tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן מצויים מרבצים בצרפת באזור המסיב המרכזי.
אבן מיליון הדמעות (בהולנדית: De Steen van de Miljoenen Tranen) היא אנדרטה לזכר קורבנות אזרחיים מתקופת הכיבוש הנאצי, הממוקמת בשכונת קרלינגן שברוטרדם, בהולנד.
האנדרטה נוצרה על ידי הפסלת ההולנדית וחסידת אומות העולם טרוס מנגר-אוברסטייחן, ונחנכה ב־12 במאי 1990 על ידי ראש ממשלת הולנד רוד לוברס.
האנדרטה עשויה אבן גרניט מלוטשת ובה ניכרים שטחים שבורים, המייצגים את חוסר השלמות והפגיעות של החיים שנגדעו.
על פני השטח השבורים ניגרות טיפות מים באופן קבוע, הזולגות מטה ומרוות תלולית של אדמה שעליה נשתלו פרחים.
הזרימה הרציפה של המים יוצרת תחושת חיים ותנועה בתוך אובדן ודממה.
העיצוב נושא משמעות כפולה: השטח הסדוק מסמל את חייהם השבורים של הקורבנות האזרחיים, בעוד שטיפות המים מייצגות את הדמעות שנשפכו - וגם את אלה שלא נשפכו - בעקבות זוועות המלחמה.
הפרחים המלבלבים בתחתית מצבת האבן מסמלים תקווה והתחדשות למרות הסבל והחורבן.
האנדרטה מנציחה את אזרחי רוטרדם שנהרגו בשנות הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה.
מיקומה נבחר בקפידה על הגבול שבין בתים שניזוקו אך נותרו על תילם לבין אזורים שנהרסו לחלוטין במהלך ההפצצות.
בכך מציינת האנדרטה את הגבול הפיזי והרגשי בין הישרדות לאובדן בעיר שחוותה חורבן כבד.
האנדרטה הוזמנה על ידי Stichting Burger-Oorlogsgetroffenen (עמותת נפגעי המלחמה האזרחיים) ונבנתה במטרה להעניק ביטוי ציבורי לאבל ולזיכרון של האוכלוסייה האזרחית.
המצבה נחנכה בטקס ממלכתי שנערך ב־12 במאי 1990, בנוכחות ראש הממשלה רוד לוברס.
מאז הפכה למוקד מרכזי בטקסי הזיכרון השנתיים ברוטרדם.
במסגרת תוכנית "אמצו אנדרטה" (Adopteer een Monument), האנדרטה מאומצת לשנים 2024–2025 על ידי מוסדות החינך רבים.
משפחת אִבְּן תִּיבּוֹן הייתה משפחה יהודית ספרדית מקהילת פרובנס אשר נודעה כמתרגמת כתבי רבני יהדות ספרד מערבית יהודית לעברית, ממשפחה זו צמחו פילוסופים, מדענים, רופאים ופרשני מקרא.
מוצא המשפחה מגרנדה שבספרד, ובניה שחיו בפרובנס נודעו בעיקר בתרגומם של חיבורים חשובים בפילוסופיה ובפילוסופיה יהודית, במדע ובהלכה, מערבית (ומערבית יהודית) לעברית.
המשפחה כונתה גם "התיבונים", ועל שמה קיימים רחובות בערים ברחבי ישראל.
לצורך תרגום מונחים מעולם הפילוסופיה והמדעים, חידשו בני המשפחה מילים רבות בעברית.
בין המילים שחידשו ישנן מילים רבות שנקלטו בשפה העברית לדורות ונפוצות גם בעברית החדשה, למשל איכות, כמות ומרכז.
יהודה בן שאול אבן תיבון – שתרגם את: הנבחר באמונות ודעות, ספר הכוזרי, תורת חובות הלבבות ועוד.
שמואל אבן תיבון (בנו של יהודה) – שתרגם את: מורה נבוכים, חלקים מפירוש המשנה לרמב"ם ועוד.
משה אבן תיבון (בנו של שמואל) – שתרגם את: מילות הגיון, ספר המצוות לרמב"ם ועוד.
יהודה בן משה אבן תיבון – רב במונפלייה.
על פי עדותו של בן דודו יעקב בן מכיר הוא כתב חיבורים ותרגומים, אך הם אינם בידינו.
יעקב בן מכיר אבן תיבון (נכדו של שמואל) – אסטרונום ומתרגם.
אברהם אבן תיבון - מתרגם ספר הנהגת הבית (Economics) המיוחס לאריסטו.
הקשר המדויק שלו למשפחת אבן תיבון אינו ידוע.
משה בן יצחק אבן תיבון - מעתיק של ספרי קבלה מקנדיה במאה ה-15.
אֶבֶן שְׁמוּאֵל הוא יישוב קהילתי דתי לאומי במרכז חבל לכיש, השייך למועצה האזורית שפיר.
היישוב, השייך ליישובי הפועל המזרחי, ממוקם כארבעה ק"מ דרומית לקריית גת וסמוך למושבים עוזה, שלווה, נועם, איתן ואחוזם.
היישוב הוקם בשנת 1956 תחת השם הזמני "אומן".
מאוחר יותר שמו שונה לאבן שמואל, על שמו של הנדבן היהודי-קנדי שמואל ברונפמן שתרם להקמת בית הספר ומועדון הנוער במקום.
היישוב נועד להוות מרכז כפרי עבור היישובים הדתיים בחבל לכיש והוקמה בו תחנת טרקטורים ומרפאה אזורית.
אולם, לאחר שמועצה אזורית שפיר מיקמה את המרכז שלה ביישוב מרכז שפירא, אבן שמואל נותר לשרת שישה מושבים בלבד.
בשנת 1965 הגיע היישוב לידי משבר ו-15 המשפחות האחרונות בקשו לעוזבו.
אולם היישוב התגבר על הקושי ובשנת 1967 נבנו בו 10 דירות חדשות עבור המרכז החינוכי במקום.
ביישוב מתגוררים כ-2,300 תושבים (נכון לשנת 2022).
בשנים האחרונות היישוב נמצא במגמת הרחבה ובנייה.
נבנית במקום שכונת הרחבה חדשה, המוכרת בשם "אבן שמואל החדשה", ובה קוטג'ים ובתים צמודי קרקע.
היישוב מהווה מעין מרכז תרבותי וכלכלי לאזור.
אֶבֶן הָרֹאשָׁה (או לחלופין הָאֶבֶן הָרֹאשָׁה) היא החוליה העליונה בקשת הבנויה באופן מסורתי.
הביטוי העברי "אבן ראשה" נזכר במקרא בספר זכריה: "מִי אַתָּה הַר הַגָּדוֹל לִפְנֵי זְרֻבָּבֶל לְמִישֹׁר וְהוֹצִיא אֶת הָאֶבֶן הָרֹאשָׁה תְּשֻׁאוֹת חֵן חֵן לָהּ", ושם המילה "ראשה" היא צורת הנקבה של שם התואר "ראש".
כאשר בונים קשת מלבנים על פיגומים, האבן הראשה היא הלבנה המונחת אחרונה ונועלת את הקשת.
בלעדיה הקשת לא תישאר יציבה.
כאשר אבן ראשה נועלת קשת, צורתה מנסרה טרפזית, בדומה לשאר הלבנים המרכיבות את הקשת, אולם צורתה הבסיסית (ללא תוספות קישוטיות) של אבן ראשה הנועלת קמרון צולב היא פירמידה קטומה הפוכה, שאליה מתחברות שתי קשתות.
במבנים רבים ובסגנונות אדריכליים שונים, נוהגים להבליט את אבן הראשה או לקשטה.
בעידן המודרני נהוג להשתמש במושג 'אבן הראשה' לתיאור מוסד או ספר הנמצאים בשורה הראשונה.
כך למשל כותב הרב זוין על ספרו של הרב אריה לייב הלר, קצות החושן
אבן פינה היא לבנה סמלית, אשר הנחתה מסמלת את תחילת בנייתו של מבנה.
במקרים רבים האבן מודגשת וממוקמת בפינת המבנה, במקום בולט, ולעיתים היא כוללת תבליטים שעליהם סיפור הקמת המבנה ויום תחילת הבנייה.
הנחת הלבנה הסמלית בפינת המבנה נובעת משיקולי בנייה, משום שנוח להתחיל בפינה וממנה להמשיך את הבנייה מאשר להתחיל את הבנייה באמצע, ובאופן זה מתקבלת בנייה מדויקת יותר וללא סטיות.
מקור מנהג הנחת אבן הפינה הוא עתיק, אם כי לא ידוע בדיוק מתי החל.
בימי קדם טמנו מתחת לאבן הפינה את המנחות לאל כדי שיאשר את בניית המבנה.
בסיפור גילגמש נזכרת 'מגילת היסוד' שנטמנה על ידי גילגמש בתוך אבן הפינה בחומת ארך ובה מסופרים עלילותיו.
אבן הפינה מוזכרת בתנ"ך פעמים ספורות, ואחת מהן היא .
מפסוק זה נלקח שמה של המושבה ראש פינה.
אבן פינה מוזכרת גם בברית החדשה, בעת משפטו של פטרוס בפני הסנהדרין, וכן במשל בעל הכרם, שם מתוארת הנחת האבן כמעשה אירוני.
בבנייתם של מבנים בעלי חשיבות, כגון מבני ציבור ובעיקר מבני דת שונים, נערך טקס הנחת אבן פינה.
בטקס זה מתכבד לרוב אדם חשוב בקהילה או יוזם הבנייה להניח את האבן ולהתחיל בה את בניית המבנה השלם.
בעידן המודרני, טקס הנחת אבן הפינה עשוי להיות גם יציקת הבטון הראשונה ולאו דווקא הנחת לבנה האופיינית לבנייה מלבנים.
המושג "אבן פינה" משמש לעיתים רבות כביטוי לייסודם של דברים, כגון ארגונים, חברות, מיזמים ואף תאוריות מדעיות או אמנותיות חדשות וחלוציות, אשר אינם מבנים פיזיים.
תקי א-דין אחמד אִבּן תַיְימִיָה (ערבית: ابن تيمية) היה תאולוג ופרשן אסלאמי סוני שחי בחורן (22 בינואר 1263–1328), באזור טורקיה הגובל בסוריה של היום.
אבן תיימיה גרס כי יש לחיות לפי החוק הכתוב בקוראן ובחדית', וכתב את הלכותיו בתקופה שבה שלטו הממלוכים והמונגולים במזרח התיכון.
נהג לבקר את המונגולים על קביעת חוקים אזרחיים, יאסה, בנוסף לשריעה האסלאמית.
