tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טרוגוס מספר שעושרה של האומה היהודית גדל על ידי ההכנסה מהבלסם, שמופק רק בארץ יהודה, בעמק יריחו (Aricus), המוקף ברכס רציף של גבעות, כאילו היה חומה, בו יש חורש יוצא דופן בפוריותו ובנעימותו ומשובץ בחורשות של עצי דקל ובלסם.
הוא מוסיף שבארץ זו יש אגם ענק, שבשל גודלו והמים השקטים שבו, מכונה "הים המת".
טרוגוס הוא הראשון שמכנה את ים המלח בשם הזה (Mortuum Mare).
דיודורוס, פליניוס הזקן ויוספוס קוראים לו "אגם האספלט".
פומפיוס טרוגוס מספר שהראשון שכבש את היהודים הוא חשיארש (Xerxes), מלך פרס (במקום כורש), ולאחר נפילת הפרסים תחת עוצמתו של אלכסנדר הגדול היו היהודים נתונים זמן רב לשליטה מקדונית תחת ממלכת סוריה.
טרוגוס קובע שכאשר מרדו בדמטריוס הראשון וביקשו את חסדם של הרומאים, היהודים היו הראשונים מכל עמי המזרח שהשיגו מחדש את חירותם, מאחר שהרומאים העניקו אז בקלות מה שלא היה שלהם.
דבריו של פומפיוס טרוגוס מכוונים למשלחת של יהודה המקבי לרומא והברית הראשונה שבין יהודה ובין רומא בשנת 161 לפנה"ס, ומהוים אישור בלתי תלוי למסופר בספר מקבים א על ברית זו.
טרוגוס מספר שאנטיוכוס סידטס יצא למלחמה בערים שמרדו בתחילת שלטונו של אחיו, דמטריוס השני, ולאחר שהכניע אותן צירף אותן לממלכתו.
בין אלה הוא גם כבש את היהודים, שבזמן השלטון המקדוני (הממלכה הסלאוקית) תחת אביו דמטריוס הראשון השיגו מחדש את חירותם בכח הנשק וכוחם היה כזה שהם לא נכנעו לאף מלך מקדוני לאחר מכן, אלא בהנהגת שליטים בני עמם הטרידו את סוריה במלחמות עזות.
בפרולוג לספר 36 נכתב שאנטיוכוס סידטס הכניע את היהודים לאחר שהורקנוס נהרג.
אולם הורקנוס לא נהרג במלחמה זאת, אלא בשנת 104 לפנה"ס, כמעט 25 שנים לאחר מותו של אנטיוכוס סידטס.
לא ניתן לקבוע אם הטעות נעשתה על ידי פומפיוס טרוגוס עצמו או על ידי כותב הפרולוג (אפשרות סבירה יותר מכיוון שיוסטינוס לא מתייחס לאירוע הזה בתקציר).
ייתכן והכונה להריגת שמעון החשמונאי.
מתוך הפרולוג לספר 39, ניתן להסיק שפומפיוס טרוגוס עסק גם במעשיהם האחרונים של החשמונאים מנקודת המבט של העולם ההלניסטי, כאשר אחד מראשי הפרקים של הספר נקרא "כיצד היהודים והערבים הטרידו את סוריה על ידי שוד אדמות".
להבדיל מהפרולוג, התקציר של יוסטינוס לספר 39 מתעלם ממעשי השוד של היהודים ומזכיר רק את הביזה של הערבים, אולם אזכור כזה קיים בתקציר לספר 40, שם נזכר סבלה של סוריה משוד "של היהודים והערבים".
פומרולה (מלטינית fumus, עשן) הוא פתח בקרום כדור הארץ, לעיתים קרובות בקרבה להר געש, הפולט קיטור וגזים געשיים כדוגמת פחמן דו-חמצני, גופרית דו-חמצנית, מימן כלורי ומימן גופרתי.
הקיטור נוצר כאשר מים בטמפרטורה מעל נקודת הרתיחה הופכים לקיטור, והלחץ יורד כאשר הם נפלטים מעל פני השטח.
פומרולות נוצרות לאורך סדקים קטנים או גדולים, במקבצים חסרי צורה או בשדות, ועל פני משטחים של קילוחי לבה ומשקעים עבים של זרמים פירוקלסטיים.
"שדה פומרולות" הוא אזור של מעיינות חמים ונביעות של גזים כאשר מאגמה או סלע יסוד לוהט בעומק רדוד משחררים גזים או פועלים על מי תהום.
אפשר לתאר פומרולה כמעיין חם שכל מימיו מתאדים לפני שהמים מגיעים לפני הקרקע.
את הפומרולות מסווגים לפי הטמפרטורה שלהן והרכב הגזים הנפלטים מהן.
הטמפרטורות של הגזים יכולות לנוע בין C°200 ל-C°800. תהליכי חמצון וחיידקים אוהבי חום (תרמופילים) גורמים לגוונים הססגוניים סביב הפומרולות.
פומרולה הפולטת בעיקר גזים גופריתיים מכונה סולפטרה (מאיטלקית: "solfatara"; solfo – "גופרית"), ופומרולה הפולטת פחמן דו-חמצני מכונה "מופט" (mofette).
פומרולות מסוג זה השוכנות בתוך שקע מסוכנות במיוחד מכיוון שפחמן דו-חמצני כבד מהאוויר הוא נוטה להצטבר בשקע.
באפריל 2006 נהרגו שלושה עובדים מצוות פטרול הסקי של אתר הסקי ממות מאונטיין סקי (Mammoth Mountain Ski Area) בקליפורניה מפומרולה מסוג זה.
הם נחנקו מריכוז גבוה של פחמן דו-חמצני שהצטבר בבקיע.
פומרולות פועלות במשך עשרות או מאות שנים כאשר הן שוכנות מעל מקור חום קבוע, או שהן נעלמות בתוך שבועות או חודשים כאשר הן נוצרות מעל משקעים געשיים טריים המתקררים במהירות.
עמק עשרת אלפי תימרות העשן (Valley of Ten Thousand Smokes, כיום חלק מהפארק הלאומי קטמיי) נוצר במהלך ההתפרצות הגעשית של הר הגעש נובארופטה (Novarupta) באלסקה ב-1912. בתחילה היו אלפי פומרולות באפר הגעשי מההתפרצות, אבל במרוצת הזמן כבו מרביתן.
בשל שינויים בפעילותן מאפשרות פומרולות לחזות פעילות געשית כאשר הטמפרטורה שלהן עולה וכאשר הרכב הגזים הנפלטים מהן משתנה בצורה דרסטית.
משום כך, כאשר הטמפרטורות של הפומרלות באי הגעשי וולקנו, שהיה שקט במשך 100 שנים, טיפסו מ-C°300 ל-C°700 בין 1986 ל-1993 הועלתה רמת הכוננות מחשש מהתפרצות, והיא הורדה רק כשהטמפרטורות ירדו בחזרה.
על פי ההערכה יש בתוך תחומי הפארק הלאומי ילוסטון כ-4,000 פומרולות.
אתר נוסף עשיר בפומרולות הוא "עמק השממון" בפארק הלאומי מורן טרואה פיטון באי דומיניקה.
לחלק מהפומרולות יש ערך כלכלי בהיותן מצבור לגופרית.
מקומות בהם כורים מרבצי גופרית שמקורם בפומרולות הם במתחם הגעשי איג'ן בג'אווה ובאי וייט בניו זילנד.
פומרניה המערבית (בפולנית: zachodniopomorskie) היא אחת משש-עשרה הווייוודות של פולין.
שוכנת בצפון-מערב פולין, וגובלת בצפון בים הבלטי, במזרח בווייוודות פומרניה ופולין גדול, בדרום בווייוודה לובוש, ובמערב בגרמניה.
בירתה של פומרניה המערבית והעיר הגדולה ביותר בה היא העיר שצ'צ'ין, השוכנת במערבה.
ווייוודת פומרניה המערבית נושאת את שמו של האזור ההיסטורי "פומרניה", אשר הווייוודה יושבת במרכזו של אזור היסטורי זה.
שמות אלו, לדעת רוב החוקרים, קשורים לביטוי מהסלאבית עתיקה po-more, צירוף של po – אשר משמעותו "ליד" או "בסמוך", ו-more – אשר משמעותו "ים".
במהלך המאה ה-12 משתמשע ההיסטוריון גאלוס אנונימוס שימוש רב במונח "פומרניה" לתיאור בקירוב של האזור שאנו מכנים כיום בשם זה.
לחיבוריו הייתה תרומה להפיכתו של המונח למקובל.
אדם נוסף שבאותה התקופה פעל באזור היה המיסיונר הגרמני אוטו מבמברג, אשר ביצע שימוש רב בכתביו בכינוי "פומרניה".
פומרניה המערבית יושבת על חציו המערבי של החוף הפולני לים הבלטי, וממנו היא משתרעת דרומה לפנים הארץ.
בעוד שפלת החוף במזרח חוף הים הבלטי, בווייוודה פומרניה, צרה יחסית, כאשר זו ממשיכה מערבה אל תוך פומרניה המערבית היא מתרחבת לכיוון דרום, כאשר אגן ההיקוות של נהר האודר מנקז את מימי אזור זה ואלו שמדרום לו אל הים הבלטי.
נהר הנייסה נשפך לים במפרץ פומרניה, בצמוד לגבול פולין-גרמניה של ימינו, בקצה המערבי של פומרניה המערבית.
בכך במידה רבה מתלכדת פומרניה המערבית עם השפלה הרחבה של אזור פולין גדול.
חלקים נרחבים של פומרניה המערבית כוללים בעיקר שדות חקלאיים.
בדרום הווייוודה, ובעיקר בדרום מזרחה, מצויים יערות רבים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בשצ'צ'ין, בירת הוויווידה, היא 9.1 מעלות צלזיוס.
החודש הקר ביותר הוא ינואר (עם טמפרטורה ממוצעת של 0.2 מעלות צלזיוס), והחודש החם ביותר הוא יולי (עם טמפרטורה ממוצעת של 18.6 מעלות צלזיוס).
הגשמים יורדים בעיקר בקיץ, כאשר כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 557.5 מ"מ.
בפומרניה המערבית יש שני פארקים לאומיים (Park Narodowy), שבעה פארקי נוף (Park krajobrazowe) ו-114 שמורות טבע (Rezerwat przyrody).
בדרך כלל השליטה באזור נחלקה על ידי מספר ישויות שיש שונות.
