tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף לכך, הוא ניצח את טור דנמרק לאחר שניצח את הקטע ה-3. הוא נבחר לראשונה לגראנד טור, כאשר היה בסגל קבוצתו לוואלטה אספנייה, תוצאתו הטובה ביותר היה מקום שני בקטע ה-14. הוא סיים שני בג'ירו דל'אמיליה.
2010: אלוף דנמרק בנגד השעון והשתתפות בטור דה פראנס
פוגלסן סיים שלישי בטור דה סוויס.
הוא ניצח את אליפות דנמרק בנגד השעון, והשתתף לראשונה בטור דה פראנס, הוא לא רשם תוצאות בולטות במרוץ, וסיים במקום ה-47 (פער של 1:37:54 מאנדי שלק המנצח).
הוא ניצח בפעם השנייה ברצף את הטור של דנמרק, וסיים שני במרוץ הזיכרון של פרנק ואנדנברוק.
פוגלסן הצטרף לקבוצת לאופרד - טרק (כיום טרק -סגפרדו).
הוא סיים רביעי במרוץ אמסטל גולד, ושלישי בטור דה סוויס.
הוא הפסיד את תוארו כאלוף דנמרק בנגד השעון, לאחר שהפסיד לרסמוס קוואד בשנייה אחת וסיים שני.
הוא התחרה שוב בטור דה פראנס, וסיים במקום ה-48 (1:39:58 שעות אחרי קאדל אוונס).
הוא ניצח את הקטע השלישי של טור דנמרק.
פוגלסן גם התחרה בוואלטה אספנייה, הוא סיים חמישי בקטע השמיני ובמקום ה-11 הכללי (5:37 אחרי כריסטופר פרום המנצח).
הוא סיים עשירי באליפות העולם.
2012: ניצחון בטור של אוסטריה ולוקסמבורג
פוגלסן סיים רביעי במרוץ הטרופאו דייה.
הוא ניצח את הטור של לוקסמבורג לאחר שהקדים את ווט פולס, ופרנק שלק.
הוא החזיר לעצמו את התואר כאלוף דנמרק בנגד השעון.
הוא ניצח את הטור של אוסטריה וגם את הקטע הרביעי במרוץ.
הוא השתתף באולימפיאדת לונדון (2012) וסיים 15 במקצה נגד השעון, ו-12 במרוץ הכביש.
פוגלסן פתח את העונה עם מקום שישי כללי בוולטה של אנדלוסיה, הוא סיים 11 כללי בוולטה אה קטלוניה, ו-4 כללי בדופינה ליברה.
בטור דה פראנס, הוא סיים שביעי כללי (12:17 אחרי המנצח, כריס פרום).
הוא שני בקטע התשיעי, לאחר שהפסיד לדן מרטין בספרינט.
הוא השתתף בוואלטה אספנייה, וניצח ביחד עם קבוצתו את נגד השעון הקבוצתי.
אך בסופו של דבר סיים במקום ה-29 הכללי, 1:01:08 אחרי המנצח, כריס הורנר.
2014: פועל של ניבאלי בטור דה פראנס
פוגלסן סיים חמישי כללי במרוץ פריז - ניס, ואף סיים חמישי בקטע השלישי.
הוא סיים שביעי בטור דה רומאנדי, ועשירי בדופינה ליברה.
בטור דה פראנס, פוגלסן היה בן קבוצתו של וינצ'נצו ניבאלי האיטלקי, שגם ניצח את המרוץ.
פוגלסן היה פועל בולט של ניבאלי בטור וסייע לו לזכות בו, בקטע החמישי, הגיעו פוגלסן וניבאלי במקומות ה-2 וה-3 בהתאמה, 17 שניות אחרי לארס בום ההולנדי.
בסופו של דבר, פוגלסן סיים במקום ה-36, 1:54:50 שעות אחרי ניבאלי.
פוגלסן פתח את העונה עם מקום שביעי כללי בטור של עומאן ובפריז - ניס.
הוא השתתף בשלוש מקלאסיקות האביב, מרוץ אמסטל גולד, לייז'-בסטון-לייז', ולה פלש ואלון, בראשון סיים במקום ה-17, בשני במקום ה-9 ובשלישי במקום ה-8. הוא השתתף בטור דה סוויס, אך פרש בקטע השמיני.
הוא התחרה שוב בטור דה פראנס, סיים 1:25:23 אחרי כריסטופר פרום המנצח.
וסיים שמיני בקטגוריית מלך ההר, עם 64 נקודות, מרחק של 55 נקודות מכריס פרום, שניצח גם בקטגוריית מלך ההר עם 119 נקודות.
הוא סיים 11 בקלאסיקה סן סבסטיאן, 15 שניות מאדם ייטס המנצח.
2016: מדליית כסף באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו
פוגלסן סיים במקום ה-11 במרוץ הסטראדה ביאנקה.
הוא סיים במקום ה-3 הכללי בג'ירו דל טרנטינו.
הוא התחרה לראשונה בג'ירו ד'איטליה, וסיים במקום השנים עשר הכללי.
24:59 דקות לאחר בן קבוצתו שניצח, וינצ'נצו ניבאלי.
הוא התחרה גם בטור דה פראנס, וסיים במקום ה-52, 2:17:16 שעות לאחר המנצח, כריס פרום.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), פוגלסן זכה במדליית הכסף לאחר שהפסיד לגרג ואן אוורמאט בספרינט.
פוגלסן פתח את העונה עם מקום שישי בוואלטה של ולנסיה.
הוא סיים 12 במרוץ פריז - ניס.
ובחודש יוני, ניצח את מרוץ הדופינה ליברה, וניצח במרוץ את הקטע ה-8 וה-6. הוא נבחר לטור דה פראנס, וסבל מפציעה ובעקבות כך פרש במהלך הקטע ה-13. הוא השתתף בטור של אלמטי בקזחסטן, וניצח את הקטע השני וסיים שלישי כללי.
את עונת 2018, פתח פוגלסן עם מקום שלישי בוואלטה של ולנסיה.
הוא סיים שישי בוואלטה מורסיה (מרוץ חד יומי), ורביעי בוואלטה של אנדלוסיה.
הוא סיים במקום ה-14 בפריז - ניס, שמיני ב-מרוץ אמסטל גולד, 16 בלה פלש ואלון ו-10 בלייז'-בסטון-לייז'.
הוא ניצח את הקטע הרביעי בטור דה רומאנדי, וסיים רביעי כללי.
הוא סיים שני בקטע השביעי של טור דה סוויס, וגם סיים שני כללי במרוץ.
פוגלסן סיים 12 כללי בטור דה פראנס (19:46 אחרי גריינט תומאס המנצח).
הוא סיים 8 במרוץ מילאנו טורינו, ובמקום ה-20 באליפות העולם.
2019: ניצחון שני בדופינה ליברה, וניצחון בלייז'-בסטון-לייז'
פוגלסן פתח את העונה עם ניצחון בוואלטה אה אנדלוסיה.
במהלך קלאסיקות האביב בלטה היריבות שלו נגד הרוכב הצרפתי ז'וליאן אלאפיליפ.
במרוץ סטראדה ביאנקה פוגלסן סיים שני לאלאפיליפ לאחר שנעקף על ידו במאות המטרים האחרונים בפיאצה דל קמפו.
גם בלה פלש ואלון הקרב על הניצחון היה בין פוגלסן לאלאפיליפ שברחו לשאר הדבוקה בעלייה המסיימת למור דו אואי, אך בסוף נכנע פוגלסן לאלאפיליפ וסיים שוב שני.
גם במרוץ אמסטל גולד אלאפיליפ ופוגלסן היו לבדם בדבוקה הראשית, אך בהמשך המרוץ נתפסו על ידי מיכל קוויאטקובסקי.
השלושה המשיכו לבדם, אך בתוך מאות מטרים האחרונים נתפסו על ידי מת'יו ואן דר פול שעקף אותם במהלך ספרינט הסיום וסיימון קלארק, שפוגלסן מסיים שלישי.
במונומנט לייז'–בסטון–לייז', פוגלסן עקב ביחד עם דווידה פורמולו אחרי התקפה של מייקל וודס, פורמולו ופוגלסן ברחו בהמשך לוודס ובהמשך פוגלסן ניער מעליו גם את פורמולו והמשיך עד לניצחון במרוץ, כשזה הופך למונומנט הראשון בו הוא מנצח.
לאחר תום הקלאסיקות, ניצח את הקטע החמישי בטירנו - אדריאטיקו וסיים במקום ה-3 הכללי, כשבטור של חבל הבסקים סיים רביעי.
הוא ניצח את מרוץ הקריטריום דו דופינה בפעם השנייה.
בטור דה פראנס, היה מעורב בתאונה שגרמה לו לדמם בפרצוף כבר בקטע הראשון, ובהמשך פרש בקטע ה-16 לאחר עוד תאונה.
הוא השתתף בוואלטה אספנייה וניצח את הקטע ה-16 לאחר ששרד מקבוצת הבריחה המוקדמת של השלב, בכך ניצח לראשונה קטע בגרנד טור וסייע למיגל אנחל לופס לסיים רביעי את המרוץ.
2020: ניצחון בג'ירו די לומברדיה ושישי בג'ירו
בתחילת עונת 2020 ניצח פוגלסן בפעם השנייה ברציפות בוואלטה אה אנדלוסיה, בקטע הראשון ברח עם מיקל לנדה לשאר הדבוקה בעלייה המרכזית של הקטע, השניים שמרו על הפער שלהם עד לסיום ופוגלסן ניצח את הקטע כשהוא מקדים את לנדה ב-6 שניות.
גם את הקטע ה-3 במרוץ ניצח פוגלסן לאחר שהקדים את פייו בילבאו וברנדון מקנולטי.
בשני הקטעים האחרונים במרוץ, 4 ו-5, סיים פוגלסן שני לג'ק הייג ודילן טונס, אך ניצח כאמור בדירוג הכללי.
לאחר תום פגרת הקורונה חזר להתחרות בסטראדה ביאנקה והציג רכיבה אגרסיבית עם התקפות על קטעי הגראבל במרוץ, אך בסופו של דבר לא עמד בקצב של שאר הרוכבים בדבוקה הקדמית וסיים חמישי, 2:55 דקות מווט ואן ארט המנצח.
לאחר מכן התחרה ב וסיים שני בקטע הרביעי והמכריע, 1:48 מרמקו אוונפול המנצח.
