tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות הוראה זו הוחלט לקראת הצהריים להעביר את חטיבה 205, שכללה כ-50 טנקים, לאוגדה 210. חטיבות 4 ו-670 נסוגו חזרה לקו הסגול ונערכו להגנה.
הלחימה במובלעת עד סיום המלחמה
הגעת חיל המשלוח העיראקי לסוריה
טרם המלחמה לא שותפה עיראק בתוכניות המלחמה, אולם הסכימה להעמיד לרשות סוריה ומצרים סיוע במקרה של מלחמה.
עם פרוץ המלחמה החלו העיראקים בהכנת חיל המשלוח שישוגר לעזרת סוריה.
חיל האוויר העיראקי הקצה למלחמה ארבע טייסות ואלה הועברו לסוריה ב-7 וב-8 באוקטובר.
כוחות היבשה העיראקים שהוחשו לסוריה כללו שתי דיוויזיות שריון ושלוש חטיבות חי"ר.
הכוחות העיראקים היו פזורים ברחבי עיראק והיה עליהם לעבור מרחק רב עד לאזור הקרבות בסוריה.
לרשות הצבא העיראקי עמדה כמות מוגבלת של מובילי טנקים וחלק מהיחידות עברו את הדרך הארוכה לסוריה בנסיעה על זחלים.
תנועת חיל המשלוח העיראקי נקלטה בישראל, ולאזור גבול סוריה-עיראק נשלחו מספר גיחות תצפית שלא זיהו את תנועת הכוחות.
במסגרת מבצע כותנת הונחת כוח מסיירת צנחנים בלילה שבין 11 ל-12 באוקטובר בעומק סוריה, סמוך לגבול עם עיראק, במטרה לפוצץ גשר שעליו נע חיל המשלוח.
הכוח השמיד מספר מובילי טנקים ופוצץ את הגשר, אולם מאמץ זה לא בלם באופן משמעותי את הגעת חיל המשלוח העיראקי לסוריה.
הכוחות העיראקים הראשונים הגיעו לדמשק ב-9 באוקטובר, ונשלחו להגן מול הגזרה המרכזית של רמת הגולן.
ב-12 באוקטובר עמדו לרשות הסורים חטיבת השריון 12 והחטיבה הממוכנת 8, שניהם מהדיוויזיה השלישית העיראקית.
כוחות אלה נשלחו לבלום את התקדמות כוחות צה"ל דרומה במובלעת הסורית, וב-12 באוקטובר בשעות הצהריים תקפו את אוגדה 210 מדרום.
הקרב מול חיל המשלוח העיראקי
כאמור, כוח החלוץ של חיל המשלוח העיראקי זוהה בצהרי 12 באוקטובר.
חטיבה 679, אשר נפרסה לתדלוק ואספקה, תפסה בזריזות עמדות על הרכסים אותם כבשה זמן קצר קודם לכן.
לקראת השעה 15:00 נכנסה החטיבה לקרב מול כוח (גדוד טנקים וגדוד חי"ר ממוכן) מחטיבת השריון 12 של הדיוויזיה ה-3 העיראקית.
טנקי חטיבה 679 החלו לירות מטווחים קצרים בטנקים העיראקיים שלא היו מוכנים למפגש.
משגבר הלחץ על חטיבה 679 הפנה מפקד האוגדה לקרב גם את חטיבות 179 ו-9 שנאלצו בשל כך לסגת מתל מרעי, אותו כבשו קודם במאמץ גדול.
כוח נתי, שסיים בינתיים להתארגן, נשלח אף הוא לקרב וסייע בבלימת המתקפה.
במהלך הקרב הקשה נפגעו כמה עשרות טנקים עיראקים והכוח העיראקי נסוג לקראת הערב.
במטרה למנוע התקפות עיראקיות חוזרות הורה מפקד אוגדה 210, בשעה 16:00 לערך, לחטיבה 205 שסופחה אליו לכבוש את תל מסחרה ותל אל-מל שמדרום להם.
החטיבה נעה במהירות ובשעה 18:00 לערך, עם רדת החשיכה ניתקלה בכוח עיראקי נוסף מחטיבה 12 שכלל גם הוא גדוד טנקים וגדוד חי"ר ממוכן.
מאחר שלכוח העיראקי היו אמצעי ראיית לילה, מצבם היה עדיף ובקרב שהתפתח התקשה כוח צה"ל לזהות את טנקי העיראקים.
השריון הישראלי החל לספוג פגיעות ונאלץ לסגת באופן בלתי מסודר צפונה לכיוון ג'בא, תחת חיפוי ארטילריה ישראלית.
מפקד הכוח העיראקי החליט להמשיך את תנופת ההתקפה, ולמרות חוסר בקציני קישור סורים לסיוע בניווט, המשיך להתקדם צפונה באיטיות בחשכה.
ההתקדמות המחודשת של העיראקים גרמה לתחושת בהלה באוגדה 210, ובסביבות שעה 18:00 ניתנה פקודת נסיגה מהירה צפונה לכל כוחות האוגדה.
בנוסף ניתנה הוראה להוצאת כל משאיות האספקה והרכבים הרכים מחוץ למובלעת, בחזרה לשטח ישראל.
בשעות הלילה ערך דן לנר את ארבע חטיבות האוגדה במערך אוגדתי בצורת 'ח' באזור צומת מעץ-תל שער באופן הבא: חטיבה 179 מדרום למעץ באגף הימני של המערך, חטיבה 679 בצומת מעץ, חטיבה 9 על הציר שמדרום לתל שער, וחטיבה 205 דרומית לתל שער, באגף השמאלי של המערך האוגדתי.
גדוד טנקים 75 מחטיבה 7 (אוגדה 36) נערך בעורף אוגדה 210, כקו הגנה שני.
בשעות הלילה נעצרו העיראקים להתארגנות ובשקט שהשתרר הוכנסו למובלעת מכליות דלק ותחמושת עבור הטנקים של אוגדה 210.בשעה 03:00 לפנות בוקר חידש הכוח העיראקי את תנועתו צפונה והכוח הראשון זוהה עם עלות השחר ב-13 באוקטובר על ידי חטיבה 9, כשהוא מתקדם צפונה מכיוון תל אל-מל.
כשהגיעו הטנקים העיראקים לטווח של כמה מאות מטרים פתחה החטיבה באש משני כיוונים, וכ-15 טנקים הושמדו.
כוח עיראקי נוסף זוהה על ידי חטיבה 205 באזור תל מסחרה, וגם היא פתחה באש.
בשעה 7:00 לערך החל הכוח העיראקי לסגת, וחטיבות האוגדה החלו להתקדם בעקבותיו.
חטיבה 9 כבשה מחדש את כפר נסג' והמשיכה לכיבוש תל מרעי, בעוד חטיבה 205 (יחד עם גדוד 75 מחטיבה 7) כבשה את תל מסחרה בחיפוי של חטיבה 679. חטיבה 179 כבשה את תל אל-מל לעיראקים הושמדו בסך הכול כ-60 טנקים במהלך היום בעוד לצה"ל היו ארבעה טנקים פגועים.
המשך הלחימה במובלעת נגד חיילות המשלוח הערביים
בליל 13–14 באוקטובר נערך ניסיון נוסף לכיבוש תל א-שמס.
הפעם הוקצה למשימה גדוד הצנחנים 567 מחטיבה 317, אשר תקף את התל מדרומו בתנועה רגלית.
הכוחות נתקלו בהתנגדות מעטה ועד 4:00 לפנות בוקר כבשו את התל.
באותו הלילה קודמו שני תותחי M-107 מגדוד 412 לתוך שטח הלג'ה הקטנה, כדי לירות על דמשק.
כל תותח ירה 10 פגזים על שדה התעופה אל-מאזה שבפאתי העיר ולאחר מכן דילגו התותחים חזרה לאחור.
ב-15 באוקטובר החלה אוגדה 210 בתמרון אשר כלל את כל ארבע חטיבות הטנקים שברשותה.
לקראת סופו של היום הצליח גדוד השרמנים של חטיבה 9 לכבוש את תל ענתר (מדרום מזרח לכפר נסג').
במהלך היום השמידה אוגדה 210 כמה עשרות כלי רק"מ של העיראקים בעוד לה נפגעו 7 טנקים.
חטיבת השריון 12 של חיל המשלוח העיראקי הוצאה משדה הקרב לאחר שאיבדה יותר מ-50% מכוחה.
במהלך היום הצטרפו לקרבות חטיבת שריון עיראקית נוספת (החטיבה השישית), חטיבת החי"ר 20, וחטיבת השריון 40 הירדנית.
ב-16 באוקטובר ניסו הכוחות הסורים, העיראקים והירדנים בסוריה להנחית מתקפה גדולה על כוחות צה"ל במובלעת.
בעוד לפי התכנון הייתה המתקפה אמורה להיות מתואמת בין הכוחות השונים, בפועל תקפו הירדנים והעיראקים כל אחד בנפרד וללא תיאום.
המתקפה המתוכננת נקלטה על ידי המודיעין הישראלי ואוגדה 210 התכוננה למתקפה בבוקר 16 באוקטובר עם חטיבות 179 ו-679 בחזית, וחטיבה 9 בעתודה.בשעה 9:00 החלה חטיבה 40 הירדנית בתנועה מתל חרה צפונה לכיוון תל מסחרה.
החטיבה הירדנית השתמשה בטנקי צנטוריון, בדומה לחטיבות השריון הישראליות, דבר שהקשה על זיהוים ותרם לבלבול.
למרות זאת הצליחו כוחות חטיבה 179 שנערכו על תל אל-מל לפגוע בטנקים הירדנים מהאגף וגרמו להם נזקים רבים.
לאחר מכן נכנסה החטיבה הירדנית לטווח טנקי חטיבה 679 וטנקים ירדנים נוספים נפגעו, עד שלבסוף נסוגה חטיבה 40 חזרה דרומה.
המתקפה הירדנית בוצעה ללא סיוע ארטילרי סורי וללא מתקפה מקבילה של הכוחות העיראקים, כפי שתוכנן מראש.
למקרה בו יחליטו הירדנים לפנות מערבה אל הקו הסגול נפרש מדרום לקוניטרה כוח מאוגדה 146. לאחר שהובררה כוונת הירדנים צפונה הוחזרו הכוחות, אולם גדוד 39 (שפעל תחת חטיבה 4) קיבל הוראה להתקדם אל עבר הגבול.
הגדוד הגיע לפאתי כפר א-ריחניה (ממזרח להר בני רסן), ונתקל בשדות מוקשים ובאש ארטילרית כבדה.
המג"ד, יואב וספי, נהרג בהפגזה ומספר טנקים עלו על מוקשים.
