tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סוללה - הסוללה מספקת את החשמל להפעלה של המוד ואידוי הנוזל.
נוזלים המייצרים את האדים עשויים מפרופילן גליקול (PG), גליצרין (VG), לפעמים פוליאתילן גליקול 400 (PEG400), ניקוטין וחומרי טעם וריח בריכוזים שונים.
ניתן להכין נוזל אידוי באופן עצמאי בבית באמצעות אחד מנוזלי הבסיס או תערובת של כמה מהם - פרופילן גליקול, גליצרין, חומרי טעם וריח (שבטוחים לשאיפה) וניקוטין (מדולל באחד מנוזלי הבסיס, מסיבות בטיחותיות).
בעשור השני של המאה ה-21 מדיניות הגופים השונים לבריאות הציבור בנושא הסיגריות האלקטרוניות מתעדכנת לעיתים קרובות בכל כמה שנים בהתאם למחקרים העדכניים ביותר.
חלק מהתרסיס שנוצר בסיגריות אלקטרוניות משוחרר לסביבה ועלול לגרום לעישון פסיבי ולעישון מיד שלישית לחומרים רעילים ומסרטנים ידועים שנמצאו באדי סיגריות אלקטרוניות.
לפי סקירת מחקרים נרחבת משנת 2016 לגבי עישון פסיבי של סיגריות אלקטרוניות, חשיפה פסיבית לחומרים כימיים שונים שנפלטים במהלך עישון סיגריות אלקטרוניות, עלולה לגרום לבעיות בריאותיות, בהן פגיעה במערכת הנשימה והלב.
מחקר אחר הראה כי אדי הסיגריות האלקטרוניות גורמים נזק לתאי הגוף, גם ללא ניקוטין.
הרעלים שנמצאו באדי הסיגריה האלקטרונית (כשמשתמשים בה לפי ההוראות בשאיפת MTL) לא חורגים מהתקנים שנקבעו לחשיפה לחומרים מסוכנים במקומות עבודה.
מאייר הוא מעצב ומתכנת משחקי וידאו, מהפוריים והמשפיעים בתעשיית משחקי המחשב.
ייסד יחד עם ביל סטילי את חברת מיקרופרוס בשנת 1982, ולאחר שפרש מזו בשנת 1996 הקים יחד עם ג'ף בריגס ובריאן ריינולדס את חברת המשחקים פיראקסיס (Firaxis), בה משמש כמנהל הפיתוח הקריאטיבי עד היום.
מאייר השתתף בפיתוח מספר רב של משחקים שזכו הן להצלחה מסחרית ולשבחי הביקורת, וביטוי להערכה לה זוכה האיש והשם שקנה לו בתעשייה ניכר בכך ששמו שורבב בשמות כותרים רבים (לדוגמה המשחק אלפא קנטאורי, ששמו המלא: Sid Meier's Alpha Centauri).
במהלך הקריירה שלו, נטל חלק בהפקה של למעלה מ-40 משחקי מחשב, בהם יצירות כדוגמת משחק הפעולה-הרפתקה "Pirates!" ומשחק האסטרטגיה "Civilization" שהתפתח לסדרת משחקים ידועה.
מאייר היה לחבר השני בהיכל התהילה של האקדמיה לאמנות ומדע אינטראקטיביים בשנת 1999.
סיד (סידני) כהן (12 במאי 1921 – 2 בדצמבר 2011) היה טייס קרב ורופא יהודי ישראלי ממוצא דרום אפריקאי.
כטייס נמנה עם מקימי חיל האוויר הישראלי, ושימש כמפקדה השני של טייסת 101 (טייסת הקרב הראשונה), וכמפקד בסיס חצור.
כהן נולד בעיירה בותאוויל (Bothaville) שבדרום אפריקה למשפחה יהודית בת שבעה אחים.
כשסיים את לימודיו התיכוניים, עבר ליוהנסבורג, ושם עבד במכרה זהב.
לאחר זמן קצר עזב את המכרה, והחל לעבוד במפעל לייצור דינמיט.
כשהיה בן 19 החלה מלחמת העולם השנייה, והוא החליט להתגייס לצבא הדרום אפריקאי.
בשנת 1941 קיבל כנפי טיס, לאחר שלמד לטוס על מטוסי טייגרמות' (Tiger Moth) והוקר הארט (Hawker Hart).
חודש לאחר סיום הקורס נשלח לקהיר, והחל בטיסה מבצעית במדבר המערבי, בטייסת דרום אפריקאית שפעלה במסגרת כנף של חיל האוויר המלכותי האנגלי.
בקרב אל-עלמיין בשנת 1942 השתתף עם שני אחיו, ששירתו גם הם בחיל-האוויר הדרום אפריקאי.
בקרב זה נהרג אחד מאחיו.
סמוך לסיום המלחמה בצפון אפריקה, ולאחר שביצע כ-135 גיחות במשך 15 חודשים, הוחזר כהן לדרום אפריקה כמדריך לאימוני טיסה מבצעית.
בשנת 1944 נשלח להילחם בטייסת שהפעילה מטוסי קרב מסוג "קרטיס P-40 קיטיהוק" באיטליה.
בסיום המלחמה באירופה, התנדב להילחם ביפן במסגרת כנף דרום-אפריקאית שנשלחה לשם.
עת תום המלחמה קיבל תעודת הצטיינות ממלך אנגליה וממפקד חיל-האוויר הדרום אפריקאי על פעילותו במלחמה.
לאחר המלחמה חזר לדרום אפריקה והחל ללמוד רפואה.
בשנת 1947, כאשר החלה מלחמת העצמאות בישראל, החליט כהן להפסיק את לימודי הרפואה, והצטרף למשלחת של מתנדבים לעזרת יהודי ארץ ישראל (מח"ל).
במאי 1948, עת היו בדרכם לישראל, עברה הקבוצה בצ'כוסלובקיה שם למדו להטיס את מטוס האוויה S-199. ביוני 1948 הגיע לארץ ישראל, וצורף לטייסת 101 - טייסת הקרב הראשונה (והיחידה באותו עת) של חיל האוויר הישראלי.
מפקד הטייסת היה מודי אלון וחבריו לטייסת היו לו לנארט, מילטון רובנפלד, אדי כהן, עזר ויצמן ועוד טייסים נוספים מאנגליה, קנדה, ארצות הברית ודרום אפריקה.
בספטמבר השתתף במבצע ולוטה להבאת מטוסי ספיטפייר מצ'כוסלובקיה לישראל.
באמצע חודש אוקטובר איבדה הטייסת את מפקדה שהתרסק עם מטוסו בגישה לנחיתה בשדה התעופה הרצליה.
עוד באותו יום ביקש מפקד חיל האוויר, אהרן רמז, מכהן ליטול את הפיקוד על הטייסת.
בנובמבר 1948 עברה הטייסת בפיקודו מהרצליה לבסיס חצור.
וכהן שימש כמפקד הבסיס והטייסת.
זמן קצר לאחר מכן הגיעו ארבעה טייסים חדשים לטייסת, ועל כהן הוטלה המשימה לאמנם לטוס.
הוא קרא להם למשרדו ואמר להם שאימוניהם לא יכללו רק נושאי טיסה, אלא גם כיצד להיות מפקדים טובים.
ארבעת החיילים היו מוטי הוד, ישעיהו גזית, דני שפירא וטיבי בן שחר.
ב-14 במרץ 1949 העניק להם סיד את כנפי הטיס, במסדר הכנפיים הראשון בחיל האוויר, יחד עם הרמטכ"ל, יעקב דורי.
בסוף אותו חודש העביר את הפיקוד על הטייסת לחברו הטוב עזר ויצמן, בטקס קצר על המסלול בחצור שבו פשט סיד את המעיל שלו והעביר אותו לוויצמן כמעשה סמלי של העברת פיקוד.
לאחר מכן חזר לדרום אפריקה להמשך לימודי הרפואה, וב-1950 נישא לאדלין ונולדו להם שלוש בנות.
בשנת 1965, בעידודו של עזר ויצמן, החליט לעלות לישראל, ועבד כרופא בבית החולים תל השומר, וכרופא תעופתי צוות אוויר בחברת אל על, שם עבד עד פרישתו בגיל 85.
במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום כיפור שימש כרופא מוטס וכן היה הרופא המלווה של גולדה מאיר כאשר טסה לארצות הברית בהיותה ראש הממשלה.
עד סוף ימיו התגורר בשכונת "נווה-רום" ברמת השרון, בסמוך לוותיקי חיל האוויר ביניהם דוד עברי, עמוס לפידות, רן גורן.
אייזק סידני "סיד" סיזר היה קומיקאי אמריקאי יהודי, זוכה פרס אמי, שנודע ככוכב תוכניות טלוויזיה אמריקאיות משנות החמישים, בהן: Your Show of Shows ו-Caesar's Hour.
שנים אחר כך הופיע בסרטים גריז וגריז 2 בתפקיד המאמן קלהון.
סיזר נולד ביונקרס, ניו יורק למקס סיזר ואשתו אידה (לבית רפאל), מהגרים יהודים מרוסיה שהיו בעלי מסעדה.
בילדותו שימש מלצר במסעדה המשפחתית ולמד לחקות את מבטאי הלקוחות, כישרון שעשה בו שימוש כשחקן.
כבר בגיל צעיר היה מסוגל להישמע כאילו הוא מדבר שפות זרות רבות, בעוד שפלט גיבוב מילים חסרות משמעות במבטא מושלם.
סיזר שלט רק באנגלית וביידיש.
בגיל 14 נסע סיזר להרי קטסקיל ועבד כסקספוניסט בלהקת סווינג ולעיתים הופיע במערכונים ברצועת הבורשט.
כאשר סיים לימודי תיכון הוא עזב את בית הוריו והחליט כי יעשה קריירה מוזיקלית.
הוא הגיע לניו יורק חסר פרוטה וניסה להצטרף לאיגוד המוזיקאים (מאוחר יותר למד בבית הספר למוזיקה ג'וליארד).
הוא עבד תקופת מה בתזמורת של מלון נופש בהרי קטסקיל ופיתח את כישרונו הקומי.
בשנת 1939, עם תחילת מלחמת העולם השנייה, הוא התגייס למשמר החופים האמריקאי, ונשלח לנגן בתזמורת משמר החופים בברוקלין.
בבסיס שבו שירת פגש אף את המלחין והפזמונאי ורנון דיוק והם שתפו פעולה בהופעות.
