tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבוקר שלמחרת, מכיוון שחשש שהסורים עומדים לחסלו, נמלט הינדאווי מהדירה.
מאוחר יותר הוא זוהה במלון שבו ניסה למצוא מחסה, ובעצת בעל המלון, ערבי שהכיר את משפחתו, הסגיר הינדאווי את עצמו.
האנשים שסייעו להינדאווי להתחמק תחילה מהמשטרה התבררו כשומרים בשגרירות הסורית והם גורשו מבריטניה.
בשעות הראשונות נפל החשד על לוב, שנחשבה למדינת טרור והייתה במוקד תשומת הלב הבינלאומית לאחר שמטוסי ארצות הברית תקפו אותה יומיים קודם.
אולם בחקירתו, כאשר לא צלח ניסיונו הראשוני לטעון שפעולתו הייתה קשורה להברחת סמים, סיבך הינדאווי את מפעיליו, אנשי המודיעין הסורי, וחשף את שלבי התכנון שקדמו לניסיון הפיגוע.
הוא סיבך גם את אחיו, שהתברר כקשור לפיצוץ טרוריסטי במערב ברלין.
הינדאווי נידון ל-45 שנות מאסר.
ב-2004 נפסק כי ממשלת בריטניה יכולה למנוע ממנו לבקש חנינה.
מרפי שוחררה ממעצרה זמן קצר לאחר ניסיון הפיגוע, שלו הייתה שותפה בלא ידיעתה.
במשפטו של ארוסה היא התפרצה לעברו: "ממזר שכמותך!
אני שונאת אותך!" בזמן פסק הדין כבר ילדה את בתו של הינדאווי, וסיפרה שכאשר תתבגר זו אין בדעתה להסתיר ממנה את האסון שכמעט בא עליה מידי אביה קודם ליציאתה לאוויר העולם.
ממשלת סוריה ניסתה להטיל את האחריות על ישראל, כאילו החליפה מזוודתה של הנוסעת התמימה במזוודת נפץ, במטרה להפיל את האשם על הסורים.
הופצו שמועות, שהתבררו כחסרות שחר, על כך שבני משפחתו של הינדאווי הורשעו בירדן בריגול עבור ישראל.
תאוריית קשר דומה טווה גורדון תומאס, מחבר ספר על "המוסד" בשם "מרגלי גדעון".
טיעונים אלו לא התקבלו על דעתה של בריטניה.
הראיות שקשרו את הסורים לפיגוע היו חזקות דיין כדי שתוציא את שגרירה מדמשק ב-24 באוקטובר 1986, היום שבו ניתן גזר דינו של הינדאווי.
ההחלטה נתמכה בידי כל חברי הפרלמנט.
הפצצה, אמרו הבריטים, הורכבה בשגרירות סוריה בלונדון.
גם ארצות הברית החזירה את שגרירה בסוריה ל"התייעצויות".
באירופה כולה אומץ יחס נוקשה יותר כלפי הסורים, ורק צרפת ויוון נקטו עמדה אופוזיציונית.
רדיו דמשק כינה את ראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר, "פרו ישראלית יותר מראש ממשלת ישראל" והזהיר כי תשלם מחיר יקר על ההחלטה.
סוריה ומרחבה האווירי נסגרו בפני הבריטים.
בפועל נקטה דמשק מאז משנה זהירות במעורבותה בטרור.
הצלחת אנשי אל על לסכל את הפיגוע תרמה למוניטין שלהם.
ב-2002 הוזכר המאורע בתוכנית 60 דקות של CBS בה כונתה אל על "חברת התעופה הבטוחה בעולם".
במשך השנים ביקש הינדאווי להשתחרר מהכלא אך בקשותיו נדחו, עד שבשנת 2013 קבעה ועדה כי הוא רשאי להשתחרר לאחר ריצוי שני שלישים מתקופת המאסר וכי אינו מהווה עוד סיכון ביטחוני.
ניסיון החטיפה בע'ג'ר התרחש בשנת 2005 בכפר ע'ג'ר הנמצא על גבול ישראל–לבנון על ידי מחבלי חזבאללה, במטרה לחטוף חיילים ישראלים.
חזבאללה נכשל בניסיון זה, לאחר שמארב ישראלי הרג ארבעה מלוחמיו והביא לנסיגתו המיידית של שאר הכוח.
אירוע זה לווה בתקריות אש שונות בגבול הצפון, שנמשכו שעות.
זמן קצר לאחר נסיגת צה"ל מלבנון – באוקטובר 2000 – חטפו אנשי החזבאללה שלושה חיילים בקו התפר שבין הר חרמון להר דב, ובנוסף רכשו את החטוף אלחנן טננבוים מידי העבריינים שחטפו אותו.
בשנת 2004 שוחררו מאות אסירים לבנונים ופלסטינים ועוד אסירים ממדינות שונות, תמורת קצין המילואים וגופות שלושת חיילי צה"ל שנחטפו, והדבר נחשב לניצחון מזהיר לנסראללה שהצליח להוציא לחופש מאות אסירים שנתפסו על מעשי טרור, רצח ופשעים שונים.
מנהיגי החזבאללה המשיכו לאיים שיחטפו ישראלים במטרה להחליפם באסירים ביטחוניים פלסטינים ובמספר אסירים לבנונים שנותרו בישראל, והמפורסם ביניהם הוא סמיר קונטאר, דרוזי לבנוני שרצח את משפחת הרן בסוף שנות ה-70 ומאז הוחזק שנים רבות בכלא הישראלי.
ב-4 באפריל 2005 חטפו פעילי החזבאללה שני ערבים ישראלים – מיקי מחמד ונואף מרהג' – מחלקו הלבנוני של הכפר ע'ג'ר.
לאחר ארבעה ימי חקירות ועינויים, הם הוחזרו לכפר לאחר ששוביהם הבינו שהם לא יוכלו להעביר ידיעות ביטחוניות.
ב-21 בנובמבר 2005 בשעות אחר הצהריים המוקדמות, פתח חזבאללה בירי מנשק קל וכן בירי פצצות מרגמה וקטיושות על מוצבי הר דב, הכפר ע'ג'ר ויישובי הסביבה, ופצע 11 ישראלים.
תושבי קריית שמונה, מטולה, נהריה ויישובי העמק והגזרה המערבית התבקשו להיכנס לחדרי הביטחון עד לשעת ערב מאוחרת, לראשונה מאז נסוג צה"ל מלבנון.
המשטרה סגרה לתנועה את כביש הצפון.
הסיקור התקשורתי שניתן לאירוע היה חלקי בשל ההתעסקות בהקמתה של מפלגת קדימה שנוסדה באותו היום.
בשעות הערב חידש החזבאללה את הירי לעבר מוצבי הר דב.
באותו זמן התמקם מארב של צנחנים מגדוד 202, עליו פיקד סגן-אלוף יניב אלאלוף, ליד מחסום בכפר ע'ג'ר.
הכוח ביצע, ביוזמת המ"פ אלעד יעקבסון, הונאה טקטית והחליף את מיקומו הרגיל של המארב.
החיילים במארב זיהו ארבעה לוחמי חזבאללה נעים בצורה מסודרת עם טיל נ"ט מוכן לשיגור, כאשר מאחוריהם ממתינים אופנועי שטח וטרקטורונים.
הצנחן דוד מרקוביץ' מן המארב פגע בהם בירי מדויק, והרג את כולם (לאחר מספר חודשים, קיבל מרקוביץ' צל"ש אלוף על פעולתו זו).
מפקד האוגדה, תא"ל גל הירש אמר לאחר התקרית כי – "זה לא היה נס, אני לא מקבל את זה.
זאת התוצאה של ערכי לחימה גבוהים".
הפגיעה בארבעה אלו הביאה לנסיגתו של כל כוח החזבאללה.
במקביל ניסו שני אנשי חזבאללה לחדור למוצב גלדיולה שבהר דב, אך בחילופי אש עם כוח מחטיבת הצנחנים נהרג לפחות אחד מהם.
גם לאחר כישלון ניסיונות החטיפה, המשיך החזבאללה בירי מרגמות, ירי נ"ט ורקטות לשטח ישראל, עד השעה תשע בערב.
במהלך הירי נפגעו חמישה טנקים מגדוד 75 ויצאו מכלל פעולה אך לא נרשמו אבדות בנפש (סגן מפקד הפלוגה דורון לביא קיבל צל"ש אלוף על תפקודו).
הצבא הסתפק בתגובה מצומצמת שכללה תקיפת שני מוצבי חזבאללה על ידי טילי תמוז מדויקים, מתוך שאיפה להחזיר את השקט לגבול הצפון.
אירועים אלה נקראים בצה"ל "אירועי הר וגיא".
בתאריך 23 בנובמבר 2005 ריחף אדם וקסלר, טייס ניסוי של חברת עפקו מאתר הרחיפה שבצוק מנרה בגליל העליון, ונחת סמוך לכפר מיס אל-ג'בל בשטח לבנון לאחר שלא העריך נכון את עוצמת הרוח.
התפתחה תקרית גבול מינורית שכללה חילופי אש בין צה"ל ואנשי חזבאללה, שניסו להגיע אליו, ובסיומה חזר וקסלר לישראל בהליכה דרך שער בגדר המערכת שנפתח על ידי הכוח הישראלי.
ב-12 ביולי 2006 נעשה ניסיון חטיפה נוסף של חיילי צה"ל על ידי לוחמי חזבאללה.
הניסיון הזה צלח, והביא בעקבותיו את מלחמת לבנון השנייה.
ניסיון ההתנקשות בנשיא ארצות הברית, רונלד רייגן התרחש ב-30 במרץ 1981 (70 יום מתחילת כהונתו של רייגן כנשיא), מחוץ למלון הילטון בוושינגטון.
ביצע אותה ג'ון הינקלי הבן, חולה נפש שהושפע מדמותו של טראוויס ביקל, הדמות הראשית בסרט "נהג מונית".
הינקלי ירה שש יריות לכיוון הנשיא.
כדור אחד פגע בו ופצע אותו.
באותו אירוע נפצעו ג'יימס בריידי, דובר הבית הלבן (הוא שותק כתוצאה מהפציעה, ומת לבסוף ב-2014), השוטר תומאס דלהאנטי, ואיש השירות החשאי טימותי מקארתי.
לאחר ניסיון ההתנקשות הובהל רייגן לבית החולים, שם נותח ולאחר תקופת מה התאושש ושב לתפקיד.
במהלך תקופת ההחלמה החליף אותו בתפקיד סגנו ג'ורג' בוש האב, לימים נשיא ארצות הברית.
