tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מנהיגים קתוליים (בישופים) שהמירו את דתם לנצרות לותרנית, חויבו להשיב את אדמותיהם לכנסייה הקתולית.
למרות ההסכם, גברה המתיחות הדתית ברחבי אירופה.
שלום אאוגסבורג הופר ברציפות לאורך המחצית השנייה של המאה ה-16, שכן בישופים שהמירו דתם לנצרות לותרנית סירבו לוותר על אדמותיהם, כמתחייב מהסכם השלום.
נוסף על כך, הלך הרוח הקלוויניסטי התפשט בנסיכויות גרמניה, מה שהוסיף דת נוספת לאזור וערער את היציבות הדתית שהושגה קודם לכן.
בנוסף, הקתולים במזרח אירופה (פולין ושליטיה ההבסבורגים של אוסטריה) ביקשו להשיב את מעמד הבכורה של הנצרות הקתולית באזור.
ההסכם גם הפך את גרמניה לתשבץ שבו היו בערבוביה נסיכים לותרנים וקתולים.
כל עוד דת השליט הייתה דתם של רוב התושבים, המצב היה נסבל, אך אם לא כך היה, החל מצב של כפייה דתית ותסיסה של העם נגד שליטיו.
בראשית המאה ה-17 גברה אף המתיחות הכלכלית והפוליטית בין המעצמות האירופיות.
עיקר עניינם של השליטים ההבסבורגיים היה בשימור עוצמתם ברחבי היבשת ובהגדלתה.
מסיבה זו נכונו לעיתים לשתף פעולה עם הפרוטסטנטים, מה שרק העצים את המתיחות בין הפלגים השונים.
רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ויורשו מתיאס, לא החזיקו בזהות קתולית איתנה ולא לחמו בשמה, שכן ביקשו בעיקר להעצים את בסיס כוחו של בית הבסבורג.
בנוסף, קיסרים אלה הצטיינו בסובלנותם, מה שאפשר את התפשטותן של הדתות השונות והגביר את המתיחות הבין-דתית.
שוודיה ודנמרק היו לותרניות בעיקרן.
המתיחות הבין-דתית הוסלמה לכדי מעשי אלימות בעיר הגרמנית דונאוורת (Donauwörth) בשנת 1606. הרוב הלותרני מנע מהתושבים הקתולים לקיים תהלוכה בעיר והציתו בכך מהומות אלימות בין הפלגים.
הדבר גרם לדוכס בוואריה, מקסימיליאן הראשון (1573–1651), להתערב לטובת הקתולים.
לאחר ששככו מעשי האיבה בעיר, הקלוויניסטים ברחבי גרמניה (שהיו בשלב זה מיעוט זניח) חשו מאוימים מפני התעמרות קתולית, ולכן בחרו להתאגד בחבר האיחוד האוונגלי תחת הנהגתו של פרידריך הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ (1583–1610).
מדינתו, אשר שכנה לאורך נהר הריין, נמנתה עם הנסיכויות שאותן שאפה ספרד להשיג.
צעד זה של הקלוויניסטים עורר תגובת נגד של הקתולים, אשר התאגדו בליגה הקתולית (נוסדה בשנת 1609) תחת הנהגתו של הדוכס מקסימיליאן הראשון.
מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך בוהמיה, מת בשנת 1619 מבלי שהותיר אחריו יורש ביולוגי.
בן דודו, פרדיננד משטיריה, ירש אותו כמלך בוהמיה והיה לקיסר פרדיננד השני.
משום כך היה בלתי אהוד על ידי תושבי בוהמיה, שהיו קלוויניסטים ברובם.
התנגדותם של תושבי בוהמיה למלכם החדש הייתה הניצוץ שחולל את מלחמת שלושים השנה, אותה ניתן לחלק לארבעה שלבים עיקריים: המרד הבוהמי, ההתערבות הדנית, ההתערבות השוודית וההתערבות הצרפתית.
במאי 1618 שלח פרדיננד השני נציגים קתוליים מטעמו לבירת בוהמיה, פראג, על מנת שיכשירו את הקרקע לקראת הגעתו וביסוס מלכותו.
תושביה הקלוויניסטים של העיר השליכו את הנציגים בבוז מחלון טירת ראדצ'ני , במה שנודע כ"ההשלכה השנייה מהחלון של פראג".
השליחים ניצלו הודות לגל אשפה שהיה מתחת לחלון שממנו נזרקו, אך המסר היה ברור והביא לפריצתו של המרד הבוהמי.
העימות התפשט ברחבי בוהמיה רבתי, הכוללת את מדינות בוהמיה, שלזיה, לוסאטיה ומוראביה, שטחים אשר סבלו בלאו הכי ממתיחות בין קתולים ופרוטסטנטים.
האירועים זכו לתהודה רבה ברחבי היבשת, ומהומות בין-דתיות פרצו בערים ובממלכות נוספות.
נראה כי לו הוגבל היקף המרד למזרח אירופה בלבד, מלחמת שלושים השנה הייתה מסתיימת כעבור שלושים חודשים לכל היותר.
עם זאת, חולשתם של פרדיננד מזה והמורדים הבוהמיים מזה הביאה להתפשטות הלחימה גם לנסיכויות שבמערב גרמניה.
פרדיננד הזעיק את אחיינו, פליפה הרביעי, מלך ספרד, כדי שיסייע לו לדכא את המרד.
הבוהמים, אשר חיפשו נואשות אחר בעלי ברית שיילחמו לצידם כנגד הקיסר, גמרו אומר להצטרף לחבר האיחוד האוונגלי בהנהגתו של הקלוויניסט פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ובנו של פרידריך הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, מייסד האיחוד.
הבוהמים רמזו כי אם תאושר הצטרפותם לאיחוד וחסותו תיפרש עליהם, יוכתר פרידריך כמלך בוהמיה.
הצעות דומות הוגשו לשליט דוכסות סבויה, קרלו אמנואלה הראשון ולשליט סקסוניה וטרנסילבניה, גאבור בתלן.
שליטיה ההבסבורגים של אוסטריה, אשר ריגלו אחר התכתובות היוצאות מפראג, חשפו כפילויות אלה ופגעו משמעותית במעמדה הבין-לאומי של בוהמיה, במיוחד בחצר הסקסונית.
עם זאת, בראשית המרד נחלו הבוהמים הצלחות, תוך שהם נעזרים בגורמים פרוטסטנטים שונים ברחבי אירופה.
תמיכה רבת חשיבות הגיעה מאוסטריה העלית, אזור שבו בני האצולה היו לותרנים וקלוויניסטים בעיקרם (מצב זה ישתנה משמעותית בשנים הבאות).
הפרוטסטנטים באוסטריה התחתית הצטרפו אף הם למרד ובשנת 1619 מנהיגם, היינריך מתיאס פון תורן, צר על וינה עצמה.
במזרח, נסיכה הפרוטסטנטי של טרנסילבניה, גאבור בתלן, זכה לברכתו ולתמיכתו של הסולטאן העות'מאני עות'מאן השני במסעו להונגריה הקתולית.
הקיסר פרדיננד מיהר לשגר צבא שיבלום את הבוהמים ואת בעלי בריתם מהשתלטות מוחלטת על ארצו.
הרוזן בוקואה, בעל בריתו של הקיסר ומפקד הצבא האוסטרי-קתולי, הביס את צבאות חבר האיחוד האוונגלי בפיקודו של הרוזן ארנסט פון מנספלד בקרב סבלט, אשר נערך ב-10 ביוני 1619. הדבר פגע בקווי התקשורת והאספקה של הרוזן תורן עם פראג, והוא נסוג מהמצור שהטיל על וינה.
באותו קרב איבדו הפרוטסטנטים גם בעלת-ברית מרכזית, דוכסות סבויה, שהתנגדה זה זמן רב להתפשטות ההבסבורגית ושלחה סיוע כלכלי נדיב ואף כוחות צבא שישמשו כחילות מצב במצודות פרוטסטנטיות חשובות בריינלנד.
למרות הכישלון בסבלט, צבאו של הרוזן תורן הוסיף להתקיים כצבא יעיל ומיומן, ואף מנספלד ארגן מחדש את צבאו בצפונה של בוהמיה.
הנסיכויות המורדות של אוסטריה העלית והתחתית חתמו על ברית רשמית עם הבוהמים בתחילת אוגוסט, 1619, כאשר ב-22 באוגוסט הוכתר פרידריך החמישי כמלך בוהמיה, במקום הקיסר פרדיננד.
בינתיים המשיכו הצבאות הטרנסילבניים להתקדם בהונגריה, ועד שנת 1620 סילקו את כל צבאות הקיסר משם.
ואולם, באותה שנה השתנו פני הדברים: הספרדים שלחו כוח עזר בפיקודו של אמברוסיו ספינולה כדי לתמוך בקיסר, בזמן שהשגריר הספרדי בווינה שכנע את סקסוניה הפרוטסטנטית לצאת נגד בוהמיה.
הסקסונים פלשו לבוהמיה, כשהצבא הספרדי במערב מונע מכוחותיו של מנספלד לסייע לה.
הספרדים אף ביקשו להשיג את תמיכתו של דוכס בוואריה ומנהיג הליגה הקתולית.
תחת פיקודו של יוהאן ט'סרקלס פון טילי, צבא הליגה הקתולית (שבשורותיו שרת, בין היתר, הפילוסוף רנה דקארט כמשקיף), פלש לאוסטריה העלית, בשעה שצבא הקיסר פלש לאוסטריה התחתית.
הדבר נטרל את הגורם הפרוטסטנטי-אוסטרי ממעגל הלחימה.
לאחר מכן התאחדו הצבאות ונעו צפונה לכוון בוהמיה.
בקרב ההר הלבן, שנערך סמוך לפראג בשנת 1620, הכניע הקיסר פרדיננד השני את מלך בוהמיה, פרידריך החמישי.
בוהמיה נותרה בשליטת ההבסבורגים מאז למשך שלוש מאות השנים הבאות.
תבוסה זו הביאה לפירוקו של האיחוד האוונגלי ולהחרמת נכסיו של פרידריך החמישי.
ספרד, שביקשה לאגף את ההולנדים לקראת חידוש מלחמת שמונים השנים, השתלטה על אדמותיו של פרידריך לאורך הריין.
פרידריך גורש מן האימפריה הרומית הקדושה ותואר הנסיך הבוחר מפפאלץ הועבר לדוכס בוואריה, מקסימיליאן.
