר 12.7 מ"מ (חצי אינץ') תוצרת ברית המועצות.
בשנת 1930 פיתח ואסילי דגטיאריוב מקלע כבד עבור הצבא האדום.
המקלע נקרא DK ויוצר בכמויות קטנות בשנים 1933–1936. אחד החסרונות הבולטים של מקלע זה היה קצב אש נמוך, שנבע מאופן הזנת הכדורים לבית הבליעה של המקלע ומשימוש במחסנית בת 30 כדורים בלבד.
בשנת 1938 המתכנן גאורגי שפגין שיפר את מנגנון ההזנה, מה שאפשר שימוש בשרשיר מתכתי להזנת הכדורים.
המקלע המשופר קיבל את השם DShK.
שמו מורכב מראשי תיבות של שמות משפחה של מפתחיו (דגטיאריוב ושפגין).
האות K בשם היא מהמילה "גדול" ברוסית והיא מתייחסת לקליבר של המקלע - במונחים הרוסיים כל קוטר של מקלע או רובה שהוא מעל ל-7.62 מ"מ, נחשב לגדול.
המקלע נועד לשימוש נגד מטרות משוריינות, לכן התחמושת שלו כללה רק כדורים חודרי שריון.
מהירות לוע גבוהה בשילוב משקל הקליע הקנו לו כושר חדירה גדול והוא מסוגל לחדור לוח שריון בעובי של 15 מ"מ ממרחק של 500 מטר, מספיק כדי להוציא מכלל פעולה נגמ"ש, שריונית או טנק קל.
הייצור הסדרתי של מקלע DShK החל בפברואר 1940. עד לפלישה הנאצית לברית המועצות יוצרו כ-2000 יחידות.
המקלע יוצר במהלך כל שנות המלחמה, אם כי בכמויות קטנות יחסית למקלעים אחרים (כ-8500 מקלעי DShK יוצרו בשנים 1941-1945).
המקלע יוצר בשתי גרסאות - גרסת נ"מ וגרסת חי"ר.
בגרסת הנ"מ גוף המקלע הותקן על גבי חצובה בעלת שלוש רגליים.
בגרסת חי"ר הותקן הגוף על כן (עגלה) עם שני גלגלים, כדי להקל על הצוות לנייד את המקלע בשדה הקרב.
המקלע הותקן גם על רכבים משוריינים.
הוא הותקן כנשק עיקרי בתוך צריח של שריוניות ושל הטנק הקל T-40. בשלבים המאוחרים של מלחמת העולם השנייה הותקן כמקלע נ"מ על גבי הצריחים של הטנק הכבד IS-2 ושל התותח המתנייע ISU-152.
בפברואר 1945 הוכנס לייצור הדגם המשופר של המקלע שנקרא DShKM.
מקלעים מדגם זה שימשו את יחידות החי"ר של הצבא הסובייטי עד לאמצע שנות ה-60, אז הוחלפו במקלע NSV.
DShkM הותקן גם על גבי צריחים של טנקים T-55 ,T-54 ו-T-62.
המקלע סופק על ידי ברית המועצות לכל מדינות ברית ורשה ולכ-30 מדינות באסיה ובאפריקה.
הוא אף יוצר ברישיון סובייטי בסין, צ'כוסלובקיה, יוגוסלביה, רומניה, פקיסטן ועיראק.
במלחמות רבות בחצי השני של המאה ה-20 נעשה שימוש במקלעי DShK.
המורדים האפגנים השתמשו בהם ביעילות רבה כנגד מסוקי הצבא הסובייטי במהלך מלחמת אפגניסטן.
אורך כולל - 1625 מילימטר
קצב אש - 600 כדורים בדקה
הזנה - שרשיר של 50 כדורים, הניתן לחיבור לשרשירים נוספים.
טווח מעשי מקסימלי - 3500 מטר
מהירות לוע - 850 מטר לשנייה
מקלע מדסן הוא מקלע קל שתוכנן ויוצר ב-1902 בדנמרק ולאחר מכן יוצר על ידי 34 מדינות ב-12 קליברים שונים.
המדסן הוא אחד מראשוני המקלעים הקלים, נחשב לנשק אמין ושימש מגוון צבאות במספר מלחמות ועימותים.
לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה
צבא האימפריה הרוסית רכש 1,250 מקלעים במהלך מלחמת רוסיה–יפן שהתקיימה ב-1904–1905. המקלעים שימשו יחידות פרשים במלחמה בהצלחה, אולם מחירם הגבוה גרם לכך שהצבא הרוסי לא רכש עוד מקלעים.
