tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1987 זכתה לחשיפה גדולה במותחן הקומי שובר הקופות "מעקב צמוד", בתפקיד המלצרית הלטינית מריה מק'גיורי.
ב-1990 שיחקה בסרטו של ג'ק ניקולסון "ג'ק וג'ק", שהיה סרט המשך שאפתני לקלאסיקת הפשע "צ'יינהטאון", ובמותחן של טוני סקוט "נקמה" בתפקיד מייריאה אשתו של טיברון מנדז העשיר (אנתוני קווין).
ב-1992 סטו ביססה את מעמדה ככוכבת קולנוע לאחר הופעתה בדרמה ההיסטורית של מייקל מאן "המוהיקני האחרון" בתור קורה מונרו בתו של הקצין הבריטי המתאהבת לבן משבט המוהיקנים, האווקיי (דניאל דיי-לואיס).
את אחת מהופעותיה הבולטות בקריירה נתנה סטו בדרמה הספרותית של רוברט אלטמן "תמונות קצרות" בה גילמה את שרי אשתו של השוטר המושחת ג'ין שאפרד (טים רובינס).
בעבור תפקידה בסרט זה זכתה בפרס איגוד המבקרים האמריקני בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
באותה שנה שיחקה גם במותחן "חדירה בלתי חוקית", בתור קארן בת זוגו הבורגנית של מייקל קאר (קורט ראסל).
ב-1994 כיכבה בתור הפרוצה קודי זאמורה במערבון הפמיניסטי "נערות רעות".
ב-1996 קיבלה סטו את התפקיד הראשי של הפסיכיאטרית קת'רין ריילי שמאשפזת את ג'יימס קול (ברוס ויליס) בסרט הבדיוני האפוקליפטי של טרי גיליאם "12 קופים", גיליאם ליהק את סטו לתפקיד לאחר שהתרשם מהופעתה בסרט "עדה באפלה".
לאחר שלקחה פסק זמן ממשחק חזרה סטו כדי להשתתף בקומדיה "משחקים מהלב" ב-1999, ולככב בתפקיד הראשי בדרמה הצבאית "בת הגנרל" בתפקיד שרה סאנהיל, קצינה ומומחית לחקירות אונס שמצטרפת לחקירתו של החוקר הצבאי פול ברנר (ג'ון טרבולטה).
ב-2001 גילמה במותחן העתידני "פצצה מהלכת" את מאיה אשתו של המדען ספנסר אולהם (גארי סיניז) שנחשד בהיותו אנדרואיד.
ב-2002 שיחקה סטו את ג'ולי מור אשתו של גיבור המלחמה האמריקאי קולונל האל מור (מל גיבסון) בסרט המלחמה "חיילים היינו", באותה השנה שיחקה בתפקיד ראשי לצד סילבסטר סטאלון בסרט "נקמתו של אנג'לו".
ב-2011 כיכבה בסדרת הדרמה "נקמה" בתור ויקטוריה גרייסון.
על תפקידה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב.
ב-2019 היא חזרה לשחק כאשר כיכבה כשחקנית הראשית בסדרת הדרמה המוזיקלית של נטפליקס, "פסקול" כמרגו ווסטון, אימה של נלי וחמותו של סם.
סטו נשואה משנת 1982 לשחקן בריאן בנבן ולהם בת שנולדה ב-1996. הזוג, יחד עם בתם, מתגוררים במערב אוסטין, ליד העיר ג'ונסון סיטי, טקסס.
בשנת 2008 נסעה סטו להאיטי וסייעה בהקמת הארגון "Artists for Peace and Justice", שייסד פול האגיס, והיא חברת דירקטוריון הארגון.
מדלין קאן הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון יהודייה-אמריקאית זוכת פרס טוני.
קאן הייתה מועמדת לארבעה פרסי גלובוס הזהב ולשני פרסי אוסקר על הופעותייה בסרטים "אוכפים לוהטים" ו"ירח של נייר".
נולדה בבוסטון בשם מדליין גייל וולפסון, לפאולה קאן ולברנרד וולפסון.
גדלה במשפחה יהודית מסורתית, הוריה התגרשו כשהייתה תינוקת ונישאו בשנית.
קאן למדה משחק בבית ספרה והופיעה במופעים מטעם בית הספר.
לאחר שסיימה תיכון התקבלה קאן ל"אוניברסיטת הופסטרה" שבלונג איילנד, שם למדה דרמה ומוזיקה, סיימה את לימודייה עם תואר בקלינאות תקשורת.
קאן הופיעה בסרט קולנועי לראשונה ב-1968 בקומדיה הקצרה "היונה".
התפרסמה לראשונה בסרטיו של פיטר בוגדנוביץ' "מה נשמע, דוק?" עליו קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב לפריצת השנה ו"ירח של נייר", שם שיחקה חשפנית בשם טריקסי דלייט והועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב בתפקיד משנה.
שיתפה פעולה עם מל ברוקס והופיעה בפרודיות שלו "אוכפים לוהטים" בתפקיד שהעניק לה מועמדות שנייה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, "פרנקנשטיין הצעיר" בתור אליזבת ארוסתו של ד"ר פרנקנשטיין (ג'ין ויילדר), תפקיד עליו הועמדה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה, "ההיסטוריה המטורפת של העולם" בתור הקיסרית הרומאית נימפהו ו"מתח גבוה".
הופיעה בנוסף בסרטו של ג'ין ויילדר "עלילות אחיו הפיקח של שרלוק הולמס" בתפקיד זמרת האופרה ג'ני היל, בקומדיית המסתורין "רמז מסתורי" ובדרמה הפוליטית של אוליבר סטון "ניקסון" בתור מרתה אשתו של ג'ון מיטצ'ל התובע הכללי של הנשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון (אנתוני הופקינס).
קאן דיבבה את העש הצועני בסרט האנימציה המוצלח "באג לייף" ושיחקה במשך שלוש עונות בקומדיית המצבים "קוסבי" בתור פאולין פוקס החברה של משפחת לוקאס.
הצלחתה של קאן על בימות ברודוויי התבטאה בשלוש מועמדויות לפרס הטוני על תפקידיה במחזות "נולד אתמול", "בום בום בום", "על המאה ה-20" וזכייה אחת בשנת 1993 על הופעתה במחזה "האחיות רוזנוויג" לצידה של ג'יין אלכסנדר.
קאן אובחנה בתחילת 1999 כחולת סרטן השחלה, לאחר טיפול שעברה המשיכה לעבוד כרגיל בסדרה "קוסבי", אך לדאבונה המחלה החמירה וקאן נפטרה בתחילת דצמבר כשהיא בת 57. לפני מותה הספיקה להינשא לחברה במשך מספר שנים, ג'ון האנסבורי.
מדלין פריור היא דמות משנה בדיונית של נבלת-על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Uncanny X-Men #168 מאפריל 1983 והיא נוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר פול סמית'.
מדלין פריור היא מושא אהבתו ואשתו לשעבר של חבר האקס-מן סקוט סאמרס.
היא הפכה לאחת מדמויות המשנה בקבוצה עד אשר סדרת טראומות גרמו לה להיות נתונה להשפעתם של אחרים ולהפוך לנבלת-על.
בין היתר היא ננטשה בידי בעלה, תינוקה מת, והיא גילתה שהיא למעשה שיבוט גנטי של ג'ין גריי אותה יצר מיסטר סיניסטר.
היא וסקוט הם ההורים של נייתן כריסטופר צ'ארלס סאמרס, הידוע בכינויו קייבל.
הביוגרפיה של מדלין פריור סבוכה היות שנעשו שכתובים רבים לדמותה וכן להיסטוריה המשותפת לה ולג'ין גריי.
מדלל צבע הוא ממס, שמשמש לדילול של סוגי צבעים שונים, בראשם צבעי שמן.
מוצרים אשר משמשים כמדללי צבע מכילים בין היתר את החומרים הבאים:
עקב היותם של חומרים מדללי צבע חומרים ביתיים קלים להשגה, נעשה בהם שימוש בתור חומר להסנפה.
הסנפת מדללי הצבע נעשית לממכרת ועשויה לגרום נזק רב למערכת העצבים, למח ולכבד.
מדליית שירות המערכה המצטבר היא מדליית מערכה של הממלכה המאוחדת אשר ניתנת לכל מי ששירת בכוחות המזוינים של בריטניה, בתפקידים שונים במשרד הביטחון או כאזרחים אשר מתוקף תפקידם משרתים באותם אזורים.
הגרסה הראשונה של המדליה נוסדה בשנת 1994 וניתנה למי ששירת בשירות פעיל למשך תקופה של 1,080 ימים, על כל פרק זמן דומה אשר הצטבר הוסף אבזם עלה אלון.
ב-1 ביולי 2011 תוקנה זכאות המדליה ונוסדה הגרסה השנייה, גרסה זו קיצרה את תקופת השירות הפעיל לכדי 720 ימים.
מצידה השני של המדליה נכתב למען שירות מערכה מצטבר 'FOR ACCUMULATED CAMPAIGN SERVICE' בארבע שורות נפרדות.
מילים אלו מוצגות לרקע ענפי אלון.
המדליה תלויה מסרט המורכב מפס סגול שבשני צדדיו פסים ירוקים, ובמרכז פס זהב, בגרסה השנייה של המדליה ישנם שני פסי זהב במרכז.
הסרט הוא בעצם סרטו של מדליית שירות המערכה (1962) בתוספת של פס או שני פסי זהב במרכז.
במקור נועדה המדליה להוקיר חיילים אשר שירתו מספר פעמים למשך תקופות שירות שונות בצפון אירלנד, שירות זה הוערך על ידי מדליית השירות הכללי של 1962 בתוספת אבזם 'צפון אירלנד' בלבד.
הגרסה הראשונה של שנת 1994, הוענקה רטרואקטיבית לכל מי ששירת שירות פעיל מצטבר של 36 חודשים (1080 ימים) החל מה-14 באוגוסט 1969. משרתים במשרה חלקית ברגימנט האירי המלכותי היו צריכים לצבור רק 1000 ימים של שירות פעיל.
החל משנת 2008 נכנסה לתוקף הגרסה החדשה של המדליה, אשר תנאי הזכאות שלה הורדו לכדי שירות פעיל מצטבר של רק 24 חודשים (720 ימים).
כחלק מהתקנות החדשות הוכללו לא רק המשרתים בכוחות המזוינים, אלא גם משרתים במשרד הביטחון ואזרחים אשר פעלו ועבדו כחלק מפרויקטים של משרד הביטחון.
