tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קורן גם דיבבה את הדמות אלי בסרטים "עידן הקרח 2: נמסים מצחוק", "עידן הקרח 3: עלייתם של הדינוזאורים", "עידן הקרח: חוגגים בגדול", "עידן הקרח 4: יבשת בתנועה" ו"עידן הקרח 5: מסלול התנגשות" ובסרט "לילי המכשפה, הדרקון וספר הקסמים".
בשנת 2004 סיימה לימודי פסיכודרמה בשלוחת אוניברסיטת לסלי בישראל.
כיום קורן מביימת ומשחקת בסדרות דיבוב, מטפלת בפסיכודרמה, ומעבירה את קורס הדיבוב של אולפני N.L.S.
בשנת 2025 דיבבה בסרט "צ'יקן מאסטר".
בנאי-קורן נשואה ואם לשלוש בנות.
נורית גֶרְץ (נולדה ב-8 באוקטובר 1940) היא סופרת וחוקרת ספרות ישראלית, פרופסור אמריטה לספרות וקולנוע באוניברסיטה הפתוחה.
שימשה בעבר כראש המגמה העיונית בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ובהמשך כיהנה כראש החוג לתרבות, הפקה ויצירה במכללת ספיר.
גרץ נולדה לד"ר דבורה, מורה לביולוגיה, ולאהרון גרץ בירושלים.
היא נכדתו של הסופר צבי זבולון ויינברג.
למדה בגימנסיה העברית רחביה ובבית הספר החקלאי כַּנות.
גרץ סיימה את התואר הראשון בספרות ומדעי המדינה ב-1969 באוניברסיטה העברית בירושלים.
המשיכה ללימודי תואר שני בספרות באוניברסיטת תל אביב בשנת 1973 במסגרתם כתבה תזה שעסקה ביצירתו של עמוס עוז, וב-1979 הוענק לה תואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב, על דוקטורט שכותרתו "התחלפות דורות בהיסטוריה של הספרות: דור שנות השישים בפרוזה העברית", בהנחייתו של פרופ' בנימין הרשב.
הייתה מבקרת ספרות, קולנוע ותיאטרון בשבועון "העולם הזה" ובעיתון "ידיעות אחרונות".
בתחילת שנות ה-80 הצטרפה גרץ כחברת סגל לאוניברסיטה הפתוחה.
בשנות ה-90 הפנתה את מוקד מחקרה מספרות לקולנוע.
ב-1993 מונתה לפרופסור חבר באוניברסיטה הפתוחה, וב-2001 מונתה לפרופסור מן המניין.
באותה תקופה לימדה גם בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ובין השנים 2003–2009 כיהנה כראש המגמה העיונית בחוג זה.
החל משנת 2008 מלמדת גרץ במחלקה לתרבות, יצירה והפקה במכללת ספיר, בין השנים 2008–2016 כיהנה כראש מחלקה זו.
ב-1984 שימשה כמרצה אורחת באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בשנים 1989–1990 וב-2001 שימשה כפרופסור אורח באוניברסיטת ייל במחלקות לימודי יהדות, לימודי קולנוע וספרות השוואתית.
ב-1996 ו-2004 שימשה פרופסור אורח במרכז ללימודי יהדות באוניברסיטת פנסילבניה, ובשנת 2006 העבירה קורס בנושא היסטוריה של הקולנוע הפלסטיני באוניברסיטת פריז VIII של הסורבון בפריז.
בשנים 2007, 2008 ו-2010 השתתפה בהוראת לימודי הקיץ של המחלקה ללימודי ישראל באוניברסיטת ברנדייס.
גרץ זכתה במענקים ופרסים שונים על מחקריה וספריה, בהם:
בשנים 2003 ו-2008 זכתה במענקים של הקרן הלאומית למדע (Israel science Foundation - ISF)
ב-2006 זכתה במענק ממרכז מינרווה לזכויות אדם
ב-2005–2006 זכתה במענק של ארגון המדע הישראלי-פלסטיני (Israeli-Palestinian Science Organization- IPSO) עבור מחקר משותף עם המפיק והבמאי ג'ורג ח'לייפי.
2009 - פרס ברנר לספרות על ספרה על דעת עצמו: ארבעה פרקי חיים של עמוס קינן, שהיה מועמד באותה שנה גם לפרס ספיר.
הספר נבחר לרשימת 'עשרת ספרי העשור' של ידיעות אחרונות ו'חמשת ספרי העשור' של גלי צה"ל.
ב-2010, זכה הספר גם בפרס ספר הזהב.
2021 - פרס ראש הממשלה ליצירה ע"ש ראש הממשלה לוי אשכול
2024 - פרס לנדאו בתחום חקר התרבות
בשנת 1963 פגשה בפריז את האמן והיוצר עמוס קינן.
לזוג נולדו שתי בנות: העיתונאית שלומציון קינן והזמרת רונה קינן.
בשנת 2001 נישאו השניים באופן רשמי, והיו נשואים עד פטירתו של קינן ב-2009.
תחומי המחקר המרכזיים של גרץ הם ספרות עברית, קולנוע ישראלי ופלסטיני, חברה ותרבות ישראלית, טראומה וזיכרון פרטי וקולקטיבי.
ספרה עמוס עוז: מונוגרפיה ראה אור ב-1980 והוא מושתת על עבודת התזה שלה.
הספר מתאר את יצירתו של עוז עד לאותה תקופה, וכולל דיון נרחב בשינויים שחלו בתרבות הישראלית ובמפת הספרות העברית.
חירבת חיזעה והבוקר שלמחרת ראה אור ב-1983 והוא מושתת על הדוקטורט שלה ועוסק בשינויי נורמות כתיבה בשנות ה-60.
שבויה בחלומה: מיתוסים בתרבות הישראלית ראה אור ב-1995 ובתרגום לאנגלית ב-2000. הספר, שהתקבל בהערכה רבה, מנתח באופן רחב תחומי יצירות ספרות, נאומי מנהיגים, רצנזיות בעיתונות היומית ובסרטי קולנוע, וחושף את שורשי המיתוסים שעליהם נבנתה והתכוננה התרבות הישראלית.
בספר מראה גרץ כי ניתן לראות בסוגי המדיה השונים מאפיינים משותפים: עלילות ונרטיבים דומים שחוזרים ומשכפלים את עצמם מתקופה לתקופה ומכילים מיתוסים שמתנגשים האחד בשני ומעומתים זה בזה.
מקהלה אחרת: ניצולי שואה, זרים ואחרים בקולנוע ובספרות הישראליים ראה אור בשנת 2004. הספר עוסק במפגש הטעון שבין ניצולי השואה ותושבי ישראל, ובשינוי ההדרגתי שחל ביחסם של הוותיקים אל העולים הללו.
בספר חקרה גרץ באמצעות מקורות היסטוריים, קולנועיים וספרותיים את האופנים שבהם החברה הישראלית עיצבה את זהותה באמצעות ה'אחרים' – הזרים, שהוצאו והורחקו מתוכה, ולחלופין אלו שבתהליך כואב וארוך התקבלו לבסוף.
מלבד הדיון בניצולי השואה הספר מציג את המפגש עם ותיקי הארץ כמקרה מבחן של החברה הישראלית, שבמהלכו למדה החברה הישראלית להכיר בזיכרונות זרים ובמרחבים זרים ולאמצם כחלק מההוויה והתרבות בישראל.
נוף בערפל: המרחב והזיכרון ההיסטורי בקולנוע הפלסטיני נכתב יחד עם ג'ורג' ח'לייפי ויצא לאור ב-2006. הספר בוחן את גלגוליו של הקולנוע הפלסטיני ומתרכז בארבעה אבות יוצרים מרכזיים: מישל חלייפי, רשיד משהארווי, עלי נסאר ואליה סולימאן ובודק את הקשרים שבין היצירה הקולנועית ובין טראומה, זיכרון מודחק והתפתחויות פוליטיות וחברתיות.
אחת הנקודות המרכזיות בספר דנה בשאלת הרציפות שמנסה לגלות הקולנוע הפלסטיני: בין הזמן האבוד לכאורה לבין מצוקת ההווה.
לטענת גרץ וח'לייפי הסתירה של ההתכחשות לעבר בעקבות הטראומה לעומת השאיפה למקום אוטופי שנמצא אי שם בעבר, מייצרת קולנוע שמבקש ליצור היסטוריה פלסטינית.
ספרה אל מה שנמוג נכתב במשותף עם אמה, דבורה גרץ וראה אור ב-1997. זהו ספר תיעודי-בדיוני המתחקה אחר קורותיה ואהבותיה של דבורה גרץ, אמהּ של נורית גרץ, דרך ורשה, לימודים באיטליה והעלייה לקיבוץ עין החורש שם הכירה את אהרון גרץ.
לאורך הספר עולות שאלות על התרבות היהודית האירופית, על התרבות היהודית-חלוצית של תחילת המאה ועל התרבות הישראלית לפני תום המילניום.
המהלך ההיסטורי הרחב שכולל את שקרה ואת אשר נחלם, יוסיף וישתכלל בספרה התיעודי-בדיוני השני על דעת עצמו.
ספרה על דעת עצמו: ארבעה פרקי חיים של עמוס קינן ראה אור ב-2008 והוא ספרה השני התיעודי-בדיוני של גרץ.
גם כאן, בדומה לספרה "אל מה שנמוג", שילבה גרץ בין תיעוד ריאליסטי של אירועים היסטוריים ובין רומן אינטימי החודר לתודעת הגיבורים, לזיכרונותיהם ולחלומותיהם.
הספר מתאר ארבעה פרקים בחייו של הסופר, העיתונאי, הפסל, המשורר ומי שהיה בעלה של גרץ, עמוס קינן.
הספר פותח בילדותו של קינן עם מהלך הידרדרותו הנפשית של אביו, יעקב לוין, איש גדוד העבודה שחי לאור החלום הציוני וחלום המהפכה הסוציאליסטית, והפך קרבנם של חלומות אלו.
לאחר מכן עובר הספר לימי הצטרפותו של קינן כפעיל לח"י וכמפקד במלחמת תש"ח, ומתאר את הרגעים שבהם הופכים החלומות והכמיהות שירש מאביו, לאוטופיה שבורה המתנגשת עם טראומות המלחמה, שהודחקו והושתקו אך לא נשכחו גם לאורך השנים שחלפו מאז.
