tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 2015–2018 עבדה באולפני יוניברסל כחלק מקבוצת מאפרים לאירועים שהתקיימו בפארק אולפני יוניברסל הוליווד ב-2019 התקבלה לאיגוד המאפרים ומעצבי השיער (IATSE Local 706) מה שאיפשר לה לעבוד בהפקות משמעותיות יותר, כמו אימה אמריקאית, החיים עצמם, מוקד 911, פרי מייסון, האורוויל, מסע בין כוכבים: פיקארד ועוד.
נוסף על עבודתה בהפקות טלוויזיה, עבדה עם מספר מוזיקאים כמו סלינה גומז, סנופ דוג, בילי אייליש ואחרים.
ביולי 2022 נבחרה אייזן כאחת המועמדות לפרס אמי להישג יוצא דופן באיפור תקופתי/דמות (ללא תוספות פרוסתטיות), עבור עבודתה על הפרק "Hide And Seek" בעונתה השנייה של "מסע בין כוכבים: פיקארד", אך בסופו של דבר זכה פרק בסדרה פאם וטומי.
כעבור שנה נבחרה כמועמדת לפרס אמי להישג יוצא דופן באיפור עכשווי (ללא תוספות פרוסתטיות), עבור עבודתה על הפרק "Võx" בעונה השלישית של מסע בין כוכבים: פיקארד, אך בפרס זכה פרק בסדרה ונסדיי.
חנות תקליטים היא חנות קמעונאית שמוכרת מוזיקה מוקלטת.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, חנויות התקליטים מכרו אך ורק תקליטים, שניתן לשמוע באמצעות פטיפון.
עם זאת, במהלך המאה ה-20, חנויות התקליטים התחילו למכור את הפורמטים החדשים שפותחו, כגון קלטות שמונה רצועות, קלטות שמע ותקליטורים.
כיום, במאה ה-21, חנויות תקליטים מוכרות תקליטורים, תקליטי ויניל ובמקרים מסוימים אף תקליטורי DVD של סרטים, תוכניות טלוויזיה, אנימציות וקונצרטים.
חלק מחנויות התקליטים מוכרות גם פריטים הקשורים למוזיקה כמו פוסטרים של להקות או זמרים, פריטי לבוש הקשורים ללהקות או זמרים, ואפילו מרצ'נדייזינג, כגון תיקים וספלי קפה.
חנות התקליטים ספילרס רקורדס בקארדיף, ויילס, היא חנות התקליטים הוותיקה ביותר בעולם (נוסדה ב-1894 על ידי הנרי ספילר).
חני כהן זדה (נולדה ב-7 במרץ 1968) באלמוגורדו , ניו מקסיקו, ארצות הברית.
היא ציירת פיגורטיבית, אמנית ובלוגרית ישראלית.
חיה ויוצרת בטלמון שבהרי אפרים.
כהן זדה זכתה בפרס תרבות יהודית ע"ש אורי אורבך לשנת 2020 מטעם שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה לתרבות יהודית, ליוצרים בתרבות יהודית בתחום האמנות הפלסטית.
חנה אלישבע קליין (Honey Lynn Klein) נולדה ב-7 במרץ 1968 כבת בכורה להוריה פרופסור (לקרדיולוגיה) צבי ודבורה קליין (עקרת בית), בבסיס חיל האוויר של צבא ארצות הברית, שבאלמוגורדו, ניו מקסיקו, ארצות הברית, שם שרת אביה כרופא בבסיס.
עד גיל 5 חני גדלה בניו יורק ובשנת 1973 עלתה משפחתה לישראל.
בשנת 1988 למדה ביולוגיה באוניברסיטת בר-אילן במשך שנה.
בשנת 1989 עברה ללמוד במכללה האקדמית, מכללת אמונה, בירושלים, במחלקה לגרפיקה ובאותה השנה היא נישאה.
בשנה 1990 הפסיקה את הלימודים, לכמה שנים עקב לידת ילדיה.
בשנת 1992 הייתה מראשוני המשפחות שהקימו את היישוב טלמון, שבהרי אפרים.
בשנת 1995 כהן זדה, חזרה ללמודים במכללת אמונה במחלקה לאמנות בהדרכת האמן טוביה כץ, עד שנת 1996.
בין השנים 2006–2016 למדה פיתוח הכרתי ב"שיטת ימימה" אצל תלמידותיה של ימימה אביטל, דרורה קהתי והזמרת אתי אנקרי.
במקביל המשיכה בלימודי הציור, בין השנים 2010–2013 המשיכה בלימודי הציור והרישום ולמדה בבית ספר "התחנה" לציור פיגורטיבי בכיתת האמן של האמנים ארם גרשוני ודוד ניפו.
בין השנים 2019–2022 כהן זדה המשיכה להשתלם, בציור וציורי נוף אצל האמנים גרשוני וניפו ובסדנאות פורטרטים אצל האמנים דויד קאסאן ואמיר שפט.
חני כהן זדה הוזמנה להציג בגלריות רבות בישראל ובעולם (לקט תערוכות נבחרות).
2026 "וידעת היום", בית מינהל החמ"ד, אוצרת: טליה פאר.
2020 "כלים קטנים אורות גדולים", בגלריה "על הגבעה", מיתר.
2019 "מים נוקבין", מוזאון וולפסון, הביאנלה הרביעית של ירושלים, ירושלים.
2018 "ידיעת ההפכים אחת", בית האמנים, תל אביב.
2015 "רוחומרוח", הגלריה האחרת חולון.
2014 "כתב, ראי", מרכז חייק לאמנות עכשווית יפו העתיקה.
2010 "הקפאה", מוזיאון היכל שלמה, ירושלים.
2010 "ללקוט שושנים", גלריית עפרה.
בישראל ובעולם (לקט תערוכות נבחרות).
בתאריך 14 במרס 2021 הוענק לחני כהן זדה הפרס לתרבות יהודית ע"ש אורי אורבך לשנת 2020 מטעם שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה לתרבות יהודית, ליוצרים בתרבות יהודית בתחום האמנות הפלסטית.
קטלוגים בהם מופיעים הציורים של חני כהן זדה.
ידיעת ההפכים היא אחת, קטלוג לרגל התערוכה "ידיעת ההפכים אחת".
צאינה וראינה: אמניות ישראליות מתבוננות בזהותן הדתית והמגדרית / קטלוג - עורך: פרופסור חיים מאור.
הביאנלה של ירושלים תשע"ו The Jerusalem Biennale 2015
לשם שמיים - הביאנלה של ירושלים 2019
הקמת ויטראז' גדול בבית הכנסת בטלמון.
השתתפות היצירות של כהן זדה, בקליפ "הכתר" של הזמרת אתי אנקרי, 2021.
2022-2019 מנחת תערוכות גמר בבית הספר לאמנויות סטארט.
2021-2020 מנהלת הקורס לתרבות בקתדרה ע"ש אורי בן אמוץ.
בשנת 1989 חני התחתנה עם בנימין כהן זדה אותו הכירה במסגרת השירות הלאומי כששניהם התנדבו בקריית שמונה.
חנטריש ¼3 הוא אלבום הסולו השני של הזמר דני בן ישראל, שיצא בשנת 1970. האלבום היה מבין הראשונים שהביאו את צליל הרוק הפסיכדלי לישראל.
שירי האלבום עוסקים בין היתר, בבדידות, נהנתנות וקונפורמיות, ברוח תרבות הנגד של סוף שנות השישים ואורח החיים הרדיקלי של ילדי הפרחים, הכולל שימוש בסמים פסיכדליים.
באלבום מנגנת להקת הבמה החשמלית.
באלבום בולטת היצירה בת 9 הדקות "ישראל 70", טראנס פסיכדלי אקוסטי העוסק באנטי-לאומיות.
השיר מתחיל בקולאז' צליל כאוטי, ובהמשך מתגלגל לסיפור סאטירי בו מועלים באוב גדולי העם היהודי: רש"י, טשרניחובסקי, ביאליק והרצל ונכנסים יחדיו לטריפ פסיכדלי, בו הם מבינים כי לא הייתה כלל משמעות למפעלי חייהם.
חלק מן היצירה נכלל מאוחר יותר באלבום "The Kathmandu Sessions" תחת השם "Seagulls".
חני סירקיס (נולדה ב-1998) היא רקדנית ישראלית, כוריאוגרפית, מורה לגאגא, אמנית דראג ומעצבת תלבושות ישראלית.
חני סירקיס נולדה ברמת גן.
למדה במגמת המחול בתיכון ע"ש תלמה ילין לאמנויות, אותה סיימה בהצטיינות.
במקביל למדה באקדמיה למחול של שירה גנור.
בתקופת לימודיה זכתה במספר מלגות ופרסים: ב-2013 ו-2014 – זכתה במלגות קרן התרבות אמריקה ישראל, ב-2015 – זכתה בתחרות ז'נט אורדמן ובמלגת קורס קיץ מלאה בקורס הקיץ של בלט זלצבורג.
בשנים 2014 עד 2016 השתתפה בחממה – קורס המצוינות של להקת בת-שבע.
במקביל שירתה בצה"ל כרקדנית מצטיינת.
ב-2016, בגיל 17, הצטרפה לאנסבל בת-שבע (הלהקה הצעירה) וב-2018 הצטרפה ללהקת המחול בת-שבע, בה רקדה עד 2022. במהלך תקופה זו הופיעה סירקיס במגוון רחב של יצירותיו של אוהד נהרין, כולל:
"הורה" (Hora) – מופע שנוצר במקור בשנת 2009 ובו הופיעה סירקיס בגרסה המחודשת.
ב-2022 יצא גם סרט שהוא תרגום היצירה דרך עדשת המצלמה, בו השתתפה סירקיס גם כן.
"2019" – מופע בו הופיעו הרקדנים בנעלי עקב (סטילטו)
"החור" (The Hole) – מופע משנת 2019, שסירקיס לקחה חלק ביצירתו
"יאג" – מופע משנת 2022. השתתפה גם בגרסת הסרט.
אוהד נהרין, מייסד שפת התנועה גאגא והמנהל האמנותי של הלהקה, אמר על סירקיס: "חני מכילה את כל הטוב שכוריאוגרף יכול לקוות לו מרקדנית, אמן ואדם.
התרגום והפרשנות שלה ליצירותיי משדרגים אותן ומוסיפים להן נפח ומשמעות שמרגשים אותי בכל פעם מחדש".