בתקופת ימי הביניים היה חבל פומרניה מחולק בין האיחוד הפולני-ליטאי, ממלכת שוודיה, וממלכת ברנדנבורג-פרוסיה.
עקב פוריות החבל ונגישותו לחוף הים הבלטי, כל המעצמות סביבו ביקשו לשלוט בו.
במהלך השנים ישבו במקום פולנים וגםגרמנים אתניים.
במסגרת שלום וסטפאליה עבר רוב החבל, כולל בירתו שצ'צ'ין, לשליטת ממלכת שוודיה.
בשנת 1720 כבשה פרוסיה את רוב החלקים בחבל שהיו בשליטת ממלכת שוודיה, ובשנת 1815, עם סיום כיבושי נפוליון, הועברו לפרוסיה שטחים נרחבים, כל חבל פומרניה וכל חבל פרוסיה המזרחית.
עם איחוד גרמניה (1871) צורף החבל לקיסרות הגרמנית, בהסכמה בין המעצמות, וזאת למרות שחלק נכבד מתושביו נותרו בעלי זהות פולנית.
בעקבות תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה, הוסכם בהסכם ורסאי (1919) על העברת חלק מהחבל לידי פולין כחלק מהמסדרון הפולני, וזאת כנגד רצונה של גרמניה.
עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין בשנת 1939, נכבש חבל פומרניה המערבית על ידי הצבא הגרמני, שפעל לטיהור אתני ויישוב אזרחים גרמניים במקום.
התושבים הפולנים גורשו אל מעבר לגבול, ויהודי המקום הובלו למחנות ריכוז ורובם נרצחו בשואה.
עם סיום מלחמת העולם השנייה וקביעת קו אודר-נייסה כגבול בין גרמניה לפולין, סופח חבל פומרניה לפולין, כולל בירת החבל, העיר שצ'צ'ין, הממוקמת ממערב לקו אודר-נייסה.
במסגרת תיקוני הגבולות, הועברו חלקים קטנים מהחבל, ממערב לעיר שצ'צ'ין, לשליטת גרמניה המזרחית.
רוב תושבי החבל הגרמניים גורשו.
עם העברת האזור לתחום השליטה הסובייטית, לימים פולין, שונו שמות הערים והאזורים השונים בו, בעלי צליל גרמני, לשמות סובייטיים ופולניים.
חבל פומרניה ההיסטורי קרוי כיום "פומרניה המערבית", והוא המחוז המערבי ביותר של פולין.
בפומרניה המערבית ישנם 65 ערים, עיירות וכפרים.
בפומרניה המערבית ישנם 21 מחוזות, מתוכם שלוש ערים מחוזיות.
פומרניה (בפולנית: Pomorskie) היא אחת משש עשרה הווייוודות של פולין.
היא שוכנת בצפון פולין, וגובלת בצפון בים הבלטי, במזרח בווייוודה ורמיה-מזוריה, בדרום בווייוודות קויאוויה-פומרניה ופולין גדול, ובמערב בווייוודה פומרניה המערבית.
בירתה של פומרניה והעיר הגדולה ביותר בה היא העיר גדנסק השוכנת בצפון מזרחה.
ערים גדולות נוספות הן גדיניה, סלופסק וטצ'ב.
ווייוודת פומרניה נושאת את שמו של האזור ההיסטורי "פומרניה", אשר הווייוודה יושבת במזרח אזור היסטורי זה.
שמות אלו לדעת רוב החוקרים קשורים לביטוי מהסלאבית עתיקה po-more, צירוף של po – אשר משמעותו "ליד" או "בסמוך", ו-more – אשר משמעותו "ים".
במהלך המאה ה-12 משתמש ההיסטוריון גאלוס אנונימוס שימוש רב במונח פומרניה לתיאור בקירוב של האזור אותו אנו מכנים היום בשם זה.
פומרניה יושבת על חציו המזרחי של החוף הפולני לים הבלטי, וממנו היא משתרעת דרומה לפנים הארץ.
במזרחו של חוף יושב מפרץ גדנסק – מפרץ גדול ורחב אליו נשפך נהר הויסלה.
סביב המפרץ יש מישור הנמתח הרחק דרומה לתוך הארץ לאורך נהר הוויסלה, עמוק לשטחי המישור של הווייוודה קויאוויה-פומרניה, הגובלת עם פומרניה מדרום.
חלקים נרחבים של הווייוודה כוללים בעיקר שדות חקלאיים.
במערב פומרניה, ובעיקר בדרום מערבה, מצויים יערות רבים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בגדנסק, בירת הוויווידה, היא 8.7 מעלות צלזיוס.
החודש הקר ביותר הוא ינואר (עם טמפרטורה ממוצעת של 0.1 מעלות צלזיוס), והחודש החם ביותר הוא יולי (עם טמפרטורה ממוצעת של 18.2 מעלות צלזיוס).
הגשמים יורדים בעיקר בקיץ, כאשר כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 397.1 מ"מ.
בפומרניה שני פארקים לאומיים (Park Narodowy), תשעה פארקי נוף (Park krajobrazowe) ו-130 שמורות טבע (Rezerwat przyrody).
בפומרניה ישנם 42 ערים ועיירות.
בפומרניה ישנם 20 מחוזות, מתוכם ארבע ערים מחוזיות.
פומת פלורידה (שם מדעי: Puma concolor coryi; שם שגוי נפוץ פנתר פלורידה) הוא תת-מין של הפומה, השוכן ביערות ובביצות דרום פלורידה בארצות הברית.
בעבר שכן בכל המרחב שבין פלורידה עד לואיזיאנה כולל מדינות מפרץ מקסיקו וארקנסו.
כיום מצוי בטבע רק בקצה הדרום מערבי של פלורידה.
תת-המין נמצא בסכנת הכחדה חמורה ונכון ל-2016 מצוי בשתי שמורות טבע בלבד: הפארק הלאומי אוורגליידס ומרכז השימור Big Cypress שבפלורידה.
בשנת 2013 הוערך שנותרו כ-160 פרטים בלבד.
זהו תת-מין בעל צבע חום צהבהב, מנומר מלידה בכתמים שחורים (בצעירותו) או חומים בהירים (בבגרותו).
בדרך כלל בעל צבע עיניים כחול.
הזכרים כבדים וגדולים מהנקבות ומשקלם יכול להגיע עד כ-73 ק"ג.
לפומה בטן תחתונה של בצבע לבן-קרמי, זנב ואוזניים שחורים בקצותיהם.
לפומת פלורידה אין את היכולת לשאוג, ובמקום זאת משמיע מגוון צלילים הכוללים שריקות, ציוצים, נהמות, צפצופים וקולות גרגור.
פומת פלורידה נחשבת מזה זמן לתת-מין ייחודי של פומה, Puma concolor coryi, אחד מ-32 תת-מינים של פומה המוכרים למדע.
פומת פלורידה מוגנת מצייד חוקי מאז 1958, ומופיעה ברשימת המינים בסכנת הכחדה של רשות הדייג וחיות הבר של ארצות הברית מאז 1967, והוספה לרשימת המינים בסכנת הכחדה של ארצות הברית ב-1973. עם זאת כיום מצב השימור שלה אינו מוגדר.
ניתוח גנטי של הדנ"א המיטוכונדריאלי גילה כי ההבדלים בין תת-מין זה לתת-מינים אחרים של הפומה קטנים ביותר.
בהתבסס על ניתוח זה נראה כי יש לסווג את פומת פלורידה ותת מינים נוספים כמשתייכים לתת-מין אחד של פומה צפון אמריקאית Puma concolor couguar.
על אף ממצאים אלה הוא עדיין מופיע ברישומים ובמחקרים כולל אלה העוסקים בשימורו, כתת-מין נפרד Puma concolor coryi.
בתגובה להצעה לבטל את מעמדו הטקסונומי כתת-מין ייחודי נטען על ידי מרכז השימור של פומת פלורידה כי סוגיית הסיווג הטקסונומי טרם הוכרעה באופן חד משמעי.
פומת פלורידה היא טורף הניזון ממגוון רחב של בע"ח קטנים כגון ארנבות בר, עכברים, ציפורי מים, אך גם בע"ח גדולים כגון חסידות, איילים, פקארי ולעיתים אף אליגטורים.
עונת הצייד של הפומה מושפעת במידה רבה מההתנהגות של טרפו, ובמיוחד הצבי.
הצבאים פעילים בלילה מה שמגביר את הצלחת הפומה בצייד היות שהוא טורף לילי.
גורי הפומה נולדים בדרך כלל במחילות הנחפרות על ידי אימהותיהם, בדרך כלל בסבך שיחים.
מיקומן של המחילות מושפע ממגוון גורמים הכוללים את זמינות הטרף ונצפו בסביבות מגוונות בהתאם לכך.
הגורים מבלים את 6–8 השבועות הראשונים של חייהם במחילות אלה, כשהם תלויים לחלוטין באמם.
ב-2 - 3 שבועות הראשונים האם מבלה במאורה ומניקה את הגורים, לאחר מכן היא מבלה זמן רב יותר מחוץ למאורה על מנת לתפוס טרף להזין את הגורים.
ברגע שהגורים בוגרים דיים לצאת מהמאורה הם יצטרפו לצייד בחברת אמם.
מפגשים בין פומות זכרים ונקבות אינם שכיחים מאחר ששני המינים נמנעים בדרך כלל ממגע מחוץ לשעת ההזדווגות.
הגורים מתחילים לצוד ביחד עם אמם כאשר הם בני חודשיים לערך, והופכים לעצמאיים בגיל שנתיים כשהם מתחילים לחיות ולצוד בגפם.
לפומת פלורידה יש אויב טבעי מלבד האדם – האליגטור האמריקאי.
האיום הגדול ביותר להשרדות הפומה מלבד טריפה וצייד לא חוקי הוא צמצום ופרגמנטציה של שטחי המחיה לאיים מבודדים בשל פעילות אנושית.
הצייד וצמצום שטחי המחיה של הפומה שהיה נפוץ בעבר באזורים נרחבים הביאו לכך שכיום האוכלוסייה המצומצמת מרוכזת בשטח קטן בדרום פלורידה.
דבר זה יצר אוכלוסייה קטנה ומבודדת ורביית קרובים המביאה לפגמים גנטיים ובעיות רפואיות שונות בקרב הפומות.
