tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרנר נפטר ב-23 בינואר 2020 בווינה שבאוסטריה בגיל 93, יומיים אחרי פטירתו של חברו לנבחרת, תאודור ואגנר.
אלפרד יאן מקסימיליאן קובלסקי (בפולנית: Alfred Kowalski נקרא גם Alfred Wierusz-Kowalski ; 11 באוקטובר 1849 – 16 בפברואר 1915) היה צייר פולני, נציג בית הספר לציור ריאליסטי במינכן, חבר ופרופסור כבוד באקדמיה לאמנויות במינכן .
הוא היה הילד הראשון מנישואיו השניים של תאופיל קובלסקי, נוטריון, ותאופילה לבית סוויארסקה, בתו של מנהל אחוזה.
למשפחת קובלסקי האמידה היה בית בסובאלקי ובאחוזה קטנה בדבצ'יצ'נה ליד פיליפוב, שם בילו את חודשי הקיץ.
המשפחה עזבה את סובאלקי בשנת 1865, כאשר תאופיל קובלסקי עבר לקאליש כנוטריון.
שם המשיך אלפרד את לימודיו בגימנסיה, שם למד רישום אצל סטניסלב ברצ'יקובסקי, בוגר בית הספר לאמנויות יפות, וקזימייז' גורניקי.
בשנים 1868–1871 הוא השתתף בשיעורי הרישום בוורשה, שם למד אצל רפאל הדז'ביץ', אלכסנדר קמינסקי וויצ'ך גרסון.
בשנים 1872–1873 למד באקדמיה לאמנויות יפות בדרזדן.
מאמצע אוקטובר 1873 המשיך את לימודיו באקדמיה במינכן בהנהלת אלכסנדר וגנר.
הוא גם חייב הרבה ליוזף ברנדט, שבסטודיו שלו השתפר ושם התוודע לציירים פולנים אחרים.
במינכן ייסד קובלסקי סטודיו משלו ונשאר שם לצמיתות.
הוא זכה במהרה להכרה בקרב סוחרי אמנות מקומיים ולמעמד מצטיין בעולם האמנותי.
כהוקרה על מעלותיו, בשנת 1890 הוענק לו תואר פרופסור כבוד של האקדמיה המקומית לאמנויות יפות.
בתקופה המוקדמת הוא הושפע בבירור ממקסימיליאן גיירימסקי, אך מאוחר יותר הוא חרג מהתפיסה האמנותית שלו.
הצלחה מדהימה בקנה מידה בינלאומי הביאו לו קומפוזיציות נוף קטנות וצבועות במיומנות עם נוף כפרי, שהוצגו בתנאי חורף, והועשרו בייצוגים אקספרסיביים של סוסים ובמוטיב האקזוטי של זאב על רקע נוף קפוא.
ציוריו, המוטבעים עמוק בנושאים המקומיים שלהם, תיארו סצנות ז'אנריות ממקומות קטנים ועיירות, המוצגות לעיתים קרובות בהומור וברמז אירוני, חתונות רבות בקרקוב, יציאה וחזרה מצייד.
ומעל לכל אהב לצייר התקפות דרמטיות של זאבים על האנשים שנסעו במזחלותיהם והסוסים מטורפים מפחד.
אלה היו יצירות מוצלחות ביותר.
נושאים היסטוריים וצבאיים שיחקו תפקיד מישני ביצירה שלו, יחד עם דיוקנאות שנלקחו באופן ספורדי למדי.
בשנת 1903 ערך האמן טיול קצר לצפון אפריקה, בהשראת הנסיעה הופיעו נושאים מזרחיים בעבודתו - נושאים ערבים אקזוטיים (בדואים בבאר, מול המסגד).
אולם בהדרגה אומנותו של הצייר נעשתה רדודה יותר, ועבודותיו, המוכרות בעיקר מתערוכות בגרמניה, היו ידועות בפולין בעיקר בזכות רפרודוקציות במגזינים.
משנת 1869 הוצגו עבודותיו מעת לעת בזצ'נטה, שם היו לו שתי תערוכות יחיד (1908, 1935).
קובלסקי השתתף בעיקר בתערוכות בינלאומיות, אם כי מלבד ורשה, הוא הציג גם את ציוריו בקרקוב, לבוב ופוזנן.
הוא זכה בפרסים ובמדליות במינכן, וינה, ברלין, פריז, סנט לואי ולואיוויל.
הוא גם קיבל מדליית זהב בשנת 1904 בתערוכה הלאומית בלבוב.
ציוריו נרכשו על ידי הגלריות והמוזיאונים הגדולים באירופה ובאמריקה.
הפופולריות המתמשכת של האמן במשך עשרות שנים גרמה לכך שבסוף חייו הוא יצר יצירות המוניות, כמעט אומנותיות.
בסטודיו שלו העסיק ציירים צעירים שיצרו עותקים מיצירותיו המפורסמות ביותר, אותם סיים בעצמו וחתם בשמו.
לדברי היסטוריון האמנות הגרמני האנס-פיטר בולהר, האמן כנראה חתם על כמה ציורים בשם בדוי "יאן קונארסקי".
בשנת 1878 התחתן עם ידוויגה שימנובסקה, עמה נולדו לו חמישה ילדים.
אחד מבניו - צ'סלב - היה צייר, כמו גם בתו יואנה קובלסקה - נכדתו של אלפרד.
משפחתו המורחבת כוללת גם את קרול קובלסקי, שהיה בן דודו.
הצייר נפטר ב-16 בפברואר 1915 במינכן.
הוא נקבר בבית הקברות המקומי, אך בשנת 1936 הוחזר אפרו לפולין והושם בבית העלמין בפוואצקי בוורשה.
בתקופה שלאחר המלחמה הוצגו עבודותיו של האמן בסוואלקי (1966), (1978) - יחד עם ציוריו של בנו צ'סלב ושל בני משפחה אחרים.
בשנת 1972 נפתחה תערוכת קבע המוקדשת לחייו של האמן וליצירתו במוזיאון המחוזי בסוואלקי.
אלפרד לאופולד איזידור קובין היה מוציא לאור, מאייר וכותב מזדמן.
קובין נחשב לנציג חשוב של סימבוליזם ואקספרסיוניזם.
קובין נולד בבוהמיה בעיירה לייטמריץ (ליטומיריצה ), באימפריה האוסטרו-הונגרית.
בין השנים 1892–1896 הוא למד אצל צייר הנוף אלואה באר, אף שלמד זמן קצר.
בשנת 1896, הוא ניסה להתאבד על קבר אמו, ותפקידו בצבא האוסטרי נמשך רק שנה שהסתיימה בהתמוטטות עצבים.
בשנת 1898 החל קובין בתקופת לימודים אמנותית באקדמיה פרטית שהונהגה על ידי הצייר לודוויג שמיט-רוטה, לפני שנרשם לאקדמיה במינכן בשנת 1899, אבל לא סיים את לימודיו שם.
במינכן גילה קובין את יצירותיהם של אודילון רדון, אדוורד מונק, ג'יימס אנסור, הנרי דה גרוקס ופליסיאן רופס.
הוא הושפע עמוקות מהדפסים של מקס קלינגר, ואחר כך סיפר: "כאן נפתחה אלי האמנות החדשה, שהציעה משחק חופשי לביטוי הדמיוני של כל עולם התחושות המתקבל על הדעת...
נשבעתי שאני אקדיש את חיי ליצירת עבודות דומות".
טכניקת האקווטינט בה השתמשו קלינגר וגויה השפיעה על סגנון עבודותיו בתקופה זו, שהן בעיקר רישומי דיו של נושאים פנטסטיים, לעיתים קרובות מקאבריים.
קובין הפיק מספר קטן של ציורי שמן בשנים 1902–1910, אך לאחר מכן תפוקתו כללה רישומי עט ודיו, צבעי מים וליטוגרפיות.
בשנת 1911 הוא נקשר לקבוצת "הפרש הכחול" (Blaue Reiter) והציג איתה בגלריה דר שטורם בברלין בשנת 1913. לאחר אותה תקופה הוא איבד קשר עם האוונגרד האמנותי.
קובין נחשב לנציג חשוב של הסמבוליזם והאקספרסיוניזם והוא ידוע בפנטזיות חשוכות, ספקטרליות, סמליות, המורכבות לעיתים קרובות מסדרות ציור נושאיות.
כמו אוסקר קוקושקה ואלברט פריז גוטרסלו, גם לקובין היה כישרון אמנותי וגם ספרותי.
הוא אייר בין השאר את עבודותיהם של אדגר אלן פו, הופמן ופיודור דוסטויבסקי.
קובין אייר גם את מגזין הפנטזיה הגרמני Der Orchideengarten.
משנת 1906 ועד מותו הוא חי בבית אחוזה מהמאה ה-12 באוסטריה עילית.
בשנת 1938, באנשלוס של אוסטריה וגרמניה הנאצית, הוכרזה עבודתו כ"אמנות מנוונת", אך הוא הצליח להמשיך לעבוד במהלך מלחמת העולם השנייה.
יצירתו הכתובה היחידה של קובין הייתה "Die andere Seite" (מגרמנית: "הצד השני") (1908), רומן פנטסטי המתרחש בארץ דמיונית מוזרה.
ברומן קיימת אווירה של אבסורד קלסטרופובי בדומה לכתביו של פרנץ קפקא, שהתפעל מהספר.
האיורים לספר יועדו במקור ל"גולם" מאת גוסטב מירינק, אך מאחר שספר זה התעכב, קובין העביר את איוריו לרומן משלו.
אלפרד פלכטהיים היה סוחר אמנות יהודי-גרמני, אספן אמנות, עיתונאי ומו"ל שנרדף על ידי הנאצים.
פלכטהיים נולד למשפחת סוחרים יהודית; אביו, אמיל פלכטהיים, היה סוחר תבואה.
אלפרד הפך לשותף בחברת אביו לאחר התמחות עסקית בלונדון ובפריז.
פלכטהיים הופיע בעולם האמנות זמן קצר לאחר 1900, עם אוסף ציורים מאת וינסנט ואן גוך, פול סזאן; עבודות מוקדמות של האוונגרד הצרפתי של פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק ואנדרו דריין.
ציורים של וסילי קנדינסקי, מוריס דה וולאמינק, גבריאלה מינטר, והאקספרסיוניסטים של הריין היינריך קמפנדונק, אוגוסט מאקה, היינריך נאון ופול אדולף סיאהאוס.