בשנת 1942 סיזר פגש את אשתו פלורנס לוי.
לאחר שהצטרף לאיגוד המוזיקאים הוא ניגן תקופות קצרות בתזמורות שונות, בהן תזמורתו של בני גודמן.
אולם קטעי הקומדיה שהציג גנבו את ההצגה, והוא התבקש להציג קטעי סטנד-אפ בין המנגינות.
עוד בעודו בשרות צבאי, נשלח לפאלם ביץ' בפלורידה שם התכונן להופעה ופגש את המפיק של תוכניות הטלוויזיה שבהן הופיע בשנות ה-50, מקס ליבמן.
ב-17 ביולי 1943 התחתן עם פלורנס לוי, לזוג נולדו שלושה ילדים.
עם תום מלחמת העולם השנייה התגוררו סיזר ואשתו בהוליווד, אולם למרות מספר הצעות לתפקידי משנה סיזר החליט לשוב לניו יורק, שם קיבל מופע פתיחה במועדון הלילה קופקבנה, לפני כוכב הערב הזמר ג'ו א.
הוא חבר למקס ליבמן אשר הנחה אותו בהופעה.
הופעתו זו הביאה לחתימת חוזה עם סוכנות הכישרונות ויליאם מוריס, לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית.
סיזר אף הופיע על בימת ברודוויי במחזמר.
את קריירת הטלוויזיה החל כאשר הופיע בתוכנית האירוח של מילטון ברל.
בשנת 1949 נפגש עם סגן נשיא חברת NBC ובעקבות אותה פגישה הוזמן להופיע בסדרת הופעות מוזיקליות בטלוויזיה אשר שודרו בימי שישי.
ההופעות זכו להצלחה רבה, אולם נותן החסות, חברת הטלוויזיות אדמירל, לא הצליח לעמוד בביקוש למכשירי הטלוויזיה והתוכנית בוטלה לאחר 26 שבועות.
ב-23 בפברואר 1950 הופיע בפרק הראשון של תוכנית המערכונים והמוזיקה, Your Show of Shows, אשר שודרה במוצאי שבת במשך 90 דקות, בהפקת מקס ליבמן.
התוכנית הייתה מיד להצלחת ענק וסיזר הפך לכוכב טלוויזיה.
החיקויים של סיזר, בצירוף אורחים מוזיקליים בולטים וצוות הפקה גדול, שבו את לב הקהל.
כותבי התוכנית היו אף הם בין כותבי הקומדיות הטובים בתחום, ביניהם: מל ברוקס, ניל סיימון, וודי אלן ואחרים.
בשנת 1952 זכה סיזר לראשונה בפרס אמי.
בשנים 1951 ו-1952 הוא נבחר לקומיקאי הטוב ביותר בארצות הברית בסקר דעת קהל.
הפרק האחרון בתוכנית שודר ב-5 ביוני 1954 והיא הופסקה לאחר 160 תוכניות.
חודשים ספורים אחר כך שב סיזר לככב בתוכנית הטלוויזיה "השעה של סיזר" (Caesar's Hour), תוכנית מערכונים ומוזיקה בת שעה עם רבים מאלה שהשתתפו בתוכניתו הקודמת.
בתוכנית זו סיזר היה בעל שליטה מלאה בתכני התוכנית ובהיבטים הטכניים של הפקתה.
התוכנית הראשונה עלתה לאוויר ב-27 בספטמבר 1954 בכיכובה של ג'ינה לולובריג'ידה.
בתוכנית נעשו פארודיות על סרטים, תוכניות טלוויזיה ואף מחזות אופרה.
התוכניות שודרו בשידור חי, כולל הפרסומות שארכו רק שבע דקות בכל תוכנית.
רבים מכוכבי הוליווד ביקשו להופיע כאורחים בתוכנית.
בספרו האוטוביוגרפי, "שעותיו של סיזר" (Caesar's Hours), סיזר תיאר את מהותה של הקומדיה שלו כ"הליכה בשני עבריו של הרחוב", שילוב מכוון של קומדיה ופאתוס במסורת הקומיקאים הגדולים של שנות ה-20 וה-30 דוגמת צ'ארלי צ'פלין, לורל והארדי, בסטר קיטון ווו.
תיאורו המוחשי של חולשות הדמויות ששיחק מצאו קרקע פורייה אצל למעלה מ-60 מיליון צופים בארצות הברית מדי שבוע.
סיזר ניחן בתיזמון מושלם, הכנה קפדנית של הדמויות ששיחק וגמישות רבה, כשהוא מסתמך על מגוון גדול של עוויות פנים ונוכחות פיזית מרשימה.
אף שהיה ביישן מטבעו, סיזר חגג בדמויות שגילם.
הרגע הקשה ביותר עבורו בכל תוכנית היה רגע הפתיחה שאז היה צריך לברך: "ערב טוב גבירותי ורבותי".
תוכנית הטלוויזיה הבאה שלו, בשנת 1958, הייתה "סיד סיזר מזמין אתכם" (Sid Caesar Invites You) ובשנת 1963 שודרו מספר תוכניות מיוחדות בכותרת "כפי שסיזר רואה זאת" (As Caesar Sees It), אשר המשיכו בשנים 1963–1964 בתוכנית "המופע של סיד סיזר" (Sid Caesar Show).
בשנת 1963 כיכב בסרט "מטורף, מטורף, מטורף העולם" (It's a Mad, Mad, Mad, Mad World) לצידם של ספנסר טרייסי, מילטון ברל, ואידי אדמס.
בשנות ה-70 וה-80 המשיך סיזר להופיע מדי פעם בתוכניות טלוויזיה ובמועדוני לילה ובתפקידים ראשיים במספר סרטים, בהם: סרט אילם, ההיסטוריה המטורפת של העולם, נמל תעופה 1975 ובתפקיד המאמן קלהון בסרט גריז וגריז 2. הוא הופיע אף בהצגות בברודוויי.
בשנת 1977, לאחר ששכח חלק מתפקידו במהלך הופעה במחזה, הוא נגמל מאלכוהול.
על מאבקיו בהתמכרות לאלכוהול ולסמים כתב בשני ספרים אוטוביוגרפיים שפרסם.
בשנת 1983 אירח את אחת מתוכניות סאטרדיי נייט לייב.
בשנת 1986 הופיע בתפקיד פרוש, הסוהר, באופרטה העטלף על בימת המטרופוליטן אופרה.
למרות שזקן, סיזר המשיך להופיע בסרטים, תוכניות טלוויזיה וטקסי פרסים.
בשנת 2004 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי השני "שעותיו של סיזר".
סיד ברנשטיין היה מפיק מוזיקלי ואמרגן אמריקאי-יהודי, שהתפרסם בכך שהיה מיוזמי ומחלוצי "הפלישה הבריטית" - הבאתן לארצות הברית של להקות בריטיות, בהן הביטלס, האבנים המתגלגלות והקינקס.
כמו כן, הוא היה האמרגן הראשון שארגן מופעי רוק באצטדיוני ספורט.
ברנשטיין נולד בעיר ניו יורק.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוצב בצרפת כחלק מגדוד נ"מ של צבא ארצות הברית.
ברנשטיין היה למעשה מחלוצי הפלישה הבריטית, כאשר הביא את להקת הביטלס מבריטניה לארצות הברית.
בשלהי חודש דצמבר 1963, הוא הציג את שירי הלהקה, שהייתה אז עדיין לא מוכרת בארצות הברית, במחוז Tidewater שבווירג'יניה, וחודש לאחר מכן גם בעיר ניו יורק.
הצגת הלהקה כללה את השמעת להיטיה במועדונים פופולריים, וכן חלוקת מתנות הנושאות את שם הלהקה.
בשנת 1964 ארגן ברנשטיין את הופעת הביטלס בקרנגי הול, לאחר השתתפותם הראשונה בתוכנית הטלוויזיה "המופע של אד סאליבן".
כמו כן, הוא ארגן את הופעתם הידועה באצטדיון שיי בשנת 1965, והודה שנים מאוחר יותר כי איכות הקול בהופעה הייתה נמוכה מאד.
במהלך הופעת להקת הביטלס באצטדיון שיי, דאג ברנשטיין לפרסם על מסכי הענק להקה נוספת אותה היה מעוניין לקדם - להקת הווייט סול "הראסקלס" , בה פגש במהלך קיץ 1965. הוא עבד עם הלהקה במשך כ-5 שנים והביא לפרסומה ברחבי ארצות הברית.
ברנשטיין ארגן מופעים גם עבור לני קרביץ, פרנק סינטרה, ג'ימי הנדריקס, סליי אנד דה פמילי סטון ואחרים.
בשנת 1965 הוא אף הביא זמרים ישראלים להופיע לראשונה בארצות הברית, בהם שושנה דמארי, שייקה אופיר ויפה ירקוני, אשר הופיעו בקרנגי הול.
בשנת 2010 פורסם סרט תיעודי באורך מלא בשם "סיד ברנשטיין מציג..." , אשר עוסק בסיפור חייו של ברנשטיין.
כמו כן, ברנשטיין השתתף בכתיבת שני ספרים על אודותיו - "It's Sid Bernstein Calling" ו-"Not Just The Beatles".
ב-14 בפברואר 2012, בגיל 93, הוציא ברנשטיין אלבום מוזיקה ראשון כזמר, בו הוא שר מבחר מהשירים האהובים עליו.
ברנשטיין נפטר ב-21 באוגוסט 2013, בנסיבות טבעיות.
סיגפריד גראסיה אי רויו (בקטלאנית: Sígfrid Gràcia i Royo, 27 במרץ 1932 – 23 במאי 2005) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
בסך הכול, לאורך 14 שנים, הופיע גראסיה במדי ברצלונה ב-229 משחקים בליגה הספרדית, בהם הבקיע 5 שערים.
הוא זכה עם הקבוצה ב-3 אליפויות, 4 פעמים בגביע הגנרל ו-3 פעמים בגביע ערי הירידים.
הוא מבין מספר שחקנים בודדים ששיחקו במשך כל הקריירה שלהם בברצלונה, לצד שחקנים כגון ז'ואן סגרה וקרלס פויול.
לצד משחקו בברצלונה, שיחק גראסיה במדי נבחרת ספרד, עמה השתתף במונדיאל 1962.
גראסיה נולד וגדל בגווה שבקטלוניה, ובצעירותו הצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה.
החל מ-1949, כשהיה בן 17, החל לשחק באספניה אינדוסטריאל, ששימשה קבוצת משנה לברצלונה.