במסגרת פרויקט "רקדני בת שבע יוצרים", שמאפשר לרקדני הלהקה ליצור עבודות עצמאיות, יצרה סירקיס מספר עבודות מקוריות.
בין היתר יצרה את המופע "Barbie & The Three Bunnies", שהוצג במסגרת הפרויקט בתמיכת קרן מיכאל סלע לטיפוח אמנים צעירים.
בשנת 2021 החלה סירקיס ליצור ולהופיע בדמות הדראג שלה בשם "ברבי קיוט" (Barbie Cute).
סירקיס מופיעה כביו קווין (bio queen) – אישה סיסג'נדרית המופיעה כמלכת דראג, תופעה נדירה יחסית בעולם ובארץ.
בין היתר, סירקיס הקימה וניהלה את ליין מופעי הדראג "קאנטי קלאב" (Kunty Klub), אליהם צירפה גם חברים מלהקת בת שבע.
לדבריה של סירקיס צפייה ב"המרוץ לדראג של רופול" בתקופת התיכון גרם לה להתאהב בז'אנר הדראג.
החל משנת 2022, החלה סירקיס ללמד את יצירותיו של אוהד נהרין ולהעמיד אותן בישראל ובעולם.
במקביל, היא משמשת כמורה לגאגא, שפת התנועה שפיתח נהרין.
ב-2025 החלה סירקיס להופיע במופע העצמאי "Take Off" במרכז סוזן דלל.
המופע, שנוצר ומבוצע על ידי סירקיס, עוסק בדמות המשילה את עורה צעד אחר צעד, תוך שימוש במדיום הדראג.
העבודה בוחנת את הדו-קיום של חוזק וחולשה ומעלה את השאלה האם התחפושת מסתירה את האמת או חושפת אותה.
המופע הוצג גם בפסטיבל תל אביב דאנס באוגוסט 2025.
סירקיס עוסקת גם בעיצוב תלבושות, תחום שבו היא מעורבת הן במסגרת עבודותיה האמנותיות והן כפעילות עצמאית.
סירקיס בחרה שלא להסיר שיער גופה, דבר שעורר תשומת לב בציבור ובתקשורת, במיוחד לאור היותה רקדנית מקצועית בלהקה מובילה.
היא ראתה בכך אקט אישי של שליטה על גופה, שמתאים לתפיסת העולם של הדור שלה בנושא הגוף החיובי.
חניטה היא שיטת קבורה שבה גופת המת נעטפת בתכריכים ועוברת טיפול בצמחים ותכשירים שונים על מנת לשמרה.
חניטה הייתה נהוגה בעיקר בעבר בתרבויות שונות כמנהג דתי.
בעבר נהגו עמים אחדים לחנוט את מתיהם ובהם בני האינקה בפרו, שושלת האן בסין והילידים האוסטרלים.
אולם מנהג זה רווח בעיקר בין המצרים הקדמונים.
מכיוון שלחות גורמת לריקבון הגופות, קברו המצרים תחילה את מתיהם בחולות המדבר, והחום הרב ששרר שם ייבש את הגופות ושמר על צורתן.
המצרים האמינו שיש שישה יסודות חשובים שמרכיבים את האדם: הגוף הפיזי, הצל, השם, הרוח, האישיות והאל-מות (העך).
המצרים האמינו שנשמתו של אדם מתקיימת כל עוד גופו קיים, ואם הגוף יישמר תוסיף גם הנשמה להתקיים.
המצרים גם האמינו שלאחר מות האדם יוצאת נשמתו למסע ארוך, שבמהלכו היא נזקקת למזון וצידה.
לפיכך נקברו יחד עם הגופה כלי חרס, שאותם מילאו במזון ומשקה.
לפי שרידי המזון אפשר לשחזר מה אכלו ושתו המצרים שחיו לפני אלפי שנים.
בערך שנת 3000 לפנה"ס, עם איחודה של מצרים תחת שלטון הפרעונים, התחילו המצרים להאמין שאין זה לכבודו של אדם חשוב להיקבר בחול, אלא עליו להיקבר בתוך קבר.
הם החלו לנהוג כך, אך אוויר הקבר גרם לריקבון הגופות.
המצרים הבינו שיש לשמר את הגופות לפני הקבורה, והחלו להשתמש למטרה זו בתמרוקים, בעשבים ובשרפים בעלי ריח מתקתק.
עם זאת לא שינו את מנהגם לקבור מזון ומשקה עם המת, ולכן חנטו גם את הבשר והירקות, ושמו אותם בכלי חרס.
לעיתים, כשקברו אדם עשיר, שמו את המזון בכלים יקרים, עשויים כסף או זהב.
קרובי הנפטר נהגו ללכת אל הקבר מדי שנה בשנה, בימים מסוימים, ולקיים טקס דתי, שבמהלכו ניתנה למומיה אספקה מחודשת של מזון ומשקה.
באותו פרק זמן שנאמרו בו התפילות, נהגו לפתוח את עיני הנפטר החנוט, את אוזניו ואת פיו, בתקווה שהוא יראה, ישמע ויאכל.
החניטות המפורסמות ביותר הן אלו של פרעוני מצרים שנמצאו בפירמידות במצרים.
במצרים העתיקה האמינו, כי ישנם חיים שלאחר המוות, ורצו לשמר את גופם של המלך והמלכה לקראת העולם הבא.
תות ענח' אמון זכה לחניטה המפותחת ביותר.
סין ג'ואי היא המומיה שנתגלתה במצב השימור הטוב ביותר.
בשנת 1971. בנתיחת הגופה התברר כי מצבה של המומיה היה בלתי רגיל, שכן העור היה גמיש וניתן היה לראות את סימני הבד ששימש כתכריכים, דם היה בעורקים, את הגפיים היה ניתן לכופף, השיער היה שלם לחלוטין וכל האיברים הפנימיים נותרו במקומם ובמצב טוב.
לא ידוע כיצד קרה שהגופה השתמרה במצב כה מצוין.
השיטה היקרה ביותר הייתה לפתוח את הגופה ולהוציא ממנה את האיברים הפנימיים, כולל המוח, ולהכניס לתוך החלל תמרוקים ושרפים.
אחר כך שמו את האיברים בכדים קנופיים.
הגוף נעטף בתחבושות ועם הנחתה של כל תחבושת נאמרו תפילות ומזמורים.
תהליך זה נמשך שבעים יום.
כל האיברים הפנימיים (פרט ללב), שהוצאו מהגוף, נחנטו, הושמו בכדים נפרדים ונקברו יחד עם המומיה.
שיטה זולה יותר הייתה להספיג את הגופה בנתר.
נתר מורכב מ-4 מלחים: סודיום קרבונט (Na2CO3), סודיום ביקרבונט, סודיום כלוריד וסודיום גופרתי (Na2S).
סודיום קרבונט פועל כגורם מייבש, המוציא את הנוזלים מהגופה.
הסודיום ביקרבונט, בסביבה לחה, מעלה את רמת ה-PH בגוף, היוצר סביבה עוינת לבקטריות (מניעת ריקבון).
שיטה זולה אף יותר הייתה שימוש במלח או בסיד.
בכל השיטות האלו נכרך החנוט בתחבושות לאחר החניטה, ועל רבות מהן נכתבו תפילות בדיו.
שיטת החניטה הצטמצמה לאחר תקופת הפרעונים אך לא נעלמה כליל ובמשך השנים אף התפתחה ביעילותה.
תחילת שימושה באירופה בא מהצלבנים שרצו לשמור על גופם במקרה המוות על מנת להיקבר קרוב למקום מגוריהם.
בתקופת הרנסאנס, בעקבות התעניינות במבנה הפנימי של גוף האדם וצורך לשמרו נכנסו שיטות חניטה חדשות, כמו הכנסת החומר המשמר דרך אבי העורקים.
עם גילוי חומרים כימיים חדשים, פורמלין נכנס לשימוש נרחב כחומר המשמר במקום האלכוהול.
שימוש במלחי ארסן נשאר פופולרי ומסוכן בגלל תכונותיו של המלח.
מי שהביא לשינוי המרכיב הזה היה אלפרדו סלפיה מסיציליה, כימאי שהמציא תמיסת חניטה שאינה מסכנת את מבצעי החניטה.
הוא ביצע את החניטה של רוזליה לומברדו, ילדה בת שנתיים שנפטרה מדלקת ריאות והייתה לאחרונה המוצבת בקאטאקומבות של קפוצינים בפאלרמו.
עם אלה שנשמרו בדרך זו בתקופה המודרנית נמנה מנהיג המפלגה הקומוניסטית, ולדימיר לנין וכן נשיא וייטנאם הו צ'י מין.
תהליך החניטה נזכר במקרא פעמיים בהקשר לחניטת יעקב ויוסף במצרים.
המקרא לא פוסל את החניטה, אך מתאר אותה בצורה המרמזת על נוהג מצרי שלא היה מקובל בכנען.
בימי הביניים, הראשונים נטו לקבל את הגישה התנאית שאין למצוא בתהליך החניטה כל פסול.
יתירה מזאת, הנטייה הייתה להצדיק את תהליך החניטה שנועדה לשמר את הגופות עד שיגיעו לקבורת הקבע שלהם בארץ ישראל.
אמנם בתקופת ימי הביניים כבר לא היה נוהג החניטה קיים, אך חכמי התקופה הכירו את התופעה, והיא אף מתוארת בפירוט במדרש.
מימי הביניים ועד לתקופה העות'מאנית נעשה שימוש בחנוטים לצורכי רפואה.
ספרות ההלכה מהתקופה התייחסה לשאלות אכילת הבשר וההנאה מהמת.
הרדב"ז, למשל, כתב כי "נשתנתה צורתו וחזר להיות עפר" ולכן "אין בו איסור אכילה".
המקרה של ד"ר אליהו מונטאלטו
מקרה מסוים בעת החדשה שגופתו של יהודי נחנטה, למרות היות הדבר לא מקובל.
ד"ר אליהו מונטאלטו היה הרופא האישי של מלכת צרפת מארי דה מדיצ'י.
בשנת 1615 הוא ליווה את משפחת המלוכה לספרד לחתונת יורש העצר לואי ה־13. בדרך חזרה הוא חלה בעיר טור ונפטר בתאריך 17 בפברואר 1616. היות שבצוואתו ביקש להיקבר בבית קברות יהודי וכזה לא היה אז בצרפת - חנטו את גופתו והעבירו אותה לקבורה בבית הקברות "בית חיים" בהולנד.
