tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרפז התפרסם בנגינה על הגיטרה הקטנה REQUINTO בעלת הצלילים הגבוהים, עליה הוא מנגן בצמד "הפרברים".
בנוסף, הוא אחד היחידים בישראל אשר מנגן בקווקיניו.
ב-20 בספטמבר 2015 הודיע על פרישתו מצמד הפרברים.
בראשית 2016 הוציא אלבום סולו המתבסס על מנגינות מאת נחום היימן.
בשנת 2017 הקים אורי הרפז הרכב חדש יחד עם חבריו הוותיקים, חנן יובל ודורית ראובני, את ההרכב שלושתנו.
השלושה מבצעים שירים מוכרים המזוהים עם הקריירות של שלושתם במשך השנים.
ההרכב "שלושתנו" ביצע יותר מ-200 הופעות בשלוש שנים מרגע הקמתו וממשיך להופיע עד היום.
ההרכב הוציא אלבום הופעה חיה שהוקלט ב"זאפה" חיפה, והקליט גם שיר מקורי בשם "חייך אל החיים" למילותיו יוסי גיספן ולחן של חבר ההרכב חנן יובל.
בשנת 2018 הוציא עם חני ליבנה את האלבום "שיר למענכם" – 17 משיריו של המלחין נחום היימן, המבוסס על מופע מוזיקלי איתו הופיעו השניים באותה תקופה ברחבי הארץ.
אחרי שנים ארוכות של הופעות והקלטות בהרכבים שונים, בשנת 2020 יצא לאור לראשונה אלבום שירה סולו של אורי הרפז.
האלבום "אהבה של אתמול ומחר", כולל 16 שירים ועוד קטע אינסטרומנטלי אחד בשם "צרור חיים", קטע לגיטרה אותו כתב ועיבד הרפז לבקשתה של האמנית-הפסלת הישראלית המצליחה אורנה בן עמי, כליווי לסרטון וידאו שעסק באחת מהתערוכות שלה.
באלבום החדש ביצע הרפז שירים ישנים לצד חדשים, וביניהם השיר "ארבע עונות ושיר" למילותיה של עידית חכמוביץ', ושיר בשם "אהבה של אתמול ומחר" (שעל שמו נקרא האלבום כולו), שיר שכתבו שני חברים צעירים, מעריצי "צמד הפרברים" בשנות העשרים שלהם.
את מילות השיר כתב אחאי קורן ואת הלחן ירדן סלובס.
בשנת 2022, אחרי ששותפו של אורי הרפז לצמד המקורי, יוסי חורי, הפסיק להופיע, החליט הרפז לקחת שותף חדש וצעיר בשם אלעד שטמר, מרקיד ריקודי עם, גיטריסט וזמר, ולצאת במופע בשם "שרים הפרברים", בו הם מבצעים את הקלאסיקות של "צמד הפרברים".
הם הופיעו עד סוף 2023 אז נסע שטמר עם משפחתו לטורונטו, קנדה.
מספר חודשים לאחר מכן צירף אליו הרפז את קובי פז במקומו של שטמר כדי להמשיך להופיע במסגרת המופע "שרים הפרברים".
הרפז נשוי לאלופת ישראל בטניס בעבר והטניסאית האולימפית, אילנה ברגר.
אורי גורן (נולד ב-30 במרץ 1939) הוא שופט (בדימוס), נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב בשנים 1998–2009.
גורן, בן למשפחת גרבוז, גדל בגבעתיים.
בשנת 1957 סיים את לימודיו התיכוניים בבית ספר תיכון חדש בתל אביב.
בשנת 1962 סיים את לימודי המשפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה.
בספטמבר 1981 מונה לכהונת שופט בבית משפט השלום, וביולי 1988 מונה לכהונת שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב, וב-1995 מונה לכהן כסגן הנשיא שם.
בספטמבר 1998 מונה לכהן כנשיא בפועל של בית המשפט המחוזי בתל אביב, וביולי 2000 מונה לכהונת קבע כנשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
ב-15 בינואר 2001 הוחלט כי גורן, נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב, הוא שידון בבקשת מרדכי קידר למשפט חוזר, במסגרת שירות מילואים שבו הוענקה לו דרגת אלוף.
גורן פסק כי הוא דוחה את הבקשה לקיום משפט חוזר.
גורן נודע גם בשל החלטתו לאפשר את מעצרה המנהלי של טלי פחימה, פעילת שמאל קיצוני שהתאסלמה, כי השתכנע שהיא "נחושה בדעתה לבצע פיגועי טרור נגד מטרות ישראליות, ולהשיג אמצעי לחימה מפעילי טרור פלסטינים" וכי "אין כל חלופה הולמת למעצר המנהלי, אשר יכול למנוע ממנה להגשים את מטרתה".
גורן מפרסם שנים רבות ספרים בתחום סדר הדין האזרחי: "סוגיות בסדר דין אזרחי" (מהדורה 12) ו"בתי משפט מינהליים" (2016).
ב-1 במרץ 2009 פרש לגמלאות, לאחר 28 שנות שפיטה.
לאחר פרישתו כיהן כנשיא בית הדין העליון של ההתאחדות לכדורגל וניהל בוררויות.
אוֹרי דביר (24 באוגוסט 1931 - 2 ביולי 2011) היה סייר, גאוגרף, יושב ראש הוועדה לשבילי ישראל בחברה להגנת הטבע ואיש תקשורת ומחבר מדריכים פופולריים בנושא הטיולים.
דביר החל לטייל לפני קום המדינה, במסגרת תנועת השומר הצעיר ומאוחר יותר כנהג ומדריך טיולים באגד.
בסוף שנות ה-50 היה דביר המדריך הראשי באגד והיה ידוע בבקיאותו ובחוש ההומור שלו.
משנת 1960 היה מנהל המדור לידיעת הארץ באגד, מדור שארגן טיולים לתלמידים בהתאם לתוכנית הלימודים של משרד החינוך.
במקביל לעבודתו באגד, היה באמצע שנות ה-60, מנהל בית הספר לתיירות שבפיקוח משרד התיירות.
בשנות ה-50 הצטרף לחברה להגנת הטבע, והחל לעסוק בסימון שבילים.
במשך שנות עבודתו סומנו רוב שבילי הארץ ומופו, מפעל שהציב את ישראל כמדינה היחידה שסימנה ומיפתה אחוז כה נכבד משטחה.
דביר ערך גם את מפות הטיולים וסימון השבילים של החברה להגנת הטבע, מפות נייר מנויילנות בקנה מידה 1:50,000.
בראשית שנות ה-60 דביר היה מרצה על נופי ישראל בליווי שקופיות ועונה לשאלות הקהל בנושאי ידיעת הארץ.
באמצע שנות ה-60 היה דביר חבר בצוות הקבוע של התוכנית זה הסוד שלי ברדיו.
בשנים 1967-1968 הייתה לדביר פינה בתוכנית לעקרת הבית של רבקה מיכאלי.
בשנות השבעים הוא ניצל את ניסיונו בתחום, והגיש תוכנית טלוויזיה בשם "שביל בצד", שעסקה בשבילי טיולים.
התוכנית לא צלחה ודביר שינה גישה טלוויזיונית והחל להפיק ולהגיש תוכנית קצרה, בטלוויזיה הישראלית בשם נקודת חן.
תוכנית זו עסקה בנקודות מעניינות לטיול ולא בשבילים שלמים.
היא הוגשה על ידו במשך שנים רבות ובה התגבש רוב החומר לספריו.
דביר פרסם למעלה מ-30 ספרי טיולים, ביניהם "נקודת חן", "תל אביב נקודת חן", "נקודת חן מתחת לאף", "בין הטיפות" וכן ספרי תיירות בארצות הברית.
חלק מספריו תורגמו לשפות שונות.
בתחילת שנות ה-80 יזם דביר את פרויקט שביל ישראל, על פי הרעיון של העיתונאי אברהם תמיר.
באותה תקופה הקים את החוג ללימודי ארץ ישראל במכללת בית ברל, בראשו עמד עד 1990.
במסגרת עבודתו המגוונת הדריך דביר חניכים רבים, שהעניקו לו את הכינוי "המדריך המטייל", והקנה להם מאהבתו לארץ ולנופיה.
שמו נקשר בתודעה הציבורית עם ידיעת הארץ, סימון ומיפוי שביליה.
על מפעל חייו קיבל פרס מהחברה להגנת הטבע.
באוגוסט 2008 במסגרת חגיגות ה-60 קיבל מהמדינה אות על מפעל חיים בשל תרומתו לאיכות הסביבה.
היה נשוי ואב לשלוש בנות ובן.
בן-דודו היה הסופר והעיתונאי יצחק נוי.
ב-1984 זכה בפרס זיו מטעם צדק-מדות-מוסר
אורי דן (6 במאי 1935 – 24 בדצמבר 2006) היה עיתונאי, סופר ופרשן צבאי ופוליטי ישראלי, ומחברם של ספרים רבים על פרשות צבאיות וביטחוניות במדינת ישראל.
דן נולד בארץ ישראל בשם שלמה אורי לאב יליד יוון ולאם ילידת פולין.
הוא סיים את גימנסיה הרצליה בתל אביב במגמה הריאלית ולאחר מכן החל ללמוד במסגרת העתודה האקדמית הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון בחיפה.
תוך כדי לימודיו פרץ מרד הימאים בחיפה בהנהגתו של הימאי ואיש הפלי"ם נמרוד אשל.
הימאים שרצו כיסוי עיתונאי אוהד פנו לעורך השבועון "העולם הזה", אורי אבנרי.
לפגישה עמו בא הימאי מוסה דהן שהביא עמו את שלמה אורי והציג אותו כאחיו, וביקש שהוא יסקר את מרד הימאים עבור "העולם הזה".
אבנרי, שסבר ששמו של שלמה אורי הוא אורי דהן, הציע לו "לעברת" את שמו והעניק לו את השם אורי דן.
הוא כתב שורת כתבות על מרד הימאים ב"העולם הזה" ובעקבות הצלחתו העיתונאית החליט לנטוש את לימודיו בטכניון בשנת לימודיו השנייה ולהפוך לעיתונאי.
את המשך שירותו הצבאי עשה אורי דן ככתב צבאי בשבועון צה"ל "במחנה".
הוא סיקר את פעולות התגמול, אליהן נלווה.
ככתב צבאי צנח יחד עם כוח הצנחנים בפתח מעבר המיתלה, בפתיחת מלחמת סיני.
