tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לחברי הלהקה עניין משותף במשחקי וידאו, ושירתם עוסקת בנושאים המבקרים את דור המסכים שנוצר, ואת האלימות כתוצאה מהתרבות שיצר.
מילות השירים לרוב אלימות, לא מוסריות, גסות וכוללות אזכורים למשחקי מחשב פופולריים כמו "Grand Theft Auto", "Need for Speed", "מריו" ועוד.
לאחר חזרות מאומצות החלה הלהקה להופיע במועדונים קטנים וצברה קהל מעריצים מקומי.
באוגוסט 2005 הוציאה הלהקה דמו בדמות מיני-אלבום בשם Next Level שכלל שש רצועות.
הלהקה המשיכה להופיע, ובשנת 2007, לאחר שצברה ניסיון של כמה עשרות הופעות, הוציאה מיני אלבום בשם Hardcore Gamer ובו תשע רצועות.
הלהקה המשיכה לצבור פופולריות, היא החלה להופיע בכל רחבי צרפת והגיעה לכמאה הופעות חיות.
היא החלה לחמם להקות מטאל צרפתיות מפורסמות כמו גוז'ירה, אנאנסר, Eths, X-Vision ובלאק בומב A.
בסוף 2008 לקחה הלהקה פסק זמן מהופעות במטרה לעבוד על אלבום האולפן הראשון שלה.
האלבום יצא לאור במרץ 2009 ונקרא Nolife.
את האלבום הפיקו סטפן בוריז וכריסטוף אדריץ'.
האלבום זכה לביקורות חיוביות בקרב מבקרי המטאל.
מספר שירים מתוכו, למשל "Hardcore Gamer" ו-"Les vertus de la haine" הופיעו בעבר במיני-אלבומים, אך יצאו מחדש באלבום זה בסגנון מוזיקלי שונה ואיכות הפקה עדיפה.
הלהקה יצאה למסע הופעות שליווה את האלבום, ואחריו חזרה לאולפן במטרה להקליט את אריך הנגן הבא שלהם, Loading, גם כן בהפקת כריסטוף אדריץ'.
האלבום יצא כשילוב של תקליטור ו-DVD שכלל את כל הקליפים של הלהקה עד אז, וכן מספר סרטונים תיעודיים המתארים את תהליך היצירה.
עטיפת האלבום עוצבה בהשראת משחק המחשב "Final Fantasy VII".
לאחר מסע הופעות ממושך שכלל הופעות בצרפת, אירופה, רוסיה וכמה מארצות הגוש המזרחי, חתמה הלהקה על הסכמי חסות עם חברות כמו שכטר גיטרות וארני בול, וחתמה על חוזה עם חברת התקליטים הקנדית "Slam Disques", תחתיו הוציאה את אלבום האוסף Génération Test שכלל שירים משני אלבומיה הקודמים.
לאחר צאת האלבום יצאה למסע הופעות בצפון אמריקה, יחד עם הלהקות Ok Volca ו-Never More than Less הקנדיות.
באוקטובר 2012 יצא לאור האלבום Reset, שסגנונו היה הראפקור שאפיין את הלהקה.
הלהקה יצאה למסע הופעות בצרפת, רוסיה וקוויבק.
בנובמבר 2014 הודיעה הלהקה שנפרדה מסולנה דאז, סאמי, והוא הוחלף על ידי מקסים קלר, סולן להקת Boars.
ב-28 במרץ 2015 הוציאה הלהקה את האלבום Playmore שכלל 11 רצועות.
באלבום זה שיתפה הלהקה פעולה עם הראפר None Like Joshua והוא כלל שירים בצרפתית ובאנגלית.
ב-12 באפריל 2017 פרסמה הלהקה טיזר בערוץ היוטיוב שלה, לקראת אלבומה הבא, L33T, במסגרתו הופיע הראפר None Like Joshua (NLJ) ורמז שישתתף באלבומה הבא של הלהקה.
ב-5 במאי הוציאה הלהקה את השיר "RPG" בליווי קליפ, בערוץ היוטיוב שלה.
שבועיים לאחר מכן, ב-19 במאי, יצא הקליפ השני, "Spin The Wheel".
בקליפ זה השתתף בשירה גם NLJ.
האלבום יצא לאור ב-26 במאי, בשתי גרסאות.
גרסה בצרפתית, בה מבצע את קטעי הראפ פול "HP" הנרי, וגרסה באנגלית בה מבצע את קטעי הראפ הראפר NLJ.
הגרסה האנגלית נחשבת פחות אהודה בקרב דוברי הצרפתית, בעיקר מאחר שהלהקה התגאתה תמיד בשירה בצרפתית.
עם צאת האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בצרפת ובקוויבק, ולאחר מכן הופיעה בפסטיבל Download 2017 בפריז.
פול "HP" אנרי - שירה
בריס "ג'יימס" אינקר - תופים
מתיו "בולדוזר" וילר - בס
בטיסט "באט" אורי - גיטרה
סמאריטן (מאנגלית: Samaritan) הוא סרט גיבורי על אמריקאי משנת 2022, שבוים על ידי יוליוס אייברי ונכתב על ידי ברגי פ' שוט.
הסרט מהווה מעין גרסה אפלה של סרטי גיבורי על, ומבוסס על נובלה גרפית באותו השם מאת שוט, מארק אוליבנט ורנזו פודסטה.
הסרט הופק בשיתוף פעולה בין חברת ההפקות "מטרו גולדווין מאייר" (MGM) לבין חברת ההפקות "Balboa Productions" בבעלותו של סילבסטר סטאלון, שגם מככב בסרט בתפקיד הראשי.
לצד סטאלון, מככבים בסרט ג'אבון וולטון, פילו אסבאק, דשה פולאנקו ומויסס אריאס.
הסרט הופץ על ידי החברות "יונייטד ארטיסטס" ואולפני אמזון, עלה להקרנה בשירות ההזרמת המדיה "פריים וידאו" מבית אמזון ב-26 באוגוסט 2022, וקיבל ביקורות מעורבות.
סמאריטן (בעברית: שומרוני) ואחיו התאום נמסיס (בעברית: "אויב מושבע") נולדו וגדלו בעיר הבדיונית "גרניט סיטי" ושניהם החזיקו בכוחות-על עוד מילדותם.
בבגרותם, הפכו סמאריטן ונמסיס לגיבור ונבל-על, בהתאמה, והחלו להילחם אחד בשני.
באחת הפעמים, השניים נלחמו זה בזה בתוך תחנת הכוח בעיר שהחלה לעלות באש, ונהרגו בפיצוץ שהתרחש.
למרות זאת, מעריציו של סמאריטן מאמינים שהוא עדיין בחיים.
בהווה, נער בן 13 בשם סם קלירי מנסה לסייע כלכלית לאמו, ומקבל הצעת עבודה מגנגסטר בשם רזה.
העבודה משתבשת, אך מנהיג הכנופיה, ששמו סיירוס, מתרשם לטובה מסם ונותן לו 110 דולר.
רזה וחבריו תוקפים את סם לאחר מכן כנקמה, אך נהג משאית זבל בשם ג'ו סמית', שחי בדירה הסמוכה לזו של סם עוצר בעדם.
בקרב מול רזה, ג'ו מפגין יכולות על אנושיות וסם חושד שג'ו הוא בעצם סמאריטן שחי בזהות בדויה.
בינתיים, סיירוס מוצא את פטישו של נמסיס, מכריז על עצמו כנמסיס החדש ומחולל מהומות ברחבי העיר.
סם מתעמת עם ג'ו, אך ג'ו מכחיש שהוא סמאריטן, ורזה דורס ופוצע אותו.
אולם ג'ו מחלים במהירות על אנושית וגופו מתחיל להתחמם (במידה ויתחמם בצורה מסוכנת, לבו עלול להתפוצץ), אך הוא מקרר את עצמו.
סם וג'ו נעשים חברים ובזמן הזה סיירוס מזמין את סם להצטרף לכנופיה כדי להרוויח כסף, אך סם מסרב כשהוא מבין כשהכנופיה נוקטת באלימות.
ג'ו מציל ילדה מפיצוץ שנגרם על ידי הכנופיה של סיירוס והשמועה אודות חזרתו של סמאריטן מתפשטת ברחבי העיר.
סיירוס, המגלה את זהותו הסודית של ג'ו ואת הקשר שלו עם סם, חוטף את סם כדי למשוך את ג'ו להילחם בו.
במהלך הקרב, מתברר שסמאריטן אכן מת בפיצוץ בתחנת הכוח ושג'ו הוא בעצם נמסיס, ששרד את הפיצוץ והחליט להפסיק להיות נבל.
ג'ו מצליח להרוג את סיירוס ולשבור את הפטיש, אך גופו מתחמם באופן מסוכן בגלל השימוש בכוחותיו, והוא כמעט מת.
סם מצליח לפתוח צינור מים במטרה לקרר את ג'ו ומציל את חייו.
הטמפרטורה של ג'ו מתייצבת והוא וסם בורחים ביחד דרך אחד החלונות.
ג'ו עוזב ושומע את סם ברקע מספר לצוותי החדשות שסמאריטן הציל אותו.
סילבסטר סטאלון - ג'ו סמית'
ג'אבון וולטון - סם קלירי
דאשה פולנקו - טיפאני קלירי
מרטין סטאר - אלברט קאסייר
מייקל ארון מיליגן - טונה
הנרי ג' סנדנס - ארתור הולויי
שמיק מור - דווין הולויי
בשנת 2019, הוכרז שאולפני MGM רכשו את התסריט לסרט משוט ושהסרט יופק על ידי חברת ההפקות של סטאלון.
בטרם כתיבת התסריט, שוט עיבד את עלילת הסיפור למספר חוברות קומיקס שהופצו על ידי "מית'וס קומיקס".
בספטמבר 2019, יוליוס אייברי הצטרף לצוות כבמאי.
בפברואר 2019 אושר שסטאלון יככב בתפקיד הראשי וישמש כמפיק.
בפברואר 2020, מרטין סטאר, מויסס אריאס, דשה פולאנקו, פילו אסבאק, ג'אבון וולטון, ג'ראד אודריק, ומייקל ארון מיליגן הצטרפו לצוות השחקנים בסרטים.
במרץ 2020, השחקנית נטשה קארם הצטרפה לצוות השחקנים.
בספטמבר 2019, נקבע שהצילומים יחלו בשנת 2020 באטלנטה.
