tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כעונש, אף שמעולם לא שירת באופן אישי באזור סכסוך, הוא נשלח למחנה נתנאל, בסיס הפעילות האמריקני באוקראינה שם הוא מוקצה תחת קפטן ליאו, המגלה כי הוא בסתר חייל-על אנדרואיד מתקדם וניסיוני ביותר שמתחזה לקצין צבאי אנושי תמהוני.
הארפ וליאו יוצאים למשימה למנוע ממחבל פרו-רוסי בשם ויקטור קובאל להשיג שליטה ברשת ממגורות טילים גרעיניים מתקופת המלחמה הקרה, בחסות מסירת חיסונים למחנה פליטים.
בדרך, השיירה שלהם מגיבה להתקפה שדווחה על משאית סיוע ידידותית, מה שמביא לעימות בין הנחתים לבין תושבים מקומיים חמושים.
לאחר שגומפ מקומי שזרק אבן לעבר גומפ אחר, קפטן ליאו מצליח לנהל משא ומתן לפתרון שליו בעימות בכך שהוא מעניק לתושבים המקומיים את תכולת משאית הסיוע.
עם זאת, מורדים פרו-רוסים מטילים מארבים על מקומיים, מה שמוביל לקרב קטלני, מה שמאלץ את ליאו והארפ להתקדם ברגל למחנה הפליטים, בעוד הנחתים האמריקניים נשארים מאחור כדי להתעמת עם המורדים.
לאחר שהגיעו למתחם הפליטים, נורה לעבר ליאו והארפ צרור יריות מיידי מורד באמצעות רובה צלפים שהורג כמה אזרחים, אך מפספס אותם.
הארפ מתבונן בעוד ליאו מענה את המורד לצורך קבלת מידע, לפני שהוא משאיר אותו להיהרג על ידי ההמון שנאסף במקום, מה שמפריע להארפ ליאו והארפ פוגשים את אשת הקשר שלהם סופיה, מנהיגת התנגדות, בבית יתומים.
היא אומרת כי מתקפות המזל"ט האמריקאים אחראיות למותם של רבים מהורי היתומים, מה שמטריד אותו עוד יותר.
סופיה מובילה אותם לסוחר נשק שיודע את המיקום של בנק קמרוני המכיל קודי שיגור גרעיני שקובאל מחפש.
הארפ וליאו נוסעים לבנק, שם הם פוגשים את כוחותיו של קובאל הכוללים כמה גאמפס מתוצרת רוסית.
בעוד שהארפ צובר אומץ לעזור בחילוץ אזרחים שנקלעו תחת אש צולבת בין הגומפס הרוסיים לחוליית גומפס אמריקאית, ליאו מאחזר את הקודים אך קובאל אינו נמצא בשום מקום.
מתקפת מזל"טים שהזמין הארפ הורסת את הבנק ומספר בניינים מסביב, מה שמוביל את הפיקוד הצבאי להאמין שגם קובאל וגם ליאו מתים.
הארפ מתאחד עם ליאו שאומר לו שיש לו תוכניות משלו לקודים, ושהוא עשה מניפולציה על הארפ כדי לעזור לו לברוח מעיני הפיקוד הצבאי.
הוא דופק את הארפ ומשאיר אותו בצד הדרך שם הוא נאסף על ידי אנשיה של סופיה.
ליאו נפגש עם קובאל כדי לתת לו את הקודים, אך בסופו של דבר הורג אותו לאחר שקובאל מסרב לתת לליאו גישה למחסני הטילים הגרעיניים שבשליטתו.
הארפ מודיע לסופיה ומפקדו על מעשיו של ליאו, והם מבינים שליאו מתכנן לשגר את הטילים הגרעיניים לעבר ארצות הברית, כדי למנוע מהמדינה להילחם במלחמות הרסניות אחרות בעתיד.
הארפ מתנדב לחדור למחסן ומגלה שליאו השתלט עליו.
הוא משבית את ליאו אך לא לפני שליאו יוזם שיגור טיל.
הארפ בורח בדיוק כשהמחסן נהרס מפגיעת מזל"ט לפני שהטיל יכול לשגר.
הוא חוזר למחנה נתנאל וזוכה לשבחים ממפקדו.
אנתוני מאקי בתפקיד ליאו, קצין אנדרואיד
דמסון אידריס בתפקיד סגן תומאס הארפ, טייס מזל"טים
מייקל קלי בתפקיד קולונל אקהרט
פילו אסבאק בתפקיד ויקטור קובאל
הסרט הוכרז ביוני 2019, כאשר אנתוני מאקי אמור לככב ולהפיק ומיקאל הופסטרום יביים.
דמסון אידריס ואמילי ביצ'ם הצטרפו בחודש שלאחר מכן.
מייקל קלי ופילו אסבאק חתמו מאוחר יותר.
הצילומים החלו בפרברי בודפשט באוגוסט 2019 ונמשכו שמונה שבועות.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון 34% אחוזי טריות בהתבסס על 53 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 4.9/10. לפי מטאקריטיק, שחישבה ציון ממוצע משוקלל של 47 מתוך 100 בהתבסס על 10 מבקרים, הסרט זכה ל"ביקורות מעורבות או ממוצעות".
דייוויד ארליך מאתר IndieWire העניק לסרט ציון C וכתב כי "...
התוצאה של מאמצי [התסריטאים] היא לוח מדע בדיוני 'סרט נטפליקס השבועי' המתוגבר בכמה שאלות גדולות על עתיד הלחימה המודרנית דרך יהירות שגובלת בצורה מסוכנת לצ'אפי."
שטח הפקר היא סדרת טלוויזיה, המשודרת החל מינואר 2021 בערוץ HOT3.
הסדרה שטח הפקר היא סדרת דרמה טלוויזיונית שנוצרה בהפקת חברת שירות הסטרימינג הולו.
הסדרה נכתבה על ידי התסריטאים עמית כהן ורון לשם, הופקה על ידי איתן מנצורי ומריה פלדמן ובוימה על ידי עודד רסקין.
הסדרה עלתה לאוויר בשנת 2020 ושודרה בלמעלה מ־67 מדינות.
הסדרה הגיעה לשיאי רייטינג, זכתה לשבחי המבקרים וקיבלה את פרס "סדרת הדרמה הטובה ביותר לשנת 2020" בפסטיבל טלוויזיה באנגליה.
סיפור המסגרת מתמקד באנטואן, צעיר צרפתי שאחותו נרצחה בפיגוע מסתורי בקהיר לפני כמה שנים.
אנטואן עצמו לא האמין שהאחות אכן נהרגה באותו פיגוע.
כמה שנים לאחר שהוא עוזב את קהיר לאחר שקיבל את החפצים שהותירה וזיהה את גופתה, הוא רואה באחד הסרטונים שיוצאים מהמערכה בצפון סוריה, הוא רואה לוחמת YPJ שמזכירה את אחותו.
אנטואן מסתנן לסוריה בניסיון לאתר את אחותו האבודה ונחשף למציאות באזור ולמלחמת האזרחים שמרחשת שם.
הסדרה משלבת את ההווה בסוריה עם פלאשבקים למה שקרה במדינות המוצא של הדמויות: בסיפור הרקע של אנטואן ואחותו, בסיפורם של שלושה חברים בריטיים a.s המלכה שמשתלבים בכוחות המדינה האסלאמית ועוד.
העלילה עוקבת אחר המסע של אנטואן באזור שמתחיל בטורקיה וממשיך בסוריה.
במקביל לסיפור של אנטואן, יחידת הנשים והמתנדבים המערביים שהצטרפו ללחימה לצד הנשים, הסדרה גם עוקבת אחרי סיפורים של מתנדבים מערביים הלוחמים בצד השני של הכוחות - צעירים מערביים מוסלמים (או שהתאסלמו) שהתגייסו לשורות דאעש במלחמה נגד הציוויליזציה המערבית.
נאסר אל-שאמרי, "אבו מוסעב אל-מסרי": ג'יימס קרישנה פלויד: מפקד צבאי יליד בריטניה.
ג'ו בן אייד - איעד בל טאגי
פליקס מואטי - אנטואן האבר
ג'יימס פיורפוי - סטנלי, מפעיל מהמוסד
דין רידג' - פול וילקינס
מלאני ת'יירי - אנה האבר
רודה סניאוגלו - המפקדת אדר
לוק הורנסבי - לואיס קינטרו
שטח הפסולת של האוקיינוס ההודי הוא מקבץ של פסולת ימית, שנוצרה על ידי האדם ונישאת על גבי מערבולות של זרמי ים (Gyre) באזור האוקיינוס ההודי.
הפסולת מורכבת מחלקי פלסטיק צפים, משקע כימי וחומרים נוספים.
שטח הפסולת אינו נראה כגוש רציף, והחלקים הנראים בעין הם בעיקר רכיבי הפסולת הגדולים יחסית.
בדומה לשטחי הפסולת הצפה בשאר האוקיינוסים, הפלסטיק מתפורר לחלקים קטנים והולכים ככל שעובר הזמן, עד לרמת הפולימר.
ההשערה על קיומו של שטח פסולת נרחב באוקיינוס ההודי הועלתה לראשונה על ידי מסמך שפורסם על ידי מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי (NOAA) בשנת 1988, על בסיס תוצאות של מחקרים שבוצעו באלסקה בשנים 1985 עד 1988 והתמקדו באזור צפון האוקיינוס השקט.
מחקרים נוספים על פסולת ימית שנסחפה לחופים באזור האוקיינוס ההודי העלו כי ייתכן שיש מצבור פסולת גם באוקיינוס ההודי.
בשנת 2010 החל מחקר טרנס-אוקייני של ארגון 5 Gyres שמטרתו לקבוע אם ההשפעה של הפסולת באזורים של צפון האוקיינוס האטלנטי וצפון האוקיינוס השקט, דומה להשפעתו גם על דרום האוקיינוס האטלנטי, דרום האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי.
מחקר משנת 2019 טוען כי דלילותו היחסית של הפסולת באוקיינוס ההודי נובעת מרוחות המונסון החזקות הדוחפות את הפסולת מערבה, לכיוון חופי אפריקה הדרומיים ומשם לאוקיינוס האטלנטי.
על כן הפסולת אינה לכודה בזרמי האוקיינוס ההודי באופן שיוצר "כתם" על פני המים, כפי שקורה באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס השקט, אלא נודדת בקביעות מערבה לאוקיינוס האטלנטי.
