tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טיילר סטילמן בתפקיד קיין הצעיר, העבד הנכה של אונפרת'
דומיניק קיטינג בתפקיד קיין מבוגר
ביאטריס סט קלייר פריסטלי הידועה יותר בשם הבמה שלה, בלייר דבנפורט היא מתאבקת אנגלייה, המופיעה בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית סמאקדאון.
פריסטלי החלה להתאמן במתחם האימונים של New Zealand Wide Pro Wrestling תחת הדרכתו של טראוויס בנקס וערכה את קרב הבכורה שלה כשהייתה בת 14 בלבד.
לאחר ארבע שנים, פריסטלי עבר ללונדון, אנגליה על מנת להרחיב את הקריירה שלה כמתאבקת והחלה להתאמן במחלקת הפיתוח של ארגון ההיאבקות Progress Wrestling.
פריסטלי ערכה את קרב הבכורה שלה עבור ארגון ההיאבקות Progress Wrestling ב-13 במרץ 2016, כשגברה על אליזבת'.
בחודש דצמבר של אותה השנה, היא השתתפה בטורניר אשר קבע את אלופת הנשים הראשונה של הארגון, שבו היא נוצחה על ידי הזוכה בו, טוני סטורם.
במשך שנת 2017 ו-2018, היא השתתפה בעיקר בקרבות שלושה נגד שלושה והייתה מעורבת בפיוד עם מילי מקנזי.
פריסטלי רשמה את קרב הבכורה שלה בארגון ההיאבקות WCPW ב-27 ביולי 2016, ובו היא הפסידה לניקסון ניוול.
עם זאת, היא הצליחה לגבור עליה בקרב החוזר ביניהן לילה לאחר מכן.
ב-24 באוגוסט, השתיים נפגשו פעם נוספת, הפעם במסגרת קרב מי שעומדת אחרונה אשר קבע את אלופת הנשים הראשונה בתולדות WCPW, שבו ניוול יצאה עם ידה על העליונה.
פריסטלי כשלה בניסיונה לזכות בתואר מידי ניוול ב-1 בדצמבר, כשהפעם היא הפסידה כתוצאה מפסילה.
לאחר הקרב, פריסטלי תקפה את ניוול וגנבה ממנה את התואר והכתירה את עצמה כ"אלופת הנשים האמיתית".
היא הפסידה את אליפות הנשים הגנובה לניוול שביצעה את חזרתה לארגון בפברואר 2017. לעומת זאת, פריסטלי זכתה באליפות הנשים של WCPW, הפעם באופן חוקי, כאשר היא ניצחה את ניוול בקרב ללא פסילות.
ב-16 ביוני, פריסטלי הוחלפה על ידי וייפר, זאת לאחר שהיא לא הייתה כשירה להתחרות.
בקרב ביניהן, היא איבדה את התואר, כשקיי לי ריי הצמידה את וייפר לניצחון.
בעקבות זאת, פריסטלי פתחה בפיוד עם וייפר, כשב-3 באוקטובר היא גברה על וייפר בקרב אשר סיים את הפיוד בין השתיים.
ב-17 ביוני 2018, פריסטלי ניצחה את מילי מקנזי ושמרה על אליפות הנשים של Defiant.
ב-3 בדצמבר, היא הפסידה את התואר לקאנג'י בקרב גונטלט אשר כלל בנוסף את קיי לי ריי, לנה אוסטין, ליטל מיס רוקסי ומילי מקנזי.
ב-14 באוקטובר 2017, פריסטלי ערכה את הופעת הבכורה שלה בארגון היאבקות הנשים היפני, סטארדום, כאשר היא השתתפה בטורניר ליגת אלילות סטארדום.
כמה ימים לפני גמר הטורניר, פריסטלי איתגרה ללא הצלחה את טוני סטורם לקרב על אליפות SWA ואליפות סטארדום.
לבסוף, היא זכתה בטורניר ביחד עם קלי קליין.
לאחר הטורניר, השתיים כשלו בניסיונן לזכות באליפות אלילות סטארדום, לאחר שהפסידו לאודו טאי (האנה קימורה וקגטסו).
כמו כן, היא הגיעה לגמר טורניר הסינדרלה לשנת 2018, אך הפסידה בו למומו וואטאנבי.
ב-4 במאי 2019, פריסטלי גברה על קגטסו וזכתה באליפות סטארדום.
בינואר 2020, פריסטלי הצטוותה לשורות חברת קבוצת אודו טאי, ג'יימי הייטר, וביחד הן זכו באליפות אלילות סטארדום, והפכו למתאבקות הזרות הראשונות אשר זוכות בתואר זה.
לאחר מכן, היא הצטרפה לקבוצת אודו טאי לאחר שבגדה בחברת קבוצת Queen's Quest, מומו וואטאנבי.
ב-5 במאי 2018, פריסטלי השתתפה בקרב משולש נגד קיי לי ריי ווייפר, שבו היא כשלה בניסיונה לזכות באליפות הנשים של WOS.
היא כשלה גם בניסיונתיה לזכות בתואר זה פעמים נוספות, כשאיתגרה את ריי בפרקים הבאים של התוכנית.
לבסוף, ב-19 בינואר 2019, היא זכתה בתואר לאחר שהצמידה את וייפר לניצחון.
לעומת זאת, היא איבדה את התואר לוייפר לאחר שהיא עזבה את הארגון.
ב-22 בינואר 2019, דווח שפריסטלי הייתה קרובה לחתימה על חוזה בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW) לאחר שסירבה להצעת החוזה מצד ה-WWE.
ב-27 בפברואר במסגרת סדרת היוטיוב The Road to Double or Nothing דווח שפריסטלי תצטרף לארגון ותערוך את הבכורה שלה באירוע Fight for the Fallen.
באירוע זה, שנערך ב-13 ביולי, היא חברה לשורות שוקו נאקאג'ימה וביחד הן ניצחו את בריט בייקר וריהו.
באירוע הבא, All Out, שנערך ב-31 באוגוסט, פריסטלי השתתפה בקרב הקזינו באטל רויאל נשים, שבו הספיקה להדיח שלוש מתאבקות, אך הודחה לבסוף על ידי בריט בייקר.
כתוצאה מכך, השתיים היו מעורבות בפיוד ביניהן, כשהן נאבקו אחת נגד השנייה באירוע Full Gear, שנערך ב-9 בנובמבר, ובו היא הפסידה לבייקר.
פריסטלי רשמה את קרב הבכורה שלה בתוכנית השבועית המשנית Dark ב-11 בדצמבר, ובו היא נוצחה על ידי קריס סטטלנדר.
ב-11 במרץ 2020 בפרק של התוכנית השבועית Dynamite, פריסטלי חזרה כשהצטוותה לאלופת הנשים של AEW, ניילה רוז וביחד השתיים ניצחו את היקארו שידה וקריס סטטלנדר.
לאחר הקרב, פריסטלי תקפה את רוז ואף איתגרה אותה לקרב על התואר שלה.
ב-16 באוקטובר 2020, פריסטלי הופיעה לראשונה בארגון ההיאבקות היפני New Japan Pro-Wrestling (NJPW), כשהיא הפריעה בקרב של חברה, ויל אוספריי בקרב מול קאזוצ'יקה אוקאדה.
ב-24 ביוני 2021, דווח שפריסטלי חתמה על חוזה בארגון ההיאבקות WWE, כאשר שם הבמה שלה נחשף כבלייר דבנפורט על ידי סדרת קטעי וידאו ששודרו בפרקי התוכנית NXT UK במטרה לבשר על הגעתה.
קרב הבכורה שלה בזירה התקיים לבסוף ב-8 ביולי ובו היא רשמה ניצחון על לאורה די מתאו.
ב-5 באוגוסט בפרק של התוכנית NXT UK, דבנפורט גברה על זאיה ברוקסייד.
ב-6 בינואר 2022, היא כשלה בניסיונה לזכות באליפות הנשים של NXT UK לאחר שהפסידה לאלופת הנשים, מייקו סאטומורה.
ב-23 באוגוסט, דבנפורט השיגה ניצחון על אינדי הארטוול.
באירוע Worlds Collide, שנערך ב-4 בספטמבר, דבנפורט השתתפה בקרב משולש אשר איחד את אליפות הנשים של NXT של מנדי רוז ואת אליפות הנשים של NXT UK של מייקו סאטומורה, שבסופו רוז ניצחה.
ב-8 באוגוסט 2023, דבנפורט גברה על דנה ברוק.
פריסטלי אובחנה עם גידול מוחי, כשהייתה בת 14. כעבור ארבע שנים היא עברה ניתוח כדי להסיר גידול זה.
מאז שנת 2017, פריסטלי מנהלת מערכת יחסים עם המתאבק וויל אוספריי.
אליפות הנשים של WCPW/Defiant (פעמיים)
PWI דירג אותה במקום ה-20 מתוך 100 המתאבקות הטובות ביותר לשנת 2019
אליפות הנשים של WOS (פעם אחת)
אליפות אלילות סטארדום (פעם אחת) - עם ג'יימי הייטר
ליגת אלילות סטארדום (2017) - עם קלי קליין
טורניר השלישיות (2019) - עם אוטמי הישישיטה ווייפר
ביאג'יו אברטה (באיטלקית: Biagio Abrate; נולד ב-8 בנובמבר 1949) הוא גנרל איטלקי בדימוס, אשר שימש כראש מטה ההגנה בין השנים 2011–2013.
אברטה נולד בסנט אלבנו סטורה ב-8 בנובמבר 1949. הוא למד בבית הספר הצבאי באאוסטה, והוכשר כלוחם אלפיני.
בינואר 1969 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית במודנה.
בשנת 1979 הוא מונה למפקד גדוד האלפיני "טרנטו".
ב-1990 הוא מונה למפקד גדוד "בסנו", וכעבור שנתיים חזר לאאוסטה כמפקד בית הספר הצבאי.
ב-30 באוקטובר 1999 הוא הועלה לדרגת גנרלה די בריגדה, ומונה למפקד הבריגדה האלפינית "טאוריננסה".
הוא השתתף במבצע כוח מאוחד בקוסובו, ובין ה-3 ביולי ל-3 בנובמבר 2000 הוא שימש באופן זמני כמפקד "הבריגדה הרב-לאומית המערבית".
לאחר שחזר לאיטליה, הוא מונה למפקד כוחות האלפיני.
ב-1 בינואר 2003 הוא קודם לדרגת גנרל די דיוויזיה.