הינקלי זוכה בבית המשפט מניסיון רצח בטיעון לאי-שפיות, אך נשלח לבית חולים פסיכיאטרי בשל מסוכנותו לציבור, שם שהה למעלה משלושים וחמש שנה.
המוטיבציה של הינקלי למתקפה נולדה מתוך אובססיה ארוטומנית שלו כלפי השחקנית ג'ודי פוסטר.
כאשר התגורר בהוליווד בסוף שנות ה-70, הוא צפה בסרט "נהג מונית" לפחות 15 פעמים, וככל הנראה הזדהה מאוד עם טרוויס בייקל, הדמות הראשית שמגלם רוברט דה נירו.
קשת הסיפור כוללת את ניסיונותיו של בייקל להגן על זונה בת 12, שגולמה על ידי פוסטר.
לקראת סוף הסרט, בייקל מנסה להתנקש בסנטור של ארצות הברית אשר רץ לנשיאות.
במהלך השנים שלאחר מכן, הינקלי נגרר אחר פוסטר ברחבי המדינה, מרחיק לכת עד כדי להירשם בקורס כתיבה באוניברסיטת ייל בשנת 1980 לאחר שקרא במגזין People כי היא סטודנטית שם.
הוא כתב לה מכתבים רבים בהמשך אותה שנה, התקשר אליה פעמיים וסירב להרים ידיים כשאמרה לו שהיא לא מעוניינת בו.
בהיותו מושפע מדמותו של בייקל, הוא פירש את סירובה כמוהו וחשב שיש להציל אותה.
הינקלי היה משוכנע שהוא יהיה מוערך על ידי פוסטר אם יהפוך לדמות לאומית.
הוא החליט לחקות את בייקל והחל לעקוב אחרי הנשיא ג'ימי קרטר.
במהלך ההכנות שעשה, הוא הופתע לגלות עד כמה קל להתקרב לנשיא, ובאחד האירועים אף עמד במרחק של מטר אחד בלבד מהנשיא.
היה זה באוקטובר 1980 בעת שהנשיא שהה בנמל התעופה הבינלאומי של נאשוויל לשם הפוגה מקמפיין הנשיאות שלו שהיה אז בעיצומו.
הינקלי זוהה על ידי המשטרה ונעצר על החזקה בלתי חוקית בנשק.
עם זאת, ה-FBI לא קשר את המעצר הזה לנשיא ואף לא עדכן על כך את השירות החשאי של ארצות הברית.
לאחר האירוע שלחו אותו הוריו לטיפול קצר אצל פסיכיאטר.
לאחר מכן הפנה הינקלי את תשומת לבו למועמד רונלד רייגן, שבחירתו - אמר להוריו - תהיה טובה למדינה.
הוא כתב שלושה או ארבעה פתקים נוספים לפוסטר בתחילת מרץ 1981. פוסטר העבירה את הפתקים לדיקן שלה, והלה מסר אותם למשטרת ייל, שביקשה אך לא הצליחה לאתר את הינקלי.
ב-21 במרץ 1981, הנשיא החדש רונלד רייגן ואשתו ננסי ביקרו בתיאטרון פורד בוושינגטון לשם אירוע התרמה.
לימים נזכר רייגן: "הסתכלתי על הקופסה הנשיאותית מעל השלב שבו ישב אייב לינקולן בלילה שבו נורה והרגיש תחושה מוזרה ...
חשבתי שגם אחר כל ההגנה של השירות החשאי שיש לנו עכשיו, זה כנראה עדיין אפשרי עבור מישהו שתהיה לו מספיק נחישות להתקרב אל הנשיא ולירות בו".
ב-28 במרץ הגיע הינקלי לוושינגטון באוטובוס ונכנס למלון סנטרל פארק.
הוא הבחין בלוח הזמנים של רייגן שפורסם בעיתון הוושינגטון סטאר והחליט שהגיע הזמן לפעול.
הינקלי ידע שהוא עלול להיהרג במהלך ניסיון ההתנקשות, והוא אף כתב (אך לא שלח) מכתב לפוסטר כשעתיים לפני ניסיונו להתנקש בחיי הנשיא.
במכתב הוא אמר כי הוא מקווה להרשים אותה בחשיבות הפעולה שלו ושהוא "ינטוש את הרעיון ברגע, אם רק אוכל לזכות בלבך ולחיות את שארית חיי איתך".
ב-30 במרץ נשא רייגן נאום לנציגי הארגון AFL-CIO במלון וושינגטון הילטון.
המלון נחשב למקום הבטוח ביותר בוושינגטון עבור אישים בכירים בגלל המעבר הבטוח והמסוגר שלו, שנקרא "מסלול הנשיא", שנבנה לאחר ההתנקשות בג'ון קנדי ב-1963. רייגן נכנס לבניין דרך המסדרון הבטוח בסביבות השעה 13:45, בעודו מנופף לקהל האזרחים והעיתונאים.
השירות החשאי חייב אותו לעטות אפוד מגן באירועים מסוימים, אך רייגן לא עטה את האפוד עבור הנאום, שכן ההיחשפות היחידה שלו לציבור תארך זמן קצר – מרחק של 30 רגל (תשעה מטרים) בין בית המלון לבין הלימוזינה שלו.
גם הסוכנות לא דרשה מסוכניה לעטות אפודי מגן באותו יום.
לפני האירוע איש לא ראה את הינקלי מתנהג בצורה חשודה או יוצאת דופן; עדים שדיווחו עליו לאחר מכן כעל "עצבני" ו"נסער", כנראה בלבלו בין הינקלי לאדם אחר שהשירות החשאי עקב אחריו.
בשעה 14:27, עזב רייגן את המלון, שוב דרך המסלול הנשיאותי, לכיוון הלימוזינה הנשיאותית שהמתינה לו.
במה שהוגדר לאחר מכן כ"טעות קולוסאלית", הסוכנות אפשרה לקבוצה לא מאובטחת של אנשים, בהם הינקלי, לעמוד במרחק של 15 רגל (4.6 מטרים) ממנו, מאחורי קו חבל.
במפתיע, רייגן עבר ממש מול הינקלי שהבין שלעולם לא יזכה בהזדמנות טובה יותר.
הינקלי ירה בנשיא שש פעמים באקדח מסוג Rohhm RG-14 בתוך 1.7 שניות והחטיא בכל שש הפעמים.
הכדור הראשון פגע בראשו של דובר הבית הלבן ג'יימס בריידי ופצע אותו קשה, והשני בעורפו של תומאס דלהאנטי, שוטר של מחוז קולומביה שפנה להגן על רייגן.
כעת הייתה להינקלי ירייה "נקיה" לעבר הנשיא, אך הוא החטיא את הכדור השלישי ופגע בחלון של בניין מעבר לרחוב.
בשלב זה הסוכן המיוחד ג'רי פאר דחף את רייגן במהירות לתוך הלימוזינה.
הכדור הרביעי פגע בבטנו של סוכן השירות החשאי טים מקארתי בעודו חוסם את רייגן בגופו במטרה להפוך עצמו למגן חי עבור הנשיא.
הכדור החמישי פגע בחלון הזכוכית של הדלת הפתוחה של הלימוזינה.
הכדור השישי והאחרון ניתז משריון הלימוזינה, פגע בנשיא בבית השחי השמאלי ונעצר סמוך מאוד לאבי העורקים, במרחק של פחות מאינץ' אחד (25 מ"מ) מלבו.
תגובתו המהירה של פאר מנעה פגיעה בראשו של רייגן.
מיד לאחר הירי, היה אלפרד אנטנוצ'י מקליבלנד, אוהיו, פקיד עבודה שעמד ליד הינקלי, הראשון שהגיב.
הוא ראה את האקדח בידו של הינקלי, הכה אותו בראשו ומשך אותו ארצה.
בתוך שתי שניות הסוכן דניס מקארתי קפץ על הינקלי בעוד אחרים זרקו אותו לאדמה; מתוך כוונה להגן על הינקלי וכדי להימנע ממה שקרה ללי הארווי אוסוואלד, מקארתי נאלץ להכות שני אזרחים כדי לאלץ אותם לשחרר את הינקלי.
הסוכן רוברט ונקו הוציא תת-מקלע עוזי מתיק המסמכים שלו ("תיק ג'יימס בונד") כדי לחפות על פינוי הנשיא ולהרתיע מתקפה קבוצתית פוטנציאלית.
למחרת הירי, האקדח של הינקלי נמסר ל-ATF, שחקרה אותו ועקבה אחר מקורו.
בתוך זמן קצר, סוכנים מצאו כי האקדח נרכש בחנות בעיר דאלאס, טקסס.
ניסיון ההתנקשות בח'אלד משעל (פעולה הידועה גם בשם "מבצע כורש") היה ניסיון של "המוסד" להתנקש בחיי ראש הלשכה המדינית של חמאס, ח'אלד משעל ב-25 בספטמבר 1997, בעמאן בירת ירדן.
ב-30 ביולי 1997 התפוצצו שני מחבלים מתאבדים בשוק מחנה יהודה בירושלים.
בפיגוע נרצחו 16 ישראלים ומאות נפצעו.
למחרת הפיגוע זוהו המחבלים כפעילי הזרוע הצבאית של החמאס.
ראש הממשלה, בנימין נתניהו, הגיע עם הקבינט המדיני-ביטחוני להחלטה שיש לפגוע במנהיגי חמאס.
אנשי "המוסד" הציעו לנתניהו מספר שמות, בהם ח'אלד משעל ומוסא אבו מרזוק.
נתניהו העדיף שאנשי "המוסד" יתנקשו בחייו של אבו מרזוק, אזרח אמריקני פעיל חמאס, אך אנשי "המוסד" הזהירו את נתניהו כי פגיעה באזרח אמריקני שהשלטונות מסרבים להסגיר תגרור פגיעה ביחסים בין ישראל לארצות הברית.
לבסוף הוחלט כי משעל הוא היעד להתנקשות.
ההחלטה לחסל את משעל נפלה סופית באמצע אוגוסט 1997, בווילה של המיליונר פויו זבלודוביץ' בקיסריה.
זבלדוביץ העמיד לרשות משפחת נתניהו את הווילה עבור חופשה ושם נפגש בחשאיות עם ראש המוסד דני יתום.
יתום הגיש לו תוכנית לחיסולו של משעל על אדמת מדינה מסוימת, שאליה עמד משעל לצאת באופן נדיר.
נתניהו נטה לקבל את התוכנית, אבל מאוחר יותר חזר בו והוחלט שההתנקשות תתרחש על אדמת ירדן.
גם בכירים באמ"ן (אך לא ראש אמ"ן, האלוף משה יעלון) צדדו בקיום הפעולה בירדן.
