tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך המאה ה-5 ידע האזור פלישות של שבטים הונים והעיר מוזכרת בחוזה השלום שנחתם בין תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית לבין אטילה ההוני, כאחת הערים הקדושות ביותר לביזנטים.
העיר מופיעה בכתביו של תיאופנס המוודה, בהקשר הגירתם של שבטים סלאבים ופרוטו בולגרים לאזור בולגריה.
תיאופנס מציין כי אספרוך החאן הראשון של האימפריה הבולגרית הראשונה הביס בקרבת העיר את הצבא הביזנטי בראשות קונסטנטינוס הרביעי.
וארנה הפכה לאחת הערים המרכזיות באימפריה הבולגרית.
העיר מוזכרת בכתובים גם בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה וב-1201 כבש אותה הצאר קאלויאן מידי הביזנטים, לאחר מצור ממושך.
במחצית השנייה של המאה ה-13 עלתה חשיבותה של וארנה כעיר נמל מסחרית, כאשר נרקמו קשרי מסחר עם הרפובליקה של ונציה ורגוזה.
ב-1399 נכבשה וארנה בידי צבאו של הסולטאן באיזיט הראשון, שליט האימפריה העות'מאנית, שהפך אותה למרכז צבאי חשוב.
ב-1413 ניצל מנואל השני, קיסר האימפריה הביזנטית את תקופת בין המלכים של האימפריה העות'מאנית והצליח לכבוש את העיר.
שנה מאוחר יותר נכבשה וארנה ונבזזה בידי הטטרים.
ב-10 בנובמבר 1444 נערך ליד העיר קרב גדול בין העות'מאנים ובין צבא פולני-הונגרי (קרב וארנה).
הקרב הסתיים בניצחון העות'מאנים ובמותו של ולדיסלאב השלישי מלך פולין.
במהלך המאה ה-17 ביצרו העות'מאנים את העיר כחלק מבניית שרשרת מבצרים לאורך חופי הים השחור והדנובה.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792) נערך צפונית מזרחית לעיר הקרב הימי בכף קאליאקרה אשר חרץ את גורל המלחמה לטובת הרוסים.
העיר נכבשה לזמן קצר על ידי צבא האימפריה הרוסית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829).
לאחר מלחמת קרים התירה האימפריה העות'מאנית למעצמות אירופה למכור את תוצרתן ברחבי האימפריה ווארנה הפכה לנמל מסחרי חשוב.
ב-1866 חוברה וארנה לקו מסילת הרכבת לרוסה והדנובה וקושרה לתוואי האוריינט אקספרס.
ב-27 ביולי 1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), שוחררה וארנה על ידי הצבא הרוסי והפכה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין, חלק מנסיכות בולגריה.
וארנה הפכה לעיר ספר במהלך מלחמת הבלקן הראשונה וביולי 1913 במהלך מלחמת הבלקן השנייה נכבשה על ידי צבא ממלכת רומניה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ואובדן חבל דרום דוברוג'ה לו שימשה וארנה מרכז כלכלי אזורי, פקד משבר כלכלי חריף את העיר.
בראשית ספטמבר 1944, בתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה וארנה אחת הערים הראשונות שנכבשו על ידי הצבא האדום.
בין השנים 1949–1956 היה שמה "סטלין" על שמו של יוסיף סטלין.
ב-1962 נערכה בעיר אולימפיאדת השחמט ה-15.
וארנה היא המרכז הכלכלי השני בחשיבותו לאחר סופיה בירת בולגריה וערוץ הסחר הבולגרי המרכזי בנתיבי הים השחור בכלל ולרוסיה בפרט.
61% מסך ההכנסות נטו מגיע ממגזר התיירות והמסחר, 16% מתעשייה, 14% מתחבורה ו-6% מבנייה, אחוז האבטלה בעיר הוא 2.34% ונמוך במידה ניכרת מהממוצע הארצי.
העיר ממצבת את עצמה גם כעיר תיירותית.
היא העיר הגדולה ביותר בריביירה הבולגרית.
לאחר ירידת הקומוניזם הפכה וארנה לעיר נופש קוסמופוליטית עם שפע חופי רחצה, בתי מלון, בתי קזינו המושכים בין השאר גם תיירים מישראל.
עוד ממוקמים בעיר פארקים רחבי ידיים.
השלטים מופיעים גם באותיות לטיניות לצד הכתב הקירילי ולעיתים גם בעברית.
צפונית לווארנה נמצא חוף הרחצה המפורסם חולות הזהב באורך 4 ק"מ המכוסה בחול עדין וזהוב.
וארנה מעצם היותה עיר אסטרטגית היושבת על חופי הים השחור, מהווה ציר תחבורה מרכזי ומונגשת באמצעות הדרכים הבאות:
נמל תעופה - נמל התעופה הבינלאומי ורנה.
הכבישים העיקריים בעיר, כוללים את הכבישים אירופיים: ורנה-בוקרשט E70, ורנה-איסטנבול E87 ו ורנה-קונסטנטה, רומניה;
כבישים ארציים: ורנה-סופיה A2 (הכביש המהיר חאמוס) ו ורנה-בורגס A5 (כביש צ'רנו מורה).
ישנם מסלולי אוטובוס, לערים בולגריות גדולות רבות משני מסופי אוטובוסים.
יש גם רכבות, מעבורות ושירותי אוניית גלנוע לאודסה, אוקראינה, פורט קווקז, רוסיה, פותי ובאטומי, גאורגיה.
מערכת התחבורה הציבורית מנוהלת על ידי "תחבורה עירונית ורנה", ובנוסף על האוטובוסים המקומיים, טרוליבוסים, מוניות שירות, מופעל בעיר צי גדול של מוניות.
בווארנה שורר אקלים סובטרופי (Cfa בשיטת קפן) לא רחוק מאקלים ים תיכוני, עם משטר טמפרטורות וגשם אופייני לחוף הים השחור.
האקלים בוארנה נוח הרבה יותר ביחס לחלקים אחרים בבולגריה, בשל השפעתו הממתנת של הים השחור.
גשם יורד לאורך כל השנה, לרוב בעוצמות לא גבוהות, אך בחודש אוגוסט ישנה ירידה מובחנת בכמות ובימי הגשם, בשל השפעה של הרמה הסובטרופית.
בחודשי הקיץ סופות רעמים וגשמים חזקים בפרק זמן קצר אינם נדירים, בשל המפגש של האוויר החם מכיוון צפון אפריקה והים התיכון, לבין האוויר הקריר יחסית מכיוון צפון מזרח אירופה.
הקיצים חמים יחסית ולחים, והחורפים קרירים מאוד עד קרים.
שלג אפשרי בחודשי החורף, אם כי לרוב אינו מצטבר לעומק של יותר מסנטימטרים בודדים.
לרוב שלג יורד בעיר במהלך גלי קור.
וארנה נחשבת לאחת הערים השמשיות בבולגריה, בייחוד בחודשי הקיץ.
ב-1881 נערך מפקד האוכלוסין הראשון לאחר עצמאות בולגריה.
בעיר וארנה נמנו 24,555 תושבים ובעת ההיא הייתה העיר השנייה בגודלה בנסיכות.
ב-1885, לאחר האיחוד עם מחוז רומליה המזרחית ובתוכו העיר פלובדיב, הפכה לעיר השלישית בגודלה.
מבחינת התמהיל האתני של האוכלוסייה עולה כי 92.5% הם ממוצא בולגרי ו-3.8% ממוצא טורקי.
לפי נתוני מפקד האוכלוסין שנערך בבולגריה בפברואר 2011, התגוררו בווארנה 334,870 נפשות והיא השלישית בגודלה בבולגריה אחרי סופיה ופלובדיב.
עדויות לקהילה יהודית מאורגנת בווארנה קיימות מראשית המאה ה-19. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) נכבשה וארנה על ידי צבא האימפריה הרוסית ובני הקהילה סבלו מהתקפות וממעשי שוד רבים במהלך הכיבוש ובמיוחד בעת נסיגת הכוחות.
ב-1835 הגיעו לעיר עשרות רבות של פליטים יהודים מהעיר אדירנה לאחר השריפה הגדולה שכילתה את הרובע היהודי בעיר.
במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885) מימנו בני הקהילות היהודיות ברוסה, בווארנה ובווידין שני גדודים של לוחמים יהודיים בני עירם, שמנו 800 חיילים.
בראשית המאה ה-20 הופיע בעיר עיתון אנטישמי וב-1904 היו בעיר התפרעויות על רקע זה.
ב-29 באוגוסט 1920 יוצגה קהילת וארנה בכנס הקהילות היהודיות המאורגנות בממלכת בולגריה שהתקיים בסופיה, על ידי ראשי הקהילה ד"ר יהושע כלב, ניסים אשכנזי ומואיז דניאל.
בווארנה הייתה פעילות ציונית ענפה, אם כי באותה המידה נתקיימו אגודות חינוך עצמאיות שחינכו ברוח הקומוניזם והסוציאליזם.
בבחירות לוועד הקהילה שנערכו ב-1932 זכו הציונים רק ב-46.67% מהקולות לעומת מתנגדיהם שהיו הרוב.
בבחינת נתוני מערכת החינוך היהודית עולה כי ב-1921 למדו בה 184 תלמידים שהיו 88% מכלל התלמידים היהודים בעיר.
ב-1924 ירד מספרם ל-167, כאשר הממשלה בולגרית מימנה 4% מתקציב מערכת החינוך ועיריית וארנה 6% נוספים.
התלמידים למדו בשתי כיתות גן, ארבע כיתות בית ספר יסודי וכיתת פרו-גמנסיה אחת.
מלחמת העולם השנייה והעלייה לישראל
בספטמבר 1939 ערכה הממשלה הבולגרית את "המסע לגירוש נתינים זרים", שעליו הופקד מפקד המשטרה הקולונל אטאנאס פאנטב.
רוב הנתינים הזרים היו יהודים וכ-4,000 מהם נצטוו לעזוב את הממלכה.
אלו שלא נתקבלו במדינות השכנות יוון וטורקיה מצאו מקלט זמני בקרב קהילת יהודי וארנה והועלו על ספינות מעפילים רעועות כגון הרודניצ'אר אל ארץ ישראל.
אחת מספינות המעפילים, הסלבדור, טבעה בים ועמה 238 מנוסעיה.