מונטאלטו חי בפריז כיהודי ולא כאנוס.
את הארון ליוו משה מונטאלטו - בנו של המנוח ושאול לוי מורטירה - תלמידו של המנוח.
לימים רב הקהילה באמסטרדם, ואב"ד שהחרים את ברוך שפינוזה.
להלן פסקה מכתובת המצבה של מונטאלטו, המתארת את מעשה החניטה:
חניכה היא מערכת יחסים המכוונת להתפתחות אישית, שבה אדם מנוסה או בעל ידע רב יותר מסייע בהנחייתו של אדם בעל ידע או ניסיון מצומצמים יותר.
החניכה היא יותר ממתן סיוע או מענה על שאלות.
החניכה היא קשר בין אישי מתמשך של למידה, דיאלוג ואתגר.
החניכה הייתה נפוצה באירופה כבר בתקופת יוון העתיקה.
המונח האנגלית מנטור (Mentor) מבוסס על דמות מתוך האודיסיאה.
חניכה בתנועות הנוער ובחינוך הבלתי פורמלי
חניך הוא אחד הפרטים בתוך מסגרת בלתי פורמלית חינוכית כמו תנועת נוער, ארגון נוער, מרכז קהילתי.
הוא משתייך לקבוצה אותה מוביל המדריך שאחראי על כל פעילות הקבוצה וכחלק מזה על השתתפותו של החניך ומעורבותו בה.
לרוב, החניך צעיר ממדריכו במספר שנים.
תפקידי החניך הנמצא בתוך הקבוצה מגוונים.
מצד אחד מצופה ממנו ללמוד תכנים אותם מעביר לו המדריך, אך מנגד מצופה ממנו לגלות מעורבות ויוזמה בפעילות ככלל ובדינמיקה החברתית בפרט.
החניך רוכש ידע, מיומנויות, תכונות וערכים, לרוב דרך התנסות וחוויה ומתוך עולמו.
חניכות היא שיטה להכשרה ואימון כוח אדם במקצועות האומנות, החקלאות ועבודות הכפיים.
חניכים מפתחים את הקריירה שלהם אחרי תקופת חניכות.
מרבית ההכשרה בתקופת החניכות נעשית במקום העבודה ובלימוד תוך כדי עבודה.
לעיתים קיים גם חלק תאורטי לא פורמלי.
מעמד השוליה היה מקובל בעבר כדרך של התלמדות אצל בעל מקצוע שהוא אומן מיומן.
במסגרת ההתמחות משמש השוליה כעוזר לבעל המלאכה ולעיתים אף כמשרת.
מתמחה הוא עובד העובר תקופת הכשרה, בהדרכת איש מקצוע בעל ותק וניסיון, על מנת לקבל רישיון הנדרש על פי דין לעיסוק במקצוע מסוים.
התמחות נדרשת בדרך כלל במקצועות בהם הרקע העיוני אינו מספיק על מנת לעסוק במקצוע, ויש צורך בתקופת התמחות מעשית, הבאה לאחר השלמת התואר האקדמי.
לרוב, עם סיום ההתמחות, עובר המתמחה בחינות, שהן תנאי נוסף לקבלת הרישיון המהווה כשלעצמו תנאי לעיסוק במקצוע בו התמחה.
בעל המקצוע המדריך את המתמחה נקרא לרוב "מאמן".
חניכה רוחנית מתבצעת על ידי מורה רוחני או גורו.
תפקידו המרכזי להביא את תלמידיו אל הדרך שתוביל למיצוי יעודם האישי, ללוותם ולהדריכם כך שיגיעו בסופו של דבר לרמתו הרוחנית של מורם או אף מעבר לכך.
רבים מבין המורים הרוחניים שהגיעו להארה (כמו שלמה קאלו לדוגמה) מזמינים את תלמידיהם, להתקדם אל הארה דומה, זהה או אף מוארת מזו שזכו לה בעצמם.
תורתם היא החניכה, היא הדרך והיא התרגול.
חניכה בחינוך הדמוקרטי היא שיטת הדרכה שבה חונך מסייע לנחנך לשנות ידע, מיומנויות, תכונות וערכים באמצעות בירור הסיבות להתנהגויות חוזרות של הנחנך.
לרוב, משתמשים בחניכה כאשר רוצים לפתח צדדים אישיותיים ומיומנויות מורכבות, ופחות למטרות הקניית ידע.
מכיוון שהחניכה דורשת תשומת לב של החונך לנחנך יחיד, שיטה זו אינה מיטבית למסגרות גדולות.
שיטת החניכה מבוססת על ההנחה כי להתנהגות אנושית החוזרת על עצמה לאורך זמן ישנה סיבה.
לדוגמה, נניח כי אדם מסוים נמנע מלברך לשלום אדם אחר מספר פעמים.
זוהי התנהגות חוזרת, ועל פי הנחת היסוד לחניכה, נשער כי יש לה סיבה.
למשל, סיבה אפשרית היא כי אדם זה אינו מחבב את האדם שפגש ולכן אינו מברכו לשלום.
החונך צופה בהתנהגותו של החניך לאורך זמן ומאתר התנהגויות חוזרות.
לאחר מכן, ינסה החונך לסייע לחניך להבין את הסיבות להתנהגותו ובמקרה הצורך לשנותן.
נניח, לפי הדוגמה לעיל, כי החונך צפה בחניך ושם לב לכך שהחניך אינו מברך פלוני לשלום.
החונך שזיהה דפוס התנהגות זה, ינסה לשנות דפוס זה שאינו נראה לו נורמטיבי.
ראשית הוא יעשה זאת על ידי בירור הסיבה לאי פעולה זו.
נניח, כי במהלך שיחתם יתברר כי החניך אינו מייחס חשיבות לאמירת שלום לאנשים איתם הוא נפגש.
החונך יכול לתאר לו את התחושות הלא נעימות שלדעתו הדבר גורם ולהציע לו דפוס התנהגות חליפי, למשל, לברך אנשים אשר אליהם הוא חש זיקה.
אם החניך יסכים עמו, ייתכן ויחולו שינויים בגישתו.
תנאי יסוד - ראשית, הנחנך צריך לרצות בחניכה ולתת אמון בסיסי בחונך, שכן אחרת לא יחשוף את הסיבות האמיתיות להתנהגויותיו.
החונך מצדו צריך להימנע מלכפות על הנחנך את הסיבות המשוערות על ידו להתנהגות החוזרת.
למשל, בדוגמה לעיל תהיה זו טעות מצד החונך לגרום לנחנך להודות כי הוא אינו מחבב את פלוני, שכן אין זו הסיבה האמיתית להתנהגותו ולא יצמח מכך דבר חיובי.
ד"ר חניבעל לקטר הוא דמות בדיונית של רוצח סדרתי שיצר הסופר האמריקאי תומאס האריס.
הוא הופיע לראשונה ברומן "הדרקון האדום", אך מוכר בעיקר בזכות הופעתו ברומן "שתיקת הכבשים" ובעיבוד הקולנועי שלו באותו שם.
רוצחים סדרתיים אמיתיים כמו אלברט פיש, אד גין וטד בנדי שימשו כהשראה לדמותו.
לקטר, פסיכיאטר במקצועו, הוא גאון סוציופת המבצע רציחות להנאתו ללא רחמים, ללא נקיפות מצפון, ללא רגשות אשם ומבלי להתחשב בחוקי החברה.
בנוסף לכך, ד"ר לקטר הוא גם קניבל המכין לעצמו מטעמים מאיברי קורבנותיו.
ד"ר חניבעל לקטר הופיע בארבעה מתוך חמשת ספריו של תומאס האריס, "דרקון אדום" (1981), "שתיקת הכבשים" (1988) "חניבעל" (1999) ו"חניבעל: מקור הרוע" (2006).
כמו כן הופיעה דמותו של לקטר בסרטים המבוססים על אותם ספרים.
בשני הספרים הראשונים "דרקון אדום" ו"שתיקת הכבשים" ד"ר לקטר איננו גיבור הספרים, אלא מופיע ברקע, אולם דמותו דומיננטית בהם.
בספר השלישי "חניבעל" וברביעי "חניבעל מקור הרוע" קוּדם ד"ר לקטר לקדמת הבמה והפך לגיבור הספרים.
בארצות הברית הפכה דמותו של ד"ר לקטר למושג בתחום התרבות הפופולרית.
כל שלושת הספרים הועלו על מסך הקולנוע והפכו להצלחה קופתית ו"שתיקת הכבשים" זכה אף למספר פרסי אוסקר.
דמותו של ד"ר לקטר גולמה בשלושת הסרטים על ידי השחקן אנתוני הופקינס, שהצליח לעצב את דמותו המהפנטת והמפחידה של הגאון הרצחני באופן מרשים.
ב-2013 הופקה סדרת טלוויזיה המכונה "חניבעל".
הסדרה הופקה ופותחה על ידי בריאן פולר ואת חניבעל מגלם השחקן הדֶני זוכה פרס המשחק בפסטיבל קאן 2012, מאדס מיקלסן.
דמותו של חניבעל לקטר דורגה על ידי דאג ווקר מהאתר "ערוץ אחלה" במקום השמיני מתוך "11 התפקידים המפחידים ביותר".
חניבעל לקטר מדורג במקום הראשון ברשימת הנבלים "מאה שנים...
"דרקון אדום" הוא סיפורו של רוצח סדרתי, העובד במעבדה לפיתוח סרטי צילום, מהם הוא שואב פרטים על קורבנות פוטנציאליים, חודר לבתיהם ורוצח את כל יושביהם.
סוכן ה-FBI, המנסה לאתר את הרוצח, פונה לד"ר לקטר, הכלוא בכלא על רציחותיו הוא, על מנת להיעזר הן בכישוריו כפסיכיאטר והן ב"ניסיונו" כרוצח סדרתי, על מנת לפענח את התעלומה.
בה בעת הרוצח עצמו מצליח ליצור קשר עם ד"ר לקטר ולהתייעץ עמו.
ד"ר לקטר משחק משחק כפול עם שני הפונים.
ב"שתיקת הכבשים" מנסה סוכנת ה-FBI קלריס סטרלינג להיעזר בד"ר לקטר הכלוא, על מנת לעלות על עקבותיו של רוצח שחטף נערה, שהיא בתה של סנטורית (על מנת, כפי שיתברר במהלך הסיפור, לתפור חליפת גוף מעורה).
