tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקום לא נתגלו עיטורים על גושי האבן הגדולים, אך באתר נמצא ממצא ייחודי בדמותו של דגם מקורה של מקדש עשוי אבן גיר.
שני מקדשי סקורבה (Skorba) שוכנים במערב מלטה, כקילומטר מזרחית למקדשי טה חג'ראט ().
המקדשים לא השתמרו במצב טוב, ובסוף המאה ה-19, רק פיסת אבן אחת ניצבה על כנה באתר.
מסיבה זו, המקום נחקר רק בשנות ה-60.
מהמקדש המערבי (3600 עד 3000 לפנה"ס) שרדו מספר אבנים ניצבות, שהגדולה שבהן ניצבת לגובה של 3.9 מטר, השכבה התחתונה של קו המתאר של המבנה ואבני הריצוף במרכזו של המקדש.
החזית ורובם של שניים משלושת האפסיסים לא שרדו.
המקדש המזרחי נוסף במחצית הראשונה של האלף ה-3 לפנה"ס והוא בנוי בצורת ארבעה אפסיסים, שניים מימין לפרוזדור המרכזי ושניים משמאל לו.
במקום ניצב כפר כבר בתחילת האלף ה-5 לפנה"ס, ושרידיו התגלו ממערב לשני המקדשים.
הממצא הבולט ביותר בכפר זה הוא קיר באורך של 11 מטרים.
ממזרח למקדשים התגלו שני מבני מגורים מהמחצית השנייה של האלף ה-5 לפנה"ס.
המגליתים במקדשי סקורבה - כל אחד מהם במשקל של יותר מטון - עשויים מאבן גיר מסוג שאינו מצוי בסביבה הקרובה לאתר, ולכן ברי שהובאו ממרחק של קילומטר וחצי לפחות.
חג'ר אים (Ħaġar Qim - "אבן עומדת/קמה") הוא האתר הארכאולוגי המוכר ביותר במלטה.
הוא שוכן על צוק בדרומו של האי מלטה, כחצי קילומטר מחוף הים.
המקדש התגלה בחפירות שנערכו בשנת 1839, והחוקרים שרטטו תרשים של האתר, ופרסמו את ממצאיהם ב-1842. האתר נחקר בהמשך ב-1845 וב-1885 וכן ב-1909 על ידי סיר טמי זמיט.
ממצאים נוספים וצלמיות נשים שמנות נחשפו בשנת 1949, ובמהלך שנות ה-50 בוצעו במקום עבודות שימור ותחזוקה.
באתר שוכן מרכז מבקרים שבו אודיטוריום, אולמות תצוגה לתערוכת קבע של ממצאים שנשמרו קודם לכן במוזיאון הארכאולוגי הלאומי ואולמות לתערוכות מתחלפות.
באתר מקדש מרכזי שהוקם בתקופת מניידרה, ושני מקדשים משניים.
המקדש הדרומי (המרכזי) מתוארך לתקופת מניידרה (3600 עד 3200 לפנה"ס) והוא מוקף במגליתים גדולים הנוטים כלפי פנים ומעניקים לו יציבות.
הפתח המרכזי מוביל מהחזית הפונה לחצר הקדמית המרוצפת, אל פנים המקדש שבו שלושה חללים.
בנייה זו מאפיינת את המקובל במקדשים באיים, אך מאוחר יותר, חרגו הבונים מתוכנית זו והוסיפו למקדש שלושה חללים בחלקו המערבי, שאליהם כניסות נפרדות מן החוץ.
ליד חזית המקדש נמצא המגלית הגדול ביותר שנתגלה באי מלטה - 6 על 3 על 2 מטר; משקלו 57 טון.
צידו הדרומי של המקדש שנחשף משך אלפי שנים לרוחות הנושבות מהים, התבלה באופן חמור.
צורת האולם הראשון במקדש היא אליפטית - אורכו 14.5 מטר ורוחבו 5 מטר.
שני האפסיסים שבשני קצותיו מופרדים מהמעבר במרכזי בגושי אבן ניצבים שבהם חלונות מלבניים.
הסברה היא כי בחלונות נתלו וילונות שנועדו להגביל קשר עין בין חלקי האולם.
מהאולם הראשון מוביל פתח אל אולם שני, זהה בצורתו לראשון, אך ארוך ממנו.
לאורך קירותיו של האולם גומחות למזבחות שהועברו למוזיאון הארכאולוגי הלאומי בבירה.
עוד התגלו באולם זה צלמיות בני אדם מאבן ואבנים מעוטרות בספירלות.
קצהו השמאלי של האולם מוביל לאולם נוסף קטן יותר, וההנחה היא כי חלל זה היה המקודש ביותר במקדש.
בצידו המזרחי של האולם חלון המוביל לחדרון מלבני, שנראה כי שימש לשמירת עצמות בעלי החיים שהוקרבו.
המקדש המרכזי הוא המוקדם מבין המקדשים והוא הוקם לפני 3600 לפנה"ס.
המקדש הצפוני הוקם לאחריו, בין 3600 ל-3000 לפנה"ס, ובו שני אולמות שבכל אחד מהם שני אפסיסים.
במקדש זה שלוש שכבות של ריצוף מתקופות שונות, דבר יוצא דופן במקדשי מלטה, ושלא כמו בשתי השכבות התחתונות, בשכבה העליונה ניכרים שרידים להבערת אש.
ליד קירותיו החיצוניים של המקדש התגלו אבנים עגולות שכנראה שמשו לשינוע המגליתים.
במקדש נתגלתה אבן מלבנית שבה גומחות ששימשו ככל הנראה להנחת כדי נסך בעלי בסיס אליפטי שנמצאו במקום.
אתר מניידרה שוכן על חופה הדרומי של מלטה, כ-500 מטר מדרום לחג'ר אים (), ובו שלושה מקדשים הערוכים סביב חצר אליפטית.
העתיק בין המקדשים נבנה בתקופה בה נבנה המקדש הראשון בג'גנטייה שבגוזו (3600 עד 3200 לפנה"ס), ושני האחרים מתוארכים לתקופה בה נבנה המקדש בטרשין (3300 עד 2500 לפנה"ס).
המקדשים נבנו מאבן גיר קשה יחסית.
מקדשי מניידרה נחקרו החל ב-1840, שנה לאחר גילוי של מקדש חג'ר אים השכן.
אחד המקדשים באתר מופיע על צידם האחורי של המטבעות המלטזיים בערך של 1, 5 ו-10 סנט אירופי.
לפי סדר גאוגרפי, מצפון לדרום:
המקדש הצפוני ("A" בתרשים) - העתיק (והקטן) מהשלושה - בו שלושה אפסיסים שאליהם מוליך שער שנחצב באבן מגליתית.
נראה שהמקדש היה מקורה בכיפה, ונמצאו בו עיטורים גאומטריים בדמות שורות חריצים מאוזנות.
המקדש האמצעי ("B" בתרשים) הוא הצעיר, בו ארבעה אפסיסים הערוכים בשני זוגות.
הוא המתקדם ביותר מבחינת עיטוריו ורמת גימורו.
המקדש הדרומי ("C" בתרשים) - האמצעי בגילו - גם בו ארבעה אפסיסים הערוכים אחד מול האחר בשני זוגות.
בחזיתו ספסלי אבן, ופרוזדור כניסה ארוך יותר מזה שבשני האחרים מוליך אליו.
הפרוזדור מקורה בלוחות אבן אופקיים, שאחד מהם נותר במקומו.
במקדש שרידים הרומזים על כך שהיה מקורה בכיפה, וקירותיו שבחלקם קבועים חלונות, מעוטרים בדוגמאות גאומטריות, דוגמת ספירלות וחריצים.מקדש זה הקנה לאתר את עיקר פרסומו שכן בשני ימי השוויון בשנה, חודרות קרני השמש דרך כניסתו הראשית של המבנה ומאירות מזבח הניצב בקצה המקדש מול פתח הכניסה.
בזריחה ביום ההיפוך החורפי מאירות קרני השמש מזבח הנמצא באפסיס הימני הקדמי, וביום ההיפוך הקיצי הן מאירות מזבח באפסיס השמאלי הקדמי.
עובדות אלה מעידות על כך שהמקדש שימש ככל הנראה כמצפה אסטרונומי או לשם קביעת התאריך.
שימושם הדתי של המבנים נלמד מממצאים באתר שכללו חפצים טקסיים, סכיני אבן ושרידי עצמות של בעלי חיים.
גומחות לחיבור חבלים תומכות גם הן בסברה כי באתר נהגה מלאכת הקרבת קורבנות, שכן ייתכן שאלה שימשו בקשירת בעלי החיים לפני או בעת הפולחן.
באתר לא נמצאו שרידי אדם ולכן סביר שלא שימש כאתר קבורה.
באתר טרשין () בכפר הנושא את אותו שם והממוקם בסמוך לוולטה, שוכנים שלושה מקדשים המחוברים זה לזה, ומקדש נפרד מוקדם יותר.
המקדש הנפרד שוכן ממזרח לשלושה האחרים, הוא קטן ופשוט יחסית והוא מתוארך לשנת 3250 לפנה"ס.
המקדש המזרחי והמקדש המערבי מבין שלושת האחרים מתוארכים לשנת 3000 לערך, ואילו המקדש המרכזי לשנת 2900 לפנה"ס.
מקדש זה ייחודי בכך שהוא המקדש היחיד במלטה שבו שלושה זוגות של אפסיסים, והוא נחשב לשיא היצירה של תרבות בוני המקדשים בארכיפלג.
האתר התגלה באקראי על ידי חקלאי בשנת 1914, ונחקר על ידי סר טמי זמיט בשנים שלאחר מכן, תוך שהוא מסתייע בחקלאים ובתושבים מקומיים.
המחקר גילה כי המקדשים שמשו לפולחן, שכלל, ככל הנראה, גם קורבנות בעלי חיים, ובאחד המקדשים אף התגלו עדויות לשריפת גופות, אך ההערכה היא טקסים אלה נערכו מאוחר יותר, בתקופת הברונזה.
ממצא חשוב מחוץ לאתר הוא אבנים עגולות ששימשו לשינוע המגליתים, והמהוות עדות לאופן הקמת המקדשים.
באתר התגלו תבליטי דמויות בעלי חיים וכן של ספירלות ודוגמאות גאומטריות אחרות.
האתר, ובכלל זה הכניסה המרכזית אל הקומפלקס, שוחזר בשנת 1956, וחלק מהממצאים שנתגלו בו הועברו למוזיאון הארכאולוגי בוולטה.
