tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאי 2011 הגיש תובע בית הדין בקשה לערכאת קדם-משפט להוצאת צווי מעצר לנשיא לוב מועמר קדאפי, לבנו סייף אל-אסלאם ולראש המודיעין הלובי בשל פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות והשמדת עם שבוצעו לאחר 15 פברואר 2011. הצווים הוצאו זמן קצר לאחר מכן.
צווי המעצר הוצאו בחשד לתכנון התקפות לא חוקיות, פיקוד עליהן והשתתפות בביצוען.
בהתקפות נרצחו ונפצעו אזרחים לא חמושים.
חרף ההאשמות הכבדות נגד קדאפי, החליט בית הדין לסגור את התיק נגדו לאחר שנרצח בידי כוחות המורדים בעיר סירת.
דווח כי מהירות ההגשה של הבקשות לצווים משקפת את המטרה העיקרית – לייצר דה-לגיטימציה להתקפותיו של הנשיא הלובי על אוכלוסייה אזרחית שמתקוממת נגדו, ולמשוך עריקים מהממשלה והצבא לכוחות האופוזיציה, ואף לשיתוף פעולה עם הגורמים הבין-לאומיים.
הצווים התקבלו בשבחים, וכמעט כל מדינות המערב, וגם חלק ממדינות אפריקה, הבטיחו לשתף פעולה באכיפתם.
האכיפה המדוברת עתידה הייתה להתבטא בסנקציות כלכליות, ניתוק קשרים דיפלומטיים עם ההנהגה בראשות קדאפי, שיתוף פעולה מודיעיני ותמיכה צבאית וכלכלית באופוזיציה.
האיחוד האפריקאי, לעומת זאת, כינה את פעולת בית הדין הפלילי "מפלה", וקרא לחבריו להתעלם מהצווים.
לאחר מכן עתר האיחוד האפריקאי למועצת הביטחון כדי להשהות את החקירה של בית הדין הפלילי.
חקירת בית הדין הפלילי הבין-לאומי בחוף השנהב
'מלחמת האזרחים השנייה בחוף השנהב התרחשה בין התאריכים ב-28 בנובמבר 2010 ל-11 באפריל 2011. הלחימה הסלימה בחודש מרץ 2011, זאת בעקבות החרפת המשבר הפוליטי במדינה.
בעקבות המשבר הפוליטי טענו שני נשיאים שונים לנשיאות המדינה: אלאסן ואטארה, שהוכר על ידי הקהילה הבין-לאומית, ולוראן גבאגבו שעמד בראש המדינה.
במהלך המלחמה נהרגו כ-3,000 אנשים וארגונים בין-לאומיים דיווחו על הפרות זכויות אדם בהיקפים נרחבים.
במספר ערים, בעיקר במערב המדינה, אזרחים הותקפו והתבצע הרג מכוון.
בדואקואה, נערך טבח ומעל ל-1,000 איש נהרגו.
המקרה נחקר בידי האו"ם ונמצא שכוחות שני הצדדים היו מעורבים בהרג.
ארגוני סיוע ובהם הצלב האדום דיווחו על מאות הרוגים ועל האכזריות הרבה של ההרג, כולל דיווחים על מציאת גופות ועל שריפת אנשים בחיים.
עשרות גופות נמצאו גם בערים סמוכות – בלולקין (Blolequin) וגיגלו (Guiglo), הנמצאות במערב המדינה, סמוך לגבול עם ליבריה.
היו במדינה מקרי הרג רבים נוספים, ורבבות אנשים ברחו מהאזור.
מעבר לכך, מעל 100,000 איש ברחו לליבריה, גאנה ומדינות נוספות.
בנוסף לנהירת הפליטים מחוף השנהב למדינות הסמוכות, היו עשרות אלפי עקורים במחנות בחוף השנהב עצמה, בעיקר בחלקה המערבי.
במחנה סמוך לדואקואה, למשל, היו כ-28,000 איש.
הוא נלקח במטוס לבית הדין הבין-לאומי בהאג ב-29 בנובמבר 2011.
משפטו של לורן גבאגבו בבית הדין הבין-לאומי בהאג נפתח ב-28 בינואר 2016, לאחר מספר ערעורים וניסיונות לדחייה או ביטול של המשפט.
כבר בתחילת התהליך הכחיש גבאגבו את כל המיוחס לו.
כדי לסכל ניסיונות בריחה של גבאגבו, הורה בית הדין כי הוא יישאר במעצר לכל אורך המשפט.
במרץ 2015 נידונה סימון, אשתו של לורן, ל-20 שנות מאסר על חלקה באלימות.
בינואר 2019 זיכו שופטי בית הדין את גבאגבו והורו על שחרורו המיידי.
חקירת בית הדין הפלילי הבין-לאומי במאלי
חקירת בית הדין הפלילי הבין-לאומי במאלי היא חקירת פשעים שבוצעו במהלך מלחמת האזרחים במאלי.
המלחמה בין צפון לדרום מאלי החלה בינואר 2012. התנועה הלאומית לשחרור אזוואד (MNLA) מרדה בשלטון המרכזי במטרה לקבל עצמאות לאזור הצפוני של המדינה, המכונה אזוואד, אזור מושבם של טוארג.
באפריל 20212 הכריזה MNLA באופן חד-צדדי על הקמת מדינה לאחר שמרד הוביל לסילוק צבא מאלי מהמדינה.
במרץ 2012 הודח נשיא מאלי, אמדו טומני טורה, כחודש לפני הבחירות הנשיאותיות, על ידי קבוצה בשם הוועדה הלאומית להשבת הדמוקרטיה והמדינה, שתפסה את השלטון.
כתוצאה מחוסר היציבות בעקבות ההפיכה, שְלוש הערים הגדולות בצפון מאלי, קידל , גאו וטימבוקטו, נכבשו על ידי המורדים.
בדצמבר 2012 טענו ארגוני זכויות אדם שלאחר כיבוש הערים גאו וטימבוקטו על ידי התנועה הלאומית לשחרור אזוואד, נערך אונס שיטתי של נשים, גויסו ילדים חיילים לאנצאר א-דין, ו-153 חיילים מצבא מאלי הוצאו להורג ללא משפט.
Human Rights Watch דיווח שכמה מאות ילדים גויסו כחיילים לתנועה לאחדות וג'יהאד במערב אפריקה ולאל-קאעדה במגרב האסלאמי.
אמנסטי אינטרנשיונל פרסמה דו"ח במאי 2012 ובו טענה כי המצב במאלי הוא הגרוע ביותר מזה חמישים שנה.
ביולי 2012 פנתה ממשלת מאלי לבית הדין הפלילי בבקשה לחקור פשעים נגד האנושות שלכאורה שהתרחשו במאלי החל מינואר 2012. בינואר 2013 נפתחה חקירה רשמית.
ב-18 בספטמבר 2015, בית המשפט הוציא צו מעצר לאחמד אל-פאקי אל-מהדי, שהואשם בפשע מלחמה – תקיפה מכוונת של תשעה מבני דת, במיוחד מאוזוליאומים ומסגדים ממוקמים בטימבוקטו.
הם הושמדו על ידי חברי אנצאר א-דין וקבוצות איסלאמיסטיות אחרות.
ב-26 בספטמבר 2015 הוא נעצר וב-27 בספטמבר 2016, אל-מהדי נידון לתשע שנות מאסר בגין הריסת אתרי מורשת עולמית תרבותית בעיר טימבוקטו.
ב-27 במרץ 2018 בית המשפט הוציא צו מעצר נגד אל-חסן אג עבד אל-עזיז שהואשם בפשעים נגד האנושות שכללו כפייה של מאות נשים לעבדות מינית, אונס ונישואים כפויים.
נכון לאפריל 2024 טרם הסתיים משפטו.
חקירת בית הדין הפלילי הבין-לאומי ברפובליקה המרכז-אפריקאית (חקירה שנייה)
חקירת בית הדין הפלילי הבין-לאומי במאלי היא חקירת פשעים שבוצעו במהלך מלחמת האזרחים ברפובליקה המרכז-אפריקאית שהחלה ב-2012 ונמשכת עד היום (אפריל 2024).
המלחמה היא המשך של מלחמת האזרחים שהתרחשה במדינה בין השנים 2004 ל-2007. הסכסוך הנוכחי התלקח כאשר קואליציה חדשה של קבוצות מורדים מוסלמים, הידועה בשם סלקה (Séléka''), האשימה את הממשלה באי-עמידה בהסכמי השלום, וכבשה ערים ב-2012 ואת עיר הבירה ב-2013. מישל דיוטודיה קיבל לידיו את השלטון.
קרבות מחודשים החלו בין סלקה למיליציות נוצריות המתנגדות לה, אנטי-בלקה (Anti-balaka).
במסגרת הלחימה לוחמי סלקה שרפו כפרים וכנסיות, אנסו נשים ורצחו נוצרים.
לוחמי אנטי-בלקה השתמשו בילדים כחיילים וביצעו רצח, עינויים והשמדה.
בית הדין הפלילי הוציאו צווי מעצר נגד מפקדים משני הצדדים הלוחמים.
מקסים מוקום (Maxime Mokom), לשעבר שר וממנהיגי אנטי-בלקה הואשם בדצמבר 2018, במספר רב של סעיפים בפשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות ובהם רצח, העברת אוכלוסייה אזרחית ופגיעה במבני דת.
ב-14 במרץ 2022 הוא הוסגר לבית הדין הפלילי הבין-לאומי על ידי השלטונות בצ'אד והועבר להאג.
באוקטובר 2023 הודיע בית הדין על שחרורו של מוקום עקב ביטול האישומים על ידי התביעה, בעקבות בשל חוסר זמינותם של עדים.
נור א-דין אדם (Noureddine Adam) הוא מנהיג קבוצת המורדים המרכז אפריקאית מוסלמית, החזית העממית לתקומה מחדש של הרפובליקה המרכז-אפריקאית (Popular Front for the Rebirth of Central African Republic).
החל משנת 2013 הוא היה מספר שתיים בשרשרת הפיקוד של קואליציית סלקה.
ביולי 2022, בין הדין הפלילי הוציא נגדו צו מעצר בחשד לפשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה כגון עינויים, מאסר, רדיפה, העלמה בכפייה וטיפול אכזרי בעצורים.
נכון לאפריל 2024 הוא טרם נעצר.
