tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תפקידו הראשון היה במחזהו של ז'יגמונד מוריץ' "השופט שארי".
בשנת 1923 הוזמן על ידי תיאטרון סקשפהרוואר ולאחר מכן על ידי "תיאטרון מרכז העיר" בבודפשט.
בשנת 1927 עבר ל"תיאטרון החדש" ולאחר מכן שיחק ב"תיאטרון שדרת אנדראשי" (Andrássy úti Színház), ב"רויאל אורפיאום", ו"בקברט הפודיום".
בין השנים 1938–1944 התגורר בלונדון, פריז, איטליה ודנמרק.
הוא חזר להונגריה רק בתום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, והצטרף לסגל תיאטרון הקומדיה של בודפשט, של תיאטרון האופרטה של בודפשט ושל "תיאטרון תאליה".
הוא היה קומיקאי פופולרי שזכה להצלחה בעיקר בתפקידי אופי של דמויות שונות.
משנת 1929 הופיע גם בכמה סרטים.
משנת 1949 היה מרצה ליצירת מסכות להצגות באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
ב-24 בדצמבר 1940 התחתן עם ואלריה, בתם של אישטוואן מרקוביץ' ומריה סאבו.
הילדים נכבשו על ידו בדמותו ב"קרקס צ'ים-בום" כ"אבּרישה סאמוצה".
מדריך האיפור; האיגוד המקצועי חופשי של שחקנים הונגרים, 1948
לאסלו קלטי - ואגו ז'ופיה: מסיכה ותחפושת עבור להקות שחקנים; 1952
סקיצה על לאסלו קלטי (מגזין:סרט, תיאטרון, מוזיקה 28 בפברואר 1958)
ברבאש: היה לי מזל עם האותיות מ'.
ביקור אצל האמן המעוטר לאסלו קלטי ( אשטי הירלאפ, 16 ביוני 1964)
שיחה עם לאסלו קלטי (תיאטרון, 1971)
לאסלו קלטיi הלך לעולמו, חבר תיאטרון תאליה (מאדיאר נמזט 29 באוגוסט 1972)
טיוודאר ביליצ'י: סרווס סמוצה (המגזין:סרט, תיאטרון, מוזיקה, 9 בספטמבר 1972)
לאסלו צ'ה (בהונגרית: Cseh László; 4 באפריל 1910 – 8 בינואר 1950) היה כדורגלן הונגרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
לאסלו צ'ה נולד ב-4 באפריל 1910 בבודפשט שבאימפריה האוסטרו-הונגרית של אז.
הוא התחיל את הקריירה ב-1926 עם III קרולטי TVE ואחר כך שיחק ב-BSE.
ב-1931 עבר למ.ט.ק הונגריה, שם היה בשיא הקריירה שלו.
הוא זכה עימה בגביע ההונגרי ב-1932, ובשתי אליפויות בשנים 1936 ו-1937. בין היתר הוא שיתף פעולה שם לצד גדולי כדורגלני הונגריה אז בהם, אנטל סאבו, פרנץ סאס היהודי וגוסטב שבש, שאימן בשנות החמישים את נבחרת הונגריה הגדולה.
צ'ה זכה ברמה האישית פעמיים בתואר מלך השערים בליגה, ונבחר לשחקן השנה בהונגריה לשנת 1936. הוא עזב את מ.ט.ק ב-1939 ועבר לבודפשט הונבד למשך שנתיים.
בסוף הקריירה שיחק בשתי קבוצות קטנות עד שפרש מכדורגל.
במדי נבחרת הונגריה ערך צ'ה את הופעת הבכורה ב-20 במרץ 1932 בניצחון 1–3 על צ'כוסלובקיה בפראג.
הוא זומן על ידי מאמנה, אלפרד שאפר, להיות בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1938. למרות זאת, הוא לא זכה כלל לדקות משחק במהלך הטורניר.
לאחר המונדיאל ערך שתי הופעות נוספות, וסיים את הקריירה הלאומית ב-26 בפברואר 1939 בהפסד 3–2 להולנד ברוטרדם.
בסך הכל כבש 15 שערים ב-34 הופעות בנבחרת.
לאסלו לקטוש (במקור קלנר, בהונגרית: Lakatos László; בודפשט, 17 ביולי 1881 – ניס, 13 בפברואר 1944) היה סופר, מחזאי, עיתונאי, מתרגם יהודי-הונגרי ששם קץ לחייו בשואה.
לאסלו לקטוש נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של הסוחר יאקאב קלנר ושל רגינה וייס.
הוא הפך לעיתונאי ולסופר מעיסוק כפקיד בנק.
אחר כך היה העורך של כתב העת וילאג (Világ).
בשנת 1910 התקבל לתא הבונים החופשיים פטפי.
המחזה הראשון שלו הוצג בשנת 1916 על ידי התיאטרון הלאומי של בודפשט.
באותה שנה התחתן עם יולאן, בתם של מור גלרי ורגינה שיין.
מחזותיו זכו להצלחה גם בחו"ל.
בשנים 1923–1924 עבד כדרמטורג בתיאטראות האיחוד (Unió).
לאחר מכן, היה העיתונאי של עיתוני אשט, והיה העורך של כתב העת "הונגריה" (Magyarország).
הוא היגר לצרפת לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בשל מוצאו היהודי וחקיקת סדרת חוקים אנטי יהודיים על ידי הממשלה הימנית של הונגריה.
לאחר כיבושה המלא של צרפת על ידי גרמניה הנאצית הוא נרדף על ידי הגסטפו ובמנוסתו החליט לשים קץ לחייו.
Verneuil : מאסה מרוויח כסף (1925)
Ferrero: גדולתה וירידתה של רומא (כרך ראשון)
László Bóka: אנתולוגיה של סופרי חללים הונגרים (בודפשט, 1947)
ג'רג' לקטוש: Pro memoria לאסלו לקטוש (תולדות הספרות, 1985)
לאסלו פאייר (בהונגרית: Fayer László; קצ'קמט, 2 ביוני 1842 – בודפשט, 9 בנובמבר 1906) היה עורך דין פלילי יהודי-הונגרי, משפטן, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים (שנת 1894).
לאסלו פאייר נולד במשפחה יהודית כבנם של אליהו פאייר, סוחר ושל רגינה שוורץ.
את רוב שנות לימודיו התיכוניים בילה בקצ'קמט.
הוא סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת פשט בשנת 1870. הוא עבר תאונה בצעירותו ולמד קצרנות במהלך החלמתו.
בתקופת לימודיו באוניברסיטה עבד בקצרנות.
לאחר שסיים את לימודיו הפך לעובד במשרד הקצרנות של האספה הלאומית (פרלמנט) של הונגריה.
הוא היה חבר מייסד באגודת הקצרנות ההונגרית בבודפשט ועורך השנתונים של האגודה.
הוא פעל רבות לפיתוח ולשיפור הקצרנות.
משנת 1873 הפך למרצה באוניברסיטה ולאחר מכן מרצה בכיר, בשנת 1901 הפך לפרופסור למשפט הפלילי.
הוא לימד משפט פלילי והליך פלילי.
היה אחד החלוצים ההונגרים של החינוך המשפטי המעשי.
כמרצה דגל ביצירה וביישום סמינרים עליהם הוענק לו תואר מרצה מצטיין.
בשנת 1874 עבר את בחינות לשכת עורכי הדין, אחר כך עסק בהתמחות והפך לספרן של לשכת עורכי הדין.
הוא נפטר בבודפשט בשנת 1906 והובא למנוחות בבית הקברות היהודי רחוב קוזמה בבודפשט.
קברו הוכרז בשנת 1999 כאתר מוגן על ידי "הוועדה הלאומית לזיכרון ולכבוד".
פאייר היה אחד החברים והמייסדים של אגודת המשפטנים ההונגרית, תחילה היה המזכיר ומשנת 1903 סגן הנשיא של האגודה.
הוא היה עורך כתב העת המשפטי ההונגרי Themis בין השנים 1876–1880. בין השנים 1890 עד 1906 היה עמית בכיר ומאוחר יותר עורך "כתב העת למשפטים".
הוא גם היה חבר במערכת הלקסיקון הגדול של פאלאס.
אסף, הציג והסביר את החוק הפלילי של שנת 1843. המונוגרפיות במשפט הפלילי וספרי הלימוד באוניברסיטאות שהורכבו על ידו הם עבודות היסוד של הספרות המשפטית ההונגרית.
תחומי המחקר העיקריים שלו היו המשפט הפלילי, ההליך הפלילי ודיני ההליך הפלילי.
הוא השתייך לאסכולה של המשפט הפלילי הקלאסי כעורך דין פלילי מהותי ולבית הספר הליברלי כעורך דין פלילי.
פאייר היה פעל ברפורמה במערכת המשפט ההונגרית ובהליכים הפליליים.
בכתביו הוא התנגד שוב ושוב בנחישות לעינויים ולעונש מוות.
הוא היה חבר בוועד של "החברה למדעי החברה" ומשנת 1894 היה חבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
לביצוע רפורמה בתביעה הפלילית שלנו.