מקורות הזיהום הם בעיקר המדינות בעלות קו חוף באוקיינוס ההודיː סין, שאחראית לכ-30 אחוזים מכמות הפסולת הימית העולמית; אינדונזיה הנמצאת במקום השני בעולם; סרי לנקה הנמצאת במקום החמישי בעולם; תאילנד הנמצאת במקום השישי בעולם; מלזיה נמצאת במקום השמיני בעולם; ובנגלדש הנמצאת במקום העשירי בעולם.
90 אחוזים מהחומרים המרכיבים את שטח הפסולת של כל האוקיינוסים בעולם מגיעים מעשרה נהרות בלבד, המובאים להלן בסדר יורדː נהר היאנגצה בסין, נהר האינדוס בפקיסטן, הנהר הצהוב בסין, הנהר האי בסין, הנילוס באפריקה, הגנגס בהודו, נהר הפנינה בסין, נהר האמור ברוסיה, סין ומונגוליה, הניז'ר במערב אפריקה, ונהר המקונג בדרום-מזרח אסיה.
שניים מבין נהרות אלה - נהר האינדוס ונהר הגנגס, הם גם המקורות העיקריים של פסולת המגיעה לאוקיינוס ההודי.
שטח הפסולת הצפון אטלנטי הוא מקבץ של פסולת ימית, שנוצרה על ידי האדם ונישאת על גבי מערבולות של זרמי ים (Gyre) בצפון האוקיינוס האטלנטי.
נכון לשנת 2011, שטחו מוערך בכ-3,625,753 קילומטרים רבועים, צפיפותו היא 25,000 חלקיקים לקמ"ר ומשקלו הכולל הוא כ-9,064 טון.
הפסולת מגיעה לאוקיינוס באמצעות נהרות הזורמים אליו, והיא מהווה סיכון אקולוגי לבעלי החיים המימיים ופוגעת גם בבני אדם, מכיוון ששלל הדיג מכיל חלקיקי פלסטיק שנבלעו על ידי הדגים ואינם מתפרקים בגופם.
קיימת תנודה עונתית של כ-1,600 ק"מ בכיוון צפון ודרום המושפעת גם עקב תופעת האל ניניו.
הפלסטיק מתפרק לחלקים קטנים יותר ויותר כאשר אלו הצפים על פני המים הם בעיקר פולימרים כגון פוליאתילן ופוליפרופילן המשמשים לייצור מוצרים ביתיים.
קיימת השערה כי חלקיקים נוספים שוקעים אל מתחת לפני המים וכוללים את הפולימר פוליאתילן טרפתאלט המשמש בין היתר את תעשיית המשקאות הקלים ובקבוקי מים, אך השערה זו לא הוכחה מכיוון שהמחקרים שנעשו על שטח הפלסטיק באמצעות רשתות דגמו רק את הפסולת הצפה.
קיומו של מקבץ הפסולת תועד לראשונה בשנת 1972, ובין השנים 1986–2008 התקיים מחקר ארוך טווח על ידי איגוד החינוך הימי של מסצ'וסטס, המכון האוקיינוגרפי בוודס הול ואוניברסיטת הוואי במנואה.
במחקר השתתפו כ-7,000 סטודנטים שביצעו 6,136 דיגומים של שטח הפסולת באמצעות רשתות צפופות המשמשות לדיג פלנקטון ואספו כ-64,000 חלקיקי פלסטיק.
במחקר נעשה שימוש גם בכ-1,600 תצלומי לוויין על מנת למפות את שטח הפסולת ולחזות כיצד הוא יתפתח בעתיד.
במהלך השנים שבהן התבצע המחקר התברר כי ריכוז הפלסטיק הנדגם אינו גדל, והסיבה המשוערת לכך היא שהחלקיקים שוקעים לאורך זמן ומתפרקים לחלקיקים קטנים יותר ויותר, דבר המקשה על תפיסתם ברשתות.
פעולות שונות להעלאת מודעות לקיומו של שטח הפלסטיק ולבעיות הנובעות ממנו, בין היתר על ידי הארגון The Ocean Cleanup שמקדם פתרונות טכנולוגיים במטרה להפחית 90% משטחי פסולת הפלסטיק באוקיינוסים.
עם זאת, הארגון מתמקד בשלב הראשון בניסיונות לטפל בשטח הפסולת באוקיינוס השקט ולא בזה של צפון האוקיינוס האטלנטי.
בשנת 2013 הקימה האמנית האיטלקייה מריה קאריסטינה פינוצ'י פסל לפני משרדי מזכ"לית אונסק"ו, אירינה בוקובה, לצורך רתימתה לסוגיה.
בעקבות כך הוקם המיזם "מדינת שטח הפסולת" בשיתוף פינוצ'י, אונסק"ו והמשרד להגנת הסביבה של איטליה.
המיזם נועד להפנות זרקור לתופעה ולהביא אותה לתשומת לב הציבור ומקבלי החלטות בעולם, ומקיים תערוכות בנושא באירופה ובארצות הברית.
"שטח חיוני" (1976) היא יצירת אמנות מאת יהושע נוישטיין.
העבודה "שטח חיוני" מהווה פעולה אמנותית.
מונח זה שימש בשנות ה-70 של המאה ה-20 להגדיר עבודות בעלות היבטים של מיצג ומיצב, שלא היו באותה עת בשפה האמנותית הישראלית.
העבודה בוצעה לראשונה על ידי נוישטיין בשנת 1976, ובה האמן הסתובב עם כלב בשטח קיבוץ מרום גולן שברמת הגולן, בקרבת גבול ישראל-סוריה.
במקומות בהם השתין הכלב, פעולה שבה הכלבים גם מסמנים את הטריטוריה שלהם, תלה האמן כרזה ועליה תצלום של הכלב עם הטקסט "שטח חיוני".
תיעוד של העבודה הוצג בתערוכה "האדמה הזאת", שהוצגה בבית האמנים בתל אביב-יפו במרץ-אפריל באותה שנה.
מספר חודשים לאחר הביצוע הראשוני, תועד נויישטיין מבצע שוב את העבודה עבור צוות צילום של רשות השידור.
תיעוד זה הוקרן ב-16 באפריל 1976, במסגרת תוכנית טלוויזיה על אמנות מושגית.
ביצוע נוסף התקיים בעיר קרוזה (Kruså), שעל גבול דנמרק-גרמניה (1977), במסגרת התערוכה "עשרה אמנים מישראל", שהתקיימה במוזיאון לואיזיאנה בדנמרק.
העבודה הייתה מוזמנת לביצוע נוסף בקאסל, במסגרת התערוכה "דוקומנטה 6" (ינואר 1977).
נוישטיין התכוון לבצע אותה על הגבול שבין גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית, אולם ברגע האחרון בוטלה ההזמנה בגלל חששות פוליטיים של מארגני התערוכה.
תיעוד העבודה הוצג פעמים רבות.
בהן בתערוכות "גבולות" (מוזיאון ישראל; 1980), בתערוכה "עובדי אדמה - אמני שטחים" (גלריה בוגרשוב, 1993); "העיניים של המדינה: אמנות חזותית במדינה ללא גבולות" (מוזיאון תל אביב לאמנות, 1998) ועוד.
שטח הניסויים אַבֶּרְדִין (Aberdeen Proving Ground; APG) הוא מתקן של צבא ארצות הברית הממוקם בסמוך לאברדין, מחוז הרפורד, מרילנד, בארצות הברית.
יותר מ־7,500 אזרחים ו־5,000 אנשי צבא עובדים ברחבי המתקן.
שטח הניסויים אברדין הוא מתקן הניסויים הפעיל הוותיק ביותר של צבא ארצות הברית: הוא הוקם ב־20 באוקטובר 1917, שישה חודשים לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
על התכנון והבנייה פיקח בריגדיר גנרל קולדן ראגלס, ששימש מאוחר יותר כמפקד חיל החימוש האמריקאי.
מיקומו נבחר כך שיאפשר תכנון וניסוי של כלי נשק וציוד בסמוך למרכזי תעשייה ושילוח באותם ימים.
שטח הניסויים יועד להחליף את שטח הניסויים בסאנדי הוק, שהיה קטן מדי עבור חלק מכלי הנשק שנבדקו.
בשיא מלחמת העולם השנייה, שוכנו בשטח הניסויים אברדין 2,348 קצינים ו־24,189 חוגרים.
בשנות ה-60 פעל באברדין כור גרעיני במתקן קרינת הפעימה של הצבא.
ב־6 בספטמבר 1968, אירעה בכור הגעה לקריטיות במהלך בדיקות הפעלה.
תאונה זו לא פגעה בסגל המתקן אך שחררה מספיק חום כדי להגיע לנקודת ההתכה של הדלק בליבה, 1150 מעלות צלזיוס.
זה הזיק לרכיבי הדלק של הכור, והיתך את ארבע הטבעות המרכזיות זו לזו.
זוהי אחת משלושים ושלוש תאונות קריטיוּת ברחבי העולם, בין 1949 ל־2000.
על אף שקבלנים אזרחיים ייצרו את רוב התחמושת הקונבנציונלית למלחמת העולם הראשונה, בנתה ממשלת ארצות הברית מפעלים לייצור גז רעיל בבעלות פדרלית בשטח הניסויים אברדין.
מתקנים אלו זכו לכינוי אדג'ווד ארסנל.
היו באדג'ווד ארסנל מפעלים לייצור גז חרדל, כלורופיקין ופוסגן, ומתקנים נפרדים למילוי פגזי ארטילריה בכימיקלים אלו.
הייצור החל ב־1918, הגיע ל־2500 טון לחודש, והסתכם בכ־9,800 טון גז רעיל שיוצר במקום עד שביתת הנשק בנובמבר 1918. חלק מהגז נשלח לאירופה, לשימוש בפגזי ארטילריה צרפתיים ובריטים.
אזור אדג'ווד בשטח הניסויים אברדין מתפרש על כ־53 קילומטרים רבועים.
מאז 1917, נערכים במקום מחקרים כימיים, ייצור כימיקלים, ניסויים בכימיקלים, אחסונם, והטמנת חומרים רעילים.
מ־1955 עד 1975, ערך חיל הכימיקלים של צבא ארצות הברית מחקרים רפואיים מסווגים באדג'ווד ארסנל.
המטרה הייתה להעריך את ההשפעה של חומרי לוחמה כימיים במינון נמוך על אנשי צבא, ולבדוק ביגוד מגן ותרופות.
