tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד שאבן אל-מוקפע כתב את חיבורו הפוליטי בתחילת 'התקופה העבאסית', כבר לא היוו החווארג' איום פוליטי משמעותי, לפחות בלב האסלאם.
אולם הזיכרון של האיום שהם הציבו על האחדות המוסלמית ושל האתגר המוסרי שנוצר מהאידיאליזם האדוק שלהם עדיין הכבידו משמעותית על המחשבה הפוליטית והדתית המוסלמית.
גם אם קבוצה זו לא הטילה עוד איום, נדרש מענה לצל הכבד שהטילו על המחשבה האסלאמית.
הסלפיה היא תנועה שמרנית רפורמיסטית בתוך האסלאם הסוני שצמחה במחצית השנייה של המאה ה-19 ודוגלת בחזרה למסורת "האבות האדוקים" (א-סַּלַף א-סאלח).
היא נחשבת לתנועה האסלאמית המתרחבת במהירות הגבוהה ביותר וחוקרים שונים מביעים דעות מגוונות במסגרתה על פני כלל הקשת החברתית, התאולוגית והפוליטית.
הדוקטרינה הסלפית נוקטת ב"גישה פונדמנטליסטית לאסלאם, המחקה את הנביא מוחמד וחסידיו הראשונים – א-סלף א-סאלח, 'האבות האדוקים'...הם דוחים חדשנות דתית ותומכים ביישום השריעה כחוק המארגן".
התנועה הסלפית מחולקת לרוב לשלוש קטגוריות: הקבוצה הגדולה ביותר היא הטהרנים, הנמנעים מפוליטיקה.
הקבוצה השנייה בגודלה הם הפעילים המיליטנטיים, שמתערבים בפוליטיקה.
הקבוצה השלישית והאחרונה הם הג'יהאדיסטים, המהווים מיעוט.
רוב הקבוצות האיסלאמיסטיות האלימות מגיעות מהתנועה הסלפית-ג'יהאדיסטית ומתת-הקבוצות שלהן.
בשנים האחרונות, דוקטרינות ג'יהאד-סלפיסטיות נקשרו פעמים רבות להתקוממות מזוינת של תנועות קיצוניות אסלאמיות וארגוני טרור נגד אזרחים חפים מפשע, מוסלמים ולא-מוסלמים כאחד, כגון אל-קאעדה, דאעש, בוקו חראם וכו'.
הקבוצה השנייה בגודלה כוללת אקטיביסטים פוליטיים בעלי מסורת פעילות ארוכת שונים כגון האחים המוסלמים, התנועה האיסלאמיסטית הגדולה בעולם הערבי.
בעקבות מסעות הדיכוי הנרחבים שבוצעו לאחר האביב הערבי והכישלונות הפוליטיים של הסלפים, התנועות הסלפיות האקטיביסטיות דעכו משמעותית בשנים האחרונות.
הרוב הסלפי נמנה עם הקבוצה השקטה הדוגלת בהתנתקות מהפוליטיקה ונאמנות לממשלות מוסלמיות, רודניות ככל שיהיו, כדי להימנע מפתנה.
התנועה הווהאבית נוסדה על ידי המלומד והתאולוג מוחמד אבן עבד אל-והאב, מטיף דתי מאזור נג'ד שבמרכז ערב שהיווה גורם מרכזי בעליית בית סעוד לשלטון בחצי האי ערב.
אבן עבד אל-והאב ביקש להחיות את האסלאם ולטהרו ממה שתפס כאמונות דתיות ומנהגים עממיים לא-אסלאמיים על ידי חזרה למה שלשיטתו הם עקרונות היסוד של הדת האסלאמית.
עיקרון התווחיד, על פי עבד אל-והאב, היינו, ייחודו ואחדותו של האל, הוא לב הדוקטרינה האסלאמית, ולכן, הוא הוקיע את אלו שהחזיקו באמונות ומנהגים דתיים פופולריים בקרב מוסלמים שנתפסו כחדשנות וכפירה, ולעיתים אף לשירכ של ממש.
הווהאבה נחשבת לזרם שמרני, קפדני ופונדמנטליסטי של האסלאם הסוני, בעל דעות פוריטניות, המפרש את הקוראן באופן מילולי.
לא פעם, נעשה שימוש מקביל במונחים "סלפה" ו"והאבה", אם כי הכינוי "והאבי" מוחל במיוחד על חסידיו של מוחמד בן עבד אל-והאב ותורותיו הרפורמיסטיות.
חסידי הזרם, אומנם, לרוב מכנים את עצמם אל-מוואחידון ("הדוגלים בייחוד האל").
החל מאמצע שנות ה-70 וה-80, ההפצה הבין-לאומית של סלפיזם ווהאביזם בתוך האסלאם הסוני, הזרם המועדף בממלכת סעודיה ומדינות ערביות אחרות במפרץ הפרסי, הובילה את הזרם לעמדת כוח בולטת בעולם האסלאם.
כחלק מ"המלחמה בטרור" העולמית, הווהאביזם הואשם על ידי הפרלמנט האירופי, אנליסטים ביטחוניים מערביים שונים, וצוותי חשיבה כמו RAND Corporation, כ"מקור לטרור העולמי".
יתר על כן, הווהאביזם הואשם בגרימת פילוג באומה המוסלמית וזכה לקיתונות ביקורת חמורה עקב הרס אתרים אסלאמיים, תרבותיים והיסטוריים רבים הקשורים להיסטוריה המוקדמת של האסלאם ולדור הראשון של המוסלמים (כולל המשויכים למשפחתו של מוחמד) בסעודיה.
תחילת התקופה המוגדרת אסלאם בן ימינו היא 1924, עם התפרקות האימפריה העות'מאנית ואיתה ביטול שלטון הח'ליפות העות'מאנית.
אירוע זה השפיע רבות על החשיבה האסלאמית בכלל, אך גם על מה שייחשב מאוחר יותר למחשבה אסלאמית רדיקלית.
בין ההוגים המרכזיים שכתבו על האסלאם במאה ה-20, ובמיוחד על הג'יהאד, נכללים מוחמד עבדו, רשיד רידא, חסן אל-בנא, סיד אבו אל-אעלא מודודי וסייד קוטב.
אקטיביסטים צבאיים ופוליטיים כמו אוסאמה בן לאדן ואיימן א-זוואהירי מארגון אל-קאעידה קידמו את הפלתן של ממשלות חילוניות.
האידאולוגיה הקוטביסטית השפיעה על תנועות ג'יהאדיסטיות וטרוריסטים איסלאמיים המבקשים להפיל ממשלות חילוניות, בעיקר אוסאמה בן לאדן ואיימן א-זוואהירי מאל-קאעידה, וכן על הג'יהאד הסלפי ודאעש.
ספריו של קוטב צוטטו תדיר על ידי אוסאמה בן לאדן ואנואר אל-עוולקי.
במובנים רבים ניתן לומר שהיה זה סייד קוטב שייסד את התנועה האקטיביסטית למימוש האסלאם הקיצוני.בניגוד להוגים האסלאמיים האחרים שהוזכרו לעיל, קוטב לא היה אפולוגיסט.
הוא היה הראשון שביטא את העקרונות הקיצוניים והאלימים הללו בספרו המכונן "פי ט'ילאל אל-קוראן" (בצל הקוראן), שהוביל להוצאתו להורג במצרים.
תנועות סלפיות אחרות במזרח התיכון ובצפון אפריקה וברחבי העולם המוסלמי אימצו רבים מהעקרונות האיסלאמיסטיים שלו.
אליבא דקוטב, האומה המוסלמית עוברת תהליך הכחדה הדרגתי כבר מאות שנים וחזרה לעידן הג'אהיליה מכיוון שאלו המכנים עצמם מוסלמים אינם מצליחים לציית לחוקי השריעה.
כדי להשיב את האסלאם אל ימי תהילתו ולשחרר את המוסלמים משבי הבערות, קרא קוטב להתנער מהחברה המודרנית ולהקים חיל חלוץ בצלמם של ראשוני המוסלמים, כשהוא מטיף להיאבק עבור מטרות אלו גם במחיר עוני או אפילו מוות.
כל זאת כדי להיערך לג'יהאד נגד מה שתפס כממשלה וחברה של בערות.
הקוטביזם, האידאולוגיה האיסלאמיסטית הרדיקלית שנגזרה מרעיונותיו של קוטב, הוקע על ידי חוקרים מוסלמים בולטים רבים וכן חברים אחרים באחים המוסלמים, כמו יוסוף אל-קרדאווי.
להלן רשימה של ארגוני אסלאם קיצוני בולטים, לצד אזורי הפעילות העיקריים של כל ארגון.
אל-מוראביטון / אל-קאעידה במערב אפריקה (מאלי, ניז'ר, לוב)
אנסאר א-שריעה בתימן , ידוע גם בשם אל-קאעדה בחצי האי ערב (תימן)
בוקו חראם / מחוז אפריקה המערבית של הח'ליפות האסלאמית (צפון-מזרח ניגריה, צ'אד, ניז'ר, צפון קמרון)
אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה בדרום מזרח אסיה (אינדונזיה, מלזיה, הפיליפינים, סינגפור, תאילנד)
תחריכ-י טאליבאן פאקסתאן / הטליבאן בפקיסטן (צפון-מערב פקיסטן)
אסלאם יאשוייב הוא ג'ודוקא רוסי המתחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג, אלוף אירופה (2018).
בנובמבר 2016 יאשוייב זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית כסף בגראנד פרי צ'ינגדאו.
במרץ 2017 הוא זכה במדליית ארד בגראנד פרי טביליסי לאחר שניצח את בן-ארצו אלברט אוגוזוב הרוסי בקרב על המדליה.
ב-6 באוקטובר הוא זכה במדליית כסף בגראנד פרי טשקנט.
במרץ 2018 זכה לראשונה במדליה בתחרות מסוג גראנד סלאם, כשזכה בכסף בגראנד סלאם יקטרינבורג.
באליפות אירופה 2018 שנערכה בתל אביב, זכה יאשוייב במדליית הזהב.
הוא התחיל את התחרות בשלב שמינית הגמר וניצח בווזארי את פאבל פטריקוב הצ'כי, ברבע הגמר הוא ניצח בעונשים את אשלי מקנזי הבריטי ובחצי הגמר גבר בווזארי על אמירן פאפינשווילי הגיאורגי.
בגמר יאשוייב ניצח באיפון את יאניסלב גרצ'ב הבולגרי לאחר שהקרב נכנס לניקוד זהב.
