tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר ניסו מילוא ומרידור להעביר בכירי ליכוד נוספים למפלגתם - בעיקר את שרת התקשורת, לימור לבנת ואת שר הביטחון יצחק מרדכי.
לבנת הייתה שרויה בסכסוך עם נתניהו על רקע תהליך קבלת ההחלטות, כמו גם על המצב הפנימי בליכוד ועל מעמדה במפלגה ובעיניו; מרדכי חשש מפני התחזקותו של אריאל שרון (שמונה לשר החוץ במקום דוד לוי חודשים ספורים קודם לכן) ומהעמדה הניצית שהנהיג נתניהו דווקא מאז הסכם וואי.
ב-10 בינואר נפגש נתניהו עם לבנת לשיחה ארוכה, במהלכה הובטחו לה הבטחות רבות.
בעניין מרדכי, נקט נתניהו טקטיקה שונה: הוא ניסה לפתותו להישאר בליכוד בתמורה לכך שיכהן כשר הביטחון בממשלה הבאה, ובו בזמן חיפש מועמדים אחרים לתפקידו של מרדכי.
מרדכי, שהעדיף לעבור לצד מרידור, מילוא ושחק (שעבר למפלגה החדשה בינתיים) מאשר לצד נתניהו, החליט סופית ב-21 בינואר.
ב-23 בינואר נודע לנתניהו על החלטת מרדכי, והוא החליט לשלוח למרדכי מכתב פיטורין מתפקידו כשר ביטחון במהלך פגישת הרביעייה בביתו של שחק.
המכתב הגיע דקה לפני מהדורות החדשות, ובעצם היה הגורם להקמת מפלגת המרכז.
במערכת בחירות זו הונהגו בחירות ישירות לראשות הממשלה, לצד הבחירות לכנסת.
בחודשים ינואר-פברואר היה מרדכי מועמד חזק לכל הדעות, אך ככל שהתקרב מועד הבחירות, מיצב עצמו מועמד העבודה אהוד ברק כמועמד המוביל מול נתניהו.
כמו כן, שבו רבים מתומכיו לשעבר של נתניהו אל הליכוד, וכתוצאה מכך החל כוחו של מרדכי ליפול.
למפלגה הצטרפו אורי סביר ודליה רבין-פילוסוף, ונראה היה כי המפלגה החדשה תעבור את הליכוד ותזכה במנדטים רבים (הערכות מסוימות דיברו על 20–25 מנדטים).
כמו עם מועמדות מרדכי לראשות הממשלה, גם כאן הבחירות התקרבו ועימן הנפילה.
ב-7 במאי רמז מילוא לתקשורת כי מרדכי ישקול הסרת מועמדות למען ניצחון ברק ותבוסת נתניהו, רעיון שבוצע בפועל ערב הבחירות, וב-12 במאי החלה המפלגה להיסדק מבפנים - כאשר בפגישת ראשי המפלגה דובר על פרישה אפשרית של מילוא ומרידור (שלא הגיעה למעשים).
בבחירות עצמן ציפתה למפלגה אכזבה מרה, לאחר שהמפלגה קיבלה 6 מנדטים בלבד.
המפלגה הצטרפה לממשלת ברק כאשר מרדכי כיהן כשר התחבורה ושחק כשר התיירות.
אחרי כן החלו לפקוד את המפלגה צרות.
יצחק מרדכי הואשם בעבירות מין ונאלץ להתפטר מהממשלה ב-30 במאי 2000. במקומו מונה כשר התחבורה עמיתו לסיעה, אמנון ליפקין-שחק, וכחודשיים לאחר מכן מונה רוני מילוא להיות שר הבריאות.
אחר כך התפצלה המפלגה לשתיים: ב-6 במרץ 2001 פרשו אמנון ליפקין-שחק, דליה רבין ואורי סביר והקימו את סיעת "הדרך החדשה", ובסיעה המקוצצת נשארו דן מרידור, רוני מילוא ויחיאל לסרי.
לאחר שליפקין-שחק וסביר התפטרו מהכנסת 20 יום לאחר מכן, נכנסו במקומם לסיעת מפלגת המרכז דוד מגן ונחמה רונן, ודליה רבין הצטרפה למפלגת העבודה (ב-7 במאי).
במפלגת המרכז עצמה נשארו רק מרידור, מגן ורונן.
רשימה בשם "המרכז" בראשותו של דוד מגן התמודדה בבחירות 2003, אך לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
+ כנסת ח"כים הערותהכנסת ה-14 (1996)6 מנדטים: נסים זווילי, אליעזר זנדברג, דוד מגן, חגי מירום, יצחק מרדכי, דן מרידור הסיעה נוצרה ב-23 בפברואר 1999 בכשתי סיעות: "ישראל במרכז א'", על ידי חברי הכנסת זנדברג, מגן, מרדכי ומרידור מסיעת הליכוד-גשר-צומת, וישראל במרכז ב'" ,על ידי חברי הכנסת זווילי ומירום מסיעת העבודה.
באותו היום התאחדו הסיעות הנפרדות לסיעה אחת: "ישראל במרכז".
אליעזר זנדברג פרש מהסיעה ב-22 במרץ 1999 והקים את סיעת היחיד "הצעירים".
ב-29 במרץ 1999 הצטרף לאברהם פורז בהקמת סיעת שינוי.הכנסת ה-15 (1999)6 מנדטים: יצחק מרדכי, אמנון ליפקין-שחק, דן מרידור, רוני מילוא, אורי סביר, דליה רבין, דוד מגן, נחמה רונן, יחיאל לסרירשימת מועמדים מלאה ראו כאן.
ב-6 במרץ 2001 אמנון ליפקין-שחק, אורי סביר ודליה רבין פרשו מהסיעה והקימו את סיעת "הדרך החדשה".
ב-8 במרץ 2001 פרש מהכנסת אורי סביר.
ב-8 במרץ 2001 פרש מהכנסת אמנון ליפקין-שחק.
ב-28 במרץ 2001 פרש מהכנסת יצחק מרדכי עקב הרשעתו בפלילים.
פרשו מהסיעה ב-6 בנובמבר 2002 והקימו את סיעת "לב", שהצטרפה מיד לליכוד.הכנסת ה-16 (2003) בשם "המרכז" מועמדים: דוד מגן, אלברט טובול, אלכסנדר טנצר, לריסה צפובסקי (רשימת מועמדים מלאה ראו כאן)
מפלגת המרכז הגרמנית היא מפלגה גרמנית.
המפלגה מציעה להכניס לחוקת גרמניה איסור על שיבוט גנטי, והיא תומכת בסיוע מוגבר למיעוטים בגרמניה (פריזים, דנים, צוענים ועוד).
בעבר הורשו רק קתולים להיות חברים במפלגה, אך כלל זה בוטל.
מפלגת המרכז נוסדה ב-1870 בברלין.
בבחירות הראשונות לרייכסטאג ב-1871 זכתה מפלגת המרכז ל-18.6% מהקולות והייתה למפלגה השנייה בחוזקה בגרמניה.
היות שעמדותיה היו מנוגדות לחלוטין לאלו של הקנצלר אוטו פון ביסמרק, ישבה המפלגה באופוזיציה.
בבחירות הבאות חיזקה מפלגת המרכז את כוחה וזכתה ל-28% מהקולות.
עקב שינויים במדיניותו של ביסמרק התקרבה המפלגה בהדרגה לממשלה, ולמרות שנשארה באופוזיציה עד לסוף מלחמת העולם הראשונה שיתפה פעולה עם הממשלה בנושאים רבים.
בתקופת רפובליקת ויימאר הגבירה את כוחה, ישבה בכמה ממשלות ואף מינתה ארבעה קנצלרים:
קונסטנטין פהרנבאך (Constantin Ferhernbach), בשנים 1921-1920;
והאחרון שבהם, היינריך ברינינג (Heinrich Brüning),אשר היה הקנצלר האחרון שנהנה מתמיכה פרלמנטרית וכיהן בין השנים 1932-1930.
אחריו כיהן פרנץ פון פאפן (Franz von Papen), אשר נמנה עם מנהיגי האגף הימני-לאומני של המפלגה וייצג אותה בבית הנבחרים של מדינת פרוסיה, אך הסכים לעמוד בראש קבינט נשיאותי ללא תמיכה פרלמנטרית בניגוד לרצון המפלגה.
בשל כך פרש פון פאפן מן המפלגה זמן קצר לפני מינויו על ידי הנשיא, פאול פון הינדנבורג, ומפלגת המרכז מצידה הוציאה אותו רשמית משורותיה; לכן אין לראות בו קנצלר מטעמה.
בכל שנות קיומה של הרפובליקה הוויימארית שימשה מפלגת המרכז כמפלגת ציר החיונית להקמת קואליציה והפתוחה לבריתות כמעט עם כל המפלגות האחרות בספקטרום הפוליטי.
משום כך השתתפה כמעט בכל ממשלות הרפובליקה, הן במישור הלאומי והן במדינות הפדרציה.
המפלגה התלבטה בין שלושה צירופים של בריתות קואליציוניות:
קואליציה "ויימארית" שמאלית, עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) והמפלגה הדמוקרטית (DDP);
קואליציה "גדולה" של מפלגות הקואליציה הוויימארית עם מפלגת העם הגרמנית (DVP) הליברלית-ימנית-לאומנית, שהשלימה באי-רצון עם קיום הרפובליקה;
קואליציה "בורגנית" של מפלגות המרכז והימין - עם המפלגה הדמוקרטית, מפלגת העם הבאווארית (BVP), מפלגת העם הגרמנית ומפלגת העם הלאומית הגרמנית (DNVP) שהתנגדה לקיום הרפובליקה ולמשטר הדמוקרטי.
ההתלבטות שיקפה גם את ההתרוצצות הפנימית בתוך מפלגת המרכז, ששאפה לאחד בתוכה את כל הציבור הקתולי בגרמניה מעבר לכל האינטרסים המעמדיים וכללה גם אגף שמאלי חזק של איגודים מקצועיים קתוליים מזה וגם אגף בורגני חזק של בעלי עסקים ותעשיינים קתוליים מזה.
כמו כן לא יכלה המפלגה, למרות נטיותיה הימניות והלאומניות, לתמוך ללא הסתייגות בימין הלאומני האנטי-רפובליקני, משום שברובו המכריע הוא היה פרוטסטנטי מובהק ובחלקו אף אנטי-קתולי במסורת "מלחמת התרבות" של ביסמרק.