הספר זכה להצלחה גדולה, התקבל בהתלהבות הן מצד הביקורות והן מצד הקהל, ושבועיים לאחר שראה אור הפך לרב-מכר.
ספרה, ים ביני לבינך, היה עם צאתו בראש רשימת רבי המכר וזכה לביקורות נלהבות: שירה סתיו וחיים גורי בעיתון "הארץ", תלמה אדמון ב"מעריב", יאיר גרבוז ב"ידיעות אחרונות".
הוא נמצא ברשימת הספרים הטובים לשנת 2015 של "הארץ" ו-"Mako", ונבחר בסקר ספריות על ידי תושבי תל אביב-יפו כאחד מספרי המקור הטובים לשנת 2015.
ייחודם של ספריה אלו של נורית גרץ, בכך שהם משלבים בין תיעוד ובדיון ויוצרים סגנון חדשני בספרות העברית.
לטענת חוקר הספרות דן מירון, על דעת עצמו יוצר ז'אנר חדש, רובד של דמיון ושל היסטוריה שלא היה מקובל אצלנו.
המבקר אבנר שץ רואה גם הוא את עירוב הז'אנרים כדבר המייחד את כתיבתה של גרץ, וטוען כי בספרה הבדיוני הראשון אל מה שנמוג, הטכניקה שבה נקטה נורית גרץ, של סיפור אודות כתיבת הסיפור, של תיעוד-התיעוד, היא זו שמעניקה את הממד הייחודי והמרשים לספר.
ספריה של נורית גרץ תורגמו לאנגלית.
עמוס עוז: מונוגרפיה, ספרית פועלים, 1980.
חירבת חיזעה והבוקר שלמחרת, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1983.
שבויה בחלומה: מיתוסים בתרבות הישראלית, עם עובד, 1995.
אל מה שנמוג (יחד עם דבורה גרץ), עם עובד, 1997.
מקהלה אחרת: ניצולי שואה, זרים ואחרים בקולנוע ובספרות הישראליים, עם עובד, 2004.
נוף בערפל: המרחב והזיכרון ההיסטורי בקולנוע הפלסטיני (יחד עם ג'ורג' ח'לייפי), עם עובד, 2006.
על דעת עצמו: ארבעה פרקי חיים של עמוס קינן, רומן ביוגרפי, עם עובד, 2008.
ים ביני לבינך, רומן היסטורי, הוצאת כנרת, 2015.
מה שאבד בזמן – ביוגרפיה של ידידות, רומן ביוגרפי, הוצאת כנרת, 2020
ממילא גורלך נחרץ, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2024
נקודות תצפית: תרבות וחברה בארץ-ישראל, 1987. האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב.
מבטים פיקטיביים – על קולנוע ישראלי (עם ג'אד נאמן ואורלי לובין), 1998. האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב.
"ה'אחרים' בסרטים הישראליים בשנות הארבעים והחמישים: ניצולי שואה, ערבים, נשים", מבטים פיקטיביים - על קולנוע ישראלי, 2008, 402-381.
"מקום אחר: מרחב גברי ונשי בקולנוע של מישל ח'לייפי", תיאוריה וביקורת 18, 2001, 171-155.
"הן עם אחד ושפה אחת לכולם" : מיבנה ורטוריקה של רפורטאז'ות עיתונאיות ממלחמת-לבנון", סימן קריאה 20, 1990, 132-122.
"מעטים מול רבים: רטוריקה ומבנה בנאומי הבחירות של מנחם בגין", סימן קריאה 17/16, 1983, 114-106.
נורית אלשטיין (נולדה ב-2 באפריל 1945) היא משפטנית שכיהנה בתור היועצת המשפטית לכנסת בין השנים 2005 ל-2010.
אלשטיין נולדה בתל אביב, בת לקבלן בניין יליד עיראק ואם ילידת פולין.
עם סיום התיכון החלה ללמוד משפטים.
את ההתמחות עשתה בבית המשפט העליון.
לאחר מכן שימשה היועצת המשפטית של בזק.
מ-1994 עבדה בפרקליטות המדינה, שם שימשה מנהלת המחלקה לענייני עבודה.
במסגרת תפקידה ייצגה את המדינה בעתירות חוקתיות בתחום חופש העיסוק וזכות ההתאגדות.
בשנת 2005, לקראת סיום תפקידה של היועצת המשפטית לכנסת, אנה שניידר ומעברה לכהונת שופטת בבית משפט השלום, התכנסה הוועדה הציבורית לבחירת היועץ המשפטי לכנסת, הפועלת מכוח חוק הכנסת (היועץ המשפטי לכנסת).
הוועדה, בראשות השופט בדימוס גבריאל בך, בחנה כתשעה עשר מועמדים ולבסוף המליצה בפני יושב ראש הכנסת, ראובן ריבלין, על שתי מועמדות: עורכת הדין סיגל קוגוט, היועצת המשפטית לוועדת החוקה, חוק ומשפט ועל אלשטיין.
ריבלין פנה לוועדה בבקשה להרחיב את רשימת המועמדים, בתקווה כי הוועדה תמליץ על פרופ' סוזי נבות, אך בקשתו נדחתה.
לאחר שקיבל מכתבי המלצה על אלשטיין מנשיא בית המשפט העליון אהרן ברק, מהיועץ המשפטי לממשלה מני מזוז ומהשופטת אילה פרוקצ'יה, החליט ריבלין לבחור בה לתפקיד, וב-31 באוקטובר 2005 אישרה ועדת הכנסת את מינויה.
בראיון שהעניק ריבלין סמוך למועד סיום תפקידו כיו"ר הכנסת אמר כי הוא מצטער על שהחליט למנות את אלשטיין לתפקיד וכי "עצמאות הכנסת מחייבת להביא למשרה כזאת אדם שאינו ממשרד המשפטים.
זה נכפה על ידי ועדה ציבורית, שלא כל חבריה פעלו בעניין בתום לב".
במהלך כהונת הכנסת השבע עשרה קיבלה יושבת ראש הכנסת דליה איציק מכתב מעמותת אומ"ץ הדורש להדיח את אלשטיין מתפקידה בשל הסיוע שהגישה, לטענתם, לנציב שירות המדינה שמואל הולנדר, שכיהן בוועדת בך, במאבקו נגד ממצאי דו"ח מבקר המדינה.
בעמותה הסתמכו על פרסום של העיתונאי יואב יצחק, שטען כי אלשטיין הגיעה למשרד מבקר המדינה יחד עם דוד ליבאי במטרה להסביר מדוע הולנדר לא חרג מהחוק, ובכך חרגה מתפקידה, מפני שאין זה מתפקידה של היועצת המשפטית לכנסת לשמש סנגורית לנציב שירות המדינה.
אלשטיין החליפה כחברה בוועדה להכנת כללי אתיקה לחברי הכנסת את היועצת המשפטית הקודמת, שניידר.
היא הגיעה למספר מצומצם של ישיבות, שבהן נידון הרעיון למנות נציב אתיקה לכנסת.
אלשטיין התנגדה לרעיון, אך דעתה נדחתה על ידי הוועדה.
בשנת 2006 פרסמה חוות דעת ובה הציעה מנגנונים לקביעת החלקים בחוק ההסדרים שיש להעביר למסלול חקיקה רגיל.
בשנת 2007 המליצה להמתין עם הליך השעייתו של שר המשפטים לשעבר חיים רמון מהכנסת, באומרה כי "אם בגזר הדין יוחלט להטיל קלון על רמון - החוק יחייב גם כך את הדחתו מהמשכן."
המלצה לפיה על ועדת הכנסת לדון באמצעות חקיקה בשינוי תנאי הפרישה לנשיא מדינת ישראל משה קצב.
לחברי הכנסת אין סמכות לבקש ממבקר המדינה צו הגנה למניעת הדחתו של החשב הכללי ירון זליכה.
פסילת ההסכם שנחתם בין פורשי סיעת גיל לארקדי גאידמק.
לאחר סיום תפקידה בייעוץ המשפטי
היא גרושה בפעם השנייה, אם לארבעה ילדים.
בן זוגה לשעבר, האדריכל גד עירון, הגיש לפני מספר שנים נגד אלשטיין תלונה במשטרה על ניסיון דקירה, אך התיק נסגר.
נוּרִית אַסְיָה (שם מדעי: Ranunculus asiaticus) היא גאופיט רב-שנתי ממשפחת הנוריתיים.
בעל ציצית של שורשי אגירה מעובים הסמוכה לפני הקרקע ומתחדשת מדי שנה.
העלים מרוכזים בבסיס הצמח, וצורתם משתנה בהדרגה: בחבלים הים-תיכוניים הם מחולקים לאונות רחבות, וככל שמתקרבים לאזורים הצחיחים יותר בארץ הם נעשים מפורצים יותר ויותר לאונות צרות.
נורית אסיה שכיחה ובולטת בחבלי הארץ הים-תיכוניים, ונפוצה גם בחגורת הספר, אך נדירה באזורים מדבריים מובהקים.
פריחתה האדומה והמבריקה מופיעה בסוף החורף ובתחילת האביב, היא מחליפה בהדרגה את הכלניות ולפני פריחת פרג אגסי שתופש את מקומה.
זהו המין היחיד בסוג נורית שבו מופיעים באופן טבעי פרחים אדומים.
בשאר מיני הסוג, הכולל כ-1,760 מינים ברחבי העולם, צבע הכותרת לרוב צהוב ולעיתים כתום או לבן.
בארץ ישראל נורית אסיה בעלת פרחים צהובים נדירה מאוד, ופרטים בודדים שלה מופיעים בעיקר באוכלוסיות בעלות פרחים אדומים, בעיקר בחגורת הספר.
ממין זה טופחו גם זנים תרבותיים בעלי פרחים גדולים במגוון צבעים, מרובי עלי כותרת (פרחים "ממולאים"), השומרים על הברק האופייני בצִדם העליון של עלי הכותרת.
ההבחנה בינה לבין מינים אדומים נוספים בישראל, כגון הכלנית והפרג, מתוארת בהרחבה בהמשך הערך.
תחום התפוצה הטבעית של נורית אסיה משתרע מן האיים האגאיים הדרומיים ועד מערב ודרום-מערב איראן.
היא נפוצה באזורים ים-תיכוניים, וכן חודרת לשטחים המערביים של האזור האירנו-טוראני.