בעונת 1952/53 החל להשתלב גם בקבוצה הבוגרת של ברצלונה, במקביל לכך ששיחק עוד באספניה אינדוסטריאל.
גם בשתי העונות הבאות, בהן עדיין היה חלק מסגלה של אספניה אינדוסטריאל, השתתף במספר משחקים של ברצלונה.
בעונת 1953/54 הופיע 6 פעמים בקבוצה הבוגרת ובזו שאחריה 4 פעמים.
החל מעונת 1955/56 הפך לשחקן קבוע בהרכב הקבוצה, ובעונה זו פתח ב-26 מבין 30 מחזורי הליגה, עת סיימה הקבוצה במקום השני.
בעונת 1956/57, עם דומנק בלמניה כמאמן הקבוצה, היה גראסיה שותף לזכייתה של ברצלונה בגביע הגנרל.
בליגה, בה הגיעה ברצלונה למקום ה-3, פתח ב-27 משחקים וכבש שער אחד, במשחק בו ניצחה ברצלונה את סלטה ויגו ב-25 בנובמבר 1956. בעונה שלחר מכן המשיך גראסיה להיות שחקן קבוע בהגנת הקבוצה, והוא זכה עמה בגביע ערי הירידים בסוף העונה.
בעונת 1958/59, עם הלניו הררה הארגנטינאי כמאמן, זכה גראסיה עם ברצלונה בדאבל פעם נוספת, כשהוא ממשיך להיות מעמודי התווך של הקבוצה.
ברצלונה הצליחה לזכות באליפות שנייה ברציפות בעונה שלאחר מכן.
לאחר שהסתיימה הליגה, הודחה ברצלונה בחצי גמר גביע אירופה על ידי ריאל מדריד, וכן זכתה בגביע ערי הירידים פעם נוספת.
בסוף העונה הררה עזב את תפקידו.
בתקופה שלאחר מכן התחלפו מאמני הקבוצה באופן תדיר, וברצלונה דשדשה בליגה.
בעונת 1960/61 סיימה במקום הרביעי בלבד, אך למרות זאת, בפעם הראשונה בתולדותיה הגיעה ברצלונה לגמר גביע אירופה, בו הפסידה 3-2 לבנפיקה ליסבון.
בעונת 1961/62 פתח גראסיה בכל 30 משחקי הליגה וכבש שער אחד בבעיטת עונשין ב-14 בינואר 1962, אז הפסידה ברצלונה לאתלטיק בילבאו בתוצאה 3-2. לאזלו קובאלה התמנה לתפקיד המאמן במהלך העונה, אך לא הצליח לעזור לברצלונה לזכות באליפות והיא סיימה במקום השני.
החל מעונת 1962/63 פחת מעמדו של גראסיה בקבוצה והוא שותף בכמות קטנה יותר של משחקים.
בעונה זו שיחק ב-18 משחקי ליגה וכבש שער אחד, בהפסד ברצלונה לריאל סרגוסה ב-16 בדצמבר 1962. קובאלה פוטר והוחלף על ידי ז'וזפ גונסלבו.
ברצלונה נתקלה בחוסר הצלחה בליגה והגיעה למקום השישי בלבד.
אף על פי כן, הצליח גונסלבו להוביל את הקבוצה לזכייה בגביע הגנרל, אחרי ניצחון 3-1 על ריאל סרגוסה במשחק הגמר, שנערך בקאמפ נואו.
גראסיה פתח בהרכב הקבוצה במשחק זה.
בהמשך השתתף גראסיה ב-6 משחקי ידידות, אך לא באף משחק במוקדמות מונדיאל 1962, מהן העפילה ספרד לטורניר הגמר, שנערך בצ'ילה.
המונדיאל נפתח עם הפסד ספרד ל.
לאחריו גראסיה השתתף בשני משחקיה הבאים של הנבחרת, בניצחון 1-0 על ובהפסד 2-1 ל, וספרד הודחה כבר בשלב הבתים.
סיגריד הליסין-לונד (בנורווגיה: Sigrid Helliesen-Lund; 23 בפברואר 1892 – 8 בדצמבר 1987) הייתה פעילת שלום נורווגית וחסידת אומות העולם, אשר הצילה יהודים רבים מהנאצים במלחמת העולם השנייה.
את פעילותה בהצלת יהודים בשואה, סיגריד התחילה בפראג, כאשר הצליחה להבריח שלושים ושבעה ילדים יהודים לנורווגיה.
בנוסף, סיגריד הייתה מאוד מעורבת בתמיכה בבית ילדים יהודים באוסלו, ולאחר השתלטות הנאצים על נורווגיה, סיגיריד עזרה בחילוץ והברחת הילדים מנורווגיה למקום מבטחים בשוודיה.
ב-25 באוקטובר 1942, סיגריד קיבלה מידע מודיעיני שהנאצים מתכננים לאסוף גברים יהודים ולשלוח אותם למחנות.
סיגריד, שלא סמכה על הטלפון, החליטה לעבור בעצמה בבתי היהודים על מנת להזהיר אותם.
לאחר כחודש, סיגריד קיבלה מידע נוסף על ריכוז כל היהודים על ידי הנאצים.
הפעם סיגריד סיעה במציאת מקומות מחבוא למשפחות יהודיות רבות ואף הצליחה להבריח אותם מנורווגיה.
ב-14 במאי 2006 יד ושם הכירה בסיגריד הילסין-לונד כחסידת אומות העולם.
סיגריד הילסין-לונד נולדה ב-23 בפברואר 1892, באוסלו שנורווגיה, לאב נורווגי בשם הנריק מיכאל הליסין (Henrik Michael Helliesen) ולאם שוודית בשם אולריקה אווה אגוסטה וון ארנהיים (Ulrica Ewa Augusta von Ehrenheim).
סיגריד גדלה בבית שעודד אומנות ואינטלקט, ולכן פיתחה רוח עצמאית מוקדם בחייה וסירבה לעשות קונפורמציה בכנסייה הנורווגית.
סיגריד קיבלה את ההסמכה האקדמית ב-1911 והחלה לימודים במוזיקה ווקאלית באוסלו (שאז נקראה קריסטיאנה), ביירוית ופריס.
מופעה הראשון היה ב-1918 באוסלו.
אולם, סיגריד פיתחה מחלת נשימה ולכן נאלצה להפסיק את קריירת השירה שלה.
סיגריד התחתנה עם דידריך לונד ב-1923. היו להם שני ילדים: ברנט ואריק.
לאריק, הצעיר, היה תסמונת דאון.
סיגריד התחילה את הסיוע ההומניטרי שלה ב-1927 כאשר גרה עם משפחתה בעיירה בשם אודה.
שם, היא הפגינה כנגד מה שלדעתה היו הבדלים בלתי מקובלים בין מעמדות החברה.
לאחר שבקרה בגרמניה ב-1934, היא הצטרפה לליגת הנשים הבינלאומית לשלום וחירות ב-1935. באותה תקופה, החלה לסייע לפליטים.
סיגריד החלה לפעול יחד עם ה-Nansenhjelpen והמשיכה את הסיוע שלה גם במלחמת העולם השנייה כאשר נורווגיה הייתה תחת הכיבוש הנאצי.
באותו הזמן, היא החלה לסייע לילדים עם צרכים מיוחדים.
בסתיו 1939, סיגריד נסעה לפרג כדי להבריח 37 ילדים יהודים לנורווגיה ולהציל אותם מהשמדה.
לאחר מכן היא החלה לפעול בבית ילדים יהודים.
ב-1942, כאשר הנאצים החלו לרדוף את היהודים בנורווגיה, סיגריד עזרה להחביא ולהבריח יהודים ולהצילם מהנאצים.
ב-25 באוקטובר קיבלה טלפון מאדם זר שאמר לה: "תהיה מסיבה גדולה הלילה.
אבל ניקח רק אריזות גדולות." סיגריד מספרת בספרה שבהתחלה לא הבינה מה כוונתו של האיש, אך לאחר מכן הבינה שמדובר ביהודים, וש-"האריזות הגדולות" זה הגברים.
סיגריד מיהרה לספר ליהודים שהכירה כדי שיעבירו זאת הלאה.
לאחר כחודש אדם בא לביתה ואמר לה: "הלילה וודאי תהיה עוד מסיבה, והפעם ניקח גם אריזות קטנות." סיגריד מיד הבינה שמדובר הפעם גם בנשים ובילדים.
הפעם סיגריד עברה בכל בתי היהודים שיכלה ועזרה לכמה משפחות למצוא מקומות מחבוא.
בנוסף, הלכה להזהיר את בית הילדים היהודי, ועזרה להחביא את הילדים.
בפברואר 1944 סיגריד נאלצה לברוח מנורווגיה לשוודיה.
שם היא הפכה לאחראית על ארגון סעד שמטרתו לעזור לנורווגים שהוחזרו ממחנות ריכוז נאצים.
לאחר המלחמה, סיגריד המשיכה בסיוע לנורווגים שחזרו ממחנות ריכוז, והרחיבה את תחום הסיוע שלה גם לנורווגים מהצי הסוחר הנורווגי אשר תרמו למאמץ המלחמתי.
בנוסף, גם הייתה יושבת הראש של הארגון "להציל את הילדים" בנורווגיה.
סיגריד הצטרפה רשמית לקהילה הקוויקרית באוסלו ב-1947, והפכה לקול מוביל בחברה הקוויקרית הגלובלית.
סיגריד היליסין-לונד נפטרה ב-1987, באוסלו, כשהייתה בת 95.
סיגריד הילסין-לונד הוכרה כחסידת אומות עולם ב-14 במאי 2006, וניטע עץ לכבוד המחתרת הנורווגית בכללותה ללא ציון שמות.
סיד פינץ' הוא שחקן בייסבול בדיוני, נושא מתיחת אחד באפריל נודעת, שפורסמה במאמר "המקרה המוזר של סיד פינץ'" (The Curious Case of Sidd Finch), שחיבר ג'ורג' פלימפטון, ופורסם בגיליון 1 באפריל 1985 של "ספורטס אילוסטרייטד".
על פי פלימפטון, פינץ' גדל בבית יתומים אנגלי, למד יוגה בטיבט, ויכול היה לזרוק כדור מהיר במהירות של 270 קמ"ש.
בתחילת 1985 שם לב מארק מולבוי, העורך האחראי של "ספורטס אילוסטרייטד", כי תאריכו של אחד מהגיליונות עם כתבת השער יוצא ב-1 באפריל.
