tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף אפריל 1808 הופיע משט שוודי באיי אלנד ובעזרת התושבים השוודים הכריחו את חייליו של קולונל וויץ' להיכנע.
ב-3 במאי חתם האדמירל בודיסקו, שכבש את האי גוטלנד, על כניעה, שבזכותה חולייתו חזרה ללבוב באותן ספינות עליהן הגיעו לגוטלנד.
ב-14 במאי הגיע הצי האנגלי לגטבורג עם חיל עזר של 14 אלף איש בפיקודו של הגנרל מור, אך גוסטב הרביעי לא יכול היה להסכים עמו לגבי תוכנית הפעולה וכוחותיו של מור נשלחו לספרד; רק הצי האנגלי נותר לרשות המלך השוודי, המורכב מ-16 ספינות ו-20 ספינות אחרות.
בינתיים, חיילים רוסים שפעלו בצפון פינלנד נסוגו לקואופיו.
קלינגספור לא השלים את הצלחותיו במרדף מתמשך, אלא עצר בעמדה ליד הכפר סלמי, בהמתנה לבוא תגבורת משוודיה והגעת חיילים מהחוף המערבי של פינלנד.
הכוחות הובסו בקרב למו ובוואסה.
כשהוא מנצל זאת, הרוזן קמנסקי ב-2 באוגוסט שוב יצא להתקפה נגד השוודים.
ב-20 וב-21 באוגוסט, לאחר קרבות עקשניים בקורטאן ובסלמי, נסוג קלינגספור לכיוון ואסה וניקרלבו, וב-2 בספטמבר הטילו הרוסים תבוסה מכרעת על השוודים בקרב אורווה.
היחידות השוודיות, בהוראת קלינגספור, נסוגו גם לוואסה.
נחיתות אחרות שבוצעו בספטמבר מאיי אלנד הסתיימו גם כן בכישלון.
יחידה שוודית בפיקודו האישי של המלך גוסטב בת 5,000 חיילים הובסה בקרב על גלסינג.
במזרח פינלנד ניקולאי טוצ'קוב הוביל מתקפה על היחידה השוודית של סנדלס ופלוגת תושבים מקומיים חמושים.
התסיסה במזרח פינלנד שככה במהרה.
בשל תחילת הסתיו, מחסור במזון והצורך לתת מנוחה לכוחות, קיבל הרוזן בוקסוודן את הצעתו של קלינגספור לשביתת נשק, שהסתיימה ב-17 בספטמבר (29), אך לא אושרה על ידי הקיסר.
ב-15 באוקטובר (27), 1808, הובס חיל טוצ'קוב, המונה כ-5,000 איש, בקרב באידנסלמי על ידי כ-4,000 מחייליו של סנדלס, בעיקר בגלל חוסר מודיעין וטעויות של המפקד הרוסי, הנסיך מיכאיל דולגורוקוב, ששילם בחיי חייליו.
עם זאת, לאחר שזכה בניצחון טקטי, לא היו לסנדלס הכוחות הנחוצים להתקפת נגד והוא המשיך בנסיגה לאולבורג.
המתקפה, שהתחדשה עד מהרה מהצד הרוסי, נמשכה כמעט באין מפריע.
קלינגספור נסע לסטוקהולם, ומסר את הפיקוד לגנרל קלרקר, והאחרון, משוכנע כי אי אפשר לעצור את הכוחות הרוסים, החל במשא ומתן עם הרוזן קמנסקי, וכתוצאה מכך השוודים נסוגו לטורנאו והחיילים הרוסים כבשו את פינלנד כולה בנובמבר 1808.
הקיסר אלכסנדר הראשון, לעומת זאת, לא היה מרוצה לחלוטין מהרוזן בוקסוודן, שכן הצבא השוודי, למרות עליונותם המשמעותית של הכוחות הרוסים, שמר על הרכבו.
בתחילת דצמבר נתפס מקומו של בוקסגדן על ידי גנרל מחיל הרגלים.
הקיסר הורה למפקד הראשי החדש להעביר באופן מיידי ובהחלטיות את המלחמה לחוף השוודי, תוך ניצול ההזדמנות (הנדירה ביותר בתולדות המפרץ הפיני שבדרך כלל ללא קרח) להגיע לשם על הקרח.
על פי תוכנית הפיקוד הרוסי, תוכנן בשנת 1809 להעביר את פעולות האיבה לשטח שוודיה, לכבוש את סטוקהולם ולהשמיד את הצי השוודי.
לצורך כך הוקמו שלושה גדודים (שהורכבו מ-15.5 אלף חיילי חיל הרגלים ועד אלפיים פרשים), שהופקדה עליהם המשימה לכבוש את איי אלנד ולהגיע לחופי שוודיה מעבר לקרח במפרץ בוטניה.
הגזרה הצפונית הייתה אמורה לעבור לטורנאו, להתקדם לעיר אומאו, להצטרף לגזרה אחרת ולהגיע לשם מוואסה לאורך הקרח של מפרץ בוטניה ליד איי קוורקן (דרך מצר קוורקן); לבסוף, הגזרה השלישית נועדה לתקוף את איי אלנד ואז כל שלוש הגזרות היו אמורות לנוע לכיוון סטוקהולם.
הגנרל נורינג עיכב ביצוע תוכנית נועזת ונותר לא פעיל עד אמצע פברואר.
אלכסנדר הראשון, שלא היה מרוצה מכך, שלח לפינלנד את שר המלחמה שלו, הרוזן ארקצ'ייב, שהגיע לאחר 20 בפברואר (4 במרץ) לאבו, התעקש על הגשמת המבצע.
ארקצ'ייב לא אישר את מעשהו של קנורינג וכשנפגש עם הגנרל דובלני אמר לאחרון כי הוא נשלח מהצאר "לא לעשות הפוגה אלא לעשות שלום".
איי אלנד היו מוגנים על ידי החיל השוודי של הגנרל דובלן (6,000 איש) ו-4,000 תושבים חמושים.
ב-6 במרץ (18) 1809 החיל הרוסי בפיקודו של בגארטיון כבש את איי אלנד, לכד יותר מאלפיים אסירים, 32 תותחים, למעלה מ-150 ספינות.
כוחות רוסים נוספים, בראשות האלוף קולנייב, הגיעו לחופי שוודיה ב-7 במרץ (19), לכד את גריסלגם (כיום קומונה נורטלייה) ובכך יצרו איום מיידי על סטוקהולם.
המבצע אילץ את ממשלת שוודיה להציע הצעה לחוזה שלום.
השליט השוודי הגיע לאיי אלנד עם מכתב מהדוכס מסודרמנלנד והצהיר על רצונו לעשות שלום בתנאי שהכוחות הרוסים לא יעברו לחוף השוודי.
נורינג הסכים להשעיית פעולות האיבה; הכוחות העיקריים של הנסיך בגראטיון הוחזרו לאבו; גם יחידתו של ברקלי דה טולי שכבר חצתה את המפרץ בקוורקן הוזכרה כמי שיהיה עליה לסגת.
בינתיים, הפלוגה הצפונית של הכוחות הרוסים, בפיקודו של הרוזן שובאלוב, הצליחה להשיג הצלחות משמעותיות.
פלוגת גריפנברג שעמדה נגדו ויתרה על העיר טורנאו ללא קרב, ואז, ב-13 במרץ (25), עקפה את הכוחות הרוסים ליד הכפר קליקס ולבסוף הניחו את נשקם ואז הרוזן שובאלוב הפסיק, לאחר שקיבל חדשות על ההפוגה שהושגה באיי אלנד.
ב-13 במרץ 1809, התרחשה הפיכה בשוודיה, גוסטב הרביעי אדולף הודח, והשלטון עבר לידי דודו, הדוכס מסודרמנלנד והאצולה הסובבת אותו.
ב-19 במרץ הגיע הקיסר אלכסנדר לאבו, לאחר שהורה לבלום את המתקפה באלנד.
בתחילת אפריל מונה ברקלי דה טולי להחליף את בוריס נורינג.
הפעולות הצבאיות התחדשו ומהצד הרוסי הן התנהלו בעיקר על ידי הפלוגה הצפונית, שכבשה ב-10 במרץ (22) את העיר אומאו.
עוד לפני כיבוש אומאו ביקש הגנרל השוודי דובלן, שפיקד בווסטרו-בוטניה, מהרוזן שובאלוב להפסיק את שפיכת הדמים, שהייתה חסרת מטרה עקב השלום המתקרב והציע לוותר על כל הווסטרו-בוטניה לרוסים.
שובאלוב הסכים, אך ברקלי דה טולי לא אישר זאת לחלוטין.
הפלוגה הצפונית של הצבא הרוסי פתחה בלחימה מחודשת.
בנוסף ננקטו צעדים לספק מזון לפלוגה, בו היה מחסור חמור.
כאשר ריקסדאג התכנס בסטוקהולם הכריז על דוכס סודרמנלנד כמלך קרל ה-13, הממשלה החדשה נטתה להצעתו של הרוזן ריד לדחוק את הרוסים אל מחוץ לבוטניה; פעולות האיבה התחדשו, אך ההצלחות של השוודים הוגבלו רק לתפיסת מספר עמדות; ניסיונותיהם להניע מלחמת נגד רוסיה נכשלו.
לאחר מבצע מוצלח של הרוסים, גרנפורס חתם שוב על הסכם שביתת נשק, בין היתר בשל הצורך של הרוסים לספק לעצמם מזון.
מכיוון שהשוודים סירבו בעקשנות למסור את איי אלנד לרוסיה, התיר ברקלי למפקד החדש של הגזרה הצפונית, הרוזן קמנסקי, לפעול על פי שיקול דעתו.
השוודים שלחו שתי יחידות נגד האחרון: האחד, בהובלת סנדלסה, הייתה אמורה להוביל התקפה מהחזית, והשנייה, תחת מוטס, לנחות בכפר רטן ולתקוף את הרוזן קמנסקי מאחור.
אלא שמבצע זה הסתיים בכישלון; אך אז, בשל הדלדול הכמעט מוחלט של אספקת הצבא והמזון, נסע קמנסקי לפיטאו ועבר קדימה, לאומאו.
כבר במעבר הראשון סנדלסה הופיע בפניו תוך דרישה לסיים בשביתת-נשק, שלא יכול היה לסרב לה בשל היעדר אספקה לחייליו בכל הדרוש.
ב-5 בספטמבר (17) 1809, נחתם בפרידריכסגאם הסכם שלום, שסעיפיו העיקריים היו:
חתימת חוזה שלום של שוודיה עם רוסיה ובעלות בריתה;
קבלת החסימה היבשתית וסגירת הנמלים השוודים לבריטים;
הפיכת פינלנד, איי אלנד והחלקים המזרחיים של וסטרו-בוטניה ולפלנד לנהרות טורניאו ומוניו, לשטח בתחום שיפוט רוסי.
