tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כדי לפייס את המעמד הסנאטורי אוגוסטוס החל לנהוג בכבוד במסורת הרפובליקאית.
התנהלותו המתונה בממשל המדינה הפכה אותו לבסוף ממנהיג סיעה בעל מוניטין אכזריים למנהיג של איטליה ורומא.
אוגוסטוס נתפס בהיסטוריוגרפיה הרומאית כאחד מהטובים שבקיסרים.
הוא עיצב את תפקיד הקיסר ובמידה רבה כל הקיסרים עד הרפורמות של דיוקלטיאנוס פעלו בתבנית שעיצב אוגוסטוס.
ההערצה אליו אף חדרה לתוך החוק הרומאי בתקופת שלטונו של אספסיאנוס.
אולם למרות הערצה שהוא זכה לה בדרך כלל, השתמרו תפיסות מנוגדות שמתארות את אוגוסטוס כעריץ וכמשעבד המדינה הרומאית.
שמו של אוגוסטוס הונצח באומנות ובתרבות:
השם אוגוסטוס הפך לשם פרטי נפוץ בתרבות המערבית.
התואר אוגוסטוס הוסיף להינתן לקיסרי רומא גם לאחר מותו של אוגוסטוס.
החודש השמיני, אוגוסט, נקרא על שם אוגוסטוס.
החודש נקרא במקור 'סקסטיליס' שפירושו 'שישי', כיוון שהיה החודש השישי בלוח השנה הרומי שנפתח בחודש מרץ.
אוגוסטוס בחר לקרוא לחודש זה על שמו בשנת 8 לפני ספירה, מכיוון שהתרחשו בו אירועים חשובים הקשורים לעלייתו לשלטון, כגון מינויו לקונסול, כיבוש מצרים, מותה של קלאופטרה וסיום מלחמות האזרחים.
אוגוסטוס הוא דמות מרכזית במחזותיו של ויליאם שייקספיר 'יוליוס קיסר' ו'אנטוניוס וקלאופטרה'.
אוגוסטוס הוא דמות מרכזית בספרו של רוברט גרייבס 'אני, קלאודיוס', ובסדרת הטלוויזיה המבוססת עליו.
ב-1972 יצא ספרו של הסופר האמריקאי ג'ון ויליאמס 'אוגוסטוס', רומן מכתבים המורכב ממכתבים בדיוניים שנכתבו לאוגוסטוס.
בשנת 40 לפנה"ס אוגוסטוס ואנטוניוס, שמשלו יחד ברומא, שכנעו את הסנאט למנות את הורדוס למלך יהודה.
לאחר קרב אקטיום בשנת 31 לפנה"ס, אשרר אוגוסטוס את מלכותו של הורדוס אף שעזר לאנטוניוס במלחמה.
הוא אף החזיר לממלכת יהודה את חבל הארץ שלקחו ממנה אנטוניוס וקלאופטרה, ומאוחר יותר הוסיף לה שטחים נוספים: השומרון, מישור החוף, הגולן, הבשן, טרכון וחורן.
כהוקרה על ידידותו של הקיסר הקדיש לו הורדוס חלק גדול ממפעלי הבנייה שלו ברחבי ארץ ישראל:
העיר קיסריה נקראה על שמו.
לנמל קרא "סבסטוס" (אוגוסטוס ביוונית).
על גבעה מול פי הנמל, בנה את מקדש קיסר ובו פסל ענק של אוגוסטוס.
הורדוס קבע בעיר תחרות בין-לאומית במוזיקה ומשחקים על שמו כל 5 שנים.
כאשר בנה מחדש את העיר המקראית שומרון קרא לה "סבסטיה" על שמו, ובה גם הקדיש לו מקדש וכיכר רחבה.
בירושלים בנה תיאטרון "עטור סביב כתובות לכבוד קיסר ואותות-ניצחון שלקח הלה מהעמים שנלחם בהם, כולם עשויים זהב טהור וכסף".
את אחד משני בנייני ארמונו המפואר קרא "קיסריון" (או "קיסר").
בבית המקדש, חרט את שמו מעל לשער שבנה.
בנו פיליפוס הקיף את העיר בחומה וקרא לה "קיסריה פיליפי".
ביריחו קרא על שמו את ארמונו החדש.
יוסף בן מתתיהו מספר ש"לא כיבד קיסר שום איש על פני הורדוס חוץ מאגריפס" ושאוגוסטוס אף היה המתווך בהתפייסות בין הורדוס לבניו ממרים החשמונאית.
אבל היחסים הקרובים בין שליט האימפריה הרומית למלך יהודה עברו משבר מדיני חמור.
בזמן שהורדוס התעמת עם בניו ברומא בפני הקיסר, כנופיות שודדים מארץ טרכון, שנמלטו מצבאו של הורדוס, מצאו מקלט אצל סילאיוס בערב, משם המשיכו לפשוט באין מפריע על יהודה ושכנותיה.
כשחזר הורדוס ליהודה, "הוליך את צבאו לערב", הסתער על המבצר ששימש כבסיס לשודדים, הרס אותו ולקח אותם איתו.
כשבאו הערבים לעזרת השודדים, התפתח קרב, בו נהרגו מפקד הצבא הערבי ו-25 מחייליו והשאר ברחו.
באותו הזמן ביקר סילאיוס אצל הקיסר, שם סיפרו לו שליחים על האירועים "והפריזו, כמסתבר, בכל מאורע ומאורע".
סילאיוס מיהר לספר לקיסר שממלכת ערב "כולה נחרבה" ו-"2,500 ערבים" מתו.
אוגוסטוס כעס מאוד שהורדוס "נזדרז יתר על המידה להתגונן" וכשבדק שאכן ביצע פעולה צבאית מחוץ לממלכתו, הודיע לו "שקודם נהג בו מנהג רֵע ועכשיו ינהג בו כבנתין".
הערבים "נתעלו ברוחם" לאחר ש"מלך היהודים הושפל בגלל כעסו של קיסר".
הם לא הסגירו את השודדים שהצליחו להימלט "והחזיקו בשדות-המרעה ששכרו מהורדוס והשתמשו בהם ללא תשלום".
כשניסה הורדוס לשלוח משלחת לקיסר, סירב אוגוסטוס לקבל אותה.
"העניינים ביהודה ובערב הלכו וגאו מיום ליום", כשהורדוס "מוכרח לשאת את כל מעשי-העוול שנעשו לו".
לכן החליט לשלוח שליח נוסף לרומא, את ניקולאוס איש דמשק.
בעזרת תומכי חרתת במלחמת האזרחים שפרצה בין הערבים, עלה בידו לשכנע את הקיסר שגרסתו של סילאיוס היא "עלילה מלאה שִטנה".
אוגוסטוס דן את סילאיוס למוות וחזר בו מכעסו על הורדוס.
בעקבות הפשרת היחסים קיבל הורדוס מאוגוסטוס את הרשות להעניש את בניו כרצונו וזה הוציא אותם להורג.
מקרוביוס (המאה ה-5 לספירה) מייחס לאוגוסטוס את האמירה "מוטב להיות חזירו של הורדוס מלהיות בנו".
מהציטוט משתמע כי הורדוס נמנע ממאכל חזיר, ובכך מייחסת אמירה זו של הקיסר עדות על יהדותו של הורדוס.
השלטון העצמי ביהודה והעובדה שליהודים יש מלך משלהם בחסות האימפריה, לא מנעה מהאוכלוסייה היוונית מלדכא את חופש הדת של היהודים, החיים בארצות אחרות ברחבי האימפריה.
החרמת הכספים המיועדים לבית המקדש, הביאה את היהודים לפנות לקיסר, שהודיע לממונים על האפרכיות על שוויון הזכויות שניתן להם עוד קודם:
לאחר מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס הגיעה משלחת של 50 צירים מיהודה, ואליהם נלוו מעל 8,000 יהודים תושבי רומא, לבקש מאוגוסטוס שלא יאשר את מלכותו של ארכלאוס, יורש הורדוס, אלא ייתן ליהודים שלטון עצמי ביהודה, שתסופח לנציבות סוריה.
בקשתם לא נתקבלה ואוגוסטוס חילק את ממלכת יהודה בין בניו של הורדוס.
בשנת 6 לספירה הגיעה שוב משלחת מיהודה, מחוזקת בנציגים שומרונים, כדי להתלונן על ארכלאוס.
אוגוסטוס שפט אותו לגלות בגאליה ואת מדינתו הפך לנציבות רומאית.
הפילוסוף היהודי פילון האלכסנדרוני, בחיבורו "המשלחת לגאיוס", משבח את אוגוסטוס על יחסו ליהודים בכלל וליהודי רומא בפרט ועל סובלנותו כלפי המגבלות שהטילה הדת היהודית עליהם.
נוסף לכך פילון זוקף לזכותו של אוגוסטוס את יוזמת הנהגת "קורבן הקיסר" – קורבן יומי בבית המקדש בירושלים לשלום הקיסר.
הפסקת מנהג זה בשנת 66 נתן את האות לפרוץ המרד הגדול.
לעומת זאת מתוך הביוגרפיה שכתב סויטוניוס מתברר שיחסו של אוגוסטוס לדת היהודית לא היה חף מדעות קדומות.
הוא מצטט ממכתב שלו שבו אוגוסטוס חושב בטעות כי היהודים צמים בשבת.
עוד הוא טוען שהקיסר זלזל במנהגים עתיקים שבדתותיהם של חלק מהעמים הזרים, וכדוגמה לכך מספר ש"שיבח את נכדו גאיוס על אשר לא ערך תפילה בירושלים, בשעה שעבר את ארץ-יהודה".
גם אם יחסו של אוגוסטוס לפולחן היהודי היה שלילי, הוא לא נמנע מלשלוח מתנות למרכז הפולחן עצמו.
בין כלי הקודש שהותכו בידי יוחנן מגוש חלב בזמן המצור על ירושלים במרד הגדול, היו גם מזרקי-היין ששלחו אוגוסטוס ואשתו לבית המקדש.
אורליוס אוגוסטינוס היה פילוסוף ותאולוג נוצרי, מאבות הכנסייה הלטיניים ואחד האישים המשפיעים ביותר על הנצרות המערבית לדורותיה.
אוגוסטינוס הוכרז כקדוש וכדוקטור של הכנסייה הקתולית.
אוגוסטינוס נולד בעיר תאגסטה בפרובינקיה הרומית נומידיה, בצפון אפריקה (כיום סוק אהראס באלג'יריה).
אביו, פטריקיוס, היה עובד אלילים, ואמו, מוניקה, נוצרייה.
