tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אורבך תיאר את השיח המתמשך (העקיף) שניהלו החכמים עם אבות הכנסייה ופרשנותם למקרא ותרומתו לתחום ניכרת, לא רק בעצם חדשנותה, אלא גם בהיקפה והשפעתה המתמשכת.
פתרון תורה (הוצאה לאור מכתב-יד) (תשל"ח-1978)
מדרש "פתרון תורה" הוא ילקוט פירושים ומדרשים, שאורבך הוציא לאור מכתב-יד.
הילקוט, אשר לא נודע קודם לכן, התחבר ונערך במאה ה-9 בבבל, בזמנו של רב האי גאון, וכולל חומר מדרשי שאינו מוכר ממקורות אחרים.
להוצאה לאור של הילקוט הוסיף אורבך מבוא, הערות לטקסט כולו ומפתחות.
ההלכה – מקורותיה והתפתחותה (תשמ"ד-1984)
הספר מתמקד בעקרונותיה, תולדותיה והתפתחותה של ההלכה, בדרכי גיבושה ובכוחות שעיצבו אותה, מאז ימי בית שני ועד לחתימת התלמוד.
"לא היה גורם, כוח, או מאורע, שהטביע את חותמו על העם היהודי, שעיצב את חייו והקנה להם פרצוף וצביון, כמו ההלכה".
דבריו אלו של אורבך ליוו את כל מחקרו המדעי.
חקר תולדות ההלכה היה מהנושאים הרגישים והפרובלמטיים ביותר בתחום מדעי היהדות, בהיותו עוסק במעבר מעולם המקרא לעולמם של חכמי התורה שבעל פה.
לאורך השנים, בסדרה של מחקרים פורצי-דרך, ניגש אורבך למחקר מקיף של ההלכה, מתוך שאיפה להבהיר מושגים ולהתמודד עם שאלות ובעיות בתולדות ההלכה מראשיתה.
בספר "ההלכה", המתבסס על פירושיהם ודעותיהם של דורות רבים של פוסקי הלכה ומפרשים, ועל ארבעה דורות של חוקרי הספרות התלמודית בשיטות המחקר הפילולוגי-היסטורי (תת ענף של הפילולוגיה הכללית), גיבש אורבך את עקרונות מחקריו לכלל חיבור הפונה אל הקהל הרחב.
הוא מימש להלכה את רעיונותיו במסגרת אגודת צדק-מדות-מוסר שבה היה פעיל החל מ-1969 יחד עם הרב שאר ישוב כהן, שפעלה בין היתר לבסס ולקדם מחקר התנ"ך על יסודותיו המקוריים, תוך שמירה קפדנית, על הטקסט תוך העזרות במחקר המודרני בתחום ההלכה והפילולוגיה.
אורבך החוקר מתגלה בספר זה, לא רק כבעל אומץ ומעוף לכלול את מגוון השאלות והסוגיות לכלל תורה שלמה, אלא גם כהוגה בעל אחריות תרבותית-ציבורית הרואה מחובתו להציע את פירות המחקר לקהל הקוראים המשכיל.
ספר "ההלכה" יצא לאור בסדרת ספרי "יד לתלמוד", שאורבך היה בין יוזמיה והעורך הראשי שלה.
סדרת ספרים זו נועדה, כהגדרתו, "לקהל הקוראים המשכיל, שהמכנה המשותף לחבריו הוא השכלה כללית, אופק אינטלקטואלי רחב, פתיחות מחשבתית ורצון להתוודע אל שורשי תרבותם, להכיר וללמוד את היהדות".
(בסדרה זו יצאו גם הספרים: "תולדות המדרש והאגדה" מאת יונה פרנקל, והספר: "פועלים ואומנים – מלאכתם ומעמדם בעיני חז"ל" מאת מאיר איילי).
מחקרים במדעי היהדות (עברית: כרכים א'-ב') ו-Collected Writings In Jewish Studies (לועזית: כרך ג') (תשנ"ח.
שלושה כרכים של מאמרים אשר הופיעו בבמות שונות, יצאו לאור לאחר פטירתו על ידי אלמנתו, חנה אורבך.
הספרים נערכו בידי משה דוד הר ויונה פרנקל (עברית) ובידי משה דוד הר וירחמיאל ברודי (לועזית).
על יהדות וחינוך (תשכ"ז-1967) ; על ציונות ויהדות: עיונים ומסות (תשמ"ה-1985)
בנוסף על חיבוריו המחקריים, פרסם אורבך את מאמריו המרכזיים בשאלות הנוגעות למצב העם היהודי ומדינת ישראל בספרים אלו.
המאמרים הכלולים בשני הספרים עוסקים בהיבטים חברתיים, חינוכיים ומוסריים, העומדים במרכז הווייתה של החברה בישראל.
בין הנושאים הנדונים: יחסי דת ומדינה, דמותם של מדעי היהדות בדורנו, הגשמתה של הציונות ומשמעותה בימינו, היבטיה ההומניסטיים של ההלכה, ועוד.
מתוך המאמרים עולה מחויבותו המתמדת של אורבך, לפעול ולהשמעת קולה של יהדות – יהדות המעוגנת בדבקות בהלכה ובנורמות המתחייבות ממנה, בפתיחות לגבי המציאות בה אנו חיים ובאחריות לבניית מדינת ישראל כחברת מופת מוסרית וערכית.
רשימות בימי מלחמה – יומנו של רב ארצישראלי בצבא הבריטי, תש"ב-תש"ד/1942–1944 (תשס"ח-2008)
הספר הוא רשימותיו של אורבך במהלך שירותו כרב צבאי בצבא הבריטי, בימי מלחמת העולם השנייה.
הוא מתאר את פעילותו לרווחתם של החיילים היהודים, בכלל ולחיילים היהודים מארץ ישראל, בפרט, את הפעילות למען שרידי הקהילות היהודיות בצפון אפריקה ולמען "שארית הפליטה" באיטליה.
הרשימות נערכו בידי אלמנתו, חנה אורבך, ובתו, רחל קרן.
לאחר פטירתו, נמסר חלק מעזבונו העשיר לספרייה הלאומית, בירושלים.
חלק מספריו נשארו בחזקת משפחתו.
אפרים אלימלך אורבך נודע לא רק כחוקר פורה וכדמות מרכזית בעשייה המדעית בארץ, אלא גם כדמות ציבורית מוסרית מן המעלה הראשונה.
לכל אורך שנותיו ופעילותו המחקרית והאקדמית, אורבך לא נמנע מלעסוק בענייני השעה, ליזום תוכניות ומהלכים לקידום המחקר והמדע, להיות שותף לפרויקטים הנוגעים לעם ישראל ולמדינת ישראל ולהביע את דעתו בנושאים השנויים במחלוקת, מנקודת ראות יהודית, חברתית ומוסרית.
אורבך ליווה את תהליך הקמת מוסד "יד ושם" בשנותיו הראשונות, היה חבר האקדמיה ללשון העברית ושותף לצוות ההקמה של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים והמכון הישראלי ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית.
מתינותו הפוליטית שהייתה חלק מהשקפתו ומחויבותו ליהדות הלכתית ביחד עם חובה מוסרית לדרך-ארץ עליה התחנך, בצד ישירותו ונחישותו, הובילוהו למעורבות בענייני השעה.
אורבך היה מן היוצאים נגד דוד בן-גוריון ב"פרשת לבון," ונמנה עם מייסדיו של "הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון".
הוא הרבה לבטא את עמדתו בלא מורא בסוגיות דת ומדינה, חינוך, יהדות וענייני השעה.
בשנת 1966 הקים את "התנועה ליהדות של תורה", שחרתה על דגלה את הפצתה של היהדות בדרכי נועם.
בהקשר זה, התנגד אורבך לחקיקה דתית ולשחרורם של תלמידי הישיבות משירות בצה"ל, כמו גם למניעת חפירות ארכאולוגיות.
בעת מלחמת לבנון נפגש ארוכות עם ראש הממשלה, מנחם בגין, והביע את מחאתו על אירועי סברה ושתילה.
דעותיו נשמעו בעניין רב גם על ידי קברניטי המדינה, ולא פעם נעשה בהן שימוש על-ידי משרד החוץ וגורמים ממשלתיים אחרים.
אישיותו הציבורית הבולטת ועמדותיו המוסריות-חינוכיות בעניינים ציבוריים ופוליטיים, אשר זכו להבלטה בראיונות רבים לעיתונות היומית, בכתיבת מסות, ובהרצאותיו הרבות בבמות מגוונות, לצד נוכחותו וסמכותו המדעית הנרחבת, הם שניצבו ככל הנראה ברקע העמדתו כמועמד לנשיאות המדינה בשנת 1973 (מול אפרים קציר, שנבחר).
מינויים, תארים ופרסים בהם זכה
מרצה בכיר, החוג לתלמוד, האוניברסיטה העברית, תשי"ג (1953)
פרס ישראל למדעי היהדות, תשט"ו (1955)
פרופסור מן המניין, האוניברסיטה העברית, תשי"ח–תש"ם (1958–1980)
חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשי"ט (1959)
יו"ר החטיבה למדעי הרוח, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשכ"ג–תשכ"ט (1963–1969)
סגן נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשל"ד–תש"ם (1974–1980)
דוקטור לשם כבוד מטעם מכון ויצמן, תשמ"א (1980)
נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תש"ם–תשמ"ו (1980–1986)
פרס ביאליק לחכמת ישראל, תשמ"ג (1983)
פרס רוטשילד במדעי היהדות, תשמ"ד (1984)
יקיר בית התפוצות, תשמ"ו (1986)
דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה, תשמ"ז (1987)
דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב
דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
דוקטור לשם כבוד מטעם בית המדרש לרבנים באמריקה
בעלי התוספות: תולדותיהם, חיבוריהם, שיטתם (2 כרכים), מוסד ביאליק, 1955 (1986, מהדורה מורחבת ומתוקנת).
על יהדות וחינוך, האוניברסיטה העברית ומשרד החינוך, 1966.
ההלכה: מקורותיה והתפתחותה, יד לתלמוד ומסדה, 1984.
על ציונות ויהדות: עיונים ומסות, הספרייה הציונית, 1985.
מעולמם של חכמים: קובץ מחקרים, מאגנס, 1988 (2002, מהדורה מתוקנת).
מחקרים במדעי היהדות (2 כרכים), מאגנס, 1998.
רשימות בימי מלחמה: יומנו של רב ארץ-ישראלי בצבא הבריטי, תש"ב-תש"ד, 1942–1944, משרד הביטחון, 2008.
