tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשבט האוסה שבסודאן קיים מונח המקביל ל"לסבית": "קיפי" (kifi) – מילה המשמשת גם לתיאור גברים אשר אינם לוקחים חלק בתפקיד מגדרי מסוים.
באזור שבסמוך לנהר קונגו, אישה הלוקחת חלק ביחסים רגשיים או מיניים משמעותיים עם אישה אחרת מכוּנה "יַאיְקְיָה בּוֹנְסַאנְגוֹ" ("yaikya bonsángo"; בתרגום חופשי: "אישה הלוחצת את עצמה לאישה אחרת").
יחסים לסביים ידועים גם בחברות מטריאכליות בגאנה, בקרב אנשי האקן (Akan people).
בלסוטו, נשים מביעות התחייבות האחת לשנייה במה שנחשב בחברה המערבית להתנהגות מינית: הן מתנשקות, מקיימות יחסי מין ומין אוראלי.
בלסוטו אין הדבר נחשב ליחסי מין, שכן אלה נחשבים רק כשאר הם נעשים בין גבר לאישה או בין שני גברים.
הנשים גם הן אינן מחשיבות את מעשיהן למיניים או מגדירות עצמן כ"לסביות".
הקולוניאליזם באפריקה הביא לשינוי תרבותי בתפיסת המין בחברה.
גברים אנסו נשים שזוהו כלסביות, כעונש מתוך הנחה כי יחסי מין עם גברים יכולים לרפא נטייה מינית לסבית.
ממשלת דרום אפריקה הייתה ראשונה בעולם אשר הוציאה אל מחוץ לחוק אפליה על רקע נטייה מינית.
סין שלפני השפעת המערב הייתה אף היא חברה שבה נפוצה סגרגציה בין גברים לנשים.
בתרבות הסינית לא היה קיים מושג של נטייה מינית, וממילא לא יכולה הייתה להתבצע הבחנה בין בני אדם על בסיס משיכתם לבני מינם או לבני המין הנגדי.
לעומת התרבות שנוצרה סביב ההומוסקסואליות הגברית, לא התקיימה תרבות נשית מקבילה.
להוציא את חובתם ללדת בנים לבעליהן, נשים כלל לא נתפסו כבעלות מיניוּת.
אין פירושו של דבר שנשים לא יכלו לחפש לעצמן קשרים מיניים עם נשים אחרות, אלא שמערכות יחסים שכאלה לא יכלו לבוא על חשבון מערכות יחסים עם גברים.
התייחסות נדירה ללסביוּת מופיעה בכתבים של יינג שאו (Ying Shao), שם מוזכרות מערכות יחסים חד-מיניות בין נשים בחצרות האצולה, שהתנהלו כיחסי בעל-אישה.
"אגודות הסחלב הזהוב" בדרום סין, שהוסיפו להתקיים עד לתוך המאה ה-20, עודדו נישואים רשמיים בין נשים, שלאחריהם הן הורשו לאמץ ילדים.
ההתמערבות נשאה בכנפיה הלכי רוח חדשים, שראו בכל פעילות מינית שאינה מובילה להעמדת צאצאים, סטייה.
נשים שהועסקו במפעלי משי החל מ-1865 היו חופשיות לא להינשא לעולם ולחיות בקומונות עם נשים אחרות.
קומונות אלה פסקו מלהתקיים בעקבות השפל הגדול, ובהמשך ראתה בהם הממשלה הקומוניסטית כשריד של סין הפיאודלית, ופיזרה אותן.
בחברה הסינית בימינו, טונג-ג'י (tongzhi) הוא המונח המתייחס להומוסקסואלים, ומרבית הסינים אינם מחלקים את הסיווג הזה ל"לסביות" לעומת הומואים.
המחקר המוקדם הנרחב ביותר על הומוסקסואליות בקרב נשים נערך על ידי "מכון קינסי לחקר מין, מגדר ופריון", אשר פרסם בשנת 1953 דיווח מעמיק על התנסותן המינית של נשים.
יותר מ-8,000 נשים רואיינו על ידי אלפרד קינסי וצוות המכון עבור ספר שנקרא "התנהגות מינית בנקבת האדם" הידוע כחלק מדוחות קינסי.
עצם התייחסותו של הדוח לנושא כאל דבר מובן מאליו וכאל צורה נוספת של ביטוי למיניות האדם הייתה מהפכנית באותה התקופה; עד למחקר זה, רופאים ופסיכיאטרים היו היחידים אשר חקרו התנהגות מינית, ותוצאות המחקרים היו מוטות בהתאם להשקפת עולמם המוסרית.
קינסי וצוותו דיווחו כי 28% מהנשים חשו גירוי מיני על ידי אישה אחרת, ו-19% התנסו במגע מיני עם אישה אחרת.
מבין הנשים אשר קיימו מגע מיני עם נשים אחרות, בין חצי לשני שלישים חוו אורגזמה.
נשים רווקות היו בעלות השכיחות הגבוהה ביותר של יחסים הומוסקסואליים, ואחריהן נשים אלמנות, גרושות ופרודות.
השכיחות הנמוכה ביותר הייתה בקרב נשים נשואות, ואלה אשר התנסו ביחסים כאלה בטרם הנישואים דווחו כי החליטו להינשא על מנת לחדול מפעילות הומוסקסואלית.
רוב הנשים אשר דיווחו על התנסות הומוסקואלית לא חוו אותה יותר מעשר פעמים, ו-51% מהנשים אשר דיווחו על התנסות כזו, עשו זאת עם בת זוג אחת בלבד.
השכיחות הגבוהה ביותר של פעילות הומוסקסואלית נמצאה בקרב נשים בעלות תארים מתקדמים, אחריהן אצל נשים בעלות תואר ראשון, והשכיחות הנמוכה ביותר הייתה בקרב נשים אשר השכלתן לא עלתה על כיתה ט'.
בהתבסס על סקאלת קינסי – כאשר 0 מייצג אדם הטרוסקסואל לחלוטין, 6 מייצג אדם הומוסקסואל לחלוטין, והמספרים שבתווך מייצגים מדרג של תגובות ליחסים עם שני המינים – 6% בלבד מהמשתתפים במחקר דורגו במספר 6: הומוסקסואלים לחלוטין.
נבדקים אשר דורגו 7 היוו 71%, והדרגה השכיחה ביותר בין 0 ל-6 היה 1, עם כ-15%.
עם זאת, בדוח מצוין כי הדירוג מייצג תקופה מסוימת בחייו של הנבדק, וכי הנטייה המינית של אדם עלולה להשתנות.
ממגוון הביקורות שקיבל דוח קינסי, כיווּן בולט במיוחד הייתה ביקורת שלפיה "מכון קינסי לחקר מין, מגדר ופריון" נטה להשתמש במדגם סטטיסטי אשר הביא לייצוג יתר של יחסים חד-מיניים לעומת מחקרים אחרים.
המחקר "התנהגות מינית בנקבת האדם" סבל מ"בהלת המלחמה הקרה" – קינסי נתפס אז כחלק ממזימה אדומה לחבל במוסר האמריקאי ולהחליש את האומה.
עם זאת, סביר להניח שסיבה משמעותית לא פחות הייתה הקושי של חברה פטריארכלית שמרנית להכיר בעובדת קיומו של עונג מיני אצל האישה.
23 שנים מאוחר יותר, פרסמה הסקסולוגית שר הייט (Shere Hite) תוצאות מחקר שערכה על יחסי מין בקרב 3,019 נשים אשר ענו לשאלון.
הממצאים פורסמו בשנת 1976 בשם "דוח הייט" (Hite Report).
השאלות של הייט היו שונות מאלה של קינסי, והן התמקדו יותר באופן שבו נשים מגדירות את עצמן, או בסוג היחסים המועדפים עליהן באופן עקרוני מעבר להתנסות חד-פעמית.
מניתוח התשובות לשאלון עלה כי 8% מהנבדקות מעדיפות יחסי מין עם נשים, ו-9% ענו כי הן מגדירות את עצמן כביסקסואליות או ציינו כי התנסו ביחסים הן עם גברים והן עם נשים אך מעדיפות שלא לקבוע עדיפות בנושא.
מסקנותיה של הייט התבססו בעיקר על הערותיהן של הנשאלות ופחות על נתונים סטטיסטיים מדידים.
היא נדהמה לגלות שנשים רבות אשר מעולם לא התנסו ביחסים לסביים מצאו מקום לציין כי הן מתעניינות ביחסים עם אישה אחרת – אף כי שאלה כזו לא הייתה קיימת בשאלון.
עוד מצאה הייט כי ההבדל המשמעותי ביותר שנשים דיווחו עליו בין יחסים עם גברים לבין יחסים עם נשים היה ההתמקדות בגירוי הדגדגן, מעורבות רגשית, ותגובה אורגזמית.
היות שהייט פרסמה את תוצאות מחקרה במהלך שנות ה-70, בתקופה שבה הפמיניזם זכה לפופולריות רבה, היא קבעה בנוסף כי ייתכן שנשים אימצו את הזהות הפוליטית הלסבית.
על פי סקר שערך בשנת 2000 המרכז הלאומי לחקר דעת קהל (National Opinion Research Center) בקרב בוגרים פעילים מינית שהתנסו ביחסים חד-מיניים במהלך השנה החולפת, ההערכה היא שלסביות בארצות הברית מהוות כ-2.6% מהאוכלוסייה.
סקר בנוגע לזוגות חד-מיניים שנערך בארצות הברית הראה כי בין השנים 2000 ל-2005, מספר האנשים אשר הצהירו כי הם נמצאים במערכת יחסים חד-מינית עלה ב-30% – פי חמישה מהגידול הדמוגרפי במדינה.
המחקר ייחס את הזינוק בנתונים לכך שאנשים חשים בנוח יותר מאשר בעבר להגדיר את עצמם כהומוסקסואלים בפני הממשל הפדרלי.
המחקר העריך את מספר ההומואים והלסביות בארצות הברית בכ-8.8 מיליון, אך לא עשה הפרדה בין נשים וגברים.
ממשלת בריטניה אינה מבקשת מאזרחים להגדיר את העדפותיהם המיניות, והיא מספקת רק הערכה חלקית של 5%–7% מהאוכלוסייה.
בדרך כלל לא נעשית הבחנה בין לסביות להומואים במחקרי מפקד אוכלוסין של משקי בית חד-מיניים כפי שנעשה בארצות הברית, או הערכה של כלל אוכלוסיית הלהט"ב כפי שנעשה על ידי ממשלת בריטניה.