מחמאת סעיד עבד אל-קאני (Mahamat Said Abdel Kani) הוא גנרל לשעבר בחזית העממית לתקומה מחדש של הרפובליקה המרכז אפריקאית והיה פקודו של נור א-דין אדם.
בינואר 2021 הוצא נגדו צו מעצר על ידי בית הדין הפלילי.
הוא נעצר על ידי כוחות האו"ם ברפובליקה המרכז אפריקנית והועבר להאג.
הוא מואשם בפשעים נגד האנושות ובפשעי מלחמה כשהיה אחראי על שני בתי מעצר.
אל-קאני הורה והשתתף בכליאה בלתי חוקית ובעינויים של מי שהיה חשד בתמיכה בנשיא לשעבר פרנסואה בוזיזה.
נכון לאפריל 2024 משפטו עדיין מתקיים.
חקירת בית הדין הפלילי הבין-לאומי בגאורגיה
חקירת בית הדין הפלילי הבין-לאומי בגאורגיה היא חקירת פשעים שבוצעו במהלך מלחמת גאורגיה–רוסיה באוגוסט 2018. זו הפעם הראשונה שבית הדין הוציא צווי מעצר מחוץ ליבשת אפריקה.
הסכסוך הצבאי פרץ בתחילת אוגוסט 2008 בעקבות חילופי אש כבדים בין כוחות צבא גאורגיה לבדלנים מאבחזיה ודרום אוסטיה וצבא רוסיה וכוח שמירת השלום הרוסי ששהו במחוזות אלה.
הבדלנים האוסטים לא מכירים בגאורגיה כמדינתם ומבקשים להתאחד עם רוסיה.
חלקם עדיין מחזקים אזרחות רוסית.
ב-2005, הנשיא הגאורגי סאקשווילי הציע לבדלנים האוסטים אוטונומיה בחלק מגאורגיה, בדרום אוסטיה.
הבדלנים לא קיבלו את הצעת סאקשווילי ודרשו עצמאות מלאה.
ביולי 2006 הכריז , מנהיג מליציית עמק קודורי, על אי ציות לשלטון הגאורגי.
ניסיונות המשא ומתן עלו בתוהו והשלטון בטיביליסי שלח כוחות משטרה לסיים את המשבר.
במרץ 2008, בעקבות ההכרה בקוסבו הגישו אבחזיה ודרום אוסטיה בקשות רשמיות להכרה מהפרלמנט הרוסי.
ב-7 באוגוסט 2008 נכנסו כוחות גאורגיים לדרום אוסטיה, ופתחו במבצע, שמטרתו כיבוש צחינוואלי והשתלטות על החבל הבדלני.
בתגובה ביצעו הרוסים, יום למחרת, שורה של תקיפות אוויריות נגד מטרות צבאיות ואחרות בגאורגיה.
המתקפה הרוסית המשיכה גם לאחר שממשלת גאורגיה הביעה נכונות לסגת מהחבלים הבדלניים במדינה ולחתום על הפסקת האש שהוצעה על ידי האיחוד האירופי.
הכוחות הרוסיים פלשו לשטחי גאורגיה עצמה, הפגיזו את נמל התעופה הבין-לאומי של טביליסי, הטילו מצור על נמלי הים של גאורגיה (המצור הופסק לאחר לחץ אוקראינה), כבשו את העיר גורי ופגעו בעורק התחבורה הראשי המחבר בין מזרח גאורגיה למערבה, מתוך כוונה לערער את משטרו הפרו-מערבי של סאקשווילי.
צעדים אלה גרמו לפי הערכות האו"ם לכ-115 אלף פליטים גאורגים.
לאחר לחץ בין-לאומי על רוסיה, ב-8 באוקטובר 2008 דיווח נשיא רוסיה כי ארצו הסיגה את כל כוחותיה שנותרו בגאורגיה.
בבדיקה מוקדמת של התובע, נאסף מידע על פשעים שלכאורה המיוחסים לשלושת הצדדים המעורבים בסכסוך המזוין, תוך דגש על פשעים שייתכן התרחשו בדרום אוסטיה וסביבתה, שנכבש זמנית על ידי רוסיה.
החקירה התמקדה בפשעים: רצח, העברה בכפייה של אוכלוסייה ורדיפתה, התקפות נגד אוכלוסייה אזרחית, הרג מכוון, התקפות מכוונת נגד שומרי שלום, הרס רכוש וביזה.
התובע ביקש להוציא צווי מעצר נגד שלושה בכירים בכוחות הבדלניים הפרו-רוסיים בחשד שביצעו מעצרים לא חוקיים, עינויים, יחס לא אנושי, תקיפה, לקיחת בני ערובה וגירוש.
ביוני 2022, הוצאו צווי מעצר נגד מיכאיל מינדזאיב (Mikhail Mindzaev) שכיהן כשר הפנים של הממשלה דה פקט בדרום אוסטיה, גמלט גוכמאזוב (Mikhail Mindzaev) מפקד בית מעצר בצחינוואלי ודיוד סנקוב (David Sanakoev), יועצו של נשיא דרום אוסטיה לענייני זכויות אדם.
נכון ליולי 2024, החשודים טרם נעצרו.
מספר סכסוכים עדיין נמצאים בתהליך חקירה ועדיין לא הובאו לבית הדין ובהם: ברונדי, בנגלדש/מיאנמר, אפגניסטן, ישראל/פלסטין, פיליפינים, ונצואלה ואוקראינה.
באוקטובר 2016, לאחר טענות חוזרות ונשנות כי בית המשפט מתנהל באופן מוטה נגד מדינות אפריקה, הודיעו מספר מדינות – בורונדי, דרום אפריקה וגמביה – על נסיגתן מחוקת רומא.
עם זאת, בעקבות הבחירות לנשיאות של גמביה מאוחר יותר באותה שנה, שהביאו את שלטונו הארוך של יחיא ג'אמה לקיצו, ביטלה גמביה את הודעת הפרישה שלה.
בית המשפט העליון של דרום אפריקה קבע בתחילת 2017 כי פרישתה של המדינה בלתי חוקתית, ולפיכך ממשלת דרום אפריקה הודיעה במרץ 2017 כי גם היא מבטלת את החלטתה לפרוש.
ב-2018 הודיעה ה-ICC כי תפתח חקירה ראשונית כנגד ממשלת הפיליפינים בשל אופייה האלים של המלחמה בסמים במדינה.
בעקבות זאת פרשה המדינה מבית הדין ב-17 במרץ 2019. עם זאת, בית הדין הצהיר כי הוא עדיין מחזיק בסמכות השיפוטית על הפיליפינים בתקופה שבה הייתה המדינה חלק מחוקת רומא, מנובמבר 2011 ועד מרץ 2019.
יחסי מדינות עם בית הדין
137 מדינות חתומות על חוקת רומא.
מתוכן, 124 חברות אשררו את החוקה; בהן כל מדינות אמריקה הדרומית, כמעט כל מדינות אירופה, רוב מדינות אוקיאניה וכמחצית ממדינות אפריקה.
ארצות הברית חתמה על החוקה בשנת 2000 אך לאחר מכן משכה את חתימתה.
בחודש נובמבר 2016 הודיעה ממשלת רוסיה כי אין בכוונתה לפעול לאשרור החוקה ואין היא רואה עצמה עוד כמחויבת להוראותיה, זאת לאחר פרסום דו"ח של בית הדין הבין-לאומי הרואה בסיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה פעולת כיבוש.
ישנן מדינות שאינן חברות בחוקת בית הדין, אך הכריזו על כך שהן מכירות בסמכותו לחקור פשעים שבוצעו בשטחן.
בין המדינות הללו, אוקראינה אשר בפברואר 2014 הודיעה כי היא מקבלת עליה את כללי בית הדין הפלילי הבין-לאומי.
כאחת מהוגות הרעיון של בית משפט פלילי בין-לאומי, ישראל, באמצעות עורכי הדין והמדינאים הבולטים שלה, השתתפה, מאז תחילת שנות החמישים, באופן פעיל ביצירתו של בית דין כזה.
נציגיה, תרמו לכל שלבי ההכנה של חוקת רומא כשהם נושאים בליבם ובמוחם זיכרונות קולקטיביים, ולעיתים אישיים, של השואה — הפשע הנורא ביותר שאי פעם בוצע בהיסטוריה של בני האדם.
הם עשו זאת בהתלהבות, בתחושות עמוקות של כנות ורצינות".
ב-28 באוגוסט 2002 הודיעה ישראל שלא תאשרר את החוקה.
בין הסיבות לכך היא ציינה את הכללתו בחוקה של פשע הקובע כי העברתה של אוכלוסיית הכובש לשטח הכבוש במישרין או בעקיפין תיחשב פשע מלחמה.
בשנת 2009 ניסתה הרשות הפלסטינית להקנות לבית הדין סמכות בהסכמה אד הוק כאמור בס' 12(3) לחוקת בית הדין, בשם מדינת פלסטין.
באפריל 2012 קבע התובע של בית הדין, שלא בשלו התנאים להכיר במדינת פלסטין.
בעקבות החלטת העצרת הכללית של האומות המאוחדות בנובמבר 2012, שהכירה בפלסטין כמדינה משקיפה בארגון האומות המאוחדות, הודיעה "פלסטין" על הצטרפותה לחוקת רומא ב-2 בינואר 2015. בעקבות זאת הודיעה התובעת על פתיחת חקירה לגבי "המצב בפלסטין".
בתגובה הקפיאה מדינת ישראל חצי מיליארד שקלים מכספי מיסים שמועברים לפלסטינים.
בשנת 2019 נפתחה חקירת בית המשפט בעניין פשעי המלחמה בעניין פלסטין, ובתחילת 2021 קבעו שופטי בית הדין שסמכות בית הדין חלה בגדה המערבית, רצועת עזה ומזרח ירושלים.
טענות להפרת החוק הבין-לאומי במלחמת חרבות ברזל
בעקבות טבח שבעה באוקטובר הגיש הפורום המשפטי הבינלאומי תלונה נגד חמאס לבית הדין הפלילי הבין-לאומי, וביקש מהתובע הראשי לפתוח בחקירה דחופה באישומים של פשעי מלחמה, רצח עם ופשעים נגד האנושות.