בשעה 10:00 החלה המתקפה העיראקית באזור תל ענתר.
את ההתקפה הובילה חטיבה 6 ובה כ-90 טנקים, כמו גם חי"ר וארטילריה.
החטיבה העיראקית נבלמה על ידי טנקי חטיבה 205, כאשר חטיבה 9 מסייעת מצפון.
בשעות אחר הצהריים נשלח גדוד 71 מחטיבה 7 לעזרת אוגדה 210. הגדוד התקדם מצפון לכפר דיר אל-עדס, וניהל אש עם כוחות עיראקים.
בשעות אחר הצהריים הסתיים הקרב לאחר שהחטיבה העיראקית איבדה רבע מכוחה.
במקביל, תקפו גם הסורים את כוחות אוגדה 36 במזרעת בית ג'ן ובתל א-שמס, אך גם התקפות אלו נהדפו.
ב-17 באוקטובר יצאה אוגדה 210, עם חטיבות 679 ו-179, מהמובלעת לצורך התארגנות ברמת הגולן.
את מקומה של האוגדה בדרום המובלעת תפסה אוגדה 146, ולרשותה עמדו חטיבות השריון 4, 9 ו-205.
ב-17 וב-18 בחודש נמשכו המתקפות מצד הכוחות הסורים, אשר החלו להשתקם בעקבות משלוחי נשק גדולים אשר הגיעו מברית המועצות.
ההתקפות בוצעו בסדר גודל גדודי, ובשילוב של שריון וחי"ר, אך כולן נהדפו.
מנגד, בלילה שבין 16 ו-17 באוקטובר הפגיזו תותחי צה"ל בשנית מטרות מדרום לדמשק, בקטנא ובערטוז.
בליל 18–19 באוקטובר התחולל קרב אום בוטנה, במהלכו כבש גדוד הצנחנים 567 מחטיבה 317 את הכפר אום בוטנה (ממזרח לקוניטרה) כדי להרחיב את המובלעת דרומה ולפתוח ציר נוסף לאספקת הכוחות.
גדוד 471 של החטיבה תוכנן לכבוש את תל כודנה בגזרת אוגדה 146 אולם הפעולה בוטלה לאחר שהכוחות יצאו לדרכם.
בבוקר 19 בחודש הוציא הפיקוד הסורי העליון את מתקפת הנגד הגדולה האחרונה שלו במלחמה.
גדוד חי"ר עיראקי הצליח לתפוס את תל ענתר לפני האור הראשון, אולם חטיבה 205 תקפה חזרה ועד 7 בבוקר כבשה מחדש את התל.
בהמשך ניהלה החטיבה יחד עם חטיבה 9 קרב שריון מול כ-140 טנקים עיראקים מחטיבה 6, בסופו נסוגה החטיבה העיראקית.
ב-9 בבוקר יצאה חטיבה 40 הירדנית להתקפה על תל מסחרה ואום בוטנה, אולם גם התקפה זו נבלמה, הפעם על ידי טנקי חטיבה 4 שהיו פרוסים באזור.
ב-21 באוקטובר תקף כוח גדודי סורי את כוחות צה"ל בתל מרעי, ונהדף תוך שהוא מאבד שמונה טנקים.
לקראת הפסקת האש הכין פיקוד הצפון שלוש תוכניות התקפיות: כיבוש החרמון, המשך המתקפה בכיוון צפון-מזרח במטרה לאיים על דמשק, ומתקפה מזרחה כדי להשמיד את חיל המשלוח העיראקי.
לבסוף הוחלט להתמקד בכיבוש החרמון, אשר נכבש ב-22 באוקטובר במסגרת מבצע קינוח.
בבוקר 23 באוקטובר תכנן הפיקוד הסורי מתקפה נוספת על הכוחות הישראלים.
לרשות הסורים עמדו כחמש דיוויזיות: שתי דיוויזיות שריון סוריות, שתי דיוויזיות שריון עיראקיות, דיוויזיה ירדנית מוקטנת וכוחות נוספים.
התוכנית כללה תקיפה של כוחות צה"ל במובלעת משני כיוונים: כוח אחד שיתקוף את אוגדה 36 בחלק הצפוני, ומאמץ נוסף בקצה הדרום-מזרחי של המובלעת.
ידיעות על המתקפה הסורית הגדולה הגיעו לישראל וכוחות צה"ל במובלעת נערכו לקראתה.
בסופו של דבר בוטלה המתקפה, ככל הנראה עקב לחץ של הסובייטים על אסד.
בסוף מלחמת ששת הימים כבש צה"ל את אחת מפסגות החרמון.
לאחר המלחמה הוקם מוצב החרמון, ששימש לאיסוף מודיעין על ידי אמ"ן וחיל האוויר הישראלי.
החרמון הפך ליעד חשוב לכיבוש על ידי צבא סוריה, ולצורך כיבושו הוקצו משאבים רבים וחיילי הקומנדו עברו אימונים רבים כהכנה לקרב.
כיבוש החרמון על ידי הסורים
ערב מלחמת יום הכיפורים היו במוצב 54 חיילי צה"ל: 14 לוחמים מגדוד 13 של חטיבת גולני שאבטחו את המוצב, והשאר חיילי יחידה 848 של אגף המודיעין, חיילי חיל האוויר וחיילים מחיל הקשר.
בבוקר 6 באוקטובר, כשהסתבר כי צפויה לפרוץ מלחמה, תוגבר המוצב בצוות תצפית ארטילרי, ומספר חיילי המוצב עלה ל־60. לצורך כיבוש החרמון הקצו הסורים את גדוד הקומנדו 82 וכוח מגדוד הסיור 183, ובסה"כ כ-300 לוחמים.
עם פתיחתה של המלחמה, החל מהשעה 14:00, הופגז מוצב החרמון באופן אינטנסיבי.
בשעה 14:55, בחסות ההרעשה הארטילרית, ניגשו ארבעה מסוקי מי-8 סורים ובהם כוחות קומנדו לנחיתה סמוך לתחנת הרכבל העליונה.
בגישה לנחיתה התרסק אחד המסוקים ורוב חייליו נהרגו.
בסמוך לשעה 15:15 שככה ההפגזה וחמישה חיילי גולני יצאו מהמוצב וראו עשרות חיילים סורים נעים לכיוון שער המוצב.
שני מקלעים מתוך השלושה שבעמדות הירי נפגעו מההפגזה והחיילים השתמשו בנשק האישי מסוג עוזי ובמקלע התקין היחיד שנותר.
הירי ריתק את חיילי הקומנדו אולם בשל מחסור בתחמושת נאלצו הלוחמים לשוב למוצב בשעה 15:45. חיילי הקומנדו הסורי נמנעו מלהיכנס לתוך המוצב אלא ירו לתוכו מבחוץ, והטילו רימוני רסס והלם.
חיילי המוצב הסתתרו במחילות הפנימיות של המוצב וכיסו את פניהם בפלנלית בשל העשן והאבק הרב שיצר הירי ופיצוץ הרימונים.
למחרת, ב-7 באוקטובר בשעה 9:00 בבוקר לערך, נשמעו קולות ירי מחצר המוצב.
חיילים אחדים שנותרו במוצב סברו שמתנהל קרב של כוחות צה"ל לחילוצם ויצאו מהמוצב, אולם לאחר מרדף קצר השתלטו עליהם חיילים סורים, פגעו בחלקם ולקחו אותם בשבי.
שאר החיילים שבמוצב הצליחו לאתר במוצב החשוך מזון, מכל פלסטיק ובו מים ומקלט רדיו.
החיילים ניסו במספר הזדמנויות לצאת ממחבואם אולם נתקלו בחיילים סוריים בחדר המוצב המרכזי וחזרו למחבואם.
ב-12 באוקטובר, לאחר תשעה ימי הסתתרות, יצאו ממחבואם החיילים הישראלים ונלקחו בשבי הסורי.
במהלך כיבוש המוצב נהרגו 13 מחיילי צה"ל, ו-31 חיילים נפלו בשבי.
עשרה חיילים הצליחו להיחלץ מהמוצב.
בין השבויים היה סגן עמוס לוינברג, קצין בינה רשתית (קב"ר) ביחידה 848, שסיפק לשוביו מידע סודי רב על צה"ל בכלל ועל אמ"ן בפרט.
ב-8 באוקטובר, בעקבות עדותם של שני חיילי גולני שהצליחו להיחלץ מהמוצב, התברר כי במוצב החרמון עדיין מצויים מספר חיילים נצורים.
מח"ט גולני, אל"ם אמיר דרורי ביקש מהפיקוד לכבוש מחדש את ההר ולחלץ את החיילים.
בקשתו אושרה ובבוקר אותו היום התארגנו שני כוחות שיתקפו את המוצב.
הכוח מנה כ-150 לוחמים ובהם צוותים מסיירת גולני, כוח מגדוד 51 וכוח מגדוד 17. התכנון היה חפוז, לכוחות לא ניתן תדריך סדור ולא היה מודיעין בדבר גודל הכוח הסורי בהר.
הכוח נע בשני ראשים: האחד ממונע בזחל"מים, אליהם הצטרפו שני טנקים, על כביש האספלט שהיה צר ומפותל.
הכוח השני נע רגלית על קו הרכס לגבעה 1614. הכוח הרכוב הגיע לרכבל התחתון ומצא את המקום נטוש ודגל ישראל מתנוסס בו.
הכוח המשיך בנסיעתו במעלה ההר והגיעו לאזור המכונה "עיקול הטנק" שבו הניחו הסורים שרשרת מוקשים.
הכוח הרכוב נאלץ לעצור לפני שרשרת המוקשים, אז נורתה לעברו אש חזקה מטווח קצר מן המארב.
האש הסורית נורתה משלושה כוונים וכללה אש מנשק קל, מטולי אר פי ג'י ורימונים.
עד מהרה היה מצבו של הכוח הרכוב קשה כאשר דרכו קדימה חסומה והוא מתקשה לסגת בכביש הצר כשתהום לצידו.
גם הכוח הרגלי העוקף נתקל במארב של חיילים סוריים שהיטיבו להתחפר ולהילחם, וכאשר הצליח להתגבר על המארב כבר נתן מח"ט גולני, דרורי, את הפקודה לסגת עקב מצבו הקשה של הכוח הממונע, שנזקק להתארגנות מחודשת.
בסיום הקרב נהרגו 25 חיילים ובהם מפקד גדוד 17 של חטיבת גולני, סגן-אלוף דובי דרור, ו־57 נפצעו.
בין 8 ל־21 באוקטובר לא בוצעו ניסיונות משמעותיים לכבוש מחדש את מוצב החרמון, אך נערכו פשיטות ופעולות ל"ריכוך" העמדה הסורית ופגיעה בכוחות המחזיקים במוצב.