כחלק מההכנות הראשוניות למבצע, אסף המוסד מכל גופי המודיעין את המידע שהיה בידיהם על ראשי החמאס בירדן וניתח אותו.
עם המידע המודיעיני שהיה ברשותה, יצאה חוליית המבצעים, "יחידת כידון", לירדן להכנה ראשונית לקראת ההתנקשות.
תוך זמן קצר הצליחה היחידה לאתר את משעל יוצא ממשרד "אגודת הצדקה" ובהמשך אספו מידע בסיסי: היכן גר, באיזה רכב נוסע ותיאור שגרת יומו.
בעקבות דרישת ראש הממשלה להתנקשות בדרך שקטה, שלא תעורר התקהלות והמולה, הציע דוקטור לביוכימיה ביחידה שהופקדה על ביצוע המשימה להשתמש בנגזרת כימית של סם הרדמה חזק מסוג פנטניל.
הסם שנבחר היה קטלני עד כי הספיקו טיפות ספורות ממנו שיבואו במגע עם העור כדי לגרום למותו של משעל.
הסם גם היה קשה לאיתור בנתיחה שלאחר המוות.
התוכנית שגובשה הייתה ששני סוכנים יתקרבו אל משעל מאחור, ובזמן שאחד מהם יפתח פחית משקה תוסס שנוערה היטב, השני יתיז על משעל את הרעל הקטלני שנבחר.
אנשי היחידה הטכנולוגית הציעו לסוכנים ליטול עמם נסיוב לרעל למקרה הצורך.
לאחר שאושרה התוכנית החלו בהכנות האחרונות לקראת המבצע: סוכני היחידה החליטו לתרגל את התוכנית ברחובות תל אביב.
מדי יום עברו ברחובות תל אביב סוכנים שנצמדו לעוברי אורח, ופתחו פחית משקה תוסס מנוערת שכוונה לעברם, כדי לבדוק את התגובות ברחוב.
תוך כדי הכנות לקראת המבצע, התפוצצו ב-4 בספטמבר 1997 מחבלים מתאבדים במדרחוב בן-יהודה בירושלים.
הפיגוע גרם להגברת לחץ הממשלה על "המוסד" לביצוע התוכנית בהקדם האפשרי.
הסוכנים שנבחרו להוציא את המבצע לפועל השתמשו במסמכי זיהוי קנדיים, תחת השמות שון קנדל ובארי בידס, שהיו שונים מהכיסוי הזר שבו היו רגילים להשתמש.
השניים השתכנו במלון אינטרקונטיננטל ושכרו רכב.
במהלך איסוף המידע התברר לחוליה כי מדי בוקר הגיע משעל למשרד החמאס ב"מרכז שאמייה", משרד שהוסווה כ"מרכז הסיוע הפלסטיני".
לפי התוכנית, שניים מסוכני היחידה אמורים היו להמתין למשעל ליד מכוניתו בבוקר ולעקוב אחריו עד הגיעו לבניין המשרדים ב"מרכז שאמייה", ושם לבצע את הפעולה.
בבוקר 25 בספטמבר 1997 יצא הצוות למבצע ההתנקשות, לאחר שבוע של סיורים ולאחר שששת אנשי החוליה דיווחו למטה שהם מוכנים לביצוע.
יום קודם-לכן, ב-24 בספטמבר, הגיעו לרבת-עמון רופאה ישראלית ואיש מוסד נוסף, בטיסה ישירה מנמל התעופה בן-גוריון.
הרופאה נשאה תיק, ובו הוסתר נוגדן המסוגל לבטל את ארסיותו של הרעל.
על נוכחותה הוחלט כדי להתכונן למקרה של הסתבכות, שבו אחד הסוכנים ייפגע בעצמו מהרעל הקטלני בעת שהוא יפעיל אותו נגד משעל, או שעובר-אורח תמים ייפגע ממנו.
במקרה כזה הרופאה הייתה צריכה להיכנס לפעולה ולהזריק את החומר הנגדי.
במטה המבצע הוחלט ששני המתנקשים לא ישאו על גופם מכשירי קשר ואף לא נשק אישי במטרה להסוות את עצמם כתיירים תמימים.
ב-10:10 בערך הגיעה כמתוכנן מכוניתו של משעל, נהוגה בידי נהגו.
בעוד הנהג מתמרן בין המכוניות החונות בניסיון למצוא חנייה, יצא משעל מהמושב האחורי.
מכיוון שורות החנויות במקום צעדו בנפרד שני המתנקשים, בידי אחד מהם פחית פפסי קולה.
הם צעדו בזווית אנכית לכיוון תנועתו של משעל, שעשה את דרכו לעבר מעלית הבניין.
ב-10:12 דקות בערך, שלא כמתוכנן, הגיח מתוך חדר המדרגות פעיל חמאס, מחמד אבו סייף, שהיה בדרכו להפגש עם משעל.
מפקד המבצע שהיה בסמוך, ראה את אבו סייף ניסה לאותת למתנקשים בידו על ביטול פעולה עשר שניות לפני הביצוע, כשכבר אין לו דרך להודיע על כך למתנקשים והם המשיכו לצעוד לעבר משעל.
פעולת ההתנקשות נעשתה ב-10:14, בדיוק על פי התרגולת, שהאחד ניער את פחית הפפסי ופתח את הלשונית שלה בדיוק מול חוטמו של משעל, השני הזליף לאוזנו בתנועה מהירה את הרעל הקטלני.
השניים החישו את צעדיהם לעבר מכונית המילוט, שנהגה המתין להם במנוע מופעל.
גם מפקד המבצע מיהר להסתלק למכונית שלו, נהוגה בידי אחד מאנשי החולייה.
איש חולייה שישי המתין במכונית מילוט נוספת, שלישית, במרחק של כ-800-600 מטר משם.
שני המתנקשים לא הבחינו שאבו סייף החל לרדוף אחרי רכב המילוט ורשם את מספר הרישוי שלו.
הם עצרו כמתוכנן ליד רכב המילוט השלישי במטרה להסתלק איתו, אך עקב טעות בניווט, נעצרו במרחק מה ממנו ושני הלוחמים ירדו מרכבם, כדי להימלט ברגל לנקודת המפגש עם מכונית המילוט.
אבו סייף התנפל על הסוכנים, ואילו אלה פצעו אותו.
התקיפה יצרה המולה ברחוב, ובמהרה החלו רבים לעזור לאבו סייף.
שוטר ירדני שהוזעק למקום חילץ את הסוכנים מההמון והוביל אותם לבירור בתחנת המשטרה, שם נעצרו השניים.
באוזני המשטרה הירדנית טענו כי הם שני תיירים קנדיים שהותקפו ללא סיבה.
קונסול קנדה בעמאן הוזעק למקום ותשאל את שני הסוכנים, וכשיצא מתא המעצר הודיע לשוטרים כי השניים אינם קנדיים בוודאות.
ארבעת הסוכנים הנותרים מצאו מקלט בשגרירות ישראל בירדן.
עם היוודע הכישלון לנתניהו הוא שלח את ראש "המוסד", דני יתום, לשיחה עם חוסיין מלך ירדן.
נתניהו פקד עליו "לוותר על הכול" בשביל הצלתם ושחרורם של הסוכנים.
בשיחה שטח יתום בפני חוסיין את כל האמת, וזה הודיע ליתום כי אם ימות משעל יהיה עליו לגזור על שני סוכני "המוסד" עונש מוות.
אחד המשתתפים במבצע, מישקה בן-דוד שבידיו היה הסם שכנגד הרעל ונמצא בירדן, יחד עם רופאה של המוסד, קיבלו הוראה למסור את הסם שכנגד לירדנים כדי להציל את חייו של משעל.
אריאל שרון, בשיחה עם העיתונאי ניסים משעל, טען שהוא זה שסידר את היחסים עם חוסיין.
כשדיברו על נתניהו אמר: "הוא לא עומד בלחצים.
ראיתי אותו בפרשת חאלד משעל.
הוא התפרק לחלקים והיינו צריכים להרכיב אותו מחדש...
הוא פשוט איבד את הצפון...
ישבתי עם המלך חוסיין לילה שלם כדי לשחרר את אנשי המוסד שנעצרו...".
הכישלון גרר השלכות דיפלומטיות: יחסי ירדן–ישראל נפגעו באופן חמור.
בעקבות המשבר ביחסים שלח נתניהו לירדן את אפרים הלוי, בשל קשריו ההדוקים והאישיים עם חוסיין מלך ירדן, שאיים לנתק את היחסים עם ישראל ולשגר יחידות עילית של צבאו שיפרצו לשגרירות לתפוס את ארבעת הסוכנים שהסתתרו שם.
סיבה נוספת לכעסו של המלך חוסין הייתה שרק ימים ספורים לפני ניסיון ההתנקשות, הוא העביר לראש הממשלה בנימין נתניהו הצעה מהנהגת חמאס להגיע להבנה לגבי שביתת נשק ל-30 שנה.
לטענת נתניהו הצעת החמאס להפסקת אש נמסרה יממה לאחר הפעולה בירדן.
במטרה להרגיע את הרוחות הלוי הציע שישראל תשחרר את השייח' אחמד יאסין מנהיג החמאס, וכ-70 אסירים פלסטינים נוספים.
ב-6 באוקטובר 1997 הושלמה העסקה, שני הסוכנים שהיו עצורים בירדן, וארבעת הסוכנים הנותרים הורשו לצאת משגרירות ישראל בירדן ולחזור לישראל.
בעקבות חשיפת השימוש בדרכונים קנדיים מזויפים על ידי המוסד, נפגעו גם יחסי ישראל–קנדה וקנדה החזירה את שגרירה מישראל.
כדי לסיים את המשבר, התחייבה ישראל כי לא תעשה עוד שימוש בדרכונים קנדיים מזויפים או אמיתיים בפעולות של המוסד.
לאחר חשיפת פרטים רבים על כישלון המבצע בתקשורת, מזכיר הממשלה, דני נוה, חשף באופן רשמי ב-5 באוקטובר 1997 את אחריות ממשלת ישראל לניסיון ההתנקשות.
כישלון המבצע גרם לזעזוע במוסד.
שלוש ועדות חקירה שמונו לבדוק את הנושא, בהן ועדת בירור בראשות יוסף צ'חנובר, ששחבריה היו: רפי פלד ונחום אדמוני, אולם הוא הוחלף כעבור מספר ימים בדן טולקובסקי, בעקבות התבטאויותיו בתקשורת בזכות הפעולה בירדן.
עתירה לבג"ץ של עמותת "אמיתי - אזרחים למען מינהל תקין וטוהר המידות" להקמת ועדת חקירה ממלכתית נדחתה.
