tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבחירות ל במרץ 2021, מיכאלי ומפלגתה חתמו על הסכם קואליציני עם "יש עתיד" להקמת ממשלת חילופים בין נפתלי בנט ליו"ר "יש עתיד", יאיר לפיד.
עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש מונתה מיכאלי לשרת התחבורה והבטיחות בדרכים.
שבועיים לאחר מינויה, הכריזה מיכאלי כי תמנה את סמנכ"לית משרד ראש הממשלה לשעבר, מיכל פרנק למנכ"לית משרד התחבורה.
באוגוסט 2021, הצליחה לאשר בוועידת העבודה שינוי בחוקה, שנועד לחזק את השפעתם של מתפקדי המפלגה על קבלת הכרעות חשובות לדרכה של המפלגה, על חשבון החלשת סמכויות ועידת המפלגה, ולמנוע אפשרות של ביטול הפריימריז בקרב כלל חברי המפלגה בעתיד.
הוועידה גם אישרה את הצעת מיכאלי להוסיף כ־300 צירות חדשות בוועידה, כחלק מיישום החלטה להחלת שוויון מגדרי בכל מוסדות העבודה.
מיכאלי הכריזה על העדפת תיקצוב מקום לתחבורה ציבורית ולהולכי רגל על חשבון כבישים.
באוקטובר 2021 הכריזה: "פינוי התחנה המרכזית (בתל אביב) קורה!
אני מאושרת שהצלחנו לחתום את כל ההסכמים שצריך".
אך לאחר מספר ימים התגלה, במסגרת חוק חופש המידע, כי למרות הצהרתה, ההסכמים המדוברים לא נחתמו.
ואכן, ב־31 בדצמבר 2021, התאריך הקובע לביטול אופציית הארכת החוזה עם חברת נצבא – מפעילת התחנה המרכזית, התברר כי האופציה לא בוטלה, ופעילות האוטובוסים בתחנה תימשך.
מתוקף היותה יו"ר הקבינט לשוויון מגדרי אישרה הצעה לתקצוב של 155 מיליון שקלים כדי להוציא לפועל את תוכנית למאבק באלימות נגד נשים.
כחלק מחוק ההסדרים ותקציב המדינה, אושרה הצעתה של מיכאלי להגדלת תקציב משרד התחבורה ל-38 מיליארד ש"ח, שכ-80 אחוז מהם יושקעו בחיזוק התחבורה הציבורית (אוטובוסים ורכבות), ורק 20 אחוז יושקעו בכבישים ובכלי רכב פרטיים.
מלבד זאת, אושרה יוזמתם של מיכאלי ושר האוצר אביגדור ליברמן להקים את רשות המטרו אשר תהיה אחראית לקידום פרויקט המטרו בגוש דן.
באפריל 2022, הוצגה רפורמה בתעריפי התחבורה הציבורית בישראל.
כמו כן, הודיעה כי שלושה רציפים שהיו ריקים יוקצו לנמלים הפרטיים.
ביוני 2022, הציגה את התוכנית הממשלתית לפתרונות חלופיים לרכב הפרטי.
ביולי 2022 נבחרה על ידי מגזין פורבס ישראל לאשה המשפיעה בישראל.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש נעשו ניסיונות לחיבור מפלגת העבודה עם מרצ, שבסקרים הייתה על סף אחוז החסימה.
מיכאלי התנגדה למהלך, ולאחר שמרצ לא עברה את אחוז החסימה ספגה על כך ביקורת רבה.
בבחירות זכתה מפלגת העבודה בארבעה מושבים, ונותרה באופוזיציה.
לאחר הידרדרות המפלגה בסקרים אל מתחת לאחוז החסימה, ב-7 בדצמבר 2023 הודיעה מיכאלי על כוונתה להקדים את הבחירות המקדימות במפלגה ועל החלטתה שלא להתמודד בהן
בפברואר 2024 בית הדין של מפלגת העבודה הורה למזכ"ל המפלגה לפתוח בהליך הדחה של מיכאלי מהמפלגה בשל התנהלותה במערכת הבחירות בבת ים.
ב-28 במאי 2024 נערכו הבחירות לראשות העבודה (2024) ובהן נבחר יאיר גולן לראש המפלגה.
בדצמבר 2024, מונתה לעמוד בראשות ועדת המשנה לענייני מוכנות ובט"ש, של ועדת החוץ והביטחון, וזאת לאחר שוועדה זו, בראשות ח"כ שלום דנינו, הייתה מושבתת מזה שנתיים.
מיכאלי מכהנת כיושבת ראש של שלוש שדולות בכנסת ה-25: השדולה לשיתוף פעולה אזורי, שדולת השוויון והשדולה לחיזוק ירושלים הפלורליסטית.
במרץ 2022, שעה לאחר פיגוע הירי בבאר שבע בו נרצחו ארבעה אזרחים, פרסם שמעון ריקלין ציוץ בטוויטר שבו ייחס למיכאלי ציטוט שקרי לפיו אמרה: "למה הרגו את המחבל?
בעקבות זאת הגישה מיכאלי נגד ריקלין תביעת לשון הרע בסך 300 אלף שקלים.
בדיון בבית המשפט הודה ריקלין כי הדברים שיחס למיכאלי לא נאמרו על ידה מעולם.
בנובמבר 2025, לאחר 3 שנים של דיונים בבית משפט השלום בתל אביב, ובעקבות הסדר פשרה שקיבל תוקף של פסק דין, פרסם ריקלין התנצלות בפני מיכאלי וחויב לשלם לה פיצוי בסך 16,000 ש"ח.
בשנות פעילותה בכנסת יזמה מיכאלי כ־300 הצעות חוק.
בין הצעותיה (כחתומה ראשונה או שנייה) שנכנסו לספר החוקים:
תיקון לחוק ההוצאה לפועל שאושר במאי 2014, המבטל אפשרות למאסר אדם עקב אי תשלום חוב (למעט אי תשלום חוב מזונות).
תיקון לחוק שירותי הדת היהודיים, שנכנס לתוקף בדצמבר 2016, האוסר על מי שעוסק בהעברת נפטרים למכור או להציע למכירה מוצר או שירות הקשורים בפטירה, אלא אם תנאי הרישיון מתירים לו לעשות כן.
בנוסף, מוצע לחייב מי שעוסק בהעברת נפטר ואינו בעל רישיון לעסוק בקבורה, להודיע לאדם שעמו הוא מתקשר לשם העברת נפטר כי הוא זכאי לקבל את שירות ההעברה ללא תשלום, מגוף שהוא בעל רישיון כאמור.
תיקון מס' 75 לחוק השיפוט הצבאי שאושר ב־2018. התיקון מבטל את עבירת האינוס הקבועה בחוק השיפוט הצבאי, ובכך תיוותר בידי בתי הדין הצבאיים הסמכות לדון בעבירת האינוס הקבועה בחוק העונשין בלבד.
משמעות הדבר היא כי המורשעים בעבירה זו יהיו צפויים לעונש מינימום של ארבע שנות מאסר, תקופת ההתיישנות תעלה משלוש שנים לעשר שנים והעונש המרבי יופחת מ־20 שנות מאסר ל־16 שנה
תיקון מס' 20 לחוק הסיוע המשפטי שאושר ב־2017. התיקון מקנה זכות לקבלת סיוע משפטי למי שנפגע מעבירות אינוס, מעשה סדום, בעילה אסורה בהסכמה בקטינים או עבירות מין במשפחה או בחסר ישע לפי חוק העונשין, שהוגש בגינה כתב אישום.
הזכאות כוללת קבלת ייעוץ, ליווי וסיוע במימוש זכויותיו של הנפגע.
תיקון מס' 6 לחוק גיל פרישה (יחד עם אורלי לוי־אבקסיס ואחרים) שאושר ב־2017, האומר כי גיל הפרישה לאישה יעמוד על 62 ולא יעלה ללא המלצת שר האוצר ואישור ועדת הכספים.
תיקון מס' 15 לחוק דמי מחלה (היעדרות בשל מחלת ילד), שאושר ב־2016 וקובע כי במקרה של היעדרות לסירוגין של שני ההורים בשל מחלת ילד ימנו את ימי ההיעדרות לעניין חישוב הזכאות לדמי המחלה מהיום הראשון שבו אחד מההורים נעדר בשל מחלת הילד, בכפוף להגשת הצהרה.
תיקון מס' 7 לחוק הפסיכולוגים שאושר ב־2014 וקובע כי אם קבעה ועדת המשמעת כי פסיכולוג עבר עבירת משמעת, תובא ההחלטה בציון שם הפסיכולוג לידיעת הציבור באתר האינטרנט של משרד הבריאות ובדרכים נוספות.
תיקון מס' 4 לחוק הקולנוע שאושר ב־2014, הקובע כי יוצר או בעל זכויות ביצירה קולנועית יוכל לנהל את זכויותיו באמצעות תאגיד לניהול משותף.
תיקון לחוק תובענות ייצוגיות – הסדרי פשרה והסתלקות, נכנס לתוקף ביולי 2015, אשר קובע כי התובע המייצג ובא כוחו לא יקבלו כל גמול, שכר טרחה או טובת הנאה במסגרת הסתלקותם מהתביעה, אלא אם מדובר בבקשת אישור או בתובענה ייצוגית שהביאו תועלת לחברי הקבוצה.
חוק חסימת מספר טלפון לשם מניעת ביצוע עבירות (יחד עם יוליה מלינובסקי), עבר ונכנס לתוקף במרץ 2018, המאפשר לנתק קווי טלפון המופיעים על כרטיסי זנות המוצמדים למגבי מכוניות ומספרים המשמשים להזמנת סמים.
תיקון לחוק הטבות לניצולי שואה – נכנס לתוקף בדצמבר 2017.
מיכאלי מגדירה את עצמה כפמיניסטית.
מאז שנת 2001 מקפידה לדבר בלשון זכר ונקבה, בפנייה לרבים ולרבות, או בלשון נקבה.
סגנון זה הביא לעיתים לשיבושי לשון מכוונים כגון "הציבור יודעת" או "פתאום קמה אדם בבוקר והרגישה שהיא עם והתחילה ללכת".
לטענתה, בעבר השפה העברית הייתה גברית בלבד, בתקופה בה נשים לא זכו לזכות הצבעה או אפשרות ללמוד לימודים אקדמיים, מה שהביא להדרתן לדעתה, ולכן היא פועלת לצמצומה בשימוש בלשון רבות.
במהלך כהונתה בכנסת העשרים ושלוש, כיהנה כיושבת ראש השדולה למען נשים חרדיות בכנסת.
