tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תאריךיריבסיבובזמןשיטהאירוערקורדתוצאה19 בפברואר 2016קן שמרוק12:22נוקאאוט טכני (ברך ואגרופים)Bellator 14915-2-32 ביוני 2007קזושי סקוראבה35:00החלטה פה-אחדDynamite!!
רויטל (טלי) גרוס (4 בינואר 1953 – 22 ביוני 2011) הייתה סוציולוגית ישראלית, פרופסור חבר בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן, וחוקרת בכירה בתחום הבריאות במכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל.
רויטל (טלי) גרוס נולדה בתל אביב (1953) לחוה לבית ברלב וליעקב ניצן (לבית ריצ'מן), שכיהן בתפקידים בכירים במשרד הביטחון ובמשרד החוץ, והיה נציב שירות המדינה בשנים 1968–1977. כשהייתה בת 7 נולדה אחותה הצעירה, תמי.
בילדותה גדלה בתל אביב, ובהמשך עברה עם הוריה לירושלים.
בשנים 1958- 1961, עברה עם הוריה לניו יורק בארצות הברית, לאחר שאביה נשלח להיות הממונה על הכספים והמינהל בקונסוליה הישראלית בניו יורק.
בצבא שירתה בגדוד השריון 77.
גרוס סיימה בהצטיינות יתרה תואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר סיום תואר שני הצטרפה למכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל, לצוות הבריאות.
לאחר סיום הדוקטורט הצטרפה גם כמרצה בכירה באוניברסיטת בר-אילן, בבית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש לואיס וגבי וייספלד.
היא התקדמה במהלך השנים לדרגת פרופסור חבר, אותה קיבלה בשנת 2003. היא הציגה עבודות בכנסים שונים ואף הייתה יו"ר הכנס השביעי לשירותי הבריאות.
גרוס הייתה חוקרת בתחום שירותי הבריאות ומדיניות הבריאות.
תחומי המחקר העיקריים שלה עסקו ברפורמה במערכת הבריאות, רפואה ראשונית, גורמים פסיכולוגיים, בריאות ורווחה ובריאות האישה.
במהלך השנים כתבה 66 מאמרים.
היא בעלת מדד הירש 18.
גרוס הנחתה סטודנטים לתארים מתקדמים.
בין היתר הנחתה במשותף עם פרופסור שפרה שורץ, בדוקטורט של אביגדור קפלן, בנושא "התפתחות שוק ביטוח הבריאות הפרטי בישראל לצידו של ביטוח הבריאות הציבורי - בעידן חוק ביטוח בריאות חובה".
רויטל גרוס הייתה נשואה, עד לפטירתה, לאפרים גרוס שהיה חבר הנהלת בנק ישראל, אותו הכירה בצבא בגדוד השריון 77 שבו שירתו שניהם.
לבני הזוג נולדו 3 בנים: אסף, יואב ועודד.
גרוס נפטרה ב-22 ביוני 2011, לאחר התמודדות עם סרטן הלבלב.
היא נקברה בהר המנוחות בגבעת שאול בירושלים.
לזכרה פורסם ב-2013 ספר מאמרים שכתבה.
הספר הוא פרי יוזמה של משפחתה של גרוס, מכון ברוקדייל, אוניברסיטת בר-אילן בית הספר לעבודה סוציאלית והמחלקה לניהול.
כמו כן יהודית שובל ואמה אברבוך הקדישו לזכרה ספר שכתבו והתפרסם בהוצאת רסלינג.
בנוסף נערך לזכרה כנס מדעי.
רויטל ברזני (נולדה ב-1987) היא קצינה בצה"ל, בדרגת סגן אלוף, הקצינה הראשונה שעומדת בראש גדוד לוחם במערך ההגנה האווירית של חיל האוויר.
סא"ל רויטל (אוזן) ברזני, התגייסה בשנת 2004 למערך ההגנה האווירית כלוחמת במערכת הנשק "הוק".
בהמשך שירותה ביצעה מספר תפקידים מבצעיים, ביניהם מפקדת סוללת "הוק", מפקדת סוללת כיפת ברזל במבצע עמוד ענן ובמבצע צוק איתן, וראש מדור קלע דוד בענף ההדרכה בחיל האוויר.
כמו כן, שירתה כסגנית מפקד גדוד רם 66, וכמפקדת טייסת התעופה במערך ההגנה האווירית.
באוגוסט 2022 מונתה למפקדת על גדוד 66 (גדוד רם), שהיה גדוד הנ"מ המתנייע הראשון בחיל האוויר.
במסגרת תפקידה היא אחראית על הפעלת מערכת הנשק "שרביט קסמים" (קלע דוד) וניהול התמונה הבליסטית בצה"ל (המנת"ב) בשיתוף עם פיקוד העורף.
במהלך מבצע מגן וחץ הובילה סא"ל ברזני את שני היירוטים המבצעיים הראשונים של מערכת "קלע דוד".
אחד היירוטים בוצע כנגד רקטה ששוגרה לעבר גוש דן, והיירוט השני התבצע מעל הרי ירושלים.
ברזני נשואה ואם לחמישה ילדים.
רולאן בארת (Roland Barthes; 12 בנובמבר 1915 – 26 במרץ 1980) היה מבקר ספרות, חוקר ספרות, תאורטיקן חברתי וסמיוטיקאי צרפתי.
הקריירה הארוכה והפורה שלו מתפרשת מהבלשנות הסטרוקטורליסטית בצרפת ועד לפוסט סטרוקטורליזם.
עבודותיו של בארת הן מהמרכזיות הן בזרם הסטרוקטורליסטי והן בזרם הפוסט-סטרוקטורליסטי.
הוא היה הומוסקסואל גלוי, ויש המתארים אותו כאחד מאבות התאוריה הקווירית.
בנוסף לכך, האיכות האוטוביוגרפית והאסתטית בכתביו של בארת הופכים רבים מהם ממחקרים תאורטיים לספרות של ממש.
רולאן בארת היה תאורטיקן ספרותי, פילוסוף ומבקר צרפתי שנולד ב-12 בנובמבר 1915 בשרבורג, צרפת.
הוא היה אחד מהוגי הדעות המשפיעים ביותר במאה ה-20, הידוע בתרומתו לתחומי הסמיוטיקה, הסטרוקטורליזם והפוסט-סטרוקטורליזם.
חייו המוקדמים של בארת היו בסימן טרגדיה.
אביו מת בקרב ימי במהלך מלחמת העולם הראשונה, ואמו, הנרייט בארת, נאבקה לפרנס אותו ואת אחיו הצעיר.
למרות הקשיים הללו, בארת הצטיין מבחינה אקדמית, ולמד ב-Lycée Montaigne בפריז לפני שהשתתף בסורבון, שם קיבל תארים באותיות קלאסיות ודקדוק.
עבודתו המוקדמת של בארת התמקדה בביקורת ספרותית, במיוחד ביצירותיהם של מרסל פרוסט וגוסטב פלובר.
בשנות ה-50 וה-60, הוא החל להתעניין יותר ויותר בחקר הסימנים והסמלים, בפיתוח מושג הסמיוטיקה או בחקר הסימנים ומשמעויותיהם.
הוא גם מילא תפקיד מפתח בפיתוח הסטרוקטורליזם, גישה תאורטית המדגישה את המבנים הבסיסיים של השפה והתרבות.
בשנות ה-70, החל בארת להתרחק מהסטרוקטורליזם ולכיוון גישה קולחת ופתוחה יותר ליצירת משמעות, תזוזה שלעיתים קרובות מזוהה עם התנועה הפוסט-סטרוקטורליסטית.
ביצירות כמו "S/Z" ו"הנאת הטקסט", הוא חקר את הדרכים שבהן טקסטים נבנים וכיצד הקוראים עוסקים בהם.
יצירתו המפורסמת ביותר של בארת היא "מיתולוגיות", אסופת חיבורים הבוחנת את הדרכים שבהן תרבות פופולרית ותקשורת המונים יוצרים ומנציחים מיתוסים וסטריאוטיפים.
הוא גם כתב רבות על צילום, קולנוע ואופנה, וחקר את הדרכים שבהן אמצעי התקשורת הללו מעצבים את הבנתנו את העולם.
בארת מת ב-1980, לאחר שנפגע בתאונת דרכים בזמן שהלך הביתה מארוחת צהריים עם פרנסואה מיטראן.
עם זאת, מורשתו מתקיימת בחוקרים והוגים רבים שהושפעו מיצירתו, ובוויכוחים והדיונים המתמשכים על אופי המשמעות והפרשנות.
רולן בארת נולד בשרבורג במהלך מלחמת העולם הראשונה, לאם פרוטסטנטית, מהבורגנות האינטלקטואלית ולאב קתולי וקצין בצי הסוחר, אשר נופל במלחמה.
רולן גדל בביון עד 1924 ולאחר מכן בפאריס; ושם הוא מסיים את חוק לימודיו, ב-1934. הוא נכנס לסורבון וב-1936 הוא מסיים תואר ראשון, בלימודים קלאסיים וצרפתיים.
הוא מקבל פטור משירות צבאי, בשל גידול בריאה הגורם לו להשתעל דם.
מחלתו מלווה את ראשית חייו ומאלצת אותו להתאשפז.
אגב אשפוזיו בארת מעשיר את השכלתו: היא סוללת את דרכו להוראה בבתי ספר תיכוניים יוקרתיים ולכתיבת תיזה על הטרגדיה היוונית.
בשנות החמישים, בארת מתעניין בתיאטרון.
לכשהוא 'מגלה' את ברכט, הוא מתחיל לבוז לתיאטרון הצרפתי; ולדבריו מאז הדיר את עצמו מהתיאטרון; אף כי הוא המשיך להרבות לכתוב בנושא.
בשנות השישים הוא מתחיל להתעניין בסמיולוגיה, היא תורת הסימנים; אשר תרתק אותו עד סוף חייו.
בשנת 1975 התקבל בארת לקולז' דה פראנס היוקרתי, בסיועו של מישל פוקו, שתמך בו למרות מערכת היחסים המתוחה ששררה בין שני ההוגים.
הוא החזיק בקתדרה לסמיולוגיה בין השנים 1977–1980. בשנת 1977 חתם בארת על עצומה שניסח מישל פוקו בנוגע לדה-קרימינליזציה של יחסי מין בהסכמה עם קטינים (מתחת לגיל 15 - גיל ההסכמה בצרפת).