הליך פלילי בפני בתי המשפט.
שיטת התביעה הפלילית ההונגרית שפועלת כיום (1887);
לימודי משפט פלילי ופרוצדורה (1894);
הגנה על הבית בחוק הפלילי ההונגרי (1895);
הנחיית ההליך הפלילי ההונגרי (1899).
אוסף חומרים מהצעות החוק הפלילי משנת 1843. בודפשט : האקדמיה ההונגרית למדעים, 1896-1902
הקו המנחה של מערכת התביעה הפלילית ההונגרית.
מהדורה רביעית שעוצבה מחדש לחלוטין.
ד"ר לאסלו לֶ֫נדייֶל (במקור עד 1904 לוי, בהונגרית: Lengyel László; 1883, טימישוארה – 5 באוקטובר 1935, בודפשט) היה משפטן, עיתונאי וסופר יהודי-הונגרי.
לאסלו לנדייל נולד במשפחה יהודית רבנית.
את לימודי המשפטים סיים באוניברסיטת בודפשט (היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בטימישוארה היה העורך של העיתון "דרום הונגריה".
בשנת 1910 פתח כתב עת בשם "הדרום ההונגרי" (Magyar Dél).
בבודפשט עבד בעיתון בשפה הגרמנית פסטר לויד, אחר כך היה ראש הטור הפרלמנטרי של העיתון ולאחר מכן עורך העיתון.
אביו היה הרב הראשי של טימישוארה מור לוי (1854–1908) ואמו הרמינה פרלס.
הוא אחיו הגדול של העיתונאי ארנה לנדייל (1885–1941).
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (15-2-47).
אלמנך של האספה הלאומית ההונגרית
לאסלו סמואלי (בהונגרית: Szamuely László; נירג'האזה, 2 במרץ 1897 – בודפשט, 28 בינואר 1920) היה פקיד, ועיתונאי יהודי-הונגרי, עובד במפלגת הקומוניסטים בהונגריה, אחיו של קומיסר העם (שר) טיבור סמואלי.
סמואלי נולד במשפחה יהודית כבנם של סוחר התבואה לאיוש סמואלי ושל צציליה פרקש.
היו לו חמישה אחים: טיבור, זולטאן, אישטוואן, ג'רג' ויאנוש.
הוא סיים ארבע כיתות של חטיבות הביניים ושנתיים נוספות בתיכון למסחר.
גויס לצבא בשנת 1915, במלחמת העולם הראשונה, נפל בשבי במלחמה בחזית רוסיה בשנת 1916 והשתתף שם בתנועה המהפכנית של שבויי המלחמה ההונגרים.
הוא היה חבר בקבוצה ההונגרית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ותלמיד "בית הספר לשכנוע ולהתססה".
סמואלי חזר להונגריה בדצמבר 1918 והצטרף למפלגת הקומוניסטים של ההונגריה.
כעיתונאי של היומון "העיתון האדום" (Vörös Ujság) הוא נעצר בדברצן ב-10 במרץ 1919, אך שוחרר ב-21 במרץ.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה לאסלו סמואלי תחילה בנערי-לנין אחר כך הממונה הפוליטי של הדיוויזיה האדומה החמישית (קומיסר) של הצבא האדום ההונגרי ומאוחר יותר (מסוף אפריל) מונה למפקד הצבאי של "הבית הסובייטי" (בית מלון גדול על שפת הדנובה ששימש כמגורים לשרי הממשלה).
בקיץ 1919, בשם מועצת השלטון המהפכנית הוביל את דיכוי התנועות האנטי-מהפכניות בדבצ'ר ובאזור שופרון.
לאחר נפילת הרפובליקה נשאר בבודפשט למטרת עבודת מפלגה בלתי חוקית, אך נעצר, נידון למוות והוצא להורג בדצמבר.
לאסלו קמני נולד במשפחה יהודית בכפר הגדול אוקאן במחוז בקש כבנם של ינה (יעקב) קמני, רופא כללי, ושל מריאן לז'נסקי.
לאסלו קמני היה חבר בתיאטרון אנגלס בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה לדרמה ב-1921, שיחק בקולוז'וואר מ-1922 עד 1930 ועבר לעיר מישקולץ בצפון הונגריה ב-1930. שם הפך לשחקן ולבמאי הראשי של הלהקה של מיהאי שבשטין.
משנת 1933 שיחק בתיאטרון העיר סגד ואחר כך שוב במישקולץ.
לאחר מכן הגיע לבודפשט בחוזה עם "התיאטרון ההונגרי".
משנת 1938 לא הורשה לעלות על הבמה עקב החוקים ה(אנטי) יהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) ושרד את תקופת השואה במשך כשש שנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה משנת 1945 שיחק בלהקות שונות בבודפשט, ואז ב-1955 הצטרף לתיאטרון הלאומי של בודפשט.
הוא גם שיחק לעיתים קרובות ברדיו ובטלוויזיה.
קמני שיחק בקביעות בסרטי קולנוע אחרי 1945. מ-1951 עד 1952 היה מרצה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
ב-1965 קיבל את פרס האמן המצטיין.
לאסלו סירטש (במקור יוז'ף נייזר, בהונגרית: Szirtes László; לאפאפה, 26 באוקטובר 1904 – פראג, 27 במרץ 1959) היה שחקן, מנהל הפקה (Executive producer) (במשטר הקומוניסטי זה למעשה תפקיד המפיק) וכן היה מנהל אתרים (Location manager).
הוא אביו של טמאש סירטש, במאי תיאטרון.
יוז'ף נייזר נולד במשפחה יהודית כבנם של לאסלו נייזר, סוחר, ושל ארנקה וייס.
בגיל חמש עשרה, בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הצטרף לצבא האדום ההונגרי והשתתף במערכה בצפון הונגריה.
הוא עבד כשחקן משנות ה-20 של המאה ה-20 ולאחר מכן הועסק ב"תיאטרון העיר" (Városi Színház).
תקופה ארוכה היה קומיקאי רקדן ומנהל מחול בתיאטרון הילדים של הדוד לאקנר.
בגלל מוצאו היהודי הוא לא הורשה לעבוד בתקופת מלחמת העולם השנייה.
מהמחצית השנייה של שנות הארבעים ועד מותו היה מנהל הפקה (מפיק סרטים).
אחד במאי חופשי בבודפשט (1945, דיווח)
לאסלו צ'באי (במקור ויינברגר, בהונגרית: Csabay László; באנגלית: Leslie Chabay; בקשצ'בה, 31 בדצמבר 1907 – סרסוטה, פלורידה, 16 במרץ 1989) היה זמר אופרה (טנור) יהודי-הונגרי-אמריקאי וחבר במטרופוליטן אופרה בשנים 1946–1951.
לאסלו צ'באי נולד במשפחה יהודית.
הוריו היו שלמה ויינברגר, סוחר וסידוניה קוהן (כהן).
הוא עבד תחילה כסוחר ולאחר מכן למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
הוא המשיך את לימודיו אצל פריץ פיינהלס (Fritz Feinhals) במינכן ואצל אדוארדו גארבין (Edoardo Garbin) במילאנו.
בשנים 1932–1933 סייר ב: בלגיה, אסטוניה גרמניה כחבר באופרה נודדת גרמנית.
בין 1933 לבין 1935 היה אמן בתיאטרון הגרמני בברנו.
הוא חזר לבודפשט ב-1935 והפך לזמר בתיאטרון העירוני (שמו היום תיאטרון ארקל).
בשנים 1937–1938 הופיע לראשונה בצפון אמריקה עם להקה מזלצבורג.
כשחזר לאירופה שהפכה יותר ויותר פשיסטית, הצטרף כחבר בתיאטרון העיר ברן.
בשנים לאחר מכן הופיע גם כאורח בתיאטראות בציריך ובז'נבה.
הוא עבר לארצות הברית אחרי מלחמת העולם השנייה ב-1946 וחתם במטרופוליוטן של ניו יורק (New York Metropolitan) לחמש שנים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-16 בנובמבר 1946, בתפקיד דון קורציו בנישואי פיגרו של מוצרט.
הוא הופיע גם על במות אופרה מרכזיות אחרות בארצות הברית בשנים אלו.
ההופעה האחרונה שלו בלהקת "מטל" (Mettel) הייתה ב-11 במאי 1951. הוא שר את גסטון בהופעת האורח בלה טרוויאטה בשיקגו.
לאחר מכן עבד בעיקר כזמר קונצרטים.
צ'באי היה מומחה לכתיבת שירה רומנטית גרמנית וגם לימד שירה.
הוא היה מורה זמר נודע בוושינגטון די.
צ'באי התחיל את דרכו כטנור לירי ואחר כך שר תפקידי קומפרימאריו (קומפרימאריו הוא תפקיד משנה קטן באופרה או כינוי לזמר ששר את התפקידים הללו).
צורות הבופו שלו זכו להערכה במטרופוליטן.
הוא גם הופיע במספר אופרטות בשווייץ ובארצות הברית.
הוא השתתף בהקלטה המפורסמת של ארטורו טוסקניני של האופרה אותלו, אך ניתן היה לשמוע אותו גם כסולן במספר אורטוריות בארוק.