בגיל 17 הלך ללמוד בקרתגו לטינית, מתמטיקה, מוזיקה, פילוסופיה ורטוריקה.
בקרתגו התרחק אוגוסטינוס מהנצרות ונפתח להשפעות שונות.
הוא הצטרף לזרם המניכאיזם, אמונה דואליסטית ואסקטית קיצונית.
אוגוסטינוס היה מניכאי במשך תשע שנים.
בעת שהותו בקרתגו החזיק פילגש במשך כ-15 שנים, ונולד לו ממנה בן ושמו אדאודטוס.
אדאודטוס נטבל יחד עם אביו לנצרות, אך מת בעודו נער.
כשהגיע לגיל 29 נסע לרומא, ואחר כך הצטרף לאוניברסיטה של מילאנו כפרופסור לרטוריקה.
אט-אט החל אוגוסטינוס לשוב ולהתקרב אל הנצרות, כפי שייחלה אמו מאז ומתמיד.
תחילה מצא עניין רב בפילוסופיה, ובמיוחד בכתבי קיקרו והורטנסיוס ובאנאדות מאת פלוטינוס.
אוגוסטינוס הושפע מן הפילוסופיה הנאו-אפלטונית עד יומו האחרון.
כתבי הקודש נראו לו גסים ועממיים ביחס לספרות הלטינית הגבוהה, והוא מיאן להתעמק בהם.
כל זה השתנה כאשר הכיר אוגוסטינוס את אמברוזיוס, בישוף מילאנו, ושמע את דרשותיו.
אמברוזיוס היה בעל השכלה רחבה, ואוגוסטינוס התרשם מן הפירושים האלגוריים שנתן לסיפורים בכתבי הקודש.
בהשראתו, הלך אוגוסטינוס והתמסר לנצרות.
אוגוסטינוס הושפע גם מדמותו של פאולוס השליח, שהפך בבת אחת, בהשפעת החסד האלוהי, מרודף הכנסייה לאחד ממנהיגיה.
אוגוסטינוס העריץ את הנצרות וייחל למהפך דומה, אולם התקשה להתחייב לחיי פרישות.
יום אחד, ביושבו בגן במילאנו, סיפר ששמע קול ילדותי שציווה עליו: "טול וקרא, טול וקרא".
סיפורו האישי הוא אחד התיאורים המפורסמים של המרה לנצרות.
בעקבות זאת הטביל אמברוזיוס ב-387 את אוגוסטינוס.
הצעיר עזב את האוניברסיטה וחזר לעיר מולדתו באפריקה, מכר את רכושו, חילק את הכסף לעניים, הקים מנזר וכתב עבורו תקנון.
אוגוסטינוס החל את דרכו בכמורה כממלא מקומו של ולריוס, בישוף (כיום העיר ענאבה באלג'יריה).
הקהל אהב את דרשותיו משום שהיה נואם מוכשר.
כאשר מת ולריוס ב-391, בחרו בו לבישוף, תפקיד שמילא עד מותו, ובשלו נודע כ"אוגוסטינוס מהיפו".
ממקום כהונתו נטל אוגוסטינוס חלק מכריע בהתפתחותה ובעיצוב דמותה של הכנסייה, מבחינה תאולוגית ואתית כאחד.
לא ניתן להפריז בחשיבות השפעתו על הנצרות המערבית עד עצם היום הזה.
אוגוסטינוס התנגד לפולחן הקדושים, שהועתק מפולחן האלילים, ונאבק נגד המינים והפלגנים ובעיקר נגד הדונאטיזם שנפוץ באפריקה הרומית.
הדברים הגיעו לכדי כך שהקיסר הונוריוס נאלץ לזמן מועצה כנסייתית ב-411, על מנת לפתור את הסכסוכים.
המועצה תמכה באוגוסטינוס ופקדה לסגור את הכנסיות הדונאטיסטיות, והדונאטיסטים הגיבו באלימות וברצח.
אוגוסטינוס, שאמר בעבר ש"אין לכפות איש לתוך אחדות המשיח...
עלינו ללחום אך ורק בעזרת טענותינו ולגבור אך ורק בכוח השכל", שינה את טעמו.
הוא ביקש מהשלטונות לאכוף בכוח את החוק על הדונאטיסטים.
סופו של אוגוסטינוס בא כאשר גאיזריק, מנהיג הוונדלים, כבש את צפון אפריקה ב-429. אוגוסטינוס נותר בהיפו הנצורה ודרש בפני התושבים.
בחודש השלישי למצור, בשנת 430, מת בגיל 76.
אוגוסטינוס היה בעל כישרון כתיבה יוצא מן הכלל, הוא כתב למעלה מ-230 חיבורים.
הכתבים הרבים שהותיר אחריו עולים במספרם על כל מה שהותיר מחבר קדום אחר.
בעיקר ידוע ספרו האוטוביוגרפי "וידויים", שכתב ב-397 ובו הוא מפרט את חטאיו ותשובתו.
בין השנים 413–426 כתב אוגוסטינוס את עיר האלוהים – De Civitate Dei, שעוסק בפילוסופיה היסטורית.
עובדי האלילים באימפריה המתפוררת האשימו את הנצרות בביזה וטענו שזהו גמולה של העיר שהרסה את מקדשיהם וניתצה את פסיליהם.
אוגוסטינוס נאלץ להגן על הנצרות בטענה שלא האמונה הנוצרית החדשה הביאה לה זאת, אלא שנות האלילות הרבות קודם לכן.
החיבור הדוגמטי על השילוש – De Trinitate נמשך כ-15 שנה.
בחיבורו זה ניסה אוגוסטינוס למצוא אנלוגיות מחיי בני אדם לשילוש הקדוש.
אוגוסטינוס כתב גם חיבורים פילוסופיים-תאולוגיים כמו על הישארות הנפש, וכן חיבורים פולמוסיים ופירושים למקרא.
בנוסף, כתב תקנון למנזר שייסד, מחולק ל-Praeceptum, Ordo Monasterii ומכתב 211 שבו הכללים מותאמים למנזר נשים.
אוגוסטינוס נחשב להוגה הנוצרי הראשון שהעניק לגיטימציה מפורשת להשתתפות נוצרים בפעולות לוחמה מסוימות וכתב כי:
עמדה זו התבססה על השקפתו של אוגוסטינוס שהמוסר דורש "לשמור עליו [על הזולת] מלחטוא, או להעניש אותו על חטאו, על מנת שהאדם הנענש יפיק תועלת מניסיונו או שאחרים יראו וייראו".
אוגוסטינוס נלחם בעוז נגד המינויות השונות שנולדו באותה תקופה בנצרות, הוא יצא נגד המינות הדונטיסטית, ובסוף ימיו נלחם בכל כוחו במינות הפלגיאנית.
הרקע למלחמתו האחרונה נעוץ בפרסום חיבוריו על השקפתו בנוגע לחטא הקדמון והבחירה החופשית:
הוויכוח על בחירה חופשית מול החטא הקדמון
כיוון שבמהלך חייו שינה אוגוסטינוס את חשיבתו התאולוגית לכאן ולכאן, ניתן למצוא סתירות רבות בין חיבוריו המוקדמים לאלו המאוחרים.
בימי נעוריו כתב מסה שנקראה 'על הבחירה החופשית' – De Libere Arbitrio, ובה הציע, על פי התורה המניכאית, שהרוע הוא תוצאת הבחירה החופשית: האל רצה שתהיה לאדם בחירה חופשית ולכן נתן לו את הטוב והרע.
אולם ב"עיר האלוהים" שינה אוגוסטינוס את השקפותיו: הוא טען, בעקבות פאולוס, שהעולם והאדם נבראו טובים, אבל החטא הקדמון שהוא יצר הגאווה, הסית את האדם לחשוב שהוא האדון וכך הוא נהיה משועבד לתאוותו ואין אפשרות לשנות את המצב הזה, אף ללא קיום מצוות ומעשים טובים.
מאידך, לאדם יש אפשרות בחירה בין הטוב ובין הרע ואלוהים רק צופה ברוח קודשו בבחירה של האדם.
לפיכך רק מעטים יינצלו מיום הדין ולא יהיו אלו שיעשו מעשים טובים בהכרח, אלא אותם אלה שהאל, בנה של מרים, ריחם עליהם וגאל אותם ברחמיו בחסדו – "אשה הוליכתנו לאבדון ואשה תחזירנו אל הישועה".
ישו שמת כעבד, החזיר לאנושות את מידת הענווה והכשיר את בני האדם לקבלת החסד והישועה.
פלגיוס, נזיר שהגיע מרומא לארץ ישראל ב-409, יצא נגד תפיסתו של אוגוסטינוס.
הוא ביקש להגן על הבחירה והגאולה באמצעות מעשים טובים.
פלגיוס כתב כי חוקי האל והסקרמנטים מטהרים את האדם; הוא כפר בחטא הקדמון וטען בדומה ליחזקאל הנביא כי "האוכל בוסר תקהינה שיניו, אך לא שיני בניו", ובכך שמטילים על האל את חטאות האדם גורמים להתנוונות הטבע הפנימי של האדם.
ב-415 הזהיר אוגוסטינוס את הירונימוס מפני פלגיוס, ובעקבות הוויכוחים הרבים נערכה מועצה מזרחית שבו זוכה פלגיוס, אולם במועצה באפריקה שנערכה לאחר מכן בהשפעת אוגוסטינוס, הוכרזה דעתו של פלגיוס כמינות והאפיפיור אינוקנטיוס תמך בה.
לאחר מכן מת האפיפיור ואת מקומו תפס זוסימוס, שזיכה את פלגיוס, אולם הקיסר הונוריוס נזף באפיפיור וזה חזר בו.
בסופו של דבר נאספה ועידת אפסוס בשנת 431 והיא הוקיעה את ההשקפה הפלגיאנית, שהאדם יכול להיות טוב גם ללא עזרת האל, ככפירה.
אוגוסטינוס כתב נגד הסקרנות, השאיפה לידע והחקירה המדעית.
הוא כתב "לכך מצטרף עוד פיתוי רב סכנות...זוהי תשוקת הסקרנות הריקה הנחווית באמצעות הגוף ומוסווית באמצעות השמות 'ידיעה' ו'מדע'...עבור זה יוצאים בני האדם לחקור את נסתרות הטבע, שהבנתם היא מעבר להשגתנו.
אין שום תועלת בידיעת דברים אלה, ואין אנשים כאלה מעוניינים אלה בידיעה לשמה".
