tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אליושה נוכח בקשיים שבביתו סניגירוב, הוא מציע לו כסף כפיצוי על מעשי אחיו, ולעזרה למשפחתו.
סניגירוב מקבל בתחילה את הכסף בשמחה, אך אחר כך זורק את הכסף לעבר אליושה וחוזר אל ביתו.
דוסטויבסקי התייחס לחלק זה כאל שיאו של הרומן.
איוון ואליושה נפגשים בבית קפה, איוון מגן בלהט על האידאולוגיה הרציונליסטית והניהיליסטית ששררה ברוסיה באותה תקופה.
בפרק שכותרתו "המרד" מצהיר איוון שהוא דוחה את העולם כפי שברא אותו אלוהים, כי הוא מושתת על ייסורים של ילדים תמימים.
הפרק הבא "האינקויזיטור הגדול", הוא אולי הפרק הידוע ביותר ברומן, ובו איוון קורא לאליושה פואמה שכתב.
בפואמה מתוארת פגישה בין מנהיג האינקוויזיציה הספרדית וישו שחזר לארץ.
האינקוויזיטור טוען בפני ישו, שבכך שנתן למאמינים בחירה חופשית - דן אותם לחיים של יאוש ואומללות.
חלק זה אף הוא "ספר בתוך ספר".
הוא אינו קשור ישירות לעלילה ומביא את תולדות חייו של הישיש זוסימה, כשהוא שוכב בתאו נוטה למות.
זוסימה מתאר את עצמו כצעיר מרדן, שהתחיל להאמין באלוהים במהלך דו-קרב, וכתוצאה מכך החליט להיות נזיר.
בדרשותיו והוראותיו של זוסימה הוא מטיף לסלחנות כלפי אחרים על חטאיהם, ולצורך להכיר באשמת עצמך לפני ההכרה באשמתם לפני אחרים.
הוא אומר שאף חטא אינו מבודד ושכל אחד אחראי גם לחטאי שכניו.
דוסטויבסקי כתב ספר זה כמשקל שכנגד טענותיו הרציונליסטיות של איוון בספר הקודם.
הספר נפתח מיד אחרי מותו של זוסימה.
בעיר ובמנזר רווחת הדעה שגופת איש קדוש אינה נרקבת.
ולכן הייתה ציפייה שגופתו של הישיש זוסימה לא תרקב.
לתדהמת כולם, לא רק שהגופה נרקבת, אלא שהתהליך מתחיל כמעט מיד עם מותו של הישיש.
כבר ביום הראשון ריח הריקבון מגופתו של זוסימה הוא בלתי נסבל.
תופעה זו מעמידה בסימן שאלה את מידת הכבוד והערצה שהוענקו לזוסימה בחייו.
אליושה עצמו שבור מהפגיעה בשמו של זוסימה עקב רקבון גופתו.
רקיטין, אחד מחבריו של אליושה במנזר, מנצל את חולשתו של אליושה וקובע פגישה בינו לבין גרושנקה.
ספר זה מסתיים בהתחדשות האמונה של אליושה כאשר הוא מחבק ומנשק את האדמה ליד המנזר, צועק ובוכה כמטורף, ולבסוף יוצא אל העולם בכוחות מחודשים.
ספר זה מהווה את גוף העלילה הפלילית של הספר, הוא דינאמי מאד ביחס לחלקי הספר האחרים ונקרא כספר מתח.
ספר זה דן בעיקר בדימיטרי ובניסיונו הנואש להשיג כסף כדי שיוכל לברוח עם גרושנקה.
דימיטרי חייב כסף לארוסתו קתרינה איוונובה (3,000 רובל בהם השתמש חודש לפני כן על מנת לקחת את גרושנקה לחופשה).
הוא מכנה את עצמו נבל וקובע כי יהיה גם גנב אם לא ימצא 3,000 רובל להחזיר לקתרינה לפני שיעזוב את העיר עם גרושנקה.
במאמציו להשיג כספים מתפתה מיטקה לעצת מיטיבה של גרושנקה, ונוסע לעיר סמוכה על מנת למכור חלקת אדמה, אלא שהעסק מתגלה כמעשה מירמה.
כל אותו זמן חושש דימיטרי שגרושנקה תלך אל אביו ותינשא לו, כיוון שאביו אמיד דיו כדי לפתות אותה ואף הכין במעטפה בדיוק 3,000 רובל.
כשדימיטרי חוזר מהעסקה הכושלת בעיר הסמוכה, הוא חושש שגרושנקה הלכה אל אביו.
הוא ממהר לבית אביו, ושם מתברר לו שגרושנקה לא נמצאת אצל אביו.
הוא מתגבר על רצונו להרוג את אביו, ובורח מחצר הבית, אך כשטיפס על חומת הבית נתפס על ידי המשרת גרגורי, ונאלץ לחבוט בראשו בעלי מנחושת, והוא משאיר אותו תוך שהוא מאמין בטעות שמת.
לאחר מכן מתברר לו שארוסה הקודם של גרושנקה חזר ולקח אותה למקום סמוך לעיר בה היה דימיטרי.
כשנודע הדבר לדימיטרי, הוא מעמיס שפע מזון ויין על עגלה, ומתכנן משתה גדול בו הוא רוצה להתעמת עם גרושנקה בפני אהובה הקודם.
כך מתגלה שיש לו בעצם כסף רב לבזבוזים (3,000 רובל), דבר המעלה על הדעת שייתכן שמקורו במעטפה של אביו.
במסגרת המשתה מצהירה גרושנקה על אהבתה לדימיטרי.
בסיום ספר זה נכנסים לבית שוטרים ומודיעים לדימיטרי שהוא עצור על רצח אביו.
הספר מציג את פרטי הרצח של פיודור פבלוביץ'.
מתוארים בו החקירות והייסורים בהם נמצא דימיטרי כשהוא חשוד ונחקר על פשע שלא ביצע.
לדימיטרי הייתה הזדמנות להרוג את אביו, והוא גם רצה בכך, אך הוא לא ביצע את המעשה.
כל הראיות הן כנגד דימיטרי.
האדם הנוסף היחיד שהיה בבית הוא סמירדיקוב, אלא שהוא היה חסר הכרה כתוצאה מהתקף אפילפסיה שתקף אותו יום קודם.
כתוצאה מהעדויות המכריעות נגדו, דימיטרי מואשם ברצח אב, נעצר וממתין למשפט.
ספר זה חוזר אל סיפורם של הנערים ואילושצ'קה שאוזכר בספר הרביעי.
כאן מוצג הנער קוליָה קרָסוֹטקין, המצהיר על אמונתו באתאיזם וברעיונות אירופאים.
נראה שנגזר עליו ללכת בעקבות רעיונותיו של איוון קרמזוב.
קוליה משועמם, ונוהג להעמיד את עצמו בסכנה, מה שמפחיד את אמו.
בין מעשי הקונדס שהוא עושה, הוא שוכב בין פסי הרכבת כשרכבת עוברת מעליו והופך לאגדה על "מעשה גבורה" זה.
שאר הילדים מביטים בהערצה על קוליה, ובמיוחד אילושצ'קה.
מצבו הבריאותי של אילושצ'קה הידרדר בהדרגה, וכעת הרופא קבע שהוא לא יוכל לשוב לאיתנו.
קוליה ואילושצ'קה רבו על השפלת הסגן על ידי דימיטרי.
אך אליושה מתערב, ושאר הנערים, כולל קוליה, משלימים עם אילושצ'קה החולה ליד מיטתו.
כאן גם פוגש קוליה לראשונה באליושה ומתחיל לבחון מחדש את דעותיו הניהיליסטיות.
ספר אחד־עשר: האח איוון פיודורוביץ'
ספר זה מתאר את ההשפעה ההרסנית של איוון קרמזוב על הסובבים אותו, ואת שקיעתו לתוך טירוף.
איוון נפגש שלוש פעמים עם סמירדיקוב, כשבפגישה האחרונה מתוודה סמירדיקוב על רצח פיודור קרמזוב.
סמירדיקוב לא מאמין לאיוון שטוען שהוא מופתע ושאינו יודע דבר על כך.
סמירדיקוב טוען שאיוון שותף לפשע בשתי דרכים, האחת שאיוון אמר לסמירדיקוב מתי יעזוב את בית אביו, כך שפיודור יישאר לבד, והשנייה שאיוון הוא זה שהחדיר בו את האמונה שעולם ללא אלוהים הוא עולם בו הכול מותר.
בסיום הספר מתואר הסיוט של איוון כשמבקר אותו השטן, מציק לו ולועג לו על אמונותיו.
אליושה מוצא את איוון הוזה ומדבר מתוך טירוף, והוא מספר לו שסמירדיקוב התאבד זמן קצר לאחר פגישתם האחרונה.
ספר שנים־עשר: טעות בית דין
הספר מפרט את משפטו של דימיטרי קרמזוב על רצח אביו.
דוסטויבסקי מתייחס באופן סאטירי לדרמה שבבית המשפט.
הגברים שבקהל מוצגים כרעי לב זדוניים, והנשים נמשכות באופן לא רציונלי לרומנטיות שבמשולש האהבה שבין דימיטרי, קתרינה וגרושנקה.
נקודת המפנה במשפט מתרחשת כאשר קתרינה מציגה עדות מרשיעה כנגד דימיטרי.
היא מראה מכתב שדימיטרי כתב אליה כשהיה שתוי, ובו הוא מצהיר שיהרוג את פיודור אביו.
הטרגדיה נמשכת כאשר איוון, בשיאו של טירוף שאוחז בו, נלקח מבית המשפט לאחר שהוא מספר על פגישתו האחרונה עם סמירדיקוב ועל וידויו של זה האחרון.
יש עמימות לגבי השגעון של איוון בבית המשפט מאחר שהפקיד שליווה אותו לשם טען שהוא היה לגמרי שפוי ודיבר לעניין בדרך לבית המשפט.
כלומר, ייתכן ואיוון רק התחזה ועשה עצמו משוגע.
ייתכן וקיבל את ההשראה להתחזות מסמירדיקוב שהתוודה לפני איוון שזייף התקף אפילפסיה בלילה שבו נרצח האב.
הספר מסתיים בנאומי התובע והסניגור, ובפסק הדין, שניתן על ידי חבר מושבעים המורכב מאיכרים, הקובע את אשמתו של דימיטרי.
האפילוג פותח בתוכנית מעורפלת להברחתו של דימיטרי ממאסר של עשרים שנה עם עבודת פרך במחנה עבודה.
