tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעת בחירתה שימשה כשגרירת ישראל באוקראינה.
לאחר סיום כהונתה בנתיב (2015) מונתה לדיקרטורית בחברה אפריקה ישראל של איש העסקים לב לבייב.
בן עמי נשואה לאודי, אותו פגשה במשרד החוץ והיא אם לשניים.
נעמי גפני (נולדה ב-1943) היא ציירת ואמנית ישראלית.
נעמי גפני נולדה בישראל לשרלוטה (חיה) וליעקב בר-אור.
בוגרת לימודי היסטוריה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים, בעלת תואר שני בחינוך ואמנות מאוניברסיטת קולומביה שבניו יורק, ובוגרת המדרשה למורים לציור.
גפני מתמקדת בציוריה בשני נושאים מרכזיים: נופים ישראלים בעלי זיקה היסטורית לאומית וזיקה אישית, ודימויים של גוף האישה.
בציוריה היא משתמשת במגוון טכניקות, ובהן רישום, ציור בגירים, צבעי שמן, צבעי מים, תבליטי בוץ, וכן באמצעים דיגיטליים.
גפני הציגה מציוריה בכעשרים תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות, בישראל ובעולם, לאורך תקופה של כעשרים וחמש שנה.
נשואה להיסטוריון פרופ' ישעיהו גפני, ואם לארבעה ילדים- ראובן גפני, חוקר וסופר וחנן גפני, תמר גפני וחוה גפני
תערוכה קבוצתית באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק: הדפסים במבחר טכניקות, 1986
שתי תערוכות יחיד בבית הקונפדרציה הציונית, ירושלים: נופים בצבעי מים וציורים והדפסים 1989 ו-1990
שתי תערוכות יחיד בגלריית טובה אוסמן, תל אביב: "נחלאות – נופים ירושלמיים" ו"היכל העשור – קריית גת", 1993 ו-1995
תערוכת יחיד, גלריית ארטספייס: "פורטרט עצמי – מנסתר לגלוי", 1999
תערוכות קבוצתיות בבית האומנים בירושלים ובגלריית "ארטספייס" בירושלים: "רשמים – רישום בישראל עכשיו" ו"חברים חדשים" 2001 ו-2002
תערוכת יחיד בגלריה העירונית בירושלים: "מעשה בראשית", 2003
תערוכת יחיד בבית האומנים בירושלים: "אישה", 2004
תערוכה קבוצתית במוזיאון אורי ורמי נחושתן: "רצח יצחק", 2005
תערוכת יחיד במוזיאון אורי ורמי נחושתן: אתר ההנצחה לטרון, 2005
תערוכת יחיד במשכן לאמנות, מוזיאון עין חרוד, "מצפה דני", 2007
תערוכה קבוצתית בבית האמנים בתל אביב: "30 שנות אמנות בגלריה טובה אוסמן", 2009
תערוכת יחיד בבית האמנים בתל אביב: "פוליאתילן בעם", הדפסי רשת וציורים, 2009
תערוכת רשמים 5: "מעבר לנייר", בית האמנים, 2014.
ללכת אל הצבעים - סיפורים קצרים על קורס לאמנות בבית אבות בתל אביב, 2005
מצפה דני - ספר ילדים וקטלוג תערוכה, 2007
נעמי בן-גור (נולדה ב-5 במאי 1948) היא סופרת, מרצה, חוקרת, מתרגמת ועורכת של ספרות ילדים.
בן-גור נולדה בתל אביב, בתו של העיתונאי מאיר בן גור.
שירתה בצה"ל ככתבת בירחון "במחנה גדנ"ע".
בעלת תואר ראשון בספרות כללית מאוניברסיטת תל אביב.
במקביל ללימודיה, בשנים 1969–1972 עבדה ככתבת ב"מעריב".
באמצע 1972 עברה לכתוב בעיתון "דבר".
בשנת 1974 עבדה כדוברת המחלקה לעלייה וקליטה של הסוכנות היהודית.
בסוף שנות ה-70 נסעה ללמוד בארצות הברית שם קיבלה תואר שני בלימודי קולנוע מאוניברסיטת ניו יורק.
במקביל, הייתה המזכירה הארצית של ארגון הסטודנטים הישראליים בארצות הברית ובקנדה.
בהמשך קיבלה תואר דוקטור בספרות מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
את ספרה הראשון, ספר שירים שנקרא "המבין יבין", הוציאה לאור בשנת 1967, בהיותה בת 19, בהוצאת אל"ף.
עד היום פרסמה יותר מארבעים ספרי ילדים.
שיריה וסיפוריה פורסמו בעיתונות, ברדיו, בטלוויזיה ובמקראות לבתי ספר.
ב-2007 זכתה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער על ספרה "הבלש שמפיניון והחיפושית שנסעה לאיבוד" שיצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בן-גור עורכת בהוצאת הקיבוץ המאוחד-ספריית פועלים, שם היא אחראית על תרגום ספרי ילדים ונוער.
כמו כן היא מרצה במכללות להכשרת מורים ומקיימת מפגשים על ספריה עם ילדים בגנים ובבתי הספר.
בן-גור זכתה בפרס היצירה לסופרים ומשוררים לשנת ה'תשע"ח.
2017: סדרת "ספר נפרש לידיים קטנות".
2005 : טלי הארנבת עם האפילפסיה.
2005: אהבה, ידידות, אמהות, אחיות.
נעמי יואלי (נולדה ב-1950) היא יוצרת עצמאית בתיאטרון, בובנאית, במאית, מחזאית ודרמטורגית ישראלית.
כמו כן עוסקת במחקר תיאטרון וטקס ובהוראה בתחום התיאטרון, הבובנאות ואמנות הסיפור.
נעמי יואלי נולדה לשלמה וצילי יואלי וגדלה בגן רחביה, ירושלים, הקטנה מבין שלוש אחיות.
הוריה הם שרידים כמעט יחידים של משפחתם מהשואה, עלו לארץ ישראל מפולין בשנות ה-30 של המאה ה-20 והקימו משפחות חדשות.
שם משפחתה, יואלי, על שם סבה מצד אביה, יואל.
הידע הרב ואהבת התיאטרון של נעמי יואלי ניתן לה מאמה, אחות במקצועה שאהבה תיאטרון והלכה ללמוד תיאטרון לאחר יציאתה לפנסיה.
עוד בילדותן, הקימו ההורים לבנות תיאטרון בובות משפחתי.
אחותה הגדולה בעיקר כתבה את הטקסטים, אמה ואחותה האמצעית יצרו את הבובות ונעמי הופיעה עם התיאטרון כילדה וכנערה.
בשנות השישים הייתה פעילה בטלוויזיה החינוכית שהחלה אז, כמפעילה ומדבבת של הבובה דודו, בשיעורי המתמטיקה של המורה שלומית דקל.
בשנות ה-70 התגוררה יואלי עם משפחתה בבאר שבע ואחר-כך בדימונה.
במקביל ללימודי הספרות באוניברסיטה, הקימה בדימונה קבוצת תיאטרון לילדים, אשר הופיעה בדימונה ובישובי הסביבה במופע "דירה להשכיר", מיצירות לאה גולדברג.
במקביל, ייסדה תוכנית הדרכה להנחלת אמנות תיאטרון הבובות בגיל הרך, בגני הילדים ובכיתות היסוד בדימונה.
היא בוגרת תואר ראשון בהצטיינות בספרות עברית ואנגלית מאוניברסיטאות באר-שבע ועברית (1975).
בסוף שנות השבעים עברה המשפחה למרכז.
היא למדה משחק ובימוי באוניברסיטת תל אביב בשנים 1977–1980 ובמקביל, לימדה דרמה יוצרת בחטיבת הביניים שמואל הנגיד בהרצליה.
בראשית שנות ה-80 נעמי יואלי הקימה וניהלה במשך חמש שנים את "תיאטרון הבובות של הפארק", המרכז לאמנות תיאטרון הבובות בתל אביב.
במרכז הופיעו מיטב ההצגות של תיאטרון הבובות האמנותי לילדים והתקיימו בו תוכניות הדרכה והעשרה לילדים, לגננות ולמחנכים.
עשרות אלפי מבקרים וצופים התארחו בתיאטרון בשנות קיומו.
בשנים אלה לימדה יואלי משחק ותיאטרון בובות בסמינר הקיבוצים בתל אביב.
בשנות השמונים החלה בפעילות בתיאטרון הניסיוני למבוגרים בשיתוף עם הדס עפרת, בהצגות "ילד טוב ירושלים", 1984 (כתיבה משותפת ומשחק), "בית תפוס", 1988 (משחק); "מאחורי הגדר", 1989 (משחק והפעלה ועוד).
ההצגות הופיעו בפסטיבלים בארץ ובעולם.
במקביל לימדה ומלמדת אמנות הסיפור, משחק ודרמה במסגרת שונות (בית הספר לתיאטרון חזותי, ירושלים; סמינר הקיבוצים, בית אריאלה, סמינר לוינסקי).
קבלה תואר שני בתיאטרון בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת תל אביב (1990).
החל משנות ה-90 משמשת כבמאית הבית, יועצת אמנותית ודרמטורגית וכן כבובנאית פעילה בתיאטרון הקרון בירושלים.
במקביל, הופיעה יואלי בהצגות יחיד לילדים בפסטיבלים בינלאומיים בארץ ובעולם וכן כמנחת סדנאות וכמרצה בהזמנת משרד החוץ.
בין השאר הופיעה וקיימה סדנאות הדרכה בתאילנד, סינגפור, וייטנאם, הודו, אנגולה, אוסטרליה ועוד.
ההצגה בעיצוב אחותה, הציירת והמאיירת עמליה הופמן, מוקדשת לזכר אחותן עדנה.
בשנים 2001–2004 הייתה חברה בוועדה האמנותית של פסטיבל עכו.
בהמשך הפכה ליוצרת תיאטרון עצמאית בתיאטרון הפרינג'.
היא כותבת, מביימת ומשחקת בעבודותיה ומשתפת פעולה עם אמני תיאטרון בעלי שם, ביניהם הבמאית ויוצרת התיאטרון רות קנר, האמן הבינתחומי הדס עפרת, המוזיקאי יוסי מר-חיים והשחקניות הדס קלדרון ודינה בליי.
כמו כן לוקחים חלק ביצירה חברים ובני משפחה, ביניהם בתה גליה וננה אריאל.
