tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהרצאתו באירוע זה, תחת הכותרת "משמעות השלום ואי אלימות בתקופה הנוכחית", סילו קורא לפירוק עולמי מנשק גרעיני, כצורך הדחוף ביותר של התקופה.
סילו בילה את שנותיו אחרונות בכפר סמוך למנדוסה, עיר הולדתו.
הוא הלך לעולמו בביתו ב-16 בספטמבר 2010, מוקף בבני משפחתו, בעקבות סיבוך של מחלת כליות ממנה סבל בשנתו האחרונה.
דמותו של סילו מעוררת חלוקת, כיוון שממשיכי דרכו רואים בו מדריך רוחני אך מבקריו מתארים אותו כמנהיג משיחי.
אשר אליו, הוא התייחס אל עצמו כאל סופר וחסיד של מה שכינה כ"דתיות פנימית".
מושג ההתכוונות של התודעה, אשר שב אליו פרנץ ברנטנו (Franz Brentano) החל מהסכולסטיקה של ימי הביניים ופותח על ידי אדמונד הוסרל (Edmund Husserl) ב"רעיונות אודות פנומנולוגיה טהורה פילוסופיה פנומנולוגית", מקבל חשיבות מרכזית בהגותו של סילו.
הוא עושה את הבחנה הבאה בין תחושה, פרספציה ודימוי:
כמו כן, סילו דוחה את רעיונות התת-מודע או הלא-נודע כמיתוסים תקופתיים אשר התשתית המדעית שלהם אינה מנוסחת כהלכה.
הוא מתמקד בחקר הנוכחות-מישנה, האימפולסים, רמות העבודה של התודעה, מרכזי התשובה ועוד, כחלק מהפסיכיזם והתפקוד של התודעה.
הגותו של סילו חדשנית בהגדרת מרחב הייצוג:
סילו נבדל מהרעיונות האקדמיים השגורים בתפיסתו את האדם, תפיסה אשר הביאה אותו להקמתה של התנועה ההומניסטית.
למעשה, ראייתו את האדם מוטמעת כבר בהגדרה עצמה של התנועה ההומניסטית כקבוצת האנשים הלומדים וחוקרים את צרכיו של האדם ומכינים את התנאים על מנת להתקדם מתחום ההתניה אל תחום חופש, זאת אומרת, על מנת להתגבר על הכאב והסבל האישי והחברתי.
סילו מסביר את עמדתו לגבי הרוחניות כך:
1989: להאניש את העולם (כולל את המבט הפנימי, הנוף הפנימי והנוף האנושי)
1993: היום של האריה המכונף
בתחילת שנות השישים, מגזרים בשמאל הצ'יליאני האשימו את סילו בפשיזם ובהקמתה של תנועה ריאקציונרית.
ממש באותו זמן, הכנסייה הקתולית האשימה אותו באיום על ערכי המשפחה והמוסר הנוצרי.
שתי העמדות מתועדות בעיתונות הצ'יליאנית של אותה תקופה.
על פי חברי התנועה הסילואיסטית, מדובר בתגובה להשפעה הגוברת שהייתה לסילו אצל הצעירים, כי למעשה הוא הציע את הקמתו של שמאל חדש, הומניסטי ולא מרקסיסטי.
מתנגדיו ניסו להציגו, לעיתים קרובות, כמנהיג משיחי או של כת.
כך, במהלך חייו הציבוריים שולבו אלה אשר למדו, הפנימו והפיצו את משנתו, עם אלה אשר דאגו לשים אותו במעצר, לאסור עליו לשאת את דבריו ולהכפיש אותו באמצעי התקשורת.
ועל אף כל אלה, תמיד צלחה דרכו להגיע אל האנשים הפשוטים אליהם הפנה את דבריו.
מוסדות מסוימים – כגון האספה המחוקקת של קוסטה ריקה – ציינו את תרומתו בימים שלאחר מותו.
השפעתו של סילו משתקפת בכתבות שהתפרסמו לאחר מותו באמצעי תקשורת רבים.
כך, העיתון הספרדי "אל פאיס" מתייחס אליו כאל "מקימה של פילוסופיה שהצליחה לאגד כמיליון ממשיכים במעל למאה ארצות" ו "דמות יוצאת דופן במערב, אשר לא הייתה כזו אילו נולד במזרח.
דגל בשינוי סימולטאני, רוחני וחברתי, למען הקמתה של אומה אנושית אוניברסלית".
חודשיים לאחר לכתו הוצג לראשונה הסרט התיעודי "החכם מהאנדים".
סילויה שנקולבסקי-קרול היא מרצה לארכיונאות באוניברסיטת בר-אילן.
שנקולבסקי-קרול נולדה ב-1938 בארגנטינה ועלתה לישראל ב-1956. את לימודיה האקדמיים לתואר ראשון, שני ושלישי במדעי הרוח בתחומי ההיסטוריה והארכיונאות עשתה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הייתה מרצה בכירה במחלקה ללימודי מידע באוניברסיטת בר-אילן ובעבר מנהלת הארכיונים של המכון לחקר הציונות הדתית באוניברסיטה זו.
מ-1996 ועד סגירת בית הספר היא הרצתה בבית הספר לספרנות ובחוגים למידענות וללימודי ארכיונאות באוניברסיטה העברית בירושלים.
היא מלמדת תאוריה של ארכיונאות, תיאור, יצירת אינדקסים, יצירת תקצירים ובניית תזאורוסים.
כמו כן תחומי מחקרה הם היסטוריה חברתית ויהדות אמריקה הלטינית, תוך דגש על היבטים על זרמים פוליטיים וחינוכיים.
בין השנים 1975–2003 ניהלה שנקולבסקי-קרול את מחלקת התיעוד במוסד לביטוח לאומי בישראל.
היא הייתה מדריכה, מרצה ומרצה בכירה במחלקה לספרנות ולימודים ביבליוגרפיים (במהלך השנים שונה שם המחלקה למחלקה למדעי המידע) באוניברסיטת בר-אילן, ובמגמה לארכיונאות בבית הספר לספרנות, ארכיונאות ומידע של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1993–2005 הייתה מנהלת הארכיון של המכון לחקר הציונות הדתית על שם זרח ורהפטיג באוניברסיטת בר-אילן.
בין השנים 2003–2012 הייתה חברה בוועדה המתמדת להערכת חומר ארכיוני של ארכיון המדינה ומ-2010 היא עמיתת מחקר של מרכז ליברנט לחקר אמריקה הלטינית, ספרד ופורטוגל וקהילותיהם היהודיות באוניברסיטה העברית בירושלים.
שנקולבסקי-קרול היא יועצת אקדמית של ארכיון המדינה וחברה במועצת הארכיונים העליונה.
בשנת 2013 הייתה עמיתת מחקר בצוות האירופי של הפרויקט לרשומות אלקטרוניות (InterPARES Trust).
לסילויה שנקולבסקי-קרול שלושה בנים מבעלה הראשון, רפאל שנקולבסקי (שנפטר ב-1986).
בעלה השני היה אריה קרול (נפטר ב-2008).
נכדה נפל בקרב במלחמת חרבות ברזל.
שנקולבסקי-קרול ככתבה עשרות פרסומים אקדמיים בתחומי מחקרה.
מדד סילואט (Silhouette) הוא מדד בתורת האשכולות שמאפשר למדוד עד כמה חלוקת הנתונים במאגר המידע לקבוצות בעלות מאפיינים דומים שביצענו נכונה ומתאימה.
סילואט היא שיטה אשר תוארה לראשונה על ידי פיטר ג'יי ריסיו בשנת 1986, לטובת פירוש ואימות אחידות הנתונים באשכולות נתונים במאגרי מידע.
השיטה מייצגת בצורה גרפית תמציתית עד כמה דומה נתון מסוים באשכול נתונים בהשוואה לכלל הנתונים באותו אשכול.
ערך הסילואט, הנע בין (1-) ל-1, מציין עד כמה דומה נתון מסוים לנתונים האחרים באשכול אליו הוא משויך (לכידות) ועד כמה הוא שונה מהנתונים באשכולות הסמוכים (הפרדה).
ערכי סילואט נמוכים או שליליים לנתונים רבים במאגר המידע מעידים על בניה לקויה של האשכולות או חלוקת נתונים שגויה לאשכולות (כדוגמת מרחב אוקלידי או מרחק מנהטן).
בהנחה כי קיים מאגר מידע שחולק לאשכולות בכל שיטה שהיא (כדוגמת K-means המחלק את הנתונים ל-K אשכולות), לכל נתון במאגר המידע מוגדרים שני פרמטרים:
פרמטר המגדיר עד כמה מאפייני הנתון דומים למאפייני הנתונים האחרים באותו אשכול.
הוא חישוב ממוצע המרחקים בין הנתון לשאר הנתונים באשכול ונקרא מדד הלכידות (בין הנתון לחבריו באותו אשכול).
ככל שערך קטן יותר כך הנתון תואם יותר לאשכול בו הוא נמצא.
פרמטר המגדיר עד כמה מאפייני הנתון שונים ממאפייני שאר הנתונים באשכולות הנוספים.
הוא חישוב ממוצע המרחקים בין הנתון לנתונים באשכולות אחרים ומחישוב זה נבחר את ערך ממוצע המרחקים הקטן ביותר לאשכול אחר, ונקרא מדד ההפרדה בין הנתון לנתונים באשכולות אחרים.
ככל שערך גדול יותר כך הנתון שונה יותר משאר האשכולות.
האשכול בעל ערך ממוצע המרחקים הקטן ביותר מהנתון הנבדק נקרא אשכול שכן.
הוא הערך אשר מצביע עד כמה הנתון הנבדק מתאים לאשכול בו הוא נמצא.
ערך זה הוא ערך סילואט ומחושב באופן הבא:
כאשר קרוב ל-1 ניתן לומר כי הנתון מתאים לאשכול בו הוא נמצא.
ערך שכזה מתקבל כאשר ערך הלכידות קטן בצורה משמעותית מערך ההפרדה .
כאשר קרוב ל-0 ניתן לומר כי הנתון נמצא קרוב מאוד לגבול בין שני אשכולות שכנים.
כאשר קרוב ל- (1-) ניתן לומר כי הנתון נמצא באשכול שלא מתאים לו.