ארגון עיתונאים ללא גבולות הגיש תלונה לבית הדין וביקש לחקור את מותם של עיתונאים במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בתלונה נמנו שמונה עיתונאים פלסטינים שנהרגו בהפצצות על רצועת עזה, וכן עיתונאי ישראלי שנהרג במהלך מתקפת הפתע של חמאס.
לדברי הארגון נהרגו 34 עיתונאים במהלך העימות.
בספטמבר 2024 החליטה ישראל, לראשונה בתולדותיה, להתייצב בפני בית הדין, והוגש כתב הגנה מטעמה.
כתב ההגנה פורסם בתחילת אוקטובר, ובו ישראל לא מתייחסת כלל לסעיפי האישום אלא טוענת נגד ההליך המשפטי עצמו.
קו ההגנה הישראלי כולל שני טיעונים מרכזיים.
בטיעון הראשון טוענת ישראל להיעדר סמכות של בית הדין לדון בתיק זה, בשל העובדה שישראל אינה צד לחוקת רומא ואינה חברה בבית-הדין, וכן כי לטענתה הסכמי אוסלו אינם מאפשרים לבית הדין לשפוט ישראלים שביצעו עבירות בשטחי הרשות הפלסטינית.
בטיעון השני טוענת ישראל שלא ניתנו לה התראות כנדרש בהתאם לנוהלי בית הדין, הקבועים בחוקת רומא.
ב-20 במאי 2024 הודיע התובע הכללי של בית הדין הפלילי בהאג כרים קאן על בקשתו מבית הדין להוציא צווי מעצר בגין פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות נגד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושר הביטחון יואב גלנט, ומנהיגי חמאס יחיא סינוואר, אסמאעיל הנייה ומוחמד דף.
ב-21 בנובמבר 2024, בית הדין קיבל את המלצתו של קאן והוציא צווי מעצר לבנימין נתניהו, ליואב גלנט, ולמוחמד דף, שעל פי הודעת צה"ל נהרג כארבעה חודשים קודם לכן.
בינואר 2025, בית הנבחרים של ארצות הברית העביר הצעת חוק להטלת סנקציות על בית הדין הפלילי הבין-לאומי.
יו"ר בית הנבחרים, מייק ג'ונסון, הצהיר: "נעמיד את התובע הראשי בהאג, קארים קהאן במקומו.
הקונגרס לא יסבול שחקנים שתוקפים את ישראל".
בריאן מאסט יו"ר ועדת החוץ בבית הנבחרים אמר לאחר ההצבעה: "ארצות הברית מעבירה חוק זה כי בית המשפט מנסה לעצור את ראש הממשלה של בעלת הברית הקרובה אלינו, ישראל.
ב-6 בפברואר 2025 חתם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על צו נשיאותי המאפשר סנקציות כנגד בית הדין הפלילי הבין-לאומי.
הצו יכלול סנקציות כלכליות, בארצות הברית, נגד אישים שמעורבים בחקירות בית הדין ובני משפחותיהם" ועל בית הדין הפלילי הבין-לאומי בעקבות "פעולות לא לגיטימיות וחסרות בסיס" המכוונות לארצות הברית ולישראל.
בעקבות הצו הנשיאותי, החלו הסנקציות להשפיע באופן מיידי על פעילות בית הדין.
התובע הראשי קארים חאן איבד את הגישה לתיבת הדואר האלקטרוני שלו לאחר שחברת מיקרוסופט חסמה אותה, ונאלץ לעבור לשימוש בספק שירותי דואר אלקטרוני שווייצרי.
במקביל, הוקפאו חשבונות הבנק שלו בבריטניה.
לפי דיווחים מבית הדין, אנשי סגל אמריקניים הוזהרו כי אם יחזרו לארצות הברית הם עלולים להיעצר, ושישה בכירים בבית הדין כבר עזבו את תפקידם מחשש להשלכות הסנקציות.
ארגונים לא-ממשלתיים רבים, בהם כאלה שנחשבו לתומכים מסורתיים של בית הדין, צמצמו או הפסיקו לחלוטין את שיתוף הפעולה עמו מחשש לענישה אמריקנית.
ארגונים מסוימים אף הוציאו כספים מחשבונותיהם בארצות הברית מחשש לעיקול, וחדלו להגיב לפניות מאנשי בית הדין.
לפי גורמים רשמיים ב-ICC, הסנקציות מקשות מאוד על ביצוע משימות בסיסיות של בית הדין, וגורמות לחוסר שיתוף פעולה הולך וגובר גם מצד מדינות שבעבר נחשבו לתומכותיו הגדולות ביותר.
בכירים בבית הדין הביעו ספק אם המוסד יוכל לשרוד את ארבע השנים הקרובות תחת משטר הסנקציות.
באוגוסט 2025 משפחות החטופים הגישו תביעה כנגד התובע בטענה שהפך את הארגון לזרוע של חמאס.
בית הדין האירופי לצדק (ECJ, בצרפתית: Cour de Justice européenne), המוכר רשמית בתור בית המשפט לצדק, הוא בית המשפט העליון של האיחוד האירופי בענייני דיני האיחוד האירופי.
בית המשפט הוקם בשנת 1952, וממוקם בלוקסמבורג.
הוא מורכב משופט אחד לכל מדינה חברה אם כי בדרך כלל הוא דן בתיקים בהרכבים של שלושה, חמישה או חמישה עשר שופטים.
בית המשפט מובל על ידי הנשיא קון לנארץ מאז 2015.
בית הדין האירופי לצדק הוא בית המשפט העליון של האיחוד האירופי בענייני דיני האיחוד, אך לא החוק הלאומי.
לא ניתן לערער על החלטות בתי משפט לאומיים בביה"ד, אלא בהפניית שאלות על ידי בתי משפט לאומיים על דיני האיחוד האירופי לבג"ץ.
עם זאת, בסופו של דבר על בית הדין הארצי להחיל את הפרשנות המתקבלת על עובדות כל מקרה נתון.
אמנם, רק בתי משפט לערעור סופי מחויבים להפנות שאלה של חוק האיחוד האירופי כאשר נידונים אליו.
האמנות מקנות לבית המשפט את הסמכות ליישום עקבי של חוק האיחוד האירופי בכל רחבי האיחוד.
בית המשפט פועל גם כבורר בין מוסדות האיחוד האירופי ויכול לבטל את זכויותיו החוקיות של האחרון אם הוא פועל מחוץ לסמכויותיו.
בית המשפט הוקם בשנת 1952, על ידי אמנת פריז (1951) כחלק מקהילת הפחם והפלדה האירופית.
בית המשפט הוקם עם שבעה שופטים, המאפשרים ייצוג של כל אחת משש המדינות החברות בזמנו והן מספר אי זוגי של שופטים במקרה של שוויון.
במהלך הקמתו, מונה שופט אחד מכל מדינה חברה והמושב השביעי התחלף בין "המדינות החברות הגדולות" (גרמניה המערבית, צרפת ואיטליה).
הוא הפך למוסד של שתי קהילות נוספות ב-1957 כאשר הקהילה הכלכלית האירופית (EEC) וסוכנות האטום האירופית (Euratom) נוצרו, וחלקו את אותם בתי משפט עם קהילת הפחם והפלדה האירופית.
אמנת מאסטריכט אושרה בשנת 1993, ויצרה את האיחוד האירופי.
שמו של בית המשפט לא השתנה בניגוד למוסדות האחרים מטעמו.
כוחו של בית המשפט היה בעמוד הקהילה (העמוד הראשון).
בית המשפט עלה לשלטון בשנת 1997, עם חתימת אמנת אמסטרדם.
נושאים מתוכה מעמודה השלישי הועברו לעמוד הראשון.
בעבר, סוגיות אלה הוסדרו בין המדינות החברות.
לאחר כניסתה של אמנת ליסבון לתוקף ב-1 בדצמבר 2009, שונה שמו הרשמי של בית הדין של בית המשפט מ-"בית המשפט לצדק של הקהילות האירופיות" ל-"בית המשפט לצדק", אם כי באנגלית עדיין המקובל ביותר להתייחס לבית המשפט כ-"בית הדין האירופי לצדק".
בית המשפט קמא שונה לשם "בית המשפט הכללי", והמונח "בית המשפט לצדק של האיחוד האירופי" מציין כעת רשמית את שתי הערכאות, לצד בתי הדין המיוחדים שלו, יחד.
בית הדין לצדק כולל 27 שופטים הנעזרים ב-11 פרקליטים.
השופטים והסנגורים הכלליים ממונים בהסכמה משותפת של ממשלות המדינות החברות ומכהנים בתפקיד לתקופה מתחדשת של שש שנים.
האמנות מחייבות את בחירתם ממומחים משפטיים אשר עצמאותם "מעל לכל ספק" ובעלי הכישורים הנדרשים למינוי למשרדי השיפוט הגבוהים ביותר בארצותיהם, או בעלי יכולת מוכרת.
בפועל, כל מדינה חברה מציינת שופט אשר מועמדותו מאושרת על ידי כל המדינות החברות הנוספות.
נשיא בית המשפט לצדק נבחר על ידי השופטים לתקופת כהונה מחודשת של שלוש שנים.
הנשיא עומד בראש דיונים, ומנחה הן את העסקים השיפוטיים והן את המינהל (למשל לוח הזמנים של בית המשפט ושל הלשכה הגדולה).
כמו כן, הוא מייעד תיקים לבחינות וממנה את השופט לדיווחים (שופטים מדווחים).
המועצה רשאית גם למנות עוזרי דוחות שיסייעו לנשיא בבקשות לצעדים זמניים וכדי לסייע לדוחות בביצוע תפקידם.
תפקיד סגן הנשיא נוצר על ידי תיקונים בחוק בית הדין האירופי לצדק בשנת 2012. חובתו של סגן הנשיא היא לסייע לנשיא במילוי תפקידו ולקחת את מקומו של הנשיא כאשר הוא מנוע מלהשתתף בו או כשמשרדו פנוי.
בשנת 2012 הפך השופט קון לנרץ מבלגיה לשופט הראשון שמילא את תפקידיו של סגן נשיא בית הדין.
כמו נשיא בית הדין האירופי לצדק, סגן הנשיא נבחר על ידי חברי בית המשפט לתקופה של שלוש שנים.