עם זאת, סקרים באוסטרליה תיעדו טווח של הגדרה עצמית של נשים כלסביות או ביסקסואליות אשר נע בין 1.3% לבין 2.2% מכלל האוכלוסייה.
לסביות המיוצגות בספרות, קולנוע וטלוויזיה מעצבות במידה רבה את דעת הקהל העכשווית בנוגע למיניות האישה.
כאשר תיאור של לסביות בתקשורת החל להפוך לנפוץ, הן לעיתים קרובות הוצגו בצורה חד-ממדית וסטריאוטיפית.
מלבד הישגיה של סאפפו בתחום השירה הלסבית, היסטוריונית הספרות ג'נט האוורד פוסטר (Jeannette Howard Foster) מכלילה מסורות מיתולוגיות עתיקות שונות כדוגמאות ללסביוּת בספרות הקלאסית.
סיפורי המיתולוגיה היוונית על גן העדן כללו לעיתים קרובות דמות אישה שמידותיה הטובות ובתוליה טרם הושחתו, אשר שואפת להתנהגות גברית, ואשר נוהות אחריה קבוצת נערות מסוּרות.
פוסטר מביאה את סיפוריהם של דיאנה, ארטמיס, קמילה, קליסטו, איפיס ולאנט כדוגמאות לסיפוריהן של נשים מיתולוגיות אשר הראו מסירות ודבקות יוצאת-דופן האחת בשנייה, או שיצאו נגד תפקידי המגדר המקובלים.
בנוסף, ידועים היוונים כמי שהפיצו את סיפורן של האמזונות – עם מיתי של נשים-לוחמות.
נהוג לראות בכהנת אנ-הדו-אנא ממסופוטמיה (2285–2250 לפנה"ס), אשר הקדישה את חייה לאלה המסופוטמית אִינַנַ, כמשוררת הראשונה בהיסטוריה.
היא החשיבה את עצמה כבת זוגהּ של איננה.
למשך עשר מאות אחרי שקיעתה של האימפריה הרומית (במאה ה-5 לספירה), נעלמה לסביוּת מהספרות.
פוסטר מדגישה את נקודת המבט המחמירה שלפיה חוה – המייצגת את כל הנשים – היא זו שהביאה להידרדרותו של המין האנושי: החטא הקדמון קיבל גוון של חטא התאווה, כשיצר המין הוא המייצג העיקרי של חטאי הגוף, והוא חמור במיוחד בקרב נשים, שכן התפיסה היא שהן אלו אשר יוצרות חיים, כאמהות.
במהלך תקופה זו הייתה בקרב נשים שכיחות גבוהה מאוד של אנאלפביתיות, והן לא עודדו לרכוש מקצועות אינטלקטואליים, כן שגברים היו אלו אשר עיצבו את הרעיונות והתפיסות בנוגע למיניות.
היה עידוד של יחסים פיזיים בין נשים: הגברים לא חשו איום, היות שיחסי מין לסביים היו מקובלים כאשר אין גבר בנמצא, ולא נתפסו כממלאי-מקום או תחליף ראוי ליחסי מין של אישה עם גבר.
במקרה הגרוע ביותר, כאשר אישה נשבתה בקסמיה של אישה אחרת היא הפכה לדמות ספרותית טראגית.
סיפוק מלא מיחסים פיזיים ועל כן רגשיים נחשב היה לבתי אפשרי להשגה ללא פאלוס טבעי.
התערבות של גברים ביחסים בין נשים הייתה נדרשת רק כאשר אחת הנשים התנהגה "כמו גבר", ודרשה את אותן זכויות יתר חברתיות.
במאה ה-19 הפכה לסביוּת כמעט ייחודית לספרות הצרפתית בלבד, בהתבסס על פנטזיות של גברים ורצון לזעזע את ערכי המוסר של הבורגנות.
אונורה דה בלזק בספרו "הנערה עם עיני הזהב" הציג לסביוּת בסיפור על אודות שלושה אנשים החיים בתקופת ההידרדרות המוסרית של פריז.
דה באלזאק עסק בנושא שוב בספרים "הדודנית בט" (La Cousine Bette; 1846) ו"סרפיטה" (Séraphîta).
עבודתו השפיעה על כתיבת הנובלה "העלמה דה מופאן" (Mademoiselle de Maupin) אשר נכתבה על ידי תאופיל גוטייה בשנת 1835, ובה הובא לראשונה תיאור פיזי אשר הפך למזוהה עם הופעה לסבית: גבוהה, רחבת-כתפיים, בעלת ירכיים צרות ונטייה אתלטית.
המשורר שארל בודלר השתמש פעם אחר בתמה של יחסים לסביים בשיריו: Femmes damnées 1, Femmes damnées 2 ו-Lesbos.
כהשתקפות של החברה הצרפתית באותם זמנים ותוך שימוש בתכונות סטנדרטיות של דמויות אחרות, רבות מהדמויות הלסביות בספרות הצרפתית של המאה ה-19 היו זונות או קורטיזנות ("זונות-צמרת"): האנשה של תמותה מוקדמת למידות רעות וסטיות, ומוות אלים עם סוף מוסרי.
הפואמה "כריסטבל" (Christabel; 1816) מאת סמואל טיילור קולרידג' והנובלה "קרמילה" (Carmilla; 1872) מאת שרידן לה פנו ייצגו שתיהן לסביוּת הקשורה למעשי ערפדות.
הבלוק אליס השתמש בדוגמאות מתוך כתביו של באלזאק וכמה משוררים וסופרים צרפתים אחרים על מנת לבנות את בסיס עבודתו בנושא ל"נטיות מיניות הפוכות" אצל נשים.
בהדרגה, החלו נשים להעלות על הכתב את מחשבותיהן על יחסים לסביים וליצור ספרות לסבית נשית.
עד לפרסומו של הרומן "תהום הבדידות", מרבית היצירות המשמעותיות אשר עסקו ביחסים לסביים נכתבו על ידי גברים.
ג'נט האוורד פוסטר מציינת כי נשים היו נתקלות בחשדות אשר הופנו כלפי חייהן הפרטיים אם נעשה שימוש ביחסים חד-מיניים בכותרת היצירה, וכי סופרות אחדות כגון מרגקט פולר, שארלוט שארק ולואיז לבה נהגו לשנות את כינויי הגוף בעבודותיהן הספרותיות לכינויי זכר, או להותיר אותם מעורפלים.
הסופרת הפמיניסטית ז'ורז' סאנד הוצגה כדמות ספרותית בכמה יצירות שנכתבו במאה ה-19: הסופר ומבקר הספרות האיטלקי מריו פרז (Mario Praz) זקף את הפופולריות של יחסים לסביים בספרות לזכותן של הופעותיה של סאנד בפריז של שנות ה-30 של המאה ה-19. סאנד הופיעה גם בכמה סונטות שכתבה אליזבת בארט בראונינג.
הרומן "וִילֵט" (Villette; (1853) מאת הסופרת האנגליה שרלוט ברונטה הביא לתחילתו של ז'אנר חדש: "School story", ז'אנר בעל תמות הומואירוטיות.
במאה ה-20 כתבו הסופרות קתרין מנספילד, ג'יין רול, איימי לוול, גרטרוד שטיין, ה.
(H.D.), ויטה סאקוויל-ווסט, וירג'יניה וולף וגייל וילהלם יצירות פופולריות אשר היו בהן יחסים לסביים או חילופי-מגדר בעלילה המרכזית.
כמה נשים, כמו מרגריט יורסנאר ומרי רנו, כתבו או תרגמו יצירות סיפורת אשר התמקדו בגברים הומוסקסואלים, כגון יצירותיה של קרסון מק'קאלרס (McCullers..
כל השלוש היו מעורבות ביחסים חד-מיניים, אך עיקר יחסי החברות הקרובים שלהן היו עם גברים הומואים.
כאשר ספרי כריכה רכה הפכו לנפוצים, תֵמות לסביות עברו בהדרגה לז'אנר של ספרות זולה.
רבים מהרומנים הללו התאפיינו בהצגה של נשים אומללות או של יחסים אשר הסתיימו בצורה טראגית.
מריאנה מייקר, מהכותבות הבולטות בז'אנר, כתבה מאוחר יותר כי היא נדרשה ליצור סוף מר למערכת היחסים ברומן Spring Fire מכיוון שבהוצאה לאור חששו שהספר יוחרם על ידי הרשויות.
פטרישיה הייסמית' כתבה את Price of Salt בשנת 1951 בסרבהּ להיכנע לתכתיבים הללו, ותחת זאת היא פרסמה את הספר תחת שם עט (קלייר מורגן).
לאחר מהומות סטונוול הפכו תמות לסביות בספרות למגוונות ומורכבות יותר, ואופיין השתנה מאירוטיקה המיועדת לגברים, ליצירות שנכתבו על ידי או עבור לסביות.
מגזינים פמיניסטיים כמו The Furies או "חוכמה זדונית" החליפו את The Ladder האוונגרדי, וכותבות רציניות החלו להציג דמויות ועלילות לסביות.
ריטה מיי בראון כתבה את "סבך הפרי האדום" רומן לסבי-פמיניסטי משנת 1973. המשוררת אודרה לורד התעמתה עם הומופוביה וגזענות ביצירותיה, וצ'רי מורגה הייתה הראשונה אשר הביאה את נקודת המבט ההיספנית לספרות הלסבית.
עדות לשינויים בערכים החברתיים ניתן למצוא ביצירותיה של דורתי אליסון, אשר התמקדה בהתעללות מינית בילדים ובעלילות פרובוקטיביות-במכוון של סאדו-מזוכיזם.
חוסר הנִּראות הציבורית שאפיינה לסביות התפוררה בהדרגה מאז תחילת שנות ה-80, וזאת הודות לכמה ידועניות אשר עוררו ספקולציות ותגובות בתקשורת בנוגע למיניותן וללסביות בכלל.
נברטילובה זירזה את מה שמכנה החוקרת דיאן האמר "מוטרדוּת קבועה" בתקשורת בנושא משיכה מינית.
בשנת 1993 הצטלמו לאנג והדוגמנית סינדי קרופורד למגזין "וניטי פייר" בתמונה שמשמעותה הייתה פרובוקטיבית באותה התקופה: בתמונה נראתה קרופורד מגלחת את פניה של לאנג בעוד זו שְׁכוּבה בנוחות על כסא-ספרים, לובשת חליפת ערב גברית.