2 גורמי התמותה המרכזיים של פומות הם כתוצאה מפגיעת רכבים ותוקפנות טריטוריאלית הדדית בין זכרים.
פומות פצועות נלקחות לרוב לטיפול ולשיקום בשמורת וייט-אוק בפלורידה שם הם מטופלים במטרה להשיבם בחזרה לסביבת המחיה הטבעית.
הפיתוח הנרחב בפלורידה ונהר הקלוסהצ'י מהווים מחסום להתפשטות האוכלוסייה.
בעוד שהזכרים נודדים למרחקים בחיפוש אחר שטחי מחיה פנויים, הנקבות נוטות להישאר קרובות לשטחי המחיה של אימהותיהם.
משום כך הם אינם מצליחים להתפשט בהצלחה ולהגדיל את שטח מחייתם.
ניתוח אנטיגנים מפרטים נבחרים הראה עדות לנוכחות של FIV (נגיף הכשל החיסוני בחתול), וPLV) Puma Lentivirus) בחלק מהפרטים.
ב-2002-2003 נתגלה בשני פרטים וירוס לוקמיית חתולים FeLV.
ה-FeLV הוא נגיף לתלי ולפיכך נעשה ניסיון לחסן את האוכלוסייה כנגדו על מנת למנוע את התפשטותו לפרטים נוספים.
בין השנים 1990-2007 נצפתה עלייה בקרב הפרטים הנגועים בנגיף.
על אף שלא שנצפו מקרים חדשים של הדבקות קיים החשש להתפרצות מחודשת של הנגיף.
חשיפה למגוון רחב של כימיקלים בסביבה גרמו לפגיעה בפוריות של הפומות.
רמות דומות של אסטרדיול בקרב זכרים ונקבות של המין מצביעות ככל הנראה על פמיניזציה של הזכרים עקב חשיפה לחומרי הדברה.
זכרים נקביים הם בעלי סיכוי מועט להפרות נקבות, מה שמהווה איום משמעותי לתת המין שאוכלוסייתו מצומצמת ביותר וסובל מרביית קרובים.
מכל תת-המינים של הפומה, לפומת פלורידה יש את השונות הגנטית הנמוכה ביותר.
האוכלוסייה הקטנה של הפומה גורמת לשיעורים גבוהים של רביית קרובים הגורמת לפגמים גנטיים הכוללים טמירות אשכים, בעיות קרדיולוגיות ומערכת חיסונית מוחלשת.
אפקט שלילי נוסף של רביית קרובים היא שהיא מפחיתה את השונות הגנטית, ובכך מגבירה את דלדול הגנים באוכלוסייה.
בין המאפיינים המורפולוגיים השכיחים כתוצאה מפגמים גנטיים הם קרחות שיער וזנבות מפותלים.
השכיחות של קרחות שיער בקרב פומת פלורידה מגיעה ל-94%, בהשוואה לתת מינים אחרים של פומה (9%).
השכיחות של זנבות מפותלים מגיעה ל-88% בהשוואה לכ-27% בלבד בתת-מינים אחרים.
הפתרון המוצע לבעיית דלדול הגנים באוכלוסיית הפומה היא להחדיר לאוכלוסייה את פומת טקסס על מנת להגביר את המגוון הגנטי.
פומות פלורידה משוטטות בשטח בטווח של 190–500 קמ"ר.
בטווחים אלה ישנם כבישים רבים אותם חוצים הפומות לעיתים קרובות והם מועדים להיפגע מרכבים חולפים.
האמצעים להפחית את שיעור הפגיעה מרכבים כוללים הגדרת אזורים בעלי הגבלת מהירות לילית, שולי דרכים מורחבים שימוש במחזירי אור ופסי הרעדה.
שיטה נוספת להפחתת ההתנגשויות היא יצירה של "מסדרונות ירוקים".
מסדרונות ירוקים הם שטחים המדמים סביבה טבעית ומאפשרים מעבר בטוח של בעלי החיים מתוך הנחה שבעלי החיים יעדיפו מעבר במסדרונות ירוקים ולא בכביש מאחר שהוא מאפשר מקום מסתור (לטורף או טרף) והוא בטוח יותר לחציה.
בעבר הוגדר תת-המין תחת סיווג CE (רשימת מינים בסכנת הכחדה חמורה) על ידי ה-IUCN.
אך מאז 2008 הוא אינו רשום.
מאמצי השימור הנוכחיים מתמקדים באוכלוסייה הילידית בפלורידה.
"יחידת רבייה" של הפומה הכוללת זכר ו-2–5 נקבות זקוקים למרחב מחיה רציף – של כ-500 קמ"ר.
עם זאת נכון ל-2006 רק 9,800 קמ"ר היו זמינים כמרחב מחיה עבור הפומות.
בנוסף לכך יש צורך בהגדלה ניכרת של האוכלוסייה על מנת להימנע מרביית קרובים ולהגביר את המגוון הגנטי.
פומת פלורידה מהווה את ספינת הדגל של מאמצי השימור בפלורידה בשל חשיבותו במארג האקולוגי הכולל באזור.
ההחדרה של 8 נקבות של תת-מין קרוב, פומה טקסס, לאוכלוסיית הפומה הוכתרה בהצלחה והביאה להפחתה משמעותית בשיעורי רביית הקרובים.
אחד מהיעדים של מאמצי השימור הוא לבסס 2 אוכלוסיות נוספות בשטחי המחיה ההיסטוריים של הפומה – אולם יעד זה נתקל בקשיים פוליטיים למימושו.
פומפיזול או בשמו הכימי 4 methylpyrazole) היא תרופה מסוג אנטידוט שניתנת במקרה של הרעלת מתנול או אתילן גליקול.
משתמשים בו לבד או ביחד עם המודיאליזה.
בטמפרטורת החדר הוא נוזל שצבעו צהבהב.
פומפיזול ניתן בזריקה והוא מעכב תחרותי של האנזים אלכוהול דהידרוגנז (alcohol dehydrogenase) אשר נמצא בכבד.
לאנזים זה תפקיד ראשי במטבוליזם של אתילן גליקול ומתנול.
האנזים הופך את המתנול לפורמאלדהיד ( formaldehyde).
בעזרת אנזים נוסף בשם פורמאלדהיד דהידרוגנאז (formaldehyde dehydrogenase) הפורמאלדהיד הופך לחומצה פורמית (formnic acid) שגורמת לחמצת מטבולית והפרעות בראייה.
המטבוליטים הרעילים של אתילן גליקול אחראיים גם כן לחמצת מטבולית ולנזק כלייתי.
פומפיזול מונע את פעילות האנזים אלכוהול דהידרוגנאז ועל כן מאט את יצירת המטבוליטים הרעילים מהמתנול ומהאתילן גליקול.
באופן כזה, הכבד מעבד את המטבוליטים הרעילים ומפרישם, הם לא נאגרים ברקמות הגוף וכך נמנע הנזק.
ככל שנותנים פומפיזול סמוך יותר למועד החשיפה למתנול או לאתילן גליקול כך הוא יותר יעיל.
לא מומלץ לצרוך אלכוהול (אתנול) בזמן הטיפול התרופתי עם פומפיזול.
אתנול רעיל בריכוזים גבוהים, האנזים אלכוהול דהידרוגנאז אחראי גם למטבוליזם של האתנול, עיכוב פעילות האנזים תביא להצטברות אתנול ועליה בריכוזו עד כדי סכנת הרעלה גם אם נצרך בכמויות קטנות.
תופעות הלוואי השכיחות הן כאב ראש, בחילה, סחרחורות, תחושת נמנום מוגברת וטעם מתכתי בפה.
באחוז קטן של האוכלוסייה הוא עלול לגרום לתופעות לוואי נוספות כגון:
כאבי בטן, חום, כשל באיברים, כאב בזמן הזריקה, דלקת באזור הזריקה.
מערכת קרדיוואסקולרית- סינוס ברדיקרדיה, טכיקרדיה, דלקת של הוריד (phlebitis), שוק, לחץ דם נמוך.
מערכת העיכול- קשיי עיכול, שלשול, ירידה בתיאבון
מערכת הדם והלימפה- היפראאוזינופיליה, לימפנגיטיס, קרישה תוך כלית מפושטת, אנמיה
מערכת העצבים- תחושת שכרות, ורטיגו, ניסטגמוס, חרדה
הפומפיזול מתפזר במהירות במים, שנפח הפיזור שלו (VD ) הוא בין 1.02-0.6 ליטר לקילוגרם.
הריכוז התרפויטי שלו הוא בין 8.2 ל-24.6 מ"ג לליטר.
שיא הריכוז בגוף יהיה שעה עד שעתיים לאחר נטילת התרופה דרך הפה.
הסינון המטבולי העיקרי נעשה בכבד (כ-% 85-80 מכמות התרופה בגוף).
פומפיאן או פומפיאני (בליטאית: Pumpėnai, פומפנאי; בפולנית: Pompiany) היא עיירה במחוז פוניבז' שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
בשנת 1638 נבנתה ביישוב כנסייה ראשונה, ובשנת 1792 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בשנת 1827 הוקם ביישוב מנזר.
בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה 1,017 יהודים, ובין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית, ופעלו בה מוסדות חינוך דתיים.
עם סיפוח ליטא לברית המועצות ביוני 1940 נאסרה הפעילות הציבורית היהודית ביישוב.
ב-27 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ומספר ימים לאחר מכן החלו השוטרים הליטאים לחטוף את יהודי העיירה לעבודות כפייה, תוך שוד רכושם והתעללות בהם.
ב-15 ביולי 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו בן שישה בתים, שהוקף בגדר תיל, בו שררו תנאי רעב.
ב-26 באוגוסט 1941 רצחו הליטאים את יהודי הגטו בבורות ירי ביער פיוסט (Pajuoste) ובסמוך לכפר ז'דייק (Žadeikiai).
בשעת האקציה עינו הליטאים למוות את רב הקהילה, מאיר יצחק חייט.
פומפיאה סולה (Pompeia) הייתה אשתו של יוליוס קיסר.
פומפיאה הייתה הנכדה של לוקיוס קורנליוס סולה ושל קווינטוס פומפיוס רופוס (קונסול 88 לפנה"ס) .
פומפיאה הייתה, על פי המקורות, נכדתו של סולה שמינה את עצמו לדיקטטור לאחר ניצחונו במלחמת האזרחים מול גאיוס מריוס ולוקיוס קורנליוס קינה, ובנוסף לכך הייתה גם נכדתו מצד אביה של פומפיוס רופוס, שהיה קונסול בשנת 88 לפני הספירה ומתומכי סולה בזמן מלחמת האזרחים.