התאריך שנקבע היה 26 בפברואר 2020. ב-14 במרץ, הפקת הסרט נעצרה בעקבות מגפת הקורונה והצילומים המשיכו רק ב-8 באוקטובר 2020.
המלחינים ג'אד קורזל וקווין קינר הלחינו את פסקול הסרט וחברת התקליטים Lakeshore Records הפיצה את אלבום הפסקול.
בתחילה, הסרט היה מיועד להגיע לבתי הקולנוע בארצות הברית ב-20 בנובמבר 2020, אך ההפצה נדחתה פעמיים: ל-11 בדצמבר 2020 ואחר כך ל-4 ביוני 2021. הסרט הגיע לשירות הזרמת המדיה "אמזון פריים" בארצות הברית במאצעות "אולפני אמזון" ו"יונייטד ארטיסטס".
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes" הסרט קיבל דעות חיוביות בשיעור של 40% טריות, על סמך 100 ביקורות, עם דירוג ממוצע ממוצע של 5/10.
האתר "Metacritic" העניק לסרט ציון של 45/100 על סמך 28 ביקורות.
סמאש אינטו פיסז היא להקת רוק שוודית, שהוקמה בשנת 2008 בעיר ארברו.
הלהקה הוקמה בשנת 2008 על ידי חבריה, בנג'מין ינבו, פר ברגקוויסט, אייזק סנואו, ויקטור וידלונד וכריס-אדם הדמאן-סרביי.
היא הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Fading", ב-2009. הוא הגיע למקום ה-33 במצעד הסוורייטופליסטן השוודי.
בשנת 2012 חתמה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט.
כמה חודשים לאחר מכן קיבלו בטקס פרסי הרוק של בנדיט את פרס "הלהקה החדשה הטובה ביותר של השנה".
אלבום הבכורה שלה, Unbreakable, יצא לאור ב-10 באפריל 2013. הוא הגיע למקום השביעי במצעד האלבומים השוודי.
לאחר הוצאתו יצאה הלהקה לסיבוב הופעות עם אלטר ברידג' והיילסטורם.
ב-25 בפברואר 2015 יצא אלבומה השני, The Apocalypse DJ.
במהלך אותה שנה יצאו הסינגלים "Stronger" ו-"Color of Your Eyes".
לאחר כמה חודשים עזב סנואו את הלהקה.
ב-27 בינואר2017 פורסם האלבום Rise and Shine.
מיד לאחר פרסומו עזב גם וידלונד את סמאש אינטו פיסז.
ב-12 באוקטובר 2018 יצא לאור אלבומה הרביעי של הלהקה, Evolver.
ב-30 בנובמבר 2022 נחשף כי סמאש אינטו פיסז עתידה להשתתף במלודיפסטיבלן, הקדם השוודי לאירוויזיון 2023, עם השיר "Six Feet Under" היא השתתפה במקצה הרביעי של התחרות, שהתקיים ב-25 בפברואר 2023. בערב הגמר, ששודר ב-11 במרץ, דורגה הלהקה במקום השלישי עם 112 נקודות.
לאחר התחרות הגיע השיר למקום השני במצעד הסינגלים השוודי.
סמבה דיאלו (נולד ב-5 בינואר 2003) הוא כדורגלן סנגלי המשחק כקיצוני בקבוצת דינמו קייב.
דיאלו נולד בדקר שבסנגל וגדל במחלקת הנוער של דארו סלאם.
באוקטובר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה האירופית נגד א.א.ק.
ב-25 במאי 2024 כבש את שערו הבכורה במדי הקבוצה במחזור ה-30 של ליגת העל האוקראינית לעונת 2023/2024 מול רוך לבוב.
ב-13 בספטמבר 2024 עבר בהשאלה לעונה להפועל ירושלים.
סמבאר (בהינדי: सांभर) הוא נזיד ירקות על בסיס עדשים, מבושל עם ציר "אפונת יונים" (סוג ירק) ותמרהינדי.
מקורו במטבח הדרום הודי וכיום פופולרי בחלקים נרחבים של הודו ומחוצה לה.
הנזיד דומה למאכל אחר מהמטבח הבורמזי המשמש כתוספת פופולרית לקארי בורמזי.
המאכל הוכנס גם להרגלים הקולינריים של סרי לנקה מאז המאה ה-20, בין אלמנטים רבים אחרים של בישול דרום הודי.
על פי היסטוריון המזון ק.טי אצ'איה , ניתן לתארך את האזכור הקדום ביותר של סמבאר בספרות למאה ה-17 בטאמיל נאדו.
המילה סמבאר (בטמילית: ) נובע מהמילה הטמילית champāram - .
כתובת טמילית משנת 1530 לספירה, מציגה את השימוש במילה צ'מפאראם במובן של מנת אורז המלווה מנות אורז אחרות או מרכיבי תבלינים שאיתם מבשלים מנה של אורז צמחי.
סיפור אחר על מקורו קובע כי ניתן לאתר את המתכון לסמבאר לשליט האימפריה המראטהית, Sambhaji Bhonsle, שניסה להכין לעצמו דאל כשהשף הראשי שלו לא היה.
לפי הסיפור הזה, הוא אהב את המרקחת שלו, שכונתה אז סמבאר.
הגרסה הבורמזית משלבת דגים מלוחים מיובשים ומגוון ירקות כולל חצילים, במיה, מורינגה מכונפת, דלעת, שעועית ירוקה ותפוחי אדמה בבסיס מרק של גרגירי חומוס כמחית, המתובל בתמרהינדי, עלה קארי, עלה פינדאוטין, גאראם מסאלה, כמון, צ'ילי, בצל ושום.
במדינות הדרומיות של הודו, כלומר קרנאטקה, אנדרה פראדש, טלנגנה, קראלה וטמיל נאדו, סמבאר מוכן באמצעות ירקות ופירות שונים יחד עם עדשים או קוקוס.
לכל אזור יש גרסה משלו להכנת סמבאר.
על אף שמשתמשים באותם ירקות, התבלינים והמרכיבים והשיטה שונים לפי אזור.
באזורים דוברי טולו של החוף קרנאטקה קוקוס משמש בעיקר להכנת קודדל (סמבאר).
הקוקוס המגורר נטחן עם תבלינים ליצירת משחה שמוסיפים לירקות המבושלים.
הסמבאר הוא מרכיב עיקרי בבתי קארי בריטיים, שם הוא מוגש בצורת רוטב סמיך יותר מהמקור, עם תוספת בשר למנה.
בדרך כלל הוא חם, חמוץ, וכמו המנה המקורית, מכיל עדשים.
סמאש היטס היה מגזין מוזיקה בריטי המיועד למבוגרים צעירים, שפורסם במקור על ידי Ascential .
המגזין המודפס פעל בספטמבר 1978 – 13 בפברואר 2006. גרסאות מיוחדות של המגזין יצאו ביולי 2009 – אפריל 2022.
על שמו של המגזין נקראו ערוץ טלוויזיה ותחנת רדיו דיגיטלית, שנסגרו ב-2022 ו-2013 בהתאמה.
המגזין הוציא מספר אלבומי אוסף בזמנו, כולל אלבום האוסף Now Smash Hits.
"סמבה אבן גבירול" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרים הישראלים קורין אלאל ומיקי גבריאלוב.
את השיר הוציאה באוגוסט 1978 לאור חברת התקליטים הד ארצי ישראל, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"סמבה אבן גבירול" נכתב על ידי מיקי גבריאלוב, קורין אלאל, יענקל'ה רוטבליט ועטרה אופק, ומיקי גבריאלוב הלחין את השיר.
הוא מתאר אווירה אורבנית, פסטורלית וקלילה, כאשר הדובר מזמין את אהובתו לצאת אתו אל הרחוב "המתעורר לאורו של יום חדש".
השיר מתחיל בתיאור הירח ששוקע ומפנה את מקומו לאור הבוקר העולה.
לאחר מכן מתקדם לתיאור שגרת הבוקר: כוס קפה בכיכר מלכי ישראל.
במקביל נרמז שהזמן לא בוער, שהחיים הם כמו פזמון חוזר, ושהאהבה והמשחקים בין בני הזוג מעניקים תחושת נחת ושלווה בתוך העולם התוסס והעיר הסואנת סביבם.
הפזמון חוזר ומדגיש את משחקי האהבה בין הדובר לאהובתו, כשהוא מתאר אותם משחקים משחקי דמיון מתחת לשמיכה.
העיר מתעוררת לחיים: מול מרפסת בית עיריית תל אביב-יפו מתעורר גן החיות לחיים, והאנשים, כמו האב והילד, מחפשים אהבה בתוך חייהם.
סמבה דירק-ז'אן שוטה הוא שחקן קולנוע, קומיקאי ותסריטאי מאורטני-הולנדי.
שוטה נולד בפברואר 1983 בנואקשוט, מאורטניה כבן לאם מוסלמית ואב הולנדי-נוצרי.
בגיל שנתיים משפחתו עברה לאתיופיה, עקב עבודתו של אביו.
הוא למד בבית הספר הבינלאומי סנדפורד באדיס אבבה.
בשנת 2001 עבר שוטה להולנד, שם למד תיאטרון בבית הספר לאמנויות באוטרכט באוטרכט.
הוא החל לשחק במספר קומדיות רומנטיות החל מ-2004 וכן דיבב במספר סדרות ומשחקי וידאו.
ב-2006 זכה שוטה בפרס חבר השופטים והקהל ב"פסטיבל קברט לידס".
הוא הופיע כקומיקאי וסדנד-אפיסט בהולנד וכן היה הכותב והמגיש של הגרסה ההולנדית של הדיילי שואו - "De nieuwste show"
בשנת 2011 הוא עבר לעבוד בלוס אנג'לס, קליפורניה כדי לעבוד במשחק וקומדיה לאחר שקיבל ויזת אשרת עבודה קבועה.
שוטה הופיע במספר סרטים, סדרות טלוויזיה ומשחקי וידאו, לרוב כמדבב וכן כקריין של ספרי אודיו.
בשנת 2019 הוא גילם בסדרה "Sunnyside" את חקים, מנתח לב ממוצא אתיופי שעובד כנהג מונית בניו יורק, כאשר התפקיד התאים עבורו מאחר שגם הוא היה מהגר שהחל לעבוד במדינה חדשה.