בינואר 1941 הוחל על יהודי העיר החוק להגנת האומה ובהמשך נלקחו הגברים בגילאי 20–40 לעבודות כפייה.
לאחר שב-4 במרץ 1943 החלה הממשלה הבולגרית בגירושם של 11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה ופירוט אל מחנות ההשמדה, תוכנן ב-10 במרץ לגרש 6,365 מיהודי "בולגריה הישנה" למחנות ההשמדה, כמכסה ראשונית לקראת גירוש כל בני הקהילה.
לפי נתוני משרד הפנים הבולגרי יועדו 508 מבני קהילת וארנה להיכלל במכסת הגירוש הראשונית.
ב-17 ביוני 1943 גורשו יהודי וארנה ובורגס בהוראת אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לשאלות יהודיות ונשלחו לערי שדה וכפרים מרוחקים.
מנהיגי הקהילה נשלחו למחנה הריכוז סומוביט.
בתחילת אוקטובר שבו המגורשים לבתיהם.
לאחר מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר 2,200 יהודים, רובם עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה.
ב-28 במאי 1949, בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד ובווארנה נמנו 331 יהודים.
בראשית המאה ה-21 חיו בווארנה כ-250 יהודים, וב-2022 נמנו בה 180 יהודים.
בעיר משחקות כמה קבוצות ספורט חזקות בליגות הבולגריות, בהן צ'רנו מורה וארנה המשחקת בליגת העל הבולגרית בכדורגל וצ'רנו מורה וארנה המשחקת בליגת העל הבולגרית בכדורסל.
וארפרין (באנגלית warfarin), שם מסחרי בישראל קומדין (coumadin) היא תרופה מעכבת קרישת דם (אנטיקואגולנטית) הניתנת לחולים בקבוצת סיכון לאירוע של קריש או תסחיף דם הגורם לחסימת עורק או וריד.
לתרופה חלון תרפויטי צר מאוד ולכן יש לנטר את פעילות התרופה לעיתים קרובות ובזמנים קבועים על ידי בדיקת דם המודדת את קצב קרישת הדם, יש להתאים את מינון התרופה בהתאם לערכי הבדיקה.
התרופה גורמת לנטרול פקטורי קרישה המשתתפים במנגנון בניית קריש הדם: פקטורי הקרישה השונים (מסוג 2, 7, 9 ו- 10) אשר מסונתזים בכבד, עוברים תהליך של קרבוקסילציה באמצעות ויטמין K אשר גורם לשפעולם.
התרופה וארפרין מעכבת את תהליך הקרבוקסילציה, וכתוצאה מכך גורמת לחוסר פעילות של פקטורים אלו.
במקרים שה-INR הוא מעל 10 ויש סכנה לדימום, מטפלים במתן ויטמין K.
נטילת התרופה בזמן הריון עלולה לגרום למומים בעובר.
השימוש בקומדין כרוך במגבלות רבות: קומדין דורש בדיקות דם שגרתיות כדי לבדוק את תפקודי הקרישה (לרוב אחת לשבוע, שבועיים או שלושה שבועות - בהתאם להמלצת הרופאים), ומינון התרופה מותאם בכל פעם מחדש על פי תוצאות הבדיקות הללו.
לקומדין יש אינטראקציות עם תרופות רבות אחרות ועם מזונות רבים, מה שמקשה על השימוש בתרופות נוספות במקביל וגורם למגבלות תזונתיות.
מחקר בקרב 906 מטופלי כללית המטופלים בקומדין מצא כי על אף שאותם חולים נמצאים בפיקוח רופא המשפחה שלהם, כמחצית מהזמן הם לא היו מצויים בטווח התרפויטי הרצוי של INR 2-3. כשני שלישים מהחולים לא היו מאוזנים בצורה משביעת רצון לפי המחקר, ובעיקר נשים מבוגרות.
הסיכון החמור ביותר בחולים המקבלים נוגדי קרישה הוא דימום.
על מנת לחשב את מידת הסיכון לדימום בחולים אלה, נבנה סולם הערכה בשם HAS-BLED:
H - יתר לחץ דם (Hypertension), לחץ סיסטולי מעל 160 מ"מ כספית, נקודה אחת.
A - הפרעה (Abnormal) בתפקודי כליות (קראטינין מעל 2.6 מ"ג/ד"ל) או כבד (אנזימי כבד פי 3 מהנורמה), נקודה אחת לכל אחד.
S - אירוע מוחי (Stroke) בעבר, נקודה אחת.
B - אירועי דימום משמעותיים בעבר (Bleeding) או נטייה לדמם, נקודה אחת.
L - היסטוריה של יותר מ-60% ערכי INR לא מאוזנים (Labile), נקודה אחת.
E - גיל מעל 65 (Elderly), נקודה אחת.
D - תרופות (Drugs) נוגדי טסיות או NSAIDS, או שימוש מופרז במשקאות אלכוהוליים, נקודה אחת לכל אחד.
בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים, פרצה מחלת בקר בצפון ארצות הברית ובקנדה.
הפרות מתו מדימומים לא נפסקים עקב פציעות קלות מאוד ומדימומים פנימיים שנגרמו ללא סימן חיצוני או הסבר.
ב-1921 וטרינר קנדי בשם פרנק שופילד (Frank Schofield) גילה כי הפרות ניזונו מתחמיץ עבש שהוכן מתלתן מתוק.
שופילד גילה שמרכיב בעובש פעל כנוגד קרישה חזק מאוד.
ב-1929 וטרינר אמריקני בשם ל.
Roderick) הוכיח כי התהליך נגרם עקב חוסר בפרותרומבין מתפקד.
הרכיב בעובש שפעל כנוגד קרישה התגלה רק ב-1940 על ידי הכימאים מאוניברסיטת וויסקונסין קארל פאול לינק (Karl Paul Link) והרולד קמפבל (Harold Campbell).
המרכיב הפעיל זוהה כנגזרת של קומרין, 4-hydroxycoumarin.
בשנים הבאות התגלו וסונטזו עוד מספר רב של נוגדי קרישה דומים.
נוגד הקרישה הראשון ששווק באופן מסחרי היה dicoumarol ב-1941. לינק המשיך בפתוח נוגדי קרישה חזקים יותר על בסיס קומרין ולבסוף פיתח ב-1948 את הווארפרין (מקור השם W.A.R.F - Wisconsin Alumni Research Foundation + הסיומת arin להדגשת הקשר ל -coumarin).
הוואפרין פותח כרעל נגד מכרסמים.
מנגנון הפעולה המדויק התגלה רק ב-1978, ווארפרין מעכב את האנזים אפוקסיד רדוקטאז ובכך מפריע למטבוליזם של ויטמין K.
מחקרים רפואיים על החומר החלו ב-1951, לאחר שניסיון התאבדות על ידי בליעה של ווארפרין הסתיים בהחלמה מלאה.
התגלה שהוא נוגד קרישה עדיף על dicoumarol וב-1954 הוא אושר כתרופה נוגדת קרישה בבני אדם.
אחד המשתמשים הראשונים בתרופה היה אייזנהאואר, נשיא ארצות הברית באותה תקופה שעבר התקף לב ב-1955.
קומדין מכיל מרכז סטריאו ומורכב משני אננטיומר.
בגלל הקשיים בטיפול בקומדין פותחו נוגדי קרישה חדשים (N.O.A.C - New Oral Anti Cuagulants ), הפועלים על ידי עיכוב פקטורים עיקריים בתהליך הקרישה: טרומבין (פקטור II) ופקטור Xa.
בישראל מאושרים לשימוש 3 נוגדי קרישה חדשים:
פרדקסה (דביגטראן), מעכב טרומבין ניתן פעמיים ביום.
קסרלטו (ריברוקסבאן), מעכב פקטור Xa, ניתן פעם ביום.
קסרלטו רשומה ומאושרת בישראל למניעת שבץ מוחי באנשים שאובחנו עם פרפור עליות.
זו התרופה היחידה מבין נוגדי הקרישה החדשים הניתנת פעם אחת ביום בהתוויה של מניעת שבץ מוחי בחולים עם פרפור עליות, והראשונה הזמינה שנוטלים בצורה אוראלית, שפועלת כמעכב ישיר פקטור Xa (פקטור עשר פעיל) ולכן בדרך כלל ניתנת במינון יומי קבוע.
אפיקסבן (אליקוויס), מעכב פקטור Xa, ניתן פעמיים ביום.
התרופות הללו מאושרות בישראל למניעת תסחיפים בחולים שאינם יכולים לקבל קומדין וסובלים מפרפור פרוזדורים שלא על רקע מסתמי ואין להם מסתמים מלאכותיים, עם CHADS2 מעל 3 וכן לאחר ניתוחי החלפת פרק ירך וברך.
היתרון בתרופות אלה הוא פשטות הטיפול בהן שאינו מצריך ניטור קבוע של INR.
החיסרון הוא שאין עדיין בדיקה פשוטה לנטר את פעילותן וכן אין עדיין תרופה לטיפול בדימום הנגרם מפעילות יתר שלהן.
הקומדין הוכח כטרטוגן ולכן יש איסור מוחלט להשתמש בו בהריון.
גם נוגדי הקרישה החדשים אסורים במתן בהריון כי אין מספיק נתונים על בטיחותן בהריון.
ואת אמא שלך גם (בספרדית: Y tu mamá también) הוא סרט התבגרות מקסיקני מ-2001 בבימויו של אלפונסו קוארון.
הסרט זכה להצלחה רבה גם מחוץ למקסיקו, אף שגיל הצפייה בו הוגבל בחלק מהמדינות שבהן הוקרן, בשל סצנות סקס ועירום.
הסרט עוסק בשני חברים טובים ממקסיקו סיטי, חוליו וטנוץ', היוצאים לטיול לחוף הים לאחר סיום לימודיהם עם קרובת משפחתו של אחד מהם, המבוגרת מהם בכמה שנים.
חוליו וטנוץ' באים מרקע סוציו-אקונומי שונה; חוליו הוא בן למשפחה שמאלנית ממעמד הביניים וטנוץ' הוא בן למשפחה עשירה ובורגנית, שאביו הוא בכיר ב-PRI, המפלגה ששלטה במקסיקו למעלה משבעים שנה.
הפערים החברתיים במקסיקו מלווים את מסעם, והבמאי מותח עליהם ביקורת דקה באמצעות קטעי קריינות.