בשנת 67 לפנה"ס נישא קיסר לפומפיאה.
הוא נישא לה לאחר מותה של אשתו קורנליה קינה, ובדומה לנישואיו הקודמים, היו גם אלו נישואים פוליטיים לאישה ממשפחה בעלת שם.
קיסר תמך בפומפיוס, שרצה לקבל את תפקיד המפקד העליון עם סמכויות בלתי מוגבלות.
בתמורה לתמיכה זו של קיסר, סייע לו פומפיוס להיבחר לתפקיד האיידיל בשנת 65 לפנה"ס.
טקס הבונה דיאה (Bona dea) נחגג ברומא בכל שנה בתחילת דצמבר.
טקס פולחן זה לאלה הטובה היה לרוב סודי ובדרך כלל נערך בלילה.
הטקס נערך על ידי נשים בלבד ועל גברים נאסרה ההשתתפות בו.
בשנת 62 לפנה"ס נערך הטקס בביתו של קיסר.
טקסים אלו נערכו לרוב בביתו של הקונסול או הפראיטור ונוהלו על ידי רעיית פקיד המדינה המכהן.
באותה השנה כהן קיסר כפראיטור ולפיכך נערך הטקס בביתו ונוהל על ידי אשתו, פומפיאה.
במהלך הטקס התגלה בו צעיר מחופש בבגדי אישה.
אותו צעיר היה פובליוס קלודיוס פולכר שהיה נצר לאחת המשפחות הפטריקיות המכובדות ביותר ברומא.
לפי השמועות היה קלודיוס מאהבה של פומפיאה.
קלודיוס נתבע לדין על חילול הטקס הקדוש, אך קיסר, שבביתו התרחש המאורע, טען שאינו יודע דבר ולא עשה דבר בעניינו של קלודיוס.
באותה השנה, בעקבות המשפט התגרש קיסר מפומפיאה.
המשפט היווה סיבה טובה לפירוק הנישואים, כך יכול היה קיסר להשתחרר מאישה ששמה הטוב הוכתם בשערורייה ציבורית.
קיסר התגרש מפומפיאה בטענה כי על אשתו להיות נקייה מכל חשד.
בכך שהתגרש מפומפיאה הראה קיסר הכרה מסוימת באשמתה.
פּוֹמפָּה או פַּמְפֶּמֶת היא כלי עבודה ידני המשמש לפתיחת סתימות בכיורים או באסלות.
הפומפה מורכבת מידית העשויה בדרך כלל מעץ ומפעמון מגומי המשמש ליניקה.
פתיחת הסתימה באמצעות פומפה מתבצעת על ידי הצמדתה לפייה של הכיור הסתום, יצירת ואקום בינה לבין הכיור ופמפום עד שחרור החומר שגרם לסתימה.
פירוש המילה פומפה היא משאבה באיטלקית, בפולנית ובשפות נוספות.
האקדמיה ללשון העברית קבעה בעברית את המילה פַּמְפֶּמֶת, המזכירה בצליליה את קול שחרור הסתימה, את המילה הלועזית, משמרת את המין הדקדוקי ומתקשרת למילה פּוּם – הצורה הארמית של פה.
הפומריום היה הגבול המקודש של העיר רומא (ושל ערים אחרות בשליטתה).
מקור המילה הוא חיבור המילים post (אחרי) ו-moerium (חומה).
זאת, על אף העובדה שהפומריום לא היה זהה עם גבול החומה או הבנייה של העיר אלא היה בעל משמעות דתית וחוקית בלבד.
לפי המסורת הרומית הפומריום הוא ה"קו" המקורי שחרש רומולוס מייסד רומא סביב העיר המקורית.
התאריך המסורתי 21 באפריל (שנת 753 לפנה"ס) צוין שנים רבות כיום בו נוסדה העיר.
ההיסטוריון הרומי ליוויוס כתב (בספרו "תולדות רומא") שהפומריום השתרע למעשה על פני שטח צר משני צידי החומה.
הוא מציין שם שלפי מסורת אטרוסקית היה אזור זה מקודש, והיה אסור לגור בו או לעבוד את האדמה.
ייתכן שמטרה נוספת לחוק זה הייתה מניעת בנייה בסמוך לחומה כדי להקל על הגנתה, אף על פי שבימי ליוויוס כבר נבנו בפועל בתי מגורים בצמוד לחומה.
בימי סרוויוס טוליוס, מלך רומא השישי (במאה ה-6 לפנה"ס), כלל הפומריום את גבעות הפאלאטיום, הקאיליוס, האסקווילינו, הוימינאליס והקווירינאליס.
אזור זה כלל אם כך את האתרים המרכזיים של השלטון הרומי – כולל הפורום, בית הסנאט ומתחם האספות (הקומיטיום), אך לא, למשל, את מקדש בלונה או את גבעת הקפיטולין.
החומה שבנה סרוויוס הקיפה גם את גבעות הקפיטולין והאוונטין שלא היו בתחום הפומריום המקודש .
קו הפומריום לא השתנה עד לימי סולה שהרחיב אותו בשנת 80 לפנה"ס כדי להראות את כח שלטונו.
טקיטוס ואולוס גליוס מציינים שבימי הקיסר קלאודיוס הורחב הפומריום שוב.
הפומריום החדש סומן באבני קיפוס (Cippi), אלה היו בסיסי אבן נמוכים, עגולים או מלבניים ששימשו כאבני מיל, או ציוני גבולות, ולעיתים אף כמצבות קבר.
למגיסטראטים בעלי אימפריום (מחזיקי משרות השלטון בעלות הכוח ברומא) לא היה כוח מלא בתחום הפומריום.
למשל, הם יכלו לצוות על הלקאת אזרח, אך לא על הוצאתו להורג.
מגבלה זו סומנה על ידי הסרת סמל הגרזן מהפסקס שנישא על ידי הליקטור של המגיסטראט.
הקבורה הייתה אסורה בתחום הפומריום.
יוליוס קיסר קיבל בימי חייו את הזכות להקבר בפומריום.
גם אפרו של הקיסר טראיאנוס נטמן בשנת 117 לספירה מתחת לעמוד טראיאנוס בתחום הפומריום.
לבעלי משרת פרומגיסטראט מהפרובינציות או מפקדים בראש צבאות הייתה אסורה הכניסה לפומריום.
אלה נאלצו לוותר על הכוח שהיה בידם בזכות האימפריום ברגע שחצו גבול זה (בדומה לחוק לפיו רק מגיסטראטים זכאים להחזיק אימפריום באיטליה בעוד שעל פרומגיסטרטים פרובינציאליים לוותר עליו בכניסתם לתחום איטליה).
יוצא מן הכלל לחוק זה היה בעת טריומף שבו הותר לצבא לצעוד בעיר.
עדיין, למפקד הותרה הכניסה לעיר רק בעת המצעד והוא נאלץ להמתין עם חייליו לאירוע מחוץ לפומריום.
בימי הרפובליקה הרומית גם חיילים איבדו את מעמדם עם כניסתם לפומריום והפכו לאזרחים מן השורה, ולכן צעדו בבגדים אזרחיים.
לכן, גם אספת העם הקנטורית שבמקור הייתה של הצבא נאלצה להתכנס בשדה מרס שמחוץ לפומריום.
תיאטרון פומפיוס מחוץ לפומריום כלל אולם שהותאם לדיוני הסנאט שבהם השתתפו סנאטורים שלא הותרה להם הכניסה לפומריום.
כשיוליוס קיסר שיפץ את בית הסנאט הראשי בפומריום, התקיימו דיוני הסנאט בתיאטרון פומפיוס ושם נרצח קיסר.
כלי מלחמה היו אסורים בתחום הפומריום.
למרות זאת, הברחת סכינים הייתה נפוצה.
פומפוניוס מלה (Pomponius Mela; המאה ה-1 לספירה) היה הגאוגרף הרומאי המוקדם ביותר.
מלבד החלקים הגאוגרפיים של תולדות הטבע של פליניוס הזקן (שם מצוטט מלה כבעל סמכות חשוב), חיבורו הקצר של מלה הוא המחקר הרשמי היחיד בנושא בלטינית קלאסית.
מעט ידוע אודות המחבר, מלבד שמו ומקום הולדתו – העיר הקטנה טינגנטרה (בימינו אלחת'ירס ) בדרום ספרד.
את זמן כתיבת חיבורו ניתן אולי לקבוע בקירוב על פי אזכור בחיבור (III, 6, 49) של הצעה למשלחת לבריטניה של הקיסר, כמעט בוודאות זו של קלאודיוס בשנת 43 לספירה.
מספר אזכורים לאירועים בתקופת שלטונו של אוגוסטוס מעידים על כך שקטע זה לא יכול להתייחס ליוליוס קיסר; במיוחד משום שהוא כולל שמות חדשים שניתנו לערים בספרד.
מלה מת סביב שנת 45 לספירה.
ההשקפות הכלליות של החיבור תואמות לאלו של הסופרים היווניים של זמנו מארטוסתנס ועד סטראבון, שככל הנראה לא היה ידוע למלה.
אולם פומפוניוס הוא ייחודי בין הגאוגרפים העתיקים, בכך שלאחר שהוא מחלק את העולם לחמישה אזורים, שמתוכם רק שניים היו ניתנים למגורים, הוא טוען לקיומם של אנטיכטונים , החיים באזור האקלים הממוזג הדרומי הבלתי נגיש לעם של אזורי האקלים הממוזג הצפוניים בשל החום הבלתי נסבל של חגורת טוריד (torrid) שמפרידה ביניהם.
לגבי החלוקה והגבולות של אירופה, אסיה ואפריקה, הוא חוזר על דברי ארטוסתנס; כמו כל הגאוגרפים הקלאסיים מאלכסנדר הגדול (מלבד תלמי), הוא רואה בים הכספי כחדירה פנימה של האוקיינוס הצפוני, כמו המפרצים הפרסי והערבי (הים האדום) בדרום.
תפישותיו לגבי הודו הן נחותות לעומת אלו של כמה סופרים יווניים מוקדמים יותר; בעקבות ארטוסתנס הוא מניח שארץ זו כוללת את הזווית הדרום-מזרחית של אסיה, כאשר החוף ממשיך צפונה לסקיתיה, ואז מתעגל לכיוון מערב לים הכספי.