הסוכנת נכנסת לקרב מוחות עם ד"ר לקטר, והוא בכח אישיותו המהפנטת, מצליח לחדור לפינות אפלות וכואבות מעברה ולבסוף אף מנצל את הסיטואציה ונמלט לחופשי.
ב"חניבעל" שב ד"ר לקטר לארצות הברית מאיטליה אליה נמלט, ומצליח להערים על אדם אותו הפך בעבר לנכה המנסה ללכוד אותו, לענותו ולרוצחו כנקמה פרטית.
הקריירה של קלריס סטרלינג ב-FBI מתדרדרת שלא באשמתה ולקראת סיום הספר מצליח ד"ר לקטר לחטוף את סטרלינג.
ב"חניבעל: מקור הרוע" מסופר סיפורו של חניבעל לקטר, ילד בן 4, החי בטירה עתיקה באירופה עם אמו אביו ואחותו מישה.
כשפורצת מלחמת העולם השנייה אמו ואביו נהרגים למול עיניו וחבורת נאצים שמצאו מחסה בביתו בזמן מלחמת העולם השנייה הורגים את אחותו הקטנה ומבשלים אותה עקב העובדה שמלאי המזון אזל - כל זאת מול עיניו.
במשך הסרט, כאשר הוא כבר בן 20, חניבעל הופך לרוצח סדרתי בכך שהוא מוצא את כל אותם אנשים שאכלו את אחותו הקטנה ונוקם בהם ברצח זוועתי.
הצייד (1986) הוא העיבוד הראשון לספרו של האריס "דרקון אדום".
את דמותו של חניבעל לקטר גילם השחקן בראיין קוקס.
הסרט כשל בקופות; ניסיון שני להחיות את דמותו של חניבעל לקטר נוסה 5 שנים לאחר כן ב"שתיקת הכבשים".
שתיקת הכבשים (1991) הפך לאחד משלושת הסרטים היחידים שזכו בחמשת פרסי אוסקר: אנתוני הופקינס כשחקן הטוב ביותר, ג'ודי פוסטר כשחקנית הטובה ביותר, ג'ונתן דמי כבמאי הטוב ביותר, וכן פרס על התסריט והסרט עצמו.
הוא אף היה מועמד לפרס על העריכה ועל הקול.
חניבעל (2001) בוים על ידי רידלי סקוט.
בתפקיד קלריס משחקת ג'וליאן מור.
הסרט יצא סמוך מאוד ליציאתו של הספר ולא זכה לביקורות טובות, בעיקר בגלל התעלמות ממספר דמויות ושינוי קיצוני של הסיום המקורי (שתומאס האריס יצר בעצמו לבקשתם של יוצרי הסרט).
דרקון אדום (2002) בכיכובם של רייף פינס ואדוארד נורטון בתור וויל גראהם.
זהו העיבוד השני לספרו של תומאס האריס.
חניבעל: מקור הרוע (2007) מתאר את שנות ילדותו של חניבעל מגיל 6 עד 20.
בין השנים 2013 ל-2015 שודרה סדרת הטלוויזיה "חניבעל".
הסדרה מגוללת את יחסיו של לקטר עם ויל גראהם, סוכן ה-FBI לשעבר שהיה הראשון שזיהה אותו והביא ללכידתו.
הסדרה בוטלה אחרי שלוש עונות.
שתיקת הכבשים, הוצאת מודן, 1992
חניבעל: מקור הרוע, הוצאת מודן, 2007
חניון הוא מבנה המשמש לחניה של כלי רכב בעת שאינם בשימוש.
חניונים נועדו בדרך כלל למכוניות, אך יש גם חניון לכלי רכב אחרים: אופניים, אופנועים, משאיות ואוטובוסים.
חניון מוקם פעמים רבות במרתף של בניינים, בפרט בניינים רבי קומות, לשימוש הדיירים של בניינים אלה ואורחיהם.
לעיתים משמשות לחניון קומות ראשונות של בניין, או הגג של הבניין.
לעיתים מוקם החניון כמבנה עצמאי, שזו מטרתו הבלעדית או העיקרית.
בנוסף משמש למטרה זו מגרש חניה, שהקמתו פשוטה משל חניון: עיקר הכשרתו היא סלילתו באספלט, ולעיתים מסתפקים ביישור הקרקע.
מטרת חניון להפוך את האזור שסמוך אליו לנגיש וזמין בעבור בעלי כלי-רכב הרוצים לנוע ברגל מרחק קצר ביותר.
בחניונים גדולים ומרובי קומות, על-מנת לפשט את התמצאות בעלי הרכבים במרחב, נהוג לסמן את שורות החניה לפי צבע, צורה, מספר שורה ומספר קומה.
נהוג לחלק לנוהגים ברכב כרטיס שעליו יוכל לסמן את מקום חניית הרכב לפי המאפיינים האמורים.
סימון נוסף בחניונים הוא הקצאת מקום מונגש במיוחד (בסמוך לדלת הכניסה או לשער היציאה) בעבור נכים.
מקומות נגישים אלה בנוים על שטח גדול יחסית וכוללים אביזרים המקלים על נכים להיכנס ולצאת מרכבם.
כמו כן, מסומנים באופן מיוחד וכוללים שילוט ברור.
השימוש בחניונים הוא פעמים רבות תמורת תשלום, הנגבה לפי תעריף לשעת חניה, תעריף ליום חניה, או מנוי חודשי.
לשם גביית התשלום ניצב שומר ביציאה מהחניון, ולעיתים נעשה התשלום באוטומטים שנועדו לכך.
לבעלי מנוי חודשי מתאפשרת כניסה ויציאה באמצעות אמצעי זיהוי אלקטרוני, ולמשתמשים קבועים בחניון נהוג לאפשר כניסה ויציאה באמצעות שלט רחוק.
במגרשי חניה מתאפשרת לעיתים חניה חופשית, ללא תשלום.
בחניונים ציבוריים לעיתים יש הנחה לתושבי המקום.
כמו כן, במרכזי קניות ניתן לעיתים קרובות לקבל הנחה על החניה אם קונים מעל לסכום מסוים.
לפי תיקון החוק בישראל בשנת 2008, עלות חניית רכב בחניונים ציבוריים ופרטיים תחושב בכל החניונים ביחידות זמן של רבע שעה, במקום שעה שלמה כפי שהיה נהוג, וזאת החל מתום השעה הראשונה.
כניסתן של מכוניות לחניון רב קומות נעשית בדרך כלל במסלולים מעגליים המאפשרים טיפוס במעלה החניון.
לעיתים משמשת לכך מעלית, המביאה את המכונית לקומה המתאימה.
חניוני חנה וסע – חניונים הנמצאים ליד מסוף תחבורה ציבורית (תחנת רכבת, מסוף אוטובוסים וכדומה) המיועדים להשארת הרכב כאשר בעל המכונית ממשיך באמצעות התחבורה הציבורית.
חניונים אלו מיועדים להקטין את העומס בכבישים על ידי כך שהם מאפשרים לאלו שאינם גרים ליד מרכז תחבורה להיכנס לעיר בתחבורה הציבורית (לאחר שאת החלק הראשון עשו ברכבם הפרטי).
חניוני קמפינג – חניונים המספקים חניה לרכבי קמפינג, ומאפשרים חניה למנוחת לילה או לתקופה ארוכה יותר.
בנוסף למגרש חניה, מכילים חניוני הקמפינג שירותים לכלי הרכב ולנוסעיהם, כגון מקלחות.
חניוני קמפינג ממוקמים לרוב מחוץ לעיר, בצדי הדרכים הראשיות, אך יש הממוקמים בתוך העיר או בסמוך לה.
חניון לילה - נמצא בדרך כלל בתחום שמורת טבע או גן לאומי ומשמש כאזור שבו ניתן ללון ולשהות בשעות החשיכה מבלי לגרום לפגיעה בשמורת הטבע שבסביבתו.
חניון הלילה מוחרג מבחינה חוקית משאר השמורה ובגבולותיו ניתן להבעיר אש, להקים אוהל ולהחנות את הרכבים בקרבת השמורה בזמן הטיול.
גלגל חניה – מתקן ייעודי אוטומטי לחנייה בקומות.
חניונים מייצרים סביבה מאתגרת לנהג מבחינה בטיחותית.
בין הסיכונים הבטיחותיים ניתן למנות הולכי רגל הנעים בשטח החניון בדרך אל רכבם או ממנו, נתיבים צרים, שדה ראייה מוגבל, ומכשולים שונים כגון עמודי תמך.
בישראל לא קיימת סטטיסטיקה אמינה באשר למספר תאונות הדרכים המתרחשות בחניונים.
הגורם המרכזי לכך הוא, ככל הנראה, שרבות מתאונות אלה הן תאונות נזק קלות בלבד ועל כן אינן מדווחות.
מנתונים שנאספו באוסטרליה עבור הוועדה האוסטרלית לבטיחות בדרכים מטעם הפרלמנט, עולה כי אכן מרבית התאונות בשטח החניון מסתיימות בנזק לרכוש בלבד, בעיקר הודות למהירות הנסיעה האיטית בחניון, אולם לעיתים מתרחשות גם פגיעות בגוף כאשר ילדים וזקנים הם בסיכון הרב ביותר להיפגע.
חנייה היא המצב בו מצוי כלי רכב בעת שהוא אינו בשימוש.
באופן טיפוסי, מכוניות נמצאות רוב הזמן בחנייה.
בערים, הצורך במקומות חנייה יוצר בעיה קשה, מכביד על התנועה ומצריך משאבי שטח.
לרוב, מוקצים מקומות חנייה בערים בצדי רחובות ובחניונים, שחלקם מגרשים פתוחים במפלס הרחוב וחלקם מבנים ייעודיים או חלק, לעיתים תת-קרקעי, ממבנה שמשמש גם או בעיקר למטרות אחרות.
יש מקומות בהן מוגבלת החנייה בזמן.
ביישובים בהם יש מחסור במקומות חנייה נוהגות רשויות מקומיות לגבות תשלום עבור חנייה במרחב הציבורי, לאורך רחובות ובחניונים.
התשלום בעד החנייה נעשה במגוון של דרכים - גבייה ידנית של תשלום עבור חנייה בכניסה או ביציאה מהחניון, גבייה אוטומטית באמצעות מכונות, תשלום באמצעות אפליקציה, מינוי ועוד.
בחנייה לאורך רחובות גבייה ידנית אינה מעשית ועל כן הומצאו אמצעים שונים לגביית התשלום.