אשתו של שוטה היא מפיקת טלוויזיה שאותה הכיר בלוס אנג'לס לאחר שהגיע לראיון לסרט שהיא הפיקה.
הוא דובר ארבע שפות: אנגלית, צרפתית, הולנדית ואמהרית וסובל מויטיליגו, אותה ניסה לטשטש כדי שלא יאבד את עבודתו.
שנה סרט תפקיד הערות 2009 De multi culti story מוחמד 2013 עמנואל והאמת אודות הדגים איש ברכבת 2013 עמנואל והאמת אודות הדגים איש ברכבת 2015 Borderline בריאן 2019 Sunnyside חכים 2021 מוקד 911 סאלח 2022-2023 לו הייתי פיראט רוץ' 2024 עולם היורה: תאוריית הכאוס אוסמן מבאלו2025מתוך רבים אחד
סמבו אלמאיו ולטג'י היא אתלטית אתיופית, זוכת מדליית ארד באליפות עולם (טוקיו 2025) בריצת 3000 מטר מכשולים.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיימה במקום 16 בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:21.10 דקות.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בקאלי שבקולומביה באוגוסט זכתה במדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:30.41 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיימה במקום 13 בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:18.25 דקות.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיימה במקום חמישי בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:00.83 דקות.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בלימה שבפרו בהמשך החודש זכתה במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אליפות חדש של 9:12.71 דקות.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו שביפן בספטמבר זכתה במדליית ארד בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש של 8:58.86 דקות, אחרי פיית' צ'רוטיץ' מקניה (8:51.59 דקות) ווינפרד יאבי מבחריין (8:56.46 דקות).
סמארטיס או סמארטיז הוא סוג של סוכריות שוקולד דרז'ה המשווק על ידי נסטלה.
סמארטיס יוצרו לראשונה בשנת 1937 על ידי חברה בריטית בשם HI Rowntree & Company מהעיר יורק.
מאז שנת 2007 סמארטיס מיוצרים בהמבורג, גרמניה.
צורת הסמארטיס היא ספרואיד עם ציר משני של כ- וציר ראשי של כ-.
הם מגיעים בשמונה צבעים: אדום, כתום, צהוב, ירוק, כחול, סגול ורוד וחום.
בכמה מדינות הצבע הכחול הוחלף זמנית לצבע לבן בתקופה בה היצרנים בדקו אפשרויות לאלטרנטיבות טבעיות לצבע הכחול.
סמארטיס נמכר באזורים רבים ברחבי העולם, אך פחות נפוץ בארצות הברית (למעט באמצעות ייבוא מקביל), שם הסימן המסחרי מוחזק על ידי חברה בשם Smarties Candy Company המייצרת סוכריות דומות לאלו תחת סימן המסחר 'Smarties'.
חברת הממתקים Rowntree's מהעיר יורק באנגליה, החלה לייצר "עדשי שוקולד" ככל הנראה כבר בשנת 1882. בשנת 1937 הוחלט על קיצור השם המקורי "Smarties Chocolate Beans" לשם הקצר יותר שנשאר עד היום: Smarties.
בעבר הסוכריות נמכרו בתפזורת אך עם השנים כחלק מפיתוח אסטרטגיה רחבה יותר לביסוס זהות מותגית בולטת ולאחר שמכירת ממתקים אחרים ב"שרוולי" קרטון נחלה הצלחה, החברה המייצרת החלה למכור את הסמארטיס באריזות.
המוצר באריזה זו שווק תחילה בתקופת הרצה של שיווק ניסיוני בסקוטלנד.
בשל קלות הפתיחה של האריזות והיכולת לעשות באריזות שימוש חוזר, אריזות סמארטיס קיבלו ערך מוסף בשימוש ליצירות מלאכה למשל, ומכסי הפלסטיק הפכו לפריט לאספנים כשכל אחד נושא אות אחרת מאותיות האלף-בית.
בפברואר 2005, אריזת הסמארטיס הוחלפה בעיצוב משושה.
הרציונל מאחורי שינוי העיצוב היה, לדברי נסטלה, להפוך את המותג ל"רענן ומושך" לצעירים; האריזה המעודכנת היא קלה וקומפקטית יותר, והמכסה כולל קליפס שמחזיק את המכסה סגור כשהוא מקופל.
המכסה החדש עדיין כולל אותיות כמו מכסי הפלסטיק הישנים, אך בצורה של שאלה: "what [letter] is a [thing]".
הייצור שהיה בתחילה ביורק הועבר החל מאוקטובר 2007 לגרמניה.
מחוץ לאירופה, מתקן הייצור הגדול ביותר של נסטלה לסמארטיס נמצא בטורונטו שם נסטלה מייצרת את מוצריה מאז 1918. המפעל הממוקם ברחוב סטרלינג 72 במשולש הצומת, נבנה במקור עבור מותג קוואן לקקאו ושוקולד.
בשנת 1998 נסטלה ביקשה לרשום סימן מסחרי לאריזת הסמארטיס.
מאוחר יותר היא תבעה את חברת Master Foods בדנמרק, ששיווקה מיני-M&M באריזה דומה.
בית המשפט העליון של דנמרק פסק כי צורה גאומטרית בסיסית אינה יכולה להיות סימן מסחרי והורה להסיר את הסימן המסחרי ממרשם הסימנים המסחריים.
באחת מסקאלות הצבעים המוקדמות יותר, היו סמארטיס בצבע חום בהיר.
בשנת 1988 הצבע הזה הוחלף לכחול, שהוצג כחלק מקמפיין נגד רכישת קונדיטוריית Rowntree Mackintosh על ידי נסטלה, יחד עם תגי סיכה "אני תומך בסמארטיס כחולים".
לפני 1958, לסמארטיס בצבע חום כהה היה טעם זהה לשאר הצבעים בעוד שלסמארטיס בצבע חום בהיר היה טעם קפה.
בשנת 2006 הוכרז כי נסטלה מפסיקה את כל השימוש בצבעים ממקור מלאכותי בבריטניה.
מכיוון שבנסטלה לא הצליחו אז להשיג צבע כחול ממקור טבעי החברה החליטה להסיר את הסמארטיס הכחולים (מה שהוביל לתפיסה לא נכונה שהסמארטיס הכחול גורם להיפראקטיביות אצל ילדים מסוימים) והחליפה אותם בלבנים.
בפברואר 2008, הוצגו מחדש סמארטיס כחולים תוך שימוש בצבע כחול טבעי שמקורו בכחוליות ובספירולינה במקום צבע המאכל המלאכותי כחול בוהק FCF השנוי במחלוקת (FD&C Blue 1, E133).
במרץ 2009 הופסק השימוש בצבעי מאכל מלאכותיים גם בקנדה.
הסדרה החדשה כללה את כל הצבעים מלבד כחול וסמארטיס בצבע כחול החלו להימכר מחדש במאי 2010.
בעבר נצבעו סמארטיס אדומים בצבע המופק מכנימת קוכיניאל, נגזרת של המוצר המופק על ידי הפקת צבע מחרקים נקביים של קוכיניאל.
כיום משתמשים בפיגמנט המופק מכרוב אדום בממלכה המאוחדת.
לצורך הערכת "גישת למידה אקטיבית לאפידמיולוגיה ולהערכה ביקורתית", ניסוי מבוקר בהקצאה אקראית בדק את ההשערה שסמארטיס אדומים יכולים להגביר את האושר.
בהתבסס על ניסוי עם 117 משתתפים בארבעה סביבות באוסטרליה, קנדה ומלזיה, הנבדקים שאכלו סמארטיס בצבע אדום, לא היו מאושרים יותר מאלו שאכלו סמארטיס בצבע צהוב.
להלן תרשים של טווח הצבעים ההיסטורי של סמארטיס
הסמבטיון (או סבטיון) הוא נהר אגדי שלפי התלמוד והמדרשים, אל הארץ שמעבר לו הוגלו עשרת השבטים על ידי מלך אשור, שלמנאסר החמישי.
האגדה מספרת שהסמבטיון משליך אבנים אל גדותיו ועל כן אין איש יכול לחצות אותו, אולם הנהר אינו מחלל את השבת, ומפולת הסלעים בו נפסקת עם כניסתה.
מאחורי הנהר צפונים עשרת השבטים, והנהר הזועף שומר עליהם עד בוא הגאולה.
פליניוס הזקן ויוסף בן מתתיהו
הנהר מוזכר בספרות היוונית-רומית כבר במאה ה-1 לספירה, אך בשינויים מסוימים מהתיאור המופיע במדרש: חוקר הטבע הרומי פליניוס הזקן ציין בחיבורו "תולדות הטבע" את קיומו של הנהר, אך לדבריו הוא נמצא בארץ ישראל: .
יוסף בן מתתיהו, לעומת זאת, סיפר בחיבורו "מלחמת היהודים", כי טיטוס עצמו ראה בעת מסעו בסוריה נהר בשם סבטיקוס, אלא שהוא פועל בצורה הפוכה - הוא זורם אך ורק בשבת:
בתלמוד ירושלמי נאמר שבני עשרת השבטים גלו לשלושה מקומות: נהר סמבטיון, הרי החושך (לגרסה אחרת: עננים שכסו אותם), ודפני של אנטיוכיה: .
בתלמוד בבלי מסופר כי טורנוסרופוס שאל את רבי עקיבא מנין ליהודים ש"ביום השביעי" המוזכר בתורה חל ביום השבת, ורבי עקיבא השיב לו: "נהר סבטיון יוכיח".
במדרש בראשית רבה אומר רבי עקיבא לטורנוסרופוס: .
בשאילתות דרב אחאי (בראשית שאילתא א) מבואר שטורנוסרפוס לא השתכנע מטענה זו מאחר שלא היה יכול לאמתה:
הרמב"ן בפירושו לתורה כותב שמקור שמו של הנהר הוא המילה "שבת": "כי יום השבת בלשון ההוא סבט כאשר הוא בערבי ונהוג בלשונם להוסיף בתארים "יון".
נהר הסמבטיון מוזכר בשני זמירות שבת, המושרים גם בימינו במסורת יהודי גרמניה.
ככל הנראה על פי סגנונן במשקל ובחרוז (המורה על אופן ההגיה) שני פיוטי הזמירות נכתבו באזור אשכנז (גרמניה וצפון מערב אירופה) בסביבות שנת 1300. שמות הפייטנים נמצאים באקרוסטיכון, אך הם אינם מוכרים לחוקרים מעבר לפיוטים אלו.