הממצא הידוע ביותר מאתר זה, גם הוא מסוף האלף הרביעי לפנה"ס או מתחילת האלף השלישי לפנה"ס, הוא פסל האישה השמנה שגובהו 2.5 מטר, ואשר ייצג ככל הנראה את האלה האם.
המקהלה הפילהרמונית תל אביב הוקמה בשנת 1940. מנצחה הראשון היה איתן לוסטיג.
המנצח שלה בשנים האחרונות הוא לאונטי וולף.
בראשיתה נקראה "המקהלה הקאמרית תל אביב".
היא מנתה אז כ-60 חברים, כולם, או רובם הגדול, עולים מארצות דוברות גרמנית, שעלו ארצה באמצע שנות ה-30' עם עליית היטלר לשלטון בגרמניה.
איתן לוסטיג, שעלה ארצה מצ'כוסלובקיה, ניצח על הקונצרט הראשון שנערך בפברואר שנת 1941 בתל אביב.
באמצע שנות ה-60' החליף את איתן לוסטיג המנצח הצעיר יוסף פרידלנד, יליד דרום אפריקה.
עד סוף שנות ה-60' התקיימו חזרות המקהלה באולם ההתעמלות של בית הספר לבנים "ביל"ו" בשדרות רוטשילד בתל אביב.
בשנים אלה גדלה המקהלה לכ-100 חברים, שמה שונה לשם הנוכחי ואתר החזרות עבר תחילה לבניין מרכז הקואופרציה ברחוב הארבעה וכעבור כשנתיים לבית ההארחה של התזמורת הפילהרמונית מעבר לירקון, מול תחנת הכוח רדינג, שהיה למעונה הקבוע.
המקהלה הפילהרמונית הופיעה בקביעות עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, בסדרות הקונצרטים למנויים בהיכל התרבות בתל אביב, בבנייני האומה בירושלים ובקולנוע ארמון בחיפה (עד אמצע שנות ה-70', אז עברו הקונצרטים לאודיטוריום במרכז הכרמל).
ב-11 ביולי 1967, חודש אחרי מלחמת ששת הימים, הופיעה המקהלה בקונצרט חגיגי באמפיתיאטרון של הר הצופים, בשירת סימפוניית "התחייה" של גוסטב מאהלר בניצוח ליאונרד ברנשטיין.
כעבור שנה בדיוק הופיעה המקהלה, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה ברקוויאם של ורדי, שביצועו נקבע תחילה ליוני 1967, אך המנצח ג'ון ברבירולי, שהיה אמור לנצח, נרתע ממצב הכוננות שקדם למלחמת ששת הימים וביטל את בואו.
הרקוויאם שנדחה לשנה הוקלט וצולם על ידי רשת הטלוויזיה האיטלקית בחזית כנסיית המולד בבית לחם, והמקהלה רעדה מקור בתלבושת קיצית קלה בלילה קיצי צונן של הרי ירושלים.
המקהלה הופיעה באופן קבוע בפסטיבל ישראל, אם בירושלים ואם בקיסריה.
במסגרת זו שרה את סימפוניית תהילים של סטרווינסקי בניצוח המלחין הישיש, שנים אחדות לפני מותו ב-1971. באותה מסגרת שרה המקהלה את שירי גורה של ארנולד שנברג, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה, ביולי 1974. היה זה הביצוע הראשון של "שירי גורה" בישראל.
בשנת 1972 החליף את יוסף (ג'ו) פרידלנד המנצח הצעיר, יליד ארצות הברית, סטנלי ספרבר.
פקד את המקהלה אירוע טרגי, כאשר המנצח ההונגרי אישטוון קרטס, שבא לנצח על מיסת נלסון של היידן בסדרת קונצרטים, יצא לשחות וטבע בים סוער מול חוף הרצליה, ב-16 באפריל 1973, לאחר הקונצרט הראשון בסדרה.
הקונצרט השני, שנועד לאותו ערב, נדחה ועל הקונצרטים הבאים ניצח סטנלי ספרבר, בהופעתו הראשונה כמנצח תזמורת בישראל.
באמצע שנות ה-70' החליף אהרון חרל"פ, עולה מקנדה, את סטנלי ספרבר כמנצח המקהלה ובראשית שנות ה-80' תפס מיכאל שני את מקומו.
בין השנים 1988 - 1990 היה סטיבן סלואן מנצח המקהלה.
קשר עם מקהלות מארצות אחרות
בתקופת כהונתו של סטנלי ספרבר ביקרה בארץ במסגרת הזמרייה המקהלה של אוניברסיטת הרווארד מארצות הברית, ה-Glee Club, שסטנלי ספרבר היה מזמריה וניצח עליה לפני עלייתו לישראל.
חברי המקהלה האמריקאית התארחו בבתי חברים של המקהלה הפילהרמונית ושרו עמם.
שנים אחדות לאחר זאת, בתקופת כהונתו של אהרון חרל"פ, באה לביקור בארץ מקהלת האוניברסיטה המורמונית מיוטה, שעליה ניצח לפני בואו לישראל.
רשימה מדגמית של יצירות בביצוע המקהלה
הסימפוניה השנייה של מאהלר, ביצוע בכורה בישראל, נובמבר 1949, ליאונרד ברנשטיין.
פברואר 1952, לוטה לאופר (סופרן), בצלאל שרי (באריטון), תזמורת קול ישראל (מוגדלת), איתן לוסטיג
הרקוויאם של ורדי, נובמבר 1953, פרנץ פריצ'אי, יולי 1968, זובין מהטה
"המלך דוד", ארתור הונגר, יולי 1956, איתן לוסטיג
אליהו (אורטוריה), פליקס מנדלסון, פברואר 1960, איתן לוסטיג, יולי 1968, פטר ארש, פסטיבל ישראל
כך עושות כולן, מוצרט, הפקה בימתית, יולי 1960, תומאס שיפרס
בריאת העולם, היידן, נובמבר 1962, איגור מרקביץ'
מגניפיקט, יוהאן סבסטיאן באך, פברואר 1963, גארי ברתיני
רקוויאם, וולפגנג אמדאוס מוצרט, אפריל 1964, אישטוון קרטס
הסימפוניה התשיעית של בטהובן, יולי 1964
סימפוניית תהילים, איגור סטרווינסקי, אוגוסט 1964, בניצוח המלחין
מיסה סולמניס, לודוויג ואן בטהובן, אפריל 1969, קרלו מריה ג'וליני, מאי 1979, אנטל דוראטי
פסאלמוס הונגריקוס, זולטאן קודאי, מרץ 1965, גאורג שולטי
שירת הגורל,יוהנס ברהמס, אפריל 1968, מילטון קייטימס
כרמן, ז'ורז' ביזה, יולי 1969, קונצרטנטי, זובין מהטה
רקוויאם המלחמה, בנג'מין בריטן, מאי 1970, אישטוון קרטס
שמשון ודלילה, קאמי סן-סנס, הפקה בימתית מלאה באמפיתיאטרון קיסריה, יולי 1972, זובין מהטה
מיסת נלסון, יוזף היידן, אפריל 1973, אישטוון קרטס/סטנלי ספרבר
שירי גורה, ארנולד שנברג, יולי 1974, זובין מהטה
טה דאום, אנטון ברוקנר, ינואר 1975
אותלו, ורדי, יולי 1976, הפקה בימתית מלאה, זובין מהטה
המקדש המוזהב (ביפנית: 金閣寺, Kinkaku-ji) הוא השם הלא רשמי של "מקדש גן הצבאים" (Rokuon-ji) בקיוטו שביפן.
האדמה שעליה יושב המקדש הייתה ב-1220 וילה של סיונג'י קינצונה (Saionji Kintsune), והמקדש נבנה במקור ב-1397 כדי לשמש וילה לפרישת השוגון אשיקגה יושימיצו (Ashikaga Yoshimitsu), והיה כחלק מרכושו שנודע בתור קיטאימה.
בנו הוא זה אשר המיר את המבנה למקדש זן של כת הרינזאי.
המקדש נשרף מספר פעמים במהלך מלחמת אונין (Ōnin War).
המקדש המוזהב הוא בניין בעל שלוש קומות, שתי הקומות העליונות מחופות בזהב טהור.
הביתן משמש גם בתור מקום אחסון לשרידים ולמזכרות של הבודהה.
על גג המקדש עומד הפיניקס הסיני (פנגאהואנג).
ה"מקדש המוזהב" שימש את נכדו של יושימיצו כהשראה ל"מקדש הכסוף" (Ginkaku-ji), מקדש בודהיסטי אף הוא, שהנכד תכנן לחפותו בכסף.
למקדש המוזהב יש גן יפני שצמוד אליו והאגם שבקדמתו נקרא אגם המראה (Kyōko-chi).
בתוך האגם יש הרבה איים ואבנים אשר מספרים את סיפור הבריאה הבודהיסטי.
ב-1950 המקדש נשרף על ידי נזיר שלקה בנפשו.
גרסה פיקטיבית של האירועים נמצאת במרכז ספרו של הסופר יוקיאו מישימה מ-1956 "The Temple of the Golden Pavilion".
ב-1984 נתגלה שציפוי הלכה רקוב ומתקלף ולכן הוחלף בחדש, שנראה בדיוק כמו הישן, אך יותר עבה ממנו.
הציפוי הושלם ב-1987. בנוסף לחידוש הציפוי, פנים המקדש והציורים שוחזרו.
ב-2003 סיימו את העבודות בשיפוץ גג המבנה.
המקדש הכלקוליתי בעין גדי אתר עתיק הכולל שרידים של מקדש מהתקופה הכלקוליתית בארץ ישראל.
האתר התגלה כבר בשנת 1956 על ידי הארכאלוג יוחנן אהרוני.
שרידי המקדש התגלו ברמה מעל לקיבוץ עין גדי בין הנביעה הראשית של מעיין עין גדי, כ–150 מטר ממקום הנביעה, לבין נחל דוד.
משערים כי המקדש בעין גדי היה מקדש מרכזי.
המיקום הוא סלע מזדקר ממורד הצוק במרומי נוה מדבר עין גדי.
ליד המקדש לא נתגלו שרידים של יישוב, ומכאן ההנחה כי המקדש שימש לפולחן לאנשים שבאו מרחוק.
המבנה המרכזי של המקדש הוא מלבני: 20 מטר על 5.5 מטר, ובו מתקן עגול ומזבח.
בשנת 1961 משלחת ארכאולוגית בראשות פסח בר אדון מצאה במערת המטמון בנחל משמר מטמון, שהיה טמון בכוך עטוף במחצלת, וכלל 442 חפצים מהם 429 מנחושת, ובהם שרביטים וכלי שנהב.