באופן אירוני, הסבל הרב שדימיטרי עבר בפרשה זו, גרם לו לתחייה רוחנית והוא משלים עם גורלו.
הרומן מסתיים בלווייתו של אילושצ'קה.
אליושה מבטיח להיות בקרבת קוליה ושאר הנערים.
הוא מפציר בהם לאהוב זה את זה, ולזכור תמיד את אילושצ'קה.
הנערים מבטיחים לאליושה להיות טובים, לאהוב את החיים ולנצור לעד את זכרו של איליושצ'קה.
לרומן הייתה השפעה ניכרת על כמה מהסופרים והפילוסופים הגדולים.
זיגמונד פרויד אמר עליו שזה "הרומן המרשים ביותר שנכתב אי-פעם", והיה מוקסם מהספר ומהאלמנטים האדיפליים שבו.
בשנת 1928 פרסם פרויד מאמר שכותרתו "דוסטויבסקי ורצח-אב", שבו חקר את התסביכים של דוסטויבסקי עצמו ותרומתם לכתיבת הרומן.
לטענת פרויד, התקפי האפילפסיה שמהם סבל דוסטויבסקי היו ביטוי פיזי לתחושת אשמה נסתרת של הסופר על מות אביו.
לפי פרויד, דוסטויבסקי (ולמעשה כל בן) מייחל למות אביו מתוך תשוקה נסתרת לאמו, וכראייה פרויד מביא את העובדה שמחלת הנפילה של דוסטויבסקי פרצה רק כשהיה בן 18 - השנה בה מת אביו.
עבור פרויד, הנושאים העיקריים ברומן: רצח האב ורגשות האשמה, ובמיוחד האשמה המוסרית כפי שמתבטאת אצל איוון קרמזוב - הם הוכחה ספרותית לתאוריות שלו.
פרנץ קפקא היה אסיר-תודה לדוסטויבסקי על הרומן, ואמר שיש בינו לבין דוסטויבסקי "קרבת דם", אולי בגלל המוטיבים האקזיסטנציאליסטים שבספריו.
קפקא חש קרבה לדוסטויבסקי גם מפני שכמוהו נלחם במחלת השחפת המתישה, כפי שדוסטויבסקי נאבק במחלת הנפילה שלו.
הקבלה נוספת בין שני הסופרים קיימת ביחסים המתוחים בינם לבין אבותיהם.
קפקא נמשך לשנאה שמביעים הבנים של פיודור כלפי אביהם.
הוא עצמו עסק בנושא אבות ובנים ברבות מיצירותיו, ובאופן מפורש בסיפור הקצר "גזר הדין".
ב-1911 עיבד הדרמטורג הצרפתי ז'אק קופו את הרומן למחזה.
תרגמו משה אליהו ז'ק ויעקב עדיני (תרגם חלק רביעי), הוצאת נ' טברסקי (1949)
תרגם מ"ז ולפובסקי, הוצאת הקיבוץ המאוחד (1965)
תרגם צבי ארד, הוצאת דביר (1993)
תרגמה נילי מירסקי, הספריה לעם, הוצאת עם עובד (2011)
עיבוד של ז'אק קופו למחזה של פיודור דוסטויבסקי תורגם מצרפתית לעברית על ידי נתן אלתרמן והוצג בתיאטרון הבימה בשנת 1956
הסרט הנודע ביותר שנעשה על פי הרומן הוא סרטו של הבמאי ריצ'רד ברוקס משנת 1958.
האחים אורוויל (19 באוגוסט 1871 – 30 בינואר 1948) ווילבור (16 באפריל 1867 – 30 במאי 1912) רייט היו הראשונים שהצליחו לבנות ולהטיס מטוס שמיש, בעל מנוע, יכולת בקרה ויכולת להטיס בן־אדם בתוכו.
כמו כן הם תרמו רבות להבנת האמצעים הדרושים למטוס ולהתפתחות הטכנולוגיה הנוגעת בתעופה.
פיתוחם של האחים רייט התבסס על מסקנות מניסיונות קודמים להם.
עד מהרה הבינו האחים מה היו השגיאות של הממציאים הקודמים.
דוגמה בולטת לכך הייתה בעיית שיווי המשקל, שגרמה למטוסים האחרים להיות בלתי יציבים ובעלי נטייה להתהפכות.
למשל, במטוסו של הממציא הגרמני אוטו לילינטל לא היה שכלול זה ופגם זה עלה לו בחייו.
הפתרון היה, שבזמן הטיסה, כשזרם אוויר דוחף כנף אחת מעלה, אותו כוח צריך לפעול גם על הכנף השנייה כדי שהמטוס יתיישר והכנף הראשונה תרד בחזרה.
בשנת 1899 היה מוכן "העפיפון" הראשון שלהם.
הדגם היה דו־כנפי שנשלט מהקרקע על ידי שני מוטות היגוי שחוברו בכבלים אל הכנפיים ואל ההגאים האחוריים.
תכנון המטוס כך שיישלט מהקרקע נבע מחשש לשלום הטייס.
לפני ביצוע הטיסה המאוישת הראשונה בוצעו טיסות ניסוי לא מאוישות.
בניסויים אלו התברר שכנפי המטוס לא יצרו עילוי כמצופה.
כדי לאפשר ניסויים בדגמים מוקטנים בנו השניים מנהרת רוח שבתוכה הונחו על מאזניים כנפיים מדגמים שונים.
במנהרה נשבה רוח שנוצרה על ידי מאוורר במהירות 40–60 קילומטר בשעה.
בעזרת מכשיר זה בחנו האחים דגמי כנפיים שונים, בחרו את פרופיל הכנף שיצר את מרב העילוי, ובנו אותו בגודל מלא.
את טיסתם המאוישת הראשונה ביצעו האחים בדיונות של קיטי הוק שבצפון קרוליינה ב־17 בדצמבר 1903. טיסה ראשונה זו בוצעה בידי אורוויל, הצעיר מבין השניים.
הוא שהה באוויר 12 שניות, טס למרחק 39 מטר, והגיע לגובה של שלושה מטרים.
בטיסה הרביעית והאחרונה באותו יום, הצליח וילבור לשהות באוויר במשך 59 שניות וטס למרחק 279 מטר בגובה של שלושה מטרים.
טיסה זו הייתה למעשה הראשונה בה המטוס נשלט והוטס על פי רצונו של הטייס.
המטוס ששימש לאותה טיסה נקרא "Flyer I".
המטוס שקל 340 ק"ג, מוטת כנפיו הייתה 13 מטר, והוא הונע באמצעות מנוע שהפיק 12 כוחות סוס.
האחים רייט היו שניים מתוך שבעת ילדיהם של מילטון רייט (1828–1917) וסוזן קתרין קורנר (1831–1889).
אביהם היה ממוצא אנגלי והולנדי ואימם הייתה ממוצא גרמני־שווייצרי.
וילבור רייט נולד במילוויל (Millville) באינדיאנה בשנת 1867; אורוויל נולד בדייטון שבאוהיו בשנת 1871. שני האחים לא נישאו מעולם.
בבית הספר אורוויל אהב מעשי קונדס, ופעם אחת אף גורש מבית הספר.
בשנת 1878 הביא לשניהם אביהם, שהרבה לנסוע מתוקף תפקידו כבישוף, צעצוע "הליקופטר".
ההליקופטר התבסס על המצאה של חלוץ האווירונאוטיקה הצרפתי אלפונס פנו.
הוא הורכב מנייר, במבוק, ושעם עם גומייה, שסובבה את החוגה, באורך כ־30 ס"מ.
וילבור ואורוויל שיחקו עם הצעצוע עד שהוא נשבר, אחרי כן הם בנו אחד משלהם.
בשנים שלאחר מכן, הם הצביעו על החוויה שלהם עם הצעצוע כניצוץ ההתחלתי שהדליק את עניינם בנושא הטיסה.
שני האחים למדו בבית ספר תיכון אך סיימו ללא תעודת בגרות.
ב־1884 המשפחה עברה מריצ'מונד באינדיאנה לדייטון באוהיו, עיר בה הם גרו בשנות ה־70 של המאה ה־19. המעבר הפתאומי מנע מווילבור לקבל תעודת הבגרות אף על פי שסיים ארבע שנים בבית ספר תיכון.
בחורף 1885–1886 בזמן ששיחק עם חבריו, קיבל וילבור מכה בפניו ממקל הוקי־קרח ואיבד את שיניו הקדמיות.
אף על פי שהפציעה לא הייתה חמורה, היא השפיעה עליו מאוד.
עד אותה עת הוא היה אתלטי וספורטיבי, אולם לאחר הפציעה הפך מסוגר ולא מימש את תוכניתו ללמוד באוניברסיטת ייל.
במקום זאת, הוא בילה כמה שנים בבית בטיפול באמו שהייתה חולת שחפת סופנית, ובקריאת ספרים מספריית אביו.
הוא גם עזר רבות לאביו בתקופת המחלוקת בתוך הכנסייה, אך עם זאת, הביע חוסר שביעות רצון מהאמביציה הנמוכה שלו.
אורוויל עזב את התיכון ב־1889 אחרי שנה ראשונה כדי להקים עסק של בית דפוס.
בעזרת וילבור הוא תכנן ובנה מכונת דפוס.
וילבור הצטרף לעסק וכבר בחודש מרץ האחים הוציאו לאור עיתון שבועי "West Side News".
בעיתון צוין שמו של אורוויל בתור מוציא לאור ושמו של וילבור בתור העורך.
באפריל 1890 העיתון הפך ליומון בשם "The Evening Item" שיצא מספר חודשים בלבד.
האחים החליטו להתמקד בדפוס מסחרי.
אחד הלקוחות שלהם בבית הדפוס היה חברו של אורוויל מתיכון פול דונבר (Paul Laurence Dunbar) שזכה להכרה בינלאומית כסופר ומשורר אפרו־אמריקני פורץ דרך.
האחים רייט הדפיסו שבועון "Dayton Tattler" שבו דונבר היה עורך תקופה מסוימת.
בשנת 1892, עם גל היסטריית האופניים בארצות הברית (שנבעה מהמצאת "אופני בטיחות" שהיו הרבה יותר נוחות מדגם "פני־פארטינג"), האחים פתחו חנות לתיקון ומכירת אופניים.
ב־1896 האחים כבר יצרו ושיווקו דגם אופניים משלהם.
הם השתמשו בעסק כדי לממן התעניינותם בטיסה שהלכה וגדלה.
בתחילת שנות ה־90 של המאה ה־19 ראו האחים כתבות ואפילו תמונות בעיתונים על טיסות הדאייה הדרמטיות של אוטו ליליינטל בגרמניה.