הקהילה האסלאמית בנפאל היא מזערית, ועל פי מפקד אוכלוסין שנערך ב-2011, עולה כי 4.4% מתושבי נפאל מגדירים את עצמם מוסלמים.
דת האסלאם הוצגה לראשונה בנפאל ככל הנראה על ידי מתיישבים מוסלמים הודים ומוסלמים פקיסטנים.
מספר המוסלמים מהפלג האחמדי מונה קהילה קטנה עוד יותר.
אסלו (בהונגרית: Aszaló) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
קיימים בכפר מספר קברים יהודים נטושים.
חתול הבית הוא בעל חיים נערץ באסלאם.
נחשב ל"חיית המחמד המושלמת" בזכות הניקיון וההיגיינה שלו.
על פי חדית'ים רבים, נביא האסלאם, מוחמד אסר רדיפה והרג של חתולים.
אחד ממלוויו של מוחמד, עבד אל-רחמן בן סח'ר אל-דוסי היה ידוע בשם אבו הוריירה (מילולית: "אבי החתלתול") בשל זיקתו ואהבתו לחתולים.
אבו הוריירה דיווח כי שמע את מוחמד מכריז שאישה שהייתה צדיקה הלכה לגיהנום כעונש על כך שקשרה חתולה שעצבנה אותה, ולא סיפקה לה מזון ומים עד שמתה.
המשורר וסופר המסעות האמריקאי בייארד טיילור (1825–1878) נדהם כשגילה בית חולים סורי שבו הסתובבו חתולים בחופשיות.
המוסד, בו גרו והוזנו חתולים ביתיים, מומן על ידי וואקף, יחד עם שכר מטפלים, טיפול וטרינרי ומזון לחתולים.
אדוארד ויליאם ליין (1801–1876), מזרחן בריטי שהתגורר בקהיר, תיאר גן חתולים שנוסד במקור על ידי הסולטן המצרי באיבארס מהמאה ה-13, בעוד שבני דורו האירופאים החזיקו בגישה שונה מאוד כלפי חתולים, אכלו אותם או הרגו אותם על פי הוראת האפיפיור.
במסורת האסלאמית, חתולים זוכים להערצה על הניקיון שלהם.
הם נחשבים טהורים, ולכן מורשים להיכנס לבתים ואף למסגדים.
מזון שטעמו חתולים נחשב חלאל, במובן זה שצריכת המזון שלהם אינה נאסרת באכילה למוסלמים, ומים שמהם שתו חתולים מותרים לוודוא, רחצה לפני התפילה.
יתר על כן, קיימת אמונה בקרב חלק מהמוסלמים שחתולים מחפשים אנשים שמתפללים.
אסלום השומרונים בכפייה היא תופעה היסטורית בעלת מספר מוקדי התרחשויות במציאות שלאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל והכיבוש המוסלמי של המזרח הקרוב, שבגינם חלה דעיכה דמוגרפית קיצונית ביותר של השומרונים עד כדי הגעתם לפסע מהכחדה.
גישת חלק מן השומרונים מדברת על השלמה בצער על אובדן השומרונים שאוסלמו ושלא ישובו לדת אבותיהם.
התקופה האומאיית, ראשית הכיבוש הערבי-מוסלמי של המזרח הקרוב
האסלאמיזציה של אוכלוסיית הארץ התרחשה בשלבים: תחת שלטון בית אומייה (640–750) ננקטת מדיניות של שיערוב בארץ ישראל שמטרתה החדרת התרבות והשפה הערבית בקרב האוכלוסייה במקום התרבות היוונית-נוצרית, אך לא פעלו לאיסלום האוכלוסייה; כאשר השומרונים בארץ ובקהיר ובדמשק מנו כ-350,000 נפש.
היישוב השומרוני בכפר קדום הוסיף לשגשג עד לתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל, ונראה שתושביו השומרונים אולצו להתאסלם, ובחלקו שרד היישוב ברציפות מאז.
הכפר פרח'ה יושב בידי שומרונים לפחות עד הכיבוש הערבי, וכנראה שגם במהלך שלטון בית אומיה; סביר להניח שנכפה עליהם להתאסלם בידי הכובשים המוסלמים.
המדיניות שמה דגש על הזהות המוסלמית ולא על הזהות הערבית, למרות שאישים שמוצאם מחצי האי ערב נהנו בתוך המערכת הזאת להעדפה.
מינויו של מסרור אבן אבי עאמר למושל אזור שכם, הקל על השומרונים זמנית, אולם גם הוא נרצח על ידי מתנגדיו והשומרונים שבו לחוות אנרכיה, הם הצליחו לקנות לעצמם מידת שקט וביטחון בתשלומי שלמונים.
התהליך של אסלום השומרונים באונס תחת העבאסים המשיך עם הח'ליף אל-מעתצם (833-842); ועם הח'ליף אל-מתוכל הראשון (847-861) שהחריף את ההגבלות על הד'ימים ועם אחמד אבן טולון שעלה לשלטון ב-878. השומרונים התמעטו בגלל פעולותיהם של אלה, ואת מקומם בכפרים וביישובים השומרוניים תפסו המהגרים הערבים והמוסלמים הלא-ערביים.
בתקופת השושלת הפאטימית (942–1099) נגזרו גזרות קשות נגד הלא-מוסלמים ורבים היגרו מארץ ישראל ומהלבנט או שנכנעו והמירו את דתם.
הגאוגרף הערבי בן המאה ה-10 מוקדסי הזכיר בכתביו דרך באזור רמלה בשם דרב דג'ון, שהובילה לכפר דג'ון שבו היה מסגד שישי.
במקום אחר, הוא כותב שרוב תושבי העיירה בית דג'אן בזמנו היו שומרונים.
באותה העת, אחד משמונת שערי העיר רמלה נקרא באותו השם, דג'ון.
אימאתין בנפת קלקיליה דהיום היה כפר שומרוני, ועל-פי מסורת שנמסרה במאה ה-20 מפי הכהן גדול השומרוני, צלאח א-דין אילץ 200 מתושבי הכפר להתאסלם (200 בערבית: مائتان - מיאתן) לאחר שכבש את הארץ במאה ה-12.
היישוב בית וזן נמצא במקום שבו התקיים היישוב הקדום "בית זין".
לפי המסורת השומרונית גרו ביישוב הקדום שבע משפחות שומרוניות שנאלצו להתאסלם ומכאן שמו של היישוב (האות העברית ז' פירושה שבע).
על פי יצחק בן-צבי, כהן בשם יצחק בן אברהם שגר במרדה עבר לעזה, ככל הנראה בימי צלאח א-דין; הוא משער כי היישוב השומרוני במקום התקיים עד אותה התקופה.
אהרן בן מניר, מנכבדי העדה השומרונית, אוסלם באונס בערוב ימיו, אך שמר בסתר על דת אבותיו.
בחג'ה מתגוררת חמולה הידועה בשם "אל-ציפי".
נטען כי תושבי המקום סבורים שחמולה זו מקורה במשפחה שומרונית בשם ציפור המטרי שככל הנראה התאסלמה בימי הביניים.
העות'מאנים ערכו רדיפות דתיות נגד השומרונים.
בשנת 1625–1626 משפחות השומרונים שנותרו עברו לגור בשכם, שנהפכה לעיר המקלט של העדה.
הקהילה השומרונית במצרים הצטמצמה בעקבות רדיפות עות'מאניות אחר השומרונים שעבדו אצל הממשל הממלוכי, ורובם נאלצו להתאסלם.
גורל זהה חיכה גם לשומרונים בדמשק במאה ה-17, כאשר רובם של חברי העדה בדמשק נרצחו בידי המוסלמים.
ממשלות צרפת ואנגליה התערבו בדבר וביקשו מהשלטון העות'מאני להגן על השומרונים.
מעט מהשומרונים נותרו בחיים, אך כל רכושם ועושרם נשדד.
השומרונים הנותרים בדמשק המירו דתם ורק בודדים נמלטו ממנה.
איום זה היווה סכנת כיליון של העדה השומרונית.
מושלי דמשק ערכו טבח כללי באלפי שומרונים ורבים מאלה שנותרו בחיים המירו את דתם.
מתועד פוגרום שנערך בימי הפאשא מרדם בק ב-1625, בו הותקף הרובע השומרוני בדמשק, נהרגו רבים ורבים עוד יותר התאסלמו, השומרונים נעלמו מעין הציבור אולם מספר משפחות שכונו "מושם" ושמוצאם שומרוני נשארו בולטות בעשייה בעיר.
הקהילה בשכם קלטה גם את השומרונים מדמשק, שנרדפו שם.
בימיו של הרב חיים אברהם גאגין היו שוב השומרונים בסכנת כליה, לאחר שאברהים פחה המצרי קיבל את השליטה על סוריה וארץ ישראל בשנת תקצ"א (1831).
על התקופה הקשה לשומרונים כותב ד"ר אליעזר הלוי, מזכירו של משה מונטיפיורי, שביקר בשכם בשנת תקצ"א (1831): "נחשבו לו השומרונים לעובדי אלילים, אשר לא אבה לתת להם ניר בארצו.
מנהיגי הדת המוסלמים טענו שלשומרונים אין דת, וכי הם לא מאמינים בספרים הכתובים ברוח הקודש: תורת משה, הברית החדשה, ספר תהילים, הנביאים והקוראן.
המוסלמים טענו שרק לכת המאמינה לפחות באחד מהספרים הללו יש להתייחס בסובלנות .
לעומתם, השומרונים טענו כי הם מאמינים בחמישה חומשי תורת משה.
המוסלמים, שלא ידעו את לשון הקודש או את כתב היד השומרוני, לא קיבלו את דבריהם.
שומרוני העיר שכם חיו בסכנת מוות דומה לזו שקרתה לבני עדתם בדמשק במאה הקודמת.
השומרונים פנו בבקשה לעזרה אל הרב גאגין והוא עזר להם בכך שנתן להם תעודה בכתב המאשרת כי: העם השומרוני הוא ענף מבני ישראל המודה באמיתות התורה.
לאחר שזוהו כ"פלג יהודי", הונח לשומרונים מאסלום בכוח כפי שננהג טרם להודאתו של הרב גאגין אך למרות זאת המשיכו להתעמר בהם המוסלמים, ולדברי יצחק בן-צבי, היו השומרונים לעדה המדוכאת ביותר בארץ ישראל על ידי המוסלמים בעת שטרם לקום מדינת ישראל וכי שכניה בשכם לועגים ורודפים את השומרונים בשל אמונתם.