הגם שנושל מנכסיו, הוסיף פרידריך לבחוש גם ממקום גלותו בפוליטיקה, וניסה לגייס תמיכה במטרותיו בדנמרק, שוודיה ובארצות השפלה.
על פי ספרה הקלאסי של פרנסס ייטס, "נאורות רוזנקרויצרית" (Rosicrucian Enlightenment), קיווה פרידריך להגשים רפורמה במציאות התרבותית והפוליטית באירופה, על בסיס השקפת עולם "רוזנקרויצרית", שהייתה מעין מדע אזוטרי שתכליתו "להביא לריפוי ותיקון העולם".
שאיפה זו הייתה אמורה להתממש גם בעזרת נישואיו לאליזבת סטיוארט, בתו של מלך אנגליה ג'יימס הראשון, אולם האחרון העדיף לשמור על מדיניות מאוזנת בין הכוחות השונים באירופה ובהם בית הבסבורג, ובכך הוביל בעקיפין לתבוסתו של פרידריך.
יתר-על-כן, התבוסה הייתה מכה ניצחת לגורמים הפרוטסטנטיים באזור.
שרידי המרד הבוהמי דוכאו, והחרמות רכוש ודיכוי האצולה הבוהמית היו לנורמה, ובוהמיה איבדה את חירותה הדתית.
איכרים ואצילים כאחד עזבו את בוהמיה ואוסטריה, על מנת שיוכלו לשמור על אמונתם הפרוטסטנטית.
סיומו הרשמי של שלב הלחימה הראשון במזרח גרמניה בא עם החתימה על הסכם שלום בין הקיסר לבין נסיך טרנסילבניה גאבור בתלן בינואר 1622, שבמסגרתו זכה האחרון להחזיק בשטחים רבים שכבש במזרח הונגריה.
שרידי הצבא הפרוטסטנטי, בהנהגתו של מנספלד, עוד ניסו לנוע מערבה במטרה לחבור עם הצבא ההולנדי.
ואולם צבאו של טילי קטע את נתיב התקדמותם, וב-6 באוגוסט 1623, נפגשו הצבאות בסטדלון (Stadlohn).
כשני שלישים מצבאו של מנספלד, אשר מנה קרוב ל-21,000 חיילים, אבדו בקרב.
ללא אספקה, כח אדם והון זמין, פיזר מנספלד את צבאו בשנת 1624.
השלב הדני של המלחמה נפתח כאשר מלכה הלותרני של דנמרק, כריסטיאן הרביעי (1577–1648), שיגר חיל משלוח דני כדי לסייע לפרוטסטנטים המובסים בגרמניה נגד האימפריה הרומית הקדושה, כמכת נגד בטרם תנסה האחרונה לאיים על ריבונותה של דנמרק כממלכה פרוטסטנטית.
תחת שרביטו של כריסטיאן נהנתה ממלכת דנמרק מיציבות רבה ומעושר כלכלי שאין שני לו באירופה כולה, דבר שסייע לה לבנות כוח צבאי איתן.
בנוסף, הקרדינל רישלייה, השר הראשי בממשלתו של מלך צרפת, לואי השלושה עשר, היה נכון – מטעמיו הוא – לממן פלישה דנית לנסיכויות גרמניה.
כוח הפלישה הדני שבראשו עמד כריסטיאן הורכב מכ-20,000 שכירי חרב, ומומן כמעט כולו מהונו הפרטי.
על מנת לבלום את המלך הדני, שכר הקיסר פרדיננד השני את שירותיו הצבאיים של אלברכט פון ולנשטיין, בנו הלא חוקי של אציל בוהמי עשיר שעלה לגדולה כ"קבלן צבאי".
וולנשטיין הסכים להעמיד את צבאו, אשר מנה בין 30,000 ל-100,000 חיילים, לרשות הקיסר, בתמורה לזכות לבזוז את השטחים שיכבוש.
כריסטיאן, שלא ידע כלל על קיומם של וולנשטיין וצבאו בעת הפלישה, נסוג במהרה לפני שוולנשטיין וטילי ישמידו את צבאו.
מזלו של כריסטיאן אתרע בשנית כאשר כל בעלי בריתו הפוטנציאליים סירבו לעמוד לצדו: צרפת ואנגליה היו בעיצומן של מלחמות אזרחים, שוודיה לחמה לחיים ולמוות בפולין, ונסיכויות ברנדנבורג וסקסוניה לא הסכימו להפר את השקט במזרח גרמניה.
בסופו של דבר השיג צבאו של טילי את הצבא הדני בשנת 1626, והכה בו בקרב לותר.
צבאו של ולנשטיין התקדם צפונה וכבש את נסיכויות מקלנבורג, פומרניה ובסופו של דבר גם את יוטלנד עצמה.
עם זאת, היעדר צי מנע ממנו לכבוש את הבירה הדנית באי זילנד.
הוא צר על שטרלזונד, נמל האויב היחיד לחופי הים הבלטי שבו ניתן היה להקים צי שיאפשר כיבוש האיים הדניים, אך נכשל במשימתו זו.
הקיסר עצמו הבין כי מימון צבאו של וולנשטיין איננו נבון כלכלית, במיוחד לאור הרווחים שניתן היה להשיג מהמלחמה עם דנמרק.
לכן, בשנת 1629 נחתם הסכם ליבק, שבו ויתר כריסטיאן הרביעי על תמיכתו בפרוטסטנטים בגרמניה על מנת לשמור על ריבונותה של דנמרק.
המלחמה יכולה הייתה להסתיים בשלב זה, אלמלא דחקה הליגה הקתולית בפרדיננד השני להשיב לחזקת הכנסייה נכסים לותרניים, שעל פי שלום אאוגסבורג בעליה החוקיים היה האפיפיור.
מדובר היה בשתי ארכיבישופויות, שש-עשרה בישופויות ומאות מנזרים.
ב-1630 נחלץ מלך שוודיה, גוסטבוס אדולפוס, לעזרת הפרוטסטנטים בגרמניה.
כמו כריסטיאן הרביעי, אדולפוס ביקש למגר את התוקפנות הקתולית נגד אדמותיהם וכן לזכות בהשפעה כלכלית בנסיכויות הגרמניות השוכנות על חופי הים הבלטי.
בנוסף, בדומה למלך הדני, זכה אדולפוס למימונו הנדיב של הקרדינל רישלייה הצרפתי, ואף של גורמים בחצר ההולנדית.
פרדיננד, שפיטר באותה שנה את אלברכט פון ולנשטיין מטעמים פוליטיים (חשד כי וולנשטיין מנסה לנגוס בעוצמתו הפוליטית), הזעיקו בשנית שנתיים אחר כך.
בין השנים 1630 ו-1634 נחלו השוודים שורת ניצחונות נגד האימפריה הרומית הקדושה, דחקו את רגלי הקתולים והשיבו שטחים רבים לחזקה פרוטסטנטית.
ללא צבאו של וולנשטיין, נשען הקיסר בעיקר על תמיכת צבא הליגה הקתולית בפיקודו של טילי.
ואולם בקרב ברייטנפלד, שנערך ב-17 בספטמבר 1631, הביס אדולפוס את הצבא הקתולי.
שנה אחר כך נפגשו הניצים בשנית, והפעם נהרג הגנרל טילי בקרב (1632).
עם מותו של טילי, נדרש פרדיננד השני לפנות בלית ברירה לוולנשטיין ולצבאו הגדול.
וולנשטיין ואדולפוס נפגשו בקרב ליצן (1632), שהסתיים בניצחון השוודים, אם כי המלך השוודי עצמו נהרג באותו קרב.
שנתיים אחר כך נוצחו הפרוטסטנטים בקרב נורדלינגן (1634).
חשדותיו של פרדיננד השני בכוונותיו של וולנשטיין שבו ועלו בשנת 1633, כאשר וולנשטיין ניסה לתווך בין הקתולים והפרוטסטנטים הלוחמים.
פרדיננד חשש, ככל הנראה, כי וולנשטיין מתכוון לערוק לטובת הצד הפרוטסטנטי, ולפיכך הדיחו מהפיקוד וציווה לעוצרו בחשד לבגידה.
בסופו של דבר נרצח וולנשטיין ב-25 בפברואר 1634, על ידי אחד מחייליו, סרן דברה (Devereux), בעודו מנסה ליצור קשר עם השוודים בעיירה הגרמנית אגר (Eger).
משא ומתן בין השוודים לקתולים נפתח כעבור מספר חודשים.
השלב השוודי של המלחמה הגיע לקיצו הרשמי עם החתימה על שלום פראג (1635), אשר
קבע כי נכסים פרוטסטנטים (לותרנים) וקתוליים שלא החליפו בעלות בין השנים 1552 ו-1627 יוותרו בחזקת בעליהם, ולא יועברו לצד שכנגד.
בכך בוטלה התביעה הקתולית להשבת ארכיבישופויות, בישופויות ומנזרים שנותרו בידי לותרנים.
איחד את צבא הקיסר יחד עם צבאות הנסיכויות הגרמניות לכדי צבאה הרשמי של האימפריה הרומית הקדושה.
אסר על כריתת בריתות פנימיות בין הנסיכויות הגרמניות.
ביטל את האיסור החוקי על הקלוויניזם.
פתר בהצלחה את המחלוקות הדתיות שעמדו במוקד מלחמת שלושים השנים.
מוצלח ככל שיהיה, חוזה השלום לא היה לשביעות רצונם של הצרפתים, כיוון שההבסבורגים נותרו חזקים מאוד.
הדבר הוביל לשלב האחרון של מלחמת שלושים השנים, השלב הצרפתי.
אף שהייתה ממלכה קתולית, רחשה צרפת יריבות היסטורית עזה כלפי האימפריה הרומית הקדושה וספרד, ועתה נכנסה למלחמה כבעלת בריתם של הפרוטסטנטים.
הקרדינל רישלייה, השר הראשי בממשלתו של לואי השלושה עשר, הניח כי ההבסבורגים עודם חזקים יתר על המידה, כיוון שהחזיקו במספר שטחים בגבולה המזרחי של צרפת ונהנו מהשפעה רבה בארצות השפלה.
לפיכך, הכריזו הצרפתים מלחמה על האימפריה הרומית הקדושה, והתייצבו לצד שוודיה וההולנדים.
קרבות רבים נערכו בין הצדדים במהלך השנים הבאות, ואולם עד מהרה הדרדרה החזית למצב קיפאון, כשלאף צד אין יתרון ברור על האחר.