בשנת 1896 התרחשו שלושה אירועים חשובים בתחום האווירונאוטיקה.
במאי, מזכיר הסמית'סוניאן סמואל לנגלי (Samuel Pierpont Langley) הצליח להטיס דגם ללא טייס של כלי טיס עם מנוע קיטור.
בקיץ, אוקטב שנוט (Octave Chanute), מהנדס וסמכות בתחום התעופה, הטיס עם שותפיו סוגים שונים של דאונים מעל החוֹליוֹת לחופה של ימת מישיגן.
באוגוסט נהרג ליליינטל בהתרסקות הדאון שלו.
האירועים הללו נצרבו בתודעת האחים.
במאי 1899 שלח וילבור מכתב לסמית'סוניאן בו ביקש מידע ופרסומים בתחום התעופה.
באותה שנה, בהסתמך על עבודות של ג'ורג' קיילי (George Cayley), שנוט, ליליינטל, לאונרדו דה וינצ'י ולנגלי הם התחילו בניסויי התעופה שלהם.
האחים רייט תמיד הציגו כלפי חוץ תדמית אחידה שהקרדיט על המצאותיהם מתחלק שווה בשווה.
עם זאת, כותבי הביוגרפיות שמו לב שווילבור היה היוזם.
ב־1899–1900 הוא כתב על מכונה "שלי" ותוכניות "שלי" לפני שאורוויל התחיל להיות מעורב וגוף ראשון יחיד הפך לרבים "אנחנו" ו"שלנו".
פיתוח רעיונות חדשים בתחום הטיסה
למרות גורלו הטרגי של ליליינטל, האחים פעלו לפי האסטרטגיה שלו: לבצע טיסות דאייה על מנת לצבור ידע על שליטה לפני ניסיון טיסה ממונעת.
מותו של אחד מחלוצי התעופה הבריטיים פרסי פילצ'ר (Percy Pilcher) ב־1899 רק חיזק את דעתם שהמפתח לטיסה מוצלחת ובטוחה נמצא במציאת שיטה אמינה לשלוט בטיסה.
בתחילת ניסוייהם הם התייחסו לנושא השליטה כאל החלק השלישי והלא פתור של "בעיית המעוף".
הם האמינו שכבר קיים ידע מספיק לגבי שני הנושאים האחרים - כנפיים ומנועים.
זאת הייתה נקודת השוני העיקרית בין האחים רייט לבין הממציאים האחרים של אותה התקופה.
כך לדוגמה, אדר (Clément Ader), מקסים ולנגלי (Samuel Pierpont Langley) בנו מנועים חזקים, חיברו אותם לכנפיים ללא מערכת שליטה מוכחת וציפו לטוס באוויר גם בלי שיהיה להם ניסיון תעופה קודם.
האחים רייט הסכימו עם ליליינטל בחשיבות ניסיון בטיסה אך הם ראו את שיטתו לשלוט באווירון על ידי הזזת גוף כשגויה לחלוטין.
הם היו נחושים למצוא שיטה יותר טובה.
על סמך תצפיותיו, וילבור הסיק כי ציפורים משנות את זווית הקצוות של כנפיהן על מנת להפנות את הגוף ימינה או שמאלה.
האחים החליטו שזאת תהיה שיטה טובה לפניות עבור כלי טיס - להיכנס לתוך הפניה כמו ציפור ובדומה לרוכבי אופניים שהתנסותם הייתה מוכרת להם היטב.
חשוב לא פחות, הם קיוו שהשיטה תאפשר לצאת ממצב שרוח מטה את המטוס לצד אחד (יציבות צדית).
הם התחבטו בשאלה כיצד להשיג תוצאה דומה עם כנפי אווירון וגילו בסופו של דבר שיטת קיפול כנפיים .
זה קרה כאשר וילבור עיקם צינור מרובע בחנות האופניים.
חוקרי התעופה האחרים התייחסו לטיסה כאילו היא לא שונה מתנועה על פני קרקע, רק שהמשטח קצת יותר גבוה.
הם חשבו במונחים של הגה כיוון של אונייה, כאשר כלי טיס אמור להיות יציב באותה גובה, כמו שרכבת, מכונית או אונייה נשארים על פני הקרקע.
הרעיון של הטיה לצד אחד נראה לא רצוי או פשוט לא עלה בדעתם.
חלק מהחוקרים האלה, כולל לנגלי ושנוט, חיפשו אחרי האידיאל של "יציבות מובנית".
הם האמינו שטייס של אווירון לא יהיה מסוגל להגיב במהירות להפרעות רוח ולא יוכל להשתמש במכשירי היגוי ביעילות.
לעומתם, האחים רייט רצו שלטייס תהיה שליטה מוחלטת.
מהסיבה הזאת בעיצובים המוקדמים שלהם לא היו שאיפות ליציבות מובנית (למשל כנפיים בזווית עולה).
ב־1903 הם עיצבו את האווירון הממונע הראשון שלהם עם כנפיים יורדות אשר לא היו יציבות אבל יותר עמידות לפרצי רוח צדדית.
ביולי 1899 העמיד וילבור למבחן את טכניקת קיפול הכנפיים (wing warping) על ידי בניית והטסת דגם עפיפון דו־כנפי שמוטת כנפיו הייתה באורך מטר וחצי.
כשהכנפיים קופלו, או סובבו, קצה אחד של הכנפיים יצר כוח עילוי רב יותר, והקצה השני יצר כוח עילוי נמוך יותר.
אי־השוויון בכוחות העילוי שהופעלו בשני הצדדים, גרם לכנפיים לטוס בשיפוע: הצד שבו פעל כוח עילוי רב יותר התרומם, והצד השני ירד מטה, ובכך השתנה כיוון התנועה של הקצה התחתון של העפיפון.
קיפול הכנפיים התבצע בעזרת ארבעה חבלים שנקשרו לעפיפון, עליהם שלט מפעיל העפיפון בעזרת מקלות המחוברים לחבלים, על ידי הזזת המקלות בכיוונים מנוגדים כדי לסובב את הכנפיים.
בשנת 1900 נסעו האחים לקיטי הוק (Kitty Hawk) בצפון קרוליינה כדי להחל בניסויי טיסה מאוישים.
בתשובה למכתבו הראשון של וילבור, הציע אוקטב שנוט את החוף האטלנטי התיכון כמיקום מתאים לעריכת הניסויים, בשל הרוחות המנשבות בו והחוף החולי הרך שיכול לשמש משטח נחיתה.
וילבור אף בחן היטב את נתוני שירות מזג האוויר האמריקאי, ובחר בקיטי הוק כמיקום הניסויים לאחר שקיבל נתוני מזג אוויר על המקום מהמטאורולוג הממשלתי של האזור.
על אף שהיה זה מקום נידח, הוא היה קרוב יותר לדייטון מאשר מקומות אחרים שהציע שנוט, לרבות קליפורניה ופלורידה.
עריכת הניסויים במקום זה אף אפשרה לאחים פרטיות ואי־התערבות של העיתונאים, שגרמו לניסוייו של שנוט בימת מישיגן ב־1896 להפוך למעין קרקס.
שנוט ביקר אותם באתר הניסויים בכל תקופת הניסויים משנת 1901 עד 1903 וצפה בניסויי דאייה, אך לא בטיסות ממונעות.
האחים רייט ביססו את עיצוב הרחפנים בגודל מלא על עבודות שנעשו בשנות ה-90 של המאה התשע-עשרה על ידי חלוצי תעופה אחרים.
הם אימצו את העיצוב הבסיסי של הרחפן הדו-כנפי של שאנוטה-הרינג, שטס היטב בניסויים בשנת 1896 ליד שיקגו.
הם השתמשו בנתונים אווירונאוטיים של כוח העילוי שפרסם אוטו ליליינטל.
האחים תכננו את הכנפיים תוך עיקום משטחי הכנפיים ועיקול המשטח העליון.
האחים לא גילו את העיקרון הזה, אלא ניצלו אותו.
העילוי הטוב יותר של משטח מעוקל בהשוואה למשטח שטוח נדונה לראשונה מדעית על ידי סר ג'ורג' קיילי.
ליליינטל, שאת עבודתו חקרו האחים בקפידה, השתמש בכנפיים מעוקלות ברחפנים שלו, והוכיח את יתרונן על פני משטחים ישרים.
מוטות העץ בין כנפי הרחפן של האחים רייט הוצמדו על ידי חוטים, בעיצוב במבנה גשר-סבכה.
הם השתמשו בעיצוב זה עבור הרחפן הדו-כנפי (שנבנה בתחילה כתלת כנפי).
האחים הרכיבו את הגה הגובה לפני הכנפיים ולא מאחור, ככל הנראה הם האמינו שתכונה זו תסייע להם להגן על הטייס מפני התרסקות, כמו זו שהרגה את ליליינטל.
וילבור האמין באופן שגוי שזנב אינו הכרחי, ולשני הרחפנים הראשונים שלהם לא היה זנב.
על פי כמה ביוגרפים של האחים רייט, וילבור כנראה עשה את כל הגלישות עד 1902, אולי כדי להפעיל את סמכותו כאח גדול יותר ולהגן על אורוויל מפני פציעה, מכיוון שהוא ביקש להימנע ממתן הסברים לאביהם, הבישוף רייט, אם אורוויל ייפצע.
ליליינטל ביצע בדיקות "זרוע מסתחררת" על צורות כנפיים בודדות בלבד, והאחים הניחו בטעות שהנתונים חלים על כנפיהם, שהיו בעלות צורה שונה.
הם עשו צעד עצום קדימה וביצעו בדיקות בסיסיות באמצעות מנהרות רוח על 200 כנפיים בעלות צורות רבות ועקומות משטחים.
בהמשך נערכו בדיקות מפורטות על 38 מהן.
המבחנים, על פי הביוגרף פרד האוורד, "היו הניסויים האוויריים המכריעים והפוריים ביותר שנעשו אי פעם בזמן כה קצר עם כל כך מעט חומרים ובעלות מועטה כל כך".
תגלית חשובה הייתה היתרון של כנפיים צרות וארוכות יותר: במונחים אווירונוטיים, כנפיים עם יחס גובה-רוחב גדול יותר.
כנפים בצורות אלה הציעו יחס עילוי-גרר טוב בהרבה מאשר הכנפיים הרחבות יותר שניסו האחים עד כה.