אפרים אילין (20 בפברואר 1912 – 17 בספטמבר 2010) היה תעשיין ישראלי, מחלוצי תעשיית הרכב בישראל.
אפרים אילין הוא בנם של יוסף אילין ואסתר קוניקוב, בני משפחה מסורתית וציונית מן העיר חרקוב שבאוקראינה.
אביו היה תעשיין ומפעילי הקהילה היהודית בחרקוב, ומאז שאפרים היה בן שש דיברו בביתו עברית.
הקהילה היהודית ייסדה בית ספר מחתרתי ששפת הלימוד בו הייתה עברית ואף הדפיסה ספרים בעברית בעצמה.
בנערותו היה אפרים אילין פעיל בקבוצת הצופים הציונים, ובשנת 1924 משפחתו עלתה לארץ ישראל, אז תחת המנדט הבריטי, והשתקעה במושבה נס ציונה.
יוסף, אביו של אפרים, רכש פרדס בנס ציונה, ואילו אפרים למד במחזור י"ח בגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב.
את שנת הלימודים האחרונה שלו עשה בגימנסיה הריאלית בראשון לציון.
הוא ניגן בקרן יער בתזמורת הגימנסיה בניצוחו של המורה למוזיקה חנינא קרצ'בסקי, ובין היתר הופיע עם התזמורת בפתיחת האוניברסיטה העברית בירושלים ב-1925.
בשנים 1926–1927 היה אילין פעיל בארגון בית"ר ושיתף פעולה באופן הדוק עם מנחם ארבר, נציב בית"ר הראשון בארץ ישראל.
בשנים 1928–1929 הוא היה פעיל באחת מקבוצות ההגנה האזרחיות שהוקמה על ידי ירמיהו הלפרן והיוותה את הגרעין לאצ"ל.
ב-1929, בערב תשעה באב, אילין שמר עם חבריו לארגון על שלום המתפללים בכותל המערבי בירושלים.
כמה חודשים מאוחר יותר, בערב יום הכיפורים, התפתחו עימותים עם האוכלוסייה המוסלמית באותה נקודה על רקע הצבת מחיצה בין נשים וגברים אשר הפרה את הסטטוס-קוו שנקבע עוד בתקופת השלטון העות'מאני.
אירוע זה היה האירוע הראשון בסדרת אירועים שהובילו למאורעות תרפ"ט.
לאחר מאורעות תרפ"ט אילין נסע, בעידודו ובתמיכתו של אביו, ללמוד כלכלה ומסחר בבלגיה, שם התגוררה דודתו.
הוא למד בין השנים 1929–1932 וקיבל תואר בכלכלה ומסחר Licencié en Science Commerciales מאוניברסיטת לייז'.
במהלך לימודיו בבלגיה כיהן כיושב ראש המפלגה הרוויזיוניסטית בלייז' וכחבר מרכז המפלגה בבלגיה.
במסגרת זו נפגש תכופות עם זאב ז'בוטינסקי בפריז, והיה מקורב לחוגי המפלגה באותה תקופה.
באותה שנה שב ארצה ועסק במסחר בפרי הדר עד לשנת 1935. במקביל הוא כיהן כמנכ"ל חברת "קולוניזישן אנד סטלמנט".
בשנת 1934 נשא לאישה את צפירה בת מאיר אנטין.
בשנת 1938 גייס אברהם שטרן את אילין לארגון האצ"ל, וכך הוא נמנה, בפועל, עם גרעין מייסדי המחתרת הזאת.
אילין היה כפוף ישירות לאברהם שטרן ולדוד רזיאל, ונשלח כציר לקונגרס הראשון של ההסתדרות הציונית החדשה, שבה כיהן כאחד הפעילים הראשונים של הארגון באירופה.
כמי שהיה קשור בקשר ישיר עם מפקד האצ"ל דוד רזיאל ועם חבר המפקדה אברהם שטרן (יאיר) הוטלו על אילין משימות מיוחדות, בהן פריקת עולים בחוף נתניה.
אילין סייע ליוסף קרמין, שהיה אחראי על תחום ההעפלה באצ"ל, וגייס לסייע למחתרת את סרג'נט דייוויס וולשי - מפקד ספינות המשמר של המשטרה הבריטית.
חשדות בהסגרת דוד רזיאל לבריטים
ב-19 במאי 1939 טס אילין עם רזיאל מתל אביב לחיפה על מנת להיפגש עם פנחס רוטנברג, ראש הוועד הלאומי.
לדברי אילין, קצין משטרה ערבי זיהה את פניו של רזיאל ועצר אותו.
בעקבות אירוע זה התעורר בקרב אנשי אצ"ל חשד לפיו אילין היה מי שהסגיר את רזיאל לבריטים.
חשד זה רדף את אילין במשך שנים.
בשנת 1960, לבקשת אילין, הורה מנחם בגין על הקמת ועדת בדיקה פנימית של תנועת החרות, בראשות יוחנן בדר, אליהו לנקין ואליהו מרידור, כדי לחקור את הפרשה ואת החשדות כלפי אילין.
לנקין ומרידור פרשו מן הוועדה ואילו יוחנן בדר, שהוסיף לנהל את החקירה, ניקה את אילין מכל חשד וסיכם את הדוח שלו במילים אלה: "נעשה לאפרים אילין עוול עמוק על ידי השמועות הנ"ל שלא היה להן שום יסוד".
בדר כתב לימים "הצטערתי שלא אוכל למלא את התפקיד שהוטל עליי כיוון שהרכילות מעדיפה להישאר אנונימית.
הודעתי למנחם בגין שלא אוכל להפעיל את הוועדה שמינה מן הטעמים הנ"ל.
זמן מה אחר-כך הוזמנתי לפגישה.
היו נוכחים מנחם בגין, יעקב מרידור, שלום רוזנפלד ועוד.
בפגישה זו מסר בגין או מרידור (בשם שניהם) שהגיעו לדעה ברורה שבהאשמות הנ"ל נגד אילין אין שום יסוד, שהוא ראוי לאמון כולנו – כחבר טוב ונאמן אני שותף לדעה זו".
למרות זאת, חשדות חברי האצ"ל כלפי אילין נותרו, ובמיוחד אצל אלי תבין ואברהם חייכמן, שהיה מפקד אצ"ל תל אביב.
לטענת קצין המודיעין של האצ"ל, יעקב עמרמי, חלק מהמוטיבציה לסיוע לאצ"ל שהציע אילין ב-1948 הייתה רצון לטהר את שמו וחשש מגזר דין מוות המחכה לו.
מנגד, יש יוצאי אצ"ל ולח"י שפוסלים מכל וכל את האפשרות שאילין הסגיר את רזיאל.
לדברי גילי חסקין, איש לח"י ניסה להתנקש בחייו של אילין, אשר שירת בבולשת הבריטית.
אילין, לדבריו, סיפק לאצ"ל מידע אודות קצין הבולשת וילקין אך סירב לשתף מידע דומה עם ארגון הלח"י.
בחורף 1944 המתנקש כיוון את אקדחו לאילין בביתו בת"א, אך נמנע מלירות כיוון שאימו של אילין נכנסה לקו האש.
לאחר שלח"י התפצלה מן האצ"ל, אילין ניתק את קשריו עם האצ"ל ורצה להתנדב לצבא הבריטי.
לצורך זה הוא הפעיל קשרים כדי להתקבל לקורס קצינים אלא שגיוסו נמנע בעקבות תאונת דרכים שבה היה מעורב.
במהלך מלחמת העולם השנייה אילין סחר עם שלטונות המנדט הבריטי והתמחה בעסקי הטקסטיל.
בשנת 1944 הוא נעצר בחשד שהיה מעורב בגנבת בדים שהיו מיועדים לצבא הבריטי וריצה תקופת מעצר של מספר חודשים בבית הסוהר המרכזי בירושלים ובמחנה המעצר בלטרון.
עסקי כותנה באיטליה שלאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה אילין זיהה הזדמנות עסקית: במצרים נצברה כמות גדולה מאוד של כותנה מצרית משובחת שאי אפשר היה לשנע לאירופה בגלל מחסור בכלי שיט ואילו באיטליה היה מחסור חמור בכותנה והמנפטות עמדו דוממות.
בנוסף, לאיטלקים לא היה מטבע זר והם לא יכלו לשלם תמורת הסחורה.
אילין הצליח לרקום עסקה שהתגברה על הקשיים האלה וזאת הייתה העסקה המשמעותית ביותר בחיי המסחר שלו עד לאותו רגע: הוא הרוויח בה יותר משני מיליון לירות שטרלינג, סכום עתק במונחי אותה תקופה.
הבאת ספינות נשק לישראל במלחמת העצמאות
במהלך מלחמת העצמאות אילין היה באירופה, ולדבריו היה מעורב בעסקאות ומשאים ומתנים שקשורים ברכש ואספקה למדינה הצעירה.
בינואר 1948 רכשה משלחת בראשות אהוד אבריאל נשק מצ'כוסלובקיה.
הנשק הועבר בספינה על נהר דנובה דרך הונגריה ליוגוסלביה, ומשם - בסיוע של שייקה דן - לנמל שיבניק שבחוף הים האדריאטי.
בחודש מרץ נתקע המשלוח הזה למשך שלושה שבועות מפני שלא נמצאה אנייה שתוביל אותו ארצה.
הממונים על מערכת הרכש של ההגנה באיטליה, מוניה מרדור ואליהו סחרוב, נמנעו משימוש במנגנון קניית הספינות של המוסד לעלייה ב' כיוון שהלה היה נתון למעקב של המודיעין הבריטי.
איש הפלמ"ח-פלי"ם יוסקה ריבקינד (יוסף יריב) היה איש הקשר עם אילין.
לטענת אילין, כאיש עסקים פרטי הוא רכש את האוניה 'נורה' באיטליה וגייס עבורה צוות מלחים איטלקי.
נורה הפליגה תחת פקודו של בן ירושלמי מנמל ונציה אל נמל שיבניק ביוגוסלביה, שם הועמס עליה הנשק שנרכש מתחת למסווה של תפוחי אדמה ובצל.
לדברי יהודה בן צור ומאיר פעיל - אניה זאת לא נרכשה ומומנה על ידי אילין אלא על ידי יוסקה יריב, נציג מערכת הרכש, ולא היה צורך לגיס עבורה צוות מפני שהצוות המקורי שלה הוסיף להשיט אותה.