יש הסבורים שאלו כלי הקודש של המקדש הכלקוליתי בעין גדי, המרוחק כ-12 ק"מ מהמקום, ואשר היו בו סימנים של עזיבה מהירה, אך ללא סימני הרס מכוון.
המקדש התגלה בשנת 1956 במהלך סקר ארכאולוגי שבוצע סביב האזור מסביב אזור מעיין עין גדי על ידי יוחנן אהרוני.
בסקר נמצאו שרידי מבנה עתיק, ללא כל חרסים, ולכן תקופת המבנה לא זוהתה.
בשנת 1957 בוצע סקר נוסף על ידי יוסף נוה, שבמסגרת הסקר ביצע גם חפירת בדיקה.
הוא מצא חרסים מהתקופה הכלקוליתית, ושיער כי במקום שוכן "בניין ציבורי ואולי מקדש(?)".
בשנת 1961 החלו חפירות ארכאולוגיות בתל גורן ליד עין גדי במשלחת בראשותו של בנימין מזר טרודה דותן ועמנואל דונאייבסקי.
במקביל נחפרה גם מערת המטמון בנחל משמר.
גילוי המטמון, הגביר את חשיבות החפירה של אתר המבנה.
בשנת 1962 בעונה השנייה של החפירות בתל גורן, הופקדה משימת החפירה של המקדש בידי דוד אוסישקין שהיה סטודנט לתואר שני, שביקש לחפור את המבנה כבר בעונת החפירה הראשונה.
האתר כולו נחפר בעונה זו, והפרסום המדעי של החפירה ראה אור בשנת 1980.
המקדש נחפר בשנת 1962, כמו כן חוזקו הקירות שלו.
יפה שחזר את ה"מתקן העגול" - הפולחני - שהיה במרכז המקדש.
דוד אוסישקין אשר פיקח על החפירות במשלחת של בנימין מזר ועמנואל דונאייבסקי, מעריך כי מבנה המקדש הותאם לתנאים הטופוגרפיים, שכן בשלושה צדדים קירות המקדש גובלים בקצה כתף-הסלע.
המקדש מורכב מארבעה מבנים, אחד מלבני ורחב, והשאר מבנים מרובעים קטנים, כולם מצויים בתוך חצר.
באתר נמצא שריד טיח, אולי של ציורי קיר, ציורים כאלה נמצאו באתרים דומים.
המבנה המלבני היה בית השער, הוא מכוון למעיין.
לאורך קירותיו היו ספסלים והיה מעין "חדר המתנה".
באחד החדרים היה ריצוף נאה, ואולי היה משכן הכהנים.
מול הפתח ובסמוך לקיר האחורי, הוקם מזבח, ונמצאו בו שרידים של חומרים שנשרפו: ענפים דקים, עצמות, שבלולים, גושי חימר, חרוזים ושברי צלמיות חרס.
נמצא גם בסיס אבן בהירה עגולה עשויה מגבישי קלציט שכנראה הובאו לכאן.
משני צידי המזבח נמצאו בורות ובהם כלי חרס ששימשו להגשת מנחות: בזיכים - גביעים קטנים שבסיסן מחודד, קערות וקעריות וכן "קובעות-חרס".
לפי כלי החרס ושרידי המנחות, נקבע תאריך האתר למחצית השנייה של האלף הרביעי לפנה"ס.
הממצא החשוב, להוציא כלי החרס, היה מבהט: שבר כלי גלילי, בעל תחתית שטוחה ודפנות ישרות.
זהו כלי הבהט הקדום ביותר שנמצא בארץ ישראל, והוא כנראה הובא ממצרים.
הפולחן של המקדש היה קשור במים: המקדש היה בין שני מעיינות, המתקן הפולחני במרכז כלל אגן עגול בגודל 90 ס"מ ועומק 40 ס"מ ששימש לאגירת נוזלים, שהיה כנראה מטוייח, ונמצא במקום גם מרזב להוצאת המים.
הארכאולוג דוד אוסישקין ציין: "עובדות מספר מתירות לנו להניח במידה רבה של ודאות, שנושאיה של תרבות זו היו מהגרים שהביאו עימם תרבות משלהם".
המצפה היה שבועון עברי שיצא לאור בקרקוב שבפולין בין השנים 1904–1914, 1917–1921 בעריכת שמעון מנחם לאזר.
"המצפה" היה מעין המשך של "המגיד" שנסגר ב-1903.
"המצפה" היה בעל אופי ציוני-דתי, מקורב לתנועת "המזרחי" שקמה ב-1902.
הגיליון הראשון של העיתון התפרסם בפולין ב-15 באפריל 1904. השער הראשון של העיתון הוקדש להצהרה על מדיניות העיתון ומטרותיו על ידי עורך העיתון שמעון מנחם לאזר.
בהמשך הדגיש לאזר את הצורך בעיתון זה כתוצאה ממצבה הרע של העיתונות העברית ברוסיה באותה העת ומצבם הרע של היהודים בה וחששם מהמשטר.
לאזר הצהיר כי העיתון מיועד לכלל קוראי העברית ברוסיה הצארית, אך הבהיר כי העיתון ימלא קודם כל את תפקידו החשוב ככלל העיתונים ולא יעסוק רק בעניינים יהודיים וציוניים בלבד, ולא יפורסם רק לשם בידור ושעשוע.
מבנה העיתון כלל שמונה עמודים והכיל מגוון מדורים וביניהם מדור אקטואליה שעסק בנעשה ברוסיה בפרט ובעולם בכלל תוך פירושם מזווית יהודית וציונית.
מדור אחר עסק בחדשות בקרב העולם היהודי ומוסדותיו תוך דגש על העולם הציוני ועל הנעשה בארץ ישראל.
מדור שלם הוקדש לשאלות הלכתיות שונות ושאלות היסטוריות.
העיתון הכיל מגוון רחב של כותבים, וביניהם נכלל נפתלי הרץ אימבר שפרסם את שירו "התקווה" בגיליון השני של העיתון.
העיתון פורסם בקביעות מדי שבוע בין השנים 1904–1914 ואף המשיך להתפרסם בזמן מלחמת העולם הראשונה, אך במהלך השנים העיתון הפסיק מדי פעם להתפרסם כתוצאה מקשיים כלכליים.
במרץ 1921 העיתון הפסיק סופית את פעילותו.
"המצפה" זכה להיות הראשון שפרסם יצירה של ש"י עגנון בעברית, השיר "גיבור קטן" (שנת 1904).
גם אביגדור המאירי פרסם את שירו הראשון ב"המצפה": "בן עתיד" (שנת 1907).
המקאמה (בערבית מקאמאת - مقامات), היא סוג ספרותי שמקורו בספרות הערבית של ימי הביניים משמעותה העקרית של המלה 'מקאמה' מג'לס.
מכיוון שסיפרו סיפורים ודיברו באספה, היא אספת שבט (مجلس), במהרה מתן השם לסוגה הספרותית עבר כמה גלגולים.
הערבים קראו בתחילה מקאמה למקום האספה של השבט ולאסיפה עצמה.
מאוחר יותר נקראו מקאמה אסיפות החכמים ובעלי הלשון בחצרות הח'ליפים.
משמעות המילה מקאמה היא "מקום" (مكان) שחכמים עומדים בו, מסיבה של חכמים ומליצים נקראה מג'לס (مجلس); ישיבה, מכאן הושאל השם להרצאה מליצית בענייני מסחר.
המלה מקאמה ככינוי ליצירה ספרותית מופיעה בראשונה כציון להטפות, שבעלי מוסר וחכמי דת נשאו בחצרות הח'ליפים והאמירים, והמילה קשורה במליצה הערבית "קאם-ח'טיבא", כלומר קם כנואם.
השם של המקאמה אומץ לראשונה ככינויי לסיפור ספרותי בפרוזה חרוזה על ידי ראשון כותבי המקאמות בדיע א-זמאן אל-המד'אני בקובץ יצירותיו מקאמאת (مقامات).
בעברית ניתנה למלה מקאמה המילה 'מחברת' גם זה בלשון חבר-חברה- הישיבה בקבוצה או בחבורה של אנשים.
בדיע א-זמאן אל-המד'אני והמקאמה הפרה - קלאסית
יוצרה הראשון של סוגת המקאמה הוא בדיע א-זמאן אל-המד'אני שחיי בין השנים (967–1007) בהמד'אן שבפרס (היום איראן).
בזכות כשרונותיו הטכניים בשדה הלשון שהפליאו את בני דורו זכה לכינוי בדיע א-זמאן (بديع الزمان), כלומר פלא הדור, הוא חיבר 400 מקאמות ורק 51 הגיעו אלינו.
כתיבתו זכתה אצל החוקרים לכינויי המקאמה הפרה קלאסית, הוא אומנם קבע את המבנה, הסגנון, הדמויות וכו', אבל הדברים עדיין לא היו מגובשים בכתיבתו.
אבו אחמד אלקאסם אל-חרירי (ابو أحمد القاسم الحريري; חי בין השנים 1054–1122) תושב בצרה, עיראק.
אל-חרירי כתב במבוא לספרו: .
דבריו של אל-חרירי מעידים על כישרון לשוני אדיר, כמו המקאמה השש עשרה שבה אפשר לקרוא את האותיות של משפטים קצרים מראשם עד סופם ומסופם עד ראשם ומובנם אחד, כגון "בחר בלב רחב".
מקאמאת אל-חרירי היא פסגת הסגנון, העצוב והתוכן של ספרות המקאמה הערבית.
יצירתו של אל-חרירי זכתה על ידי החוקרים לכינויי "המקאמה הקלאסית", היא הפכה לפופולרית מאוד, אנשים שהכירו בעל פה את ספרו סיפרו בכל הזדמנות.
בין יצירותיו הייתה איגרת מפורסמת בשם: "איגרת התוואבע והזוואבע" (رسالة التوابع والزوابع) שהחוקרים אמרו עליה שהיא מצוטטת מן מקאמאת אלהמד'אני, חלק מהדברים עדיין בכתב יד.
היצירות הללו זכו אצל החוקרים לכינוי של מקאמות התקופה הפוסט קלאסית.
מעת הופעתה של המקאמה על בימת הספרות הערבית התחבבה על המשוררים הערבים וגם העברים.
היא תקעה יתד נאמן בספרות העברית, זכתה לפריחה קרוב לארבע מאות שנה.
מייסדי המקאמה העברית קבעו לה את המונח 'מחברת'.
מגדולי המקאמה העברית היה ר' יהודה אלחריזי.
