tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1596, לאחר שהצבא העות'מאני בפיקודו של מהמט השלישי ניצח את חיל המצב האוסטרי במצור על אגר, הצטרפו טירת אגר והשטחים הסובבים שהשתייכו לאוסטריה לאימפריה העות'מאנית.
הפרובינציה, שהוקמה עם העברת כמה סנג'קים מאיילט בודין באותה שנה, כללה כמה אזורים בהונגריה ובדרום סלובקיה.
אוכלוסיית המחוז הייתה מגוונת מבחינה אתנית ודתית וכללה סלובקים והונגרים (החיים בעיקר בצפון), סרבים (המתגוררים בעיקר בדרום) ומוסלמים ממוצא אתני שונה (המתגוררים בעיקר בערים).
קהילות אתניות אחרות כללו יהודים וצוענים.
המחוז כלל את הסנג'קים הבאים:
איילט ואראט (בטורקית עות'מאנית: ایالت وارد) היה איילט של האימפריה העות'מאנית שהוקם בשנת 1660. האיילט גבל באיילט בודין במערב, איילט טמשוואר בדרום מערב, איילט אגרי בצפון מערב, הווסאלית העות'מאנית נסיכות טרנסילבניה בדרום מזרח, והמלכותי הונגריה בצפון.
ואראט (אוראדיה) הפכה למושבו של מושל עות'מאני (beylerbeyi) בשנת 1660. לפני הקמת האיילט, שטחו היה ברובו חלק מהנסיכות העות'מאנית הוואסלית של טרנסילבניה.
חלק מהשטחים שהיו שייכים בעבר לאיילט טמשוואר ואיילט אגרי נכללו גם הם באיילט החדש.
ביוני 1692 נכבש האיילט על ידי ההבסבורגים, והוא נמסר לאוסטריה בהסכם קרלוביץ בשנת 1699. שטחו נכלל לאחר מכן בממלכת הונגריה ההבסבורגית ונסיכות טרנסילבניה ההבסבורגית.
הסנג'קים של האיילט במאה ה-17:
איילון פרץ הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד חטיבת יואב.
קודם לכן שימש סגן מפקד אוגדה 80, מפקד גדוד הפיקוד בבית הספר להגנת הגבולות, מפקד יחידה 636 וקצין אג"ם של חטיבת עציון.
פרץ התגייס לצה"ל ליחידה 636, עבר מסלול הכשרה כלוחם ובהמשך עבר קורס קצינים.
אחרי תפקיד מ"פ ביחידה 636 עבר לתפקיד בחיל הרגלים, קמב"ץ בחטיבת גבעתי, ולאחר מכן שימש מ"פ מסייעת בחטיבה.
אחרי תפקידים אלה שימש כקצין אג"ם של חטיבת עציון בתקופת מבצע שובו אחים.
בשנת 2015 יצא ללימודים במכללה לפיקוד ומטה של צה"ל.
בשנת 2016 מונה למפקד יחידה 636, תפקיד בו שירת עד 2018. בתקופת פיקודו על היחידה זכתה היחידה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות לשנת 2017. לאחר מכן שימש כמפקד גדוד הפיקוד בביסל"ק.
לאחר מכן שימש בתפקיד ראש זירה באגף המבצעים.
ב-2022 הועלה לדרגת אל"ם ומונה לסגן מפקד עוצבת אדום.
במתקפת הפתע על ישראל נלחם בקרב סופה.
ב-22 בספטמבר 2024 מונה למפקד חטיבת יואב.
איילט האווס באקנר היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממיזורי, אחיינו של איילט האווס ובן דודם של ריצ'רד האווס ואלברט גאלאטין האווס.
באקנר נולד ב-14 בדצמבר 1816 בפרדריקסבורג, וירג'יניה, למד בג'ורג'טאון קולג', וושינגטון הבירה ובאוניברסיטת וירג'יניה בשרלוטסוויל.
הוא עסק בהוראה מספר שנים.
הוא עבר לפלמירה, מיזורי, ב-1837. הוא שימש כסגן השריף, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1838 והחל לעסוק בכך בבאולינג גרין, מיזורי.
באקנר נבחר לפקיד בית המשפט של מחוז פייק ב-1841. הוא עבר לסנט לואיס, מיזורי, בשנת 1850 והמשיך בעיסוק בעריכת דין.
הוא היה עורך דין של הבנק של מדינת מיזורי בשנת 1852. הוא מונה לממונה על עבודות ציבוריות ב-1854 וכיהן עד 1855. הוא חזר למחוז פייק והתיישב בחווה ליד באולינג גרין.
באקנר נבחר לשופט של המחוז השיפוטי השלישי ב-1857. הוא שימש כציר לוועידה שהתקיימה בוושינגטון הבירה ב-1861 במאמץ לתכנן אמצעים למניעת המלחמה הקרבה.
הוא עבר לסנט צ'ארלס, מיזורי, ב-1862 והתעניין בייצור טבק בסנט לואיס.
הוא גם עסק במסחר, ועבר למקסיקו, מחוז אודריין.
הוא כיהן כחבר בוועד המרכזי הדמוקרטי ב-1868, וכציר לוועידה הלאומית הדמוקרטית ב-1872.
באקנר נבחר כדמוקרט לקונגרס ה-43 ולחמשת הקונגרסים הבאים, וכיהן מ-4 במרץ 1873 עד 3 במרץ 1885. הוא כיהן כיו"ר הוועדה למחוז קולומביה (הקונגרס ה-44), הוועדה לבנקאות ומטבע (הקונגרסים ה-45, ה-46 וה-48).
כמו חברי קונגרס רבים מאותה תקופה החזיקו בדעות גזעניות, באקנר היה תומך חזק במיוחד בעליונות הגזע של הלבנים.
בעודו תומך בהתלהבות בהגבלות על ההגירה הסינית, הוא גם קרא להרחיק את האפרו-אמריקאים מארצות הברית, ושאל "איזו סיבה אפשר לייחס שאנו לא מתכוננים להסיר, לא על ידי גירוש כפוי או על ידי כל צורה של כפייה, את זה.
חלק מהאוכלוסייה שלנו, שכמו הסינים, הם זרים לגזע שלנו, שדמו אינו מתערבב עם זה של הגזע הלבן מבלי להשחית אותו, ושדם נחיתות מהגזע הלבן היא עובדה מודה?" בעוד חברי קונגרס אחרים מתחו ביקורת על הענקת זכויות לאפרו-אמריקאים, אפילו רוב חברי הדרום לא הרחיקו לכת ודגלו בהוצאת מיליוני אזרחים מהמדינה.
הוא סירב להיות מועמד לבחירה מחדש ב-1884 ופרש מהחיים הציבוריים.
הוא מת במקסיקו, מיזורי ב-5 בפברואר 1894, ונקבר בבית הקברות אלמווד.
איילט האווס היה רופא מהמאה ה-19, פוליטיקאי, בעל מטעים ובעל עבדים מווירג'יניה.
האווס נולד ב-21 באפריל 1768 במחוז קאלפפר במושבת וירג'יניה, וקיבל חינוך קלאסי פרטי.
לאחר מכן למד רפואה וסיים את לימודיו באדינבורו, סקוטלנד.
עם חזרתו לווירג'יניה, עסק האווס ברפואה וכן קנה מספר מטעים במחוז קאלפפר ובמה שהפך למחוז ראפאבאנוק, וירג'יניה, שאותם הוא עיבד תוך שימוש בעבדים.
היו בבעלותו 25 עבדים במחוז קאלפפר בשנת 1810. עשור לאחר מכן, היו בבעלותו 49 עבדים.
במפקד האחרון לפני מותו היו בבעלותו 70 עבדים.
מצביעי מחוז קאלפפר בחרו בהאווס כאחד משני נציגיהם בבית הנבחרים של וירג'יניה.
הוא זכה בבחירה חוזרת מספר פעמים, וכיהן בין השנים 1802 ל-1806, כולם לצד ג'ון רוברטס.
בשנת 1810, מצביעים במה שהיה אז מחוז הקונגרס ה-9 של וירג'יניה בחרו בהאווס, שהתמודד כדמוקרטי-רפובליקני לבית הנבחרים של ארצות הברית.
החליף אותו עמיתו הדמוקרטי-רפובליקני ג'ורג' פ.
סטרותר, שהחליף אותו בבית הנבחרים של וירג'יניה כעשור קודם לכן.
האווס מת בחווה שלו במחוז ראפאבאנוק, וירג'יניה, ב-31 באוגוסט 1833, ונקבר במטע אחר, בספאריוויל, וירג'יניה.
הוא היה דודם של ריצ'רד האווס, אלברט גאלאטין האווס ואיילט האווס באקנר.
איילות ביער II הוא ציור שמן של הצייר האקספרסיוניסטי פרנץ מארק משנת 1914. זהו אחד הציורים האחרונים שיצר לפני מותו, והוא מוצג כיום בגלריה הלאומית לאמנות בקרלסרוהה.
בתקופה שבה פנה מארק לציור מופשט, חזר ביצירה זו לתיאור בעלי חיים, נושא שאפיין רבות מיצירותיו הקודמות.
הציור בנוי מקווים אלכסוניים, אנכיים ואופקיים, אשר מחלקים את המרחב הציורי לשדות שונים ומעניקים לו מבנה קריסטלי.
חלק מהקווים מופיעים גם בצורת קשתות, ומשתלבים עם דמויות בעלי החיים, כך שנוצרת תחושה של שקיפות ושל חדירה הדדית בין הדמויות לרקע.
הצבעוניות של הציור מתמקדת בצבעי היסוד – אדום, צהוב וכחול – ובגוונים המתקבלים מערבובם.
מבנה הציור והקומפוזיציה שלו מעידים על השפעת הקוביזם, אך יותר מכך, ניתן לראות בו השפעה של האורפיזם, זרם אמנותי שייסד הצייר רוברט דלוניי, שהתמקד בשימוש בצבעים הספקטרליים.
בחלק התחתון של הציור מופיעה נקבה של איילון בצבע אדום כהה, משמאלה עופר בצבע צהבהב, ומעליהם מופיע זכר האיילון בצבעי כחול.
בעלי החיים יוצרים מעין משולש ישר-זווית, כאשר האיילה מפנה את ראשה ימינה אל העופר ואל האייל, ואילו העופר והאייל פונים אליה או אל קצה הבד.