בעקבות כך סיים גם שני כללי, 1:52 מאוונפול.
פוגלסן חזר לאיטליה במטרה להתחרות בג'ירו די לומברדיה, בעלייה לצ'יביליו התקיף ביחד עם ג'ורג' בנט ובן קבוצתו אלכסנדר ולאסוב, השניים שמרו על הפער שלהם משאר הרוכבים בקבוצה הקדמית שמנתה את שלושת רוכבי טרק - סגפרדו, ג'וליו צ'יקונה, ומנצחי העבר באוקה מולמה ווינצ'נצו ניבאלי.
בעלייה האחרונה ל"סן פרמו דלה באטליה", התקיף פוגלסן את בנט והמשיך כל הדרך עד לניצחון במרוץ והפך לדני הראשון לנצח בו, והמונמנט השני בקריירה בו ניצח אחרי הלייז'–בסטון–לייז' ב-2019. הוא המשיך להתחרות באיטליה לקראת הג'ירו ד'איטליה, וסיים שישי בג'ירו דל'אמיליה ו-14 בטירנו - אדריאטיקו.
גם אליפות העולם נערכה באיטליה ופוגלסן סיים בה חמישי, 24 שניות מז'וליאן אלאפיליפ המנצח.
בג'ירו, פוגלסן שימש כמוביל קבוצתו לצד מיגל אנחל לופס ואלכסנדר ולאסוב, אך השניים האחרים פרשו מהמרוץ לאחר קטע הפרולוג והקטע הראשון בהתאמה, לופס בגלל התרסקות בפרולוג וולאסוב בגלל קלקול קיבה.
התוצאה הכי טובה של פוגלסן במרוץ הייתה מקום רביעי בקטע ה-18, והוא הספיק גם לסיים חמישי בקטע ה-3, 7 בקטע ה-13 ותשיעי בקטע ה-9 וה-5. פוגלסן סיים את הג'ירו במקום השישי הכללי, 7:02 דקות מטאו גייגן הארט המנצח, התוצאה הכי טובה של פוגלסן בגרנד טור.
יאקוּב קוֹלאס היה משורר סובייטי, ממייסדי הספרות הבלארוסית.
קונסטנטין מיצקביץ' (שמו המקורי של יאקוב קולאס) נולד בכפר בקרבת מינסק למשפחת יערן.
בשנת 1902 הוא סיים בית ספר למורים והחל עבודתו כמורה באזור פינסק.
בשנת 1906 הוא פרסם את שירו הראשון.
במהלך חייו הוא פרסם יצירות תחת שמות עט שונות, אך "יאקוב קולאס" היה המפורסם והנפוץ.
הוא ידוע תחת שם עת זה.
בעקבות ארגון כנס מורים בלתי חוקי הוא נשפט למספר שנות מעצר שעבר בטירת פישצ'לאוסקי במינסק.
בנשים 1912–1914 המשיך להיות מורה בפינסק.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא גויס לצבא והשתתף בקרבות.
לאחר סיום המלחמה ומלחמת האזרחים ברוסיה המשפחה התיישבה במינסק.
בהיותו במינסק יאקוב קולאס עסק בכתיבת שירים ומילונאות.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 הוא פרסם מספר ספרי שירה.
במהלך מלחמת העולם השנייה יאקוב קולאס פרסם שירים על אירועי המלחמה.
במהלך שנים 1921–1954 יאקוב קולאס פרסם סדרה של שלושה ספרים על חיי העם הבלארוסי בתחילת המאה ה-20.
הוא היה בין עורכים של מילון רוסי-בלארוסי שפורסם בשנת 1953.
יאקוב קולאס נפטר בשנת 1956 לאחר מחלה.
על בסיס ספריו צולמו מספר סרטים.
במינסק פועל מוזיאון המוקדש לחייו ויצירותיו.
יאקובּ דה פורמנטרו (בהולנדית: Jacob de Formentrou; נולד בין 1620 ל־1625 – נפטר לאחר 1668) היה צייר בארוק פלמי שפעל באנטוורפן שהתמחה בציור ז'אנר של חברות עליזות וציורי גלריה.
מעט מאוד ידוע על חייו של יאקובּ דה פורמנטרו.
בשנים 1640–1641 הוא מוזכר כתלמיד ברשומות של גילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן.
לאחר מכן הוא הפך למאסטר בגילדה ועדיין היה רשום ככזה בשנת 1659.
הציור "ג'נטלמן שחוזר לאחר ביצוע מוזיקה בכפר" משנת 1668 (נמכר בכריסטיס שבלונדון ב-10 בדצמבר 2010), הוא התיעוד האחרון של דה פורמנטרו.
רק יצירות מעטות שלו ידועות.
את כל אלה ניתן לסווג כציורי ז'אנר, בפרט ציורים בנושא "חברות עליזות" ותמונות גלריה.
הציורים המעטים המיוחסים לדה פורמנטרו כוללים את ציורי "הגלריה לאמנות" ו"חברה אלגנטית על מרפסת", שניהם באוספים פרטיים כמו גם "משחק שש-בש".
השניים הראשונים שייכים לז'אנר של החברה העליזה המתארת קבוצה של אנשים נהנתנים.
הז'אנר היה פופולרי גם בפלנדריה וגם ברפובליקה ההולנדית במאה ה-17.
שתי קומפוזיציות שייכות לז'אנר "ציורי הגלריה" מיוחסים לו: "פנים גלריה לאמנות" (אוסף פרטי) ו"אוסף תמונות", שנמצא כיום באוסף המלכותי.
ז'אנר "ציורי הגלריה" התפתח באנטוורפן, שם פרנס פרנקן הצעיר ויאן ברויגל האב היו האמנים הראשונים שיצרו ציורים של אוספי אמנות בשנות ה-20 של המאה ה-17. ציורי גלריה מתארים חדרים גדולים בהם מוצגים ציורים רבים ופריטים יקרים אחרים בסביבה אלגנטית.
העבודות המוקדמות ביותר בז'אנר זה הציגו חפצי אמנות יחד עם פריטים אחרים כמו כלים מדעיים או מוצגי טבע מעניינים.
הז'אנר הפך מיד לפופולרי ובעקבותיהם הגיעו אמנים אחרים כמו יאן ברויגל הבן, קורנליוס דה בלייה, האנס חורדאנס, דייוויד טנירס הבן.
הציור הידוע ביותר של דה פורמנטרו הוא ציור הגלריה המכונה "אוסף תמונות" שנמצא כיום באוסף המלכותי.
הציור מתאר חדר מלא בתמונות, ובתוכו כמה דמויות של חובבי אמנות.
התמונות השונות התלויות על קירות החדר מייצגות עבודות של אמנים מובילים מדורו של דה פורמנטראו שעבדו באנטוורפן באמצע המחצית השנייה של המאה ה-17. הקומפוזיציה כוללת גם דיוקנאות של רובנס, ואן דייק, שני אמני אנטוורפן הבולטים מהדור הקודם.
ציורי גלריה יכולים לייצג אוספים בפועל או אוספים דמיוניים.
אוסף התמונות מתאר גלריה מדומיינת וניתן לראות בו סיכום של הטוב ממה שאמנים אמצע המאה ה-17 של אנטוורפן יכלו להפיק.
מספר סוגיות הקשורות לקומפוזיציה עדיין לא נפתרות לגמרי.
תאריך הציור נקבע כעת ל־1654 היסטוריוני האמנות גם הם אינם תמימי דעים בדעתם אם הציור היה שיתוף פעולה בין כמה ציירים או קבוצה גדולה של ציירים.
על בסיס ניתוח איקונוגרפי מגיעים למסקנה שהציור אינו שיתוף פעולה בין כל האמנים שיצירותיהם מיוצגות בציור אלא מייצג את המאמץ המשולב של דה פורמנטרו וארסמוס קלינס השני, צייר מוביל באנטוורפן.
מאייר לעומת זאת סבור שהקומפוזיציה היא שיתוף פעולה בין כל האמנים שיצירותיהם מתוארות.
הוא מייחס את ההרכב ואת התמונות השונות המתוארות בו באופן הבא:
יאקובּ דה פורמנטרו: תיעוד הגלריה ועיצובה הכללי
יאן דוידזון דה האם: טבע דומם של פרי באמצע צד שמאל, חתום I D Heem
ארסמוס קלינס הצעיר: הציור מעל הארובה והפסלים בגלריה
יוריס ואן סון: קרטושים טבע דומם מימין לקיר האחורי, חתום J.VAN'SON
פיטר ניפס האב או פיטר ניפס הצעיר: פנים הכנסייה מימין לאח, מתוארך ומונוגרמה: 1654 / PN
יאן פיטרס הראשון: הנוף מימין לקרטושים של טבע דומם, מונוגרמה i.P
הנדריק אנדריסן: טבע דומם בחלק התחתון השמאלי של הקיר הימני, מונוגרמה של HA
פיטר דה וייט (II) ?: הנוף באמצע השורה הגבוהה של הקיר הימני, חתום: PDW
יאן ואן קאסל האב: אוסף החרקים על רקע לבן, קיר ימני מעל לדלת, חתום IVK
פיטר בואל: הברבור המת קיר ימני, שורה עליונה בקדמת הציור, חתום על P.BOEL
ניקולאס ואן אייק: קרב על סוסים, שהוא השני בשורה עליונה, קיר ימני, חתם על N.V.EYC
Gaspar de Witte: ציור הנוף מימין לדלת, חתום G.D.WITTE
אנונימי, תאריך 1653: ציורים והעתקים שונים.
ניתן לפרש את הציור כאל התייחסות לקהל צופים אניני טעם, ובמיוחד להדגיש את פעילות הערכת הציירים על סמך מאפיינים סגנוניים.
ניתן לראות בציור גם עדות מעוצבת בקפידה של הכישרון ומורשת העבר של בית הספר לציור באנטוורפן.
יאקוּב פיוטר מוֹדֶר (בפולנית: Jakub Piotr Moder; נולד ב-7 באפריל 1999) הוא כדורגלן פולני המשחק בעמדת הקשר בפיינורד מליגת העל ההולנדית ובנבחרת פולין.
מודר, התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של פורטונה ויילן ובגיל 12 הצטרף לקבוצת הנערים של ורטה פוזנן.
אחרי 3 שנים בוורטה, מודר הצטרף לאקדמיה של לך פוזנן.