חישוב ממוצע ערכי סילואט של הנתונים באשכול מסוים מצביע על צפיפות הנתונים באשכול, או במילים אחרות, עד כמה הפרטים שבו דומים אחד לשני.
חישוב ממוצע ערכי הסילואט של כלל הנתונים במאגר המידע מצביע על טיב בחירת מרכזי הכובד, או במילים אחרות, האם מספר מרכזי הכובד שנבחרו נכון והאם מוקמו במקום הנכון.
את ערך הסילואט של הנתונים, האשכולות והמאגר כולו ניתן למקסם על ידי בחירת מספר האשכולות וחלוקת הנתונים אליהם בכלים המיועדים לסידור אשכולות מיטבי (כדוגמת k-means, EM)
טווח: נע בין -1 ל-1, כאשר ערכים קרובים יותר ל-1 מצביעים על כך שהמדגם מותאם היטב לאשכול שלו והתאמה גרועה לאשכולות אחרים, וערכים קרובים יותר ל-1 מציינים שהמדגם מותאם בצורה גרועה ל אשכול משלו ומותאם היטב לאשכולות אחרים.
רגישות: קיימת רגישות למספר האשכולות ולצורת האשכולות.
זה בדרך כלל גבוה יותר עבור מערכי נתונים עם אשכולות מוגדרים היטב ונבדלים ונמוך עבור מערכי נתונים עם אשכולות חופפים או מוגדרים בצורה גרועה.
פרשנות: ציון גבוה מצביע על כך שהאשכולות במערך הנתונים מוגדרים היטב ומובחנים, בעוד שציון נמוך מצביע על כך שהאשכולות מוגדרים בצורה גרועה או חופפים זה לזה.
מגבלות: ציון רגיש לקנה המידה של התכונות וייתכן שלא יהיה אמין עבור מערכי נתונים עם התפלגות מוטות מאוד או חריגים.
הוא רגיש גם לבחירת מדד המרחק ואלגוריתם מקבץ, לכן חשוב לקחת בחשבון את הגורמים הללו בחשבון.
בפיזיקת חלקיקים, בפרט בכרומודינמיקה קוונטית, סילון האדרונים הוא זרם של האדרונים (בדרך כלל מזונים) הנוצר מתנועה בקו ישר של קווארק בעל אנרגיה גבוהה ביחס לקווארק אחר.
כאשר קווארק נע ביחס לקווארק אחר, במרחק מסוים הגלואונים שמעבירים את הכוח החזק הם בעלי אנרגיה המספיקה ליצור האדרון והם הופכים לקווארק ואנטי-קווארק.
אלה נעים גם אחד ביחס לשני והתהליך חוזר על עצמו, ויוצר את הסילון.
סילונים נוצרים בהתנגשויות באנרגיות גבוהות בין שני האדרונים - דבר הקורה באופן תדיר בניסויי פיזיקת חלקיקים, ובפרט במאיצי חלקיקים כגון ה-LHC (מאיץ האדרונים הגדול) הנמצא בארגון האירופאי למחקר גרעיני CERN על גבול שווייץ-צרפת.
בין כל שני חלקיקים הטעונים במטען צבע מוחלפים גלואונים - החלקיקים המעבירים את הכוח הגרעיני החזק.
כיוון שגם לגלואונים ישנו מטען צבע, גם ביניהם פועל הכוח הגרעיני החזק ולכן מועברים ביניהם גלואונים אחרים.
מסיבה זאת, ככל שהקווארקים מתרחקים זה מזה נוצרים יותר ויותר גלואונים.
במקרה של התנגשות רבת-אנרגיה, כששני האדרונים מתנגשים זה בזה, קווארקים ה"מחוברים" זה לזה בעזרת הכוח החזק מתרחקים במהירות גבוהה זה מזה, וכך הגלואונים שמועברים ביניהם נעשים בעלי אנרגיה גבוהה.
בנקודה מסוימת, כמות האנרגיה נעשית מספיק גבוהה כדי שהגלואון יהפוך לזוג של קווארק ואנטי-קווארק.
בין הקווארקים החדשים גם מועברים גלואונים, ואם כמות האנרגיה מאפשרת זאת אז התהליך יחזור חלילה.
זרם החלקיקים הנוצר בתהליך זה נקרא סילון האדרונים.
בגלאי חלקיקים כמו גלאי ה-ATLAS מגלים וחוקרים את הסילונים שנוצרים מהתנגשויות של האדרונים, ובאמצעותם אפשר לקבל מידע לגבי החלקיקים שהשתתפו בהתנגשות ולגלות חלקיקים חדשים חוץ מהחלקיקים שהשתתפו בהתנגשות, אלא נוצרו בעקבותיה.
שיטה חשובה לאנליזה של הסילונים נקראת B - tagging.
שיטה זו מאפשרת לגלות סילון שמקורו בקווארק תחתון.
קווארקים אלה חשובים במיוחד משתי סיבות.
הראשונה היא שההתנהגות שלהם מעניינת מבחינה מדעית, והיא עשויה לאפשר למדענים לגלות עוד על שבירת סימטריית CP.
השנייה היא שהרבה חלקיקים בעלי מסה גדולה (גם חלקיקים שנמצאו וגם חלקיקים תאורטיים) דועכים לקווארקי תחתון, ולכן זיהוי קווארקים אלה תורם לזיהוי של הדעיכות של החלקיקים.
הסילוויי (סילְוַי, בלטינית: Silvae) הוא אוסף שירה מאת פובליוס פפיניוס סטאטיוס (45–96 לספירה לערך).
ישנם 32 שירים באוסף, הנחלקים לחמישה ספרים.
כל ספר מכיל הקדמה המציגה ומקדישה את הספר.
נושאי השירה מגוונים ומספקים לחוקרים עושר של מידע על רומא בתקופת דומיטיאנוס ועל חייו של סטאטיוס.
שירי הסילוויי נתחברו על ידי סטאטיוס ככל הנראה בין השנים 89–96 לספירה.
נראה כי שלושת הספרים הראשונים פורסמו ביחד לאחר שנת 93 (שנה לאחר פרסום השיר "תבאיס" ), וספר 4 פורסם ככל הנראה בשנת 95. משערים כי ספר 5 פורסם לאחר מותו של סטאטיוס, בשנת 96 לערך.
כל ספר ניתן לתארוך על ידי השוואה בין הקריירות של הנמענים בשירים ואזכורים אצל מחברים אחרים כמו מרטיאליס.
שמו של האוסף עורר דיון בקרב החוקרים, אם כי משערים כי הוא נלקח מהחיבור האבוד "Silvae" מאת מרקוס אנאוס לוקאנוס.
בלטינית, המילה silva (ברבים: Silvae) משמעותה "יער" או "חומר גלם".
מילה זו שימשה לתיאור טיוטה של יצירה של משורר שחוברה בצורה מאולתרת ברגע של השראה חזקה ואז שופרה לשיר מטרי מלוטש.
השם הזה מצביע על כך שהסילוויי היו קטעי שירה כאלה, שנכתבו במרווח של מספר ימים; סטאטיוס מתאר את שיטת יצירתו בהקדמה לספר 1, באומרו כי הם "זרמו מעטי בלהט הרגע, מעין חיפזון מענג, המופיעים מחזי בזה אחר זה".
הוא ממשיך לומר בהקדמה שאף אחד מהם לא לקח יותר מיומיים לכתוב.
כמעט כל השירים מוקדשים באופן אישי לפטרון והם מלווים בשמותיהם שנחשבים כתוספת מאוחרת על ידי עורכים.
זהות שם האוסף של סטאטיוס לשם יצירתו של לוקאנוס, מצביעה על כך שייתכן שסטאטיוס ביסס את הסילוויי על אוסף שירה של לקאנוס, אולם בשל אובדן היצירה הזאת קשה לערוך השוואה.
הייתה מסורת חזקה של שירה וספרות לטינית של שבח שרובה אבדה כיום, אולם עדיין ניתן לראותה בחיבורים כמו לאוס פיסוניס וה-Elegiae in Maecenatem.
נראה כי גאיוס ולריוס קאטולוס ואוסף השירה הפולימטרית שלו היוו השראה חשובה עבור סטאטיוס.
כמה משיריו עושים שימוש במשקל המועדף על קאטולוס (hendecasyllables), ועוסקים במנעד מגוון של נושאים הדומים למגוון ביצירה של קאטולוס, אם כי סטאטיוס נמנע מהנימה המגדפת שלו.
גם הורטיוס מהווה מודל חשוב, שהשפעתו ניכרת במיוחד ביצירות הליריות (4.5,7) של סטאטיוס ובמכתבו (4.4).
ניתן לגלות גם את הסגנון התיאורי של אובידיוס בסיפור על פאן (2.3).
ישנם גם לא מעט אזכורים לורגיליוס; רבות מהדוגמאות בשיריו של סטאטיוס נובעות מדמויות ב-Aeneid.
לבסוף, השירה של לוקאנוס משמשת כהשראה עבור 2.7. לגבי השפה היוונית, ניתן ללמוד מהקינה על אביו (5.3) שסטאטיוס הכיר את תשעת המשוררים הליריים הקאנוניים, את קלימאכוס ואת שבעת הפליאד האלכסנדרוני .
פינדארוס הוא כנראה אחת ההשפעות החשובות ביותר עבור סטאטיוס.
ההקדמה לספר הראשון מקדישה אותו למשורר ל.
המשורר מתאר את הסגנון האלתורי של יצירתו, הוא מקוה ששירתו מלוטשת מספיק ומספק תיאור קצר של השירים הבאים לאחר מכן עם הקשר יצירתם.
1.1 "פסל הפרש הגדול של דומיטיאנוס" (Ecus Maximus Domitiani Imp) - על הפסל שהוצב בפורום בשנת 91 לספירה.
1.2 "שיר חתונה לסטלה וויולנטילה" (Epithalamion in Stellam et Violentillam) - אחד השירים הארוכים באוסף, מתאר שיחה בין ונוס וקופידון, שבה הם מהללים את סטלה וויולנטילה ואהבתם.
המשורר מתאר את החתונה, שבה האלים ובני האדם מתערבבים.
1.3 "הווילה הטיבורטינית של מניליוס וופיסקוס" (Villa Tiburtina Manili Vopisci) - תיאור הווילה, שבח לנוף בטיבולי, תיאור אוסף האמנות של וופיסקוס, ושבח לאוטיום .