בשנת 1642 מת הקרדינל רישלייה.
שנה לאחר מכן מת לואי השלושה עשר, ויורשו, לואי הארבעה עשר, עלה לשלטון בגיל חמש בלבד.
העוצר, הקרדינל מזראן, יורשו של רישלייה בתפקיד השר הראשי בממלכה, החל לפעול לטובת קידום השלום וסיום המלחמה.
בשנת 1645 הביס הגנרל השוודי לנארט תורסטנסון את הצבא הקיסרי בקרב ינקאו סמוך לפראג.
גם הצבא הבווארי הקתולי נחל תבוסה בקרב נורדלינגן (1645) .
בקרב זה אף נהרג המפקד המוכשר האחרון של הכוחות הקתוליים, הרוזן פרנץ פון מרסי.
ב-14 במרץ 1647 חתמו בוואריה, צרפת ושוודיה על הסכם הפסקת האש באולם .
שנה לאחר מכן הביסו השוודים והצרפתים את הצבא הקיסרי בקרב זוסמרשהאוזן ובקרב לאנס .
רק אדמותיה הקיסריות של אוסטריה נותרו תחת שליטה הבסבורגית איתנה.
התבוסה שהנחילו הצרפתים לספרדים בקרב רוקרואה בשנת 1643 הביאה לפתיחת משא ומתן רשמי בין הכוחות הלוחמים.
בדיונים נכחו פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הצרפתים, הספרדים, ההולנדים, השווייצרים, השוודים, הפורטוגלים ונציגי האפיפיור.
בסופם חתמו הצדדים על הסכם שלום וסטפאליה ב-24 באוקטובר 1648.
ההרס שחוללה מלחמת שלושים השנים ביבשת היה במוקד מחלוקות רבות בקרב היסטוריונים.
הערכות בדבר מותם של קרוב לשלושים אחוזים מכלל אזרחי הנסיכויות הגרמניות נתפסות היום כמוגזמות.
המלחמה אמנם זעזעה את כלכלתה של מרכז אירופה, אף ייתכן כי עיקר השפעתה הייתה בהחרפת תהפוכות קיימות שהתרחשו במסחר האירופי מבלי שהיו קשורות קשר ישיר למלחמה.
התוצאה המיידית של המלחמה הייתה כינונה של האימפריה הרומית הקדושה כאוסף נסיכויות רבות, שחרף חברותן ארוכת השנים באימפריה עד לקריסתה הסופית ב-1806, נהנו מריבונות מלאה דה פקטו.
היו שטענו כי חולשה מבנית זו הייתה בבחינת גורם מרכזי להיווצרות המיליטריזם הגרמני של המאות ה-19 וה-20.
מלחמת שלושים השנים עיצבה מחדש את הסדר הפוליטי באירופה, וחוללה שינויים חשובים בחלוקת העוצמה במערכת הבין-לאומית.
השינוי המשמעותי ביותר היה האצת דעיכתה של ספרד בעקבות המלחמה, קבל-עם ולעיני כל.
ספרד הייתה מאז גילוי אמריקה המדינה העשירה באירופה, אך היא בזבזה את הונה הרב על מלחמות הדת שהחלו בסכסוך עם בריטניה בראשות הנרי השמיני ובתו אליזבת הראשונה, המשיכו במרד ההולנדי והסתיימו במלחמה הזאת.
ב"שלב הצרפתי", בעוד שספרד נלחמת בצרפתים, הכריזה פורטוגל על עצמאותה (פורטוגל הייתה עד אז תחת כיבוש ספרדי מתקופת המלך פליפה השני, אשר ניצל את עובדת מותו של מלך פורטוגל ללא יורש כדי להשתלט על המדינה).
ז'ואאו הרביעי מבית ברגנסה הוכתר למלך פורטוגל.
לעומת שקיעתה של ספרד התחזק מעמדה של צרפת, והיא הלכה ונתפסה בעקבות המלחמה כמעצמה השולטת באירופה.
לקראת סופה של מלחמת שלושים השנים (1643–1645) התפתח עימות אלים בין שוודיה לדנמרק, המכונה מלחמת תורסטנסון.
הניצחון השוודי במלחמה זו, כמו גם סיום המלחמה באירופה עם חתימת שלום וסטפאליה בשנת 1648, הפכו את שוודיה למעצמה אירופית מן הדרג הראשון.
חתימת שלום וסטפאליה הניחה את התשתית לערכי היסוד של מדינת הלאום הריבונית המודרנית.
עם קביעת גבולותיהן הטריטוריאליים הקבועים של מדינות ונסיכויות רבות שנטלו חלק במלחמה (וגם של כאלה שהוקמו לאחריה), הוסכם כי אזרחיה של כל מדינה כפופים בראש ובראשונה לחוקיה ולנוהליה של ממשלתם הם, ולא לאלה של ממשלות שכנות, תהא דתם ומידת אדיקותם אשר תהא.
רשימת קרבות במלחמת שלושים השנים
המצור על שטרלזונד (1628) (Stralsund)
קרב פרנקפורט על האודר (1631)
מלחמת שוורים (בספרדית: Corrida de toros) היא מופע מסוגנן שבו מתנהל קרב בין לוחמי שוורים לבין פר, בזירת קרב, המתקיימת לרוב באמפיתיאטרון.
פעילות זו מקובלת בספרד, בפורטוגל, בדרום צרפת ובכמה ממדינות אמריקה הלטינית (מקסיקו, קולומביה, אקוודור, ונצואלה ופרו), ונחשבת לאחד מסימניה המובהקים של התרבות הספרדית והלטינית.
השם העברי "מלחמת שוורים" קשור לביטוי המשנאי "שור האצטדין"
המציין שור הנלחם בבני אדם בזירת האצטדיון.
כל אחד מהמשתתפים בקרב נגד הפר מכונה טוררו (Torero), "לוחם שוורים" בספרדית.
הטוררו הראשי נקרא "מטאדור דה טורוס" (Matador de Toros, מילולית: "הורג הפרים"), ובקיצור "מטאדור", והוא זה שבגרסה הספרדית הורג את הפר בסוף האירוע.
בגרסה הפורטוגזית לעומת זאת, ובמדינות אחרות, הפר לא מומת.
במדינות רבות נאסר קיומו של המופע, הכרוך בצער בעלי חיים ובמרבית המקרים בהריגת הפר.
גם בספרד עצמה יש התנגדות רבה לקיום המופעים, וירידה במספר הקרבות המתקיימים בה.
מלחמת השוורים היא אירוע טקסי עם סדר נוקשה.
לרוב כל קורידה כוללת שישה קרבות, בהם נלחמים שלושה לוחמי שוורים (מטאדורים), כך שכל מטאדור נלחם עם שני שוורים במהלך הקורידה.
במערכה הראשונה ישנם שני משתתפים:
פאון (Peón, ברבים פאונס) – בתחילת המערכה, הפאון מטעה את הפר עם שכמייה הנוטה לצבע ורוד.
פיקאדור (Picador, ברבים פיקאדורס), בספרדית: הנועץ – הוא לוחם רכוב על סוס המשליך חניתות על הפר בהמשך המערכה.
במערכה השנייה משתתף ה"בנדריירו" (בספרדית: Banderillero), המחזיק בנדריות (Banderillas), חנית המקושטת בדגלון סביבה.
הוא דוקר את הפר בעורפו.
בשתי המערכות הראשונות המשתתפים מכינים את הפר לקראת מפגשו עם המטאדור.
במערכה השלישית הקטלנית, מגיע המטאדור לזירה, ובידו יריעת בד אדומה (מולטה- Muleta) שבתוכה נמצאת חרבו.
במהלך המערכה האחרונה, המטאדור משחק עם החיה העייפה והמדממת עם המולטה, ובסוף המערכה הוא נועץ את חרבו בראש הפר והורג אותו.
בנוסף למלחמות השוורים הקלאסיות, ישנן קורידות שבהן המטאדור רוכב על סוס, ונלחם עם השור.
תוך כדי לחימה הוא מראה את שליטתו על הסוס.
במהלך המערכה הראשונה נועץ המטאדור חנית בגב השור בה נפתח דגל אדום שבעזרתו הוא מהתל בשור.
בשלב השני נועץ המטאדור חצים בגבו של השור, ובחלקו האחרון של הקרב נועץ המטאדור את החרב שמכריעה את השור, עד מותו.
קרבות אלו נערכים לרוב בחגיגות איזידור הקדוש, המתקיימות בספרד מדי שנה בחודשים מאי ויוני.
במהלך השנים בספרד, וברחבי העולם במקומות בהם מתקיימים קרבות השוורים, נפצעו מטאדורים רבים, חלקם פציעות קשות.
בשנת 2016, לראשונה מאז 1985, נהרג מטאדור מפגיעת שור.
בשנת 2017 נהרג מטאדור משור בזירת קרבות השוורים בדרום צרפת.
מלחמות השוורים זוכות לגינוי במדינות רבות שבהן אסורה פעילות זו.
גם בספרד פעילות זו שנויה במחלוקת, ונשמעים נגדה קולות רבים.
ארגונים לזכויות בעלי חיים מתנגדים בחריפות למלחמת שוורים, משום שלדעתם אין להפוך את הריגתה של חיה לבידור.
ההלכה היהודית מתנגדת להשתתפות או צפייה במלחמות שוורים.
כך כותב הרב עובדיה יוסף, שאוסר זאת מטעמים של אכזריות וצער בעלי חיים.
בספרד, התמיכה בקיומן של מלחמות השוורים ובהריגת הפר בסופן נמצאת במגמת ירידה.
על פי סקר שפורסם בעיתון El Mundo ב-2007, כמעט מחצית מהספרדים (43.6%) מתנגדים להריגת הפר במהלך מלחמת השוורים, וכשליש מהספרדים בעד איסור מוחלט על מלחמות שוורים.
בקרב צעירים (בני 18–30), ישנו רוב נגד הריגת הפר.
גם העניין של הספרדים במלחמות השוורים הולך ופוחת - על פי סקר שנערך על ידי מכון גאלופ ב-2002, לכ-68.8% מהספרדים אין עניין במלחמות השוורים (לעומת 43% בשנות ה-70, 52% בשנות ה-80 ו-61% בשנות ה-90).
בקרב צעירים בני פחות מ-24, לכ-83% אין כל עניין במלחמות השוורים.