לכן נטתה המפלגה לשתף פעולה עם הסוציאל-דמוקרטים והדמוקרטים בפרוסיה, המדינה שכללה כשלוש חמישיות מאוכלוסיית הרייך, ואיפשרה את קיומה של קואליציית מרכז-שמאל "ויימארית" בתוכה לאורך כמעט כל ימי הרפובליקה.
ברמה הלאומית, לעומת זאת, היא נטתה לשתף פעולה עם הימין או לשמש כאגף ימני אופוזיציוני-למחצה בממשלות בראשות הסוציאל-דמוקרטים ולהגביל את חופש פעולתן.
כך מצד אחד תרמה ליציבות הרפובליקה ומצד שני חיבלה בסיכוי להשגת יציבות כזו.
מפלגת המרכז נחשבה אדישה למדי לשאלה היהודית.
בכמה חוגים בתוכה, בייחוד בארגוני האיכרים הקתוליים, רווחו נטיות אנטישמיות-עממיות, אך היא עצמה כמפלגה מעולם לא השתמשה במדיניות או בתעמולה אנטישמית.
אחד ממנהיגי המפלגה, היינריך קרונה (Heinrich Krone), נמנה עם מייסדי הליגה למלחמה באנטישמיות.
מפלגת המרכז סלדה ברובה מהיטלר ומן הנאצים אך עם עליית כוחם האלקטורלי טעתה לחשוב שתוכל לעשות אתם עסקה קואליציונית כלשהי ולרסנם.
כאשר מונה היטלר כקנצלר בינואר 1933 הוא ניהל עמה משא ומתן קואליציוני למראית עין והטעה את מנהיגיה לחשוב שכוונותיו רציניות.
המפלגה הצביעה בעד חוק ההסמכה ברייכסטאג, שהעניק לממשלת היטלר סמכויות בלתי מוגבלות למעשה, מתוך אמונה שבכך תציל את קיומה; אך היטלר הכריח אותה להתפזר, ומנהיג המפלגה, הכומר יוזף קאאס (Josef Kaas), ברח מגרמניה כדי להינצל ממאסר ובילה את כל שנות הרייך השלישי כגולה בוותיקן.
הקנצלר-לשעבר וירת, שנחשב נציג המגמה השמאלית במפלגה, ברח לשווייץ.
מנהיג המפלגה במועצת המדינה של פרוסיה, קונראד אדנאואר - לעתיד הקנצלר הראשון של גרמניה המערבית אחרי מלחמת העולם השנייה - אולץ על ידי הנאצים באלימות להתפטר מתפקידו כראש עיריית קלן.
מנהיגים ופעילים רבים נוספים נאסרו, הודחו ממשרותיהם, נדחפו לגלות או פרשו לחיים פרטיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה נוסדה המפלגה מחדש.
ראש הממשלה הראשון של נורדריין-וסטפאליה, המדינה המאוכלסת ביותר בגרמניה, היה ממפלגת המרכז.
מאז זכתה המפלגה להצלחות מקומיות בלבד ולכישלונות בבחירות הכלליות, כנראה כיוון שהתחרתה עם ה-CDU על אותו קהל הבוחרים.
סניפה הראשי של המפלגה נמצא כיום בעיר דורמאגן (Dormagen) הגובלת בקלן.
מפלגת הלייבור היא מפלגת מרכז-שמאל בריטית ומפלגת השלטון בראשותו של קיר סטארמר.
היא הוקמה בשנת 1900, ומאז 1920 הייתה המפלגה החשובה במרכז-שמאל בממלכה המאוחדת, והבולטת בין מפלגות המרכז-שמאל באנגליה, סקוטלנד וויילס אך לא בצפון אירלנד.
היא המפלגה המובילה בקואליציה בממשלת ויילס, ומפלגת האופוזיציה העיקרית של הפרלמנט הסקוטי.
בתחילת שנות העשרים החלה המפלגה לעבור את המפלגה הליברלית במספר מצביעיה ובהשפעתה, ומאז הייתה מספר תקופות בשלטון בבריטניה.
ב-2010 איבדה המפלגה את הרוב בפרלמנט, והפכה למפלגה השנייה בגודלה, ומפלגת האופוזיציה העיקרית בבריטניה.
בשנת 2024 שוב הפכה למפלגה הגדולה ביותר, לאחר 14 שנים של שלטון המפלגה השמרנית.
המפלגה שלחה מטעמה 13 נציגים אל הפרלמנט האירופי.
היא חברה באיחוד המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות האירופי, מפלגת הסוציאליסטים האירופאים, וגם באינטרנציונל הסוציאליסטי.
המפלגה צמחה מתוך תנועת האיגודים המקצועיים ותנועות סוציאליסטיות אוטופיות שרווחו באנגליה בשלהי המאה ה-19. המפלגה מתארת עצמה כמפלגה סוציאליסטית דמוקרטית.
באופן היסטורי הייתה המפלגה מחויבת לסוציאליזם, כפי שפירטה ב"סעיף 4" לחוקת המפלגה, אותו ניסח סידני וב: סעיף זה פורש במהלך השנים כמתווה דרך סוציאליסטית ומדבר על הלאמה, על זכויות עובדים מוגברות, ועל צורה של מדינת רווחה ובה מממנת המדינה את שירותי הבריאות והרווחה.
במהלך השנים בהן שהתה המפלגה באופוזיציה, משנת 1979 ועד 1997, שנות שלטון המפלגה השמרנית בראשות מרגרט תאצ'ר, נעה המפלגה אל מעבר לדעות אלו, ואימצה אידאולוגיה של שוק חופשי, ושל "הדרך השלישית", ואף קראה לעצמה בשם "הלייבור החדש".
בשנת 1995 החליפה המפלגה את סעיף 4 בסעיף חדש, המתאר טוב יותר את האידאולוגיה החדשה של בלייר וממשיכיו:
כנגד הסעיף המחודש נמתחה ביקורת שהוא מעורפל, לא ברור ומתחמק מכל מחויבות סוציאליסטית כלשהי.
מפלגת הלייבור היא ארגון המורכב מ"מפלגות לייבור מחוזיות" (המאחדות את חברי הלייבור במחוז בחירה מסוים), איגודי עובדים מסונפים, המזהים עצמם ישירות עם המפלגה, חברות סוציאליסטיות והמפלגה הקואופרטיבית המטיפה לקידום הרעיון הקואופרטיבי, ונמצאת בהסכם עם הלייבור.
חברי הפרלמנט הבריטי שייכים ל"סיעת הלייבור הפרלמנטרית" (Parliamentary Labour Party) וחברי הפרלמנט האירופי ל"סיעת הלייבור הפרלמנטרית האירופאית" (European Parliamentary Labour Party).
הגופים המחליטים במישור הלאומי כוללים את "הוועדה המבצעת הלאומית" (National Executive Committee), "ועידת מפלגת הלייבור" (Labour Party Conference) ו"פורום המדיניות הלאומי" (National Policy Forum) אם כי בפועל, ההחלטות מתקבלות על ידי המנהיגות הפרלמנטרית.
מעמדה של ועידת הלייבור השתנה בשנים האחרונות, כאשר בעבר הייתה הוועידה המקום בו הוחלטו נושאי מדיניות חשובים, כיום הוועידה היא כינוס הכולל יותר נאומים בנושאים שונים, דוברים אורחים, שאלות ותשובות למנהיגי המפלגה, בעוד שגיבוש המדיניות עבר יותר לפורום המנהיגות הלאומית.
במשך שנים לא אפשרה מפלגת הלייבור לתושבי צפון אירלנד להירשם כחברים במפלגה, אך הביעה תמיכתה במפלגה מקומית בשם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ולייבור.
בוועידת המפלגה ב-2003 הושמעה הדעה כי מבחינה משפטית המפלגה אינה יכולה שלא לאפשר לתושביו של מחוז בממלכה להירשם כחברים, ובעקבות זאת אורגנה בצפון אירלנד "מפלגת לייבור מחוזית" באופן בה היא מאורגנת ביתר המחוזות, אך נציגי המפלגה אינם מתמודדים בבחירות.
בסיסה ההיסטורי של המפלגה בתנועת האיגודים המקצועיים הביא לכך שבמשך השנים הברית עם האיגודים הייתה למאפיין של המפלגה.
בשנים האחרונות ברית זו התערערה במקצת, כאשר ב-2004 נאלצה המפלגה להוציא משורותיה את איגוד התובלה הגדול RMT, שאיפשר לחבריו בסקוטלנד לתמוך במפלגה הסוציאליסטית הסקוטית.
איגודים אחרים עמדו בפני דרישה להקטין את תמיכתם הכלכלית במפלגה, ולחפש ייצוג פוליטי יעיל יותר למטרותיהם.
שורשיה של מפלגת הלייבור נמצאים בסוף המאה ה-19. בתקופה זו בה רפורמה פוליטית הלכה והרחיבה את זכות הבחירה, נראה כי המפלגה הליברלית שנשאה את דגל הרפורמה, אינה מייצגת היטב את קולות מעמד הפועלים, שעקב הרחבת זכות הבחירה קיבל חשיבות פוליטית והיה ראוי לייצוג משלו.
באותה תקופה הייתה הממלכה המאוחדת בין המדינות המתועשות בעולם, והמובילה בתהליכים של עיור ותיעוש.
באופן ספונטני החלו לקום איגודי עובדים, ולפעול למען האינטרסים של הפועלים, במאבק על תנאי עבודה ושכר הוגנים.
כמה חברים באיגודים חשו בצורך בתנועה פוליטית שתתמוך במאבקיהם.
על אף שהליברלים תמכו במספר מועמדים שהוצעו על ידי האיגודים, נראה היה כי אין בכך די.
בבריטניה הייתה קיימת מסורת של סוציאליזם אוטופי, עוד מתקופת רוברט אואן.
ממשיכיו הרעיוניים הקימו את האגודה הפביאנית, שמשכה בעיקר אינטלקטואלים בני המעמד הבינוני.
תנועות ומפלגות סוציאליסטיות החלו לקום, וכך בסוף המאה ה-19 כבר היו קיימות "הפדרציה הסוציאל-דמוקרטית" ו"מפלגת הלייבור הסקוטית".
שלא כמפלגות פועלים אחרות שקמו ברחבי אירופה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ובמיוחד בשונה מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, לא לווה הסוציאליזם הבריטי במחויבות לדוגמה המרקסיסטית, והתבטא ברפורמיזם מתון, בנוסח תנועת האיגודים המקצועיים, שראה בראש ובראשונה את צרכיו הפרקטיים של מעמד הפועלים, ולא הטיף למהפכה.