פלכטהיים פתח את הגלריה הראשונה שלו בדיסלדורף בשנת 1913, ואחריו גלריות בברלין, פרנקפורט, קלן ווינה.
פלכטהיים שירת בצבא גרמניה במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך לא בחזית.
עסק האמנות שלו קרס במהלך המלחמה, אך הוא נפתח מחדש בדיסלדורף בשנת 1919. יוקרתיות של הגלריה שלו משכה כוכבים וידוענים של ברלין: כוכבי קולנוע, אנשי פיננסים, ואמנים מכל סוג.
הוא ייסד את כתב העת לאמנות המודרניסטית החשוב Der Querschnitt ("חתך רוחב") שהופיע בין השנים 1921 עד שנת 1936.
עם עלייתו של היטלר לשלטון בסוף שנות העשרים וראשית שנות השלושים של המאה העשרים, החלו לרדוף את פלכטהיים בגלל מוצאו ובשל פעילותו בקידום אמנות מודרנית.
בשנת 1933 פרצו אנשי משטרה למכירה פומבית בגלריה שלו.
במרץ 1933, סוחר אמנות בשם אלכסנדר וומל, חבר בחולצות השחורות או החולצות החומות, החרים את גלריית דיסלדורף של פלכטהיים.
הנאצים החרימו את הגלריה של פלכטהיים, כפי שעשו עם עסקים יהודים אחרים.
לאחר המלחמה אמר חבר המפלגה לשעבר וומל שהוא אפילו לא זוכר מיהו פלכטהיים.
העוזר לשעבר של פלכטהיים, קורט ולנטין, עזב את גלריית פלכטהיים בשנת 1934 והחל לעבוד בגלריה בברלין של קרל בוכהולץ, שלא היה יהודי.
הנאצים תפסו ומכרו את האוסף הפרטי של פלכטהיים, כמו גם את תוכן הגלריה שלו.
שישה חודשים לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, פלכטהיים, חסר הפרוטה, ברח לפריז וניסה למצוא עבודה עם שותפו העסקי לשעבר, דניאל-הנרי כהנויילר.
לאחר מכן ארגן פלכטהיים תערוכות בלונדון של ציורי אמנים גרמנים גולים.
ב-8 באוגוסט 1935 כתב פלכטהיים לאלפרד בר מהמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק מכתב בו הודיע לו: "איבדתי את כל הכסף שלי ואת כל התמונות שלי."
עד נובמבר 1936, עוזר הגלריה לשעבר של פלכטהיים, קורט ולנטין, עשה עסקה עם הנאצים שתאפשר לו להגר לניו יורק ולמכור "אמנות מנוונת" כדי לסייע במימון מאמץ המלחמה הנאצי.
בינואר 1937, במימון מבוכולץ, עזב ולנטין לניו יורק והקים את גלריית קארל בוכהולץ ברחוב 46 מערב מס' 3, אשר מאוחר יותר הואשם כי שימש כצינור להבאת אמנות שדודה על ידי הנאצים לאמריקה, כולל ציורים שהוחרמו מפלכטהיים.
במרץ 1937 בלונדון החליק פלכטהיים על קרח, נלקח לבית חולים, ניקב את רגלו במסמר חלוד במיטת בית החולים שלו, פיתח זיהום דם שהוביל לקטיעת רגלו ומת.
פלכטהיים התחתן עם בטי גולדשמידט, בת סוחר עשיר מדורטמונד.
בירח דבש בפריז השקיע פלכטהיים את נדוניתו של בטי באומנות קוביסטית.
בטי פלכטהיים הייתה עם בעלה בלונדון בימיו האחרונים.
בשנת 1941, כשהצטווה להתייצב לגירוש למינסק, היא נטלה התאבדה ממנה קטלנית של ורונאל.
הגסטפו תפס את אוסף האמנות שלה.
פלכטהיים, שטבע באמצע שנות הארבעים את המונח "פוטורולוגיה", ומאוחר יותר הפך למנהל מכון אוטו סוהר במערב ברלין, היה אחיינו של אלפרד פלכטהיים.
יורשי פלכטהיים מנסים לשחזר יצירות אמנות שנגנבו ממנו.
עבודות אלה שוכנות במוזיאונים גרמניים ובמוזיאון לאמנות מודרנית.
"מרחץ החיילים" של ארנסט לודוויג קירכנר (1915) נותר בחזקתו של אחייניתו של פלכטהיים בברלין.
הוא נרכש בשנת 1938 על ידי קורט פלדהאוסר, חבר המפלגה הנאצית.
בשנת 2018 הוחזר "מרחץ החיילים" ליורשיו של אלפרד פלכטהיים על ידי מוזיאון וקרן סולומון גוגנהיים לאחר בחינה מקיפה של הנסיבות סביב ההיסטוריה של הציור.
"יוזף דה מונטסקיו-פזנסאק" של אוסקר קוקושקה (1910) נמכר על ידי אלכס וומל למוזיאון הלאומי לאמנויות יפות בסטוקהולם, שם הועבר מאוחר יותר למוזיאון המודרנה.
הוא נותר באוסף של מוזיאון מודרנה עד שנת 2018, אז הוחזר ליורשי פלכטהיים.
אלפרד פפאף היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעמדת הקשר.
זכה עם גרמניה המערבית במונדיאל 1954.
פפאף שיחק בעמדת הקשר ובמשך רוב הקריירה בקבוצה איינטרכט פרנקפורט.
הוא היה פליימייקר אמיתי בעל שליטה טובה בכדור והתמצא בבעיטות חופשיות נהדרות.
נראה שאם פריץ ואלטר לא היה משחק בעמדתו בנבחרת גרמניה המערבית הוא היה מופיע בה יותר פעמים מאשר שבע בלבד.
בשנת 1954 אתלטיקו מדריד הציעה לו סכום של 180,000 יורו אך דחה את ההצעה בעקבות סירובה של אשתו לעבור לגור בספרד.
הוא זכה עימה באליפות היחידה של המועדון בהיסטוריה ב-1959 ובעונת 1959/60 בגביע אירופה לאלופות פרנקפורט הגיעה לגמר היחיד שלה עד כה.
ייתכן שהמשחקים הטובים ביותר של פפאף היו בחצי הגמר בניצחונות 1–6 ו-3–6 על ריינג'רס, שבכל אחד כבש צמד.
בגמר הובסו על ידי ריאל מדריד בתוצאה 7–3. פפאף סיים את הקריירה בשנת 1962 בגיל 36, כשהוא כובש במדיה 103 שערי ליגה ב-301 הופעות.
במדים הלאומיים פפאף היה שותף לזכייה במונדיאל 1954. לפני כן, ערך את הופעת הבכורה במוקדמות אותו טורניר ב-19 באוגוסט 1953 נגד נורווגיה באוסלו.
במונדיאל כבש בתבוסה 8–3 להונגריה בדקה ה-26, אך לא הופיע במשחק הגמר נגדה בו נבחרתו ניצחה במפתיע 2–3 וזכתה בתואר.
הופעתו האחרונה הגיעה ב-25 בנובמבר 1956 בעיר הולדתו בהפסד 3–1 לשווייץ.
לאחר קריירת הכדורגל שלו, היה הבעלים של פונדק ושל בר ליד אופטוואצ'ה בפרנקפורט.
פפאף נפטר ב-27 בדצמבר 2008 בגיל 82, לאחר מחלה ממושכת, ונקבר בבית העלמין שבזיטנפלדן.
בשנת 2013 נקרא רחוב על שמו מחוץ לאצטדיון קטן ששמו "רידרוואלד" בארלנבך אם מיי.
סגנית גביע אירופה לאלופות: 1959/60
אלפרד צוף היה צייר נוף פוסט-אימפרסיוניסטי אוסטרי.
אביו היה רופא שהגיע במקור מקרינתיה.
הוא החליט להיות אמן כבר בגיל צעיר, אף שהחל בלימודי רפואה, בשנת 1869 הוא למד שיעורים באקדמיה הממלכתית לציור בגראץ אצל צייר הנוף הרמן פון קניגסברון.
בשנת 1880 הוא החליט על אמנות כקריירה ונרשם לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, שם למד אצל אדוארד פיתנר פון ליכטנפלס.
לאחר מות אביו בשנת 1882 עברה אמו לקלגנפורט ולעיתים קרובות הוא ביקר שם כדי לצייר.
המקום נשאר כמועדף למשך שארית חייו.
הוא ערך גם נסיעות לאיטליה ובלגיה.
את לימודיו סיים בשנת 1890 באקדמיה לאמנויות יפות, קרלסרוהה, עם גוסטב שנלבר, שהכיר אותו בבית הספר ברביזון לציור נוף.
לאחר מכן התגורר במינכן ובקרמס אן דר דונאו.
החל משנת 1907 היה פרופסור לציור נוף ודומם באקדמיה בגראץ, שם היה מעריץ של הסגנון הווינאי אימפרסיוניסטי.
הוא קיבל פרסים רבים, כולל מדליית ארד בתערוכה העולמית (1900).
בשנת 1927, זמן קצר לפני מותו, הוא קיבל אזרח כבוד (Bürgerrechte) על ידי העיר גראץ.
עבודתו מצאה קונים ואספנים רבים במהלך חייו.
הוא אפילו קיבל את ההכרה הגבוהה ביותר מחצר הקיסריות בווינה באמצעות רכישת מספר עבודות.
נופי הים שלו זכו לפופולריות מיוחדת.
אלפרד פורבאט (במקור פיכסל-Füchsl, מכונה גם: פרד פורבאט, בהונגרית: Forbát Alfréd; פץ', 31 במרץ 1897 – Vällingby, שוודיה, 23 במאי 1972) היה אדריכל, צייר יהודי-הונגרי.
הוא נחשב לנציג חשוב של הבאוהאוס המודרני.
אלפרד פיכסל נולד במשפחה יהודית כבנם של ארנולד פיכסל, סוחר יין, ושל גיזלה ורטהיימר.
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה הריאלית הראשית בפץ' ב-1915, ולאחר מכן למד באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה בין השנים 1917 לבין 1918. לאחר מכן התגורר במינכן, שם קיבל את התואר שלו בהנדסה ובאדריכלות ב-1920 מהאוניברסיטה הטכנית של מינכן .
מ-1920 עד 1922 פורבט עבד במשרדו של ולטר גרופיוס בווימאר, שם היה מעורב ביישום הבאוהאוס.