בזמר "מה יפית" שנכתב בידי מרדכי בר יצחק איש עלבא כתוב:
ובזמר "יום שבת קודש הוא" שנכתב כנראה בידי יהונתן איש שפיירא:
כלומר בעזרת סמבטיון הנח בשבת ורץ בשאר הימים, תוכל להתווכח עם מין (כלומר נוצרי) הטוען שאין השבת יום מיוחד.
הנוסע היהודי אלדד הדני, שככל הנראה גרם לתפוצה הרחבה לה זכתה האגדה, טען במאה ה-9 כי הנהר מכיל חול ואבנים בלבד ללא טיפת מים, וכי מעבר לנהר נמצאים רק בני משה, ולא כל עשרת השבטים.
ברומאנס "אלכסנדר מוקדון העברי" מסוף המאה ה–12 מתואר כיצד עברו אלכסנדר מוקדון וצבאו את נהר הסמבטיון כאשר הוא נח בשבת.
ביהדות אשכנז נפוצה מסורת על "רויטע יידאלאך" (יהודים אדמוניים), כינוי לבני משה שמעבר לסמבטיון, שבבוא עת הגאולה יקומו וינקמו בנוצרים.
הרמב"ן מזהה את נהר הסמבטיון עם נהר גוזן הנזכר במקרא, ולדעתו של אלדד הדני הנהר הזה נמצא בסודאן או בחבש.
ואילו ר' גרשון ב"ר אליעזר הלוי (1630), ור' מנשה בן ישראל קבעו שהנהר נמצא סמוך לים הכספי.
ר' גרשון ור' מנשה גם היו אלו שעוררו עניין ציבורי מחודש באגדה, לאחר שההתעניינות בו פחתה עם הזמן.
לאורך השנים יצאו יהודים במסעות חיפוש אחר הנהר האגדי, ובהם פתחיה מרגנסבורג, והמקובל הספרדי אברהם אבולעפיה (המאה ה-12).
אגדה עממית נפוצה אודות נסיבות חיבור הפיוט אקדמות, שנקרא בקהילות אשכנז בבוקר חג השבועות, מספרת על יהודי אשכנז, שאחד מן הכמרים שם נלחם ביהודי המקום בכוח קסמיו וכישופיו.
הכומר דרש מאת היהודים כי יבואו להתווכח עמו בפני המלך, בענייני האמונה.
לאחר דין ודברים הוחלט לשלוח אחד מהם שילך על מעבר לנהר הסמבטיון - על אף שאין אפשרות לעבור את הנהר כי אם בשבת תוך כדי חילול שבת, אך פיקוח נפש דוחה שבת - וזאת על מנת להודיע את עשרת השבטים שיושבים שם, שיואילו לשלוח אחד מאיתם להתווכח עם הכומר.
אך מאחר שאותו שליח שילך לא יכול לשוב (מחמת חילול שבת), הטילו גורל על זהות השליח.
בגורל שנערך עלה שמו של רבי מאיר ברבי יצחק שליח צבור נהוראי, שאכן נשלח אל מעבר לנהר, ולאחר שהציע את הסיפור בפני עשרת השבטים הואילו לשלוח אחד מהם לצורך הוויכוח עם הכומר.
רבי מאיר שידע שלא יוכל לשוב חזרה למקומו, חיבר את הפיוט אקדמות, שנוהגים לקרוא אותו בחג השבועות.
חוקרים מודרניים ביקורתיים אחדים הציעו הסברים שונים להתפתחות האגדה.
השערת נהר הפרת - ההפוך: חוקר היהדות יצחק שמואל רג'יו טען כי נהר הסמבטיון הוא בעצם נהר פרת, אשר נקרא גם בשם זה משום שלאחר שהיהודים התיישבו מעבר לנהר התאפשר להם לשמור שבת.
ניתן למצוא סימוכין לדעה זו, בעובדה שנהר הדון כונה בפי הגאוגרף הערבי מוחמד אל-אדריסי "אל סאבת", והעיר קייב מכונה אצל הקיסר קונסטנטינוס השביעי בשם "סאמבאטס" - כאשר שני הכינויים פירושם מקומות מנוחה היות ששני המקומות היו תחנות סחר, ושמם ניתן להם על ידי הכוזרים.
חוקר העתיקות היהודי-גרמני הארכאולוג גאורג שטיינדורף כתב על רישומי תחותמס הראשון (תות-משה) בחזרתו למצרים ממסע הכיבושים בצפון, ובו תיאורו המתפעל של הסופר המצרי מהנהר "ההפוך" נהר הפרת:
"מכל הפלאים בהם פגשו המצרים בעולם החדש, המפליא מכל היה נהר הפרת עצמו.
היאור במולדת, הנהר היחיד שהכירו, זרם מדרום לצפון, וכך יכלו להפליג צפונה עם זרם המים ובכוחו, ולשוב דרומה עם משב הרוח...
אך עתה פגשו בנהר, ההייתם מאמינים?!...
שאין לשוט בו צפונה עם הזרם.
הלוחמים המצרים לא נלאו מלספר על "המים ההפוכים, הזורמים דרומה כשהם זורמים צפונה".
מאותו הרגע למעשה, המונח "מים הפוכים" הפך לכינוי של נהר פרת בפי המצרים."
השערת נהר הארנת (האורונטס) - חוקרים רבים עסקו בזיהוי הנהר המתואר בכתבי יב"מ (יוסיפוס) וידידיה האלכסנדרוני (פילון) באופן ברור כנהר ליד העיר ערקא והוא נהר הארנת (האורונטס).
שמו הערבי הוא המורד (العاصي אלעצי או אלעגּ'י - מלשון מרידה) שמא בגלל זרימתו צפונה בניגוד לשאר הנהרות המצויים באזור, או בגלל פרצי מים גועשים פתאומיים ושוצפים בעונת החורף.
השערת נהר הזב הגדול (באזור חדייב): שמואל יוסף פין זיהה את נהר הסמבטיון עם נהר הזב הגדול שבחדייב, לשם הועברו עשרת השבטים.
פין הצביע על העובדה שנהר הזב נקרא על ידי ההיסטוריון האתונאי קסנופון בשם "סאבאטוס", וטען שמאוחר יותר שונה שמו לסמבטיון, שינוי שיצר בלבול עם הנהר "סבטיקוס" שמזכיר יוסף בן מתתיהו.
בהמשך התפתחו אגדות רבות על מקום משכנם של עשרת השבטים.
מתוך שם זה אין לדעת אם הנהר זורם בשבת או נח בו, וכך קרה, לדברי קאופמן, שיוסף בן מתתיהו ופליניוס פירשו את השם במשמעויות הפוכות.
השערת גבול השבטים של גלות אשור: החוקר יחיאל שבי הציע הסבר לפיו מדובר בנהר היסטורי ששכן במערב אפגניסטן, לשם הגלתה ממלכת אשור את עשרת השבטים.
לאחר שהתיישבו שם שלטו בני ישראל על מעברי הסחורות בנהר, ובשבת הם סגרו את המעברים כך שגם הנהר שבת מעבודה.
לאזור זה הם קראו 'שמבה', שפירושו שבת בהגייה המקומית, ולכן נקרא הנהר 'שמבתיון' – הנהר של השבת.
כך או כך האגדה התפשטה והתחבבה על היהודים, וכן היא מוזכרת בזמירות שבת בזמר "מה יפית" ובזמר "יום שבת קודש".
בסאטירה העברית מסעות בנימין השלישי מאת מנדלי מוכר ספרים מתוארים מסעותיו של בנימין השלישי ועוזרו סנדריל, שנוסעים למרחקים כדי למצוא את "היהודים האדמוניים" שמעבר לסמבטיון.
בשם זה השתמש גם תיאטרון ישראלי סאטירי משנות ה-50 של המאה ה-20.
הסופר ש"י עגנון מזכיר את הנהר בספר אורח נטה ללון.
בספר, ילד בשם רפאל שואל על אודות הנהר את גיבור הסיפור.
המשורר יהודה עמיחי מרבה להשתמש בנהר בצורה סימבולית בהרבה משיריו.
הזמר אהוד בנאי מציין את נהר הסמבטיון כנקודת ציון בכיוון מזרח (מתוך ארבע רוחות השמיים) בשירו "הכוכב של מחוז גוש דן".
הסמבטיון מוזכר גם בשירו של יהורם גאון, "שיר היחידה", העוסק בפעילותה של סיירת מטכ"ל.
ישראל אלדד עשה שימוש ב"סמבטיון" ככינוי מחתרתי בארגון הלח"י וכשם עט (פסבדונים), משום שהיה סוער כמו הנהר.
האלבום השני של הזמר מוטי רודן נקרא "סמבטיון"/
סָמֶגרֶלוֹ (בגאורגית: სამეგრელო, במגרלית: სამარგალო, סאמארגאלוֹ) או מגרליה או מינגרליה הוא מחוז היסטורי-גאוגרפי במערב גאורגיה, שרובו משתרע על חלקו המערבי של מישור קולכתי (კოლხეთის დაბლობი).
גבולותיו: החבל הבדלני של אבחזיה מצפון-מערב, חבל סוואנתי מצפון, לצ'חומי מצפון-מזרח, אימרתי ממזרח, גוריה מדרום והים השחור ממערב.
החבל משתרע על החלק המישורי ביותר בגאורגיה, מה שבצירוף עם הסמיכות לים וריבוי המשקעים גרם בעבר להיווצרותן של ביצות.
הלחות כה השפיעה על איכות האוויר בחבל, שעל-פי עדויות הנוסעים במאה ה-19 ביערותיו העבותים היה נדיר לשמוע ציוץ ציפורים - הם מיעטו לקנן במקום.
הביצות יובשו בשנות ה-30 של המאה ה-20.
המגרלים (תושבי החבל) הם אחת מן הקבוצות האתניות המרכיבות את העם הגאורגי.
הם דוברים מגרלית, שהיא שפה משלהם, בנוסף לגאורגית, אך מעולם לא היה להם כתב זולת הכתב הגאורגי.
סמגרלו הוא חבל חקלאי ברובו, שמרובים בו כרמים, אך בגלל הלחות יינותיו נופלים בהרבה מבחינת האיכות מאלה של חבל קאחתי ולא יכולים להתחרות אף ביינות מאימרתי.