על פי האמר, תמונה זו "הפכה לסמל מוּכר בין-לאומי של תופעת האופנה הלסבית (Lesbian Chic)", והביא אותה לתרבות הפופולרית.
שנת 1994 סומנה כשנה שבה צמחה הנִּראות הלסבית: בין השנים 1992 ל-1994, פרסמו המגזינים קוסמופוליטן, ניו יורק, מַדְמוּאָזֶל, ווג, גלאמור וניוזוויק סיפורים רבים על נשים אשר סיפרו על התנסויות לסביות שחווּ.
אף על פי שהומוסקסואליות בקרב נשים הייתה נפוצה בתרבויות רבות במהלך ההיסטוריה, הרי שהתפתחותן של משפחות חד-מיניות בקרב בני-זוג חד-מיניים היא תופעה חדשה יחסית.
בתקופה שלפני שנות ה-70, הרעיון שבני-זוג חד-מיניים בוגרים יכולים למסד קשר זוגי לטווח ארוך היה זר לאנשים רבים.
בסוף שנות ה-90 דיווחו מרבית הלסביות (בין 60% ל-80%) כי הן נמצאות בקשר זוגי ארוך-טווח.
סוציולוגים מייחסים את מספרן הגבוה של לסביות בזוגיות לסוציאליזציה של תפקידי המגדר: נטייתן של נשים להתחייב למערכת יחסים הופכת כפולה בזוגיות של שתי נשים.
שלא כמו במערכות יחסים הטרוסקסואליות, הנוטות לפצל את המטלות על סמך תפקידי מגדר, במערכות יחסים לסביות נעשית חלוקת התפקידים באופן שווה בין שתי הנשים.
נושא המשפחה הפך ליותר ויותר מרכזי בקרב פעילים למען זכויות להט"ב בשנות ה-60 וה-70. סוגיית משמורת על ילדים הייתה בולטת במיוחד, שכן בתי משפט על פי רוב לא אישרו משמורת לאמהות אשר העידו על עצמן כלסביות, אף על פי שהנוהל הכללי פוסק שעל ילדים להיות מועברים לאמהותיהם הביולוגיות.
תוצאות מחקר שערכה בשנת 2009 האקדמיה הלאומית להורות בבריטניה הראו כי ילדיהן של לסביות מצליחים יותר בחייהם מילדים אחרים.
חוקרים בקולג' בירקבק, באוניברסיטת לונדון ובאוניברסיטת קלארק בארצות הברית שהגיעו למסקנות דומות הסבירו את התופעה בכך שזוגות חד-מיניים אינם מביאים לעולם ילדים "בטעות", ולכן תמיד מדובר באנשים שקיבלו החלטה מודעת לגדל ילדים.
ועדה של האקדמיה האמריקנית לרפואת ילדים – ארגון יוקרתי הנחשב לסמכות בנושא חינוך – קבע כבר לפני כמה שנים כי הומוסקסואלים ולסביות הם הורים טובים בדיוק כמו הטרוסקסואלים.
מחקר נוסף שפורסם בשנת 2010 במגזין Pediatrics העלה תוצאות זהות.
הדיון בשאלה האם קיום יחסי מין בין נשים הם הכרח לשם הגדרת נטייה מינית לסבית או זוגיות לסבית טרם הוכרע.
לפי הסקסולוגית הפמיניסטית נעמי מק'קורמיק (Naomi McCormick), מיניותן של נשים הוגדרה על ידי גברים – אלה הכתיבו אמנם כי האינדיקציה לנטייה מינית לסבית היא התנסות מינית עם אישה אחרת, אולם לא קיימת אינדיקציה זהה בהגדרת נשים כהטרוסקסואליות.
מק'קורמיק טוענת כי קשרים נפשיים, רגשיים ואידאולוגים בין נשים הם חשובים ומשמעותיים לא פחות ואף יותר מקשרים מיניים.
עם זאת, במהלך שנות ה-80 התגבשה תנועה משמעותית אשר דחתה את ההתייחסות הא-מינית של הפמיניזם התרבותי ללסביוּת והביאה למחלוקת קשה בין לסביות לתנועה הפמיניסטית – מחלוקת שזכתה לשם "מלחמות הסקס הפמיניסטיות" ואף הביאה לפיצול בקרב התנועה.
הדיון על אודות לסביוּת ומיניות מתרכז לרוב בתופעת תדירות קיומו של מגע מיני, כמשתקף מהמונח "מיתת המיטה הלסבית", שאותו הגתה הסוציולוגית האמריקאית פפר שוורץ (Pepper Schwartz).
שוורץ מצאה כי זוגות לסביות הנמצאות בקשר ארוך טווח דיווחו כי הן מקיימות פחות מגע מיני מזוגות הטרוקסואלים או מזוגות של גברים הומוסקסואלים.
לטענת מבקריה של פפר, הנשים במחקר נשאלו "באיזו תדירות את מקיימת יחסי מין" ללא הגדרת או פירוט המונח "יחסי מין".
כלומר, לא הוחשבו במחקר קרבה גופנית ואינטימיות שהם דפוסים המופיעים תדיר אצל אותם זוגות בתור יחסי מין.
דיונים נוספים על אודות מגדר ונטייה מינית השפיעו על התיוג העצמי והתפיסה העצמית של נשים רבות.
רוב האנשים בחברה המערבית מניחים כי הטרוסקסואליות היא תכונה מולדת אשר קיימת בכל אדם ("הטרונורמטיביות").
כאשר מגיעה אישה להבנה כי המשיכה הרומנטית והמינית שלה היא לנשים אחרות, עלולה הכרה זו ליצור מעין "משבר קיומי"; רבות מהנשים החוֹות משבר כזה מאמצות לעצמן זהות לסבית, ומתגברות על הבניה חברתית של סטריאוטיפים בנוגע להומוסקסואליות על מנת ללמוד כיצד לתפקד בקרב תת-תרבות זו.
לסביות בתרבות המערבית חולקות באופן כללי זהות המקבילה במידה רבה לזהות שמתבססת על אתניות; הן חולקות היסטוריה ותרבות משותפת, וניסיון דומה באפליה אשר הביא לסביות רבות לדחות עקרונות הטרוסקסואליים.
תאורטיקנים של סוציולוגיה מציינים כי על פי רוב התנהגות וזהות אינן חופפות: נשים יכולות לסווג עצמן כהטרוסקסואליות אך לקיים יחסים עם נשים אחרות; לסביות יכולות לקיים יחסים עם גברים; ונשים אשר החשיבו את נטייתן המינית למוחלטת עלולות לגלות כי זו השתנתה במשך הזמן.
מאמר שפורסם בשנת 2001, אשר עסק בהבחנה של לסביות לצורכי לימודי רפואה ומחקרי בריאות, הציע שלסביות משתמשות בשלושה מאפיינים: זהות בלבד, התנהגות מינית בלבד, או שילוב של שתיהן.
יחסי מין לסביים הם יחסים מיניים בין שתי נשים, אך לאו דווקא בין לסביות, שכן נשים רבות אינן מגדירות עצמן כך אלא כנשים המקיימות יחסי מין עם נשים (בדומה להגדרה העצמית של גברים המקיימים יחסי מין עם גברים) או כביסקסואליות.
ככל מערכת יחסים בין-אישית, גם בין נשים כל הבעה פיזית של אינטימיות תלויה בהקשר היחסים ביניהן ביחד עם השפעות חברתיות, תרבותיות ואחרות.
עקב המבנה הפיזיולוגי של נשים, יחסי מין בין נשים נעשים לעיתים ללא חדירה וגינלית, אם בדמות קונילינגוס, החדרת אצבעות או "סיזרינג".
כאשר בנות הזוג מעוניינות בחדירה וגינלית, נעשה בדרך כלל שימוש בצעצוע מין כגון ויברטור או דילדו.
המונח "סטרפ-און" (מאנגלית: "Strap-on") מתאר דילדו המחובר לרתמה המולבשת על המותניים, ובכך הוא מחקה אנטומיה גברית.
בשנת 1953 פרסם אלפרד קינסי את מחקרו "התנהגות מינית בנקבת האדם", שבו נמצא כי 78% מהלסביות הגיעו לאורגזמה ב-60% עד 100% מהתנסויותיהן המיניות במשך חמש שנות היחסים שקדמו למחקר, וזאת בהשוואה ל-55% מהנשים ההטרוסקסואליות.
מכיוון שיחסי מין לסביים נעשים לרוב ללא חדירה, הסיכוי להידבק במחלות מין או מחלות פתוגניות הוא נמוך יחסית, אך עדיין קיים.
נשים המקיימות יחסי מין עם נשים חשופות להידבקות בנגיף הפפילומה האנושי ובמחלת העגבת.
עד לשנת 1995 לא הכיר המרכז לבקרת מחלות ומניעתן ביחסי מין לסביים ככאלה שניתן להידבק בהם בווירוס ה-HIV.
כיום ידוע כי אף על פי שהסיכוי להידבקות הוא מזערי ביותר, ההידבקות עדיין אפשרית.
הווירוס יכול להיות מועבר על ידי נוזלי גוף שונים כגון דם, נוזל וגינלי, רוק וחלב אם.
בנוסף, ניתן להידבק בווירוס דרך שימוש באביזרי מין אשר לא עברו חיטוי.
הומואים ולסביות בישראל אינם נתונים לאיום מצד החוק, ולא חל עליהם איסור לחיות את חייהם, לקשור קשרים רומנטיים, לקיים יחסי-מין או להביע חיבה בפומבי.
בנוסף, החוק בישראל מספק הגנות מפני אפליה על רקע נטייה מינית.
עם זאת, הם אינם זוכים לשוויון זכויות בחיי המשפחה, הזוגיות, ובסוגיות אימוץ והבאת ילדים לעולם, אם כי בתחום זה חל שינוי ניכר בשנים האחרונות בעיקר על בסיס תקדימים משפטיים.
פסיקת בתי המשפט בישראל מכירה דה פקטו בזוגות חד-מיניים – בעיקר במסגרת מוסד ה"ידועים בציבור", שהסדיר בעבר רק את ענייניהם של זוגות הטרוסקסואלים שלא נישאו באופן רשמי.
מוסד זה מעניק לזוגות חד-מיניים מעמד טוב יותר מהמקובל במדינות רבות, לרבות בעולם המערבי.