חמולת סמארה מטולכרם שהיו מעשירי אזור השרון בסחר באבטיחים מתייחסת על שומרונים שאוסלמו בכפייה.
יצחק בן-צבי ציין כי בימיו עדיין התגוררה בכפר סילת א-ד'אהר משפחה ממוצא שומרוני, בשם בית טאהר (ד'אהר).
היישוב השומרוני בעוורתא פסק במאה ה-17. אחרוני השומרונים ביישוב היו בני משפחת כהנים המתייחסת לעוזיאל בן קהת בן לוי, שעקרו לעיר שכם.
אירוע זה תואם לפטירתו של הכהן הגדול השומרוני האחרון שיוחס לבניו של פינחס בן לוי בשנת 1624. לפי יצחק בן-צבי, השומרונים בזמנו האמינו כי "חלק מתושבי הכפר (עוורתא), אם לא כולם, מוצאם מהשומרונים".
נאצר שרשיר, מחבל מפת"ח, צוטט ב-10 בספטמבר 1968 טוען כי "ייתכן שמצד סב-סבו יש בו קצת דם שומרוני".
במאמר מ-30 בספטמבר 1968 ציין בנימין צדקה בן העדה השומרונית שחי בירושלים כי שם המשפחה "נבלוסי" מציין מוצא שומרוני מהעיר שכם, וכי שמות משפחה אחרים שהיו עבריים במקורם שובשו עם ההגייה הערבית לאחר שהשומרונים אוסלמו.
אסלאמשהר (בפרסית: اسلامشهر) היא עיר בפרובינציית טהראן שבאיראן, המשמשת כבירת המחוז באותו השם.
העיר גדלה להיות עיר הבירה המחוזית הלא פרובינציאלית המאוכלסת ביותר והעיר ה-19 בגודלה באיראן.
בגבולות העיר ממוקם נמל התעופה הבין-לאומי האימאם חומייני.
אסלה יורגנסון גרונה היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את מדינת דקוטה הצפונית בקונגרס של ארצות הברית, תחילה בבית הנבחרים (1911-1905) ולאחר מכן בסנאט 1921-1911).
גרונה נמנה בין ששת הסנאטורים שהצביעו נגד הכרזת המלחמה של ארצות הברית על הקיסרות הגרמנית, שהכניסה אותה למלחמת העולם הראשונה.
גרונה נולד ב-10 בדצמבר 1858 בכפר אלקיידר שבמחוז קלייטון באיווה, למשפחה ממוצא נורווגי.
הוא גדל במחוז יוסטון שבמינסוטה, שם למד בבתי הספר הציבוריים של המחוז והמשיך את לימודיו באקדמיית קלדוניה.
לאחר שהשלים את לימודיו, הוסמך כמורה ועבד בהוראה בעיר וילמינגטון שבמינסוטה.
בשנת 1879 עבר גרונה לטריטוריית דקוטה, שם עסק בחקלאות, לימד בבית ספר והיה פעיל בכמה מיזמים עסקיים.
הוא כיהן כנשיא הכפר לאקוטה וכן כנשיא מועצת החינוך של לאקוטה.
כחבר המפלגה הרפובליקנית, נבחר גרונה לבית הנבחרים של טריטוריית דקוטה בשנת 1889.
גרונה היה מועמד המפלגה הרפובליקנית בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1904 וזכה בבחירות.
הוא נבחר מחדש ב-1906 וב-1908, וכיהן במהלך הקונגרסים ה-59, ה-60 וה-61. בשנת 1911 נבחר לסנאט של ארצות הברית, ומילא את המושב שהתפנה עקב מותו של מרטין נ.
גרונה נבחר לקדנציה נוספת ב-1914 וכיהן בקונגרסים ה-62 עד ה-65. ב-1920 הפסיד בבחירות לכהונה נוספת וסיים את כהונתו ב-3 במרץ 1921.
בקונגרס, גרונה רכש לעצמו מוניטין כרפובליקני ששיקף את עמדות האזור ממנו הגיע – פרוגרסיבי ובדלן.
הוא האשים את יצרני התחמושת בתנועת הכוננות ובפרוץ מלחמת העולם הראשונה, והיה חלק מ"הקבוצה הקטנה של אנשים עקשנים" שהתנגדה לנשיא וודרו וילסון.
בשנת 1919 הוא היה בדלן נחרץ שהתנגד לאמנת חבר הלאומים, מאחר שלדבריו ההסכם שיתף את ארצות הברית באופן עמוק יותר במערכות יחסים בין-לאומיות והגביל את העצמאות בקבלת החלטות לאומיות.
הוא ואשתו ברטה היו הורים לחמישה ילדים, ביניהם ג'יימס ד.
גרונה שכיהן כמזכיר המדינה של דקוטה הצפונית, וארתור ג'.
גרונה שהיה התובע הכללי של דקוטה הצפונית.
אסלה גרונה מת ב-4 במאי 1922 בלאקוטה שבדקוטה הצפונית.
הקשר בין אסלאם ללאומיות, מאז ראשיתו של האסלאם ועד היום, היה לרוב מתוח; בשני הזרמים קיימת נטייה לראות זה בזה תפיסות מתנגשות.
אִנַּ אללּה עַלִים חַבִּיר." – בתרגום: "הו אנשים, בראנו אתכם זכר ונקבה והפכנו אתכם לעמים ושבטים למען תכירו זה את זה [לא ללחום זה בזה].
אמן, הנכבד מכם לאללה הוא הצדיק מכם.
היינו, בני אדם נבראו לעמים ושבטים כדי שיכירו זה את זה ולא כדי להילחם; המעלה נקבעת לפי היראה והמוסר, לא לפי שיוך אתני.
לפי מסורות החדית', יש הרואים בדברי מוחמד גינוי ללאומיות ולשבטיות: "מי שנלחם תחת דגל של סכלות [שבטיות], תומך בשבטיות או כועס בשבילה – ימות במצב של בערות".
וכשנשאל עליה אמר: "עזבו אותה – היא מצחינה".
חדית' נוסף מייחס לו: "לא מאתנו הקורא לשבטיות; לא מאתנו הנלחם בעבורה; לא מאתנו המת למענה".
הוא הגיע לאל-מדינה כדי ליישב את הסכסוך בין שבטי ח'זראג' ואוס, ושניהם קיבלו עליהם את האסלאם ונודעו כאנצאר.
עוד נמסר כי הע'ֻרַבַּאא' יהיו "מי שהתבדלו משבטיהם".
בסוף המאה ה־19 ובראשית ה־20 צמחו במזרח התיכון זרמי לאומיות שונים – לאומיות טורקית, לאומיות ערבית, לאומיות איראנית – ומהם צמחה גם לאומיות כורדית שהתפתחה כמגננה מולם.
במקביל עלו הסלפיה, אסלאמיזם ופאן-אסלאמיזם, כשהאחרונה דוחה את מסגרת האומות ומדגישה "אומה" אסלאמית אחת.
ג'מאל א-דין אל-אפגאני הוביל קו בין-לאומי ומתנגד ללאומיות, וקרא לאחדות המוסלמים.
הוא חשש שהלאומיות תפרק את העולם המוסלמי והעדיף זהות אסלאמית על אתנית.
תלמידו רשיד רידא המשיך קו זה, וטען שהאחדות תיכון רק עם השבת הח'ליפות המיישמת שריעה.
הוא קרא לפרויקט פאן־אסלאמי להחייאת הח'ליפות הכוללת את כל ארצות האסלאם, ולבניית משטר על בסיס האסלאם במקום לאומיות שלטעמו מקורה מערבי ויש לדחותה.
סביב 1908 התחזקה הלאומיות הטורקית.
לקראת קץ האימפריה העות'מאנית הוביל מוסטפא כמאל אטאטורק את התנועה הלאומית הטורקית וכונן את הכמאליזם כאידאולוגיה ממלכתית.
הכמאליסטים ביקשו לטורק ולחילן את טורקיה, ואף אסרו סממנים דתיים מסוימים וקידמו אד'אן טורקי.
לצד לאומיות ערבית קמה גם "לאומיות ערבית־אסלאמית".
בטורקיה עוררו הרפורמות הרדיקליות תגובות נגד, ובהמשך נוצרו סינתזות כגון הסינתזה הטורקית–אסלאמית, ובתקופת המלחמה הקרה ומבצע גלדיו, שם אלפארסלן טירקש, תומך האד'אן הטורקי, החל לפתוח מחנות אימונים של הזאבים האפורים בתמיכה אמריקאית כדי לאמן את חבריה להילחם נגד שמאלנים, אלווים, כורדים, כמו גם אסלאמיסטים שלא קיבלו את הלאומיות הטורקית.
ב־1925, עם עליית שושלת פהלווי, הפכה איראן למדינה חילונית בעלת מדיניות לאומנית; תהליכי חילון ומערביות העמיקו עד המהפכה האיראנית, שהעמידה את האסלאם בבסיס הפוליטיקה.
רוחאללה ח'ומייני חתר לאחדות המוסלמים תחת שלטון חכם ההלכה, ניסה לצמצם את הפער בין סונים לשיעים, ונאבק בלאומיות באיראן.
הלאומיות הערבית קמה בשנות ה־20 והייתה דומיננטית במשרק.
השפעתה גברה, ותנועות לאומיות תפסו שלטון במדינות ערב.
גמאל עבד אל-נאצר חיזק אותה, לצד מפלגות כמפלגת הבעת'.
בהמשך אתגר אותה האסלאמיות כיריב פוליטי מרכזי, במיוחד לאחר ירידת המורל בעקבות מלחמת ששת הימים.
האחים המוסלמים הגבירו פעילות נגד הלאומיות הערבית, בעיקר במצרים ובסוריה – מוקדי ההגמוניה שלה.
בסוריה מפלגת הבעת' הסורית, חילונית וסוציאליסטית, הסתכסכה עם זרמים אחרים כמו נאצריזם; נאצר האשים את הבעת' באנטי-דתיטת ובקידום עדתיות.
מפלגת הבעת' העיראקית, בימי סדאם חוסיין, הייתה גם היא חילונית וסוציאליסטית, עם סנטימנט אנטי-איראני חריף יותר, שעבר "הדתה" יחסית בקמפיין האמונה אחרי מלחמת המפרץ, אך שמרה על לאומיותה.
חזב א-תחריר מתנגד בתוקף ללאומיות ורואה בה פוגעת באחדות האומה.
אסלאם ואלימות הוא נושא שנוי במחלוקת.
