tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דיני ירושה ועיזבון, שאול שוחט, יחזקאל פלומין ונחום פינברג, הוצאת סדן, 2014 (מהדורה שביעית).
ארבע מהדורות ראשונות בשיתוף השופט מנחם גולדברג, למהדורה החמישית הצטרף גם ד"ר א' מעוז, למהדורה השישית הצטרף השופט שאול שוחט.
מהדורה ראשונה יצאה לאור בשנת 1970.
מיסים, חשבונאות, ביקורת מאלף עד תו, יחזקאל פלומין, איתן אבניאון ויהלי שפי, איתיאב, 1990.
מס הכנסה: תיאומים בשל אינפלציה הוראת שעה 1985, יחזקאל פלומין, איתן צחור ואביגדור אבני, הוצאת סדן, 1985.
חוק מס הכנסה: מיסוי בתנאי אינפלציה, יחזקאל פלומין וזאב דב הלפרין, אידאה, 1983.
דוחות תיאום אינפלציוניים: מדריך לנישום זכאי, יחזקאל פלומין ואיתן צחור, אידאה, 1983.
מס שבח דירת מגורים, הוצאת סדן, 1980.
יחזקאל קוּטשר (1 ביוני 1909, י"ב בסיוון ה'תרס"ט – 12 בדצמבר 1971) היה בלשן ופילולוג ישראלי בתחום חקר השפה העברית, יליד סלובקיה.
היה פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בר-אילן ברמת גן.
חתן פרס ישראל במדעי הרוח.
קוטשר נולד בעיירה טופולצ'אני שבסלובקיה, אז בממלכת הונגריה.
למד בישיבה בעיר הולדתו ובפרנקפורט, שם סיים את לימודיו התיכוניים.
עם עלייתו לארץ ישראל, בשנת 1931, למד בישיבת מרכז הרב ובבית מדרש למורים של תנועת המזרחי.
שנים ספורות לימד בבתי ספר בתל אביב ובירושלים.
בשנת 1941 סיים לימודי בלשנות עברית באוניברסיטה העברית.
שנה לאחר מכן מונה קוטשר למזכיר המדעי של ועד הלשון העברית ומשנת 1949 החל להרצות באוניברסיטה העברית בתחום הבלשנות.
בשנת 1955 הועלה לדרגת מרצה.
בעבודתו זו המשיך עד לפטירתו.
משנת 1958 החל ללמד גם באוניברסיטת בר-אילן.
משנת 1965 היה עורך כתב העת "לשוננו" ומשנת 1955 חבר האקדמיה ללשון העברית.
עבודתו המחקרית כללה את חקר לשון חז"ל וכתבי יד שונים (בהם כתב יד קאופמן ומגילות מדבר יהודה).
בעבודותיו הוכיח שכתב היד של קאופמן הוא כתב היד המדויק ביותר של המשנה.
מבין מגילות מדבר יהודה הצביע קוטשר על כך שמגילת ישעיהו א' איננה הנוסח העתיק ביותר של הכתב, על אף השינויים הרבים שבו מנוסח המסורה, וזאת בהסתמך על הידלדלות במספר המילים היחידאיות ושימוש נרחב במאפייני השפה הארמית.
קוטשר העמיד תלמידים רבים בתחום הבלשנות, בהם: גד בן עמי צרפתי, גדעון הנמן, מנחם מורשת ומשה בר אשר.
בשנת 1961 זכה בפרס ישראל למדעי הרוח.
באותה שנה יצא לאור הספר "מילים ותולדותיהן", העוסק בחקר גיזרוניי של מילים עבריות שהושפעו מיוונית, מפרסית, מארמית וכו'.
יחזקאל קוטשר ייסד את העמותה 'האגודה לשיקום משפחות נזקקות בירושלים', שמאוחר יותר נקראה 'למען נזקקי ירושלים' וכיהן כנשיאה הראשון.
קוטשר נפטר בפתאומיות בלוס אנג'לס, בעת שנת שבתון מעבודתו באוניברסיטה העברית.
בירושלים קיים רחוב על שמו בשכונת רמות.
יחזקאל שושני היה חוקר פילים ישראלי, מהבולטים בעולם, שנרצח בפיגוע באתיופיה, בה לימד וחקר בשנותיו האחרונות.
שושני גדל בשכונת התקווה בתל אביב, והתעניין בפילים כבר בצעירותו.
למד זואולוגיה במישיגן שבארצות הברית ונסע לחקור פילים במקומות שונים בעולם, כמו סרי לנקה וקניה.
שושני לימד כ-25 שנה באוניברסיטת ויין סטייט בדטרויט שבמישיגן.
הוא גם הקים עמותה של חובבי פילים בארצות הברית.
מ-1999 חי באריתריאה שבמזרח אפריקה, לימד באוניברסיטת אסמרה, וחקר פילים באזור הגבול עם אתיופיה.
בעקבות הלחימה באזור, עבר בשנת 2007 לחקור פילים באתיופיה עצמה.
בנוסף לימד באוניברסיטת אדיס אבבה.
שושני עסק באנטומיה ובהתפתחות האבולוציונית של פילים, השפעת השינויים האקולוגיים על אורח חייהם, גנטיקה של פילים, סיבת הנדידה שלהם, וכן הקשר בין הפיל לחיות קרובות אליו כמו שפן הסלע והתחש.
הוא פעל לשימור אוכלוסייתם בפארק קפטא שירארו בגבול אתיופיה-אריתריאה, והתנגד לציד פילים, שעלול לטענתו להכחיד אותם בהדרגה ולגרום לקריסה של המערכת האקולוגית.
ב-20 במאי 2008 נרצח שושני בעת פיצוץ מיניבוס בו נסע באדיס אבבה.
חתן פרס ישראל לחקר הרפואה לשנת 1996.
נולד בקרקוב שבפולין וגדל בעיר ביאלסקו.
החל את לימודיו בתלמוד תורה ולמד גמרא בחברת סבו, בעוד הוא משלים את לימודיו הכלליים בסיוע מורה פרטי.
משפחת אביו עסקה בסחר טקסטיל ובדים והייתה פרושה ברחבי פולין ואוסטריה.
סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה ביקשו הוריו להתרחק מגבול פולין-גרמניה והתגוררו חודשים ספורים בוורשה ובלבוב.
אביו עבר להתגורר בליטא ובעודם ממתינים להצטרף אליו גורשה המשפחה (אמו, אחיו והורי אביו) למחנה עבודה בהרי אורל.
שחרורם הסתייע באפריל 1941, בהשפעת אביו, והמשפחה יצאה את גבולות ברית המועצות והתגוררה תקופה בטהראן שבפרס.
לקראת פלישת ברית המועצות למדינה יצאו לטורקיה במטרה לעלות לארץ ישראל.
באוגוסט 1941 התיישבה המשפחה בתל אביב ושטיין החל לימודיו בבית הספר התיכון "גאולה".
כעבור תקופה קצרה החל לעבוד בליטוש יהלומים והצטרף ללח"י, בו שימש מאוחר יותר מדריך טירונים והוכשר בקורס חבלה.
בשנת 1943 נפטר אחיו הצעיר של שטיין מסיבוך של שנית (סקרלטינה).
בשנת 1946 השתתף בהתקפה על שדה התעופה בכפר סירקין.
באוקטובר 1946 יצא מטעם התנועה לשליחות בשווייץ, ושם החל בלימודי רפואה, וב-1947 נישא לחברתו לשליחות וללימודים, אולגה.
במסגרת לח"י הוא עסק בפעולות הסברה וגיוס ויצא בשליחות לאיטליה, צרפת, בלגיה, צ'כיה ופולין.
לאחר הקמת מדינת ישראל נשלח לקיים הדרכות נשק לנוער עולה בגרנד-ארנס שבצרפת.
באוגוסט 1948 הושב לבקשתו לישראל וגויס לחיל הרפואה.
באותה עת היו שטיין ורעייתו בוגרי שתי שנות לימודים בלבד, ויחד עם עולים נוספים הם נכנסו למחזור הראשון של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1953 הוכשרו כרופאים, בהצטיינות, והיו זוכי פרס דולז'נסקי במשותף עם ברכה רמות.
בתום לימודיו התקבל להתמחות במחלקה הפנימית של בית החולים הדסה, בראשות משה רחמילביץ'.
בשנת 1956 יצא לשנת מחקר במסגרת המעבדה לביוכימיה של בנימין שפירא.
מחקרו הראשון עסק בדרכי הסינתזה של שומנים נייטרליים ופוספוליפידים.
בתום שנה חזר לעבודה בבית החולים, עד יציאתו עם אולגה בשנת 1959 להשתלמות בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ייל ובמעבדות נוספות בקליפורניה ובניו יורק.
בקשתו להמשיך ולעסוק בחקר הפרדת חומצות שומניות נענה בחיוב ונמשך בישראל בין השנים 1961–1991. לאחר שובו לישראל הקים שטיין בשנת 1963 מעבדה לחקר ליפידים.
באותה שנה הוא גם הועלה לדרגת פרופסור חבר.
שיתוף הפעולה שקיים במחקריו עם אולגה, שהתמחתה בפתולוגיה, הפיק מחקרים ראשוניים ורחבי היקף בנושא מבנים תוך-תאיים.
בשנות השמונים נמנה שטיין בין אלף החוקרים המצוטטים ביותר במדעי הטבע.
במקביל לעיסוקו במחקר, שטיין מונה בשנת 1969 כמחליפו של פרופסור רחמילביץ' ועמד בראש מחלקה פנימית ב' של בית החולים הדסה במשך 23 שנים.
מינויו הותנה בשילוב הרפואה המעשית במחקר, ובמעבדות שהוקמו בשנות כהונתו בתפקיד התקיימו גם מחקרים בתמיכת המכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית ובהם חקר גורמי הסיכון להתפתחות מחלת לב טרשתית בקרב אוכלוסיית ירושלים.
כמו כן היה שטיין נשיא האגודה האירופית לחקר טרשת עורקים (1989 - 1992).
שטיין זכה בפרס ישראל לחקר הרפואה בשנת 1996. הוא היה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1980.
רבי יחזקאל קצינאלפוגין (או: קצנלנבוגן; בריסק, כסלו ה'תכ"ח, 1667, אלטונה - כ"ג בתמוז ה'תק"ט, 1749) היה רבן של קהילות אה"ו, מחבר ספרים, פוסק, מנהיג ולוחם נגד כת השבתאות.
נודע על שם ספרו ה"כנסת יחזקאל".
נולד בשנת 1667 לדיין רבי אברהם קצינאלפוגין, בעיר בריסק בליטא.
בניגוד לדעה רווחת, אינו קשור למשפחת מהר"ם מפדואה.
