tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין משיכות המכחול המאפיינות את גויה, הוא הקדיש תשומת לב רבה לטיפול בגוף העירום על רקע תצורתם העדינה של הבדים.
הצביעה נעשית במשחק מוקפד של ניגודיות בין הצבע הירוק לבין הצבעים ורוד ולבן.
באופן זה המאחה נראית כמעט כמו תלויה בחלל מוחשך, שאותו היא מאירה.
המילה "מאחה" (צורה נקבית של "") שימשה בתקופתו של גויה לתיאור אישה מהמעמדות הנמוכים בספרד, ובמיוחד במדריד.
הדוגמנית היא ככל הנראה , פילגשו הצעירה של גודוי.
המאוזוליאום של רוחאללה ח'ומייני (בפרסית: آرامگاه روح الله خمینی) הוא מקום קבורתם של האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, אשתו, ח'דיגה ת'קפי , ובנו השני, אחמד ח'ומייני.
מלבד בני משפחת ח'ומייני קבורים במקום גם נשיא איראן לשעבר, אכבר האשמי רפסנג'אני, סגן נשיא איראן, חסן חביבי , לוטננט גנרל עלי סיאד שיראזי ואפילו אחד הצעירים שהיו מיוזמי המהפכה האיראנית, סאדק טבאטבאי .
בנייתו החלה ביולי 1989, חודש לאחר מותו של ח'ומייני.
נכון לינואר 2021, חלקים מהמקום עדיין בשלבי הקמה.
מלבד הקברים, המאוזוליאום מכיל גם מרכז תרבות ותיירות, אוניברסיטה לחקר האסלאם, קניון, ואפילו חניון שיכול להכיל כ-20,000 מכוניות בו-זמנית.
על פי פרסומים, ממשלת איראן השקיעה בפרויקט זה כ-2 מיליארד דולרים.
המקום הוא אתר עלייה לרגל לחסידיו של ח'ומייני והוא משמש אנשי ממשל רבים בעת ביקורים של מנהיגים זרים.
מדי שנה, ב-4 ביוני, מציינים את יום השנה לפטירתו של ח'ומייני.
הטקס נערך בהשתתפותם של אנשי ממשל, שגרירים ומשפחת ח'ומייני.
ב-20 ביוני 2009 אירע פיגוע התאבדות סמוך לאתר המאוזוליאום.
על פי התקשורת האיראנית, הפיגוע לא גרם נזק למאוזוליאום.
ב-7 ביוני 2017 הותקף המקום על ידי כשלושה חמושים, אחד המחבלים התאבד באמצעות חגורת נפץ ופצע מספר אנשים, פיגוע זה אירע במקביל לפיגוע דומה בו מחבלים מארגון המדינה האסלאמית מחופשים לנשים וחמושים ברובי AK-47 ובאקדחים, פתחו בירי בבניין הפרלמנט האיראני במרכז טהראן ולקחו בין 2 ל-4 בני ערובה.
מחבל אחד פוצץ את עצמו באחת הקומות של בניין הפרלמנט.
המאות היא תזמורת סימפונית צרפתית שנוסדה בשנת 2003 על ידי המנצח פרנסואה קסאבייה רות.
התזמורת הוקמה במטרה להציג יצירות החל מהמאה ה-17 ועד המאה ה-21 בפרספקטיבה עכשווית וייחודית.
הייחוד של "המאות" טמון בכך שנגניה מנגנים כל רפרטואר על כלי נגינה היסטוריים התואמים את התקופה שבה נוצרה היצירה.
גישה זו מאפשרת לשמוע את היצירות בצליל ובגוון שנועדו להן במקור, תוך יצירת גשר בין תקופות שונות בהיסטוריה של המוזיקה.
התזמורת מופיעה בקביעות בפסטיבלים ובאולמות קונצרטים מרכזיים ברחבי העולם.
תזמורת "המאות" מופיעה בקביעות בפריז (באופרה קומיק, בתיאטרון פלייל, בתיאטרון שאטלה ובאולם הפילהרמונית של פריז), בעיר לה קוט-סן-אנדרה (במחוז אן), ובערים נוספות בצרפת כגון אקס-אן-פרובאנס, מץ, קאן, נים, ורויאומונט.
בנוסף, היא מופיעה על במות בינלאומיות, לרבות אמסטרדם (הקונצרטחבאו), לונדון (פסטיבל הפרומס של ה-BBC), ברמן, בריסל (פסטיבל קלארה), ויסבאדן, לוקסמבורג, קלן, טוקיו ואסן.
בשנת 2013, התזמורת קיבלה אישור בלעדי מהוצאת "בוסי אנד הוקס" לנגן מחדש את יצירתו של איגור סטרווינסקי, "פולחן האביב", כפי שנוגנה בתיאטרון שאנז אליזה ב-29 במאי 1913. הם ביצעו גרסה זו מספר פעמים בקונצרטים בצרפת ומחוצה לה.
סדרת קונצרטים זו הוקלטה גם יחד עם גרסת 1911 לפטרושקה, לאלבום שיצא בהוצאת "אדיסיונס מוזיקל אקט סוד".
האלבומים של "המאות" שהוקדשו לסטרווינסקי ולדביסי נבחרו ל"הקלטה הקלאסית של השנה" על ידי העיתון הסאנדיי טיימס ול-"בחירת העורך" במגזינים "BBC Music Magazine" ו"גרמופון".
אלבום סטרווינסקי שלהם אף זכה בפרס היוקרתי אדיסון קלאסיק לשנת 2012 בהולנד, וכן בפרס "פְּרַיְיס דֶר דויטשן שָאלְפְּלאטֶנְקְרִיטִיק" בגרמניה.
הקלטתם מיצירותיהם של ביזה ושברייה זכתה בפרס דיאפזון הזהב מהמגזין בעל אותו השם, וקיבלה חמישה כוכבים במגזין הגרמני "פונו פורום".
עד כה יצאו תשעה אלבומים תחת הלייבל שלהם "Les Siècles Live" בשיתוף עם "אדיסיונס מוזיקל אקט סוד".
אלה כוללים יצירות מאת ברליוז, סן-סנס, מטאלון, וכן את ציפור האש, פולחן האביב ופטרושקה של איגור סטרווינסקי, ליסט, דביסי ודיקא.
הקלטתם לבלט דפניס וכלואה מאת ראוול יצאה בחברת "הרמוניה מונדי" במרץ 2017.
מתוך רצון עז להנחיל את התשוקה למוזיקה קלאסית לקהל הרחב ביותר, מוזיקאי האנסמבל מציעים בקביעות פעילויות חינוכיות בבתי ספר, בבתי חולים ובבתי כלא.
התזמורת שותפה גם ב"אטלייה הסימפוני המחוזי של אן" של תזמורת הנוער האירופית ע"ש הקטור ברליוז, ובתוכנית "ד'מו" – יוזמה חינוכית-מוזיקלית ותזמורתית בעלת ייעוד חברתי – באזור פיקרדי.
המאוזוליאום המלכותי, פרוגמור בפארק הבית שבקרבת טירת וינדזור שבבריטניה הוא אתר הקבורה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
ב-14 בדצמבר 1861 נפטר הנסיך אלברט, בעלה של המלכה ויקטוריה, בגיל 42 בלבד.
מותו היה מכה כבדה למלכה, שגם שכלה את אמה, הנסיכה ויקטוריה, מוקדם יותר באותה שנה.
הנסיך אלברט הובא לקבורה באופן זמני בקפלת ג'ורג' הקדוש שבטירת וינדזור.
ויקטוריה ציוותה להקים מאוזוליאום לאלברט בווינדזור בקרבת מבנה מאוזוליאום הנסיכה מקנט, מקום קבורת אמה.
שני המבנים ממוקמים ממערב לבית פרוגמור, הניצב בפארק הבית, כקילומטר מדרום לטירת וינדזור.
תכנון המבנה הופקד בידי היועץ האמנותי הראשי של הנסיך, הגרמני לודוויג גרונר והאדריכל הבריטי א.
שלושה חודשים בלבד לאחר מותו של הנסיך הניחה המלכה את אבן הפינה למאוזוליאום.
לפי דרישתה הושלמה הקמת המבנה המרכזי של המאוזוליאום (למעט קישוטים) בתוך שנה ממות הנסיך.
ב-18 בדצמבר 1862 הועבר ארונו של הנסיך אלברט לקבורה זמנית במאוזוליאום, וב-26 בנובמבר 1868 הועבר הארון לקבורה סופית בסרקופג המלכותי שהוקם במרכז המבנה.
עבודות הבנייה של המאוזוליאום נמשכו והסתיימו רק בשנת 1871. עלות ההקמה שולמה במלואה מכיסה הפרטי של המלכה.
בעת ששהתה המלכה ויקטוריה בווינדזור היא נהגה לבוא לבקר במאוזוליאום מדי יום.
ב-2 בפברואר 1901, לאחר מותה, היא הובאה לקבורה במאוזוליאום לצידו של בעלה.
בשנת 1975 הוכרז המאוזוליאום כבניין רשום מדרגה I.
המאוזוליאום הוקם על גבי קרקע רטובה ובוצית וללא מערכת ניקוז מספקת (למעשה השם פרוגמור נבע מהצפרדעים שנמשכו לסביבה רטובה זו).
עובדות אלו הביאו במשך השנים לחלחול מים אל תוך יסודותיו והקירות הפנימיים שלו, ותכולתו ניזוקה.
במשך השנים נעשו עבודות חלקיות לטיפול ברטיבות, ובשנת 2018 החל פרויקט ייצוב ושיקום נרחב של המבנה ושל יצירות האמנות שבתוכו.
המאוזוליאום הוא מבנה המתוכנן בסגנון האדריכלות הרומנסקית.
מצויים בו ארבעה אגפים רבועים מצטלבים היוצרים צורה של צלב לטיני, שביניהם מחברים ארבעה אגפים מעוגלים.
מעל כולם מתנשאת כיפה מתומנת בעלת גג משופע מנחושת.
גם גגות האגפים האחרים במבנה עשויים נחושת.
במבנה ובכיפה שמעליו קבועים חלונות גבוהים המקושתים בחלקם העליון.
קירות המבנה מצופים באבן פורטלנד ובגרניט.
אורכו הוא כ-25 מטר ורוחבו כ-21 מטר.
גובהו עד לקצה הכיפה הוא 25 מטר.
פנים המבנה מקושט בקישוטים צבעוניים עשירים, לרבות פסלים, ציורים, ויטראז'ים ומנורות, שהושפעו מסגנונו של הצייר רפאל, שהיה חביב על הנסיך.