באיים הקנריים מלחמות השוורים נאסרו כבר ב-1991. ביולי 2010 הוגשה הצעת חוק בפרלמנט של הקהילה האוטונומית קטלוניה, בידי ארגוני זכויות בעלי חיים לפיו יאסרו משנת 2011 מלחמות השוורים במחוז הקטלוני.
ב-28 ביולי 2010 עברה הצעת החוק את אישור הפרלמנט ברוב של 68 קולות כאשר 55 הצביעו נגד ותשעה נמנעו.
הצעת החוק עברה תחת ביקורת חריפה הן בתוך קטלוניה והן בספרד, והיו שאף החלו לומר כי החוק הזה מצביע על היחסים השוררים בין קטלוניה לספרד במהלך ההיסטוריה.
הקרב האחרון במחוז קטלוניה היה בזירת מלחמות השוורים בברצלונה ב"פלאזה דה טורוס מונומנטל" בספטמבר 2011.
באמצע המאה ה-19 החלה בצרפת פעילות של תומכי הגנת בעלי חיים וב 1845 התארגנה האגודה למניעת התאכזרות לבעלי חיים ( - SPA - La Société Protectrice des Animaux) בשנת 1850 חוקק חוק שהטיל עונשים על מי שהפגין אכזריות כלפי בעלי חיים מבויתים בפומבי.
בתחילת המאה ה-20, הפמניסטית ולוחמת זכויות בעלי החיים, קמיל דו גאסט ארגנה הפגנות רבות נגד לחימת שוורים.
ב-29 במאי 1930 היא ארגנה מחאה המונית בפלאס דה לה קונקורד בפריז ובעיר מלאן.
לאחר כניסת לוחמי השוורים לזירה, נתנה דו גאסט את האות לשלושים צעירים, שקפצו לזירה תוך כדי שריקות ואחריהם הגיעו 400 מפגינים עם פצצות עשן.
המשטרה הוזעקה ופינתה את הזירה.
בשנת 1928 נחקק בפורטוגל חוק שאוסר את הריגת הפרים בזירה, ונותרה הגרסה המקומית שבה הפר איננו מומת.
למעשה, רק בעיירה אחת בשם ברנקוס הותרה הריגת הפרים.
לאחרונה, נחשף אירוע זה בטלוויזיה הפורטוגלית והרוחות של מגיני בעלי החיים סערו שוב.
כתוצאה מכך, הגורמים המתפרנסים ממלחמות שוורים, הטו את הכף וגרמו לממשלה לבטל את החוק, ובכך השאירו את קרבות השוורים במדינה.
מלחמת שבע השנים, המכונה גם "מלחמת אירופה" הייתה מלחמה עולמית שנמשכה תשע שנים, בין 1754 ל-1763, אך היא נקראת כך משום שחלקה העיקרי ארך שבע שנים (1756–1763).
במהלך המלחמה נלחמו צרפת, אוסטריה, ספרד ורוסיה נגד בריטניה, פרוסיה ופורטוגל.
בריטניה וצרפת נאבקו על הגמוניה עולמית באמריקה, באפריקה ובהודו.
בד בבד החלה ספרד לאבד את מעמדה ככוח מוביל.
במסגרת המלחמה נכרתו בריתות מדיניות חדשות, במה שנודע כמהפכה הדיפלומטית של 1756. פרוסיה הצטרפה לקואליציה של מדינות, אשר הונהגה על ידי בריטניה וכללה גם את הנובר ופורטוגל.
מן הצד השני, כרתו ביניהן ברית צרפת ואוסטריה (יריבתה של פרוסיה), ואליהן נלוו סקסוניה, שוודיה, ספרד ורוסיה.
המלחמה עצמה הסתיימה בניצחון אנגלי-פרוסי; פרוסיה הצליחה לכבוש את שלזיה מאוסטריה, ואנגליה כבשה וסיפחה את כל המושבות של צרפת בצפון אמריקה.
הלחימה בקולוניות של אנגליה וצרפת תמה ב-10 בפברואר 1763, עם חתימת חוזה פריז.
חמישה ימים לאחר מכן, ב-15 בפברואר, נחתם חוזה הוברטוסבורג שסיים את הלחימה באירופה.
יש חוקרים המגדירים את מלחמת שבע השנים כמלחמת עולם.
ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, אף תיאר אותה בספרו היסטוריה של העמים דוברי האנגלית כ"מלחמת העולם הראשונה האמיתית".
בדומה למלחמת העולם הראשונה ולמלחמת העולם השנייה, השתתפו במלחמת שבע השנים מרבית מעצמות העולם.
חרף הדמיון הרב בינה לשתי מלחמות העולם, היא איננה נחשבת מלחמת עולם.
זאת, משום שהמושג מלחמת עולם התייחס תחילה למלחמת העולם הראשונה ואחר כך למלחמת העולם השנייה, אשר באה בעקבותיה.
מלחמת שבע השנים זכתה לכינויים רבים במקומות שונים: המלחמה השלזית השלישית (1756–1763), מלחמת בריטניה–ספרד (1762–1763), מלחמת הצרפתים והאינדיאנים (1754–1763), המלחמה הקרנטית השלישית (1756–1763), המלחמה הפנטסטית (1762–1763).
חלקה הראשון של המלחמה החל בשנת 1754 מעבר לאוקיינוס האטלנטי במדינת אוהיו שבארצות הברית של ימינו.
בגזרה זו התחוללו קרבות עזים בין מגיני הקולוניות הצרפתיות לאלו הבריטים.
ב-17 במאי 1756, לאחר שנתיים של לחימה בצפון אמריקה, התפשטה המלחמה גם לאירופה כאשר בריטניה הכריזה מלחמה רשמית על צרפת.
פרידריך השני מלך פרוסיה, אשר היה מודע לכוונות הקואליציה שמולו לתקוף את ממלכתו, עמד בתקיפות על דעתו שעל פרוסיה ובריטניה להיות היוזמות של המלחמה הבלתי נמנעת.
ב-29 באוגוסט פרצו כוחותיו של פרידריך את הגבול הסקסוני והמלחמה החלה.
הסלמה בין בריטניה לצרפת ב"מזלגות האוהיו"
במחצית השנייה של המאה ה-18 אזורי השליטה של בריטניה וצרפת בצפון אמריקה לא הוגדרו עדיין.
צרפת טענה זמן רב לחזקה על כל אגן הניקוז של נהר המיסיסיפי, טענה שנדחתה על ידי בריטניה.
במהלך שנות החמישים המוקדמות של אותה המאה, החלה צרפת לבנות רשת מבצרים בעמק נהר אוהיו על מנת להגן על השטח האמור, להפגין נוכחות צרפתית ולמנוע השפעה בריטית על העמים הילידים ביבשת.
המתיישבים הבריטים לאורך קו החוף הוטרדו מכך שהכוחות הצרפתיים יהיו קרובים לגבולות המערביים של מושבותיהם.
הם חששו שמא הצרפתים עלולים לעודד את הילידים המקומיים שהיו בני בריתם של הצרפתים לתקוף את הבריטים.
כמו כן, שאפו הבריטים לקבל גישה לאדמות הפוריות של עמק נהר אוהיו משום שמתיישבים חדשים רבים נזקקו לאדמות חקלאיות.
פור דוקן , המבצר החשוב ביותר שבנו הצרפתים, נועד לבסס את הנוכחות שלהם ב"מזלגות אוהיו", מקום שם נפגשים נהרות אלגיני ו ויוצרים את נהר אוהיו; מקום זה נמצא כיום בעיר פיטסבורג שבמדינת פנסילבניה.
ניסיונות בריטיים בלתי אלימים לעצור את בניית המבצר נכשלו.
לבסוף, ב-28 במאי 1754 נשלח כוח צבא בריטי מווירג'יניה, בפיקודו של הקצין בן ה-22 ג'ורג' וושינגטון, על מנת להוציא את הצרפתים מאזור זה.
הכוח פשט על המבצר והרג עשרה מאנשיו, לרבות מפקד המבצר, ז'וזף ז'ומונוויל.
מאז נקרא הקרב על שמו, קרב ז'ומונוויל גלן .
הצרפתים נקמו את כיבוש המבצר בכך שתקפו את צבאו של וושינגטון בפורט נססיטי ואילצו את וושינגטון להיכנע.
היו אלה האירועים הראשונים שהובילו למלחמת שבע השנים העולמית.
התפשטות הקרבות בין בריטניה לצרפת בצפון אמריקה
חדשות באשר למאורעות אלו הגיעו עד אירופה, שם ניסו בריטניה וצרפת לשאת ולתת על פתרון למצב, אך ללא הצלחה.
בסופו של דבר, שלחו שתי המדינות כוחות צבא סדירים לצפון אמריקה על מנת לאכוף את תביעותיהן הטריטוריאליות.
הפעולה המלחמתית הראשונה אשר ביצעו הבריטים במסגרת המלחמה הייתה הפשיטה על אקדיה ב-16 ביוני 1755, במה שנודע ברבות הימים כקרב פור ביוז'ור .
בעקבות קרב זה, סולקו כ-11,500 תושבים דוברי צרפתית מאקדיה, אזור שהיה בשליטה בריטית .
בחודשים הבאים, המשיכה הפעילות הצבאית הבריטית נגד הצרפתים ביתר שאת: בחודש יולי באותה השנה מייג'ור גנרל אדוארד בראדוק הנהיג כוח בן אלפיים חיילים בכוח שנועד לכבוש מחדש את פור דוקן; ברם, המשלחת לא השיגה את מטרותיה.
ב-8 ביוני באותה השנה האדמירל אדוארד בוסקאוון הפגיז את האוניה הצרפתית "אלסיד" ולכד אותה.
נוסף על כך, בחודש ספטמבר לחמו כוחות בריטיים וצרפתיים אלה מול אלה בקרב אגם ג'ורג' .
כמו כן, הבריטים החלו להטריד ספינות צרפתיות באוגוסט 1755. במסגרת פעולותיהם הם לכדו מאות ספינות ולקחו בשבי אלפי סוחרים ימיים.
כל זאת כאשר שתי המדינות היו, להלכה, במצב של שלום.
המערכה עוברת לאירופה: צרפת תוקפת את הנובר ואת מנורקה
צרפת המוטרדת זממה בתגובה לתקוף את הנובר, נסיכות אירופאית תחת שליטת בריטניה ששכנה לא הרחק מצרפת.
הנסיך הבוחר של הנובר באותה העת, ג'ורג' השני, כיהן גם כמלך בריטניה, כך ששתי המדיניות היו באוניה פרסונלית.
הנובר עצמה שכנה על אדמת אירופה לא הרחק מצרפת.