בתקופה בה שימשה כמגישת מהדורת החדשות המקומית "חדשות הוט", עוררה מיכאלי סערה ציבורית, כאשר במהלך שידור חי הפשילה את חולצתה, כמחאה על ראיון רדיו שקיים רזי ברקאי עם אמנון שומרון ובו השמיעו השניים אמירות שנתפסו על ידי מיכאלי כבלתי־ראויות כלפי נשים.
מיכאלי נוהגת ללבוש בגדים בצבע שחור; לדבריה, היא רוצה שיתרכזו במה שיש לה לומר ולא בהופעתה החיצונית.
מיכאלי דוגלת במדינת רווחה ובגישה כלכלית סוציאל־דמוקרטית בה יינתן שירותי בריאות וחינוך חינם לכלל האזרחים ובמתן קצבאות לאוכלוסיות מוחלשות כגון נכים וניצולי שואה.
היא יושבת ראש שדולות למען בעלי חיים, סגירת הפערים ברשויות הערביות, הצלת ים המלח ובקעת הירדן, מאבק בהימורים ועוד.
היא תומכת במתן זכויות מלאות לקהילה הגאה.
מיכאלי תומכת בחופשת לידה של כשנה לשני ההורים ובהפרדת דת ומדינה בה נכללים נישואים אזרחיים וקוראת למדינה לרשום נישואים רק בדרך זו בשל אפליית נשים ברבנות בקבלת גט ואי יכולתם של אזרחים לא יהודים על פי ההלכה להינשא לצד נישואיים חד מיניים.
הביעה תמיכה במתן רשות חופשית לכל המעוניין לפתוח תחנת רדיו, וכינתה את המצב בו יש רק מעט תחנות רדיו הנבחרות במכרזים: "סתימת פיות בחסות המדינה".
מיכאלי ביקרה את ממשלת ישראל על מה שהגדירה "כוחנותה ותוקפנותה".
בהקשר לאירועי המשט לעזה כתבה: "ישראל היום שבויה בתודעת־קורבן כוזבת, ההולכת יד ביד עם תחושת כל־יכולה כוזבת, מצד אחד, ועם אשמה הנהפכת לתוקפנות, מצד אחר".
בשנת 2009 קראה בעיתון הארץ לביטול גיוס נשים לצה"ל כיוון שלטענתה "השירות הצבאי הוא בית ספר עוצר נשימה בעוצמתו לנחיתות ולכפיפות של נשים".
שנה לאחר מכן במסגרת חגיגות שישים שנה לגלי צה"ל אמרה כי "אמהות לא צריכות לשלוח את ילדיהן לצבא כשיש כיבוש שמתמשך למעלה מ־40 שנה והשלטון בישראל לא עושה מאמצים לפתור אותו בדרכים אחרות".
בראיון בתוכנית הסאטירה גב האומה בשנת 2016, אמרה מיכאלי: "מעולם לא קראתי לא לשלוח ילדות וילדים לצבא, אני אומרת שאימהות ואבות צריכים לתפוס את עצמם ככוח פוליטי ולדרוש מכל שלטון לא משנה מה הוא לעשות כל מאמץ להסכם שלום לפני ששולחים את ילדינו למלחמה".
במאמר בעיתון הארץ יצאה נגד מוסד הנישואים שאותו היא רואה כ"סידור כלכלי ומעמדי ופטנט לניהול קל יותר של החברה על ידי חלוקתה, עדיין, ל'בתי אב'".
היא העבירה הרצאה תחת הכותרת "ביטול הנישואין" בוועידת TEDx שנערכה בישראל.
מיכאלי מרבה לצטט את דברי פרופסור דפנה הקר בהם האמירה לפיה המבנה המשפחתי המסורתי הוא מחולל דיכוי בסיסי.
היא הצהירה כי בחרה שלא להביא ילדים.
בשנת 2017 בראיון לרשת טלוויזיה אוסטרלית אמרה מיכאלי כי התא המשפחתי הוא המקום הכי פחות בטוח לילדים, וטענה כי ילד לא צריך בהכרח לגדול אצל הוריו הביולוגיים, ושעל המדינה לקבוע קריטריונים שעל פיהם ייקבע מי יקבל את האחריות על הילד.
בראיון לתוכנית הבוקר של קשת ב-2015, התנגדה לביטול חזקת הגיל הרך הקובע שבמקרה גירושין, ילדים עד גיל שש יהיו אוטומטית במשמורת האם.
זאת לאחר שהצביעה נגד הצעת חוק מטעם הקואליציה, שביקשה לבטל סעיף זה המפלה אבות בנושא משמורת הילדים.
בראיון אמרה: "לא יעלה על הדעת שילד או ילדה בני שלוש יעברו פעמיים שלוש בשבוע מבית לבית.
חזקת הגיל הרך באה להגיד שעד גיל 6 זה לא פתוח למשא ומתן."
ב־25 באוקטובר 2021, במהלך חילופי דברים בנושא הכותל המערבי בישיבת שדולת חופש הדת של הכנסת, אמרה מיכאלי שמאמץ ההסדרה של הכותל צריך להיות לא רק עבור יהדות התפוצות, אלא גם כצורך של החברה הישראלית.
בין דבריה, "העובדה שהרוב המכריע של אזרחיות ואזרחי ישראל התרגלו להתייחס לכותל המערבי כאל בית כנסת חרדי היא קלקול".
בינואר 2019 צייצה מיכאלי בחשבון הטוויטר שלה כי "ישראל היא הדמוקרטיה היחידה בעולם שאין בה תחבורה ציבורית בשבת.
הגיע הזמן לשים לזה סוף".
במענה לשאלה שהופנתה אליה בנושא בספטמבר 2021, השיבה בכובעה כשרת התחבורה כי: "עם מציאת המודל הנכון, גם את ואתה תוכלו לממש את חופש התנועה שלכןם בכל ימות השבוע בלי מגבלות ועם מקסימום אפשרויות".
במהלך שנות התשעים הייתה בזוגיות עם ארז טל.
משנת 2007 בן זוגה הוא הסאטיריקן ומנחה הטלוויזיה ליאור שליין.
היא מתגוררת בתל אביב, בסמוך לשליין.
בעבר מיכאלי הצהירה שהיא אל־הורית ואינה מתחרטת על כך שלא הביאה ילדים.
למרות זאת, נולדו לה ולבן זוגה שלושה ילדים: באוגוסט 2021 נולד להם בן ראשון בהליך פונדקאות בארצות הברית.
באפריל 2023 נולד להם בן שני ובאפריל 2025 נולדה להם בת שלישית.
מראת השמים הוא פסל של הפסל ההודי-בריטי היהודי אניש קאפור הניצב בנוטינגהאם ובמנהטן שבניו יורק.
הפסל שבנוטינגהאם הוצב ביוזמת תיאטרון נוטינגהאם ובמימונו.
הפסל הוצג לקהל ב-27 באפריל 2001 בעלות של 900,000 ליש"ט - באותה עת היה זה הפסל היקר ביותר שמומן על ידי הלוטו הלאומי הבריטי.
הפסל יוצר בפינלנד צורתו מראה קעורה בקוטר שישה מטרים העשויה פלדת אל חלד משויפת.
המראה מוצבת בזווית ופונה לעבר השמים, וכך משקפת את מראה השמים.
ב-19 בספטמבר 2006 הוצב פסל נוסף בשם זה במרכז רוקפלר שבניו יורק, לצד השדרה החמישית.
פסל זה הוא גרסה גדולה יותר של הפסל בנוטינגהאם.
קוטרו 10.6 מטרים, גובהו כ-3 קומות והוא שוקל 23 טונות.
הפסל משקף את גורדי השחקים של העיר ומטרתו, לדברי קאפור, "להוריד את השמים אל הארץ".
מראני טביליסי (בגאורגית: მერანი თბილისი, מֶראני תבּיליסי) הוא מועדון כדורגל מהעיר טביליסי, בירת גאורגיה.
קבוצת הכדורגל משחקת באצטדיון סינתלה שבטביליסי.
הקבוצה נוסדה במקור בשם מילאן-מראני צנורי ובשנת 2005 שינתה את שמה למראני טביליסי לאחר שעברה לטביליסי.
בעונה 2002/03 סיימה הקבוצה במקום ה-12 (האחרון) בליגת העל הגאורגית, וירדה ליגה.
בעונה 2003/04 סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה השנייה של גאורגיה (פירוולי ליגה), אך בעונה 2004/05 סיימה הקבוצה רק במקום ה-14 (מתוך 16) וכמעט ירדה שוב לליגה השלישית של גאורגיה אולם היא נותרה בליגה, עקב הגדלת מספר הקבוצות המשחקות בליגת העל הגאורגית ועליית ארבע קבוצות (במקום שתיים) לליגת העל.
בעונה 2005/06 סיימה הקבוצה במקום השני ועלתה שוב לליגת העל הגאורגית.
בעונה 2006/07 עלתה הקבוצה לליגת העל הגאורגית.
הקבוצה סיימה את העונה במקום ה-11. במחזור 24, במאי 2007, הפסידה הקבוצה בדרבי לאמרי טביליסי 6:0.
נכון לעונת 2025/2026 קבוצה משחקת בליגה השנייה.
מרב בטיטו (נולדה ב-17 בדצמבר 1969) היא עיתונאית, תחקירנית ומגישת טלוויזיה ישראלית.
בטיטו נולדה וגדלה בבית שאן, למשפחה דתית יוצאת מרוקו בת חמישה ילדים.
אביה היה מנהל סניף בנק ואמה מנהלת בית ספר.
בכיתה ז' החלה ללמוד באולפנת בני עקיבא שבקריית מוצקין, מגיל 15 הייתה ילדת חוץ בקיבוץ שדה אליהו.
לפני השירות הצבאי עשתה שנת שירות ובצה"ל שרתה כמ"כית טירונים.
לאחר שירותה הצבאי סיימה תואר ראשון בהיסטוריה ותעודת הוראה באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך עבדה כמורה להיסטוריה ורכזת שכבה בתיכון שבנצרת עילית.
עד 2008 שמרה על אורח חיים דתי.
בגיל שלושים ושלוש החלה ללמוד בבית הספר לעיתונות כותרת.
לאחר מכן עבדה כעיתונאית בעיתון "עולם האישה" והכינה כתבות על נשים חזקות בעולם התקשורת.
מאוחר יותר עבדה כתחקירנית בתוכניתו של נסים משעל "משעל חם", ששודרה בערוץ 2. משנת 2003 שימשה ככתבת בעיתון "מעריב" ובסוף שנת 2007 עברה לעיתון "ידיעות אחרונות".