טווחסגן נשיאמדינה12012–2015קון לנארץ22018-2015אנטוניו טיזאנו32018-הווהרוסאריו סילבה דה לפוארטה
השופטים נעזרים באחד עשר יועצים כלליים, אשר המועצה יכולה להגדיל את מספרם אם בית המשפט יבקש זאת.
הפרקליטות הכללית אחראיות להציג חוות דעת משפטית על המקרים שהוקצו להם.
הם יכולים לחקור את הצדדים המעורבים ואז לתת את דעתם על פתרון משפטי לתיק לפני שהשופטים ידונו ויתנו את פסק דינם.
הכוונה מאחורי הצירוף של היועציים הכלליים היא לספק חוות דעת עצמאיות וחסרות פניות בנוגע לתיקי בית המשפט.
בשונה מפסקי הדין של בית המשפט, חוות הדעת בכתבה של הפרקליטות הכלליות הן יצירות של מחבר יחיד, ולכן הן בדרך כלל קריאות יותר ועוסקות בסוגיות המשפטיות באופן מקיף יותר מאשר בית המשפט, המוגבל לנושאים הספציפיים העומדים על הפרק.
חוות הדעת של היועצים הכלליים מייעצות ואינן מחייבות את בית המשפט, אך הן משפיעות מאוד וניתנות לפיהן ברוב המקרים.
במחקר שנערך ב-2016, ארבולה ומאוריסיו מדדו את השפעתו של היועץ הכללי על פסקי הדין של בית המשפט, אשר הראה כי בסבירות הגבוהה ביותר בית המשפט יביא תוצאה מסוימת אם זו הייתה דעתו של היועץ הכללי.
החל משנת 2003, היועצים הכלליים נדרשים לתת חוות דעת רק אם בית המשפט סבור שהמקרה מעלה נקודת חוק חדשה.
על פי סעיף 255 לאמנה על תפקוד האיחוד האירופי השופטים והיועצים הכלליים ממונים בהסכמה משותפת של ממשלות המדינות החברות לאחר התייעצות עם צוות האחראי על הערכת התאמת המועמדים.
הרשם הוא המנהל הראשי של בית המשפט אשר מנהל מחלקות בסמכותו של נשיא בית המשפט.
בית המשפט רשאי גם למנות עוזר רשם אחד או יותר אשר עוזרים לבית המשפט, ללשכות, לנשיא ולשופטים בכל תפקידם הרשמי.
עוזרים הרשמים אחראים על הרישום וכן על קבלת, מסירה ואחזקת מסמכים וכתבי טענות שנרשמו בפנקס שאותו יזם הנשיא.
הם מוגדרים כשומרי החותמות ואחראיים על הארכיונים והפרסומים של בית המשפט.
הרשם אחראי על ניהול בית המשפט, על ניהולו הכספי ועל חשבונותיו.
פעולת בית המשפט נתונה בידי פקידים ומשרתים אחרים האחראים כלפי הרשם בסמכות הנשיא.
בית המשפט מנהל תשתית משלו הכוללת את מנהלת התרגום, שהעסיקה נכון לשנת 2012 כ-44.7% מצוות המוסד.
בית המשפט יכול לשבת בישיבת מליאה, כלשכה גדולה המונה חמישה עשר שופטים (כולל הנשיא וסגנו), או בתאים של שלושה או חמישה שופטים.
ישיבות מליאה כיום נדירות מאוד, ובית המשפט יושב בעיקר בתאים של שלושה או חמישה שופטים.
כל לשכה בוחרת נשיא משלה שנבחר לתקופה של שלוש שנים במקרה של לשכות חמשת שופטים או שנה אחת במקרה של תאי שלושה שופטים.
בית המשפט נדרש לשבת בבית משפט בהרכב מלא במקרים חריגים הקבועים באמנות.
בית המשפט רשאי גם להחליט לשבת במלואו, אם הסוגיות שהועלו נחשבות לחשיבות יוצאת דופן.
ישיבה בתור לשכה גדולה היא שכיחה יותר ויכולה לקרות כאשר מדינה חברה או מוסד איחוד, שהוא צד להליכים מסוימים, מבקש זאת, או במקרים מורכבים או חשובים במיוחד.
בית המשפט פועל כגוף קולגיאלי, ההחלטות הן של בית המשפט ולא של שופטים בודדים ולא ניתנות חוות דעת של מיעוטים ואכן קיומה של החלטת רוב ולא פה אחד אינה מדווחת לעולם.
סמכותו של בית הדין מחייבת את כל המדינות החברות באיחוד האירופי.
לבית הדין סמכות מחייבת ייחודית במשפט הבינלאומי המצביעה על כך כי למשפט האירופי עליונות על משפטן של המדינות החברות באיחוד.
סמכותו של בית הדין האירופי באה לידי ביטוי בשלושה תחומים עיקריים:
הליך הבקשה להכרעה מקדמית: זהו המקור למרבית ההליכים בבית הדין.
המקור של הליך זה הוא בבתי משפט המדינתיים אשר פונים לבית הדין כדי שיכריע בסוגיה משפטית הקשורה במשפט האיחוד שטרם הוכרעה וזאת על פי סעיף 267 של האמנה על תפקוד האיחוד האירופי (TFEU).
סעיף זה מאפשר לבית הדין להבטיח שהנורמות של משפט האיחוד האירופי יחדרו למערכות המשפט המדינתיות בהתאם לדוקטרינת התחולה הישירה, באופן שהפרשנות המשפטית תהיה אחידה בכל רחבי הקהילה.
לאחר שבית המשפט פסק את פסיקתו, והתווה את ההיגיון הכללי, חוזר העניין להכרעתו הסופית של בית המשפט המדינתי עליו מוטלת מלאכת כתיבת פסק דין המתייחס למקרה שלפניו.
באופן זה, נמנעת התנגשות ישירה בין פסיקת בית המשפט האירופי לבין ממשלות המדינות החברות, אשר ממילא מחויבות לפעול על פי פסיקת בתי המשפט שלהן עצמן.
תביעות כנגד מדינות חברות על אי-מילוי התחייבות על-פי האמנה: במסגרת סמכות זאת מוסמך בית הדין להחליט אם מדינה החברה באיחוד מילאה את התחייבויותיה על פי הדין של האיחוד.
לפני שנציבות מביאה את המקרה לשיפוטו של בית הדין, היא מיידעת את המדינה החברה ומאפשרת לה להגיש את תגובתה כנגד התלונה שהוגשה לגביה.
אם המדינה החברה לא מתקנת את הטעון תיקון, אזי הנציבות האירופית או מדינה חברה אחרת מביאה את המקרה לשיפוטו של בית הדין.
אם בית הדין פוסק, כי המדינה מחויבת לבצע דבר מה הוא מוציא צו לעשות כן מיידית.
אם לאחר זמן מתברר, כי המדינה החברה באיחוד לא ביצעה את החיוב שהוטל עליה, רשאי בית הדין להורות כי המדינה תשלם קנס.
קטגוריה נוספת של פעילות בית הדין היא תביעות שניתן להגדירן כתביעות "מעין חוקתיות": בית הדין יכול לבקר את חוקיותן של פעולות מוסדות האיחוד כגון המועצה והנציבות, לרבות תקנות, הנחיות והחלטות.
במקרה של חריגה מסמכות, הפרה של דרישה פרוצדורלית חיונית, הפרת האמנה, או שימוש לרעה בסמכות יכול בית הדין להכריז על ביטולן של הפעולות המשפטיות שנמצאו כבלתי חוקיות.
סמכות נוספת של בית הדין היא כבית משפט לערעורים הבוחן את החלטותיו של בית הדין בערכאה ראשונה (Court of First Instance) של האיחוד.
בספטמבר 2017, קבע בית הדין כי גירושים חד-צדדיים הנהוגים על ידי השריעה, לא יזכו להכרה באירופה.
השופטים מצאו כי על פי חוקי השריעה, לאישה ולגבר אין גישה שווה לבקשת גירושים, דבר המפר את חוקי האיחוד האירופי.
התיק בו דנו השופטים עסק בזוג נשוי אשר מחזיק הן באזרחות גרמנית והן באזרחות סורית.
באוקטובר 2020, פסק בית הדין כי שינויים שעשתה הונגריה בחקיקה הנוגעת להשכלה גבוהה אינם עולים בקנה אחד עם המשפט האירופי.
שינויי החקיקה אילצו בפועל את האוניברסיטה המרכז-אירופית שייסד ג'ורג' סורוס, להעתיק את רוב פעילותה מבודפשט לווינה.
בית הדואר המרכזי של ירושלים הוא מבנה בעל חשיבות אדריכלית המצוי ברחוב יפו 23, בקרבת קריית עיריית ירושלים.
המבנה הוקם בתקופת המנדט הבריטי כחלק מארבעה בנייני ממשל ייצוגיים שנבנו באזור זה (יחד עם בניין עיריית ירושלים ההיסטורי, בניין בנק אנגלו-פלשתינה ובניין ג'נרלי).
משא ומתן על רכישת המגרש נמשך במשך זמן מה במהלך שנות ה-20. הבית נבנה בשנת 1938-1934 בתכנונו של האדריכל הראשי של מחלקת העבודות הציבוריות של המנדט הבריטי, אוסטן סיינט בארב הריסון, המהנדס יהודה שפירא והאדריכל הממשלתי הבריטי פרסי ה.
החברה הקבלנית שהקימה את הבניין הייתה אלבינה, דוניה וקטינקא, טקס חנוכת הבניין התקיים ביום 18 ביוני 1938, בנוכחות הנציב העליון הרולד מקמייקל ומאות מוזמנים.
עם הקמת בווינגרד נכלל הבניין באזור המוגן ושירותי הדואר נתנו לקהל בבניין אחר.
בשנת 1972 נוסף לפנים המבנה ציור הקיר של אברהם אופק.
המבנה שופץ בשנת 1983 בהתאם לתוכניותיו של האדריכל יורם פרידמן.
בבניין פעלה מרכזת הטלפונים האוטומטית הראשונה של העיר ירושלים שפעלה בטכנולוגיה שפיתח אלמון סטראוג'ר.
הבניין שימש בעבר גם את חברת בזק ופעלו בו מרכזת ספרתית ומוקד מודיעין 144. בשנות האלפיים, חלקים מהבניין משמשים משרדים של משרד התקשורת.
ב-2015 הוסבה הקומה העליונה של הבניין לאכסניה למטיילים ולתרמילאים, הפועלת במקום בניהול פרטי תחת השם The Post.