לאחר מכן החל לעבוד בעיתון "מעריב", בתחילה היה כתב צבאי ולאחר מכן כפרשן צבאי ופוליטי.
כן שימש בסוף שנות השישים ובראשית שנות השבעים ככתב העיתון בפריז ובמערב אירופה, שם פעל גם בשירות המוסד.
כתיבתו במעריב הופסקה לאחר שפרסם בטורו ב-1981 כי יצחק חופי הדליף את כוונת הממשלה לתקוף את הכור בעיראק במטרה לסכלה.
החל מאמצע שנות השמונים שימש כתב ה"ניו יורק פוסט" בישראל.
לזכותו של אורי דן נרשמו מספר סקופים, בהם: ריאיון עם אידי אמין שעות ספורות לאחר חילוץ בני הערובה מאנטבה; ידיעה בלעדית על שריפת גופתו של אדולף אייכמן; הסיפור המלא של אלי כהן; חשיפה כי המחבלים שניסו להפיל את מגדלי התאומים בשנת 1993 הם שרצחו את הרב מאיר כהנא.
דן היה זריז מאוד בפרסום ספרים.
ספרו "90 דקות באנטבה" על מבצע החילוץ, שנכתב יחד עם עיתונאי אמריקאי, הגיע לחנויות הספרים שלושה שבועות לאחר המבצע.
ספר זה תורגם לעשרים שפות.
ספר אחר שזכה להצלחה רבה ותורגם לכתריסר שפות היה על אלי כהן, המרגל הישראלי בדמשק (הספר נכתב יחד עם ישעיהו בן-פורת).
דן כתב בעצמו ובהשתתפות אחרים ספרים רבים בנושאי ביטחון וטרור.
במלחמת יום הכיפורים נספח דן, ככתב צבאי, לאוגדתו של אריאל שרון ותיעד את המערכה בכתבותיו ובצילומים שצילם בשדה הקרב.
כתבותיו אלו קובצו לאחר מכן בספרו "ראש גשר".
דן היה אחד מקבוצת עיתונאים (שכללה מלבדו את ישעיהו בן-פורת, יהונתן גפן, איתן הבר, חזי כרמל, אלי לנדאו ואלי תבור), שפרסמו בשנת 1973 את הספר "המחדל", שהיה הספר הראשון שנתפרסם מיד לאחר המלחמה ובו ביקורת על מחדליה ותאור עז משדות הקרב, על החללים, על הנפגעים ועל אובדן הציוד, שהיו בהם.
מאז מלחמת יום הכיפורים ואילך הפך אורי דן לנאמנו של אריאל שרון, אותו הכיר לראשונה עוד בשנת 1954 כמפקד גדוד 890 של חטיבת הצנחנים.
במרוצת השנים תמך דן בכל מהלכיו הפוליטיים והמדיניים של שרון.
בעת מלחמת לבנון הראשונה שימש כיועץ התקשורת של שר הביטחון שרון.
אמרתו, לאחר הדחתו של שרון בעקבות דוח ועדת כהן, על שרון כי "מי שלא רצה אותו כרמטכ"ל קיבל אותו כשר הביטחון, ומי שלא רצה אותו כשר הביטחון יקבל אותו כראש הממשלה", הפכה למטבע לשון.
אורי דן היה איש ימין מובהק.
מעבר לנאמנותו לאריאל שרון שיקפו מאמריו את דעת הימין בכל נושא.
כך, למשל, כתב יום לאחר חתימת הסכם אוסלו א' על מדשאות הבית הלבן, במאמר שפורסם בעמוד הראשון של הניו יורק פוסט, את הדברים הבאים: "היום השתתפתי בלוויה השמחה ביותר - הלוויה של המדינה שלי".
במהלך ההתנתקות ניכר היה בכתבותיו קונפליקט פנימי בין נאמנותו לשרון לבין הסתייגותו מתהליך ההתנתקות.
במהלך ההתנתקות ולאחריה נראה היה כי השלים עם המהלך.
דן היה משתתף קבוע בתוכניות האקטואליה של רשת ב' של קול ישראל, וב"יומן", מגזין החדשות ביום שישי של הערוץ הראשון לצד אמנון זכרוני, כן שימש ככתב של העיתון "ניו-יורק פוסט" והשבועונים "פרי מאטש" ו"שטרן" ותחנת "רדיו לוקסמבורג".
תרומה נוספת של דן לתרבות הפופולרית בישראל הייתה השתתפותו יחד עם אלי תבור בכתיבת התסריט לסרט "חגיגה בסנוקר" בשנת 1975. הסרט "הבריחה אל השמש" (1972) מבוסס על סיפור קצר שלו.
נפטר בגיל 71 ממחלת סרטן הריאה.
זמן קצר לפני מותו, הצליח להשלים את ספרו על אריאל שרון.
אמברגו - מיראז' נגד מיג (ביחד עם ישעיהו בן-פורת).
המרגל שבא מישראל - פרשת אלי כהן (יחד עם ישעיהו בן-פורת).
המלחמה החשאית (ביחד עם ישעיהו בן-פורת).
המחדל (ביחד עם שישה אחרים).
אצבע אלוהים - סודות המלחמה בטרור.
מבצע אוגנדה - הסיפור מאחורי הקלעים.
קשר האורניום (ביחד עם פטר מן).
The Mossad Inside Stories (באנגלית - "המוסד - סיפורים מתוך הארגון" - ביחד עם דניס אייזנברג ואלי לנדאו), הוצאת Signet 1979.
בסודו של אריאל שרון, הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2007.
אוּרי גלר-פרויד(נולד ב-20 בדצמבר 1946) הוא אמן אשליות, קוסם ואיש בידור ישראלי, שהציג את עצמו כבעל כוחות על טבעיים.
מוכר במיוחד בהקשר לפעלולי טלפתיה וכיפוף כפיות.
גלר נולד בתל אביב, ליצחק גלר, איש צבא, ולאמנזי פרויד, שעלו מהונגריה ומאוסטריה, בהתאמה.
למד ביסודי בית הספר אחד העם.
שהיה בן 10 הוריו התגרשו והוא נשלח כילד חוץ לקיבוץ חצור.
אמו בינתיים התחתנה בשנית ועברה לניקוסיה בקפריסין, שם בעלה ניהל מלון קטן.
לאחר שנה הצטרף לאמו למד בבית ספר תיכון מקומי, וסיים את בחינות הבגרות בשפה האנגלית.
אחר כך חזר לישראל, התגייס לצה"ל, ושירת בחטיבת הצנחנים.
ביוני 1967 נפצע במהלך מלחמת ששת הימים בקרב על ירושלים.
שנים אחר כך סיפר שהרג חייל ירדני בקרב והדבר רודף אותו מאז.
בשנת 1979 התחתן עם חנה, אותה הכיר דרך אחיה, שיפי שטרנג, שהוא חבר ילדות שהפך למנהלו מאז שהחל את הקריירה שלו.
גלר צמחוני, דובר שלוש שפות על בוריין: אנגלית, עברית והונגרית.
בשנת 1995, כשהופיע בתוכנית אירוח "Esther", של מנחת הטלוויזה אסתר רנצן, סיפר גלר כי במשך שנים סבל מאנורקסיה נרבוזה והסביר שהבין שעליו להפסיק, שסבל יום אחד מאפיסת כוחות; וכדי לשמר על המשקל והבריאות הוא החל מתעמל כל יום מספר שעות, כולל ריצה למחקרים ארוכים.
בנוסף הוא מקפיד על תזונה ים תיכונית-צמחונית.
בשנת 1972 עזב את ישראל ועבר לגור בארצות הברית; ומאז 1985 לערך התגורר גלר רוב ב, שם התפרסם גם כידוען, אמן, יזם ואישיות טלוויזיה.
ב-1986 רכש אחוזה המשתרעת על פני כ-14 דונם על גדות נהר התמזה, בכפר ההיסטורי סונינג, שמחוז ברקשייר, וכוללת: מנחת מסוקים, מגרש טניס, בריכה, גן יפני ומעגן קטן לסירות עם גישה פרטית לנהר.
המבנה המרכזי באחוזה נבנה כהעתק של "הבית הלבן" ובו תשעה חדרי שינה, חדר קולנוע, חדר כושר, מרתף עם חדר פאניקה ומרתף יינות והוא כלל מספר דירות נוספות, שבאחת מהן התגוררה אמו.
בסוף 1999 העמיד את האחוזה למכירה תמורת 5.5 מיליון ליש"ט, בטענה שהבית גדול מדי עבורו, אך לבסוף נשאר לגור בו.
בשכנות לגלר גרו ידוענים נוספים בהם השחקן ג'ורג' קלוני, המוזיקאים ג'ימי פייג' וג'ון לורד, וחברת הפרלמנט המקומית תרזה מיי (לימים ראש ממשלת בריטניה).
ב-2006 לאחר שהחל להפיק בישראל את הסדרה "אורי גלר מחפש את היורש" רכש דירה בשטח של כ–100 מ"ר ביפו, שבה עבר להתגורר בקביעות ב-2015. במקביל העמיד את האחוזה שלו למכירה תמורת 15 מיליון ליש"ט.
כמתנת פרידה לכפר סונינג תרם פסל סביבתי, אך הרשות המקומית הסירה אותו בטענה שלא קיבל היתר בנייה.
גלר לא הצליח למצוא קונה לאחוזה וביולי 2025 דווח בעיתונות המקומית שהיא נמכרה במכירה פומבית תמורת 4.4 מיליון ליש"ט בלבד.
ב-11 בפברואר 2009 רכש גלר חלקת אדמה בלתי מיושבת בגודל 100 על 50 מטר ב"אי הכבש", הממוקם בחופה המזרחי של סקוטלנד.
המקום נודע במשפטי המכשפות שנערכו בו, ובחופים שנאמר עליהם כי שימשו את רוברט לואיס סטיבנסון בתיאוריו בספרו "אי המטמון".
גלר טוען כי באי קבור אוצר מצרי שהובא לשם לפני כ-3,500 שנה על ידי סקוטה, אחותו-למחצה של תות ענח' אמון, וכי הוא ימצא את האוצר על ידי דאוזינג.
גלר טוען גם שהגביר את כוחותיו המיסטיים של האי בכך שקבר שם גביש שהיה שייך פעם לאלברט איינשטיין.
בסוף שנת 2016 רכש מבנה עותמאני ביפו העתיקה ששימש במקור למפעל לייצור סבון, במטרה להקים בו את "מוזיאון אורי גלר".
במוזיאון קיבץ יצירות אמנות שאסף במשך השנים ומתנות שקיבל מידוענים.