חוליו (גאל גרסיה ברנאל), בן למשפחה שמאלנית מהמעמד הבינוני, וטנוץ' (דייגו לונה), שאביו הוא אישיות פוליטית בכירה במקסיקו, הם שני חברים טובים, נערים על סף הבגרות, שבנות הזוג שלהם יוצאות יחדיו לטיול לאיטליה.
בלי החברות סביבם, הנערים מתחילים להשתעמם.
השניים מוזמנים לחתונה, בה הם פוגשים את לואיסה (מריבל ורדו), אשת בן-דודו של טנוץ', ספרדיה המבוגרת מהם בכ-10 שנים.
השניים מנסים להרשים אותה, עם דיבורים על חוף ים בשם "פי גן-עדן", משקרים לה כשאומרים לה שבכוונתם לנסוע לשם, אך מזמינים אותה להצטרף אליהם.
בתחילה לואיסה מסרבת, אבל למחרת בעלה מתוודה כי בגד בה, והיא מתקשרת אל הבנים ואומרת להם ששינתה את דעתה.
על אף שלחוליו ולטנוץ' אין מושג קלוש היכן נמצא אותו חוף ים מובטח, או איך להגיע לשם, השלושה יוצאים לדרך, נסיעה דרך כפרי עניים רבים במקסיקו.
הם מעבירים את הזמן בשיחות על מערכות יחסים ועל התנסויות מיניות, כאשר הבנים נוטים להגזים בדבר ניסיונם המיני הצנוע, ולואיסה מדברת על בעלה, וכן מספרת בערגה על האהוב הראשון שלה, שמת בתאונת אופנוע כאשר הייתה צעירה.
השלושה עוצרים ללון במוטל דרכים, ולואיסה מתקשרת אל בעלה, ומשאירה לו הודעה על המשיבון, בה היא אומרת שהיא עוזבת אותו.
כאשר טנוץ' מגיעה לחדרה, על מנת לשאול ממנה שמפו, הוא רואה אותה בוכה.
היא מפתה אותו, והוא, נבוך אך מתלהב, מקיים עימה יחסי מין.
חוליו, שצפה בכך במקרה דרך דלת החדר הפתוחה, כועס על טנוץ' ומאוחר יותר אומר לו כי קיים יחסי מין עם חברתו, ובין השניים נוצר מתח רב.
השניים מתחרים זה בזה בשחייה בבריכה של המלון, ושוחים בעירום, אולם המתח שביניהם רק מעצים.
למחרת, לואיסה מקיימת יחסי מין עם חוליו, כדי שיפסיק לקנא, אולם טנוץ' מגלה לו כי קיים יחסי מין עם חברתו של חוליו, והשניים רבים.
בסופו של דבר, ובאופן מקרי, הם מוצאים חוף מבודד, העונה לשם "פי גן-עדן".
בהדרגה הם מתחילים להירגע וליהנות מהחוף, וכן מחברתם של בני משפחה מקומית.
בכפר הסמוך, לואיסה מתקשרת בפעם האחרונה לבעלה, ונפרדת ממנו באופן סופי.
באותו הערב, השלושה שותים, משתכרים וצוחקים יחד על הכיבושים המיניים שלהם.
שני הבנים מגלים כי היו נשים לא מעטות, אשר שניהם קיימו עימן יחסי מין (החברות שלהם, לואיסה).
חוליו מוסיף לטנוץ', בצחוק: "ואת אמא שלך גם".
השלושה פורשים לחדר, מתחילים לרקוד בחושניות ולהתפשט.
שני הנערים ממקדים את תשומת לבם בלואיסה, אך בעודה כורעת על ברכיה, על מנת "לעורר" את שניהם, שני הבנים מוצאים את עצמם עומדים עירומים זה מול זה, והם מתנשקים.
בבוקר המחרת, שני הבנים מתעוררים יחד באותה המיטה, עירומים, לאחר שלואיסה הקדימה להתעורר ועזבה את המקום.
הם מיד מפנים את גבם זה לזה, ולהוטים לחזור הביתה.
המספר מספר שהשניים חזרו הביתה, נסיעה שקטה ללא אירועים מיוחדים, בעוד לואיסה נשארה מאחור.
כאשר בנות-הזוג של הבנים חזרו מטיולן באיטליה, הן עזבו את הבנים.
חוליו וטנוץ' התחילו לצאת עם בנות אחרות, והפסיקו להתראות זה עם זה.
כשנה לאחר מכן, בשנת 2000, השניים נפגשים באופן מקרי, ומעדכנים זה את זה על חייהם, על כוס קפה חפוזה בבית קפה.
טנוץ' מספר לחוליו כי לואיסה מתה מסרטן חודש לאחר נסיעתם במשותפת, וכי ידעה שהיא חולה במשך כל הזמן שהשלושה היו ביחד.
טנוץ' מזדרז לעזוב, תוך שימוש בתירוץ קלוש כלשהו, ונפרד לשלום מחוליו.
המספר מוסיף כי השניים לא יתראו שוב לעולם.
דייגו לונה - טנוץ' איטורבידה
גאל גרסיה ברנאל - חוליו ספאטה
מריבל ורדו - לואיסה קורטס
דיאנה בראצ'ו - סילביה דה איטורבידה
אנדראס אלמידה - דייגו מרדו
לכל הדמויות הראשיות בסרט יש שם משפחה ששמו כשם משפחתו של גיבור מההיסטוריה המקסיקנית: הכובש הספרדי הרנאן קורטס, קיסר מקסיקו אגוסטין דה איטורבידה, המהפכן המקסיקני אמיליאנו ספאטה, נשיא מקסיקו פרנסיסקו מדרו, המושל האצטקי טנוץ'.
הסרט זכה ב-33 פרסים שונים ברחבי העולם, והיה מועמד ל-27 פרסים נוספים.
בין הפרסים העיקריים בהם זכה: פרס התסריט הטוב ביותר ופרס מרצ'לו מסטרויאני בפסטיבל הסרטים של ונציה, וכן פרס מבקרי הקולנוע של ניו יורק בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
כן היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית התסריט הטוב ביותר בשנת 2002 (בו זכה סרט דובר ספרדית אחר, "דבר אליה").
בעקבות הצלחת הסרט הוזמן הבמאי אלפונסו קוארון לביים את הסרט הארי פוטר והאסיר מאזקבאן.
מחוז (אובלסט) וארנה (בולגרית: Област Варна) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה.
המחוז שוכן בצפון-מזרח בולגריה ובו 12 רשויות מקומיות.
עיר הבירה המחוזית היא וארנה.
באזור החלה התיישבות מאורגנת בסוף התקופה הכלקוליתית, וכבר אז היו בו מעגני שיט, ותושביו עסקו בכריית מתכות.
בהמשך, במאה ה-6 לפנה"ס, עבר המקום לחזקת הממלכה התראקית, המקום היווה מרכז צבאי של היוונים.
במאה ה-1 לספירה הפך המחוז לפרובינציה רומית ותחת הקיסר דיוקלטיאנוס, העיר דבניה, הפכה לבירת פרובינציית מואסיה.
בהמשך נשלט האזור על ידי הביזנטים ובתווך על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה.
החל מאמצע המאה ה-14, החלו פשיטות של טטרים על האזור ובשנת 1389, הוא נכבש על ידי כוחותיו של הסולטאן באיזיט הראשון, שליט האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1444 נערך ליד העיר וארנה, קרב ורנה, שבו ניצח הסולטאן מוראט השני קואליציה של צבאות, אך במחיר אבדות כבדות.
בשנת 1878, לאחר שהצבא העות'מאני הובס במלחמה העות'מאנו-רוסית, הפך האזור לחלק מהנסיכות האוטונומית הבולגרית ואחר כך, לחלק ממדינת הלאום, בולגריה.
המחוז גובל בים השחור, משתרע על חלק מדרום דוברוג'ה, ובו החלק המזרחי של רכס הרי הבלקן.
מבחינה גאולוגית, קרקע המחוז עשירה בהליט, אבן גיר, סיליקה וחרסית, המשמשים בייצור מלט וזכוכית.
הסיליקה מהווה גם מחצב אותו מייצאים.
באזור אגם וארנה, ישנם מרבצים עשירים של בוץ מינרלי, המשמשים לתעשיית המרפא והקוסמטיקה ושפע של מעיינות חמים, המושכים אליהם תיירות מרפא.
עוד מצויים במחוז מאגרי גז טבעי ומנגן.
האקלים במחוז הוא ממוזג עם חורפים לחים וקרים וקייצים חמים ויבשים, להוציא את אזור חוף הים השחור, שם מקביל מזג האוויר לים תיכוני.
כ 70% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בעיר וארנה גופא ובסך הכל 81%, מתגוררים ביישובים עירוניים.
85.3% מהאוכלוסייה הם בולגרים, 8.1% טורקים, 3.4% צוענים, 0.6% ארמנים, 0.3% רוסים והשאר בני לאומים רבים, אשר הגיעו בעיקר כתוצאה מהגירת עבודה.
מבחינת האמונה הדתית, 83% הם נוצרים אורתודוקסים, 9.75% מוסלמים והשאר פרוטסטנטים, יהודים, קתולים ובודהיסטים.
ואשיצו (ביפנית: 和室) הוא מושג יפני המשמש לתיאור חדר בסגנון יפני מסורתי, להבדיל מיושיצו (洋室), שזהו חדר בסגנון מערבי.
מאפיין עיקרי של הוואשיצו הוא רצפת הטטאמי.
בנוסף, לוואשיצו יש לרוב פוסומה, דלת הזזה, ולא דלת רגילה.
לעיתים יהיה בחדר גם שוג'י וייתכן שיכיל גם טוקונומה, גומחה קישוטית.
בעבר היו כמעט כל חדרי הבית ביפן ואשיצו, האנשים ישנו על פוטון שנפרש על גבי טטאמי, וישבו ישירות על הטטאמי.
כיום יש בבתים יפנים חדר ואשיצו אחד, המשמש לרוב חדר אירוח, ושאר חדרי הבית הם בסגנון מערבי.
גודלו של הוואשיצו נקבע לפי מספר הטטאמי שניתן לפרוש בו.
הגדלים המקובלים הם חדרים של שישה או שמונה טטאמי, אך קיימים גם חצאי חדרים בגודל של ארבעה וחצי טטאמי.