במקאמה הקלאסית קובץ בעל 50 מקאמות, בכל אחת מהן יש סיפור מסגרת קבוע, סיפורים פנימיים משתנים בלי קשר ביניהם ובלי סדר כרונולוגי.
בפתיחה של סיפור המסגרת פוגש המגיד בידידו הגיבור ומספר על המקום שפגש אותו, והזמן שהיה ואיפה נמצא, עם מי נמצא, ומציג לנו את הבעיה שמתחילה את הסיפור הפנימי.
לפעמים אין המגיד מזהה את ידידו תחילה, אלא רק בסוף המעשה.
בסיפור הפנימי מוצגת דמות הגיבור.
אצל המד'אני הגיבור הוא אבו אלפתח אלאסכנדראני (ابو الفتح الاسكندراني) ואצל חרירי דמות הגיבור היא אלחארת אבן המאם (الحارث بن همّام).
לפעמים מכיר אותו המגיד כבר בראשית הסיפור ומספר מעשה שהיה, או תעלול שסיפר לו הגיבור.
מלבד שתי הדמויות הקבועות ומשפטי הפתיחה בתחילת המקאמות והסיום בשיר קלאסי, והאופי הסגנוני הכללי, אין קשר ברור ואין סדר כרונולוגי בין הפרקים בתוך הקובץ של המקאמות עצמו.
בכל פרק נפתחת הרפתקה ובו היא מסתיימת, והפרק שלאחריו אינו משתלשל ממנו, אלא הוא יוצא כמוהו מנקודת מרכז משותפת: אופיו של הגיבור, שהתפתחותו מתגלה רק במעגל השלם של המקאמות.
מקאמה מתארת בכל פרק הרפתקה או עניין ייחודי לפרק, וכל פרק נתון בתבנית קבועה למדי.
במקאמות אין מוקדם או מאוחר, וממילא גם לא התפתחות של דמויות ועלילה רצופה.
כל פרק עומד בפני עצמו, ושתי הדמויות נתונות בכל פרק במצב חדש.
המקאמה היא יחידה ספרותית קטנה, כתובה בפרוזה מליצית חרוזה, עשירה בקישוטים אמנותיים ומכילה יסוד כלשהו של עלילה וסיפור.
פועלים בה בדרך כלל שתי דמויות: האחת מגיד ,(למשל אצל המדאני הוא עיסא אבן הישאם ואצל אלחרירי אלחארת אבן הממאם) והשנייה גיבור ראשי (אצל המדאני - אבו אלפתח אלאסכנדראני, ואצל אלחרירי - אבו זיד אלסרוגי).
במקאמה משולב גם קטע של שירה, הבא בדרך כלל בסופה ומסכם את העלילה המסופרת בה במילים אחרות חרוזות בסגנון הקלאסי, כלומר עם משקל קבוע (יתדות ותנועות חרוז מבריח) דלת וסוגר.
המקאמות כוללות משלים, וייחודן במליצה, חוכמת החיים והחידוד.
סגנון המקאמה הוא מלאכת מחשבת ובה הגיעה הפרוזה החרוזה סג'ע (سجع) לשיא שלימותה ושכלולה.
באמצעותה בקשו בעלי המקאמה להנחיל לקורא בדרך משעשעת את עושרה של הלשון הערבית.
המלים במקאמה נבחרות בחירה מדוקדקת לשונית.
יש שימוש רב מילים נרדפות ובמילים בעלות צלילים קרובים, כמו צימוד (جناس)עליהם נוספות אמרות שנונות, פתגמים קולעים, ואף בתי שיר, והרי הם מעין רקמה ססגונית בלבוש לשוני, שכולל את כל האמצעים האמנותיים, כמו: מטאפורות, האנשות, השאלות, דימויים, חרוז מגוּוָן מתחלף, שיבוצים וצימודים, סמיכות מטאפורות וכדומה.
הסגנון מצטיין בשטפו ובקלותו, המשפטים קצרים והחריזה תכופה.
קהל היעד או הסביבה של המקאמה היא "בורגנית" מובהקת ואף "זעיר בורגנית".
אנו נמצאים בבית אחד הסוחרים, או אצל שופט העיר, בבית המשפט, או במשרד ממשלתי בין פקידים, או סתם במסיבת רעים אוהבי ספרות הפונה אל ההמון (לא חצרני).
לכן גם היא מתאפיינת רבוי נושאים, מהם אפילו נמוכים.
נושאי המקאמה עממיים ונפוצים, עשירים ומגוונים, למשל:
ענייני מוסר ומחשבה, מדע וחכמה, סיפורים ומעשיות, ויכוחים ומסעות, ביקורת ספרותית וחברתית, חידות ושעשועי-לשון, חידודים ופתגמים, עלילות ומעשים מפתיעים ומפליאים.
מוטיב אופייני במקאמה - בדרך כלל מתחפש הגיבור ואינו מתגלה, אלא בסוף המקאמה.
נוסף על המוטיב של הערמה שהצליחה הנמצא ברוב המקאמות, נמצא בהן לרוב גורם שני של הפתעה, והיא התגלותו של הגיבור.
יש אומרים שאחת המטרות הייתה לשמור על השפה הספרותית וצחותה שכלתה והלכה מן הדיבור הרגיל, הפכה לשדה עיסוקם של הבלשנים, המדקדקים והמלונאים, ומשום שהשפה הקלאסית חדלה להיות חיה, ונשמטה מידי המשתמשים בה.
לכן בתקופה זו התעוררה התחושה והצורך להוכיח שליטה בלשון ובעלות על כל מכמניה.
רוב החוקרים סוברים שאין למקאמה, מבחינת תוכנה, שום מגמה מוסרית וחינוכי.
כל תכליתה היא לשמח ולשעשע את הקוראים.
עם זאת, יש הרואים במקאמה גם אמצעי למסר חברתי.
בתוקף תפקידה זה זכתה לתפוצה רחבה בקרב העם.
ההמונים העמלים מצאו בה נוחם ושעשועים, והיא הקלה את נטל החיים הכבד שרבץ עליהם.
יש במקאמה גם ביקורת חברתית על אנשי המעמד הגבוה כמו שופטים שלוקחים שוחד ונדיבים שפשוטי העם אינם מעריכים את נדיבותם, וגם על העניים שצריכים לחפש דרכים מיוחדות כדי להישאר בחיים ולכן משתמשים בתחבולות כדי להשיג את פרנסתם.
במקאמה פועלות בדרך כלל שתי דמויות: הגיבור הראשי והמגיד
אצל אלהמד'אני, הדמות היא: אבו אלפתח אלאסכנדראני (ابو الفتح الاسكندراني).
אצל אלחרירי, הוא: אבו זיד אסורוג'י (ابو زيد السروجي).
- דמות של קבצן נודד, בעל שאר רוח ומשכיל בכל חכמה, משורר וסופר, שנון בדיבור ונמלץ בלשונו.
בהליכות חייו הוא טיפוס יוצא דופן, אדם שלא מן היישוב, אוהב חופש ונדודים ואינו מסוגל לחיות במסגרת הקבועה של החברה.
הגיבור במקאמה הוא טיפוס של נוכל והרפתקן המשיג לחמו בתרמיות ובתחבולות.
הוא משוטט בעולם ומופיע בארצות שונות בדמויות מתחלפות ואפילו נוגדות:
פעם כחסיד ופרוש שכל מעייניו באלוהים ובעולם הבא, והוא מטיף מוסר לקהל שומעיו; פעם כהולל קל דעת שאין לו בעולמו כלום לבד מאכילה, שתייה ונשים, מקל ראש במצוות הדת ונתפש בקלקלתו; פעם כקבצן רעב ועירום, ופעם כרופא – אומן המרפא כל נגע וכל מחלה.
הוא מצליח בכל תפקיד שהוא ממלא ובכל תחבולה שהוא מחבל, מבריק בנאומיו ומטה לב שומעיו בקסם לשונו.
תמיד עולה בידו של הגיבור להשיג מבוקשו מיד הקהל: אם בממון ואם במתנות.
היא הדמות המתארת את מעשי הגיבור, לפעמים אפילו מלווה אותו בכל צעדיו ועלילותיו.
המגיד פותח כל מקאמה בגוף ראשון ומספר כיצד נזדמן לו הגיבור, מה עשה ואלו דברים השמיע.
המספר הוא איש מסע גם הוא שהתוודע אליו בנדודיו, באורח מקרי, מכירו יפה-יפה, מזהה אותו בכל הופעותיו הבדויות ומתפעל מהעזותיו.
התפעלותו של המספר מתעלולי הגיבור והנאתו מנאומו ומפניני מאמריו קושרות אותו בעבותות-אהבה אליו, והוא עוצם עיניו מראות מעשיו הקלוקלים.
המספר הוא האחראי אחריות מלאה על הפתיחה ועל הסיום במקאמה והיא דמות קבועה שאינה מתפתחת לאורך כל המקאמות ונשארת אותה דמות אפילו אם השתנו תכונותיה ומשלימה את דמות הגיבור.
המקדש הלבן (בתאית: วัดร่องขุ่น, בתאית צפונית: , תעתיק לעברית: ואט רונג קון) הוא מקדש בודהיסטי אשר שוכן במרחק של כ-13 קילומטרים דרומית לעיר צ'יאנג ראי שבתאילנד.
המקדש תוכנן על ידי האמן התאילנדי צ'אלרמצ'אי קוסיתפיפאט, שרצה ליצור מחווה למלך תאילנד, ראמה התשיעי, ומימן את בנייתו.
האמן נולד למשפחה סינו-תאית באזור צ'יאנג ראי.
בתחילת דרכו הוא היה צייר ולאחר מכן הפך לאדריכל.
צ'אלרמצ'אי מאמין שהמקדש יזכה אותו בחיי נצח, והוא ממשיך לבנות אותו.
מימון רב מגיע מכספי תרומות של מיליוני מבקרים, מאמינים ותיירים המשאירים באתר תרומות ומשלמים דמי כניסה אל המקדש.
באתר ניתן לקנות "עלי כסף" הנתלים לשם ברכה ומזל על פרגולה ייעודית.
מקדש זה מיוחד בצבעו הלבן, אשר מסמל את טוהר הבודהה.
המקדש בנוי מתשעה בניינים המעניקים לו חזות יוצאת דופן.
עיצובו של המקדש בולט בין המקדשים המוזהבים השכיחים ברחבי תאילנד, והוא מושפע מעלילות מדע בדיוני.
על קירותיו של המקדש הלבן משובצות מיליוני מראות קטנות הזוהרות בשמש ומשוות למקדש מראה של ארמון שלג מאגדות דמיוניות.