בשל כך ביקש מכתבו ג'ורג' פלימפטון לחבר כתבה על בדיחות אחד באפריל בספורט.
כאשר פלימפטון גילה כי אינו מצליח למצוא מספיק דוגמאות לחיבור מאמר שלם, מולבוי אישר לפלימפטון ליצור מתיחה משלו.
פלימפטון דיווחו כי היידן סידהרתא "סיד" פינץ' היה מגיש בייסבול רוקי שהתאמן עם ניו יורק מטס.
הוא גם לבש רק נעל אחת – מגף כבד – כאשר הגיש.
פינץ', אשר מעולם לא שיחק בייסבול בעבר, ניסה להחליט בין קריירת ספורט לקריירה של נגינה על קרן יער.
מה שהיה מדהים לגביו היא יכולתו לזרוק את כדור הבייסבול במהירות של 270 קילומטרים לשעה, הרבה מעל השיא המוכר עד אז, של 167 קמ"ש "בלבד", עם דיוק מרבי, ללא צורך להתחמם.
דו"ח הסקאוטינג שהכינו במטס העניק לפינץ' "9" על מהירות ושליטה בכדור מהיר; "8" הוא הציון הגבוה ביותר בסקאלה המשמשת בדירוג.
על פי פלימפטון, פינץ' גדל בבית יתומים אנגלי, ואומץ על ידי ארכאולוג שנהרג מאוחר יותר בהתרסקות מטוס בנפאל.
לאחר תקופה קצרה של לימודים באוניברסיטת הרווארד, הוא נסע לטיבט ללמוד "שליטה בגוף ובנפש באמצעות יוגה" תחת "המשורר-קדוש הגדול לאמה מילרספה", שממנו למד את יכולות זריקת הכדור המרשימות שלו.
פינץ' החליט לא להמשיך את קריירת הבייסבול, ובמקום זאת העדיף "לנגן על קרן או לשחק גולף או משהו".
הסיפור לווה בתמונות של פינץ', כולל תמונה שבה הופיע גם לני דיקסטרה בצעירותו ותמונה נוספת של פינץ' מדבר עם מאמן ההגשה האמיתי של המטס, מל סטוטלמאייר.
המטס שיתפו פעולה עם המתיחה, ואפילו סיפקו מדים ומספר לפינץ'.
צלם "ספורטס אילוסטרייטד" ליין סטיוארט גייס חבר בשם ג'ו ברטון, שהיה מורה לאמנות בבית ספר תיכון באוק פארק שבאילינוי, כדי שיגלם את פינץ' בתמונות.
במרביתן, ברטון נמנע מלהפנות את פניו אל העדשה.
הסופר ג'ונתן די, שעבד בתור עוזרו של פלימפטון באותה תקופה, תיאר את פלימפטון בזמן כתיבת המאמר (בתרגום חופשי מאנגלית): "הוא היה בחרדה כל כך גדולה שבפעם הראשונה והיחידה בחמש השנים שעבדתי אצלו, הוא ביקש שאבוא לעבוד בשבת.
אני עדיין זוכר את ההלם הנאיבי שלי כשראיתי את הכותב המפורסם והמצליח מתייסר בניסיון להבין האם מה שכתב טוב מספיק, מצחיק מספיק, אמין מספיק, או אם כל הדבר הזה יגרום לו להיראות כמו השמוק הלאומי".
די גם דיבר על חלקו במתיחה בקטעים שנחתכו בעריכה מתוך הסרט הדוקומנטרי "Plimpton!
הסיפור פורסם בסוף מרץ 1985. אוהדי המטס שמחו על הצלחתם למצוא שחקן מסוג זה, והציפו את "ספורטס אילוסטרייטד" עם בקשות לקבלת מידע נוסף על הנושא.
עורך הספורט של אחד מעיתוני ניו יורק התלונן בפני ג'יי הורביץ, מנהל יחסי הציבור של המטס, על שאִפשר ל"ספורטס אילוסטרייטד" להשיג סקופ שכזה.
שני מנג'רים קראו לנציב ליגת הבייסבול, פיטר אוברות' (Ueberroth), לשאול כיצד יוכלו חובטיהם להתמודד עם פינץ' בבטחה.
בינתיים, "סיינט פיטרסברג טיימס" שלח עיתונאי למצוא את פינץ', ומארח בתוכנית רדיו טען שהוא ראה את פינץ' מגיש כדור בייסבול.
המטס נתנו לפינץ' ארונית בין ג'ורג' פוסטר ודריל סטרואוברי.
שלוש הרשתות הגדולות, CBS, NBC ו-ABC, ועיתונים מקומיים מסיינט פיטרסברג שבפלורידה שלחו עיתונאים לאצטדיון אל לאנג עבור מסיבת עיתונאים שנושאה היה פינץ'.
במסיבת עיתונאים ב-2 באפריל הודיע ברטון, שייצג את דמותו של פינץ' בתמונות שפורסמו, על פרישה מבייסבול.
בתת-הכותרת של הכתבה נכתב: "הוא מגיש בייסבול, בחלקו יוגי ובחלקו מתבודד.
בחירתו של סיד, המשוחרר באופן מרשים מאורח החיים הנהנתני שלנו, על יוגה - ועל עתידו בבייסבול".
האותיות הפותחות את המילים שבכותרת זו מרכיבים את המשפט האנגלי "Happy April Fools' Day – a(h) fib" ("אחד באפריל שמח – פרפור עליות").
למרות הרמז הברור והממד האבסורדי של תוכן המאמר, אנשים רבים האמינו כי פינץ' הוא אדם אמיתי.
המגזין הדפיס מאמר קטן בהרבה בגיליון אפריל הבא, שהודיע על פרישתו של פינץ'.
לאחר מכן הוא הודיע שמדובר מתיחה ב-15 באפריל.
פלימפטון האריך בסופו של דבר את הכתבה לכדי ספר, שפורסם בשנת 1987. הספר עסק ב"חזרתו קצרת-הזמן של פינץ' לבייסבול", ובו סיפורם של סדהורו אוהו ושל סטיב דלווסקי, כמו גם של חברתו של פינץ', גורמים לפינץ' להתמקד בבייסבול, והוא מתחיל לשחק עבור המטס ב-MLB.
באפריל 2015 הוציאה ESPN סרט תיעודי בסדרת שלה על תופעת סיד פינץ', בתור בדיחת אחד באפריל עבור הדור שלא הכיר את המתיחה המקורית.
ב-26 באוגוסט 2015 העניקה קבוצת ברוקלין סייקלונס לאוהדיה בובה בדמותו של פינץ', לרגל יובל השלושים למתיחה המקורית.
ג'ורג' פלימפטון כבר נפטר כשנערך משחק המחווה, ולפיכך בנו, טיילור, הוא שהגיש את הכדור הראשון במשחק.
ג'ו ברטון הגיע למשחק, וחתם על כמה מהבובות.
הבובות הציגו את פינץ' במדי הסייקלונס, כשבידיו קרן יער ורגל אחת שלו חשופה.
הסייקלונס לא היו קיימים בשנת 1985; מנהל קבוצה הסביר בראיון במהלך שידור הרדיו של המשחק כי שימוש בשם של קבוצת MLB ולוגו היה הרבה יותר יקר.
סידני אלווין פילד היה סופר ומרצה אמריקאי, שכתב מספר ספרים על תסריטאות, הראשון שבהם "יסודות כתיבת התסריט" (1979; תורגם לעברית ב-1997).
הוא הוביל סדנאות וסמינרים בנושא כתיבת תסריטים, וספריו נחשבים ל"תנ"ך של התסריטאות".
הוא נבחר להיכל התהילה של התאחדות התסריטאים האמריקאית .
סיד פילד נולד ב-19 בדצמבר 1935 בהוליווד שבקליפורניה, בלב תעשיית הבידור.
דודו, סול, היה ראש מחלקת הצילום של פוקס המאה העשרים, ושכנו היה סוכן, שהשיג עבור פילד הפעוט תפקיד של ביט בסרט "חלף עם הרוח" (1939), בסצנה שנחתכה לבסוף מהסרט.
הוא גם ניגן בחצוצרה בסרט "State of the Union" של פרנק קפרה מ-1948.
הוא למד בתיכון הוליווד, שם פגש את פרנק מצולה , "יועץ הכנופיה" ב"מרד הנעורים" (1955), שעודד אותו להמשיך לשחק.
אמו נפטרה במהלך שנת לימודיו האחרונה בתיכון, מה שגרם לו לנדוד ברחבי ארצות הברית במשך שנתיים.
הוא שקל ללמוד רפואת שיניים, כדי לכבד את זכרה של אמו ולבחור ב"חיים מקצועיים", אך בסופו של דבר סיים תואר ראשון באנגלית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם למד תחת ז'אן רנואר ולוהק למחזה של רנואר, "קרולה".
רנואר המליץ לפילד ללמוד בבית הספר לקולנוע של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם שיתף פעולה בסרט קצר עם ג'ים מוריסון וריי מנזרק מ"הדלתות".
פילד החל לעבוד כקורא תסריטים בדייוויד ל.
בהמשך התקדם לתפקיד תסריטאי וחוקר לסדרת "ביוגרפיה" של החברה, בהנחיית מייק וולאס, בראשית שנות ה-60. הוא כתב את "Hollywood and the Stars", את "National Geographics" ואת "Jacques Cousteau Specials" בשנים 1963–1965 עבור דייוויד ל.
פילד היה גם תסריטאי ויועץ תסריטים עצמאי.
הוא כתב תשעה תסריטים, שאחד מהם הופק כסרט הארגנטינאי "Los Banditos".
פילד כתב והפיק את סדרת הטלוויזיה "Men in Crisis" בשנת 1964, וסרט תיעודי על חיי הלילה בווגאס, "Spree", בשנת 1967; בסרט האחרון הוא שימש גם קריין.
הוא היה ראש מחלקת התסריטאות ב-Cinemobile System, לאחר שהמייסד פואד סעיד החליט לגוון את שירותיה של חברת שירותי המיקום, ולהקים במסגרתה אולפן בידור.
שדה לימד תסריטאות לתואר שני בכתיבה מקצועית באוניברסיטת דרום קליפורניה עד שנת 2001. באמצע שנות השבעים החל פילד ללמד תסריטאות במכללה הניסויית של שרווד אוקס בהוליווד.