למד והתחנך אצל האב"ד רבי מרדכי זיסקינד, וכבר בצעירותו התגלה כעילוי וחריף מוח.
נשא את בתו של רבי שלמה זלמן סירקיש מבריסק, נכדו של הב"ח וחתנו של רבי יום-טוב ליפמן הלר.
לאחר חתונתו כיהן ברבנות בליטא בערים ז'יטל, קיידאן, ובירז'.
בשנת 1712 נבחר לכהן כאב"ד וראש הישיבה באיחוד קהילות אה"ו (הקהילה המאוחדת של אלטונה, המבורג וונדזבק) בגרמניה.
מינוי זה, לפי תיאור היעב"ץ בספרו האוטוביוגרפי "מגילת ספר", בא לידיו בעקבות עסקת חליפין חשאית אותה ערך עם אחד מנגידי אלטונה, תמורתה שימש חתנו של הנגיד ברבנות קיידאן.
ברבנות קהילות אה"ו שימש כ-30 שנה ועל שמה התפרסם.
גדולי הרבנים כגון: רבי דוד אופנהיים (אב"ד פראג), יעקב כ"ץ (פופרש) אב"ד פפד"מ ורבי יהודה מילר אב"ד קליווא, פנו אליו בשו"תים, ותשובותיו הודפסו בספרו "כנסת יחזקאל".
היה מעורב בהטלת האיסור על רמח"ל לכתוב בשם מגיד.
אגרותיו בנושא לרבני וונציה מצויות בקובץ האגרות 'רמח"ל ובני דורו'.
בכ"ג בתמוז ה'תק"ט, 9 ביולי 1749 אחר חצות היום נפטר רבי יחזקאל ונקבר באותו ערב בבית הקברות באלטונה.
עם כל גדלותו בתורה, ישנן עדויות כי רבי יחזקאל נהג בענווה.
בצוואתו העיד על עצמו שמעולם לא לבש בגדי פאר, וביקש שימנעו מלרשום על מצבתו את המילה "גאון", וכן שלא ירבו בשבחים.
לעומת זאת היעב"ץ שגר בעירו, טוען ביומנו מגילת ספר כי הרב יחזקאל נהג בשחצנות "וחושב כי היה כוכב מזלו עוזר לו בכל דרכיו", עמדן טען גם שהרב קנה את משרת הרבנות בכסף"
מסופר כי ה"כנסת יחזקאל" לא היה בעל חוש מוזיקלי, אך בכל זאת, היה נוהג להתפלל לפני התיבה וציבור המתפללים לא אהד את ניגוניו.
בהמבורג היה עני שנהג לחקות את תנועותיו וניגוניו של רבי יחזקאל בפני יושבי בתי מרזח, ובמיוחד ניגונו על "מכלכל חיים", והם העניקו לו מטבע בתמורה.
כשנודע הדבר לראשי הקהל, כעסו וגרשו את העני מן העיר.
העני מיהר לביתו של רבי יחזקאל וסיפר לו כי עשה כן לשם פרנסתו ולא לשם לעג.
רבי יחזקאל מחל על כבודו, ונתן ביד העני אישור ובו כתוב: "רשות נתונה ממני , לכלכל עצמו ממכלכל החיים".
רבי חיים הכהן רפפורט בהספדו על רבי יחזקאל ציין את ענוותנותו הרבה.
יחסיו עם רבי יעקב עמדן
היעב"ץ תיעד ביומנו ביקורת קשה על הרב יחזקאל, בהם הוא מתאר את הנהגתו כשחצנית ולועג לדרשות שהוא מסר "דרשותיו גרמו ממש חוכא וטלולא...
כל שומעיהם ימלאו שחוק פיהם...
ועל פסקיו והוראותיו ישתומם כל יודע" עם זאת הרב יחזקאל כיבד וקרב את רבי יעקב.
במקרים רבים שלח אליו בקשות לחוות דעתו בענייני איסור והיתר, ואף צירף אותו מפעם לפעם כדיין בבית דינו באלטונה.
יחס זה לא מנע מהיעב"ץ לזלזל ברבי יחזקאל, כפי שנהג ביומנו "מגילת ספר", ובספרו "שאילת יעבץ".
שם משפחתו של רבי יחזקאל בעל ה"כנסת יחזקאל" הוא "קצינאלפוגין", וכך גם חתם בהקדמה לספרו.
שמו זה, גם חרוט על מצבתו אשר בבית הקברות באלטונה.
רבים טועים לכתוב את שמו באות ב' ולקרוא לו "קצנלנבוגן", ואף לקשור אותו במשפחת קצנלנבוגן צאצאי מהר"ם מפדואה.
מסופר כי צאצאיו של שאול וואהל (נכדו של מהר"ם) תבעו את אבותיו של בעל כנסת יחזקאל על שחותמים את שמם באות ב', ופסקו רבני ועד ארבע ארצות כי עליהם לחתום את שמם באות פ' כדי להבדיל בין המשפחות.
לחם יחזקאל, על הש"ס ורמב"ם.
לא נמצא עותק מזה, וייתכן שלא נדפס לבסוף, ובסוף ספר שו"ת כנסת יחזקאל יש מעט מהספר לחם יחזקאל תחת השם פירורי לחם.
מים יחזקאל, דרשות על פרשיות השבוע, פאריצק, 1786, והוהדר מחדש, לייקווד, 2005.
הרב יחזקאל פנט (דער צווייטער; בכתיב יידי: פאנעט; ב' בטבת ה'תר"ל, נימיג'אה, רומניה - כ"ב בכסלו ה'תר"צ, דז', רומניה) היה האדמו"ר מדעש, ומחבר הספר "כנסת יחזקאל".
מייסד חסידות דעש, יחזקאל פנט, היה אבי סבו.
נולד בזאת חנוכה 6 בדצמבר 1869 בעיר נמיג'אה שברומניה, לאביו רבי "משה (משה'לי) פנט" שהיה באותו זמן אב"ד נמיג'אה, וסבו רבי מנחם מנדל פנט, נהג לערוך סעודה מדי שנה, ביום זה.
כבר בינקותו ניכר בחריפותו, ובהגיעו לגיל שש החל לומד אצל סבו רבי מנחם מנדל.
בהגיעו לגיל שבע, סבו שראה בו "קטן היודע לשמור תפילין", ציווה עליו להתחיל להניח תפילין.
בגיל ארבע עשרה התחתן והיה סמוך על שולחן חותנו.
בתקופה זאת למד תורה עד 18 שעות ביממה, והתכתב בשו"תים עם גדולי הדור, ובמיוחד עם רבי שלמה שפירא אב"ד מונקאטש, ועם בנו בעל ה"דרכי תשובה".
קרתי נולד בירושלים ליעקב ושרה קרצ'בסקי.
בילדותו עברה המשפחה למצרים בעקבות עבודת אביו ושם למד בבית ספר יסודי.
בשובם לירושלים למד בבית הספר "תחכמוני" ובתיכון "אליאנס", השלים בגרות במסגרת אוניברסיטת לונדון ולמד לימודי מסחר.
כשנה עבד במשרד האפוטרופוס הכללי של ממשלת המנדט וב-1941 עבר לתל אביב והחל ללמוד משפטים ולעבוד במשרד עורכי דין.
בשנת 1948 הוסמך לעריכת דין.
בשנים אלו היה חבר ארגון "ההגנה" ובשנת 1947 הוצב כשומר בגבול יפו.
עם הקמת מדינת ישראל התנדב לשרת במשטרה ושירת כמפקד תחנת בית ליד בדרגת מפקח משנה.
כעבור מספר חודשים התמנה למפקד נפת השרון ולאחר כשנה עבר לשרת במטה הארצי.
היה יועץ משפטי למטה הארצי, שירת בתחום חקירות ותביעות ועסק בתיאום בין המשטרה לבין המערכת המשפטית האזרחית.
בשנת 1960 מונה לממלא מקום ראש המחלקה הפלילית.
שימש מפקד מחלקת המודיעין ועוזר ראש מחלקת חקירות במטה הארצי, היה ראש נציגות האינטרפול בישראל וראש המחלקה לתפקידים מיוחדים.
בעקבות ארגון מחדש של המטה הארצי ב-1966, מונה לעוזר ראש מחלקת חקירות, שאיחדה לתוכה את המחלקה לחקירות כלכליות, המחלקה לחקירות פליליות, חקירות הקשורות לאינטרפול ופיקוח על חקירות במחוזות השונים.
שימש נשיא בית הדין המשמעתי של המשטרה, ב-1978 הועלה לדרגת ניצב.
בתפקידו האחרון היה ראש אגף החקירות והתמנה לממלא מקום המפקח הכללי.
בתום 37 שנות שירות במשטרה פרש בסוף שנת 1985 לגמלאות, והחל לעסוק בעריכת דין בתל אביב ובירושלים.
כעורך דין הגיש תביעה בסך 100 מיליון שקל כנגד ארבעת הבנקים הגדולים בשם שישה אנשים וגופים, שהפקידו את כספם בפיקדון ריבית יומי בשנת 1983. כאשר ארבעת הבנקים תיאמו את גובה שיעורי הריבית, בניגוד לחוק ההגבלים העסקיים.
מונה כחבר בוועדות ציבוריות שונות: ועדת ראש הממשלה לנוער במצוקה וועדות בנושאי זנות ושעבוד נשים.
נפטר בשנת 2004 ונקבר בחלקת המשטרה בהר הרצל.
הרב יחזקאל פנט (בכתיב יידי: פאנעט; תקמ"ג, 1783 - כ' בניסן תר"ה, 27 באפריל 1845), היה מייסד חסידות דעש, מגדולי תלמידיו של ר' מנחם מנדל מרימנוב וראשון מפיצי החסידות בטרנסילבניה.
מכונה "מראה יחזקאל" על שם סדרת חיבוריו.
נולד בעיירה ביליץ בשלזיה לרב יוסף ולבריינדיל בשנת תקמ"ג (1783).
למד בלייפניק אצל הרב ברוך פרנקל-תאומים (ה"ברוך טעם"), בפראג אצל הרב יהודה ליב פישלס, הרב שמואל לנדא והרב אלעזר פלקלס, ובקלויז של לינסק אצל הרב מנחם מנדל רבין, רבה של לינסק ואביו של ר' נפתלי מרופשיץ.
בתקס"ז (1807) נתמנה לרבה של אוסטריק בגליציה, בתקע"ג (1813) מונה לרבה של טרצאל בהונגריה, ובתקפ"ג (1823) החל בתפקידו הידוע ביותר כרבה של קרלסבורג וטרנסילבניה.