ב-26 בפברואר 1980 נפגע בארת מפגיעת משאית בפריז, לאחר סעודה חגיגית שנערכה בהשתתפות פרנסואה מיטראן.
הוא מת מפצעיו כחודש לאחר מכן, ב-26 במרץ 1980.
דרגת האפס של הכתיבה (1953) הוא ספרו הראשון של בארת.
חלקים ממנו התפרסמו מספר שנים לפני כן בכתבי עת ובעיתונות.
התזה של בארת מצביעה על קיומו של "משבר" המפריד בין הכתיבה הקלאסית לבין זו שהתפתחה לאחר 1848 – כתיבה בורגנית בעלת מודעות "טרגית".
על מנת לבסס את טענתו הוא מגדיר מחדש את היחסים שבין השפה והסגנון; יחסים אלו היוו ציר רעיוני בספרו של סארטר "הספרות מה היא?" (1947), אשר בו מדבר סארטר בזכות מחויבותו המוסרית של הסופר לחברה ובצורך לרתום את הסגנון לתכנים.
בארת תוקף עמדות אלו – מבלי להזכירן במפורש – על ידי יצירת מושג חדש: "הכתיבה".
הכתיבה ממוקמת בין השפה לסגנון באופן המצריך ארגון מחדש של הגורמים המעורבים במעשה הספרותי; היא משקפת את "בחירתו" המודעת של הסופר ביחס להבנתו את מהות הספרות וביחס למחויבותו החברתית.
אולם הניתוח שמציג בארת בדרגת האפס של הכתיבה טומן בחובו את הרמז לבלתי אפשריות של המפעל המוצע על ידי בארת עצמו, כלומר השאיפה לייצר סגנון ספרותי נייטרלי – "דרגת האפס" אינה יכולה להתקיים כמצב ממשי של כתיבה, אלא כאוטופיה הבלתי מושגת שלה.
במאמרו מ-1967 "מות המחבר", שפורסם לראשונה באנגלית, בארת טען בתוקף כנגד מרכזיות דמות המחבר בחקר הספרות - עמדה שהחזיקו בה גוסטאב לאנסון וסנט-בב.
מאמרו של מישל פוקו, מהו מחבר?
הגיב למאמרו הפוסט-סטרוקטורליסטי של בארת בניתוח של הפונקציות החברתיות והספרותיות של "המחבר".
בארת גרס שלידת הקורא כרוכה במות המחבר, שכן בעיני רוחו הקורא כותב לעצמו את היצירה מחדש, בעצם קריאתה.
הוא גם טען, שבלתי אפשרי הוא לרדת לעומקה של כוונת המחבר.
עוד הוא טוען כי רק עם מות המחבר, 'הכתב יד' הופך למעשה ליצירה.
בדיון שלאחר ההרצאות לקח חלק גם הפסיכואנליטיקאי ז'אק לאקאן.
בספרו S/Z, בארת מפתח את התיאוריות שהוא ניסח במות המחבר.
ספר זה, שיצא לאור ב-1970, מכונה לעיתים קרובות יצירת המופת של הביקורת הספרותית הסטרוקטורליסטית.
בספר זה, בארת מנתח את הסיפור "סראזין" של באלזק, בודק משפט אחר משפט, ומשייך כל מילה ומשפט ל"קודים" שונים ולשלבי משמעות שונים בסיפור.
הוא מוכיח שקשה לשייך את המשפטים לבלזק או לדמותו.
יש הטוענים כי כבר בספר זה בארת עושה בעצם פרודיה על המחקר הסטרוקטורליסטי, ומקצין עד כדי נלעגות את שיטות המחקר של זרם זה.
לפי גישה זאת, קיימת לגיטימציה לקורא המודרני לפרש לפי אמונתו והבנתו כל טקסט כתוב, אף אם לא זו הייתה כוונת המחבר.
ביקורת התרבות של בארת, שפורסמה בין השאר ב"מיתולוגיות" (1957), מכילה כמה מהטקסטים המכוננים של זרם לימודי התרבות.
במחקרים אלה הוא יישם טכניקות של ביקורת חברתית וספרותית על תרבות ההמונים.
"מיתולוגיות" הוא אוסף של ניתוחים קצרים ונבונים של אובייקטים תרבותיים, מגני חיות ועד למוזאונים ואופנה (נושא אותו בארת תיאר בפירוט מאוחר יותר במאמרו The Fashion System - le systeme de la mode, משנת 1973).
בין 1953 לבין 1960 בארת כתב כמאה מאמרים על התיאטרון, במספר כתבי עת.
כמה מעבודותיו המאוחרות יותר של בארת הן אישיות יותר, למרות שהן עדיין עבודות ביקורתיות.
המפורסם שבעבודות אלה הוא ספרו Roland Barthes (שנקרא לעיתים קרובות גם "בארת על בארת"), אוטוביוגרפיה תאורטית, מסודרת בסדר אלפביתי ולא כרונולוגי.
ספרו האחרון Camera Lucida, שיצא לאור ב-1980 (תורגם לעברית כ: מחשבות על הצילום), הוא ספר זכרונות אישי, זיכרונות על אימו ועליו, ומחקר על הצילום.
אימפריית הסימנים, הוצאת בבל, 2025.
רולאן בארת על פי רולאן בארת, רסלינג, 2011.
ביקורת ואמת, תרגום אבנר להב, עריכה מדעית ד"ר עירן דורפמן, רסלינג, 2006.
דרגת האפס של הכתיבה, תרגום דניאלה ליבר, עריכת תרגום אבנר להב, עריכה מדעית ד"ר מילי אפשטיין-ינאי וד"ר טל גולדפיין, רסלינג, 2004.
הנאת הטקסט/ וריאציות על הכתב, תרגום אבנר להב, עריכה מדעית משה רון, רסלינג, 2007.
יומן אבל, כתר הוצאה לאור.
יסודות בסמיולוגיה, תרגום אבנר להב, עריכה מדעית ד"ר סשה וייטמן, רסלינג, 2006.
מות המחבר/מישל פוקו-מהו מחבר?, הוצאת רסלינג.
מחשבות על הצילום, כתר הוצאה לאור.
ערבי פאריז, הוצאת ידיעות אחרונות.
מסות של רולאן בארת בתרגום עברי
סמיולוגיה ואורבניזם (1967, 1971), ראה אור באסופה מלחמת הרחובות והבתים וטקסטים אחרים על העיר.
מגדל אייפל (1964), ראה אור באסופה מלחמת הרחובות והבתים וטקסטים אחרים על העיר.
רוֹכְסָן או רִיצְ'רָץ' הוא מנגנון המשלב שתי שורות זיזים ומגוף בעזרתו ניתן לסרג את שורות הזיזים זו בזו, ולהפריד ביניהן, ובכך לאפשר פתיחה וסגירה נוחות ומהירות.
רוכסנים משמשים בתעשיית הטקסטיל לעיתים קרובות במקומם של כפתורים.
כן נעשה בהם שימוש בחפצים נוספים, כגון תיקים.
תחילה יוצרו זיזי הרוכסן ממתכת.
בימינו מיוצרים רוכסנים גם מחומרים סינתטיים, וקיימים גם רוכסנים המונעים מעבר של מים.
מקור המילה ריצ'רץ', בשימוש בשפה השגורה, הוא ככל הנראה בסלנג גרמני על בסיס המילה "ריץ", שפרושה חריץ.
אפשרות נוספת היא שמדובר בשיבוש ניכר של המילה הגרמנית התיקנית, רַייספֶרְשְׁלוּס.
ברוכסנים המתקשים להיפתח ולהיסגר ניתן לטפל באמצעות שפשופם בסבון, שעווה או גרפיט.
הרוכסן פותח בנפרד על ידי ממציאים שונים החל משנת 1851. בשנה זו פרסם האמריקאי אליאס האו הצעה לרוכסן הדומה לזה המוכר לנו כיום, אבל ההצעה לא הגיעה לכלל ייצור.
ב-1893 רשם ויטקומב ג'אדסון בשיקגו פטנט לרוכסן לנעליים, תחת הכותרת "Clasp locker".
שתי הצעות אלו התבססו על עיקרון של זיזים הנתפסים בחישוקים קטנים, ולא על שתי שורות שיניים.
במשך מספר שנים ניסה ג'אדסון, באמצעות חברה שהקים עם שותף עסקי בשם ווקר, חברת "קרס ועינית אוטומטיים", להחדיר את המוצר החדש לשוק, אך לשווא.
הפטנט לרוכסן בן-ימינו נרשם בארצות הברית בידי המהנדס השוודי-אמריקאי גדעון סאנדבק בשנת 1917, וכלל פיתוחים רבים להמצאתו המקורית של ג'אדסון.
ההמצאה זכתה לפריחה בימי מלחמת העולם הראשונה, כששווקה עבור חיל הים האמריקאי, שם שימשו הרוכסנים בבגדים עמידים במזג אוויר קשה.
לאחר מכן התבסס השיווק על ייצור המוני בסרט נע, באופן שהתפתח בארצות הברית בשנים אלו, והחל שימוש ברוכסן בבגדים לשימוש יום יומי.
בשנת 1923 רשם השווייצרי מרטין וינטרהלטר את הפטנט האירופאי למוצר, והעניק לו את השם RiRi.
ב-1958 הציגה חברת הרוכסנים הגדולה בעולם YKK רוכסן חדשני שבו שיני הריצ'רץ' מוסתרים ורק המגוף נראה לעין.
נכון לשנת 2012 יוצרו כ-45% מהרוכסנים בעולם על ידי חברת YKK Group.
שימוש נפוץ מאוד ברוכסנים נעשה לסגירת מכנסיים (בחזית) ולסגירת שמלות (מאחור).
שימושים אלו זכו להתייחסויות רבות במגוון של בדיחות, סרטי קולנוע ועוד.
חוקר הפולקלור האמריקאי יאן ברונוואנד ציין כי "הרוכסן היה נושא לבדיחות ואגדות מאז...
הסיפורים הללו משקפים "חרדות ותשוקות מודרניות", תוך שימת דגש על מבוכות ותאונות, למשל שכחה של סגירת הרוכסן לאחר השתנה.
דוגמה לסוג זה של בדיחות סיפר ג'ורג' ברנס: "בהתחלה אתה מתחיל לשכוח שמות, ואז פרצופים.
אחר כך אתה שוכח לסגור את הרוכסן, ובסוף אתה שוכח לפתוח אותו."
רוכסן הופיע על עטיפת האלבום Sticky Fingers של הרולינג סטונז, שיצא לאור ב-1971. בתחילה שולב בעטיפת האלבום רוכסן אמיתי, ואולם בהמשך הופיע רק תצלום של רוכסן.