כ־7,000 חיילים השתתפו בניסויים אלה, שכללו חשיפות ליותר מ־250 כימיקלים שונים, לפי מחלקת ההגנה של ארצות הברית, הופיעו תסמינים שונים אצל חלק מהמתנדבים בזמן החשיפה לגורמים אלה, אך לא תוכנן מעקב ארוך טווח כחלק מהמחקר.
בין היתר, נבדקו חומרי הלוחמה הכימית והחומרים הקשורים הבאים:
גז עצבים מסוג אנטיכולינאסטראז (VX, סארין, וחומרי ההדברה אורגאנופוספורוס וקרבמט)
נוגדי גז עצבים – אטרופין וסקופולאמין
מפעילים מחדש של גז עצבים (למשל, התרופה הנפוצה לחשיפה לאורגאנופוספורוס 2-PAM כלוריד)
חומרים פסיכואקטיביים (LSD, PCP, קנבינואידים וגז BZ)
חומרים צורבים וכימיקלים לדיכוי הפגנות
במהלך השבוע של 14 ביולי 1969, צוותים מהמעבדה למדע יישומי של חיל הים בשיתוף סגל המעבדה למלחמה מוגבלת ערכו ניסוי בהשרת צמחייה לאורך קו החוף של האי פּוּל, בשטח הניסויים אברדין, באמצעות החומר אייג'נט אורנג' וקצף "אייג'נט אורנג' פלוס".
בשטח אדג'ווד ארסנל מצויים שני מבנים רשומים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית: שתי כנסיות מתודיסטיות בשם "בית הוועד של אבק השריפה" ו"בית הוועד של פרסברי".
שטח הניסויים אברדין ממוקם בנקודת הציון ומתפרש על .
הנקודה הצפונית ביותר שלו סמוכה לשפך נהר סוסקהאנה אל מפרץ צ'ספיק, ובדרום גובל השטח בנהר אבק השריפה.
המתקן שוכן על שני חצאי איים המופרדים על ידי הנהר בוש.
חצי האי הצפון־מזרחי נקרא "אזור אברדין" והדרום־מערבי נקרא "אזור אדג'ווד".
לשכת מפקד האוכלוסין האמריקאית מתייחסת לשטח כנקודת יישוב, ונכון למפקד 2020, אוכלוסיית השטח הייתה 1,668.
בשנת 1985 הוצע להוסיף את אזור אדג'ווד בשטח הניסויים אברדין לרשימת העדיפויות הלאומית בסוכנות להגנת הסביבה של אתרי פסולת מסוכנת בלתי מבוקרת או נטושה המסוכנים ביותר, והדורשים פעולות תיקון ארוכות טווח.
בפברואר 1990 הוחלט להוסיף את האתר רשמית לרשימת העדיפויות הלאומית.
שטחים גדולים של אדמה ומים באזור אדג'ווד, וכן מבנים רבים, ידועים כמזוהמים או חשודים בזיהום.
כמעט כל שטחי הקרקע באתר מכילים אתרים מזוהמים או שעלולים להיות מזוהמים, או אמצעי לחימה מוטמנים.
בין החומרים שהושלכו באזור: כמויות משמעותיות של נפאלם, זרחן לבן וחומרים כימיים אחרים.
שערוריית אברדין אירעה ב־1996: צבא ארצות הברית הגיש כתב אישום נגד 12 קצינים בגין תקיפה מינית של חניכות בפיקודם.
בשנת 2011 הודיע צבא ארצות הברית, בעקבות קמפיין של אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים (PETA), של ועד הרופאים לרפואה אחראית, ושל ארגונים אחרים, כי יחדל מלהשתמש בקופים באימונים של הצבא בנושא התקפת גז עצבים, וישתמש מעתה בסימולטורים ובשיטות לימוד אחרות שאינן מערבות בעלי חיים.
עד אז בוצעו תרגילי ההכשרה על קופי ורווט ונערכו בשטח הניסויים אברדין.
שטח הכיבוש הנאצי מתייחס למדינות הריבוניות של אירופה שנכבשו במלואן או בחלקן (כולל ממשלות בובות) על ידי הצבא וממשלת גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה ובשנים שלפניה.
הוורמאכט הגרמני כבש את שטח אירופה:
לכיוון מזרח עד לעיירה מוזדוק בצפון הקווקז בברית המועצות (1942–1943)
לכיוון צפון עד היישוב בארנצבורג בסבאלברד שבממלכת נורווגיה.
לכיוון דרום עד לאי גאבדוס שבממלכת יוון.
לכיוון מערב עד לאי אושאנט שברפובליקה הצרפתית.
מחוץ לאירופה עצמה, הכוחות הגרמניים שלטו למעשה, לפחות חלקית, במצרים, לוב ותוניסיה בצפון אפריקה בין 1940 ל-1944. בנוסף, ספינות חיל הים הגרמני פעלו בכל האוקיינוסים לאורך כל המלחמה.
מספר מדינות שנכבשו על ידי גרמניה נכנסו למלחמת העולם השנייה כבנות ברית של בריטניה או ברית המועצות.
חלקן נאלצו להיכנע לפני פרוץ המלחמה כמו אוסטריה (אנשלוס) וצ'כוסלובקיה (שחולקה); אחרות כמו פולין נכבשו בקרב.
לאחר הכיבוש, בחלק מהמקרים, הממשלות המקוריות יצאו לגלות, במקרים אחרים הממשלות הגלותיות הוקמו על ידי אזרחיהן במדינות אחרות של בעלות הברית.
כמה מדינות שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית היו נייטרליות באופן רשמי.
בנוסף היו מדינות שהיו חברות לשעבר במדינות הציר ונכבשו על ידי כוחות גרמנים במהלך המלחמה.
המדינות שנכבשו על ידי גרמניה (לא כולל אלו שנכבשו ונשלטו על ידי בעלות בריתה) כללו את כל המדינות הבאות, או את רובן:
אוסטריה סופחה לגמרי לגרמניה 12 במרץ 1938 – 9 במאי 1945 רייכסגאו: קרנטן, נידרדונאו, אוברדונאו, זלצבורג, שטיירמרק, טירול-פורלברג, וינה.
1 בספטמבר 1939 – 9 במאי 1945 רייכסגאו דצניג-פרוסיה המזרחית צרפת נציבות הרייך בלגיה וצפון צרפת
המדינה ההלנית 6 באפריל 1941 – 8 במאי 1945 ללא ממלכת הונגריה ממשלת האחדות הלאומית 19 במרץ 1944 – מאי 1945 ללא 8 בספטמבר 1943 – 2 במאי 1945 ללא נציבות הרייך נורווגיה
ממשלה בגלות מקום מושבה תקופת הגלות הממשלה הכובשת האיחוד האוסטרי-דמוקרטי לונדון 1941 – 1945 לונדון (1940-1941)
כוח שולט וכוח נשלט הם מושגים בטקטיקות צבאיות המשמשות לתיאור החשיפה של מערך צבאי לאש האויב.
מערך או עמדה הם "נשלטים באש צדדית" אם ניתן לכוון את אש הנשק לאורך הציר הארוך ביותר שלו.
יחידה או עמדה היא "שולטת" אם היא משתמשת במכשולים טבעיים או מלאכותיים כדי להגן על עצמה או להסתיר את עצמה מפני ירי ישיר ואש עוינת.
האסטרטגיות, שנקראו על ידי האנגלים במהלך מלחמת מאה השנים, משתמשות ב-enfiler הצרפתי ("לחגור לבוש או נשק") וב-défiler ("לחמוק או להסתלק") שנאמרו על ידי האצולה האנגלית של אותה תקופה.
ירי מרתק - אש מכוונת נגד מבנה או עמדה מוקפת - ידועה גם בשם "אש מאגפת".
אש ציר הוא המונח המקביל בלוחמה ימית.
ירי שיירה, ירי על מטרות מפלטפורמה מעופפת, נעשה לעיתים קרובות עם אש שולטת.
זוהי עמדה מאוד מועילה, ומבוקשת, עבור הכוח התוקף.
מערך או עמדה הם "ניתנים לריתוק" אם ניתן לכוון את ירי הנשק לאורך הציר הארוך ביותר שלו.
לדוגמה, תעלה נכללת אם היריב יכול לירות לאורך התעלה.
טור של חיילים צועדים נכלל אם יורים עליו מלפנים או מאחור כך שהקליעים עוברים לאורך הטור.
טור או קו של חיילים מתקדמים נכללת אם יורים מהצד (מהאגף).
היתרונות של ירי רחוק טווח (חץ וקשת או ארטילריה למשל) זכו להערכה מאז ימי קדם, בין אם בקרבות מפותחים כגון קרב טאגינה או בביצורים שנועדו לספק למגינים הזדמנויות לצרף כוחות תוקפים.
למרות שטקטיקות חץ וקשת מתוחכמות הפכו נדירות במערב אירופה במהלך ימי הביניים המוקדמים, אש שולטת הודגשה מחדש על ידי האנגלים המאוחרים של ימי הביניים באמצעות קשתים מדורגים בשילוב עם אבירים לא רכובים, שהופעלו לראשונה בקרב דופלין מור בשנת 1332 והיו לה השפעה הרסנית נגד הצרפתים.
היתרון בירי שולט על מערך אויב הוא שעל ידי ירי לאורך הציר הארוך, קל יותר לפגוע במטרות בתוך המערך הזה.
אש שולטת מנצלת את העובדה שבדרך כלל קל יותר לכוון לרוחב (חציית הנשק) מאשר להעריך נכון את הטווח כדי למנוע ירי ארוך או קצר מדי.
בנוסף, גם קליעי אש עקיפים וגם ישירים שעלולים להחמיץ מטרה מיועדת נוטים יותר לפגוע במטרה בעלת ערך אחרת בתוך המערך אם יורים לאורך הציר הארוך.
בעת תכנון ביצורי שדה וביצורים אחרים, הפך מקובל לסדר עמדות תומכות הדדיות כך שאי אפשר היה לתקוף כל עמדה אחת מבלי לחשוף את עצמו לאש גדושה מהאחרות, זה נמצא למשל במעוזים התומכים הדדית של מבצרי כוכבים, וביצורים מאוחרים יותר למקלעי ירי.
האש מועברת כך שהציר הארוך של המטרה חופף או כמעט חופף את הציר הארוך של האזור המוכה.
יחידה או עמדה נמצאים ב"ירי שולט" אם היא משתמשת במכשולים טבעיים או מלאכותיים כדי להגן או להסתיר.
עבור רכב קרב משוריין (AFV), תקיפה ישירה מכוסה הוא שם נרדף לירי כלפי מטה או קנה שמוט.
