tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דייוויד גולדברג נולד בשנת 1934 במשפחתו של פול גולדברג (1897–1961), איש מנהל ממוצא יהודי, עוזר שר העבודה הבריטי, אחראי על מרכזים לחינוך מקצועי וליחידות לשיקום תעסוקתי אחרי מלחמת העולם השנייה ושל רובי דורה לבית ברנדס.
גולדברג למד בבית הספר ויליאם אליס ובמכללת הרטפורד באוקספורד, בה סיים ב-1957 תואר שני MA בפסיכולוגיה.
התמחה בהמשך בבית החולים סיינט תומאס בלונדון ובעידוד אביו, למד רפואה באוניברסיטת אוקספורד וסיים תואר דוקטור לרפואה בשנת 1959. בשנת 1961 סיים תואר ראשון ברפואה.
עבודת הדוקטורט שלו ברפואה (MD) (1969) התבססה על המיזם הדיגיטלי הניהולי שהביא אותו לעריכת השאלון המפורסם שלו GHQ משנת 1974 להערכת הבריאות הכללית, לרבות בריאות הנפשית ואיכות החיים.
גולדברג עבד בבית החולים הלאומי בקווינס סקוור ובבית החולים ברומפטון.
בשנים 1962–1969 התמחה בפסיכיאטריה בבית החולים מודסלי תחת הדרכתו שלאוברי לואיס.
למשך שנההשתלם בפילדלפיה בארצות הברית.
ב-1971 סיים תואר שני במדעים באוניברסית מנצ'סטר.
שנים 1972–1992 לימד כפרופסור באוניברסיטת מנצ'סטר ובבית החולים דרום מנצ'סטר.
בשנים 1992–2001 פעל במכון לפסיכיאטריה בקינגס קולג' בלונדון.
בשנים 1993–1999 היה פרופסור (עד 1997), מנהל מחקר ופיתוח ומנהל חינוך במכון.
בשנת 1995 יזם את הקמת הקדתרה לסיעוד פסיכיאטרי במכון הפסיכיאטרי של לונדון.
בשנים 1999–2001 שקד על הקמת בניין חדש שנועד למחקר בשירותי הבריאות שנפתח בלונדון בפברואר 2001 ונקרא לפי שמו – המרכז דייוויד גולדברג.
בשנת 1997 יזם פרסום סדרת החוברות Maudsley Discussion Papers שנועדו להפרות את הדיונים בתחום בריאות הנפש לגבי הסוגיות הכי חשובות ושנויות המחלוקת.
הראשונה בסדרה בעריכתו שלו ושל קווין גורניי, הוקדשה ל"רופא הכללי, הפסיכיאטר ומעמסת הטיפול בבריאות הנפש"
יחד עם פיטר האקסלי הציע גולדברג את המושג "פילטר" המעריך את המידה שבה אנשים קשישים מקבלים שירותים בתחום בריאות הנפש.
הפילטר הראשון מתייחס למיהו היוזם של הייעוץ, הפילטר השני – אם מאובחנת הפרעה נפשית על ידי הרופא הראשוני, הפילטר השלישי – אם הופנה
המטופל למומחה בתחום הנפש או הגריאטריה.
משנת 1966 נשוי גולדברג לאילפרה ג'וי פינק
לזוג נולדו ארבעה ילדים:פול וילפרד, אילפרה שרלוט, קתרין אנה, ואמה אלכסנדרה.
1968 – מדליית הזהב על שם גסקל של הקולגיום המלכותי של הפסיכיאטרים
1996 – תואר האצולה של אביר ממלכת בריטניה
פרס דוריס אודלם של איגוד הבריטי לרפואה
2009 – הפרס למפעל חיים של הקולגיום המלכותי של הפסיכיאטרים בבריטניה
דייוויד גרגורי מקאפי הוא סופר ועיתונאי אמריקאי.
מקאפי הוא אתאיסט והוא מבקר את הליטרליזם המקראי.
הוא כתב מספר ספרים, וצוטט כסופר המביא ספרי מיינסטרים על אתאיזם לשוק ההמוני.
בנוסף, הוא כותב עבור כמה כתבי עת של רציונליזם וחשיבה חופשית.
מקאפי הוא המייסד והנשיא של הארגון "מפלגת התבונה וההתקדמות".
מקאפי נולד וגדל ברוזוויל, קליפורניה.
בגיל 18 הוא עבר לסנטה ברברה, קליפורניה כדי ללמוד אנגלית ודת באוניברסיטת קליפורניה.
בהיותו באוניברסיטה, מקאפי כתב מאמרים על אתאיזם עבור כתב העת "סנטה ברברה אינדפנדנט" .
לאחר שסיים את לימודי שני התארים הראשונים, הוציא מקאפי מחדש את ספרו הראשון בשם החדש "Disproving Christianity and Other Secular Writings".
מקאפי הוא אתאיסט באופן גלוי ומתנגד לליטרליזם מקראי (ניתוח הפסוקים ופירושם מתוך הבנתם הבסיסית והרגילה).
אוניברסיטת קליפורניה דחתה את כניסתו לתוכנית הבוגרים ללימודי דת, ומקאפי טען שזה בשל היותו אתאיסט, אולם האוניברסיטה טענה אחרת.
מקאפי הופיע והרצה בוועידת SoCal להומניזם חילוני 2011 ובברית האתאיסטים המאושרים של האוניברסיטה הפוליטכנית בקליפורניה.
ספרו הראשון של מקאפי, "Disproving Christianity and Other Secular Writings" (הפרכת הנצרות וכתבים חילוניים אחרים), יצא בהוצאה עצמית ב-2010, אך בתוך זמן קצר נרכש על ידי הוצאת הספרים Dangerous Little Books.
כתוצאה מהתגובות החיוביות הרבות שקיבל הספר בהוצאה עצמית ולאחר שקיבל את התואר הראשון החדש שלו בלימודי דת, מקאפי חתם על חוזה עם Dangerous Little Books עבור הוצאה לאור של מהדורה שנייה מתוקנת ומורחבת מעבר לתוכן של המהדורה הראשונה.
ספר המבוא של מקאפי בוחן את עולם הנצרות ומנסה להפריך רבים מעקרונות המפתח שלה.
הוא גם שואף לחמש אנשים בעובדות מפתח כדי לאתגר את הדוגמטיזם הנוצרי בכל מקום שהוא מופיע.
באמצעות קטעים מהברית הישנה והחדשה, מקאפי ניסה ליצור טיעונים חדשים נגד אמיתות הדת הנוצרית.
הוא גם שואף לארגן ולהעריך מחדש כמה מהעימותים המסורתיים יותר בין אתאיסטים לנוצרים.
באמצעות ניתוח הטקסטים המקראיים, מקאפי מנסה לחשוף סתירות שלא היו ידועות בעבר בלימודי הנצרות המודרניים ומדוע הוא סבור שהן חושפות בעיות בעמודי היסוד של הנצרות עצמה.
בעוד שהספר צבר ביקורות חיוביות, חלק מהתגובות היו ביקורתיות, והיו שטענו שהוא לא ברור, רדוד וטועה פעמים רבות לגבי מה שהם טוענים שהם עובדות ורעיונות פשוטים.
ב-12 בדצמבר 2012, יצא לאור ספרו השני של מקאפי, "Mom, Dad, I'm an Atheist: The Guide to Coming out as a Non-Believer" (אמא, אבא, אני אתאיסט: המדריך להיחשפות כלא-מאמין).
זהו מדריך להיחשפות כלא-דתי בפני המשפחה והמעגלים החברתיים והמקצועיים.
הוא כולל עצות ואמצעים לאנשים שמעוניינים לדחות את הדת בפומבי וכן סיפורים אמיתיים של לא-מאמינים שמשפחותיהם וחבריהם לא תמכו בהם, ומסביר על מוסדות כמו הנישואים כביטוי חילוני של אנושיות ולאו דווקא דת.
אתר AlterNet המליץ על הספר עבור מי שמחפש עצות ל'היחשפות' בטוחה כאתאיסט.
מקאפי כותב גם עבור קרן ריצ'רד דוקינס לתבונה ומדע , ומדבר על ההיחשפות כאתאיסט בפני החברים והמשפחה, ובוחן את החינוך הדתי בארצות הברית.
ב-31 בינואר 2015, יצא לאור ספרו השלישי של מקאפי, "The Belief Book" (ספר האמונה).
זהו ספר ילדים שמסביר על דתות ולמה אנשים מאמינים בהן מנקודת מבט אתאיסטית.
הוא תואר על ידי קרן ריצ'רד דוקינס כ"עמום...
אבל זה גם מה שכל כך מרענן בו.
הספר לא מזכיר אתאיזם באופן ישיר.
ב-2016 יצא לאור ספר נוסף לילדים, "The Book of Gods" (ספר האלים), שבוחן אלים שונים מרחבי העולם, ומטרתו לעודד ילדים להסתכל על ההבדלים בין עובדות מבוססות-ראיות לבין דעה.
שני הספרים אוירו על ידי צ'אק הריסון.
ב-2016, יצא לאור ספרו החמישי של מקאפי, "Atheist Answers: Rational Responses to Religious Questions" (תשובות אתאיסטיות: תגובות הגיוניות לשאלות דתיות), והוא ספר הדרכה קצר שנשען על אינטראקציות מחייו האמיתיים של הסופר.
באוגוסט 2017, יצא לאור ספרו השישי של מקאפי, "No Sacred Cows: Investigating Myths, Cults, and the Supernatural" (אין פרות קדושות: חקירת מיתוסים, כתות, והעל-טבעי), שבוחן את הטענות האמוניות שנמצאו במיתוסים, העל-טבעי וכתות כמו הסיינטולוגיה, ברקע של חברה מבוססת-ידע.
מקאפי משתתף בקביעות בפסטיבל הספרים לוס אנג'לס טיימס.
הוא גם בעל טור בכתב העת "פרית'ינקר" הקנדי, וכותב מאמרים בכתב העת "אמריקן איית'יאסט" .
בנוסף, הוא תרם לפיתוח אפליקציית Atheos, שנועדה לעודד יושר אינטלקטואלי ושיח בין אנשים עם אמונות שונות, תוך כדי שימוש בסט של מבחנים.