הוא הוסיף כי צריך לנהל ג'יהאד נגד אותו משטר.
הוגים אסלאמיים פונדמנטליסטים וסלפים נוהגים לסמוך את דבריהם על ספרי ההלכות שכתב, אף על פי שהוא עצמו פסק גם כי שלטון רע עדיף על אנרכיה.
אבן תיימיה (בשמו המלא: תָקִי א-דין אבו אל-עבאס אחמד בן עבד אל-חלים בן עבד א-סָלאם בן תיימיה אל-חַרַּאנִי) נולד ב-1263 בחורן למשפחה של תאולוגים ידועים.
מסמכים מהמאה ה-15 מעידים על כך שהוא נצר לשושלת הערבית בנו עמיר.
אביו היה מורה ידוע במד'הב (אסכולה) החנבלי.
באותו אופן הישגיו האקדמיים של סבו של אבן תיימיה היו ידועים גם כן.
בגלל הפלישה המונגולית, משפחתו של אבן תיימיה עברה לדמשק ב-1268, שאז נשלטה על ידי הממלוכים ממצרים.
בתקופה זאת אביו נתן דרשות במסגד עומייד ואבן תיימיה הלך בדרכו בכך שלמד עם מיטב המלומדים של זמנו, ביניהם הייתה אישה, זַיְנַבּ בינת מַכִּי אשר ממנה למד חדית'.
אבן תיימיה היה תלמיד שקדן והביא עצמו להיכרות עם המדעים הדתיים והחילוניים כאחד.
הוא השקיע את עצמו בספרות הערבית אך למד לעומק גם דקדוק ומילונאות וכן מתמטיקה וקליגרפיה.
באשר ללימודי הדת, הוא למד מאביו את הפילוסופיה של המשפט ואת המד'הב החנבלי.
אף על פי שגדל על המד'הב החנבלי, שאת הלכותיו למד ושינן, רכש אבן תיימיה ידע נרחב באסכולות האיסלאמיות, הקוראן והחדית'.
נוסף על כל אלה למד אבן תיימיה כלאם וסופיות, עליהן מאוחר יותר מתח ביקורת נוקשה, ובשלב מסוים אף הקים זרם חדש וקיצוני שנקרא "סלפיה".
האגרסיביות של אבן תיימיה התבטאה פעמים מספר, ביניהן כאשר הלך עם משלחת עולמאית לראזאן, לח'אן הטטרי והאשים אותו בכפירה כשאמר: "אתה טוען שאתה מוסלמי ויש לך עמך מופתים, אימאמים ושייח'ים אך פלשת אלינו והגעת עד ארצנו לשם מה?
בזמן שאביך וסבך, הולאגו חאן היו חילונים, הם לא תקפו ושמרו את הבטחותיהם.
אך אתה הבטחת והפרת זאת."
לאחר שהכריז על חכמי הדת האשערים, השיעים והמועתזילים ככופרים, נכלא אבן תיימיה מספר פעמים.
ב-1293 הוא נכנס לוויכוח עם הרשויות המקומיות על כך שהתנגד לשחרורו של נוצרי שהואשם בהעלבת מוחמד, ואף מחה על זה באופן אלים.
ב-1298 הוא הואשם בהאנשה של האל, ובכך שהטיל ספק בכלאם.
אבן תיימיה הוביל את ההתנגדות לפלישה המונגולית לדמשק ב-1300. בשנים שבאו לאחר מכן אבן תיימיה היה מעורב במספר פעילויות וכחניות נגד השלטון השיעי בלבנון ובתי ספר לתאולוגיה סופית, עליהם הכריז כאפיקורסים.
ב-1306 נכלא אבן תיימיה במבצר בקהיר ל-18 חודשים עקב האשמות שלקח חלק בהאנשה.
הוא נאסר שוב מאוחר יותר ב-1308 למספר חודשים, לאחר ששוב האשים את הסופים בכפירה.
אבן תיימיה בילה את 15 שנותיו האחרונות בדמשק, כאשר מעגל תלמידים מכל שכבות האוכלוסייה הקיף אותו.
המפורסם שבתלמידיו, אבן קים אלג'וזיה (מת ב-1350), נאשם יחד עם אבן תיימיה מאוחר יותר במעשים משותפים.
מאוגוסט 1320 ועד פברואר 1321 נכלא אבן תיימיה במבצר דמשק בהוראה מקהיר, בשל תמיכתו בדוקטרינה שתקשה על גברים מוסלמים להתגרש מנשותיהם.
ביולי 1326, הממשל בקהיר הורה לרתק את אבן תיימיה לתאו בכלא על כך שגינה את הביקורים בקברי קדושים על אף שאסרו עליו לעשות כך.
אבן תיימיה נפטר בתאו בדמשק בלילה שבין ה-26 ל-27 בספטמבר 1328 בגיל 65. אבן תיימיה נקבר בבית הקברות הסופי בדמשק.
אבן תיימיה היה ידוע בזכרונו המדהים ובידע האנציקלופדי שלו.
אבן תיימיה היה ידוע במסירותו לג'יהאד, ואף תמך בפגיעה בחפים מפשע.
במהלך המלחמה של הממלוכים נגד המוסלמים המונגולים הוציא אבן תיימיה פתווה שהכריזה כי ג'יהאד נגד המונגולים הוא לא רק מותר אלא הוא מצווה דתית מכיוון שהמונגולים אינם מוסלמים אמיתיים.
הוא ביסס את ההחלטה על כך שעל אף שהשבטים המונגולים במערב אסיה המירו את דתם לאסלאם סוני הם שלטו בעזרת "חוקי אדם" (במקרה המונגולי, יאסה) ולא כנציגי החוק האסלאמי (שריעה).
משכך, על אף שכאנשים פרטיים המונגולים היו מוסלמים, בתפקידם הציבורי-חברתי הם אינם פועלים כנציגי האל אלא כשלטון ג'אהליה שיש להילחם בו.
אבן תיימיה נודע בשפה הבוטה והאלימה שבה הוא השתמש נגד חכמי דת שלא הסכימו עם דעותיו הקיצוניות.
הוא נהג לתאר את אלו שלא הסכימו איתו כשקרנים, חסרי מוסר, ואפילו בורים.
חוסר הנימוס שלו התבטא באופן ברור כאשר הוא קרא לאחד מחכמי הדת המוסלמים "חמור", אך ורק מכיוון שאותו חכם דת הוכיח את טעותו של אבן תיימיה.
הוא גידף באופן פומבי כמה וכמה מגדולי החכמים באסלאם, כגון אבן ערבי, אימאם אל-ע'זאלי, ופח'ר א-דין א-ראזי, עליהם הכריז "עובדי אלילים יוונים" – אך ורק מכיוון שהיה להם ידע רב בהיסטוריה, בפילוסופיה ובתאולוגיה של יוון העתיקה.
אבן תיימיה טען שמיטב חכמי האסלאם של זמנו הם למעשה צבועים או כופרים.
חיזוק עקרון ייחוד האל באסלאם (בערבית תווחיד , קרי תַוְחִיד, توحيد)
הוקעתן של אמונות שמקומן לא באסלאם (לפי שיטתו של אבן תיימיה)
חידוש מחשבה אסלאמית נכונה ומדעים הדומים לה
אבן תיימיה החזיק באמונה ששלושת הדורות הראשונים של האסלאם (הנביא מוחמד, הצחאבה והמאמינים שלהם) הם המודלים הטובים ביותר לחיקוי שיש לאסלאם להציע, וכי דרכיהם ואורחות חייהם, יחד עם הקוראן, מהווים מדריך מושלם לחיים.
לפיכך, לדעתו, כל סטייה מאורח חיים זה היא חידוש, וככזה היא אסורה.
הפרשנות של אבן תיימיה לקוראן הייתה מילולית ביותר.
הוא תמך באפיונו של אללה – "היו לו יד ופנים, שהוא אהב ושנא, שהוא עלה וירד בזמן שנשאר על הכס אי שם במרומים".
מתנגדיו טענו שאבן תיימיה עסק באלילות ותפס את ה"ידיים והרגליים" של אללה בצורה מילולית מדי.
אבן תיימיה מצידו התנגד להם וטען כי הידיים והרגליים של אללה אינן דומות כלל לידיים ולרגליים שניתן למצוא ביצירה.
חלק ממקטרגיו המוסלמים טענו כי בדבריו יש סתירה לייחוד האל (توحيد, תווחיד).
אבן תיימיה היה מבקר מחמיר ביותר של הסופיות האיסלאמית וטען שהשריעה נוגעת לפשוטי העם כמו לחכמי הדת כאחד.
רבים מאמינים כי אבן תיימיה דחה על הסף את האני מאמין שהיה בשימוש אצל רוב הסופים, טענה שנתמכת בכתביו שמוקיעים הן את האשעריה והן את המועתזילה שגרסאות שלה נמצאות היום בשימוש.
אמונתו של אבן תיימיה כללה גם תפיסה של האסלאם השיעי בתור כפירה.
חלק מאמונה זאת התבטא בפיתוח הפרכה רשמית של השיעיות, חלקה בשימוש אצל מוסלמים סונים עד היום.
אבן תיימיה תמך באלימות נגד מוסלמים שיעים ונאמר שהוא הניח את היסודות למאבקים בין הפלגים בעתיד.
נוסף על כך הוא דחה את תפיסת השלטון השיעית על בסיס טיעונים של פרשנות מילולית של הקוראן.
עמדה ספציפית זאת גרמה לכך שאבן תיימיה ידוע לשמצה בקרב מוסלמים שיעים ולעיתים אף זוכה לתואר נאסיבי .
אבן תיימיה התנגד נחרצות לשאילה של מנהגים מהנצרות או מדתות לא מוסלמיות אחרות.
הוא התנגד לחגיגת יום הולדתו של מוחמד ולבניית קברים סביב קדושים סופים, ואף הכריז על העושים זאת כעל כופרים.
אבן תיימיה היה תומך נלהב של ה"תווחיד" (توحيد), קרי, ייחוד האל, והתנגד לנתינת כל תוקף של קדושה למסגדים.
זאת, כדי שלא יציבו אתגר לקדושת שני המסגדים החשובים ביותר באסלאם: מסגד אל-חראם במכה ומסגד הנביא במדינה.
באופן ספציפי, התנגד לייחוס הקדושה למסגד אל-אקצא שבהר הבית בירושלים.
הוא אף טען כי המתפלל בו הוא כופר שיש לדונו למיתה.
חכמי הדת המוסלמים, הן הסונים והן השיעים, חלוקים בדעותיהם בנוגע לאבן תיימיה.
