tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במזרח מתרוממים הרי אוֹדֶנוֹוולד בגבול המחוז.
הנקודה הגבוהה ביותר במחוז היא 145 מטר מעל פני הים, הממוקמת ליד מורפלדן על אתר השלכת אשפה לשעבר, והנמוכה ביותר היא 83.2 מטר גבוהה וממוקמת בפי המיין אל הריין.
גרזן (צורת הרבים: גַּרְזִנִּים) הוא כלי בעל להב בולט, המשמש ככלי עבודה, כלי מטבח, כלי לכריתת עצים וככלי נשק קר עוד מהתקופה הפרה-היסטורית.
הגרזן בנוי מידית ארוכה שבקצהּ מותקן להב כבד ורחב.
לגרזן שני תפקידים, חיתוך וביקוע.
לכן יצרו שני סוגי גרזנים, כל סוג מיועד לתפקיד שונה.
הגרזן היה הן כלי עבודה שימושי והן כלי נשק.
פשטות הייצור, כפל השימושים ונחיצותו לעבודת עץ הפכו אותו לאחד מכלי הנשק הנפוצים ביותר בהיסטוריה האנושית.
הגרזן הוא כלי החיתוך בעל פוטנציאל הביקוע החזק ביותר מכל הכלים בעלי הלהב.
הסיבה לכך היא עיצוב ראש הגרזן, פרופיל ראש הגרזן מעוצב כטריז מתכת כבד (לרוב בסיס מלבן ממנו יוצאים שני מישורים משופעים הנפגשים בישר), עובי הבסיס ביחס לעובי החוד, משקל הראש ורוחבו ישפיעו על תפקודו של הגרזן ועל יכולותיו ככלי ביקוע או כלי לחיתוך בלבד.
בעת הנפת הגרזן, האנרגיה של התנופה לצד משקל ראש הגרזן מצטברים בקצה הלהב (חורפה),זהו שטח פנים קטן מאוד וכתוצאה מופעל לחץ רב למול החומר אותו הוא נדרש לבקע/לחתוך.
תחילת השימוש הנרחב בגרזני אבן בתקופת האבן החדשה, לחיטוב עצים ולשימושים אחרים בידי ראשוני החקלאים.
כאשר התגלה הברזל, גדל השימוש בכלי נשק ייעודיים ללחימה, כמו חרבות, והגרזן נדחק הצידה לטובת החרב, האלה והחץ וקשת.
מאוחר יותר (ימי הביניים) שב הגרזן להיות נשק פופולרי ויעיל בשדה הקרב בשל יכולתו לחדור את שריון האבירים.
בני האדם זיהו את הפוטנציאל של גרזן ככלי לחימה עוד בעת העתיקה, בתקופת ימי הביניים (החל מ-500 לספירה והלאה) פותחו גרזני מלחמה שונים, במגוון גדלים וצורות:
הגרזן הדני: מדובר בגרזן דו-ידני באורך 170 ס"מ, ראש הגרזן היה רחב אך להבו היה דק, על מנת שיהיה קל משקל ונוח לתמרון לצד שיפור יכולות החיתוך.
את הגרזן הדני הפעילו יחידות עילית של אנשים חזקים וגדולי מידות במיוחד, הידועים שבהם הם ההאוסקרלים של המלך הסקסוני הרולד גודווינסון.
מכת הגרזן הדני בידי לוחם מיומן הייתה בעלת פוטנציאל קטלניות גבוה, עד כדי היכולת לרסק מגן או להפיל פרש מסוסו.
בתחילת ימי הביניים נכנס לשימוש הקרדום - גרזן קטן יחסית, בעל להב מעוגל, המסוגל לשמש הן ככלי נשק לקרב פנים אל פנים והן ככלי נשק להטלה.
אלו אף שימשו חיילים ככלי עבודה בעת מסעותיהם.
גרזן-הטלה "פרנציסקה" - גרזן זה שימש גם כן במלחמות ימי הביניים, אך בשונה מקודמיו, גרזן זה היה קטן מקודמיו.
על תכונה זו פיצה במבנה ידית האחיזה המעוקלת שאפשרה ללוחם להשליכו למרחק רב.
מוט-גרזן (Pollaxe): זהו שם כללי לנשק מוט או כידון שבקצהו מותקן גם להב גרזן.
מוט-גרזן נע בין גרזן דו-ראשי מוארך - כאשר ראש הקרב כלל להב גרזן גדול בצד אחד, להב קטן יותר או "מקור" בצד השני, וחוד מוארך וחד - עד לנשק כגון ההאלברד.
לעיתים קרובות, גם פטיש הקרב נקרא Pollaxe.
כלי נשק אלה דומים מאוד במבניהם ונבדלים רק בראש הקרב: בעוד הגרזן מצויד בלהב חותך הפטיש מצויד בקצה קהה המיועד להלום ולא לחתוך.
גרזן טומהוק - גרזן הטלה דו-ראשי קל שהיה בשימוש האינדיאנים באמריקה.
שימש לקרב פנים אל פנים, כגרזן הטלה וככלי עבודה.
גרזן זה שבתחילה נקנה באלפיו מסוחרים שהגיעו ליבשת אמריקה הפך לסמל סטטוס בקרב האינדיאנים והעיד על חשיבותו של הלוחם הנושא אותו.
לרוב היה מעוטר בסמלים מתרבותם ואף הגדילו לעשות בתקופות מאוחרות יותר כאשר שילבו את הטומהוק עם כלי אחר שהיה בשימוש נפוץ אצל האינדיאנים בשעתו - המקטרת כאשר החלק של הידית שנעשה חלול שימש פייה.
טעות נפוצה היא לחשוב שגרזן זה שימש לקרקף את קרבנותיהם של האינדיאנים, למעשה זו תוצאה של פעולה שנעשתה בסכין.
שמועה זו הופצה בימיהם של המתיישבים הראשונים והונצחה לאחר מכן בסרטים ברוח התקופה.
הגרזנים היו נשק פופולרי לאורך רוב ההיסטוריה ובקרב תרבויות שונות.
בלט השימוש בכלי זה בקרב הויקינגים - שבטים של יורדי ים מצפון אירופה, אשר ביצעו פשיטות רבות לעבר צפון ומרכז אירופה (ואף הגיעו למזה"ת).
הגרזן התגלה ככלי יעיל לעבודות התחזוקה אשר נדרשו לבצע בעת מסעותיהם לצד שימושו ככלי לחימה יעיל, כמו כן, פשטות ההכנה ומחירו הזול הוסיפו אף הם לפופולריות של הכלי בקרב הוויקינגים.
בימי הביניים חלה עלייה במעמדו של הגרזן, בעיקר עקב מחירו הזול, פשטות ההכנה ויכולתו להתמודד ביעילות יחסית למול יריבים העטויים שריונות כבדים (לרבות שריון לוחות).
גרזנים נהפכו להיות נשק פופולרי גם בקרב מעמד האבירים ונודעו כנשק יעיל וקטלני.
הגרזן, שהחל כנשק פופולרי בקרב הנורדים, נהפך לאחד מכלי הנשק הפופולריים בקרב הבריטים: הן בקרב האבירים הנורמניים והן בקרב אנשי הגבעות הסקוטיים.
בסוף ימי הביניים ותחילת הרנסאנס, גדל השימוש בנשקי מוט דוגמת מוט-גרזן, האלברד ובארדיש, שהיו יעילים גם נגד שריוני הלוחות של התקופה.
כיום, גרזנים עדיין נמצאים בשימוש אזרחי.
גרזנים קטנים משמשים בעבודות גינון ואילו גרזנים דו-ידניים (גדולים יותר) משמשים את מכבי האש וצוותי הצלה לחילוץ נפגעים.
גרזנים אלו מצוידים בצידם האחד בלהב חד ואילו מצידם האחר קיים דוקרן המשמש לנעיצה.
כבאים משתמשים בגרזנים אלו על מנת לתלוש דלתות מציריהן, לפתיחת נתיבי אוורור בגגות ואף לשבירת קירות בבניינים בוערים.
בגרזנים אלה הידית איננה עשויה מעץ (מאחר שבשימוש רב ידית האחיזה נוטה להישבר) אלא מחומרים פלסטיים מתקדמים כגון פיברגלס.
במקומות רבים בעולם בהם נהוג השימוש בעצי הסקה משתמשים בגרזנים לביקוע בולי עצים להסקה.
גרורה היא גידול סרטני שנוצר באיבר מרוחק ממקום התפתחות הגידול הראשוני.
מקור המונח הלועזי בשפה היוונית, בה משמעות המילה היא הזזה, העברה.
גרורות באיברים שניוניים מרוחקים הן תוצרים של התהליך הגרורתי הרב שלבי, בו תאים סרטניים ניתקים מן הגידול הראשוני, חודרים לכלי דם או כלי לימפה, נודדים בהם ולבסוף יוצאים מהם ומתיישבים באיברים בגוף המרוחקים מן האיבר בו התפתח הגידול הראשוני.
האיברים הנוטים יותר לפתח גרורות הם הריאות, הכבד, המוח והעצמות.
גרורות נוצרות בתהליך רב שלבי מורכב.
התהליך הגרורתי כולל הינתקות התאים הסרטניים מן הגידול הראשוני, חדירה לכלי דם וכלי לימפה, נדידה ולבסוף יציאה מאותם כלי דם וכלי לימפה והשתרשות באיברים המרוחקים מן האיבר בו התפתח הגידול הראשוני.
השתרשות ושגשוג התאים הסרטניים באיבר השניוני יובילו ליצירת גרורות, שהן למעשה גידולים שניוניים.
על מנת שתא סרטני יצליח ליצור גרורות, עליו להשלים את התהליך הגרורתי.
התהליך כולל את השלבים הבאים:
פולשנות מקומית - התאים הסרטניים ניתקים מהגידול הראשוני, חודרים לרקמה בריאה הקרובה אליהם ונזרעים בה.
חדירה למחזור הדם - התאים הסרטניים חודרים לכלי הדם או כלי לימפה הנמצאים בקרבת מקום ונודדים באמצעותם לאיברים אחרים בגוף.
יציאה ממחזור הדם - התאים הסרטניים נעצרים או מפסיקים לנוע בכלי דם קטנים, הנקראים נימים, באיבר השניוני המרוחק.
אז הם חודרים את הנימים ופולשים לתוך הרקמה של האיבר השניוני.
התבססות באיברים מרוחקים - התאים הסרטניים מתיישבים ברקמת האיבר השניוני ויוצרים בתחילה מיקרו-גרורות, גידולים קטנים שאינם יכולים להתפתח מעבר לגודל מסוים.