בשנת 1935 הוכנס לשימוש בארצות הברית המדחן שקיבל תשלום באופן אוטומטי.
בהמשך הוכנסו לשימוש כרטיסי חנייה, מדחני כרטיסים, תשלום סלולרי מהטלפון הסלולרי ומכשירי צג לתשלום עבור חנייה.
הכלכלן דונלד שופ, חוקר תכנון עירוני שעסק בשאלת החנייה ותמחורה, טען כי מתן חנייה בחינם גורם נזק חברתי, כלכלי וסביבתי ומוביל לבזבוז עצום של משאב ציבורי מוגבל - הקרקע.
ניסיונות להגדיל את היצע החנייה יובילו לעלייה בביקוש ובשימוש ברכב פרטי, ובמהרה ייווצר שוב מחסור במקומות חנייה.
שופ הציע לתמחר באופן דינמי את החנייה, כדי להגיע למצב שבו מצד אחד רוב גדול של החניות יהיה בשימוש, ומצד שני תהיה תחלופה גבוהה ונהג שמגיע יוכל למצוא חנייה, בתשלום, במרחק סביר מיעדו תוך זמן קצר.
הרצון לחסוך בדמי החנייה יעודד את התושבים להשתמש בחלופות לרכב הפרטי, או לשתף נסיעות.
לפי לתקנות התעבורה חניית כלי רכב מותרת בכל מקום למעט המקומות המצוינים בחוק, למשל לפי תמרור מתאים או על מדרכה.
העונש על חנייה במקום אסור הוא קנס.
קיימים שני סוגי עבירות חנייה: חנייה ללא תשלום וחנייה באופן המפריע לתנועה.
כאשר רחב חונה באופן המפריע לתנועה, עשויה הרשות המקומית לפנות את הרכב באמצעות גרר אל חניון גרירה מקומי.
האכיפה של עבירות חנייה מתבצעת בצורה יזומה על ידי הרשות המקומית או על ידי פניה של אזרחים לרשות המקומית.
עבירת חנייה על המדרכה תסומן לפעמים על ידי אזרחים המרימים את מגב השמשה של הרכב, כדי לסמן לנהג שחנה באופן המפריע לאזרחים.
במסגרת אכיפת חניות, חנייה במקום שאינו מוגדר להשארת רכבים עשויה להיראות באמצעות שלט חניה פרטית המוצב על ידי בעל המגרש, המבהיר את ההגבלות החלות.
למידע נוסף על שלטים אלו, ראו שלט חניה פרטית
חניכותו של דוּדי קרביץ הוא ספרו המפורסם ביותר של הסופר הקנדי מרדכי ריצ'לר.
הספר, שהוא הרומן הרביעי שפרסם ריצ'לר, יצא לאור ב-1959, והפך לרב-מכר.
הספר מספר על נער יהודי יליד מונטריאול ועל דרכו הבלתי-מוסרית וחסרת המעצורים להתעשר.
בספר תיאור צבעוני של החיים היהודיים במונטריאול בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים.
הספר תורגם לעברית על ידי הסופר אהרן אמיר.
דודי קרביץ, נער יהודי בן חמש עשרה, יתום מאם, הוא תלמיד בית ספר התיכון "פלטשר'ס" בשכונה של המעמד הבינוני-נמוך במונטריאול, שמרבית תושביה יהודים.
דודי, מנהיגה של חבורת פרחחים, מעביר את זמנו במעשי קונדס והיטפלות למורים, לבעלי חנויות ולאחרים.
אביו מקס, נהג מונית ואיש רעים להתרועע, מתרפק על חברותו עם "נער הפלא" הנערץ, הלא הוא ג'רי דינגלמן, נער יהודי שגדל בשכונה יחד עמו, התעשר בדרכים מפוקפקות ועבר להתגורר בשכונה בה מתגוררים עשירי העיר, רובם נוצרים.
מקס מזכיר את "נער הפלא" בכל הזדמנות.
אחיו של דודי, לני, הוא סטודנט לרפואה באוניברסיטת מקגיל.
השכונה בה מתגורר דודי עם אביו ואחיו, ברחוב סנט אורבן, מתוארת בספר כשכונת מהגרים, בה שולטות העזובה והזוהמה
חלומם של תושבי השכונה הוא להתעשר ולעבור לאחת השכונות העשירות כמו אוטרמון או וסטמאונט.
הצלחתו של "נער הפלא" היא אחד מהמניעים העיקריים בהתנהלותו של דודי.
סבו של דודי, שמחה, הוא מקור נוסף להשפעה עליו.
משפט ששמע ממנו בילדותו: "מי שאין לו אדמה אינו בן אדם" הופך למשפט מפתח בהתנהלותו בכל הנוגע להשגת חלקת קרקע משלו.
כבר בצעירותו מתחיל דודי לעסוק בעסקים מפוקפקים, כהשכרה של חוברות פורנוגרפיות מצוירות, מעשי נוכלות זעירים וגנבות.
בגיל 17 הוא מסיים את בית הספר התיכון, ומגיע בקיץ לסנט אגאת דה מון, עיר קייט השוכנת לחוף אגם, ופופולרית בקרב יהודים בני המעמד הבינוני, כדי לעבוד כמלצר במלון.
בסנט אגאת קרביץ מתוודע לאיווט, חדרנית צרפתייה-קנדית, שהופכת לחברתו לחיים.
הוא מגשים את חלומו ומוצא חלקת אדמה הסמוכה לחוף האגם.
בעת ביקורם באגם בולטת ראייתה של איווט את המקום כפנינת נוף וטבע, מול דודי המתייחס לאגם כאמצעי להתעשר.
הוא משביע את איווט לשמור בסוד את דבר קיום החלקה, ומשכנע אותה להתחיל בהליכים לרכישתה מהאיכר שהיא בבעלותו.
עם שובו למונטריאול כל מעייניו של קרביץ נתונים לגיוס כספים לרכישת חלקת האדמה "שלו".
בהשתדלותו של אביו הוא מתקבל לפגישה אצל "נער הפלא", שבתחילה מתייחס אליו בזלזול, אך עד מהרה מצרף אותו לנסיעה לניו יורק כעוזרו.
דודי חוזר ברכבת לקנדה עם מזוודתו של דינגלמן, ולאחר עוברו את הגבול בשלום הוא מגלה שזה ניצל את תמימותו והבריח באמצעותו הרואין.
משחזר למונטריאול, הוא הופך למפיק של סרטי בר מצווה, בהצלחה לא קטנה.
הוא מתחיל גם לשווק מכונות משחק מוברחות מארצות הברית, בעזרתו של בחור בשם וירג'יל רוזבורו, החולה במחלת הנפילה.
דודי משיג לוירג'יל משאית תמורת כסף שהוא חייב לו, ווירג'יל מתחיל לעבוד בשרותו, למרות אזהרתה של איבט כי מסוכן להעסיק את וירג'יל כנהג, בשל מחלתו.
עם הזמן קרביץ הופך לאובססיבי בעניין חלקת האדמה ליד האגם, והדבר משפיע על יחסו לסובבים אותו.
הוא עצבני, שרוי בדיכאון תמידי, וגם יחסו לאיבט אינו כמקודם.
המצב מחמיר כשוירג'יל עובר התקף אפילפטי במהלך נהיגת המשאית, מתנגש בעץ, נפצע באורח קשה, והופך למשותק.
איבט מאשימה אותו במצבו של וירג'יל, ועוזבת אותו.
עסקיו מתדרדרים, והוא מכריז על פשיטת רגל.
איבט לוקחת את וירג'יל תחת חסותה ומטפלת בו.
בהמשך מתברר לדודי כי לאחר שרכש כמעט את כל הקרקעות סביב האגם, יש מתעניינים נוספים בקרקעות שנשארו, אחד מהם הוא ג'רי דינגלמן, "נער הפלא".
בסצנת הסיום של הספר מגיע דודי עם סבו, אביו ואחיו לאגם כדי להראות להם את הקרקעות שקנה.
"נער הפלא" מגיע אף הוא לשם, ודודי מגרש אותו מאדמתו, למורת רוחו של אביו.
משדודי מדובב אותו מסתבר כי איבט סיפרה לזקן על מעשיו של דודי בדרך להשגת מטרתו, ממעשי הנוכלות ועד לסיפורו של וירג'יל.
ב-1974 יצא לאקרנים הסרט המרוץ לצמרת של דודי קרביץ בבימויו של טד קוטצ'ף ובכיכובו של ריצ'רד דרייפוס שהתבסס על הספר.
ריצ'לר נטל חלק בכתיבת התסריט, והיה מועמד יחד עם ליונל צ'טוינד לפרס האקדמיה האמריקאית לקולנוע בקטגוריית תסריט מעובד.
הסרט נחשב לאחד הסרטים הקנדיים המצליחים ביותר בכל הזמנים וזכה בפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
חניית שם מתחם או חניית דומיין (Domain parking), שירות המוצע בדרך כלל ללא תשלום על ידי חברות המציעות שירות אירוח אתרים.
שירות זה מאפשר לבעל שם המתחם שרכש אותו לצורך שימוש עתידי לצבור ותק לשם המתחם.
חניית שם המתחם מתבצעת באמצעות שיוך שרת DNS של שם המתחם לשרת DNS של מספק השירות.
פעולת שיוך היא פעולה קצרה, הניתנת לביצוע דרך פנל ניהול של רשם שם הדומיין, אך מכיוון שמדובר במערכת גלובאלית ומבוזרת, יכולות לעבור עד 48 שעות עד לעדכון המלא.
בישראל נמצאת מערכת החניכות באחריות המינהל להכשרה מקצועית במשרד העבודה המקיים את חוק החניכות, והיא מהווה מערכת מקבילה למערכת החינוך של משרד החינוך, במסגרת מערכת החינוך היוצר.
במערכת לומדים נכון לשנת 2025, כ-12,000 תלמידים ותלמידות.
חניכות היא עבודה מעשית במקצוע הנלמד תחת הנחיה, פיקוח והכוונה של עובד מנוסה וותיק.
החניכות היא חלק ממהות בית הספר היוצר והיא עומדת במרכז ההוויה הבית ספרית.
היא מחוברת לחזון הבית ספרי ומקבלת מקום מרכזי הן בתוכנית הלימודים והן בהיבטים מגוונים ורחבים בחיים הבית-ספריים.
יעודה של החניכות אינו מקצועי בלבד אלא חינוכי, בדגש על פיתוח מיומנויות וכישורים המגלמים בתוכם את הפוטנציאל וחיזוק היכולות של התלמידים, תוך פתיחת אפשרויות והזדמנויות לעתיד.