במרכז החלל של המבנה ממוקם הסרקופג שבו נטמנו גופות המלכה ויקטוריה ובעלה הנסיך אלברט.
על גבי קברם מוצבת מצבת גרניט, שעליה נחים אופקית פסלי שיש של שניהם.
הדרך אל פתח המבנה, שהוא פונה מזרחה, עוברת על גבי גשר הנטוי על פני אחד מסעיפי אגם פרוגמור.
אחריו ניצב טור מדרגות רחב המוביל אל פתח המבנה, שמשני צידיו מתנשאים פסלי ברונזה גבוהים של מלאכים.
ממערב למאוזוליאום משתרעת חלקת הקבורה של בית הקברות המלכותי, פרוגמור, אשר נוסד בשנת 1928.
"הַמְאַסֵּף" היה כתב העת של אנשי תנועת ההשכלה היהודית בסוף המאה ה-18 בגרמניה.
על שמו נקרא הדור הראשון של תנועת ההשכלה "דור המאספים".
בסוף 1782 הוקמה בקניגסברג "חברת דורשי לשון עבר", חבורה של משכילים צעירים ששמה לה למטרה להפיץ השכלה בעולם היהודי ולהרחיב את השימוש בשפה העברית.
בראשה עמדו יצחק אייכל, מנחם מנדל ברסלוי והאחים שמעון וזנוויל פרידלנדר.
פעילותה המרכזית של החברה נועדה להיות הוצאת כתב עת עברי.
לצורך זה הוציאה החברה ב-1783 חוברת בשם "נחל הבשור", ובה הודיעו המייסדים על כוונתם להתחיל בהפצת העלון, תיארו את תוכנו ומטרתו והחלו להחתים מנויים בקהילות היהודיות ברחבי אירופה.
כמאתיים מנויים חתמו על כתב העת והוא החל לצאת ב-1784. בשלוש השנים 1784 - 1786 יצא בקניגסברג פעם בחודש.
העורך היה יצחק אייכל, והתוכן כלל ביוגרפיות של חכמי ישראל, ביאורים למקרא, שירים בעברית וכן תרגומים של יצירות של משוררים גרמניים.
כן התפרסמו מזמן לזמן מאמרים בשאלות השעה וביקורת על ספרים חדשים - בעיקר ספרים הלכתיים שחיברו רבנים.
בשלב מסוים נוסף לכתב העת חלק בגרמנית שהלך וגדל עם הזמן.
הכותבים קראו להפצת הנאורות והתבונה הרציונלית, ביקרו את ההנהגה הרבנית ופרסמו חדשות אופטימיות על התמורות ההיסטוריות ברחבי אירופה.
עורכיו הושפעו, ככל הנראה, מכתבי עת גרמניים שעסקו בנאורות שהחלו לצאת אז בברלין, ובראשם ה-Berlinische Monatsschrift, שהחל לצאת ב-1783.
ב-1786 עבר אייכל לברלין, מרכז ההשכלה היהודית באותן שנים.
הוצאת כתב העת נפסקה לזמן קצר, ו"חברת דורשי לשון עבר" התמזגה עם "חברת שוחרי הטוב והתושיה" של משכילי ברלין.
כתב העת יצא שוב בשנים 1788–1790 ונדפס בדפוס המשכילי "חינוך נערים".
העריכה עברה לידיהם של יואל ברי"ל ואהרן האלה-וולפסון, שהחלו לבטא דעות יותר קיצוניות וביקורתיות כלפי העולם הרבני והמסורתי.
היקפו של כתב העת הוכפל, ובכל שנה הודפסו כ-400 עמודים של "המאסף".
מ-1790 החלה האטה ביציאת העלון והתעוררו קשיים כספיים ניכרים.
ב-1791 פסקה הוצאת העלון, והוא יצא שוב בתדירות נמוכה יותר ובהיקף נמוך יותר בברסלאו בין 1794–1797. דמותו בשנות התשעים שקפה את המשבר שעבר על ההשכלה הברלינית באותו זמן: המשכילים הצעירים ועשירי ברלין הלכו ונעשו יותר ויותר חופשיים וביקורתיים ביחסם ליהדות, לעם היהודי ולעברית וחלק גדול מהם התנצר.
גם "המאסף" החל נוקט עמדה קיצונית ופרובוקטיבית ואף החל לדון בפולמוסים פנימיים בין המשכילים לבין עצמם.
השמרנים שבין המשכילים לא ראו בעין יפה את התהליך הזה, וכך למשל חדל נפתלי הרץ וייזל לפרסם יצירות שלו בכתב העת.
הוצאת "המאסף" פסקה לחלוטין בשנת 1797. בשנת 1800 כתב אייכל לשלום הכהן, שהציע לו לנסות להוציא שוב את "המאסף", כי לדעתו אפסו סיכויי ההצלחה למהלך כזה ותם זמנה ההיסטורי של תנועת ההשכלה.
בשנת 1809 ניסה בכל זאת שלום הכהן להחיות את "המאסף", ואף הצליח להוציא את העלון במשך כשלוש שנים.
ב-1829 נעשה ניסיון נוסף לפרסם את "המאסף", אך רק כרך אחד יצא.
חלקים ומאמרים מתוך "המאסף" נדפסו שוב במהלך המאה ה-19 על ידי אנשי תנועת ההשכלה במזרח אירופה.
תוכן העלון הושפע כל העת משני מוקדים שונים: הראשון הוא הספרות העברית הקלאסית, ובעיקר המקרא וכן ספרות ימי הביניים שנכתבה על ידי מי שהעורכים ראו כראשוני המשכילים, כגון הרמב"ם ואברבנאל; השני הוא עולם הנאורות האירופית (ה-Aufklärung) והספרות האירופית בת התקופה.
לנגד עיני העורכים עמד גם "קהלת מוסר", ניסיונו של משה מנדלסון להוציא כתב עת עברי בשנות החמישים של המאה בברלין שלא עלה יפה.
עורכי כתב העת הציבו כאחת ממטרותיו את הכתיבה בעברית.
הם ראו את העברית, ובעיקר את לשון המקרא, כשפה גבוהה ואיכותית לעומת הלשון הרבנית הבלולה בארמית וביידיש.
הודגש גם הצורך בהרחבת השפה לעולם החול ובשימוש בה לצורך הבעת רעיונות של אסתטיקה, רגש, אמנות, מדע והשכלה, להשתלבות בעמי אירופה וגם לקשר בין קהילות ישראל בתפוצות השונות.
הז'אנרים העיקריים של החיבורים ב"המאסף" היו:
שירה - הז'אנר החשוב ביותר, שפתח כל גיליון של "המאסף".
השיר נתפס כמכשיר להשפעה על נפש הקורא וכפסגת היצירה העברית.
נדפסו שירי טבע ועונות השנה, שירי ידידות בין המשכילים ושירי הערכה למלכים אירופיים, שירי מוסר ותוכחה, שירים מקראיים, שירים מתורגמים ממשוררי אירופה, וכן מכתמים (אפיגרמים) - חרוזים קצרים ומחודדים להדגשת רעיון.
סיפורת - סיפורים על מוסר השכל, משלים ואלגוריות, אידיליות, פרוזה הגותית, עיבודים של סיפורי המקרא, סיפורי מסעות וקובצי איגרות, דיאלוגים בין דמויות חיות וגם בין מתים (למשל דיאלוג בין הרמב"ם ומשה מנדלסון לרב מפולין).
ביוגרפיות - בעיקר של חכמי ישראל שנתפסו כמי שמחזיקים ברעיונות ההשכלה, כגון הרמב"ם, מנשה בן ישראל או יוסף דלמדיגו.
בנוסף נתפרסמו ביוגרפיות של המשכילים עצמם אחרי מותם, החשובה שבהן הביוגרפיה שפרסם יצחק אייכל על משה מנדלסון שנפטר ב-1786 ויצאה לאור לאחר מכן כספר.
"תולדות הזמן", סקירות קצרות על אירועים באירופה, ו"בשורת ספרים חדשים" - ביקורות על ספרים, הן משכיליים והן רבניים.
הדורות הראשונים של המשכילים התייחסו בהערכה רבה ובגעגוע אל "המאסף", וכאמור ניסו לחדש את הופעתו והדפיסו מחדש חלקים מתוכו.
בדורות מאוחרים יותר נשתנה היחס והפך לביקורת שלילית יותר, במקביל ליחס שלילי שהתפתח כלפי השכלת ברלין בכלל.
מבקרי "המאסף" טענו שרמתו הספרותית לא הייתה גבוהה; שהוא לא עסק באירועי הזמן באירופה, למשל כמעט שלא הזכיר את המהפכה הצרפתית; שבין הכותבים בו לא היו אנשים גדולים אלא רק דמויות בינוניות; ושהכותבים בו עסקו בשעשועי לשון ובכתיבה בטלנית במקום לפעול לטובת היהודים, שמחוץ לגרמניה היו נתונים לגזרות ולרדיפות.
ממחצית המאה העשרים השתנתה שוב ההערכה של "המאסף", והחלו לראות אותו על רקע תקופתו ומקומו.
ההיסטוריונים וחוקרי הספרות הצביעו על חשיבותו כמפעל ראשוני וכנקודת פתיחה למפעלים נוספים בתנועת ההשכלה ובספרות העברית.
הודגשה גם חשיבותו כשלב מוקדם בתחיית הלשון העברית הספרותית.
הוא היה גם במה ראשונה למבחר ז'אנרים ספרותיים, שרווחו בספרות האירופית בת הזמן ויובאו אל הספרות העברית דרך "המאסף".
חשיבותו של "המאסף" הייתה בעיקר בהיותו כלי הביטוי המרכזי של המהפכה שחוללו משכילי ברלין בעולם היהודי, היצירה של אליטה אינטלקטואלית מודרנית המהווה אלטרנטיבה לעולם הרבני.
"המאסף" שימש מכשיר להפצת בשורת ההשכלה מברלין אל הקהילות היהודיות במערב אירופה ובמזרחה, ואפשר למשכילים צעירים לפרסם את דעותיהם ולמצוא הד לרעיונותיהם אצל משכילים אחרים.
בין "המאספים" היו גם כמה מראשוני היוצרים של הספרות העברית החדשה ובהם אייכל, וולפסון וברי"ל הנזכרים, נפתלי הרץ וייזל, יהודה ליב בן-זאב, ברוך לינדא, דוד פרידלנדר, דוד פרנקו-מנדס, יוסף האפרתי מטרופלוביץ, יצחק סטנוב, אליהו מורפורגו, שלום הכהן ואחרים.