בהיותו רבה של טרנסילבניה פעל לטובת עגונות רבות: בתקופתו טרנסילבניה שימשה כמקלט בעבור אנשים רבים ממדינות אחרות שעגנו את נשותיהם מסיבות שונות ועקבותיהם נעלמו.
הרב פנט שלח הוראה לכל הקהילות היהודיות בטרנסילבניה שיודיעו לו על כל איש זר שמגיע לקהילה יהודית, ורשם אותם בפנקסו.
הוא סבב בין הקהילות שבהן היו אנשים כאלו וחקר אותם על שמותם ומולדתם ומה מעשיהם באזור זה, וכן שלח לרבני הקהילות שמהן באו להודיע היכן נמצאים בני קהילותיהם.
באופן זה הצליח להתיר כמאתיים עגונות.
נודע במאמר שכתב המתאר את גדולתם של האדמו"רים החסידיים ומתפלמס עם טענות ה'מתנגדים' בדבר "ביטול תורה" אצלם.
במאמר הוא כותב כי לרבותיו יש גאונות ובקיאות נפלאה ואף התמדה מיוחדת בתורה אך זה דבר קטן לעומת העיקר שזה קדושתם ודבקותם בה'.
רבי חיים מצאנז מייסד שושלת חסידות צאנז, היה נוהג ללמוד את המאמר, בו מבוארים יסודות תנועת החסידות, יחד עם חסידיו.
'שו"ת מראה יחזקאל' - שו"ת בתוספת חידושים על סוגיות הש"ס.
"מראה יחזקאל" על הגדה של פסח.
"מראה יחזקאל" : חידושים על מסכת חולין בעומק הפשט והעיון.
"מראה יחזקאל" - חלק ראשון על חמישה חומשי תורה וחלק שני "שארית ציון" שהוא דרשות על המועדים.
"מראה יחזקאל השלם על המועדים" - נערך מכל כתביו על ידי נכדו, הרב צבי אלימלך פנט, שהוסיף הערות בשם "הגהות הצבי והצדק" (ה'תש"ס, 2000).
"מראה יחזקאל השלם על התורה והמועדים ופרקי אבות" - יצא בתשס"ד (2004) על ידי מכון "תפארת יחזקאל" במונסי שבארצות הברית מכתב יד שלא הודפס קודם ובהוספת לקט מכל ספריו ומספרי בניו.
"שערי ציון" - מאמרי מוסר על התורה (בדרך כלל נדפס יחד עם ספר השו"ת והחידושים בשם 'שו"ת מראה יחזקאל ושערי ציון').
"מראה יחזקאל : חדושי אגדה בענייני נישואין ו'אגרת קודש' בענייני חסידות" בתוך "קובץ עטרת אבות" שערך הרב משה אלכסנדר זושא קינסטליכר.
בנוסף נותרו בכתב יד חידושי הלכה ואגדה על הש"ס, חיבור גדול על ארבעה חלקי השו"ע ועוד.כן ערך את "מנחם ציון" - דרשות ר' מנחם מנדל מרימנוב, רבו הגדול בחסידות.
בתקס"ב נשא לאישה את מרת חיה-רחל, בתו של הרב משה הניג מלינסק.
נולדו להם ארבעה בנים ו-4 בנות:
הרב חיים בצלאל (כ"ג בסיון תקס"ג-י"ט בניסן תרל"ד) - רב טשנד והגליל ומחבר "דרך יבחר" שבו שו"ת וחידושים על הש"ס.
הרב מנחם מנדל (תקע"ח-י"ג בתשרי תרמ"ה) - תלמיד החת"ם סופר והישמח משה, מייסד חסידות דֶשׁ ורב העיירה.
מחבר ספרי השו"ת "אבני צדק" על אה"ע, "אבני משפט" על חו"מ, "שערי צדק" על או"ח ו"שערי צדק" על יו"ד, ו"מעגלי צדק" על התורה בשני חלקים.
הרב יהודה לייביש מטרצאל, שנשא את עטיל, בתו של הרב דוד יהודה רוטנברג, רבה של סנט-פטר.
הרב יצחק משה מדש, שנשא לאיש את בלומה-מלכה, בתו של הרב משה מטילטולניק.
חנטשה שנישאה לרב יוסף אריה ליב כהנא מסיגט, נכד מחבר קונטרס הספיקות, הרב יהודה כהנא, אחיו של מחבר קצות החושן.
שרה, שנישאה לרב יהודה כהנא מסיגט, נכד בעל "קונטרס הספקות".
ביילה, שנישאה לרב אברהם ישראל רוטמן מטולצ'אבה.
חוה, שנישאה לרב יצחק אייזיק כהנא ממונקץ', נכד מחבר "קונטרס הספקות".
יחזקאל פייגין (מכונה חאטשע; ה'תרנ"ה, 1895 – י' בכסלו ה'תש"ב, 20 בנובמבר 1941) היה מנהל רשת ישיבות תומכי תמימים בברית המועצות, ומזכירו האישי של האדמו"ר השישי מחב"ד, רבי יוסף יצחק שניאורסון.
נולד בעיירה לוקימא שברוסיה הלבנה לאביו שמואל שהיה חסיד האדמו"ר הרש"ב.
בשנת 1918 גר בקרמנצ'וג שבאוקראינה, ושם שימש כמלמד לילדי משפחת גוראריה העשירים שהחזיקו את כלכלת הישיבה.
בשנת 1920 נישא לסוניה צייטלין בת יהודה ליב צייטלין מהומל.
לאחר חתונתו המשיך להתגורר בעיר קרמנצ'וג, עד לחורף 1922 שאז עבר להתגורר במקום מגורי חמותו מחמת הרעב הרב ששרר במדינה באותה התקופה.
בשנת 1922 נוסד בעיר הומל סניף של ישיבת תומכי תמימים, ופייגין נקרא לעמוד בראשו.
הוא שהה שם עד לקיץ אותה השנה, אז נקרא לעמוד בראשות סניף הישיבה בפולטבה, מחמת התדלדלות כמות התלמידים והחסרון בר"מ ומנהל, ועם בואו לשם פעל רבות להצלחת ושגשוג הישיבה.
בפולטבה שהה עד לחורף 1923 שעה שהנ.ק.ו.ד.
(המשטרה החשאית של ברית המועצות) עלתה על עקבותיהם, אז עבר פייגין עם הישיבה לעיר נעוועל, שם שהו כתקופה קצרה עד שעברו - על פי הוראת האדמו"ר הריי"צ - לעיר חרקוב, שם התקיימה הישיבה לחצי שנה עד שעברה בחזרה לעיר רוסטוב על הדון.
בשנת 1924 חזרה הישיבה לחרקוב, שם שהתה עד חורף 1927.
בנוסף לעבודתו כר"מ, ראש ישיבה ומשפיע, כיהן פייגין כמנהל רשת ישיבות תומכי תמימים בכל רחבי ברית המועצות.
ובמשך תקופה זו היה נוסע מישיבה לישיבה על מנת לעקוב אחר התקדמות התלמידים בלימוד וכן לבחון את מצבה הכלכלי של הישיבה.
היה בקשרי ידידות עם הרב לוי יצחק שניאורסון רב בעיר יקטרינוסלב ואביו של האדמו"ר מחב"ד מנחם מנדל שניאורסון.
בשנת 1927 מינהו האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון כמזכירו האישי, לאחר מאסרו של מזכירו אלחנן דב מרוזוב.
בקיץ 1927 כשנאסר הריי"צ, שלח מברק לחסידים "עיין ." (שם כתוב הפסוק "וייקח אדני יוסף אותו ויתנהו אל בית הסהר").
במכתב מחודש אייר אותה השנה כותב הריי"צ במכתב אל פייגין: "בזה הנני ממלא את ידיו לבא בכתובים עם ידידנו אנ"ש שיחי' בכל אתר ואתר ...
כן הנני ממלא את ידו לחתום הקבלות על כל שלוחי סכומי המעמד הנשלחים והמתקבלים על שמי ולברך את העושים ואת המעשים."
בשנת 1930 נסע עם חיים ליברמן לארצות הברית על מנת להכין את ביקורו של הריי"צ שם.
מאז התמנותו למזכיר התלווה אל הריי"צ בכל נדודיו, ממקום ממקום.
כך בשנת 1933 עבר עמו לוורשה שבפולין, ומשם בשנת 1935 לאוטווצק.
היה מעורכי הירחון "התמים" שיצא לאור על ידי איגוד תלמידי ישיבת תומכי תמימים, ואף היה עורך המדור "שערי חסידות".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בקיץ 1939, עבר פייגין עם לוורשה על מנת לנסות לחצות משם את הגבול לריגה.
בתקופת שהותו שם התגורר אצל שאר בשרו הסופר הלל צייטלין.
בחודש ינואר 1940 הצליח פייגין עם הריי"צ לחצות את הגבול לריגה.
על אף רישיונות הכניסה לארצות הברית שהיו ברשותו לא הצליח פייגין להימלט ונשאר בריגה.
ניסיונות שתדלנות רבות נעשו על ידי כל הנוגעים בדבר ואף על ידי הריי"צ עצמו על מנת להשיג היתרי יציאה עבור פייגין ומשפחתו, אך הן עלו בתוהו.
בי' בכסלו ה'תש"ב (1941) עשו הנאצים אקציה והובילו יהודים לבית הכנסת ולאחר מכן העלו באש את בית הכנסת על הנמצאים בתוכו בהם גם אותו.
היה נשוי לסוניה, ולהם בן אחד וארבע בנות.
כולם נרצחו על ידי הנאצים בריגה.
הרב יחזקאל ראטה (קרי רוֹט; כ"ג באדר א' תרצ"ה פברואר 1935 – כ"ג באדר ה'תשפ"א, 7 במרץ 2021) היה פוסק חסיד סאטמר, רב בית המדרש "קהל יראי ה' קרלסבורג" בשכונת בורו פארק שבניו יורק ונשיא בית תלמוד להוראה.
נולד ליצחק אייזיק בן הרב משה ראטה אב"ד האמאראד, חתן הרב יצחק אייזיק רוזנפלד, חתן הרב יצחק משה פנט בן רבי יחזקאל פנט בעל ה'מראה יחזקאל' מקארלסבורג.
נמלט מרומניה ועלה לישראל ב-1953. למד בישיבת יטב לב סאטמר בירושלים בראשות הרב משה אריה פריינד.
אחרי נישואיו שימש בתור מורה הוראה מטעם העדה החרדית בירושלים ורב בית הכנסת סאטמר בקטמון.
על פי בקשת אדמו"ר מסאטמאר רבי יואל טייטלבוים עבר לניו יורק בשנת תשל"ב לשמש בתור מורה הוראה לחסידי סטמר בבורו פרק.