מפלגת הלייבור הסקוטית הוקמה על ידי רוברט קנינגהם-גרהם, שהיה חבר הפרלמנט הבריטי הראשון שהצהיר על עצמו כסוציאליסט, על אף שנבחר מאז 1886 מטעם המפלגה הליברלית, וכן קיר הארדי, כורה סקוטי שהיה פעיל מזה שנים באיגודים המקצועיים באזורי המכרות.
ב-1892 נבחר הארדי לפרלמנט מטעם מחוז ווסטהאם דרום.
כחבר פרלמנט תמך הארדי במס הכנסה פרוגרסיבי, חינוך חינם, קצבאות זקנה, ביטולו של בית הלורדים וזכות הצבעה לנשים.
ב-1893 הקים הארדי את מפלגת הלייבור העצמאית, מתוך שאיפה כי זו תצליח להביא לבחירת מועמדים סוציאליסטיים נוספים לפרלמנט.
בבחירות הכלליות של שנת 1895 התמודדו 28 מועמדים מטעם מפלגת הלייבור העצמאית, אך הם זכו רק ב-44,325 קולות, וגם הארדי איבד את מושבו.
הארדי הבין כי על מנת להצליח בבחירת נציגי הפועלים לפרלמנט, הכרחי ליצור שיתוף פעולה בין כל קבוצות השמאל הקטנות.
ב-1899 חבר באיגוד עובדי הרכבת בדונקסטר בשם תומאס ר.
סטילס, הציע בסניף האיגוד שלו כי תיקרא ועידה מיוחדת על מנת לאחד את כל ארגוני השמאל לגוף יחיד שיקדם את מועמדי השמאל בכל מחוזות הבחירה לפרלמנט.
ההצעה עברה את כל השלבים באיגוד, והוועידה כונסה ב"ממוריאל הול" ברח' פרינגדון בלונדון ב-26 בפברואר עד ה-27 בפברואר 1900. לוועידה הגיעו נציגים ממגוון רחב של ארגוני שמאל, איגודי פועלים ותנועות סוציאליסטיות.
להתאגדות החדשה לא היה מנהיג פורמלי, ובהיעדר מנהיג נבחר רמזי מקדונלד למזכיר.
מקדונלד עמד אל מול המשימה הקשה לאחד את הפלגים השונים שייצגה "ועדת הייצוג".
בבחירות הכלליות ב-1900 שכונו "בחירות החאקי", היה הנושא העיקרי המאבק בין השמרנים ובין הליברלים על רקע מלחמת הבורים השנייה.
מסע הבחירות של "ועדת הייצוג" לא היה אפקטיבי, הן בשל האווירה הכללית, והן בשל הקרבה של ייסוד הוועדה למועד הבחירות.
כלל ההוצאות שהוציאה הוועדה על קידום המועמדים היה 33 לירות שטרלינג.
רק 15 מועמדים זכו לתמיכת הוועדה, ומתוכם נבחרו שניים.
התמיכה ב"וועדת הייצוג" גברה ב-1901 על רקע "פרשת טאף וייל", עימות בין שובתים ובין חברת הרכבות שהסתיים בכך שהשובתים צוו על ידי בית המשפט לפצות את החברה ב-23,000 שטרלינג בשל הנזקים שנגרמו לה בשביתה.
פסק הדין התקדימי הפך, למעשה, את השביתה לבלתי חוקית בכל רחבי בריטניה, והביא לכך שבעלי עסקים יוכלו לדרוש פיצוי מהאיגוד המקצועי, ובכך עיקר מכל תוכן את פעולת האיגוד.
ממשלתו השמרנית של ארתור בלפור נתפסה כמייצגת את האינטרס של העסקים הגדולים.
באופן מסורתי ייצגו הליברלים את אנשי העסקים, והשמרנים את האצולה הקרקעית.
עתה נתפסו שתי המפלגות כמי שמנוכרות לאינטרסים של הפרולטריון התעשייתי.
בבחירות הכלליות ב-1906 זכו נציגי הוועדה ב-29 מושבים.
הישג זה נתמך בהצלחתו של מקדונלד להגיע להסכם עם הליברלים, אותם ייצג בנו של ויליאם יוארט גלאדסטון, הרברט ג'ון גלאדסטון, שמטרתו הייתה להימנע מפיצול הקולות, ולהביא לבחירת נציג לייבור או ליברלים במחוזות בהן פיצול הקול עלול להביא לבחירתו של נציג השמרנים.
בכינוס הראשון שלאחר הבחירות, החליטו חברי הסיעה להיקרא באופן רשמי "מפלגת הלייבור", וכך קמה באופן רשמי המפלגה ב-15 בפברואר 1906. קיר הארדי, שהיה מנהיג המפלגה בתקופת ייסודה, נבחר ליושב ראש של המפלגה החדשה, ולמעשה למנהיגה, כאשר זכה ביתרון של קול אחד על דייוויד שאקלטון.
בשנים הראשונות של המפלגה התבססה המפלגה על ציבור הבוחרים של מפלגת הלייבור העצמאית, מכיוון שהמפלגה לא ניהלה רישום של חבריה עד לשנת 1918 והארגונים והסיעות שהרכיבו אותה המשיכו ברישום חברים עצמאי.
חלק ניכר מהתומכים במפלגה מהמעמד הבינוני ושורות האינטלקטואלים הגיעו משורות האגודה הפביאנית.
ניצחון הליברלים בבחירות ב-1906 והצלחתה היחסית של מפלגת הלייבור, הביאו לביטול פסיקת "טאף וייל", כהישג המעשי הראשון של תנועת הפועלים החדשה.
בבחירות הכלליות שנערכו בבריטניה ב-1910 זכתה המפלגה ב-42 מושבים, הישג משמעותי לאור העובדה כי ב-1909 קבע בית הלורדים בהחלטה הנקראת "החלטת אוסבורן" כי האיגודים המקצועיים לא יוכלו לממן מועמדים בבחירות.
הממשלה הליברלית השלטת סירבה להפוך החלטה זו בחקיקה של הפרלמנט.
עם זאת הסכימו הליברלים לאפשר מתן משכורת לחברי הפרלמנט, על מנת שהאיגודים המקצועיים לא יצטרכו לממן את משכורתם של נציגיהם, דבר שנאסר בהחלטת אוסבורן.
ב-1913, אל מול לחץ של האיגודים המקצועיים, חוקקה הממשלה הליברלית חקיקה שאפשרה לאיגודים לסייע במימון חברי הפרלמנט מטעמם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נחצתה המפלגה בין תומכי המלחמה ומתנגדיה.
רמזי מקדונלד שהיה מתנגד למלחמה, התפטר ממנהיגות הסיעה הפרלמנטרית, והוחלף בארתור הנדרסון.
הנדרסון צורף לקבינט המלחמה של הרברט הנרי אסקווית' והפך לחבר הלייבור הראשון ששימש במשרת שר בבריטניה.
על אף תמיכת הנהגתה הרשמית של המפלגה במלחמה, מפלגת הלייבור העצמאית, שהייתה עדיין קשורה מבחינה ארגונית למפלגת הלייבור, הייתה מכשיר מרכזי בהתנגדות לגיוס ובארגונים שהתנגדו למלחמה.
כך גם גוף נוסף בשם המפלגה הסוציאליסטית הבריטית שהיה קשור עם הלייבור, ויזם שורה של שביתות.
ב-1917 התפטר הנדרסון מראשות המפלגה, בשל הקריאות לאחדות המפלגה, והוחלף בוויליאם אדמסון, שהוחלף ב-1921 בג'ון רוברט קליינס.
בתקופה זו החלה המפלגה הליברלית לדעוך במהירות, וסבלה מפיצול שאיפשר ללייבור לקבל את קולותיהם של רבים מתומכי הליברלים לשעבר.
אל הבחירות הכלליות שנערכו בשנת 1922, התייצבה המפלגה הליברלית כשהיא מפוצלת בין פלג בהנהגת הרברט הנרי אסקווית' ובין פלג בהנהגת דייוויד לויד ג'ורג'.
על אף ניצחונם של השמרנים בהנהגת אנדרו בונאר לאו, הייתה זו פריצתו הגדולה של הלייבור בהנהגת קליינס, שזכה ב-142 מושבים בפרלמנט, יותר משתי מפלגות הליברלים גם יחד, והפך למפלגה השנייה בגודלה.
לראשונה היה מנהיג הלייבור ליושב ראש האופוזיציה.
לאחר הבחירות שב מקדונלד לפעילות, ונבחר למנהיג המפלגה.
הבחירות הכלליות ב-1923 נסבו על הצעתם של השמרנים בנוגע למכסי מגן.
על אף שהשמרנים זכו ברוב הקולות ונותרו המפלגה הגדולה ביותר, הם איבדו את הרוב שהיה להם בפרלמנט, לטובת מפלגות שתמכו בסחר חופשי.
כך, בהימנעות הפלג הליברלי בראשות אסקווית', הצליח מקדונלד להקים ממשלת מיעוט, והיה לראש הממשלה הראשון מטעם הלייבור בינואר 1924, על אף ששלט ב-191 חברי פרלמנט, פחות משליש הבית.
הממשלה, שהייתה תלויה בתמיכתם הפאסיבית של הליברלים, לא הצליחה לקדם חקיקה סוציאליסטית.
האמצעי החשוב היחיד היה חוק הדיור של ויטלי, שהחל בתוכנית לבניית חצי מיליון יחידות דיור שאמורות היו להיות מושכרות למשפחות מעמד הפועלים.
הממשלה החזיקה מעמד רק תשעה חודשים, והתפרקה בעקבות "פרשת קמפבל", בה הואשם עיתונאי קומוניסטי בשם קמפבל שפרסם "מכתב פתוח לחיילים" בהסתה למרד.
בלחץ חברי פרלמנט של הלייבור נאלצה ממשלת מקדונלד להורות לתובע הכללי לעכב את ההליכים כנגד קמפבל.
הליברלים ראו בכך סימן כי הממשלה נמצאת תחת שליטת גורמים שמאלנים קיצוניים, והעלו הצעה להקמת ועדת חקירה של בית הנבחרים שתחקור את ההחלטה לעכב את ההליכים כנגד קמפבל.
מקדונלד הכריז כי ההצבעה היא הצבעת אי אמון כנגד ממשלתו, והפסיד.
בבחירות הכלליות שנערכו ב-1924, נוהלה תעמולה שהציגה את הלייבור כגוף קיצוני, בנוסח הבולשביקים ברוסיה.