במלחמת העולם הראשונה השתמשו הרוסים במקלעים אלו, אולם הם היו שחוקים ומעטים.
ב-1915 החלו הרוסים לתקן ולייצר העתקים של המקלע בעצמם והוא הפך לנשק יעיל ופופולרי בצבא הרוסי.
ב-1914, עם הגעתו למצב של מלחמת חפירות, הבין הצבא הגרמני את הצורך במקלעים ניידים ורכש את המקלע בגרסת 7.92 מ"מ.
בנוסף לכוחות לוחמים שונים, חומשו גם הלגיונות הצ'כוסלובקיים בסיביר במקלע מדסן.
בשנות העשרים ובתחילת שנות השלושים התכוננה פרגוואי למלחמה מול שכנתה בוליביה.
במסגרת ההכנות רכשה פרגוואי 400 מקלעי מדסון בקליבר 7.65x53 מאוזר, ששימשו אותה במלחמת הצ'אקו ובמשך המלחמה רכשה מקלעים נוספים.
במהלך המלחמה הגיעו מקלעי מדסון גם לידי הצבא הבוליביאני שעשה בהם גם הוא שימוש.
בסוף שנות השלושים רכשה ברזיל מאיטליה טנקים זעירים מסוג CV-35 שרובם חומשו במקלעי מדסון דו-קניים בקוטר 7 מ"מ.
הצבא הנורווגי השתמש במדסן כמקלע סטנדרטי במלחמת העולם השנייה במסגרת המערכה בנורווגיה, וברשותו היו 3,500 מקלעים בחימוש של 6.5x5.5 מ"מ שבהם צוידה כל כיתת חי"ר.
המקלע לא היה אהוד על החיילים הנורווגים כיוון שהוא היה מועד למעצורים תכופים ולכן זכה לכינוי "מדסן הבתולה".
הצבא הגרמני שלקח מקלעים נורווגים כשלל, צייד בהם יחידות קו שני.
גם הצבא הדני וההולנדי השתמשו בו במלחמת העולם השנייה ואף לאחריה, כשההולנדים השתמשו בו בקרב איי הודו המזרחיים ולאחר מכן במרד באינדונזיה בשנים 1945–1949 ודנמרק הוציאה אותו משימוש רק ב-1955. לאחר שניצחה יפן בקרב איי הודו המזרחיים, נפלו לידיה נשק וציוד רב מאירופה, ובכללם גם המקלע שנכנס לשימוש בצבא היפני.
בשנות ה-60 וה-70 השתמש הצבא הפורטוגלי במקלעי מדסן במהלך מלחמתו במרד הקולוניות ואף הרכיב אותו על רכבי סיור מסוג דיימלר דינגו.
המשטרה הצבאית של ברזיל השתמשה במדסן בקליבר 7.62 נאט"ו.
למרות שחלק מהמקלעים שבשירות המשטרה נלקחו מכנופיות סמים (שקנו אותם מעודפי צבא ארגנטינה או גנבו אותם ממוזיאונים), רובם הועברו למשטרה מהצבא הברזילאי שהפסיק להשתמש בהם ב-1996 ועברו המרה מקליבר .30-06 ספרינגפילד ל-7.62 נאט"ו.
מקלע M249 הוא מקלע קל מתוצרת בלגיה וארצות הברית.
הנשק עצמו הוא גרסה אמריקאית למקלע FN Minimi ונמצא בשימוש נרחב בצבא ארצות הברית.
הנשק, שתוכנן עוד ב-1976, נכנס לשירות בשנת 1984. הנשק נבחר מכיוון שהיה מדויק יחסית, וכן קל ונייד יותר מן המאג 7.62 מ"מ (המשרת גם הוא בצבא ארצות הברית, תת-הציון M240).
על המקלע נמתחה ביקורת כי היה לא אמין ונטה להיתקע בתדירות גבוהה בתנאי מדבר בגלל החול.
במלחמת עיראק (2003) מקלעים רבים נתבלו ונשברו, וחיילים העידו שחלקם הוחזקו באמצעות איזולירבנד ואמצעים מאולתרים אחרים.
המינימי שירת תקופה מסוימת במספרים קטנים גם בצה"ל, בעיקר בגזרת דרום לבנון ורצועת הביטחון, אך הוחלף בשנת 1997 במקלע הנגב הישראלי שהפך למקלע הקל הסטנדרטי של חיל הרגלים.
הנגב עלה על המינימי בביצועיו, בעיקר בעמידותו ואמינותו, אך גם בנגב היו לא מעט מעצורים.