ב-2 באפריל 2018, מודר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-3 נגד ויסלה קרקוב.
בעונת , מודר הושאל לאודרה אופולה מהליגה הפולנית השנייה.
בסיום העונה, מודר חזר לפוזנן וחתם לארבע שנים במועדון.
ב-8 בפברואר 2020, מודר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-3 נגד רקוב צ'סטוצ'ובה.
ב-6 באוקטובר 2020, מודר חתם בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג, תמורת 6 מיליון פאונד והושאל לפוזנן עד לסיום השנה הקלנדרית.
ב-20 בינואר 2025 עבר מודר לפיינורד בעבור סכום שלא צוין במדויק וחתם על חוזה לשלוש שנים וחצי במועדון.
ב-2 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בהפסד 2-1 לאייאקס שבמסגרת הליגה.
ב-4 בספטמבר 2020, מודר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פולין בהפסד 1-0 ל במסגרת ליגת האומות.
ב-11 בנובמבר 2020, מודר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-2 נגד .
מודר, נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2020.
הכדורגלן העונה הפולני בליגת העל הפולנית:
יאקוב פשק (בצ'כית: Jakub Pešek; נולד ב-24 ביוני 1993) הוא כדורגלן צ'כי המשחק בעמדת הקיצוני בוייצ'יסטה קראקוב מהליגה הפולנית השלישית ובנבחרת צ'כיה.
בתום עונת 2020/21, פשק שב לקבוצה בא התחיל את הקריירה, ספרטה פראג.
בספטמבר 2020, פשק קיבל את הזימון הראשון שלו לנבחרת צ'כיה למשחק במסגרת ליגת האומות מול נבחרת סקוטלנד ב-7 בספטמבר.
הזימון שלו התבצע לאחר שבדיקות הקורונה של שחקני ואנשי הנבחרת, שהיו מעורבים במשחק הקודם מול נבחרת סלובקיה, חזרו חיוביות ועל הנבחרת היה להחליף את כל המעורבים במקרה בשחקנים ואנשי צוות אחרים.
פשק הופיע לראשונה במדים הלאומיים באותו המשחק מול סקוטלנד ואף זכה להבקיע את השער הראשון במשחק, שלבסוף נגמר בהפסד בתוצאה 2–1.
יאקוב זדיק (ברומנית: Iacob Zadik; 8 בדצמבר 1867 – 8 באפריל 1970) היה גנרל רומני.
זדיק לחם, בין השאר, במלחמת הבלקן השנייה במלחמת העולם הראשונה וב.
יאקוב סמיטס (בהולנדית:Jakob Smits; 9 ביולי 1855 – 15 בפברואר 1928) היה צייר הולנדי-פלמי.
הוא נולד כבן של מעצב.
יאקוב למד ברוטרדם באקדמיה ועזר לאביו בעסקי העיצוב.
בשנת 1882 נשא יאקוב לאישה את בת דודתו אנטיה דוטייה קרמר.
הם התיישבו באמסטרדם שם עבד סמיטס כצייר.
הוא ביצע, בין היתר, משימות עבור המוזיאון ברוטרדם.
מנישואיהם של יאקוב ואנטיה נולדו שני ילדים, תיאודורה ואנני.
בשנת 1884 התגרשו בני הזוג.
יאקוב סמיטס עבר להארלם בצפון הולנד, והפך למנהל בית הספר לתעשייה ועיצוב.
הוא הכיר את אלברט נויהויס, צייר בית הספר בהאג, ויחד הם ערכו טיולים לבלגיה.
יאקוב סמיטס התרשם מהנוף הבלגי והתיישב באופן סופי באכטרבוס (מול) ב-1888. הוא שילם 2,000 פרנק בלגי עבור חווה קטנה.
באותה שנה נשא לאישה את מלווינה דדיין, בתו של עורך דין מבריסל, שהפסידה את הירושה בגלל נישואים אלה.
ב-1897 הוא קיבל מדליית זהב במינכן ודרזדן, על ציוריו הגדולים בצבעי מים על רקע זהב.
הוא גם צייר פורטרטים רבים, במיוחד של מלווינה ושל ילדיהם בובי, מרגריט וקובי.
בשנת 1899 פגע הגורל: תוך ימים ספורים הוא איבד את בתו אליס ואשתו.
בשנת 1901 נשא סמיטס לאישה שלישית את ג'וסין ואן קאוטרן.
באותה שנה ערך את תערוכת יחיד הראשונה שלו באנטוורפן.
שם הוא זכה לשבחים רבים מעמיתים ומבקרים, אך לא מצא קונים לעבודתו, מאוחר יותר באותה שנה, יצירה אחת שלו נרכשה על ידי המוזיאון של בריסל.
מצבו הכלכלי של סמיטס השתפר במקצת, אך לא לזמן רב.
בשנת 1903 נהרסו שני הוריו עקב שוד וכתוצאה מכך היו לו תשעה בני משפחה לפרנס.
למזלו - לבקשת העירייה של מול, בשנת 1907 ארגן סמיטס תערוכה בינלאומית של אמנים שבאו לצייר נופים במול וסביבתה.
השתתפו באירוע 68 ציירים שהגיעו מגרמניה, הולנד ואמריקה.
כך נוצר המושג "אסכולת מול".
ב-1910 פרסם סמיטס אלבום עם 25 תחריטים, שהוקדש למלכה אליזבת.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, הפסיק סמיטס את עבודת האמנות שלו.
הוא הפך לנשיא הוועדה לסיוע ואספקת מזון של קנטון מול.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא המשיך בעבודתו עם חזון וסגנון חדשים לחלוטין כחרט וצייר.
החל משנת 1923 מצבו הבריאותי הידרדר, וסבל מסרטן.
ב-15 בפברואר 1928 סמיטס נפטר ממחלת לב ונקבר בחצר הכנסייה של עירו.
על הקבר שלו ניצבת דמות של אם וילד מברונזה שיצר ג'ורג' מין.
הוא קבור ליד אמנים אחרים מאסכולת מול.
יאקוב סמיטס שהפך לבלגי ב-1902, היה אביר במסדר לאופולד (1903), קצין במסדר הכתר (1919) ומפקד במסדר הכתר (1927).
אשתו השלישית, ז'וסין, שרדה אחריו עוד 28 שנים.
לאחר מותה ב-1956 נמכר ביתם.
בשנת 1977, הוסב הבניין למוזיאון העירוני על שם יאקוב סמיטס.
פרידריך גוסטב יאקוב הנלה היה רופא אנטומיסט ופתולוג יהודי גרמני, ערך מחקרים מיקרוסקופיים מקיפים שהפכו אותו לאחד מאבות ההיסטולוגיה, לצד קסאבייה בישה ואחרים.
היה תלמידו של יוהנס מילר, והצטיין, בין היתר, בגילוי לולאת הנלה, יסוד מבני של הנפרון.
הנלה כיהן כפרופסור באוניברסיטת ציריך ואחר כך באוניברסיטאות היידלברג וגטינגן.
הנלה פרסם מספר ספרים חשובים בתחום האנטומיה והפתולוגיה.
מסתו "Von den Miasmen und Kontagien " ("על זיהומים והידבקות") משנת 1840 בישרה את תורת המחוללים הפתוגנים כגורמים של מחלות.
הוא היה מורו של הרופא והמיקרוביולוג רוברט קוך.
יעקב, בגרמנית יאקוב, הנלה נולד ב-1809 במשפחה של סוחרים יהודים בעיר פירט בבוואריה.
הוריו היו וילהלם סימון הנלה (או סימון וולף הנליין), תכשיטן, ושל רחל סופיה או שבע או הלנה סופיה, בת לבית דיסבאך או דיספק, (1836 קובלנץ-1779 באיירסדרף), שהייתה בת של רב
דודו היה הסוחר אלקן הנלה (1833-1761), פעיל למען האמנציפציה של יהודי בוואריה.
הנלה גדל בתנאים סוציו-כלכליים משופרים ולמשפחתו היו קשרים עם אליטת העיר.
עם זאת בגלל ההגבלות המפלות שנכפו על הילדים היהודים בבוואריה, ב-1815 עקרה משפחת הנלה לעיר מיינץ בחבל ריינלנד.
הנלה התחנך בהתחלה בבית אצל מורה פרטי, מאוחר יותר למד בגימנסיות במיינץ ובקובלנץ.
ב-1820 סבל הנלה מהתקף ראשון של פריאוסטיטיס שחזר בהמשך פעמים נוספות.
ב-1821 אבי המשפחה, סימון וולף הנלה עבר טקס טבילה נוצרית והתנצר יחד עם בני ביתו בנצרות הלותרנית.
הנלה זכה לחינוך איכותי שכלל לימודים קלאסיים ושפות מודרניות, היה מוכשר גם בציור ובמוזיקה.
בילדותו הוא שקל לפנות ללימודי כמורה, אולם היכרותו בקובלנץ בנסיבות חברתיות, עם הפיזיולוג והאנטומיסט יוהנס פטר מילר שכנעה אותו לבחור בלימודי רפואה.
שנותיו הראשונות והתחלת הקריירה המדעית והאקדמית
הנלה למד רפואה באוניברסיטת היידלברג והחל מאוקטובר 1827 ב-אוניברסיטת בון.
בסתיו של שנת 1829 הוא הצטרף לבורשנשפאט (איגוד סטודנטים) שפעל בבון.
די מהר התאכזב מהתנהגותם של כמה מעמיתיו בלימודים, התנתק מהאגודה ומהאוניברסיטה ובאביב 1830 חזר לאוניברסיטת היידלברג.
מילר צירף אותו לנסיעה לפריז, בה הם פגשו את חוקר הטבע ז'ורז' קיווייה (1832-1769) ואת רנה דוטרושה (1847-1776).
בז'רדן דה פלאנט וחקרו את האנטומיה ההשוואתית של הדגים.
ב-4 באפריל 1832 קיבל הנלה בבון את דיפלומת הדוקטורט לרפואה כשעבודת הגמר שלו דנה בקרום האישון ועל כלי הדם של העין.
במרץ 1833 עבר בברלין את הבחינה הממלכתית לרפואה ומיד התמנה לעוזר מחקר ("פרוסקטור") של יוהנס מילר בבית החולים שריטה.