חלקם מחשיבים אותו כאדם שסטה מדרך הישר מפני שהוא טען שלאללה יש תכונות פיזיות כמו ידיים, רגליים, פנים, עיניים, ושהוא אף יושב על כיסא ממש כמו בן אדם.
קבוצה אחרת של מלומדים טוענים שאבן תיימיה למעשה כפר באסלאם ושלא ניתן להחשיב אותו כמוסלמי מפני שהוא טען שאסור למוסלמים לבקש עבורם רחמים מאללה.
קבוצה שלישית של אנשי דת מוסלמים, הכריזו על אבן תיימיה כעל צבוע, מפני שהוא כתב על עלי אבן אבי טאלב שהוא "לא יוצלח אשר ניסה לזכות בשלטון לשם השלטון ולא לשם הדת".
בנוסף לטענותיו על אללה, על המוסלמים בכלל, ועל עלי אבן אבי טאלב, טען אבן תיימיה שגם עות'מאן בן עפאן היה אדם שרצה את השלטון אך ורק למען הנאות חומריות וכלכליות.
מלבד כמה קבוצות של סלפים קיצוניים, כגון המדינה האסלאמית ('דאעש') ואל-קאעידה, רוב חכמי הדת המוסלמים רואים את אבן תיימיה באור שלילי.
אבן תיימיה, שהיה תומך נלהב של הסלפיזם נכלא עקב פתווה שנכתבה על ידי שופטים סונים בשנת 726 לספירה המוסלמית, שהאשימה אותו בעמדות סוטות ולא אורתודוקסיות.
ארבעת השופטים שחתמו על הפתווה היו מארבעת המד'הבים הסונים המרכזיים
משנתו של אבן תימייה עומדת בבסיס הוהאביה – אסכולה סונית שמרנית שנוסדה במאה ה-18 – המשמשת כאסכולה האסלאמית השלטת בערב הסעודית.
אבן חג'ר אל-עסקלאני, המלומד המוסלמי הנודע, אמר על אבן תיימיה "הוא אדם שאללה נטש, אדם תועה וסוטה, עיוור וחירש מבחינה רוחנית.
שאללה יביא אותו לצדק, ויגן עלינו מהרעיונות והמעשים שלו".
אִבְּן רוּשְד (ערבית, בשמו המלא: أبو الوليد محمد بن أحمد بن محمد بن أحمد بن أحمد بن رشد, אבּוּ אל-וליד מוּחמד אִבּן אחמד אִבּן רוּשְד, ידוע בשפות אירופיות בשם Averroes, אברואס; 1126 – 1198) היה רופא ופילוסוף מוסלמי, אשר השפיע רבות על הפילוסופיה האירופאית בימי הביניים.
במערב מכנים אותו "אבי הרציונליזם".
מוחמד בן אחמד בן מוחמד בן רושד נולד ב-14 באפריל 1126 בקורדובה שבספרד.
משפחתו הייתה ידועה בעיר בזכות שירותם הציבורי, במיוחד בתחום החוק והדת.
סבו, אבו אל-וליד מוחמד היה השופט הראשי (קאדי) של קורדובה והאימאם של המסגד הגדול של קורדובה תחת המוראביטון.
אביו, אבו אל-קאסם היה גם שופט ראשי עד שהמוראביטון הוחלפו על ידי המוואחידון בשנת 1146.
על פי הביוגרפים המסורתיים שלו, השכלתו של אבן רושד הייתה "מצוינת", כולל לימודי החדית' (מסורות הנביא מוחמד), משפטים, רפואה ותאולוגיה.
הוא למד רפואה אצל אבו ג'עפר אבן הארון א-תורג'אלי , שלימד אותו כנראה גם פילוסופיה.
וגם הכיר את עבודותיו של הפילוסוף אבן באג'ה (הידוע גם בשם Avempace), ואולי הכיר אותו באופן אישי או חונך על ידו.
הוא הצטרף למפגש קבוע של פילוסופים, רופאים ומשוררים בסביליה שבו השתתפו הפילוסופים אבן טופייל ואבן זהר כמו גם הח'ליף העתידי אבו יוסף יעקוּבּ .
הוא למד גם את תאולוגיית הכלאם של אסכולת האשעריה, שעליה מתח ביקורת בהמשך חייו.
הביוגרף שלו במאה ה-13, אבן אל-אבאר , אמר עליו שהוא התעניין יותר בחקר החוק ועקרונותיו מאשר בחדית' והיה מוכשר במיוחד בתחום הח'ילאף (מחלוקות בפסיקה האיסלאמית).
אבן אל-אבאר הזכיר גם את תחומי העניין שלו ב"מדעי הקדמונים", כנראה בהתייחס לפילוסופיה ולמדעים היווניים.
היה מיודד עם הפילוסוף אבן טופייל שהמליץ עליו לפני המלך, כמחליפו בתפקיד הווזיר.
כתב שירים ונחשב לגדול במלומדי דורו.
כתביו מקיפים את שטחי הרפואה, מדעי הטבע, פילוסופיה, משפטים, ומתמטיקה, אך בעיקר נתפרסם בפירושיו ובביקורתו על תורתו של אריסטו, שהחכמים בימי הביניים התייחסו אליה כמעט בחרדת קודש.
בין חיבוריו העיקריים פירושים ל"המדינה" של אפלטון ולרוב ספרי אריסטו בנושאי רפואה, אסטרונומיה ומשפט, לרבות מאמרים על היחס בין פילוסופיה, דת וחברה.
למרות הערצתו לאריסטו, הוא ראה בפילוסופיה ובאסלאם דרכים שונות מהותית להשגת האמת.
זאת, שכן הפילוסופיה מבוססת על היקש לוגי ומיועדת לאליטה מלומדת, ואילו הקוראן מבוסס על התגלות אלוהית, שנמסרה באופן רטורי - על מנת לשכנע את ההמון.
עם זאת, מבחינתו לא ייתכנו סתירות בין הפילוסופיה לאסלאם, שכן "אמת לא יכולה לסתור אמת".
לכן, במקרה שבו הפילוסופיה והאסלאם נראים סותרים, יש לפרש את הקוראן פירוש אלגורי.
פירושיו תורגמו ללטינית ולעברית והשפיעו על ה"אברואיסטים" (ממשיכי אבן רושד) הלטינים והיהודים.
כך למשל, טרחו יעקב אנטולי ורלב"ג לתרגם לעברית ולבאר את פירושו (הקצר) של אבן רושד לחמשת הספרים של תורת-ההגיון (האורגנון) לאריסטו, תחת הכותר "הגיון אבן רושד" (התרגום כולל את: ספר המבוא, המאמרות, המליצה, ההיקש והמופת).
אבן רושד ידוע בחיבורו "תַהַ֫אפֻת א-תַּהַ֫אפֻת" (מפלת המפלה) כקונטרסט לספרו של אל-ע'זאלי (תַהַ֫אפֻת אל-פַלַ֫אסִפַה – מפלת הפילוסופים), שבו הוא מנסה ליישב את הסתירה שמציג אל-ע'זאלי בין הידע האלוהי שהועבר דרך הנביאים לבין התפיסה הפילוסופית.
הוא טוען כי ההתפלספות לגיטימית ואף מוכיח את דבריו על סמך פסוקים בקוראן "האם לא יתבוננו אל מלכות השמים והארץ, ואל כל אשר ברא אלוהים" – ניתן להבין מדבר האל כי לא קיימת סתירה בין הפילוסופיה לפסוקי הקוראן.
לדידו, הפילוסופיה נועדה לשכבת העילית החברתית שכן היא זו שיכולה להשתמש בלוגיקה כדי לתמוך באמת הנכונה.
השפעתו העמוקה של אבן רושד הייתה דווקא על הפילוסופיה הנוצרית-מערבית ולא על הדורות האסלאמים שאחריו וכמה מכּתביו תורגמו ללטינית.
חיבור עצמאי חשוב נוסף של אבן רושד הוא "מאמר נחרץ על ההרמוניה בין הדת לפילוסופיה" (فصل المقال في ما بين الحكمة و الشريعة من إتصال – פַסְ֗ל אל-מַקַ֫אל פי מא בַּיְן אל-חִ֫כְּמַה וַא-שּריעה מן אִתִּסַ֗֫אל).
בחיבור קצר זה מתייחס רושד לקיומן של סוגיות הנדמות כשנויות במחלוקת בין דת האסלאם לבין הפילוסופיה (כוונתו בראש ובראשונה לפילוסופיה האריסטוטלית), ומבקש לטעון כי לאמיתו של דבר אין סתירה בין השתיים.
זאת בעיקר משום שלטענתו לעיתים אין לקרוא את הקוראן בקריאה מילולית אלא יש להבין את הפסוקים במישור אחר.
בחיבור זה קובע אבן רושד כי יש מוסלמים הראויים לכך, החייבים ללמוד פילוסופיה, ותחום זה צריך להיכלל כמדע איסלמי.
אבן רושד ניסה ליישב בין המערכת הפילוסופית של אריסטו לבין האסלאם.
לדעתו, אין סתירה בין הדת לבין הפילוסופיה, אלא הן שתיהן דרכים שונות להגעה לאותה האמת.
אך הוא היה נאמן למורשת האריסטוטלית, ותקף את אבן סינא שהכניס למשנתו הפילוסופית רכיבים מן הכלאם כדי לאחד אותה עם הדת.
הוא האמין בנצחיותו של היקום, כדעתו של אריסטו, וגם טען, בעקבותיו של אבן באג'ה שאותו העריץ, ובניגוד לאבן סינא, שהנשמה מורכבת משני חלקים, אחד אישי ואחד אלוהי; בעוד שהאישי אינו נצחי, כל בני האדם חולקים ברמה הבסיסית את אותה הנשמה.
נצחיותו של העולם הייתה קשורה גם בהכרחיותם של חוקי הטבע שאינם משתנים לעולם.
ככל הנראה, אבן רושד דגל בדטרמיניזם.
אבן שפה היא קורה קצרה, המוצבת בצידי הכבישים ובדרך כלל מהווה את קצה המדרכה ואת הגבול בין הכביש לבין המדרכה.
בדרך כלל מקבעים את אבני השפה אחת בצמוד לשנייה ויוצרים בעזרתן רצועות אבני שפה ארוכות לאורך הרחובות.
בישראל מרבית אבני השפה עשויות מבטון לא מזוין, אך השימוש באבני שפה עשויות מאבן טבעית הופך ונעשה נפוץ יותר במיוחד באזורים בעלי מאפיינים היסטוריים וארכאולוגיים.