לאסלו פאפ (הידוע בשם לאצי פאפ וכינויו היה גרבה – Görbe כלומר עקום; בהונגרית: Papp László; בודפשט, 25 במרץ 1926 – בודפשט, 16 באוקטובר 2003) היה מתאגרף הונגרי, שלוש פעמים ברציפות אלוף אולימפי (לונדון 1948, הלסינקי 1952 ומלבורן 1956), מאמן, מנהל ספורט.
לאסלו פאפ היה אחד המתאגרפים המפורסמים ביותר בהונגריה ובעולם, זכה במדליות זהב באולימפיאדת לונדון (1948), באולימפיאדת הלסינקי (1952) ובאולימפיאדת מלבורן (1956).
כמתאגרף במועדוני האגרוף של "מצודת בודפשט" (Budapest Bástya) ושל "ואשאש בודפשט" (Vasas SC (ökölvívás))), הוא התחיל במשקל מעורב קל ועבר למעורב (67 ק"ג), וזכה בשבע אליפויות של הונגריה בין 1946 לבין 1956. פעמיים היה אלוף אירופה (חובב).
באולימפיאדת לונדון 1948 הוא ניצח במשקל מעורב קל, ב-1952 בהלסינקי וב-1956 במלבורן במעורב.
זהו הישג שכמעט אין שני לו באגרוף - לזכות בזהב אולימפי שלוש פעמים ברציפות - הוא היה הראשון ומאז רק כעבור 20 שנה Teófilo Stevenson ו-Félix Savón (שניהם קובנים) הצליחו לחזור על הישג זה.
לאצי פאפ עדיין נחשב לאחד הגדולים באגרוף, בחבורה כמו ג'ו לואיס, המפציץ החום, מוחמד עלי (קסיוס קליי) ומייק טייסון, אף על פי שהוא לא היה שחור, לא היה אמריקני ולא היה במשקל כבד וגם לא זכה בקריירה המקצועית שלו בתואר אלוף עולם אלא רק אלוף אירופה.
עד היום לא ברור מדוע מסיבות פוליטיות לא נתנו לו להילחם באליפות העולם.
כמקצוען, הוא נלחם 29 משחקים מאז 1957, מתוכם ניצח עשרים ושבעה וסיים בשתי תוצאות תיקו, כלומר מעולם לא נוצח.
המאמן המקצועי האגדי שלו היה ז'יגמונד אדלר, היהודי-הונגרי, איתו הם יצרו צמד כמעט מושלם.
אדלר היה בלתי מנוצח סכך שכמאמן ידע תמיד באלו הוראות לשלוח את תלמידו לזירה בין החבלים.
לאחר פרישתו לאצי פאפ עבד כמאמן, וכקפטן הפדרלי של הנבחרת הלאומית של הונגריה (1969–1978, 1979–1992).
הוא היה גם שותף, ביחד עם ז'יגמונד אדלר, לכמה הישגים חשובים נוספים באגרוף ההונגרי.
זכורה מדליית הזהב האולימפית של ג'רג' גדו היהודי במשקל זבוב קל (אולימפיאדת מינכן (1972)).
לאחר מחלה ממושכת וקשה, הלף פאפ לעולמו בשנת ה-78 לחייו.
במשך עשורים רבים, וממש עד מותו, התגורר בדירתו ברובע 12 של בודפשט באורה אוט (Óra út).
מדליית הספורט של הרפובליקה של הונגריה דרגת כסף (1949)
מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית, דרגה 5 (1951)
חגורת WBC (מועצת האגרוף העולמית) "המתאגרף החובב הטוב בעולם, המתאגרף המקצועני במשקל בינוני" (1989)
צלב ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה דרגת כסף (1992)
פרס ה-Fair Play הבינלאומי (למפעל חיים) (1993)
הצלב אמצעי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (1996)
מדליית זהב של נשיא הרפובליקה (1996)
אזרחות כבוד של אנגיאלפלד (2001)
אזרחות כבוד של בודפשט (2001)
אזרחות כבוד של רובע 12 לאחר מותו (2014)
פרס הוועד האולימפי ההונגרי (MOB) פרס מיוחד לאחר המוות (2016)
מתקן הספורט המקורה הגדול ביותר בהונגריה, László Papp Budapest Arena of Sports, נקרא על שמו.
כיכר נקראה על שמו ובאנגיאלפלד.
פסלו ניצב בבודפשט ברובע 12, בגן הערמונים (2017)
דמותו מופיעה כמתאגרף צעיר ברומן הפשע "בודפשט בהריסות" מאת הסופר ההונגרי וילמוש קונדור.
לאסלו קרצג, (במקור ויינר בהונגרית: Karczag László; סולנוק, 12 ביוני 1886 – בודפשט, 23 בדצמבר 1944) היה כימאי דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים שנרצח בשואה.
לאסלו קרצג נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור קרצג (מקודם: שלמה ויינר) עורך דין יליד אלברטירשה ושל אתלקה פוקס (1860–1924).
הוא למד תחילה בברלין וקיבל דוקטורט בכימיה (1909) מאוניברסיטת ברלין-שרלוטנבורג (Berlin-Charlottenburg).
לאחר מכן למד רפואה וקיבל תואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת בודפשט ב-1914 (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא היה תחילה רופא ומרצה (1914–1923), לאחר מכן מרצה בכיר (1923–1926) ולאחר מכן פרופסור (1926–1944) במחלקה לרפואה פנימית מספר 1 של אוניברסיטת בודפשט ואוניברסיטת פטר פזמאני.
בשנת 1925 נשלח לסיור לימודי בטורונטו מטעם "ועדת האינסולין ההונגרית" כדי לחקור את השפעות האינסולין.
משנת 1927 עסק בחקר הסרטן בתמיכת "החברה המדעית של סצ'ני" (Széchenyi Tudományos Társaság).
משנת 1932 היה הרופא הראשי של מחלקת חולי ריאות ב"בית החולים בדרך מגלודי" (Maglódi út) בבודפשט ומשנת 1935 היה הרופא הראשי של המחלקה הפנימית מס' 1 של בית החולים סנט רוקוש.
ב-1 באפריל 1944 (כ-10 ימים לאחר כניסת הוורמכט להונגריה במבצע מרגרטה) הוא הוצא לגמלאות בכוח בשל היותו יהודי.
לאחר מכן נאלץ להסתתר, אך נתפס ונורה למוות על ידי אנשי מפלגת צלב החץ.
הוא עסק במחקר משמעותי, כולל רקמות, טיפול כימותרפיה בגידולים, בעיות תורשתיות, חלבוני דם, המודינמיקה ועוד.
בחקר בעיית ההמטופואזה הוא מצא חומר בעל השפעה זהה לוויטמין B12 ומאוחר יותר היה בין הראשונים בעולם שקישר ביין חוסר ויטמין B12 לבין אנמיה.
הוא הרצה על מחקריו בציריך, בריסל וקיימברידג'.
פרסומיו בשפה הגרמנית הופיעו תחת השם Ladislas Karczag.
אשתו הייתה אנה אידה ארנסט (1893–1944), בתם של ברטלן ארנסט ושל הרמין גוטמן, איתה התחתן ב-15 ביוני 1921 בבודפשט.
טיפול במחלות פנימיות, תוך התייחסות מיוחדת לרפואה ניסיונית.
ניסיונות להשפיע באופן מלאכותי על אלרגיה לשחפת (Orvosi Hetilap=Medical Weekly, 1917)
הסוכר התקין בדם והגליקוגן של הכבד והשרירים (טורונטו, 1925)
השפעת הכימותרפיה על גידולים ממאירים בניסויים על בעלי חיים - כמה בעיות בחקר הסרטן ובתרבית רקמות.
על חוסר היעילות הביולוגית של קרני רנטגן נגד תרביות רקמות מלאכותיות.
עם ג'רג' פרקש וגזה ג'רג'י.
כיצד להתגונן מפני מחלות, בדרכים ובמדינות זרות?
ההקדמה נכתבה על ידי הרוזן יאנוש האדיק.
על קרניים מרפאות - על שיטות הטיפול הניסיוני.
הפתולוגיה של הסרטן - על טיפול בדיזנטריה.
(Orvosképzés - הכשרת רופאים, 1931)
נתונים עבור המרפאה למחלות זיהומיות חריפות (הכשרה רפואית, 1933)
השפעת המערכת ה-reticuloendothelial system (RES) על סרטן עכברים תחת השפעה כימותרפית (ארכיון רפואי הונגרי, 1933)
השפעה אוקסידוקטליטית של נוזלי גוף בריאים וחריגים על חילוף החומרים ברקמות (Orvosi Hetilap, 1933)
על בדיקה ספקטרוגרפית של המוגלובין במקרים של אנמיה אולטרה סגולה perniciosa.
עם פרנץ צ'אסאר ומרי האנאק.
פרס על שם פרידייש קוראני (1918)
בעיר הולדתו סולנוק רחוב נקרא על שמו.