לכן בריטניה, השוכנת על אי בקרבת אירופה, התקשתה להגן עליה.
על מנת למנוע איום זה, ב-16 בינואר 1756 חתמה בריטניה על ברית הגנה עם פרוסיה, ששכנה אף היא על אדמת אירופה; לפי ההסכם, שנודע בשם הסכם וסטמיניסטר , התחייבה האחרונה להגן על הנובר בתמורה לסיוע בריטי.
בתגובה לכך, חתמה צרפת על ברית עם אוסטריה, יריבתה מזה שנים רבות, אשר הייתה מסוכסכת באותה תקופה עם פרוסיה.
החתימה על בריתות ההגנה האלה נודעה, בדיעבד, כמהפכה הדיפלומטית .
בראשית המלחמה סבר ראש ממשלת בריטניה, תומאס פלהם-הוליס, שמערך הבריתות החדש יצליח למנוע מלחמה באירופה, אך הצרפתים כינסו כוח צבאי גדול בטולון והטילו מצור על האי מנורקה שבים התיכון, אשר היה נתון אז לשליטה בריטית.
הייתה זו הפעולה המלחמתית הראשונה באירופה.
הניסיון הבריטי להסיר את המצור מעל האי ב-20 במאי כשל, ונודע כיום כקרב מנורקה .
לבסוף, נכבש האי על ידי הצרפתים ב-28 ביוני.
מפקד הכוחות הבריטיים באי, ג'ון בינג, הוצא להורג שנה אחת מאוחר יותר עקב כישלונו להגן על האי.
בריטניה הכריזה מלחמה על צרפת באופן רשמי ב-17 במאי, כמעט שנתיים לאחר פרוץ הלחימה בעמק אוהיו.
את מלחמת שבע השנים באירופה ניתן לראות כהמשך ישיר של מלחמת הירושה האוסטרית (1740–1748), שבסופה נחתם חוזה אקס לה שאפל בה הכירה הארכי-דוכסית האוסטרית מריה תרזה בכיבוש שלזיה על ידי פרוסיה.
אולם, לחתימה האוסטרית על חוזה השלום הייתה מטרה אחת בלבד - השגת הפוגה בקרבות אשר תאפשר לה לבנות מחדש את צבאה המוכה ולכרות בריתות מדיניות חדשות.
בריתות אלה יאפשרו לה בפרק זמן קצר על מנת שתוכל להשיב לידיה את שלזיה הכבושה.
כוחה העולה של פרוסיה עורר גם את חששה של האימפריה הרוסית מפני שיבוש תוכניתה להשתלט על האזור הבלטי.
מלחמת הירושה האוסטרית והחוזקה הפרוסית שהוצגה בה גם הבהילו את ממלכת צרפת, בעוד שהיא מאוימת על ידי בריטניה ואוסטריה - האויבות האגדיות של ממלכת צרפת.
בעבר הן היו אותם האויבים אשר היה צריך להתגונן מפניהם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
האוסטרים המאוימים חתמו על הסכם עם האימפריה הרוסית, ב-2 ביוני 1746 שלפיו במקרה של התקפה של הממלכה הפרוסית, האימפריה ההבסבורגית והאימפריה הרוסית ישתפו פעולה כנגדם.
פרוסיה מצידה ראתה מקום להתפשטות טריטוראלית אל פרוסיה המערבית שנשלטה על ידי פולין, בנוסף ראתה גם בכיבוש הממלכה הסקסונית דרך להעצמת הכוח הפרוסי באירופה.
השתלטות פרוסיה על שטחים באירופה זעזעה את מדינות היבשת, ותוך שנים מעטות השתנתה המפה הפוליטית בה ללא היכר.
מטרותיה אלו של הארכי-דוכסית הושגו בצורה מרשימה.
בתקופת ההפוגה שלאחר החתימה על חוזה השלום, עסקה הארכי-דוכסית האוסטרית בעדכון שיטות הלחימה של צבאה לזו של הצבא הפרוסי.
היא שיפרה את רווחת החיילים ואלה בתמורה העניקו לה כבוד רב ונאמנות.
במקביל להתחממות הצבאית בפנים היבשת, החל מתעורר מאבק בין צרפת לבריטניה בתחום השליטה בקולוניות אשר מעבר לים.
מאבק זה נחשב גם הוא כאחת הסיבות לפרוץ מלחמת שבע השנים.
תמונות מלכי וקיסרי אירופה בראשית המלחמה:
בזירה האירופית בלטה הנחיתות המספרית של הצבא הפרוסי מול אויביו, אולם לא הייתה זו נחיתות איכותית.
בד בבד גם פרידריך השני, מלך פרוסיה, שחתם על ברית הגנה עם בריטניה, יזם מהלך צבאי.
ב-29 באוגוסט החלה המעורבות הפרוסית במלחמה: פרידריך הנהיג צבא שפלש לסקסוניה, מדינה קטנה שתמכה באוסטריה.
הוא עשה זאת על מנת לעצור את הפלישה הצרפתית-אוסטרית הצפויה לשלזיה.
לפרידריך היו שלוש מטרות במלחמתו החדשה עם אוסטריה: הראשונה הייתה לכבוש את סקסוניה, להיפטר ממנה כאיום אפשרי למדינתו ולהשתמש בצבא שלה ובכספיה למען המאמץ המלחמתי הפרוסי; השנייה הייתה להתקדם לכיוון בוהמיה; והשלישית הייתה לפלוש למורביה דרך שלזיה, לצור על המבצר שבאולומואוץ (Olmütz), להתקדם לכיוון וינה וכך להכריע את המלחמה לטובתו.
צבאותיהן של סקסוניה ואוסטריה לא היו ערוכים לפלישה של פרוסיה.
לבסוף, ב-10 בספטמבר, כבש פרידריך את דרזדן לאחר התנגדות סקסונית מועטה ביותר.
הצבא הסקסוני, שכלל רק 20,000 חיילים, נס לכיוון דרום מזרח, אל עבר מבצר פירנה.
ב-1 באוקטובר נערך קרב לובושיץ , שבמהלכו נחל פרידריך את אחת המבוכות הגדולות ביותר בקריירה שלו.
פרידריך העריך הערכת חסר את הצבא האוסטרי בן ה-32,000 חיילים.
הוא החל לתמרן באופן מוגזם, ובשלב מסוים אף הורה לחייליו לירות בפרשים פרוסים שנסוגו.
פרידריך ברח משדה הקרב, והשאיר את גנרל קיית' לפקד על הכוח הפרוסי לבדו.
הפרוסים הצליחו לצאת מהקרב בשן ועין למנוע בקרב את החבירה האוסטרית לצבא הסקסוני המבודד.
ברם, נגרם להם עיכוב ממושך, שאיפשר לאוסטרים לארגן את צבאותיהם להמשך הלחימה.
ההתקפה על סקסוניה הנייטרלית גרמה לכעס ברחבי אירופה והובילה להתחזקות הקואליציה האנטי-פרוסית, שכללה את רוסיה, שוודיה, צרפת ואוסטריה.
בריטניה הופתעה מהמבצע הצבאי הפתאומי של פרוסיה.
היא התחילה לצייד את בעלת בריתה החדשה בספינות ובמצרכים ששווים עמד על 670,000 לירות שטרלינג דאז (כ-100.4 מיליון לירות שטרלינג בימינו).
כוח משותף של מדינות גרמניות בעלות ברית אורגן על ידי הבריטים על מנת להגן על הנובר מפלישה צרפתית, תחת פיקודו של דוכס קמברלנד.
הבריטים ניסו לשדל את הרפובליקה ההולנדית להצטרף לברית; ברם, האחרונה לא נעתרה לבקשה, עקב שאיפותיה להישאר מדינה נייטרלית.
חרף נחיתות מספרית חמורה שממנה סבל הצבא הפרוסי, שנת 1756 הייתה מוצלחת עבורו; זאת, בניגוד לכישלון הבריטי היחסי בצפון אמריקה.
באביב של שנת 1757 פלשה פרוסיה לחבל בוהמיה, אשר שוכן דרומית לסקסוניה, בצ'כיה של ימינו.
זאת, לפני שלכוחות צרפתיים או רוסיים יתאפשר להגיע לאזור ולחבור לאוסטריה, בעלת בריתם.
ב-21 באפריל כבשו הפרוסים את העיר ליברץ והתקדמו אל עבר פראג, בירת בוהמיה.
בסופו של דבר, הסתיים הקרב על פראג בניצחון פרוסי; פרידריך ניצל פריצה במערך האוסטרי, חדר לתוכה וחצה אותו לשניים.
עם היוודע דבר הקרב, הוקפץ כוח תגבורת אוסטרי בראשותו של לאופולד יוזף פון דאון לאזור, אך איחר את המועד והגיע לקרב אחרי שמרבית הצבא האוסטרי הובס.
לאחר הקרב, התפנו הפרוסים להטיל מצור על פראג.
לאחר כחודשיים של מצור, בשעה שהפרוסים היו קרובים להשלמת המצור על העיר, שלחו האוסטרים צבא חדש בפיקודו של דאון.
ב-18 ביוני נערך בקרבת העֳיָרָה קולין קרב בין כוחותיו של דאון לאלו של פרדריך, בשם קרב קולין.
הפרוסים נחלו תבוסה מכרעת בקרב, אולצו לסגת מבוהמיה וכך הביאו את המצור על פראג לסיומו.
לאחר הנסיגה הרחבה מבוהמיה, היה מצבה של פרוסיה עגום במיוחד.
כוחות אוסטרים החלו פולשים לשטח הממלכה, בעוד צבא צרפתי, בראשות הנסיך מסוביזה, החל להתקרב לגבולה המערבי.
כך, למשל, ב-26 ביולי הביסו הצרפתים את צבאה של הנובר, בעלת בריתה של פרוסיה, בקרב האסטנבק .
אז התחיל כיבוש צרפתי זמני בהנובר.
במהלך אשר כונה על ידי נפוליאון "פנינה של תמרון והחלטיות", הצליח פרידריך להפוך את היוצרות.
ב-5 בנובמבר נפגשו הצבאות הצרפתי והפרוסי ממערב ללייפציג בקרב רוסבאך, שבו נחלו הפרוסים ניצחון מרשים; בין השאר, הודות לחיל הפרשים שעליו פיקד פרידריך וילהלם פון זיידליץ.