המלחמה הקרואטית-בוסנית (מכונה גם המלחמה הקרואטית-מוסלמית) הייתה סכסוך בין הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה לבין הקהילה הקרואטית של הרצג-בוסניה שנתמכה על ידי קרואטיה, אשר היה חלק ממלחמת בוסניה.
בהגדרה אחרת, המלחמה התקיימה בין הבוסנים המוסלמים שהיו נאמנים לרפובליקה של בוסניה והרצגובינה, לבין הבוסנים הקרואטים שהיו נאמנים לקהילה הקרואטית של הרצג-בוסניה, אם כי היו גם קרואטים שנלחמו לצד הרפובליקה.
המלחמה פרצה ב-19 ביוני 1992 והסתיימה ב-23 בפברואר 1994, אך עיקרה היה במהלך 1993. באותה שנה לא היו שינויים משמעותיים בקווים עם הסרבים, ותשומת הלב העולמית הייתה נתונה לסכסוך הקרואטי-מוסלמי.
בית הדין הבינלאומי ליוגוסלביה (ICTY) הגדיר את הסכסוך כמלחמה בינלאומית בין קרואטיה ובוסניה והרצגובינה.
לאחר שנחתם הסכם גראץ בין מנהיג הסרבים רדובאן קרדז'יץ' למנהיג הקרואטים מאטה בובאן, אשר היה הפסקת אש בין הצדדים, הם התפנו למלחמה בבוסנים המוסלמים.
במהלך המלחמה ניסו הקרואטים להשתלט על שטחים בשליטת הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה ולספח אותם לקרואטיה.
יש הטוענים שזה נעשה שהתאם להסכם קרג'ורג'בו לחלוקת בוסניה והרצגובינה בין סרביה וקרואטיה.
למרות עליונותם הצבאית של הקרואטים, הצליחו הבוסנים להדוף את המתקפה ולהרחיב את השטח שבידיהם.
מספר פשעי מלחמה בוצעו במהלך המלחמה הקרואטית-בוסנית, בעיקר נגד הבוסנים.
הידוע בהם הוא הטיהור האתני מעמק לשבה (Lašva), במהלכו נרצחו כ-2,000 אזרחים בוסנים מוסלמים.
אין נתונים מדויקים אודות האבדות במלחמה.
לפי מידע של מכון מחקר מסרייבו (IDC), רוב מתוך 10,448 ההרוגים המתועדים היו מוסלמים (62%), אחריהם קרואטים (24%) והסרבים במקום השלישי (13%).
בחבל נהר הנרטבה, מתוך 6,717 הרוגים 54% היו בוסנים, 24% סרבים ו-22% קרואטים.
הסכסוך עם הסרבים התבטא גם הוא באבדות.
לדוגמה, טבח של אזרחים סרבים חפים מפשע בשנת 1992. המלחמה הסתיימה בשנת 1994 עם חתימת הסכם וושינגטון.
פרוץ מלחמת בוסניה והלאומנות הקרואטית
המלחמה הקרואטית-בוסנית הייתה חלק ממלחמת בוסניה, שפרצה בשנת 1991, אחת מהמלחמות שליוו את התפרקות יוגוסלביה.
ב-5 באפריל 1992 הכריזה בוסניה והרצגובינה עצמאות, למרות התנגדות הסרבים במדינה ששאפו להישאר בשלטון סרביה.
בעקבות הכרזת העצמאות הבוסנית תקפו הסרבים חלקים שונים בבוסניה והרצגובינה.
הממשל המרכזי חדל לתפקד ואיבד שליטה על המדינה.
הקרואטים והסרבים שבבוסניה והרצגובינה שאפו להסתפח למדינותיהם ומרדו בשלטון הבוסני בתמיכת קרואטיה וסרביה.
במרץ 1991 נפגשו נשיא סרביה סלובודן מילושביץ' ונשיא קרואטיה פרניו טוג'מן בעיר קרג'ורג'בו שבוויוודינה.
השיחות החשאיות כונו הסכם קרג'ורג'בו, ובמהלכן חולקה בוסניה והרצגובינה לקרואטיה ולסרביה.
במהלך מלחמות יוגוסלביה, מטרות הלאומנים מקרואטיה נתמכו על ידי הלאומנים הקרואטים מבוסניה והרצגובינה.
מפלגת השלטון הקרואטית, האיחוד הדמוקרטי הקרואטי (HDZ), ארגנה ושלטה בענף הקרואטי של המפלגה בבוסניה והרצגובינה, והם שאפו לספח את החלקים הקרואטים בבוסניה והרצגובינה לקרואטיה ולהקים את "קרואטיה הגדולה".
בסוף 1991, התחזקו החלקים הקיצוניים של המפלגה, ובעזרת פרניו טוג'מן וגויקו שושק תפסו את השליטה במפלגה.
הקרואטים ומנהיגם פרניו טוג'מן התכוונו להבטיח חלקים שונים של המדינה כקרואטים.
ב-18 בנובמבר 1991 ענף ה-HDZ בבוסניה והרצגובינה הכריז על הקמת הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה, כמכלול "פוליטי, תרבותי, כלכלי וטריטוריאלי" נפרד על אדמת בוסניה והרצגובינה.
בתחילת המלחמה מועצת ההגנה הקרואטית (HVO) שיתפה פעולה עם צבא בוסניה והרצגובינה (ARBiH).
ביולי 1992 שנקבע שיוקם פיקוד צבאי משותף כחלק מהסכם ידידות בין קרואטיה לבוסניה והרצגובינה, אך ההסכם לא יושם בפועל והנשיא אלייה איזטבגוביץ' דחה אותו למרות בקשות חוזרות ונשנות של הקרואטים.
במרכז בוסניה, ה-HVO וכוחות ההגנה הטריטוריאליים הבוסנים (TO) ניסו ליצור יחידה צבאית אחת נגד התקפות צבא רפובליקה סרפסקה בתחילת 1992, הציע מטה החירום של ויטז להקים חטיבה משותפת שתורכב מגדוד HVO ומגדוד TO.
מפקד החטיבה יהיה קרואטי ומוסלמי ישרת כסגנו וכראש מטה החטיבה.
שאר המטה יורכב מקציני HVO ו-TO.
למרות זאת, גרירת הרגליים של הבוסנים והתחמקות בנוגע לחטיבה המוצעת עורר מורת רוח בקרב הקרואטים, שהחלו לעזוב את הכוחות הבוסנים לטובת ה-HVO, אשר היה בהכנות להגנה מפני הסרבים.
אף על פי כן, כוחות ה-HVO שהוקמו וחומשו בחופזה, יחד עם ה-TO ומעט עזרה מצבא קרואטיה, הצליחו להקים קו הגנה נגד הכוחות הסרבים שהיו עדיפים עליהם בחימושם ובמספרם.
כוחות קרואטים-מוסלמים משותפים התמודדו עם איומי הסרבים במזרח ובמערב הרצגובינה, והצבא הבוסני נאבק לשמור על שליטתו בעיירות במזרח בוסניה שכותרו על ידי הסרבים.
בתקופה זו היו שלוש חזיתות עיקריות במרכז בוסניה: חזית צפונית, חזית מזרחית וחזית מערבית.
בכולן שיתפו פעולה ה-HVO וה-ARBiH נגד כוחות צבא רפובליקה סרפסקה.
בעקבות המלחמה עם הסרבים, ובמיוחד לאחר נפילת יאיצה באוקטובר 1992, נמלטו פליטים מוסלמים רבים לאזורים בבוסניה והרצגובינה בהם חיו קרואטים ומוסלמים.
דבר זה העלה את המתיחות בין שתי הקבוצות, בעיקר משום שהפליטים הצטרפו לצבא הבוסני והעניקו לו עדיפות על פני מועצת ההגנה הקרואטית.
ב-10 באפריל 1992, הכריז מאטה בובאן שכוחות ההגנה הטריטוריאליים הבוסנים, שהוקמו יום קודם לכן, אינם חוקיים על אדמת הרצג בוסניה.
במאי 1992 חתמו נשיא בוסניה והרצגובינה איזטבגוביץ' ונשיא קרואטיה טוג'מן על ברית, אך היא מעולם לא יושמה.
ב-6 במאי 1992, נחתם הסכם גראץ בין רפובליקה סרפסקה והקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה, בזמן שהסרבים שלטו על 70% מהמדינה.
ההסכם היה הפסקת אש בין הצדדים, ואפשר להם להתרכז במלחמה נגד הצד המוסלמי.
יש הטוענים שההסכם היה המשך להסכם קרג'ורג'בו.
ההסכם פיצל את הקרואטים בין הנאמנים לרפובליקה של בוסניה והרצגובינה לבין הבדלנים שתמכו בהרצג בוסניה.
כוחות ההגנה הקרואטים (HOS) היו כוח קרואטי שלחם לצד הרפובליקה.
המתיחות בין הקרואטים למוסלמים התגברה במהלך שנת 1992, כששני הצדדים התחרו על השלטון ביישובים שונים במרכז בוסניה.
הקרואטים והמוסלמים רבו על חלוקת השלל שהשאיר ה-JNA לאחר שנסוג מבוסניה והרצגובינה במאי 1992. הם ביקשו להשתלט על מתקנים ונקודות מפתח, ופעלו להגן על קהילותיהם.
למרות מתיחות גוברת ועימותים הולכים ומתרבים, המשיכו ה-HVO וה-ARBiH בשיתוף הפעולה נגד הסרבים שנתמכו על ידי יוגוסלביה החדשה (סרביה ומונטנגרו) והחלקים הנותרים של ה-JNA.
בעקבות אירועים אלו, הפנו הקרואטים ביוני 1992את מאמציהם מהחזית הסרבית לעיירות נובי טרבניק (Novi Travnik) וגורני ואקוף (Gornji Vakuf) שבמרכז בוסניה.
ב-18 ביוני 1992 קיבלו כוחות ההגנה היבשתיים הבוסנים בנובי טרבניק אולטימטום מה-HVO, שתבע מהם לבטל את הרשויות הבוסניות במקום, לקבל את סמכות הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה ולהשבע לה אמונים, להכפיף את הכוחות הבוסנים ל-HVO ולגרש פליטים מוסלמים, וכל זאת בתוך 24 שעות.
אירועים אלו נחשבים לתחילתה של המלחמה הקרואטית-בוסנית.
ב-19 ביוני ההתקפה יצאה לפועל.
משרד הדואר ובית הספר היסודי נפגעו.