בסצנת הרקע בסרט הקולנוע משתגעים על מרי הגיבור סוגר רוכסן על אשכיו.
ריצ'רץ' הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית לילדים ששודרה בין השנים 1975 – 1980 בשחור-לבן.
הביטוי "שיטת הריצ'רץ'" מתאר הרכבה של תור אחד משני תורים (או יותר), כאשר כל אחד מהרכיבים של התורים המורכבים מוכנס לפי סדר לתור החדש.
דוגמה לשימוש בשיטה הזו היא הרכבה של רשימת מועמדים בבחירות משתי רשימות שהתאחדו.
רוכב אופניים הוא ספורטאי העוסק ברכיבה על אופניים.
בדומה לשחקני כדורסל או כדורגל, גם רוכבי אופניים מקצוענים קשורים בחוזים עם קבוצתם.
מרבית הרוכבים המקצוענים הם בגילאי 20–35 בעוד רוכבים חובבים ניתן למצוא בכל גיל.
הפופולריות של מרוצי האופניים באירופה הביאה לכך שבחלק ממדינות אירופה, כגון צרפת, בלגיה, ספרד ואיטליה, רוכבי אופניים הבולטים הם גיבורים ששמם נישא בפי כול.
רוכבי עבר רבים נשארים בתחום האופניים: חלקם יצרני אופניים (כגרג למונד ואדי מרקס), מנהלים ספורטיביים של קבוצות רכיבה (יוהאן ברוינל) או פרשנים בשידורי טלוויזיה של מרוצים (שון קלי, רישאר ויראנק).
רכיבת אופני כביש מקצוענית היא ענף אישי, אך קיימת חשיבות רבה לקבוצה אליה משתייך הרוכב.
ישנם תפקידים שונים לרוכבים שונים:
מטפס – רוכב המתמחה בקטעים הררים.
מאיץ – רוכב המתמחה בקטעים מישוריים.
נגד השעון – רוכב שהתמחותו במרוצים נגד השעון
רב גוני – רוכב המסוגל לשלוט ברוב הטכניקות הללו.
פועל – רוכב המשרת את חברי קבוצתו
רוכבי אופניים מקצוענים, בעיקר רוכבי הכביש, מנהלים אורח חיים קפדני ביותר: הם מקפידים על כמויות וסוגי המזון שהם צורכים לפי דיאטה קפדנית במיוחד.
רוכבים רבים מתנזרים מקיום יחסי מין בתקופות של חודש ויותר לפני מרוץ חשוב.
בשיא כושרם, הם נמנעים מהליכה ממושכת, עלייה במדרגות ואף עמידה ממושכת ומנצלים כל פרק זמן שאינו מוקדש לאימונים – למנוחה.
אימוניהם מנוטרים באופן שוטף מבחינת המרחק והשיפועים בהם הם מתאמנים, נתונים אישיים כמו דופק מנוחה ודופק בעת אימון, ריכוז כדוריות הדם האדומות ועוד.
בקרב רוכבים חובבים תדירות הרכיבה משתנה: יש הרוכבים לעיתים נדירות, ויש המקפידים לרכוב כל יום.
רוכבים רבים, בכל התחומים, מגלחים את רגליהם משתי סיבות עיקריות: ברגליים מגולחות קל יותר לטפל בפציעות וחתכים הנגרמים מנפילות, והן יותר אירודינמיות (שיפור קטן אך משמעותי).
הפרס השנתי החשוב ביותר לרוכבי אופניים, המוענק לרוכב הטוב ביותר בכל שנה, הוא "אופני הזהב".
רולאן גארוס היה טייס צרפתי ואחד מחלוצי הטיסה במטוסי קרב במלחמת העולם הראשונה.
גארוס היה טייס ידוע עוד לפני המלחמה.
ב-1913 הוא התפרסם כשהיה הראשון שחצה את הים התיכון בטיסה ישירה.
שנה לאחר מכן התגייס לצבא צרפת.
בשלב מוקדם של המלחמה הוא הכיר בצורך לחסוך מהטייס את פעולת הירייה הידנית, והתקין מכונת ירייה בחזית מטוסו.
כדי שהכדורים לא יזיקו למדחף, הוא הרכיב מדחף משוריין במטוסו ואף התקין עליו לוחיות מתכת שיסיטו את הכדורים במקרה של פגיעה, מה שאפשר לירות דרך המדחף ללא חשש לחיתוכו על ידי הכדורים, אך הפחית את יעילות המדחף.
גארוס, שהיה הראשון לטוס במטוס בו הותקנו המגנים, הפיל שלושה מטוסים גרמניים בעזרת היכולת החדשנית לירות ישר לפנים.
ב-18 באפריל 1915 הופל מטוסו והוא נאלץ לדאות לנחיתה בצד הגרמני.
הוא לא הספיק לשרוף את מטוסו אשר נפל בידי אנטוני פוקר ואנשי צוותו, שבחנו את הטכנולוגיה החדשה ומיהרו להבין את היתרון בירי לפנים ממכונת ירייה מקובעת, לעומת כלי נשק מוחזקים בידי הטייס שהיו נהוגים עד אז.
פוקר וציוותו לא חיקו את המערכת הצרפתית של הגנה על המדחף, ופיתחו במקום זאת מתאם הקושר את מנגנון המקלע לסיבוב המנוע, ומבטיח על ידי כך תזמון מתואם בין פעולת המקלע למצב המדחף, דבר שהבטיח שהכדורים לא יפגעו בלהבי המדחף.
כתוצאה מהחידוש הזה התהפכו היוצרות וחיל האוויר הגרמני שלט בשמיים והפיל מטוסים רבים.
עד סוף המלחמה יכולת הירי לפנים ממקלע מקובע פותחה על ידי כל הצדדים הלוחמים.
גארוס הצליח לברוח ממחנה שבויים גרמני בפברואר 1918 ולשוב לשורות הצרפתים.
בקרב אוויר בו השתתף ב-2 באוקטובר דיווח על שתי הפלות נוספות, אך רק אחת מהן אושרה ונרשמה לזכותו.
ב-5 באוקטובר 1918 הופל מטוסו מעל ווזיאר שבחבל ארדן והוא נהרג.
גארוס נחשב לעיתים בטעות לאלוף ההפלות הראשון, אך כאמור עומדות לזכותו ארבע הפלות מאושרות, כאשר נהוג לכנות "אלוף הפלות" טייס שהפיל חמישה מטוסי אויב.
הוא היה חלוץ בתחומו, וכנראה טייס הקרב האמיתי הראשון.
ב-1920 נקרא על שמו אצטדיון רולאן גארוס, מרכז טניס שמארח את אליפות צרפת הפתוחה בטניס, אחת מארבע תחרויות הגרנד סלאם.
התחרות עצמה קיבלה עם השנים באופן בלתי פורמלי את השם רולאן גארוס.
כמו כן נקרא על שמו נמל התעופה הבינלאומי של ראוניון.
רוכב ישראל היה מסע אופני כביש לא תחרותי בן שלושה ימים שנערך מדי שנה בשנים 2002–2012 בהשתתפות מאות רוכבים ממורדות החרמון עד חוף אילת.
"רוכב ישראל", שאורגן בתחילה על ידי חברת צימוק ולאחר מכן על ידי חברת Mediterraneo - 365, נערך במהלך חול המועד סוכות או מיד אחריו, והיה בשעתו מסע האופניים הארוך ביותר בישראל.
בשנותיו האחרונות החל המסלול בשניר, המשיך לאורך הירדן עד חוף ים המלח.
ביום השני רכבו המשתתפים מים המלח, דרך דימונה וירוחם עד מצפה רמון וביום השלישי ממצפה רמון ועד אילת דרך מעבר נטפים.
בשנותיו הראשונות עבר "רוכב ישראל" במסלול שונה: מהחרמון לתל אביב ביום הראשון ומתל אביב למצפה רמון ביום השני.
בשנת 2011 התקיים רוכב ישראל בפעם העשירית והיה הגדול ביותר אי פעם בהשתתפות 375 רוכבים.
בשנת 2013 בוטל האירוע עקב מיעוט משתתפים.
רולאן מאזר הוא שף צרפתי והבעלים של מסעדת "לה סנטנר" השוכנת בפריגור, צרפת.
רולאן מאזר התייתם מאביו בהיותו ילד ואמו התחתנה עם המורה של הכפר והמשיכה לנהל את בית המלון המשפחתי.
למד בפנימייה עם אחותו ז'נבייב ובגיל 14 החל לעבוד בחופשות במטבח המסעדה.
בגיל 24 הצטרף לעסק המשפחתי, ממנו התפתח מלון רלה א שאטו והמסעדה הנוכחית.
ב-1973 זכה בכוכב ראשון במדריך מישלן האדום, אחרי קבלתו למד אצל האחים טרואגרו ואצל פול האברלן באוברז' דה ל'איל.
ב-1981 זכה בכוכב השני במישלן.
מסעדת "לה סנטנר" (Le Centenaire) שוכנת בכפר לז אזי-דה-טאיאק.
פירוש שמה הוא "מאה" והסיבה לכך היא מכיוון שנפתחה ב-1964, מאה שנה אחרי שהתגלו האתרים הפרהיסטוריים הראשונים בפריגור, סמוך ללז אזי.
מאזר מנהל את המסעדה והמלון ביחד עם אחותו ז'נבייב ועם בעלה, אלן שולי.
במלון 20 חדרים ו-4 דירות.
המסעדה פתוחה שמונה חודשים בשנה.
מטבחו של מאזר קליל, הוא מחדש את המטבח הפריגורי המסורתי ומוסיף לו אלמנטים אותם הוא רוקח מהמטבח העולמי ומשתמש במוצרים מקומיים ובנוסף להם גם במוצרים זרים.
לה סנטנר מחזיקה כיום (2016) בשני כוכבים במישלן וב-17 נקודות בגו מיו.
רולא ג'בריל היא סופרת, עיתונאית, פרשנית פוליטית, מחזאית ואקטיביסטית ישראלית-איטלקייה.
ג'בריל זכתה בפרסים בינלאומיים רבים עבור עבודתה העיתונאית, יצירתה הספרותית ויצירתה כתסריטאית.
ג'בריל נולדה בחיפה, בתם של זקיה ושל עות'מאן ג'בריל, מוסלמי יליד ניגריה.
היא גדלה בעיר העתיקה בירושלים, שם היה אביה אימאם ושומר במסגד אל-אקצא.