אף על פי כן, מעמדם החוקי של ההומוסקסואלים בישראל מוסדר רק באופן חלקי; בנושאים כגון דיני ירושה, אימוץ, אזרחות, ביטוח לאומי, משכנתאות, מיסוי מקרקעין ועוד, אין בחקיקה התייחסות לזוגות חד-מיניים, ועקב כך נדרשת פנייה לבתי משפט במקרים רבים.
בשנת 1996 הגישה האגודה לזכויות האזרח בישראל עתירה לבג"ץ בשם טל ירוס-חקק, נגד הכללים של משרד הבריאות בנוגע לטיפולי הפריה.
הכללים קבעו כי רווקה המבקשת לקבל תרומת זרע או הפריה חוץ-גופית תצטרך לקבל חוות דעת פסיכיאטרית ודו"ח של עובדת סוציאלית.
הכללים וההנחיות של משרד הבריאות הפלו את טל ירוס-חקק, החיה עם בת זוגה ד"ר אביטל ירוס-חקק מאז 1989, בכך שהתייחסו אליה כאל רווקה שאינה חיה בחיי זוגיות.
בלחץ שופטי בג"ץ ביטל משרד הבריאות את הכללים וההנחיות המפלים.
משרד הבריאות אף הנחה את כל המרכזים הרפואיים של טיפולי פוריות כי אין לתת יחס שונה לנשים לא-נשואות.
ביחס לאימוץ פסק בג"ץ בשנת 2000 כי בהיעדר ראיה סותרת, משרד הפנים חייב להכיר בתהליך אימוץ חוקי שנעשה מחוץ לישראל ולרשום את הילד במרשם התושבים בישראל תחת שתי אמהות: ביולוגית ומאמצת.
ב-12 בפברואר 2006 אימצו באופן חוקי טל ואביטל ירוס-חקק זו את ילדיה הביולוגיים של זו, ובכך הפכו לזוג החד-מיני הראשון בישראל שהותר לו לעשות זאת.
בעקבות מאבקן של ד"ר טל וד"ר אביטל ירוס-חקק להכרה בהורותן המשותפת על ילדיהן, קבע בית המשפט העליון בפסק דין ירוס-חקק נגד היועץ המשפטי לממשלה כי חוק אימוץ ילדים מאפשר אימוץ בתוך המשפחה החד-מינית.
במהלך הדיון המשפטי, שארך כשמונה שנים, קבע בית המשפט לענייני משפחה ברמת גן בשנת 1999 כי ניתן להעניק צו אפוטרופוסות לאם הלא-ביולוגית במשפחה לסבית.
החוק מעניק הכרה חלקית לקשר שבין האם הלא-ביולוגית לילדים שילדה בת-זוגהּ.
בנוסף, נקבע שאין כל מניעה חוקית לאשר לבני זוג חד-מיניים או לאחד מהם לאמץ ילד שאינו ילדו של אחד מבני הזוג, וזאת בנסיבות שבהן נשקלת בקשה לאימוץ על ידי הורה יחיד, ובכפוף לשיקולי טובת הילד המאומץ כמקובל.
מאז פס"ד ירוס-חקק התקבלו במשרד הרווחה כ-80 פניות דומות ל"אימוץ הדדי" בתוך המשפחה, וב-25 מההליכים שהסתיימו אכן ניתן צו אימוץ.
חה"כ מרשה פרידמן, שיצאה מהארון רק לאחר סיום כהונתה בכנסת, נחשבת לנציגת הקהילה הראשונה בכנסת, בהיבחרה לכנסת השמינית שהושבעה ב-1974. בשנות ה-90 החלו לסביות והומואים מחוץ לארון להתמודד גם בבחירות מקומיות.
מיכל עדן הייתה הלסבית הראשונה שנבחרה למועצת העיר תל אביב, וכיום מכהנת הטניסאית ציפי אובזילר כחברת מועצת העיר גבעתיים.
הידועניות הלסביות המוכרות ביותר בישראל הן הזמרות קורין אלאל, אשר יצאה מהארון בשנת 2001, ויהודית רביץ, אשר עשתה כן בשנת 2009. וזמרת העשור שרית חדד שיצאה מהארון בתקופת הקורונה עם בת זוגה הזמרת והיוצרת תמר יהלומי.
סולנית להקת "המכשפות" ענבל פרלמוטר, אשר נהרגה בשנת 1997, נחשבת עד היום לאייקון לסבי רב-השפעה.
זמרות לסביות נוספות המוּכרות בציבור הרחב הן רונה קינן, שרון בן-עזר (אליוט), יעל דקלבאום ושורטי.
בקרב קהילת הלהט"ב בישראל מתקיים דיון ער בדבר הייצוג התקשורתי של לסביות בישראל והטענה העיקרית היא שייצוג זה לוקה בחסר, במיוחד בהשוואה לזה של גברים הומואים.
המבקרים את טענה זו גורסים כי האשמה בכך תלויה בנשות-ציבור לסביות ישראליות אשר אינן יוצאות מהארון ובכך מדירות ניראות לסבית שיכולה הייתה לשפר את דעת הקהל בנושא זכויות להט"ב בישראל.
בשנת 1968 ייסד אמיר שרון את מועדון הלילה הראשון להומואים ולסביות, בדירה פרטית ברחוב יורדי הסירה בתל אביב.
בישראל קיים היום פאב אחד בלבד המיועד אך ורק לקהל של לסביות, והוא "ברווז" הנמצא ברחוב המחוגה בשכונת פלורנטין.
הוא נפתח לאחר סגירת קודמו – "בית השואבה" שבסמטת בית השואבה, סמוך לרחוב אלנבי שבתל אביב.
הפאב היה גלגולו של הבר הוותיק "מינרווה", שהוקם על ידי גלית בן שמחון ודליה שלף בשנת 1993 ונסגר ב-2008, והיה בעל אוריינטציה זהה.
בשנת 2008 יזמו המפיקות ענת ניר ודנה זיו ערב קולנוע לסבי ישראלי בשם "לסבית קטלנית".
הערב הפך לאירוע חד-שנתי המציג מדי שנה סרטי קולנוע וסרטים קצרים שנוצרו על ידי במאיות לסביות ישראליות, המתמקדים בזהות, אהבה, פוליטיקה, מגדר, יחסים ותרבות לסבית.
בשנת 2009 אף יצא DVD המכיל את מקבצי הסרטים, בהוצאת האוזן השלישית.
מיניות לסבית הועלתה לראשונה כנושא בכנס על מיניות האישה שנערך בקיבוץ גזר בשנת 1976. שנה לאחר מכן הוקם ארגון אל"ף (ארגון לסבי פמיניסטי) בכנס פמיניסטי ראשון מסוגו אשר נערך בבאר שבע.
הארגון קל"ף (קהילה לסבית פמיניסטית) הוקם בשנת 1987. כיום פועלים בישראל שני ארגונים המגדירים עצמם "לסביים" ומיועדים ללסביות (ולא לכלל אוכלוסיית הלהט"ב), אולם ארגונים נוספים המגדירים עצמם "פמיניסטיים" נותנים גם הם מענה לאוכלוסייה הלסבית:
בת קול – ארגון לסביות דתיות המקיים מסגרת של תמיכה וערבות הדדית לנשים המבקשות לשלב בין שני חלקים בזהותן העצמית והחברתית – היותן לסביות מחד והיותן דתיות מאידך.
אסוואת – קבוצת נשים לסביות ערביות ששמה לה למטרה "להתארגן כדי ליצור מקום בטוח ומכיל בשבילן בתוך החברה הערבית-הפלסטינית, וכדי להעלות את המודעות לנושאים של זהות מינית והומוסקסואליות בחברה זו".
בשלה – ארגון למען לסביות מבוגרות מגילאי 45 ומעלה.
הוקם ב-2007 על ידי ד"ר רותי ליטוין.
מטרת הארגון לתת מענה לצרכים המשתנים של לסביות בשלבי חייהן המתקדמים ולהוות סביבה המהווה מקום למעורבות הדדית למפגשים חברתיים ולמרחב השתייכות משמעותי.
הספר העברי הראשון שעסק בלסביות ובהומואים, "הדווקאים", יצא לאור בישראל בשנת 1960 ופורסם תחת שם העט שר"ב, שמשמעו שרה רינה בן מנחם.
שנה לאחר מכן פורסם תחת אותו השם הרומן הלסבי העברי הראשון, "הצלע".
כיום קיימת בישראל ספרות לסביות מגוונת.
החל מספרים המיועדים לבנות-נוער, כגון "נעמת לי מאד" של עמי גדליה המספר על נערה אשר מתוודעת לזהותה המינית, ועד ספרי עיון כמו "מעבר למיניות" מאת יאיר קדר, עמל זיו ואורן קנר המאגד מאמרים בתחום הלימודים ההומו-לסביים והתאוריה הקווירית.
הסיפורת מגוונת גם היא, והספרים העברים הבולטים בעלי תמה לסבית הם "תאנים, אהובתי" מאת דנה ג.
גיבורת הנובלות הבלשיות "גוזל" ו"פולשת" מאת ארנה קזין היא אורניתולוגית לסבית.
לֵס היא סוג של קרקע, שהרכבה הוא ממשקעי טין (סילט) בעיקר ומיחסים שווים של חרסית וחול המחוברים באופן רופף באמצעות סידן פחמתי (CaCO3), חומר אורגני, תחמוצות ברזל ומינרלים נוספים.
צבעה הוא צהוב עד חום בהיר.
אדמות הלס מכסות כ-10% משטח כדור הארץ ועוביין הממוצע מגיע לכמה עשרות מטרים, כמו כן, לרוב לא ניתן למצוא קרקע לס מְרוּבֶּדֶת.
אדמת הלס מאפיינת את שוליהם של מדבריות רבים בעולם.
מרבצי לס נפוצים בין קווי הרוחב 20° - 50° צפון, סין וארצות הברית מהוות את מרבצי הלס הגדולים ביותר.
מקור השם בגרמנית (Löss או Löß) ובאלמאנית lösch – חופשי, כפי שנקראה הקרקע בפי איכרים ובנאים לאורך עמק הריין.
משקע הלס הוא הומוגני ונקבובי, ומכיל גרגרי קוורץ, פלדספר ועוד מינרלים.
בנוסף, קרקע הלס נוצרת מהשקעה של חומר דק המכילה שחק של סלעי גיר וקירטון.