לאחר מכן, בין השנים 1924–1925 עבד עבור חבר הלאומים כמנהל הטכני לפיתוח הדיור בסלוניקי, עיר הבירה של מקדוניה היוונית.
מ-1925 עד 1928 הוא היה האדריכל הראשי בזומרפלד ושות (Sommerfeld Co).
בברלין, ומ-1928 עד 1932 עבד במשרד האדריכלים של הוברט הופמן, בפיתוח פרויקטי הדיור בברלין, Siemensstadt und Haselhorst (1931).
מ-1928 ניהל למעשה גם משרד אדריכלים עצמאי.
תוכניותיו יושמו בין היתר בסלוניקי, בויימאר ובברלין.
ב-1932 עבד בברית המועצות עד 1933 במוסקבה בפרויקט תכנון ערים עבור ארגון התכנון הרוסי "סטנדרדגורפרויקט" (Standardgorprojek), יחד עם ארנסט מאי אדריכל ומתכנן ערים גרמני.
הוא היה חבר ב-CIAM, (הקונגרס הבינלאומי לאדריכלות מודרנית, שבו השתתף גם בוועידת אתונה ב-1933. בין השנים 1933 לבין 1938 תכנן כמה בתי מגורים בפץ'.
ב-1938 חזר לזמן קצר לממלכת הונגריה כאדריכל עצמאי, והיה אחראי על מספר דירות ובתים עצמאיים שם.
לאחר שנאסר על יהודים לעבוד בהונגריה ב-1938 (החוק היהודי הראשון והחוק היהודי השני), הוא נענה להזמנתו של האדריכל אונו אהרן לנסוע לשוודיה.
מ-1938 עד 1945 הוא עבד עם האדריכל סונה לינדסטרם על התוכנית הכללית של העיר לונד, כמו גם היה שותפו של לינדסטרום על התוכניות של המכון הפיזיולוגי באוניברסיטת לונד ופיתוח בנייני דירות ברובע בורמאסטרגארדן (Borgmästaregården) בעיר.
מאפריל 1942 הועסק במחלקת תכנון ערים של HSB.
אחר כך הפך לחבר בקבוצת תכנון העיר "Eglers Stadsplanebyrå".
בשנת 1952 פורבאט היה המארגן השותף של המפגש המיוחד (שלא בקונגרס) של CIAM בסיגטונה (Sigtuna) בשוודיה וגם עזר בארגון פרויקט האינטרבאו בברלין ב-1957. עבודותיו מוחזקות במוזיאון השוודי לארכיטקטורה בסטוקהולם.
תוכניות תכנון הערים שלו יושמו בכמה ערים, כולל סטוקהולם.
בתפיסתו התכנונית שם דגש על התכנון הרציונלי של התחבורה העירונית והדגים את החסרונות של בניינים רבי קומות והמגדלים כמבני מגורים בשוודיה.
בשנת 1924, חברת זומרפלד בברלין מסרה לו את תכנון בתיהם של פליטים יוניים שהגיעו לממלכת סרביה-קרואטיה-סלובניה.
בסופו של דבר, הוא תכנן במשך תקופה ארוכה שכונת ענק תקנית ואחידה שאכלסה מאוחר יותר עשרות אלפי פליטים יוונים.
לאחר מכן היה מעורב בתכנון עשרות ערים, מבנים ודירות בערי גרמניה, שוודיה, הונגריה וברית המועצות.
חלק מהגרפיקות, שלו נשמרות במוזיאון לאמנות יפה בבודפשט ובמוזיאון יאנוס פאנוניוס בפץ'.
ב-1951 הפך לחבר נספח באקדמיה הגרמנית לתכנון עירוני ואזורי בקלן.
1955 חבר נספח באגודה האוסטרית לחקר המרחב והתכנון המרחבי
1961 חבר נספח באקדמיה לחקר מרחב ותכנון אזורי, הנובר.
1926 חבר באגודת האדריכלים דר רינג.
1930-1929 חבר בוועדת המומחים של רווחת הדיור העירונית של העיר ברלין.
1930 הקונגרס הבינלאומי לארכיטקטורה מודרנית (CIAM)
1945–1968 חבר בוועדה לתכנון עירוני Eglers Stadsplanebyrå, סטוקהולם.
ב-1969 מונה לאקדמיה לאמנויות במערב ברלין
1922: עבודות הכנה ליישוב הבאוהאוס המתוכנן אם הורן בוויימאר
1929–1931: יישוב הטבעת סימנסשטאט, יחד עם אוטו ברטינג, וולטר גרופיוס, הנס שרון, הוגו הרינג
1935-1930: התיישבות מחקר הרייך האסלהורסט (Haselhorst) בברלין-שפנדאו, עם פאול מבס ופאול אמריך
1938-1934: כמה בתים צמודי קרקע ובנייני דירות בפץ'
1938–1945: בנייני דירות ברובע Borgmästaregården בלונד
בעיר הולדתו פץ' נקרא על שמו של רחוב (הוא מחבר בין רחוב אלקוטמאן (החוקה) לבין רחוב באטורי)
הערות לספרו של אלכסנדר מרטינוביץ'; בהוצאת ספרות וספר פץ', פץ', 1918
היבליוגרפיה של מחקריו פורסמה ב: Fred Forbát-Kat.
אלפרד פסטרנק (בהונגרית: Pasternák Alfréd; טאיה, 28 בספטמבר 1930 – לוס אנג'לס, 22 בפברואר 2023) היה רופא יהודי אמריקאי יליד הונגריה, מיילד-גינקולוג, פרופסור והיסטוריון רפואי, חבר חיצוני באקדמיה ההונגרית למדעים.
אלפרד פסטרנק נולד במשפחה יהודית בכפר בצפון מזרח הונגריה.
בגיל 11 הוא ומשפחתו גורשו למחנה הריכוז אושוויץ.
הוא שרד ועם חזרתו סיים תואר ברפואה באוניברסיטת אטווש לוראנד ולאחר מכן באוניברסיטת זמלווייס בבודפשט.
הוא ברח מהונגריה במרד ההונגרי וחי בארצות הברית מאז 1956. אלפרד המשיך להכשרה רפואית לתואר שני במרכז הרפואי סידרס-סיני בלוס אנג'לס, שם נשאר בפקולטה.
הואהחזיק גם בתפקיד פרופסור קליני בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס וזכה להצטיינות ולשבחים רבים.
כמו כן עבד כמומחה למיילדות וגינקולוגיה בבית החולים Cedars-Sinai Medical Center.
אמו של אלפרד הייתה אנה ליבמן פסטרנק (1896-1977) אחת מ-12 ילדים במשפחתה - כולם פרט לאחד היו בנות - של אהרון ליבמן (?-1929) מדורקוב.
אנה הייתה בתו מאשתו השנייה של אהרון, מאירמה וינברגר (?-1944).
היא נישאה לשמעון פסטרנק (1895-1985) מטאיה, נצר למשפחה יהודית אורתודוקסית בולטת שהפעילה במשך שבעה דורות הכרמים (ייצור יין) וטחנת קמח בעיירה זו, ששכנה במיקום מרכזי באזור ייצור היין המפורסם של טוקאי.
זמן קצר לאחר הבר המצווה של אלפרד באפריל 1944, הנאצים נכנסו להונגריה.
הפסטרנקים ושאר יהודי טאיה הועברו תחילה לגטו בשאטוראליאויהיי, ולאחר שישה שבועות בגטו, גורשו משם בקרונות בקר לאושוויץ.
אלפרד ואביו לא נשארו שם זמן רב.
זמן קצר לאחר הגעתם נשלחו למחנה הריכוז דרנהאו (Riese-Dörnhau concentration camp).
הכפר שנקרא בגרמנית דרנהאו נקרא בפולנית קולצה (Kolce) בשלזיה תחתית על הגבול הפולני-סלובקי של היום, שם הצליחו לשרוד עד לשחרורם על ידי הצבא האדום ב-9 במאי 1945.
לאחר המלחמה חזרו אלפרד ואביו הביתה במסע מפרך בן שבועיים.
הם התאחדו עם הנשים במשפחתם, שגם הן שרדו בנס את השואה.
שמעון בנה מחדש את העסק שלו ואלפרד חזר לבית הספר, בסופו של דבר נכנס לבית הספר לרפואה, והתמחה במיילדות וגינקולוגיה.
אלפרד המשיך להיות מומחה עולמי בנושאים רפואיים ושואה.
הוא הרצה ופרסם רבות על ניסויים רפואיים במחנות הריכוז הנאצים והרופאים שערכו אותם ובשנת 2006 פרסם את מה שהאקדמיה ההונגרית למדעים כינתה "מונוגרפיה סופית" בנושא מחקר בלתי אנושי.
פרס רמה של האקדמיה, 2007
עיטור העיר לוס אנג'לס, 1976
ועדת הרופאים ההונגרים מעבר לגבול
אוניברסיטת אימרה היינל למדעי הבריאות (דוקטור לשם כבוד)
אַלְפְרֶד קְרוּפּ היה תעשיין פלדה וממציא גרמני.
הוא היה יצרן כלי הנשק הגדול ביותר של תקופתו, מה שזיכה אותו בכינוי "מלך התותחים".
אלפרד קרופ, בנם של פרידריך קרופ ורעייתו (1790–1850), נולד בשנת 1812. אביו לא הצליח להעמיד את המפעל שהקים ב-1811 על רגליו במהלך חייו.
הוא נפטר בשנת 1826 כאשר אלפרד קרופ היה בן 14 והותיר לבנו את סוד הכנת פלדה יצוקה איכותית, יחד עם בית מלאכה קטן בו הייצור כמעט נעצר.
בתקופה זו התגוררה המשפחה אצל הדודה במטרניך (Metternich).
את החברה, שבאותה תקופה היו בה שבעה עובדים בלבד וחוב של 10,000 טאלרים, ירשה אשתו של פרידריך תרזה.
יחד עם אחותו של פרידריך קרופ, הלנה פון מולר, לבית קרופ, נוסדה חברת פלדה.
על הסכם היסוד חתמו כל יורשי פרידריך ואחותו הלנה.
אלפרד נשר מבית הספר והשתלט על החברה, אף על פי שהחברה הייתה בבעלות רשמית של אימו.
עם התפתחות תחבורה מסילות בגרמניה ובאירופה, גדל מאוד הביקוש לפלדה לייצור מסילות וסרנים של קטרי קיטור.