אמה, שסבלה מהתעללות קשה בילדותה, התאבדה באמצעות הליכה אל תוך הים כשהייתה רולא בת חמש.
לאחר-מכן, היא ואחותה נשלחו ללמוד בפנימיית "דאר א-טיפל" (בית הילד) בירושלים.
בגיל 18 היא התייתמה מאביה.
בשנת 1993 קיבלה ג'בריל מלגה ונסעה ללמוד רפואה באוניברסיטת בולוניה באיטליה.
אחר כך פנתה לפיזיותרפיה והחלה לעבוד בבית חולים בבולוניה.
לאחר שנפצעה בתאונת עבודה החליטה להחליף מקצוע ונרשמה לקורס עיתונאות.
ג'בריל החלה לעסוק בעיתונות בהיותה באיטליה.
היא מצאה עבודה בעיתון "איל קרלינו" ואחר כך כתבה גם ב"איל ג'ורנו" ו"לה נציונה".
לאחר מכן הגיעה לטלוויזיה האיטלקית.
ב-2003 זכתה ג'בריל בפרס "Media watch" על סיקור מלחמת עיראק.
בשנת 2006 זכתה באחד הפרסים העיתונאיים החשובים ביותר באירופה , בקטגוריית העיתונאי הטוב ביותר של השנה.
ב-2018 ראיינה את ג'מאל ח'אשוקג'י באחד מהראיונות האחרונים שנתן בחייו.
ספרה הראשון של ג'בריל, "דרך הפרחים של מיראל" (באיטלקית: La strada dei fiori di Miral), יצא בשנת 2005. הוא רומן אוטוביוגרפי על שלושה דורות של נשים פלסטיניות המסופר מנקודת מבטה של ילדה שגדלה בירושלים במהלך האינתיפאדה הראשונה.
הספר זכה להצלחה גדולה באיטליה ועובד לסרט בבימוי ג'וליאן שנאבל.
את התסריט לסרט כתבה ג'בריל והסרט זכה ב"פרס יוניצף".
ב-2007 יצא ספרה השני, רומן נוסף בשם "הכלה מאסוואן" (באיטלקית: La sposa di Assuan).
באותה שנה יצא ספרה השלישי, "דחויים" (באיטלקית: Divieto di soggiorno), ספר עיון המבוסס על ראיונות עם מהגרים שעשו את דרכם לקריירה מוצלחת באיטליה או לחלופין חיים בשולי החברה האיטלקית.
הסרט "", שאת תסריטו כתבה ג'בריל יצא לבתי הקולנוע האיטלקיים ב-3 בספטמבר 2010, הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-67 בוונציה ב-2010 וזכה ב"פרס יוניצף".
לג'בריל יש בת שאביה הוא אמן איטלקי.
ג'בריל הייתה במערכת יחסים עם האמן היהודי-אמריקאי ג'וליאן שנאבל בין השנים 2007–2011. בין השנים 2013–2016 הייתה ג'בריל נשואה למיליארדר האמריקאי-יהודי ארתור אלטשול ג'וניור.
לאחר מכן ב-2016 הייתה בקשר זוגי עם המוזיקאי הבריטי תומך ה-BDS, רוג'ר ווטרס, בסיסט להקת פינק פלויד.
רולאן גרן דה ווֹ (Roland Guérin de Vaux; 17 בדצמבר 1903 – 10 בספטמבר 1971) היה כומר דומיניקני צרפתי, חוקר מקרא וארכאולוג, שעמד בראש הצוות הראשון שחקר את מגילות מדבר יהודה.
כיהן כמנהל בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה במזרח ירושלים ומונה לפקח על מחקר המגילות.
הצוות שלו חפר באתר חורבת קומראן (1951–1956) ובמספר מערות ליד קומראן, צפונית-מערבית לים המלח.
דה ווֹ נולד בפריז בשנת 1903, הוסמך לכמורה ב-1929 והצטרף למסדר הדומיניקני מאוחר יותר באותה שנה.
התגורר בירושלים משנת 1934 עד מותו ב-1970. בתחילה למד באקול ביבליק, ואחר כך לימד שם מקצועות שונים, ביניהם היסטוריה ופרשנות התנ"ך.
משנת 1938 ועד 1953 היה העורך של Revue Biblique.
דה ווֹ החל להתעניין בארכאולוגיה, ולמד באופן עצמאי מחוקרים שפעלו בארץ ישראל, בהם ויליאם פוקסוול אולברייט, קתלין קניון ובנימין מזר.
בשנת 1945 התמנה למנהל בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה והחזיק בתפקיד עד 1965. בשנת 1956, אף שלא התמחה באפיגרפיה, נעשה דה ווֹ לעורך הראשי של פרסומי מגילות מדבר יהודה, והיה אחראי על הוצאתם לאור של חמשת הכרכים הראשונים בסדרת "תגליות במדבר יהודה", המהדורות הרשמיות הראשונות של המגילות.
הוא נשא בתפקיד עד מותו בשנת 1971.
דה ווֹ כבר התנסה במספר חפירות כאשר ג'רלד לנקסטר הרדינג, הממונה על עתיקות ירדן, פנה אליו בשנת 1949 וביקש לחקור מערה באזור ים המלח שנמצאו בה כמה מגילות.
הוא היה אז מנהל בית הספר מזה ארבע שנים.
במסגרת החפירות זכתה המערה בשם 'מערה מספר 1' – המערה הראשונה שהתגלו בה הטקסטים שהתפרסמו אחר כך בשם מגילות מדבר יהודה.
הראשונה מבין חמש עונות החפירה בקומראן הסמוכה התחילה בדצמבר 1951. מלבד בחפירות קומראן, חפר דה ווֹ גם במערות מורבעת עם לנקסטר הרדינג בשנת 1952 ושם גילה, לראשונה, אגרות שנשלחו על ידי שמעון בר כוסיבה.
בשנת 1958 הוא חפר בעינות צוקים, כמה קילומטרים דרומית לקומראן.
בין השנים 1946 ו-1960 הוא גם חזר מדי פעם לתל אל-פארעה (צפון).
במהלך העבודה של דה ווֹ בקומראן ובסביבתה נמצאו קטעי מגילות נוספות, ותגליות אלה משכו קבוצה קטנה של חוקרי מקרא צעירים לבוא ולעבוד עליהן.
עם חוקרים אלה, שחלקם עבדו עשרות שנים על המגילות שהוקצו להם, נמנו ז'וזף מיליק, ג'ון מרקו אלגרו וג'ון סטרגנל .
בין השנים 1961 ו-1963 עבד דה ווֹ עם קתלין קניון בחפירות בירושלים.
למרות ההתעניינות העולמית בחר דה ווֹ שלא לפרסם דו"ח ארכאולוגי מסכם על עבודתו בקומראן, אבל הוא הותיר אחריו רשימות למכביר, והן עובדו וקובצו לספר שפורסם בשנת 2003.
לצד המאמרים הרבים שתרם דה ווֹ ל-Revue Biblique כשהיה עורכו, ולצד שני פרקים שכתב בכרך הראשון של Cambridge Ancient History, הוא נודע גם בזכות שתי העבודות הבאות:
בשנת 1959 הציג דה ווֹֹ את הניתוח שלו לאתר הארכאולוגי בקומראן במסגרת "הרצאות שווייך" באקדמיה הבריטית, ואלה היו מסקנותיו:
האתר של קומראן, מלבד שימוש מוקדם בתקופת הברזל, היה מיושב משנת 135 לפני הספירה ועד אחרי שנת 73 לספירה.
שנים אלה כללו שלוש תקופות שונות:
תקופה I – עד רעידת האדמה ב-31 לפני הספירה
תקופה II – משלטונו של ארכלאוס בשנת 4 לספירה עד החורבן בתחילת המרד הגדול ברומאים בשנת 68 לספירה
תקופה III – הכיבוש הצבאי הרומי עד לקראת סוף המאה הראשונה
המערות הסמוכות בהן נמצאו המגילות היו קשורות ליישוב בקומראן, שכן באתרים אלה נמצאו חפצים דומים.
האתר היה ביתה של כת יהודית הידועה בשם איסיים.
תוכנן של המגילות משקף פעמים רבות את מה שידוע לנו על האיסיים מתוך דברי ההיסטוריון היהודי הקדום יוסף בן מתתיהו.
הרצאות אלו פורסמו בשם "ארכאולוגיה ומגילות מדבר יהודה".
בשני הכרכים, "ישראל הקדומה כרך 1: מוסדות חברתיים" (1958) ו"ישראל הקדומה כרך 2: מוסדות דתיים" (1960), כתב דה ווֹ בהרחבה על מה שניתן ללמוד מן הארכאולוגיה על ישראל הקדומה.
דמותו בספר "ההונאה של מגילות מדבר יהודה"
בספרם, "ההונאה של מגילות מדבר יהודה" (The Dead Sea Scrolls Deception), מבקרים מייקל בייג'נט (Michael Baigent) וריצ'רד לי (Richard Leigh) את דה ווֹ בחריפות ומתארים אותו כאדם "אכזרי, צר אופקים, קנאי ונקמני", אנטישמי ופרו-פשיסטי.
הספר ספג ביקורת קשה מצד חוקרים הטוענים שהוא כולל בעיקר "רצף של שגיאות והצהרות המבוססות על מידע מוטעה".
רוכוס מיש היה אוברשארפיהרר (מקביל לרב-סמל) בדיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה בזמן מלחמת העולם השנייה.
הוא היה שליח, מפעיל קו טלפון ושומר ראש של היטלר בשנים 1940–1945. הניצול האחרון ששהה בפיהררבונקר בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
מיש נולד בכפר אלט-שצ'לקוויץ שליד אופלן בשלזיה (אז חלק מהקיסרות הגרמנית (החל מ-1945 שייכת העיירה לפולין).
הוא התייתם בגיל שנתיים ומאז גדל אצל סבו וסבתו.
נישא לאשתו גרדה בערב ראש השנה החדשה 1942. נולדה להם ילדה בשם בריגיטה יאקוב-אנגלקן שלימים הייתה לאדריכלית, לאחר שמיש חזר משביו בברית המועצות, נודע לבריגיטה מסבתה כי אמה הייתה יהודייה, ולמרות שמיש סירב להכיר בכך, תמכה לאחר המלחמה בגורמים יהודיים.
בשנת 1937 הצטרף מיש לשורות הואפן אס אס.
הוא הוצב לשרת בלייבשטנדרטה אס אס אדולף היטלר, אשר נחשבה ליחידת עלית של האס.אס.