בין היתר הגישה פינת אקטואליה בתוכניתו של רפי רשף "חמש עם רפי רשף", ששודרה בערוץ 10 והשתתפה בסדרת הטלוויזיה "בנות" ששודרה בערוץ HOT3. כמו כן השתתפה כחברת פאנל בתוכנית ביקורת התרבות "תרבות רעה" בערוץ הלוויין "יס ישראלי".
בטיטו השתתפה בתוכנית האקטואליה בהנחיית עמנואל רוזן ששודרה בערוץ 2.
במהלך שנת 2010 הופיעה עם משפחתה בתוכניתו של גיא מרוז בפינה הנקראת "משפחה בע"מ", ששודרה בערוץ 10, שמטרתה לבדוק האם משפחה ישראלית מסוגלת להתקיים מהשכר הממוצע במשק.
ב-2011 השתתפה בעונה השלישית של תוכנית המציאות "האח הגדול", ששודרה בערוץ 2 של קשת.
בשנת 2016 הייתה בין מגישות הסדרה התיעודית ההיסטורית "והארץ הייתה תוהו ובוהו" בערוץ 1.
בשנים 2017–2018 הגישה בקשת 12 את התוכניות "כותרות הבוקר", לצד מרב מילר, ו"עד החתונה זה יעבור", לצד גלית גוטמן.
החל מינואר 2023 לוקחת חלק בפאנל הפרשנים של התכנית "אולפן שישי" בערוץ 12. מגישה את התוכנית השבועית "הלובי החברתי" בערוץ כנסת.החל מינואר 2024 מנחה מרב את התכנית 'פנדורה' בערוץ החדש 'רלוונטי'.
בטיטו התחתנה בגיל 19, ילדה שלוש בנות והתגרשה בגיל 36. לאחר מכן נישאה בשנית לשלום ברקוביץ', אב לשניים, ועברה להתגורר ברעננה.
לקראת גיל 40 יצאה בשאלה.
בפברואר 2025 נפרדו בטיטו ושלום ברקוביץ'.
מרב מילר (נולדה ב-21 במאי 1971) היא שדרנית רדיו וטלוויזיה, עורכת ומגישת חדשות ישראלית.
מילר נולדה וגדלה בכפר סבא.
את שירותה הצבאי עשתה כמדריכה בחיל האוויר הישראלי.
לאחר שחרורה מצה"ל, עבדה במשך מספר שנים כדיילת אוויר, ולמדה תקשורת במכללה למינהל.
מילר החלה את דרכה המקצועית ככתבת שטח בחדשות HOT.
לאחר מכן החלה לעבוד ברשות השידור כעורכת ומגישת חדשות הכלכלה ברשת ב'.
ב-2002 עברה לעריכת החדשות בערוץ הראשון, וגם שם הגישה את חדשות הכלכלה, "מבט לכסף".
בין פעילויותיה הבולטות ככתבת שטח בערוץ הראשון היו סיקור תוכנית ההתנתקות וסיקור האירועים בגבול הצפון במלחמת לבנון השנייה.
ב-2004 הנחתה את האירוע לבחירת השיר שייצג את ישראל באירוויזיון.
בשנה זו גם הגישה את תוצאות הניקוד הישראלי בתחרות.
בשנת 2006 הגישה לראשונה את "מבט" כשהחליפה את חיים יבין באופן חד-פעמי בהגשת מהדורת החדשות המרכזית של הערוץ הראשון.
ב-10 במאי 2007 הודיע יבין כי בכוונתו לפרוש מהגשת "מבט", לאחר כ-40 שנים בהן הגיש אותה כמגיש יחיד.
הנהלת הערוץ הראשון ניהלה משא ומתן עם גאולה אבן, אך לאחר מחלוקות כספיות הוחלט כי לא תגיש את "מבט", ושאת המהדורה יגישו מרב מילר וינון מגל.
מהדורת "מבט" הראשונה בהגשתם שודרה ב-10 בפברואר 2008.
ב-2008 הנחתה את טקס הענקת פרסי ישראל לצידו של חיים טופול.
בשנת 2012 התגלה כי רשות השידור מוציאה כ-10,000 ש"ח בחודש על הוצאות הנסיעות של מרב מילר במוניות.
הפרשייה עוררה גלים ברשת האינטרנט, בעיקר בקרב התומכים בסגירת רשות השידור.
בשנת 2015 עזבה את כיסא "מבט" לטובת יעקב אילון, ועברה להגיש את תוכנית הבחירות "ישראל בוחרת" לצד אמיר איבגי.
לאחר הבחירות, עברה להגיש מגזין ראיונות בשם "הערב בשש", ששודר במשך חצי שנה.
בהמשך, ועד לסגירת רשות השידור, הגישה מגזין כלכלה יומי ששמו היה "חשבון יומי עם מירב מילר".
ב-2017 שימשה מילר כמגישה מחליפה בתוכנית "הבוקר של קשת" בערוץ 2. באוקטובר אותה שנה מונתה למגישה, לצד מרב בטיטו, של התוכנית "כותרות הבוקר" של קשת בערוץ 2, בה המשיכה גם לאחר המעבר ל"קשת 12".
התוכנית ירדה מהאוויר לאחר חודשים ספורים.
כיום מילר היא מנחה מחליפה בתוכנית "אנשים", וכן מנחה את תוכנית הנדל"ן של קשת 12 "הקומה ה-12".
לקראת הבחירות המוניציפליות של שנת 2023, שנדחו לפברואר 2024, החלה להגיש באולפן אתר "וואלה" את "הזירה המקומית" - ראיונות עם מתמודדים שונים לראשות ערים ומועצות מקומיות.
בסרטה "בעיניים פקוחות", ששודר בתוכנית חשיפה, היא סיפרה שבשנת 2019 אובחנה עם גידול בראש שמאיים על ראייתה.
מֶרב (בטורקמנית: Mary; ברוסית: Мерв; בפרסית: مرو) הייתה עיר ונווה מדבר בטורקמניסטן במרכז אסיה, ששכנה על דרך המשי.
בעבר נקראה מרגיאנה, אלכסנדריה ואנטיוכיה במרגיאנה (יוונית Αντιόχεια της Μαργιανήs).
מספר תרבויות הקימו יישובים באתר, וקיימת השערה שבמהלך המאה ה-12 הייתה מרב העיר הגדולה בעולם.
האתר כולל מספר מתחמים סמוכים זה לזה, שכל אחד מהם הוקף בחומה והיה מאוכלס בתקופה אחרת, ועם נטישתו לא אוכלס שוב, אלא מתחם חדש הוקם תחתיו.
ארבע ערים מבוצרות חשובות הוקמו במרב לאורך ההיסטוריה שלה:
ארק קלה (Erk kala) - העיר הקדומה ביותר, הוקמה בתקופת הממלכה האחמנית והיא הקטנה בין הארבע.
גאיור קלה (Gyaur kala) - נבנתה סביב לעיר העתיקה בתקופה ההלניסטית ובתקופת האימפריה הסאסאנית.
סולטאן קלה (Sultan kala) – הגדולה מהארבע, הוקמה בתקופת שלטון בית עבאס המוסלמי והשלטון הסלג'וקי ממערב לקודמתה.
עבדולה חאן קלה (Abdullah Khan kala) - נבנתה בתקופת טימור לנג ונמצאת דרומית לאחרות.
סביב ארבעה מתחמים אלה שוכנים מבנים רבים נוספים, והשטח כולו נכלל בפארק הארכאולוגי של מרב.
בשנת 1999 הוכרזה מרב העתיקה כאתר מורשת עולמית.
העיר שוכנת בנווה מדבר ששטחו כ-5,000 קמ"ר בדלתת נהר מורגאב.
היוונים כינו את הנהר בשם מרגיאנה, והוא זורם מהרי הינדו-כוש צפונה דרך המדבר קאראקום.
מיקומה בדלתה העניק לעיר שני יתרונות: ראשית שימש הנהר כעורק תחבורה נוח מהאזור ההררי של אפגניסטן מדרום ועד למדבריות קאראקום ולעבר נהר אמו דריה שמצפון; ושנית, הנהר שימש כמקור מים ליישוב, והיה לנקודת עצירה טבעית בשערי המדבר לאורך דרך המשי.
העיר ממוקמת על צומת דרכים חשוב המובילות צפונה לבוכרה ולסמרקנד, מערבה לאשגבאט ודרומה לעבר אפגניסטן ולאיראן.
החפירות הארכאולוגיות באזור מראות על התיישבות במקום כבר באלף השלישי לפנה"ס.
ההתיישבות הקדומה במקום במהלך תקופת הברונזה, היינו בין השנים 2500 עד 1200 לפנה"ס, קמה בחלקו הצפוני של נווה המדבר, הקרוב יותר אל מקורות המים.
באזור זה התגלו תילים - קללי (Kelleli), אג'י-קוי (Adji Kui), טאיפ (Taip), תל גונור (Gonur depe) וטוגולוק (Togoluk):
מתחמי קללי 3 וקללי 4 משתרעים על שטח כולל של 70 דונם וכל אחד מהם מוקף בחומת מגן כפולה עם מגדלים.
בקללי 3 ארבעה שערים סימטריים.
מתחם אג'י-קוי מאותה תקופה משתרע על שטח של 85 דונם.
מתחם טאיפ מאוחר יותר ומתוארך לתקופת המעבר מתקופת הברונזה לתקופת הברזל.
הוא עשוי משני מתחמים קרובים אך מובחנים בשטח מתוחם בחומה המשתרע על פני 35 דונם.
המתחם הגדול והשמור ביותר מתקופה זו הוא זה של תל גונור המשתרע על פני 550 דונם.
התל נישא לגובה של 4 מטר, והחפירות במקום חשפו את שרידיהם של ארמון גדול, נקרופוליס ומקדש המיוחס לפולחן האש - כולם מתקופת הברונזה התיכונה.
טוגולוק היה מיושב בצפיפות בתקופת הברונזה והחפירות חשפו מספר מבנים מבוצרים גדולים.
עם השיפור באמצעי ההשקיה והובלת המים, התפשטו היישובים דרומה והרחק מגדות הנהר.
מתקופה זו שני מתחמים חשובים:
תל טחירבאז' (Takhirbaj depe) יושב החל בסוף תקופת הברונזה עם הקמתה של מצודה מוקפת חומה וחפיר, וזו הורחבה באופן משמעותי מאוחר יותר.
התל המשיך והיה נושב עד לתקופת הממלכה האחמנית.
תל יאז ותל גבקלי (Yaz depe, Göbekli depe) סמוכים זה לזה.
בראשון התגלו ממצאי קרמיקה רבים; והשני הוא תל פרתי וסאסאני הכולל מצודה מלבנית משומרת היטב.