ב-26 באוגוסט 1830, לאחר שהתגבר על כמה קשיים בייצור פלדה, קרופ מספקת לראשונה גלילי פלדה יצוקים להיסקן בהגן-הוהנלימבורג.
הקמת איחוד המכס הגרמני הקלה על הובלת מטענים בגרמניה.
אלפרד קרופ דאג ל"קרופיאנים" שלו, כפי שכונו לימים, כל חייו.
הוא הפעיל עבורם ביטוח בריאות ובנה דירות לעובדים.
בתמורה הוא דרש מהם נאמנות לחברה.
אלפרד קרופ רכש לקוחות חדשים, הרחיב את רכישות חומרי הגלם של החברה והשיג כספים למימון הרחבת עבודותיו.
בתערוכה העולמית הראשונה, התערוכה הגדולה, בלונדון ב-1851, הוא הציג את מטילי הפלדה הגדולים ביותר שנוצקו עד אז (4,300 פאונד, כ-1,950 קילוגרם).
בשנת 1851, חידוש מוצלח נוסף, ללא ריתוך ("תפר"), החל את זרם ההכנסות העיקרי של החברה, ממכירות לרכבות בארצות הברית.
אלפרד קרופ הגדיל את המפעל והגשים את תוכניתו היקרה לבניית תותח לטעינה אחורית מפלדה יצוקה.
הוא האמין מאוד בעליונותם של תותחים בטעינה אחורית, בשל שיפור הדיוק והמהירות, אך תפיסה זו לא זכתה להסכמה כללית בקרב קציני צבא, שנשארו נאמנים לתותחי ברונזה הנטענים מהלוע.
עד מהרה החל אלפרד לייצר הוביצרים לטעינה אחורית, אחד מהם הוא נתן לחצר המלכות הפרוסית.
ואכן, כשהוא לא הצליח למכור את תותח הפלדה שלו, קרופ נתן אותו למלך פרוסיה, שהשתמש בו כפריט דקורטיבי.
ואולם אחיו של המלך וילהלם הבין את משמעות החידוש.
לאחר שהפך לעוצר ב-1859, קנתה פרוסיה את 312 תותחי הפלדה הראשונים שלה מקרופ, שהפך ליצרן הנשק העיקרי של הצבא הפרוסי.
פרוסיה השתמשה בטכנולוגיה המתקדמת של קרופ כדי להביס את אוסטריה וגם את צרפת במלחמות האיחוד הגרמניות.
הפיקוד העליון הצרפתי סירב לרכוש את התותחים של קרופ למרות תמיכתו של נפוליאון השלישי.
מלחמת צרפת-פרוסיה הייתה בחלקה תחרות של "Kruppstahl" (פלדת קרופ) מול תותח הברונזה.
הצלחת הארטילריה הגרמנית הובילה למרוץ החימוש הבינלאומי הראשון, נגד בצרפת ו באנגליה.
קרופ הצליח למכור, לסירוגין, ארטילריה משופרת ומיגון פלדה משופר למדינות מרוסיה ועד צ'ילה וסיאם.
במשבר הפיננסי של 1873, המשיכה חברת קרופ להתרחב, כולל רכישת מכרות ספרדיים ומספנות הולנדיות, מה שהפך את קרופ לחברה הגדולה והעשירה באירופה, אך היא כמעט פשטה את הרגל עקב כך.
אלפרד קרופ נחלץ עם הלוואה של 30 מיליון מארק מקונסורציום של בנקים שאורגן על ידי הבנק הממלכתי הפרוסי.
בשנים 1878 ו-1879 ערך קרופ תחרויות הידועות בשם Völkerschiessen ("ירי בינלאומי"), שבהם הדגימו ירי תותחים עבור קונים בינלאומיים.
אלה נערכו ב, במגרש הניסויים הגדול בעולם; בבעלות פרטית של קרופ.
46 מדינות הפכו ללקוחות שלו.
קרופ הקים את Generalregulativ ("רגולציה כללית") כחוקה הבסיסית של המשרד.
החברה הייתה עוסק יחיד, שעברה בירושה על ידי העדפת הבן הבכור, עם פיקוח קפדני על עובדים.
קרופ דרש שבועת נאמנות, דרש מהעובדים לקבל אישור בכתב ממנהלי העבודה שלהם כשהם צריכים להשתמש בשירותים ופרסם כרוזים האומרים לעובדיו לא להתעסק בפוליטיקה הלאומית.
בתמורה, קרופ סיפק שירותים חברתיים שהיו ליברלים בצורה יוצאת דופן לתקופה, כולל "מושבות" עם פארקים, בתי ספר מגרשי משחקים - בעוד שתוכניות ההטבות של האלמנות והיתומים ושאר תוכניות ההטבות ביטחו את הגברים ואת משפחותיהם במקרה של מחלה או מוות.
אסן הפכה ל גדולה וקרופ הפכה דה פקטו למדינה בתוך מדינה, כאשר ה"קרופיאנר" (Kruppianer, עובד בחברת קרופ) היה נאמן לחברה ולמשפחת קרופ כמו לאומה ולבית הוהנצולרן.
האסטרטגיה הפטרנליסטית של קרופ אומצה על ידי אוטו פון ביסמרק כמדיניות ממשלתית, כאמצעי מניעה נגד נטיות סוציאל-דמוקרטיות, ומאוחר יותר השפיעה על פיתוח ואימוץ עקרון הפיהרר על ידי אדולף היטלר.
תוכנית השירותים החברתיים של קרופ החלה בערך בשנת 1861, כאשר התברר שאין בעיירה מספיק בתים לעובדי החברה, והחברה החלה בבניית דירות.
עד 1862 עשרה בתים היו מוכנים למנהלי עבודה, ובשנת 1863 נבנו הבתים הראשונים לעובדים בלט ווסטנד (Alt Westend).
נוי ווסטנד (Neu Westend) נבנתה ב-1871 וב-1872. עד 1905 סופקו 400 בתים, רבים מהם ניתנו ללא דמי שכירות לאלמנות של עובדים לשעבר.
אגודה שיתופית נוסדה בשנת 1868 שהפכה ל-Consum-Anstalt (בגרמנית "מוסד צריכה").
הרווחים חולקו לפי סכומים שנרכשו.
אכסניה לגברים רווקים, ה-Ménage, הוקמה בשנת 1865 עם 200 דיירי אכסניה ועד 1905 אכלס 1,000. בתי מרחץ סופקו והעובדים קיבלו שירותי רפואה בחינם.
הוקמו אגודות ביטוח תאונות, חיים ומחלות, והחברה תרמה לתמיכה בהן.
הוקמו בתי ספר להכשרה טכנית ועבודת כפיים.
קרופ זכה להערכה רבה גם על ידי הקייזר, שהדיח את ואת יורשו משום שדחו את התכנון של קרופ של תותח השדה C-96, תוך שהוא מתעקש, "פיטרתי שלושה שרי מלחמה בגלל קרופ, ועדיין הם לא תופסים!".
קרופ הכריז שהוא רוצה ש"אדם יבוא ויתחיל במהפכת נגד" נגד יהודים, סוציאליסטים וליברלים.
בחלק ממצבי הרוח המוזרים שלו, הוא שקל לקחת את התפקיד בעצמו.
לפי ההיסטוריון , עתיד נינו של קרופ לפרש את ההתפרצויות הללו כנבואה שהתגשמה עם בואו של אדולף היטלר.
נישואיו של קרופ לא היו מאושרים.
אשתו ברתה (אין להחליף עם ), לא הייתה מוכנה להישאר באסן המזוהמת ב, האחוזה שתכנן קרופ.
היא בילתה את רוב שנות הנישואים שלהם באתרי נופש וספא, עם בנם היחיד.
קרופ היה עובד בלתי נלאה שמעולם לא נח על זרי הדפנה.
הוא היה היפוכונדר קיצוני שסבל מדיכאון ולא עזב את מיטתו במשך שבועות וחודשים.
הוא ראה בעיני רוחו את המעסיק כפטריארך, הדורש מעובדיו לא רק כבוד, אלא גם ציות ומספק להם קיום בטוח לכך.
הוא העריך מאוד את עצמו כיזם.
בווילה שלו היגל הוא קיבל את מנהיגי אירופה.
מלכים וקיסרים באו לבקרו לא לקבלות פנים, אלא כלקוחות.
לכן, בשנת 1865, הוא סירב לתואר האצולה שהעניק לו מלך פרוסיה כ"בלתי הולם לרצונותיו".
שמו היה קרופ, וזה הספיק.
אלפרד הולט קולקוויט היה עורך דין, מטיף, איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-49 בשנים 1877–1882. הוא היה אחד מהדמוקרטים הרבים שנבחרו למשרות ציבוריות כלבנים שמרנים שהחזירו לעצמם את השלטון בסיום תקופת השיקום.
לאחר תום כהונתו כמושל נבחר קולקוויט על ידי בית המחוקקים של ג'ורג'יה לשתי תקופות כהונה בסנאט של ארצות הברית, בו הוא כיהן מ-1883 ועד פטירתו ב-1894. קולקוויט שירת כקצין בצבא ארצות הברית במלחמת ארצות הברית-מקסיקו, ובצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית, בו הוא הגיע לדרגת בריגדיר גנרל.
אלפרד קולקוויט נולד בעיר מונרו שבג'ורג'יה.
קולקוויט, היה חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית ובסנאט של ארצות הברית.
קולקוויט הצעיר סיים ב-1844 את לימודיו בפרינסטון קולג', למד משפטים, וב-1846 התקבל ללשכת עורכי הדין ופתח משרד עורכי דין במונרו.
במהלך מלחמת ארצות הברית-מקסיקו בשנים 1848–1849, שירת קולקוויט כקצין מנהלה בצבא ארצות הברית בדרגת מייג'ור.
לאחר המלחמה הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, בו הוא כיהן בשנים 1853–1855. לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה.
קולקוויט היה נציג לוועידת הפרישה של ג'ורג'יה ב-1861, בה הוא הצביע בעד הפרישה וחתם על החלטת הפרישה ב-19 בינואר אותה שנה.
בבחירות לנשיאות של 1860 היה קולקוויט חבר בחבר האלקטורים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, מונה קולקוויט כקפטן ברגימנט הרגלים השישי של ג'ורג'יה.
בסופו של דבר הוא התקדם עד לדרגת קולונל והוביל את הרגימנט במערכת חצי האי.