ארבעה ימים לפני הבחירות התפרסם בעיתונות הבריטית מכתב זינובייב שנשלח כביכול מממשלת ברית המועצות (מגריגורי זינובייב לכאורה) אל הקומוניסטים הבריטים, וקרא להם לפעול באופן מוגבר "לפיתוח הלניניזם בבריטניה ובמושבות".
המכתב היה כפי הנראה זיוף, אך פרסומו היה מזיק במיוחד במערכת הבחירות, וקשר את הלייבור למזימה בולשביקית ליצירת מהפכה קומוניסטית בבריטניה.
על אף שהלייבור זכה ביותר קולות מאשר במערכת הבחירות של 1923 הצליחו השמרנים לשוב לשלטון, כאשר הצליחו לקבל קולות רבים שניתנו בעבר לליברלים.
בשנות האופוזיציה המשיך מקדונלד להנהיג את המפלגה ולהציגה כגוף מתון.
במהלך השביתה הכללית בבריטניה בשנת 1926 אף יצא כנגד השובתים, וטען כי הדרך היחידה לרפורמה סוציאלית היא באמצעות הקלפי.
בבחירות הכלליות בשנת 1929 הפכה מפלגת הלייבור לראשונה למפלגה הגדולה ביותר בבית הנבחרים הבריטי.
המפלגה זכתה ב-287 מושבים וב-37.1% מהקולות.
עם זאת, עדיין נזקק מקדונלד לתמיכת הליברלים על מנת להקים ממשלת מיעוט.
מקדונלד מינה לממשלה את השרה הראשונה בתולדות בריטניה, מרגרט בונפילד, ששימשה כשרת התעסוקה.
עד מהרה מצאה הממשלה את עצמה במשבר.
התמוטטות הבורסה ב-1929 שהובילה אל השפל הגדול אירעה זמן קצר לאחר עליית מקדונלד לשלטון, והאירועים השפיעו על בריטניה בעוצמה.
עד לסוף 1930 הוכפל מספר המובטלים והגיע ליותר משניים וחצי מיליונים.
הממשלה התקשתה למצוא תשובות יעילות למשבר.
הכלכלן ג'ון מיינארד קיינס הציע להמריץ את הכלכלה באמצעות פיחות והשקעות ממשלתיות, תוך זניחת המחויבות לאיזון תקציבי.
מקדונלד ושר האוצר סנודן בחרו באמצעים השמרניים, של קיצוץ בהוצאות, והדבר עורר התנגדות מצד ארגוני עובדים וגם מצד חלק משרי הממשלה, שהבהירו כי יסרבו לכהן בממשלה שתנקוט מדיניות כזו.
כאשר החריף המצב הכלכלי הסכים מקדונלד להקים ממשלה לאומית ביחד עם המפלגה השמרנית והמפלגה הליברלית.
ב-24 באוגוסט 1931 התפטר מקדונלד, פיזר את ממשלתו, והקים מיד ממשלה חדשה בה שותף מספר קטן של שרי הממשלה הקודמת לצד שרים ממפלגות אחרות.
צעד זה הביא לרוגז גדול במפלגת הלייבור שראתה בו משום בגידה.
מקדונלד ותומכיו גורשו מהמפלגה, ומיד הקימו מפלגה חדשה: ארגון הלייבור הלאומי, ומפלגת הלייבור, אותה שב והנהיג ארתור הנדרסון, שבה אל האופוזיציה.
בבחירות שנערכו ב-1931 ניצחו המפלגות שהרכיבו את "הממשלה הלאומית", על אף שמפלגתו החדשה של מקדונלד זכתה רק ל-13 מושבים בפרלמנט זכו השמרנים ל-470 מושבים, ואילו הלייבור הפסיד 225 מושבים, וזכה ב-52 מושבים בפרלמנט בלבד.
רוב חברי המפלגה המכהנים בפרלמנט איבדו את מושביהם, ובהם מנהיג המפלגה הנדרסון.
מבין שרי המפלגה שמרו על מושבם רק קלמנט אטלי, ג'ורג' לנסבורי וסטפורד קריפס.
לנסבורי, שהיה הבכיר מבין השלושה קיבל את תואר מנהיג המפלגה, ואטלי היה לסגנו.
המפלגה ספגה מכה חמורה, ממנה התקשתה להתאושש.
ב-1932 פרשה מהמפלגה מפלגת הלייבור העצמאית ויצאה לדרך עצמאית שהובילה לבסוף לדעיכתה.
לנסבורי, מנהיג המפלגה, נקט בעמדה שליוותה את הלייבור במהלך שנות העשרים ותחילת שנות השלושים, של התנגדות לחימוש ושאיפה למימוש ביטחון קולקטיבי במסגרת חבר הלאומים.
עם עליית הפשיזם והנאציזם, נראתה עמדה זו כרלוונטית פחות ופחות.
לנסבורי היה פציפיסט מושבע, שאף ביקר באמצע שנות השלושים את היטלר ואת מוסוליני בניסיון להגיע עמם להבנות.
בספטמבר 1935 החליטה ועידת המפלגה כי המפלגה תתמוך בסנקציות של חבר הלאומים כנגד איטליה הפשיסטית אם זו תמשיך בתוקפנותה באתיופיה.
בתגובה התפטר לנסבורי, ומינה את קלמנט אטלי למחליפו בהנהגת המפלגה, כאשר נותרו ימים ספורים עד הבחירות.
אטלי הוביל את מפלגת הלייבור להישג יחסי בבחירות של 1935; המפלגה זכתה ב-154 מושבים, והיה זה ההישג הגדול ביותר שהשיגה עד אז.
על אף הישג זה הצליחו השמרנים לשמור על הרוב בפרלמנט, וסטנלי בולדווין שב ומונה לראש הממשלה.
בסמוך לאחר הבחירות, בנובמבר 1935, התקיימו הבחירות למנהיגות הלייבור, בהן זכה אטלי.
בתפקידו כראש הלייבור הרחיק את המפלגה מעמדותיו הפציפיסטיות של לנסבורי, ועמד בין הקוראים לחימוש, ולעמידה תקיפה מול היטלר ומוסוליני, בניגוד לעמדתו של ראש הממשלה נוויל צ'מברלין, שתמך במדיניות של "פיוס" אל מול האיום הנאצי.
ב-1937 החליטה המפלגה להתנגד למדיניות "הפיוס" של צ'מברלין, וזאת בעיקר בשל עמדתם של ארנסט בווין ויו דאלטון.
עם זאת, היה אטלי נחוש בדעתו לאחד את שורות מפלגתו, ועמד אל מול ניסיונות ליצור "חזית עממית" כנגד הפשיזם עם מפלגות אחרות, לרבות המפלגה הקומוניסטית הבריטית.
כאשר מנהיגי השמאל במפלגתו סטפורד קריפס ואניירין בוואן המרו את פיו והמשיכו להטיף לגיבוש חזית עממית, לא היסס להוציאם משורות המפלגה.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה נותרה המפלגה באופוזיציה.
מנהיגיה רצו, מחד, לסייע ולהראות נאמנות במאבק המלחמתי, אותו חזו ומפניו הזהירו מזה שנים.
מאידך, סברו כי נוויל צ'מברלין אינו האיש הראוי לעמוד ליד הגה השלטון.
כאשר פרצה המערכה על צרפת במאי 1940, נקראו מנהיגי הלייבור אל צ'מברלין והביעו דעתם כי יתמכו בממשלה אם ראשה יוחלף בווינסטון צ'רצ'יל.
כאשר הוחלף צ'מברלין בצ'רצ'יל, הצטרפה המפלגה אל הממשלה, ונוצרה "קואליציית המלחמה" שהחזיקה מעמד כמעט עד לסוף המלחמה.
אל הקואליציה צורפו, פרט לאטלי, שמונה למשרת הלורד שומר החותם גם גרינווד, יו דאלטון, ארנסט בווין, הרברט מוריסון, אלן וילקינסון ואלברט ויקטור אלכסנדר שמונה ללורד הראשון של הימייה.
תפקיד מרכזי ניתן לסטפורד קריפס שמונה לשגריר במוסקבה.
תפקידו של אטלי במהלך המלחמה היה תפקיד מרכזי.
יחד עם צ'רצ'יל נשא בעול הנהגת המדינה, כסגן ראש הממשלה תפקיד שנוצר למענו.
במהלך ממשלת הקואליציה שמשלה בבריטניה מ-1940, ניהלו את המדינה שלושה גופים.
צ'רצ'יל היה יושב ראש של "קבינט המלחמה" שעסק בניהולה של המלחמה וניהול יחסי החוץ, ושל "ועדת ההגנה" שעסקה בענייני המשק המלחמתי.
אטלי, שהיה חבר גם בשני הגופים האחרים, היה יושב ראש "ועדת הלורד הנשיא", שעסקה בניהול העניינים האזרחיים.
בספטמבר 1941⁩ הביעה המפלגה תמיכה פומבית בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, במכתב ששלח מזכיר המפלגה למפלגת פועלי ישראל.
במהלך המלחמה הקדישה המפלגה מחשבה רבה לדרך בה תשוקם החברה הבריטית ותחודש לאחר המלחמה.
דו"ח בוורידג' שיזמה הממשלה בשנת 1942, היה מסמך שכתב הכלכלן ויליאם בוורידג', ובו פירט את הדרכים בהן ניתן יהיה לבנות בבריטניה חברה צודקת יותר, בה תומכת המדינה באזרח בצורה של מתן גמלאות המלוות את האזרח "מעריסה ועד קבר".
הלייבור אימץ את המסמך, בעוד שצ'רצ'יל הודיע בבית הנבחרים כי לא יישם את הדו"ח מיד.
בוועידת המפלגה בדצמבר 1944, קיבלה המפלגה החלטה פרו-ציונית, שקראה לעליית המוני יהודים ולחילופי אוכלוסייה: "יש לעודד את הערבים לצאת מהארץ ואת היהודים לבוא אליה".
כמו כן, קראה "להרחיב את גבולותיה הנוכחיים של ארץ ישראל תוך הסכם עם מצרים, סוריה ועבר הירדן".
לאחר סיום המלחמה באירופה, במאי 1945 דרש הלייבור קיומן של בחירות באוקטובר.
הבחירות לא התקיימו משנת 1935 בשל המלחמה.
צ'רצ'יל סבר שיש לדחות את הבחירות עד לאחר הניצחון על יפן, שהניחו שיתרחש כשנה וחצי לאחר מכן.
משהודיע אטלי לצ'רצ'יל כי מפלגתו עומדת על קיום הבחירות, פיזר צ'רצ'יל את הפרלמנט וקיים בחירות בזק בחודש יולי.