ריצ'רד דוקינס ביקר בהמשך גישה זו, וטען כי ממשיכי דרכו של אוגוסטינוס נמצאים בתקופתנו בתחומים כמו תכנון תבוני.
לטענתו העיקרון הבסיסי של "תאוריה" זו היא "אם אתם לא מבינים איך משהו פועל, לא חשוב; פשוט הניחו לעניין ואימרו שאלוהים עשה אותו".
לטענתו המסר של הדוגלים בתאוריה היא לא לחקור מנגנונים ביולוגיים כמו פוטוסינתזה או דחף עצבי, שכן כל עוד מדובר בחידות לא פתורות ומורכבות, הן "בורות יקרת ערך" שכן תומכי התכנון התבוני זקוקים לפערים שיש בתאוריה האבולוציונית לגבי התפתחות מבנים, כמפלט אחרון לאלוהים.
אוגוסטינוס הוסיף ושכלל את תאולוגיית החילופין: הכנסייה היא היורשת היחידה והבלעדית של בחירת עם ישראל, ומהווה את המשכם הישיר של העברים טרם ישו.
היהודים שלא קיבלו אותו איבדו את מעמדם ונושלו מן העם.
גלותם ופיזורם ברחבי האימפריה הרומית מהווים עדות נוספת לאמיתות משיחיותו של ישו בעיני עובדי האלילים, שהרי כך רואים הפגנים שגם אויבי הנצרות מחזיקים בנבואות הברית הישנה אודותיו; כמו כן, מעמדם המושפל הוא אות אזהרה מתמיד לנוצרים שלא להתכחש לו.
לשיטתו יש להגן על היהודים ואף אסור לנצרם בכפייה, אך מעמדם נחות בהכרח; לבסוף יקבלו את ישו.
השקפתו הייתה קו מנחה ביחס הכנסייה ליהודים לאורך ימי הביניים.
שמו של אוגוסטינוס מוזכר בספר היוחסין:
רבי דוד ניטו הביא טיעון של אוגוסטינוס, המבקש להוכיח שספרי הקודש שבידי היהודים הם אמיתיים: "בשום אופן אין להאמין שהיהודים זייפו הספרים הקדושים, מפני שנראה שבלתי אפשרי שהסכימו כולם להרע ברצון אחד".
על הדוקטרינה הנוצרית או "על אודות התורה הנוצרית" (De doctrina Christiana)
אוגוסטן לואי קוֹשי היה מתמטיקאי צרפתי, מאבות הביסוס הריגורוזי של החשבון האינפיניטסימלי.
שמו של קושי הוא אחד מ-72 השמות החרוטים על מגדל אייפל.
אוגוסטן קושי נולד ב־21 באוגוסט 1789 בפריז.
קיבל את חינוכו מאביו, לואי פרנסואה קושי (1760–1848), שהחזיק במספר משרות ציבוריות והיה ידיד של המתמטיקאים ז'וזף-לואי לגראנז' ופייר-סימון לפלס.
אוגוסטן קושי נרשם בשנת 1802 לאקול סנטראל די פנתאון (École Centrale du Panthéon), ומשם המשיך לאקול פוליטקניק ב־1805. ב־1807 עבר ללמוד באקול דה פון אה שוסה (École des Ponts et Chaussées), שם הוכשר בתור מהנדס.
ב־1810 עזב את פריז לשרבור, אך חזר לפריז ב־1813 בגלל בעיות בריאות.
עם חזרתו לפריז, שכנעו אותו לגראנז' ולפלס לנטוש את ההנדסה ולהקדיש את עצמו ללימודי המתמטיקה.
הוא הצטרף שוב ל"פוליטכני" (מוסד להשכלה גבוהה), שאותו עזב ב־1830 בעקבות הכתרתו של לואי פיליפ.
אחרי תקופה קצרה בפריבורג שבשווייץ נוצרה עבור קושי ב־1831 קתדרה לפיזיקה מתמטית באוניברסיטת טורינו שבאיטליה.
ב־1833 הזמין המלך הצרפתי לשעבר, שארל העשירי, את קושי להיות מורה פרטי לנכדו, הדוכס מבורדו, דבר שנתן לקושי הזדמנות לטייל ולקבל משוב חיובי על עבודותיו המתמטיות.
ב־1838 חזר קושי לפריז, אך סירב לקבל פרופסורה בקולז' דה פראנס, בגלל נוסח השבועה שהיה תנאי לתפקיד.
קושי התנגד להפרדת דת ומדינה במערכת החינוך הצרפתית.
הוא סייע לכנסייה הקתולית להקים ענף חינוך עצמאי, לאחר שאיבדה את השליטה במערכת החינוך הציבורית.
הוא סייע בהכשרת מורים לאקול נורמל אקלזיאסטיק , בית ספר בפריז המנוהל על ידי ישועים, ולקח חלק בהקמת המכון הקתולי בפריז .
פעילויות אלו לא הפכו את קושי לפופולרי בקרב עמיתיו, שתמכו באידיאלים של הנאורות של המהפכה הצרפתית.
כאשר התפנתה קתדרה למתמטיקה בקולז' דה פראנס ב-1843, הגיש קושי בקשה, אך קיבל רק 3 קולות מתוך 45.
ב־1848, אחרי שהשבועה הושעתה במוסדות ההשכלה הגבוהה של צרפת, הסכים קושי לקבל משרת הוראה באקול פוליטקניק, ואחרי שהוחזרה השבועה ב־1851 קיבל קושי פטור ממנה.
לקושי היו שני אחים, אלכסנדר לורן קושי (1792-1857), נשיא בית המשפט לערעורים ואחר כך שופט, והשני, אז'ן פרנסואה קושי (1802–1877), פובליציסט ומתמטיקאי.
קושי היה מתמטיקאי עמוק ויסודי, שנקט בשיטות עבודה והוכחה מדוקדקות וקפדניות (ריגורוזיות).
התרבות המתמטית של קושי השפיעה רבות על תלמידיו ועל ממשיכיו, ומהווה יסוד חשוב בתרבות המתמטית של ימינו.
מלבד הנחלת תרבות ההוכחה הריגורוזית, תרם קושי רבות בתחומים רבים של המתמטיקה והפיזיקה המתמטית.
הגאונות של קושי התגלתה לראשונה בפתרון הפשוט שנתן לבעיית אפולוניוס (לתאר מעגל הנוגע בשלושה מעגלים נתונים) ב־1805 ובהכללה שנתן ב־1811 לנוסחת אוילר לגבי פאונים (פוליהדרה), ובעוד מספר בעיות אלגנטיות.
ב־1813 קושי הוכיח את משפט המספרים המצולעים.
עבור החיבור שכתב על התקדמותם של גלים, קיבל פרס מטעם המכון ב־1816.
התרומה הגדולה ביותר של קושי למתמטיקה היו שיטות העבודה הריגורוזיות שפיתח, שבהן השתמש בעבודותיו הגדולות:
"Courses of mechanics" (קורסים במכניקה) לאקול פוליטקניק
"Higher algebra" (אלגברה גבוהה) לפקולטה למדעים
Mathematical physics" (פיזיקה מתמטית) לקולז' דה פראנס
קושי כתב בחייו 789 מאמרים לגיליונות מדעיים.
המאמרים עסקו בנושאים שונים כגון: תורת הטורים, אנליזה מרוכבת, תורת החבורות והצבות, תורת הפונקציות, משוואות דיפרנציאליות ודטרמיננטות.
הוא היה הראשון להוכיח ריגורוזית את פיתוח טיילור לטור אינסופי, ופיתח את שארית קושי.
קושי גם עסק בפיזיקה, במכניקה ובאופטיקה.
בין מחקריו היו הרציפות של ההעתק הגאומטרי, רציפות בחומר, תורת הגלים האופטית, נפיצה, אלסטיות, מאמץ ומעוות.
כל אוסף עבודותיו ומחקריו פורסם ב-"Œuvres complètes d'Augustin Cauchy" (האוגדן המלא של אוגוסטן קושי), אוגדן המכיל 27 כרכים.
תרומותיו המתמטיות ומשפטיו של קושי
משפט הערך הממוצע של קושי
משוואות קושי-רימן לתנאי גזירות פונקציה מרוכבת
נוסחת האינטגרל של קושי לנגזרות
התפלגות קושי בהסתברות, התפלגות ללא מומנטים (למשל, אין לה תוחלת או שונות)
קושי הכניס את מושג המאמץ לתורת האלסטיות.
במקום התיאור של נאוויה, שהתייחס לכוחות בין המולקולות, השתמש קושי במושג הלחץ במישור אותו הוא הכיר מההידרודינמיקה.
הלחץ אינו בהכרח ניצב למישור, ולכן הכניס קושי לשימוש טנזור מאמצים סימטרי (עם 6 רכיבים בלתי-תלויים), וניסח בעזרתם משוואות דיפרנציאליות חלקיות לשיווי המשקל.
הוא גם הציג פתרון למשוואות בגופים איזוטרופיים, המשתמש בשני קבועים של החומר, שערכם משתנה מחומר לחומר, ונקבע באופן ניסיוני.
משיקולים אלו ושיקולים דומים אחרים, הוא הגיע למסקנה שהחתך של מוט העומד במאמץ פיתול לא נשאר מישורי אלא מתעוות.
האב אגוסטין בארואל איש כנסייה והוגה דעות צרפתי.
בארואל היה עורכו של כתב העת הכנסייתי במהלך התקופה שקדמה למהפכה צרפתית.
באוגוסט 1792 נמלט מצרפת בשל אימת שלטון הטרור המהפכני.
הוא התיישב באנגליה ושם פרסם חיבור אנטי מהפכני גדול שאחד מחלקיו המפורסמים הוא החיבור "זיכרונות להבהרת ההיסטוריה של היעקוביניזם", שיצא לאור בשנת 1797. בחיבור זה הוא מאשים אגודת סתרים בניסיון לקשור קשר להפלת הממסד הנוצרי.
חיבור זה נחשב לאחד מאבות האנטישמיות המודרנית.
לאחר עלייתו של נפוליאון לשלטון ניסה לחזור לצרפת- מולדתו, בשל כך הוא כתב חיבור חנופתי במיוחד שקרא לעם הצרפתי לשמור אמונים לשליט החדש.
לבסוף הושב בארואל לצרפת ומונה על ידי נפוליאון לחבר בחבר הכמרים של הקתדרלה של פריז.