גורני ואקוף עצמה הותקפה על ידי הקרואטים ב-20 ביוני, אך ההתקפה נכשלה.
בתקופה ההיא ה-HVO החל לטהר את שורותיו מקצינים מוסלמים.
הריגת מפקד כוחות ההגנה הקרואטים (HOS), בלאז' קרלייביץ' (Blaž Kraljević), על ידי ה-HVO באוגוסט 1992, בהוראת זגרב, היוותה גם היא זרז להתפרקות הברית הקרואטית-מוסלמית.
עד אוקטובר 1992, הברית בין הקרואטים למוסלמים, שעדיין תפקדה בפוסבינה (Posavina) שבצפון בוסניה ובסרייבו הנצורה, התמוטטה.
המצב הוחמר כאשר באותו החודש, כוחות קרואטים תקפו אזרחים מוסלמים בעיירה פרוזור (Prozor), הרגו אזרחים ושרפו את בתיהם.
ה-HVO טיהר את רוב המוסלמים מפרוזור וממספר כפרים הסובבים אותה.
בסתיו 1992 החלה ההסלמה לקראת מלחמה מלאה בין הקרואטים למוסלמים.
מעשי איבה בין הצדדים פרצו בעיירות רבות.
עד דצמבר 1992, רוב מרכז בוסניה היה בידי הקרואטים.
הסרבים והקרואטים היוו למעשה בעלי ברית במלחמה במוסלמים.
בתחילת 1993 הוצגה תוכנית ואנס-אואן (Vance-Owen) לחלוקת בוסניה והרצגובינה בין הקרואטים, הסרבים והמוסלמים.
החלוקה תתבצע לעשרה קנטונים על פי הרוב האתני בכל קנטון, וסרייבו הבירה תהיה בשלטון משותף.
מאטה בובאן, מנהיג הרצג בוסניה, קיבל את התוכנית, אשר מבטיחה לקרואטים שטחים נרחבים.
בעוד נשיא הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה אלייה איזטבגוביץ' קיבל את התוכנית תחת לחץ בינלאומי, הסרבים דחו אותה.
הקרואטים היו רוב בשלושה קנטונים שמספרם 3, 8 ו-10. קנטון 10 משתרע על אזור עמק לשבה ומרכז בוסניה, האזורים אשר עמדו במרכז המלחמה.
הקרואטים קיבלו את תוכנית ואנס-אואן כבסיס לתביעותיהם והשתמשו כאמתלה לביצוע טיהור אתני בשטחים שיועדו להם.
צבא בוסניה והרצגובינה (ARBiH) וכוחות ההגנה הטריטוריאליים של בוסניה והרצגובינה (TO)
בתקופת יוגוסלביה הסוציאליסטית, לכל מדינה בפדרציה היה כוח מיליציה שכונה "כוח הגנה טריטוריאלי" (בסרבו-קרואטית: Teritorijalna odbrana, TO).
מאחורי הקמת הכוחות הטריטוריאליים עמדה תפיסת הגנה בשם "הגנה מוחלטת", על פיה במקרה של מלחמת עולם שלישית, יוגוסלביה, שהייתה מדינה בלתי-מזדהה ולא הייתה חברה בנאט"ו או בברית ורשה, תצטרך לקיים מלחמת גרילה המושתתת על תמיכה של האוכלוסייה האזרחית.
גם הצלחת הפרטיזנים בהנהגת טיטו במלחמת העולם השנייה, היוותה השראה לדוקטרינה הזאת.
בינואר 1991, הורה צבא העם היוגוסלבי על פירוק יחידות ה-TO בבוסניה והרצגובינה כדי להעביר את נשקם לסרבים, אך קרואטים ומוסלמים רבים התעלמו מההוראה והשתלטו על יחידות וציוד של ה-TO.
בהתחלה ה-TO כלל הן מוסלמים והן קרואטים, אך עם הזיהוי של הרפובליקה עם הצד המוסלמי, הקרואטים החלו לעבור ל-HVO.
במרץ 1991 התחילה מפלגת הפעולה הדמוקרטית לארגן צבא בוסני עצמאי בשם "הליגה הפטריוטית".
ב-15 באפריל 1992, אוחדו ה-TO והליגה הפטריוטית והוקם צבא הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה (בסרבו-קרואטית: Armija Republike Bosne i Hercegovine, ARBiH).
לאורך מלחמת בוסניה סבלו הכוחות הבוסנים ממחסור בנשק, בניגוד לסרבים ולקרואטים שזכו לתמיכה ממדינותיהם, והסתמך על התעשייה הכבדה שבמרכז בוסניה.
כוחות ה-ARBiH הורכבו בעיקר מחיל רגלים קל וממונע, בין היתר בשל מחסור בנשק, אך גם בגלל תנאי השטח ההרריים של בוסניה.
כוחות ההגנה הקרואטים (בקרואטית: Hrvatske obrambene snage, HOS) היו המיליציה של מפלגת הזכויות הקרואטית מ-1991 עד 1992.
מפלגת הזכויות הקרואטית היא מפלגה ימנית-קיצונית שמקורה בתקופת השלטון ההבסבורגי בשנת 1861. בשנת 1929 הוציא מלך יוגוסלביה את כל המפלגות הפוליטיות מחוץ לחוק, ואנשי מפלגת הזכויות הקרואטית הקימו את האוסטאשה.
המפלגה המודרנית הוקמה ב-1990, אך מפלגת האיחוד הדמוקרטי הקרואטי העפילה עליה וזכתה בשלטון בקרואטיה.
ל-HOS ולמפלגת הזכויות המודרנית זיקה לאוסטאשה הניכרת כבר בדגלה, עליו מופיעה ססמת האוסטאשה "למען המולדת – אנו מוכנים!" (Za dom spremni).
חיילי ה-HOS לבשו מדים שחורים, השתמשו בדרגות האוסטאשה, וגם ראשי התיבות של שמם – HOS – היו ראשי התיבות של צבא קרואטיה בתקופת האוסטאשה (בקרואטית: Hrvatske oružane snage, HOS).
המיליציה הוקמה בשנת 1991 ושיתפה פעולה עם קרואטיה במלחמת העצמאות.
עם פרוץ מלחמת בוסניה, ה-HOS שיתף פעולה עם הבוסנים והתנגד לחלוקת בוסניה והרצגובינה לקרואטיה ולסרביה ולהקמת קרואטיה הגדולה.
מפקד הארגון היה בלאז' קרלייביץ' (Blaž Kraljević).
בעקבות ההצלחות הצבאיות של הארגון, הצטרפו אליו חיילי HVO רבים.
בקיץ 1992 ה-HOS פתח במתקפות מוצלחות בהרצגובינה נגד הסרבים, דבר שהיה מנוגד להסכם גראץ.
קרלייביץ' חוסל ב-9 באוגוסט 1992 על ידי ה-HVO.
שבעה ימים לפני מותו, הוא צורף למפקדת ה-ARBiH.
בעקבות מותו חדלו כוחות ההגנה הקרואטים להתקיים.
במסגרת המלחמה בבוסניה והרצגובינה, הגיעו למדינה עד 4,000 לוחמי מוג'הידין – לוחמים איסלאמיים פונדמנטליסטים.
שאיפתם הייתה להקים מדינה איסלמית פונדמנטליסטית ביבשת אירופה, ולא לפעול לטובת הממשל המוסלמי.
המוג'הידין נקטו בטרור ושמרו על אורח חיים דתי.
כל אלו עוררו את חששם של המוסלמים הבוסנים, שהיו חילונים ברובם, מפני המוג'הידין.
טענות שונות מצביעות על קשרים בין המוג'הידין בבוסניה לאל-קאעידה.
עם זאת, המוג'הידין הטילו חיתתם על הקרואטים, ולכן הצד הבוסני נעזר בהם.
מועצת ההגנה הקרואטית (בקרואטית: Hrvatsko vijeće obrane, HVO), הוקמה ב-8 באפריל 1992 על ידי הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה.
המועצה לא הייתה צבא כפשוטו, אלא שימשה גם בתור הרשות המבצעת של הרצג-בוסניה.
הבסיס החוקי להקמת ה-HVO היה החוק היוגוסלביה שהתיר לאזרחים להתארגן להגנה עצמית כאשר הממשלה לא יכולה לעשות זאת.
צבא ה-HVO הוקם ב-15 במאי, עם ייסוד משרד ההגנה של ה-HVO, אף על פי שכוחות צבאיים מאורגנים כבר התקיימו קודם לכן.
ה-HVO קיבל תמיכה לוגיסטית וכספית מקרואטיה.
קרואטיה סייעה באופן פעיל למועצת ההגנה הקרואטית.
כמו כן, מסוף 1992 ועד מרץ 1994 כוחות קרואטים נלחמו במרכז בוסניה נגד הכוחות הבוסנים.
קרואטיה סיפקה סיוע לוגיסטי וכספי ל-HVO, במיוחד באספקת ורכישת נשק.
בעקבות זאת, ה-ICTY קבע שבמסגרת המלחמה הקרואטית-בוסנית התקיים מצב של מלחמה בינלאומית בין קרואטיה לבוסניה והרצגובינה.
כוח ההגנה של האומות המאוחדות (UNPROFOR)
כוח ההגנה של האומות המאוחדות היה כוח האומות המאוחדות במלחמות יוגוסלביה.
הכוח נוצר על פי החלטה 743 של מועצת הביטחון מ-21 בפברואר 1992. המנדט הראשוני שלו היה להקים אזורים בטוחים לאוכלוסייה אזרחית במלחמת קרואטיה.
ביוני הורחב המנדט גם להגנת שדה התעופה של סרייבו, ובספטמבר הורחב גם להגנת פליטים ושיירות הומניטריות בכל בוסניה והרצגובינה.
הכוח גם שמר על הפסקות אש שהתקבלו בבוסניה, כמו הסכם וושינגטון.
משימת הפיקוח של הקהילה האירופית (ECMM)
משימת הפיקוח של הקהילה האירופית , הנקראת כיום משימת הפיקוח של האיחוד האירופי , היא כוח משקיפים של האיחוד האירופי (אז הקהילה האירופית), שנוסד במטרה לפקח על גבולות, סכסוכים אתניים, ותנועת פליטים ביוגוסלביה-לשעבר.
ה-ECMM הוקם ביולי 1991 במסגרת הסכם בריוני, שסיים את המלחמה בסלובניה.
המנדט של הכוח הורחב לקרואטיה, וב-1992 גם לבוסניה.
עבודת הפיקוח בוצעה לרוב על ידי צוותים שכללו שני משקיפים (לרוב קציני צבא), נהג ומתרגם.