ההנחה הייתה כי צ'רצ'יל, שייצג באישיותו את עמידת הגבורה של בריטניה בשנות המלחמה, יהיה המנצח הגדול מהבחירות שנערכו כאשר חיילים בריטים עדיין נלחמו במזרח הרחוק.
להפתעת הכל, ובמיוחד להפתעתו של צ'רצ'יל, שנסע לוועידת פוטסדאם כאשר הוא סבור שהניצחון בכיסו, זכה הלייבור בניצחון גדול, וברוב של 145 קולות בפרלמנט, שאיפשר לו בפעם הראשונה להקים ממשלה המתבססת על רוב פרלמנטרי של הלייבור.
לממשלתו של אטלי נכנסו אישים בעלי כישרון שהמתינו מזה שנים לבצע את תוכניותיהם הרדיקליות.
פרט לאטלי כראש הממשלה, כיהנו בה גם הרברט מוריסון כסגן ראש הממשלה, ארנסט בווין כשר החוץ, יו דאלטון כשר האוצר, עמנואל שינוול כשר המלחמה, אניירין בוואן כשר הבריאות, וסטפורד קריפס כנשיא לשכת המסחר.
הממשלה התמודדה עם בעיות קשות ביותר מבית ומחוץ.
בנושאי מדיניות חוץ עסקה ממשלת אטלי בארבעה נושאים - שיקום אירופה לאחר המלחמה, תחילתה של המלחמה הקרה, ייסוד האומות המאוחדות ודה-קולוניזציה.
ממשלתו של אטלי הייתה אחראית לתהליכי הדה-קולוניזציה הראשונים והחשובים ביותר של האימפריה הבריטית, ובראשם מתן העצמאות להודו.
בתקופת כהונת הממשלה חולק שטח הממשל הבריטי בהודו לשתי מדינות - פקיסטן המוסלמית, והודו.
החלוקה התבצעה במחיר כבד בחיי אדם, ובעקירה של מיליונים מבתיהם.
בתקופה זו הוסכם גם על עצמאותן של בורמה וסרי לנקה, ועל חלוקת ארץ ישראל והקמת מדינת ישראל.
הממשלה גם קידמה את היחסים עם ארצות הברית, שלחה חיילים למלחמת קוריאה והייתה אחראית על פיתוח תוכנית גרעין בריטית עצמאית.
בתחום הפנים, היה על בריטניה לשקם את ההרס והנזק שגרמה המלחמה, להבטיח דיור ותעסוקה לחיילים המשוחררים, ולשקם את כלכלתה אל מול חוב חיצוני אדיר שיצרה המלחמה, במיוחד לארצות הברית.
אל מול כל אלו היה הלייבור מחויב לתוכנית שאפתנית של דיור, תעסוקה ורפורמה בנושא הביטוח הלאומי, שאמורה הייתה לדרוש משאבים גדולים, שלא עמדו לרשות המדינה עם סיום המלחמה.
ממשלת הלייבור שנוסדה ב-1945 היא שהעמידה את הבסיס למדינת הרווחה הבריטית, שנותרה כקונצנזוס גם לאחר נפילת הממשלה, ועליית ממשלות שמרניות שלאחריה, למעשה עד לסוף שנות ה-70 ועלייתה של מרגרט תאצ'ר.
מדינת הרווחה עמדה על שני בסיסים - האחד, שירותי רווחה ראויים ומערכת של ביטוח לאומי המלווה את האזרח "מעריסה ועד קבר", והשני מערכת של שירותי בריאות מולאמים הניתנים לאזרח בחינם, הישג המיוחס לפועלו של אניירין בוואן ואשר המפלגה מחשיבה כאחד מהישגיה החשובים ביותר.
ממשלתו של אטלי הייתה מחויבת להלאמה נרחבת של תעשיות המפתח.
בשנת 1946 הולאמו בנק אנגליה והתעופה האזרחית.
בשנת 1947 הולאמו תעשיות הפחם, הרכבות, התעלות, ושירותי הטלפון והרדיו.
בשנת 1948 הולאמו שירותי החשמל והגז, ובשנת 1951 הולאמו תעשיות הפלדה.
מהיום הראשון לכהונתה עמדה ממשלת אטלי בפני בעיות כלכליות חמורות.
מאמץ המלחמה הותיר את בריטניה מרוששת.
המלחמה עלתה לבריטניה בכרבע מעושרה הלאומי.
השקעותיה מחוץ לממלכה מומשו על מנת לשלם את הוצאות המלחמה.
המעבר לכלכלה של שלום, ושמירת המחויבות הצבאית האסטרטגית ברחבי העולם, הן בשטחי הכיבוש באירופה, הן המשך המלחמה במזרח הרחוק, והן שמירתה של האימפריה הקולוניאלית, ופירוקה באופן מבוקר, היו כרוכים בהוצאות כבדות ביותר.
מאזן התשלומים ומאזן הסחר של בריטניה היו בגרעון משמעותי.
שרי האוצר בממשלה, יו דאלטון וסטאפורד קריפס המשיכו את מדיניות הקיצוב והצנע של ימי המלחמה, למשך תקופה ארוכה לאחר המלחמה.
על אף כל אלו עמדה ממשלתו של אטלי במטרתה להשיג תעסוקה מלאה.
הממשלה שמרה על מנגנוני השליטה בכלכלה שנוצרו בעת המלחמה, לרבות השליטה בהקצבת חומרי גלם וכוח אדם, ובמשך כל שנות כהונתה לא עלתה האבטלה על שיעור של למעלה מ-500,000 מובטלים, או 3% מכוח העבודה במשק הבריטי.
בשנת 1950 זכתה המפלגה בבחירות, אך הרוב של הלייבור הצטמצם לחמישה מושבים בפרלמנט.
הממשלה החדשה הייתה מורכבת מאישים שונים.
שרי הממשלה הנמרצים של שנת 1945 דעכו מבחינה פוליטית או אישית, חלקם מתו, וחלקם הסתבכו בשערוריות שונות.
במפלגה החלו להסתמן שני מחנות.
מחנה שר האוצר יו גייטסקל, שנחשב לימני יותר, ומחנה אניירין בוואן השמאלי.
חילוקי הדעות הללו הביאו לפירוק הממשלה על רקע החלטתו של גייטסקל לגבות תשלום עבור משקפיים וטיפולי שיניים, על אף התחייבותו של בוואן לשירותי בריאות חינם.
בוואן ועמו הרולד וילסון פרשו מהממשלה, והוכרז על בחירות חדשות, כאשר אטלי קיווה כי אלו יחזירו לו את הרוב הדרוש על מנת לשלוט.
בבחירות ב-1951 הפסידה מפלגת הלייבור, על אף שזכתה במרבית הקולות, ולמעשה במספר הגדול ביותר של קולות שניתנו למפלגה אי פעם, הביאה שיטת הבחירות הבריטית לכך שהמפלגה לא קיבלה את רוב המושבים בפרלמנט, ונשלחה שוב אל האופוזיציה.
לאחר התבוסה בשנת 1951 שהה הלייבור תקופה ארוכה של שלוש עשרה שנים באופוזיציה.
המפלגה סבלה מקרע אידאולוגי בין מחנה הימין בראשותו של גייטסקל ומחנה השמאל שהוביל בוואן, שהיו חלוקים בדעותיהם במיוחד בשאלת חימושה הגרעיני של הממלכה המאוחדת.
הממשלות השמרניות של אותה התקופה, הצליחו לשמור על הקונצנזוס שלאחר המלחמה, שאותו יצרה ממשלת הלייבור של אטלי, והביאו לפריחה כלכלית שהבטיחה את ניצחונם במספר מערכות בחירות בזו אחר זו.
בשנת 1955 פרש אטלי, וגייטסקל מונה למנהיג המפלגה.
בוואן מת בשנת 1960, וגייטסקל מת באופן פתאומי בשנת 1963. את מקומו של גייטסקל תפס הרולד וילסון שהנהיג את המפלגה לניצחון בבחירות בשנת 1964.
שפל כלכלי, ושורה של פרשיות מביכות (שהידועה מביניהן היא פרשת פרופיומו), הביאו לדעיכת שלטון השמרנים בשנת 1963. בבחירות ב-1964 הצליח וילסון להביא לזכיית מפלגת הלייבור ברוב של ארבעה מושבים.
בבחירות בשנת 1966 הצליח וילסון להגדיל את הרוב ל-96 מושבים.
מדיניות החוץ של וילסון הייתה שקולה, ופעלה מתוך רצון להימנע מסכסוכים מזוינים.
הוא לא נכנע ללחצים האמריקאים לשלוח את צבאו להשתתף במלחמת וייטנאם, והציע את שירותיו כמתווך דיפלומטי בסכסוך.
גם את המשבר ברודזיה - שם הכריז המיעוט הלבן על הקמת מדינה עצמאית, צעד לו התנגד וילסון בחריפות - ביקש לפתור בלא הפעלת צבא.
ממשלת וילסון הייתה אחראית בתקופה זו למספר רפורמות חשובות, כגון הלגליזציה של ההפלה ושל ההומוסקסואליות, הרחבת החינוך המקיף, והקמת אוניברסיטה פתוחה.
אך הממשלה ירשה מאזן מסחר שלילי שהוביל למשבר בשער המטבע ולניסיונות כושלים למנוע את הירידה בשער השטרלינג.
ממשלת וילסון הפסידה בבחירות של שנת 1970 לראש הממשלה השמרן אדוארד הית'.
ממשלתו של הית' נקלעה למשברים בשל בעיות צפון אירלנד סכסוכי עבודה עם הכורים שהובילו לפתרונות כגון "שבוע עבודה בן שלושה ימים" שהונהג על מנת לחסוך בחשמל.
לכל אלו הוסיף משבר הנפט של 1973 שבא בעקבות מלחמת יום הכיפורים, והביא בעקבותיו מיתון ואינפלציה גבוהה.
בפברואר 1974 שבה מפלגת הלייבור לשלטון בעקבות בחירות כלליות, ויצרה ממשלת מיעוט בתמיכתם מבחוץ של היוניוניסטים מצפון אירלנד.
בבחירות אלו קיבלו שתי המפלגות הגדולות פחות מארבעים אחוז מהקולות.
הממשלה הייתה לא יציבה, וילסון חש כי עליו לקרוא לבחירות נוספות על מנת לייצבה.
בבחירות אלו, שנערכו באוקטובר 1974, הצליח וילסון לקבל רוב של שלושה מושבים.
ממשלתו של וילסון נאבקה עם בעיות כלכליות קשות, כשלרשותה רוב מצומצם בבית הנבחרים, וחילוקי הדעות בתוך המפלגה מחמירים והולכים.