כנהוג, הוא ממקם הרי אוראל ואת ההיפרבוראים קרוב לאוקיינוס הסקיתי.
בנוגע לאירופה המערבית, הידע שלו היה די מתקדם יחסית לגאוגרפים היוונים, באופן טבעי לספרדי באימפריה הרומית.
הוא מגדיר את קו החוף המערבי של ספרד וגאליה ואת הזחתו על ידי מפרץ ביסקאיה באופן יותר מדויק מארטוסתנס או סטראבון.
גם ידיעותיו על האיים הבריטיים ומיקומם ברורות יותר מאלו של קודמיו.
הוא הראשון לקרוא בשם את איי אורקני, אותם הוא מגדיר וממקם באופן די מדויק.
לגבי צפון אירופה, הידע שלו היה פגום, אולם הוא מדבר על מפרץ גדול (קודאנוס סינוס ) לצפונה של גרמניה, שאחד מאייו הרבים, "קודנוביה", היה בגודל בולט; שם זה מופיע שוב בחיבורו של פליניוס הזקן כ"סקאטינביה".
שני השמות הללו היו תרגומים לטיניים של השם הפרוטוגרמאני Skaðinawio, השם הגרמאני של סקנדינביה.
השיטה הציורית של מלה עוקבת אחר חופי האוקיינוס, בדרך של פריפלוס, כנראה משום שמקורו בדיווחי נווטים.
הוא מתחיל במצר גיברלטר, ומתאר את הארצות הסמוכות לחוף הדרומי של הים התיכון; אז הוא ממשיך לסוריה ואסיה הקטנה ולים השחור, ואז חוזר לספרד לאורך החוף הצפוני של הים השחור, ים מרמרה וכו'.
לאחר שעסק באיי הים התיכון, הוא עובר לעסוק באוקיינוס הליטוראלי – למערב, לצפון, למזרח ולדרום – מספרד וגאליה להודו, ומשם לפרס, חצי האי ערב ואתיופיה; ואז שוב חוזר לספרד מסביב לדרום אפריקה.
כמו רוב הגאוגרפים הקלאסיים הוא מתאר את היבשת הזו כמוקפת בים ולא כמתמשכת רחוק מאוד דרומה.
בתיאורו את סוריה, עוקב מלה אחרי קו החוף ומעניק תשומת לב מצומצמת בלבד לחלקיה הפנימיים.
בתיאורו זה ניכרת תלותו במקורות יווניים עתיקים, משום שאין בו אף פרט המראה שהוא מבטא את התנאים בתקופה היוליו-קלאודית, והוא יכול היה להיכתב על ידי יווני בתקופת האימפריה הפרסית:
"סוריה משתרעת על פני שטח נרחב לאורך החופים, ואפילו שטח נרחב יותר על פני הארצות הפנימיות, והיא נקראת בשמות רבים ושונים.
כך היא נקראת קוילה-סוריה ומסופוטמיה ודמשק וחדייב ובבל ויהודה וקומגנה וסופנה .
שם נמצאת פלשתינה, היכן שסוריה נוגעת בערבים, ואז פניקיה ואנטיוכיה, היכן שסוריה גובלת בקיליקיה...
בפלשתינה ישנה עזה, עיר עצומה ומבוצרת מאד; זוהי המילה הפרסית לאוצר.
השם נובע מכך שכאשר קמביסס ערך הכנות לפלישה למצרים הוא ריכז שם את האוצר והכסף.
ישנה גם יפו, שנוסדה, כפי שנאמר, לפני המבול".
מאחר שמלה מציין את "פלשתינה" בנפרד, סביר יותר שהשם "יהודה" כולל כאן רק את ארץ יהודה גופא והוא לא בשימוש כאן במובן הרחב של פרובינקיה יודיאה הרומית.
נראה כי השם "פלשתינה" מתייחס לרצועת החוף מהר כרמל עד מצרים.
כמו כן, לאטימולוגיה שהוא מעניק לעזה אין שום בסיס.
המהדורה הראשונה של מלה פורסמה במילאנו בשנת 1471; המהדורה הביקורתית הראשונה הייתה מאת ואדיאנוס (Vadianus, בזל, 1522).
פומפנו ביץ' היא עיר בפלורידה שבארצות הברית הממוקמת צפונית לפורט לודרדייל ומיאמי.
נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת בכ-117,000 תושבים.
כמה מתושבי העיר היודעים ביותר הם קלסי גראמר, למאר ג'קסון, אדי ג'ונס והרולד סולומון.
ההתיישבות באזור החלה בשנות ה-80 של המאה ה-19. תושבי הקבע הידועים הראשונים היו משפחות של עובדי הרכבת שהגיעו לסביבה בשנת 1896. ההתיישבות הפכה לעירנית יותר בשנת 1908 והוכרזה כעירעצמאית בשנת 1947. בשנת 1950 התגוררו בעיירה כ-5,600 תושבים.
פוּמָּצוּצָ'ה (ביפנית: 粉末茶) הוא תה אבקה ירוק יפני.
לעיתים נקרא גם תוֹקֱרוּ-אוֹ-צ'ה (溶けるお茶, "תה נמס").
כדי לייצר פומצוצ'ה, עלי תה נטחנים כמו לצורך הכנת מאצ'ה, אך בתור חומר הגלם משמש לא טנצ'ה, אלא סנצ'ה רגיל או באנצ'ה, כלומר, עלים משיחים שגדלו תחת אור שמש.
כתוצאה מכך, לפומצוצ'ה יש טעם המזכיר סנצ'ה מרוכז, ולא מתקתק כמו למאצ'ה.
שלא כמו בשתיית תה עלים, כל החומרים מהעלים מגיעים לגוף.
ניתן להוסיף אותו לאוכל ולמשקאות.
יש אנשים ששותים אותו במקום סנצ'ה בגלל קלות ההכנה שלו.
פומפלמוס (Pomplamoose) הוא צמד מוזיקלי אמריקאי אשר הוקם בשנת 2008. חברי הצמד הם הזוג הנשוי נטלי דון וג'ק קונטי.
הם ידועים בשירים שלהם ובקאברים שלהם לשירים פופולריים.
השם "פומפלמוס" מגיע מהמילה הצרפתית "Pamplemousse" שמשמעותה אשכולית.
רוב הפעילות של פומפלמוס היא ביוטיוב אף שהם גם מופיעים בהופעות חיות.
לערוצם ביוטיוב יותר מ-1.46 מיליון רשומים ומעל ל-385 מיליון צפיות.
רוב הסרטונים שלהם בנויים בעיקר כ- "שירי וידאו", מדיום שקונטי מגדיר עם שני כללים:
מה שאתה רואה זה מה שאתה שומע.
(ללא ליפ סינק עבור כלים או שירה)
אם אתה שומע את הכלי, בשלב מסוים אתה רואה אותו.
ב-11 באפריל 2010, הצמד התראיין בתוכנית "All Things Considered" בתחנת הרדיו NPR.
קונטי אמר על האופן הלא מפואר שבו הם מקליטים:
באפריל 2010, הקאבר שלהם ל"מיסטר סנדמן" של הקורדטס הושמע בפרסומת לסדרת אבלון של טויוטה, המתרחשת בתחנת רכבת בסגנון אר דקו.
בספטמבר 2010 הקליט פומפלמוס שיר בשיתוף עם אלי ויליס, "Jungle Animal".
ויליס יצר קשר עם הצמד לאחר ששמע את הקאבר שלהם ל-"September" של Earth, Wind & Fire והציע לכתוב להם שיר חדש.
וויליס הכין גם את האנימציה בשיר.
במהלך עונת חג המולד של 2010, פומפלמוס הופיעו במספר פרסומות ליונדאי בסגנון "שירי היוטיוב" שלהם, ושרו את הגרסאות שלהם לקלאסיקות חג המולד כגון "O Come, All Ye Faithful", "ג'ינגל בלז", "Up on the Housetop", ו"Deck the Halls".
בשנת 2011, פומפלמוס פרסמו סדרת אינטרנט בשם "Hey, It's Pomplamoose!".
ב-5 בנובמבר 2013 השיקה פומפלמוס את העונה השנייה של סדרת האינטרנט: סרט המשך בן שלושה חלקים לשנים הראשונות של הלהקה, כולל אך לא רק, סרטונים, סיבוב הופעות ואלבום (שיצא ב-29 ביולי 2014).
קונטי ודון נישאו בסוף 2016.
ב-18 במאי 2021, דון הודיעה על האבחנה שלה עם קרצינומה של תאי בסיס ושבשל מצבה, פומפלמוס תפרסם פחות סרטונים בחודש.
בנובמבר 2010, פומפלמוס יצרה כונן ספרים עבור בתי ספר בריצ'מונד, קליפורניה, והציעה הורדה חינם של אלבום לכל מי שירכש ספר עבור מחוז בית הספר.
במסגרת הכונן נשלחו אל בתי הספר למעלה מ-11,000 ספרים.
ב-8 בנובמבר 2013 הופיעה פומפלמוס ב"Lens", קונצרט ההטבה השנתי ה-16 של המלחין מתיאו מסינה באולם Benaroya בסיאטל עבור בית החולים לילדים בסיאטל.
+שנההעבודה המועמדתהפרסקטגוריהתוצאה2020פומפלמוספרסי שורטי מוזיקאים ביוטיוב
משאלות חורפיות (Winter Wishes) (2018)
אנשיים בלתי-נראים (Invisible People) (2020)
פומרניה השוודית (בשוודית: Svenska Pommern; בגרמנית: Schwedisch-Pommern) הייתה דומיניון תחת הכתר השוודי מ-1630 עד 1815 על מה שהוא כיום החוף הבלטי של גרמניה ופולין.
לאחר המלחמה הפולנית-שוודית ומלחמת שלושים השנים, שוודיה החזיקה בשליטה נרחבת על האדמות בדרום החוף הבלטי, כולל פומרניה וחלקים מליבוניה ופרוסיה (dominium maris baltici).
שוודיה, שהייתה נוכחת בפומרניה עם חיל מצב בשטרלזונד מאז 1628, השיגה שליטה יעילה בדוכסות פומרניה עם הסכם שטטין ב-1630. בשלום וסטפאליה ב-1648 ובחוזה שטטין ב-1653, קיבלה שוודיה את מערב פומרניה, עם האיים ריגן, אוזדום ו-וולין, ורצועה של פומרניה הרחוקה (Hinterpommern).