תפוצתה הטבעית כוללת את האיים האגאיים הדרומיים, כרתים וקפריסין, יוון וטורקיה, ומשם מזרחה לעיראק ולאיראן, וכן דרומה ללבנון, סוריה, ירדן, ישראל, מצרים, חצי האי סיני ולוב.
המין הובא גם אל מחוץ לתחום תפוצתו הטבעית, והוא התאזרח בבוליביה שבאמריקה הדרומית.
נורית אסיה היא מן הצמחים הבולטים והמרשימים בפריחת סוף החורף והאביב.
פריחתה נמשכת מחודש פברואר ועד מאי.
בחבל הים-תיכוני היא מצויה בעיקר בבתות, בשיחיות, בשולי חורש, בחורש ים-תיכוני מופר, ביערות נטועים, בשדות נטושים ובשטחים עשבוניים ומופרים.
לעומת זאת, באזורים הצחיחים יותר היא מופיעה בעיקר במדרונות סלעיים ובמצוקים.
בישראל תפוצתה משתרעת מצפון הארץ ועד הר הנגב.
היא שכיחה ובולטת במיוחד בחבל הים-תיכוני ובחגורת הספר, וחודרת לעומק אזורי הערבה בדרום ובמזרח הארץ.
באזורים מדבריים (בצפון הנגב ומדבר יהודה) מובהקים היא נדירה יותר.
למשל, בעקבות גידור ומניעת יתר באזור מישור האדומים בספר המדבר התחדשה שם צמחיית הספר באופן מלא ובכללם נורית אסיה.
נורית אסיה נפוצה מאוד בחוף הגליל, בעמק עכו, בחוף הכרמל, בשרון ובדרום מישור החוף; נפוצה בגליל העליון ובגליל התחתון, בעמק יזרעאל, בכרמל, בשומרון, בשפלה, בהרי יהודה ובמערב הנגב.
עוד היא מצויה בבקעת החולה, בבקעת כנרות, בבקעת בית-שאן, בגלבוע, במדבר שומרון, בערבות הירדן, וכן בחרמון, בגולן, בגלעד, בעמון, במואב ובאדום.
באזורים מדבריים מובהקים היא נדירה ומופיעה בתפוצה מקוטעת ומפוזרת, בעיקר במצוקים של בקעת ים המלח ובמדרונות סלעיים במדבר יהודה, בנגב הצפוני ובהר הנגב.
בישראל ניכרת שונות מורפולוגית בין אוכלוסיות שונות של המין: באזורים הים-תיכוניים נפוצים פרטים בעלי עלים שלמים או מחולקים לשלוש אונות רחבות, ואילו באזורי הערבה והמדבר שכיחים פרטים נמוכים יותר ובעלי עלים מפורצים מאוד לאונות צרות.
לעיתים נפגשים שני הטיפוסים השונים, ומופיעים פרטים בעלי תכונות ביניים.
בתקופת הקיץ, לאחר קמילת החלקים העיליים, שורדת הנורית באמצעות גבעול ראשי מקוצר, שבראשו ניצן רדום ובבסיסו ציצת שורשים מעובים.
עם בוא החורף מתעורר הניצן הרדום, ואיתו מתחדשת פעילות ציצת השורשים.
מן הניצן מתפתחת תחילה שושנת עלים זקופים, שראשיהם שסועים.
עם הלבלוב ולקראת האביב מתפתחים ממנה גבעולי פריחה, הנושאים עלים מועטים, הגזורים לאונות סרגליות צרות, ובהמשך גם פרחים ולאחר החנטה — פירות.
בד בבד עם התרוקנות השורשים המעובים מתפתחת ציצת שורשים חלופית, הנושאת ניצן רדום שישמש להתפתחות הצמח בחורף הבא.
בשלב זה ניתן להבחין בו- זמנית בשלושה דורות של שורשים: שורשים שהתרוקנו בעונה הקודמת, שורשים פעילים המזינים את הצמח בעונה הנוכחית והולכים ומתרוקנים, ושורשים צעירים המתפתחים ואוגרים חומרי תשמורת לקראת העונה הבאה.
משך הפריחה של פרט יחיד הוא כ-35 ימים.
משך חיי הפרח הבודד הוא 6 עד 12 ימים, וחשיפת האבקה נמשכת כ-3 עד 6 ימים.
הפרחים דו-מיניים ופרוטאנדריים, כלומר קיימת דיכוגמיה – הפרדה בזמן בין הבשלת איברי הרבייה הזכריים והנקביים.
בנורית אסיה האבקנים מבשילים תחילה ומשחררים אבקה בשלב מוקדם של הפריחה, ורק לאחר מכן מתבגרות הצלקות שבראש עמודי השחלה.
ובכך נמנעת או מופחתת ההאבקה העצמית ומובטחת האבקה הדדית בין פרטים שונים שנעשית בעיקר על ידי חיפושיות.
בכלנית, שלעיתים חופפת בפריחתה לזו של נורית אסיה, מתקיים מנגנון הפוך: פרוטוגיניה, שבה הצלקות מבשילות תחילה לפני פיזור גרגרי האבקה.
נושא התאימות העצמית של מערכת הרבייה — כלומר יכולת גרגרי האבקה להפרות את הביציות של אותו פרט — טרם נחקר במפורש בנורית אסיה.
פרחה הגדול של נורית אסיה דמוי קערה שטוחה, וצבעו אדום מבריק.
במרכזו מצוי אזור כהה, הנוצר מגוף צפוף של האבקנים, והוא משמש מוקד משיכה חשוב למאביקים.
המאביקים העיקריים הם חיפושיות ממשפחת הגלפיריתיים (Glaphyridae), הנמשכות בעיקר לצבע האדום ולניגודיות החזותית שבמרכז הפרח.
החיפושיות אינן מבחינות במידה רבה בין מיני פרחים אדומים שונים הפורחים בו-זמנית, ולכן הן מבקרות הן בנורית אסיה והן במיני פרחים אדומים אחרים.
חוש הריח אינו ממלא תפקיד משמעותי במשיכתן, והאבקה משמשת עבורן מקור מזון עיקרי.
פרחי נורית אסיה משמשים גם כאתר מפגש והזדווגות לחיפושיות.
תצפיות מראות כי זכרים נוחתים על גוש האבקנים שבמרכז הפרח, ואם אינם מוצאים שם נקבה, הם שוהים זמן קצר בלבד ועוזבים את הפרח כעבור שניות ספורות.
גם הזכרים וגם הנקבות נושאים גרגרי אבקה הנצמדים לגופם במהלך הביקור בפרחים, וכאשר הם מגיעים לפרח בשלב הנקבי, מתבצעת העברת האבקה אל הצלקות.
השם המדעי Ranunculus מקורו בלטינית: rana – צפרדע, ו- unculus – קטן, ומשמעותו "צפרדעון"; רמז לבתי הגידול הלחים שבהם גדלים מינים אחדים מן הסוג.
מקור שם הפרח נורית הוא חידוש עברי מראשית המאה העשרים, שטבע אליהו ספיר.
לפי נגה הראובני (1985), השם העממי הקדום של נורית אסיה היה "ניצנים", בהשראת הפסוק משיר השירים – ניצנים משורש נ.צ.צ; ואכן עלי הכותרת של הנורית מתאפיינים בכך שהם מבריקים ונוצצים, והנוריות ונורית אסיה מסמלות את פריחת ראשית האביב.
ועל פי ביאורו של הראובני, פריחת הנורית „נִצֶּצֶת" בימי ניסן.
עוד צוין כי בשומרית ובאכדית מופיעה המילה „נִיסוּנֻ", שממנה נגזר גם שמו של חודש ניסן; עם זאת, אין מקור המאשר קשר ישיר בין מונח זה לבין שמה של נורית אסיה, ולכן זיקה זו נחשבת השערה בלבד.
השם העברי נורית, שטבע אליהו ספיר, הוא שאומץ לבסוף במינוח הבוטני העברי.
הוא ניתן לסוג Ranunculus ולשמו העממי האנגלי crowfoot במסגרת קביעת המינוח המדעי בראשית המאה העשרים.
השם הופיע לראשונה בילקוט הצמחים (1930, הערה 443), ואושרר מאוחר יותר בצמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים (1946), שם נכלל הסוג נורית בסעיף 759, ומשפחת הנוריתיים בסעיף 758.
עורכי "ילקוט הצמחים הסתמכו על רשימת הצמחים של אליהו סופר בספרו הגליל, בפרק „רשימה א: צמחיית הארץ", שבו נמנים מיני משפחת הנוריתיים (כף הארי).
בהערה 443 נכתב כי השם נסמך על המילה „נוריתא", המופיעה כביכול בתלמוד הבבלי (חולין נ"ח), אולם בדיקה מעלה כי מילה זו אינה מצויה בנוסחים הידועים של התלמוד ואף אינה מתועדת במילון הערוך לר' נתן בן יחיאל, שעליו כנראה נסמכה ההפניה לפי המילון החדש של אבן- שושן.
לפיכך, הזיקה למקור תלמודי אינה ודאית.
עורכי "ילקוט הצמחים" הסתמכו על רשימת הצמחים של אליהו סופר בספרו "הגליל", בפרק "רשימה א.
צמחיית הארץ", שבו נמנים מיני משפחת הנוריתיים (כף הארי) (Ord.
בהערה 443 נכתב כי השם נסמך על המילה "נוריתא" המופיעה כביכול ב.
אולם בדיקה מעלה כי מילה זו אינה מצויה בנוסחים הידועים של התלמוד ואף אינה מתועדת במילון הערוך לר' נתן בן יחיאל, שעליו כנראה נסמכה ההפניה לדף נ"ט לפי המילון החדש של אבן-שושן.
עם זאת, נראה כי בחירת השם נורית הושפעה גם ממראהו של אחד ממיני הסוג הנפוצים והבולטים בארץ — נורית אסיה — שפרחיו מופיעים בגוני אש: אדום, צהוב ולעיתים כתום.
המילה נֵר, מן השורש השמי נ-ו- ר המציין אור ואש, משותפת ללשונות שמיות אחדות, וזיקה זו חיזקה את הבחירה בשם נורית, המשקף הן את צבעי הפריחה הבוהקים והן הדהוד לשוני- תרבותי קדום.
מעניין לציין כי אליהו ספיר מזכיר בסוגריים את השם החליפי "כף הארי" בהקשר למשפחת הנוריתיים.
נראה שאין זה שם מסורתי קדום, אלא חידוש לשוני מן העת החדשה; ייתכן כי נולד מתוך התבוננות בצורת העלים המפורצים, המזכירה כף רגל של בעל- חיים.