בשש שנות עבודתו זו בברלין ערך הנלה מחקרים היסטולוגיים רבים בעזרת המיקרוסקופ ופרסם הנלה יחד עם מילר שלוש מונוגרפיות אנטומיות על כמה מינים חדשים של בעלי חיים וכמו כן פרסם מאמרים רבים על מערכת הלימפה, על הרקמות האפיתליות השונות בגוף האדם, על מבנה השיער, היווצרות הליחה והמוגלה.
באפריל 1833 התמנה לפרופסור לאנטומיה ולפיזיולוגיה באוניברסיטת ברלין.
וב-1834 נבחר הנלה להיות פרוסקטור במכון האנטומי של מילר.
על פיזור הרקמה האפיתלית בגוף האדם, על מבנה השיער והתפתחותו, על הפרשות הריריות והמוגלה וכו'.
בשנת 1840 פרסם הנלה את ספרו "על המיאזמות ועל ההידבקויות" (Von den Miasmen und Kontagien).
על בסיס רעיונותיו של ג'ירולמו פרקסטורו וממצאיו של אגוסטינו באסי, פיתח הנלה בספר את המושגים contagium vivum ו־contagium animatum – כלומר, רעיון ההידבקות מיצור חי זעיר.
בכך היה לאחד ממבשריה המרכזיים של תאוריית המיקרואורגניזמים כגורמי מחלות זיהומיות, הכוללת חיידקים, נגיפים ומיקרואורגניזמים נוספים.
הוא לא גילה מין ספציפי של חיידק, דבר שהצליח להשיג תלמידו המפורסם - הרופא הגרמני רוברט קוך.
אז התבססו חוקי היסוד של הגדרת המחלות הנגרמות על ידי חיידקים - הפוסטולטים ע"ש קוך-הנלה או העיקרים של קוך.
פעילותו האקדמית בתחומי אנטומיה ופתולוגיה
ב-1840 התמנה הנלה כפרופסור לאנטומיה באוניברסיטת ציריך וב-1844 נקרא הנלה להיידלברג כדי ללמד שם לא רק אנטומיה, אלא גם פיזיולוגיה ופתולוגיה.
בתקופה זו כתב שישה כרכים לאנטומיה כללית כחלק מספר הלימוד המקיף של סמואל תונאס פון זומרינג שפורסם בלייפציג בשנים 1844-1841.
ב-1846 פרסם הנלה את ספרו הידוע "ספר לימוד לפתולוגיה רציונלית" שנחשב לציון דרך בעידן החדש במחקרים הפתולוגיים.
בספר זה דן הנלה בפיזיולוגיה ובפתולוגיה כענפים של אותו המדע, כשהוא תיאר את הקשר בין סימני המחלות ותסמיניהן ולבין המנגנונים הפיזיולוגיים.
ב-1852 עבר הנלה לאוניברסיטת גטינגן, בה עמל על הוצאתו לאור של ספרו המקיף "ספר לימוד לאנטומיה השיטתית של האדם".
הכרך הראשון פורסם ב-1855 והאחרון יצא לאור רק בשנת 1873. הספר היה אולי המקיף והמפורט בזמנו, והצטיין לא רק בתיאורים האנטומיים המדוקדקים אלא גם במספרם ואיכותם של האיורים שהעניקו תמונה מפורטת של כלי הדם, הקרומים הנסיוביים, הכליות, העיניים, הציפורניים, מערכת העצבים המרכזית וכו'.
הנלה גילה שני מבנים בכליות: הלולאה והצינוריות הנושאים את שמו.
עם תגליותיו האנטומיות והפתולוגיות הנושאות את שמו נמנים:
קריפטות הנלה: כיסים מיקרוסקופיים בלחמית .
סיבי הנלה :הסיבים הפנימיים של התאים קולטי האור ברשתית
גופי האסאל-הנלה: גופים שקופים בשולי הקרום ע"ש דסמה בעין.
פיסורה על שם הנלה: רקמה סיבית בין סיבי שריר הלב
שכבת הנלה: שכבת התאים החיצונית במעטפת השורש של זקיק השיער
רצועת הנלה: הגיד של שריר הבטן הרוחבי
הקרום ע"ש הנלה: שכבת ברוך או קרום ע"ש ברוך (Bruch) - השכבה הפנימית ביותר של הדמית בעין
המעטפת על שם הנלה (אנדונאוריום) : רקמת חיבור התומכת את השכבה החיצונית של סיבים עצביים בצרור או עמודה (funiculus) )
הקוץ ע"ש הנלה - קוץ מעל פתח השמיעה החיצוני (supra-meateal spine) המשמש ציון דרך לזיז הפטמתי (מסטואידי)
בלוטות הנלה - שקעים בעיניים שבהם מצטברים תאי אפיתל במקרים של גרענת צלקתית
צינוריות ע"ש הנלה - צינוריות עדינות מרובות המחברות את השכבה הדמית לרשתית ומכילות כלי דם ועצבי
יאקוב הנלה נפטר בגטינגן במאי 1885.
1860 - אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות
27 בנובמבר 1873 - חבר זר של החברה המלכותית של לונדון
1870 - חבר זר של האקדמיה המלכותית למדעים של שוודיה.
1888 - על בית מגוריו בעבר בגטינגן הוצבה לוח זיכרון.
היא הוסרה ב-1942 בעת השלטון הנאצי בגלל מוצאו היהודי.
אחרי מלחמת העולם השנייה הוחזר הלוח.
גם על הבית שבו נולד בהמלשטראסה 9 בעיר פירט הוצבה לוח זיכרון.
במכון האנטומי של אוניברסיטת היידלברג מול חדר הנתיחות בקומה העליונה הועמד פסל פרוטומה של הנלה.
מדליית יאקוב הנלה לזכרו מוענקת בכל שנה על ידי אוניברסיטת גטינגן.
מרכז רפואי בעיר לינן בגרמניה נקרא לזכרו.
נקרא בשמו גם מרכז הדיאליזה בעיר פירט, המאחסן מוזיאון לדיאליזה.
יאקוב הרושה (בצ'כית: Jakub Hrůša; נולד ב-23 ביולי 1981) הוא מנצח צ'כי.
יאקוב הרושה נולד בברנו והוא בנו של האדריכל פטר הרושה.
הוא למד נגינה בפסנתר ובטרומבון, ופיתח עניין בניצוח, במהלך שנותיו בגימנאציום בברנו.
מאוחר יותר למד ניצוח באקדמיה לאמנויות הבמה של פראג, שם כללו מוריו את ייז'י בלוהלאווק, רדומיל אלישקה וליאוש סווארובסקי.
בשנת 2000 השתתף בתחרות הניצוח של פסטיבל המוזיקה הבינלאומי של פראג.
בשנת 2003, זכה בפרס בתחרות הבינלאומית של מנצחים צעירים בזאגרב, קרואטיה.
הוא חקר עבור עבודת הגמר את יצירתם של מלחינים צ'כים עכשוויים.
משנת 2002 עד 2005, הרושה היה מנצח שותף של התזמורת הפילהרמונית הצ'כית.
מ-2005 עד 2006, הוא היה מנצח שותף בתזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת.
באפריל 2006, הוא חתם על חוזה הקלטות של שישה תקליטורים עם סופרפון, כאשר שלושת התקליטורים הראשונים היו עם התזמורת הפילהרמונית של פראג.
משנת 2005 עד 2008, הרושה היה מנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של פראג.
הוא היה המנצח הראשי של התזמורת מ-2008 עד 2015. מ-2005 עד 2006 היה המנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית ע"ש בוהוסלב מרטינו בזלין.
הוא הפך למנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית הצ'כית החל מעונת 2015–2016.
בספטמבר 2015, לאחר 5 הופעות כמנצח אורח, מונה יאקוב הרושה למנצח הראשי הבא של התזמורת הסימפונית של במברג, החל מעונת 2016–2017, עם חוזה ראשוני של 4 עונות.
במרץ 2017, תזמורת במברג הודיעה על מינויו של הרושה לאחד משני המנצחים האורחים הראשיים החדשים שלה, החל בעונת 2017–2018.
ביוני 2018, התזמורת הסימפונית של במברג הודיעה על הארכת חוזהו של יאקוב הרושה כמנצח הראשי שלה עד לעונת 2025–2026. ביולי 2021, הודיעה תזמורת האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה על מינויו של הרושה למנצח האורח הראשי הבא שלה, החל מעונת 2021–2022, עם חוזה ראשוני של 3 עונות.
יאקוב הרושה ניצח לראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בפברואר 2018, בהפקה של כרמן.
הוא חזר לקובנט גארדן באפריל 2022 כדי לנצח על הפקה של האופרה לוהנגרין.
באוקטובר 2022, הקובנט גארדן הודיע על מינויו של הרושה למנהל המוזיקלי הבא שלו, החל מספטמבר 2025. הוא לקח את התואר של מנהל מוזיקלי ייעודי בתוקף מיידי.
ליאקוב הרושה ולאשתו קלרה יש שני ילדים.
יאקוב סטין כריסטנסן (בדנית: Jacob Steen Christensen; נולד ב-25 ביוני 2001 בקופנהגן שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת מולדה מליגת העל הנורווגית.
כריסטנסן גדל במחלקות הנוער של אקדמיסק בולקלוב ונורשלן.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הדנית, ובסך הכל ערך 141 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-15 ביוני 2023 חתם כריסטנסן על חוזה לשלוש שנים בפ.צ.
כריסטנסן מיעט מאוד לשחק, ורשם 7 הופעות בלבד בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2023/24, בה קלן נשרה לבונדסליגה השנייה.
כריסטנסן לא ערך אף הופעה בעונת 2024/25 בה קלן שבה לבונדסליגה.
בקיץ 2025 עבר למולדה מליגת העל הנורווגית.
יאקוב ואדלייך (בצ'כית: Jakub Vadlejch; נולד ב-10 באוקטובר 1990) הוא אתלט צ'כי, סגן האלוף האולימפי (טוקיו 2020), סגן אלוף העולם (לונדון 2017) ואלוף אירופה (רומא 2024) בהטלת כידון.
באליפות אירופה שנערכה ביולי בברצלונה, ספרד סיים ואדלייך במקום 16 בהטלת כידון בתוצאה של 76.04 מטר.
באליפות העולם שנערכה בספטמבר בדאיגו, קוריאה הדרומית סיים במקום 16 בהטלת כידון בתוצאה של 80.08 מטר.