תפקידם היה לסייר באזור שלהם, לנהל קשרים עם הרשויות הצבאיות והאזרחיות כמו גם עם ארגונים בינלאומיים, לפקח על קיום הפסקות אש, לחקור תקריות והפרות זכויות אדם, ולעודד את שיפור היחסים בין הצדדים.
ה-HVO טען שהכוח מוטה לטובת המוסלמים, ובין השניים התקיימו מתיחויות ותקריות.
אוגוסט: מוקם האיחוד הדמוקרטי הקרואטי של בוסניה והרצגובינה.
נובמבר: בחירות רב-מפלגתיות בבוסניה והרצגובינה.
25 ביוני: קרואטיה מכריזה על עצמאותה.
18 בנובמבר: מוקמת הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה.
15 בינואר: קרואטיה מוכרת על ידי הקהילה האירופית.
פברואר: משאל עם על עצמאות בבוסניה והרצגובינה.
3 במרץ: הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה מכריזה על עצמאותה.
מרץ–אפריל: מלחמת בוסניה פורצת עם התקפות של צבא רפובליקה סרפסקה.
6 באפריל: הקהילה האירופית מכירה ברפובליקה של בוסניה והרצגובינה.
8 באפריל: מוקמת מועצת ההגנה הקרואטית (HVO) כגוף הגנה עליון בשטחי הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה.
מאי–יוני: מפקדה כללית של ה-HVO מוקמת במוסטר.
מפקדת מרכז בוסניה מוקמת בבוסובצ'ה.
22 במאי: קרואטיה והרפובליקה של בוסניה והרצגובינה מתקבלות כחברות באו"ם.
19 ביוני: לחימה פורצת בנובי טרבניק בין ה-HVO ל-TO.
22 ביוני: הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה מכריזה על מצב מלחמה.
14 בספטמבר: בית המשפט החוקתי של בוסניה והרצגובינה מכריז על הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה כבלתי חוקית.
19 באוקטובר – 26 באוקטובר: עימות שני בנובי טרבניק.
ה-TO מקים מחסום כדי למנוע תגבורת HVO ומתעמת עם חיילים קרואטים.
נובמבר–דצמבר: נציגים צבאיים של שלושת הצדדים במלחמת בוסניה נפגשים לדיונים בחסות האו"ם בנמל התעופה של סרייבו.
דצמבר – תחילת 1993: כוחות HVO במרכז בוסניה מאוגדים ליחידות גדולות
11 בינואר: לחימה פורצת בגורני ואקוף.
20 בינואר: ה-HVO תוקף את בוסובצ'ה.
25 בינואר: הצעת תוכנית ואנס-אואן.
30 בינואר: הפסקת אש בין ה-HVO ל-ARBiH.
4 באפריל: מפקדת ה-HVO במוסטר מציבה אולטימטום ל-ARBiH להעביר לידה את השליטה בפרובינציות הקרואטיות לפי תוכנית ואנס-אואן, עד 15 באפריל.
בינואר 1993 תקפו כוחות קרואטים את גורני ואקוף (Gornji Vakuf) כדי לקשר את הרצגובינה עם מרכז בוסניה.
גורני ואקוף היא עיירה בדרום עמק לשבה ובעלת חשיבות אסטרטגית כצומת דרכים בדרך למרכז בוסניה.
לקרואטים היה חשוב לקשר בין עמק לשבה והרצגובינה, שנחשבו לחלק מהשטחים שתבעה הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה.
הלוחמה בגורני ואקוף פרצה ב-11 בינואר, עת הוטמנה פצצה במלון בבעלות מוסלמית ששימש כמפקדה.
באותו הלילה הופצצה העיר בכבדות על ידי כוחות קרואטים, שהחריבו חלק נכבד מהמרכז ההיסטורי של העיירה.
בינתיים, המתיחות בין הקרואטים למוסלמים התגברה בשאר החזיתות.
ב-15 בינואר החליטה מועצת ההגנה הקרואטית במוסטר, שיחידות ה-ARBiH בקנטונים הקרואטים לפי תוכנית ואנס-אואן יוכפפו למועצת ההגנה הקרואטית, ויחידות ה-HVO בקנטונים המוסלמים יוכפפו לצבא בוסניה והרצגובינה, וזאת עד 20 בינואר.
בכך, יתפשו הקרואטים את השליטה על כל מרכז בוסניה.
בבוקר 25 בינואר תקף ה-HVO את החלק המוסלמי של העיירה בוסובצ'ה (Busovača).
העיר הופגזה והמוסלמים מקראו להיכנע.
בהתקפה נטלו חלק גם כוחות הצבא הקרואטי ו-HOS.
70 גברים מוסלמים נלקחו למחנה הריכוז קאוניק (Kaonik).
דו"ח משטרה מראה ש-43 אזרחים מוסלמים נהרגו בינואר ובפברואר 1993 (האלימות המשיכה גם אחרי מתקפת ינואר).
במהלך הדיונים על הפסקת אש, תבע הקולונל אנדריץ' (Andrić) מה-HVO שהכוחות הבוסנים ייכנעו ויקבלו את שלטון ה-HVO בעיירה, אחרת יחריבה.
הצבא הבוסני דחה את הדרישות והמתקפה המשיכה, מלווה במעשי טבח במוסלמים בכפרים הסמוכים.
ב-30 בינואר נפגשו מפקדי HVO ו-ARBiH לדיונים על הפסקת אש במרכז בוסניה בחסות כוח ההגנה של האומות המאוחדות (UNPROFOR), נציבות האו"ם לפליטים (UNHCR) וארגונים בינלאומיים אחרים.
ב-31 בינואר התקבלה הפסקת אש בין הצדדים במרכז בוסניה, שהצליחה להחזיק מעמד עד אמצע אפריל חרף תקריות בין הצדדים.
הטיהור האתני בעמק לשבה היה קמפיין נגד אזרחים בוסנים שתכננה ההנהגה המדינית והצבאית של הרצג בוסניה ויצא לפועל באפריל 1993. הטיהור האתני נחשב לאחד מפשעי המלחמה הקשים במלחמה הקרואטית-בוסנית.
עמק לשבה נמצא במרכז בוסניה ואוכלוסייתו מחולקת בין הקרואטים למוסלמים.
העמק כלול בשטחים הקרואטים על פי תוכנית ואנס-אואן (קנטון 10).
עמק לשבה הוא גם מרכז תעשייתי-צבאי בבוסניה, ובו קיימים מפעלי נשק ותחמושת רבים.
לכן, עמק לשבה עמד במוקד הסכסוך לאורך כל המלחמה.
ב-27 במרץ יצאו אלייה איזטבגוביץ' ופרניו טוג'מן בהצהרה שקרואטיה תומכת בתוכנית ואנס-אואן, וקראו ליישם את התוכנית.
ב-3 באפריל התכנסה מועצת ההגנה הקרואטית במוסטר לדון ביישום תוכנית ואנס-אואן.
המועצה החליטה ליישם את התוכנית בקנטונים הקרואטים שמספרם 3, 8 ו-10. למחרת, הציב ה-HVO אולטימטום לנשיא איזטבגוביץ' לחתום על הסכם שיכפיף את כוחות ARBiH בקנטונים הללו עד 15 באפריל, אחרת ה-HVO יאכוף את ריבונותו בהם באופן חד-צדדי.
במהלך פברואר ומרץ ב-1993, התרבו התקריות בין הקרואטים לכוחות מוג'הידין.
ב-10 באפריל החלו עימותים בטרבניק על רקע חג הפסחא, במהלכו דרשו הקרואטים להניף דגלי קרואטיה בעיר, אך שני הצדדים ציפו ל-15 באפריל לפרוץ העימות.
ב-15 באפריל פקע האולטימטום, אך האלימות נפתחה מצד המוסלמים.
המפקד הקרואטי ז'יבקו טוטיץ' (Živko Totić) נחטף וארבעה שומרי ראש נהרגו.
לטענת הקרואטים, התקיפה בוצעה על ידי כוחות מוג'הידין.
בעקבות זאת התפרצה מחדש מלחמה רחבת-היקף בין הצדדים.
ב-16 באפריל הקרואטים תקפו במקביל מספר יישובים מוסלמים בעמק לשבה.
הטיהור האתני הגיע לשיאו בטבח אחמיצ'י (Ahmići) באותו היום.
ה-HVO תקף את הכפר אחמיצ'י והפציץ אותו.
116 מוסלמים נרצחו, מתוכם 32 נשים ו-11 ילדים מתחת לגיל 11, והכפר ירב.
זה היה הטבח הגדול ביותר במלחמה הקרואטית-בוסנית.
בעיירה ויטז ובכפרים הסמוכים אליה, 172 מוסלמים נהרגו ו-5,000 גורשו (1,200 מתוכם נאסרו).
הלחימה המשיכה בויטז גם אחרי 16 באפריל, וב-18 באפריל פוצצה משאית תופת ליד המסגד בעיירה.
6 אנשים נהרגו ו-50 נפצעו, והחלק המוסלמי של ויטז הושם במצור עד סוף המלחמה.
ב-18 באפריל הותקפו גם כפרים בסביבת קיסלייק, בתים של תושבים מוסלמים הועלו באש ו-7 אזרחים נהרגו.
ב-19 באפריל הופצצו זניצה וויטז, ו-15 איש נהרגו.
הפסקת אש התקבלה ב-25 באפריל.
הכוחות הבוסנים הרחיבו את השטחים שבשליטתם במרכז בוסניה, אך לא הצליחו להשתלט על המובלעות הקרואטיות שנותרו באזור.
מוסטר, בירת חבל הרצגובינה, מחולקת על ידי נהר הנרטבה לצד המזרחי, בו חיו בעיקר מוסלמים, ולצד המזרחי שהיה קרואטי ברובו.
בתקופת יוגוסלביה, הן המוסלמים והן הקרואטים מנו כשליש מהאוכלוסייה.
בעקבות המלחמה עם הסרבים, בין 16,000 ל-20,000 פליטים מוסלמים נמלטו למוסטר, והמוסלמים היו לרוב.
המתיחות בין הצדדים החלה להתגבר.
לאחר שהוסר המצור הסרבי על העיר בשיתוף פעולה מוסלמי-קרואטי, פתחו הקרואטים במצור בן תשעה חודשים על העיר החל ממאי 1993. ב-9 במאי 1993 פתחה מועצת ההגנה הקרואטית במתקפה מתוכננת-היטב על מוסטר והעיר הופצצה במרגמות ותותחים.
ה-HVO שלט בדרכים לעיר ומנע את כניסתם של ארגונים בינלאומיים.
תחנת הרדיו הורתה למוסלמים לתלות דגל לבן מחוץ לחלונותיהם.
הקרואטים השתלטו על מערב העיר וכ-13 אלף מוסלמים גורשו לצד המזרחי.