בספטמבר 1939 השתתפה היחידה בפלישה לפולין.
מיש נפצע קשה בקרב על מודלין, ועל כן הוענק לו עיטור צלב הברזל.
מאחר שמיש היה האחרון מבני משפחתו בעיר הולדתו, דאג מפקדו וילהלם מונקה (מפקד הפלוגה, בה שירת מיש) להציבו ביחידת האבטחה האישית של היטלר.
בכך הבטיח שמיש לא ישתתף בלחימה בקו החזית.
כשומר ראש של היטלר התלווה מיש להיטלר במסעותיו במהלך המלחמה.
כאשר לא שימש כשומר ראש, מיש אייש תפקיד של שליח ושל מפעיל קו טלפון כיתר החיילים ביחידה.
לאחר תבוסת הוורמכט בקרב על הבליטה, מיש ושאר צוותו האישי של היטלר עברו לפיהררבונקר בברלין ב-16 בינואר 1945. מיש היה אחראי על כל התקשורת שיצאה מהבונקר.
מיש ראה את גופותיהם של היטלר ושל אווה בראון, והיה נוכח בבונקר בזמן שיוזף גבלס ואשתו הרעילו את ילדיהם והתאבדו ב-1 במאי 1945. מיש והמכונאי יוהנס הנטשל, שני האנשים האחרונים שנשארו בבונקר, כתבו מכתבי פרידה לנשותיהם במקרה שלא ישרדו.
מיש נמלט מהבונקר של היטלר ב-2 במאי, שעות ספורות לפני שהצבא האדום השתלט עליו.
לאחר זמן קצר הוא נפל בשבי, הובא לבניין לוביאנקה ועונה שם בניסיון לסחוט ממנו מידע באשר למה שעלה בגורלו של היטלר.
תשע שנים מחייו הוא היה במחנה עבודה סובייטי.
מיש שוחרר מהשבי בראש השנה החדשה 1953. הוא חזר לברלין וחי שם במרחק כ-3 ק"מ מהפיהררבונקר.
לאחר הגילוי המחודש של הבונקר בשנות התשעים, מיש טען בפני הציבור שאין להרוס את מתחם הבונקר מאחר שהוא מהווה חלק חשוב מההיסטוריה העולמית.
במשך שנים נאבק להחזיר את חייו למסלולם לאחר החזרה מהשבי.
הוצעו לו מספר הצעות עבודה שונות, בהן שומר ראש ונהג אישי.
רוב ההצעות הגיעו מאנשים שהכירו אותו בזמן המלחמה, ואשתו סירבה שיקבל תפקידים שיצריכו את יציאתו מברלין.
בסופו של דבר, נדבנים גרמנים הלוו לו כסף על מנת שיוכל לקנות עסק של צבעות והדבקת טפטים.
הוא ניהל את העסק בהצלחה, ובזמן שליטת בעלות הברית בברלין הוא היה מעורב גם בייצור חמאת בוטנים לפלוגות האמריקאיות.
עיסוק צדדי זה היה כה מוצלח עד שהוא שקל לעזוב את תחום הצבעות, אך אשתו שוב התערבה והוא נשאר בתחום זה עד לפרישה.
עם מותם של ברנד פרייטג פון לורינגהובן ב-27 בפברואר 2007, ארמין להאמן ב-10 באוקטובר 2008 וזיגפריד קנאפ ב-1 בדצמבר 2008, מיש הפך לניצול האחרון מהפיהררבונקר שנותר בחיים.
מיש היה נאמן להיטלר עד הסוף ואמר: "הוא לא היה אכזרי.
לא כפי שנכתב עליו", וכן שהיטלר "היה בוס נפלא".
מיש חי בברלין באותו בניין שאליו חזר לאחר השבי הסובייטי, בניין הממוקם בשכונת רודו שברובע נויקלן בדרום ברלין.
הוא נפגש באופן קבוע עם מבקרים שרצו לשוחח עמו או לראיין אותו.
ב-15 במאי 2011, כאשר מצבו הרפואי החל להידרדר, נערך הריאיון האחרון עמו עבור העיתון "דיילי אקספרס".
הוא נפטר בברלין ב-5 בספטמבר 2013.
רוכוס או רוקוס הקדוש או רוכוס ממונפלייה או רוק דה לה קרואה היה צליין, "מודה" של האמונה ו"מרפא באמצעות נסים" (טאומטורג) צרפתי פרובנסאלי, קדוש של הכנסייה הקתולית.
לפי האגדות, בעת עליית הרגל לרומא סייע לחולי דבר רבים, וריפא אותם.
אחרי מותו התפתח פולחן של עצמותיו בוונציה ובמקומות אחרים.
בימי מגפות דבר הוקמו "קהילות אחים על שם רוכוס" שזכו לפריבילגיות מהאפיפיור והיו מוקדשות לסיוע לחולים הנגועים.
מסורת הכנסייה רואה בו את הקדוש הפטרון של חולי דבר ושל חיות המחמד.
כמו כן נחשב לקדוש מגן על העולם הכפר, בייחוד בימי אסונות כמו רעידות אדמה, מגפות, בשעת מחלות קשות, ובתקופה המודרנית למופת של סולידריות אנושית וחסד נוצרי.
במהלך השנים פולחנו נעשה נפוץ ביותר, וידע עדנה בימי מגפת הקורונה בעולם.
חג שמו חל ב-16 באוגוסט.
נולד בסביבות שנת 1295 במשפחה אמידה במונפלייה, אז חלק מממלכת מיורקה.
לפי אגדות אחדות, אביו, ז'אן רוק שה לה קרואה היה מושל העיר.
האם נקראה ליבר או ליבריה והייתה מלומברדיה.
שני ההורים היו ידועים במעשי הצדקה שלהם.
זמן רב לא נולד להם בן עד שפנו בתפילות חוזרות לבתולה הקדושה בכנסיית נוטר דאם דה טאבל ומשאלתם נתמלאה.
לתינוק קראו רוק , ייתכן כי זהו שם שמקורו גרמאני "זעם", "חזק" או "גבוה" או אולי "בגד קצר" (hrok בפרנקית) או "סוג של עורב" (hruk).
בגיל עשרים רוק התייתם מהוריו, חילק את נכסיו, ויתר על מעמדו בעיר לטובת דודו ויש אומרים, נכנס למסדר השלישי של הפרנציסקנים, דבר שאינו מוכח.
ביולי 1367 לערך, במהלך עליית רגל לרומא, מחופש לנזיר מקבץ נדבות, התחיל לסייע לחולי דבר ולפי המסורת הדתית הקתולית, ריפא רבים מהם בדרך נס רק בעזרת סימן הצלב.
עשה זאת לראשונה בעיירה אקוואפנדנטה שבנפת ויטרבו.
נשאר שם למשך שלושה חדשים בבית החולים עד לסיום המגפה במקום.
בסוף שנת 1367 או תחילת שנת 1368 הגיע לרומא, שם ככל הנראה שם פעמיו אל בית החולים סנטו ספיריטו.
שמו הלך לפניו אחרי שריפא אחד הקרדינלים שהיה נגוע בדבר.
אותו קרדינל הציג אותו בפני האפיפיור אורבנוס החמישי שחזר לא מזמן מאביניון.
רוכוס נשאר ברומא עד השנים 1370–1371. משם יצא למסע נוסף של מעשי ריפוי מופלאים בערים צ'זנה, רימיני, נוברה, מנטובה, מודנה, פארמה, פורלי, בולוניה ובמקומות אחרים, מבלי ליהנות מרווחים חומריים כלשהם.
בהגיעו ביולי 1371 לבית החולים "גיברתנו מבית לחם" בעיר פיאצ'נצה גילה שנדבק בעצמו בדבר.
בודד, אולי מגורש מן העיר, או אולי מיוזמתו, הסתגר בהשראה אלוהית בבקתת עץ ביער סרמטו, ליד הנהר טרביה.
שם, מספרת האגדה, הגיע אליו מלאך שטיפל בו וכלבו של אציל צעיר בשם גוטהרד הביא לו לחם למחיה, הציל אותו מרעב, וליקק לו את פצעיו.
אחרי שהחלים, שב רוכוס לפיאצ'נצה וחזר לעיסוקו בריפוי חולים והביס את המגפה.
על שנותיו האחרונות ידועים עוד פחות פרטים.
בשובו לעיר מולדתו, מונפלייה, (או לפי גרסאות אחרות של הסיפור, בהגיעו לאנג'רה, על יד אגם מג'ורה) איש לא זיהה אותו בגלל צלקות מחלתו.
הוא עצמו שמר את זהותו האמיתית בסוד, בהתאם לנדר שנדר, והציג עצמו כ"משרת צנוע של ישוע".
בחשד לריגול הובא בפני המושל בווגרה ברוזנות סבויה (או לפי המסורת, על ידי דודו, מושל במונפלייה) והושלך לכלא, רוכוס הודה לאלוהים על המבחן שהעמיד בפניו ואחרי חמש שנות מאסר נפטר.
לפני מותו ביקש מהסוהר להזעיק כומר לתאו.
באותם הרגעים התרחשו כמה נסים שגרמו להפצת שמועות בסביבה.
כשחזרו אל תאו רוכוס כבר נמצא מת.
מישהי, לפי האגדות - אמו הקשישה של המושל או המינקת שלו, זיהתה אותו לפי כתם הלידה האדום בצורת צלב שהיה לו על החזה ולפי מסמך שנמצא ברשותו.
מותו התרחש ב-16 באוגוסט באחת השנים בין 1376 ו-1379. הובא אז לקבורה בלוויה ממלכתית.
ליד קברו בווגרה התחיל לפרוח פולחנו שנפוץ בהמשך בכל רחבי צפון איטליה.
סיפור חייו פורסם לראשונה בשנת 1478 בוונציה.
ידועות גם גרסאות ישנות יותר ההולכות עד לשנת 1430.
בשנת 1414 בימי ועידת קונסטנץ של הכנסייה, כשפרצה מגפת דבר באותה עיר ראשי הוועידה הורו לערוך תפילות פומביות אל רוכוס ותהלוכות לכבודו והמגפה שככה.
שרידיה הקדושים של גופתו של רוכוס הובאו בשנת 1485 לכנסייה המוקדשת לו, סן רוקו, בוונציה.
שרידים נוספים נמצאים בכנסיות ברומא (החל משנת 1585 בכנסיית סן רוקו) ובווגרה, באיטליה ובמונפלייה ובארל, בצרפת.