היא נוהגת להציג בתיאטרון הפרינג'.
יואלי היא בעלת דוקטורט מאוניברסיטת תל אביב בנושא "המסכת כתיאטרון-חג ציוני", עליה קיבלה ציון מעולה (2002); העבודה חוקרת כיצד נוצר הטקס הציוני.
יואלי כתבה את החוברת "תיאטרון הבובות וילדים: ממשחק לאמנות", שראתה אור בהוצאת סל תרבות ארצי ב-2008.
נעמי יואלי הייתה נשואה לדני יואלי (שמות המשפחה של שניהם לפני הנישואים היה יואלי), מהנדס ייצור במקצועו ונולדו להם שני ילדים: גליה, רעיונאית, פרפורמרית ומפיקה אומנותית ואורי, מורה לקולנוע וסופר.
נשואה ללסלי גרנות, רוקח במקצועו, יליד אנגליה ובן להורים ניצולי שואה והם מתגוררים בתל אביב.
2006 – פרס ההצגה הטובה בפסטיבל עכו להצגה "דודה פרידה: המוזיאון".
2007 – פרס קיפוד הזהב בקטגוריית "שפת במה" להצגה "דודה פרידה: המוזיאון"
2008 – פרס לנדאו לאמנויות הבמה.
2009 – שלושה פרסי קיפוד הזהב להצגת השנה, העיבוד למחזה ולנעמי יואלי, שחקנית השנה; להצגה "בין הספירות", בשיתוף עם קבוצת תיאטרון רות קנר.
2010 - "השושנה ישנה" נבחרה כהצגת השנה באתר המקוון לאמנות ילדים, "הפנקס".
2011 – פרס פסטיבל עכו על פריצת דרך ביצירה תיאטרונית להצגה "נפיץ: תיירות מלחמה".
2012 – פרס רוזנבלום לאומנויות הבמה.
2012 - פרס קיפוד הזהב לשפת במה על ההצגה "נפיץ: תיירות מלחמה".
כל עבודותיה מאופיינות בכך שאין מרחק מן הקהל.
הקהל מסתובב בתוך הבמה ובין השחקנים, או שהוא יושב קרוב מאוד לבמה.
בהרבה מעבודותיה היא מגישה אוכל, שאותו בדרך כלל הכינה בעצמה: ב"דודה פרידה" הגישו ליקר ועוגות לינצר טורטה; ב"בין הספירות" הגישו תפוחי אדמה צלויים מהמדורה; ב"שולחן" הגישו תה כדי להקל על הנושא הקשה; ב"שושנה ישנה" נתנה לילדים סוכריות נשיקה.
על רבות מעבודותיה נכתבו מאמרים ועבודות מחקר.
השופטים נימקו את זכייתה בפרס לנדאו:
ילד טוב ירושלים (1984) - תיאטרון הקופסה.
כתבה ביחד עם הדס עפרת ושיחקה בהצגה.
אודות זכרונות הילדות של יואלי בירושלים סביב התקופה של משפט אייכמן.
בימוי: הדס עפרת, משחק: רפי גולדווסר, אדוארדו הובשר, אסתי קינן, מיקי מרמור, נעמי יואלי, מוזיקה חיה: סטיב הורנשטיין.
כתיבה ובימוי: מיכל פורת, עיצוב: הדס עפרת, מוזיקה: יוסי בן נון.
השושנה הישנה (2010) - תיאטרון הקרון.
הצגת יחיד: כתיבה, בימוי ומשחק.
גרסה אחרת לסיפור היפהפייה הנרדמת.
עיצוב: עמליה הופמן, מוזיקה: מיקה דני, עיצוב במה ובגד: עינת אמיר.
חכמים בלילה (2012) - תיאטרון הקרון.
כתיבה ובימוי, הצגת יחיד של גליה לוי-גרד.
עיצוב, הפעלה ומשחק: גליה לוי-גרד, מוזיקה: אייל תלמודי, תאורה: נעה אלרן.
נעמי יוּדקוׁבסקי (29 במרץ 1920 – 5 בדצמבר 1996) הייתה אדריכלית ישראלית, ממייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות.
יודקובסקי, בשמה המקורי זוֹפיה רוזנשטראוך, נולדה בשנת 1920 בוורשה בירת פולין למשפחה מהמעמד הבינוני-גבוה שעסקה במסחר בטקסטיל.
ב-1926 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב, אך לאחר שנתקלה בקשיים כספיים, חזרה לפולין.
ב-1939 החלה ללמוד אדריכלות בפוליטכניקום של ורשה , אך לימודיה הופסקו בעקבות הגזרות על היהודים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התגוררה עם משפחתה בגטו ורשה ועסקה בגרפיקה.
עם חיסול הגטו נאסרה והועברה למיידנק ולאחר מכן לאושוויץ, שם עבדה במתפרה וניצלה ממוות.
בשהותה במחנות ההשמדה יצרה איורים המתארים את החיים שם.
לאחר המלחמה נתנה את האיורים לאמיל זומרשטיין, שהיגר לארצות הברית.
בשנת 1961 הוצגו איוריה כעדות במשפט אייכמן.
בתום המלחמה שבה להתגורר בוורשה, ולאחר שהכירה את בעלה ברוך (בוריה) יודקובסקי, עלתה לישראל ב-1948. תחילה התיישבה בקיבוץ יגור, ולאחר מכן הקימה יחד עם ניצולי שואה נוספים את קיבוץ לוחמי הגטאות, שם התגוררה עד לפטירתה.
את לימודי האדריכלות השלימה בטכניון בחיפה ב-1956, ולאחר מכן הצטרפה למחלקה לתכנון של הקיבוץ המאוחד, שהפכה בהמשך למחלקה לתכנון של איחוד הקבוצות והקיבוצים.
תכננה 13 חדרי אוכל בקיבוצים, שלושה בתי ספר, שלוש ספריות, מרכזי תרבות, מגורים ומבנים אחרים בקיבוצים.
ב-1990 פרסמה ספר זיכרונות על קורותיה בשואה בשם "רקוויאם לשתי משפחות".
הספר תורגם לאנגלית באותה שנה.
יודקובסקי הייתה אם לשני בנים.
מוסד חינוכי לילדי עליית הנוער בקיבוץ לוחמי הגטאות, כולל בית ספר ע"ש יאנוש קורצ'אק (1959)
בית מצפור (כיום מרכז למחוננים ומרכז לביולוגיה מולקולארית סביבתית) ובית תלם, מכללת אורנים
חדר אוכל, קיבוץ לוחמי הגטאות (1970)
מועדון, קיבוץ לוחמי הגטאות (1976)
חדר אוכל, קיבוץ בארות יצחק
חדר אוכל, קיבוץ עין כרמל (1966)
חדר אוכל, קיבוץ רמת יוחנן (הרחבה)
חדר אוכל, כתות כוללות, מחסן בגדים, שכונות מגורים, עין הנצי"ב
נעמי יודקובסקי: רקוויאם לשתי משפחות, לוחמי הגטאות: בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1990.
נעמי בּיטֶר (נולדה ב-1936) היא פסלת ואמנית קרמיקה ישראלית.
בין השנים 1962–1999 פעלה במשותף עם נורה כוכבי בשם "נורה ונעמי".
נעמי ביטר נולדה בירושלים בשנת 1936. אביה, פריץ קוֹרנברג, היה ארכיטקט, ואמהּ זינה ניהלה את "פנסיון קוֹרנברג" בתלפיות.
בין השנים 1955–1957 הצטרפה להיאחזות הנח"ל בעין-ע'דיאן (יטבתה) שבערבה.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה ללמוד במחזור הראשון של המחלקה לקדרות בבצלאל, שם פגשה את נורה כוכבי ופתחה עמה סטודיו משותף בבית קוֹרנברג.
בשנת 1964 נישאה לבני ביטר.
בשנת 1966 ערכה סיור בסקנדינביה וביקרה בבתי מלאכה לקרמיקה בדנמרק, פינלנד, שוודיה ושווייץ.
בשנת 1970 עקרה כוכבי לתל אביב, אולם השתיים המשיכו לעבוד במשותף בתל אביב ובירושלים.
בשנת 1988 שהתה בווירג'יניה המערבית שבארצות הברית.
1963 – קורס גלזורות עם חנה צונץ, סמינר אורנים
1965–1968 – תולדות האמנות, האוניברסיטה העברית בירושלים
1968 – קורס גלזורות בהדרכת קורט אונזורג (אוסטריה), עין הוד
1968 – סדנה של קולין פירסון , אוניברסיטת חיפה
1971 – אמנות יהודית, האוניברסיטה העברית בירושלים.
נעמי יוליה הייתה אוניית מעפילים (שמה נכתב במקור כ-Naomijullia).
הפליגה מנמל סולינה ברומניה ב-1 ספטמבר 1939 כשעל סיפונה 1,130 מעפילים.
הגיעה אל מול חופי הארץ ב-19 בספטמבר.
כוחות הצבא הבריטי גילו אותה, מול נמל בירות, והיא הובלה על ידי משחתת בריטית אל נמל חיפה.
המעפילים הועברו למחנה מעצר בצריפין.
הגברים הועברו לצריפין והנשים והילדים שוכנו במחנה העולים בעתלית שעדיין לא היה מחנה מעצר.
ארגון מבצע ההעפלה של ספינה זו נעשה בידי פעילי ההסתדרות הציונית החדשה של רוויזיוניסטים, כחלק מעליית אף על פי.
נעמי חובארה (נולדה ב-1930 בתימן) היא סופרת ישראלית.
חובארה התפרסמה בעקבות חיבור הספר "מפאתי תימן: מסוק אלאת'ניין עד מושב נחם".
הספר מגולל את סיפורה האישי של חובארה, קשיי הקליטה וההתערות בחברה הישראלית, על רקע סיפור הקמתו של מושב נחם שבפרוזדור ירושלים, ובכך מציע את הפרספקטיבה של סיפורן האישי של נשות יהדות תימן לעלייה ההמונית למדינת ישראל בשנות החמישים.
נולדה בשם נעמי חראזי בנפת אלחיימה במרכז תימן בשנת 1930, בת בכורה לדוד ולשולמית חראזי.
אחריה נולדו ארבעה עשר ילדים, בהם שלושה בנים שנפטרו בעודם תינוקות.
כמקובל בקרב בנות בתימן, נשארה בבית עם אמהּ כדי ללמוד את עבודות הבית.