תנאי ראשוני לקבלת המדליה היא הענקה קודמת של מדליית השירות הכללי (1962), או מדליות מערכה נוספות הכוללות את תקופת השירות הנדונה (מדליות מערכה אלו עשויות לעיתים אף להיות מוענקות על ידי מדינות אחרות).
מדלנה (במקור: Madeline) הוא ספר ילדים נודע מאת לודוויג במלמנס, אשר בהשראתו נכתבו ספרי המשך והופקו סרטים וסדרת הנפשה - מדלן.
הסיפור מתרחש בפריז, עיר-הבירה של צרפת.
בבית זה התגוררו אישה העונה לשם קלבל וחבורת ילדות אשר נוהגות להיות יחדיו בדרך קבע.
כאשר ילדות אלו אכלו, צחצחו שיניים והלכו לישון הן תמיד עשו כן בשורות ישרות.
רק שמה של אחת הילדות צוין בסיפור: גיבורת הסיפור, הילדה מדלנה.
ילדה זו, חרף העובדה שהייתה הקטנה ביותר מבין הילדות, הייתה אמיצה מהן משמעותית (עכברים ונמרים לא הבהילו אותה).
בנוסף ימים קרים היו חביבים עליה והיא הצטיינה בלעורר פחד ובלבול אצל קלבל.
באחד הלילות מדלנה פרצה בבכי עקב דלקת תוספתן פתאומית.
מדלנה אושפזה בבית-חולים ועוררה עצב אצל קלבל ושאר הילדות.
אולם השהות בבית החולים לא הייתה עבורה דבר נוראי כלל והיא אפילו זכתה לפינוקים נחמדים.
לא תואר מה נעשה לה בניתוח אבל מדלנה הציגה בפני הילדות (שבאו יחד עם קלבל לבקרה) בגאווה, את הצלקת שבבטנה.
לקראת סוף הסיפור, בפעם השנייה במהלכו, הוצגה הסיטואציה שקלבל הדליקה מנורה בלילה כי משהו שלילי קרה לפתע (בפעם הקודמת כאשר מדלנה חלתה).
הסתבר שהילדות קינאו מאוד במדלנה ופרצו כולן בבכי.
קלבל ידעה כי זה עניין של מה בכך ותו לא והילדות שכחו במהרה מקנאתן.
מדלן מאי קונין היא פוליטיקאית וסופרת אמריקאית, יהודייה, שהייתה המושלת היהודייה הראשונה של מדינה בארצות הברית, מושלת ורמונט, בשנים 1985–1991.
קונין נולדה ב-1933 בציריך, שווייץ, הצעירה מבין שני ילדיה של משפחה יהודית גרמנית - שווייצרית.
אביה, פרדיננד מאי, יהודי גרמני, התאבד ב-1936, בהיותה בת שלוש בלבד.
האם, רנה לבית בלוך, יהודייה שווייצרית, נדדה עם שני ילדיה בין קנטוני שווייץ, מחפשת היכן תהיה רחוקה ובטוחה ככל האפשר מהנאצים, שמהם חששה כל העת.
ב-1940, כשקונין הייתה בת 7 היגרו - ברחו שלושת בני המשפחה הקטנה, לארצות הברית והשתקעו בניו יורק.
אחדים מבני משפחות הוריה של קונין אכן נרצחו בתקופת השואה על ידי הנאצים.
קרובי משפחה אחרים ניצלו והגיעו בחלקם לישראל ובחלקם לארצות הברית.
החוויה הזו של חשש ובריחה מאימת הנאצים הותירה אצל קונין חותם קבע, כפי שאף כתבה באוטוביוגרפיה שלה, שנים רבות לאחר מכן.
קונין למדה וב-1956 סיימה תואר ראשון (BA) בהיסטוריה באוניברסיטת מסצ'וסטס.
המשיכה לתואר שני (MS) בעיתונאות באוניברסיטת קולומביה ובמקביל החלה לעבוד כעיתונאית בעיתון היומי הנפוץ ביותר בוורמונט, Burlington Free Press, שבברלינגטון, ורמונט.
בזמן חיפוש העבודה כעיתונאית נתקלה לראשונה באפליה על רקע מגדרי, דבר שהשפיע על דעותיה לאחר מכן, לכיוון הפמיניסטי.
בברלינגטון פגשה קונין את בעלה הראשון, דוקטור ארתור קונין וב-1959 הם נישאו.
נולדו להם בשנים שלאחר מכן, ארבעה ילדים ובעשור הראשון שלאחר נישואיה הייתה בעיקר עקרת בית וגידלה את משפחתה.
הם התגרשו כעבור 36 שנים, ב-1995, ואחת עשרה שנה אחר כך, ב-2006, והיא בת 73, היא נישאה בשנית לפרופסור ג'ון הנסי, אותו הכירה בראשית שנות התשעים, בהיותו מרצה כמוה בדארטמות' קולג' ונשיא הקולג' לשעבר.
פרופסור הנסי היה בן 80 בזמן נישואיהם.
אחיה הבכור של קונין, אדגר מאי (1929–2012) היה סופר ועיתונאי זוכה פרס פוליצר, וחבר בתי המחוקקים של ורמונט (בית נבחרים ואחר כך סנאט) במשך 18 שנה (1973–1991).
הוא וקונין אחותו הצעירה, נכנסו ביחד לפוליטיקה של ורמונט וגם עזבו אותה ביחד.
קונין עסקה במידה רבה בפעילות פוליטית עוד כשהייתה עקרת בית, בארגנה פעילויות ציבוריות שונות בעד איכות הסביבה, חינוך ועוד, אולם רק ב-1972 היא הצטרפה לראשונה לפוליטיקה באופן רשמי, במסגרת המפלגה הדמוקרטית.
היא ניסתה תחילה להיבחר למועצת זקני ברלינגטון (מוסד שמקורו עוד במשפט המקובל האנגלי, וחבריו הם אלה שבוחרים את המצטרפים החדשים אליהם), נכשלה, אך עוד באותה שנה רצה שוב למשרה פוליטית, נכבדה הרבה יותר, לבית הנבחרים המדינתי של ורמונט, והפעם ניצחה.
היא שבה ונבחרה לתקופת כהונה שנייה כעבור שנתיים ובקדנציה זו נבחרה וכיהנה כמצליפת סיעת המיעוט הדמוקרטית בבית הנבחרים המדינתי של ורמונט, האישה הראשונה בתפקיד מנהיגותי בבתי המחוקקים של מדינה זו.
קונין שבה ונבחרה בשלישית לבית הנבחרים של ורמונט, מכהנת בתקופת כהונה זו כיו"ר ועדת ההקצבות של הבית, תפקיד רב חשיבות ורב השפעה אף יותר מתפקיד מצליף סיעת המיעוט.
ב-1978, לאחר שש שנות כהונה בבית הנבחרים המדינתי, נמנעה קונין מריצה נוספת לאותו תפקיד, אלא השתתפה ואף ניצחה במרוץ לתפקיד סגנית מושל המדינה.
לתפקיד המושל ניצח באותן בחירות מועמד המפלגה הרפובליקנית ריצ'רד סנלינג.
בתוקף תפקידה כסגנית המושל כיהנה קונין בשנתיים שלאחר מכן כיו"ר הסנאט של ורמונט.
שנתיים לאחר מכן היא ניצחה שוב ונבחרה מחדש לתפקיד סגנית המושל, אלא שהפעם הייתה זו שנת בחירתו של רונלד רייגן לנשיאות ארצות הברית, גל רפובליקני שטף את כל ארצות הברית, לרבות את ורמונט וניצחונה של קונין כנגד הגל הרפובליקני הגואה הביאה למעמד של הנציגה הדמוקרטית הבכירה ביותר בוורמונט.
ב-1982, אחרי ארבע שנות כהונה כסגנית המושל, רצה קונין לראשונה למשרת המושל, בהיותה כבר נציגתה הבכירה ביותר של המפלגה הדמוקרטית בוורמונט.
היא נכשלה בניסיון הראשון מול הבוס לשעבר שלה, סנלינג, אך במירוץ הבא, ב-1984 ניצחה ובינואר 1985 נכנסה לתפקיד, מושלת ורמונט ה-77 במספר של מדינת ורמונט.
קונין הפכה בכך לאישה הראשונה שזכתה בתפקיד מושלת ורמונט, והיהודיה הראשונה בכל ארצות הברית, שכיהנה כמושלת מדינה.
היהודיה הבאה שנבחרה למושלת מדינה כלשהי בארצות הברית הייתה לינדה לינגל, שנבחרה ב-2002, 18 שנה אחריה, למושלת הוואי.
קונין כיהנה כמושלת ורמונט במשך שש שנים, שלוש קדנציות.
היא ייסדה במדינה בית משפט לענייני משפחה והיו לה הישגים רבים בתחומי החינוך ואיכות הסביבה, אולם בעיקר בלטה השפעתה בתחום הפמיניסטי.
היא הרבתה להתבטא בנוגע לזכויות נשים, ומילאה את הממשל ובתי המשפט במינויים נשיים.
בין השאר מינתה את האישה השופטת הראשונה בבית המשפט העליון של ורמונט.
ב-1991, לאחר שלוש תקופות כהונה כמושלת (גם בכך היא הראשונה - האישה הראשונה שמשלה שלוש תקופות כהונה במדינה כלשהי בארצות הברית), היא נמנעה מלנסות להיבחר שוב, ובלי לנטוש לגמרי את הפוליטיקה, עברה לאקדמיה.
היא מונתה כמרצה בבית הספר לממשל של אוניברסיטת הרווארד וכן כמרצה בדארטמות' קולג' ובמקביל סייעה למסע הבחירות של ביל קלינטון לנשיאות ארצות הברית.
קונין הייתה אחת משלושת חברי צוות החיפוש אחרי המועמד הראוי לסגן נשיא תחת קלינטון.
לאחר מינויו של קלינטון לנשיא ארצות הברית בינואר 1993 הוא מינה אותה לתפקיד תת-שר החינוך.
קונין כיהנה במשרה זו כשלוש שנים עד אוגוסט 1996, ואז מינה אותה קלינטון לשגרירת ארצות הברית בשווייץ ארץ הולדתה ובליכטנשטיין.
בשלוש שנות כהונתה כשגרירת ארצות הברית בשווייץ (עד אוגוסט 1999) בלטה מאוד פעילותה כיהודיה.