הריהוט בחדר ואשיצו עשוי לכלול שולחן נמוך ומסביבו כריות ישיבה.
בחורף נוהגים היפנים להשתמש בקוטאצו, שהוא שולחן נמוך שמכיל בתוכו גוף חימום.
ואשקאוץ (באוקראינית: Вашківці) היא עיירה הנמצאת במחוז צ'רנוביץ שבאוקראינה.
ואש (בהונגרית: Vas, בגרמנית: Eisenburg, בסלובנית: Železna županija או županija Železna) הוא מחוז במערב טרנסדנוביה שבהונגריה.
ממערב גובל המחוז באוסטריה ומדרום מערב בסלובניה.
מצפון הוא גובל במחוז גיור-מושון-שופרון, ממזרח במחוז וספרם ומדרום במחוז זאלה.
מחוז ואש ההיסטורי היה מבין הראשונים שנוסדו בתקופת ממלכת הונגריה על ידי אישטוון הראשון.
ב-1920, בעקבות הסכם טריאנון, הועברו חלקים מהמחוז לאזור בורגנלנד שבאוסטריה.
חלק קטן נוסף הועבר ליוגוסלביה של אז ונמצא היום בתחומה של סלובניה באזור פומורסקה.
פני השטח של המחוז מגוונים: מחצית משטחו הוא מישורי במערבו הוא הררי ובדרום מערב הוא מכוסה בגבעות.
במחוז 12 ערים ובסך הכל 261 יישובים.
כ-60% מהיישובים הכפריים הם כפרים קטנים או זעירים בני פחות מ-500 תושבים.
במחוז מתגורר מיעוט סלובני קטן סמוך לגבול עם סלובניה.
וארן (מיריץ) ) היא עיר במחוז מקלנבורגישה-סינפלטה שבמדינת מקלנבורג-מערב פומרניה שבגרמניה.
עד לרפורמה של שנת 2011 הייתה העיר בירתו של המחוז לשעבר מיריץ.
העיר שוכנת על הגדה הצפונית של אגם מיריץ, במרחק של כ-40 ק"מ ממערב לנויברנדנבורג.
וארן שוכנת על גדות אגם מיריץ, האגם הגדול ביותר הנמצא בשלמותו בתוך גרמניה ושטחו 117 קמ"ר.
כמו כן שוכנת העיר על גדותיהם של עוד כמה אגמים קטנים, כולל אחד הנמצא בתוככי העיר.
וארן מוזכרת לראשונה בשנת 150 לספירה על ידי הגאוגרף היווני תלמי בשם וירונום (Virunum), ובכך היא אחד המקומות הראשונים שתועדו בשטח המהווה כיום את מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה.
שם העיר לקוח ככל הנראה מהשפות הסלאביות ופירושו "מקום העורבים".
ייתכן גם ששם המקום לקוח משמו של השבט הגרמאני ואריני (Warini).
בעבר נכתב השם Wahren או Warne ובלטינית: Warnae.
ב-1914 ניתן לעיר השם הרשמי מיריץ, על שם האגם הסמוך, ששמו לקוח משפתם של השבטים הונדים, Morcze, "ים".סברה אחרת למקום השם WAREN בסלאבית משמעות (KOCHEN) מאחר שהמים החמים נראו כמים רותחים.
וארן ידועה במי המעיינות שלה.
העיר של ימי הביניים נוסדה בשנת 1260 לערך על ידי מתיישבים מוסטפאליה על נתיב הסחר שהגיע מהאזור שליד ויסמר, ליד מצודה וכפר סלאבי.
העיר המקורית התפתחה סביב לכנסיית גאורג הקדוש שבשוק הישן בעיר העתיקה.
הכנסייה מוזכרת לראשונה ב-1273 במקום זה נבנה גם בניין העירייה הראשון.
זמן קצר לאחר מכן הוקמה העיר החדשה סביב לכנסיית מריה הקדושה והיא התמזגה עם העיר העתיקה ב-1325. מרכזה של העיר החדשה היה השוק החדש שהיה משותף לשתי הערים ומסביב לעיר נבנתה חומה.
ב-1292 וארן תוארה לראשונה כעיירה בעלת זכויות (Civitas) והחל מ-1331 כאופידום (עיירה קטנה).
ב-1306 הוענקו לעיר זכויות הדייג באגם מיריץ.
בין השנים 1347–1425 הייתה וארן למקום משכנם של בני משפחת ורלה (Werle), שהיו ענף של משפחת אובוטריטס (Obotrites).
המצודה של משפחת ורלה עמדה ככל הנראה מדרום לכנסיית מריה הקדושה.
כתוצאה משריפות רחבות היקף שהתחוללו בשנים 1568, 1637, 1671, 1673, ו-1699 וכתוצאה ממלחמת שלושים השנים, הייתה וארן הרוסה לעיתים קרובות.
בית העירייה הראשון עמד בשוק הישן ולאחר מכן במרכזו של השוק החדש.
בית העירייה הנוכחי, הניצב בשוק החדש, נבנה בין השנים 1791–1797 והורחב ב-1857.
ב-1806 התנהלו קרבות בווארן ובסביבתה בין הפילדמרשל גבהרד לברכט פון בליכר, שהוביל את צבא פרוסיה לבין הצרפתים.
ב-1839 הוקם בעיר בית ספר מקצועי.
ב-1845 נפתחו המרחצאות הציבוריים הראשונים במיריץ.
ב-1869 נסלל הכביש ממלקאו (Malchow), דרך וארן לנויברנדנבורג וכאשר נסללה שלוחת הרכבת בין מלכין (Malchin) לבין וארן, הפכה העיר לצומת תחבורתי.
ב-1885 נפתחה המסילה בין פרכים, דרך וארן לבין נויברנדנבורג וב-1886 נפתחה המסילה בין נוישטרליץ, דרך וארן ועד לרוסטוק.
ב-17 במרץ 1920, במהלך הפוטש של קאפ, אסף סביבו קצין פרשים קבוצה של לוחמי הפרייקור והטיל מצור על וארן.
למחרת, הוא הורה לתותח ולמכונות ירייה לפתוח באש על העיר מגבעה סמוכה.
כתוצאה מירי זה נהרגו חמישה אנשים ו-11 נפצעו קשה.
לאחר שהפוטש דוכא נמלטו מנהיגיו לאוסטריה ולמינכן.
עד היום ניתן להבחין בחור שנפער מפגיעת פגז בחלקו האחורי של בניין העירייה, כתזכורת לאירוע.
באותה שנה החלה וארן להטיל מס על המרחצאות ובדצמבר אותה שנה נעשתה העיר לבירת המחוז שנקרא על שמה.
ב-11 בנובמבר 1925 אוחדו תת-המחוז (Amt) של רובל (Röbel) יחד עם זה של וארן.
באותה שנה הוארה העיר לראשונה בתאורת רחובות חשמלית והנמל הגיע לשיא בהיקף פעילותו הכלכלית, 188 ספינות הגיעו אליו ו-208 יצאו ממנו, כשהיקף הסחורה שעברה בו הגיע ל-22,330 טונות מטען.
בשנת 1927 פעלו בווארן מחלבות, מפעל יציקת ברזל, מנסרות עצים, טחנת קמח, בית חרושת לעיבוד תפוחי אדמה, מתקן קידוח גז ובתי חרושת לעיבוד דגים.
כמו כן היו בעיר 14 חברות בנייה, מפעל לייצור רעפים ושני מפעלי בטון.
ב-15 בספטמבר 1929 נחנכה בעיר הכנסייה הקתולית.
בתוצאות הבחירות שהתקיימו ב-1 בנובמבר 1931 הייתה המפלגה הנאצית הגדולה ביותר.
המפלגה זכתה במינוי של נציב המחוז (Amtshauptmann) ב-1 באפריל 1932 ובדצמבר 1932 בתפקיד ראש העיר.
בתקופת השלטון הנאצי, יהודי העיר נרדפו, גורשו ונרצחו במחנות ריכוז.
הקהילה היהודית, שמנתה 150 איש באמצע המאה ה-19, הצטמצמה ל-9 באפריל 1938. בית הכנסת הישן נמכר ב-1936 לידיים פרטיות, כך שהוא לא נהרס על ידי הנאצים.
עם זאת, בית הקברות היהודי חולל ונהרס בליל הבדולח ב-1938. מאז 1961 קיימת הנצחה לקהילה במקום.
ב-1942 לא נותרו יהודים בווארן.
בית הקברות היהודי, שוחזר וכיום הוא שטח ירוק כשבמרכזו ישנו מגן דוד באבן.
בכניסה לבית הקברות ישנו ציון לזכר היהודי.
במרכז הישן של העיר, ליד בית העיר הונחו מספר בודד של אבני זיכרון.
החל מ-1936 החזיקה חברת דירנר מטאלוורקה (Dürener Metallwerke), ספקית של תעשיית המטוסים הגרמנית, מפעל בווארן.
כמה אלפי שבויי מלחמה, יחד עם גברים ונשים תושבי הארצות הכבושות על ידי הנאצים, הועסקו במפעל במסגרת עבודות כפייה בתנאים תת-אנושיים.
בין השנים 1936–1941 נבנה בווארן פרבר מגורים חדש כדי לשכן את העובדים הגרמניים של המפעלים.
כתוצאה מכך גדלה אוכלוסיית העיר ליותר מ-4000 תושבים.
בבסיס סמוך של הצי הגרמני, הקריגסמרינה, הוקם בסיס הדרכה של המודיעין של הצי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם בווארן בית חולים של הצי.
בנוסף, במהלך החודשים האחרונים של המלחמה, הוסבו בתי ספר בעיר כבתי חולים לשעת חירום.
ב-1 במאי 1945, כבש הצבא האדום את וארן ללא קרב.
באוקטובר 1945 מונה המפקד הצבאי הסובייטי כראש העיר החדש של וארן.
בעיר פעל מרכז חקירות ידוע לשמצה של הנ.ק.ו.ד..
בסוף השנה 6000 פליטים מהטריטוריות המזרחיות הגיעו לעיר.
באביב 1946, התחוללה בעיר מגפת טיפוס שהפילה חללים רבים.
כמה מהמפעלים פורקו והמתקנים שלהם נשלחו לברית המועצות כפיצויים על נזקי המלחמה.