תקיפה ישירה משמש גם להתייחסות למיקום במדרון ההפוך של גבעה או בתוך שקע בשטח מישור או בעיקול של גבעה.
עמדות שולטות על ראשי גבעות הן יתרון מכיוון ש"שטח מת" - מרחב שלא ניתן לעסוק באש ישירה - ייווצר מול העמדה.
באופן אידיאלי, שטח מת זה צריך להיות מכוסה על ידי שדות האש המשתלבים של עמדות סמוכות אחרות, ו/או על ידי אש עקיפה מתוכננת מראש כגון מרגמות או צורות אחרות של ארטילריה .
במקרה של נשק נ"ט, ובמיוחד רקטות נ"ט ניידות לטווח קצר, לעמדות שולטות מאחורי גבעה יש כמה יתרונות חשובים.
הסיבה לכך היא שהשטח המת שנוצר על ידי פסגת ההתערבות של הגבעה מונע מטנק מתקרב להשתמש בטווח הנשק הישיר שלו, ולא לתוקף ולא למגן תהיה ירייה ברורה עד שהטנק יהיה בטווח הנ"ט המגן נֶשֶׁק.
בהתערבויות כאלה הטנק נמצא בדרך כלל בעמדת נחיתות נוספת מכיוון שהמגן לרוב יהיה מוסווה בעוד הטנק התוקף יהיה צללית על רקע השמיים, מה שייתן למגן קליעה קלה יותר.
בנוסף, אם הטנק לא יצליח לזהות את הנשק הנ"ט המגן בזמן שהטנק עדיין בשטח נשלט, אך מתקדם מעבר לעמדה זו אל פסגת הגבעה, הוא עלול לחשוף בפני המגן את השריון הדק יותר יחסית של גופו התחתון או בטנו.
גילוי מוקדם וחיסול איומי נ"ט הם סיבה חשובה לכך שטנקים תוקפים בתמיכה של חי"ר.
ביצורים מלאכותיים יכולים לספק שליטה על ידי מתן אפשרות לחיילים לחפש מחסה מאחורי גבעה מוגבהת המגדילה את הגובה האפקטיבי של הקרקע, בתוך חפירה המאפשרת לכוחות לחסות מתחת לפני הקרקע או שילוב של השניים.
אותם עקרונות חלים על עמדות לחימה עבור כלי רכב ארטילריים ומשוריינים.
יחידה הממוקמת ב-שטח שולט מאיימת על אויב שמחליט לעבור אותה ולהתקדם, מכיוון שהאויב יוצב בעמדת נחיתות כאשר הוא נע בשטח.
היחידה הידידותית תהיה בעמדה מוגנת על ידי משטח מאש אויב ישירה, תוך כדי יכולת לירות על האויב בצורה יעילה.
שטח הפקר הוא סרט דרמה מלחמה משנת 2001 בבימויו של הבמאי הבוסני דניס טאנוביץ'.
הסרט מתמקד במלחמת בוסניה בשנות ה-90 ומספר את סיפורם של חיילים מבוסניה וסרביה שנלכדים בתעלת לחימה בשטח ההפקר בין קווי החזית של שני הצדדים.
הסרט עוסק בנושאים של אי-הבנה, חוסר היגיון של מלחמות, והציניות המובנית שבהתערבות בינלאומית בסכסוכים.
הסרט הוקרן לראשונה ב-19 בספטמבר 2001 בצרפת.
מאוחר יותר הוא זכה באוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ב-2002.
הסרט מתרחש במהלך מלחמת בוסניה ועוקב אחר שני חיילים, צ'יקי (בגילומו של בראנקו דג'ורדג'ביץ'), חייל בוסני, ונינו (רנה ביטניאק), חייל סרבי, שנלכדים בתעלת לחימה באמצע שטח ההפקר בין קווי החזית.
יחד איתם נמצא חייל נוסף שנפצע בצורה קשה אך אינו מת, והפיצוץ שגרם לו לנפגעים הופך אותו למלכודת נפץ אנושית.
שני החיילים נאבקים לשרוד תחת הסיטואציה המורכבת והטראגית, תוך שהם מנסים לתקשר עם כוחות השלום של האו"ם שנשלחים לעזור, אבל מתמודדים עם האדישות והבירוקרטיה של המערכת הבינלאומית.
בראנקו דג'ורדג'ביץ' בתפקיד צ'יקי, חייל בוסני שנלכד בשטח ההפקר.
רנה ביטניאק בתפקיד נינו, חייל סרבי שנקלע למצב דומה.
פיליפ הייד בתפקיד סרז' מרצ'אנדר, קצין או"ם הנשלח לפתור את המצב.
קתרין קרטלידג' בתפקיד ג'יין ליווינגסטון, עיתונאית שמסקרת את המלחמה.
הסרט זכה להערכה רבה מצד המבקרים ונחשב לאחת היצירות החזקות ביותר על מלחמת בוסניה.
הוא מציג בצורה חדה את האבסורד והאירוניה של מלחמה דרך שילוב של דרמה ואפילו קומדיה שחורה.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2002, ובפרסים נוספים בפסטיבל קאן ובפסטיבלים נוספים ברחבי העולם.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 93% על סמך ביקורות המבקרים.
באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון של 84 מתוך 100, מה שמעיד על ביקורות חיוביות מאוד.
שטח פתוח הוא סרט מערבון אמריקאי משנת 2003 בבימויו של קווין קוסטנר, שגם מככב בסרט לצדו של רוברט דובאל ואנט בנינג.
הסרט עוסק בחייהם של שני בוקרים, בוס ספירמן (דובאל) ושרלי ווייט (קוסטנר), שמנהלים עדר בקר בשטח פתוח.
כשהם נתקלים במרשל מושחת וקבוצת פושעים שמנסים להשתלט על השטח, הם נאלצים להילחם על צדק וחירות.
הסרט עוסק בחופש ובצדק במערב הפרוע.
הסרט זכה להצלחה קופתית כאשר הכניס 68.3 מיליון דולר אל מול תקציב של 22 מיליון דולר וזכה לשבחים ביקורתיים.
הסרט מתמקד בשני בוקרים שמסתבכים עם בעלי אדמות מושחתים המנסים להשליט סדר בדרכם.
העימות מוביל למאבק מוסרי ואישי.
לאורך הסרט מתפתחת גם מערכת יחסים רומנטית בין שרלי לאישה מקומית בשם סו (אנט בנינג), המוסיפה מימד רגשי לסיפור.
קווין קוסטנר בתפקיד שרלי ווייט
רוברט דובאל בתפקיד בוס ספירמן
אנט בנינג בתפקיד סו בארלו
מייקל גמבון בתפקיד דנטון באג
הסרט זכה לשבחים על הבימוי של קוסטנר ועל האווירה האותנטית שיצר.
שטח פתוח נחשב לאחד המערבונים המוערכים של שנות ה-2000. ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 79%, וב-Metacritic, הוא קיבל ציון של 67 מתוך 100.
שטח פראי הוא סרט דרמת הישרדות אמריקאי משנת 2011, בבימויו של ג'ו קרנהאן, המבוסס על סיפור קצר מאת איאן מקנזי ג'פרס.
בסרט מככב ליאם ניסן בתפקיד הראשי, לצד שחקנים נוספים כמו דרמוט מלרוני, פרנק גרילו, דאלאס רוברטס ונונסו אנוזי.
הסרט מגולל את סיפורם של קבוצת עובדי נפט באלסקה, שנקלעים למאבק הישרדות לאחר שהמטוס שלהם מתרסק באזור מבודד, והם נאלצים להתמודד עם תנאי מזג אוויר קשים ולהקת זאבים טורפים.
הסרט הופק בתקציב של כ-25 מיליון דולר והכניס כ-77.3 מיליון דולר ברחבי העולם.
ג'ון אוטוויי, צלף המועסק על ידי חברת קידוח נפט באלסקה, מתמודד עם עבר כואב ומחשבות אובדניות.
במהלך טיסה חזרה הביתה, המטוס מתרסק בשטח קפוא ומבודד.
הניצולים המעטים, בהובלת אוטוויי, מוצאים עצמם נאבקים לשרוד מול תנאי מזג אוויר קשים ולהקת זאבים אכזרית הרואה בהם איום.
במהלך המסע, הם מתמודדים עם פחדים פנימיים, אובדן ותקווה, בעוד מספרם הולך ומתמעט.
ליאם ניסן – ג'ון אוטוויי, צלף ומנהיג הניצולים.
דרמוט מלרוני – ג'רום טלגט, אחד הניצולים.
פרנק גרילו – ג'ון דיאז, ניצול בעל אופי מרדני.
דאלאס רוברטס – פיט הנריק, ניצול אינטלקטואלי.
נונסו אנוזי – ג'קסון ברק, ניצול חזק פיזית.
הסרט "שטח פראי" קיבל ביקורות מעורבות.
באתר Rotten Tomatoes הוא זכה לציון של 79% המבוסס על 209 ביקורות, עם הקונצנזוס: "הסרט מספק חוויית הישרדות מותחת ומרגשת, עם הופעה עוצמתית של ליאם ניסן." באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 64 מתוך 100, המבוסס על 35 ביקורות, המעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
בישראל, הסרט הוקרן בבתי הקולנוע וזכה לתגובות מגוונות.
באתר "הארץ" נכתב: "בדרמת ההישרדות זבת הדם, ליאם ניסן מנסה להמציא את עצמו מחדש.
חבל שאת עיקר הפוקוס גונבים זאבים שיוצאים למסע טרף בלתי נשלט." באתר "סריטה" צוין: "הסרט בונה תחושה מצטברת של מועקה וחרדה לגורל הדמויות, אינו מתעכב על אתנחתאות קומיות למעט במקרים נדירים ודוחה את הפורקן הרגשי של צופיו ככל שרק מתאפשר לו."
השטיבל (ביידיש: בית קטן) הוא כינוי לבית כנסת קטן יחסית המשמש לתפילה, ללימוד תורה וכמקום מפגש לקהילה.
השטיבל שימש בדרך כלל גם לכינוסים, לסעודות שבת וחג (בעיקר בסעודה השלישית של שבת) ולמקום מפגש תרבותי וחברתי לחברי הקהילה.
עם זאת, בית כנסת שבו מתפלל האדמו"ר אינו מכונה בדרך כלל שטיבל.
בחצרות חסידיות אחדות (דוגמת חסידויות ברסלב ובויאן) נהוג לכנות את השטיבל בשם "קלויז".