עם הידע שצברו באמצעות מנהרות הרוח, האחים רייט תכננו את הרחפן שלהם מ-1902. באמצעות תגלית מכריעה נוספת ממנהרת הרוח, הם הפכו את משטח האיזון לשטוח יותר, והפחיתו את עומק העקמומיות של הכנף.
בכנפיים של דגם 1901 הייתה עקמומיות גדולה יותר באופן משמעותי, תכונה מאוד לא יעילה, שהעתיקו האחים ישירות מליליינטל.
אך לאחר שהיו בטוחים לחלוטין בתוצאות מנהרות הרוח החדשות שלהם, ויתרו האחים רייט על הנתונים של ליליינטל, וביססו את עיצובם על פי חישוביהם.
בזהירות אופיינית, האחים הטיסו לראשונה את הרחפן משנת 1902 כרחפן בלתי מאויש, כפי שעשו בשתי הגרסאות הקודמות שלהם.
בהישען על העבודה במנהרת הרוח שלהם.
הרחפן ייצר את מידת העילוי הצפויה.
היה לרחפן גם מאפיין חדש: הגה אנכי קבוע ואחורי, שהאחים קיוו שימנע בעיות במהלך ביצוע סיבוב.
ב-1902 האחים הבינו כי העיוות בכנפיים יוצר "גרר דיפרנציאלי" בקצותיהן.
הרמה גדולה יותר בקצה אחד של הכנף גם הגבירה את הגרר, שהאט את קצה הכנף, מה שגרם לרחפן להסתובב – או "לסיבוב" – כך שהאף פנה לעבר הסיבוב.
כפי שהתנהג הרחפן חסר הזנב מ-1901.
בשנת 1903 בנו האחים את רייט רחפן-ממונע, תוך שימוש בחומר המועדף עליהם לבנייה, אשוח.
זהו עץ חזק וקל משקל, והשתמשו ביריעת כותנה לכיסוי פני השטח.
הם גם תכננו וגילפו את מדחפי העץ שלהם.
הם הסתייעו במנוע בנזין ייעודי שהרכיבו בחנות האופניים שלהם.
הם חשבו שתכנון מדחפים יהיה עניין פשוט והתכוונו להתאים נתונים לפי מדחפי אניות.
עם זאת, לאור מחקריהם לא גילו שום נוסחאות עבור מדחפים ימיים או אוויריים.
כך מצאו את עצמם ללא נקודת התחלה בטוחה.
הם דנו והתלבטו בשאלה, לפעמים בלהט, עד שהגיעו למסקנה כי מדחף אווירונאוטי הוא בעצם כנף המסתובבת במישור האנכי.
על בסיס תובנה זו, הם השתמשו בנתונים ממבחני מנהרות רוח שלהם כדי לתכנן את המדחפים שיצרו.
הלהבים המוגמרים היו באורך של כ-2.4 מטרים, עשויים משלושה לוחות של אשוח מודבקים זה לזה.
האחים רייט החליטו על מדחפים תאומים (מסתובבים בכיוונים נגדיים כדי לבטל את מומנט הסיבוב), שיפעלו על כמות אוויר גדולה יותר מאשר מדחף איטי יחסית ולא יפריעו לזרימת האוויר מעל קצות הכנפיים.
וילבור ערך כתבה במרץ 1903 במחברתו המציינת כי המדחף של אב-הטיפוס היה יעיל ב 66%.
בבדיקות של מנהרות רוח על מרבית מדחפים מ-1903 מראות שהן היו יעילות ביותר מ-75% בתנאי הטיסות הראשונות, "הישג יוצא דופן" ולמעשה היו המדחפים שלהם בעלי יעילות שיא של 82%.
האחים כתבו למספר יצרני מנועים, אך איש מהם לא יכול היה לענות על הצורך שלהם במנוע קל מספיק.
הם פנו למכונאי בחנות שלהם, צ'רלי טיילור, שבנה מנוע תוך שישה שבועות בלבד בהתייעצות צמודה עם האחים.
כדי לשמור על המשקל, בלוק המנוע היה יצוק מאלומיניום, כנהוג באותה תקופה.
למנוע רייט/טיילור הייתה גרסה פרימיטיבית של קרבורטור, ולא הייתה לו משאבת דלק.
בנזין הוזן מכוח המשיכה ממכל הדלק שהורכב על הכנף אל תוך תא הסמוך לבוכנות, שם הוא עורבב עם אוויר: תערובת דלק-אוויר התאיידה אז בחום מהארכובה, ודחפה אותו אל גליל הבוכנה.
שרשראות ההנעה ברחפן היו דומות לאלה של האופניים.
הן סופקו על ידי יצרן שרשרות רכב כבד.
עלות הרחפן הייתה פחות מאלף דולר, בניגוד ליותר מ-50,000 דולר בכספים ממשלתיים שהוענקו לסמואל לאנגלי עבור המטוס הגדול שלו.
הספק המנוע שלו היה 12 כוחות סוס (8.9 קילוואט).
במהלך ההכנות התמודדו האחים רייט במשך שבועות עם עיכובים, שנגרמו בשל להבי מדחפים שבורים במהלך בדיקות המנוע.
לאחר החלפת הלהבים (שדרשו שתי נסיעות הלוך וחזור לדייטון), ווילבור זכה בהטלת מטבעות ועשה ניסיון טיסה ראשון בן שלוש שניות ב-14 בדצמבר 1903, ונעצר לאחר ההמראה תוך גרימת נזק קל לרחפן.
אחרת המכונה הייתה ללא ספק עפה יפה."
לאחר תיקונים המריאו סוף סוף האחים ב-17 בדצמבר 1903, ויצאו לשתי טיסות כל אחת מהקרקע המישורית באמצעות רוח מקפיאה במהירות של 43 קמ"ש.
לטיסה הראשונה, המריא אורוויל בשעה 10:35 בבוקר, עבר 37 מטרים תוך 12 שניות, במהירות של 10.9 קמ"ש מעל פני הקרקע, הטיסה תועדה בתצלום מפורסם.
שתי הטיסות הבאות עברו מרחקים של 53 ו-61 מטרים, הוטסו על ידי וילבור ואורוויל בהתאמה.
גובהן היה כ-3.0 מטרים מעל פני האדמה.
להלן תיאורו של אורוויל רייט על הטיסה האחרונה של היום:
האחים שלחו מברק על הטיסות לאביהם, וביקשו "להודיע לעיתונות" עם זאת, דייטון ג'ורנל סירב לפרסם את הסיפור ואמר כי הטיסות קצרות מכדי להיות חשובות.
בינתיים, בניגוד לרצונם של האחים, מפעיל הטלגרף הדליף את המסר שלהם לעיתון בווירג'יניה, שרקח מאמר חדשותי מאוד לא מדויק שהודפס מחדש למחרת בכמה עיתונים במקומות אחרים בוורג'יניה, כולל דייטון.
בשנת 1906, ספקנים בקהילת התעופה האירופית המירו את דעת העיתונות לדעה שהתנגדה לאחים רייט.
העיתונים באירופה ובעיקר בצרפת, לגלגו בגלוי על האחים רייט, וכינום רמאים.
ארנסט ארדיקון, מייסד "אירו־קלאב דה פראנס", בז בפומבי לטענות האחים וזאת למרות דיווחים שפורסמו באותה עת לטובתם.
הוא כתב כמה מאמרים בגנותם ובשנת 1906 באחד ממאמריו קבע כי "צרפת תבצע את ההדגמה הראשונה של טיסה ממונעת".
המהדורה הפריזאית ל"ניו יורק הראלד" סיכמה את דעתה של אירופה על האחים רייט במאמר מערכת ב־10 בפברואר 1906:
בשנת 1908, לאחר טיסתם הראשונה של האחים רייט בצרפת, ארדיקון הודה בפומבי כי גרם להם עוול.
האחים הגיעו להסכמה עם הצבא האמריקני וההתאגדות הצרפתית בהתניה כי יערכו מפגני טיסה לציבור בהתאם לתנאים מוגדרים.
האחים חילקו את המאמצים ביניהם, כאשר וילבור הפליג לאירופה בעוד אורוויל טס בסמוך לוושינגטון.
וילבור החל לערוך את תצוגות הטיסה לציבור ב־8 באוגוסט 1908 במסלול מרוצי הסוסים קרוב ללה מאן שבצרפת.
קהילת האווירונאוטיקה הצרפתית הייתה ספקנית, ובחלק מהעיתונים אף ראו בו "בלופר".
טיסתו הראשונה ארכה דקה ו־45 שניות בלבד, אך יכולתו לפנות בטיסה ולטוס במעגל הרשימה את הצופים, בהם כמה מחלוצי התעופה הצרפתיים כמו לואי בלריו.
במהלך הימים הבאים ערך וילבור סדרת טיסות מאתגרות מבחינה טכנית, ובהם שמיניות באוויר, בהם הדגים את כישורי הטיס שלו ואת יכולותיה של מכונת התעופה שלו אשר עלתה בהרבה ביכולותיה על כל מטוס אחר באותה התקופה.
הציבור הצרפתי התרשם מפעלוליו של וילבור, ואלפים התקהלו בשדה כדי לצפות בטיסותיו.
בין לילה זכו האחים רייט לתהילה עולמית.
חלק מאלו שפקפקו ביכולתם פרסמו התנצלויות ושבחו את הישגיהם.
ג'ורג' בסנקון, עורכו של מגזין התעופה הצרפתי L'Aérophile, כתב כי הטיסות "הסירו לחלוטין כל ספק.
אף אחד מהמבקרים לשעבר של האחים רייט לא תוהה היום על הניסויים הקודמים של האנשים אשר היו למעשה הראשונים לטוס...".
ב־7 באוקטובר 1908 אדית ברג, אשתו של הסוכן של האחים באירופה, הייתה לנוסעת האמריקנית הראשונה, כאשר טסה עם וילבור - כאחת מהנוסעים הרבים שטסו איתו באותו הסתיו.
בין היתר פגש וילבור את הממציא לאון בולה ומשפחתו.
בולה היה בעליו של מפעל כלי רכב, שבו הרכיב וילבור את ה־Flyer.
גברת בולה הייתה בהיריון מתקדם, כאשר הגיע וילבור ללה מאן ביוני 1908 כדי להרכיב את ה־Flyer.
וילבור הבטיח לה כי את טיסתו הראשונה יערוך באירופה ביום שבו ייוולד בנה, וכך אכן קרה ב־8 באוגוסט.
בהמשך להצלחותיו של אחיו הציג אורוויל דגם כמעט זהה של Flyer לצבא ארצות הברית בפורט מייר שבווירג'יניה ב־3 בספטמבר 1908. ב־8 בספטמבר ערך את הטיסה הראשונה שארכה 62 דקות ו־15 שניות.