מפלגת התבונה וההתקדמות (Party of Reason and Progress, ובקיצור PORP) החלה את דרכה בשנת 2010 כתגובה עממית לתנועת מסיבת התה השמרנית, וכיום היא ארגון פוליטי רשום.
כאשר הוכרז כי דונלד טראמפ זכה בנשיאות ארצות הברית, מקאפי השיק מחדש את מפלגת התבונה וההתקדמות, ארגון ללא כוונת רווח המנוהל על ידי מתנדבים, בתקווה ליידע את הציבור האמריקאי על סוגיות ומדיניויות פוליטיות מודרניות.
מטרתה המוצהרת של המפלגה היא "לדרבן את בחירתם של מועמדים אינטליגנטים, הגיוניים ורציונליים המעוניינים בראש ובראשונה לקחת את האומה שלנו לכיוון חיובי ומתקדם", ובמכתב פתוח לנשיא מקאפי הוא נדרש לבסס את החלטותיו על עובדות מדעיות ורציונליוּת.
לדוגמה, בפריימריז החמישיים של מחוזות הקונגרס בפנסילבניה, PROP תמכה במהנדס הביוטכנולוגיה מולי שיהאן.
דייוויד הוא מבקר חריף של טראמפ, והוא תקף את עמדותיו פעמים רבות ברשת החברתית טוויטר, בהצלחה מסוימת.
הוא טוען שמכיוון שטוויטר היא פלטפורמה חינמית הזמינה למיליונים ושהנשיא משתמש בה בצורה נרחבת עבור הפצת המדיניות שלו, מטרתו היא להביא את אמירותיו של הנשיא לבדיקת הציבור.
כאשר טראמפ חסם את החשבון של PORP מלהגיב לציוציו, אחד מדוברי PORP גילה פגם באפליקציית המובייל של טוויטר המאפשרת לחשבונות חסומים להמשיך להגיב בפומבי.
דייוויד גאריסון הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה אמריקאי.
ידוע בעיקר מתפקידו בתור סטיב רודס מנשואים פלוס בשנים 1987–1992.
גאריסון נולד ב-1952 בלונג בראנץ' שבניו ג'רזי לארל ב.
גאריסון, מנהל בית ספר ולמוד ב.
למד בתיכון פרייהולד עד 1970 ולאחר מכן למד באוניברסיטת בוסטון שם סיים לימודי משחק בהצטיינות יתרה.
גאריסון החל לשחק ב-1974 בתיאטרון במחזות זמר ואחרים ובהמשך עבר גם לתוכניות טלוויזיה שונות.
הוא הופיע בתיאטראות ברודוויי במנהטן במגוון הצגות כמו: מרשעת, טיטאניק, סיפור אהבה בשלושה פרקים, ללכת שבי אחריו, ברנשים וחתיכות, העטלף, קנדיד ועוד.
בנוסף על משחקו בתיאטרון הוא הופיע במספר סדרות טלוויזיה.
בין 1984 עד 1985 שיחק את נורמן לאב בסדרה "אני, אמי והשכן ממול" וב-1987 שיחק בתפקידו הידוע בנשואים פלוס בתור סטיב רודס, שכנם של משפחת באנדי.
הוא שיחק בתפקיד זה עד 1992, כשהוא העדיף את התיאטרון החי על הופעת סיטקום.
מאז הוא הופיע בהופעות אורח בעוד עונות כשאת מקומו החליף טד מק'גינלי בתור ג'פרסון דארסי.
בנוסף על נשואים פלוס הוא הופיע בעוד סדרות ביניהם: קימי שמידט, מזכירת המדינה, הבית הלבן, רוק 30, חוק וסדר, הפרקליטים, ללא עקבות, כולם אוהבים את ריימונד, NYPD Blue, המשפט של איימי, מרפי בראון, פרקליטי אל איי, האישה הטובה וסדרת המוזיקה של רשת PBS "Great Performances".
דייוויד פטריק ג'ויס הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-14 של מדינת אוהיו.
ג'ויס, חבר המפלגה הרפובליקנית, שימש טרם היבחרו אל הקונגרס של ארצות הברית כתובע מחוז גאוגה.
ג'ויס נולד בקליבלנד שבאוהיו, בן למשפחה אירית-קתולית.
אביו היה סוכן מכירות בתעשיית הפחם.
בעת לימודיו התיכוניים שיחק פוטבול, ולזמן מה שקל להתמקצע ככומר.
בשנת 1975 נרשם ג'ויס ללימודים גבוהים באוניברסיטת דייטון, ממנה קיבל תואר ראשון ב-1979, ולאחר מכן השלים לימודי תואר שני במשפטים.
בשנים 1983–1984 עבד ג'ויס כסנגור ציבורי במחוז גאוגה.
בשנת 1989 נשכר לעבודה כעוזר התובע המחוזי במחוז לייק.
הוא סייע לתובע המחוזי סטיב לה טורט בהעמדה לדין של הרוצח הסדרתי ומנהיג הכת ג'פרי לונגדרן בגין מעשי הרצח בקריטלנד.
בשנת 2012 מונה ג'ויס לתובע מחוז גאוגה.
הוא הוביל את התביעה בתיק הירי בתיכון שרדון אשר אירע ב-27 בפברואר 2012. הנאשם, תומאס "טי.ג'יי".
ליין, שביצע את הפשע בגיל 17, הואשם כבגיר בשלושה סעיפי רצח בנסיבות מחמירות, שתי עבירות ניסיון לרצח בנסיבות מחמירות, וסעיף אחד של תקיפה חמורה.
הוא הודה באשמה ונידון בשנת 2013 לשלושה מאסרי עולם ללא אפשרות לשחרור מוקדם.
ביולי אותה השנה הודיע חבר הקונגרס סטיב לה טורט כי יפרוש מייצוג מחוז הקונגרס ה-14 בבית הנבחרים של ארצות הברית לקראת הבחירות בנובמבר הקרבות ובאות.
משום שלה טורט הכריז על פרישתו אחרי הבחירות המקדימות, מנהיגי המפלגה הרפובליקנית המקומית בחרו בג'ויס כמועמד החלופי.
ג'ויס התמודד ביום הבחירות הכלליות בנובמבר נגד דייל וירג'יל בלאנצ'רד, מועמד המפלגה הדמוקרטית.
בנוסף ניצב בפני המועמד הליבטריאני דייוויד מאקו ומועמדת המפלגה הירוקה איליין מסטרומטאו.
הוא גרף 54% מקולות הבוחרים ונבחר לקונגרס.
ג'ויס הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2013, מיד עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית.
כשנשאל על סדרי העדיפויות החקיקתיים שלו במרץ 2016, מנה ג'ויס את הסוגיות הבאות: איומי טרור, צמיחת שיעור המשרות, הוצאות ממשלתיות, החוב הלאומי, הגנת הסביבה של האגמים הגדולים, ורפורמה בשירותי בריאות הציבור.
במהלך הקונגרס ה-114 של ארצות הברית הוגדר בידי מרכז לוגאר ובידי בית הספר מקורט למדיניות ציבורית של אוניברסיטת ג'ורג'טאון כחבר ה-29 הכי דו-מפלגתי בבית הנבחרים.
דייוויד ג'וליוס הוא פיזיולוג יהודי אמריקאי, פרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2021 יחד עם ארדם פטפוטיאן.
ג'וליוס נולד ב-1955 וגדל בברייטון ביץ' שבברוקלין, ניו יורק.
הוריו היו שניהם צאצאי מהגרים יהודים שברחו מרוסיה הצארית ומהאנטישמיות ששררה בה והגיעו בראשית המאה העשרים לניו יורק בחיפוש אחר חיים טובים יותר.
האב היה מהנדס חשמל, האם מורה בבית ספר יסודי וג'וליוס היה השני משלושת בניהם.
בוגר המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (1977) ובעל תואר שלישי מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1984).
ג'וליס חוקר את תפקוד החושים ובעיקר את חוש המישוש ובמחקריו השתמש בקפסאיצין, החומר הגורם לפלפל חריף ליצור תחושת צריבה וחום בכדי להבין מהן תחושות הכאב והחום שחש גוף האדם.
כפי שהסבירה ועדת פרס נובל: "תגליותיו פרצו את הדרך למחקרים שהובילו להבנה איך חשים העצבים שלנו חום, קור וגרוי מכני".
נשוי להולי אינגרהאם , אף היא פרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, ואב לילד אחד.
ברנס הוא פסיכיאטר אמריקאי ופרופסור עזר אמריטוס במחלקה לפסיכיאטריה ומדעי ההתנהגות בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד ומחברם של ספרים רבי מכר כמו Feeling Good: The New Mood Therapy, The Feeling Good Handbook ו-Feeling Great: The Revolutionary New Treatment for Depression and Anxiety.
אביו של ברנס היה כומר לותרני.
ברנס סיים את התואר הראשון שלו במכללת אמהרסט ב-1964 ואת הדוקטורט בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד ב-1970. הוא סיים את הכשרת ההתמחות בפסיכיאטריה ב-1974 בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה, והוסמך על ידי המועצה האמריקאית לפסיכיאטריה ונוירולוגיה ב-1976. ברנס הוא מחברם של מחקרים רבים, ספרים ופרקי ספרים.
הוא גם מרצה ומעביר סדנאות הכשרה רבות בפסיכותרפיה לאנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש ברחבי ארצות הברית וקנדה מדי שנה.
הוא זכה בפרסים רבים על מחקר והוראה, וזכה בתואר "מורה השנה" שלוש פעמים על ידי כיתת הבוגרים של מתמחי פסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה.
ברנס היה תלמיד מוקדם של אהרון טי בק, שפיתח טיפול קוגניטיבי במהלך שנות ה-60 וה-70. טיפול קוגניטיבי התבסס גם על עבודתו החלוצית של אלברט אליס במהלך שנות ה-50, אשר פרסם את התפיסה שהמחשבות והאמונות שלנו יוצרות את מצבי הרוח שלנו.
עם זאת, התפיסה הבסיסית מאחורי הטיפול הקוגניטיבי החלה עוד מימי אפיקטטוס, הפילוסוף היווני.