במאי 2019 הכיר ספר השיאים של גינס בכף פלדה שיצר גלר כ"כף הפלדה הגדולה בעולם".
אורך הכף 16.18 מטרים, והיא מוצבת בכניסה למוזאון אורי גלר שבתל אביב.
בספטמבר 2021 נפתח "מוזיאון אורי גלר" לאחר שהמבנה שופץ.
כשסיים את שירותו הצבאי, החל לעבוד במפעל הטקסטיל "דרבי-ניט" באזור התעשייה נחלת יצחק כמנהל ייצור.
חברתו באותה עת, הדוגמנית איריס דוידסקו, הציעה לו בסוף 1968 להצטלם עמה לפרסומת.
דרך פרסומת זו פיתח גלר במקביל קריירה כדוגמן.
השתתף במספר קמפיינים, ביניהם של חברת "אתא".
פריצת הדרך בישראל וספקות ראשונים לגבי יכולותיו
בתחילת 1970 החל גלר לערוך מופעי טלפתיה, לטענתו גילה שיש לו יכולת לקרוא מחשבות מאז ילדותו ולאחר שהדגים אותה למספר אנשים הוא החל לקבל הזמנות להופיע.
באותה עת הדגים יכולת לנחש מספר או שם שאדם בקהל רשם על נייר, ציור מדויק של איורים שצוירו בסתר או חפץ שהוסתר ממנו, וגרם לשעונים לעצור או לנוע מהר יותר; אנשים העידו שעשה זאת בהצלחה רבה ואין להם הסבר איך הוא הצליח.
תחילה הופיע בפני קהל מצומצם, אך המופע, שקיבל את השם "אדם המחר", החל לצבור תאוצה, הוא התפטר מתפקידו במפעל והחל להופיע מדי ערב, תחילה בדירות ומועדוני לילה בהמשך הוזמן להופיע באולמות גדולים, בקיבוצים ובפני חיילים.
בפברואר 1970 קיבל חשיפה ראשונה בתקשורת, שהעיתונאית תמר מרוז פרסמה כתבת תחקיר וריאיון עמו.
חצי שנה אחר כך פרסמה כתבת המשך, בשלב זה כבר התפרסם בכל רחבי המדינה, צבר קהל מעריצים וחבר לידוענים; בהם מרגוט קלאוזנר, בעלת אולפני הרצליה, שייסדה את האגודה הישראלית לפאראפסיכולוגיה והייתה מחלוצי תרבות העידן החדש בישראל; שהזמינה אותו להופעות באולם בית ציוני אמריקה במרכז תל אביב.
הוא החל מדגים יכולות נוספות, בהם טלקינזיס ונהיגה במכונית שעיניו מכוסות במטפחת; בין השאר נהג כך ברחבי תל אביב ברכב עם אפרים קישון וטומי לפיד.
בנוסף החלו אנשים לטעון שהוא חוזה עתידות, בין השאר שחזה את מותו של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר במופע במועדון "צוותא" בספטמבר 1970.
בעקבות הפרסום הרב שלו זכה בתקופה הזו, הופנתה אליו תשומת לבה של הקהילה המדעית, והחלו להופיע כתבות בעיתונות המפקפקות ביכולותיו.
הפיזקאי יצחק קלזון מאוניברסיטת תל אביב טען, שגלר ואחרים שערכו באותה עת מופעים דומים, הם "להטוטנים בינוניים ומאחזי עיניים" וסיפק הסבר מפורט ופשוט לפעלולים שלהם.
עם זאת מרגוט קלאוזנר יצא להגנתם.
ב-4 באוקטובר 1970 הצהירו גם ארבעה מדעני מחשב מהאוניברסיטה העברית, יחד עם הפסיכולוג משה כספי, שגלר הוא מאחז עיניים.
כספי התראיין לצד גלר במגזין הערב "היום הזה" של רשת ב' ברדיו, אך גלר לא ניסה לְהָזֵם את הטענות נגדו.
ב-19 באוקטובר 1970 החליטה רשות השידור להפיק תוכנית טלוויזיה בנושא הטלפתיה בהנחיית אמנון רובינשטיין, בה ידגים אורי גלר את יכולותיו בפני קבוצת מדענים, בהם: משה כספי ויצחק קלזון, לפני קהל שנבחר באופן אקראי.
גלר נכשל באופן מוחלט, פרצה מהומה באולפן, גלר טען שקהל עוין ולכן נפגעו כוחותיו והקלטת התוכנית הופסקה.
כספי טען אחר כך שמפיק התוכנית אביטל מוסינזון הפסיק את הקלטת התוכנית בכוונה, לאחר הכישלון של גלר, בו תמך.
ב-25 באוקטובר 1970 התייצב גלר בפני עיתונאים בנמל התעופה לוד והכריז שהוא נוסע לרומא בהזמנת סופיה לורן.
שחזר הוא מסר לפרסום תמונה משותפת שלו עם השחקנית.
בבדיקה עם המנהלים האישיים של השחקנית הם טענו כי השניים לא נפגשו, ונמצא שהתמונה שנמסרה פוברקה.
ב-28 באוקטובר 1970 פרסם העיתון "מעריב" ריאיון עם אמן במה איתן איילון, שגם ערך מופעי טלפתיה באותה תקופה, בו הסביר כי "את הקסמים של גלר אפשר ללמוד מספר שניתן לרכוש בלירה וחצי".
יום למחרת כתבה מבקרת התרבות הדה בושס: "פסטיבל אורי גלר נגמר".
לאחר שדעך כוכבו בישראל החל להופיע בהצלחה באירופה, בארצות הברית וביפן; אז החל להוסיף כיפוף כפיות (עיקום כפיות מתכת ללא הפעלת כוח פיזי), לרפרטואר ההופעות שלו.
ב-1972 עבר להתגורר בארצות הברית ואחר כך בבריטניה, שם היה פעיל בקהילה היהודית, בין השאר היה מופיע בהתנדבות עבור "קק"ל אנגליה" (JNF UK), והיה פעיל באגודת ידידי מגן דוד אדום בבריטניה וסייע במשא ומתן לצירוף מד"א לארגון הצלב האדום הבין-לאומי.
בארצות הברית, בשנת 1973, הוזמן גלר להתארח בתוכנית "The Tonight Show".
כשנכנס לאולפן התכנית גילה שהמארח - ג'וני קרסון - שהיה קוסם בעברו, הכין מבחן לכוחותיו בעזרת הקוסם הספקן ג'יימס רנדי.
באולפן הוצב שולחן מלא בכלי כסף וחפצים שונים בציפייה שגלר יכופף אותם.
לאחר שלא הצליח לבצע את המשימות שהוכנו עבורו, טען שלא חש "חזק" באותו הלילה.
הוא הסביר זאת באווירה הספקנית והמלחיצה, לטענתו.
בכך מצאו מתנגדיו אישוש להנחה כי גלר מכין את הכפיות שעות לפני הופעותיו, על ידי כיפופן והפיכתן לגמישות על סף שבירה.
ב-1993 הסביר רנדי בתוכנית "הסודות של קוראי המחשבות" עבור סדרת הטלוויזיה "נובה": "נתבקשתי למנוע רמאות ו'טריקים'.
אמרתי להם לספק את האביזרים בעצמם ולא לאפשר לגלר או לאנשיו להתקרב אליהם".
קטע מהתקרית שודר על ידי רשת NBC בתוכנית "פנומן".
קטע זה בן שתי הדקות נפוץ ברשת האינטרנט מאז שג'יימס רנדי קיבל רשות מרשת NBC להשתמש בו וקרסון שילם על העברת הקלטת.
באותה שנה, גם החל גלר להשתתף במשך תקופה של שלוש שנים, במחקרים מדעיים שונים שבדקו את היכולות העל-טבעיות שלו במעבדות שונות בארצות הברית.
תוצאות אחד המחקרים פרסמו באוקטובר 1974, בכתב העת המדעי הבריטי היוקרתי Nature; במחקר התבקש גלר לצייר ולתאר ציורים שצוירו על ידי אדם שישב בחדר אחר ונטען שהוא הצליח לעשות זאת במידה רבה.
עם זאת, מאמר זה היה שנוי במחלוקת מיום שפורסם, כפי שפורט במאמר של ד"ר דוד מרקס וד"ר ריצ'רד קאמאן בשנת 1978 באותו כתב עת.
לטענתו של גלר, לאחר שהשתתף במבדקים הללו הוא לא הרגיש יותר מחויב להוכיח שהוא יותר מקוסם.
בשנת 1976 התנוססה תמונתו של גלר על שער המגזין "ESP" (תפיסה על-חושית) בליווי הכותרת: "ב-1 בספטמבר 1976, בשעה 11 בלילה שעון החוף המזרחי, שער עיתון זה יוכל לכופף את המפתחות שלכם".
לדברי העורך הווארד סמוקלר, התקבלו למעלה מ-300 תגובות חיוביות, ורבות מהן כללו חפצים מעוקמים עם תיאור מפורט של הנסיבות, לרבות עיקום של מפתח העיר פרובידנס ברוד איילנד.
ב-1977 הוציא באנגליה אלבום בשם "Uri Geller" שאת כל שיריו כתב והלחין בשיתוף פעולה עם יוצרים בריטיים.
בתחילת שנות השמונים החל גלר להציע שירותי דאוזינג למציאת נפט, זהב ומינרלים שונים.
לטענתו עשה זאת בהצלחה עבור מספר חברות.
בין השאר, שמצא ארבע פעמים זהב באמזונאס, נפט במקסיקו ופחם בדרום אפריקה בנובמבר 1984⁩ ערך חיפוש נפט בחולות ראשון לציון, לא מצא נפט אך טען שיש מינרל לבן או נתכת לבנה בעומק חצי ק"מ.
בריאיון לעיתון "העיר" ב-1987 סיפר שדאוזינג הפך עיסוקו העיקרי, הוא גבוה מיליון וחצי דולר לפרויקט חיפושים ורבע אחוז מההכנסות מהתגלית.
בשנת 1982 פרסם הקוסם המפורסם בעולם אז, ג'יימס רנדי, את הספר The Truth About Uri Geller שבו רנדי מוכיח אחד לאחד כי את כל מה שאורי גלר עושה, כגון כיפוף כפיות או נהיגה כשהעיניים מכוסות למשל, גם קוסם יכול לעשות.
רנדי הצליח לבצע את קסמיו של גלר בהצלחה.
רנדי טען כי אורי גלר הוא קוסם טוב אך נטול כוחות על-טבעיים.