ועדת הבדיקה הגיעה למסקנות הבאות:
ב-25 בפברואר 1998 התפטר דני יתום מראשות המוסד, בעקבות הביקורת הקשה.
ניסיון ההפיכה הסובייטי, המכונה גם הפיכת ינאייב והפיכת אוגוסט, היה ניסיון הפיכה קצר שהתחולל בברית המועצות באוגוסט 1991, כאשר הקומוניסטים ניסו להפיל את שלטונו של מיכאיל גורבצ'וב ולהחזיר לאחור את תהליכי הדמוקרטיזציה ופירוקה המעשי של ברית המועצות, בהם הוא החל ברחבי המדינה.
מיכאיל גורבצ'וב החל עם עלייתו לשלטון בברית המועצות, בשנת 1985, בתהליך איטי של דמוקרטיזציה.
בוועידת המפלגה הקומוניסטית ב-1986, הוא הכריז על דרך חדשה שהתבססה על שני מושגים חדשים: ה"גלאסנוסט" ("פתיחות" – יתר חופש אישי) וה"פרסטרויקה" ("בנייה מחדש" – יתר חופש כלכלי).
ב-1988 הוא הכריז על ביטול "דוקטרינת ברז'נייב", שקבעה כי ברית המועצות לא תיתן למדינות מזרח אירופה לסטות מדרך הקומוניזם, דבר שהוביל לגל של שחרור ודמוקרטיזציה במדינות מזרח אירופה, שכּונה "סתיו העמים".
אחרי פירוק הגוש המזרחי גורבצ'וב ניסה להגיע לברית פדרלית חדשה, בה תהפוך ברית המועצות לקונפדרציה, שהמדינות המרכיבות אותה יהיו עצמאיות, ולברית יישארו נשיא, צבא ומדיניות חוץ משותפים.
ההסכם היה אמור להיחתם ב-20 באוגוסט 1991 אולם ב-19 באוגוסט התחולל ניסיון ההפיכה של הקומוניסטים הדוקטרינרים השמרנים, מתנגדי הרפורמות, בהנהגת סגן הנשיא גנאדי ינאייב.
בשעה 6:00 בבוקר ב-19 באוגוסט 1991, פרסמו כלי התקשורת, הרדיו והטלוויזיה, של ברית המועצות את ההודעה הבאה:
יום קודם לכן, ב-18 באוגוסט, באה משלחת של ארבעה מן הקושרים לבית הנופש של גורבצ'וב בחצי האי קרים, בו נפש גורבצ'וב מאז 4 באוגוסט, בהתכוונו לחזור למוסקבה ב-20 באוגוסט כדי לחתום על האמנה להפיכת ברית המועצות לקונפדרציה.
בו בזמן נותקו כל קווי התקשורת מבית הנופש, שהיה שמור על ידי שומרים של הק.ג.ב., ולמקום הוחשה תגבורת נוספת של שומרים, שנצטוו שלא להתיר לאיש לעזוב את הבית.
בכך הפך גורבצ'וב להיות נתון במעצר בית.
הוא נדרש על ידי הקושרים להכריז על מצב חירום או לפרוש ולמנות את גנאדי ינאייב לנשיא במקומו.
הקושרים עזבו את הבית וגורבצ'וב נשאר נתון בו במעצר.
חברי הוועד הלאומי לשעת חירום:
אולג בקלנוב (1932) – הסגן הראשון של הוועדה לביטחון לאומי
ולנטין פבלוב (1937–2003) – ראש הממשלה של ברית המועצות
וסילי סטרודובצב (1931) – ראש איגוד האיכרים של ברית המועצות
אלכסנדר טיזיאקוב (1926) – נשיא התאגדות חברות ממשלתיות
דמיטרי יאזוב (1923–2020) – שר ההגנה של ברית המועצות
גנדי ינאייב (1937–2010) – סגן נשיא ברית המועצות, ראש הוועד
בסביבות השעה 9 בבוקר ב-19 באוגוסט החלו טורי שריון של טנקים ושריוניות לנוע אל תוך העיר מוסקבה.
הכיכר האדומה הוקפה בשרשרת של שריוניות וכוחות של צנחנים, ואיש לא הורשה לעבור מבעדה לכיכר ולמאוזוליאום של לנין.
רחובות מוסקבה התמלאו טורי חיילים ושריון ומחסומים הוצבו בנקודות שונות בעיר.
בהגיעו לבית הלבן פרסם ילצין, ביחד עם ראש ממשלת הפדרציה הרוסית ועם היושב ראש בפועל של הסובייט של הפדרציה, הכרזה לפיה ההפיכה היא ראקציונית ואנטי-קונסטיטוציונית.
הצבא נדרש על ידם שלא להשתתף בהפיכה וכלל הציבור נדרש לפתוח בשביתה כללית עד אשר יתאפשר לנשיא מיכאיל גורבצ'וב לשאת את דברו לאומה.
ההכרזה הודפסה והכרוזים פוזרו על פני העיר.
בשעות אחר הצהריים החלו תושבי מוסקבה להתאסף סביב הבית הלבן ולהקים סביבו מתרסים.
בתגובה לכך הכריז גנאדי ינאייב על מצב חירום בעיר מוסקבה החל משעה 4 אחר הצהריים.
ינאייב כינס מסיבת עיתונאים בשעה 5 שבה הכריז כי גורבצ'וב "נח" והוסיף כי "במשך השנים הוא התעייף מאוד ונזקק לזמן מה כדי להשיב לעצמו את בריאותו".
ינאייב המשיך ואמר כי ועדת החירום מחויבת להמשך הרפורמות.
דבריו נתקבלו בחוסר אמון והצופים הבחינו בחולשת גופו, בידיו הרועדות וביציבתו הרופפת, בעת שנשא את דבריו.
עוד באותו ערב ב-19 באוגוסט, הכריז ראש המטה של גדוד השריון שנצטווה להקיף את הבית הלבן, קצין בדרגת רב-סרן, על נאמנותו למנהיגותו של נשיא הפדרציה הרוסית בוריס ילצין.
ילצין טיפס על אחד הטנקים ונשא דבריו להמון.
במפתיע שודרו דבריו אלו בחדשות הערב של הטלוויזיה הרוסית, שידור שבוצע כנראה על ידי מתנגדי ההפיכה ברשות הטלוויזיה.
למחרת, ב-20 באוגוסט, הכריז המפקד הצבאי של אזור מוסקבה, קצין בדרגת גנרל, על עוצר שהוטל בעיר משעה 11 בבוקר עד לשעה 5 אחר הצהריים.
תושבי העיר ראו בכך אות כי הולכת ומתקרבת התקפה צבאית על הבית הלבן.
ההמונים שהקיפו את הבית הלבן ערכו הכנות לקראת ההתקפה.
רק מעטים מהם היו חמושים.
טנק בפיקודו של רב-סרן שהכריז על נאמנותו להנהגה של הפדרציה הרוסית התרחק מן הבית הלבן.
על המטה של מגיני הבית הלבן פיקד גנרל שהיה נציג בבית הנבחרים של הפדרציה.
למרותו סרו מספר גנרלים וקצינים בכירים והם פיקדו על ציבור המתנדבים הרב שהקיף את הבניין.
בשעות אחר הצהריים ב-20 באוגוסט החליטו קריוצ'קוב, יזוב ופוגו לתקוף את הבית הלבן.
קצינים הכפופים להם תכננו את המבצע שקראו לו בכינוי "מבצע רעם".
במבצע אמורים היו להשתתף כוחות צבא, צנחנים וכוחות מיוחדים של הק.ג.ב.
ולרשות המבצע הועמדו שלושה טנקים ומספר מסוקים.
מפקדי הכוח ובהם הגנרל אלכסנדר לבד, קרבו למגינים כדי לאמוד את כוחם, ונוכחו לראות כי המבצע אינו אפשרי, מאחר שהוא יהיה כרוך בשפיכות דמים.
בשלב זה ראשי חיל הצנחנים לרבות פאבל גרצ'וב ואלכסנדר לבד החלו בשיחות עם נציגי בוריס ילצין.
בשעה 1 אחר חצות ב-21 באוגוסט שיירה של שריוניות נחסמה על ידי מתרסים שהניחו מגיני הבית הלבן במנהרה שדרכה חלפה השיירה.
בירי של חיילי השיירה נהרגו שלושה צעירים מן המגינים ואחרים נפצעו.
שריונית אחת עלתה באש אך איש מחיילי השיירה לא נפגע.
כשדווח על כך למרשל יזוב, הוא חשש פן שפיכות הדמים תתרחב והורה לכוחות לסגת ממוסקבה.
בשעה 4 לפנות בוקר החלו הכוחות לצאת ממוסקבה.
אנשי ועדת החירום נפגשו במשרד ההגנה והחליטו לשלוח משלחת לקרים להפגש עם מיכאיל גורבצ'וב ולנהל עמו משא ומתן.
משלחת ראשי הקושרים ובהם ראש הק.ג.ב.
קריוצ'קוב ושר ההגנה יזוב הגיעה לקרים בשעות הבוקר המוקדמות של 21 באוגוסט.
המשלחת הגיעה בשעה 5 בבוקר לבית הנופש של ג'ורבאצ'וב, אך גורבצ'וב סירב להפגש עמם.
גורבצ'וב, שבית הנופש שלו חובר שוב לרשת הקשר, הכריז כי החלטות ועדת החירום מבוטלות וחבריה מפוטרים ממשרותיהם הממלכתיות.
הקשר נכשל ומשרד התביעה הכללית של ברית המועצות החל לחקור את הקשר.
מיכאיל גורבצ'וב המריא מקרים למוסקבה.
במקביל שבה גם משלחת הקושרים למוסקבה, כאשר קריוצ'קוב, יזוב ועמם אחד הקושרים האחרים הגיעו למוסקבה בשעות הבוקר של 22 באוגוסט הם נעצרו בנמל התעופה.
שר הפנים פוגו נעצר במשרדו.
יתר הקושרים נעצרו במהלך היומיים הבאים.
שתי החלטות חשובות התקבלו מיד עם כישלון הקשר.
ההחלטה הראשונה הייתה החלטת הסובייט העליון של רוסיה להדיח מתפקידם את ראשי החבלים והמחוזות שתמכו בקושרים.
להחלטה השנייה הייתה חשיבות סמלית עצומה – הסובייט העליון של רוסיה החליט ב-22 באוגוסט, כי הדגל ההיסטורי של רוסיה, בצבעי לבן-כחול-אדום, יהיה מעתה הדגל של רוסיה במקום הדגל האדום של ברית המועצות.
אירוע בעל חשיבות היסטורית אירע בלילה שבין 22 באוגוסט לבין 23 באוגוסט, כאשר נאספו כ-1500 איש בכיכר שבחזית מטה הק.ג.ב.