התקופה העירונית - ארק קלה וגאיור קלה
המרכז העירוני ההיסטורי התפתח מזרחית לנווה המדבר בסביבות שנת 500 לפנה"ס.
הוא הורכב ממספר ערים מבוצרות סמוכות, והשתרע על שטח של יותר מ-12,000 דונם.
החשובה שבערים אלה – ארק קלה (Erk Kala, "מצוקת ארק") נזכרה במספר מקורות כתובים בתקופת הממלכה האחמנית, והידוע שבהם הוא כתובת ביסותון של דריווש הראשון שנחקקה בסלע על מורדותיו של הר במערב איראן.
מתחם ארק קלה מוגן על ידי חומות ותעלה, שגוננו על מבצר שנישא לגובה של עד 30 מטר, ארמונות, מקדשים ובתי מגורים.
מרב הייתה לחלק ממלכתו של אלכסנדר מוקדון, ופליניוס הזקן טען כי העיר ההלניסטית הוקמה על ידי אלכסנדר עצמו.
באותה עת שונה שמה של העיר לאלכסנדריה, אך לא ברור אם אלכסנדר אכן ביקר בה.
לאחר חלוקת העולם ההלניסטי, נותרה העיר בשטחה של האימפריה הסלאוקית.
בשנת 290 לפנה"ס חידש אנטיוכוס הראשון את היישוב במרב בשטחן של ארק קלה וגאיור קלה (Gyaur kala – "מצודת גאיור"), וקרא את שמה של עירו "מרגיאנה אנטיוכיה" (Margiana Antiochia).
אורך החומות סביב המתחם מגיע לכשמונה ק"מ והן עשויות משלוש שכבות שונות.
מבנה החומות דומה לחומות שהוקמו בתקופה ההלניסטית באנטוליה, אך הן נבנו מלבני-בוץ ולא מאבנים.
החומה השלישית והמאוחרת מהשלוש נבנתה מלבנים גדולות, ככל הנראה בתקופת האימפריה הסאסאנית.
היקפן של החומות מראה על חשיבות העיר, ומתקופה זו לא נמצאו ביצורים בסדר גודל כזה בכל מרכז אסיה.
החומות גוננו על שטח של 3400 דונם, וכמו כל עיר יוונית, התאפיינה גאיור קלה בתוכנית שתי וערב, בתיאטרון ובאגורה.
ארק קלה המשיכה ושימשה כמבצר לעיר החדשה שקמה בגאיור קלה.
באתר נמצאו מטבעות רבים, דבר המצביע על יציבותה הכלכלית של העיר לאורך תקופה ארוכה.
המקום המשיך והיה נושב על ידי הפרתים ובשנת 53 לפנה"ס התיישבו במרב כ-10,000 רומאים שנלקחו כשבויים על ידי הפרתים בקרב חרן.
לאחר הפרתים שלטו הסאסאנים במרב, ובתקופה זו ישבו בה בני דתות שונות.
בראש וראשונה רווחה בה הזורואסטריות שהייתה הדת הרשמית של הממלכה, אך ישבו בה גם בודהיסטים, מאמיני המינות המניכאיסטית והמינות הנסטוריאנית, שלה שימשה מרב כמרכז חשוב.
כמו כן העיר נזכרת כבר בתלמוד הבבלי (מסכת עבודה זרה דף לא עמוד ב) בשם מרגואן, בסיפור מסע של האמורא רב שמואל בר ביסנא.
התקופה הערבית והסלג'וקית – סולטאן קלה
בשנת 651 נרצח השליט הסאסאני האחרון יזדגרד השלישי לא הרחק מהעיר והח'ליף עות'מאן בן עפאן כבש אותה.
העיר הפכה לבירת חבל ח'וראסאן של האימפריה המוסלמית של בית אומיה, ושימשה כבסיס הראשי של צבאות הערבים בכיבושיהם את מרכז אסיה.
בהנהגתו של המצביא הפרסי אבו מוסלים הייתה העיר החל בשנת 748 לאחד ממוקדי התמיכה בבית עבאס במאבקו בבית אומיה.
מרב שמרה על חשיבותה כמוקד כוח פוליטי לאחר שבית עבאס התבסס בבגדאד, ובין השנים 813-818 קבע הח'ליף אל-מאמון את בירתו במרב, כך שהלכה למעשה היא שימשה בירת העולם המוסלמי בתקופה זו.
אבו מוסלים החל בהקמתה של סולטאן קלה המהווה את המתחם העירוני הגדול במרב, ממערב לגאיור קלה.
עד מהרה הוקף המתחם החדש בחומות והפך למרכזה של העיר החדשה אשר שגשגה משך מאות שנים.
המתחם המקורי היה בשטח של כ-4 קמ"ר, ובהמשך התווסף לו מתחם בשטח של כ-2-3 קמ"ר.
חלק גדול מחומות העיר שרד עד היום.
החומות נבנו מלבני בוץ ונישאו לגובה של 8-9 מטר, ומגדלי שמירה נבנו במרווחים של 15-35 מטר.
תחילה היו החומות דקות ולא יכלו להעניק מענה לצורכי המגננה של העיר, אך במהלך המאה ה-12 הן עובו וחוזקו באופן משמעותי.
מחוץ לחומה הראשית נבנתה חומה נוספת ובהמשך נבנתה חומה סביב פרבר נוסף בשם איסכנדר קלה (Iskender kala).
עם זאת, מערך החומות המפותח לא מנה את הכיבוש המונגולי בראשית המאה ה-13.
בשנת 1037 נעו הסלג'וקים מאזור ימת אראל לכיוון דרום-מערב, וכבשו את מרב שהייתה למרכז ממלכתם בין המאה ה-11 למאה ה-13. גם הסלג'וקים קבעו את מרכזם בעיר בסולטאן קלה וזה השתרע בתקופתם על שטח של 6000 דונם.
הסולטאן מלכשאה הראשון הקיף את העיר בחומה, וכשהתפתחה העיר והתרחבה הקיף אותה הסולטאן אחמד סנג'ר בחומה נוספת וארוכה יותר.
המאוזוליאום של סנג'ר, מבנה רבוע שאורך כל אחת מצלעותיו הוא 27 מטר ולו שתי כניסות וכיפה גדולה, ניצב בסולטאן קלה עד היום.
בתקופה זו כינו גאוגרפים פרסיים וערבים את העיר בשמות כמו "אם העולם" ו"בירת העולם הפרסי המזרחי", ולפי הערכה, בין 1145-1153, התגוררו במרב כ-200,000 תושבים.
מרב הייתה בין הערים החשובות בתקופה וייתכן שהגדולה בעולם כולו באותה עת.
השלטון המונגולי – עבדולה חאן קלה
בשנת 1221 כבשו המונגולים את מרב, טבחו את רוב תושביה והרסו את מערכת אספקת המים.
החפירות במקום מראות שלאחר הכיבוש חודשו חומות העיר, אך היא לא שבה לשגשוגה בעת השלטון הסלג'וקי.
מרב עברה לשליטת טימור לנג ובנו שאה רוח הקים ב-1409 את עבדולה חאן קלה מדרום לסולטאן קלה.
מסולטאן קלה שרדו רק חלקים של הארמון ששימש גם כמבצר.
בשנת 1505 נכבשה העיר על ידי האוזבקים, אך הם גורשו על ידי הספווים לאחר חמש שנים בלבד.
בשנת 1787 צורפה העיר לאמירות בוכרה ושליטת הפרסים בה הסתיימה.
לאחר מספר שנים הסכרים נהרסו והאוכלוסייה גורשה לאזור בוכרה.
בכך הסתיימו 4500 שנות יישובה של מרב העתיקה.
בשנת 1883 כבשו הרוסים את האזור שהיה לחלק מהאימפריה הרוסית ושנה לאחר מכן הקימו בסמוך לעיר העתיקה מרכז מנהלי שהתפתח בתקופה הסובייטית לעיר המודרנית מרי.
ב-1886 הגיעה לעיר המסילה הטרנס-כספית.
ב-1991 הייתה מרב לחלק מטורקמניסטן העצמאית.
מֶרָבּ אֶלאשווילי (בגאורגית: მერაბ ელაშვილი; ברוסית: Мераб Елашвили; נולד ב-9 ביוני 1974) הוא איש עסקים רוסי מצליח ממוצא יהודי גאורגי, הפעיל בתחום המזון ברוסיה ומחוצה לה.
בשנת 2008, הוא התמודד על רכישת רשת בורגראנץ' בישראל.
אלאשווילי נולד וגדל בעיירה קולאשי שבאימרתי גאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה).
את חוק לימודיו סיים בחוג לכלכלה במכללה ללימודים תעשייתיים בטביליסי ולאחר מכן למד במוסד לניהול ובמכון ללימודי משפטים שליד האקדמיה לכלכלה במוסקבה.
בהיותו בגיל 18, עקב אי הסדר הפוליטי בגאורגיה, הוא עבר להתגורר במוסקבה יחד עם אחיו שהתקבל ללימודים בעיר.
כבר עם הגיעו החלה פעילתו העסקית.
הוא פתח חברה לשיווק סחורות שונות.
מבין הסחורות ששיווק הייתה ביצת קינדר רוסית.
תוך שנתיים התרחב העסק ששיווק מוצרי מזון ומוצרים לבית, שהעסיק כ-200 עובדים.
תוך זמן קצר הפך אלאשווילי להיות מיליונר ועסקיו התרחבו לעיסקי דלא ניידי.
ב-31 בדצמבר 1997 הוא פתח את המסעדה הראשונה שלו של רשת סבארו בזכיינות, ובכך נפתחה דרכו לייסוד רשת סבארו האיטלקית בכל רחבי הפדרציה הרוסית הכוללת כיום 102 מסעדות ברחבי רוסיה.
המסעדה בזכיינות נפתחה בתקופה בה הכלכלה הרוסית לא היוותה פוטנציאל עבור עסקי הזכיינות למיניהם.
כיום, מפעילה החברה גם שלוש רשתות מסעדות נוספות: "בוסטופיווי בזאר" (Восточный Базар) הכוללת כ-33 מסעדות, "בש-נה-בש" (Баш-на-Баш) הקיימת משנת 2002 וכוללת שתי מסעדות.
תפריט המזון שלה הוא ים תיכוני והכנסתה השנתית הממוצעת היא כ-25–30 מיליון דולר, ו"ביאג'יו איטליאנו" (Виаджио Итальяно), שהיא רשת של שבע מסעדות למזון איטלקי הקיימת משנת 2005 וכל אחת מהמסעדות שלה מעוצבת כעיר באיטליה.