גלר תבע את רנדי על הוצאת דיבה ופגיעה במוניטין, אך הפסיד במשפט וחויב לשלם פיצויים של מעל מאה אלף דולר.
בשנת 1992 פורסם ספר באנגליה על אורי גלר שבו נטען שוב כי הוא קוסם, ולא אדם בעל כוחות על-טבעיים.
גלר תבע את הוצאת הספרים Prometheus Books על לשון הרע, ושוב הפסיד במשפט.
הקריירה שלו דעכה בין השאר בשל סדרה של כישלונות להוכיח את יכולותיו העל-טבעיות לכאורה.
בשנת 1994 השתתף גלר בסרט הטלוויזיה האמריקני "Mindbender", שנוצר בהשראת סיפור חייו של גלר.
בשנת 1996 השתתף גלר בתוכנית "מסיבת הבית של נואל" של מגיש הטלוויזיה נואל אדמונדס.
בתוכנית נעשה שימוש במצלמות נסתרות כדי להקליט ידוענים במתיחות שונות.
אדמונדס תכנן תעלול שבו מדפים יפלו מקירות החדר בזמן שגלר יימצא בו.
במהלך הצילומים נקלט גלר מזווית אותה לא צפה, ובו הוא נראה אוחז בכפית בחוזקה בשתי ידיו בשעה שקם להציג אותה מכופפת.
בשנת 2002 מונה לתפקיד יו"ר משותף של קבוצת הכדורגל הבריטית אקסטר סיטי, והחזיק בתפקיד עד שנת 2007.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 התארח גלר במספר רב של תוכניות אירוח ובידור ברחבי העולם בנוסף להופעות משנה בסדרות טלוויזיה וסרטים.
בנובמבר 2006 הנחה את התכנית "אורי גלר מחפש את היורש" בערוץ 2 בישראל בה זכה ברוב קולות ליאור סושרד.
התכנית השיגה אחוזי צפייה גבוהים, אך גם ספגה ביקורת.
אחת הטענות כנגד אמינות התכנית הושמעה לאחר שגלר נראה מרכיב חפץ על אצבעו במהלך ניסיונותיו להזיז מצפן ימי, כביכול באמצעות כוח המחשבה בלבד.
הטענה הייתה שגלר הרכיב על אצבעו מגנט שאיפשר את תזוזת המצפן.
בין החודשים אוקטובר-נובמבר 2007 השתתף גלר בהפקה האמריקנית לתוכנית "היורש" בשם "Phenomenon" - גלר שימש כשופט בתוכנית זו לצד הקוסם האמריקני כריס אנג'ל.
לפי טענתו של גלר הוא הועסק בעבר בדאוזינג על ידי חברות שונות ששכרו את שירותיו לצורך איתור מחצבים יקרים, כשהוא הצליח באמצעות כוחותיו לאתר בהצלחה נפט ומתכות יקרות ובין היתר הוא הצליח לאתר עבור חברת הנפט הלאומית של מקסיקו "Pemex" שדות נפט.
כאות הוקרה על כך הוענקה לגלר אזרחות מקסיקנית מנשיא מקסיקו חוסה לופס פורטייו.
לא ידוע על הוכחות חד-משמעיות כי גלר אכן איתר נפט בכוחותיו המיוחדים.
יש שטענו כי מדובר בפרסום לא מהימן.
כחלק מפעילויותיו ההתנדבותיות נוהג אורי גלר לארח בביתו קבוצות של חולי סרטן מישראל, רובם ילדים, כדי לעודד את רוחם במאבקם במחלה.
העשור השני והשלישי של המאה ה-21
בשנת 2013 יצא לאור סרט תיעודי בערוץ ה-BBC בשם "חייו הסודיים של אורי גלר - מרגל על-טבעי", (The Secret Life of Uri Geller - Psychic Spy) שבו הופיעו אורי גלר, בנימין נתניהו, כריסטופר "קיט" גרין, פול ה.
סמית', הארולד פוטהוף וראסל טארג.
בסרט נטען כי גלר הפך ל"מרגל על-טבעי" עבור ה-CIA, גויס על ידי המוסד, ועבד כסוכן חשאי רשמי במקסיקו, תוך שימוש בכוחות על-טבעיים כגון היכולת למחוק תוכן של דיסקטים באמצעות המחשבה.
במרץ 2018 סיפר כי ברשותו ביצה של חייזר שקיבל מג'ון לנון: "ג'ון אמר שהוא ראה כדור אור שיצא ממנו חייזר שנתן לו איזה ביצה.
הוא היה מאוד נרגש ואמר לי, 'זה שלך, שמור על זה לכל החיים'".
שימש כשופט בעונה השנייה של תוכנית הראליטי גוט טאלנט ישראל.
ב-2019 הציג תערוכת ציורים בגלריה אלטמן שביפו העתיקה.
גלר טען בעבר שיכולותיו הן תוצאה של כוחות על-טבעיים שניתנו לו על ידי חוצנים, אולם מדענים ידועים, קוסמים וספקנים הציעו דרכים אפשריות שבהן גלר יכול היה להונות את המדענים תוך שימוש בהסחת דעת והטעיה.
מבקרים אלו, שכללו את ריצ'רד פיינמן, ג'יימס רנדי ומרטין גרדנר, האשימו את גלר כי עשה שימוש בהדגמותיו במרמה מחוץ לתחום עסקי השעשועים.
במאמר משנת 1974 נטען כי מנהלו של גלר, שיפי שטרנג, ואחותו, חנה שטרנג (לימים - אשתו של גלר ואם ילדיו), עזרו בחשאי לגלר במהלך הופעותיו.
זוכה פרס נובל לפיזיקה ריצ'רד פיינמן, שהיה גם קוסם חובב, כתב בספרו "אתה בטח מתלוצץ מיסטר פיינמן!" שגלר לא הצליח לכופף מפתח מולו ומול בנו.
גלר ידוע בעריכת ניסויים הקשורים לאירועי ספורט.
הספקן ג'יימס רנדי והעיתון הבריטי ה"סאן" הראו שהקבוצות והשחקנים שגלר בוחר שינצחו לרוב דווקא מפסידים.
במהלך טורניר יורו 1996 בין סקוטלנד ואנגליה באצטדיון ומבלי, טען גלר, שריחף במסוק מעל המגרש, כי הצליח להזיז את הכדור מנקודת העונשין בזמן שגארי מקאליסטר, שחקנה של סקוטלנד, התכוון לבעוט בעיטת עונשין.
אם הדבר היה נכון, הוא היה נוגד את חוקי התאחדות הכדורגל, כיוון שהכדור היה מוגדר "לא במשחק".
בעיטת העונשין הסתיימה בהחמצת ההזדמנות להשוות את המשחק לטובת סקוטלנד.
מקרה ידוע נוסף, בשנת 1992, התבקש גלר לחקור את מקרה החטיפה של הדוגמנית ההונגרית הלגה פרקש (Helga Farkas).
לאחר שחזה כי היא תימצא חיה ובריאה, התגלה שהיא נרצחה על ידי חוטפיה.
בשנת 2007 התרשמו ספקנים כי גלר מוותר על טענותיו בדבר כוחות מיוחדים.
רנדי ציטט משפט שאמר גלר בגיליון נובמבר 2007 של המגזין Magische Welt (עולם הקסמים): "אני לא אומר יותר שיש לי כוחות על-טבעיים.
אני רוצה לתת מופע טוב.
כל הדמות שלי השתנתה." בראיון מאוחר יותר, אמר גלר ל-Telepolis (מגזין מקוון בגרמנית): "אמרתי למגזין הגרמני הזה ששיניתי את אופיי, למיטב זיכרוני, ואני לא אומר עוד שאני עושה דברים על-טבעיים.
זה לא אומר שאין לי כוחות.
זה אומר שאני לא טוען 'זה על-טבעי', אני אומר 'אני מתעתע (mystifier)!' זה מה שאני אומר.
הספקנים סובבו את דבריי ואמרו: 'אורי גלר אמר שהוא קוסם!'.
מעולם לא אמרתי זאת." בראיון הזה גלר המשיך והבהיר שכשהוא נשאל כיצד הוא מבצע את פעלוליו הוא אומר לילדים "שכחו מהעל-טבעי.
גלר ושידורי קשת גם תבעו את רנדי, דרשו להסיר מאתרו קטעים מהתוכנית "היורש" ולפצותם במיליון דולר.
בפברואר 2008 הודה גלר בתוכנית הטלוויזיה "אורי גלר הבא" (גרסה גרמנית של The Successor), שאין לו כל כוחות על-טבעיים, ואז קרץ למצלמה.
אנדריאה פוהריץ' שהיה ידוע כחוקר הפאראפסיכולוגי הביא את גלר לחקירה מדעית בארצות הברית, בעזרת יצחק בנטוב, בנושאי היכולות השונות שנטענו על ידי גלר כעל-טבעיות.
פוהריץ' חיבר ביוגרפיה על גלר בנושא העל-טבעי.
ברוב המקרים הדגים גלר את יכולות קריאת המחשבות וכיפוף הסכו"ם בתנאים בלתי מבוקרים כגון אלה שבראיונות טלוויזיה.
בתחילת הקריירה איפשר למספר מדענים לחקור את טענותיו.
מחקר שנערך במכון סטנפורד למחקר (Stanford Research Institute ) ושבוצע בידי החוקרים הארולד פוטהוף וראסל טארג ב-1974, מצא שהצלחותיו של גלר היו מרשימות מספיק כדי להצדיק מחקר רציני נוסף, והמונח "אפקט גלר" נטבע כדי לתאר את היכולות המסוימות שנראה כי הודגמו.
עם זאת הוטל ספק ברצינות המחקר שנעשה במכון סטאנפורד (שאינו קשור לאוניברסיטת סטנפורד היוקרתית), מה עוד שהמחקר מומן בידי קבוצה של תומכי פאראפסיכולוגיה.
המחקר פורסם במגזין המדע "Nature", הנחשב לכתב-עת בר־סמכא ולפיכך קיבל תהודה.
בספרו "An Encyclopedia of Claims, Frauds, and Hoaxes of the Occult and Supernatural" כותב ג'יימס רנדי: "האל פוטהוף וראסל טארג, שחקרו את גלר במכון סטנפורד למחקר, היו מודעים לפחות במקרה אחד כי גלר הציג להם תעלול קוסמים".