ב־17 בספטמבר טס לצידו של אורוויל לוטננט תומאס סלפרידג' ששימש כבוחן של המטוס מטעם הצבא.
מספר דקות לאחר המראתם, כאשר היו בגובה של כ־30 מטר, נבקע המדחף והמטוס איבד שליטה.
סלפרידג' סבל משבר בגולגולת בעקבות ההתרסקות ומת באותו הערב בבית חולים צבאי - הייתה זו תאונת התרסקות המטוס הקטלנית הראשונה.
אורוויל נפצע קשה, סבל משבר ברגלו ובארבע מצלעותיו.
12 שנים מאוחר יותר, לאחר שסבל מכאב חמור שהתגבר, התברר מצילום רנטגן כי בתאונה נגרמו לו גם פגיעות בירך.
אחותם קתרין שהייתה מורה בבית ספר הגיעה לווירג'יניה מדייטון, ושהתה לצידו של אורוויל במהלך אשפוזו במשך שבעה שבועות.
למרות התאונה של אחיו, קבע וילבור לערוך מפגני טיסה מרשימים אף יותר: בימים ושבועות שאחרי כן קבע שיאים חדשים בגובה טיסותיו ובמשכן.
בינואר 1909 הצטרפו אליו לצרפת אורוויל וקתרין.
השלישייה זכתה לתהודה רבה ורבים באו לצפות בטיסותיו של וילבור בהם, אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ווילהלם השני, קיסר גרמניה.
האחים רייט המשיכו לפו שבדרום צרפת, שם ערך וילבור עוד טיסות ציבוריות רבות, שבהן הטיס אנשי ממשל ועיתונאים.
הוא אימן שני טייסים צרפתים ואחר כך העביר את המטוס לרשותה של חברה צרפתית.
באפריל המשיכו האחים לאיטליה, שם הרכיב וילבור מטוס נוסף וערך הדגמות טיסה ואימונים לטייסים נוספים.
ביוני חזרו האחים לארצות הברית.
לאחר שובם לארצות הברית הוזמנו האחים וקתרין לבית הלבן והוענק להם פרס על ידי הנשיא ויליאם הווארד טאפט.
ביולי 1909 אורוויל בסיועו של וילבור השלים את טיסות המבחן עבור הצבא האמריקני, והצליח לענות לדרישה של מטוס דו־מושבי שיהיה מסוגל לטוס עם נוסע אחד במשך שעה במהירות ממוצעת של 64 קמ"ש ולנחות ללא פגע.
האחים מכרו את המטוס לצבא בעבור $30,000 (סכום שכלל גם תוספת של $5,000 על כך שהמטוס מסוגל היה לעבור את המהירות שנדרשה במקור).
בתחילת אוקטובר טס וילבור במסגרת חגיגות הדסון־פולטון (חגיגות לציון 300 שנה לגילוי נהר הדסון, ו־100 שנה ליישום המסחרי הראשון של אוניית משוטה על ידי רוברט פולטון).
במסגרת זו טס סביב פסל החירות ולאורך נהר הדסון לעיניהם של מיליוני צופים בניו יורק.
ב־25 במאי 1910, אורוויל הטיס שתי טיסות ייחודיות: ראשית, הוא המריא לטיסה בת שש דקות עם וילבור כנוסע.
זו הפעם היחידה שהאחים רייט טסו יחד, והם קיבלו רשות מאביהם כדי לעשות זאת.
קודם לכן הם תמיד הבטיחו למילטון שלא לטוס יחד, על מנת להימנע מהסיכוי לאסון כפול וכדי להבטיח שלפחות אחד מהאחים יוכל להמשיך בניסויים שלהם.
לאחר מכן, אורוויל לקח את אביו בן ה־82 לטיסה בת כמעט שבע דקות.
זו הייתה הטיסה היחידה בחייו של מילטון.
המטוס המריא לגובה 107 מטר בעוד רייט האב קורא לעבר בנו "גבוה יותר, אורוויל, גבוה יותר!"
בשנת 1903 הגישו האחים רייט בקשה לרשם הפטנטים האמריקאי על שיטת ההפעלה של המטוס המבוססת על שלושה צירים: עלרוד, גלגול וסבסוב.
הבקשה הראשונה לפטנט נדחתה, ובעקבות כך הגישו האחים רייט בקשה נוספת בשנת 1906. בקשה זו התקבלה ב-22 במאי 1906 כפטנט שמספרו 821,393 ל-"מכונה מעופפת".
חשיבות הפטנט נעוצה בכך שהוא מתיימר להוות שיטה חדשה לשליטה בכל מכונה מעופפת, בין אם היא ממונעת ובין אם לא, וגם אם היא נשלטת באמצעים שכלל לא פותחו ולא הופעלו על ידי האחים רייט.
בפטנט מתוארת שיטת "עיוות הכנפיים" שבה השתמשו האחים רייט כדי לכוון את תנועת המטוסים שבנו, אך גם שיטות אחרות מתוארות בפטנט, ובפרט השימוש במאזנות, שבסופו של דבר יהפכו לאמצעי הנפוץ ביותר להנעת מטוסים בציר הגלגול, ולביצוע תמרונים ופניות באוויר.
הואיל וההגנה שהפטנט העניק לאחים רייט הייתה נרחבת ביותר, היא אפשרה להם לשלוט בפועל בשוק התעופה המתפתח בארצות הברית, באמצעות הגשת תביעות משפטיות כנגד טייסים ויצרנים אחרים של כלי טיס, בעיקר כנגד חלוץ התעופה גלן קרטיס.
בשנת 1913 זכו האחים רייט בתביעתם נגד גלן קרטיס אך הוא הגיש ערעור כנגד פסק הדין, דבר שאפשר לו להימנע מתשלום פיצויים לאחים רייט כל עוד ההליך המשפטי לא הגיע לסיומו.
במקביל המשיך קרטיס לפתח מטוסים חדשים, והאחים רייט הגישו תביעות נוספות נגדו בגינם.
במקביל הגישו האחים רייט תביעות גם כנגד טייסים זרים שהטיסו בתערוכות אוויריות בארצות הברית, וכנגד יצרני מטוסים באירופה.
עיסוקם המתמיד של האחים רייט בהליכים המשפטיים ובניסיונות למנוע הפרות של הפטנט סביב העולם, עיכב את הפיתוח של מטוסים חדשים שהם תכננו ובנו, ועקב כך כבר בשנת 1910 היו מטוסיהם נחותים בהשוואה למטוסים של מתחריהם באירופה.
כדי לפתור את הבעיה, החליטה ממשלת ארצות הברית להקים את "איגוד יצרני התעופה" שבו יינתן פתרון לסוגיית הפטנט.
הממשלה קבעה כי כל יצרני המטוסים יחויבו להצטרף לאיגוד החדש, ולשלם עם הצטרפותם סכום קבוע עבור כל מטוס חדש שייוצר על ידם.
הסכומים ששולמו הועברו ברובם לחברת רייט-מרטין וחברת קרטיס כפיצוי על הפרת הפטנט ועל מנת למנוע משתי החברות לנקוט בהליכים משפטיים כנגד מתחרותיהן.
בזכות מנגנון זה ההליכים המשפטיים הנוגעים לפטנט לא נמשכו ומלחמת הפטנט הגיעה לסיומה.
המאבקים המשפטים של האחים רייט פגעו בתדמיתם הציבורית, שנחשבו לגיבורים אמריקניים בזכות טיסותיהם הראשונות, ומבקריהם טענו כי פעולותיהם של האחים עיכבו את עולם התעופה האמריקאי ואפשרו לתעופה האירופאית לשגשג ולזכות ביתרון על פניה.
פעילותה העסקית של "חברת רייט"
אף אחד מהאחים רייט לא התחתן מעולם.
וילבור אמר פעם שאין לו זמן "גם לרעיה וגם למטוס".
הוא חלה במהלך נסיעת עסקים לבוסטון באפריל 1912, מחלתו מיוחסת לעיתים לכך שאכל צדפות מקולקלות בנשף.
לאחר חזרתו לדייטון, הוא אובחן כחולה בטיפואיד.
וילבור שקע להכרה מעורפלת למשך שבועות מספר, עד שנפטר ב־30 במאי בבית משפחת רייט, והוא בן 45.
אורוויל מונה לנשיא חברת רייט לאחר מותו של אחיו, והוא מכר את החברה בשנת 1915.
אורוויל, קתרין ואביהם מילטון עברו לאחוזה בשם Hawthorn Hill ב־Oakwood, אוהיו ובנו שם את ביתם.
מילטון נפטר בשנתו בשנת 1917. אורוויל ביצע את טיסתו האחרונה כטייס ב־1918, במטוס 1911 מודל B.
הוא פרש מעסקיו והחל ממלא מגוון תפקידים רשמיים בוועדות ובחברי מנהלים, כולל NACA, גלגולה המוקדם של נאס"א, ו־ACCA, גלגול מוקדם של AIA (איגוד תעשיות התעופה של אמריקה).
קתרין נישאה להנרי האסקל מקנזס סיטי, בן כיתתה, בשנת 1926, דבר שהכעיס מאוד את אורוויל.
הוא סירב להשתתף בחתונה ואף נמנע מכל קשר עימה, עד סמוך לפני מותה מדלקת ריאות בשנת 1929.
אורוויל רייט שירת את NACA במשך 28 שנים.
ב־1930, הוא היה הראשון לקבל את מדליית דניאל גוגנהיים, אשר נוסדה על ידי קרן דניאל גוגנהיים לקידום התעופה.
בשנת 1936 הוא נבחר להיות חבר באקדמיה הלאומית למדעים.
ב־19 באפריל 1944, המטוס הסדרתי השני מסוג לוקהיד קונסטליישן, ובו הטייס הווארד יוז ונשיא TWA ג'ק פריי, טס מברבנק, קליפורניה לוושינגטון, טיסה בת 6 שעות ו־57 דקות (330.9 קמ"ש).
בדרכו חזרה, המטוס ביצע נחיתת ביניים על מנת לקחת את אורוויל רייט בטיסתו האחרונה, יותר מארבעים שנה לאחר טיסתו הראשונה, ההיסטורית.
ייתכן שאורוויל אף אחז בהגאים לזמן קצר.
אורוויל סיפר שמוטת הכנפיים של הקונסטליישן ארוכה יותר מאורכה של טיסתו הראשונה.