מטוסי חיל האוויר הפציצו את אזור המוצב מעת לעת והארטילריה של צה"ל הפגיזה אותו, אך אש הזו גרמה לפגיעות מעטות בסורים שהיו מחופרים היטב סביב המוצב.
המבצע לכיבוש החרמון החל ב-21 באוקטובר אחר הצהריים.
לצורך המבצע הוקצו שני גדודי צנחנים במילואים מחטיבה 317 (הגדודים 471 ו-567), שני גדודים מחטיבת גולני (51 ו-17) כמו גם פלס"ר החטיבה, ושישה טנקים מחטיבה 188.
בשעות הצהריים החלה הטסת כוחות הצנחנים במסוקי יסעור אל מוצב החרמון הסורי.
גדוד 471 כבש את מוצב הפיתולים לאחר קרב קצר והמשיך אל נ.ג.
2360, אותו תפס סמוך לחצות.
גדוד הצנחנים השני, גדוד 567 המשיך אל עבר מוצב החרמון הסורי, ובסביבות השעה 03:00 מצא אותו ריק.
כוחות גולני נתקלו בהתנגדות רבה יותר בכיבוש המוצב הישראלי של החרמון.
פלוגת הסיור של החטיבה הגיעה באיגוף ממערב ומצפון לכיוון הרכבל העליון, ולחמה בקרב קשה ברכבל התחתון וברכבל העליון.
המ"פ נהרג וכוח הסיירת לא הצליח להתקדם.
הכוח העיקרי בקרב היה גדוד 51, שהגיע רגלית ממסעדה והיה אמור להגיע לגבעה 1614, לעיקול הטנק ולרכס החרמון.
בסביבות השעה שתיים בלילה החל הקרב.
חיילי הצבא הסורי התחפרו בשוחות אישיות ובין הסלעים סביב למוצב החרמון ושברו באש מדויקת את התקפות צה"ל.
הקרב הפך לצמוד ולא מאורגן, ופגזי הסיוע הארטילרי נפלו קרוב לכוחות הישראלים ואפילו ביניהם.
הקרב התדרדר לקרב אישי בין חיילי צה"ל לחיילים סוריים ללא יד מכוונת כמעט.
מרכז הקרב היה סביב גבעה שסומנה במפות כגבעה מספר 16 עליה ומסביבה התנהל עיקר המאמץ.
הגבעה הייתה היעד של פלוגה ג' בגדוד 51. כוחות אחרים אגפו את הגבעה ולחמו בשטח שבינה לבין המוצב.
כוח של פלוגה ב' טעה בניווט ועלה לגבעה 24 במקום לעלות לגבעה 19. רק בבוקר הבין הקמב"ץ שהכוח נמצא על גבעה 24. מאוחר יותר שלח המג"ד את פלוגה א' לגבעה 17, שם פגשו אנשיה את לוחמי הקומנדו הסורי שהיו ערוכים בעשרים מחפורות דו רובאיות.
באותה עת נפצע בגבעה 16 מפקד פלוגה ג', סרן יגאל פסו.
כמו כן נפצע מפקד הפלוגה המסייעת, סרן מיקי מוסברג, ופלד, המג"ד, דיווח למח"ט כי הקרב הפך למורכב ומתנהל באיטיות.
לקראת הבוקר נפצעו מפקד החטיבה אל"ם אמיר דרורי ומפקד גדוד 51, סא"ל יהודה (יודק'ה) פלד, וקצין האג"ם החטיבתי, רס"ן יואב גולן, נטל את הפיקוד על החטיבה.
למרות התנאים הקשים ותחושת הכאוס דבק גולן במשימה וביקש כוחות סיוע כדי להשלים את המהלך החטיבתי.
לאחר שווידא כי אין עוד לוחמים בגבעה 17, שטח המפתח עליו התבצרו לוחמי הקומנדו הסורי, הפעיל גולן ארטילריה כבדה על הגבעה ועל מוצב החרמון.
בשלב זה הצטרף לקרב כוח העתודה מגדוד 17 בפיקוד דוד כץ, והגיע למתחם השוחות בגבעה 16. כץ ארגן את פינוי פצועי גדוד 51 אחורה, הורה לקצין האג"ם להפסיק את הארטילריה שפגעה בכוחותינו ופתח בהסתערות להשלמת כיבוש גבעה 16 וגבעה 17. השבירה של הסורים הייתה מיידית.
חלק קטן מהם שהמשיך בלחימה חוסל על ידי לוחמי גדוד 17 שתוגבר בלוחמים נוספים מגדוד 51.
בשעה 09:00 בערך נכנסו כוחות גולני לחצר מוצב החרמון הישראלי, והניפו את דגל ישראל ודגל גולני על תורן המוצב.
בשעה 10:30 דיוח כץ: "תחנות כל העולם, החרמון בידי גולני".
בקרב כיבוש החרמון נהרגו 55 חיילי צה"ל וכ-80 נפצעו.
עוד לפני המלחמה בנתה סוריה מערך של 25 סוללות של טילי קרקע-אוויר ובצידן מספר רב של תותחים נ"מ בקטרים שונים, אשר יחד כיסו את גובהי הטיסה השונים בשמי רמת הגולן.
מערך זה הגביל מאוד את יכולת הפעולה של חיל האוויר הישראלי בחזית זו, ובצה"ל נבנו תוכניות לטיפול במערך סוללות הנ"מ הסוריות במקרה של מלחמה, שהתבססו על מתן התראה מוקדמת לפרוץ המלחמה.
עם פתיחת המלחמה ב-6 באוקטובר תקף חיל האוויר הסורי מחנות ומפקדות ברמת הגולן, והפציץ את מוצב החרמון.
מטוסי חיל האוויר הישראלי נשלחו תחילה להגנת שמי ישראל ומאוחר יותר החלו בסיוע בהול לכוחות היבשה בסיני וברמת הגולן שהיו במצב קשה, מבלי שטיפלו במערך קודם במערך סוללות הטילים, כפי שתוכנן.
מטוסי חיל האוויר תקפו מטרות סוריות בחזית הצפון בניסיון להעניק סיוע אווירי קרוב לכוחות הקרקע ולבלום את התקדמות כוחות השריון הסורים, אולם עקב איום סוללות הטילים הסוריות הוגבלה יכולת הסיוע של מטוסי חיל האוויר הישראלים ומספר מטוסים הופלו.
האלוף מרדכי הוד, מפקד חיל האוויר לשעבר, הצטרף ב-6 באוקטובר לחבורת הפיקוד הקדמית של חיל האוויר במפקדת פיקוד הצפון, שימש כמפקד קדמי של החיל למשך חמשת הימים הבאים, וניהל את הפעילות האווירית בחזית.
ב-7 באוקטובר ניסה חיל האוויר לתקוף את מערך הנ"מ הסורי במסגרת מבצע דוגמן 5, במטרה ליצור לעצמו חופש פעולה בשמי הרמה.
התקיפה, שבוצעה בנוהל קרב חפוז וללא הכנות מתאימות, נכשלה בהשגת יעדיה.
סוללת טילים אחת הושמדה ואחרת נפגעה, בעוד חיל האוויר ספג אבדות כבדות: 6 מטוסים הופלו ו-10 נוספים ניזוקו.
כתוצאה מכך נאלצו מטוסי חיל האוויר להמשיך לפעול באזור רמת הגולן תחת איום נ"מ למשך יתרת המלחמה.
חיל האוויר הסורי סייע במהלך המלחמה לצבא הסורי במתקפתו לתוך רמת הגולן.
מסוקים של חיל האוויר הסורי הנחיתו במספר מקרים חיילי קומנדו בעומק רמת הגולן.
לאחר תחילת ההבקעה הישראלית לסוריה סייעו המטוסים הסורים בבלימת התקדמות השריון הישראלי.
ב-8 באוקטובר ביצע חיל האוויר הישראלי שורת תקיפות נגד כוחות קרקע סוריים בדרום הרמה, כהכנה וכסיוע למתקפת הנגד הישראלית באזור זה, והתקיפות נמשכו גם למחרת.
ב-9 באוקטובר תקף החיל כוחות סורים ממזרח לקו הסגול, אשר התקדמו כדי לתקוף את חטיבה 7 בעמק הבכא.
באותו יום תקף חיל האוויר את המטכ"ל הסורי בדמשק.
בחמשת הימים הראשונים של המלחמה ביצע חיל האוויר 439 גיחות תקיפה ברמת הגולן, ואיבד 18 מטוסים.
לקראת ההבקעה לשטח סוריה ב-11 באוקטובר סייע חיל האוויר הישראלי לכוחות השריון התוקפים והפציץ כוחות שריון סורים, מוצבים וסוללות טילים.
החל מ-14 באוקטובר, עם סיום ההבקעה והתייצבות המערכה בגולן, הופנה חיל האוויר לסיני בסיוע למבצע הצליחה, וסיוע אווירי בחזית הסורית צומצם למינימום.
ככל שהתקדמה המלחמה הצליח חיל האוויר להתגבר אט אט על סוללות הטילים הסוריות, דבר שאיפשר לו חופש פעולה רחב יותר בסיוע לכוחות הקרקע במובלעת הסורית.
כמו כן ביצע חיל האוויר תקיפות עומק בסוריה כדי לפגוע בתשתיות ובמתקנים אסטרטגיים אחרים של הסורים.
תקיפות אלה, כדוגמת הפצצת שדה התעופה אל מאזה ב-13 באוקטובר ותקיפת מתקני הדלק בצפון סוריה ב-23 באוקטובר, חייבו את הסורים להפנות חלק ממערך הנ"מ שלהם להגנה על העורף ובכך דוללה כמות סוללות הנ"מ בחזית.
בשלושת הלילות הראשונים של המלחמה שיגרה סוריה 25 רקטות פרוג לעבר ישראל.
בערב 6 באוקטובר פגעו ארבע רקטות במגדל העמק וגרמו נזק מועט.
ב-9 באוקטובר, היום הרביעי למלחמה, בשעה 03:35 לפנות בוקר, שיגרו הסורים מספר רקטות פרוג-7 לעבר בסיס חיל-האוויר רמת דוד במה שכונה "ליל הפרוגים".
אחת הרקטות פגעה בבית בשיכון המשפחות של הבסיס וגרמה למותו של טייס סקייהוק ולפציעת שני טייסים נוספים.
רקטה נוספת, שפגעה במגורי החיילים, גרמה לפציעתם של מספר חיילים.
בפרוץ המלחמה כלל חיל הים הסורי 8-9 ספינות טילים מסדרות "קומאר" ו"אוסה", 14 ספינות טורפדו, שלוש ספינות למלחמה בצוללות, שתי מקשות ועוד מספר ספינות קטנות.
