tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם נישאו אולם נפרדו לאחר כשלוש שנים.
גדעוני שבה לברלין בסוף שנות העשרים ועבדה במשרדו של האדריכל המודרניסט ליאו נכטליכט.
בד בבד עבדה באופן עצמאי בעיצוב פנים.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עזבה גדעוני את ברלין ועלתה לארץ ישראל המנדטורית, שהומלצה לה כיעד הגירה ראוי בשל היותה בתנופת בנייה, עם ביקוש רב לבעלי מקצוע בתחום, ובפרט בעלי רקע מקצועי מודרניסטי, כמוה.
היא החליטה לעלות למרות שלא היו לה מכרים בארץ שיעזרו לה להתאקלם, והתיישבה בתל אביב.
עם הגיעה שמעה אודות ההכנות האינטנסיביות הנערכות לקראת יריד המזרח בחצי האי הירקוני, פנתה למשרד התכנון של היריד, ולאחר שהציגה תוכנית לדוגמה לביתן אחד, התקבלה.
גדעוני תכננה ביריד את ביתן הלאומים השני, הביתן השוודי, קפה גלינה (בשותפות עם משרד אוורבוך-שא"ג), ביתן פיק"א וביתן ויצו.
עבודתה ביריד פורסמה בכתבי עת מקצועיים בארץ ובעולם וזכתה לשבחים.
בזכות הצלחותיה המרשימות ובעקבות היכרותה במהלך העבודה על ביתן ויצו עם הדסה סמואל, יושבת ראש הארגון, הוזמנה על ידה להשתתף ב-1935 בתחרות לתכנון בית הספר לחקלאות ומשק בית בנחלת יצחק, וזכתה בה.
היא פתחה בתל אביב משרד אדריכלות יחד עם המהנדס אליעזר (לזר) צייזלר, והם עבדו יחד עד הגירתה לניו יורק ב-1938. שופטי התחרות היו הדסה סמואל, יושבת ראש ויצו פלשתינה,מהנדס הבניין רייזר, ראש המחלקה נטכנית של הסוכנות היהודית ואדריכל יוחנן רטנר, ראש המחלקה לאדריכלות בטכניון.
בית הספר שנבנה ב-1936 היה מבנה מודרניסטי בצורת "ר", עם עירוב שימושים: חדרי לימוד, משרדי מנהלה ומגורים.
חדרי המגורים בקומה העליונה הוקפו מרפסות פתוחות.
הבניין תוכנן ונבנה באיכות גבוהה, הן מקצועית והן פונקציונלית, החצר הפנימית נועדה לגינה שימושית (ולא לנוי בלבד), והוא אופיין כמבנה מודרניסטי באמצעות קומת העמודים הקלילה והדגשים האופקיים ברצועת החלונות ובמרפסות.
מועצת הפועלות בשיתוף ליגת נשים למען ישראל הזמינו את גדעוני להשתתף בתחרות לתכנון בית החלוצות ברחוב המלך ג'ורג' בתל אביב, שנועד לספק מגורים בעיר לנשים בודדות - עולות חדשות ופועלות עירוניות.
תוכניות הבניין פורסמו כחלק מפרסומי הביתן הארץ-ישראלי בתערוכה העולמית של פריז (1937).
בשנת 1936 גדעוני תכננה שלושה בנייני דירות בתל אביב - ברחוב בן-גוריון 87, בז'בוטינסקי 5 ובריינס 12 - ומבנהמגורים במשק הפועלות עיינות.
ב-1937 זכתה בתחרות לתכנון בית הורים ברמות השבים, אך הפרויקט לא נבנה.
ב-1938 החליטה לעזוב את הארץ בעקבות אי היציבות הפוליטית והביטחונית בתקופת המרד הערבי הגדול.
היא עברה לניו יורק, שם עבדה תחילה במשרדו של נורמן בל גדס בו השתתפה בתכנון ביתן ג'נרל מוטורס "פיוצ'רמה", בתערוכה העולמית של ניו יורק (1939).
בהמשך עבדה במשרד "מאייר וויטלסיי" וכמעצבת פנים בחברת "פלהיימר ווגנר".
מ-1945 עד פרישתה לגמלאות ב-1967 הועסקה כמעצבת פרויקטים במשרד האדריכלים קאהן וג'ייקובס, השתתפה בתכנון בנין חברת ביטוח בבוסטון, תחנת כוח בקונטיקט וגורדי שחקים בפארק אווניו 445 ו-700 וברודוויי 1407 במנהטן.
ב-1943 התחתנה עם אלכסיס ל.
באותה שנה התקבלה כחברה במכון האמריקאי לאדריכלות (AIA).
ב-1960 היא הייתה אחת מ-260 נשים ב-AIA (מתוך 13,000 חברים) ורק אחת מתוך 12 העובדות בניו יורק.ב-1944 הייתה בין עורכי מגזין האדריכלות TASK.
ב-1947 הוצגה ספרייה שתכננה במגזין The architectural forum.
באותה שנה הייתה חלק מקבוצה נבחרת של אדריכלים שהתבקשו להציג פתרונות מתקדמים לבנייה מתועשת.
לאחר פרישתה ב-1967 עברה להתגורר עם בעלה בווושינגטון הבירה.
ב-1977 הוצגו עבודותיה בתערוכה נודדת בשם "נשים באדריכלות אמריקאית: היבטים היסטוריים ועכשוויים", שיזמה ספריית ויטני לעיצוב.
באפריל 1978 היא נפטרה בגיל 77 בביתה בווושינגטון הבירה.
קפה גלינה, בשותפות עם ג'ניה אוורבוך ושלמה גינזבורג, יריד המזרח 1934, תל אביב (נהרס).
ביתן שוודיה, יריד המזרח 1934, תל אביב (נהרס).
ביתן פיק"א (החברה להתיישבות היהודים בארץ ישראל), יריד המזרח 1934 (נהרס).
ביתן ויצו, יריד המזרח 1934, תל אביב (נהרס).
בית החלוצות, קינג ג'ורג' 37 תל אביב, 1936. כיום בבעלות נעמ"ת (בניין לשימור).
בית דירות ברחוב ריינס 12, תל אביב, 1936 (בניין לשימור ג', שופץ ונוספה לו קומה זהה בשנת 2006).
בית דירות ברחוב ז'בוטינסקי 5 פינת ויתקין 2, תל אביב, 1936.
בית דירות בשדרות בן-גוריון 87, תל אביב, 1936 (נהרס).
בית ויצו, מטבח הדרכה, מועדון נשים ומשרדי ויצו.
בית ספר למשק בית וחקלאות.
רחוב יגאל אלון 153-149 (לשעבר רחוב גיבורי ישראל 101), שכונת נחלת יצחק, תל אביב, 1936. זכייה בתחרות למוזמנים (נהרס).
בית מגורים במשק הפועלות עיינות (ליד נס ציונה), 1936 (שוּנה).
הרחבה ושיפוץ המוסד לאם ולילד.
תחרות לתכנון בית אבות ברמות השבים, 1937. זכייה בתחרות למוזמנים שבה השתתפה גם לוטה כהן (לא נבנה).
ביתן ג'נרל מוטורס "פיוצ'רמה", התערוכה העולמית של ניו יורק (1939)
ספריית מחקר ואולם תצוגה בבניין הוועד הפאן-אמריקאי לדמוקרטיה, רחוב 26, ניו יורק.
חנות הכלבו הכט ושות', באלסטון, וירג'יניה
אליזבת "אלזה" יוהאנה מרתה מון זון-רתל הייתה ציירת וזמרת גרמנייה, פעילה ברבע האחרון של המאה ה-19.
אליזבת יוהאנה מרתה מריה רתל נולדה ב-14 במרץ 1853 ברומא, איטליה למשפחה יהודית גרמנית מהמעמד הגבוה.
אמה הייתה מארי אליזבת הנרייטה פיליפינה גרהל ואביה היה צייר ההיסטוריה, אלפרד רתל.
היא הייתה צאצאית מצד אמהּ ממשפחת אופנהיים האצילית, סבהּ הגדול היה הבנקאי מרטין וילהלם אופנהיים.
סבהּ מצד אמהּ היה צייר הדיוקנאות והמיניאטורות אוגוסט גרהל (גר').
זון-רטל גודלה על ידי אמה וסבה וסבתה מצד אמה בווילה רוזה (בדרזדן) בגלל בעיות בריאות הנפש של אביה.
בשנת 1873 התחתנה עם הצייר קרל רודולף זון בכנסיית לושוויץ בדרזדן.
לאחר הנישואין היא עברה לדיסלדורף, שם התגוררה משפחת בעלה.
בין השנים 1860 ו-1900, היא אימצה את מקצוע השירה מכיוון שהם היו זקוקים להכנסה רבה יותר, וכתוצאה מכך היא התקבלה בברכה לחברה הגבוהה בדיסלדורף ולעיתים קרובות הייתה מופיעה בסלונים ובמפגשים חברתיים אחרים.
ב־8 בפברואר 1875 ילדה זון-רתל את בנה הבכור, אלפרד זון-רתל.
שלושת הבנים הפכו לציירים ובתה התחתנה עם הצייר ורנר הייזר.
בשנת 1928 כתבה זון-רטל את זיכרונותיה, שלימים נערכה ופורסמו כספר בשנת 2016.
זון-רתל נפטרה ב־22 בינואר 1933 בביתה בדיסלדורף, כמה ימים לפני שאדולף היטלר תפס את השלטון.
היא נקברה בבית העלמין נורדפרידהוף בדיסלדורף.
אלזה סקיאפארלי (באיטלקית: Elsa Schiaperelli; 10 בספטמבר 1890 – 13 בנובמבר 1973) הייתה מעצבת אופנה איטלקייה.
היא נחשבת לאחת מהדמויות הבולטות ביותר בתחום האופנה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, לצד המתחרה הגדולה ביותר שלה, מעצבת האופנה קוקו שאנל.
בעבודתה היא הושפעה רבות מזרם הסוריאליזם באומנות ואף שיתפה פעולה עם הציירים הסוריאליסטיים סלבדור דאלי וז'אן קוקטו.
מבין לקוחותיה נמנות היורשת דייזי פלווז והשחקנית היהודייה מיי וסט.
סקיאפארלי לא הסתגלה לשינויים שקרו בתחום האופנה לאחר מלחמת העולם השנייה, ובית הקוטור שלה נסגר בשנת 1954.
אלזה לואיזה מריה סקיאפארלי נולדה בפלאצו קורסיני שברומא לאמה, מריה לואיזה, שהייתה אריסטוקרטית נפוליטנית ולאביה, סלסטינו סקיאפארלי, שהיה אקדמאי מדופלם בעל תחומי עניין רבים.