בנוסף לכך, מסביר רנדי, "הפרוטוקולים שבהם הם עשו שימוש בחקירה 'רצינית' זו של הכוחות שגלר טען להם תוארו על ידי ד"ר ריי היימן כ'מרושלים ולקויים' במסגרת חקירה של הפרויקט שביצע עבור DARPA".
בין המבקרים של חקירה זו נמנים הפסיכולוגים ד"ר דוד מרקס וד"ר ריצ'רד קאמאן, שפרסמו תיאור כיצד גלר יכול היה לרמות במבחן בלתי רשמי של כוחותיו שנערך בשנת 1977. מאמרם במגזין "Nature" ב-1978 וספרם מ-1980 "הפסיכולוגיה של העל-טבעי" (הוצאה שנייה משנת 2000) סיפקו הסבר אפשרי פשוט ליכולות הטלפתיה לכאורה של גלר.
מרקס וקאמאן מצאו הוכחות לכך שבמהלך הניסויים גלר יכול היה להציץ דרך חור בקיר המעבדה שחצץ בינו לבין הציורים שהתבקש לשחזר.
הציורים הוצבו על הקיר שמול חור ההצצה, אותו סתמו טארג ופוטהוף בצמר גפן.
בנוסף לכשל זה, ניתנה לגלר גישה לאינטרקום דו-כיווני שאיפשר לו להקשיב לשיחתם בזמן שהם בחרו או הציגו את הציורים.
כשלים בסיסיים אלה מדגישים את החשיבות שבנוכחות פסיכולוגים, קוסמים ומומחי תפיסה אחרים - המאומנים בשיטות חסימה של רמזים תחושתיים - במהלך המבחנים שעוברים הטוענים לכוחות מיוחדים.
לאחר סיכום הניסויים כתב מרקס כי אף אחת מטענותיו של גלר ליכולות על-טבעיות לא הוכחה בתנאים מבוקרים מדעית.
הוא סיכם כי "לגלר אין שום יכולת על-טבעית, לעומת זאת, אני חושב שהוא קוסם נבון ומוכשר ביותר."
גלר הודה: "ודאי, ישנם קוסמים שיכולים לשחזר [את ההופעה שלי] באמצעות טריקים." הוא טען שאף כי ניתן לשחזר את כיפוף הכפית הידוע שלו באמצעות פעלולי קסמים, הוא משתמש בכוחות על-טבעיים לצורך כך.
קוסמי במה מכירים מספר שיטות ליצירת האשליה של כפית המתכופפת מעצמה.
הנפוצה ביותר היא הסחת הדעת, עיקרון העומד בבסיס קסמים רבים.
ישנן דרכים רבות בהן כף מכופפת יכולה להיות מוצגת לקהל תוך כדי מתן הרושם שהיא התכופפה באמצעות כוחות על-טבעיים.
דרך אחת היא להשתמש בהסחות דעת רגעיות בהן הקוסם מכופף פיזית את הכף בצורה נסתרת מהקהל, ואז לחשוף את הכיפוף בצורה הדרגתית וליצור את האשליה שהכף מתכופפת אל מול עיני הקהל.
דרך אחרת היא להכין את הכף מראש על ידי כיפופים רבים שמביאים אותה קרוב לנקודת השבירה, ובכך להפחית את כמות הכח הדרושה לצורך כיפופה ואף שבירתה בזמן המופע.
בזמן הדגמות ציור טלפתיות, גלר טען שביכולתו לקרוא את מחשבותיהם של מתנדבים בזמן שציירו.
אף על פי שבהדגמות אלו אין הוא מסוגל לראות את התמונה המצוירת, לעיתים קרובות הוא נוכח בחדר, מה שמאפשר לו להסיק צורות כלליות מתוך תנועות ורחשי העיפרון, כשכח הסוגסטיה עושה את שאר העבודה.
ייצרני שעונים העירו כי "שעונים רבים שנחשבים מקולקלים עומדים רק עקב הימצאותו של שמן דביק במנגנון.
עצם החזקת השעון בכף היד מחממת ומרככת את השמן ועשויה להשיב את השעון לפעולה".
בשנת 1978 אמר סוכנו של גלר בבריטניה, יאשה כץ, שכל הופעותיו של גלר היו טריקים, והסביר כיצד באמת בוצעו.
בינואר 1971 הפסיד גלר בתביעה שהגיש סטודנט, בטענה שהוא לא הציג לקהל מה שהבטיח ולא הראה יכולות של טלפתיה, ונאלץ להחזיר לו את מחיר הכרטיס.
גלר תבע או איים בהליכים משפטיים כנגד מספר מבקרים שלו בהצלחה חלקית.
אלה כללו האשמות של הוצאת לשון הרע שהופנו כנגד ג'יימס רנדי ואמן האשליות ג'רארד מג'קס.
בשנת 1989 צוטט רנדי בריאיון לעיתון יפני כאומר שגלר גרם למדען "לירות לעצמו בראש" לאחר שגילה שגלר הונה אותו.
רנדי טען לאחר מכן שזו הייתה מטאפורה שלא הובנה כראוי בשל קשיי תרגום.
הסיפור דווח גם בעיתון קנדי, שציטט את רנדי כאומר בערך אותו הדבר: "מדען אחד, מטלורג, כתב מאמר שתומך בטענות של גלר על כך שהוא מסוגל לכופף מתכות.
המדען ירה בעצמו לאחר שהראיתי לו כיצד מתבצע התעלול".
בשנת 1982 פרסם רנדי את הספר שחשף כי גלר הוא קוסם ואין לו כוחות על-טבעיים.
גלר תבע את רנדי אך הפסיד במשפט ונאלץ לפצות את רנדי.
בשנת 1990 גלר ניסה להחזיר את כבודו מול רנדי ותבע אותו בבית משפט ביפן בשל הציטטה שפורסמה בעיתון היפני.
רנדי טען שהוא לא יכול להרשות לעצמו הגנה משפטית ולכן הוא הפסיד במשפט מסיבת ברירת מחדל.
בית המשפט הכריז על התבטאותו כ"עלבון" (Insult) ולא כ"השמצה" (Libel), ופסק תשלום סמלי של "שליש אחוז ממה שנתבע".
בסופו של דבר רנדי לא נדרש לשלם את הקנס.
מאוחר יותר, בשנת 1995, הסכים גלר להפסיק לתבוע את תשלום הקנס היפני כי בין כך למעשה גלר לא זכה לפיצוי ממשי.
בשנת 1992 הגיש גלר תביעה בסך 15 מיליון דולר נגד רנדי והארגון הספקני CSICOP כתגובה להצהרות שנכתבו בריאיון ל־International Herald Tribune ב-9 באפריל 1991, אך היא נכשלה היות שחלה על הדברים התיישנות.
בשנת 1994 ביקש גלר למחוק את התביעה והצטווה לשלם 50 אלף דולר עבור שכר הטרחה של עורכי דינו של המו"ל.
לאחר שלא שילם בזמן, חויב גלר בתשלום של 20 אלף דולר נוספים.
לאור הוראה זאת נדחתה התביעה, דבר שאומר, על פי עורכי דינו של רנדי, שגלר לא יוכל להביא את אותה התביעה בפני אף ערכאה משפטית נוספת.
בשנת 1995 הודיעו גלר ורנדי כי יישבו את אחרונת התביעות בין גלר ל-CSICOP.
כחלק מההסדר, הסכים גלר לא לדרוש את התשלום מפסק הדין היפני מ-1990, בתמורה לכך שהוצאת ספרים Prometheus Books תכניס תיקון בכל המהדורות העתידיות של הספר "Physics and Psychics" להצהרות שגויות המתייחסות לגלר.
על פי Marcello Truzzi, רנדי הוציא את כל הכסף שקיבל מפרס McArthur ועורך הדין הנוכחי שלו עובד פרו בונו.
בשנת 1991 תבע גלר מיליוני דולרים מתאגיד טיימקס ומחברת הפרסום פאלון מקאליגוט בגין פרסומת בה נראה אדם מכופף מזלגות וחפצים אחרים, אך נכשל בעצירת שעון טיימקס.
גלר חויב לשלם 149,000$ על הגשת תביעה קטנונית.
גלר שקל גם תביעה כנגד איקאה על ששיווקה קו רהיטים בשם "אורי", שהתאפיין ברגליים עקומות.
במאי 2006 רכש עם שותפים את בית בו התגורר אלביס פרסלי בשנים 1956–1957, במכרז באתר eBay, תמורת 900 אלף דולר.
אולם, חודש אחר כך, פורסם כי הבית נמכר לאדם אחר, תמורת סכום גבוהה יותר.
גלר סיפר כי תיכנן להפוך את הבית למוזיאון פתוח לציבור, ואף שפגש את פרסלי בלאס וגאס בשנות ה-70, ובצע בשבילו את להטוט כיפוף הכפיות שלו.
גלר ושותפיו הגישו תביעה נגד המוכרים, בטענה כי הפרו את חוזה המכירה של הבית ופתחו מחדש את המשא ומתן על מכירת הבית על מנת למכור אותו במחיר גבוה יותר, לאחר שפרסום המכירה לגלר קיבל חשיפה.
ב-2007 הוציא גלר התראת DMCA (הפרת זכויות יוצרים) ל־YouTube להסרת סרטון שהועלה על ידי Brian Sapient מה"חוליה לחשיבה רציונלית" שהציג קטעים מפרק של סדרת הטלוויזיה Nova (סדרת אמריקאית שעוסקת במדע פופולרי) שכותרתו: "סודות המדיומים".
בסרטון זה נכללו תמונות של גלר נכשל בביצועיו.
בתגובה, Sapient יצר קשר עם קרן החזית האלקטרונית, הוציא התראת-נגד מסוג DMCA, ותבע את גלר על שימוש לרעה ב-DMCA.החברה של גלר, Explorologist, מילאה תביעת-נגד.
שתי התביעות יושבו מחוץ לכותלי בית המשפט; הסדר כספי שולם (לא ברור על ידי מי ולמי) ושמונה השניות של צילומים בבעלות Explorologist קיבלו רישיון לא מסחרי (Creative Commons license).
בנובמבר 2000 תבע גלר את חברת משחקי הווידאו היפנית נינטנדו, בסכום של 60 מיליון פאונד, עקב דמות פוקימון בשם "יונגרר", שבאנגלית הפכה ל"קדברה" (Kadabra).
לטענתו, הדמות ניכסה את זהותו ללא אישורו המפורש.
דמות הפוקימון המדובר ניחנה בכוחות על-טבעיים וחומשה בכפית עקומה.
גלר טען שהכוכב על מצחה ושלושת הברקים על בטנה הם סממנים פופולריים לזרוע הצבאית של האס-אס הנאצי (וואפן אס אס).