אחר פטירת הרב טייטלבוים ייסד קהילה עצמאית בשם קהל יראי השם קארלסבורג.
בשנת ה'תש"ן (1990) נפתח במונרו בית ספר ציבורי לילדים עם בעיות התפתחות.
לפי החוק האמריקני לא הותקנו מזוזות במקום .
הרב ראטה אסר את הלימוד בו, בניגוד לדעת האדמו"ר מסאטמר רבי משה טייטלבוים, שהתיר בנימוק שהבניין בבעלות נוכרית.
התיר את העירוב בוויליאמסבורג, למרות התנגדות חסידי סאטמר.
משנת תשמ"ג נהג לשהות רבות בקבר הרשב"י במירון, בעיקר בימי שובבי"ם, ל"ג בעומר ובחודש אלול.
קנה שם בית גדול ופתח בו בית מדרש.
בשבתות שבהן שהה במקום נהג לארח, בעיקר בחורי ישיבות.
בתשנ"ד הוציא לאור שלושה כרכים משו"ת "עמק התשובה".
כיום מונה הסדרה תשעה כרכים בשו"ת.
עוד פרסם את הספרים 'משפט הארץ' על מצוות התלויות בארץ (ירושלים, תשכ"א); 'חזקת טהרה' על הלכות נדה (ירושלים, תשכ"ד); 'עמק שמעתתא' על סוגיות במסכת סוכה וכריתות (ירושלים, תש"ל); 'קרן התורה' על הלכות ריבית (ברוקלין תשמ"ג); 'חזון יחזקאל' על התורה ומועדים (ברוקלין, תשע"א).
באדר תשע"ו מינה את בנו הגדול הרב משה כרב הצעיר של קהל יראי השם קארלסבורג, והוא מילא את מקומו אחר פטירתו.
בנו הרב עמרם היה רב האמאראד, נפטר סוכות ה'תשפ"ה.
בנו הרב ברוך דוד רב מראה יחזקאל, הרב עזריאל יודא רב בג'רזי סיטי, הרב אברהם מרדכי רב טשערנא, הרב שלום רב אוסטריק, הרב יצחק אייזיק רב קהל חסידים.
חתנו הרב משה פרידמן הוא דיין בקהילת סאטמאר (הרב אהרן) בבורו פארק, חתנו הרב אהרן צבי יוזשעף רב בבורו פארק, חתנו הרב אשר זעליג מיללער רב דקהל ערבי נחל בסטטן איילנד.
אחד מנכדיו הוא הרב יואל ראטה ראש ישיבת ברסלב בוויליאמסבורג.
נפטר בביתו בכ"ג באדר תשפ"א (7 במרץ 2021) באופן פתאומי.
מסע הלווייתו יצא מבית מדרשו בבורו פארק והמשיך במטוס פרטי לישראל נקבר במירון בחלקה שקנה בחייו וקרא לה חלקת קהל יראי השם קארלסבורג, ליד קבר אשתו הקבורה שם לפניו.
הרב יחזקאל אריה פוגל (נולד ב-23 ביוני 1946) הוא רב חרדי וחלוץ בתחום האקדמיה החרדית, שהקים את מכללת מבח"ר (מכללת בני ברק החרדית) בשנת 2000. כיום מכהן כיושב ראש הקמפוסים החרדיים של הקריה האקדמית אונו ובעבר שימש כמנהלם.
היה בין מקימי המרכז החרדי להכשרה מקצועית (לא אקדמי), המוסד הראשון להכשרה מקצועית לגברים חרדים, שהוקם בשנת 1996 ומנהלו הראשון.
כמו כן, הקים את מכון מג"ן לנשים, וכן את "מסילה", בית הספר להכשרת הנדסאים, הראשון למגזר החרדי.
כמו כן, ניהל את מוסדות אריאל - הארי פישל, ושימש כמנהל של מכון ירושלים.
יחזקאל אריה פוגל נולד בעיירה רומולי, בחבל ארץ טרנסילבניה שברומניה, לאביו מנחם מנדל, ולאימו פסיה רחל, בת למשפחה מצאצאי הרב יחזקאל פנט בעל ה"מראה יחזקאל", והוא קרוי על שמו.
בשנת 1958, בהיותו בן שתים עשרה, עלה עם משפחתו לישראל.
למד בישיבה התיכונית נחלים, ולאחר מכן בישיבת חברון בירושלים ובמכון להכשרת רבנים ודיינים "הארי פישל".
כיהן כרב קהילה בפילדלפיה, וכן שימש כרב צבאי בצה"ל.
ב-2017 העניקה לו עיריית ירושלים את התואר יקיר ירושלים, בין השאר על פועלו כחלוץ בתחום האקדמיה החרדית: .
הרב פוגל הוסמך לרבנות על ידי הרב איסר יהודה אונטרמן, הרב יחזקאל סרנא והרב יצחק יעקב וכטפויגל ושימש כרב קהילת "אוהל יעקב" בפילדלפיה, פנסילבניה, בשנים 1972-1978 ולאחר מכן כרב צבאי בקבע כרב בה"ד 4 בבית אל, בשנים 1978–1981.
בשנת 1982 החל לנהל את קריית החינוך באשדוד, שנתמך על ידי הפילנתרופ זאב וולפסון מטרת מוסד זה הייתה להעניק לנערים ממשפחות בעלות רקע מסורתי ומעמד סוציו-אקונומי נמוך, חינוך תורני וכללי ברמה גבוהה, ובשכר לימוד נמוך ביותר.
כמו כן, הקים באותה תקופה, את האולפנה הביו-טכנולוגית לבנות באשדוד.
בשנת 1986 החל לכהן כמנכ"ל מוסדות אריאל-הארי פישל בנשיאותו של הרב שאר ישוב כהן הרב הראשי לחיפה.
לאחר פרישתו ממכון אריאל בשנת 1993 עבד זמן קצר כמנכ"ל מכון ירושלים.
עסק במחקר תורני: באנציקלופדיה "תורה שלמה" וכן במפעל התורני "הלכה פסוקה".
כמו כן, חקר ופרסם לראשונה כתבי יד של "תוספות תלמידי רבנו פרץ" על מסכת מכות וכן ההדיר את המכונה "תוספות שנץ" על מסכת מכות.
כמו כן ערך את סדרת "מקראות תמימות" - פירושי חז"ל על הנ"ך, בהוצאת מכון "יחדיו".
בתקופתו כמנכ"ל מכון אריאל, עמד בראש המערכת של המפעל התורני "רש"י השלם על החומש", שיצא לאור על ידי מכון אריאל.
על מאמרו המחקרי "מערכות האש על המזבח בבית המקדש" זכה ב"פרס ירושלים לעבודות תורניות מצטיינות" לשנת 1971. בשנת 2017 הוציא לאור ספר "המלאכה, העבודה והאומנות במשנת חז"ל לאור תורתם של ראשונים ואחרונים", בהוצאת מכון יחדיו, המקיף את נושא העבודה והמלאכה ביהדות לאור השקפתם והנהגתם של חז"ל.
המסכת הראשונה של התלמוד הבבלי הודפסה לראשונה בשנת 1492 בעיר טולדו שבספרד ובשנת 1520 הודפס לראשונה התלמוד בשלמותו על ידי דניאל במברג בדפוס שנצינו בוונציה ומאז הודפס בערים שונות ברחבי אירופה..
בפעם האחרונה הודפס התלמוד בצירוף פירושים רבים בדפוס האלמנה והאחים ראם בעיר וילנא בשנת 1880. מהדורת דפוס זו התקבלה בנוסחתה ובעיצובה עלי ידי רוב קהילות ישראל בעולם.
בעקבות השמדת לוחות ההדפסה של המהדורה הנ"ל על ידי הנאצים בשואה, החלו להדפיס את התלמוד באמצעות צילום של מהדורת דפוס וילנא.
בשנת תשנ"ג (1993) הגה הרב פוגל את הרעיון להדפיס את התלמוד מחדש בדפוס (שאינו מהדורת צילום של דפוס ווילנא),, ולראשונה בארץ ישראל, ואכן בשנת תשנ"ה (1995) יצאה המסכת ראשונה (קידושין) של התלמוד, על ידי מכון "יחדיו" שהרב פוגל עמד בראשותו.
בשנת תשנ"ז (1997) הצטרף למיזם המו"ל אהרן בלום והודפס התלמוד כולו..
בשנת תשס"ה הוציא הרב שטיינזלץ את הש"ס "המתורגם והמבואר", עם עמודי התלמוד של מהדורת ארץ ישראל.
הכשרה מקצועית והשכלה אקדמית במגזר החרדי
בשנת 1996 יזם ד"ר אברהם פוס, עו"ד ניו יורקי שהתגורר בישראל, יחד עם צבי וינברגר, מי שעמד עד אז בראש מכון לב את הקמת המרכז החרדי להכשרה מקצועית בישראל, לצורך הכשרת גברים חרדים נשואים למקצועות טכניים, שאינם דורשים ידע לימודי כללי.
לניהול הכללי של המרכז הם גייסו את הרב פוגל.
לצורך קבלת אישור ההנהגה התורנית-חרדית, הם נעזרו ברב ירחמיאל בויאר, ראש עיריית בני ברק לשעבר, אשר פנה לרב אלעזר מנחם מן שך בשאלה זו.
הרב שך ענה בחיוב מבחינה עקרונית ושלח את בויאר להתייעץ עם מספר ראשי ישיבות, כמו כן, הפנה אותו לרב אלישיב שילווה את המוסד מבחינה תורנית.
לשם כך הוקמה ועדת רבנית שהרכבה התבסס על נציגי המגזרים השונים ביהדות החרדית: הרב יוסף ישראלזון מטעם הגרי"ש אלישיב - חותנו, הרב שמואל אליעזר שטרן מטעם הרב הגר"ש וואזנר והרב מרדכי שטיינמץ מטעם האדמו"ר מויזניץ.
לאחר שנה, התקבלה גם הסכמתו-אישורו של הרב עובדיה יוסף לפעילותו של המרכז החרדי.
(מצ"ב הסכמת הוועדה וכן הסכמת הרב עובדיה יוסף).
תחת ניהולו של הרב פוגל הוקם המרכז החרדי בירושלים ובשלוחותיו בערים חרדיות נוספות: בני ברק, מודיעין עילית, אשדוד.
בשנת 1999, בהמשך למאמצים למציאת אפשרויות תעסוקה הולמת לבוגרי הישיבות, עלה הרעיון אצל היזמים לפתוח מסגרת להכשרה אקדמית.
הרעיון הובא בפני ועדת הרבנים, אשר הקדישה לכך זמן ומחשבה רבה, בהיות השכלה גבוהה ואקדמית, מזוהה עם תנועת ההשכלה.