בגיל שתים עשרה נישאה ליחיא חובארה.
בנה הבכור נולד בשנת תש"ט ונפטר כשהוא בן ארבעה חודשים.
בשנת 1949 עלתה לישראל עם בעלה ומשפחתה המורחבת במבצע על כנפי נשרים.
תחילתו של המסע התנהלה בהליכה קשה, ברכיבה על חמורים ובנסיעה במשאיות תוך כדי תקיפות עוינות של שודדים.
במהלך הדרך המשפחה עצרה במספר תחנות, מצנעא ועד עדן.
עם בואם לישראל חלו חובארה וגיסתה חביבה חובארה; בספרה מספרת חובארה כי גיסתה לא שרדה את המחלה ועקבותיה נעלמו, והיא משערת שהיא נמנית עם ילדי תימן החטופים.
במשך שמונה חודשים גרו בני המשפחה במחנה העולים עין שמר, שם הצטרפה לקבוצות ללימוד עברית וחשבון ועוד מקצועות שלא הכירה בתימן.
מושב נחם נוסד בשנת 1950 על שרידי המושבה הר-טוב והכפר הערבי הנטוש ערטוף על ידי עולים מתימן, בהם משפחת חובארה.
בהמשך הגיעו עולים מקוצ'ין שבהודו.
בין השאר התמודדו העולים עם חוסר בתנאים סניטריים ותברואתיים בסיסיים, תזונה ירודה וקשיים בביטחון אישי.
חובארה פרנסה את המשפחה באמצעות עבודות תפירה ורקמה אותן מכרה בשווקים.
כן יזמה מכירה של ביצים ותירס מהמושב בשוק מחנה יהודה בירושלים.
בשנות השישים לימדה כלכלת בית ואנגלית בבית הספר האזורי "אבן העזר".
בשנות ה-70 קיבלה רישיון נהיגה והייתה האישה היחידה במושב שידעה לנהוג.
בין היתר הייתה חובארה פעילה פוליטית בקרב נשים, בהתחלה במסגרת המערך, אחר כך במפד"ל ולאחר מכן בש"ס, וארגנה טיולים בקרב נשים וקשישים במושב.
היא עוסקת בשכתוב שירי נשות תימן באופן עצמאי.
בשנת 2010 יצא לאור ספרה, "מפאתי תימן: מסוק אלאת'ניין עד מושב נחם".
חובארה כתבה את ספרה בין השאר על מנת לתעד את מאבק הקיום של משפחות עולים מתימן במדינת ישראל, בהקמת המושב בפרוזדור ירושלים.
הספר מציג את ההתמודדות בהרס שנותר בכפר, המלחמה במסתננים, בקשיי הקליטה, באבטלה, בחוסר שירותי רפואה, תחבורה וחינוך, ועוד.
במקביל מתארת המחברת את שמחת היצירה של המתיישבים החדשים ואת מאמציהם, כיחידים וכציבור, להתערות בחברה הישראלית.
בספרה היא מספרת כי אף על פי שלגבר יש מעמד מיוחד כראש המשפחה, האישה היא שעמדה במרכז הפעילות במשפחה התימנית במושב, דעתה נשמעה, ובמקרים רבים היא הייתה המובילה.
ספרה נחשב בעיני חוקרים למקור מידע בעל ערך להבנת מקומה של האישה היהודייה שעלתה מתימן, וזאת על רקע הדימוי המקובל שהיה במדינת ישראל בעשור הראשון לקיומה בנוגע ליהודים שהגיעו ארצה במסגרת העלייה הגדולה, ביניהם אלה שעלו מתימן, בכללם נשים בנות תפוצה זו.
באמצעותו, נחשפים פנים חדשות לדמותה של האישה בתימן, וזאת ממקור ראשון ולא ממקור חיצוני.
כך אמנם הספר מביא את סיפורה האישי אך ניתן ללמוד ממנו רבות על הכלל ובכך ללמוד על התקופה מזווית חדשה.
עבודתה המפורסמת ביותר היא אנדרטת פורצי הדרך לירושלים.
הנריק נולדה ב-1920 בעיר אקרמן שבבסרביה כנעמי צלרינג.
אביה, ד"ר שאול צַלרינג (צימֶרינג) (1890–1954), בן העיר, היה רופא נשים ולימים מבכירי רופאי הנשים בתל אביב.
בשנת 1930 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב ברח' ביאליק 18. לאחר שסיימה את לימודיה בגימנסיה הרצליה, פנתה ללימודי פיסול אצל הפסל זאב בן-צבי, כשבמקביל עסקה בחינוך.
לאחר נישואיה בשנת 1945 לרונלד הנריק עברה עם בעלה ללונדון, שם המשיכה את לימודי הפיסול בבית הספר לאמנות "סלייד" בלונדון.
עם שובם של בני הזוג הנריק לישראל לאחר מלחמת העצמאות, השתקעה המשפחה בירושלים.
בשנת 1962 זכתה בשיתוף האדריכל טוביה קץ בתחרות פומבית לעיצוב אנדרטת פורצי הדרך לירושלים, כשהיא מותירה מאחוריה אמנים ידועי שם כמו קוסו אלול, מנשה קדישמן ויצחק דנציגר.
בסוף שנת 1962 זכתה בתחרות לעיצוב אנדרטת הגבורה ביד ושם, שיועד על פי דגם שהוכן בתחילת 1963 להיות מגדל מלט בגובה 30 מטרים שייראה למרחוק לכל הבאים לירושלים מהשפלה.
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת 1964 נערך טקס הנחת אבן פינה לגלעֵד, אך הגלעד לא הוקם, מאחר שהנהלת יד ושם פקפקה בהיתכנות הטכנית של הקמתה.
עבודות נוספות של הנריק מצויות ברחבי ישראל, בהן קירות זכוכית ובטון בבניין משרד ראש הממשלה בירושלים ומוזיאון דגון בחיפה, אנדרטה לחללי חטיבה 679 לרגלי תל שיפון ברמת הגולן ומספר עבודות פסיפס בירושלים ובפקולטה לחקלאות ברחובות ובגליל.
נעמי הדס לידור, (נולדה ב-14 במאי 1951), היא ד"ר לפילוסופיה (PhD) מהפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב ופרופ' חבר מהמל"ג בתחום מדעי החיים הרפואה והבריאות בקריה האקדמית אונו.
נעמי הדס לידור נולדה במאי 1951 בשכונת נווה עמל בהרצליה להוריה, שרה (לבית קלוגהופט) ויצחק (לבית הנדלסמן) שעסקו כל חייהם בחינוך בתחומי הוראה, ניהול, הדרכת מורים ופיקוח.
שרה ויצחק נולדו ביאסי שברומניה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, אליעזר, אביה של שרה, שהיה ציוני וחלם כל חייו לחיות בישראל, שלח אותה בגיל 14 עם אחותה הבכורה בת ה-16 לארץ עם עליית הנוער.
אליעזר נרצח בפוגרום ביאסי, ואמה ואחותה הצעירה הגיעו לארץ בסוף המלחמה.
יצחק הגיע לבדו בגיל 17 עם עליית הנוער לארץ.
בתחילת חייהם בארץ עסקו שרה ויצחק בחקלאות ובהמשך התחתנו, למדו הוראה ובנו את ביתם בהרצליה.
נעמי היא בתם הבכורה של הוריה ולה אחות צעירה ב-5 שנים, ד"ר אורית דהן.
נשואה בשנית משנת 1985 לד"ר רמי לידור הדס, כימאי אורגני במקצועו.
לנעמי שלשה ילדים: אמיר הבכור שלה ושל בעלה הראשון, מייק.
נועה שהיא בתו של בן זוגה רמי, ובן שהוא בנם המשותף של נעמי ורמי מנישואיהם השניים.
לנעמי ורמי יש יחד 7 נכדים.
את השכלתה האקדמית רכשה נעמי באוניברסיטה תל אביב.
היא בוגרת תואר ראשון בפילוסופיה וספרות עברית, למדה לימודי תעודה בריפוי בעיסוק, עשתה תואר שני בבריאות תעסוקתית בהתמחות בשיקום ובשנת 1998 קיבלה תואר דוקטור לפילוסופיה בפקולטה לרפואה.
מחקרה עסק בבדיקת יעילות הטיפול הקוגניטיבי דינאמי באמצעות העשרה אינסטרומנטלית באוכלוסיית משתקמים המתמודדים עם מחלת הסכיזופרניה וחיים בקהילה.
בעברה, עם סיום לימודי התואר הראשון, עסקה 3 שנים במחקר שיריו של שאול טשרניחובסקי במכון כץ באוניברסיטת תל אביב בהנחייתו של פרופ' יוסף האפרתי.
לאחר שסיימה את לימודי הריפוי בעיסוק עבדה 7 שנים בתחום השיקום המקצועי לאנשים עם מוגבלויות שונות והתמחתה באבחון תעסוקתי וקוגניטיבי על פי התיאוריה של פרופ' ראובן פוירשטיין.
מאז, במשך למעלה מ-30 שנה, הקימה ולימדה בחוג לריפוי בעיסוק באוניברסיטת תל אביב את תחום השיקום והשילוב בקהילה, הקימה בו את מסלול לימודי התעודה בנושא ההתערבות הקוגניטיבית דינאמית שמבוססת על תורתו של פרופ' ראובן פוירשטיין ואת מסלול ההתמחות בבריאות הנפש בקהילה לתואר השני אותו ניהלה במשך 7 שנים.
פעילות בתחום השיקום בבריאות הנפש
פרופ' נעמי הדס לידור היא בין המובילים את תחום השיקום בבריאות הנפש בארץ.
כבר בשנות ה-80 האמינה נעמי שאנשים המתמודדים עם מחלה נפשית יכולים להשתלב ולחיות חיים מלאים ומשמעותיים בקהילתם באם יינתנו להם התנאים המתאימים לכך ולשם זה פעלה רבות.
בסוף שנות ה-80 הייתה נעמי, עם מספר חברים, ממקימי האגודה הישראלית לשיקום נכה הנפש בקהילה.
האגודה הייתה פעילה בין השנים 1988-1995, קיימה שלושה כינוסים גדולים והוציאה ספר ראשון בעברית בנושא השיקום בבריאות הנפש, ספר שערכה ביחד עם פרופ' מקס לכמן והפסיכולוג חיים דויטש.