היא הייתה זו שלחצה ופעלה והביאה יחד עם אחרים, להקמת הקרן של הבנקים השווייצריים לפיצוי יהודים ניצולי השואה וצאצאיהם.
בעקבות הגילוי שלאימה היה חשבון בנק באחד הבנקים השווייצריים וכל תכולתו נשארה אצל הבנק, היא פעלה לכך שיהודים שהיו במעמד דומה (בעלי חשבונות בבנקים השווייצריים), ורכושם עבר שלא כדין אל הבנק (בין עקב מותם בשואה ובין בנסיבות אחרות) - יקבלו את רכושם, ולו חלקית, חזרה.
בפעילותה זו נעזרה קונין רבות גם בנשיאת וראש ממשלת שווייץ, האישה הראשונה והיהודיה הראשונה בתפקיד זה, רות דרייפוס.
קונין מכהנת כיום כפרופסור ומרצה באוניברסיטת ורמונט, עוסקת בענייני איכות הסביבה וזכויות נשים, כותבת ספרים, בלוגרית בהפינגטון פוסט ופרשנית קבועה ברדיו Vermont Public Radio.
בנה הצעיר דניאל גר בטביליסי ומכהן כיועץ בכיר לנשיא גאורגיה.
בתה ג'וליה היא אמנית ומורה וגרה בניו יורק ושני בניה האחרים, פיטר ואדם, הם, הראשון עו"ד והשני רופא קרדיולוג, בוורמונט.
מדליית שישה באוקטובר היא מדליית מערכה של סוריה עבור השתתפות במלחמת יום הכיפורים.
המדליה נוסדה ב-15 בפברואר 1974, היא הוענקה לחיילי הכוחות המזוינים של סוריה שהשתתפו בלחימה בין 6-24 באוקטובר 1973, וכן לאזרחים סורים וממדינות נוספות שתרמו למאמץ המלחמתי.
העיטור מורכב ממדליה בקוטר 44 מ"מ שבמרכזה עיגול המצופה אמייל לבן ובו איור של מדינות העולם הערבי.
סביב העיגול המרכזי ישנן חמש קבוצות של שלוש קרניים היוצאות כלפי חוץ וביניהם קישוטי פרחים.
המדליה תלויה על ידי אבזם עם עוגן, זוג חרבות סימיטר ותותח, בראש האבזם ניצב העיט הסורי.
האבזם מחבר את המדליה לסרט אדום בעל פס לבן ברוחב 4 מ"מ שמשני צידיו פסים שחורים ברוחב דומה.
מדלן הוא אתר אינטרנט ישראלי הכולל לוח דירות למכירה ולהשכרה המציג מידע רחב על סביבות המגורים, למתעניינים בנדל"ן באותו אזור.
האתר מופעל על ידי חברת רוזטל מערכות ידע בע"מ, המפעילה גם אתר דומה בארצות הברית תחת המותג Localize.city.
אתר מדלן זוכה לכמיליון כניסות מדי חודש.
חברת רוזטל הוקמה בשנת 2012 על ידי אסף רובין ואמיר ווינשטוק, ובשנת 2013 החברה השיקה את אתר מדלן.
בשנת 2016 החברה פתחה את פעילות המותג Localize.city בניו יורק.
פלטפורמה זו מאפשרת לרוכשי הדירות לקבל מידע על נכסים, על מנת למקד ולקצר את תהליך החיפוש ולמנוע טעויות בביצוע עסקאות נדל"ן.
במאי 2018 השלימה החברה סבב גיוס בהיקף של כ-8 מיליון דולר, שהצטרפו ל-3 מיליון דולר שגויסו שנתיים קודם לכן..
בספטמבר 2018 מונה איתן זינגר, שניהל לפני כן במשך שבע שנים את אתר זאפ, את רשת הקמעונאות "דיונון" ואת משרד הפרסום DDB, למנכ"ל מדלן ישראל, ובאוגוסט 2020 מונה לנשיא מדלן ישראל.
הוא פרש מתפקידו זה באוגוסט 2021.
במאי 2024 הושבת אתר מדלן עקב מתקפת סייבר.
מדלן מנגיש מידע על שכונות המגורים, כדי לשפר את ההחלטות שמבצעים רוכשים בתחום הנדל"ן.
החברה אוספת ומנתחת מידע ממספר מקורות: מידע עירוני רשמי המתפרסם באתרי הרשויות המקומיות, רשתות חברתיות, מידע מסחרי ומידע שהחברה מפיקה בעצמה מבסיס מידע תכנוני.
כדי לאסוף את המידע משתמשת מדלן בצוותים מתחומים שונים: תכנון עירוני, אדריכלות, מידענות, כלכלה, סטטיסטיקה, שמאות מקרקעין, סביבה, מדע נתונים, הנדסה, מחשבים ועוד.
על שכבות המידע הגולמי בנויים מודלים המפיקים תובנות לגבי חוויית המגורים בכל שכונה, למשל: בנייה עתידית, חסימות נוף והצללה, איכות החינוך, מפגעי רעש, צמתים מסוכנים ועוד.
מדלן ישראל – לוח מודעות לעסקאות נדל"ן המציג מידע על סביבת המגורים ומגמות המחירים באזור הנכס המבוקש.
החיפוש מאפשר סינון של מודעות בקטגוריות המקובלות של גודל ומחיר הדירה וקטגוריות חדשות שנוגעות להעדפות של בתי ספר, רעש וכדומה.
הפרסום באתר הוא חינמי למשתמשים פרטיים עם אפשרות לחשיפה מוגברת תמורת תשלום..
Localize.city – פעילות בארצות הברית שמנתחת אלפי מאגרי מידע ומפיקה תובנות שעוזרות למשתמשים לקבל החלטת קנייה נדל"נית ולבסס את בחירת אזור המגורים על מידע.
הטכנולוגיה אוספת ומנתחת מידע הקיים במאגרים ציבוריים, מסחריים, רשתות חברתיות בנוסף למידע שמייצרת החברה עצמה.
מדלן התחדשות עירונית - תמ"א 38 ופינוי בינוי – אתר הממפה את כלל הפרויקטים בתחום ומשווה בין החברות הפועלות בשוק.
פעילות זו מאפשרת לבעלי הדירות להשוות בין ההצעות של היזמים השונים..
מדד ההתחדשות העירונית – דירוג החברות המובילות בתחום התמ"א 38 ופינוי בינוי.
תו השקיפות – דירוג החברות ונותני שירותים בתחום התחדשות עירונית כדוגמת עורכי דין וחברות יזמיות.
מדלן בארו , הייתה תאולוגית פרוטסטנטית, הומניסטית, פעילת זכויות האדם וחסידת אומות העולם מצרפת.
מדלן בארו הייתה בתו של אלכסנדר אוגוסט בארו, מורה לספרות מקלרמון פראן.
היא למדה בסורבון וקיבלה תואר בהיסטוריה ותעודת ארכיונאי.
בשנת 1934 החלה לעבוד בספרייה הלאומית של צרפת ומשנת 1935 החלה לעבוד ברומא, במוסד מחקר צרפתי שעסק בחקר ההיסטוריה של רומא, כחלק ממכוני המחקר ההיסטורי של רומא .
בארו הייתה פעילה באגודות פרוטסטנטיות במסגרת הפדרציה הצרפתית של אגודות סטודנטים נוצריות, שנוסדה ב-1895. בקיץ 1939 הייתה בארו יושבת ראש ועידה עולמית של נוער נוצרי באמסטרדם, ועידה שפעלה לאיחוד בין תנועות פרוטסטנטיות.
בעת זו הפכה מעורבת בתנועות ההתנגדות לנאציזם.
את ההשראה לפעולתה שאבה בין היתר מהכומר השווייצרי קרל בארת.
משנת 1940 הייתה בארו המזכירה הכללית של ארגון Cimade, ארגון סטודנטים פרוטסטנטים צרפתים, שהיה פעיל במהלך שנות מלחמת העולם השנייה נגד הכובשים הגרמנים.
היא כיהנה בתפקיד גם לאחר המלחמה, ועד שנת 1956. בתקופת כהונתה הייתה בארו אחראית על אחת המחלקות לפעילות חברתית במועצת הכנסיות העולמית.
במסגרת פעילותה זו פעלה בארו לקידום מעמד האישה בארגונים כנסייתיים.
מדלן בארו ניהלה את פעילותו של ארגון Cimade למען פליטים יהודים בצרפת הכבושה בידי הגרמנים וכן בצרפת של וישי.
היא הייתה אחראית לפעילותם של פעילי ארגון Cimade במחנות ריכוז בצרפת ואף נכנסה בעצמה למחנה הריכוז גירס כדי לסייע לאמהות יהודיות שילדו זה עתה.
היא ביקרה במחנה מדי יום, ואף הצליחה לקבל אישור לפתוח במחנה סניף של Cimade.
היא הצליחה לקבל אישור להעביר ילדים, חולים וקשישים לעיירה לה שמבון-סור-ליניון וכך לחלצם מהמעצר.
מקיץ 1942, עת החלו המעצרים ההמוניים של יהודי צרפת, בפריז ומחוצה לה, הנפיקה בארו ליהודים שבהם טיפלה מסמכי זהות מזויפים, החביאה את חלקם, ולחלקם סייעה לברוח לשווייץ.
ב-1988 הכיר יד ושם במדלן בארו בתור חסידת אומות העולם.
מדלן דה מלמסטר (בפלמית: Madeleine De Meulemeester; 1904 – 1996) הייתה עורכת דין, פעילה בתנועת הצופים העולמית וחסידת אומות העולם מבלגיה.
היא למדה משפטים באוניברסיטה החופשית של בריסל וקיבלה תואר דוקטור.
היא הייתה שותפה בייסוד מספר ארגוני נשים וארגונים חברתיים בבלגיה.
לאחר כיבוש בלגיה בידי הגרמנים השתתפה דה מלמסטר עם אחותה בארגון התנגדות לגרמנים ובהסתרת יהודים, בהם מבוגרים ותינוקות.
הן אף הקימו תחנת רדיו מחתרתית ששידרה שידורים מחתרתיים במהלך המלחמה.
בנובמבר 1942 הוסתר גבריאל צימרמן בן ה-11 בביתן של מדלן ומרסל דה מלמסטר שהתגוררו באותה עת בבריסל.
מאוחר יותר העבירו השתיים את אחיו הקטן של צימרמן, אדוארד, למסתור אצל אחיהן ז'ורז', ליד ברוז'.