לפני כמעט 2,000 שנה הוא כתב שאנשים מוטרדים לא מהדברים עצמם, אלא מההשקפות שלהם על הדברים.
במילים אחרות, המחשבות שלנו (או ה"קוגניציות") יוצרות את כל הרגשות שלנו.
לפיכך, כאשר אנו מבצעים שינויים בריאים בדרך שאנו חושבים, אנו חווים שינויים בריאים באופן שבו אנו מרגישים.
מחקר על תרופות נוגדות דיכאון
ברנס ביקורתי לגבי הימצאותן של תרופות נוגדות דיכאון.
בעזרת ציטוט מחקר של אירווינג קירש ואחרים, ברנס טוען כי "לכימיקלים הנקראים "תרופות נוגדות דיכאון" עשויות, במציאות, להיעדר השפעות נוגדות דיכאון אמיתיות מעל ומעבר להשפעות הפלצבו שלהם", וכי השפעותיהם השליליות, הכוללות התנהגות אובדנית, עשויות להיות לא מוערכות מספיק.
ברנס פיתחה גישה חדשה לפסיכותרפיה בשם TEAM.
השם TEAM הוא ראשי תיבות המציינים: בדיקה (Testing), אמפתיה (Empathy), הגדרת מטרות ויעדים (Agenda Setting) ושיטות (Methods).
אלו הם הכלים הבסיסיים שמבדילים בין טיפול TEAM לבין צורות אחרות של טיפול התנהגותי-קוגניטיבי.
TEAM מתייחס לחלק מהחסרונות בטיפול קוגניטיבי, ומתבסס על התפיסה שמוטיבציה משפיעה על המחשבות, הרגשות והפעולות שלנו בדיוק כמו המחשבות (או הקוגניציות) שלנו.
ברנס מצהיר שהוא שואב לפחות מ-15 בתי ספר לטיפול, ומקווה שגישת ה-TEAM תהיה פריצת דרך מהפכנית בפסיכותרפיה כמו CBT לפני עשרות שנים.
שאלון הדיכאון של ברנס (The Burns Depression Checklist (BDC)) הוא סולם דירוג לדיכאון המוגן בזכויות יוצרים על ידי ברנס.
כל שאלה נענית בהקשר של "במהלך השבוע האחרון, כולל היום" ובסקאלה של 0 עד 4, כאשר 0 הוא "בכלל לא" ו-4 הוא "באופן קיצוני".
עבור ברנס, ה-BDC החליף את ה-BDI של אהרון בק שהופיע במהדורת 1980 של Feeling Good (שברנס אומר שהוא היה אסיר תודה על הרשות להעתיק).
ברנס פיתח גם סולמות קצרים למדידת דיכאון, דחפים אובדניים, חרדה, כעס ושביעות רצון ממערכת היחסים, כמו גם סולמות להערכת איכות הברית הטיפולית והיעילות.
מטופלים יכולים למלא סולמות אלו בפחות מ-15 שניות.
ברנס ועמיתיו דורשים מהמטופלים להשלים את השאלונים הללו בחדר ההמתנה ממש לפני ואחרי כל פגישת טיפול, כדי שהמטפלים יוכלו לראות כמה התקדמות המטופל עשה, או לא הצליח לעשות.
בהתבסס על מידע זה, מטפלים יכולים לשנות אסטרטגיות במידת הצורך.
בחדר ההמתנה לאחר כל פגישה, המטופלים מדרגים גם את המטפלים על מידת החום, האמפתיה והעזרה שקיבלו, כך שהמטפלים יכולים לראות בדיוק רב יותר מה המטופלים שלהם מרגישים כלפיהם וכלפי הטיפול.
דייוויד אנדרו גמל היה סופר בריטי של פנטזיה הרואית, הידוע בעיקר ברומן הביכורים שלו, "אגדה".
כעיתונאי ועורך עיתון לשעבר, גמל פרסם את עבודתו הבדיונית הראשונה ב-1984. הוא פרסם במהלך חייו למעלה משלושים רומנים.
עבודותיו של גמל מציגות אלימות, אך גם חוקרות נושאים של כבוד, נאמנות וגאולה.
בספריו מוצג מוטיב חוזר של הרואיות אך כמעט תמיד הגיבורים פגומים בצורה כלשהי.
מעל מיליון עותקים מספריו נמכרו ועבודתו ממשיכה להימכר ברחבי העולם.
פרסי דייוויד גמל לפנטזיה הוענקו בין השנים 2009 ל-2018, במטרה המוצהרת "להחזיר את הפנטזיה למקומה הראוי בפנתיאון הספרותי".
לחלק מהילדים האחרים לא היה אב, אבל חסרונם היה מכובד.
אבא [שלהם] מת במלחמה, אתה יודע.
חסרונו של הילד הזה היה נושא ללחישות ערמומיות מצד המבוגרים, ולגיחה גלויה מצד בני גילו.
אמו של הילד הזה הייתה—הילד שמע כל כך הרבה פעמים—זונה...
המילה הייתה פחות פוגעת מהמכות שהגיעו בעקבותיה.
רוב המכות הגיעו מילדים אחרים, אבל לפעמים גם מבוגרים היו מצטרפים.
- דייוויד גמל על ילדותו
דייוויד גמל נולד בשנת 1948 במערב לונדון.
אימו גידלה אותו לבדה עד גיל 6, הוא חווה ילדות קשה באזור עירוני עני יחסית, סבל מבריונות ואלימות מצד בני גילו, בין היתר בשל היעדר אב, ולעיתים קרובות סבל מפציעות חמורות במהלך לחימה עם הבריונים.
הוא העדיף לקרוא ספרים על פני לחימה, אביו החורג אילץ אותו ללמוד אגרוף והתעקש שילמד איך לעמוד על שלו בלי "להסתתר מאחורי חומות או לברוח"; פילוסופיה זו השפיעה רבות על כתיבתו המאוחרת של גמל.
כילד, הוא אמר שהוא "היה נותן הכל" כדי לעמוד לצד המלך הרולד השני בקרב הייסטינגס.
כנער, הוא רצה לעמוד לצד המרשל וויל קיין בסרט בצהרי היום.
גמל סולק מבית הספר בגיל 16, עקב מעורבותו בארגון מועדון הימורים, וכנער נעצר מספר פעמים.
הוא טען שפסיכולוג באותה התקופה תייג אותו כפסיכופת.
גמל החל לעבוד כפועל פיזי, עוזר של נהג משאית ושומר במועדון לילה לפני שאמו קבעה עבורו ראיון עבודה בעיתון מקומי.
מבין 100 המועמדים, היה ככל הנראה הכי פחות כשיר לתפקיד, אבל התקבל לעבודה בגלל גילוי היהירות שלו במהלך הראיון, שנחשב בטעות לביטחון עצמי.
הוא המשיך לעבוד כעיתונאי במספר עיתונים מקומיים במזרח סאסקס, בחמישה מהם הפך בסופו של דבר לעורך ראשי.
הוא עבד גם כפרילנסר בעיתונים הלאומיים דיילי מייל, דיילי מירור ודיילי אקספרס.
משפחתו הייתה סוציאליסטית מושבעת ובשנות ה-60 נשא כרזות וערך קמפיין למועמד מטעם מפלגת הלייבור הרולד וילסון שאף זכה לבסוף בבחירות לראשות הממשלה.
אם כי בכל זאת הודה כי סלד מהמדיניות התאצ'רית בנושאי מדיניות חוץ, במיוחד בנוגע למלחמת פוקלנד, ומעמדותיו של רייגן על יחסי מזרח-מערב.
גמל ניסה לכתוב רומן לראשונה בשנות ה-70, "האיש ממיאמי" (The Man from Miami), אך הוא לא הצליח למצוא מוציא לאור.
מאוחר יותר הוא הודה שהספר "היה כל כך גרוע שהוא יכול להקריש חלב תוך 50 פרקים".
ב-1976, לאחר שאובחן כחולה בסרטן שהוא האמין שהוא סופני, הוא כתב את "המצור על דרוס דלנוך" (The Siege of Dros Delnoch) כדי להשכיח את מחשבותיו ממחלתו ולהגשים את שאיפתו לפרסם רומן לפני מותו.
הרומן, שנכתב תוך שבועיים, סיפר על מצור שהתנגד כנגד כל הסיכויים, ושימש בזמנו מטפורה למחלתו; המבצר שבמרכז הסיפור היה גמל, הפולשים היו הסרטן שלו.
הוא השאיר את סופו של הרומן פתוח, הוא תכנן לתת למבצר לעמוד או ליפול לפי הפרוגנוזה שלו.
כשנודע לגמל מאוחר יותר שסבל מאבחון שגוי, הוא השאיר את "המצור על דרוס דלנוך" בצד עד 1980, עד שחבר קרא את הרומן ושכנע את גמל לחדד אותו ולנסות לפרסמו שוב.
הוא התקבל ב-1982 ופורסם ב-1984 תחת השם החדש, "אגדה" , והשיג הצלחה מסחרית ניכרת.
גמל אמר שלמרות שהיו בו "כל הפגמים שאתה מצפה להם ברומן ראשון", הכתיבה של אגדה הייתה "טור הזהב" בחייו, הוא ציין אותו כמועדף עליו מכל הרומנים שכתב.
בראיון אמר שבעוד שהוא יכל "לכתוב אותו טוב יותר" לאחר שהפך לסופר מבוסס, "[ליבו] לא ישתפר על ידי שיפור הסגנון שלו".
הקריירה העיתונאית של גמל חפפה עם הקריירה שלו בכתיבת רומנים עד לפרסום הרומן השלישי שלו Waylander ב-1986, לאחר רומן זה פוטר כי השתמש בשמות של עמיתים לדמויות בספר.
מאוחר יותר אמר גמל כי מנהלו ראה בכך "מתקפה רעילה על יושרתו".
לאחר פרסום Waylander, הפך גמל לסופר במשרה מלאה, וכתב למעלה משלושים רומנים בסך הכל, חלקם כחלק מסדרות ארוכות, אחרים כיצירות עצמאיות.
רוב הרומנים שלו היו בסוגתהפנטזיה ההרואית; White Knight Black Swan (אביר לבן ברבור שחור) היה מותחן פשע שפורסם תחת שם העט רוס הרדינג, והיה הרומן היחיד של גמל שלא הפך לרב מכר.