הכנסתה השנתית הממוצעת עומד על 22–28 מיליון דולר בשנה.
בסוף שנות התשעים הוא נישא לחיה (במקור תֶתרוּאשווילי), בתו של איש עסקים ישראלי יהודי גאורגי שהתגורר באנטוורפן שבבלגיה.
בשנת 2007 החל אלאשווילי לפעול מחוץ לרוסיה באמצעות חברת G.M.R.
כבעלי החברה רשומים גיאה או גיאורגי, אחיו (G), מרב עצמו (M) וגיסו, רומן שאמילשווילי, הבעל של אחותו (R).
החברה מפעילה מעל ל-160 מסעדות ברחבי רוסיה, אוקראינה, קזחסטן וצ'כיה ומייצגת את רשת סבארו באותן מדינות.
בשנת 2008 העריכו עיתונים ברוסיה כי הונו של אלאשווילי מגיע לכ־2-2.5 מיליארד דולר ומחזור המכירות השנתי של החברה בכ-150 מיליון דולר בשנה.
כאשר הכנסות החברה בשנת 2006 עמדו על 69 מיליון דולר בלבד וב-2007 111 מיליון דולר.
בספטמבר 2008 הגישה החברה הצעה לרכישת רשת בורגראנץ' בישראל, שנקלעה לקשיים כלכליים, תמורת 17 מיליון ש"ח.
ב-24 בספטמבר ביקשו מפרקי בורגראנץ' לאשר את מכירת הרשת לאלאשווילי.
אולם מתחריו של אלאשווילי במכרז, רשת ההמבורגרים המתחרה, ברגר קינג, העלתה ביום למחרת את הצעתה לכדי 25 מיליון ש"ח וקיבלה למעשה אישור בית המשפט לעסקה בכפוף לאישור העסקה על ידי הממונה על ההגבלים העסקיים, שפסל עסקה דומה של רכישת בורגראנץ' על ידי ברגר קינג, שנים קודם לכן.
מראת קסמים היא הדפס אבן (ליתוגרפיה) מעשה ידי האמן ההולנדי מאוריץ קורנליס אשר שהודפסה לראשונה בינואר 1946.
היצירה מתארת מראה הניצבת באלכסון ונתמכת בתמוכות עץ.
היצירה ניצבת על משטח מרוצף.
מתוך היצירה יוצאת שורה של גריפונים מכונפים הצועדים הרחק מן התמונה, וניתן לראות את השתקפותם במראה, מאידך, מעברה השני של המראה ניתן לראות, כאילו יוצאת מן ההשתקפות שורה נוספת של גריפונים.
הגריפונים מתפצלים לכמה טורים והופכים לאריחים מהם עשוי המשטח המרוצף, כאשר הגריפונים היוצאים מן המראה הופכים לאריחים שחורים, והגריפונים המופיעים מאחורי המראה מתוך ההשתקפות הופכים לאריחים לבנים המשובצים בסדרת האריחים השחורים.
יצירה זו היא אחת היצירות בהן שילב אשר בעלי חיים שונים במעין תבנית אריחים - שהגדולה ביצירות אלה היא היצירה מטמורפוזה.
מראת פה או מראה דנטלית היא אביזר המשמש ברפואת שיניים.
היא בנויה ממוט קצר שעליו מורכבת מראה קטנה ועגולה.
למראה מספר תפקידים: היא מאפשרת ראייה בלתי ישירה לאזורים שבהם לרופא אין אפשרות לראייה ישירה, מיקוד קרני האור אל השן המטופלת, הרחקה של רקמות רכות, בדרך כלל הלחיים מהשן ולביצוע טרנסאילומינציה, הארת השן מהמנורה בעזרת המראה כדי לבחון את שקיפות השן.
פרט לרופאי שיניים, עושים במראת פה שימוש גם מהנדסים, על מנת לאפשר ראייה במכשירים עם חלל מועט או בעייתי לראייה.
מראק (בכתיב לועזי: Merak; מערבית: مراق الدب "מראק א-דבּ" - מותן הדוב) או β בדובה הגדולה הוא הכוכב החמישי בבהירותו בקבוצת הכוכבים הדובה הגדולה.
הכוכב קיבל את ציון באייר β (בטא), שכן יוהאן באייר ציין את שבעת כוכבי הקבוצה הבהירים על פי מיקומם ממערב למזרח ולא על פי בהירותם.
הכוכב נמצא בקצה המערבי, מדרום לדובהה והקו המחבר אותם מצביע אל כוכב הצפון.
מראק הוא כוכב הסדרה הראשית לבן, מטיפוס ספקטרלי A1 במרחק של כ-79 שנות אור והוא בעל מסה של כ-3 מסות שמש ורדיוס של פי 2 מרדיוס השמש.
בהירות נראיתו היא מדרגה 2.34 כך שהוא מאיר בעוצמה של פי 60 מעוצמת ההארה של השמש.
טמפרטורת פני השטח של הכוכב היא כ-9,000 קלווין.
בדומה לווגה ולפומלהוט, גם מסביבתו של מראק נפלטת קרינה בתחום התת-אדום שמראה על קיומה של דיסקת אבק קר המקיפה אותו עד למרחק של כ-10 יחידות אסטרונומיות (בדומה למסלולו של שבתאי) וייתכן שנוצרים בה כוכבי לכת, אך עד היום לא נתגלו עדויות לקיומם.
מראק נע באותו כיוון ובאותה המהירות כמו פקדא, מגרז, אליות, ומיזר ונמצא בערך באותו המרחק, כך שכנראה מדובר בצביר כוכבים שנוצרו ביחד.
מֵרַב בַּת שָׁאוּל היא דמות מקראית המתוארת בספר שמואל כבתם הבכירה של שאול המלך ואחינעם בת אחימעץ.
אביה שאול הבטיח לתת את ידה למי שיכה את גוליית הפלישתי, אולם בפועל היא ניתנה לאישה לעדריאל המחולתי, ואילו מיכל, אחותה הצעירה, ניתנה במקומה לדוד, שהכה את גוליית.
בפסוק היא מופיעה לאחר שלושת אחיה, יהונתן, ישוי ומלכישוע, אך לפני שמה מצוין שהיא הבכירה.
ייתכן כי היא נולדה רביעית להוריה, וציון הבכורות נועד לציין שהיא הבכירה מבין שתי הבנות (מרב ומיכל).
הבנים נמנים לפי סדר לידתם גם אם ביניהם נולדו בנות.
אחת הסיבות למניין הבנות היא להבליט את סדר לידתן, כי היו לכך השלכות לגבי השאלה מי מביניהן תינשא ראשונה (הנוהג להשיא את הבנות לפי סדר לידתן).
שאול המלך הבטיח את ידה של בתו למי שיביס את גוליית במלחמה.
לאחר שדוד הרג את גוליית, הוא הגיע לחצר המלך שאול, שם התקבל בחמימות ובאהבה על ידי כולם, והנשים שיצאו לקראת שאול המנצח, השכילו לפאר גם את דוד: "וַתַּעֲנֶינָה הַנָּשִׁים הַמְשַׂחֲקוֹת וַתֹּאמַרְןָ הִכָּה שָׁאוּל בַּאֲלָפָיו וְדָוִד בְּרִבְבֹתָיו".
העדפת דוד על פני שאול הכעיסה את שאול ועוררה את קנאתו.
לכן שאול חיפש דרכים להמית את דוד, ואף ניסה פעמיים להכות אותו בחנית, אך לא הצליח.
בעקבות הצלחת דוד בקרב עם גוליית, הציע לו שאול את מרב לאישה, אולם בלבו התכוון שדוד ייפול בשדה הקרב עם הפלשתים, וזאת מבלי שייוודע למרב דבר על כוונותיו.
כאשר הגיע מועד ביצוע השידוך, במקום לדוד, ניתנה מרב לעדריאל המחולתי, בנו של ברזילי הגלעדי, אחד מחשובי הגלעד.
לא ברור מה הסיבה לשינוי דעתו של שאול בעניין; ייתכן כי ביטול השידוך נועד לפגוע בדוד ולהשפילו בחצר המלך, שכן מאז ניצחונו את גָּלְיָת, מעמדו של דוד היה גבוה משל שאול.
סיבה אפשרית נוספת לשידוכה של מרב עם עדריאל המחולתי, היא מעשה החתירה או ההסתה והפירוד שנעשו בחצר בהקשר זה על ידי מיכל, בתו הצעירה של שאול, אשר אהבה את דוד ועשתה כמיטב יכולתה אצל אביה לבטל את התחייבותו.
בכתובים מדובר על "חמשת בני מיכל בת שאול, אשר ילדה לעדריאל בן ברזלי המחלתי".
אמירה זו יש בה קושי: מרב היא זו שניתנה לעדריאל ולא מיכל, ומלבד זאת, על מיכל נאמר גם: "וּלְמִיכַל בַּת שָׁאוּל לֹא הָיָה לָהּ יָלֶד עַד יוֹם מוֹתָהּ".
קיימות מספר תשובות שונות לסתירה זו, והמקובלות ביותר הן:
מרב מתה ומיכל גידלה את ילדיה, ולכן נקראו על שמה.
בטעות מופיע השם "מיכל" במקום "מרב".
ישנה מחלוקת בתלמוד האם בפועל הייתה מרב אשתו של דוד.
לפי רבי יוסי, נשא דוד את מרב ולאחר מותה את מיכל (לפי ההלכה, לאחר מות אשתו הרי הוא מותר באחותה).
לפי רבי יהושע בן קרחה, דוד אכן קידש את מרב, אך לדעת שאול אביה היו אלו קידושי טעות שאינן תופסים (משום "מקדש במלוה" או מטעם הלכתי אחר) ולכן נשא דוד את אחותה מיכל בחייה.
על־פי דעת רבי יהושע בן קרחה במחלוקת זו, את בניה של מרב גידלה מיכל אחותה, ומשום כך נקראו "בני מיכל".
בספר שמואל ב' נאמר כי חמשת בנים אלו נמסרו לידי הגבעונים, והוצאו להורג.
הר מֶרָאפִּי (באינדונזית: Gunung Merapi, תרגום "הר האש") הוא הר געש שכבתי פעיל בגבול שבין מחוז מרכז ג'אווה למחוז המיוחד יוגיאקרטה (Yogyakarta) באי ג'אווה שבאינדונזיה.
הר געש זה הוא הפעיל ביותר באינדונזיה, והוא מתפרץ תדיר מאז 1548, בממוצע כל 5 שנים.
ההר קרוב מאוד לעיר יוגיאקרטה, ואלפי תושבים מתגוררים בכפרים המפוזרים על מדרונותיו בגבהים שעד 1,700 מטרים מעל פני הים.