תיאור זה יוצר תחושת קשר ביניהם אך גם מתח דרמטי מסוים.
זכר האיילון הדומיננטי ממוקם במרכז הקומפוזיציה, וגופו יחד עם ראשו יוצרים משולש שווה-שוקיים.
הצבעים בציור משקפים את התאוריה הצבעונית שפיתח מארק.
בדומה ליוהאן וולפגנג פון גתה, הוא התייחס לשלושת צבעי היסוד כאל סמלים לביטויים שונים של טבע האדם:
- כחול – מסמל את העיקרון הגברי, ההירואי והרוחני, ולכן משמש לצביעת האייל הזכר.
- צהוב – מייצג את העיקרון הנשי, הרך, העליז והחושני, והוא מזוהה כאן עם העופר, כייצוג של ילדותיות ועדינות.
- אדום – נתפס אצל מארק כצבע של חומריות וכבדות, אולם במקרה זה האדום של האיילה נוטה לגוון חום, המסמל את האדמה ואת הפוריות הנשית.
הרקע בציור מחולק לשני חלקים: בצד שמאל מופיעים גוני ירוק עזים, המייצגים את הצמחייה היערית, בהתאם לתורת הצבעים של מארק, שבה ירוק הוא הצבע המנוגד לאדום, והוא מעניק לחומר חיוניות.
במרכז הבד מופיעה קרן אור צהובה המאירה את האייל הזכר, ואילו הצד הימני של הרקע מורכב מצורות מלבניות בגווני סגול, המזכירות ויטראז'ים של כנסייה.
מארק ראה בסגול שילוב של אדום וכחול, ולכן ייחס לו משמעות של אבל עמוק, הנרגע באמצעות הצבע הצהוב, הקומפלמנטרי לו.
השילוב הזה יוצר בציור תחושה של איום אפשרי, שעשוי לשבור את האידיליה, כפי שמרמזת דריכות האייל הזכר.
בעלי החיים בציור אינם מתוארים באופן ריאליסטי, אלא מסמלים טיפוסים ותפקידים שונים: האב המגן, האם הדואגת והילד התמים.
מבנה המשפחה המתואר מזכיר את הדימוי הנוצרי של "המשפחה הקדושה" (מריה, יוסף וישו הילד), ורומז לכך שהחיים במשפחה מאוחדת הם הביטוי של אושר ושלמות עבור מארק.
הציור נוצר ככל הנראה באביב 1914, בריד, ליד קוכל אם זה, שם התגוררו מארק ואשתו מריה בבית כפרי.
מארק הקים במקום מכלאה לאיילות, ולדבריו, המראה שלהן העניק לו השראה לציור.
באותה תקופה החל לפנות לכיוון של ציור מופשט, ויצר סדרת יצירות בשם "צורות עליזות", "צורות משחקות", "צורות נלחמות" ו"צורות שבורות".
בשני הציורים הראשונים הוא ביטא הרמוניה ואידיליה, ואילו בשניים האחרונים עסק בקונפליקט ובהרס.
ניתן לראות ביצירה "איילות ביער II" הדגשה של ההיבט ההרמוני, אם כי תאריך יצירתה המדויק אינו ברור.
זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס מארק לשירות צבאי, ובמרץ 1916 נהרג ליד ורדן.
באפריל 1915 כתב לאשתו מהחזית כי הוא רואה כעת בציור המופשט את השלב הסופי של יצירתו, שכן הוא חש שהן בני האדם והן בעלי החיים הפכו לא טהורים ומכוערים בעיניו.
עם זאת, העובדה שעדיין עסק בציור בעלי חיים ב-1914, גם אם בסגנון מופשט יותר מיצירותיו הקודמות כמו איילות ביער I, מעידה על כך שהוא עדיין ניסה לבטא את מהות הטבע ואת הקצב האורגני של כל הדברים בעולם.
איילות ביער I הוא ציור משנת 1914 מאת הצייר הגרמני פרנץ מארק.
הציור "איילות ביער I" מהווה שיא בעיסוקו של מארק בנושא האיילות.
בעלי החיים משתלבים בתוך מערך כוחות של קווים וכתמי צבע שקופים.
מבנה היצירה מתבסס על דפוס של אלכסונים מקבילים היורדים מקצות הימני והשמאלי של הבד ונפגשים במרכזו.
דפוס משני מתקיים בהתנגשות בין משטחי צבע מלבניים בצד שמאל לבין צורות מעגליות בצד ימין.
אף על פי שאין בציור הר טיפוסי בצבע כחול, מופיעה צורה משולשת קטנה יותר, המקיפה שתי איילות ומעניקה תחושת התרוממות, יחד עם עץ כחול בקצה השמאלי של הקומפוזיציה.
הצבע הכחול מנוגד לאדום הבולט במרכז היצירה, לכתומים שבחלקה העליון והתחתון, ולכתמי שחור רכים בפינה הימנית העליונה.
המבנה הכולל של הקומפוזיציה, המחבר את החיות עם הנוף, מפחית את תחושת ההאדרה של בעלי החיים, שהייתה נוכחת ביצירותיו המוקדמות של מארק משנת 1911. רעיונותיו של מארק ביצירה זו הושפעו מתאוריית האנרגיה של וילהלם אוסטוולד, לפיה החומר הוא אשליה, ורק קווי האנרגיה חושפים את המראה האמיתי של העולם.
גישה זו באה לידי ביטוי בציור באמצעות אווירה אנרגטית של אקראיות וכאוס.
הסביבה הלא מוגדרת מעבירה את תחושתו של מארק כלפי העולם ומבטאת את שאיפתו לייצג את הבריאה – מגמה הניכרת גם ביצירותיהם של וסילי קנדינסקי ופול קלה.
פרנץ מארק, מהבולטים באמני קבוצת הפרש הכחול, עסק רבות בציור בעלי חיים מתוך גישה סמלית ורוחנית.
צבעים חזקים וצורות דינמיות ביצירותיו שיקפו את אמונותיו על טוהר, טבע ואנרגיה.
בתקופה בה נוצר הציור, סגנונו של מארק נטה יותר ויותר להפשטה, בהשפעת האקספרסיוניזם הגרמני והקוביזם.
איילט איידן היה איילט של האימפריה העות'מאנית.
לאחר ביטול חיל היניצ'רים בשנת 1826 שונתה החלוקה המנהלית של האימפריה ואיילט אנטוליה חולק לארבעה חלקים.
בשנת 1841 הועברה הבירה לאיזמיר, רק כדי שהיא תחזור לאיידן בשנת 1843. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1846, הועברה הבירה שוב לאיזמיר.
עם אימוץ חוק הווילאייטים בשנת 1864 נוצר האיילט מחדש כווילאייט סמירנה.
איילי מוּשְׁק (שם מדעי: Moschidae) היא משפחה מקבוצת פקוריים בתת-סדרת מעלי גירה, בת סוג יחיד – אייל מושק (Moschus), שבו 7 מינים.
בזכרים בוגרים של איילי מושק מצויה בלוטת ריח מיוחדת סמוך לאברי המין, המפרישה חומר ריחני בתקופת החיזור שלהם.
מקור שמו של החומר יקר הערך, מושק, הוא בשפת הסנסקריט, ומשמעותו "אשך".
חומר זה שימש מאז ימי קדם לייצור בשמים, אולם לשם הפקתו היה צורך בציד בעלי חיים אלה ובהריגתם.
מחירו של קילוגרם מושק טבעי מגיע לעשרות אלפי דולרים, משום שמכל זכר ניתן להפיק רק 25 גרם מהחומר החום והשמנוני.
כיום, ניתן לסנתז את המושקון, המרכיב העיקרי במושק, מה שמוזיל באופן ניכר את מחיר בשמי המושק ומאפשר להגן על חיות הבר, אשר מצב השימור שלהן הוגדר כפגיע על ידי איגוד השימור העולמי.
בתלמוד הבבלי מסכת ברכות נאמר: .
בספרי הפוסקים נידונה שאלת כשרותו לאכילה של בושם זה.
לדעת הרמב"ם וההולכים בשיטתו, החומר הריחני שמפריש אייל המושק הוא בושם ה"מור" הנזכר בתנ"ך והמשמש כמרכיב בהכנת הקטורת ושמן המשחה.
אחרים חולקים על זיהוי זה, ומזהים את המור עם בושם צמחי.
אייל מושק קשמירי (Moschus cupreus)
אַיָּלִיִים (שם מדעי: Cervidae) היא משפחה של יונקים מעלי גירה בסדרת מכפילי פרסה.
בעלת 16 סוגים ו־36 מינים.
קרנם של האייליים (Antler) שונה מזו של מעלי גירה אחרים (Horn).
קרני האיילים הן מבנים גרמיים שגדלים בכל שנה בדרך-כלל בקיץ, ולרוב רק הזכר מגדל אותן.
הקרן מתחילה להתפתח אצל האיילים הצעירים, כאשר בתחילה יש לאייל שתי בליטות על הראש שמהן מתפתחות הקרניים.
בזמן התפתחותן של הקרניים, עוטפת אותן רקמת עור מיוחדת שעשירה בכלי דם, והיא מספקת לקרניים חמצן וחומרי מזון הנחוצים לגדילתם.
רקמה זו נשארת על הקרניים למשך מספר חודשים, עד להתקשחות העצם שבקרן.
משהעצם התקשחה, רקמת העור תינתק מעל הקרן (ולא תושל ממנו).
האיילים מפרישים ריח מסוים מבלוטות הנמצאות ליד עיניהם ומצחם כדי לסמן את הטריטוריה שלהם.
ריח זה משמש לעיתים ציידים המעוניינים במציאת האיילים.
בנוסף, לאייליים יש שכבה מחזירת אור מיוחדת בעיניהם (Tapetum lucidum), המאפשרת להם ראיית לילה טובה.
במהלך עונת הרבייה, האיילים ישתמשו בקרניהם כדי להילחם אחד בשני כדי למשוך נקבות מהעדר.
שני האיילים ינועו במעגל, יעקמו את רגליהם אחורנית, ינמיכו את ראשם, ואז יתקיפו האחד את השני.
הקטן באיילים הוא הפודו הצפוני מדרום אמריקה, שגובהו בכתפיים פחות מ-40 סנטימטר, משקלו מגיע עד 8 קילוגרם ואורך הקרן שלו 10 סנטימטר.