שניים מהרומנים של גמל הותאמו גם לפורמט של רומן גרפי.
מעל מיליון עותקים מספריו של גמל נמכרו.
גמל התחתן פעמיים; נישואיו הראשונים היו לואלרי ממנה יש לו שני ילדים.
הוא התחתן בשנית לסטלה שעד אז זכתה לאזכורים ברבים מספריו.
בני הזוג התגוררו בביתם בהייסטינגס בחוף הדרום-מזרחי של אנגליה עד למותו של גמל.
מוות, פרסום לאחר מותו ומורשתו
גמל העדיף ללכת לישון מאוחר, ושאשתו העדיפה להתחיל את היום מוקדם, ב-28 ביולי 2006 היא הופתעה להתעורר ולגלות את המיטה ריקה.
"חשבתי, 'טוב, הוא בטח עובד', והלכתי לקחת לו כוס תה לחדר העבודה שלו".
כשמצאה אותו שוכב מעל שולחנו, קיוותה "שהוא ישן אבל ידעתי, באמת, שהוא מת." — אשתו של גמל נזכרת במותו
באמצע 2006, גמל היה בטיול באלסקה כאשר חש ברע.
הוא נסע מיד בחזרה לבריטניה, שם עבר ניתוח מעקפים בבית חולים פרטי בלונדון.
תוך יומיים הוא הצליח לחזור לפעילות פיזית לאחר שיקום וחזר הביתה כדי לחדש את עבודתו על הרומן האחרון שלו.
בבוקר ה-28 ביולי 2006, ארבעה ימים לפני יום הולדתו ה-58, נמצא גמל על ידי אשתו, שוכב מעל המחשב שלו, לאחר שמת ממחלת לב איסכמית.
בזמן שעד מותו, גמל השלים 70,000 מילים מהרומן האחרון שלו בסדרת טרויה, טרילוגיית היסטוריה אלטרנטיבית המבוססת על מלחמת טרויה.
שעות בלבד לאחר מותו, אשתו של גמל, סטלה, החליטה להשלים את המחצית השנייה של הרומן בהתבסס על תוכניותיו לפרקים הבאים וההערות שלו, היא יצרה קשר עם המוציא לאור של גמל שבועיים לאחר הלווייתו על מנת להציע את ההצעה.
ככתבת זוטרה לשעבר, סופרת ועורכת משנה, ולאחר שהייתה מעורבת בתהליך הכתיבה של גמל במשך מספר שנים, סטלה גמל הרגישה שהיא "היחידה שיכולה לעשות את זה".
בהכנה למשימה, היא קראה מחדש את עבודתו הקודמת של בעלה, תוך שהיא מפרקת את סצנות הקרב כדי לבנות את אלו שלה.
Troy: Fall of Kings יצא לאור בשנת 2007 תחת הכתיבה המשותפת של דייוויד וסטלה גמל.
עד מותו, גמל היה חבר בקבוצת הסופרים של הייסטינגס, הנוסדה על ידי החברה המייסדת קתרין קוקסון.
כחבר הקבוצה, הוא היה השופט הראשי בתחרות הספרותית הלאומית שניהלה הקבוצה, פרס כתיבת האגדה, שנקרא על שם הרומן פורץ הדרך שלו.
ב-2008 הוקם פרסי דייוויד גמל לפנטזיה, שנועד "להחזיר את הפנטזיה למקומה הראוי בפנתיאון הספרותי".
בטקס חלוקת הפרסים ביוני 2009, הזוכה הראשון היה הסופר הפולני אנדז'יי ספקובסקי, על הרומן דם האלפים.
הסופר הצעיר ביותר שהיה מועמד לפרס זה היה ליאם גילן בן ה-17.
ב-2007, ההיסטוריון הצבאי רוס קואן הקדיש את הספר For the Glory of Rome: A History of Warriors and Warfare (עבור תהילתה של רומא: היסטוריה של לוחמים ומלחמה): "ספר זה מוקדש לזכרו של דייוויד גמל.
הוא כתב על לוחמים וגיבורים, רבים מהם יוונים ורומאים קדומים.
הרומן שלו Ghost King [מלך הרוחות] הכיר לי את האגדה על הלגיון התשיעי והצית את העניין שלי בצבא הרומי."
לאלמו הייתה השפעה גדולה עליי כשקראתי עליו לראשונה.
לצערי אני יודע עכשיו את האמת על האלמו...
האלמו הוא סיפור עקבי של הלם אחר הלם.
אף אחד שם לא ציפה למות.
אני לא אומר שהם לא היו גברים אמיצים במיוחד.
אבל כל העניין נוהל בצורה לא נכונה עד כדי חוסר יכולת...
אני לא אוהב להאמין בזה, אבל זו מציאות החיים, אז אולי לא הייתי צריך ללמוד על אלמו.
Legend היא רוח האלמו—או מה שהרוח הזו הייתה צריכה להיות.
— דייוויד גמל על השפעת קרב אלמו
במקור התכוון להיות סופר היסטורי, גמל הסתקרן מאירועים שהסתיימו רע עבור הגיבורים.
הוא ציטט את קרב אלמו ואת גורלו הנורא של ויליאם וולאס כהשפעות, הוא אמר שאילו היה כותב על המהפכן הסקוטי מהמאה ה-13, הוא היה מוצא דרך שבה וולאס מנצח בסופו של דבר למרות הסיכויים, ואז בסופו של דבר הבין כי סוג זה של סיפור יהיה מתאים במסגרת הפנטזיה.
עבודתו של גמל עוסקת בדרך כלל בנושאים של כבוד ונאמנות, התבגרותן של דמויות, מטרות אבודות ואפשרות של גאולה אפילו למושחתים ביותר (הוא התעניין ב-"טבעם האמיתי" של גיבורים, כאשר לפיו רובם בעלי פגם כלשהו בטבעם).
הנוכחות העקבית של גאולה ביצירתו של גמל משקפת את אמונותיו הנוצריות.
הוא טען שלכל הרומנים שלו יש בסיס דתי, כינה אותם "ספרים נוצריים בעיקרם" ואמר שהנצרות עצרה אותו מ-"לקדם את מטרת הרשע" על ידי כתיבת "פראות חסרות שכל" בסגנון סדרת ספרי המערבונים, Edge, של ג'ורג' ג.
לעיתים קרובות, עבודתו מציגה לוחם כריזמטי המעונה על ידי אובדן וספק עצמי, שמתאחד יחד עם קבוצה של חברים שהכיר בדרך לא סבירה כדי להביס אויב אפל, בדרך כלל בסיוע כוחות מיסטיים.
בעוד שכל הרומנים שלו אלימים, ההצלחות הן לרוב פירוסיות והנבלים מורכבים.
גמל תיאר את סגנונו כקצבי ותמציתי וזאת לטענתו אימץ מעבודתו כעיתונאי.
אף על פי שמבקרים תייגו את עבודתו כ-"מאצ'ו" ולעיתים קרובות ציטטו את אוצר המילים המצומצם שלו ואת האופי החזרתי של סיפוריו.
אירועים אלימים המספקים בדרך כלל את הדחף הבלעדי לפיתוח העלילה, ונפתרים על ידי אלימות פיזית או גבורה.
גמל, הידוע באפיון החזק של דמויותיו, ייחס זאת לנטייתו לשאוב מהחיים האמיתיים; לאחר שהכיר גברים אלימים, הוא הבין ונהנה לכתוב אותם.
גמל ביסס את הגיבור מהרומן שלו "אגדה" על אביו החורג ביל וודפורד, וקרא לגברים כמוהו "...המקלטים, הנמלים הבטוחים של הילדות.
הם כלבי השמירה שמרחיקים את הזאבים".
ביל הופיע שוב ברבים מהרומנים הבאים של גמל, בצורות רבות ושונות.
כשביל מת במהלך הכתיבה של Ravenheart, עיבד גמל את הרומן כמחווה ונתן לדמות "ביל" את מרכז הבמה.
גמל ציין גם שהשפעתו העיקרית הייתה סרטי מערבונים קלאסיים, עדות לכך היא הסוף של Stormrider, ספר ההמשך ל-Ravenheart, כאשר כמה מדמויותיו נכנסות לעולם מיסטי הדומה לעולם הרוחות האינדיאני.
אזכורים לסרטי ג'ון וויין נמצאות גם לאורך שני הספרים הראשונים בסדרת Rignate: חרב בסערה ואף יותר מכך ב-Midnight Falcon, שם הדמות הראשית שלו ביין, היא גלדיאטור.
סדר ההוצאה לאור של הספרים אינו תואם את הכרונולוגיה של האירועים המתרחשים בסדרה.
חרב בסערה (1999) – תורגם לעברית ויצא לאור על ידי הוצאת אופוס ב-2004.
סדרה זו ידועה בכמה שמות.
הסדרה כולה עוסקת באבני הכוח, הידועות גם בשם סיפסטרסי.
שני הספרים הראשונים מכילים מציאות אלטרנטיבית לאגדות המלך ארתור.
שלושת הרומנים האחרונים כוללים את הגיבור ג'ון שנאו.
ארבעת הרומנים הראשונים פורסמו במהדורת אומניבוס בשם Stones of Power: A Sipstrassi Omnibus ב-1992.
טרויה: אדון הקשת הכסופה (2005) – תורגם לעברית על ידי צפריר גרוסמן ויצא לאור על ידי הוצאת כוכבי כסף.
בהדפסים הרשמיים, שני הספרים הללו מקובצים עם סדרת "אבני הכוח" ומכילים כמה מאותן דמויות והנחות לגבי איך העולם עובד.
White Knight, Black Swan (1993; תחת השם הבדוי רוס הרדינג, הוצא מחדש ב-2017), בהוצאת Arrow Books.
Rhyming Rings (2017; פורסם לראשונה 11 שנים לאחר מותו), בהוצאת ויקטור גולנץ.
Legend (1984) וגם Wolf in Shadow (1994) יצאו לאור כרומנים גרפיים, עם טקסט מאת סטן ניקולס ואמנות מאת Fangorn.
דייוויד ג'נטלמן הוא אמן אנגלי.
הוא למד אמנות וציור בקולג' המלכותי לאמנות אצל אדוארד באודן וג'ון נאש.