חלקים של מסילות הברזל בסביבה פורקו.
בשנות השבעים, חלקים נרחבים של המרכז ההיסטורי של וארן היו הרוסים.
זאת מתוך צורך להקים מערכת תחבורה ציבורית חדשה רחבת היקף.
ההרס עורר מודעות לשימור הקיים בווארן בקרב רבים מתושביה.
תנועת אזרחית להצלת העיר העתיקה הוקמה זמן רב לפני איחוד גרמניה ופעולותיה סייעו רבות ליצירת המצב בו נמצאת העיר כיום.
במהלך המלחמה הקרה הייתה וארן למקום משכנם של ארבעה מתקני אחסון לנשק גרעיני של כוחות הצבא האדום בגרמניה.
ב-1991, לאחר איחוד גרמניה, המרכז ההיסטורי של העיר חודש כחלק מתוכנית ההתפתחות העירונית.
מאז –1 במאי 1999 מוגדרת וארן כעיר מרפא באישור המדינה ומטרתה היא להיות ספא של מים מלוחים.
באזור שסביב וארן נמצאים מספר פארקים לאומיים.
באחד מהם קיימת שמורה בה שוכנים פרטים מהביזון האירופי.
במרכז ההיסטורי של העיר פועלים מסעדות, בתי קפה, בארים וחניות.
המיריצאום (Müritzeum) הוא מוזיאון טבע, בין היתר נמצא בו אקווריום למים מתוקים הגדול ביותר בגרמניה.
באתר מגדלים מעל 40 מינים של דגים ממקלנבורג-מערב פומרניה.
כנסיית גאורג הקדוש מתוארכת לראשית המאה ה-14. זוהי בזיליקה עם שלוש סיטראות וארבע ספינות, המקורה בתקרה של קמרון צלעות.
המגדל המרובע המערבי הוא מ-1414. ב-1699 עלתה הכנסייה באש והיא לא נבנתה מחדש עד לאמצע המאה ה-19. המזבח, דוכן הדרשות והסורג עוצבו בסגנון נאו-גותי.
כנסיית מריה הקדושה היא כנסייה מרובעת, עם סטרא אחת, הבנויה מלבנים והשוכנת במזרח העיר העתיקה.
סביב כנסייה זו התפתחה מה שנקרא העיר החדשה (Neustadt).
המגדל המערבי של הכנסייה, עם חלקו העליון המרשים, נבנה בראשית המאה ה-14. הכנסייה בנויה מלבנים שנלקחו משרידה הקפלה של המצודה של וארן, שכבר לא קיימת.
הכנסייה עצמה נבנתה בראשית המאה ה-13. הכנסייה מעוטרת בציורים של פריץ גרב.
ואשאש SC (בהונגרית: Vasas SC), הוא מועדון כדורגל הונגרי מהעיר בודפשט, המשחק בליגת המשנה ההונגרית.
המועדון נוסד ב-16 במרץ 1911 על ידי חברי האיגוד ההונגרי של פועלי הברזל כ"מועדון הספורט של עובדי הברזל והפלדה".
רוב המתקנים של המועדון ממוקמים ברובע ה-13 שבצפון העיר.
צבעי המועדון הם אדום וכחול.
לזכותו של המועדון שש אליפויות וארבעה גביעים.
הישגי השיא של המועדון בזירה האירופית הם העפלה לשלב חצי גמר גביע אירופה לאלופות בעונת 1957/1958 ורבע גמר בעונת 1967/1968.
בשנים 2016 ו-2017 במשך שנתיים שיחקה בלגיה העליונה, וחזרה לחזרה לליגת משנה.
ואשארושפלו (בהונגרית: Vásárosfalu) הוא כפר קטן במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה.
בוואשארושפלו חיו מעט יהודים, על פי נתוני מרשם האוכלוסין ההונגרי בשנת 1840 חיו 4 יהודים ובשנת 1880 8 יהודים.
ואת נווי חטאתי (או בגרסה אחרת איך נווי חטאתי) היא קינה קדומה מהקינות לתשעה באב, הנאמרת במנהגי אשכנז ובנוסח הספרדים, בשינויי נוסח קלים, במסגרת תפילת שחרית של תשעה באב.
הקינה מיוחסת לרבינו יחיאל מפריז.
הקינה מבוססת על סיפור המובא בגמרא במסכת גיטין בנוגע לבנו ובתו של רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול:
ואשוואר (בהונגרית: Vasvár; בגרמנית: Eisenburg; בסלובנית: Železnograd; בלטינית: Castrum Ferrum) היא עיירה במחוז ואש, הונגריה.
ואשוואר ממוקמת דרומית-מזרחית לסומבטהיי, בצומת הכבישים הראשיים 8 ו-74. לעיירה מובילים כבישים צדדיים מדרום מזרח, המתחברים לכביש 74 לזלבר - כביש 7361, ואילו בפאתיו הדרומיים של כביש 7383 מתחילה הדרך לכיוון פאצ'ון ואיטליה.
כביש 7441 מתחיל ממרכז העיר, דרומה מזרחה לכיוון הכפר הג'האטשאל .
קו הרכבת סומבטהיי-נג'קניז'ה עובר גם בשטח ואשוואר, ויש לו תחנה בעיירה.
ממצאים ארכאולוגיים מראים שאנשים חיו באזור העיר ואשוואר של ימינו מאז תקופת האבן.
מדף האבן קמנשהאט היה מקום מתאים לפיתוח ישוב אנושי.
בפאתי העיירה סוללה המשתרעת דרומה מהגבעה העולה מערבה, סוללה שהגנה על היישוב מפני התקפה ממערב.
הסוללה נחשבת בדרך כלל לממצא מהתקופה הרומאית, אך לא נשללה האפשרות שנבנה לאחר תקופה זו.
מעבודות ברזל מהתקופה הרומאית עולה כי בוואשוואר התרחשה כבר אז פעילות עיבוד ברזל גדולה.
הרומאים כינו את הטירה באזור Castrum Ferreum.
שם העיר ההונגרי הוא מקבילה מדויקת.
עבודות ברזל רומיות נמצאו גם בחצר המנזר הדומיניקני לשעבר.
בתקופה הרומאית, דרך חשובה הובילה מהאזור לאקווינקום שבצפון מרכז הונגריה.
חשיבותו של הברזל הייתה ידועה גם להונגרים הכובשים, כך שבאזור הוקם אחד המרכזים הגדולים לייצור ברזל במדינה.
חשיבות זו מודגשת באמנה משנת 1226, לפיה הנפחים במנזר פנונהלמה הביאו באופן קבוע ברזל מוואשוואר.
במאה ה-10 הוקמה טירה, ככל הנראה כדי לשמור על אתר ייצור הברזל החשוב.
סביב הטירה התפתחה העיר המאוחרת.
טירה זו היא צפונית לכנסייה הדומיניקנית, וקוטרה כ-300 מ'.
הכנסייה הראשונה של היישוב הוקמה על גבעה דרומית, על הדרך לסנטגוטהארד שבמערב הונגריה, לאחר שוואשוואר הפכה לאזור בהשפעה ספרדית, הפכה הכנסייה לכנסייה אפיסקופלית.
במהלך הקמת המחוז, העלה המלך אישטוואן הראשון, מלך הונגריה את ואשוואר למעלת מושב המחוז.
במקום הכנסייה הישנה, הכנסייה הרומנסקית בעלת שלושת האולמות של סנט מיכאל נבנתה ככל הנראה במאה ה-12, והפכה לבניין המרכזי במושב.
במאה ה-13 התגבשו שני יישובים קטנים מצפון ומדרום סביב הכנסייה וכך נוצר מבנה העיירה בימי הביניים.
על פי אמנה עדיין הייתה טירת וושוואר אחת הטירות שהושארו בידי הונגריה ב-1242, אך הטירה נהרסה על ידי הטטרים.
לאחר פלישת הטטרים נבנו כנסייה ומנזר גותי קדום בתוך תוואי הטירה הארצית.
המלך סטפן החמישי הגיע לוואשוואר ב-1270 וקיים אספת מחוז עם צירי הטירה.
בשנת 1310 כבשו הגרמאנים את הטירה אך הובסו וגורשו לאחר כשנה.
מערכת הביצור המגן על העיר הושלמה בראשית המאה ה-14. באותה תקופה נבנתה הקפלה של סנט אליזבת דרומית לכנסייה הדומיניקנית, ובשנת 1342 נבנתה כנסיית חג עליית מרים.
באמצע המאה ה-14 הייתה ואשוואר מרכז עירוני, אדמיניסטרטיבי, מסחרי ותרבותי.
המודעות החברתית וההשפעה הכלכלית של אזרחיה גברו, והם קיימו ירידים.
העיר נשלטה על ידי שופט נבחר ו-12 מושבעים.
מבצר נבנה סביב העיירה, וכן כנסייה נוספת, כנסיית הקהילה של סנט מרגרט.
תעשיית העיירה הסתמכה בעיקר על ענף הטחנות.
כמה טחנות פעלו על גלגלי מים.
בשנת 1423 הפכה העיירה לעיירת שוק.
חלק מהעיר נשרפה בשנת 1479, ובשנה זו הגיעו הפושטים הטורקים לאזור ואשוואר.
במאה ה-16, עם התקדמותם של הטורקים, שב השקט לוואשואר.
בשנת 1576, הצבא הגרמאני הפולש בזז את העיר אך הותקף וגורש על ידי האוכלוסייה.
עם שובם הציתו הגרמאנים את העיר כנקמה.
בשנת 1577, עקב הטרדות מתמשכות, עזבו הנזירים הדומיניקנים את ואשוואר, ובשנת 1578 הורה הפרלמנט על העברת מושב המחוז לסומבטהיי.
בשנת 1599 נהרס שוב היישוב על ידי הטורקים הפושטים.
אזור העיר העתיקה צומצם משמעותית, רחובות שלמים נעלמו בגלל הגירת אוכלוסין.
הפשיטות הטורקיות הפכו תכופות יותר.
בשנת 1646 פשטו שוב טורקים על העיירה וגרמו נזק רב.
בשנים 1663 ו-1664 פשטו טורקים שוב על העיירה והעלו חלקים ממנה באש.
ב-1664 נחתם בעיירה שלום ואשוואר .
במאה ה-18 התפתח המבנה העירוני של ימינו.