את השם מראפי (Merapi) אפשר לתרגם בצורה חופשית מאינדונזית כ"הר של אש", מהלחם בסיסים של המילים בג'אווינית "מרו" שפירושה "הר" ו"אַפּי" במלאית שפירושה "אש".
ניתן לצפות בעשן העולה מלוע ההר לפחות 300 ימים בשנה, וכמה מההתפרצויות גרמו להרוגים.
גזים לוהטים מהתפרצות גדולה גרמו למותם של 64 איש ב-22 בנובמבר 1994 – מרביתם בעיירה מונטילן (Muntilan), מערבית להר הגעש.
התפרצות גדולה נוספת אירעה ב-2006 – זמן קצר לפני רעידת האדמה בג'אווה ב-2006, ובהתפרצות שאירעה בחודשים אוקטובר-נובמבר 2010 מתו 324 בני-אדם ומאות אלפים נאלצו להתפנות מבתיהם.
מראפי הוא הר געש שכבתי, אחד מ-129 הרי הגעש הפעילים של אינדונזיה.
הר הגעש הוא הדרומי ביותר בשרשרת הרי געש המשתרעת לצפון-צפון-מערב ומסתיימת בהר הגעש אונגרן (Ungaran).
ניתוח סטרטיגרפי גילה שההתפרצויות באזור הר מראפי החלו לפני 400,000 שנים, ומאז ועד לפני כ-10,000 שנים התאפיינו ההתפרצויות ההוואיניות בזרימת לבה בזלתית.
מראפי הוא הצעיר ביותר בשרשרת געשית זו, והיווצרותו החלה בפליסטוקן.
מאז הפכו ההתפרצויות לעזות יותר, המתאפיינות בפליטת לבה אנדזיטית צמיגה יותר היוצרת חרוטי לבה.
התפרצויות עזות שגרמו להתמוטטות החרוטים ועמודי התפרצות גבוהים יצרו זרמים פירוקלסטיים.
בשל הגעשיות המתמדת מתקשה צמחייה להתפתח על פסגת ההר, והתפרצויותיו התכופות השחיתו לעיתים קרובות את השדות המעובדים במדרונותיו הדרום-מערביים וגרמו להרוגים רבים במהלך ההיסטוריה.
במראפי מתרחשות התפרצויות קטנות בכל 2–3 שנים והתפרצות עזות בכל 10–15 שנים.
התפרצויות ראויות לציון – שגרמו בדרך-כלל גם להרוגים רבים – אירעו בשנים 1006, 1786, 1822, 1872 ו-1930 – שבה נהרסו 13 כפרים וכ-1,400 תושבים נהרגו מהזרמים הפירוקלסטיים.
התפרצות גדולה מאוד שהתרחשה ב-1006 כיסתה את כל מרכז ג'אווה באפר געשי.
קיימת טענה כי ההרס שנגרם מהתפרצות זו הוביל להתמוטטות ממלכת מאטאראם ההינדית.
עם זאת, אין מספיק עדויות מתקופה זו על-מנת לאשר או להפריך טענה זו.
באפריל 2006 סימנו פעילות סייסמית מוגברת ותפיחה בחרוט ההר כי הוא עומד להתפרץ, ובתגובה לכך הורו הרשויות לתושבי הכפרים הסמוכים להתכונן לפינוי אפשרי.
ב-19 באפריל הגיע עמוד העשן שהיתמר מהלוע לגובה של 400 מטרים – בהשוואה ל-75 מטרים ביום הקודם.
ב-23 באפריל – לאחר סדרה של רעידות אדמה קלות שהעידו על תזוזה של המאגמה מתחת לפני השטח – פונו כ-600 ילדים וקשישים ממדרונות הר.
בתחילת מאי החלה זרימת לבה מההר.
ב-11 במאי – כשזרמי הלבה הפכו סדירים – הצטוו 17,000 תושבים להתפנות מהאזור.
ב-13 במאי העלו הרשויות האינדונזיות את רמת הכוננות לדרגה העליונה ביותר, וציוו על פינוי של כל התושבים מסביבות ההר.
רבים מהכפריים החליטו להתעלם מהאיום הצפוי וחזרו לכפריהם מחשש שבעלי החיים שלהם ויבוליהם יגנבו.
פעילות ההר שככה באמצע מאי.
ב-27 במאי פקדה רעידת אדמה בעוצמה של 5.6 בסולם ריכטר את האי ג'אווה, שמוקדה כ-50 קילומטרים דרומית-מערבית ממראפי.
כתוצאה מרעידת אדמה זו נהרגו 5,800 בני אדם ו-200,000 באזור יוגיאקרטה נותרו ללא קורת-גג.
החששות שמא "יתפוצץ" מראפי התגברו.
מאפייני רעידת האדמה – שלא כללו תנודות לאורך זמן – הבהירו כי היא נגרמה מפעילות געשית.
11,000 כפריים נוספים פונו ב-6 ביוני כאשר לבה וענני גז לוהטים זרמו שוב ושוב לאורך המורדות העליונים של ההר כלפי קאליאדם (Kaliadem), יישוב השוכן דרומית-מזרחית להר מראפי.
באירוע זה היו שני הרוגים.
לקראת סוף אוקטובר 2010 דיווח המרכז לוולקנולוגיה והתגוננות מסיכונים גאולוגיים בסוכנות הגאולוגית המקומית (PVMBG, על-פי ראשי תיבות שמה באינדונזית – "Pusat Vulkanologi & Mitigasi Bencana Geologi, Badan Geologi") כי מתחילת ספטמבר החל להיווצר דפוס סייסמי מוגבר במראפי.
צופים ב"בבדן" (Babadan) – 7 קילומטרים מערבית להר, ובקליורנג (Kaliurang) – 8 קילומטרים דרומית לו, דיווחו כי שמעו מפולות ב-12 בספטמבר.
ב-13 בספטמבר נראו ענני עשן לבן מיתמרים לגובה של 800 מטרים מעל הלוע.
תפיחת הכיפה הגעשית – שנצפתה לראשונה במרץ – התגברה בהדרגה מ-0.1–0.3 מ"מ ביום ל-11 מ"מ ביום ב-16 בספטמבר.
ב-19 בספטמבר התגבר קצב רעידות האדמה הקלות, ולמחרת העלתה PVMBG את רמת הכוננות ל-2 (בסולם שבין 1 ל-4).
ב-23–24 באוקטובר עלה שיעור התפיחה ל-42 ס"מ ליום והחלה זרימת לבה מההר במורד נהר גנדול (Gendol).
אלה סימנו התפרצות הולכת וקרבה.
ב-25 באוקטובר 2010 העלה הממשל האינדונזי את הכוננות עבור הר מראפי לרמה הגבוהה ביותר (4), והורה לכפריים באזורים שבסיכון לנוע לאזורים בטוחים יותר.
תושבים שהתגוררו ברדיוס של 10 קילומטרים מההר קיבלו הוראה להתפנות.
מספר התושבים שהוראת הפינוי חלה עליהם נאמד בלפחות 19,000. נציגי ממשל אמרו כי בסוף השבוע של ה-23–24 באוקטובר נמדדו בהר כ-500 רעידות אדמה ממקור געשי, וכי המאגמה עלתה לגובה של כקילומטר מתחת לפני השטח בשל הפעילות הסייסמית.
מראפי התפרץ שלוש פעמים ביום שני ה-25 באוקטובר אחר הצהריים, כשהוא מזרים לבה במורדותיו הדרומיים והדרום-מזרחיים.
ב-26 באוקטובר בשעה 5 אחר הצהריים החלה התפרצות.
שעתיים אחר-כך החלה הפעילות הפירוקלסטית לשכוך, לאחר 12 התפרצויות שנמדדו במכשירי הניטור של ה-PVMBG.
ההתפרצויות של ה-26 באוקטובר סווגו כ"התפוצצות" וכללו פליטת טפרה, להבות-אש וזרימת אוויר חם.
עמוד עשן היתמר מהפסגה עד לגובה של 1.5 קילומטרים.
ביום שישי 29 באוקטובר התחדשה הפעילות ודווח על פליטת לבה וענני אפר געשי.
בבוקר שבת 30 באוקטובר שב מראפי להתפרץ.
דווח על התפרצויות עזות מקודמותיהן ועל ענן אפר שהיתמר לגובה של 3.5 קילומטרים ונפל במרחק של יותר מ-30 קילומטרים מערבית להר.
בעת ההתפרצות נסגר שדה התעופה של יוגיאקרטה למשך שעתיים.
ראש המכון המקומי למחקר געשי ופיתוח טכנולוגי (BBPTK) צופה התפרצויות נוספות והמשך זרימת לבה מן ההר.
ב-26 באוקטובר נמצאו גופותיהם של לפחות 18 איש שמתו מכוויות ומחנק, אלפים פונו ברדיוס של 10 קילומטרים מסביב למדרונות ההר.
ביום רביעי ה-27 באוקטובר עלה מספר הנספים ל-25, בהם מבה מרידג'ן (Mbah Maridjan – סבא מרידג'ן), "שומר השער" הרוחני של הר הגעש, שמת בביתו, 4 קילומטרים מפסגת ההר.
הרשויות הורו שלא לחזור בינתיים לאזור הסגור בתחום 10 קילומטרים מההר שבו נמשכו פעולות החיפוש וההצלה במטרה למצוא קורבנות נוספים של ההתפרצויות של היום הקודם.
ב-27 באוקטובר עלה מספר הנספים ל-30 בני-אדם.
בשל הסכנה שמהווה מראפי לאזורים המאוכלסים סביבו, הוא מוגדר כאחד מהרי הגעש של העשור.
שלטונות אינדונזיה – המודעים לסכנות הנשקפות מההר – מקיימים רשת של תחנות ניטור סביב מורדותיו המודדות בין השאר פעילות סייסמית ושינויים במגנטיות.
סכנה נוספת קיימת בדמות להארים – נחשולים מסוכנים של בוץ המורכב ממי גשמים וחומרים פירוקלסטיים הנעים במהירות גבוהה במורד, וסוחפים איתם את כל הנקרה בדרכם.
הניסיון הראה כי הלהארים נוצרים כאשר יורדים יותר מ-50 מ"מ גשם בשעה על מדרונות ההר.
המכשור בתחנות הניטור יכול לזהות להארים מאחר שיש להם דפוס סייסמי מסוים.
להר מראפי משמעות מיוחדת באמונות המקומיות של ג'אווה.
ההר הוא אחד מארבעת האתרים שבהם נוהגים נציגים מהארמונות המלכותיים של יוגיאקרטה וסוראקרטה להעלות מנחות שנתיות על-מנת להשקיט את הרוחות הג'אוויניות הקדומות.