המָארֶה (Le Marais, משמעות השם בצרפתית - "הבִּצָּה") הוא אזור בפריז, צרפת, שהיה בעברו הרובע היהודי ומעוז הבורגנות, וידוע כיום בעיקר הודות לחיי הלילה הערים של הקהילה ההומוסקסואלית שמתנהלים בו.
המארה שוכן על הרבעים (arrondissement) השלישי והרביעי של פריז, שבגדה הימנית (Rive Droite) של העיר, כשהוא תחום ברחוב הטמפל ("רי די טאמפל") (Rue du Temple) במערב, שדרות בומרשה (Boulevard Beaumarchais) במזרח ורחוב ברטן (Rue de Bretagne) בצפון.
במאה ה-12 ניקה מסדר אבירי המקדש (Ordre du Temple) את אזור הביצות שמצפון לביצורים שבנה המלך פיליפ אוגוסט.
מהמאה ה-16, ובמיוחד לאחר בניית הכיכר המלכותית (Place Royale) על ידי המלך אנרי הרביעי בשנת 1605 (שמה שונה אחר-כך לפלאס דה ווז'), הפך המארה לאזור המגורים האופנתי ביותר בפריז, ולרובע נהרו בני האריסטוקרטיה והחלו לבנות בו אחוזות מגורים (אוֹטֶל פָּרטיקוּליֶיה) מפוארות.
במאות השבע-עשרה והשמונה-עשרה התגוררו ברובע זה בני האצולה, שהלכו יחדיו למיסה בכנסיית סן-לואי הסמוכה (כיום שמה הוא כנסיית סן פול סן לואי).
מאדאם דה סבינייה, אשר התגוררה באוטל קרנוולה שבמארה, הלכה אף היא בקביעות למיסה בכנסייה כדי להקשיב לדרשותיו המפורסמות של האב לואי בורדלו (Louis Bourdaloue).
במקום ניתן היה לשמוע מוזיקה פרי עטם של גדולי המלחינים הצרפתים בני התקופה: מארק אנטואן שרפנטייה, אנדרה קמפרה (André Campra), ז'אן-פיליפ ראמו ולואי מרשן (Louis Marchand).
לאחר עזיבת החצר המלכותית את פריז לטובת משכנה החדש שבורסאי, התדרדר האזור והוזנח.
הבתים הפרטיים והחצרות עברו לידי בני המעמד הבינוני, פועלים, סוחרים ובעיקר בעלי מלאכה.
השיפוצים הגדולים של פריז, והשינויים האורבניים העמוקים בעקבותיהם, שהוביל במחצית המאה ה-19 הברון אוסמן, השפיעו אך מעט על אזור המארה.
אי לכך, ניתן לראות היום באזור רחובות צרים באופן בלתי רגיל וסמטאות שאפיינו את פריז של טרום המהפכה.
באזור ניצבים עדיין בתים מימי הביניים, כדוגמת הבית בכתובת 3 Rue Volta שברובע השלישי, אשר נבנה בשנת 1292 ונחשב לעתיק ביותר בעיר.
לקראת סוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 הפך האזור שסביב רחוב רוֹזְיֶיה (Rue des Rosiers) לביתם של יהודים רבים שהגיעו ממזרח אירופה, שפתחו שם תעשיית ביגוד מקומית.
המארה הפך, לפיכך, ליעד מרכזי עבור הנאצים כששלטו בעיר בעת כיבוש צרפת.
כיום קבועים מספר לוחות זיכרון בכניסה לכמה מבני ציבור, בתים ובתי-ספר, לציון זכרה של אותה תקופה.
בשנת 1969 הפך שר התרבות של צרפת, הסופר אנדרה מאלרו, את המארה לאזור השימור הראשון של פריז, ותרם להפיכת המתחם לבית עבור מוזיאונים רבים, גלריות חשובות ואתרים היסטוריים שמורים.
צו השימור אינו מאפשר לחנויות ולבתי העסק המתחלפים באזור לשנות את חזית הרחוב, וכך נוצרים שילובים קומיים כגון חנות נעליים שבחזיתה מתנוסס שלט של מאפיה.
רחוב רוזייה הוא עדיין מרכז חשוב עבור הקהילה היהודית בפריז, ועל קירותיו ניתן לראות מודעות הקשורות לאירועים ולחגים יהודיים; ישנן חנויות ספרים המתמחות בספרות יהודית, וכמו כן מסעדות ודוכנים המוכרים אוכל כשר, פלאפל ומוצרים מיוחדים לארוחות חג יהודיות.
בצפון המארה שוכנת הקהילה הסינית הוותיקה והדיסקרטית ביותר בפריז.
שם גם שוכנת הכנסייה הסינית של פריז.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, גדלה הקהילה הלהט"בית באזור, בעיקר סביב רחוב סנט-קרואה-דה-לה-ברטונרי (Sainte-Croix de la Bretonnerie), והפכה את האזור לגיי ויליג'.
אחד הרחובות המרכזיים והארוכים ביותר במארה, הנחשב גם לאחר המעניינים בשכונה, הוא רחוב דה-פרנק-בּוּרז'וּאָה (rue des Francs-Bourgeois), אשר יוצא ממרכז ז'ורז' פומפידו.
לאורך מסלולו עומדים כמה מבתי המידות היפים של האזור, כמו גם המוזיאון לתולדות פריז שב"אוטל קרנוולה" והכיכר המפורסמת פלאס דה ווז'.
הרחוב גם ידוע במגוון חנויות האופנה שבו.
בית הכנסת ברחוב פָּוֵוה (Pavée) מספר 10, שנבנה ב-1913 בסגנון אר-נובו על ידי האדריכל הקטור גימאר
מוזיאון קרנוולה (Carnavalet), ביתה של מאדאם דה סבינייה בעבר וכיום מוזיאון לתולדות העיר פריז
המוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות
"מרחב קלוד ברי" - לאמנות בת זמננו
המאמרות (או "האנלקטים"; בסינית מסורתית: 論語; תעתיק לעברית: לוּן יוּ') או "מאמרותיו של קונפוציוס" הוא ספר האוסף אמירות ופתגמים מבית מדרשו של הפילוסוף הסיני בן המאה ה-5 לפנה"ס קונפוציוס ושל חסידיו, כמו גם שיחות בינם לבינם בעלות משמעות ערכית או חינוכית.
ניתן לפרש את השם המקורי בסינית כ"דיון על מילותיו של קונפוציוס".
קטעי הספר נכתבו במהלך "תקופת האביב והסתיו" ובמהלך "תקופת המדינות הלוחמות".
ספר זה מהווה את היסוד לתורת הקונפוציאניזם, לה השפעה על מזרח אסיה עד לימינו אנו.
כתיבת הספר השתרעה, ככל הנראה, על פני תקופה שאורכה כ-30 עד 50 שנה.
תחילת הכתיבה בוצעה במהלך "תקופת האביב והסתיו" והמשכה במהלך "תקופת המדינות הלוחמות".
לא ידוע מתי פורסם עותק ראשון שלם של "האמירות".
מקובל לחשוב ש"המאמרות" נכתבו ברובן על ידי תלמידיו של קונפוציוס ואולי אף ממשיכיהם, אך שהספר בכל זאת משקף רעיונות שמקורם בקונפוציוס ומחשבותיו.
הספר נחלק ל"פרקים" המחולקים ל"בתים" כאשר כל "בית" מכיל אמירה אחת, סיפור אחד או פיסת מידע אחת.
הקישור בין הפרקים והבתים איננו מבוצע על פי סדר קבוע כלשהו וניתן לומר כי על-פניו הוא מקרי לחלוטין.
יתר על כן, מספר קטעים חוזרים על עצמם יותר מפעם אחת, לעיתים בניסוחים שונים.
דבר זה מוביל למחשבה כי הספר עבר תחת ידיהם של יותר ממחבר אחד, אם כי נוטים להעריך כי בסופו של דבר, עורכו הסופי היה דְזֶנְג-דְזְה (曾子), אחד מתלמידיו הבולטים של קונפוציוס.
בימי שושלת האן, התקיימו לספר שלוש גרסאות שונות: "המאמרות של לוּ" (魯論語), "המאמרות של צִ'י" (齊論語) וספר "כתבי המאמרות הקדומות" (古文論語).
הגרסאות "צ'י" ו-"לו" היו דומות למדי בצורתן ובתוכנן, אך בגרסת "צ'י" נוספו שני פרקים בנוסף לעשרים הקיימים בגרסאות האחרות.
מאידך, בספר "כתבי המאמרות הקדומות" חולק הפרק "זיז'אנג" לשני חלקים שונים, ולכן יש בו עשרים ואחד פרקים, כמו כן בגרסה זו סדר הפרקים שונה מן הגרסאות האחרות.
לקראת שלהי שליטתה של שושלת האן, נקבעה צורת הספר המוכרת לנו כיום על ידי ג'אנג יוּ' (張禹), מורהו של הקיסר צ'אנג.
ג'אנג חיבר את הגרסאות "לו" ו-"צ'י" לכדי אחת בה שימר את מספר הפרקים של "צ'י".
גרסה זו זכתה לשם "האמירות על פי המרקיז ג'אנג".
עבודתם המדוקדקת של ברוק ברקוס ושל טאקו ברוקס, "המאמרות המקוריות", מציעה פרשנות חדשנית לסדר הפרקים בהתבסס על תבניות לשוניות המובלעות בטקסט.
לטענתם, הספר כפי שמוכר כיום, הוא גרסה שעברה שינויים ותוספות רבות שנתווספו במהלך הדורות על ידי אסכולות שונות שערכו את הספר.
לטענתם, שינויים חברתיים, פוליטיים ותרבותיים גרמו לחלק מן העורכים לתת דגש לחלק אחד ולהפחית דגש מאחר.
הספר השפיע עמוקות על המחשבה, הפילוסופיה והערכים בסין ובמזרח אסיה.
ביחד עם שלושת הכרכים הנוספים של ארבעת הספרים הקונפוציאניים, הוא מלמד את עיקרי התורה הקונפוציאנית: האנושיות, הבינה, שמירת הטקסיות והמסורת ושמירת כבוד המשפחה וההורים.
במשך כמאתיים שנה, היה ספר המאמרות אלמנטרי עבור לימודיו של כל מתלמד סיני, ואדם אשר לא קרא את הכתבים לא יכול היה להחשב לאדם משכיל, נאור או מוסרי.