נעמי שימשה כיו"ר האגודה באזור המרכז בין השנים 1990- 1995. פעילותה של האגודה הסתיימה עם תחילת העבודה על חקיקת "חוק שיקום נכה הנפש בקהילה" בשנת 2000.
עם חקיקת "חוק שיקום נכה הנפש בקהילה" מונתה פרופ' נעמי הדס לידור לתפקיד יו"ר המועצה הסטטוטורית הארצית לשיקום נכה הנפש בקהילה, הקימה אותה וניהלה אותה בין השנים 2001- 2006. בשנים אלו שימשה נעמי גם כיועצת שר הבריאות בנושא חוק השיקום.
במועצה השתתפו נציגים של כל משרדי הממשלה במדינה, נציגי המקצועות העוסקים בשיקום בבריאות הנפש, נציגי המתמודדים בעצמם ומשפחותיהם, דבר שלפני כן לא היה מקובל בשום מועצה אחרת של משרד הבריאות.
בשנים 2002- 2004 הקימה בכנסת ביחד עם שר הבריאות וחה"כ לשעבר, הרב נסים דהן, ושותפים נוספים, את השדולה לשילוב אנשים עם מוגבלות בחברה, השדולה שיזמה לראשונה בארץ את היום הבינלאומי לזכויות אנשים עם מוגבלות.
ומדי שנה ביום זה כל ועדות הכנסת עסקו בנושאים הנוגעים לשילוב של אנשים עם מוגבלויות בחברה.
בשנת 2002 יזמה פיתחה והקימה פרופ' נעמי הדס לידור את קורס קש"ת, שהיה ראשון בארץ שיועד להורים ובני משפחה שאחד מבניה מתמודד עם מחלה נפשית.
קורס קש"ת מבוסס על תורתו של פרופ' ראובן פוירשטיין ועל תפיסת ההחלמה.
הקורס הוכר על ידי הביטוח הלאומי ומשרד הבריאות ונמצא כהתערבות מבוססת ראיות (Evidence Based Practice).
היום, קורס קש"ת נלמד עבור משפחות של בריאות הנפש, משפחות שיש בביתם ילד או בן זוג עם מגבלה פיזית, משפחות שיש בביתם ילד המתמודד עם ליקויי למידה או הפרעת קשב ומשפחות שאחד מילדיהם הוא על הספקטרום האוטיסטי.
כ-12 מחקרים נעשו בשנים האחרונות על קורס קש"ת, מתוכם מספר תזות ודוקטורט אחד של ד"ר פנינה וייס שמוכיחות את יעילותו של הקורס: הרחבת התקווה והחוסן במשפחות, הרחבת רפרטואר התשובות והפתרונות שיש למשפחות בסוף הקורס, הקלה בעומס במשפחה ושיפור התקשורת במשפחה הגרעינית עם שירותי החינוך, הרפואה והשיקום בקהילה.
במשך השנים נעמי חקרה וכתבה מאמרים רבים בנושאים שונים של שיקום, שילוב, החלמה ועבודה קוגניטיבית באוכלוסיית בריאות הנפש.
נעמי יזמה ביחד עם פרופ' נעמי כץ את הוצאת "כתב העת הישראלי לריפוי בעיסוק" (ה- IJOT) שיוצא משנת 1991 והייתה עורכת עמיתה שלו בשנתיים הראשונות יחד עם פרופ' נעמי כץ.
כתב העת מהווה תרומה משמעותית למעמדו של מקצוע הריפוי בעיסוק בארץ.
היום מנהלת פרופ' נעמי הדס לידור את "בית הספר הארצי לשיקום שילוב והחלמה בבריאות הנפש" בקריה האקדמית אונו שבו לומדים כל עובדי השיקום בבריאות הנפש בארץ, כבר למעלה מ-10 שנים, לימודי תעודה והתמחות בתחומי העבודה השונים.
בבית הספר לומדים כיום למעלה מ-600 סטודנטים בשנה, ביניהם מתמודדים שהופכים לעובדים בתוך המערכת, משפחות, מדריכים, ואנשי המקצועות המגוונים שעובדים בשיקום.
שיקום והחלמה בבריאות הנפש - פרקטיקה מדיניות ומחקר, נעמי הדס לידור ומקס לכמן (עורכים), 2007
השיקום הפסיכו-סוציאלי בישראל, הדס לידור, נ., לכמן, מ., דויטש, ח.,(עורכים), הוצאת מש"פ, תל אביב, 1992.
ספר קטן על שינוי, הדס לידור, נ., הוצאת ליתם ישראל, 2006.
ללמוד מן הכאב/ לצמוח מן האפילה הדס לידור, נ., דהן, א., הוצאת ליתם, ישראל, 2006.
ללמוד לריב נכון הדס לידור, נ., הוצאת אחווה חיפה, 2010.
מאי נראות לשותפות- נתיבי התמודדות והחלמה עם מחלה פסיכיאטרית במשפחה' שליו, ע., הדס לידור, נ., הוצאת הקריה האקדמית אונו, 2017.
נגד כל הסיכויים- משיקום ומהחלמה בבריאותה נפש לשילוב קהילתי, הדס לידור נ.
(עורכים), הוצאת הקריה האקדמית אונו, 2018
נעמי טנהאוזר (נולדה ב-27 באוקטובר 1956) היא ציירת ישראלית.
יצירותיה עוסקות בגוף הנשי, בהקשריו התרבותיים וההיסטוריים, בגוף המתבגר ובר החלוף.
ציוריה מאופיינים בדיוק רב בפרטים, בהומור וצבעוניות עזה.
בנוסף, טנהאוזר אוצרת תערוכות ומקימת גלריה "אנטיאה" לאמנות נשים בירושלים.
נעמי טנהאוזר נולדה בשיקגו שבארצות הברית.
לאב פיזיקאי ממוצא יהודי גרמני ואם כימאית שווייצרית.
עד גיל 5 נדדה משפחתה לבוסטון וללוס אנג'לס כאשר בשנת 1961 עלתה עם משפחתה לישראל והתגוררה בחיפה.
בשירותה הצבאי הייתה מורה חיילת בבית ספר שדה באילת ומאז מתגוררת בירושלים.
בין השנים 1976-1981 למדה תקשורת חזותית בבצלאל ובשנת 1984 בזמן שהות בניו יורק החלה קריירה כציירת.
בין השנים 1986-2006 לימדה טנהאוזר במכללת 'אמונה' ובמוסדות אמנות שונים בירושלים.
בשנת 1994 הקימה עם ריטה מנדס-פלור את גלריה "אנטיאה" לאמנות נשים בירושלים אשר פעלה עד שנת 2009. טנהאוזר אצרה תערוכות בנושאים הקשורים לגוף ולמגדר, בין היתר: "שיער" בבית האמנים בירושלים, 1995, "תודה לך פמלה" (לזכרה של פמלה לוי) בגלריה אנטיאה, 2005, "קליפות אדומות" בסדנת ההדפס בירושלים, 2012 ועוד.
בשנת 2019 הציגו טנהאוזר ומנדס-פלור בגלריה אגריפס 12 וגלריה מרי בירושלים את התערוכה "שמלה, סמלה: שיבה לאנטיאה", אשר ציינה 25 שנה להקמת גלריה 'אנטיאה' והשתתפו בה מאה אמניות ואמנים.
נשואה לצחי קידר (מבעלי חברת התיירות "מטיילים-SK Tours"), ולהם שלושה ילדים, קים, דאנה ואורי.
המוטיבים המרכזיים בציוריה של טנהאוזר הם נשים, גוף והקשר בין הגוף לבין המרחב הסובב אותו.
"נעמי מתארת את האמנות כחלק בלתי נפרד מהמאבק המתמיד של חיי היום יום עם תפיסת העצמי, עם מה ששייך אליו ומה שמחוצה לו...
ביצירתה ישנם כל העת מעברים בין ריאליזם, היפר ריאליזם, הפשטה וסימבוליזם שבאמצעותם ובאמצעות מעברים בין טכניקות שונות היא יוצרת דיוקן עצמי וקבוצתי שהוא הזמנה להישיר מבט אל פעולת האמנות ובמיוחד אל הציור הפיגורטיבי כפעולה נפשית וחברתית." - אירנה גורדון.
בין השנים 1989–1995 ציירה טנהאוזר נשים וילדות חרדיות.
עיסוק זה מהווה חלק מהעלאת שאלות לגבי זהותה כאישה, כיהודייה, כישראלית וכאם.
העבודות הוצגו בתערוכה GIRLS GIRLS GIRLS בבית האמנים בירושלים בשנת 1994.
לאחר העיסוק בנשים חרדיות אשר גופן מכוסה החלה טנהאוזר לצייר נשים פלסטיניות, בעיקר מוכרות ירקות שהסתובבו בשכונות הדרומיות בירושלים.
בהמשך מצאה טנהאוזר את המכנה המשותף בין שני מגזרים בהן עסקה – נשים חרדיות ונשים פלסטיניות - בדמותן של ילדות בתלבושות אחידות הלבושות בצבעי כחול ותכלת.
בעבודות אלה התמודדה טנהאוזר עם זהותה המפוצלת מבחינת לאום והן עם חוויית ההגירה לישראל.
בשנת 2006 הוצגו העבודות בתערוכה "שיבולת" במשכן לאמנות בעין חרוד.
עם סיכום שלב זה, שבו ציירה טנהאוזר בעיקר מתוך צילום, עברה טנהאוזר לצייר את דמותה שלה בהתבוננות ישירה מול המראה.
זו הייתה הזדמנות לחקור את זהותה כאשה מתבגרת, כמו גם לעבד מחדש את היחס בין הבגד לגוף.
בשנת 2013 התערוכה "אין לי שליטה על הידיים" סיכמה מהלך זה בגלריה חנינא.
בשנים האחרונות מציירת טנהאוזר בעקבות אמנים אחרים (לוסיאן פרויד, סינדי שרמן ופבלו פיקאסו), חוקרת מדיומים נוספים כגון: ציור בפלסטלינה, פיסול ווידאו.
התערוכה "תולדות האמנית" אשר הוצגה ב-2017 בגלריה חנינא בתל אביב, היוותה פריצת דרך עבור טנהאוזר אשר חידשה את השימוש האמנותי בפלסטלינה והפכה אותו לייצוג רגיש של גוף ואירעיות.
בעיצוב גרפי, האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים
חינוך לאמנויות, ברטון קולג' הול, שלוחת אוניברסיטת לידס בישראל.