שיטה נוספת ליציקת אבני שפה, הנה שיטת בטון משוך המאפשרת יציקה רציפה של האלמנט הנוצק באמצעות מכונת סליפפורם, אחת החברות אשר מבצעות את השיטה הזו בישראל היא חברת מולדת עבודות עפר ותשתיות בע"מ, אשר ביצעה בין היתר יציקות בטון משוך במסגרת פרויקט הרחבת כביש 6.
איסורים והגבלות חניה או עצירה מסומנים באמצעות צבע על אבני השפה.
למשל, אבני שפה הצבועות באדום ובלבן לסירוגין משמען איסור מוחלט על עצירה ועל חניה בקטע המסומן.
אבן השפה המקובלת בשימוש בעבודות סלילה היא בעלת גובה של 25 ס"מ, רוחב של 15 ס"מ ובאורך 1 מטר.
אִבּֽן עַרַבּי או בשמו המלא אבו עבד אללה מוחמד בן עלי בן מוחמד אבן אל-ערבי אל-חאתמי אל-טאיי היה פילוסוף, מיסטיקן, איש דת וסופר מוסלמי ידוע בן המאה ה-13. תורתו הקוסמולוגית נהייתה השקפת העולם הרווחת בחלקים רבים בעולם המוסלמי.
הוא נולד בשנת 1165 בעיר מורסיה שבחבל אל-אנדלוס (בספרד, שהייתה אז תחת שליטת המוסלמים) ומת בדמשק בשנת 1240, שם נקבר.
לאבן ערבי שמור עד ימינו מקום חשוב בתולדות התפתחות המחשבה המוסלמית.
במיוחד מוכרת תרומתו לקאנון המחשבה הסוּפית והמיסטית של האסלאם הסוני.
עדות לכך ניתן למצוא בשני הכינויים המקובלים של אבן ערבי בארצות ערב: "محيي الدين" ("מחיי אלדין", קרי: "מחייה הדת", Reviver of Religion) ו-"الشيخ الأكبر" ("אלשיח' אלאכבר", קרי: "השייח' הגדול").
מכינוי זה, נובע שמו של זרם האכבריה.
אבן ערבי נחשב לקדוש בעיני חלק מהחוקרים והקהילות המוסלמיות.
אשר לנָסָבּ "אִבֽן עַרַבּי" (נסב הוא אחד מכמה סוגים של שמות שניתן להתייחס באמצעותם לאישים ערבים או מוסלמים; בדומה לכינוי אבן עזרא) הרי שזוהי הצורה המקובלת ביותר להתייחס אליו ברוב ארצות ערב.
מילולית פירושו של הנסב הזה הוא "בנו של ערבי" (ללא יידוע) ולא "בן הערבי" (ابن العربي) - צורה אחרת של שם זה שמשתמשים בה לא אחת בתרגומים של כתביו לאנגלית.
הצורה "אבן ערבי" נהוגה יותר בארצות המשריק (ארצות הלבנט: סוריה, לבנון, ישראל, ירדן, וכן עיראק ומצרים) כדי להבדילו מאבו בכר בן אל-ערבי (ערבית: أبو بكر بن العربي), מלומד מוסלמי ספרדי בן העיר סביליה, שאינו קשור לסופיות.
לעומת זאת בארצות ערב של צפון אפריקה, המגרב, ניתן לא אחת למצוא התייחסות אל ההוגה הסופי נשוא הערך הנוכחי גם בתור "אבן אל-ערבי" (ערבית: ابن العربي).
אבן ערבי ידוע בתור האדם הראשון שהתווה באופן ברור את "אחדות היש" — وحدة الوجود — השקפת עולם מוניסטית הגורסת שכל הדברים ביקום מהווים מניפיסטציה של "מציאות" אחת סינגולרית.
אבן ערבי השווה "מציאות" זו עם הישות אותה תיאר כ"ישות המוחלטת" — الوجود المطلق.
"מרגליות" או "פניני החכמה" הוא תרגום אפשרי לכותרת ספר זה, שהוא מבין הידועים ביותר, אם לא הידוע ביותר, מבין כתביו של אבן ערבי.
לפני שנים מעטות יצא תרגום נוסף ברמה גבוהה למדי תחת הכותרת: the Ringstones of Wisdom מאת האקדמאי האמריקאי-טורקי ג'אנר דאלי (Caner Dagli).
יצירה ארוכה שכוללת מספר כרכים רב ברוב המהדורות.
זהו אחד מכתביו המוכרים ביותר של אבן ערבי בארצות ערב.
מעמדו של אבן ערבי במסורת של המסדרים הצופיים הקאנוניים לעומת תפיסתו בחוגים אחרים בחברה
בספרו משנת 1964 של אידריס שאה, חוקר הסופיזם בן המאה ה-20 שככל הנראה היה בעצמו סופי, מובא קטע המתאר ויכוח בין חכמי דת מחוגים שונים אודות מעמדו של מחיי א-דין אבן ערבי.
הקטע מתאר בקצרה מקרה שבו אדם, צופי כנראה, בשם עז א-דין בן עבד א-סלאם יושב בפגישה עם כמה
נושא השיחה הוא כופרים ואנשים שדוגלים בדוקטרינות של מינות (heretics).
עד מהרה עולה שמו של אבן-ערבי בתור שכזה, אך השייח' עבד אל-סלאם לא אומר דבר.
בערבו של אותו יום, יושב אותו השייח' עם אחד מתלמידיו שהתלווה אליו לפגישה הקודמת.
התלמיד שואל אותו מיהו בעיניו הסמכות הגבוהה ביותר בסופיזם באותו זמן the magnetic pole of the Age ?
(אבן ערבי וכמשתמע גם הנפשות הפועלות בסיפור זה, חיו במאה ה-13).
השייח' משיב מיד בנונשלאנטיות: זהו מחיי א-דין אבן אל-ערבי.
התלמיד מופתע ותמה למה שתק השייח' מוקדם יותר כאשר שמע שאדם מכנה את אבן ערבי מפורשות בתור heretic.
("כן, אבל זה היה בפגישה של מלומדי דת, אנשי ההלכה האסלאמית").
את המינוח scholars אין להבין במקרה בתור "אקדמאים" או "חוקרים" וכיוצא בזה, אלא, שכוונתו של שאה למלומדים בהלכה הדתית, אנשי השריעה האסלאמית.
שכן, באסלאם ובמיוחד באסלאם הקלאסי, ניתן לדבר ככלל על גישה של כבוד לידע ולמחקר האנושי וזהו אחד המאפיינים המרכזיים של התרבות של ספרד המוסלמית, שבה חי ופעל אבן ערבי, לא הרבה אחרי זמנם של הרמב"ם, יהודה הלוי, ושלמה אבן-גבירול.
מכל מקום במקרה זה השייח' הנזכר שומע את הדברים הנאמרים ושותק.
טוד לוסון - מים, אור, ידע והאקולוגיה של הדמיון, מרצה: טוד לוסון
אבן קיסר בע"מ (לשעבר אבן קיסר שדות ים) היא חברה ציבורית ישראלית העוסקת בייצור ושיווק של משטחי שיש מלאכותי לשימוש בעיצוב מטבחים, חדרי אמבטיה וחדרי שירותים, חיפוי וריצוף פנים ועיצוב פנים כללי.
החברה בעלת פעילות בינלאומית עם חברות-בנות ב-6 מדינות ועם יותר מ-30 משרדים ונציגויות בכ-50 מדינות נוספות ברחבי העולם.
החברה נסחרת בנאסד"ק בניו יורק.
משרדי ההנהלה שוכנים בקיבוץ שדות ים בישראל והמפעלים שוכנים בישראל ובארצות הברית.
מפעל אבן קיסר החל לפעול ב-1987 בקיבוץ שדות ים, במקום מפעל הריצוף של אריחי טרצו.
השם "אבן קיסר" ניתן לחברה בגלל מיקומה ליד קיסריה.
המפעל הוקם בעקבות עבודת פיתוח משותפת של חברי הקיבוץ עם גורמים נוספים כגון פרופסור משה נרקיס מהטכניון.
לאחר שינוי המיקוד ממכירת ריצוף למכירת משטחי קוורץ והתבססות בשוק המקומי, החלה החברה לייצא את מוצריה למדינות השונות בעולם.
ב-2005 נפתח מפעל נוסף באזור התעשייה בר-לב, סמוך לכביש עכו-צפת.
ב-2006 השקיעה קרן ההשקעות "טנא" בחברה 25 מיליון דולר בתמורה ל-21.7% מהשליטה בה, מה שהוביל להקמת קו ייצור נוסף בבר-לב.
מאז החברה בשליטת קיבוץ שדות ים וקרן ההשקעות טנא (35%)
החל משנת 2008, החלה החברה להקים חברות בנות בשווקים המרכזיים שלה: אוסטרליה (2008), קנדה (2010), ארצות הברית וסינגפור (2011), ואנגליה (2017), זאת לצד פעילות באמצעות מפיצים מקומיים בכ-50 מדינות נוספות.
בשנת 2012 החלה אבן קיסר להיסחר בנאסד"ק שבניו יורק תחת הסימון CSTE.
בשנת 2015 חנכה אבן קיסר מפעל חדש בארצות הברית בהשקעה של כ-100 מיליון דולר.
המפעל הוקם בריצ'מונד היל שבמדינת ג'ורג'יה ומספק משטחי קוורץ בעיקר לשווקים בצפון אמריקה, כמו גם למדינות נוספות.
בדצמבר 2022 הודיעה החברה על פיטורי 200 עובדים, ברובם במפעל בארצות הברית, עקב ירידה בהכנסות.
החל משנת 2022 מייצרת החברה, בנוסף למשטחי הקוורץ, גם משטחי פורצלן.
במאי 2023, לאחר 35 שנים, קיבוץ שדות ים סגר את המפעל למשטחי קוורץ, ו-150 עובדים פוטרו.
הפעילות מוזגה עם פעילות מפעל החברה באזור התעשייה בר לב.
בנובמבר 2025 פורסם שגם המפעל באזור התעשייה בר לב בתהליך סגירה, כך שבבעלות החברה יישאר רק מפעל ייצור בהודו.
חברת אבן קיסר מייצרת משטחי קוורץ ופורצלן בשלושה מפעלים, שניים בישראל: בקיבוץ שדות ים ובפארק תעשיות בר-לב השוכן ליד כרמיאל, ואחד בריצ'מונד היל שבמדינת ג'ורג'יה, ארצות הברית.
המוצרים העיקריים של החברה הם משטחי עבודה למטבחים, לחדרי אמבטיה ושירותים, לחיפוי ולריצוף, ועבור עיצוב פנים של חללים מסחריים, כגון משרדים, מסעדות, בתי מלון, מוזיאונים ועוד.