הדימוי אינו ייחודי: בערבית מכונים מיני הנורית כף הצבוע, ובאנגלית רגל העורב.
כך משתקפת אותה השראה חזותית עתיקה, הלובשת שמות שונים בהתאם לעולם הדימויים התרבותי שבו נוצרה.
הכינוי העממי "רגל עורב" (crowfoot) מתייחס לצורת העלים המפוצלים של מיני הסוג נורית, המזכירה טביעת רגל של עורב.
תכונה זו בולטת במיוחד במינים הגדלים בבתי גידול לחים או פתוחים, שבהם העלים שסועים או מפורצים עמוקות.
השם העממי "רגל עורב אדומה" (scarlet crowfoot) מתייחס לנורית אסיה, בשל צבע פרחיה האדום הבולט.
הכינוי "Buttercup" משמש כשם עממי כללי לרוב מיני הסוג נורית, ובעיקר למינים בעלי פרחים צהובים.
מקור השם בצבעם הצהוב והמבריק של הפרחים, המזכיר חמאה.
השם "Turban buttercup" מתייחס לזנים תרבותיים של נורית אסיה, שפרחיהם מרובי עלי כותרת וצורתם מזכירה טורבן מלופף.
השם נובע מן הדמיון הצורני, וכן מן הדימוי ה"מזרחי" שיוחס לפרחים אלה בעת הפצתם באירופה.
השם העברי נורית ניתן לסוג Ranunculus ולשמו העממי האנגלי crowfoot במסגרת קביעת המינוח הבוטני העברי בראשית המאה ה-20. השם הופיע לראשונה ב"ילקוט הצמחים" (1930, הערה 443), ואושרר מאוחר יותר ב"צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946, שם נכלל הסוג נורית בסעיף 759, ומשפחת הנוריתיים בסעיף 758.
עורכי ילקוט הצמחים הסתמכו על רשימת הצמחים של אליהו סופר בספרו "הגליל", בפרק "רשימה א.
ואולם, בדיקה במקורות מעלה כי מילה זו אינה מופיעה בנוסחאות הידועות של התלמוד, ואף אינה מתועדת במילון הערוך לר' נתן בן יחיאל, שעליו כנראה נסמכה אותה הפניה לפי מילהמילון החדש של אברהם אבן-שושן.
לפיכך נראה כי הקישור למקור תלמודי אינו ודאי.
עם זאת, אין ספק כי בחירת השם נורית הושפעה גם ממראהו של אחד ממיני הסוג הנפוצים והבולטים בארץ — נורית אסיה — שפרחיו מופיעים בגוני אש: אדום, צהוב ולעיתים כתום.
המילה נֵר נגזרת מן השורש השמי נ- ו- ר, המציין אור ואש, שורש המשותף ללשונות שמיות אחדות.
זיקה לשונית זו חיזקה את הבחירה בשם נורית, המשקף הן את צבעי הפריחה הבוהקים והן הדהוד לשוני- תרבותי קדום.
חוּדָ'אן אָסִיַוִי (حوذان آسيوي) שפירושה נורית אסייתית.
זהו השם התקני בספרות הבוטנית הערבית המודרנית, והוא מצוי בשימוש בעיקר בפרסומים מדעיים ובספרות מקצועית ברחבי העולם הערבי.
המילה מופיעה כבר בכתבים ערביים קלאסיים, למשל אצל: אבן אל- ביתאר, אבן סינא וחכמי הרפואה והבוטניקה של ימי הביניים (כגון אבן אל- בַּיְטַאר, אל- דינַוַרי ואחרים).
השם חוּדַ'אן (ḥuḏān) נובע מן השורש הערבי ח- ו- ד / حوذ, שפירושו הכללי: לאחוז, לתפוס, להיאחז, להקיף.
כַּף אֶל-צַ'בִּע (كفّ الضبع) – "כף הצבוע" הוא שם עממי הנפוץ בעיקר באזורי הלבנט הדרומי – ישראל, ירדן, דרום לבנון ודרום סוריה.
מקורו בדמיון שבין צורת העלים לבין כף רגלו של הצבוע.
כַּבִּיכַּג' (كبيكج) – שם עממי מקומי לצמח, המצוי בניבים אזוריים אחדים בלבנט הדרומי; משמעותו האטימולוגית אינה ברורה, והוא נחשב לשם מסורתי שאין לו פירוש מוסכם.
הבחנה בין הפרחים האדומים הבולטים בארץ
בישראל קיימים פרחים אדומים מועטים יחסית, והבולטים בהם הם הכלנית (כלנית מצויה), הנורית (נורית אסיה) והפרג (פרג אגסני).
הכלנית המצויה היא הראשונה שפורחת (מתחילה בסוף דצמבר או תחילת ינואר).
היא בעלת לפחות 5 עלי כותרת, ובדרך כלל קיימת טבעת לבנה סביב בסיס האבקנים השחור.
בדרך כלל, עליה נוצצים יותר מעלי הכלנית ולעיתים קרובות קרועים ובלויים יותר עקב פעילות החרקים האגרסיבית בתקופת פריחתה (סוף חודש פברואר ורוב חודש מרץ, תלוי במזג האוויר).
האחרון שפורח הוא הפרג שיוצר גם הוא מרבדים אדומים באביב (חודשי מרץ, אפריל, מאי ולעיתים תחילת יוני).
בפעילויות טבע לילדים נהוג להסביר הבדלים אלה באמצעות אגדה על שלוש נסיכות יפות המגיעות לנשף וכולן לובשות שמלה אדומה.
כל נסיכה נוקטת בטקטיקה שונה (צעיף לבן, נצנצים או עגילים שחורים) כדי להיבדל מרעותה.
נורית אסיה היא צמח עשבוני רב-שנתי, שעיר, זקוף, גובהו 10 עד 30 ס"מ.
השערות פשוטות והדוקות לגבעולים לעלים ולעלי הגביע.
השורשים דו-צורתיים: קצרים, גליליים ופקעתיים, ולצדם שורשים סיביים דקים וארוכים.
ציצת שורשים מעובים קטנה קרובה לפני השטח ומתחדשת כל שנה.
הגבעול התת-קרקעי קצר, ולעיתים קרובות מצמיח שלוחות הגבעול התת-קרקעי קצר, ולעיתים קרובות מצמיח שלוחות אופקיות דקות.
העלים התחתונים ערוכים בשושנת, ואילו העלים העליונים מסורגים; העלים התחתונים רחבים ושונים במבנם מן העלים העליונים.
העלים התחתונים זקופים ובעלי פטוטרת ארוכה, דמויי ביצה רחבים עד עגולים; שפתם חרוקה (בעלי שיניים קטנות ומעוגלות) או מחולקת לשלוש אונות משוננות, ולעיתים נדירות הם גזורים לאונות ארוכות, עד העורק הראשי של העלה או כמעט כך.
העלים האחרים, ובעיקר העליונים, דמויי יתד או גזורים במידה משתנה לאונות מוארכות, משוננות או שסועות עמוקות, לעיתים באופן חד ולעיתים בלתי-סדיר (מצב ביניים בין שפה משוננת לשפה מאונת); לעיתים הם מחולקים לשלוש אונות דמויות יתד.
העלים העליונים ביותר מחולקים לאונות מוארכות עד סרגליות.
עמוד התפרחת (הגבעול) בודד, זקוף, וגובהו 15 עד 30 ס"מ; הוא נושא עלים מעטים וקטנים ולעיתים נראה כמעט חסר עלים.
הגבעול עגול, פשוט או מסתעף במקצת, ונושא פרח אחד עד ארבעה פרחים.
הפרחים בעלי סימטריה רדיאלית, דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, דמוי קערה נישא יחיד בקצה הגבעול מעל העלים וקוטרו 3 עד 6 ס"מ לעיתים רחוקות 2 ס"מ או עד 8 ס"מ, צבעם אדום כהה, מבריק, לעיתים נדירות כתום או צהוב.
במרכז הפרח יש גוש צפוף של אבקנים שחורים שצבעו שחור-סגול.
הגביע כוכבי, ירקרק-ארגמני, בן חמישה עלים מחודדים; הוא אינו נשיר, וממוקם מתחת לכותרת ובצמידות אליה.
עלי הגביע פרושים או כפופים לאחור.
הכותרת סימטרית רדיאלית, דמוית קערה, ובעלת 5 עד 10 עלי כותרת; מספרם משתנה.
עלי הכותרת חלקים ומבריקים בצִדם העליון, דמויי ביצה הפוכה עד דמויי יתד, וחסרי קשקש צוף (חסרי צופן).
בסוג נורית מצויה לרוב גומת צוף בבסיס עלי הכותרת, המוגנת על-ידי קשקש; אולם בנורית אסיה הקשקש חסר והגומה חשופה.
צבע הכותרת אדום מבריק, ולעיתים רחוקות צהוב (פרטים בודדים באוכלוסיות אדומות-כותרת).
השחלה עילית, מורכבת מעלי שחלה רבים מפורדים שאינם מאוחים שכל אחד מהם בעל ביצית אחת זקופה.
המצעית (הציר) קרחת ומתארכת עם הבשלת הפרי.
הפרי הוא פרי מקובץ מאורך, המורכב ממספר רב של פרודות חד-זרעיות קטנות ובעלות מקור.
הפרי המקובץ גלילי ודמוי שיבולת באורך 2 עד 4 ס"מ.
הפרודות חד-זרעיות, באורך 2 עד 3 מ"מ, דחוסות, קרומיות, דמויות ביצה–מעוגלות, ובעלות מקור כפוף שאורכו כמחצית מגוף הזירעון והוא גלגולו של עמוד השחלה.
עמוד השחלה של הפרודות משתייר לאחר ההבשלה.
מנורית אסיה טופחו זנים תרבותיים בעלי פרחים גדולים במגוון צבעים, מרובי עלי כותרת (פרחים "ממולאים"), השומרים על הברק האופייני בצִדם העליון של עלי הכותרת.
נורית אסיה היא צמח אור מלא, עמיד בקרה, בשרב ובגיר, אך רגיש למליחות.
גדל היטב במרבית אזורי ישראל ובמגוון סוגי קרקע.
הריבוי נעשה באמצעות זרעים או באמצעות חלוקה בעונת הקיץ.
נורית אסיה היא פרח מוגן בישראל.