הוא עבד בצבעי מים, ליטוגרפיה ותחריט עץ, בקנה מידה שונים: החל מציורי קיר באורך רציף עבור תחנת הרכבת התחתית צ'רינג קרוס בלונדון ועד בולי דואר ולוגואים.
הנושאים שלו כוללים ציורי נוף ופוסטרים סביבתיים לציורים של חיי רחוב ושלטי מחאה.
הוא כתב ואייר ספרים רבים, בעיקר על מדינות וערים.
הוא גם עיצב מספר בולי דואר בריטיים להנצחה.
ג'נטלמן נולד בלונדון וגדל בהרטפורד, בנם של האמנים הסקוטים טום ג'נטלמן וויניפרד ג'נטלמן שנפגשו בבית הספר לאמנות של גלאזגו.
הוא למד בבית הספר בהרטפורד ובית הספר לאמנות בסנט אלבנס.
הוא עשה שירות לאומי כסמל חינוך בחיל החינוך של הצבא המלכותי והיה האחראי על חדר אמנות בקורנוול, ולאחר מכן הלך לקולג' המלכותי לאמנות.
הוא נשאר שם כמורה זוטר במשך שנתיים לפני שהפך לאמן עצמאי.
הוא חי ועבד בגלוססטר קרסנט בקמדן טאון מאז 1956, וגם בסאפוק.
יש לו ארבעה ילדים: בת מאשתו הראשונה רוזלינד דיז, סטודנטית עמיתה, ושתי בנות ובן מאשתו השנייה סוזן אוונס, בתו של הסופר ג'ורג' יוארט אוונס.
בתו שלו ושל סוזן אמיליה, היא עיתונאית בגרדיאן, נשואה לג'ו ג'ונסון, אחיו של ראש ממשלת בריטניה לשעבר בוריס ג'ונסון.
עבודתו מיוצגת בטייט בריטניה, במוזיאון הבריטי, מוזיאון ויקטוריה ואלברט מוזיאון המלחמה האימפריאלית, מוזיאון הדואר, לונדון ומוזיאון פיצוויליאם.
ג'נטלמן מצייר נופים, מבנים ואנשים, ומשתמש ברישום בעבודת העיצוב שלו.
רבים מצבעי המים שלו נוצרו בלונדון ובסאפוק וברחבי בריטניה, במסעות ממושכים בצרפת, איטליה והודו, ובמהלך טיולים קצרים יותר בדרום קרוליינה, מזרח אפריקה, האוקיינוס השקט וברזיל.
הוא ערך תערוכות רבות של עבודות אלה.
סדרות של צבעי מים שהוזמנו כללו נופים עבור Shell, מספר תערוכות של אוקספורד עבור הוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
הרישומים וצבעי המים שלו שוחזרו על טקסטיל וטפטים, צלחות ארוחת ערב עבור Wedgwood ועל ספל בקובנט גארדן עבור דייוויד מלור.
הרישומים האדריכליים שלו הופיעו ב-House & Garden, The Sunday Times, New York Magazine, צבעי המים האחרונים שלו שפורסמו נעשו כאיורים עבור הספר שכתב My Town: An Artist's Life in London, 2020.
חריטות העץ המוקדמות של ג'נטלמן היו עבור כריכות ספרים של הוצאת פינגווין, כרטיסי ברכה, רשימות יינות, מודעות לעיתונות וספרים - לוח השנה של משפחת רובינסון.
הוא חרט סדרה של 32 עטיפות לסדרת New Penguin ,Shakespeare.
חריטות העץ שלו מופיעות ברבים מהבולים שלו, ובציור קיר באורך 100 מטרים, עבודתו הציבורית הנראית ביותר.
בשנת 1978, חברת "לונדון טרנספורט" הזמינה את ציורי הקיר לאורך הרציף ברכבת התחתית בתחנת צ'רינג קרוס.
הציור מראה כיצד כוח העבודה מימי הביניים בנה את הצלב המקורי, מחציבת האבן ועד להצבתו.
התמונות נחרטו בעץ כדמויות של סתתים ופסלים, שהוגדלו פי עשרים לגודל טבעי.
בין 1982 ל-1997 כתב ואייר שישה ספרי מסע: בריטניה, לונדון, קו החוף, פריז, הודו ואיטליה, לונדון היפהפייה, 2012, והעיר שלי: חיי אמן.
ג'נטלמן אייר ספרים רבים שכתבו אנשים אחרים, כולל ציורים לספר הבישול Plats du Jour.
ב-2009 הוא אייר את Ask the Fellows Who Cut the Hay מאת ג'ורג' יוארט אוונס.
עבור מועדון המהדורות המוגבלת של ניו יורק הוא אייר את "משפחת רובינסון השווייצרית", השירים של קיטס, ספר הג'ונגל והבלדה על רובין הוד, וכמה ספרים לילדים..
עבור אגודת Folio, הוא הפיק איורים לשירים הנבחרים של אדוארד תומאס.
הוא עיצב כריכות לספרים בכריכה רכה: בהוצאת פינגווין, רומנים של E.M.
Forster ותחריטי עץ של שייקספיר.
ורבים אחרים, כולל צבעי מים, חריטה בעץ או עיצובים טיפוגרפיים ליצירות מדעיות וקלאסיות.
דייוויד גאולד היה אמן סקוטי שעבד בצבעי שמן וגם בוויטראז' ונחשב לאחד המחדשים בקבוצת "הנערים של גלאזגו".
חלק מיצירותיו, כגון "סנט אנייס" ו"מוזיקה" נתפסות כמבשרות של תנועת האר נובו.
יצירותיו היו מושפעות מאמנות יפנית ופרה-רפאלית.
גאולד נולד בגלאזגו ושימש חניך בליטוגרפיה ומעצב ויטראז'ים אצל סטיבן אדם, ולאחר מכן למד בבית הספר לאמנות של גלאזגו בין השנים 1882 ל-1885. הוא נודע לציבור בשנות ה-80 של המאה ה-19 כאשר יצר סדרה של רישומי עט ודיו בהשפעה יפנית עבור מגזין שבועי בגלאזגו.
גאולד חלק את סטודיו בקירקקודברייט עם ויליאם סטיוארט מקג'ורג' ובשלב מאוחר יותר, חלק סטודיו עם הרינגטון מאן ברחוב סנט וינסנט 31 בגלאזגו בין השנים 1891 עד 1894. במהלך תקופה זו הוא עיצב חלונות ויטראז' עבור גאת'רי אנד וולס.
בשנת 1895 נראה שגאולד נפרד ממאן, והידידות ביניהם הסתיימה.
לאחר מכן גאולד שכר מקום חדש ברחוב ווסט ג'ורג' 138 בגלאזגו.
הוא גם חי במקומות שונים בקירקודברייט, גלאזגו וצפון ברוויק.
בשנת 1889 הוא חזר לבית הספר לאמנות בגלאזגו וקודם על ידי אלכסנדר ריד.
הוא למד גם בפריז במשך תקופה מסוימת.
כמו אמנים אחרים מגלאזגו, גאולד בילה במושבת האמנים בגרז-סור-לוינג בצרפת.
הוא נבחר כחבר שותף באקדמיה המלכותית הסקוטית ב-1918 והפך לחבר מלא באקדמיה ב-1924
גאולד נפטר ב-18 ביוני 1936 בבית האבות לימקילנס באיסט קילברייד.
הוא נקבר בבית הקברות איסט קילברייד.
דייוויד גוגינס (נולד ב-17 בפברואר 1975), נודע בכינוי האיש הקשוח בעולם הוא איש אריות הים בדימוס, אצן אולטרה מרתון, רוכב אופניים למרחקים אולטרה רחוקים, מחזיק שיא גינס, מתחרה טריאתלון, נואם וסופר אמריקני שספרו נכלל ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
ב-2019 הוא נכנס להיכל התהילה של הספורט הבינלאומי בשל הישגיו בספורט.
גוגינס זכה גם בפרס מאת ארגון Veterans of Foreign Wars בשנת 2018, הנחשב לאחד היוקרתיים עבור שירות בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
גוגינס נולד ב-17 בפברואר 1975 לטרוניס וג'קי גוגינס.
ב-1981 התגורר בדרך פרדייס, ויליאמסויל ניו-יורק עם הוריו ואחיו טרוניס הבן, בקהילה בעיקר לבנה.
למשפחתו היה עסק מקומי של זירת גלגיליות שנקרא "סקייטלנד".
בגיל 6 הוא עבד שם במשמרת הלילה.
לפי גוגינס, אביו היה אלים ומתעלל כלפי משפחתו, שתיין ומהמר כפייתי.
בעזרתה של שכנתם, גוגינס, אמו ואחיו נמלטו לעיירה בשם ברזיל באינדיאנה שם התגוררו סבו וסבתו.
הם חיו איתם במשך חצי שנה, עד שעברו לפרויקט שיכון ציבורי.
גוגינס נרשם לכיתה ג' בבית ספר קתולי, אך אחיו העדיף לחזור ולהתגורר עם אביו.
הוא ואמו היו עניים מאוד והוא התקשה מאוד בבית ספר עקב הלחצים הנפשיים שסבל בילדותו ועקב לקות למידה שאובחנה אצלו.
באותה התקופה החל גם להתפתח אצלו גמגום.
גוגינס מספר שחש שהיה במצב של תגובת הילחם או ברח וחרדה חברתית.
בעיירה בה התגורר היו גילויים רבים של גזענות ונוכחות של הקו קלוקס קלאן שלעיתים הופנתה גם ישירות כנגדו.
את לימודיו הצליח לסיים באמצעות רמאות והעתקת התשובות למבחנים.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון, שאף גוגינס להצטרף לחיל האוויר של ארצות הברית בעקבות סבו.
הוא נכשל פעמיים במבחן הכניסה ASVAB בגלל מוסר לימודים נמוך, אך שב והשקיע זמן רב בלימודים, ועבר את המבחן בפעם השלישית.
הוא התקבל לאימונים של יחידות החילוץ של חיל האוויר האמריקאי.
במהלך האימונים התגלה שהוא סובל מסוג של אנמיה חרמשית ועל כן עצר את אימוניו כדי לקבל טיפול.