בין הכנסיות נבנו מחדש המנזר, כנסיית הצלב הקדוש וכנסיית עליית מרים ואילו כנסיית מיכאל הקדוש הוזנחה.
בעוד העות'מאנים כבשו את מרבית מרכז אירופה, האזור שמצפון לאגם בלטון נותר בממלכת הונגריה (1538–1867).
העיירה הייתה ראש מחוז ואש ב-1850. עד שנת 1918, ואשוואר הייתה חלק ממלוכת הבסבורג, ולאחר הפשרה של 1867 - חלק מממלכת הונגריה.
לקראת תום מלחמת העולם השנייה, ואשוואר נתפסה ב-31 במרץ 1945 על ידי כוחות סובייטים של החזית האוקראינית השלישית במהלך מתקפת נג'קניז'ה-קרמנד.
במפקד האוכלוסין 2011, 88.7% מהאוכלוסייה הזדהו כהונגרים, 1.1% גרמנים, 1.4% צוענים, 0.3% קרואטיים, 0.2% סלובקים (11.1% לא הזדהו; בגלל זהויות כפולות, הסכום הכולל עשוי להיות גדול מ-100%).
בעיר הייתה קהילה יהודית עתיקה, שהתיישבה שם במאה ה-16, ולאחר שהטורקים הרסו את הכפר, חזרו יהודים למקום רק במאה ה-18.
מרבני העיר היו הרב משה נחום רוזנבוים, שעזב את העיר בין ה'תקע"א לה'תקע"ח (1811–1818), והרב אהרן בר"ז, שמונה במקום הרב רוזנבוים.
הכנסייה הרומית-קתולית (הדומיניקנית לשעבר) (מימי הביניים, הבארוק)
המנזר הדומיניקני בוואשוואר (משנת 1684, כנראה באתר הטירה העתיקה)
קפלת בית הקברות (בארוק מאוחר)
ואשארושנמן (בהונגרית: Vásárosnamény) היא עיירה במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג, בנפת ואשארושנמן, שבהונגריה.
הכפר ויטקה אוחד עם העיירה בשנת 1969.
היישוב ששוכן בחלקה המזרחי של מחוז סבולץ'-סאטמר-ברג, ממוקם בשפך של נחל הקרסנה ונהר הטיסה.
מאטסלקה נמצאת 20 ק"מ מהעיירה, ואיה – 18 ק"מ ונירבאטור – 38 ק"מ.
בכביש מנירג'האזה וברגשוראני - בכביש הראשי 41, ממאטסלקה במסלול נאג'דובוש, מקישווארדה במסלול אנרץ' - סבולצ'באקה, מכיוון זאהוני על הגבול האוקראיני דרך העיירה מאנדוק.
ברכבת באמצעות קווי הרכבת ואשארושנמן-נירג'האזה ומאטסלקה-זאהוני.
על פי העדויות של הממצאים הארכאולוגיים, היישוב וסביבתו היו מיושבים מאז ימי קדם, זהו יישוב קדום מתקופת ארפאד, שהאזכור הראשון שלו בכתב הוא מ־1214 בשם נוּמֶן.
ניתן לגזור את השם משם פרטי ממוצא גרמני, עם הטיה הונגרית.
האזור היה מיושב זה מכבר, כפי שמעידים ריבוי ממצאים מתקופת הכלקוליתית (תקופת האבן והנחושת) ומתקופת הברונזה.
בעליה הידועים הראשונים של אדמות העיירה (אז כפר) היו בני משפחת לוניאי, שעל פי המסורת היו חמולה הונגרית כובשת.
השם לוניאי נלקח מהכפר לוניה הסמוך, שהיה הקן המשפחתי שלהם בנאג'לוניה.
כך מופיע לראשונה שמו של העיירה נמני (Namény), ואז בשנת 1389 אוגורניה, בשנת 1425 מוזכר יישוב בשם גרגיי ומשנת 1418 יש ליישוב כבר את הזכות לקיים ירידים, ומכאן הקידומת לשם "ואשארוש", כלומר "של יריד" בהונגרית.
היישוב כבר מוזכר בשנת 1494 כעיר שוק.
תושבי ברג וטישאשט היו הראשונים שהצטרפו למלחמת העצמאות ראקוצי בשנת 1703. צבאו של ראקוצי חצה כאן את הטיסה ב 17–18 ביולי 1703, והנסיך קרא לאצולת המחוזות להצטרף אליו.
נמני היה נחלתם של משפחת אטווש מתחילת שנות ה-1700, והם נשארו בעליהם של האדמות עד 1945. במהפכה ובמלחמת העצמאות 1848–1849 גם בני משפחת אטווש שהיו ממוצא אצולה גבוהה, והתגוררו בעיירה, קיבלו תפקיד פעיל: טמאש אטווש ראש מחוז ברג, ואחיו מיהאי הפכו לנציגי הממשלה.
בשואה נשלחו מאות מיהודי העיירה למחנות השמדה.
ב־17 במרץ 2013 נמדדה כאן הטמפרטורה הנמוכה ביותר של אותה השנה.
באותו יום, מדי חום בעיר הציגו מינוס 18.2 מעלות.
הכנסייה הקלוויניסטית: נבנתה במאה ה -16, נהרסה בשנת 1937.
הכנסייה הרומית-קתולית: נבנתה בסגנון בארוק בין 1795 ל־1815. מגדל יחיד נבנה לפני החזית.
הנסיך פרנץ ראקוצי השני, שכבש כאן בשנת 1703, הוציא את "כתב נאמני", בו קרא לאצולה של סאבולץ' למלחמה.
בשליש הראשון של המאה ה-17 נבנה בית המגורים בן ארבעת המגדלים עם מרפסת ארקדה.
הוא הורחב סביב 1728 והפך לצורתו הבארוקית של ימינו.
אחוזת אטווש - נבנתה בשנת 1720 על ידי מיקלוש אטווש.
יהודים התחילו להתיישב בואשארושנמן בתחילת המאה ה-18 ועסקו בעיקר בדייג ובהובלת סחורות.
במאה ה-19 באו לכפר משפחות יהודיות של סוחרים, בעלי מלאכה ובעלי מקצועות חופשיים מגליציה.
הם הקימו תחנת חשמל, בית חרושת ללבנים, ובית חרושת לאלכוהול.
הקהילה השתייכה לזרם האורתודוקסי והיה להם בית כנסת.
היו בה תלמידי חכמים רבים וקבוצה קטנה של חסידים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה האשימו תושבי המקום את היהודים בשיתוף פעולה עם האויב, בעקבות האשמות אלה נכלאו כמה יהודים במחנה הריכוז נג'קניז'ה.
ושאר אנשי הקהילה סבלו התעללות מצד ה"גדודים החופשיים" (גדודי צבא הונגריים שהוקמו לצורך ביצוע מעשי חבלה בצ'כוסלובקיה בתחילת המלחמה.
כמה משפחות יהודיות שלא הייתה להן אזרחות הונגרית הוגלו בשנת 1941 לאוקראינה, ושם נספו.
במרץ 1944, עם כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הובאו כל יהודי הכפר למחנה הריכוז הסמוך בברגסאס, בו רוכזו יהודים נוספים תושבי הסביבה, כ-1,000 איש בסך הכל.
ב-22 במאי שולחו כולם למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי השואה חזרו לכפר כ-170 יהודים שניצלו וארגנו מחדש את חיי הקהילה.
בשנות השבעים למאה ה-20 נותרו בואשארושנמן יהודים מעטים בלבד.
שרה (ארז'בט) שוורץ שעלתה לישראל המסגרת מבצע טיול בשנת 1944, נפלה בשבי הירדני בקרב על גוש עציון (משואות יצחק) ונישאה למשה יעקובוביץ המפקד האחרון של גוש עציון.
וארפלוטה (בהונגרית: Várpalota) היא עיר במחוז וספרם, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו ביישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית וארפלוטה נמצאת בירידה.
היהודים הראשונים הגיעו מאוסטריה והחלו להתיישב במקום בתחילת המאה ה-18, וחיו תחת חסותה של משפחת הרוזנים המקומית.
רובם היו סוחרים או חוכרים של חנויות, איטליזים ובתי מרזח והיו שעסקו ברוכלות בכפרים, בעיקר בדרך של סחר חליפין תמורת תוצרת חקלאית.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה הצטרפה הקהילה לקהילות הסטאטוס-קוו-אנטה, והיו לה חברה קדישא, מוסדות צדקה ומוסדות חינוך.
חנוכת בית הכנסת התקיימה בשנת 1840 והשתתפו בה גם נציגים של הכנסייה, נציגי השלטונות מהמחוז והעירייה.
בשנת 1942 הובאו לוארפלוטה יהודים שגויסו לעבודות כפייה בצבא ההונגרי והועסקו בעבודות ביצורים ושירותים בחזית המזרחית, שם לחמו ההונגרים לצד הגרמנים.
יהודי וארפלוטה עצמם הועסקו בסביבות העיירה בעקירת עצי יער.
ב-19 במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה ובאמצע מאי 1944 רוכזו כל היהודים באזור בבית הכנסת ובבניינים הסמוכים לו, משם הועברו לגטו סקשפהרוואר ובין 17 ל-21 ביוני 1944 שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו כמה יהודים לעיירה אך חיי הקהילה לא חודשו.
בין רבני העיר היה הרב ישראל ברי"ל.
בלה ברנשטיין (1868 – אושוויץ, יוני 1944 היה רב ראשי של וארפלוטה, היסטוריון, מתרגם תנ"ך.
וארקסה (בהונגרית: Várkesző) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בוארקסה מספר התושבים נמצא בירידה.
בוארקסה חיו שני יהודים בשנת 1880. חלק מילידי הכפר נרצחו בשואה.
וָאשֶק הצ'כי (בצ'כית: Český Vašek) הוא דמות היסטורית, המייצגת את האופי הלאומי של העם הצ'כי, ששימש בזמן התחרות הבינלאומית עם הלאומיות הגרמנית בסוף המאה ה-19.
דמויות כאלה בדרך כלל נבדלות מאלו המשמשות כאישיות של האומה עצמה, כפי שייצגה הדמות צ'כיה את האומה צ'כית ומריאן את צרפת.
בדרך כלל הוא מתואר בתחפושת עממית המשלבת כובע מאזור פילזן ועם בגדים מאזורים שונים.