הקטקנה (מערכת ההברות היפנית) של הדמות (ユンゲラー), נראית דומה לתעתיק שמו של גלר ביפנית (ユリゲラー).
ציטוט של גלר: "נינטנדו הפכו אותי לדמות פוקימון שטנית ומרושעת.
נינטנדו גנבו את זהותי על ידי שימוש בשמי ובסממני הזהות שלי." השופט המחוזי וואן וואקר ביטל את טענותיו של גלר בהיעדר סמכות שיפוטית.
לאורך השנים כתב 16 ספרים בדיוניים ומדע בדיוניים וערך הרצאות בתשלום ברחבי העולם בפני חברות שונות.
ספרים שאינם בדיוניים אותם גלר כתב:
האמת על חיי (1975) - אוטוביוגרפיה
ספרים בדיוניים אותם גלר כתב:
The Geller Phenomenon מאת וילסון קולין (ינואר 1975)
Daredevil #133 (מאי 1976) - חוברת קומיקס בהוצאת מארוול קומיקס, נכתבה בידי ביל מנטלו.
מאת ג'ונתן מרגוליס (נובמבר 1998)
"אורי גלר מחפש את היורש" הייתה תוכנית מציאות ישראלית בהשתתפות אורי גלר, אשר שודרה בשנת 2006 במסגרת שידורי זכיינית ערוץ 2 "קשת".
התוכנית זכתה לנתוני מדרוג גבוהים, תוכנית הפתיחה הייתה התוכנית המצליחה ביותר שהושקה בערוץ 2 עד אז, עם רייטינג של 30.6%.
הפורמט של התוכנית נמכר לרשתות טלוויזיה בעולם לרשת NBC האמריקאית ולרשתות בהונגריה, גרמניה, הולנד, שוודיה וטורקיה.
התוכנית, בהנחיית אלי אילדיס ובהשתתפות ניצב בדימוס אריה עמית, שמה לה למטרה למצוא "יורש" לאורי גלר, שמעיד על עצמו כבעל כוחות על טבעיים, כחלק מתוכנית מציאות טלוויזיונית בשידור חי.
בכל אחד מפרקי התוכנית התמודדו מספר אמנים, הטוענים בחלקם לכוח על-טבעי, כל אחד עם מופע משלו, וגלר עצמו הציג אפקט משלו בשיתוף הצופים.
בסוף התוכנית נופה אחד המתמודדים על ידי גלר ועמית.
בכל אחת מהתוכניות השתתפו ידוענים, שתפקדו כמתנדבים במשימות.
המנצח בסיום התוכנית הוא ליאור סושרד.
למקום השני הגיע אהוד שגב, לשלישי אמיר לוסטיג ולרביעי שימי אטיאס.
הטענות של המשתתפים בתוכנית וגלר בראשם כי הם ניחנו בכוחות על טבעיים גרמו למבול של חשיפות באמצעי התקשורת השונים.
בין השאר הקדיש גיא פינס תוכנית שלמה של "ערב טוב עם גיא פינס" לתחקיר בו התגלה כי מרבית הקטעים בתוכנית "היורש" התבססו על מפגש מקדים בין משתתפי התוכנית לאורחים.
במהלך המפגש המקדים התבקשו האורחים השונים לכתוב את המחשבות שלהם על דפים ופנקסים למיניהם.
אותן מחשבות אשר יחשבו כביכול באופן ספונטני במהלך התוכנית.
במהלך אחת התוכניות נתפס אורי גלר בשוגג מלביש מגנט על הבוהן שלו בתרגיל בו הוא מזיז כביכול בכוח המחשבה מצפן ימי.
כבר במהלך אחת התוכניות הודה גלר כי המשתתפים מעולם לא טענו לכוחות על-טבעיים.
בראיון אחר טען כי ככל הנראה לא היה מצליח להתפרסם כיום כפי שהצליח בשנות ה-70. תוכנית זאת עדיין שנויה במחלוקת בין הטוענים למופע קסמים ממוצע לבין הטוענים להופעה שכל מטרתה היא להדהים ולבדר את הצופים (מבלי לטעון לכוחות על טבעיים).
בעקבות התוכנית קמו קולות באגודת הקוסמים בישראל הקוראים לנידוי אותם אמנים מחברות באגודה.
על פי פרסומים בעיתונות תעתועי כיפוף הכפיות שעושה גלר בתוכניתו, ובעיקר שיתוף הפעולה שהוא זוכה לו מצד אגודת הקוסמים גרמו לאחד מבכירי הקוסמים בעולם - ג'יימס רנדי - לצאת נגד חברי האגודה שהשתתפו בתוכנית.
הפולמוס הרב שעוררה התוכנית תרם להד הציבורי, אך החליש את אמון הצופים בה, דבר שגרם להיחלשותה בנתוני הצפייה, עד כדי כך שנדחקה מהעשירייה הראשונה של טבלת הרייטינג.
בתחילת 2007 טען השחקן זבולון מושיאשווילי כי היו לו זכויות בתוכנית הטלוויזיה "אורי גלר מחפש את היורש".
מושיאשווילי טען שהוא זה שיזם והגה את הרעיון, פנה לאורי גלר, קיים פגישות והתכתבויות רבות בנושא, ואף טען כי חתם על הסכם עם המפיקים על מכירת זכויות התוכנית תמורת 10% מסכום המכירה לכל גורם משדר בישראל.
בית המשפט הכריע כי לא הביא ראייה להסכם שנחתם בין התובעים לבינו והביא לסילוק התביעה על הסף בשל העדר עילה.
אורי גרוס (נולד ב-28 במרץ 1974) הוא תסריטאי ויוצר סדרות טלוויזיה ופורמטים.
גרוס נולד וגדל בגבעתיים, ועבר עם משפחתו בכיתה ג' להתגורר ברעננה.
דודנו הוא המפיק יואב גרוס.
החל לכתוב לטלוויזיה עם הקמת ערוץ 2 לתוכנית "הקרנבל של מיכל" של מיכל ינאי ששודרה בערוץ 2. לאחר מכן כתב לתוכניתה של מיכל ינאי "קצפת" בערוץ הילדים, שם הכיר את ארז טל שהתארח באחת התוכניות.
טל הציע לו להצטרף אליו ואל תמר מרום, וביחד לכתוב תוכנית לארז טל ולאורנה בנאי, "רק בישראל".
התוכנית זכתה להצלחה ונמשכה חמש עונות.
בהמשך פיתחו טל וגרוס יחד את השעשועון הטלוויזיוני "הכספת" שנמכר לערוצים שונים בכ-20 מדינות.
בשנת 2001 שימש מנהל פיתוח התוכניות של "קשת" (ערוץ 2).
כן עסק בפיתוח הגרסאות הישראליות של תוכניות ראליטי רבות כמו "הישרדות", "המירוץ למיליון" ופרויקט Y של yes.
הוא יוצר שותף בפורמט "הכוכב הבא" שנמכר לעשרות מדינות ב-2015. בשנת 2004 כיהן כיועץ תוכן של רשת, שהתמודדה למכרז השני של ערוץ 2 וזכתה בו.
כמו כן היה יועץ תוכן במכרז של קבוצת "ישראל 10" שזכתה אף היא בזיכיון להפעיל את ערוץ 10.
בשנת 2004 החל לכתוב עבור יס וטדי הפקות את סדרת הדרמה היומית "השיר שלנו" בכיכובם של נינט טייב ורן דנקר, ששודרה ב-yes במשך ארבע עונות.
בשנת 2008 יצר סדרה נוספת בכיכובו של רן דנקר, "דני הוליווד", קומדיה מוזיקלית הכוללת מסע בזמן.
הסדרה שודרה ביס, ארכה 200 פרקים וזכתה לפיילוט אמריקאי עבור רשת CW.
ב-2012 יצר עבור הוט את הסדרה "תנוחי" שאיגדה לראשונה ארבע דמויות נשיות מסדרות שונות: חנה לסלאו (נעמי שחר) מ"השיר שלנו", צופית גרנט (מרב בן-בסט) מ"חשופים", אוולין הגואל (ברוריה פסקל) מ"פיק אפ" וגילת אנקורי (עידית לינוביץ') מ"רמת אביב גימל", כשלצידן כיכבה בתפקיד ראשי גם יעל גרובגלס (גבי בר לב).
ב-2017 השיק במקביל את הסדרות "Oboy" המשודרת בערוץ הילדים שזכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריות דרמת השנה לנוער ושחקנית השנה ג'וי ריגר, ואת הסדרה "לצבי יש בעיה" בכיכובו של צביקה הדר המשודרת ב"רשת".
בין השנים 2015–2018 כתב את המחזה, את השירים ואת סרט הפתיחה למופע הפסטיגל ("היי סקול פסטיגל" 2015, "היי סקול פסטיגל 2" 2016, "סטורי של פסטיגל" 2017).
במאי 2021 פורסם כי גרוס ישוב לכתוב את מופע הפסטיגל לאותה שנה.
בשנת 2018 יצר את הסדרה "פוראבר" המשודרת בערוץ טין ניק לצופי הוט.
בשנת 2019 השתתף בתוכנית הראליטי "האח הגדול VIP עונה 3".
הוא הודח בהדחה הרביעית, לאחר 29 ימים.
באותה שנה יצר את הסדרה "גיבור אמיתי" בכיכוב ג'וי ריגר ורן דנקר, המשודרת בערוץ KidZ לצופי יס.
באפריל 2020 זכתה "גיבור אמיתי" בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
בשנת 2020 יצר סדרה חדשה בשם pps ביחד עם יואב צפיר בהשתתפות יהונתן מרגי שמשודרת בערוץ טין ניק לצופי יס.
בשנת 2022 יצר סדרה חדשה בשם שומקום ביחד עם יואב צפיר בכיכובה של אלה לי להב שמשודרת בערוץ טין ניק לצופי יס.
באותה שנה כתב את הפסטיגל פסטיגל על פסטיגל
בשנת 2024 יצר סדרה חדשה בשם בקרוב אצלי ביחד עם יואב צפיר בכיכובם של עדי חבשוש, תומר קאפון ואושרי כהן שמשודרת בקשת 12
מתגורר בתל אביב-יפו עם בת-זוגו, מעצבת האופנה תמרה סלם.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024תסריט בסדרת דרמה קומית וקומדיית מצביםבקרוב אצלי
אורי וולטש נולד ב-1922 בהמבורג שבגרמניה.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל לבדו והצטרף לאביו, שעלה מספר חודשים קודם לכן.