לאחר מכן, הוא קיבל אישור להתחיל מחדש את האימונים, אבל החליט לוותר בגלל שהיה לו פחד משהייה במים.
תחת זאת החליט להצטרף ב-1994 ליחידה טקטית של חיל האוויר שם שירת כחמש שנים.
לאחר שחרורו עלה משקלו ל-135 ק"ג והוא עבד כמדביר מזיקים.
תקופה זו מתוארת על ידו כגרועה בחייו.
יום אחד צפה בתוכנית אודות האימונים של חיל הים בערוץ דיסקברי, ולמחרת התפטר מעבודתו במטרה לשרת ביחידת אריות הים.
כדי לעמוד בדרישות המשקל, היה עליו להשיל 48 קילו ממשקלו בתוך שלושה חודשים ולעבור שוב את מבחן ASVAB בציון של 50. גוגינס פיתח רוטינת אימון קיצונית ביותר בה הרים משקולות מאות פעמים ושחה קילומטרים רבים כדי להיפטר מחרדת המים שסבל ממנה.
הוא שאב השראה מהסרטים רוקי ואפוקליפסה עכשיו.
הוא עמד בדרישות המבחן והמשקל ונכנס לאימונים.
גוגינס נכשל פעמיים לסיים את הקורס בשל פציעות מרובות, אך צלח אותו בפעם בשלישית והתקבל למחזור 235 בשנת 2001. גוגינס הוא האדם היחידי שעבר את "שבוע הגיהנום" שלוש פעמים בשנה אחת ופעם אף השתמש בנייר דבק כדי לקבע את רגלו שנשברה כדי לסיים את אימוניו.
הוא התקבל לצוות 5 של אריות הים ושירת בעיראק ואפגניסטן.
במהלך שירותו התגלה כי הוא סובל מחור בליבו ועבר שני ניתוחים כדי לתקנו.
ב-2004 הוא סיים את בית הספר של יחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית וקיבל עיטור כבוד כשהערכתו הסתכמה ב-100%.
ב-2013 שבר גוגינס את שיא גינס בעליות מתח כשביצע 4030 חזרות בתוך 17 שעות ו-16 דקות.
דייוויד ריצ'רד ברקוביץ' , הידוע גם בשם "בנו של סם" ו"רוצח קליבר 44.", הוא רוצח סדרתי אמריקאי שהודה בשמונה מקרי ירי שהחלו בניו יורק ב-29 ביולי 1976 ונמשכו במשך למעלה משנה עד שנתפס באוגוסט 1977.
ברקוביץ' גדל בעיר ניו יורק ושירת בצבא ארצות הברית.
לאחר שחרורו יצא למסעות רצח של זוגות אוהבים שהתבודדו במכוניותיהם.
באמצעות אקדח בולדוג קליבר 44 מיוחד שהחזיק, רצח שישה אנשים ופצע שבעה אחרים עד יולי 1977. במקביל הטיל אימה על תושבי ניו יורק וזכה למוניטין עולמי.
ברקוביץ' בן ה-24 הצליח לחמוק מהמצוד המשטרתי הגדול ביותר בתולדות העיר ניו יורק, תוך שהוא שולח מכתבים שלעגו למשטרה ומבטיח לבצע פשעים נוספים, שזכו לפרסום רב בעיתונות.
ברקוביץ' נלכד באופן מקרי לאחר שקיבל דו"ח תנועה סמוך למקום שבו ביצע את אחת מרציחותיו.
הוא נעצר ב-10 באוגוסט 1977, ולאחר מכן הוגש נגדו כתב אישום בגין שמונה מקרי ירי.
הוא התוודה עליהם, וטען בתחילה כי ציית לפקודות של שד שהתגלה אליו בדמות של כלב שחור השייך לשכנו "סם".
לאחר מכן חזר בו וטען שסיפור הכלב היה שקרי.
לאחר שנמצא כשיר נפשית לעמוד לדין, הוא הודה ברצח מדרגה שנייה ונידון לשישה מאסרי עולם מצטברים עם אפשרות לשחרור על תנאי לאחר 25 שנים.
בחקירות המשטרה התגלה כי ברקוביץ' היה מעורב גם בתיקי הצתות רבים שלא היו פתורים בעיר ניו יורק.
הוא נידון לשישה מאסרי עולם.
הסיקור התקשורתי האינטנסיבי של המקרה העניק לברקוביץ' סוג מעמד הדומה לזה של ידוענים, וצופים רבים מהצד ציינו כי נראה שהוא נהנה מה"תהילה".
בית המחוקקים של מדינת ניו יורק חוקק חוקים חדשים, הידועים בכינויים "חוקי בנו של סם" שנועדו למנוע מפושעים להרוויח כלכלית מהפרסום שנוצר מפשעיהם, וחוקים דומים נחקקו בכמה מדינות אחרות.
הבמאי ספייק לי ביים ב-1999 את הסרט "הקיץ של סאם" שמספר את סיפורו של הרוצח הסדרתי והקיץ הלוהט של ניו יורק, 1977.
דייוויד ג'יימסון היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, שכיהן בתקופות מסוימות כחבר הסנאט של מדינתו, ובשבוע האחרון של נובמבר 1781 כמושל וירג'יניה בפועל.
דייוויד ג'יימסון נולד במחוז אסקס שבמושבת וירג'יניה.
הוא למד בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון).
הוא היה סוחר וממציא בולט בעיר יורקטאון.
בשנים 1776–1777 הוא כיהן כחבר הסנאט של וירג'יניה, במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, ושירת במועצת המושל של מושל המדינה הראשון פטריק הנרי.
מ-22 בנובמבר ועד 1 בדצמבר 1781 כיהן ג'יימסון כמושל וירג'יניה בפועל לאחר תום כהונתו של תומאס נלסון הבן ועד השבעתו של בנג'מין הריסון החמישי שנבחר בבחירות.
ב-1783 נבחר ג'יימסון שוב לסנאט של וירג'יניה.
ג'יימסון היה נשוי למילדרד סמית'.
דייוויד הנרי ג'ייקובס היה אצן יהודי-וולשי, אלוף אולימפי בריצת שליחים 4x100 מטר ובכך היה ליהודי הבריטי הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית.
ג'ייקובס נולד וגדל בקרדיף, ויילס.
בנם של ג'ון ג'ייקובס (לשעבר יעקב), שהיה סוחר מלונדון.
זכה פעמים רבות בתואר אלוף וויילס, אך לא הצליח לזכות בתואר אליפות בריטניה.
בתחרות שנערכה בלונדון ב-22 ביוני הוא קבע בריצת 100 יארד שיא אישי חדש של 10.0 שניות ובריצת 200 מטר שיא אישי חדש נוסף של 21.9 שניות.
באולימפיאדת סטוקהולם הוא זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מרט ביחד עם הנרי מקינטוש, ויקטור ד'ארצ'י וווילי אפלגארת' בתוצאה של 42.4 שניות, לפני שוודיה (42.6 שניות).
בשלב רבע הגמר הוא השווה בריצת 100 מטר את השיא האולימפי בתוצאה של 10.8 שניות ועלה לשלב חצי הגמר, שבו סיים שני במקצה שלו אחרי אלווה מאייר מארצות הברית (10.7 שניות) ולא עלה לריצת הגמר.
בשלב רבע הגמר בריצת 200 מטר הוא סיים ראשון במקצה שלו בתוצאה של 23.2 שניות ועלה לשלב חצי הגמר, שבו סיים שני במקצה שלו אחרי רלף קרייג מארצות הברית (21.9 שניות) שזכה במדליות הזהב בריצות ל-100 מטר ול-200 מטר.
ג'ייקובס פרש מספורט תחרותי לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הוא נפטר בל'אנדידנו, גוויניד' בהיותו בן 88, בזמן חופשה בלונדון.
נקבר בבית קברות יהודי, באיסטהאם, לונדון.
בזמן מותו היה למדליסט הזהב האולימפי הוותיק ביותר בבריטניה.
דייוויד ג'ווט בייקר היה פוליטיקאי אמריקאי במדינת אילינוי.
הוא כיהן לזמן קצר כחבר הסנאט של ארצות הברית ב-1830.
בייקר נולד ב-7 בספטמבר 1792 באיסט הדאם, קונטיקט, והיה בנם של ג'ואנה (מיינור) ובייזה בייקר, ועבר עם הוריו למחוז אונטריו, ניו יורק בילדותו.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים ובשנת 1816 סיים את לימודיו במכללת המילטון בקלינטון, ניו יורק.
הוא למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין של אילינוי ב-1819. המקום הראשון שבו עסק בעריכת דין היה קסקסקיה, אילינוי.
הוא כיהן בתפקידים פוליטיים שונים באילינוי, והיה שופט צוואות במחוז רנדולף מאוגוסט 1827 עד 6 בדצמבר 1830 כאשר התפטר כדי להיות סנאטור.
בייקר מונה כדמוקרט בסנאט האמריקני כדי למלא את התפקיד שהתפנה בשל מותו של ג'ון מקלין וכיהן מ-12 בנובמבר 1830 עד 11 בדצמבר 1830, כאשר מחליף נבחר במקומו.
לפיכך הוא אחד מהאנשים הבודדים שכיהנו בקונגרס פחות מחודש.
בייקר לא היה מועמד לבחירות ב-1830 למילוי התפקיד הפנוי, והוא מונה לתובע של ארצות הברית במחוז אילינוי ב-1833 וכיהן בתפקיד עד 1841. הוא חזר לעסוק בעריכת דין, ומת ב-6 באוגוסט 1869 באלטון, אילינוי, ונקבר בבית הקברות בעיר.
דייוויד ג'ונסון הוא שחקן ותסריטאי בריטי.
ג'ונסון התחיל את הקריירה שלו בתיאטרון הווסט אנד בלונדון, וזכה להכרה רחבה בזכות תפקידו בסדרה "התעשייה" של BBC Two ו-HBO.
בשנת 2023 הוא זכה למועמדות לפרס הקולנוע הבריטי העצמאי על הופעתו בסרט "ריי ליין".
בין יתר תפקידיו הבולטים נכלל תפקידו בסרט "הנוסע השמיני: רומולוס" משנת 2024.