הן שינו את שם משפחתו והציגוהו כיתום מאזורי ליאז' שהופצצו, אך השאירו ליד מיטתו ספר תפילות יהודיות, כדי להקל על תחושת הבדידות שחש לאחר ניתוקו ממשפחתו, וזאת למרות הסכנה הברורה שבכך.
האחיות דה מלמסטר הרשו לגבריאל להיפגש עם אחיו הקטן אדוארד, אך לא מסרו לו היכן מוסתר אדוארד, למען ביטחונם של השניים.
דה מלמסטר העבירה את גבריאל למקום מסתור אחר, בבריסל, למען ביטחונו, שם נשאר עד השחרור בספטמבר 1944. הורי הילדים נעצרו במאי 1944 והאב נספה בבוכנוואלד.
כמו כן סייעה מדלן דה מלמסטר להצלתם של ילדים יהודים נוספים על ידי הסתרתם אצל קרובי משפחתה ועל ידי העברתם משם למקומות מסתור אחרים, עם גבור הסכנה לחשיפתם ולמעצרם של המסתירים והמוסתרים.
לאחר המלחמה הייתה דה מלמסטר פעילה בארגוני נשים, ארגוני צופים וארגונים קתוליים, בהן אגודת המדריכות והצופות העולמית.
היא נפטרה בשנת 1996 בכפר לינסה (Lincé), 30 ק"מ מדרום למסטריכט.
ב-1999 הוכרה מדלן דה מלמסטר בתור חסידת אומות העולם.
בשנת 2001 הוכרו גם ארבעה מבני משפחתה של דה מלמסטר כחסידי אומות העולם, בהם ז'וזאן סיגאר ובעלה של ז'וזאן, שהיה אחיה של מדלן דה מלמסטר.
מדלן ל'אנגל הייתה סופרת אמריקאית הידועה בשל ספרי הנוער שלה, ובמיוחד הספר זוכה מדליית ניוברי "קמט בזמן", וספרי ההמשך שלו: רוח בדלת, A Swiftly Tilting Planet, אשר זכה בפרס הספר הלאומי, Many Waters, ו-An Acceptable Time.
עבודותיה משקפות גם את אמונתה הנוצרית ואהבתה למדע המודרני.
מדלן ל'אנגל קאמפ נולדה בניו יורק ב-29 בנובמבר 1918, ונקראה על שם הסבתא רבתא שלה, מדלן ל'אנגל, שהייתה מכונה מאדו.
סבה, ביון ברנט, היה בנקאי פלורידאי, מייסד-שותף של בנק ברנט בג'קסונוויל, פלורידה.
אמה הייתה פסנתרנית, וגם שמה היה מדלן.
אביה היה צ'ארלס ודוורת קאמפ, סופר, מבקר, כתב לענייני חוץ אשר, לדברי בתו, סבל נזק לריאות מגז חרדל במהלך מלחמת העולם הראשונה (בפרופיל שפורסם בניו יורקר ב-2004, קרובי משפחתה של ל'אנגל חלקו על הסיפור הזה, וטענו שמחלתו נגרמה עקב היותו אלכוהוליסט).
ל'אנגל כתבה את הסיפור הראשון שלה בגיל חמש והתחילה לכתוב יומן בגיל שמונה.
הניסיונות הספרותיים המוקדמים שלה לא הביאו לה הצלחה אקדמית בבית הספר הפרטי בו למדה.
היא הייתה ילדה ביישנית ומגושמת, וסומנה כחסרת אינטליגנציה על ידי חלק ממוריה.
כשלא הצליחה לרַצות אותם, היא נסוגה אל תוך עולם משלה של ספרים וכתיבה.
ההורים שלה לא תמיד הסכימו כיצד לגדל אותה, ולכן שלחו אותה ללמוד במספר פנימיות וכן עברה בטיפולן של הרבה אומנות.
בשלב מסוים, עברה המשפחה לבית שאטו סמוך ל-שאמוני באלפים הצרפתיים, מתוך תקווה שהאוויר הנקי ייטיב עם ריאותיו החולות של אביה.
משם, מדלן נשלחה לפנימייה בשווייץ.
אך בשנת 1933, סבתה חלתה, אז המשפחה עקרה לג'קסונוויל, פלורידה, כדי להיות בקרבה אליה.
שם היא נשלחה לפנימיה נוספת בצ'ארלסטון, דרום קרוליינה.
כאשר אביה נפטר ב-1935, מדלן הגיעה הביתה מאוחר מדי מכדי להיפרד ממנו.
לאחר שסיימה תואר ראשון בהצטיינות מסמית קולג', היא עברה לדירה בניו-יורק.
בשנת 1942, היא פגשה את השחקן יו פרנקלין כשהשתתפה בהצגה "גן הדובדבנים" מאת אנטון צ'כוב.
ל'אנגל ופרנקלין נישאו ב-26 בינואר 1946, שנה לאחר פרסום הרומן הראשון שלה, הגשם הקטן.
בתם הבכורה, ג'וזפין, נולדה ב-1947.
ב-1952 עברה המשפחה לבית חווה בגושן, קונטיקט.
כדי להשלים את הכנסתו האבודה של פרנקלין כשחקן, הם קנו חנות מכולת קטנה, ול'אנגל המשיכה בכתיבתה.
בנם ביון נולד באותה שנה.
ארבע שנים מאוחר יותר, בתם של חברים שמתו, מריה בת השבע, באה לחיות איתם, והם אימצו אותה כעבור זמן קצר.
בתקופה זו ל'אנגל גם שימשה כמנהלת של המקהלה של הכנסייה המקומית.
ל'אנגל החליטה לוותר על הכתיבה ביום הולדתה ה-40 (נובמבר 1958), כאשר קיבלה עוד מכתב דחייה בשורה של מכתבים כאלה.
היא הייתה מתוסכלת שעל אף השקעתה הגדולה בכתיבה, אין היא מצליחה לתרום דרכה לכלכלת המשפחה.
אך עד מהרה גילתה שאין ביכולתה לוותר, כי היא המשיכה לכתוב סיפורים בתת-המודע שלה.
המשפחה חזרה לניו יורק ב-1959, כדי שיו יוכל לחדש את קריירת המשחק שלו.
לפני המעבר, המשפחה יצאה למסע מחנאות של עשרה שבועות ברחבי ארצות הברית, שבמהלכו היה לל'אנגל את הרעיון לרומן המפורסם ביותר שלה, "קמט בזמן", אותו היא סיימה לכתוב ב-1960. גם הספר הזה נדחה יותר משלושים פעם לפני שהיא מסרה אותו לג'ון סי.
פראר; והוא סוף סוף יצא לאור בהוצאת פראר, שטראוס וג'ירו ב-1962.
ל'אנגל התחילה ללמד במספר בתי ספר בניו יורק, והתנדבה כספרנית בקתדרלה של סיינט ג'ורג'.
היא גם שימשה כסופרת הבית של הקתדרלה.
משנות השישים ועד שנות השמונים, ל'אנגל כתבה עשרות ספרים לילדים ולמבוגרים.
ארבעה ספרים היו לסדרת "יומני קרוסוויק" (שם הייתה מבלה את חודשי הקיץ), ובהם זכרונותיה האוטוביוגרפיים.
באחד הספרים, The Summer of the Great-grandmother (1974), ל'אנגל מספרת על חוויית הטיפול באמה לעת זקנתה; ובספר Two-Part Invention (1988), היא סיפרה על נישואיה.
את הספר הזה היא סיימה לאחר מות בעלה מסרטן בספטמבר 1986.
ב-1991 ל'אנגל נפצעה קשות בתאונת דרכים, אך החלימה מספיק כדי לבקר באנטארקטיקה ב-1992. בנה, ביון פרנקלין, נפטר בדצמבר 1999 בגיל 47.
לקראת סוף חייה, ל'אנגל כבר לא יכלה ללמד או לטייל בגלל מצבה הבריאותי, בעיקר דלדול העצם ושטף דם מוחי בו לקתה ב-2002. היא גם הפסיקה את מסעות הנאומים שלה והסמינרים שהייתה עורכת.
בתקופה זו, יצאו לאור מספר אוספים של כתבים מוקדמים שלה, חלקם בפעם הראשונה.
לא'נגל נפטרה במוסד סיעודי לא רחוק מביתה בקונטיקט, ב-6 בספטמבר 2007. היא נקברה בכנסיית הקתדרלה של סיינט ג'ון במנהטן.
ל'אנגל הייתה אפיסקופלית אדוקה אשר האמינה בגאולה אוניברסלית.
היא כתבה "כולם יגאלו בזמנו של האל, לא רק החלק הקטן של האוכלוסייה שניתן לו החסד להכיר ולקבל את ישו.
אלא כל הצאן האובד והגנוב.
בגלל אמונתה, חנויות ספרים נוצריות רבות סירבו למכור את ספריה, שגם הוחרמו לעיתים קרובות מבתי ספר וספריות נוצריות.
מנגד, חלק ממבקריה החילונים טענו שכתביה דתיים מדי.
בנוסף למספר רב של פרסים, מדליות, ואותות אשר זכתה עבור ספריה, ל'אנגל עצמה גם זכתה בפרסים והוקרה רבים במהלך השנים.
ב-1985 היא הייתה מרצה אורחת בספריית הקונגרס, ונתנה נאום שכותרתו "העז להיות יצירתי!" באותה שנה היא החלה קדנציה של שנתיים כנשיאת גילדת הסופרים.
בנוסף היא קיבלה יותר משנים עשר תוארי דוקטור לשם כבוד.
ב-1995 היא הייתה סופרת הבית של "מגזין ויקטוריה".
ב-1997 היא קיבלה הכרה למפעל חיים בפרסי עולם הפנטזיה.
ל'אנגל קיבלה את פרס מרגרט א.
אדוארדס מאגודת הספרנים האמריקאית ב-1998. פרס אדוארדס מוענק בשל "תרומה משמעותית ומתמשכת לספרות נוער".
ב-2004 היא קיבלה את המדליה הלאומית למדעי הרוח, אך לא השתתפה בטקס בשל בריאות לקויה.
ל'אנגל נכנסה להיכל התהילה לסופרים של ניו יורק ב-2011.
ב-2012, בסקר של ז'ורנל ספריות בתי הספר, "קמט בזמן" נבחר כספר השני בפופולריות שלו בין כל הרומנים לילדים, מאחורי "חוות הקסמים".
ב-2013, מכתש על כוכב הלכת מרקורי נקרא על שמה של ל'אנגל.
ספריה הידועים יותר של ל'אנגל מחולקות בין שתי מסגרות קיומיות - "קרונוס" ו"קאירוס".