תרגומה של המילה שטיבל ביידיש הוא בית קטן, ואכן, לפי שמו ניתן להבין שהוא משמש כבית שני לבאים בשעריו.
הווי השטיבל התגבש בקרב חסידויות במזרח אירופה.
האברכים הצעירים והבחורים היו יושבים בו כל היום ועוסקים בתורה ובחסידות, ואילו בעלי הבתים שהיו עסוקים כל היום בעבודת כפיים היו באים בבקרים ובערבים לתפילה, ללימוד משותף ולהתחזקות דתית.
השטיבל מונה החל ממניין חברים ועד כמאה בתי אב.
כאשר מניין חבריו של השטיבל גדל, ישנן חסידויות הנוהגות לפצלו לשני שטיבלך, זאת כדי לשמר את הווי השטיבל האפייני למקום קטן שבו הכל מכירים זה את זה.
בקהילה החרדית בישראל התפתחו בתי כנסת בהם מרוכזים מספר חדרים (ומכאן שטיבלאך - הטיית רבים יידית לשטיבל) למנייני תפילה.
מטרתם של השטיבלאך היא לאפשר מקום תפילה מסביר פנים ובאווירה יותר משוחררת.
בשונה מבית כנסת בו נהוגים זמני תפילה קבועים, סדרי ישיבה מסוימים וכיוצא בזה, השטיבלך פועל בכל שעות היממה ומכיל כבשיגרה מתפללים ארעיים.
כנגזר מן השטיבל החסידי המקורי, החלו לקרוא בזמננו לבתי הכנסת בהם יש מספר חדרים למנייני תפילה בו זמנית, בשם "שטיבלאך".
בין השטיבלך המפורסמים ניתן למנות את:
בית הכנסת הגר"א בשכונת שערי חסד
השטיבלך של אמשינוב בשכונת בית וגן
בית הכנסת הגר"א בשכונת בית וגן.
השטיבלך בבית הכנסת נר ישראל - זופניק בשכונת גבעת שאול.
בית הכנסת מוסיוף בשכונת הבוכרים.
אור הצפון בשכונת נווה צבי
הר צבי בשכונת כרם אברהם
בית הכנסת אמרי שפר בשכונת הר נוף
שטיבלאך פא"י ברחוב הרב דסלר
שטיבלאך בית הלל בשיכון ויז'ניץ
בית הכנסת שומרי שבת בשכונת בורו פארק, ברוקלין
בית הכנסת ורצקי ("לנדאוס") בפלעטבוש, ברוקלין
שטיבלאך פא"י ברחוב עזרא ברחובות
בית הכנסת ירוסלב באחוזת ברכפלד, מודיעין עילית
שטיבלך חתם סופר ברחוב ארלוזורוב 3 בפתח תקווה
שטיבלך הבעל שם טוב ברחוב הבעל שם טוב 5 ביתר עלית
שטיח בָּאיֶיה הוא עבודת רקמה מ-1077, שנמצאת כיום במוזיאון ייעודי בעיר באייה, בנורמנדי שבצרפת.
הוא נוצר ככל הנראה בקנט, אנגליה, לאחר הכיבוש הנורמני ב-1066. השטיח מתעד את השתלשלות האירועים עד קרב הייסטינגס, שבעקבותיו השתלטו הנורמנים על אנגליה.
שטיח באייה נחשב לאחת מיצירות האמנות הגדולות של ימי הביניים, ובכלל.
אורכו של השטיח כ-70 מטרים ורוחבו כחצי מטר.
מתוארות בו באופן כרונולוגי ובחיות רבה 58 סצנות המפרטות את דרכו של ויליאם הכובש לכתר האנגלי, בצירוף הסברים ותיאורים בלטינית שרבות בה השגיאות.
יש הרואים בשטיח אחת מיצירות הקומיקס הראשונות בהיסטוריה.
ישנם מקורות (צרפתיים) הטוענים כי את השטיח יצרו אשתו של ויליאם, מתילדה מפלנדריה, וגבירותיה.
בצרפת יש המכנים את השטיח La Tapisserie de la Reine Mathilde (שטיח המלכה מתילדה), אולם הוא נוצר ככל הנראה באנגליה בהזמנתו של אודו, בישוף באייה, אחיו החורג של ויליאם.
בינואר 1066, בהיותו על ערש דווי, מבקש מלך אנגליה אדוארד המודה מהרולד גודווינסון, רוזן מחוז וסקס, להפליג לדוכסות נורמנדי ולהודיע לדוכס ויליאם ה-I שהוא המועמד לרשת את כס המלוכה במות המלך.
לאחר הפלגה במימי התעלה הסוערים, הרולד נוחת במקום לא ידוע ונשבה על ידי הרוזן "גי מפונטיה"; ויליאם, ששומע על נפילתו של הרולד בשבי, דורש מגי להעביר את הרולד לרשותו.
הרולד מגיע לטירתו של ויליאם ומבשר לו על החלטת מלך אנגליה בדבר ירושת הכתר.
או אז הוא יוצא עם ויליאם למסעות מלחמה בצרפת ועוזר לו בניצחונו על "קונאן" דוכס ברטאני.
בהמשך מושבע הרולד אמונים לוויליאם - בפני שרידי קדושים נוצרים, שבועה שנחשבת לעליונה במעלה.
ברם, זמן קצר לאחר חזרתו של הרולד לאנגליה מת המלך אדוארד, וכבר ביום לווייתו מכתיר עצמו הרולד למלך החדש של אנגליה הסקסונית.
ויליאם שומע על כך וחמתו בוערת בו; הוא מגייס מיד צבא ובונה צי של 700 ספינות, לפי ההיסטוריונים, במטרה לשוט לאנגליה ולהחזיר לעצמו את הכתר שהובטח לו.
מקץ מספר חודשים, תוך ניצול רוחות המתאימות לחציית התעלה, ויליאם ואנשיו מפליגים בכוח רב לקראת עימות עם כוחותיו של הרולד בדרום אנגליה.
לאחר הנחיתה בחופי אנגליה, ויליאם מצווה להקים מחנה מבוצר שיגן על כוחותיו, והוא גם עורך סעודה לכבוד אנשיו בערבו של הקרב.
ב-14 באוקטובר ניצבים הכוחות הנורמנים והסקסונים זה מול זה בשדה הקרב בהייסטינגס.
לוויליאם, כפי שמראה שטיח באייה, יש גם חיל פרשים.
הנורמנים תוקפים את הכוחות הסקסונים, הם הורגים בקרב את אחיו של הרולד ונראה כי הם מנצחים בקרב.
ויליאם - שחשבו תחילה כי נהרג בקרב, מוריד את קסדתו כדי שחייליו יראו שהוא בחיים וימשיכו להילחם למענו.
הנורמנים מתקרבים להכרעת הקרב וברגע האמת הרולד נפגע מחץ בעינו - ומת.
הנורמנים רודפים אחרי הסקסונים הנמלטים לכל עבר והורגים בהם ללא רחם.
זיהויו של הרולד השני בגפנית המתארת את מותו - מוטל בספק.
ישנם היסטוריונים החולקים על הדעה המקובלת לפיה הרולד הוא הדמות שבעינה נעוץ חץ.
התומכים בזיהוי מציינים את המילים "Harold Rex" ("המלך הרולד") המופיעות מימין ומעל לראש הדמות.
בשטיח רקום גם כוכב שביט, שהוא ככל הנראה שביט היילי, שהופיע בשמיים סמוך להכתרתו של הרולד.
אף על פי שעיצוב השטיח הושפע בבירור ממגמת תעמולה פוליטית ורצון להאדיר את ויליאם, שטיח באייה הוא עדיין מקור חזותי חשוב ביותר לתיעוד כלי-נשק, לבוש והיבטים אחרים של תרבות ימי הביניים, ומהבודדים ששרדו מאותה תקופה.
עם זאת, בשטיח מופיעים הלוחמים כשהם נלחמים בידיים חשופות, כשישנם מקורות הגורסים כי באותה תקופה נהגו להילחם ולצוד כשידיהם נתונות בכפפות.
האורגים השתמשו בצמר שנצבע תוך שימוש בצבענים ממקור צמחי.
ניתן למצוא בשטיח צבעי לבנה שרופה, חלודה, צהוב חרדלי, ירוק זית, חום כהה ולבן "מלוכלך", שנמצא גם בבדים אחרים שנוצרו באותו אזור.
השטיח היווה השראה לעבודות רקמה אחרות, בין השאר פרודיות, בעיקר כאלו המנציחות פלישות.
השטיח נמצא כיום בעיר באייה שבצרפת, הוא שוכן במבנה הבנוי כאליפסה (אליו הועבר מקתדרלת באייה), כאשר המבקרים הולכים לכל אורכו ומתבוננים בתצוגה המתחלפת, כשהם שומעים את סיפור האירועים דרך אוזניות אישיות.
יצירת עותק מדויק של השטיח בגודל מלא הסתיימה בשנת 1886 והעותק מוצג במוזיאון רדינג ברדינג שבברקשייר, אנגליה.
החלק האחרון של השטיח ובו כניעת הסקסונים בברקהמסטד והכתרתו של ויליאם בווסטמינסטר אבד.
שטיח הוא יריעה או בד שעיבו אותו בקשרים מחוטים או קרעי בדים או ארוגים בנול, המיועדים לפרישה על הרצפה או לתלייה על קיר.
יש המבחינים בין שטיח למחצלת על פי גודלם, כשהראשון בהם גדול יותר והשני עשוי לרוב מקש או קנים ומשמש אף לכריכה או כמחיצה.
מקורם של שטיחי קשרים עשויים בעבודת יד הוא כנראה מונגוליה או טורקסטן בין האלף ה-4 לפנה"ס לאלף ה-2 לפנה"ס.
אריגת שטיחים הוכנסה לראשונה לספרד במאה ה-10 לספירה בידי המורים.
מסעות הצלב הביאו לאירופה שטיחים טורקיים, שם שימשו לתלייה על קירות או כיסוי לשולחנות.
עם פתיחת דרכי המסחר במאה ה-17 הגיעו שטיחים פרסיים לראשונה למערב אירופה, אך רק במאה ה-18 החל שימוש נפוץ בשטיחים ככיסוי לרצפות.
פרט למטרות נוי, שטיח עשוי לשמש להפחתת רעשים ואובדן חום דרך הרצפה.
קיימים שני סוגי שטיחים עיקריים: שטיחים קילים, הארוגים שתי וערב ושטיחי קשירה, שהם אריגים שעליהן נקשרות לולאות-לולאות חוטים או קרעי בדים בצפיפות גבוהה.