לדברי בן צור ופעיל, הסתכמה התרומה של אילין בסיוע לרכישת האניה ועיניו של יוסקה יריב כאשר אילין סיפר לאצ"ל על העסקה - מחשש שפרטים ידלפו ויסכנו את המבצע.
לדברי יהודה בן צור כבר בינואר 1948 יהודה ארזי ועדה סרני רכשו שתי אוניות אחרות להעברת הנשק - 'רקס' (או רסורקציה) ו'בוריאה' – ושתיהן המתינו למשלוח והשיטו אותו ארצה, אם כי זה התרחש רק לאחר ש"נורה" הפליגה מיוגוסלביה.
כך או אחרת, משלוח הנשק מיוגוסלביה היה משלוח הנשק הגדול הראשון במלחמת העצמאות והוא היטה את הכף לטובת ישראל.
המשלוח הגיע ארצה ב-1 באפריל 1948, ערב מבצע נחשון, וכלל 4,500 רובי "מאוזר", 200 מקלעים מסוג מ.ג.
המשלוח הספיק כדי לצייד שלושה גדודים של צה"ל שהשתתפו במבצע נחשון בכל הנשק האישי שנדרש להם והמבצע פתח את הדרך לירושלים.
בנוסף, חלק ממשלוח הנשק הועבר אל כוחות הפלמ"ח וההגנה אשר הדפו את כוחותיו של קאוקג'י שתקפו את משמר העמק.
עדה סרני טוענת שלאילין לא היה כל קשר למשלוחי הנשק והוא סייע ברכישת "מטעני הכיסוי", שהיו ירקות ופירות.
גם יהודה בן צור טוען שאילין סיפק משלוחי בצל, תפוחי אדמה וארטישוק אשר כיסו את הנשק על מנת להסוותו.
פנחס ספיר אמר כי אילין נתן את הכיסוי לאוניות והרוויח.
פרט לאילין, כל הפעילים האחרים לא הרוויחו באופן אישי.
לדברי בן צור, כאשר יוסק'ה יריב טס לארץ בזמן הפלגת "נורה" הוא הביא איתו מכתב לישראל גלילי שמספר על חלקו של אילין ב"נורה", ומבקש להשתדל לחון את אילין.
יוגוסלביה הייתה חלק מהגוש המזרחי אך נותקה מהקומינפורם, וכך הייתה מדינה מבודדת בעולם- מחד בסכנה של כניסת כוחות צבא סובייטים ומאידך המערב הטיל עליה אמברגו.
יוגוסלביה הייתה עשירה במחצבי טבע אך חסרת יכולת תעשייתית לפיתוחם ופנתה לישראל לפיתוח כלכלת ארצה.
היישוב היה זקוק לה כתחנת מעבר לנשק ממדינות שונות באירופה וכתחנת מעבר לעולים מרומניה.
שייקה דן שהיה מקושר ביוגוסלביה שמע מאהוד אבריאל על יכולותיו של אפרים אילין לפתור בעיות וקשריו העסקיים הענפים ופנה אליו.
גרסה אחרת יש ליהודה בן צור המצטט את מוניה מרדור: אהוד אבריאל ושייקה דן פנו לשלטונות ביוגוסלביה, והיוגוסלבים הסכימו להעברת נשק לאחר השהיה של כחודש, שכנראה נגרמה עקב רצון לאזן אספקת נשק ליהודים עם נשק לערבים.
אילין הגיע לבלגרד ונהפך ליועץ כלכלי ועסקי לממשלת יוגוסלביה בתחומים שונים.
אחד מהם היה יצירת קשר עם התשלובת האמריקאית 'ברסארד', הוא קיבל את הסכמת החברה והסכמת ארצות הברית לפעול ביוגוסלביה למרות האמברגו האמריקני.
החברה הקימה את תעשיית הפלדה היוגוסלבית בזרניצה.
שייקה דן השיג דרך אילין תנורים להתכת פלדה.
משנוצר הצורך ברכישת צינורות לקידוחי נפט הציע שייקה דן להקים חברה משותפת ישראלית-יוגוסלבית, אילין רכש ציוד לקידוחי נפט שהגיע ליוגוסלביה מאנטוורפן חודשים אחדים לאחר מכן.
לוי אשכול הפגיש את הלל דן, שהיה מנכ"ל סולל בונה, עם אילין על מנת להקים חברה בחו"ל שתסייע ליוגוסלבים לרכוש סחורות.
במאי 1948 טס הלל דן ביחד עם דוד הכהן לפריז.
הם חתמו בשם "סולל בונה" על הקמת חברה מסחרית בשותפות שווה של אילין ואברהם פרידמן.
החברה השיגה ציוד באירופה ומכרה אותו ליוגוסלביה ורומניה.
משדרשו היוגוסלבים שלוש מכוניות פאר חסינות לכדורים מסוג פקארד ו-12 סטודיבייקרים שנבנו לשימושם של שומרי ראשו של טיטו, דאג לכך אילין.
אילין גם רכש את משלוח הפניצילין הראשון ליוגוסלביה אותו קנה במחיר עתק באיטליה.
מבחינת היוגוסלבים היתרון של אילין היה בנכונותו להפר את האמברגו האמריקאי, והם שילמו בהתאם, כך שאילין זכה ברווחים גבוהים בעסקאות האלה.
ישראל רכשה מצ'כוסלובקיה את חמישים מטוסי הספיטפיירים הראשונים שלה ובתמורה לעזרתו של אילין התירה יוגוסלביה שימוש בנמלי התעופה שלה.
הספיטפיירים היו משומשים ועליהם הורכב מכל דלק נוסף, שאיפשר טיסה מנמלים דרומיים ביוגוסלביה ישירות לישראל, ללא תדלוק ביניים.
יוגוסלביה גם התירה מעבר של יהודים מארצות אירופה דרך שטחה.
לפי שייקה דן, אין קשר בין אילין ובין האישור היוגוסלבי לשימוש בשדה תעופה להטסת הספיטפיירים לישראל או מעבר של עולים דרך אדמתה.
לפי בוריס סניור בספרו, לאחר הריב של יוגוסלביה עם סטלין נוצר מחסור חמור בדלק למטוסי חיל האוויר היוגוסלבי.
במסגרת ההסכם שהושג בבלגרד לקחה על עצמה מדינת ישראל לספק לחיל האוויר היוגוסלבי דלק מטוסים, תמורת נחיתת הספיטפיירים הישראלים ביוגוסלביה, בדרך מצ'כוסלובקיה לארץ.
שמו של אילין לא מוזכר.
לפי אבי כהן בספרו, ישראל שילמה 2,800 דולר עבור כל נחיתה של ספיטפייר ישראלי ביוגוסלביה, בדרך מצ'כוסלובקיה לארץ.
גם לפי מוריס מאן, יוגוסלביה הציעה זכויות נחיתת ביניים של הספיטפיירים בדרכם לישראל, תמורת כסף.
שמו של אילין לא נזכר.
סיוע בהבאת סירות קומנדו מאיטליה
בהיות אילין במילאנו לרגל עסקי הכותנה שלו, פגש את זאב הים, עליו הוטל לרכוש סירות טורפדו, סירות מוטור וספינות פלישה לצורכי חיל הים.
זאב הים סיפר לו כי שמע שבסוף מלחמת העולם השנייה המציאו האיטלקים נשק סודי "אמצעי התנפלות", אשר הצליח להטביע מספר אוניות מלחמה בריטיות בים התיכון.
לדברי אילין , הוא פנה לנשיא חברת ספנות גדולה בעניין.
הנשק עצמו הושמד אולם בעזרתו איתר את הממציא ויצרן הספינות, המהנדס קטניו.
אילין הצליח לשכנע את קטניו לחדש את הפעילות במפעל שייצר אותן ושלח את הסירות לישראל.
פרט לכך הוא פיתח במפעלים נשק נוסף בשיתוף עם מהנדסים איטלקים.
גרסה אחרת יש לזאב הים בספרו – "רק לאחר רכישת הסמ"רים והנחתות הנ"ל התפניתי לטיפול בסירות הקטנות.
מזלי שיחק לי, ללא כל קושי איתרנו במילאנו את ביה"ח אשר בנה את הסירות".
עוד כותב זאב הים כי חלקו של אילין היה הלוואת אלפי הדולרים הראשונים לקניית הסירות והובלתן ארצה.
לא היה לאילין חלק באיתור המפעל, או הפעלתו.
גם לפי לובה אליאב לא היה לאילין קשר לאיתור המפעל אלא מתווך איטלקי הציע זאת לאנשי הרכש.
לדברי אילין, הוא הביא לישראל את פיורנצו קאפריוטי, מדריך האימונים הראשי שהיה אחראי על הפעלתן של הסירות.
אולם לפי מקורות אחרים, קאפריוטי לא היה קשור לאילין.
קאפריוטי עצמו כותב בספרו שאת ההצעה להדריך בישראל קיבל ישירות מחיל הים האיטלקי (ציטוט מספרו).
Nino Buttazzoni כותב בספרו שעדה סרני דיברה איתו על הצורך הישראלי במדריך לסירות הנפץ.
הוא לא קיבל את ההצעה ולכן הוצע התפקיד לקאפריוטי, שנאות לקבלו.
לפי לובה אליאב, הם פנו למטה הצי האיטלקי ברומא ושם הפנו אותם לקאפריוטי.
אליאב וזקימוביץ נסעו מיד לדירתו של קאפריוטי ברומא וסיכמו איתו את נסיעתו לארץ.
בסירות נפץ אלה נעשה שימוש בפעולת הקומנדו הימי ב-22 באוקטובר 1948, במסגרת מבצע "עשר המכות" להטבעת אוניית הדגל של הצי המצרי "האמיר פארוק".
הרומנים נזקקו לציוד לקידוח נפט על מנת לשקם את שדות הנפט בפלוישט שנפגעו בזמן המלחמה, רומניה פיגרה באספקת הנפט לארצות הקומינפורם.
שייקה דן טס לרומניה עם אילין.
אילין סיפק לרומנים אונייה שלמה עם ציוד לקידוח נפט.
דן נשא ונתן עם הרומנים ובתמורה לכך קיבל מרומניה היתר להעלות מאה וחמישים אלף יהודים משטחה.
לפי שייקה דן, ההיתר לעלית היהודים הושג תוך שילוב של תשלום מס גולגולת לשלטונות, שיחוד פקידים מקומיים, ניסיונות לשכנוע אנשי מפתח (למשל אחיה הישראלי של שרת החוץ הרומנית אנה פאוקר), ועוד.