רוכוס לא עבר אחרי מותו תהליך רגיל של הקדשה.
הפולחן שלו כקדוש פרח במאה ה-14 בקרב המוני העם.
מעמדו כקדוש התחזק עקב החלטות ועידת קונסטנץ ב-1414 והפולחן הקיים אושר סופית רשמית בשנת 1629 על ידי האפיפיור אורבנוס השמיני.
הוא אישר סדרי טקס מיוחד המתקיימים כל שנה ביום שמו של רוכוס - 16 באוגוסט.
אחריו האפיפיור פאולוס השלישי אישר הקמתה של קהילת אחים (קונפרטרניטס) שהייתה אחראית על כנסייה ובית חולים שנבנו לזכר הקדוש בימי אלכסנדר השישי.
בימי האפיפיור פאולוס הרביעי הועלה מעמד הקהילה ל"ארכיקונפרטרניטס" בשם "חברת רוכוס הקדוש", שאליה היו כפופות קהילות רבות לזכר רוכוס.
ארגון זה הועמד בחסות של קרדינל וכומר בכיר התמנה בראשותו.
החברה זכתה בזכויות מיוחדות נוספות בעקבות צווים של האפיפיורים פיוס הרביעי, גרגוריוס השלושה עשר, גרגוריוס הארבעה עשר ואחרים.
המרכזים העיקריים המוקדשים למורשת רוכוס הקדוש הם:
כנסיית רוכוס הקדוש בוונציה, בה נמצאים שרידי גופתו
המתחם הקדוש של רוכוס הקודש בעיר הולדתו, מונפלייה
הוקם איגוד בינלאומי על שם רוכוס הקדוש, שמושבו במונפלייה, המתאם בין האיגודים הלאומיים המוקדשים לרוכוס
באיטליה פועל האיגוד הלאומי סן רוקו, עם מושבו בסרמטו
בווגרה הוקם הוועד הבינלאומי ללימודי רוכוס הקדוש
בספרות העם הכלב של רוק הקדוש מוחלף על ידי גינפור הקדוש (Guinefort), הכלב האפור הקדוש שעליו סיפר במאה השלוש עשרה הנזיר הדומיניקני אטיין דה בורבון
1934 - ברומן הסאטירי "קלושמרל" מאת הסופר הצרפתי גבריאל שבלייה שבירתו של פסל של רוק הקדוש מהווה אירוע חשוב בעלילה.
1947 - ברומן של אלבר קאמי, "הדבר"מתפללים מתכנסים בקתדרלת אוראן מסביב לפסלו של רוק הקדוש
1983 - המשורר פרנק טמפלטון פרינס פרסם מונולוג ארוך בשם הכלב של רוק הקדוש, בכותרת "כלבו ועולה רגל" באוסף Later On
1992 הסופרת האמריקאית קוני ויליס מתארת ברומן שלה "ספר יום הדין", כומר מימי הביניים בשם "האב רוק" המסייע לנגועי הדבר.
2012 - בסדרת הטלוויזיה הבדיונית הפיליפינית "Aso ni San Roque" (הכלב של רוק הקדוש) מתואר
כלב מתוך פסל של רוק הקדוש הקם לתחייה על מנת לשמור על הגיבורה העיוורת של הסרט
רולאן דה פורי היה כומר פרוטסטנטי וחסיד אומות העולם משווייץ.
דה פורי למד באוניברסיטה בנשאטל.
עקב התעוררות רגשות דתיים בקרבו, החל ללמוד בסמינר תאולוגי פרוטסטנטי.
בשנת 1932 למד בבון אצל התאולוג הקלוויניסטי השווייצרי קרל בארת.
עם ידידו, הסופר דני דה רוז'מו (Denis de Rougemont), ייסד כתב עת תאולוגי בצרפתית שגליונו הראשון הופיע בנובמבר 1932. הוא היה ראש קהילה במחוז ונדה במערב צרפת ולאחר מכן בליון.
דה פורי נישא לז'קלין ונולדו להם שמונה ילדים.
ביולי 1940, לאחר כיבוש צפון צרפת והקמת משטר וישי, נאם דה פורי נגד שיתוף פעולה עם הכובש ולמען סיוע לנרדפים.
רולאן ואשתו ז'קלין נשאו דברים בעד סיוע לנרדפים וארחו בביתם פליטים רבים, רבים מהם יהודים.
דה פורי שיתף פעולה עם האב פייר שאייה, ראש ארגון ההצלה "ידידות נוצרית" (Amitié Chrétienne), והשניים הניעו את קהילותיהם לפעולות למען הצלת יהודים.
בכוח אישיותו הצליח דה פורי להניע רבים מבני קהילתו להסתיר יהודים שהוסתרו קודם לכן בביתו-שלו.
דה פורי היווה מודל לעשרות אנשי כמורה בליון ובסביבתה.
ב-1943 פשט הגסטפו על ביתו של דה פורי ועל משרדי הארגון "ידידות נוצרית" (Amitié Chrétienne) וביצע מעצרים.
בין היתר נעצר האב שאייה.
למחרת המעצר היו אמורים יהודים להגיע למשרד כדי לקבל עזרה חומרית וכן מסמכים מזויפים, והגסטפו טמן במשרד מלכודת.
אחת המתנדבות ב"ידידות נוצרית", ז'רמן ריבייר, התחפשה למנקה וכל אימת שהיה יהודי מגיע לכניסה למשרד, היא הייתה מסלקת אותו, לכאורה בטענה שעליה לנקות, אך למעשה הייתה מבהירה לו את הסכנה.
התכסיס הצליח ואיש מהיהודים שנעזרו בשירותי "ידידות נוצרית" לא נכנס למשרד ולא נלכד באותו היום.
במאי 1943, בעת שדה פורי עמד בכנסייתו, בפני קהילתו, בלבוש הכומר, הוא נעצר על ידי הגסטפו ונלקח מהמקום.
אשתו ז'קלין, הקרדינל פייר-מרי גרליה, ויושב ראש הפדרציה הפרוטסטנטית, הכומר מרק בוגנר, שלימים הוכרו אף הם בתור חסידי אומות העולם, ביקשו מהגסטפו לשחררו, אך לשווא.
באוקטובר 1943 הוחלף דה פורי בברגנץ שבאוסטריה תמורת מרגלים גרמנים שנעצרו בשווייץ.
לאחר המלחמה שב דה פורי לקהילתו בליון.
הוא פיתח קריירה ענפה של סופר ומיסיונר.
בין היתר היה בקמרון ובמדגסקר.
הוא היה מבקר של הקולוניאליזם והתבטא נגד העינויים שנקטה צרפת במלחמת אלג'יריה.
בשנת 1976 הכיר יד ושם בדה פורי בתור חסיד אומות העולם.
רולאן דומא (23 באוגוסט 1922 – 3 ביולי 2024) היה עורך דין ופוליטיקאי סוציאליסט צרפתי.
דומא נולד בלימוז' והיה פעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה הוא השלים תואר במשפטים ומדע המדינה, במכון למדע המדינה פריז ובבית הספר לכלכלה של לונדון.
כעורך דין, ייצג דומא את ג'ין מון נגד האשמות שעוזרו של מון העביר סודות מדינה לקומוניסטים.
במסגרת זאת הכיר את פרנסואה מיטראן, נשיא האיחוד הדמוקרטי והסוציאליסטי של הרזיסטנס ונהיה למקורבו.
כעורך דין ייצג חברים של החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה והשתתף במניעת הסגרתו של מוחמד עודא למערב גרמניה.
בשנת 1956 נבחר לאספה הלאומית של צרפת.
אולם לאחר שנתיים, בבחירות שבהן זכה דה גול לניצחון סוחף, הפסיד את מושבו וחזר לאספה שוב רק בשנת 1967.
בשנת 1974 הוא השתתף בהגנה על הילריון קפוצ'י במשפטו בישראל על הברחת נשק עבור אש"ף.
ביולי 1984 מונה לשר לענייני אירופה בממשלתו של לורן פביוס ובסוף אותה שנה מונה לשר החוץ.
הוא החזיק בתפקיד עד תבוסת הסוציאליסטים במרץ 1986. הוא שב לתפקיד שר החוץ במאי 1988 וכיהן בתפקיד עד מרץ 1993.
ב-1999 הואשם דומא שניצל את השפעתו כדי להבטיח לכריסטין דבייר-גונקור, פילגשו דאז, משרה כשתדלנית של חברת הנפט הממשלתית ELF.
היא נהנתה מרווחים, ממתנות ומעמלות ששולמו לה על ידי החברה.
רולאן (Roland; בפרנקית: Hruodland; נהרג ב-15 באוגוסט 778) היה אביר קודש (פלדין) של קרל הגדול, מנהיג צבאי היסטורי שנודע בעיקר עקב עיצובו הספרותי ברומנסות, בשירה האפית ובשירים על מעללי גבורה.
בפרט בשירת רולאן, היצירה המשמעותית הקדומה ביותר בתולדות הספרות הצרפתית שכתב-היד המוקדם ביותר שלה מתוארך בין 1129 ל-1165.
רולאן מוזכר בספר חיי קרל הגדול מאת איינהרד כמגן גבולות ברטאן עבור קרל הגדול.
המחבר מציין כי הוא נהרג בקרב מעבר רונסבו (Roncevaux Pass) על ידי הבסקים.
מקורות בלתי אמינים טוענים כי הוא נקבר בבזיליקה של בלאי.
רולאן היה אחת הדמויות הפופולריות ביותר ברומנסות של ימי הביניים והן טוו לו ביוגרפיה עשירה ומפורטת, עתירה במעשי גבורה שפיארה אותו כאביר נוצרי שנלחם בעיקר נגד הסאראצינים (הערבים).
נאמר שהוא היה אחיינו של קרל הגדול ומצביא צבאו.
לפי האגדה נספה רולאן בקרב עם הסאראצינים, עקב בגידתו של האביר גנלון (Ganelon).
במותו בירך אותו הארכיבישוף טורפין (Turpin), מיד לפני שנהרג אף הוא.
לפי שירת רולאן היה לרולאן חבר-נפש בשם אוליבייה, רולאן התאהב באחות חברו, אוד (Aude או אלדה), אך לא נשא אותה לאישה כיוון שנהרג לפני נישואיו המיועדים.
סיפור זה הורחב ברומנסה בת המאה ה-12 Girart de Vienne.
מלחמותיו של רולאן חרגו באגדות מן התיאור ההיסטורי וכך נאמר שנלחם בענקים (למשל ביצירות Historia Caroli Magni, L'Entrée d'Espagne ו-La Spagna מן המאה ה-14).