מאחר שאין סלע אחד המכיל את כל מרכיבי הלס, המסקנה המתבקשת היא שהוא נוצר כתוצאה מבליית כמה סוגי סלעים.
קרקע הלס מצטברת בעיקר בערוצים ובכיסי קרקע בהשקעה השניונית של אבק.
על כן, היא נאטמת בקלות ובצורה זו מגבירה את הנגר העילי והשיטפונות באזורים המדבריים, היוצרים ערוצונים ונוף של ביתרונות, ובמקומות אלו מתפתח הצומח.
לכן אנו מבינים כי היא פורייה וטובה מאוד לגידולים חקלאיים.
בנוסף היא קרקע עשירה במינרלים, חומרים אורגניים ואוורירית ולכן היא מנקזת טוב את המים וקל לחרוש ולנטוע בה צמחים.
כמו כן, שחיקת הקרקע איטית מאוד והיא נשארת פורייה למשך זמן רב.
ההרכב הכימי הממוצע של הלס הוא 61% צורן דו-חמצני (SiO2), 12% אלומינה ותחמוצת ברזל (Al2O3+Fe2O3), 25% סידן פחמתי (CaCO3), 1.4% אשלגן חד-חמצני (K2O) ו-0.7% חומר אורגני.
שחיקה קרחונית - הובלה של חומר המכיל טין, חרסית ושחק דק של סלעי גיר וקירטון.
ההובלה נעשית על ידי זרם מים שיטפוני ומי שלגים שנמסו משלב זרימת המים מהקרחונים עד השלב בו הזרימה נעצרת.
כלומר, עד השלב בו המים מגיעים אל הטרמינל היבשתי.
בנקודה זו מתחיל תהליך האידוי וחלחול המים, נוצר מצב של היווצרות חרסית וטין, ומשלב זה הם חשופים לתנועה של רוח אשר תוביל אותם אל גדות הנהר, ושם הגרגרים יערמו.
שחיקה רוחית - הובלת שחק סלעים על ידי הרוח, אשר מהווים את המרכיב העיקרי של הקרקע.
תופעה זו נראית לעיתים כענני אבק.
קרקע הלס בארץ ישראל עשירה במלחים.
רוב קרקעות הלס בארץ ישראל נמצאות בדרום, ומדלדלות ככל שעולים צפונה ומערבה.
הכמות הכללית המשוערת של האבק הרוחי (איאולי) שנכנס לישראל, משוערת כ־100-250 מ"מ למטר מעוקב בשנה.
האופי והעוצמה של הסדימנטים הרוחיים משתנים בהדרגה ככל שפונים מדרום לצפון.
חומר גס גרגר (240 מיקרון) הוא הראשון לשקוע, בקרבת מקור האבק, מדבר סהרה וחולות סיני.
ככל שמצפינים גודל הגרגר יורד (190 מיקרו מטר), כאשר הגבול הצפוני של אדמת הלס, הוא נחל שקמה.
מקורות קרקעת הלס בישראל והשקעתם
ההשערה הרווחת למקורות הלס היא כתוצאה של השקעה איאולית מאסיבית.
מקורות חולות אלו הם ממדבר סהרה וחולות סיני.
נראה שכמות האבק פוחתת ככל שמתרחקים מהמקור כיוון שבדרום פוגשים רבדים עבים של משקע איאולי דק זה (בסביבות רוחמה מגיעה ל 12–15 מטר).
בפלשת הצפונית הרבדים האלה הולכים ונעשים דקים יותר ויותר עד שלבסוף בשרון אין רבדים אבקיים או חרסיתיים הנוצרים והסחף האיאולי המועט מתערבב על-פי הרוב רק עם החול שלמטה בתהליך של יצירת החמרה רק ברכסי החול.
העוצמה של רובדי החרסית והטין משתנה גם כן בהדרגה ממזרח למערב.
במזרח הרבדים הנזכרים עבים יחסית כיוון שהסחף האיאולי יכול היה לשקוע באזור במשך תקופה ממושכת.
ואילו במערב תקופת השקיעה קצרה יותר והרבדים דקים יחסית.{{הערה|Onn Crouvi a b
הלס הוא בית גידול המאופיין בצמחייה נמוכה ושיחים נמוכים.
לרוב נראה בית הגידול כמו שדה לא מעובד, פתוח וריק מצמחים ובעלי-חיים.
אך הוא מהווה בית גידול למינים רבים הנמצאים בסכנת הכחדה.
האזורים של קרקעות לס מהווים בתי גידול שונים של בעלי חיים וצמחים יותר מסוגי קרקע אחרים, ויש בעלי חיים וצמחים שהם אנדמיים ללס.
חצרים הוא מוקד חשוב של מישורי הלס בארץ, והוא מהווה בית גידול הנמצא בסכנת הכחדה.
הוא מהווה מערכת טבעית וייחודית, שמכילה בתוכה מינים ייחודיים.
ביניהם מינים "אדומים" כמו ירבוע גדול, שנונית באר שבע וקטה חדת הזנב, זאת משום שקרקע הלס רכה, ובכך מאפשרת חפירת מנהרות ומרחבים תת-קרקעיים בקלות יחסית.
בנוסף, מצויה החוברה המדברית (עוף דוגר קרקע), שמרבית אוכלוסייתה בישראל נמצאת בחודשי הקיץ באזור חצרים בישראל.
גם הכלניות בארץ גדלות לא פעם על אדמות לס.
הן גדלות בחורף ובעיקר על גבעות כורכר מכוסות לס בשמורת בתרונות רוחמה המערבית.
דרומית משם נמצאים מישורי הלס של מערב הנגב, שנוצרים בהם ערוצי נחלים קטנים בחורף היוצרים "מכתשים" מקומיים שמכוסים בכלניות בחורף, וכן בדבורניות ובשיחי השמשון.
לֶסָאת' (מערבית لسعة "לַסְעַה" - עוקץ) או υ בעקרב, הוא כוכב שנמצא במרחק של כ-576 שנות אור ממערכת השמש בקבוצת הכוכבים עקרב.
הכוכב נמצא בקצה "הזנב" של העקרב ומייצג את העוקץ שלו.
כחצי מעלה ממנו נמצא הכוכב הבהיר שאולה.
לסאת' הוא תת-ענק כחול מסוג ספקטרלי B2 IV, מסתו כ-11.4 מסות שמש ורדיוסו כ-6.6 רדיוסי שמש.
בניגוד לכוכבים אחרים מסוגו שמראים אי יציבות ועוצמת הארתם משתנה, בהירותו של לסאת' יציבה.
לנר ולבשמים הוא פיוט החתום באקרוסטיכון המיועד למוצאי שבת, שנכתב על ידי הרב סעדיה בן יוסף, מיהודי תימן במאה ה-17.
הפיוט בנוי משישה בתים כנגד ששת ימי המעשה, הפיוט פותח במצוות ההבדלה הכוללת נר בשמים וכוס יין (יבנ"ה), בפיוט מורגש מצוקת המשורר הסובל מ'יגון' 'כאב' ו'מחסור', ומתפלל לשבוע טוב.
פיוט זה נפוץ בעיקר בקרב קהילות עדות המזרח, ויהודי תימן נוהגים לשוררו לפני או אחרי ההבדלה.
לפיוט זה לחנים שונים בהם הלחן המפורסם של אביהו מדינה המושר במקאם נהוונד.
לחן זה זכה לגרסאות כיסוי של זמרים שונים כמו אורי שבח, ציון גולן ועוד.
לסבופוביה הוא מונח ממדעי החברה המתאר פחד, רתיעה, דעה קדומה, בוז וסלידה מלסביות כפרטים, זוגות או כקבוצה.
המונח הוא הלחם של המלים לסבית ופוביה, בדומה למונח הומופוביה, לסבופוביה אינה חרדה קלינית.
אמונה זו מסווגת כהטרונורמטיביות המניחה לרוב כי הטרוסקסואליות היא הנטייה המינית הטבעית והנורמטיבית היחידה.
לסביות נתקלות ביחס עוין לא רק מהטרוסקסואלים, אלא לעיתים גם מהומוסקסואלים, ביסקסואלים, נשים ולסביות.
לסבופוביה באה לידי ביטוי לעיתים בגילויי אלימות ואף רצח.
בימי הביניים נשים שנחשדו כלסביות לעיתים אף הועלו על המוקד.
בציד מכשפות במהלך המאה ה-15 נטייה לסבית היוותה הוכחה כביכול להיותה של האישה מכשפה.
מקרה רצח שעורר הדים בימינו הוא הרצח והאונס המתקן של הכדורגלנית הדרום אפריקאית אודי סמליין אשר אירע ביוהנסבורג ב-28 באפריל 2008.
לס הוא רומן קומי-סאטירי מאת הסופר האמריקאי אנדרו שון גריר שפורסם לראשונה בשנת 2017. עלילת הספר עוקבת אחרי ארתור לס, סופר הומוסקסואל המתקרב לגיל 50, כשהוא מטייל ברחבי העולם, במסע יחסי ציבור לקידום ספרו החדש.
הספר עוסק במספר נושאים, כגון מערכת יחסים להט"בית, הזדקנות ומסעות.
גריר החל לכתוב את הספר כ"רומן רציני מאוד", אך מצא כי "הדרך היחידה לכתוב על [להיות הומו והזדקנות] היא להפוך אותו לסיפור מצחיק, ומצאתי כי על ידי צחוק מעצמי, יכולתי למעשה להתקרב לרגש אמיתי - קרוב יותר למה שרציתי בספרי הרציניים יותר".
הספר זכה בפרס פוליצר לשנת 2018. בדיווח על הזכייה בפרס, סוכנות הידיעות AP כתבה בטעות כי שמו של הרומן הוא "Fearless", ולא "Less".
הספר נכנס אל רשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס, זכה בפרס הספרות של צפון קליפורניה, והיה מועמד לפרס למדא לספרות.
לנשום הוא סרט דרמה ביוגרפי משנת 2017 בבימויו של אנדי סירקיס, בבכורתו כבמאי, על בסיס תסריט של ויליאם ניקולסון.
בסרט מככבים אנדרו גארפילד, קלייר פוי, יו בונוויל, טום הולנדר, אדוארד ספלירס ודין צ'ארלס צ'פמן.
הסרט מספר את סיפורו של רובין קוונדיש , אשר היה משותק מהצוואר מטה כתוצאה ממחלת הפוליו מגיל 28.