בשנת 2022 הכוחות המזוינים של ארצות הברית החלו להחליף אותו בהדרגה במקלע הקל M250 תוצרת זיג זאואר.
– בשימוש צבא לבנון בלבד
מקלע ויקרס K היה מקלע קל מהיר-ירי בריטי, אשר פותח בידי חברת ויקרס-ארמסטרונג ונועד לשמש כנשק הגנתי במטוסים.
קצב האש הגבוה של המקלע התאים לפרקי הזמן הקצרים בהם היה המקלען מסוגל לירות לעבר מטוסים תוקפים.
ויקרס K היה שמו המסחרי של המקלע אשר ניתן לו על ידי היצרן.
בחיל האוויר המלכותי ובצבא הבריטי היה המקלע ידוע כ-VGO (Vickers Gas Operated - ויקרס מופעל גז) או כויקרס GO.
עם החלפת חלקיו הנעים של הסדן ברכיבים קלים יותר היה לוויקרס K קצב אש של בין 950 ל-1,200 קליעים בדקה, שהיה מהיר יותר מה-MG34 הגרמני.
הוויקרס K היה מקלע בעל מנגנון ירי מופעל גז, שירה דרך בריח פתוח במצב אוטומטי בלבד.
צילינדר הגז היה ממוקם תחת הקנה, ובוכנה בעלת תנועה ארוכה הפעילה בריח נוטה אנכית.
פתח הזנת התחמושת במקלע היה בחלקו העליון, אליו חוברה מחסנית שטוחה ועגולה שהכילה 100 כדורים, אם כי בדרך כלל הוכנסו 96 או 97 כדורים, על מנת שלא להחליש את קפיץ המחסנית ובכך להקטין את הסיכוי למעצורים בשעת ירי.
ההדק היה ממוקם בחלקו האחורי של המקלע, מעט מעל ידית האחיזה.
המקלע נקלט בחיל האוויר המלכותי ב-1934, שם סומן כ-VGO, נבחן בתחילה באמצעות מחסנית שהכילה 300 קליעים והראה אמינות גבוהה יותר ממקלע הבראונינג.
אף על פי כן, הביאה כניסתם לשירות של מטוסים מהירים יותר מבעבר להפסקת השימוש במקלעים בתא לחימה פתוח והמעבר למקלעים שהותקנו בתוך צריחים, פגע מאוד ביעילותו של הוויקרס K, בעוד התקנתו בכנפיים הייתה בלתי אפשרית בגלל דרך הזנת התחמושת.
העדפתו של ה-M1919 בראונינג המוזן באמצעות סרט כדורים, הפכה את הוויקרס K למיותר והוא החל לצאת משירות מבצעי במטוסי חיל האוויר המלכותי בין 1940 ל-1941, בעיקר לאחר הקרב על בריטניה, תהליך שהסתיים ב-1943, אם כי הפעלתו נמשכה במסגרת זרוע האוויר של הצי המלכותי עד 1945.
הוויקרס K הותקן בתא לחימה פתוח במספר מטוסים של חיל האוויר המלכותי, כגון הפיירי באטל, וההנדלי פייג' האמפדן.
נעשה בו שימוש גם בתוך צריחים, כגון צריח הגב בבלנהיים והצריח הקדמי בארמסטרונג וויטוורת' וויטלי (Armstrong Whitworth Whitley).
הוויקרס K שימש כמקלע האחורי הסטנדרטי במפציצי הטורפדו של זרוע האוויר של חיל הים המלכותי שפעלו מעל גבי נושאות מטוסים - הסורדפיש, האלבקור והברקודה.
הוויקרס K נותר בשירות זרוע האוויר של חיל הים המלכותי עד סוף מלחמת העולם השנייה, כאשר השימוש הידוע האחרון בו היה במטוסי הפיירי ברקודה של טייסת מס' 812 של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד, במשימות סיור נגד פירטים מול חופי הונג קונג באוקטובר 1945.
עם העלייה במספרם של מקלעי הבראונינג M1919 מקוררי האוויר בשירות חיל האוויר המלכותי, הוצא הוויקרס K משירות מבצעי במטוסים.
המקלעים הועברו ממחסני חיל האוויר המלכותי לידי כוחות הצבא הבריטי וחבר העמים.
קבוצת המדבר ארוכת הטווח הצטיידה בכמות גדולה של מקלעי ויקרס K והתקינה אותם על כלי הרכב שלה.
נעשה בהם שימוש כמקלע יחיד או כנשק דו-קני על התקן מאולתר ויעילותם הוכחה בירי כנגד מטרות נייחות ואף כנשק נ"מ מפני מטוסים תוקפים.