הגדול בין האיילים הוא אייל קורא (Alces alces) החי בצפון אמריקה, בצפון אירופה ובצפון אסיה.
אייל ענקי זה מתנשא בכתפיו עד לגובה 230 סנטימטר, משקלו מגיע עד 800 קילוגרם ומוטת הקרניים המסועפות שלו מגיעה עד 180 סנטימטר.
הנקבה ממליטה שני עופרים בכל המלטה, ולעיתים רחוקות היא ממליטה שלושה.
תקופת ההריון עשויה להימשך עד עשרה חודשים.
מרבית העופרים נולדים כאשר פרוותם מכוסה בנקודות לבנות, אולם אלו נעלמות עם ההתבגרות (להוציא כשישה מיני איילים, שאצלם הנקודות נשארות).
לאחר צאתו לאוויר העולם, נקבת האיל תנקה את העופר בלשונה ובכך היא תעלים את ריחו שמושך טורפים.
האם עוזבת את עופריה לעיתים קרובות.
בשבוע הראשון לחייו, העופר חלש מדי מכדי לצאת עם אמו, ולכן יישאר חבוי בעשב.
לאחר שיהיה חזק מספיק, יתחיל להסתובב עם אמו.
העופר נשאר עם האם במשך שנה לערך.
זכרים לרוב לא רואים יותר לעולם את אמם, בעוד שנקבות לעיתים חוזרות לאמן יחד עם עופריהן שלהן, ויחד הן מקימות עדרים קטנים.
גופם של האיילים הוא גמיש וקומפקטי בדרך-כלל, ורגליהם החזקות והארוכות מותאמות לאדמת טרשים מיוערת.
בנוסף, האיילים הם שחיינים מעולים.
שיני הלחי התחתונה שלהם עשויות האמייל הן בעלות קצוות מעוגלים, מה שמאפשר להם ללעוס מגוון רחב של צמחים.
האיילים הם מעלי גירה, ובטנם מורכבת מארבעה חללים.
לרובם הגדול של האיילים יש בלוטה מיוחדת ליד כל עין.
בלוטה זו מכילה פרומון מרוכז, המשמש לסימון הטריטוריה שלהם.
כאשר הם מתרגשים, הם עשויים לפתוח את הבלוטות לרווחה.
לכל האיילים יש כבד, אולם הם נעדרים כיס מרה.
אלקרן הגדות הוא מין האייליים היחיד שאין לו קרניים, ובמקומן הוא בעל ניבים.
בטנם קטנה ודרישות התזונה שלהם גבוהות.
במקום לאכול כמויות גדולות של מזון סיבי שקשה לעכלו ושערכו התזונתי נמוך, האייל מעדיף לאכול חומרי מזון מזינים וקלים לעיכול, כמו עלים רעננים, עשב טרי, חוטרים רכים, פירות, פטריות וחזזיות.
האיילים הם צמחונים מובהקים והם מעלי גירה טיפוסיים.
מזונם עובר תסיסה ועיכול בקיבה בעלת ארבעה מדורים, שבהם חיים חיידקים וחד-תאיים המסייעים בפירוק המזון ובעיקר בהפיכת תאית לסוכרים זמינים לגוף.
לכל האיילים הזכרים יש מבנים דמויי קרניים הנקראים "אנטלר", אשר בכל שנה נופלות וגדלות מחדש מנקודה מיוחדת בגולגולת שנקראת pedicle.
המין היחיד שלנקבה שלו יש קרן הוא אייל הצפון.
בזמן גדילתה, הקרן מכוסה ברקמה מיוחדת עשירה בכלי דם שנקראת velvet.
לפני תחילת עונת הרבייה, הקרניים מתקשחות מתחת לרקמה העורית, ואז היא מושלת מעל הקרן ומשאירה אחריה קרן עצמית חזקה.
לאחר עונת הרבייה, הבליטה שעל הראש והקרן מופרדות על ידי רקמה, ואז הקרן נופלת.
לכל מין אייל יש קרן בעלת מבנה וצורה שונים.
בחורף או באביב נושרות הקרניים והזכרים נותרים חסרי קרניים.
זמן קצר לאחר מכן מתחילות הקרניים לצמוח מחדש, וכך כל שנה מחדש.
תפקידן הראשי של הקרניים הוא לפרסם את הנושא אותן ולהעיד על כשירות.
זכר צעיר או זכר זקן אינם כשירים דיים כדי לצמח ולשאת קרניים גדולות ומפוארות המונחות על הראש, ומפריעות מאוד לנוע בתוך סבכי היער והחורש שבהם חיים האיילים.
הזכרים הבוגרים לעומתם נושאים את הקרניים הגדולות והמכבידות, וכך מפגינים את כשירותם ואת כוחם.
תפוצתם של האייליים רחבה, והיא כוללת את כל היבשות למעט אוסטרליה, מרבית אפריקה, ואנטארקטיקה.
מספר מיני איילים הובאו בידי האדם לגינאה החדשה, אוסטרליה וטסמניה, וכיום הם מצויים שם בטבע.
הם חיים במגוון בתי גידול, החל מטונדרה וטייגה, וכלה בהרים וביערות גשם טרופיים.
איילים רבים חיים באקוטונים (אזורי מעבר בין שני בתי גידול), כמו האזורים שבין יערות וסבכי שיחים (הסוואה) ובין ערבות וסוואנות (שטחים פתוחים).
לאיילים יש מזה זמן רב חשיבות לאדם.
בשר האייל הוא אחת מהסיבות לשמן הוא מגודל וניצוד.
שימוש נוסף נעשה בעורו של האייל, המשמש לייצור נעליים, מגפיים וכפפות.
מקרניו של האייל ניתן לייצר כפתורים וידיות של סכינים.
הסאמים מסקנדינביה ועמים נוודים אחרים בצפון אסיה השתמשו באייל הצפון לצורכי מזון, ביגוד ותחבורה.
בשר האייל משמש להכנת מאכלים רבים, ובאנגלית זכה לשם מיוחד - Venison.
אַיָּל נמנה בתורה בין החיות הטהורות המותרות באכילה (דברים יד ה; יב טו- כב, טו כב),והוא גם אחד מן המאכלים שעלו תדיר על שולחנו של המלך שלמה (מ"א ה ג).
עד לימינו השתמרו עדויות רבות לשחיטה כשרה של מיני איילים שונים ברחבי העולם, ובהם: אייל הכרמל, אייל קנדי, יחמור אירופי (Dama dama) ואייל הצפון.
בישראל התעורר פולמוס הלכתי לגבי כשרותו של האיל האדמוני.
תת-משפחה: איילי העולם הישן (Cervinae)
סוג: ארוונוצרוס (Arvernoceros) - נכחד
סוג: מטצרווצרוס (Metacervoceros) - נכחד
סוג: קרויזטוצרוס (Croizetoceros) - נכחד
סוג: אאוקלדוצרוס (Eucladoceros) - נכחד
סוג: מגלוצרוס (Megaloceros) - נכחד
סוג: פרמגצרוס (Praemegaceros) - נכחד.
סוג: סינומגצרוס (Sinomegaceros) - נכחד.
סוג ומין יחיד: אייל נקוד (Axis axis)
סוג ומין יחיד: אייל אלדי (Rucervus eldi)
סוג ומין יחיד: אייל דוד (Elaphurus davidianus) - נכחד מהטבע
סוג: דיקרוצרוס (Dicrocerus) - נכחד
סוג: אאופרוקס (Euprox) - נכחד
סוג ומין יחיד: מונטיאק הציצית (Elaphodus cephalophus)
תת-משפחה: איילי העולם החדש (Odocoileinae)
סוג: צרוולציס (Cervalces) - נכחד
סוג ומין יחיד: אייל קורא (Alces alces)
סוג ומין יחיד: אייל הצפון (Rangifer tarandus)
סוג ומין יחיד: אייל הביצות (Blastoceros dichotomus)
סוג ומין יחיד: אלקרן הגדות (Hydropotes inermis)
פובליוס אייליוס אריסטידס תאודורוס היה נואם, היסטוריון ופילוסוף יווני אשר חי בתקופת האימפריה הרומית.
אריסטידס נחשב לאחת מן הדוגמאות הבולטות של הסופיסטים מהדור השני, שפרחו בתקופת נירון קיסר עד לסביבות שנת 230. מעל 50 מנאומיו וחיבוריו האחרים שרדו, והם מתוארכים לתקופת שלטונם של אנטונינוס פיוס ומרקוס אורליוס.
הצלחתו המוקדמת הופסקה בשל סדרת מחלות שנמשכה במשך עשרות שנים.
הוא חיפש מרפא למחלותיו באמצעות התייחדות אלוהית עם האל אסקלפיוס, שבוצעה על ידי פירושם ועשייה כדברם של חלומות שחלם בזמן שישן במתחם המקודש של האל.
מאוחר יותר תיעד את חוויותיו בסדרה של שיחות ששמן "סיפורים מקודשים" (Hieroi Logoi).
בחייו המאוחרים, הוא המשיך את הקריירה שלו כנואם והשיג הצלחה בולטת כזו, שהסופיסט פילוסטרטוס הצהיר כי "אריסטידס היה מכל הסופיסטים המגוון ביותר באמנותו".
אריסטידס נולד בהדריאני בצפון מיסיה (צפון-מערב אסיה הקטנה).
אביו, בעל אדמות עשיר, סידר עבור בנו את החינוך הטוב ביותר שניתן להשיג.
בהתחלה למד אצל אלכסנדר מקוטיאיום (מאוחר יותר מורו של מרקוס אורליוס) בסמירנה , ואז נסע לערים שונות כדי ללמוד מהסופיסטים הבולטים ביותר של זמנו, כולל ביקור באתונה, כדי לשמוע את הרודס אטיקוס.
בדרכו החל את הקריירה שלו כנואם, בקוס, בקנידיס, ברודוס ובאלכסנדריה.
נסיעותיו במצרים כללו מסע במעלה הנהר בתקוה למצוא את מקור הנילוס, כפי שתיאר מאוחר יותר ב"נאום המצרי".
כאשר חלה, שב הביתה לסמירנה וניסה לרפא את עצמו בפנייה לאל המצרי סרפיס, כפי שמתואר בנאום המוקדם ביותר שנשמר, "בנוגע לסרפיס".