החניכות בחינוך היוצר מאפשרת למידה המתבססת על התנסות אותנטית בחיים הממשיים, מפגש עם אנשים מחוץ למסגרת בית הספר והתמודדות עם אתגרים אמיתיים בעבודה, בהתנהלות ובמערכות יחסים.
בכך היא מעניקה לתלמידים משמעות ותחושת ערך, תחושת מסוגלות, שייכות וחיבור לעולם האמיתי ולחברה.
היא מקדמת את פיתוח הזהות האישית והמקצועית, את ההיכרות העצמית עם חוזקות וקשיים ובונה כושר הסתגלות, אחריות ועצמאות; ומעניקה לתלמידים אפשרות להשתלב בחברה ולקחת חלק אמיתי בעיצובה.
החניכות בחינוך היוצר מושתתת על ארבעה עקרונות יסוד:
פירמידת החניכות - כלי לניתוח ומעקב אחר שלבי התפתחות בחניכות
חניכות איכותית היא חניכות שעומדת בסטנדרטים שהוגדרו, מקיימת את עקרונות החינוך היוצר, מקנה את הידע והמיומנות המקצועית הנדרשים ותורמת להתפתחות האישית והמקצועית של התלמידים.
כדי להבטיח חניכות איכותית על בית הספר לבחור בקפידה את מקומות החניכות, לעקוב באופן רציף אחר התנהלותה, ולתת למנטורים את הכלים המתאימים לליווי התלמידים.
לצורך כך פותחה פירמידת החניכות, המתארת את שלבי ההתפתחות של הלמידה ושל התלמיד.ה לאורך תקופת החניכות, ואת האופן שבו כל אחד מהם צריך להתבטא בפועל.
כל שלב בפירמידה משקף שלב התפתחותי בהתנסות של התלמידות והתלמידים.
השלבים נבנים כנדבכים – זה על גבי זה, וההתקדמות בהם מותנית בהשלמה של כל שלב לפני מעבר לשלב הבא.
מודלים ליישום החניכות בבתי הספר היוצרים
קיימים מודלים שונים של חניכות, שניתן לשלבם יחד כדי להבטיח חניכות לכלל תלמידי המגמות.
המודלים לחניכות הם דינמיים, ובתי הספר היוצרים יכולים להבנות ולהציע מודלים חדשים וחדשניים המתאימים לעקרונות החניכות המיטבית ולמתווה החניכות המפורטים בהמשך.
בבחירת מודל התעסוקה המתאים, על בית הספר לקחת בחשבון את התאמתו לעקרונות הפדגוגיים ולתוכנית הלימודים, לזמינות מקומות החניכות ולאפשרויות המעשיות לשילוב תלמידים במקומות חניכות מתאימים, וליצירת מגוון אפשרויות להתנסות לתלמידים בעלי רצונות וצרכים מקצועיים ואישיים שונים.
בכל מודל או שילוב מודלים, יש להקפיד על מתווה חניכות העומד בדרישות הבאות:
היקף החניכות: על כל תלמיד.ה בבית הספר להשתלב בחניכות משמעותית במקצוע הנלמד במגמה בהיקף של 200 שעות לפחות בכל אחת מהשנים י"א-י"ב.
עמידה במפרט החניכות למקצוע: התאמה של התפקיד והמטלות המבוצעות למפרט הלמידה וההתנסות )רשימת המטלות שנדרש התלמיד.ה לבצע, והביצועים שחייב לשלוט בהם( שהוגדר לכל מגמה )ראו נספח 3(.
התפתחות המטלות לאורך ההתנסות עד השלמת ביצוע כלל המטלות ורכישות כלל המיומנויות הנדרשות לעמידה בסטנדרט המקצועי שהוגדר.
סדירות עבודה גמישה: לפי בחירת הצוות והתלמידים, ובהתאם למקצוע הנלמד, צורכי השטח וצרכי בית הספר.
ניתן לפרוס את שעות החניכות על פני השנה בצורה מגוונת ההולמת את מודל החניכות שנבחר ואת חיי בית הספר.
העבודה יכולה להתבצע ביום שבועי קבוע, בצורה מרוכזת במהלך מספר חודשים, לפי פרויקטים, בקיץ, בימים גמישים לפי תקופות השנה, בשעות הלימודים או אחר הצוהריים.
מודל עסק חינוכי – תוכנית 'שותפים'
הקמת עסק בית ספרי מבוסס מגמה תוך ליווי עסקי יזמי פרטני.
התלמידים מפתחים את השירות או המוצר הניתן במסגרת המודל, מייצרים/מעניקים אותו במסגרת בית הספר ובאמצעות הסדנה והמשאבים הקיימים בו, ושותפים בניהול העסק על כל פניו – משיווק ומכירות ועד ניהול החשבונות.
ישנו קשר ברור ומהותי בין העסק הבית ספרי למקצוע הנלמד במגמה.
התלמידים לוקחים חלק לא רק בייצור/מתן השירות, אלא במגוון תהליכי פיתוח וניהול העסק.
העסקת 'מנהל עסקי' לניהול העסק הבית ספרי בנוסף לרכז החניכות.
התאמת תוכני הלימוד במגמה בהתאם למאפיינים והצרכים של שוק העבודה כפי שעולים מתוך הפעילות העסקית או ליזמות העסקית
בניית מודל עסקי והקמת תשתית לעסק בבית הספר וברשת המפעילה
מדידה והערכה של העסק מבחינת היקף הפעילות למול יעדים עסקיים וחינוכיים.
מאפיינים עיקריים של חניכות בעסק חינוכי
אפשרות לחניכות במקצועות או במיקומים בהן הזדמנויות מעטות לחניכות איכותית.
מענה לחוסר עניין של תלמידים בהשתלבות בעבודה מחוץ לבית הספר.
מעודד יזמות של התלמידים ומקנה כישורים יזמיים
אפשרות לריבוי תפקידים והתנסויות, התאמה להתפתחות תלמידים.
התמודדות עם אתגרים ותכנים שאינם נלמדים במסגרת לימודי המקצוע, כולל עבודה עם לקוחות קצה.
נדרשת התמודדות בית הספר עם ניהול עסק על כל הכרוך בכך.
יש לשים לב לאפשרות להתנגשות בין מטרות חינוכיות לעסקיות.
התמודדות עם פער בין מאפייני גיל הנעורים ואוכלוסיית התלמידים
בשנת 2016 החל משרד העבודה, בשיתוף ג'וינט ישראל-תב"ת, להפעיל את תוכנית סטארטר – תוכנית הכשרה למבוגרים המלווה בחניכות.
חניכות בתחום הרוחניות שונה מהנזכרות כאן.
היא מבוססת על העברת מידע מאדם בעל כישורים מוכחים בתחומי הדת והאמונה.
יכול אדם להעביר את הידע הזה מאב לבנו.
יכול אדם לרכוש ידע זה ממורה רוחני.
הידע יכול להיות סודי או לא סודי.
הוא מהווה כר נרחב, מצד אחד לשרלטנים, ומצד שני לאנשים בעלי יכולות פאראפסיכולוגיות.
חניכות בתחום האמנויות, גם היא העברת ידע, לעיתים, שאיננו נלמד בבתי ספר.
לדוגמה, בתחום התיאטרון היפני המסורתי העברת המידע נעשתה תמיד בדרך זו.
כמעט בכל אמנות כמו התיאטרון, הקולנוע, יש ללמוד לא רק בבתי הספר הרגילים, אלא גם מאדם בעל ניסיון, המעביר את הלומד ניסיונות ומבחנים על מנת לחשלו, ולהעניק לו את האמון המקצועי.
חניך הוא אחד הפרטים בתוך מסגרת בלתי פורמלית חינוכית כמו תנועת נוער, ארגון נוער או מרכז קהילתי.
בסופו של דבר, לאחר שהחניך עבר תהליך שבו הטמיעו בו את ערכי התנועה, את עקרונות ההדרכה ודרך הארץ – הוא הופך לבוגר.
כאשר הוא אינו חניך יותר, לאחר שעבר הכשרות נוספות – מטרתו היא ליישם את האנקדוטות החשובות שפיתחו בו בשנותיו המוקדמות בחניכים צעירים משלו, ותפקידו להיות מנהיגם וראש קבוצתם – להוביל אותם עד אשר הם יהיו מדריכים בעצמם.
להבדיל, ניתן למצוא שימוש במושג זה גם בחינוך הפורמלי במוסדות בהם מתקיימת חניכה לתלמידים במסגרת עבודה פרטנית.
תנועות הנוער וארגוני הנוער החלו לקום בתחילת המאה העשרים וגייסו אליהם ילדים מגיל 10–11 ועד לגיל 18. בתנועות הנוער היהודיות הציוניות למשל, כאשר סיים החניך את לימודיו, בגיל 17–18, הוא היה זכאי לעבור הכשרה ולהתנסות בחיי שיתוף חקלאיים כהכנה לחיים בארץ ישראל.
צעירים אלו נבחרו בקפידה על סמך פעילותם בתנועה.
לרבים מהם הייתה זו הדרך היחידה להשגת אשרת עלייה לארץ ישראל, בשל חוסר יכולת כלכלית.
כיום, ישנו מגוון רחב של תנועות נוער בכל רחבי העולם.
בישראל ישנן תנועות הנוער הפופולריות הצופים, הנוער העובד והלומד, ותנועת כנפיים של קרמבו.
בנוסף, ישנן עוד מספר רב של תנועות שמזמינות אליהן בני נוער, על מנת להשתתף בפעילויות ולהתעשר בערכים ומוסר.
גיוס הוא מגוון פעילויות שמטרתן למשוך חניכים נוספים למסגרת הפעילות על מנת להגדיל את הקבוצה בפרט והארגון כולו ככלל.
הגיוס כולל את שיווק הקבוצה המגייסת ולרוב פעילות או סדרת פעילויות שמטרתן למשוך את המתעניינים ולגרום להם עניין בהצטרפות לקבוצה.
לעיתים מתייחסים אל כלל התהליך של יצירת הזדהות עם הקבוצה כחלק מהגיוס.
לרוב מתבצע גיוס החניכים בתחילת שנת הפעילות וכלפי שכבת הגיל שעתידה להצטרף לארגון המגייס.