שימוש באלימות למטרות דתיות ופוליטיות בחברה המוסלמית התקיימו עוד בתחילת המאה ה-7 עד המאה ה-9 לספירה, תחת הנהגתו של מייסד האסלאם, מוחמד.
ג'יהאד הוא מונח המתאר את חובתו של מוסלמי לשמור על חוקי האסלאם, וכיום משמש בעיקר לתיאור מלחמת דת ומאבק אלים בשם האסלאם.
בקוראן מדובר על ג'יהאד חיצוני - מאמץ צבאי, ואף מלחמה, נגד פגאנים (עובדי אלילים) כדי שיקבלו על עצמם את דת האסלאם, או נגד לא-מוסלמים בכלל אם הם תוקפים מוסלמים או מורדים בשלטון מוסלמי.
כינוי אחר לג'יהאד חיצוני הוא "הג'יהאד הקטן" (الجهاد الصغير או الجهاد الأصغر), מה שרומז, לפי כמה מאסכולות האסלאם, על כך שהוא משני בחשיבותו ואינו נכלל בחמשת עמודי האסלאם.
בתקופות הקולוניאליות אוכלוסיית המוסלמים קמה לעיתים קרובות נגד השלטונות תחת דגל הג'יהאד (כגון המאבק הצ'צ'ני נגד השלטון הרוסי או מלחמת העצמאות של אלג'יריה נגד השלטון הצרפתי).
מאבק צבאי נגד שלטון לא-מוסלמי בשטח הנתפס כדאר אל-אסלאם , בייחוד אם הוא מדכא את האסלאם או נתפש ככובש זר, נחשב כג'יהאד אשר לדעת רבים הוא הג'יהאד הרלוונטי כיום.
ראזי הוא ביטוי ממקור ערבי המציין את הלוחמים שהשתתפו בראזייה, שנקראה מאוחר יותר ראזווה (غزو, או Gazve), ומשמעותה פשיטות כנגד הכופרים.
הביטוי הוענק לשבטים בעלי זהות דתית מוסלמית ששימשו בדרך כלל כשכירי חרב של שליט מקומי במלחמתו במדינות שכנות.
לעיתים לוחמים אלו היו שיירות סוחרים שבזמן אמת היו פותחים במתקפה כנגד כוחות אשר הם תופסים כעוינים (מה שנקרא מתקפת שיירות), דבר אשר היה נפוץ באימפריה העות'מאנית.
זִנא הוא מושג במשפט האסלאמי אשר מתאר יחסי מין לא כשרים.
על פי עולם ההלכה המוסלמית, זנא כוללת בתוכה את הניאוף (יחסים לא כשרים בין אנשים נשואים), את הזנות והיצאנות (קיום יחסים בתמורה לכסף או תגמול חומרי אחר), את האינוס (כפיית יחסים מיניים שלא בהסכמה) ואת משכב בהמה, גילוי עריות ומעשי סדום.
הזינא כוללת אונס, המוסקסואליות, יחסי מין אנאליים, גילוי עריות, אוננות ויחסי מין עם בעלי חיים.
נכון לשנת 2013, איחוד האמירויות, איראן, אפגניסטן, פקיסטן, תימן, סומליה, סודאן ומאוריטניה עדיין מבצעים עונש בסכילה.
הענישה על זינא תחת חוק השריעה גררה ביקורת רבה מטעם ארגונים לזכויות אדם.
הקוראן הוא הטקסט המרכזי של האסלאם והמוסלמים מאמינים כי זוהי התגלות האלוהים.
הוא מכיל שבעה אזכורים ל"אנשי לוּט" , כשהכוונה היא לתושבי הערים סדום ועמורה.
השמדתם בידי אללה מיוחסת באופן גלוי למנהגיהם המיניים:
אבן ח'טיר פירש את דברי הקוראן על הומוסקסואליות:
המצב החוקי באיחוד האמירויות אינו ברור.
במדינות מוסלמיות רבות כמו בחריין, קטר, אלג'יריה והאיים המאלדיביים, הומוסקסואליות היא עבירה שדינה מאסר, קנס או ענישה גופנית.
בערב הסעודית, בה העונש המקסימלי על מעשים הומוסקסואליים היא הוצאה להורג פומבית, הממשלה תשתמש לרוב בעונשים פחותים כמו קנסות, מאסר והלקאה בשוט.
האחמדיה (ערבית: جماعت احمدیہ مسلمہ) מהווה פלג מוסלמי שנוסד בהודו הבריטית (הראג' הבריטי).
ההתנגדות לאסלאם התגברה בשל השפעת פיגועי 11 בספטמבר.
ההשפעה המרכזית של הפיגועים הייתה הכרזת המלחמה העולמית בטרור על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ובני בריתה של ארצות הברית, מערכה שנמשכת למעשה עד 2021 והובילה חיסולם של מנהיגי המדינה האסלאמית ואל-קאעדה.
אירועי אלימות מוסלמים אף הובילו לסנטימנט אסלאמופובי בציבור המערבי.
אסם הוא מחסן תבואה, מחסן המשמש לאחסון מיני דגנים, המיועדים למאכל האדם או חיות המשק.
לאורך ההיסטוריה נהגו איכרים לאחסן תבואה באופן המתאים לאזורם.
האסם נבנה מחומרים מקומיים כגון עץ או בוץ ולעיתים הוגבה כדי למנוע חדירת מי גשמים ומזיקים.
במצרים העתיקה שאקלימה יבש מאוד, ניתן היה לאחסן תבואה בבורות משך זמן ממושך ללא אובדן איכות ניכר.
אחסון תבואה בבורות הייתה דרך מועדפת לאחסן תבואה בארצות המזרח.
בטורקיה ובפרס נהוג היה לקנות חיטה או שעורה כשהם זולים ולאחסן אותם בבורות נסתרים לעונות של מחסור.
בישראל נחשפו בחפירות ארכאולוגיות אסמים עתיקים.
ממגורה מתקופת הברזל, מהמאה ה-11 לפנה"ס, נחשפה בחפירה בתל הדר שעל יד הכנרת.
שם התגלתה עיר עם בניני ציבור.
אחד המבנים הגדולים כלל אגף עם שישה תאים צמודים ששימשו כממגורות ובהם נמצאו גרעיני חיטה.
לממגורה הייתה דלת נפרדת כל התאים רוצפו באבן וקירותיהם טוייחו.
בממגורה נמצאו גרעיני חיטה מפוחמים משריפה שאחזה במקום.בעמק הירדן באתר הארכאולוגי, תל צף, שחלקו העליון מתוארך לאלף השמיני לפני הספירה, התגלו בחפירה בשנים 2004–2007 בראשותו של פרופסור יוסף גרפינקל מהאוניברסיטה העברית, ממגורות רבות הבנויות לבני בוץ בין חצרות מבנים בנוסף לבורות צלייה ותנורים.
מתקני איסום תבואה פשוטים, שהוקמו על ארבעה עמודים או יותר, הופיעו בתרבות היאנגשאו בצפון מזרח ין, ולאחר תחילתה של חקלאות אינטנסיבית, בחצי האי הקוריאני ב (בערך 1000 לפנה"ס) וכן ב במהלך תקופת ג'ומון המאוחרת / תקופת יאיואי המוקדמת (בערך 800 לפנה"ס).
בשפה הארכאולוגית של צפון מזרח אסיה, מאפיינים אלה משולבים באלה שאולי תפקדו גם כמגורים ויחד נקראים 'בניינים עם רצפה מוגבהת'.
בזמן סין הקיסרית של שושלת צ'ינג, נבנתה מערכת איסום משוכללת שנועדה למזער מקרי מוות מרעב המוני.
המערכת נהרסה במרד טאיפינג בשנות ה-50 של המאה ה-19
בארכיטקטורה המסורתית של הארכיפלג האינדונזי אסמים עשויים מעץ ומחומרי במבוק ורובם בנויים מוגבהים על ארבעה עמודים או יותר כדי להימנע ממכרסמים וחרקים.
דוגמאות לסגנונות אסם אינדונזיים הם הלאואיט הסונדנזי (ג'אווה) והראנגקיאנג המיננגקבאווי (סומטרה).
בדרום מערב בריטניה, נבנו אסמים קטנים על עמודי אבן קצרים בצורת פטריות שנקראו אבני סטאדל .
האסמים עצמם היו מבני עץ ולעיתים קרובות היו להם גגות צפחה.
הגדולים יותר היו דומים למבנים שנקראו ליני , אך עם הקומה העליונה סגורה.
הגישה לקומה הראשונה הייתה בדרך כלל באמצעות גרם מדרגות אבן על הקיר החיצוני.
לקראת סוף המאה ה-19 החלו להתרבות ברחבי בריטניה מחסנים המיועדים במיוחד להחזקת תבואה.
ישנם קשיים אקלימיים באחסון תבואה בקנה מידה גדול בבריטניה, אך קשיים אלו נפתרו במידה רבה.
האסם המודרני הוא בדרך כלל מבנה שטוח או מגדל שמחולק לתאים.
המיכון לאסם כולל מעלית כפות ממתכת ומכונת ניקוי לתבואה.
אסמי תבואה גדולים או מקבץ מבנים לאחסון גרעינים בתפזורת נקראים ממגורה.
הממגורה, להבדיל מאסם, עשויה להכיל לא רק גרעיני תבואה אלא גם חומרים אחרים בתפזורת, כולל נוזלים.
מכל אחסון אנכי, שהוא מגדל תבואה או מגדל תחמיץ נקרא גם "סילו".
במאה ה-19 הוקמו ממגורות ענק בצפון אמריקה, שאפשרו להתמודד עם עודף היבול העצום של חיטה ותירס שיוצרו שם.
החקלאי האמריקני יכול היה לאחסן את גרעיני החיטה או התירס שלו בתעריף נמוך ואף לקבל מקדמה על חשבון המכירה.
האיסום המודרני מאפשר לאחסן תוצרת חקלאית יבשה לתקופות ארוכות, תוך שמירה על איכות התוצרת.
בכך האיסום מאפשר למשקים, ארגונים חקלאיים ולמדינות לשמור על היבול המקומי ולצרוך אותו בהדרגה עד לקציר בשנה שאחרי.
איסום תוצרת חקלאית יבשה על ידי מדינות חיוני להחזקה של מלאי מזון לשעת חירום, למקרה של מפגעי טבע בחקלאות המקומית או תקלות בשינוע סחורה.