הכוחות הקרואטים ביצעו טיהור אתני במוסלמים שבמערב העיר, אשר כלל רציחות, גירושים ומעשי אונס.
הפצצות ה-HVO החריבו חלק גדול ממזרח מוסטר ומהאתרים ההיסטוריים בעיר.
צבא העם היוגוסלבי, ה-JNA, החריב את הגשרים בעיר לפני נסיגתו מבוסניה, למעט הגשר הישן.
הגשר נבנה על ידי העות'מאנים במאה ה-16. במלחמת בוסניה, הן הסרבים והן הקרואטים ראו בו וברחובות העיר העתיקה שסביבו סמל מוסלמי ויירטו אותו באופן תדיר.
ב-1992 נפגע הגשר מהפגזות של כוחות סרביים, וביום 9 בנובמבר 1993 בשעה 10:15 הרסו כוחות מועצת ההגנה הקרואטית את הגשר והפילוהו לנהר.
הריסת הגשר, שהיה סמלה של מוסטר ושל האחדות בעיר, היא מסמליה המוכרים של המלחמה הקרואטית-בוסנית.
ביוני 1993 פרצה לוחמה נוספת במרכז בוסניה, בין היתר בגלל התחזקות הצבא הבוסני.
גורם נוסף היה תקרית בין (UNPROFOR) לקרואטים שכונתה "שיירת השמחה".
שיירת סיוע הומניטרי בת מאות משאיות ובאורך שבעה קילומטרים שיועדה לטוזלה (Tuzla) שבעמק לשבה.
השיירה עשתה את דרכה למרכז בוסניה כשנעצרה על ידי המון של נשים קרואטיות צפונית לנובי טרבניק.
השיירה הותקפה, שמונה נהגים נורו למוות והשיירה נבזזה על ידי אזרחים וחיילים.
בסופו של דבר השיירה שוחררה.
הגדוד הבריטי שליווה את השיירה ירה למוות בשני חיילי HVO בהגנה על השיירה.
למרות תקריות ועימותים, שני הצדדים נמנעו מהסלמת המלחמה במהלך חודש מאי.
ב-3 ביוני 1993 פתחו הבוסנים במתקפה.
ב-4 ביוני תקפו כוחות ARBiH את כוחות ה-HVO בטרבניק (Travnik).
הדבר הוביל לגל פליטים קרואטים.
בהמשך השבוע תקפו הבוסנים את הכפרים הסובבים את טרבניק, ועד 13 ביוני טרבניק וסביבתה היו בשליטת ה-ARBiH.
לראשונה נטלה הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה את היוזמה נדג ה-HVO במרכז בוסניה; במקרים הקודמים (גורני ואקוף, עמק לשבה, מוסטר) הבוסנים הגיבו למתקפות הקרואטים.
במהלך המתקפה ביצעו המוסלמים מעשי טרור נגד הקרואטים.
ב-9 ביוני דיווח UNPROFOR שהבוסנים שיגרו מתקפה במערב זניצה (Zenica) והשתלטו על מספר כפרים.
ב-10 ביוני דווח על פריצת לוחמה כבדה, והגדוד הבריטי ייסד "נוכחות הגנתית" בגוצה גורה (Guca Gora), שם 186 אנשים (בעיקר נשים וילדים) מצאו מקלט בכנסייה.
מפקדת UNPROFOR דיווחה שה-ARBiH החליט למצוא פתרון משלו למרכז בוסניה, תוך שהוא מציין: "טיהור אתני, שוד, ביזה והוצאות להורג הם המאפיינים העיקריים של הימים האחרונים.
נדמשה שהבוסנים שולטים במצב אף על פי שה-HVO הקרואטים עדיין שולטים במספר מקומות".
ה-HVO ביקש להתנקם בבוסנים על המתקפה.
ב-9 ביוני פרצה שוב לחימה בנובי טרבניק, שנמשכה עד חתימת הסכם וושינגטון בפברואר 1994. קו החזית עבר במרכז העיר ולא השתנה במהלך הסכסוך.
במהלך יוני 1993, בניין בשם "סטארי סוליטר" (Stari Soliter) עמד במרכז הלחימה.
בתוך הבניין נלכדו 57 אנשים למשך שלושה חודשים.
תחילה סירב ה-HVO לפנות את הבניין אך בספטמבר הם פונו בעסקת חילופין בעבור כפריים קרואטים שלכד ה-ARBiH.
כ-15 אלף פליטים נמלטו מסביבת טרבניק.
ב-12 וב-13 ביוני, תקף ה-HVO כפרים בסביבת קיסלייק (Kiseljak) שממערב לסרייבו.
ראשון הותקף הכפר טוזלה (Tuzla).
ב-12 ביוני תקף ה-HVO את הכפר.
ההתקפה החלה בהפגזה כבדה, ובעקבותיה תקיפת חיל רגלים ממספר כיוונים.
הכפר נחרב, ולפחות 12 אזרחים נהרגו.
לאחר מכן, הותקפו שני כפרים נוספים: חאן פלוצ'ה (Han Ploča) וגרחובצי (Grahovci).
ה-HVO הציב להם אולטימטום להיכנע, ולאחר שהאולטימטום פקע, הופגזו הכפרים על ידי כוחות HVO וצבא רפובליקה סרפסקה.
לאחר שהקרואטים נכנסו לכפרים, הם רצחו אזרחים מוסלמים בהם ולקחו אחרים לאתרי כליאה.
64 אזרחים נהרגו במתקפה ובתקופת כליאתם.
מיוני 1993 ועד סוף המלחמה, עיקר היוזמה הייתה בידי ה-ARBiH.
הצבא הבוסני הצליח לכבוש שטחים מה-HVO והכוחות הקרואטים במרכז בוסניה ובעמק לשבה כותרו במספר מובלעות, חלקן גם על ידי הסרבים.
ב-27 ביולי התחדשו שיחות השלום בז'נבה וב-30 ביולי איזטבגוביץ', בובאן וקרדז'יץ' הסכימו להפסיק את הלחימה ולאחד את שלוש הישויות בבוסניה והרצגובינה.
ב-28 באוגוסט הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה הכריזה על עצמה בתור "הרפובליקה הקרואטית של הרצג-בוסניה".
בספטמבר 1992, הצבא הבוסני פתח במבצע בשם "נרטבה 93" נגד צבא קרואטיה ומועצת ההגנה הקרואטית, במטרה להסיר את המצור על מוסטר ולשחרר חלקים מהרצגובינה.
המבצע נעצר לאחר שנודע על טבח של אזרחים קרואטים ועל לחימה קשה שגרמה אבדות כבדות לשני הצדדים.
ב-23 באוקטובר הקרואטים ביצעו את טבח סטופני דו (Stupni Do).
הכפר סטופני דו נמצא צפונית לסרייבו וכמעט כל תושביו היו מוסלמים.
הכוחות הקרואטים באזור כותרו ונדחקו הן על ידי ה-ARBiH והן על ידי צבא רפובליקה סרפסקה.
כוחות ה-TO בכפר מנו כ-50 איש מצוידים בדלילות, ורובם היו ללא הכשרה צבאית.
ב-23 באוקטובר, ה-HVO תקף את הכפר.
הכוחות קיבלו אישור לעבור דרך השטח בשליטה הסרבית כדי לשמור על גורם ההפתעה, ו-38 אזרחים נרצחו.
הטבח נחשב לשני בגודלו במלחמה הקרואטית בוסנית, לאחר טבח אחמיצ'י.
עד אוקטובר 1993, מתקפות ה-ARBiH נהיו תכופות יותר, והבוסנים כבשו מהקרואטים שטח רב.
עם זאת, הכוחות הקרואטים החזיקו בנשק מתקדם יותר ובקווי אספקה קצרים יותר.
כוחות ה-ARBiH התבססו על חיל רגלים קל הנעזר במרגמות, וחלק קטן של חי"ר ממוכן וממונע וארטילריה.
כוחות HVO היו נצורים במובלעות במרכז בוסניה ועמק לשבה, אך דבר זה אפשר להם תנועת כוחות מהירה.
ה-ARBiH שיגר התקפות כושלות על המובלעת הקרואטית באזור ויטז-בוסובצ'ה בספטמבר 1993 ובדצמבר, ומתקפה מוצלחת בינואר 1994. הבוסנים פעלו לטהר את הבתים מלוחמים, דבר שהביא להרוגים אזרחיים רבים.
בסופה של המלחמה, הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה שלטה על רוב מרכז בוסניה ועל חלקים מהרצגובינה.
המלחמה תמה רשמית ב-23 בפברואר 1994, עם חתימת הגנרל אנטה רוסו (Ante Roso), מפקד מועצת ההגנה הקרואטית, והגנרל רסים דליץ' (Rasim Delić), מפקד הצבא הבוסני, על הסכם הפסקת אש בזגרב.
במרץ 1994 נחתם הסכם שלום בתיווך אמריקני בין הקרואטים (אותם ייצגה קרואטיה) לבין בוסניה והרצגובינה, הסכם אשר נקרא הסכם וושינגטון.
במסגרת ההסכם, השטחים שנשלטו בידי הקרואטים והרפובליקה של בוסניה והרצגובינה חולקו לעשרה קנטונים אוטונומיים, ויוסדה הפדרציה של בוסניה והרצגובינה.
בתחילת המלחמה שלטה הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה על יותר מ-20 אחוזים משטחה של בוסניה והרצגובינה, אך בסופה היו תחת שליטה פחות מעשרה אחוזים.
בכך הסתיימה המלחמה בין הקרואטים למוסלמים בבוסניה והרצגובינה, והם שיתפו פעולה נגד הסרבים.
מלחמת בוסניה נמשכה עד 1995. לאחר טבח סרברניצה ביולי 1995, נאט"ו פתח בהפצצות נגד הסרבים באוגוסט.
קרואטיה עמדה לצד הפדרציה של בוסניה והרצגובינה, ובסדרת מתקפות משותפות הצליחו להטות את הכף לטובתם.
בתחילת אוגוסט 1995 יצא לדרך מבצע סערה, הנחשב גם לחלק ממלחמת העצמאות של קרואטיה, ובמהלכו שיתפו פעולה קרואטיה ובוסניה והרצגובינה נגד הצבאות הסרבים שבשטחי שתי המדינות, והצליחו להכריע את הרפובליקה הסרבית של קראינה.
מנהיגי הקרואטים עומדים לדין בפני ה-ICTY באשמת פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות והפרת אמנות ז'נבה.
באפריל 2010, נשיא קרואטיה איוו יוסיפוביץ' הביע התנצלות על מאמציה של קרואטיה לחלוקת בוסניה והרצגובינה בשנות התשעים, שבעקבותיהם התקיימה המלחמה הקרואטית-בוסנית.