הבכורה העולמית של הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-11 בספטמבר 2017. הוא יצא בארצות הברית ב-13 באוקטובר 2017, ובבריטניה ב-27 באוקטובר 2017.
בשנת 1958 בקניה, רובין קבנדיש חלה בפוליו, זמן לא רב לאחר שפגש והתחתן עם אשתו דיאנה.
הוא נהיה משותק מהצוואר מטה ולא היה מסוגל לנשום ללא סיוע מכונת הנשמה, וניתנו לו רק שלושה חודשים לחיות.
בתחילה הוא מדוכא, ומסרב לראות את אשתו או את בנו הצעיר, ג'ונתן, ומבקש להיות מנותק מהמכונה.
אך דיאנה לא מוותרת עליו, ואט-אט, מצב רוחו משתפר.
דיאנה משוכנעת שהיא יכולה לטפל בו בעצמה, ומציעה להעביר את רובין לביתם, עם מכונת ההנשמה.
למרות ההתנגדויות החריפות של מנהל בית החולים ד"ר אנטוויסטל (המספר לדיאנה שהוא ימות תוך שתי דקות אם המכונה תפסיק לפעול) ובסיועם של כמה רופאים ואחיות אחרים, רובין מובא הביתה ופוגש את בנו.
כשהוא רואה את ג'ונתן דוחף עגלה, עולה בדעתו של רובין הרעיון לסדר כיסה גלגלים עם מכונת הנשמה מובנית, אשר תאפשר לו תנועה, ובעזרת חברו טדי הול הם בונים כיסא כזה.
וכך, רובין מסוגל לצאת מהבית בפעם הראשונה.
לאחר מכן, הם גם מסדרים טנדר מיוחד המכיל את הכיסא, והמשפחה מתחילה להרחיק עוד יותר, ואפילו מטיסים את הטנדר לחופשה בספרד.
טדי עושה שיפורים שונים לעיצוב שלו לאורך זמן, ובסופו של דבר רובין חובר לד"ר קלמנט איטקן כדי לייצר כיסאות נוספים, כדי לסייע לחולים אחרים.
לאחר ביקור בבית חולים גרמני המוכר כאותוריטה מובילה בטיפול בחולי פוליו, בו רובין רואה את התנאים בהם החולים כלואים, הוא מופיע בכנס ומפציר ברופאים שם לטפל בחולים שלהם בצורה אנושית יותר, וזוכה לתשואות רמות.
רובין חוזר לבית החולים המקורי בו טופל, ובו ד"ר אנטוויסל הצהיר שהוא "נותן לחולים תקוות שווא" ו"משחק בחייהם", ומביא עמו עוד כיסאות של טדי, ושאר החולים במחלקה עוזבים יחד איתו.
שנים רבות לאחר מכן, רובין מתחיל לחוות דימום חמור בשל התקופה הממושכת שלו על מכונת ההנשמה, ומחליט שהגיע הזמן להפסיק את המאמצים להארכת חייו.
הוא דן בהחלטתו עם ד"ר אייטקן, שמייעץ לו שדיאנה וג'ונתן אינם יכולים להיות מעורבים.
הוא עורך מסיבת פרידה עם חבריו הרבים.
זמן מה לאחר מכן, הוא מורה למשפחתו לעזוב ולחזור הבייתה בשעה מדויקת.
ג'ונתן, עכשיו בשנות העשרים לחייו, ודיאנה, רואים את אייטקן נוסע משם ונכנסים אל הבית.
רובין, דועך, מבטא את אהבתו לשניהם, ומת, לאחר ששינה את חייהם של רבים אחרים כמותו.
אנדרו גרפילד - רובין קוונדיש, בעלה האוהב של דיאנה ואביו של ג'ונתן.
מתואר כ"נאה, מבריק והרפתקני", הוא אדם עם כל חייו לפניו כשהוא "משותק באכזריות על ידי פוליו" בגיל 28. על אף שנתנו לו רק שלושה חודשים לחיות כשהוא חלה, הוא הופך לאחד משורדי הפוליו עם החיים הארוכים ביותר בבריטניה.
קלייר פוי - דיאנה קוונדיש, אשתו האוהבת של רובין, אחותם של בלוגס ודייוויד ואמו של ג'ונתן.
דין צ'ארלס צ'פמן - ג'ונתן קוונדיש , בנם של רובין ודיאנה.
טום הולנדר - בלוגס ודייוויד בלקר (אחיה התאומים של דיאנה קוונדיש לבית בלקר).
יו בונוויל - טדי הול , ממציא ופרופסור מאוניברסיטת אוקספורד שעזר לקונדיש לפתח כיסא גלגלים עם מכונת הנשמה מובנית כדי לשחרר את קוונדיש מהריתוק למיטתו.
בן לויד-יוז - ד"ר דון מקווין
אד ספירס - קולין קמפבל
סטיבן אודונל - הארי טניסון
מירנדה רייסון - מרי דוני
סטיבן מנגן - ד"ר קלמנט אייטקן
ג'ונתן הייד - ד"ר אנטוויסל
עמית שאה - ד"ר ח'אן
דיאנה ריג - ליידי נוויל, פילנתרופית שממנת את הכיסאות של טדי
בנם של רובין ודיאנה קוונדיש, ג'ונתן קוונדיש, שמנהל את חברת ההפקות אימג'ינריום הפקות עם הבמאי אנדי סירקיס, הזמין את הסופר ויליאם ניקולסון לכתוב את התסריט, והוא אחד המפיקים של הסרט.
הוא אמר בריאיון לעיתון "איבנינג סטנדרד" שבהפקת הסרט, הוא רצה ללכוד את "להקת התמהונים הנמרצים" שהכיר בילדותו.
הסרט הוא הראשון שביים אנדי סירקיס, המוכר יותר כשחקן בסרטי פעולה ופנטזיה, כמו כוכב הקופים ושר הטבעות.
הוא אמר, "אני יודע שזה לא הסרט שציפו ממני...
ובאמת לא היה אמור להיות הסרט הראשון שלי".
אך ההזדמנות עלתה, והוא ניצל אותה.
בספטמבר 2016, רכש חברת את Bleecker Street את זכויות ההפצה בארצות הברית.
בחודש פברואר 2017, רכשה STX Entertainment את זכויות הפצה בבריטניה.
בכורת הסרט התקיימה בבטורונטו פסטיבל הסרטים הבינלאומי ב-11 בספטמבר 2017. הוא הוקרן גם בגאלה של ערב פתיחה בפסטיבל הסרטים בלונדון.
הוא יצא בבתי הקולנוע בארצות הברית ב-13 באוקטובר 2017, ובבריטניה ב-27 באוקטובר 2017.
לנראוטיד (בלועזית: lanreotide) הוא החומר הפעיל בתרופה סומטולין (somatuline) המשמשת לטיפול באקרומגליה, ובתסמינים הנגרמים על ידי גידולים נוירואנדוקריניים, בעיקר, תסמונת קרצינואידית.
לנראוטיד הוא אוקטפפטיד, אנלוג של סומטוסטטין, בעל פעילות ארוכת טווח, בדומה לאוקטראוטיד.
לנראוטיד (כלנראוטיד אצטט) מיוצר על ידי חברת איפסן, ומשווק בשם המסחרי סומטולין, והוא אושר למכירה בארצות הברית על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) ב-30 באוגוסט 2007. התרופה זמינה במספר מדינות, כולל בריטניה, אוסטרליה וקנדה.
לנראוטיד הוא אנלוג סינתטי של סומטוסטטין, הורמון מעכב, הנמצא בגוף באופן טבעי, אשר חוסם את שחרורם של מספר הורמונים אחרים, בכללם, הורמון גדילה, הורמון מגרה בלוטת התריס (TSH) אינסולין וגלוקגון.
לנראוטיד נקשר לאותם קולטנים כמו סומטוסטטין, אם כי עם זיקה גבוהה יותר לקולטנים פריפריים, ועם פעילות דומה.
עם זאת, בעוד סומטוסטטין מתפרק במהירות בגוף (בתוך דקות), הוא בעל זמן מחצית חיים, ארוך הרבה יותר, ומייצר השפעות הרבה יותר ממושכות.
לנראוטיד משמש לטיפול באקרומגליה, עקב גידולים המפרישים הורמון גדילה בבלוטת יותרת המוח (היפופיזה) או שאינם בבלוטה, לטיפול בתסמינים הנגרמים על ידי גידולים נוירואנדוקריניים, בעיקר גידולים קרצינואידים וויפומות.
בארצות הברית ובקנדה, לנראוטיד מותווה לטיפול באקרומגליה בלבד.
בבריטניה, לנראוטיד מותווה אף לטיפול של אדנומה טירוטרופית, גידול נדיר של בלוטת יותרת המוח, אשר מפריש TSH.
לנראוטיד הראה גם פעילות נגד גידולים שאינם אנדוקריניים, ויחד עם אנלוגים אחרים של סומטוסטטין הוא נחקר כתרופה אפשרית נוגדת-גידול כללית.
בדצמבר 2014 אישר מינהל המזון והתרופות האמריקאי את לנראוטיד לטיפול בחולים עם גידולים נוירואנדוקריניים גסטרואנטרופנקריאטיים, שעברו דיפרנציאציה בצורה מתונה או טובה, בלתי ניתנים לכריתה, מתקדמים מקומית או גרורתיים (GEP-NETs).
לנראוטיד משמש לטיפול במחלת כבד פוליציסטית.
כמו כן, הודגם כי לנראוטיד מפחית את נפח הכבד ב־264 מ"ל, בממוצע.
תופעות הלוואי העיקריות של טיפול עם לנראוטיד, הן כאב קל עד מתון באתר ההזרקה והפרעות במערכת העיכול, כגון שלשולים, בחילות והקאות.
מקרים בודדים של היווצרות אבן המרה נקשרו עם השימוש בלנראוטיד, במיוחד על פני תקופות זמן ארוכות.
התרופה נכללת בסל הבריאות בהגדרות הבאות:
הטיפול בתרופה סומוטולין אוטוג'ל יינתן לטיפול בחולה הסובל מאחד מהבאים:
גידולים נוירואנדוקרינים (במיוחד גידולים קרצינואידים)
יינתן לטיפול בחולה הסובל מאחד מאלה:
אדנומה תירוטרופית ראשונית כהכנה או כטיפול משלים לניתוח ו/או הקרנות או כאשר ניתוח או הקרנות אינם מתאימים
לנתיבות ישראל הוא קורפוס מאמרי הגות אמונה ומחשבה יהודית בנושאים שונים אותם כתב הרב צבי יהודה הכהן קוק המאוגדים בשני כרכים.