במקדש המרכזי, הבוט, מצויים ציורי קיר מיוחדים וביניהן שובצו דמויות של גיבורי על, כגון סופרמן, וגם דמויות אהודות על ילדים, כמו הארי פוטר והלו קיטי.
מטרת הציורים לדמות את האדם המודרני הנוטה לחמדנות ותאווה.
מידות רעות עליהן חייב האדם להתגבר לפי הבודהיזם.
באותו המקדש הוצבו כמה דמויות יושבות של בודהה ונזיר ידוע, כולם בתנוחת מדיטציה.
המקדש נפתח למבקרים ב-1997 ובנייתו הייתה צפויה להסתיים בשנת 2008. עם זאת, הבנייה לא הסתיימה והעבודה על מתחם המקדש עתידה להסתיים רק בשנת 2070.
המצעדים מסלמה למונטגומרי היו מצעדי מחאה מהעיר סלמה במדינת אלבמה לבירת המדינה מונטגומרי, מרחק של כ-87 ק"מ.
את המצעדים ארגן מרטין לותר קינג וארגון ה-SCLC (Southern Christian Leadership Conference), בשיתוף עם ארגוני זכויות אדם מקומיים באלבמה במרץ 1965. הצועדים מחו על המכשולים שהציבו רשויות המדינה בפני מתן זכות הצבעה לאפרו-אמריקאים, שכללו מאסרים וצעדי ענישה כלכליים.
החל מינואר 1965 יזם ה-SCLC מסע תעמולה על מנת להסב את תשומת לב הציבורית להפרת הזכויות.
ב-1964 גרו בסלמה, אלבמה כ-30 אלף איש, מתוכם 15 אלף שחורים.
עם זאת, בפועל רק 335 שחורים מתושבי העיר קיבלו זכות הצבעה.
ואכן, למרות חוק זכויות האזרח שביטל את המגבלות החוקיות על זכות הצבעה, הלבנים מנעו מהשחורים לממש את הזכות הזו באופן שיטתי באלבמה ובמדינות דרומיות אחרות, באמצעות הטלת מיסים כבדים, מבחני קרוא וכתוב, הפחדה ושיטות אחרות.
בסוף 1964 החליטו שחורים בסלמה להתארגן למאבק למען זכות הצבעה.
לאחר שמאבקם לא הצליח הם ביקשו ממרטין לותר קינג לעזור להם.
באותה התקופה פעל קינג מול הנשיא ג'ונסון ובית המשפט העליון כדי לחוקק חוק שיקנה זכות הצבעה לכל השחורים.
עמדתו של הנשיא ג'ונסון בעניין זכות הצבעה לשחורים לא הייתה ברורה.
על-פי גרסה אחת, ג'ונסון אמר לקינג שהוא מוכן לקדם את חוק זכויות ההצבעה, והלחץ של ההפגנות יתרום לכך שהחוק יעבור במהירות.
מנגד, קינג כתב באוטוביוגרפיה שלו שג'ונסון ביקש ממנו להימנע מהפגנות כיוון שרצה להעביר חוקים אחרים בקונגרס ולקבל תמיכה מהגוש הדרומי לפני שהוא מגיע לחוק על זכות ההצבעה.
ביום 7 במרץ 1965 צעדו 600 פעילי זכויות אדם מהעיר סלמה לכיוון מזרח אל עבר מונטגומרי.
את המצעד הובילו פעיל זכויות האזרח ג'ון לואיס והכומר הוסאה ויליאמס מה-SCLC.
כשהגיעו הצועדים לגשר אדמונד פטוס שעל נהר אלבמה הם נתקלו במחסום של משטרת המדינה ושוטרים ממשרד השריף המקומי.
השוטרים תקפו את הצועדים באלימות תוך שהם משתמשים בגז מדמיע והדפו אותם חזרה לסלמה.
על גבי מסכי הטלוויזיה נראו תמונות של מפגינים מופלים לקרקע ומוכים עד זוב דם.
אירועי היום העניקו לאירוע את השם יום ראשון העקוב מדם .
מרטין לותר קינג עצמו נעדר מאירועי יום זה.
על מנת למנוע אירוע אלים נוסף פנה ארגון ה-SCLC לבית משפט בבקשה לערוך מצעד נוסף.
בית המשפט הוציא צו ביניים המונע מעריכת מצעדים נוספים עד לעריכת דיון נוסף.
ביום 9 במרץ הוביל מרטין לותר קינג מצעד של 2,500 מפגינים.
הם הגיעו לגשר אדמונד פטוס, שם נערך טקס דתי קצר, וחזרו לסלמה.
בערב, תקפו פעילי קו קלוקס קלאן 3 כמרים לבנים שהשתתפו באירוע.
אחד הקורבנות, כומר מכנסיית האוניברסליזם יוניטריאני מבוסטון, מת מפצעיו בבית החולים בברמינגהאם, לשם נלקח מחשש שבית החולים המקומי בסלמה יסרב לטפל בו.
ביום 16 במרץ פסק בית המשפט לטובת ארגוני זכויות האדם וקבע כי יש לאפשר את המצעד.
ב-21 במרץ יצאו 8,000 מפגינים ובהם גם מרטין לותר קינג בצעדה מסלמה למונטגומרי.
בצעדה זו צעד עם קינג גם ההוגה היהודי אברהם יהושע השל.
ב-24 במרץ הגיעו אלפי המפגינים לשולי העיר מונטגומרי וחנו ללילה.
למחרת יצאו 25,000 מפגינים אל בניין הממשלה של אלבמה ושם נשא מרטין לותר קינג דרשה הידועה בשם עד מתי, עוד מעט:
לאחר הנאום ביקשו קינג ונציגי ארגוני זכויות האדם להגיש עצומה למושל מדינת אלבמה אך לא הורשו להיכנס אל תוך הבניין.
שלושת המצעדים יישמו את מדיניות המאבק הבלתי אלים של מרטין לותר קינג.
התמונות הקשות שהופצו מהעימותים, שבהן נראו נציגי מדינת אלבמה נוקטים באלימות כנגד מפגינים, יצרו רושם ציבורי שלפיו אלבמה פועלת באופן גזעני.
בלחץ דעת הקהל הזמין הנשיא לינדון ג'ונסון את מושל אלבמה ג'ורג' וולאס על מנת לדון איתו על שינוי מדיניות בנוגע לזכויות אדם.
יומיים לאחר מכן הגיש הנשיא לקונגרס הצעת חוק שהפכה מאוחר יותר לחוק זכות ההצבעה.
האירועים בסלמה הונצחו בסרט "סלמה" משנת 2014, ובפרק בסדרה "הייתי שם" משנת 2022.
ב-2016 הוענקה לצועדים מדליית הזהב של הקונגרס, העיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
המקהלה הישראלית ע"ש גארי ברתיני (מוכרת גם בשם המקוצר מקהלת ברתיני), בהדרכתו ובניצוחו של רונן בורשבסקי, נוסדה בשנת 2009 כמקהלה מקצועית מודולרית בגודלה.
במתכונתה הגדולה נותנת המקהלה מענה לצורכי התזמורות המובילות בארץ בביצוע אורטוריות, אופרות ויצירות תזמורתיות אחרות המשלבות מקהלה.
המקהלה הוקמה ביוזמתו של חגי גורן יחד עם פרופ' רונן בורשבסקי ובשיתוף אנשי ציבור ומוזיקה בישראל.
המקהלה נקראת על שמו של מאסטרו גארי ברתיני.
חגי גורן - מייסד ומנהל כללי
פרופ' בורשבסקי - מנצח ומנהל מוזיקלי
מיום היווסדה, מלווה המקהלה בקביעות את התזמורת הפילהרמונית הישראלית בביצוע יצירות כמו: התשיעית של בטהובן, הרקוויאם הגרמני של ברהמס, הרקוויאם הפולני של פנדרצקי (בניצוחו של המלחין), כרמן של ביזה, שירי גורה של שנברג, ועוד רבות אחרות.
ההרכב הקאמרי מתמקד בביצוע יצירות א-קפלה מכל התקופות ומקיים פרויקטים משותפים עם תזמורות קאמריות בישראל ומחוצה לה, כמו הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, בארוקדה, התזמורת הקאמרית של פראג ו"נובה אמדיאוס" מרומא.
ב-2012, קיימה המקהלה הקאמרית מסע קונצרטים באיטליה, וב-2014 בפראג ובווינה.
במתכונתה הקאמרית מונה המקהלה כ-25 זמרות וזמרים בעלי ניסיון רב ובהם מורים למוזיקה ומוזיקאים מקצועיים.
בהרכבה המורחב, מונה המקהלה גם 80 זמרים, כמו במופעי האופרה "פיק דאם".
מקדש סוּקיוֹ מהיקארי, הוא מרכזה של דת חדשה במהיקארי.
המקדש מכונה "המקדש המרכזי של העולם", והוא משתקף מכל זווית ופינה של העיר טקאיימה, במחוז גיפו ביפן.
בשנת 1959, מייסד הכת, קוטמה אוקדה, נפל מסוס ונפגע בעמוד השדרה.
על פי המסורת, זו הסיבה בעטיה זכה להתגלות האל סוּ, והוא התבקש על ידו להקים קהילה רוחנית וטהורה אשר תהיה משוחררת מהרעלים בהם נגועים בני הגזע האנושי והמובילים אותו אל האבדון.
בשנת 1994, לפי אותה מסורת, כאשר אוקדה היה על ערש דווי, האל סו שב והתגלה בפניו ושרטט בפניו את דגם מקדש שלמה מירושלים, אשר יש להקים לכבודו.
השרטוט עבר רוחנית לבתו של מייסד הכת, קיישוֹ אוקדה, והיא בנתה את המקדש, אשר מקור השראתו הוא בית המקדש בירושלים.
המקדש נמצא כ-15 ק"מ ממרכז העיר טקייאמה, והוא שוכן על סוללת עפר ענקית.
גגו עשוי זהב טהור ומסנוור.
מגן דוד ענק וצלבי קרס מקשטים את כרכוב הזהב.
גודל המקדש כאצטדיון ספורט ועלות בנייתו הייתה 45 מיליארד ין (אז: 350 מיליון דולר).
המקהלה הקאמרית שליד האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים היא מקהלה קאמרית מעורבת.
המקהלה מונה כ-30 חברים שרובם סטודנטים מהאקדמיה ולכן מתחלפים בתדירות גבוהה יחסית.