ב-17 בינואר 2011 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
הוא סיים את תפקידו ב-30 בינואר 2013.
מרתה ביאטריס פוטר וב הייתה סוציאליסטית בריטית, היסטוריונית של מעמד הפועלים, כלכלנית ורפורמטורית.
היא טבעה את המושג משא ומתן קיבוצי.
וב הייתה בין מייסדי בית הספר לכלכלה של לונדון, והיה לה תפקיד מרכזי באגודה הפביאנית.
כאשר בעלה, סידני וב, קיבל תואר אבירות והפך לברון פספילד בשנת 1929, סירבה להיקרא בשם "ליידי פספילד".
מרתה ביאטריס פוטר נולדה בגלוסטר.
הצעירה מתשעת הילדים של איש העסקים ריצ'רד פוטר ולורנסינה הייוורת'.
הייתה נכדתו של חבר הפרלמנט מהמפלגה הליברלית ריצ'רד פוטר שהיה אחד ממובילי שינוי שיטת הבחירות לבית הנבחרים הבריטי.
אביה דאג שבנותיו ירכשו השכלה ובמקביל אמה דאגה שבנותיה יוכלו להיות גם "רעיות טובות".
פוטר גדלה כנערה בודדה וחולנית שלמדה באמצעות קריאה ובשיחות רבות עם המבקרים שהגיעו אל הבית, ביניהם הפילוסוף הרברט ספנסר שהשפעתו האינטלקטואלית עליה הייתה הגדולה ביותר.
ג'וזף צ'מברלין גם היה אורח קבוע בבית משפחת פוטר.
פוטר התרשמה מאוד מהכריזמה שלו וממעמדו הפוליטי.
צ'מברלין שהיה אז אלמן בפעם השנייה ומבוגר מפוטר, נפגש איתה מספר פעמים, אך לא ברור אם הוא הציע לה נישואין ב-4–1883, או אם היה בניהם קשר רומנטי.
הקשר הסתיים בגלל אי התאמה בין המזג שלה לשלו.
ב-1885 פוטר החלה להתנדב ב-Charity Organization Society במזרח לונדון בקרב בני מעמד הפועלים.
ההתנדבות הובילה אותה לחשוב על מקומה בחברה ובמה היא רוצה לעסוק וכן לתהות האם אכן היא וחברותיה מטיבות עם האנשים שהן אמורות לעזור להן.
היא הבינה שהסיבות לעוני לא נחקרו לעומק ופיתחה שיטות לסיווג נסיבות העוני והגיע למסקנה שפילנתרופיה פרטית אינה הפתרון לעוני בחברות מתועשות.
היא המשיכה ללמוד את הנושא בשעה שסייע לבן דודה צ'ארלס בות' , רפורמטור חברתי ובעלים של ספינה, במחקרו, Life and Labour of the People in London, שסקר את חייהם ועיסוקיהם של בני מעמד הפועלים בסוף המאה ה -19 בלונדון.
ב-1891 פוטר פרסמה ספר קטן "התנועה הקואופרטיבית בבריטניה" (The Co-operative Movement in Great Britain), שהיה מבוסס על חוויותיה בלנקשייר, והפך מאוחר יותר לקלסיקה.
בספרון היא טענה שקואופרטיבים צריכים להתקדם ולנהל גם את חומרי הגלם וגם את הייצור ואף להיות הבעלים של חוות ומפעלים.
בזמן כתיבת הספר, המליצו לפוטר להתייעץ עם סידני וב שגם עסק במחקר כלכלי של מעמד הפועלים.
הזוג נישא בשנת 1892. לבאטריס וב הייתה הכנסה של 1,000 ליש"ט שירשה מאביה.
ממון הזה אפשר לסידני וב לוותר על משרתו בשירות הציבורי ולהתרכז בעבודתו הפוליטית.
אך הוא שמר על משרתו במועצת מחוז לונדון.
בשנת 1902, אימצה אורח חיים צמחוני
עבודתם המשותפת של הזוג וב
ביאטריס וסידני וב פעלו יחד הן בתחום הפוליטי והן בתחום המקצועי.
הספרים, הציגו לכלכלנים ולהיסטוריונים חברתיים חלקים מהחיים החברתיים בבריטניה שעד כה לא היו מודעים להם.
המחקר שערכו שכנע אותם שיש להקים מפלגה פוליטית חדשה, אשר מחויבת לרעיונות סוציאליסטים בבחירות לפרלמנט.
אולם, הם לא קידמו את הנושא.
ב-1894 הנרי הצ'ינסון , עורך דין עשיר מדרבי, שתמך בפעילות האגודה הפביאנית, התאבד והוריש לאגודה 10,000 ליש"ט.
הצ'ינסון לא כתב בבירור למה מיועד הכסף.
ביאטריס וסידני וב הציעו להשתמש בכסף כדי להקים אוניברסיטה חדשה בלונדון.
בית הספר לכלכלה של לונדון נוסד בשנת 1895.
בשנת 1898 הזוג וב יצא למסע מחקר בן שנה בצפון אמריקה, אוסטרליה וניו זילנד.
הם חקרו גישות שונות לממשל המקומי.
אולם, מחקרם לא הצליח לראות את הקונטקסט המקומי של הארגונים שחקרו.
כשחזרו לאנגליה החלו לעבוד על מחקר שנפרש על פני 23 שנה בנושא הממשל המקומי האנגלי (English Local Government) שהוליד 11 כרכים שהיו למעין תקן בתחום.
דוח המיעוט בוועדה הממלכתית לבחינת חוקי העניים
בבחירות של 1900, האגודה הפביאנית, מפלגת הלייבור העצמאית ועוד מספר ארגונים סוציליסטים רצו ביחד וזכו בשני מקומות בלבד בבית הנבחרים.
וב הייתה מוכנה לעבוד עם כל מפלגה פוליטית על מנת לקדם את תפיסות עולמה.
ב-1905 הקימה הממשלה ועדה מלכותית לבדיקת יחסה של המדינה לעניים בבריטניה (Royal Commission on the Poor Laws).
ביאטריס וב התבקשה לשמש כחברה בוועדה, וסידני וב סייע לה באיסוף הנתונים.
הוועדה הוקמה על ידי ממשלה שמרנית, ובראשה עמד לורד ג'ורג' המילטון.
הוועדה פעלה במשך ארבע שנים והפיקה שני דוחות: דוח הרוב ודוח המיעוט.
אף על פי ששני הדוחות נכתבו על בסיס אידאולוגיות פוליטיות מנוגדות, היה ביניהם מן משותף.
בין כל חברי הוועדה הייתה הסכמה שחוק העניים לא צריך להמשיך בצורתו הנוכחית ויש צורך ליצור תקינה מחודשת בנושא והכרה כי בעוני יש אלמנט מבני.
ביאטריס וב חלקה על רוב חברי הוועדה וכתבה יחד עם סידני וב את דוח המיעוט.
ההמלצות המרכזיות שלהם היו: ביטול חוק העניים; הקמת גוף מתאם בין לשכות התעסוקה ברחבי בריטניה על מנת לייעל את המשאב האנושי במגזר הממשלתי; שיפור שירותי הבריאות והחינוך.
הממשלה הליברלית בראשות הרברט הנרי אסקווית' קיבלה את דוח הרוב ודחתה את ההמלצות של הזוג וב.
מחלקת המחקר של האגודה הפביאנית
ב-1913 וב סייעה בהקמת מחלקת המחקר של האגודה הפביאנית ובאותה שנה הזוג וב ייסד יחד את המגזין New Statesman.
המגזין קידם תפיסת עולם סוציאליסטית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, וב השתתפה במספר ועדות ממשלתיות וכתבה בנושאים שונים כגון שכר שווה בין נשים לגברים, שוק העבודה, ביקורת על התפיסה הקפיטליסטית ועוד.
בזמן מלחמת העולם הראשונה הביעה וב הזדהות עם סבלם של היהודים העניים שחיו ועבדו בלונדון, בעיקר ברובע וויטצ'פל, וטענה כי סבלם של החייטים היהודיים הוא הגדול ביותר בקרב כל פועלי היזע למיניהם.
אמנם, עם פרוץ מאורעות תרפ"ט ב-1929, ביקר חיים ויצמן בבית הלורד פספילד.
על פי ויצמן, אמרה לו וב: "אינני יכולה להבין למה מרימים היהודים רעש כזה בהיהרג כמה מאות אנשים בארץ ישראל.
מספר כזה נהרגים מדי שבוע בשבוע בלונדון בתאונות דרכים ואין איש שם לב".
בהתייחסה להגירה וההתיישבות היהודית בארץ ישראל, הכריזה וב כי אין בה מקום לחתול נוסף.
ב-1932, נבחרה וב לאישה הראשונה שקיבלה את התואר Fellow of the British Academy.
ובאותה השנה, בשנות השבעים לחייהם יצא נסעו ביאטריס וסידני וב לביקור בן חודשיים בברית המועצות.
על אף שהיו מודעים לחוסר החופש הפוליטי במדינה, הם התרשמו מהשיפור בשירותי הבריאות והחינוך והשינויים שנעשו על מנת לנסות לקדם את מעמדן של נשים בחברה הסובייטית.
כשחזרו לבריטניה, סידני וב היה הכותב העיקרי בספר על הניסויים הכלכליים שהתרחשו בברית המועצות על בסיס הביקור ונתונים שקיבלו מהשגרירות ברית המועצות בלונדון.
הספר כלל שלושה כרכים וכאלף עמודים.
היסטוריונים ביקרו את הספר על שימוש במקורות, כנראה לא מהימנים, שהגיעו מהממשל הסובייטי.
ביאטה קלרספלד היא עיתונאית גרמנייה-צרפתייה שנודעה במאבקה לחשיפתם והענשתם של פושעי מלחמה נאצים.
ביחד עם בעלה סרז' קלרספלד הצליחה ביאטה קלרספלד לגלות בעזרת תיעוד מפורט פשעי מלחמה רבים שביצעו הנאצים ולעלות על עקבותיהם של אלו שהצליחו להתחמק מעונש עם תום מלחמת העולם השנייה, ביניהם קורט לישקה, אלויס ברונר, קלאוס ברבי, ארנסט אלרס, קורט אשה ואחרים.
בפברואר 2012 הוצגה כמועמדת מטעם מפלגת די לינקה לנשיאות גרמניה.
קלרספלד נולדה בברלין בשם ביאטה אוגוסטה קינצל (Künzel) למשפחה גרמנית לא יהודית.