בתקווה להתקדם בקריירה שלו כנואם, נסע אריסטידס בסוף שנת 143 לרומא, אולם שאיפותיו סוכלו על ידי מחלה קשה והוא שב לסמירנה.
בחיפושו אחר מרפא, הוא פנה בסופו של דבר לאל אסקלפיוס, ונסע למקדשו של האל בפרגמון, שהיה אחד מאתרי המרפא העיקריים של העולם העתיק, שם היה עליו לישון על רצפת המקדש ולתעד את חלומותיו על מנת למצוא מרשמים למרפא מהאל.
עבור אריסטידס, הם כללו צום, דיאטות לא רגילות, הקזת דם, חוקנים, הקאה והימנעות מרחצה או רחצה בנהרות קרים.
למרות התקפי מחלה חוזרים ונשנים, בשנת 147 אריסטידס כבר המשיך בקריירה שלו כסופר וכמרצה, אולם ביקש חסינות חוקית מחובות אזרחיות ודתיות שונות, המצופות מאזרח במעמדו.
בשנת 154 כבר הרגיש טוב מספיק להמשיך בקריירה שלו בהיקף מלא, כולל מסעות-הרצאה ליוון ולרומא.
בנוכחות בית המשפט האימפריאלי ברומא, הוא נשא את מה שהפך לנאומו המפורסם ביותר, "בנוגע לרומא".
הוא גם לימד תלמידים, שהמפורסם ביניהם היה הסופיסט דמיאנוס .
בשנת 165 נכנע אריסטידס למה שמכונה "המגפה האנטונינית", שזרעה חורבן באימפריה הרומית.
הוא שרד, אך נעשה פחות פעיל וחידש את התמסרותו לאסקלפיוס.
בשנת 171 הוא החל בכתיבת "הסיפורים המקודשים", בהם תיעד את האותות והתובנות הרבות שקיבל מאסקלפיוס בחלומותיו במשך תקופה של כמעט שלושים שנה.
הצלחתו הגדולה ביותר בקריירה הגיעה בשנת 176, כאשר מרקוס אורליוס ביקר בסמירנה ואריסטידס נשא נאום שעשה על הקיסר רושם רב.
הצלחתו האזרחית הגדולה ביותר הגיעה בשנת 177, כאשר רעידת אדמה הרסה את סמירנה.
אריסטידס כתב בקשה למרקוס אורליוס, שהייתה כה חיונית להבטחת התקציב האימפריאלי לבניית העיר מחדש, שפילוסטרטוס כתב מאוחר יותר: "לומר שאריסטידס הקים את סמירנה אינו הספד מפאר בלבד, אלא צודק ביותר ונכון".
פסל ברונזה של אריסטידס הוקם בכיכר השוק של סמירנה ועליו הכיתוב: "עבור טוב לבו ונאומיו".
אריסטידס בילה את שנותיו האחרונות בבידוד באחוזה הכפרית שלו במיסיה, ומת בשנת 181. הרופא המפורסם ביותר של העת העתיקה, גלנוס, שחי בדור שאחרי אריסטידס, כתב: ובאשר לאלה שנשמותיהם חזקות באופן טבעי וגופיהם חלשים, ראיתי רק מעטים מהם.
[ש]השתייך לדרגה החשובה ביותר של הנואמים.
וכך זה קרה לו, מאחר שהיה פעיל בלימוד ונאום במשך כל חייו, עד שכל גופו התנוון".
יצירתו הספרותית המגוונת של אריסטידס הפכה אותו לענק כבר בימיו.
היא כללה נאומים באירועים ציבוריים ופרטיים, מאמרים פולמוסניים, דקלומים על נושאים היסטוריים ושירים בפרוזה לכבוד אלים שונים.
כל אלה קיבעו אותו כדמות מרכזית בהעברת מסורת ההלניזם.
בניגוד לסופיסטים רבים, אריסטידס לא אהב לנאום ללא הכנה.
לדברי פילוסטרטוס, "מאחר שכישרונו הטבעי לא היה במסגרת אמנות הדיבור ללא הכנה, הוא חתר לדיוק קיצוני...הוא היה בהחלט מחונן ביכולת מולדת וזיקק את סגנונו מכל מילוליות ריקה".
כאשר פגש את מרקוס אורליוס בסמירנה והקיסר ביקש ממנו לדקלם, השיב לו אריסטידס: "הצע את הנושא היום ומחר בוא לשמוע אותי, כי אני מאלה שאינם מקיאים את נאומיהם אלא מנסה שיהיו מושלמים".
ישנם חמישה חיבורים ששרדו מאת אריסטידס הנוגעים לעיר סמירנה.
"נאום סמירניאני" הוא מעין סיור מודרך בעיר לביקורו של בעל תפקיד בכיר, ומספק את התיאור הטוב ביותר של סמירנה העתיקה שקיים בידינו.
חיבורים אחרים מתארים את העיר לפני ואחרי רעידת האדמה ההרסנית של שנת 177, ובהם "מכתב לקיסרים בנוגע לסמירנה".
כאשר פנייה זו לעזרה הוקראה לו, מרקוס אורליוס כל כך התרגש עד שהזיל דמעות ממש על הדפים.
החיבור "לאפלטון: להגנתם של הארבעה" הוא כתב הגנה על ארבעת האתונאים הגדולים – פריקלס, קימון, מילטיאדס ותמיסטוקלס – כנגד ההאשמה שכנראה הופנתה נגדם על ידי אפלטון.
הנאום המפורסם ביותר שלו היה "בנוגע לרומא", אותו נשא בפני בית הקיסר ברומא ובו הוא מהלל את האימפריה הרומית ואת הרעיון שמאחוריה, ובמיוחד את "השלום הרומאי", ומצייר תמונה מרשימה של ההשג הרומאי.
פסקת השיא משווה את יצירת העולם הרומאי עם יצירתו של עולם מסודר ומציג את העולם הרומאי כמצב המושלם שבו האלים יכולים להתענג, משום שהוא מוקדש להם.
נאום זה הפך לבסיס העיקרי של פסק הדין ההיסטורי החיובי בנוגע לקיסרים האנטונינים.
"הסיפורים המקודשים" כוללים שישה ספרים.
הם מתעדים את ההתגלויות שהופיעו לפני אריסטידס בחלומותיו על ידי האל המרפא אסקלפיוס והם בעלי חשיבות גדולה, מאחר שהם מהוים עדות לטקסים והמנהגים הקשורים ברפואה המקדשית, וגם משום שהם הדיווח המלא ביותר בגוף ראשון של חוויות דתיות אישיות ששרד מאת סופר פגאני.
המחקר המודרני כולל תאוריות רבות לגבי אופיים של מחלותיו של אריסטידס (האמתיות או המדומות) ולגבי משמעותן של חוויותיו הדתיות.
מספר חוקרים אף השתמשו בתאוריות פסיכואנליטיות כדי לבחון את "הצגתו העצמית" של אריסטידס והגיעו למסקנות שונות.
אריסטידס על ארץ ישראל והיהודים
בכתב ההגנה שלו על ארבעת האתונאים, הוא מנצל את ההזדמנות כדי לתקוף את הפילוסופים בני זמנו ומשווה את אופיים והתנהגותם לאלה של "הכופרים בפלשתינה".
ישנה השערה חזקה שהאנשים בפלשתינה שאליהם אריסטידס מתייחס כאן הם יהודים ולא נוצרים, מאחר שהוא משתמש בביטוי "בפלשתינה" ולא "מפלשתינה" – כלומר שמקורם בפלשתינה, וגם משום שבמאה ה-2 עדיין ישבה בארץ ישראל אוכלוסייה יהודית גדולה ואילו הנוצרים היוו מיעוט זניח בלבד.
אריסטידס היה נער בעת מרד בר כוכבא ויכול היה בהחלט לבחור ביהודים כמתאימים להשוואה עם הפילוסופים, בכך שכמו האחרונים, גם הם אינם מכירים בטובים מהם (כלומר מאמינים באלים).
עם זאת, אין הדבר ודאי, מאחר שאחד המאפיינים המשותפים לדבריו לפילוסופים ולפלשתינאים, הוא התעללות-עצמית, שייתכן ומיוחסת יותר לנוצרים.
אריסטידס מתייחס גם ל"סוריה פלשתינה" בנוגע לתופעת טבע שעליה שמע: שאגם ליד המקום שבו גדלו התמרים והבלסם המפורסמים הראה את גאותו השנתית של הנילוס.
אין ספק כי התכוון לים המלח.
הוא חוזר לדבר על האגם כדי להסביר מדוע הוא נקרא "ים", אולם במקרה זה הוא מגדיר אותו כים שממוקם בסוריה בקרבת פיניקיה.
הוא מציין בדבריו שביקר בעיר סקיתופוליס (בית שאן).
איילים – התיישבות סטודנטים ויזמים היא עמותה ישראלית שמטרתה לעודד צעירים להתיישב בנגב, בגליל ובפריפריה החברתית והגאוגרפית של מדינת ישראל.
העמותה מקימה ומפעילה ברחבי הנגב והגליל כפרי סטודנטים, גרעיני התיישבות ומיזמי תרבות לצעירים, במטרה לחזק את העשייה הציונית במרחבים הללו ולקדם בהם עשייה חברתית וקהילתית.
עמותת איילים הוקמה בשנת 2002 על ידי שני צעירים יוצאי צבא, מתן דהן ודני גליקסברג, לזכרם של בני הזוג אייל ויעל שורק שנרצחו בפיגוע בכרמי צור ביוני 2002. השניים החליטו להשקיע את מענק השחרור שלהם ברכישת שני קרוואנים, אותם הציבו סמוך ליישוב אשלים שבנגב.
בחודשים שלאחר מכן הצטרפו אל השניים סטודנטים רבים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ראש הממשלה אריאל שרון היה מהראשונים לתמוך בפעילות העמותה ולמנף את העשייה שלה בנגב, לאחר שביקר במקום וסייע בהצבת 20 קרוואנים חדשים.
כפר הסטודנטים שהוקם באשלים היה לכפר הראשון של העמותה.