עסקת ציוד הקידוח שולבה באמצעי השכנוע האלה.
לפי אורי בייאלר, מאוקטובר 1948 השליחים הישראלים הוסיפו את עסקת ציוד הנפט כאחד התמריצים לרומנים כדי שיתירו עלייה מרומניה.
השליחים הישראלים ידעו כי ניסיון להתניה ישירה של עזרה לרומניה תמורת עלייה לא יתקבל ולכן נקטו בשילוב השיטות הנזכרות.
ציוד הנפט סופק עד סוף 1949.
הקמת תעשיית הרכב במדינת ישראל
עם קום המדינה היא נעדרה תשתית של תעשייה כבדה, בפרט ייצור רכב.
מכיוון שהיה זה אחד המוצרים להם נזקקה, הן לצורכי הצבא והן לצרכים אזרחיים, היא הייתה מעוניינת בפיתוחו.
לאחר שחברת פורד נכנעה ללחץ של ארצות ערב (החרם הערבי) וביטלה את התחייבותה להקים מפעל הרכבת מכוניות בישראל, ראתה הממשלה לשים בראש סדר העדיפיוית לעניין מפעל דומה, בעל מוניטין בינלאומי.
הקושי הרב הטמון בכך היה בעובדה כי חלק הארי של מפעלי המכוניות בעולם נמנעו משיתוף פעולה כלכלי עם ישראל.
אילין התיידד עם היקמן פרייס, סגן נשיא "קייזר-פרייזר"; הלה ראה חשיבות בהעברת ייצור חלקי לפחות למדינות הרוכשות את כלי הרכב של חברתו כדי ליצור איזון מסחרי.
אילין נכנס לשותפות עם "קייזר-פרייזר", ולפי תנאי העסקה קייזר-פרייזר השקיע חצי מיליון דולר ואילין השקיע שני מיליון דולר.
חברת "קייזר פרייזר לישראל בע"מ (קפריש)" הקימה את המפעל בנשר תוך שנה וחצי.
בשנים 1950–1955 היוו מפעלי "קייזר-אילין" כ-28% מכלל היצוא התעשייתי של מדינת ישראל ועל כך קיבל המפעל תעודת הוקרה ממשרד המסחר והתעשייה, כיצואן מצטיין.
בשנת 1952 קיבל המפעל אות הצטיינות משר המסחר והתעשייה, דב יוסף.
דרכו של המפעל לא הייתה קלה, בפרט לאחר שהחברה האמריקאית חדלה לייצר מכוניות נוסעים.
באוגוסט 1959, ולכאורה כדי שיתאפשר לה להתמודד על מכרז להרכבת רכב במצרים, ביטלה חברת רנו, שהייתה בבעלות ממשלת צרפת, את חוזה הייצור עם מפעל "קייזר-אילין".
ההצהרה הרשמית של רנו הייתה שהחוזה תם, והבעיה הייתה מסחרית בלבד, כפי שאמר דרייפוס, מנהל רנו.
במשך 18 השנים בהן פעל המפעל הורכבו בו כחמישים ושישה אלף כלי-רכב.
בין המותגים שהורכבו ניתן למנות מותגים תוצרת קייזר-פרייזר : קייזר מנהטן, ג'יפ ויליס, ויליס ג'יפ סטיישן, ויליס ג'יפ טנדר, הנרי ג'יי, 2 מותגים של חברת רנו הצרפתית : קטר שבו ו-דופין, סטודיבייקר, לארק והינו, קונטסה 900, קונטסה 1300, ו-הינו בריסקה ב-1963 הורכבו במפעל ארבע מכוניות מדגם ב.מ.וו 700
במפעליו של אילין נעשה גם ייצור והרכבה של ג'יפים לצורכי חילות השדה, שעל חלקם הורכב תותח ללא רתע 106 מ"מ.
המפעלים גם הסבו טנקי שרמן שרכש צה"ל מעודפי מלחמת העולם השנייה ושדרג אותם, כולל הרכבת תותח 75 מ"מ.
מפעל "עשות אשקלון" של אילין ייצר גלגלי שיניים ששימשו בין השאר להרכבה על טנקי צנטוריון שרכש צה"ל מעודפי הצבא הבריטי.
לצורך הרכבת המכוניות בישראל, בנוסף להתקשרות עם "רנו", אילין התקשר ליצרנים מפסידים (קייזר פרייזר, סטודיבייקר) או שעמדו לסגור את קו היצור (הינו מוטורס).
הינו וסטודיבייקר, שני הספקים של מכוניות הנוסעים והטנדרים הקלים של אילין בשנות השישים, הגיעו לסוף דרכם (העצמאית, במקרה של הינו) בשנת 1966, ואילין הפסיק להרכיב סטודיבייקר בשנת 1966 וקונטסה, (קונטסה 900 ו-קונטסה 1300) של הינו ב-1968. בינואר 1969 סגר אילין את המפעל ושלח את הפועלים הביתה.
חודשיים אחר-כך הממשלה באה להצלת המפעל ובעליו, בהלואה נדיבה ושנויה במחלוקת למתחרהו שובינסקי, שקנה מאילין את המפעל הסגור שלו תמורת שלושה מיליון דולר.
אילין הצליח לייצא את עיקר התוצרת בשנות ההקמה של המפעל, כשניתן היה לייבא רכב רק ברישיון ממשלתי, שניתן במשורה.
הממשלה עזרה ליצוא על ידי אישור עסקות חליפין (בארטר) שבזכותן אילין יכול היה, למשל, למכור מכוניות לצרפת, ובתמורה הממשלה כפתה על "אגד" לקבל אוטובוסי "שוסון" גרועים.
אילין היה זה שהביא לחיפה, עוד בשנת 1952, את הג'יפ האמריקני, המורכב בישראל לצרכים צבאיים עד היום, במפעל תעשיות רכב שבנצרת עילית.
בשנות ה-60 הקים אילין מפעל להכשרה מקצועית לאריגת שטיחי קיר אמנותיים בנצרת עילית.
השטיחים שנארגו בהדרכתם ובפיקוחם של הצייר הצרפתי , ושל האמן הישראלי ג'ורג' גולדשטיין (שהיה המנכ"ל והמנהל האמנותי של המפעל), זכו להכרה בינלאומית והוצגו במספר מוזיאונים מרכזיים בעולם.
בשנת 1972 הקים אפרים אילין קרן נאמנות בשם "Modern Art - Modarco Collection" בשיתוף עם "Banque Paris-Bas Geneve et Bruxelles" וחברת ההשקעות של ג'אני אניילי, מבעלי חברת פיאט.
החברה השקיעה ביצירות אמנות של המאה ה-20, נושא שהיה תחביבו של אילין כל חייו.
הוא ייסד את הקרן עם מספר בנקים מהגדולים באירופה וכיהן כנשיאה.
המדובר היה השקעה בעיקר באמנים מבטיחים שניבאו להם עתיד.
אילין הציע להשקיע בציוריו של וילם דה קונינג.
לאחר מספר שנים מכר את חלקו בחברה.
ב-2002 תרם את רוב אוסף האומנות שברשותו לאוניברסיטת בן-גוריון.
מאחר שהוותיקן היה שותף בחברת אניילי, פנה מזכירו האישי של האפיפיור Monseigneur Macchi, אל אילין בבקשה שיהיה יועץ הוותיקן לאמנות המאה העשרים.
אילין סייע להם ברכישת תמונות שונות.
כמו כן, בהמלצתו, רכש הוותיקן תמונה של הצייר ראובן רובין, אשר נמצאת באוסף הוותיקן.
1952 - אות הצטיינות משר המסחר והתעשייה דב יוסף.
1955 - אילין היה ממייסדי התזמורת הסימפונית חיפה, בהנהלתה של מיכל זמורה-כהן.
1957 - ייסד את לשכת המסחר ישראל-בלגיה ולוקסמבורג.
היה נשיא לשכה זו מספר שנים ולבסוף נבחר לנשיא הכבוד של הלשכה לכל ימיו.
קיבל כאות הוקרה מדליה ממלך בלגיה בודואן Officier Ordre De la Couronne Belge, שהוא אות ההצטיינות השני בחשיבותו בבלגיה.
1957 - היה חבר במשלחת של רצון טוב של תעשיינים ישראלים שנשלחו על ידי משרד האוצר ומשרד המסחר והתעשייה לארצות הברית והופיע בפני לשכות מסחר, ארגונים פיננסיים, ותעשייתיים ב-14 ערים בארצות הברית וקנדה.
1958 - חבר (עד למותו) בחבר הנאמנים ובוועד הפועל של מכון ויצמן למדע.
מאי 1961 - הופיע פרופיל שלו בהוצאה החודשית של כתב העת Fortune.
1965 - ייסד את לשכת המסחר אמריקה-ישראל ובשנת 1986 קיבל תעודה של חבר כבוד בלשכה.
1967 - אות מלחמת ששת הימים הוענק לקייזר אילין על חלקו במערכה.
1968 - היה בין היוזמים, המייסדים והתורמים הראשונים של בית הספר לרפואה בחיפה, המסונף לטכניון.
1984 - יזם והשקיע מכספו ליצירת "חלונות ארדון", ויטראז' שהוא בין הגדולים ביותר בעולם ואשר מפאר כיום את המבואה לאולמות הקריאה בספרייה הלאומית בירושלים.
שמה של היצירה הוא "ויהי באחרית הימים", והיא בוצעה בצרפת לפי ציוריו של מרדכי ארדון.
1990 - שליחות מיוחדת על ידי השר רפאל איתן, שר החקלאות, לברית המועצות ולקירגיזיה.
1992-1993 - כיהן כנשיא העמותה של התזמורת הקאמרית (קאמארטה), אשר קלטה כ-30 נגנים עולי רוסיה.
התזמורת אומצה על ידי עיריית ירושלים ונקראת היום "הקאמרטה הישראלית ירושלים", תחת ניצוחו של אבנר בירון.
1995 - קונסול כבוד של רוסיה בישראל.
2003 - קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
2005 - אות הגבורות מיהודה אראל, יו"ר חברי ההגנה בתל אביב.
מאז קום המדינה ועד היום היה פעיל ותורם למוסדות תרבות כגון תיאטרון גשר, משכן לאמנויות והתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
כמו כן תרם את כל האוסף האמנותי שאסף עם אשתו המנוחה צְפִירָה, במשך יותר משבעים שנה, לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בנוסף ל-460 ספרי אומנות, מהם ספרים רבים נדירים ביותר.
אפרים אילין נפטר בגיל 98 ונטמן בבית העלמין ברחובות.