לרשות חיל הים הישראלי עמדו בים התיכון 11 ספינות טילים מדגמי סער 2, סער 3 וסער 4, ו-2 ספינות תותחים מדגם סער 1, אולם ספינות אלה שימשו גם למלחמה בצי המצרי בים התיכון.
חיל הים הישראלי פעל מיד עם פתיחת המלחמה בצורה התקפית.
מיד עם פרוץ המלחמה נשלחו חמש ספינות טילים ישראליות אל נמל לטקיה כדי לתקוף את כלי השיט הסורים בנמליהם.
בלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר התחולל קרב לטקיה במהלכו הוטבעו חמש ספינות סוריות בלא אף פגיעה בספינות הישראליות.
בעקבות הקרב נמנע הצי הסורי מלהיכנס לקרבות נוספים מול חיל הים הישראלי.
קרב זה היה גם קרב טילי ים-ים הראשון בהיסטוריה.
בלילה שבין 10 ל-11 באוקטובר יצאה שייטת ספינות הטילים להפגזת החוף הסורי.
נמל לטקיה הותקף בשנית, כמו גם מסופי הדלק בנמל.
בנוסף, הובערו מכלי הדלק בבניאס.
גם הפעם לא הצליח חיל הים הסורי לפגוע בספינות הישראליות.
בלילה הבא הופגז נמל טרטוס ומכלי הדלק בקרבתו.
ספינה סורית אחת לפחות נפגעה בקרב וגם הפעם לא היו נפגעים בקרב חיל הים הישראלי.
לאחר ימי הלחימה הראשונים נוכחה ברית המועצות כי צבא סוריה איבד מאות טנקים ואמצעי לחימה רבים.
אבדות גדולות התרחשו גם בצבא המצרי, שנסמך גם הוא על התמיכה הסובייטית.
לפיכך החליטה ברית המועצות לספק באופן מיידי ציוד לחימה לסוריה ולמצרים, כדי למנוע התמוטטות צבאית של בנות בריתה וערעור מעמדה במזרח התיכון.
לצורך המבצע הקצו הסובייטים 225 מטוסי תובלה מסוג אנטונוב 12 ואנטונוב 22 שביצעו 945 גיחות ישירות מברית המועצות וממדינות ברית ורשה למצרים ולסוריה.
לצורך כך פורקו יחידות צבאיות שלמות מברית ורשה מציודן.
הרכבת האווירית הסובייטית החלה ב-10 באוקטובר, ונמשכה גם לאחר הפסקת האש.
המטוסים הראשונים נחתו בשדה התעופה חלב שבצפון סוריה כשהם נושאים בבטנם טילי קרקע אוויר שהיו דרושים בדחיפות לצבא סוריה.
ציוד נוסף נשלח מברית המועצות לסוריה דרך הים, באוניות שיצאו מנמל אודסה לנמל לטקיה בסוריה.
ישראל ביצעה מספר פעולות לסיכול הסיוע לסוריה, שהשפעתן הייתה מועטה.
ב-10 באוקטובר הופצץ שדה התעופה חלב על ידי רביעיית מטוסי פנטום.
בהפצצה נפגע מטוס אנטונוב ונפגעו מספר חיילים סובייטים.
כתוצאה מהפגיעה במסלולים שבו מספר מטוסים סובייטים על עקבותיהם ונחתו בבודפשט.
הפעלת השדה התחדשה למחרת וטייסי חיל האוויר קיבלו הוראה להיזהר שלא לפגוע עוד במטוסים סובייטיים.
באותו היום הותקף גם נמל התעופה הבינלאומי של דמשק שגם בו נעשה שימוש להפעלת הרכבת האווירית.
אוניית מטען סובייטית הוטבעה על ידי ספינת טילים של חיל הים בנמל לטקיה וכן שתי אוניות סוחר זרות אחרות נפגעו.
ב-12 באוקטובר הפציצו מטוסים ישראלים גשרים שעליהם עמדו לעבור טנקים שסופקו לסוריה בדרכם לחזית רמת הגולן.
בלילה שבין 12–13 באוקטובר הונחת כוח של סיירת צנחנים במסגרת מבצע דוידקה באזור קטייפה, מצפון מזרח לדמשק, במטרה לפוצץ גשרים שעליהם צפוי היה לעבור ציוד לחימה שהגיע ברכבת האווירית.
הכוח הישראלי התגלה בטרם הגיע לגשרים וחולץ תחת אש מבלי שהשלים את משימתו.
בתגובה לרכבת האווירית הסובייטית, החלה גם ארצות הברית לשלוח ציוד לחימה לישראל במסגרת מבצע ניקל גראס.
במסגרת המבצע סופקו לישראל בעיקר מטוסים, טילי נ"ט ותחמושת, ואלה שימשו את צה"ל גם בלחימה מול סוריה.
אמצעי הלחימה הסובייטים סייעו לצבא סוריה לשקם את כוחו במהלך המלחמה ולאחריה.
בסך הכל קיבלה סוריה במהלך המלחמה מאות טנקים ומטוסים, טילי קרקע, תחמושת וציוד צבאי רב.
ב-23 באוקטובר התקבלה במועצת הביטחון של האו"ם החלטה 339 שנועדה להביא להפסקת אש בכל החזיתות.
ב-24 באוקטובר נכנסה לתוקפה הפסקת האש בין ישראל לסוריה, כשצה"ל ממשיך להחזיק בשטח המובלעת שכבש.
בסופה של המלחמה ניצב צה"ל בתוך השטח הסורי, כשהוא כמעט בטווח תותחים לדמשק.
היה זה ניצחון מרשים לצה"ל, לאחר הכישלון המודיעיני אשר גרם לו להיתפס בלתי מוכן עם פרוץ המלחמה.
צבא סוריה אשר היה ערוך במלוא כוחו כדי לכבוש את רמת הגולן ואף להמשיך אל עבר הגליל ספג תבוסה נוספת מידי צה"ל, וללא עזרת חילות המשלוח הערביים ומשלוחי הנשק מברית המועצות, היה מתקשה לעצור את כוחות צה"ל המאיימים על דמשק.
למרות הניצחון, אבדות צה"ל בחזית זו היו כבדות.
עד הפסקת האש נהרגו כ-800 חיילי צה"ל בקרבות מול הסורים, 2,900 נפצעו, ו-61 חיילים נפלו בשבי.
מרבית הנפגעים נפגעו במהלך קרבות הבלימה הקשים בחמשת הימים הראשונים של המלחמה.
בנוסף, איבדו הסורים יותר מ-1,000 טנקים וכ-150 מטוסים.
בקרב הכוחות העיראקים היו 835 הרוגים ו-73 נעדרים, בנוסף למעל 100 טנקים ונגמ"שים שנפגעו.
לאחר הפסקת האש החלה מלחמת ההתשה במובלעת הסורית שכללה תקריות וחילופי אש בין צה"ל לצבא הסורי באזור המובלעת.
ב-31 במאי נחתם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה.
בהסכם הוחלט על הפסקת אש בין הצדדים והחזרת השבויים, כמו גם על נסיגה של ישראל משטח המובלעת.
ב-6 ביוני 1974 ביצעו ישראל וסוריה את חילופי השבויים, ובמסגרתם הועברו גם גופותיהם של חיילים שנהרגו ונותרו בידי הצד השני.
בהתאם להסכם פינה צה"ל תוך שלושה שבועות את כל שטחי המובלעת ושיא החרמון וכן את העיר קוניטרה וסביבתה ושב אל קו הגבול שמלפני מלחמת יום הכיפורים.
באמצע יוני 1974 הושלם הפינוי של כוחות צה"ל מהמובלעת.
ברמת הגולן הוקמו עשרות אנדרטות לזכרם של הנופלים במלחמה.
האנדרטאות, חלקן מנציחות יחידות וחלקן אישיות, נמצאות קרוב לאזורי הלחימה עצמם, ומרביתן נמצאות בחלק המזרחי של רמת הגולן, לאורך הגבול וסמוך לכביש 98.
החזית הסורית במלחמת העצמאות הייתה זירת לחימה צדדית במלחמת העצמאות.
פעולות הצבא הסורי היו מוגבלות, ובהתאם, הכוחות שהופנו לזירה על ידי ההגנה וצה"ל היו מוגבלים.
עם זאת, החזית הסורית הייתה האחרונה שבה הושג הסכם שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות.
ב-13 במאי 1948 הודיע שר החוץ של סוריה שצבא סוריה ימלא אחר החלטת הליגה הערבית לפלוש לארץ ישראל כדי להשכין בה שלום.
עם זאת, בהיעדר צבא סורי משמעותי, המוכן לפעולה נרחבת, לא נחשב האיום הסורי למשמעותי.
ב-20 במאי 1948 פורסמה בעל המשמר סקירה על פריסת הצבא הסורי: "בארבעה מחנות מתרכז הצבא הסורי מבאנייס בצפון ועד פיק ואירביד על גבול עבר הירדן." מחנות אלו כללו:
פלוגת שריון בבניאס שאיים על הקיבוצים דן ודפנה
יחידות קטנות של חיל רגלים בין ברגיאת ליד קיבוץ שמיר לדרדרה
ריכוז צבא גדול בקוניטרה, שעל פי ההערכה בכתבה יועד לפעול לכיוון משמר הירדן ומחניים ו/או לכיוון צפון הכנרת דרך כפר נחום
בימים הראשונים של הפלישה הפגיז הצבא הסורי את עין גב, שער הגולן, מסדה ואשדות יעקב.
כוח של צבא סוריה התרכז בתל אל קאסר וממנה יצא בשבת, ה-15 במאי, להתקפה על מחנה ההסגר ומחנה חיל הספר ליד משטרת צמח.
לאחר התקפה של מספר שעות הצליחו הכוחות הסורים לכבוש את המחנות וגילו שהן ריקים.
למחרת ניסו הכוחות הסוריים לכבוש את משטרת צמח אך נהדפו.
אולם יום לאחר מכן, ב-18 במאי 1948, נטשו אנשי ההגנה את צמח והסורים נכנסו אליו.
כוח של הגנה פשט בלילה על צמח והצליח לחבל במשוריינים של הסורים.
ב-19 במאי 1948 נטשו אנשי שער הגולן ומסדה את קיבוציהם והסורים נכנסו אליהם והעלו אותם באש.
עיקר ההתקפה הסורית בגזרת עמק הירדן שלוותה בכוחות שריון ובסיוע אווירי וארטילרי התרכזה בקיבוצים דגניה א' ודגניה ב'.