מיקרו-גרורות אלה מעודדות יצירה של כלי דם חדשים בסביבתן, מה שמאפשר את התפתחותן למאקרו-גרורות, גידולים גדולים.
אספקת הדם נחוצה לתאים הסרטניים על מנת לקבל חמצן וחומרי מזון.
היכולת של תא סרטני להשלים את תהליך יצירת הגרורות תלויה במכלול התכונות שלו.
רק תא לו יהיו את כל התכונות הדרושות להשלמת התהליך יצליח להגיע לאיבר מרוחק.
גם לאחר ההגעה לאיבר המרוחק, אין כל הבטחה כי התא שצלח את תהליך יצירת הגרורות, יצליח להשתרש באיבר ולשגשג בו.
גרורות יכולות להישאר רדומות במשך שנים עד שהן מתחילות לגדול שוב, אם בכלל.
היכולת של תא שהגיע לאיבר שניוני להתרבות וליצור בו גרורות מושפעת, בין היתר, מאינטראקציות של התאים הסרטניים עם סביבת האיבר השניוני.
נצפה למשל, שסביבת הריאות מעכבת חיות של תאים סרטניים שיוצרים גרורות בריאות ובכך משפיעה על היכולת ליצור גרורות באיבר זה, ייתכן שכחלק ממנגנון ההגנה של הגוף כנגד התקדמות התהליך הסרטני.
תהליך יצירת הגרורות איננו אקראי - לסרטנים שונים ישנה נטייה לנדוד לאיברים שונים.
אבחנה זו נטבעה לראשונה בשנת 1889 על ידי המנתח האנגלי סטיבן פאגט (באנגלית Stephen Paget), אשר טבע את היפותזת ה-Seed and Soil, שאומרת כי גרורות יתפתחו רק כאשר תהיה התאמה בין התא הסרטני (Seed) לבין הסביבה באיבר השניוני אליו הגיע (Soil).
כך למשל, סרטן בלוטת הערמונית יצור לרוב גרורות בעצמות, ואילו סרטן המעי הגס ינדוד לרוב לכבד.
אם כן לסביבה באיבר השניוני ישנה השפעה על התפתחות גרורות באיבר זה.
לרוב, התאים סרטניים נודדים בשלב ראשוני לעבר קשרי לימפה.
הריאות, העצמות, גם הכבד והמוח הם איברים נפוצים להתפתחות גרורות.
התסמינים השכיחים באיברים הללו הם:
קשרי לימפה - הרחבת קשרי לימפה
ריאות - שיעול, יריקת דם וקוצר נשימה
כבד - כבד מוגדל, בחילות וצהבת
מוח - תסמינים הקשורים למערכת העצבים כגון כאבי ראש, פרכוסים וסחרחורת
לחלק מהחולים, עם זאת, אין תסמינים כלל.
גרורות יכולות להימצא בעת האבחנה של הגידול הראשוני או שנים אחריה.
כאשר גידולים נוספים מאובחנים בחולה שטופל כנגד סרטן בעבר, לרוב מדובר בגרורות ולא בגידול ראשוני נוסף.
אין בדיקה אחת המאבחנת גרורות, בדיקות שונות נחוצות על מנת לאבחן הימצאות או היעדר גרורות.
הבדיקות שנעשות נבחרות על פי סוג הגידול הראשוני ועל פי התסמינים אותם מתאר החולה.
בדיקות דם שגרתיות יכולות להצביע על מדדים חריגים המרמזים על הימצאות גרורות.
כך למשל תפקודי כבד חריגים יכולים להצביע על גרורות בכבד.
עם זאת, למדדים חריגים אלה יכולים להיות גורמים רבים שאינם סרטן.
לרוב, בדיקות הדם תקינות, גם אצל אנשים בעלי מחלה מפושטת ומתקדמת.
בסרטנים מסוימים, ישנם סמנים (מרקרים) ספציפיים אשר ניתן למדוד את רמתם בדם, כגון הסמן PSA בסרטן בלוטת הערמונית ו-CA-125 בסרטן השחלות.
עלייה ברמת הביטוי של מדדים אלה בדם לעומת רמת הביטוי שלהם בעת האבחנה יכולה להצביע על התקדמות והתפשטות הסרטן ולרמז על פיזור גרורתי.
ישנן בדיקות רבות שמטרתן "לצלם תמונות" של איברים שונים בתוך הגוף.
בדיקות הדימות (Medical Imaging) שיבוצעו ייבחרו על פי סוג הגידול הראשוני, האיברים המועדפים ליצירת גרורות על ידי הגידול הראשוני ועל פי התסמינים שיתוארו על ידי החולה.
בצילום רנטגן נבלעות קרני הרנטגן בחומרים צפופים בתוך הגוף, כגון סחוס ועצם, אבל לא על ידי חומרים שאינם צפופים, כמו דם.
לכן צילום זה מאפשר לבחון הימצאות גרורות בעצמות הגוף.
מיפוי עצמות מתבצע באמצעות חומר רדיואקטיבי המאפשר לאבחן נזק בעצמות בכל הגוף.
אם אכן נצפה נזק, ניתן לבצע צילום רנטגן על מנת לאפיין את גודל הנזק.
אולטרה סאונד היא דרך לאבחן הימצאות של גרורות בחלל הבטן.
השיטה טובה בזיהוי נוזלים בחלל הבטן ולכן יכולה להבדיל היטב בין ציסטה בכבד שהיא שפירה, לבין גידול מוצק בכבד החשוד כגרורתי.
בדיקת טומוגרפיה ממוחשבת (CT) היא סוג מתוחכם יותר של צילום רנטגן, הבונה תמונה תלת־ממדית של פנים הגוף.
בבדיקה זו ניתן לקבל תמונה של הראש, הצוואר, בית החזה והאגן ולבחון הימצאות גרורות באיברים אלה.
הדמיית תהודה מגנטית (MRI) מאפשרת להדגים רקמות רכות עם ניגודיות טובה יותר מאשר בטומוגרפיה ממוחשבת (CT), וללא שימוש בקרינה מייננת.
השימוש הטוב ביותר לבדיקה זו הוא אבחון הימצאות גידולים סרטניים או גרורות במוח או גרורות בעמוד השדרה.
טומוגרפיית פליטת פוזיטרונים (PET - positron emission tomography) מאתרת אזורים בגוף בהם יש פעילות חילוף חומרים גבוהה, האופיינית לגידולים ולגרורות.
כאשר הבדיקה מסתיימת, אותם אזורים בעלי פעילות חילוף חומרים גבוהה "יידלקו".
עם זאת, ישנם תאים סרטניים להם אין פעילות חילוף חומרים גבוהה ולכן לא יזוהו בשיטה זו, וכמו כן, לעיתים "יידלקו" אזורים בהם יש פעילות מוגברת בשל סיבות אחרות שאינן הימצאות תאים סרטניים.
טומוגרפיית פליטת פוזיטרונים בשילוב טומוגרפיה ממוחשבת (PET-CT): בדיקה זו משלבת את שיטת הטומוגרפיית פליטת פוזיטרונים (PET) ושיטת הטומוגרפיה הממוחשבת (CT).
שילוב שתי שיטות אלה יעיל מאוד באיתור מקומות בהם ישנה פעילות חילוף חומרים מוגברת, האופיינית לגידולים ולגרורות.
בשילוב שתי השיטות מתקבל כלי הדמיה היכול להבדיל בין ממצא גרורתי לממצא שאינו כזה ולאפיינו היטב מבחינת גודל ומיקום.
הבדיקה פחות יעילה בממצאים שגודלם פחות מסנטימטר אחד.
אנדוסקופיה מאפשרת התבוננות באיברים פנימיים באמצעות צינור גמיש אשר בקצהו ישנה מצלמה.
לעיתים יוחדר צינור זה בפתחים שקיימים בגוף, כגון פי הטבעת, ולעיתים יצטרך המנתח לעשות חתך קטן דרכו יוחדר הצינור, על מנת לבחון למשל את חלל הבטן.
במהלך בדיקה זו ניתן גם לקחת דגימות מרקמות.
לעיתים קרובות, גם לאחר ביצוע בדיקות רבות, הרופאים לא יהיו בטוחים מהו הממצא החשוד, ויהיה צורך לקחת דגימת תאים מהאזור החשוד ולשלוח אותם לבדיקה פתולוגית.
תהליך לקיחת דגימה קטנה זו קרוי ביופסיה ומטרתו הוא לאבחן האם הממצא החשוד הוא שפיר או סרטני באמצעות בדיקות של חתכי רקמה (היסטולוגיה).
הטיפול נקבע ברובו על פי סוג הגידול הראשוני, גודלו, מיקומו, מספר הגרורות ומיקומן, גיל החולה, מצב בריאותו הכללי וסוג טיפולים שקיבל החולה בעבר, אם בכלל.
בעת הימצאות גרורות, ישנם מספר טיפולים שיכולים להינתן:
בטיפול מערכתי ניתנים חומרים הנודדים בזרם הדם ובכך משפיעים על כל התאים בגוף.
לשיטת טיפול זו שייכים הטיפולים ההורמונליים, כימותרפיה, טיפולים ביולוגיים ורוב הטיפולים הניסיוניים.
לרוב כאשר מתגלות גרורות, הטיפול המערכתי הוא הטיפול הנבחר, כיוון שאם התגלו גרורות באיבר מסוים, סביר כי ישנן גרורות באיברים נוספים גם אם לא אובחנו בשיטות הדימות בשל גודלן הקטן.
בטיפול מקומי מתמקדים על אזור הגרורה בלבד.
לשיטת טיפול זו שייכים הניתוח המקומי להסרת גרורות וטיפול קרינתי, או שילוב של השניים.
לרוב, טיפול מקומי זה ייבחר כאשר יהיה צורך בטיפול חזק, ממוקד ומהיר, וכאשר אין זמן להמתין עד שהטיפול המערכתי יגיע לאזורים בהן ישנן גרורות.
לעיתים, כאשר מדובר בסרטנים להם יש נטייה לשלוח גרורות, לאחר הסרת הגידול הראשוני תהיה המלצה לבצע טיפול מניעתי כדי למנוע התפתחות גרורות באיברים מרוחקים.
כלומר, הטיפול ימנע מתאים סרטניים בודדים שייתכן והגיעו לאיברים מרוחקים להתפתח לגרורות.
הטיפולים המניעתיים יכולים להיות טיפולים מערכתיים או טיפולים מקומיים.