ב-1 במרץ 2023, Canada Post, מנהלת הדואר של קנדה, הנפיק בול דואר המתאר Ranunculus asiaticus.
הבול הונפק בחוברות ובגלילים וכגיליון למזכרת.
נורית בת-שחר צפריר היא משוררת ופזמונאית וציירת ישראלית.
צפריר בעלת תואר ראשון בגאוגרפיה ובחינוך מאוניברסיטת תל אביב, ובעלת תואר שני בקומוניקציה במסלול דוקטורט, מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
לימדה בנוער שוחר מדע באוניברסיטת תל אביב.
השיר "לנצח, בני" בביצועו של אייל גולן הפך לשיר המזוהה עם מבצע עופרת יצוקה והוקדש בהמשך לגלעד שליט בהופעות בתיאטרון קיסריה ובפסטיגל 2009. לאחרונה כתבה את השיר "מותק, תקנה את העולם !
" ללחנו של אלי ניסמן ובביצוע של הזמרת פולינה שהפך להיט ומושמע רבות ברדיו.
המנגינות לשיריה הנוספים נכתבו בידי מלחינים כיאיר קלינגר, ארקדי דוכין, יוריק בן דוד, קורין אלאל, אבי טולדנו, סשה ארגוב, נערי רפול, דורון אלימלך, יונתן בר-גיורא, שמואל אלבז, ברוך פרידלנד, אילה אשרוב, רמי קלינשטיין ורבים אחרים.
צפריר כתבה מספר רב של שירים ופזמונים, כולל לפסטיבלי הזמר ולקדם אירוויזיון.
בשנת 2000 זכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר העברי השיר "תפילת האור" שכתבה ללחן של יושי שדה בביצוע של אקי אבני וחיה סמיר.
כתבה שלושה שירים שהתחרו בקדם אירוויזיון: "מלאכי הקטן" בביצוע של אלי לוזון ולחן של דורון פיקר, "תנו יד" ללחן של יוני רועה בביצוע סמיר שוקרי ואיילת אזולאי ו"תרימו ת'רייטינג" ללחנו ובביצועו של יוג'י גבאי.
השיר "מעורב ישראלי" שחיברה בביצוע של לירון כרקוקלי ללחן של מיקי אסא במקום הראשון בתוכנית הטלוויזיה "להיות כוכב".
שני שירים של בת שחר צפריר נבחרו להשתתף בפסטיבל "ילד פלא" בחנוכה 2008, שנערך באשדוד: "אוספת בי ימים", ללחן של ליאור דטאוקר ובביצוע רוחמה רז ויפית טימסיט, וכן השיר "המטבח הקטן של אמא", ללחן של פיטר רוט ובביצוע דפנה ארמוני ובתה אלה.
כמו כן כתבה את שיר הנושא בתוכנית הצדעה לאירוויזיון "ויוה לה אירוויזיון" 2008 ללחן של אלי ניסמן ובביצועה של מרינה פיינגולד.
משיריה האחרונים שפורסמו: "בבית קפה אני צופה" ללחנו של סשה ארגוב ובביצועו של אלי גורנשטיין, וכן "בראשית ברא אלוהים אותך" ללחנו של רמי קלינשטיין ובביצועו של ישי לוי, בשנת 2019 זכה שירה של נורית בת-שחר צפריר "שפחה את ומלכה" במקום הראשון בפסטיבל "השיר הבא", בניהולו האומנותי של אלי ניסמן.
השיר הולחן על ידי שמואל אלבז, ובוצע בדואט של דפנה ארמוני וגבי ברלין.
את "חצי אדם מואר"כתבה ללחן שחיברה עם קורין אלאל, שגם ביצעה את השיר.
בשנת 2020 זכה במקום הראשון בפסטיבל "השיר הבא" שירה "הארץ שרה ובוכה" שהולחן על ידי יוני רועה ובוצע על ידי ליאורה סימון פדלון.
בשנת 2021 זכה בפרס הגדול בפסטיבל "השיר הבא לצעירים" שירה "הו אמא" שהולחן על ידי שלמה מולכו ובוצע על ידי נועם דדון.
כמו כן, שפטה פעמיים בתחרות האירוויזיון מטעם רשות השידור-ישראל.
ב-2020 יצאו השירים "ארץ ישראל יפה ירקוני" שהולחן על ידי אורי קריב ובוצע על ידי עדנה גורן, ו"פיסה של חיים" ללחנו של שי רביזדה ובביצועו של אלי גורנשטיין.
ב 2021 עלה שירה "את הגיבורה שלי" ללחנו של אבי טולדנו ובביצועו בדואט עם אריק סיני.
ב 2022 עלה שירה "שושנה דמארי" ללחנו אורי קריב וביצועו של פיני חדד,ב 2023 עלו שיריה "עלי עץ החיים" לחן וביצוע יאיר קלינגר, "זאביק זה לא זה" לחן וביצוע ברוך פרידלנד ו"ציפור החול" ללחנו של יוג'י גבאי וביצועה של לימור שפירא.
בשנת 2025 יצא לאור "אהבה של אש ועשן" - לחן: איילה אשרוב וביצוע דין דין אביב.
כתבה את הפתיח "מרגול" בערוץ 2 בתוכנית הטלוויזיה של מרגלית צנעני, וכן כתבה שירים לתוכנית הסאטירה האקטואלית "מוצ"ש" בערוץ 1. כל שיריה במסגרת התוכנית הולחנו על ידי יוריק בן דוד, ובוצעו על ידי צוות התוכנית: מיקי קם, אלי יצפאן, יעל עמית, ספי ריבלין, שרית סרי, דב רייזר, עדי טופול ועוד.
הייתה משוררת הבית של רדיו 99FM ובעלת פינה למקאמות בתוכנית עם רון לוונטל, וכן בתוכנית "בשעת שידור" עם מנחם זילברמן.
בשנת 1989 פרסמה בת שחר צפריר את ספר המכתמים "מכל מאהבי השכלתי" בהוצאת י' שרברק, שיצא לאור בשתי מהדורות.
עד היום הופקו ובוצעו יותר משבעים משיריה מתוך כאלפיים שכתבה.
כסטודנטית, כתבה פיליטונים בעיתון הסטודנטים של עיתון "מעריב" על ההווי האוניברסיטאי.
לאחר הירצחו של ראש הממשלה יצחק רבין כתבה צפריר מקאמה לזכרו בשם "שביל-הזהב", שקראה בטקס האזכרה הממלכתי התשיעי למותו, על קברו.
לאחר מכן, כתבה לכבודו את השיר "משוואה בכמה נעלמים", בביצוע קרן הדר ללחן של ארקדי דוכין.
בסוף 2013 יצא לאור ספר חדש של אמרות כחולות: "קליאופרדה והפוסי שלה", עם ציורים של אראל בריל.
נורית אביב (נולדה ב-11 במרץ 1945) היא צלמת קולנוע ובמאית החיה בין תל אביב לפריז.
נורית אביב נולדה בתל אביב להנס חיים פין, אחד מצלמי העיתונות הראשונים שפעלו בארץ, ומגיל צעיר סייעה לאביה במלאכת הצילום.
למדה צילום קולנוע, ב-IDHEC בפריז והייתה לאישה הראשונה שהתקבלה למגמת הצילום.
היא הייתה גם האישה הראשונה בצרפת שזכתה להכרה כצלמת מהמכון הלאומי לקולנוע (CNC).
כיום היא מלמדת קולנוע בבית הספר סם שפיגל בירושלים וכן בפריז ובמינכן.
נורית אביב ביימה 12 סרטים דוקומנטריים.
סרטה "משפה לשפה" שפתח את הטרילוגיה על השפה העברית, זכה בשנת 2004 בפרס הראשון בפסטיבל דוקאביב.
בשנת 2008 ערך לה המוזיאון "Jeu De Paume" בפריז תערוכת רטרוספקטיבה.
בנובמבר 2015 ערך לה "מרכז פומפידו" בפריז רטרוספקטיבה גדולה, ובה הוקרנו 40 סרטים, ובהם סרטים שצילמה, סרטים שביימה וכמה סרטים של במאיות ובמאים שאביב בחרה להזמין.
סרטיה מוצגים באופן קבוע בבתי קולנוע בפריז, ההקרנות מלוות בדיונים שמנחים אנשי רוח מתחומים שונים.
אביב צילמה כמאה סרטים עלילתיים ודוקומנטריים, הראשון שבהם הוא הסרט "שבלול" בבימוי בועז דוידזון.
בין הבמאים שאיתם עבדה עמוס גיתאי, אנייס ורדה, רנה אליו, ז'ק דוילון, מיכל בת-אדם ("על חבל דק").
ב-1980 צילמה את "מעגלים של שישבת" ביחד עם גדי דנציג.
ב- 2023 הוקרן בפסטיבל דוקאביב סרטה של היוצרת זהר ברנט "נורית אביב - אישה עם מצלמה" דיוקן קולנועי של נורית אביב.
2011: שפה אחת ודברים אחדים
2004: האלף בית של ברולי בואברה
נורית בת יער (16 במרץ 1940 - 12 בדצמבר 2012) הייתה כתבת אופנה, היסטוריונית של האופנה בארץ ישראל ודוגמנית לשעבר.
בשל כישוריה המיוחדים שאפיינו את עבודתה נקשרו לה במהלך השנים כתרים רבים, ביניהם "מומחית האופנה של ישראל" ו"הגברת הראשונה של סיקור ותיעוד האופנה בארץ".
בת יער היא נכדתו של אשר פולישוק, ממייסדי שכונת נחלת בנימין בתל אביב.
אביה של בת יער עיצב לבקשת פיני לייטרסדורף, המעצבת הראשית של חברת האופנה "משכית", כפתורי עץ זית.
בגיל 16, כאשר הביאה בת יער משלוח כפתורים ללייטרסדורף, הציעה לה האופנאית לדגמן עבור החברה.
בת יער, חניכת תנועת הנוער "התנועה המאוחדת", שלא ראתה בדוגמנות קריירה עתידית עבורה, סירבה.
כעבור חצי שנה פתחה לייטרסדורף קורס ייחודי לדוגמנות יחד עם נועה אשכול שלימדה תנועה.
בת יער הסכימה להצטרף לקורס בתנאי שלא תצטרך לנעול נעלי עקב ולא למשוח את שפתיה בשפתון.
מאותה עת הפכה בת יער לדמות מוכרת בזכות עשרות צילומי-פרסומת.