פרוסיה נוחלת ניצחונות מול הצבא האוסטרי
בנובמבר צבאו של פרידריך היה עסוק בלחימה מוצלחת מול הצרפתים ברוסבאך (בעקבות התבוסה הצרפתית נשמעה לראשונה ביטוי "אחריי המבול") מה שנתן לאוסטרים יד חופשית לפעול בשלזיה מול הפרוסים.
ב-22 בנובמבר כבשו האוסטרים את העיר ורוצלב מידיו של דוכס ברונסוויק-בוורן, במה שנודע כקרב ורוצלב.
בשל כך נע פרידריך במהירות לכיוון שלזיה לנוכח הצבא האוסטרי שפלש אליה.
ב-6 בדצמבר נתקל פרידריך בכוחות האוסטריים בקרבת העיירה לויתן (כיום העיר לוטינה שבפולין).
כוחות אלה היו חזקים ממנו במידה ניכרת והם המתינו לו בפאתי העיירה.
במהלך הקרב שהתחולל במקום יצא פרידריך למתקפת הסחה לכיוון צפון מזרח.
בד בבד תקפו יתר הכוחות הפרוסיים את מקביליהם האוסטריים מכיוון דרום מזרח, וכיתרו אותם.
היה זה אחד מניצחונותיו המזהירים של פרידריך.
עם התבוסה האוסטרית המכרעת לאחר הקרב, התאפשר לפרידריך לכבוש את ורוצלב מחדש.
לאחר הניצחונות המזהירים ברוסבאך ובלויתן, הוכיח פרידריך פעם נוספת את היותו המצביא הטוב ביבשת; זה השולט על הצבא החזק והיעיל ביותר בעולם.
פרידריך קיווה שניצחונות אלה יצליחו להשיב את מריה תרזה, מלכת אוסטריה, לשולחן המשא ומתן על הסכמי השלום.
אך היא הייתה נחושה שלא לשאת ולתת עד שצבאה ישתלט על שלזיה מחדש.
הצטרפות שוודיה ורוסיה למלחמה נגד פרוסיה
נוסף ללחימה מול צרפת ואוסטריה, לחמה פרוסיה מול שוודיה בפומרניה ומול רוסיה בפרוסיה המזרחית.
הצטרפותן של שתי המדינות הללו למלחמה אילצה את פרידריך להפנות את משאביו לחזיתות נוספות על מנת להתמודד עם האיום החדש הנשקף משתיהן.
פרוסיה נוחלת מפלה לאוסטריה ולצרפת
ב-22 בינואר כבשו כוחות רוסיים, תחת פיקודו של הסקוטי ויליאם פרמור את העיר קניגסברג שבפרוסיה המזרחית (כיום קלינינגרד).
בשנת 1759 נחלו הפרוסים מספר תבוסות נוספות.
בקרב קאי הביס צבא רוסי של 70,000 חיילים את הכוחות הפרוסים שמנו 26,000 חיילים בלבד.
הצבא ההאנוברי הצליח לנצח את הצבא הצרפתי בקרב מינדן, אולם עובדה זו לא מנעה מפרידריך לאבד כמחצית מכלל כוחותיו בקרב קונרסדורף.
בקרב מקסן הכניע הצבא האוסטרי גיס פרוסי שלם אשר מנה 13,000 חיילים.
הצרפתים תכננו באותה שנה לפלוש לבריטניה, אך בסופו של דבר הם החליטו לבטל את התכנית עקב העליונות הימית של בריטניה.
שנת 1760 החלה גם היא בסימן מפלות פרוסיות: הפרוסים הפסידו בקרבות רבים ולקראת סוף השנה נכבשה הבירה הפרוסית ברלין למשך זמן קצר על ידי הצבאות הזרים.
ספרד מכריזה מלחמה על בריטניה ופורטוגל, ופרוסיה משיגה יתרון צבאי
ב-4 בינואר 1761 הצטרפה גם ספרד לקרבות בהכריזה מלחמה על בריטניה ועל פורטוגל, בעלת בריתה.
פורטוגל הייתה הרוסה מרעידת האדמה בליסבון, ואילולא הסיוע הבריטי היא הייתה עלולה להימחץ תחת הצבא הספרדי.
כניסתה של ספרד למלחמה, החלישה את התמיכה הבריטית בפרוסיה, וזו החלה מאבדת שטחים במהירות לטובת האוסטרים והרוסים.
לקראת סוף שנת 1761 מנה הצבא הפרוסי כ-60,000 חיילים בלבד.
בריטניה מצידה הודיעה לפרידריך השני כי היא מתכוונת למשוך ידה מהמלחמה ולהפסיק את תמיכתה הכלכלית בפרוסיה.
סופה של הממלכה הפרוסית נראה קרוב מתמיד, אולם לבסוף שיחק המזל לידיהם של הפרוסים.
ב-5 בינואר 1762, נפטרה הצארינה הרוסייה יליזבטה.
יורשה הפרו-פרוסי פיוטר השלישי הציע מיד עם המלכתו חוזה שלום שישים קץ לקרבות.
עם יציאתה של רוסיה מהמלחמה, שוודיה החליטה לצאת מהמלחמה גם היא, מחשש שהרוסים ישתפו פעולה עם הפרוסים ויתקפו אותה.
יציאתן של רוסיה ושוודיה מהמלחמה, יחד עם הכנעת הכוחות הצרפתים ממערב בידי צבא הנובר, העניקו לפרוסיה את היתרון הצבאי הנדרש כדי להכניע את אוסטריה.
הקרב האחרון שנערך בין שתי המדינות היה קרב פרייברג שהסתיים ב-29 באוקטובר 1762.
העימות בין בריטניה לצרפת בא על סיומו עם החתימה על הסכם פריז, ב-10 בפברואר 1763. הסכם זה כלל סדרה מורכבת של חילופי שטחים בין המעצמות.
צרפת נדרשה לבחור בין "צרפת החדשה" (קנדה של ימינו) לבין מושבותיה בגוואדלופ הקריבית.
צרפת העדיפה את המשך השליטה במושבותיה אשר בים הקאריבי בגלל הסחר בסוכר, שהיה מקור הכנסה רווחי ביותר.
באירופה, חזרו הגבולות למצבם בתקופה שקדמה למלחמה בחוזה הוברטוסבורג (Hubertusburg) שנחתם ב-15 בפברואר 1763. חוזה זה הכיר בבעלותה של פרוסיה על שלזיה.
בנוסף לכך, זכו הפרוסים בהשפעה רבה על האימפריה הרומית הקדושה.
השפעה זו מסמנת למעשה את תחילתה של המדינה הגרמנית המודרנית.
בזירה הקולוניאלית נלחמו כוחות בריטיים בכוחות צרפתים בתחומי הודו, צפון אמריקה, הים הקריבי, הפיליפינים ולאורך חופי אפריקה.
במהלך שנות החמישים של המאה ה-18 ועד לשנת 1763 השתלטה בריטניה על שטחים עצומים וזכתה להשפעה רבה על התרבויות אשר התקיימו בהם, וזאת תוך צמצום השטח וההשפעה הצרפתיים.
לאחר הצטרפותה של ספרד למלחמה, והתקיפה על פורטוגל, נפתחה חזית בדרום אמריקה בין הקולוניות הספרדיות, לבין הקולוניה הפורטוגזית של ברזיל.
חזית זו לא ראתה התקדמות לכאן או לכאן במהלך המלחמה.
לאחר הצטרפותה של ספרד למלחמה לצידה של צרפת, אויבתה של בריטניה, החלה בריטניה לתקוף את הקולוניות של ספרד.
ואכן, ב-14 באוגוסט 1762 כבשה את הוואנה, בירת קובה של ימינו, אשר הייתה אז מושבה ספרדית.
ב-6 באוקטובר באותה שנה כבשה בריטניה את מנילה, בירת הפיליפינים כיום, שהייתה נתונה אף היא לשליטה ספרדית.
ברם, עם חתימת חוזה פריז, השיבה בריטניה לספרד את הבעלות על שטחים אלה.
בשנת 1762, עם הצטרפותה של ספרד למלחמה לצידה של צרפת, תקפה האחרונה את פורטוגל, בעלת בריתה של בריטניה.
כך התחילה מה שנודעה כ"המלחמה הפנטסטית".
בראשית המלחמה, ביצרה חברת הודו המזרחית הבריטית את העיר כלכותה שבהודו, מחשש להתקפה צרפתית.
במעשה זה עוררו הבריטים את חמתו של הנוואב של בנגל , סיראג' אוד-דאולה , אשר שלט באזור הסמוך.
ב-20 ביוני 1756 תקפו צבאותיו של אוד-דאולה את כלכולתה וגירשו משם את הבריטים.
עם תום הלחימה, כלאו המוגולים בצינוק 146 ממגיני העיר האירופיים; צינוק זה נודע בשם החור השחור של כלכותה, ונספו בו 123 איש ביום אחד.
בעקבות הכישלון הבריטי, נשלח צבא בראשותו רוברט קלייב, ששכן בעיר צ'נאי, על מנת להילחם באוד-דאולה.
בינואר 1757 הוא כבש את קלקוטה מחדש וביוני אותה שנה הוא הכריע אותו בקרב פלסי.
בעקבות המלחמה, הקימו בני שלוש עשרה המושבות בחופה המזרחי של אמריקה הצפונית את ארצות הברית של אמריקה.
בריטניה נקלעה למשבר כלכלי חמור בשל העזרה הכלכלית הנדיבה שהעניקה לפרוסיה במהלך המלחמה.
בעוד בחזיתות האירופאיות בריטניה ראתה עצמה כדואגת לאינטרסים של עצמה - בחזית האמריקאית היא ראתה עצמה כדואגת לאינטרסים של המושבות ולכן השיתה את הוצאות המלחמה עליהן.
המושבות מצידן ראו גם בחזית הזאת כאינטרס בריטי שנכפה עליהם וההתמרמרות על הגזירות הבריטיות שבאו לגבות את הוצאות המלחמה היו הגורמים הראשיים לפרוץ המרד.
על מנת להקטין את הגירעון, העלתה בריטניה את המס שהטילה על המתיישבים האמריקאים בשלוש עשרה המושבות.
למשל, היא חוקקה את חוק הבולים שבמסגרתו נאכף ביול בבולי ההכנסה המסמכים הרשמיים והעיתונים אשר הופצו במושבות הבריטיות בצפון אמריקה.
בשל עול המיסים הוקמו ארגונים כגון בני החירות, אשר הפיצו תעמולה שקראה למאבק אלים בבריטים.