הוא הותיר אחריו שני בנים.
"על החתום", הוצאת מעריב - הד ארצי, תשמ"ו, 1985. הספר נכתב ונערך בידי זאב גלילי כסופר צללים.
אפרים אשכנזי (י"ח באדר ב' תרצ"ח, 21 במרץ 1938 - ו' בטבת תש"ל, 15 בדצמבר 1969) היה טייס חיל האוויר הישראלי וחתן פרס ביטחון ישראל.
אשכנזי נולד בקיבוץ מרחביה, בנם של פנינה ומשה אשכנזי, לימים ראש המועצה האזורית יזרעאל.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בהצטיינות ובנעוריו החל בפעילות בתנועת "השומר הצעיר".
בגיל 16 הוא היה למדריך קן התנועה בעפולה ובגיל 18 למדריך הקן בקריית חיים.
בשנת 1956 התגייס לצה"ל והתנדב לחיל האוויר.
הוא שירת כטייס ובשנת 1958 החל בשירות קבע.
נמנה עם חברי משלחת חיל האוויר לסלון האווירי בפריז, ועם קבלת ההחלטה על רכישת מטוסים מסוג מיראז' 3 נשלח מטעם החיל לבחינתם ולדרוש מטעם צה"ל עריכת שיפורים לצורכי החיל.
בתפקידו זה עמד בראש צוות הקצינים שפיתח עבור המטוס את מערכת הירי ופעלו לשיפור כוונת התותחים במטוס הנשר, פעולה שזיכתה אותו בפרס ביטחון ישראל לשנת 1968.
לאחר מלחמת ששת הימים נשלח אשכנזי לבחינת מטוסי ה-F-4 פנטום והסקייהוק שהיו עתידים להיות מסופקים לישראל על ידי ארצות הברית.
בשובו לישראל מונה לסגן מפקד טייסת.
אשכנזי נפטר ממחלה ממארת בדצמבר 1969 ונקבר בבית הקברות שבקיבוץ מרחביה.
הרב אפרים אשרי (מבוטא, ולעיתים אף נכתב כאושרי; ה'תרע"ד, 1914 – 28 בספטמבר 2003) היה תלמיד חכם, פוסק וראש ישיבה.
עסק רבות בשואה, וחיבר ספר שו"ת שעסק בשאלות הלכתיות שנגעו לשואה, בשם ממעמקים.
אשרי נולד בקופישוק שבליטא לרב דוב אשרי.
התחנך בישיבת סלובודקה, בישיבת פוניבז' ובתלמוד תורה בקלם.
בשנת ה'תרצ"ד (1934) נסמך להוראה בידי רבה של קובנה, הרב אברהם דוב כהנא שפירא ובידי רבי לייב רובין מווילקומיר, רבי עזרא אלטשולר, ר' אברהם זאב הלר ממריאמפולה ור' ברוך הורוביץ מאלקסוט.
לאחר מכן שימש כרב בסלובודקה ולימד בבית מדרש מקומי.
במשך מלחמת העולם השנייה שהה הרב אשרי בגטו קובנה, שם שימש יד ימינו של רב העיר - הרב אברהם דוב כהנא שפירא - ועמד בראש הארגון "תפארת בחורים" בגטו קובנה.
בתקופה זו רוב רבני הגטו נרצחו בידי הנאצים והליטאים, והרב שפירא עצמו כבר היה חולה וחלש ונבצר ממנו לתפקד כפוסק באופן מלא, ועל כן הרב שפירא ביקש מהרב אשרי שיענה על שאלות הלכתיות במקומו.
את הדפים בהם נכתבו התשובות שמר הרב אשרי טמונים באדמה, ורק לאחר המלחמה קיבץ אותם לספר שאלות ותשובות "ממעמקים".
לאחר המלחמה הרב אשרי נותר הרב היחיד בקובנה, והמשיך שם בפעילות ציבורית למען הפליטים.
מאוחר יותר הוא היגר לאוסטריה והקים ישיבה ליד זלצבורג, ומשם לרומא, שם שימש כראש ישיבת "מאור הגולה".
לאחר תקופה זו היגר לארצות הברית, שם גם פרסם את ספריו.
במשך עשרות שנים הנהיג את קהילת בית המדרש הגדול בלואר איסט סייד של מנהטן בניו יורק.
הרב אשרי נפטר בב' תשרי שנת ה'תשס"ד, 2003, בניו יורק.
לאחר הלוויה מכובדת בחו"ל, הוא הועלה לקבורה בירושלים.
הגטו זימן לרב אשרי שאלות לא שגרתיות, וכן הביא נושאים תאורטיים שונים לידי משמעות מעשית.
כך לדוגמה הוא נשאל האם ניתן לברך בברכות השחר ברכת "שלא עשני עבד", מכיוון שהצהרה זו עמדה בסתירה למצב היהודים בגטו.
עניין הלכתי נוסף שנובע מהשואה, הוא האם יש לומר קדיש על גוי שנחשב לחסיד אומות העולם.
הרב אשרי כותב כי הדבר אינו רק מותר, אלא גם חובה מוסרית - מצווה.
מתוך תשובותיו בשו"ת ממעמקים ניתן ללמוד רבות על אורח החיים בגטו, שכן פעמים רבות הרב אשרי מקדים לשאלה רקע כללי הנוגע לאותה שאלה.
רקע זה ניתן על מנת שתהיה אפשרות להבין את המציאות הנוראה בה נשאלה השאלה אף לאותם שלא היו בה.
בין הנושאים עליהם נשאל הרב אשרי: ציצית, תפילין לקטן, סוכה (מעצים שנגזלו מהגרמנים), טהרת המת, מזוזה, תפילה ועוד.
אפרים איש-כישור היה מחנך, עיתונאי וסופר עברי ופעיל התנועה הציונית.
נולד בשם אפרים שפינדלמן בפונימון (Poniemuń) שבפולין (כיום Panemunė, במערב ליטא).
בצעירותו התחנך חינוך כללי לצד חינוך עברי.
בצעירותו היגר לאנגליה, ושימש מורה לעברית במזרח העיר לונדון.
שם החל גם בפעילות ציבורית לקידום הרעיון הציוני, והיה חבר באגודת "חובבי ציון" באנגליה.
בשנת 1887 השתתף בעריכת העיתון הציוני היידי "המצפה".
בשנת 1891 היה עורך העיתון "די יִידישע נאַציונאַלציַיטונג" ('העיתון הלאומי היהודי'), ובמסגרתו התנגד בפומבי לתוכניות הברון הירש להתיישבות יהודית שלא בארץ ישראל.
בביקורו של בנימין זאב הרצל באנגליה סייע לו בכינוס האספה הראשונה במדינה של התנועה הציונית.
בשנת 1896 ייסד את ארגון "המכבים הקדמונים" – ארגון מסדרי ציוני, שמטרותיו היו הושטת עזרה לחברים הנתונים בצרה, בדומה לארגונים בריטיים דומים של עזרה הדדית, ועמד בראשו (בתפקיד המצביא העליון, High Commander).
בשנת 1897 השתתף כציר בקונגרס הציוני הראשון.
לאחר מכן היגר לארצות הברית, שימש מורה לעברית וייסד בה את חברת הביטוח "יהודה".
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל ובשנותיו האחרונות הצטרף לצה"ר.
בערב ראש השנה ה'תש"ו הדליק נרות חג בביתו ונכווה בפניו וגופו מאש שתפסה בבגדיו.
ב-23 בספטמבר 1945 נפטר בבית החולים "שערי צדק" ונקבר בהר הזיתים.
(קברו של איש-כישור נהרס בתקופת ירושלים החצויה וכיום מצוין בפלָטת בטון פשוטה, ללא כל שם.)
בתו שולמית איש-כישור (; 1896–1977) הייתה סופרת בארצות הברית.
הרב אפרים אליעזר הכהן יולס (ה' בשבט ה'תרנ"א, 1890 – כ"ה בחשוון ה'תשמ"ט, 1988) היה גאב"ד סאמבור, רבה הראשי של הקהילה האורתודוקסית בפילדלפיה במשך למעלה מארבעים שנה.
מחבר שו"ת "דברי אפרים אליעזר".
נולד בסאמבור שבגליציה לשושלת אדמו"רי סאמבור.
מייסד השושלת היה סבו, רבי אורי הכהן יאלעס, שהיה תלמידו של הרב יוסף שאול נתנזון.
אביו, האדמו"ר רבי שלום הכהן יאלעס, היה רב העיר סטרי.
אמו הייתה אסתר שיינדל, בת הרב יצחק אליעזר טייכר-לוריא, אב"ד אולינוב.
בשנת תרע"ג (1913) הוסמך לרבנות על ידי הרב דוד הלוי הורביץ מסטניסלב והרב נתן לוין מרישא.
נשא את בינה יאלעס, בת דודו רבי צבי יהודה יאלעס.
לאחר פטירתה בשנת 1914, בשנת 1923 נשא לאשה את גיטה פסיה פולק.
בשנת ה'תרע"ו (1916) התמנה כדיין בבית הדין של העיר סטרי ולרב בישיבת אביו.
בשנת תרפ"ה (1925), הודיע אביו לעדת חסידיו על כוונתו לעלות לארץ ישראל והכריז ששני בניו ינהלו את ענייני הקהילה: הבכור הרב ישעיה אשר ייטול את תפקיד האדמו"ר, ואחיו הצעיר הרב אפרים אליעזר יעמוד בראשות הישיבה וכן יכהן כרב העיר.
לאחר חג הפסח אותה השנה, עלה רבי שלום לארץ ישראל.
כעבור מספר חודשים חלה ונפטר בירושלים.
בהלווייתו הספידו הרב יוסף חיים זוננפלד והוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בשנת 1921 היגר הרב אפרים אליעזר עם משפחתו לארצות הברית ונתמנה לרב קהילת "כרם ישראל" בפילדלפיה.
בשנת ה'תש"ח נתמנה לראש רבני הקהילה החרדית בעיר, וכיהן בתפקידו במשך למעלה מארבעים שנה.
ראה כרבו את הרבי מליובאויטש ונהג לבוא אליו מספר פעמים בשנה.
בסדרת אגרות קודש מהרבי מליובאוויטש ישנם חילופי מכתבים ביניהם.
בסוף ימיו כונה גאב"ד סאמבור, וכן האדמו"ר מסאמבור.
שימש כנשיא כבוד של אגודת הרבנים בארצות הברית וקנדה.