ה-SAS ניצל את קצב האש הגבוה של המקלע בטקטיקות הפגע-וברח שהפעיל והרכיב אותו בצמדים על גבי ג'יפים.
המקלע שירת גם במסגרת צבאו הפרטי של פופסקי.
במהלך השנים, הניחו כי הסיבה העיקרית לשימוש בוויקרס K על ידי כוחות אלה היה המחסור בנשק מתאים יותר, אך עיצובו ומנגנון הירי העמיד הפכו אותו ליעיל מאוד בתנאים של אבק וחול, שם גילה עליונות על הוויקרס מקורר המים ועל הברן.
באופן דומה, השתמשו בוויקרס K על גבי ג'יפים כוחות הסיור המוטסים שסופחו לדיוויזיה המוטסת ה-1 במהלך מבצע מרקט גארדן בספטמבר 1944. חיל הנחתים המלכותי השתמש במקלע כנשק מסייע לפרק זמן קצר במהלך הפלישה לנורמנדי.
הוויקרס K החליף את הלואיס בספינות הטורפדו, סירות הסיור ובכלי שיט קלים נוספים של משמר החופים של חיל הים המלכותי, מ-1942 ואילך.
VGO מס' 2 סימן I
נועד לשימוש יחידות קרקעיות של חיל האוויר המלכותי להגנת שדות תעופה.
גרסה זו פותחה ב-1943 ממקלעים שהוסרו ממטוסי חיל האוויר המלכותי, ונבדלה מהגרסה המקורית במבנה הקת, בהעברת מיקום ההדק וידית האחיזה אל מתחת לאזור הזנת התחמושת ובהוספת ידית נשיאה, דורגלים וכוונות ברזל.
גוף המקלע נבנה כיחידה אחת אך אזור ידית האחיזה וההדק היו אמיתיים.
כאשר המתאמנים "ירו במטרות" היה נחשף פילם, שלאחר שפותח הועבר לניתוח תוצאות הירי.
דמה למנגנון שפותח במהלך מלחמת העולם הראשונה עבור מקלע הלואיס.
אדגר מקלין סטיבנסון, ג'וניור היה שחקן אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה לשנת 1973 על תפקידו בתור הנרי בלייק, מפקד המחנה הצבאי בסדרה הצבאית הקומית "מ.א.ש".
סטיבנסון נולד בעיר נורמל שבמדינת אילינוי ללוטי בל מקלין ולאדגר מקלין סטיבנסון.
נכדו של עדלי סטיבנסון, שכיהן כסגנו של הנשיא גרובר קליבלנד.
התחנך ב"אקדמיית לייק פורסט" לפני שהתגייס לצי ארצות הברית.
לאחר שחזר משירותו הצבאי למד תיאטרון ב"אוניברסיטת נורת'ווסטרן"
סטיבנסון החל את דרכו כשחקן בשנת 1969 בסיטקום בכיכובה של דוריס דיי "המופע של דוריס דיי" בתפקיד מייקל "ניק" ניקולסון עורך המגזין והבוס של דוריס מרטין (דיי).
הוא הופיע בסדרה עד לשנת 1971 בה נבחן לסדרה הצבאית הקומית "מ.א.ש" בתפקיד "הוקאיי" פירס.
סטיבנסון שוכנע לוותר על התפקיד הראשי ולהיבחן לתפקיד המשני של מפקד המחנה הצבאי רפואי האמריקאי בקוריאה הנרי בלייק
סטיבנסון הופיע בסדרה במשך 3 עונות וזכה בשנת 1973 בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה.
על אף הצלחת הסדרה סטיבנסון חש שמעמדו על סט הצילומים הוא נמוך בהשוואה לכוכב הראשי אלן אלדה ודרש להתיר את חוזהו בתום שלוש עונות.
מהלך זה הסב נזק לקריירה של סטיבנסון ובראיון שהעניק הוא אף טען בעצמו שנטישת התוכנית הייתה טעות מצידו.
סטיבנסון לא הצליח להתרומם מקצועית לאחר "מ.א.ש" והוא השתתף בעיקר כשחקן אורח בסדרות טלוויזיה כמו "Hello, Larry", "ריקוד מושחת" ו"ספינת האהבה" ובסרט הקולנוע הבדיוני הקומי "החתול מהחלל החיצון".
בשנת 1993 ביצע את תפקיד משחק האחרון שלו במיני-סדרת הטלוויזיה "סיפורי סן פרנסיסקו", שעלתה בערוץ 4 הבריטי ומבוססת על סדרת הספרים מאת ארמיסטד מופין.