המתחרות העיקריות של אבן קיסר הן חברות העושות שימוש בחומרים אחרים כגון למינציה ואבן טבעית, וחברות נוספות המייצרות משטחי קוורץ ופורצלן כדוגמת סיילסטון וקמבריה.
הביצועים של אבן קיסר מושפעים בעיקר ממגמות השוק בתחומי השיפוץ והבניה.
בשנת 2016 היוותה תעשיית משטחי הקוורץ העולמית כ-16% מסך תעשיית המשטחים העולמית שמוערכת בכ-95 מיליארד דולר.
בשנת 2016 היו נתחי אבן קיסר בשוק משטחי הקוורץ בשווקים המובילים שלה כדלקמן: ישראל 84%, אוסטרליה 55%, קנדה 36% וארצות הברית 19%.
בפברואר 2012 הגישה אבן קיסר בקשה להנפקה ראשונה בשווי 115 מיליון דולר לוועדה לניירות ערך ולבורסה בארצות הברית ולהיסחר בבורסת נאסד"ק.
בין החברות אשר לקחו חלק בהנפקה נמצאות ג'יי.
6.7 מיליון המניות של אבן קיסר החלו להיסחר ברשימת הנאסד"ק ב-22 במרץ במחיר של 11 דולר למניה.
באפריל 2013 מכרו קרן טנא וקיבוץ שדות ים מניות תמורת 181 מיליון דולר, לפי שער של 23.25 דולר למניה.
לאחר המכירה החזיקה קרן טנא 1.7% ממניות החברה, וקיבוץ שדות ים החזיק ב-51% ממניות החברה.
בשנים 2015–2016 חוותה אבן קיסר אתגרים שכללו מתח בין בעלי המניות וחברי הקיבוץ, עזיבה של חברי דירקטוריון ומנכ"ל יוס שירן, ודוח של קרן הגידור ספרוס פוינט, שבו טענה כי משטחי הקוורץ של החברה מכילים פחות קוורץ מהמקובל ולמרות זאת נמכרים במחירי פרימיום.
בשנת 2016 ירד מחיר המניה לעומת השיא שבו הייתה, כך ששוויה של אבן קיסר עמד על כ-1.4 מיליארד דולר.
בשנת 2016 נכנסה שוב קרן טנא לחברה בעקבות הסכם עם קיבוץ שדות ים, המקנה לה אחזקה של 4% ויכולת למנות שניים מתוך שלושת הדירקטורים שממנה הקיבוץ.
בנוסף, מונה אריאל הלפרין, אחד הדירקטורים שהתמנה על ידי קרן טנא, לשמש כיו"ר החברה.
בשנת 2016 רשמה אבן קיסר הכנסות של 539 מיליון דולר, סכום הגבוה ב-1.7% מהתחזיות.
הרווח הנקי של החברה עמד על 74.6 מיליון דולר.
בשנת 2017 עלו ההכנסות ל-588 מיליון דולר אך הרווח הנקי ירד ל-27.6 מיליון דולר, בין השאר בעקבות התגברות התחרות שגרמה להורדת שולי הרווח והליכים משפטיים כנגד החברה.
בשנים 2018-2020 חלה ירידה הדרגתית בהיקף ההכנסות והרווח של החברה עד להכנסות של 486 מיליון דולר ורווח של 7.6 מיליון דולר בשנת 2020
במרץ 2010 התפרסם תחקיר של התוכנית "עובדה" בקשר למחלת הסיליקוזיס בקרב מעבדי שיש אבן קיסר בישראל.
בשנת 2012 פרסמה קבוצת חוקרים רפואיים מחקר בכתב העת הרפואי Chest בו נאמר כי עובדי שיש המעבדים אבן מלאכותית, נמצאים בסיכון גבוה פי 14 ללקות במחלת ריאות חסימתית קשה, בשם סיליקוזיס.
המחלה כונתה במאמר בשם "סיליקוזיס אבן קיסר" (CaesarStone Silicosis), מאוחר יותר תיקנה מערכת כתב-העת Chest את המאמר בהשמטת המילה Caesarstone משמו.
בדצמבר 2013 ניתן פסק דין ראשון בתביעת מעבד שיש נגד אבן קיסר ומדינת ישראל.
בפסק הדין נקבע כי החברה התרשלה באי אזהרת מעבדי השיש (אולם נקבע כי החל מ-2010 מזהירה אבן קיסר כנדרש), כי המדינה כשלה בפיקוח ובאכיפת תקנות הבטיחות וכי לתובע עצמו אשם תורם מאחר שידע על הסיכונים בעבודתו ועל אמצעי הבטיחות והזהירות שצריך לנקוט בהם.
בשנת 2015, לאחר שאבן קיסר הגיעה להסכמה עם מדינת ישראל באשר לאחריותן היחסית לתשלום פיצויים לנפגעי מחלת סיליקוזיס בעשרות תביעות בבתי משפט שונים בישראל, בוטל פסק הדין על ידי בית המשפט העליון והוחלף בהסכם שבין אבן קיסר למדינת ישראל.
אבן פלרמו היא שבר גדול של אסטלה המכילה חלק מרשימת מלכי מצרים בתקופת הממלכה הקדומה מהשושלת הראשונה ועד השושלת החמישית.
האבן מוצגת היום במוזיאון הארכאולוגי האזורי של פלרמו בסיציליה ומכאן שמה.
שברים נוספים של האסטלה מוצגים במוזיאון המצרי בקהיר, ובמוזיאון פיטרי לארכאולוגיה מצרית בלונדון.
האסטלה העשויה מבזלת מתוארכת לסוף תקופת השושלת החמישית של פרעוני מצרים, המאה ה-25 לפנה"ס, והיא מפרטת את המלכים שמלכו במצרים לאחר איחוד מצרים העליונה (הדרומית) עם מצרים התחתונה (הצפונית).
הטקסט על גבי האסטלה מתחיל בתיעוד רשימת מלכים (רשימה הנחשבת אגדתית) ששלטו במשך מספר אלפי שנים שקדמו לעלייתו של האל הורוס, שעל פי הטקסט נתן את המלכות למנס שהיה מאחד מצרים העליונה והתחתונה (יש המזהים את מנס עם נערמר ויש עם יורשו חור אחע).
הכתובות על האסטלה מפרטות את רשימת המלכים מהשושלת הראשונה ועד המלך נפריר כא רע שהיה המלך השלישי של השושלת החמישית.
ניתן להניח שבאסטלה המקורית השלמה, פורטו גם מלכים לאחר שלטונו.
באסטלה יש גם פירוט של שמות אמהות המלכים.
רשימה זו ביחד עם רשימות מלכים אחרות שנמצאו כגון רשימת המלכים מכרנך, רשימת המלכים מטורינו, רשימת המלכים מאבידוס, ספרו של מנתון "אגיפטיקה" ועוד, שימשו את האגיפטולוגים במחקרם ליצירת רשימה של מלכי מצרים בעת העתיקה, וכתיבת הכרונולוגיה המצרית, תוך הצלבת המידע מהמקורות השונים.
הטקסט על האסטלה נכתב על שני צדדיה, בכתב חרטומים, והוא הטקסט הידוע הקדום ביותר.
גובה האסטלה המקורית היה 2.1 מטר, רוחב 60 ס"מ ועובי 6.5 ס"מ.
האסטלה נשברה למספר שברים, שרבים מהם חסרים.
מיקומה המקורי ההיסטורי של האסטלה אינו ידוע.
אבן פלרמו נמצאה באתר הארכאולוגי ממפיס ליד קהיר.
רוב המידע על האבן שהתייחס לשושלות הראשונה והשנייה לא שרד.
ההיסטוריון הקדום מנתון שחי במאה ה-3 לפנה"ס, אולי השתמש במידע שהיה על האסטלה השלמה בספרו אגיפטיקה (Aegyptiaca) הכולל רשימות של מלכי מצרים.
אבן פלרמו שוכנת במוזיאון מאז שנת 1866. חשיבותה של האבן הוכרה רק בשנת 1895 בעת ביקור של ארכאולוג צרפתי במוזיאון.
תרגום הטקסט פורסם לראשונה בשנת 1902 על ידי היינריך שייפר (Heinrich Schäfer).
במוזיאון המצרי בקהיר נמצאים שני שברים, האחד התגלה בשנת 1910, השני נרכש בשוק העתיקות בשנת 1963. השבר שנמצא במוזיאון פיטרי לארכאולוגיה מצרית בלונדון ניתן להם על ידי פלינדרס פיטרי.
אבן רוֹזֶטָּה היא אסטלת גרנודיוריט ממצרים העתיקה אשר עליה חקוק צו מלכותי, שהוצא בממפיס בשנת 196 לפנה"ס מטעם המלך תלמי החמישי.
הצו כתוב במצרית קדומה בשני סוגי כתב שונים, כתב חרטומים (הירוגליפי), כתב דמוטי, וכן ביוונית עתיקה, ומאחר שתוכנו דומה בשתי השפות ובשלושת סוגי הכתב, הוא שימש בעת החדשה כמפתח לפענוח כתב החרטומים המצרי.
במקור הוצגה האסטלה בתחומי מקדש מצרי, אולם היא הועברה ממקומה, ככל הנראה בשלהי העת העתיקה או בתקופת ימי הביניים, עד שבסופו של דבר שימשה בבנייתו של מבצר ז'וליאן בקרבת העיר רוזטה שבדלתת הנילוס.
האבן נמצאה באזור המבצר בשנת 1799 על ידי קצין צרפתי מחיל המשלוח הצרפתי למצרים, פייר-פרנסואה בושאר.
מאחר שהייתה הטקסט הרב-לשוני הראשון שכלל מצרית קדומה והתגלה בעת החדשה, ולאור פוטנציאל הפענוח של אותה שפה בעזרתה, שעד אותה עת לא תורגמה, עוררה האבן עניין ציבורי נרחב.
לאחר גילויה נפוצו העתקים ליתוגרפיים ויציקות גבס של האבן ברחבי אירופה בקרב חוקרים רבים.
בה בעת, לאחר תבוסת הכוחות הצרפתיים במצרים ב-1801, נמסרה האבן לידיים בריטיות, תחת הסכם הכניעה של אלכסנדריה.
האבן הועברה ממצרים ללונדון, שם היא מוצגת מאז 1802 במוזיאון הבריטי.
זהו המוצג שזכה למספר הביקורים הגדול ביותר במוזיאון.
מאז גילויה הייתה האבן למוקד של יריבויות לאומיות מתמשכות.