במוסקבה וצעקו ססמאות בגנות הארגון.
לאחר מאמצים שנמשכו שעות, עלה בידי המפגינים להפיל את פסלו של מייסד המשטרה החשאית הסובייטית, פליקס דזרז'ינסקי, שניצב על ראש עמוד גבוה בחזית מטה הארגון.
הפיכת ינאייב הסתיימה כמעט ללא שפיכות דמים, למעט שלושה גברים שנהרגו ברחובות מוסקבה:
איליה קריצ'בסקי, אדריכל יהודי, בן 28 במותו.
דימיטרי קומר, נהג, חייל משוחרר ממלחמת אפגניסטן, בן 23 במותו.
ולדימיר יוסוב, כלכלן, בן 37 במותו.
השלושה נהרגו בבוקר 21 באוגוסט כאשר איליה קריצ'בסקי ניסה לחסום שיירה של שריוניות ברחוב מרכזי במוסקבה על ידי הצתת אחת השריונית ונורה מאש השריונית.
שני חבריו נורו כאשר ניסו לחלץ את גופתו.
ביום שבת, 24 באוגוסט, שלושה ימים לאחר כישלון ההפיכה, הובאו השלושה לקבורה במוסקבה בהלוויה המונית ומתוקשרת שבה צעדו אלפים מתושבי מוסקבה.
באותו מועד הוענק לשלושה, על פי צו של נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב, התואר "גיבור ברית המועצות".
בראשית שנת 1992, בטקס שנערך בקרמלין, העניק סגן נשיא רוסיה אלכסנדר רוצקוי (ששנה לאחר מכן יחולל אף הוא הפיכה במוסקבה) את "אות לנין" לבני משפחותיהם של השלושה.
הדואר של ברית המועצות הוציא עוד ב-1991, לפני פירוק ברית המועצות, בול דואר לזכרו של כל אחד מהם.
בנוסף להם, שר הפנים של ברית המועצות, בוריס פוגו שלח יד בנפשו.
פוגו, שהיה אחד מראשי הקושרים, התאבד בירייה ב-23 באוגוסט בעודו במעצר.
בטרם התאבד נטל את חיי אשתו, שבה ירה למוות.
הכישלון הביא לפירוקו של הק.ג.ב.; עם מעצרו של ולדימיר קריוצ'קוב מונה במקומו הגנרל ואדים בקטין, ב-23 באוגוסט 1991, לעמוד בראש הארגון וניתנה לו הסמכות לפרק את הארגון.
ב-6 בנובמבר 1991 חדל הארגון מלהתקיים באופן רשמי.
לאחר פירוק ברית המועצות התפצל הארגון למספר ארגונים נפרדים שהראשיים מביניהם הם שירות הביטחון הפדרלי (פ.ס.ב.) - האחראי על ענייני פנים, ו-סו"ר האחראי לביון חוץ.
כישלון הקשר הוכיח גם כי לא ניתן לעצור את מהלך הרפורמות בברית המועצות, אך הכוח להמשך ביצוען עבר לידיו של בוריס ילצין.
התהליך שהוביל לפירוקה של ברית המועצות ולחיסולה של המפלגה הקומוניסטית נמשך, לאחר כישלון הקשר, ביתר שאת, והביא תוך פרק זמן של ארבעה חודשים, ב-25 בדצמבר 1991, לפירוקה של ברית המועצות ולהקמתו של חבר המדינות שבראשו בוריס ילצין.
ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932 היה ניסיון הפיכה שהתרחש באימפריה היפנית ב-15 במאי 1932, ביוזמת גורמים קיצוניים בצי הקיסרי היפני ובסיוע צוערים בצבא הקיסרי היפני וגורמים אזרחיים קיצוניים.
הקושרים התנגדו לשחיתות הפוליטית ותמכו במיליטריזם ובהתפשטות טריטוריאלית יפנית.
במהלך ניסיון ההפיכה נרצח ראש ממשלת יפן אינוקאי צויושי על ידי 11 קציני צי צעירים.
התמיכה הציבורית הרחבה בקושרים ובמטרותיהם הובילה לענישה קלה במיוחד כלפיהם, מה שחיזק את המיליטריזם והחליש את הדמוקרטיה ושלטון החוק באימפריה היפנית.
כתוצאה מאשרורה של "אמנת חיל הים" ב-22 באפריל 1930, במסגרתה הוגבל גודלו של הצי הקיסרי היפני, התפתחה בקרב קציני הצי הזוטרים תנועת מחאה שקראה להפיל את הממשלה היפנית ולהחליפה בשלטון צבאי.
במקביל התפתחה גם בתוך הצבא היפני הקיסרי תנועת מחאה דומה, תחת השם "אגודת פרחי הדובדבן".
קציני הצי יצרו קשר עם הוגה הדעות הלאומני הקיצוני אינואה נישה ויחד הם הסכימו כי על מנת לאפשר את שלטונו המוחלט של הקיסר הירוהיטו, יש צורך להתנקש בחייהם של מספר פוליטיקאים ואנשי עסקים יפנים שונים.
במהלך "תקרית ליגת הדם" שהתרחשה במרץ 1932 הצליחו אנשיו של אינואה להתנקש בחייו של שר האוצר לשעבר וראש מפלגת ריקן מינסייטו אינואה ג'ונוסוקה וכן בחייו של מנכ"ל חברת ההחזקות "מיצוי", דן תקומה.
ב-15 במאי 1932 ניסו קציני צי, יחד גורמי ימין יפניים, ביניהם שומיי אוקאוה וטצ'יבאנה קוזאבורו, להשלים את מה שהחל ב"תקרית ליגת הדם".
עשרה קצינים צעירים, חדרו למעונו של ראש הממשלה אינוקאי צויושי וירו בו.
מילותיו האחרונות של ראש הממשלה היו "אם הייתי יכול לדבר, היית מבין", אליו הגיבו הרוצחים במילים "הדיאלוג חסר תועלת".
במסגרת התוכנית המקורית, היו אמורים המתנקשים להרוג גם את כוכב הקולנוע האנגלי צ'ארלי צ'פלין, שהגיע ליפן ב-14 במאי 1932, במהלך טקס קבלת הפנים שאורגן לו על ידי ראש הממשלה.
צ'פלין סימל בשביל המורדים את ההשפעה התרבותית המערבית הזרה שחדרה ליפן.
בזמן ההתנקשות צפה צ'אפלין יחד עם בנו של ראש הממשלה תקרו אינוקאי בהיאבקות סומו, מה שככל הנראה הציל את חיי שניהם.
המורדים תקפו גם את מעונו של מקינו נובאקי, ששימש כ"לורד שומר החותם הפרטי של יפן" וכיושב ראש מפלגת ריקן סייוקאי וכן השליכו רימוני יד למטה בנק מיצובישי בטוקיו, לתחנת המשטרה ולמספר תחנות חשמל בעיר.
המורדים פרסמו כרוזים שקראו להתקוממות עממית כנגד השלטון המושחת והזאיבצו ולאחר מכן נסעו למטה המשטרה במונית והסגירו את עצמם לקמפייטאי.
מטרתם של המורדים הייתה מינויו של הגנרל סדאו אראקי לראשות הממשלה, במקום ראש הממשלה הנרצח, אך אראקי לא היה מעוניין בכך וסירב לשתף פעולה.
11 המעורבים ברצח ראש הממשלה הועמדו לדין ב-1933. המשפט הפך לפלטפורמה בה הצהירו הנאשמים על נאמנותם לקיסר ועוררו אהדה עממית גדולה.
לפני סיום משפטם נשלח מכתב לבית המשפט, עליו חתמו כ-350,000 בני אדם שביקשו מבית המשפט להקל בעונשם של הרוצחים.
לבית המשפט נשלחו גם תשע אצבעות כרותות של נערים מניאיגטה שקראו להקל בעונשם של הנאשמים.
העונש שהושת על הרוצחים היה קל ביותר ורובם נידונו לשנות מאסר ספורות בלבד.
רק אחד מהרוצחים נידון למאסר עולם.
הענישה המקלה שחקה עוד יותר את שלטון החוק ואת הדמוקרטיה היפנית ותרמה לניסיונות הפיכה נוספים בשנים שלאחר מכן, שהמשמעותי שבהם הוא מרד הנפל של 26 בפברואר 1936.
מותו של ראש הממשלה גרם להתפרקות הממשלה ולמינוי ממשלה לא מפלגתית בראשותו של האדמירל סאיטו מקוטו.
לאחר ניסיון ההפיכה התפלג הצבא היפני לשתי סיעות בעלות השתייכות פוליטית - סיעת ה"קודו-הא" וסיעת ה"טוסיי-הא".
ניסיון ההתנקשות בנשיא ארצות הברית הארי טרומן התרחש ב-1 בנובמבר 1950. שני לאומנים פוארטוריקנים תקפו ביריות את מאבטחי הבלייר האוס בעיר וושינגטון, שבו התגורר אז הנשיא, וניסו לחדור לתוכו, אך נהדפו ונוטרלו.
בהתקפה נהרגו שוטר ואחד התוקפים, ונפצעו שני שוטרים והתוקף השני.
הנשיא טרומן לא נפגע, והתוקף ששרד ריצה עונש מאסר ממושך.
ההתקפה הייתה ניסיון ההתנקשות השני בנשיא טרומן, לאחר שב-1947 נשלחו מארץ ישראל מעטפות נפץ שהיו ממוענות אליו, ונוטרלו בבית הלבן.
המפלגה הלאומית הכריזה בתגובה על מרד באי, שהחל ב-30 באוקטובר 1950. מרידות חמושות אירעו במספר אתרים בו ודוכאו על ידי כוחות הביטחון המקומיים בסיועה של ארצות הברית.
במקביל, התגורר הנשיא טרומן במשך מרבית תקופת כהונתו השנייה (1949–1952) בבלייר האוס, עקב שיפוצים נרחבים ומקיפים שנערכו בבית הלבן.
בניו יורק חיו הלאומנים הפוארטוריקנים אוסקר קויאסו (Oscar Collazo) וגריסליו טורסולה (Griselio Torresola).
קויאסו היה בן 35, נשוי ואב לבת.
טורסולה היה בן 25, נשוי ואב לשניים, ומובטל באותה עת.
במרידות הכושלות בפוארטו ריקו נפצעה אחותו של טורסולה ואחיו נעצר.
טורסולה וקויאסו החליטו להתנקש בחיי הנשיא טרומן, כדי להראות שהמרידות היו אות למלחמה בין ארצם לבין ארצות הברית, ולהבליט את מאבקה לעצמאות.