נפטר בשנת תשמ"ט, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
את הנהגת חסידות סאמבור ממשיך נכדו הרב אורי גלדצהיילר (בן חתנו יוסף גלדצהיילר), חתן רבי אברהם חיים ראטה משומרי אמונים והוא מכהן כאדמו"ר מסאמבור.
הוא מחלק את זמנו בין מונסי לירושלים.
כתבי אחיעזר - בירורי הלכות, צורף לספרו של אחיו - הרב ישעיה אשר יאללעס, שמן הראש, סטרי, תרצ"ג
אסתר (נהרגה בתאונה בשנת ה'תשל"ד)
שיינדל שושנה אשת הרב יוסף גלדצהיילר (נפטרה בשנת ה'תשע"ה)
אפריליה היא יצרנית אופנועים וקטנועים איטלקית שנוסדה ב-1945 ונמצאת בבעלות חברת פיאג'ו האיטלקית.
היא החלה את דרכה כיצרנית אופניים, ובהמשך עברה להתמקד בייצור קטנועים ואופנועים.
אפריליה נוסדה מיד לאחר מלחמת העולם השנייה על ידי אלברטו בג'ו בעיר נואלה במחוז ונציה.
החברה עסקה בייצור אופניים במשך יותר מ-20 שנה עד שהשליטה בחברה עברה ב-1968 לבנו של אלברטו, איבנו בג'ו.
הוא החליט לייצר אופניים ממונעים עם מנוע בנפח 50 סמ"ק.
ותוך שנתיים יצרה החברה גם אופנוע מוטוקרוס בשם סקרבאו, עם מנוע בנפח דומה.
ייצורו של הדגם נמשך כל שנות ה-70 ואף נוספה לו גרסת 125 סמ"ק.
דגם נוסף, בעל מנוע בנפח 250 סמ"ק סייע לחברה לזכות באליפות המוטוקרוס האיטלקית בנפח זה בשנת 1977. באותה שנה זכתה החברה גם באליפות ה-125 הלאומית.
בשנות ה-80 החלה החברה להציג אופנועים בנפחי מנוע גדולים יותר.
ב-1981 הוצג דגם TL320 שהיה אופנוע שטח קל (trial) וב-1983 הוצג אופנוע כביש בשם ST125. שנה אחר כך הוצג שיפור לדגם הכביש שכונה STX125. בדומה לקודמו גם ה-STX השתמש במנוע שתי פעימות מקורר מים וביחד עם משקל קל של 104 קילוגרם סיפק ביצועים טובים יחסית לגודלו.
בשנת 1985 החלה אפריליה לייצר את מנועי אופנועיה באמצעות חברת רוטקס האוסטרית והציגה דגם כביש בשם STX350. שנה אחר כך הוצג דגם טוארג עם מנוע ארבע פעימות בנפח 600 סמ"ק ומבנה של אופנועי שטח גדולים המיועדים למרוצי מדבר.
באותה שנה הוצג גם דגם AF1 שהיה אופנוע כביש ספורטיבי עם מנוע שתי פעימות בהספק 34 כוח סוס וברוח דגמי המרוץ של החברה שהחלו להשתתף שנה קודם במרוצי אופנועי גרנד פרי בקטגוריית ה-125. גם בקטגוריית ה-250 השתתפה אפריליה עם מנוע שיוצר על ידי חברת רוטקס.
ב-1990 הציגה החברה דגם כביש בנפח 600 סמ"ק בשם פגאסו שהתבסס על הטוארג.
עוד באותה שנה הציגה אפריליה לראשונה קטנוע, שהיה הקטנוע האיטלקי הראשון שיוצר עם מעטפת פלסטיק.
לאחר שב-1987 זכתה אפריליה לראשונה במרוץ גרנד פרי בקטגוריית ה-250, היא זכתה ב-1992 לראשונה באליפות עולם בקטגוריית 125. ב-1993 השתמשה אפריליה שוב בשם סקרבאו, עבור קטנוע עם גלגלים גדולי קוטר ומנוע ארבע פעימות וארבעה שסתומים.
ב-1995 הציגה אפריליה את "מוטו 6.5", שהיה אופנוע בעיצוב יוצא דופן של פיליפ סטארק ובעל מכלולים מכניים דומים לאלו של דגם הפגאסו.
באותה שנה גם הוצגו RS125 ו-RS250 שהיו רפליקות לאופנועי מרוץ בעלות מנוע שתי פעימות.
אופנועי המרוץ של אפריליה זכו בניצחונות רבים במרוצי הגרנד פרי מאז שנות ה-90. באוגוסט 2010 הפכה אפריליה לחברה שזכתה במספר המרוצים הגדול ביותר בהיסטוריה של הגרנד פרי, עם 276 ניצחונות.
בין רוכבי הגרנד פרי של אפריליה במהלך השנים היו אלופי עולם רבים כדוגמת ולנטינו רוסי, מקס ביאג'י ולוריס קפירוסי.
ב-1998 הציגה החברה את RSV מילֶה, שהיה אופנוע הבכורה שלה בקטגוריית אופנועי כביש ספורטיביים גדולים.
הוא התבסס על מנוע V2 מקורר מים, בנפח 998 סמ"ק ובעל הספק של 128 כוחות סוס.
גרסה מיוחדת של האופנוע השתתפה באליפות הסופרבייק העולמית.
בשנת 2000 רכשה אפריליה שני יצרני אופנועים, מוטו גוצי ולברדה שהיו מבכירי יצרני האופנועים האיטלקיים בעבר.
בשנת 2003 הוצג דגם עירום נטול מעטה פלסטיק בשם טואנו, שהתבסס על RSV מילה.
בשנת 2004 נרכשה אפריליה על ידי חברת פיאג'ו במהלך שהפך את פיאג'ו ליצרנית האופנועים הרביעית בגודלה בעולם המוכרת למעלה מ-600,000 כלי רכב בשנה.
בשנת 2007 הוצג דגם כביש בינוני בנפח 750 סמ"ק בשם שיבר, עם מנוע V2 בנפח 750 סמ"ק ו-95 כוחות סוס.
שנה אחר כך הוצג דגם בשם מאנה, עם מנוע V2 בנפח 840 סמ"ק, 76 כוח סוס ותיבת הילוכים אוטומטית מבוססת ואריאטור.
דגם זה היה אחד מדגמי האופנועים הבודדים שהוצעו עם תמסורת אוטומטית.
הוא חלק את מנועו עם קטנוע אוטומטי של ג'ילרה בשם GP800.
בשנת 2009 הוצגו שני דגמים חדשים.
האחד היה דגם מטיפוס סופרמוטו בשם דורסודורו, שהתבסס על מנוע וחלקים נוספים מדגם הכביש שיבר.
הדגם השני היה RSV4 שכלל לראשונה בחברה שימוש במנוע ארבעה צילינדרים.
המנוע בנפח 1,000 סמ"ק היה בתצורת V4 והספקו היה 178 כוח סוס.
גרסת הסופרבייק של RSV4 שימשה את הרוכב האיטלקי מקס ביאג'י בזכייתו באליפות הסופרבייק העולמית בעונת 2010. ביאג'י חזר על הישג זה גם ב-2012. בשנת 2011 הציגה אפריליה גרסה נוספת לדורסודורו, עם מנוע V2 בנפח 1,200 סמ"ק והספק של 130 כוח סוס.
אפרים אלרום (הופשטטר; 23 בינואר 1911 – 23 במאי 1971) היה קצין משטרה ישראלי בכיר ודיפלומט, שנחטף ונרצח על ידי ארגון טרור טורקי, בשם הצבא העממי לשחרור טורקיה.
אלרום נולד בסטניסלבוב שבפולין, בנם של אליהו ורבקה הופשטטר, למשפחה בת שני ילדים.
בנעוריו הכיר את אלזה לבית ביברינג בתנועת הנוער "מכבי הצעיר", השניים הפכו לזוג.
למד בבית ספר גבוה להנדסה בפולין.
אלרום עלה לארץ ישראל עם הוריה של אלזה ב-1933.
אלרום שירת כנוטר בפרדסי חדרה.
ב-1935 גויס למשטרת המנדט ובמקביל הצטרף לארגון ההגנה.
בשנת 1945 היה שוטר בתחנת נווה שאנן בתל אביב.
לאחר קום המדינה הועלה לדרגת מפקח חקירות באגף הפשעים של משטרת ישראל.
במהלך מלחמת העצמאות השתתף בחקירת "פרשת סילבסטר".
באוגוסט 1949 היה חלק מצוות התביעה בחקירת איסר בארי על חלקו בפרשת טוביאנסקי ובנוסף היה עד במשפט.
ביולי 1951 נשלח על ידי ישורון שיף וסגן המפכ"ל יוסף נחמיאס להכין את השוטרים לקראת הופעתם בפני "ועדת חקירה פרלמנטרית" לבדיקת טענות של עצירים במחנה ג'למי על התעללות של המשטרה.
רוב בוועדה קבעה, כנגד דעת מיעוט, שהרצאתו של אלרום בפני השוטרים הפריעה לעבודת הוועדה.
באוגוסט 1952 הועבר למחלקה לזיהוי פלילי.
במהרה הוא מונה לראש המחלקה הפלילית במטה הארצי ובתפקידו זה חקר בשנת 1953 את רצח רחל לוין ואת פרשת מחתרת צריפין.
בנובמבר 1953 הוא הועלה לדרגת רמ"ח.
ביוני 1954 יצא אלרום להשתלמות של מספר חודשים מטעם האו"ם.
בשובו לישראל הוא המשיך לכהן בראש המחלקה הפלילית במטה הארצי עוד מספר שנים וחקר את הנאשמים ברצח ישראל קסטנר.
לאחר מרד האסירים בכלא שטה עלתה כוונה למנות אותו לוועדת חקירה בנושא המרד, אך לבסוף הוחלט שלא לשתף נציגים של הרשות המבצעת בחקירה.
ב-1957 נסע לכנס של האינטרפול בארגנטינה וגויס על ידי ראש המוסד, איסר הראל לסייע במבצע לאיתורו של אדולף אייכמן.
לקראת סוף 1958 יצא אלרום לקורס קצינים בכירים של המשטרה.
לאחר סיום הקורס, במרץ 1959 מונה אלרום לראש ענף חקירות במשטרת מחוז תל אביב.
בסוף 1959 הוא הועלה לדרגת ניצב משנה.
אלרום סיים את תפקידו בתל אביב במרץ 1960, ודווח שימונה למפקד בית הספר לקציני משטרה, אך בינתיים הוא עבר למטה הארצי ללא תפקיד מוגדר.