היא למדה בגימנסיה, אולם בשנת הלימודים האחרונה עברה לבית ספר מקצועי ובסיומו החלה לעבוד כמזכירה.
בשנת 1960 יצאה קלרספלד כמטפלת ("או-פר") לפריז.
לאחר שהחליפה מקומות עבודה מספר פעמים, הועסקה כמזכירה בתנועת נוער גרמנית-צרפתית.
בתפקידה זה פגשה את בעלה, סרז' קלרספלד, יהודי שאביו נרצח על ידי הנאצים במחנה ההשמדה אושוויץ, לו נישאה ב-1963. בשנת 1965 נולד להם בן.
לאחר שקורט גאורג קיזינגר, שהיה חבר במפלגה הנאצית, נבחר לקנצלר גרמניה, החלה קלרספלד לפעול לעורר את דעת הקהל בעולם נגדו.
היא כתבה נגדו מאמרים בעיתון הצרפתי קומבה ובעקבות זאת פוטרה מעבודתה.
באפריל 1968 קראה לקורט גאורג קיזינגר מן היציע בבונדסטאג בבון, "נאצי, התפטר!" והורחקה מן האולם.
ב-7 בנובמבר 1968, בוועידת מפלגת האיחוד הנוצרי דמוקרטי (CDU) בברלין, עלתה קלרספלד על הבמה, סטרה לקיזינגר תוך שהיא קוראת "נאצי, נאצי!".
היא הועמדה לדין בהליך מזורז, ונדונה לשנת מאסר, אך באוגוסט 1969 הומתק עונשה לארבעה חודשי מאסר על תנאי.
בספטמבר 1969 התמודדה בבחירות לבונדסטאג במחוז הבחירה של קיזינגר, אולם זכתה ל-5 קולות בלבד.
באוגוסט 1970 קשרה עצמה קלרספלד בכיכר בוורשה בשלשלאות לעץ, וחילקה מנשרים שנועדו להצביע על האנטישמיות בפולין.
בתחילת 1971 קיימה הפגנה דומה בפראג וגם ממנה גורשה.
בשנת 1971 ניסתה קלרספלד, ביחד עם בעלה, לחטוף בכוח את הפושע הנאצי קורט לישקה, שהיה אחראי לגירושם של כ-76,000 איש מצרפת בתקופת השואה, כדי להביאו מגרמניה לצרפת ולהסגירו למערכת המשפט הצרפתית.
ביאטה קלרספלד נדונה בשל כך לחודשיים מאסר, אלא שבעקבות לחץ בינלאומי ומחאה ציבורית הומתק העונש למאסר על תנאי.
פושע המלחמה לישקה נותר חופשי, ורק בשנת 1979 הועמד לדין.
במהלך שנות השבעים שבה קלרספלד והצביעה על מעורבותו של ארנסט אכנבך, פוליטיקאי מן המפלגה החופשית-דמוקרטית הגרמנית, בגירושם של יהודים מצרפת בתקופת הרייך השלישי.
בשנת 1976 הצליחה קלרספלד להפסיק את פעילותו הפוליטית, בין השאר כלוביסט למען פושעים נאציים לשעבר, זמן קצר לפני שהתמנה לנציג גרמניה בקהילה האירופית בבריסל.
בשנים 1984–1985 נסעה תוך סיכון עצמי לא מבוטל, לצ'ילה ולפרגוואי, שהיו אז דיקטטורות צבאיות, כדי לעורר שם תשומת לב לפושעי המלחמה הנאציים ולטר ראוף ויוזף מנגלה, שלפי הידוע הסתתרו במדינות אלה.
ביחד עם בעלה סרז' ועם אחרים, התחילה בשנת 1986 במערכה לחשיפת מעורבותו של קורט ולדהיים ברייך השלישי ולבידודו הבינלאומי כנשיא אוסטריה.
באותה שנה שהתה קלרספלד במשך חודש במערב ביירות והציעה להחליף עצמה כנגד בני ערובה ישראלים.
ב-4 ביולי 1987 הועמד לדין קלאוס ברבי, שנלכד ביוזמתה.
קלרספלד מחשיבה הישג זה לגדול הישגיה, לאחר שכבר בשנת 1972 גילתה את מקום מחבואו בבוליביה.
בשנת 1991 פעלה להסגרתו של ממלא מקומו של אדולף אייכמן, אלויס ברונר, שחי בסוריה.
ביאטה וסרז' קלרספלד פרסמו ספר שהכיל את שמותיהם של 80,000 קורבנות יהודיים-צרפתיים של הנאצים.
הם הצליחו להשיג את תמונותיהם של 11,400 ילדים יהודים, במטרה לתת לקורבנות זהות ופנים.
חברת הרכבות הצרפתית SNCF בירכה על המיזם והציגה תערוכה נודדת בשם "ילדים יהודיים שגורשו מצרפת" במשך שלוש שנים ב-18 תחנות רכבת.
חברת הרכבות הגרמנית דויטשה באן, יורשתה החוקית של הרייכסבאן מתקופת הרייך השלישי - שעל מסילות הברזל שלה הובלו הילדים אל המחנות - דחתה את התערוכה בנימוקי "ביטחון" והפנתה אותה למוזיאון התחבורה בנירנברג.
יושב ראש דויטשה באן טען שהנושא "רציני מדי מכדי להגות בו תוך לעיסת לחמנייה על הרציף".
שר התחבורה הגרמני וולפגנג טיפנזה, מאידך, התבטא לטובת עמדתם של בני הזוג קלרספלד.
בפברואר 2012 מונתה כמועמדת מטעם מפלגת די לינקה לבחירת נשיא גרמניה.
זאת, בעקבות התפטרותו של כריסטיאן וולף וכמועמדת נגדית למועמד המוביל, יואכים גאוק.
בפברואר 2016 קיבלה אזרחות ישראלית.
לקלרספלד הוענק בישראל בשנת 1974 "עיטור האומץ של לוחמי הגטאות".
נשיא צרפת פרנסואה מיטראן מינה אותה בשנת 1984 ל"אבירה בלגיון הכבוד".
ב-15 בפברואר 2016 העניק השר אריה דרעי לקלרספלד אזרחות ישראלית בתמורה למפעל חייה בלכידת פושעי מלחמה נאצים.
בשנת 2022 הוענק להם פרס בראשית על פועלם.
ביאטה קלרספלד, עד חרמה: בת גרמניה לוחמת בנאצים; מצרפתית אליה גילדין.
תל אביב, עם עובד, תשל"ה.
ביאטריקס פוטר הייתה סופרת ומאיירת אנגלייה הידועה בשל ספרי הילדים שלה על חיות ובראשם פיטר הארנב.
ביאטריקס פוטר נולדה למשפחה מהמעמד הגבוה באנגלייה וחונכה על ידי מורה פרטית ללא מגע עם ילדים אחרים.
היו לה מספר חיות מחמד והיא חבבה את הטבע.
בתחילת המאה ה-20 היא פרסמה סדרה של ספרי ילדים על חיות.
היא התארסה בחשאי עם המו"ל שלה, נורמן וורן, אולם זה נפטר עוד לפני שהספיקו להתחתן.
הצלחת סדרת הספרים לילדים הקנתה לה ממון.
לאחר פטירתו של וורן, הודות להכנסות אלה, רכשה לעצמה אחוזה באזור האגמים של קאמבריה ועברה להשתקע שם.
היא גידלה כבשים, המשיכה לכתוב ספרים ומספר שנים אחר-כך, ב-1913, נישאה לעורך דין תושב האזור.
עם מותה היא הורישה את האחוזה שלה לקרן לשימור האזור, כדי להגן עליו מפני פיתוח נדל"ני.
ב-1936, שנה לפני הקרנתו לראשונה של "שלגיה ושבעת הגמדים", סרט ההנפשה הראשון שלו באורך מלא, ביקש וולט דיסני לקבל את הזכויות להפקת סרט המגולל את סיפורו של פיטר הארנב.
הוא לא קיבל את הסכמתה של ביאטריקס פוטר לכך.
ב-1990 יצא לאור באנגליה ספר שבו תורגמו חלק מציוריה לרקמה וסריגה בידי הרוקמת והמעצבת פט מאנציני, שגם הוסיפה דוגמאות שמאפשרות לכל אחת ליצור את הכריות, הצעיף או כיסויי המיטה על פי הציורים של ביאטריקס.
בשנת 2006 יצא לאקרנים הסרט "מיס פוטר", ביוגרפיה בכיכובה של רנה זלווגר.
בשנת 2012 החלה הקרנתה של סדרת הטלוויזיה המצוירת "הרפתקאות פיטר הארנב", בערוץ ניקלודיאון.
בישראל, הסדרה משודרת בערוץ הופ!
בפברואר 2018 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "פיטר ראביט", המבוסס על ספרי פיטר הארנב, והופק על ידי אולפני קולומביה.
הסרט שילב אנימציה עם שחקנים ואת קולו של פיטר הארנב דיבב ג'יימס קורדן.
את האנימציה יצרה חברת "Animal Logic" האוסטרלית.
פוטר חונכה בביתה והתעניינה בכל תחומי המדע, מלבד אסטרונומיה.
לבה היה נתון במיוחד לבוטניקה.
בעשור האחרון של המאה ה-19 התרכזה במיקולוגיה (חקר הפטריות).
היא החלה בציור פטריות עקב יופיין, אך אחרי פגישתה עם המיקולוג צ'ארלס מקינטוש, גברה התעניינותה בדרך התרבותן של הפטריות והיא ביצעה איורים מיקרוסקופיים רבים של נבגים.
היא פיתחה תאוריה בדבר נביטת נבגים, אך זכתה בעיקר להתעלמות, עקב מינה וגילה הצעיר.
ביאטריס האריסון , צ'לנית בריטית, שהייתה פעילה במחצית הראשונה של המאה ה-20. היא ניגנה ביצועי בכורה של כמה יצירות אנגליות חשובות, בייחוד משל דיליוס, והקליטה אחרות בהקלטה ראשונה או תקנית.
משפחת האריסון שבה לאנגליה מהודו בתקופת ילדותה של ביאטריס.
האריסון למדה בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון ובהמשך אצל הוגו בקר, ובבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין.
בשנת 1910 זכתה בפרס מנדלסון והופיעה לראשונה באולם בכשטיין בברלין.
ביאטריס הייתה אחות למאי האריסון, כנרת, תלמידתו של ליאופולד אאואר, מרגרט האריסון, פסנתרנית ומוניקה.