1.4 "לרוטיליוס גליקוס על החלמתו" (Soteria Rutili Gallici) - תיאור דאגת הסנאט לגליקוס כשהיה חולה, ואפולו משבח את הקריירה הצבאית שלו ומחפש מרפא.
1.5 "המרחצאות של קלאודיוס אטרוסקוס" (Balneum Claudi Etrusci) - המשורר מזמן את המוזות ונימפות המים כפטרוניות הבניין ומתאר את המרחצאות.
1.6 "ראש חודש דצמבר" (Kalendae Decembres) - השיר מתאר את נוכחותו של סטאטיוס במשתה סאטורנליה שנערך על ידי דומיטיאנוס; הוא מתאר את הארוחה, את האורחים, את החברה הנשית ואת נדבנותו של הקיסר.
ההקדמה מקדישה את הספר לאטדיוס מליור ונותנת תקציר של השירים שבו, המתמקדים באובדן.
2.1 "גלאוקיאס, הנער החביב על מליור" (Glaucias Atedi Melioris Delicatus) - שיר ארוך של נחמה על אבדנו של מאהבו של מליור, גלאוקיאס.
המשורר הבוכה מתאר את הלוויה ומספר על לידתו של גלאוקיאס, גידולו ומותו.
חברו המת של מליור, בלאיסוס, מוביל את הנער לשדות אליסיום.
2.2 "הווילה הסורנטינית של פוליוס פליקס" (Villa Surrentina Polli Feclicis) - תיאור וילה בסורנטיום, שנתחבר לאחר פסטיבל.
תיאור הנוף, אוסף האמנות של פוליוס, ושבח לוילה כהתרחקות מחיי העיר, הקריירה הפוליטית של פוליוס ואשתו.
2.3 "העץ של אטדיוס מליור" (Arbor Atedi Melioris) - נכתב כמתנת יום הולדת.
המשורר מספר על חיפושו של פאן אחר נימפה והקדשת העץ כיד זיכרון לתשוקתו.
2.4 "התוכי של אותו אדם (מליור)" (Psittacus Eiusdem) - שיר הלל לתוכי ותיאור מותו ולווייתו.
2.5 "האריה המאולף" (Leo Mansuetus) - לאריה מאולף שנהרג בזירה.
2.6 "ניחומים לפלאביוס אורסוס על מותו של עבדו החביב עליו" (Consolatio ad Flavium Ursum de Amissione Pueri Delicati) - שיר הלל לרוחו העצמאית של הנער ומראהו, ותיאור הלוויה המפוארת עם הביטחון במקומו באליסיום.
2.7 "לפולה, שיר תהילה לכבוד יום הולדתו של לוקאנוס" (Genethliacon Lucani ad Pollam) - המשורר מזמן את האלים ומתאר את השראת קאליופה על שירתו של לוקאנוס ונבואה על יצירותיו.
מתואר מותו של לוקאנוס, ביקורת על נירון קיסר, ולוקאנוס מדומיין בעולם הבא.
הספר השלישי מוקדש לפוליוס פליקס.
סטאטיוס מדגיש את עזרתו ביצירת השירים בסילוויי.
השירים עוסקים בנחמה ומסתיימים בדרישה מאשתו של סטאטיוס לעבור עמו לנאפולי.
3.1 "ההרקולס של פוליוס פליקס בסורנטו" (Hercules Surrentinus Polli Felicis) - שיר ארוך זה מתאר מקדש שנבנה על ידי פוליוס עבור הרקולס.
השיר מתאר פיקניק בו השתתף עם פוליוס ואת הגשם השוטף שאילץ אותם למצוא מחסה במקדש רעוע להרקולס.
הרקולס מראה עצמו לפוליוס ומטיל עליו לבנות עבורו מקדש שמתוכנן ונבנה בצייתנות.
החלק האחרון כולל תפילה בקשר לפסטיבל במקדש.
3.2 "איחולי הצלחה למאיקיוס קלר" (Propempticon Maecio Celeri) - על שליחתו של קלר לנהל את אחת הפרובינציות.
השיר מתחיל בתפילה לאלי הים להגן על הספינה, ואז מתאר את המסע לפרובינציה.
השיר מסתיים במשאלת המשורר לחזרתו של קלר.
3.3 "ניחומים לקלאודיוס אטרוסקוס" (Consolatio ad Claudium Etruscum) - על מותו של אביו.
השיר מתאר את אבלו של אטרוסקוס, את הקריירה של אביו, את שירותו לקיסרים קודמים כרואה חשבון, את אשתו אטרוסקה ואת שגשוגו.
הוא מסתיים בהבטחה להקרבת מנחה לרוחו של האב ומעודד את אטרוסקוס.
3.4 "שיערו של פלאביוס אירינוס" (Capilli Flavi Earini) - מתאר את הקדשת שיערו וראי של אירינוס, סריסו האהוב של דומיטיאנוס, למקדש אסקלפיוס בפרגמון.
כנער, ונוס ניבאה את שירותו לדומיטיאנוס והביאה אותו לרומא לאחר הניתוח שעבר כדי לעשות אותו סריס.
3.5 "לאשתו, קלאודיה" (Ad Uxorem Claudiam) - בשיר זה סטאטיוס דורש מאשתו לעבור עמו בחזרה לביתו בנאפולי.
המשורר מהלל את נאמנותה לו ודן בתחזית הנישואין של בתם בדרום איטליה.
השיר מסתיים בהלל לנאפולי ובביטחונו של המשורר שאשתו תתלוה אליו.
סטאטיוס כולל בו תגובה למבקרים של ספריו המוקדמים יותר, באומרו שהספר הרביעי כולל יותר שירים מהאחרים, כך שהם לא יחשבו שהביקורת שלהם החלישה את החלטתו לפרסם.
4.1 "הקונסולות ה-17 של אוגוסטוס גרמניקוס" (Septimus Decimus Consolatus Imp.
Germanici) - השיר הפותח מנציח את הקונסולות ה-17 של דומיטיאנוס בשנת 95 לספירה.
דומיטיאנוס מהולל כמשיב עידן הזהב, כמביא השמחה לסנאט, וכמנצח.
השיר מסתיים בתפילה לחיים ארוכים.
4.2 "הודיה לקיסר דומיטיאנוס" (Eucharisticon ad Imp.
Domitianum) - עבור הזמנה למשתה בארמונו.
סטאטיוס משוה עצמו להומרוס וורגיליוס, מתאר את הארמון, ומתפלל לחיים ארוכים לקיסר.
4.3 "דרך דומיטיאנוס" (Via Domitiana) - סטאטיוס מהלל את הדרך, שנסללה בשנת 95 לספירה.
המשורר מתאר את תלאותיה של הנסיעה בעבר ואז את שיטת בניית הדרכים.
הנהר וולטורנוס אומר שהוא סובל את היותו מגושר רק משום שזה במצוות דומיטיאנוס והמשורר מתאר את הגשר והקשת.
המשורר מסיים בתפילה לחיים ארוכים לדומיטיאנוס.
4.4 "מכתב לויטוריוס מרקלוס" (Epistula ad Vitorium Marcellum) - המשורר מצווה על מכתבו להגיע אל מרקלוס ולשאול אותו מה שלומו והיכן הוא נופש מעסקי העיר.
יש הלל לכישוריו הצבאיים, ניהולו והישגיו של מרקלוס.
המשורר מסיים בהכרזה על הפרויקט החדש שלו, האכילאיס .
4.5 "שיר תהילה לירי לספטימיוס סוורוס" (Ode Lyrica ad Septimium Severum) - אחת משתי היצירות הליריות של סטאטיוס.
המשורר מהלל את האביב ואת חייו הכפריים האיטלקיים, בזמן שהוא מהלל את עירו של סוורוס, לפטיס מגנה ואת רהיטותו.
4.6 "פסלון הרקולס של נוביוס וינדקס" (Hercules Epitrapezios Novi Vindicis) - וינדקס מראה למשורר את הפסל העתיק שלו של הרקולס מאת ליסיפוס.
הוא מספר את ההיסטוריה של הפסל: הוא היה שייך לאלכסנדר, חניבעל וסולה.
השיר מסתיים בהלל לאורח חייו השקט של וינדקס.
4.7 "שיר תהילה לירי לוויביוס מקסימוס" (Ode Lyrica ad Vibium Maximum) - היצירה הלירית השנייה מתחילה בהשוואה של המשורר לפינדארוס.
הוא מבקש את חזרתו של ויביוס מדלמטיה מפני שבנו חולה ומבטא את תקוותו שהבן יחיה ללמוד מאביו לכתוב היסטוריות כמו טיטוס ליוויוס וגאיוס סאלוסטיוס קריספוס.
4.8 "שיר ברכה ליוליוס מנקראטס" (Gratulatio ad Iulium Menecraten) - השיר מברך את מנקראטס על הולדת בנו השלישי.
4.9 "משפטים מצחיקים בני אחת עשרה הברות לפלוטיוס גריפוס" (Hendecasyllabi Iocosi ad Plotium Grypum) המשורר מביע זלזול באיכות הגרועה של ספר הנאומים שנשלח אליו על ידי גריפוס לכבוד הסאטורנליה ושואל אותו אם לא יכול היה למצוא מתנה מתאימה יותר.
הספר האחרון מוקדש לפלאביוס אבאסקאנטוס המהולל על אהבתו את אשתו פריסקילה.
5.1 "ניחומים על מות פריסקילה" (Epicedion in Priscillam Abascanti Uxorem) - השיר הארוך הזה מנחם אבאסקאנטיוס על מותה של אשתו.
השיר מתחיל בשבח לאבאסקאנטיוס על מסירותו לה ומדגיש את היותו של המוות בלתי נמנע וממשיך להלל את פריסקילה על לידתה, מסירותה לבעלה ותגובתה לקידומו של בעלה.
סטאטיוס מבקר את פורטונה ואת אינווידיה על כך שהובילו אל מותה.
היא מבקשת מבעלה להישאר נאמן לדומיטיאנוס ולא להתאבל עליה.
השיר מסתיים בתיאור הקבר, הלוויה וכניסת פריסקילה אל אליסיום.