אָוּגוּר (Augur או בלשון רבים אוגורים, Augures בתרגום: "חוזה") היה תוארו של כהן דת ברומא העתיקה שתפקידו היה לפרש את כוונותיו של האל יופיטר על פי פירוש מעוף הציפורים, אופן תזונתן וסימני טבע אחרים (כגון ברק או רעם).
האוגורים לא ניבאו את העתיד על פי האותות שעקבו אחריהם, אלא בדקו האם האלים מאשרים מעשה מתוכנן.
ישנם חילוקי דעות ביחס למקורם של האוגורים.
על-פי חלק מהגישות, תפקיד האוגור מקורו בהשפעה אטרוסקית, שכן רומולוס מוצג במסורת הרומית כטוב שבאוגורים (augur optimus).
קיקרו, שהיה אוגור בעצמו, אינו מזכיר מקור אטרוסקי לאוגורים במקומות בהם הוא מדבר על הנושא.
אחרים, על-פי שורשי השם, סבורים כי לאמונה מקור סביני או לטיני.
על-פי תפישת עולמם של הרומים, הדרך היחידה להבין כיצד יעלו אירועים חשובים כמו הכרזת מלחמה, כריתת בריתות או פעולות חשובות אחרות הייתה באמצעות צפייה (auspicia) בסימנים מיוחדים או אירועים חריגים ופירושם על ידי אוגור.
אמונה זו שררה ברומא ככל הנראה עוד לפני שכונן שלטון המלכים הרומים ונמשכה לכל אורך תקופת הרפובליקה הרומית והאימפריה הרומית.
על-פי אמונה שרווחה במקומות רבים בעולם העתיק, מעופן של ציפורים כלל רמזים סמויים לרצונם של האלים, אך רק אצל הרומים התפתחה אמונה זו לכלל מערכת שלמה עם חוקים קבועים, שהאוגורים היו אנשים שלמדו אותה על בוריה והפכו אמונים על פירושה.
על-פי אמונת הרומים, האל יופיטר השתמש בציפורים כשליחים לבטא את מסריו.
המסרים לא כללו מידע ביחס לאירועים עתידיים אלא פשוט הורו על מה שיש לעשות או לא לעשות.
האוגורים לא ביארו את הסיבות או ההיגיון שמאחרי החלטותיו של יופיטר, אלא רק הכריזו מה הן.
היו מספר סוגים של סימנים שניתנו להם פירושים על-ידי האוגורים:
אקס קאילו (ex caelo): פירוש ברקים ורעמים ותופעות טבע אחרות.
אם רעמים או ברקים פורשו באופן מסוים לפני קיום אספת עם, לא ניתן היה לכנסה.
צורות עננים, סוגי משקעים, קשת בענן, כוכבים נופלים, כוכבי שביט, וכו' נחשבו אף הם לסימנים.
אקס אויבוס (ex avibus): פירוש אותות ציפורים.
האותות חולקו לשני סוגים: אותות שירה (oscines) וצורת מעוף (alites).
קולו של עורב השחור שהופיע מימין (הכיוון ממנו הופיעה הציפור היה הסימן החשוב ביותר) נחשב אות לטובה ובמהופך, משמאל, ביחס לעורב האפור.
צורת מעופו של העיט, שנחשב לציפורו של יופיטר, וכן הנשר והנץ היו ציפורי המעוף החשובות ביותר.
ציפורים כמו נקר שחור נחשבו לסימן גם במעופן וגם בשירתן.
האוח נחשב בדרך כלל מבשר רעה, אלא אם קרא משמאל.
הפירוש, מכל מקום, היה נתון תמיד להקשר מסוים ויכול היה להתפרש לטובה או לרעה בהתאם לאוגור.
אקס טריפודיס (ex tripudiis): סימנים על-פי האכלת תרנגולות.
תרנגולות נלקחו בכלובים למסעות צבאיים והסימנים נקראו על-פי התנהגותן כאשר הושלך להן אוכל: אם הן הסתערו עליו, הדבר נחשב סימן לטובה.
אם סירבו לבוא לאכול, קרקרו, הכו בכנפיהן או עפו, הדבר נחשב לסימן רע.
אקס קואדרופדיבוס (ex quadropedibus): סימנים על-פי בעלי חיים ארבע רגליים.
קריאה זו נחשבה עיסוק שאינו חלק מאמנות האוגורים ולא בוצעה במשימות קריאה למען המדינה.
כאשר שועל, זאב, סוס או כלב רצו וחצו את שביל ההליכה של אדם במקום חריג, הדבר היווה סימן אוגורי (בדומה להגדרת חז"ל את איסור הניחוש ביהדות - "...צבי הפסיקו בדרך", סנהדרין סח).
אקס דיריס (ex diris): סימנים אחרים שהיו יכולים להיות כל התרחשות חריגה או מקרית שאינה מגדר הרגיל.
ביצוע האוגוריה נעשה באמצעות התוויית שטח בשמים (templum) בו יצפה האוגור, כשבזמן הצפייה בסימנים נדרש שלא תהיה הפרעה (silentium).
הפרעה כזו, כאשר התרחשה, כונתה ויטיו (vitio) והיא ביטלה את תוקף הניבוי.
זמן הצפייה בסימנים היה בדרך כלל משחר עד חצות היום, מחצות היום עד השקיעה או משחר עד שקיעה.
האוגור היה צופה בסימנים וככלות הצפייה היה נותן תשובה חיובית (nuntiatio) או שלילית (obnuntiatio) לשאלה שנשאלה.
כאשר התשובה הייתה חיובית, היה האוגור מכריז "הציפורים מתירות זאת" (aves admittunt).
תשובה שלילית באה בנוסח "ביום אחר" (alio die)
מלכתחילה, לכל בן משפחה פטריקית הייתה יכולת לבצע את מלאכת האוגור.
לכל משפחת-אב (pater familias) היה ספר סימנים מיוחד למשפחה, שאותו יכול היה כל מי שהיה מיומן בקריאת הסימנים לפרש.
לרוב, לא נדרש חבר (קולגיום) האוגורים לעסוק בענייני סימנים אישיים.
בענייני מדינה, לעומת זאת, ניתנה סמכות האוגור רק לפטריקי בעל מגיסטרט, וכאשר לא היה כזה או כאשר הייתה סברה כי היה פגם בקריאת הסימנים, הושבה סמכות האוגוריה לכלל הפטריקים, שהיו בוחרים נציג מתוכם שיבצע את הקריאה.
עם הזמן נפתחה האפשרות לבצע קריאה גם לפלבאים ובהדרגה נוצרה הפרדה בין מגיסטרטים לאוגורים.
עבור האוגורים נוצר קולגיום שמטרתו הייתה גם לסייע למגיסטרטים בביצוע תפקידם באמצעות קריאת הסימנים, וגם לשמר את הידע בקריאת הסימנים.
מספר האוגורים בקולגיום הלך וגדל בהדרגה.
בתקופת המלוכה היה מספרם שלושה, כייצוג של שלושת השבטים (רמנס, טיטיאס ולוקרנסס) שהרכיבו את העם הרומי בתקופה המוקדמת, ומינויים בוצע על-ידי המלכים.
למספר זה נוסף עוד אוגור ועם חוק אוגולניה בשנת 300 לפנה"ס הורחב הקולגיום האוגורי לתשעה חברים באמצעות הוספת חמישה חברים חדשים מן הפלבאים.
לאוגורים לא היה מעמד עצמאי בקריאת הסימנים.
היינו, הסימנים נחשבו לעולם ככאלו שנשלחו אל המגיסטרט, כך שהאוגור לא היה יכול לבצע קריאת סימנים ציבורית מטעם עצמו וקריאתו הייתה תמיד נלווית לשאלת מגיסטרט.
עם זאת, לאוגורים הייתה סמכות להכריז כי קריאת הסימנים בנסיבות מסוימות על-ידי המגיסטרט שגויה ולהכריז על תשובה שלילית לשאלה (obnuntiatio).
זכות וטו זו הפכה את התפקיד לנחשק במיוחד ברומא.
האוגורים נבחרו לאורך השנים על-ידי אוגורים אחרים (cooptati), עוד מן התקופה בה מונו על-ידי המלך, שהיה אף הוא אוגור.
חוק דומיטיאנוס שחוקק גנאוס דומיטיוס אהנוברבוס בשנת 103 לפנה"ס שינה זאת וקבע כי את המקומות החסרים בקולגיומים הכוהניים (כלומר, גם הפונטיפים) ימולאו בבחירה על ידי אספת השבטים.
ייתכן והתקנה בוטלה פעם נוספת כאשר בוטלו שאר תקנות אנטוניוס, אך מכל מקום הסמכות לבחור את האוגורים עברה בתקופת הקיסרות הרומית לשיקול דעתם של הקיסרים, ותפקיד האוגור איבד את חשיבותו כמשרה בעלת כוח וטו.
הר הגעש אוגוסטין הוא הר געש פעיל היוצר את האי אוגוסטין בצידו הדרום מערבי של מפרץ קוק לחוף מדינת אלסקה שבארצות הברית, 280 ק"מ דרום מערבית לאנקורג'.
הר אוגוסטין הוא מעגלי בצורתו, שרוחבו 12 ק"מ ממזרח למערב ו-10 ק"מ מצפון לדרום.
במרכזו נמצאת הפסגה שגובהה 1,260 מטרים.
בפסגת ההר מספר כיפות שנוצרו בעקבות ההתפרצויות הרבות של ההר, וסביב הפסגה שרידים למפולות אדמה רבות שנגרמו בשל ההתפרצויות.
ב-27 במרץ 1986 התפרץ ההר, ובשל ענן האפר נעצרה התעופה האווירית באזור העיר אנקורג' למספר ימים.
ב-11 בינואר וב-13 בינואר 2006 התפרץ ההר מספר פעמים.
עמוד העשן והאפר הגיע לגובה של 15,849 מטרים.
אוגוסטינים הוא כינוי לכמה מסדרים נוצרים קתולים של גברים ונשים על שם הקדוש הנוצרי אוגוסטינוס (שמת בשנת 430), הבישוף של העיר היפו (כיום ענאבה באלג'יריה), שהתחייבו לחיות על פי תקנון הנזורה המכונה "התקנון של אוגוסטינוס הקדוש".
חברי המסדר ידועים הינם מרטין לותר, וגרגור מנדל.
מאז 8 במאי 2025 מכהן לאו ה-14, חבר המסדר האוגוסטיני, כאפיפיור של הכנסייה הרומית-קתולית.
תקנון נזורה (בלטינית Regula, באנגלית rule) קובע את החובות המוטלות על הנזיר, את אורח החיים במנזר ולעיתים את הכפיפות הארגונית.