לאסלו קוזמה (במקור קוהן (כהן), בהונגרית: Kozma László; 28 בנובמבר 1902, מישקולץ – 9 בנובמבר 1983, בודפשט) היה מהנדס חשמל יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
הוא היה בין חלוצי המחשוב וקיבל על כך פרס של IEEE בשנת 1996.
לאסלו קוזמה נולד למשפחה יהודית במישקולץ.
בשנת 1921 הוא לא הצליח להתקבל ללימודי הנדסה בבודפשט בגלל מגבלות שהוטלו על קבלת יהודים בשל החוק האנטישמי הנומרוס קלאוזוס.
תקופה מסוימת הוא עבד כחשמלאי.
בשנים 1925–1930 הוא למד באוניברסיטה טכנולוגית בברנו אותה סיים עם תואר בהנדסת חשמל.
בשנת 1942 קוזמה חזר להונגריה.
תחילה נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ובשנת 1944 קוזמה גורש למאוטהאוזן.
קוזמה חזר להונגריה באוגוסט 1945 במצב פיזי ירוד.
הוא התקבל לעבודה בחברת חשמל מקומית כמהנדס חשמל.
בשנת 1949 הוא נעצר על ידי השלטונות ונשפט ל-15 שנות מאסר משפט ראווה.
הוא שוחרר בשנת 1954 תוך טיהור שמו וביטול כל האשמות.
הוא התקבל לאוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה, מונה לפרופסור ועבד בה עד לשנת 1972. בשנים 1960–1963 הוא היה דיקאן של פקולטה לחשמל.
בשנים 1955–1957 קוזמה הוביל בניית מחשב הונגרי ראשון MESZ–1. המחשב היה בעל יכולת תכנות והיה ציון דרך בפיתוח תעשיית המחשוב ההונגרית.
בשנת 1976 הוא התקבל כחבר מלא לאקדמיה ההונגרית למדעים (היה חבר בהתכתבות משנת 1961).
על הישגיו בתחום המדע וטכנולוגיה קוזמה קיבל פרס קושוט בשנת 1948 ופרסים הונגרים נוספים.
בשנת 1996 הוענק לו פרס "חלוצי המחשב" של IEEE.
במהלך עבודתו באוניברסיטה הוא כתב מספר ספרים, לרבות ספר על טכנולוגיה חדשה עם אישטוואן ברטה.
לאסלו נבאי (במקור נויפלד, בהונגרית: Névai László; בודפשט, 24 בפברואר 1914 – בודפשט, 30 ביולי 1983) היה עורך דין, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור (Ph.D) במדעי המדינה ובמשפטים (1977).
לאסלו נויפלד נולד במשפחה יהודית כבנם של לליפוט לאיוש נבאי (נויפלד) (1887–1962), פקיד בנק, ושל לוטי ריזלר (1890–1940).
הוא המשיך את לימודיו אחרי הגימנסיה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם סיים בהצטיינות את לימודיו ב-1936 (summa cum laude).
בשנות לימודיו באוניברסיטה השתתף בתנועות הנוער של השמאל.
כתביו פורסמו כבר אז בכתב העת הספרותי החשוב ניוגאט ובכתבי עת של השמאל.
לאחר מכן היה מתמחה בעריכת דין.
עם פרסום החוקים ה(אנטי) יהודיים בממלכת הונגריה ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא ברח לברית המועצות.
מאוקטובר 1942 עבד כעורך פוליטי במטות צבא שונים בברית המועצות.
במקביל הצטרף למפלגה הקומוניסטית של הונגריה.
במסגרת הצבא האדום השתתף בקרבות באוקראינה, הונגריה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
לפי הלקסיקון הביוגרפי ההונגרי, בין 1946 לבין 1952 הוא היה היועץ המשפטי הראשי של הסניף ההונגרי של "כבל תעשיות אלקטרוניות סובייטיות בע"מ".
נבאי מונה תחילה כפרופסור חבר ולאחר מכן פרופסור מן המניין וראש הקתידרה ל"משפט ברית המועצות".
מ-1956 לימד בפקולטה למשפטים הכללי של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
בינתיים, בין 15 בנובמבר 1952 ל-31 באוגוסט 1954, היה עורך ראשי של הוצאת ספרים וכתבי עת משפטיים וציבוריים (Jogi és Államigazgatási Könyv- és Folyóiratkiadó).
לאסלו נבאי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5ב-1-9).
בתחילת דרכו האקדמית עסק בחקר המשפט הפלילי, לימים בארגון חקיקה ובנושאים של דיני סדר הדין האזרחי.
הוא היה אחד ממחבריו של ספר הלימוד הראשון של המשפט החוקתי ההונגרי לאחר 1945 (בשנת 1945).
הוא כתב וערך מספר ספרי לימוד על דיני סדר הדין האזרחי.
נבאי היה העורך הראשי של כתב העת "סקירת החוק בחו"ל" (Külföldi Jogi Szemle) במשך עשור וחצי ואחר כך של כתב העת "החוק ההונגרי" (Magyar Jog) וכן ערך טורים בכתבי עת שונים נוספים.
הוא יזם וארגן את הוועידה הבינלאומית הראשונה של עורכי דין אזרחיים סוציאליסטים בבודפשט.
נבאי השתתף באופן קבוע בעבודות הקודיפיקציה (הכנת חוקים) ממשלתיות הקשורות לדיני סדר הדין האזרחי ולארגון חקיקתי.
מילון משפטי וממשל מדינה רוסי-הונגרי (עם לאיוש טרדי, בודפשט, 1951)
חוק סדר הדין האזרחי הונגרי (עורך שותף, בודפשט, 1959)
משפט ארגוני חקיקתי הונגרי (ספר לימוד של האוניברסיטה, בודפשט, 1961)
חוק סדר הדין האזרחי (ספר לימוד באוניברסיטה, מחבר שותף חינה סילברקי, בודפשט, 1968, 1980)
קווים בסיסיים של סדר הדין האזרחי והרפורמה בחקיקה בהונגריה (בודפשט, 1973)
תביעה, משפט ושיפוט לאחר הרפורמה בחקיקה ההונגרית (בודפשט, 1974)
ביבליוגרפיה של חוק סדר הדין הסוציאליסטי (1945–1974) (בודפשט, 1977)
פרקים מתולדות הארגון החקיקתי והסדר הדין האזרחי (בודפשט, 1979)
מחקרי תביעה (רשימות האוניברסיטה, בודפשט, 1979).
"השנים 1941–1945 20 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה" מדליית הנצחה (1969)
מסדר הכשרון העמל דרג זהב (1974)
מדליית הנצחה "30 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה של 1941–1945" (1976)
לאסלו רדוואני (בהונגרית: Radványi László; בגרמניה השתמש בשם יוהאן לורנץ שמידט; 13 בדצמבר 1900, בודפשט – 3 ביולי 1978, ברלין) היה כלכלן יהודי-הונגרי-גרמני ופרופסור באוניברסיטה.
לאסלו רדוואני נולד למשפחה יהודית.
למד בבית ספר התיכון ברחוב מרקו בבודפשט.
הוא פרסם את ספר השירים הראשון שלו בגיל 16, עבורו כתב הסופר פרידייש קארינתי דברי הקדמה.
משנת 1916 השתתף גם במפגשים של חוג יום ראשון.
מ-1918 עד 1919 למד כלכלה ופילוסופיה באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם הפך למעורב בפוליטיקה רדיקלית.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היגר לווינה.
המילניאריזם קיים בתרבויות ודתות שונות ברחבי העולם, עם הגדרות שונות של הטרנספורמציה בכל אחת מהן).
בתחילת שנות ה-20 הכיר את אנה זגרס היהודייה-גרמנייה, איתה התחתן, ואחר כך עברו לברלין.
שם הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
רדוואני השתתף באסיפות של חברי סגל האוניברסיטה עם אחרים כמו ג'רג' לוקאץ' וברטולט ברכט ודוברים נוספים כמו אלברט איינשטיין, שב-1931 אירח כנס בשם "מה שפועל חייב לדעת על תורת היחסות".
לאחר עליית הפשיזם היגר לצרפת.
ב-1940 עצרה אותו המשטרה הצרפתית במודון כאזרח של מדינה בעלת ברית עם גרמניה.
בדצמבר 1940 השיגה זגרס ויזה לארצות הברית לעצמה, לבעלה ולילדיהם בעזרת קרל מאנהיים.
המשפחה עזבה את צרפת רק ב-24 במרץ 1941, לאחר שקיבלו אשרת מעבר דרך ארצות הברית למקסיקו.
הם הגיעו לניו יורק ב-16 ביוני 1941. ויצאו ב-25 ביוני 1941 על סיפון ה-SS Monterrey.
רשימת הנוסעים של האוניה כללה גם את האנתרופולוג הצרפתי קלוד לוי-שטראוס ואת הסופר הסוריאליסטי אנדרה ברטון.
הם הגיעו דרך ניו יורק לנמל וראקרוס במפרץ מקסיקו.
במקסיקו עבד רדוואני כאחד היועצים הכלכליים של הנשיא המקסיקני.