בחלוקה האדמיניסטרטיבית של גאורגיה עם עצמאותה ב-1991 סמגרלו "שודך" עם חלקו העליון של חבל סוואנתי שמצפונו ליצירת המחרה של סמגרלו וסוואנתי עילית.
בירת המחוז היא זוגדידי, המרכז ההיסטורי של סמגרלו.
מבחינה היסטורית כולל חבל סמגרלו גם את נפת גאלי המאוכלס ברובו במגרלים.
השם המקורי של המחוז הוא "סמגרלו" (מגאורגית: "אדמת המגרלים").
השמות האחרים של המחוז "מגרליה" ו"מינגרליה" הם שיבושים של גאוגרפים אירופאים שביקרו ומיפו את האזור.
למרות הבידול האתני המסוים של סמגרלו, לחבל מעולם לא היה מסגרת מדינית עצמאית.
בתקופה העתיקה, במאות התשיעית עד השישית לפנה"ס, הייתה סמגרלו חלק עיקרי מממלכת קולכיס (יחד עם סוואנתי, אבחזיה וגוריה), שהפכה ממאה השישית לפנה"ס עד למאה הרביעית לפנה"ס לממלכה שהעלתה מיסים לפרסים.
לאחר מכן הייתה לאוטונומיה עצמאית תחת ממלכות הלניסטיות.
בשנת 64 לפנה"ס הפכו ממלכת קולכיס, ממערב גאורגיה וממלכת איבריה ממזרח גאורגיה, למדינות גרורות של האימפריה הרומית, ועד לשנת 64 לספירה הפכה קולכיס ובתוכה סמגרלו למחוז רומי, בעוד שעל ממלכת איבריה נאבקו הרומים והפרתים.
בשלהי העת העתיקה הפך כל אזור עבר הקווקז לזירת מאבק בין האימפריה הרומית (לאחר מכן האימפריה הביזנטית) והאימפריה הסאסאנית הפרסית, שלכל אחת מהן מדינות גרורות משלהם.
מהמאה הרביעית היטלטלה סמגרלו בין נסיכות המעלה מיסים לביזנטים במדינה גרוגה של ממלכת אגריסי לבין גרוגה של נסיכות איבריה, שהייתה בשליטת הסאסאנים.
החלשותה של האימפריה הביזנטית הביאה לייסודה של ממלכת אבחזיה שסמגרלו הייתה חלק ממנה.
מאוחר יותר, מהמאה העשירית עד למאה השלוש עשרה, הייתה חלק מהממלכה הגאורגית המאוחדת בראשות הבגרטיונים.
האצולה המקומית, שהונהגה על ידי שושלת דאדיאני, תרמה את חלקה להתפרקות הממלכה על ידי ייסוד דוכסות ריבונית, שנקראה דוכסות סמגרלו.
המהומה שנגרמה בעקבות הפלישה המונגולית לגאורגיה במאה השלוש עשרה, כמו גם הפלישות הטימוריות לגאורגיה בסוף המאה הארבע עשרה ותחילת המאה החמש עשרה ועליית האימפריה העות'מאנית והאימפריה הסאפווית במאה השש עשרה, ניפץ את היחידה הפיאודלית השברירית של הממלכה הגאורגית.
מן המאה השש עשרה ועד למאה השמונה עשרה נכללה הדוכסות בתחום ההשפעה של האימפריה העות'מאנית, שהייתה פטרונה, ונאלצה להעלות לה מיסים כספיים וגם מכסה של עבדים לסולטאן.
שלא כמו האבחזים, האג'רים והלאזים, לא נאלצו המגרלים לעבור תהליך של איסלאמיזציה.
ייתכן וזה נובע מהעובדה כי הייתה נוכחות ארגונית חזקה של הכנסייה הגאורגית המזרחית.
המגרלים אימצו את הנצרות הביזנטית בתחילת המאה הרביעית, ובישופות אפיסקופלית חזקה עדיין קיימת בזוגדידי.
בישופי סמגרלו שמרו על קשרים עם הבישוף האותודוקסי בכותאיסי (אימרתי) והמזרח.
בשנת 1638 נשבעו נסיכי דאדיאני המגרלים, שבועת נאמנות פיאודלית לצאר הרוסי, למעשה הייתה זו מחווה סמלית שנועדה להרתיע את הבגרטיונים מממלכת אימרתי שממזרח.
עד למאה התשע עשרה המשיכו סמגרלו ואימרתי, להעלות מיסים לעות'מאנים.
במסגרת מאמציו להביא לאיחוד מדיני של מערב גאורגיה, ניסה, סולומון השני (1810-1792), מלך ממלכת אימרתי, לספח, מספר פעמים, את סמגרלו.
הדוכס המגרלי גריגול דאדיאני הגיב על ניסיונות אלה ב-1803 בחתימת הסכם עם האימפריה הרוסית, שהפכה את הדוכסות למדינת-חסותה של הרוסים.
למרות זאת הורשו נסיכי דאדיאני לשלוט בסמגרלו עד לשנת 1867. סולומון השני שלא נואש מחלומו לכבוש את סמגרלו, המשיך בניסיונות אלה.
אולם הרוסים, שכבר שלטו במזרח גאורגיה, ניצלו את המאבק במערב גאורגיה כדי לתקוף את ממלכת אימרתי; הם העניקו סיוע צבאי לסמגרלו וב-1810 אף כבשו את אימרתי.
גם לאחר מכן הדאדיאנים קידמו את מאמצי ההתפשטות הרוסית במערב גאורגיה ואף סייעו להם בדיכוי מרידות איכרים בחבלים שכבר סופחו לאימפריה הרוסית.
בזכות נאמנותה של שושלת דאדיאני הדוכסות שמרה על עצמאותה עד שסופחה גם היא ב-1857.
בתקופת מלחמת קרים (1853-1856), פלשו העות'מאנים לסמגרלו, והמגרלים הצטרפו לרוסים בהדיפת הפולשים.
פעולות האיבה גרמו לקשיים כלכליים כבדים בקרב האוכלוסייה המגרלית, במיוחד של האיכרים.
לאחר המלחמה ניסתה האצולה המגרלית להחזיר את האיכרות למעמדה טרום המלחמה, אולם הניסיון גרם למרידה בשנת 1857. השלטונות הרוסיים מאימרתי התערבו וכפו משלחת שתפקח על ניהול השלטון עבור הנסיל הקטין, ניקולס דאדיאני.
כאשר הגיע ניקולס לבגרות, בשנת 1867, ויכול היה לשלוט בכוחות עצמו, הפעילה, הממשלה הרוסית, לחץ על הנסיך הצעיר שעביר את הריבונות לידי האימפריה הרוסית ובתורה יקבל אחוזות ברוסיה.
עם הסכמתו של הנסיך הפכה סמגרלו רשמית לחלק מהאימפריה הרוסית.
באותה שנה ביטלה האימפריה הרוסית את העבדות, ושחררה את האיכרים.
תקופת שלטון האימפריה הרוסית הייתה הצעד הראשון של סמגרלו בדרך למודרניזציה עם המיזוג הכלכלי של סמגרלו עם יתר חלקי גאורגיה והאימפריה הרוסית.
התוצרת החקלאית גדלה וכללה יין, טבק, תה ומשי, וסמגרלו החלה לשווק את תוצרתה לשווקים גדולים בהרבה מהרגיל.
באותה תקופה החל גם הפיתוח התעשייתי של סמגרלו.
בנוסף לכך, ייבוש הביצות שהיו נגועות במלריה, הביא להשבחה של הקרקע והפיכתה לראויה למגורים.
הדבר הביא לגידול באכלוסיית סמגרלו מהגירה אליה ומגידול טבעי, עד שבשנת 1897 התגוררו בסמגרלו 300,000 איש.
בכל זאת, נוצרו בעיות כלכליות וסוציאליות כתוצאה מהמעבר מכלכה חקלאית המבוססת על צמיתים לשיטת בעלות על קרקעות וכלכלת שוק.
הבעיות הביאו לפעילויות בעלי אופי מהפכנית במחוז.
המיזוג עם האימפריה הרוסית הביא יחד עם האידאולוגיה הצארית הרשמית גם אידאולוגיות מהפכניות של האינטליגנציה הרדיקלית במיוחד של הנרודניקים.
פופוליסטים גאורגים ראו בסמגרלו כמקום בעל תנאים אידיאליים למהפכה אגררית.
קנוניה שנוצרה בשנת 1876 הסתיימה בכישלון, אבל היא נמשכה עד 1905. בשנים אלה היו המגרלים מהרחישה המהפכנית שהייתה בגאורגיה, ורבים מהם היו חברים בתנועות לאומיות וסוציאליות מהפכניות.
מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית, הביאו לשינויים מרחיקי לכת בסמגרלו כמו לכל הקווקז.
מבחינה פוליטית הפכה סמגרלו, בשנים 118–1921, לחלק מהרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, בשנים 1922–1936, חלק מהרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז ובשנים 1936–1991, לק מגאורגיה הסובייטית.
מבחינה סוציאלית וכלכלית עברה סמגרלו את התהליכים שעברו על גאורגיה באותה תקופה.
שנה אחרי השתחררותה של גאורגיה מברית המועצות ב-1991, סמגרלו הפך למוקד מלחמת אזרחים.
הסיבה לכך הייתה תמיכתם הגורפת של תושבי החבל בנשיא זוויאד גמסחורדיה, מגרלי במוצאו, שהודח על ידי אופוזיציה חמושה בגלל מאמציו לריכוז בלתי-חוקתי של סמכויות.
גם אחרי שתומכיו המגרלים והלאומנים הובסו בסיוע הצבא הרוסי, סמגרלו היה אזור פורע-חוק במהלך כל תקופת נשיאותו של אדוארד שוורדנדזה (1992–2003).
מה שהוסיף למתח הפוליטי הייתה העובדה, שמלחמת אזרחים נוספת שהתנהלה באבחזיה מיד עם העצמאות הגאורגית גרמה לעקירתם של כ-200,000 גאורגים מן החבל הבדלני, מרביתם מגרלים.
הזעם על מה שנתפש כטיהור אתני של אחיהם הצטרף לאידאולוגיה הגאורגית-הלאומנית של הנשיא המודח בן-החבל והקשה על השלטת סדר בסמגרלו.
נשיאה השלישי של גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי, שהבטיח לפתור את הסכסוך עם האבחזים בדרכי שלום, אף נאלץ ב-2004 לפרוק מנשקן קבוצות מיליטנטיות של מגרלים, שניסו לנהל מלחמת גרילה נגד הבדלנים מן החבל השכן על ידי חדירות מסמגרלו.