עם זאת, לעיתים נערך גיוס גם לשכבות בוגרות יותר על מנת לחזק קבוצות קיימות או לפנות לאוכלוסיות חדשות.
הגיוס נערך לרוב על ידי המדריכים ורכזי התנועה או הארגון, אך לעיתים הוא נעשה על ידי החניכים עצמם או בשיתופם.
גיוס החניכים נעשה לרוב בבתי הספר ודורש תיאום ושיתוף פעולה של המוסד.
עם זאת, גיוסי חניכים נערכים גם במרכזים קהילתיים, קניונים, שכונות מגורים או באירועים מיוחדים המושכים אוכלוסיות נרחבות ומיועדים למטרה זאת.
קיימות מספר שיטות בסיסיות לגיוס חניכים:
גיוס נקודתי – פרסום פעילות המיועדת לקהל היעד (פעולה, ערב חברתי וכדומה).
הפסקה פעילה – פעילות בבית הספר במהלך ההפסקה.
יתרונה הוא בחשיפה גדולה אך אין היא ממוקדת לשכבת גיל מסוימת.
גיוס בכיתות – העברת פעילות, הרצאה או שיעור חברה, לרוב סביב נושא בעל זיקה לפעילות הקבוצה.
הערך המוסף של גיוס זה הוא יצירת הדמיה מוחשית של אופי הפעילות ויצירת קשר עם המדריך.
בישראל, משרד החינוך דורש מתנועות הנוער וארגוני הנוער רשימות חניכים, כתנאי לקבלת תמיכה.
רשימות אלו מפרטות את שמות החניכים ופרטיהם.
משרד החינוך נוהג לערוך אחת למספר שנים את מפקד תנועות הנוער, סקר בו נבדקים אקראית חניכים, כמו גם מדריכים ופעילות בסניפים.
דרישה זו התגלתה כבעייתית כאשר איגי - ארגון נוער גאה ביקש לקבל תמיכה ממשרד החינוך.
אחת ממטרות הארגון היא לסייע לבני נוער בתהליך יציאתם מהארון, בו עלול להיות נזק כתוצאה מחשיפת זהותם של החניכים.
על מנת לפתור את הבעיה שונו הקריטריונים בדבר חלוקת התקציבים על מנת לאפשר את תמיכת משרד החינוך בארגון זה.
באופן כללי, נאמר בתנועות נוער כי לא ניתן למנות את החברים במסגרת בלתי-פורמלית כמו זו, באמצעי פורמלי כמו מפקד.
במפקד נדרשים לנקוב במספר חניכים ספציפי, אך אופי החברות בתנועה הוא בלתי-פורמלי במהותו – ייתכן שיהיו חניכים שיירשמו לפעילות השוטפת וכאלה שלא יעשו זאת; כאלה שיתמידו יותר בהגעה לפעילות וכאלה שיגיעו רק לעיתים וכדומה.
לכן, בתנועות הנוער התעורר קושי בצורך להגדיר מי חבר בתנועה לצורך המפקד.
חניה לאופניים הוא מתקן המשמש להעמדת האופניים ונעילתם בזמן שאינם בשימוש.
מתקני חניה לאופניים עשויים להיות מונחים על הקרקע באופן חופשי, או להיות מעוגנים אל הקרקע, למדרכה או לבניין.
עם התרחבות השימוש באופניים, גדל מגוון מתקני החניה והם נבדלים זה מזה בצורתם, בעיצובם, ברמת הבטיחות שלהם ובהתאמתם לסביבות שונות.
מתקני החניה מאפשרים לרוכבים לחנות בביטחה ובנוחות.
כיום מוצבים מתקני חניה לאופניים באופן וולנטרי על ידי גופים מסחריים וציבוריים, כגון רשויות מקומיות, מוסדות חינוך, מקומות בילוי, בתים פרטיים וחניונים של מתחמי משרדים.
דגמים שונים של מתקני החניה
בדגמים הראשונים של מתקני האופניים התאפשרה נעילה של גלגל אחד בלבד.
נעילה זו לא הייתה יעילה מכיוון שניתוק גלגל זה אפשר לגנוב את האופניים.
בנוסף, מתקנים מסוג זה לא העניקו תמיכה לאופניים, דבר שהוביל לעיתים לנפילת "דומינו" של זוגות האופניים זה על זה.
בדגמים החדישים יותר של מתקני אופניים ניתן לקשור את שלדת האופניים למתקן, ובכך להעניק הגנה טובה יותר נגד גנבה וכן תמיכה יציבה יותר לאופניים.
מתקן אופניים טוב הוא מאפשר עגינה חזקה של האופניים, ללא שימוש ברגלית האופניים.
על המתקן לאפשר נעילה של הגלגלים ואף נעילה של מסגרת האופניים.
הודות לגמישות בשימוש בחומר ובצבע, מתקני החניה יכולים להפוך לאובייקט המעוצב במיוחד לפי דרישותיהן של חברות מסחריות או רשויות מקומיות – בצבעוניות או בצורה.
דגמים המתוכננים לסביבות קיצוניות כמו חופי ים או אזורים שבהם תנאי מזג אוויר קיצוניים, מיוצרים מחומרים עמידים במיוחד – פלדה מגלוונת, פלדת אל-חלד ודומיה.
דגמים נוספים של מתקני חניה משמשים בבתים משותפים, בהם הם מותקנים בחצר הבניין או במקלט.
בדגמים המיועדים למקומות סגורים ניתן דגש על חיסכון במקום, לעומת מתקני חניה חיצוניים בהם עיקר תשומת הלב ניתנת למניעת גנבות.
באמסטרדם, אחת הערים ששיעור הרוכבים בה גבוה במיוחד, עושה העירייה שימוש במתקני חניה דו-קומתיים: האופניים חונים לסירוגין, כך שהגלגל הקדמי של כל זוג שני מוגבהים, כדי לחסוך בשטח חניה.
בנמל התעופה ציריך קלוטן, שווייץ ישנו חניון מיוחד לאופניים.
התקנות בישראל מחייבות מספר חניות אופניים מינימלי בכל בנייה, בדומה לדרישות לחניות למכוניות.
בעשור השני של המאה ה-21, עם העלייה במודעות לרכיבה על אופניים כאמצעי התניידות יומיומי, הוחל בבניית חניונים ייעודיים לאופניים.
כך לדוגמה, נבנה חניון רובוטי לאופניים בתחנות הרכבת תל אביב סבידור מרכז, נתניה, באר שבע אוניברסיטה והרצליה.
חניון גבעתי בעיר דוד הוא חלק מהאתר הארכאולוגי של עיר דוד.
החניון קרוי כך בעקבות פיגוע טרור שהתרחש במקום ב-15 באוקטובר 1986, כנגד חיילי חטיבת גבעתי שסיימו טקס השבעה ברחבת הכותל.
המקום שימש במשך שנים כחניון לבאי הכותל עד שהפך לאתר חפירות.
החפירות באתר זה החלו בחודש מרץ 2007. זוהי אחת מהחפירות הארכאולוגיות החשובות הנעשות בתחום עיר דוד שבשכונת סילואן בירושלים.
בשנים 1923–1925 נערכו ממזרח לשטח החפירה, חפירותיהם של רוברט מקאליסטר ודנקן.
בשנים 1961–1967 נחפר השטח על ידי קתלין קניון אשר חפרה בקצה הצפון-מזרחי של השטח (שטח M), מדרום השטח נחפר בשנת 1927 על ידי ג'ון וינטר קרופוט ופיצג'רלד.
את החפירה בשטח הנוכחי החל בשנת 2005 הארכאולוג אלי שוקרון, שהעביר את ניהול החפירה לארכאולוגים דורון בן עמי ויאנה צ'חנוביץ.
כיום מנוהלת החפירה על ידי פרופ' יובל גדות מאוניברסיטת תל אביב וד"ר יפתח שלו מרשות העתיקות.
האזור הנחפר, בשטח של 3,500 מ"ר, קרוב להר הבית ונמצאות בו שכבות ארכאולוגיות עשירות.
מיקומו של אתר החפירות הוא בהשתפלות השלוחה של עיר דוד לעבר גיא הטירופיאון (המשכו של רחוב הגיא בעיר העתיקה של היום).
עד כה התגלו במתחם הגילויים הבאים:
צפון – בית פקיד במינהל הביזנטי, מהמאה ה-7, בו נמצא מטמון מטבעות זהב.
דרום – שרידי מבנה מפואר, אולי אחד מארמונות מלכי חדייב המוזכרים בכתביו של יוסף בן מתתיהו ושוחזר בדגם ירושלים בסוף ימי בית שני וכן שרידים מימי הבית הראשון.
מערב – בקצה המערבי של אזור החפירה – רחוב ביזנטי ברוחב שישה מטרים, שנחשף לאורך 30 מטר.
מרכז-מזרח – מבנה בעל אחוזה מהתקופה הרומית – המאה ה-3, עם חצר וגן ומקוות מים.
מרכז-צפון - לשכה מלכותית מפוארת מהמאה השמינית לפנה"ס (ימי הבית הראשון) שחרבה בחורבן הבבלי ב-586 לפנה"ס.
מזרח - חפיר שהגן על העיר בגבולה הצפוני עד המאה התשיעית לפנה"ס, תחילת ימי בית ראשון.
הגישה אל אתר החפירות היא מהדרך היורדת משער האשפות, מול הכניסה למרכז המבקרים של הגן הלאומי בעיר דוד.
ישנה גישה נוספת מתוך שטח עיר דוד, מתחת למרכז המבקרים (מבנה האבן הגדול) דרך שעוברת מתחת לכביש.
חשיבות החפירות באתר המכונה "חניון גבעתי" היא בעומק השכבות שנמצאו ראויות לבדיקה.
בקידוח בדיקה שנערך במערב האתר, במטרה לבחון את המבנה הטופוגרפי של השלוחה, נמצא כי במערב האתר "סלע האם" הוא בעומק של 15 מטר ובמזרחו (בכניסה לחניון) – תשעה מטרים.
ממצא המעיד על השינוי הטופוגרפי שחל באזור החפירות.
אם בעבר היה לעיר דוד שיפוע במזרח, הרי לפי הקידוחים היה לה שיפוע גם למערב – אם כי מתון יותר – לעומת המצב היום שבמערב עיר דוד האזור הוא כמעט מישורי.
התחום המיועד לחפירות התמלא בשפכי-עפר – פוטנציאל למציאת ממצאים ארכאולוגיים.
גם הקידוח העמוק במערב אינו מגיע לבסיס הגיא, הנמצא מערבה יותר.