ראשית, הייתה מחלוקת בשל העברתה מידיים צרפתיות לידיים בריטיות במהלך המלחמות הנפוליאוניות, ולאחר מכן הייתה מחלוקת ארוכת השנים בדבר תרומתם היחסית של תומאס יאנג האנגלי וז'אן-פרנסואה שמפוליון הצרפתי לפענוחה.
מאז שנת 2003 התבטאה היריבות גם בדרישתה של מצרים להשבת האבן אליה.
אף על פי שחקר הצו המופיע על האסטלה החל כבר עם הופעת תרגומו הראשון המלא של הטקסט היווני בשנת 1803, חלפו כ-20 שנה נוספות בטרם הודיע שמפוליון בשנת 1822 בפריז על תעתיק הכיתוב המצרי.
זמן ארוך יותר חלף בטרם יכלו חוקרים לקרוא כתובות וספרות במצרית עתיקה בבטחה.
שני קטעים נוספים מעותקים של אותו צו התגלו בשלבים מאוחרים יותר, וכן כתובות דו-לשוניות ותלת-לשוניות נוספות שכללו את כתב החרטומים.
עם אלה נמנים צווים תלמיים מוקדמים יותר, כגון צו קנופוס משנת 238 לפנה"ס וצו ממפיס מטעם תלמי הרביעי משנת 218 לפנה"ס לערך.
למרות גילויים אלו, נחשבת אבן רוזטה כמפתח ששימש להבנת הספרות והתרבות של מצרים העתיקה בעת החדשה.
המונח "אבן רוזטה" משמש כיום גם בהשאלה לתיאור רמז משמעותי בתחום ידע חדש.
אבן רוזטה מתוארת בקטלוג מודרני של הממצאים הארכאולוגיים שנמצאו בידי המשלחת הצרפתית, ושנמסרו לכוחות הבריטיים בהסכם הכניעה ב-1801, כ"אבן גרניט שחורה, הנושאת שלוש כתובות...
תקופה מסוימת לאחר שהועברה האבן ללונדון, נצבעה הכתובת שעליה בגיר לבן כדי לאפשר את קריאת הכיתוב, ושארית פניה כוסתה בשעוות קרנובה כדי להגן עליה מטביעות ידיהם של מבקרים.
הכיסוי גרם לאבן לעטות גוון כהה יותר, דבר שהוביל לסברה השגויה כי היא עשויה מבזלת שחורה.
ב-1999 נוקתה האבן, הוסרו ממנה כיסויים אלו, ונחשפו הגוון האפור-כהה המקורי שלה, הברק הנוצר מהמבנה הגבישי שלה והעורק הוורוד המצוי בחלקה השמאלי העליון.
מהשוואות שנערכו עם דגימות סלע מאוסף רוזמרי ודיטריך קְלֶם במוזיאון הבריטי, שכולל דגימות סלע ממחצבות מצריות, עלה דמיון רב לסלע שנחצב במחצבת גרנודיוריט קטנה בהר גבל טינגר בגדה המערבית של הנילוס, מערבית לאי יב שבמחוז אסואן.
העורק הוורוד הוא מאפיין טיפוסי לסלעי גרנודיוריט מאזור זה.
היא נושאת שלוש כתובות בשפה מצרית קדומה: הכתובת העליונה כתובה בכתב חרטומים מצרי עתיק, השנייה כתובה בכתב דמוטי, והשלישית כתובה ביוונית עתיקה.
פניה הקדמיות של האבן מוברקות והכתובות חרוטות עליהן בעדינות; צידי האבן מלוטשים, אך צידה האחורי עובד רק מעט, ככל הנראה מכיוון שלא היה גלוי במקום שבו ניצבה האבן.
אבן רוזטה היא קטע מאסטלה גדולה יותר.
בחיפושים נוספים שנערכו לאחר מכן באתר הארכאולוגי ברוזטה לא נמצאו חלקים נוספים מאסטלה זו.
בשל פגעי הזמן, אף אחת מהכתובות על האבן אינה שלמה.
החלק העליון, שכולל את כתבי החרטומים, הוא החלק שניזוק במידה הגבוהה ביותר.
ניתן לראות רק את 14 השורות האחרונות של הטקסט, אך כולן קטועות בקצה הימני, וב-12 מתוכן קטוע גם הקצה השמאלי.
החלק השני, הכולל את הטקסט הדמוטי, הוא החלק ששרד בצורה הטובה ביותר: הוא כולל 32 שורות, מהן 14 השורות הראשונות נקטעו במעט בצדן הימני.
החלק האחרון, הכולל את הטקסט היווני העתיק, כולל 54 שורות, שמהן שרדו במלואן רק 27 השורות הראשונות; היתר ניזוקו בצורה משמעותית בשל שבר אלכסוני בקטע הימני התחתון של האבן.
ניתן להעריך את אורכו המלא של הטקסט ההירוגליפי, כמו גם את ממדיה המקוריים של האסטלה השלמה, שאבן רוזטה מהווה חלק ממנה, על פי אסטלות דומות ששרדו עד היום, לרבות העתקים אחרים של אותו צו מלכותי.
דוגמה לאסטלה דומה היא אסטלת צו קנופוס, המוקדמת במעט, שהוצבה בתקופת שלטונו של תלמי השלישי ב-238 לפנה"ס.
אסטלה זו, שנמצאה על ידי קארל ריכרד לפסיוס ב-1866, נישאת לגובה 224 ס"מ, נפרסת לרוחב 81 ס"מ וכוללת 37 שורות של כתבי חרטומים, 75 שורות של טקסט דמוטי ו-76 שורות של טקסט יווני.
לפי השוואות לממצאים אלו, ניתן להעריך כי חסרות 14 עד 15 שורות של כתבי חרטומים בחלק העליון של אבן רוזטה, שגובהן הכללי מסתכם ב-30 ס"מ.
בנוסף לכתובות, סביר להניח שהאסטלה השלמה כללה גם איור שבו נראה המלך מוצג בפני האלים, עם שמש מכונפת הניצבת מעל הסצנה, כמו באסטלת קנופוס.
ניתן להסיק מקיומן של האסטלות הדומות, ומהעובדה שהאבן עצמה כוללת את הסימן ההירוגליפי ל"אסטלה" O26 כי בצורתה המקורית הייתה האסטלה בעלת קצה עליון מעוגל.
גובהה של האסטלה המקורית מוערך ב-149 ס"מ.
הכתובת שעל האסטלה וההקשר ההיסטורי
האסטלה הוקמה לאחר הכתרתו של המלך תלמי החמישי, ועליה חקוקה כתובת – צו מטעם אספה של כוהנים שהתכנסו בממפיס, אשר ייסד את פולחן האלוהות של תלמי החמישי.
הצו מתוארך ליום 4 בקסנדיקוס לפי הלוח המוקדוני ו-18 במשיר לפי הלוח המצרי, בשנה התשיעית למלכותו של תלמי החמישי, תאריך אשר מקביל ל-27 במרץ 196 לפנה"ס.
התאריך מתאים לתקופת כהונתם של הכוהנים המוזכרים בצו: אאטוס בן אאטוס, שהיה כוהן פולחן האלוהות של אלכסנדר הגדול וחמשת מלכי בית תלמי שמלכו אחריו, ושלוש מעמיתותיו שניצחו על פולחנן של ארסינואי השנייה (אחותו ואשתו של תלמי השני), ברניקי השנייה (אשת תלמי השלישי) וארסינואי השלישית (אחותו ואשתו של תלמי הרביעי).
בטקסט בכתב החרטומים ובכתב היווני מופיע תאריך נוסף, המקביל ל-27 בנובמבר 197 לפנה"ס, יום השנה הרשמי להכתרתו של תלמי החמישי.
אולם הכתוב בכתב הדמוטי נמצא בסתירה לתאריכים אלה, שכן בו מצוינים שני ימים רצופים להכתרה ולצו בתאריך המקביל לחודש מרץ.
אף שאין ודאות מדוע סתירה מסוג זה קיימת בין הטקסטים, ישנה הסכמה בין החוקרים כי הצו הוצא ב-196 לפנה"ס וכי הוא נועד לבסס מחדש את שלטונו של בית תלמי במצרים.
הצו הוצא במהלך תקופה סוערת בהיסטוריה של מצרים העתיקה.
תלמי החמישי, בנם של תלמי הרביעי וארסינואי השלישית, הפך לשליט בגיל חמש לאחר מותם הפתאומי של שני הוריו, אשר, לפי מקורות בני התקופה, נרצחו בעקבות קשירת קשר שכללה את פילגשו של תלמי הרביעי, אגתוקלאה, ומשפחתה.
אותם קושרי קשר שלטו בפועל במצרים בשמשם עוצרים ואפוטרופוסים של תלמי החמישי, אולם שלטון זה נמשך שנתיים בלבד.
כחלק ממרד שפרץ בהנהגתו של הגנרל טלפולמוס, נתפסו אגתוקלאה ומשפחתה בעיר אלכסנדריה ונעשו בהם שפטים.
טלפולמוס הוחלף בתפקידו כעוצר בשנת 201 לפנה"ס על ידי אריסטומנס מאליזיה, ששימש שר בכיר בזמן הוצאת צו ממפיס.
נוסף על כך, כוחות פוליטיים מחוץ לגבולות מצרים החמירו את הבעיות הפנימיות בממלכה.
אנטיוכוס השלישי ופיליפוס החמישי כרתו ברית שבה הסכימו לחלק את שטחיה של מצרים מעבר לגבולותיה.
תחת ברית זו, כבש פיליפוס מספר איים וערים בקאריה ובתראקיה, בעוד קוילה-סוריה, לרבות יהודה, נפלו בידי בית סלאוקוס בקרב בניאס.
במקביל, נמשך בדרום מצרים מרד שהחל בימי תלמי הרביעי.
הן המלחמה והן המרד נמשכו בעת הכתרתו הרשמית של תלמי החמישי בגיל 12 בממפיס, עת הוצא הצו.
האסטלה היא דוגמה מאוחרת בשורה של מה שנודע כ"אסטלות תרומה".
אסטלות אלה מתארות לרוב כיצד מונרך מכהן מעניק פטור ממס לכוהנים בממלכתו.
במשך 2,000 השנים שקדמו לצו ממפיס, הקימו הפרעונים אסטלות מסוג זה, כאשר הדוגמאות הקדומות ביותר מתוארכות לתקופת הממלכה הקדומה.
בתקופות המוקדמות הוצאו צווים מסוג זה בידי המלך עצמו, אולם צו ממפיס מטעם תלמי החמישי הוצא על ידי הכוהנים, כשומרי מסורת התרבות המצרית.