באולימפיאדת לונדון שנערכה באוגוסט סיים במקום 25 בתוצאה של 77.61 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט בציריך, שווייץ סיים במקום 20 בתוצאה של 75.14 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין סיים במקום 20 בתוצאה של 78.95 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ביולי באמסטרדם, הולנד סיים במקום תשיעי בתוצאה של 78.12 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט סיים במקום שמיני בהטלת כידון בתוצאה של 82.48 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בלונדון, הממלכה המאוחדת זכה במדליית כסף בשיא אישי חדש של 89.73 מטר, אחרי יוהנס פטר מגרמניה (89.89 מטר) ולפני פטר פרידריך מצ'כיה (88.43 מטר).
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט בברלין, גרמניה סיים במקום שמיני בתוצאה של 80.64 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוקטובר בדוחה, קטר סיים במקום חמישי בתוצאה של 82.19 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט זכה ואדלייך במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 86.67 מטר, אחרי ניראז' צ'ופרה מהודו (87.58 מטר) ולפני ויטזסלב וסלי מצ'כיה (85.44 מטר).
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית זכה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 88.09 מטר, אחרי אנדרסון פיטרס מגרנדה (90.54 מטר) וניראז' צ'ופרה (88.13 מטר).
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט במינכן, גרמניה זכה במדליית כסף בתוצאה של 87.28 מטר, אחרי יוליאן ובר מגרמניה (87.66 מטר) ולפני לאסי אטלטאלו מפינלנד (86.44 מטר).
מדליית ארד נוספת באליפות העולם
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט זכה במדליית ארד בתוצאה של 86.67 מטר, אחרי ניראז' צ'ופרה מהודו (88.17 מטר) וארשד נדים מפקיסטן (87.82 מטר).
באליפות אירופה שנערכה ביוני ברומא שבאיטליה זכה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 88.65 מטר, לפני יוליאן ובר (85.94 מטר) ואוליבר הלאנדר מפינלנד (85.75 מטר).
באולימפיאדת פריז סיים במקום רביעי בהטלת כידון בתוצאה של 88.50 מטר.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו שביפן סיים במקום 11 בהטלת כידון בתוצאה של 78.71 מטר.
יאקוב מילטוביץ' (בסרבית: בכתב קירילי: Јаков Милатовић, בכתב לטיני: Jakov Milatović; נולד ב-7 בדצמבר 1986) הוא פוליטיקאי וכלכלן מונטנגרי, המכהן כנשיא מונטנגרו החל ממאי 2023. ב-2020–2022 שימש מילטוביץ' כשר הפיתוח הכלכלי בממשלת זדרבקו קריבוקפיץ'.
יחד עם מילויקו ספאיץ' הוא ייסד והנהיג את מפלגת "אירופה עכשיו", סיעה ליברלית ופרו-אירופית, כעת המפלגה הגדולה בפרלמנט.
מילטוביץ עבד בעבר ככלכלן בבנק האירופי לשיקום ופיתוח עם המושב בלונדון ובפודגוריצה
מילטוביץ זכה בבחירות לנשיאות מונטנגרו כשבגיל 36 הביס את הנשיא והפוליטיקאי הוותיק מילו ג'וקאנוביץ'.
הוא הנשיא השלישי מאז חזרת מונטנגרו לעצמאות ב-2006 והוא נמנה עם הצעירים שבין ראשי המדינות בעולם.
הוא קבע כיעדים עיקריים את שיפור רמת החיים, המאבק בשחיתות וכניסת מונטנגרו לאיחוד האירופי עד 2025.
מילוטוביץ' נולד ב-1986 בעיר טיטוגרד (שחזרה בינתיים לשמה המקורי - פודגוריצה), אז ברפובליקה הסוציאליסטית של מונטנגרו במסגרת הרפובליקה הסוציאליסטית פדרלית יוגוסלביה.
הוא סיים את בית הספר היסודי ואת התיכון (הגימנסיה "סלובודן שקרוביץ'") בעיר הולדתו.
במלחמת העולם השנייה סבו וסבא רבא היו לוחמים במסגרת צבא השחרור העממי של יוגוסלביה בראשות טיטו.
סבא רבא השתתף גם במלחמת העולם הראשונה, לרבות בקרב מויקובאץ.
אביו של מילטוביץ' תמך בזמנו באיחוד בין סרביה למונטנגרו ונמנה ב-1997 עם מייסדי המפלגה הסוציאליסטית העממית של מונטנגרו SNP.
לדברי מילטוביץ', בגלל היותו איש אופוזיציה לסיעה השלטת, מפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים, התקשה אביו למצוא עבודה.
מילטוביץ' למד כלכלה באוניברסיטת מונטנגרו ובהמשך בעזרת מלגות ממשלתיות יצא להשתלמויות בחוץ לארץ: באוניברסיטת מדינת אילינוי, באוניברסיטה לכלכלה ולמנהל עסקים בווינה ולמשך שנה באוניברסיטת ספיינצה ברומא.
הוא השלים את עבודת הדוקטור בכלכלה במכללת סנט ג'ון באוקספורד.
מילטוביץ' עבד בקבוצת NLB בפודגוריצה ובדויטשה בנק בפרנקפורט.
ב-2014 הצטרף לצוות לניתוח כלכלי ופוליטי בבנק האירופי לשיקום ופיתוח.
ב-2019 קודם ככלכלן ראשי עבור הקשרים עם מדינות האיחוד האירופי, כולל רומניה, בולגריה, קרואטיה וסלובניה וישב בשלוחת הבנק בבוקרשט.
מילטוביץ' פרסם מאמרים והשתתף הכתיבת שני ספרים.
בשנים 2020–2022 כיהן מילטוביץ' כשר לפיתוח כלכלי בממשלת קריבוקפיץ'.
יחד עם שר האוצר באותה תקופה, מילויקו ספאיץ', הציג מילטוביץ' ויישם תוכנית רפורמה כלכלית שנויה במחלוקת שנקראה "אירופה עכשיו".
הרפורמה כללה העלאת שכר המינימום, משיכת השקעות זרות והאצת שילובה של מונטנגרו באיחוד האירופי.
התוכנית ומילטוביץ וספאיץ' הפכו לפופולריים בקרב הציבור.
ב-2022 יחד עם ספאיץ' הקים מילטוביץ' את מפלגת "אירופה עכשיו" כשהוא סגן יושב ראש המפלגה.
היא השתתפה בבחירות המקומיות ומילטוביץ זכה ב-21.7 % מהקולות והיה צפוי להיבחר לראש עיר הבירה, פודוגריצה.
מועמדותו של ספאיץ' בבחירות לנשיאות נדחו על ידי ועדת הבחירות הממלכתית, אחרי שספאיץ' החזיק באזרחות כפולה - של מונטנגרו וסרביה.
במרץ 2023 החליף אותו מילטוביץ' כמועמד המפלגתם לנשיאות.
בסיבוב השני ב-2 באפריל 2023 הוא זכה ב-58.88 % מהקולות והצליח לנצח את הנשיא מילו ג'וקאנוביץ'
הוא הושבע כנשיא בפרלמנט בפודגוריצה ב-20 במאי 2023, במקום במקום המסורתי בצטיניה.
בטקס השבעתו נכחו רבים מהמנהיגים במדינות יוגוסלביה לשעבר כמו אלכסנדר ווצ'יץ', זוראן מילנוביץ', ז'לקו קומשיץ', ז'לקה צביאנוביץ', דניס בצ'ירוביץ', ויוסה עוסמני נשיא אלבניה ביירם בגאי וראש ממשלת בולגריה גלב דונב.
ביוני 2023 טען מילטוביץ' שהוא מצפה שארצו תתקבל באיחוד האירופי עד 2027 או 2028. באוגוסט 2023 פגש את נשיא אוקראינה, וולודימיר זלנסקי ואמר שמונטנגרו מגנה בגלוי ובחוזק את התוקפנות ללא שום התגרות, של רוסיה נגד אוקראינה.
ב-24 בפברואר 2024 הודיע מילטוביץ' שהוא עוזב את מפלגת "אירופה עכשיו" ונפרד בדרכו הפוליטית של ספאיץ'.
ב-20 במאי 2023 הושבע מילטוביץ' כנשיא מונטנגרו.
מילטוביץ' משתייך לכנסייה האורתודוקסית הסרבית והוטבל לנצרות במנזר אוסטרוג.
נשוי למילנה ויש להם שלושה ילדים.
הוא מזהה עצמו כ"מונטנגרי", דובר השפה הסרבית.
מלבד לכך, מדבר גם אנגלית שוטפת, איטלקית וספרדית.
יַאקוֹבּ נוֹרְגוֹר (; נולד ב-22 במרץ 1993) הוא מוזיקאי וקומיקאי פיני-שוודי.
הוא חלק מלהקת קאי משנת 2009 ביחד עם אקסל אומן וקווין הולמסטרם.
נורגור למד צילום ועריכה לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת ארקדה למדעים יישומיים.
היה מגיש רדיו בשנת 2017.
נורגור, יחד עם להקתו קאי, השתתפו בתחרות השירים מלודיפסטיבלן 2025 עם השיר "Bara bada bastu" וזכו בתחרות.
הוא מכונה 'שַׁאקוֹב' לאחר מערכון עם תאגיד השידור השוודי, שם הציג את עצמו כך.
השיר "ניסן ברומסה", שיר קומדיה של להקת קאי שנכתב על האריה נסון דורמה, משך תשומת לב רבה ברחבי העולם, לא רק בזכות מילותיו המצחיקות, אלא גם בזכות ביצוע השירה המיומן של נורגור בסולם גבוה.
נורגור מגלם דמות בשם ג'ונה בסדרת הקומדיה "האלן".
נורגור מתגורר בהלסינקי עם ארוסתו.
יאקוב מנשיק (בצ'כית: Jakub Menšík; נולד ב-1 בספטמבר 2005) הוא טניסאי צ'כי.
מנשיק גדל בפרוסטיוב והחל לשחק טניס במגרש סמוך לביתו בגיל חמש.
הוא הצטיין בטורנירי הפדרציה הבין-לאומית לטניס לנוער ודורג שני בעולם באפריל 2022, הגיע לגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה לנוער ב-2022, אך הפסיד לברונו קוזוהארה לאחר שנפצע במהלך המשחק.
הוא זכה במהלך אותה שנה בחמישה טורנירים מסבב הטניס העולמי של ה-ITF.