הארצות העיקריות המייצרות שטיחים עשויים בעבודת יד כיום הן איראן, טורקיה, פקיסטן, סין, טורקמניסטן ואפגניסטן.
שטיח מקיר לקיר הוא כיסוי המחובר לרצפה, העשוי בדרך כלל מאריגה עבה - לעיתים קרובות מצמר אך גם כותנה, קנבוס, קש, או כל תחליף סינתטי - ומודבק על פי רוב לשכבת בסיס עשויה שתי וערב.
לאחר מכן נגזר ונתפר להתאמת המידות ומחוזק לרצפה במסמרים, סיכות או דבק.
שטיחים ביתיים נהוג לנקות על ידי שימוש בשואב אבק.
בעבר היה נפוץ יותר השימוש בחובט שטיחים.
אחד השטיחים הקדומים הידועים הוא שטיח פאזיריק, המתוארך למאות ה-5–6 לפנה"ס.
הוא נארג בטכניקת קשרים על פני מערכת של חוטי שתי מתוחים.
שטיחים אשוריים: מאות 7–9 לפנה"ס
חפצי טקסטיל שימשו באשור הקדומה לא רק לצרכים שימושיים אלא גם לביטוי תרבותי, סמל מעמד ועושר.
מחקר מאת Stephanie Dalley מצביע על כך שהאשורים נחשבו לבעלי מומחיות גבוהה בייצור טקסטיל באזורם.
לצד צמר ופשתן, נעשה שימוש גם בסיבי משי וכותנה.
טכניקות ייצור כללו רקמה, צביעה ודגמים חוזרים – יסודות שהשפיעו על עיצוב השטיחים בעתיד.
המסחר בטקסטיל באשור כלל רכישת בדים ממקומות שונים באימפריה, דבר שתמך בהפצת התרבות האשורית והשפיע על מבני סחר עתידיים.
העיצובים בטקסטיל האשורי שימשו לאיתות על מעמד חברתי, דת וזהות פוליטית.
תקופת הרנסאנס ועד המאה ה-19
בין המאה ה-14 למאה ה-19, השטיחים מילאו תפקיד חברתי, תרבותי וכלכלי משמעותי.
סחר רחב התקיים בין אירופה לבין אזורי העולם האסלאמי, ובעיקר יובאו שטיחים ממקורות עות'מאניים, ספאווים וממלוכיים.
השטיחים יוצרו בעיקר במצרים, איראן ואנטוליה, אך גם באירופה עצמה נעשו ניסיונות חיקוי, במיוחד באיטליה ובצרפת.
ברבות מהיצירות האמנותיות מתקופת הרנסאנס, מופיעים שטיחים כסמלי סטטוס חברתי גבוה.
האוסף של האספן Joseph V.
McMullan כולל שטיחים אסלאמיים מהמאה ה-15 עד ה-19 ממקורות שונים, בהם מצרים, טורקיה, איראן והקווקז.
שטיחים אלה נאספו במקור בידי בתי מלוכה אירופאיים.
האוסף כולל שטיחים בטכניקות קשר טורקי ופרסי.
העיצובים התפתחו מדגמים גאומטריים פשוטים למוטיבים מורכבים כגון פרחים וסמלים של גן עדן.
שטיחים בולטים נוצרו בקהיר (הממלוכים), באושאק ובגורדס (טורקיה), וכן בערים מרכזיות באיראן כמו איספהאן, חוראסאן, סולטנאבד וקרמן.
במאה ה-19, הפך ייצור השטיחים באיראן לענף כלכלי מרכזי.
הביקוש משווקים אירופאיים ואמריקאיים הביא לפריחת המסחר, אך גם להחמרת תנאי העבודה.
לעיתים קרובות נעשה שימוש בעבודת נשים וילדים, בעיקר בכפרים ובקרב קהילות נוודיות.
התרחבות הסחר גררה הקמת מפעלי ייצור בבעלות זרה, שאימצו שיטות תעשייתיות, ובכך צמצמו את מקומן של טכניקות מסורתיות.
טכנולוגיות חדשות כגון נול מכני וטכניקת הג'אקרד שינו את אופי התעשייה.
המוטיבים העיצוביים המשיכו לשקף מסורות איראניות עתיקות ולשמש ביטוי לזהות תרבותית.
לאורך התקופות, תעשיית השטיחים נשענה על מבנים חברתיים מגוונים.
ברנסאנס פעלו גילדות של בעלי מלאכה, בעוד שבאיראן של המאה ה-19 פעלה התעשייה במסגרת מפעלים ולעיתים תוך ניצול עובדים.
באשור הקדומה, הוזמנו בדים יוקרתיים לשימוש הארמונות והמקדשים, דבר ששיקף את מעמד הטקסטיל כמוצר יוקרתי.
בארצות רבות ניצלו קרעי טקסטילים ישנים ליצירת שטיחים.
הדוגמאות הראשונות באירופה הן מהמאה ה-18 ומיפן מהמאה ה-19. בסקנדיביה יש מסורת של סגנון אריגה הנקרא ryer שבה מושכים לולאות של קרעי בדים דרך בד ארוג ועל ידי כך יוצרים בד המזכיר פרוות חיה.
שיטה נוספת היא קליעת צמות מקרעי בדים, ואת הצמות הללו תופרים בצורות שונות לשטיח.
בארצות הברית ארגו ואורגים שטיחי סמרטוטים על נולי מסגרות.
ומשתמשים בהם לקישוט, בחדרי שינה חדרי ילדים ובמטבחים.
השטיחים קלים לניקוי [כביסה במכונה].
הם נוחים להתאמה לרהיטים אחרים.
שטיח אדום הוא שטיח שצבעו אדום, אשר נפרשׂ לכבודם של האורחים בכניסה לאירוע חגיגי, ובפרט לכבודם של אח"מים, למשל בעת רדתם מהמטוס.
שטיח זה הוא מקור הביטוי "לפרושׂ שטיח אדום", שפירושו: להעניק כבוד רב.
מקור המנהג ככל הנראה בעת העתיקה.
במחזה אגממנון מתואר כיצד אשתו של אגממנון מצווה עליו ללכת על שטיח אדום ולא על האדמה, דבר אשר יעורר עליו את חמת האלים - שכן שטיח אדום נחשב, לאור נדירות הצבע האדום, למיועד לאלים בלבד.
באירופה של ימי הביניים נפרש שטיח לכבוד אורחים חשובים, על מנת שלא יצעדו על הרצפה הקרה; ומכיוון שאדום היה צבע יקר ערך, הוא סימל את האירוח המכובד ביותר.
המונח ידוע במיוחד בהקשר של טקס האוסקר, בו קיים שידור ארוך וקפדני, אשר נקרא לרוב "על השטיח האדום", בו מצלמים, מראיינים ובוחנים את לבושם של הסלבריטאים המגיעים לטקס, אשר הולכים על השטיח האדום בכניסה למבנה בו הוא משודר.
שטיח ריקוד הוא רכיב ציוד היקפי המשמש למתן קלט למחשב או לקונסולת משחקים ובעזרתו ניתן לשלוט על פעולות ותנועות הנעשות במחשב.
השטיח עשוי פלסטיק ועליו אזורים רגישים ללחץ המסומנים בחצים בכוונים שונים.
דריכה על אזורים מסוימים בשטיח משדרת למחשב את כיוון ההזזה.
את השטיח ניתן לחבר למחשב, פלייסטיישן או טלוויזיה, השטיח פועל עם מדיה אחת או כמה מהן.
במשחק העיקרי המתבסס על שטיח הריקוד, על השחקן לדרוך על חיצים המסומנים על השטיח לפי הנחיה על גבי המסך, בעיתוי מדויק ובליווי מוזיקה.
התוצאה היא ריקוד לפי קצב המוזיקה, והניקוד מתבסס על היכולת לעמוד בקצב ובדיוק הדרושים.
השטיח למעשה משמש כג'ויסטיק ויכול לשלוט על משחקים אחרים, כאשר במקום הזזת מוט הג'ויסטיק הקלט מתקבל על ידי דריכה על החצים.
משחק המחשב הראשון אשר עשה שימוש בטכנולוגיה זו הוא Dance Dance Revolution, אשר משתמש בשטיח זה על מנת לשדר לקונסולה על מנת לבדוק האם פוגע השחקן ב"חץ" הנכון ובעיתוי נכון.
שטיחי ריקוד רכים הם שטיחים דקים ועשויים מפלסטיק.
הם טובים בשביל שחקנים מתחילים, אך נוטים לזוז ולהתקמט תוך כדי ריקוד.
הם לא כל כך עמידים, ומתבלים במהירות, אך הם מתאימים לשימוש קל.
בחלק משטיחי הריקוד הרכים יש תוספי קצף נוקשה שמספקים יותר יציבות ועמידות.
התוספים בדרך כלל מגיעים בשלוש או שש חתיכות שמתחברות יחד, וניתן להחליק אותן לתוך שטיח הריקוד.
חלק מחברות שטיחי הקצף שמים קטעי פלסטיק מוגבהים מתחת ללחצני הכיוונים כדי להגביר את הרגישות לדריכה של השחקן, ולעזור לו להישאר ממוקד על השטיח.
בנוסף, ניתן להצמיד את השטיח למשטח קשה, וכך להאריך את "חייו" ולמנוע ממנו להחליק.
שטיחי ריקוד קשים בדרך כלל בנויים ממתכת (ולפעמים עץ) בשביל העמידות, ולרוב מגיעים עם מוט מוגבה מאחורי השחקן.
מכונות ארקייד משתמשות בשטיחי מתכת עמידים שעוצבו לצורך שימוש נרחב.
אפשר לקנות שטיחים קשים גם בשביל שימוש ביתי עם מערכת משחקי וידאו.
משתמשים בשטיחי ריקוד קשים בשביל כל גרסה של משחקי מוזיקה שכוללים שטיחי ריקוד, והם משמשים כדוגמה לגיימרים של DIY שמנסים לבנות שטיחי ריקוד תוצרת בית.
ערכות תוצרת בית רבות בסופו של דבר רק מדריכות איך להפוך שטיחי ריקוד רכים לשטיחי ריקוד קשים, אף על פי ששטיחי ריקוד קשים תוצרת בית מכילים פונקציות נוספות, לדוגמה קלט נוסף.
שטיחי ריקוד מוצקים מחליפים את המתג המכני הרגיל שמשתמשים בו בשטיחי ריקוד קשים.