בכרונוס מתרחשים סיפוריהם של משפחת אוסטין, והיא מוצגת בעיקר כמציאותית, אבל מדי פעם עם אלמנטים שעשויים להיחשב כמדע בדיוני.
בקאירוס מתרחשים סיפוריהם של משפחות מארי ואוקיף, והיא מוצגת בעיקר כעולם מציאותי, עם אלמנטים של פנטזיה וקסם.
למרות ההבדלים, אי אפשר לראות את הסביבות כמציאויות נפרדות, מכיוון שיש "קרוס-אובר" בין הדמויות של המשפחות השונות, וההבדלים מתרחשים בעיקר בין דורות, וישנם אירועים היסטוריים המשותפים להן.
בנוסף לרומנים ושירה, ל'אנגל כתבה הרבה עבודות עיוניות, כולל אוטוביוגרפיה (יומני קרוסוויק) וכן חקירות של נושאים של אמונה ואמנות.
עבור ל'אנגל, ההבחנה בין כתיבה בדיונית וכתיבת זכרונות הייתה לעיתים מטושטשת.
אירועים אמיתיים מהחיים שלה וההיסטוריה המשפחתית מצאו את דרכם לתוך ספריה, בעוד אלמנטים בדיוניים, כגון שמות בדויים של אנשים ומקומות, נמצאים ביומניה.
תמה שחוזרת על עצמה בעבודתה, לעיתים מרומזת ולעיתים מפורשת, היא שהתופעות שאנשים קוראים להן אמונה, מדע, וקסם הם רק היבטים שונים של המציאות.
קמט בזמן (1962; זוכה מדליית ניוברי)
מדלן ויונה (Madeleine Vionnet; 22 ביוני 1876 – 2 במרץ 1975) הייתה מעצבת אופנה צרפתייה.
עם תום לימודיה בלונדון, היא שבה לצרפת, והקימה את בית האופנה הראשון שלה בפריז בשנת 1912. מלחמת העולם הראשונה אילצה אותה לסגור את בית האופנה ב-1914. מיד לאחר המלחמה, היא פתחה את שעריו מחדש, והפכה לאחת המעצבות המובילות בפריז שבין שתי מלחמות העולם (1919–1939).
ויונה נאלצה לסגור את בית האופנה שלה ב-1939, ופרשה ב-1940. ויונה כונתה "מלכת הגזירה האלכסונית" ו"אדריכלית השמלות".
בזכות שמלותיה הייחודיות וגזרותיה החדשניות, שמה הלך לפניה.
ויונה נולדה בלוארה בצרפת, למשפחה ענייה.
בגיל חמש עברה עם אביה לאוברוויליירס.
לאחר שעזבה את בית הספר, בגיל 12, ויונה החלה בהתמחות כתופרת לצד חברי "גארדה צ'מפטרה".
זמן קצר לאחר נישואיה בגיל 18 – נפטרה בתה בגיל צעיר.
היא עזבה את בעלה ונסעה ללונדון לעבוד בבית חולים כחייטת.
בעודה בלונדון, ויונה עבדה בתור מודדת עבור קייט ריילי.
בסופו של דבר ויונה חזרה לפריז ועבדה במשך שש שנים בבית האופנה Callot Soeurs כמכינת טואלים.
עקב חילוקי דעות עם מנהל הבית ויונה איימה לעזוב את תפקידה אך אחותה הבכורה מארי גרבר שכנעה אותה להישאר.
לאחר מכן קיבלה הצעת קידום שלפיה תפקידה יהיה אלתור עיצובים עם גרבר עצמה.
ויונה שיבחה בזמנים מאוחרים יותר את מארי גרבר כ"אישה נהדרת".
ויונה עיצבה עבור ז'אק דוסט בין 1907 ל 1911; אך השימוש והעיצוב במודלים של גלימות משוחררות התנגשו עם הסגנון של הבית.
ב-1912 היא ייסדה את בית האופנה "ויונה" אשר נסגר בשנת 1914 עם תחילת מלחמת העולם הראשונה.
בית האופנה קם מחדש בשנת 1923, נפתח במקום חדש על שדרת מונטיין, והפך להיות מוכר בשם "בית המקדש של האופנה".
בשנת 1925, בית האופנה התרחב אל השדרה החמישית בניו-יורק, וויונה מכרה עיצובים שרכשה והתאימה מחדש לקונה.
הפיתוח של החיתוך האלכסוני שהציגה ויונה היה נפוץ באופנה העילית של שנות ה-30. הסגנון כלל מגמות חדשות עם שמלות חושניות שנלבשו על ידי ידועניות בעולם כמו מרלין דיטריך, קתרין הפבורן, ג'ואן קרופורד ו - גרטה גרבו.
חזונה של ויונה היה מהפכת הבגדים המודרניים, וההצלחה הייחודית שלה בחתכים האלכסוניים הבטיח את המוניטין שלה.
היא נלחמה עבור שמירה על זכויות יוצרים באופנה, והשתמשה בשיטות עבודה שנחשבו מהפכניות באותה עת.
בתחילת מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 נאלצה ויונה לסגור את בית האופנה, ופרשה בשנת 1940. ויונה יצרה כ־12,000 בגדים במהלך הקריירה שלה.
ויונה שמרה בקפדנות על פרטיותה, ונמנעה מחשיפה פומבית למרות ההצלחה שלה כמעצבת.
ויונה לא ניסתה להיות "מעצבת של הרגע", והעדיפה להישאר נאמנה לחזון שלה של היופי הנשי.
לצד קוקו שאנל, ויונה זכתה לקרדיט עקב המעבר שלה מלבוש נוקשה ופורמלי אל לבוש מתוחכם יותר ורך יותר.
בניגוד לשאנל, לויונה לא היה רצון לפרסום והכרה.
מדלן ויונה צוטטה אומרת כי "כאשר אישה מחייכת, השמלה שלה צריך לחייך איתה".
נמנעת מריפוד, בד קשיח, וכל דבר אשר מעוות את העקומות הטבעיות של גוף האישה, היא הפכה ידועה בזכות בגדים אשר הדגישו את הטבע הנשי.
היא קיבלה השראה מריקודיו המודרניים של איזדורה דאנקן, ויונה יצרה עיצובים אשר הראו את האישה בצורה הטבעית.
כמו דאנקן, ויונה שאבה השראה מאמנות יוונית, שבה בגדים מופיעים לצוף בחופשיות מסביב לגוף ולא מעוותים את צורתו.
הסגנון שלה השתנה יחסית מעט על פני הקריירה שלה, ולקראת שנות ה-30 קיבל תאוצה.
בשנות ה-1920, ויונה יצרה מהומה על ידי פיתוח החיתוך בהטיה, טכניקה לחיתוך בד באלכסון, המאפשרת לבד להיאחז בגוף הלובש בזמן תזוזה ונוע עמו.
ויונה עצמה לא המציאה את השיטה של חיתוך הבד בהטיה, אך היא הייתה הראשונה לנצל הטית חתכים זו על כל הבגד.
ויונה השתמשה בחיתוך זה כדי ליצור סגנון אלגנטי, מחמיא, ויושב על הגוף בצורה מהפכנית שנשאה אותה להיות בראש האופנה העולמית.
היא נהגה לחתוך בהטיה כדי לקדם את פוטנציאל ביטוי התנועה של הבגד וכך נתנה לעיצובים שלה את הנוחות והסגנון המיוחדים להם.
העיצובים הפשוטים לכאורה של ויונה דרשו תהליך הכנה ארוך שכלל חיתוך, כריכה, ולהצמיד את בד העיצוב על בובות מיניאטוריות.
היא יצרה מחדש מלא בגדים משיפון, משי או בד מרוקאי על דגמים בגודל של בן אדם.
ויונה השתמשה בחומרים כגון גברדין וסאטן כדי להכין את הבגדים שלה, בדים שהיו יוצאי דופן באופנת הנשים של 1920 ו-30. היא הזמינה בדים אשר היו רחבים שני יארד יותר מן המקובל בתקופה כדי להכיל את כורכת, יצירת בגדים – במיוחד שמלות – אשר היו יוקרתיות וחושניות, אבל גם פשוטות ומודרניות.
מדלין ויונה נחשבת לאחת המשפיעות ביותר על מעצבי האופנה של המאה ה-20. גם החיתוך בהטיה וגם הגישה העירונית חושנית לאופנה עילית נשארו להשפיע נרחבות על האופנה העכשווית, כפי שמעידים אוספים כאלה בעבר ובהווה-היום מעצבים כמו אוזי קלארק, הלסטון, ג'ון גליאנו, "קום דה גרסון, אזדין האליה, איסי מיאקי ומרצ'סה.
איסי מיאקי אמר כי בפעם הראשונה אשר ראה את עבודתה, "הרושם היה דומה לפלא אשר אחד מרגיש למראה האישה העולה מן האמבטיה, כאשר תלויה עליה רק חתיכה אחת של בד יפה."
מדלין מארי אוהייר , שהייתה ידועה גם במספר שמות בדויים, הייתה פעילה אתאיסטית אמריקאית, מייסדת הארגון "אתאיסטים אמריקאים", ונשיאת הארגון מ-1963 עד 1986. היא הוציאה את המהדורות הראשונות של American Atheist Magazine.
אחד מבניה, ג'ון גארת מארי, היה לנשיא הנומינלי של הארגון בין השנים 1986 ל-1995, אך בפועל היא נותרה ראשת הארגון גם בשנים אלו.
אוהייר ידועה בין היתר מסיקור המשפט מארי נ' קורלט (Curlett), אשר הוביל להחלטה תקדימית של בית המשפט העליון בשנת 1963, שפסק שיש לשים קץ להקראת הביבליה בבתי הספר הציבוריים.
השילוב של ייסוד ארגון אתאיסטי ופסק הדין קורלט, שנה לאחר שבית המשפט אסר גם על תפילות בבית הספר הציבוריים - הניבו סיקור כה רב אודותיה, עד שבשנת 1964 מגזין LIFE כינה אותה "האישה השנואה ביותר באמריקה".
ב-1995, אוהייר, בנה ג'ון ונכדתה רובין נחטפו, נרצחו וגופותיהם הושחתו.
הרוצח היה דייוויד רולנד ווטרס (Waters), עבריין מורשע שהשתחרר על תנאי, עובד לשעבר בארגון "אתאיסטים אמריקאים" שהקימה אוהייר, וחבריו דני פריי (Fry) וגארי קאר (Karr), אף הם פושעים מורשעים.