במסיבת התה של בוסטון התחפשו חברי הקבוצה ואנשים נוספים שנלוו אליהם לילידים אמריקאיים והשליכו מהספינות אשר עגנו בנמל בוסטון תה בשווי של 18,000 לירות שטרלינג (כ-2.8 מילון לירות במונחי 2020, מקביל לכ-12.7 מיליון ש"ח).
על מנת להעניש את המתיישבים חוקקו הבריטים את חוקי הכפייה, אשר הורו, בין היתר, על סגירת נמל בוסטון עד שתוחזר תמורה שוות ערך לתה שהושמד, וחייבו עובדי ציבור במסצ'וסטס, לעמוד למשפט.
המתיישבים בזו לחוקים האלה, אשר נקראו בפיהם "החוקים הבלתי נסבלים".
הזעם והתסיסה נגד הבריטים הובילו לבסוף לקרבות לקסינגטון וקונקורד.
קרבות אלו היו יריית הפתיחה, תרתי משמע, של מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
מלחמת העצמאות של שלוש עשרה המושבות בצפון אמריקה הסתיימה בניצחונן והן כוננו את ארצות הברית ב-1776.
רעיונות המהפכה האמריקאית חלחלו אל תוך צרפת, והשפיעו על פרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789. שתי מהפכות אלה, אשר באו בעקבות מלחמת שבע השנים, תרמו להתפתחות הלאומיות ולהפצתה באירופה בפרט וברחבי העולם בכלל במהלך עשרות השנים הבאות.
במסגרת חוזה פריז, כאמור, הוענקו כל השטחים של מושבת צרפת החדשה שבצפון אמריקה לבריטניה.
כתוצאה מכך, נשתנו חייהם של דוברי הצרפתית במושבה זו מן הקצה אל הקצה.
כך למשל, דוברי צרפתית רבים גורשו מחבל אקדיה במהלך המלחמה והתיישבו באזור לואיזיאנה ובעיר ניו אורלינס בפרט; כיום הם קרויים בשם קֵייגֶ'ן, שיבוש של השם "אקדים" .
ברם, נותרו ריכוז של דוברי צרפתית רבים אשר באזור קוויבק, אשר נמצא כיום בשטח קנדה.
בשל כך, הוחלט עם הקמתה של האחרונה כי תונהגנה בה שתי שפות רשמיות: אנגלית וצרפתית.
בקוויבק פעילה מזה שנים רבות תנועה בדלנית, הקוראת להיפרדות החבל מקנדה ולייסוד מדינה עצמאית.
זכורה למשל התבטאותו נשיא צרפת, שארל דה גול, אשר קרא בנאומו באחד מביקוריו בקוויבק: "תחי קוויבק החופשית!" ועורר משבר דיפלומטי בין שתי המדינות.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 פעל ארגון טרור בשם החזית לשחרור קוויבק, אשר ביקש לשחרר את קוויבק בדרכים אלימות.
באוקטובר 1970 חטפו חברי הארגון דיפלומט בריטי ושר בממשלת קוויבק אשר נרצח לאחר מכן, במה שנודע כמשבר אוקטובר.
בשלהי המאה העשרים נערכו שני משאלי עם באשר לשאלת עצמאותה של קוויבק: הראשון ב-1980 והשני ב-1995. בשני המשאלים בחרו רוב המצביעים להתנגד לעצמאות.
במשאל הראשון הפער בין התומכים לבין המתנגדים עמד על כעשרים אחוזים, בעוד שבשני עמד הפער מעט יותר מאחוז.
האיבה בין מדינות מערב אירופה, פרוסיה, אוסטריה ורוסיה, גרמה להן לתת את הסכמתן לחלוקת פולין ביניהן, על מנת ליישר את ההדורים ולשקם את כלכלותיהן.
שלזיה, סלע המחלוקת שהוביל למלחמה, נותרה בחזקת פרוסיה שנים רבות לאחר המלחמה.
בשנת 1871, עם איחוד גרמניה שהובל על ידי פרוסיה, הועבר החבל לידי גרמניה.
ברם, עם תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 הועבר האזור לחזקת פולין, על מנת לפצות את האחרונה על אובדן שטחים לברית המועצות.
הגרמנים שאכלסו את חבל שלזיה גורשו מערבה, וקו הגבול החדש בין פולין לגרמניה נקבע להיות קו אודר-נייסה.
לאחר הניצחון הבריטי על ההודים בקרב פלסי, הגבירה חברת הודו המזרחית הבריטית את אחיזתה בהודו בהדרגה.
במהלך השנים הבאות ידעו היחסים בין ההודים לבריטים עליות ומורדות.
לבסוף, בשנת 1857 פרץ המרד ההודי הגדול.
הבריטים דיכאו את המרידה בהצלחה; חברת הודו המזרחית פורקה, ובמקומה החלו כ-90 שנה של שלטון בריטי ישיר בהודו.
על מנת להביא את השלטון הבריטי לסיומו, קמה תנועת העצמאות ההודית, אשר אחד ממנהיגיה הבולטים היה מהאטמה גנדי.
לבסוף הצליח מאבק התנועה, כאשר הודו קיבלה עצמאות מבריטניה ב-1947.
מלחמת שלוש מאות שלושים וחמש השנים הוא הכינוי שניתן לעימות משנת 1651 בין הרפובליקה ההולנדית לאיי סילי, המהווים חלק ממחוז קורנוול שבאנגליה, על רקע המעורבות ההולנדית במלחמת האזרחים האנגלית.
אין ודאות לגבי הכרזת המלחמה ובפועל לא היו כל פעולות איבה בין הצדדים.
מצב זה התקיים במשך 335 שנים עד שנת 1986, אז נחתם הסכם שלום סמלי בין הולנד לבין איי סילי.
במהלך מלחמת האזרחים השנייה של בריטניה, בשנת 1648, הצליחו תומכי הפרלמנט בראשות אוליבר קרומוול לדחוק את יריביהם המלוכנים נאמני צ'ארלס השני מלך אנגליה, שבשליטתם היה הצי המלכותי, אל איי סילי שלחוף מחוז קורנוול.
הצי של איחוד שבעת המחוזות של הולנד, שחבר לתומכי הפרלמנט, הותקף על ידי הצי המלכותי וספג ממנו אבדות כבדות.
ב־30 במרץ 1651, הגיע אדמירל מרטן טרומפ לסילי כדי לדרוש פיצויים מהצי המלכותי על הנזקים שנגרמו לספינות ההולנדיות ולמטען שנשאו.
על פי זכרונותיו של בלסטרוד וייטלוק (צוטטו בבוולי, 2001), מכתב מתאריך 17 באפריל 1651 מסביר:
מכיוון שאנגליה עצמה הייתה בידי תומכי הפרלמנט, המלחמה הוכרזה ספציפית נגד איי סילי.
ביוני 1651, זמן קצר לאחר הכרזת המלחמה, הכניעו כוחות הפרלמנט תחת פיקודו של האדמירל רוברט בלייק את הצי המלכותי.
הצי ההולנדי, שלא היה מאוים יותר, עזב מבלי שהספיק לירות.
בגלל אי הבהירות של הכרזת מלחמה בין מדינה לבין חלק קטן של מדינה אחרת, ההולנדים שכחו להכריז באופן רשמי על שלום.
בשנת 1985, רוי דונקאן, היסטוריון ויושב ראש המועצה של איי סילי, כתב בקשה לשגרירות הולנד בלונדון לסיים את המיתוס שהאיים עדיין במלחמה עם הולנד.
צוות השגרירות בדק את הנושא ומצא שאכן המיתוס הוא נכון.
בהמשך דונקאן הזמין את השגריר יונקר ריין היידקופר לבקר באיים ולחתום על הסכם שלום.
השלום הוכרז ב-17 באפריל 1986, 335 שנים לאחר הכרזת המלחמה.
שאלת אמיתותה של הכרזת המלחמה
בוולי טען, שהמכתב בזכרונותיו של ויטלוק הוא קרוב לוודאי המקור לאגדה על "הכרזת המלחמה":
מלחמת תשע השנים, הנקראת לעיתים מלחמת הברית הגדולה או מלחמת ליגת אוגסבורג, התרחשה בין השנים 1688 ו-1697. הייתה זו מלחמה בהיקף רחב שהתרחשה בשלהי המאה ה-17, בעיקר על אדמת אירופה, אך גם באירלנד ובאמריקה הצפונית.
באירלנד המלחמה נקראת לעיתים המלחמה הוויליאמית באירלנד, ובאמריקה הצפונית היא נודעת כמלחמת המלך ויליאם.
מסמכים עתיקים אף מתייחסים למלחמה כמלחמת הירושה הפלטינית, או מלחמת הירושה האנגלית.
לואי הארבעה עשר, מלך צרפת יצא ממלחמת הולנד–צרפת כשליט החזק ביותר במערב אירופה, אך אף על פי שהרחיב את ממלכתו, "מלך השמש" עוד לא היה מרוצה.
בשילוב של אגרסיה, סיפוח וכוונות חוקיות לכאורה, לואי ושריו גיבשו והרחיבו את כיבושיהם כדי ליצב ולחזק את גבולות הממלכה.
מלחמת האיחודים (1683–1684) אבטחה את גבולותיו של לואי וכמו כן נחתם הסכם הפסקת האש של רגנסבורג מה שהבטיח שהגבולות ישמרו כמו שהם ל-20 שנה, אך המלך ביטל את האדיקט של נאנט ב-1685, דבר שהביא להידרדרות של הצבא הצרפתי, ושל השליטה הפוליטית של צרפת באירופה.
התוקפנות של לואי הובילה בסופו של דבר להקמתה של קואליציה אירופאית גדולה – הברית הגדולה, שמטרתה להפחית את האמביציות הצרפתיות.
הברית הובלה בעיקר על ידי הגנרל האנגלי-הולנדי ויליאם השלישי, מלך אנגליה, לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, קרלוס השני, מלך ספרד, וויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה.
המלחמה התבלטה במצורים, בעיקר על מונס, נאמור, שרלרואה וברצלונה; קרבות פתוחים כמו פלורה ומארסאגליה היו פחות נפוצים, משום שקרבות אלו הסתיימו בדרך כלל בניצחון צרפתי.
ב-1696 צרפת הייתה על סף קריסה כלכלית.
הכוחות הימיים (אלו של אנגליה והרפובליקה ההולנדית), גם כילו כסף רב, וכשסבויה פרשה מן הקואליציה ב-1696, היו מוכנים כל הצדדים למשא ומתן.