מטרת העמותה היא לחזק את מפעל ההתיישבות והמעורבות החברתית בנגב ובגליל, והיא פועלת ליישום מטרה זו ברוח חזון דוד בן-גוריון והמפעל הציוני, על ידי קידום מיזמי התיישבות בנגב, בגליל וברשויות ושכונות במרכז הארץ.
בבסיס פעילות העמותה עומדת התפיסה כי להתיישבות בנגב ובגליל חשיבות לאומית לעתידה של מדינת ישראל, וכי למשיכת צעירים לאזורים האלו חשיבות רבה עבור ההתיישבות הציונית מחוץ למרכז הארץ.
חברי העמותה וגרעיני שנת השירות והנח"ל שלה מקימים את כל כפרי ומיזמי העמותה בעצמם מתוך הכרה בחשיבותה של עבודה עברית.
אחת היוזמות המרכזיות של העמותה היא הקמת כפרי סטודנטים, שמספקים לצעירים הזדמנות להכיר מקרוב את הנגב והגליל.
במהלך שהותם בכפר, הסטודנטים לוקחים חלק בפעילויות קהילתיות, תורמים לסביבה ומסייעים לחיזוק ההתיישבות המקומית.
עם סיום לימודיהם, חלק מהבוגרים בוחרים להשתקע במקום, בין אם באופן עצמאי ובין אם כחלק מגרעין ההתיישבות של העמותה.
נכון ל-2025, חברים בעמותה קרוב ל-1,000 סטודנטים, המאכלסים 15 כפרי סטודנטים ברחבי הארץ: קריית שמונה, כרמיאל, עכו, פתח תקווה, אור יהודה, לוד, שדרות, אשדוד, יכיני, אופקים, ערד, דימונה, אשלים, ירוחם ואילת.
הכפרים מהווים בסיס יציאה למעורבות חברתית ולהתיישבות קבע בעתיד ומאפשרים לחבריהם להכיר את הפוטנציאל הטמון בהתיישבות בנגב ובגליל.
החברים בכפרי הסטודנטים לוקחים חלק בתוכנית המלגות של העמותה ופועלים במסגרות חברתיות, חינוכיות והתיישבותיות באזור או ברשות בה הם חיים.
העמותה מעודדת את חברי כפרי הסטודנטים וצעירים נוספים להמשיך לחיות בנגב ובגליל גם לאחר תום פרק הלימודים האקדמיים.
לאורך השנים בחרו למעלה מ-40% מבוגרי העמותה להמשיך לחיות באזורים הללו, דרך גרעיני התיישבות או קהילות חלוציות שצמחו מתוך העמותה.
גרעיני התיישבות של העמותה התיישבו לאורך השנים בקיבוצים במערב ובצפון הנגב.
בשנת 2011 הקימה איילים יחד עם החטיבה להתיישבות והמועצה האזורית רמת הנגב את היישוב הדתי-חילוני שיזף.
בשנת 2020 הקימה וחנכה העמותה את מעלה שחק, שכונה קהילתית אקולוגית הממוקמת בשטח המוניציפלי של העיר דימונה.
איילים מקימה ומפעילה מיזמים קהילתיים, בתי קפה חברתיים וחצרות תרבות, במטרה לייצר מקומות בילוי ותעסוקה באזורי הפעילות של העמותה.
בשנת 2008 הקימה העמותה בבאר שבע את מועדון ההופעות החלוץ 33, המארח מדי שבוע אמנים ומופעים ומשמש במה לתרבות בנגב.
בנוסף, מפעילה העמותה בתי קפה וברים חברתיים הפועלים ללא מטרת רווח בכפר הסטודנטים של העמותה בשדרות, יכיני, אופקים, אשלים, דימונה ופתח תקווה.
שנת שירות – תוכנית שנת השירות מיועדת לבוגרי תיכונים הדוחים את שירותם הצבאי ומקדישים שנת התנדבות במסגרת הארגון.
חברי שנת השירות עוסקים בבינוי כפרי סטודנטים, עבודה עברית ומיזמים קהילתיים, כמו גם עבודה במסגרות חינוכיות וחברתיות.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל, חברי תוכנית שנת השירות מסייעים בשיקום האזורים שנפגעו במלחמה באזור עוטף עזה והנגב המערבי, וכן בצפון הארץ.
תוכנית המנהיגות – מטרתה של תוכנית המנהיגות בעמותת איילים היא גיבוש דור העתיד של המנהיגות הציונית בפריפריה החברתית והגאוגרפית של מדינת ישראל, מקרב מנהלי כפרי הסטודנטים.
התוכנית עוסקת בתכנים הנעים סביב צירי הזהות היהודית והציונית, כמו גם בהקניית ידע מקצועי בתחומים המשיקים לעשייה בכפרי הסטודנטים.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023, פונו כפרי הסטודנטים של העמותה הממוקמים בנגב המערבי: אופקים, שדרות ויכיני.
הכפר בשדרות נפגע מירי רקטי במהלך המלחמה.
בהמשך שופץ הכפר ואוכלס מחדש, כמו גם יתר הכפרים בעוטף עזה.
בנוסף, הוקם גרעין הנח"ל של העמותה הפועל במסגרת שתי קומונות, בכפר עזה ובשדרות.
משימתו המרכזית של הגרעין היא שיקום ההתיישבות בנגב המערבי בעקבות המלחמה.
בתום שנת השירות מיועדים חברי הגרעין להתגייס לחטיבת הנח"ל לשירות צבאי, בסיומו יחזרו לפרק משימה בכפר עזה ובשדרות.
בחזית הצפונית, כפר הסטודנטים בקריית שמונה פונה אף הוא באוקטובר 2023 וחזר לפעילות בפברואר 2025 במבנה חדש.
באותו חודש, החליטה העמותה גם על הקמת כפר סטודנטים נוסף, בשלומי שבגליל המערבי, לאחר תקופה ארוכה בה סבלה הרשות מהמצב הביטחוני.
העמותה נתמכת על ידי גופים ממשלתיים ותורמים פרטיים מהארץ ומחוצה לה, בראשם משרד הנגב, הגליל והחוסן הלאומי, קרן מיראז', הסוכנות היהודית, החטיבה להתיישבות וקרן היסוד.
תורמים נוספים לעמותה הם קרן קיימת לישראל, קרן שעשוע, קרן מנדל, בנק מזרחי טפחות ומפעל הפיס.
העמותה זכתה בפרס יגאל אלון למעשה מופת חלוצי לשנת 2007.
בשנת 2019 זכתה העמותה בפרס בגין על עשייה ציונית ותרומה לעם ישראל.
בדצמבר 2014 נחקרו יו"ר העמותה, מתן דהן, וסגנו, דני גליקסברג, במסגרת פרשת השחיתות בישראל ביתנו.
בספטמבר 2016 הוחלט להזמינם לשימוע בגין עבירות שוחד והלבנת הון בשנים 2009-2014.
ביוני 2018 הרשיע השופט צבי גורפינקל את מתן דהן בעבירת שוחד וגזר עליו 6 חודשי מאסר שירוצו בדרך של עבודות שירות.
כמו כן קבע השופט כי אין במעשיו כדי לפסול אותו מלשמש חבר ועד בעמותת איילים, ושמעשיו היו מתוך קידום מטרותיה החברתיות של העמותה.
באותו הסדר טיעון הורשע גם השדלן (לוביסט) של העמותה, סטיבן לוי, בעבירה של הפרת אמונים בתאגיד.
עונשו של לוי נגזר להיות שלושה חודשי מאסר שירוצו בעבודות שירות.
דיים איילין ג'ון אטקינס היא שחקנית ותסריטאית אנגלייה.
איילין אטקינס נולדה בלונדון, היא בתם של אנני אלן, מוזגת שהייתה בת 46 כשנולדה איילין, וארתור תומאס אטקינס, שהיה קורא מוני גז ולפני כן עוזר נהג של השגריר הפורטוגזי.
למדה בבית ספר התיכון לטימר שבאדמונטון ובבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
מגדת עתידות אמרה לאמה שהיא תהיה רקדנית מפורסמת, ומשום כך היא נשלחה ללמוד לרקוד מגיל צעיר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה רקדה במועדונים והייתה מכונה "בייבי איילין".
הופעתה הראשונה על הבמה הייתה בשנת 1953 בתיאטרון הפתוח בריג'נטס פארק.
ב-1962 השתתפה במחזה "Semi-Detached" לצידם של לורנס אוליבייה, ג'ון ת'או וג'יימס בולם.
בין ההישגים הבולטים שלה, יצירתן של שתי סדרות טלוויזיה מקוריות בשיתוף פעולה עם השחקנית ג'ין מארש.
הרעיון שלהן היה ליצור סדרה קומית בשם "Behind the Green Baize Door" שהתפתח לסדרת הדרמה זוכת הפרסים "על אדונים ומשרתים" של רשת ITV.
הסדרה השנייה שהצמד אטקינס ומארש יצר היא "בית אליוט", על שתי אחיות בשנות העשרים של המאה העשרים העוסקות לפרנסתן בעיצוב אופנה, עבור ה-BBC.
הסופרת וירג'יניה וולף היוותה לאטקינס מקור השראה במהלך הקריירה שלה.
היא גילמה את דמותה של הסופרת על הבמה ובטלוויזיה בהצגת יחיד "חדר משלה" ובהצגה "ויטה ווירג'יניה".
היא זכתה בפרס "Drama Desk Award" על הופעת היחיד ב"חדר משלה".
ב-1997 כתבה את התסריט לסרט הקולנוע "גברת דאלווי" בכיכובה של ונסה רדגרייב עיבוד לרומן באותו שם של וולף.
היא גם הופיעה בהופעה קצרה בסרט "השעות" על פי ספרו של מייקל קנינגהם, המבוסס על חיי וירג'יניה וולף וספרה "גברת דאלוויי".
אטקינס הופיעה במספר רב של הצגות תיאטרון כגון "איזון עדין" מאת אדוארד אלבי, סימבלין של שייקספיר, "Honour" (2003), "יון גבריאל בורקמן" (1996), " Mountain Language" מאת הרולד פינטר (1988), "ליל האיגואנה" (1992), "The Unexpected Man" (1998) וב"מסיבת יום-ההולדת" (2005).
היא הרבתה להופיע גם בברודוויי, והייתה מועמדת ארבע פעמים לפרס טוני כשחקנית הטובה ביותר.