כמו במשפחתו של מארק המבורג, גם במשפחת האריסון לימדו את הבנות לנגן בכלים שונים, כדי שתוכלנה לנגן מוזיקה קאמרית בצוותא.
מאי החליפה פעם את פריץ קרייזלר בקונצרט מיצירות מנדלסון בהלסינגפורס, פינלנד.
מאי וביאטריס זכו שתיהן במדליית הזהב של המועצה המאוחדת לכינור ולצ'לו.
ב-11 במרץ 1918 ניגנה ביאטריס את הקונצ'רטו של דבוז'אק עם התזמורת הפילהרמונית המלכותית, בניצוח תומאס ביצ'ם.
הוגו בקר דיבר עם סר הנרי ווד על התפעלותו מנגינתה של ביאטריס האריסון עוד לפני הופעת הבכורה שלה.
הן אלגר והן ווד היו שותפים להתרשמותו החיובית.
מאי וביאטריס הופיעו יחדיו תחת שרביטו של ווד בקונצ'רטו הכפול של ברהמס.
ביאטריס האריסון ניגנה בביצוע בכורה את הסונאטה לצ'לו של דיליוס ב"אולם ויגמור" בלונדון ב-31 באוקטובר 1918. אחותה, מאי, ביצעה לראשונה את הסונאטה לכינור שלו, שהקליטה בהמשך עם הפסנתרן ארנולד באקס.
ביאטריס ומאי ביצעו בהופעות בכורה את הקונצ'רטו הכפול של דיליוס, שנכתב בשנת 1915 "לזכר כל האמנים הצעירים שנפלו במלחמה", בינואר 1920, בנוכחות המלחין.
את הקונצ'רטו לצ'לו כתב דיליוס בהזמנת ביאטריס, שניגנה אותו בביצוע בכורה.
בנובמבר 1925 ניגנה ביאטריס את הקונצ'רטו לצ'לו של אלגר עם הפילהרמונית המלכותית, בניצוח המלחין ומאוחר יותר אף ניגנה בהקלטה ה"רשמית" של הקונצ'רטו לחברת "HMV", גם הפעם בניצוח אלגר עצמו.
יצירה זו נקשרה יותר מכל אחת אחרת בשמה, כפי שקרה שנים אחר כך לצ'לנית בריטית אחרת, ז'קלין די פרה.
האריסון ניגנה את הקונצ'רטו בניצוחו של הנרי ווד בראשית מלחמת העולם השנייה, בהופעה שזכתה לשבחים מיוחדים מן המנצח.
ביאטריס האריסון החזיקה ברשותה צ'לו גוארנרי שבנה פייטרו גוארנרי (פייטרו דה ונציה).
אלגר: קונצ'רטו לצ'לו (התזמורת הסימפונית החדשה, בניצוח אדוארד אלגר), קול אדוניו D1507-9 (שלושה תקליטים).
דיליוס: סונאטה לצ'לו (עם הרולד קרקסטון, פסנתר), קול אדוניו D1103-4 (שני תקליטים)
דיליוס: אלגיה וקפריס (בניצוח אריק פנבי) "קול אדוניו" B3721 (תקליט אחד)
דיליוס: פרק ביניים וסרנדה מתוך "חסן", מוזיקה למחזה (עם מרגרט האריסון, פסנתר), "קול אדוניו" B3274 (תקליט אחד)
"זמירים/לונדונדרי אייר/שיר הודי" "קול אדוניו" B2470
"שחר בגינה בסגנון ישן/זמירים", קול אדוניו B2469
"זמירים/שירים שלימדה אותי אמי וכו'" "קול אדוניו B2853
הופעותיה של ביאטריס האריסון עם זמירים היוו נושא לשיר "שידורי הזמיר" מאת רוברט סקסטון, שזכה בפרס "האגודה לשימור זכרם של קיטס ושלי".
הקלטות הזמיר שלה היוו השראה למחזה משנת 2004 בשם "הצ'לו והזמיר", מאת פטרישה קליבלנד פק,
הופעותיה של ביאטריס האריסון עם זמירים נזכרות ככלי דרמטי בפתח אפיזודה עם זמירים ברומן של ג'ון פרסטון משנת 2007 The Dig
ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת (Princess Beatrice of the United Kingdom; 14 באפריל 1857 – 26 באוקטובר 1944) הייתה בת הזקונים של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
היא נישאה להנרי, נסיך בטנברג, צאצא של בית הסן הגרמני והייתה אמה של ויקטוריה אאוחניה, מלכת ספרד, סבתו של מלך ספרד לשעבר חואן קרלוס.
הנסיכה ביאטריס מרי ויקטוריה פאודורה נולדה ב-14 באפריל 1857 בארמון בקינגהאם שבלונדון, בתם החמישית וילדתם התשיעית והאחרונה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
לידתה של ביאטריס עוררה מחלוקת בבריטניה בשל בחירתה של המלכה להקל על כאבי הלידה על ידי כלורופורם, שכן באותה העת נחשב הכלורופורם למסוכן לאם ולתינוק והכנסייה האנגלית התנגדה לשימוש בו.
הנסיכה הוטבלה בכנסייה הפרטית שבארמון בקינגהאם ב-16 ביוני 1857 כאשר סנדקיה היו סבתה מצד אימה, ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, אחותה הבכורה ויקטוריה, הנסיכה המלכותית וארוסה פרידריך, לעתיד פרידריך השלישי, קיסר גרמניה.
הנסיכה ביאטריס הפכה מלידתה לבת האהובה ביותר במשפחה המלכותית, שכן בתם הבכורה של ויקטוריה ואלברט, ויקטוריה, עמדה לעבור להתגורר בגרמניה יחד עם בעלה החדש, פרידריך.
המלכה ויקטוריה נתנה עדיפות לביאטריס מעל לאחיותיה הגדולות, הזמינה יותר ציורים שלה ואף השתתפה בגידולה יותר מאשר עם בנותיה האחרות.
ביאטריס הייתה גם חביבתו של אלברט, שהעריך את חוכמתה ואת כישוריה.
היא גדלה בעיקר בבית אוסבורן, המעון המלכותי שעל האי וייט, שם למדה רכיבה, גינון, ניהול משק הבית, ציור, תפירה, מוזיקה ועוד.
במרץ 1861 נפטרה אימה של המלכה ויקטוריה, ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, וביאטריס עזרה מאוד לנחם את המלכה, שהייתה שבורת לב.
באותה תקופה הייתה המלכה מרוחקת מילדיה חוץ מביאטריס ומאחותה הלא נשואה, אליס, והיא נעזרה בהן רבות גם לאחר מות בעלה האהוב, אלברט, ב-14 בדצמבר באותה השנה.
עומק אבלה של המלכה על מות בעלה הפתיע את משפחתה ואת הקרובים ביותר אליה.
היא התנתקה ממשפחתה ובמיוחד מאדוארד, נסיך ויילס, אותו האשימה במותו של אלברט, והרשתה רק לאליס וביאטריס להתקרב אליה.
בשנת 1870 נישאה האחרונה מאחיותייה הלא נשואות של ביאטריס, הנסיכה לואיז, והמלכה ויקטוריה החלה להסתמך על בתה הקטנה, שהצהירה מגיל צעיר שלעולם לא תינשא.
ביאטריס הפכה למזכירתה של ויקטוריה, תפקיד שמילאו בעבר אחיותיה הגדולות, אליס, הלנה ולואיז, אולם סמכויותיה של ביאטריס היו רבות משל אחיותיה וכללו מטלות אישיות יותר מסתם כתיבת מכתבים, כמו עזרה בכתיבת יומנה של המלכה.
על אף שהנסיכה ביאטריס הייתה הביישנית ביותר מבין ילדיה של ויקטוריה היא הפכה לנסיכה המוכרת ביותר בקרב הציבור הבריטי בשל העובדה שתמיד ליוותה את אימה בהופעותיה הפומביות.
העם אהב את הנסיכה בשל מחויבותה הבלתי מתפשרת לאימה וכן בשל מזגה הנעים וכישוריה האמנותיים.
על אף שהמלכה ויקטוריה התנגדה לכך שבתה הצעירה תינשא, בתקווה שתשמש תמיד כבת לווייתה, היו לביאטריס מספר מחזרים.
אחד מהם היה נפוליאון אז'ן לואי, בנו של הקיסר הצרפתי לשעבר נפוליאון השלישי.
לאחר הדחתו של הקיסר בשל תבוסתה של צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870 הוא הוגלה ועבר להתגורר יחד עם משפחתו בבריטניה.
לאחר מותו בשנת 1873 התיידדה מאוד אלמנתו, הקיסרית אז'ני, עם המלכה ויקטוריה והעיתונים האנגליים החלו לפרסם שמועות כי בנה נפוליאון אז'ן יתארס בקרוב לנסיכה ביאטריס.
אולם הנסיך הקיסרי מת ב-1 ביוני 1879 במהלך מלחמת אנגליה-זולו, וויקטוריה וביאטריס התעצבו מאוד ממותו.
אולם באותה העת היה זה נגד החוק באנגליה לאישה להנשא לגיסה האלמן, אך אדוארד היה כה בעד נישואים אלו שהוא העלה הצעת חוק שנקראה "חוק האחות" כדי לאפשרם.
הצעת החוק הייתה דווקא פופולרית ונתמכה על ידי העם, אך היא נדחתה על ידי בית הלורדים בשל התנגדותם של הבישופים.
על אף שהמלכה ויקטוריה התאכזבה מכישלון ההצעה היא שמחה להשאיר את ביאטריס לצידה.
מחזרים נוספים היו האחים אלכסנדר ולודוויג, נסיכי בטנברג.
המלכה, על אף שנראתה מעודדת חיזורים אלו, הפריעה להם ועודדה את ביאטריס להתעלם מהם.
הנסיך לודוויג נישא לבסוף לאחייניתה של ביאטריס, ויקטוריה, נסיכת הסן, בתה של אחותה אליס, ועל אף שנישואים אלו הנחיתו מכה נוספת על תקוותיה של ביאטריס להנשא, במהלך טקס החתונה בשנת 1884 בדרמשטט היא פגשה את האח הצעיר לבית בטנברג, הנרי, והזוג התאהב מיד.
עם חזרתה של ביאטריס מדרמשטט היא סיפרה לאמה על כוונתה להנשא לנסיך הנרי, וזו לקחה את הבשורה קשה.
על אף שביאטריס המשיכה לשמש כמזכירתה לא דיברו השתיים במשך שבעה חודשים ותקשרו רק על ידי מכתבים.