בלימודיו התמקד אביה בעולם האסלאמי ובתקופת ימי הביניים, היה מומחה בשפה הסנסקריט, והיה אוצר של כתבי יד מתקופת ימי הביניים.
הוא גם כיהן כדיקן אוניברסיטת רומא, שם, מאוחר יותר, למדה אלזה פילוסופיה.
דודה היה האסטרונום ג'ובאני סקיאפארלי ובצעירותה לעיתים הייתה מצטרפת אליו בחקר השמיים.
בן דודו של אביה, ארנסטו סקיאפארלי, היה אגיפטולוג ידוע שגילה את קבר נפרתרי וכיהן כדירקטור המוזיאון המצרי שבטורינו.
הידע התרבותי הנרחב של בני משפחתה ולמדנותם הציתו את דמיונה של סקיאפארלי בצעירותה והביאו להתפעלותה מתרבויות עתיקות ומפולחניהן הדתיים.
כל אלו נתנו לה השראה לכתיבת סדרת פואמות בשם ארתוסה, המבוססת על מיתוס אַרֶתוּסָה, אחת מההספרידות במיתולוגיה היוונית.
תוכן הפואמות האלו הדאיג את הוריה השמרניים והם החליטו לשלוח אותה ללמוד בפנימייה בשווייץ, בתקווה למתן את דמיונה הפרוע.
שם החליטה סקיאפארלי למרוד בסמכות הפנימייה ובחוקיה הקפדניים באמצעות שביתת רעב, מה שהכריח את הוריה להחזיר אותה לביתם.
סקיאפארלי לא הייתה מרוצה מאורח חייה בבית הוריה ועל אף שהיה נוח ומעודן, היא ראתה בו מבודד ולא מספק.
תשוקתה להרפתקנות ולראיית עולם הנחו אותה לחפש הזדמנות לשינוי, וזו הגיעה בצורת הצעת עבודה בבית יתומים באנגליה הכפרית.
למרות זאת, גילתה סקיאפארלי שהמשרה אינה הולמת ונאלצה לתכנן את חזרתה לפריז שכן לא הסכימה להודות בכישלונה על ידי חזרה לבית משפתחה.
סקיאפארלי ברחה ללונדון כדי להתחמק מנישואין לאיש רוסי עשיר שהיה מחזר עקבי שלה ושהתחבב על הוריה, על אף שלה לא היה עניין בו.
שם, בעקבות משיכתה לכל הקשור בנפש וברוחניות, נכחה סקיאפארלי בהרצה על תיאוסופיה שניתנה על ידי ווילם דה וונדט.
דה וונדט היה נוכל כריזמטי בעל שמות וכינויים רבים, ביניהם ווילהלם פרדריך וונדט דה קרלור.
הוא טען שניחן ביכולות על-טבעיות, שהוא בעל מספר תעודות אקדמאיות ובנוסף הצליח להציג עצמו כבלש, פסיכולוג קרימינולוגי, רופא ומרצה.
בעת תפקידו הקצר במופע וודוויל אף התייחס לעצמו כ-"הרופא המפורסם ד"ר ו.
סקיאפארלי נמשכה מיד לשרלטן הכריזמטי והזוג התארס יום אחד בלבד לאחר היכרותם בהרצאתו.
זמן קצר לאחר מכן הם התחתנו בלונדון ב-21 ביולי 1914, כשהיא בת עשרים ושלוש והוא בן שלושים.
דה קרלור ניסה להתפרנס על ידי האדרת שמו ויכולותיו העל-טבעיות שטען שבבעלותו, אך בפועל הזוג חי בעיקר מנדוניה ומקצבה שקיבל מהוריה העשירים של סקיאפארלי.
סקיאפארלי עצמה סייעה לבעלה במזימותיו ועזרה לקדמן, עד שבשנת 1915 הם נאלצו לעזוב את אנגליה לאחר שבעלה גורש מהמדינה עקב הרשעתו בעיסוק בניבוי עתידות, דבר שהיה אז בלתי חוקי.
כתצאה מכך, הם החלו לחיות כנוודים בין פריז, קאן, ניס ומונטה קרלו, עד שלבסוף עזבו לאמריקה באביב של שנת 1916.
הזוג עבר להתגורר בניו יורק, תחילה במלון בשכונת גריניץ' וילג', ואז בדירה בצד המערבי של הסנטרל פארק.
בנוסף, דה קרלור גם שכר משרדים כדי להכיל את "לשכתו לפסיכולוגיה" החדשה, בתקווה להתעשר ולהתפרסם מעשייתו העל-טבעית וייעוציו.
בכל העת הזו סקיאפארלי שימשה כעוזרת האישית שלו וביצעה עבודות פקידותיות, הכל כדי לזכות בתשומת לב, בפרסום ובתהילה.
במקביל, דה קרלור היה תחת מעקב חשאי של לשכת החקירות הפדרלית, גם בגלל עיסוקיו המפוקפקים, אך בעיקר בגלל החשד שבסתר הזדהה ותמך בצד הגרמני, בזמן מלחמת העולם הראשונה.
עד שנת 1917 הוא כבר היה מוכר לממשלה כתומך בולשביזם וקומוניסט פוטנציאלי, בין היתר בגלל היכרותו עם עיתונאים כמו ג'ון ריד.
בניסיון לחמוק מהחקירה המתמדת הזוג נטש את ניו יורק והעתיק את מגוריו לעיר בוסטון ב-1918, שם המשיכו השניים בעסקיהם כרגיל.
דה קרלור שלא היה זהיר בשיחותיו עם חוקר מהבולשת הפדרלית, הודה בתמיכתו הנלהבת במהפכה הרוסית ואף הודה בקשריו עם אנרכיסט ידוע לשמצה.
זאת בעוד שסקיאפארלי הפלילה עצמה בכך שחשפה שלימדה איטלקים מהחלק הצפוני של בוסטון, את אמונת הבולשביזם והודתה שיש לה הידע להרכיב מטעני נפץ.
האישומים נגד שני בני הזוג הוסרו מכיוון שסמכויות החוק הניחו שהודאות כאלו, שניתנו באופן כה חופשי ופזיז, הן יותר עדות לרדיפת פרסום וראווה מאשר עדות לאנשים המהווים סיכון ממשי לחברה.
מיד לאחר הולדת בתם, מריה לואיזה איבון ראדה, או בכינויה "גוגו", ב-15 ביוני 1920, עזב דה קרלור את סקיאפארלי שנשארה לבד לטפל בבתם התינוקת.
כשהתבגרה, ככל שגוגו שאלה את אמה על אביה שנעדר מחייה, אמה ענתה שהוא מת.
סקיאפארלי לא עשתה אף מאמץ לחפש את בעלה או להחזירו ואף לא הייתה מעוניינת לקבל ממנו תשלומי מזונות לה ולבתה.
עוד בשנת 1921, כשגוגו הייתה בת שמונה עשר חודשים בלבד, היא אובחנה עם מחלת הפוליו, שהיוותה קושי ארוך טווח ומקור לחץ מתמיד לסקיאפארלי ולבתה.
שנים מאוחר יותר, גוגו תיארה כיצד היא זוכרת שבילתה את ראשית חייה בגבס ועל קביים, ושבאותה תקופה גם אמה נעדרה במידה רבה מחייה.
מהחשש שדה קרלור ינסה להשיג משמורת על גוגו, סקיאפארלי שינתה את שם משפתחה של בתה לזה שלה- סקיאפארלי, טרם חזרתן לצרפת בשנת 1922.
סקיאפארלי נשענה על תמיכתה הנפשית של חברתה הקרובה גבריאל "גאבי" בופה-פיקבייה, אשתו של הצייר מזרם הסוריאליזם והדאדא, פרנסיס פיקבייה, שפגשה לראשונה על ספינה במעברה אל ארצות הברית עוד ב-1916. לאחר נטישתו של דה קרלור, סקיאפארלי חזרה לניו יורק בשאיפה להתחיל מחדש בחסות העיר התוססת תרבותית.
משיכתה לכל הרוחני והנפשי הובילה להיווצרות זיקה לאומנות של תנועות הדאדא והסוריאליזם, וחברותה עם גאבי פיקבייה ביססה את כניסתה למעגל היצירתי שמנה בין היתר את האמנים מאן ריי, מרסל דושאן, אלפרד סטיגליץ ואדוארד סטייכן.
למרות שעדיין נחשבה לנשואה, לסקיאפארלי היה מאהב, זמר האופרה מריו לאורנטי, אך רומנם נקטע כאשר לאורנטי נפטר לפתע ממחלה ב-1922. במקביל, גם לדה קרלור היו לכאורה מספר מאהבות, ביניהן הרקדנית איזדורה דאנקן.
סקיאפארלי ודה קרלור לבסוף התגרשו במרץ של שנת 1924 וב-1928 דה קרלור נרצח במקסיקו בנסיבות שמעולם לא התבררו עד הסוף.
שתי נכדותיה של סקיאפרלי, מנישואי בתה למנהל הספנות רוברט ל'ברנזון, היו הדוגמנית מריסה ברנסון והצלמת ברי ברנזון.
שתי האחיות הופיעו בקביעות בווג בתחילת שנות השבעים.
ברי הייתה נשואה לשחקן אנתוני פרקינס, ולהם נולדו לה שני ילדים - השחקן עוז פרקינס והמוזיקאי אלביס פרקינס.
בשנת 2014, מריסה שיתפה פעולה עם אובר דה ז'יבנשי להוצאת הספר "אלבומה הפרטי של אלזה סקיאפרלי" שהדפיס מחדש צילומים מהארכיונים האישיים של סבתה.
ב-1954 הוציאה סקיאפארלי את ספרה האוטוביוגרפי "חיים מפתיעים" לאור.
את חייה המאוחרים העבירה בין דירתה בפריז חבין ביתה בתוניסיה.
אלזה סקיאפארלי נפטרה ב-13 בנובמבר 1973, כשהיא בת 83.
בעקבות גאבי פיקבייה ולאחר מות המאהב לאורנטי, סקיאפארלי עזבה את ניו יורק ב-1922 ועברה לצרפת.
עם הגעתה לפריז היא שכרה דירה יוקרתית ברובע האופנתי של העיר והעסיקה טבח ומנקה בביתה.
הרושם שייצרה לעצמה לאורך השנים והסטטוס החברתי הגבוה של משפחתה האיטלקייה הבטיחו יחד את השתלבותה במעגלים החברתיים ששאפה להיות בהם עם חזרתה לפריז.