לדוגמה, תקנון הנזירות של בנדיקטוס מנורסיה הוא כנראה התקנון הראשון מבחינה כרונולוגית שעל פיו פעלו נזירים במערב אירופה.
האמת ההיסטורית היא שאוגוסטינוס לא חיבר תקנון לנזירים, אלא הוראות לכוהני דת ולנזירות כיצד לחיות חיי שיתוף.
בתקופת ימי הביניים (לפני המאה ה-8) הופיע חיבור המתבסס על הוראות אלה, ועל דרשות שכביכול נשא אוגוסטינוס.
חיבור זה כונה "התקנון האוגוסטיני" (regula Augustini).
הוא הצריך השלמה של התקנות, וכך יכלו היו ארגונים שונים לטעון כי הם דבקים בתקנון המקורי ובה בשעה לקיים אורח חיים ייחודי להם.
מסדרי האוגוסטינים אינם המסדרים היחידים הפועלים על פי תקנון הנזירות של אוגוסטינוס.
המסדר הגדול ביותר המקיים תקנון זה הוא המסדר הדומיניקני – מסדר נזירים שהקים כהן הדת הספרדי דומינגו דה גוסמן, המכונה דומיניקוס הקדוש.
בין השאר יצאו משורות מסדר זה האינקוויזיטורים הראשיים.
קיימים כיום כמה מסדרים נוצריים המכילים בשמם את התואר "אוגוסטיני":
Augustini) - מסדר של כוהני דת קתולים החיים חיי שיתוף אך אינם נזירים כי אינם נודרים את נדרי העוני.
מסדר הנזירים האוגוסטינים (Ordo Fratrum S.
Augustini מוכר גם בראשי התיבות O.S.A.) – מסדר נזירים הרמיטים (מתבודדים) שהוקם במאה ה-13 כאיחוד של כמה מסדרי נזירים הרמיטים.
מסדר הנזירים האוגוסטינים היחפים (Ordo Augusteniensium Discalceatorum מוכר גם בראשי התיבות O.A.D) - תנועה שהתפלגה ממסדר הנזירים האוגוסטינים בספרד במאה ה-16.
מסדר הנזירים האוגוסטינים הזוכרים (Ordo Augustinianorum Recollectorum מוכר גם בראשי התיבות O.A.R) - תנועה שהתפלגה ממסדר הנזירים האוגוסטינים בספרד במאה ה-16.
מסדר האוגוסטינים האסמפיוניסטים (Congregatio Augustinianorum ab Assumptione), ידועים כיום כאסמפיוניסטים - מסדר נזירים שנוסד בצרפת בשנת 1843 והפועל גם במזרח התיכון.
מסדר זה מחזיק בכנסיית כנסיית פטרוס אין גליקנטו בירושלים.
חלק מן המסדרים כולל גם מסדרים משניים של נזירות ומסדרים משותפים להדיוטות ולנזירים.
הכינוי אוגוסטינים, ללא תואר נוסף, מתייחס בדרך כלל למסדר הנזירים האוגוסטינים או למסדר האוגוסטינים היחפים ויתרת ערך זה עוסקת בהם.
מסדר הנזירים האוגוסטינים היה מסדר הנזירים המנדיקנטים ("הקבצנים") הגדול האחרון שהוקם במאה ה-13. קדמו לו המסדר הפרנציסקני, המסדר הדומיניקני וההמסדר הכרמליתי.
בניגוד למסדרים אלה, שהוקמו על ידי אישיות כריזמטית שעמדה בראש המסדר כדוגמת פרנציסקוס מאסיזי, את הקמת מסדר האוגוסטינים יזם האפיפיור.
במאה ה-13 היו באיטליה מספר רב של מנזרים של נזירים מתבודדים (הרמיטים) שפעלו על פי התקנון של אוגוסטינוס או על פי התקנון של בנדיקטוס והאפיפיור שאף לאחדם.
האנציקלופדיה הקתולית טוענת כי הסיבות להקמת המסדר נבעו מהיותו של האפיפיור מוטרד מהפיצול הרב של מסדרי נזירים קטנים ומחוסר ההרמוניה ביניהם.
לעומת זאת טוענת ויקיפדיה באנגלית שהסיבה העיקרית להקמת מסדר האוגוסטינים נבעה מהחשש מפני עצמאותם היחסית של המסדרים החזקים של הפרנציסקנים והדומיניקנים והרצון להקים מסדר דומה שיהיה תחת מרות ישירה של האפיפיור ומסור למטרות האפיפיור.
ראשיתו של המסדר הייתה ב-16 בדצמבר 1243, כשהאפיפיור אינוקנטיוס הרביעי פרסם את הבולה Incumbit nobis ובה הורה לקבוצה של מסדרי נזירים הרמיטים בטוסקנה להתאחד למסדר אחד על פי התקנון של אוגוסטינוס.
בחודש מרץ 1244 ערכו הנזירים ההרמיטים כנס איחוד ברומא תחת חסותו של הקרדינל ריקרדו אניבאלד.
עשור אחר־כך הורה האפיפיור אלכסנדר הרביעי לכל אחד ממסדרי המנזרים ההרמיטים לשלוח שני נציגים לכינוס במנזר "סנטה מריה דל פופולו" ברומא שבו ידונו בשאלת האיחוד ביניהם.
הכינוס נערך ב-1 במרץ 1256 ובראשו עמד הקרדינל ריקרדו ד'סנטי אנג'לי והוא הסתיים בהסכמה על האיחוד.
אב המסדר של הבוניטים (מסדר נזירים על שמו של ג'ובאני בואני), לנפרנק ספטלה (Lanfranc Septala) ממילאנו התמנה לאב המסדר החדש ונקבע כי מדי המסדר החדש יהיו שחורים.
ב-4 במאי 1256 פרסם האפיפיור את הבולה Licet ecclesiae catholicae שאישרה החלטות אלה והיא נחשבת כיום לאמנת הייסוד של האוגוסטינים.
בבולה זו הורה האפיפיור שכל המנזרים ההרמיטים, כולל אלה שלא שלחו נציגים לכינוס ברומא, יצטרפו למסדר החדש.
המסדרים שמהם קם המסדר החדש היו:
הויליאמיטים - מסדר שהוקם על ידי גוליילמו הקדוש ב-1157. הויליאמיטים שחיו קודם על פי התקנון הבנדיקטיני הצטרפו למסדר החדש ולאחר שהעלו התנגדות לתקנון המקל מדי הורשו לפרוש ממסדר האוגוסטינים.
הבוניטים - מסדר על שמו של ג'ובאני בואני.
האוגוסטינים של טוסקנה שהתאחדו ב-1243.
הבריטיניאנים – קרויים כך בשל הכנסייה שבה נוסד המסדר הקרויה על שם סנט בלסיוס דה בריטיניס (St.
כמו כן הצטרפו למסדר החדש קהילות קטנות יותר של נזירים, סך הכול כ-180 מנזרים מאיטליה, אוסטריה, גרמניה, שווייץ, ארצות השפלה, צרפת, ספרד, פורטוגל, הונגריה, בוהמיה ואנגליה.
מסדר הנזירים של אוגוסטינוס הקדוש התפשט במהירות, משום שלמסדר היו מלכתחילה כמה מנזרים מרכזיים שמהם הופץ הרעיון.
סיבה נוספת להתפשטות המהירה היא הדוגמה המוצלחת של מסדרי הנזירים הפרנציסקנים והדומיניקנים.
המסדר החדש היה אמור להיות פעיל בחיי הקהילה ורק לבריטיניאנים הותר ב-1260 להמשיך בחיי ההתבודדות.
כמה שנים לאחר הארגון מחדש של המסדר האוגוסטיני הוקמו מנזרים של המסדר בגרמניה, צרפת וספרד.
בגרמניה לדוגמה היו כ-40 מנזרים, החשובים שבהם היו במיינץ, וירצבורג, וורמס, נירנברג, שפייר, שטרסבורג ורטיסבון שכולם נבנו בין 1260 ל-1270. הפרובינציה הגרמנית (פרובינציה היא מונח בכנסייה הקתולית לתיאור חלוקה גאוגרפית מסוימת) חולקה לארבעה תתי־מחוזות: ריינש-שוואביה, קלן, בוואריה וסקסוניה.
בשיא פריחתו כלל המסדר בכל העולם 42 פרובינציות ובהן כ-2,000 מנזרים וכ-30,000 חברים.
מהמאה ה-16 החל המסדר לאבד נכסים, כשהסיבה העיקרית הייתה תנועת הרפורמציה שמייסדה מרטין לותר היה בעצמו נזיר אוגוסטיני.
במהלך המהפכה הצרפתית נהרסו רובם של 157 מנזרי האוגוסטינים שבצרפת, כמו גם כל מנזרי האוגוסטינים היחפים.
המגמה התחזקה במאה ה-19. ב-1835 פעלו בספרד 48 מנזרים מתוך סך כל 153 המנזרים האוגוסטינים שהיו בה.
לעיתים פעל השלטון המקומי וסגר את המנזרים האוגוסטינים.
כך קרה במקסיקו ב-1860, ברוסיה ב-1864, ובממלכת הנובר ב-1875. בפיליפינים רוב המנזרים השתייכו לאחד משני המסדרים האוגוסטינים.
מלחמת ארצות הברית–ספרד שבה כבשה ארצות הברית את הפיליפינים מידי ספרד ומלחמת ארצות הברית–הפיליפינים שבאה בעקבותיה ב-1898 גרמו לבריחה של קהילות הנזירים, וגם התייצבות המצב אחר־כך לא הביאה לשובם.
כיום חברים במסדר כ-5,000 גברים בכ-450 קהילות ברחבי העולם.
מרכז המסדר האוגוסטיני מצוי בקולג' של סנטה מוניקה ברומא (ויה פאולו השישי 25) ובו מצויים גם משכנם של ראש המסדר (prior generalis), ומועצת המסדר (curia generalis).
מנזרים נוספים של האוגוסטינים ברומא הם מנזר סנט אוגוסטינוס דה אורבה (S.
Augustinus de Urbe) שהוקם ב-1483 בסמוך לכנסיית סנט אוגוסטינוס (Sant'Agostino), (קבורים בו שרידי גופתה של מוניקה הקדושה, אמו של אוגוסטינוס שהובאו מאוסטיה ב-1430), ומנזר סנטה מריה דה פופולו (Santa Maria del Popolo).
כמתאים לשמם מונו האוגוסטינים על ידי האפיפיור להיות שומרי קברו של אוגוסטינוס בכנסיית סן פייטרו אין סיאל ד'אורו (S.