רק שכנועים מצד הנסיך אדוארד והנסיכה ויקטוריה, שהזכירו לאמם כמה אושר הביאה ביאטריס לאביה, אלברט, גרמו למלכה לשוב ולדבר עם בתה הצעירה.
המלכה ויקטוריה הסכימה לבסוף לנישואים בתנאי שהנרי יוותר על חייו בגרמניה ויעבור לגור באופן קבוע בבריטניה.
ביאטריס והנרי נישאו בוויפינגהם שבאי וייט, לא רחוק מבית אוסבורן המלכותי, ב-23 ביולי 1885. הנסיכה, שלבשה את ההינומה אותה לבשה אימה 45 שנים קודם לכם, לוותה לתוך הכנסייה על ידי המלכה ואחיה הבכור, הנסיך אדוארד.
לאחר הטקס יצאו בני הזוג לירח דבש באי, והמלכה נפרדה מבתה האהובה.
אחת ממתנות החתונה הרבות שקיבלו ביאטריס והנרי לרגל חתונתם הייתה מערכת כלי הגשת תה שהעניק להם הנדבן משה מונטיפיורי, עליה חרט: "רבות בנות עשו חיל, ואת עלית על כולנה" (Many daughters have acted virtuously, but thou excelleth them all, פסוק מתוך ספר משלי).
לביאטריס והנרי נולדו ארבעה ילדים:
אלכסנדר פון באטנברג (1886–1960) - שינה בשנת 1917 את שמו לסר אלכסנדר מאונטבאטן, וקיבל את התואר מרקיז קאריסברוק.
ויקטוריה יוג'ני, נסיכת בטנברג (1887–1969) - נישאה לאלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד.
סבתא-רבתא של מלך ספרד הנוכחי פליפה השישי.
לאופולד פון באטנברג (1889–1922) - שינה בשנת 1917 את שמו ללורד לאופולד מאונטבאטן.
מוריס פון באטנברג (1891–1914) - מת בקרב איפר הראשון במהלך מלחמת העולם הראשונה.
כמו רבים מצאצאיה של המלכה ויקטוריה גם ילדיה של הנסיכה ביאטריס נשאו את הגן למחלת ההמופיליה, שנקראה גם ה"מחלה המלכותית".
הנסיך לאופולד מת בשל המחלה לאחר ניתוח ברך פשוט בגיל 31. הנסיכה ויקטוריה יוג'ני, העבירה את הגן לשניים מבניה, שמתו מהמחלה בגיל צעיר.
לא ברור האם גם הנסיך מוריס ירש את המחלה והאם מותו במלחמה היה קשור לכך.
לאחר ירח זמן קצר שבו ביאטריס והנרי לצידה של המלכה ויקטוריה, שהבהירה לזוג כי היא לא יכולה להסתדר לבד וכי היא מצפה שהם יהיו תמיד איתה.
למרות זאת המלכה נרגעה לאחר זמן מה והרשתה לביאטריס לנסוע יחד עם בעלה לביקורים קצרים אצל משפחתו בגרמניה.
אהבתם של הנרי וביאטריס דמתה לזו של ויקטוריה ואלברט, וגברה עם השנים.
הצטרפותו של הנסיך הנרי למשפחה החזירה מעט אושר לחצר המלוכה, שהייתה עגומה מאז מותו של אלברט.
למרות היותה נשואה המשיכה הנסיכה ביאטריס בתפקידה כמזכירתה ובת לווייתה במשרה מלאה של ויקטוריה.
למרות זאת ביקרה המלכה את התנהגותה של בתה הצעירה כאשר בשבוע האחרון להריונה הראשון לא סעדה ביאטריס יחד עם אמה כמו תמיד אלא העדיפה לאכול לבד בחדרה, דבר שהכעיס מאוד את ויקטוריה ואף גרם לה להתלונן בפני רופאה האישי.
הנסיך הנרי, שקיבל חינוך צבאי ושירת בצבא הפרוסי, התעקש על שירות פעיל בצבא הבריטי דבר שהכעיס מאוד את המלכה שפחדה כי הוא ייפגע.
במקום זאת היא מינתה אותו למושל האי וייט בשנת 1889, אולם תפקיד זה לא סיפק אותו ובשנת 1895 הוא שכנע את המלכה להרשות לו להצטרף לצבא הבריטי שנלחם במערב אפריקה נגד האשנטי.
הוא נשלח לחזית ב-6 בדצמבר אולם נדבק במחלת המלריה זמן קצר לאחר מכן ונשלח הביתה.
ביאטריס, שחיכתה לבעלה החולה באי מדירה, קיבלה ב-22 בינואר 1896 מברק בו נכתב כי הנרי מת מהמחלה יומיים קודם לכן על ספינה בריטית מול חופי סיירה לאון.
ביאטריס קברה את בעלה ב-5 בפברואר באותה הכנסייה באי וייט בה נישאו.
הנסיכה ביאטריס הייתה שבורת לב ממותו הטראגי של בעלה ועזבה את חצר המלוכה לחודש ימים לפני ששבה לטפל באימה.
למרות אבלה הכבד המשיכה הנסיכה לשמש כבת לוויה נאמנה לוויקטוריה, ועם הזדקנותה של המלכה היא הסתמכה יותר ויותר על בתה הצעירה.
למרות זאת הבינה המלכה כי ביאטריס הזדקקה למעון משלה והעניקה לה את ארמון קנזינגטון.
הזמן הרב שבילתה ביאטריס יחד עם אימה גרמו לילדיה להתמרד בילדותם ולהסתמך יותר על אומנתם.
חייה של הנסיכה ביאטריס השתנו עם מותה של המלכה ויקטוריה ב-22 בינואר 1901. על אף שהיא המשיכה את הופעותיה הפומביות מעמדה בחצר ירד, משום שלא הייתה קרובה לאחיה, המלך החדש אדוארד השביעי.
אדוארד רצה להיפטר מבית אוסבורן שבאי וייט, דבר שהכעיס מאוד את ביאטריס ואת אחותה לואיז, שהיו קשורות מאוד למעון המלכותי בו יכלו לחיות בפרטיות הרחק מחצר המלוכה.
לבסוף החליט המלך להעניק את בית אוסבורן במתנה למדינה, להוציא את הבתים הפרטיים שבאחוזה, שנשארו רכוש פרטים של משפחת המלוכה.
לאחר מותה של ויקטוריה החלה ביאטריס במלאכה הקשה של עריכת יומניה של המלכה, אותם שמרה מאז שנת 1831, והכנתם לפרסום.
ויקטוריה הורישה את העבודה הזו במיוחד לביאטריס, שהייתה אחראית על הוצאת כל הקטעים שהיו פרטיים מדי לפרסום פומבי או שפגעו באנשים חיים.
ביאטריס הייתה צריכה למחוק כל כך הרבה רישומים עד שהיומנים שפורסמו לבסוף בשנת 1931 היוו רק כשליש מאורכם המקורי.
הנסיכה ביאטריס המשיכה להשתתף באירועים ציבוריים אחרי מותה של ויקטוריה, שהיו קשורים בדרך כלל למלכה המנוחה, שכן הציבור הבריטי תמיד קישר את ביאטריס עם אימה.
בתה היחידה של ביאטריס, הנסיכה ויקטוריה יוג'ני, נודעה ברחבי אירופה בשל יופייה הרב, ועל אף שהייתה רק בתו של נסיך גרמני זוטר נחשבה לכלה מבוקשת בין בתי האצולה האירופאים.
לבסוף בחרה הנסיכה להנשא לאלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, דבר שעורר סערה בבריטניה שכן היא נאלצה להמיר את דתה לקתוליות.
דודה של ויקטוריה יוג'ני, המלך אדוארד השביעי, התנגד נחרצות לנישואים אלו, אך למרות זאת הזוג נישא ב-31 במאי 1906, בצל ניסיון התנקשות בחייהם על ידי אנרכיסט קטלאני.
הנישואים של בני הזוג, שהיו מאוהבים בהתחלה, הדרדרו במהרה לאחר שהתגלה כי בנם, יורש העצר אלפונסו, סבל ממחלת ההמופיליה כמו רבים מצאצאיה של המלכה ויקטוריה.
המלך אלפונסו האשים את רעייתו בכך שהכניסה את המחלה המלכותית לבית המלוכה הספרדי והתרחק ממנה בשל כך.
לאחר נישואי בתה עברה ביאטריס להתגורר במעונה שבבית אוסבורן, אולם בשנת 1912, למרות התנגדותו של אחיינה, המלך ג'ורג' החמישי, מכרה את הבית ועברה להתגורר בטירת קאריסברוק, מעונו של מושל האי וייט (ביאטריס שימשה כמושלת האי לאחר מותו של בעלה ועד מותה).
נוכחותה בחצר המלוכה התמעטה ככל שהזדקנה ובשנת 1914, לאחר מותו של בנה האהוב מוריס, היא פרשה מהחיים הציבוריים.
בשנת 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה ובשל רגשות אנטי-גרמניים עזים ששטפו את בריטניה, החליט המלך ג'ורג' החמישי לשנות את שמה של משפחת המלוכה מסקסה-קובורג-גותה לוינדזור.
ביאטריס ומשפחתה נאלצו לוותר על כל תאריהם הגרמנים ולשנות את שם משפחתם למאונטבאטן, גרסה אנגלית לשם בטנברג.
לאחר שוויתרה על תארה כנסיכת בטנברג נקראה ביאטריס בבריטניה פשוט "הנסיכה ביאטריס", אולם בניה קיבלו מהמלך תוארי אצולה בריטים.
ביאטריס בילתה את שנותיה האחרונות בראנטרידג' פארק שבמערב ססקס, אחוזה שהשתייכה לאחייניתה, אליס, נסיכת אולבני, ולבעלה אלכסנדר, אחיה של המלכה מרי.
בשנת 1941 היא פרסמה את ספרה האחרון, "בימי נפוליאון", שהיה תרגום יומנה האישי של סבתה של המלכה ויקטוריה, אוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף.
הנסיכה ביאטריס, שנותרה בחיים אחרונה מכל שמונת אחיה ואחיותיה, מתה בשנתה ב-26 באוקטובר 1944 בגיל 87. ארונה נקבר בטירת וינדזור אך הוצא משם ב-28 באוגוסט 1945 ונקבר שוב כבקשתה לצד בעלה האהוב, הנרי באי וייט.
הנסיכה ביאטריס מיורק, בתם של הנסיך אנדרו ושרה פרגסון ונכדתה של המלכה אליזבת השנייה, קרויה על שם ביאטריס.