למרות שמעולם לא היה חשש שאמה תפסיק לתמוך בה כלכלית, סקיאפארלי הרגישה צורך לייצר הכנסה נפרדת בכוחות עצמה.
היא עזרה למאן ריי עם כתיבת מגזין הדאדא שלו, שנגוז זמן קצר לאחר יציאתו לאור ולאחר מכן הציעה לה גאבי פיקבייה להקים יחד עסק שיהיה רווחי עבור שתיהן.
בזכות קשרה אל מעצב קוטור צרפתי, פיקבייה הציעה שהשתיים ימכרו אופנת קוטור צרפתית באמריקה אך הרעיון מעולם לא התממש ולבסוף נזנח.
קריירת העיצוב של סקיאפארלי הושפעה במידה רבה על ידי החייט והמעצב פול פוירט.
הוא היה ידוע בחיבתו לשמלות ארוכות על פני מחוכים נוקשים, וכי רצה לעודד אופנה נוחה יותר לאישה המודרנית, המתוחכמת והאלגנטית, אופנה שלא מגבילה את תנועתה אלא מאפשרת אותה.
סקיאפארלי, בשלבים מאוחרים בחייה, ראתה בפול כ-"מנטור אדיב וחבר יקר".
סקיאפארלי לא קיבלה הכשרה רשמית בייצור בגדים או בתפירת דוגמאות.
שיטותיה הסתמכו על יצרים רגעיים והשראות שקיבלה תוך כדי תהליך העיצוב.
היא נהגה ליצור ביגוד ישירות על הגוף גודמנית, כשפעמים רבות, היא עצמה שימשה כדוגמנית עליה מתגבש העיצוב.
פוירט עצמו נהג ליצור ולעצב כך וממנו למדה סקיאפארלי את השיטה.
לכן עיצוביה התאפיינו במראה טבעי ונוח.
בעודה בפריז, סקיאפארלי, שהייתה ידועה לקרוביה גם בכינוייה "סקיאפ", החלה לעצב בגדים בעצמה.
בעידודיו של פוירט פתחה סקיאפארלי עסק עצמאי, אך נאלצה לסגור אותו בשנת 1926 למרות שגרף חוות דעת חיוביות.
היא השיקה קולקציה שרוגה חדשה בתחילת שנת 1927 תוך שימוש בשיטה מיוחדת של תפירה כפולה שהביאו איתם פליטים ארמנים, והציגה על גבי השריגים ציורים בסגנון הסוריאליסטי טרומפ-לויל.
למרות שכבר עיצוביה הראשונים הוצגו במגזין הנחשב ווג, הצלחתה העסקית החלה כשהשיקה תבנית שריגה שנתנה רושם של צעיף הכרוך סביב צוואר הלובשת.
הקולקציה שלה "עבור הספורט" הורחבה בשנה העוקבת וכללה בגדי רחצה, לבוש סקי, ושמלות פשתן.
ב-1931 הוסיפה סקיאפארלי לבוש ערב לקולקציה שלה, בו השתמשה במשי היוקרתי מבית רוברט פרייר.
עסקיה של סקיאפארלי המשיכו להתפתח ולהתחזק כאשר בשיא הצלחתה, העבירה את החנות שלה מרחוב האופנה המרכזי בפריז, רחוב השלום , לסלון של לואיז שירויט אותו קנתה, שהיה ממוקם בכיכר ונדום מספר 21. לימים נקראה החנות בשם "חנות סקיאפ".
החיים בפריז בשנת 1939 הפכו לקשים ביותר עם הכרזתה של צרפתה על מלחמה מול גרמניה.
עיצוביה של סקיאפארלי באביב 1940 הציגו קולקציה עם חום "תעלה" והדפסי הסוואה.
מעט לאחר נפילתה של פריז, סקיאפארלי הפליגה לניו יורק לסבב הרצאות.
למעט חודשים בודדים בתחילת 1941 בהם שהתה בפריז, היא נשארה בניו יורק עד סוף המלחמה.
עם חזרתה לפריז היא הבחינה שהאופנה השתנתה, כאשר "המראה החדש" של כריסטיאן דיור סימל את סופה של האופנה מתקופת טרום המלחמה.
בית אלזה סקיאפארלי התקשה להתמודד עם הצנע שליווה את אירופה בתקופה שלאחר המלחמה, ואת השפעותיו על עולם האופנה.
סקיאפארלי סגרה את עסקי החייטות שלה בשנת 1951, ואת בית האופנה שלה סגרה בדצמבר 1954 באותה שנה שבה פתחה מחדש את עסקיה קוקו שאנל, כל זאת כשעסקיה של סקיאפארלי שקועים בחובות.
בית סקיאפארלי - תקומה מחדש
בשנת 2007, איש העסקים האיטלקי דייגו דל ואלה רכש את המותג של בית סקיאפארלי אך הידיעה אודות תקומת המותג לא נודעה לציבור עד 2013 עם מינויו של מרקו זניני.
המותג היה מועמד לחזור לרשימת חברי הקוטור של מועצת האופנה הצרפתית והציג את התצוגה הראשונה שלו מאז המועמדות, בינואר 2014. תוך שימוש באסטרטגיה עסקית ייחודית ובלעדית, אמור המותג למכור את הקולקציה הראשונה שלו בבלעדיות בבוטיק בפריז, הדורש קביעת פגישה בתיאום מראש.
סקיאפארלי הייתה מהראשונות לייצר שמלות מעטפת כשאת השראתה שאבה מהסינר המסורתי כדי לייצר עיצובים המחמיאים לכל צורות הגוף הנשי.
עיצובה, שהופיע לראשונה בשנת 1930, דגם דו-צדדי עם חורים לידיים משני צדדיו, שמתעטף סביב הלובשת ונקשר מקדימה סביב המותן.
ייתכן שכבר בדגם המוקדם הזה, שולבו כפתורים בעיצוב.
למרות שתחילה נתפס הפריט כלבוש משלים לבגדי רחצה, הפופולריות שלו עלתה בקרב הקונים וייצרנים החלו לייצר עותקים של הדגם, כשהם משווקים כבגדי לבוש יומיומיים.
כארבעים שנה מאוחר יותר, הסגנון הפשוט ונוח ללבוש הזה הוצג מחדש כשהמעצבת האמריקנית דיאן פון פירסטנברג שאבה ממנו השראה והשיקה בשנות השבעים שמלות בסגנון דומה.
ב-1931 החצאית החצויה של סקיאפארלי, שנחשבה כעיצוב מקדים למכנסיים הקצרים, היממה את עולם הטניס כשהשחקנית לילי אלוורז לבשה אותה בזמן וימבלדון.
עיצובים חדשניים אחרים של סקיאפארלי כללו ביגדי רחצה עם חזייה פנימית מובנית וחיתוך אחורי נמוך במיוחד.
החיתוך הנמוך התאפשר בעזרת רצועות מוסתרות שעברו בגב והודקו בקו המותן ונרשם כפטנט בשנת 1930 ושווק על ידי החברה "Best & Company".
עיצובים אחרים שלה התאפיינו בחלקים הניתנים לפירוק והפיכה.
עוד בשנת 1930היא ייצרה סט ראשון מסוגו, שכלל שמלת ערב ומעיל תואם.
בתקופת היובש בארצות הברית שמלתה הפופולרית שכונתה בשם "שמלת ספיק איזי" סיפקה כיס חבוי להסתרת בקבוקון למשקאות חריפים.
סקיאפארלי הייתה מהמעצבות הראשונות בשנת 1930 להציע עיצובים עם רוכסנים הגלויים לעין.
במקום להיות מוחבאים, הרוכסנים היוו אלמנט משמעותי בעיצוביה, כשהם מהדקים בצורה גלויה קווי צוואר ונראים לאורך שרוולים וחצאיות.
היא השתמשה בפלסטיק גס שייצרו באופן חדשני מחומרים פלסטיים חצי סינתטיים כמו ניטרוצלולוזה ותאית אצטט.
יחד עם צ'ארלס ג'יימס, סקיאפארלי הגיעה להסכמי עבודה עם יצרנים ממדינות שונות, כדי לקדם את הרוכסנים, שנבחרו בהתאם למדינה בה יימכרו בגדיה..
סקיאפארלי הייתה גם ידועה בשימוש בכפתורים יוצאי דופן שדמו פעמים רבות לחפצים שונים כמו נרות, סימני קלפים, ספינות, כתרים, צרצרים, תופי מרים, גזרים מצופי משי וכרוביות.
הרבה מהכפתורים האלו עוצבו על ידי ג'ין קלמנט ורוג'ר ג'ין פייר, וזה האחרון עיצב עבורה גם תכשיטים.
בשנת 1936 סקיאפארלי העסיקה גם את המעצב ג'אן שלומברגר כמעצב כפתורים, והיא הייתה הראשונה לזהות את הפוטנציאל שלו.
אביזרי האופנה של סקיאפארלי כללו גם מגוון רחב של תכשיטים ייחודיים בעיצובים חדשניים.
אחד מעיצוביה הסוריאליסטיים ביותר היה שרשרת עשויה פלסטיק שקוף, שהייתה מעוטרת בחרקים ממתכות צבעוניות שעצב קלמנט, ונתנו את האשליה שהחרקים מטפסים ישירות על עור העונדת.
במהלך שנות השלושים, ייצור התכשיטים שלה נעשה בידי ג'אן שלומברגר יחד עם קלמנט וג'ין-פייר, בנוסף לכפתורים ולשאר אביזרי ההידוק שלה.
תכשיטיו של שלומברגר שילבו אבני חן יוקרתיות עם כאלו פשוטות באופן שנחשב אז לחדשני וייחודי.
עיצוביו אלו התגלו כמוצלחים מה שהוביל אותו לעזוב את סקיאפארלי כדי להקים עסק תכשיטים משלו בניו יורק.
סקיאפארלי שיווקה בנוסף סיכות נוי בעיצובו של אלברטו ג'קומטי, חפתים מתכתיים מעוטרי פרווה בעיצובו של מרט אופנהיים, ותכשיטים נוספים בעיצובם של מקס בוינט, לינה ברטי, והסופרת אלזה טריולה.
בהשוואה לסגנון העיצוב יוצא הדופן שאפיין את פריטיה בשנות השלושים, התכשיטים שעיצבה בשנות הארבעים והחמישים התאפיינו בסגנון יותר מופשט או פרחוני.
סקיאפארלי הייתה ידועה בשימוש בסוגי טקסטיל חדשניים, שנרקמו באופן שדמה למרקמים כמו של קליפת עץ ונייר קרפ, ובהדפסים חדשניים כמו פיסות עיתון.