בישראל נבנו מאות מגדלי תבואה בשלושה "גלי בנייה", החל בשנות השלושים ועד שנות השישים של המאה ה-20, בעיקר ביישובים כפריים, ואילו בשנות החמישים והשישים היו אלה התנועות המיישבות שפעלו למימון ולהקמה של עשרות מגדלים בקיבוצים ובמושבים, במודל הסילו האמריקאי.
יעודם של מגדלי התבואה הוא צמצום של עבודת הכפיים בהטענה ובשימור הדגנים והמספוא, וכן תנאי אחסון נאותים והגייניים.
בשנות ה-50 וה-60 נבנו ביישובים חקלאיים רבים בארץ מגדלי תבואה מבטון שכללו מספר תאים אנכיים גדולים עם תא חלוקה אפקי בראשם.
בתחתית מגדל התבואה הותקן משפך ומגוף להורקה.
תחתית המכלים של מגדלי התבואה מוגבהת כדי לאפשר למשאית או לטרקטור ועגלה להיכנס מתחתיה.
לצד מגדל התבואה, הקימו לעיתים מגדל החמצה, לעיתים מתכתי, שמכונה בפי רבים "סילו" ומשמש לאחסון תחמיץ, לרוב גרעיני תירס שנכבשו והושארו לתסוס, להכנת מלאי של מספוא, מזון עסיסי לבהמות במשק לתקופה של מחסור במספוא ירוק.
צריך לציין שהמושג "סילו" משמש אדריכלים וחוקרים ככינוי למכל אחסון אנכי, לא רק לתחמיץ אלא גם לאחסון גרעינים בתפזורת או מספוא יבש.
עד לשלהי המאה העשרים נבנו בישראל אסמים מטיפוסים שונים.
בקיבוץ מרחביה ניתן לראות את האסם ההיסטורי שהוא מבנה אבן מרובע מכוסה רעפים, לצידו של האסם המשודרג שנבנה בשנת 1952 לגובה 21 מטר בצורת מתומן.
הוא תוכנן על ידי מהנדס חבר הקיבוץ בעזרת ייעוץ מהטכניון וממכון וולקני כמענה לצורך לשדרוג ההובלה והאחסון.
אסמים זהים נבנו בקיבוצים נוספים.
בחלוף השנים קמו התאגדויות של יישובים חקלאיים שהקימו בשותפות מקבץ מבנים לאחסון גרעינים בתפזורת שמכונה ממגורה.
מקבצי אסמים גדולים, ממגורות, הוקמו ליד נמלי הים: ממגורות דגון בחיפה וממגורות אשדוד שמאחסנות את הגרעינים המיובאים שמגיעים באניות.
בממגורות חיפה (ממגורות דגון) הגרעינים נפרקים מהאונייה בעזרת מידלים, ומועברים על ידי מסוע ישר לממגורה בקצב פריקה של כאלף טון לשעה.
בשלהי המאה העשרים, רבים מהאסמים בקיבוצים ובמושבים יצאו משימוש.
אלו מהם ששרדו הם מורשת לזיכרון העבר.
אחדים מהאסמים שומרו והוסבו לשימוש חדש, מעטים מהם זכו למעמד של אתר מורשת המיועד לשימור.
האדריכל יוסי פרידמן יחד עם אדריכלים נוספים: צבי אלחייני ואור אלכסנדרוביץ תיעדו מגדלי תבואה ומגדלי תחמיץ, "סילו" בשם כללי למכל אנכי, רובם נטושים ברחבי הארץ.
הם איגדו את התיעוד באלבום "סילו ישראלי".
להערכתם, קיימים בארץ כ-250 מגדלי אסמים, בעיקר בנוף הישראלי הכפרי.
אין להם הגדרה אחת מדויקת: בקיבוצים ובמושבים מסוימים הם מוכרים כמחסן תבואה, באחרים מגדל תחמיץ, ממגורת-בר או סתם, סילו.
למרות היותם מחסן תבואה אנכי הדומה לכל מחסן חקלאי באירופה או אמריקה, המאפיינים הייחודיים של הסילו או מגדל התבואה הישראלי נבעו דווקא מההקשרים הקהילתיים והסביבתיים שלו.
נוכח יתרון הגובה שלהם, הרבו התושבים להשתמש בהם כבמגדלי שמירה, ובראש כמה מהם הוסיפו מעקות גבוהים כמסתור לשומרים, ואף חרצו בהם חרכי ירי.
החנוכייה המרכזית הוצבה לרוב בראשם.
למרגלותיהם התנהלו החיים הקהילתיים - אירועים משפחתיים וחגיגות חקלאיות.הבנייה היציבה של המגדלים אמנם הבטיחה את עמידותם לדורות, אולם מרביתם ניצבים היום רק כנשאי זיכרון, שמלמדים על השינויים בזהותה של החברה הישראלית.
בשנת 2019 הסתכם המחזור השנתי של גרעינים בישראל, למאכל אדם ולמספוא, בכ 4.5 מיליון טון.
כ 3.5 מיליון טון מיועדים למספוא.
גרעיני חיטה מהווים בישראל מקור תזונה עיקרי למאכל אדם ולמספוא.
במדינת ישראל צורכים בשנה כמיליון טון חיטה למאכל.
מתוכם היקף הייבוא הוא כ 800–900 אלף טון המהווים כ 85%-90%, ויתרת הגרעינים מסופקים מהחיטה המקומית.
גידול החיטה בארץ נחשב כגידול מרכזי בחקלאות הישראלית.
היקף היבול עומד על ממוצע שנתי של כ 100 אלף טון.
לאחר הקציר מועברת החיטה המקומית ברובה לממגורות, שם מאוסמים הגרעינים עד למשיכתם לטחנות הקמח.
היות שפינוי הגרעינים לטחנות קמח נעשה באופן הדרגתי, זמן האיסום נמשך מספר חודשים ולעיתים אף מעבר לשנה.
באיסום ממושך עולה הסיכון לנזק של ירידה באיכות הגרעינים.
השתמרות טובה של גרעיני תבואה תלויה בכמה משתנים: משך האחסנה, האקלים, סוג הגרעינים ואיטומו של מתקן האחסנה.
באסם צריכים להתקיים תנאים אקלימיים של יובש וקרירות שימנעו התפתחות מזיקים שמשגשגים בתנאים אלה.
גורמי הנזק העיקריים במהלך איסום
חרקי המחסן נחשבים בישראל כמזיקים העיקריים בחיטה מאוסמת.
חרקי המחסן הם קבוצת חרקים שהסתגלה לתנאי היובש המצויים במחסנים, וכן הסתגלה לתזונה מגרגירים ושבריהם בלבד.
בישראל ידועים כ 10 מינים של חרקי מחסן נפוצים הגורמים לנזק העיקרי, בניהם מיני חיפושיות ועשים מעופפים.
גורמי נזק נוספים במהלך איסום הם טמפרטורות קיצון ולחות גבוהה, עובשים, מכרסמים ועופות.
בין גורמים אלו ישנה השפעה הדדית שעלולה לגרום להגדלת הנזקים.
איסום חיטה אינו אחסון פסיבי ופשוט אלא תהליך דינמי ומורכב, הדורש ידע מקצועי, ציוד וחומרי הדברה מתאימים וגם פיקוח וטיפולים למניעת נזקי החרקים.
אֹסֶם השקעות בע"מ המוכרת בשמה המקוצר "אסם" היא קבוצת חברות מזון ישראלית גדולה, הנשלטת על ידי תאגיד המזון השווייצרי נסטלה, המחזיק ב-100% ממניותיה.
ב-1959 החברה החלה למכור את מוצריה גם בחו"ל.
חברת אסם הוקמה בספטמבר 1942, כחברת שיווק משותפת לחמישה יצרנים: "אטריות" מירושלים, "עססית", ו"אורינט" מרמת גן ו"הדגן" ו"ציון" מתל אביב.
בין מייסדי החברה נמנו אויגן פרופר (אביהם של דן פרופר וגד פרופר), ד"ר פרנץ קליין, יעקב לורש, עזריאל ויל, שמשון וילמרסדורף, משה קצמן ואליהו חרפק.
שמה של החברה מייצג את מהותה של החברה בראשיתה: אסם של תוצרת של בתי חרושת שונים.
השם נלקח מתפילתו של הכהן הגדול ביום הכיפורים: "".
בהמשכה של שנת 1942 הצטרף לחברה בית חרושת "כתר".
ביוני 1943, נפתח סניף בחיפה.
עד אוגוסט 1943, הצטרפו עוד בתי חרושת והחברה טענה לייצור 80% משוק האטריות בארץ ישראל.
בשנת 1946 הוקם המפעל הראשון של החברה בבני ברק.
בקיץ 1947, חנכה החברה מפעל משותף בבני ברק.
בתחילה ייצרה אסם אטריות ומקרונים.
אחרי קום המדינה, עם העלייה ההמונית, וכדי לספק את צורכיהם של בני עדות המזרח, שהיו מורגלים לאורז וקוסקוס, החלה החברה לייצר מוצר חדש - פתיתים אפויים, אשר להם צורה הדומה לאורז.
הפתיתים זכו לכינוי "אורז בן-גוריון" ובארצות הברית ובמדינות נוספות מכונים הפתיתים האפויים "קוסקוס ישראלי".
בשנת 1952, החלה החברה לייצר שקדי מרק, שנקראו אז שקדי ביצים.
כמו-כן ייצרה החברה בשנות ה-50, תבלין וגלידה.
בשנת 1959, הקימה בניין נוסף במפעל, לייצור אבקות רוטב ואבקות מרק.
בנוסף, ניסתה אסם להחדיר לשוק מספר מוצרים שלא צלחו: בליל עוגה תחת השם: "מעוג אסם" ו"עגברוני" מקרוני בלול ברסק עגבניות.
באותה שנה התחילה אסם לייצא, והקימה את Osem UK בלונדון.
בשנת 1964, נחנך מפעל החטיפים של החברה בחולון, והתחיל פיתוח חטיף בוטנים בשם במבה.
בשנת 1968, פיתח דן פרופר את הביסלי, במטרה לנצל בצורה טובה יותר את המכונות לייצור פסטה שהיו במפעל.
בשנת 1970 רכשה אסם את מפעל "לחמנו" ונכנסה גם לשוק מוצרי המאפה.
באותה שנה החלה אסם לייצר ביסקוויטים.
באפריל 1975 נפתח ביקנעם עילית מפעל לייצור פסטה ומאכלי בצק אחרים.
בשנת 1976 נרכשו קרקעות בפתח תקווה ועליהם חנכה אסם מפעל רטבים.