סטיבנסון היה אב לשלושה ילדים ממערכותיו נישואיו לקארי ויליאמסון וג'יני פוסדיק.
סטיבנסון סבל בשנותיו האחרונות ממחלת סרטן שלפוחית השתן ממנה התרפא.
הוא נפטר מהתקף לב ב-15 בפברואר 1996 בלוס אנג'לס בגיל 68. הוא נקבר ב"פארק הזיכרון פורסט לאוון".
מקלע גאטלינג הוא מקלע כבד רב-קני (6–10 קנים, כתלות בדגם) שפותח באמצע המאה ה-19 על ידי ד"ר ריצ'רד גאטלינג (Richard Jordan Gatling) ומוכר בעיקר הודות למנגנון הירי המהפכני שלו, שנועד להביא לקצב אש גבוה במיוחד.
מנגנון הירי החדשני עשה שימוש במספר קנים שנטענו זה אחר זה בסבב, אך ירו רק אחד בכל פעם, כדי להשיג ירי מתמשך ומהיר.
המנגנון הוזן בכדורים שאוחסנו במחסנית ללא קפיץ או בסל, שחוברו בחלקו העליון של המקלע והסתמכו על כוח הכבידה כדי להזין את הכדורים לבתי הבליעה של הקנים.
תותח גאטלינג הוא תותח אוטומטי שמנגנון הטעינה והירי שלו פועל בדומה לדרך פעולתו של מקלע הגאטלינג.
ההבדל בין השניים הוא בקוטר החימוש ומאחר ו"תותח" מוגדר כ"כלי ירי שקוטר התחמושת שלו הוא מ-20 מ"מ ומעלה" הרי שהאחד מוגדר "מקלע" והשני "תותח".
כאמור, תותח ה-M61A1 וולקן מהווה דוגמה לתותח גאטלינג.
מקלע גאטלינג תוכנן על ידי הממציא האמריקאי ד"ר ריצ'רד ג'ורדן גאטלינג (1818 - 1903) ב-1861 ונרשם כפטנט בארצות הברית כשנה לאחר מכן.
גאטלינג, שלמד רפואה אך מעולם לא עסק בה, הגה ופיתח כמה המצאות בתחומים שונים אך פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית ב-1861 הביאה אותו להתעמק בניסיון לשפר את פעולתם של כלי נשק.
בטרם פיתח גאטלינג את המקלע שלו, עמדו לרשותם של צבאות שונים כלי נשק אחרים שהצטיינו בכוח אש משמעותי.
כלי נשק אלה היו למעשה תותחים שירו כמה קליעים בו-זמנית, אם באמצעות תחמושת שהכילה מספר קליעים (בדומה לרובה ציד) ואם באמצעות כמה קנים שירו בעת ובעונה אחת.
למרות מטח הכדורים שיצרו כלי נשק אלה, טעינתם מחדש בין פעולות הירי הצריכה זמן לא מבוטל שפגע ברצף האש ובקצב הירי.
מנגנון הירי של המקלע שפיתח גאטלינג הופעל על ידי סיבוב ידית ארכובה בידי מפעיל אנושי, כך שמקלע זה לא היה מקלע אוטומטי אמיתי (בניגוד למקלע מקסים שפותח ב-1883) אך הביא לקפיצת מדרגה מבחינת השיפור באמינות המנגנון וברציפות האש.
גאטלינג התבסס על המצאה אחרת שלו, מתקן חקלאי לזריעה, כדי להתחיל ולפתח את מנגנון הירי של המקלע החדש.
ב-1861 פותח דגם אבטיפוס שמיש של המקלע וב-1862 יסד גאטלינג חברה באינדיאנה ליצור ושיווק המקלע החדש והחל ביצור סדרתי שלו.
גאטלינג התקשה למכור את המקלע החדש שפיתח לצבא ארצות הברית ורק ב-1866, לאחר שכבר מכר כמה מקלעים בודדים לגורמים שונים, נרכש המקלע באופן רשמי על ידי הצבא.
ב-1870 מכר גאטלינג את זכויות הפטנט של המקלע שפיתח לחברת קולט האמריקאית אך נשאר נשיאה של חברת הנשק שיסד עד ל-1897, אז נטמעה החברה בחברת קולט.
ב-1893 רשם גאטלינג פטנט על מנגנון שעשה שימוש במנוע חשמלי (שהיה בעצמו המצאה חדשה למדי באותה תקופה) בהנעת מנגנון הירי בתותח שהמציא ובכך החליף את שיטת ההנעה הקודמת, שעשתה שימוש בידית ארכובה.