היא עיצבה ביגוד תוך שימוש במשי מלאכותי ומקומט, עשוי זהורית, כחמישים שנה לפני שעשה זאתהמעצב היפני איסי מיאקי.
סקיאפארלי נהגה לשחק עם שילובים הופכיים של צבעים, צורות ומרקמים, ואימצה במלואן את הטכנולוגיות ואת חומרי הגלם החדשים של אותה תקופה.
יחד עם צ'ארלס קולקומבט, היא התנסתה בחומרים כמו אקרילן, צלופן, חולצה עשוית־זהורית בשם "ג'רסלה" ושילוב סיבי זהורית עם שבבי מתכת בשם "פילדיפר" והיא הייתה המעצבת הראשונה לעשות שימוש בחומרים סינתטיים באופנת הקוטור..
עיצוביה היו כה חדשניים שחלקם אף לא נשנו, כדוגמת "גלימת הזכוכית" עיצבה בשנת 1934 מפלסטיק שקוף דמויי זכוכית בשם רודופן, ממשפחת הצלופנים.
ייצור הבגדים מחומרים כאלו התגלה כבעייתי וכמלווה בסכנות לא צפויות.
עורכת האופנה דיאנה פרילנד העידה ששמלתה, שהייתה עיצוב של סקיאפארלי, נמסה ונהרסה כליל בניקוי יבש, כי הבדים הסינתטיים חזרו למצבם הגולמי כשבאו במגע עם חומרי הניקוי.
הדחף של סקיאפארלי לדמיין וליצור, יחד עם מעורבותה בתנועות האומנות הדאדא והסוריאליזם, הביאו אותה לטריטוריה חדשה ביצירתיות שלה.
הרגישות האינסטינקטיבית של סקיאפארלי היא שהבדילה אותה מהיריבה המרכזית שלה קוקו שאנל.
האחרונה אף נהגה להתייחס לסקיאפארלי כאל "האמנית האיטלקייה ההיא, שמכינה בגדים".
סקיאפארלי שיתפה פעולה עם מספר אמנים בני זמנה, המפורסם מביניהם סלבדור דאלי, עמו עיצבה חלק מבגדיה הבולטים ביותר.
אמנים נוספים איתם הייתה בקשר היו ליאונור פיני, מרט אופנהיים ואלברטו ג'קומטי.
בשנת 1937 סקיאפארלי שיתפה פעולה גם עם האמן ז'אן קוקטו ויחד יצרו שניים מהעיצובים הבולטים והאומנותיים ביותר שלה כחלק מקולקציית הסתיו של אותה שנה.
ג'קט ערב שרקומה עליו דמות אישה כשיד אחת שלה מלטפת את מותן הלובשת, ושיערה הבלונדיני גולש לאורך אחד השרוולים.
ומעיל ערב ארוך שהציג שני פרופילים זה מול זה, כך שיצרו אשליה אופטית של אגרטל ורדים.
הרקמה בשני העיצובים האלו נעשתה על ידי רוקם הקוטור הצרפתי לסאז'.
העיצובים שסקיאפארלי ייצרה יחד עם האמן הסוריאליסטי דאלי, היו גם מהידועים ביותר שלה.
למרות שמעולם לא נתנה להם שמות רשמיים, הם מוכרים ביותר לפי השמות- כובע הנעליים, שמלת הלובסטר, הדמעות והשלד.
בנוסף לארבעת העיצובים האלו שנעשו במשותף עם דאלי, השפעתו עליה ניכרת גם ביצירותיה האחרות שלא נעשו בשיתוף עמו.
בשנת 1933 צולם דאלי על ידי אשתו גאלה כשנעל הבית שלה מאוזנות על ראשו.
בשנת 1937 הוא רשם עיצוב לכובע נעליים עבור סקיאפארלי, אותם הציגה סקיאפארלי בקולקציית הסתיו-חורף של 1937–1938. הכובע שהיה בצורת נעל עקב של אישה, עוצב כך שהעקב הזדקף מעלה ובוהן הנעל נתלתה מעל למצחה של החובשת.
כובע זה נחבש על ידי גאלה דאלי, סקיאפארלי עצמה ועל ידי העורכת הראשית של ההרפרס בזאר, היורשת דייזי פלווז.
שמלת לובסטר משנת 1937 הייתה שמלת ערב פשוטה עשויה משי לבן עם חגורת ארגמן וציור של לובסטר גדול שצויר על החצאית על ידי דאלי.
עוד משנת 1934 החל דאלי לשבל לובסטרים בציוריו, ועיצובו לסיקאפארלי הודפס ישירות על בד המשי.
השמלה נלבשה על ידי ווליס סימפסון בסדרת צילומים של הצלם ססיל בטון.
שמלת הקרעים, הייתה שמלת ערב דקה בצבע כחול בהיר, עם הדפס של קרעים וקרעים בד אמיתיים שעיצב דאלי.
השמלה באה עם רעלה תואמת שהגיעה עד הירך מעוטרת בקרעים "אמיתים" שנחתכו בקפידה בגווני ורוד ומג'נטה.
ההדפס נועד לתת אשליה של עור קרוע של בעל חיים, והקרעים נועדו לייצג פרווה בצידו השני של הבד כדי לתת אשליה שהשמלה עשויה מעור בעל חיים שהתהפך כלפי פנים.
דאלי היה שותף של סקיאפארלי גם בעיצוב שמלת השלד.
זו הייתה שמלת קרפ שחורה ששיטת רקמתה ריפדה את צלעות הלובשת, עמוד השדרתה ועצמות רגלייה.
סקיאפארלי עיצבה תלבושות למספר סרטים.
הבולטות שבהן היו תלבושותיה של השחקנית ז'ה ז'ה גאבור בסרט "מולן רוז'", ותלבושותיה של השחקנית מיי וסט בסרט "כל יום הוא יום חג" משנת 1937.
הבשמים של סקיאפארלי צוינו בזכות הבקבוקים יוצאי הדופן שלה.
הבושם הידוע ביותר שלה היה "מפתיע!" שיצא בשנת 1936 שהגיע בבקבוק שפיסל לאונור פיני בצורת גוף אישה בהשראת צורת גופה של השחקנית מיי וסט וציורים של דאלי של מוכרי פרחים.
הכישלון העסקי של סקיאפארלי הוביל לכך ששמה לא מוכר כמו שמה של היריבה המרכזית ביותר שלה, שאנל.
אך בשנת 1934 העמיד מגזין טיים את שאנל בחטיבה השנייה של האופנה, ואילו את סקיאפארלי כאחד מ-"קומץ בתים שנמצאים כעת או בקרבת שיא כוחם כפקידים של אופנת ההוט הקוטור המודרנית.
משוגעת ומקורית יותר מכל מתחריה, הגברת סקיאפארלי היא זו שאליה מיוחסת המילה 'גאונה' לרוב".
באותה תקופה זיהה מגזין טיים כי לשאנל הון של כ-15 מיליון דולר למרות שלא הייתה לה אז "ההשפעה הדומיננטית ביותר באופנה", בעוד שסקיאפארלי נשענה על השראה ולא על יצירה כדי ליצור בגדים.
לא עבר זמן רב עד ששמלותיה של סקיאפארלי זכו להערצה, וכל מפעל שמלות העתיק אותן.
שמלותיה, או העתקים שלהן, נלבשו על ידי מיליוני נשים, מבלי שהכירו כלל את שמה של סקיאפארלי.
"מפתיע!" האמנות והאופנה של אלזה סקיאפרלי, במוזיאון לאמנות בפילדלפיה (ספטמבר 2003 – ינואר 2004) ובמוזיאון דה לה מוד, פריז (מרץ – אוגוסט 2004).
סקיאפרלי ופראדה: שיחות בלתי אפשריות; מכון התלבושות למוזיאון המטרופוליטן לאמנות (מאי – אוגוסט 2012)
קוטור "כריסטיאן לקרואה" הציג קולקציית אופנה מחווה סקיאפרלי במוזיאון לאמנויות דקורטיפים בשנת 2013
חלק מיצירותיה ותרומתה לעיצוב האופנה
אלזי לואר פומרוי הייתה אמנית המזוהה ביותר עם תנועת ציור הנופים האמריקאיים ובמיוחד אזורי קליפורניה.
היא גם הייתה אחת מקבוצה קטנה של מאיירים בוטניים שעבדו עבור משרד החקלאות של ארצות הברית (USDA) בתחילת המאה ה-20.
אלזי נולדה ב-30 בספטמבר 1882 בניו קאסל, פנסילבניה.
היא הייתה בתו של סיירוס ב.
לואר, יוצא צבא האיחוד האמריקני, שהשתתף במלחמת האזרחים האמריקאית וקיבל מדליית הכבוד.
היא גדלה בוושינגטון הבירה וסיימה את לימודיה בבית הספר לאמנות קורקורן בתחילת המאה ה-20.
עד 1908, היא עבדה כאמנית עבור משרד החקלאות, וציירה איורים בוטניים עבור פרסומי המשרד.
היא הייתה אחת מהקבוצות המובחרות של מאיירים בוטניים שעבדו בארגון בתקופה זו, ביניהם הייתה גם דבורה גריסקום פאסמור, אלן אישאם שאט, רויאל צ'ארלס סטדמן ואמנדה ניוטון.
היא ציירה למעלה מ-280 צבעי מים עבור משרד החקלאות, כולל פירות נפוצים כמו הדרים, תפוחים ותותים, וגם פירות פחות נפוצים.
השנתון של המשרד לשנת 1908 הכיל שתיים מהתמונות שלה, כולל אפרסק אוגברט (עמוד 479) ואפרסמון (עמוד 484).
שלא כמו רוב הקולגות שלה במשרד החקלאות, היא המשיכה בקריירה של אמנית מציגה לאחר שעזבה את השירות.
בשנת 1911 נישאה לקרל סטון פומרוי, פומולוג צעיר במשרד החקלאות.
עד 1913, בני הזוג עברו לריברסייד, קליפורניה, שם קרל הצטרף לתחנת ניסוי הדרים ועזר לפתח את תעשיית התפוזים/הדרים במרכז ובדרום קליפורניה.
בעת שהותה בריברסייד, החלה בלימודים וחברות מספר ציירים והייתה חברה באיגוד האמנות בריברסייד.
במהלך תקופה זו, היא השלימה סדרה של ארבעה צבעי מים על תעשיית ההדרים בריברסייד.
ציורים אלה הוצגו ברחבי ארצות הברית, זכו בפרסים רבים, והם נמצאים כעת באוסף הקבוע באוניברסיטת קליפורניה בריברסייד.