בנוסף, הוא הוביל סדנאות תסריטאות ברחבי העולם.
סטודנטים שלו בעבר כוללים את ג'אד אפאטו, ג'ון סינגלטון, אנה המילטון פילן ואלפונסו קוארון.
התרומה הבולטת ביותר של פילד היא הפרדיגמה שלו "מבנה תלת-מערכתי" , על פני המבנה בן חמש המערכות ששימש את ויליאם שייקספיר ואחרים.
במבנה זה, סופר מגדיר את ההתרחשות בסרט בעשרים עד שלושים הדקות הראשונות; אז הגיבור חווה "נקודת עלילה" (plot point), המספקת לגיבור מטרה.
כמחצית מזמן ההקרנה של הסרט מתמקדת במאבקו של הגיבור להשיג מטרה זו.
המערכה השנייה נקראת "העימות" (confrontation).
פילד מתייחס גם ל"נקודת האמצע" (midpoint), נקודת מפנה באמצע התסריט.
נקודת מפנה זו היא לרוב היפוך של עתידו של הגיבור.
המערכה השלישית מתארת את מאבקו של הגיבור להשיג (או לא להשיג) את מטרתו, כמו גם את התוצאות של מלכיו.
את אשתו השנייה, אביבה, פגש בעת שהוביל סדנה בווינה בראשית שנות התשעים; הייתה לו בת אחת מנישואים קודמים.
פילד נפטר ב-17 בנובמבר 2013, בן 77, בביתו בבוורלי הילס שבקליפורניה.
סידני ריימונד אודי היה שחקן ומתאבק אמריקאי.
היה מוכר בעיקר תחת שמות הבמה שלו, סיד וישס, סיד ג'סטיס, סייקו סיד או בקיצור סיד בשל הופעותיו בארגוני ההיאבקות "World Championship Wrestling" (WCW) ו-"World Wrestling Federation" (ה-WWF, כיום ה-WWE).
אודי הוא שש פעמים אלוף העולם, כשזכה באליפות ה-WWF, באליפות העולם במשקל כבד של WCW ובאליפות העולם המאוחדת במשקל כבד של USWA, פעמיים כל אחד.
בנוסף לזכיותיו באליפויות העולם, אודי זכה פעם אחת באליפות ארצות הברית במשקל כבד של WCW.
במהלך תקופותיו ב-WWF וב-WCW, הוא כיכב במספר קרבות מרכזיים של אירועי "שלם וצפה" מובילים כגון "רסלמניה 8" בשנת 1992 ו"רסלמניה 13" בשנת 1997 של ה-WWF, ואירוע הדגל "סטארקייד" בשנת 2000, של ארגון ההיאבקות המתחרה, WCW.
אודי נישא לסברינה פייג' ב-30 בדצמבר 1983. לשניים נולדו שני ילדים: פרנק, שהשתתף בעונות ה-14 וה-18 של תוכנית המציאות האמריקאית "האח הגדול", וגונאר, שגם הוא מתאבק.
בינואר 2011 נעצר אודי במחוז שלבי של מדינת טנסי.
הוא נעצר בשולי הכביש על כך שלא חגר חגורת בטיחות ובנוסף הואשם בהחזקת מריחואנה ובנהיגה ללא רישיון.
הוא שוחרר לאחר מכן בערבות של אלף דולר.
אליפות סופר משקל כבד של AWF (פעם אחת)
אליפות במשקל כבד של CWA (פעם אחת)
אליפות Northeast במשקל כבד של NWA (פעם אחת)
PWI דירג אותו במקום ה-16 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 1991
האליפות הדרום מזרחית במשקל כבד של NWA ("המחלקה הצפונית") (פעם אחת)
אליפות הזוגות הדרום מזרחית של NWA (פעם אחת) – עם שיין דאגלס
אליפות טקסס במשקל כבד של USWA (פעם אחת)
אליפות העולם המאוחדת במשקל כבד של USWA (פעמיים)
המתאבק הכי פחות מועדף על הקוראים (1993)
הקרב הגרוע של השנה (1990) – נגד הנייטסטוקר
סיגריד סולבאק רבה (בנורווגית: Sigrid Solbakk Raabe; נולדה ב-5 בספטמבר 1996), ידועה בשמה הפרטי סיגריד, היא זמרת-יוצרת נורווגית.
בשנת 2017, סיגריד הוציאה לאור את המיני-אלבום הראשון שלה, Don't Kill My Vibe.
במרץ 2019, הוציאה את אלבום בכורתה, Sucker Punch, שנכנס למצעד אלבומי המוזיקה הנורווגי והגיע למקום הרביעי במצעד האלבומים הבריטי.
סיגריד נולדה במחוז אלסונד, מזרח נורווגיה.
כנערה, סיגריד הושפעה רבות מהזמרים אדל, ג'וני מיטשל וניל יאנג.
בגיל 17, היא וחברתה יוהאנה הקימו להקה בשם "Sala Says Mhyp", על שם החתול של סיגריד.
בשנת 2013, סיגריד הוציאה לאור את סינגל הבכורה שלה, "Sun".
בשנת 2014, היא חתמה חוזה הקלטות עם חברת התקליטים "פטרולאום רקורדס" והופיעה במספר פסטיבלים נורווגים, דוגמת "Øyafestivalen".
בשנת 2016, סיגריד חתמה חוזה הקלטות נוסף עם חברת התקליטים "איילנד רקורדס" והוציאה את הסינגל "Don't Kill My Vibe".
ב-5 במאי 2017, המיני-אלבום אלבום הראשון שלה, Don't Kill My Vibe, יצא לאור, וזכה לשבחים בנורווגיה ומחוצה לה.
המיני-אלבום נכנס למצעדים רבים במדינות שונות דוגמת נורווגיה, אוסטרליה והממלכה המאוחדת.
באותה השנה, סיגריד הופיעה בפסטיבל גלסטונברי ובפסטיבל רדינג ולידס.
בשנת 2018, סיגריד זכה בפרס "...Sound of" לשנת 2018. באותה השנה, סיגריד הועמדה לפרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2018 בקטגוריה "אמן הפוש‑אקט הטוב ביותר" אך לא זכתה.
ב-11 ביולי היא הוציאה את השיר "Schedules" כרצועה השנייה מתוך המיני-אלבום Raw.
בדצמבר 2018, סיגריד הכריזה כי אלבום בכורתה, Sucker Punch, עתיד לצאת ב-8 במרץ 2019. האלבום מכיל 7 רצועות חדשות וחמישת השירים שיצאו לפני האלבום.
באותה שנה, סיגריד הצטרפה לסיבוב ההופעות של הלהקה האמריקאית מארון 5, "Red Pill Blues Tour".
בדצמבר 2019, סיגריד ערכה את סיבוב ההופעות הראשון שלה כזמרת מובילה, כדי לקדם את האלבום Sucker Punch.
סיגריד מריה אליזבת ראוסינג היא פילנתרופית שוודית, העוסקת גם באנתרופולוגיה ובהוצאה לאור.
בשנת 2019 הייתה האישה העשירה ביותר בבריטניה.
היא המייסדת של קרן סיגריד ראוסינג, אחד המוסדות הפילנתרופיים הגדולים ביותר בבריטניה, וכן הבעלים של כתב העת גרנטה והוצאת הספרים Granta Books.
סיגריד ראוסינג היא בת ל, בעלת התאגיד הבינלאומי טטרה פאק.
היא גדלה בלונד, שוודיה ובשנים 1983 עד 1986 למדה היסטוריה באוניברסיטת יורק.
בעלת תואר שני ושלישי באנתרופולוגיה חברתית מיוניברסיטי קולג' לונדון.
לצורך עבודת הדוקטורט היא התגוררה בשנים 1993–1994 בחווה שיתופית, דמוית קיבוץ, באסטוניה.
על תקופה זו כתבה מספר מאמרים מחקריים ושני ספרים.
ראוסינג פרסמה מאמרים בנושאי זכויות אדם בניו סטייטסמן, בגרדיאן ובסאנדיי טיימס.
בשנת 2005 רכשה, יחד עם בעלה אריק אברהם, את כתב העת הספרותי גרנטה ואת הוצאת הספרים שלו.
בשנת 2013 הופיעה ברשימת מאה הנשים החזקות ביותר בבריטניה לפי ה-BBC.
בשנת 1988 ראוסינג הקימה ארגון צדקה בשם Sea Foundation.
הקרן תורמת כ-200 מיליון ליש"ט מדי שנה לארגוני זכויות אדם ברחבי העולם.
אחד הארגונים המרכזיים הנתמכים על ידי הקרן הוא "Hope not Hate", הפועל בבריטניה נגד גילויי גזענות ופשיזם וערך קמפיינים נגד ארגוני אסלאם קיצוני ונגד אנטישמיות.
בין השאר תרמה הקרן לפליטים מבורמה, לקורבנות תעשיית המין באלבניה, לדיירי שכונות עוני בקניה ולקורבנות אלימות נגד נשים בבריטניה.
כמו כן תרמה הקרן לארגוני זכויות האדם בישראל, בהם המוקד להגנת הפרט והאגודה לזכויות האזרח בישראל.
לראוסינג הוענקו מספר פרסים על פעילותה לקידום זכויות האדם בעולם.
בין השאר היא חברת דירקטוריון ב"מסדר הכפית", ארגון שוודי הפועל נגד קיצוניות פוליטית ודתית ובעד סובלנות, ששמו מבוסס על דברים שנשא עמוס עוז.
בשנים 2009 ו-2010 הייתה חברת ועדת השופטים שהמליצה על פרסי אמנסטי אינטרנשיונל בתחומי המדיה.
מכהנת בוועדה המייעצת לבית הדין הפלילי הבינלאומי, וחברת כבוד במועצה הבינלאומית של Human Rights Watch.
ראוסינג נשואה לאריק אברהם, מפיק טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון שנולד בדרום אפריקה.
הם מתגוררים בלונדון, ובבעלותם גם אחוזה בסקוטלנד.
סיגריד אוגוסטה (גוסטה) גרין אספה מידע מודיעיני כהכנה לחבלה במפעל המים הכבדים הנאצי בטלמרק במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא עבדה עבור ההתנגדות הנורווגית ולאחר מכן בבלצ'לי פארק.
גרין נולדה בדארוון, לנקשייר, לסטפורד גרין, בעל עסק קטן למכונות ואספקה לטחנות רוח, ולאשתו אדית סטפורד, לבית סוונסן, נורווגית שהגיעה לבריטניה כדי לעבוד כאו-פיר והתחתנה עם בן המשפחה שעבורה עבדה.