לדוגמה טיפול קרינתי למוח בסרטן הריאות או כימותרפיה לחולות בסרטן השד.
טיפול להקלה בכאב קרוי גם טיפול פליאטיבי והוא ניתן לעיתים בשילוב עם טיפול מערכתי או טיפול מקומי, ובמקרים אחרים כאשר לא ניתן לטפל כלל הוא ניתן על מנת להקל בתסמינים של החולה אשר לא ניתן לעשות דבר על מנת להצילו.
שיטות הטיפול הקיימות ברובן אינן מצליחות לרפא סרטן גרורתי, על אף שישנם כמה סוגי סרטן, כגון סרטן בלוטת הערמונית וסרטן בלוטת התריס שניתנים לטיפול גם לאחר שליחת גרורות.
מדענים רבים בוחנים דרכים חדשות למנוע התפשטות גידולים ראשוניים על מנת לבלום היווצרות גרורות.
לפני שטיפול יהפוך לזמין לחולים ברחבי העולם, הוא צריך להיבחן במחקרים קליניים ולהימצא יעיל ובטוח.
ישנם מחקרים קליניים רבים המתקיימים בבתי חולים, אוניברסיטאות, מכוני מחקר ועוד.
תוצאות של מחקרים קליניים קודמים הובילו להתקדמות בטיפול בסרטן והן לזיהוי, אבחנה ומניעה של המחלה.
גרורות הן הגורם העיקרי למוות בחולי סרטן.
ברוב המקרים, חולים עם מחלה מקומית שאיננה גרורתית ומפושטת הם בעלי סיכויי הישרדות גבוהים יותר משל אלה עם מחלה גרורתית.
ראיות שהצטברו במהלך העשורים האחרונים מצביעות על כך ש-60 עד 70 אחוז מהחולים הם בעלי מחלה גרורתית כבר בעת האבחנה.
בנוסף, חולים שאינם מציגים מחלה מפושטת בעת האבחנה, עלולים לפתח מחלה גרורתית שתצריך טיפול מתאים.
קיומן או העדרן של גרורות, המצביע על התפשטות המחלה, משפיע על דירוג הגידול הסרטני ועל סוג הטיפול שיינתן.
על אף שישנם סוגי סרטן גרורתיים שיוכלו להירפא על ידי טיפולים מסוימים, רוב סוגי הסרטן הגרורתיים הם חשוכי מרפא.
עם זאת, ישנם טיפולים זמינים לכל החולים עם סרטנים גרורתיים.
המטרה העיקרית של הטיפולים הללו היא לשלוט בהתקדמות והתפתחות הגידול ולהקל בתסמינים הנגרמים לחולה בעקבות התהליך הסרטני.
במקרים מסוימים, טיפולים נגד סרטנים גרורתיים יאריכו חיים.
רוב החולים שמתים מסרטן, מתים מסרטן גרורתי.
הגרזן הדני היה גרזן דו-ידני באורך ששקל פי 3 מגרזן רגיל וכלל להב כבד במיוחד.
כדי להפעילו נדרש כוח רב והשליטה בגרזן דרשה תנועה של כל הגוף ולא רק של הידיים או הזרועות.
עוצמת המכה שאפשר היה להפיק באמצעות כלי נשק זה הייתה אדירה.
למעשה, שום דבר - למעט מגן כבד ביותר - לא יכול היה לספוג מכה של גרזן דני ולהישאר שלם.
הגרזן הדני חדר בקלות שריון וניפץ מגנים קלים, כלי נשק ועצמות (הן של בני אדם והן של סוסים).
מקורו של הגרזן הדני הוא באנשי הצפון של סקנדינביה ואנגליה בתקופת הויקינגים.
הוויקינגים היו ידועים בלחימתם האגרסיבית ובשימוש הפופולרי שלהם בגרזנים בגדלים שונים: חלקם חד-ידניים, חלקם בעלי מוט באורך מטר המאפשר שימוש ביד אחת או שתיים ואחרים שנועדו לשימוש דו-ידני בלבד.
הגרזן הדני היה הגדול שבהם ומאחר שהצריך כוח רב, הוא היה בשימושם של יחידות עילית של אנשים חזקים וגדולי מידות במיוחד.
הידועים שבמשתמשי הגרזן הדני היו ההאוסקרלים (Huscarles), יחידות מצבא הקבע של המלך הרולד הסקסוני.
ב-1066 הצליחו ההאוסקרלים להדוף פלישה ויקינגית מהצפון בקרב גשר סטמפורד כאשר לוחמי המשמר החמושים בגרזנים אלו הניסו את הפולשים.
כשבועיים אחר כך פלשו הנורמנים מהדרום ובקרב הייסטינגס, כמו קודם, ההאוסקרלים ניצבו בחזית האנגלית.
הם נלחמו בגבורה וגרמו לנזק רב לחיל הפרשים הנורמני.
לבסוף, הוכרעו ההאוסקרלים על ידי שילוב הפרשים עם הקשתים הנורמנים והם הובסו.
אחרי כיבוש אנגליה ותבוסת הסכסונים נזנח השימוש בנשק כבד זה אך במאה ה-13 התחדש בו השימוש בעקבות ההופעה המחודשת של נשקי מוט באירופה.
לצידו התפתחו כלי נשק דומים כגון הגרזן-חנית, ההאלברד והבארדיש.
הגרזן (AXE) הוא כלי רכב צבאי (רכב סער), שפותח בישראל.
הרכב מאפשר מעבר דרך תנאי שטח קשים, ותפקידו העברת אנשי הסיירות במהירות ובבטיחות אל מוקדי הלחימה.
טרם הוחלט אם להכניסו לייצור סדרתי.
אם וכאשר יגיע לפס הייצור, יהיה הגרזן מסוגל לשאת בין תשעה ל-11 לוחמים, על ציודם המלא.
בהגדרת יעודו הצבאי נאמר כי "עליו להגיע לאתרים קשים לעבירות בקצב תנועה מהיר".
הרכב פותח על ידי עידו כהן בשיתוף עם ענף רכב בחט"ל שליווה אותו משלב השרטוט עד לשלב הניסויים.
רכב השטח המיוחד תוכנן מראש באופן מודולרי המאפשר שינויים לפי הצורך.
המנוע, תיבת ההילוכים ותיבת ההעברה, הושאלו משברולט טרייל בלייזר.
מערכות הדיפרנציאלים והציריות תוכננו על בסיס פריטים המצויים במיצובישי פאג'רו.
מערכות החשמל מיועדות כבר עתה לעמוד בתקנים צבאיים מחמירים.
עלות הרכישה המוערכת לכל רכב עומדת על כ-100,000 דולר.
גְרוּש, גוּרוּש, גֶרְש, קירִש וקוּרוּש (היה ידוע גם בשם "פיאסטר") הם שמות שונים לעריכי מטבעות באזורים שהיו בעבר חלק מהאימפריה העות'מאנית וסביבה.
השוני בשמות נובע מהשפות השונות שבהן משמש המושג (ערבית, אתיו-שמית, עברית וטורקית) ובתעתיקים השונים לאלפבית הלטיני.
מקורו במונח בלטינית-וולגרית: "grossus", קיצור של denarius grossus, "מטבע עבה" שמו של מטבע כסף בערך 12 דנרי.
גם שמו של הגרושן, מטבע ששימש במספר מדינות אירופיות דוברות גרמנית וכן בכמה מדינות מרכז-אירופיות, נגזר מה-"denarius grossus" הלטיני.
הקורוש העות'מאני (בטורקית: kurûş) המקורי היה מטבע כסף גדול מהמאה ה-17, דומה לטאלר האירופי.
עקב פיחות ערכו של הקורוש במהלך השנים, הונפקה ב-1844 לירה טורקית מזהב, שערכה 100 קורוש.
לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית נותר הגרוש כהילך חוקי (לרוב כמאית המטבע הרשמי) במספר מדינות, ביניהן מצרים, ערב הסעודית, סוריה, לבנון וטורקיה עצמה, שבה הוא קרוי קורוש.
במדינות אחרות, כגון ירדן וסודאן, אומץ הגרוש כעריך בעת שקבעו את מטבעותיהם.
העות'מאנים שלטו בארץ ישראל בין השנים 1917-1517. בתקופה זו הונהגו בארץ הן המטבעות העות'מאנים (ביניהם הפארה והקורוש) והן מטבעותיהן של מדינות שונות אשר ניהלו קונסוליות בארץ ישראל (כחלק ממשטר הקפיטולציות).
לאחר הכיבוש הבריטי הונהגה הלירה המצרית כהילך חוקי (בין 1927-1918).
מאית הלירה המצרית הייתה קְרוּש ובעברית "גרוש".
גם לאחר ביטול הלירה המצרית כהילך חוקי בארץ ישראל שרד השם גרוש למשך עשורים רבים בסלנג.
תחילה שימש כשם נרדף ל-10 מיל (שווי של מאית לירה ארץ ישראלית, שהייתה הילך חוקי בא"י בין 1927 ל-1948 כפונט מנדטורי) ושם נרדף ל-10 פרוטות (שווי של מאית לירה ארץ ישראלית שהייתה הילך חוקי במדינת ישראל בין השנים 1948–1952 כלירה של בנק אנגלו-פלשתינה, ובהמשך מאית לירה ישראלית).
למטבע בן 10 מילים היה חור במרכזו ולכן כונה "הגרוש עם החור".
בסופו של דבר שימש ה"גרוש" ככינוי לאגורה, הלא היא מאית הלירה הישראלית (בין 1960 ל-1980) ומאית השקל והשקל החדש.
ביטויים כגון: "פילוסופיה בגרוש", "פסיכולוגיה בגרוש" מבטאים התייחסות לעגנית להתבטאויות הנתפסות כשטחיות.
כמו כן ידוע הביטוי "לראות את העולם דרך החור של הגרוש", המתאר באופן מליצי תאוות בצע נטולת ערכים.
הביטוי "כשבגרוש היה חור" משמש להתייחסות נוסטלגית לתקופת היישוב (כך לדוגמה בשירו הידוע של יוסי גמזו "איפה הן הבחורות").
המונח שרד גם בתרבות הילדים, שבה שירי משחק מועברים בעל-פה מדור לדור.
גרוֹש היה מטבע (לעיתים שם בלתי רשמי, בלשון דיבורית) ששימש בכמה מדינות אירופיות דוברות גרמנית וכן במספר מדינות מרכז אירופיות (בוהמיה, פולין) ונסיכויות ברומניה.
מקור השם במונח בלטינית וולגרית "grossus", קיצור של denarius grossus, "מטבע עבה".