מגיני הקיבוצים הדפו את ההתקפה תוך פגיעה בטנקים סוריים במטולי פיאט.
זה היה הניצחון הראשון על צבא ערבי סדיר, דבר אשר עודד מאוד את המגינים בשאר החזיתות.
סיפור עצירת הטנק בדגניה נחשב לאחר מסיפורי הגבורה הנודעים של מלחמת העצמאות, ולו חמש גרסאות סותרות.
ב-23 במאי מטוסים של חיל האוויר הישראלי הרעישו את פיק וחרב.
כח של ההגנה פשט על הקרב חרב ופוצץ את בתיו.
בהמשך חודש מאי 1948 הרעישו תותחים של ישראל את ריכוז הכוחות הסורי בתל אל קאסר (כיום תל קציר).
ב-4 ביוני 1948 שבו הסורים ופתחו באש תותחים על יישובי עמק הירדן, במסגרת הרעשה כוללת לאורך כל החזית הסורית.
בשבוע השני של יוני הסורים תקפו את עין גב אך נהדפו.
התקפות אחרות, של צבא ההצלה ושל ערבים מקומיים, נהדפו אף הן.
גשר בנות יעקב פורק עוד בינואר כדי למנוע כניסת כוחות סוריים לארץ ישראל.
הכוחות הסורים באזור קוניטרה היו בשלבי התארגנות ב-15 במאי 1948 ולא השתתפו בהתקפות בימים הראשונים.
כוחות של ההגנה תקפו והשמידו מחנה אספקה סורי בבית המכס העליון, מעבר לקווי האויב, ממזרח לגשר בנות יעקב ב-19 במאי 1948. בפעולה נהרגו עשרה חיילים סורים ללא שאיש מאנשי ההגנה נפגע.
ב-4 יוני 1948 פתחו הסורים בהרעשה כבדה של משמר הירדן.
ב-5 ביוני הפציצו מטוסים את איילת השחר וחבר אחד נהרג.
כח סורי חצה את הירדן לכיוון משמר הירדן, ומגיני משמר הירדן הצליחו להדוף אותם.
גם התקפה שנייה על משמר הירדן נהדפה.
אולם ב-10 ביוני נפלה משמר הירדן בידי חטיבה סורית ואנשיה נשבו.
השריון הסורי בבנייס נכנס לתל אל קדי עוד ב-14 במאי 1948, אולם כוחות ההגנה כבשו אותה חזרה לאחר מספר ימים.
בסוף מאי פשטו כוחות ישראליים על תחנות של משטרת הגבול הסורית מעל שמיר ולהבות הבשן.
בלילה שבין ה-31 במאי ל-1 ביוני פשטו כוחות של צה"ל על עמדות סוריות בין בנייאס לעין פיט.
ב-5 ביוני 1948 הורעשו דן ותל אל קדי וב-6 ביוני הורעשה גם דפנה.
הסורים תקפו לכיוון להבות הבשן וכפר סולד, אך נהדפו.
עיקר הלחימה בקרבות עשרת הימים בחזית הסורית התרכזה בראש הגשר הסורי באזור משמר הירדן.
מבצע ברוש, בו ניסה צה"ל לכבוש את ראש הגשר הסורי במשמר הירדן, לא עלה יפה.
בצפון, צה"ל השתלט על תל עזזיאת שבסמוך לכפר סאלד, אך בשורה של התקפות, עלה בידי הסורים, בסיכומו של קרב תל עזזיאת (1948), לכבוש חזרה את התל.
באזור עין גב, הצליחה מחלקה מעין גב לכבוש את משלט סוסיתא בלילה שבין ה-17 וה-18 ביולי 1948. המחלקה שמנתה 37 חברי עין גב ואנשי עמק הירדן נעה בוואדי מדרום למשלט הסוסיתא והסתערה עליו ממזרח.
הסורים שלא ציפו להתקפה מכיוון זה, נסוגו והמשלט נכבש ללא אבדות.
למחרת הפגיזו הסורים את המשלט וירו עליו אש מקלעים, בלא לגרום לאבדות, אך לא נערכה התקפת נגד.
במהלך ולאחר מבצע חירם לא הצטרפו הכוחות הסוריים ללחימה, למרות איומים של דוברים סורים.
שיחות שביתת הנשק עם סוריה החלו ב-5 באפריל 1949 והיו הקשות והממושכות ביותר.
הן נערכו בחורבת ירדה בשטח ההפקר שבין הכוחות במשך למעלה ממאה ימים בהפסקות מרובות.
הימשכות השיחות נבעה הן מכך שבסוריה תפס באותה עת את השלטון שליט חדש, חוסני א-זעים, שעלה לשלטון ב-29 במרץ 1949 ורצה להפגין עמדה תקיפה והן מחמת העובדה שהצבא הסורי היה הצבא הערבי היחיד שהחזיק עם סיום הקרבות בשטח שעל פי תוכנית החלוקה נועד להיות בתחומי המדינה היהודית.
צה"ל תכנן מבצע גדול בצפון בשם "מבצע אורן" בהשתתפות חטיבת גולני, חטיבה 7, חטיבת אלכסנדרוני, גדוד טנקים 82, ארטילריה ומטוסים.
הכוחות היו אמורים לפרוץ דרך חמת גדר ותל קציר לעבר קוניטרה ומשם לפנות מערבה ולכבוש את ראש הגשר הסורי במשמר הירדן.
על חיל האוויר היה להפציץ את דמשק וקוניטרה.
פקודת המבצע פורסמה ב-21 במאי 1949, אולם ההתקפה לא יצאה לפועל בשל ההתקדמות במשא ומתן.
ב-20 ביולי 1949, לאחר משא ומתן ארוך מאוד, נחתם הסכם שביתת הנשק עם סוריה, וצבא סוריה פינה את משמר הירדן שנכבשה על ידו ביוני 1948, והשטח הפך למפורז עד למלחמת ששת הימים.
זאת בניגוד לחמת גדר, שעל פי ההסכם גם הוא פורז אך סוריה השתלטה עליו.
כך הסתיימה פורמלית מלחמת העצמאות.
החזית הלאומית של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית הייתה ברית של מפלגות לווין ותנועות המונים ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית שנשלטה על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, אשר התמודדה בבחירות לפרלמנט המזרח-גרמני, הפולקסקאמר ("תא העם").
המטרה של החזית הלאומית הייתה לתת רושם שגרמניה המזרחית הייתה דמוקרטיה אשר נשלטת על ידי קואליציה רחבה.
למעשה, כל המפלגות ותנועות ההמונים היו משועבדות למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה והיו חייבות לקבל באופן רשמי עליהן את תפקיד המנהיג שלה כתנאי לקיומן.
בבחירות לבוחרים הייתה רק אופציה אחת, הסכמה או דחייה של רשימה יחידה "מאוחדת" של מועמדי החזית הלאומית.
שתי מפלגות לווין היו עצמאיות בעבר ושתיים אחרות נוסדו בתמרוץ מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
חברי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ברשימה היו תמיד הרוב מכיוון שרבים מחברי תנועות ההמונים היו גם חברים במפלגה.
בשבועות הקודמים לנפילת חומת ברלין (נובמבר 1989), כמה פוליטיקאים לא ממפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה החלו באופן הדרגתי לבקר את הדומיננטיות של המפלגה.
החזית התפרקה בפברואר 1990, חודש לפני הבחירות החופשיות הראשונות בגרמניה המזרחית.
של גרמניה (SED)21 באפריל 194616 בדצמבר 1989127האיחוד הנוצרי-דמוקרטי (CDU)26 ביוני 19451/2 באוקטובר 199052המפלגה הליברל-דמוקרטית של גרמניה (LDPD)5 ביולי 194511 באוגוסט 199052מפלגת האיכרים הדמוקרטית של גרמניה (DBD)17 ביוני 194815 בספטמבר 199052המפלגה הלאומית-דמוקרטית של גרמניה (NDPD)5 במאי 194827 במרץ 199052
תנועות המונים בחזית הלאומית שיוצגו בפולקסקאמר
של גרמניה (DFD)1947199032האגודה התרבותית של
החזית הלאומית הייתה ממשיכת דרכו של "הבלוק הדמוקרטי" אשר נוסד בשטח הכיבוש הסובייטי.
החזית עצמה נוסדה ב-30 במרץ 1950. היא פעלה דרך יצירת יחס יציב וכללי של חלוקת כיסאות (בין מפלגות החזית וארגוני ההמונים אשר נשלטו על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה) אשר נשלח בצורה של רשימה יחידה של מועמדים בכל בחירות לפולקסקאמר.
המושבים בפולקסקאמר ניתנו על בסיס של מכסה מאשר על בסיס קולות.
מכיוון שלבוחרים הייתה רק האפשרות של אישור או דחיית הרשימה בבחירות "לא כל-כך סודיות", הרשימה "זכתה" עם תמיכה אנונימית "רחבה".
אף על פי שלהלכה בלבד זאת הייתה קואליציה מבוססת ורחבה, במציאות מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה הייתה המפלגה היחידה עם כח אמיתי.
בכך שהמפלגה הבטיחה את הרוב הקומוניסטי ברשימות, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה הרכיבה מבעוד מועד את הרכב הפולקסקאמר.
ב-1950 ו-1951, הדחייה הציבורית של הרשימה על ידי כמה פוליטיקאים גרמניים נגמרה בכליאה של כמה מהם על "דחיית החוק האלקטורלי של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית" (למשל, מנהיג המפלגה הליברל-דמוקרטית, גותר סטמפל).
אף על פי שמפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה נהייתה מפלגה סטליניסטית "מהסוג החדש" ביצירת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, המפלגות האחרות ב"קואליציה" לא התרפסו באופן מוחלט כל הזמן לפקודת המפלגה.
עם זאת, החברים האמיצים יותר של המפלגות המרכיבות הודחו, והמפלגות כולן נהיו שותפות נאמנות של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
עד לזמן זה, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה כבר הספיקה לטהר כמה מחבריה בעלי קו המחשבה העצמאי גם כן.
לחזית בנקודה זו היו מאפיינים דומים לארגונים דומים בגוש המזרחי.
בשלושת העשורים הבאים, המפלגות המינוריות נאלצו לקבל את "התפקיד המנהיג" של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה כתנאי לקיומן ההמשכי.
ב-1 בדצמבר 1989, החזית איבדה מכוחה כאשר הפולקסקאמר מחק את ההתניה של חוקת גרמניה המזרחית שנתנה מונופול כח למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
ארבעה ימים לאחר מכן, האיחוד הנוצרי-דמוקרטי והמפלגה הליברל-דמוקרטית, עזבו את החזית.