ב-1935 היא נסעה לוושינגטון הבירה, שם הועסקה כאמנית בוטנית במשך מספר חודשים על ידי שירות היערות האמריקאי.
באמצע שנות הארבעים אלסי וקרל עברו למיל וואלי שבמחוז מרין, קליפורניה.
אלסי, חובבת טבע נלהבת, טיילה ברחבי המדינה וצילמה את הנופים בקליפורניה.
הנושאים שלה כללו מעמק המוות ונופים חופיים ועד נופי העיר של סן פרנסיסקו.
היא שמרה על קשריה ההדוקים עם ציירים אחרים בקליפורניה.
גם בתחילת שנות ה-80 לחייה היא ציירה ונסעה לסן מיגל דה אלנדה, מקסיקו.
אלסי התגוררה במחוז מרין עד סוף חייה והייתה חברה באגודת האמנים של מרין.
היא מתה ב-1971 במיל ואלי, קליפורניה, כשהיא מותירה אחריה מאות צבעי מים, שמנים ורישומים.
אף שאינה ידועה כמו בני דורה הגברים, עבודתה מדגימה את תנועת ציור הסצנות בקליפורניה משנות ה-50. המדיומים העיקריים שלה היו צבעי מים ושמן, אך היא גם ציירה והשתמשה בטמפרה.
אלזה (28 בינואר 1956 – 24 בינואר 1961) הייתה לביאה שגודלה יחד עם אחיותיה "Big One" ו-"Lustica" על ידי פקח שמורות הטבע ג'ורג' אדמסון ואשתו ג'וי אדמסון לאחר שהתייתמו בגיל כמה ימים בלבד.
Big One ו-Lustica נמסרו לאחר תקופה לגן החיות ברוטרדם, הולנד, ובני הזוג אדמסון גידלו את אלזה בעצמם ואימנו אותה לשרוד, עד שניתן היה לשחרר אותה לטבע.
סיפורה סופר במספר ספרים של בני הזוג אדמסון, וכן בסרטי קולנוע, בהם "לחופש נולדה" משנת 1966.
אלזה ואחיותיה התייתמו ב-1 בפברואר 1956 לאחר שג'ורג' אדמסון נאלץ להרוג את אמם כשזו תקפה אותו.
מאוחר יותר הבין אדמסון שהתקיפה נעשתה בניסיון להגן על גורותיה.
עקב כך, אימצו ג'ורג' ואשתו ג'וי את הגורות שהיו בנות ארבעה ימים.
אלזה גדלה במובנים רבים כמו כל חיית מחמד ביתית, אולם ג'וי אדמסון, שבה בטחה אלזה יותר מכולם, התייחסה אליה כשווה אליה עצמה ונוצרה ביניהן תקשורת מפותחת והבנה הדדית.
לאחר ששתי אחיותיה נשלחו לגן חיות, הייתה ג'וי נחרצת בנחישותה להעניק לאלזה את האימון שהיא זקוקה לו כדי לחזור לצוד ולחיות בטבע.
מאמציה נשאו פרי סיפור חייה המוקדמים של אלזה פורסם בספר "לחופש נולדה".
כשאלזה הייתה בת שלוש, היא הובילה את שלושת הגורים שלה לפגוש את ה"להקה" שבה גדלה - משפחת אדמסון.
בני הזוג נתנו לגורים את השמות "ג'ספה" (זכר), "גופה" (זכר) ו"אלזה הקטנה" (נקבה).
היא המשיכה לשמור על קשר חם ואוהב עם בני הזוג אדמסון והפגינה כלפיהם חיבה רבה.
חיי אלזה וגוריה מתוארים בספר חיים בחופש, שיצא זמן קצר לאחר מכן.
אלזה מתה בזרועותיו של ג'ון, כתוצאה מקדחת הקרצית .
אלזדה קלובר הייתה בוטנאית אמריקאית, ששימשה כפרופסורית באוניברסיטת מישיגן בין השנים 1960–1967. קלובר הייתה האישה הראשונה שהשלימה שייט בסירה לאורך נהר הקולורדו בגרנד קניון, והראשונה לזהות ולמיין מעל חמישים סוגי צמחים הנמצאים בו.
ממצאיה של קלובר תרמו רבות לתחום הבוטניקה במאה העשרים, והוכיחו שגם נשים מסוגלות לפרוץ דרך בעולם המדע.
אלזדה קלובר נולדה ב־12 בספטמבר 1897 באובורן, נברסקה.
היא הייתה השביעית מתוך תשעת הילדים של מיינרד פרנץ' קלובר ושרה גייטס קלובר.
לאחר מות אמה, בשנת 1913, קלובר למדה בתיכון בעיירה קרובה בשם פרו, ושם הוכשרה לעסוק בהוראה.
בשנת 1917 התחילה ללמד בבית ספר קטן בעיירה תקמה.
לאחר שבע שנים שבהם עבדה בנברסקה, היא עברה עם אביה לטקסס ושם המשיכה לשמש מורה.
בשנת 1930, חזרה לעיירה פרו ושם נרשמה למכללה וקיבלה תואר ראשון.
לאחר מכן, למדה קלובר באוניברסיטת מישיגן לתואר מוסמך ודוקטור לפילוסופיה בבוטניקה.
לצורך התזה שלה, היא חקרה את הצמחים בעמק ריו גרנדה.
בשנת 1935, מונתה למורה לבוטניקה באוניברסיטה בה הוסמכה לדוקטורט.
בנוסף, מונתה לסגנית-משגיחה בגנים הבוטניים של האוניברסיטה.
בשנת 1957 קלובר מונתה למשגיחה בתפקיד מלא בגנים הבוטניים באוניברסיטת מישיגן, ובשנת 1960 היא קיבלה תואר פרופסורית לבוטניקה באוניברסיטה.
קלובר עזרה להקים את אוסף הקקטוסים והסוקולנטים באוניברסיטה.
בתחילת שנת 1938 לקלובר היה רעיון לצאת למשלחת לגרנד קניון יחד עם ידידה, נורמן נווילס, שהוריו היו בעלי הצריף שבו גרה קלובר.
קלובר הציגה את רעיונותיה לאוניברסיטת מישיגן וקיבלה מימון למשלחת, בהבטחה שהיא תביא דגימות בוטניות מהגרנד קניון שישמשו למחקר באוניברסיטה.
קלובר ונווילס החליטו שהם צריכים עוד ארבעה אנשים למשלחת, לכן, קלובר הזמינה תלמיד מאוניברסיטת מישיגן, יוג'ין אטקינסון, ומורה לבוטניקה ששמה לויס ג'ותר, ונווילס הזמין צייר ששמו מר גיסבון ומודד גאולוגי ששמו דון האריס.
לצורך המשלחת, נווילס והאריס בנו שלוש סירות בעבודת יד.
המשלחת יצאה לדרך ב־20 ביוני 1938 מעיירה ששמה הגרין ריבר ביוטה והסתיימה ב-1 באוגוסט 1938 באגם מיד שבאריזונה.
המשלחת חידשה הרבה דרכים מדעיות בהבנת הצומח בגרנד קניון ואספה הרבה דגימות צמחים מנהר הקולורדו.
אף על פי שחשיבות הממצאים הבוטניים שנאספו במשלחת אכזב במעט את האוניברסיטה, קלובר עשתה היסטוריה בכך שהייתה לאישה הראשונה (ביחד עם לויס ג'ותר) לשוט בסירה לאורך נהר הקולורדו בגרנד קניון.
במהלך השנים שאחרי המסע, הרבתה להרצות בפני אנשים על אותו שיט.
קלובר כתבה שני ספרים ביחד עם לויס ג'ותר על המחקר שלהן בשנת 1938:
אלזבת' היא סדרה דרמה-קומית פרוצדורלית משטרתית אמריקאית, המהווה סדרת בת של "האישה הטובה".
הסדרה עוקבת אחר עלילותיה של עורכת הדין אלזבת' טסיוני ההופכת לבלשית.
הסדרה משודרת החל מ-29 בפברואר 2024 ברשת CBS.
בישראל, הסדרה משודרת החל מ-1 במרץ 2024 בערוץ yes TV Drama.
אלזבת' טסיוני (קארי פרסטון) היא עורכת דין לא שגרתית אך נבונה, שאחרי הקריירה המצליחה שלה בשיקגו, מנצלת את נקודת המבט הייחודית שלה כדי לבצע תצפיות ייחודיות לצד משטרת העיר ניו יורק.
היא מופקדת לפקח על ניטורים וצווי הסכמה לאחר כמה מעצרים שנויים במחלוקת.
סי וי ואגנר (ונדל פירס)
קלאודיה פיין (גלוריה ראובן) – אשתו של סי וי ואגנר.
סקיפ מייסון (ג'סי טיילר פרגוסון) – היוצר של תוכנית המציאות הפופולרית "Lavish Ladies".
ג'ואן (ג'יין קרקובסקי) – מתווכת נדל"ן יוקרתי.
גלוריה (לינדה לאבין) – נשיאת מועצת קו-אופ.
ד"ר ונסה הולמס (ג'ינה גרשון)
ב-31 בינואר 2023 פורסם שרשת CBS הזמינה סדרה שלמה בעלת 10 פרקים בהפקת אולפני CBS.
זמן קצר לאחר תחילת הסדרה, יוצרי הסדרה הצהירו שלמרות שאלזבת' טסיוני היא דמות מהסדרה "האישה הטובה", הם לא מחשיבים סדרה זו כסדרת בת אלא כסדרה עצמאית.
באפריל 2024 חודשה הסדרה לעונה שנייה.
יוצרי הסדרה ציינו שלמרות שהם נמנעו מליהוק חוזר של שחקנים עבור דמויות שונות בסדרות "האישה הטובה" ו"הטובות לקרב", הם לא הקפידו על כך בסדרה זו.
לכן, כמה שחקנים אורחים שהופיעו בסדרות הקודמות, כמו לינדה לאבין, יופיעו כדמויות אחרות בסדרה זו.
הסדרה קיבלה באתר הביקורות "Rotten Tomatoes" דירוג של 91% על סמך 22 ביקורות מבקרים.
באתר "Metacritic", המשתמש בממוצע משוקלל, הסדרה קיבלה ציון של 70 מתוך 100 על סמך 14 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
שנהפרסקטגוריהעבורתוצאהמקור2026פרס בחירת מבקרי הטלוויזיהסדרת הקומדיה הטובה ביותר"אלזבת'"השחקנית הטובה ביותר בסדרת קומדיהקארי פרסטון
אלזה החכמה הוא סיפור מעשייה גרמני מאת האחים גרים.
במהדורה המקורית משנת 1812, הסיפור מספר 32 שנקרא "Hanses Trine".