הנושא החשוב היה חברותה של בריטניה בשוק האירופי המשותף, אליו נכנסה בריטניה בהנהגת הית' בשנת 1972. בשנת 1975 התקיים משאל עם בשאלה זו, בו החליט רוב גדול כי בריטניה צריכה להישאר במסגרת זו.
על אף שהפופולריות האישית שלו נותרה גבוהה, התפטר וילסון במפתיע בשנת 1976 בשל בעיות בריאות, והוחלף בג'יימס קלהאן.
האתגר מולו עמדה ממשלת קלהאן היה השליטה באינפלציה שהגיעה בשנת 1975 לשיא של 26.9%.
קלהאן הצליח באופן יחסי לעמוד מול בעיה זו ובשנת 1978 היה שיעור האינפלציה 7.4%.
אך האמצעים שננקטו הובילו לסכסוכים קשים עם איגודי העובדים.
בשנים אלו עלתה שאלת עצמאותה של סקוטלנד שוב על הפרק, ובשנת 1976 הקימה קבוצת חברי לייבור סקוטים את מפלגת הלייבור הסקוטית, שפרשה ממפלגת הלייבור, והביאה להקטנה נוספת של הרוב שעמד לרשות קלהאן.
קלהאן ניסה לפנות אל המפלגה הליברלית בראשה עמד דייוויד סטיל אך הברית הפוליטית שנוצרה החזיקה מעמד כשנה.
לאחר מכן ניסה קלהאן לפנות למפלגות אחרות כגון המפלגה הלאומית הסקוטית והמפלגה הלאומנית הוולשית, ובכך הצליח להאריך מעט את כהונת הממשלה.
בחורף של שנת 1978–1979 התמודדה ממשלת קלהאן עם משברים בתחום יחסי העבודה שהביאו לשביתות במגזרים נרחבים, ולהפרעה בסדר החיים היום-יומי.
בין השובתים היו נהגי המשאיות, עובדי הרכבת, עובדי התחבורה הציבורית, הממשל המקומי ועובדי בתי החולים.
המפלגות הלאומניות הקטנות דרשו כי יוענקו לארצותיהן פרלמנטים בעלי סמכויות אוטונומיות.
כאשר נערך משאל עם באשר להענקת סמכויות למועצות מחוקקות בסקוטלנד ובויילס, בשנת 1979 נדחתה ההצעה ליצור פרלמנט וולשי, אך התקבלה ההצעה הנוגעת לסקוטלנד ברוב זעום שלא הגיע לשיעור הנדרש של ארבעים אחוזי תמיכה.
כאשר הממשלה סירבה להמשיך בתוכניות אלו ליצירת מועצה מחוקקת סקוטית, פרשה המפלגה הלאומית הסקוטית מן הקואליציה, וממשלתו של קלהאן נפלה ב-28 במרץ 1979.
בבחירות הכלליות שהתקיימו בשנת 1979 סבל הלייבור מתבוסה קשה לשמרנים, שהונהגו על ידי המנהיגה הכריזמטית מרגרט תאצ'ר.
לאחר התבוסה בבחירות בשנת 1979 עברה המפלגה תקופה של משבר, ופילוג פנימי חמור, בין הפלג השמאלי בהנהגת מייקל פוט וטוני בן, והפלג הימני אותו הנהיג דניס הילי.
בשנת 1980 נבחר פוט למנהיג המפלגה, ורבים חשו כי בחירתו מסמנת תפנית חדה של המפלגה שמאלה, בניגוד לכיוון אליו פנה הבוחר הבריטי.
בשנת 1981 הודיעו ארבעה משרי הלייבור לשעבר - שירלי ויליאמס, ויליאם רודג'רס, רוי ג'נקינס ודייוויד אואן, שייצגו את אנשי הפלג הימני, בהצהרה שכונתה "הצהרת ליימהאוס" כי הם אינם מקבלים את תוצאות הבחירות.
היה זה צעד ראשון לקראת עזיבתם את המפלגה לייסוד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ממשלתה של מרגרט תאצ'ר לא הייתה פופולרית בתחילה בשל שיעור האבטלה הגבוה והאינפלציה הגבוהה.
עם זאת, הצלחתה במלחמת פוקלנד ב-1982 ביחד עם הצלחת תוכניות "הזכות לרכוש" שאיפשרו לדיירי הדיור הציבורי בבריטניה לרכוש את דירותיהם, הביאה לעלייה בפופולריות שלה, וזאת כאשר הקמת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית פיצלה את קולות האופוזיציה.
כל אלו הביאו לתבוסה קשה של מפלגת הלייבור בבחירות בשנת 1983 בהן זכתה הלייבור רק ל-27.6% מהקולות, האחוז הנמוך ביותר של מצביעים מאז 1918. המפלגה קיבלה רק חצי מיליון קולות יותר מהברית של המפלגה הליברלית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שקמה ב-1981, והתגבשה לאחר מכן למפלגת הליברל דמוקרטים.
תוצאות הבחירות הביאו לפרישתו של פוט, ובחירת ניל קינוק ליושב ראש המפלגה, בשנת 1983. קינוק נחשב למתון יותר מפוט, והנהיג את המפלגה לקראת דעות הנוטות יותר אל המרכז.
בשנת 1984 הראו הסקרים כי הלייבור מעט יותר פופולרי מהשמרנים, ובמהלך השנים שעד הבחירות, שנועדו לשנת 1988 נראה היה לעיתים כי ייתכן שמפלגת הלייבור תוכל להקים את הממשלה הבאה.
עם זאת, כאשר נטתה דעת הקהל לטובת תאצ'ר, בשנת 1987, הקדימה תאצ'ר את מועד הבחירות, וקיימה אותן ביוני 1987 על אף שיכולה הייתה לקיימן כשנה לאחר מכן.
בבחירות אלו השתפר מעט מצב מפלגת הלייבור, והתמיכה בה עלתה ל-30.7 אחוזים, אך השמרנים נותרו בשלטון עם רוב מוצק של 102 חברי פרלמנט.
ברית הליברלים והדמוקרטים כשלה בניסיונה להפוך למפלגה השנייה בגודלה, והלייבור נותרה מפלגת האופוזיציה העיקרית.
בשנת 1988 יצאה בריטניה מהמיתון של תחילת שנות השמונים, מצב התעסוקה היה טוב, והשמרנים הובילו בכל סקרי דעת הקהל.
הלייבור היה נגוע בחילוקי דעות פנימיים.
קינוק נתפס כאיש הימין, והותקף על ידי אנשי השמאל במפלגה.
קינוק הביא לפרישת כמה מאנשי השוליים הקיצוניים של המפלגה שהקימו מפלגות כ"המפלגה הסוציאליסטית של אנגליה ווילס" ו"המפלגה הסוציאליסטית של סקוטלנד".
בשנת 1989 השתנה מצב הרוח הלאומי בבריטניה.
ניסיונה של תאצ'ר להטיל מס גולגולת הביא לעלייה בתמיכה בלייבור, ובסופו של דבר לדעיכת הפופולריות של תאצ'ר.
באפריל 1990 הראו הסקרים על הובלה חד משמעית של הלייבור על פני השמרנים.
בנובמבר 1990 הוחלפה תאצ'ר בג'ון מייג'ור שנתפס כמחליף אפור וחסר כריזמה.
בשלב זה הידרדרה הכלכלה למיתון, עמו נאבקה ממשלת מייג'ור, כאשר עד מועד הבחירות המתוכננות נותרה עוד כשנה וחצי.
רוב הפרשנים צפו את ניצחון הלייבור בבחירות.
הלייבור ניסה להתאים עצמו לרוח הזמן.
המפלגה חזרה בה ממדיניות הפירוק החד-צדדי מנשק גרעיני לה הטיפה מזה שנים, ויתרה על שאיפתה להלאים מחדש את התעשיות שהופרטו בתקופת תאצ'ר, ועל דרישות שונות בתחום יחסי העבודה.
עם כל זאת, מייג'ור נהנה מעליה ברורה בפופולריות שלו, והחליט לקיים את הבחירות במועדן, בשנת 1992, על אף קריאותיו של קינוק לקיים בחירות במהלך 1991.
הבחירות שהתקיימו בשנת 1992 הביאו שוב ניצחון לשמרנים.
קינוק התפטר והוחלף בג'ון סמית.
בסמוך לאחר הבחירות נקלעה הממשלה השמרנית למשבר שכונה "יום רביעי השחור" בו איבדה שליטה על שער השטרלינג, והודיעה על פרישתה ממנגנון הצמדת המטבע האירופי.
אירועים אלו הביאו לעלייה מחודשת של הפופולריות של הלייבור.
מותו הפתאומי של סמית מהתקף לב בשנת 1994 סלל את הדרך לעלייתו של טוני בלייר למנהיגות המפלגה.
בשלב זה הצליחו השמרנים לייצב את הכלכלה ולשלוט באבטלה, אך הלייבור המשיך לצבור פופולריות.
מינויו של בלייר הוכח כצעד נכון ופופולרי בסקרי דעת הקהל, על אף הצלחתה הכלכלית של ממשלת השמרנים.
בלייר הוביל את המפלגה לדרך חדשה.
הסוציאליזם המסורתי של המפלגה עבר עדכון, לטובת מדיניות שכונתה "הדרך השלישית", על פי משנתו של אנתוני גידנס, שנראתה כתפיסה מתאימה יותר לזמנים החדשים.
הלייבור עצמו כונה עתה "הלייבור החדש".
בנאומו בוועידת המפלגה בשנת 1994 הכריז בלייר על רצונו בשינוי "סעיף 4" המפורסם של חוקת המפלגה, כך שהמפלגה לא תהיה מחויבת עוד ל"בעלות המשותפת באמצעי הייצור והחליפין", ובמילים אחרות להלאמה.
בוועידה מיוחדת שהתכנסה ב-1995 הוחלף הסעיף, והמפלגה הכריזה כי היא "סוציאליסטית דמוקרטית".
בוועידה בשנת 1996 הכריז בלייר כי קדימויותיו העיקריות הן "חינוך, חינוך וחינוך".
"הלייבור החדש" של בלייר מעולם לא קיבל מעמד רשמי כשמה של המפלגה, אך שימש להבחנה בין התקופה שלפני בלייר, ובין התקופה שלאחריה, ובין אנשיו של בלייר ל"לייבור הישן".
בשלב זה שקעה ממשלת השמרנים של מייג'ור בחוסר פופולריות, וחילוקי דעות פנימיים עמוקים, במיוחד בשאלת הצטרפותה של הממלכה המאוחדת אל האיחוד האירופי.