טקס העלאת מנחות על ההר מטעם הסולטאן של יוגיאקרטה נערך כל שנה ביום הכתרתו.
בסולטנות של יוגיאקרטה יש למראפי משמעות קוסמולוגית סמלית בהיותו הקצה הצפוני של הציר המקודש שכיוונו צפון-דרום בין פסגת מראפי לשפך הנהר אופק (Opak) לאוקיינוס ההודי.
הציר הקדוש קישר בין ההיאנג (hyang) או רוחות ההר הנערצות מתקופה קדומה – המכונות "מבה פטרוק" ("Mbah Petruk") על ידי תושבי ג'אווה – לסולטאן של יוגיאקרטה כשליט של ממלכה ג'אוונית, ולניי רורו קידול (Nyi Roro Kidul) – אלת האוקיינוס הקדושה והפילגש המיתית של מלכי ג'אווה – כמלכת האוקיינוס הדרומי.
ב-2004 נקבע שטח של 6.4 קמ"ר סביב הר מראפי כפארק לאומי.
נגד החלטה זו של משרד הייעור להכריז על הפארק נאבק הפורום האינדונזי למען הסביבה, שתבע את המשרד בבית המשפט בטענה כי ההחלטה נעשתה מבלי להתייעץ בתושבים המקומיים.
במהלך ההתפרצות של 2006 סירבו תושבים רבים לנטוש את בתיהם, מחשש שהשלטונות ינצלו את ההזדמנות ויחרימו את רכושם במטרה להרחיב את הפארק הלאומי.
מרב סודאי (נולדה ב-12 בדצמבר 1970) היא אמנית וציירת ישראלית.
סיימה ב-1995 את לימודי האמנות באוניברסיטת חיפה.
לאחר מכן המשיכה בלימודי אמנות במדרשה לאמנות בית ברל ובלימודי קולנוע ותקשורת במכללה להוראה טכנולוגית בתל אביב.
במשך כמעט עשרים שנה חיה ופעלה בתל אביב.
עם סיום לימודי התואר הראשון הצטרפה לגלריה ג'ולי מ.
כאמנית הבית, והציגה בה תערוכות יחיד, השתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות, עבדה עם המאייר דני קרמן ולמדה בסטודיו של הצייר מנחם מזרחי.
בשנת 2005 חזרה לאוניברסיטת חיפה ללימודי M.F.A באמנות יצירה, אותם השלימה בשנת 2007. כיום היא ממשיכה בעשייה אומנותית, ומשתתפת בתערוכות קבוצתיות במסגרות שונות בישראל ובעולם.
חיה ויוצרת בקיבוץ גבת שבעמק יזרעאל.
החיים בעיר נהריה, שהייתה במוקד הסכסוך הישראלי-ערבי בשנות ילדותה של סודאי, הביאו אותה, כאמנית בוגרת, לעסוק בתכנים מגוונים הקשורים לסביבתה האישית והבינאישית, החברתית, הפוליטית ולעיתים גם המדינית.
סודאי עוסקת בנושאים אקטואליים כגון: חברה, יחסים, טרור, מלחמה ומאבקים, וכן שכול.
כמו כן היא מרבה לשלב בעבודותיה פרטים אוטוביוגרפיים שונים השאובים מעולמה הפרטי, העוסקים בהתבגרות, במעבר שבין ילדות לנשיות, התפכחות, וכן ביחסים בינתרבותיים בחייה שלה ושל משפחתה.
את הדימויים היא שואבת מהתבוננות בסביבתה האישית, החברתית והלאומית.
לרוב הם מבוססים על חומרים תיעודיים מזירות אירוע, על צילומי עיתונות, על צילומים מהאלבום המשפחתי ועל חוויות אישיות.
בשנת 2003 פרצה סודאי לתודעה עם עבודה בשם "קו 32 א'", אותה הציגה בתערוכה "אוברקראפט" שאצרה תמי כץ-פרימן בבית האמנים בתל אביב.
בעבודה זו ניסתה סודאי להעביר את התחושות והאווירה שסבבו אותה ואת ישראל בתקופת האינתיפאדה השנייה.
העבודה מתארת סצנה המבוססת על צילום עיתונות, המתעד את אחד מאירועי הדמים של האינתיפאדה – זירת פיגוע ההתאבדות בקו 32א' בירושלים (יוני 2002).
היא עשויה בטכניקת רקמה ותפירה של פאייטים בשלל צבעי הקשת, שביצועה מחייב אורך רוח ושקט נפשי.
באמצעות טכניקה זאת, סודאי מתארת את המציאות הקשה באופן אסתטי ודקורטיבי, דבר המעלה שאלות ומעניק לה פרשנות חדשה לגבי המציאות הישראלית התקופתית המתוארת ואופן ההתמודדות עמה.
שנה מאוחר יותר, ב-2004, עדיין תחת הרושם וההשפעה התקופתיים של אירועי האינתיפאדה השנייה, הציגה סודאי את "המתאבדות למתאבדים", בתערוכה "LOVE IS IN THE AIR" ב"זמן לאמנות" בתל אביב (אוצרת: תמי כץ-פרימן).
בעבודה זו יצרה ויטראז' מדומה על חלון זכוכית המבוסס על אלמנטים של פיתוי אירוטי בסגנון אר נובו מסוף המאה התשע-עשרה, בהקשר של תעמולה פלסטינית המבטיחה פרס רומנטי כחלק מגיוס מחבלים מתאבדים למלחמת ג'יהאד.
בשנת 2005 החלה סודאי להכניס לעבודותיה אלמנטים ביוגרפיים ומשפחתיים; בעבודה "אינשאללה", המבוססת על צילום שנלקח מהאלבום המשפחתי של האמנית, הפכה סודאי קיר שלם במתחם בית בנמל שבמתחם נמל תל אביב למעין שטיח קיר אוריינטלי דקורטיבי, הנתון במסגרת קישוטית שבה מופיעה המילה "אינשאללה" בקליגרפיה עברית-ערבית הלקוחה מכתבי הקודש המוסלמיים.
בעבודה נראה סבה של האמנית לבוש טלית וחובש כיפה וכובע, מברך אותה.
הדימוי הפיגורטיבי שמצוי בעבודה משתלב ומובלע לסירוגין בתוך אורנמנטיקה מזרחית ושלל דקורציות דמויות שטיח קיר מזרחי, שמתפקדות כגריד הסוואה.
השטיח הדקורטיבי מבליע בתוכו ניגודים, לכאורה, שמשתלבים זה בזה לכדי שיח תרבותי, דתי, עדתי, ולשוני אינטגרטיבי עשיר.
המילה "אינשאללה" היא מיצוי של כל המגולם בברכה, ומבטאת את הכמיהה להגשמת הבקשה שבה.
העבודה "אינשאללה" היוותה בסיס לעיסוק נרחב ומעמיק של סודאי בסוגיית האינטראקציה בין מזרח ומערב, הדומה והמנוגד.
בסדרה "ברכות" שהוצגה בתערוכה "אוריינטד" (2008) ובתערוכה "הולכת כמו מצרייה" (2011), עוסקות עבודותיה ביחסים גדושים בניגודים תרבותיים וערכיים בחברה הישראלית, וביחסיה המורכבים של ארץ ישראל הקדומה והעכשווית עם סביבתה התרבותית, הגאוגרפית, המדינית והפוליטית.
בשנת 2008, כחלק מאירועי יום העצמאות ה-60 למדינת ישראל, נבחרה סודאי להציג את עבודותיה בתערוכה "AS IS - אמנות ישראל בת ימינו" ב-Complesso Del Vittoriano בכיכר ונציה שברומא, איטליה.
2006 - "על כבישים וקדושים", גלריה גורן, מכללת עמק יזרעאל.
2013 - "חלון אחורי" ו "תראו אותי" הגלריה העירונית לאמנות עפולה.
אוצרות: אביטל אפל, אדריאנה סגל וויטינג
אוצרות: ורד נחמני וחנוש מורג.
2024- "איפה את" תערוכה שעוקבת אחרי הדימוי הנשי
מרב יוּדילוביץ' (נולדה ב-19 בנובמבר 1970) היא עיתונאית ומבקרת תרבות ישראלית.
מרב יודילוביץ' נולדה בנווה אביבים וגדלה שם.
דוד יודילוביץ', סבו של אביה, היה איש תנועת ביל"ו, מורה וסופר, שהקים את גן הילדים העברי הראשון.
סבה של אמה היה הרב יוסף צימבר, שבימים שטרם עלייתו לארץ ישראל סייע בפדיון יהודים על מנת להביאם לארץ הקודש.
את לימודיה התיכוניים עשתה בבית הספר "אליאנס" כשבאותה השכבה בה למדה היו גם השחקן תומר שרון, השחקנית ירדן בר-כוכבא, המפיק אילון רצ'קובסקי והבמאי אמיר מן.
יודילוביץ' למדה שנתיים במכינה של ניסן נתיב, את המכינה ניהלה בזמנו רחל שור ובה לימד, בין היתר, גם השחקן שולי רנד.
בצבא שירתה זמן קצר ביחידת המתנדבים "שר-אל" ובדובר צה"ל.
במקביל לשירותה הצבאי החלה לעבוד במועדון הים התיכון (קלאב מד) באכזיב.
במסגרת זו עברה גם הכשרה ככוריאוגרפית בפומפאדור שבצרפת.
בהמשך עבדה בשלל כפרים של מועדון הים התיכון בישראל, בצרפת, בספרד, בשווייץ, בברזיל ובמקסיקו.
עם חזרתה לישראל למדה בבית הספר לעיתונאות "כותרת", ובמקביל עבדה כדיילת בחברת "ארקיע" וכתבה לעיתוני נוער, בהם "ראש אחד".
עם סיום לימודיה התקבלה לעבודה ככתבת בדסק החדשות של עיתון "מעריב", שם עבדה כששה חודשים.
משם עברה לעבוד כתחקירנית בתוכנית הטלוויזיה "דוקומדיה" שהגיש וערך העיתונאי מתי גולן, ובתוכנית הבוקר "קפה טלעד" שהגיש מיכה פרידמן וערכה עירית גל.
בימי טרום הקמתו של ynet, אתר האינטרנט של היומון "ידיעות אחרונות", גויסה לצוות המקימים על ידי העיתונאי והעורך אילן יצחייק, עליו היא אומרת: "הוא לימד אותי כל מה שקשור בערכי המקצוע".