כבר בראשית דרכה הוכרה כאחת המקהלות הטובות בארץ והופיעה במהלך השנים עם תזמורות רבות, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים והתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
כמו כן, המקהלה הופיעה תחת שרביטם של המנצחים ליאונרד ברנשטיין, זובין מהטה, גארי ברתיני, דניאל בארנבוים, קורט מאזור, ג'ון נלסון ואנדרו פארוט.
המקהלה נוסדה בשנת 1969 על ידי אבנר איתי.
בשנים 1972 עד 1985 שימש סטנלי ספרבר כמנצחה ומנהלה האמנותי של המקהלה ואהרון חרל"פ היה מנצחה ומנהלה האמנותי של המקהלה בשנים 1985 ועד 1997. בשנת 2000 חידשה המקהלה הקאמרית את פעילותה תחת ניצוחו וניהולו האמנותי של סטנלי ספרבר והופיעה בתוכניות א-קאפלה באולמות שונים, ביניהם מוזיאון תל אביב והאוניברסיטה המורמונית בירושלים.
מאז המקהלה מופיעה בקביעות בתוכניות מיוחדות באקדמיה למוסיקה ובסדרות הקונצרטים השנתיות של האקדמיה.
כמו כן המקהלה מרבה לבצע מוזיקה יהודית וישראלית, ובמהלך השנים ביצעה יצירות רבות מאת גדולי המלחינים הישראליים, חלקן בביצוע בכורה (ביניהם ראוי לציון ביצוע הבכורה ליצירתו של יחזקאל בראון "הם אמרו" למקהלה א-קפלה, בעת שהמלחין שכב כבר על ערש דווי).
המקהלה הופיעה בפסטיבל אבו גוש ב-2004 ובכל שנה מאז שנת 2007 ועד היום.
החל משנת 2024 המקהלה עברה לפעול עצמאית כחלק מעמותת בר-קיימא לתרבות, אמנות, מוסיקה ושלום.
המקהלה הקאמרית מופיעה תכופות (יחד עם המקהלה הישראלית ע"ש גארי ברתיני) עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בביצוע יצירות סימפוניות המשלבות מקהלה, ביניהן בולטים במיוחד ביצועים ל.
המקהלה זכתה במקום הראשון בתחרות המקהלות הארצית שהתקיימה בשנת 2008. באותה השנה, המקהלה יצאה לסיור הופעות לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית במסגרת חגיגות 60 שנה למדינה.
בשנת 2014 ביצעה המקהלה את "החתונה" מאת סטרווינסקי בניצוחו של מאסטרו ספרבר בקונצרט פתיחת תחרות רובינשטיין, וכן שרה את יצירת המופת "רקוויאם פולני" של קשישטוף פנדרצקי בניצוחו של המלחין עצמו.
כמו כן, בשנים האחרונות יוצאת המקהלה תכופות לייצג את ישראל בפסטיבלים שונים באירופה, שם היא מזוהה בתור "The JAMD Chamber Choir", בדרך כלל תוך חבירה למקהלות מקומיות.
כך הופיעה המקהלה בין השאר בפסטיבל לתרבות יהודית בהונגריה, בתחרות המקהלות הבינלאומית במרקטאוברדורף שבגרמניה, ובחגיגות בירת התרבות של אירופה לשנת 2016 בעיר ורוצלב שבפולין.
המקהלה הלאומית של לטביה (בלטבית: Valsts Akadēmiskais koris LATVIJA, מילולית "מקהלת המדינה לטביה") נוסדה לפני 75 שנים.
היא נחשבת למקהלה המקצועית הגדולה ביותר במדינות הבלטיות, עם חמישים זמרים מעולים.
המקהלה הלאומית של לטביה היא אחת המקהלות המבוקשות ביותר באירופה.
הרפרטואר שלה כולל יצירות ווקאליות מתקופת הרנסאנס ועד ימינו, תוך שימת דגש על יצירות מן המאות ה-19 וה-20. בשנים האחרונות מרחיבה המקהלה את הרפרטואר שלה לסוגות שונות, כולל מוזיקה עכשווית, פופ ומוזיקה לסרטים.
המנהל המוזיקלי של המקהלה הלטבית ומנצחה מאז 1997 הוא מאריס סירמאיס (Māris Sirmais).
היא הופיעה תחת שרביטם של מנצחים ידועי שם, בהם מאריס יאנסונס, זובין מהטה, ואלרי גרגייב, נמה ירווי, פאבו ירווי, דייוויד זינמן, סימון יאנג ואנדרס מוסטונן ושרה עם תזמורות חשובות, בהן תזמורת הקונצרטחבאו מאמסטרדם, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, תזמורת רדיו בוואריה ועוד.
בנובמבר 2016 השתתפה המקהלה הלאומית של לטביה, יחד עם מקהלת עמק חפר והתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, בניצוח אנדרס מוסטונן, בביצוע הרקוויאם של ורדי.
כמו כן שרה המקהלה יצירות א-קפלה מתקופת הרנסאנס עד ימינו בקונצרט בסדרת "קאמרי בצהרי שישי" של תזמורת ראשון לציון, גם הפעם בניצוח אנדרס מוסטונן.
פסקול הסרט "הבושם", עם הפילהרמונית של ברלין בחברת EMI, 2006
הקלטות שונות בחברות "אונדין", "הרמוניה מונדי", "האחים ורנר" וחברות לטביות, גרמניות ובלגיות שונות.
פרס המוזיקה הגדולה של לטביה, שמונה פעמים
פרס ראשון בתחרות הלאומית להקלטת מוזיקה קלאסית בלטביה
המצרים הדניים הם שלושה מצרי ים המחברים את הים הבלטי עם הים הצפוני, דרך המצרים קטגט וסקאגרק שמצפון.
המצרים הדניים חוצים את דנמרק ומפרידים בינה לבין שוודיה.
הרצועה הגדולה (בדנית: Storebælt), האמצעי מבין המצרים והרחב שבהם: אורכו כשישים קילומטרים ורוחבו נע בין 16 ל-32 קילומטרים.
המצר מפריד בין האי הגדול שלן, עליו שוכנת הבירה קופנהגן, ובין האי פין, השלישי בגודלו בדנמרק.
שני האיים מחוברים בגשר ובמנהרה שחוצים את המצר.
הרצועה הקטנה (בדנית: Lillebælt), המצר המערבי מבין השלושה, המפריד בין האי פין לחצי האי יוטלנד.
אורך המצר הוא כ-50 קילומטר ורוחבו נע בין 800 מטרים ל-17 קילומטרים.
ארסונד (בשוודית: Öresund) חוצץ בין סקונה שבשוודיה והאי שלן השייך לדנמרק.
זהו הצר והקצר מבין השלושה, והוא נחשב לאחד מנתיבי השיט העמוסים בעולם.
את שלושת המצרים חוצים גשרים במקומות שונים.
הידוע מביניהם הוא גשר ארסונד, שעובר מעל מצר ארסונד ומקשר בין קופנהגן בצד הדני למאלמה בצד השוודי.
בשנת 1857 הוכרזו המצרים כנתיב שיט בינלאומי.
המצפה האירופי הדרומי הוא ארגון מחקר בין-ממשלתי לאסטרונומיה תצפיתית מהקרקע.
הארגון, שנוסד בשנת 1962, מספק לאסטרונומים מתקני מחקר מהשורה הראשונה וגישה לשמי חצי הכדור הדרומי.
נכון ל-2019 כולל הארגון 16 מדינות חברות: אוסטריה, איטליה, אירלנד, בלגיה, בריטניה, גרמניה, דנמרק, הולנד, ספרד, פולין, פורטוגל, פינלנד, צ'כיה, צרפת, שוודיה, ושווייץ.
ברזיל חתמה על הסכם ההצטרפות, אך טרם אישרה אותה.
המצפים עצמם ממוקמים בצ'ילה שבדרום אמריקה, לה מעמד מיוחד.
התקציב השנתי של איס"ו, המוענק לו על ידי המדינות החברות, עומד על כ-198 מיליון אירו, והארגון מעסיק כ-700 עובדים.
במהלך השנים בנה איס"ו והפעיל כמה מהטלסקופים הגדולים והמתקדמים ביותר טכנולוגית, ביניהם טלסקופ הטכנולוגיה החדשה (NTT), חלוץ ראשון בתחום האופטיקה הפעילה, והטלסקופ הגדול מאוד (VLT), הכולל ארבעה טלסקופים בעלי מראה ראשית בקוטר 8.2 מטרים כל אחד, וארבעה טלסקופי-עזר קטנים יותר.
המערך המילימטרי הגדול באטקמה (ALMA), הצופה ביקום באורכי גל בתחומי המילימטר והתת-מילימטר, הוא המצפה הקרקעי הגדול ביותר בעולם כיום.
בנייתו הושלמה במרץ 2013 כחלק משיתוף פעולה בין-לאומי של אירופה (המיוצגת על ידי איס"ו), צפון אמריקה, מזרח אסיה וצ'ילה.
הטלסקופ הגדול במיוחד (Extremely Large Telescope, ELT), לו מראה בקוטר 39.3 מטר, נמצא כרגע בתהליכי בנייה.
עם השלמת הבנייה ב-2024 יהיה ה-ELT הטלסקופ המחזיר אור הגדול ביותר בעולם.
כוח איסוף האור שלו יאפשר מחקר מדוקדק של כוכבי לכת חוץ-שמשיים, של העצמים הראשונים ביקום, של חורים שחורים על-מסיביים, ושל מהות והתפלגות החומר האפל והאנרגיה האפלה השולטים ביקום.
בעזרת מתקני התצפית של איס"ו התגלו תגליות אסטרונומיות רבות, והורכבו מספר קטלוגים אסטרונומיים.
בין התגליות המרכזיות ניתן למנות את העדות לחור השחור העל-מסיבי במרכז הגלקסיה שלנו, התפשטות היקום, כוכב הלכת פרוקסימה קנטאורי b שהתגלה באזור הישיב של הכוכב הקרוב אלינו ביותר, פרוקסימה קנטאורי.
באביב 1953 הציעו האסטרונומים וולטר באדה ויאן אורט ממצפה ליידן שבהולנד את הרעיון להקמת מצפה גדול משותף לאסטרונומים אירופיים.
ב-21 ביוני באותה שנה קיבץ אורט קבוצת אסטרונומים בליידן על מנת לדון ברעיון.
מיד לאחר מכן דנו בהצעה בהרחבה בכנס בכרונינגן שבהולנד.
ב-26 בינואר 1954 חתמו אסטרונומים משש מדינות אירופיות על ההכרזה על איס"ו, בה הביעו את רצונם להקמת מצפה אירופי בחצי הכדור הדרומי.