הם תכננו לתקוף אותו בבלייר האוס, שטרומן גר בו אז במהלך שיפוץ הבית הלבן, הגם שהבינו שסיכוייהם להישאר בחיים לאחר ההתקפה היו נמוכים.
טורסולה היה אקדוחן מיומן והוא לימד את קויאסו להשתמש באקדח ולירות בו.
ב-31 באוקטובר 1950 נסעו ברכבת לוושינגטון, שכרו חדר במלון וערכו סיור מקדים כדי להכיר את סביבות הבלייר האוס.
בצהרי ה-1 בנובמבר 1950 באו טורסולה וקויאסו אל הבלייר האוס.
חזית המבנה פונה לדרום ושני ביתני שמירה היו מוצבים על המדרכה לפניו, האחד בפתח המבנה והשני בפינתו המערבית.
ניצב בו על משמרתו השוטר לסלי קופלט (Leslie Coffelt) ממשטרת הבית הלבן.
טורסולה התקרב לביתן, הפתיע את קופלט, ירה לעברו ופגע בו בשלושה קליעים בחזה ובבטן.
לאחר מכן ירה גם לעבר שוטר אחר בטרם זה הספיק לשלוף נשק.
שוטר זה נפגע בצוואר, בגב וברגל, אך הצליח להיכנס בדלת המרתף של הבלייר האוס ונעל אותה, ובכך מנע מטורסולה להיכנס דרכה.
במקביל הלך קויאסו מאחורי שוטר נוסף, כיוון אליו את אקדחו ולחץ על ההדק, אך האקדח לא ירה.
קויאסו נאבק עם האקדח וכשהשוטר החל לפנות לעברו ירה קויאסו לעברו ופגע ברגלו.
לאחר מכן ירה גם טורסולה לעבר השוטר ופגע ברגלו.
למשמע היריות רץ סוכן השירות החשאי וינסנט מרוז בתוך הבניין ויצא מדלת בצדו המזרחי.
הוא ושני שוטרים נוספים פתחו באש לעבר התוקפים.
מרוז פגע בחזהו של קויאסו והפיל אותו.
טורסולה, שהתקדם לעבר הכניסה לבניין, עמד עתה משמאל למדרגות הכניסה אליו וטען את אקדחו מחדש.
הנשיא טרומן, שישן שנת צהריים בחדרו שבקומה השנייה, התעורר למשמע היריות והציץ באותו רגע החוצה מחלונו לעבר התוקפים.
המרחק בינו לבין טורסולה באותו רגע היה כעשרה מטרים.
סוכני השירות החשאי צעקו אליו להתרחק מהחלון.
ברגע זה הצליח השוטר קופלט - למרות פצעיו הקשים – לצאת מבקתת השמירה המערבית, וממרחק של כעשרה מטרים מטורסולה ירה לעברו באקדח, פגע בראשו והרגו.
הוא נמשך פחות מ-40 שניות.
רק קליע אחד שירה קויאסו פגע.
טורסולה ירה את רוב היריות בהתקפה.
השוטר קופלט נפטר מפצעיו לאחר ארבע שעות.
לוח זיכרון נקבע לכבודו בחצר הבלייר האוס וחדר היום של השירות החשאי בבניין נקרא על שמו.
קויאסו הועמד למשפט בפני בית משפט פדרלי וב-1952 נדון למוות.
אשתו רוזה (שנאסרה לאחר ההתנקשות ל-8 חודשים בחשד שהייתה שותפה לקשר לרצוח את הנשיא) השתתפה באיסוף 100,000 חתימות על עצומה נגד הוצאתו להורג, והנשיא טרומן המתיק את עונשו למאסר עולם.
בשנת 1979 העניק לו הנשיא קרטר חנינה וקויאסו שוחרר ושב לפוארטו ריקו.
כלי הנשק ששימשו להתקפה מוצגים כיום בספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם הארי טרומן באינדפנדנס שבמיזורי.
ב-1952 הורה טרומן לערוך בפוארטו ריקו משאל עם בשאלת עצמאותה.
ב-1 במרץ 1954 פתחו ארבעה לאומנים פוארטוריקנים באש מאקדחים מיציע האורחים של אולם מליאת בית הנבחרים של ארצות הברית בוושינגטון.
ניסיון ההתנקשות הנוסף בנשיא טרומן
התקפתם של טורסולה וקויאסו הייתה ניסיון ההתנקשות השני בנשיא טרומן, והחמור שבהם.
כבר ב-1947 נשלחו מארץ ישראל מספר מעטפות נפץ שהיו ממוענות אל טרומן ואל מספר בכירים בבית הלבן.
אפשר שהן נשלחו על ידי אנשי לח"י.
השירות החשאי כבר הוזהר מפני מעטפות נפץ על ידי הבריטים, לאחר שמעטפות דומות נשלחו לפקידים בריטים רמי דרג.
משרד הדואר של הבית הלבן איתר את המעטפות, והשירות החשאי נטרל אותן.
האירוע לא פורסם בשעתו, והוא מוזכר בביוגרפיה שכתבה מרגרט טרומן על אביה הנשיא, אשר פורסמה בשנת 1972.
ניסיון הפיגוע בטיסת בריטיש איירווייז התרחש ב-23 ביולי 1974. מטען חבלה הוטמן במטוס נוסעים של חברת בריטיש איירווייז על ידי ארגון הצבא האירי הרפובליקני הזמני, אך לא התפוצץ וסולק.
היה זה הניסיון הראשון של הצבא האירי הרפובליקני הזמני לבצע חבלה במטוס נוסעים.
המטוס, מדגם הוקר סידלי טריידנט, המריא מנמל התעופה של בלפסט שבצפון אירלנד בטיסת פנים שיעדה נמל התעופה לונדון הית'רו.
נמצאו עליו 92 נוסעים ואנשי צוות.
בין היתר נמצאו במטוס מפקד כוח השיטור המלכותי של אלסטר, אחד מחברי הפרלמנט של בריטניה ופוליטיקאי קנדי בכיר.
בעת שהמטוס נמצא מעל הים האירי צלצל אלמוני אל מערכת העיתון Irish News בבלפסט, והודיע כי פצצה הוטמנה במטוס ועתידה להתפוצץ.
טייסי המטוס הוזהרו, הסיטו את המטוס מנתיבו והנחיתו אותו בנמל התעופה של מנצ'סטר.
יושבי המטוס פינו אותו באמצעות מגלשות החירום.
המשטרה סרקה את המטוס וגילתה מתחת לאחד המושבים שקית נייר ובה מטען חבלה במשקל של 900 גרם.
הוא לא התפוצץ לאחר שמנגנון הזמן שבו לא פעל כמתוכנן.
המטען הורחק מהמטוס והושמד בפיצוץ מבוקר.
הדרך שבה הוטמן המטען במטוס לא התבררה מעולם.
ארגון הצבא האירי הרפובליקני הזמני טען לאחר האירוע כי לא התכוון להפעיל את המטען, אלא רק להוכיח כי ביכולתו להתגבר על אמצעי האבטחה בנמל התעופה בבלפסט.
בעקבות האירוע דרש איגוד טייסי מטוסי הנוסעים הבריטי מהממשלה להדק את סידורי הביטחון בנמל התעופה.
ניסיון ההפיכה הצבאית בטורקיה (2016) הוא ניסיון של חלק מהכוחות המזוינים של טורקיה לבצע הפיכה בטורקיה ולהדיח את נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן מתפקידו.
ניסיון הפיכה החל בליל 15 ביולי 2016, מעט לפני חצות, בעת שארדואן שהה באתר הנופש מרמריס בדרום-מערב טורקיה, וכשל כעבור שעות מעטות.
הקבוצה שניסתה לבצע את ההפיכה כינתה את עצמה "מועצת השלום הטורקית", ומטרתה המוצהרת הייתה להביא בפני העם הטורקי חוקה חילונית ודמוקרטית.
המועצה ניסתה להשיג שליטה על מספר מקומות מרכזיים באנקרה, באיסטנבול ובמקומות נוספים.
מועצת השלום הטורקית ציינה שסיבות ההפיכה היו שחיקת המעמד החילוני, חיסול המשטר הדמוקרטי, זלזול בזכויות האדם ואובדן מהימנותה של טורקיה בזירה הבין־לאומית.
ממשלת טורקיה האשימה את המורדים בקשרים לתנועת גוּלֵן בראשות האופוזיציונר הגולה פטהוללה גוּלֵן, שחודשיים קודם לכן הוגדרה כארגון טרור על ידי השלטון הטורקי.
למרות זאת, גולן גינה את ניסיון ההפיכה והכחיש את מעורבותו.
הוא האשים את טורקיה בבימוי האירוע כמבצע דגל כוזב שמטרתו להגביל את חירויות האזרח וטיהור הצבא והרשות השופטת, וחיזוק מוסד הנשיאות בטורקיה.
במהלך ניסיון ההפיכה נהרגו לפחות 300 בני אדם ויותר מ־2,100 נפצעו.
נזק נגרם למבני ממשל רבים, כולל בניין הפרלמנט הטורקי והארמון הנשיאותי.
מה שגרר גל מעצרים המוניים של לפחות 40,000 עצורים, בהם 10,000 חיילים, וגם 2,745 שופטים.
15,000 אנשי חינוך הושעו, והרישיונות של 21,000 מורים שעובדים במוסדות פרטיים בוטלו על ידי הממשלה, מכיוון שהמורים היו לכאורה נאמנים לגולן.
התגובות לאירוע היו שליליות הן בטורקיה עצמה והן ברחבי העולם.
האירוע גונה על ידי מפלגות האופוזיציה העיקריות בטורקיה.
מנהיגים בין־לאומיים, בהם מנהיגים של האיחוד האירופי, של נאט"ו ושל ארצות הברית, קראו לכבד את המוסדות בטורקיה ואת אלו שנבחרו בה באופן רשמי.
ארגונים בינלאומיים התבטאו נגד ההפיכה גם כן.
מועצת הביטחון של האו"ם, לעומת זאת, לא גינתה את ההפיכה לאחר שמצרים, חברה זמנית במועצה, התנגדה לנוסח ההודעה.
מאז הקמתה של דמוקרטיה רב־מפלגתית בטורקיה בשנת 1946, הכוחות המזוינים של טורקיה (TSK), יחד עם בית המשפט לחוקה, ראו עצמם כשומרי עקרונות הכמאליזם ושל המדינה החילונית והלאומנית של טורקיה כפי שהוקמה תחת שלטונו של מוסטפא כמאל אטאטורק, נגד מפלגות אשר קידמו את האסלאם כחלק מרכזי יותר בחיים הציבוריים.