ועדת הרבנים, יחד עם הרב פוגל, פנו בעניין כבד משקל זה לגדולי ישראל, להגרי"ש אלישיב, ולאחר מכן להגראי"ל שטיינמן והגר"ש וואזנר, אשר נתנו את הסכמתם לרעיון ובלבד שלא ילמדו לתארים בהם יש הגות וכפירה.
פוגל פנה לפרופסור נחמיה לבציון (יו"ר ות"ת דאז), אשר כינס ישיבה עם ראשי אוניברסיטאות - ביניהם נשיא האוניברסיטה הפתוחה וכן נשיא מכון לב דאז פרופ' יוסף בודנהיימר והציע להם להקים מסגרת אקדמית מיוחדת ומותאמת לחרדים.
הם נענו בחיוב ובהמשך אכן פתחו מסגרות כאלו עבור אנשים חרדים.
הבעיה העיקרית הייתה בעיית החוסר בלימודים כלליים קודמים בכלל ותעודת בגרות בפרט.
פרופ' נחמיה לבציון ופוגל גייסו את ד"ר פלטי סתוי, מנכ"ל האגודה לקדים החינוך דאז, אשר ניהלה את המכינות הקדם אקדמיות, וטבעו את המודל של המכינה הקדם אקדמית לחרדים שהייתה מבוססת על ארבעה תחומי לימוד בסיסיים: מתמטיקה, אנגלית, אוריינות ומחשבים.
בשנת 2000 פתח הרב פוגל יחד עם ד"ר פוס את המכללה החרדית האקדמית הראשונה בבני ברק בשמה מבח"ר (מכללת בני ברק החרדית), בה למדו גברים, אברכי כוללים, וכן נשים חרדיות בימים נפרדים ובאווירה המתאימה לציבור החרדי.
לנשיאה הראשון מונה פרופ' מאיר ברוקהיימר, שיצא אז לגמלאות מעבודתו במכון ויצמן.
בשיתוף פעולה אקדמי עם אוניברסיטת בר-אילן נפתחו מסלולי לימודים לתארים אקדמיים, במדעי המחשב לגברים ולתואר בעבודה סוציאלית לנשים.
בהמשך נפתחו מסלולי לימודים נוספים: לגברים - עבודה סוציאלית בשיתוף אוניברסיטת חיפה, לנשים - תואר בהפרעות בתקשורת עם אוניברסיטת תל אביב וכן תואר בריפוי בעיסוק בשיתוף אוניברסיטת חיפה.
בשנת 2004 התבקש הרב פוגל על ידי מר רנן הרטמן, מייסדה ומנכ"לה של הקריה האקדמית אונו לעמוד בראש הקמפוס החרדי של הקריה - באור יהודה.
החידוש שהציעה שהקריה לסטודנטים של הקמפוס החרדי הוא תנאים זהים לסטודנטים הלומדים בקמפוס הכללי, הן מבחינה פיזית (כיתות לימוד, ציוד טכנולוגי מתקדם, ספריה מצוידת) והן מבחינה לימודית (מרצים מן השורה הראשונה המלמדים קורסים זהים בשני הקמפוסים, רמת לימודים אחידה, בחינות זהות ותארים זהים).
בשנת 2007 הוקם הקמפוס החרדי בירושלים ותחת הנהלתו של הרב פוגל למדו בקמפוסים החרדיים כ-3000 סטודנטים מדי שנה, לתארים ראשונים מגוונים: משפטים, מנהל עסקים, חשבונאות, הפרעות בתקשורת, ריפוי בעיסוק, חינוך וחברה, פרסום ותקשורת שיווקית, וגם לתואר שני: במנהל עסקים, ובמשפטים.
במהלך שנות ניהולו של הרב פוגל הוציא הקמפוס החרדי אלפים רבים של בוגרים אשר השתלבו בשוק התעסוקה הרחב.החל משנת 2016 הרב פוגל משמש כיושב ראש הקמפוסים החרדיים של הקריה האקדמית אונו.
מערכות האש על המזבח בבית המקדש מופיע בתוך קובץ "תחומין" כרך ט' (מחקר תורני זוכה פרס ירושלים לתרבות תורנית)
תוספות רבנו פרץ על מסכת מכות בהוצאת מכון הארי פישל
תוספות "שנץ" על מסכת מכות, בהוצאת מכון הארי פישל
המלאכה, העבודה והאומנות במשנת חז"ל - על פי תורתן של ראשונים ואחרונים, בהוצאה מכון יחדיו
פוגל היה נשוי לאמרמה, בתו של הרב מרדכי הכהן.
יחזקאל קמחי (17 בדצמבר 1918 – 9 במאי 1994) היה צייר ישראלי, חתן פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול לשנת 1964. חבר קיבוץ יקום משנת 1949.
קמחי נמלט אל השטח הסובייטי, וב-1941 גויס לצבא האדום, ובמקביל עבד כצייר בבית חולים צבאי.
בתום המלחמה חזר לפולין, והצטרף לקבוצת הכשרה של תנועת "השומר הצעיר" בלודז' במטרה להגיע לארץ ישראל.
ב-1946 ארגן בלודז', יחד עם אחיו התאום צבי, תערוכה בנושא "השואה והתקומה", והשתתף בתערוכת אמנים יהודים.
ב-1947 עלה לארץ במסגרת עלייה ב', באונייה "עליה", שפרצה את ההסגר הבריטי, והצטרף לקיבוץ מסילות בעמק בית שאן.
ב-1949 עבר לקיבוץ יקום, ובו היה חבר עד יום מותו.
בשנים 1949–1950 השתלם בקורסים אצל מרסל ינקו, יוחנן סימון ויוסף זריצקי.
בשנת 1950 התחיל לעבוד כצייר בהוצאת "ספריית פועלים".
במסגרת עבודתו ב"ספריית פועלים" אייר ספרים רבים, בהם "אני וטלי בארץ הלמה" לאברהם שלונסקי, "ניסים ונפלאות" ללאה גולדברג, "כולם ביחד" למשה שמיר, וכן ציורים לאלבום "אילת", איורים וכתב היד "למגילת רות", כתב היד ל"מגילת אסתר", ספרי שירה של נתן יונתן, עלי אלון, משה דור, ספרות מתורגמת ואחרים.
יחזקאל קמחי עיצב את הלוגו של מועדון התרבות צוותא.
השתתף בתערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד החל משנת 1950. בשנת 1964 זכה בפרס דיזנגוף לציור ופיסול על ציור השמן שלו "דממה וקול".
נפטר בקיבוץ יקום ב-9 במאי 1994 לאחר מחלה קשה.
מאז מותו נמצאות עבודותיו במשכן לאמנות בעין חרוד, בארכיון הקיבוץ, ובארכיון יד יערי בגבעת חביבה
גלריה צ'מרינסקי, תל אביב (1962)
גלריה של קרן התרבות אמריקה–ישראל, ניו יורק (1971)
תבליטי בטון בבניינים ציבוריים בקיבוץ יקום (1964-1982)
תבליטי בטון בנמל התעופה בן-גוריון
תבליטי בטון בבית הקיבוץ הארצי בתל אביב (1968)
תבליטי בטון במועצה האזורית חוף השרון ובמוסד החינוכי בקיבוץ שפיים (1968)
תבליט בטון בחזית אולם הספורט בקיבוץ רמת הכובש
תבליט עץ במלון פלאז'ה בירושלים (1974)
תבליט בטון בחזית בית הכנסת של יהודי סלוניקי, בתל אביב (1979)https://youtu.be/7xsueSNQfkw
3 קירות – רישומים על בד - האלגוריה שלו על נצחיותו של העם היהודי ותקומת מדינת ישראל בחדר הישראלי במרכז קנדי בוושינגטון, ארצות הברית (1971)
חגים / ציורים מאת יחזקאל קמחי, מרחביה: ספרית פועלים, תשי"ט.
נוף הנגב / רישומים מאת יחזקאל קמחי, מרחביה: ספרית פועלים, תשי"ט.
יחזקאל רביד (רייבר; 12 ביוני 1933 – פברואר 1998) היה לוחם ומפקד בצה"ל וכיהן כסמנכ"ל הטלוויזיה הלימודית.
פיקד על גדודים ויחידות צבאיות שונות ובהן חטיבת כרמלי, והשתחרר בדרגת אלוף-משנה.
רביד נולד בלודמיר שבחבל ווהלין, אז בפולין וכיום באוקראינה.
לאחר 1941 בני משפחת רייבר הצליחו לשרוד את האקציות הראשונות והתחבאו במקומות שונים.
ב-16 בדצמבר 1943, בעת רציחתם של כל יהודי הגטו, נרצחו אביו, אימו ואחותו.
רביד ואחיו הסתתרו בבור מתחת לרצפה אצל הזוג לישצ'ינסקי, אשר קיבלו על כך את אות חסיד אומות העולם.
הם שהו אצל מצילם עד 22 ביוני 1944. לאחר מכן עבר לבית יתומים.
רביד עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער ב-1946 למשמר העמק.
רביד התגייס לצה"ל ב-1951. במלחמת ששת הימים לחם כמפקד גדוד 128 בחטיבת יפתח בקרבות שנערכו ברצועת עזה.
לאחר מכן היה מפקד גדוד 906 (בית הספר למ"כים), והשתתף בפעולות המארבים במלחמת ההתשה בבקעת הירדן.
מספטמבר 1973 עד יולי 1974 היה מפקד חטיבת כרמלי, אז חטיבה מרחבית 612, בגיזרת עמק הירדן.
במלחמת יום הכיפורים נטלה החטיבה בפיקודו חלק בהגנת העמקים ורמת הגולן.
רביד סיים את שירותו הצבאי הסדיר ב-1976, ומונה לסמנכ"ל בטלוויזיה הלימודית, לימים הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
בשנת 1980, בעקבות חתימת הסכם בין "גשר" לטלוויזיה הלימודית, העלה יחזקאל תהיות בפני מבקר המדינה.
בעקבות דוח המבקר נמנעה אפשרותו למלא את תפקידו, כפי שהתפרסם בדו"ח נציב תלונות הציבור.
מקרה זה ודומים לו עמדו בבסיס חקיקת חוק הגנה על עובדים (חשיפת עבירות ופגיעה בטוהר המידות או במינהל התקין).
נפטר בשנת 1998 והובא למנוחות בבית העלמין המשותף לכרכור, כפר פינס ועין עירון.
השאיר אחריו אישה וארבעה ילדים.
קוטיק נולד ב-1847 בקאמניץ ליטובסק, היא קמניץ (ליטא), למשפחת פרנסים וחוכרים אמידה.