ג'יימס אולסון, לי וניקולס פפס (194), המילון האתנו-היסטורי של האימפריה הרוסית והסובייטית, עמ' 471–473, ,
סמבל הוא רוטב אדום-כתום חריף הנפוץ במטבח המלזי, הפיליפיני, האינדונזי והסינגפורי.
הסמבל מוכן מפלפלי צ'ילי, והוא סמיך יותר ולרוב גם חריף יותר מרוטבי פלפלים אחרים, כרוטב סלסה המקסיקני.
ישנם סוגים רבים של סמבל, ובהם:
סמבל אוּלק - על בסיס פלפל צ'ילי מומלח.
אדום בהיר, דליל יחסית וחריף מאוד.
סמבל בג'אק - על בסיס צ'ילי מטוגן בשום ושמן.
סמבל בלקאן - פלפל צ'ילי מטוגן עם משחת חסילונים מותססת.
סמבל מאניס - עם בצל וסוכר.
סמדר היה מושב עובדים ועולים שנוסד בשנת 1956 על ידי איכרי המושבה הסמוכה בית-גן עולי תוניס, בבקעת יבנאל מצפון למושבה יבנאל שבגליל התחתון.
המועצה המקומית, שהוקמה בשנת 1950, הורכבה מארבעה יישובים הצמודים זה לזה: יבנאל, בית גן, שהיו במקור מושבות, ומשמר השלושה, שהיה במקור מושב.
וסמדר, המרוחק יותר, שהיה גם הוא מושב.
לימים צורף המושב למועצה המקומית יבנאל, בדומה למושבה בית-גן ומושב משמר השלושה שצורפו למועצה המקומית יבנאל כבר בשנת 1953.
מרבית השנים אופי ההתיישבות היה חילוני עד מסורתי.
בשנת 1986 הגיעה למקום קבוצה די גדולה של חסידי ברסלב בהשראת ביקורו של ר' נחמן מברסלב בשנת 1798, ואלו מהווים כיום 40% מהאוכלוסייה המקומית.
סמגמה (מלועזית: Smegma; בעברית: חֵלֶב העורלה, חֵלֶב הדגדגן) היא הפרשה סמיכה ולחה המצטברת מתחת לעורלת הפין וסביב הדגדגן.
סמגמה קיימת בכל היונקים, בזכרים ובנקבות כאחד.
הסמגמה מכונה בעברית חֵלֶב העורלה והדגדגן.
נפוץ יותר לראות סמגמה בגברים שלא נימולו לעומת נימולים.
סמגמה כוללת על פי רוב הפרשות מבלוטות חֵלֶב, הפרשות שומניות, תאי אפיתל שנשרו מן העור וחיידקים.
לפיכך מאופיינת הסמגמה לעיתים בריח לא נעים ובטעם עז ועלולה להיות מצע עשיר להתרבות חיידקים נוספים.
החיידק העיקרי התורם ליצירת הסמגמה הוא מיקובקטריום סמגמטיס.
מניעת ריחות לא נעימים והתרבות חיידקים מתאפשרת באמצעות היגיינה אישית.
את הסמגמה ניתן לסלק בניגוב או ברחיצה.
בפעוטות שלא נימולו תיתכן הצטברות סמגמה בצורת פניני סמגמה שגודלן נע ממילימטרים בודדים ועד גודל אפונה.
פניני הסמגמה נראות כבליטה חלקה ולבנבה מעל העטרה ומתחת לעורלה.
בשל מצב של פימוזיס פיזיולוגי פתח העורלה צר ואין לפניני הסמגמה מוצא.
פניני סמגמה אינן מחייבות התייחסות רפואית ולאחר היפרדות טבעית של העורלה מהעטרה בשנים הראשונות לחיים הן ייפלו החוצה מעצמן.
אומנם תפקיד הסמגמה אינו ברור לחלוטין, אך יש לגביו כמה השערות:
שמירה על ניקיון איברי המין (בין היתר על ידי סילוק שכבת התאים המתה והפרשותיה).
הגנה על האזור הסמוך לשופכת השתן.
יצירת לחות תחת העורלה – למעשה זוהי אליה וקוץ בה, שכן הלחות יכולה להיות מצע להתרבות פתוגנים, אך היא מונעת יובש וסדקים בעור הפין שגם הם יכולים להוות מצע להתרבות גורמים מזיקים.
חוסר שמירה על היגיינה אישית יכול להביא להצטברות כמות רבה של סמגמה שנרקבת ומתרבים בה גורמים מזיקים בכלל וחיידקים בפרט.
לפי ארגון הסרטן האמריקאי (American Cancer Society), הצטברות סמגמה מגדילה את הסיכון לסרטן באזור העורלה ובפין, מאחר שהגירוי שהיא גורמת עלול להתפתח לדלקת, וכן מאחר שהיא מקשה על גילוי מוקדם של המחלה.
במקרים של הזנחה חמורה תיתכן דלקת המביאה לפימוזיס פתולוגי – הידבקות העורלה לפין עם הצרת פתח העורלה.
סמדר לביא (נולדה ב-1955), היא אנתרופולוגית, ופעילה חברתית מזרחית המתגוררת בארצות הברית.
לביא חברה בקבוצת המחקר ע"ש ביאטריס ביין, המסונפת למחלקה ללימודי מגדר ונשים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
היא פרופסור אורחת במכון לחקר מדעי החברה במאה ה-21 באוניברסיטת קורק, אירלנד.
ללביא דוקטורט באנתרופולוגיה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1989) ובין השנים 1990–1999 הייתה חברת סגל באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, ראשית כמרצה ואחר כך כפרופסור חבר.
היא מתארת את תחומי התמחותה כ"אנתרופולוגיה של מצרים, ישראל, ופלסטין, עם דגש על גזע, מגדר ודת".
בין כתביה, "הפואטיקה של כיבוש צבאי" (1990) ו"עטופות בדגל ישראל: אימהות מזרחיות חד הוריות והעינוי הבירוקרטי" (2014).
נולדה ביפו לזלמן לביא שעלה לארץ מליטא ב-1946, ולשושנה גמליאל שעלתה מתימן ב-1929. בילדותה עברה המשפחה לחולון ושם גדלה.
בילדותה ובנעוריה הייתה כתבת נוער ב"דבר לילדים", "הארץ שלנו" ו"מעריב לנוער", והייתה חברה בפרלמנט הנוער הארצי.
סיימה בהצטיינות לימודי תיכון בקונסרבטוריון למוזיקה שליד האקדמיה למוסיקה ולמחול בתל אביב.
שירתה בצה"ל כמדריכה לידיעת הארץ בפיקוד המרכז.
לאחר שירותה הצבאי עבדה כשנה במחלקת טיולי סיני של החברה להגנת הטבע, והתחילה בעבודת השדה שלה בקרב הבדואים בדרום סיני.
את לימודי התואר הראשון שלה עשתה בין 1976–1979 באוניברסיטה העברית בירושלים.
במקביל ללימודי התואר, בעזרת מלגה שקיבלה מקרן פורד, ערכה עבודת שדה אנתרופולוגית בחקר הבדואים של דרום סיני.
הקלטות מעבודה זו שנערכו ונרשמו על ידה הופקדו בפונותיקה הלאומית שבבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי.
היא התמידה להשתתף בהפגנות של תנועת הסטודנטים "קמפוס".
ב–1979 החלה את לימודיה במסלול הישיר לדוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וקיבלה מענק נסיעות במסגרת תוכנית פולברייט.
תחומי התמחותה כוללים לימודי תרבות, שיח מיעוטים ותאוריות ביקורתיות על יחסים בין-גזעיים, קולוניאליזם, לאומיות, תאוריה פמיניסטית לא-לבנה, תאוריה ספרותית, חקר הסימבוליקה והריטואל, ההיסטוריה של האנתרופולוגיה הבריטית, וחברה ותרבות במזרח התיכון, וכפי שהיא מתארת זאת, "עם התמקדות במצרים, ישראל ופלסטין".
במשך שנות לימודיה בברקלי בילתה חודשים מספר כל שנה בהמשך עבודת המחקר שלה בדרום סיני, והייתה חברה במרכז המחקרים האמריקאי בקהיר.
בתקופת לימודיה בברקלי עסקה גם בפעילות פוליטית, פמיניסטית ואנטי-גזענית.
ב-1982 ארגנה את הקורס הראשון בברקלי שעסק בקשר שבין הפלסטינים לבין המאבק המזרחי.
באותה שנה נמנתה עם מייסדי "כאפיות" (הוועד של ברקלי למען חופש אקדמי בשטחים הכבושים), והייתה פעילה בארגון במשך כעשור.
"כאפיות" ארגן את הקמפיין הראשון בארצות הברית למשיכת השקעות מישראל שיועדו להתנחלויות.
בשנת 1991 נמנתה עם מארגני ההפגנות באזור סן פרנסיסקו נגד מלחמת המפרץ הראשונה.
לביא קיבלה את הדוקטורט שלה באנתרופולוגיה מברקלי, ב-1989. לאחר שנה של פוסט-דוקטורט במכון ללימודי המזרח התיכון של ברקלי החלה ב–1990 לעבוד באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, במחלקות לאנתרופולוגיה ולתיאוריה וביקורת.
ב-1994 מונתה לפרופסור-חבר לאנתרופולוגיה ותיאוריה וביקורת.
ב-1991, בעת העלייה מברית המועצות המתפרקת, פרסמה לביא מאמר במוסף הספרותי של הטיימס (TLS) ובו אמרה כי על ישראל לפתור ראשית את בעיות תושביה לפני שהיא קולטת יהודים נוספים.
בסוף 1983 נישאה לדוקטורנט אמריקאי לפיזיקה בשם פורסט ראוז, ולשניים נולד בן.
ב–1999 שבה לישראל עם בנה, בעקבות משבר משפחתי.
מסיבות משפטיות לא יכלה לביא לצאת מישראל לארצות הברית בין השנים 1999 ל-2005.
על פי בקשת נשיא האוניברסיטה התפטרה ממשרתה באוניברסיטת קליפורניה.
ניסיונותיה של לביא למצוא משרה אקדמית קבועה באוניברסיטאות בישראל עלו בתוהו, ומ-2001 ועד 2007 לימדה לסירוגין, כמרצה אורח, במכללת בית ברל.