הסרת שכבות המילוי של שרידי המבנים והעפר, בייחוד מהחלק המערבי, עשויה לתרום למידע הקיים על ההיסטוריה העתיקה של ירושלים.
כבר היום ניתן לקבוע, לפי קידוחי היסוד והחפירות שכבר נעשו בשטח, כי עיר דוד אינה שלוחה צרה לכל אורכה.
בחלקה העליון, בתקופות האחרונות להתיישבות בה הייתה רחבה.
הגיא המרכזי, עמק עושי הגבינה (הטירופיאון), אותו גיא אשר נחשב לגבול המערבי של עיר דוד, נסתם ברובו במהלך השנים ועליו התפשטה העיר ונבנו בניינים.
עתה מתברר כי בתקופה הרומית המאוחרת (המאה ה-3) הייתה רציפות בנייה בין עיר דוד לבין ה"עיר העליונה", היום דרום העיר העתיקה.
השטח הנחקר מורכב ברובו ממילוי של אדמה ולכך יש יתרון.
רמת השימור של המבנים, שהיו מצויים בו וכוסו בשפכי עפר, היא טובה.
אולי זו הסיבה שכבר נמצא בו מטמון גדול של מטבעות זהב ועוד פריטים יקרי ערך שלא נבזזו עם הזמן.
בנוסף לכך, בחלק מן המבנים התגלתה הריסה פתאומית של קירות המבנה כתוצאה של רעידת אדמה שאירעה בירושלים בשנת 363, תופעה שגרמה לשמירת השרידים שנפלו תחת המבנה.
עתירה לבג"ץ שביקשה להפסיק את החפירות במקום (ונדחתה) הביאה את השופטת עדנה ארבל לעסוק גם בחשיבות החפירות:
"דומה כי אין מחלוקת על כי החניון מצוי בשטחו של גן לאומי וכי החפירות שנערכו בו עד עתה הניבו יבול ארכאולוגי מרשים שחשיבותו המדעית וההיסטורית רבה וחורגת מגבולות ישראל.
… חשיבות חשיפת צפונותיה של עיר דוד היא לאומית ובינלאומית, היא אינה מתייחדת לבני העם היהודי אלא יש לה חשיבות לכל מי אשר מבקש להתחקות אחר תולדותיו של אזור זה שהוא ערש הדתות המונותיאיסטיות.
חשיבותו של המחקר הארכאולוגי אינה מתמצה אך בהבנת עברה של הארץ ובאפשרות לבחון אמיתותם של הפרטים הידועים לנו ממקורות אחרים אודותיו, אלא הוא שופך אור על התפתחות התרבות האנושית.
ככזה, חשיבותו חוצה עמים וגבולות".
הממצאים החשובים שנמצאו עד כה באתר הם מהתקופה הרומית, מהתקופה הביזנטית ואף מתקופת הברזל – ימי בית המקדש הראשון.
הממצאים המאוחרים ביותר שנמצאו באתר החפירות הם מהתקופה המוסלמית הקדומה.
מעליהם, ועד לעת החדשה, לא הייתה בנייה בשטח.
מתחת לממצאים אלו נחשפו ממצאים ממגוון תקופות של ירושלים.
בין היתר נמצא שבר של כלי חרס בדמות פני אדם מהתקופה הפרסית, עגיל זהב מהתקופה ההלניסטית, שרידי מבנה אשר זוהה על ידי ד"ר דורון בן עמי כשרידי החקרא, שבר של כלי עשוי אבן קרטון ועליו מופיע השם "הורקנוס", ואף טביעות חותם וחותמות מתקופת המקרא.
בשנת 2019 התפרסמה טביעת חותם עליה מופיעות בכתב עברי קדום המילים "לנתנמלך עבד המלך".
השם נתנמלך מופיע בתנ"ך בספר מלכים ב'.
על פי החוקרים, הממצא הארכאולוגי מתוארך לאותה התקופה של התיאור המקראי – המחצית השנייה של המאה השביעית לפני הספירה.
המבנים של הכפר סילואן הם מהתקופה הירדנית.
קתלין קניון כתבה בשנת 1964 כי יש להזדרז לחפור בשטח הפנוי כי השלטון הירדני מתכנן לסלול בו כביש, הוא הכביש המוליך היום לעיר דוד.
מתקופת הברזל, שבה יש עניין רב, עקב היותה תקופה ההתיישבות של מלכי יהודה, נמצאו שרידים בחלק הדרומי-מזרחי של האתר.
בשנת 2023 חשפו פרופ' יובל גדות (אונ' תל אביב) ויפתח שלו (רשות העתיקות) תעלות חצובות מסתוריות שנחצבו במאה התשיעית לפנה"ס לערך, להערכתם כחלק מתעשייה מלכותית שטיבה איננו ברור.
חלק מהתעלות האלה נחצבו לתוך חפיר עמוק (כ8 מטר), שאת חלקו כבר גילו בעבר רינה אבנר וקתלין קניון (בלי להבין את משמעותו), חפיר שלאורך כ-30 מטר תחם והגן על גבעת עיר דוד מצפון, יצא משימוש במאה התשיעית לפנה"ס, והתמלא סופית רק בימי החשמונאים.
הממצא ענה על שאלה שהעסיקה שנים רבות את המחקר - מה הגן על גבעת עיר דוד מצפון, בטרם הר הבית הפך לחלק מהעיר.
ניתן להעריך את תחום היישוב הישראלי כקדום ביותר.
האפיון הכללי של הבנייה הוא של "בתים הבנויים בצפיפות יחסית ובנייתם דלה ובלתי מוקפדת".
נמצא גם מבנה אחד חריג בגודלו, שחלקו הגדול מחוץ לשטח החפירה.
בין הממצאים הבולטים בו ניתן למנות את שנהבי ירושלים.
על פי בדיקות פחמן 14 של שכבת השריפה הבית נחרב יחד עם חורבן הבית הראשון בשנת 586 לפנה"ס.
הסיפור הרחב של המבנה מעיד לדעת חופריו על לשכה מלכותית מפוארת של עיר עשירה ומשגשגת, בין המאה השמינית לפנה"ס - עד לחורבן במאה השישית לפנה"ס.
בהקשר המקראי אפשר בקלות להשוות לנבואת עמוס, בן התקופה, שהזכיר את אנשי השלטון המושחתים הַשֹּׁכְבִים עַל מִטּוֹת שֵׁן (עמוס ו, ד), הַשֹּׁתִים בְּמִזְרְקֵי יַיִן (עמוס ו, ו).
מהתקופה ההלניסטית התגלה מספר ניכר של כלי יבוא יווניים.
סיתות האבנים היה בסגנון ההלניסטי.
אתר זה הוא אחד המקומות היחידים בירושלים שבהם נמצאו שרידים מתקופה זו.
ב-3 בנובמבר 2015 פרסמה רשות העתיקות כי לדעתה על פי הממצאים שנמצאו באתר מקומה של מצודת החקרא היה בחניון גבעתי.
הממצאים שתומכים בהשערה הם: חומת ביצור, מקטע מגדל גדול, שרידי חלקלקה, עשרות מטבעות המתוארכים לתקופה בה המצודה התקיימה, ראשי חצים מברונזה ואבני קלע מעופרת המאפיינים את הצבא הסלוקי, 200 ידיות של אמפורות עם חותמות מרודוס.
עד כה התגלו שרידים של שני מבנים: הצפוני, הכולל מקוואות טהרה והדרומי, מבנה מרשים ומפואר, שנחשף רק בחלקו הקטן, עם אבני גוויל גדולות, טיוח מעולה ושרידי פרסקו בצבעים שונים – אולי אחד מארמונות בית חדייב.
בחניון גבעתי נמצאה חלקה המרכזי של תעלת הניקוז בעיר דוד, שהיא תעלת ניקוז משלהי בית שני הממוקמת מתחת לרחוב המרכזי המרוצף והמדורג שחצה את העיר ירושלים, סמוך לכותל המערבי בצפון ועד לבריכת השילוח שבעיר דוד בדרום.
מהתקופה לאחר חורבן בית שני ישנו בית אחוזה רומאית.
נמצאו כ-80 רעפים עם טביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס, שהמחנה שלו היה במועד חורבן הבית במגדל דוד של היום ולאחר מכן עבר מזרחית לאזור העופל – בקרבת שער האשפות של היום.
עם זאת, בהדרגה העיר הרומית איליה קפיטולינה, שהוקמה לאחר חורבן הבית התפשטה במאה ה-2 לעבר דרום העיר, לשטח עיר דוד, לתחום הנחפר בחניון גבעתי.
ביתו של בעל אחוזה רומי
במזרח ובמרכז שטח החפירה התגלה מבנה של בעל אחוזה רומי מהמאה ה-3. ד"ר דורון בן עמי, מנהל החפירה, אומד את שטחו ב-1,000 מ"ר בקירוב.
נמצאו בו: שברי ציורי קיר, עמודים, וגם פסל מתאגרף (באזור C) ועגיל פנינה (באזור E – ראו תמונות).
וכן טביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס.
כמו כן, נמצאה אבן רומית יקרה (גמה) נושאת את דמותו של קופידון, אורך הגמה 1 ס"מ ורוחבה 0.7 מ"מ.
צידה האחד הוכנס אל תוך מסגרת המתכת של התכשיט בו שובצה האבן, ככל הנראה עגיל.
לפי הסטילובטים שנמצאו בשטח מניחים כי במקום הייתה חצר גדולה המוקפת עמודים, ששרידיהם נמצאו באתר.
סגנון הבנייה: העמודים, הכותרות, הפסיפסים ושאר הממצאים אופייניים לסגנון הרומי של אותה תקופה.
עיקר הממצאים עד היום (2009) הם מסוף התקופה הביזנטית: שכונת מגורים ומבנים גדולים של אנשים אמידים.
חומת המבנה הגדול שהתגלה מעידה על שימוש באבני בנייה החצובות היטב ומשלימות זו את זו.
כן נמצא אוסף רחב של אבני בנייה, לשימוש משני, מימי הבית השני.
לדעת החוקרים, דורון בן עמי ויאנה צ'חנוביץ, בראשית התקופה הביזנטית פקדה את העיר תנופת התיישבות שהתבטאה בבניה אינטנסיבית.
והבנייה התרחבה דרומית מירושלים אל מורדות עיר דוד.
ביטוי לכך בשרידי הרחוב המרוצף שירד מצפון לדרום.