דמויות אלו שימשו כקריקטורה שלילית של הצ'כים על ידי הגרמנים, וסימלו אותם כנגני רחוב.
אבל גם חיוביים כמו הצ'כים עצמם.
ואשק הצ'כי נחשבת מקבילה למיכאל הגרמני, דמות המייצגת את האופי הלאומי של העם הגרמני.
וארסו (בהונגרית: Váraszó) הוא כפר קטן בנפת פטרוואשארה שבמחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בוארסו מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור מיושב מסביבות המאה ה-13, והוא מוזכר לראשונה בכתבים משנת 1280.
יהודים חיו בוארסו במאה ה-18 ובמאה ה-19. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
"ואת אינך" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי איל גולן, מתוך אלבום האולפן העשרים-ושבעה שלו, 2023 (2023).
הוא יצא לאור ב-1 בינואר 2023, בהוצאת חברת התקליטים ליאם הפקות, כסינגל מתוך האלבום.
את השיר כתבו והלחינו רותם חן ודביר קהלני והפיק תמיר צור.
השיר נכתב והולחן על ידי רותם חן ודביר קהלני והופק על ידי תמיר צור.
באתר האינטרנט ישראלה נכתב .
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-1 בינואר 2023 בשידור חי.
נכון לאוגוסט 2025, לשיר יש למעלה מ-13 מיליון צפיות ביוטיוב.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם1 בינואר 2023הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתליאם הפקות
וַאשְרֶן מוֹן ד'אוֹר היא גבינת חלב פרה (בצרפתית Vache פירושה "פרה").
קיימים שני סוגים עיקריים של גבינות ואשרן: צרפתיות או שווייצריות.
סוג אחד של גבינת ואשרן נקראת Mont d'Or, או Vacherin du Haut-Doubs, מצרפת, או Vacherin Mont-d'Or משווייץ (אם כי היא נקראת על פי רוב רק ואשרן בחנויות המקומיות).
זוהי גבינה רכה, עשירה ועונתית העשויה מחלב פרה הן בשווייץ והן בצרפת, בדרך כלל בכפרים באזור הרי היורה (המקור מבוקר רשמית מאז 1981) ובעלת קליפה שטופה בצבע אפור-צהוב.
הגבינה עטופה ברצועה "sangle" העשויה מקמביום (שכבת רקמה המספקת תאים לצמיחת צמחים של עץ אשוחית נורווגית) למשך שבועיים לפחות, מה שנותן לגבינה טעם ייחודי.
היא מכילה בדרך כלל 45 עד 50 אחוז שומן חלב (בחומר היבש), ומיוצרת בין ה-15 באוגוסט לבין ה-15 במרץ ונמכרת בין ה-10 בספטמבר לבין ה-10 במאי.
הגבינה Swiss Vacherin Mont d'Or (השווייצרית) עשויה בדרך כלל מחלב תרמי (שיטה לחיטוי חלב גולמי בחום נמוך כאשר הפיסטור אסור), ואילו Vacherin du Haut-Doubs הצרפתית אינה מפוסטרת כלל בשום צורה שהיא.
היא מיוצרת באופן מסורתי בחודשי החורף כאשר הפרות יורדות מהאלפג' (שטחי המרעה בהרים) ואין מספיק חלב להכנת גבינת קונטה.
היא משווקת בקופסאות עגולות בקטרים שונים עשויים מעץ אשוחית.
רצועות האשוחית נקטפות על ידי מומחים שנקראים "סנגלייה" (sanglier).
לעיתים קרובות היא מוגשת מחוממת באריזתה המקורית ונאכלת כמו פונדו.
באופן רשמי, הגנת ה-AOC/PDO (כינוי מקור מוגן/כינוי מקור מבוקר) הצרפתי מאפשרת ייצור "אמן" ו"שיתופי" של מון ד'אור.
ישנם 11 יצרנים של ואשרן בצרפת (נכון ל-2009).
ואשרן מון ד'אור השווייצרי מוגנת מאז 2003, על ידי כינוי מקור מבוקר (AOC), ומאז 2013, על ידי כינוי מקור מוגן (שווייץ) (AOP).
וארניה הוא לפתן העשוי מפירות שלמים האופייניים לרוסיה ולאוקראינה.
"וארניה" היא מילה סלאבית עתיקה המשמשת בשפות הסלאביות מזרחיות ומציעה התייחסות לכל סוג של שימורי הפירות המתוקים.
למילה שורשים אטימולוגיים נפוצים עם מילים המציינות בישול, רתיחה, חליטה או תבשיל .
הווארניה הידועים ביותר עשויים מדובדבנים חמוצים, תותים, פטל, משמשים, תפוחים ופירות אחרים.
ניתן להכין וארניה גם באמצעות כמה ירקות, אגוזים, אצטרובלים ועלי כותרת של ורדים.
ניתן להשתמש בווארניה לליווי סוגים רבים של קינוחים פופולריים במזרח אירופה, כולל פנקייקים, סקונס ועוגות כמו בליני, סירניקי, פירוז'ק ופירוגי.
לעיתים משתמשים בווארניה כדי להמתיק את התה.
הכנת הווארניה כוללת בישול (בסירופ סוכר חם) של הפירות כך שטעמם יתפשט בסוכר.
יש לעקוב אחר תהליך זה בזהירות: אם מזונות הוורניה מבושלים זמן רב מדי, הפירות יישברו ויאבדו יותר מדי מהמרקם שלהם.
בסופו של התהליך, סירופ הסוכר, בהיותו שקוף, יהפוך לצבע המאכלים המשמשים להכנה.
חלק מפירות בעלי הקליפה הקשה דורשים בישול במשך שעות רבות (למשל חבושים), בעוד שאחרים מתאימים להכנת מה שנקרא "וארניה של חמש דקות" (варенье-пятиминутка), שבו פירות נאים מושרים בסוכר יבש במשך מספר שעות.
התערובת המתקבלת מחוממת לאחר מכן במשך כחמש דקות.
בניגוד לריבה, הווארניה עשוי מפירות שאינם למריחה ושלא מוסיפים להם חומר עיבוי.
לפעמים וארניה מכיל ממתיקים אחרים כגון דבש או מולסה, אשר ניתן להוסיף או שיכולים לשמש כתחליף לסירופ סוכר.
בהכנת וארניה נא (сырое варенье) המרכיבים אינם מחוממים.
מכינים אותו על ידי גרירת פירות יער גולמיים אכילים או פירות אחרים, ואז מערבבים אותם עם סוכר.
אופייני לתקופת האימפריה הרוסית, שוארניה יבש (сухое варенье) הוא קונפי פרי שהתקבל על ידי מיצוי הפירות מסירופ וארניה וייבושם.
המאכל היה מסורתי בקייב (כיום בירת אוקראינה).
ואַרֶנֶץ , הוא מוצר חלב מותסס הפופולרי ברוסיה.
בדומה לריאז'נקה, הוא עשוי על ידי הוספת שמנת חמוצה (סמטנה) לחלב אפוי.
וארנץ הוא משקה חלב מותסס בעל טעם קרמלי וצבע שמנת.
וארנץ הופק באופן מסורתי על ידי אפיית חלב בתנור רוסי והתססתו בשמנת חמוצה.
וארנץ תרבותיים זמינים מסחרית הם חלב שעבר פסטור והמגון (עם 0.5% עד 8.9% שומן), ולאחר מכן חוסן בתרבית של Streptococcus thermophilus כדי לדמות את החיידקים הקיימים באופן טבעי במוצר שכבר "יצא מן האופנה".
ריאז'נקה היא המילה הרוסית למוצר חלב מותסס שדומה מאוד.
בעוד שכמה מילונים מתייחסים לשתי המילים הללו כמילים נרדפות, תקן התעשייה GOST מבחין בין שני המוצרים, ומציין תהליכי ייצור שונים במקצת.
דומים לוארנץ גם ה-qatiq והקאימק, שנמצאים בדרך כלל במדינות טורקיות.
יש לחמם את החלב לטמפרטורה גבוהה לפני ההתססה.
זהו הדמיון העיקרי בין כל המשקאות הנ"ל שמבדיל אותו ממוצרים אחרים המבוססים על יוגורט, אם כי קאימק ו-qatiq סמיכים יותר במרקם.
וארסן אוהנס ורטן אע'אבקיאן – שאהין היא פרופסורית פלסטינית ממוצא ארמני, המכהנת מאז מרץ 2024 כשרה במשרד החוץ והגולים בממשלת מוסטפא.
וארסן נולדה ב-1958 בירדן למשפחה נוצרית ממוצא ארמני.
היא גדלה ברובע הארמני, השלימה את לימודיה התיכוניים ב במזרח ירושלים והמשיכה ללימודים אקדמיים.
היא קיבלה תואר שני ב-1983 מאוניברסיטת פרדו, אינדיאנה, ארצות הברית, ותואר דוקטור בלימודי ניהול ומדיניות חינוכית בשנת 1988 מאוניברסיטת פיטסבורג בארצות הברית.
בין השנים 1988-2008 היא עבדה באוניברסיטת אל-קודס, שם הייתה בתחילה פרופסור חבר, לאחר מכן דיקנית הפקולטה למקצועות הבריאות ולאחר מכן דיקנית הפקולטה ללימודים מתקדמים.
היא הייתה מעורבת בכמה פרויקטים באוריינט האוס עם פייסל אל-חוסייני, היא גם מונתה להיות מנכ"לית אירועי .
היא מנהלת מחקר ותכנון ב, והייתה הנציבה הכללית של בין השנים 2016 ל-2018. היא חברה בוועדה לשיקום כנסיית המולד וחברה ביחידת התמיכה הפלסטינית במשא ומתן בין השנים 2010 ל-2024.
בין תפקידיה האקדמיים, מכהנת וארסן כפרופסור חבר ב בבית לחם, סגנית נשיא לעניינים אסטרטגיים מאז 2021 ומזכירת חבר הנאמנים של האוניברסיטה.
ב-17 בפברואר 2022 הוקמה מחדש והיא נכללה בין חברי הוועדה.
ב-31 במרץ 2024 הושבעה אע'אבקיאן לתפקיד שרה לענייני חוץ וגולים באל-בירה.
ב-2 באפריל 2024 הקים עבאס את מועצת המנהלים של המכון הלאומי לתיעוד תולדות פלסטין ולשימור הזיכרון, ומינה אותה כחברה.