הבית בנוי בסגנון מנדטורי אופייני, המשתמש בשפה הצורנית של הסגנון הבינלאומי מחד, ובאלמנטים האופייניים לבנייה הירושלמית המסורתית מאידך.
המבנה הוא גוש מלבני, בעל אגף אמצעי ושני אגפי צד.
בחזית הקדמית ניכרים רק שלושה גושים אלו, ובחזית האחורית מפורקת מסת המבנה למספר גדול יותר של גושים, צורניות האופיינית לסגנון הבינלאומי.
בחזית המבנה שבע קשתות, אשר שתי הקשתות הקיצוניות מהוות את דלתות הכניסה למבנה, וחמש הקשתות האחרות מהוות חלונות תאורה למבנה.
בחלון המרכזי היה מצוי שעון, בהתאם למקובל באירופה במבני ציבור.
בתוך חמש הקשתות המרכזיות מצויים אשנבים, עליהם מופיעות כתובות באנגלית, ערבית ועברית (השפות הרשמיות בתקופת המנדט) המספרות על מכירת בולים ("תווי דואר" בשפת העת ההיא).
הכניסה הראשית למבנה מובילה אל אולם הדואר המרכזי, בו היה הסניף הראשי של הדואר בירושלים בתקופת המנדט.
שתי הקומות העליונות של המבנה שימשו את משרדי ההנהלה של הדואר.
המתכנן ניצל את הפרשי הגבהים בין רחוב יפו לרחוב כורש, וברחוב כורש מצויה קומה נוספת למבנה (קומת מרתף) אשר שימשה את שירותי חלוקת הדואר.
חזית הבית בנויה בסגנון ייצוגי שקט.
אף שהמבנה מצופה אבן מסותתת (כמתחייב על פי חוקי התכנון והבנייה המנדטוריים), החזית בנויה בסגנון הבינלאומי (למעט הקשתות שהן מאפיין מסורתי ירושלמי).
צבע חזית האבן לבן, למעט חמשת הנדבכים הראשונים של המבנה המצופים אבן בזלת שחורה שהובאה מרמת הגולן.
בחלקו האחורי של המבנה ציפוי האבן הוא לסירוגין אבן לבנה ואבן שחורה, כרמז לאבלק של הסגנון האדריכלי הממלוכי האופייני לירושלים.
בית הדואר המרכזי בירושלים מזכיר במעט את בית הדואר המרכזי של העיר יפו, שאף הוא נבנה באותן השנים בתכנונו של הריסון.
האולם המרכזי של הבניין מעוטר בציור אקריליק של הצייר אברהם אופק משנת 1972. אורכו של הציור 27 מטרים, והוא מתאר את החלוצים שעלו לארץ בראשית המאה ה-20, ואת התפתחות העיר ירושלים.
בית הדין הפלילי הבין-לאומי לרואנדה (ICTR) היה גוף שיפוטי שהקימה מועצת הביטחון של האו"ם במטרה לדון בפשעים נגד האנושות שבוצעו במהלך רצח העם ברואנדה בשנת 1994.
ההחלטה על הקמת בית הדין התקבלה במועצת הביטחון ב-8 בנובמבר 1994, וב-22 בפברואר 1995 נקבע כי מקום מושבו יהיה בעיר ארושה שבטנזניה.
לבית הדין ניתנה הסמכות לדון בעבירות של רצח עם, פשעים נגד האנושות וכן פשעי מלחמה מסוגים מסוימים, שבוצעו נגד רואנדים ברואנדה עצמה או על ידי רואנדים במדינות השכנות לה, במהלך 1994. לצד בית הדין הוקם גם בית דין לערעורים.
בית הדין סיים את פעילותו ונסגר ב-31 בדצמבר 2015.
המשפט הראשון בבית הדין החל להתנהל בינואר 1997. באפריל 2007, התנהלו בבית הדין 27 משפטים, נגד 33 נאשמים.
כל הנאשמים, למעט שישה, ערערו על פסקי הדין שניתנו לגביהם.
עם הנאשמים שהורשעו נמנו ראש ממשלת רואנדה, ז'אן קמבנדה, שרי האוצר, התחבורה והחינוך, מושלי מחוזות, וכן אנשים שלא נשאו משרות בממשל הרואנדי.
באפריל 2007 התנהלו 11 הליכים משפטיים נוספים, נגד 27 נאשמים, בהם שר החוץ ז'רום בּיקָמוּמְפָּאקָה, הרמטכ"ל אוגוסטין בִּיזִימוּנְגוּ, ובכירים נוספים בממשל ובצבא רואנדה.
במהלך המשפט הראשון שבו עסק בית הדין, משפטו של ז'אן פול אקייסו, ששימש כראש עיר שבתחומה נרצחו בני טוטסי, הואשם בפשעים נגד האנושות ובמספר קטגוריות של רצח עם.
במשפטו, נקבע לראשונה כי גם אלימות מינית בזמן מלחמה יכולה להיחשב כפשע מסוג רצח עם.
שופטי בית הדין קבעו כי "תקיפות מיניות היו חלק אינטגרלי מתהליך הריסת הקבוצה האתנית של בני הטוטסי, וכי מעשי האונס היו שיטתיים וכוונו רק נגד נשות הטוטסי, מה שמעיד על המטרה המפורשת של המעשים האלה - לחולל רצח עם".
בית המשפט גזר על אקייסו מאסר עולם.
במהלך משפטו של ז'אן קמבנדה, ראש ממשלת רואדה בזמן הטבח, הוא הודה לראשונה שאכן היה רצח עם, וכי הדבר תוכנן מראש.
קמבנדה הורשע בעבירות של רצח עם ופשעים נגד האנושות, ונגזר עליו עונש של מאסר עולם, אותו הוא מרצה בבית סוהר בבמקו.
ביוני 2011 הורשעה, פאולין ניירמסוהוקו, שכיהנה בין השנים 1992-1994 כשרה לענייני משפחה וקידום נשים ברואנדה.
היא הואשמה כי במהלך רצח העם במדינה סייעה ועודדה מיליציה משבט ההוטו לבצע מעשי זוועה בבני שבט הטוטסי.
היא האישה הראשונה שהורשעה ברצח עם, ואונס כפשע נגד האנושות.
משפט נוסף שהתנהל בין השנים 2000 ל-2003 זכה לכינוי "תקשורת השנאה".
הנאשמים במשפט זה היו מנהלי תחנת הרדיו Radio Télévision Libre des Mille Collines (בעברית הרדיו החופשי של אלף הגבעות), שבסמוך לרצח העם ובמהלכו שידרה שידורי תעמולה והסתה נגד בני הטוטסי, הבלגים, אנשי האו"ם ואף נגד בני הוטו מתונים.
שדרניה של התחנה קראו לחסל את בני הטוטסי.
לתחנת הרדיו היה תפקיד מכריע במתן לגיטימציה למעשים, ובית הדין גזר על מנהליה (וביניהם, גם פרדיננד נאימנה) עונש של מאסר עולם.
בפסק דין המכונה "MILITARY 1", וניתן ב-18 בדצמבר 2008, נשפטו ראשי מערכת הביטחון הרואנדית בזמן רצח העם, ובראשם שר ההגנה הרואנדי דאז, הקולונל תאונסט בגוסורה.
המותב, בראשות השופט אריק מסה, קבע כי שלושה מתוך ארבעת הנאשמים ישלחו לרצות מאסר עולם, והנאשם הרביעי זוכה מכל ההאשמות.
למרות שהנאשמים נמצאו אשמים בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות, הטריבונל לא מצא אותם אשמים בתכנון מראש של פתרון סופי לטוטסי.
פסק הדין, המשתרע על למעלה משש מאות עמודים, סוקר בהרחבה את שליטתם של הנאשמים במיליציות ה"איטרנהמוואה" האכזריות, את ההיסטוריה שהובילה לרצח העם, טכניקות שונות ששימשו לרצח (כמו מחסומי דרכים) ואת השתלשלות העניינים במהלך מלחמת האזרחים שהובילה לרצח עם.
חלק משופטי בית הדין היו שופטים קבועים, וחלקם מונו אד הוק לדיון במשפטים מסוימים.
הנשיא הראשון של בית הדין היה לייטי קאמה מסנגל.
ב-2007, נשיא בית הדין היה השופט דניס ביירון מסנט קיטס ונוויס, ששימש בעבר כנשיא בית המשפט העליון של האיים הקאריביים המזרחיים.
סגניתו הייתה השופטת הפקיסטנית חאלידה ראשיד חאן.
בית המשפט היה מורכב משלוש לשכות (קבוצות של שופטים), כאשר במשפט בערכאה ראשונה ישבו שלושה בדיו, וכן מלשכת ערעורים, שערעורים שנשמעו בפנייה נידונו בפני חמישה שופטים.
נאווי פילאי, נציבת זכויות האדם של האו"ם, כיהנה כנשיאת בית הדין בשנים 2003–2008.
מערכת התביעה הייתה מחולקת לשניים: מחלקה אחת עסקה בחקירה ובאיסוף ראיות ועדויות (תפקיד הדומה לתפקידה של המשטרה) ואילו המחלקה השנייה עסקה בהעמדה לדין ובניהול התביעות בבית הדין (תפקיד הדומה לתפקידה של הפרקליטות).
ב-2003 כיהן בתפקיד התובע הכללי חסן בובקר ג'אלו, שכיהן בעבר כתובע הכללי של גמביה וכשר המשפטים שלה.
הפשעים מדרגה A מתייחסים לקשר שקשרו ראשי המשטר היפני לפתיחת המלחמה ולניהולה.
שני סוגי הפשעים האחרים מתייחסים לפשעים שבוצעו תוך כדי הלחימה, כולל טבח ננקינג.
אישומים בפשעי מלחמה כנגד אנשי צבא זוטרים יותר התבררו בהליכים נפרדים, בערים אחרות במזרח אסיה.
בית הדין החל דיוניו ב-3 במאי 1946 וסיים מלאכתו ב-12 בנובמבר 1948.
25 מנהיגים משורות הצבא והשלטון היפני עמדו לדין על פשעים מדרגה A.
יותר מ-5,700 יפנים עמדו לדין על ביצוע פשעים מדרגה B ו-C, רובם באשמת התעללות בשבויים.