הצבא ומערכת המשפט התערבו באופן קבוע בפוליטיקה על־מנת למנוע ממפלגות המייצגות טורקים מוסלמיים שמרניים להקל להגבלות הנוגעות לדת שהונהגו במדינה, כמו הגבלות ללבישת כיסויי ראש על ידי נשים.
מאז הקמת הרפובליקה הטורקית בשנת 1923, הפיל הצבא ארבע ממשלות נבחרות: פעמיים על ידי הפיכות ב־1960 וב־1980, ופעמיים על ידי החלטות צבאיות, בשנת 1971 ו־1997. בנוסף, אסר הצבא על מספר מפלגות גדולות להתמודד בבחירות.
בשנת 1998, ארדואן, שהיה ראש עיריית איסטנבול באותו זמן, נכלא והושעה מהחיים הפוליטיים עקב הרשעתו בהסתה דתית על ידי בית המשפט.
בשנת 2007, הצבא הביע את התנגדותו לבחירתו של עבדוללה גוּל ממפלגת הצדק והפיתוח כנשיא על ידי פרסום הצהרה באתר הצבא.
בשנים שקדמו לניסיון ההפיכה הצבאית של 2016, התרחשו משפטי ארגנקון, אשר נתפסו כניסיון של המנהיגים תחת הנשיא ארדואן לבסס את מעמדם מעל הצבא.
במסגרת משפטים אלו, שהוגדרו כ"אחד מהמאורעות הגדולים שקרו לאחרונה בהיסטוריה הטורקית", הועמדו לדין 275 איש, בהם קציני צבא, עיתונאים, עורכי דין ואנשי אקדמיה.
הם הואשמו בקשירת קשר וניסיון להפיכת הממשל ב־2003 וב־2004 כחלק מרשת סודית בשם "ארגנקון", שפעלה נגד הנשיא המכהן ארדואן.
במקביל קידם ארדואן קצינים בדרגות נמוכות בשרשרת הפיקוד, דאג שראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של טורקיה יהיה נאמן לו וניסה לעשות דמורליזציה לצבא.
לאחר קרע בין תנועת גולן לבין מפלגתו של ארדואן, מפלגת הצדק והפיתוח, ארדואן החל בטיהור הצבא על מנת להסב לעצמו יתרון.
הרשעות ארגנקון בוטלו באפריל 2016 על ידי בית המשפט הגבוה בטורקיה, אשר פסק שקיומה של הרשת לא הוכח.
הבחירות הכלליות בטורקיה שהתרחשו בנובמבר 2015 נוהלו בזמן סנקציות שלטוניות על התקשורת, סכסוכים נמשכים עם מפלגת הפועלים של כורדיסטן, מלחמת אזרחים בסוריה ויחסים רעועים עם הכורדים במדינה.
בשנת 2013, המאמצים של רשויות החוק בטורקיה להילחם כנגד שערוריית השחיתות של שנת 2013 בטורקיה בוקרו בחריפות על ידי ארדואן, תוארו על ידיו כ"הפיכה משפטית" והובילו לפיטורי 350 קציני משטרה על ידי ממשלתו.
המאמצים למיגור השחיתות נתפסו כמקור למתח בין האנשים של גולן, ארדואן ומפלגת הצדק והפיתוח.
בניתוחים פוליטיים שהתבצעו מספר חודשים לפני ניסיון ההפיכה, השכיחות של השחיתות הוערכה כ"גבוהה" בטורקיה שבתקופת ארדואן.
לאחר ניסיון ההפיכה, נראה שחלק גדול ממחוללי ההפיכה ציינו זאת בסיבות לפעולותיהם.
ב־13 ביולי, פחות מיומיים לפני ההפיכה, חתם ארדואן על הצעת חוק המקנה חסינות לחיילים טורקים מפני העמדתם לדין בגין השתתפותם בפעילויות ביטחון מקומיות.
כמו כן על פי הצעת החוק, על ההליכים נגד מפקדים לעבור אישור של ראש הממשלה ועל ההליכים נגד חיילים בדרגה נמוכה יותר, לעבור אישור של מושל המחוז.
הצעת החסינות הזו נתפסה כחלק מדטאנט בין הממשל לבין הכוחות המזוינים.
ב־15 ביולי 2016, מעט לפני 23:00, נשמעו מטוסי צבא טורקיים טסים מעל אנקרה, ושני הגשרים פתיה סולטאן מהמט והבוספורוס באיסטנבול, המובילים לאירופה, נסגרו.
נשיא טורקיה, ארדואן, שהה בנופש במרמריס שבדרום המדינה.
ראש ממשלת טורקיה בינאלי יילדרים אמר שנעשות פעולות צבאיות "מחוץ לשרשרת הפיקוד", ושמדובר בניסיון בלתי חוקי לצבור כוח על ידי חלק מהצבא.
הוא הוסיף ואמר שהמעורבים "ישלמו את המחיר הגבוה ביותר".
טנקים הגיעו לנמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק, ומשתמשי האינטרנט בטורקיה נחסמו משימוש בשירותים החברתיים טוויטר, פייסבוק ויוטיוב.
הרשת החברתית טוויטר דיווחה לאחר מכן ש"אין לה סיבה לחשוב שהיא נחסמה לחלוטין".
בני ערובה אחדים נלקחו למפקדות צבאיות, כולל הולוסי אקר, ראש המטה הכללי של טורקיה, ראש חיל היבשה הטורקי וראש חיל האוויר הטורקי.
מבצעי ניסיון ההפיכה ניסו לגרום לאקר לחתום על הצהרת ההפיכה תוך שימוש באלימות, ומשלא הצליחו לקחו אותו ובכירים שבויים נוספים לבסיס חיל האוויר באנקרה.
הצבא גם נכנס למשרדי מפלגת השלטון, מפלגת הצדק והפיתוח, הנמצאים באיסטנבול, ודרש מהאנשים לעזוב.
בשעות 23:00 ו־00:00 מסוקים הפציצו את מפקדת הכוחות המיוחדים של המשטרה באנקרה ואת בסיס כוחות האוויר של המשטרה, שנמצא סמוך לאנקרה.
במהלך ההתקפות נהרגו 42, ונפצעו 43. חברת לוויין טורקית סמוכה הותקפה גם היא, ושני אנשי אבטחה נהרגו.
בשעה 23:50, השתלטו חיילים מורדים על כיכר טקסים במרכז איסטנבול.
מעט לאחר חצות נכנסו חיילים מורדים לבנייני הרשות לרדיו ולטלוויזיה בטורקיה, TRT, באנקרה, וכפו על השדרנית להקריא את הצהרתם, לפיה "שלטון החוק הדמוקרטי והחילוני נשחק על ידי הממשלה הנוכחית", שטורקיה מובלת כעת על ידי "מועצת השלום הטורקית" ושהיא "תחזיר את הביטחון לטורקיה".
בהצהרה נאמר בין השאר כי "הכוחות המזוינים של טורקיה השתלטו לחלוטין על ניהול המדינה על מנת להשיב את הסדר החוקתי, את זכויות וחירויות האדם, את שלטון החוק, ואת הביטחון הכללי שנפגע.
כלל ההסכמים הבין־לאומיים עדיין תקפים.
אנו מקווים שיחסינו הטובים עם כל המדינות ימשיכו".
הם ציינו כי הם "פעלו כך על מנת לשמור על הסדר הדמוקרטי, וכי שלטון החוק חייב לעמוד בראש סדר העדיפויות".
ההצהרה כללה בתוכה גם הכרזה על תחילתו של ממשל צבאי זמני, וטענה שחוקה חדשה תהיה מוכנה "בהקדם האפשרי".
לאחר מכן רשת TRT הורדה מהאוויר.
בהמשך דווח כי ראש מועצת השלום הוא מוהארם קוסה.
מוסד הנשיאות הטורקי ציין כי הנשיא ארדואן שוהה בחופשה, וגינה את ניסיון ההפיכה בעודו מכנה אותו "התקפה על הדמוקרטיה".
ההודעה הראשונה מארדואן פורסמה בשעה 00:23, ובשעה 01:00 הופיע ארדואן בראיון שנערך בתוכנית החדשות בטלוויזיה באמצעות אפליקציית FaceTime, וקרא לעם הטורקי לצאת לרחובות למרות העוצר הצבאי שהוטל, באומרו "אין כוח עליון יותר מכוחו של העם.
תנו להם לעשות מה שהם רוצים בכיכרות ובשדות התעופה".
סגן ראש ממשלת טורקיה, נומאן קורטולמוש, הופיע בשידור חי טלוויזיה וטען שמפלגת הצדק והפיתוח וממשלתו עדיין בשלטון.
ראש עיריית אנקרה, המשתייך למפלגת הצדק והפיתוח, עודד אנשים לצאת לרחובות העיר ולמחות, למרות העוצר שהוטל על ידי הצבא.
מטוסו של ארדואן המריא משדה התעופה דלמן בשעה 01:47, אך נאלץ לחכות באוויר בקרבת ביגה על מנת לדאוג לנחיתתו הבטוחה בשדה התעופה.
לבסוף, מטוסו נחת באיסטנבול בשעה 02:50.
מפקד הארמייה הראשונה של טורקיה טען שהכוחות המזוינים לא תמכו בהפיכה, ושהמבצעים מייצגים קבוצה קטנה שעליה כמעט הצליחו להשתלט.
בשעה 01:00 נמסר כי הצבא משך את כוחותיו מנמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק ואנשים נראו נכנסים לשם, אלא שבשעה 01:13 נמסר כי ישנם עדיין טנקים בנמל התעופה, ומהאזור נשמעים קולות של יריות.
נמל התעופה נסגר, וכל הטיסות ממנו בוטלו.
פיצוצים ויריות נשמעו מבניין ה־TRT באנקרה.
זמן קצר לאחר מכן, הסתערו על הבניין כוחות גדולים של אזרחים ושוטרים, פעולה שבעקבותיה נוטרלו ארבעה חיילים מורדים.
הערוץ חזר לאוויר, והקריינית דיווחה שהיא הוחזקה כבת ערובה והכריחו אותה לקרוא את ההכרזה על ההפיכה באיומי אקדח.
טנקים פתחו באש על בניין הפרלמנט הטורקי.
מסוק ששייך לכוחות המורדים הופל על ידי מטוס F-16, בזמן שמטוסי קרב טסו מעל אנקרה על מנת לנטרל מסוקים בהם עושים שימוש הכוחות המורדים.
ב־03:08 הצטרפו כוחות אוויריים לירי על בניין הפרלמנט, ושתי דקות מאוחר יותר הכוחות המזוינים של טורקיה הכריזו על שליטתם במדינה באמצעות אתר האינטרנט שלהם.