ב-1972 גילמה את דמותה של המלכה אליזבת לצידה של קלייר בלום שגילמה את מרי מלכת הסקוטים במחזה "Vivat!
Vivat Regina" מאת רוברט בולט.
ב-1977 שיחקה ב-"The Night of the Tribades" שהועלה רק שבועות אחדים, ובהצלחה רבה יותר הופיעה ב-1995 בגרסה מחודשת של "Indiscretions" של ז'אן קוקטו.
בינואר 2006 שיחקה בתפקיד ראשי בהפקה של ג'ון פטריק שאנלי במחזה "Doubt" לצידם של רון אלדרד וג'נה מלון.
באוף ברודוויי הופיעה בהצגות "חדר משלה" ו-"The Unexpected Man".
בסתיו 2007 כיכבה בסדרת דרמה תקופתית של ה-BBC "קרנפורד", עיבוד לכמה ספרים מאת אליזבת גסקל, לצידם של ג'ודי דנץ' ומייקל גמבון.
על תפקידה זה, מיס דבורה ג'נקינס, זכתה אטקינס בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר ובפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2008.
ב-2008 שיחקה אטקינס בדרמה הרומנטית "הזדמנות אחרונה לאהבה" לצד דסטין הופמן.
בהמשך אותה שנה חזרה להופיע בווסט אנד שבלונדון וגילמה את גברת רפי במחזה "הים" מאת אדוארד בונד בתיאטרון היימארקט.
עוד ב-2008 הופיעה בתיאטרון וודוויל בקומדיה "The Female of the Species".
ב-2009 השתתפה בסרט הקומדיה השחורה "Wild Target" לצידם של ביל ניי, אמילי בלאנט ורופרט גרינט.
ב-1990 הוענק לה תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE), וב-2001 קיבלה את התואר דיים (DBE).
לאטקינס אח אחד, רונלד אלברט צ'ארלס אטקינס.
ב-1957 התחתנה עם ג'וליאן גלובר והם התגרשו ב-1966. משנת 1978 היא נשואה לביל שפרד.
אנה איילין הקרט הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית.
זכתה ב-1972 בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "פרפרים הם חופשיים", בנוסף זכתה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי.
הקרט נולדה בעיר קולומבוס שבאוהיו, בתם של אסתר ולאו הקרט.
סיימה את לימודיה באוניברסיטת אוהיו עם תואר בתחום הדרמה.
החלה את דרכה בברודוויי ב-1943 בתפקיד של ממלאת מקום.
התפרסמה בזכות הופעותיה המשניות והראשיות במחזות כגון: "האפילה שבמעלה המדרגות", "פרפרים הם חופשיים", "המסע אל האושר" "השדה הרע" ו"הזמנה למאדים".
בכל שנותיה כשחקנית תיאטרון הייתה מועמדת שלוש פעמים לפרס הטוני ולפרס דרמה דסק.
התגלתה לראשונה בזירה הקולנועית בשנת 1956 כשהופיעה בדרמת הספורט של רוברט וייז "אלימות בשכונות העוני" ובקומדיה "תחנת אוטובוס".
ב-1956 הופיעה בגרסה הקולנועית של מרווין לרוי למחזה "הזרע הרע" בדמותה של הגברת הורטנז דייגל, התפקיד הקנה לה את פרס גלובוס הזהב ומועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
הקרט זכתה ב-1972 בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "פרפרים הם חופשיים", שהוא גרסה קולנועית למחזה.
בסרט גילמה את גברת בייקר אמו הביקורתית של סטודנט צעיר ועיוור, אותו התפקיד גילמה במחזה שלוש שנים קודם לכן.
הופעותיה האחרונות היו בסרטו של קלינט איסטווד "מקצוע לוחם" ובקומדיה הפמיניסטית "מועדון האקסיות" בה גילמה את כריסטין אמה השתלטנית של אני מק'דאגן (דיאן קיטון).
בשנת 1994 זכתה בפרס אמי בזכות הופעה קומית בסיטקום "Love & War".
הקרט הייתה נשואה משנת 1942 לג'ון האריסון יאנקי, עד למותו בשנת 1997. בנם לוק הוא סופר במקצועו.
ב-31 בדצמבר 2001, בגיל 82, נפטרה הקרט מסרטן הריאה בביתה שבנורווק, קונטיקט.
מישהו שם למעלה אוהב אותי (1956)
לא דרך להתייחס לאשה (1968)
ולאריה איילין רג'ינה ברנן הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב ופרס אמי ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1980 על הופעתה בסרט "טוראית בנג'מין".
ברנן נולדה בלוס אנג'לס למשפחה קתולית.
בתם של שחקנית הראינוע רג'ינה מנהאן ושל ד"ר ג'ון ג'רלד ברנן.
בתחילת דרכה הופיעה במחזות שבמסגרת אוניברסיטת ג'ורג'טאון, שם עבדה ברנן.
התפרסמה לראשונה בשנת 1959 במחזמר "מרי סאנשיין הקטנה" בתפקיד שזיכה אותה בפרס התיאטרון העולמי.
שיחקה בסרט הקולנוע הראשון שלה ב-1967 "גירושין בנוסח אמריקה", מאז אותו תפקיד הפכה ברנן לאחת משחקניות המשנה המבוקשות ביותר בתעשייה עם הופעות רבות בסדרות טלוויזיה.
פיטר בוגדנוביץ' שהתלהב מכישרונה לקח אותה לסרטו המפורסם ביותר "הצגת הקולנוע האחרונה" לתפקיד מלצרית בית הקפה ז'נבה אשר יורשת את בית הקולנוע לאחר מותו של הבעלים סם האריה (בן ג'ונסון), על הופעתה בסרט הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
שיחקה גם בסרט ההמשך של בוגדנוביץ' "טקססוויל" שיצאה כ-20 שנה לאחר מכן.
הופיעה בתור הגברת ווקר גם בדרמה הספרותית "דייזי מילר" בבימויו ב-1974.
בשנת 1973 השתתפה בקומדיית הפשע הקלאסית "העוקץ" וקיבלה ביקורות אוהדות על תפקידה בתור ביילי העלמה האלימה ואשת סודו של הפושע הארי גונדורף (פול ניומן), באותה שנה שיחקה בתפקיד גדול יותר לצידם של אל פצ'ינו וג'ין הקמן בדרמת הפשע "הדחליל".
ב-1976 זכתה לתפקיד ראשי ראשון בקומדיית המסתורין מבית היוצר של המחזאי ניל סיימון "חמישה בלשים לקינוח" בתור טס סקפינגטון.
בשנת 1979 השתתפה בסדרה הקומית שדרות קווינס 13.
תפקידה המפורסם ביותר היה בתור סרן דורין לואיס, קצינתה המרשעת של הטוראית ג'ודי בנג'מין (גולדי הון), בקומדיה הצבאית המצליחה "טוראית בנג'מין", על הופעת בסרט הועמדה ברנן לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, הפסידה את הפרס למרי סטינבורגן.
ברנן הופיעה באותו התפקיד גם בסדרת הטלוויזיה המבוססת על הסרט וזכתה על הופעתה בשלוש עונות הסדרה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי.
ב-1985 שיחקה במותחן המסתורין "רמז מסתורי" בתור גברת פקוק המסייעת לבעלה הסנטור המושחת.
בשנת 1990 שיחקה את ג'ודי אחותה של נורה בייקר (סוזן סרנדון) בדרמה האירוטית "כשגבר אוהב אשה".
ב-1991 התארחה ל-3 פרקים בסיטקום "בלוסום" של NBC.
בשנת 1996 שיחקה בסרט הטלוויזיה של HBO, "אם הקירות האלה היו יכולים לדבר", לצידן של דמי מור, אן הייש וסיסי ספייסק.
בשנת 2001 התפרסמה באחת הסצנות הזכורות ביותר מסרט האימה בהפקתו של פרנסיס פורד קופולה "ג'יפרס קריפרס" בתור בעלת הבית המבודד מלא החתולים.
ב-2004 קיבלה מועמדות לפרס אמי על תפקיד אורח שעשתה בסדרה "ויל וגרייס".
ב-2005 השתתפה בתפקיד קטן בקומדיה המשטרתית המצליחה "איזו מין שוטרת 2".
הייתה נשואה במשך שש שנים לדייוויד ג'ון למפסון.
לברנן שני ילדים: פטריק כדורסלן לשעבר ושחקן טלוויזיה בהווה וסם, זמר.
נפטרה ב-28 ביולי 2013 ממחלת סרטן שלפוחית השתן.
איילי העולם החדש או איילי פרדות (שם מדעי: Capreolinae לעיתים Odocoileinae) היא תת-משפחה הכוללת את כל האיילים החיים באמריקה (מלבד האייל הקנדי) וארבעה מינים החיים באירופה ובאסיה.
חוקרים רבים נוטים לסווג גם את הסוג אלקרן הגדות בתת-משפחה זו, בשל מבנה קרסולו.
השוני ביניהם ובין איילי העולם הישן בפסק הזמן בין נפילת הקרן לצמיחתה מחדש, ובמבנה הקרסול.
למרבית המינים בה יש אוזניים גדולות ורחבות כאוזני הפרד וזהו המקור לשמם הנוסף, איילי פרדות.
איילי העולם החדש הם תת-משפחה מגוונת להפליא, הכוללת את האייל הגדול ביותר (אייל קורא) שמגיע עד למשקל 800 ק"ג, ואת האייל הקטן ביותר (פודו) שמשקלו פחות מ-15 ק"ג.
איילי העולם החדש חיים במגוון בתי גידול: חלקם יעדיפו אזורים הררים או טונדרות, חלקם יערות גשם טרופים או נשירים, ואחרים מישורי פמפס או טייגות.
המין היחיד מתת-משפחה זו שהיה מצוי בארץ ישראל היה אייל הכרמל שניצוד עד כדי הכחדה וכיום מושב לטבע בהדרגה.
מין: מזאמה יוקטנית (Mazama pandora)
מין: מזאמה מרכז-אמריקנית (Mazama temama)
מין: מזאמה ביצתית (Mazama rufina)
מין: מזאמה ננסית (Mazama nana)
מין: מזאמה מרידאנית (Mazama bricenii)
מין: פודו דרומי (Pudu puda)
איילי העולם הישן (שם מדעי: Cervinae) היא תת-משפחה במשפחת האייליים הכוללת את מרבית האיילים החיים באסיה, באירופה ובאפריקה.