ב הוא קיבל פיקוד על בריגדה לאחר שבריגדיר גנרל גבריאל ריינס נפצע, והוא פיקד עליה במהלך קרבות שבעת הימים.
קולקוויט הוביל את הבריגדה בפיקודו של תומאס ג'ונתן ג'קסון ב, בקרב אנטיאטם, בקרב פרדריקסברג וב.
את קרב אנטיאטם שרד קולקוויט ללא שריטה, אף על פי שכמעט כל אחד מקציני הבריגדה האחרים נהרגו או נפצעו.
לאחר הקרב הוא קודם מידית לדרגת בריגדיר גנרל.
לאחר קרב צ'נסלורסוויל, צצו כמה שאלות בנוגע להתנהלותו של קולקוויט במהלך הקרב, והוא הועבר לקרוליינה הצפונית כדי להתחלף עם הבריגדה של בריגדיר גנרל ג'וניוס דניאל.
הבריגדה שלו הועברה שוב בקיץ 1863 כדי להגן על צ'ארלסטון קרוליינה הדרומית.
בפברואר 1864 צעד קולקוויט בראש הבריגדה שלו דרומה כדי לסייע בהגנה נגד פלישת צבא האיחוד לפלורידה, ונחל ניצחון בקרב אולסטי.
לאחר קרב זה, הצטרפה הבריגדה של קולקוויט ל בפיקוד של גנרל רוברט אדוארד לי.
בשלבים המאוחרים של המלחמה שבה הבריגדה להגן על קרוליינה הצפונית, שם נכנע קולקוויט ב-1865.
בערך באותה תקופה, כמה אלפי "ידידים" ביקשו לקבל כ-30 משרות פטרוניות ממשלתיות.
אלו שלא זכו במשרה ניסו להסית מצביעים נגד קולקוויט.
נפוצו שמועות שקולקוויט היה מעורב בעסקאות בלתי חוקיות עם חברת הרכבות הצפון-מזרחית.
ועדה של בית המחוקקים מצאה את המושל זכאי.
במהלך אותה תקופה הוא היה חלק מ"השלישייה הבורבונית" , לצידם של עמיתיו הפוליטיקאים מג'ורג'יה, ג'ון בראון גורדון וג'וזף א.
ב-1880 נבחר קולקוויט לתקופת כהונה שנייה, וכיהן שנתיים על פי חוקת המדינה החדשה, שצמצמה את משך תקופת הכהונה של המושל מארבע שנים לשנתיים.
במהלך תקופת כהונתו צומצם החוב המדינתי.
ב-1883 נבחר קולקוויט על ידי בית המחוקקים של ג'ורג'יה מטעם הדמוקרטים לכהן בסנאט של ארצות הברית מטעמה.
ב-1888 הוא נבחר לתקופה כהונה שנייה.
אחיו של קולקוויט, קולונל פייטון ה.
קולקוויט נהרג בגיל 31 בקרב צ'יקמוגה במלחמת האזרחים.
נישואיו הראשונים היו לדורותי אליזבת טרוור, ולאחר מותה הוא נישא לאלמנתו של אחיה, שרה באן טרוור.
הוא היה אביהם של שלושה ילדים מאשתו הראשונה ושל שבעה מאשתו השנייה.
ב-1892 לקה קולקוויט בשבץ מוחי ונעשה משותק חלקית.
הוא החלים במידה מספקת כדי לחדש את פעילותו בסנאט, אך במרץ 1894 הוא לקה בשבץ נוסף שהותיר אותו מחוסר יכולת כמעט לחלוטין.
אלפרד קולקוויט נפטר ב-26 במרץ 1894 בוושינגטון הבירה.
ארונו הושב לג'ורג'יה, שם הוא נטמן בבית הקברות רוז היל שבמייקון.
גאורג קרל קונו אלפרד פון לאריש היה גנרל חיל הרגלים גרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא פיקד על הדיוויזיה ה-10, דיוויזיית המילואים ה-81, דיוויזיית התחלופה של המשמר והפיקוד המיוחד ה-54 בחזית המערבית והמזרחית.
פון לאריש נולד ב-20 באוקטובר 1856 בדנציג כבנו של הגנרל הפרוסי ומארי פון צדרסטולפה.
לאריש התגייס בשנת 1874 לצבא הגרמני הקיסרי כצוער, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-93 (אנהלט) בדסאו.
מאוגוסט 1883 הוא שירת ברגימנט הגרנדירים של המשמר ה-1 (הקיסר אלכסנדר) בברלין, והועלה לדרגת אובר-לויטננט בינואר 1884. מאוקטובר אותה שנה למד באקדמיה הצבאית הפרוסית, סיים את לימודיו ביולי 1887, ולאחר מכן חזר לשירות ברגימנט הגרנדירים של המשמר ה-1. במאי 1885 הועלה לדרגת האופטמן, ומונה למפקד גדוד.
במאי 1895 הוא הועלה לדרגת מיור והועבר למטה דיוויזיית המשמר ה-2, שם שירת כשליש.
הוא החזיק בתפקיד זה עד נובמבר 1897, אז מונה למפקד גדוד ברגימנט המשמר ה-4.
במאי 1901 מונה למפקד גדוד היגר ה-7 (וסטפאליה).
בספטמבר 1902 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, ובספטמבר 1905 הועלה לדרגת אוברסט.
הוא פיקד על הגדוד האמור עד פברואר 1906, אז מונה למפקד רגימנט המשמר ה-4 בברלין.
הוא פיקד עליו במשך השנתיים הבאות, עד אפריל 1908, אז מונה למפקח הכללי של חיל הרגלים הקל; תחילה באופן זמני ולאחר מכן, מאוגוסט, לצמיתות.
בינואר 1910 הועלה לדרגת גנרל-מיור ובאפריל 1912 לדרגת גנרל-לויטננט.
באוקטובר 1912 הוא מונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-1, היוקרתית במקום פריץ פון בלו.
הוא פיקד על הדיוויזיה האמורה למשך חודש בלבד, והוא פרש בנובמבר.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה גויס לאריש מחדש וקיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-10. הדיוויזיה לחמה בחזית המערבית כחלק מההארמייה החמישית, בפיקודו של נסיך הכתר וילהלם, והשתתפה בכיבוש מבצר לונגווי.
לאחר הקרב הראשון על המארן, הדיוויזיה החזיקה בעמדות מזרחית לוורדן, שם היא נשארה עד אוקטובר 1916.
באוקטובר 1915 הועבר לאריש לחזית המזרחית, שם מונה למפקד דיוויזיית המילואים ה-81, עמה השתתף בקרבות סביב פינסק והביצות של פריפיאט.
הוא פיקד על הדיוויזיה עד אפריל 1916, אז מונה למפקד דיוויזיית התחלופה של המשמר.
הדיוויזיה, חזרה לחזית המערבית, השתתפה בקרב ורדן ולאחר מכן בקרבות שמפאן.
באפריל 1917 התבלטה הדיוויזיה בקרב השני על האן, שלאחריו הוענק ללאריש את הדרגה הראשונה של עיטור מסדר הכתר על שירותיו שם.
ביולי 1917 לאריש והדיוויזיה שלו הועברו זמנית לחזית המזרחית, והפכו לחלק מהארמייה השמינית בפיקודו של אוסקר פון הוטייה.
במסגרת הארמייה, הוא השתתף בקרב על יוגלה.
לאחר המבצע המוצלח הם הועברו חזרה לחזית המערבית שם החזיקה הדיוויזיה בעמדות סביב ורדן.
ב-20 בינואר 1918 מונה לאריש למפקד הפיקוד המיוחד ה-54. ככזה, הוא פיקד על חלק קדמי של הארמייה השביעית מצפון לאילט.
הקורפוס כלל את הדיוויזיות ה-5 וה-6, דיוויזיית המילואים ה-51 ודיוויזיית המילואים הבווארית ה-6; לאריש יצא לקרב השלישי על האן.
ב-25 ביוני 1918, לאריש הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
בקרב אמיין, במסגרת הארמייה השנייה, הצליח לאריש להגן בהצלחה על החלק הקדמי שלו, מצפון לסום, ועל כך זכה בעיטור פור לה מריט ב-25 באוגוסט 1918. מ-22 באוגוסט עד ה-2 בספטמבר הוא לחם באלברט-פרון, מה-8 בספטמבר במשך חודש בקו הינדנבורג, השתתף בקרבות קמברה וסן-קנטן, ולאחר מכן בביצורי הרמן.
בתחילת נובמבר 1918 נסוג לאריש לאזור אנטוורפן - מז.
לאחר שביתת הנשק ב-11 בנובמבר 1918, הוביל לאריש את הדיוויזיות הכפופות לו חזרה הביתה, שם שוחרר הקורפוס שלו ב-18 בינואר 1919. לאחר מכן הוא פרש שוב מהצבא.
לאריש נשא לאישה את אליזבת פון שפרבר ב-10 באפריל 1896, והביאו לעולם את הילדים הבאים:
הרמן יוגן אלפרד קונו קרל
מארי אליזבת אריקה מרגרט אסטה
אלפרד קלארק צ'אפין היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כראש עיריית ברוקלין ובמשך שנה אחת כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1891 עד 1892.
צ'אפין נולד בסאות' האדלי, מסצ'וסטס ב-8 במרץ 1848 לאפרים אטלס צ'אפין שהיה לו תחומי עניין במסילת הברזל וג'וזפין, לבית קלארק.
הייתה לו אחות צעירה אליס צ'אפין שהייתה שחקנית וסופרג'יסטית.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים והפרטיים והשלים את לימודיו בוויליאמס קולג' (ויליאמסטאון, מסצ'וסטס) ב-1869, ואת בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד ב-1871. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1872 והחל לעסוק בכך בעיר ניו יורק עם מגורים בברוקלין.
הוא היה חבר ב בשנים 1882 ו-1883, והיה יושב ראש ב-1883. ב-13 בינואר 1882 הוא נפצע באותה תאונת רכבת שבה נהרג סנאטור המדינה ובסטר ואגנר.
הוא היה מבקר מדינת ניו יורק בין השנים 1884 ל-1887, נבחר בבחירות למדינת ניו יורק, 1883 ובבחירות במדינת ניו יורק, 1885.
צ'אפין נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית לקונגרס ה-52 של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה שנגרם כתוצאה מהתפטרותו של דייוויד א.