בבחינות לשירות המדינה בתקופת שלטון שושלת ג'ין הושם דגש על לימודי תורתו של קונפוציוס והמועמדים נדרשו לצטט את אמירותיו בכתביהם.
הפרק העשירי מתאר את חייו היום-יומיים של קונפוציוס.
וולטר ועזרא פאונד הציעו כי פרק זה מנסה להראות עד כמה היה קונפוציוס אנושי.
פייר ריקמנס, הידוע בשם העט סיימון לייז, מבין מתרגמי הספר לאנגלית ולצרפתית, טוען כי ייתכן וזהו הספר הראשון בהיסטוריה המתמקד בתיאור אורחות חייה של דמות היסטורית אחת.
המאסף הוא כינויו של פרשן אלמוני, הפרשן הקדום ביותר שפירושו השלם לכל שישה סדרי משנה נשתמר.
הוא מכונה כך בשל המילים אמר המאסף הפותחות את הפירוש.
לגבי זהות המחבר נחלקו הדעות.
אחרוני החכמים הנזכרים בפירוש הם רבי יצחק אלפסי (הרי"ף) ורבי נתן מרומי, בעל "הערוך".
לדעת מתרגם החיבור הרב יוסף קאפח, וכן פרופ' אליעזר שלוסברג, חיבר את הפירוש אחד מקדמוני חכמי תימן שחי סביב שנת 1100. לדעתו של פרופ' שמחה אסף, המלקט הוא חכם מחכמי מצרים קודם לזמנו של הרמב"ם, וחי בשנים 1105-1170.
הפירוש יצא לראשונה בהוצאת "אל המקורות" בשנת ה'תשט"ו, תחת השם: "פירוש שישה סדרי משנה שפירש רבינו נתן אב הישיבה [בארץ ישראל]".
שם זה לקוח מכתב היד שעליו התבסס הספר.
עם זאת, המחבר אינו רבי נתן אב הישיבה, שהרי בהקדמת החיבור כתב המחבר שצירף בחיבור את פירושי רבי נתן עם פירושים נוספים מספרייתו.
מנחם צבי פוקס הראה כי פירוש רבי נתן עצמו (שלא שרד לימינו) אינו אלא ביאור מילים קשות.
כתב היד שעליו התבססה ההוצאה נמצא על ידי הרב יחיא קאפח ונכדו הרב יוסף קאפח בין ספרים וקטעי דפים שנגנזו בבית קברות בצנעא בירת תימן, כפי שמתאר הנכד בהקדמתו לפירוש.
הרב יוסף קאפח העתיקו כמה פעמים עוד בתימן.
המהדורה האמורה כוללת את תרגומו, בתוספת מבוא, הערות וציונים של הרב מרדכי יהודה ליב זק"ש.
בספר היובל לרב קאפח, הנקרא "לראש יוסף", פרסם מנחם צבי פוקס עוד מפירושיו של המאסף בתרגומו של יוסף טובי.
עם השנים התגלו כתבי יד נוספים ומדויקים יותר של הפירוש שעדיין לא תורגמו ולא יצאו לאור.
בולטת זיקתו של המאסף לתורת חכמי בבל למרות שגם התלמוד הירושלמי היה לפניו, אותו הוא מכנה "הגמר הא"י" או "תלמוד ארץ ישראלי".
חלק מפירושי גאוני בבל המובאים בפירושו של המאסף אינם מוכרים ממקור אחר.
לצד פירושיו, כתב המאסף גם מבואות לכמה מן המסכתות, ומבואו לכל הפירוש כולל את השתלשלות מסירת התורה מימות משה רבנו ועד חתימת התלמוד.
המאמץ העולמי לאיסור על השימוש במוקשים הוא קואליציה של ארגונים לא ממשלתיים שמטרתם המשותפת לאסור על השימוש במוקשים נגד אדם.
המאמץ העולמי זכה בפרס נובל לשלום לשנת 1997, יחד עם השגרירה הבולטת שלו ג'ודי ויליאמס.
מקורו של המאמץ, ב-1991, בקריאות בו זמנית של מספר ארגונים לא ממשלתיים, לאסור על השימוש במוקשים נגד אדם.
באוקטובר 1992 הסכימו שישה ארגונים לשתף פעולה במטרה לנסות ולהשפיע על מקבלי ההחלטות בעולם, והקואליציה נוסדה באופן רשמי.
ב-1993 נוסדה ועדת ההיגוי של המאמץ שכללה את ששת הארגוניים המייסדים.
ג'ודי ויליאמס, ממקימות הארגון, הייתה מתאמת הפעולות, האסטרטגית הראשית ודוברת הארגון, והביאה לשיתופי פעולה מוצלחים עם ממשלות רבות וארגונים שונים, ביניהם האומות המאוחדות והצלב האדום.
עם השנים, צמח שיתוף הפעולה עד ליצירת רשת של מעל 1100 ארגונים ביותר מ-60 מדינות.
אחת מהדמויות הבולטות שתמכו בארגון הייתה דיאנה, הנסיכה מוויילס, שדאגה לסייר בשדות מוקשים באנגולה ובבוסניה והרצגובינה ולמשוך את תשומת לב התקשורת למאבק.
הישגו המרכזי של הארגון הגיע ב-1997, עם החתימה על אמנת אוטווה על ידי 133 מדינות (ו-156 מדינות נכון ל-2008).
אמנת אוטווה אוסרת על פיתוח, ייצור ושימוש במוקשים נגד אדם, ומחייבת פינוי כל שדות המוקשים נגד אדם, הקיימים בתחום המדינות החותמות, בפרק זמן של 10 שנים.
על הסכם אוטווה לא חתמו המעצמות הגדולות, ארצות הברית, רוסיה, סין והודו.
גם מדינת ישראל אינה חתומה על ההסכם.
בשנת 1997 זכה הפרויקט וג'ודי ויליאמס בפרס נובל לשלום (מחצית הפרס לכל אחד).
המאסטר הוא דמות בדיונית ואנטגוניסט מרכזי מסדרת המדע הבדיוני הבריטית "דוקטור הו".
ידוע שבעברו היה המאסטר חבר טוב של הדוקטור אך מאוחר יותר הפכו לאויבים.
המאסטר הופיע בסדרה בפעם הראשונה בשנת 1971 בעונה השמינית של הסדרה הישנה בסיפור "טרור האטונס" (Teror of the Atuns) הוא גולם על ידי רוג'ר דלגדו, שהופיע בתור אויב במהלך כל העונה השמינית ובעוד כמה סיפורים אחרים בסדרה.
בשנים אלו התגלה כישרונו של המאסטר בהיפנוזה.
הוא נלחם נגד הדוקטור השלישי.
מאוחר יותר המאסטר התחדש אחרי שסוזן פורמן, נכדתו של הדוקטור, גרמה לפיצוץ שפגע בו.
הוא גולם על ידי פיטר פראט, וג'פרי ביוורס, הוא גרם (בלי כוונה) לדוקטור הרביעי להפרד משרה ג'יין סמית' בכך שקרא לו לבוא לגאליפריי שלבני אדם אסור היה לבקר בו באותו הזמן.
הגרסה הזאת של המאסטר הייתה בעצם אמורה להיות האחרונה שלו אבל הוא הצליח להרוג מישהו בשם טרמאס ולהשתלב בגופו כשהוא כבר גסס אחרי הקרב האחרון עם הדוקטור.
המאסטר הזה נישאר באותו הגוף עד 1989. הוא גרם להתחדשות של הדוקטור הרביעי ומאז הוא פגש בכל דוקטור עד 1989.
המאסטר הצליח להיכנס לתוך גופו של אדם בשם ברוס, הוא חשש שהוא עומד למות ולכן ניסה לגנוב את שאר ההתחדשויות של הדוקטור (5 התחדשויות), הוא הרג את המלווה של הדוקטור גרייס הולוואי ואת המלווה שלו עצמו צ'נג לי אך שניהם חזרו לחיים מאוחר יותר.
הוא נהרג בעצמו כשהוא נשאב לתוך עין ההרמוניה שנמצאת בטארדיס של הדוקטור, הדוקטור ניסה לעזור לו אך לא הצליח.
המלווה החדשה של הדוקטור מרתה ג'ונס גרמה לו להפוך בחזרה לאדון זמן בכך שהסבה את תשומת ליבו של פרופסור יאנה לשעון והוא פתח אותו ושב להיות המאסטר.
המאסטר הרג את העוזרת שלו כשהיה פרופסור יאנה, צ'אנתו, עם כבל מחושמל.
בכוחות אחרונים צ'אנתו ירתה בו וגרמה לו להתחדש בתוך הטארדיס של הדוקטור.
המאסטר גנב את הטארדיס של הדוקטור וחזר לכדור הארץ בשנת 2007 שם הוא זכה בבחירות לראשות ממשלת בריטניה תחת השם הרולד סאקסון.
כעבור שנה, הוא ארגן מפגש מתוקשר עם יצורים בשם הטוקלופיין שמאוחר יותר התגלו כבני האדם האחרונים שחיו בשנת 100 טריליון.
גזע זה ציית למאסטר והשתלט על כדור הארץ, תוך שהוא הורג עשירית מאוכלוסיית העולם וזורע כאוב רב.
המאסטר החזיק את הדוקטור בתור שבוי שלו, שהפך לזקן אחרי שהמאסטר פגע בו במברג הלייזר שלו.
הוא שלט בעולם בדיקטטורה אכזרית מאוד במשך שנה.
בסוף השנה, רגע לפני שהמאסטר תכנן לפתוח במתקפה נגד שאר היקום, הדוקטור הצליח לחזור לגילו המקורי על ידי התחברות לרשת תת-הכרתית שהשליט המאסטר, ומרתה ג'ונס הסתובבה בעולם כדי להגיד לאנשי העולם המושפעים מהרשת הזאת, לחשוב באותה שנייה על המילה דוקטור.
המאסטר נרצח על ידי אשתו, לוסי סאקסון.
השנה שבה המאסטר שלט בעולם נמחקה מההיסטוריה ולוסי נכנסה לכלא על שרצחה את ראש ממשלת בריטניה.
בשנת 2010 המאסטר חזר לחיים בעזרתם של כת סודית שעקבה אחרי הנהגתו, לוסי הרגה את עצמה בניסיון להרוג אותו אך לא הצליחה.
הדוקטור הגיע לכוכב הלכת של האוד שבישרו לו על חזרתו של המאסטר וגרמו לו לרוץ בחזרה לטארדיס שלו ואל כדור הארץ, שם הוא פגש את המאסטר.