לימים נטען שהוא הודח מתפקידו בגלל שהתכוון לסגור את התיק נגד אריה שפק.
בעקבות לכידת אדולף אייכמן שימש כסגנו של ניצב אברהם זלינגר, מפקד לשכה 06, שעסקה בחקירת אייכמן ובאיסוף חומר הראיות למשפט אייכמן.
במרץ 1961 מונה למפקד בית הספר לקצינים בכירים של המשטרה.
הוא הספיק לנהל קורס אחד ובספטמבר 1962 הועמד בראש מחלקת חקירות כלכליות במטה הארצי.
בשנת 1963 הוא הקים במחלקה מדור מודיעין לעבירות כלכליות.
במהלך שנותיו בתפקיד חקר את פרשת תל גיבורים ואת פרשת קריסת בנק פויכטוונגר.
בעקבות ארגון מחדש של המטה הארצי ב-1966, מונה לראש מחלקת חקירות, שאיחדה לתוכה את המחלקה לחקירות כלכליות, המחלקה לחקירות פליליות, חקירות הקשורות לאינטרפול ופיקוח על חקירות במחוזות השונים.
באוגוסט 1969 מונה לקונסול כללי באיסטנבול שבטורקיה.
אלרום פיתח קשרים טובים עם הקהילה היהודית באיסטנבול, עם אנשי הממשל הטורקי ועם חברי הנציגויות הזרות.
"הצבא העממי לשחרור טורקיה" היה ארגון בעל נטיות קומוניסטית, קיים קשרים עם ארגוני מחבלים פלסטינים, ביניהם "החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין" וחבריו התאמנו במחנות המחבלים בירדן ובסוריה.
אחד מראשי הארגון היה סטודנט יהודי שנעצר בחשד שעמד בראש מבצע לחטיפת ארבעה חיילים אמריקנים.
ב-17 במאי 1971 הגיעו ארבעה מחבלים, חברי ארגון הטרור "הצבא העממי לשחרור טורקיה" לדירתו שבאיסטנבול, פרצו אליה, שבו את רעייתו, כפתו אותה וארבו לו שם.
לפי ההערכה המחבלים הכירו את אורח חייו וסדר יומו של אלרום.
בסביבות אחת בצהריים הגיע אלרום לביתו והחוטפים התנפלו עליו.
הוא נאבק בהם ואחד מהם הלם בראשו בקת האקדח.
משם לקחו אותו, פרצו דירה בקומה הראשונה ועטפו אותו בסדין לבן.
לאחר שעדי ראייה עדכנו את המשטרה הטורקית, היא פתחה מיד בסריקות לאיתורו של אלרום.
גבר אלמוני התקשר לסוכנות הידיעות הטורקית ומסר שמכתב הונח בכניסה לבניין בו התגורר אלרום.
הארגון נטל אחריות לחטיפה באמצעות מכתב ונתן אולטימטום לרשויות עד ה-21 במאי בשעה 17:00. הארגון דרש את שחרורם של כל "לוחמי הגרילה" הכלואים בטורקיה והפסקת החיפושים אחר החטוף.
במכתב ניתן איום כי ירצחו את השבוי אם דרישותיהם לא יענו.
הרשויות הטורקיות החלו בחיפושים ברחבי העיר והטילו סגר על הדרכים המובילות לאיסטנבול.
ממשלת טורקיה הבהירה מספר פעמים כי לא תיכנע לדרישות החוטפים.
המשטרה עצרה למעלה מ-1,000 טורקים לאחר החטיפה.
במקביל הגיע מכתב באנגלית מאלרום לרעייתו, בה הרגיע אותה שמצבו טוב.
יום לפני מועד פקיעת האולטימטום הקליטה אלזה, אשתו של אלרום, מסר לחוטפים, אולם הרשויות בטורקיה סירבו תחילה להשמיעו בטענה ש"אין לפנות למצפונם.
בסופו של דבר הופסקו שידורי הרדיו בטורקיה ב-21 במאי בשעה 13:40 והושמעה פניית אלזה אלרום.
לאחר מכן הטילו הרשויות בטורקיה עוצר על העיר איסטנבול.
לאחר הכרזת העוצר בעיר דנו החוטפים ביניהם מה לעשות עם אלרום והחליטו לבסוף לחסלו.
לפי ההערכה מאהיר קאיאן היה היורה.
בשעות הבוקר ב-23 במאי נמצאה גופתו של אלרום כפות וירוי בראשו בדירה קטנה ברובע יוקרתי באיסטנבול, במרחק של כמה מאות מטרים ממקום החטיפה, הרדיו הטורקי דיווח על רצח אלרום.
אלרום הוטס לישראל בידי טורקיה ונטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
הותיר אחריו את אלמנתו, אלזה (נפטרה ב-2006).
לאחר המקרה פורסם בטורקיה כי ישראל הציעה לאנקרה להתיר לחוטפים לצאת מהמדינה, אפילו לסוריה, בתנאי שהקונסול ישוחרר.
ממשלת טורקיה דנה בהצעה הישראלית במשך כתשע שעות, אולם דחתה אותה.
באוגוסט 1971 הוגשו כתבי אישום נגד 26 מחברי הארגון, ביניהם החוטפים.
התביעה דרשה עונש מוות ל-13 מהם.
כתב האישום תיאר את מאהיר קאיאן כראש הצוות.
לצידו השתתפו בחטיפה אולאס ברראקי, אוקאטי אטימאן וחוסיין צ'וואהיר, שנהרג בעת ששוטרים שחררו בת ערובה, שנחטפה גם היא לאחר הרצח.
כמו כן התברר ששני קציני צבא טורקיים היו גם הם מעורבים בשמירה על אלרום, אולם לא נתפסו.
לאחר מאסרם הצליחו חמישה מהנאשמים, וקאיאן ביניהם, להימלט מהכלא דרך צינורות הביוב בדצמבר 1971.
שלושה חודשים לאחר הבריחה חטפו הנמלטים שלושה אזרחים זרים והוציאו גם אותם להורג.
קאיאן ושניים מן החוטפים של אלרום נהרגו בקרב יריות עם כוחות הביטחון הטורקים.
בראיון הפרישה מהמשטרה, לפני מעברו לטורקיה טען אלרום שמוטב שלא יהיה איסור בכלל מאשר עבירה שאינה נאכפת.
הוא טען שעבירות הצווארון הלבן הן עבירות חמורות ביותר ושהמשטרה מתקשה להתמודד איתן.
לדעת אלרום חומר פורנוגרפי איננו מוביל לעבירות מין, ולעומת זאת טען כי ייתכן שאלימות בסרטים מעודדת ביצוע עבירות.
בשנת 1939 נישא לאלזה, שהגיעה מאירופה, בעיר אלכסנדריה שבמצרים.
בנובמבר 1940 נולד בנם היחיד גדעון אלרום שנהרג בתאונת מטוס במרץ 1969. בעקבות מות בנו אימץ אביו את שם משפחתו.
רחוב אפרים ברמת גן נקרא על שמו.
חורשה לזכרו ביער הקרן הקיימת לישראל בבן שמן.
אנדרטת הנופלים בגן הבנים שבפארק הירקון.
מלגה על שמו ועל שם בנו מוענקת בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ת"א.
אפרים אֶרדֶה (Ephraim Erde; 1905 – 24 בנובמבר 1986) היה צלם ישראלי, מחלוצי הצילום בתל אביב לצד רודי ויסנשטיין
וממשיכי דרכו של אברהם סוסקין.
אפרים ארדה נולד בכפר בגליציה המזרחית (לימים בגבול אוקראינה ופולין).
בהכשרה של השומר הצעיר בפולין פגש בשנת 1929 צלם, שלימד אותו את יסודות הצילום.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, תחילה התיישב בקיבוץ עין המפרץ ומשם עבר כעבור זמן קצר לתל אביב.
בתקופה הראשונה צילם תושבים ברחובות תל אביב, ואחר פתח ברחוב ליליינבלום, ליד קולנוע עדן, סטודיו בשם "פוטו עדן", ואחר, בשנות ה-40, פתח ברחוב אלנבי 55 פינת רחוב ברנר 1 (ליד גלידה ויטמן) את "פוטו ארדה", סטודיו שכלל גם חנות לצורכי צילום, והיה מוסד תל אביבי מוכר.
רבים מן הצילומים התבצעו בחצר הבית, שם היה עץ תות גדול ששימש כרקע.
צילומיו של ארדה עסקו בנושאים שונים ומגוונים: דיוקנאות סטודיו, אישים ומבנים, ארץ ישראל ותל אביב, חתונות, רפרודוקציות לציירים, ספורט ומחול, הן בתחום הפרטי והן בתחום המוסדי (לתנועות נוער, אגודות ספורט ועוד).
בסוף שנות ה-70 סגר ארדה את חנותו והעביר את ארכיון תצלומיו לביתו שבשדרות בן ציון בתל אביב.
ב-14 בדצמבר 1978 נפתחה בספריית בית אריאלה תערוכת "50 שנות צילום" של ארדה.
הארכיון שהותיר אחריו כולל כמיליון תשלילים, שהדרך היחידה לזהותם היא ברישומים של ארדה בכתב ידו על קופסאות הקרטון.
לאחר פטירתו הועבר הארכיון לידי עיריית תל אביב, וכיום הוא שמור במוזיאון ארץ ישראל.
ארדה נפטר ב-1986, בגיל 81. נקבר בבית העלמין הדרום לצד אשתו מרים, שנפטרה ב-1982.
בנו רן ארדה הוא צלם אדריכלות ואמנות.
אפריל ג'נט פירסון היא שחקנית אנגלייה, ידועה מהופעתה כמישל ריצ'רדסון בדרמת הנעורים של רשת E4 "סקינס".
בגיל שלוש בלבד, הייתה פירסון חלק מקבוצת תיאטרון שפעלה בבריסטול.
במהלך ילדותה כיכבה בכמה הצגות, במסגרת קבוצת הדרמה שהייתה בה, וכן במסגרת בית הספר.
בשנת 1998 היא הופיעה לראשונה בטלוויזיה, בסדרה "Casualty".
את פריצתה הגדולה ביצעה כשהשתתפה בתפקיד מישל ריצ'רדסון בסדרת הדרמה הבריטית "סקינס".
היא לוהקה לסדרה לאחר שהשתתפה, בעצת מורתה לדרמה, באודישנים אליה שהתקיימו בבית ספרה.