אולי הישגו האחרון של אורוויל היה הפיקוח על השיפוץ והשימור של מטוס Wright Flyer III משנת 1905, מטוס חשוב כמו ה־1903 Flyer.
אורוויל נפטר ב־30 בינואר 1948, לאחר התקף לב שני, ולאחר שחזה במעבר מעידן העגלון והסוס לשחר עידן הטיסה העל־קולית.
למחרת נפטר ג'ון דניאלס, אשר צילם את תמונת הטיסה הראשונה המפורסמת.
שני האחים קבורים בחלקה המשפחתית בבית הקברות וודלנד, בדייטון אוהיו.
טענות מתחרות לביצוע הטיסה הראשונה
בין הטכניקות האלה: מסילת שיגור, מזחלות במקום גלגלים, רוח חזיתית בהמראה ומעוט אחרי 1903. תומכיהם של האחים טענו כי הטיסות שלהם היו מוכחות, מבוקרות, מתמשכות ובוצעו מספר פעמים, ולכן, מגיע להם התואר, ללא קשר באיזו טכניקה הם השתמשו.
היסטוריון התעופה צ'ארלס גיבס־סמית (Charles Harvard Gibbs-Smith) הוא אחד התומכים של ראשונות האחים רייט לביצוע טיסה.
הוא כתב שגם דלת של אסם אפשר להכריח "לעוף" למרחק קצר אם משתמשים במספיק כוח.
הוא גם סבור כי ניסויי הטיסה המוגבלים של אדר, וויה ואחרים היו לא יותר מ"קפיצות ארוכות" ולא טיסות מבוקרות במלואן.
הנצחה ומחלוקת בין מדינת אוהיו למדינת צפון קרולינה
שתי מדינות ארצות הברית, אוהיו וצפון קרוליינה, לקחו קרדיט על המצאותיהם של האחים רייט.
אוהיו – כיוון שהאחים פיתחו ובנו את הדגמים שלהם בדייטון; וצפון קרוליינה – משום שקיטי הוק הוא האתר של הטיסה הממונעת הראשונה.
ברוח התחרות, אוהיו אימצה את הסיסמה "מקום הולדתה של התעופה" (יותר מאוחר "מקום הולדתם של חלוצי התעופה" שמוקיר לא רק את האחים רייט אלא גם את ג'ון גלן ואת ניל ארמסטרונג, ילידי אוהיו).
הסיסמה מופיעה על לוחיות רישוי של אוהיו.
צפון קרוליינה משתמשת בסיסמה "הראשונה באוויר" על לוחיות הרישוי שלה.
החלק של צפון קרוליינה בטיסות הראשונות מיוצג באנדרטת הזיכרון הלאומית של האחים רייט (Wright Brothers National Memorial) ובנמל התעופה פרסט פלייט הסמוך; המתקנים של האחים באוהיו הם חלק מפארק דייטון למורשת הלאומית של היסטוריית התעופה (Dayton Aviation Heritage National Historical Park).
נראה שאת העמדות של שתי המדינות אפשר לבסס בעובדות, וכל אחת מילאה תפקיד משמעותי בתולדות התעופה ובהישגי האחים רייט.
חנות האופניים והבית של האחים רייט הועברו מדייטון באוהיו, והם נמצאים כיום במוזיאון הנרי פורד (Henry Ford Museum) בדירבורן (Dearborn), מישיגן.
הדום הקרח רייט בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה נקרא על שמם של האחים רייט.
מתחת לפאנל הסולארי של מסוק המאדים אינג'ניואיטי הדביקו המפתחים פיסה קטנטנה מהבד שציפה את כנף המטוס של האחים רייט בטיסה הממונעת הראשונה על כדור הארץ בשנת 1903. שדה התמרונים של אינג'ניואיטי על מאדים כונה בהתאם "שדה האחים רייט".
רחוב על שם האחרים רייט קרוי על שמם בשכונת "קריית-המדע" בעיר נתניה.
האחר הוא שמו של אלבומו החמישי במספר של מוזיקאי הרוק הישראלי ברי סחרוף.
האלבום יצא ב-2001 על ידי חברת התקליטים נענע דיסק, בהפקת ניצן זעירא.
האלבום כולל גרסת כיסוי לשירו של אהוד בנאי "עיר מקלט".
האלבום זכה לביקורות משבחות, אף על פי שכלל פחות להיטים מאלבומו הקודם של סחרוף, "נגיעות".
באלבום זה חזר סחרוף לשתף פעולה עם המתופף והמפיק רע מוכיח.
בעקבות אלבום זה הוציאו סחרוף ומוכיח אלבומים חדשים.
את השם לאלבום הביא סחרוף מעולם הפילוסופיה בו החל להתעמק, ובעיקר בתפיסת "האחר" של הפילוסוף היהודי-צרפתי עמנואל לוינס, שציטוט מדבריו מופיע בחוברת האלבום.
אמיר בן עמי - גיטרה חשמלית (5), עיבודים (5).
פיטר רוט - גיטרה חשמלית (7), עיבודים (7).
זהר פרסקו - דרבוקה (9).
האחמניש (בפרסית: هخامنش, בפרסית עתיקה: Haxāmaniš; המאה ה-7 לפנה"ס) היה שליט העיר אנשאן, שנכבשה על ידיו מעילם, ושליטה הראשון של פרס ומייסד השושלת האחמנית, הנקראת על שמו.
מעט מאוד ידוע עליו, ועצם קיומו ההיסטורי מוטל בספק - ייתכן שהיה דמות אגדית.
לפי סברה אחת, הומצא על ידי דריווש הראשון על-מנת ליחס אב קדמון משותף לו ולכורש, ובכך להצדיק את טענתו למלוכה; על פי סברה אחרת, הוא חי בזמן שלטונם של המלכים האשורים סנחריב ואסרחדון.
שלטונו התפרס על-פני אזור קטן בצפון-מערב פרס.
בנו צ'ישפיש, שירש אותו, הרחיב את תחומי שלטונו על חשבונם של העילמים, אך רק בימי כורש הגדול, שחי ארבעה דורות לאחריו, השתלטה השושלת על כל פרס.
אפלטון זיהה את האחמניש עם פרסס, בנם של הגיבור המיתולוגי פרסאוס ושל אנדרומדה.
כותבים מאוחרים יותר זיהו אותו לא כפרסס עצמו אלא כצאצא שלו, שכן הזמן שאליו מיוחס פרסס קודם לתקופתו של האחמניש ביותר מ-500 שנה.
האחים פורטיס הוא שמו של ההרכב המוזיקלי שליווה את רמי פורטיס בהופעות בין השנים 1994-1996.
במהלך פעילותם המשותפת הוציא פורטיס בליווי האחים פורטיס שני אלבומים וסינגל אחד:
שוטר פושע והענק הלוחש - יצא ב-1994 ונחשב לאלבום המצליח ביותר של פורטיס מבחינה מסחרית.
פורטיס כתב, הלחין, עיבד והפיק יחד עם "האחים פורטיס".
האלבום כולל בין היתר את השירים: "תלוי על הצלב", "את לא", "כחול אדמדם", "ויקטוריה", "דניאל ג'וק" ו"יש".
במהלך יחסי הציבור לקידום התקליט כינה פורטיס את להקת הליווי שלו בשם "האחים פורטיס", ובקופסה אוספורטיס מיוחסים להיטי "שוטר פושע והענק הלוחש" לאחים פורטיס.
בשנת 1995 הוציאו "האחים פורטיס" את הסינגל "הפסיכולוג אמר", לקראת אלבום שהיה אמור להקרא "קולקציית קיץ 96".
השיר, שאף צולם לו וידאו קליפ, נגנז לבסוף מהאלבום שהפך ל"איפה הסוסים" ונכלל מאוחר יותר בקופסה אוספורטיס.
האלבום איפה הסוסים יצא ב-1996, והוקלט באולפני גל קול.
פורטיס כתב את המילים והאחים פורטיס הלחינו ועיבדו, פרט ל"איש השיש" שעובד בשיתוף עם אלי לוזון, שגם משתתף בשירה ונגינה.
באלבום נכללו הלהיטים: "איפה הסוסים", "איך שניצחת", "תטרוף אותך", "איש השיש", אך האלבום לא הצליח מסחרית.
לאחר סיבוב ההופעות לקידום האלבום החליט פורטיס לגנוז את הרעיון להוציא עוד תקליטים עם האחים פורטיס ועזב את "נענע דיסק" ואת ההרכב.
הרכב "האחים פורטיס" השתנה כשאל רוסיאנו שנשאר על עמדת הבס והקלידים הצטרפו נושי פז (גיטרות) ורן שמעוני (תופים).
הרכב זה הפך מאוחר יותר לג'נגו אשר ליווה את עמיר רוסיאנו באלבומיו והופעותיו.
אורן קפלן, גיטריסט ההרכב המקורי, לימים הצטרף אל להקת הפאנק-האקלקטי גוגול בורדלו.
עמיר "ג'נגו" רוסיאנו (גיטרה בס, קולות, קלידים)
יובל שפריר (תופים, קלידים, קולות)
האחרים הוא סרט אימה משנת 2001 שבוים על ידי הבמאי הספרדי-צ'יליאני אלחנדרו אמנבר, והופק בידי חוזה לואיס קוארדה, בכיכובה של ניקול קידמן.
הסרט נעשה בהשראת הרומן "The Turn of the Screw".
הסרט מתמקד בגרייס סטיוארט (ניקול קידמן), ושני ילדיה הקטנים, אן (אלקינה מן), וניקולס (ג'יימס בנטלי), המצפים לשובו של האב (כריסטופר אקלסטון) ממלחמת העולם השנייה, על רקע התרחשויות לא מוסברות בביתם, והופעתם המפתיעה של משרתים חדשים.
הסרט זכה בשמונה פרסי גויה, כולל פרסים לסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר.
זה היה הסרט הראשון דובר אנגלית שזכה בסרט הטוב ביותר בגויה, ללא מילה אחת של ספרדית המדוברת בו.
"האחרים" זכה בסרט הטוב ביותר בפרס סאטורן, וקידמן קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב ופרס באפט"א.
גרייס סטיוארט היא אמא קתולית המתגוררת עם שני ילדיה הקטנים בבית גדול ומבודד בבריטניה בשטחי חסות של הכתר הבריטי של ג'רזי, מיד לאחר מלחמת העולם השנייה.
לילדים, אן וניקולס, יש מחלה נדירה, קסרודרמה פיגמנטוזום, המאופיינת ברגישות לאור, ולכן יש בבית סדרה של כללים נוקשים שנועדו להגן עליהם מפני חשיפה לא מכוונת לאור השמש.