הם כוללים חיישן קרבה שנועד לזהות את הצעדים של השחקן על השטיח.
היתרון של עיצוב מוצק הוא שהשטיח לא מצריך לחץ בשביל לפעול, וככה הוא מונע חלקים זזים שאולי ישברו, ושומר על כך שהמנגנון לא יתלכלך.
בעיות נוצרות לעיתים קרובות כאשר מנסים להשתמש בשטיח של פלייסטיישן עם סימולטור של מחשב.
רוב מתאמי המחשב של פלייסטיישן לא ירשמו את התנועות למעלה ולמטה, או שמאלה וימינה, במקביל, אפילו שיש להם "קפיצות" במשחקי הריקוד.
זה קורה מכיוון שמשחקי פלייסטיישן רגילים לא מצריכים קלט כזה, מכיוון ששטיחי-D בדרך כלל לא מעוצבים בשביל לקבל אליהם פיזית קלט כזה.
אף על פי שהמכשירים האלה אולי יעבדו על מחשב, המתאמים לא יעבדו עם קונסולות משחק שמובנים בהם שקעי USB כמו פלייסטיישן 3 ו-Xbox 360.
רוכשי שטיחי הריקוד הביתיים צריכים להיות מודעים למספר ולסידור לוחות החיצים הפעילים הנדרשים על ידי המשחק/ים שהם רוצים לשחק.
שחקנים רבים מייצרים שטיח ריקוד משלהם, כאשר הם לא מרוצים עם המחיר ו/או המהימנות של שטיחי הריקוד הקשים המסחריים.
הם עושים זאת בעזרת חומרים נפוצים (כמו דיקט, מתכת, וזכוכית אקרילית או פוליקרבונט) שהם מוצאים בחנויות יצירה מקומיות.
השטיחים האלה לעיתים קרובות עמידים ואותנטיים יותר מאשר השטיחים הקשים שיוצרו במפעל.
חלק מהשטיחים תוצרת בית כוללים תכונות נוספות כגון חצים נוספים (להפעלת Pump It Up או DDR Solo), מתגי תפריטים, כפתורי לחיצה וברים.
יתר על כן, קל יותר לתקן את השטיחים האלה, מכיוון שהם בנויים מחומרים נפוצים, ובדרך כלל מיועדים לפירוק קל.
בזמן שחלק מהשטיחים בתוצרת בית משתמשים באלקטרוניקה מותאמת אישית שהשחקנים בנו בעצמם, רוב השטיחים משתמשים במעגל מבקר סטנדרטי בשביל לפשט את הממשק בין השטיח לבין מערכת המשחק.
הבקר שנמצא בשימוש תלוי במערכת שהשטיח מיועד לה.
שטיחים תוצרת בית משתמשים במגוון טכנולוגיות לעיצוב החיצים עליהם השחקן אמור לדרוך.
העיצוב הנפוץ ביותר משתמש במגעי מתכת המשתלבים יחד כאשר השחקן דורך על מתג של שטיח או ארקייד, אך הוצעו כמה רעיונות חדשים כמו שימוש בחיישנים אופטיים, וחיישני לחץ, רטט או קרבה.
בשל כמות העבודה הדרושה ליצירת שטיח מתכת בהתאמה אישית, ישנם שחקנים שבוחרים במקום ליצור אחד חדש, לשנות את השטיחים הרכים שיש להם.
לרוב, שחקנים ייקחו לפעמים יריעות דיקט, מגיני רצפה אקריליים או כיסא משרדי ויתאימו אותם לשטיחים הרכים שלהם.
זה למעשה מרפא קמטים והופך את השטיח לעמיד יותר לשימוש גם כאשר לובשים נעליים.
מערכות של שחקנים רבים הוצגו לבתי ספר בממלכה המאוחדת ב-2007 על ידי Cyber coach.
מערכות כאלה יכולות לחבר עד 64 שטיחי ריקוד בבת אחת ללא כבלים.
המערכות שולבו בשיעורים, ולשימוש נוסף בתוכנית הלימודים.
היתרון המרכזי של המערכות האלה הוא שהן פונות גם לאלה שבדרך כלל לא נוטים להתאמן, וכך הן נתפסות ככלי רב ערך במאבק להשמנה בילדות.
השתמשו בשטיחי ריקוד גם בתור מערכות ניווט ניסיוניות במרחבים וירטואליים, כמו אלה המשחזרים מבנים היסטוריים.
שטיבל בע"מ היא רשת טחנות קמח מובילה בישראל.
הטחנה הראשונה נוסדה בחיפה בשנת 1935 על ידי זאב שטיבל.
כיום ממוקמות טחנות קמח של שטיבל בחיפה, נתניה, אשדוד, עד-הלום ובאר שבע.
טחנות שטיבל מייצרות ומשווקות קמחים שונים מסוגי חיטה שונים ובדרגות קילוף וטחינה שונות (קמח מלא, קמח לעוגות, קמח לפסטה, סולת ועוד) וכן מוצרי ביניים שונים של תהליך הטחינה.
הטחנות משווקות גם קמח לייצור תעשייתי ומקצועי של מוצרי מאפה ופסטה.
סיווג הקמחים של שטיבל הפך לתקן דה פקטו במתכונים לאפייה בישראל וברבים מהם ניתן למצוא הנחיה לשימוש ב"קמח שטיבל מספר 2" למשל, כחלק מהנחיות המתכון.
בשנת 1935 ייסד זאב שטיבל את טחנת הקמח "שטינמץ א"י" במפרץ חיפה, בו נבנה הנמל ותשתיות תעשייה מפותחות שהוקמו בימי המנדט הבריטי.
בתחילת דרכה, התבססה פעילות הטחנה על יבוא קמח לפי זיכיון שנקרא "שטינמץ- גרמניה", שהוא שיטת טחינה לקמח מלא.
עם הביקוש הגובר לקמח זה נבנה אתר ייצור לטחינת קמח מלא לפי שיטת שטינמץ, לצורך אפיית לחמים מקמח מלא שהיו אהודים על האוכלוסייה ביישוב היהודי בארץ, ובעיקר על ידי עולי גרמניה ומזרח אירופה.
בשנים אלו הוקם בארץ "האיגוד למען תוצרת הארץ" שמטרתו הייתה עידוד ותמיכה בתעשייה ובתפוקת הייצור העברי בארץ ישראל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופסק הזיכיון לטחינת קמח שטינמץ.
בנוסף, בהתאם לתקנות ממשלת המנדט מ-1939 לייצור "קמח סטנדרט" – בשל מחסור בקמח ובחיטים, נקבע כי הלחם בארץ ייוצר מתערובת קמח מיוחדת שכונתה "קמח סטנדרט א"י" – המוכר כקמח אחיד – ללחם אחיד שקיים עד היום.
בשנת 1942 הוגבל לפי פקודת הפיקוח על המזונות, ייצור הלחמים בארץ לסוג לחם אחד בלבד, המוכר כלחם אחיד.
בעקבות הביקוש הגובר ללחם כמוצר יסוד חיוני במהלך המלחמה ובשנים שלאחר קום המדינה ועם גלי העלייה הגדולה לארץ, הורחבו קווי הייצור בטחנה, על מנת להבטיח אספקת קמחים, ושם הטחנה החל מהקמת מדינת ישראל הוסב לטחנת קמח שטיבל בע"מ.
בשנת 1955 הצטרף ברוך תורג'מן לחמיו – זאב שטיבל.
לאחר שובו מלימודים בבית ספר לטוחנים בשווייץ (בו למדו לימים בניו ונכדו - דור שלישי ורביעי לטוחנים בשטיבל).
במהרה מגוון הקמחים פותח על מנת להתאימם לדרישות וצרכי השווקים המשתנים, ובנוסף הגדילה הטחנה את הפריסה הארצית שלה.
החברה שותפה גם בטחנת "דגן" המייצרת משפרי אפייה בארץ ובעולם.
במהלך שנות התשעים (1990) הופרט יבוא החיטים לארץ שעד אז היה בידי הממשלה והטחנה גדלה בהדרגה.
בשנת 2016 הוענק לברוך תורג'מן – מנכ"ל קבוצת שטיבל, פרס התעשייה על ידי התאחדות התעשיינים בישראל.
כיום, ייצור הקמחים של שטיבל שמחזיקה במעל 50% משוק הקמח בישראל, מתבצע בחמש טחנות קמח אשר בבעלות החברה, הממוקמות במטה החברה שנמצא במפרץ חיפה, ושאר הטחנות נמצאות ב: נתניה, צומת עד הלום, אשדוד ובאר שבע.
כמו כן החברה מחזיקה ב-24% מהבעלות של יצרנית מוצרי המאפה הגדולה בישראל, קבוצת מאפיות אנג'ל.
שטחי בסיס ריבוניים הם בסיסים צבאיים השוכנים בטריטוריה שבה הריבון הוא הממלכה המאוחדת, אך הם נפרדים מהאיים הבריטיים.
שטחים אלה הם שריד של השלטון הקולוניאלי הבריטי שהתקיים באזורים רחבים סביב שטחי הבסיס הריבוניים.
שני שטחי הבסיס הריבוניים הנוכחיים הם אקרוטירי ודקליה, השוכנים בצמוד לרפובליקת קפריסין, בדרום האי קפריסין, שבעבר היה כולו תחת שלטון הממלכה המאוחדת.
עם מתן עצמאות לקפריסין, בשנת 1960, נותרו שטחים אלה בשליטת הממלכה המאוחדת.
הכוחות הבריטיים בקפריסין מוצבים באקרוטירי ודקליה על מנת לתפעל בסיסים אלה ולהגן עליהם, ויש בהם תחנת האזנה בריטית וכן הנציגות השלמה היחידה של חיל האוויר המלכותי בים התיכון, בבסיס אקרוטירי.
בנוסף לכוחות שבאקרוטירי ודקליה תורמת הממלכה המאוחדת לכוח הפועל בקפריסין מטעם האומות המאוחדות.
בסך הכל מוצבים בקפריסין כ-3,500 אנשי צבא בריטים.
החוקים האזרחיים נאכפים על ידי הרשויות הבריטיות האזרחיות, והם בעלי תוקף גבוה יותר בהשוואה לאלו של קפריסין.
קפריסאים רבים עובדים בשטחי הבסיס הריבוניים, בעיקר עבור הרשויות הבריטיות, כחוואים או עבור בעלי עסקים מקומיים.
רק קפריסאים בעלי קשר למקום מורשים להתגורר בו, כגון אלו המתגוררים בכפר אקרוטירי או בשולי הכפרים הסמוכים לבסיסים.