השימוש במנוע חשמלי אפשר קצב ירי גבוה בהרבה מזה שאפשר השימוש בידית הארכובה, עד כדי 1500 כדורים לדקה.
ב-1911 הפסיק הצבא האמריקאי כליל את השימוש בתותח גאטלינג המופעל באמצעות ארכובת יד.
השימוש במקלע בזירות לחימה שונות
מלחמת האזרחים האמריקאית הייתה העימות הצבאי הראשון שבו נעשה שימוש במקלע הגאטלינג.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19 עשו חיל הים והצבא הפרואני שימוש במקלעי גאטלינג, בקרבות שהיו חלק ממלחמת האוקיינוס השקט.
ב-1885 שימש מקלע גאטלינג את הצבא הקנדי במאמציו לדכא מרידה שפרצה בצפון-מערבה של המדינה.
ב-1898, כחלק ממלחמת ארצות הברית–ספרד, עשה צבא ארצות הברית שימוש ביחידה עצמאית של ארבעה מקלעי גאטלינג, בעלי 10 קנים ובקוטר 0.3 אינץ', מתוצרת חברת קולט.
המקלעים הורכבו על-גבי כנה שאפשרה להם צידוד ולכן היו יעילים במיוחד נגד המגנים הספרדיים.
במהלך אחד הקרבות, כחלק ממערכה זו, ביצעו 3 מקלעים שכאלה ירי של 18,000 כדורים במהלך 8 דקות וחצי וגרמו לאבדות קשות ביותר בצד הספרדי.
למרות יעילותו הרבה בזמן הירי, משקלו הרב של המקלע ומבנהו המגושם עמדו לו לרועץ והקשו על מפעיליו לעמוד בקצב התקדמות החיילים הרגליים על פני דרכים משובשות.
חיסרון זה בא לידי ביטוי בעיקר בקרבות בקובה, שבה דרכי עפר היו לרוב לא יותר משביל משובש בג'ונגל.
בשלב זה החל כבר הצבא האמריקאי לציד את חייליו במקלעים קלים יותר, שהוצבו על-גבי חצובות והיו קלים יותר לניוד, בצעד שבישר את תחילת מגמת הדחיקה של מקלע הגאטלינג משימוש בצבא ארצות הברית.
באפריקה שימש מקלע הגאטלינג במסגרת המלחמות הקולוניאליות ביבשת, בעיקר כדי לאפשר לצבאות האירופאים להתמודד עם מתקפות המוניות של לוחמים מקומיים, שסבלו מנחיתות טכנולוגית אך נהנו מיתרון מספרי מכריע.
צבא האימפריה הרוסית רכש כ-400 מקלעי גאטלינג ונעשה בהם שימוש כנגד פרשים טורקמנים ועמי נוודים אחרים במרכז אסיה.
הצי הרוסי עשה שימוש במקלעי גאטלינג במהלך הקרבות מול המצרים, באלכסנדריה ב-1882. כמו גם במלחמתם עם היפנים בשנת 1905.
במהלך 1879 עשה הצבא הבריטי את השימוש הראשון שלו במקלעי גאטלינג, כחלק ממלחמתו באפגניסטן.
מקלע הגאטלינג הוצב על עגלה דו-גלגלית והותקן על-גבי כנה שאפשרה צידוד והגבהה שלו.
המקלע הוזן בכדורים מחלקו העליון, מתוך סל תחמושת בעל פתח בתחתיתו או מתוך מעיין "מחסנית", שהייתה למעשה קופסה צרה וגבוהה ללא קפיץ, שבה אוחסנו הכדורים אחד מעל השני.
הכדורים אוחסנו בסל או ב"מחסנית" בתפזורת והזנתם לביתי הבליעה של קני הנשק נסמכה על כוח הכובד ולא על מנגנון מכני.
זאת בניגוד למקובל כיום כשיטת אחסנת התחמושת והזנתה למקלעים, המתבססת על כדורים המחוברים אחד לשני בחוליות כשרשיר, והנטענים לבית הבליעה של הנשק באמצעות מנגנון מכני.
למקלע הגאטלינג היו בין 6 ל-10 קנים נפרדים, כתלות בדגם, שמוקמו סביב ציר סיבוב אחד.
מאחורי "זר" קנים זה, ועל אותו ציר הסיבוב, הוצב גליל קצר בעל תאים שנועדו לקלוט את הכדור המוזן למקלע בטרם הבריח נע קדימה ודוחף אותו לתוך בית הבליעה של הקנה.