היו לה עוד שני אחים.
גרין דיברה שתי שפות, אנגלית ונורווגית, עשתה בגרות בבית הספר לדקדוק של דארוון ב-1938 ולמדה אנגלית באוניברסיטת מנצ'סטר עד שעזבה עם פרוץ המלחמה.
גרין הייתה מאורסת לטייס קרב שנהרג במהלך המלחמה והיא נותרה רווקה.
לאחר המלחמה היא ניהלה חיים רגילים בדארוון, עבדה במספר עבודות, כולל תפקיד במרפאה המלכותית של בלקברן.
הייתה פעילה במפלגה השמרנית המקומית והתנדבה בבית החולים המקומי שלה.
גרין הצטרפה לחיל העזר לנשים בחיל האוויר הבריטי, בגיל 22. בשל שליטתה בשפה הנורווגית, שאותה קיבלה מאמה הנורווגית היא אותרה במהירות והוצבה במחתרת הנורווגית, אשר נלחמה במשטר הבובות הפרו-נאצי שהוקם במדינה.
גרין נשלחה לנורווגיה הכבושה בידי הנאצים כדי להביא מידע על מפעל המים הכבדים בטלמרק וכהכנה לחבלה במפעל המים הכבדים הנאצי בטלמרק במהלך מלחמת העולם השנייה.
דודה של סיגריד היה בעלי המפעל והיא ביקרה בו לפני תחילת המלחמה וידעה למצוא אותו.
מאחר שסירבה לצנוח, הועברה גרין לנורווגיה בסתר באמצעות.
במהלך ההפלגה לבשה בגדי גבר משום שנשים לא הורשו לעלות על צוללות.
גרין סיפקה מידע מודיעיני חיוני עבור הפשיטה בשנת 1943 שגם הונצחה בסרט גיבורי טלמרק עם קירק דאגלס.
לאחר תום המשימה, עברה ברגל מנורווגיה לשוודיה הנייטרלית, ונמלטה משם בתא פצצות ריק של מטוס מוסקיטו.
כאשר שבה לבריטניה היא פעלה בבלצ'לי פארק בבקינגהמשייר ושם עסקה בפיצוח קודים נאצים באמצעות מכונות אניגמה.
גרין נפטרה בגיל 91, בשלווה בשנתה, בבית אבות בדארוון, שנה לאחר שקיבלה את תג בלצ'לי פארק ואת מדליית החופש של בלצ'לי פארק על 'עבודתה החיונית' במלחמת העולם השנייה.
היא קיבלה מכתב תודה מראש הממשלה הבריטית, דייוויד קמרון ומדליית בלצ'לי פארק כהערכה לעבודה שעשתה.
היא נקברה בבית הקברות והמשרפה של פליזינגטון, בלקברן, לנקשייר, אנגליה.
"סיגריות לייט" הוא שיר שכתבה, הלחינה וביצעה הזמרת־יוצרת הישראלית ענבל פרלמוטר.
השיר נכלל באלבום "הקלטות אחרונות", שהתפרסם ב־1998, שנה לאחר מותה של פרלמוטר.
אסף אמדורסקי, ערן צור, ואסי לוי ביצעו לשיר גרסאות כיסוי.
השיר מתעד אירוע שבו פרלמוטר וחברתה פרצו לדירתו של ידיד של פרלמוטר ושכנהּ לרחוב, לאחר שלא ענה לטלפון יומיים, באחד הימים של קיץ 1996. הן מצאו את הדירה מוצפת בדם ואותו משוסף גרון לאחר התאבדות שהצליחה.
נגה אלבלך ציינה ב"הארץ" שהמילה "זוועה" מוזכרת בשיר לא בהקשר למעשה ההתאבדות, "אלא מוצמדת דווקא לאבחנה האנתרופולוגית הבאה: כולם מעשנים סיגריות לייט פתאום / אני לא יודעת מה זה הזוועה הזאת / זה סטייל חדש ולא ברור / מזכיר לי חרא של סיפור".
גבי בר חיים כתב ב"ידיעות אחרונות":
בשיר הונצחה היחצ"נית מירי בן יוסף.
מקמת' נותר נאמן לנשיא הארי טרומן במהלך המרד של נגד ה"דיקסיקרטים" של 1948, וניהל מסע בחירות בכל רחבי מדינות הדרום למען בחירתו לתקופת כהונה שנייה של טרומן.
כמושל לשעבר, הוביל מקמת' את ההתנגדות למושל תומך ההפרדה הגזעית אורוול פובוס לאחר משבר ליטל רוק ב-1957. בהמשך הוא היה לאחד מעורכי הדין לדיני נזיקין הבולטים ביותר בארצות הברית, ייצג אלפים בתביעות נזקי גוף שהפכו למקרי תקדים, וחנך דורות של עורכי דין צעירים.
בעת מותו הוא היה ותיק מושלי ארקנסו לשעבר שהיו אז בחיים.
סיד מקמת' נולד בבקתה ליד מגנוליה, שבמחוז קולומביה, ארקנסו, כבנם של האל פירס ונטי בל סנדרס מקמת'.
סבו מצד אביו, השריף של מחוז קולומביה, סידני סמית' מקמת', נהרג שנה במסגרת תפקידו שנה קודם לכן והניח אחריו אלמנה ושמונה ילדים ללא גימלה, כשהאל מקמת' היה הבכור שבהם.
לאחר שנים של גידול סוסים ואי-הצלחה בקידוח בארות נפט בדרום-מערב ארקנסו, הוא עבר ביוני 1922 עם משפחתו באמצעות עגלה לעיר הוט ספרינגס.
שם הוא מכר את אחרון סוסיו והחל לעבוד כספר.
אמו של מקמת', נטי, עבדה כמניקוריסטית וכקופאית בבית קולנוע.
סיד ואחותו, אידית, למדו בבתי הספר הציבוריים בהוט ספרינגס, שם הצטיין הנער באגרוף ובתיאטרון, היה חבר בתנועת הצופים ועבד כמצחצח נעליים וכמוכר עיתונים כדי להשלים את ההכנסה הדלה של משפחתו.
במשך כל שמונה שנות לימודיו הוא נבחר כנשיא הכיתה, ובשנת לימודיו האחרונה הוא זכה בפרס הראשון המדינתי באגרוף במשקל בינוני.
מקמת' למד בקולג' הנדרסון המדינתי ובאוניברסיטת ארקנסו, שם הוא נבחר כנשיא אגודת הסטודנטים.
הוא היה חבר באחוות סטודנטים שונות כמו "רובאי פרשינג", "בלו קי" וסיגמא-אלפא-אפסילון.
ב-1936 סיים מקמת' את לימודיו בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה.
עם סיום לימודיו קיבל מקמת' דרגת לוטננט משנה בחיל הנחתים של ארצות הברית כאיש כוחות המילואים של הסטודנטים.
במלחמת העולם השנייה הוא שירת בחיל הנחתים לאחר שהתנדב לשוב לשירות פעיל ב-1940. הוא הוצב כקצין אימונים לטירונים בקוונטיקו, וירג'יניה, קודם לדרגת קפטן, לאחר מכן למייג'ור, וב-1942 הוצב בסמואה האמריקאית כמפקד הכוחות המשולבים של בית הספר ללוחמה בג'ונגלים.
החל מסוף אותה שנה ועד ראשית 1944 הוביל מקמת' את הרגימנט השלישי של חיל הנחתים כקצין מבצעים וכמפקד בפועל במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, כולל , קרב ולה לוולה, קרב גוודלקנל והמערכה בבוגנוויל, שבמהלכם הוא ניהל את קרב פיבה פורקס, פעולה מכרעת, שבה הם נבלמו בירי מרגמות של האויב.
במהלך הקרב הוא קיבל מינוי שדה לדרגת לוטננט קולונל ועוטר בכוכב הכסף ובעיטור לגיון ההצטיינות.
בנימוקים לעיטור הראשון, שנחתמו באופן אישי על ידי אדמירל ויליאם הולסי, זכה מקמת' לשבחים על "גבורה יוצאת מן הכלל...
ומבלי לחשוב על ביטחונו האישי מעל ומעבר לדרישות התפקיד, היה השראה לקצינים ולחיילים".
זמן קצר לאחר מכן לקה מקמת' במלריה ובפילאריאזיס ואושפז במשך כמה חודשים בניו זילנד ובסן דייגו.
לאחר מכן הוא שירת במטה חיל הנחתים בוושינגטון, שם הוא תכנן את הפלישה האמפיבית לאיי יפן.
בדצמבר 1945 שוחרר מקמת' משירות פעיל.
לימים, לאחר תום כהונתו כמושל, חידש מקמת' את פעילותו בכוחות המילואים של חיל הנחתים ופיקד על יחידת אימוני מתנדבים בליטל רוק עד 1964. בשנים 1960–1961 הוא שימש כנשיא הארצי של אגודת דיוויזיית הנחתים השלישית.
ביוני 1963 קודם מקמת' לדרגת בריגדיר גנרל, בתוקף מיולי 1962 ובמשך השנים הבאות מילא שורה של תפקידי פיקוד והדרכה בכוחות המילואים של חיל הנחתים, כולל שני סבבי שירות במלחמת וייטנאם.
ב-7 בנובמבר 1966 הוא קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
ב-1967 סייע מקמת' בהקמת סניף גייסות האימון לקצינים צעירים של חיל הנחתים בבית הספר התיכון הקתולי לבנים בליטל רוק.
בראשית 1946 התאגדו מקמת' וחיילים משוחררים אחרים ששבו מהמלחמה כדי להיאבק בשחיתות בממשל העירוני של הוט ספרינגס, שנשלט על ידי בעלי אינטרסים בהימורים בלתי חוקיים.
באותה תקופה הייתה הוט ספרינגס מרכז לאומי להימורים שפקדו אותו דמויות מהפשע המאורגן של שיקגו, ניו יורק ומטרופולינים נוספים.
בתי הקזינו פרחו, ובתי המלון בעיר פרסמו מודעות לשיווק זנות.
מאפיונרים החזיקו בשליטה הפוליטית באמצעות רכישה והחזקה של מאות קבלות על תשלום מס גולגולת, שלרוב הונפקו על שמם של נפטרים או של אנשים פיקטיביים, ושבהן נעשה שימוש להונאת בחירות.