שמו של הגרוש, שהיה נהוג באזורי האימפריה העות'מאנית וסביבתה, נגזר מאותו מקור לטיני.
שמות כ"גרושן", "גרוסוס", "גרוס", "גרוש" ועוד שימשו בימי הביניים כשמם של כל מטבעות הכסף העבים, בניגוד למטבעות כסף דקים כמו הדנייר הצרפתי והפני.
שוויו ההיסטורי של המטבע היה בין מספר דנאריוס לתריסר.
ב-1193 הונפק גרוסו ונציאני בוונציה.
ב-1271 הוא הונפק על ידי הדוכס מיינהרד מאזור טירול.
במהלך ימי הביניים הוטבע המטבע במדינות נוספות ובגרסאות שונות של שמו: באנגליה הוטבע הגרוֹט (Groat) (החל מ-1279), בבוהמיה הוטבע מ-1300 הגרוש הפראגי, שבהמשך אומץ על ידי מרבית מדינות מרכז אירופה, ובפולין הוטבע החל מ-1367 הגרוֹש הקרקובי, שהיה שווה ערך ל-12 דנאריוס.
במהלך השנים ויתרו חלק מהמדינות על הגרוש, בעוד שבאחרות ערכו הופחת.
בפולין למשל, הלך משקל מטבע הכסף וקטן עד שב-1752 הוא הוחלף במטבעות נחושת בעלי אותו שם.
כיום מצוי בשימוש בפולין מטבע בשם גרוֹש, שערכו מאית הזלוטי.
בגרמניה במאה ה-18 שימש הגרוש בעיקר במדינות הצפוניות כמטבע שערכו 12 פפניג השווים ל-1/24 רייכסטאלר (שווה ערך ל-1/32 קונוונציונסטאלר של האימפריה הרומית הקדושה).
במאה ה-19 שונתה שיטת המטבע - בפרוסיה הונהג החל מ-1821 הטאלר, ששוויו 30 גרושן.
לאחר איחוד גרמניה והמעבר לשיטה עשרונית, נקבע המארק כמטבע הראשי, הנחלק ל-100 פפניג.
הגרושן נותר ככינוי סלנג למטבע של 10 פפניג.
המילה פחות פופולרית מאז המעבר לאירו, אולם עדיין נשמעת לעיתים, בעיקר מפי הדור המבוגר.
הגרושן האוסטרי, ששוויו היה מאית השילינג, הונפק בין 1924–1938 ובין 1945–1999 עד להצטרפות אוסטריה לגוש האירו באותה השנה.
באוקראינה גרוש היא מילת סלנג לקופיקה, מאית ההריבניה.
גם המילה האוקראינית ל"כסף" נגזרת ממילה זו.
בבולגריה שימש הגרוֹש כהילך חוקי עד שהוכנס למחזור הלב במאה ה-19. המילה משמשת עדיין כשם כללי למטבע או כסף בכמה ביטויים ופתגמים וכן בסיפורי עם ובסיפורים שעלילתם מתרחשת בעבר.
גרוש (Grosz) הוא המטבע הקטן ביותר של המטבע הפולני, הזלוטי (Złoty).
זלוטי אחד שווה ל-100 גרוש.
גרז סלווה (בפולנית: Gersz (Hersz, Georg, George, Henryk Jerzy) Salwe (Salve); 12 בדצמבר 1862, ורשה – 15 בדצמבר 1920, לודז') היה שחמטאי יהודי-פולני ותעשיין מצליח.
בשנת 1897 הגיע סלווה למקום השני באליפות לודז'.
בשנת 1898 הוא ניצח באליפות לודז'.
בשנת 1903 הגיע למקום הרביעי באליפות השלישית של רוסיה שהתקיימה בקייב (ניצח: מיכאל צ'יגורין).
סלווה הגיע לשיא הקריירה השחמטאית שלו בשנת 1906, עת ניצח באליפות הרביעית של רוסיה שהתקיימה בסנקט פטרבורג.
הוא הקדים בתחרות זו את עקיבא רובינשטיין ובנימין בלומנפלד.
בשנת 1906 הגיע למקום הרביעי בתחרות לודז' ובאותה שנה הגיע למקום השלישי בתחרות נוספת.
באותה שנה חלק מקום 6-7 בתחרות נירנברג (ניצח: פרנק מרשל) וחלק מקום 5-6 בתחרות אוסטנדה (ניצח: קרל שלכטר).
בשנת 1907 הגיע למקום הרביעי בתחרות לודז' ולמקום השמיני בתחרות אוסטנדה.
באותה שנה הגיע למקום התשיעי בתחרות קרלסבד (ניצח: עקיבא רובינשטיין).
באליפות החמישית של רוסיה שהתקיימה בלודז' חלק מקום 3-4 עם אז'ן זנוסקו-בורובסקי אחרי עקיבא רובינשטיין ושמעון אלאפין.
בשנת 1908 הגיע למקום ה-13 בווינה, חלק מקום 7-9 בפראג, הגיע שני, אחרי פרנק מרשל בתחרות דיסלדורף, הגיע שלישי, אחרי עקיבא רובינשטיין ופרנק מרשל בתחרות לודז' והגיע שני, אחרי שמעון אלאפין בתחרות ורשה.
בשנת 1909 חלק מקום 8-10 בתחרות סנקט פטרבורג.
(ניצחו: עמנואל לסקר ועקיבא רובינשטיין).
באותה שנה הגיע למקום החמישי באליפות השישית של רוסיה שהתקיימה בווילנה (ניצח: עקיבא רובינשטיין).
בשנת 1910 חלק סלווה מקום 11-14 בתחרות המבורג (ניצח: קרל שלכטר).
בשנת 1911 חלק מקום 17-18 בתחרות קרלסבד (ניצח: ריצ'רד טייכמן), באותה שנה חלק מקום 2-3 עם אלכסנדר פלמברג, אחרי עקיבא רובינשטיין בתחרות ורשה.
בשנת 1912 הגיע למקום השלישי בתחרות ורשה, באותה שנה חלק מקום 9-11 בתחרות באד פיסטיאן, הגיע למקום העשירי בתחרות וילנה, באליפות רוסיה השביעית (ניצח: עקיבא רובינשטיין), הגיע למקום השלישי בתחרות לודז', אחרי יפים בוגוליובוב ואלכסנדר פלמברג.
בשנת 1913 ניצח סלווה בתחרות לודז', וחזר על ניצחונו באותה תחרות בשנת 1914. באליפות השמינית של רוסיה חלק מקום 10-11 (ניצחו: אלכסנדר אלכין ואהרון נימצוביץ').
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא הגיע שני בתחרות לודז' בשנת 1915, ניצח ב-1916 והגיע שני, אחרי עקיבא רובינשטיין בשנת 1917.
סלווה קיים מספר דו-קרבות בלודז'.
בשנת 1903 סיים בתיקו דו-קרב מול עקיבא רובינשטיין +5 -5 =0 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
בין השנים 1913–1914 הוציא לאור עיתון ביידיש בשם Ershte Jiddishe shakh-zeitung.
לבן: גרז סלווה שחור: עקיבא רובינשטיין לודז' 1907
לבן: עקיבא רובינשטיין שחור: גרז סלווה לודז' 1907
לבן: גרז סלווה שחור: עקיבא רובינשטיין קרלסבד 1907
לבן: עקיבא רובינשטיין שחור: גרז סלווה לודז' 1908
גֵרְשׁ רוטלוי (בפולנית: Gersz (Georg, George, Gersh) Rotlewi (Rotlevi, Rotlevy); 18 באוגוסט 1889 – דצמבר 1920) היה שחמטאי יהודי-פולני.
נולד בוורשה, אולם עבר להתגורר בלוד'ז אולם וחי תקופה ארוכה בהמבורג.
שהה תקופה מסוימת ב-1904 בניו יורק, שם התגורר גם דודו.
בשנת 1906 חלק רוטלוי מקום 5–6 בתחרות שהתקיימה בעיר לודז' (ניצח: עקיבא רובינשטיין.
בשנת 1907 הגיע למקום השלישי בתחרות לודז' (ניצח עקיבא רובינשטיין ומקום שני דוד דניוסצבסקי).
רוטלוי הגיע למקום השישי באליפות רוסיה החמישית (ניצח: עקיבא רובינשטיין) ולמקום השני בתחרות אוסטנדה (ניצח: היילמן).
בשנת 1908 הגיע למקום הרביעי בתחרות המשנית בפראג (ניצח: קארל טרייבל).
בשנת 1909 חלק רוטלוי מקום ראשון עם דוד דניוסצבסקי בתחרות לודז, והגיע למקום השני, לאחר אלכסנדר אלכין בתחרות סנקט פטרסבורג.
בשנת 1910 חלק מקום ראשון עם עקיבא רובינשטיין בתחרות ורשה, וניצג בתחרות המבורג דרג ב' ; ניצחון שזיכה אותו בתואר אמן ובזכות להתמודד בתחרות קרלסבאד 1911.
בשנת 1911 חלק מקום 2–4 בתחרות קלן (ניצח: משה לובצקי), הגיע למקום הרביעי בתחרות קרלסבאד 1911 (ניצח: ריצ'רד טייכמן) והגיע למקום השני בתחרות מינכן (ניצח: שמעון אלאפין).
בדצמבר 1911 השתתף בטורניר באמסטרדם, אולם לאחר כמה משחקים, עקב התפרצות מחלת עצבים קשה (Neuropathy) נאלץ לפרוש ממשחק ואושפז בסנטוריום.
בעקבות המחלה סבל מהתקפי חרדה ודיכאונות.
הסופר הגרמני ארנסט יונגר היה מיודד עם רוטלוי (שהיה מבוגר ממנו בשש שנים) ומספר עליו בפסקה בספר שהופיע בגרמנית ב-1967.
גרז רוטלוי נפטר בשנת 1920 בלודז' ממחלת השחפת, בגיל 31.
לבן: גרז רוטלוי שחור: עקיבא רובינשטיין לודז' 1907
גרזן קרח הוא כלי עזר לטיפוס על הרים ולמעבר מסלולי שלג, קרח ומסלולים מעורבים (Mixed).
גרזן קרח הוא כלי שימושי ביותר בטיפוס: הוא משמש כעזר בטיפוס, בקטעים תלולים, כעגינה טמונה (Deadman's anchor), כיתד לאוהל, ככלי לחציבה בקרח, כדי לחפור בשלג ועוד.