את המאמרים ליקט הרב בעצמו, ולכן הספר נחשב לספר מפתח בהכרת והבנת תורת הרב צבי יהודה.
בכסלו ה'תשכ"ז (1967) הדפיס הרב צבי יהודה קובץ מאמרים שכתב במהלך חייו בהוצאת מנורה.
אביו, הרב אברהם יצחק קוק, הורה לו שנים לפני כן לפרסם את מאמריו בקובץ אחד.
הוא בחר לקרוא לקובץ "לנתיבות ישראל".
לאחר כ-12 שנים הוציא הרצי"ה בשנת ה'תשל"ט את חלק ב' של הספר.
הספרים נדפסו שנית במהדורה המקורית בשנת ה'תשנ"ז בירושלים, בחלוקה מחדש ל-3 כרכים, כאשר הכרך השני חולק לשניים.
בשנת ה'תשס"ב, 20 שנה לאחר פטירת הרצי"ה, יצאו הספרים במהדורה חדשה בהוצאת "מאבני המקום" שע"י ישיבת בית אל בראשות הרב זלמן ברוך מלמד, מתלמידי הרצי"ה.
ההוצאה, בראשות הראל כהן, עברה מחדש על המאמרים גם במקום פרסומם המקורי, ותיקנה שגיאות על פי כתבי יד והתייעצות עם מכירי תורת הרצי"ה.
בנוסף המאמרים נוקדו ומוספרו לפי סדר פרסומם.
הכרך הראשון מכיל את עיקרי תורתו האמונית של הרצי"ה ונערכו על ידו לפי סדר כתיבתם הכרונולוגי.
בכרך זה 54 מאמרים העוסקים בעיקר בנושאי ארץ ישראל, הגאולה, ומהותו של הדור.
כרך זה יצא באחרית ימיו של הרצי"ה והוא שונה מהכרך הראשון.
בכרך הראשון הרצי"ה ביצע עבודת עריכה אחידה ויסודית בעוד שהכרך השני היה מסודר פחות.
רבים מהפערים בין הכרכים נערכו מחדש בהוצאה המחודשת של מאבני המקום.
הכרך השני לא נערך לפי סדר כרונולוגי של כתיבת המאמרים, אלא מחולק ל-4 שערים לפי נושאים: אישים, בירורי הלכה, מאמרים, בהלכות ציבור, סך הכל 115 מאמרים.
לסלי אספין הבן היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1971 – 1993 ומזכיר ההגנה של ארצות הברית תחת ממשלו של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון מ-21 בינואר 1993 ועד 3 בפברואר 1994. בקונגרס יצא לאספין שם של אינטלקטואל שהחזיק בעמדת הביניים בשאלות שנויות במחלוקת.
הוא תמך בממשלו של הנשיא רונלד רייגן בנוגע לטילי ה-MX ובנוגע לסיוע לקונטראס בניקרגואה, אך התנגד לפרויקט המפציץ B-2 ספיריט וליוזמת ההגנה האסטרטגית ("מלחמת הכוכבים").
הוא השתתף באופן משמעותי בשכנוע חברי בית הנבחרים לתמוך בהחלטה שהתקבלה בינואר 1991 התומכת בשימוש בכוח על ידי הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש כנגד עיראק, לאחר שזו פלשה לכווית.
כמזכיר ההגנה הוא התמודד עם מכלול של שאלות חברתיות כמו תפקידיהם של להט"בים לובשי המדים ושל נשים בתפקידים קרביים.
הוא התמודד עם החלטות חשובות בנוגע לשימוש בכוח צבאי בסומליה, בבוסניה ובהאיטי.
הוא הציע לבצע קיצוצי תקציב ולארגן מחדש את הכוחות כחלק מהצמצום שלהם לאחר תום המלחמה הקרה.
מותם של חיילים אמריקאים בסומליה בשל כשל בתכנון הסיוע הצבאי שם הובילה להתפטרותו מתפקידו.
אספין נולד במילווקי שבמדינת ויסקונסין.
את לימודיו בבית הספר התיכון הוא סיים בבית הספר שרווד.
את התואר הראשון שלו הוא למד באוניברסיטת ייל, שם הוא היה חבר באחוות "זטה פסי" וב-1960 סיים את לימודיו בהיסטוריה בדרגת הצטיינות "בכבוד רב ביותר" (summa cum laude).
ב-1962 סיים אספין את לימודי התואר השני בכלכלה באוניברסיטת אוקספורד וב-1966 את לימודי הדוקטורט בכלכלה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
אספין הכיר את אשתו, מורין שיי בסייגון במהלך מלחמת וייטנאם.
מורין, בוגרת אוניברסיטת הולינס, עבדה עבור חברת מחקר שראיינה פעילים שערקו משורות הוייטקונג והשניים הכירו במקרה.
לאחר סיום הפרויקט בו הועסקה, עברה מורין לוויסקונסין, שם היא עבדה במערכת הבחירות הבלתי מוצלחת של אספין לתפקיד מזכיר האוצר של המדינה ב-1968. השניים התארסו באוקטובר אותה שנה ובינואר 1969 נערכה חתונתם בעיר הולדתה של מורין, הילסדייל, ניו יורק.
הזוג התגרש ב-1979 ולא נולדו להם ילדים.
אספין שימש לתקופה קצרה ב-1960 כחבר בצוותו של הסנאטור ויליאם פרוקסמייר.
כקצין בצבא ארצות הברית בין השנים 1966 – 1968 הוא שירת כמנתח מערכות בפנטגון בתקופת כהונתו של מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה.
לפני בחירתו כנציג המפלגה הדמוקרטית לקונגרס ב-1970 היה אספין פעיל בפוליטיקה של ויסקונסין ולימד כלכלה באוניברסיטת מרקט במילווקי.
אספין התמודד על מושב בבית הנבחרים ב-1970 כמי שהתנגד למלחמת וייטנאם.
בבחירות המוקדמות במפלגה הדמוקרטית הוא התמודד מול דאג לה פולט שזכה לתמיכת המפלגה.
בספירת הקולות הראשונה הוא הפסיד בכמה עשרות קולות ובתחילה סירב לשלם מכיסו עבור האגרה לספירה חוזרת.
היה זה רק לאחר שעלה בידי מנהל הקמפיין שלו במחוז קנושה, אדווין מ.
אנדרסן, לאסוף תמיכה כספית ממספר רב של תומכים, הוא הגיש בקשה לספירה חוזרת שלאחריה התברר שהוא זכה במרוץ, גם כן בהפרש של כמה עשרות קולות.
בבחירות הכלליות הוא הביס את מי שכיהן עד אז כנציג בבית הנבחרים, הנרי שדברג.
אספין נבחר כנציג המפלגה הדמוקרטית לקונגרס ה-92 ולכל 11 הקונגרסים שנבחרו לאחר מכן וכיהן מה-3 בינואר 1971 ועד להתפטרותו ב-20 בינואר 1993. את הקריירה שלו בבית הנבחרים הוא החל כאאוטסיידר, אך יצא לו שם של מי שגילה עניין והתמחה בסוגיות ביטחון.
לפני ובמהלך כהונתו בבית הנבחרים הוא התנגד למעורבותה של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
בשנותיו הראשונות בקונגרס הוא פרסם לעיתים קרובות הודעות לתקשורת על ליקויים שהוא גילה בכוחות המזוינים.
ב-1973 הוא מתח ביקורת על חיל האוויר על תוכנית לרכישת 200 גורי כלבי ביגל שמיתרי הקול שלהם נחתכו ונעשו בהם ניסויים בגזים רעילים.
לאחר שאספין פתח במערכה פרסומית על התוכנית של חיל האוויר, נשלחו מכתבים נזעמים מהציבור למחלקת ההגנה, שעלו במספרם על מכתבים שנשלחו למחלקה על כל נושא אחר.
במרץ 1974 אמר אספין לקהל שהתאסף באוניברסיטת בראון, כולל הגנרל לעתיד וסלי קלארק וארבעה קדטים של האקדמיה הצבאית של ארצות הברית: "אתם, הקצין הצעיר, והקדטים שיושבים כאן, לעולם לא תראו אותנו מעורבים במערכות צבאיות מעבר לים, למדנו את הלקח".
ב-1985, כאשר אספין היה יושב ראש ועדת הכוחות המזוינים של בית הנבחרים, הוא זכה להכרה כסמכות ביטחונית מובילה.
כהונתו כיושב ראש הוועדה הובילה למחלוקות בין כמה מחברי הבית מטעם המפלגה הדמוקרטית, במיוחד בשל העובדה שהוא תמך בצעדי המדיניות של ממשל רייגן בנוגע לטילי ה-MX ובנוגע לסיוע לקונטראס בניקרגואה.
אף על פי שהוא הושעה באופן זמני מתפקידו על ידי עמיתיו למפלגה בינואר 1987, שרד אספין את המשבר וחזר לתפקידו שלושה שבועות מאוחר יותר.
בינואר 1991 הוא הסתכסך שוב עם רבים מנציגי המפלגה כאשר הוא פרסם מסמך התומך בכוונות של ממשל בוש להפעיל כוח צבאי לשחרור כווית מידי העיראקים.
התממשות תחזיתו המדויקת שארצות הברית תוכל לזכות בניצחון צבאי מהיר עם אבדות מועטות תרמה רבות למוניטין שלו כמומחה בענייני צבא.
אספין שימש כיועץ לביל קלינטון במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1992. בשל חוסר הניסיון של קלינטון בתחום הביטחון, מינויו של מומחה בולט ומוערך בתחום זה לתפקיד מזכיר ההגנה, נראה כמהלך מתבקש.
בשל מעמדו המכובד בבית הנבחרים, דעותיו של אספין בסוגיות ביטחון היו ידועות היטב.
הוא היה ספקן בנוגע ליוזמת ההגנה האסטרטגית ("מלחמת הכוכבים") והעדיף לצמצם את סדר הכוחות של צי ארצות הברית, ואת היקף הנוכחות הצבאית האמריקאית באירופה וכן צמצום נוסף בסדר הכוחות הצבאיים בכלל.
עמדותיו אלו, לצד ההערכה שאספין יפעל לקיצוץ משמעותי בתקציב ההגנה, הדאיגו את ראשי הכוחות המזוינים.