בֶּיאָטֶה ברגר הייתה המייסדת והמנהלת הראשונה של כפר ילדים ונוער אהבה, עוד מימיו הראשונים כ"מעון לילדי פליטים יהודים בברלין".
ביאטה ברגר, בת אלחנן, נולדה בשנת 1886 בעיר נידרברייסיג (Niederbreisig) שבעמק הריין, במערב הקיסרות הגרמנית.
בגיל 17, לאחר שהתייתמה משני הוריה, למדה סיעוד ושירתה כאחות במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1922 הוצע לה לנהל את "המעון לילדי פליטים יהודים בברלין", ששכן ברחוב אוגוסט בברלין.
המעון, יחד עם בית הספר לנערות ששכן באותו מבנה, נוסד בידי נשים ציוניות כ"מטבח זול לילדים יהודים", והפך למעון לילדי פליטים יהודים לאחר שיהודים רבים הגיעו לברלין ממזרח אירופה בעקבות הפוגרומים.
ברגר בתפקידה כאחות ראשית (Schwester Oberin, שווסטר אוברין) וכמנהלת המוסד שינתה את שמו של המעון ל"אהבה" (Ahawah) והפכה אותו לביתם של כ-120 ילדים מהולדתם ועד גיל 16.
ב-1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, החליטה ברגר להעביר את המוסד לארץ ישראל המנדטורית.
היא גייסה תרומות ומסרה את כל רכושה הפרטי לשם בניית מבנה.
ברגר השיגה מהקרן הקיימת 15 דונם בפאתי חיפה (לימים קריית ביאליק).
בעזרת הנרייטה סאלד השיגה רישיונות עלייה ("סרטיפיקטים") לחלק מהילדים.
באפריל 1934 הגיעה עם קבוצת הילדים הראשונה למעון זמני בשכונת נווה שאנן בחיפה, שם הצטרפה הני אולמן לסגל המוסד.
אחרי הקמת מבני המוסד ליד קריית ביאליק, עבר המוסד בניהולה של ברגר למקומו הנוכחי.
במהלך השנים הבאות המשיכה ברגר במאמצים להשיג רישיונות עלייה ולהביא ארצה עוד ילדים מחניכי "אהבה" בברלין, וכן ילדים ובני נוער יהודים מרחבי אירופה.
כמות הסרטיפיקטים שהוקצו לה לא הספיקה להביא את כל ילדי "בית אהבה" מגרמניה לארץ, ואלו שלא הצליחו לעלות נשלחו להשמדה על ידי הנאצים.
בסך הכל הצליחה ברגר להעלות לארץ ישראל כ-300 ילדים מארצות שונות באירופה.
כיום "אהבה" הוא כפר ילדים ונוער הקולט ילדים בסיכון שהוצאו ממשפחותיהם או חוו טראומות נפשיות או בעיות סוציו-אקונומיות קשות.
ברגר נפטרה ממחלת לב במאי 1940 בחיפה.
נקברה בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
נינתו של אחיה של ברגר, אילת ברגור, הוציאה בשנת 2007 את הסרט "בית אהבה", המגולל את סיפורו של בית הילדים.
עיבוד של הסרט תורגם לגרמנית וראה אור כספר (Ahawah heisst Liebe).
ביאטריקס (נולדה בשם ביאטריקס וילהלמינה ארמגרד; בהולנדית: Beatrix Wilhelmina Armgard; נולדה ב־31 בינואר 1938) היא חברת משפחת המלוכה ההולנדית, שמלכה על הולנד בין 30 באפריל 1980 ל־30 באפריל 2013, אז העבירה את השלטון לידי בנה הבכור, וילם-אלכסנדר.
המלכה ביאטריקס היא בתה הבכורה של מלכת הולנד יוליאנה והנסיך ברנרד.
סנדקיה היו המלך לאופולד השלישי מבלגיה והדוכס אדולף ממקלנבורג-שוורין וסנדקותיה הנסיכה אליס והרוזנת אלן מקוצבו.
כאשר המלכה הייתה עדיין תינוקת נמלטה המשפחה המלכותית מן המדינה בעת הפלישה הגרמנית להולנד במלחמת העולם השנייה.
בחודש מאי 1940 עברה המשפחה לבריטניה ומשם נדדה לאוטווה שבקנדה.
המשפחה המלכותית התגוררה בסטורנווי שבאוטווה.
בעת ששהתה בקנדה, התחנכה המלכה בבית ספר יסודי ציבורי בעיר אוטווה, זאת עד לשנת 1945, אז שבה המשפחה להולנד.
עם שובה של המשפחה המלכותית להולנד, המשיכה ביאטריקס את לימודי היסודי והתיכון בהולנד, אותם סיימה בשנת 1956.
ב־31 בינואר 1956 חגגה הנסיכה ביאטריקס את יום הולדתה ה־18. מאותו היום, על פי החוקה ההולנדית, היא הייתה כשירה לרשת את כתר השלטון.
באותה עת מינתה אותה אמה לחברה במועצת המדינה.
באותה שנה החלה הנסיכה את לימודיה באוניברסיטת ליידן.
בשנים הראשונות ללימודיה האקדמיים היא למדה קורסים בסוציולוגיה, משפטים, כלכלה, היסטוריה פרלמנטרית ומשפט חוקתי.
במהלך לימודיה אף למדה קורסים על תרבויות סורינאם והאנטילים ההולנדיים, הצ'ארטר של ממלכת הולנד, יחסים בינלאומיים, משפט בינלאומי וכן ההיסטוריה והחוק האירופאי.
בעודה סטודנטית באוניברסיטה ביקרה הנסיכה ארגונים אירופאים ובינלאומיים שונים בז'נבה, שטרסבורג, פריז ובריסל.
היא הייתה אף פעילה בארגון הסטודנטיות של אוניברסיטת ליידן.
בקיץ 1959 היא עברה את הבחינות המקדימות לצורך תואר במשפטים ובחודש יולי 1961 סיימה לימודיה וקיבלה תואר במשפטים.
כבר מעת מעורבותה הפוליטית הראשונה של ביאטריקס היא עוררה מחלוקת.
בשנת 1965 היא התארסה עם אריסטוקרט גרמני בשם קלאוס פון אמסברג, דיפלומט בשירות החוץ הגרמני.
10 במרץ 1966, יום נישואיה, צוין במפגן מחאה המוני.
הנסיך קלאוס היה בנעוריו חבר בתנועת הנוער ההיטלראי וכן שירת בוורמכט, ולכן הוא זוהה על ידי העם ההולנדי כחלק מן העבר הגרמני הנאצי.
במחאה ההמונית שהתעוררה בלטה הסיסמה "אני רוצה את אופני בחזרה", תזכורת להחרמת האופניים מן ההולנדים בידי הכובש הנאצי.
בעת שחלפה כרכרת הזוג המלכותי ברחוב נזרקה לעברה פצצת עשן על ידי פעילים בתנועת פרובו, תנועה אנרכיסטית הולנדית.
תקרית זו התפתחה לקרבות רחוב בין המשטרה למפגינים.
אולם, ככל שחלפו השנים למד העם ההולנדי להכיר ולאהוב את הנסיך קלאוס והוא הפך לאחד מבני משפחת המלכות האהודים בהולנד.
רבים בעם ההולנדי ביכו את מותו, בשנת 2002.
מהומות אלימות עוד יותר פרצו ב־30 באפריל 1980, בעת שביאטריקס זכתה בכתר השלטון (הריבון ההולנדי איננו מקבל את תפקידו בטקס הכתרה).
המונים ניצלו את האירוע, ביניהם פולשי דירות אנרכיסטים, כדי למחות על תנאי דיור גרועים וכן כדי לצאת נגד מוסד המלוכה.
ההתנגשויות בין ההמון לכוחות המשטרה היו אלימות במיוחד.
מעורבותה של ביאטריקס בשלטון החלה עוד בטרם קיבלה את תפקיד המלכה.
בשנת 1977, כאשר לאחר הבחירות לפרלמנט של הולנד התעוררו קשיים ביצירת קואליציה יציבה, המלכה לעתיד כינסה את שלושת מנהיגי המפלגות הבולטות ולאחר מספר שעות נפתר המשבר.
ב־30 באפריל 1980 הפכה ביאטריקס למלכת הולנד, זאת לאחר שאמה ויתרה על כתר השלטון.
גישתה של ביאטריקס למלוכה הייתה רשמית יותר מזו של אמה, יוליאנה, מלכת הולנד, ורבים מעריכים את מקצועיותה בתפקידה.
בעוד שבקרב העם ההולנדי בית המלוכה זוכה לאהדה רבה, העיתונות ההולנדית לא חסכה את שבטה מן המשפחה המלכותית.
העיתונות פרסמה לא פעם סיפורי "צהובונים" על בית המלוכה, דוגמת הפרסומים על בית וינדזור הבריטי.
יש הרואים בבית המלוכה ההולנדי "אופרת סבון" מתמשכת.
כתוצאה מכך ניצבה ביאטריקס בפני אתגר לשמור על בית המלוכה ההולנדי מודרני, יעיל וקשוב לרחשי לבו של העם ההולנדי.
כמלכה הייתה ביאטריקס בעלת סמכויות רבות יותר מרוב המלכים המולכים באירופה.
השפעתה בענייני פנים הייתה מעטה יחסית, אולם ביחסים בינלאומיים היה לה משקל רב.
דווח בעבר כי המלכה איימה לפטר שר בממשלת הולנד אם יסרב לדרישתה לפתוח שגרירות בירדן.
תחילת המאה ה-21 התאפיינה עבור ביאטריקס בשרשרת של אסונות אישיים.
ב־6 באוקטובר 2002 נפטר בעלה לאחר מחלה ממושכת.
שנה וחצי אחר כך נפטרה אף אמה לאחר תקופה ארוכה של שיטיון, בעוד שאבי המלכה נפטר ממחלת הסרטן בדצמבר 2004. בפברואר 2012 נקבר בנה הנסיך יוהאן-פריסו תחת מפולת שלגים במהלך נופש באוסטריה, נגרם לו נזק מוחי חמור והוא מת ב־12 באוגוסט 2013.
ביאטריקס צוטטה בעיתונות רק לעיתים נדירות ביותר, זאת כיוון שמשרד המידע הממשלתי קובע כי ראיונות עיתונאיים הנערכים עמה אינם לציטוט.