במאי 2023 זכה בתואר הראשון שלו בסבב ה-ATP צ'לנג'ר בפראג.
באותה שנה ערך הופעת בכורה באליפות ארצות הברית הפתוחה, הוא העפיל מהמוקדמות והגיע עד לסיבוב השלישי בו הפסיד לטיילור פריץ.
ב-2024 העפיל לגמר אליפות קטר הפתוחה מסבב ה-ATP 250, לאחר ניצחונות על אנדריי רובליוב וגאל מונפיס, והפסיד בגמר לקארן חצ'אנוב.
באליפות ארצות הברית הפתוחה העפיל שוב לסיבוב השלישי.
ב-2025 העפיל לסיבוב השלישי באליפות אוסטרליה הפתוחה לאחר ניצחון על המדורג שישי קספר רוד בסיבוב השני.
באותה שנה זכה בתואר הראשון שלו בסבב ה-ATP כאשר ניצח באליפות מיאמי הפתוחה.
הוא גבר בדרך לזכייה בתואר על טיילור פריץ בחצי הגמר ועל נובאק ג'וקוביץ' בגמר.
בשאנגחאי מאסטרס, הגיע מנשיק לרבע הגמר, לאחר ניצחונות על אנדריי רובליוב וגריגור דימיטרוב בטרם הפסיד לג'וקוביץ'.
ב-2026 זכה בטורניר אוקלנד והעפיל לסיבוב הרביעי באליפות אוסטרליה הפתוחה.
מנשיק מייצג את צ'כיה בגביע דייוויס מאז 2023. באולימפיאדת פריז הודח בסיבוב השני לאחר הפסד לטומי פול.
יאקוב חריץ קאופ (בהולנדית: Jacob Gerritszoon Cuyp; 1594–1652) היה צייר דיוקנאות ונוף, בתקופת תור הזהב של הולנד.
בנו של מעצב הויטראז' חריט חריטס קאופ, שעבר לדורדרכט מפנלו.
הוא היה אחיו למחצה של בנימין חריטס קאופ ואביו של אלברט קאופ שהיה צייר מפורסם בהרבה מאביו.
תחילה צייר טבע דומם, פנים של מבנים עם דמויות אדם ובעלי חיים, אך מאוחר יותר התמחה בנופים הפסטורליים שבזכותם התפרסם.
לדברי ארנולד הוברקן, הוא עזר לציירים ז'אק דה קלאו, אייזק ואן האסלט וקורנליס טגלברג להקים את גילדת לוקאס הקדוש בדורדרכט בשנת 1642. על פי ה־RKD של המכון ההולנדי להיסטוריה של האמנות הוא היה תלמידו של אברהם בלומארט באוטרכט, והפך לחבר בגילדת לוקס הקדוש בדורדרכט ב-18 ביולי 1617.
מאוחר יותר הוא היה מורם של הציירים של הציירים פרדיננד בול, בנו אלברט קאופ, אחיינו בנג'מין חריץ קאופ ורבים אחרים.
יאקוב ואן לו היה צייר מתור הזהב של הולנד, שפעל בעיקר באמסטרדם ולאחר 1660, בפריז.
ואן לו ידוע בציורי הדיוקנאות, ובמיוחד בסצנות המיתולוגיות והמקראיות שלו המיוחסות בדרך כלל לז'אנר הציור ההיסטורי.
הוא זכה להוקרה במיוחד בזכות איכות ציורי העירום שלו, עד כדי כך שבמהלך חייו, במיוחד דמויות הנשים שלו נחשבו לנעלות ופופולריות יותר מאלה של בן דורו ומתחרהו מאמסטרדם, רמברנדט.
שלא כמו רמברנדט, הוא צייר את ציורי העירום הללו על נייר כחול.
בשנת 1663, שלוש שנים לאחר שנמלט לפריז, התקבל ג'יקוב ואן לו לאקדמיה המלכותית לציור ולפיסול.
אף על פי שאביו יאן ואן לו, היה צייר גם הוא, הצלחתו של יאקוב הבטיחה שהוא ייקרא לנצח מייסד משפחת הציירים ואן לו; שושלת ממוצא הולנדי, שהייתה בעלת השפעה על הציור הצרפתי והאירופי מהמאה ה-17 ועד תחילת המאה ה-19.
ואן לו נולד בסלויס, עיירה ברפובליקה ההולנדית.
מקורות מסוימים שיערו שאביו, יאן ואן לו, היה נוטריון, אך לעיתים קרובות יותר אביו מתואר כצייר שממנו קיבל יאקוב ואן לו את הכשרתו המוקדמת.
מעט ידוע על ההיסטוריה המוקדמת של ואן לו עקב הרס ארכיון העיר בסלויס במהלך מלחמת העולם השנייה.
בין ההשפעות המוקדמות שלו, נאמר, נמנים תומאס דה קייזר ויאקוב אדריאנס בקר.
באמסטרדם, ואן לו מצא את עצמו במרכז מעגל אמנים פעיל ותחרותי, שכלל את רמברנדט, פרנס הלס וברתולומיאוס ואן דר הלסט.
בסביבות שנת 1640, אגלון ואן דר ניר נכנס לסטודיו שלו כשוליה ונשאר תלמידו במשך עשור.
בשנת 1652, ואן לו קנה לעצמו אזרחות (burgerrecht) של העיר אמסטרדם.
ההשערה הייתה שהוא עשה זאת בתקווה לקבל הזמנה לסייע בעיצוב בניין העירייה שזה עתה נבנה.
בשנת 1654, המשורר יאן ונס הביע את הערצתו לעבודתו של ואן לו, ודירג אותו עם האמנים החשובים ביותר מבין הציירים ההולנדים, לצד רמברנדט וואן דר הלסט.
רוב יצירתו של ואן לו נעשתה בסגנון הבארוק שמקורו ברומא וזכה לפופולריות ברחבי אירופה.
לעיתים קרובות מתייחסים אליו כאל בעל השפעה גדולה על יאן ורמיר, עדות לכך ניתן לראות בהשוואת ציורו של ורמיר של "דיאנה ומלוויה" לגרסה של ואן לו משנת 1648 של אותו נושא (לא הגרסה משנת 1654 של "דיאנה והנימפות שלה", ששימשה לעיתים קרובות כדי לערער על טענת ההשפעה הישירה).
ואן לו צייר דיוקנאות רבים.
בין נושאי הציור שלו היו יוהאן היידקופר ואן מארסעבן; אחותו, ליאונארה היידקופר, שהייתה נשואה ליאן ג'ייקובסזון הינלופן; ג'ואן אורט, שלימים הייתה בקשר עם אנטואנט בורגיניון; ורעייתו לוקרישיה בודן.
בשנת 1660, ואן לו נמלט מאמסטרדם לאחר שדקר למוות אדם במהלך קטטה בפונדק.
הוא נידון למוות שלא בפניו, דבר שמנע לנצח את חזרתו לרפובליקה ההולנדית.
ואן לו התיישב בפריז, שם, בשנת 1663, התקבל לאקדמיה המלכותית לציור ולפיסול.
הוא נפטר בפריז בשנת 1670, שלוש שנים לאחר שמשפחת ואן לו התאזרחה בצרפת.
בשנת 1635 עבר ואן לו לאמסטרדם, בשנת 1642 נישא לאנה לנגלה, אחותו של הצייר מרטינוס לנגלה (1604–1668).
לזוג נולדו שישה ילדים, ביניהם הציירים ז'אן ואן לו ואחיו הידוע יותר, לואי-אברהם ואן לו.
נכדיהם, ז'אן-בפטיסט ואן לו ושארל-אנדרה ואן לו היו בין הציירים הצרפתים המפורסמים ביותר של המאה ה-18. הם התגוררו ברוזנגראכט, בשכונת יורדאן שבאמסטרדם.
יאקוב ואן לנפ היה סופר, משורר, עיתונאי ומבקר ספרות הולנדי.
יאקוב ואן לנפ נולד באמסטרדם, היכן שאביו המלומד והמשורר דייוויד יאקוב ואן לנפ היה פרופסור לרהיטות השפות הקלאסיות במוסדות החינוכיים של הולנד (ר' אתנאום).
הוא העביר את חודשי הקיץ שלו בבית הקיץ של המשפחה באחוזה ההיסטורית האויס טה מנפאד - היכן שאביו שכנע את מועצת העיר היימסטיידה להקים אנדרטה לזכרו של ויטה ואן הימסטדה , בנו הממזר של פלוריס החמישי, רוזן הולנד.
האנדרטה הציורית השפיעה על ואן לנפ מאוחר יותר לכתוב שיר עליה.
הוא השלים תואר דוקטור למשפטים בליידן, ולאחר מכן שימש כפרקליט באמסטרדם.
לנפ היה מעריץ אדוק של לורד ביירון, ושירתו הפואטית שאבה השראה מיצירותיו.
בשנת 1826, הוא פרסם את אוסף הפואמות "Academische Idyllen" ("אידיליות אקדמיות"), שזכו להצלחה מסוימת.
לנפ זכה לפופולריות עם פרסום ספרו "Nederlandsche Legenden" ("אגדות הולנד", 1828), שנכתב ברוח יצירותיו של סיר וולטר סקוט ושיחזר כמה מאירועי המפתח המוקדמים של מדינתו.
תהילתו נסקה בזכות שיריו הפטריוטיים על תקופת המהפכה הבלגית והקומדיות "הHet Dorp aan de Grenzen" ("הכפר בגבול", 1830) ו-"Het Dorp over de Grenzen" ("הכפר מעבר לגבול", 1831), אשר התייחסו לאירועים פוליטיים שהתרחשו בשנת 1830. בשנת 1832 הפך לחבר האקדמיה המלכותית ההולנדית לאומנויות ולמדעים.
בשנת 1833, לנפ פרץ גבולות חדשים עם פרסום "De Pleegzoon" ("הבן המאומץ"), הראשון מתוך סדרה של רומנים היסטוריים בפרוזה.
הדבר הקנה ללנפ מעמד מכובד בהולנד, כזה שמקביל למעמדו הספרותי של סקוט בממלכה המאוחדת.
סדרת הרומנים כללה את "De Roos van Dekama" ("הורד של דקמה", שני כרכים, 1836), "Onze Voorouders" ("אבותינו", 5 כרכים, 1838), "De Lotgevallen van Ferdinand Huyck" ("הרפתקאות פרדיננד הויק", 2 כרכים, 1840), "Elizabeth Musch" (3 כרכים, 1850) ו-"De Lotgevallen van Klaasje Zevenster" ("הרפתקאותיה של קלאסיה זוונסטר", 5 כרכים, 1865).