המונח המלחמה הקרה השנייה (או המלחמה הקרה החדשה) מתייחס למגמות פוליטיות וצבאיות בין רוסיה או סין העממית לבין העולם המערבי, בדומה למלחמה הקרה בין הגוש המערבי בהנהגת ארצות הברית לגוש המזרחי בהובלת ברית המועצות.
מקורות המשתמשים במונח נבדלים ביניהם בהגדרתו והאם מדובר בתיאור מצב קיים, אפשרי, עתידי או שלא סביר שיתרחש.
בהקשר למינוח, מוזכרים אירועים אחדים שהשפיעו על יחסי רוסיה עם ארצות הברית או עם האיחוד האירופי.
דוגמה לכך, הם המלחמה בדרום אוסטיה, מלחמת האזרחים באוקראינה, מלחמת האזרחים בסוריה, הפלישה הרוסית לאוקראינה ומלחמת חרבות ברזל.
הוויכוח האם ההגדרה "מלחמה קרה" ליחסים הנוכחיים בין רוסיה למערב נכונה או לא, נסוב סביב מאפיינים שחלקם דומים לתקופת המלחמה הקרה (דוגמת האינטרסים המתנגשים באירועים המוזכרים או בחלקם) ואילו חלקם מאפשרים הבחנה (דוגמת הקשרים הכלכליים ההדוקים יותר של רוסיה עם העולם שמחוצה לה, כולל המערב).
המלחמה הקלאומנית או מלחמת קלאומנס, היא מלחמה שהתחוללה ביוון העתיקה בין השנים 228-222 לפנה"ס.
במלחמה זו, לחמו הליגה האכאית וממלכת מוקדון נגד ספרטה ואליס, במטרה לצמצם את השפעתה של ספרטה בחצי האי הפלופונסי.
המלחמה הסתיימה בניצחון אכאי-מוקדוני מוחץ.
המלחמה קרויה על שמו של מלך ספרטה, קלאומנס השלישי.
בשנת 235 לפנה"ס, הוכתר קלאומנס השלישי כמלך ספרטה.
קלאומנס גילה שמצבה של עירו קשה למדי.
בעיה נוספת הייתה העובדה שמרבית הכוח היה מרוכז בידי מועצת האפורים ולא בידי המלך כפי שקלאומנס ציפה.
קלאומנס החל לבצע רפורמות בהשראתו של אגיס הרביעי, ובהדרגה גם הרחיב את שליטתו בעיר על חשבון מוסד האפוראט.
באותה תקופה, הליגה האכאית בהנהגתו הנמרצת של אראטוס מסיקיון, פעלה להשגת שליטה מלאה בחצי האי הפלופונסי.
ב-229 לפנה"ס הוא הצליח לצרף את ארגוס לליגה, ובעקבות ארגוס הלכו גם הערים הרמיונה ופילאוס.
עם זאת, דווקא מעשה זה גרם לחששות מפני השתלטות האכאים על כל הפלופונסוס, ואף ערים חזקות כמו אליס ומסניה החלו לשאת עיניים בתקווה אל קלאומנס מלך ספרטה, אשר ניסה באותה תקופה להחזיר לספרטה את מעמדה כמעצמה.
אויבתה המושבעת של הליגה האכאית, הליגה האיטולית, כה חששה מפני התעצמות כוחם של האכאים, עד שהתירה לקלאומנס לספח את הערים טיגיאה, מנטיניאה, ואורכונומוס, שהיו בברית עמה, העיקר להפוך אותו לכוח שקול נגד אראטוס.
לאחר מכן כבש קלאומנס גם את קאפיאי, וכך יצר טריז בתוך שטחי הליגה האכאית.
אראטוס הבין שקלאומנס מהווה איום ממשי על שאיפותיה של הליגה שלו, על כן בסוף החורף או תחילת האביב של שנת 228 לפנה"ס העלה במועצת האכאים את ההצעה להכריז מלחמה על קלאומנס.
ההצעה התקבלה ברוב קולות והמלחמה הוכרזה.
כסטרטגוס הליגה אשר תפקידו היה לנהל את המלחמה, מונה אריסטומאכוס, לשעבר טיראן ארגוס אשר זכה בתפקיד הסטרטגוס תודות לצירוף העיר לליגה האכאית.
עם זאת, המפקד בפועל היה אראטוס.
קלאומנס מצדו פתח ראשון במעש האיבה, כאשר כבש את העיר מתידריון בגבול מגלופוליס.
אריסטומאכוס ואראטוס יצאו במהירות עם כוח של 20,000 לוחמים בתקווה לכתר את קלאומנס בעיר פאלאנטיון ממערב לטיגאה.
לקלאומנס היו באותו הזמן רק 500 חיילים, אולם הוא הצליח לחמוק מהאכאים בהצלחה.
קלאומנס חזר לספרטה, ובעזרת חייליו וקומץ שכירי חרב נאמנים ביצע הפיכה ורצח ארבעה מתוך חמשת האפורים.
הוא ביטל כליל את מוסד האפוראט, וריכז את מלוא השלטון בידיו.
כמו כן, החיה קלאומנס את המוסדות הישנים של ספרטה כמו אגוגה (שיטת החינוך הספרטנית) וסיסיטיה (סעודה משותפת).
כוחה הפוליטי של הגרוסיה קוצץ - החברות במוסד היוקרתי הפכה ככל הנראה לשנתית וחבריה לא נבחרו לכל ימי חייהם כמו בעבר.
בנוסף, הוקם גוף פוליטי נוסף - פטרונומוס שלקח על עצמו חלק מתפקידי הגרוסיה.
בנוסף לכל אלה, הושיב על כס המלוכה המקביל את אחיו אאוקלידס - מעשה חסר תקדים בתולדותיה של ספרטה.
בינתיים, התנהלה המלחמה בצורה שקולה למדי.
במהלך היעדרותו הצליח אראטוס לכבוש חזרה את מנטיניאה ולאסיון, והפעיל לחץ כבד על אליס.
אראטוס הבין שכדי לנצח במלחמה יהיה עליו להסתייע בבעל ברית חזק.
מצרים התלמיית העניקה לו סיוע כלכלי, אולם סרבה לעשות יותר מזה.
לפיכך יצר אראטוס קשר עם אנטיגונוס השלישי דוסון, מלך מוקדון.
הפרעה המצרי תלמי השלישי (אשר היה אויב מושבע של מוקדון) זעם על כך והפסיק את התמיכה הכלכלית שהיה מעניק עד אז לאראטוס.
במקום זאת, הוא החל לשלוח ממון לקלאומנס.
בשל הפסקת התמיכה המצרית, צברו המגעים בין האכאים למוקדונים תאוצה.
בתמורה לתמיכתו, אנטיגונוס מלך מוקדון דרש את קורינתוס, וכן שהליגה האכאית תיכנס עם מוקדון לברית שברור מראש מי עומד להיות הצד המוביל בה.
התנאים הבהילו את אראטוס, אשר החליט לנסות לסיים את המלחמה בדרכי שלום.
הצדדים היו אמורים להיפגש ולדון בהסכמים בעיר לירנה ליד ארגוס, אולם שטף דם פתאומי מנע מקלאומנס להגיע, העיכוב בשיחות אפשר לאכאים להחליט שהם מעדיפים את הברית עם מוקדון, ולדחות את הצעותיו של קלאומנס.
עם הגיע החורף, המוקדונים חזרו לארצם כדי לתת מנוחה לחיילים ולאפשר את זריעת השדות, אך הם חזרו בקיץ 222 לפנה"ס.
קלאומנס עשה ככל שיכול היה כדי להגדיל את צבאו ואף אפשר להלוטים לפדות את עצמם כדי לגייס כסף.
אנטיגונוס החליט לסיים את המלחמה.
הוא גייס צבא גדול, וכאמור לעיל גם קלאומנס עשה כל שביכולתו כדי להגדיל את צבאו.
קלאומנס העדיף לא להיפגש בקרב הכרעה, אולם ברגע גורלי זה בגדו בו המצרים והשעו כל סיוע כספי נוסף.
הסיבה להפסקת הסיוע המצרי לא ברורה די הצורך.
ייתכן שהיא נבעה מלחץ הממלכה הסלאוקית או שתלמי פשוט ביקש להיפטר מקלאומנס שהיה כרגע בעמדת חולשה מובהקת.
קלאומנס ידע שבלי הכסף המצרי הוא אינו מסוגל לנהל את המלחמה לאורך זמן, ולכן החליט גם כן להיפגש לקרב הכרעה.
הצבאות נפגשו בקרב סלאסיה, שנערך כ-16 ק"מ מצפון לספרטה.
הקרב הסתיים בניצחון מוקדוני מוחץ.
קלאומנס נמלט לספרטה ויחד עם כמה מידידיו הפליג לאלכסנדריה שבמצרים.
אנטיגונוס כבש את ספרטה ללא מצור, אולם גילה רחמים מפתיעים כלפי התושבים ולא התיר קטל וביזה.
בשנת 221 לפנה"ס מת אנטיגונוס ואחיינו הצעיר פיליפוס החמישי עלה לשלטון.
בשל כך, פרצו מהומות בספרטה בין התומכים בקיום הסכם השלום עם מוקדון, לבין המתנגדים לו.
מלך מוקדון החדש הצליח בסופו של דבר ליישב את הסכסוך בדרכי שלום, ומאוחר יותר ספרטה אף חזרה להיות מונרכיה, כאשר ליקורגוס מזרע המלוכה תפס את השלטון.
ליקורגוס הפר סופית את הברית עם מוקדון, כאשר במלחמת בעלות הברית (220–217 לפנה"ס) חבר לליגה האיטולית נגד מוקדון.
המלחמה הקרימינלית בטוליאטי הייתה המלחמה הקרימינלית הגדולה ביותר ברוסיה המודרנית.
המלחמה הייתה בין ארגוני פשע בעיר טוליאטי על השליטה בחברה לייצור כלי רכב אווטוואז.
המלחמה התחילה בשנות ה-90 וקיבלה המשך חלקי במאה ה-21. לפי ההערכות הצנועות ביותר נהרגו במלחמה זו כ-500 בני אדם.
באמצע שנות ה-60, בתקופה של צמיחה כלכלית ועלייה ניכרת בסמכותה של ברית המועצות בזירה הבינלאומית, ממשלת המדינה בראשותו של אלכסיי קוסיגין, קיבלה החלטה לגבי העיר סטברופול, לבנות מפעל לייצור כלי רכב VAZ, הידועים כיום בשם אווטוואז.