לאחר כשנה עלתה כל המשפחה לארץ.
בוגר בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה בשנת 1940.
בשנת 1942 התגייס לצבא הבריטי ושירת בבריגדה היהודית באירופה ובמדבר המערבי.
בשנת 1947 החל ללמוד בטכניון בחיפה והפסיק לאחר שנה כדי להתגייס להגנה.
בשנת 1948 גויס לצה"ל, המשיך בשירות קבע עד לשנת 1955 והגיע לדרגת סגן אלוף.
במהלך השירות מילא מספר תפקידים, בהם הצנזור הצבאי הראשי, ראש אכ"א 6 ו-1 ובמנהל הסגל.
באוגוסט 1953 החליף וולטש את סגן-אלוף אבנר בר-און בתפקיד הצנזור הצבאי הראשי.
גיבלי הסביר לוולטש כי יש לאסור גם ציטוט ידיעות בנושא זה ממקורות במזרח ירושלים או ברבת עמון.
השניים שקלו אם להעביר הוראה מפורשת על האיפול למערכות העיתונים – ובכך להסב את תשומת לבם לנושא – ולבסוף סוכם שלא להודיע דבר אלא לפסול כל חומר בנדון שיוגש לצנזורה.
למחרת הודיע רדיו רמאללה על שחרור חיילי הלגיון.
"ידיעות אחרונות" התקשר לצנזורה ושאל אם מותר לצטט את הידיעה, ונענה בשלילה.
אך העיתון "הדור" פרסם את הידיעה בכותרת ראשית.
עקב זאת ביטלה הצנזורה את האיסור לצטט מקורות זרים.
ב-9 בספטמבר 1954 הופיעה ב"זמנים" ידיעה תחת הכותרת "מאמצים לשחרורו של יצחק ג'יבלי", אשר קישרה בין שחרור חיילי הלגיון לבין גורלו של חייל צה"ל השבוי.
"מעריב" של אותו יום העתיק את הידיעה.
בירור שנערך בצנזורה העלה שהידיעה הוגשה לבסיס הצנזורה בירושלים, וראש המשמרת אישר אותה.
להצדקתו טען שהידיעה הסתמכה על "חוגי האו"ם", וכי בהוראות הקבע שלו לא היה כל אזכור של הסמל ג'יבלי.
ראש המשמרת הודה ששגה בכך שלא התקשר עם הממונים עליו וקיבל את הנחיותיהם.
סמל ג'יבלי שוחרר לבסוף והוחזר בשלום לישראל.
למרות שוולטש נהג כפי שנהג בעקבות סיכום עם גיבלי הממונה עליו, עורר הפרסום את כעסו של משה דיין, ובעקבות זאת סיים וולטש את תפקידו.
לאחר שחרורו מצה"ל בשנת 1955, מונה וולטש להקים ולנהל את מפעל אבן וגבס "רימון" של תעשיית אבן וסיד בחברת סולל בונה במכתש רמון.
בתפקידו זה זכה בשנת 1964 בפרס העבודה של ההסתדרות הכללית לשנת ה'תשכ"ד.
בנובמבר 1964 נבחר לראש מועצת מצפה רמון, אף שהתגורר בהרצליה.
הוא סיים את כהונתו בנובמבר 1969, לאחר שלא הציג את מועמדותו בבחירות.
במלחמת ששת הימים גויס למילואים ומונה לסגן המושל הצבאי של עזה.
נפטר ב-24 באפריל 2024, כחודשיים לפני שמלאו לו 102, והובא לקבורה בבית העלמין הישן של נתניה בשכונת בן ציון.
מילא תפקידים בכירים בהנהלה הציונית ובסוכנות היהודית.
גורדון נולד בתל אביב וגדל בגבעתיים.
בילדותו חלה בשיתוק ילדים ונפגע קשה ברגליו אך עובדה זו לא מנעה ממנו להצליח ולהתקדם בחיים.
הוא היה ממקימיה של המשמרת הצעירה במפלגת העבודה.
בשנת 1974 נקרא לעמוד בראש החטיבה לדור ההמשך של התנועה הציונית.
בשנת 1979 יצא בשליחות התנועה הציונית לארצות הברית, שם ייסד את "התנועה לציונות מגשימה" (תל"ם) שהעמידה בראש מטרותיה את החינוך היהודי-ציוני ואת העלייה לארץ ישראל.
כל אחד מחברי תל"ם התחייב לעלות ארצה כתנאי לחברותו.
בשנת 1983 חזר ארצה ונבחר כחבר הנהלת הסוכנות וכראש מחלקת עליית הנוער.
הוא היה היזם של "תהליך מוריה", שבעקבותיו הוקמה עמותת הפורום הישראלי.
בתקופה זו היה אחראי על קליטתם של אלפי בני נוער שהגיעו מאתיופיה במהלך מבצע משה.
הוא היה מבין ראשיה ומקימי הקהילה החינוכית-התיישבותית בכפר הנוער ניצנה ביחד עם אריה אליאב.
בשנת 1987 נבחר לעמוד בראש מחלקת העלייה והקליטה של הסוכנות היהודית.
בתקופת כהונתו נטל חלק בהעלאתם ובקליטתם של יהודי אתיופיה במבצע שלמה וכמעט חצי מיליון עולים מחבר המדינות ומארצות אחרות.
בשנת 1992 נבחר לתקופת כהונה נוספת.
בשנת 1998 נבחר לנשיא המועצה הציונית בישראל.
בשנותיו האחרונות לקה באירוע מוחי חמור שריתק אותו לכיסא גלגלים, אך לא פגע ביכולתו האינטלקטואלית.
הוא הגה ויזם את הקונגרס הציוני הישראלי הראשון שהתכנס בירושלים במאי 2000.
הוא פרסם עשרות מאמרים בנושאי ציונות, העם היהודי ויחסי מדינת ישראל ליהודי הגולה ולעלייה.
חיבר אוטוביוגרפיה בשם: "ציונות זו לא מילה גסה".
בשנת 2004 נחנך ברעננה גן אורי גורדון על שמו.
בשנת 2006 נחנך בכפר הנוער ניצנה בית אורי על שמו - מרכז מבקרים ולמידה.
בתל אביב נמצאת בכניסה לשכונת נווה שרת כיכר על שמו.
בשנת 2017 הוקמה פינת הנצחה בקן בורוכוב לזכרו.
שישה פרקים ציוניים, ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ז-1987.
כספים וכיסופים, ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ו-1996.
ציונות זו לא מילה גסה (עם מנחם מיכלסון), [ירושלים : חמו"ל], תשנ"ח-1998.
ציוני ישראל אגדה או מציאות?: האם נהיה פה בעוד 50 שנה?: מחשבות לקראת הכינוס הראשון לבחינה מחודשת של ישראל והציונות בפתח, [ירושלים: חמו"ל, תשנ"ט-1998].
שיחות עם אורי גורדון: בנושא העם, המדינה ודור העתיד (עריכה והבאה לדפוס: יוסף גלילי, יעקב שליש), תל אביב: קרן שרותי דפוס, 1999.
נכות ללא הנחות (עריכה: מנחם מיכלסון), [ירושלים: חמו"ל], תשס"א-2001.
רבי אורי וייסבלום (נולד בשנת ה'תרצ"ז, 1937) הוא רב ואיש תנועת המוסר חרדי.
מכהן כמשגיח רוחני בישיבת נחלת הלויים בחיפה, ולשעבר שימש כמשגיח הראשון בישיבת בית מתתיהו מראשית ייסודה.
מכונה "זקן המשגיחים" אחר הרב דן סגל.
נולד בחיפה, לחנה-רייזל ולרב יעקב-יצחק וייסבלום, רב שכונת הדר הכרמל בחיפה.
למד בישיבת באר יעקב אצל הרב משה שמואל שפירא והרב שלמה וולבה.
הרב וייסבלום כיהן כמשגיח של ישיבת בית מתתיהו מהקמתה ועד לשנת 1984, אז עבר לשמש כמשגיח בישיבת נחלת הלויים בשכונת נווה שאנן שבחיפה.
מיד לאחר נישואיו מסר שיעורים בקהילה החרדית באנטוורפן שבבלגיה.
כיהן גם כמשגיח בישיבת מאור התלמוד ברחובות וכר"מ בישיבת באר יעקב לצעירים.
בעבר גר בבני ברק ולאחר מינויו בישיבת נחלת הלויים עבר להתגורר בקרבת הישיבה, פרט לימי בין הזמנים שבהם הוא חוזר לבני ברק.
הרב וייסבלום הוא דור שביעי, בן אחר בן, לרבי אלימלך מליז'נסק.
הרב אברהם - משגיח בישיבת "אורחות תורה" בבני ברק.
הרב חיים - משגיח ב"ישיבת חברון" בירושלים.
הרב אליהו - משגיח ב"ישיבת בויאן" בביתר עילית.
אחיו הם: הרב חיים נפתלי - רב שכונת נווה שאנן בחיפה.
ומרים רבקה - אשת רבי יצחק מנחם וינברג, האדמו"ר מטולנא.
הרב וייסבלום ממשיך בשיטתו את שיטת המוסר של מורו הרב וולבה.
הוא שם דגש על המושג בחינה קלה, שלפיו על האדם לשאוף להתקדמות מזערית אך שיטתית במסלול ההתקדמות האישית שלו.
הוא מדגיש רעיונות חסידיים ונוהג לפקוד קברי אדמו"רים חסידיים באירופה.
ובפרט את קבר זקנו הנועם אלימלך, שאליו הוא מגיע מדי שנה ביום היארצייט.
הוא לובש פראק ליטאי וחוגר גרטל כמנהג החסידים.
הארת הפשט פרק חזקת הבתים (דפים כח-מב במסכת בבא בתרא) - ביאור להבנת הפשט בגמרא, רש"י ותוס' ומקצת מפרשים (בהוצאת המחבר, ירושלים תשנ"ו)
הארת התפילה (תפילות לימי החול) - ביאור בדרך הפשט, עם מקורות מחז"ל, ראשונים ואחרונים (מכון מאור הרים, חיפה תשנ"ח)
הארת דרך (שלושה חלקים) - בנושא תיקון המידות (חלק א' - מכון מנחת ישראל, ירושלים תשס"ב; חלק ב' - חיפה תש"ע; חלק ג' בנושא מועדי השנה - חיפה תשע"ג)
קונטרס עבודת חודש אלול וביאור על הווידוי ליום הכיפורים
פירוש על הספר אור ישראל בהוצאת בית המוסר ירושלים.