מיומנות חשובה ביותר שבה נעזרים בגרזן קרח היא בלימת נפילה: מספר טכניקות בהם יכול המטפס לבלום את עצמו בעזרת גרזן קרח.
לגרזן הקרח מספר חלקים: ידית, ראש, חוד, מכוש או פטיש וקוץ.
ידית הגרזן עשויה להיות ישרה או מעוקלת בצורות שונות.
ידיות ישרות מקלות על נטיעה של הגרזן בשלג לשימוש כאחיזה או כעגינה.
ידית שאינה ישרה מקשה על החדרת הגרזן לשלג.
לגרזנים טכניים יש לרוב ידיות עם כיפוף קל באזור האחיזה של הידית, או קימור לאורך כל הידית.
כיפוף באזור האחיזה נותן לפיתה טובה ומונע מפרקי אצבעות הידיים להחבט בקרח עם כל מכה.
ידית שהיא כולה קמורה מתאימה יותר ליציאה מקטעים שליליים (קטע שבו השיפוע הפוך בכיוונו ממדרון), כיוון שיש קטע ארוך של הידית שיכול לדלג על מדרגה בקרח.
יש גרזנים להם ציפוי גומי על הידית, המעניק אחיזה טובה יותר ושיפור החיכוך.
הגומי עוזר גם בשמירה על חום הידיים.
עם זאת, ציפוי הגומי מקשה על החדרת הגרזן לשלג ונוטה להתקלף לאחר שימוש רב.
צורת החוד קובעת את הכיוון בו החוד נכנס לקרח עם משיכה כלפי מטה.
כיוון זה משפיע על הקלות והמהירות בו החוד חודר לקרח.
צורות חוד שונות על פי הזווית
זווית חדירה חיובית: כאשר החוד מצביע לכיוון הידית.
זווית חיובית מקלה על בלימה בעזרת הגרזן.
זווית חדירה נייטרלית: כאשר החוד ניצב לידית.
זווית חדירה שלילית: כאשר החוד מצביע מן הידית והלאה.
בעיקר בטיפוס קרח טכני, מפלי קרח וקרח תלול.
צורות חוד שונות על פי השימוש
קלאסי - חוד קלאסי מצוי בעיקר בגרזני הליכה והחוד בהם הוא קמור במקצת.
טכני - חוד טכני צורתו קעורה והוא מצוי, מופיע בגרזנים טכניים.
חלול - חוד סופר-טכני המיועד בעיקר לקרח של מים.
צורתו היא של צינור חלול, והוא נחשב מיושן וכמעט אינו בשימוש.
קיימים שני סטנדרטים לגרזני קרח:
Basic - B - גרזנים בעלי ציון זה מיועדים לחציית קרחונים וטרקים על שלג.
יש להם ידית שהיא חזקה מספיק לשימוש כעגינה.
גם החוד והראש עוברים מבחנים בהתאם.
Technica T - גרזנים בעלי הסימון הזה מיועדים לטיפוס הרים ולטיפוס טכני.
הם חזקים בכ - 30% לפחות מגרזני B, ומיועדים לשימוש אגרסיבי בהרבה: פיתול החוד על ידי תקיעתו בחריצי סלע, שימוש בראש הגרזן כבפטיש ועוד.
חלק מהדגמים ניתן למצוא עם שני הסטנדרטים, לפחות עבור החוד.
חודים של גרזנים מסטנדרט B הם דקים וקלים יותר ואינם מיועדים לטיפוס מסלולים מעורבים (mixed routes), טיפוס סלע (dry tooling) וכיוצא באלו.
לעומת זאת, חודים בסטנדרט B מתאימים לטיפוס מסלולים שיש עליהם קרח בלבד, כי הם חודרים לקרח בקלות, עקב היותם דקים יותר.
חודים של T הם רב שימושיים, ומתאימים לשימוש יבש (dry-tooling) ולמסלולי קרח.
מאידך, הם כבדים יותר ועבים.
גרזן הליכה הוא גרזן קרח ארוך בעל מוט ישר, באורכים שבין 60 ל-90 ס"מ, המשמש לטיפוס שלג וקרח לא תלול.
על מנת למצוא את האורך המתאים, עומדים על משטח מאוזן.
הגרזן, כשהוא אחוז ביד, אמור להגיע בדיוק עד הרצפה או להיות באוויר בדיוק מעל לרצפה.
ככל שהשטח תלול יותר, קל יותר לשלוט בגרזן קצר יותר.
להליכה בשטח לא תלול ניתן לקחת גרזן מעט ארוך מדי, אך גרזן ארוך הופך מסוכן במדרונות תלולים ומקשה על בלימה עצמית של נפילה.
בזמן טיפוס מדרונות שלג משתמשים בראש הגרזן כאחיזה, כאשר הידית נטועה בשלג לכל אורכה.
במקרה כזה, ידית ארוכה מאלצת להרים את היד גבוה בכל פעם שרוצים לשלוף את הגרזן, וגורמת להתעייפות שלא לצורך.
בשנים האחרונות מופיעים יותר ויותר גרזני הליכה עם מאפיינים של גרזנים טכניים: כיפוף קל בידית, זוויות חדירה שונות של החוד ועוד.
גרזנים טכניים הם גרזני קרח המשמשים לטיפוס קרח תלול ומפלי קרח.
גרזנים ארוכים מאלו קשה להניף מעל הראש על מנת לבצע מכה טובה שתחדור את הקרח.
גרזנים טכניים מגיעים בזוגות, אחד לכל יד.
לרוב, החוד שלהם בזווית חדירה חיובית לקרח והפעלת עומס על הידית (shaft) גורמת להחדרה של הגרזן לעומק רב יותר בקרח.
לגרזנים בקבוצה זו ידית קמורה או כפופה להגנה על פרקי האצבעות מפגיעה בקרח ולמעבר טוב יותר של בליטות בקרח.
בשנים האחרונות הופיעו גם גרזנים ייעודיים למסלולי קרח טכני במיוחד ולתחרויות.
גרזנים אלה הם ללא רצועה ועם שניים או שלושה מקומות אחיזה לאורך הידית.
שתי תכונות אלה מאפשרות להחליף ידיים על הגרזן, להתרומם גבוה יותר בלי להעביר את הגרזן (לאחוז גבוה יותר) ולהחליף גרזנים בין הידיים.
בעת בלימה של נפילה עם גרזנים טכניים יש להיזהר במיוחד.
זווית הכניסה החיובית גורמת לחדירה של החוד בבת אחת לתוך הקרח ומקשה ביותר על בלימה עצמית.
קיימות עדויות של מטפסים שניסו זאת ופרקו את הכתף עקב המשיכה הפתאומית.
בכל זוג של גרזנים טכניים, מגיע גרזן אחד עם חלק אחורי בצורת מכוש והשני עם חלק אחורי בצורת פטיש.
מטפסים של מסלולים אלפיניים טכניים נוהגים לקחת גרזן שלישי, קצר וקל מאוד, למקרה חרום.
גרזן מקור הברווז (Duck bill axe) הוא גרזן עשוי ברונזה, שהופיע במזרח התיכון בראשית תקופת הברונזה התיכונה 2 (1550-2000 לפנה"ס).
גרזן זה התפתח טיפולוגית מגרזן העיניים (fenestrated axe) שהיה בשימוש בתקופת הברונזה הביינימית (2000-2300 לפנה"ס).
הגרזן נמצא בחפירות בארץ ישראל.
בין השאר, שלושה גרזני "מקור הברווז" התגלו בקברים מתקופת הברונזה התיכונה IIA באתר הארכאולוגי חפירות גשר ליד קיבוץ גשר.
גרזן זה מצויר בציור קיר בקבר בני חסן שבמצרים התיכונה; בציור נראה איש שמי מחזיק את הגרזן בצורה הפוכה, דבר שמלמד כנראה שפניו לשלום.
גרזן זה מופיע גם בידו של חבדד, אחיו של נסיך כנען, באחת מהחריטות שנתגלו בסרביט אל-ח'אדם, אזור מכרות הטורקיז בסיני, שבו נתגלה הכתב האלפביתי הקדום ביותר הידוע לנו, מהאלף השני לפנה"ס.
גרור ושחרר הוא מונח בתחום המחשוב, הלקוח מעולם התוכן של הממשק למשתמש.
מדובר במחווה (gesture, פעולת משתמש) אשר לפיה משתמש המחשב מסמן ובוחר רכיב תוכנה גורר אותו למקום אחר על המסך ושם עוזב אותו.
זוהי אחת הדרכים ליצירת אינטראקציה בין משתמש לבין תוכנה.
פעולת הסימון עצמה יכולה להיות במספר דרכים, למשל: באמצעות העכבר - לחיצה בנקודת התחלת הסימון, החזקת כפתור העכבר במצב לחוץ, הזזת הסמן על פני האזור אותו רוצים לסמן, ולסיום - עזיבת כפתור העכבר.
דרך אחרת או נוספת לסימון היא באמצעות הקלקה כפולה על הרכיב.
במסכי מגע דרך הסימון היא באמצעות "מריחת" האצבע על פני הקטע אותו רוצים לסמן.
נקודת העזיבה יכולה להיות רכיב תוכנה אחר, למשל: כפתור, שדה טקסט, או כל רכיב תצוגתי אחר.
פעולה העזיבה עצמה גורמת ליצירת אירוע בתוכנה, ובהתאם לכך מתרחשת תגובה.
דוגמה לפעולת "גרור ושחרר": המשתמש מסמן קטע טקסט במסמך, ולאחר מכן גורר ועוזב אותו במקום אחר במסמך.
התוצאה היא העברת הטקסט מנקודת המוצא אל נקודת היעד.
פעולת "גרור ושחרר" אינה מובנית באופן אוטומטי בכל תוכנה, ועל מתכנת המערכת לשלבה במקומות המתאימים, בהתאם לתכנון.
לכאורה, קל ופשוט להשתמש בתכונה זו כאשר היא קיימת, אולם מצד אחר, לא תמיד המשתמש מודע לקיומה כלל.
עובדה זו עלולה לפגום ברמת השימושיות של פעולה זו.
להלן רשימת הצעדים שיש לבצע על מנת לקיים פעולת "גרור ושחרר":
הבאת הסמן אל נקודת תחילת הרכיב אותו רוצים לסמן
לחיצה והמשך החזקת הכפתור השמאלי של העכבר (או כל התקן הצבעה אחר) במצב לחוץ.
תוך כדי כך, הזזת הסמן כך שהרכיב יסומן בתצוגה
גרירת הרכיב אל נקודת היעד
עזיבת הרכיב בנקודת היעד על ידי שחרור כפתור העכבר
פעולת הגרירה עצמה דורשת מאמץ פיזי רב יותר מהמשתמש מאשר היה הזזת העכבר ללא לחיצה על כפתוריו.