ב-8.5.2025 נבחר הקרדינל רוברט פרנסיס פרבוסט לאפיפיור האוגוסטיני הראשון.
פרבוסט בחר את השם לאו הארבעה עשר.
שני מסדרי אוגוסטינים התפלגו ממסדר הנזירים האוגוסטינים במאה ה-16 בספרד: מסדר האוגוסטינים היחפים (Ordo Augusteniensium Discalceatorum, באנגלית Discalced Augustinians) ומסדר האוגוסטינים הזוכרים (Ordo Augustinianorum Recollectorum, באנגלית Augustinian Recollects).
עד תחילת המאה ה-20 הם לא הוכרו כמסדרים נפרדים והתייחסו אל שניהם כאל מסדר האוגוסטינים היחפים.
מסדר האוגוסטינים היחפים הוקם בספרד על ידי האב תומאסו אנדראדה, שכונה אחר־כך תומאסו דה ג'זו.
הוא נולד ב-1529 והצטרף למסדר האוגוסטיני בגיל 15. רעיונותיו לרפורמה במסדר האוגוסטיני קיבלו סיוע מהקרדינל הפורטוגזי אינפנטה אנרי ומורהו לואיס ממונטויה.
תחילה בשל היסוסים מחבריו למסדר ואחר־כך משום שתומאסו אנדראדה נפל בשבי המוסלמים בקרב אל-קסר אל-כביר בעת מסע הצלב הכושל שיזם מלך פורטוגל בן ה-24 סבשטיאו כנגד השליטים המוסלמיים במרוקו, שם גם מת ב-17 באפריל 1588.
המשורר והמלומד לואיס פונסה דה לאון (מת 1591) מהמנזר האוגוסטיני בסלמנקה נטל על עצמו להמשיך את עבודתו של אנדראדה.
דה לאון מונה ב-1561 לפרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת סלמנקה וביצע בחינה מחדש ושכתוב של חוקת המסדר.
ב-1588, הקים האב דיאס בטלאוורה את המנזר הראשון של "מקיימי המצוות הרגולריים הספרדיים" בתמיכתו של המלך פליפה השני.
תוך זמן קצר הוקמו בספרד ובמושבות ספרד מנזרים חדשים רבים של האוגוסטינים היחפים.
ב-1606 שלח פליפה השלישי כמה נזירים אוגוסטינים יחפים לאיי הפיליפינים ובתוך כמה שנים הוקמו תחנות מיסיון רבות במקומות מרכזיים באיים.
בשנת 1622 התיר האפיפיור גרגוריוס ה-15 הקמת מסדר נפרד לאוגוסטינים היחפים בראשות ראש מסדר משלהם.
המסדר כלל ארבע פרובינציות, שלוש בספרד ואחת בפיליפינים ובהמשך נוספה פרובינציית פרו.
אף על פי שהאוגוסטינים היחפים בספרד הוצאו להורג או ברחו במהלך המלחמה בשנת 1835 הם המשיכו לשגשג בפיליפינים ובדרום אמריקה.
ב-1592 הקים האב דיאס גם קהילות של אוגוסטינים יחפים באיטליה, תחילה בנאפולי ואחר כך ברומא ובמקומות נוספים.
כבר ב-1624 אישר האפיפיור אורבנוס השמיני את חלוקת קהילות האוגוסטינים היחפים לארבע פרובינציות (ובהמשך לתשע).
ב-1626 נוסד המנזר בפראג ומנזר נוסף בווינה ב-1631 שבו היה חבר המטיף הידוע אבּרהם א סנקטה קלרה.
בצרפת השלימו האב פרנסואה אמה (François Amet) ומתיה סנט פרנסס (Matthew of St.
Frances) את הרפורמה במסדר ב-1596. עם פרוץ המהפכה הצרפתית היו בצרפת שלוש פרובינציות של אוגוסטינים יחפים אולם כל המנזרים נחרבו במהפכה.
מרכז האוגוסטינים היחפים כיום נמצא ברומא בכתובת Piazza Ottavilla 1.
האוגוסטינים הזוכרים קבלו אישור רשמי כמסדר של הכנסייה הקתולית ב-1912. כיום מחולק המסדר ל-8 פרובינציות, פועל ב-19 מדינות ויש בו 1240 אנשי דת.
עיקר פעילותו בספרד, פורטוגל, הפיליפינים וארצות הברית.
מרכזם שוכן באזור החדש (EUR) של רומא, בבניין ה- Generalate בכתובת Viale dell'Astronomia 27.
ההבדל בין הנזירים האוגוסטינים לאוגוסטינים היחפים הוא שכללי הצום של האחרונים נוקשים יותר ותרגילי הנזירות קפדניים יותר.
כסממן של חידוש חיי הנזירות הקלאסית מקפידים האוגוסטינים היחפים על שקט מוחלט, ובכל פרובינציה הם מחזיקים מנזר מבודד לשם יכול הנזיר השואף לשלמות גדולה יותר לפרוש על מנת להסתגף.
הנזירים האוגוסטינים כפופים הן לתקנון של אוגוסטינוס והן לחוקה שכתבו אוגוסטינוס נובלוס (Augustinus Novellus מת ב-1309 - ראש המסדר מ-1298 עד 1300) וקלמנט מאוסימו.
התיקון האחרון בחוקה נעשה ברומא ב-1895. פעילותם של האוגוסטינים כוללת לימוד, מחקר מדעי, פעילות חינוכית ותרבותית בקרב הנוצרים ופעילות בקרב הלא-נוצרים באמצעות הקמת מיסיונים.
החלוקה הבאה מתארת את מסדר הנזירים האוגוסטינים אך היא נכונה גם לשאר המסדרים.
בראש המסדר עומד "ראש המסדר" (prior generalis - כיום (2006) רוברט פרבוסט האמריקאי Robert F.
Prevost), הנבחר כל שש שנים על ידי האספה הכללית (general chapter, כיום יש בה כ-60 חברים).
ראש המסדר נעזר בארבעה עוזרים ומזכיר, הנבחרים גם הם על ידי האספה הכללית והם מהווים את המועצה המנהלת (Curia Generalitia).
בראש כל פרובינציה (פרובינציה היא מונח בכנסייה הקתולית לתיאור חלוקה גאוגרפית מסוימת המהווים איגוד של מנזרים) עומד ראש הפרובינציה (Prior Provincial).
בפרובינציה קיימת חלוקה משנית לאוסף קהילות (Vicariate) שבראשם עומד Vicar.
בראש כל קולג' השייך לאוגוסטינים עומד רקטור ובראש כל מנזר עומד אב המנזר שתוארו בדרך כלל prior ולעיתים abbot.
כמו לכל מסדר בכנסייה הקתולית יש למסדרים האוגוסטינים נציג בוותיקן בדמות קרדינל פטרון.
לבושם של האוגוסטינים מחוץ למנזר הוא גלימת צמר שחורה עם שרוולים ארוכים רחבים קשורה בחגורת עור ומעליה מעיל נושא ברדס.
בתוך המנזר מוחלף המעיל בסקפולר (scapular), בגד מלבני ובמרכזו חור עגול להכנסת הראש.
במנזרים רבים היה נהוג להשתמש בבגדים לבנים (במקומות בהם לא היו דומיניקנים).
נעליים וכובע שחור (מחוץ למנזר) משלימים את תלבושתם.
תלבושתם של האוגוסטינים היחפים זהה, למעט העובדה שהם נועלים סנדלים (כך שהם לא בדיוק יחפים).
כבר מלכתחילה הוענקו זכויות מיוחדות לאוגוסטינים.
אלכסנדר הרביעי פטר אותם מהכפיפות לבישופים, אינוקנטיוס השמיני העניק להם ב-1490 את הזכות להעניק אינדולגנציות, זכות שעד אז ניתנה רק לכנסיות ברומא.
פיוס החמישי מיקם את האוגוסטינים בין המסדרים המנדיקנטים (קבצנים) בסמוך לכרמליטים.
מסוף המאה ה-13 משמש אוגוסטיני כשמש-הכנסייה של הארמון האפיפיורי, זכות שהוענקה למסדר לעד בבולה משנת 1497. משרה זו מעניקה לבישוף האוגוסטיני הנבחר לתפקיד זה את התואר רקטור של קהילת הוותיקן (שבה כנסיית סנט פאולוס היא הכנסייה של הקהילה).
מתפקידו גם לשמור לחם קודש (שחובה להחליפו כל שבוע) למקרה והאפיפיור יגסוס ואז תפקידו של השמש לבצע את סקרמנט המשיחה האחרונה לאפיפיור.
משום כך מלווה השמש תמיד את האפיפיור במסעותיו.
במהלך הקונקלווה הוא זה שמבצע את המיסה.
אוגוסטינים כתבו ספרי היסטוריה על כיבוש וניצור פרו, על ההיסטוריה של ספרד, ועל ההיסטוריה של הדפוס בספרד.
המיסיונרים של המסדר חיברו מילונים של השפות בארצות בהם פעלו (בעיקר ניבים של האינדיאנים מדרום אמריקה), והשאירו אחריהם תיאור של חיי התושבים כמו גם תיאור מפורט של החי והצומח בפיליפינים.
האישים הידועים ביותר שהיו חברי מסדר זה היו מרטין לותר, מייסד תנועת הרפורמציה בנצרות, גרגור מנדל (מת 1884) אב המנזר במוראביה שבאוסטריה (כיום חלק מצ'כיה) שמחקריו החלו את מדע הגנטיקה, ואדגרדו מורטארה, יהודי שנחטף בגיל 6 מבית הוריו על ידי משטרת מדינת האפיפיור משום שהמטפלת שלו הטבילה אותו כשהיה חולה.
בתוך המנזר האוגוסטיני שהוקם במינכן ב-1294 הוקמה מבשלת בירה בשנת 1328. מבשלת הבירה שהיא העתיקה ביותר במינכן מייצרת עדיין היום ברציפות את המותג אוגוסטינר, אם כי בשנת 1803 הלאימה הממשלה את המבשלה והיא עברה אחר־כך לידיים פרטיות.
חברים רבים מבין מסדר האוגוסטינים התמנו לבישופים ואף קרדינלים.
על שורות המסדר נמנים קדושים רבים כשהידוע ביניהם הוא "ניקולס הקדוש מטולנטינו".
האוגוסטינים היו פעילים מאוד בתחום המיסיון באמריקה הלטינית, בעיקר במקסיקו, קולומביה, ונצואלה ופרו, אך ההצלחה הגדולה ביותר של האוגוסטינים הייתה בפיליפינים.