5.2 "שבחים לקריספינוס, בנו של וטיוס בולאנוס" (Laudes Crispini Vetti Bolani Fili) - השיר מהלל את מעלותיו של קריספינוס ואת זימונו לשירות בחוץ לארץ, כשהוא מתחיל בהלל לקריירה שלו וגידולו.
המשורר מבקש ממנו לסלוח לאמו שנאשמה בניסיון להרעיל אותו ומשבח את מסירותו לחברו לצרה פוליטית.
סטאטיוס תוהה איזו פרובינציה דומיטיאנוס יבחר עבור קריספינוס ומודה לו עבור נוכחותו בהקראות האכילאיס שלו.
בסוף השיר, קריספינוס מזומן לשירות.
5.3 "קינה על אביו" (Epicedion in Patrem Suum) - שיר ארוך ואישי זה הוא קינה של סטאטיוס על אביו, שנכתבה שלושה חודשים לאחר מותו.
אביו של סטאטיוס מדומיין כמביט על העולם מהשמיים ושמח באליסיום, בזמן שצערו של סטאטיוס מתגבר.
המשורר מחליט שלא להקריב ציפורים ומשווה את אביו להומרוס.
סטאטיוס מתאר את בקיאותו הפואטית של אביו ומתאר את שירתו הדתית.
הוא מודה לאביו על שלימד אותו, סייע לו במהלך הקריירה שלו, מצא לו אשה והעניק לו השראה לכתוב.
סטאטיוס מתפלל שהאלים יקבלו את אביו בנועם ושרוחו תמשיך להעניק לו השראה.
5.4 "שינה" (Somnus) - תפילה קצרה זו מודה לשינה ומבקשת הקלה מנדודי שינה.
5.5 "קינה על נערו" (Epicedion in Puerum Suum) - שיר אחרון זה הוא קינה על הנער העבד של סטאטיוס שאותו הוא טיפח.
המשורר אומר שהוא לא יכול להמשיך לכתוב את האכילאיס שלו והוא מאשים בכעס את האלים על המוות.
כמשורר בתקופת הקיסרים הפלאביים, סטאטיוס אינו מזניח את הניצחון הפלאבי על יהודה במרד הגדול.
הוא מתייחס אליו בדבריו על "הכבוד של ניצחון אדומי" (בספרות הלטינית השם "אדום" בא פעמים רבות במקום "יהודה") ועל "עפרה של סולימה ומטעי הדקלים השבויים של אדום".
בשיר שנכתב לכבוד יציאתו של מאיקיוס קלר לשרת בלגיון בסוריה, סטאטיוס מזכיר את "הפלוגות של פלשתינה", מה שרומז על כך שקלר שירת ביהודה, בה הוצב אז הלגיון העשירי.
האוסף כולל גם התייחסויות לתוצרים המפורסמים של ארץ יהודה.
בשיר על חגיגת ראש חודש דצמבר, בין המטעמים שחולקו השכם בבוקר על ידי דומיטיאנוס, היו גם "הפירות המפורסמים" של "המדרונות הפוריים של אדום", הלא הם התמרים של יהודה.
גם במקום אחר הוא כותב על "כמה מתוק הוא המטע השופע של אדום".
בשיר על מותו של הנער בביתו של מליור, סטאטיוס מזכיר את "העסיסים של פלשתינה", וככל הנראה מתייחס אל הבלסם של יריחו, שכנראה היה בין החומרים השונים ששימשו לשריפת גופת הנער.
במקום אחר הוא שוב מתייחס אל הבלסם בדבריו על "תמציות פלשתינאיות ועבריות".
זו היא ההופעה הראשונה של המילה "עברי" בספרות הלטינית ואחת הפעמים הראשונות שהיא מופיעה בספרות היוונית-רומית הפגנית בכלל.
שירת הלל ושירת אירועים לאחר סטאטיוס הייתה מושפעת מאוד מיצירתו.
היא ניכרת במיוחד ביצירותיהם של קלאודיאנוס ונמסיאנוס .
בתקופת הרנסאנס, הסילוויי קיבלו פרשנות מודרנית, לראשונה על ידי דומיציו קלדריני (1469) וחשובה יותר על ידי אנג'לו פוליציאנו (1480), שהפך את האוסף לפופולרי בספרות המערבית וכתב עליו פרשנות נרחבת.
הוא הראשון שקישר בין הסילוויי להערותיו של קווינטיליאנוס.
הסילוויי שימשו מודל לרבים משיריו והוא פרסם אוסף "סילוויי" משלו.
שירתו של פוליציאנו השפיעה על אחרים ויסדה את הנוהג לקרוא לכל אוסף של שירת אירועים בשם "סילוויי".
לסוגה זו, הוסיף יוליוס קיסר סקאליגר את הנוהג העתיק לקביעת סוגות-משנה, כמו אפיתלמיה ופרופמפטיקה.
בהולנד ב-1600, הפכו הסילוויי להשפעה חשובה באוניברסיטת ליידן.
המלומד הספרותי הוגו גרוטיוס חיבר בתחילת המאה ה-17 סילוויי מהללים המשתלבים מאוד עם שירתו של סטאטיוס והוציא מהדורה משלו עם פרשנות.
ב-1685 חיבר ג'ון דריידן אוסף קבצים פואטיים בשם "הסילוויי".
התגובות הביקורתיות לסילוויי היו שליליות לחלוטין בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, כאשר יחסיו של סטאטיוס עם דומיטיאנוס וחצרו גרמו לחוסר אהדה כלפיו בקרב המבקרים והקוראים, אולם בתקופה האחרונה סטאטיוס זכה להערכה מחודשת.
נוכחותו של דומיטיאנוס ממלאה את האוסף וסטאטיוס מנציח את מפעלי הבנייה, את האדמיניסטרציה ואת חוג אנשי החצר שלו.
תוכן הסילוויי מוכתב בראש ובראשונה על ידי צורכיהם של הפטרונים של סטאטיוס ורבים מהנמענים באים מהמעמד העשיר של בעלי אדמות ופוליטיקאים.
מחמאותיו של סטאטיוס לאנשי האליטה הללו נתפרשה על ידי חוקרים בשתי צורות: חלק מהם טוענים כי האוסף הוא חתרני מאוד ומבטא את דאגותיו של סטאטיוס לגבי הנטיות האוטוקראטיות של המעמד הגבוה הרומאי.
אחרים טענו כי אין ביכולתנו לשפוט את אמות המידה של שירת ההלל הרומאית לפי הטעם המודרני ומעודדים קריאה של הסילוויי כקטעים נפרדים בפני עצמם המגיבים לנסיבות ספציפיות עם נקודות ההשקפה המיוחדות שלהן.
סגנונו של סטאטיוס תואר כמפורט מאוד וקושר עם חוג תרבותי יווני דו-לשוני ספציפי בנאפולי.
דוגמאות מיתולוגיות, תופעות ותיאורים מפורטים, כולם מגבירים את ההלל שלו לחייהם ונכסיהם של פטרוניו.
הוא משתמש גם בסוגים רגילים של חיבורים רטוריים, כפי שצוין על ידי מנאנדרוס רטור, כמו אפיתלמיום, פרופמפטיקון וגנתליאקון.
שימושו לפעמים בדוברים מיתולוגיים, פורש באופן חתרני, כאמצעי להחמיא ללקוחות אבל גם לטשטש את אחריותו של המחבר על השבח הקיצוני שהדמויות מעניקות לו.
חוקרים רבים ציינו את המתח בין תהליך היצירה המהיר של סטאטיוס והסגנון המלוטש של השירים והעירו על שימושו של המשורר בעריכת הספרים ובחירת המשקל המטרי כדי להעביר משמעויות דקות.
סילוסוכוס (שם מדעי: Sillosuchus) הוא סוג של ארכוזאור נכחד שחי בסוף הטריאס
באמריקה הדרומית שלפני 235 עד 221.5 מיליון שנה, והוא הסוג היחיד במשפחה שלא חי באמריקה הצפונית.
למרות דמיונו של זוחל זה לדינוזאור, הוא השתייך למשפחת השובוזאוריים, הקרובה לתנינאים המודרניים, מהקבוצה פסאודוסוכיה.
הדמיון נובע מאבולוציה מתכנסת עקב היציבה הזקופה ומבנה גוף וגולגולת דומה לדינוזאור תרופוד.
הסילוסוכוס היה קרובם של האפיגיה ושל השובוזאורוס, והוא התגלה בתצורת איסצ'יגואלסטו , סמוך לאיסצ'יגואלסטו שבסן חואן, ארגנטינה.
הסוג הוגדר ב-1997 ונכלל בו מין אחד – Sillosuchus longicervix.
משמעות שמו הוא: "הזוחל של ד"ר ויליאם סיל", פלאונטולוג חשוב באזור של סן חואן.
זוחל זה בהתאם למבנה לסתותיו חסרות השיניים היה אוכל צמחים בעל זנב ארוך וגפיים יציבות מתחת גופו והוא הגיע לאורך 3 מטרים בממוצע.
עם זאת כמה חוקרים שמשווים את חוליות הצוואר שלו שהגיעו לאורך 10 סנטימטרים לקרובו, הזאורוסוכוס שהיה בעל חוליות צוואר באורך 8 סנטימטרים, מעלים שהיה גדול בהרבה, באורך של 9 עד 10 מטרים.
למרות דמיונו לדינוזאור האגן שלו היה צר יותר, מה שהקשה על יציבה מוצלחת לאורך זמן.
סילור סולדאטוב (שם מדעי: Silurus soldatovi), הוא מין דג גרם ממשפחת הסילוריים שבסדרת השפמנונאים המצוי במזרח אסיה בתחום צפון הרפובליקה העממית של סין ורוסיה באזור הנהרות אמור ואוסורי.
הוא קרוי על שם האיכתיולוג הרוסי ולדימיר סולדאטוב והוא קרובו של הסילור האירופי.
הדג מצוי בטבע בסכנת הכחדה עקב דיג ועקב מקומות חיות אנדמיים.
הסילור מגיע לאורך ממוצע של 90 עד 100 סנטימטרים אך נמצאו גם פרטים באורך של 400 סנטימטרים ומשקל של 40 קילוגרם ומעלה.
השפמנון בעל עור רירי אפור-ירוק וחסר קשקשים עם סנפירים קצרים ובשרניים ורעמת סנפיר סביב הזנב.
השפמנון בעל ראש עבה ולסתות גדולות מעוגלות עם עיניים קטנות.