כלל זה נקבע זמן קצר לאחר שקיבלה את הכתר, זאת כדי להגן על המלכה מהסתבכות פוליטית העלולה להיגרם מפליטת-פה.
כלל זה אינו כובל את בנה של המלכה, המלך וילם-אלכסנדר.
ב־8 בפברואר 2005 הוענק למלכה, באופן נדיר, תואר דוקטור-לשם-כבוד מאוניברסיטת ליידן.
האירוע היה נדיר כיוון שהמלכה מסרבת באורח קבע לקבל כיבודים מעין אלה.
נאום הקבלה של המלכה, בו סקרה את 25 שנות מלכותה, שודר בשידור ישיר באמצעי התקשורת ההולנדיים.
המלכה חברה מזה שנים רבות בחוג הרומאי, קבוצת חשיבה בינלאומית וכן ב"קבוצת בילדרברג" שהוא כנס בינלאומי שנתי, למוזמנים בלבד, המיועד לאנשים רבי השפעה.
ב־19 באפריל וב־30 באפריל 2005 ציינה המלכה 25 שנה למלכותה.
היא רואיינה בטלוויזיה ההולנדית ונערך לכבודה קונצרט בכיכר דם באמסטרדם וכן חגיגה בעיר האג, מושב הממשלה.
במרץ 1995 ביקרה ביאטריקס בישראל ובנובמבר 1995 שבה אליה כדי להשתתף בהלוויית יצחק רבין.
ב־28 בינואר 2013 הודיעה כי בכוונתה להעביר את המלוכה לבנה הבכור (וילם-אלכסנדר).
העברת המלוכה יצאה לפועל ב־30 באפריל 2013.
לאחר פרישתה מכס המלכות עברה להתגורר בטירת דראקנסטיין.
על פי דיווח שהתפרסם בשנת 2005 באתר האינטרנט של פורבס, הונה האישי של המלכה מוערך ב־4.7 מיליארד דולר.
אם הערכה זו נכונה, המלכה נמנית בין עשירי תבל.
אולם, על פי הערכות, רבים מנכסיה של המלכה מושקעים במניות חברת של ובמניות חברות אחרות.
נכסים אחרים, כגון ציורים, חפצי אמנות היסטוריים ותכשיטים השייכים לבית אורניה, הם חלק מנכסי המלכות ובעלי ערך תרבותי.
נכסים אלה מוחזקים בידי נאמנויות שונות בהולנד, חלקם בתצוגות קבועות במוזיאונים.
סמלי המלכות (הכתר, הכדור, השרביט, חרב המדינה, הרצועה המלכותית ומעיל הפרווה הטקסי) מוחזקים בנאמנות נכסי המלכות.
אותה נאמנות אף מחזיקה בחפצים אחרים בהם נעשה שימוש בטקסים רשמיים, כגון הכרכרות, כלי שולחן ועוד.
שמירת חפצים אלה בנאמנות מבטיחה כי הם יעמדו לשירות בית המלוכה עד לקץ הדורות.
בארכיונים המלכותיים נשמרות התכתובות האישיות של משפחת המלוכה וכן הספרייה המלכותית, ארכיוני תצלומים ואוסף אמנות.
בספרייה נשמרים ספרי בית אורניה-נסאו וכן ספריית מוזיקה.
הספרייה נוסדה בשנת 1813, לאחר שבית אורניה-נסאו שב למלוך בהולנד.
בספרייה אוסף של כ־70,000 ספרים, ירחונים וחוברות.
בספרית המוזיקה שמורות כ־6,000 יצירות, העתיקות בהן מאמצע המאה השמונה־עשרה.
למלכה ולבעלה המנוח נולדו שלושה בנים:
וילם-אלכסנדר, מלך הולנד (נולד בשנת 1967)
הנסיך קונסטנטין (נולד בשנת 1969)
למלכה ביאטריקס ולבעלה המנוח יש שמונה נכדים.
הראשונה בהם, הנסיכה קתרינה אמליה, היא הראשונה בסדר לרשת את הכתר, מאחר שבהולנד התקבל חוק שוויון הירושה, שעל פיו הילד הבכור של המלך יורש את הכתר, ללא עדיפות לזכרים, כפי שהיה מקובל עד אז לפי החוק הסאלי.
ביאטריקס נולדה בשם ביאטריקס וילהלמינה ארמגרד ואן אורניה-נסאו, נסיכת הולנד, הנסיכה מאורניה-נסאו, הנסיכה מליפה-ביסטרפלד; בהולנדית: Beatrix Wilhelmina Armgard, Prinses der Nederlanden, Prinses van Oranje-Nassau, Prinses van Lippe-Biesterfeld;
תאריה של ביאטריקס כמלכה היו: "ביאטריקס, מלכת הולנד בחסדי האל, נסיכת אורניה-נסאו, וכו' וכו' וכו'" השימוש בביטוי המשולש "וכו'" מתייחס לתארים הנוספים בהם מחזיקה המלכה.
המלכה חתמה על מסמכים רשמיים בשם "ביאטריקס".
בפנייה רשמית אליה היא הייתה: "הוד מלכותך" (בגוף שני) (הולנדית: "Uwe Majesteit").
המלכה יוליאנה לא אהבה פנייה רשמית זו והעדיפה אותה בפנייה "גבירתי" (הולנדית: "Mevrouw").
עם עלייתה לכתר, הפתיעה ביאטריקס רבים כאשר חזרה להנהיג את הפנייה המלכותית, אף שמקובלת גם הפנייה "גבירתי".
לאחר שוויתרה על הכתר חדלה ביאטריקס להיקרא "מלכה" ותארה הוא "הוד רוממותה הנסיכה ביאטריקס".
ביאטריקס היא ראש המסדר הצבאי של וילם ושל מסדרי אבירים הולנדיים נוספים.
היא חברה מן החוץ במסדר הבירית הבריטי, גבירה במסדר הפיל הדני והוענקו לה מדליות ועיטורים רבים אחרים, בהם מדליית הזהב של הקונגרס האמריקאי.
נמל התעופה הבינלאומי המלכה ביאטריקס, בעיר אורנייסטאד בארובה, נקרא לכבודה.
ביאטריס וויטני סטרייט הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית.
זכתה בפרס הטוני ובפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1976 על תפקידה בסרט "רשת שידור".
סטרייט נולדה בכפר אולדווסטבורי שבניו יורק.
היא בתם של המוציא לאור ווילארד דיקרמן סטרייט ושל הפעילה החברתית דורת'י פאיין וויטני.
כשהייתה בת ארבע נפטר אביה בעת שירותו הצבאי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שאמה נישאה בשנית לנדבן בריטי, עברה סטרייט להתגורר באנגליה, שם למדה משחק והופיעה בהפקות תיאטרון חובבניות.
כאשר חזרה לארצות הברית החלה להופיע בברודוויי במחזות קלאסיים כגון: "הלילה השנים עשר", "מקבת'" ו"ציד המכשפות" עליו זכתה בפרס הטוני בשנת 1953.
בשנותיה הראשונות של הטלוויזיה האמריקאית הרבתה סטרייט לשחק בסדרות אנתולוגיה שונות.
בתחום הקולנוע החלה את דרכה במותחן "שיחה מאדם זר" ולאחר מכן בדרמה של פרד זינמן "סיפורה של נזירה", בה הופיעה בתור כריסטוף, אם המנזר השמרנית.
ב-1976, אחרי תקופה ארוכה שבה לא שיחקה, זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה כלואיס שומאכר בסרטו של סידני לומט "רשת השידור"; תפקידה בסרט נמשך חמש דקות וארבעים שניות בלבד והיא הפכה לשחקנית זוכת פרס האוסקר על התפקיד הקצר ביותר בהיסטוריה.
סטרייט השתתפה בסרט האימה בהפקתו של סטיבן ספילברג "פולטרגייסט", בו גילמה את ד"ר לאש מאוניברסיטת קליפורניה באירווין המתמחה בתחום הפאראפסיכולוגיה; היא ועוד שני חוקרים מנסים לחקור בניין רדוף רוחות בפרברי קליפורניה, שנבנה על קבר אינדיאני עתיק.
תפקידים נוספים בהם השתתפה היו בדרמות: "ההבטחה", "נוסחא", "אהבת בוסר" של פרנקו זפירלי, ובסרט האימה של וס קרייבן "נשמה קרה".
סרטה האחרון של סטרייט היה "נבגדת", שיצא לאקרנים ב-1991, שם גילמה את אמה של האלמנה אדריאן סונדרס (גולדי הון).
סטרייט הייתה נשואה פעמיים, נישואיה הראשונים היו לפעיל השמאל והמפיק הצרפתי לואיס דוליבט; הם התגרשו ב-1949. זמן קצר לאחר מכן נישאה בשנית, לשחקן התיאטרון פיטר קוקסון, איתו גידלה שני בנים.
בשנותיה האחרונות סבלה ממחלת אלצהיימר.
נפטרה בשנת 2001 בגיל 86 מדלקת ריאות בביתה שבלוס אנג'לס ולפי צוואתה גופתה נשרפה.
רוברט קנדי והזמנים שלו (1985)
ביאטה אוזה-רוטמונד ; 25 באוקטובר 1919 – 16 ביולי 2001) הייתה אשת עסקים וטייסת גרמניה, טייסת הפעלולים היחידה בגרמניה בשנות ה-30 של המאה ה-20. אחרי מלחמת העולם השנייה פתחה את חנות אביזרי המין הראשונה בעולם, והחברה שייסדה Beate Uhse AG נסחרת כיום בבורסה הגרמנית, ונחשבת למובילה בעולם במכירת אביזרי מין.
החברה אחראית גם להפעלת ערוצי טלוויזיה ברשתות כבלים בעולם.
אוזה-רוטמונד, הצעירה מבין שלושה אחים, נולדה בשם ביאטה קוסטלין בוורגנאו שליד קראנץ, במזרח פרוסיה.
אביה, אוטו קוסטלין היה חוואי, ואמה דר' מרגרט קוסטלין הייתה אחת מחמש רופאות הנשים הראשונות בגרמניה.
בגיל שמונה, אחיה הגדול סיפר לה את המיתוס של איקרוס וביאטה התעניינה בסיפור מאוד, ובמיוחד מרעיון התעופה.
כל כך סוקרנה עד שאספה נוצות של תרנגולות והדביקה אותן יחד למעין כנפיים – וכך יצאה לטיסה הראשונה שלה שהייתה קפיצה ממרפסת הוריה.