מונטיאקים סווגו בעבר כתת-משפחה נפרדת, אך כיום מסווגים כשבט במשפחה.
להבדיל מאיילי העולם החדש, קרניהן של איילי העולם הישן מתחילות לצמוח מיד לאחר הנפילה.
מרבית המינים בתת-משפחה זאת חיים ביערות טרופיים או נשירים, ומיעוטם בסוואנות ושטחי מרעה.
שני מינים מתת-משפחה זאת היו מצויים בארץ ישראל: האייל האדום שנעלם לגמרי, והיחמור הפרסי המצוי גם כיום.
שבט: איילי העולם הישן (Cervini)
מין: אייל אדמוני (Cervus elaphus)
מין: אייל מרכז-אסייתי (Cervus hanglu)
מין: אייל אלפרד (Rusa alfredi)
מין: אייל פיליפיני (Rusa marianna)
מין: יחמור אירופי (Dama dama)
מין: מונטיאק מצוי (Muntiacus muntjak) - מחולק על פי טקסונומיות חדשניות לשני מינים.
מלבד זאת קיימים ארבעה סוגים החיים באירופה ואסיה אך שייכים לתת-משפחת איילי פרדות: אייל קורא, אייל הצפון, אייל הסבך, ואלקרן הגדות.
איילין איגן הייתה עיתונאית, פעילה נוצרית-קתולית, ממייסדי "קבוצת השלום הקתולית", איגוד "פאקס" האמריקאי והארגון היורש שלו "פאקס קריסטי ארצות הברית" - הסניף האמריקאי של "פאקס קריסטי הבינלאומי".
החל מ-1943 הייתה חברה פעילה בשירותי הסיוע הקתוליים.
היא חברה ותיקה של האם תרזה, כתבה את הביוגרפיה שלה "חזון שכזה: אמא תרזה, הרוח והעבודה", וצעדה עם ד"ר מרטין לותר קינג בסלמה.
היא טבעה את המושג "בגד חלק" כדי לתאר את האחדות של התורה הקתולית על בעיות החיים.
איגן נולדה בוויילס, ועברה עם משפחתה לעיר ניו יורק ב-1926. אחרי שהשלימה את לימודיה התיכוניים, היא למדה לתואר ראשון במכללת האנטר אותו קבלה בשנת 1933, והחלה קריירה כעיתונאית עצמאית.
בשנת 1943 הצטרפה איגן לצוות האמריקאי של שירותי הסיוע של הבישופים (מאוחר יותר נקרא שירותי הסיוע הקתוליים) כראשונה בתפקיד מקצועי שאינה חברה בכנסייה.
המשימה הראשונה שלה הייתה במקסיקו, שם עבדה עם פליטים פולנים עקורי מלחמה.
בשנה שלאחר מכן הוצבה בברצלונה, שם סייעה לניצולי השואה.
אחר כך הוצבה במשרדי שירותי הסיוע הקתוליים בליסבון, פורטוגל.
בשנת 1945 חזרה לניו יורק לזמן קצר.
בחודש יולי אותה שנה התרסק מטוס B-25 במטה המפקדה, בקומה ה-79 של בניין האמפייר סטייט.
איגן שהתה מחוץ למשרד בזמן ההתרסקות, אך עשרה מעמיתיה לצוות נהרגו.
בשנה לאחר מכן, שבה לאירופה לסייע בהתיישבות של קבוצות רבות של עקורים.
מאוחר יותר קיבלה את אות הכבוד הגבוה ביותר המוענק לאזרחים מידי ממשלות צרפת וגרמניה.
במהלך עבודתה, איגן ביקרה פליטים פלסטינים בעזה, סינים מגורשים בהונג קונג, ואזרחים עקורים בפקיסטן, קוריאה ובווייטנאם.
בשנת 1955 היא פגשה את אמא תרזה בכלכותה.
היא הייתה הביוגרפית הרשמית שלה ועזרה להציג את עבודתה במערב.
איגן שילבה את העבודה המעשית של שירותי הסיוע הקתוליים, אשר כללו מתן סיוע כלכלי, מזון, דיור, ושינוע של קורבנות מלחמה, עם דיבור, כתיבה, והפגנה נגד הגורמים למלחמה.
ב-1962 היא ייסדה בשותפות את אגודת פאקס האמריקאית, אשר תחת הנהגתה התפתחה ל"פאקס כריסטי ארצות הברית" בשנת 1972.
היא צעדה עם מרטין לותר קינג הבן בסלמה, אלבמה, והייתה לה מעורבות גדולה מאחורי הקלעים בניסוח הצהרות השלום של הוותיקן השני.
היא קידמה את עבודתם של ג'ין והילדגרד גוס-מאייר, שהייתה הכרחית להדחתו הבלתי אלימה של פרדיננד מרקוס בפיליפינים.
אחד ההישגים העיקריים שלה היה ההכרה בשנת 1987 בסרבנות מצפון כזכות אדם בינלאומית על ידי ועדת האו"ם לזכויות האדם (החלטה 1946–1987).
היא נסעה בעולם עם העיתונאית ופעילת השלום הקתולית הנודעת דורותי דיי, והציגה אותה בפני אמא תרזה ב-1970, והפגינה עם דיי בעד עובדי חווה בקליפורניה ב-1973, שם דיי גם נעצרה.
הכנסייה הקתולית העניקה לאיגן את פרס Pacem in Terris, פרס השלום והחופש, בשנת 1989. הפרס נקרא על שמו של מכתב שנשלח בתפוצה כללית מטעם האפיפיור בשנת 1963, על ידי האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה אשר קרא לכל האנשים בעלי הרצון הטוב להבטיח שלום בין כל העמים.
"פאצ'ם אין טאריס" פירושו בלטינית 'שלום על פני האדמה'.
איגן לא החשיבה את עצמה כפציפיסטית.
היא לא אהבה את הביטוי "פציפיסט" מפני שההגייה (באנגלית) של המילה הזכירה את המילה "פסיביות".
היא העדיפה את המונח "בשורה לא אלימה", או "בשורה משכינת שלום".
היא טענה כי המושג "מלחמת צדק" היה נטע זר בבשורה של ישו.
בשנת 1992, בגיל 80, איגן נשדדה בדרכה למיסה, והזדקקה לטיפול רפואי בבית חולים בניו יורק עקב ירך שבורה ומספר צלעות סדוקות.
התגובה שלה כלפי התוקף הייתה דאגה ומחילה.
"אם אנשים רק היו קוראים ומקשיבים לדרשה על ההר, לאושר, העולם הזה היה הרבה יותר טוב."
"אני מאמינה שגמול רק מוביל לעוד גמול."
היא תמיד הקרבן הראשון של המלחמה."
שמה של איגן הוסף להיכל התהילה של בוגרי מכללת האנטר בשנת 1983. ארגון הסיוע הקתולי יצר את "פרס העיתונאות ע"ש איילין איגן" במאי 1995 לזכרה.
עמותת העיתונאות על שמה של איגן נוצרה על ידי ארגון הסיוע הקתולי, לצורך הכרה בעיתונאים המפגינים מצוינות בדיווחיהם לתקשורת הקתולית, ועל מנת לעודד אותם להגדיל את הסיקור העיתונאי של עוני ובעיות של חברות מתפתחות בעולם.
בשנת 2007, ארגון "פאקס קריסטי ארצות הברית" ייסד את פרס משכין השלום ע"ש איילין איגן, להכרה בקבוצה או אדם שתרמו תרומה חזקה ויוצאת דופן לשלום, בזמן או מצב של אלימות הרסנית או אי צדק.
איילין אסל הייתה שחקנית אנגלייה, שמיוחדת בכך שהתחילה להופיע על המסכים בגיל 79.
היא פרשה ממשחק בתיאטרון ב-1958 בעקבות נישואיה למחזאי והשחקן ג'ררד מקלרנון.
בהמשך עבדה כמורה בבית הספר המרכזי למוזיקה ודרמה וב-City University.
ב-1997 אחרי מות בעלה, חבר של המשפחה פיתה אותה לחזור להופיע במחזה בהפקתו.
על אף שהיא שיחקה בתיאטרון בשנות הארבעים והחמישים של המאה העשרים, הופעת הבכורה שלה על המסך היה בשנת 2000 בפרק בסדרה "רופאים".
אחר כך הופיעה בתפקידי אורח בסדרות "The Bill", "דוק מרטין", "הולבי סיטי", "הנוכלים", "אידיאלי" ובסדרה "עור רגיש".
היא כיכבה בתפקיד כריסטין בפרק "From Out of the Rain" בעונה השנייה של סדרת הספין אוף של ה-BBC "טורצ'ווד".
בקולנוע היא זכורה בעיקר מהופעתה בתפקיד גברת קונלי בסרט "דופלקס".
אסל נפטרה ב-15 בפברואר 2015 בגיל 92. היא הותירה אחריה בן, פרגוס מקלרנון.
איילין וולש היא שחקנית אירית.
וולש נולדה וגדלה בקורק שבאירלנד במשפחה קתולית.
היא לא התכוונה להיות שחקנית, עד שהלכה בעקבות אחותה הגדולה, קתרין, שאף היא שחקנית, והחלה להשתתף בסדנאות תיאטרון.
הפריצה שלה הייתה כשלוהקה לתפקיד ראנט (Runt) בהפקה הבימתית של הסרט "תאומי הדיסקו" שזכתה לביקורות מהללות.
אחר כך הופיע בסרטי קולנוע כגון "כשברנדן פגש את טרודי", "האחיות מגדלנה", והסרט " The End".
ב-2008 זכתה וולש בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים טרייבקה על הופעתה בסרט "Eden" בתפקיד ברדה, עקרת בית בודדה שכוח הרצון שלה עומד למבחן.
איילט צידון (בטורקית עות'מאנית : ایالت صیدا, קרוי גם : פאשאליק צידון) הייתה איילט באימפריה העות'מאנית בין השנים 1660–1864.
במאה ה-19 הורחב איילט צידון מהגבול עם מצרים עד נפת כסואן ("Keserwan District" ), כולל חלקים מפלסטינה ולבנון.
בשנת 1660 עיר הבירה של "איילט צידון" הייתה צפת.