בנוסף, הוקמו במתחם גם משרדי ההנהלה, ומרכז ההפצה המרכזי (פעלו במקום עד 2008).
ההנהלה עברה ב-1980 מתל אביב לפתח תקווה.
ב-1981 רכשה הקבוצה את יצרנית הביסקוויטים פרומין על מפעליה בבני ברק ובשדרות, וב-1982 את קונדיטוריית ערגל (אשר המוצר המפורסם שלה הוא עוגיות "הערגליות").
בשנת 1986 הוקם מפעל מרקים חדש בשדרות.
בשנת 1988 נרכשה חברת עסיס בע"מ בנתניה.
בשנת 1992 הפכה אסם לחברה ציבורית תוך הנפקת 25% ממניותיה בבורסת תל אביב.
הרכישה המשמעותית ביותר של אסם הייתה ב-1993, כאשר רכשה 58% אחוזים מטבעול, יצרנית המזון הצמחי מקיבוץ לוחמי הגטאות.
בכך נכנסה אסם גם לתחום המזון הקפוא.
במרץ 2010 הושלמה רכישת החברה על ידי אסם, ויתרת החזקות הקיבוץ בחברה נמכרו לאסם ב-462 מיליון שקל המשקפים שווי של 1.1 מיליארד שקל לחברה.
ב-1994 נכנסה אסם לשותפות עם מפעל "מגדנות הבית", שבו מיוצר קו העוגות של החברה.
בשנים אלו המתחרה העיקרית של אסם בישראל הייתה חברת ויטה.
סיסמת הפרסום למותג אסם הייתה (בליווי זמריר ברדיו) "זה טוב, זה טוב, זה אסם!".
בעקבות ועידת מדריד והסרת החרם הערבי על חברות הסוחרות עם ישראל נפתחה בפני אסם האפשרות ליצירת שותפות אסטרטגית עם יצרן מזון בינלאומי.
לאחר שניהלה משא ומתן עם כמה חברות בינלאומיות, בחרה אסם ב"נסטלה".
בשנת 1995 נחתם הסכם לשיתוף פעולה עם נסטלה.
במסגרת ההסכם הוחלט על תחילת יבוא מוצרי נסטלה לישראל, הוסכם על העברת ידע בנושאי מחקר ופיתוח של מוצרים, מערכות מידע וטכנולוגיות מזון.
בנוסף רכשה אסם את יצרנית הבשר הקפוא "מילי מזון איכות" ומיזגה ב-1995 את פעילותה עם חברת טבעול.
בנוסף, החל המפעל בשדרות בייצור שמן.
בשנת 1996 רכשה נסטלה 10% ממניות קבוצת אסם.
בשנת 1997 רכשה אסם את השליטה ב"סלטי צבר".
כמו כן, הקימה אסם מיזם משותף עם חברת "גלידות טנא נגה" שבבעלות "תנובה" לייצור ושיווק גלידה תחת המותג האיטלקי "מוטה" (Motta).
בשנת 1998 הגדילה נסטלה את החזקותיה בקבוצת אסם ל-47%.
באותה שנה רכשה אסם 50% ממפעל החמוצים של בית השיטה ומיזגה את החברה לתוך פעילותה של חברת "עסיס".
בשנת 2003 רכשה אסם את חלקה של תנובה ב"גלידות נסטלה".
באוגוסט 2006 הכריזה אסם על רכישתה של "בונז'ור" תמורת 117 מיליון ש"ח מידי אליעזר פישמן.
לפני הרכישה, רווחי בונז'ור, רשת שיווק וייצור מוצרי מאפה קפואים למפעלים, צמחו בקצב דו ספרתי מדי שנה.
ביוני 2008, חנכה אסם מרכז לוגיסטי באזור התעשייה חבל מודיעין, הסמוך לשוהם.
למרכז זה מועברים מאז מוצרים מכל שמונת המפעלים של הקבוצה וכן מוצרים שהיא מייבאת מחו"ל.
המוצרים היבשים, המצוננים והקפואים מאופסנים שם עד להפצתם לחנויות.
כמו כן שוכנים במרכז משרדי ההנהלה.
ביולי 2010 העניק ארגון "מעלה" דירוג קטגורית פלטינה לחברה.
ב-20 באפריל 2016 רכשה נסטלה את שאר מניותיה של אסם מבעלי המניות האחרים, ואסם חדלה להיות חברה ציבורית והפכה לחברה פרטית בבעלות מלאה של נסטלה.
ב-1 בינואר 2020 מכרה אסם את בית השיטה לחברת דין שיווק וקליה.
ב-9 במאי 2023 הודיעה כי היא מפסיקה לייצר את מוצרי הקמח שלה, ביניהם המותג המוביל בחברה "קמח תופח", מפאת עלויות גבוהות של הקמח.
אסם נוהלה במשך שנים על ידי דן פרופר, אשר הוביל את אסם לשותפות עם נסטלה.
ביולי 2006 החליף גזי קפלן את דן פרופר כמנכ"ל החברה ופרופר הפך ליו"ר דירקטוריון החברה.
המנכ"ל הנוכחי הוא אבי בן אסאייג.
בשנת 1992 הונפקה אסם בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 1995 נכנסה אסם לשותפות בינלאומית עם תאגיד המזון "נסטלה" והחלה לשווק בישראל את מוצרי התאגיד השווייצרי, ובהם קפה נמס, שוקולד, דגני בוקר ומוצרי מטרנה.
הרוב המכריע של החזקות משפחת פרופר בחברה נמכרו.
צבר - מותג חומוס וסלטים.
טבעול - מותג מזון צמחוני.
עסיס - מותג מיצים ותרכיזים.
Nescafe - מותג קפה של חברת נסטלה, שהפך, עוד לפני צירופו לאסם, לשם גנרי לקפה נמס בישראל.
במבה - מותג חטיפי בוטנים ותירס.
מנה חמה - מותג של ארוחת טלוויזיה
אִסמאעיל עבד א-סלאם אחמד הנייה , המוכר גם בכינוי "אבו אל-עבד" (ابو العبد), היה פוליטיקאי וטרוריסט פלסטיני וממנהיגי חמאס.
כיהן כראש ממשלת הרשות הפלסטינית החמישי (2006–2007) ולאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה ב־2007 הודח מראשות הממשלה בידי נשיא הרשות הפלסטינית אך המשיך לעמוד בראש ממשלה מתחרה ברצועת עזה עד 2014. במאי 2017 נבחר לראש הלשכה המדינית של חמאס, תפקיד בו החזיק עד מותו.
הנייה היה מראשי הנהגת ארגון חמאס לאחר הריגת אחמד יאסין ועבד אל-עזיז א-רנתיסי ב-2004, ובאפריל 2012 נבחר גם לכהן כראש הלשכה המדינית של הארגון בעזה, עד להחלפתו בשנת 2017 על ידי יחיא סינוואר.
לאחר שסיים את תפקידו בעזה ב-2017 עבר להתגורר בקטר.
הנייה נהרג בהתנקשות ב-31 ביולי 2024 בבית הארחה בטהראן.
הנייה נולד ב-1962 במחנה הפליטים שאטי שברצועת עזה, שהייתה באותה עת בשלטון מצרים.
אביו היה דייג ממשפחה שברחה מהכפר אל-ג'ורה שליד אשקלון.
בנעוריו עבד בישראל כטייח באשקלון במשך 9 שנים כדי לסייע בפרנסת משפחתו.
במהלך שנות ה-80 היה פעיל במסגרת מועצת הסטודנטים של האוניברסיטה האסלאמית בעזה, ואף הנהיג את הגוש האסלאמי, תנועת הסטודנטים של חמאס.
במהלך תקופה זו הרבה להתעמת עם מוחמד דחלאן, יו"ר "השביבה" ולימים ממנהיגי תנועת פת"ח.
בשנת 1987 קיבל תואר בספרות ערבית מהאוניברסיטה האסלאמית של עזה.
באותה שנה הושם במעצר מנהלי לחצי שנה.
החל מ-1989 ריצה הנייה עונש של שלוש שנות מאסר בכלא קציעות.
עם שחרורו גורש לדרום לבנון ב-1992, חזר לעזה כעבור שנה יחד עם יתר 416 המגורשים והתמנה למזכיר חבר הנאמנים של האוניברסיטה האסלאמית בעזה ולמנהלה האדמיניסטרטיבי.
הנייה הגיש את מועמדותו בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית הראשונה, אך פרש מהתמודדות בעקבות לחצים מצד תנועת חמאס שהחרימה את הבחירות.
לאחר שחרור שייח' אחמד יאסין מהכלא הישראלי ב-1997 מונה הנייה לראש לשכתו.
ב-6 בספטמבר 2003, במבצע קטיף כלניות שנועד להרוג את מנהיגי חמאס, כאשר שהה בדירה בעזה עם צמרת חמאס ובהם השייח' יאסין, נפצע הנייה קל בזרועו מפצצות שהטיל חיל האוויר הישראלי.
מעמדו של הנייה בתנועת חמאס הלך והתחזק במשך האינתיפאדה השנייה בשל קרבתו ליאסין ולאחר שמרבית צמרת חמאס נהרגה על ידי ישראל.
באפריל 2004, לאחר הריגתו של ראש הזרוע המדינית של חמאס ברצועה עבד אל-עזיז א-רנתיסי, מונה מחמוד א-זהאר כמחליפו והנייה כסגנו.
בדצמבר 2005 נבחר לעמוד בראש רשימת חמאס, ובבחירות שהתקיימו ב-25 בינואר 2006 הוביל את התנועה לניצחון על תנועת פת"ח וב־19 בפברואר 2006 הציג את ממשלתו בפני המועצה המחוקקת והושבע כראש ממשלת הרשות הפלסטינית.
ב-2 ביולי 2006 משרדו של הנייה בעזה נהרס על ידי מסוקי אפאצ'י של חיל האוויר שירו שני טילים אל הבניין בו שכנה לשכתו.
בתקופתו סבלה הרשות הפלסטינית מעיצומים כלכלים, עקב היות חמאס ארגון טרור.
בדצמבר 2006 נסע הנייה לסבב פגישות בעולם הערבי במטרה לגייס כספים.
כשחזר, ב-14 בדצמבר 2006, נעשה ניסיון להתנקש בחייו על ידי כמה פעילי פת"ח.
הנייה לא נפגע, אך אחד משומריו נהרג ובנו נפצע.
בעקבות החרם ועל רקע חטיפת גלעד שליט ואירועים אלימים בין פת"ח לחמאס, הוחלט על הקמת ממשלת אחדות פלסטינית.