הוא יכול להגיע לגיל 20 שנה ויכול לשרוד במים קרירים של 5 עד 25 מעלות.
השפמנון נמצא בסכנה בטבע עקב דיג יתר, צמצום מקום חיותו ובשל זיהום מים.
בנוסף האוכלוסיות שלו אנדמיות לנהרות ספורים במזרח אסיה ומתרבות בקצב איטי יחסית.
סילוואשווארד (בהונגרית: Szilvásvárad) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בסילוואשווארד מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור מיושב מתקופת הברזל, הוא מוזכר לראשונה בתעודות משנת 1332 ומאז הוא מיושב לסירוגין.
יהודים חיו בסילוואשווארד במאה ה-18 ובמאה ה-19. החל משנת 1901 היו יהודי הכפר כפופים לקהילת אוזד.
סילונית, (נקראת גם סילון מים דנטלי, מַשְׁטֵף פה) היא מכשיר טיפול שיניים ביתי המשתמש בזרם של מים פועמים בלחץ גבוה, שנועד להסיר רובד שיניים (פלאק) ושאריות מזון בין השיניים ומתחת לקו החניכיים.
מאמינים כי שימוש קבוע במכשיר משפר את בריאות החניכיים.
המכשיר עשוי גם לספק ניקוי קל יותר עבור סמכים והשתלת שיניים.
עם זאת, כדי לאשש הסרה של רובד ביופילם ואת יעילותה עבור מטופלים עם צרכים מיוחדים של בריאות הפה או בריאות כללית, דרוש מחקר נוסף.
הסילונית הראשונה פותחה בשנות ה־50 על ידי ד"ר ק.ד.
מאטסון, אשר רשם פטנט על ההמצאה ב-1955. ההמצאה של ד"ר מאטסון נועדה לנקות את השיניים והחניכיים לאחר הארוחות כחלופה לשימוש במזרקים.
הוא חוּבּר ישירות לברז של כיור והציג שסתום מכני לשליטה בלחץ המים.
מאוחר יותר, ב־1962, המציאו רופא השיניים ג'רלד מויר והמהנדס ג'ון מאטינגלי את מוצר הווטרפיק (Waterpik).
הווטרפיק כלל מאגר מובנה ומנוע לשאיבת מים והוצאתם מהקצה בפּוּלסים קבועים.
מוצר זה קיים עד היום.
יעילות משטפי הפה נבדקה במספר מחקרים מדעיים שעסקו בתחזוקת חניכיים בריאות, תוך כדי דלקת חניכיים, סוכרת, הימצאות מכשירים אורתודונטיים ושיניים חליפיות כגון כתרים ושתלים.
בעוד ניתוח יעילות של משטפי הפה, משנת 2008 הגיע למסקנה כי "שגרת השימוש במשטפי הפה לא נשענת על ראיות מדעיות", מספר מחקרים הראו כי משטפי הפה יעילים לצורך הפחתת דימום, דלקת חניכיים, והסרת רובד.
בנוסף, מחקר שנערך באוניברסיטת דרום קליפורניה מצא שטיפול בן שלוש שניות בשטף מים (1,200 פולסים לדקה) בלחץ בינוני (70 psi) הסיר 99.9% מרובד החיידקים באזורים המטופלים.
משטפי פה שימשו גם להסרת טונסילוליטים ("אבני שקדים") אצל הסובלים מהם.
סילו היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת הדרמת מדע בדיוני דיסטופית שנוצרה על ידי , המבוססת על סדרת ספרים המכונה סילו מאת הסופר יו האווי.
הספר "144 קומות" מאגד יחדיו את חמשת הספרים הראשונים בסדרה כשהראשון שבהם ("צמר", באנגלית: "Wool") הופץ בשנת 2011. הסדרה מתרחשת בעתיד דיסטופי שבו קהילה של כ-10,000 אנשים מתגוררת בממגורה תת-קרקעית ענקית הכוללת 144 קומות ומככבת בה רבקה פרגוסון כהנדסאית שחוקרת את מסתרי ההווה והעבר של המקום.
העונה הראשונה עלתה לשידור ב-5 במאי 2023 באפל TV פלוס.
העונה השנייה עלתה לשידור ב-15 בנובמבר 2024. הסדרה חודשה לעונות שלישית ורביעית.
בעתיד אלפי אנשים שסבורים כי הם מהווים את כל שנותר מהאנושות חיים במבנה תת-קרקעי ורב קומות המכונה "סילו" מבלי לדעת את ההיסטוריה של המקום מכיוון שרשומותיו לכאורה הושמדו לפני שנים רבות במהלך התקוממות כושלת.
תושבי המקום, שסבורים שהעולם שבחוץ צחיח ושלצאת אליו מהווה סכנת חיים, כפופים לשלטון שמטיל עליהם מגוון מגבלות אך יש אנשים שסקרנות וחשדנות מניעים אותם לחפש תשובות ולחצות את גבולות המותר שמוכתב להם.
רבקה פרגוסון בתור ג'ולייט ניקולס, הנדסאית שעובדת על הגנרטורים של הסילו.
אמלי צ'יילד-וילייר בתור ג'ולייט ניקולס בצעירותה.
רשידה ג'ונס בתור אליסון בקר, עובדת במחלקת הטכנולוגיית מידע של הסילו ואשתו של הולסטון.
דייוויד אוילובו בתור הולסטון בקר, שריף הסילו ובעלה של אליסון.
קומון בתור רוברט סימס, ראש אגף האבטחה שאוכף חוק וסדר בסילו.
אלכסנדריה ריילי בתור קמיל סימס, אשתו של רוברט.
טים רובינס בתור ברנרד הולנד, הראש של מחלקת הטכנולוגיית מידע בסילו.
הארייט וולטר בתור מרתה ווקר, הנדסאית חשמל שמנהלת בית מלאכה בסילו ומתפקדת כדמות הורית לג'ולייט.
אבי נאש בתור לוקאס קייל, מנתח מערכות במחלקת הטכנולוגיית מידע.
ריק גומז בתור פטריק קנדי, עובד תחזוקה שהיה מבריח "שרידים" (חפצים מהעולם שבחוץ לפני תקופת הסילו).
צ'יינזה אוצ'ה בתור פול בילינגס, איש חוק שלוקה ב"תסמונת", מצב רפואי הגורם לרעידות.
שיין מקריי בתור נוקס, ראש הקומה המכנית בסילו והבוס של ג'ולייט.
צ'רלי קומבס בתור נוקס בצעירותו.
רמי מילנר בתור שירלי קמפבל, הנדסאית בסילו שהיא חברתה ועמיתתה הקרובה ביותר של ג'ולייט.
אידה ברוק בתור שירלי קמפבל בצעירותה.
בילי פוסטלת'ווייט בתור האנק, איש חוק בסילו.
(החל מעונה 2) סטיב זאן בתור "סולו" / ג'ימי קונרוי, האדם בכספת של סילו 17.
(החל מעונה 2) קמרון בל בתור "סולו" / ג'ימי קונרוי בצעירותו.
ויל פטון בתור סמואל "סם" מארנס, איש חוק.
פרדיננד קינגסלי בתור ג'ורג' וילקינס, איש מחשבים שמנהל חנות תיקונים.
איאן גלן בתור ד"ר פיט ניקולס, רופא ואבא של ג'ולייט ניקולס.
טניה מודי בתור מרי מדוז, שופטת.
קייטלין צוז בתור קת'לין בילינגס, אשתו של איש החוק פול בילינגס.
כריסטיאן אוצ'ואה לברניה בתור ריק אמונדסן, איש אכיפה מהמחלקה השיפוטית.
צ'יפו צ'אנג בתור סנדי, פקידה במחלקת השריף.
מאט גומז הידאקה בתור טרי קופר, מתלמד של ג'ולייט ניקולס.
אנג'לה יאו בתור מולי קארינס, אשת חוק.
ג'רלדין ג'יימס בתור רות' ג'הנס, ראשת העיר בסילו 18.
סופי תומפסון בתור גלוריה הילדברנדט, יועצת פוריות.
סיינה גילורי בתור האנה ניקולס, מנתחת ואמה המנוחה של ג'ולייט ניקולס.
בתור דאגלס טרומבול, עובד באגף האבטחה.
סוניטה הנרי בתור רג'ינה ג'קסון, לשעבר סוחרת שרידים ומאהבת של ג'ורג'.
וויל מריק בתור דני, האקר שמשבש את רשת האבטחה של מחלקת הטכנולוגיית מידע.
(החל מעונה 2) בתור השריף ומנהיג המרד בסילו 17.
(החל מעונה 2) ניק הייברסון בתור ראסל קונרוי, ראש מחלקת ההטכנולוגיית מידע בסילו 17 ואביו של סולו/ג'ימי קונרוי.
(החל מעונה 2) פיפה וינסלו בתור גלדיס, עובדת במחלקה המכנית בתקופת ילדותה של ג'ולייט ניקולס.
(החל מעונה 2) בתור מארק צ'יימברס, המפקח על בית מלאכה לייצור.
(החל מעונה 2) סכריסה קלקסטון בתור פרנסס בוייר, האחיינית של פטריק קנדי.
(החל מעונה 2) ג'ורג'ינה סדלר בתור אודרי, מנהיגת קבוצת הניצולים היתומים הצעירים בסילו 17.
(החל מעונה 2) אורלנדו נורמן בתור ריק, הבן זוג של אודרי ואבי ילדיהם.
(החל מעונה 2) שרה חאזמי בתור הופ/"איטר", המנודה בקבוצה של אודרי.
(החל מעונה 2) בתור טרנס פנברוק, צאצא של סלבדור קווין מלפני דורות רבים.
(החל מעונה 2) בתור אמא של לוקאס קייל.
העיבוד של ספרי סילו למסך החל בשנת 2012 כפרויקט ליצירת סרט של אולפני המאה ה-20 שרכשו את הזכות להפיקו על בסיס הספר "צמר" שהוא הראשון בסדרה.
פיתוח הסרט נגנז כתוצאה מכך שחברת וולט דיסני רכשה את אולפני המאה ה-20 בשנת 2019. בשנת 2018 הוכרז עיבוד טלוויזיוני שהיה מיועד לשידור ברשת AMC, אך לבסוף אפל TV פלוס היא זו שהזמינה את הפקת הסדרה בשנת 2021. הצילומים החלו בהרטפורדשייר באוגוסט 2021.