בערך בתקופה זו החל לעסוק גם בבעיות של מדינות מתפתחות, ופרסם מספר עבודות בנושא.
בשנת 1947 חזרה המשפחה לברלין לגרמניה המזרחית.
לאסלו מרקוש (בהונגרית: Márkus László; בודפשט, 10 ביוני 1927 – בודפשט, 30 בדצמבר 1985) היה שחקן יהודי-הונגרי עטור פרסים, מן הבולטים בהונגריה זוכה פרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל), זוכה שלוש פעמים בפרס מארי יאסאי (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה לאמנות הבמה), זוכה בפרס האמן המצטיין ופרס האמן הדגול.
לאסלו מרקוש נולד במשפחה יהודית כבנם של אנדרה מרקוש (1900) - שהיה הצעיר במשפחת בנקאים עשירה בבודפשט, מנהל החברה של "מסחר העצים סילבניה" ושל מרגיט פליישמן (1902–1993) - בת למשפחת סוחרים יהודית מברטיסלאבה.
ההורים נישאו ב-18 במרץ 1926 בבודפשט.
סבו וסבתו מצד אביו היו אדן מרקוש וסרנה שוורצנברג וסבו וסבתו מצד אמו היו שמעון פליישמן ורוזה שפיגל.
אנדרה מרקוש התגורר עם אשתו ובנו תחילה בשדרת אנדראשי, אחר כך ברחוב יוז'ף קטונה בדירה בורגנית גדולה.
בנוסף למשרתים, היה למשפחה גם מה שנקרא "פראולין" (Fräulein) כלומר "עלמה" שהייתה בעצם אומנת, שממנה למד לאסלו מרקוש את השפה הגרמנית.
הוריו התגרשו ב-1938 לאחר 12 שנות נישואים.
כבר מאז בית הספר היסודי ישב מרקוש לעיתים קרובות בקולנוע במקום ללכת לבית הספר ולא היה תלמיד טוב.
בין השנים 1934–1945 למד בכמה מוסדות שונים.
הוא התחיל את בית הספר התיכון בגיל 10 (אז היו 8 כיתות תיכון משולב) בבית הספר התיכון ברז'ני דניאל.
לאחר שנה אחת הורחק ונשלח לבית הספר התיכון הרפורמי הרוזן אישטוואן טיסה בקאפושוואר.
חווית התיאטרון הראשונה שלו הייתה תיאטרון הילדים של הדוד לאקנר, שם הגיש מועמדות להיות שחקן, אבל בקושי יכול היה לדבר בגלל פחד במה.
בתקופת השואה, על פי הצהרתו, הוא ואמו נלקחו לשפת הדנובה שתים עשרה פעמים להוצאתם להורג על ידי בריוני מפלגת צלב החץ בשל מוצאם היהודי, אך למרבה המזל הם תמיד ניצלו.
בתום המלחמה עבר לגור עם אביו בעיר סגד, כדי לסיים שם תיכון.
לבסוף, מורים פרטיים בשכר טוב בחנו אותו על חומר הבגרות של כיתות יא' ו-יב'.
בשנת 1945 הפך לתלמידו הפרטי של ארפאד להוטאי בסגד.
ב-22 בדצמבר של אותה שנה הופיע לראשונה על הבמה במחזה של, לאיוש זילאהי "השעה השתים עשרה" בתיאטרון הלאומי בסגד.
מאוחר יותר גילם את ארזן במחזה "הברבור" של פרנץ מולנר ואת התליין ב"ידיד השטן".
בשנת 1946 נישאה אמו לגדעון פראטר , המנצח של בית האופרה של בודפשט, שלאסלו מרקוש אהב כאביו.
מאוחר יותר, דרך קשריו, הוא עזר מאוד לבנו החורג להתקבל לאוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
בין השנים 1947 לבין 1951, הוא היה סטודנט באוניברסיטה זו, שם ארפאד להוטאי היה ראש כיתתו.
הופעת בחינת הגמר שלו הוכרזה ליוני 1951. הוא היה אמור לגלם את מר ז'ורדיין במחזה של מולייר גם הוא באצילים בבימויו של טמאש מאיור, אבל כמה ימים לפני ההופעה הוא ואביו גורשו על ידי המשטרה לכפר אוקאן שבמחוז בקש.
במשך עשרה ימים קצר סלק סוכר בשדות בחברת אריסטוקרטים משכילים ואינטלקטואלים בורגנים.
בהתערבותו של טמאש מאיור הורשו לחזור לבירה.
הוא השיג את תואר המשחק שלו ב-1951. לאחר מכן גויס לצבא, אך כיוון שפתאום פיתח תסמינים של מחלה הוא לא נדרש להשלים את החלקים הקשים יותר של השירות.
השחקנית אווה הוטי המליצה עליו למנהל תיאטרון צ'וקונאי בדברצן, שם החל לשחק ב-1 בנובמבר 1951. בשנת 1956 זכה לראשונה בפרס מארי יאסאי על תפקידו קלאודיוס בהמלט.
ב-23 באוקטובר 1956 הוא היה אמור לשחק בחזרה הראשית במשרתם של שני אדונים של המחזאי האיטלקי קרלו גולדוני.
אולם האולם נותר ריק בשל פרוץ המרד ההונגרי.
משנת 1957 ועד מותו היה חבר בתיאטרון מדאץ' בבודפשט.
אמו של לאסלו מרקוש הייתה היחידה איתה נשאר במערכת יחסים עמוקה, שתובלה בוויכוחים בלתי פוסקים.
הם גרו בדירות נפרדות, אך קרובים זה לזו.
בסתיו 1975 הופיעו לראשונה תסמיני מחלתו: לוקמיה.
הוא עבר ניתוח ב-1982, לאחר מכן עזב את הבמה לשנה וחצי, עבר טיפולים, שלאחריהם ככל הנראה החלים והופיע שוב.
ב-1983 קיבל את פרס קושוט, ושנה לאחר מכן יצא לאור ספר הראיונות של מרתה הרנגוזו שנערכו עמו.
הוא מת בחדר ההלבשה שלו ב-30 בדצמבר 1985 לאחר החזרה על תוכנית הטלוויזיה של ערב השנה החדשה.
לפי מקורות מסוימים הוא היה הומוסקסואל, אך קרוב לוודאי סבל עוד מילדותו מהפרעה של א-מיניות שהשפיע גם על חייו הפרטיים ועל הקריירה שלו.
לאסלו פלדש (במקור פישר, בהונגרית: Földes László; קישקונהלש, 27 ביולי 1914 – בודפשט, 20 במאי 2000) היה סופר יהודי-הונגרי, פוליטיקאי, סגן שר, חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט), אביו של הפוליטיקאי ג'רג' פלדש, מנכ"ל "המכון להיסטוריה פוליטית" (מכון מחקר שפועל מחוץ למערכת הממשלתית).
שמו הספרותי הבדוי היה אישטוואן סוהאי (István Szuhai).
לאסלו פישר נולד במשפחה יהודית מרובת ילדים.
אביו היה ארנה פישר, שעבד כחייט גברים; זמן קצר לאחר לידתו של לאסלו, גויס אביו כחייל במלחמת העולם הראשונה ונשלח לחזית הרוסית, שם נפל עד מהרה.
אמו, קטלין וייס, המשיכה את עסקו של בעלה זמן מה כאלמנה, ולאחר מכן פתחה חנות בגדים.
לאסלו הגיע בקושי לכיתה ג' בתיכון בטרם שהחל לעבוד כשוליית נגר.
ב-1935 הצטרף לאיגוד עובדי תעשיית העץ ולמפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
במקביל לכך, חיפש קשר גם עם הקומוניסטים.
בסביבות 1937 הוא הפך לחבר במפלגת הקומוניסטים של הונגריה שפעלה באופן בלתי חוקי.
מכיוון שעסק בפעילות תעמולה בלתי חוקית (קומוניסטית), הוא נעצר ב-1942 ונידון לשישה חודשי מאסר ובנובמבר 1944 הוא נעצר שוב והורשע שוב.
מכיוון שממלכת הונגריה כבר הייתה אז תחת כיבוש גרמני (מבצע מרגרטה) גורשו יהודים וגם אסירים פוליטיים למחנות ריכוז בגרמניה.
גם הוא הועלה על רכבת כזו, אך נמלט עם כמה נוספים עוד בהיות הרכבת בשטח הונגריה.
הוא נסע לאויפשט, שם ארגן קבוצת פרטיזנים חמושה מפועלים, מעריקים צבאיים ומגורמים אחרים והפך למפקדה.
הם לקחו חלק פעיל בהתנגדות, בין היתר מנעו את פיצוץ מגדל המים של אויפשט, אחד מסמלי העיר, כאשר הגרמנים ואנשי מפלגת צלב החץ הרסו את המערכות הציבוריות של העיר (כיום רובע 4 של בודפשט), כדי להפריע לכוחות הצבא האדום הסובייטי שהתקרבו.
בשנת 1945, בתום מלחמת העולם השנייה, הוא הפך למזכיר בוועדת המפלגה הקומוניסטית (MKP) באויפשט, ומשנת 1946 הפך לראש מחלקה בוועד המפלגה של בודפשט.