בין השנים 1660–1775 עיר הבירה הייתה צידון.
בין השנים 1775–1841 עיר הבירה הייתה עכו.
בין השנים 1841–1864 עיר הבירה הייתה ביירות.
שליטים עות'מאנים שקלו ליצור את האיילט כבר בשנת 1585. המחוזות ביירות-צידון וצפת (שהקיפו חלק ניכר מהגליל) אוחדו תחת שלטונו של האמיר פח'ר א-דין השני.
האיילט נוצרה במהלך גלותו של פחר-אל-דין בין השנים 1515–1614, והורחבה בשנת 1660. איילט צידון המשיכה להיות כפופה במובנים מסוימים, הן בעניינים פיסקאליים והן פוליטיים, לפרובינציית דמשק.
למרות הסכסוכים בשנות ה-60 של המאה ה-19, משפחת בית מען מילאה את התפקיד המוביל בניהול העניינים הפנימיים של איילט צידון עד סוף המאה ה-17, אולי מכיוון שלא ניתן היה לנהל את המחוז - לא בסנג'ק של צידון-ביירות - בלעדיהן.
בשנת 1775, כשאחמד אל-ג'זאר קיבל לשליטתו את איילט צידון, הוא העביר את הבירה לעכו.
בשנת 1799עמדה עכו בהנהגתו במצור שהטיל עליה נפוליאון בונפרטה.
כחלק מהמלחמה המצרית-עות'מאנית בשנים 1831–1833, אבראהים פאשא ממצרים כבש את עכו לאחר מצור קשה ב-27 במאי 1832. הכיבוש המצרי העצים את היריבות בין דרוזים למרונים, שכן אבראהים פאשה העדיף בגלוי את הנוצרים בממשלו.
בשנת 1840 העתיק מושל צידון את מגוריו לביירות, ובכך הפכה למעשה לבירה החדשה של איילט צידון.
לאחר השיבה לשלטון העות'מאני בשנת 1841, הדרוזים נישלו את בשיר השלישי אל-שיהאב, שהסולטאן העניק לו את התואר אמיר.
בשנת 1842 העמידה הממשלה העות'מאנית חלוקה מינהלית לשתי קאזות, ולפיה הר הלבנון ינוהל על ידי קאימקאם מרוני, ואילו נפת כסרוואן ) ונפת שוף ינוהלו על ידי קאימקאם דרוזי.
שניהם יישארו כפופים למושל צידון.
הפרדה זו של לבנון התגלתה כטעות.
המתיחות בין העדות גברה, ובשנת 1860 הסלימה לאלימות קשה.
במלחמת האזרחים שפרצה בסוריה ובלבנוו נהרגו אלפי נוצרים בטבח שהגיע לשיאו במהומות דמשק ביולי 1860.
בעקבות הזעקה הבינלאומית על הטבח, הצרפתים הנחיתו כוחות בצבא בביירות והעות'מאנים הקימו את המותצריפיה (مُتَصَرِّفِيَّة) של הר לבנון – מחוז מרוני גדול יותר שיישלט על ידי הנוצרים הלא-לבנונים.
ההסדר החדש סיים את המהומה, והאזור שגשג בעשורים האחרונים של האימפריה העות'מאנית.
בחלק הדרומי של הלבנט, בתקופה העות'מאנית, פעלו מספר נמלים, בהם ביירות, צידון, עכו וחיפה, שהיו שייכים ל"איילת צידון", ואילו יפו השתייכה לאיילט דמשק.
מסוף המאה ה-17 חוו נמלים אלה צמיחה כלכלית ניכרת הקשורה לסחר בינלאומי במאזני הלבנט ושימשו כממסרים הן לעיר הבית שלהם והן לערי פנים כמו דמשק וירושלים.
לצרפתים, ובמיוחד לסוחרי מארסיי במאה ה-18 היה מונופול על סחר חוץ.
הצרפתים מכרו בעיקר בד המייצג שני שלישים מהיבוא מהלבנט בשנים 1760–1770, מחציתם סביב שנת 1780. שאר המוצרים של המטרופולין מייצגים 3% עד 16% מהמכירות בהתאם לשנה, אלה של הודו המערבית הצרפתית: (אינדיגו, סוכר, קפה שהתחרה עם זה של תימן.
בין ההפקות הצרפתיות, החשובות ביותר היו נייר ותרבושים.
הודו סיפקה חומצה כרמינית לייצור צבע אדום פופולרי מאוד, ומצפון אירופה יובאו חלקי מתכת – (ברזל, פלדה, פח ועופרת).
בתמורה, הלבנט ייצא בעיקר כותנה גולמית ומשי גולמי, בדים ופריטים אחרים, כגון אגוזים.
היקף סחר החוץ היה נתון בשינויים חזקים, בין 900,000 ל-4 מיליון לירה טורקית, תלוי בתנאים, בהם מלחמת שבע השנים וולאחריה למלחמת העצמאות של ארצות הברית, אך גם סכסוכים מקומיים שהשפיעו על סוריה העות'מאנית.
הלבנט שמר גם על תנועה פעילה מאוד עם הנמלים העות'מאניים הגדולים, בעיקר קונסטנטינופול, סלוניקי וכיוס, כמו גם אלכסנדריה ו-דמיאט במצרים.
בנוסף לסחורות, בנמלי הלבנט עברו עולי רגל מוסלמים ממכה וצליינים נוצרים ש שביקרו באתרי ארץ הקודש.
הלבנט ייצא בעיקר משי ובדים, ובתקופה מאוחרת יותר חיטה, טבק וסבון.
איילט צידון כלל שני סנג'קים (מחוזות) במאה ה-17: סנג'ק צידון-ביירות וסנג'ק צפת.
איילט צידון כלל שבעה סנג'קים בראשית המאה ה-19: סנג'ק עכו, סנג'א ביירות, סנג'ק צידון, סנג'ק טיירה, סנג'ק שכם, סנג'ק נצרת וסנג'ק טבריה.
איאסלי אסד מהמד מוחלי פאשה (אוגוסט 1842 - 9 באפריל 1845)
מוהנדיס מהמד כמיל פאשה (ינואר 1846 - ספטמבר 1847)
סאליה ויק פאשה (אוגוסט 1848 - ספטמבר 1851; הקדנציה הראשונה)
סאליה ואמיק פאשה (ספטמבר 1852 - מרץ 1855; הקדנציה השנייה)
סאליה ויק פאשה (דצמבר 1855 - יולי 1857; הקדנציה השלישית)
צ'ארלס-מארי-נאפוליון דה בופור ד'הוטפול (16 באוגוסט 1860 - 5 ביולי 1861; דה-פקטו כחלק מהמשלחת הצרפתית בסוריה ("Règlement Organique (Mount Lebanon)" ))
איילין ג'ושקון (בטורקית: Aylin Coşkun; נולדה ב-1976 בגרמניה) היא זמרת ודוגמנית טורקייה.
במאי 2018, הוציאה ביחד עם האנדה ינר את הלהיט "Manzara", שהפך לאחד מהקליפים הטורקיים הנצפים ביותר בכל הזמנים, כאשר צבר למעלה מ-140 מיליון צפיות.
איילין ג'ושקון נולדה בגרמניה בשנת 1976, בתור בת למשפחה ממוצא טורקי.
היא התחרתה בתחרות היופי "Miss Globe", שהתקיימה בשנת 1997, וזכתה במקום הראשון בה.
לאחר מכן, התעניינה בעולם מוזיקה וסיימה את לימודי השירה שלה במרכז האומנות מג'דאת גזן; שם לקחה שיעורי שירה ממורים ומוזיקאים שונים על מנת להפוך להיות מוזיקאית בעצמה.
כמו כן, היא הייתה דוגמנית באיסטנבול ובאנקרה במשך זמן מה והופיעה כמגישה בערוץ טלוויזיה פרטי.
היא הוציאה שבעה אלבומים מאז שנת 1997.
בתחילת שנות האלפיים הוציאה את אלבומה הראשון Masal, על ידי חברת התקליטים זיינו מיוזיק.
האלבום זיכה את ג'ושקון להצלחה נאה ברחבי העולם.
שנתיים לאחר מכן, הוציאה את אלבום האולפן השני שלה Tam Zamanı, שזכה להצלחה גם כן.
אותו האלבום יצא על ידי חברת התקליטים אירם מיוזיק וכך גם אלבומה השלישי Dönmez O, שיצא בשנת 2008. ארבע שנים לאחר מכן, הוחלט כי היא תוציא את אלבומה האחרון על ידי אותה חברת התקליטים ושמו היה, Marka.
בשנת 2014, חתמה על חוזה הקלטות עם אוזדמיר מיוזיק והוציאה את אלבומה החמישי, Pas Pas.
מיד לאחר מכן, עזבה את חברת התקליטים תוך שחתמה על חוזה הקלטות חדש עם חברת התקליטים AC פרודקשנס.
את האלבום הראשון במסגרת החוזה הוציאה בשנת 2015 ושמו היה, Çalkala.
באותה השנה הוציאה אלבום נוסף, Star Ben.
שנה לאחר מכן, הוציאה את אלבומה השמיני, Saftirik.
את אלבומה התשיעי Sinsirella, הוציאה בשנת 2018 והוא זכה להצלחה רבה.
אייליינר (מאנגלית: eyeliner) הוא תמרוק המשמש כאיפור לעיניים, האייליינר צובע את האזור משמסביב לקווי המתאר של העיניים ומטרתו היא ליצור אפקטים אסתטיים באזור העין.
כיום אייליינר משמש בעיקר נשים.
האייליינר שימש לראשונה בהודו העתיקה, במצרים העתיקה ובמסופוטמיה כקו שחור כהה סביב העיניים והיה בשימוש רב לא רק למען האסתטיקה אלא גם כדי להגן על העור מפני השמש המדברית.
המחקר גם העלה השערה שהרבה אנשים באותה תקופה ראו את האייליינר כדבר שמביא מזל.
בשנות ה-60 של המאה העשרים החלה גדילה בפופולריות של האייליינר.
בשנות ה-60 וה-70 נראו גם מגמות אופנה חדשות שהשתמשו באייליינר ואף במסקרה.
עם התפתחות האופנה הגותית והפאנקית השימוש באייליינר נעשה כבר עניין שגרתי ואף נפוץ.