הפיליפינים נכבשו בידי ספרד ב-1565 ובאותה שנה נחתו 5 מיסיונרים אוגוסטינים באי סבו והחלו בניצור האוכלוסייה המקומית.
אל האוגוסטינים הצטרפו אחר־כך הפרנציסקנים, הדומיניקנים והישועים.
ב-1606 הופיעו ראשוני המיסיונרים האוגוסטינים היחפים לאחר שנשלחו על ידי פליפה השלישי מלך ספרד.
ב-1897, על סִיפּה של מלחמת ארצות הברית–ספרד, החזיקו האוגוסטינים והאוגוסטינים היחפים 522 מנזרים מתוך 644 שהיו באיים.
במלחמה נמלטו רוב הנזירים, חלקם נאסר ומיעוטם נהרג.
כיום פועלים באיים 11 מנזרים של אוגוסטינים.
מהפיליפינים יצאו מיסיונרים אוגוסטינים ליפן ולסין.
מנזרי נזירות פעלו על פי תקנון הנזירות של אוגוסטינוס כנראה כבר מהמאה ה-11. מנזרים אלו לא אוחדו למסדר אחד ב-1256 כמו מנזרי הגברים.
כל מנזר היה עצמאי ולא היה כפוף לראש מסדר.
דבר זה הוביל לשונות בתקנון, בלבוש ובאורח החיים.
רק החל מהמאה ה-15 החלו נזירים אוגוסטינים לערוך רפורמה במנזרים של הנזירות, שמשו כמדריכיהן הרוחניים והשפיעו עליהן לאמץ חוקה למסדרן.
מכאן ואילך הוקמו מנזרי נזירות אוגוסטיניות באיטליה, צרפת, ספרד, בלגיה ומאוחר יותר בגרמניה.
הרפורמציה והמהפכה הצרפתית גרמה לסגירתם של רבים ממנזרי הנשים ורובם של אלו שנותרו עברו לשליטתו של הבישוף בדיוקסיה בה נמצאו.
מסדרי נזירות אוגוסטינות יחפות נוסדו כמעט מיד עם הקמת מסדר האוגוסטינים היחפים.
המנזר הראשון נוסד במדריד ב-1589. במקביל הוקם במנזר בסייבר מסדר הנזירות האוגוסטינות הזוכרות.
שלושת המסדרים התפשטו במהירות בספרד ובפורטוגל.
הנזירות היחפות פעלו גם בפיליפינים במיסיון, בבתי היתומים, ובבתי הספר באיים.
אוגוסטוס מפרימה פורטה הוא שמו של פסל שיש רומי מהמאה הראשונה לספירה, המציג את דמותו של אוגוסטוס – קיסר רומי הראשון.
הפסל, שגובהו 203 ס"מ, התגלה ב-20 באפריל 1863 ב"פרימה פורטה", הווילה של ליוויה אשת אוגוסטוס ברומא, והוא מוצג כיום במוזיאון הוותיקן בעיר.
הפסל מבוסס על תנוחתו של הפסל היווני "נושא הרומח" מאת פוליקליטוס, והדמות ניצבת בו בתנוחת קונטרה פוסטו.
אולם, המערך הצולב המסורתי נשבר.
בהשפעתה של האמנות האטרוסקית ידו של הקיסר מונפת אל על, מצדיעה ויוצרת תחושה של דינאמיות גדולה יותר, בדומה לפסל "הנואם" מן המאה ה-1 לפנה"ס.
שלא כמו הפסל היווני הקלאסי, דיוקן אוגוסטוס אינו משמש רק כהצעה אסתטית אלא נועד לבסס את דמותו של הקיסר כמסר אקטואלי והיסטורי לתושבי הקיסרות הרומית.
הפסל הוקם לאחר הניצחון הדיפלומטי על האימפריה הפרתית בשנת 17 לפנה"ס שבו אוגוסטוס הצליח להכריח את הפרתים להחזיר את נסי הלגיונות שנפלו בידיהם בעת התקפותיהם של מרקוס ליקיניוס קראסוס ומרקוס אנטוניוס.
הפסל מכיל מאפיינים הקושרים את הקיסר אל האלים הרומיים.
על שריון המלחמה שהוא לובש מופיע תבליט המתאר את טקס החזרת נסי הלגיונות על ידי הפרתים.
מעל לתיאור זה מופיעים סמלים של הטריטוריות הכבושות וכן האנשה של השמים.
תיאור זה מציג את ניצחונו של אוגוסטוס כניצחון אלוהי.
הדבר מועצם על ידי תיאור דמותו של קופידון, לרגליו של אוגוסטוס, תיאור המצביע על הטענה כי מוצאה של השושלת היוליו-קלאודית באלה ונוס.
שינוי מהותי נוסף מן הפסל היווני הוא היעלמותו של העירום.
עם זאת, הקיסר עדיין מופיע יחף, כדרכם של פסלי האלים היוונים המיתיים.
התיאור כולו בא למלא תפקיד קאנוני בתדמיתם של קיסרי רומא.
עדות לכך ניתן לראות בפני הפסל: הדיוקן המפוסל אינו מייצג את דיוקנו האמיתי של אוגוסטוס, אלא מיצג את האידיאל הרומי.
אוגוסטן ז'אן פְרֶנֶל (צרפתית: Augustin-Jean Fresnel; 10 במאי 1788 – 14 ביולי 1827) היה פיזיקאי צרפתי, מחלוצי האופטיקה, שתרם תרומה משמעותית לביסוס התאוריה הגלית של האור.
פרנל נולד בברויי והיה בנו של אדריכל.
התקדמותו בלימודים הייתה איטית, ועד גיל שמונה כלל לא ידע לקרוא.
במלאת לו שלוש-עשרה החל ללמוד באקול סנטרל, ובגיל שש-עשרה באקול פוליטקניק, שם התבלט בכישרונותיו.
משם המשיך ללימודים באקול דה פונטס.
בשנים שלאחר מכן עבד כמהנדס, אך בשנת 1814, עם חזרתו של נפוליאון לשלטון, איבד את משרתו עקב תמיכתו בבית בורבון.
עם החזרת המונרכיה לצרפת, השיג פרנל משרת מהנדס בפריז, בה בילה את רוב חייו באותה תקופה.
מחקריו בתחום האופטיקה שנמשכו עד למותו, החלו ככל הנראה בסביבות שנת 1814, בה כתב מאמר על סטיית קרני האור, שאותו לא פרסם.
בשנת 1818 כתב מאמר על עקיפה, עליו קיבל פרס מהאקדמיה הצרפתית למדעים בפריז בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1823 נבחר פה אחד להיות חבר באקדמיה, ובשנת 1825 נבחר לחבר בחברה המלכותית של לונדון, שהעניקה לו בשנת 1827, בעת מחלתו האחרונה, את מדליית רמפורד.
בשנת 1819 מונה לפקח על מגדלור, ובשבילו יצר סוג חדש של עדשות, הידועות בימינו כעדשות פרנל, המהוות תחליף למראות.
שמו מוכר בעיקר כממציא של עדשות אלו, וכיום נעשה בהן שימוש ביישומים רבים.
נפטר משחפת בעיירה סמוכה לפריז.
עבודותיו בתחום האופטיקה זכו להכרה ציבורית מעטה במהלך חייו, וחלק ממאמריו לא פורסמו על ידי האקדמיה למדעים שנים רבות לאחר מותו.
הוא כתב ליאנג בשנת 1824: "אותה רגישות, או גאווה, שאותה אנשים מכנים אהבת התהילה" דעכה לה.
"כל המחמאות שקיבלתי מאראגו, לפלס וביו מעולם לא נתנו לי תענוג רב כמו התגלית של אמת תאורטית, או האישור של חישוב על ידי ניסוי".
פיתח את המתמטיקה המתארת התקדמות של קרני אור (אינטגרלי פרנל), ובכך הצליח גם לזכות בתחרות האקדמיה הצרפתית על עקיפה וגם לחזק משמעותית את התאוריה הגלית של האור אשר בימיו (תומאס יאנג היה דמות בולטת נוספת) הפכה לתאוריה המקובלת (בניגוד לתאוריה החלקיקית אשר הייתה מקובלת מאז ימי ניוטון ועד ימי פרנל).
פיתח את חוקי פרנל אשר מתארים כיצד אור נשבר ומוחזר כאשר הוא עובר מתווך אחד לתווך אחר.
השימוש שלו בשתי מראות שטוחות ממתכת, שהוצבו במקביל זו לזו, איפשר לו להימנע מאפקט העקיפה (על ידי הסדקים) שנוצר בניסוי של גרימלדי בהתאבכות.
הדבר איפשר לו לחזות את התוצאה של ההתאבכות בהתאם לתאוריה הגלית של האור.
הוא למד יחד עם פרנסואה אראגו את חוקי ההתאבכות של קרניים מקוטבות וביחד עם יאנג היה הראשון שטען שאור הוא מקוטב רוחבית ולא אורכית כמו גלי קול.
בנוסף למחקרים בעלי האופי המתמטי והפיזיקלי היו לו מחקרים הנדסיים רבים אשר הובילו למוצר של ממש.
הוא הצליח ליצור אור מקוטב מעגלית בעזרת זכוכית בצורת מעוין, הידועה כמעוין פרנל, בעלת זווית קהה של 126 מעלות וזווית חדה של 54 מעלות.
אוגוסטין נוימן היה שחמטאי אוסטרי.
נוימן חלק מקום שלישי-חמישי בתחרות וינה 1901 (ניצח: יוליוס פרליס), הגיע למקום השני בתחרות וינה 1902 (ניצח: לאופולד לוי הצעיר), הגיע למקום השלישי בתחרות הנובר 1902 (ניצח: ולטר ג'ון) , הגיע למקום החמישי בתחרות הילברסום 1903 (ניצח: פאול לאונהרדט), חלק מקום רביעי-חמישי בתחרות וינה 1904 (ניצח: קרל שלכטר ) .
נוימן חלק מקום ראשון עם מילן וידמר בתחרות קובורג 1904 , חלק מקום 4–6 בתחרות ברמן 1905 (ניצח: ליאו פליישמן) וחלק מקום שביעי-תשיעי בתחרות וינה 1905 (ניצח: קרל שלכטר).
נוימן מת בבית חולים, בגיל 26 בלבד.
אוגופוגו או נאהטייקה (מילולית: שד האגם) הוא השם שניתן למפלצת שדווח כי חיה באגם אוקנגן שבקולומביה הבריטית, קנדה.