בין היתר הופיעה תמונתה על גבי שערי השבועון לאשה, כאשר דמותה הצעירה מזכירה את בריז'יט ברדו, שהייתה פופולרית באותה עת.
בין המפרסמים עבורם הצטלמה היו שמן תעשיות (סבון "ספציאל" של "עץ הזית"), תלמה (קוביות מרק), מאווררי "נחת רוח", רדיו טרנזיסטור "רונית" של "אמפא", כרזות של "משכית", חוברות ופרסומים בחו"ל של משרד התיירות וסרטוני פרסומת למכוניות ולצמיגים שהוקרנו בבתי הקולנוע.
כמו כן, כיכבה על גבי גלוית "נערת קטיף התפוזים" שהופצה גם כאיגרת שנה טובה וגם כברכה לחיילי או"ם, שבחרו אותה ליפה ביותר שקיבלו.
עקב כך הזמין אותה אורי אבנרי לראיון בעיתונו "העולם הזה", עד מהרה הפך הריאיון להצעת עבודה בעיתון ובת יער החלה לצייר עבור העיתון ציורי אופנה ולכתוב את הטור "חפש את האישה".
שהתה בארצות הברית מספר שנים, עד 1975, ושימשה שם כתבת "מעריב" לענייני אופנה.
היא למדה לתואר ראשון באמנות באפסלה קולג', אותו סיימה בהצטיינות יתרה ואף זכתה ב"פרס אפסלה", וכן עיצוב אופנה בוושינגטון די.
סי., אצל מארי אליזבט קפלבי, שעיצבה דגמים עבור ז'קלין קנדי-אונאסיס.
משלהי 1975 ועד סוף 2001 הייתה כתבת ומומחית האופנה של "ידיעות אחרונות".
במהלך עבודתה ב"ידיעות אחרונות" גילתה כישרונות ישראליים חדשים, סיקרה את האופנה באירופה ובארצות הברית וראיינה כמה מגדולי המעצבים והאופנאים בעולם.
בשנת 1999 הוזמנה על ידי אריה שגיא, המנהל והאוצר הראשי של המוזיאון הפתוח לצילום בגן התעשייה תל-חי (מייסודו של התעשיין והיזם סטף ורטהיימר) לאצור את התערוכה "הבזקי זוהר - צילום אופנה בראי המאה" שפתחה את המילניום במוזיאון.
התערוכה סיכמה מאה שנות צילום אופנה בישראל ומחוצה לה ובדקה את השפעתן של תמורות חברתיות כמו שחרור האשה על צילום האופנה.
התערוכה לוותה בקטלוג צילומי בעריכתה הכולל, כמו התערוכה את עבודותיהם במאה העשרים של מיטב צלמי-האופנה הישראליים והצלמים המובילים בזירה הבינלאומית.
ב-2009, לקראת חגיגות המאה לתל אביב התבקשה בת יער, כנכדה למייסדי העיר, לכתוב בלוג אודות ההיסטוריה של האופנה בעיר.
עבודת המחקר שערכה הובילה אותה לחקר התחום ביישוב העברי בכלל ולכתיבת ספרה "שיכרון עיצובים – אמנות האופנה בישראל 1948 - 2008", שיצא לאור בהוצאת רסלינג.
בת יער נפטרה ב-12 בדצמבר 2012 ממחלת הסרטן.
הייתה נשואה לד"ר אברהם צוריאנו, אם לשניים וסבתא.
נורית כהן (26 באוקטובר 1939 – 14 בפברואר 2013) הייתה שחקנית ומדבבת ישראלית.
ידועה בעיקר בזכות משחקה בקומדיית המצבים הישראלית "החיים זה לא הכל", שם גילמה את דמותה של בתיה נוימן, אמו של גדי נוימן (אבי קושניר).
כהן למדה בלט קלאסי אצל מיה ארבטובה מגיל צעיר מאוד, והחלה להופיע בתיאטרון בגיל 15 כרקדנית וכשחקנית.
היא רקדה סגנונות רבים, ולימדה בלט במשך שנים בסטודיו של ארבטובה.
בין השאר, לימדה בלט קלאסי את נבחרת ההתעמלות האמנותית של ישראל, ואף הייתה הפרטנרית של הרקדן הרוסי המפורסם רודולף נורייב.
ב-1974 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט הישראלי "צ'רלי וחצי" בתפקיד יפה, אשתו של ששון (זאב רווח).
ב-1981 שיחקה בסרט "מסג'יסט הצמרת" כרוזה.
ב-1982 גילמה את אנט מויאל בסרט "אדון ליאון".
בשנת 1997 השתתפה במחזמר המצליח "הכל אגדה".
מאז 2001 גילמה - למשך תשע עונות, עד שנת 2011 - את בתיה נוימן, אימו של גדי נוימן (אבי קושניר) בסיטקום המצליח "החיים זה לא הכל" (רשת).
בתיאטרון שיחקה במשך שנים רבות את אמה של חנה'לה ואת הירח בהצגה שמלת השבת של חנה'לה, ואת התפקיד הראשי במחזה "אמי הגנרלית".
היא השתתפה בהצגות רבות, בהן: "המכשפה", הצגות של חנוך לוין, "אשה, בעל, בית", "תמרה".
כהן התחילה לדבב דמויות שונות בסדרת הטלוויזיה "הלב" (1984-1983).
אחר כך, הייתה המדבבת המקורית בקלטת "פינוקי".
מאז, דיבבה כהן בעשרות סרטים וסדרות טלוויזיה בישראל.
כהן הייתה נשואה לשחקן מישה נתן עד פטירתו ב-29 ביולי 1995, ונולדו להם שתי בנות ונכדים.
כהן נפטרה ב-14 בפברואר 2013 ממחלת הסרטן ונטמנה בבית העלמין ירקון.
נורית דוד (נולדה ב-1952) היא ציירת ישראלית.
על יצירתה זכתה בשנת 1993 בפרס סנדברג ובשנת 2006 בפרס רפפורט לאמן בכיר.
יצירותיה של דוד הן בעלות מטען ביוגרפי עמוק.
בעוד יצירותיה המוקדמות של דוד זוהו עם סגנון "דלות החומר" הישראלי, הרי החל מסוף שנות התשעים החלה דוד ליצור אמנות פיגורטיבית, בעלת השפעות ישירות מאמנות אירופית של תקופת הרנסאנס.
בין השנים 2001–2002 למדה רישום בסטודיו לרישום של הנסיך מווילס בלונדון.
נוסף על יצירתה חיברה דוד גם מספר מאמרים פרשניים על עבודותיהם של אמנים כגון דגנית ברסט, יצחק גולומבק ואחרים.
1983 – פרס ביאטריס קולינר, לאמן ישראלי הצעיר, מוזיאון ישראל, ירושלים
1985 – פרס ז'אק וגניה אוחנה לאמן ישראלי צעיר, מוזיאון תל אביב
1990 – פרס שר החינוך התרבות והספורט
1993 – פרס סנדברג, מוזיאון ישראל, ירושלים
1995 – פרס ישראכרט ומוזיאון תל אביב לאמנות לאמן ישראלי, מוזיאון תל אביב לאמנות
1998 – פרס עידוד היצירה, משרד החינוך והתרבות
2003 – פרס שרת החינוך והתרבות לאמנות פלסטית
2006 – פרס רפפורט לאמן בכיר, מוזיאון תל אביב.
2017 – פרס מפעל חיים בתחום האמנות הפלסטית
ficariiformis, שם נרדף: Fiacria verna), היא מין צמח גאופיט רב-שנתי מסוג נורית.
הנורית היא פרח מוגן בישראל.
אבר האגירה שלו הוא ציצת שורשים מעובים.
הפרח הוא בעל עלי כותרת צהובים מבריקים.
מספר עלי כותרת הוא 8 או יותר, והם בעלי מבנה צר.
הפרח פורח בין החודשים ינואר-אפריל.
ואזור תפוצתו באזורים הים-תיכוניים והאירו-סיביריים.
הצמח מעדיף אדמה כבדה ואף ביצתית, וניתן למצוא אותו גם בהרים וגם בעמקים.
בארץ ניתן למצוא אותו מהחרמון ועד שפלת יהודה, כולל הרי יהודה ושומרון.
בצמח נעשה שימוש גם ברפואה טבעונית.
נורית ירמיה (נולדה ב-1960) היא פסיכולוגית קלינית מומחית, פרופסור מן המניין בבית הספר לחינוך ובמחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-2014 מונתה למדענית הראשית במשרד המדע, הטכנולוגיה והחלל.
עומדת גם בראש המועצה לקידום נשים במדע ובטכנולוגיה.
ירמיה למדה תואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
לאחר לימודיה המשיכה במסלול ישיר לדוקטורט עם התמחות בפסיכולוגיה התפתחותית ופסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ושם גם השלימה פוסט־דוקטורט.
לאחר חזרתה לארץ בגיל 30, היא מונתה למרצה באוניברסיטה העברית במחלקה לפסיכולוגיה ובבית הספר לחינוך.
מחקרה העיקרי עוסק בהיבטים רגשיים, חברתיים, קוגניטיביים וגנטיים בתחום האוטיזם ובגורמי סיכון של המחלה.
תחומים נוספים הם התפתחות של ילדים שנולדו כפגים, והשפעות של גורמים לפני ולאחר הלידה על התפתחות אוטיזם.
ירמיה כיהנה כדיקנית הסטודנטים באוניברסיטה העברית וכמנהלת מרכז לייפר ללימודי מגדר ונשים באוניברסיטה העברית.
ב-2014 מונתה לתפקיד המדענית הראשית במשרד המדע.
נשואה לרז ירמיה, פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית, להם ארבעה ילדים: קרן ירמיה, ד"ר לפסיכולוגיה; אורן ירמיה, ד"ר לספרות עברית; ארז ירמיה, ד"ר לביולוגיה חישובית; ותמיר ירמיה.
נורית בזדסקי (נולדה ב-29 ביוני 1995) היא חותרת ישראלית.
בזדסקי הייתה אלופת ישראל בשנים 2009–2012 בסירת יחיד בקטגוריית הנוער.
בשנים 2013,2017,2018 אלופת ישראל בקטגוריית הנשים בסירת היחיד.
נורית קבעה בשנת 2013 את השיא הישראלי לסירת היחיד בקטגוריות הנוער, גילאי 23 והבוגרות (7:50)
ובשנת 2017 שברה אותו וקבעה שיא חדש לגילאי 23 ובוגרות (7:47)
נורית מתאמנת ב"מרכז דניאל לחתירה", הפועל תל אביב על נחל הירקון.