הפשעים אשר בוצעו על ידי כוחות יפן ושליחיה בעת כיבוש קוריאה וסין, במיוחד בחבל מנצ'וריה, לא היו חלק מן האישומים שנידונו בטוקיו.
סין הקימה 13 בתי דין משלה לדיון בפשעים אלה, בהם הורשעו 504 אנשים, 149 מהם הוצאו להורג.
הירוהיטו, קיסר יפן, וכל בני המשפחה הקיסרית, לא הועמדו לדין על מעורבותם בפשעים שנידונו בבית הדין בטוקיו.
כנגד כ-50 חשודים, בהם נובוסוקה קישי, לימים ראש ממשלת יפן, הוגשו כתבי אישום, אולם הם לא הועמדו לדין.
הבסיס המשפטי להקמת בית הדין נמצא באמנת בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק אשר נכרתה ב-19 בינואר 1946. האמנה קבעה את המסגרת לכללי בית הדין וסדרי הדין לניהול דיוניו ואף את סוגי הפשעים שידונו בו.
סדרי הדין לבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק נחקקו ביום 25 באפריל 1946, מכוח פיסקה 7 לאמנת בית הדין.
מושב של 11 שופטים ישב בדיוני בית הדין, נציג לכל אומה בבעלות הברית: ארצות הברית, הרפובליקה הסינית, ברית המועצות, בריטניה, הולנד, ממשלת הרפובליקה הצרפתית בגולה, אוסטרליה, ניו זילנד, קנדה, הודו הבריטית והפיליפינים.
מבין המנהיגים שעמדו לדין ואשר הואשמו בפשעים משלוש הדרגות, שבעה נידונו למוות, הם הוצאו להורג בכלא סוגמו ב-23 בדצמבר 1948:
גנרל קנג'י דויהארה, מפקד חיל האוויר
בארון קוקי הירוטה, שר החוץ
גנרל סיישירו איטקי, שר המלחמה
גנרל הייטרו קימורה, מפקד חיל המשלוח לבורמה
גנרל איוונה מטסוי, מפקד חיל המשלוח למרכז סין
גנרל אקירה מוטו, מפקד חיל המשלוח לפיליפינים
16 נאשמים אחרים נידונו למאסר עולם.
שלושה מהם נפטרו בעודם בכלא ויתרתם קיבלו חנינה בשנת 1955.
על פי נתונים שנאספו בידי חוקרים יפנים, כ-5,700 איש הועמדו לדין על פשעים מדרגה B ו-C.
מתוכם, 984 איש נידונו למוות; 475 נידונו למאסר עולם; 2,944 נידונו לתקופות מאסר קצובות; 1,018 זוכו ו-279 איש לא הובאו לדין או שלא נגזר עונשם.
בנוסף לנאשמים בבית הדין הבינלאומי בטוקיו, הקימו סין וברית המועצות בתי דין צבאיים משלהן, אשר אף בהם הועמדו לדין פושעי מלחמה יפנים.
בבית הדין לפושעי מלחמה בחברובסק עמדו לדין אנשי יחידה 731 של הצבא היפני הקיסרי, על פשעים שביצעו במהלך ניסויים בבני אדם לפיתוח נשק ביולוגי.
אולם אנשים אלה היו בידי צבא ארצות הברית ולא הוסגרו לידי הסובייטים בהוראת דאגלס מקארתור, לאחר שהתחייבו למסור לידי האמריקאים את תוצאות מחקריהם.
על בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק נמתחה ביקורת דומה לזו שלה זכו משפטי נירנברג.
המבקרים נחלקו בדעותיהם לשניים: חלקם מתחו ביקורת על השיפוט הרטרואקטיבי הנמצא בבסיס המשפטים, דהיינו שהחוק אשר שימש להרשעת הנאשמים נחקק על ידי המנצחים במלחמה, לאחר שמעשי המנוצחים כבר בוצעו.
חלק אחר של המבקרים טוענים כי כל מטרת ההליך הייתה להכשיר את המשפחה הקיסרית ולטהרה מאחריותה לפשעי המלחמה.
בית הדואר המרכזי (באירית: Ard-Oifig an Phoist; באנגלית: General Post Office) הוא המטה של שירותי הדואר האירי ובית הדואר המרכזי של העיר דבלין.
הבניין ממוקם במרכזו של רחוב או'קונל, רחובה המרכזי של העיר, והוא הבניין האחרון אשר נבנה בדבלין בסגנון ג'ורג'יאני.
אבן הפינה לבנייתו של המבנה הונחה ב-12 באוגוסט 1814 על ידי הרוזן וייטוורת', מושל אירלנד, ובנייתו ארכה ארבע שנים.
הבניין נחנך ב-6 בינואר 1818 עת עבר בית הדואר, אשר שכן בבניין קטן ברחוב דיים, למשכנו החדש.
חזיתו של הבניין בעיצוב הסדר האיוני, פורטיקו באורך 67 מטרים ובגובה של כ-15 מטר, המאכלס שישה עמודים איונים בקוטר של 167 ס"מ.
האנטבלטורה, למעט הארכיטרב, נמתחת לאורך חזית הבניין, ומעליה קרניז ומעקה מעוטר.
הבנוי מאבן גיר שאר הבניין בנוי מגרניט.
בית הדואר המרכזי של יפו הוא מבנה בעל חשיבות אדריכלית בשדרות ירושלים 12 פינת רחוב הדואר.
הבניין משמש כיום כסניף דואר בו גם שכנה בעבר הנהלת "השירות הבולאי" עד לקיץ 2016. השירות הבולאי עבר לבית המיון המרכזי ברחוב ההגנה 138 בתל אביב ועם המעבר אל "הפארק הטכנולוגי" במודיעין עבר אליו גם השירות הבולאי.
בתחילת שנות ה-20 בנה היזם שלמה פיינגולד את בית הדואר והטלגרף הראשון בתל אביב, בפינת הרחובות ליליינבלום ואלנבי.
אדריכל הבניין היה יצחק שוורץ (שן-צור).
באוקטובר 1923 ביקר הנציב העליון בבניין זה.
בית הדואר באלנבי החל להבנות בשנת 1929 ובנייתו הושלמה בשנת 1931, בימי המנדט הבריטי.
אדריכל המבנה היה אוסטן סיינט בארב הריסון במסגרת עבודתו במחלקת העבודות הציבוריות של המנדט בארץ ישראל.
בניין דואר נוסף שתוכנן על ידי האדריכל הריסון ושנבנה באותן השנים הוא בית הדואר המרכזי ברחוב יפו 23 בירושלים.
בנוסף שימש האדריכל יצחק רפופורט בתור אדריכל אחראי על הקמת בית הדואר של יפו.
עד לתקופת מלחמת העולם הראשונה הדואר לארץ ישראל נשלח דרך איסטנבול, לא היו טלפונים ציבוריים והשירות לא היה אמין.
לאחר כיבוש הארץ בידי הבריטים נדרש המנהל הצבאי הבריטי לספק שירותי דואר הולמים לאוכלוסייה האזרחית.
המשימה הוטלה על משרדי הדואר הצבאי, ובשנת 1917, כשבוע לאחר כיבושה של ירושלים, החל לפעול בה הדואר הצבאי.
בשנת 1920 החליטה ממשלת בריטניה להעביר את ארץ ישראל לשלטון מנדטורי אזרחי וכל שירותי הדואר הועברו לידי הממשל האזרחי.
בעיני הבריטים תקשורת הולמת היא תנאי מקדים לפיתוח מסחר וייצור ולכן הרחבת שירותי הדואר, הטלגרף והטלפון היו בידי המונופול הממשלתי.
מבחינת הבריטים היה לארץ ישראל יתרון גאוגרפי בגלל מיקומה במפגש שלוש יבשות וככזו השוכנת על הנתיב האווירי בין בריטניה להודו והימצאותה במזרח התיכון בין מצרים, סוריה ועיראק.
בבניין זה הייתה מרכזת הטלפונים האוטומטית הראשונה של העיר יפו שפעלה בטכנולוגיה שפיתח אלמון סטראוג'ר, וגם מרכזת טלגרף.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, לאחר העברת מרכזת הטלפונים למבנה המרכזת הספרתית החדשה בשכונת גבעת הרצל, נשארה בבניין זה רק מרכזת הטלקס שפעלה עד סוף שנות ה-80 כשהופעלה מרכזת הטלקס הספרתית החדשה של חברת בזק במרכז העיר.
המבנה שופץ בשנת 2000 במקביל לתוכניותיה של עיריית תל אביב-יפו לשיקום שדרות ירושלים.
בפינתו הצפון-מזרחי של הבניין מופיע סימון המדידה הבריטי ממנו מדדו מרחקים אל מקומות אחרים
בית הדין הפלילי הבין-לאומי ליוגוסלביה לשעבר (שמו הרשמי: בית הדין הבין-לאומי לשפיטת אישים האחראים להפרות חמורות של המשפט ההומניטרי הבין-לאומי, שבוצעו בטריטוריה של יוגוסלביה לשעבר מאז 1991, בראשי תיבות באנגלית ICTY) היה גוף של ארגון האומות המאוחדות, שהוקם על מנת לשפוט נאשמים בפשעים, שבוצעו במהלך מלחמות יוגוסלביה.
מקום מושבו היה בעיר האג, שבהולנד.
בית הדין הוקם בהחלטה 827 של מועצת הביטחון של האו"ם מ-25 במאי 1993. סמכות השיפוט שלו השתרעה על ארבע קבוצות של פשעים שבוצעו בשטח יוגוסלביה לשעבר: הפרות חמורות של אמנות ז'נבה, הפרות של דיני המלחמה, רצח עם ופשעים נגד האנושות.
העונש הכבד ביותר שבית הדין מוסמך להטיל על נאשם שהרשיע הוא מאסר עולם.
מאז ראשית פעולתו ב-1994 התנהלו בפניו משפטיהם של 161 איש.
בית הדין נסגר ב-21 בדצמבר 2017, לאחר 24 שנות פעילות.
בית הדין היה ארגון שהוקם על בסיס אד הוק, לכן הוא נסגר כאשר הסתיים מילוי תפקידו.
אין לבלבל בינו לבין בית הדין הפלילי הבינלאומי או בינו לבין בית הדין הבינלאומי לצדק, שהם גופים קבועים, שגם מקום מושבם בהאג, אך הם בעלי סמכות שיפוט שונה.