שוטרי העיר קיבלו שכר מארגון מקומי בראשותו של ראש העיר הוותיק ליאו מקלפלין.
שריף שלעבר שניסה לאכוף את חוקי המדינה נגד הימורים נרצח ב-1937, ללא שאיש הורשע ברצח.
מקמת' התמודד בראשות סיעה של חיילים משוחררים בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, שלמעט הוא עצמו, נוצחו כל חבריו לסיעה.
על כל פנים, שאר חבריו פרשו מהמפלגה והתמודדו כמועמדים עצמאיים בבחירות הכלליות של 1946 לאחר שמקמת' שיכנע שופט פדרלי לפסול את הקבלות המזויפות על תשלום מס הגולגולת.
רובם ניצחו בבחירות, וביניהם בלטו טייס הקרב לשעבר ארל ט.
בראון, שנבחרו כראש העיר וכשריף, בהתאמה.
מקמת' שימש כתובע של המחוז השיפוטי ה-18 (מחוזות גרלנד מונטגומרי) החל מ-1947. עמיתיו החיילים המשוחררים שנבחרו לתפקידי ציבור בהנהגתו, סגרו את בתי הקזינו ושאר עסקים בלתי חוקיים בעיר וחבר מושבעים גדול הגיש כתבי אישום נגד בעלים ובעלי תפקידים של עסקים אלו ונגד פוליטיקאים, כולל ראש העיר הקודם.
עם התפתחותה של לאס וגאס כמרכז הימורים ארצי בשנים שלאחר מכן, ירדה הוט ספרינגס מגדולתה בתחום זה.
תחייתם של בתי הקזינו במהלך תקופת כהונתו של המושל אורוול פובוס בשנים 1955–1967, הסתיימה עם בחירתו של המושל הבא, הרפובליקני וינטרופ רוקפלר.
לאחר הצלחה בתפקיד התובע המחוזי, ניצח מקמת' ב-1948 בניצחון צמוד בבחירות המקדימות של הדמוקרטים למשרת מושל ארקנסו את התובע הכללי לשעבר של ארקנסו, ג'ק הולט.
הולט האשים את מקמת' ש"מכר את המדינה למצביעים הכושיים".
בבחירות הכלליות ניצח מקמת' את מועמד הרפובליקנים, צ'ארלס ר.
ב-11 בינואר 1949 הושבע מקמת' כמושל ארקנסו, והיה לצעיר המושלים בכל מדינות ארצות הברית.
ב-1950 הוא נבחר בקלות לכהונה שנייה לאחר שהתמודד בבחירות המקדימות מול קודמו בתפקיד בנג'מין טרוויס לייני, שתקף את מקמת' על תמיכתו בנשיא הארי טרומן ב-1948 כאשר לייני ודמוקרטים רבים ממדינות הדרום פרשו מהמפלגה על רקע מצע זכויות האזרח שלה.
הפורשים העבירו את נאמנותם למושל קרוליינה הדרומית סטרום ת'ורמונד, שהתמודד לנשיאות ארצות הברית כ"דיקסיקרט".
מקמת' לקח את השליטה במפלגה בארקנסו מידי לייני.
הוא ניהל מסע בחירות נמרץ באזור וזכה לשבחים מפי הנשיא טרומן על סיועו לשמירת שליטת הדמוקרטים ברוב מדינות הדרום.
השניים פיתחו ידידות ארוכת שנים, ושמו של מקמת' הוזכר כאפשרות להיות מועמד לתפקיד סגן הנשיא בבחירות לנשיאות של 1952.
ממשלו של מקמת' התמקד בשיפורי תשתיות, כולל סלילה נרחבת של הכבישים מאזורי החוות לשווקים ושל הכבישים הראשיים "כדי להוציא את ארקנסו מהבוץ ומהאבק", בחישמול האזורים הכפריים, ובבנייה של מרכז רפואי בבירת המדינה.
מקמת' תמך בחוקים נגד מעשי לינץ' ומינה אפרו-אמריקאים לגופי ממשל בפעם הראשונה.
ממשלו מיזג מאות מועצות חינוך קטנות ובנה את אוניברסיטת ארקנסו למדעי הרפואה, שבנייתה מומנה באמצעות מס של שני סנט על סיגריות.
מקמת' עבד ללא לאות, לעיתים בחשאי, עם ד"ר לורנס דייוויס האב, כדי להציל את הקולג' המדינתי לשחורים, את הקולג' החקלאי ואת הקולג' הטכני, כיום אוניברסיטת ארקנסו בפיין בלאף.
הוא גם נקט בצעדי רפורמה במערכת בריאות הנפש המדינתית והעלה את שכר המינימום.
מקמת' נבחר על ידי מושלי המדינות המייצרות נפט לשמש כיושב ראש הנציבות הבין-מדינתית לנפט וגז, שנועדה לשפר את מבני התעריפים ולהרחיב את הסיוע הפדרלי לחיפושי נפט.
הוא נבחר כיושב ראש ועידת מושלי הדרום.
מקמת' הזמין את העיתונאי חושף השחיתויות, עורך העיתון ארקנסו גאזט, הארי אשמור, לנאום בפני המושלים.
נושא נאומו היה בזבוז כספי הציבור בהחזקת בתי ספר נפרדים לתלמידים לבנים ושחורים.
תבוסתו בבחירות לכהונה שלישית ולסנאט
מקמת' התמודד מול בעלי אינטרסים במגזרים שונים, בעיקר מגזר האנרגיה, שזמן רב שלטו בפוליטיקה של ארקנסו.
על אלו נמנו חברת החשמל של ארקנסו בניהולו של סי המילטון מוזס, בנקאים אמידים וסוחרי איגרות חוב, חברות בתעשיית העץ, תאגיד הנפט מרפי, והמשפחות הוותיקות של בעלי המטעים בדלתא של המיסיסיפי.
כל אלו חששו שמדיניותו הפרוגרסיבית של מקמת' תגרום לעליית הוצאות השכר ותשבור את כלכלת החכירה בחוות.
אנשי מגזר התשתיות חששו מאובדן אדמות לטובת הקואופרטיבים לחשמל באזורים הכפריים.
"ויט" סטיבנס כממליך הפוליטיקאים המרכזי.
בבחירות אלו, אילץ מקמת' את המושל פובוס להתמודד מולו בסיבוב שני בזכות הפרש של 500 קולות.
בסיס התמיכה של מקמת' בקרב מעמד העובדים נוטרל בשל מס גולגולת של שני דולר שהיה צורך לשלמו שנה לפני הבחירות, ולמעשה שלל את זכות הבחירה של אלפים מבין מצביעים אלו.
לשווא ניסה מקמת' לבטל את המס, שנותר כשריד אחרון לחוקי ג'ים קרואו עד לקבלת התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית ב-1964.
לאחר תבוסתו בבחירות של 1952, שב מקמת' לעיסוקו בעריכת דין, ובמשך חצי המאה הבא הוא היה לאחר מעורכי הדין לצרכנות המובילים בארצות הברית.
מקמת' ושותפו הנרי וודס, ששירת כראש הסגל שלו בעת כהונתו כמושל ומאוחר יותר מונה כשופט פדרלי מחוזי, זכו למודעות לאומית בשל השימוש בראיות כבדות משקל, כמו דגמים מפורטים של אתרי התאונות ואנטומיה אנושית.
ב-1976 נבחר מקמת' כנשיא האקדמיה הבינלאומית של עורכי הדין לנזיקין, קבוצה נבחרת של 500 עורכי הדין הבולטים ביותר בעולם, וב-22 בפברואר 1977 הוא החל לשמש בתפקיד במהלך הוועידה השנתית של הארגון בניירובי, קניה.
ניצחונותיו של מקמת' בבתי המשפט היו ראויות יותר לציון לאור העובדה שהרכבי חבר המושבעים באותה תקופה היוה לא בהכרח הוגנים.
עובדי מפעלים, אפרו-אמריקאים, חברי ארגוני עובדים, פועלים פשוטים, ושאר עובדים שכירים, הודרו לעיתים קרובות מהשתתפות בחבר המושבעים, שרוב חבריהם היו עובדי בנקים וחברות ביטוח, מנהלים בדרג הביניים, מתווכי נדל"ן, בעלי עסקים קטנים, מומחים בשכר, חברי מועדונים ושאר גורמים שהיו עוינים כלפי התובעים בתיקים המשפטיים.
המושבעים בבתי המשפט הפדרליים היו יותר מגוונים, אך שופטי בתי המשפט הפדרליים המחוזיים, שברוב המקרים שימשו קודם לכהונתם כיועצים משפטיים של תאגידים, החזיקו בידיהם סמכויות רחבות לפסול תיקים, להפוך על פיהם פסקי דין, ולפסול עדויות שתמכו בעמדות העותרים - פסיקות שניתנו לעיתים קרובות וחייבו תהליכי ערעור ארוכים.
ב-1991 הגיש מקמת' יחד עם אנשי משרדו תביעה נגד חברות טבק לפיצוי על הוצאות תוכנית מדיקאייד על טיפול במעשנים.
לאחר שהתביעה נדחתה על ידי הרשויות בארקנסו, שלה היו קשרים הדוקים עם חברות הטבק, נעשה שימוש ברעיון לתביעה זו בפלורידה, מיסיסיפי ומינסוטה, שבה הושג הסדר בהיקף של מיליארד דולר.
עד מהרה הוגשו תביעות דומות ב-46 מדינות נוספות.
טקסס השיגה פיצוי של 18 מיליארד דולר בבית המשפט הפדרלי שאליו סירבו פקידי הממשל של ארקנסו להצטרף.
בסופו של דבר סיכמה ארקנסו על הסדר בהיקף שנתי של 60 מיליון דולר שהושג ב-1999. כל ההסדרים הללו, ותביעות פיצויים שהוגשו על ידי הממשל הפדרלי בעקבותיהם, הגיעו בסופו של דבר להיקף כולל של יותר מטריליון דולר, וייצגו את האינטרס הציבורי הגדול ביותר בהיסטוריה המשפטית של ארצות הברית.
מקמת' המשיך להיות פעיל גם במהלך העשור התשיעי לחייו.
הוא המשיך לנאום במוסדות החינוך בארקנסו ובאירועים שונים, במיוחד במוסד האקדמי הראשון שבו הוא למד, אוניברסיטת הנדרסון המדינתית, שהסגל שלה יצר סדרת הרצאות בהיסטוריה ובמדע המדינה לכבודו, ובאוניברסיטת ארקנסו למדעי הרפואה, שלקרן המלגות שלה הוא תרם באופן משמעותי.