ג'ונסון נולד וגדל באזור דוקלנדס שבמזרח לונדון, בשכונת Custom House.
אביו עבד כמהנדס מערכות מידע בנמל התעופה לונדון הית'רו, ואמו עבדה במשטרת המטרופולין.
הוא הצעיר מבין ארבעה אחים, הכוללים אח בוגר ושתי אחיות בוגרות.
משפחתו כוללת מורשת מגוונת הכוללת שורשים מניגריה, סיירה לאון, הקריביים ושוודיה.
לאחר שהסתבך בבית הספר, עבר ללמוד בבית ספר בהאמרסמית'.
בגיל צעיר הודיע לאמו על רצונו להיות שחקן.
לאחר שסיים את מבחני ה-GCSE, הוא בילה שנתיים בניו יורק.
בגיל 18, חזר ללונדון, הצטרף ל"תיאטרון הנוער הלאומי" וזכה במלגה ללימודי משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, ממנה סיים תואר ראשון בשנת 2016.
ג'ונסון החל את קריירת המשחק המקצועית שלו עם תפקיד בתיאטרון "אלמיידה" בהפקה של המחזה "מרי סטיוארט".
ההצגה עברה לאחר מכן לתיאטרון "דוכס מיורק" בווסט אנד בשנת 2017, וסימנה את הופעת הבכורה שלו בווסט אנד.
באותה שנה הופיע שוב בווסט אנד במחזה Don Juan in Soho לצד דייוויד טננט.
בשנת 2018 הופיע לראשונה בטלוויזיה בדרמת הפשע הבריטית Endeavour של רשת ITV.
באותה שנה גם כתב, ביים וכיכב בסרט הקצר Gen Y.
בשנת 2019 גילם את דמותו של אייזק טרנר בעונה השנייה של מותחן הריגול Deep State.
בין השנים 2020–2022, כיכב בתפקיד "גאס" בסדרה "התעשייה".
ג'ונסון הקדיש זמן לחקור את עולם הדמות על ידי ביקור במוסדות יוקרתיים כמו איטון קולג' ואוניברסיטת אוקספורד.
ג'ונסון ערך את הופעת הבכורה הקולנועית שלו בשנת 2023 בקומדיה הרומנטית "ריי ליין", שזכתה לשבחי הביקורת בפסטיבל סאנדנס.
בנוסף, גילם את לוק פיצוויליאם בעיבוד של ה-BBC לספר "רצח הוא קל" מאת אגתה כריסטי.
בין הפרויקטים הקרובים שלו נכללים הסרטים God's Spy, Benn/Eubank ו-Bonhoeffer, וכן סדרת הטלוויזיה The Road Trip.
שנהשםדמותהערותסרטים2023ריי לייןדום2024הנוסע השמיני: רומולוסאנדי מועמד פרס סאטורן לשחקן המשנה הטוב ביותר (2025)Bonhoeffer: Pastor.
Assassin.פרנק פישרThe Long WalkWastemanטלוויזיה2018Endeavourקרומוול איימס2 פרקים2019Deep Stateאייזק טרנר6 פרקים2020–2022התעשייהאוגוסטוס "גאס" סאקידמות ראשית2023תעלומת הבלש החובב (אנ')לוק פיצוויליאם2024The Road Tripמרקוס6 פרקים2025מוגזמתאוריאל טראביאנקופרק: "One Wedding and a Sex Pest"
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס הקולנוע הבריטי העצמאי2025ההופעה הראשית הטובה ביותרWasteman
דייוויד הנרי גאמברל היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ג'ורג'יה במשך כשנה ותשעה חודשים מ-1971 עד 1972. הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית.
גאמברל נולד באטלנטה שבג'ורג'יה, בנם של קת'לין (האגוד) וסמיית' גאמברל.
הוא השלים לימודי תואר ראשון במכללת דייווידסון בשנת 1949, ובשנת 1952 השלים בהצטיינות לימודי תואר שני במשפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
לאחר שירות בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית כיהן כעמית הוראה באוניברסיטת הרווארד, הצטרף למשרד עורכי הדין "קינג אנד ספולדינג" שבאטלנטה, ואף היה לשותף בו.
בשנת 1963 ייסד את משרד עורכי הדין "Gambrell & Stolz, LLP".
בשנים 1965–1966 שימש נשיא לשכת עורכי הדין של אטלנטה, וב־1967–1968 היה נשיא לשכת עורכי הדין של מדינת ג'ורג'יה.
בנוסף כיהן בבית הנבחרים של לשכת עורכי הדין האמריקאית , במערכת כתב העת המשפטי "ABA Journal", ובדירקטוריון של האגודה הלאומית לסיוע והגנה משפטית.
על תרומתו למקצוע המשפטי זכה ב"פרס השירות המצוין" מאת לשכת עורכי הדין של ג'ורג'יה (2002), וב"פרס ההנהגה" מאת לשכת עורכי הדין של אטלנטה (2007).
בשנים 1970–1971 כיהן כיושב ראש המפלגה הדמוקרטית בג'ורג'יה.
לאחר מותו של הסנאטור ריצ'רד ראסל הבן ב-1971, מינה אותו מושל ג'ורג'יה ג'ימי קרטר למלא את מקומו בסנאט של ארצות הברית.
בתקופת כהונתו כיהן בוועדת הבנקאות, בוועדת האווירונאוטיקה והחלל, ובוועדה המיוחדת לעסקים קטנים.
גאמברל, שנחשב למתון בעמדותיו, הפסיד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ב-1972 לסם נאן, שנבחר לאחר מכן לתקופת כהונה מלאה בסנאט וכיהן בתפקיד במשך 24 שנה.
בשנת 1974 התמודד גאמברל על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל ג'ורג'יה, אך הוא זכה לתמיכה מועטה לעומת המועמדים לסטר מדוקס, ג'ורג' באסבי (שנבחר לבסוף) וברט לאנס.
כמו כן שימש דירקטור בחברת "American Software" ונאמן בקרן ההיסטוריה המשפטית של ג'ורג'יה.
גאמברל נישא ללוק פלנדרס גאמברל, נדבנית שתרמה קרקע להקמת המכללה המדינתית מזרח ג'ורג'יה בשנת 1971. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
לוק נפטרה ב-29 ביוני 2015. דייוויד גאמברל נפטר ב-6 במאי 2021 לאחר תקופה בה נאבק במצב בריאותי רעוע.
דייוויד הילל גלנטר הוא מדען מחשב, סופר, עיתונאי ואמן אמריקאי-יהודי.
הוא נודע כאחד ממייסדי רעיון התאום דיגיטלי (Digital Twin), וכמחבר הספר "Mirror Worlds" (1991), שנחשב לחיזוי מוקדם של התפתחות הרשת העולמית.
גלנטר הוא בנו של מדען המחשב הרברט גלנטר.
משפחתו מצד אביו מוצאה מהעיר המבורג שבגרמניה, לשם היגרו מאירופה המזרחית; צד נוסף של משפחתו מקורו בדרום ארצות הברית.
הוא למד באוניברסיטת ייל, שם השלים תואר שני בלימודי יהדות בשנת 1977. לאחר מכן החל בלימודים לתואר דוקטור אך הפסיק אותן כדי ללמוד תלמוד בישיבה בניו יורק.
את תואר הדוקטור קיבל במדעי המחשב באוניברסיטת סטוני ברוק (State University of New York at Stony Brook) בשנת 1982, בהנחיית החוקר ארתור ג'יי ברנשטיין.
בשנת 1993 נפצע גלנטר קשה ממכתב נפץ שנשלח אליו בידי היונאבומר טד קזינסקי.
הוא איבד את כף ידו הימנית וראייתו בעין ימין.
בעקבות האירוע התקרב שוב אל הדת היהודית, דבר שבא לידי ביטוי בספרו "Judaism: A Way of Being" (2009).
גלנטר נחשב לאחד החוקרים החשובים בתחום המחשוב המקבילי.
יחד עם החוקר ניקולס קריירו (Nicholas Carriero) פיתח בשנת 1983 את שפת התכנות לינדה, שהתבססה על מושג ה־"Tuple Space" ("מרחב טפל").
זהו מנגנון תקשורת בין תהליכים שהשפיע בהמשך על פיתוח JavaSpaces ועל תחום המחשוב מבוזר בכלל.
ספרו "Mirror Worlds" (1991) תואר על ידי רבים כטקסט חזוני שבו ניבא את הופעתם של עולמות דיגיטליים מקבילים לעולם האמיתי – רעיון שנחשב ליסוד של תפיסת התאום דיגיטלי.
חלק מהרעיונות הללו יושמו בחברת "Mirror Worlds Technologies", אותה ייסד גלנטר ושימש בה מדען ראשי.
החברה פיתחה את מערכת "Scopeware" (2001), שהתבססה על עקרונות של זרמי מידע (Lifestreams), שנחשבים למקדימים של שירותי סטרימינג ושל ממשק משתמש גרפי דינמי.
בשנת 2010 קבע בית משפט בטקסס כי חברת אפל הפרה פטנטים של Mirror Worlds ופסק לטובתה פיצוי של כ־625 מיליון דולר, אך ההחלטה בוטלה בערעור.
בשנת 2016 שילמה אפל סכום מוסכם של 25 מיליון דולר לסיום ההליך המשפטי.
מלבד עבודתו המדעית, גלנטר מפרסם מאמרים ופרשנויות בנושאי תרבות, אמנות וחברה.
בשנים 2003–2006 היה חבר מועצת National Endowment for the Arts בארצות הברית, ומשנת 2003 הוא משמש כחבר הוועדה המייעצת של הארגון.
בנוסף, הוא עמית בכיר (Senior Fellow) ללימודי יהדות במרכז שלם שבירושלים.
גלנטר עוסק גם בציור ובאמנות חזותית מאז צעירותו.
הרעיונות שהציג בשפת לינדה ובספרו "Mirror Worlds" השפיעו על פיתוח שפות תכנות מודרניות ועל תחום מחשוב ענן וייצוגים חזותיים של מידע.
דייוויד ג'ונתן גרוס הוא פיזיקאי יהודי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2004.
אביו, ברטרם מיירון גרוס (1912–1997), היה פרופסור במדעי החברה.