לבית מגיעים שלושה משרתים חדשים, לאחר שהקודמים "נעלמו" לילה אחד.
המשרתים הם גברת ברתה מילס, אומנת ומשרתת זקנה, גנן זקן בשם מר אדמונד טוטל, ונערה צעירה אילמת בשם לידיה.
במקביל להגעתם של המשרתים מתחוללים מספר אירועים מוזרים בבית.
הילדה, אן, מספרת לאחיה הקטן על אנשים שראתה בבית, וכשאמה שומעת קולות של אנשים ושואלת אותה לפשרם מספרת גם לה על האנשים שמסתובבים בביתם.
אן מציירת תמונה של ארבעת האנשים שלטענתה ראתה ברחבי הבית: גבר, אישה, ילד בשם ויקטור, ואישה זקנה.
תחילה היא ננזפת על ידי אימה ונענשת על שממציאה סיפורים, משקרת ומפחידה את אחיה, אך לאט לאט אימה משתכנעת ומתחילה לחשוש שהם לא לבד.
האירועים המוזרים בבית נמשכים, בניהם נגינת פסנתר שבוקעת מחדר נעול שאיש לא נמצא בו.
גרייס מתחילה לשוטט בבית בניסיון להבין את פשר הקולות ובאחד מהחדרים מוצאת אלבום תמונות של "אנשים ישנים".
גברת מילס נכנסת לחדר וכשגרייס תוהה בפניה על פשר התמונות, גברת מילס מסבירה לה שאלו הן למעשה תמונות פוסט-מורטם שצולמו במאה ה-19.
גרייס מחליטה שמשהו לא קדוש בבית, ויוצאת החוצה בערפל כדי לקרוא לכומר המקומי (שלטענתה לא מגיע אליהם בעצמו למרות שבקשה ממנו) שיברך את הבית.
בצאתה החוצה היא פוגשת בגנן ומורה לו לחפש אחר מצבות שאמורות להיות בקרבת הבית.
הגנן אומר לה שלא נתקל בשום מצבות אך כשהיא מתרחקת מתברר שהוא מסתיר מצבות בחצר תחת ערימה של עלי שלכת.
בחוץ, גרייס הולכת לאיבוד בערפל הכבד, אבל באורח פלא נתקלת בבעלה צ'ארלס, שלא ראתה מאז יצא למלחמה, ומביאה אותו בחזרה לבית.
צ'ארלס מתנהג בריחוק, וגברת מילס אומרת למר טוטל הגנן שהיא לא חושבת שהוא יודע איפה הוא נמצא.
הילדה אן מספרת גם לגברת מילס על האנשים שהיא רואה בבית ומספרת גם שלפני שהם הגיעו אמא שלה השתגעה.
גברת מילס מקשיבה לה ומספרת לה שגם היא רואה את האנשים, אבל שהן לא יכולות עדיין לומר לגרייס כי היא לא תקבל את מה שהיא לא מוכנה לו.
אן משחקת בחדר, וכשגרייס נכנסת היא רואה אישה זקנה לבושה בבגדיה.
גרייס צורחת עליה שהיא לא הבת שלה ותוקפת אותה אבל תוך כדי מעשה היא מגלה שהיא בעצם תקפה את בתה.
אן מסרבת להיות בקרבת אימה לאחר מכן, ומספרת לצ'ארלס את הדברים שאמה עשתה לה.
הוא אומר לגרייס שהוא יודע מה קרה וכשהיא מספרת לו על האישה הזקנה היא מבינה שלא למקרה הזה הוא מתכוון.
הוא אומר לה שהוא חייב לעזוב לחזית ונעלם שוב.
אחרי שצ'ארלס נעלם, אן ממשיכה לראות דברים, כולל המשפחה של ויקטור והזקנה.
גרייס נשברת בפני גברת מילס, שאומרת לה ש"לפעמים עולם המתים מתערבב עם עולם החיים."
בוקר אחד, גרייס מתעוררת לצרחות של הילדים ומגלה שכל הווילונות בבית נעלמו.
כאשר המשרתים מביעים אדישות ולא עוזרים לחפש אותם גרייס מבינה כי הם מעורבים בדרך כלשהי.
היא מסתירה את הילדים מהאור ומגרשת את המשרתים מהבית.
באותו לילה, אן וניקולס מחליטים ללכת לחפש את אביהם וחומקים מן הבית.
גרייס, עדיין מחפשת את הווילונות, נכנסת לחדר המשרתים ומוצאת תמונה מתוך אלבום המתים.
בזעזוע היא מבינה כי המצולמים הם המשרתים.
אן וניקולס משוטטים בחוץ ונתקלים במצבות המוסתרות.
הם מבינים שהמצבות שייכות למשרתים, שמופיעים לפתע ועוקבים אחריהם.
באותו רגע גרייס יוצאת מהבית עם רובה ציד והילדים בורחים ונכנסים פנימה.
גרייס יורה פעמיים ברובה הציד אך גברת מיילס אומרת לה שהדבר לא יעזור כיוון שהם מתו משחפת לפני יותר מ-50 שנה.
הילדים רצים למעלה להסתתר אך מגלים שהם לא לבד ושהזקנה והוריו של ויקטור איתם.
למטה, המשרתים ממשיכים לדבר עם גרייס, ואומרים לה כי החיים והמתים צריכים ללמוד לחיות ביחד.
גרייס עולה למעלה והיא, אן וניקולס מגלים שהאישה הזקנה מתנהגת כמדיום ועושה למעשה סיאנס עם ההורים של ויקטור.
באותו רגע גרייס מבינה את האמת: הרוחות האמיתיות הן הם עצמם, אן, ניקולס ואמם, שהרגה אותם בהתקף של פסיכוזה לפני שהתאבדה.
גרייס מאבדת שליטה ובאופן על-טבעי תוקפת את המבקרים.
האמת ברורה סוף סוף לגרייס, היא נשברת עם הילדים ונזכרת מה קרה לפני הגעתם של המשרתים.
היא הייתה מוכת צער בשל היעדרו של בעלה והפכה למתוסכלת מהחיים המבודדים.
היא השתגעה וחנקה את ילדיה עם כרית, ואז, כשהבינה מה עשתה, ירתה בעצמה.
כשהיא התעוררה, היא הניחה כי אלוהים העניק למשפחתה נס כשהציע להם הזדמנות שנייה לחיים.
גרייס והילדים מבינים כי צ'ארלס גם מת, אבל לא מודע לכך.
גברת מילס מופיעה ומספרת לגרייס שהסיבה לאילמות של לידיה היא השוק שחטפה כשהבינה שהיא, גברת מילס ומר טוטל מתים.
היא אומרת לגרייס שהם ילמדו להסתדר, ולפעמים אפילו לא ישימו לב לאנשים החיים המאכלסים את הבית שלהם.
היא מסבירה גם כי מאחר שהילדים כבר לא צריכים את גופם, הם אינם רגישים עוד לאור, ובפעם הראשונה הילדים נהנים באופן חופשי מאור השמש שנכנס דרך החלונות.
מן החלון, גרייס וילדיה מסתכלים כשהמשפחה של ויקטור עוזבת.
ניקול קידמן - גרייס סטיוארט
כריסטופר אקלסטון - צ'ארלס סטיוארט
אלקינה מן - אן סטיוארט
ג'יימס בנטלי - ניקולס סטיוארט
פינולה פלנגן - גברת מילס
אריק סייקס - אדמונד טוטל
קית' אלן - מר מרליש
רנה אסרסון - אישה זקנה
מישל פירלי - גברת מרליש
האחים גבריאל (גוטל; 21 בינואר 1909 – 23 ביולי 1992) ומקסים שמיר (1910 – 27 בדצמבר 1990) היו מעצבים גרפיים בארץ ישראל מאמצע שנות ה-30 עד תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. עבודתם הידועה ביותר היא סמל מדינת ישראל.
גבריאל ומקסים שפטלוביץ', נולדו להרמן ושרה לבית פרידברג בלייפאיה שבקורלנד (אז באימפריה הרוסית, כיום בלטביה), בוגרי בית הספר לאמנויות שרלוטנבורג בברלין.
בסיום לימודיהם פתחו את סטודיו "האחים שפטלוביץ'" בריגה בירת לטביה.
בסתיו 1934 עלו לארץ ישראל והקימו את "סטודיו האחים שמיר" בתל אביב.
בשנת 1935 עברתו את שם משפחתם ל"שמיר".
האחים שמיר היו בין מייסדי "אגודת הציירים העברים לגרפיקה שימושית בארץ-ישראל".
בשנים הבאות עסקו בעיקר בעיצוב כרזות, מודעות פרסום ותוויות למוצרי צריכה בשפה מודרניסטית.
בין אם מתוך הזדהות אידאולוגית ובין אם מתוך זיהוי האיקונוגרפיה הציונית ככלי שיווקי לקידום מכירות, מרבים להופיע בעבודותיהם דימויים של נופי ארץ-ישראל, סטריאוטיפים חלוציים ודמויות של חיילים.
ב-1949 זכו האחים שמיר בפרס הראשון בתחרות לעיצוב סמל מדינת ישראל.
ב-1958 זכו בתחרות לעיצוב ארבעה שטרי כסף שהנפיק בנק ישראל (פרט לצד הגב של השטרות בני חצי הלירה ועשר הלירות, שעוצבו על ידי יעקב צים).
בשנות ה-50 וה-60 הורחבה פעילותו של הסטודיו, וכללה גם עיצוב סמלים, בולים ומדליות, כתבי-עת, ספרים וחוברות.
בין הסמלים שעיצבו נמנים: מעריב, נמל אשדוד, דואר ישראל, בית החולים תל השומר והמועצה לישראל יפה.
האחים שמיר עיצבו חומרים רשמיים שונים וגויסו להפצתם של מסרים ממסדיים המבטאים את צורכי השעה, דוגמת גיוס כספים ל"מלווה הלאומי", מלחמה בשוק השחור, חוק חינוך חובה, "הנוער לטיס" וכדומה.
עבודתם התאפיינה בקשב לתמורות בתרבות הישראלית, בעדכון תדיר של השפה הגרפית, תחבירה ומסריה ובהתאמתה המדויקת הן לדרישות המזמינים והן לקהלי היעד.
ב-1974 סגרו האחים שמיר את הסטודיו המשותף והחלו לעבוד בנפרד.