מדלין מייז נולדה בפיטסבורג, פנסילבניה, ב-13 באפריל 1919, לאמה לינה כריסטינה, לותרנית בשיוכה הדתי, ואביה ג'ון ארווין מייז (Mays), אשר היה פרסביטריאני.
היה לה אח אחד בוגר, ג'ון ארווין הבן.
בגיל ארבע, היא הוטבלה בכנסייה פרסביטריאנית.
על פי אוהייר, היא הפכה לאתאיסטית לאחר שקראה את הביבליה מתחילתה ועד סופה בתיכון.
בשנת 1936, משפחתה עקרה לאוהיו.
בשנת 1941, היא התחתנה עם ג'ון הנרי רות'ס (Roths).
זמן מה לאחר נישואיהם, עת ארצות הברית נטלה חלק פעיל במלחמת העולם השנייה, התגייסו שניהם לשירות צבאי.
רות'ס הוצב בשירות הנחתים, ומייז בחיל הנשים.
באפריל 1945, כשהיא מוצבת באיטליה, פגשה קצין בשם ויליאם ג'יי מארי (Murray) הבן, קתולי נשוי אשר סירב להתגרש מאשתו.
למרות זאת, בין השניים התפתחה מערכת יחסים רומנטית.
מייז התגרשה מרות'ס, אימצה את השם מארי, וילדה עם ויליאם בן, ויליאם ג'יי מארי השלישי, שכונה "ביל".
ב-1949, השלימה תואר ראשון באוניברסיטת אשלנד (Ashland) באוהיו.
ב-1952, היא סיימה תואר ממכללת דרום טקסס למשפטים, אך לא עברה את בחינות לשכת עורכי הדין בטקסס, ומעולם לא עסקה בעריכת דין.
ב-16 בנובמבר 1954 ילדה את בנה השני, ג'ון גארת מארי, יחד עם בן זוגה דאז, מייקל פיורילו (Fiorillo).
ב-1960, לאחר ניסיון כושל בשגרירות הסובייטית בוושינגטון, טסו מארי ושני בניה לאירופה, בשאיפה להעתיק מגוריהם לברית המועצות דרך השגרירות הסובייטית בפריז, בגלל האתאיזם המדיני שהיה חלק מהאידאולוגיה הקומוניסטית של ברית המועצות.
הסובייטים סירבו להכניסם, ומארי והילדים חזרו לארצות הברית והתגוררו בבולטימור, מרילנד, עם אמה ואחיה.
מארי סיפרה שעבדה במשך 17 שנים בתור עובדת סוציאלית פסיכיאטרית, ושבשנת 1960 הייתה מפקחת בשירותי הרווחה בבולטימור; עם זאת, בנה ביל כתב בזיכרונותיו, "חיי ללא אלהים", שאמו הייתה מפוטרת מעבודות משרדיות לעיתים קרובות בשל האישיות הצורמת שלה.
ביל עצמו - למרות שגדל אתאיסט - הפך לנוצרי אוונגליסטי בשנת 1980, ויצא נגד כל פועלה של אמו.
מארי עזבה את מרילנד בשנת 1963 לאחר שהואשמה בתקיפת חמישה שוטרים אשר ניסו לתפוס את חברתו של ביל (לימים בת זוגו ואם בתו רובין) ולהחזירה להוריה, ונמלטה להונולולו.
בשנת 1965 עברה לגור באוסטין, טקסס, ובאותה שנה גם נישאה לריצ'רד אוהייר.
למרות שהשניים נפרדו, הם נשארו נשואים עד מותו בשנת 1978.
ב-1960, הגישה מארי תביעה נגד מערכת החינוך הציבורית של בולטימור (מארי נ' קורלט, Curlett), בה נטען כי הדרישה להשתתף בקריאת תנ"ך יומית בבית הספר, כפי שבנה ויליאם נדרש, אינה חוקתית.
במסמכי התביעה, הצהירה כי סירובו של ויליאם להשתתף באירועים אלו הובילו לבריונות נגדו מצד חבריו לכיתה, בעידוד מנהלי בית הספר.
התיק אוחד עם תיק דומה, מחוז חינוך אבינגטון (Abington) נגד שמפ (Schempp), והתביעה הגיעה לבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1963. בית המשפט הצביע 1–8 לטובת שמפ, החלטה תקדימית שלמעשה אסרה על חיוב תלמידים בדקלום פסוקי תנ"ך בבתי הספר.
החלטה זו באה זמן קצר לאחר שחובת תפילה נאסרה על ידי בית המשפט בפסיקת אנגל (Engel) נגד ויטאלה (Vitale) ב-1962.
ב-1968 הגישה תביעה נגד נאס"א, על קריאת פרק מבראשית במשימת אפולו 8. התביעה נדחתה על ידי בית המשפט העליון מטעמים טכניים.
עם זאת, הייתה לתביעה השפעה - נאס"א ביקשו מבאז אולדרין להימנע מלצטט את התנ"ך במשימת אפולו 11, אך הוא הורשה לנהל את הטקס הדתי הראשון בחלל.
אוהייר הופיעה בתוכנית האירוח של פיל דונהיו מספר פעמים, ודונהיו אמר שאוהייר התנהגה באופן בלתי נעים ולעגה לו אחרי הצילומים על היותו קתולי, למרות שאחרי מותה של אוהייר הוא גם תיאר את מסר האתאיזם שלה כ"חשוב מאוד".
אוהייר תמכה במועמדותו של ג'ימי קרטר לנשיאות בשנת 1976 בגלל התנגדותו לתפילות בבתי הספר, תמיכתו בחינוך מיני בבתי ספר ציבוריים, ועמדתו לגבי סוגיות אקולוגיות.
באוסטין, טקסס, אוהייר יסדה את ארגון "אתאיסטים אמריקאים", "תנועה ארצית אשר תגן על זכויות האזרח של לא-מאמינים, תפעל למען הפרדת הדת מהמדינה ותעסוק בסוגיות של התיקון הראשון לחוקה".
היא הייתה מנכ"לית הארגון הראשונה, והייתה לפנים הציבוריות של תנועת האתאיזם בארצות הברית במהלך שנות ה-60 וה-70. ב-1965, בראיון לפלייבוי, היא תיארה את הדת כ "קביים" ו"הסתמכות בלתי-רציונלית על אמונות טפלות ושטויות על-טבעיות".
אוהייר גם תארה רשימה ארוכה של מקרים של הטרדה, הפחדה, ואף איומים ברצח נגדה ונגד משפחתה, בשל אמונותיה.
היא הקריאה מספר מכתבים שהיא קיבלה בדואר, בעלי תוכן אלים.
היא אמרה שהיא עזבה את בולטימור בגלל רדיפות מצד התושבים, לרבות קבלת דואר המכיל תמונות מרוחות בצואה, רצח החתלתולה של בנה, וזריקת אבנים על ביתה על ידי תושבי השכונה, תקרית שלדבריה גרמה להתקף הלב הקטלני שהוביל למותו של אביה.
היא הגישה מספר תביעות משפטיות בנושאים שהאמינה שיש בהם הפרת חוקת ארצות הברית כתוצאה מקשירת קשר בין הכנסייה והמדינה.
תביעה אחת כזו הייתה נגד עיריית בולטימור, בדרישה כי זו תגבה מיסים על רכוש בבעלות הכנסייה הקתולית.
אוהייר אירחה תוכנית רדיו שבה ביקרה דת ותאיזם, וכן תוכנית טלוויזיה "הפורום האתאיסטי האמריקאי", ששודר ביותר מ-140 ערוצי כבלים.
במהלך שנות ה-80, הייתה כותבת הנאומים של לארי פלינט במרוץ שלו לנשיאות ב-1984, והמשיכה להופיע בתוכניות אקטואליה ואירוח.
בינתיים, בנה ג'ון מארי נטל את ראשות ארגון האתאיסטים; הוא לא היה אהוד בארגון, ומספר סניפים פרשו מהקבוצה הראשית.
ב-1991, יתר הסניפים המקומיים התפרקו.
בנה ויליאם ג'יי מארי הפך לנוצרי ב-1980, ואוהייר התנערה ממנו לחלוטין והצהירה שזהו דבר החורג מעבר לגבולות הסליחה.
בשנת 1990, ארגון "אתאיסטים אמריקאים" מנה רק את אוהייר, בנה ג'ון מארי, ונכדתה רובין מוריי אוהייר, בנוסף לצוות קטן.
רובין הייתה בתו של ביל, שלאחר שהתנצר ניתק קשרים עם המשפחה, ומדלין אמצה אותה באופן רשמי.
שלושת בני המשפחה חיו ביחד בביתה של אוהייר.
בנוסף לתיקים המשפטיים המפורסמים של אוהייר, היא הגישה עוד מספר תביעות.
זו רשימת התביעות העיקריות שהייתה מעורבת בהם סביב נושאי אתאיזם וחוקה:
מארי נ' קורלט (1963) - תביעה לאיסור קריאת התנ"ך ודקלום תפילות בבתי ספר ציבוריים.
מארי נ' ארצות הברית (1964) - עתירה לאלץ את רשות התקשורת הפדרלית להרחיב את דוקטרינת ההגינות, כך שאתאיסטים יקבלו זמן אוויר שווה לדת ברדיו ובטלוויזיה.
מארי נ' ניקסון (1970) - תביעה לביטול טקסי דת שבועיים בבית הלבן.
אוהייר נ' פיין (Paine, 1971) - תביעה נגד נאס"א אשר דרשה מאסטרונאוטים לקרוא את התנ"ך במהלך טיסות חלל.
אוהייר נ' קוק (1977, Cooke) - תביעה לבטל את פתיחת פגישות מועצת העיר אוסטין, טקסס בתפילה.
אוהייר נ' בלומנטל (1978, Blumenthal) - תביעה להוציא את הביטוי "באל נשים מבטחנו" מהמטבע האמריקאי.
אוהייר נ' היל (1978, Hill) - תביעה להסיר סעיף בחוקת מדינת טקסס הדורש אמונה באלוהים כתנאי להחזקת תפקיד ציבורי.
אוהייר נ' אנדרוס (1979, Andrus) - עתירה למנוע שימוש במתקני הפארקים הלאומיים לעריכת מיסה קתולית על ידי האפיפיור.
אוהייר נ' קלמנטס (1980, Clements) - עתירה להסיר מיצג חג המולד מכניסת בניין הקפיטול באוסטין, טקסס.