באותה תקופה, כל הטלסקופים המחזירים בעלי קוטר של שני מטרים ומעלה נמצאו בחצי הכדור הצפוני בלבד.
ההחלטה על הקמת המצפה בחצי הכדור הדרומי נבעה מהצורך בצפייה בשמיים הדרומיים: כמה מנושאי המחקר, כמו החלקים המרכזיים של שביל החלב והעננים המגלניים, ניתנים לצפייה מחצי הכדור הדרומי בלבד.
אף שבתחילה תכננו להקים את המצפה בדרום אפריקה, שם כבר היו קיימים מספר מצפים אירופיים, בדיקות שנערכו בין השנים 1955 ו-1963 הראו שהרי האנדים מתאימים לכך יותר.
ב-15 בנובמבר 1963 נבחרה צ'ילה כיעד עבור המצפה האירופי הדרומי.
להחלטה קדמה ועידת איס"ו ב-5 באוקטובר 1962, בהשתתפות בלגיה, גרמניה, הולנד, צרפת ושוודיה.
ב-1 בנובמבר 1962 נבחר אוטו הקמן כמנהלו הכללי הראשון של הארגון.
ההתערבות הממשלתית בהקמת איס"ו הייתה חיונית עקב העלויות הגבוהות של משלחות חיפוש האתר.
ההסכם שנחתם ב-1962 הושפע במידה רבה מ-CERN (הארגון האירופי למחקר גרעיני), בשל הדמיון הרב בין הארגונים.
ב-30 בנובמבר 1966 החל לפעול הטלסקופ הראשון של איס"ו, במצפה לה סייה בצ'ילה.
מאחר ששני הארגונים עוסקים בפיתוח מכשור מתוחכם נועצו אנשי איס"ו פעמים רבות ב-CERN, וב-1970 נחתם הסכם שיתוף הפעולה בין איס"ו לבין CERN.
מספר חודשים מאוחר יותר עברה מחלקת הטלסקופ של איס"ו לבניין השייך ל-CERN בז'נבה.
המחלקות האירופיות של איס"ו עברו למשכנן החדש במטה איס"ו בגרכינג (ליד מינכן) שבגרמניה ב-1980.
אף שהמטה המרכזי של איס"ו נמצא בגרמניה, הטלסקופים והמצפים שלה נמצאים בצפון צ'ילה.
המצפים של איס"ו בצ'ילה כוללים את מצפה לה סייה, הכולל את טלסקופ הטכנולוגיה החדשה (NTT), מצפה פרנאל, בו נמצא הטלסקופ הגדול מאוד (VLT), ומצפה יאנו דה צ'חננטור, הכולל את טלסקופ התת-מילימטר APEX, ואת המערך המילימטרי הגדול באטקמה (ALMA).
הטלסקופ הגדול במיוחד (ELT) עתיד לקום בסרו ארמסונס.
אתרים אלו הם בין האתרים המתאימים ביותר לתצפיות אסטרונומיות בחצי הכדור הדרומי.
כ-2000 בקשות לתצפית בטלסקופים של איס"ו מתקבלות מדי שנה, כמות הגדולה פי ארבעה בערך מזמן התצפית האפשרי.
הבקשות מדורגות בתהליך של ביקורת עמיתים, בסופו נבחרות הבקשות שתזכינה לצאת אל הפועל.
המחקרים המבוססים על התצפיות האלה מתפרסמים בכתבי עת מדעיים לאחר ביקורת עמיתים.
כך, לדוגמה, בשנת 2016 פורסמו 936 מאמרים מדעיים המבוססים על תצפיות במתקנים השונים של איס"ו.
+הטלסקופים של איס"ושםקיצורגודלסוגאתרשנהטלסקופ ה-3.6 מטר של איס"וESO 3.6m3.57 מ'אופטי ותת-אדוםלה סייה1977טלסקופ ה-2.2 מטר של איס"ו ומכון מקס פלאנקMPG2.20 מ'אופטי ותת-אדוםלה סייה1984טלסקופ הטכנולוגיה החדשהNTT3.58 מ'אופטי ותת-אדוםלה סייה1989הטלסקופ הגדול מאודVLT8.2x4 מ'
1.8x4 מ'אופטי עד תת-אדום בינוני,
מערךפרנאל1998ניסוי פאת'פיינדר באטקמהAPEX12 מ'אורכי-גל בתחום המילימטרי/תת-מילימטריצ'חננטור2005טלסקופ הסקר האסטרונומי בתחום האור הנראה והתת-אדוםVISTA4.1 מ'תת-אדום קרוב, סקרפרנאל2009טלסקופ הסקר של ה-VLTVST2.6 מ'אופטי, סקרפרנאל2011המערך המילימטרי הגדול באטקמהALMA12x50 מ'
מערך אינטרפרומטריצ'חננטור2011הטלסקופ הגדול במיוחדELT39.3 מ'אופטי עד תת-אדום בינוניסרו ארמסונס2024מתקני מחקר נוספים של איס"ו נמצאים בסנטיאגו דה צ'ילה, וכוללים ספריה, משאבי מחשוב, ותוכניות עבור מדענים אורחים.
המצפה הראשון של איס"ו, מצפה לה סייה (La Silla), ממוקם בחלקו הדרומי של מדבר אטקמה, כ-600 ק"מ צפונית לסנטיאגו דה צ'ילה, ומתנשא לגובה של כ-2400 מטרים.
בדומה למצפים אחרים בסביבה, לה סייה מרוחק ממקורות של זיהום אור, והלילות בו הם מהחשוכים על פני כדור הארץ.
איס"ו מפעילה שלושה טלסקופים בלה סייה: טלסקופ בקוטר 3.6 מטר, טלסקופ הטכנולוגיה החדשה, וטלסקופ ה-2.2 מטר של איס"ו ומכון מקס פלאנק.
לטלסקופים במצפה ניתן לחבר מכשור אורח, המוסר בתום סבב התצפיות.
המצפה מארח גם טלסקופים לאומיים, כמו טלסקופ ה-1.2 מטר השווייצרי וטלסקופ ה-1.54 מטר הדני.
בשנים האחרונות, פורסמו כ-200–250 מאמרים מדעיים בשנה המבוססים על תצפיות שנערכו בלה סייה.
טלסקופ ה-3.6 מטר של איס"ו
טלסקופ ה-3.6 מטר של איס"ו החל את פעילותו בשנת 1977. בשנים שחלפו מאז הוא עבר שדרוגים, כולל התקנת מראה משנית חדשה.
הטלסקופ, לו מעמד פרסה רגיל, נועד במקור לתצפיות ספקטרוסקופיות בתחום התת-אדום.
כיום מותקן עליו הספקטרוגרף HARPS, המשמש לחיפוש כוכבי לכת חוץ-שמשיים ולאסטרוסייסמולוגיה.
טלסקופ הטכנולוגיה החדשה (New Technology Telescope, או NTT בקיצור) הוא טלסקופ Ritchey–Chrétien בקוטר 3.58 מטר, עם מעמד Alt-Az.
הטלסקופ, שנחנך בשנת 1989, היה הראשון בעולם לו מראה ראשית נשלטת מחשב.
למראה צורה גמישה הניתנת להתאמה תוך כדי התצפית על מנת להבטיח את איכות התמונה.
מיקום המראה המשנית ניתן לכוונון בשלושה כיוונים.
טכנולוגיה זו, שפותחה על ידי איס"ו ומכונה אופטיקה פעילה (active optics), מיושמת כיום בכל הטלסקופים המובילים, כולל הטלסקופ הגדול מאוד והטלסקופ הגדול במיוחד העתידי.
עיצוב מבנה ה"כיפה" המתומן של טלסקופ הטכנולוגיה החדשה היה חדשני אף הוא.
כיפת הטלסקופ קטנה יחסית, ומאווררת על ידי מערכת פתחים המפנים את זרם האוויר בצורה חלקה על פני המראה ומפחיתים את מערבולות האוויר, מה שתורם לחדות התמונות.
טלסקופ ה-2.2 מטר של איס"ו ומכון מקס פלאנק
טלסקופ ה-2.2 מטר פועל בלה סייה החל משנת 1984, ונמצא כרגע בהשאלה לזמן בלתי מוגבל מאיס"ו למכון מקס פלאנק.
זמן התצפית בטלסקופ נחלק בין מכון מקס פלאנק לאיס"ו, בעוד שהפעלת ותחזוקת הטלסקופ הן באחריות איס"ו.
המכשור שלו כולל מצלמת שדה-רחב בעלת 67 מיליון פיקסלים (WFI), לה שדה ראייה בגודל של הירח המלא.
מכשירים אחרים הנמצאים בשימוש בטלסקופ הם GROND (גלאי התפרצות גמא בתחום האופטי והתת-אדום הקרוב), המחפש זוהר מאוחר (afterglow) של התפרצויות קרינת גמא - הפיצוצים האנרגטיים ביותר ביקום, והספקטרוגרף בעלת הרזולוציה הגבוהה FEROS, המשמש למחקר מדוקדק של כוכבים.
מצפה לה סייה מארח מספר טלסקופים נוספים, שאינם מופעלים על ידי איס"ו:
טלסקופ בקוטר 1.2 מטר שנבנה ומתופעל על ידי מצפה כוכבים בז'נבה, שווייץ.
הוא משמש לביצוע מדידות מהירות רדיאלית ברמת דיוק גבוהה המשמשות בעיקר בחיפוש אחר כוכבי לכת גדולים בחצי הכדור הדרומי של המיספירה.
הגילוי הראשון שלו היה כוכב לכת חוץ-שימשי המקיף את Gliese 86. תוכניות אחרות שבהן מצפה הכוכבים משתתף, הן: תצפיות בכוכבים משתנים, אסטרוסייסמולוגיה (Asteroseismology), התפרצות קרינת גמא (Gamma Ray Bursts או בקיצור GRBs), ניטור גרעין גלקטי פעיל ועידוש כבידתי.
הטלסקופ הלאומי הדני בקוטר 1.54 מטר נבנה על ידי Grubb Parsons ובשימוש משנת 1979 בלה סייה.
לטלסקופ יש מעמד אופטי מסוג אלט-אז ובעיצוב ריטשי-קריטין.
בגלל מעמד הטלסקופ והמרחב המצומצם בתוך הכיפה, יש לו מגבלות תצפית משמעותיות.
הטלסקופ משמש למעקב אחרי התפרצויות קרינת גמא, פוטומטריה ושביטים.