1988 - עבודות מניו יורק, גלריה מימד, תל אביב (אוצר פנחס כהן גן)
GIRLS, GIRLS, GIRLS - 1995 בית האמנים, ירושלים (אוצר פסח סלבוסקי)
2006 - שיבולת, המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד (אוצר יניב שפירא)
2006 - שיבולת, גלריה ארטספייס, ירושלים
2013 - אין לי שליטה על הידיים, גלריה חנינא, תל אביב (אוצרת אירנה גורדון)
2014 - העלמות בכחול, גלריה עירונית בית קנר, ראשון לציון (אוצרת אפי גן)
2017 - תולדות האמנית, גלריה חנינא, תל אביב (אוצר יקיר שגב)
2018 - וחוזר חלילה, גלריה לאמנות, גבעת חיים (אוצרות חנוש מורג ורותי חינסקי אמיתי)
2019 - העלמות בכחול, גלריה NOX, יפו העתיקה (אוצרת לימור מרגוליס)
2021 - לעצור את הזמן, המרכז לאמנות חזותית ע"ש ג'ינוגלי, ירושלים (אוצרת רונית בקר)
2008 - אמנית חונכת אמנית, עם שרי הנדלמן, גלריה אנטיאה, ירושלים (אוצרות ריטה מנדס-פלור ונעמי טנהאוזר)
2015 - סינדרלה, עם אדוה דרורי, גלריה ברבור, ירושלים (אוצר פסח סלבוסקי)
עם נסרין אבו בכר, סדנאות האמנים, ירושלים (אוצרת קורנליה רנץ)
2018 - עזרת נשים, עם שרה קוטלר, גלריה המקלט, ירושלים (אוצרת נועה לאה כהן)
אוסף המשכן לאמנות בעין חרוד
אוסף מוזיאון על התפר, ירושלים
אוסף ננסי ברמן ארצות הברית
1995 - שיער, בית האמנים, ירושלים (עם קטלוג)
2005 - תודה לך פמלה, מחווה לזכרה של פמלה לוי, גלריה אנטיאה, ירושלים
2008 - אנטיאה דרום, אמניות "אנטיאה" מציגות, מכללת קיי, באר שבע
2008-9 - אמנית חונכת אמנית, סדרה של 7 תערוכות בנושא חניכה נשית, גלריה אנטיאה, ירושלים
2011 - קליפות אדומות, סדנת ההדפס, ירושלים (עם קטלוג)
2012 - בת ציון, נשים והדרתן בירושלים, בית האמנות, מבשרת ציון
2014 - גרסת כיסוי, גלריה כורש 14, ירושלים
2019 - שמלה, סימלה: שיבה לאנטיאה, אוצרות משותפת עם ריטה מנדס-פלור, גלריה אגריפס 12 וגלריה מרי, ירושלים
2020 - הגדה של פסח, מחווה לפסח סלבוסקי, אוצרות משותפת עם אורי הולבן, גלריה ברבור וכורש 14, ירושלים
1983 - 'נשים למען נשים אמריקה-ישראל', מלגת תמיכה בהפקת כרזות המתנגדות לאלימות נגד נשים
2006 - מלגת מפעל הפיס להפקת קטלוג 'שיבולת' לתערוכה במשכן לאמנות עין חרוד
2011 - פרס ליצירה אמנותית ע"ש שושנה איש-שלום, בית האמנים, ירושלים
2017 - תמיכה בהוצאת הספר 'תולדות האמנית', גלריה חנינא, תל אביב
1995 - השיער כמשקף מעמד חברתי - קטלוג 'שיער', בית האמנים, ירושלים
1998 - עליונים ותחתונים - משקפיים, גיליון מס.
2006 - רישומים ביוגרפיים - קטלוג התערוכה 'שיבולת', משכן לאמנות עין חרוד
2009 - עירום חלקי - מאמר ביקורת על תערוכה, אתר האמנות 'מארב'
2010 - שיחות עם טליה טוקטלי, חנה בן חיים יולזרי ונטע אלקיים - אתר 'ערב רב'
2011 - מאמר ושיחות עם אמניות – קטלוג 'קליפות אדומות', סדנת ההדפס ירושלים
2017 - ספר אמנית בתערוכה 'תולדות האמנית' (תערוכת יחיד בגלריה חנינא, תל אביב)
נעמי ולך (נולדה באוגוסט 1946) היא סופרת וציירת ישראלית.
נעמי ולך היא בתם של שרה ופרץ רוזנברג; אביה היה ראשון צנחני היישוב, חקלאי וממציא.
סבה מצד אימה, צבי ליברמן, היה איש העלייה השנייה ותנועת העבודה, ממייסדי נהלל וסופר ילדים.
נעמי נולדה וגדלה במושב בית שערים שבעמק יזרעאל, בצה"ל שירתה בנח"ל, ובעיקר בעין יהב.
בוגרת תואר ראשון בספרות ולשון עברית מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1969-1966) ובעלת תעודת הוראה מהאוניברסיטה העברית (1973).
למדה ציור אצל שמעון אבני ברחובות.
הציגה תערוכות רישומים, ורובן בגלריה מבט בתל אביב.
ארבעה ספרי פרוזה פרי עטה ראו אור בהוצאת כרמל.
נעמי נשואה לדוד ולך, פרופסור אמריטוס במחלקה למדעים ביומולקולריים במכון ויצמן, הם מתגוררים ברחובות ולהם שני ילדים; בתה, רחל ולך היא משוררת.
הגדרת הצמחים, הוצאת כרמל, ירושלים, עורכת דבורה חיץ, 2008,
כרישום התקבּצוּת העלים, הוצאת כרמל, ירושלים, עורכת דבורה חיץ, 2012.
כל מה שיש בעולם, הוצאת כרמל, ירושלים, עורכת דבורה חיץ, 2014.
רישום מתכסה ברישום, הוצאת כרמל, ירושלים, עורכת דבורה חיץ, 2016.
ענן באמצעו של הרכס, הוצאת כרמל, ירושלים, עורכת דבורה חיץ, 2018.
צהוב, כחול וורוד: עבודות על נייר, מבט גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב, אוצֵר: אפרים בן-יקיר, 1991.
רישום וסיפור קצר, מבט גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב, אוצר: אפרים בן-יקיר, 1993.
רישום על רישום, מבט גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב, אוצר: אפרים בן-יקיר, 1995.
תערוכת רישום, מבט גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב, אוצר: אפרים בן-יקיר, 2004.
רישומים (ביחד עם יוסי אשר, אירית חמו ומני סלמה), גלריה לאמנות, מרכז ההנצחה, קריית טבעון, אוצרת: אסתי רשף, 1994.
תערוכת פתיחה עונת 1999/2000, מבט גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב, אוצר: אפרים בן-יקיר, 1999.
האלס (נולדה ב-1957) היא פרופסורית אמריקנית להנדסת חשמל, הנדסת מחשבים, הנדסה ביו-רפואית, פיזיקה, ואסטרונומיה, ומייסדת המעבדה לננו-פוטונים באוניברסיטת רייס.
מחקריה העיקריים עוסקים בשימוש בננוטכנולוגיה להריגת תאים סרטניים.
האלס נולדה בקריית "New Eagle" שבפנסילבניה, ארצות הברית.
היא סיימה את לימודיה לתואר ראשון במכללת "La Salle" בשנת 1980. את התואר השני (ב־1984) והדוקטורט (ב־1986) היא קיבלה במכללת "Bryn Mawr".
היא קיבלה דוקטורט מדעי לשם כבוד (D.
Sc honoris causa) בשנת 2007 באוניברסיטת "La Salle" ובשנת 2012 באוניברסיטת ויקטוריה.
היא הצטרפה לפקולטת "Rice" ב־1990.
האלס היא חברה באקדמיה הלאומית של ארצות הברית למדעים ובאקדמיה הלאומית של ארצות הברית להנדסה.
היא גם מייסדת שותפה של "Nanospectra Biosciences", חברה העוסקת בטיפול בסרטן ומחלות אחרות על ידי שימוש בננו-טכנולוגיה.
האלס הייתה חברה בפקולטה הלאומית של ארצות הברית למדעים והנדסה תחת משרד ההגנה האמריקני.
היא קיבלה את התואר "Cancer Innovator" מהתוכנית לחקר רפואי של משרד ההגנה של ארצות הברית.
האלס היא מ-"חלוצי" תחום הפלזמוניקה (חקר הקשר בין שדות אלקטרומגנטיים לאלקטרונים חופשיים) ומן החוקרים המשפיעים בתחום.
מחקרה העיקרי עוסק בשימוש בננו-חלקיק שהומצא על ידה בשם "Nanoshell" (ננושל), שמורכב מליבה שעשויה מחומר מבודד שמוקפת במתכת (לרוב בזהב) על מנת להרוג תאים סרטניים.
האלס חוקרת גם שימושים אחרים לטכנולוגיה זו, כגון פיתוח תרופות, אלקטרוניקה, כימיה, אנרגיה סולרית, ועוד.
האלס אף חוקרת קשרים של אור וחומר ברמה המולקולרית על ידי שימוש בננו-מבנים ושימוש בחלקיקים פלזמוניים בתרופות ובהמרת אנרגיה.
פרס ג'וליוס אדגר לילינפלד (2018)
פרס וויצמן לנשים ומדע (2017) (ביחד עם אורסולה קלר)
חברה בארגון הלאומי לממציאים (2016)
פרס SPIE לטכנולוגיה ביו-פוטונית (2014)
פרס פרנק איסקסון, החברה האמריקאית לפיזיקה (2014)
חברה באקדמיה הלאומית למדעים (2013)
חברה בחברה לחקר חומרים (2013)
דוקטורט למדע לשם כבוד (D.
honoris causa) באוניברסיטת ויקטוריה, קנדה (2012)
פרס טרסלר למדע והנדסה (2010)
חברה באקדמיה האמריקאית לאומנות ומדע (2009)
חברה במכון IEEE להנדסת חשמל (2008)
פרס מצוינות במחקר, אוניברסיטת פנסילבניה (2008)
דוקטורט למדע לשם כבוד (D.Sc.
חברה בחברת SPIE – המכון הבין-לאומי להנדסה אופטית (2007)
חברה בארגון האמריקאי לקידום המדע (2005)
חברה בחברה האמריקאית לאופטיקה (2003)
חברה בחברה האמריקאית לפיזיקה (2001)
הפרס הלאומי לחוקרים צעירים (1992)
נעמי ברסלאו הייתה סוציולוגית ואפידמיולוגית פסיכיאטרית ישראלית-אמריקאית.