מאחורי גליל זה, ועל אותו ציר הסיבוב, הוצב גליל נוסף בעל תאים שבהם נעו קדימה ואחורה הבריחים של כל קנה, בהתאם למחזור הירי.
בכל בריח - נוקר ושן חולצת.
מבנה זה יצר מצב שבו לכל קנה היה מכלול ירי נפרד, כלומר, לכל קנה תא טעינה, בית בליעה, בריח ונוקר משלו.
המקלע הונע על ידי סיבוב ידני של ידית ארכובה בדגמים המוקדמים ועל ידי מנוע חשמלי בדגמים מאוחרים יותר.
סיבוב הידית הביא לסיבוב "זר" הקנים והמנגנון כולו, סביב הציר המרכזי.
מחזור הטעינה-ירי-פליטה-קירור של כל קנה החל בכך שהקנה ותא קליטת החימוש שלו ניצבו מתחת לפתח שב"סל" התחמושת או ה"מחסנית", כשהבריח שלו משוך לאחור.
הודות לכוח המשיכה נפל כדור אחד מסל החימוש או מה"מחסנית", לתוך תא קליטת החימוש.
המשך סיבוב ידית הארכובה הביאה להמשך סיבוב המנגנון כולו ולכך שהבריח נע קדימה ודחף את הכדור מתוך תא קליטת החימוש לתוך בית הבליעה של הקנה שלו וננעל לבית הבליעה.
המשך סיבוב הידית הביא לכך שהכדור ננקר והקליע נורה מלוע הקנה.
המשך סיבוב הידית הביא לתנועה אחורה של הבריח ועקב כך לחליצה של התרמיל הריק מבית הבליעה והשלכתו מפתח הפליטה.
בשלב זה הקנה התקרר מעט והמשך סיבוב הידית הביאו כך שתא קליטת החימוש שלו ניצב שוב גלוי מתחת לסל החימוש, מוכן לקלוט כדור נוסף ולהתחיל את מחזור הירי מחדש.
המבנה שבו לכל קנה ישנו מנגנון נפרד יצר מצב שבו בכל רגע נתון כל קנה נמצא בנקודה שונה במחזור הטעינה-ירי-פליטה-קירור וכך התאפשר ירי רציף, בקצב מהיר.
כל קנה ירה רק פעם אחת במהלך סיבוב אחד מלא של המנגנון, כך שלמרות הירי המהיר והרציף התאפשר לכל קנה די זמן להתקרר בין ירי אחד למשנהו.
הגדלת מספר הקנים בין הדגמים השונים העלתה מצד אחד את משקל הנשק וסיבוכיות המקלע, אך מצד שני הגדילה את פרק הזמן בין היריות של כל קנה ובכך הגדילה במעט את זמן הקירור של כל קנה ומכאן אפשרה קצב אש מהיר יותר.
בדגמים מוקדמים של המקלע הונח בד בין הקנים שאפשר היה להספיגו במים, כדי להאיץ את קירור הקנים במהלך סבב הירי, כך שניתן יהיה לבצע ירי מהיר מבלי שהחום הרב הנוצר יעוות את הקנים.
עם זאת, דגמים מאוחרים יותר יוצרו ללא הבד בין הקנים.
הסיבה לכך היא שאף על פי שעל-פניו נראה כי השיטה אכן מזרזת את קירור הקנה הרי שבפועל לאחר הרטבת הבד ותחילת הירי, החום הרב שנוצר בקנים הביא להתאדות המים בבד שעטף את 'זר' הקנים וליבושו.
כך נוצר מצב שבו קני המקלע עטופים במעיין 'שמיכת בד', כך שהם מתקשים לפלוט את החום הנוצר בהם לאוויר ואינם מתקררים מספיק בין מחזור ירי אחד למשנהו.
ניסיון להרטיב מחדש את הבד בשלב זה הביא לקירור פתאומי ובלתי אחיד של הקנה, מה שבתורו עלול לגרום לעיוות של הקנה.
עיוות שכזה עלול לפגוע בדיוק הירי של המקלע או אף להשביתו כליל.
בתחילת דרכו, תחמושת מקלע הגאטלינג הייתה גלילי מתכת קטנים שהכילו קליע, תחמיש נייר שהכיל אבק שרפה ופיקה.
גלילי המתכת נטענו, כל אחד בנפרד, לתוך בתי הבליעה של הקנים ולאחר הירי נפלטו מתחתית המקלע וניתן היה לעשות בהם שימוש חוזר.
השימוש בגלילי המתכת נועד לפתור את בעיית חוסר האחידות והדיוק בכדורים שיוצרו עד אז.