טלסקופ מעמד העין המהירה (REM)
הוא טלסקופ אוטומטי מהיר תגובה בקוטר של 60 סנטימטר מראה ראשית, עם מעמד מסוג אלט-אז, שהחל לפעול באוקטובר 2002. מטרתו העיקרית של הטלסקופ היא לעקוב אחרי התפרצויות קרני גמא מהירות שמתגלות על ידי לוויין המשימה המתפרצת גמא-ריי סוויפט(The Neil Gehrels Swift Observatory).
הטלסקופ הבלגי הוא מיזם משותף בין אוניברסיטת לייז למצפה כוכבים בז'נבה.
הטלסקופ בקוטר 0.60 מטר מתמחה בשביטים, בגופים טרנס-נפטונים ובכוכבי לכת מחוץ למערכת השמש והיה אחד הטלסקופים הבודדים שצפו ליקוי (טרנזיט) של כוכב הלכת הננסי אריס, וחשף שהוא עשוי להיות קטן יותר מפלוטו.
הטלסקופ מהיר-פעולה עבור ליקוי של גרמי שמיים, הוא טלסקופ אופטי רובוטי מהיר תנועה המסוגל לצפות בפרץ קרני גמא מתחילתו.
לוויינים המאתרים התפרצות גמא שולחים אותות ל- TAROT שיכולים לספק מיקום תת-קשת בשנייה לקהילה האסטרונומית.
נתונים מטלסקופ TAROT מועילים גם בחקר ההתפתחות של התפרצויות גמא, הפיזיקה של כדור האש והחומר שסביבו.
הוא מופעל ממצפה הכוכבים הוט פרובנס (Haute-Provence Observatory) בצרפת.
מצפה פרנאל (Paranal) ממוקם בפסגת סרו פרנאל במדבר אטקמה בצפון צ'ילה.
סרו פרנאל הוא הר בגובה 2635 מטר, הנמצא במרחק של כ-120 ק"מ דרומית לאנטופגסטה ו-12 ק"מ מחוף האוקיינוס השקט.
המצפה כולל שישה טלסקופים עיקריים הפועלים בתחום האופטי והתת-אדום: ארבעת טלסקופי ה-8.2 מטר של הטלסקופ הגדול מאוד, טלסקופ הסקר VST בקוטר 2.6 מטר, וטלסקופ הסקר VISTA בקוטר 4.1 מטר.
בנוסף, פועלים ארבעה טלסקופי עזר בקוטר 1.8 מטר, שיוצרים יחד מערך המשמש לתצפיות אינטרפרומטריות.
המתקן העיקרי בפרנאל הוא הטלסקופ הגדול מאוד (VLT), הכולל ארבעה טלסקופים כמעט זהים, בקוטר 8.2 מטר.
כל אחד מהטלסקופים כולל שניים או שלושה מכשירי תצפית.
ארבעת הטלסקופים יכולים לעבוד יחד בקבוצות של שניים או שלושה כאינטרפרומטר ענק.
השילוב שלהם, המכונה האינטרפרומטר של הטלסקופ הגדול מאוד (VLTI), מאפשר לאסטרונומים לראות פרטים ברזולוציה טובה פי 25 לעומת זו המתקבלת משימוש באחד הטלסקופים בלבד.
אלומות האור מאוחדות ב-VLTI בעזרת מערכת מראות מורכבת בתעלות תת-קרקעיות.
הרזולוציה שניתן להשיג בעזרת ה-VLTI היא של אלפיות שניית קשת, רזולוציה השקולה ליכולת להבחין בפנסי מכונית הנמצאת על הירח.
הראשון מבין ארבעת הטלסקופים נחנך במאי 1998, והועמד לשימוש הקהילה האסטרונומית ב-1 באפריל 1999. שלושת הטלסקופים האחרים הצטרפו ב-1999 וב-2000, והכניסו את ה-VLT לפעילות מלאה.
ארבעת טלסקופי העזר בקוטר 1.8 מטר הותקנו בין 2004 ל-2007, והוסיפו ליכולות ה-VLTI, בו ניתן להשתמש כעת גם כאשר הטלסקופים הגדולים עוסקים בתצפיות אחרות.
בממוצע מתפרסם יותר ממאמר מדעי אחד ביום המבוסס על תצפיות מהטלסקופ הגדול מאוד.
בשנת 2016 פורסמו 565 מאמרים מדעיים כאלה.
התגליות המבוססות על נתונים שהתקבלו בעזרת הטלסקופ הגדול מאוד כוללות תמונה של כוכב לכת חוץ-שמשי, מעקב אחר תנועת כוכבים מסביב לחור השחור העל-מסיבי במרכז שביל החלב, ותצפית בזוהר מאוחר (afterglow) של התפרצות הגמא המרוחקת ביותר הידועה.
טלסקופ הסקר האסטרונומי בתחום האור הנראה והתת-אדום (VISTA), לו מראה ראשית בקוטר 4.1 מטר, ממוקם על הפסגה הקרובה לזו עליה נמצא הטלסקופ הגדול מאוד.
טלסקופ הסקר של ה-VLT (בקיצור, VST) הוא טלסקופ בקוטר 2.6 מטר, המצויד ב-OmegaCAM, מצלמה בעלת 268 מיליון פיקסלים, לה שדה ראייה גדול פי ארבעה משטח הירח המלא.
ה-VST משלים את VISTA בתחום האור הנראה.
יאנו דה צ'חננטור (Llano de Chajnantor) היא רמה בגובה 5100 מטר במדבר אטקמה, במרחק של כ-50 ק"מ מזרחית לסן פדרו דה אטקמה.
האתר גבוה ב-750 מטרים ממצפה מאונה קאה שבהוואי, וב-2400 מטרים ממצפה פרנאל.
האקלים בצ'חננטור יבש ולא נוח לבני אדם, אך מצוין לאסטרונומיה בתחום התת-מילימטר: מאחר שמולקולות אדי מים באטמוספירה של כדור הארץ בולעות ומנחיתות קרינה בתחום התת-מילימטרי, אקלים יבש הוא הכרחי לסוג זה של אסטרונומיית רדיו.
האתר כולל, בין היתר, שני טלסקופים המופעלים על ידי איס"ו: APEX והמערך המילימטרי הגדול באטקמה.
טלסקופ ניסוי הפאת'פיינדר באטקמה (APEX) מופעל על ידי איס"ו בשיתוף עם מכון מקס פלאנק לאסטרונומיית רדיו בבון שבגרמניה, ומצפה החלל אונסלה שבאונסלה, שוודיה.
זהו טלסקופ בקוטר 12 מטר, הצופה באורכי גל בתחום המילימטר והתת-מילימטר, הגדול מסוגו בחצי הכדור הדרומי.
המערך המילימטרי הגדול באטקמה (ALMA) הוא אינטרפרומטר אסטרונומי חדשני, המורכב מ-66 אנטנות בעלות דיוק גבוה, המתאימות לאורכי גל של 0.32 עד 3.6 מ"מ.
המערך המרכזי מהווה אינטרפרומטר המורכב מ-50 אנטנות בקוטר 12 מטר כל אחת, הפועלות יחד.
בנוסף פועל מערך קומפקטי יותר, הכולל ארבע אנטנות בקוטר 12 מטר, ו-12 אנטנות בקוטר 7 מטרים.
המרחק המרבי בין האנטנות נע בין 150 מטר ל-16 ק"מ, מה שמעניק ל-ALMA יכולת ליצור תמונות תקריב במרחק משתנה.
אתר מצפה סרו ארמסונס ממוקם בפסגת סרו ארמסונס (בספרדית: Cerro Armazones), שהוא הר בסיירה וויקונה מקנה (בספרדית: Sierra Vicuña Mackenna) על רכס החוף הצ'יליאני, כ-130 ק"מ דרום-מזרחית לאנטופגסטה, במחוז אנטופגסטה, צ'ילה.
לפני תחילת הבניה של אתר הטלסקופ הגדול במיוחד, הפסגה שימשה כתחנת טריאנגולציה בגובה 3,064 מטר.
בעקבות השטחת ההר כהכנה לבנית פרויקט הטלסקופ הגדול במיוחד, הגובה החדש הוא 3,046 מטר מעל פני הים.
האתר ממוקם באזור בעל ראות אסטרונומית עדיפה עם 89% לילות ללא עננים.
באתר יש טלסקופ 1.5 מטר הקספודה (Hexapod-Telescope, ר"ת: HPT), וטלסקופים נוספים.
בתאריך 26 באפריל 2010, מועצת המצפה האירופי הדרומי, בחרה באתר עבור הטלסקופ הגדול במיוחד והבניה החלה בתאריך יוני 2014.
הטלסקופ הגדול במיוחד (ELT), שתכנונו החל בשנת 2005, עתיד להיות הטלסקופ האופטי/תת-אדום קרוב הגדול ביותר בעולם, עם מראה ראשית בקוטר 39 מטר.
חנוכת הטלסקופ צפויה בשנת 2024.
הטלסקופים של המצפה האירופי הדרומי מספקים את הנתונים לתוצאות פריצות הדרך הרבות באסטרונומיה, ומובילים למספר רב של פרסומים מדעיים מדי שנה.
אסטרונומים משתמשים בתצפיות חדישות אלה כדי ללמוד על גרמי שמיים בתוך מערכת השמש ועד למרחק הגדול ביותר ביקום.
טלסקופי מצפי הכוכבים של המצפה האירופי הדרומי הם למעשה המתקנים האסטרונומיים הפרודוקטיביים ביותר בעולם כשבכל יום מתפרסמים שני מאמרים מדעיים.
חיפוש כוכבי לכת מחוץ למערכת השמש
החיפוש אחר כוכבי לכת חוץ שמשיים מהווה נדבך מרכזי בשאלה שהיא אולי השאלה העמוקה ביותר לאנושות שטרם נענתה: האם יש חיים במקום אחר ביקום?
מצפי הכוכבים של המצפה האירופי הדרומי מצוידים בארסנל ייחודי של מכשירים לגילוי, מחקר ומעקב אחר מה שמכונה כוכבי לכת חוץ שימשיים.
באמצעות הטלסקופ הגדול מאוד (VLT), אסטרונומים הצליחו לראשונה לאתר את הזוהר הקלוש של כוכב לכת מחוץ למערכת השמש, וצילמו את התמונה הראשונה אי פעם של כוכב לכת חוץ-שימשי.
העולם החדש הזה הוא ענק ומסיבי פי חמישה מצדק.
תצפית זו מסמנת צעד חשוב ראשון לעבר אחת המטרות החשובות ביותר של האסטרופיזיקה המודרנית: לאפיין את המבנה הפיזי וההרכב הכימי של כוכבי לכת ענקיים ובסופו של דבר כוכבי לכת יבשתיים.