הוא הפך לחבר במפלגה הקומוניסטית ההונגרית שהתארגנה אז מחדש והתמודד מטעמה בבחירות 1945, אך לא זכה במנדט.
פלדש הפך לנציג חלופי בבחירות 1947. הוא נקרא "לדגל" ב-15 ביוני 1948 כשתפס את המקום שהתפנה בפרלמנט (של ראש העיר אויפשט באותה תקופה).
ראש העיר נאלצה להתפטר מהפרלמנט עקב ניגוד עניינים (אך היא שמרה על תפקידה כראש העיר).
ב-1949 הוא הציג את הצעת הממשלה האספה הלאומית ההונגרית לבטל דה פקטו את השיטה הרב-מפלגתית, לפיה כל המפלגות צריכות לרוץ ברשימה אחת, ברשימת "חזית העצמאות הלאומית ההונגרית" (Népfront).
בבחירות 1949 זכה במנדט ברשימה זו.
בין 1949 ל-1951 שימש כסגן ראש מחלקת הקאדר (סגל) של ההנהגה המרכזית של מפלגת העובדים ההונגרית (MDP) שמה החדש של המפלגה הקומוניסטית משנת 1949.
לאחר מכן היה מזכיר המפלגה למפעלים גדולים בדונאויווארוש עד 1955 (ששמה נקרא אז על שם סטלין).
לאחר מכן מונה לסגן שר במשרד לסחר חוץ.
ב-1955 הפך למזכיר המפלגה של "מפעלי הברזל והפלדה צ'פל", (בשמה הקודם תשלובת הפלדה והמתכת מנפרד וייס)
משנת 1956 עבד שוב כסגן שר לסחר החוץ.
בין ה-21 ביולי לבין 28 באוקטובר 1956 היה חבר חלופי ב-בהנהגה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית.
תפקידו במהלך המרד הונגרי ב-1956
ב-1956 השתייך פלדש לחלק ה"סטליניסטי הקשוח" של הנהגת המפלגה.
בלילה שבין ה-23 ל-24 באוקטובר 1956, יחד עם סטליניסטים קשוחים נוספים הוביל את הקמת הוועדה הצבאית של המפלגה, שמטרתה הייתה לרסק בכוח מזוין את ההפגנות ואת ההתקוממות.
ועדה צבאית זו שלחה את הכוחות המזוינים לגגות כדי להגן על בניין הפרלמנט ההונגרי ועל רובע הממשלה.
לאחר מכן ב-27–28 באוקטובר הם עבדו על תוכנית להדוף את אימרה נאג' ולהנהיג דיקטטורה צבאית.
אימרה נאג' וחוג הרפורמיסטים שלו השיגו סוף סוף נקודת מפנה נגד הסטליניסטים הקשוחים במהלך הדיון הלילי הגורלי על הנהגת המפלגה מה-27 עד ה-28, בתמיכתם של אנסטאס מיקויאן ומיכאיל סוסלוב, שגם הם היו בעד משא ומתן באותה תקופה, פלדש ואחרים הוצאו מחוץ לוועדה הצבאית.
כמה מאנשי הוועדה נמלטו למוסקבה בחברת ארנה גרה ואחרים.
לאחר דיכוי המרד ההונגרי - עידן יאנוש קאדאר
מ-12 בפברואר עד 3 בדצמבר 1957, הוא הנהיג את מחלקת הסגל של הוועדה המרכזית של המפלגה.
הוא גם הפך לחבר בוועד המרכזי הזמני של המפלגה בנובמבר 1956, ולאחר פיזורה, נשאר חבר בוועד המרכזי ללא הפרעה, עד 1970.
פלדש היה סגן שר הפנים משנת 1958.
מינואר 1964 עד אפריל 1972, עמד בראש הדירקטוריון הכללי של היערנות.
הוא נשאר חבר פרלמנט עד 1967.
לאחר מכן מונה למנהל הכללי של HUNGEXPO (מרכז הירידים המסחר והתערוכות הגדול ביותר של בודפשט)
פלדש התחתן עם רבקה מאלהאי עוד בשנות הארבעים.
שלושה בנים נולדו ממערכת היחסים ביניהם:
לאסלו (1945) שהייתה לו קריירה מוזיקלית פופולרית,
ג'רג' (1952) שהיה חבר נשיאות של המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית (MSZP) בין 1994–1998 ובין 1998–2000 והוא היה חבר בוועדה הארצית, וכיום מנכ"ל המכון להיסטוריה פוליטית.
בנוסף לקריירה הפוליטית שלו, הוא פרסם גם תחת השם הבדוי אישטוואן סוהאי.
זיכרונותיו פורסמו בהוצאת קושוט בשנת 1984 תחת הכותרת "השורה השנייה".
על כמה בעיות של עבודת קאדר (סגל).
מתוך הנאומים של לאסלו פלדש ואנדראש בארד; ההנהגה המרכזית של MDP בודפשט, 1949
עבודתם של ארגוני המפלגה, הדוגמה שהציבו הקומוניסטים בבניית "מפעלי הברזל על שם סטלין" ועיר סטלין ; הוצאת סיקרה, בודפשט, 1953 (ספרייה קטנה בבניין המפלגה)
בתי ספר של משרד המסחר פנים הוצאת "Közgazdasági és Jogi", בודפשט, 1957
לבתי הספר של משרד למסחר הפנים.
הרפתקאות ציד בשלושה חלקי עולם; הוצאת Magvető, בודפשט, 1967
אישטוואן סוהאי: סימבה המלך ; Magvető, בודפשט, 1971
27 באוגוסט - 30 בספטמבר 1971 אלבום זיכרון ; מאמר מערכת.
לאסלו פלדש הוצאת Corvina, בודפשט, 1972
בודפשט, 27 באוגוסט–30 בספטמבר 1971. דוח סיכום ; מאמר מערכת.
לאסלו פלדש; משרד התערוכות של משרד החקלאות והמזון, בודפשט, 1972
בשורה השנייה; הוצאת קושוט, בודפשט, 1984
ציידים, וציידים בלתי חוקיים ; נפסבה, בודפשט, 1985
הרפתקאות ציד בנופים פראיים בהוצאת המחבר בשם אישטוואן סוהאי); נפסבה, בודפשט, 1987
לאסלו פלדש (בהונגרית: Földes László; ארד, 26 ביוני 1922 – קלוז', 10 בינואר 1973) היה מבקר ועורך ספרותי הונגרי בולט ומגדיר של הביקורת הספרותית בשפה ההונגרית ברומניה.
הוא היה בעלה של המחזאית מריה פלדש שהתאבדה בתל אביב ב-1976 לאחר עלייתה לישראל.
פלדש סיים בית ספר תיכון בארד ובבודפשט וקיבל הסמכה של מורה ב-1947 באוניברסיטת בויאי בקלוז'-נפוקה, בהתמחות בפסיכולוגיה ובפילוסופיה.
בין השנים 1947–1953 היה מרצה במחלקה לפסיכולוגיה ולאחר מכן לפילוסופיה של האוניברסיטה ומ-1953, היה מרצה לאסתטיקה בקולג' לאמנויות ובקונסרבטוריון למוזיקה בעיר.
בגיל צעיר מאוד מילא כבר תפקידים חשובים מבחינת התפתחות הספרות ההונגרית ברומניה: בנוסף לתפקיד ההוראה שלו, היה בין 1950 לבין 1956 העורך הראשי בסניף קלוז' של "הוצאת הספרות והאמנות הממלכתית" (Állami Irodalmi és Művészeti Kiadó) ומ-1956, היה העורך הראשי של כתב העת "דרכנו" (Utunk).
לאחר הפסקה ארוכה, מ-1970 שוב ביצע עבודת עריכה בהתאם להרכבו ולתחומי העניין הרחבים שלו כסגן העורך הראשי של כתב העת בשפה ההונגרית "השבוע" (A Hét) בבוקרשט.
מאמר הביקורת הראשון שלו פורסם ב"דרכנו" ב-1947 על ידי המורה והמאסטר שלו גאבור גאל.
הרומנטיקה המהפכנית והדוגמטיות שהיו שזורות בה הטביעו מטבע הדברים את חותמם על תחילת דרכו הביקורתית של פלדש.
מאמריו המוקדמים הוכיחו לא כל כך כישורים אנליטיים כמו כישרון ספרותי-פוליטי.
הביקורות שלו, מאמריו ודיוקנאות הקריירה שלו עם דרישות היסטוריות ספרותיות מהמחצית השנייה של שנות ה-50 של המאה ה-20 לא רק עלו חזותית על ביקורותיו הקודמות, בעמדותיהן העיתונאיות ובסקרי ז'אנר מסכם, אלא גם – תוך שימוש בהשכלתו הפילוסופית והספרותית היסודית שלו, ובהשכלה הפסיכולוגית המודרנית שלו היו בולטות בביקורת הספרותית.
בניתוח הנוקב שלו לשירתו של המשורר לאיוש לטאיי, למשל, הוא התריע גם מפני הנזק של האידיליה באמנות (1957).