הצו מציין את מתנת הכסף והדגן שהעניק תלמי החמישי למקדשים, וכן הוא מציין כי בשנה השמינית לשלטונו, בעת הצפות משמעותיות במיוחד של הנילוס, סכר המלך עודפי מים לטובת החקלאים.
בתמורה למחוות אלו, התחייבו הכוהנים כי יום הולדתו ויום הכתרתו של המלך ייחגגו מדי שנה, וכי כל כוהני מצרים יעבדו אותו לצד האלים האחרים.
הצו מסתיים בהוראה כי עותק של הצו יוצב בכל מקדש, כשהוא חקוק בשפת האלים (כתב החרטומים), שפת המסמכים (הכתב הדמוטי) ושפת היוונים, כפי שהייתה בשימוש על ידי הממשל התלמיי.
הבטחת נאמנותם של הכוהנים הייתה הכרחית עבור מלכי בית תלמי לצורך שמירת שלטונם, והכוהנים הגדולים של ממפיס, מקום הכתרתו של המלך, היו חשובים במיוחד, שכן הם היו הסמכות הדתית הגבוהה ביותר באותה עת, עם השפעה בכל רחבי הממלכה.
בהסתמך על כך שהצו הוצא בממפיס, הבירה הקדומה של מצרים, ולא באלכסנדריה, המרכז השלטוני של בית תלמי, ניתן להניח כי המלך הצעיר היה להוט להשיג את תמיכתם הפעילה של הכוהנים.
לפיכך, אף שהממשל במצרים היה דובר יוונית מאז ימי כיבוש מצרים בידי אלכסנדר הגדול, הכיל צו ממפיס, כמו שני הצווים שלפניו, קטעים בשפה המצרית על מנת להציג את הזיקה שלו לאוכלוסייה הכללית, באמצעות מעמד הכוהנים המצרים המשכילים.
לצו ממפיס תרגומים מרובים, הן בשל ההבדלים הקלים בין השפות וסוגי הכתב שבהם נכתב והן בשל ההתפתחות בהבנה של אותן שפות קדומות.
תרגום עדכני לאנגלית, פרי עטו של רוברט ס.
סימפסון, מופיע באתר המוזיאון הבריטי, והוא מתבסס על הטקסט הדמוטי שבאסטלה.
תרגום אחר לאנגלית, פרי עטו של אדווין בוון, אשר מתבסס על הטקסט היווני עם הערות באשר להבדלים שבין הגרסאות, התפרסם בספרו The House of Ptolemy בשנת 1927. לאחר הקדמה הכוללת תארוך של הצו, כמו גם תיאורי שבח והלל למלך תלמי החמישי, נפתח הצו, לפי תרגומו של בוון, במילים הבאות:
שתי כתובות נוספות הנושאות את צו ממפיס נמצאו מאז גילויה של אבן רוזטה: אסטלת נוביירה וכתובת נוספת על גבי האובליסק מפילה במקדש פילה.
הכתובות ההירוגליפיות על גביהן, בניגוד לאבן רוזטה, נשארו יחסית שלמות, ואף שהכתובת על אבן רוזטה פוענחה זמן רב לפני מציאתן, השתמשו בהן אגיפטולוגים מאוחרים כווליס באדג' על מנת ללטש עוד יותר את משמעותם של סימני כתב החרטומים שהופיעו, ככל הנראה, על החלקים האבודים מאבן רוזטה.
ניתן לומר ברמת ודאות גבוהה כי מקור האסטלה אינו בעיר רוזטה, המקום שבו נמצאה.
סביר יותר דווקא שהאסטלה הגיעה ממקדש שישב בעומק הארץ, ייתכן בעיר המלכים סאיס.
המקדש שממנו הגיעה האבן ככל הנראה נסגר סביב שנת 392 לספירה, כאשר הקיסר הרומי תאודוסיוס הראשון הורה על סגירת כל המקדשים ואתרי התפילה שאינם נוצריים.
בשלב מסוים נשברה האסטלה, והחלק הגדול ביותר שלה הוא מה שאנו מכירים כיום כאבן רוזטה.
במהלך הזמן הפכו המקדשים המצריים העתיקים למחצבות להשגת אבנים לבנייה, וייתכן שבאבן רוזטה נעשה שימוש באותו אופן.
במאה ה-15 שולבה האבן ביסודותיו של מבצר שנבנה על ידי הסולטאן הממלוכי קאיתבאי.
המבצר נבנה במטרה להגן על האפיק הבולביטיני של הנילוס ברוזטה.
במקום זה נשארה האבן במשך 300 שנה עד לגילויה.
ב-15 ביולי 1799, במסגרת מסעו של נפוליאון למצרים, עבדו חיילים צרפתים, תחת פיקודו של קולונל ד'אוטפול, על חיזוק הביצורים של מבצר ז'וליאן, מספר קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר הנמל המצרית רוזטה (רשיד).
מבין האבנים שחשפו החיילים בעבודות, הבחין לוטננט פייר-פרנסואה בושאר בגוש אבן שעל צדו האחד חקוקות כתובות.
בושאר וד'אוטפול הבינו כי מדובר בגילוי שעשוי להיות חשוב והודיעו לגנרל ז'אק-פרנסואה מנו, שהיה במקרה בעיר רוזטה, בדבר הגילוי.
במסגרת אותו מסע של נפוליאון במצרים, התלוותה אל חיל המשלוח הצרפתי משלחת המדעים והאמנויות, שהייתה גוף של 167 מדענים.
הממצא דווח לאגודה המדעית של נפוליאון בקהיר, המכון של מצרים, שהוקם זה מכבר, בדוח שחיבר חבר המשלחת, מישל אנז' לנקרה.
לנקרה ציין בדוח כי האבן כללה שלוש כתובות, הראשונה בכתב חרטומים והשלישית ביוונית, בשערו נכונה כי שלוש הכתובות הן גרסאות של אותו הטקסט.
במקביל, העביר בושאר את האבן לקהיר לבחינתה על ידי חוקרים, ואף נפוליאון בעצמו בחן את מה שכבר החל להיקרא בשם "אבן רוזטה", זמן קצר לפני חזרתו לצרפת באוגוסט של אותה שנה.
התגלית דווחה ב-Courrier de l'Égypte, העיתון הרשמי של המשלחת הצרפתית, בספטמבר 1799. במאמר הביע הכותב האלמוני תקווה כי האבן תהיה יום אחד מפתח בפענוח כתב החרטומים.
בשנת 1800 פיתחו שלושה ממדעני המשלחת דרכים ליצירת העתקים של הטקסטים על גבי האבן.
לאחד המדענים, המדפיס והבלשן ז'אן-ז'וזף מרסל, מיוחס הזיהוי שהטקסט המרכזי על גבי האבן, שנחשב לכתוב בסורית, כתוב למעשה בכתב דמוטי מצרי, כתב אשר הופיע באופן נדיר בכתובות אבן, ולכן נצפה על ידי חוקרים לעיתים רחוקות.
היה זה האמן והממציא ניקולא-ז'אק קונטה שמצא דרך להשתמש באבן עצמה כגלופה, בעוד שיטה מעט שונה ליצירת העתקים של הכתובות אומצה על ידי אנטואן גלן.
ההדפסים שהופקו נלקחו לפריז על ידי הגנרל שארל דגה.
כך יכלו חוקרים ברחבי אירופה לראות את הכתובות ולנסות לקרוא אותן.
לאחר עזיבתו של נפוליאון המשיכו החיילים הצרפתים להדוף מתקפות בריטיות ועות'מאניות במשך שנה וחצי.
במרץ 1801 נחתו הבריטים במפרץ אבו קיר.
הגנרל מנו, שהיה מבין הראשונים לראות את האבן ב-1799, פיקד אז על חיל המשלוח הצרפתי.
חייליו, לרבות מדעני המשלחת, צעדו צפונה לכיוון חוף הים התיכון על מנת לפגוש באויב שלהם, תוך שהם לוקחים איתם את האבן ועתיקות נוספות מכל הסוגים.
מנו וחייליו נוצחו בקרב נגד הבריטים ונסוגו בעקבותיו לאלכסנדריה, שם הם כותרו והוטל עליהם מצור כשהאבן עמם בתוך העיר.
מנו הודה בתבוסתו ונכנע ב-30 באוגוסט.
לאחר כניעתו של מנו התגלעה מחלוקת באשר לגורל התגליות המדעיות והארכאולוגיות הצרפתיות במצרים, לרבות קבוצה של חפצים, דגימות ביולוגיות, רשמים, תוכניות ואיורים, אשר נאספו בידי חברי המשלחת.
מנו סירב להעביר תגליות אלה, בטענה כי הן היו שייכות למכון.
אולם, הגנרל הבריטי ג'ון הילי-הצ'ינסון סירב מצדו להסיר את המצור מעל העיר בטרם מנו ייענה לדרישותיו.
החוקרים אדוארד דניאל קלארק וויליאם ריצ'רד המילטון, אשר הגיעו זמן קצר לפני כן מאנגליה, הסכימו לבחון את האוספים באלכסנדריה וטענו כי הם מצאו חפצים רבים שהצרפתים לא גילו שנמצאים ברשותם.
במכתב ששלחו חזרה לאנגליה כתב קלארק כי הם מצאו יותר פריטים ברשותם של הצרפתים מכפי ששיערו.
כשהצ'ינסון טען כי כל החומרים הם רכוש של הכתר הבריטי, אמר החוקר הצרפתי אטיין ז'ופרואה סנט-אילייר לקלארק ולהמילטון כי הצרפתים מעדיפים לשרוף את כל תגליותיהם, ברמזו לחורבן שאירע בעקבות השריפה בספרייה הגדולה של אלכסנדריה, על פני מסירתם.
קלארק והמילטון הציגו בפני הצ'ינסון את טענותיהם של החוקרים הצרפתים, והצ'ינסון הסכים לבסוף כי פריטים כמו דגימות הנוגעות לתולדות הטבע יהיו רכושם הפרטי של החוקרים.
מנו אז טען במהרה כי האבן הייתה אף היא רכושו הפרטי.
אילו התקבלה טענה זו של מנו, היה באפשרותו לקחתה איתו לצרפת.
הצ'ינסון דחה את טענתו של מנו, בהיותו מודע בעצמו לערכה המיוחד של האבן.
לבסוף הושגה הסכמה בין הצדדים, והעברת החפצים שולבה בהסכם הכניעה של אלכסנדריה שנחתם בין נציגים של הכוחות הבריטיים, הצרפתיים והעות'מאניים.