בבחירות שהתקיימו בשנת 1997 הובסו השמרנים, והלייבור שב וקיבל רוב של חברי הבית.
ממשלתו של טוני בלייר פתחה בצעדים שהיוו קיום של הבטחות הבחירות שלה.
היא חוקקה חוק הנוגע לשכר מינימום, העניקה סמכויות למועצות המחוקקות בסקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד, ויצרה מחדש את "רשות לונדון רבתי", ואת משרת ראש עיריית לונדון.
השמרנים התקשו להתאושש מהתבוסה, ומנהיגם ויליאם הייג לא הצליח להביא לאחדות בשורות המפלגה ולארגון ראוי לקראת הבחירות ב-2001. בבחירות אלו שבה מפלגת הלייבור וזכתה ברוב גדול בפרלמנט.
נקודת מפנה בממשלו של בלייר הייתה תמיכתו בג'ורג' וו.
בוש נשיא ארצות הברית השנוי במחלוקת, שהביאה להצטרפות בריטניה למלחמת עיראק.
המלחמה הייתה לא פופולרית ברבות ממדינות אירופה, והוויכוח הציבורי בשאלת הצטרפות בריטניה למלחמה הביא לירידה בתמיכה בבלייר.
בבחירות שנערכו בשנת 2005 זכה בלייר ברוב, אך רוב קטן בהרבה משעמד לרשותו לאחר שתי מערכות הבחירות הקודמות.
בספטמבר 2006 הודיע בלייר כי יפרוש מכהונתו בתוך שנה.
מפלגת הלייבור נחלה תבוסה בבחירות לפרלמנט הסקוטי שהתקיימו במאי 2007 ובעקבותיהן הודיע בלייר על התפטרותו, והוחלף בשר האוצר גורדון בראון.
על אף שההחלפה הביאה לעלייה זמנית בפופולריות של המפלגה, עד מהרה ירדו הסקרים והראו על שיעורי התמיכה הנמוכים ביותר מאז כהונת מייקל פוט כיושב ראש המפלגה.
במאי 2008 סבל הלייבור מתבוסה קשה בבחירות לראש עיריית לונדון ובבחירות משנה.
הלייבור סבל גם מבעיות מימון, שנבעו מירידה בחברות במפלגה.
בבחירות הכלליות שנערכו ב-6 במאי 2010 זכתה המפלגה ב-258 מושבים.
מכיוון שהבחירות הפכו למירוץ תלת ראשי, בו השתתפה גם המפלגה הליברל דמוקרטית, וכתוצאה מכך, לא קיבלה אף מפלגה רוב בפרלמנט שיאפשר לה להקים בעצמה ממשלה, לא הייתה ודאות במשך מספר ימים מי יוכרז לראש הממשלה.
ב-10 במאי הכריז בראון על כוונתו להתפטר, וב-11 במאי התפטר בפועל, אך הדבר לא סייע להקמת קואליציה בראשות הלייבור, ולבסוף הוקמה ממשלה בה היו שותפים השמרנים, בראשות דייוויד קמרון שקיבלו את המספר הרב ביותר של קולות, והליברל-דמוקרטים.
החל משנת 2002 למפלגה מסונף ארגון LGBT+ Labour.
לאחר פרישתו של בראון מונתה הארייט הרמן למנהיגת המפלגה הזמנית, וליושבת ראש האופוזיציה.
בפריימריז שנערכו לראשות המפלגה זכה אד מיליבנד, שר לשעבר בקבינט של גורדון בראון ואחיו הצעיר של שר החוץ לשעבר דייוויד מיליבנד, אשר מונה למנהיג המפלגה הקבוע ויושב ראש האופוזיציה ומועמדה לראשות הממשלה מול ראש הממשלה השמרני דייוויד קמרון.
מיליבנד התפטר לאחר תבוסת המפלגה בבחירות הכלליות במאי 2015. למשל, המפלגה איבדה 40 מתוך 41 מושביה בסקוטלנד.
בספטמבר 2015 נבחר ג'רמי קורבין, בעל העמדות השמאליות הקיצוניות והאנטישמיות ביחסו לישראל, למנהיג המפלגה.
בעקבות דבריהם, נאלצה המפלגה להשעות את שלושתם וכן 50 חברי לייבור אחרים שהתבטאו אף הם באנטישמיות, ואילו קורבין עצמו ספג ביקורת קשה על סירובו לגנותם בפומבי ועל כך שאינו פועל מספיק לעקירת האנטישמיות מבין שורות המפלגה.
בפברואר 2019 פרשו שבעה חברים בבית הנבחרים מהמפלגה על רקע משבר האמון במנהיגותו של קורבין, האווירה האנטישמית והאנטי ציונית במפלגה והתנהלותה בנושא הברקזיט.
לאחר פרישתם חברו אליהם שלושה פורשים מהמפלגה השמרנית וחברה נוספת מהלייבור.
בבחירות דצמבר 2019 ספגה מפלגת הלייבור בראשות קורבין את התבוסה הקשה ביותר מאז 1935, עם 202 מושבים בלבד, לעומת 365 לשמרנים בראשות בוריס ג'ונסון.
קורבין עזב והוחלף בקיר סטארמר הפרו-ישראלי.
בכנס נציגי המפלגה בברייטון שנערך בספטמבר 2021 התקבלה החלטה הקוראת לנקוט בסנקציות נגד ישראל על "מדיניות האפרטהייד כלפי הפלסטינים", לעצור בניית התנחלויות, לבטל צעדי סיפוח ולסיים את כיבוש הגדה המערבית והמצור על רצועת עזה.
מנהיגי המפלגה הסתייגו מהחלטה זו.
המפלגה עברה תחת הנהגתו של קיר סטארמר חקירה חיצונית שקבעה כי בלייבור התבצעו תקיפות והטרדות של יהודים.
המלצות הגוף הוכנסו לתוך ועידת המפלגה ולתקנון, שהפך למחמיר במיוחד גם כלפי גילויי אנטישמיות ברשתות החברתיות מטעם חברי המפלגה.
גם מי שסימן לייק על סטטוס אנטישמי היה עשוי להיות מורחק מהמפלגה, לפי הכללים החדשים.
הפעילים של קורבין, הסביבה המזהמת, סולקו אחרי התפטרותו.
המפלגה הוציאה מתוכה קבוצות שמאל רדיקלי ונעה לכיוון המרכז הפוליטי.
מנהיג הלייבור בבריטניה, סר קיר סטארמר אמר ב-2024:
ב-5 ביולי 2024, מפלגת הלייבור, בהנהגת סטארמר, גברה על המפלגה השמרנית במהלך הבחירות הכלליות בממלכה המאוחדת, ובכך סיימה 14 שנות שלטון של המפלגה השמרנית.
על רקע העלייה בתמיכה במפלגה הימנית פופוליסטית Reform UK, ב-15 בנובמבר 2025 הודיעה מפלגת הלייבור על רפורמה במדיניות ההגירה בבריטניה.
הרפורמה, ששאבה השראה מה"מודל הדני", קובעת כי פליטים יקבלו מעמד הגנה זמני, ויהיו זכאים לבקש מעמד תושב קבע רק לאחר תקופתה המתנה ממושכת של 20 שנה.
הישגי המפלגה בבחירות הכלליות בבריטניה
סגני מנהיג המפלגה מאז 1922
הרייט הארמן, 2007 - 2015 (שימשה ממלאת מקום יו"ר המפלגה לאחר התפטרותם של בראון ומיליבנד)
מפלגת המולדת (טורקית Anavatan Partisi, ANAP) היא מפלגה בטורקיה שהוקמה בשנת 1983 על ידי טורגוט אזאל (Turgut Özal) לאחר ההפיכה הצבאית השלישית במדינה.
מפלגת המולדת היא מפלגת ימין-מרכז התומכת בכלכלה חופשית ובחופש יחסי לגילויים דתיים בציבור (לבוש, כיסוי ראש וכדומה).
בבחירות שהתקיימו ב-6 בנובמבר 1983, והיו הבחירות הראשונות לאחר ההפיכה והשלטון הצבאיים במדינה, ניצחה המפלגה והשיגה 45.14% מהקולות.
אזאל היה לראש ממשלת טורקיה ועמד בראשן של שתי ממשלות רוב, עד שמונה ב-9 בנובמבר 1989 לנשיא טורקיה השמיני.
את מקומו של אזאל תפסו ילדרם אקבולוט (Yıldırım Akbulut) ומסוט ילמז אחריו, וגם הם עמדו בראשן של ממשלות רוב עד 1991. במהלך שלטונה של מפלגת המולדת הונהגו בטורקיה רפורמות כלכליות שמטרתן הייתה להביאה למצב של כלכלת שוק, תוך צמצום ההתערבות הממשלתית בכלכלה ועידוד יוזמה פרטית.
בשנת 1987 הגישה טורקיה את בקשתה להצטרף לקהילה האירופית, אך נסוגה מכוונתה זו משהחליטה כי התנאים שהציבה לה הקהילה אינם עולים בקנה אחד עם אינטרס המדינה.
ב-20 בנובמבר 1991, לאחר שממשלתו של ילמז החזיקה מעמד 5 חודשים בלבד, הפסידה המפלגה את השלטון למפלגת הדרך הנכונה (Doğru Yol Partisi) בהנהגתו של סוליימאן דמירל.
במהלך המחצית הראשונה של שנות התשעים החלה המפלגה מאבדת מכוחה, ומדיניותה הליברלית הכלכלית כמו גם תמיכתה בצירוף לקהילה האירופית הביאה לירידה בתמיכה בה בקרב אוכלוסייה מסורתית.
ילמז שב לכהן כראש הממשלה רק ב-6 במרץ 1996, כאשר עמד בראשה של ממשלת קואליציה עם מפלגת הדרך הנכונה, אך לא לזמן רב.
שלושה וחצי חודשים לאחר מכן קמה לראשונה בתולדות המדינה ממשלה ברשות מפלגה בעלת מצע מוסלמי, ונג'מטין ארבקן (Necmettin Erbakan) ראש מפלגת הרווחה (Refah Partisi) היה לראש הממשלה.
דבר זה פתח בפני ילמז את ההזדמנות להקים את הממשלה השלישית בראשותו, וזו החזיקה מעמד מה-30 ביוני 1997 עד ה-11 בינואר 1999.
בבחירות שנערכו ב-1999 ספגה המפלגה תבוסה וזכתה ב-13.22% מסך הקולות, שתורגמו ל-86 מושבים באספה הלאומית הגדולה של טורקיה.