מהתחדשותו הספרותית של פרנץ פאפ כסופר ומתרגם, הוא מראה את הלקחים של השפעת הדוגמטיות שמנוונת את הכישרון (1967).
במחקרו הנרחב "שירתו של ינה דשידה" (1957) משורר בשפה ההונגרית, הוא היה מהראשונים שניסו לבצע הערכה מחודשת יותר של מורשת הספרות ההונגרית ברומניה בין שתי המלחמות, אם כי התוצאה אינה ברורה דיה בשל ההגזמה של ניתוח הצורות.
הוא יישם את כישוריו האנליטיים המצוינים בעיקר בפרשנות ובביקורת על היצירות הפואטיות של לאסלו סבדי ואימרה הורבאט, כרכי השירים הראשונים מאת אלדאר לאסלופי, שבהם המרכיבים הניתנים לתפיסה לוגית וניתנים לקטגוריה של השירה משחקים תפקיד מכריע.
בניתוח של לסלופי, קווי המתאר של מחקר עצמאי של אטילה יוז'ף מבזיקים.
כמבקר, הוא חווה את עצמו ב"רפלקסים נפשיים".
מחשבותיו המקוריות על ספרות, תיאטרון ואמנות חזותית אינן מאורגנות במערכת מוצקה, הרצאותיו, יוזמות העריכה שלו (בעיקר בעבודתו בהוצאת ספרים ובמהלך שנות עריכת "דרכנו"), טיעוניו שנרשמו בכתב או בעל פה היו חזקים בעיצוב דעת הקהל, גורמים משמעותיים בפיתוח ההשקפה של אמני הדור הצעיר.
הוא השאיר אחריו מעט חומר כמותי.
יחד עם שאנדור טוט (פילוסוף) הוא ערך לדפוס את ההערות האוניברסיטאיות הפילוסופיות והחברתיות של גאבור גאל (קלוז', 1947).
חלק נכבד מעבודתו כמבקר עדיין ניתן למצוא מפוזר בעיתונים של זמנו.
בהספד שלו, טמאש דיאק תיאר אותו כך:
לאסלו פראדי (במקור עד 1946 רייכנפלד, בהונגרית: Farádi László; גיור, 31 בינואר 1909 – בודפשט, 20 במאי 1993) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא פנימי, רדיולוג, פרופסור באוניברסיטה, קצין רפואה ראשי בדרגת גנרל שני כוכבים בצבא הונגריה (major-general), תואר שני במדעי הרפואה (1952), דוקטורט במדעי הרפואה (PHD) (1966).
לאסלו רייכנפלד נולד במשפחה יהודית והשלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר הריאלי ההונגרי המלכותי בעיר הולדתו, שם סיים את לימודיו בהצטיינות ב-1926. בספטמבר אותה שנה, נרשם לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת וינה (בממלכת הונגריה היה קשה ליהודים להתקבל בגלל החוק המפלה הנומרוס קלאוזוס).
שם בווינה למד במשך שישה סמסטרים, ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת ארז'בט בפץ' וסיים את לימודיו עם תואר רופא ב-1933. בעבודתו הראשונה, הוא היה מתמחה במרפאה הפנימית של אוניברסיטת ארז'בט בפץ' ולאחר מכן עוזר הוראה ומרצה.
בשנת 1938 עבר את מבחן המומחה לרפואה פנימית.
בשנים 1934–1935, הוא היה נשיא האגודה הלאומית בטרנסדנוביה של הסטודנטים היהודים-הונגרים של האוניברסיטאות והמכללות.
ב-4 באוגוסט 1939 נשא לאישה את הרופאה אולגה שכטיץ.
ב-1940 שהה עם פלוגות העבודה זמן קצר בסיגטוואר ולאחר מכן, בהתערבותו של ד"ר יאנוש אנג'אן (שהיה מרצה שלו), הוא הועבר לבית החולים בעיר הולדתו.
ב-1944 גורש למחנה הריכוז אושוויץ עם הטרנספורט מגיור, משם נלקח מאוחר יותר למאוטהאוזן.
הוא הצליח לשרוד ולאחר השחרור חזר לפץ' והשתתף בארגון מפלגת הרופאים.
הפך לחבר במפלגה הקומוניסטית ההונגרית ועד 1948 היה גם מזכיר ארגון המפלגה באוניברסיטה.
במקום עבודתו לפני המלחמה היה מרצה באוניברסיטה, משנת 1948 היה מרצה במכון, ומרצה בכיר לאבחון ברפואה פנימית באוניברסיטה.
בנובמבר 1946 התחתן שוב (לאחר שאשתו ניספתה בשואה) עם רנה קיש.
בשנת 1947, באוניברסיטת פץ', הוא קיבל הסמכה לפרופסור חבר באוניברסיטה בתחום "מחלות הלב וכלי הדם".
בשנת 1950, בדרגת סגן קולונל, הפך לרופא הראשי ומנהל המחלקה הפנימית של בית החולים הצבאי המרכזי של צבא העם ההונגרי, מהשנה שלאחר מכן ועד 1957 היה הרופא הפנימי הראשי של צבא העם בדרגת קולונל, ומשנת 1958 היה ראש קבוצת הרפואה של צבא העם ההונגרי בדרגת גנרל (קצין רפואה ראשי).
לאחר ששוחרר ב-1968, מונה לסגן ראשון לשר הבריאות.
הוא שוחרר מתפקידו ב-1973, הפך לראש המחלקה ולרקטור של המכון לחינוך רפואי מתקדם באוניברסיטת זמלווייס.
לאחר יציאתו לגמלאות מ-1978 היה יועץ בדימוס.
בין 1970 לבין 1973 היה יועץ של ארגון הבריאות העולמי של האומות המאוחדות להכשרה רפואית נוספת.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ערב למרקסיזם-לניניזם ובין 1957 לבין 1968, היה העורך הראשי של עיתון הצבא "רופא צבאי" (Honvédvorvos).
המסקנות האלקטרוקרדיוגרפיות במחלות ראומטיות .
מקרה של טכיקרדיה חדה של חדרי הל.
תצפיות רפואיות במחנות ריכוז גרמנים.
הערכה של שינוי סוג אלקטרוקרדיוגרמה.
על טיפול ב-methylthiouracil ו-aminothiazole בפעילות יתר של בלוטת התריס.
עם אישטוואן אנדיק ואישטוואן פרקש.
מפרצת בדופן האחורית של החדר השמאלי של הלב.
הליכי בלנאותרפיה ופיזיותרפיה במחלות פנימיות לא ראומטיות.
חשיבותה של הרפואה הקלאסית בפרקטיקה הרפואית הצבאית.
הפרעות אק"ג הקשורות לתסחיף ריאתי.
משימות של רפואה פנימית במחנה .
יום הולדתו של החבר סטלין, חג גדול לפועלי העולם .
חומרנות דיאלקטית בפעילות רפואית מעשית.
מקרה של לימפוסרקומאטוזיס הגורם לגרורות לבביות שאובחנו in vivo.
היבטי רפואה פנימית של פציעות.
נתונים להערכת השלבים המוקדמים של יתר לחץ דם.
(ארכיון הרפואה הפנימית ההונגרית, 1957, 4)
ההשלכות החריפות של פיצוץ פצצת האטום על גוף האדם .
בעיות של טיפול רפואי לצבא.
עקרונות בסיסיים של טיפול בנפגעי המונים.
כמה מאפיינים בסיסיים של השכלה גבוהה לבריאות וכיוונים להמשך פיתוח.
מחשבות נוספות על אתיקה רפואית.
ניסיון להכניס טיפול מורכב במהלך האשפוז.
הפיתוח והעתיד של חינוך והכשרה רפואית בהונגריה .
לזכרו של יאנוש אנג'אן .
מדליית הזיכרון של אנדרה הוג'ש (1976)
מסדר ההצטיינות של הדגל האדום של העמל (1977)
מסדר הכוכב המעוטר בחרבות של הרפובליקה העממית ההונגרית (1985)
לאסלו פלאשטי, במקור סילאג'י (זוננפלד), בהונגרית: Palásti László; בודפשט, 3 באפריל 1903 – בודפשט, 15 בספטמבר 1979) היה סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי.
שם העט שלו כסופר היה לעיתים קרובות: Lessly Pallas.
לאסלו זוננפלד נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה סילאג'י (זוננפלד) (1869–1930) גובה כספים, סוכן מסחרי ושל גיזלה פטיאן (1874–1947).
מ-1920 הצטרף לאסלו לעיתון "תיאטרון ואופנה" (Színház és Divat) כעוזר עורך.
בין השנים 1922–1924 עבד במדורי התיאטרון של העיתונים "עולם" (Világ) ו"העיתון של פשט" (Pesti Hírlap).
בין השנים 1929 לבין 1933 היה הכתב של "אשטי הירלפ" (Esti Hírlap), הוא היה גם הכתבה של "חיי התיאטרון" (Színházi Élet) ו"הספורט הלאומי" (Nemzeti Sport) בברלין עד עליית היטלר לשלטון.