צ'אפין שימש כנציב הרכבת של מדינת ניו יורק בין השנים 1892 ל-1897, והמשיך בעיסוק בעריכת דין, הוא גם התעניין כלכלית במפעלים שונים.
היה לו גם בית קיץ במארי ביי, קוויבק.
היא הייתה בתם של אליס הולמס שיפלין (1838–1913) וראסל סטבינס (1835–1894) ונכדתו של סמואל שיפלין, סופר ואיש עסקים דתי.
גרייס צ'אפין (1885–1960), שנישאה להמילטון פיש השלישי (1888–1991), חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
לאחר מות אשתו הראשונה ב-1908, הוא התחתן בשנית עם שרלוט (לבית סטורס) מונטנט (1860–1942), אלמנתו של צ'ארלס מונטנט, ב-6 בינואר 1913.
צ'אפין מת במלון ריץ-קרלטון בעת ביקור במונטריאול, קוויבק, קנדה בשנת 1936. גם נכדו של צ'אפין המילטון פיש הרביעי היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מניו יורק.
אלפרד בירד קיטרדג' היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דקוטה הדרומית.
קיטרדג' נולד ב-28 במרץ 1861 בנלסון שבניו המפשייר, והיה בנם של ראסל ה.
קיטרדג', רופא, ולורה פרנסס (הולמס) קיטרדג'.
הוא גדל והתחנך בג'פרי, ניו המפשייר.
קיטרדג' השלים את לימודיו במכללת ייל בשנת 1882 והתמחה במשפטים אצל וילוק ג.
ויזי במרטלנד, ורמונט ובמשרד Bachelder and Faulkner בקין, ניו המפשייר.
לאחר מכן למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל, שם השלים את לימודיו בשנת 1885. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1885 והחל לעסוק בעריכת דין בסו פולס שבדקוטה הדרומית.
תוך כדי ביסוס מעמדו כעורך דין, קיטרדג' הפך לכתב בסו פולס עבור ה-St.
Paul Pioneer Press, עיתון רפובליקני מוביל, מה שאפשר לו לפתח קשרים אישיים ומקצועיים שסייעו לו רבות במהלך הקריירה הפוליטית שלו.
קיטרדג', רפובליקני, כיהן כיו"ר המפלגה במחוז מיניהאהא.
הוא נבחר פעמיים לסנאט של דקוטה הדרומית, וכיהן בתפקיד בין השנים 1889 ל-1893. בנוסף, היה חבר בוועדה הרפובליקנית הלאומית בין השנים 1892 ל-1899.
בשנת 1901, קיטרדג' מונה כחבר הסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של ג'יימס קייל.
בשנת 1903 נבחר לתקופת כהונה מלאה, וכיהן מ-11 ביולי 1901 עד 3 במרץ 1909. במהלך כהונתו בסנאט, כיהן כיושב ראש הוועדה לבחינת תקנים, משקלים ומידות (הקונגרס ה-57), הוועדה לפטנטים (הקונגרסים ה-58 וה-59), והוועדה לתעלות בין-אוקייניות (הקונגרס ה-60).
הוועדה לתעלות הייתה אחראית, בין השאר, לבחירת פנמה על פני ניקרגואה כאתר להקמת תעלה בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט.
קיטרדג' לא הצליח להיבחר מחדש בשנת 1908. לאחר שעזב את הסנאט, חידש את עבודתו בעריכת דין בסו פולס.
בשנותיו המאוחרות, משקלו של קיטרידג' עלה על 300 פאונד, והוא החל לחוות בעיות בריאותיות.
באוקטובר 1910 חלה באופן כרוני לאחר שהתאמץ יתר על המידה בזמן שהלך מבית המשפט למשרדיו במזג אוויר קר.
הרופאים שלו המליצו לו להפסיק את עיסוקיו המשפטיים והעסקיים, וקיטרדג' עבר לג'אפרי לתקופת הפרישה.
בפברואר 1911, קיטרדג' נסע להוט ספרינגס שבארקנסו, בתקווה לשפר את בריאותו.
מצבו המשיך להחמיר, ובסוף אפריל הוא שקע בתרדמת.
הוא מת בהוט ספרינגס ב-4 במאי 1911, ונקבר בבית הקברות קוננט בג'אפרי, ניו המפשייר.
קיטרידג' לא התחתן ולא היו לו ילדים.
אלפרד פראונקנכט היה מהנדס שווייצרי שעבד בחברת "סנקמה", יצרנית מנועי המטוס המיראז'.
במהלך סוף שנות ה־60, סיפק למדינת ישראל כמויות נרחבות של שרטוטים ותוכניות ייצור שהיו קריטיים לפיתוח מטוסי הקרב הישראליים "נשר" ו"כפיר".
פראונקנכט עבד כמהנדס בכיר בחברת Sulzer AG השוויצרית, אשר ייצרה את המנוע ATAR-9 עבור מטוסי מיראז' 5, ברישיון מחברת סנקמה הצרפתית.
בשוויץ קיבלו רשיון לייצר את המטוסים, אך נאסר עליהם למכור חלקים ללא רשות הצרפתים.
פראונקנכט בעצמו היה אחראי על הקשר עם ספקי המפעל, ובתוך כך היה אמון על בקרת החומרים והשרטוטים שיצאו מהמפעל לספקים והיו אמורים לחזור, מה שאפשר לו את הנגישות לחומרים, שצולמו במיקרופילם.
באפריל 1968 העביר לישראל ארכיון של שרטוטים ותוכניות בהברחה בארגזים שהוצגו כחלפים אזרחיים במסגרת עקיפה של אמברגו הנשק הצרפתי.
נטען כי הוברחו כ-200 אלף מסמכי מקור ב-24 ארגזים, עליהם שילמו גורמי הביון הישראליים כ-200 אלף דולר, ולפי מקורות אחרים 800 אלף מארק.
התכניות אפשרו לישראל להקים קו ייצור עצמאי במפעל מנועי בית שמש ולהתחיל בפיתוח מטוס "נשר".
התגורר ב-Aadorf , שם נפטר מהתקף לב ב-1991.
פראונקנכט נעצר ב-1969 בשווייץ, הואשם בריגול לטובת ישראל ונשפט באפריל 1971. במשפטו טען כי הרגיש חובה מוסרית לסייע לישראל לאחר מלחמת ששת הימים, וכי חשש מכך שברית המועצות תסייע למצרים לשקם את הצבא שלה, בעוד מדינת ישראל סובלת מהאמברגו הצרפתי.
הוא נידון ל-4 שנים וחצי בכלא, במה שנחשב למשפט הריגול הגדול ביותר בשוויץ מאז מלחמת העולם השנייה.
היעדר התלות הצרפתית שהושגה באמצעות הברחת השרטוטים סייעה רבות לעוצמתה האווירית של ישראל, במיוחד לאחר מלחמת ששת הימים.
מטוס "נשר", שפותח בעקבות כך, החל לטוס בשנת 1972 והיווה חלק משמעותי ממערך הקרב הישראלי בשנות השבעים.
אלפרד קאת'ברט היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם ג'ורג'יה.
קאת'ברט נולד ב-23 בנובמבר 1785 בעיר סוואנה שבג'ורג'יה.
הוא למד אצל מורים פרטיים, והשלים את לימודיו במכללת פרינסטון בשנת 1803. לאחר מכן למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת ג'ורג'יה בסביבות שנת 1805, אך לא עסק במקצוע בפועל.
בשנת 1809 שירת כקפטן של יחידת חיל רגלים מתנדבים, ובשנים 1810–1813 כיהן כחבר בבית הנבחרים של ג'ורג'יה.
קאת'ברט נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית (הקונגרס ה־13) כדי למלא את מקומו של ויליאם ואייט ביב שהתפטר, ונבחר מחדש לקונגרס ה־14. הוא כיהן בתפקידו מה־13 בדצמבר 1813 ועד ה־9 בנובמבר 1816, אז התפטר.
הוא לא ביקש להיבחר מחדש בשנת 1826, אך ב־1835 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית, כדי למלא את מקומו של ג'ון פורסיית' שהתפטר.
לאחר סיום כהונתו, לא התמודד שוב ונשאר מחוץ לפעילות ציבורית.
הוא פרש לעסקיו הפרטיים וחי באחוזתו ליד העיירה מונטיסלו שבמחוז ג'ספר, עד מותו ב-9 ביולי 1856. הוא נקבר בבית העלמין סאמרוויל בעיר אוגוסטה, ג'ורג'יה.
אלפרד ראסל וולאס , ביולוג וחוקר טבע בריטי.
הגה במקביל לדרווין את תורת האבולוציה.
וולאס היה בנו השביעי של ספרן עני אך מכובד בקרב האינטלקטואלים של אסק.
בראשית דרכו המקצועית היה מורה בבית ספר בלסטרשייר, והתעניין רבות בחקר החרקים (בעיקר מיני חיפושיות) ובספיריטואליזם.
את מחקריו הזואולוגיים ערך ביחד עם הנרי וולטר בייטס, ולאחר שלוש שנות מחקר משותף באנגליה יצאו לחקור ביערות האמזונאס.
בחזרתו מברזיל, עלתה באש "הלן", ספינתו של וולאס, וטבעה באוקיינוס האטלנטי, ביחד עם אוסף הממצאים שאסף באמזונס.
לאחר ששהה עשרה ימים בספינת הצלה חולץ וולאס על יד ברמודה.
כשהגיע לאנגליה פרסם שני ספרים על התנסויותיו.
את הספרים קרא צ'ארלס דרווין, שהתאכזב ממיעוט העובדות שהופיעו בפרסומים (זאת בשל טביעת הספינה).
ב-1854 יצא וולאס לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים, שם אסף כ-125,000 מוצגים (יותר מחצי מהם של חיפושיות).
התבוננותו באוסף העצום של המוצגים והמינים השונים העלתה במוחו, בסוף פברואר 1858 ובשעת התקף מלריה גרוע במיוחד, את הרעיון של שרידת המתאימים ביותר – רעיון היסוד של האבולוציה הדרוויניסטית.
וולאס כתב מאמר המתאר את הרעיון בפירוט, ושלח אותו לדרווין על מנת שישלח אותו לגאולוג צ'ארלס לייל.
דרווין, ששהה בקנט שבאנגליה וחיבר לאט את רעיונותיו על הממצאים של מסעותיו באונייה "ביגל", התרשם מאוד, היות שרעיונותיו שלו נוסחו היטב במאמרו של וולאס.