עבאס גם תיקן ב-11 ביוני 2024 את הצו המקים את משנת 2016, והוסיף מועצת מנהלים לסוכנות, במסגרת זו מינה את וארסן לתפקיד סגנית נשיא המועצה החל מ-23 ביוני 2024.
היא פרסמה מספר ספרים, מחקרים ודו"חות.
במהלך מלחמת חרבות ברזל האשימה את ישראל ב"המשך הנכבה של 1948" וקראה להתקרבות בין הרשות הפלסטינית ובין ארגון הטרור חמאס.
בנוסף, בהופעה באו"ם דרשה לתת את השליטה ברצועת עזה לידי הרשות הפלסטינית.
היא ביקרה את הצעתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לפינוי תושבי הרצועה והעברתם למדינות אחרות, ואמרה כי הצהרותיו של טראמפ לגבי עתיד עזה הן "מסוכנות ביותר" והיא מאמינה שהפלסטינים יילחמו בכל ניסיון להוציא בכוח אזרחים מעזה.
בראיון אחר אמרה "תנו לעזה להפוך לריביירה, אבל עבור אנשיה, שסובלים כל כך הרבה זמן ומגיע להם שהמקום שלהם יהפוך לריביירה ולא למקום נצור שמדיף ריח של מוות".
ואַרֶנָה (באיטלקית: Varenna) היא קומונה קטנה באיטליה הצפונית, על הגדה המזרחית של אגם קומו.
מספר תושבי העיירה הוערך ב-1 בינואר 2025 ב-668. בתאריך 31 בדצמבר 2021 היה מספר התושבים 725.
אין וודאות ביחס למקור השם Varenna.
יש הסבורים שהשם מגיע מהשפה הלטינית, אותה דיברו ברומא העתיקה.
אפשרות ראשונה היא שמדובר במילה "verus", שפירושה בלטינית "אמת", או "נכון".
אפשרויות נוספות מגיעות גם הן ממילים שהתפתחו מלטינית, "vereri", במשמעות פחד או לפחד, וגם "revere", אשר משמעה "בכבוד-במכובדות".
וארנה נמצאת בצפון איטליה, במחוז לומברדיה, בנפת לקו, בערך במרכז קו החוף המזרחי של אגם קומו.
היישובים הקרובים לעיירה הם גיטאנה (Gittana), פרלדו (Perledo), ובלאנו (Bellano).
מרחק הנסיעה אל לקו, העיר המרכזית על החוף המזרחי של האגם כ-23 ק"מ, לקומו, העיר המרכזית של מערב האגם, המרחק הוא כ-52 ק"מ (37 ק"מ בשילוב הפלגה) ולמילאנו בירת המחוז, מסתכם מרחק הנסיעה בכ-76 ק"מ.
גובהה של וארנה מעל פני הים הוא 220 מטר.
תקופות הקיץ חמות ולחות, והחורפים קרים, אך אינם קרים במידה קיצונית.
החודש החם בשנה הוא יולי, במהלכו ממוצע הטמפרטורות בשעות היום עומד על 28 מעלות צלזיוס ובלילות על 18 מעלות.
הטמפרטורות הנמוכות ביותר בשנה בממוצע, נמדדות בחודש ינואר, 8 מעלות ביום ובממוצע 0 מעלות בלילות.
במשך שבעה חודשים בשנה העננות הממוצעת מעל ל-50% וביולי-אוגוסט העננות הגבוהה ביותר, 68-65% בהתאמה.
הממוצע הרב שנתי של גשם עומד על 827.39 מ"מ.
שבעה חודשים בשנה יורדת כמות גשם ממוצעת שמעל ל-90 מ"מ בכל חודש.
כמות השלג באזור מועטה, עקב ההשפעה הממתנת של האגם.
מספר ימי השלג השנתי עומד על 0.3 ימים בלבד.
העיירה הוזכרה לראשונה בשנת 769, כעיירה של דיג.
ב-1126 נהרס המקום על-ידיי אנשי העיר קומו.
43 שנים לאחר מכן, בשנת 1169 נמלטו לווארנה שרידי התושבים של האי קומאצ'ינה (Comacina), הקרוב אל החוף המזרחי של אגם קומו.
גם את קומאצ'ינה הרסו אנשי קומו עד היסוד, לרבות את הכנסיות ואת הטירה שהייתה בנויה במקום.
האזור בווארנה בו התיישבו התושבים שנמלטו מהאי קומאצ'ינה נקרא "אינסולה נובה", כלומר "האי החדש".
האזור החדש הפך במהרה למקום העשיר ביותר בסביבת אגם קומו.
הגירתם של אנשי קומאצ'ינה לווארנה והאיחוד המוצלח של שתי האוכלוסיות עדיין נחגגים בעיירה גם במאה ה-21. ב-1375 העיירה הקרובה ליארנה (Lierna) הפכה לחלק איטגרלי וארנה, לאחר מלחמות שנמשכו לסירוגין 250 שנים.
במאה ה-14 העיירה עברה לשליטת משפחת ויסקונטי, אך נהרסה שוב עד היסוד על-ידיי אנשי קומו, ונבנתה מחדש.
במאות שאחרי כן השליטה בווארנה עברה ממשפחת אצולה אחת, למשפחת אצולה אחרת, לרבות משפחת ספורצה (Sforza) העוצמתית ממילאנו.
לאחר אמצע המאה ה-19 אוחד המקום בממלכת איטליה עם שאר האזורים הסמוכים, תחת שלטונו של המלך ויטוריו אמנואלה השני, בתהליך הנקרא איחוד איטליה (Risorgimento).
בתוך העיירה וסביבה קיימים מספר אתרי עניין.
וילה מונסטרו: וילה מונסטרו (Villa Monastero) ממוקמת על שפת האגם, ולה מרפסת תצפית גדולה.
היא נבנתה בסוף המאה ה-12, במקור כמנזר לנשים, ומכאן גם שמה "וילת המנזר".
הווילה שופצה ושודרגה במאה ה-17. בשנת 2014 קיבלה מעמד של "מוזיאון בייתי", ומשמשת מאז גם כמוזיאון.
לווילה גנים בוטניים, בהם צמחים מאזורים רבים בעולם.
בגנים וגם בתוך הווילה מוצבים פסלים.
בווילה פעל גם אנריקו פרמי (Enrico Fermi), הפיזיקאי האיטלקי זוכה פרס נובל, ולכן מתקיימים בו לזכר פרמי כינוסים קבועים של פיזיקאים ממדינות רבות, ונערכים בו קורסי קיץ בפיזיקה.
בוילה יש חדר מיוחד המנציח את זכרו של פרמי, וביקרו בה יותר מ-60 זוכי פרס נובל.
ג'ורג': הכנסייה ממוקמת בכיכר הראשית של וארנה.
נבנתה במאה ה-14, החל משנת 1313 בסגנון לומברדי.
בכניסה שני עמודים, עליהם דמויות.
דמות אחת מייצגת את ג'ורג' (גאורגיוס) הקדוש והדמות האחרת את המלכה תיאודלינדה.
המזבח בנוי בסגנון בארוקי, נחנך בשנת 1822. לכנסייה יש מגדל פעמונים מוצק, שנבנה בשנת 1653, על צלע של המגדל בכיוון הכיכר, מוטבע שעון עגול.
בתוך הכנסייה מוצגים מספר ציורי פרסקו.
מבצר וזיו: טירת וזיו (Castello di Vezio) נמצאת על גבעה השולטת על העיירה.
נבנתה במאה ה-7 בהוראת תיאודלינדה, מלכת הלומברדים, הקבורה בעיירה הסמוכה גיטאנה.
הטירה שימשה כמתקן צבאי לתצפית על האגם, ולהגנה על העיירה והאזור.
הטירה נפתחה לציבור ב-1998, עברה ועוברת שיפוץ מתמשך.
לטירה מגדל תצפית, וממנה נשקף נוף לאגם קומו.
סביב הטירה יש גנים מטופחים.
בעבר תקיימה במקום גם פעילות עם בזים, אך היא הופסקה לאחר תקרית שאירעה באוקטובר 2022.
מקום נביעת נחל: בשולי העיירה זורם נחל הפיומלטה.
השם "Fiumelatte" מבטא הֶלְחֶם (חיבור) של שתי מילים, Fiume-נהר, עם Latte-חלב.
השם ניתן כיוון שמדובר בנהר הקצר ביותר באיטליה שאורכו כ-250 מטרים בלבד, היורד אל האגם בעיירה בזווית תלולה מאד.
עקב התלילות והסלעיות, המים מקבלים צבע לבנבן אַטוּּם, המזכיר חלב.
ניתן לעלות רגלית למקור הנחל.
הנחל יבש מאוקטובר עד אמצע מרץ.
מסלולים: האזור ההררי סביב וארנה מציע מסלולי הליכה, תצפיות נוף ומסלולי אופני הרים.
קיים גם מסלול נינוח, מנמל המעבורות ועד למרכז העיר.
מסלול זה נקרא "מסלול האוהבים".
בית הספר לפיזיקה אנריקו פרמי: בית הספר נוסד בשנת 1953 על ידי פרופ' ג'ובאני פולבאני (Giovanni Polvani), לזכרו של הפיזיקאי זוכה פרס נובל אנריקו פרמי.
הקורסים נערכים בדרך כלל בחודשי הקיץ בווילה מונסרטו בעיירה.
לקורסי קיץ אלו מוזמנים, מי שעבודתם והצעותיהם בפיזיקה עברו סקירה וסינון קפדניים של ועדה.
הקורסים מתעמקים בנושאים מגוונים של פיזיקה מתקדמת אשר נבחרים ומפורסמים מראש.
בדרך כלל מתקיימים בכל קיץ שלושה מחזורים של קורסים, בני שבועיים כל אחד.
מוזיאון הטבע והצפרות: המוזיאון נוסד ב-1962 על ידי פרופסור לואיג'י סקאנגטה.
בתצוגת המוזיאון יש מיני ציפורים, צמחים, ומוצגי טבע שונים.
במוזיאון יש גם ספריה רבת כרכים.
חגיגות ההגירה: חגיגות הגירת אנשי האי קומאצ'ינה אל וארנה שאירעה בשנת 1169, נחגגות בשבת שאחרי חגיגות ס.ג'ון, ב-24 ביוני בכל שנה.