בבחירות הבאות, בשנת 2002, לא עברה המפלגה את אחוז החסימה, ולא זכתה ייצוג באספה הלאומית.
לקראת בחירות 2007 הוכרז כי המפלגה תתאחד עם מפלגת הדרך הנכונה, אך הדבר לא יצא לבסוף אל הפועל, וגם בבחירות שנערכו ב-22 ביולי 2007 המפלגה לא הצליחה לחצות את אחוז החסימה.
מפלגת הלייבור של ג'מייקה היא אחת משתי המפלגות הגדולות בג'מייקה.
המפלגה נחשבת לשמרנית וימנית יותר מיריבתה העיקרית, מפלגת העם הלאומית.
השם "לייבור" מטעה, כיוון שהמפלגה דוגלת בליברליזם כלכלי וזיקה לארצות הברית בנושאי מדיניות חוץ.
המפלגה נוסדה בשנת 1943 על ידי אלכסנדר בוסטַמָנְטה, לימים ראש ממשלת ג'מייקה, והחלה את דרכה כאגף הפוליטי של איגוד העובדים מייסודו של בוסטמנטה.
סמלי המפלגה הם פעמון הדרור והצבע הירוק.
מפלגת הלוחמים או רשימת הלוחמים הייתה מפלגה קטנה שפעלה בכנסת הראשונה.
מפלגת הלוחמים הוקמה על ידי יוצאי ארגון הלח"י עם קום המדינה ובראשה עמד נתן ילין-מור שנבחר מטעמה לחבר באספה המכוננת שהפכה לכנסת הראשונה.
בין חברי המפלגה שלא זכו להיכנס לכנסת הראשונה מטעם המפלגה היו מתתיהו שמואלביץ', יעקב בנאי, גאולה כהן, ראש הממשלה לעתיד יצחק שמיר, וישראל אלדד, שעזב את הרשימה אחרי הבחירות לכנסת עם תומכיו והביא בסופו של דבר לפירוק המפלגה.
מזכ"ל מפלגה היה יצחק שמיר.
הרשימה זכתה ב-5,363 קולות, או 1.2% מכלל הקולות, דבר שזיכה אותה בח"כ אחד.
לאחר הבחירות לכנסת הראשונה, ב-25 בינואר 1949, התכנסו יוצאי הלח"י ל"ועידה הארצית הראשונה של לוחמי חירות ישראל", בקולנוע רמה שברמת גן.
בוועידה דנו בשתי החלטות: נתן ילין מור הציע להפוך את מפלגת הלוחמים למפלגת פועלים סוציאליסטית, וישראל אלדד הציע להקים תנועה רעיונית שתתרכז בהחזרת "מלכות ישראל".
יצחק שמיר תמך בהצעה של נתן ילין מור, וההצעה הזאת התקבלה ברוב של כשני שלישים.
השליש שהתנגד, כולל אלדד, פרש והקים את הירחון הימני "סלם למחשבת חרות ישראל" שיצא לאור עד לשנת 1963.
לאחר ההחלטה על הקמת מפלגת פועלים סוציאליסטית, התווכחו חברי הוועידה על "הגדרת האויב" המרכזי של המפלגה.
בסופו של דבר ניצח האגף השמאלי של הוועידה, ורוב הוועידה החליטה להגדיר את "האימפריליזם הבריטי" כאויב, ולקרוא לשכנים הערבים ל"שכנות טובה".
על אף זאת, שמיר התנגד לקריאה לתמיכה בברית המועצות והציע על לשמור על נייטרליות בין הגוש המערבי לגוש המזרחי.
יצחק שמיר הציג את מטרות המפלגה לדעתו:
בסופו של דבר, למרות החלטת הוועידה, הדבר לא יצא לפועל ומפלגת הלוחמים התפרקה זמן לא רב לאחר הוועידה.
כחצי שנה לאחר פרישת אלדד, לקראת סוף 1949, קמה אופוזיציה פנימית בדמותו
של אברהם סלמן, שיצא נגד הנהגת המפלגה וילין-מור עקב אי־הצלחתה הפוליטית של המפלגה ודחיית כמה מהצעותיו.
משלא התקבלו דרישותיו עזב גם הוא את המפלגה.
בתחילת 1950, עזבו המרקסיסטים בהנהגת פנחס גינוסר ושלמה אידלשטיין (לימם חגי אשד) עקב שלילית המרקסיזם כתפיסת עולם המפלגתית, והצהירו שאין טעם בקיום המפלגה.
מפלגת הלייבור העצמאית (באנגלית - Independent Labour Party ובראשי תיבות ILP) היא מפלגה סוציאליסטית שפעלה בבריטניה בעבר.
המפלגה הייתה מסונפת אל מפלגת הלייבור הבריטית בין 1906 ל-1932, אך ב-1932 התנתקה ממנה, ויצאה לדרך עצמאית.
ב-1947 עברו שלושת חברי הפרלמנט מטעם המפלגה בחזרה אל מפלגת הלייבור, מה שהביא להפסקת ייצוגה של המפלגה בפרלמנט.
המפלגה המשיכה להיות פעילה עד שנת 1975.
עם סוף המאה ה-19 ייצוגם של בני מעמד הפועלים במשרות פוליטיות הפך להיות נושא חשוב בבריטניה.
רבים חשבו כי המפלגה הליברלית היא שתוכל להביא לייצוג ראוי של בני מעמד הפועלים בפרלמנט ובמוסדות השלטון.
עוד ב-1869 נוסדה אגודה בשם "ליגת הייצוג של העבודה" שמטרתה לרשום ולגייס את מצביעי מעמד הפועלים לטובת מועמדים ליברלים.
האיגודים המקצועיים עצמם ראו בייצוג פרלמנטרי דרך חשובה להשגת מטרותיהם.
משנות ה-70 של המאה ה-19 תמכו ומימנו מועמדים של המפלגה הליברלית.
הפדרציה של האיגודים המקצועיים, ה-TCU, ייסדה ב-1886 ועדה מקצועית לקידום מטרות אלו.
אינטלקטואלים סוציאליסטים רבים ראו את הליברלים כמפלגה בעלת הצורך האתי בתיקון החברה, ומבחינה ארגונית כדרך הטובה ביותר להשגת יצוג למעמד הפועלים.
בתוך שנתיים מיום ייסודה, החברה הפביאנית הסוציאליסטית שתמכה ברפורמות הדרגתיות, הייתה מחויבת למדיניות של תמיכה במועמדים ליברליים.
מספר מועמדים מטעם תנועת העבודה אכן נבחרו על הכרטיס הליברלי לפרלמנט, בתמיכת האיגודים המקצועיים ואינטלקטואלים רדיקליים בתוך המפלגה הליברלית, אך הרעיון שמועמדי מעמד הפועלים זקוקים לתמיכת המפלגה הליברלית המזוהה עם המעמד הבינוני לא היה מקובל על הכל.
מרקסיסטים שהאמינו במלחמת המעמדות דחו את הרעיון של מטרה משותפת לבורגנות הזעירה ולמעמד הפועלים.
מרקסיסטים אורתודוקסים אלו ייסדו את "הפדרציה הסוציאל-דמוקרטית" ב-1881.
אינטלקטואלים סוציאליסטים אחרים שלא האמינו במלחמת המעמדות לא ראו עין בעין את האידאולוגיה והמוסדות של המפלגה הליברלית, ואת החשיבות המשנית שראתה המפלגה בקידום מועמדי מעמד הפועלים.
החשוב מבין אלו היה הסקוטי קיר הארדי שהשתכנע בצורך לנהל פוליטיקה עצמאית של תנועת העבודה, לאחר שנים של מאבק במסגרת ארגוני העובדים, גם במסגרת המחויבת למפלגה הליברלית, במכרות בחבל לנקשייר.
בצוותא עם כמה ממארגני "הפדרציה הסוציאל-דמוקרטית" כהנרי הייד צ'מפיון וטום מאן הקים את מפלגת הלייבור הסקוטית ב-1888.
ב-1890 הטילה ארצות הברית מכסי מגן על ייבוא טקסטיל, פעולה שהובילה לירידה משמעותית בשכר בתעשיית הטקסטיל הבריטית.
כתוצאה מכך שבתו פועלי הטקסטיל בברדפורד והקימו איגוד מקצועי, שהחליט לפעול באופן עצמאי מבלי להיקשר לאף גוף פוליטי קיים.
יוזמה זו ננקטה גם במקומות אחרים.
הדבר הראה להארדי ולאנשיו כי יש צורך ורצון בייצוג עצמאי לעובדים מחוץ למסגרת המפלגה הליברלית.
בבחירות הכלליות בשנת 1892 נבחרו שלושה מועמדים עצמאיים, בלי תמיכה של הליברלים.
הארדי עצמו, ג'ון ברנס והאבלוק וילסון, שאף נאבק כנגד מועמד ליברלי במחוז הבחירה שלו.
הארדי הצליח להיבחר ללא כל תמיכה מהליברלים, והסגנון המתעמת והמתגרה בו בחר בפעילותו הפרלמנטרית הביא אותו להחשב לקולה העולה של תנועת העבודה הבריטית.
בפגישה של ה-TUC בספטמבר 1892 עלתה דרישה לכנס את כל התומכים בארגון לייבור עצמאי בראשותו של הארדי.
נוסדה ועדה מסדרת ונקבע כינוס לינואר 1893. בכינוס זה שנערך בברדפורד ב-14 בינואר 1893 נוסדה מפלגת הלייבור העצמאית.
משתתפי כינוס הייסוד, על אף שהחליטו לקרוא למפלגתם "מפלגת עבודה" ולא "מפלגה סוציאליסטית" החליטו כי מטרתה תהיה "להבטיח את הבעלות הקולקטיבית באמצעי הייצור, ההפצה והחליפין".
מצע המפלגה קרא לרפורמות רבות, כגון יום עבודה בן שמונה שעות, דאגה לחולים, לנכים, לאלמנות וליתומים, וחינוך חינם עד לרמת האוניברסיטה.
המתכנסים אף קבעו את הבסיס הארגוני של המפלגה.
ועידה שנתית של הנציגים מכל סניף מקומי נקבעה כ"סמכות העליונה של המפלגה".
נבחר מזכיר שיפעל תחת הנחיית גוף שנקרא "הוועדה האדמיניסטרטיבית הלאומית" (NAC), שאליה ייבחרו נציגים מכל סניף מקומי, ויפעלו על פי הנחיות הסניף.
בתחילת דרכה המפלגה שיתפה פעולה עם עדה ניילד צ'ו, פעילה למען זכויות נשים עובדות.