הסכמי השלום נערכו בעוד שהמלכה השוודית כריסטינה הייתה קטינה, והאימפריה השוודית נשלטה על ידי בני האצולה הגבוהה.
כתוצאה מכך, פומרניה לא סופחה לשוודיה כמו הרווחים הצרפתיים במלחמה, מה שהיה אומר ביטול הצמיתות, שכן חוקי האיכרים של פומרניה משנת 1616 היו נהוגים שם בצורה החמורה ביותר.
במקום זאת, היא נשארה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, מה שהפך את השליטים השוודים לרייכספירסטן (נסיכים אימפריאליים) והותיר את האצולה באחריות מלאה על האזורים הכפריים ותושביה.
בעוד שאצילי פומרניה השוודים היו נתונים לצמצום כאשר המלכים של סוף המאה ה-17 חזרו לשלטון הפוליטי, הוראות השלום של וסטפאליה המשיכו למנוע את החתירה למדיניות האחידות בפומרניה עד לפירוק האימפריה הרומית הקדושה ב-1806.
בשנת 1679 איבדה שוודיה את רוב נחלותיה הפומרניות ממזרח לנהר האודר בהסכם סן ז'רמן-אן-לאי, ובשנת 1720 איבדה שוודיה את נחלותיה מדרום ל-Peene וממזרח לנהר Peenestrom במסגרת הסכם סטוקהולם.
אזורים אלו נמסרו לברנדנבורג-פרוסיה ושולבו בפומרניה הברנדנבורגית.
כמו כן, בשנת 1720, שוודיה השיגה את שארית שליטתה בחוזה פרדריקסבורג, שאבדה לדנמרק ב-1715. בשנת 1814, כתוצאה ממלחמות נפוליאון, נמסרה פומרניה השוודית לדנמרק בתמורה לנורווגיה בחוזה קיל, ובשנת 1815, כתוצאה מקונגרס וינה, הועברה לפרוסיה.
הערים הגדולות ביותר בפומרניה השוודית היו שטרלזונד, גרייפסוואלד ועד 1720, שטטין (כיום שצ'צ'ין).
ריגן הוא היום האי הגדול ביותר בגרמניה.
רכישה במהלך מלחמת שלושים השנים
פומרניה הייתה מעורבת במלחמת שלושים השנים במהלך שנות ה-20 של המאה ה-16, וכשהעיר שטרלזונד הייתה במצור על ידי חיילים קיסריים, שליטה בוגיסלאב הארבעה עשר, דוכס פומרניה, חתם על הסכם עם גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה ביוני 1628. ב-10 ביולי 1630, החוזה הוארך לכדי הסכם 'נצחי' בהסכם שטטין (1630).
עד סוף אותה שנה השלימו השוודים את הכיבוש הצבאי של פומרניה.
לאחר נקודה זו, גוסטבוס אדולפוס היה השליט היעיל של המדינה, ואף על פי שהוכרו זכויות הירושה לפומרניה, המוחזקות על ידי גאורג וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג בשל הסכם גרימניץ, המלך השוודי עדיין דרש ממרקיזות ברנדנבורג להיפרד מהקיסר פרדיננד השני.
בשנת 1634, האצולה של פומרניה הקצתה את ממשלת הביניים לדירקטוריון בן שמונה חברים, שנמשך עד שברנדנבורג הורה על פירוק הדירקטוריון ב-1638 בזכות המינוי הקיסרי.
כתוצאה מכך, פומרניה עברה למצב של אנרכיה, ובכך אילצה את השוודים לפעול.
משנת 1641 הובל הממשל על ידי מועצה ("סטטוס קונסיליום") משטטין (שצ'צ'ין), עד שהסכם השלום בשנת 1648 הסדר את הזכויות על המחוז לטובת שוודיה.
במשא ומתן לשלום באוסנבריק קיבלה ברנדנבורג-פרוסיה את פומרניה הרחוקה (Hinterpommern), החלק של דוכסות פומרניה לשעבר ממזרח לנהר אודר מלבד שטטין.
רצועת אדמה מזרחית לנהר האודר המכילה את המחוזות דאם וגולנוב והאי וולין ומערב פומרניה עם האיים ריגן ואוזדום, נמסרה לשוודים כמחסה מידי הקיסר פרדיננד השלישי הסכם שטטין ב-1653 יישב את הגבול עם ברנדנבורג בצורה נוחה לשוודיה.
הגבול מול מקלנבורג, לאורך הטרבל והרקניץ, סודר בעקבות הסדר מ-1591.
האצולה של פומרניה התבססה היטב והחזיקה בהרשאות נרחבות, בניגוד לקצה השני של הספקטרום שהיה מאוכלס במעמד של צמיתים רבים.
אפילו עד סוף המאה ה-18 היוו הצמיתים שני שלישים מאוכלוסיית הכפר.
האחוזות שבבעלות האצולה חולקו למחוזות ותחומי המלוכה, שכיסו כרבע מהארץ, חולקו למשרדים ממשלתיים.
רבע מנחלות האצולה ה"אבירות" (Rittergut) בפומרניה השוודית הוחזקו על ידי אצילים שוודים.
האחוזות הדוכסיות (Domäne), שחולקו בתחילה בין אצילים שוודים (שני שלישים) ופקידים, הפכו ב-1654 לנחלות בניהולה של המלכה השוודית לשעבר כריסטינה.
האצולה השוודית והפומרנית נישאו זו בזו והפכו לבלתי ניתנות להבחנה מבחינה אתנית במהלך המאה ה-18.
מעמדה של פומרניה בממלכה השוודית היה תלוי בשיחות שנפתחו בין אצולת פומרניה לבין ממשלת שוודיה.
השיחות הראו מעט תוצאות עד שניתן היה להציג את מכשיר הממשל מ-17 ביולי 1663 (שפורסם בהפסקה ב-10 באפריל 1669), ורק בשנת 1664 קיבלה האצולה הפומרנית את המלך השוודי כשליטם החדש.
הממשלה המלכותית של פומרניה (die königliche Landesregierung) הורכבה מהמושל הכללי, שתמיד היה חבר מועצת בית שוודי, כיושב ראש וחמישה חברי מועצה של הממשלה המלכותית, ביניהם נשיא בית המשפט לערעורים, הקנצלר וקפטן הטירה של שטטין, מעל המפקח של ה-Royal Amts.
כאשר הנסיבות דרשו, ניתן היה לזמן את האצולה, הבורגנים, ועד שנות ה-90 של המאה ה-16 - הכמורה לישיבות של פרלמנט מקומי בשם לנדטאג.
האצולה יוצגה על ידי סגן אחד לכל מחוז, והצירים הללו קיבלו בתורם מנדט על ידי מועצות מחוזיות של אצילים.
אחוזת הבורגנים כללה סגן אחד לכל עיר בעלת זיכיון פוליטי, במיוחד שטרלזונד.
בראש הלנדטאג עמד מרשל (Erb-landmarschall).
מרכיב שלישי באספת האחוזות היו חמשת, בתחילה עשרה, חברי מועצת לנדטאג שמונו על ידי הממשלה המלכותית של פומרניה בעקבות מועמדותם על ידי האחוזות.
חברי המועצה של לנדטאג הקימו את מועצת הקרקע, שתיווכה עם ממשלת שוודיה ופיקחה על החוקה.
האצילים, שהפעילו סמכות רבה תחת הדוכסים של פומרניה, לא יכלו להפעיל שום השפעה משמעותית על שוודיה, למרות שהחוקה משנת 1663 סיפקה להן וטו בכל הנוגע לפומרניה.
אולם זכויות העתירה שלהם לא היו מוגבלות, ובזכותו של פרדריק הראשון, מלך שוודיה בשנת 1720 הייתה להם גם זכות מפורשת להשתתף בחקיקה ובמיסוי.
העיירות שטרלזונד, שטטין, גרייפסוואלד ואנקלם קיבלו סמכות שיפוט אוטונומית.
מערכת המשפט בפומרניה הייתה במצב של בלבול גדול, בשל היעדר חקיקה עקבית או אפילו אוסף חוקים בסיסי ביותר ובמקום זאת מורכבת מאוסף שונה של עקרונות משפטיים.
השלטון השוודי הכניס, אם לא אחר, לפחות את שלטון החוק למערכת בתי המשפט.
החל משנת 1655, ניתן היה לערער על תיקים מבתי המשפט בערכאה הראשונה לבית המשפט לערעורים בגרייפסוואלד (שנמצא בוולגאסט משנת 1665 עד 1680), שם ניתנו גזרי דין לפי חוק הערעור משנת 1672, שנערך על ידי דוד מוויוס.
תיקים לפי החוק הקנוני הופנו לקונסיסטוריה בגרייפסוואלד.
מבית המשפט לערעורים ניתן היה לערער על תיקים לבית המשפט העליון עבור השליטה השוודית בגרמניה, בית הדין הגבוה בוויסמר, שנפתח ב-1653.
משנת 1657 עד 1659 במהלך מלחמת הצפון השנייה, חיילים פולנים, אוסטרים וברנדנבורגרים הרסו את המדינה.
השטח נכבש על ידי דנמרק וברנדנבורג מ-1675 עד 1679 במהלך מלחמת סקונה, שבה דנמרק תבעה את ריגן וברנדנבורג את שאר חלקי פומרניה.
שתי המלחמות היו לשווא עבור המנצחים כאשר פומרניה השוודית הוחזרה לשוודיה בחוזה סן ז'רמן-אן-ליי ב-1679, מלבד גולנוב ורצועת האדמה בצד המזרחי של האודר, שהוחזקו בידי ברנדנבורג.
כמשכון תמורת פיצויים, עד שאלו שולמו בשנת 1693.
מכיוון שפומרניה כבר נפגעה קשה ממלחמת שלושים השנים והתקשתה להתאושש במהלך השנים הבאות, ממשלת שוודיה פרסמה בשנים 1669 ו-1689 צווים (Freiheitspatente) המשחררים ממס כל מי שבנה או בנה בית מחדש.
גזירות אלה היו בתוקף, אם כי שונו לעיתים קרובות, עד 1824.
שינויים טריטוריאליים במהלך מלחמת הצפון הגדולה
השנים הראשונות של מלחמת הצפון הגדולה לא השפיעו על פומרניה.