ההצעה להקמת בית הדין הועלתה על ידי שר החוץ הגרמני קלאוס קינקל.
בהחלטה 827, שנתקבלה שלושה חדשים לאחר מכן, אימצה המועצה את הדו"ח שהגיש לה המזכ"ל ואת חוקת בית הדין (Statute) שהייתה נספח לדו"ח.
בכך נקבעו סמכויות השיפוט של בית הדין והעונשים שבכוחו להטיל.
במהלך 1993 החל בית הדין לבנות את מטהו.
במהלך השנה הראשונה לקיומו ניסחו השופטים הראשונים שמונו לכהן בבית הדין את כללי סדר הדין ודיני הראיות שינהגו בפניו, כמו גם את הכללים להחזקת נאשמים במעצר על ידו ומינוי סניגור עבורם.
הייתה זו פעולה מורכבת שכן היא הייתה תקדימית – היה זה בית הדין הראשון שהקים האו"ם לשם דיון באישומים פליליים.
במהלך השנה השנייה לקיומו הושלמה הקמת אולמות המשפט ומתקן המעצר של בית הדין ברובע סכוונינגן שבהאג, ובית הדין קיבל לשורותיו עובדים רבים.
ביולי 1994 אויש משרד התובע בבית הדין במידה מספקת כדי לאפשר את תחילתן של חקירות אודות חשדות לעבירות שבוצעו בשטח יוגוסלביה לשעבר.
בנובמבר 1994, בעוד המלחמה בבוסניה נמצאת בעיצומה, הוגש לבית הדין כתב האישום הראשון – כנגד הסרבי הבוסני דרגאן ניקולאיץ'.
עד לסגירתו מנה צוות בית הדין בכל התפקידים כ-1,200 איש, שהגיעו מכל רחבי העולם.
מבנה בית הדין וחבר שופטיו
היחידות שהרכיבו את בית הדין היו משרד התובע, המזכירות והשופטים, ששובצו ללשכות.
כמו כן פעלה במסגרתו יחידת המעצר.
התובע (Prosecutor) היה ראש משרד התובע בבית הדין.
עליו ועל צוותו הוטל התפקיד לחקור חשדות לפשעים בתחום סמכות השיפוט של בית הדין, לאסוף ראיות, להגיש כתבי אישום ולנהל את המשפטים מצדה של התביעה.
התובע התמנה לתפקידו על ידי מועצת הביטחון של האו"ם לפי הצעת מזכ"ל האו"ם.
התובע האחרון, הששי במספר היה סרז' ברמרץ (Serge Brammertz) מבלגיה (שירת מאז 2007).
המזכירות (Registry) הופקדה על מכלול ענייני המנהלה של בית הדין, ובכלל זה ניהול רשומותיו, תרגום מסמכים לשפות שונות, הסדרתם הגעתם של אישים שזומנו להעיד בפני בית הדין והפעלת לשכת המידע לציבור.
למזכירות היו כפופים גם צוותי הסיוע המשפטי של השופטים .
היא הופקדה גם על ניהול יחידת המעצר של בית הדין, שבה הוחזקו מי שמשפטיהם התנהלו בפניו ועל תוכנית הסיוע המשפטי, שהעמידה ייצוג לנאשמים שידם אינה משגת לשכור אותו.
בראש המזכירות עומד רשם בית המשפט.
האחרון ששימש בתפקיד היה ג'ון הוקינג (John Hocking) מאוסטרליה (מאז 2009), הרשם הרביעי במספר.
בבית הדין כיהנו 15 שופטים קבועים ו-10 שופטים שאינם במעמד קבוע (Ad litem), שנבדלו מן השופטים הקבועים בסמכויותיהם.
השופטים נבחרו לבית הדין בהליך הבא:
בהזמנת מזכ"ל האו"ם הייתה רשאית כל מדינה שהיא חברה קבועה באו"ם וכל מי שהיא במעמד של משקיפה קבועה בו להציע שני מועמדים משתי מדינות שונות, בכפוף לכלל הכשירות לכהונה, שנקבע בחוקת בית הדין.
מועצת הביטחון הייתה מגבשת מתוך הרשימה הנ"ל רשימה מצומצמת של 28 עד 42 מועמדים סופיים.
העצרת הכללית של האו"ם הייתה בוחרת 14 שופטים קבועים מתוך הרשימה שגיבשה מועצת הביטחון.
שופטים לא קבועים נבחרו לכהונתם בהליך דומה (העצרת הכללית של האו"ם בוחרת 27 שופטים מתוך רשימה של לפחות 54 מועמדים סופיים).
כהונת השופטים נמשכה ארבע שנים, והיו רשאים לעמוד לבחירה מחדש.
מאז הקמתו מונו לבית המשפט בסך הכל 80 שופטים, קבועים ושאינם קבועים, מ-49 מדינות שונות.
נשיא בית הדין היה נבחר מתוך חבר השופטים הקבועים שלו ועל ידי שופטים אלו.
היה מכהן בתפקידו שנתיים ורשאי לעמוד לבחירה מחדש לתפקיד זה.
מאז 2008 בחר בית הדין יחד עמו גם סגן נשיא, לתקופות כהונה זהות.
הנשיא הראשון של בית הדין היה אנטוניו קאסס (Antonio Cassese) מאיטליה (1993–1997).
מאז נובמבר 2015 ועד פירוק בית הדין כיהן כנשיא בית הדין השופט כרמל אגיוס ממלטה.
בבית הדין התקיימו ארבע לשכות שופטים (Chambers), מהן לשכה אחת המופקדת על הדיון בערעורי נאשמים על פסקי הדין של שופטים מן הלשכות האחרות.
בכל אחת משלוש הלשכות העיקריות כיהנו שלושה שופטים קבועים ועד שישה שופטים שאינם קבועים.
לכל הרכב שופטים היושב בדין במשפטו של נאשם התמנו שלושה שופטים, שלפחות אחד מהם היה שופט קבוע.
לשכת הערעורים שימשה כערכאת הערעור של בית הדין וגם כערכאת הערעור לנאשמים בבית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה.
כיהנו בה שבעה שופטים, ששניים מהם שופטים קבועים של בית הדין הפלילי לרואנדה.
כל ערעור נשמע על ידי הרכב של חמישה שופטים מלשכת הערעורים.
השופטים מכל לשכה הסתייעו בעבודתם בצוות הסיוע המשפטי של אותה לשכה, שהיה מסייע בידם בטיפול בתיקים שלפניהם, בהכנת מסמכים ובמחקר משפטי.
נאשמים שלא נמצאו זכאים לשחרור על תנאי ממעצר היו נכלאים למשך משפטם ביחידת המעצר של האומות המאוחדות (United Nations Detention Unit – UNDU), שנמצאה בסחוונינגן, כשלושה קילומטרים מבית הדין.
כל אחד מהנאשמים בה נכלא בתא בן כ-15 מטרים מרובעים, המיועד לאדם אחד.
היה מצוי בו ריהוט בסיסי, שירותים ומקלחת, רדיו, טלוויזיה ומחשב (ללא גישה לאינטרנט).
העצורים זכאים לביקורים ולשיחות טלפון לקרוביהם, ולרשותם שירותי דת, ספרייה וחדר כושר.
הם היו רשאים לשהות בחלק משעות היום מחוץ לתאיהם ולקיים פעילויות משותפות.
התנאים המשופרים ביחידת המעצר בהשוואה למתקני כליאה אחרים נובעים מרצון הנשיא הראשון של בית הדין להדגיש כי הכלואים הם בחזקת חפים מפשע כל עוד לא נקבע אחרת.
נכון ל-3 ביוני 2011 התנהלו בפני בית הדין משפטיהם של 161 איש, לפי הפירוט הבא:
35 שמשפטיהם עודם מתנהלים – ארבעה בשלב קדם-משפט, 14 בשלב המשפט עצמו, 16 בשלב הערעור, ואחד שהואשם וטרם נלכד;
64 שנדונו למאסר – מהם ארבעה הממתינים להעברה למדינה אחרת לריצוי עונשם, 25 שהועברו למדינה אחרת לריצוי עונשם, 32 שסיימו את ריצוי עונשם ושלושה שנפטרו במהלך ריצוי העונש;
13 שמשפטיהם הועברו מבית הדין ומתנהלים בפני ערכאה מדינתית;
36 שהאישומים נגדם בוטלו או שנפטרו – 20 שהאישומים נגדם בוטלו, 10 שנמצא שנפטרו לפני שהועברו לחזקת בית הדין, 6 שנפטרו לאחר שהוסגרו לבית הדין.
האישים שהובאו למשפט בפני בית הדין היו החל מדרג של חיילים פשוטים ועד לראשי מדינה, ראש ממשלה ומפקדי צבא ומשטרה.
כתב האישום האחרון – קודם למעצרו והסגרתו לבית הדין של רדובאן קרדז'יץ' – הוגש לבית הדין במרץ 2004, והוא ציפה להשלים את ההליכים המשפטיים לפניו עד 2013. משפטו של קרדז'יץ' הסתיים ב-24 במרץ 2016 (בכפוף להגשת ערעור אפשרי).
לכידתו של ראטקו מלאדיץ' במאי 2011 האריכה את משך הפעולה של בית הדין עד לנובמבר 2017, המועד בו ניתן פסק הדין במשפטו של מלאדיץ'.
בית הדין נסגר לבסוף בדצמבר 2017. כל הפעילות השיפוטית הנותרת בעקבות פעולתו הועברה למכניזם של בתי הדין הפליליים הבינלאומיים.International Residual Mechanism for Criminal Tribunals
בשנת 2004 פרסם בית הדין מסמך המפרט את ההישגים העיקריים שהשיג, לטענתו, ואלו הם, בתמצית:
הובלת המגמה של מעבר מאי נשיאת פושעי המלחמה בעונש להטלת אחריות פלילית עליהם, בפרט לאור אי הרצון של רשויות התביעה ביוגוסלביה לשעבר להעמידם למשפט;
יצירה של בסיס עובדתי אודות הפשעים שנעשו, באמצעות איסוף הראיות למשפטים כמו גם הקביעות העובדתיות שנעשו בפסקי הדין;
עשיית צדק עם אלפי קורבנות והשמעת קולם – באמצעות העדים הרבים שהתייצבו להעיד בפני בית הדין;
הרמת תרומה ממשית למשפט הבינלאומי הפלילי, גם בזכות היות בית הדין הטריבונל הפלילי הבינלאומי הראשון;
חיזוק שלטון החוק באמצעות קידום השימוש בנורמות משפטיות בינלאומיות בנוגע לפשעי מלחמה.