מסיבה זו קשה לגרור את הרכיב במהירות ובאופן מדויק (ראה חוק פיט - Fitts's law).
יחד עם זאת, לפעולת "גרור ושחרר" יש יתרון בולט והוא - שרשור שתי פעולות נפוצות ונחוצות לכדי פעולה אחת.
הסינרגיה המושגת כאן עולה לאין ערוך על חלופתה בביצוע פעולות בדידות ומתמשכות.
שימוש רב מדי בפעולת "גרור ושחרר" עלול לגרום לעומס יתר ולהתעייפות השרירים באזור כף היד המפעילה את העכבר.
שימוש באותו כפתור גם לסימון רכיב וגם לגרירתו.
פעולה לא מדויקת מצד המשתמש עלולה לגרום להזזת הרכיב במקום לסימונו בלבד.
נקודת שחרור הרכיב עשויה להיות נסתרת מהמשתמש וממוקמת מתחת לרכיב אחר.
במצב זה יהא על המשתמש להפסיק את פעולת הגרירה, לוודא כי גם נקודת המוצא וגם נקודת העזיבה תהיינה חשופות בפניו, ורק אז להתחיל שוב בגרירה והשחרור.
במערכת ההפעלה Mac OS X שורת התפריט שבראש המסך תוכננה כך שתשמש כ - "אזור ביטול גרירה", כלומר - השלכה לאזור זה מבטלת את פעולת הגרירה.
השימוש במערכות ההפעלה של מקינטוש
בתחילת עידן המקינטוש נקראה בזמנו פעולת "גרור ושחרר" בשם "הקלק וגרור" (Click and Drag), ותפקידה היה לסייע בביצוע פעולות על קבצים, למשל: העתקם והעברתם בין דיסקים וספריות.
מערכת ההפעלה System 7 הוסיפה את האפשרות לפתוח מסמך באמצעות יישום על ידי שחרור צלמית המסמך הנגרר על צלמית היישום.
במערכת ההפעלה System 7.5 השימוש בפעולת "גרור ושחרר" הורחב גם לביצוע פעולות הקשורות לזיכרון, כמו למשל: העתקה והעברת טקסט בתוך מסמך, או לתוך קובץ.
ברוב שנות קיומן של מערכות ההפעלה של מקינטוש, נעשה שימוש בעכבר בעל כפתור יחיד, אשר ביצע מגוון רב מאוד של פעולות, לרבות "גרור ושחרר".
מסיבות ארגונומיות (של הנדסת אנוש), ומתוך מחשבה להקל על המשתמש לבצע את כל אותן פעולות בהן היה אמור לתמוך, תוכנן העכבר כך שכפתור ההפעלה היחיד שלו היה גדול מאוד יחסית למשטח העכבר העליון.
סביבת העבודה של מערכת הפעלה זו תומכת בביצוע פעולת "גרור ושחרר" על ידי שימוש בכפתור המשני של העכבר (לאו דווקא הכפתור השמאלי, אלא זה שהוגדר להיות משני).
הכפתור הראשי תוכנן לשמש למטרות סימון ובחירה.
מערכת ההפעלה "חלונות" תמכה מראשיתה בפעולת "גרור ושחרר" המוכרת לנו היום.
מפרט ההגדרות של HTML5 כולל תמיכה מלאה בפעולת "גרור ושחרר".
התמיכה בנושא זה מתבטאת ביכולות הבאות (בהתאם לצורך):
גרירה ושחרור של טקסט וקוד HTML.
גרירה ושחרור של רכיבים HTML-ים.
הדפדפנים גוגל כרום וספארי, וכן אפליקציית Gmail של Google, תומכים ב"גרור ושחרר" של תמונות וצרופות (Attachments) להודעות דואל.
מסכי מגע תומכים אף הם, באופן טבעי, בפעולת "גרור ושחרר", אלא שבהם הפעולה מתבצעת באופן שונה במעט: לחיצה ארוכה על הפריט גורמת לסימונו או בחירתו, ולאחר מכן על המשתמש לגרור את הפריט המסומן אל נקודת היעד ולעזבו שם.
פעולת "גרור ושחרר" היא צורת תפעול בסיסית בסביבות פיתוח תוכנה, למשל: Microsoft Visual Studio.
סביבות פיתוח מדורות קודמים היו ברובן טקסטואליות, כלומר, מבוססות על כתיבת שורות קוד בשפת תכנות.
בסביבות הפיתוח המתקדמות יותר כדוגמת Microsoft Visual Studio, פיתוח התוכנה מבוסס מאוד על גרירת רכיבים גרפיים על המסך, ולאחר מכן עדכון רשימות קוד.
יתרה מכך, כבר כתוצאה מגרירה ושחרור של רכיב, לדוגמה: כפתורים, כותרות וכו', סביבת הפיתוח יוצרת קוד תוכנה תשתיתי, שהוא בסיס להמשך הפיתוח (לדוגמה: שימוש ברכיבי WPF היוצר קוד XAML).
גרירת ושחרור קובץ או צלמית יישום כדי למחקו מהמערכת.
גרירת קובץ מסמך או קובץ נתונים ושחרורו מעל צלמית היישום המטפל בו, למשל: גרירת מסמך טקסט ושחרורו מעל הצלמית המפעילה את וורד תגרום לפתיחת המסמך בתוך תוכנת וורד.
העתקה והעברת קבצים בין ספריות.
סידור מחדש של הצלמיות הנמצאות בשולחן העבודה.
גרירת כלי עבודה גרפיים אל עבר משטח העבודה תגרום להפעלתם שם.
יצירת שיוך בין שני רכיבים חזותיים על המסך.
גרזן קרב או גרזן מלחמה הוא גרזן שעוצב ככלי נשק למטרות לחימה ביד אחת או בשתי ידיים.
מאחר שייעודם הוא פגיעה בבני אדם ולא ביקוע עצים, גרזני קרב הותאמו למשימה זו ושקלו פחות ממקביליהם אשר נועדו לעבודה וראש הגרזן היה בעל פרופיל להב צר לטובת שיפור ביצועי החיתוך.
ישנו מגוון רחב של גרזני קרב, בעלי צורות וגדלים שונים, ניתן להכליל כי רוב גרזני הקרב שקלו בין 500 גרם ל- ואורך הידית נע מ-30 ס"מ ועד ל-.
השימוש בגרזן ככלי נשק הוא קדום כהמצאת הגרזן עצמו, והיה קיים כמעט בכל התרבויות האנושיות לאורך ההיסטוריה.
עקרון הפעולה של המרכזי של הגרזן הוא הנפה וריכוז האנרגיה הקינטית אל הלהב אשר נמצא בקצהו, (הידית של הגרזן פועלת כמנוף ומגבירה את המומנט המועבר אל להב הגרזן).
לצד זאת, היו גרזנים אשר שימשו להטלה, גרזנים עם דוקרנים היוצאים מראש ומגב הלהב, פטיש היוצא מגב הלהב או להב גרזן אשר מושחז גם בחלקו התחתון לטובת "גריפה" של מגנים או תפיסה של גפיים/חלקי שריון בדומה לקרס.
הגרזנים היו כלי נשק פופולרי לאורך אלפי שנים, ממגוון סיבות, המרכזיות שבהן:
גרזנים דרשו מעט חומרי גלם: עץ וראש פלדה (או ברזל, ברונזה ובתקופות עתיקות מאוד אפילו אבן).
עלו פחות מכלי נשק יותר מורכבים כגון חרבות.
היו בשימוש נרחב ככלי עבודה והעבודה עימם הייתה "מוכרת".
גרזני הקרב היו נשק התקפי יעיל ועוצמתי, והגדולים שבהם יכלו אף לבקע מגינים ולחדור שריון.
יודגש כי, הצורה המוכרת, של ראש שטוח עם להב רחב (אשר לעיתים מזכיר חצי סהר) מזוהה בעיקר עם עמים אירופאים ועמים מן המזרח.
באשר לגרזן דו-ראשי, אלו כמעט ולא היו בשימוש באירופה אך מוכר שימוש בעולם האסלאם.
ישנן עדויות רבות של שימוש בגרזני קרב לאורך תקופות שונות, להלן מספר דוגמאות לשם ההמחשה:
ממצאים של ראשי גרזני קרב מברונזה אותרו בסין ובמצרים ומוערכים כבני אלפי שנים.
ממצאים של ראשי גרזן מברונזה או מברזל, נמצאו ביוון ומעורך ששימשו ביוון העתיקה.
שטיח באייה (המאה ה-11) ניתן לראות אבירים נורמנים, לבושי שריון טבעות/שריון שרשראות ואוחזים בגרזנים.
השבטים הוויקינגים נודעו בשימוש בגרזנים בעלי שימוש כפול (עבודה ולחימה) במסגרת הפשיטות שביצעו למרכז וצפון אירופה (המאות ה-8–11 לספירה).
מעבר לכך שהכלי היה זול יותר מחרבות, הוא שימש לא מעט מצוותי הוויקינגים לעבודות תחזוקה ומחנאות בעת מסעותיהם.
כמו כן, בוצע שימוש בגרזני לחימה ייעודיים כגון גרזנים דניים.
תיעוד אודות סטיבן, מלך אנגליה אשר השתמש בגרזן דני ארוך בעת קרב לינקולן (1141, המאה ה-12)
קשתים אנגלים במהלך מלחמת מאה השנים (מאות 14–15) נשאו עימם גרזן קטן ככלי נשק משני להגנה עצמית וככלי עבודה.
לקראת המאה ה-16 וכניסת אבק השריפה לשדה הקרב לצד הוזלה בעלויות של הכנת חרבות, נצפה פיחות בשימוש בגרזנים בשדה הקרב האירופאי ומרחבים נוספים, אף על פי שהיה בשימוש בקרב צבאות שונים, תפקידו עבר לאיטו בתור כלי תחזוקה ולעיתים ככלי ביחידות הנדסיות.
כיום ניתן לראות שימוש מועט של טומהוקים מודרניים בקרב יחידות שונות.
סוגים נפוצים של גרזני קרב
"חודרי שריון": עם התפתחות המיגון והשריון התפתחו גרזנים המסוגלים לאתגר ולעקוף מיגון בדרכים שונות: הבולטים שבהם אשר היו בשימוש עמים אירופאיים: גרזנים ליד אחת עם "זקן" חלק תחתון בולט אשר נועד להיתפס במגן היריב ולהסיטו ובכך להשאיר את היריב חשוף.