אביו משה היה בנו של גובה המיסים (סבורשצ'יק) העירוני, ואמו שרה הייתה בתו של הרב אליעזר הלוי מגרודנה.
קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ואצל מורים פרטיים.
סבו ומשפחתו מצד אמו היו "מתנגדים", אביו הפך לחסיד נלהב לאחר נישואיו, ונאמן לצדיקים מקוברין ומסלונים.
יחזקאל הצעיר נמשך בצעירותו לעולמה של החסידות, אולם בבגרותו הפך מתנגד.
עובדה שיצרה בינו לבין אביו קרע שהעיב על כל חייו.
למן שנת 1861, בעקבות זעזועים חברתיים וכלכליים ברוסיה והמרד הפולני בשנת 1863, ירדה המשפחה מנכסיה.
בשנת 1865 נשא קוטיק לאשה נערה יתומה מפינסק בשם לִיבֶּה, אותה ראה לראשונה בעת חופתו.
כל חיו עמדו בצל המאבק המתמשך בין סיפוק תשוקתו לרכישת השכלה, לבין הצורך לפרנס את משפחתו.
לאחר הנישואים ניסו בני הזוג, ללא הצלחה יתירה, להתפרנס כבעלי חנות.
בשנת 1868 נולד בנם הבכור אברהם, לימים פעיל סוציאליסטי.
קוטיק רקם תוכניות ללמוד בישיבת וולוז'ין וכן ללמוד רוסית, כדי לזכות במשרה של "רב מטעם הממשלה", אולם אביו הכשילו בכל פעם מחדש.
בראשית שנות השבעים עבר לכפר קטן בשם מקרובצי ליד העיר קריניק, בכפר זה חכר מחלבה ובית מרזח וזכה להצלחה כלכלית, שאפשרה לו לרכוש ספרים רבים, ולבלות את זמנו בקריאה.
קוטיק התבלט בלמדנותו וידיעותיו הרבות, הוא ייסד בביתו מניין אליו הגיעו רבים מיהודי הסביבה.
העיתונים העבריים, "המליץ" ו"המגיד" עליהם חתם, היו מקור משיכה ליהודים, ובית המרזח שלו היה למעין מועדון חברתי.
באותן שנים נולדה לו בת.
אשתו חלתה בשחפת ועסקיו החלו להדרדר, בשל הצורך לתור אחר רופאים ותרופות, והוא עזב את מקרובצי.
סבו רכש עבורו אחוזה קטנה בשם קושלייוה בין קוברין לפרוז'נה.
קניה זו הייתה מקח טעות שכן אדמת האחוזה הייתה גרועה ומתקניה הרוסים כמעט לחלוטין.
בנוסף היה המקום מבודד מיהודים ואקלימו טחוב.
בריאות המשפחה נהרסה והם לקו במחלת הטיפוס, ממנה נפטר בנם התינוק.
שאר בני המשפחה נחלצו אך בקושי.
לאחר שלוש שנים (בשנת 1876 או 1877) מכר את האחוזה ועבר עם משפחתו לקייב.
שם קנה מכולת קטנה באחת השכונות הנוצריות שבעיר, החנות לא הספיקה לפרנסת המשפחה.
קוטיק נסה לתור אחר מקורות פרנסה חילופיים, עבד כמשגיח במאפיה, שכר דירה להשכרה ועסק במסחר בפירות יבשים, אולם לא ראה ברכה בעמלו.
קוטיק נסע לחארקוב, בה היה לו דוד עשיר, שם ניסה את מזלו בעבודות שיפוץ, אך לא השתלב בעבודה ולאחר מספר חודשים שב למשפחתו בקייב.
בקייב החל לעסוק בעשיית יין צימוקים ומכירתו, ולמרבה הפלא עלה עסקו יפה.
ב-26 באפריל 1881 החל הפוגרום ביהודי קייב ופרווריה ("הסופות בנגב") שתואר בכתביו.
באירועים השתתפו כ-4,000 פורעים, שרובם היו מי שכונו בוסיאקס, כלומר יחפנים - איכרים רוסים עניים שעזבו את כפריהם ונדדו לערים.
בחודש אוגוסט של אותה שנה עבר עם משפחתו לוורשה.
לפרנסתו ניהל מסעדה חלבית במרכזה של ורשה היהודית, שהייתה מעין בית קפה ומרכז חברתי לאינטליגנציה היהודית ולעסקני תנועת הפועלים.
אברהם ריזן תיאר את המקום כעין ערבוביה פוליטית שהציתה פולמוסים, גברת קוטיק "הגבוהה והשמנה" לא אהבה ויכוחים אלה מפחד שהצעקות תמשוכנה תשומת לב משטרתית, ואילו בעלה היה סובלני הרבה יותר.
בית קפה זה נזכר גם אצל המשורר יעקב פיכמן, שישב שם "על כוס קהוה" עם שלום אש, רייזין, ליפמן לוין וי"א ליזרוביץ.
קוטיק - ציין פיכמן - "לא היה קפדן והיה מקיף ממזונו בעין יפה".
בשנת 1912, בהשפעת בנו אברהם, החל קוטיק להעלות את זכרונותיו על הכתב.
הכרך הראשון נסתיים לאחר 4 חדשים.
הספר הופיע בוורשה בסוף אותה שנה, וזכה להצלחה מיידית.
הספר השני הופיע בסוף שנת 1913. משנת 1914 ואילך החל כנראה לסבול ממחלה שהביאה למותו, הוא נקבר בבית הקברות היהודי בוורשה.
בשנת 1925 פרסם בנו אברהם קוטיק ספר זיכרונות בשם "חיי אינטליגנט יהודי" (דאָס לעבן פון א אידישן אינטעליגענט), שבו המשיך את זיכרונות אביו.
בית הקפה עם טלפון (אחד היחידים בעיר), היווה מוקד לפעילותו הארגונית ולעיניני הציבור.
חברת "אחיעזר" הייתה הראשונה שיסד בורשה (1888) ומטרתה סיוע לחולים.
לצדה נוסד גם בית כנסת מיוחד שנוהל על ידו וברוחו, שהתאפיינה בהתנגדות למרכזיותו של "הכבוד" בחיים הדתיים, כמו למשל ביטול העליות המכובדות לתורה והמקומות המכובדים בבית הכנסת.
אין מידע מדויק באשר להתממשות תוכניותיו הרבות בהספד עליו כתוב: "במשך עשרות השנים האחרונות לא הייתה בורשה כל חברה, כל הסתדרות לשם צדקה, שלא נוסדה על ביוזמתו או בהשתתפותו הקרובה".
אולם מכל רעיונותיו נשארו לאורך זמן רק שלוש חברות: "אחיעזר", "עזרת חולים" ו"עזרת יתומים".
בשנת 1909 הגה רעיון חדש לפתרון מצוקת הדיור, על ידי הקמת קולוניה ביערות מילוסנה, אך ככל הנראה תוכניתו זו כמו רבות אחרות לא יצאה לפועל.
בפעילותו הציבורית הייתה כפילות שגרמה לחיכוכים רבים עם שותפיו.
מצד אחד הוא התרחק מפרסומת וכיבודים, ומצד שני הוא היה בעל אישיות דומיננטית, ונטיית כפייתית להתערב גם בפרטים הקטנים.
על נטייתו למריבות שסופן פרישה מהחברות שייסד, אפשר למצוא אזכורים אחדים.
עם פרסום ספרו, שלח קוטיק עותק גם לשלום עליכם, שהתפעל מאד: "מזמן לא נגרמה לי הנאה שכזאת מספר, כמו מה"זיכרונות" של יחזקאל קוטיק.....
נראה לי שזה כפתור ופרח".
קוטיק, המום מן התשבחות, תיאר את תוכניותיו הספרותיות העתידיות.
"כעת אני עובד בפרך על החלק השני...
פה תוצג תמונתו של יהודי גלותי אמיתי...
החלק השלישי יוקדש לוורשה ולעסקני הציבור שבה.
"כל החברות הנמצאות בוורשה, כמעט את כולן ייסדתי אני, בתוכן התפוררו חלקים מנשמתי".
הוא מסיים "היום שבו אקבל ממך מכתב יהיה עבורי יום חג".
דוד אסף כותב: ייתכן, וזו השערה הזקוקה לביסוס שזכרונות קוטיק גרמו לשלום עליכם לחזור בשנת 1913 לכתיבת זכרונותיו שהחל בה בשנת 1908. בזכרונותיו אלו, משתמש שלום עלכם בדמות שהוא קורא לה "כאַסקל קאָטיק".
שלום עליכם חש שעליו לבקש את רשותו של קוטיק לשימוש שהוא עושה בשמו.
ב-25 באפריל 1913 (י"ט בניסן תרע"ג), הוא כותב לו: "ואני מקווה שאין לך תרעומת עלי".
קשרי המכתבים ביניהם התרופפו לאחר פרסום החלק השני של זכרונותיו, שלום עליכם - כך יודעים אנו - לא אהב את החלק השני, אך חיפש כנראה את הדרך הראויה לומר זאת, בלי לפגוע ברגשותיו של קוטיק ("ידידי הישיש" הוא קורא לו בעברית).
הוא בחר בדרך הרמיזה, שקוטיק התקשה להבינה.
רק חלק מתוך התכתובת הזאת קיים כיום.
נשארו 17 ממכתבי שלום עליכם (ארכיון בית שלום עליכם תל אביב לק-1/3-לק7/3), ו-7 אגרות של קוטיק, המופיעות בנספח א' של ספרו של דוד אסף, "מה שראיתי".
גם מקריאת המכתבים עצמם ועל פי עדויות (יעקב דינזון לשלום עליכם 21 מרץ 1913) נראה שהיו מכתבים רבים נוספים.
עשרת הדברות לבני ציון: לחנך אותם ...
/ די צעהען גיבאט פיר די בני ציון ...
לערנין זיי א גוטע ערציהונג ..., ורשה: דפוס מ"י האלטער, תרנ"ט.
(עברית ויידיש זו למטה מזו)
דער יודישער דעפוטאט, ורשה: דרוק סטאראוואלסקי, תרס"ט.
מיינע זכרונות, טייל 1–2, ורשה: גיטלין, תרע"ג–תרע"ד.
(מהדורה נוספת: ברלין: כלל פארלאג, תרפ"ב–תרפ"ג.)
1טע טייל: זכרונות יחזקאל קוֹטִיק (1847–1921), כרך א', תרגמו: רחל קרונה ודוד אסף, ערך והוסיף הערות: דוד אסף, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב – המכון לחקר התפוצות – המרכז לחקר תולדות היהודים ומורשתם, תשנ"ט 1998.