המאסטר מאלץ את הדוקטור להקשיב לקולות התיפוף בראשו, ונראה כי הדוקטור מזהה אותם, אך לפני שהוא יכול ללמוד עוד, המאסטר נחטף על ידי ג'ושוה נייסמית', שביקש ממנו לעזור לו עם מכשיר חייזרי שמצא במטרה להעניק לבתו חיי נצח.
במקום זאת, המאסטר ניצל אותו כדי להשתלט על העולם ולהפוך את כל בני האדם לכפילים שלו.
בהמשך מגלה המאסטר את מקור התיפוף שבראשו.
ראסילון, מנהיג אדוני הזמן שהחזיר אותו לחיים אחרי שמת ב-1999, ניסה לקרוא לו כדי שהוא יעזור לאדוני הזמן לצאת מנעילת הזמן שהוטלה על מלחמת הזמן ולהשמיד את הזמן.
בסופו של דבר, אחרי שראסילון הפך את בני האדם בחזרה לבני אדם והדוקטור הצליח להחזיר את אדוני הזמן למלחמה, המאסטר הקריב את עצמו כדי להציל את הדוקטור (ממש לפני שאדוני הזמן חזרו למלחמה), וחזר עם אדוני הזמן למלחמת הזמן.
בשנת 2014, בעונה השמינית של הסדרה החדשה, חזר המאסטר בדרך לא ידועה והפעם כאישה בשם מיסי, ששמה לעצמה למטרה להחיות את כל המתים על פני כדור הארץ ולהפוך אותם לסייברמנים.
בסוף העונה, הדוקטור הורג אותה.
בעונה 9, מיסי חוזרת ואף טוענת שהיא החבר הכי טוב של הדוקטור.
היא מובלת יחד איתו וקלרה לכוכב הדאלקים שם היא מכניסה את קלרה לדאלק ומנסה לגרום לדוקטור להרוג אותה, לאחר מכן ננטשת מאחור כאשר קלרה והדוקטור עוזבים.
בעונה 10, הדוקטור מתחייב לשמור על מיסי כלואה בכספת כתנאי לביטול הוצאתה להורג.
הוא מנסה להשפיע עליה לשתף איתו פעולה ולהיות לצידו במקום נגדו.
כשזה סוף סוף היה נראה שזה עובד, מיסי פגשה במקרה את הגלגול הקודם שלה ("הרולד סאקסון") והשניים חברו יחד להרוס את הדוקטור.
אבל מיסי בגדה במאסטר והבינה שמקומה לצד הדוקטור- היא הרגה אותו מה שבעצם הוביל להתחדשות שלו למיסי.
המאסטר לא נשאר חייב והרג אותה בחזרה.
שני המאסטרים נשארו מתים אחד ליד השני והדוקטור עזב את מיסי שם.
המאסטר חזר בגלגול חדש לצד הדוקטור ה-13. הוא התחזה למרגל לשעבר בשורות ה-MI6 אשר קורא לעצמו "אוֹ" (האות O) במשך שנים, ואף פגש את הדוקטור באחד מגלגוליה הקודמים והתחבב עליה.
רק שנים לאחר מכן הוא חשף בפניה את זהותו האמיתית.
הוא חשף בפניה שהוא גילה סוד נוראי שאדוני הזמן שמרו מפניהם וכתוצאה מכך הוא החריב את גאליפריי.
תחילה הוא לא סיפר לדוקטור מה הסוד שהוא גילה, אך בהמשך הוא שיתף אותה.
הוא סיפר לה שגילה שהתרבות של אדוני הזמן מבוססת על שקר- היכולת להתחדש לא שייכת במקור לאדוני הזמן, הם פיצחו את הסוד בעזרת ילדה מסתורית שהם מצאו ושממנה מגיעה היכולת.
הילדה, כך הוא טוען, היא הדוקטור בעצמה, והיא חיה חיים ארוכים מאוד שהיא אפילו לא זוכרת.
דרק ג'קובי (2007) - הופעה קצרה בפרק "יוטופיה".
גורדון טיפל (1996) - הופעה קצרה בפתיח של הסרט.
ויליאם היוז (2007) - המאסטר בילדותו.
המאפיה הרוסית או בראטווה הם מושגים כלליים המשמשים לתיאור מספר ארגוני פשע ותרבות המיוחסת לעולם הפשע האופיינית למדינות ברית המועצות לשעבר וליוצאי מדינות אלו בעולם.
הפשע המאורגן התקיים ברוסיה ובמזרח אירופה מאז תקופת האימפריה הרוסית, אך הופעתם של "עבריינים מקצועיים" כדוגמת המאפיונרים של המאפיה הסיציליאנית או המאפיה האמריקאית, כלומר עבריינים המנהלים ארגוני פשע ענפים וחיים אורח חיים ראוותני, החלה בגולאגים של ברית המועצות.
אותם עבריינים מקצועיים אימצו את השם "גנב בחוק" וגם קוד התנהגות אתי ותת-תרבות הכוללת הסמלה עשירה ומאפיינת את עולם הפשע הפוסט-סובייטי עד היום.
עם התפרקות ברית המועצות ב-1991 ארגונים אלו ניצלו את רעיעות השלטונות שהוקמו באזור והתחזקו מאוד.
על פי לואיס פרי (מאנגלית: Louis Freeh), שהיה מנהל ה-FBI בין 1993 עד 2001, ארגוני הפשע הרוסיים היוו את הסכנה החמורה ביותר לביטחון הפנים של ארצות הברית בתקופת כהונתו.
הפשע המאורגן ברוסיה היה קיים כבר ברוסיה הצארית ובאימפריה הרוסית בצורת כנופיות מאוגדות שעסקו בזנות, גנבה ופורנוגרפיה.
בתקופה הסובייטית, בזמן מלחמת העולם השנייה, חלה תפנית בתולדות הפשע המאורגן הרוסי, כאשר נכנס לשימוש המונח "גנב בחוק" (ווֹר וְ זאקונֶה), קבוצת אסירים פליליים שקיבלו אישור מרשויות הכלא הסובייטיות לפעול ככל העולה על רוחם, זאת מתוך מטרה להשתלט על בתי הכלא בכלל ועל האסירים הפוליטיים בפרט.
בשנות ה-60 ובתקופת ברז'נייב הגנבים בחוק השתלטו על השוק השחור וייבאו למדינה באופן לא חוקי ציוד אלקטרוני, אוכל ולמעשה כל מה שרק היה אפשר.
בערך מאותה תקופה, הקג"ב החל להיות מעורב בפשע מאורגן והוא גייס ואימן פושעים שהפכו לזרוע חשאית של הקג"ב.
החל מ-1986 התרחשה נדידה בין אנשי הקג"ב שעברו מהמינהל הראשי הראשון (הביון הסובייטי) אל המחלקה הכלכלית והחלו לנסות לעסוק בבנקאות - במהלך תקופת הפרסטרויקה הקג"ב הקים מאות חברות פרטיות והוקמו עסקים רבים, שהיו כיסוי לפעילות קרימינלית.
ב-1988 חוק העסקים הפרטיים נכנס לתוקף ברוסיה והשיב את הקפיטליזם למדינה אחרי היעדרות של למעלה מ-75 שנה.
החברות הפרטיות עסקו בהלבנת הון.
על פי הערכות שונות - אך לא מדויקות - סוכנים לשעבר בקג"ב עסקו בפשע במהלך שנות ה-90, ואבטחו אוליגרכים וראשי פשע מאורגן ברוסיה.
המאפיה בדרום רוסיה, קשורה בקשר הדוק לראשי השלטון המקומי באזור ומשרד הפנים הרוסי ניצב כמעט חסר אונים אל מול ארגוני פשיעה אלה.
ברוסיה עצמה את המלחמה בפשע המאורגן מנהלת המינהל הראשי למלחמה בקיצוניות של משרד הפנים הרוסי.
בארצות אחרות הוקמו אגפים מיוחדים כמו יחידת אלפא למלחמה בפשע המאורגן הרוסי של משטרת צ'כיה, היאחב"ל (היחידה הארצית למלחמה בפשיעה בינלאומית) של משטרת ישראל ואגף הפשע הרוסי בימ"ר תל אביב.
כמו כן, אגף C-24 של ה-FBI הוקם כדי להיאבק בפשיעה הרוסית בארצות הברית.
כיום שמו שונה והוא עוסק במאבק בפשיעה אירו-אסייתית.
האנשים שנחשבים לבכירים במאפיה הרוסית ובפשע המאורגן ברוסיה הם כדלהלן:
אסלן אוסויאן ("הדוד חסן") - חוסל על ידי צלף ב-2013 בלב מוסקבה.
ויאצ'סלב איוואנקוב (יאפונצ'יק, "היפני") - היה הגנב בחוק הבכיר במוסקבה.
זכריי קלשוב ("שאקרו מולודוי") - גנב בחוק בכיר ממוצא יזידי.
טריאל אוניאני ("טארו") - גנב בחוק ממוצא גאורגי, מראשי ארגון הפשע כותאיסקאיה.
סרגיי מיכאילוב ("מיכאס") - מייסד ארגון הפשע סולנצבסקאיה.
סמיון מוגילביץ' ("סם") - הוא מראשי ארגון הפשע סולנצבו, נחשב לפושע הרוסי הבכיר ביותר בעולם, בעל אזרחות רוסית, אוקראינית, ישראלית והונגרית.
ב-2008 נעצר על ידי אנשי המחלקה לביטחון כלכלי של אם.וה.דה באשמת אי תשלום מיסים ושוחרר כעבור שנה, כאשר הרשויות הרוסיות אוסרות עליו לצאת מהמדינה.
אלימז'אן טוחטחונוב (אליק / "טייוואנצ'יק", האיש מטאיוואן) - איש עסקים ופושע רוסי.
היה מעורב בשערורייה האולימפית בסולט לייק סיטי ב-2002 כאשר הואשם עם אישים נוספים בשיחוד שופטים.
חוג' אחמד נוחאייב - בדלן צ'צ'ני שהואשם ברצח פובליציסט רוסי בשם פאבל חלבניקוב.
ב-2001 משרד התובע הכללי הרוסי הנפיק צו מעצר בינלאומי נגדו.
אלכסנדר סולוניק ("סשה המקדוני" / "המחסל מקורגאן") - נרצח ב-1997 ביוון.
היה הרוצח השכיר המפורסם ביותר ברוסיה של שנות ה-90.
אלכסנדר פוסטובלוב ("סשה סולדט") - רוצח שכיר של ארגון הפשע אורחובסקאיה.
אחראי ל-22 מעשי רצח מוכחים, כולל רצח אלכסנדר סולוניק, רצח בכירים וראשי ארגוני הפשע.