ממשלה זו הושבעה ב-17 במרץ 2007 והיא הורכבה מנציגי רוב המפלגות הפלסטיניות.
בראשה עמד הנייה וסגנו היה עזאם אל-אחמד מפת"ח.
הממשלה סירבה להכיר רשמית במדינת ישראל, ועל כן לא זכתה להכרה מצד ממשלת ישראל בראשותו של אהוד אולמרט.
מדינות נוספות בעולם לא הכירו בהנהגת החמאס: מזכ"ל האו"ם באן קי-מון סירב להיפגש עם הנייה כאשר היה בביקור באזור במרץ 2007. באפריל 2007 סירבה ממשלת הולנד לבקשת הנייה להיכנס לתחומה כדי להשתתף בכנס אירופי-פלסטיני, בנימוק שהאיחוד האירופי רואה בחמאס ארגון טרור.
ב-14 ביוני 2007 הודיע נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס על פיטורי הנייה מתפקיד ראש הממשלה עקב ההשתלטות חמאס על רצועת עזה, ומינה במקומו את סאלם פיאד.
חמאס סירב לקבל את פיטוריו והנייה המשיך לעמוד בראשות ממשלה מתחרה ברצועת עזה.
בתפקידו זה הוביל את רצועת עזה במבצע עופרת יצוקה, שבו נהרגו 1,166 פלסטינים והוחרבו מרבית בנייני הממשל, וכן בתיהם של פעילי חמאס רבים.
הנייה עצמו הסתתר במהלך המבצע, ולא הופיע בציבור מחשש לחייו, אך הופיע בשני שידורי טלוויזיה בערוץ של החמאס, והכריז "עזה לא תישבר – הניצחון שלנו על הציונים קרוב".
ב-2010 הכריז כי חמאס יקבל הסדר עם ישראל גם בניגוד לעמדות הארגון אם כך ייקבע במשאל עם ובכפוף לתנאים נוספים.
הנייה נמנה עם מובילי עסקת שליט, שבמסגרתה שוחררו מהכלא הישראלי כ-1,027 אסירים פלסטינים, בהם 280 רוצחים שנשפטו למאסר עולם, בתמורה לשחרורו של גלעד שליט.
בחגיגות בעזה לרגל השחרור ציין הנייה שהעסקה מהווה "נקודת מפנה אסטרטגית במאבק באויב הציוני".
באפריל 2014 חתם הנייה על הסכם פיוס מול משלחת אש"ף.
כחלק מההסכם הוקמה ב־2 ביוני 2014 ממשלה פלסטינית חדשה בראשות ראמי חמדאללה, שכיהן כראש ממשלת הרשות המזוהה עם פת"ח מיוני 2013. הממשלה הוגדרה כממשלת אחדות וקיבלה את תמיכת חמאס מבחוץ.
ב-29 יולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, הפציץ חיל האוויר הישראלי את ביתו, אך הנייה לא שהה בו באותה עת ולא נפגע.
ב-29 בינואר 2016 אמר במהלך הדרשה השבועית שלו בתפילת יום שישי בעזה כי כוחות החאמס מפתחים אמצעי לחימה וחופרים מנהרות בהיערכות לעימות עתידי עם ישראל.
במאי 2016, באירוע שבתרבות, אמר חבר הכנסת אביגדור ליברמן שאם ימונה לשר ביטחון, איסמעיל הנייה ימות בתוך 48 שעות.
ביולי 2019, לאחר ששימש בתפקיד שר הביטחון במשך שנתיים והתפטר אמר ליברמן כי הגיש תוכנית להתנקשות בהנייה אך ראש הממשלה בנימין נתניהו עצר אותה.
בפברואר 2017 נבחר יחיא סינוואר בבחירות פנימיות למנהיג חמאס ברצועת עזה, והחליף את הנייה.
מאז החליף הנייה את ח'אלד משעל כראש הלשכה המדינית של חמאס ועבר לקטר.
ב-25 במרץ 2019, בתגובה לירי רקטת M-75 של חמאס על בית במושב משמרת, תקף חיל האוויר, לצד מטרות נוספות, את לשכתו של הנייה בעזה.
ב-20 במאי 2024, התובע של בית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג, כרים קאן, ביקש להוציא צו מעצר להנייה, במסגרת חקירת בית הדין הפלילי על מספר סעיפים של פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בקשה לצווי מעצר בחשדות דומים הוגשה גם נגד יחיא סינוואר ומוחמד דף.
במקביל הוגשה בקשה לצווי מעצר בגין חשד לפשעים נגד האנושות גם עבור ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושר הביטחון יואב גלנט.
ב־31 ביולי 2024 נהרג יחד עם שומר ראשו מפיצוץ חדרו בבית הארחה של משמרות המהפכה בטהראן, לשם הגיע כדי להשתתף בטקס ההשבעה של נשיא איראן מסעוד פזשכיאן.
חמאס ואיראן טענו כי ישראל עמדה מאחורי ההתנקשות, ובדצמבר 2024 אישר זאת שר הביטחון ישראל כ"ץ.
הלווייתו נערכה במסגד האימאם מוחמד אבן עבד אל-והאב, והוא נקבר בקטר.
בפברואר 2006, זמן קצר לאחר שנבחר כראש ממשלת הרשות, אמר הנייה בראיון לעיתון וושינגטון פוסט: כי אם ישראל תיסוג לגבולות 1967, נסכים לכונן שלום בשלבים, שבשלב הראשון ימסד מצב של הודנה.
בנוסף אמר: "אין לנו רגשות עוינים כלפי היהודים, אנחנו לא רוצים לזרוק אותם אל הים.
כל מה שאנו רוצים הוא לקבל את אדמותינו בחזרה ולא לפגוע באף אחד".
אולם כמה ימים אחר כך הכחיש את הדברים.
מאז אמר הנייה מספר פעמים כי חמאס לעולם לא תכיר בישראל, למשל בזמן ביקור באיראן ב-2006 וגם ב-2012.
ב-28 בינואר 2006, עם הניצחון של חמאס בבחירות ברצועת עזה, העניק איסמעיל הנייה ריאיון לעיתונאי הישראלי שלומי אלדר, בו אמר שאינם עוינים את היהודים מכיוון שהם יהודים, אלא מכיוון שהם כבשו את אדמתם.
ב-31 במאי 2006 אמר בראיון לסוכנות הידיעות הגרמנית, כי הפלסטינים ותנועת חמאס לא רואים ביהודים בהיותם יהודים - אויבים של העם הפלסטיני וכי הסכסוך בין שני העמים מתמקד בגלל ה"כיבוש והכוח הצבאי שגורם לעם הפלסטיני לסבול".
בנוסף אמר שוב כי "נסיגה לקווי 67' כולל מזרח ירושלים ושחרור האסירים יכולים להיות פתח לרגיעה ארוכת טווח עם ישראל"
ב-8 בנובמבר 2008 אמר הנייה, במפגש עם משלחת של 11 חברים בפרלמנט האירופי בעזה, שממשלתו מוכנה לקבל פתרון של מדינה פלסטינית שתוקם בגבולות 1967 ושישראל היא זו שדחתה את היוזמה לפתרון זה.
בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, אמר כי חמאס מוכן לדון בפתרון שתי המדינות בהינתן תנאים שכוללים הפסקת אש, וסיוע הומניטרי לתושבי רצועת עזה.
ב-2 במאי 2011, כחלק מהמלחמה של ארצות הברית באל-קאעדה בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, הרגו כוחות קומנדו של ארצות הברית את אוסאמה בן לאדן.
בניגוד לפת"ח, שבירך על הריגת בן לאדן, הנייה כינה את בן לאדן קדוש ושהיד, וגינה את הריגתו: .
הנייה התגורר בעזה עד 2017, ולאחר מכן עבר לדוחה.
היה נשוי ונולדו לו 13 ילדים.
יש לו שני אחים ושמונה אחיות, שלוש מהן נישאו לבדואים ישראלים, והן בעלות אזרחות ישראלית ומתגוררות בתל שבע.
הונו הוערך ב-2.5–4 מיליארד דולר.
ב-2014 רכש שטח אדמה של 2,500 מ"ר ברחוב עומר אל-מוח'תאר בשכונת היוקרה א-רימאל בעזה תמורת 4 מיליון דולר.
באותה שנה טופלה בתו של הנייה בבית החולים איכילוב בתל אביב.
לפי הדיווחים בתקשורת, היא אושפזה בבית החולים במשך שבוע לאחר שסבלה מסיבוכים של הליך רפואי שגרתי ונזקקה לטיפול דחוף.
בנובמבר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל נהרגו נכדו הגדול ונכדתו.
באפריל 2024 נעצרה אחותו שגרה בתל שבע בחשד לקשר עם מחבלי חמאס והסתה לטרור.
באותו חודש שלושה מילדיו ושלושה מנכדיו נהרגו יחד בתקיפת חיל האוויר הישראלי במחנה הפליטים שאטי.
ב-25 ביוני נהרגה גם אחותו, בתקיפה במחנה שאטי.
אסמא אַגבָּארייה-זחאלקה היא עיתונאית ופעילה פוליטית ערבייה-ישראלית, אשר עמדה בראש מפלגת דעם - מפלגת פועלים, ובראש רשימת "עיר ללא גבולות" בבחירות המוניציפליות בתל אביב-יפו.
בשנת 1995, לאחר שלמדה לתואר ראשון בספרות ערבית ובחינוך והוראה באוניברסיטת תל אביב, החלה לערוך את מגזין "אלסבאר", גרסתו הערבית של מגזין "אתגר".
בזמן עבודתה החלה לעסוק בפעילות חברתית; היא הצטרפה למפלגת דעם, נאבקה למען זכות הדיור ביפו ופעלה לשיפורם של רמת החינוך ושל מעמד האישה.
בשנת 2000 ייסדה וניהלה את סניף מען - עמותה לסיוע לעובדים בירושלים, עמותה שנועדה לסייע לפועלים ולמובטלים במזרח ירושלים.
בשנת 2002 עברה לסניף העמותה באזור המשולש, שם פעלה בפרויקטים למציאת תעסוקה לפועלים ולמובטלים בתחומים שונים ולחינוך בני נוער.
כמו כן החלה לרכז פרויקט להגנה על מובטלים נפגעי תוכנית מהל"ב.
בבחירות לכנסת ה-15 התמודדה במקום השלישי ברשימת דעם לכנסת.
בכל המקרים לא עברה הרשימה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 שובצה במקום ה-19 ברשימת דע"ם.