ביאור יסודי על אקדמות לחג השבועות, בנוי על מקורות מהכתובים ומחז"ל, חיפה, תשנ"ח
ביאור על הספר כוכבי אור לרבי יצחק בלאזר (כלול בתוך הספר אור ישראל)
אוּרי דרומי (נולד ב-1946) הוא עיתונאי ונווט ישראלי.
שימש עורך בטאון חיל האוויר, עורך הוצאת מערכות, מנהל לשכת העיתונות הממשלתית, כתב ב"הארץ" ויושב ראש הוועד המנהל של תיאטרון "מיקרו".
דרומי נולד וגדל בפרדס חנה.
הוא בוגר בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה, התגייס לצה"ל בשנת 1964 כעתודאי במקצוע הכימיה ואמור היה ללמוד במסלול עתודה בטכניון, אולם במהלך הטירונות נשלח לקורס טיס, שאליו התקבל טרם גיוסו.
דרומי סיים את קורס הטיס בנובמבר 1966 במגמת נווטים כחניך מצטיין ושירת בחיל האוויר כנווט עד פרישתו בשנת 1989 בדרגת אלוף-משנה והמשיך לטוס במילואים עד שנת 2003.
במקביל לטיסה שימש כקצין חינוך של חיל האוויר, עורך בטאון חיל האוויר ועורך ראשי של "מערכות", בית ההוצאה לאור של צה"ל.
סיים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת בן-גוריון ולמד במסלול ישיר לדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים.
אחרי סיום קורס הטיס, שובץ דרומי בטייסת הפילים, שם שירת במשך כ-37 שנים.
דרומי שירת כנווט במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה, במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה.
הוא הוסמך להיות נווט מבצעי בחודש מרץ 1967, שלושה חודשים לפני פרוץ מלחמת ששת הימים.
לאחר מכן מילא דרומי תפקידים שונים בחיל האוויר: מפקד גף נווטים בטייסת הפילים, סגן מפקד טייסת תעופה בבסיס חיל האוויר לוד, ראש ענף חינוך, עורך בטאון חיל האוויר ומפקד הוצאת מערכות של צה"ל.
בשנת 1989 יצא דרומי לשליחות בלוס אנג'לס כנציג הסברה של ההסתדרות הציונית בצפון אמריקה.
בשנת 1992 מונה על ידי ראש הממשלה, יצחק רבין, לתפקיד מנהל לשכת העיתונות הממשלתית.
לאחר רצח רבין, ארגן את סידורי העיתונות לקראת ההלוויה.
דרומי שימש מנהל לע"מ עד לשנת 1996.
בתום עבודתו בלשכת העיתונות הממשלתית, הצטרף דרומי למכון הישראלי לדמוקרטיה, שם הקים את מחלקת הפרסומים ושימש כמנהל הקשרים הבינלאומיים של המכון.
בשנת 2007 התמנה כמנכ"ל משכנות שאננים וארגן פסטיבלי סופרים בינלאומיים.
ב-2013 הקים את מועדון העיתונאים ירושלים - (Jerusalem Press Club (JPC - ארגון הפועל במשכנות שאננים בירושלים, שמטרתו לספק לכתבים זרים גישה למקבלי החלטות ומומחים ישראלים, תוכן תקשורתי ועוד.
דרומי כותב ב"הארץ" ביקורות ספרים ובשנים 2001 עד 2012 היה בעל טור שבועי בשם "אחרי מות", שאותו יסד ושבו כתב נקרולוגים (ביוגרפיות קצרות) על אישים שנפטרו לאחרונה.
נמנה גם עם כותבי החידה השבועית "מי היה האיש שהיה".
כמו כן, יש לו טור קבוע על ישראל ב.
כתב את הספרים: "טיסה קרבית" - סיפורים ועלילות בשחקים (איורים: מיקי עמית), את הרומן "התחייבות", ושני קובצי סיפורי מלחמה: "מלחמות גדולות, סיפורים קטנים" ו"ערפל הקרב: מלחמת העולם השנייה שלא הכרתם" (איורים מיקי עמית).
תרגם והוציא לאור את הספרים "סגן באלג'יריה" ו"מלחמת אלג'יריה", וערך את הספר "הטרגדיה האלג'יראית".
בשנת 2019 הוציא ספר זיכרונות, "מכיסא הנווט: פרקי חיים בארץ סוערת," בהוצאה עצמית.
בשנת 2026 פורסם ספרו "אלג'יריה זה כאן?
- מה ניתן ללמוד מניסיונם של הצרפתים לשלוט על עם אחר" בהוצאת ידיעות ספרים.
היה נשוי לדוקטור דליה דרומי, שהייתה מנכ"לית עמותת "במקום", ממנה התאלמן ב-2024. לזוג שלושה ילדים.
בתו יעל שימשה כעורכת המוסף הכלכלי "ממון" בידיעות אחרונות.
מראשי מכון צומת ויד הרב הרצוג, מעורכי האנציקלופדיה התלמודית, כתבי העת "תחומין" וטללי אורות והעלון "שבת בשבתו".
נולד בשנת 1946 בעיר הילברסום (Hilversum) שבהולנד לנתן ואלישבע דסברג, ניצולי השואה מיהדות הולנד.
דודו, הרב שמעון דסברג היה רב ומחנך, ממנהיגי "המזרחי" בהולנד, שנרצח בשואה.
בשנת 1948, זמן קצר לאחר קום המדינה, בהיותו כבן שנתיים, עלה עם הוריו לישראל.
האב היה מנהל חינוכי במחנה המעבר של עליית הנוער, שהוקם בנתניה בביתני מחנה צבאי בריטי, וטיפל בקליטתם של מאות ילדים ובני נוער מתימן ומצפון אפריקה.
תחילה התיישבה המשפחה בנתניה, משם עברה לכרכור, לאחר מכן לכפר פינס.
במחצית השנייה של שנות ה-50 שימש האב כמנהל כפר הנוער כפר בתיה, והמשפחה התגוררה במקום.
למד בישיבת נחלים וישיבת כרם ביבנה, ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב.
בשנת 1969 נישא ליהודית גנץ, אף היא בת להורים ניצולי השואה מצ'כוסלובקיה.
במלחמת יום הכיפורים נהרג אחיו, סרן , בקרבות הבלימה בסיני.
דסברג ואשתו יהודית התגוררו בירושלים והוא שימש מנהל פנימיית מכללת ליפשיץ.
בשנת 1973 יצא עם אשתו לשליחות חינוכית בטורונטו שבקנדה, שם הקימו יחד עם שליחים נוספים ישיבה תיכונית ("אור חיים"), ואולפנה ("אולפנת אורות").
לאחר שלוש שנים שבו לארץ, התיישבו באלון שבות, והיו מראשי המתיישבים ביהודה ושומרון.
ב-9 ביוני 1996 נרצחו בתו וחתנו, אפרת (אפי) וירון אונגר, בפיגוע טרור ליד בית שמש.
שני ילדיהם, שהיו אז בני שנה ושנתיים, עברו לגור בבית סבם וסבתם דסברג והם שימשו להם כהורים.
בשנת 2000 הגישו הרב דסברג ומשפחתו תביעה בבית המשפט הפדרלי בארצות הברית נגד חמאס והרשות הפלסטינית.
בשנת 2003 חייב בית המשפט הפדרלי בארצות הברית את חמאס והרשות הפלסטינית בתשלום פיצויים בסך 116 מיליון דולר על רצח בני הזוג.
הרשות הפלסטינית ערערה על פסק הדין, אך ערעורה נדחה.
בשנת 2008 אישר בית המשפט המחוזי בירושלים את פסק הדין של בית המשפט הפדרלי וקבע כי הוא אכיף גם בישראל.
היה ממייסדי מכון צומת ומראשיו.
היה מעורכי כתב העת "תחומין" שיוצא מטעם המכון ופרסם בו מחקרים רבים בקשת רחבה של נושאים הלכתיים, תורניים וחברתיים.
כמו כן היה מעורכי העלון "שבת בשבתו" ופרסם בו טור אישי "אישי ישראל".
בשנת 2007 נמנה עם הפעילים המרכזיים לחידוש מפעל האנציקלופדיה התלמודית של יד הרב הרצוג.
ליו"ר המערכת מונה פרופ' אברהם שטיינברג והרב דסברג שימש רכז המערכת.
ביוזמתו חלה תנופה מחודשת בפעילות יד הרב הרצוג ובמפעל האנציקלופדיה התלמודית.
מאז יצאו כרכים חדשים, וכן ספרים מיוחדים המבוססים על ערכי האנציקלופדיה, ובהם מחזור ליום כיפור והגדה של פסח.
ערך את הכרך של מפתח העניינים הכללי של האנציקלופדיה התלמודית.
בשנת 2009 נמנה עם היוזמים והפעילים של הכינוס לרגל חמישים שנה לפטירת הרב יצחק הלוי הרצוג, שעל שמו הוקם יד הרב הרצוג.
היה בין עורכי הספר "משואה ליצחק" שיצא לכבוד האירוע וכלל אסופת הרצאות לזכר הרב הרצוג.
אשתו, יהודית דסברג, היא מראשי מנהיגות יהודית בליכוד.
היא עמדה בראש הרשימה שהריצה מנהיגות יהודית לליכוד העולמי, וכן נבחרה כציר לקונגרס הציוני העולמי.
אחיה הם הרבנים חיים גנץ, ראש ישיבת מעלה אליהו, ומשה גנץ, ר"מ בישיבת שעלבים.
לזוג נולדו שבעה ילדים, ביניהם אפי אונגר, עדי דוד ודקלה שגיב, שלושתן מחברות ספרי קומיקס.
בן-דודתו היה הפיזיקאי שמעון וגה.
הרב דסברג נהרג בתאונת דרכים בכביש 60, סמוך לאלעזר בגוש עציון, ביום כ' באייר התשע"א (24 במאי 2011).
לזכרו של הרב הוציאה משפחתו שני ספרים בשם "כעץ שתול" ובהם דברי תורה שלו, של חבריו ושל משפחתו.
תחומי ארץ ישראל שהחזיקו עולי בבל
מקומות בארץ ישראל שנתייחד דינם
אוצר ארץ ישראל: תמצית הדיונים ההלכתיים, על מקורותיהם, של כל ענייני ארץ ישראל וגבולותיה
הפרשה בהלכה: סוגיות הלכתיות בפרשות השבוע, מעובדות על פי ערכי האנציקלופדיה התלמודית