כרך ב: נע ונד: זיכרונותיו של יחזקאל קוטיק, תרגום מיידיש דוד אסף ורחל קרונה, עריכה איתן בן נתן ויהודית שרגל, תל אביב: בית שלום עליכם; אוניברסיטת תל אביב – המכון לחקר התפוצות – המרכז לחקר תולדות היהודים ומורשתם, תשס"ה 2005.
יחזקאל צ'ארלס ווֹרטסמן (נכתב גם ווֹרטסמאן; ביידיש: וואָרטסמאן, גם וואָרטסמאנן; באנגלית: Wortsman; 1878, ז'וָונֶץ, פלך פודוליה, האימפריה הרוסית (אוקראינה) – 16 במאי 1938, ניו יורק) היה עיתונאי, פובליציסט ועורך יידי ציוני, כימאי בהכשרתו.
יחזקאל (חסקל) וורטסמן נולד בעיירה הקטנה ז'וָונֶץ (זבאניץ; ברוסית: Жванец) שבפלך פּוֹדוֹליה, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), ליד הערים חוֹטין וקמניץ-פודולסקי.
הצליח להכשיר עצמו ללימודים אקדמיים, ונסע ללמוד באוניברסיטאות שווייץ (בזל וברן; ותקופה קצרה באוניברסיטת שטרסבורג), טכנולוגיה, פילוסופיה וסוציולוגיה.
הוא סיים את לימודיו בקבלו דוקטור בכימיה מאוניברסיטת בזל.
במהלך לימודיו היה לפעיל בתנועה הציונית.
בשנת 1897, בהשפעתו של שלום אלטמן, מחנך ואיש חובבי ציון בן עירו, השתתף בקונגרס הציוני הראשון, שנערך בבזל.
לאחר הקונגרס נסע לעיירתו לדווח, ובעקבות זאת נוסדו בעיירה שתי אגודות ציוניות.
לאחר מכן, בהיותו סטודנט באוניברסיטת ברן, היה מחמשת מייסדיה של התאחדות הנוער הציוני האקדמי בברן (יחד עם חיים ויצמן, אברהם ליכטנשטיין (לימים בעלה של חיה ויצמן-ליכטנשטיין), נחמן סירקין ושושנה אימאס (לימים אשתו של יהושע בוכמיל) – הארגון הציוני הראשון בברן.
את דרכו הספרותית החל כבר בהיותו סטודנט, כשכיהן ככתב-קורספונדנט הקבוע של השבועון היידי "היועץ" בבוקרשט.
מאמריו הפובליציסטיים הראשונים הופיעו מעל דפי העיתון "דער יוד" ('היהודי').
הוא כתב לעיתונים וכתבי עת יידיים ברוסיה, בפולין הקונגרסאית, בגליציה וברומניה, בענייני דיומא.
לזכותו נזקף חיבור הפמפלטים התעמולתיים הציוניים הראשונים ביידיש: "וואָס ווילען דיא ציוניסטען?" ('מה רוצים הציונים?'; 1901), ו"דער יודישער נאציאָנאל-פאנד" (הקרן הלאומית היהודית; 1903) (על קרן קיימת לישראל).
בשנת 1904 ייסד וערך בלונדון ירחון ציוני סוציאליסטי רדיקלי וספרותי "לחיים, ספרות ומדע" בשם "די יידישע צוּקוּנפט" ('העתיד היהודי').
שנה לאחר מכן (1905) העביר אותו לקרקוב שבגליציה, ומשם לוורשה שבפולין הרוסית, אך הוא לא האריך ימים.
אז הצטרף למערכת העיתון היידי של נחום סוקולוב "דער טעלעגראף", שהחל לצאת בוורשה באותה עת, אולם כעבור פחות מ-150 גיליונות פסק מלהופיע.
כן השתתף בעיתון הוורשאי הספרותי הציוני "דער וועג".
בראשית שנת 1907 היגר לארצות הברית, שם היה פעיל בשורות פועלי ציון.
ב-1909 ערך את המאסף היידי "אמריקה", על טהרת הסופרים היהודים האמריקאים.
הוא ניסע לחדש שם את הוצאת עיתונו, אך הצליח להוציא רק שלושה גיליונות.
עד סוף ימיו חי בארצות הברית ובקנדה, ועסק בעבודה עיתונאית בעיתונות היידית: השתתף בשבועון הציוני "דאָס אידישע פאָלק", בביטאון פועלי ציון "אידישע קעמפפער", ובעיתונים "דער טאָג", "יידישע טאַגעבלאַט", "מאָרגען זשורנאַל" ועוד.
כן ערך מגוון עיתונים: היומון "דער באָסטאָנער אַדוואָקאַט" בבוסטון, השבועון "דער אידישער שטערן" באטלנטה, ה"קענעדער אָדלער" במונטריאול, השבועון "קאַליפאָרנער אידישער שטימע" בסן פרנסיסקו (1913–1915), "דער אידישער וועכטער" בקליבלנד (שהופיעו כיומון במשך שבעה שבועות בלבד) ו"די ציַיט" בלוס אנג'לס.
הוא הרבה בנסיעות עבודה ככימאי לגרמניה, איטליה, סנטו דומינגו.
ב-1920–1921, לאחר מלחמת העולם הראשונה, ביקר באירופה ובארץ ישראל כנציג הג'וינט, והוביל את מאמצי הסיוע בגליציה המזרחית.
בהמשך עבד במשרדי קרן היסוד, ולאחר שעזב את תפקידו פרסם בקליבלנד חוברת על הניהול הליקוי של ארגון קרן היסוד באמריקה, שכותרתה "ווען שווייגען איז א פארברעכע" ('כששתיקה היא פשע').
כתביו שלא ראו אור: נאָטיצען פון א געוועזענעם "דזשאָינט"-דירעקטאָר" ('רשימות של מנהל ב"ג'וינט" לשעבר') ומחזה בשלוש מערכות בשם "דער אַרטיסט" ('האָמן').
בין שמות העט שבהם השתמש: "בן-אדם" (רמז לשמו הפרטי – הנביא יחזקאל נקרא לאורך ספר יחזקאל "בן אדם"), "בעל-דמיונות", "דער שוואַרצער יונגערמאַנטשיק" ('הבחורצ'יק השחור'), "איש-אמת" (רמז לפירוש שם משפחתו וורטסמן – "איש של מילה", איש של מילתו) "י.
וו." (ראשי התיבות של שמו), "קלאַראַ רייזנבערג" ('קלרה רייזנברג'; בענייני נשים).
בשנותיו האחרונות עבד כעורך ה"אידישע שטימע" בקליפורניה.
יחזקאל וורטסמן נפטר בניו יורק באביב 1938, כבן 60 במותו.
וואָס ווילען דיא ציוניסטען?, לונדון: מאזין, 1901. ('מה רוצים הציונים?') (חוברת)
דער יודישער נאציאָנאל-פאנד: וואָס ער איז, צו וואָס מיר דאָרפען איהם און וואָס מיר קענען פון איהם ערווארטען, פריז: מבשרת ציון, דפוס דאנציג, 1903. ('הקרן הלאומית היהודית: מהי, לשם מה אנו זקוקים לה ולמה אנו יכולים לצפות ממנה') (חוברת; על קרן קיימת לישראל)
'דער יודישער נאציאנאל-פאנד: זיין געשיכטע, זיין צוועק און זיין בעדייטונג', אין לעמבערגער יודישען פאָלקסקאלענדער, תרס"ג.
('הקרן הלאומית היהודית: תולדותיה, מטרתה ומשמעותה') (מאמר)
'ציוניסטישע טעריטאָריאליסטען און טעריטאָריאליסטישע ציוניסטען', די יודישע צוקונפט, 1904, העפט 4, עמ' 228-219. ('טריטוריאליסטים ציוניים וציונים טריטוריאליסטיים') (מאמר)
ווען שווייגען איז א פארברעכען: וועגען מיסמענעדזשעמענט פון דער אמעריקאנער קרן היסוד אָרגאניזאציע, קליבלנד: Independent Press' [1925?].
אמעריקא: זאמעלבוך; רעדאגירט פון דר.
י' וואָרטסמאנן, ניו יורק: נאציאָנאלע ביבליאָטעהק, 1909.
די וויענער רעוואָלוציאָן אין 1848-ען יאָהר; איבערזעצט פון דער רוסישער אויסגאבע "דאנסקאיא רעטש" י' ווארטסמאנן, מינסק: קולטור, 1906. (חוברת; על מאורעות אביב 1848 בווינה)
ב' בלבנוב, די פערזענליכע פרייהייט: די אונבעריהרליכקייט פון פערזאָן, פון וואָהנונג: פון פריוואטע קאָרעספאָנדענץ און די וואנדערונגעס-פרייהייט; פון רוסיש איבערזעצט ד"ר י' ווארטסמאן, מינסק: קולטור, 1906. (חוברת)
יחזקאל פנט (5 במרץ 1909 – 29 במאי 1984) היה מפקד בכיר בארגון ההגנה ולאחר מכן שירת כקצין בכיר בצה"ל, בין השאר כמפקד חטיבת כרמלי, מפקד הגנה מרחבית בצפון וראש הג"א.
לאחר שחרורו מצה"ל, שימש כמנהל מחוז חיפה והצפון במשרד השיכון.
פנט נולד ב-1909 למשפחת רבנים ידועה בטרנסילבניה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אבי סבו, האדמו"ר יחזקאל פנט, שעל שמו הוא נקרא, חיבר את הספר הידוע "מראה יחזקאל" והיה אבי שושלת חסידות דעש כשמייסד החסידות היה בנו הבכור, ר' מנחם מנדל.
אביו, חיים בצלאל פנט, נשלח ללמוד בישיבת פרשבורג, אותה עזב כשנתפס לציונות והשתתף בקונגרס הציוני ה-12. הוא נשאר יהודי חרדי אך עזב את החסידות והפך למתנגד.
המשפחה חיה ברווחה בעיר קולוזבר (היום קלוז') שבסביבתה עסק אב המשפחה בניהול אחוזות חקלאיות.
עם התפרקות הקיסרות האוסטרו-הונגרית לקראת תום מלחמת העולם הראשונה וסיפוח טרנסילבניה על ידי רומניה, החליט אב המשפחה לעלות לארץ ישראל.
הוא מכר את כל רכושו, וב-1922 הפליגה המשפחה באנייה שכורה מקונסטנצה לנמל חיפה דרך מצרי הבוספורוס.
לאחר שנתיים של מעברים השתקעה המשפחה בגבעת עדה.
פנט בן ה-13 נשלח ללמוד חקלאות במקווה ישראל, שם גם גויס ל"הגנה".