חתימת הסכם רייסווייק בספטמבר 1697 הביאה לסופה של מלחמת תשע השנים, אך עם מותו של קרלוס השני (ללא יורשים), נפתח מאבק חדש על ירושת האימפריה הספרדית, דבר שסיבך את צרפת שוב עם הברית הגדולה במאבק נוסף – מלחמת הירושה הספרדית.
בשנים שלאחר מלחמת הולנד–צרפת (1672–1678) ביקש לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, כעת בשיא כוחו, לכפות אחדות דתית בצרפת ולגבש ולהרחיב את גבולותיו.
הוא כבר זכה לתהילתו האישית על ידי כיבוש טריטוריה חדשה, אבל הוא לא היה מוכן להמשיך לנהל מדיניות מיליטריסטית פתוחה מהסוג שנקט ב-1672. במקום זאת, הוא יסתמך על עליונותה הצבאית הברורה של צרפת כדי להשיג יעדים אסטרטגיים ספציפיים לאורך גבולותיו.
בתוארו "מלך השמש", לואי שהיה בוגר יותר, מודע לכך שלא הצליח להשיג תוצאות מכריעות נגד ההולנדים, הפך מכיבוש לביטחון על ידי שימוש באיומים, במקום במלחמה גלויה, כדי להפחיד את שכניו לכניעה.
לואי ה-14, יחד עם היועץ הצבאי הראשי שלו, לובואה; שר החוץ שלו, קולבר דה קרוסי; והמומחה הטכני שלו, וובאן, פיתח את האסטרטגיה ההגנתית של צרפת.
וובאן תמך במערכת של מבצרים בלתי ניתנים לחדירה לאורך הגבול כדי להרחיק את אויביה של צרפת.
עם זאת, כדי לבנות מערכת נכונה, המלך היה צריך לרכוש עוד קרקע משכניו כדי ליצור קו קדמי איתן.
רציונליזציה זו של הגבול תהפוך אותו להרבה יותר בר הגנה ותגדיר אותו בצורה ברורה יותר במובן הפוליטי, אך היא גם יצרה את הפרדוקס שבעוד שמטרותיו הסופיים של לואי היו הגנתיות, הוא רדף אחריהם באמצעים התקפיים.
הוא תפס את הטריטוריה הדרושה באיחודים, אסטרטגיה ששילבה חוקיות, יהירות ותוקפנות.
הסכמי ניימכן (1678) ושלום וסטפאליה המוקדם יותר (1648) סיפקו ללואי ה-14 את ההצדקה לאיחודים.
הסכמים אלו העניקו לצרפת הישגים טריטוריאליים, אך בשל הגחמות של השפות בהן נכתבו (כמו ברוב האמנות באותה תקופה) הם היו ידועים לשמצה לא מדויקים וסותרים את עצמם, ומעולם לא ציינו קווי גבול מדויקים.
חוסר דיוק זה הוביל לעיתים קרובות לפרשנויות שונות של הטקסט והביא למחלוקות ארוכות על אזורי גבול, שבהם צד אחד עשוי לזכות בעיר או באזור וב"תלותיה", אך לעיתים קרובות לא היה ברור מהן התלות.
המנגנון הדרוש לקביעת אי הבהירות הטריטוריאלית כבר היה קיים באמצעות הפרלמנטים במץ (טכנית, לשכת האיחוד היחידה), בזנסון ובית משפט עליון בברייזך, שעסקו בהתאמה לגבי לורן, פראנש-קונטה ואלזס.
באופן לא מפתיע, בתי המשפט פסקו בדרך כלל לטובת לואי ה-14. עד 1680, רוזנות מונבליאר השנויה במחלוקת, השוכנת בין פראנש-קונטה לאלזס, הופרדה מדוכסות וירטמברג, ועד אוגוסט הבטיח לואי ה-14 את כל אלזס למעט שטרסבורג.
לשכת האיחוד של מץ הגישה עד מהרה תביעות לנחות סביב שלוש הבישופויות של מץ, טול וורדן ורוב הדוכסות הספרדית של לוקסמבורג.
המבצר של לוקסמבורג סיטי עצמו נחסם אז מתוך כוונה להפוך לחלק מהגבול הניתן להגנה.
ב-30 בספטמבר 1681 תפסו כוחות צרפת גם את שטרסבורג ואת המוצב שלה, קהל, על הגדה הימנית של הריין, גשר שחיילי האימפריה הרומית הקדושה ניצלו בקביעות במהלך השלבים האחרונים של מלחמת הולנד.
על ידי השתלטות בכוח על העיר הקיסרית, שלטו הצרפתים כעת בשניים משלושת ראשי הגשר מעל הריין, האחרים היו ברייזך, שכבר הייתה בידי צרפת, ופיליסבורג, שלואי ה-14 איבד בהסכם ניימיגן.
באותו יום שבו נפלה שטרסבורג, צעדו כוחות צרפתים לתוך קאזלה, בצפון איטליה.
המצודה לא נכבשה בתהליך האיחודים אלא נרכשה מהדוכס ממנטובה, מה שביחד עם הנחלה הצרפתית של פינרולו, אפשרו לצרפת לחבור אל ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה, ולאיים על הספרדים בדוכסות מילאנו.
כל התביעות והסיפוחים של האיחוד היו נקודות כניסה ויציאה אסטרטגיות חשובות בין צרפת לשכנותיה ובוצרו מיד על ידי וובאן ושולבו במערכת המצודות שלו.
כך נגסו האיחודים שטח מגבולות גרמניה של היום, והסיפוחים הקימו את הכוח הצרפתי באיטליה.
עם זאת, בניסיון לבנות את גבולו הבלתי חדיר, לואי ה-14 הבהיל כל כך את שאר מדינות אירופה עד שמלחמה כללית, ממנה ביקש להימנע, הפכה לבלתי נמנעת.
מבצריו כיסו את גבולותיו אך גם הקרינו כוח צרפתי.
רק שני מדינאים היו עשויים לקוות להתנגד ללואי ה-14. האחד היה וילם מאורנז', הסטאדהאודר של המחוזות המאוחדים של הרפובליקה ההולנדית, המנהיג הטבעי של האופוזיציה הפרוטסטנטית, והשני היה לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, המנהיג הברור של הכוחות האנטי-צרפתיים באימפריה הרומית הקדושה ובאירופה הקתולית.
מאז התערבותו של לאופולד הראשון במלחמת צרפת-הולנד, ראה בו לואי ה-14 את האויב המסוכן ביותר שלו, אם כי לא הייתה סיבה לחשוש ממנו.
לאופולד הראשון היה חלש והיה נתון בסכנה חמורה לאורך גבולותיו ההונגריים, שם איימו העות'מאנים להכריע את כל מרכז אירופה מדרום.
לואי עודד וסייע למסע המלחמה העות'מאני נגד אדמות הבסבורג של לאופולד הראשון והוא הבטיח לפורטה שלא יתמוך בקיסר.
הוא גם דחק ביאן השלישי סובייסקי מפולין ללא הצלחה שלא להילחם לצד לאופולד הראשון ולחץ על הנסיכים של טרנסילבניה והונגריה להצטרף לכוחות הסולטן ולשחרר את שטחם מהשלטון ההבסבורגי.
כאשר העות'מאנים צרו על וינה באביב 1683, לואי לא עשה דבר כדי לעזור למגינים.
תוך ניצול האיום העות'מאני במזרח פלש לואי לארצות השפלה הספרדיות ב-1 בספטמבר 1683 וחידש את המצור על לוקסמבורג, שננטש בשנה הקודמת.
הצרפתים דרשו מהקיסר ומקרלוס השני, מלך ספרד הכרה בחוקיותם של הסיפוחים האחרונים, אך הספרדים לא היו מוכנים לראות עוד מנחלותיהם נופלות תחת סמכות השיפוט של לואי.
האפשרויות הצבאיות של ספרד היו מוגבלות ביותר, אך התבוסה העות'מאנית בווינה ב-12 בספטמבר הרחיבה אותן.
בתקווה שלאופולד הראשון יעשה שלום במזרח ויבוא לעזרתו, הכריז קרלוס השני מלחמה על צרפת ב-26 באוקטובר.
עם זאת, הקיסר החליט להמשיך במלחמה נגד העות'מאנים בבלקן ולפי שעה להתפשר במערב.
כשלאופולד הראשון לא מוכן להילחם בשתי חזיתות, מפלגה נייטרליסטית חזקה ב קשרה את ידיו של וילם והבוחר מברנדנבורג אחז בעקשנות בברית שלו עם לואי, שום תוצאה אפשרית לא יכולה להתרחש אלא ניצחון צרפתי מוחלט.
מלחמת הסיפוחים הייתה קצרה והרסנית.
ההחלטה לא הייתה שלום מוחלט אלא רק הפסקת אש למשך 20 שנה.
עם זאת, ללואי היו סיבות טובות לחוש שביעות רצון מאחר שהקיסר והנסיכים הגרמנים היו עסוקים לחלוטין בהונגריה, וברפובליקה ההולנדית, וילם מאורנז' נשאר מבודד וחסר אונים, בעיקר בגלל האווירה הפרו-צרפתית באמסטרדם.
ברטיסבון ב-1684, צרפת הייתה בעמדה לכפות את רצונה על אירופה; עם זאת, לאחר 1685, מעמדה הצבאי והדיפלומטי הדומיננטי החל להידרדר.
אחד הגורמים העיקריים לצמצום היה ביטול צו נאנט של לואי ה-14, שגרם לפיזור הקהילה הפרוטסטנטית של צרפת.
לא פחות מ-200,000 הוגנוטים ברחו לאנגליה, הרפובליקה ההולנדית, שווייץ וגרמניה, והפיצו סיפורי אכזריות על מעשיו של המלך מוורסאי.
ההשפעה הישירה של אובדן הקהילה על צרפת נתונה במחלוקת, אבל הבריחה סייעה להרוס את הפלג הפרו-צרפתי ברפובליקה ההולנדית בגלל השתייכותה הפרוטסטנטית, ויציאת סוחרי ההוגנוטים והטרדה של סוחרים הולנדים החיים בצרפת גם כן השפיעה מאוד על הסחר הצרפתי-הולנדי.
לרדיפה הייתה השפעה נוספת על דעת הקהל ההולנדית שכן התנהלותו של המלך הקתולי של צרפת גרמה להם להביט בדאגה רבה יותר בג'יימס השני, מלך אנגליה הקתולי.