רולאן מופיע עם שלושה מאפיינים: חרב בלתי-שבירה בשם דורנדאל (Durendal); סוס אביר ונאמן בשם ויילאנטיף (Veillantif) וקרן יער בשם אוליפאנט (Olifant).
הפואמה אורלנדו המטורף מאת לודוביקו אריוסטו (1516) נטלה לעצמה חירות לתאר את מעלליו של רינלדו, בן דמותו של רולאן, אשר התחרה עם גיבור הפואמה, שהיה אף הוא מאביריו של קרל הגדול על לבה של אנג'ליקה, נסיכה מוסלמית, מושא אהבתם של אורלנדו, רינלדו ואבירים רבים אחרים.
יצירה זו שימשה בסיס ליצירות נוספות, בהן אופרות מאת הנדל, ויולדי ואחרים.
מאז ימי הביניים הפכה דמותו של רולאן (רולנד באנגלית, אורלנדו באיטלקית) לדמות ארכיטיפית של אביר בספרות האבירות, אשר הקשר בינה לבין דמותו המקורית בשירת רולאן תכופות רופף.
למשל, "רולנד" נזכר כבדרך אגב במחזה השייקספירי המלך ליר.
אזכור זה שימש השראה לפואמה פנטסטית רולנד האציל אל המגדל האפל קרב מאת רוברט בראונינג, שבעצמה הייתה השראה לסדרת המגדל האפל מאת סטיבן קינג – ספרי פנטסיה שגיבורם הוא האקדוחן הנודד רולנד דשיין.
רוכבה הוא תת-ענק לבן מסוג ספקטרלי A5 IV, מסתו כ-2.5 מסות שמש, רדיוסו מעט פחות מ-4 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו כ-8,400 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 67 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ובערך פי 77 מצירוף הקרינה בתחום העל-סגול.
גילו של הכוכב כ-600 מיליוני שנים והוא נמצא לקראת סיום שלב התכת המימן שבליבתו להליום שבסופו הוא צפוי להתנפח ולהתקרר בתהליך הפיכתו לענק כתום או אדום.
את רוכבה מקיף בן זוג עמום מאוד שעליו לא ידוע דבר, מלבד שזמן ההקפה הוא 759 ימים (שנתיים וחודש) ושמישור ההקפה מקביל לקו הראייה ממערכת השמש, כך שמדובר בכוכב משתנה לוקה.
כאשר הכוכב העמום עובר על פני הבהיר, נמדדת ירידה של כ-8 מאיות של דרגת בהירות וכשהכוכב הבהיר מסתיר את העמום נמדדת ירידה של כ-7 מאיות של דרגת בהירות.
רולאן ביקוב (קארדאנובסקי) היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי יהודי.
זכה בפרס ברית המועצות בשנת 1986 ובשנת 1990 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
רולאן ביקוב נולד בקייב במשפחה יהודית.
אביו סמיון מויסייביץ' קארדאנובסקי (יהודי מפולין) היה חייל בצבא האדום, ששירת תחת פיקודו של סמיון בודיוני והיה בעל השם הבדוי אנטון ביקוב.
אמו אלה סיטנאקובסקי, הייתה שחקנית יהודייה מאוקראינה.
את כישרון המשחק ירש מאימו השחקנית ואת החריצות והשאפתנות ירש מאביו.
הוריו התגרשו זמן קצר לאחר תחילת נישואיהם ולהם שני בנים שגדלו אצל אמם.
בין השנים 1937–1947 למד בבית ספר במוסקבה בחוג תיאטרון.
הוא הכין מיני-מופעים אותם הציג בחצר בית הספר והזמין את ידידיו ומוריו לצפות בהם.
הכישרון הרב שלו התבלט כבר בתקופה זו.
עם זאת, הוא לא התקבל לאקדמיה הרוסית לאומנויות התיאטרון גיטיס.
בין השנים 1947–1951 למד בבית הספר הגבוה לתיאטרון שציוקין.
בין השנים 1951–1959 שיחק ושימש כבמאי בתיאטרון הנוער הרוסי, תיאטרון 'הצופה הצעיר'.
בין השנים 1951–1953 פתח רולאן תיאטרון חובבים, והופעת האולפן "אהבה שכזו" הפכה לכרטיס הביקור שלו ולבסוף נתנה לגיטימציה לקיומו של תיאטרון מסוג זה.
בין השנים 1959–1960 שימש ביקוב כמנהל בתיאטרון לנקום בלנינגרד.
בשנת 1959 מילא ביקוב את התפקיד הראשי במחזה "המעיל" של ניקולאי גוגול בבימוי אלכסיי באטלוב (אנ').
הסרט עורר תגובות מעורבות בקרב המבקרים.
בין השנים 1960–1990 עבד באולפני מוספילם שם התנסה בתפקיד שחקן ובמאי.
סרטו הראשון כבמאי נקרא "שבע מטפלות".
סרט זה עסק בפסיכולוגיה של הילד.
את רוב כישרונו ניתב רולאן לקולנוע ילדים.
ביקוב היה פעיל מאוד ושיחק ביותר מ-100 סרטי קולנוע ויותר מ-10 סרטים כבמאי.
הוא לימד בקורסים הנחשבים ביותר לתסריטאים ובמאים.
בין השנים 1986–1990 היה מזכיר האיגוד לאנשי הקולנוע בברית המועצות.
ביקוב היה נשוי במשך 15 שנים ללידיה קניזבה, שחקנית.
לא נולדו להם ילדים, אך הם אימצו את הילד אולג.
אשתו השנייה היא השחקנית ילנה סנייבה .
רולאן ביקוב נפטר ב-6 באוקטובר 1998 במוסקבה, מסרטן הריאות.
רולא מכראם ח'ורי (נולדה בשנת 1982) היא אוצרת, מבקרת והיסטוריונית של האמנות, ערביה-ישראלית.
רולא מכראם ח'ורי נולדה בחיפה.
אביה הוא השחקן והבמאי מכרם ח'ורי ואמה דעה היא מורה לאמנות.
אחיה ג'מיל ח'ורי ואחותה קלרה ח'ורי הם גם כן שחקנים בדומה לאביהם.
ח'ורי סיימה תואר ראשון בתולדות האמנות, שפה וספרות איטלקית באוניברסיטה העברית ב-2005. בעלת תואר שני בתולדות האמנות מאוניברסיטת חיפה (2011).
עשתה תואר שני נוסף בביקורת האמנות בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק ב-2017.
אחת מתערוכותיה הבולטות הייתה "נקודת מיצוי" (2012) – תערוכה קבוצתית הכוללת עבודות צילום, וידאו ומיצב.
התערוכה בחנה את המושג "מצב מיצוי" או "מצב נישול", כלומר מצב שבו מתבטל האחר לאחר שנכבש, רוקן מתרבותו והורחק מההיסטוריה שלו.
בתערוכה מבקשת להציג תפיסה חדשה של אמנות "ההופכת את הבלתי מוחשי למוחשי, את הלא ממשי לממשי ואת הבלתי נראה לעין לנראה", על מנת לכלול אותו כחלק מהמציאות המודעת.
תערוכה נוספת (שאצרה יחד עם יעלה חזות) – "חכמת ההמונים" (2014) – הוצגה בבית הגפן.
בתערוכה זו ניתן לראות את השקפת עולמה של ח'ורי אותה היא מביאה באופן זה או אחר בתערוכותיה הרבות, אשר לרוב יהיו בנושאים פוליטיים וחברתיים.
התערוכה חוזרת לכיכר העיר, שמקורה בערי המדינה של יוון העתיקה, ככזו שממלאת את תפקידו של המרחב הציבורי כמקום בו ניתן להתכנס, לשמוע, להשמיע ולנהל שיח ציבורי.
היא יוצאת בתביעה לשינוי ערכי החיים הפוליטיים, החברתיים והתרבותיים שנשחקו, למען כינון חברה שוויונית ודמוקרטית יותר, ומבקשת להוות זרז לחשיבה רדיקלית ביחס לפלטפורמות חדשות, גם אם מדומיינות, למימוש התביעה מתוך הפוטנציאל הטמון במרחב הציבורי המקומי.
תפיסת "חוכמת ההמונים" גורסת שחוכמתו של ההמון גדולה, בתנאים מסוימים, מחוכמתו של המומחה היחיד והתנאים ההכרחיים לקיומה הם הטרוגניות, פלורליזם ומגוון דעות.
בתערוכה מוצעת אפשרות אחת מבין אפשרויות פוטנציאליות נוספות, לפתיחת המרחב הציבורי באופן שיאפשר לסוגים שונים של ידע מקומי להתבסס.
ידע הנבנה מהגיוון וההטרוגניות של חוכמת הציבור - היוצרים והתושבים - שבכוחם יחד או לחוד לתרגם אותו בצורה פרקטית להנעת שינוי במרחב המקומי'.
בנוסף לאוצרות עוסקת ח'ורי בפרויקטים חינוכיים, קהילתיים ואמנותיים.
ב-2007 ניהלה את פרויקט "Walkscreen", בברלין – פרויקט המפנה את תשומת הלב לחסמים הפיזיים והמטאפוריים בארבע ארצות עם היסטוריה של חומות והפרדה: גרמניה, קפריסין, אירלנד וישראל/פלסטין.
ב-2011 יצרה תערוכה אינטראקטיבית בשם "מבוך השלום" המיועדת לתלמידי בתי ספר יסודיים.
הפרויקט עסק בקונפליקטים, איך הם נוצרים, ועל דרכים שבהן ניתן לפתור אותם.
התערוכה הוצגה במוזיאון המדע בירושלים ועברה למוזיאון עין-דור.
בשנים 2013–2014, הייתה מנהלת אמנותית במרכז תרבות ח'ליל א-סכאכיני ברמאללה, והפיקה סדנאות ותערוכות מדי חודשיים.
מ-2017 ומנהלת פרויקט "From the Seed to the Dish", פרויקט מזון לעידוד מוצרים פלסטיניים מקומיים, ומנכ"לית של אגודת התרבות הערבית בחיפה.
2007 - מספר פרויקטים בגלריית אל-הואש לאמנות פלסטינית בירושלים: "עזה האחרת" צילום של ג'ורג אזר; "מחזור", מתוך התוכנית "עניין של נשים".
2014 – "Mapping Procession", מרכז תרבות ח'ליל א-סכאכיני, רמאללה.