צ'ארלס דרווין הגה את משנתו באופן בלתי תלוי בוולאס אך עיכב את פרסום מסקנותיו בין היתר כי חשש מתגובות דתיות צוננות, בעודו תר אחר הוכחות נוספות לעצם העיקרון.
ב-1858 קיבל דרווין עותק מקדים של מאמר שוואלס עמד לפרסם ברבים המתאר את עיקרי התאוריה שלו.
דרווין הבין שוואלס למעשה הקדים אותו בפרסום תיאורית האבולוציה על ידי ברירה טבעית.
אולם, ידידיו צ'ארלס לייל וג'זף הוקר שכנעו אותו שאסור לו לוותר על הבכורה, והם ארגנו מושב באספת האגודה הליניאית ב-1 ביולי 1858, שבו הוקראו מאמריהם של דרווין ושל וולאס ביחד, כשהם חולקים את הבכורה.
כל זאת אירע כאשר וואלס נדד בארכיפלג המלאי ולא היה מודע להתרחשות.
וולאס טבע את המונח "דרוויניזם" באחד ממאמריו הבאים, ואת ספרו "הארכיפלג המלאי" הקדיש לדרווין.
וולאס הבחין במעין קו דמיוני (הקרוי קו וולאס על שמו), שעובר בארכיפלג המלאי בין בורנאו ומזרח באלי ומפריד מבחינה זואולוגית בין יבשות אסיה ואוקיאניה.
כל היצורים ממערב לקו זה, נמצאים באסיה, ואלה שממזרחו נמצאים באוקיאניה.
האזור בו ההפרדה היא הצמודה ביותר הוא המצר שבין האי באלי והאי לומבוק, שרוחבו פחות מ-25 קילומטר – בבאלי נמצאים מגליימיים, בולבוליים ונקריים, בעוד בלומבוק הם נפקדים ואת מקומם תופסים קקדואיים צופיתיים ולוריים וכן מינים של יונקי כיס ויונקי הביב.
מסקנתו של וולאס מן ההבדל הזואולוגי החד במרחב גאוגרפי זעיר כל כך הייתה כי בעבר הייתה קיימת יבשת פסיפית גדולה שהתבקעה ושבריה התקרבו לשוליה של אסיה.
וולאס לא הכיר את טקטוניקת הלוחות, התהליך שבאמצעותו מתרחשות תנועות יבשה עצומות מעין אלה ושעדיין לא התגלה, ועל כן הצליח רק לכוון במעורפל לפתרון הנכון.
הרעיון בדבר הקו הוצג לראשונה בפומבי בכנס האגודה הליניאית ב-3 בנובמבר 1859, בעת שוולאס עצמו שהה במזרח.
שמו של וולאס לא זכה להכרה גורפת כשמו של דרווין (אף על פי שעל שמו נקראים מכתשים במאדים ובירח, הדגלן (Semioptera wallacii), רלית וולאס, פרסים בביולוגיה בקנזס ובאוסטרליה ועוד), אך בשנות האלפיים החל שמו להיזכר יותר, ותרומותיו למדע נחקרו ונבדקו מחדש.
באפריל 2000 שוקם קברו של וולאס בדורסט, ובנובמבר 2001 הוסר הלוט מעל לוח זיכרון בחדר ריינולדס בבית החברה המלכותית הבריטית, לעדות כי בחדר זה כונן מדע האבולוציה בקריאת מאמריהם של דרווין ווולאס ביולי 1858.
תאוריה נוספת שלו, שהתפתחה והובנה מאוחר יותר, הייתה אודות ההחלפה האמריקנית הגדולה.
אלפרדו סטרסנר מטיאאודה (בספרדית: Alfredo Stroessner; 3 בנובמבר 1912 – 16 באוגוסט 2006) היה גנרל ופוליטיקאי מפרגוואי.
כיהן בתפקיד נשיא פרגוואי ושלט כעריץ בארצו בשנים 1954 עד 1989.
סטרסנר, בן לאב ממוצא גרמני ולאם ממוצא קריואלי היספני, נולד בעיר אנקרנסיון.
שירת כחייל במלחמת הצ'אקו ועלה בדרגות לדרגת גנרל.
בשנת 1954 הוביל מרד צבאי כנגד משטרו של הנשיא פדריקו צ'אבס.
סטרסנר, שעמד בראש הצבא, חבר אל כוחות אזרחיים שחששו כי הנשיא בן ה-73 ינהיג משטר של דיקטטורה עממית נוסח חואן פרון בארגנטינה.
כחודשיים לאחר המרידה הצבאית, הכריזה מפלגת "קולורדו" על סטרסנר כמועמדה לנשיאות, וב-15 באוגוסט 1954 נבחר סטרסנר לנשיאות, והחל את השלטון הדיקטטורי הארוך ביותר בתולדות אמריקה הלטינית.
שיטת הממשל של סטרסנר נשענה על הקפאת החוקה הדמוקרטית (שמכוחה דווקא נבחר) לטובת צווי חירום "זמניים" אשר נהגו להסירם אחת לארבע שנים על מנת לקיים בחירות נוספות, בהן היה זוכה סטרסנר ברוב של 90% מהקולות.
"בחירות" אלו נערכו שמונה פעמים.
בשנת 1958 נבחר סטרסנר לשלטון פעם נוספת, אך לאחר הבחירות החלה התנגדות עממית בצורת לוחמת גרילה, שנעזרה גם במשטרו הצעיר של פידל קסטרו בקובה.
סטרסנר, בתגובה, הורה על סגירת גבולות פרגוואי (המנותקת ממוצא לים), והכה בגרילה ביד רמה, מבלי לברור באמצעים.
סטודנטים צעדו ברחובות אסונסיון במחאה על העלאת מחירי הנסיעה באוטובוס, וההפגנה דוכאה במחיר של כמאה פצועים.
הדבר הוביל לחידוש המחאה העממית ולוחמת הגרילה.
עתה קיבל סטרסנר סיוע מארצות הברית, שכן נחשב לגורם אנטי-קומוניסטי, והימים היו ימי המלחמה הקרה.
האופוזיציה, מפולגת וכמהה לשלום, לא הצליחה להדיח את סטרסנר.
מדיניות החוץ של סטרסנר הייתה של תמיכה ללא סייג בארצות הברית (ובתמורה קבלת סיוע חוץ נדיב, ועזרה לייצוב משטרו), וכן של שיתוף פעולה עם ברזיל בהקמת המפעל הענק של סכר האיטאיפו, שתחנת הכוח שלו, הגדולה מסוגה בעולם, היא מקור הכנסה עיקרי לממשלת פרגוואי עד היום.
סטרסנר נקט ביד חזקה כנגד מתנגדיו מבית, ומשטרו הואשם ברצח המתנגדים ובעינויים.
כמו כן יש המאשימים את המשטר ברצח האינדיאנים משבט האצ'ה (Aché) ששכנו באזור עשיר במינרלים, ועמדו בדרכו של סטרסנר לפיתוח האזור באמצעות תאגידים בינלאומיים.
בכירים במשטרו של סטרסנר הואשמו בסחר בסמים.
צד אפל נוסף במשטר זה היו האשמות בשיתוף פעולה עם מנהיגים נאצים נמלטים.
במשך שנים הייתה שמועה כי פרגוואי משמשת מקלט לבכירים נאצים, וכי משטרו של סטרסנר, הגרמני במוצאו, משתף עמם פעולה.
בין אלו ששמם הוזכר, היה רופא המוות ממחנה אושוויץ, ד"ר יוזף מנגלה.
ב-3 בפברואר 1989 כוחות בפיקודו של סגנו של סטרסנר, הגנרל אנדרס רודריגס, תפסו לפתע את מרכזי הכוח בבירה אסונסיון.
בלחימה שהתפרצה נהרגו 300 אנשים.
סטרסנר הושם במעצר בית, אך לאחר מכן הורשה לצאת לגלות.
סטרסנר נפטר מדלקת ריאות בעיר ברזיליה בגיל 93.
העיר המזרחית, "פוארטו דה פלור דה ליס", נקראה על שמו "פוארטו פרסידנטה סטרסנר" אך לאחר הדחתו נקראה העיר "סיודד דל אסטה".
אלפרד ארנסט רוזנברג (; 12 בינואר 1893 – 16 באוקטובר 1946) היה אידאולוג נאצי ופושע מלחמה בשירות גרמניה הנאצית בזמן מלחמת העולם השנייה שהיה בין האחראים לשואה.
נידון למוות במשפטי נירנברג בשל חלקו בפשעים נגד האנושות והשמדת עם.
היה בדרגת רייכסלייטר במפלגה וכיהן מטעמה כשר לשטחים הכבושים במזרח.
רוזנברג נולד לאלפרידה ולוולדמר וילהלם רוזנברג ברוואל (Reval), (אז הבירה האדמיניסטרטיבית של גוברניית אסטוניה באימפריה הרוסית, כיום טאלין בירת אסטוניה).
אביו היה ממשפחה גרמנית-בלטית וסוחר במקצועו.
סבו מצד אביו היה סנדלר, ככל הנראה ממוצא לטבי, וסבתו ממוצא אסטוני.
בילדותו התייתם משני הוריו - חודשיים לאחר לידתו מתה אמו משחפת; בגיל 11 מת אביו לאחר מחלה ממושכת ושנה לאחר מכן (1905) מתה סבתו.
דודותיו מצד אביו טיפלו בו לאחר מכן.
בין השנים 1905–1908 הכיר את הילדה לסמאן, אותה נשא לאישה ב-1915. היא הייתה בת למשפחה משכילה ובעלת קשרים עם החברה הגבוהה של סנקט פטרבורג.
באותה עת החל לקרוא ספרי פילוסופיה, רומאנים וספרים בנושאים חברתיים.
במקביל גילה התעניינות בעת העתיקה, בארכאולוגיה ובנדידת העמים.
רוזנברג החל בלימודי אדריכלות באוניברסיטה הטכנית של ריגה בסתיו 1910. במהלך לימודיו היה פעיל באחוות הסטודנטים והתוודע לדרמות של ריכרד וגנר.
בשנת 1915 עבר לגור במוסקבה.
בתחילת 1917 החל בכתיבת מכתמים ומאמרים קצרים.
מאמרים אלה כתב עד נובמבר 1919 ופרסמם בשנת 1943. במהלך המהפכה הרוסית התחזקה האנטישמיות בקרבו, לאחר שרוב היהודים אותם פגש ברוסיה היו בעלי אוריינטציה שמאלית פרו-בולשביקית.