לאחר המהדורה הראשונה, שונה שם הסיפור ל"אלזה החכמה" במהדורה השנייה.
אדם שהייתה לו בת בשם אלזה החכמה.
כשהגיעה העת להנשא, אמר האב: "נחתן אותה." האם הסכימה אם יבוא מישהו שירצה בה.
לבסוף הגיע הנס, שביקש את ידה של אלזה בתנאי שהיא תהיה באמת חכמה.
במהלך ארוחה, האם שלחה את אלזה למרתף להביא בירה.
אלזה ירדה למרתף, ראתה גרזן תקוע בקיר מעל החבית, וחששה שאם יהיה להם ילד, והילד יישלח להביא בירה, הגרזן עלול ליפול ולהרוג אותו.
האם שלחה את המשרתת לחפש את אלזה, המשרתת מצאה אותה בוכה.
גם המשרת שירד לחפש אותה, מצא את אלזה ואת המשרתת בוכות.
האב ירד, ראה את כולם בוכים, והחל לבכות גם הוא כששמע את הסיבה.
לבסוף, הנס ירד למרתף, שאל למה כולם בוכים, וכשהבין את הסיבה, גם הוא התחיל לבכות.
הנס החליט שהתכונות של אלזה מתאימות לו, והציע לה נישואין.
אחרי הנישואין, ביקש הנס מאלזה לקצור חיטה בשדה.
אלזה אכלה וישנה בשדה במקום לעבוד.
הנס חזר, ראה אותה ישנה, הוא קשר לשמלתה פעמונים קטנים, חזר לביתו ונעל את הדלת.
כשאלזה התעוררה בחושך ומבחינה בשמלה עם הפעמונים, היא כבר לא מזהה את עצמה.
היא חוזרת הביתה ושואלת בדלת אם אלזה בפנים.
כשהיא שומעת "כן", היא בורחת ובוכה, "אלוהים, אז זה לא אני".
היא לעולם לא נראית שוב.
פרייליין אלזה מארס היא דמות בדיונית והפרוטגוניסטית המשתתפת ב"אימה אמריקאית: פריק שואו" של FX.
היא נוצרה ברובה על ידי ראיין מרפי וגולמה על ידי ג'סיקה לאנג; היא הופיעה לראשונה בשנת 2014, בפרק "מפלצות בינינו" ולעיתים קרובות מתוארת בתור הנבלית בקרב להקת הפריקים הבדיונית שלה.
אלזה משמשת כאחת הדמויות הראשיות במהלך אירועי "פריק שואו", והיא מנסה לזכות לתהילה באמצעות ה"מפלצות" שהיא מאמצת ומטפחת.
היא הדמות הרביעית והאחרונה שמגולמת על ידי לאנג בסדרת האנתולוגיה "אימה אמריקאית", למעט קונסטנס לנגדון, שאותה שחזרה ב"אימה אמריקאית: אפוקליפסה".
ביקום הבדיוני של "אימה אמריקאית", אלזה התגוררה ביופיטר, פלורידה, וניהלה את אחד ממוקדי הפריק שואו האחרונים ששרדו במדינה.
היא גייסה אנשים לא רצויים ויוצאי דופן להצטרף ללהקה שלה, כולל אנשים כמו מא פטיט ופפר.
במטרה לזכות בתשומת לב רבה יותר מהציבור, אלזה אימצה את התאומות הסיאמיות שהתגלו בתחילת העונה, בט ודוט טאטלר.
לאורך אירועי "פריק שואו", אלזה ניסתה להפוך לכוכבת תוך שימוש בכל האמצעים הדרושים, מה שהוביל אותה להיות לקוחה של סוכן מפוברק, המכונה סטנלי, שניסה להסיח את דעתה, בעת שהוא הורג את מקרוביה ומוכר אותם למוזיאון.
לאחר הגשמת כל כמיהותיה, אלזה הרגישה לא שלמה בידיעה שהיא בגדה בכל חבריה בגלל תהילה ופופולריות.
הביקורות שהופנו כלפי אלזה מארס היו חיוביות והקונצנזוס אודותיה היה חיובי גם הוא.
התייחסות שונות היו לכך שהיא הייתה אנטי-גיבורה; הן כללו ניתוחים שונים של הדמות, כמו גם של מצביה השונים לאורך הסדרה.
ג'סיקה לאנג הגיבה על הדמות בעצמה, וטענה שאלזה היא הדמות האהובה עליה ביותר ב"אימה אמריקאית".
בהמשך לכך, הוסיפה שמדובר באחת מהדמויות האהובות עליה ביותר בקריירה שלה ככלל.
ראיין מרפי עבד עם ג'סיקה לאנג כדי לחקור דמויות פוטנציאליות לעונה הרביעית.
במהלך התהליך, קיבל מרפי השראה ליצור את אלזה מארס בהתבסס על המשיכה של לאנג לקרנבל.
עלו שמועות שהסגנון, המראה והדמות של אלזה מארס מבוססים באופן רופף על בדרנית ממלחמת העולם השנייה, מרלן דיטריך.
בריאיון להוליווד ריפורטר, מרפי טען כי "ג'סיקה לאנג תמיד רצתה לגלם את דמותה של מרלן דיטריך, ועכשיו היא מגיעה לזה".
דייוויד בואי שימש גם הוא כצורת השראה מינורית לדמות – כאשר מרפי חיבר את שם המשפחה של אלזה "מאדים" לשירו של בואי, "Life on Mars".
ג'סיקה לאנג לוהקה לתפקיד אלזה מארס לפני שהחל הפיתוח הרשמי של "פריק שואו".
לדבריה, מרפי יצר במיוחד עבורה את הדמות, והשניים עבדו על האפיון של אלזה זמן קצר לאחר מכן.
לאחר ששמעה על שהותן של התאומות הסיאמיות בבית חולים מקומי, אלזה מארס מתגנבת לחדרן.
לאחר שהביטה בהן (בט ודוט), היא נותרת פעורת מילים מהמראה שלהן.
כשהן מקיצות, היא מנסה לשכנע אותן להצטרף ללהקת הפריקים שלה.
בהתחלה, הן מסרבות אך בסופו של דבר מסכימות לאחר שזו חשפה כי בט הרגה את אמן.
מאוחר יותר, אלזה מדברת עם ג'ימי דרלינג וחושפת כיצד היא מצליחה לשמור על קרקס הפריק שואו שלה.
לאחר הופעתה מספר לילות מאוחר יותר, בני הזוג מוט מתעמתים איתה ומצהירים שהם רוצים לקנות ממנה את התאומות.
אלזה מסרבת לכל אחת מההצעות, מה שמרגיז את דנדי מוט.
אתל דרלינג מבקרת באוהלה של אלזה מאוחר יותר באותו לילה ומדברת עם הממונה עליה.
אלזה הנסערת, מפטרת את אתל ומורידה את רגליה התותבות.
במהלך הימים העוקבים, אלזה מצטרפת שני פריקים חדשים ללהקה שלה, ביניהם מגי אזמרלדה, שמתחזה למגדת עתידות.
בליל כל הקדושים, אלזה מזמנת בטעות את אדוארד מורדרייק זמן קצר לאחר המופע.
בביקורו של מורדרייק, אלזה נאלצת לחשוף כיצד הפכה ל"פריקית" ואובדן רגליה.
מתוך רחמים, מורדרייק בוחר באלזה בתור "המיועדת", אך משנה את דעתו במהירות לטובת טוויסטי הליצן.
למחרת, אלזה פוגשת את סטנלי, אשר "נחזה" על ידי מגי כאדם שימנף את הקריירה עליה תמיד חלמה.
אלזה, בהתחלה, מסרבת להצעתו של סטנלי להפוך לאישיות טלוויזיה אבל משנה את דעתה לאחר הופעה כושלת שגררה קריאות בוז ושנאה.
כאשר מתגלה שבט ודוט טאטלר נעלמו ומא פטיט נעדרת, אתל מאשימה את אלזה.
אתל תכננה לירות למוות באלזה באוהל שלה, אבל בסופו של דבר נהרגה על ידי חברתה לאחר שסכין חודרת את גולגולתה.
לאחר מכן, סטנלי משכנע את אלזה לזייף את מותה של אתל ולהציג זאת כהתאבדות.
מעשיו של סטנלי מסוכלים לבסוף כאשר זה נחשף על ידי מגי אזמרלדה, שמספרת לאלזה ולשאר הפריקים מי היו אחראים למותה של מא פטיט ולהיעלמותו של סולטי.
ברגעיו האחרונים, סטנלי רומז שאלזה הרגה את אתל.
הפריקים מאמינים לסטנלי, מתאספים יחד ומתכננים להרוג אותה – אך זו מצליחה להימלט ברגע האחרון לאחר שהוזהרה על ידי בט ודוט.
באמצעות ניירות ערך ונכסים קודמים, אלזה נוטשת את המופע שלה, מוכרת אותו לדנדי מוט, ובורחת להוליווד, שם היא מתכננת להיות שחקנית.
בטווח של מספר שנים, אלזה מתחתנת עם בעלה, מייקל בק, והופכת לכוכבת טלוויזיה פופולרית.
כמה ימים לפני ליל כל הקדושים, אלזה מבינה עד כמה חייה הפכו בלתי נסבלים וחסרי תקווה ומקבלת את החדשות שכל חבריה נרצחו שנים קודם לכן.
עמיתה הקרוב ביותר, מאסימו דולצ'פינו, מגלה שיש לו סרטן, מה שגורם לאלזה להישבר.
עם נישואים לא יציבים והבנה שקלטת הסנאף שלה עומדת להיחשף, אלזה מסכימה להופיע בליל ליל כל הקדושים.
באותו הערב, היא נהרגת על ידי אדוארד מורדרייק ונשלחת לעולם הבא, שם היא מתאחדת עם כל חבריה הוותיקים ומתפייסת עם אתל, שבתקווה מעודדת אותה להופיע.
זמן קצר לאחר מכן, אלזה מתכוננת להופעה שלה, עומדת על הבמה, ומתקבלת בברכה על ידי קהל מלא וכל חבריה מוחאים לה כפיים בעליזות.
הדמות זכתה להערכה רבה על ידי מבקרי הטלוויזיה.
ניק קרסו מ-TV Line דירג את אלזה מארס כדמות השמונה-עשרה הטובה ביותר ב"אימה אמריקאית", וקבע כי "הכמיהה המסוכנת של אלזה לתהילה, יחד עם הסוד המזעזע שלה – שרגליה נקטעו במהלך יצירת סרט סנאף לפני שנים – הפכו אותה לדמות הרבה יותר מסקרנת ומסתורית בהתחשב בעברה הנורא.