בנובמבר 2008 התמודדה אגבארייה על ראשות עיריית תל אביב-יפו ועל מקום במועצת העיר בראש רשימת דע"ם, שהתמודדה לראשונה בבחירות המקומיות.
היא עצמה זכתה ב-0.45% מקולות הבוחרים והרשימה בראשותה לא עברה את אחוז החסימה.
אגבארייה מנהלת את "מכְּתבת אלפאנוס", המקבילה של ספריית פיג'מה בערבית.
אגבארייה נשואה למוסא זחאלקה, והיא אם לבן.
במהלך עבודתה כעיתונאית בעיתון "מען" המייצג את מפלגת דעם, הלכה לבתי הדיירים ביפו כדי לבחון מקרוב את בעיותיהם של העובדים.
החלה את דרכה בהפגנה להגנת הדיור ביפו, יום הניקיון בשכונת עג'מי, הפגנת הקואליציה הנשית למען תעסוקה הוגנת, ופעילויות נוספות.
אסמ"י היה הארגון המקצועי של הספרנים והמידענים בישראל.
הארגון, שפעל עד לפירוקו בשנת 2021, נוצר בשנת 2009, כאיחוד בין אגודת "אס"י" לגוף שכבר נשא את השם "אסמ"י".
אס"י - ארגון ספרני ישראל היא אגודה אשר נוסדה בשנת 1952 מתוך הכרה בחשיבותן של הספריות הציבוריות וספריות בתי הספר, ומכך שהצלחת הספריות תלויה במקצועיותם של הספרנים.
אס"י הוקם על ידי משרד החינוך והתרבות והאוניברסיטה העברית בירושלים, השתייך להסתדרות הכללית, ושולב כחלק מהאיגוד המקצועי של הפקידים ועובדי הרשויות המקומיות.
בשנת 1958 התקבל הארגון כחבר ב-IFLA, ארגון הספרנות הבין לאומי.
עד שנת 1966 טיפלה ועדת התרבות של אס"י במפעל הקטלוג ואז העבירה אותו למרכז ההדרכה לספריות.
בשנות השבעים והשמונים אס"י דאג להכשרה המקצועית של הספרנים.
התעודות שהוענקו כונו "אס"י שלב א'", "אס"י שלב ב'", ו"אס"י שלב ג'".
הארגון הוציא לאור את ביטאון אס"י "יד לקורא" והפיק כנס שנתי לספרנים.
אס"י היה אף אחד הגופים אשר הקימו את מרכז ההדרכה לספריות הציבוריות.
הארגון טיפל בטבלאות שכר לספרנים לא-אקדמאים ובתנאי העבודה השונים.
בראש אס"י עמד יו"ר הארגון, ישראל שפירא, מנהל ספריית בית אריאלה בתל אביב.
אחריו, בתקופה שלפני האיחוד עם אסמ"י, שימשה כיו"ר ורדה מאור, מנהלת הספרייה האזורית בעמק חפר.
זמן קצר לאחר הקמת אס"י עלתה הדרישה להקים גוף מקביל אשר ידאג לספרנים ולמידענים בסקטורים האחרים.
בדרך זאת הוקמה "אסמ"י - אגודת הספריות ומרכזי המידע בישראל", אשר בתחילה נקראה "איגוד ספריות מיוחדות בישראל".
הגוף היוזם היה המרכז למחקר טכנולוגי ומדעי (מלמט"ם), אשר פעל אז כחלק מהמועצה הלאומית למחקר ופיתוח ומשרד ראש הממשלה.
על מייסדיו נמנו אינג' לידיה וילנצ'וק, אסתר עמיאל וקרל קרן, מנהל מלמט"ם.
אסמ"י הייתה לאגודה וולונטרית אשר לא נתמכה על ידי גוף כלשהו ואשר התקיימה ממיסי החברים.
במשך הזמן הצטרפו לאגודה הספרנים האקדמאיים מהאוניברסיטאות ומהמכללות.
היושבי ראש בשנים שלאחר מכן היו אסתר עמיאל, טובה מרקוביץ ואחרים.
נקבעו שלשה סוגי חברות באגודה: חבר מן המניין, חבר אוהד, חבר מתלמד.
כדי להתקבל כחבר מן המניין נדרש תואר אקדמי או תעודה מקצועית בספרנות, מידענות וכן המלצה של שני חברי אגודה.
בשנות התשעים, הוכרה האגודה כגוף משפטי והפכה לעמותה הרשומה ברשם העמותות.
בתקנונה נקבע כי העמותה תנוהל על ידי ועד נבחר, בו מיוצגים נציגים נבחרים מכל סוגי הספריות.
היו"ר וחברי הוועד מילאו את תפקידם בהתנדבות.
מדי שנה הוועד כינס את האספה הכללית של החברים, המוסד העליון של האגודה, וגוף זה אישר את הבחירות ואת מאזני הכספים.
בשנת 2009, לאחר תקופה ארוכה של שיחות בין שתי האגודות, הוחלט על האיחוד.
נחתם הסכם, אשר אושר על ידי רשם העמותות.
בתיה מצר כיהנה כיו"ר הארגון המאוחד עד לבחירות אשר נערכו בראשית שנת 2010, ובהם נבחר ד"ר שחף הגפני ליו"ר הגוף המאוחד.
ב-2020, כתוצאה ממשבר הקורונה בישראל, במהלכו הוקפאה עבודתן של מרבית הספריות בישראל, הארגון נקלע לבעיה תפעולית.
לאחר שלא נמצא פתרון, החליט הוועד המנהל של אסמ"י באפריל 2021, שאין מנוס מלפתוח בצעדים משפטיים לפירוקו של הארגון.
גיוס קהילת הספרנים והמידענים כחברים פעילים בארגון
הקמת ועדות פעולה ומועדונים חברתיים-תרבותיים-מקצועיים לקידום מטרות הארגון
גיוס מרצים ומומחים לנושאים השונים
קידום חוק הספריות, חוק הספרייה הלאומית וכדומה
שיתוף פעולה עם האקדמיות השונות ועם בתי הספר ללימודי מידע וספרנות
קיום השתלמויות, ימי עיון וכנסים
קיום קשרים עם הסתדרות העובדים, משרד החינוך, משרד התרבות, השלטון המקומי ומרכז הספר והספריות
פיתוח מערכת מחקר, פרסום והוצאה לאור אקדמיים
יושבי-הראש והמנהלים של אסמ"י החל מאמצע שנות ה-90
סיני אלכסנדרוביץ' (אוניברסיטת תל אביב והמכללה האקדמית ת"א-יפו) - 2007-2003
ד"ר שחף הגפני (מכללת גורדון ואוניברסיטת חיפה) - 2015-2010
סמדי מלמד (המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן) - 2016-2015
יפעת קידר (ספריית מוזיאון תל אביב לאמנות) - 2018-2016
מסות ומחקרים בספרנות מוגשים ללידיה וילנצ'וק, 1983.
אסמאעיל אבו סעד הוא פרופסור במחלקה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ופעיל חברתי ישראלי.
אבו סעד נולד באוהל באזור הנגב וגדל במשפחה בת אחד עשר ילדים.
בית הספר היסודי בו למד מכיתה א' עד ד' כלל חדר אחד קטן ששכן בצריף רעוע ובו למדו יחד תלמידים משכבות א' עד ד'.
המורה היה גם המנהל המזכיר והשרת.
אבו סעד היה צועד כל יום ארבעה קילומטרים עד בית הספר.
בכיתות ה' עד ט' היה המרחק לבית הספר תשעה קילומטרים והוא רכב על חמור בהיעדר תחבורה ציבורית.
רוב התלמידים באזור זנחו בשלב זה את לימודיהם, כי לא היה בית ספר תיכון באזור מגוריהם.
אולם אביו של אבו סעד הכיר בחשיבות ההשכלה ושלח את בנו לבית ספר במרכז הארץ.
בגיל 13 שכר חדר ביישוב טירה, שם למד כל התיכון.
הוא עשה תואר ראשון בהיסטוריה וחינוך באוניברסיטת בן-גוריון ותואר שני במדיניות ומנהל חינוכי, אותו קיבל ב-1985. נושא התזה היה: "הקשר בין אקלים ארגוני ושביעות רצון המורים מהעבודה במגזר הבדואי באזור הנגב".
הוא היה עשר שנים מורה ומנהל בית ספר במספר כפרים בנגב, אולם לבסוף החליט שבלתי אפשרי לשנות את המערכת הערבית מבפנים והחליט לעסוק במחקר ולעשות דוקטורט במנהל ובמדיניות החינוך.
סיים את הדוקטורט בשנת 1989 באוניברסיטת מינסוטה שבמיניאפוליס בתחום מדיניות ומנהל חינוכי.
נושא הדיסרטציה היה: "אקלים ארגוני ושביעות רצון המורים בעבודה בבתי הספר היסודיים של הבדואים בנגב בדרומה של ישראל".
הוא הבדואי-הישראלי הראשון בנגב שקיבל דוקטורט.
אבו סעד ייסד ב-1997 את המרכז הראשון בעולם שמחוץ למדינות ערב, לחקר החברה הבדואית, בראשו עמד עד שנת 2001. המרכז הוקם על מנת לתת מענה לצורך בהתקדמות אקדמית של הקהילה הבדואית, כמו גם לתמוך בצורכי פיתוח נרחבים יותר של הקהילה.
מאז שנת 1997 הוא מכהן כמרצה בכיר במחלקה לחינוך שבאוניברסיטת בן-גוריון.
מאז שנת 2002 מכהן כפרופסור חבר במחלקה לחינוך שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בין השנים 2003 עד 2005 כיהן כראש התוכנית למדיניות ומנהל חינוכי במחלקה לחינוך שבאוניברסיטת בן-גוריון שבנגב, כמו כן בשנים 1995 עד 2001 שימש כראש אותה תוכנית.
אבו סעד קיבל בשנת 2004 את פרס Oustanding Achievement, לבוגרי אוניברסיטת מינסוטה המצטיינים בפעילותם המחקרית והקהילתית מאז סיימו את הדוקטורט.
הוא חבר בוועד המנהל של מרכז אדווה, חבר במועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל, חבר בחבר נאמני פרסי היצירה בשפה הערבית, משרד המדע התרבות והספורט, היה חבר ועדת דוברת.
מאז שנת 2004 מכהן כחבר בוועדה האקדמית לפרויקט המחקר הלאומי לתלמידים נחשלים בארץ תחת חסות לשכת המדען הראשי במשרד החינוך.