מ-2007 עד ספטמבר 2009 כיהנה כפרופסור אורח בקתדרה על שם יוברט המפרי במכללת מקאלסטר במינסוטה.
בראשית 2002 פרסמה לביא מאמר שבו התייחסה למספרן הזעום של פרופסוריות מזרחיות בנוף האקדמי הישראלי.
לביא חברה בארגונים פוליטיים, פמיניסטים ואנטי גזעניים רבים.
לביא היא ממייסדי "כאפיות" (CAFIOT – ראשי תיבות באנגלית של "ועד ברקלי למען חופש אקדמי בשטחים הכבושים") והייתה חברה בארגון בין 1982–1989.
ב-2001 הצטרפה לביא לתנועת "אחותי – למען נשים בישראל", בה הייתה חברת הוועד המנהל בשנים 2003–2005, ועסקה בעיקר בהעלאת התנועה לזירה הפמיניסטית הבינלאומית.
בין 200–2003 הייתה אחת מנשות הקשר של התנועה עם "הקרן החדשה לישראל", וחברה בקולקטיב של עלון התנועה.
בשנים 2003–2004 הייתה אשת הקשר של הארגון עם "פרופסורים/ות למען שלום ישראלי-פלסטיני".
ב-2002 הצטרפה לתנועת "הקשת הדמוקרטית המזרחית", בה פעלה בוועדת התרבות, בוועדה לשינוי תוכני הלימוד, ונמנתה עם נציגי "הקשת" בקואליציית הארגונים נגד גזענות.
לביא חברה בוועדה המייעצת של "פרלמנט נשים".
היא ממקימות "קואליציית נשים למען אמהות וילדים".
לביא מתראיינת רבות בתקשורת הכתובה והאלקטרונית בישראל על פמיניזם וצדק חברתי וכותבת ומרצה על נושאים אלה בפורומים שונים.
לביא הייתה ממייסדות "קואליציית נשים למען אימהות וילדים", וניהלה אותה יחדיו עם פרופ' אסתר הרצוג וחנה בית הלחמי בין 2003–2006. בשנים 2002–2008, שירתה לביא בוועדה המייעצת של פרלמנט נשים.
באותן שנים, הייתה פעילה גם בארגון שהייתה בין מייסדיו, הקואליציה המזרחית-פלסטינית נגד אפרטהייד באנתרופולוגיה הישראלית.
ב-21 במאי 2013 זכתה באות הוקרה מטעם ""ליבי במזרח - הקואליציה להקצאה שוויונית של משאבי התרבות בישראל"" על מצוינות אקדמית ועל עמל חייה בשירות קהילות המזרח בישראל, במסגרת פסטיבל לבי במזרח.
ב-2015 העבירה האגודה האמריקאית לאנתרופולוגיה החלטה בהצבעה לתמוך בחרם על מוסדות אקדמיים ישראליים, עליה לביא חתומה.
The Poetics of Military Occupation ("הפואטיקה של כיבוש צבאי"), המבוסס על עבודת הדוקטורט שלה, ויצא לאור בדצמבר 1990 בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה.
הספר עוסק בתיאטרון הסאטירה של הבדואים בדרום סיני על טיפוסי השלום והטבע הישראליים והמצרים, בהמחזתם את המושלים הצבאיים והחיילים הישראלים והמצרים המשרתים באזור, המחפשים תיירות בלונדיניות לבלות עמן את הלילה, ובתהליכי החזרה בתשובה של הבדואים לאסלאם, שנבעו מהתנגשות התרבות שלהם עם התיירות הבינלאומית שבאה בעקבות הכיבוש הישראלי.
הספר זכה בציון כבוד בתחרות הכתיבה האתנוגרפית ע"ש ויקטור טרנר.
Creativity/Anthropology ("יצירתיות/אנתרופולוגיה"), 1993, הוצאת הספרים של אוניברסיטת קורנל.
ספר זה עוסק בתאוריה המתהווה על הקשרים וההקשרים בין מגדר, זהות תרבותית, מעמד כלכלי-פוליטי, ומיקום גאוגרפי.
הספר גם מציין את המעבר של מוקד העבודה המחקרית של לביא ממצרים לישראל.
Wrapped in the Flag of Israel: Mizrahi Single Mothers and Bureaucratic Torture ("עטופות בדגל ישראל, אימהות מזרחיות חד הוריות והעינוי הבירוקרטי"), יצא בשנת 2014, דן בבעייתיות של אוכלוסיות – בעיקר היהודיות המזרחיות – אשר אוהבות את מדינת ישראל ובה בעת חוות עינוי מצידה, בעיקר באמצעים ביורוקרטיים.
הספר זכה בציון לשבח בתחרות הספרים של האגודה ללמודי נשים במזרח התיכון, והיה פיינליסט בתחרות ע"ש קליפורד גירץ 2015 של החברה לחקר האנתרופולוגיה של הדת.
סמדר כץ (נולדה ב-1961) היא ציירת ומורה לאמנות.
נולדה וגרה בנהלל, דור שלישי לחקלאים מראשוני העמק.
למדה גרפיקה בטכניון, תולדות האמנות באוניברסיטה העברית, ציור בניו-יורק ובאנגליה.
מציירת בכל הטכניקות - שמן, אקוורל, פסטל, רישום.
עבודתה מתאפיינת בזיקה רבה לציור הריאליסטי-קלאסי, בנושאים מגוונים - פורטרטים, עירום, נופי כפר ועוד.
מומחיות: פורטרטים קלאסיים בהזמנה; פורטרטים בשמן בטכניקת אלה-פרימה (ציור פורטרט מהיר ממודל חי).
הציגה 16 תערוכות יחיד בארץ ובארצות הברית.
כץ לימדה במרוצת השנים האחרונות אלפי תלמידי-אמנות בישראל, והותירה חותם ממשי בתחום זה.
ידועה בעיקר טכניקת רישום באמצעות מוח-ימין שהרחיבה, המאפשרת גם לחסרי-ידע באומנות ללמוד את יסודות הרישום במהירות וביעילות.
שיטת ההוראה מתבססת על ההשערה שמוח האדם מנסה למצוא תבניות מוכרות באובייקטים הנמצאים במרכז תשומת הלב של האדם, ושליפת התבניות מהזיכרון (הטרמה) מפריעה להתבוננות מעמיקה ולתפיסת מציאות האובייקט כהווייתה.
שיטת מוח-ימין מלמדת לצייר את האובייקט מתוך התבונות עמוקה בחללים שבין האובייקט לבין מסגרת התמונה.
כך, לפי השיטה, נמנע המוח מלפרש את האובייקט בעזרת תבניות מוכרות, ומציאות האובייקט המצויר נתפסת כהווייתה, ללא מסננים.
בעשור השני של המאה ה-21, כץ מנהלת בית ספר גבוה לציור ריאליסטי בתל אביב.
סמגרלו וסוואנתי עילית (בגאורגית: სამეგრელო-ზემო სვანეთი, מילולית: סַמֶגרֶלוֹ-זֶמוֹ סוואנֶתי) הוא מחוז בצפון גאורגיה.
אשר כולל את המחוזות ההיסטוריים של סמגרלו וסוואנתי עילית.
ערים: 8 (אבאשה, זוגדידי, מרטווילי, סנקי, פותי, צאלנג'יחה, ג'ווארי, חובי)
2004 - גיגי אוגולאווה (כיום ראש עיריית טביליסי)
סמדר כהן היא פרופסור לביוכימיה וכיהנה כראש המחלקה להנדסת ביוטכנולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בין השנים 2002–2010, כמו כן היא חברה באגודה האמריקנית לכימיה.
כהן רכשה את השכלתה באוניברסיטת תל אביב.
היא סיימה תואר ראשון בכימיה וביולוגיה ב-1981, תואר שני בביוכימיה וביופיזיקה ב-1983, ותואר שלישי באותו תחום ב-1988. היא ביצעה את הפוסט-דוקטורט ב-MIT.
המחקר שביצעה במסגרת הפוסט-דוקטורט התמקד בפולימר שישמש נשא לחיסונים ויקנה יתרונות משמעותיים: ללא צורך בקירור החיסון וכן שחרור מושהה של המנות, כך שאין צורך במספר מנות חיסון עוקבות.
בסיום המחקר, ארגון הבריאות העולמי הקים תוכנית להכנסת חיסונים אלו לשימוש במדינות אפריקה.
כהן עמדה בראש צוות שפיתח מוצר חדשני בתחום הטיפול במחלות לב המאפשר החלמה של רקמת לב פגועה.
המוצר מורכב מרב-סוכר בשם אלגינט (Alginate) שמקורו באצות, היוצר מעין פיגום עליו צומחת רקמה חדשה.
מטרתו היא לקדם את התאוששות הלב לאחר אירוע כמו התקף לב.
המוצר נמצא כיום בבדיקות קליניות.
בנוסף כהן פיתחה תכשיר המורכב משתי שכבות הידרוג'ל גמישות, אשר מטרתו היא לעזור לסחוס להתחדש מהר יותר, במקרים של שחיקת סחוס עקב מחלה או פציעת ספורט.
ב-2016 זכתה פרופ' סמדר כהן בפרס לנדאו למדעים ולמחקר על סך 150 אלף ש"ח.
ב-2010 הייתה הראשונה לזכות בפרס ע"ש ברוך רפפורט בתחום הרפואה על סך 100 אלף דולר.
ב-2009 זכתה בפרס מייסדי טבע למצוינות מדעית בתחום מדעי החיים והמקצועות הביורפואיים, על סך 200,000 ש"ח.
ב-1993 הוענק לה פרס וולפסון למחקר.
כהן נבחרה לאחת מ-50 הנשים המשפיעות בישראל לשנת 2013 על ידי מגזין ליידי גלובס.
סמדר אוטולנגי (27 בנובמבר 1937 – 10 באוגוסט 2003) הייתה משפטנית ישראלית, מומחית לדיני אגודות שיתופיות ובוררות, פרופסור בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ומייסדת המוסד לבוררות עסקית באיגוד לשכות המסחר.
אוטולנגי נולדה בחיפה ב-27 בנובמבר 1937 למשפטן אהרן חטר-ישי ורחל רבינוביץ-תאומים.
בתיכון למדה בבית הספר הריאלי.
שירתה בפרקליטות הצבאית, בערבים למדה בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ובשנת 1960 סיימה תואר במשפטים בהצטיינות מאוניברסיטה העברית.