העונה הראשונה בת 10 פרקים החלה להיות משודרת ב-5 במאי 2023 באפל TV פלוס.
הסדרה חודשה לעונה שנייה ביוני 2023 שעלתה לשידור ב-15 בנובמבר 2024. באפריל 2024 כוכבת הסדרה רבקה פרגוסון הצהירה בראיון כי יש כוונה לצלם ברציפות את העונות השלישית והרביעית שיסיימו את הסדרה ובדצמבר 2024 הוכרז רשמית שהסדרה אכן חודשה לעונות שלישית ורביעית.
במאי 2025 התפרסם כי הסתיימו צילומי העונה השלישית.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס סטלייט2025סדרת הז'אנר הטובה ביותר"סילו"פרס באפט"א אמנותי לטלוויזיה2025האפקטים המיוחדים, הוויזואליים והגרפיים הטובים ביותרדניאל ראוכוורגר, רפאל האם, סטפנו פפין, ריצ'רד סטנברי, איאן פלוז, פול בונג'ובאני
סִילִי-פְרִידוֹם היה שמו הספרותי של רנה פרנסואה ארמן פרידום (René François Armand Prudhomme), משורר צרפתי.
זכה בפרס נובל לספרות לשנת 1901 (השנה הראשונה שבה חולק הפרס).
בהודעה לעיתונות שפרסמה האקדמיה השוודית נומקה זכייתו: "כהוקרה מיוחדת עבור היצירה הפיוטית אשר מדגישה את האידיאליזם הנעלה, את השלמות האמנותית ושילוב נדיר של איכויות הלב והשכל".
סילי פרידום נולד ב-16 במרץ 1839 בפריז, צרפת בשם רנה פרנסואה ארמן.
הוא היה בנו של חנווני צרפתי ושאף להיות מהנדס או מדען, אך מאחר שסבל ממחלה בעינו, הפסיק את לימודיו במכון הטכנולוגי זמן קצר לאחר שהחל בהם.
הוא התחיל ללמוד ספרות, וסיים לימודים אלה בהצטיינות יתרה בשנת 1857. במשרה הראשונה שלו, התקבל לעבוד כפקיד במשרד בית חרושת.
לאחר שעבד בחוסר הצלחה תקופת בינים קצרה, הוא פרש מהתעשייה בשנת 1860 כדי לחזור ללימודים.
הוא למד וסיים בהישגים לא מרשימים לימודי משפטים, ועבד במשרד פרקליטים.
בשנת 1870, בתחילת המלחמה בין צרפת ובין גרמניה, התנדב לשירות צבאי, אך חלה ושב מהחזית כשהוא משותק בחלק גדול מגופו.
השתקמותו נמשכה זמן רב מאוד.
פרידום היה חבר בארגון סטודנטים בשם "Conférence La Bruyère", ובמסגרת ארגון זה השתתף בפגישות שגרמו לו להתחיל לכתוב שירה.
בשנת 1865 פרסם פרידום את ספר השירים הראשון שלו: "חרוזים ושירים" ("Stances et Poèmes").
ספר שביסס את המוניטין של פרידום, בעקבות בקורת חיובית מאוד מאת המבקר הצרפתי החשוב של המאה ה-19 שרל אוגוסטין סן-בווה (Charles Augustin Sainte-Beuve).
פרידום היה ממנהיגי החברים של אסכולת הפארנאס (Parnassian), (אסכולת משוררים בספרות הצרפתית, במחצית השנייה של המאה התשע עשרה, שדגלה בדקדקנות אסתטית, מקצבית, ואלגנטית בבחירת המלה בשירה.
והייתה ביסודה אסכולת תגובת נגד השירה הרומנטית), ובמיוחד היה פרידום נאמן לעקרונותיה האסתטיים של אסכולת הפארנאס.
מקוריותו של פרידום הייתה בעיקר בניסיונו לבטא את התגליות המדעיות של זמנו בשירה.
שיריו המוקדמים של פרידום, כגון: "חרוזים ושירים" (Stances et Poèmes, 1865), "הגורלות" (Les Destines 1872), היו בעלי אופי מלנכולי.
יצירותיו המאוחרות יותר עסקו בתאוריות מדעיות ופילוסופיות.
המפורסמות שבהן, הפואמות: "הצדק" (La Justice ,1878), ו"האושר" (Le Bonheur, 1888), היו בעלי אופי של אסכולת הפרנס.
פרידום גם תרגם את ספרו הראשון של המשורר הרומי לוקרטיוס, על טבע היקום.
בשנת 1881 פרידום נבחר כחבר אקדמיה הצרפתית, ונשאר חבר בה עד שנפטר.
בשנת 1901 הוענק לפרידום פרס נובל בספרות.
זכייתו בפרס לוותה במחאות של החושבים שאת הפרס היו צריכים להעניק לסופר הרוסי לב ניקולייביץ' טולסטוי.
42 סופרים ואמנים שוודיים חתמו על כרוז מחאה בעניין זה.
המחאה נעשתה מתוך טעות, כי טולסטוי לא קיבל את הפרס בגלל בעיה טכנית - מועמדותו הוגשה בצורה לא-תקנית וחברי ועדת הפרס לא היו זכאים להעלות מועמדים מטעמם.
סילי פרידום נפטר ב-7 בספטמבר 1907 ב-Châtenay-Malabry, בקרבת פריז.
חרוזים ושירים / Stances et Poèmes, 1865 – כולל את שירו המפורסם ביותר: "האגרטל השבור" / "Le Vase Brisé"
שרידי אוניה טרופה / Les Epaves, 1908 - הודפס לאחר שנפטר–אוסף מעורב משיריו
יצירותיו של סילי פרידום (פרוזה ושירה), 8 כרכים / Oeuvres de Sully Prudhomme, 1883-1908
צוואה פיוטית (מסות / מאמרים) / Le Testament Poétique, 1901
הדת האמיתית של פסקל (מסות / מאמרים) / La vraie religion selon Pascal, 1905
יומן אינטימי: מכתבים- מחשבות (יומן) / Journal intime: lettres-pensée, 1922
סיליקון (Silicone) הוא שם כולל לתרכובות אי אורגניות (בעיקר פולימרים) המכילות את היסוד צורן, הידוע בשם סיליקון (Silicon).
ההרכב של סיליקון מתבטא בנוסחה , שבה הוא קבוצה אורגנית כגון מתיל, אתיל או פניל.
לתרכובות אלה יש עמוד שדרה אנאורגני המורכב מצורן וחמצן (...-Si-O-Si-O-Si-O-...), שעל אטומי הצורן שבו מתחברות הקבוצות האורגניות.
לעיתים הקבוצה האורגנית מתחברת לשני אטומי צורן.
באמצעות שינוי אורך השרשרת -Si-O-, הקבוצה האורגנית וצורת התקשרותה לאטומי הצורן, ניתן ליצור מגוון רחב של תרכובות, בעלות מגוון רחב של תכונות.
התרכובות לובשות צורה של נוזל, ג'ל, כעין גומי או פלסטיק מוצק.
פולימר הסיליקון הנפוץ ביותר הוא פולידימתילסילוקסן.
סיליקה ג'ל הוא חומר מלאכותי קשיח ונקבובי (מכיל חללים רבים) שמורכב צורן דו-חמצני (SiO2.), המיוצר מתמיסה של נתרן צורני, ומשמש בעיקר כחומר סופח לחות באריזות תעשייתיות.
צורתו הבסיסית היא גרגירים שקופים חסרי ריח.
הוא מופץ בתוך שקיות קטנות.
בדרך כלל הוא נמכר בצורתו הבסיסית, או בתוספת חומר צובע שנותן מדד ויזואלי גס לגבי כמות הלחות הספוגה בחומר.
בתצורות רבות בו הוא נמכר כדי לצבוע אותו או על מנת להעניק לו תכונות נוספות, הוא מעורב עם רעלים, ולעיתים רחוקות יותר עם חומרים מסרטנים.
בצורתו השקופה, אינו רעיל ואינו מסרטן גם לא בהיותו תחת השפעת חום.
החומר ידוע כבר משנת 1640, אז נחשב לקוריוז מדעי.
הסיליקה שימשה במסכות גז במהלך מלחמת העולם הראשונה אך בייצור בכמות תעשייתית הוחל רק ב-1919, עם רישום פטנט על תהליך היצור, על ידי פרופסור וולטר א.
פטריק מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור שבמרילנד.
בזמן מלחמת העולם השנייה הייתה לסיליקה ג'ל חשיבות רבה כחומר השומר על פניצילין מפני לחות.
הסיליקה משמשת גם בתעשיית הדלק כזרז ליצור בנזין באוקטאן גבוה.
כמו כן הסיליקה משמשת כסופח לחות בתעשיית האלקטרוניקה.
במערכות שידור לווייני, שם לחות עלולה לגרום לשינויי תדר בתשדורת, משתמשים במערכת המעבירה אוויר דרך משטחי סיליקה ג'ל.
הסיליקה ג'ל משמש גם במערכות קירור ודחיסה, שם לחות עלולה לגרום לפיצוצים וכשלים בצנרת.
במעבדה לכימיה, הסיליקה ג'ל משמש בצורות שונות בשיטות הכרומטוגרפיה, שיטות להפרדה וזיהוי חומרים על ידי העברתם בתוך גרגרי סיליקה ג'ל, וגרימה להפרדתם באמצעים שונים במקומות שונים על פני המצע.
בצירוף עם מתכות שונות, ניתן לייצר מסיליקה ג'ל את חומר החיזור M-SG, שבעזרתו מפיקים מימן באופן תעשייתי.
שטח הפנים הגדול של הסיליקה ג'ל מאפשר לו לספוח כמות גדולה של מים, ובכך לשמש חומר סופח לחות.
ניתן להחזיר לסיליקה את יכולת הספיחה על ידי חימום החומר ל־120 מעלות צלזיוס, ואידוי המים מתוכו.
סילימניט הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקטים במבנה בצורת איים) שצבעו בדרך כלל לבן עד אפור.
נוסחת המבנה הכימי של הסילמניט היא Al2SiO5. הסילימניט הוא חבר בקבוצה של מינרלים הקרויה על שמו קבוצת הסילימניט.