במשך כמה שנים אוכלוסיית סטברופול גדלה ל-700 אלף איש, והוחלט לשנות את שמה ל-'טוליאטי', לכבוד מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית האיטלקית פלמירו טוליאטי.
בשנות ה-90, דור חדש של עבריינים מקומיים, כמו בשאר המדינה, החל להתקרב לאבטוואז וראה בו ארגון יוצר בעיר שייתן שליטה על העיר כולה.
במרדף אחר השליטה באבטוואז במהלך 10 השנים הבאות בטוליאטי, פרצה מלחמת הדמים הגדולה ביותר בהיסטוריה הקרימינלית של רוסיה המודרנית.
7 פרקים של תוכנית הטלוויזיה רוסיה הקרימינלית מוקדשים למלחמה.
המלחמה הקרימינלית בקסימוב היא מלחמה קרימינלית בין מספר ארגוני פשע ממוסקבה, ריאזאן וארגוני פשע מקומיים בעיר קסימוב, מחוז ריאזאן לצורך שליטה בגנבות ממפעל המתכות האל ברזיליות של פריוקסקי.
זו אחת ממלחמות הפשע האלימות ביותר ברוסיה בשנות התשעים; יותר מ-50 איש הפכו לקורבנות מלחמה זו.
בשנת 1989 הוחלט להקים מפעל לעיבוד זהב בקסימוב, שזכה לשם "מפעל המתכות האל ברזיליות של פריוקסקי".
הוא נבדל בין מפעלים דומים בנובוסיבירסק, קרסנויארסק ושצ'לקובו לא רק על ידי היקפי ייצור גדולים, אלא גם על ידי מערכת אבטחה חזקה - גדוד שלם של כוחות הביטחון הפנימיים עסק באבטחה.
בשנת 1991 ייצר המפעל התכה ראשונה של זהב.
אירוע זה הפך את חייה של עיירה מחוזית שקטה.
בשנת 1992 אנשים החלו להיעלם בקסימוב.
חלקם נמצאו ביערות שמסביב עם עקבות עינויים, כך שלא תמיד ניתן היה לזהות אותם.
תושבים מקומיים כבר דיברו אז שכל זה קשור למפעל לעיבוד הזהב.
עם זאת, רשויות אכיפת החוק לא הבינו זאת מייד.
המוזרויות של הרציחות וההיעלמויות הללו היו שאנשים בשכבות שונות לחלוטין של האוכלוסייה הפכו לקורבנות - מאנשי עסקים מצליחים ועד עובדים רגילים ואנשי צבא.
עד מהרה נשמעו יריות בקסימוב וסביבתה.
הקורבנות, כמו בעבר, היו מגוון אנשים.
בקשר למצב החירום בקסימוב הוחלט לערוך בדיקה במפעל, אולם לא אותרו עובדות על אובדן הזהב.
אבל בשנת 1994 בניז'ני נובגורוד נעצרו אלכסיי אגפוב וסרגיי סביטנב, שאיתם היה מטיל זהב קילוגרם של זהב תעשייתי.
נקבע כי מטיל זה אמור היה להיות במפעל בקסימוב, שממנו לא אבדה מיליגרם זהב.
אולם החוקרים היו המומים ממש מההודאות של אגפוב וסביטנייב: התברר כי בנוסף לקילוגרם שנתפס, הם מכרו בעבר עוד 22 קילוגרמים של זהב.
במדינה שבה עוד לפני מספר שנים נידונו למוות בגין גנבת כמה גרם של מתכות יקרות, היה זה עניין בעל חשיבות מיוחדת למדינה.
המצב בקסימוב הפך לסיבת ההליכים במועצה המיוחדת במשרד הפנים.
נוצר צוות חקירה שאליו הצטרפו פרקליטות הפדרציה הרוסית ושירות הביטחון הפדרלי.
הבדיקה היסודית ביותר במפעל בוצעה שוב, ושוב הכל ירד למיליגראם.
גם אם היו גנבות מהמפעל, אז באותה העת לא היה ברור כיצד עבר הזהב דרך המחסומים השמורים בכבדות.
החוקרים הציעו כי זה לא היה ללא עזרת הצבא ששמר עליו.
אך כל עובדי הגדוד עברו בדיקות מיוחדות והיו להם מאפיינים ללא דופי.
לבסוף, באחד החדרים האחוריים, הם מצאו כפפת עבודה ממולאת מוטות זהב.
בעיר הופיעו נציגים של מספר ארגוני פשע ממוסקבה (אחוות סולנצבו, ארגון הפשע פודולסקאיה וכו') ושל ריאזן (ארגון הפשע סלונובסקאיה).
זרם מאסיבי של זהב רוסי נצפה בשווקים השחורים של המדינות הבלטיות, מולדובה וטורקיה.
ועובדי המפעל בנו לעצמם קוטג'ים מפוארים, קנו מכוניות זרות יקרות.
בבתי הקזינו של קסימוב היו משחקים על סכומי עתק, יותר מאשר בבתי הקזינו המפורסמים במוסקבה.
היקף הדיונים בבתי המשפט היה חסר תקדים בהיסטוריה של רוסיה.
יותר מ-120 איש הורשעו על ידי בית משפט רגיל, 54 נוספים על ידי בית דין צבאי.
העונש המקסימלי - מאסר עולם - קיבל ויטלי אנטוליביץ' קורבטוב, יליד 1963. שאר חבריהם קיבלו עד 25 שנות מאסר.
המלחמה הפרנקו-מקסיקנית, ידועה בתור ההתערבות הצרפתית השנייה במקסיקו (בספרדית: Segunda intervención francesa en México; בצרפתית: Expédition du Mexique) הייתה התערבות צבאית של הקיסרות הצרפתית השנייה במלחמת אזרחים אשר התרחשה במקסיקו בין השנים 1861–1867. הסיבות המרכזיות להתערבות הצרפתית היו:
היוקרה והעושר שתקבל צרפת לו תזכה במושבה אמריקאית מעבר לים, כנהוג בעידן הקולוניאליזם.
צרפת פעלה למצוא בת ברית בקיסרות אוסטריה למען תחליש את השפעתה הגוברת של פרוסיה, ועל כן סיכמה להשליט את מקסימיליאן, אחיו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, על כתר הקיסרות המקסיקנית המחודשת שתתקיים בחסות צרפתית.
מלחמת האזרחים המקסיקנית התנהלה בין הפלגים הליברלים רפובליקנים נגד השמרנים, האחרונים קראו לצרפת לעזרה.
במהלך ההתערבות התקרבו כוחות צבא צרפת להבסת הכוחות הליברליים עד אשר ארצות הברית, לאחר מלחמת אזרחים משלה, החלה חוששת מהשפעה צרפתית אירופאית ממושכת מדרום לה, ועל כן החלה לתרום נשק לכוחות הליברלים עד שאלו גירשו לבסוף את הצרפתים בשנת 1867.
לאחר תבוסה מקסיקנית כבדה במלחמת ארצות הברית–מקסיקו נדרשה המדינה למסור שטחים נרחבים בצפון המדינה לידי ארצות הברית כתוצאה מהסכם גואדלופה אידלגו בפברואר 1848. הכישלון המוחץ במלחמה הביא לאי-יציבות פוליטית מתמשכת במקסיקו.
חוסר היציבות הביא למלחמת אזרחים ב־1857.
המלחמה הביאה את מקסיקו למצב של הלוואות ממושכות ומכאן חובות למעצמות האירופאיות אשר היא לא יכלה לשלם.
צרפת השתמשה במלחמת האזרחים האמריקנית כחלון הזדמנויות בו תוכל להשיג השפעה על מקסיקו ועם סכסוכים פנימיים ממושכים במקסיקו גם לאחר מלחמת האזרחים, צרפת הביאה צבאה דרך הים הקריבי והחלה בפלישה לפנים מקסיקו בהסכמה אירופאית.
דצמבר 1861 - הפלישה הצרפתית למקסיקו מתחילה עם כיבוש עיר הנמל המקסיקנית וראקרוס הפונה אל הים הקריבי.
מרץ 1862- הכוחות הצרפתים אשר בחודש שעבר תקפו את אזור החוף הדרום מערבי של חצי האי יוקטן ממדינת קמפצ'ה מתאחדים עם הכוחות בווראקרוס.
אפריל 1862 - כוחות צרפתים מגיעים לגבול מקסיקו-גואטמלה ומנתקים את חצי האי יוקטן משאר המדינה.
מאי 1862 - קרב אטליקו הקריטי על מדינת פואבלה, הכוחות הצרפתים נהדפים.
ספטמבר 1862 - כלל התמיכה הבריטית והספרדית במאמץ המלחמה הצרפתי מופסקת.
נובמבר 1862 - חיל משלוח צרפתי יוצא לכיבוש צפון מדינת וראקרוס.
עד סוף החודש מגיעים הכוחות לדרום טמאוליפס ומנתקים את רוב החוף הקריבי משאר מקסיקו.
פברואר 1863 - קרבות עזים במדינת אידלגו עוצרים את ההתקדמות הצרפתית.
אפריל 1863 - הכוח הצרפתי מייצב את שטחי הכיבוש במרכז פואבלה ומתחלק לצפון ודרום.
מאי 1863 - קרבות בגבולה הצפוני של אואחאקה מביאים את הצרפתים לנסיגה והתקפה מחודשת מרוכזת אף יותר מהקודמת.
המצור הקריטי על העיר פואבלה פותח את דרכם של הצרפתים אל עבר מקסיקו סיטי.
יוני 1863 - מקסיקו סיטי נכבשת בידי הצרפתים.
האימפריה המקסיקנית השנייה מוכרזת עם מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו לשליטה.
ינואר 1864 - לאחר שביצעו התקדמות ממושכת לפנים מקסיקו הצרפתים נעצרו ביוני של השנה שעברה.
כוח צרפתי מתקדם צפונה מהבירה אל עבר חופה של מקסיקו לאוקיינוס השקט.
מרץ 1864 - לאחר שהכוח הצרפתי שהתקדם לעבר חוף האוקיינוס השקט עבר דרך מיצ'ואקאן, חליסקו וסקטקס הם פנו מערבה לעבר האוקיינוס, במטרה לנתק את צפון מקסיקו מדרום-מערב המדינה, בקרבות הקשים הצלחו המקסיקנים בעצירת המתקפה הצרפתית ושמרו על גדת החוף.
יוני 1864 - כוח צרפתי שני יוצא מהבירה דרומה, מגיע לחוף האוקיינוס השקט ומחלקת את מקסיקו לשניים בגררו.
יולי 1864 - הכוח הצפוני נוטש את תוכנית כיבוש אזור החוף המערבי לעת עתה, פונה צפונה וכובשת את דורנגו.