הוא גם תמך בארגוני אזרחיים מקומיים, כולל הבונים החופשיים בנוסח הסקוטי (שהעניקו לו את הכיבוד הגבוה ביותר של הצלב הגדול), והליונס.
מקמת' נבחר כנשיא אגודת הדיוויזיה השלישית של חיל הנחתים, וב-1994 הנחה את הסרט התיעודי "קרב הבוקסיט", שבו סופר סיפורם של הכורים שחצבו אלפי טונות של אלומיניום מבורות ליד העיר בוקסיט שבארקנסו, שבהם נעשה שימוש בייצור מטוסים צבאיים במלחמת העולם השנייה.
עובדי תעשיית האלומיניום ומשפחותיהם היו בין תומכיו האדוקים ביותר במהלך רבים ממסעות הבחירות של מקמת'.
במשך 26 שנים לימד מקמת' לימודי תנ"ך מתקדמים בכנסייה המתודיסטית המאוחדת של רמות פולאסקי בליטל רוק, עם דגש על ספרי הנביאים.
רעייתו הראשונה של מקמת' ואהבת נעוריו הייתה איליין ברוטון מקמת', שנפטרה ב-1942, ואיתה נולד לו בן אחד.
רעייתו השנייה במשך 49 שנים, אן פיליפס מקמת',נפטרה בליטל רוק ב-1994 ואיתה נולדו לו שני בנים ושתי בנות.
רעייתו השלישית הייתה בטי דורץ' ראסל.
סיד מקמת' נפטר בביתו בליטל רוק ב-4 באוקטובר 2003. ימים ספורים קודם לכן הוא שוחרר מאשפוז לאחר שקיבל טיפול להתייבשות חמורה, תת-תזונה ודופק בלתי סדיר.
עם מותו של סטרום ת'ורמונד ארבעה חודשים קודם לכן, היה מקמת' למושל לשעבר הוותיק ביותר מבין כל מושלי מדינות ארצות הברית.
עם מותו עבר התואר למושל דלאוור לשעבר אלברט קארוול, שהושבע לתפקידו שבוע אחד לאחר מקמת'.
מקמת' נקבר בהלוויה צבאית מלאה שנוהלה על ידי משמר הכבוד של חיל הנחתים.
ארונו הוצב במשך יום ברוטונדה של הקפיטול המדינתי של ארקנסו, ולאחר מכן הוא הועבר עטוף בדגל בשיירה לכנסייה המתודיסטית המאוחדת של רמות פולאסקי בליטל רוק בטקס שבו נכחו יותר מאלפיים איש.
נאום ההספד נישא על ידי המושל לשעבר דייוויד פריור.
סיגרד אנדרסון היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הדרומית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כתובע הכללי ה-17 של מדינתו בשנים 1947–1951, ולאחר מכן ועד 1955 כמושל דקוטה הדרומית ה-19.
סיגרד אנדרסון נולד בקהילה כפרית ליד העיר ארנדל שבמחוז מזרח אגדר שבנורווגיה.
כשהיה בן שלוש, היגרה משפחתו לארצות הברית והתיישבה במחוז לינקולן שבדקוטה הדרומית.
בגיל שמונה, כאשר התאזרח אביו, נעשה גם אנדרסון אזרח אמריקאי.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר הנורמלי הלותרני שבקנטון, דקוטה הדרומית (כיום אוניברסיטת אוגוסטנה ), ולאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של דקוטה הדרומית.
במהלך שנת לימודיו הראשונה סבל אנדרסון משנית, שמנעה את שובו ללימודים בסתיו שלאחר מכן.
כדי להבטיח את מימון המשך לימודיו, הוא עבד בחווה ולימד בבית ספר כפרי במחוז קינגסברי.
ב-1928 החל אנדרסון בלימודים באוניברסיטת דקוטה הדרומית, וב-1931 סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה בהצטיינות וקיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של האוניברסיטה.
ב-1937 נשא אנדרסון לאישה את ויויאן ולץ מהעיר ורמיליון, והחל לעסוק בעריכת דין בעיר ובסטר.
בתם של בני הזוג, קריסטין קארן, נולדה במהלך כהונתו של אנדרסון כמושל.
אנדרסן שימש כתובע המחוזי של מחוז דיי וכעוזר התובע הכללי של דקוטה הדרומית בבירה פיר.
בשנים 1947–1951 הוא כיהן כתובע הכללי של המדינה.
הוא נבחר לתפקיד פעמיים בשנים 1946 ו-1948.
ב-1950 נבחר אנדרסון כמושל דקוטה הדרומית ה-19. הוא כיהן בתפקיד מ-2 בינואר 1951 ועד 4 בינואר 1955. כשנבחר לתקופת כהונתו השנייה כמושל ב-1952, הייתה זו הפעם הראשונה בה מועמד לתפקיד קיבל יותר מ-200,000 קולות בבחירות הכלליות.
הישג זה לא חזר על עצמו עד לבחירתו של מייק ראונדס לתקופת כהונתו השנייה ב-2006, יותר מחמישים שנה לאחר מכן.
במהלך תקופת כהונתו של אנדרסון כמושל הוקמה מועצת המחקר החקיקתי.
באותה תקופה הייתה זו גם הפעם הראשונה מזה ארבעים שנה שדקוטה הדרומית הייתה נטולת חובות.
לאחר תום כהונתו כמושל שימש אנדרסון כחבר בוועדת הסחר הפדרלית .
ב-1964 התמודד אנדרסון שוב על משרת המושל, אך נוצח בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית על ידי נילס בו שניצח לאחר מכן בבחירות הכלליות.
בו מינה את אנדרסון לכהן כשופט, תפקיד בו הוא כיהן עד פרישתו ב-1975.
סיגרד אנדרסון נפטר בוובסטר ב-21 בדצמבר 1990. הוא נטמן בבית הקברות המקומי.
במהלך חייו הוא זכה בעשרות כיבודים מקצועיים ופוליטיים והיה חבר במספר רב של ארגונים.
הוא היה חבר בכנסייה הלותרנית ובבונים החופשיים, ובאחוות ואגודות רבות נוספות.
על שמו קרוי נמל התעופה של העיר ובסטר.
סיגריד נונז (נולדה ב-1951) היא סופרת ועיתונאית אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות הרומנים שכתבה.
הרומן השביעי שלה, החבר, זוכה פרס הלאומי האמריקאי לספרות לשנת 2018.
נונז נולדה וגדלה בניו יורק, בת לאם מגרמניה ואב ממוצא סיני-פנמני.
סיימה לימודי תואר ראשון בקולג' ברנרד בשנת 1972 ולימודי תואר שני באוניברסיטת קולומביה בשנת 1975. לאחר שהשלימה את שני התארים, עבדה כעוזרת עריכה בכתב העת האמריקאי The New York Review of Books.
בנוסף כתבה את הספר: Sempre Susan, זכרונותיה של סוזן סונטג.
נונז כתבה במגוון כתבי עת, ביניהם: הניו יורקר, הניו יורק טיימס, The Paris Review, הארפרז, London Review of Books, הארפר'ס ויקלי, וול סטריט ג'ורנל ועוד.
כתביה פורסמו במספר אנתולוגיות, כולל ארבעה כרכים של פרס פושקארט וארבע אנתולוגיות של ספרות אסייתית-אמריקאית.
אחד מהסיפורים הקצרים שלה נכלל ברשימת הסיפורים האמריקנים הטובים ביותר לשנת 2019. נונז היא גם חברה בקרן ג'ון סיימון גוגנהיים לחקר הזיכרון, זוכת פרס וייטינג, מלגת פרס ברלין, פרס קרן רוזנטל ופרס רומא לספרות.
נונז חברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות.
היא לימדה ספרות באוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית: אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת בוסטון ובניו סקול וקיבלה רזידנסי באוניברסיטאות ומכללות כמו מכללת סמית', מכללת וסאר, אוניברסיטת סירקיוז ואוניברסיטת אוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
יצירותיה תורגמו ליותר משלושים שפות.
בשנת 2024 ראו אור שני עיבודים קולנועיים לרומנים שכתבה:
הרומן "החבר" עובד לסרט בכיכובה של נעמי ווטס.
הקולנוען פדרו אלמודובר עיבד את ספרה What Are You Going Through שראה אור בשנת 2020 לסרט בשם החדר הסמוך בכיכובם של טילדה סווינטון וג'וליאן מור.
הסרט זכה בפרס אריה הזהב היוקרתי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-81 של ונציה.
סיגראם הייתה חברה ציבורית קנדית לייצור משקאות ובשנותיה האחרונות קונגלומרט חברות שעסקו במגוון פעילויות (בהם שליטה בחברת סרטי יוניברסל ופארקי השעשועים שלה ו-25% מחברת הכימיקלים הגדולה בעולם, דופונט).
החברה נוסדה בשנת 1857 כמזקקת ויסקי ובשנות התשעים של המאה העשרים הייתה חברת המשקאות האלכוהוליים הגדולה בעולם (בין היתר שיווקה את המותגים שיבס ריגל, וודקה אבסולוט, רום קפטן מורגן ועוד).
ברוב שנות קיומה הייתה החברה בשליטת משפחת ברונפמן.
החברה נקלעה לסחרור פיננסי שגרם להתפרקותה בשנת 2000.
בשנת 1875 ייסדו ג'וזף אי.
Seagram) ועוד ארבעה שותפים את מזקקת ווטרלו בעיר ווטרלו, עד שנת 1883 היה סיגראם לבעלים היחיד של המזקקה וקרא לה Joseph E.
ב-1924 ייסד סמואל ברונפמן מזקקה במונטריאול בשם Distillers Company Limited (DCL).
עקב חוקי היובש ששררו בארצות הברית השכנה, ולא חלו בקנדה - הפכו מזקקות הויסקי הקנדיות לרווחיות ביותר.
ב-1928 רכשה DCL של ברונפמן את מזקקת סיגראם מידי יורשיו של ג'וזף סיגראם שנפטר ב-1919. החברה המאוחדת הפכה ל"סיגראם".
לקראת סופם של חוקי היובש בארצות הברית, ב-1933, נערכה החברה עם כמויות של ויסקי מיושן מאיכות מעולה, לשם השגת יתרון תחרותי משמעותי בשוק האמריקאי הנפתח באופן חוקי.