אלזה הייתה אנטי-נבלית שידעה ש'ההצגה חייבת להימשך', לא משנה איך".
אלסנדרה, מניו יורק טיימס, ציינה את אלזה כאחד מרגעי השיא של התוכנית, והעריה: "לרוב, כל פרק הוא מארז תכשיטים בעל עיצוב רטרו מדהים, צילום אמנותי וכל זה, בעיקר בזכות אלזה".
לעומת זאת, סם דמשנס מגיי טיימס דירג את אלזה מארס כגילום הגרוע ביותר של ג'סיקה לאנג ב"אימה אמריקאית", אך עדיין ציין לחיוב הדמות והשחקנית.
המבקרים שיבחו את הביצוע של ג'סיקה לאנג ל-"Life on Mars" של דייוויד בואי במהלך הפרק "המפלצות שבינינו", תוך כדי שירה במבטא גרמני בולט.
ההופעה מצוטטת לעיתים קרובות כגולת הכותרת של הדמות והעונה כאחד.
לאנג הועמדה לפרס דוריאן בזכות ההופעה.
זמן קצר לאחר פרק הבכורה, הוחלט לפרסם את גרסתה בחנות האייטונס.
גם התלבושת של הדמות, אותה לבשה במהלך ההופעה, זכתה לשבחים ביקורתיים.
לאנג ביצעה גרסאות כיסוי ל-"September Song", "" ו-"Heroes" במהלך העונה הזו, שכולן זכו לביקורות חיוביות.
סיפור הרקע שלה הכלל זנות ופשטות, המוצג לאורך מספר פרקים, נחשב לחלק החלש ביותר של הדמות, מבקרים רבים מאמינים שהוא לא הולם ומטריד מדי.
כשהפרק האחרון של העונה, "קידת סיום" זכה לביקורות ממוצעות, ג'ק וילהלמי מ-Screen Rant התלונן על כך שגורלה של אלזה היה לכאורה "מאושר מדי" והציע תיאוריה הגורסת שהיא באמת תחייה את החיים שלאחר המוות ותלך לגיהנום, בדומה למה שקרה למיסטי דיי ופיונה גוד בעונה השלישית, "הכישוף".
ג'סיקה לאנג הועמדה למספר פרסים על הופעתה בתור אלזה מארס, כולל "השחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה" בטקס פרסי גלובוס הזהב לשנת 2015.
אלזוורת' ויינס היה טניסאי אמריקאי.
הוא זכה במקום ראשון באליפות וימבלדון ופעמים באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס.
בהמשך הוא זכה במספר תחרויות כספורטאי מקצועי.
בנוסף לטניס ויינס היה שחקן גולף מצטיין.
אלזוורת' ויינס נולד בלוס אנג'לס בשנת 1911. הוא התחיל לשחק טניס בגיל 14. בהיותו סטודנט באוניברסיטת דרום קליפורניה הוא היה חבר בנבחרת כדורסל של האוניברסיטה.
החל מגיל 15 ויינס השתתף בתחרויות לגילו.
בשנת 1931 הוא לראשונה זכה בתחרות.
זו הייתה אליפות לוס אנג'לס.
באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס ויינס זכה בתחרויות גברים בשנים 1931 ו-1932. בשנת 1932 הוא זכה גם בתחרות זוגות גברים ובשנת 1933 בתחרות זוגות מעורבים.
בשנת 1932 ויינס זכה באליפות וימבלדון.
באליפות אוסטרליה הפתוחה ויינס הגיע לרבע הגמר בשנת 1933.
ויינס היה חבר נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית בשנים 1932/1933, אך בשנת 1932 הנבחרת הפסידה בגמר.
בשנת 1934 ויינס עבר לטניס מקצועי וזכה במסגרת זו במספר תחרויות.
הוא שיחק בתחרויות עד לשנת 1940.
החל משנת 1942 ויינס שיחק גולף מקצועי.
אלזה פולק (1911–2006) הייתה פסלת ישראלית וניצולת שואה, ילידת סלובקיה.
היא ידועה בהנצחת קורבנות השואה באמנותה.
בשנת 1944 גורשה לאושוויץ יחד עם כל משפחתה וקיבלה את המספר 5170. היא הייתה הניצולה היחידה ממשפחתה, ושוחררה ממחנה העבודה לנצינג שבאוסטריה, לאחר שהשתתפה בצעדת המוות מאושוויץ.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, אלזה למדה פיסול בווינה אצל הפסל והצייר קורט גבל.
בשנת 1962 היגרה לישראל והתיישבה בהרצליה.
בשנת 1991 זכתה בפרס זוסמן לאמנים המתארים את השואה ביצירותיהם מטעם יד ושם.
פולק יצרה במשותף את אנדרטת "הבור", יחד עם האמן הבלארוסי לאוניד לוין, הממוקמת באתר בו ירו הנאצים בכ-5,000 יהודים תושבי גטו מינסק הסמוך.
תערוכת הפסלים שלה "אלזה פולק: אושוויץ 5170", שנקראה על שם מספרה במחנה אושוויץ, היא אחת משתי התערוכות הקבועות המוצגות בבית לוחמי הגטאות בישראל.
באמנותה, היא שאבה השראה מחוויותיה במחנה הריכוז אושוויץ, ובמילותיה שלה: "האדם יצר את הזוועות האלה, אך לא המציא שפה שבה ניתן לתאר אותן.
הזיכרונות נשארו חיים ודחפו אותי ללא הרף.
הברונית אלזה פון פרייטאג-לורינגהובן (12 ביולי 1874 - 14 בדצמבר 1927, גרמנית: Elsa von Freytag-Loringhoven) הידועה גם בכינוי הברונית הייתה אמנית ומשוררת אוונגרד גרמנייה, שהייתה פעילה בגריניץ' וילג', ניו יורק, מ-1913 עד 1923, שם התגלתה כאמנית רדיקלית של דאדא.
היא נחשבה לאחת האמניות הכי שנויות במחלוקת ורדיקליות של התקופה.
הניו יורק טיימס שיבח את הספר כאחד מספרי האמנות הבולטים של 2011.
השתמשה בטכניקות כגון רדי מייד ופיסול אסמבלאז', והייתה מחלצות אמנות הגוף והפרפורמנס.
נולדה כאלזה הילדגארד פלוץ (Else Hildegard Plötz) ב-12 ביולי 1874, : 333 בסווינמינדה שבפומרניה, גרמניה, לאדולף פלוץ, ואידה מארי קלייסט.
מערכת היחסים שלה עם אביה הייתה סוערת - היא הדגישה כמה הוא שולט במשפחה, כמו גם כמה הוא אכזרי, אך עם לב גדול.
באמנותה היא סיפרה על הדרכים שבהן מבנים פוליטיים מקדמים סמכות גברית במסגרות משפחתיות, תוך שמירה על הסדר החברתי הפטריארכלי של המדינה.
ייתכן שחוסר שביעות הרצון שלה מהשליטה הגברית של אביה טיפחה את גישתה האקטיביסטית האנטי-פטריארכלית לחיים.
התנהג בצורה כל כך בלתי ניתנת לתיאור, מגוחך עד מעורר רחמים, עד שהרגשתי בחילה נוראית" העידה.
מצד שני, היחסים שהיו לה עם אמה היו מלאי הערצה - מלאכתה של אמה שכללה שימוש מחדש בחפצים עשויה להיות ההשראה לשימוש של פרייטאג-לורינגהובן בפסולת רחוב ביצירות האמנות שלה.
היא עבדה כרקדנית וכשחקנית וודוויל בזמן שניהלה רומנים רבים עם אמנים בברלין, מינכן ואיטליה ולמדה אמנות בדכאו, ליד מינכן.
היא נישאה לאדריכל מברלין אוגוסט אנדל בטקס אזרחי ב-22 באוגוסט 1901 בברלין, והפכה לאלזה אנדל.
השניים קיימו "מערכת יחסים פתוחה", ובשנת 1902 היא נקשרה רומנטית עם חברו של אנדל, המשורר והמתרגם פליקס פול גרייב (שלימים נקרא פרדריק פיליפ גרייב).
לאחר שהשלישייה נסעה יחד לפאלרמו, סיציליה בסוף ינואר 1903, התפרקו נישואיהם של בני הזוג אנדל והם התגרשו בשנת 1906. אף על פי שהפרידה ביניהם הייתה קשה, הקדישה אלזה לאנדל כמה שירים סאטיריים.
עד 1909, נקלע גרייב למצוקה כלכלית עמוקה.
בעזרתה של אלזה, ביצע 'התאבדות פיקטיבית' וברח לצפון אמריקה בסוף יולי 1909. ביולי 1910 הצטרפה אליו אלזה לארצות הברית, שם ניהלו חווה קטנה בספרטה, קנטקי, לא הרחק מסינסינטי.
גרייב נטש אותה לפתע ב-1911 ויצא מערבה לחוות בוננזה ליד פארגו, צפון דקוטה, ולמניטובה ב-1912. אין בנמצא תיעוד שאלזה ומגרייב אי פעם התגרשו באופן פורמלי.
אלזה החלה לדגמן עבור אמנים בסינסינטי, ועשתה את דרכה מזרחה דרך מערב וירג'יניה ופילדלפיה.
באותה תקופה אלזה החלה ליצור פסלים מחפצים שנמצאו והושלכו.
היא אימצה את תואר האצולה שלו ונודעה מתקופה זו כ"הברונית הדאדאיסטית אלזה פון פרייטאג-לורינגהובן".
בעיר ניו יורק, פרייטאג-לורינגהובן פרנסה את עצמה על ידי עבודה במפעל סיגריות וכמודל לאמנים כמו לואי בושה, ג'ורג' בידל ותרזה ברנשטיין.
היא הופיעה בתצלומים של מאן ריי, ג'ורג' גרנתם ביין ואחרים.
הברונית קיבלה במה לשירתה ב- The Little Review, שם, החל משנת 1918, הוצגה עבודתה לצד פרקים של יוליסס של ג'יימס ג'ויס .
ג'יין היפ ראתה את הברונית אמנית הדאדה האמריקאית הראשונה.
היא הייתה חלוצה נשית מוקדמת של שירה קולית, ועשתה בשיריה שימוש יצירתי בסימן המקף.
רבות מיצירותיה הפורטמנטואליות, כגון "Kissambushed" ו"Phalluspistol", מציגות שירים מיניאטוריים.
המסמכים האישיים שלה נשמרו לאחר מותה על ידי העורכת, הסוכנת הספרותית, משתפת הפעולה האמנותית והמאהבת שלה דג'ונה בארנס .