כמה מהרומנים תורגמו לגרמנית ולצרפתית, ושניים מתוכם ("הורד של דקמה" ו"הבן המאומץ") לאנגלית.
יצירתו ההיסטורית שמתמקדת בהיסטוריה ההולנדית לילדים, "De voornaamste geschiedenissen van Noord-Nederland, aan zijne kinderen verhaald" ("ההיסטוריות העיקריות של צפון הולנד, מסופרות לילדיו", 4 כרכים, 1845) נכתבה בצורה רהוטה.
מעבר לשתי הקומדיות שפרסם, לנפ היה גם עיתונאי ומבקר ספרות בלתי נלאה שהוציא לאור מספר דרמות ספרותיות, ביניהם גם את יצירותיו של יוסט ואן דן פונדל .
לנפ החזיק גם במשרה שיפוטית בבית הנבחרים של הולנד בין השנים 1853 ל-1856, והצביא עבור המפלגה השמרנית.
הוא נפטר באוסטרביק ליד ארנהם בשנת 1868.
קיימות מהדורות אוסף של יצירותיו הפואטיות ("Poetische Werken") - המקיפה 13 כרכים שפורסמו בין השנים 1872-1859 - ושל יצירותיו הרומנטיות ("Romantische Werken") - המקיפות 23 כרכים ואשר פורסמו בין השנים 1872-1855.
יָאקוֹב פוּגֶר, המכונה "הזקן" , היה רב-אומן באריגה, חבר מועצה וסוחר.
ככזה, הוא אבי ענף של המשפחה.
הוא היה אביו של יאקוב פוגר המכונה "העשיר".
יאקוב פוגר נולד ונפטר באאוגסבורג.
אביו היה האנס פוגר (נפטר ב-1408/09), שהגיע לעיר החופשית אאוגסבורג מ בשנת 1367 כאורג.
בזכות חריצות, מזל רב ובעיקר שני נישואים מועילים מאוד (1. קלרה וידולף, 2. אליזבת גפטרמן), הצליח האנס פוגר להותיר למשפחתו הון נכבד במותו בשנת 1408.
האלמנה אליזבת פוגר-גפטרמן (נפטרה ב-1436) המשיכה את עסקי האריגה ומסחר הטקסטיל עד מותה בשנת 1436. היא שלחה את בניה, אנדראס ויאקוב, להתמחות כצורפים ולימדה אותם בעצמה את מלאכת האריגה והמסחר בבדים.
יחד, שלושת בני המשפחה בנו חברת סחר מצליחה, אם כי עדיין צנועה, וצברו הון ניכר בשלושת העשורים הראשונים של המאה ה-15. לאחר מות האם, נטל אנדראס את ניהול החברה, ורק ב-1454 העסק חולק.
יאקוב פוגר משך את חלקו מהחברה והמשיך לפעול באופן עצמאי.
הוא הוכיח הצלחה מרשימה, שכן רק שמונה שנים לפני מותו, יאקוב פוגר הזקן נמנה עם שנים-עשר האזרחים העשירים ביותר באאוגסבורג.
יאקוב פוגר נישא ל, בתו של מטביע המטבעות פרנץ בזינגר, ב-13 באפריל 1441. לאחר מות בעלה, ברברה פוגר ומאוחר יותר בניהם המשיכו לנהל את העסק המשפחתי, והפכו אותו לאחד מבתי המסחר הגדולים והעשירים ביותר באירופה.
נישואיו לברברה בזינגר הניבו אחד-עשר או שנים-עשר ילדים, שמהם אחד או שניים מתו בילדותם ושלושה בנים מתו כמבוגרים צעירים:
אולריך פוגר (1441–1510), סוחר, נישא לוורוניקה לאוגינגר
מרקוס פוגר (1448–1478), קאנון (איש כמורה) באאוגסבורג
גאורג פוגר (1453–1506), סוחר, נישא לרגינה אימהוף
ברברה פוגר (1455–1533), נישאה לקונראד מוויטינג
ולבורגה פוגר (1457–1500), נישאה לווילהלם רהם
יָאקוֹב פוּגֶר "של השושן" , הידוע גם בשם יאקוב פוגר "העשיר" (der Reiche), ולעיתים יאקוב השני, היה סוחר, יזם כרייה ובנקאי גרמני בולט.
הוא היה צאצא למשפחת הסוחרים פוגר ששכנה בעיר הקיסרית החופשית אאוגסבורג.
הוא נולד כבורגני ומאוחר יותר הועלה בדרגה באמצעות נישואים למעמד של אאוגסבורג (Großbürger zu Augsburg).
בתוך עשורים ספורים, הוא הרחיב את החברה המשפחתית לכדי עסק שפעל בכל רחבי אירופה.
את חינוכו החל בגיל 14 בוונציה, שהייתה גם מקום מגוריו העיקרי עד 1487. באותה עת היה איש כמורה והחזיק במספר משרות כנסייתיות.
העיתונאי האמריקאי העריך את הונו הכולל בכ-400 מיליארד דולר (במונחי 2015), סכום השווה ל-2% מהתוצר המקומי הגולמי (GDP) של אירופה באותה תקופה.
יסודות עושרה של המשפחה נוצרו בעיקר על ידי סחר הטקסטיל עם איטליה.
החברה צמחה במהירות לאחר שהאחים אולריך, גאורג ויאקוב החלו בביצוע עסקאות בנקאיות עם בית הבסבורג וכן עם הקוריה הרומאית, ובמקביל החלו בפעולות כרייה בטירול, והחל מ-1493 בכריית כסף ונחושת בממלכות בוהמיה והונגריה.
נכון ל-1525, הם החזיקו גם בזכות לכרות כספית וצינובר באלמדן.
לאחר 1487, יאקוב פוגר היה המנהל בפועל של הפעילות העסקית של פוגר, שעד מהרה החזיקה במונופול כמעט מוחלט על שוק הנחושת האירופי.
נחושת מהונגריה הועברה דרך אנטוורפן לליסבון, ומשם נשלחה להודו.
יאקוב פוגר תרם גם למשלחת המסחר הראשונה והיחידה להודו שבה שיתפו פעולה סוחרים גרמנים, צי פורטוגלי לחוף המערבי של הודו (1505–1506), וכן למשלחת מסחר ספרדית כושלת לאיי מאלוקו ב-1525.
בתמיכתו בבית הבסבורג כבנקאי, הייתה לו השפעה מכרעת על הפוליטיקה האירופית באותה עת.
הוא מימן את עלייתו לשלטון של מקסימיליאן הראשון ותרם תרומות ניכרות כדי להבטיח את בחירתו של המלך הספרדי קרלוס הראשון לתפקיד קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בתור קרל החמישי.
יאקוב פוגר מימן גם את הנישואים שהביאו מאוחר יותר לכך שבית הבסבורג זכה בממלכות בוהמיה והונגריה.
יאקוב פוגר הבטיח את מורשתו ואת תהילתו המתמשכת באמצעות הקרנות שהקים באאוגסבורג.
במימונו, שנבנתה בין השנים 1509 ל-1512, היא מבנה הרנסאנס הראשון בגרמניה ומכילה את קבריהם של האחים אולריך, גאורג ויאקוב.
ה, שנוסדה על ידי יאקוב ב-1521, היא מתחם הדיור הסוציאלי העתיק ביותר בעולם שעדיין נמצא בשימוש.
ה"דאמנהוף" (Damenhof), חלק מ באאוגסבורג, הוא מבנה הרנסאנס החילוני הראשון בגרמניה ונבנה ב-1515.
במותו ב-30 בדצמבר 1525, הוריש יאקוב פוגר לאחיינו אנטון פוגר נכסי חברה בסך כולל של 2,032,652 גילדן.
הוא נמנה עם הגרמנים הידועים ביותר, וכנראה הוא האזרח המפורסם ביותר של אאוגסבורג, ועושרו זיכה אותו בכינוי "פוגר העשיר".
בשנת 1967 הוצבה פרוטומה שלו בוולהאלה, "היכל התהילה" ליד רגנסבורג, המוקיר גרמנים ראויים לשבח ומכובדים.
רקע, השכלה ושנים מוקדמות בוונציה
יאקוב פוגר נולד באאוגסבורג כילד העשירי מתוך אחד-עשר ילדים ליאקוב פוגר "הזקן" (1398–1469) ולאשתו (1419–1497), בתו של מנהל המטבעה פרנץ בזינגר.
משפחת פוגר כבר ביססה את עצמה כסוחרים מצליחים בעיר.
האנס פוגר, סבו של יאקוב פוגר, התיישב באאוגסבורג בשנת 1367, הפך לבורגני באמצעות נישואים וצבר עושר רב באמצעות מסחר בטקסטיל עם איטליה.
כמה שנים לפני מותו, בנו יאקוב פוגר הזקן כבר היה אחד האזרחים העשירים ביותר באאוגסבורג.
אחיו הגדולים של יאקוב, אולריך (1441–1510) וגאורג (1453–1506), יצרו את הבסיס לעליית החברה באירופה.
בסביבות שנת 1470 הם הקימו סוכנויות מסחר בוונציה ובנירנברג, שהיו אז מרכזי מסחר חשובים.
אחיו של יאקוב פוגר, אנדראס והאנס, מתו שניהם בגיל צעיר בוונציה.
אחיו מרקוס היה איש כמורה והחל מ-1470 שימש כרשם ב ברומא, שם נפטר ב-1478. אחיו פטר מת במגפה בנירנברג ב-1473.
הלוואות שניתנו לקיסר פרידריך השלישי ואספקה שניתנה לפמלייתו על ידי אולריך פוגר היו הסיבה להענקת שלט האצולה עם סמל השושן למשפחה בשנת 1473. השם "של השושן" על שם סמל זה מבדיל בין ענף זה של משפחת פוגר לבין ענף "של האייל" .
עד שנת 2009 הניחו היסטוריונים כי יאקוב פוגר, שהוסמך לדרגות כמורה זוטרות בגיל 12, חי כקאנון בכנסייה הממוקמת ב.
מסמך מ הראה כי יאקוב פוגר כבר ייצג את העסק המשפחתי בוונציה ב-1473, בגיל 14. מחקרים אחרים הראו שיאקוב פוגר שהה בשנים בין 1473 ל-1487 בעיקר בפונדאקו דיי טדסקי, בית הסוחרים הגרמנים בוונציה.