הכפרים קסילוטימבו ואורמידיה , תחנת הכוח דקליה וישוב הפליטים שבבעלותה הם מובלעות קפריסאיות המוקפות על ידי שטח הבסיס הריבוני דקליה.
שטחי הבסיס הריבוניים הם טריטוריה שמעבר לים, אך במקום לפעול תחת מושל, בדומה לשאר הטריטוריות, יש להם מנהל שממונה על ידי המלך צ'ארלס השלישי, והם נמצאים תחת סמכות משרד ההגנה הבריטי ולא תחת סמכות משרד החוץ הבריטי.
מנהל השטחים הוא גם מפקד הכוחות הבריטיים בקפריסין.
לשטחי הבסיס הריבוניים יש תחילית אות קריאה, ZC4, הנפרדת לחלוטין מזו של קפריסין, המשתמשת בדרך כלל ב-5B.
שטחי הבסיס הריבוניים משתרעים על פני 98 מיילים רבועים, מתוכם 47.5 של אקרוטירי ו-50.5 של דקליה.
אולם, ממשלת בריטניה לא מחזיקה בבעלותה את כל השטח.
משרד ההגנה מחזיק בבעלותו חמישית מהשטח, 60% מהשטח נמצאים בבעלות פרטית ומשמשים למטרות חקלאיות, ו-20% הנותרים הם אדמות כתר הכוללות יערות, דרכים, נהרות והאגם המלוח אקרוטירי.
בשטחי הבסיס הריבוניים פועלים גם אנשי מכס, המשתייכים לזרוע עצמאית למחצה של המכס הבריטי.
לאנשי המכס יש תחומי אחריות נרחבים, והם אחראים על הטיפול הגירה, ייבוא, ייצוא, מסים, לידות, נישואים, גירושים ומיתות.
כמו כן, בשטחי הבסיס הריבוניים פועל כוח משטרה אזרחי.
הכוח הוקם באוגוסט 1960, והוא אחראי על כל תושבי השטחים, כולל אנשי הצבא.
אולם, במקרה ומבוצעת עבירה בעלת אופי צבאי על ידי אחד מהחיילים המוצבים במקום, הסמכות נתונה ליחידת המשטרה הקפריסאית המשותפת, שהיא יחידה צבאית המורכבת מנציגי המשטרה הצבאית המלכותית ומשטרת חיל האוויר המלכותי.
הכוח המשטרתי אחראי גם על ניהול בית הסוהר דקליה.
בעבר היו שלושה שטחי בסיס ריבוניים במדינת אירלנד החופשית, שבעבר הייתה חלק מהממלכה המאוחדת.
כיום שוכנים שלושת הנמלים הללו באירלנד.
לאחר קבלת העצמאות האירית ב-1922 שמרה הממלכה המאוחדת ברשותה את נמלי המים העמוקים ליד ברהייבן, קווינסטאון ולוך סווילי, לפי תנאי האמנה האנגלו-אירית מ-1921. הנמלים נותרו בשליטה בריטית עד החתימה על הסכם הסחר החופשי בין אנגליה לאירלנד ב-1938, שלאחריה הועברו לריבונות אירית.
שטחי חסות של הכתר הבריטי הם טריטוריות הנמצאות בבעלות הכתר הבריטי ותחת שלטון בית המלוכה, אך אינם חלק מהממלכה המאוחדת, בניגוד לטריטוריות הבריטיות שמעבר לים שנמצאות בבעלות הממלכה המאוחדת.
שטחי החסות כוללים את איי התעלה ג'רזי וגרנזי השוכנים בתעלת למאנש, ואת האי מאן בים האירי.
מאחר שמדובר בתחומי שיפוט נפרדים, שטחי החסות אינם מהווים חלק רשמי מהממלכה המאוחדת, אך כל שלושת שטחי החסות חברים במועצה הבריטית-אירית.
החל משנת 2005 מכהן בכל אחד משטחי החסות שר ראשי, המחזיק בסמכויות דומות לראש ממשלה.
אולם, מאחר שמדובר ברכוש של הכתר הבריטי השטחים אינם נחשבים למדינות ריבוניות בזכות עצמם, והסמכות לחוקק חוקים המשפיעים על האיים נמצאת בידי הרשות המחוקקת שלהם, תוך קבלת הסכמה מהכתר באמצעות המועצה המלכותית.
שטחי החסות, ביחד עם הממלכה המאוחדת, ידועים באופן קולקטיבי כ"האיים הבריטיים".
מאז כניסתו לתוקף של חוק האזרחות הבריטית 1981 הם נחשבים כחלק מהממלכה המאוחדת לצורך עניינים חוקיים הקשורים לאזרחות וללאום הבריטיים.
רשימת האיים בשטחי החסות של הכתר הבריטי
שֵׁם מקום אזור אוכלוסייה אי סמל עיר בירה גרנזי תעלת למאנש 67,334 אולדרני סנט אן גרנזי סנט פיטר פורט הרם איןסרקאין ג'רזי תעלת למאנש 107,800 ג'רזי סנט הלייר האי מאן הים האירי 83,314 האי מאן דאגלס
שטיח מעופף או מרבד קסמים הוא חפץ המוזכר באגדות ובפולקלור ערבי, פרסי ורוסי.
זהו שטיח או מרבד המשמש בדרך קסם כאמצעי תחבורה לעומדים או ליושבים עליו.
השטיח מסוגל להביא את הרוכבים עליו למחוז חפצם באמצעות טיסה, או כהרף עין.
מקור האגדה על שטיחים אלה בפולקלור הערבי או הפרסי, והם מוזכרים ביצירה "אלף לילה ולילה".
פופולריות יצירה זו באירופה הביאה את המושג לפולקלור האירופי.
תיאור השטיח המעופף מופיע גם בפולקלור היהודי באגדה בדבר שטיחו של שלמה המלך, שעף באמצעות השליטה של שלמה ברוח, ואפשר לו לאכול ארוחת בוקר בדמשק, וארוחת ערב במדי.
במסורת היהודית מסופר על מספר מקובלים שעשו שימוש בשטיח מעופף.
משפחת המקובלים אבוחצירא קרויה על שם אבי המשפחה המקובל רבי שמואל אלבז, האגדה שהפליג על גבי מחצלת מאיסטנבול שבטורקיה עד יפו, שונה שם המשפחה ל"אביחצירא"[1] (פירוש השם אבי-חצירא "אבי המחצלת").
לאחר מכן העתיק את מקום מגוריו לעיר צפת והיה תלמידו של רבי חיים ויטאל (תלמידו של האר"י).
לאחר מכן רבי שמואל יחד עם רבו, רבי חיים ויטאל, עברו לדמשק שבסוריה לבית הכנסת ג'ובר.החיד"א כותב עליו בספרו "שם הגדולים" שהיה יושב ומתבודד כל השבוע בבית הכנסת.
הוא נקבר בחצר בית הכנסת ג'ובר אשר בדמשק.
בפולקלור הרוסי מסופר כי המכשפה באבה יאגה נתנה לאיוון הטיפש שטיח מעופף.
שטיח זה מתואר במספר ציורים מעשה ידי הצייר הרוסי ויקטור וסנצוב.
את ההתפשטות של המונח אל הפולקלור המערבי ניתן לראות ביצירתו של הסופר האמריקאי מארק טוויין "ביקורו של קפטן סטורמפילד בשמיים" בו מתואר שימוש בשטיחים מעופפים.
סרטי קולנוע רבים עשו שימוש בשטיחים אלה ובהם סרטי "הגנב מבגדד" (מ-1924 ומ-1940), ובסרט ההנפשה" אלאדין" של חברת וולט דיסני.
המושג היווה השראה לשמו של מבצע מרבד הקסמים להעלאת יהודי תימן למדינת ישראל בשנים 1949–1950; ולשמו של מבצע של צבא ארצות הברית בשנת 1945.
שטיבלך מאה שערים הוא מתחם בתי תפילה מסוג שטיבלאך (מיידיש: חדרים) השוכן בלב השוק בשכונת מאה שערים שבירושלים.
המתחם נבנה בשנת תרל"ד (1874) כחלק ממתחם בית הכנסת המרכזי "ישועות יעקב".
תחילה שכן במקום תלמוד תורה מאה שערים .
כמה שנים לאחר מכן, עם מעבר התלמוד תורה לבניינו הנוכחי, הוסבו החדרים ששימשו אותו לבתי כנסת קטנים, ובמקום החלו להתקיים תפילות לאורך שעות היום והלילה.
בשנת 1991 נבנו השטיבלאך המחודשים.
המבנה מצופה אבן ירושלמית, כולל בתוכו מספר חדרי בית כנסת, ונוספו לו מרפסות לבניית סוכה בחג הסוכות, בנוסף לכך גדלה נוחות הגישה אליו, ונבנו בתוכו מדרגות רבות להגעה אל כל קומות בניין השטיבלאך.
כיום מתקיימים במקום מנייני תפילה רבים לאורך רוב שעות היממה, בימות חול, בשבתות ובחגים.
שטייגר (מיידיש, במקור מ: Steiger; בעברית: נוסח או מנהג או סולם) הם מודוסים שעליהם ביססו חזנים במזרח ובמערב אירופה את נוסח התפילה.
השטייגר הוא המקביל האשכנזי למקאם ביהדות ספרד.
במזרח אירופה שימשו השטייגרים גם כבסיס ליצירת ניגונים חסידיים מקוריים, מוזיקה כליזמרית ושירים עממיים.
כמו כן, חזני מערב אירופה העדיפו להשתמש במודוסים המבוססים על סולמות מינוריים טבעיים או מיקסולידיים, ואילו החזנים ממזרח אירופה השתמשו בעיקר במודוסים בעלי סקונדות מוגדלות.
הניסיון הבולט הראשון לתיאור המודוסים נעשה על ידי החזן הווינאי יוסף זינגר (1841–1911) במאה ה-19. בגישה שנחשבה פורצת דרך בזמנה, ייחס זינגר את השטייגרים למודוסים הכנסייתיים.
חוקר המוזיקה היהודית הנודע אברהם צבי אידלסון ביקר גישה זו בחריפות משום שהתעלמה מההיבטים המזרח אירופאיים של השטייגר.
סוגי השטייגרים מכונים לפי המלים הפותחות את התפילות בהם נמצא השטייגער בשימוש.
מגן אבות - הפשוט והעתיק ביותר, אמור לייצג את השלווה של ערב שבת בתפילת ערבית של שבת.