קיימת מחלוקת באשר לדרך שבה הועברה האבן לידיים בריטיות.
הקולונל טומקינס הילגרוב טרנר אשר הביא אותה לאנגליה טען מאוחר יותר כי הוא לקח אותה אישית מידיו של מנו והוביל אותה בעגלת נשק.
בתיאור מפורט יותר של קורות האירוע ציין קלארק כי קצין צרפתי, חבר המכון, לקח אותו, את תלמידו, ג'ון קריפס, ואת המילטון בחשאי לרחוב שמאחורי מגוריו של מנו, ושם גילה להם כי האבן מוסתרת תחת שטיחים במטענו של מנו.
לדברי קלארק, המודיע חשש כי האבן עלולה להיגנב אילו ראו אותה חיילים צרפתים.
הצ'ינסון דווח מידית כי האבן נלקחה, ייתכן על ידי טרנר ועגלת הנשק שלו.
טרנר הביא את האבן לאנגליה על סיפונה של הפריגטה הצרפתית שנפלה בשבי הבריטי, אה"מ אז'יפטיין.
הפריגטה עגנה בפורטסמות' בפברואר 1802, ובהגיעו לאנגליה היו הוראותיו של טרנר להציג את האבן, יחד עם עתיקות נוספות, למלך ג'ורג' השלישי.
המלך, שיוצג על ידי מזכיר המלחמה, הלורד רוברט הוברט, הורה כי האבן תוצב במוזיאון הבריטי.
לפי סיפורו של טרנר, הוא הפציר בהוברט כי בטרם תובא האבן ליעדה הסופי במוזיאון, היא תוצג לחוקרים מאגודת חוקרי העתיקות של לונדון, שעם חבריה נמנה.
הוברט נענה לכך, והאבן נראתה ונדונה לראשונה בישיבת האגודה ב-11 במרץ 1802.
במהלך שנת 1802 יצרה האגודה ארבע יציקות גבס עם הכתובת, אשר נשלחו לאוניברסיטאות אוקספורד, קיימברידג' ואדינבורו ולטריניטי קולג' בדבלין.
זמן קצר לאחר מכן הוכנו הדפסים מן הכתובת והם נשלחו לחוקרים ברחבי אירופה.
עוד באותה שנה הועברה האבן למוזיאון הבריטי, שם היא מוצגת עד היום, נכון ל-2019. בצדיה הימניים והשמאליים של האבן נחרטו בלבן כתובות מאוחרות, שבהן נכתב באנגלית: "נתפסה במצרים בידי הצבא הבריטי ב-1801" ו"מוצגת על ידי המלך ג'ורג' השלישי".
מאז יוני 1802 הוצגה אבן רוזטה במוזיאון הבריטי באופן רציף, למעט תקופה קצרה במלחמת העולם הראשונה.
במהלך המאה ה-19 היא קוטלגה תחת מספר הפריט EA 24, כאשר EA היו ראשי התיבות של הקבוצה Egyptian Antiquities (עתיקות מצריות).
האבן הייתה חלק מאוסף של מונומנטים מצריים עתיקים שנלקחו מידי המשלחת הצרפתית, בהן הסרקופג של נכתנבו השני (EA 10), הפסל של הכוהן הגדול של אמון (EA 81) ואגרוף גדול עשוי גרניט (EA 9).
עד מהרה התגלו הפריטים ככבדים מדי עבור הקומות בבית מונטגיו, הבניין המקורי של המוזיאון הבריטי, והם הועברו לשלוחה חדשה שנבנתה במתחם.
האבן הועברה לגלריית הפסלים ב-1834, זמן קצר לאחר שנהרס בית מונטגיו והוחלף במשכן שמאכלס כיום את המוזיאון.
לפי רישומי המוזיאון, אבן רוזטה היא המוצג הבודד שזכה למספר הביקורים הרב ביותר במוזיאון, ותמונה פשוטה שלה הייתה במשך מספר עשורים לגלויה הנמכרת ביותר של המוזיאון.
במקור הוצגה אבן רוזטה בשיפוע קל, תוך שהיא מונחת על כַּן מתכת שהוכן עבורה.
דרך תצוגה זו הצריכה שיוף של חלקים קטנים משוליה של האבן על מנת להציבה באופן בטוח על פני הכן.
כמו כן, האבן לא כוסתה בתחילה בכיסוי מגן, אולם למרות מאמצי הסדרנים להבטיח כי מבקרים לא ייגעו בה, היה צורך להציב את האבן במסגרת מגן החל משנת 1847. החל משנת 2004 נמצאת האבן בתצוגה בתיבת זכוכית שהוכנה במיוחד עבורה במרכז גלריית הפסלים המצריים.
העתק של האבן, חופשי למגע, נמצא בספריית המלך של המוזיאון.
לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1917, חששו במוזיאון מהפצצה כבדה על לונדון, ולכן האבן הועברה למקום מבטחים, יחד עם מוצגים בעלי ערך אחרים.
במשך שנתיים הייתה האבן כ-15 מטר מתחת לפני האדמה, בתחנה של רכבת הדואר של לונדון במאונט פלזנט, הסמוך להוברן.
למעט בתקופת המלחמה, האבן הוצאה מן המוזיאון רק פעם אחת, באוקטובר 1972, לצורך הצגתה במוזיאון הלובר לצד מכתבו של שמפוליון Lettre à M.
Dacier, מכתב בו הוא מפענח באופן שיטתי את סימני כתב החרטומים, ביובל ה-150 לפרסומו.
אף בעת עבודות השימור שעברה האבן בשנת 1999, נשארה האבן בגלריה על מנת להיות מוצגת לציבור.
ביולי 2003, לרגל 250 שנה להקמת המוזיאון הבריטי, ביקשה מצרים לראשונה את השבת אבן רוזטה, עת ביקש השר לענייני עתיקות דאז, זאהי חוואס, שהאסטלה תושב למצרים.
בשיחה עם כתבים אמר חוואס: "אם הבריטים רוצים שיזכרו אותם, אם הם רוצים לשקם את המוניטין שלהם, הם צריכים להחזיר על דעת עצמם את אבן רוזטה משום שהיא סמל הזהות של מצרים".
שנתיים מאוחר יותר, בעת היותו בפריז, חזר חוואס על הדרישה שלו בתארו את האבן כנכס צאן ברזל של המורשת התרבותית של מצרים, יחד עם הפרוטומה של נפרטיטי במוזיאון המצרי בברלין, הפסל של הפירמידה הגדולה בהילדסהיים שבגרמניה, הזודיאק דנדרה במוזיאון הלובר בפריז והפסל של אנכחף במוזיאון האומנות של בוסטון.
בשנת 2005 הציג המוזיאון הבריטי במצרים העתק של האסטלה בגודלה האמיתי.
ההעתק הוצג במוזיאון הלאומי המחודש ברוזטה, קרוב למקום שבו נמצאה האבן.
בנובמבר 2005 הציע חוואס שהמוזיאון הבריטי ישאיל את אבן רוזטה למצרים לשלושה חודשים, בציינו שוב כי המטרה הסופית היא השבתה של האבן למדינה לצמיתות.
בדצמבר 2009 הציע חוואס לוותר על הדרישה להשבת אבן רוזטה בתמורה לכך שהמוזיאון הבריטי ישאיל את האבן למצרים לשלושה חודשים לרגל פתיחתו של מוזיאון גיזה שהייתה צפויה להתרחש ב-2013.
קיימת התנגדות רבה בקרב מוזיאונים בעולם להחזרת פריטים בעלי חשיבות תרבותית בינלאומית, דוגמת אבן רוזטה, למולדתם.
טרם גילויה של אבן רוזטה ופענוחה לא הייתה בעת החדשה הבנה כלשהי של השפה המצרית הקדומה ושל כתב החרטומים המצרי העתיק.
השימוש בכתב חרטומים הפך לנדיר בסוף התקופה הפרעונית, ולקראת המאה ה-4 לספירה, רק מצרים מעטים ידעו לקרוא את הכתב.
השימוש בכתב חרטומים פסק כמעט לחלוטין לאחר סגירת כל המקדשים הלא-נוצריים במצרים בשנת 392 לספירה על ידי הקיסר הרומי תאודוסיוס הראשון.
הכתובת הידועה האחרונה שנכתבה בכתב חרטומים נמצאה באי פילה, והיא מתוארכת לשנת 394 לספירה.
האופי הציורי של כתב החרטומים לא נעלם מעיניהם של סופרים בימי הביניים שדאגו להדגיש עובדה זו ולהשוותו לאלפבית היווני והלטיני שנעדרו מאפיין זה.
במאה ה-5 לספירה כתב הכומר הוראפולו את הספר "הירוגליפיקה", שניסה לספק הסבר לכ-200 סימנים הירוגליפיים.
הספר סיפק מידע מבלבל, ובמידה רבה מטעה, על כתב החרטומים, אף על פי שחוקרים מאמינים שהוא נכתב בחלקו על בסיס ידע אמיתי שהיה קיים על הכתב באותה תקופה.
ספר זה וספרים אחרים, שיצאו בתקופות מאוחרות יותר וסיפקו גם הם מידע מוטעה על כתב החרטומים, היוו מכשול להבנת הכתב במשך שנים רבות.
ניסיונות לפענח את כתב החרטומים נעשו על ידי היסטוריונים ערבים במאות ה-9 וה-10. היסטוריונים אלה ניסו לפענח את הכתב על ידי השוואתו לשפה הקופטית שהייתה נפוצה באותה תקופה בקרב כמרים קופטים.
חוקרים אירופאים ניסו אף הם לפענח את הכתב אולם גם מאמציהם לא נשאו פרי.
עם החוקרים האירופאים הבולטים שחקרו את כתב החרטומים ניתן למנות את יוהנס גורפיוס בקאנוס בן המאה ה-16, אתנסיוס קירכר בן המאה ה-17 וגאורג סואגה (Georg Zoëga) בן המאה ה-18. גילויה של אבן רוזטה בשנת 1799 סיפק את המידע המכריע החסר לצורך פענוח הכתב.
חשיבותו של המידע החקוק על האבן לצורך פענוח כתב החרטומים נחשף בהדרגה על ידי מספר חוקרים והם שאיפשרו לז'אן-פרנסואה שמפוליון להבין את האופי האמיתי המסתורי של כתב החרטומים ולהביא לפענוחו.
הכתב היווני החקוק על אבן רוזטה סיפק את נקודת ההתחלה של התרגום.
יוונית עתיקה הייתה שפה ידועה לחוקרים בני התקופה, אולם הטקסט על האבן היה כתוב בניב הקוינה.