מרב יודילוביץ' שימשה כמבקרת התרבות הבכירה של ynet ובין הנושאים בהם עסקה: תיאטרון, מחול, ספרות, קולנוע, מוזיקה והפוליטיקה של התרבות.
במשך סמסטר לימדה קורס על עיתונות אינטרנט ב"כותרת", בית הספר לעיתונות באוניברסיטת תל אביב.
בין הכתבות הבולטות שכתבה לאורך השנים היו: חשיפת מכתבי האמנים שסירבו להופיע באריאל.
במהלך מלחמת לבנון השנייה פרסמה ריאיון בלעדי עם הבלשן האמריקני ואיש השמאל, נועם חומסקי, שממעט להתראיין לתקשורת הישראלית.
מרב יודילוביץ' עוסקת בכתיבתה בין היתר גם בתרבות הפלסטינית ובסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בשנת 1999 יצא לאור בהוצאת הספרים ביתן ספר השירים, "צומת אתמול מחר", פרי עטה.
ב-2016, אחרי 17 שנות עבודה ב-ynet, עזבה יודילוביץ' את האתר.
מרב גריפין היה מנחה טלוויזיה, מוזיקאי, שחקן תיאטרון וקולנוע, ואיל תקשורת אמריקאי.
גריפין נולד בסן מטאו, קליפורניה, למרווין אדוארד גריפין האב, סוכן בורסה, וריטה אליזבת גריפין (לבית רובינסון), עקרת בית.
גריפין, שגדל כקתולי, התחיל לשיר במקהלת הכנסייה שלו כילד, ובגיל ההתבגרות שלו הרוויח כסף נוסף כאורגניסט של הכנסייה.
יכולותיו כפסנתרן מילאו חלק בכניסתו המוקדמת לעסקי השעשועים.
בראשית הקריירה היה זמר בתסכיתי רדיו ובביג בנד של פרדי מרטין.
בהמשך הופיע במספר סרטים ובהופעות שונות בתיאטראות ברודוויי.
מ-1965 ועד 1986 הנחה את הטוק שואו "המופע של מרב גריפין", ששודר בערוצי חטיבת השידורים של וסטינגהאוס.
את עיקר הונו עשה באמצעות חברת ההפקות שהקים, "Merv Griffin Enterprises", במסגרתה יצר את התוכניות "גלגל המזל", "ג'פרדי!" (מלך הטריוויה) ומספר שעשועוני טלוויזיה נוספים.
במאי 1986 מכר את החברה, לחטיבת הטלוויזיה של סרטי קולומביה, שהייתה אז בבעלות חברת קוקה קולה, תמורת 250 מיליון דולר.
זו הייתה הרכישה הגדולה ביותר של חברת בידור בבעלות אדם יחיד עד אז.
בעקבות המכירה, המגזין פורבס כינה אותו כפרפורמר ההוליוודי העשיר בהיסטוריה.
הוא שמר על תואר "היוצר" של שתי תוכניות המשחק שלו, שהמשיכו להיות משדורים ברחבי העולם.
אחר כך העביר את מוקד עסקיו לנדל"ן ומלונאות.
בשנת 2003 הוערך הונו בכ-1.2 מיליארד דולר.
בין השאר החזיק במלון בברלי הילטון היוקרתי, שמארח את טקס חלוקת פרסי גלובוס הזהב.
גריפין שב לקריירת השירה בשנת 2001, שבה הוציא את האלבום "It's Like a Dream".
ב-1998 נוסף כוכב על שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ב-1996 אובחן כחולה בסרטן הערמונית.
התפרצות חוזרת של המחלה הובילה לבסוף למותו בשנת 2007.
מראשיה B הייתה סדרה של מכוניות ספורט שיוצרו על ידי יצרנית הרכב הרוסית מראשיה.
הסדרה התחלקה לשני דגמים שכונו B1 ו-B2, שניהם היו דומים מאוד מבחינה טכנית, אך שונים מבחינת העיצוב החיצוני שלהם.
לשני הדגמים היו את אותו המנוע, מאפיינים, מערכת מתלים, מערכת בלימה ומחיר (מחירו של כל רכב היה מעל ל-4,000,000 רובל או בקירוב 100,000 אירו או 85,000 לירות שטרלינג).
אלו היו מכוניות הספורט הראשונות שיוצרו ברוסיה.
הדגם B1 הוא הדגם הראשון בסדרת מכוניות אלו, ובנוסף הרכב הראשון שיוצר אי פעם על ידי חברת Marussia.
מנועי המכונית לא מיוצרים ברוסיה, אלא באנגליה על ידי חברת קוסוורת' (Cosworth).
חברת מארוסיה מתכוונת לייצר אך ורק 2999 יחידות של דגם זה.
כוח המנוע נע בין 360 ל-420 כוחות סוס, הרכב יכול להגיע למהירות מקסימלית של 250 קמ"ש ולהאיץ מ-0 ל-100 קמ"ש ב-3.8 שניות.
הדגם B2 הוא היורש של ה-B1, הוצג לראשונה בתערוכת רכב בפרנקפורט בשנת 2009. ההבדלים בין שני הדגמים הוא בעיצוב הדלתות ומכסה המנוע בלבד.
לדגם B2 עיצוב חדשני יותר וגם פנים הרכב מפואר יותר.
מכסה המנוע עוצב כך שהמתבונן ברכב מלפנים יראה את האות M שמזכירה את לוגו החברה.
דגם זה הופיע בשני משחקי וידאו בסדרת Need For Speed שיצאו לאקרנים בשנת 2012 ו-2013. רק 12 עד 14 רכבים מדגם זה יוצרו עד לשנת 2014.
מרב לוין (נולדה ב-29 בפברואר 1972) היא מנחת טלוויזיה, זמרת, מרצה ומורה.
נולדה וגדלה בשכונת נווה שאנן בחיפה ולמדה בתיכון עירוני ג'.
בשנות הנעורים שלה, לקחה חלק בלהקת הנוער הרשמית של חיפה, "מפגשים ברכס", שהופיעה בישראל ומחוצה לה, והתפרסמה בעיקר בזכות הופעתה בתוכנית הטלוויזיה "זהו זה!".
ב-1994 נבחרה להנחות את השעשועון "גלגל המזל" כ"נערת הגלגל" הראשונה לצידו של ארז טל בשידורי קשת.
בשנת 1995, פרשה לבקשתה מהתוכנית.
לוין השתתפה באותה תקופה במספר פרסומות.
במקביל הנחתה תוכנית ילדים בשם "פליק פלאק" שצולמה על במה בקניון לב המפרץ, ששודר אף הוא בקשת.
בשנים 1996–1999 הנחתה בערוץ 2 את תוכניות הנוער "אהבה ראשונה", "ג'ונגל הסיפורים" ו"יש בעיר מסיבה", לצידו של תומר יוסף.
בהמשך השתתפה בסדרת הדוקו-ריאליטי "אופטימיות קוסמית".
בשנת 2001 הוציאה את האלבום "המסע הגדול" ובו שירים אישיים שחלקם היו בהלחנתה ובהפקתו המוזיקלית של רמי פוקס, וחלקם היו שיתופי פעולה עם כותבים ואומנים אחרים.
נכללו בהם ארקדי דוכין ומיכה שטרית, שכתבו והלחינו את השיר "תהום", אריאל זילבר, שהלחין את השיר "תשבץ" ואורנה בנאי, שהקריאה טקסט בשיר "הבל הבלים".
השיר "תקוות הקיץ" מתוך התקליט, נבחר על ידי ynet כאחד מעשרת השירים הטובים ביותר של שנת 2001.
משנת 2002 היא הבעלים של "בראשית הפקות", העוסקת בייזום אירועי תרבות ומוזיקה והפקתם וכן, ריכוז וצילום וידאו וחדשות, לצד הדרכה בתחומי אומנויות במה.
משנת 2017 החלה להופיע עם הרצאה-מופע יחיד בשם "גלגל ענק".
לוין היא בעלת תואר במדעי הרוח והחברה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בעלת תעודת הוראה, נשואה ואם לשתיים.
מרב זקס-פורטל (נולדה ב-18 באפריל 1965) היא מתרגמת ספרות, סופרת ומשוררת ישראלית.
מרב זקס-פורטל נולדה בקיבוץ גבעת ברנר להורים ילידי הקיבוץ.
בילדותה התגוררה במשך שנתיים בבוסטון עם משפחתה.
שירתה בצה"ל ככתבת צבאית בעיתון "במחנה נח"ל".
עם שחרורה מצה"ל עזבה את הקיבוץ, ועבדה במשך שלוש שנים בנמל התעופה בן-גוריון.
בתקופה זו החלה ללמוד לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב בחוג לספרות אנגלית, וסיימה אותו בהצטיינות.
בשנת 1990 החלה לעבוד כמנהלת מחלקת ההדרכה בחברת IAS, שסיפקה שירותי ביטחון אווירי לחברת TWA ולחברות אחרות באירופה.
בשנת 1992 חזרה עם בן זוגה לישראל, והחלה ללמוד תרגום באוניברסיטת תל אביב.
בעקבות הלימודים החלה להתמחות בהוצאת כנרת זמורה-ביתן.
מאז תרגמה עשרות ספרים עבור ההוצאות המובילות בארץ, בהן ידיעות ספרים, כתר, כרמל, מטר, פן ועם עובד.
בשנת 2010 החלה ללמוד לתואר שני במגמה לכתיבה יוצרת באוניברסיטת בן-גוריון, ובמהלך הסדנאות אצל חיים באר, שמעון אדף, סמי ברדוגו, שרון אס, אתגר קרת ואחרים החלה לכתוב סיפורים קצרים.
את הלימודים סיימה כשבאמתחתה כתב היד לרומן הביכורים בשם "מלאכים באופק".
לאחר הלימודים החלה לפרסם סיפורים קצרים בכתבי עת ובמגזינים מקוונים.
ספרה "מלאכים באופק" התקבל למפעל לספרי ביכורים "קסת", ובשנת 2016 יצא לאור בהוצאת אקס ליבריס וידיעות ספרים בעריכתו של חיים באר.
ב-2015 החלה לפרסם שירים, ואלו ראו אור בכתבי עת שונים.
שירהּ "קינה", שהוקדש לזכרה של אנגווץ וואסה, שנרצחה על ידי בעלה בנתניה ב-2018, הוקרא בעצרת המחאה על רצח נשים שנערכה בכיכר דיזנגוף ופורסם ב"ידיעות אחרונות".
בשנת 2000 יזמה והקימה את "פורום תרגום ועריכה - אג'נדה", הראשון מסוגו בארץ.
הפורום נפתח תחילה בפורטל IOL ולאחר מכן עבר באתרים שונים, עד שמצא בית בפייסבוק.