ב-16 בדצמבר מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה אשר הפכה למפלגה סוציאליסטית דמוקרטית, עברה רפורמה לתוך מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי.
ב-20 בפברואר 1990, התיקון לחוקה אשר ציין את החזית הוסר מהחוקה.
החזית המהפכנית הלאומית לשחרור האיטי הייתה קבוצת מורדים בהאיטי ששלטה על מרבית המדינה בהפיכה בהאיטי בשנת 2004.
בתחילה, הקבוצה נקראה "חזית ההתנגדות הארטיבונית המהפכנית", על שם מחוז ארטיבוניט בהאיטי, אך ב-19 בפברואר 2004 שונה שמה לחזית המהפכנית הלאומית לשחרור האיטי, כדי להדגיש את היקפה הלאומי.
החזית נוסדה על ידי מיזוג של שתי קבוצות חמושות שפעלו נגד השלטון, הבולטת שבהן היא הקבוצה שבסיסה היה בעיר גונאיב, שנקראה צבא הקניבל.
קבוצה זו תמכה בתחילה בשלטונו של ז'אן-ברטראן אריסטיד, אך לאחר מכן פנתה נגדו.
מנהיג קבוצה זו היה בוטור מטייר, שאחיו נרצח בהוראתו של אריסטיד בשנת 2003.
יש הטוענים, כי בין השנים 2001–2004, ארצות הברית מימנה וביצעה פעולות אימונים עבור קבוצה של 600 חיילים בחזית המהפכנית הלאומית לשחרור האיטי.
החזית המהפכנית הלאומית לשחרור האיטי לכדה את העיר גונאיב ב-5 בפברואר 2004. לאחר לכידת העיר, המורדים לכדו מספר עיירות שכנות לעיר וסילקו משם את כוחות המשטרה.
ב-17 בפברואר, כוחות המורדים כבשו את העיר הינצ'ה.
ב-22 בפברואר 2004 כבשו המורדים את אחת הערים הגדולות בהאיטי, קאפ-האיסיין.
עד 25 בפברואר כמעט כל צפון האיטי היה בידי החזית לשחרור האיטי, והמורדים איימו לתקוף את הבירה פורט-או-פרנס, אך איום זה לא מומש עקב התפטרותו של אריסטיד.
החזית הירדנית במלחמת ששת הימים הייתה חלק ממלחמת ששת הימים, שבה ניצחה ישראל את מצרים, סוריה, ירדן ועיראק.
עבור ישראל, החזית הייתה המשמעותית ביותר במלחמה, ובמסגרתה שוחררו על ידי צה"ל העיר ירושלים, ורוב האתרים הקדושים ליהדות.
ב-14 במאי 1967 החל צבא מצרים להעביר כוחות ניכרים אל תוך חצי האי סיני, וזאת בעקבות התראות של ברית המועצות על ריכוז כוחות ישראלי, כביכול, בגבול הסורי.
ההערכה בצמרת צה"ל ובממשלת ישראל הייתה כי המדובר בהפגנת כח מצידו של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, ואולם סגירת מצרי טיראן על ידי מצרים ב-22 במאי החריפה עוד את המצב.
ב-25 במאי החליטה ממשלת ישראל על גיוס מלא של צבא המילואים.
עיקר תשומת הלב של צמרת צה"ל וממשלת ישראל הופנתה למצרים.
הסברה הייתה כי לחוסיין, מלך ירדן, אין כוונות לתקוף את ישראל, וכל התוכניות המבצעיות של צה"ל היו מכוונות כנגד מצרים.
ב-30 במאי הפתיע חוסיין את ישראל ואת העולם הערבי, כאשר טס למצרים וחתם עם נאצר על הסכם הגנה משותף.
משמעות ההסכם הייתה העמדת צבא ירדן תחת פיקוד צבא מצרים, וכניסת כוחות של צבאות ערבים אחרים לירדן, כדי שיוכלו להילחם בישראל - צעד שירדן התנגדה לו בחריפות עד אז.
צבא ירדן הועמד תחת פיקוד הגנרל המצרי עבד אל-מונעם ריאד, מן הקצינים המצריים המוערכים והנחשבים בעולם הערבי, וצבא עיראק החל להניע דיוויזיות משוריינות, בדרכן מעיראק דרך ירדן לשומרון.
הקצינים הירדניים הבכירים היו חלוקים בשאלת פריסת הכוחות; בריגדיר גנרל עאטף אל מג'אלי, ראש אגף מבצעים של המטכ"ל הירדני, דרש לרכז את כל הכוחות הירדניים בירושלים, אך גנרל עבד אל-מונעם ריאד עמד על פריסת הכוחות הירדניים ברחבי יהודה ושומרון.
חוסיין קיבל את הכרעתו של ריאד.
לפי התוכניות של פיקוד מרכז הישראלי, מטרתם הייתה למנוע מהצבא הירדני להשתלט על מובלעת הר הצופים הישראלית, או לבצע מחטפים ירדניים בשטח ירושלים המערבית.
באותה מידה, פיקוד הצפון, בראשות דוד אלעזר, היה בכוננות ללחימה כנגד הסורים בעמק החולה ורמת הגולן, ולא ציפה שהירדנים יתערבו בלחימה, אולם עם תחילת הירי בקו הגבול עם ירדן, החל להעביר כוחות מהגליל המזרחי לעבר צפון השומרון.
המלחמה נפתחה ביום שני, 5 ביוני 1967, בשעה 7:45 בבוקר, במהלומה אווירית מקיפה.
תקיפות אלה היוו הפתעה ולמעשה הכריעו את המלחמה מראשיתה בהשמידם את עיקר חילות האוויר של צבאות ערב.
חיל האוויר הישראלי הנחית מכה אווירית, בו זמנית, על 11 שדות תעופה מצריים מתוך 14, מאחר שהמתכננים קבעו שמספר מטוסי הקרב אינו מספיק כדי לשתק את שדות התעופה המצריים כולם במטס הראשון.
הוחלט לתקוף בתחילה את 11 השדות בהם חנו מטוסי קרב ומפציצים שהיוו סיכון ישיר על העורף בישראל ועל כוחות צה"ל שעמדו להיכנס לחצי האי סיני.
שדות התעופה הנותרים הותקפו במטס השני והאחרים הותקפו פעמים אחדות באותו יום.
חיל האוויר המצרי שותק כמעט לגמרי למשך שארית המלחמה.
הרמטכ"ל המצרי, מוחמד פאוזי, טען ב-1997, כי לנשיא עבד אל-נאצר הייתה התרעה מוקדמת על המתקפה האווירית הישראלית, אך שר ההגנה עאמר, שפיקד על הצבא, התעלם ממנה.
לאחר 2 גלי התקיפה הראשונים, בעקבות מתקפות של ירדן וסוריה על ישראל, הותקפו גם שדות התעופה שממזרח לישראל והונחתה מכה קשה לשדות התעופה של חיל האוויר הסורי וחיל האוויר הירדני.
לאחר שנתקבלו ידיעות על כוונות של מפציצים עיראקיים לתקוף את ישראל הופצץ גם שדה התעופה העיראקי המערבי ביותר H3. בניגוד למתקפה היבשתית, שכוונה תחילה רק נגד החזית המצרית, ההתקפה האווירית כוונה להשגת עליונות אווירית על כל זירות הלחימה במשך כל ימי הלחימה.
ביום הראשון של המלחמה השמיד חיל האוויר הישראלי 71 מטוסי קרב-הפצצה (69 מצריים ו-2 סוריים), 264 מטוסי קרב (185 מצריים, 50 סוריים, 20 ירדניים ו-9 עיראקיים) ועוד 39 מטוסי תובלה ומסוקים (32 מצריים ו-7 ירדניים).
קו שביתת הנשק שהיה בין ישראל לירדן מתחלק מבחינה טופוגרפית ל-11 גזרות עיקריות:
גזרת הערבה - מאילת עד נאות הכיכר - התחומה בהר הנגב במערב ובהרי מואב במזרח.
מרחב סדום - אזור בעל חשיבות מדינית וכלכלית רבה, בשל מפעלי ים המלח השוכנים בו.
גזרת ים המלח - ממצד זוהר עד עין גדי.
הר חברון - עד חבל אדוריים וחבל עדולם - שטח הררי המאפשר תנועת רק"ם גם מחוץ לדרכים הסלולות.
אזור ירושלים ופרוזדור ירושלים - שטח הררי המגביל את התנועה לדרכים הקיימות בלבד, והנתון לשליטת מוצבי האויב בקרבת הגבול.
עמק איילון - שטח מישורי נרחב, המאפשר פריסת שריון ללא מגבלות והתקדמות ממנו מערבה.
השטח הגביע מנחל איילון עד נחל הירקון - עביר ברובו לרק"ם, ומעניק שליטה על הדרכים היורדות מגב ההר.
מישור החוף - מהירקון בדרום עד נחל חדרה בצפון - שטח מישורי נוח, המתאים ברובו לפריסת רק"ם ופיתוח מאמצים משוריינים, המאפשר את ביתור מדינת ישראל בקלות.
בעלת חשיבות אסטרטגית רבה, בשל ריכוזי האוכלוסייה והתעשייה המצויים בה.
גזרת נחל עירון - שטח הררי המגביל את התנועה לדרכים הקיימות בלבד.
גזרת עמק יזרעאל - ממגידו עד הגלבוע - שטח מישורי נרחב המאפשר פריסת שריון ללא מגבלות, אך נשלט מהרי צפון השומרון והגלבוע.
בקעת בית שאן ועמק הירדן - שטח מישורי המוגבל מאוד ביהירותו בשל בריכות הדגים והמטעים הרבים המצויים בו.
השטח תחום ממזרחו על ידי נהר הירדן ונשלט על ידי רמת אירביד, המתנשאת בתלילות מעל השטח הישראלי.
עבר הירדן המערבי התחום על ידי נהר הירדן במזרח וקו שביתת הנשק במערב, כולל ארבעה אזורים עיקריים:
הרי יהודה, כולל הר חברון - אזור המשתרע מבקעת באר שבע ומקורות נחל צאלים ונחל מצדה בדרום עד קו המחבר בין נחל ייט"ב דרך הר בעל חצור לנחל שילה.
במזרח תחומים ההרים על ידי בקעת ים המלח ומדבר יהודה מהווה שטח מעבר ביניהם.
הר חברון - מהגבול הדרומי עד בריכות שלמה.
גוש הרי ירושלים - מבריכות שלמה עד א-רם, המהווים כעין אוכף הנמוך ב-100 עד 300 מטר מהר חברון שמדרום לו ומהרי בית אל מצפון לו.
גוש הרי בית אל - מא-רם עד הגבול הצפוני.