קרטר (Carter) ושות' נ' מרכז רפואי ברודלונס (Broadlawns) ושות' (1984-1987) - תביעה נגד מרכז רפואי בדה מוין, איובה, הממומן בכסף ציבורי, אשר סיפק שירותי איש כמורה.
בראיון בשנת 1965, אוהייר תיארה את עצמה כ"פמיניסטית מיליטנטית", הביעה חוסר שביעות רצון בשל אי-השוויון במעמדן של נשים באמריקה, ואמרה במהלך הראיון ש"הגבר האמריקאי ממשיך להשתמש בה מינית בשביל דבר אחד: אמצעי לשפיכה.
זה לא עולה בדעתו שעשוי להיות לה ערך משל עצמה, או לדאוג לסיפוק המיני שלה....
אמריקה היא עדיין חברה בשליטה גברית.
רוב הגברים האמריקאים מרגישים מאוימים מינית אם הם לא יותר גבוהים מאישה, יותר אינטלקטואלים ממנה, מרוויחים יותר ממנה, ובעלי סטטוס תעסוקתי יותר גבוה משלה.
הם חייבים להיות הסמכות, המילה האחרונה.
ובכן, לי קשה לראות גברים או נשים בעמדה נחותה, כי יחסים מהסוג הזה הם סוג של רעל.
ולפי דעתי, אף גבר לא ירצה אישה שנחותה ממנו אלא אם כן יש לו רגשי נחיתות משל עצמו."
עם זאת, הייתה לה גם ביקורת כלפי תנועת הנשים באוסטין, מכיוון שהרגישה שהווייתן לא הייתה במאבק לשינוי, אלא בהעצמה אישית בתוך המסגרת הקיימת, ושאין בכך להביא למהפכה או שחרור.
ב-27 באוגוסט 1995, אוהייר, בנה ג'ון, ונכדתה רובין נעלמו.
על דלת המשרד הנעול של "אתאיסטים אמריקאים" היה פתק מודפס (לכאורה בחתימתו של ג'ון) לפיו, "בני משפחת מארי אוהייר הוזעקו אל מחוץ לעיר למקרה חירום.
בזמן כתיבת מזכר זה, איננו יודעים לכמה זמן ניעדר." בביתה של אוהייר נשארו על השולחן שאריות ארוחת הבוקר; תרופות הסוכרת שלה היו על הדלפק במטבח, והכלבים נותרו ללא השגחה.
בשיחות טלפון כמה ימים מאוחר יותר, השלושה אמרו כי הם בסן אנטוניו, טקסס, בעניינים "עסקיים".
לאחר כמה ימים נוספים, ג'ון הזמין מטבעות זהב בשווי $600,000 מתכשיטן, וקיבל משלוח של $500,000 מהן.
עד ל-27 בספטמבר, עובדי "אתאיסטים אמריקאים" קיבלו מספר שיחות טלפון מרובין וג'ון, אך אלו לא הסבירו למה עזבו או מתי יחזרו, ואף על פי שאמרו שהכל כשורה, הם נשמעו מתוחים ומוטרדים.
החל מ-28 בספטמבר, לא הייתה כל תקשורת נוספת עם המשפחה.
מכריהם הבודדים וחבריהם לארגון נמנעו מלפנות למשטרה במשך חודשים, ונטען שהיו פעילים אתאיסטים ששמחו בהיעלמות המשפחה, מכיוון שלא אהבו את הסגנון הבוטה של אוהייר.
מאוחר יותר יטענו נציגי הארגון להגנתם שהניחו שמדלין היא ללא שום ספק בחיים, אך סירבו להגיד על סמך מה הביטחון הזה.
שמועות רבות הופצו על קורות המשפחה והסיבות להיעלמותה, למשל שהמשפחה ברחה עם כסף של הארגון לניו זילנד, שמדלין רצתה להתבודד כדי למות בשלווה לאחר שבריאותה התדרדרה, וכן שג'ון ורובין רצו להשתחרר מהתלות המשפחתית, או שהמשפחה נפלה קורבן לאלימות.
במהלך הקריירה שלה, צברה אוהייר אויבים רבים, ועיתונאים שסקרו את המקרה בתקופה זו לא התקשו למצוא אנשים שידברו בגנותה.
בזמן היעדרות המשפחה, יו"ר הדירקטוריון של "אתאיסטים אמריקאים", טייסון, עבר לגור בביתם.
אנשי הארגון ניסו למנוע את החקירה שהייתה עלולה לחשוף שהארגון מונה פחות מ-2,500 אנשים, ולא 50 אלף חברים, לטענת אוהייר.
בן המשפחה המנודה ביל מארי חשש שאם ידווח למשטרה על העלמות המשפחה, הוא יואשם בניסיון להשתלט על נכסיהם, מה שאכן קרה עם חשיפת הרצח.
באוקטובר 1995, נמצאה גופתו הערומה והמרוטשת של גבר, כרותת ראש וידיים, שנזרקה לשדה קוצים מבודד בדאלאס.
לא היו לגופה סימנים מזהים, והיא נקברה בקבר אלמוני.
בזמן זה נעדרו בני משפחת אוהייר כבר שנה מבלי שיצרו קשר עם מי מקרוביהם.
עיתונאי בשם ג'ון מקורמק (MacCormack) מונה לכתוב על המקרה לרגל יום השנה, והוא החל לבדוק את פרטי המקרה.
הסודיות והחשאיות של "אתאיסטים אמריקאים" עוררו בו חשד שההיעלמות לא הייתה כשורה.
הוא המשיך לחקור את המקרה, ולבסוף הארגון הודה שנעלמו כספים, וחשפו את דבר חצי מיליון הדולר שהועברו לג'ון שנה קודם לכן.
תגלית זו עוררה את עניין רשות המיסים, אשר ביטלה את הסטטוס של הארגון כמלכ"ר, ואחזה בנכסי הארגון ונכסיה של אוהייר.
השתלשלות אירועים זו עוררה חשדות מחודשים לגבי פעילות פלילית מצד הנעדרים, אך גם לגבי היעלמותם.
מקורמק חבר לבלש פרטי בשם טים יאנג, ושניהם ביצעו חקירה מקיפה לגבי כל האירועים לפני ומאז היעלמותם של מדלין, ג'ון ורובין.
בין האנשים שדיברו איתם היה עובד לשעבר של ארגון "אתאיסטים אמריקאים", דייוויד ווטרס, פושע מורשע שהשיג את אמונה של אוהייר, והיה למנהל לשכת הארגון.
בתפקידו החדש גנב ווטרס כספים מקופת הארגון.
אוהייר ניהלה נגדו קמפיין יחצנות כדי שדבר מעילתו יוודע ברבים, תוך כדי הקמפיין גילתה שהוא רצח נער אחר כשהיה בן 17. ווטרס היה זה שהפיץ את השמועה שהשלישייה ברחה לניו זילנד עם כספי הארגון.
מקורמק החל לחשוד בסיפורו של ווטרס.
חקירתו התנהלה כבר מזה שלוש שנים, והוא נודע כסמכות מובילה בנושא.
ב-1998, הוא קיבל טלפון ממקור אנונימי, שסיפר לו שהיעלמותו של פושע בשם דני פריי עשויה להיות קשורה להיעלמותם של בני משפחת מארי אוהייר.
פריי, מסתבר, הסתובב עם ווטרס בתקופה הרלוונטית, וסיפר למקורביו שהוא מעורב ב"תוכנית שתעשיר אותי".
ארוסתו דאז סיפרה שפתאום הוא נהיה עצבני ומרוחק, וסירב להמשיך לדבר על התפתחות התוכנית המדוברת.
ווטרס הכחיש כל קשר למקרה.
כשמקורמיק השיג את רשומות שיחות הטלפון של פריי, התגלה שאכן היה בקשר צמוד עם ווטרס.
הוא גם השיג ראיות להוצאות כספיות גדולות במזומנים של ווטרס ופריי, שמקורם לא ידוע.
זמן קצר לאחר מכן, ראה מקורמיק ידיעה בעיתון על גופת אלמוני שנמצאה שלוש שנים קודם לכן, בדאלאס.
משטרת דאלאס הסכימה לבצע בדיקת DNA, וקורבן הרצח זוהה כדני פריי.
תגלית זו גרמה לו לכתוב ביתר שאת את מסקנותיו לגבי ווטרס, שכל פיסת ראיות חדשה הצביעה עליו כגורם מרכזי בפשע שעוד לא התגלה.
מאמציו גילו פושע מורשע נוסף שהיה מעורב עם ווטרס ופריי - גארי קאר, בעל הרשעות בחטיפה ואונס.
על אף הכחשותיו שנוספו להכחשותיו של ווטרס, החלו הרשויות לבדוק את המקרה, ולחקור את ווטרס וקאר.
ממצאים מחיפושים בעקבות מעצרם וחקירת עדים, הובילו לכך שסופסוף ה-FBI הצליחו לייצר ציר זמן של ימיהם האחרונים של בני המשפחה הנעדרים.
ווטרס, קאר ופריי חטפו את שלושת בני המשפחה והחזיקו אותם בדירה בסן אנטוניו במשך כחודש.
פריי היה אמון על שמירת החטופים, בזמן שקאר ליווה את ג'ון ליציאות לשם השגת כספים.
חברתו לשעבר של ווטרס העידה, שבתקופה זו הוא היה אכול זעם על אוהייר, בשל הדברים שחשפה לגביו, ושיתף אותה בפנטזיות אלימות במיוחד לגבי מה יעשה לה.
מהחקירה עולה כי ג'ון כנראה נכנע לאיומים ומסר את כל כספיו וכספים שהיה אחראי להם, אך אוהייר עצמה לא הסכימה לעשות כן.
רמיזה למצב הנפשי הירוד של החטופים נמצאת בשיחתם האחרונה עם חברי הארגון בסוף ספטמבר, במהלכה רובין לחשה "אני יודעת שתעשו את הדבר הנכון".
השלושה נרצחו על ידי ווטרס ב-29 בספטמבר 1995, או סמוך לתאריך זה, כנראה בחניקה.
גופותיהם הועברו למחסן של חבר של ווטרס, שם ווטרס, אולי בעזרתם של פריי וקאר, ניסר אותם לחתיכות - אותם הסיע לחווה מרוחקת, שם נקברו ונותרו עד שהתגלו כעבור חמש שנים.
פריי נרצח כיומיים לאחר בני המשפחה.
קאר עמד למשפט והורשע בקשירת קשר למעילה, הלבנת כספים, ועוד מספר סעיפים - אך לא בחטיפה או רצח, מכיוון שהמשפט התקיים לפני שהתגלו גופות קורבנותיו.