מבחינת תכונותיו האופטיות הסילימניט הוא דו-צירי, הדגימות הצבעוניות יותר ניחנות בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו).
הוא נראה חום או צהוב חיוור מזווית אחת, ירוק או חום מזווית שנייה וחום כהה או כחול מזווית שלישית.
הסילימניט נתגלה לראשונה ב-1824 על גדות הוולטאבה, סמוך לעיירה סושיצה באזור פילזן, בוהמיה, צ'כיה וגם בעיירה צ'סטר במחוז מידלסקס, במדינת קונטיקט שבארצות הברית.
המינרל קרוי על שמו של בנג'מין סילימן (Benjamin Silliman 1864-1779), פרופסור לכימיה ומינרלוגיה באוניברסיטת ייל שבקונטיקט ומייסד הז'ורנל האמריקני למדע.
למינרל יש שמות נוספים: בוכהולציט (על שם הכימאי הגרמני בוכהולץ) ופיברוליט - הסוג המאופיין בתצורת סיבים.
לסילימניט יש ערך כלכלי מועט.
לעיתים נעשה שימוש בסילימניט במצתים של מנוע בעירה פנימית.
בסילימניט נעשה שימוש מועט כמינרלים שנמכר לאספנים, וכאבן חן.
קשיות המינרל מתאימה לשמש כאבן חן אבל שימוש זה מוגבל בשל תכונת הפצילות המושלמת במישור האורך.
הסילימניט, הן הסוג הרגיל והן הסוג הסיבי המכונה פיברוליט, נפוץ בסלעים מותמרים שמקורם בסלעי יסוד עשירים באלומיניום שעברו התמרה מלאה כדוגמת שיסט, גנייס והורנפלס, לעיתים נדירות בפגמטיטים.
הסילימניט הוא גם מינרל דטריטי.
הסילימניט הוא אחד ממינרלי האינדקס המאפשר להעריך את הטמפרטורה, העומק, והלחץ שבו היה נתון הסלע בעת ההתמרה.
הסילימניט הוא מינרל נפוץ למדי.
בין המקומות הבולטים בהם ניתן למצוא סילימניט: בטירול שבאוסטריה; במקום שבו נתגלה לראשונה, סמוך לעיירה סושיצה באזור פילזן בבוהמיה בצ'כיה; בבוואריה בגרמניה; סמוך לעיירה צ'סטר במחוז מידלסקס, ובמחוז ניו לונדון במדינת קונטיקט ובמחוזות דלאוור בפנסילבניה ואורנג' בניו יורק שבארצות הברית.
בברזיל בסרי לנקה (כאבן חן) ובנקודת כריסטמס, אדמת אנדרבי באנטארקטיקה.
בין המקומות בארצות הברית שבו נתגלה הסילימניט נמצאת גם ברנדיווין ספרינגס (Brandywine Springs) במחוז ניו קאסל (New Castle ) שבמדינת דלאוור.
על פי הצעתם של החברים באגודת המינרלוגיה של דלאוור נקבעה הסילימניט כמינרל הרשמי של דלאוור בחקיקה של בית הנבחרים של המדינה ב-1977.
בישראל ניתן למצוא סילימניט בסלעים המטמורפיים מגיל הפרקמבריון באזור מסיב אילת.
בחצי האי סיני ניתן למצוא סילימניט בסלעים המטמורפיים מגיל הפרקמבריון באזור הוואדיות כיד וצחיח.
הסילימניט חבר בקבוצת מינרלים אלומו-סיליקטיים הקרויה על שמו.
שלושת המינרלים הראשונים ברשימה הם פולימורפיים, כלומר לשלושתם יש אותה נוסחת המבנה הכימי: Al2SiO5. מסיבה זו יש הכוללים בקבוצת הסילימניט מינרלים אלו בלבד.
הקבוצה כוללת את המינרלים הבאים:
סיליסטרה (בבולגרית: Силистра) היא עיר נמל בולגרית על חוף הדנובה, ובירת מחוז סיליסטרה.
העיר ממוקמת 350 קילומטרים מהבירה סופיה, 120 קילומטרים מהעיר רוסה וסמוכה לגבול רומניה.
שרידים להתיישבות אנושית באזור העיר מתוארכים לתקופת הברונזה המאוחרת, עידן הממלכה התראקית.
ב-49 נכבש האזור על ידי צבא האימפריה הרומית ובמקום הוקמה מצודה המאוזכרת בתעודות מהמאה ה-2 בשם דורוסטורום (Durostorum).
מאוחר יותר עבר היישוב לשליטת האימפריה הביזנטית, במאה ה-8 לחזקת האימפריה הבולגרית הראשונה, שוב לשלטון ביזנטי, בסוף המאה ה-11 לשליטת האימפריה הבולגרית השנייה והחל מאמצע המאה ה-14 לחזקת נסיכות ולאכיה.
ב-1413 נכבשה העיר על ידי מהמט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית והיא הפכה בהמשך לאחת מערי המבצר העות'מאניות החשובות לאורך הדנובה.
סיליסטרה נותרה תחת שלטון עות'מאני עד לשחרורה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ולאחריה הפכה חלק מנסיכות בולגריה.
לאחר תבוסת בולגריה במלחמת הבלקן השנייה עברה העיר ביחד עם כל אזור דרום דוברוג'ה לחזקת ממלכת רומניה, מתוקף סיכומי הסכם בוקרשט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, כבש צבא משותף גרמני-בולגרי בפיקוד הגנרל אוגוסט פון מקנזן את העיר והיא נותרה בשליטה גרמנית עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה הוחזרה לרומניה ונותרה בחזקתה עד 1940 עת הוחזרה לבולגריה, בלחצה של גרמניה הנאצית בעלת בריתה של בולגריה, במסגרת הסכם קראיובה.
ממועד זה נותרה סיליסטרה תחת שלטון בולגרי.
האקלים השורר במקום הוא אקלים ממוזג עם השפעה ממתנת מכיוון נהר הדנובה, כך שישנם מאפיינים מסוימים של אקלים ים תיכוני.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11.6oc.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 540 מ"מ גשם ובמשך כ-50 ימים בשנה העיר מכוסה מעטה שלג בגובה של עד חצי מטר.
נכון ל-2010 מנתה אוכלוסיית סיליסטרה 40,195 נפשות, במגמת הגירה שלילית מחד ועליית הגיל הממוצע של התושבים, מאידך.
מבחינת התמהיל האתני של האוכלוסייה עולה, כי 75.5 אחוזים הם בולגרים, 12.6 אחוזים הם טורקים ו1.2 אחוזים הם בני רומה.
מרבית התושבים הם נוצרים אורתודוקסים ומיעוטם אוונגליסטים ומוסלמים סונים.
בשטח הרשות המקומית קיים שדה תעופה המיועד למטוסי נוסעים ומטען קטנים.
הכביש המהיר מספר I-7, מחבר את סיליסטרה עם העיר שומן וכביש מספר I-21, מחבר את העיר עם רוסה ודובריץ'.
בסמיכות לעיר עובר עורק מספר 5 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים, המחבר את מדינות סקנדינביה לאזור הבלקן ודרך טורקיה למזרח אירופה.
בעיר קיימת תחנת רכבת מרכזית המקושרת לרשת מסילות הברזל הבולגריות.
בעיר קיים נמל על גדות נהר הדנובה המשמש לייצוא ויבוא של סחורות וחומרי גלם.
בעיר ישנן חברות ומפעלים בתחום הטקסטיל, מוצרי גומי ופלסטיק, הובלה ימית ועיבוד עץ.
בסביבות העיר מגדלים גידולים חקלאיים שונים ובכלל זה חיטה, גרעיני חמנית, שעורה, תירס וכרמים בהם מגדלי ענבי יין.
כמו כן ישנן גם מספר חוות לגידול צאן ובקר בשטח הרשות המקומית.
סביר להניח שראשוני המתיישבים באזור היו הרומניוטים, שהגיעו ביחד עם הצבא הרומי והתיישבו במספר ערי מצודה לאורך הדנובה.
עם זאת עדויות שניוניות לקהילה יהודית בעיר, נמצאו בתעודות עות'מאניות, מסוף תקופת האימפריה הבולגרית השנייה, עת שלט בה הקיסר איוון שישמן.
בשלהי 1878 לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית, התגוררו בסיליסטרה 350 יהודים.
בראשית המאה ה-20 מנתה הקהילה היהודית בעיר כ-500 נפשות ובעת מלחמות הבלקן התגוררו בסיליסטרה 600 יהודים.
לאחר מלחמת הבלקן השנייה, עם מעברה של העיר לחזקת הרומנים פעלו מנהיגי הקהילה היהודית בבולגריה, אירופה וארצות הברית, להבטחת זכויותיהם של יהודי העיר אשר תחת חוקת טרנובו נהנו מזכויות רבות ובהגדרת השלטון הרומני נחשבו נתינים זרים כפי שהיה מעמדם של כל היהודים במדינה זו.
ממשלת בולגריה תמכה בפעילות זו מתוך רצון להבליט את יחסה הליבראלי למיעוטים.
סוגיה זו עוררה תגובות חריפות באירופה מצד ראש הממשלה האיטלקי ושר החוץ הבריטי, עניין שגרם לשר החוץ הרומני טאקה יונסקו להכריז מעל דפי העיתונות שזכויות היהודים תשמרנה ולממשלת רומניה למסור לשר החוץ הבריטי אדוארד גריי הצהרה דומה.
ב-1920 נבנה בית הכנסת המרכזי.
עם חתימת הסכם קראיובה והחזרת חבל דרום דוברוג'ה לבולגריה פרסם המושל הצבאי של החבל הגנרל גאורגי פופוב, צו גירוש ליהודי החבל ובכלל זה ליהודי סיליסטרה.
בהמשך, העניקה הממשלה הבולגרית ליהודי החבל, אזרחות בולגרית, בטענה שהחבל הוחזר בהליך דיפלומטי ובהסכמת הרומנים והקהילה הבינלאומית.
במכסת הגירוש הראשונית מקרב היהודים בעלי אזרחות בולגרית שמנתה 6,365 נפשות לא נכללו בני קהילת סיליסטרה.
בין השנים 1947–1949 עלו מרבית יהודי העיר למדינת ישראל.
ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד ובסיליסטרה נמנו 11 יהודים.