גרזנים עם דוקרן "מקור" בראש הגרזן או בחלקו האחורי אשר נועדו לחדור חריצים בשריון או לעקם חלקים ממנו ולהגביל את תנועת הלובש, בדומה לשימוש שנעשה בפטיש קרב וגרזן-חנית (Poleaxe).
הגרזן הדני: גרזן דו-ידני באורך של בעל ראש יחסית רחב אך דק, בניגוד לתדמיתו הגרזן הדני שקל "רק" והיה בעל פרופיל דק, לשיפור יכולות החיתוך.
גרזן זה היה בשימוש השבטים הוויקינגים והפך לפופולרי בחלקים נוספים באירופה במהלך המאות 10–11.
גרזן-השלכה "פרנציסקה": גרזן הטלה שהיה בשימוש, בתחילת ימי הביניים, בעיקר בידי הפרנקים.
ברדיש : גרזן מזרח אירופאי, היה בשימוש בעיקר בין המאות ה-14 ל-18. זהו גרזן דו-ידני, בעל להב ארוך יחסית לגרזן (כ-60 ס"מ) אשר נפרס כחצי סהר שטוח, המוט היה לרוב באורך 1.5 מטר.
נשק מוט (Pole Weapone): זהו שם כללי למוט ארוך () שבקצהו מותקן ראש פלדה בעל להב ודוקרנים בצורות שונות, לחלקם היה ראש המשלב להב המזכיר גרזן כגון ההאלברד.
נשק זה נועד בעיקר לשימוש בדבוקה של חיילים במבנה צפוף.
רבים נוטים לבלבל בינו לבין גרזן על מוט ארוך (גרזן-חנית, Poleaxe), זהו כלי קצר יותר (1.2–2.0 מטר), אשר יועד לחדור את שריונות הפלדה של הלוחמים האירופאיים במאות ה-14–15, נשק זה היה בעל ראש גרזן או פטיש או שניהם, לרוב בשילוב דוקרן ויועד לשימוש בדו-קרב או בידי לוחם בודד.
ראש הגרזן בפריטים אלו היה לרוב קטן על מנת לרכז את האנרגיה הקינטית בעת השימוש.
גרזן טומהוק: גרזן קל שהיה בשימוש האינדיאנים באמריקה.
לרוב היה מעוטר בסמלים מתרבותם ואף הגדילו לעשות בתקופות מאוחרות יותר כאשר שילבו את הטומוהוק עם כלי אחר שהיה בשימוש נפוץ אצל האינדיאנים בשעתו - המקטרת כאשר החלק של הידית שנעשה חלול שימש פייה.
טעות נפוצה היא לחשוב שגרזן זה שימש לקרקף את קורבנותיהם של האינדיאנים, למעשה זו תוצאה של פעולה שנעשתה בסכין.
גרז'בילה ונצלאוסקאיטה (בליטאית: Gražbylė Venclauskaitė; 31 במאי 1912, ריגה – 1 בפברואר 2017, ליטא) הייתה עורכת דין ליטאית וחסידת אומות העולם מליטא.
אביה של ונצלאוסקאיטה היה עורך דין ואמה - שחקנית.
סנדקה היה הפילוסוף והסופר וידונס , מראשי האגודה התאוסופית בליטא.
במלחמת העולם הראשונה התגוררה ונצלאוסקאיטה בטולה שברוסיה.
בשנת 1930 סיימה את לימודיה בגימנסיה בשאוולי והחלה לימודי משפטים בקובנה.
בשנת 1937 הוסמכה בתור עורכת דין.
היא הייתה שופטת ומשנת 1941 - נוטריונית ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית.
משנת 1944 הייתה משפטנית בקובנה, ומשנת 1947 עד פרישתה ב-1981 הייתה משפטנית בשאוולי.
סטניסלבה ונצלאוסקיינה (Stanislava Venclauskienė), אמה של גראז'בילה, הייתה ידועה בשאוולי בזכות העובדה שהיא גידלה בביתה כשמונים יתומים נטושים.
בשנות מלחמת העולם השנייה פתחה ונצלאוסקיינה מתפרה בביתה ובה העסיקה כמעט חמישים יהודיות.
כך סייעה לפרנסת משפחותיהן, שחיו בגטו שאוולי.
זאת עשתה בעזרת בנותיה, גרז'בילה ודנוטה.
בסוף 1941 נרצחו הנשים היהודיות מהעיירה טלז בבורות ירי.
שתיים מהן, אטה בלנק ובתה אניקה-חנה, היו בין היהודיות שנורו אך לא נהרגו, וזחלו מהבור חזרה לגטו טלז.
אטה הצליחה לצאת בחשאי מהגטו ויצרה קשר עם מכרה ליטאית.
זו השיגה לבלנק אישור עבודה בביתה והסתירה אותה גם כשציוו הגרמנים על כל יהודי טלז להיכנס לגטו.
בלנק ובתה נשארו בבית המכרה עד שהלשנה אילצה אותן לעזוב.
לאחר מכן הגיעו לשאוולי וניצלו בידי ונצלאוסקיינה, שקלטה אותן בביתה.
לפחות חמישה יהודים נוספים הסתתרו בביתן של ונצלאוסקיינה ובנותיה.
בני משפחת ונצלאוסקיינה הסתירו את היהודים למרות עונש המוות שהוכרז על ידי הכובשים הגרמנים וחל על כל ליטאי שהסתיר יהודים, ולמרות ההלשנות המרובות של ליטאים על מסתירי יהודים.
בשלביה האחרונים של המלחמה התחוור למסתירות שהמשך ההסתרה מסוכן.
גרז'בילה לקחה את חנה אל מחוץ לשאוולי ואימצה אותה כחוק.
ביתר תקופת הכיבוש הגרמני שהתה חנה עם גרז'בילה, הרחק משאוולי, עד השחרור.
ב-1995 העניק יד ושם לוונצלאוסקאיטה, לאמה ולעוד ארבעה מבני משפחתן את התואר "חסידי אומות העולם".
כמו כן קיבלה ונצלאוסקאיטה אזרחות כבוד של שאוולי.
גרורות בעצמות הן גידול סרטני המתפתח ברקמת העצם על ידי תאים סרטנים שנדדו אל רקמה זו מאתרי גידול ראשוניים אחרים.
המקום האופייני ביותר להופעתם הוא בצלעות ובעמוד השדרה.
גרורות בעצמות הן הממאירות השכיחה ביותר בעצמות, והן התחלואה העיקרית בקרב מטופלים עם מחלה מתקדמת.
שברים פתולוגיים או כאבים חדים בעצמות עשויים להיות הסימן הראשון למחלה ממארת.
הגרורות מעלות את הסיכון להיווצרות שברים פתולוגיים כתוצאה מהחלשות רקמת העצם.
הימצאות גרורות בעמוד השדרה עלולה לגרום לנזקים נוירולוגיים כתוצאה מלחץ על חוט השדרה.
כמו כן, גרורות בעצמות עלולות לגרום לכאבים עזים המאופיינים בכאבים עמומים, כרוניים עם התלקחויות של כאב מתפרץ.
הגישה הטיפולית בגרורות בעצמות מגוונת, וכוללת טיפול תרופתי, ניתוחי וקרינתי.
מטרת הטיפול העיקרית היא הקלה על הכאב, שימור ושחזור תפקוד ושליטה על הגידול.
תהליך היווצרות הגרורה הוא תהליך מורכב, הכולל כמה שלבים.
בשלב הראשון, ניתקים תאי הסרטן מהגידול המקורי, ונזרעים ברקמה בריאה הקרובה אליהם.
לאחר מכן, הם חודרים לזרם הדם על ידי חדירה לתאי האנדותל של כלי הדם.
הליך זה מתבצע באמצעות חלבוני CAM, חלבונים הנמצאים על פני השטח של התאים, וקשורים לתיווך בין-תאי.
בין החלבונים המשתתפים בהליך זה נכללים גם חלבוני תא-תא (ICAMS), סלקטינים וקדהרינים.
בשלב הבא, ייסחפו התאים הסרטניים בזרם הדם עד שיגיעו לנימים באיבר שניוני מרוחק.
כדי להיסחף בזרם הדם צריך התא להיקשר לסלקטינים מסוג P ו-L הנמצאים על טסיות דם ולויקוציטים, בהתאמה.
כאשר יגיעו התאים לנימים הם יפלשו מהנימים לרקמה של האיבר השניוני אליו הם הגיעו.
בשלב זה, הגרורה תאלץ לעבור תהליך של הסתגלות לסביבה ולתנאים החדשים כדי לשרוד.
תחילה ייווצרו מיקרו-גרורות המעודדות יצירת כלי דם חדשים.
לאחר שייווצרו כלי הדם החדשים תתאפשר התפתחות מאקרו-גרורות, הזקוקות לאספקת דם כדי לקבל חמצן וחומרי מזון.
תאים סרטניים המתפזרים בגוף מכילים אינטגרינים, קולטנים המתווכים בחיבור תאים לרקמות הסובבת אותם.
מולקולות אלה, הנמצאות על פני השטח של התא, מעורבות באיתות תאי הגורם להתמרה, והן קשורות גם לתהליך הנדידה התאית, ההתמיינות והאפופטוזה.
מחקרים רבים מצביעים על קשר בין רמת התבטאות גבוהה של אינטגרין לפוטנציאל ממאירות.
בתנאים רגילים, העצם עוברת תהליך של הרס ובניה מחדש לאורך כל חייה, על ידי אוסטאובלסטים שבונים רקמת עצם ואוסטאוקלסטים שסופגים רקמת עצם.
תהליכים אלו מבוקרים היטב על מנת לשמור על מבנה העצם ומאזן הסידן בגוף.
הימצאות של גרורות בעצמות גורמת להרס רקמת עצם ובניית רקמת עצם בלתי מבוקרת.
כמו כן, הגרורות עלולות לגרום להפרעה באיזון הנורמלי והגברת התהליך האוסטיסוליטי, מה שגורם לעליה בספיגת רקמת העצם.
המיקרו-סביבה של העצם אידיאלית להתפתחות הגידול.
העצם היא מינרל עשיר בכלי דם המייצרת מולקולות הצמדה (Adhesion Molecules) והיא מקור למולקולות אנגיוגניות וסופגות עצם, חומרים התורמים להתפשטותם והתפתחותם של גידולים.
היא אף מכילה גורמי גדילה משותקים שכשאשר הם משוחררים הם מאיצים את התפשטות התאים הסרטניים.