אלכסי שרסטוביטוב ("ליושה סולדט") - רוצח שכיר לשעבר של ארגוני הפשע מדבדקובסקאיה ואורחובסקאיה.
בשנת 2008 נגזרו עליו 23 שנים במושבת תיקון.
ארגון הפשע טמבובסקאיה (тамбовская преступная группировка) יושב בסנקט פטרבורג ונחשב לאחד מארגוני הפשיעה הגדולים ברוסיה.
בשנות ה-90 הארגון שלט על נמל סנקט פטרבורג ובעצם על המסחר הימי הפטרבורגי עם מדינות אחרות.
ראש הוועדה ליחסים בינלאומיים של עיריית סנקט פטרבורג, לימים נשיא רוסיה ולדימיר פוטין הואשם בקבלת כספים מארגון פשע זה, תוך מתן הקלות על השליטה בנמל.
ארגון הפשע סולנצבסקאיה (Солнцевская организованная преступная группировка), מארגוני הפשע הסלביים הגדולים בעולם, הוקם על ידי סרגיי מיכאילוב.
ארגון הפשע אורחובסקאיה (Ореховская организованная преступная группировка), מארגוני הפשע החזקים במוסקבה בשנות ה-90.
ארגון הפשע באומנסקאיה (Бауманская организованная преступная группировка) , מארגוני הפשע המוכרים ביותר בשנות ה-90 במוסקבה.
ארגון הפשע בלאשיחסקאיה (Балашихинская организованная преступная группировка) שלט באזור בלשיחה במוסקבה, פעל בין השנים 1986–1996.
ארגון הפשע איזמאילובסקאיה (Измайловская преступная группировка) מארגוני הפשע הוותיקים במוסקבה, נוסדה בשנות ה-80 על ידי אולג איוואנוב, נטען שיצרה קשרים עם אנשי עסקים כמיכאיל צ'רנוי ואולג דריפסקה.
ארגון הפשע וליקולוקסקאיה (Великолукская организованная преступная группировка), ארגון הפשע הגדול ביותר בסנט פטרסבורג בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, שקבע במשך כמעט כעשור את חייה הפליליים של העיר.
ארגון הפשע של כותאיסקאיה (Кутаисская группировка) , חלק מהמאפיה הגאורגית, בראשה עומד הגנב בחוק הגאורגי טריאל אוניאני.
ארגון הפשע ליוברצסקאיה (Люберецкая организованная преступная группировка) , הוקם על ידי סרגיי אקסיונוב ("אקסיי") ואלכסנדר בּובּילב .
התקיים בשנות ה-80 וה-90, כמה מראשי המאפיה נלכדו בידי אם.וה.דה
ארגון הפשע לזנסקאיה (Лазанская организованная преступная группировка) , אחד מארגוני הפשע הצ'צ'ניים החזקים ביותר ברוסיה ואחד מארגוני הפשע המשפיעים ביותר במוסקבה.
ארגון הפשע מדבדקובסקאיה (Медведковская организованная преступная группировка) , נקרא על שם מועדון מוסקבאי, שבו התאמנו אנשי הארגון.
ראש הארגון היה סרגיי טימופייב ("סילבסטר").
הארגון עסק בהלבנות הון שונות ושלט על רבעים שלמים בבירה.
כנופיית אובּצ'אק (Общак ОПГ) - ארגון פשע מאורגן גדול שפועל במזרח רוסיה.
להערכת הגנרל-מאיור ולדימיר אובצ'ינסקי, הקבוצה שולטת ב-300 חברות ועסקים, ביניהם גם חברות ממשלתיות פדרליות.
החברה הייתה מעורבת במכירת ציוד צבאי וניסתה להשתלט על כמה חברות מהתעשייה הצבאית ברוסיה.
בעקבות לחץ של משרד ההגנה הרוסי, רבים ממנהיגי הכנופיה נעצרו ונשלחו לתקופות מאסר ממושכות.
ארגון הפשע חאדי טקטש (Организованная преступная группировка «Хади Такташ») , היה ארגון פשיעה שהתקיים בשנות ה-70 ועד 2002, הארגון התפרק עם מעצר כל מנהיגיו בידי רשויות אכיפת החוק ברוסיה.
ב-1999 יצאה לדרך לראשונה התוכנית הרוסית להגנת עדים - בעקבות הליכי משפט נגד כנופיית חאדי טקטש.
ארגון הפשע "הקומפלקס ה-29" (Организованная преступная группировка «Двадцать девятый комплекс») , פעל ברוסיה ובאוקראינה בין שנות ה-80 ועד 2004, בשנת 2004 יותר מ-33 מחברי הכנופיה ניצבו למשפט, רובם נשלחו לתקופות מאסר של 20 שנה ומאסר לכל החיים.
ארגון הפשע סלונובסקאיה (Слоновская организованная преступная группировка) ממחוז ריאזן היה מארגוני הפשע הידועים בשנות ה-90. ב-1996 פורקה הכנופיה וראשיה נאסרו.
ארגון הפשע נובוקוזנצקאיה (Новокузнецкая организованная преступная группировка) ארגון פשע גדול שפעל בערים נובוקוזנצק ומוסקבה בראשית שנות התשעים.
ארגון הפשע פודולסקאיה (Подольская организованная преступная группировка) , מארגוני הפשע החזקים ביותר ברוסיה בשנות ה-90.
ארגון הפשע קורגנסקאיה (Курганская организованная преступная группировка) , אחד מארגוני הפשע האכזריים והעקובים מדם במוסקבה בשנות ה-90. ידוע כמעסיק העיקרי של הרוצח השכיר המפורסם אלכסנדר סולוניק.
המאפיה הצ'צ'נית (Чеченская мафия) זוהי המאפיה האתנית הגדולה ביותר ברוסיה שמורכבת מצ'צ'נים פטריוטים אשר מבקשים לערער את יסודות החברה ברוסיה, כדי להכשיר את הקרקע להקמת המדינה העצמאית של צ'צ'ניה.
לצורך כך, מנסה הארגון לרכוש ציוד צבאי במגוון דרכים, רובן לא חוקיות.
המאפיה הצ'צ'נית נחשבת לחזקה ומסוכנת מאוד ופועלת בכל העולם, בייחוד לטביה.
אל-חאג' המאני דיורי היה פוליטיקאי ניז'רי, הנשיא הראשון של הרפובליקה של ניז'ר בין השנים 1960–1974. הוא היה בן לקבוצה האתנית ג'רמה, מורה בהכשרתו.
הרקע המשפחתי ושנות ילדותו והלימודים
המאני דיורי נולד בסודורה-קארמה, לא רחוק (12 ק"מ) מניאמיי, בירת המושבה הצרפתית דאז, חלק מאפריקה המערבית הצרפתית, כבן לפקיד לענייני בריאות במנהל הקולוניאלי הצרפתי.
השתייך לאתניה ג'רמה וכמו רוב תושבי המדינה, לדת המוסלמית.
המאני דיורי למד בדהומיי, בנין של היום וב"אקול נורמאל סופרייר" (סמינר למורים) ע"ש ויליאם פונטי בדקאר בסנגל ואחר כך, בשנים 1936–1938 עבד כמורה וכמנהל בית ספר.
לאחר מכן נסע לפריז והיה למדריך לשפות האוסה וג'רמה ב"בית הספר הלאומי ללימודי השטחים הצרפתיים שמעבר לים" (École Nationale de la France d'outre-mer).
המאני דיורי נמנה עם מייסדיה בשנת 1946 של המפלגה הפרוגרסיבית הניז'רית PPN (Parti progressiste nigérien), שהייתה סניף מקומי של ה"ההתכנסות הדמוקרטית האפריקאית" RDA.
באותה השנה נבחר ב-10 בנובמבר כחבר נציג של ניז'ר באספה הלאומית הצרפתית (יחד עם עוד עמית).
עם נציג חוף השנהב, הופואה-בואני הקים את הסיעה הפרלמנטרית של RDA בפרלמנט הצרפתי במטרה המוצהרת לקדם את "האמנציפציה של עמי אפריקה לכיוון הגשמת הזכויות האוניברסליות של האדם".
בשנת 1950 סיעה זו ניתקה את הקשר שקישר אותה בהתחלת דרכה למפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
אולם בבחירות הבאות, בשנת 1951, הובס על ידי בן דודו ויריבו הפוליטי, ג'יבו בקארי (Djibo Bakary), ראש האיחוד הניז'רי הדמוקרטי.
במקום דיורי וחברו למפלגה נכנסו לפרלמנט הצרפתי שני נציגים של יריביו - ז'וקז' קונדא וזודי יחיה.
דיורי נסוג למדבר הפוליטי וחזר לעבוד כמורה.
בשנת 1956 חזר להיבחר בפרלמנט הצרפתי.
במשאל העם שאורגן בקהילות שמעבר לים בשנת 1958 על מנת להקים ממשלות אחראיות במושבות של צרפת, דיורי ניהל מסע למען התשובה "כן".
בעקבות תוצאות משאל-העם הוקמה ממשלה בראשותו בשנת 1959, עדיין תחת חסות צרפת.
השלטון הקולוניאלי אסר באותה תקופה על כל המפלגות הפוליטיות פרט ל-PPN והשליט על ידי כך בניז'ר שלטון חד מפלגתי.
אכן ממשלו של דיורי השתדל לשמור על המבנים המסורתיים ועל הקשרים הכלכליים ההדוקים עם המטרופולין הקולוניאלי לשעבר.
הנשיא ריכז בידיו את התפקידים של ראש המדינה וראש הממשלה ומנהיג של המפלגה השלטת, כמו כן כיהן זמנית גם כשר ההגנה (בשנים 1960 - 1963) ושר החוץ (1960 - 1963 ו-1965 - 1967).
יד ימינו נחשב יושב ראש האספה הלאומית, הסופר בובו האמה.
האספה הלאומית תפקדה יותר באופן טקסי והתכנסה כל שנה על מנת לתת גושפנקה להחלטות הממשלה.
דיורי נבחר מחדש כנשיא כמועמד יחיד בשנים 1965 ו-1970.
המאני דיורי זכה בכבוד ברחבי אפריקה ובעולם עקב פעילותו כדובר המייצג את האינטרסים האפריקאים וכמתווך בסכסוכים בינלאומי אפריקה.
עשה זאת, למשל, אחרי 1966, בתוקף תפקידו כיושב ראש הארגון המשותף האפריקאי ומלגשי, כשדן עם נציגי ארצות השוק המשותף האירופי.