בשנת 2011 התחרתה בזדסקי בסירה זוגית באליפות אירופה לנוער, יחד עם לורי טננבאום, וסיימה במקום ה-12. נורית ולורי טננבאום התחרו גם בתחרות הבינלאומית בבלגיה, במקצה לגילאי 16, בה סיימו במקום ה-5.
בשנת 2012, בזדסקי התחרתה בסירה הזוגית עם שותפתה, לורי טננבאום, באליפות העולם לנוער, בה סיימו במקום ה-16. נורית ולורי התחרו גם בתחרות הבינלאומית בבלגיה, במקצה לגילאי 18, בה סיימו במקום ה-4.
בשנת 2013 בזדסקי התחרתה באליפות העולם לנוער בסירת יחיד וסיימה במקום ה-15. כמו כן, נורית השתתפה גם בתחרות בינלאומית באיטליה בה סיימה במקום ה-5 בסירת היחיד.
במשחקי המכביה התשע-עשרה התחרתה נורית בזדסקי בסירת הרביעייה ובסירת היחיד.
בסירת הרביעייה סיימה במקום ה-2, ובסירת היחיד סיימה במקום ה-1. נורית שברה את זמן שיא החתירה ל-2,000 מטר בירקון, כשעברה את קו הסיום בזמן של 7:50.
בשנת 2016 התחרתה בזדסקי באליפות העולם לגילאי 23 בסירת היחיד וסיימה במקום ה-20.
בשנת 2017 התחרתה נורית בסירת היחיד לגילאי 23 באליפות איטליה בה סיימה במקום ה-3.
באליפות העולם לגילאי 23 בסירת היחיד וסיימה במקום ה-10 ובאליפות אירופה לגילאי 23 סימה במקום ה-6. אלו הישגי שיא לחותרת ישראלית.
נורית שברה בשנה זו את השיא הישראלי הקודם לנשים ונערות עד גילאי 23 והוא עומד על - 7:47.7.
בשנת 2018, הוכתרה בפעם השנייה ברציפות לאלופת ישראל בסירת היחיד לנשים, ובפעם השמינית אלופת ישראל בסירת היחיד.
באליפות אירופה לבוגרים באותה השנה היא סיימה במקום השמיני.
נורית כהנא (נולדה ב-7 בנובמבר 1948) היא משוררת, עיתונאית ודוברת ישראלית.
בעלת תואר שני (1984) במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה; כותרת עבודת המאסטר שלה היא: "השתתפות נשים בפוליטיקה, המקרה של המאבק על זכות ההצבעה לנשים בתקופת הישוב".
נולדה בחיפה לשמעון ואביבה ברלינגר, נשואה ואם לשני בנים.
פעילות בתחום העיתונות, התקשורת והדוברות
סופרת עיתון הארץ בחיפה והצפון משנת 1984 עד 1991
עורכת תוכן של אתר החוויה הישראלית בלונדון - בריטניה, משנת 2002 עד 2005
1989 "הקרנת חצות" בהוצאת "ירון גולן" בסיוע קרן רבינוביץ וקרן חיפה
2012 "שירה עבודה" ב"הוצאת עמדה" בסיוע קרן עמו"ס וקרן חיפה
2015 "לונדוניות" בהוצאת "עמדה החדשה - כרמל".
מ-1971 ואילך -פרסום שירים בירחונים ועיתונים ספרותיים": "מקום", "עכשיו", "משא" ו"עמדה"
מ-1980 ואילך - פרסום מאמרים בכתב העת "נוגה"
1988 - "תרפיה" באנתולוגיה לשירת הדור השני לשואה "כותנת צהובה" בעריכת עודד פלד', הוצאת אגודת הסופרים העבריים בישראל
'1992 - אנתולוגיה לשירה ישראלית ארבעה שירים בשפה הגרמנית, "השנה בירושלים", הוצאת באבל, ברלין בעריכת וולפגנג היידר.
1975 לגעת בקצה המחשבה תוכנית לשירה צעירה בעריכת אילון גויטיין, הטלוויזיה הישראלית בהשתתפות עודד פלד, נורית כהנא, יצחק לאור, חזי לסקלי
2014 שירה עברית קול ישראל, "ארכיון שירה עברית בת זמננו" השירים: בגניה של העיר הגדולה ופחדים.
הסופר ומבקר הספרות רן יגיל כתב בבלוג שלו באתר nrg כי:
המשורר והמבקר אלי הירש כתב במדור הספרות של ידיעות אחרונות במוסף 7 לילות כי:
נורית וינבלט (3 באוגוסט 1946 - 4 בנובמבר 2008) הייתה מרפאה בעיסוק, חוקרת ופדגוגית אשר הקדישה את עבודתה לקידום תחום הגרונטולוגיה ושיפור חייהם של קשישים ואנשים עם מוגבלות.
וינבלט נולדה בקריית מוצקין (שאז הייתה שייכת לארץ ישראל המנדטורית) ליהודית ואהוד חיים, ילידי אוסטריה, אשר היו ממקימי היישוב שדה נחום בעמק בית שאן, במסגרת יישובי "חומה ומגדל".
אביה נפצע קשה במלחמת העצמאות וסבל מנכות.
כאשר הייתה בת שש עברה משפחתה – אחיה הגדול גיורא והוריה מהקריות לחיפה, שם פתח אביה עסק לציוד מכני הנדסי כבד.
את לימודיה התיכוניים השלימה בבית הספר הריאלי בחיפה.
בשנת 1964 החלה ללמוד ריפוי בעיסוק בתוכנית ללימודי הסמכה בריפוי בעיסוק באוניברסיטה העברית בירושלים, זאת בעקבות משיכה לתחום הטיפולי.
במסגרת לימודיה הוכשרה בתחום בריאות הנפש בבית החולים טלביה, בבית החולים כפר שאול, במרכז לבריאות הנפש "שלוותה" ובמרכז הרפואי לבריאות הנפש בבאר יעקב.
בשנת 1967 נישאה לג'ימי ויינבלט, כאשר באותה השנה השלימה את לימודיה באוניברסיטה והחלה לעבוד כמרפאה בעיסוק בבית החולים טלביה, ולאחר מכן בכפר שאול.
כעבור מספר שנים כמטפלת בתחום בריאות הנפש החליטה לשנות מעט את תחום עבודתה המקצועי והצטרפה לפרויקט של עיריית ירושלים לסיוע לנוער בסיכון.
בשנת 1969 נולד בנה הבכור, אורי, ובשנת 1970 נולדה בתה, זוהר.
בין השנים 1975–1977 שהו וינבלט, בעלה וילדיה בפילדלפיה, ארצות הברית, עבור פוסט-דוקטורט מטעם עבודתו של בעלה, שם, מאחר שלא יכלה לעסוק בתחום הריפוי בעיסוק ללא רישיון אמריקאי, לימדה עברית בבית ספר מקומי.
בשנת 1977, לאחר כשנתיים של מגורים בארצות-הברית, חזרו לישראל והשתקעו בבאר שבע, שם קיבלה אחריות על מחוז הנגב בתחום הריפוי בעיסוק, וטיפלה במכון הפסיכיאטרי לטיפול יום של בית החולים סורוקה.
בשנה זו נולד גם בנה השלישי, נועם.
בשנים 1981–1983 שהתה המשפחה בשנית בפילדלפיה, שם למדה תואר שני בחינוך לבריאות באוניברסיטת "סנט ג'וזף" והחלה להתעניין בתחום הרווחה הנפשית (well being).
בשנת 1983, לאחר שובה ארצה, החלה לעבוד באוניברסיטת תל אביב יחד עם ד"ר יעל הלוי במסגרת אשר קדמה להקמת החוג לריפוי בעיסוק (אשר הוקם בשנת 1985).
בשנת 1989 נסעו וינבלט ומשפחתה בשלישית לפילדלפיה, שם למדה לימודי דוקטורט בתחום הפנאי (leisure) מטעם אוניברסיטת "טמפל", פילדלפיה.
עבודת הדוקטורט עסקה בבני הזוג המטפלים בבן-זוג סיעודי (caregivers), בייחוד בפנאי שלהם.
המחקר שכתבה היה מחקר איכותני על תקופת החיים של אותם בני-זוג מטפלים, כיצד הם חוֹוים תקופה זו ומהי תגובתם עם אובדן בן הזוג.
אחת המסקנות אליה הגיעה בעקבות המחקר היא שהתלות המתפתחת בין בן הזוג המטפל לבין בן הזוג הסיעודי היא דו כיוונית, כאשר בן הזוג המטפל מפתח תלות לא פחותה בחולה הסיעודי.
עת שובה מארצות הברית בשנת 1991 החלה לעבוד כחברת סגל מן המניין בחוג לריפוי בעיסוק באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1995 נסעה למספר חודשים למזרח הרחוק ושהתה במנזר בנפאל על מנת ללמוד את תורת הבודהיזם.
במהלך שהותה חקרה והתעניינה ברפואות המזרח ובנושא הרוחניות ונפש האדם.
בנוסף בשנה זו, קיבלה הצעה על ידי גדי פורת, מנכ"ל ועורכו הראשי של עיתון "דורות", לשמש כחברה במערכת המייעצת של המגזין.
וינבלט השתתפה בישיבות המערכת, כתבה מאמרים בנושאי פנאי בזקנה ושימשה כמרצה בכנסים שערך "דורות", מקצתם היו בשיתוף החוג לריפוי בעיסוק באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1998 החלה מכהנת כרֹאשת החוג לריפוי בעיסוק באוניברסיטת תל אביב והייתה ממקימי התוכנית לתואר שני באוניברסיטה.
וינבלט החזיקה בתפקיד זה עד לשנת 2002, וכיהנה שנית בשנים 2006–2007, לאחר עזיבתה לחו"ל של פרופ' טל יארוס, שכיהנה בתפקיד באותן שנים.
בשנת 2006 חלתה בסרטן הוושט ופרשה מתפקידה כרֹאשת החוג.
לאחר ניתוח מורכב, חזרה לעבוד כמרצה בחוג.
במאי 2008 חזרה המחלה והיא נפטרה בישראל ב-4 בנובמבר 2008.