גרורות בעצמות מסווגות בדרך כלל לגרורות אוסטאוליטיות וגרורות אוסטאובלסטיות, שבהתאמה גורמות לתהליכי הרס או בנייה בעצם.
הפעילות הסרטנית גורמת לשגשוג תאים אוסטובלסטים או אוסטוקלסטים, בהתאם לסוג הגידול הראשוני ולגורמים שונים אחרים.
גרורות אוסטאוליטיות שכיחות יותר, ומופיעות בגידולים סולידיים רבים, ביניהם סרטן השד, הריאה, תירואיד והכליה.
חולים עם גרורות מסוג זה חווים בדרך כלל כאבים קשים, ועשויים לחוות שברים פתולוגים, היפרקלצמיה מסכנת חיים ודחיסת חוט השדרה.
גרורות אוסטאובלסטיות שכיחות מאוד בסרטן הערמונית.
חולים עם גרורות אלו חווים אף הם כאב וכן משברים פתולוגיים רבים הנובעים מהאיכות הירודה של העצם הנוצרת מההיפר-פעילות של התאים האוסטובלסטים.
העצמות הם המיקום השכיח ביותר להופעת גרורות, לאחר הריאות והכבד.
אמנם כל סוג של סרטן מסוגל ליצור גרורות בעצם, אך המיקרו-סביבה של מח העצם נוטה להעדיף סוגים מסוימים של סרטן.
70% מחולי סרטן ריאה וערמונית מתקדם יפתחו גרורות בעצמות, 15%-30% מחולי סרטן מעי הגס, הקיבה והרחם, ולמעלה מ-40% מחולי סרטן הריאה, הכליות ובלוטת התריס.
בסרטן הערמונית העצמות הן בדרך כלל האתר היחיד בו מתפתחות גרורות.
65%-75% יסבלו מגרורות בעצמות במהלך המחלה, ול-20% מהחולים יהיו גרורות בעצמות כבר בשלב האבחנה הראשונית.
מיאלומה היא הסרטן ההמטולוגי השכיח ביותר בו מופיעות גרורות בעצם, ו-70%-95% מהחולים יפתחו גרורות כאלה.
לעומת זאת, גרורות אינן שכיחות בגידולים ממאירים במערכת העיכול, ושכיחות רק ב-5% מהמטופלים.
האתרים העיקריים בהם מתפתחות גרורות בעצמות הם בשלד הצירי, עמוד השדרה, האגן, הגולגולת ועצם הירך הפרוקסימלית.
השלד הצירי מכיל במבוגר את מח העצם האדום, מה שעשוי לרמוז שתכונות של אזור זה, כמו מחזור הדם, תאים ומטריצות חוץ-תאיות קשורות להליך היווצרות של גרורות באזור זה.
קיימות ראיות לכך שדם מאזורים מסוימים בגוף מתנקז ישירות לשלד הצירי.
בניתוח לאחר המוות שנעשה בבני אדם ובבעלי חיים נמצא כי דם ורידי מאזור השדיים והאגן מתנקז לא רק לאזור הוריד הנבוב אלא גם למקלעת ורידים המשתרעת מאזור האגן לאורך החוליות והחלל האפידורלי.
מחקר זה עשוי להסביר את השכיחות הנטייה לפתח גרורות בשלד הצירי בעצמות במקרי סרטן השד והערמונית וכן הכליות, בלוטת התריס והריאות.
גרורות בעצמות הן מקור לתחלואה משמעותית בקרב חולים עם סרטן מתקדם.
בממוצע, חולה עם מחלה גרורתית יחווה סיבוך הקשור לשלד מדי 3–6 חודשים.
היארעות אירועים אלו אינה קבועה, והם הופכים להיות תכופים יותר ככל שהמחלה מתקדמת ואפשרויות הטיפול מצטמצמות.
גרורות בעצמות הן הגורם השכיח לכאבים בסרטן.
המנגנונים הפאתפוזילוגיים של הכאב בחולים עם גרורות לעצמות אינם מובנים כהלכה, אך ככל הנראה קשורים לתמס עצם הקשור לגידול (אוסטואוליזה, הליך של הרס תאי עצם), ייצור של גורמי גדילה וציטוקינים, הסתננות אל תוך תאי עצב, גירוי תעלות יונים וייצור מקומי של אנדותלינים וגורמי גדילה עצביים.
הכאב הנגרם מגרורות בעצמות משתנה בהתאם למיקום שלהן.
אתרים נפוצים של נגעים הקשורים לכאב הם בסיס הגולגולת, אתר העשוי לגרום לכאב ראש וכאבים עצביים, החוליות, אתר העשוי לגרום לכאבי צוואר וגב, עם או בלי סיבוכים נוירולוגיים, וכן אגן הירכיים והפמורל, אתרים העשויים לגרום לכאבים בגב ובגפיים התחתונות.
הכאב הוא כאב במנוחה, כאב שעלול להעיר בשינה וכדי להתמודד עמו יש צורך בטיפול חזק ובמינון עולה.
היפרקלצמיה מתרחשת לרוב בחולים עם סרטן ריאות מסוג תאי קשקש, סרטן השד וסרטן הכליות.
הסיבה המובילה להיפרקלצמיה בחולי סרטן היא גרורות בעצמות.
80% מהמקרים נובעים מפירוק העצם ופעילות יותר של אוסטאוקלסטים.
זהו הסיבוך המטבולי השכיח ביותר במקרה של גרורות בעצמות.
הסימנים והסימפטומים של היפרקלצמיה אינם ספציפיים.
תסמינים נפוצים כוללים עייפות, אנורקסיה ועצירות ובמקרים חמורים גם הפרעה בתפקוד המנטלי.
שקיעת הסידן העודף בגוף עלולה לגרום לפגיעה בכליות, מערכת העצבים המרכזית ומערכת העיכול.
במקרים חמורים, עלול המטופל למות כתוצאה מאי ספיקת כליות חריפה או הפרעות קצב.
הפרוגנוזה של היפרקלצמיה הקשורה לסרטן היא גרועה, משום שלרוב היא קשורה למחלה מפושטת.
80% מהמטופלים ימותו תוך שנה, כששיעור השרידה החיצוני הוא 3–4 חודשים.
בסרטן השד, קיים קשר בין היפרקלצמיה לבין הימצאות גרורות בכבד.
ההרס של העצם על ידי הגרורות מפחית את יכולת העמידה שלה לעומס וגורם תחילה להיווצרות שברים מזעריים (microfractures), שגורמים לכאב.
ככל שהמצב מתקדם ניזוקה העצם יותר מה שמפחית את עמידותה ללחץ וגורם לשברים.
המיקום הנפוץ ביותר הוא בצלעות ובחוליות.
השברים הגורמים לנזק תפקודי הגדול ביותר הם שברים בעצמות הארוכות או התרחבות של הגידול בחלל האפידורלי.
בגלל הנזק הרב לאיכות החיים של המטופל הנגרם משברים אלו, נעשים מאמצים לחזות אתרי שברים עתידיים ולמנוע את הופעתם על ידי ניתוח מניעתי.
על פי מחקרים שנערכו בקרב חולות בסרטן השד נמצא כי 57% מהן סבלו משברים פתולוגיים.
המיקום השכיח ביותר (66%) של שברים בעצמות הארוכות היה בעצם הירך.
כ-50% מהשברים בצוואר הירך התרחשו בעצם הירך הפרוקסימלית, 20% באזור האינטרטרוכנטר ו-30% באזור הסאבטרוכאנטר.
התסמינים של שברים באזור זה יכולים לנוע החל מרגישות קלה וכלה בחוסר יכולת לעמוד.
הימצאות גרורה באזור החוליות עשוי לגרום ללחץ על חוט השדרה.
זהו מצב חירום רפואי, הדורש הערכה וטיפול דחופים.
הסימפטומים כוללים כאב חד, חולשה ושיתוק בגפיים וכן אי שליטה על סוגרים.
בכל מקרה של תלונה על כאבי גב במטופלים אונקולוגיים יש לחשוד בהופעת לחץ על חוט השדרה.
ברוב המקרים יחוש החולה כאב הממוקם באזור שמעל הגידול, שעשוי להחריף עם פעולות המגבירות את הלחץ, כשיעול או התעטשות.
הכאב מחמיר בלילה - דפוס הפוך לכאב הנובע ממחלות ניווניות.
הכאב עשוי להיות כאב קורן, כך שהחולה יחוש את הכאב באיבר סביב החזה או הבטן העליונה, ולא בגב.
בניתוח רטרוספקטיבי של 70 חולים על לחץ על חוט השדרה משנית לסרטן השד, הסימפטום השכיח ביותר היה חולשה מוטורית (96%), הפרעה חושית (79%) והפרעה בשרירים (61%).
מהירות התפתחות התסמינים הנוירולוגיים והמצב המוטורי של המטופל הם מדדים פרוגנוסטיים חשובים.
96% מהמטופלים שהיו מסוגלים ללכת לפני קבלת הטיפול שמרו על יכולת זו.
בקרב אלה שלא היו מסוגלים ללכת, 45% חזרו ללכת שוב.
שיעור ההישרדות החציוני היה ארבעה חודשים.
מנבא ההישרדות החשוב ביותר הוא היכולת ללכת לאחר הטיפול.
אבחון והתערבות מוקדמים עשויים לשפר את התוצאה והן את ההישרדות.
באופן אידיאלי, יש לתת טיפול תוך 24 שעות.
לפיכך, יש חשיבות רבה באבחון ובהתערבות מהירים.
הדרך הטובה ביותר לאבחן מצב זה היא בדיקת MRI, והטיפול המיידי הוא מתן סטרואידים וטיפול קרינתי.
כמו בסוגי כאב אונקולוגי רבים, הקו הראשון של טיפול בכאב ממקור גרמי הוא NSAIDS.
הקו השני הוא אופיואידים קלים (כמו קודאין או טרמדול ומינונים נמוכים של אוקסיקודון).
היתרון של האופיואידים הקלים הוא שאין להם את תופעות הלוואי המשמעותיות הקיימות באופיואידים.
בנוסף, יש להם השפעה על כאב נוירופתי.
הקו השלישי הוא אופיואידים (כמו מורפין או פנטניל).
במקרה של חולים עם כאבים כרוניים מומלץ על שילוב של אופיואידים ארוכי טווח וקצרי טווח.
מטרתם של ארוכי הטווח הוא לטפל בכאב הכרוני הבסיסי, ואילו מטרתם של קצרי הטווח היא לטפל במקרים של כאב מתפרץ.