הר שומרון הדרומי - אזור המשתרע מהקו המחבר בין נחל ייט"ב דרך הר בעל חצור לנחל שילה ועד לקו העמקים - עמק שכם, בקעת עין סוכר ועמק נחל תרצה.
באזור זה במת ההר לא רצופה, אלא מבותרת לשני גושים מזרחי ומערבי שביניהם מערכת בקעות בכיוונים שונים.
הר שומרון הצפוני - אזור הגובל בדרום בציר טול כרם-שכם, עמק שכם, עמק נחל תרצה ומרגלותיו הדרומיים של הר כביר, ובצפון הוא נתחם על ידי בקעת עירון, בקעת ג'נין, עמק חרוד ועמק יזרעאל, מורדות הר הגלבוע ורכסי אזור הברך.
האזור מבותר על ידי עמק דותן, בקעת סנור ועמק א-זבאבדה הגדול לשלושה גושים נפרדים; גוש פארעה, גוש עיבל-ג'נין-הגלבוע וגוש אום אל פאחם.
בקעת הירדן - אזור המשתרע מהכנרת לים המלח, אורכה 110 ק"מ ורוחבה נע בין 5 ק"מ ל-23 ק"מ.
הכוחות היו ערוכים לפי הפירוט הבא:
גזרת הר חברון - חטיבת החי"ר 29, שתוגברה בגדוד הטנקים החזיתי 10 וגדוד תותחי שדה 5.
גזרת ירושלים - חטיבת החי"ר 3, שתוגברה בגדוד 31 מחטיבה 27 וגדוד תותחי שדה 9.
מרחב לטרון-רמאללה - חטיבת החי"ר 2, שתוגברה בשתי סוללות מגדוד תותחי שדה 1 וסוללת תותחים מגדוד כבד 6, וגדוד הקומנדו המצרי 53.
גזרת מרכז המשולש - חטיבת החי"ר 1, שתוגברה בשתי סוללות מגדוד כבד 6, סוללה מגדוד תותחי שדה 1 וסוללה מגדוד תותחי שדה 2.
גזרת צפון המשולש - חטיבת החי"ר 25, שתוגברה בגדוד הטנקים החזיתי 12, גדוד תותחי שדה 2 וסוללה מגדוד כבד 6.
המורדות המזרחיים ובקעת הירדן - חטיבת החי"ר 36, שתוגברה בפלוגת טנקים מגדוד 12 וגדוד תותחי שדה 3.
מתחם מעלה אדומים - חטיבת החי"ר 27.
צפון ים המלח - החטיבה המשוריינת 60, שתוגברה בגדוד תומ"תים 7 וגדוד נ"מ מתנייע 4.
ציר אל-בוקיעה צפונית לכרם א-סמרא - גדוד מהחטיבה המשוריינת 60.
צומת אל-מצרי - החטיבה המשוריינת 40, שתוגברה בגדוד תומ"תים 8 וסוללה מגדוד נ"מ מתנייע 4.
גזרת עקבה-כרכ - חטיבת החי"ר 4, שתוגברה בפלוגת טנקי צנטוריון מגדוד 10, סוללת מכמ"ת 2 וסוללת מכמ"ת 5.
צפון ירדן - חטיבת החי"ר 12, שתוגברה בסוללה מגדוד תותחי שדה 3, סוללת מכמ"ת 1 וסוללת מכמ"ת 3.
גבול ירדן–סוריה - יחידת הסיור המדברית.
אזור עמאן-זרקא - חטיבת "המשמר המלכותי", שתוגברה בגדוד נ"מ 10 וסוללות מכמ"ת 7 ו-8.
אזור מפרק - החטיבה הממוכנת העיראקית 8, גדוד צש"פ 421 וגדוד הטנקים העיראקי 6.
חבוך (בסעודיה, ליד הגבול הירדני) - חטיבת החי"ר המוגברת הסעודית 11.
תחת פיקוד צפון בפיקוד אלוף דוד אלעזר עמדו היחידות הבאות:
אוגדה 36, בפיקוד אלוף אלעד פלד - האוגדה כללה את היחידות הבאות:
חטיבה ממוכנת 45 (חטיבת ברק), בפיקוד סא"ל משה בר כוכבא
חטיבת חי"ר מוקטנת 9 (חטיבת עודד), בפיקוד אל"ם אהרן אבנון
חטיבת שריון מוקטנת 37 (עוצבת ראם), בפיקוד אל"ם אורי רום
אגד ארטילרי 212, בפיקוד אל"ם ברוך ברוכין
תחת פיקוד מרכז בפיקוד אלוף עוזי נרקיס עמדו היחידות הבאות:
חטיבת חי"ר מוגברת 16 (חטיבת ירושלים), בפיקוד אל"ם אליעזר אמיתי
חטיבה ממוכנת 10 (חטיבת הראל), בפיקוד אל"ם אורי בן ארי
חטיבת צנחנים 55 (עוצבת חוד החנית), בפיקוד אל"ם מרדכי גור
חטיבת חי"ר 4 (חטיבת קרייתי), בפיקוד אל"ם משה יטבת, ולאחר פציעתו החליפו אל"ם יוסף הרפז
חטיבת חי"ר 5 (חטיבת גבעתי), בפיקוד אל"ם זאב שחם
החל מהשעה 11:40, ביום הראשון של מלחמת ששת הימים, החל הצבא הירדני להפגיז את שדות התעופה הישראלים שהיו בטווח תותחיו.
שני מטוסי הנטר תקפו את נתניה ומטוסי הנטר אחרים תקפו את שדה התעופה סירקין, העלו באש מטוס תובלה מסוג נורד וכמה חיילים נפגעו.
ההנטרים שתקפו בסירקין נפגשו בדרכם חזרה במיראז'ים שהפילו אותם.
חיל האוויר העיראקי הקצה למשימת המלחמה בישראל, במסגרת חיל המשלוח העיראקי, טייסת של מטוסי הוקר הנטר, טייסת של מטוסי מיג 21 ומטוסי הפצצה מסוג טופולב 16. מטוסי הקרב העיראקיים פעלו משדה התעופה H-3, הקרוב לגבול הירדני, והמפציצים פעלו מתוך עומק הטריטוריה העיראקית.
ב-5 ביוני, בשעה 14:30, תקף מבנה של מטוסי הנטר את מושב נהלל.
למחרת, הפציץ מטוס טופולב 16 את העיר נתניה והרג אזרחית אחת.
בדרכו חזרה הפציץ את מבואות עפולה, אך פצצותיו לא התפוצצו (שני חיילים ישראלים נהרגו כשניסו לנטרל אותן) והמשיך לאזור רמת דוד, שם נפגע מאש נ"מ והתרסק מעל מחנה עמוס.
התרסקות המטוס גרמה למותם של 14 חיילים ישראלים ופציעתם של שמונה נוספים .
בתגובה לפעילות חיל האוויר העיראקי תקף חיל האוויר הישראלי את שדה התעופה H-3 שלוש פעמים, שבמהלכן בוצעו 11 גיחות של מטוסי ווטור ו-8 גיחות של מטוסי מיראז' 3. במהלך התקיפות הושמדו על הקרקע 8 מטוסי מיג 21, 10 מטוסי הנטר ומטוס תובלה אחד.
בפעילות הזאת איבד חיל האוויר הישראלי שני מטוסי ווטור ומיראז' אחד.
פחות ממחצית השעה אחרי התקיפות הסוריות והירדניות יצאו מטוסי חיל האוויר הישראלי להפצצת שדות התעופה מהם יצאו ההתקפות.
במהלך 288 גיחות ישראליות הופצצו שדות התעופה של סוריה, ירדן וגם שדה התעופה H-3 שבעיראק.
בתקיפות אלה לא היה למטוסי חיל האוויר הישראלי את יתרון ההפתעה, לכן נערכו קרבות אוויר והופעלה נגדם אש נ"מ כבדה.
אחד הטייסים נרצח על ידי המון סורי ואחרים נלקחו בשבי.
מטוס אוראגן ישראלי, שמערכת הקשר שלו נפגעה במפגש עם חוטי חשמל שנכרכו סביב גוף המטוס, נפגע בדרכו חזרה, לאחר שסטה מנתיבו, על ידי טיל קרקע-אוויר ישראלי מסוג הוק, שהוצב בהגנה על הקריה למחקר גרעיני - נגב בדימונה וטייסו יורם הרפז נהרג.
החל מהיום השני הופנתה טייסת 147 לסייע בחזית הירדנית.
לאור העובדה שמטוסים רבים שלה נפגעו ביום הראשון מאש מנשק קל הוחלט על תקיפות מגובה רב יותר.
במהלך תקופת ההמתנה התאמצה ישראל להעביר למלך ירדן את המסר, שאינה רוצה מלחמה עמו ואין בכוונתה ליזום התקפה על שטח הממלכה (ובכלל זה ירושלים המזרחית והגדה המערבית).
לאותה מטרה התקיימו מספר פגישות חשאיות בין המלך חוסיין ובין מנכ"ל משרד ראש הממשלה, יעקב הרצוג, במטרה למנוע אי-הבנה שתביא להתלקחות הגבול.
עם זאת, בבוקר היום הראשון למלחמה, הועברו למטכ"ל הירדני הודעות מהמטכ"ל המצרי כאילו כוחות מצרים נוחלים הצלחה בחזית סיני, ומעודדים את הצבא הירדני (שהיה תחת פיקוד הגנרל המצרי עבד אל-מונעם ריאד) בהתאם להסכם ההגנה שנחתם בין מצרים ובין ירדן לפתוח במתקפה ולקחת חלק ב"חלוקת השלל".
ייתכן שהפיקוד העליון המצרי אכן לא ידע על המצב העגום של צבאו, אך ייתכן שהודעות אלו נמסרו למלך כדי שיפתח במתקפה שתרתק כוחות ישראליים לחזית הירדנית, ותפחית מהלחץ שבו היו נתונים הכוחות המצריים בסיני.
בשעה 9:40 פתחו הירדנים באש נשק קל לעבר עמדות הקו העירוני והר הצופים בירושלים.
בשעה 10:00 בערך התחילו הירדנים בהרעשת תותחים ומרגמות לכל אורך החזית, כולל תל אביב, בסיס חיל האוויר רמת דוד וירושלים המערבית.
ההפגזות הירדניות בירושלים ביומיים הראשונים ללחימה גרמו למותם של 15 אזרחים ופציעתם של כ-500 אחרים.
בהפגזה בירושלים נפגעו בית הנשיא, משכן הכנסת וגן החיות התנ"כי.
מטוסים ירדנים תקפו את מפעל "אלבר" בכפר סבא ובהפצצה נהרגו ארבעה מעובדי המפעל.