היא שיחקה בשתי העונות הראשונות של הסדרה המצליחה, בהתאם לנוסחה שדוגלת בהחלפת שחקניה בכל שתי עונות.
ב-2008 הופיעה פירסון פעם נוספת בסדרה "Casualty" כבת נוער בשם קארן, ושנה לאחר מכן בסרט "Tormented", לצד מי ששיחקה לצדה בעבר ב"סקינס", לריסה וילסון.
הסרט קיבל לרוב ביקורות חיוביות.
חזרה לתיאטרון בשנת 2009 כשהיא מככבת בהצגות "Suspension" ו"Negative Space".
אפריליה (באיטלקית: Aprilia) היא עיר בנפת לאטינה שבמחוז לאציו שבמרכז איטליה.
העיר ממוקמת במרחק של 35 ק"מ מבירת איטליה, רומא.
אפריליה נוסדה ב-25 באפריל 1936 על ידי ממשלת איטליה הפשיסטית.
מיזם טיוב הקרקע, ביוזמתו של בניטו מוסוליני, היה מבוסס על רצונו להציע לאזרחי איטליה מקומות מגורים ועבודה במרחק לא רב מהערים הגדולות.
אפריליה הייתה חלק ממיזם אזורי על שטח שהיה חלק משטחה של נפת רומא והייתה העיר הרביעית שהוקמה במסגרת מיזם זה.
שמה של העיר לקוח מהמונח בשפה הלטינית "ונוס הפורה" (Venus Aprilia).
ב-1929 לאחר ניסיונות חוזרים ונשנים, החלו עבודות טיוב הקרקע באזור, שמשכו אליהם אנשים רבים שהגיעו מטרנטו, מפריולי ומאמיליה-רומאניה.
בסוף שנת 1931 החל השלב העיקרי בעבודות.
בירוא יערות בוצע בכל האזור, ביצות יובשו, האדמה נחרשה ונבנו בתים.
בינואר 1944 במלחמת העולם השנייה חרבה העיר ותושביה נסו ממנה כפליטים.
בשנות החמישים יושבה העיר מחדש על ידי איטלקים שהגיעו ממושבותיה לשעבר של איטליה בצפון אפריקה וענף גידול גפן היין פותח מחדש.
בהמשך התפתחה באזור חקלאות תעשייתית מודרנית והיה זה הצעד הראשון לפיתוחה של התעשייה.
ראש חודש א' בכסלו ה'ר"ב) היה רב, רופא, פייטן, ופילוסוף, מגדולי חכמי ספרד באלג'יריה במאה ה-14. התפרסם כצדיק ובעל מופתים, וקברו משמש עד היום כמוקד עלייה לרגל לרבים מיהודי צפון אפריקה.
נולד בשנת 1354 (ה'קי"ד) בעיר טולדו שבספרד לאביו הרב ישראל אנקווה בעל ספר מנורת המאור שעלה על המוקד בעת גזרות קנ"א (1391) וספר תורה בידו.
בגיל צעיר נשלח ללמוד אצל רבנו נסים גירונדי (הר"ן), הנחשב גם לרבם של גדולי ראשוני אלג'יריה בני דורו, כמו הריב"ש ועוד.
בשנת 1391 נערכו פוגרומים רבים נגד קהילות היהודים בספרד.
במהלך הרדיפות, הידועות בשם גזירות קנ"א, הרגו נוצרים אלפי יהודים בכל רחבי המדינה, שרפו את בתיהם והחריבו את קהילותיהם.
הנוצרים העמידו את היהודים בפני הברירה של להתנצר או למות.
על רקע רדיפות אלו ברח רבי אפרים ממדינתו כמו רבים מבני קהילת ספרד.
מאז היה שרוי באבל וקיבל על עצמו סיגופים רבים ואורח חיים של פרישות בשל החורבן הגדול "אשר כמוה לא נהייתה מאז גלו שם".
לאחר שנתיים של נדודים הגיע לעיר מרכש שבמרוקו (בשנת 1393), שם כיבדוהו במסירת דרשות, ואחרי שהות קצרה בעיר המשיך לעיירה בשם הונין, בה התבקש לשמש כדיין ומורה צדק.
בהמשך החליט לעזוב את הונין ולהמשיך במסעו לעיר אחרת באלג'יריה: תלמסאן.
בעיר זו התמנה רבי אפרים לרב ודיין, תפקידים אותם מילא במשך קרוב לארבעים שנה עד פטירתו.
בבית דינו ישבו בין השאר הרב ישועה הלוי בעל ספר הליכות עולם.
עד מהרה הוא התפרסם בכל רחבי אלג'יריה והפנו אליו שאלות הלכתיות ואחרות.
בשל השפעתו הרבה כינוהו בני דורו בתואר "הרב" סתם, כינוי שנשאר במשך דורות רבים באלג'יריה.
עם זאת, בניגוד לחכמים ספרדים אחרים שהיגרו לאלג'יריה בעת הגזירות, כמו הריב"ש והרשב"ץ, לא תמיד קיבלו בני המקום את פסקיו והוא התמודד עם הפרעות והטרדות מצד חכמים בני המקום שהיו ברמה תורנית נמוכה יחסית, וחלקו על פסיקותיו ברבים.
במקרה אחד, הידוע בשם "היבמה מתאזה", התיר רבי אפרים אישה אחת להתייבם, והדבר גרר פולמוס ארוך וחריף בין חכמי הדור.
אחד מהם שלח לרשב"ץ מכתב בו הוא מבקר בחריפות את ההיתר שהעניק רבי אפרים, ובתגובה שלח רבי אפרים לרשב"ץ מכתב בו הוא משיב על הטענות ומצדיק את דבריו.
מלבד זאת הוא מתאונן על כך שהוציאו עליו דיבה כלשונו, ועל כך שהיא התקבלה על ידי אנשים מבלי לבדוק את העובדות לאשורן.
בתשובתו זו הוא תוקף בחריפות את אותם מורי הוראות שאינם ראויים ו"לא הגיעו להוראה".
הרב אנקווה הקים מוסדות דת ובתי דין רבניים בעיר.
בית הכנסת על שמו היה בית כנסת מפורסם בכל אלג'יריה והוא קיים עד היום.
מלבד השפעתו ההלכתית, נודע רבי אפרים בשל מעשי נסים רבים שיוחסו לו ואשר מלווים את יהודי ויוצאי העיר תלמסאן עד היום.
אגדה מפורסמת מספרת על דרך הגעתו לעירו תלמסאן.
על פי המסורת, יצא רבי אפרים עם שיירה נכרית מהעיר הונין, ובעת שהגיע יום השבת סירב להמשיך עמם בדרכם ולחלל את היום.
כך הוכרח הרב לשהות ביום השבת בלב היער, בין טורפים ושודדים.
בכניסת השבת החל הרב באמירת התפילה, ובה בעת זינק לעברו אריה.
הרב צעק 'שמע ישראל', ובשומעו את צעקתו, "קרב האריה בצעדים מדודים ובא לשכב לצידו, ככלב השוכב ליד אדונו".
בצאת השבת, כאשר התכונן להמשיך בדרכו התרחש על פי המסורת אירוע מופתי נוסף, כאשר נחש חסם את דרכו של הרב, עד אשר האריה אחז בנחש בשיניו מבלי לפגוע בו.
מכאן הציור המפורסם של הרב אפרים אנקווה, רוכב על האריה ובפיו נחש המשמש אותו כמושכות.
על פי מסורת עתיקה כך נכנס הרב לעיר תלמסאן.
סמל זה ליווה את תושבי העיר ובניה של משפחת אנקווה כמדליון המשפחה בכל מקום בו התגוררו, באלג'יריה או במרוקו.
מקרה נוסף חיזק את אהדתם של בני תלמסאן לרבם.
עד בואו לעיר נאסר על יהודי תלמסאן ללון בין כותליה.
המסורת מספרת שלאחר שהצליח לרפא את בתו של שליט המקום ממחלה חשוכת מרפא הותרו יהודי המקום ללון בעיר.
הרב אנקווה, כדרכם של הרמב"ם והרשב"ץ בן דורו, למד רפואה ואף שימש כרופאו האישי של שליט העיר תלמסאן.
פרופ' נוח עמינוח מוכיח על פי עדויות היסטוריות שאף התמצא בשיטות ובמחקר רפואי להקלת כאבי החולים, וכן העמיק בהבנת הסיבות המביאות להקדמה ולזירוז של הופעת סימני הזקנה אצל בני אדם.
כמו הרמב"ם, אף הוא סבר ששורש סיבות הכאב אינו רק פיזיולוגי, אלא אף פסיכולוגי או פסיכוסומטי.
לדעת הרב אנקווה, הסניליות היא תהליך שניתן להילחם בו ולעכבו בעזרת תזונה נכונה ופעילות שכלית קוגניטיבית מאומצת.
הרב אפרים אנקווה הרבה לעסוק בכתיבה פיוטית, ושני פיוטים שכתב "אלה מהימן די ברא זמן" אשר נכתב בארמית, והפיוט "אדון עולם אשר נעלית", נכנסו למחזור התפילה ליום הכיפורים של יהודי אלג'יר.
בספר "יבין שמועה" נמצא מכתב שכתב לרשב"ץ, והוא פותח אליו בדברי שיר ומליצה.
מעניין במיוחד שירו 'אזעק מר ואקונן' שכתבו אחר שראה בחלום שימות באותה שנה.
המחבר מנסח עוד בחייו מעין קינה על מותו, וחותם בו בחתימתו "אפרים נע".
בפיוט שולח הרב אנקווה תוכחה מגולה לאדם "באשר הוא אדם וחוטא".
ומתאר את מלאך המוות כבוגד ושודד.
בין השורות הוא מגנה את מידת הכעס השולטת על בני האדם ברוב ימיהם בעולם הזה.
בשתי המחרוזות האחרונות הוא מתאר איך נפרד מן העולם בריצה אל 'צרור החיים' ו'עולם זיו השכינה': "נַדְתִּי מֵעוֹלַמְכֶם, עוֹלַם הַכּוֹכָבִים.
שאלת תאריך פטירתו של הרב אנקווה נותרה מעורפלת והיא מוטלת בספק גם בקרב החוקרים וההיסטוריונים.
לדעת רבי אברהם גבישון מחבר ספר "עומר השכחה", הוא נפטר ביום א' בחודש כסלו בשנת ה'ר"ב (1442), ומשום כך כינו את הרב אפרים אנקווה בכינוי "הרב" סתם, לרמוז את גימטריית תאריך פטירתו בשנת 202 לאלף החמישי.