עם תום לימודיו חזר פנט לגבעת עדה, התמנה למפקד האזור ולקח חלק פעיל בהגנת המושבה בתקופת מאורעות תרפ"ט (1929).
מכאן ואילך הייתה דרכו רצופה פעילות ענפה ומתמשכת בשורות ההגנה.
ב-1931 הגיע להרצליה, נמנה עם מפקדי המושבה, השתתף בהורדת מעפילים שהגיעו לחופיה והסתיר במרתף ביתו מוקד קשר סודי של הארגון.
בהרצליה פגש את פסיה לבית בוקטמן והשניים נישאו.
הוא עבד כמנהל פרדסים ואורז ראשי והיא עבדה במשתלת הפרחים של משה איכילוב.
ב-1940 עזבו בני הזוג את הרצליה ועברו להתגורר בעמק יזרעאל, שם מילא פנט תפקידים פיקודיים – מדריך בנפות יזרעאל וגלבוע ומפקד נפת זבולון.
באחת התקריות עם רועים ערביים ליד אלונים, נפגע פנט בראשו ונותר בשטח פצוע אנוש לאחר שבני ליוויתו ברחו מאימת התוקפים.
אחיה בן עמי מנהלל שחזר לבדו לשטח, פינה אותו והציל את חייו.
באירועי "השבת השחורה" הצליח פנט, יחד עם אחדים מעמיתיו, לחמוק מהמצוד של הצבא הבריטי ולהסתתר.
בעיצומה של מלחמת העצמאות עבר פנט מההגנה לצה"ל.
שימש סגן מפקד חטיבת גולני ולאחר מכן מפקד מחוז העמק.
בתקופה שבין ספטמבר 1949 וינואר 1950 פיקד על חטיבת כרמלי והועלה לדרגת אלוף-משנה.
בהמשך דרכו בצה"ל היה מפקד מחוז, מפקד הגנה מרחבית צפון ובין השנים 1960-1963 שימש כראש ההגנה האזרחית הארצית (הג"א).
ב-1960 פיקד על מצעד צה"ל שנערך בחיפה.
בשנת 1964 השתחרר מצה"ל והחל לעבוד במשרד השיכון כמנהל מחוז חיפה והצפון.
בתפקידו זה פעל רבות לבניית שכונות חדשות ובתי קבע למפוני המעברות ולעולי ברית המועצות שהגיעו לארץ בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים.
הקדיש משאבים רבים לבניית מוסדות ציבור, בתי ספר ומרפאות בערי הפיתוח וביישובים הערביים בצפון.
לאחר פרישתו ממשרד השיכון שימש במשך שלוש שנים כמנהל בנק טפחות בסניף הגליל.
בין תפקידיו האזרחיים האחרים, כיהן כיו"ר ועדות מל"ח (משק לשעת חירום) וכנשיא מועדון רוטרי בקריית טבעון.
לפנט ורעייתו נולדו שלושה ילדים: עמוס פנט (לימים פרופסור לווירולוגיה באוניברסיטה העברית); מיכל פנט-פלג; ו, שנהרג ב-1 בספטמבר 1970 בפעולה של סיירת גולני לביעור קיני מחבלים ב"פתח לנד" בדרום לבנון.
יחזקאל פנט נפטר בקריית טבעון ב-1984.
יחזקאל קדמי (1951 - כב באלול ה'תשע"ו, 25 בספטמבר 2016) היה משורר ויוצר ישראלי.
קדמי נולד בשכונת מחנה יהודה בירושלים בשנת 1951. בן הזקונים בין תשעה ילדים לאליהו וחביבה שעלו לישראל מצפון עיראק בשנות השלושים של המאה העשרים.
בגיל 4, בעידוד אחותו הבכורה שהייתה בת גרעין בקיבוץ צובה, הוחלט כי עדיף לו לגדול בקיבוץ ולא במשפחה הענייה והוא הועבר להתגורר ואומץ על ידי משפחה ממייסדי הקיבוץ.
בשנת 1965, בגיל 14, לאחר תקופה מסוימת בה קדמי הנער לא התנהג כנדרש ממנו, החליט הקיבוץ להיפטר ממנו.
באחד הבקרים, מזכיר הקיבוץ הסיע את קדמי לירושלים, הוריד אותו מהרכב במרכז העיר והותיר אותו לגורלו ברחובות העיר.
משפחתו הביולוגית של קדמי לא יכלה לקלוט אותו וקדמי התגורר מאז ברחובות העיר למשך שנים ארוכות.
קדמי תיאר תקופה זו כאחת התקופות הקשות בחייו.
הוא נהג להעביר את זמנו בבתי הקברות, שם לטענתו מצא שקט ונחמה.
בלילות נהג לישון במרתפים, במפעלים ובבתי קברות.
על תקופה זו כתב את הפואמה 'בתי קברות ומתיו הטובים'.
בשנת 1968, נהרג אביו בתאונת דרכים ואימו נפטרה זמן קצר לאחר מכן.
בשנותיו האחרונות, התגורר קדמי בדירת חדר של חברת עמידר בשכונת נווה יעקב בירושלים.
הוא חזר בתשובה ובנוסף לזמן שהשקיע בשירתו, עסק בתפילה ובלימוד גמרא.
ביולי 2014 לקה בלבו, עבר ניתוח לב ומצבו הבריאותי הידרדר.
הלווייתו התקיימה ב-28 בספטמבר בהר המנוחות בירושלים.
על קברו ספדו לו המשוררים פרופ' חביבה פדיה, יוסף עוזר, אלחי סלומון ושכנו הרב אברהם סוויסה.
קדמי נחשף לשירה באחד מימי העצמאות, כאשר שהה במחסן הברזל של אחיו בשכונת תלפיות וראה גזיר עיתון ובו שירו של אורי צבי גרינברג 'בזכות אם ובנה וירושלים'.
ברגע זה, הבין קדמי את כוחה של השירה והחל לעסוק בה.
את השירים שכתב נהג לשמור בשקיות פלסטיק שנשא עמו.
שירתו מאופיינת בחזרתיות מועצמת ובהתייחסות למקורות יהודיים.
אחד הסמלים הבולטים בשירתו הוא הלילה שמייצג את המזרחי, השחור, את ישראל השנייה וגם את התקווה.
שיריו של קדמי פורסמו במדור הספרות של עיתון הארץ.
פרופ' עמיאל אלקלעי כינה את שירתו 'גאונית' ו'אוצר לאומי' [ראה להלן קישורים חיצוניים- "Ammiel Alcalay"] אולם למרות זאת, זכה קדמי להתעלמות מהממסד הספרותי.
בשנת 1991, יצא לאור ספר שיריו 'רחלה מזרחית אחות לעמוד העיר', בהוצאה פרטית, (תל אביב: הוצאת סער, תשנ"א).
קדמי נמנע מלפרסם את יצירותיו בעצמו.
מעט מאוד מיצירותיו פורסמו בבימות ספרותיות ביוזמת ידידים.
רוב שיריו הם פואמות רחבות היקף, ובעלות פואטיקה ייחודית לו שאינה מתכתבת או משתלבת עם טעם ספרותי מקובל, ייחוד זה הוא גורם נוסף לנבדלותו הספרותית.
בספטמבר 2015 התפרסם מאמר של אלחי סלומון על שירת יחזקאל קדמי בעיתון הארץ, אשר חשף לציבור הרחב את שירתו.
בשנים האחרונות לחייו עמל על ספרו השני, אשר טרם ראה אור.ידידו המשורר יוסף עזר עמל על התקנת החומרים.
הספר עתיד לראות אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בעריכת אלחי סלומון וחביבה פדיה.
ביוני 2016, קיבל אות הוקרה על תרומתו לשירה במסגרת פסטיבל לבי במזרח.
באותו החודש, התקיים ערב מחווה לשירתו במסגרת פסטיבל השירה ה-19 במטולה ביוזמת בני ציפר.
יחזקאל קישון (19 ביולי 1933 – 19 ביוני 2006) היה קרדיולוג, פרופסור לקרדיולוגיה, מייסד ומנהלו הראשון של המכון הקרדיולוגי בבית החולים וולפסון, ראש החוג לקרדיולוגיה בבית ספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, מג"ד במילואים של גדוד רפואה בדרגת סא"ל.
קישון נולד לברוך ובלומה באנטוורפן שבבלגיה, אמו עלתה לארץ מפולין והייתה ממקימי קיבוץ חולדה.
אביו שעלה מרוסיה למד הנדסה בטכניון בבלגיה וניגן כינור בתזמורת הטכניון.
הוריו נפגשו במקרה בבלגיה ונישאו.
בהיותו בן שנה וחצי, בשנת 1935 הגיע עם הוריו לארץ ישראל.
המשפחה התגוררה בפתח תקווה ובהמשך בתל אביב.
סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הרצליה, במקביל סיים את הקונסרבטוריון בתל אביב כשהוא מתמקד בנגינת כינור.
במסגרת העתודה האקדמית התקבל קישון ללימודי הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בסיום לימודי הרפואה שירת כרופא צבאי בחיל הצנחנים.
בשנת 1966 יצא קישון עם משפחתו לאנגליה להתמחות בקרדיולוגיה בבית החולים המרסמיט בלונדון.
בזמן היותו בלונדון פרצה מלחמת ששת הימים.
בהיותו רס"ן בצנחנים מיהר לחזור ארצה.
בנספחות הצבאית בלונדון נמסר לו שהתפקיד הדחוף ביותר הוא לשרת כרופא על הצוללת אח"י לויתן (צ-75) אשר ביחד עם הצוללת אח"י דקר ערכו אימונים באותה עת באנגליה.
הצוללת הייתה אמורה להגיע ארצה ולפטרל לאורך חופיה.
אף על פי שמעולם לא היה קודם לכן בצוללת, התנדב קישון לתפקיד זה.
בתום המלחמה קישון חזר להשתלמות באנגליה.
בסוף שנת 1967 המשיך קישון להשתלם במשך שנתיים בקרדיולוגיה במאיו קליניק שבמינסוטה, ארצות הברית.
בתום התמחותו, בהמשך לבקשתו של הפרופ' הנרי נויפלד חזר קישון לבית החולים תל-השומר שם הקים את יחידת הצינתורים.
במלחמת יום הכיפורים (1973), היה קישון מפקד גדוד הרפואה באוגדה של אריק שרון וצלח את תעלת סואץ.
בשנת 1980 התבקש קישון לקחת חלק במערך הקמת בית חולים וולפסון בחולון (אז תל גיבורים) ובפרט בהקמת מכון לב בבית חולים זה.
קישון התמנה למנהל מכון הלב, והקים בהדרגה את היחידה לטיפול נמרץ, המרכז לצנתור לב, מרכז לאקו - לב, ויחידת מחקר.