2016 – "A Black Hole in the Sun", גלריית אל-הואש, ירושלים.
תערוכה קבוצתית מוקדמת לפתיחת גלריית פאטוש.
רוך ברסט (בבלארוסית: Рух Брэст) היא קבוצת כדורגל מברסט, בלארוס, שבשיאה שיחקה בפרמייר ליג הבלארוסי.
המועדון הוקם לראשונה בשנת 1922 ושורשיה מגיעות לנסיכות הפולנית, כשהעיר הייתה חלק מפולין, עם זאת אין תיעוד להישגי הקבוצה עד שנת 1936, אז המועדון זכה באליפות פולסיה (שם המחוז בו נמצאה העיר אז).
תחת השלטון הפולני המועדון זכה באליפות המחוז בעונת 1937 והייתה מועמדת להתמודד בליגת העל הפולנית בכדורגל, אך עם פרוץ מלחמת העולם השנייה המועדון פורק.
המועדון הוקם מחדש בשנת 2016, תחילה כקבוצת חובבים ובשנת 2018 המועדון התבסס מחדש כקבוצת בת של דינמו ברסט והעפיל ל.
המועדון זכה באליפות הליגה השנייה בעונת הבכורה שלה וערכה את הופעת הבכורה שלה בליגה הראשונה בבלארוס בשנת 2019.
לפני תחילת עונת 2020 המועדון סיים את השותפות עם דינמו ברסט והפך למועדון עצמאי, בתמיכת האוליגרך, אלכסנדר זייצב, שעזב את דינמו ברסט.
בעקבות המהלך התפתחה יריבות מקומית עם דינמו ברסט, במסגרת הדרבי של ברסט, אך הקבוצות נפגשו במסגרת ליגת העל פעם אחת בלבד, שבה ניצחה דינמו.
במהלך עונת 2020 הקבוצה התמקמה במרכז הטבלה.
רוֹכֵל או שׁוּקַאִי או תַּגְרָן הוא סוחר נודד בדרכים, הסובב ממקום למקום, ומציע את מרכולתו לעוברים והשבים.
כבר מימי קדם מילאו הרוכלים את החסר בכלכלת השוק הרשמית, בכך שהעניקו לצרכנים את הנוחות שבשירות מדלת לדלת.
הם פעלו לצד שווקים עירוניים וירידים בהם רכשו לעיתים קרובות סחורה עודפת שנמכרה לאחר מכן לצרכנים במקומות אחרים.
רוכלים הפיצו סחורות ליישובים מבודדים מבחינה גאוגרפית, למשל באזורים ההרריים של אירופה.
הם פנו גם לצרכנים ביישובים מרכזיים אשר התקשו, מסיבותיהם, להגיע לשוקי העיר.
הרוכלים מילאו תפקיד חשוב בקישור צרכנים ואזורים אלה לצירי סחר רחבים יותר.
חלק מהרוכלים עבדו כסוכנים או כמוכרים-נוסעים עבור יצרנים גדולים יותר, ובכך היו לגלגולם הקודם של סוכני המכירות מדלת לדלת בעת המודרנית.
ההבחנה העיקרית בין רוכלים לסוגי סוחרים אחרים היא, שרוכלים סוחרים תוך כדי תנועה, ולא נשארים לסחור במקום קבוע.
רוכלים מסתובבים ופונים ישירות ללקוחות פוטנציאליים, ואילו סוחרי רחוב מקימים דוכן ומחכים ללקוחות שיגיעו אליהם.
כאשר הם לא עוסקים במכירה בפועל, רוכלים נדרשים להמשיך לנוע.
אף על פי כן רוכלים יישארו באותו מקום לאורך זמן ואף יתחילו לסחור באמצעות דוכן.
כמו כן, אף על פי שרוכלים בדרך כלל נודדים רגלית, אין סיבה המונעת מהם להסתייע בעגלה או באמצעי אחר להובלת הסחורות.
תמונות של רוכלים מופיעות בספרות ובאמנות כבר מהמאה ה-12. תמונות כאלה היו פופולריות מאוד בקרב הציירים והצלמים האוריינטליסטים של המאה ה-18 והמאה ה-19. דימויים מסוימים מתארים רוכלים בצורה משונה, ואילו אחרים מראים חזיונות רומנטיים אידיאליסטים של רוכלים בעבודה.
המילה רוֹכֵל הייתה בשימוש כבר בעברית המקראית.
בלשנים קושרים בין השורש ר.כ.ל ובין השורש ר.ג.ל והמילה רֶגֶל, הלא דרכו של הרוכל היא התקדמות ברגל.
על פי סברה זו באופן דומה גם המילה סוֹחֵר מתארת את מי שמוכר מרכולתו ממקום למקום ולמעשה, הולך סחור סחור.
מילה אחרת הנקשרת משורש ר.כ.ל היא רכיל, ונזכרת כמצוות לא תעשה בפרשת קדושים: .
בספר משלי נקשר הביטוי עם גילוי סוד אך בספר בירמיהו ובספר יחזקאל המילה רָכִיל נקשרת למרמה ושפיכות דמים.
האיסור ללכת רכיל מתפרש לפי תרגום השבעים כלהוליך שולל אך לפי חז"ל מדובר במעשה של דיבור – הלשנה או הוצאת דיבה.
בלשנים מוצאים קשר אפשרי בין המילה רכיל לבין המילה רוכל.
על קשר זה עמדו חז"ל בתלמוד הירושלמי: .
גם רש"י קשר קשר דומה: .
רוכלים ידועים עוד מימי קדם ואולי אף קודם לכן.
בדרך כלל, רוכלים עברו מדלת לדלת, הסתובבו ברחובות או התמקמו בשוליים של מקומות מסחר רשמיים כמו שווקים באוויר הפתוח או בירידים.
בעולם היווני-רומי שווקים פתוחים שימשו לקוחות עירוניים, ואילו רוכלים מילאו את הפערים בהפצה על ידי מכירתם ללקוחות כפריים או מרוחקים.
בכמה כלכלות העבודות של מכירה ממקום למקום הושארו למיעוטים נוודים, כמו צוענים או ינישים שהציעו מגוון סחורות ושירותים.
בארצות הברית של המאה ה-19 היה לרוב מקצוע של קהילות מהגרים, בייחוד איטלקים, יוונים ויהודים.
הרוכלים הצבעוניים יותר היו אלה שפעלו כפרפורמרים, מרפאים או מגלי עתידות.
מבחינה היסטורית, רוכלים השתמשו במגוון כלי תחבורה: הם הלכו ברגל כשהם נושאים את מרכולתם; באמצעות אדם או עגלה או קרון ברתומים לבעלי חיים או באמצעות מכשירי נשיאה מאולתרים.
אברהם גודמן, שהיה רוכל יהודי בארצות הברית בשנות ה-40 של המאה ה-19, דיווח כי הוא התהלך רגלית והשתמש במזחלה כשבדרכים נערם השלג.
כשנאלץ לחצות מרחקים ארוכים יותר הוא נשא את סחורתו על גבי תרמיל והתנייד באמצעות סירה קטנה.
כאשר פרחו עיירות השוק באירופה של ימי הביניים, רוכלים מצאו תפקיד הפועל בשולי הכלכלה הפורמלית.
הם קראו ישירות לבתים והעבירו תוצרת לדלת ובכך חסכו ללקוחות זמן לנסוע לשווקים או לירידים.
עם זאת, הלקוחות שילמו מחיר גבוה יותר עבור נוחות זו.
חלק מהרוכלים פעלו מפונדקים או מטברנות, שם הם נהגו לעיתים קרובות כסוכן ולא כמשווק.
רוכלים מילאו תפקיד חשוב במתן שירותים למחוזות מבודדים גאוגרפית, כמו באזורים ההרריים של אירופה, ובכך קישרו מחוזות אלה עם נתיבי מסחר רחבים יותר.
עד המאה ה-18, כמה רוכלים עבדו אצל יצרנים תעשייתיים, שם הם נהגו כסוג של נציג מכירות נוסע.
באנגליה, רוכלים אלה היו ידועים כ"אנשי מנצ'סטר".
הם הועסקו על ידי מפעל או יזם ומכרו סחורה מחנות לחנות ולא מבית לבית.
בכך, פעלו כסוג של סיטונאים או מתווכים.
הם הקדימו את נציג המכירות המודרני.
בארצות הברית נרשמה עלייה במספר הרוכלים בסוף המאה ה-18 וייתכן כי אז הגיעה לשיא של עשרות שנים, ממש לפני מלחמת האזרחים האמריקאית.
עם זאת, מספרם החל לרדת במאה ה-19. ההתקדמות בייצור תעשייתי המוני והובלת מטענים כתוצאה מהמלחמה הניחו את התשתית לתחילתן של רשתות קמעונאיות והפצה מודרניות, ששחקו בהדרגה את הצורך ברוכלים מדלת לדלת.
העלייה בפופולריות של הקטלוגים להזמנה בדואר הציע דרך נוספת עבור אנשים באזורים כפריים או באזורים מרוחקים אחרים כדי להשיג פריטים שלא היו זמינים בחנויות או בשווקים מקומיים.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, כשהזינוק בייצור למלחמה נגדע בפתאומיות, נרשמה עלייה קצרת מועד במספר הרוכלים.
היו חיילים שחזרו מהקרב ולא מצאו עבודה ולכן פנו לרוכלות, אשר הציעה לרוב הכנסה הגונה.
ברחבי חלק גדול מאירופה, חשדות לפעילות פלילית נקשרו עם רוכלים כבר במאה ה-15. הרשויות האנגליות הנפיקו תקנות להרתעת קמעונאיות קטנות מסחר עם רוכלים.
התקנות, אשר גובו על ידי הכנסייה, חיזקו עמדות סטראוטיפיות שליליות כלפי רוכלים ורבות מהן נמשכו עד המאה ה-20. בכלכלה המודרנית סוכני מכירות מדלת לדלת מהווים זן חדש של רוכלים.
אלו מעודדים לרוב להתלבש באופן מכובד כדי לעורר את אמון הלקוחות והציבור הרחב.
מבנה כלכלי זה מהווה צורה אגרסיבית של שיווק ישיר על ידי חברות המקדמות את מוצריהן, לפעמים כדי לעזור בהשקת חידושים ולפעמים על בסיס קבוע.
במקרים בודדים הרוכלות סוכני המכירות מהווים את ליבת העסק.
מעט מאוד רוכלים השאירו רישומים כתובים.
רבים היו אנאלפביתים וכתיבת יומנים הייתה נדירה בקרב הרוכלים.