הותירה אחריה בעל, ג'ימי וינבלט, פרופסור לכלכלה, ושלושה ילדים: אורי וינבלט, ד"ר לפסיכולוגיה, זוהר רז, סמנכ"ל ומנהלת מוסד גריאטרי "צהלון" ונעם, איש היי-טק, ושבעה נכדים.
וינבלט הייתה ממפתחות תחום הזִקנה בריפוי בעיסוק בארץ, תחום אשר הוזנח זה מכבר בפן הטיפולי והמחקרי, ובשנות ה-80 החלה לפתח תחום זה כתחום הוראה ומחקר.
בין השאר יזמה והובילה מספר מחזורים של השתלמויות עבור מרפאות בעיסוק בתחום הזקנה בארץ, תוך שהיא עושה זאת מתוך להט מקצועי ואמונה בכוחו של הריפוי בעיסוק לתרום לאוכלוסייה זו.
באופן זה הפכה את התחום שנחשב עד אז כאפור ועצוב, לתחום מוערך ומגוון יותר.
בהמשך, יזמה וינבלט את הקמת הפורום הארצי למרפאים בעיסוק בזִקנה בארץ והייתה שותפה מלאה ופעילה בהנהגתו.
במקביל, פיתחה וינבלט את תחום הפנאי כתחום עיסוק חשוב המלווה אותנו לאורכו של כל מעגל החיים.
בפועלה ומחקרה שמה דגש על תרומתו הייחודית של הריפוי בעיסוק לתחום הפנאי בכל הקשור לנושא ניתוח הפעילות והענקת משמעות עיסוקית.
עיקר מחקרה של וינבלט, יחד עם ד"ר מיכל אברך-בר, עסק בתגמולי פנאי והשתקפותם בזקנה.
נושא זה כמעט שלא נחקר בזמנו, ואם נחקר אזי עיקר התמקדותו היה בתגמולים פסיכולוגים כמו רווחתו האישית של היחיד.
ד"ר וינבלט ושותפתה למחקר ביקשו לבחון את הצרכים המסופקים באמצעות העיסוק בפנאי.
מסקנתן הייתה שיש לבחון את סוגי התגמולים שמעניקות פעילויות הפנאי לקשישים ולתעדם.
באמצעות מחקר זה ניתן יהיה לספק ייעוץ לפנאי ובכך להתאים את סוגי הפעילויות לצורכי האוכלוסייה.
וינבלט ביססה את נושא הטיפול באדם סיעודי (care giving) על מעגליו השונים.
היא חקרה תחום זה באמצעות ראיונות עומק וטכניקות נרטיביות באופן ייחודי, תוך התמקדות בהיבטים רב-תרבותיים.
שורשיו ההיסטוריים והפילוסופים של מקצוע הריפוי בעיסוק (עוד במלחמת העולם הראשונה) נעוצים בתפיסה מקצועית הוליסטית בבריאות הנפש, כחלק מצמיחת ההומניזם ותפיסת האדם כמכלול שאינו דיכוטומי, וככזה בידי האדם זכות ויכולת הבחירה, גם כאשר קיימת מגבלה גופנית, שכלית או נפשית.
עם התפתחות מדעי הרפואה והטכנולוגיה ושאיפת המקצוע להתברג לידי הכרה והערכה, התפתח מקצוע הריפוי בעיסוק לכיוון המודל הרפואי הביו-מכני, התפתחו שיטות אבחון המבוססות על ראיות מחקריות וחלה התמקצעות והעמקה משמעותית בתחומים הנוירו-התפתחותיים, קוגניטיביים והפסיכו-דינמיים.
בעקבות התפתחות זו, זכה המקצוע למכלול ידע רחב ומשמעותי ולהכרה וקבלה, אך מצד שני, התמקצעות זו הובילה לגישה המתמקדת במרכיבי ומבני הגוף והתרחקה מהגורם המאחד, שהוא העיסוק האנושי והתפיסה ההוליסטית והרב ממדית של האדם.
בעקבות תחושות אלו, נוצר קול חדשני, וינבלט הייתה בין מוביליו - לאחד בין הגישה הביו-מכנית המדעית לבין הגישה האורגניזמית- הוליסטית.
קולות אלו הובילו ל"פרדיגמת העיסוק החדשה", אשר יצרה מודלים מעמיקים יותר העוסקים באדם, בעיסוקו ובסביבתו, והולידה מחקרים אשר רואים את האדם כיצור עיסוקי ונועדו להשיב למקצוע הריפוי בעיסוק את ההיבטים הרוחניים אשר היו קיימים בו בתחילת הדרך.
וינבלט שאפה לשלב בין מקצוע הריפוי בעיסוק לתורות המזרח העתיקות וקראה להשבת היבט הרוחניות אל תוך התפיסה הטיפולית.
היא חקרה יחד עם ד"ר מיכל אברך-בר את נושא הפוסט-מודרניזם וזיקתו הישירה לריפוי בעיסוק, מתוך הסתכלות על המסגרת הטיפולית ככזו אשר אינה מתנתקת מן העבר, אך חיה בהווה ומביטה אל העתיד ומתנגדת לתפיסה של הרפואה כבעלת הידע האבסלוטי.
וינבלט סברה כי, בהתאם לגישה הפוסט-מודרניסטית, יש להעצים את הלקוח ולהעניק לו תפקיד מרכזי אשר יאפשר לו להביע את דעתו, לבחור את הטיפול המתאים לו ולהתערב בהחלטות הנוגעות לו (בניגוד למודל הרפואי הקלאסי אשר רואה ברופא כמקור כל הידע).
יתר על כן, נמשכה וינבלט לתורות המזרח העתיק, ולאחר שהות במנזר בנפאל ולמידת בודהיזם שאפה לשלב את הידע בתוך עולם הריפוי בעיסוק.
היא הייתה הראשונה לפתוח קורס רפואה משלימה כחלק מלימודי התואר השני בחוג לריפוי בעיסוק- זאת עשתה בשילוב עם מכללת ברושים.
בשנת 2005 זכתה ד"ר נורית וינבלט באות המצוינות על פועלה החשוב בתחום האקדמי ובשיווק המקצוע בישראל ומחוצה לה.
ייעוץ חד-פעמי לפנאי בגישה קוגניטיבית התנהגותית לזקנים המטפלים בבני-זוגם / נורית וינבלט / כתב-עת ישראלי לריפוי בעיסוק, 3 (3): 105-116, 1994
בדק - כלי להערכת בטיחות דירת קשיש / נורית וינבלט, יעל שקד-ברגמן / כתב עת ישראלי לריפוי בעיסוק כרך 5, חוברת 3 (אוגוסט 1996), pp.
פנאי ונשים - חיי הפנאי של נשים ונשים עם מגבלות / נורית וינבלט / IJOT: The Israeli Journal of Occupational therapy כתב עת ישראלי לריפוי בעיסוק כרך 9, חוברת 2/3 (אוגוסט (2000), pp.
בזכות השונות בזיקנה / ד"ר נורית וינבלט / דורות: מגזין לקידום השירות לאוכלוסייה המבוגרת, 50: 16-17, 2001
פתח דבר: פנאי בזיקנה / נורית וינבלט / גרונטולוגיה / גיליון מיוחד: פנאי בזיקנה (תשס"ג - 2003), pp.
משמעות עיסוקי היום-יום בזיקנה בראי הספרות / נגה זיו, נורית וינבלט / גרונטולוגיה / גיליון מיוחד: פנאי בזיקנה תשס"ג – 2003 pp.
תגמולי פנאי והשתקפותם בזיקנה / נורית וינבלט, מיכל אברך-בר / גרונטולוגיה / גיליון מיוחד: פנאי בזיקנה תשס"ג - 2003 pp.
אין בשביל מי ולעצמי אין לי חשק / ד"ר נורית וינבלט, החוג לריפוי בעיסוק, אוניברסיטת תל אביב; מיכל אברך-בר, דוקטורנטית בחוג לריפוי בעיסוק, אוניברסיטת תל אביב / פנים: כתב-עת לתרבות, חברה וחינוך, 27: 60-66, 2004
/ נורית וינבלט, מיכל אברך בר / IJOT: The Israeli Journal of Occupational Therapy / כתב עת ישראלי לריפוי בעיסוק כרך 14, חוברת 3, 2005, pp.
הרחבת המושגים טיפול ומטפל על רקע תהליך שינוי פרדיגמה / נורית וינבלט / כתב עת ישראלי לריפוי בעיסוק.
ד"ר זיו, נגה נורית ויינבלט לא זכתה להזדקן...
/ נגה זיו.11 / דורות: מגזין לקידום השירות לאוכלוסייה המבוגרת, 110: 14, 2008
נורית יערי (13 בנובמבר 1947 – 9 בנובמבר 2025) הייתה חוקרת תיאטרון, דרמטורגית, במאית, יועצת אומנותית ופרופסור בחוג לאמנות התיאטרון שבפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב.
אביה, חי יערי, יליד חצי האי קרים, עלה לישראל בשנת 1932 עם קבוצה של חברי השומר הצעיר שהקימו את כפר מסריק.
אמה, ג'ני פלורנטין, ילידת סלוניקי.
בילדותה עברה המשפחה מתל אביב לירושלים, שם נולדה אחותה אריאלה, ומשם לחיפה כשאביה עבר לעבוד ב"צים" חברת השיט הישראלית.
את שירותה הצבאי עשתה יערי בנח"ל, בקיבוצים מצובה ובחן, ובשנת התנדבות בתחום החינוך בעיר בית שמש, שם הפעילה חוג דרמטי וביימה את המחזה "גם הוא באצילים" מאת מולייר.
את התלבושות והאביזרים שנדרשו להצגה קיבלה ממחסני תיאטרון אוהל בסיועו של השחקן מאיר מרגלית.
סיימה תואר ראשון ותואר שני באוניברסיטת תל אביב בחוג לאמנות התיאטרון.
במהלך לימודיה עבדה כעוזרת במאי של הבמאים עדנה שביט, עודד קוטלר וחנוך לוין.
את הדוקטורט השלימה יערי בצרפת, בשנת 1983 באוניברסיטת פריז VIII: המרכז האוניברסיטאי הנסיוני ונסן - סן-דני.
עם שובה לישראל, לימדה דרמה ותיאטרון בסמינר אורנים בטבעון, במחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות בטכניון, בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת חיפה ובסמינר הקיבוצים בתל אביב.
משנת 1988 לימדה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ובשנות ה-90 לימדה גם בחוג לצרפתית.