בית הדין הוציא צווי מעצר נגד חיילים סרבים שאנסו נשים מוסלמיות, ואלה הורשעו בגין אלימות מינית בזמן מלחמה.
לעומת זאת נשמעו טענות של ביקורת נגד בית הדין ופעולתו בנושאים שונים.
בין השאר נטען כי פעולתו מגבירה את המתח בין מדינות יוגוסלביה לשעבר במקום לקדם פיוס ביניהן, כי יש לבית הדין הטיה לרעה נגד הסרבים (המהווים כ-68% מן הנאשמים שבאו לפניו) וכי איש מבכירי נאט"ו לא הואשם בפני בית הדין בפשעים בקשר לניהולה של מלחמת קוסובו.
כמו כן הועלתה הטענה שבית הדין גזר למורשעים עונשים מקלים ביחס לפשעים שבהם הורשעו, והועלו טענות על אורכם הרב של חלק מן המשפטים המתנהלים בפניו, ועל עלות הפעלתו של בית הדין (כ-290 מיליון דולר לשנים 2010–2011).
בית הדין העממי היה בית משפט מיוחד (Sondergericht) שנוסד בשנת 1934 על ידי קנצלר גרמניה אדולף היטלר.
כערכאה משפטית של גרמניה הנאצית מחוץ למסגרת החוקה וסדרי הדין של מערכת המשפט הגרמנית.
הכפפת מערכת המשפט והפיכתה לכלי שרת בידי המדינה הייתה מלכתחילה חלק מתפיסת העולם והתכנית של היטלר, כחלק מתוכנית זו חזה היטלר הקמת ערכאה שיפוטית להשלטת טרור ודיכוי מתנגדים.
ערכאה זו קרמה עור וגידים עם פרסום תוצאות המשפט שהתנהל בעקבות שריפת הרייכסטאג, בו זוכו מרבית הנאשמים.
על מנת שיוכל למלא את תפקידו ככלי דיכוי ניתנה לבית הדין העממי סמכות שיפוט על קשת רחבה למדי של "עבירות פוליטיות", תבוסתנות ובגידה בגרמניה הנאצית.
פשעים אלו נתפסו על ידי בית המשפט כפגיעה במאמץ המלחמתי (גרמנית: "Wehrkraftzersetzung" מילולית: "ערעור כוח הלחימה") ובהתאם לכך נענשו בחומרה ועונש מוות נקבע במספר רב של מקרים.
ההליכים בבית המשפט היו גרסה קיצונית של משפטי ראווה, משפטים הסתיימו תוך פחות משעה מבלי שהוצגו ראיות או טיעונים על ידי כל אחד מהצדדים.
גם בגרמניה הנאצית שלא הייתה מדינת שלטון חוק היה בית המשפט העממי גוף קיצוני שוויתר לעיתים קרובות אפילו על החוקים והנהלים שחייבו בתי משפט גרמניים תחת השלטון הנאצי.
מערכת זו הסדירה ואיפשרה עינויים ורצח בחסות המדינה.
בתקופת האימפריה הגרמנית, שראשיתה בכינונה כמדינת לאום מאוחדת ב-18 בינואר 1871 לאחר איחוד מדינות גרמניה השונות, הייתה לשכת עורכי הדין בגרמניה בעלת מעמד של גילדה של בעלי מקצוע "חופשיים", כלומר מעמד בלתי תלוי וחופשי מפיקוח של השלטון – מקצוע שהרגולציה בו הייתה בידי הגילדה המקצועית בלבד.
עם תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה והתמוטטות האימפריה הגרמנית עם התפטרותו של הקייזר (קיסר) וילהלם השני, עבר השלטון לידי מדינאים דמוקרטיים שהקימו רפובליקה שמאוחר יותר קיבלה את השם רפובליקת ויימאר.
תחת חוקת הרפובליקה נקבע כי מערכת המשפט הגרמנית והשופטים חופשיים ונפרדים ממערכות השלטון וחייבים לציית לחוק בלבד.
השינוי לא פסח גם על לשכת עורכי הדין שעיקר חבריה היו שמרנים בדעותיהם, תמכו בשלטון המלוכני שקדם לרפובליקה, וראו את נפילת המלוכה ואת עלייתה של רפובליקת ויימאר כתהליך המעוות את המבנה הפוליטי המסורתי של גרמניה.
רוב השופטים, לאחר שהפסידו את ההשפעה הפוליטית והחברתית שנהנו ממנה בעבר כחלק ממעמד האצולה והאליטה החברתית – לא היו מרוצים מהפוליטיקה של רפובליקת ויימר.
עם זאת, רוב חברי הלשכה והעוסקים בעריכת דין ושפיטה נשבעו אמונים לממשלה החדשה למרות המהפך הפוליטי, הכלכלי והחברתי הכללי של התקופה בגרמניה, ומערכת המשפט הגרמנית שגשגה והקדישה את מאמציה לאכיפת החוקה.
בית הדין העממי של בוואריה
בשנת 1918, עם התפרקות השלטון של הקיסר והמעבר לשלטון רפובליקני, התחוללו עימותים אלימים בין כוחות קומוניסטיים, כוחות סוציאליסטיים וכוחות הממשלה בערים המרכזיות של גרמניה, ובעיקר בברלין ובמינכן בירת מחוז בוואריה.
במהלך 1919 הוכרזה הרפובליקה העממית של בוואריה, ובאפריל תפסו הקומוניסטים את השלטון והכריזו על הקמת "הרפובליקה המהפכנית השנייה" על בסיס המודל הסובייטי.
הממשלה הלאומית הכריזה על ממשל צבאי, שלחה חיילים "כדי להחזיר את הסדר", ובמשך ימי הלחימה נהרגו אלפי אזרחים.
חלקם הוצאו להורג ללא משפט.
בחודש נובמבר 1918, במהלך המהומות בבוואריה, הוציא קורט אייזנר, ראש ממשלת הרפובליקה העממית הבווארית צו להקמת בתי דין עממיים, במתכונת של בתי דין מיוחדים, על מנת לשפוט במהירות, ותוך עקיפה של סדרי הדין המקובלים, את אלו שנאשמו בעבירות בגידה וכן רצח, הריגה, שוד, ביזה, אונס והצתה.
בתי המשפט העממיים נבדלו מבתי המשפט הפליליים הרגילים בכך שהיו להם הליכים מקוצרים, ולא ניתן היה לערער על פסקי הדין.
הם נקראו בתי דין עממיים מאחר שמבין חמשת השופטים בפאנל, רק שניים היו שופטים מקצועיים ושלושה שופטים נוספים היו מקרב "העם".
עוד בחורף 1918/19 הוקמו בתי משפט עממיים בכל בית דין אזורי בבוואריה.
ביום 12 ביוני 1919 אושרר הצו על ידי יוהנס הופמן שהקים בבוואריה את הרפובליקה הסובייטית הבווארית.
בגלגול זה הובאו בפני בית המשפט אנשים שהיו חשודים בפעילות אנטי-מהפכנית וב-29 באפריל 1919 נידונו שמונה אנשים למוות.
עם דיכוי המרידה בבוואריה על ידי הצבא הגרמני, בסיוע מיליציות לאומניות שנשלחו לדכא את המרד על ידי פרידריך אברט, הוארך שוב תוקף פעילותם של בתי הדין העממיים, הפעם כבתי משפט צבאיים שבהם ישבו שופטים אזרחיים, והם כונו "בתי המשפט העממיים של בוואריה".
חברי הממשלה המהפכנית וחברי מפלגות השמאל שנטלו חלק בהקמת הרפובליקה הובאו לדין באשמת בגידה חמורה.
אחד נידון למוות ו-2,209 לתקופות מאסר משתנות.
בתי המשפט העממיים של בוואריה פעלו עד שנת 1924 ודנו ב-31,000 מקרים של בגידה ובגידה חמורה.
המפורסם במשפטים היה משפטם של מנהיגי המפלגה הנאצית ובראשם אדולף היטלר על חלקם בפוטש במרתף הבירה.
ההיסטוריון הגרמני פרנץ באואר קובע כי בתי דין אלו שימשו רקע והשראה לבתי הדין העממיים הנאציים, וכי הקמתם ופעילותם היו מנוגדים לכללי החוקה של ויימאר.
האצולה, שהייתה רגילה לנהל את ענייני המדינה מקדמת דנא, שאפה לחסל את רפובליקת ויימאר ולבטל את חוקת ויימאר שנתפסו בעיניה כתעתוע דמוקרטי המזיק לגרמניה.
לבסוף החליטו קובעי המדיניות מאחורי הקלעים להמליץ לפאול פון הינדנבורג למנות את היטלר לקנצלר גרמניה בסוברם כי הכוחות האחרים במדינה ידאגו לרסנו בהיותו בשלטון.
היטלר מונה לקנצלר ב-30 בינואר 1933. כבר בחודש פברואר החל תהליך הפיכת המשטר בגרמניה לדיקטטורי.
בחודש פברואר יצאה תקנת החירום הראשונה מני רבות "למען הגנת העם הגרמני".
התקנה הסמיכה את שר הפנים לאסור אסיפות ופרסומים העלולים לפגוע בביטחון המדינה.
שרפת הרייכסטאג, שאירעה בערבו של 27 בפברואר 1933, הייתה אירוע מכונן בהתבססות המפלגה הנאצית בשלטון בגרמניה.
המשטר הנאצי החדש מיהר לנצל את האירוע על מנת להיפטר ממתנגדיו, ולבסס שלטון עריצות תוך שהוא מתנער משרידי חוקת הרפובליקה של ויימאר.
ב-28 בפברואר הצטרף לתקנה ה"חוק לשעת חירום להגנת האומה מפני האלימות המסוכנת של הקומוניסטים" הידוע גם בשם "צו שריפת הרייכסטאג".
התירוץ לחוק היה שהיו אלה הקומוניסטים שהציתו את בניין הרייכסטאג (הפרלמנט הגרמני) יום קודם לכן.
החוק ביטל את חירויות היסוד האזרחיות והיה הבסיס למשטר היחיד של היטלר.