אפילו כאשר כוחות דנים, רוסים ופולניים חצו את הגבולות ב-1714, ממלכת פרוסיה הופיעה לראשונה כמתווך מהוסס לפני שהפכה לתוקפן.
קרל השנים עשר, מלך שוודיה בקרב שטרלזונד הוביל את ההגנה על פומרניה במשך שנה שלמה, נובמבר 1714 עד דצמבר 1715, לפני שנמלט ללונד.
הדנים כבשו את ריגן ומערב פומרניה מצפון לנהר פינה (הנסיכות הדנית לשעבר של ריגן, שלימים נודעה בתור פומרניה המערבית החדשה או נופורפומרן), ואילו אזורי פומרניה המערבית מדרום לנהר (שנקראו מאוחר יותר פומרניה המערבית העתיקה או אלטפורפומרן) נלקחו על ידי פרוסיה.
פומרניה הדנית נשלטה מאז אפריל 1716 על ידי ועדה ממשלתית שישבה בשטרלזונד, המורכבת מחמישה חברים.
בניגוד לממשל השוודי, הוועדה הפעילה סמכות שופטת וביצועית כאחד.
דנמרק שאבה בכך מהחוויות בברמן-ורדן הכבושה הדנית (1712–1715), מהתפאורה של הקנצלרית הדנית ומהאבסולוטיזם הדני תחת פרדריק הרביעי, מלך דנמרק.
הוועדה כללה את לנדרוס פון פלאטן, לימים פון קוצשאו, היועצים היינריך ברנהרד פון קמפפרבק, J.
Hohenmühle ופטר פון Thienen, ומזכיר הקנצלר אוגוסט ג.
בשנת 1720, פון קמפפרבק מת והוחלף על ידי אנדריאס בואי.
על פי חוזה פרדריקסבורג, מ-3 ביוני 1720, דנמרק נאלצה להחזיר את השליטה על השטח הכבוש לידי שוודיה, אך בחוזה סטוקהולם, ב-21 בינואר באותה שנה, הותר לפרוסיה לשמור על כיבושיה, כולל שטטין.
בכך ויתרה שוודיה את החלקים שממזרח לנהר האודר שהושגו ב-1648 וכן את מערב פומרניה דרומית לפינה ואת האיים וולין ואוזדום לברנדנבורג-פרוסיה.
דנמרק החזירה את שטחי פומרניה לממשל השוודי ב-17 בינואר 1721. הרישומים המנהליים מהתקופה הדנית הועברו לקופנהגן וזמינים בארכיון הלאומי הדני (rigsarkivet).
ניסיון שוודי קלוש להחזיר את השטחים האבודים במסעות הפומרנים של מלחמת שבע השנים (1757–1762, "מלחמת פומרניה") נכשל.
כוחות שוודים נאבקו לתאם עם בעלות בריתם הצרפתיות והרוסיות, ומה שהחל כפלישה שוודית לפומרניה הפרוסית הוביל עד מהרה לכך שהפרוסים כבשו חלק גדול מפומרניה השוודית ואיימו על שטרלזונד.
כאשר רוסיה עשתה שלום עם פרוסיה ב-1762, גם שוודיה פרשה מהמלחמה עם חזרה לסטטוס קוו לפני המלחמה.
הביצועים המאכזבים של שוודיה במלחמה פגעו עוד יותר ביוקרה הבינלאומית שלה.
בהכרזה מלכותית ב-26 ביוני 1806, הוכרזה חוקת פומרניה כמושעית ומבוטלת.
בסדר החדש ניסה מלך שוודיה גוסטב הרביעי אדולף להנהיג ממשלה מחולקת למחוזות.
המדינה חולקה לארבע מאות (Härad) המכילות קהילות (Socken) בהתאם למודל הממשל השוודי.
ניתן היה להתקשר לאצולת פומרניה רק בנוגע לשאלות הנוגעות ספציפית לפומרניה וריגן.
הסדר החדש של הלנדטאג עוצב על פי דגם ה-Riksdag השוודי של האצולה ופגישה על פי הסדר החדש התקיימה גם באוגוסט 1806, שהכריזה על נאמנותה למלך והכתירה אותו כשליטן.
בעקבות מהפכה זו בוצעו ותוכננו מספר רפורמות חברתיות; החשוב ביותר היה ביטול הצמיתות על ידי חוק מלכותי ב-4 ביולי 1806.
כמו כן בשנת 1806, גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה החל בבניית עיר נמל גדולה נוספת בפומרניה, גוסטביה.
אולם כבר בשנת 1807 כבשו הכוחות הצרפתיים את המקום.
הכניסה לקואליציה השלישית ב-1805, שבה נלחמה שוודיה ללא הצלחה את מלחמתה הראשונה נגד נפוליאון, הובילה לאחר מכן לכיבוש פומרניה השוודית על ידי כוחות צרפתים מ-1807 עד 1810. לאחר חתימת הסכם פריז ב-1810, הוחזר השטח לשוודיה.
בשנת 1812, כאשר שוב צעדו כוחות צרפת לתוך פומרניה, הצבא השוודי התגייס וסייע נגד נפוליאון בקרב לייפציג ב-1813, יחד עם חיילים מרוסיה, פרוסיה ואוסטריה.
שוודיה תקפה גם את דנמרק, ועל פי הסכם קיל ב-14 בינואר 1814, שוודיה ויתרה לדנמרק על פומרניה בתמורה לנורווגיה.
דנמרק קיבלה גם 2.6 מיליון טאלרים מפרוסיה.
3.5 מיליון טאלרים ניתנו לשוודיה בפיצויי מלחמה.
"פומרניה השוודית" שולבה בפרוסיה בתור פומרניה המערבית החדשה (Neuvorpommern) בתוך פרובינציית פומרניה הפרוסית.
האוניות של הסדרה שלה כבר היו מיושנות כשהן נכנסו לשירות, היו נחותות בגודלן, בשריון, בכוח האש ובמהירות מאוניית המערכה החדשה והמהפכנית אה"מ דרדנוט.
לאחר כניסתה לשירות, פומרן שובצה בשייטת אוניות המערכה השנייה של צי הים הפתוח, שם שירתה לאורך הקריירה שלה בימי שלום ובשנתיים הראשונות של מלחמת העולם הראשונה.
לפני המלחמה, הצי היה עסוק בעיקר בהפלגות ובאימונים נרחבים, בפיתוח תפיסות אסטרטגיות לשימוש בסכסוך עתידי.
בתחילת המלחמה, פומרן ושאר שייטת אוניות המערכה השנייה הוטל לתמוך בהגנות של המפרץ הגרמני, והן הוצבו בפתח האלבה.
הם גם השתתפו בכמה גיחות חסרות תוצאה לים הצפוני בניסיונות לפתות ולהשמיד חלק מהצי הגדול הבריטי.
פעולות התקפיות אלו הגיעו לשיאם בקרב יוטלנד ב-31 במאי – 1 ביוני 1916. היא ואחיותיה נלחמו לזמן קצר עם צי סיירות המערכה הבריטיות בפיקודו של דייוויד ביטי מאוחר ביום הראשון, ופומרן נפגעה פעם אחת על ידי פגז מסיירת המערכה אה"מ אינדומיטבל.
במהלך פעולות הלילה המבולבלות בשעות המוקדמות של 1 ביוני, היא נפגעה מטורפדו אחד, או אולי שניים, מהמשחתת הבריטית אה"מ אונסלאוט, שפוצצה את אחד ממחסני התחמושת של אחד מתותחי ה-170 מ"מ של פומרן.
הפיצוץ שנוצר שבר את הספינה לשניים והרג את כל אנשי הצוות.
פומרן הייתה אוניית המערכה היחידה משני הצדדים שטבעה במהלך הקרב.
הספינה צוידה בשני תרנים צבאיים כבדים ומנועים תלת דרגתיים שדורגו ב-17,453 כוחות סוס (13,015 קילוואט).
הייתה לה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש), אם כי היא חרגה משמעותית מהמהירות הזו בניסויים, בהיותה האונייה המהירה ביותר בסדרה.
בנוסף להיותה האונייה המהירה ביותר בסדרה שלה, פומרן הייתה החסכונית ביותר בדלק.
החימוש העיקרי של פומרן כלל ארבעה תותחי SK L/40 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') בשני צריחים תאומים.
פומרן הוזמנה תחת שם החוזה "O", כתוספת חדשה לחוזק המספרי של הצי.
היא הונחה ב-22 במרץ 1904 במספנת AG Vulcan בשטטין.
במקור היא הייתה אמורה להיות מושקת ב-19 בנובמבר 1905, אך מפלס המים בנמל היה נמוך מדי.
כתוצאה מכך, לא ניתן היה להשיק את האונייה עד 2 בדצמבר.
אוברפרזידנט (הנציב העליון) של פומרניה, הלמוט פון מלצאן, נשא את נאום ההשקה.
ביולי 1907 הועברה פומרן לקיל שם התקינו את הסוללה הראשית שלה של ארבעה תותחים בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ').
היא נכנסה לשירות ב-6 באוגוסט; במהלך ריצת המהירות שלה, היא הגיעה ל-19.26 קשרים (35.67 קמ"ש), מה שהפך אותה לאוניית המערכה פרה-דרדנוט המהירה ביותר בעולם.
פומרן שובצה בשייטת אוניות המערכה השנייה של צי הים הפתוח לצד אחיותיה, והחליפה את אוניית המערכה קורפירסט פרידריך וילהלם, אם כי לא הייתה מוכנה לחלוטין לשירות פעיל עד 11 בנובמבר.
פומרן השתתפה בתמרוני צי בפברואר 1908 בים הבלטי ובאימוני צי נוספים מול הלגולנד בחודשים מאי-יוני.
ביולי הפליגו פומרן ושאר הצי לאוקיינוס האטלנטי כדי לערוך שייט אימונים גדול.
הצי חזר לגרמניה ב-13 באוגוסט, ותמרוני הסתיו השנתיים נמשכו מ-27 באוגוסט עד 12 בספטמבר.
מאוחר יותר באותה שנה סייר הצי בערי החוף בגרמניה כחלק ממאמץ להגדיל את התמיכה הציבורית בהוצאות הצי.
שייט נוסף לאוקיינוס האטלנטי נערך בין 7 ביולי ל-1 באוגוסט, ובדרך חזרה לגרמניה, צי הים הפתוח התקבל על ידי הצי המלכותי הבריטי בספיטהד.