את לימודי האדריכלות סיים באביב 1918, שב לטאלין והיה עד לקרבות בין כוחות הצבא האדום לצבא הגרמני.
בטאלין כתב כמה מאמרים אנטישמיים, בהם טען בעד שלילת זכויות האזרח מן היהודים, ועבד כמורה לציור בגימנסיה.
בסוף נובמבר 1918 הגיע כפליט לברלין ורצה להמשיך ללונדון, כי סבר שבריטניה היא היחידה המסוגלת ללחום בבולשביזם.
כיוון שהיה בעל נתינות רוסית, סירבו הבריטים לנפק לו אשרה כי חששו מחדירת אלמנטים מהפכניים לארצם.
מברלין עבר למינכן, נפגש עם הגולה האוקראיני פבלו סקורופדסקי והתחבר עם רוסים לבנים (אנטי-קומוניסטים).
במקביל נמנה עם ראשוני המצטרפים ל"מפלגת הפועלים הגרמנית" (בינואר 1919), שהייתה הבסיס ממנו קמה המפלגה הנאצית.
אדולף היטלר הצטרף למפלגה רק באוקטובר באותה השנה.
עד תחילת שנת 1923 החזיק רוזנברג באזרחות רוסית, היה דל אמצעים וזכה לאשרת שהייה במינכן רק בזכות המו"ל האנטישמי יוליוס פרידריך להמן, שפרש עליו את חסותו.
רוזנברג הושפע מהאידאולוגיה הימנית-קיצונית הרוסית, שהייתה רווחת גם בקרב רבים מהגולים הרוסים בגרמניה.
אלה האמינו שהקומוניזם הוא המצאה יהודית הבאה לשרת את האינטרסים היהודיים (יודאו-קומוניזם), והם שגרמו להפיכת אוקטובר ברוסיה.
"הבונים החופשיים" הואשמו בגרימת מלחמת העולם הראשונה.
רוזנברג האמין שהקפיטליזם והקומוניזם אינם דבר והיפוכו, אלא שני אמצעים בהם משתמשת "היהדות העולמית" כדי להשתלט על העולם.
מימיו הראשונים בגרמניה עסק בהפצת המסמך האנטישמי "הפרוטוקולים של זקני ציון" והושפע מהגולה הרוסי האנטישמי פיודור וינברג.
בתקופה זו כתב את ספריו הראשונים בתחום אידאולוגיית הגזע: "הציונות, אויבת העם", "אי מוסריות בתלמוד" ו"עקבות היהודים במרוצת הדורות".
רוזנברג היה חבר בארגון "ההתאחדות לשיקום כלכלי" (Wirtschaftliche Aufbau-Vereinigung) שעם חבריו נמנו מונרכיסטים-רוסים ולאומנים גרמנים.
מטרת הארגון הייתה לחתור נגד המשטר הסובייטי ולחזק את שיתוף הפעולה הגרמני-רוסי.
תפיסת עולמו שילבה אלמנטים של גזענות עם סממנים פסאודו-דתיים וניתוח מיסטי של ההיסטוריה שבהמשך ישולבו במדיניות הגזע של גרמניה הנאצית.
אידאולוג ועורך ביטאון המפלגה הנאצית
רוזנברג התמנה בשנת 1923 לעורך העיתון "פלקישר באובכטר", עיתונה של המפלגה הנאצית.
באותה שנה השתתף בפוטש במרתף הבירה אולם לא הועמד לדין.
היטלר, שנדון לתקופת מאסר של חמש שנים, הטיל על רוזנברג את ניהול המפלגה הנאצית.
רוזנברג הקים את תנועת "הקהילה של גרמניה הגדולה" (Großdeutsche Volksgemeinschaft; GVG) אולם נדחק בה מן ההנהגה על ידי יוליוס שטרייכר והרמן אסר.
למרות שהמינוי ודאי החמיא לרוזנברג, היה זה צעד מחושב מצד היטלר, אשר התבטא כי היה זה מהלך אסטרטגי שהתבסס על אופיו החלש וחוסר האמביציה של רוזנברג, על מנת למנוע מראש המפלגה להשתלט עליה בעוד היטלר בכלא.
מאז ועד מותו הפגין היטלר יחס אמביוולנטי כלפי רוזנברג.
מצד אחד ראה בו אינטלקטואל ואידאולוג חשוב ביותר של התקופה החדשה אך מצד שני חש דחייה מחולשת אופיו של רוזנברג, הססנותו וחוסר יעילותו המעשית.
לאחר שחרורו מן הכלא, הקים היטלר את המפלגה הנאצית מחדש ב-27 בפברואר 1925 ובתחילת מרץ התפרקה תנועתו של רוזנברג וחבריה הצטרפו למפלגה הנאצית.
בשנת 1929 ייסד רוזנברג בהוראת היטלר את "הליגה לתרבות הגרמנית" שמטרתה הייתה מלחמה ב"אמנות המנוונת".
כאמנות מנוונת נחשבו בין השאר אדריכלות הבאוהאוס, האקספרסיוניזם בציור ושיטת שנים-עשר הטונים במוזיקה.
אלה זכו לתואר הגנאי "בולשביזם תרבותי" והוכפשו בידי הליגה.
רוזנברג נבחר לרייכסטאג באוקטובר 1930 ופרסם את ספרו "המיתוס של המאה העשרים" (בפרפרזה ברורה על ספרו של יוסטון סטיוארט צ'מברלין "יסודות המאה התשע עשרה").
ספר זה זכה לפרסום ותפוצה עצומה ונמכר בלמעלה ממיליון עותקים, שני רק ל"מיין קאמפף".
הרעיון העיקרי של הספר הוא שהיסטוריה של עמים בכלל ושל העם הגרמני בפרט, חייבת להכתב מחדש במונחים של מאבק בין גזעים.
רוזנברג ראה ביוון העתיקה את אחד המקורות של הגזע הנורדי.
מכאן נובע גזע בעל תכונות ייחודיות באיכותן בתחומי היצירתיות, התרבות והמדיניות.
על כן בולט פוטנציאל גזע זה במשך ההיסטוריה האנושית בהישגיו יוצאי הדופן.
לגזע הזה קמו אויבים המנסים, ואף מצליחים במידה רבה, להביא לנוונו ולזיהום דמו הנעלה.
אויבים אלו הם הדמוקרטיה והיהדות עם יצירי כפיה - הקומוניזם והקתוליות.
ניוון הגזע הנורדי מתבטא בחולשתו, בכניעתו להון הקפיטליסטי היהודי, במתן אפשרות ליהדות ולדמוקרטיה להשתלט על העיתונות והביקורת, בהיווצרות "אמנות מנוונת" ועוד.
הוא כינה בשם "לוגנפרסה" ("עיתונות השקרים") את כלי התקשורת שהביעו ביקורת על המפלגה הנאצית.
לדבריו, הדרך שבה הגזע צריך להילחם באויביו היא דרך החזרה לערכים הישנים של הגזע והעם וטיהור הדם הגרמני מהמזהמים שטמאו אותו.
פרסומים רבים נוספים שלו התייחסו לתאוריות הגזע הנאציות.
באותה עת הועלו בעיתונות טענות שלמרות דעותיו האנטישמיות הקיצוניות "אין בדמו אף טיפה אחת של דם גרמני ואבותיו הם רק לטבים, יהודים, מונגולים וצרפתים.
טיעונים מן הסוג הזה הופיעו גם ב"ל'אוסרווטורה רומאנו", עיתון הוותיקן, בשנת 1937.
הוא הוכרז כראש משרד יחסי החוץ של המפלגה הנאצית בשנת 1933, אך לא היה לו חלק ממשי בעליית המפלגה לשלטון בשנה זו.
בשנת 1934 מינה אותו היטלר למפקח על ההכשרה והחינוך האידאולוגי של חברי המפלגה.
בשנת 1935 הוא אושפז במרפאת הוהנליכן לשלושה שבועות, ובשנת 1936 אושפז בה לשישה שבועות, מסיבות שבחלקן היו פסיכיאטריות.
בשנת 1940 מונה למנהל "בית הספר הגבוה של המפלגה הנאצית" בו קיבלו פקידים נאצים חינוך אידאולוגי.
כחלק מבית ספר זה הקים רוזנברג את המכון לחקר השאלה היהודית, שמטרתו לתעד ולחקור את היהדות לאחר שזו תושמד.
צו מן ה-2 באפריל 1941 מינה את רוזנברג כמפקדו של המבצע לאיסוף כל חומר הנוגע לחקר "השאלה היהודית" והעניק לו סמכות להפקיע כל "רכוש יהודי ללא בעלים", בפרט אוספי ספרים גדולים מכל רחבי העולם.
פירוש הצו היה הפעלת צוותי משימה ("מטה מבצע רוזנברג", Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg, נקרא גם בקיצור ERR), שעסק בהעברת ספריות שלמות ובהן ספרי קודש וספרים עבריים נדירים ריהוט, תכשיטים, דברי אומנות, חפצי יודאיקה, ועוד.
מכל המדינות שהיו תחת הכיבוש הנאצי.
על פי הרישומים של הסוכנים, השלל שנבזז מילא 1,418,000 קרונות רכבת.
לאחר מבצע ברברוסה, שבו נכבשו שטחים נרחבים מברית המועצות בשנת 1941, מונה רוזנברג לשר ה"אוסט-מיניסטריום" האחראי על ניהול השטחים הכבושים במזרח - נציבות הרייך אוסטלנד.
בתפקיד זה הוציא לפועל את כל תוכניותיו הגזעניות, והיה בין האחראים לפשעי מלחמה רבים, לשעבוד האוכלוסייה הסלאבית בשטחים אלו, לפעולות השמדת יהודים בשטחים שהיו נתונים לפיקוחו, ולפשעים רבים ומגוונים נגד האנושות.
כ"שר לענייני המזרח" נמצא בהתנגשות סמכויות מתמדת עם היינריך הימלר.
כבעמדות כוח נוספות במשטר הנאצי, הכיבוש והשעבוד של עמי המזרח, והשמדת העם היהודי, היו נתונים לסמכותם של גורמים רבים, וכל אחד רצה עוד נתח ב"עוגה".
לבסוף מונה ריינהרד היידריך כקצין תיאום בין האס אס ובין ה"אוסטמיניסטריום".