כעבור שתי דקות מרגע ההכרזה האחרונה, הצהיר יילדרים, ראש הממשלה, שהמצב בטיפול, וששמי אנקרה הם כרגע אזור אסור לטיסה.
דיווחים על הפצצות נוספות של בניין הפרלמנט קרו גם בשעות 03:23 ו־03:33, בעוד מטוסים של הכוחות בעד ההפיכה טסים לידו.
CNN Türk דיווחו על ההפצצות האוויריות על בניין הפרלמנט, וציינו שיש 12 הרוגים ו־2 פצועים אנושות.
חצי שעה לאחר הדיווח על ההרוגים נכנסו חיילים מורדים לבנייני CNN Türk, וערוץ זה הורד גם הוא מהאוויר לפרק זמן של כשעה.
לאחר מכן דיווח פוליטיקאי טורקי על הפצצות נוספות בבניין של יחסי־הציבור בפרלמנט, בעקבותיו ישנם מספר פצועים, בהם אנשי משטרה.
בסביבות השעה 04:00, בערך שעה וחצי לאחר שארדואן עזב את מלונו במרמריס, 2–3 מסוקים תקפו את המלון.
לפי דיווחים של עדי ראייה, 10–15 אנשים חמושים נחתו והחלו לירות.
בתקרית זו נהרגו 2 אנשי משטרה ו־8 נפצעו.
מספר אנשים נפצעו באיסטנבול לאחר שחיילים מורדים ירו עליהם, משום שניסו לעבור את גשר הבוספורוס בניסיון מחאה.
הנשיא לענייני דת בטורקיה הצהיר שהוא לא יספק שירותי הלוויות דתיות למבצעי ניסיון ההפיכה שמתו, פרט ל"טוראים וקצינים בעלי דרגה נמוכה שאולצו בכוח ובאיומים ומצאו עצמם בעיצומו של הסכסוך מבלי לדעת את הדברים לאשורם".
בשעה 04:00, לאחר שהנשיא ארדואן נחת באיסטנבול, הוא נשא נאום טלוויזיוני בתוך נמל התעופה, בעוד רבבות תומכים נאספים מחוצה לו.
בשעה 06:30 פנה אל התומכים בנמל התעופה ואמר: "בטורקיה, הכוחות המזוינים אינם שולטים במדינה או מובילים את המדינה.
הוא האשים בניסיון ההפיכה את "אלו שנמצאים בפנסילבניה", כשהוא מתייחס לפֶטְהוּללה גוּלֵן המתגורר שם, ולתנועתו, "תנועת גולן".
ארדואן גם הצהיר כי הוא תכנן "לנקות" את הצבא, ואמר כי "התקוממות זו היא מתנה עבורנו מאלוהים".
סוכנות התקשורת הטורקית אנדולו, המנוהלת על ידי המדינה, טענה שהקולונל לשעבר מוהארם קוסה, אשר נשללו ממנו דרגותיו ב־2016 עקב האשמות הנוגעות לעבודה עם גולן, חשוד כמי שעמד בראש ניסיון ההפיכה.
עם זאת, הברית למען ערכים משותפים, מוסד ללא כוונות רווח המשויך לתנועתו של פטהוללה גולן, פרסמה הודעת גינוי להפיכה והצהירה שטענותיו של ארדואן נגד התנועה היו "מאוד חסרות אחריות".
גולן עצמו אמר בהצהרה קצרה, דקות לפני חצות: "כאחד שסבל תחת הפיכות צבאיות מרובות במהלך חמשת העשורים האחרונים, זה מעליב במיוחד להיות מואשם בכל קשר לניסיון שכזה.
אני דוחה בתוקף את ההאשמות הללו".
בשעות הבוקר המוקדמות של 16 ביולי נראה היה שניסיון ההפיכה "מתפורר" בעוד ההמונים ממרים צווים צבאיים בעד ההפיכה ומתכנסים בכיכרות הגדולות של איסטנבול על מנת להתנגד להפיכה.
חיילים שתמכו בהפיכה נכנעו לכוחות המשטרה בכיכר טקסים באיסטנבול, וכוחות הממשלה כבשו מחדש את נמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק, והמשטרה הקיפה את מטה הצבא ואנשיו וקראה להם להיכנע.
בהמשך, החיילים המורדים שחסמו את גשר הבוספורוס נכנעו לכוחות המשטרה.
קבוצה זו כללה כ־50 חיילים מורדים, אחדים מהם חוסלו על ידי הציבור; הגרון של אחד החיילים המורדים שוסף וסרטון שהופץ טען שארבעה חיילים נהרגו.
בינתיים, במטה של הצבא הטורקי, 700 חיילים בלתי־חמושים ו־150 חיילים חמושים נעצרו על ידי המשטרה.
האנשים שניסו לבצע את ההפיכה בבניין TRT באיסטנבול נכנעו גם הם.
ראש המטה הכללי של טורקיה שוחרר במבצע זה.
בהמשך היום, ב-16 ביולי, נחת מסוק UH-60 בלק הוק טורקי בנמל התעופה באלכסנדרופולי, ביוון.
שמונה אנשי צבא אשר הסירו את דרגותיהם ועיטוריהם שהיו על המסוק נעצרו לאחר הנחיתה בגין כניסה בלתי חוקית לשטח המדינה, וביקשו מקלט מדיני פוליטי.
שר החוץ הטורקי, מבלוט צ'בושאולו, ביקש את הסגרת הבורחים והחזרת המסוק.
הרשויות היווניות ענו כי המסוק הצבאי הטורקי יוחזר, וכי בקשת המקלט נבחנת.
טיהורים נרחבים בשורות השירות הממשלתי בטורקיה החלו מיד בסוף ניסיון ההפיכה, כשהנשיא ארדואן הזהיר את מתנגדיו ש"הם ישלמו מחיר כבד על כך".
אמצעי תקשורת מערביים תיארו את הטיהורים כטיהורים "נגד ההפיכה", וחזו שלטענתם הנשיא "יהיה יותר נקמני ובעל אובססיה לשליטה מאי־פעם, תוך ניצול המצב לא רק כדי להעניש את החיילים המרדניים אלא גם כדי לדכא כל מה שנשאר מההתנגדות אליו בטורקיה".
עד 20 ביולי 2016, הטיהורים כללו יותר מ־45,000 קציני צבא, אנשי משטרה, שופטים, מושלים ופקידים שנעצרו או נושלו מתפקידם, ביניהם 2,700 שופטים, 15,000 מורים וכל דקאן אוניברסיטה בארץ.
בתאריך 18 ביולי 2016, מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'ון קרי, הפציר בשלטונות הטורקיים "לשמור על השקט והיציבות ברחבי המדינה ולעמוד בסטנדרטים הגבוהים ביותר של כבוד כלפי מוסדות המדינה הדמוקרטיים ולשלטון החוק".
שר החוץ של צרפת, ז'אן־מארק ארו, הביע דאגה והזהיר מפני "מערכת פוליטית אשר מפנה גבה לדמוקרטיה" כתגובה לטיהורים.
ראש הממשלה, יילדרים, הכריז כי 2,839 חיילים מדרגות שונות נעצרו.
בין הנעצרים היו לפחות 34 גנרלים ואדמירלים.
דו"ח של נאט"ו קבע כי טורקיה צמצמה משמעותית את היקף הצבא לאחר המהפכה וכי מספר המשרתים בצבא טורקיה קטן למצבת של 355,212 ממצבת קודמת של 518,166 לפני ההפיכה.
מועצת השופטים והתובעים העליונה של טורקיה הדיחה 2,745 שופטים מתפקידם לאחר ניסיון ההפיכה; 541 משופטים אלו היו שופטים לעניינים מנהליים ו־2,204 מהם שופטים לענייני פלילים.
מעריכים שמספר השופטים שהודחו מהווה כ־36% מהכמות הכוללת של שופטים בטורקיה.
5 מחברי המועצה נושלו מתפקידם, ו־10 מחברי מועצת המדינה של טורקיה נעצרו באישומים של חברות ב"גוף מקביל למדינה".
צווי מעצר הוצאו ל־48 חברים במועצת המדינה של טורקיה, ול־140 חברים בבית המשפט לערעורים.
המושלת של מחוז סינופ הודחה מתפקידה, ובעלה, קולונל בצבא הטורקי, נעצר.
גל המעצרים נמשך גם בימים שלאחר מכן.
ארדואן דרש מהממשל האמריקאי להסגיר לטורקיה את פטהוללה גולן, בשל אחריותו, על פי דבריו, לניסיון ההפיכה, מזכיר המדינה האמריקאי התייחס לדרישה ואמר כי על טורקיה לשלוח לארצות הברית ראיות המוכיחות את הטענות נגד גולן.
ב־18 ביולי 2016 אישרו גורמי הממשל בטורקיה שגנרל מהמט דיסלי, מזכירו של הרמטכ"ל הטורקי ואחיו של סגן יו"ר מפלגת הצדק והפיתוח, היה האיש שנתן את ההוראה להתחיל את ניסיון ההפיכה במדינה נגד הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן.
ב־19 ביולי הודחו 1,577 בכירי האוניברסיטאות בטורקיה, הושעו 15 אלף אנשי חינוך, ונשללו רישיונותיהם של 21 אלף מורים במוסדות חינוך פרטיים, וב־23 ביולי הורה ארדואן על סגירת 1,043 בתי ספר פרטיים.
פטהוללה גולן, שהואשם על ידי ארדואן כאחד מהמעורבים המרכזיים בפרשייה, גינה בתוקף את ניסיון ההפיכה ודחה כל קשר אליו.
"אני מגנה בכל לשון את ניסיון ההפיכה הצבאי בטורקיה", הוא הצהיר בהודעת דואר־אלקטרוני, כפי שדווח בעיתון הניו יורק טיימס.
"ממשלה צריכה לזכות בשלטון דרך הליך של בחירות חופשיות והוגנות, ולא באמצעות כוח.
אני מתפלל לאלוהים עבור טורקיה, עבור האזרחים שלה ועבור כל מי שנמצא כרגע בטורקיה שהמצב הזה יפתר בדרכי שלום ובמהירות.
כאחד שסבל תחת הפיכות צבאיות מרובות במהלך חמשת העשורים האחרונים, זה מעליב במיוחד להיות מואשם בכל קשר לניסיון שכזה.
אני דוחה בתוקף את ההאשמות הללו."
הנשיא ארדואן ביקש מארצות הברית להסגיר את גולן: "אני קורא לכם שוב, לאחר שהיה ניסיון הפיכה.
הסגירו את האיש הזה שבפנסילבניה לטורקיה!