נובמבר 1864 - מתקפה צרפתית מסיבית של הכוח הצפוני מערבה מסתיימת בכיבוש אזור החוף ומדינת סינלואה.
בעוד מלחמת האזרחים האמריקאית בשעתה האחרונה וקונפדרציית המדינות של אמריקה נמצאת על ערש דווי, הממשלה האמריקאית בוושינגטון די.
מפנה את תשומת ליבה אל מקסיקו ומתחילה לתמוך באספקת אוכל ונשק אל הממשלה הרפובליקנית המקסיקנית, מאוחר יותר שוגרו גם 3,000 חיילים אמריקאים לתמיכה בעצמאות המקסיקנים.
הדבר גורם לסכסוך פנימי בממשלה הצרפתית שרצתה לשמר יחסים טובים עם ארצות הברית.
פברואר 1865 - הכוח הצרפתי הדרומי כובש את חוצ'יטאן דה סרגוסה, עד סוף החודש כלל אואחאקה תיפול לידי צרפת.
אפריל 1865 - צבא צרפת יוצא במתקפת ענק לכיבוש כלל מקסיקו והכנעת הממשלה הרפובליקנית.
חליסקו, מיצ'ואקאן ומערב גררו נופלות לידי הצרפתים בפעולת כיתור.
באותו הזמן נע הכוח הצפוני על חוף מפרץ קליפורניה אל תוך מדינת סונורה ונעצר בארמוסיו.
מאי 1865 - מתקפת נגד מקסיקנית כובשת מחדש את גוודלחרה.
נובמבר 1865 - התקיפה הצרפתית המרכזית של הכוח הצפוני לתוך מדינת צ'יוואווה נעצרת בסיודד קואוטמוק.
אפריל 1866 - הכוח הצפוני נהדף מצ'יוואווה וסונורה.
יולי 1866 - הכוחות המקסיקנים יוצאים לשתי התקפות הסחה על דרום סונורה וצפון וראקרוס כאשר מתקפה מרכזית פונה ממדינת גואנחואטו דרומה דרך מיצ'ואקאן וכובשת חוף בגררו, בכך הכוחות המקסיקנים חוצים את השטחים הצרפתים לשניים.
אוגוסט 1866 - קרבות עזים על וראקרוס מובילים לשינוי מואט במצב החזית.
אוקטובר 1866 - הצבא המקסיקני באזור החוף סמוך לגררו מתפצל ופונה מזרחה לכיבוש מהיר של אואחאקה.
נובמבר 1866 - מתקפה כללית מקסיקנית כובשת את כלל אואחאקה וגררו מידי צרפת.
המתקפה ממשיכה ומתקדמת צפונה ומזרחה בעודה מתאחדת עם הכוחות המקסיקנית במדינת צ'יאפס.
באותו הזמן סופגים כוחות הצרפתים אבדות כתוצאה מלוחמת גרילה בחזית מפרץ קליפורניה ועד חזית הים הקריבי.
צרפת, שרואה את השינוי במהלך המלחמה ואת רווחיה במקסיקו מתפוגגים מתחילה לקרוא לחזרת כוחותיה.
הם ממשיכים לתמוך במדינת החסות הקיסרית ובשמרנים, אך מפנים את הכוחות הצרפתים עצמם.
ינואר 1867 - המתקפה הצרפתית האחרונה במלחמה מתבצעת על עבר מדינת קרטרו ונעצרת לאחר חלפן דה סרה עקב מחסור באספקה.
פברואר 1867 - קרבות עזים על אל סלטו במדינת דורנגו מסתיימים בניצחון מקסיקני.
אפריל 1867 - הכוחות המקסיקנים פולשים למדינת מקסיקו ומטילים מצור על הבירה.
יוני 1867 - מקסיקו סיטי נופלת לידי הרפובליקנים.
לאחר נפילתה של הבירה, הממשל הקיסרי מתפורר עם הוצאתו להורג של מקסימיליאן הראשון ב-19 ביוני.
ממשלת השמרנים קורסת ואלו מתפרקים לקבוצות גרילה לא מאורגנות אשר יימחקו לגמרי עד יומיים מאוחר יותר, עם יציאת אחרוני הכוחות הצרפתים ממקסיקו דרך וראקרוס.
חשיבותה המרכזית של המלחמה היא בהשפעותיה על המצב באירופה, בה נכשלה צרפת הקיסרית בהשגת בעלת ברית באימפריה האוסטרית (אשר הפכה באותו הזמן לאימפריה האוסטרו-הונגרית), האחרונה לא תרמה לצרפת בעת ממשלתו של נפוליאון השלישי ונכנעה לעליונותה הצבאית של ממלכת פרוסיה במלחמה הפרנקו-פרוסית, שלוש שנים מאוחר יותר.
לאחר המלחמה המשיך בניטו חוארס, מנהיג הרפובליקנים, לשרת כנשיא מקסיקו עד שנת 1872. הניצחון המקסיקני במלחמה השלים את התמשכות ההשפעה האמריקאית על מקסיקו אשר תתערער רק בימי המהפכה המקסיקנית בתחילת המאה ה-20.
המלחמה הקרליסטית הראשונה הייתה מלחמת אזרחים בספרד מ-1833 עד 1840, הראשונה מבין שלוש מלחמות קרליסטיות.
המלחמה נחשבת על ידי כמה מחברים למלחמת האזרחים הגדולה והקטלנית ביותר של התקופה.
הכוחות הקרליסטיים העיקריים חולקו לשלושה צבאות נפרדים מבחינה גאוגרפית, שבהם התמיכה הקרליסטית הייתה החזקה ביותר: 'צפון', 'מאסטרזגו' ו'קטלוניה', שבגדול פעלו באופן עצמאי זה מזה.
כמה להקות עצמאיות, אך קרליסטיות, ניהלו מלחמת גרילה גם באזורי ההרים עד לה מנצ'ה ואנדלוסיה, אך זכו ללעג כבנדולרוס (שודדים) על ידי הממשלה הליברלית של כריסטינו.
מלבד היותה מלחמת ירושה בשאלה מי היה היורש החוקי של פרננדו השביעי, מלך ספרד, המטרה של הקרליסטים הייתה החזרה למונרכיה מסורתית, בעוד שהליברלים ביקשו להגן על המלוכה החוקתית.
פורטוגל, צרפת ובריטניה תמכו בעוצרת, ושלחו כוחות מתנדבים ואפילו סדירים להתעמת עם צבא הקרליסטים.
בתחילת המאה ה-19 המצב הפוליטי בספרד היה בעייתי ביותר.
קרב טרפלגר ב-1805 כמעט ריסק את הצי הספרדי, כאשר מלחמת חצי האי הותירה את החברה הספרדית המומה מלוחמה מתמשכת וניזוקה קשות מביזה.
בזמן שהאימפריה הספרדית קרסה, הסחר הימי ביבשת אמריקה ובפיליפינים ירד לטפטוף, וצבא ספרד נאבק לשמור על המושבות שלהם, כשמקסיקו קיבלה את עצמאותה ב-1821. ההכנסות מעבר לים היו בשפל היסטורי, הקופה המלכותית הייתה ריקה.
איזון החשבונות והגיוס לצבא הפך לדאגה מכרעת עבור הכתר הספרדי, כאשר הממשלות תחת המלך פרננדו השביעי לא הצליחו לספק פתרונות חדשים או יציבות.
בתקופת הטריניו הליברל (1820-1823), הפרוגרסיבים, שהיו בעלי ברית למעמד העסקים, פנו למלווי כספים בינלאומיים בניסיון למנוע את ההתמוטטות הכלכלית שספרד עמדה בפניה.
הם פנו לפריז, ובמיוחד ללונדון, לשם ברחו ליברלים רבים (רבים מהם בונים חופשיים) עם שובו של פרננדו השביעי (1814).
בלונדון ובפריז נפתחו משא ומתן בהתאמה עם נתן רוטשילד וג'יימס רוטשילד.
הם חילצו את המשטר הליברלי הספרדי, שנתמך על ידי בריטניה הגדולה שתמכה בעקביות בתנועות ליברליות באירופה וגם היה לה אינטרס מובהק בהבטחת החוב שהצטבר בשנים קודמות.
התערבותה של ברית בינלאומית ריאקציונרית ב-1823, הברית הקדושה, החזירה את פרננדו השביעי לכס המלכות הספרדי, שדחה את החובות שלקחו השליטים הליברלים בשנים 1820–1823 מהרוטשילדים.
במשך יותר מעשור, החוב הליברלי שלא שולם היה מכשול מתמשך עם אנשי הכספים הללו במהלך שיחות לבקשות הלוואות חדשות.
על רקע של פשיטת רגל ובעיות פירעון, לקראת סוף חייו, פרסם פרננדו השביעי את הסנקציה הפרגמטית משנת 1830, שהעניקה תקוות לליברלים.
לפרננדו השביעי, מלך ספרד לא היה צאצא זכר, אלא שתי בנות, איזבלה (לימים איזבלה השנייה) ולואיסה פרננדה.
"הסנקציה הפרגמטית" אפשרה לאיזבלה להפוך למלכה לאחר מותו.
הסנקציה גברה על זכויותיו של קרלוס דה בורבון, אחיו של המלך, לירושה, הוא ותומכיו, כמו שר המשפטים פרנסיסקו טדיאו קלומרדה, לחצו על פרננדו לשנות את דעתו.
אבל פרננדו המיוסר עמד בהחלטתו וכאשר מת ב-29 בספטמבר 1833, איזבלה הפכה למלכה.
מכיוון שהייתה רק ילדה, היה צורך בעוצר, ולכן מונתה אמה המלכה מריה כריסטינה לעוצרת.
מפלגה אבסולוטית חזקה חששה שהעוצרת מריה כריסטינה תבצע רפורמות ליברליות, וחיפשה מועמד אחר לכס המלכות.
הבחירה הטבעית, המבוססת על החוק הסאלי, הייתה אחיו של פרננדו, קרלוס.
ההשקפות השונות על השפעת הצבא והכנסייה על הממשל, כמו גם הרפורמות המנהליות המתקרבות, סללו את הדרך לגירוש השמרנים מהחוגים השלטוניים הגבוהים.
ממשלת המרכז של ת'אה ברמודס (אוקטובר 1832-ינואר 1834) חנכה את חזרתם לספרד של גולים רבים מלונדון ומפריז, למשל חואן אלווארס מנדיזאבל (לבית מנדס).
עלייתו של ת'אה ברמודס גררה שיתוף פעולה והבנה הדוקים יותר עם הרוטשילדים, שבתורם עודדו בבירור את הרפורמות והליברליזציה של הראשונים, כלומר המשטר הליברלי החדש ושילוב ספרד במערכת הפיננסית האירופית.