ספריות אוניברסיטת מרילנד רכשה את ארכיון בארנס ב-1973, ולאחר מכן הפרידה את המסמכים של פון פרייטאג-לורנינגהובן והתייחסה אליהם כאל אוסף אישי.
האוסף מכיל התכתבויות, שירים חזותיים ויצירות אמנותיות/ספרותיות נוספות של האמנית.
לאוספים המיוחדים של אוניברסיטת מרילנד יש ארכיון דיגיטלי נרחב של כתבי היד שלה.
שיריה של פרייטאג-לורינגהובן יצאו לאור לראשונה כקובץ רק לאחר מותה, ב-2011 בספר Body Sweats: The Uncensored Writings of Elsa von Freytag-Loringhoven בעריכת הביוגרפית שלה אירין גמל וחוקרת הספרות סוזן זילאזו.
בניו יורק, הברונית עבדה גם על אסמבלאז'ים, פסלים וציורים, ויצרה אמנות מהפסולת שאספה מהרחובות.
הברונית נודעה בבניית תלבושות משוכללות מחפצים שנמצאו, ויצרה "סוג של קולאז' חי" שמחק את הגבולות בין חיים לאמנות.
החוקרת אלייזה ג'יין ריילי טוענת שהתלבושות המשוכללות של הברונית ביקרו וגם ערערו את תפיסות הבורגנות של יופי נשי וערך כלכלי.
היא קישטה את עצמה בחפצים שימושיים כמו כפיות, קופסאות פח וטבעות של וילונות, כמו גם בפסולת רחוב שנתקלה בה.
בין היתר, נהגה לצאת מהבית עם הכלבים שגידלה ועם כלוב ציפורים עם ציפורים חיות על ראשה.
השימוש של הברונית בגופה שלה כמדיום היה מכוון, כדי להפוך את עצמה לסוג של עבודת אמנות - כזה שנשים שעמדו במגבלות הנשיות של אותה תקופה התביישו לבטא.
על ידי כך, היא שלטה על הגישה החזותית לעירום שלה, איתגרה תפיסה נשיות על ידי הופעה אנדרוגינית, נעזרה ברעיונות של עצמיות נשית ופוליטיקה מינית, ונתנה דגש על השקפותיה האנטי-צרכניות והאנטי-אסתטיות.
היא כללה את ריחות גופה ומאפיינים הנתפשים כפגמים באמנות הגוף שלה.
איירין גמל טוענת שניתן לתאר את מיקום הגוף/עצמי האישי הגולמי שלה במרחב הציבורי כסוג של מודרניזם אי-רציונלי.
בפרפורמנס שנערך מתישהו בין השנים 1915-1916 בעיר ניו יורק, לקחה פון פרייטאג-לורינגהובן גזיר עיתון ועליו הציור עירום יורד במדרגות של מרסל דושאן ושפשפה אותו על גופה שלה העירום תוך כדי קריאת שיר אהבה כמחווה לאמן של הציור המקורי.
הופעה זו הייתה לא רק הכרזה פומבית על רגשותיה כלפי דושאן באותה תקופה, אלא הייתה ביטוי טרנספורמטיבי שהפך את הדוגמנית-אמנית העובדת לאמנית בפני עצמה.
אמנות הגוף של הברונית הייתה סוג של אמנות מיצג ואקטיביזם דאדאיסטי .
יצירות אמנות מעטות של הברונית נשמרו עד היום, בהן כמה יצירות ידועות מבוססות חפצים כגון קישוט מתמשך (1913), חפץ עגיל (1917–1919), קתדרלה (סביבות 1918) ולימבוויש (סביבות 1920).
אשר התגלו מחדש על ידי מוזיאון וויטני בניו יורק בשנת 1996. דיוקנו של מרסל דושאן (1920–1922) הוא דוגמה נוספת לאסמבלאז'ים שלה.
היו השערות שחלק מיצירות האמנות המיוחסות לאמנים אחרים מהתקופה ניתנות כעת לייחס חלקית לברונית, יצירה אחת שכזו, בשם אלוהים (1917) יוחסה במשך מספר שנים רק לאמן מורטון ליווינגסטון שמברג.
מוזיאון פילדלפיה לאמנות, שהאוסף שלו כולל את 'אלוהים''', מזכה כיום גם את הברונית כיוצרת שותפה של יצירה זו.
למרות שאמיליה ג'ונס הציעה שהקונספט והכותרת של יצירת האמנות הזו נוצרו על ידי הברונית, סביר להניח שהיא נבנתה על ידי שמברג והברונית יחדיו.
פסל זה, אלוהים, כלל צנרת אינסטלציה מברזל יצוק ותיבת עץ, שהורכבו בצורה פאלית.
הרעיון מאחורי הצורה ובחירת החומרים מעיד על הפרשנות שלה על הפולחן והאהבה שיש לאמריקאים לצנרת שגוברת על כל השאר; בנוסף, הוא חושף את דחייתה של הברונית כלפי טכנולוגיה.
הפסל מזרקה (1917), מאת מרסל דושאן, יוחסה לברונית באופן ספקולטיבי.
טענה זו נתמכת ב"כמות רבה של ראיות נסיבתיות".
הספקולציות מבוססות במידה רבה על מכתב שכתב מרסל דושאן לאחותו סוזן (מיום 11 באפריל 1917) שבו הוא מתייחס ל־ready-made המפורסם: "אחת מחברותיי תחת שם בדוי גברי, ריצ'רד מט, שלחה משתנה מפורצלן כפסל".
היסטוריונית הספרות איירין גמל הציעה ב-2002 כי "החברה הנשית" המדוברת היא הברונית.
עם זאת, דושאן כתב 'נשלח' לא 'בוצע', ודבריו אינם מעידים על כך שהוא רומז שמישהו אחר היה יוצר היצירה - שהיא עבודת ready made מלבד החתימה.
ב-1923, חזרה פרייטאג-לורינגהובן לברלין, בציפייה למצוא הזדמנויות טובות יותר להרוויח כסף, וכתחנת מעבר לפריז.
היא מצאה גרמניה הרוסה מבחינה כלכלית שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
למרות קשייה ברפובליקת ויימאר, היא נשארה בסופו של דבר בגרמניה, חסרת פרוטה ועל סף אי שפיות.
מספר חברים בקהילה הגולה, במיוחד בריהר, דג'ונה בארנס, ברניס אבוט ופגי גוגנהיים, סיפקו לה תמיכה רגשית וכלכלית.
מצבה הנפשי של פרייטאג-לורינגהובן השתפר כשעברה לפריז.
היא מתה ב-14 בדצמבר 1927 כשנחנקה מגז.
לא ברור האם קרה הדבר כתוצאה מתאונה או ממעשה מכוון.
היא קבורה בבית הקברות פר לשז, פריז.
ב-1943, עבודתה של פרייטאג-לורינגהובן נכללה בתערוכה של גוגנהיים תערוכת 31 נשים בגלריה Art of This Century בניו יורק.
הביוגרפית הראשונה שלה הייתה דג'ונה בארנס, אך ספרה נותר לא גמור.
היא כינתה אותה 'דמות, אימת המחוז.
ב- Irrational Modernism: A Neurasthenic History of New York Dada, אמיליה ג'ונס מספקת הסתכלות מחודשת על ההיסטוריה הדאדא בניו יורק, המתבטאת דרך חייה ויצירותיה של הברונית.
הביוגרפיה משנת 2002, הברונית אלזה: מגדר, דאדא ומודרניות יומיומית, מאת איירין גמל, מציגה את הזוהר האמנותי והרוח האוונגרדית של הברונית.
הספר בוחן את יחסיה האישיים והאמנותיים של הברונית עם דג'ונה בארנס, ברניס אבוט וג'יין היפ, כמו גם עם דושאן, מאן ריי וויליאם קרלוס וויליאמס.
היא מראה כי הברונית פרצה גבולות ארוטיים, והתענגה על ביצועים אנרכיים, אבל הביוגרפיה מציגה אותה גם כפי שתארה אותהחברתה אמילי קולמן: "לא כקדושה או כמטורפת, אלא כאישה גאונה, לבד בעולם, תזזיתית".
בשנת 2013, האמניות לילי בנסון וקסנדרה גואן הוציאו את The Filmballad of Mamadada, סרט ביוגרפי ניסיוני על הברונית.
סיפור חייה של הברונית סופר באמצעות תרומות של למעלה מ-50 אמנים ויוצרי קולנוע.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הדוקומנטרי הבינלאומי של קופנהגן ותואר כ"ניסוי שובב וכאוטי המציב חזרה לנרטיב קולקטיבי מפואר באמצעות הפופוליזם הפוסט-קווירי של YouTube ומיקור המונים", על ידי מגזין Artforum .
הרומן "חצאיות קדושות", מאת רנה סטיינקה, פיינליסטית לפרס הספר הלאומי לשנת 2005, מבוסס על חייה של פרייטאג-לורינגהובן.
כותרת הרומן מקורה בכותרת של שיר מאת פרייטאג-לורינגהובן.
היא מופיעה גם ברומן של סירי הוסטבדט משנת 2019 , זיכרונות מהעתיד, כ"השראה מתקוממת למספר [הוסטבדט]".
באוגוסט 2002, השחקנית בריטני מרפי התלבשה בתור פרייטאג-לורינגהובן בסשן צילומים עבור הניו יורק טיימס .
בשנת 2019, המעצבת הגרפית אסטריד סמה פרסמה את 'המקפים של הברונית אלזה.
אנתולוגיה של נהרסים בדפוס, בשירה ובביצועים'.'' הספר מתקרב לשימוש הנוקב במקפי em בשיריה של אלזה פון פרייטאג-לורינגהובן ומראה את עבודתה בשיחה עם אנשים כמו דאשים ידועים כמו גרטרוד סטיין, לורנס סטרן, היינריך פון קלייסט או אמילי דיקינסון .
במרץ 2022 הוקלט פרק בהסכת - פותות הפותקאסט הדן באמנית, בהשתתפותמנחות ההסכת ריקי אלקיים ומורסאן המארחות את תכלת רם.
אלזה מיידנר הייתה ציירת גרמנייה-יהודייה אקספרסיוניסטית.
עבודותיה, שהתמקדו בעיקר בדיוקנאות רגישים ובנושאים קודרים כבדידות, מוות וכוח, נחשבות לגוף יצירה ייחודי, אם כי נותרה בצלו של בעלה המפורסם, הצייר לודוויג מיידנר.
אלזה מיידנר נולדה בברלין למשפחה אמידה.
אביה היה הרופא ד"ר היינריך מאיר ואמה מרגרטה לבית פירסט.