חלקת קברו של הרב פאפו שוקמה ומהווה אתר עלייה לרגל ליהודים מרחבי העולם.
מחוז (אובלסט) סיליסטרה (בבולגרית: Област Силистра) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה, השוכן בחבל דרום דוברוג'ה בצפון מזרח בולגריה ובצפונו עובר תוואי נהר הדנובה.
הוא גובל ברומניה ובמחוזות רוסה, שומן, ראזגרד ודובריץ'.
בשטח המחוז מצויה שמורת סרברנה, אשר הוגדרה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
תחילת ההתיישבות האנושית במקום הייתה בתקופת האבן החדשה, עידן הממלכה התראקית, בהמשך נשלטה על ידי האימפריה הרומית המערבית ואחר כך המזרחית.
האזור הווה את בסיס הקמתה של האימפריה הבולגרית הראשונה במאה ה-7 ובמהלך ימי הביניים החליף ידיים בין נסיכות ולאכיה לאימפריה הבולגרית השנייה.
בסוף המאה ה-14 נכבש המחוז על ידי האימפריה העות'מאנית ונשאר בחזקתה, כמעט 500 שנים, עד לשחרורו במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), עת הפך חלק מנסיכות בולגריה.
לאחר מלחמת הבלקן השנייה והסכם בוקרשט, הועבר האזור לשליטת רומניה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שימש זירת קרבות בין הרומנים לבולגרים אשר שאפו להחזיר את החבל לחזקתם.
לאחר תבוסת הבולגרים במלחמה, אישר חוזה ניי את הבעלות הרומנית על החבל והוא נותר בחזקתה עד הסכם קראיובה בשנת 1940, עת הוחזר לבולגריה בלחצה של גרמניה הנאצית.
האקלים במחוז הוא אקלים ממוזג עם השפעה יבשתית הגורמת להבדלי טמפרטורה משמעותיים בין הקיץ לחורף, להוציא רצועה לאורך הדנובה בה יש השפעה ממתנת.
באזור קיימת חקלאות משגשגת בעיקר גידולי תבואה וגידולים עונתיים של ירקות.
בשטח המחוז ישנם מפעלי תעשייה בתחום המזון, (עיבוד בשר, שימורי פירות ומחלבות), מתכת, מכונות, עיבוד עץ, גומי וטקסטיל.
נמל הנהר על הדנובה, בעיר סיליסטרה משמש לייבוא וייצוא סחורות וחומרי גלם לכל אירופה.
דרך המחוז עובר עורק התחבורה הפאן אירופאי, מסדרון מספר 7, המקשר את מערב ומזרח אירופה בואכה טורקיה.
לאורך תוואי הדנובה העובר במחוז קיימים איים, המשמשים לתיירות נופש וצייד וכן באזור שתי שמורות טבע.
טיבריוס קאטיוס אסקוניוס סיליוס איטליקוס היה קונסול, נואם, ומשורר רומאי.
יצירתו היחידה ששרדה לימינו היא ה"פוניקה" (Punica), פואמה היסטורית ב-17 ספרים (פרקים), שנושאה הוא המלחמה הפונית השנייה (218–201 לפנה"ס) וגיבוריה הם המצביאים חניבעל ברקה וסקיפיו אפריקנוס.
רוב ידיעותינו על איטליקוס מקורן בכתביו של פליניוס הצעיר.
ההשערה היא שנולד בין השנים 23 ו-35 לספירה.
הוא נודע כנואם מוכשר והיה מקורב לקיסר נירון.
שימש כקונסול בשנה בה נירון מת (68 לספירה), ומאוחר יותר היה מיודד עם הקיסר ויטליוס.
הוא נודע כאדם ישר ודואג לזולת.
איטליקוס פרש מהחיים הפוליטיים וחי חיים שקטים באחוזתו.
את זמנו בילה בכתיבת שירים ואיסוף ספרים ופסלים.
הוא הרעיב עצמו למוות לאחר שהתגלתה בגופו מחלה חשוכת מרפא.
מבין יצירותיו שרדה בשלמותה אחת בלבד ה"פוניקה", פואמה אפית בת למעלה מ-12,000 שורות, הארוכה ביותר בשפה הלטינית שנשתמרה לנו מן העת העתיקה, ונושאה הוא המלחמה הפונית השנייה.
ה"פוניקה" כתובה בסגנון המזכיר מאוד את סגנונו של ורגיליוס, דבר המסתדר עם דברי פליניוס לפיהם איטליקוס העריץ את ורגיליוס והתייחס אל קברו כאל מקדש.
סיליה דיאנה סאוויל אמרי היא שחקנית אנגלייה.
נולדה וגדלה בגילדפורד, ולמדה בבית הספר למשחק גילדפורד .
תחילת הקריירה של אימרי בטלוויזיה הייתה בתחילת שנות השבעים.
תפקידים נוספים שלה בטלוויזיה היו מריאן בלשייד בסדרה "ברז'ראק" (1983), דיאנה ניל בסיטקום "אחרי שהלכת" (2007–2008) וכגלוריה מילינגטון בסדרה "קינגדום" (2007–2009)
אימרי תוארה כ"אחת השחקניות הבריטיות המצליחות ביותר בעשורים האחרונים".
היא הייתה מועמדת פעמיים לפרס לורנס אוליבייה, וזכתה בפרס על ההופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה על תפקידה כמיס באבס במחזה .
אימרי נולדה בשנת 1952 בעיר גילדפורד שבמחוז סארי, הרביעית מתוך חמישה ילדים של דיאנה אליזבת ודייווי אנדרו אימרי.
היא התחנכה בבית הספר התיכון בגילדפורד, בית ספר עצמאי לבנות, ואחר כך למדה בבית הספר למשחק Guildford School of Acting.
הקריירה של אימרי משתרעת בתחומי הקולנוע, טלוויזיה, רדיו ותיאטרון.
בקולנוע שיחקה בסרטים "נני מקפי - קסם של אומנת", "הילרי וג'קי" (בתפקיד איריס דה פרה) ובסרט "קטנים עליו" מ-1997 שיחקה בתפקיד הומילי קלוק.
עוד סרטים בהם השתתפה היו "יומנה של ברידג'ט ג'ונס", "נערות לוח השנה", "איש הנצח" ובתפקיד טייסת קרב בראבו 5 בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום".
ב-2004 גילמה אימרי את ד"ר אימוג'ן ריד במותחן "Out of Bounds".
ב-2007 השתתפה בסרט "טירוף של קולג'" לצדם של סטיבן פריי, רופרט אוורט, קולין פירת', ראסל בראנד ומישה ברטון.
בין התפקידים שמילאה בטלוויזיה היו בסדרות "The Nightmare Man", "תפוזים הם לא הפרי היחיד", "חדר מיון", "פשוט נהדרת", "The Darling Buds of May" וב"על אדונים ומשרתים".
בשנת 2000 שיחקה בתפקיד ליידי גרטרוד במיני-סדרה "Gormenghast".
עוד שיחקה בתפקידי אורח בסיטקום של BBC סקוטלנד "Still Game" וגילמה עוזרת בית בשם גברת בג.
ב-2005 הופיעה בדרמה "מר הרווי מדליק נר", בתפקיד מורה הלוקחת ליום טיול לקתדרלת סולסברי חבורה של תלמידים פרועים.
בסיטקום של ה-BBC "אחרי שהלכת" היא כיכבה לצדו של ניקולס לינדהרסט, ובדרמה "קינגדום" של ITV1 שיחקה יחד עם סטיבן פריי.
ב-2013 כיכבה בפרק בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" בתפקיד מיס קיזלט המרושעת בפרק "הפעמונים של סנט ג'ון".
ב-2005 זכתה לביקורות חיוביות בהופעת הבכורה שלה בארצות הברית במחזה "Unsuspecting Susan".
ב-2009 הופיעה אימרי במחזה "Plague Over England" בווסט אנד, מחזה אודות השחקן ג'ון גילגוד, וזכתה לביקורות חיוביות על הופעתה.
באותה שנה השתתפה בהצגת הבכורה של "Mixed Up North" מאת רובין סואנס ובבימויו של מקס סטפורד-קלארק.
ב-2010 שיחקה לצדו של רובין סואנס בהפקה ל-"The Rivals" מאת שרידן.
עוד שיחקה פעמיים לצדו של מרטין קלונס, ב-2002 בסרט על אודות ג'ון ג'ורג' הייג "A Is For Acid" ואחר כך בסדרה המצליחה של ITV "דוק מרטין".
ב-2007 הקליטה אימרי את הספר "אראבלה" ששודר במשך שבועיים במסגרת התוכנית "Book at Bedtime".
אימרי ידועה בזכות שיתוף הפעולה רב השנים עם ויקטוריה ווד, איתה הופיעה בתוכניות טלוויזיה כמו הסיטקום "נשות המזנון" ובתוכנית המערכונים "Victoria Wood As Seen On TV".
ב-1985 שיחקה לראשונה בדמות מיס באבס בסדרה "Acorn Antiques" פרודיה על אופרת הסבון הבריטית "Crossroads".
ב-2005 השתתפה בתפקיד מיס באבס במחזמר בווסט אנד, יחד עם צוות השחקנים המקורי של התוכנית.
היא זכתה בפרס אוליבייה על תפקיד זה.
באוקטובר 2012 השתתפה בתוכנית " Who Do You Think You Are?" של ה-BBC המתחקה אחרי שורשי משפחתה.
היא גילתה שמצד אמה היא צאצאית של ויליאם לורד ראסל, איש פרלמנט ויגי שהוצא להורג בעוון בגידה בשנת 1683 אחרי שהואשם בקשירת קשר נגד המלך צ'ארלס השני.
בשנת 2017 שיחקה בסרט המסתורין "תרופה לבריאות" (A Cure for Wellness) בבימויו של גור ורבינסקי.
אימרי מתגוררת בלונדון ובעיר הנמל קאוז שבאי וייט.
יש לה בן, אנגוס, מהשחקן בנג'מין ויטרו.
אנגוס הופיע לצדה על המסך בסדרה "קינגדום" ובהפקות נוספות.
הוא לומד תיאטרון באוניברסיטת ווריק.
בגיל 14 חלתה אימרי באנורקסיה נרבוזה ואושפזה בבית החולים סנט תומאס.