מקסים שמיר התמקד בעיצוב בולים לארצות אפריקה, מרכז אמריקה ואסיה; ואילו גבריאל שמיר פרש לגמלאות ועסק בעיצוב גרפי בהתנדבות עבור מוסדות כאוניברסיטת תל אביב, בתי-חולים ומוסדות אחרים ללא כוונת רווח.
תערוכות בהן הוצגו עבודות שמיר
גרפיקה שימושית בארץ ישראל, 1936 – יריד המזרח
האחים שמיר, 1940 – סטודיה שמיר, אוצרים: גבריאל ומקסים שמיר
לחיות עם החלום – מוזיאון תל אביב לאומנות, 1989. אוצרת: בתיה דונר
תצוגת קבע – הארכיון הציוני המרכזי, אוצרת: ליפשה בן-שח
תעמולה וחזון – מוזיאון ישראל, ירושלים, 1998. אוצרת: בתיה דונר
גרפיקה עברית – סטודיו האחים שמיר, מוזיאון תל אביב לאומנות, 1999. אוצרת: בתיה דונר
ציוני דרך – כרזות מאוסף ציונות 2000, 2008 – מתחם ציונות 2000, אוצרת: ענבל עמית
זכות הצעקה – כרזות 1 במאי 2003 – גלריה פרקש, האוצר: אהרון פרקש
אומרים שהיה פה – דיאלוג בין סטודיו האחים שמיר ליוצרים עכשוויים, האקדמיה לעיצוב ולחינוך ויצו-חיפה ע"ש נרי בלומפילד, 2004. אוצרים: ענת גטניו וסטודנטים
100 שנה של אמנות ישראלית – בית מרטין רופיוס, ברלין, 2005. האוצרים: דורית לוויט, יגאל צלמונה
ההסתדרות עם המדינה לאורך כל הדרך, 2006 – אתר מכון לבון, אוצרים: ד"ר מרים קצ'נסקי, אלכסנדרה תומרינסון, מתי קנטרוביץ
לידת העכשיו –העשור השני, 2008 – מוזיאון אשדוד לאמנות –מרכז מונארט, אוצר: יונה פישר
כרזות יום העצמאות, 2008 – נמל התעופה בן-גוריון
אשת חיל מי ימצא –דימויי נשים לוחמות בשנות הקמת המדינה, 2008 – מוזיאון הנגב לאמנות, אוצרת: נוגה ראב"ד
תצוגת קבע של שטרות ומטבעות, 2009 – מוזיאון בנק ישראל, אוצרת: ד"ר רחל ברקאי
אמנות ישראל – תצוגת קבע, 2010 – מוזיאון ישראל, אוצרים: אמיתי מנדלסון ויגאל צלמונה
אשה עבריה –אל הדגל!, 2010 – מוזיאון ארץ ישראל, אוצרת: בתיה דונר
90 שנות חזון – כרזות קרן היסוד, 2010 – נמל התעופה בן-גוריון, אוצר: דוד טרטקובר
לא רק סמל – סמל המדינה בקריקטורה, 2011 – המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, אוצרים: דניאלה גרדוש-סנטו, יורם א.
שישים שנה לבנייני האומה, 2011 – מרכז הקונגרסים הבינלאומי בנייני האומה ירושלים, אוצרת: מוניקה לביא
כרזות קק"ל מאז ועד היום, 2011 – אתר eyarok, אוצר: מאיר סדן
המדינה, זה אני – ביקור בארכיון מפא"י, 2011 – גלריית החלל, אוצרים: כרם הלברכט, יהושע סימון, ד"ר בועז לב-טוב
אתא- סיפור על מפעל, אופנה וחלום, 2011 – מוזיאון ארץ ישראל: אוצרים: מוניקה לביא, ערן ליטוין
כל הארץ חזית כל העם צבא (כרזות מאוסף ציונות 2000), 2012 – מכללת שנקר, אוצרת: ד"ר בת שבע גולדמן אידה
כשהלוף פגש את הקוטג'- תוויות ומודעות מזון של האחים שמיר, מרכז הקונגרסים הבינלאומי בנייני האומה ירושלים 2013 – אוצרת: מוניקה לביא
הקליטה בישראל – סיפור קליטתם של יהודי עיראק בישראל מוזיאון יהדות בבל.
בתערוכה מוצגות מספר אריזות בעיצוב האחים שמיר.
האוצרת : אורלי בחר לוי.
עצמאות באמנות האחים שמיר ילידי לטביה, 2018, הספרייה הלאומית של לטביה, ריגה, אולם הענבר הגדול, לייפאייה, מרכז לאמנויות ע"ש רותקו, דאוגספילס, אוצר: יורם א.
כרזות בעיצוב האחים שמיר, 1970-1939 – הגלריה העירונית, כפר סבא.
מוזיאון ארץ ישראל – מוזיאון הדואר וביתן המטבעות
מכון לבון / ארכיון הסתדרות העובדים הכללית
מכון שנקר לתיעוד וחקר העיצוב בישראל (ארכיון מקוון)
ארכיון מפלגת העבודה ע"ש משה שרת
אוסף פבזנר, ספרית מהלמן, אוניברסיטת תל אביב
אוסף ציונות 2000 / רוני דואק
האחים פרֶנקל היו חלוצי סרטי האנימציה במצרים, והאנימטורים הראשונים באפריקה ובעולם הערבי.
האחים, בנים למשפחה יהודית אשכנזית שהגרה למצרים, היו הרשל פרנקל (1902–1974), סלומון פרנקל (1912–2001) ודוד פרנקל (1914–1994), ובאולפן היה שותף גם אביהם, נחום בצלאל פרנקל.
תרומתם להתפתחות האנימציה בעולם הערבי הוכרה לאחר גילוי ושחזור סרטיהם הקצרים בצרפת בשנת 1995 וכשהוצגו החל משנת 1996 בפסטיבלים לרגל מאה שנה לקולנוע הערבי בקהיר, בפריז במכון העולם הערבי, במקנס שבמרוקו ובמקומות אחרים.
אבי המשפחה, נחום בצלאל פרנקל, נולד וגדל ברצ'יצה שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
עבד כצלם ובשנת 1905, תחת רושם הפרעות נגד היהודים, החליט יחד עם אשתו, גניסה לבית גינצבורג, לעלות לארץ ישראל.
בשנת 1905 הגיעו ליפו והתיישבו בה.
בצלאל פרנקל פתח בית דפוס, כריכייה וחנות ספרים.
לזוג נולדו שלושה ילדים – הרשל, דוד ושלמה (סלומון).
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה והשלטונות העות'מאנים התנכרו ליהודי הארץ וגירשו את חלקם, נמלטה משפחת פרנקל לאלכסנדריה שבמצרים, אז בשלטון בריטניה.
אבי המשפחה הקים שם בית מלאכה מצליח לרהיטי לכה בסגנון סיני, שאת מלאכת ייצורם למד הבן דוד ממומחה בתחום בשם סטולוב.
מבית המלאכה של פרנקל הוזמנו פריטים על ידי חצר המלך ועל ידי נכבדים רבים במצרים.
האחים פרנקל ואביהם גילו עניין רב בראינוע ובקולנוע.
הרשל, הבן הבכור, היה מעריץ של יצירות צ'ארלי צ'פלין, דוד, בנוסף לנגרות, למד ציור, וסלומון התמחה בטכניקה של צילום ויצירת סרטים.
אחרי שסרטים מצוירים בכיכוב הדמויות מיקי מאוס ופליקס החתול הגיעו למצרים, פתחו בצלאל פרנקל ובניו אולפן צנוע בקהיר בשם "Frenkel Animated Pictures" (פרנקל סרטי אנימציה) והחלו ליצור סרטי אנימציה.
כשאב המשפחה פנה לאיש עסקים מקומי בבקשה להשקיע בעסקם נענה בשלילה: "מפיש פיידה!" (אין בזה תועלת).
כשנשאל אם יוכלו לפנות אליו פעם אחרת, השיב "בוקרה פיל מישמיש", ביטוי ערבי שמשמעותו "מועד שלעולם לא יגיע".
על כן האחים פרנקל קראו לסרטם הראשון "אין בזה תועלת" - "מפיש פיידה!", והגיבור (המצרי) של הסרט קיבל את השם "מיש מיש אפנדי".
הקרנת הבכורה של סרט זה, שאורכו שמונה דקות וחצי, נערכה בקולנוע "קוסמוגרף" בקהיר ב-8 בפברואר 1936, תאריך שנחשב ציון דרך בתולדות קולנוע האנימציה הערבי והאפריקאי.
האחים יצרו סרטי מיש מיש אפנדי בין השנים 1936–1947. חלקם בעלי תוכן חינוכי, תעמולתי או פרסומי.
בשנת 1937 הזמין משרד החקלאות מהאחים פרנקל סרט המיועד ללמד איכרים איך להתמודד עם מגפת טפילים שפגעו בגידולי הכותנה.
בשנת 1939, סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה, יצרו האחים פרנקל סרט אנימציה תעמולתי הקורא לחיזוק הצבא המצרי לקראת הסכנות העתידות לבוא (בעיני היוצרים והשלטונות הפרו-בריטים מדובר היה במדינות הציר).
הסרט נקרא "ההגנה הלאומית" (א-דִפאע אל-וַטַני).
בין סרטים אחרים אפשר לציין את "הבן שסרח", "בתיאבון!" (1946) וסרטים לפי הזמנת המועדון המלכותי למכוניות.
בסך הכול יצרו כ-30 סרטונים.
בכמה סרטים שולבו גם שחקנים בשר ודם, כמו הזמרת סבאח והרקדנית תחיה כאריוכא.
הגירה לצרפת והמשך יצירה קולנועית
לאחר שעלתה במצרים השפעת הלאומנות והאווירה הפכה לקסנופובית ועוינת ליהודים, עקרה משפחת פרנקל לצרפת ב-1951. האחים פרנקל המשיכו ליצור סרטי אנימציה, שגיבוריהם היו מימיש (Mimich, במקום מיש מיש), ז'ני (Jenny) ודני (Danny), ובעלי חיים מגן החיות ונסאן.
איכותם האמנותית של סרטי האחים פרנקל אינה נחשבת גבוהה במיוחד, אך הם מהווים דף חשוב בהיסטוריה של האנימציה בארצות ערב ובאפריקה.
סלומון פרנקל, בגיל 85, היה אורח כבוד בפסטיבל הקולנוע הערבי שהתקיים בפריז בשנת 1996 בחסות מכון העולם הערבי.
אחד משלושת ילדיו, דידייה, חקר את מפעל משפחתו ופרסם על כך מאמרים בתקשורת המקצועית והיהודית.