אנשים התומכים בקיום האוגופוגו טוענים כי התצפית המתועדת הראשונה הייתה בסביבות 1872 ולפי התרחשויות באזור המיושב על ידי מתיישבים אירופיים.
ייתכן והאזכור המוקדם ביותר של האוגופוגו היה בשנת 1860.
בשנת 1926 נטען כי אירעו התרחשויות בחוף אוקנגן מיסיון.
באירוע זה ככל הנראה היו כשלושים איש או יותר שטענו כי ראו את המפלצת.
באותה השנה עורך העיתון היומי ונקובר סאן בובי קרטר, כתב: "יותר מדי אנשים ראו את 'המפלצת' מכדי להתעלם ברצינות מרובה מהעובדות הקיימות".
הסרט הראשון על היצור היה של ארט פולדן והוסרט בשנת 1968. הסרט מציג אובייקט כהה הנע לעבר החוף.
הסרט השני על היצור הוסרט שוב בשנת 1989 על ידי קן צ'פלין, מוכר מכוניות משומשות ואביו קליים צ'פלין שטענו כי ראו יצור דמוי נחש השוחה בנהר ומצליף בזנבו, כמה שבועות מאוחר יותר חזר קן צ'פלין עם אביו וביתו וצילמו שוב את היצור.
הבריטים קראו לזואולוג; דוקטור קארל שוקר, שסיווג את האוגופוגו לקטגוריית ה'מרבה גיבנת', והניח שזהו ייצור מסוג לוויתן נחשי מפותל ופרימיטיבי כגון הבסילוזאורוס ('מלך לטאה').
עם זאת, הראיות הפיזיות שמציגות את האוגופוגו היו מוגבלות ולא ברורות מצילומי הסטילס והוידאו.
אחת ההנחות הייתה כי בעצם מדובר בחדקן האגם (lake sturgeon).
יש הנחות שונות שמדובר באי זיהוי של צונאמי שהוא מעין גל עומד (seiche) ומתחתיו תנועות אגמיות מפותלות.
הרבה נכתב על האוגופוגו בספרים, בכתבות, הוסרטו עליו סרטי קולנוע והוא הוזכר בסדרות.
ישנו אף בול עם ציור ששמו מתנוסס עליו.
אגדות רבות נוצרו סביב האוגופוגו.
אוגוצ'יאלו צ'יאוקה "אוגוצ'י" אוניאו הוא כדורגלן עבר אמריקאי ממוצא ניגרי ששיחק בעמדת הבלם.
לזכותו 69 הופעות במדי נבחרת ארצות הברית.
אוניאו החל לשחק כדורגל לראשונה באקדמיות ובתי ספר שונים לכדורגל באמריקה וב-2004, זומן לראשונה לנבחרת ארצות הברית.
באותה השנה עבר לסטנדרד לייז', שם השתלב בהרכב הראשון כבר בתחילת דרכו.
בקיץ 2009, הצטיין בגביע הקונפדרציות, ועזר להוביל את ארצות הברית לגמר, שם הפסידו לברזיל 3:2. אחרי הטורניר, חתם במילאן.
לאחר שלא זכה לקבל דקות במילאן, הושאל אוניאו לטוונטה אנסחדה בינואר 2011 עד לסיום העונה.
ב-28 ביוני 2011 חתם בספורטינג ליסבון ל-3 שנים.
עם הקבוצה הוא הגיע לחצי גמר הליגה האירופית.
ב-31 באוגוסט 2012 הושאל למאלגה עם אופציה לרכוש את כרטיס השחקן שלו בסיום העונה.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך ב-24 באוקטובר 2012 במשחק נגד מילאן במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות המשחק הסתיים בניצחון 0–1 למאלגה.
אוגוסטוס הנרי פיצרוי, הדוכס השלישי מגראפטון , היה מדינאי בריטי מהמפלגה הוויגית שכיהן כראש ממשלת בריטניה.
בשנת 1768, בגיל 33 הוא התמנה כראש ממשלה בהיותו מנהיגם של תומכי ויליאם פיט האב והיה ראש הממשלה שנכנס לתפקידו בגיל הצעיר ביותר עד אשר התמנה לתפקיד ויליאם פיט הבן 15 שנה לאחר מכן.
עם זאת הוא השתדל להפגין את יכולתו להתמודד עם האתגרים ההולכים וגדלים של שליטתה הגלובלית של בריטניה בעקבות ניצחונה במלחמת שבע השנים.
הוא ספג ביקורת קשה על כך שאפשר לצרפת לספח את קורסיקה ופינה את מקומו ב-1770 לטובתו של הלורד נורת'.
אוגוסטוס פיצרוי היה בנם של לורד אוגוסטוס פיצרוי שהיה קפטן בצי המלכותי ושל אליזבת' קוסבי, בתו של קולונל ויליאם קוסבי שהיה המושל של המושבה ניו יורק.
אביו של פיצרוי היה בנו השלישי של צ'ארלס פיצרוי, הדוכס גראפטון השני ושל ליידי הנרייטה סומרסט, מה שהפך את פיצרוי לנין הן של הנרי פיצרוי, דוכס גראפטון הראשון ושל צ'ארלס סומרסט, המרקיז מווסטר.
הוא היה צאצא מדור רביעי של צ'ארלס השני, מלך אנגליה ושל פילגשו ברברה פלמר.
הוא התחנך בבית ספר האקני (Hackney School), ביצע את מה שנקרא "הטיול הגדול" (Grand Tour) באירופה וקיבל תואר מאוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1756 נברח פיצרוי לבית הנבחרים כנציג של מחוז הבחירה של בוראוברידג' (Boroughbridge) שהיה מחוז כיס.
כמה חודשים לאחר מכן הוא עבר לייצג את מחוז ברי סט' אדמונדס (Bury St Edmunds) שהיה בשליטתה של משפחתו.
שנה לאחר מכן מת סבו והוא ירש ממנו את תואר האצולה ונכנס כדוכס השלישי מגרפטון לבית הלורדים.
פיצרוי החל להתבלט בשדה הפוליטיקה לראשונה כמתנגד של הלורד ביוט שהיה מועדף של המלך ג'ורג' השלישי.
גרפטון הצטרף לדוכס מניוקאסל בחזית שעמדה מול הלורד ביוט שתקופת כהונתו כראש ממשלה הייתה קצרה בעיקר עקב התחושות שתנאי השלום כפי שסוכמו בחוזה פריז ב-1763 לא תאמו את היכולות שהפגינה בריטניה במלחמת שבע השנים.
ב-1765 התמנה גרפטון למועצה המלכותית ואז, לאחר דיונים עם ויליאם פיט האב הוא מונה כמזכיר המדינה למחלקה הצפונית בממשלתו הראשונה של הלורד רוקינגהם.
אף על פי כן הוא פרש בשנה שלאחר מכן ופיט דאג ליצור עבורו את משרת הלורד הראשון של האוצר מבלי שיהיה ראש ממשלה.
בעקבות מחלתו של פיט ב-1767 הפך גרפטון המנהיג בפועל של הממשלה ושנה לאחר מכן מונה באופן רשמי כראש הממשלה.
חילוקי דעות פוליטיים, ההשפעה של משבר קורסיקה וביקורת קשה בעיתונות גרמו להתפטרותו בינואר 1770. ב-1771 הוא מונה לורד שומר החותם בממשלתו של נורת', אך התפטר ב-1775 עקב היותו בעד נקיטתו של קו פייסני כלפי המושבות בצפון אמריקה.
בממשלתו השנייה של הלורד רוקינגהם ב-1782 הוא מונה שוב כלורד שומר החותם.
בשנותיו האחרונות הוא היה יוניטריסיאניסט בולט.
מבשלת אַוּגוסטינר () היא מבשלת בירה גרמנית-בווארית.
אוגוסטינר ממוקמת במינכן, בירת בוואריה, והיא מבשלת הבירה העתיקה ביותר שמייצרת את המותג שלה ברציפות מאז הקמתה, והמבשלה העצמאית הוותיקה ביותר במינכן.
היא הוקמה בתוך המנזר האוגוסטיני (הוקם ב-1294) במינכן, כבר בשנת 1328. במבשלה מיוצר המותג אוגוסטינר ברציפות מאז הקמתה.
בשנת 1803 הלאימה הממשלה את המבשלה, ואחר כך היא עברה לידיים פרטיות.
המבשלה מתהדרת בכך שהיא מותג הבירה האחרון בבוואריה שעדיין לא נרכש בידי תאגידים בינלאומיים.
שוקדים למתג אותה כבירה ותיקה ומבוססת, על ידי הקפדה על מראה מיושן של הבקבוקים והתוויות.
אוגוסטינר היא אחת משש המבשלות היחידות המורשות להגיש בירה בפסטיבל הבירה המסורתי "אוקטוברפסט".
גנרל של דיוויזיה אוגוסטן גרגואר ארתור ז'ראר היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
ז'ראר נולד ב-2 בנובמבר 1857 בעיר דנקרק, שהשתייכה אז לקיסרות הצרפתית השנייה.
בשנת 1875 התגייס לצבא צרפת, ובשנת 1895 השתתף במשלחת השנייה למדגסקר.
ב-23 במרץ 1909 כבר החזיק בדרגת גנרל של בריגדה, וב-23 בדצמבר של אותה שנה מונה למפקד בריגדת החי"ר ה-13. ב-14 במאי 1912 קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-41, וב-21 בדצמבר של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל של דיוויזיה.
ב-31 בינואר 1914 הועבר לפקד על הקורפוס ה-2.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, היה ז'ראר מפקד הקורפוס ה-2, ופיקד עליו במהלך הקרב הראשון על המארן.
הוא פיקד על הקורפוס עד 24 ביולי 1915, עת מונה למפקד פלגת הארמייה לוריין.
ב-31 במרץ 1916 עבר לפקד על הארמייה הראשונה, ופיקד עליה עד 31 בדצמבר של אותה שנה עת חזר לפקד על פלגת הארמייה לוריין.
ב-2 בינואר 1917 שונה שמה של פלגת הארמייה לארמייה השמינית.
ז'ראר הוביל את הארמייה שלו בבלימת מתקפת מאה הימים ופיקד עליה עד לסיום המלחמה.
לאחר כניעת גרמניה בנובמבר 1918, הייתה הארמייה שלו חלק מצבא הכיבוש הצרפתי בריינלנד.
ב-21 באוקטובר 1919 פורקה הארמייה והתמזגה יחד עם הארמייה העשירית לארמיית הריין הצרפתית.