גלילי המתכת יצרו אחידות מספיקה בחימוש, שאפשרה להפעיל את מנגנון הירי המורכב בקצב גבוה.
בהמשך, עקב התקדמות בשיטות ייצור המוני של תחמושת, שהניבה תחמושת אחידה ובממדים מדויקים יותר, עבר מקלע גאטלינג להשתמש בתחמושת אחידה בתצורת כדור מיצור סדרתי.
המעבר לשימוש בתחמושת מיצור סדרתי הייתה שלב חשוב ב"הבשלת" מערכת נשק זו והפיכתה למקלע רלוונטי לשדה הקרב.
מקלעי הגאטלינג שיוצרו ב-1876 כבר הגיעו לקצב אש מהיר באופן משמעותי, עד כדי קצב אש תאורטי של 1200 כדורים בדקה ולקצב אש מעשי של בערך 400 כדורים בדקה.
דגם של מקלע גאטלינג שפותח ב-1881 עשה שימוש במערכת הזנת תחמושת בקוטר 0.45 אינץ' חדשה.
מערכת הזנה חדשה זו אפשרה הצבת שתי "מחסניות" על המקלע, כך שהמקלע ניזון ממחסנית אחת וכאשר אוזלת בה התחמושת הוא עובר להזנה מהמחסנית השנייה, ובכך מאפשר החלפת המחסנית הראשונה שהתרוקנה במחסנית תחמושת מלאה וחוזר חלילה, מבלי שיהיה צורך להפסיק את הירי.
המערכת הכפולה אפשרה בפועל ירי רציף לפרקי זמן ארוכים יותר והצריכה 4 אנשים כדי להפעיל את המקלע.
עד ל-1893 כבר הותאם מקלע הגאטלינג לירי תחמושת 0.3 אינץ' מופחתת עשן תקנית של צבא ארצות הברית, במבנה של שישה קנים שהיה מסוגל לקצב אש התחלתי (בטרם החל להתחמם) של 800–900 כדורים לדקה.
מקלעים מודרניים המבוססים על מקלע הגאטלינג
ב-1893 רשם ד"ר גאטלינג פטנט בארצות הברית על מערכת שעשתה שימוש במנוע חשמלי כדי לסובב את מנגנון הירי של מקלע הגאטלינג.
השימוש במנוע חשמלי, במקום בארכובה ידנית, העלה את קצב האש של המקלע באופן משמעותי עד-כדי 1500 כדור לדקה (בהשוואה לקצב אש של 800–900 כדור לדקה, שהשיג דגם זהה של המקלע שהונע באמצעות ארכובה ידנית).
שילוב המנוע החשמלי בדגמי מקלע גאטלינג בשלהי המאה ה-19 נועד לשמר את הרלוונטיות של המקלע בשדה הקרב אך בתחילת המאה ה-20 עברו צבאות רבים להשתמש במקלעים קומפקטיים וקלים יותר, שעשו שימוש ברתע או בהחזרת גזים כדי לבצע ירי אוטומטי.
כתוצאה ממגמה זו דעך השימוש במקלע הגאטלינג עד שב-1911 נזנח לחלוטין על ידי צבא ארצות הברית.
M61 וולקן הוא תותח רב קני, בעל שישה קנים, הפועל לפי עקרון הפעולה של מקלע גאטלינג התותח יורה פגזים נפיצים בקוטר 20 מ"מ ה"וולקן" מורכב על פלטפורמות רבות, בהם מטוסי קרב (כגון ה-F-15 וה-F-16), רכב קרבי משוריין (כגון ה-M-163 "מחבט") ואוניות מלחמה.
תותח ה"וולקן" משמש הן כמערכת ירי עצמאית והן כחלק מתוך מערכת משולבת מכ"ם כגון פלנקס, ומתאפיין בקצב אש גבוה מאוד ובחימוש מגוון ויעיל.
ה-ShKAS הוא כלי נשק המופעל באמצעות גז.
הוא מערבון קומי אמריקאי בצבעי טכניקולור משנת 1963 בבימויו של אנדרו ו.
מקללאגלן, עם ג'ון וויין ומורין אוהרה בתפקידים הראשיים.
הסרט הופק על ידי חברת ההפקה העצמאית של ג'ון וויין "Batjac Productions".
בשנת 1991 הוא הפך לנחלת הכלל מפני שזכויותיו לא חודשו.
העלילה היא סביב האיש העשיר מקלינטוק ויחסיו המעורערים עם אשתו שנגמרים בכניעתה לרצונו.
ג'ורג' וושינגטון מקלינטוק המכונה בקיצור ג'.וו.