בהיותה אחד ממרכזי המסחר החשובים ביותר באותה עת, ונציה התבררה כסביבה אידיאלית להשכלתו של יאקוב פוגר בבנקאות ובמסחר במתכת.
שהותו הארוכה באיטליה סייעה גם להבאת סגנון הרנסאנס לאזור הגרמני, שכן הוא מימן את הקמתם של המבנים הראשונים בסגנון זה שמקורו באיטליה.
למבנים משפטיים ואדריכליים של ונציה הייתה גם השפעה משמעותית על מימון ה, שהיה דומה לדיור הסוציאלי של ונציה.
תחילת הדרך בכרייה ובמסחר במתכות
יאקוב פוגר הניח את היסודות לעסקי הכרייה שלו בזלצבורג.
הוא העניק הלוואות לבעלי מכרות כסף עצמאיים ב, שהיו זקוקים תמיד להון חדש.
במקום לקבל את שטרי החוב הרגילים, הוא דרש "Kuxe" (מניות כרייה), דבר שהפך אותו למעשה לבעל מניות במכרות.
בדרך זו הוא כפה על עוד ועוד מפעילי מכרות באזור באד גאסטיין ו למכור את הכסף שלהם ישירות למשפחת פוגר במקום לסוחרים מתווכים.
יאקוב פוגר היה אחראי על עסקי המשפחה באאוגסבורג, טירול, ונציה ורומא.
בסביבות 1485 הקימה המשפחה גם סוכנויות מסחר באינסברוק (החל מ-1510 ב, והחל מ-1539 בשוואץ).
באמצעות הלוואה קטנה הוא יצר שם קשר לראשונה עם , בן למשפחת הבסבורג.
הארכידוכס, כבעלים היחיד של זכויות הקניין בטירול, העניק זיכיונות לפעולות כרייה למשקיעים פרטיים, ובתמורה הם נדרשו לשלם חלק מרווחיהם לזיגיסמונד.
למרות הכנסה זו, הוא היה שרוי במחסור תמידי בכסף בשל אורח חיים ראוותני, מספר ילדים מחוץ לנישואים ומיזמי בנייה נרחבים.
התחייבות לשלם סכום של 100,000 גילדן כפיצויי מלחמה לוונציה מומנה לבסוף על ידי יאקוב פוגר.
בשנת 1488 הסתכם החוב הכולל כבר ביותר מ-150,000 גילדן.
אופן התשלום היה יוצא דופן: במקום לשלם לנסיך ישירות, שילמה משפחת פוגר את הכסף לנושיו וכן סיפקה את המשכורות עבור החצר המלכותית ובעלי המלאכה.
פוגר פגש מהנדס בשם , והם הקימו חברת נחושת דומיננטית בעיר השכנה באנסקה ביסטריצה בשנת 1495. בשנת 1517 מימנה משפחת פוגר יותר ממחצית התקציב הציבורי של טירול.
כתוצאה מכך, היו להם לעיתים זכויות על כל הכסף והנחושת שהופקו בטירול.
מערכת היחסים עם מקסימיליאן הראשון
הרחבת קשרים עסקיים בסיכון גבוה, אם כי רווחיים מאוד, עם מקסימיליאן הראשון קודמה בוודאות על ידי פוגר.
לשיטתו, בית הבסבורג עתיד היה להיות הכוח והשושלת השולטים באזור הגרמני, וככזה היה צריך לקבל את תמיכתו הפיננסית והפוליטית.
יאקוב פוגר פגש את המלך הרומי-גרמני הצעיר לראשונה בשנת 1489 ביריד בפרנקפורט.
באותה עת, תוכניותיו עבור דוכסות טירול העצמאית כבר סוכמו עם הקנצלר של המלך, יוהאן ולדנר.
ב-16 במרץ 1490 התכנסו זיגיסמונד ואספת המעמדות של טירול בנוכחות המלך מקסימיליאן.
הארכידוכס נאלץ להתפטר תחת לחץ המעמדות, שהאשימו אותו בניהול כושל, ונכסיו עברו לידי המלך.
מקסימיליאן הבטיח אז לפרוע את כל ההלוואות של קודמו ליאקוב פוגר.
כך הפך עסק פוגר לאחד המממנים החשובים ביותר של מקסימיליאן, אשר מאז 1486 היה שליט-שותף של האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר שאביו פרידריך השלישי מת ב-1493, הוא הפך לקיסר השולט.
למרות קשיים כספיים תמידיים בשל אורח חיים ראוותני ומיזמים פוליטיים כושלים רבים, בתקופת שלטונו השתלט בית הבסבורג על ממלכות ספרד, בוהמיה והונגריה, לא באמצעות מלחמה אלא באמצעות הסדרי נישואים מועילים שמומנו בעזרתו של יאקוב פוגר.
ב-15 ביולי 1507 מכר מקסימיליאן הראשון את רוזנות , הממוקמת ליד אולם, את האדנות הסמוכה עם העיר הקשורה אליה, וכן את האדנויות וולנשטטן (Wullenstetten) ו מנחלות הבסבורג ב ליאקוב פוגר.
מקסימיליאן הראשון, שהכתיר את עצמו לקיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1508, קיבל תשלום של 50,000 גילדן עבור מכירות אלו.
מכירות נוספות הגיעו ב-1508 כאשר מכר את אחוזת וב-1514 כאשר מכר את אדנות לפוגר.
מקסימיליאן הראשון קידם את יאקוב פוגר למעמד האצולה ב-1511 והעניק לו את התואר ב-1514, כדי שהבורגני לשעבר יוכל לנהל את עסקיו ללא התערבות מצד האצולה המקומית.
במהלך חייו הפך יאקוב פוגר גם לאדון של יותר מ-50 כפרים קטנים יותר.
ביקורת מצד הרפורמטור מרטין לותר על שיטות העסקים של פוגר ותיאורים ברומנים מהמחקרים מוקדמים הובילו לתפיסה כי ליאקוב פוגר הייתה שליטה משמעותית על מקסימיליאן הראשון, המלך והקיסר של האימפריה הרומית הקדושה, בעוד שמחקרים עדכניים יותר מראים שזה היה נכון רק בחלקו.
עם זאת, לקראת סוף חייו היה מקסימיליאן שקוע בחובות כבדים כל כך ליאקוב פוגר, שלפוגר לא הייתה ברירה אלא להמשיך בתמיכתו בקיסר כדי שיוכל עדיין לגבות את חובותיו.
כאשר נכדו של מקסימיליאן, קרל החמישי, התמודד בבחירות לקיסרות, יאקוב פוגר גייס סכום של יותר מ-500,000 גילדן, חלק משמעותי מהונו ומהסכום הכולל שגויס לתמיכה בו, כדי להבטיח ששבעת הנסיכים הבוחרים יבחרו בו.
בכך סייע למנוע את בחירתו של פרנסואה הראשון מצרפת, דבר שהיה מסכן את תביעותיו והשקעותיו באופן חמור, אם כי הדבר גם הפך אותו לתלוי מאוד בבית הבסבורג.
מאוחר יותר איבדה משפחת פוגר חלק גדול מהונה בעקבות שלוש פשיטות רגל מדינתיות של ספרד (1557, 1560 ו-1575) תחת שלטונו של פליפה השני, מלך ספרד.
בהתפתחות זו ניתן להבחין בהשפעתו הגוברת מאוד של יאקוב בתוך החברה.
במהלך סוף שנות ה-80 של המאה ה-15 שלט יאקוב פוגר במדיניות החברה, אף על פי שהאח הבכור אולריך עדיין עמד בראשה באופן רשמי.
פוטנציאל הצמיחה העצום במסחר בכרייה ובעפרות נוצל באופן רווחי מאוד על ידי יאקוב פוגר בשנים הבאות.
כביטחונות להלוואות שהעניק לבית הבסבורג ולמלך הונגריה, הוא דרש את הכנסות המכרות של טירול ואת העברת זכויות הכרייה בהונגריה העליונה לידיו.
בשיטה זו ביסס לבסוף אחיזה דומיננטית וכמעט מונופוליסטית במסחר הנחושת במרכז אירופה.
עם שותפו העסקי הוא ייסד את "המסחר ההונגרי" ב-1494. מכרות במימון פוגר נבנו בנויזול (כיום באנסקה ביסטריצה בסלובקיה), שהייתה באותה עת חלק מממלכת הונגריה.
ההתרחבות נמשכה עם בניית מפעלי התכה בנויזול וב הסמוכה, ב שבקרינתיה, וב שבתורינגיה.
הנחושת הופצה דרך סוכנויות מסחר בברסלאו, לייפציג, קרקוב ואופן.
לצורך ההובלה לנמלי גדנסק, שטטין וליבק ב, פוגר מימן את סלילתה של דרך חדשה החוצה את .
מאותם נמלים נשלחה הנחושת לאזור רוסיה ובנוסף דרך אנטוורפן לליסבון, שם שימשה כסחורת סחר פורטוגזית חשובה שיועדה לייצוא להודו.
חלק מהנחושת הובל גם דרך וינר נוישטאדט והנמלים האדריאטיים טרייסט ו לשוק הנחושת בוונציה.
באותה עת סיפקו המכרות מטירול ומהונגריה את עיקר הייצור האירופי הכולל של נחושת, דבר שהקנה להם עמדת יתרון יוצאת דופן בשוק האירופי, אם כי לא מונופול מוחלט.
משפחת פוגר הייתה בית המסחר הגרמני הראשון שהיה בקשר עסקי ישיר עם הקוריה הרומאית.
בשנת 1500 הלווה יאקוב פוגר לוותיקן את הכסף הדרוש לבניית בזיליקת פטרוס הקדוש החדשה, הקפלה הסיסטינית, וכן מבנים אחרים בתוך הוותיקן.
כדי להחזיר ליאקוב את סכום הכסף העצום שהיה חייב לו, נאלץ האפיפיור לאו העשירי להטיל מיסים כבדים על העם הגרמני וכן למכור כתבי מחילה (אינדולגנציות), צעד שלא היה פופולרי בקרב קבוצה גדולה של נזירים, ובהם מרטין לותר.
בין היתר בשל השחיתות בתוך הכנסייה, נדחף מרטין לותר לכתוב את 95 התזות שלו.