מול הכוחות הירדנים ניצבו כוחות צה"ל מדוללים, בעת שעיקר צה"ל נערך מול המצרים בסיני.
בצהרי 5 ביוני בשעה 12:00 החלו תקיפות מטוסי חיל האוויר הירדני באזור השרון, ובסביבות השעה 13:30 כבשו הירדנים את ארמון הנציב.
בשעה 14:30 נשלחה חטיבה 16 לתקוף נגד בגזרת ארמון הנציב, אותו כבשה יחד עם מוצב "הנקניק", מוצב "הפעמון" ושכונת צור באהר.
בשעה 15:00 הוכפפה כל חטיבה 55 לפיקוד המרכז, לאחר שאחד מגדודיה כבר הוכפף לרשות הפיקוד מוקדם יותר.
החטיבה נצטוותה לכבוש את בית הספר לשוטרים, גבעת התחמושת, שייח ג'ראח וואדי ג'וז, כדי לחבור אל הר הצופים ולהיות בכוננות לכיבוש העיר העתיקה.
בהמשך החל הצבא הירדני להפגיז מטרות במרחב תל אביב-לוד, ובעקבות כך קיבלה חטיבה 4 אישור לרכז כוחות לכיבוש לטרון.
באותה העת החלה חטיבה 10 לפעול בגזרת הפרוזדור.
כוחותיה הבקיעו לעבר רכס נבי סמואל בארבעה צירים, ולמרות הקרבות הקשים עם האויב ותנאי השטח הקשים, הצליח חלוץ החטיבה להתייצב בשעה 03:30 על תל א-זהרה ולחסום את ציר ירושלים-רמאללה.
במקביל, שלושת גדודי חטיבה 55 ניהלו קרבות עקובים מדם בצפון הקו העירוני בירושלים, ובכלל זה הקרב על גבעת התחמושת, ועם בוקר 6 ביוני השלימו את משימותיהם, למרות ההתנגדות העיקשת של הצבא הירדני.
בליל 6 ביוני 1967 נכנסה חטיבה 4 שפעלה כחטיבה מרחבית באזור השפלה ללטרון בפיקודו של משה יטבת.
כוח של טנקים וזחל"מים הסתער על המתחם והוא נכבש תוך פחות משעתיים.
כמה ימים לאחר כיבוש לטרון גורשו תושבי שלוש הכפרים שהיו במובלעת, בית נובא, עמואס ויאלו ובתיהם נהרסו.
לאחר מכן התקדמה החטיבה עד כביש ירושלים-רמאללה.
במהלך הלילה שבין 5 ל-6 ביוני הניעו הירדנים את חטיבות העתודה שלהם (חטיבות השריון ה-40 וה-60 וחטיבת החי"ר ה-27) לגב ההר, בניסיון למנוע את קריסת המערך של הצבא הירדני ביהודה ושומרון.
חטיבת השריון ה-40 שעלתה בשני צירים לעבר צפון השומרון והתייצבה עם שחר 6 ביוני באגפי עמק דותן, לחמה עם חטיבה 45 בצומת קבטיה ובסביבתה.
בעוד כוחות חטיבה 9 השלימו את כיבוש ג'נין, ספגו כוחות חטיבה 45 אבדות כבדות בקרב עמק דותן, ובעקבות כך נשלחו כוחות חטיבה 37 וחלק מחטיבת גולני להתייצב באגפי החטיבה המשוריינת הירדנית שנאלצה לסגת והושמדה לבסוף על ידי חיל האוויר בבוקר 7 ביוני.
חטיבת השריון ה-60 ניסתה להעלות חלק ניכר מכוחותיה לצד יחידות חטיבת החי"ר ה-27 לעבר מרחב ירושלים, על מנת לתגבר בה את מערך ההגנה ואף לתקוף נגד.
אולם, הניסיון נכשל, מאחר שהחטיבה פיצלה את גדודי הטנקים לפלוגות שצורפו לגדודי החי"ר של חטיבה 27, ובנוסף, הכוחות הותקפו קשות על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי בלילה שבין 5 ל-6 ביוני.
רסיסי הכוחות שהצליחו להעפיל אל גב ההר, נתקלו בכוחות חטיבה 10 שהגיעו באותה העת לאזור תל אל פול, ופגעו בכוחות הירדנים שהתייצבו מולם.
חטיבה 10 המשיכה וכבשה את גבעת המבתר, וכך ניתקה את ירושלים המזרחית מצפון.
בשעות הצהריים חברו כוחות חטיבה 10 עם גדודי הצנחנים של חטיבה 55, ומאוחר יותר נערכה חבירה בשדה התעופה עטרות בין כוחות חטיבה 10 לכוח החוד של חטיבה 4 שהגיעה עד לפאתי רמאללה.
ב-7 ביוני בשעה 06:22 הוטל על צה"ל לכבוש את כל הגדה המערבית ולאבטח את המורדות אל נהר הירדן.
בעקבות כך, חידשה אוגדה 36 את מתקפתה, כאשר חטיבה 37 התקדמה לעבר טובאס, תוך חיסול שרידי חטיבת השריון ה-40, כחלק מההתקדמות לעבר שכם ולעבר דאמיה.
במהלך היום כבשה חטיבה 37 את שכם, בסיוע גדוד 17, ואילו חטיבה 45 הגיעה עד לאזור הג'יפתליק.
באותה העת, כוחות חטיבה 55 כבשו עם שחר את רכס אוגוסטה ויקטוריה, ומיד לאחר מכן חדרו הצנחנים דרך שער האריות לעיר העתיקה וכבשו את הר הבית.
בעשעה 10:00 הניפו הצנחנים את דגל ישראל מעל הכותל המערבי, ולאחר מכן סרקו את העיר יחד עם כוחות חטיבה 16, שהגיעו דרך שער האשפות, ושחררו את הרובע היהודי.
באותו היום טיהרו כוחות חטיבה 4 את המורדות המערביים של הרי יהודה, בעוד חטיבה 5 כבשה את טול כרם והתקדמה ללא הפרעה לכיוון שכם, עד שנבלמה על פי פקודה מחשש להיתקלות בכוחות פיקוד הצפון בגזרה זו.
מאותה סיבה נבלם גד גדוד 104 מחטיבה 10, כאשר הגיע למחנה חווארה.
שאר כוחות חטיבה 10 החלו לנוע בבוקר 7 ביוני לעבר יריחו, אולם נבלמו מחשש לפגיעה באגפם על ידי חטיבת השריון ה-60, ורק לאחר שנתבדה החשש חידשה החטיבה את התקדמותה וכבשה את יריחו בשעה 19:20.
בצהרי 7 ביוני אושר לחטיבה 16 לכבוש את הר חברון, ועד רדת החשכה הצליחו כוחותיה שלא נתקלו בהתנגדות של ממש, לשחרר את גוש עציון.
עם שחר 8 ביוני המשיכו כוחות החטיבה בהתקדמותם, כבשו את חברון, ובשעה 10:30 חברו עם כוחות גוש לכיש דרומית לדאהרייה, ובכך השלימו את כיבוש הגדה המערבית.
מאוחר יותר באותו היום, בשעה 13:00, הושלם פיצוצם של גשרי הירדן, על ידי חטיבה 10 בגזרת יריחו ועל ידי חטיבה 45 במרחב דאמיה.
לאחר מכן כל הכוחות שנותרו בגדה המערבית הוכפפו לפיקוד המרכז, אשר הטיל משטר צבאי על הגדה והחל בהחזרת הסדר על כנו.
כ"ח באייר, התאריך העברי בו נכבשה ירושלים המזרחית והר הבית, מצוין בישראל כיום חג לאומי, הנקרא "יום ירושלים".
700 ירדנים ועשרה עיראקים נהרגו וכ-2,500 ירדנים וכ-30 עיראקים נפצעו, בעוד שכ-250–300 ישראלים נהרגו וכ-2,400 נפצעו.
במהלך המערכה כבשה ישראל את כל שטחי יהודה ושומרון, כולל ירושלים המזרחית, ושחררה את האתרים הקדושים ליהדות; הכותל המערבי, מערת המכפלה וקבר רחל.
הכוחות הישראלים המשיכו אל רמת הגולן, שהייתה אז תחת השלטון הסורי.
לאחר קרבות קשים עם חיילים סורים, הצליחו הישראלים לכבוש את רמת הגולן.
לאחר המלחמה נוצר ויכוח ער, בו חלק משרי הממשלה צידדו בהחזרת האזורים שנכבשו, וחלקם האחר צידדו להחזיק בהם כפיקדון עד שייחתם הסכם שלום.
על מזרח ירושלים החליטה הממשלה בשנת 1967 להחיל בצו את "המשפט, השיפוט והמינהל הישראליים" – בפועל, לספחה לישראל ולתת לתושביה תושבות קבע בישראל.
בהמשך ניתנה להם הזכות להיעשות אזרחי המדינה.
בספטמבר אותה השנה נערך ביהודה ושומרון (להוציא מזרח ירושלים) מפקד אוכלוסין, בו נמנו 595,900 נפש.
כבר בשנים הראשונות לשלטון הישראלי, 1967–1969, נערכו בערי הגדה פעולות חבלה וניסיונות למרי אזרחי, שכללו שביתות, הפגנות והתפרעויות.
תחת הממשל הצבאי הישראלי, חולקו יהודה ושומרון לשבע נפות: ג'נין, טולכרם, שכם, רמאללה, ירדן (רצועה ממזרח לגב ההר לאורך בקעת הירדן), בית לחם וחברון.
בעקבות המהפך בשנת 1977 החלה ממשלת מנחם בגין להאיץ את הקמת ההתנחלויות בשטחי יהודה ושומרון וחבל עזה, וכן לחזק את הקשר של מזרח ירושלים לישראל.
משרדי ממשלה והמטה הארצי של המשטרה נבנו בכוונה תחילה במזרח ירושלים.
המונח "השטחים המוחזקים" הוחלף ברדיו בשנות ה־80 ל"יהודה ושומרון", והוחל שידור מזג האוויר באזור.
בשנת 1980 נחקק חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל המדגיש ש"ירושלים השלמה והמאוחדת היא בירת ישראל".
יתר שטחי יהודה ושומרון מוחזקים עד היום בתפיסה לוחמתית, חלים עליהם ממשל צבאי וחקיקה צבאית ומעמדם הסופי לא הוכרע.
החזית הוורודה היא עמותה ותנועת מחאה ישראלית שלהגדרתה "פועלת באמצעות כלים אמנותיים לחיזוק הדמוקרטיה בישראל".
חברי העמותה כוללים בין היתר אמניות ואמני מיצג ותיאטרון הפועלים במרחב המחאה באמצעות מיצגים ומיצבים.