ביאטה הייתה ילדה פרועה, אך הוריה לא ניסו לדכא אותה, אלא עודדו אותה ללכת בעקבות חלומותיה.
הם שלחו אותה לבתי ספר טובים ולפנימיות פרטיות שביניהן אודינוולדשול שנמצאת במחוז הפנהיים.
הוריה האמינו שיש לדבר עם ילדיהם בגיל מוקדם על מיניות, וכך עשו.
ביאטה דיברה בחופשיות עם הוריה על מיניותה ועל אמצעים למניעת הריון.
בגיל 16 נסעה ביאטה קוסטלין לאנגליה כדי ללמוד אנגלית ולעבוד כאו-פר.
לאחר שנה חזרה לבית הוריה, לשביעות רצונם המשיכה בלימודיה בכלכלת בית.
במהלך ביקור בברלין, אביה נפגש עם מר סכסנברג (Sachsenberg), מרצה לספורט מוטורי מטעם מועדון האירו הגרמני – ארגון ללא מטרות רווח המיועד לטיסה.
הוא התלונן בפניו על ה"שגעון" הטיסה של ביתו, ועל הרעיון ה"מגוחך" של נשים טסות.
סכסנברג דווקא התלהב מהרעיון, ושלח לביאטה מידע על קבלת רישיון טיס.
הוריה נכנעו לבקשותיה החוזרות, ובשנת 37 הצטרפה ביאטה לבית הספר לטיסה Rangsdorf, שליד ברלין.
בחודש אוקטובר ביום ההולדת ה-18 שלה, קיבלה את רישיון הטיס.
בשנת 1938 היא עברה את בחינת טייס הפעלולים, וזמן קצר לאחר מכן התחרתה במירוץ בבלגיה.
היא זכתה בקטגוריה שלה, וגם במקום השני הכללי בנחיתה, ובמקום השלישי ב"טיסה דייקנית".
היא עבדה בחברת מטוסי "באקר" (Bücker) כטייסת ניסוי, ולאחר מכן, בגיל 19, כטייסת משלוחים למפעל "פרידריך תעשיות אוויר" (Friedrich aircraft).
זמן קצר לאחר מכן, היא קיבלה בקשה מחברת הסרטים UFA לעבוד ככפילה בסרטים.
היא עבדה עם האנס אלברס, כוכב קולנוע שהעריצה במיוחד, ועם עוד רבים אחרים.
האויב מאזין!) היא ביצעה פעלולים ככפילה עבור השחקן הגרמני René Deltgen.
אוזה התאהבה במדריך פעלולי הטיסה שלה, האנס יורגן אוזה, אבל שוב ושוב דחתה את הצעות הנישואים שלו.
היא נשבעה שהיא "לעולם לא תוותר על הטיסה עבור גבר", אך האנס שכנע אותה שהוא תומך בקריירת הטיסה שלה והיא נעתרה לבקשתו, חרף התנגדותו של אביה.
במשך שנה שלמה, סירב אביה לתת את ברכתו לחתונתם.
לבסוף, חתונה חגיגית נקבעה ל-10 אוקטובר 1939. אבל היא נאלצה להתבטל בגלל תחילת המלחמה.
הם התחתנו לבסוף בדיסקרטיות ב-28 בספטמבר, כארבע שעות לפני שנסע לארץ אחרת על מנת לפרנס את המשפחה.
תפקידה בצבא הנאצי במלחמת העולם השנייה
בשל המלחמה הפכו פעלולי הטיסה לבלתי אפשריים, ואוזה נאלצה להישאר מקורקעת.
בבית הקטן שלה ברנגסדורף (Rangsdorf) היא הרגישה חנוקה, ואז היא קבלה הצעה מהלופטוואפה (חיל האוויר הנאצי) לטוס בטייסת תובלה.
כך התאפשר לה להטיס מטוסים שהיא לא יכלה להטיס במסגרות אחרות: יונקרס Ju 87, מסרשמיט Bf 109 ו110, פוקה-וולף Fw 190 ובסוף המלחמה אפילו מסרשמיט Me-262.
למרות שהותקפה מספר פעמים על ידי מטוסי בעלות הברית היא המשיכה לשרת, כי הרגישה שאחרי המלחמה, עם הניסיון שתרכוש, היא תוכל לעשות קריירה כטייסת.
בשנת 1943 נולד בנה קלאוס.
כיוון ששרתה בתפקיד צבאי, היא הייתה רשאית להמשיך לעבוד, וקיבלה אישור להעסיק מטפלת.
באוקטובר 1944 היא הועלתה לדרגת סרן והוצבה ב-1 Überführungsgeschwader (טייסת תעבורה 1) שבסיסה בברלין – Staaken.
בשנת 1945, נהרג בעלה האנס יורגן בתאונה קטלנית, והותיר את אוזה אלמנה בת 24 עם תינוק בן שנה.
באפריל 1945, הוקפה ברלין בכוחות בעלות הברית.
מפקד הגדוד של אוזה רצה לנייד את הגדוד מערבה.
אוזה עשתה את דרכה ברחובות העיר ההרוסה לביתה ברנגסדורף כדי לקחת את בנה עם המטפלת שלו.
היא הביאה את שניהם לשדה התעופה, אבל הגדוד כבר עזב, יחד עם המטוס שלה.
היא מצאה מטוס 104 Siebel FH קטן שלא היה לו טייס.
כיוון שמעולם לא הטיסה מטוס מדגם זה נאלצה לקרוא את הוראות ההפעלה שלו וללמוד כיצד להטיסו תוך כדי תדלוקו.
היא עזבה את ברלין מערבה יחד עם שני פצועים, בנה בן השנתיים והמטפלת, והנחיתה את המטוס בלק (Leck) שבצפון פריזיה, שם היא נפלה בשבי של הצבא הבריטי.
לאחר שחרורה, היא התיישבה בפלנסבורג עם בנה.
הקריירה של אוזה כטייסת הסתיימה אחרי המלחמה בעקבות איסור הטיסה על חברים לשעבר בחיל האוויר הנאצי.
אוזה מצאה פרנסה חלופית במכירת מוצרים מדלת לדלת, ובמסגרתה פגשה עקרות בית רבות ולמדה על בעיותיהן: הגברים ששבו מן החזית חפצו בהבאת ילדים לעולם, תוך שהם מתעלמים מאי-יכולתם הכלכלית לתמוך בילדים אלה.
הדבר הוביל להפלות רבות בקרב אותן נשים.
ביאטה אוזה נזכרה בשיחות עם אימה (שמתה במהלך המלחמה) על מיניות, היגיינה מינית ואמצעי מניעה.
היא חיפשה מידע על שיטת Knaus-Ogino כאמצעי מניעה (שיטת הימים הבטוחים), והרכיבה חוברת שהסבירה לנשים כיצד לזהות את הימים הפוריים שלהן.
בשנת 1947 היא מכרה את ה-"Pamphlet X" בשלושים ושניים אלף עותקים דרך Betu, חברת הזמנות בדואר שאותה פתחה ושפעילותה התרחבה בהמשך לערים גדולות כמו המבורג וברמן.
אנשים רבים כתבו לה מכתבים בהם ביקשו עצות על מיניות וארוטיקה.
"אנשים אלו לא היו מודעים לעובדות חיים", כתבה באוטוביוגרפיה שלה.
זמן קצר אחר כך היא גם מכרה קונדומים ומדריכי "נישואים".
בשנת 1951, עם ארבעה עובדים, היא הקימה את החברה "ביאטה אוזה הזמנה בדואר", שהציעה קונדומים וספרים על "היגיינת נישואים".
כעבור שנים בלבד, היו בחברה 14 עובדים.
אוזה התחתנה עם סוחר בשם ארנסט וולטר רוטמונד ועימו הביאה את ילדה השני, אולריך.
בשנת 1962 פתחה אוזה את "חנות המומחיות להיגיינה האישית" בפלנסבורג, חנות הסקס הראשונה בעולם.
היא הציעה, גם בחנות שלה וגם בקטלוג שלה, יותר ויותר "מאמרים על היגיינה בחיי נישואים".
תוך זמן קצר החלה המשטרה לפעול נגד הפריטים בחנות שלה שלכאורה שמשו כדי "להלהיט ולספק רצונות תאוותנים שמנוגדים לכללי ההגינות והמוסר".
עד לשנת 1992 החנות נתבעה והועמדה לדין למעלה מ-2,000 פעמים.
היא גם הופלתה לרעה על ידי ארגונים אחרים: ה-"Buchhandels Börsenverein des Deutschen" (ארגון כלכלי של תעשיית הספרים הגרמניות) סירב להכיר בהוצאת Stephensen בשל "חששות מוסריים".
מועדון הטניס Flensburger סירב לקבל אותה לשורותיו בשל "חששות כלליים".
ב-1983 אובחנה כחולה בסרטן הקיבה, שאותו שרדה.
בגיל 75 היא קבלה רישיון צלילה.
בשנת 1996 פתחה את המוזיאון לארוטיקה ביאטה אוזה בברלין.
שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1999, החברה שלה, Beate Uhse AG, נרשמה בבורסה הגרמנית והפכה לחברה בעלת עניין רב בקהילה הפיננסית.
המניה עלתה פי 64 ממחיר ההנפקה הראשוני שלה.
אוזה הייתה אחת הפעילות המשמעותיות ביותר בתחום המיניות בגרמניה.
בשנת 1989 הוענק לה ה-"Bundesverdienstkreuz" (צלב הצטיינות גרמני), ובשנת 1999 היא הוכרזה כאזרחית כבוד של העיר פלנסבורג.
מתה מדלקת ריאות במרפאה בסנט גאלן, בשווייץ בשנת 2001.
ביאטריצ'ה צ'נצ'י (באיטלקית: Beatrice Cenci; 6 בפברואר 1577 - 11 בספטמבר 1599) הייתה בת למשפחת צ'נצ'י, משפחת אצולה מרומא.
התפרסמה כאשר הוצאה להורג בהוראת האפיפיור קלמנס השמיני לאחר שנמצאה אשמה ברצח אביה, פרנצ'סקו, שהתעלל בה כילדה, בסיועם של אמה החורגת לוקרציה וברנדטו, בנה.
פרנצ'סקו צ'נצ'י, שהיה אציל אלים, חי עם משפחתו בארמון מבוצר ברובע רגולה שברומא (סמוך לגטו רומא).
ביאטריצ'ה הייתה בתו מאשתו הראשונה ולפי דברי ההגנה במשפטה "כל רומא ידעה" שאביה מתעלל בה, עד כדי גילוי עריות.