בסוף השנה הפך ויצה-אדמירל הנינג פון הולצנדורף למפקד צי הים הפתוח.
כהונתו כמפקד הצי התאפיינה בניסויים אסטרטגיים, בשל האיום המוגבר של הנשק התת-ימי האחרון, וכיוון שאוניות המערכה מסדרת נסאו היו רחבות מכדי לעבור דרך תעלת הקייזר וילהלם.
בהתאם לכך, הצי הועבר מקיל לווילהלמסהאפן ב-1 באפריל 1910. במאי 1910, הצי ביצע תרגילי אימון בקטגט, בין נורווגיה לדנמרק.
פומרן ושאר הצי קיבלו ביוני ויולי שייטות של הצי הבריטי והאמריקאי בקיל.
פומרן נטלה חלק בכמה חגיגות לציון חמישים שנה לאירועים ממלחמת שלזוויג השנייה.
הראשון, ב-17 במרץ, התקיים בשווינמינדה, ביום השנה לקרב יאסמונד, השתתף בטקסים בזונדרבורג ב-2 במאי 1914 כדי לחגוג את יום השנה ה-50 לקרב דיבל.
ביולי 1914, כשבועיים לאחר רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד בסרייבו, פומרן הייתה עם צי הים הפתוח במהלך הפלגת הקיץ השנתית שלו לנורווגיה.
פומרן נשארה עם צי הים הפתוח לאורך השנתיים הראשונות של המלחמה הימית.
עם פרוץ המלחמה פרס הפיקוד הגרמני את השייטת השנייה במפרץ הגרמני כדי להגן על חופי גרמניה מפני מתקפה גדולה של הצי המלכותי שהגרמנים שיערו כי היא קרובה.
פומרן וחברותיה לשייטת הוצבו בפתח האלבה כדי לתמוך בכלי השיט בשירות הסיור במפרץ.
לאחר שהתברר שהבריטים לא יתקפו את צי הים הפתוח, החלו הגרמנים בסדרה של מבצעים שנועדו לפתות החוצה חלק מהצי הגדול הבריטי המעולה מבחינה מספרית ולהשמידו.
הצי הגרמני התכוון לכפות קרב מכריע בחלקו הדרומי של הים הצפוני לאחר השגת שוויון כוחות גס.
פומרן ושאר שייטת אוניות המערכה השנייה הצטרפו אז לצי הים הפתוח כחלק מתמיכת אוניות המערכה בסיירות המערכה בקבוצת הסיור I שהפגיזו את סקרבורו, הרטליפול וויטבי ב-15–16 בדצמבר 1914. הצי הראשי פעל מרחוק כתמיכה בכוח סיירות המערכה של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר בזמן שפשטה על ערי החוף.
בערב 15 בדצמבר הגיע הצי למרחק 10 מיילים ימיים (19 ק"מ) משייטת מבודדת של שש אוניות מערכה בריטיות.
עם זאת, התכתשויות בין מסכי המשחתות היריבות בחושך שכנעו את מפקד הצי הגרמני, ויצה-אדמירל פרידריך פון אינגנול, שכל הצי הגדול פרוס לפניו.
בהוראת וילהלם השני להימנע מקרב אם הניצחון לא היה בטוח, פון אינגנול הפסיק את הקרב והפנה את צי הקרב חזרה לכיוון גרמניה.
ב-24–25 באפריל 1916, פומרן ואחיותיה הצטרפו לדרדנוטים של צי הים הפתוח כדי לתמוך בסיירות המערכה, שעליהם הוטל שוב לבצע פשיטה על החוף האנגלי.
פומרן נשארה מוקצית לשייטת אוניות המערכה השנייה, שהייתה ממוקמת בחלקו האחורי של הטור הגרמני ובפיקודו של קונטר-אדמירל פרנץ מאובה.
כתוצאה מפיגור, האוניות של שייטת אוניות המערכה השנייה לא יכלו להתאים למסלול החדש בעקבות הפנייה, ולכן פומרן וחמש האוניות האחרות של השייטת היו ממוקמות בצד המנותק של הקו הגרמני.
פומרן ושאר מה שנקרא "ספינות חמש דקות" באו לעזרתם על ידי הפלגה בין שייטות סיירות המערכה המנוגדות.
פומרן לא יכלה לזהות מטרות בחושך, אבל כמה מאחיותיה יכלו, אף על פי שהירי שלהן לא היה יעיל.
סיירות המערכה הבריטיות קלעו מספר פגיעות על הספינות הגרמניות, כולל אחת על פומרן עם פגז שנורה על ידי אינדומיטבל, ואילץ אותה לצאת מחוץ לטור.
מאובה הורה לפנות 8 נקודות דרומה כדי להתנתק מהבריטים, והם לא עקבו אחריהם.
בשעה 3:10 בבוקר 1 ביוני, פומרן טורפדה על ידי המשחתת הבריטית אונסלאוט.
לפחות טורפדו אחד, ואולי שניים, פגע בספינה ופוצץ את אחד ממחסני התחמושת של תותח 17 ס"מ.
פיצוץ אדיר שבר את הספינה לשניים.
הירכתיים התהפכו ונשארו לצוף במשך לפחות 20 דקות עם המדחפים שלה מזדקרים באוויר.
הנובר, האונייה שהייתה ממש מאחורי פומרן, נאלצה לצאת מחוץ לטור כדי להימנע מתאונה.
כל הצוות של פומרן, שכלל 839 קצינים ומלחים נהרגו כשהספינה טבעה.
היא הייתה אוניית המערכה היחידה, פרה-דרדנוט או דרדנוט, בכל הצי שהוטבעה ביוטלנד; אובדנה, יחד עם נקודות התורפה של הפרה-דרדנוטים ששרדו, הניעו את שר להשאיר אותם מאחור במהלך הגיחה בין 18 ל-19 באוגוסט 1916. עיטור החרטום של הספינה, שהוסר עם פרוץ המלחמה ביולי 1914, נשמר באנדרטת הצי לאבו.
פומפיי הוא סרט דרמה-היסטורי ופעולה משנת 2014 בבימויו של פול אנדרסון ובכיכובם של קיט הרינגטון, אמילי בראונינג, קיפר סאת'רלנד, וג'ארד האריס.
הסרט מתרחש בשנת 79 לספירה ומתאר את סיפורם של תושבי העיר פומפיי במהלך התפרצותו ההרסנית של הר הגעש וזוב, שגרם לחורבנה של העיר ולמותם של אלפים מתושביה.
במרכז העלילה עומד לוחם עבדים שנאבק על חירותו ואהבתו מול רקע של אסון טבע מתקרב.
הסרט הוקרן לראשונה בצרפת, בלגיה ורוסיה ב-19 בפברואר 2014 ולמחרת בארגנטינה, יוון, הונגריה, איטליה ואחר כך בארצות הברית וקנדה ב-21 בפברואר 2014. הסרט הכניס 117.8 מיליון דולר מול תקציב של כ-90 מיליון דולר.
הסרט מתמקד בסיפורו של מילו (קיט הרינגטון), עבד גלדיאטור שנלכד בילדותו בעקבות הריסת כפרו על ידי הצבא הרומי.
מילו מתאהב בקאסיה (אמילי בראונינג), בתו של סוחר עשיר, שמחזירה לו אהבה.
עם זאת, היא מאורסת בכפייה לסנאטור קורבוס (קיפר סאת'רלנד), אותו רומי שאחראי לחורבן כפרו של מילו.
כל זאת מתרחש במקביל לאירועים המובילים להתפרצותו של הר הגעש וזוב, שמאיים להשמיד את העיר פומפיי.
במהלך האירועים האסוניים, מילו נאבק על חירותו ועל חייו, בניסיון להציל את קאסיה מאסון הטבע ומהסכנות האנושיות.
קיט הרינגטון בתפקיד מילו – גלדיאטור עבד שנלחם על חירותו ואהבתו.
אמילי בראונינג בתפקיד קאסיה – בתו של סוחר עשיר מאורסה בכפייה לסנאטור רומי.
קיפר סאת'רלנד בתפקיד סנאטור קורבוס – אנטגוניסט רומי האחראי על חורבן כפרו של מילו.
ג'ארד האריס בתפקיד לוקרטיוס – אביה של קאסיה.
קרי-אן מוס בתפקיד אורליוס – אמה של קאסיה.
הסרט "פומפיי" קיבל ביקורות מעורבות עד שליליות מהמבקרים.
המבקרים שיבחו את האפקטים הוויזואליים המרשימים ואת סצנות הפעולה, אך מתחו ביקורת על העלילה והדמויות, שנחשבו לשטחיות וקלישאתיות.
הסרט זכה לציון של 27% באתר Rotten Tomatoes, המבוסס על מעל 120 ביקורות, וציון של 39 מתוך 100 באתר Metacritic, מה שמעיד על ביקורות שליליות בעיקרן.
פּוֹן נֶף (מצרפתית: Pont Neuf – "הגשר החדש") הוא הגשר העתיק ביותר כיום בפריז שבצרפת, מעל נהר הסן.
עם זאת, באופן משעשע, דבק בגשר הכינוי "הגשר החדש" (שניתן לו בתחילת המאה ה-17) והוא נותר בשימוש גם בעת בה זהו הגשר הישן ביותר.
הגשר נמצא ברובע הראשון של פריז, בקצה המערבי של איל דה לה סיטה (אי במרכז הנהר) והוא מחבר את הגדה השמאלית של פריז, מדרום, עם הגדה הימנית.
אורכו הכולל של הגשר 278 מטר ורוחבו 22 מטר.
האחד מורכב מ-5 קשתות ומחבר את הגדה השמאלית לאי, והשני, המורכב מ-7 קשתות, מחבר את האי לגדה הימנית.
את הפקודה לבניית הגשר נתן המלך אנרי השלישי בשנת 1577. בשנת 1578 הוא הניח את אבן הפינה.
מלחמת האזרחים שהתרחשה בשנים אלו והיעדר כספים גרמו לעיכוב הפרויקט.
המלך אנרי הרביעי חנך את הגשר.
הגשר מורכב מסדרה של גשרים קשתיים קצרים, כמו רוב הגשרים בתקופה שבה נבנה.
בניגוד למקובל באותה תקופה היה זה גשר האבן הראשון שלא כלל בתי מגורים בנוסף לדרך מעבר.
זאת משום שהמלך אנרי הרביעי רצה שיראו מהגשר את ארמון הלובר.