כמו כן ניסה לתווך בימי מלחמת ביאפרה (1967–1970 בניגריה.
ואחרי תקריות אש בין סודאן ובין צ'אד (1966).
ב-20 במרץ 1970 מיוזמתם של דיורי, של חביב בורגיבה התוניסאי ולאופולד סדאר סנגור הסנגלי, בירת ניז'ר אירחה ועידה שהקימה את הסוכנות לפרנקופוניה, מנגנון בין ממשלתי המיועד לחזק את שיתוף הפעולה בין המדינות דוברות צרפתית בעולם.
לעומת זאת, במישור הפנימי ממשלו התאפיין בשחיתות ולא היה מסוגל לבצע את הרפורמות הנדרשות ולסייע בצורה יעילה בעת הבצורת והרעב שהכו קשות ביותר את ארצות הסאהל בשנים 1968–1974.
דיורי הואשם יותר ויותר בהזנחת העניינים מבית.
ב-13 באפריל 1963 הצליח לדכא ניסיון הפיכה ובשנת 1965 יצא במזל מניסיון התנקשות לחייו.
שתי הפעולות המחתרתיות היו יוזמת מפלגת האופוזיציה "סוואבה" בראשות ג'יבו בקארי, שהוצאה מחוץ לחוק בשנת 1959 ואימצה מדיניות של התקרבות למעצמות הקומוניסטיות.
כוחות גרילה של מפלגה זו אומנו לתקופת מה באלג'יריה, גאנה וסין.
קולות מחאה נגד השלטון ושיתוף הפעולה שלו עם הנאוקולוניאליזם באו גם משורות הסטודנטים והאיגודים המקצועיים.
לעזרת המאני דיורי ושלטונו באו יועצים ויחידות צבאיות צרפתיים.
אחרי פתיחת המכרה הראשון של אורניום בארליט, לרגל ביקורו הראשון של נשיא צרפתי, ז'ורז' פומפידו, בניז'ר, המאני דיורי ניסה לשכנע את צרפת להעמיד על בסיס שונה את שיתוף הפעולה בין שתי הארצות.
לפי בקשתו צרפת הסיגה את הכוח הצבאי שלה מניז'ר.
בשנות הבצורת הקשות נפוצו האשמות כי שרים בממשלת דיורי גנבו חלק מהמזון שהגיע במסגרת הסיוע בינלאומי.
כמו כן גברה הביקורת על דיורי עצמו על כי השתלט על כל מנגנוני הנהגת המדינה באמצעות העסקת קרובי משפחה וידידם בני השבטים ג'רמה וסונגאי.
אמנם אחרי שנת 1967 שילב מספר רב יותר של נציגי השבט האוסה בממשלה.
אבל בסופו של דבר, על רקע התרעומת הכללית, ב-15 באפריל 1974 הלטננט-קולונל סייני קונצ'ה, גם הוא בן השבט ג'רמה, הוביל הפיכה צבאית ששמה קץ לשלטונו של המאני דיורי.
בעת ההפיכה נהרגה אשתו של דיורי, עיישה.
הנשיא המודח נכלא לשש שנים המאסר.
אחרי שחרורו בשנת 1980, נשאר במאסר בית עד 17 באפריל 1984.
שוחרר ממאסר הבית בו זמנית עם יריבו לשעבר, בקארה, במסגרת חנינה כללית .
ב-1987 אחרי מותו של קונצ'ה עקב מחלה, שני היריבים הוותיקים התקבלו על ידי הנשיא החדש עלי סאיבו וקראו לגולים הפוליטיים לחזור לניז'ר.
בהמשך נאלץ לצאת לגלות מרוקו, שם, בעיר רבאט, נפטר בגיל 72 בעקבות התקף לב בשנת 1989.
ב-1984 בריאיון למגזין "ז'ן אפריק" דיורי העלה טענות נגד אי התערבות צרפת להגנתו, לדבריו לפי החלטת יועץ נשיא צרפת לעניינים אפריקאיים ומלגשים, ז'אק פוקאר (Jacques Foccart) בנסיבות שנוצרו אחרי מות הנשיא פומפידו.
בראיון זה דיורי הביע את הסברה כי לדעתו של פוקאר, איש הצבא קונצ'ה יידע להגן טוב יותר מדיורי עצמו על האינטרסים האסטרטגיים של צרפת ועל הבטחת אספקת האורניום.
המאני דיורי היה נשוי לעישַטו (עיישה) דיורי, בת לשבט פולני שמוצאה היה מהכפר טוגון מהנפה דוגון-דוצ'י במחוז דוסו.
בנו הבכור, עבדלאי דיורי המאני, הוא ראש המפלגה PPN-RDA (המפלגה הפרוגרסיבית הניז'רית - ההתכנסות הדמוקרטית האפריקאית).
בצעירותו חי בגלות בלוב וניהל משם בשנת 1985 התקפות גרילה של "החזית העממית לשחרור ניז'ר".
חזר אחרי חנינה לניז'ר בשנת 1987.
שדה התעופה הבינלאומי של ניאמיי נקרא לזכרו - המאני דיורי.
המארב לחטיבה 25 המצרית היה קרב שריון במלחמת יום הכיפורים שהתרחש ב-17 באוקטובר 1973 בין צה"ל לבין הצבא המצרי ממזרח לאגם המר הגדול בסיני.
בקרב זה ארבו כוחות אוגדה 162 לחטיבת השריון 25 המצרית והשמידו את עיקר כוחה בעת שניסתה לקטוע את פעולת הצליחה הישראלית לגדה המערבית של תעלת סואץ.
מלחמת יום הכיפורים בחזית הדרום נפתחה ב-6 באוקטובר, כאשר הצבא המצרי צלח את תעלת סואץ ממערב למזרח לכל אורכה.
המחצית הצפונית של חזית הצליחה הייתה נתונה לאחריותה של הארמייה המצרית השנייה, והמחצית הדרומית הייתה באחריותה של הארמייה המצרית השלישית.
לאחר תשעה ימים של קרבות בלימה פתחו כוחות צה"ל ב-15 באוקטובר במבצע אבירי לב – פעולה שמטרתה הייתה להקים ראש גשר ישראלי בגדה המערבית של התעלה, מתוך כוונה לשנות את מהלך המלחמה בזירה זו.
כזירת הצליחה נקבע קטע התעלה המצוי מצפון לאגם המר הגדול ובצמוד אליו – ממש בגבול בין גזרות האחריות של שתי הארמיות המצריות.
ב-16 באוקטובר לפנות בוקר הוקם ראש הגשר הישראלי ממערב לתעלה.
במהלך יום זה התחוור לפיקוד המצרי בהדרגה כי צה"ל פתח בצליחה, והוא החל לנקוט בפעולות לסיכולה.
במהלך היום תכנן המטכ"ל המצרי לפתוח במתקפה משני כיוונים על בסיס הצליחה הישראלי בצידה המזרחי של התעלה, במטרה לסתום את הפרצה שנוצרה בין הארמיות.
למאמץ הצפוני הוקצו כוחות מדיוויזיית השריון 21, שתקפו מצפון ב-17 באוקטובר בבוקר את כוחות צה"ל באזור החווה הסינית.
התקפה זו נהדפה על ידי טנקים מחטיבה 14 שתפסו את האזור.
המאמץ הדרומי הוטל על הארמייה השלישית, והפיקוד המצרי הורה לה לצאת להתקפה מדרום לצפון בגדה המזרחית של התעלה באמצעות חטיבת הטנקים העצמאית ה-25, שעמדה תחת פיקודה ושטרם לקחה חלק משמעותי בקרבות.
ב-16 באוקטובר בשעה 17:00 לערך החל המח"ט עמיד אחמד חלמי בדווי חסן בנוהל הקרב ובשעה 18:00 התחילו כוחות החטיבה בהתארגנות לקראת יציאה.
ב-17 באוקטובר לפנות בוקר נקלטה בבסיס המרכזי של יחידה 848 (כיום 8200) בסיני ידיעה על התארגנות חטיבה 25 המצרית לצלוח את התעלה ולנוע מדרום לצפון בגדה המזרחית לעבר ראש הגשר של צה"ל.
הידיעה הועברה אל קצין הבינה הרשתית ששירת במחלקת ההאזנה שסופחה לאוגדה 162 וסיפקה לה מודיעין רציף במהלך הלחימה.
בצהרים של אותו יום נערכה פגישת מפקדים ישראלית ממזרח לאתר הצליחה של צה"ל לשם קביעת המשך המהלכים במערכת הצליחה.
בדיון השתתפו מפקדי שלוש האוגדות הישראליות שבחזית (162, 143 ו-252) וכן מפקד החזית רב-אלוף חיים בר-לב, הרמטכ"ל דוד אלעזר ושר הביטחון משה דיין.
באותה עת כבר נודע על ההתקפה הממשמשת ובאה של חטיבה 25 המצרית שהייתה כבר בתנועה צפונה.
בדיון נקבע בין השאר כי אוגדה 162, בפיקודו של האלוף אברהם אדן, תצלח לגדה המערבית של התעלה, אך תשמיד קודם לכן את החטיבה המצרית המתקדמת מדרום.
בשעה 06:30 עם שחר, יצאה חטיבה 25 המצרית והתקדמה בטור להתקפה משפת האגם המר הקטן (שנמצא מדרום לאגם המר הגדול) לכיוון צפון.
היו בה שלושה גדודי טנקים מדגם T-62 - הטנק החדיש ביותר שעמד לרשות מצרים - וכן גדוד חרמ"ש רכוב על נגמ"שים, גדוד תותחי 85 מ"מ, גדוד נ"מ ופוג' נ"מ.
בסוף השיירה נעו משאיות הדרג המנהלתי שנשאו תחמושת ודלק ומספר רכבי פינוי.
הכוח המצרי נע כשאגפו השמאלי מוגן על ידי האגם המר הגדול ומימינו דיונות שהשתרעו לרוחב של כשלושה קילומטרים לכיוון מזרח.
בשעה 8:00 נצפתה לראשונה תנועת החטיבה על ידי כוחות צה"ל.
אוגדה 162 התכוננה להשמיד את החטיבה המצרית בשיטה של "מארב מזנק".
היא הכניסה לקרב נגדה שתיים מחטיבותיה - חטיבה 217 וחטיבה 500 (החטיבה השלישית - 460 - הייתה מועסקת באותה עת מדרום לחווה הסינית בטיהור של ציר התנועה שהוביל ממזרח אל אתר הצליחה הישראלי על גדת התעלה ואבטחתו).