ראשי התעשיות הצבאיות שיבחו את כוונותיו של אספין, שכן הוא העדיף לקיים בסיס תעשייתי צבאי בר-קיימא.
אף על פי שתהליך אישור מינויו כמזכיר ההגנה בסנאט היה רצוף בשאלות רבות, הוא זכה לאישור מינויו בקלות רבה.
על פי הנחות אלו ועל רקע סיום המלחמה הקרה, נראה היה ברור שפנטגון נכנס לתקופה של שינוי מעמיק אפשרי.
אספין נראה כאיש הנכון לנהל את השינוי הזה.
כפי שהתברר, אספין ניצב בפני קשיים כבר מההתחלה.
מחלת לב קשה אילצה אותו להתאשפז בבית חולים למספר ימים בפברואר 1993, בקושי חודש לאחר שנכנס לתפקידו.
חודש לאחר מכן הוא שב לבית החולים לצורך השתלת קוצב לב.
גם כך, היה עליו להתמודד עם השאלה הטעונה של שירות הלהט"בים בכוחות המזוינים, מחלוקת שהשאיר לו קודמו בתפקיד, דיק צ'ייני.
סוגיה זו הפכה למרכזית במערכת הבחירות של 1992, כאשר קלינטון הבטיח לשים קץ לאפליה כנגד הלהט"בים.
במהלך הדיון על אישור מינויו ציין אספין שהוא ינקוט בצעדים בסוגיה זו באופן מידי, ועם כניסתו לתפקיד הוא הציג לנשיא קלינטון תוכנית לדיון בקונגרס ובמטות המשולבים והציג לוח זמנים להוצאת פקודה שתתייחס לנושא.
תוכנית זו עוררה מחאה רחבה בכל חלקי הקשת הפוליטית בנוגע לסוגיה זו.
מדיניות פשרה זו, שעליה הוחלט לאחר דיון ציבורי קשה ומפלג, לא השביעה באופן מלא את רצונותיהם של אף אחד מהצדדים.
סוגיה חברתית נוספת שהיה על אספין להתמודד אתה, הייתה שאלת שירותן של נשים בתפקידים קרביים.
(הייתה זו תגובה להמלצות שהוגשו על ידי ועדת אד הוק בראשותה של עוזרת מזכיר הצי לעניינים כוח אדם ועתודה, ברברה ס.
פופ, שמונתה בעקבות שערורייה שבמסגרתה הואשמו מאה טייסים של הצי ושל חיל הנחתים בתקיפה מינית של 83 נשים ושבעה גברים במלון הילטון בלאס וגאס).
בינתיים, מונתה שילה וידנל לתפקיד מזכירת חיל האוויר של ארצות הברית, האישה הראשונה שעמדה בראש אחת מהמחלקות האחראיות על זרועות הכוחות המזוינים.
גלגולו של תקציב ההגנה לשנת הכספים 1994, החל מ-1 באוקטובר 1993, הייתה משימתו הגדולה ביותר של אספין.
תהליך אישור התקציב הוכח כמורכב יותר מהרגיל, וזאת בשל הבטחת הבחירות של הנשיא קלינטון לצמצם את תקציב מחלקת ההגנה והוראתו של אספין מיד לאחר שנכנס לתפקידו לערוך "סקירה מקפת" ("bottom-up review") של מבנה הכוחות המזוינים.
תום המלחמה הקרה וכתוצאה מכך ההזדמנות לקצץ בתקציב ההגנה היוו הצדקה להערכה מחדש של האמצעים שהסקירה המקפת המליצה עליהם.
קבוצת היגוי מטעם הפנטגון בראשותו של תת-מזכיר ההגנה לרכש ולטכנולוגיה, ג'ון דויטש, ושכלל גם נציגים מלשכת מזכיר ההגנה, מהמטות המשולבים ומהזרועות השונות, ניהלה את הסקירה.
בשל האיום ההולך וגובר של העימותים האזוריים, ביקש אספין שתהיה יכולת חזקה לקיים מבצעים צבאיים מוגבלים, כולל משימות שמירת שלום, ושתתקיים "נוכחות של תקופת שלום של הכוחות המזוינים של ארצות הברית ברחבי העולם".
דוח הסקירה המקפת, שאספין פרסם אותו בספטמבר 1993, לקח בחשבון את עיצוב האסטרטגיה, את מבנה הכוחות, את תהליכי המודרניזציה של מערכות הנשק, ואת תשתיות ההגנה.
הדוח התווה תוכנית למבנה כוחות מוקטן, אך עדיין בעל יכולות להילחם ולנצח בו-זמנית בשני עימותים אזוריים ראשיים.
הכוחות המזוינים היו אמורים לכלול 10 דיוויזיות סדירות, 11 קבוצות קרב של נושאות מטוסים, 45 עד 55 צוללות תקיפה וכ-345 ספינות, 5 בריגדות של חיל הנחתים ו-13 כנפות קרב סדירות ו-7 כנפות מילואים של חיל האוויר.
הדוח גם קרא להוסיף ציוד בכמות קבועה מראש של רכבת אווירית או ספינות תובלה, תחמושת משופרת לאמצעי לחימה נגד טנקים ותחמושת מונחית מדויקת ולשפר את מוכנותן של הבריגדות הקרביות של המשמר הלאומי.
מסקנות הסקירה המקפת השפיעו על תהליך הכנתו של תקציב ההגנה של שנת הכספים 1994, אף על פי שעבודה מדוקדקת על התקציב החלה כבר עם כניסתו של אספין לתפקיד.
במרץ 1993 הצעת התקציב לשנת 1994 שהיקפה עמד על 263.4 מיליארד דולר, כ-12 מיליארד דולר פחות בהשוואה לתקציב שקדם לו, ושיקף קיצוצים בזרועות הכוחות המזוינים שהיו זהים לאלו שבהמשך נכללו בסקירה המקפת.
מנקודת מבטם של כמה ממותחי הביקורת על ההוצאה הביטחונית הגבוהה, תוכניתו התקציבית של אספין הייתה שונה רק במעט מזו שהוביל ממשל בוש.
בסתיו 1993 החל אספין לומר לבית הלבן שתקציב ההגנה החמש-שנתי, ששיקף את תוצאות הסקירה המקפת, יגיע ליותר מטריליון דולר על פי תחזית ממשל קלינטון.
בדצמבר אותה שנה הוא דיבר על גירעון צפוי שלא יפחת מ-50 מיליארד דולר, תוצאה של ההערכות הבלתי מדויקות של האינפלציה, העלייה בהוצאות הביטחוניות והקושי לחשב את שאר הוצאות מחלקת ההגנה, כולל משימות שמירת שלום.
גודל הכוח הנחוץ לפעולה בשתי זירות מלחמה אזוריות במקביל תרם לגרעון הצפוי בתקציב.
יותר מכך, אספין העדיף את השימוש בכוחות המזוינים בעימותים אזוריים, בניגוד לדעותיהם של מקבלי החלטות אחרים, כולל הגנרל קולין פאוול, יושב ראש המטות המשולבים.
סיום כהונתו של אספין כמזכיר ההגנה בראשית 1994 הותירה ליורשו בתפקיד לקבל שורה של החלטות נוספות בנוגע לתקציב ההגנה.
תקציב ההגנה הסופי לשנת 1994 עמד על קצת פחות מ-252 מיליארד דולר.
כמו קודמיו, קרלוצ'י וצ'ייני, התמודד אספין עם הסוגיה המתמשכת של סגירת הבסיסים, שאף השפיעה על תקציב ההגנה.
במרץ 1993 הוא פרסם תוכנית לסגירת 31 מתקנים צבאיים גדולים נוספים והקטנת או איחוד 134 מתקנים נוספים, מהלך שעל פי התחזיות אמור היה לחסוך יותר מ-3 מיליארד דולר לשנה החל משנת 2000. ועדה חדשה לסגירה והתאמה מחדש של בסיסים אישרה את ההצעה, שנכנסה לתוקף כאשר הקונגרס קיבל אותה כעסקת חבילה.
הקיצוצים השפיעו גם על יוזמת ההגנה האסטרטגית ("מלחמת הכוכבים").
במאי 1993 הכריז אספין על "תום עידן מלחמות הכוכבים", בהסבירו שהתפרקות ברית המועצות חרצה את גורלה של היוזמה.
הוא שינה את שמה של היוזמה מ"ארגון יוזמת ההגנה האסטרטגית" (Strategic Defense Initiative Organization) ל"ארגון טילי ההגנה הבליסטיים" (Ballistic Missile Defense Organization – BMDO) ומיסד את סדרי העדיפויות שלה כאמצעי הגנה זירתי ולאומי באמצעות טילים ובאמצעות טכנולוגיות קשורות.
ההכפפה שבוצעה על ידי אספין של ארגון זה לתת-מזכיר ההגנה לרכש וטכנולוגיות הצביעה על הורדת חשיבותה של התוכנית.
בעודו מחפש פתרונות לסוגיות המורכבות של התקציב ובניין הכוח, מצא אספין את עצמו מתמודד עם בעיות אזוריות קשות ועימותים שדרשו קבלת החלטות ונקיטת פעולות.
בנאט"ו הוא דחף את התוכנית "שותפות לשלום" (Partnership for Peace) במימון ארצות הברית לשיתוף חברות הברית ומדינות לא חברות בפעילויות צבאיות, כולל תרגילי אימון, שיתוף בציוד, חיפוש והצלה, מאבק בטרור, מאבק בזיהומים סביבתיים, ומשימות שמירת שלום.
בפגישה שהתקיימה בבריסל בדצמבר 1993, הסכימו שרי ההגנה של נאט"ו לשקול בעתיד לקבל לברית מדינות לא-חברות שהשתתפו בתוכנית.
נשיא רוסיה, בוריס ילצין, הזהיר שהניסיונות לצרף מדינות מזרח אירופאיות לנאט"ו יהוו איום על האינטרסים האסטרטגיים של ארצו ויעמידו בסכנה את התקוות לפיוס של מדינות הגוש המזרחי לשעבר עם המערב.
ילצין טען שהגדלתה של ברית נאט"ו תעורר מחדש את הדאגות הישנות של רוסיה בנוגע לכיתורה ועלולה להחליש את הרפורמה הדמוקרטית.
חוסר היציבות בהאיטי, שם הודח הנשיא הנבחר ז'אן-ברטראן אריסטיד ממשרתו על ידי הצבא בספטמבר 1991, הציב בעיה אזורית נוספת.