הוא נידון לשני מאסרי עולם, בשנת 2000. גם ווטרס עמד למשפט על מגוון סעיפים קשורים, אך מעולם לא הורשע ברצח ובחטיפה.
הוא נידון ל-20 שנות מאסר וצווה להחזיר את כל הכספים שנסחטו, בנוסף לעונשים קודמים שכבר החל לרצות של 65 שנה ו-25 שנה.
לאחר הרשעתו, בשנת 2001, גילה ווטרס לחוקרי ה-FBI את מקום קבורת הגופות, והוביל אותם לשם.
השחתת הגופות הייתה כה יסודית, שהן זוהו רק בעזרת בדיקות DNA וצילומי שיניים.
מצאו בקבר המשותף גם את ראשו וידיו של דני פריי.
התעלומה האחרונה שנותרה הייתה גורל מטבעות הזהב.
הסתבר שווטרס שם את המטבעות בלוקר עם מנעול פשוט.
כשחזר להוציא ממקום האחסון את המטבעות, גילה שנגנבו.
הסתבר בדיעבד שלקבוצת גנבים לא קשורה מסן אנטוניו, היה מפתח מאסטר לסוג המנעול.
הם ניסו את מזלם באתר האחסון, והופתעו לגלות אוצר מאחורי הדלת שפתחו בנקל.
הם לקחו את הכסף ובזבזו אותו, ורק מכיוון שאחד הגנבים נתן מטבע אחד לדודתו כמתנה, הצליחו חוקרי ה-FBI לגלות את השתלשלות האירועים.
ביקורת רבה הועברה על משטרת אוסטין על אדישותה ואוזלת ידה בעניין החטיפה.
צוין שמספר רב של רשויות אכיפה אחרות התערבו ושיתפו פעולה בשלבים שונים של החקירה - כולל ה-FBI, ה-ATF, משרד השריף, רשות המיסים, ועוד - ואילו הם לא התערבו בשום שלב.
מבחינה משפטית, תרומתה הגדולה של אוהייר היא בביטול חובת תפילה או פעילות דתית בבתי ספר ציבוריים.
ב-2006 יצא סרט דוקומנטרי על חייה, בשם "Godless in America", שתיעד את האקטיביזם האתאיסטי שלה, בנוסף למקרה ההיעלמות והרצח.
ב-2013, האנדרטה האתאיסטית הראשונה על אדמות הממשל האמריקאי הוצבה בבית המשפט במחוז ברדפורד (Bradford) בפלורידה; האנדרטה, השוקלת כ-700 קילו ועשויה מאבן גרניט, כוללת ספסל ומעמד, וחרוטה בציטוטים של אוהייר, תומאס ג'פרסון, ובנג'מין פרנקלין.
ב-2017 ייצא לאקרנים סרט הקולנוע "האישה השנואה ביותר באמריקה" בכיכובה של מליסה לאו.
מדלן תרזה אמליה ז'וזפין (בשוודית: Madeleine Thérèse Amelie Josephine; נולדה ב-10 ביוני 1982) היא נסיכת שוודיה.
בתם השלישית של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה וסילביה, מלכת שוודיה.
מדלן נולדה ב-10 ביוני 1982 בשעה 19:05 בארמון דרוטנינגהולם שבכפר דרוטנינגהולם מערבית לסטוקהולם.
היא בתם הצעירה ביותר של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה וסילביה, מלכת שוודיה.
יש לה אחות גדולה בשם ויקטוריה ואח גדול בשם קרל פיליפ.
ב-31 באוגוסט היא הוטבלה בכנסיית הארמון.
סנדקיה היו אנדראס, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה, אחי אמה וולטר סומרלאט, דודניתו של אביה בנדיקטה, נסיכת דנמרק ואחותו הגדולה של אביה כריסטינה, נסיכת שוודיה.
מדלן קרויה גם ז'וזפין, על שם ז'וזפין מלוכטנברג (אשר בעצמה נקראה על שם סבתה ז'וזפין דה בוארנה) אשתו של אוסקר הראשון, מלך שוודיה.
עם לידתה, קיבלה מדלן את התואר "דוכסית הלסינגלנד ויסטריקלנד".
לאחר סיום לימודיה, התגוררה מדלן תקופה מסוימת בלונדון כדי ללמוד את השפה האנגלית.
בינואר 2003 היא נרשמה לאוניברסיטת סטוקהולם שם החל ללמוד את תולדות האומנות.
בסתיו 2004 היא החלה גם קורס באנתולוגיה באותה אוניברסיטה.
היא סיימה תואר ראשון ב-23 בינואר 2006, ובמהלך 2007 למדה גם פסיכולוגיית ילדים.
מדלן ממלאת חובות שונות מטעם בית המלוכה.
היא משתתפת בחגיגות היום הלאומי של שוודיה, בטקס הענקת פרס נובל, ארוחות ערב מיוחדות וביקורים מלכותיים.
היא ייצגה את שוודיה בפתיחת "גלריית שוודיה החדשה" ב-5 ביוני 2011 ב"מוזיאון ההיסטורי האמריקאי-שוודי" (American Swedish Historical Museum) בפילדלפיה.
הנסיכה מדלן היא הפטרונית של הארגון "Min Stora Dag" (המקבילה השוודית למשאלת לב), כמו גם של הסניף השוודי של אאורופה נוסטרה, של "קרן הילדים העולמית" וארגונים נוספים.
ב-2006 היא התנדבה ב-UNICEF ועבדה בחלוקת שירותים להגנת הילד.
ב-2012 היא הובילה קמפיין אשר נועד להעלות את המודעות להתעללות בילדים ולמלחמה של קרן הילדים העולמית בה.
פרט לשוודית, הנסיכה דוברת גם אנגלית וגרמנית בצורה שוטפת, וצרפתית ברמה בינונית.
הנסיכה היא רוכבת נלהבת, ומחזיקה במספר סוסים משלה אשר שמורים באורוות המלכותיות.
היא התחרתה בקפיצות ראווה על סוס תחת השם "אנה סוונסון".
במחוז יבלבורג פועלת קרן מלגות על שמה, אשר נועדה לעודד צעירים להתעניין ברכיבה.
הנסיכה מתעניינת גם בסקי, תיאטרון, מחול ואמנות.
מדלן ניהלה רומן עם עורך הדין יונאס ברגסטרום.
ביוני 2009 אושרו יחסיהם בידי המלך, והם התארסו באלנד.
החתונה הייתה אמורה להתקיים במחצית השנייה של 2010 אולם נדחתה שוב ושוב.
בהדרגה החלו לדלוף שמועות שהיחסים נקלעו למשבר.
בני הזוג לא נראו יחד מאז דצמבר 2009. אמה של מדלן, המלכה סילביה, הכחישה את השמועות, טענה שהסיבה לעיכוב היא חתונתה של הנסיכה יורשת העצר ויקטוריה ביוני 2010. עם זאת, היא הודתה שהחתונה לא תתקיים באותה שנה.
ב-24 באפריל 2010 הודיעה מדלן רשמית על הפסקת מערכת היחסים.
לאחר שסיימה את יחסיה עם ברגסטרום, עברה מדלן לניו יורק לזמן מה, וב-25 באוקטובר 2012 הודיעה על אירוסיה לכריסטופר א'וניל, איש כספים אמריקאי יליד בריטניה.
החתונה, בה השתתפו רבים מבני האצולה של אירופה, התקיימה בסטוקהולם ב-8 ביוני 2013. עם זאת, א'וניל לא קיבל שום תואר אצולה כפי שנהוג בדרך כלל, כיוון שחבר במשפחת המלוכה השוודית מחויב להחזיק באזרחות שוודית שאותה א'וניל דחה.
בספטמבר של אותה שנה הודיעו בני הזוג כי הם מצפים לילדם הראשון.
ב-7 בדצמבר כתבה מדלן בפייסבוק שהיא מצפה לבת, ושהיא לא תוכל לנסוע מניו יורק לסטוקהולם לטקס חלוקת פרס נובל באותה שנה.
ב-20 בפברואר 2014 נולדה הבת לאונור בניו יורק.
ב-19 בדצמבר 2014, הודיעה מדלן שהיא מצפה לבנה השני.
הנסיך ניקולס נולד בסטוקהולם ב-15 ביוני 2015. עוד לפני כן יצאה הודעה רשמית מטעם בית המלוכה השוודי כי מדלן ומשפחתה עברו לגור בניו יורק.
זמן מה לאחר לידתו של ניקולס עברה המשפחה ללונדון שם נמצא העסק של א'וניל.
א'וניל הודיע לעיתונות כי הוא ומדלן מתכוונים להקים משפחה גדולה עם שלושה או ארבעה ילדים לפחות.
ב-9 במרץ 2018 נולדה בתם השלישית, הנסיכה אדריאנה.
תארה הרשמי של מדלן הוא .
זו הפעם הראשונה מאז המאה ה-17 (כאשר תארים אלו עוד היו יותר מסתם תואר כבוד), שבה תואר דוכסות שוודי נקרא על שם יותר ממחוז אחד.
מדלן פרנץ'-מאלן הייתה מהפכנית אירית, ופעילה למען זכויות נשים וזכויות עובדים שלקחה חלק במרידת חג הפסחא בדבלין ב-1916.
פרנץ'-מאלן הייתה חברה בארגון הנשים לאומני איניניה נה הרין.
במהלך הנעילה הגדולה של בשנת 1913, שביתת העובדים הגדולה בדבלין, היא עבדה בבית התמחוי בליברטי הול.
לאחר מכן היא הצטרפה לצבא האזרחים האירי (ICA).
במרד הפסחא היא עבדה באוהל עזרה ראשונה.
היא נעצרה בעקבות ההתקוממות ושוחררה כעבור כחודש.
היא הצטרפה לשין פיין וכן נבחרה למועצת מחוז רתמיינס ב-1920.
מדלן פרנץ'-מאלן נולדה ב-30 בדצמבר 1880 במלטה, שם היה מוצב אביה, סנט לורנס פרנץ'-מאלן, מנתח בצי המלכותי.
פרנץ'-מאלן התעניינה בפוליטיקה החל מגיל צעיר.
אביה היה מתומכי צ'ארלס סטיוארט פרנל, וביתם בדנדרם היה מטה בקמפיין הבחירות שלו.
היא הייתה פמיניסטית ורפובליקנית רדיקלית במהלך כל חייה.