כיהנה כפרופסור לאפידמיולוגיה ולביוסטטיסטיקה באוניברסיטת המדינה של מישיגן.
תרמה תרומה חשובה בחקר ההשלכות הנפשיות של מצבי טראומה, במיוחד טראומה בין-אישית.
בנוסף חקרה השלכות של לידה במשקל נמוך, מיגרנה, הפרעות שינה והתמכרות לניקוטין.
נעמי ברסלאו נולדה בשנת 1932 בעפולה, בארץ ישראל המנדטורית, בשם נעמי זיידל, כבתם של המהגרים היהודים מאוקראינה, שלמה זיידל ושושנה זיידל לבית פליישמן.
יחד עם הוריה ושני אחיה, דני ושרה, עברה בהמשך לגור בחדרה.
ב-1954 סיימה לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
כעבור שנתיים, נסעה לניו יורק במטרה להשתלם במנהל משפטי באוניברסיטת ניו יורק.
בסופו של דבר הכירה את הפסיכיאטר לורנס ברסלאו איתו התחתנה בשנת 1960, עברה לגור בקליבלנד והחליטה לעבור ללימודי סוציולוגיה.
בשנת 1963 סיימה תואר שני במקצוע זה.
בשנת 1972 היא השלימה תואר דוקטור במדעים באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב.
החל משנת 1987 הייתה למנהלת מחקר במערך לשירותי הבריאות על שם הנרי פורד בדטרויט.
בשנת 2003 התמנתה כפרופסור באוניברסיטת המדינה של מישיגן.
נעמי ברסלאו חקרה את ההשפעות הנפשיות של אירועים טראומטיים וגילתה שהאירועים הטראומתיים הקשורים לאלימות בינאישית נוטים יותר להוביל להפרעת דחק פוסט טראומטית (PTSD) מאשר אירועים כמו קרב או אסונות טבע.
היא גילתה כמה אפיונים אישיים הנמצאים בקורלציה עם הסיכון לחשיפה למצבים טראומטיים מבחינה נפשית: מין זכר, צבע עור שחור, היסטוריה של בעיות התנהגות בילדות, היסטוריה משפחתית של בעיות פסיכיאטריות, אופי מוחצן, נוירוטיות וחוסר השכלה על-תיכונית.
לדוגמה, מי שהייתה לו היסטוריה של הפרעות חרדה וציון גבוה של נוירוטיות היה בעל סיכון גבוה יותר לפתח PTSD בפרק הזמן שלאחר האירוע הטראומתי.
במחקר משנת 1991 מצאו ברסלאו ושותפיה כי 5 מכל 10 תושבים צעירים של העיר דטרויט נחשפו לאירועים טראומטיים ושבערך רבע מהם פיתחו PTSD עם הימצאות מצטברת של 9%.
בשנת 1999 פרסמה ברסלאו ממצאים לפיהם גברים עלולים להיחשף יותר מנשים לטראומה נפשית אולם נשים מפתחות פי שניים יותר הפרעת דחק פוסט טראומטית – וזאת בייחוד מכיוון שחשיפה לאלימות פיזית כלפיהן בבית גורמת ליותר מקרים של הפרעת דחק פוסט טראומטית (35.7%) מאשר אצל גברים (6%).
במחקרים אחרים שלה, מצאה ברסלאו קשר בין כאבי ראש מסוג מיגרנה למספר הפרעות נפשיות, בעיקר לדיכאון קליני, אובססיות והפרעת פאניקה.
היא העלתה את האפשרות שמיגרנות יכולות לגרום להפרעות אלה ושהפרעות אלה מצידן יכולות לגרום למיגרנה.
היא גילתה גם קורלציה בין מיגרנות לניסיונות התאבדות.
היא קראה לעריכת מחקרים חדשים שיוכיחו כי הטיפול בהפרעה דיכאונית, כפייתית או חרדתית עשוי להפחית סבל ממיגרנה.
אצל מעשנים צעירים גילתה ברסלאו שבעלי היסטוריה של דיכאון נוטים יותר להתמכר לניקוטין ושהמכורים לניקוטין עלולים להיות יותר מדוכאים כעבור שנים.
מחקר אחר שלה קישר IQ נמוך אצל ילדים בני 6 בעלי אותו משקל ללידה בתום ההריון שהייתה מוקדמת יותר – בשבוע 37 – לעומת לידה בשבוע 38.
בשנת 2001 שמה הוכנס לרשימת החוקרים המצוטטים ביותר של המכון למידע מדעי.
מנישואיה לפסיכיאטר לורנס ברסלאו (ממנו התגרשה בשנת 1986) נולדו שלושת בניה, יונתן, דוד ויהושע.
בשנת 1990 התחתנה עם הפסיכיאטר גלן דייוויס, אב לשני ילדים.
הם התגוררו באיסט לנסינג, מישיגן, ואחר כך ב-2015 עברו לגור בקרוליינה הצפונית.
בשנת 2018 נפטרה ברסלאו בהוספיס בפיטסבורו, קרוליינה הצפונית, מסיבוכי סרטן הרחם.
הפרס הרווארד לאפידמיולוגיה פסיכיאטרית ולביו-סטטיסטיקה
לאופר להישג מדעי יוצא דופן מטעם החברה הבין-לאומית לחקר הדחק הטראומתי
2011 – פרס הוך מטעם האיגוד האמריקאי לפסיכופתולוגיה
נעמי חשמונאי (נולדה ב-27 באוקטובר 1984) היא מוזיקאית ומשוררת ישראלית.
נולדה וגדלה בחיפה למשפחה דתית.
בנעוריה יצאה בשאלה, ובמהלך לימודיה באוניברסיטה חזרה בתשובה מתוך זיקה לחסידות ברסלב.
כיום חיה באורח חיים מסורתי.
בעלת תואר ראשון בפילוסופיה ומדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
ב-2014 החלה להופיע עם שיריה בליווי פסנתר וגיטרה, ובאותה תקופה נוצר שיתוף פעולה בינה לבין המוזיקאי אמיר צורף.
כעבור שנתיים הוציאה בהפקה עצמאית את אלבומה הראשון, "שמונה שורות", בהפקת צורף, ובו עשרה שירים שכתבה והלחינה.
ב"הארץ" כתב בן שלו כי "יש ב'שמונה שורות' גם להט וגם תבונה, גם צעקה וגם תפילה חרישית, ויש בו קפיצת אמונה, תרתי משמע".
המבקר יוסי חרסונסקי כתב: "יש במוזיקה של נעמי חשמונאי עומק ויופי שנוגעים באמת הצרופה שלה...
באותה שנה זיכה אותה האלבום בפרס שר החינוך לתרבות יהודית בתחום המוזיקה, לצד אביהו מדינה.
במרוצת השנים, חשמונאי שיתפה פעולה והופיעה עם מוזיקאים רבים, בהם אמיר צורף, אסף אמדורסקי, יהוא ירון, תמר אייזנמן, דוד פרץ, אביב גדג', שי צברי, שלום גד, יוסי בבליקי ושני פלג.
בפסטיבל הפסנתר 2018 העלתה מופע משותף עם הזמרת לונא אבו נסאר, ובאותה שנה השתתפה במופע מחווה משירי גבריאל בלחסן שנערך בפסטיבל אינדינגב ובמקומות נוספים.
בתחילת 2019 ערכה עם עומר ולדמן ערב מחווה למשורר יאיר הורביץ, ובו השתתפו בין השאר חדוה הרכבי, שמעון אדף, אנה הרמן, עינב ג'קסון כהן ועודד כרמלי.
לכבוד המופע הלחינה וביצעה את שירו של הורביץ, "שיר ילדים".
בסוף אותה שנה שרה את השיר "נצח מיותר" באלבום "מיתולוגיה שלמה מתחת לציפורניים" שיצרו שמעון אדף וחיים רחמני בשם "דליה שושן".
בראשית 2025 הוציאה לאור שני שירים חדשים מאלבומה השני, "חושך אדירים" ו"לעמוד על כוכב" בשיתוף אברהם לגסה.
האלבום המלא, ששמו "לעמוד על כוכב", ראה אור ב-15 ביולי של אותה שנה.
חשמונאי זכתה לחשיפה רבה בסוף 2016, כשנבחרה לפתוח את פרויקט השירה המצולם "כאן שיר" בתאגיד השידור הישראלי עם שירה "אישה עם כיסוי ראש".
בסרטון צפו יותר מ-200 אלף איש בפייסבוק וביוטיוב.
בשיר מתחה חשמונאי ביקורת על היחס לאישה בציונות הדתית ובציבור החילוני גם יחד, ועל כך אמרה בריאיון: "אני מרגישה שלפעמים הפלורליזם חוטא בסלקטיביות, וחופש דעה נתון רק למי שחושב בדיוק כמונו.
כמי שחיה בין שני העולמות וחווה על בשרי את הפיצול שבין המחנות, החילוני והדתי, אני מקווה שלא אצטרך להכריע ביניהם...
אני רוצה שלא יצמצמו אותי לדמות האישה עם כיסוי הראש".
ב-2017 צילמה סרטון נוסף ל"כאן" ובו הביעה את עמדתה בסוגיית האיסור על האזנה לשירת נשים בקהל דתי וחרדי.
במקביל החלה לפרסם שירה בעיתונים ובכתבי עת, בהם "הארץ", "ידיעות אחרונות", "המוסך" ו"הו!".
בשנת 2023 הוציאה את ספר שיריה הראשון, "בסוד החשמל", בעריכת דורי מנור.
הספר התקבל באהדה בקרב מבקרי הספרות.
בעיתון מקור ראשון נכתב כי "אצל חשמונאי לשון הקודש היא חלק משפת הדיבור והתהום, ומשום כך שפתה מקבלת עושר וצליליות לשונית ייחודיים".
בעיתון ישראל היום תואר הספר כ"מכשף, שממקם אותה בשורה אחת עם נורית זרחי".
בכתב העת המוסך נכתב כי "שירתה של חשמונאי עושה בנפש הקוראת מעשי כשפים, בלוכדה בקלע אור את סיפו של הפלאי, הלא ידוע, את קצה הנפשיות ואת סף הסכנה, בניצוצות חשמל בוער".
בכתב העת מעלה תואר הספר כ"ספר בשל, בעל קול מובחן, מקורי ומוזיקלי".