ב-1962 התקבלה כעורכת דין בלשכה.
הייתה האישה הראשונה בסגל הבכיר של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1991 אוטולנגי ייסדה את המוסד לבוררות עסקית באיגוד לשכות המסחר וכיהנה כנשיאתו הראשונה במשך יותר מעשור.
ספרה "בוררות, דין ונוהל", יצא בשלוש מהדורות, היה לספר יסודי בתחום הבוררות ולאחד מספרי המשפט הנמכרים ביותר בארץ.
מהדורה רביעית מיוחדת, אותה כתבה במהלך מחלתה, יצאה לאור לאחר שנפטרה.
ב-1968 נישאה לאריאל אוטולנגי, והייתה אם לשלושה ילדים.
נפטרה ב-10 באוגוסט 2003 בעקבות מחלת הסרטן.
מאז מותה נערך מדי שנה יום עיון לזכרה בנושאי אגודות שיתופיות ובתהליכי בוררות וגישור בסמינר אפעל.
סמדר ברבר-צדיק (נולדה ב-15 בספטמבר 1963) היא רואת חשבון, כיהנה כמנכ"לית הבנק הבינלאומי במשך 16 שנים.
ברבר-צדיק נולדה ב-1963. היא רואת חשבון בהשכלתה ובעלת תואר שני במנהל עסקים, עם התמחות בחשבונאות ובמימון מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בתחילת דרכה עבדה במשרד רואי החשבון KPMG סומך חייקין ובמשך הזמן התקדמה לתפקידי ניהול במשרד.
בתקופה זו ובמסגרת עבודתה התוודעה לאיש העסקים צדיק בינו והעניקה ליווי מקצועי לחברות שבבעלותו.
לאחר פרישתה מפירמת סומך-חייקין הועסקה על ידי בינו בשורת החברות שבשליטתו.
בין היתר כיהנה כמנכ"לית סהר פיתוח ואחזקות בע"מ וכיו"ר חברת האנרגיה פז.
בשנים 1996–2003 כיהנה כמנכ"לית בינו אחזקות ולאחר מכן כמנכ"לית חברת פ.י.ב.י.
אחזקות, שבאמצעותה שולט בינו בבנק הבינלאומי.
בינואר 2005 מונתה למשנה למנכ"ל וראש אגף עסקים בבנק ושימשה כחברת הנהלה.
בשנת 2006 מונתה לממלאת מקום המנכ"ל דוד גרנות והחל מ-2007 כיהנה כמנכ"לית הבנק.
בכך הפכה ברבר-צדיק למנכ"לית בנק הצעירה ביותר בישראל (כשהיא בת 43) והאשה השנייה, לאחר מנכ"לית בנק לאומי גליה מאור, שעמדה בראש בנק שנמנה עם חמש קבוצות הבנקאות הגדולות בישראל.
תחת ניהולה קבוצת הבינלאומי רכשה ומיזגה מספר בנקים: בנק אוצר החייל, בנק מסד, יובנק ובנק פועלי אגודת ישראל.
מאז 2008 מכהנת כממלאת מקום נשיא איגוד הבנקים בישראל.
באוקטובר 2023 פרשה מעבודתה בבנק הבינלאומי.
ברבר-צדיק נשואה לכלכלן יוסי צדיק, אם לשלושה ומתגוררת בתל אביב.
היא חברה בוועד המנהל של ארגון "מתן" למעורבות עסקים בקהילה.
סמדר בן-נתן (נולדה ב-18 במאי 1970) היא עורכת דין ישראלית העוסקת בזכויות אדם ובמשפט פוליטי, משפט פלילי וציבורי ובנושאים פמיניסטיים.
פעילותה הביאה לבחירתה, פעמיים, כאחת מהנשים המשפיעות בישראל על ידי המגזינים 'גלובס' ו'פורבס', ועוררה כתיבה אקדמית בנושאים אלה.
כשהייתה בת שלוש נפל אביה, , במלחמת יום הכיפורים.
היא גדלה ברמת השרון ובתל אביב, והיא בוגרת תיכון אלון ברמת השרון.
סיימה לימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1995 ועם סיום הלימודים התמחתה במשרדו של עורך הדין אביגדור פלדמן ועבדה במשרדו כעורכת דין במשך חמש שנים.
בשנת 2010 סיימה בהצטיינות לימודי תואר שני במשפט זכויות אדם בינלאומי באוניברסיטת אוקספורד.
התיזה שלה עסקה בהחלת החוק הישראלי בבתי המשפט הצבאיים בשטחים, והשפעתה על זכויות הנאשמים.
בשנת 2020 סיימה דוקטורט באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2001 הקימה משרד עצמאי בתל אביב, העוסק בתחום זכויות האדם.
בין 2003-2008 כיהנה כיו"ר הוועדה למעמד האשה בלשכת עורכי הדין.
בשנת 2005 נבחרה כאחת מ-50 הנשים המשפיעות בישראל על ידי מגזין ליידי גלובס.
בשנת 2007 צוינה כאחת מ-50 הנשים המשפיעות בישראל על ידי מגזין פורבס.
ביום העצמאות ה-57 הדליקה משואה בטקס הדלקת המשואות האלטרנטיבי של תנועת "יש גבול".
בשנת 2006 צוינה לשבח על תרומה מיוחדת לסנגוריה הציבורית בישראל.
כבר בתקופת עבודתה אצל עו"ד אביגדור פלדמן הייתה מעורבת בתיקים בולטים ומילאה בהם תפקיד מרכזי.
העיקריים שבהם הוא המשפט החוזר שנערך למורשעים בפרשת רצח דני כץ, משפטו של סולימאן אל עביד בפרשת רצח חנית קיקוס, בג"ץ העינויים, ובג"ץ הקשת הדמוקרטית המזרחית.
עוסקת בתיקים בעלי חשיבות ציבורית, כמו גם בתיקים פרטיים רבים בנושא הגירה ואיחוד משפחות, זכויות אסירים, מסתננים, קרבנות סחר בנשים וקרבנות עינויים.
משמשת כיועצת משפטית וכמייצגת של ארגונים, ביניהם פרופיל חדש, איגודי הבמאים והתסריטאים בישראל, הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל, ומרכז אל-מיזאן לזכויות האדם בעזה.
בתיקים בולטים רבים העלתה נושאים של זכויות נשים וייצגה נשים בהקשרים פוליטיים:
בג"ץ פלייבוי - עתירה לבג"ץ בשם קואליציה רחבה של ארגונים פמיניסטיים לאסור על שידורי ערוץ פלייבוי בישראל.
בג"ץ לאורה מילוא - סרבנית מצפון שעתרה לבג"ץ כנגד ועדת מצפון על מנת לקבל פטור משירות צבאי מטעמי מצפון.
טלי פחימה - נעצרה במעצר מינהלי ונאשמה בסיוע לאויב, בשל קשריה עם המבוקש זכריה זביידי במחנה הפליטים ג'נין.
היא נשפטה ובמסגרת עסקת טיעון נגזר עליה מאסר ל-3 שנים.
אריקה אורבוש פרישקין - אשה שהורשעה ברצח בן זוגה שהתעלל בה, ונדונה למאסר עולם.
שופטת המיעוט עדנה ארבל קבעה כי הרצח בוצע בשל ההתעללות וכי יש לבחון הקלה בעונשה.
שבויי חזבאללה - לוחמי חזבאללה שנשבו על ידי ישראל במהלך מלחמת לבנון השנייה והועמדו לדין.
במסגרת המשפט טענו למעמד של שבויי מלחמה.
השבויים הוחזרו ללבנון במסגרת חילופי שבויים בטרם סיום משפטם.
חקירת פרופיל חדש - יצוג הארגון אשר נפתחה כנגדו חקירה פלילית והוגשה עתירה שדרשה את סגירתו על ידי 'הפורום לשוויון בנטל'.
בסיום החקירה נסגר התיק בהיעדר אשמה, והעתירה נדחתה.
מאהר יונס - פסק דין עקרוני ובעל חשיבות בנושא זכותם של אסירים ביטחוניים לקבל ביקורי קרובי משפחה, העוסק אף בדרך הערכת הסיכון על ידי השב"כ.
תרגום כתבי אישום לערבית בבתי משפט צבאיים בגדה המערבית - בעקבות עתירה שהגישה בשם עורכי דין פלסטיניים, החל הצבא בתרגום כתבי אישום לערבית.
כתבה את דו"ח 'משפט ללא גבולות' בנושא בית המשפט הצבאי לנוער: "כולם אשמים".
סמדר בן נתן עוסקת בפרויקטים בתחום זכויות האדם ובכתיבת דו"חות בתחום זה עבור ארגונים שונים, דוגמת הוועד נגד עינויים, עדאלה ומחסום Watch.
בשנת 2008 הובילה תוכנית השתלמות לעורכי דין פלסטיניים המייצגים בבתי המשפט הצבאיים בשטחים, ובמסגרתה ערכה ספר מקורות הכולל את הדין החל בבתי משפט אלו.
יזמה ומובילה יחד עם רלה מזלי את פרויקט 'האקדח על שולחן המטבח' התובע להפסיק נטילת כלי נשק על ידי מאבטחים לביתם על מנת למנוע רצח ואלימות כלפי נשים.
בן נתן חברת ההנהלה הציבורית של בצלם.
החוק בבתי המשפט הצבאיים, ספר מקורות (בהוצאת מחסום ווטש והוועד נגד עינויים), 2008.
כי הוא פטריוט, מתוך: האם המשפט חשוב, בעריכת נטע זיו ודפנה הקר, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2010.
לפני משפטים, באות המילים, מתוך: נופל על לשון, הארות פסיקה על בג"ץ 2775/11 אלעארג' נ' אלוף פיקוד מרכז, אפריל 2013.
ארבעה וחצי מתוך מאתיים שלושים ואחד, מגזין "הזמן הזה" מכון ואן ליר, ינואר 2020
סמבוקה (באיטלקית: Sambuca) הוא משקה אלכוהולי איטלקי בטעם אניס, לרוב בצבע שקוף.
קיימת סמבוקה שחורה בטעם ליקריץ או קפה וסמבוקה אדומה.
לרוב, הסמבוקה מכילה 42% אלכוהול בנפח.
האגדה מספרת שכשבחורה הייתה מביאה את בחיר ליבה אל הוריה, הם היו סועדים יחדיו.