בכל אחת משתי החטיבות היו באותה עת שניים משלושת גדודי הטנקים שלה.
בשעה 12:30, בתיאום עם אוגדה 162, הגיעה ונכנסה לעמדות אש פלוגת טנקים מוקטנת מחטיבה 14, מאוגדה 143. הפלוגה התפרסה לחסימה על גדת האגם המר הגדול כארבעה קילומטרים מדרום לאתר הצליחה הישראלי.
קצת לפני השעה 14:00 היא ירתה מרחוק ופגעה במספר טנקים מצרים, והחלוץ של הטור החטיבתי המצרי נעצר.
בשעה 15:00 נעו טנקי חטיבה 217 מערבה וגלשו במורדות הדיונות שממזרח לחטיבה המצרית.
מדרום להם ואחריהם החלו לפעול כך גם גדודי חטיבה 500. יחד יצרו חזית אוגדתית ברוחב של כ-12 קילומטרים.
הטנקים החלו לצלוף על כלי הרכב המצריים.
המצרים מצאו את עצמם במלכודת: דרכם צפונה נחסמה על ידי טנקי חטיבה 14, הם ספגו אש כבדה מן האגף הימני, משמאלם השתרע האגם המר הגדול ואילו הגדוד הדרומי של חטיבה 500 חסם את דרך הנסיגה שלהם דרומה.
חלק מהטנקים המצריים ניסה להסתער מזרחה והושמדו וחלק נמלטו לעבר מעוז "בוצר" הישראלי הנטוש, שנמצא על חוף האגם המר הגדול בדרום גזרת הלחימה.
שם נחתה עליהם אש ארטילרית שירתה מדרום אוגדה 252, לבקשת מפקדת אוגדה 162.
בשעה 16:20 הפעילו המצרים שתי רביעיות של מטוסי תקיפה אך תקיפתם לא הייתה אפקטיבית ומטוס מצרי אחד הופל.
בתוך זמן קצר הוכרע הקרב.
המצרים איבדו לפחות שישים טנקים.
בנוסף לאלו השמיד צה"ל נגמ"שים, תותחים ומשאיות אספקה רבות.
22 טנקים מצרים, 7 נגמ"שים שלוש שריוניות ובהם כ- 280 חיילים מצרים הצליחו להימלט אל תוך מעוז בוצר.
עם רדת החשיכה פסק הקרב, שני הצבאות ניתקו מגע זה מזה, ואוגדה 162 החלה להתארגן לצליחת התעלה.
שרידי כוחות חטיבה 25 נמלטו לאחר הקרב דרומה אל המתחם המוחזק על ידי הארמייה השלישית.
מארב השריון הישראלי עלה יפה והוצא לפועל כפי שתוכנן.
רק שלושה טנקים ישראלים (מחטיבה 500) נפגעו במהלכו - אחד מטיל נ"ט ושני האחרים ממוקשים (ישראלים), שעליהם עלו ברדיפתם אחרי המצרים ליד מעוז "בוצר".
חטיבה 25 המצרית איבדה בקרב את עיקר כוחה.
כוחותיה ששרדו את הקרב נמלטו עם ערב דרומה למתחם הארמייה השלישית.
תנועת צה"ל בראש הגשר לא הופרעה עוד מדרום על ידי כוחות המשויכים לארמייה השלישית.
אברהם אדן, על שתי גדות הסואץ, ירושלים: עידנים, 1979.
אלישיב שמשי, אליהם נשואות העיניים: על מפקדי חטיבות בשדה הקרב, תל אביב: משרד הביטחון, 2006.
אלישיב שמשי, בכוחם להכריע: על מפקדי אוגדות בשדה הקרב, תל אביב: משרד הביטחון, 2007.
הַמַּבְדִּיל בֵּין קוֹדֶשׁ לְחוֹל הוא שמו של פיוט, המושר לאחר הבדלה במוצאי שבת בקרב קהילות רבות בעם ישראל.
בנוסף, קיים פיוט המשך למוצאי יום הכיפורים.
זהות מחבר הפיוט אינו ידועה.
כותב הפיוט אינו ידוע, בראשי תיבות (אקרוסטיכון) של הבתים מופיע השם יצחק הקטן, ונראה שמקורו קדום ביותר.
פרופסור יונה דוד מצא שיר דומה לזה כסליחה לרבי יצחק אבן גיאת בקובץ שיריו, אך ייחוס זה גם לא אושר.
במחזור ויטרי כבר מופיע פיוט זה, והוא אף מוזכר כבר בספרו של המרדכי" מהראשונים.
חלקו השני של הפיוט המתחיל במילים "א-ל פודה" נכתב ככל הנראה על ידי מחבר אחר, ואת החלק האחרון שמוסיפים במוצאי יום כיפור רבים מייחסים לאר"י הקדוש.
בתפוצות ישראל נהוג לזמר את חלקו הראשון במוצאי שבת לאחר הבדלה.
וכך כתב החת"ם סופר שמנהגו לזמר פיוט זה במוצאי שבת כפי המנהג, אך הוא משער מתוכן הפיוט שנתקן לאומרו במוצאי יום כיפור בלבד.
ואכן במרדכי מזכיר את הפיוט, וכותב לאומרו במוצאי יום כיפור שחל בשבת:
וכן נוהגים בחלק מהמקומות לאומרו רק במוצאי יום כיפור שחל בשבת.
בקצת קהילות נוהגים לזמר במוצאי שבת גם את חלקו השני (א-ל פודה...), ואת החלק נוסף - במוצאי יום הכיפורים.
בחלק מקהילות האשכנזים אומרים את הבית הראשון של הפיוט כחלק מהסליחות של תפילת נעילה אם יום הכיפורים חל בשבת.
ישנם פקפוקים על מקוריות הנוסח "כספנו ירבה כחול".
ואכן במחזור ויטרי ובסידורים בנוסח הספרדים הנוסח "זרענו ירבה כחול" ללא המילה כספנו.
טענה נוספת היא שלשון הפיוט, כפי הנראה, מבוסס על הפסוק שבו לא מוזכר ריבוי כסף וזהב.
בחתם סופר העיר כי הנוסח המופיע בסליחות היה 'כספינו וזרעינו' אך בסידורים שינו הנוסח בטענה שאין להקדים את הבקשה על כספינו קודם בקשה על זרעינו.
לדעת החתם סופר מחבר הפיוט הקדים זאת מחמת אילוץ החרוז.
הצעות חלופיות למקור לנוסח כספנו הובאו מהפסוק או מהפסוק.
וכך העיר הרב שם טוב גאגין בספרו 'כתר שם טוב':
בשם הגר"א הובא תיקון של "זרענו ושלומנו ירבה כחול" על שם "שלום רב".
בדור האחרון היו ששינו במכוון את הנוסח כדי להתאים אותו לתקופה.
מלבד הפיוט המוכר, ישנו חלק נוסף שייתכן שהוא ממחבר אחר מתקופה מאוחרת יותר, ובקהילות שונות נוהגים להוסיפו:
בסידור האר"י מופיע פיוט דומה לפיוט זה, כשהוא מייחדו למוצאי יום הכיפורים.
למעשה פיוט זהה כמעט נזכר כבר במחזור ויטרי, כהמשך לפיוט בתחילת פיוטי מוצאי שבת.
יש שכתבו שאכן היו שני פיוטים, אחד התחבר למוצאי שבת, והוא הפיוט הראשון והארוך יותר, ואילו פיוט זה, הקצר, התחבר למוצאי יום כיפור שחל בשבת, ועל פיוט זה התכוון המרדכי ".
כן העירו שלפיוט זה התכוון בספר עמק ברכה שהובא בחתם סופר:
וזה לשון הפיוט כפי שמופיע בסידור האר"י:
כאמור, בבית האחרון בנוסח המקורי מופיע 'וברכושם אלקיכם', לדעת החתם סופר יש להגיה 'ובראשם אלקיכם', אחרים כתבו שאין צורך להגיה, ונשמט רווח בין המילים "וברכו שם אלקיכם".
המאנקיז היא להקת פופ רוק אמריקנית שהוקמה בלוס אנג'לס בשנת 1966. מכירות הלהקה הסתכמו ברבות השנים בכ-78 מיליון עותקים.
בשונה מרוב להקות הרוק של שנות השישים, ה-Monkees לא הוקמה על ידי חבריה, אלא על ידי מפיקי-הטלוויזיה ברט שניידר ובוב ראפלסון, עבור תוכנית טלוויזיה ששודרה בשנים 1966–1968 ברשת NBC.
השניים רצו ליצור מקבילה אמריקאית לפופ המלודי ולסרטי הקולנוע ההומוריסטיים של הביטלס.
את הרעיון לתוכנית שחבריה יגלמו חברי להקה פיקטיבית בשם "המאנקיז", אך זאת תוציא תקליטים ככל להקה, הגה המפיק דון קירשנר בשנת 1965 בהשראת סרטם של הביטלס, לילה של יום מפרך.
לאודישנים לתוכנית הגיעו 400 נבחנים, מתוכם נבחרו מיקי דולנז , דייווי ג'ונס, ופיטר טורק.
הסדרה נקראה "המאנקיז", כשם הלהקה.
לסדרה הייתה הצלחה מסחררת בשתי עונותיה הראשונות, היא התחילה את ה"גל החדש" של טכניקות העריכה והייתה הסדרה האמריקנית הראשונה שזכתה בשני פרסי אמי.
בסך הכל זכתה הסדרה בשלושה פרסי אמי, שניים בשנת 1967, ואחד בשנת 1968.
מוזיקלית הלהקה לא חידשה הרבה ביחס לאותה תקופה, אך היא ניפקה מספר להיטים ובהם "Daydream Believer", "I'm A Believer" ו-"Last Train To Clarksville".
הלהקה הייתה מועמדת ל-4 פרסי גראמי והתוכנית שזכתה להצלחה עזרה למכירות התקליטים.
בשנת 1967 מכרה הלהקה בארצות הברית יותר אלבומים מהרולינג סטונז והביטלס גם יחד.
חברי הלהקה היו מתוסכלים מכך שלא נותנים להם לכתוב שירים בעצמם, ושבפועל מנגנים את התפקיד שלהם נגני אולפן מקצועיים.
בשנת 1967 יצא אלבומם השני בזמן שהיו במסע הופעות.
חברי הלהקה שלא קיבלו אפילו עותק של האלבום ולא ידעו את השירים הכלולים בו תבעו את המפיק המוזיקלי שלהם, דון קירשנר, וקיבלו $250,000 (כ-$1,644,500 של ימינו).