בסוד החשמל, פרדס (דורי מנור עורך, 2023)
נעמי בלוך פורטיס (נולדה ב-8 באפריל 1962) היא מנהלת להקת בת שבע לשעבר, רקדנית מחול, ומנהלת פרויקטים של מחול.
מנהלת כללית של פסטיבל "מקודשת" ירושלים.
נעמי בלוך נולדה במושב בית יצחק להורים שעלו מגרמניה.
אביה, ורנר בלוך, עלה ב-1947, גויס, ונפצע בראשו מכדור ירדני.
במהלך אשפוזו בבית החולים פגש מתנדבת צעירה, רותי חפר, ילידת ברלין, שבאה לארץ בת שנה, לפני מלחמת העולם השנייה, והם נישאו.
עשור אחרי בנם הבכור, אורי, נולדה נעמי.
למדה מחול מודרני בנתניה, ורקדה בלהקתה של רנה שינפלד עד 1986. ב-1987 הקימה בבלגיה, עם אבי קייזר, את להקת בלו ראן דאנס, שפעלה כשלוש שנים.
עם שובה לישראל פרשה מפעילות כרקדנית.
בשנת 1990, החלה את דרכה בלהקת בת-שבע, תחילה כעוזרת של אוהד נהרין, ובשנים 1998–2009 הייתה מנכ"לית ומנהלת אמנותית שותפה של הלהקה.
בניהולה, פותחו במסגרת הלהקה פרויקט פוּרוֹ (2006) שעלה בשוודיה ובנמל תל אביב, ופאזה מורגנה (2005) בפארק תמנע, בשיתוף חברת ישרוטל, וכן פרויקטים למען הקהילה.
היא יזמה הקמת אגודות ידידים ללהקה בארצות הברית ובאוסטרליה והרחיבה את מעגלי התמיכה בלהקה בישראל.
שימשה יועצת המחול של פסטיבל ישראל ויו"ר הוועדה האמנותית בתחרות המחול הבין-לאומית של מרכז סוזן דלל.
הייתה חברת בהנהלה הציבורית של מרכז סוזן דלל, בוועד מנהל של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, בוועדה המייעצת לסל תרבות ארצי ועוד.
משנת 2011, מכהנת כמנכ"לית שותפה של עמותת עונת התרבות בירושלים.
הייתה מנהלת המקצועית של הקורס לניהול תרבות ואמנות במסגרת להב פיתוח מנהלים בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב.
פורטיס היא המנהלת הכללית של "מקודשת", ארגון תרבות המבוסס בירושלים, אשר מקיים פסטיבל אומנות שנתי.
הייתה נשואה במשך כ-30 שנה (1982-2012) לזמר רמי פורטיס ולהם שני ילדים.
נעמי דליות (נולדה בשנת 1936) היא קריינית ושדרנית רדיו ישראלית.
שימשה במשך עשרות שנים בתפקיד קריינית ועורכת ב"קול ישראל".
בשירותה בצה"ל הייתה קריינית בגלי צה"ל.
נולדה בירושלים בשם נעמי זקס, בתם של אריה זקס ואסתר ארנה זקס.
אביה היה פסנתרן, מראשוני עובדי קול ישראל.
דליות למדה בבית ספר העממי "בית הילד" ובתיכון בית הכרם.
בנעוריה השתתפה באולפן הילדים של קול ישראל.
ב-1954 התגייסה לצה"ל ושרתה כקריינית בגלי צה"ל.
זמן קצר לאחר סיום שירותה הצבאי הצטרפה לקול ישראל כקריינית.
בן התוכניות שהגישה "פזמונים ומחולות כבקשתך", ו"שירי עמים".
כמו כן קריינה מדי פעם מהדורות חדשות.
בתחילת שנות ה-60 שימשה כמגישה ועורכת במחלקה לשידורים לבתי הספר בקול ישראל.
עם הקמת רשת קול המוסיקה בשנת 1983 הצטרפה לרשת זו כקריינית ומגישה.
במסגרת זו הגישה תוכניות רבות והנחתה קונצרטים פומביים של תזמורת רשות השידור.
במשך 18 שנה, מדי שבוע, הנחתה מעל בימת אולם הנרי קראון בירושלים את סדרת הקונצרטים "אתנחתא".
ב-2001 לאחר עשרות שנות עבודה בקול ישראל ורשות השידור פרשה לגמלאות מרשות השידור.
דליות דוברת את השפה הנורווגית.
נשואה לישראל דליות חוקר שירי העמים (מוזיקה אתנית), שהיה עורך תוכניות בקול ישראל וברשות השידור, ולהם שני ילדים.
נעמי בלייק לבית זיסל דום (11 במרץ 1924 – 7 בנובמבר 2018) הייתה פסלת יהודייה-בריטית.
בלייק נולדה במוקאצ'בו, צ'כוסלובקיה (כיום מוקצ'בו, אוקראינה) להורים יהודים אורתודוקסים, אלעזר דום וחיה – עאדל שלוס, ב-11 במרץ 1924. הצעירה מבין עשרה ילדים, בלייק נקראה במקור זיסל, על ידי הוריה ושינתה את שמה לנעמי בשנת 1948. היא שרדה את השואה כנערה באושוויץ.
רבים מבני משפחתה נרצחו שם.
לאחר אושוויץ נשלחו בלייק ואחותה מלכי לעבודה במחנה תחמושת בצפון פולין.
עם התקדמות הצבא האדום בתחילת 1945 הוצעדו אסירי המחנה לעבר המדינות הבלטיות על ידי הנאצים.
האחיות הצליחו להימלט מצעדת המוות ובסופו של דבר, למרות הסכנות שארבו בדרך, חזרו למוקצ'בו.
בשנת 1942 כללה משפחתה 32 בני משפחה.
ארבעה סבים, הוריה, תשעה אחים, שישה בני זוג ועשרה אחיינים ואחיינים צעירים, אך עד 1945 שרדו רק שמונה מהם.
לאחר המלחמה עלתה בלייק על ספינת מעפילים בלתי לגאלית כדי לעשות את דרכה לארץ ישראל.
הספינה נעצרה על ידי הבריטים ובלייק הוחזקה במחנה המעצר בעתלית ליד חיפה.
עם שחרורה הצטרפה לפלמ"ח אך נורתה בצווארה על ידי חייל בריטי באפריל 1947. בזמן ששהתה בבית החולים החלה לגלף פסלונים קטנים שהפכו במהרה לתשוקה עבורה.
בשנת 1948 בלייק הצטרפה לחיל הנשים של צה"ל, וסיימה את שירותה בדרגת סגן משנה.
לאחר השחרור התגוררה בלייק במילאנו, רומא וירושלים, לפני שהתחתנה עם בעלה השני, אשר בלייק, פליט גרמני, בשנת 1952. הם עברו להתגורר במוסוול היל שבצפון לונדון.
בלייק למדה בבית הספר לאמנות הורנזי בצפון לונדון (כיום אוניברסיטת מידלסקס), בין השנים 1955 עד 1960, והשתתפה בשיעורי ערב.
חלק ניכר מעבודותיה של בלייק התמקדו בביטוי חוויותיה.
עם זאת עבודתה בעיקר אופטימית, צופה פני עתיד וחיובית.
בלייק בעבודותיה הנציחה את מורשתם של ששת מיליון היהודים שנרצחו על אדמת אירופה.
ביצירותיה היא ניסתה לקדם רעיונות של אחדות, בניית הבנה בין הדתות ותקווה לעתיד.
בלייק הציגה עבודות מאז 1962. עבודותיה הוצגו בגלריות רבות, בבריטניה ומחוצה לה.
תערוכות יחיד של יצירותיה נערכו בגלריית וודסטוק בשנת 1972, בגלריית רחוב מגדלנה ב-1976, בגלריית אמבנקמנט בשנת 1980 ובקתדרלת נוריץ' בשנת 1987, באקדמיה המלכותית במערב אנגליה בבריסטול במהלך שנת 1989 ועבודותיה הוצגו בשנת 1991 פסטיבל קתדרלת צ'למספורד.
פסלים של בלייק מוצגים לצמיתות באתרים רבים, בין היתר בכיכר פיצרוי ובכנסיית סנט אתלברגה בלונדון, במרכז סקרמן באוניברסיטת לסטר, מרכז השואה, נוטינגהמשייר.
פסל הארד שלה משנת 1980, "The Refugee" (הפליט), ממוקם בגן קתדרלת בריסטול ואילו יצירה דומה משנת 1985, "Sanctuary" מפיברגלס, נמצאת בכנסיית אלדגייט של סנט בוטולף בעיר לונדון.
עבודותיה נמצאות גם באוספים פרטיים שונים, כולל אלה של אליזבת, המלכה האם והנסיך מוויילס.
היא הייתה חברה באגודת הפסלים הבריטית המלכותית.
נעמי פיי בטריק היא שחקנית אנגלייה.
הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה בתפקיד אורח בדמות מירנדה רוסקו בסדרה "The Bill".
ב-2009 לוהקה לתפקיד טויה סוואן, נערה בת 15 החברה בלהקה, בסדרה "My Almost Famous Family" של ערוץ CBBC, בה כיכבה לצדן של דומיניק מור וראקי איולה.
אחר כך שיחקה בטריק בסדרות טלוויזיה בהן "חדר מיון", ובתפקיד גרייס ג'ייקובס בסדרה "רופאים".
בקולנוע הופיע בטריק בין השאר במותחן "Blood" משנת 2012 בתפקיד מרים פרברן.
בינואר 2014 הצטרפה לצוות שחקני סדרת הדרמה "דרך ווטרלו" של ערוץ BBC One בתפקיד גבריאלה וורק.
ב-2015 לוהקה לתפקיד אלי דלפונט-בוגרד בעונה השלישית של הסדרה "Crossing Lines".
ב-2017 החלה לגלם את ג'וסלין וודבריג בסדרת הדרמה התקופתית "ג'יימסטאון" של ערוץ Sky One.
שנה סרט תפקיד הערות 2012 Una Noche טיפני Blood מרים פרברן 2014 Down Dog אלה 2015 Cherry Tree פיית' מגווייר 2016 ויסקי בלי סוף פגי מקרון ברימסטון סאם 2018 פרויקט טיטאן ריין גורסקי 2020 The Postcard Killings סילביה 2022 Helvellyn Edge שופטת2023הבנק של דייב (אנ')הנרייטה2025Words of Warורה פוליטקובסקיה
נעמי אוֹרֵסְקֵּס היא היסטוריונית של המדע אמריקאית ממוצא יהודי.