בגיל 13 הגיע דייוויד גרוס לישראל, במסגרת עבודתו של אביו.
את התואר הראשון והשני בפיזיקה קיבל מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ואת הדוקטורט עשה באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה.
בשנת 2000 זכה בפרס הארווי, ובשנת 2004 בפרס נובל לפיזיקה יחד עם דייוויד פוליצר מהמחלקה לפיזיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech) ופרנק וילצ'ק מהמחלקה לפיזיקה של MIT.
השלושה זכו בפרס בזכות ההסבר שגיבשו באמצע שנות השבעים על אופיו של הכוח הגרעיני החזק, הכוח הפועל בין הקווארקים, הם חלקיקי היסוד המרכיבים את גרעין האטום.
בריאיון לעיתון "הארץ" למחרת הזכייה סיפר "חיפשתי הסבר להתנהגות המוזרה של הקווארקים במשך שנים רבות, כשהתחלתי לעבוד על כך הייתי בן 27, בגיל 32 מצאנו את הפתרון".
גרוס משמש כמנהל מכון קאוולי לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה וכן מנהל את בית ספר החורף של המכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית.
הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית ב-2001.
גרוס גרוש ונשוי בשנית, אב לשני ילדים מנישואיו הראשונים.
בריאיון שהעניק גרוס לסוכנות הידיעות המקדונית באתונה הוא הציג את עצמו כהומניסט ואתאיסט.
דייוויד גָרִיק היה שחקן, מחזאי, מפיק תיאטרון ומנהל תיאטרון אנגלי.
נולד למשפחה הוגנוטית שהיגרה מצרפת, והיה חבר ותלמיד של סמואל ג'ונסון.
דייוויד גריק נולד בהרפורד, אנגליה, והתחנך, כמו סמואל ג'ונסון, בליצ'פילד.
לאחר מכן, ג'ונסון לימד אותו ספרות קלאסית, ובשנת 1737 נסע ללונדון כדי לחפש את מזלו.
בלונדון הוא התחיל לעבוד עם אחיו בעסקי יין, ובנוסף החל להופיע במופעי תיאטרון.
בשנת 1741, הוא הופיע במופע תיאטרון של שייקספיר, בתפקיד ריצ'רד השלישי.
הוא הפך למנהל תיאטרון דרורי ליין, ונהנה מקריירה של שלושים שנים בצמרת העץ, והיה לאחת מהדמויות בעלות ההשפעה והפופולריות הגדולה ביותר בהיסטוריה של התיאטרון הבריטי.
גריק רצה לגלם את עצמו בתור דמות אמיתית בתיאטרון.
גריק נשא לאישה את אווה מריה ויגל, אשר נפטרה בשנת 1763. דייוויד גריק מת בלונדון, אנגליה, ונקבר בכנסיית וסטמינסטר, לרגלי אנדרטת שייקספיר.
דייוויד ויליאם דוכּובני הוא שחקן, במאי קולנוע, סופר ומוזיקאי אמריקאי ממוצא יהודי.
פריצת הדרך שלו הייתה בתפקיד סוכן ה-FBI פוקס מאלדר (אנ') בסדרה "תיקים באפלה" מבית "Fox" (1993–2002; 2016–2018), עבורו זכה בפרס גלובוס הזהב, כמו גם במועמדויות לשני פרסי אמי.
הוא זכה בגלובוס הזהב נוסף על גילום דמותו של האנק מודי (אנ') בסדרה הדרמה-קומית של שואוטיים, "קליפורניקיישן" (2007–2014) וכיכב גם בדרמת הפשע התקופתית "אקווריוס" (אנ') (2015–2016) ברשת NBC.
עבודותיו הקולנועיות כוללות תפקידים משניים בקומדיה השחורה "סוף סוף השאירו אותנו לבד" (אנ') (1991), ובקומדיה המשפחתית "קוראים לי בטהובן" (1992).
כמו כן, בשנת 1992, הוא גילם את צלם הקולנוע רולנד טות'רו (אנ') בדרמה הקומית הביוגרפית "צ'פלין" של ריצ'רד אטנבורו.
דוכובני הוא בעל תואר ראשון בספרות אנגלית מאוניברסיטת פרינסטון, ותואר שני מאוניברסיטת ייל, ופרסם חמישה רומנים.
דוכובני נולד בניו יורק ב-7 באוגוסט 1960. הוא בנם של עמרם "עמי" דוכובני (אנ') (1927–2003), סופר ופובליציסט שעבד עבור הוועד היהודי האמריקאי, ומרגרט "מג" (לבית מילר), מנהלת בית ספר ומורה.
הוא הבן האמצעי מבין שלושה ילדים.
יש לו אח גדול, דניאל דוכובני (אנ') (יליד 1956) שחקן ובמאי פרסומות ואחות צעירה, לורי (ילידת 1966).
אמו של דוכובני היא מהגרת מכפר הדייגים הקטן וייטהילס (אנ') באברדינשייר, סקוטלנד.
אביו היה יהודי, ואמו הייתה נוצרייה-לותרנית.
אביו השמיט את האות h בשם משפחתו כדי להימנע משגיאות הגייה בהן נתקל בזמן ששירת בצבא.
בשפה הפולנית, 'דוכובני' פירושו "כומר", ובשפה האוקראינית פירושו "רוחני".
סבו מצד אביו של דוכובני היה מהגר יהודי מברדיצ'ב, האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), וסבתו מצד אביו של דוכובני הייתה מהגרת יהודייה מפולין הקונגרסאית (כיום פולין).
דוכובני גדל באזור איסט וילג' במנהטן ולמד בבית הספר הפרטי לבנים קולגייט סקול (אנ') באפר וסט סייד, מנהטן (שם היה חבר לכיתה של ג'ון קנדי ג'וניור) וסיים את לימודיו בשנת 1978. לאחר מכן למד באוניברסיטת פרינסטון, שם סיים את לימודיו בהצטיינות יתרה בשנת 1982 עם תואר ראשון בספרות אנגלית.
הוא היה חבר במועדון הצ'רטר, מועדון האכילה של האוניברסיטה.
עבודת הגמר שלו הייתה על "ביקורת סכיזופרנית של התבונה הטהורה ברומנים המוקדמים של בקט".
הוא קיבל תואר שני בספרות אנגלית מאוניברסיטת ייל ולאחר מכן החל לעבוד על דוקטורט שטרם הושלם.
עבודת הדוקטורט שלו שטרם הושלמה היא על קסם וטכנולוגיה בסיפורת ובשירה עכשווית.
משפחתו מצד אביו, עוד בעת שגרו בברדיצוב, ניהלו משק חלב.
כאשר עלו לארץ ישראל בזמן האימפריה העות'מאנית, סבו התיישב ביפו יחד עם הוריו אברהם ודויבה (דבורה) ושאר ילדיהם, והמשפחה המשיכה לעסוק בתחום החלב.
בשנת 1914, גורשו מיפו ומארץ ישראל, כאשר שוטרים בדואים של השלטון העות'מאני פלשו לרובע היהודי ביפו וגירשו משם את היהודים באוניה למצרים.
כ-6,000 יהודים גורשו באותה תקופה בידי הטורקים.
משפחתו עברה במהלך השנים לארצות הברית אך אב המשפחה שב לארץ ישראל לאחר פטירת אשתו.
סבא רבא של דוכובני, אברהם (1874-1942) קבור בישראל בבית העלמין נחלת יצחק.
תחילת הקריירה של דוכובני כשחקן הייתה בפרסומת לבירה Löwenbräu.
התפקיד המשמעותי הראשון שלו היה בסדרת הטלוויזיה "טווין פיקס", בה שיחק סוכן DEA טרנסווסטי (אשר נוהג ללבוש בגדי נשים).
הוא גם הופיע בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה הארוטית "יומן הנעל האדומה".
בשנת 1992 שיחק בתפקיד קטן בסרט "קוראים לי בטהובן", ובסרט "Venice/Venice" לצדה של מליסה לאו.
בשנת 1993 שיחק בסרט "קליפורניה" (אנ') לצד בראד פיט.
הפריצה הגדולה שלו הייתה כשכיכב בתפקיד פוקס מאלדר בסדרת הטלוויזיה "תיקים באפלה" .
דוכובני שיחק את סוכן ה-FBI המאמין בתאוריות קשר במשך כשמונה עונות, אך בשל סכסוך עם החברה המפיקה, רשת FOX, החליט לסיים את החוזה.
הוא הופיע בפרק האחרון של הסדרה ובסרט הקולנוע המבוסס עליה "תיקים באפלה: הסרט".
בנוסף, דיבב את מאלדר במשפחת סימפסון ובמשחק הווידאו "The X-Files: Resist or Serve".
במקביל הופיע בתוכנית "המופע של לארי סנדרס" בתפקיד עצמו - אך עם רמיזות הומוסקסואליות על המשיכה שלו כלפי לארי, כולל חיקוי הסצנה המפורסמת של שרון סטון מהסרט "אינסטינקט בסיסי", בה היא חושפת כי אינה לובשת דבר מתחת לחצאית שלה.
לאחר סיום צילומי "תיקים באפלה" הופיע דוכובני מספר פעמים בקולנוע.
בסרט הקומדיה "זולנדר" שיחק תפקיד של דוגמן ידיים.
לאחר מכן כיכב דוכובני בסדרה "קליפורניקיישן", בתור האנק מודי, סופר במשבר.
סדרה זו זיכתה אותו בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית לשנת 2007.
ב-2008 שב דוכובני לגלם את הסוכן פוקס מאלדר בסרט ההמשך "תיקים באפלה: רוצים להאמין", לצדה של ג'יליאן אנדרסון.
ב-12 במאי 2015, דוכובני הוציא לאור את אלבומו הראשון כמוזיקאי שנקרא "Hell or Highwater".
ב-28 במאי 2015 דוכובני החל לגלם בלש משטרתי בסדרת הטלוויזיה "אקווריוס" - "aquarius".
הסדרה בת שתי עונות 2015-2016. עלילת הסדרה סובבת על שנות ה-60 המאוחרות כשברקע מלחמת וייטנאם.
דוכובני חוקר את היעלמותה של נערה שמצטרפת לקבוצה של היפים בהנהגתו של צ'ארלס מנסון.