אורסקס התמנתה לפרופסור להיסטוריה של המדע, למדעי כדור הארץ ולמדעים פלנטריים באוניברסיטת הרווארד בשנת 2013, לאחר ששימשה במשך 15 שנים מרצה ללימודי היסטוריה ומחקרי מדע באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
מחקריה עוסקים בהיסטוריה של הגאופיזיקה ובהתחממות העולמית.
בשנת 2004 פורסם מאמרה רב ההשפעה "הקונצנזוס המדעי על שינוי האקלים" שהתפרסם בכתב העת Science, שבו הוכיחה כי לא קיימת מחלוקת משמעותית בקהילה המדעית בנוגע לממשות של ההתחממות העולמית מסיבות הקשורות לפעילות האנושית.
בשנת 2010, אורסקס הייתה שותפה לכתיבת הספר סוחרי הספק (לצד אריק קונווי).
בספר זה זוהו כמה הקבלות בין הדיון בנושא ההתחממות הגלובאלית לבין מחלוקות ציבוריות קודמות, בדגש על הקמפיין של תעשיית הטבק ליצירת ספק מכוון בנוגע לקשר הסיבתי שבין עישון לבין מחלות קשות (אף שכבר התקיים קונצנזוס מדעי בנושא).
אורסקס נולדה לסוזן איילין (לבית נגין) שהייתה מורה במקצועה, ואירווין אורסקס, שהיה פרופסור למדעי הרפואה ודקאן לשעבר במכללת האנטר בניו יורק.
לאורסקס שלושה אחים: מייקל אורסקס, עיתונאי; דניאל אורסקס, שחקן; ורבקה אורסקס, סופרת ושומרת יערות לשעבר.
אורסקס עבדה כיועצת בסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית ובאקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית, וכן לימדה בדארטמות' קולג', אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ואוניברסיטת הרווארד.
היא כתבה והשתתפה בכתיבתם של מספר ספרים ומאמרים בנושאי גאולוגיה כלכלית והיסטוריה של המדע.
מאז 2017 אורסקס רשומה בדירקטוריון המרכז הלאומי לחינוך מדעי.
אורסקס חברה במועצת המנהלים של הקרן להגנה משפטית למדע האקלים.
הקריירה האקדמית של אורסקס החלה בגאולוגיה, ואז התרחבה להיסטוריה ולפילוסופיה של המדע.
עבודתה עוסקת בשיטות מדעיות, אימות מודלים, קונצנזוס, חילוקי דעות.
בהמשך התמקדה במדע של ההתחממות הגלובלית וחקרה את "התעשייה של יצירת ספק" ביחס להתחממות.
אורסקס קיבלה את התואר הראשון בגאולוגיה מבית הספר המלכותי למכרות של אימפריאל קולג', באוניברסיטת לונדון בשנת 1981. לאחר מכן עבדה כגאולוגית בדרום אוסטרליה.
בשנת 1984 אורסקס חזרה לאקדמיה כעוזרת מחקר במחלקה לגאולוגיה ועוזרת הוראה במחלקות לגאולוגיה, פילוסופיה ומדעי כדור הארץ באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 1990 אורסקס קיבלה דוקטורט בתוכנית המיוחדת לבוגרים במחקר גאולוגי ובהיסטוריה של המדע בסטנפורד.
בשנת 1994 אורסקס זכתה בפרס החוקר הצעיר של הקרן הלאומית למדע.
בין השנים 1991–1996 היא שימשה כאסיסטנטית למדעי כדור הארץ, ופרופסור להיסטוריה במכללת דרטמות', הנובר, בניו המפשייר.
בין השנים 1996–1998 היא שימשה כפרופסור חבר, להיסטוריה ופילוסופיה של המדע, באוניברסיטת ניו יורק.
אורסקס עברה לאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו בשנת 1998 כפרופסור חבר, במחלקה להיסטוריה ותוכנית ללימודי מדע, ואז כפרופסור במחלקה זו 2005–2013, וכן כפרופסור נלווה למדעי הגאוגרפיה (משנת 2007).
היא נבחרה לפרובוס של המכללה השישית בשנים 2008–2011. בשנת 1999 השתתפה כיועצת של המועצה הטכנית לבדיקת פסולת גרעינית בארצות הברית בפיתוח אסטרטגיית בטיחות מאגרים לפרויקט הר יוקה, תוך התייחסות מיוחדת לאימות המודל.
מאז 2013 אורסקס משמשת כפרופסור בהרווארד במחלקה להיסטוריה של המדע ובמחלקה למדעי כדור הארץ ולמדעים פלנטריים.
אורסקס כתבה מאמר על מדע וחברה "מעבר למגדל השן: הסכמה מדעית על שינויי אקלים" ("Beyond the Ivory Tower: The Scientific Consensus on Climate Change") בכתב העת Science בדצמבר 2004.
במאמר זה היא דיווחה על ניתוח של "928 תקצירי מאמרים, שפורסמו בכתבי-עת מדעיים שנדונו בין השנים 1993–2003 ופורסמו במאגר המכון למידע מדעי עם מילות המפתח "global climate change".
המאמר הצהיר כי הניתוח נועד לבחון את ההשערה כי ניסוח דוחות והצהרות של חברות כמו הפאנל הבין-ממשלתי לשינויי האקלים, האגודה האמריקאית לקידום המדע והאקדמיה הלאומית למדעים עשוי להמעיט בלגיטימיות של דעות המתנגדות להתחממות העולמית.
לאחר הניתוח, היא הגיעה למסקנה כי 75 אחוז מהמאמרים שנבדקו תמכו במפורש או במשתמע בקונצנזוס, בעוד שאף אחד מהם לא הסתייג ממנו באופן ישיר.
החיבור זכה לתשומת לב רבה בתקשורת מרחבי העולם וצוטט על ידי אנשים בולטים רבים כמו אל גור בסרט "אמת מטרידה".
בשנת 2007 הרחיבה אורסקס את הניתוח שלה, וקבעה כי כ-20% מהתקצירים תומכים במפורש בקונצנזוס בנושא שינויי האקלים לפיו "האקלים של כדור הארץ מושפע מפעילות אנושית".
בנוסף, 55 אחוז מהתקצירים "תמכו" באופן מרומז בקונצנזוס על ידי עיסוק במחקר לאפיון ההשפעה המתמשכת או העתידית של שינויי האקלים (50 אחוז מהתקצירים) או למתן שינויים צפויים (5 אחוזים).
ה-25 האחוזים הנותרים התמקדו בפלאוקלימטולוגיה (10%) או בפיתוח טכניקות מדידה (15%); אותם אורסקס לא סיווג כנקיטת עמדה לגבי שינויי האקלים העכשווי.
סוחרי הספק הוא ספר משנת 2010 שכתבה נעמי אורסקס עם אריק קונווי.
אורסקס וקונוויי, שניהם היסטוריונים אמריקאים למדע, מזהים כמה הקבלות מדהימות בין הוויכוח על שינויי האקלים לבין מחלוקות קודמות בנושא עישון טבק, גשם חומצי והידלדלות שכבת האוזון.
לטענתם, הפצת ספק ובלבול הייתה האסטרטגיה הבסיסית של המתנגדים לפעולה בכל מקרה הללו.
במיוחד מציינים השניים כי הפיזיקאים פרד סייטס (Frederick Seitz; 2008–1911) ופרד סינגר (Siegfried Fred Singer; נולד 1924), ומספר מדענים לעומתיים נוספים שילבו כוחות עם צוותי חשיבה שמרניים וחברות פרטיות על מנת לקרוא תיגר על הקונצנזוס המדעי בסוגיות מודרניות רבות.
רוב הביקורות קיבלו את הספר בהתלהבות.
אחד המבקרים אמר כי "סוחרי הספק" מקורי ומתודי באופן ממצה ועשוי להיות אחד הספרים החשובים ביותר לשנת 2010. ומבקר אחר ראה בספר את הבחירה שלו לספר המדע הטוב ביותר של השנה.
בהשראת הספר, יצא לאקרנים הסרט "סוחרי הספק" בשנת 2015.
מאמרה "מעבר למגדל השן" (Beyond the Ivory Tower) משנת 2004 נשלל לכאורה על ידי האנתרופולוג החברתי הבריטי בני פייזר.
אך זה חזר בו לבסופו של דבר, והודה כי מצא רק מאמר אחד המתנגד לקונצנזוס בנוגע להתחממות הגלובלית, שפורסם על ידי האגודה האמריקנית לגאולוגי נפט.
יחד עם אריק קונווי ומתיו שינדל, בשנת 2008, כתבה אורסקס את המאמר "מצ'יקן ליטל לד"ר פנגלוס: ויליאם נירנברג, התחממות כדור הארץ, והדקונסטרקציה החברתית של הידע המדעי" (From Chicken Little to Dr.
Pangloss: William Nierenberg, Global Warming, and the Social Deconstruction of Scientific Knowledge) שטען כי ויליאם נירנברג ביושבו כיו"ר האקדמיה הלאומית למדעים השתמש בדווחת על שינויי אקלים בשנת 1983 במונחים כלכליים כדי להימנע מפעולה בנושא.
נירנברג נפטר בשנת 2000 אך תגובת נגד התפרסמה בשנת 2010 באותו כתב עת לפיה העיתון סותר את הדו"ח ההיסטורי ואין שום ראיות לכך שחברי ועדה אינם מסכימים עם הדו"ח; הראיות הראו שהדו"ח משקף את הקונצנזוס באותה תקופה.
היא ציטטה מאמר של ארבעה מדעני אקלים בולטים ג'יימס האנסן, קן קלדיירה, קרי עמנואל וטום וויגלי) לפיו יש להשתמש באנרגיה גרעינית כדי להילחם בשינויי האקלים.
מאמר דעה מאת מייקל ספקטר ב"ניו יורקר" אמר כי היא מיתגה את ארבעת המדענים הללו כ"מכחישי אקלים", וכי אפיונה אבסורדי, שכן הם היו בין אלה שעשו הכי הרבה כדי לדחוף אנשים להילחם בשינויי האקלים.
בשנת 2015 פורסמו ידיעות חדשותיות על אופן האופן שבו מדעני אקסון מוביל מצאו עדויות לשינוי האקלים, אך אותה חברה הטילה ספק בשינויי האקלים.