ב-1931 הקים בבירת גרמניה את העיתון "הרץ של ברלין" (Berlini Futár) עבור ההונגרים שהתגוררו שם.
במהלך שנותיו בברלין ראיין בין היתר את אלברט איינשטיין, תומאס מאן ופרנץ להאר.
ב-1933, לאחר עליית היטלר לשלטון חזר להונגריה והפך לעובד בכתבי העת בורשסם ינקו ו"שוויון" (Egyenlőség).
כתוצאה מהחוקים היהודיים איבד את משרתו כעורך, אך המשיך בפעילות הכתיבה שלו ועבד גם בצורה בלתי חוקית עבור עיתון הבורסה של בודפשט.
במהלך מלחמת העולם השנייה נלקח למחנות שירות העבודה מספר פעמים (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
ב-17 במאי 1944 נלקח שוב בעיר ואץ לשירות עבודה למשך שלושה חודשים, אך כעבור מספר ימים הועמס עם עמיתיו על קרונות משא ונלקח למחנה ריכוז בור בסרביה, שם הוטלה עליו להשתתף בעבודת בניית מסילות ברזל.
בספטמבר 1944, כשהחיילים הסובייטים התקרבו למחנה, הוא וחבריו נשלחו ברגל בחזרה מסרביה להונגריה.
בחודש שלאחר מכן הגיעה צעדת האסירים בשרות עבודה לצ'רבנקה, שם מתו מאות מהם.
לאחר מכן צעדו השורדים לעיר באיה, משם הצליח לברוח לבודפשט.
הוא נעצר בבירה ונלקח לאכסניית מיראבל בגבעת השוואבים, בפיקוח הגסטפו ומשטרת ביטחון המדינה ההונגרית (Állambiztonsági Rendészet), גם משם הצליח לברוח בדרך נס.
הוא שוחרר ב-18 בינואר 1945 ברחוב להל (Lehel), שם הסתתר, על ידי הצבא האדום שהשלים את כיבוש פשט (הצד המזרחי של בודפשט).
שלושה ימים לאחר מכן פורסם כבר מאמרו הראשון בעיתון "חירות" (Szabadság) שלימים הפך לבעל טור שלו.
במקביל, עבד גם כראש טור בית המשפט של "המשקיף בתמונות" (Képes Figyelő).
פלאשטי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי של אובודה.
צוות המערכת של לודאש מתי, כמו גם רבים מעמיתיו וחבריו, השתתפו בהלווייתו.
רומן מהעתיד הקרוב ; לגראדי, בודפשט, 1928
לסלי פאלאס: מי רודף אחרי רוצחו.
רומן פשע ; Hellas Ny., בודפשט, 1935 (קשת בענן)
אנתולוגיה של סופרים הונגרים יהודים.
סיפורים קצרים, מערכונים, שירים ; באים ביחד.
לאסלו פלאשטי, לאסלו גמרי, מבוא זולטאן קלאר אנדרה שוש; באן, בודפשט, 1939
רומן עליז על חיי אנשי החנית הסודנים ; מחברים, בודפשט, 1941
יוז'ף סגי–לאסלו פלאשטי: המשחק שנפסק באמצע ; Kis Ny., בודפשט, 1942
עיר הקריירה ; דפוס מרקוס, בודפשט, 1943
הרומן של דרך המוות בבור ; ארון גאבור, בודפשט, 1945
לאסלו פלאשטי– אדוריאן שטלה : בואו נצחק על היטלר ואנשיו.
אוסף של בדיחות אנטי-פשיסטיות ; מולר, בודפשט, 1945
לאסלו פלאשטי–באלאז' פירי-באלאז': היום גם אנחנו קודחים ; הוצאת קושוט, בודפשט, 1969
הרפסודיה של ברלין; ספרותי, בודפשט, 1970
מסביב לכדור הארץ עם 80 יומנים ; טאנצ'יץ', בודפשט, 1970 (הרפתקאות מסע)
לאסלו קובר (בהונגרית: László Kövér; נולד ב-29 בדצמבר 1959) הוא פוליטיקאי הונגרי ממייסדי מפלגת פידס שכיהן כיו"ר המפלגה בשנים (2000–2001) וכשר לשירותים מיוחדים בממשלתו הראשונה של ויקטור אורבן (1998–2000).
מאז 2010 הוא מכהן כנשיא האספה הלאומית של הונגריה.
הוא בוגר הפקולטה למשפטים ומינהל באוניברסיטת אטווש לוראנד.
משנת 1984 עסק בהוראת מקצועות המשפט.
בשנת 1986 עבד במשך מספר חודשים במכון למדעי החברה של הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית.
בסוף שנות ה-80 קיבל מלגה מקרן ג'ורג' סורוס.
בשנת 1988 הוא היה אחד החברים המייסדים של איחוד הדמוקרטים הצעירים (פידס).
בשנת 1990 נבחר לראשונה לאספה הלאומית מטעם מפלגתו.
בשנים 1998–2000 כיהן בממשלתו של ויקטור אורבן כשר לשירותים מיוחדים.
בשנים 2000–2001 היה יושב הראש בפועל של פידס.
לאחר ניצחונה של פידס בבחירות לפרלמנט בשנת 2010, הוא נבחר לנשיא האספה הלאומית.
באפריל 2012, בעקבות התפטרותו של נשיא הונגריה פאל שמיט, קובר החזיק בתפקיד נשיא המדינה בפועל, עד להשבעתו של הנשיא החדש יאנוש אדר במאי 2012.
לאסלו פליישמן (בהונגרית: Fleischmann László; טהיטוטפאלו, 4 במרץ 1878 – בודפשט, 4 ביולי 1962) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור למדעי הרפואה (PHD) (1952).
לאסלו פליישמן נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף פליישמן (1827–1906), עצמאי ושל בורבלה (ברברה) ביכלר.
הוא השלים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר שלו ברפואה ב-1902. בשנים 1902–1905 עבד במכון לפתולוגיה מס' I בבודפשט ולאחר מכן נסע לווינה עם מלגה באוניברסיטה ועבד שם בקליניקה של פרופסור אדם פוליצר יליד הונגריה.
לאחר שחזר הביתה הפך תחילה מרצה/עוזר הוראה הראשון במרפאת אף אוזן גרון בניהולו של דיולה בקה.
הוא נשאר במוסד עד 1910. לאחר מכן, הוא עבד כרופא הראשי של מחלקת אף אוזן גרון של בית החולים לילדים אויפשט עד 1915. במלחמת העולם הראשונה, מהגיוס ועד לשחרור שירת כרופא גדודי, בחלקו בבודפשט ובחלקו בשדה הקרב בבוקובינה ובגליציה.
מנובמבר 1919 עבד כרופא ראשי בבית החולים היהודי חסד וצדקה בבודפשט, ומשנת 1930 במחלקת אף אוזן גרון בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (היום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט.
אין מידע על קורותיו בשואה, אך אחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1946 הוענק לו תואר מרצה בכיר פרטי (לא חלק מהסגל) ובשנת 1947 הוענק לו פרופסור חבר.
מ-1 בספטמבר 1947 עד פרישתו ב-1 בינואר 1961 הוא היה הרופא הראשי אף אוזן גרון של בית החולים ברחוב פטרפי שאנדור.
תחומי המחקר העיקריים שלו היו אוטונוירולוגיה וניתוחי אוזניים.
הוא עסק בפתרונות כירורגיים לאוטוסקלרוזיס (טרשת האוזן) והיה הראשון שביצע ניתוח כזה בהונגריה.
פליישמן נבחר לנשיא כבוד של הנציגות הלאומית של הקהילה היהודית בהונגריה ושל הקהילה היהודית של בודפשט.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5ב-7-2).
אשתו הייתה לנקה ברטשניידר (Bretschneider) (1888-1981), איתה התחתן ב-1908 בבודפשט.
בעלה בלה פרסטנר (1898–?) היה רופא (התגרשו).
בדיקות בקטריולוגיות בתחום רפואת האוזניים (בודפשט, 1903)
מקרים של ספטיקמיה אוטוגנית (Otogen septicaemia) ופימיה (pyaemia) (בודפשט, 1904)
מגמות חדשות בניתוחי אוזניים (Therapia, 1929)
פציעות בשוגג של איבר השמיעה וסקירותיהם (בודפשט, 1936)
הפתולוגיה והטיפול של אוטוסקלרוזיס (בודפשט, 1942)
על הטיפול הניתוחי בדלקת קרום המוח אוטוגני (בודפשט, 1945)
בקשר למקרים שנותחו בניתוח רמאדיה (Ramadier) (בודפשט, 1946)
על אוסטאומיאליטיס של קודקוד הפירמידה (בודפשט, 1947)
מבוא לאוטונוירולוגיה, בהתייחס במיוחד לסחרחורת וסטיבולרי (בודפשט, 1952)
על הפרעות במחזור הדם התוך-גולגולתי הקשורות לפקקת סינוס (Sinusthrombosis) (בודפשט, 1958)
סיגנום לאודיס - איתור צבאי אוסטרו הונגרי
מדליית הפאר של הצלב האדום דרג 2 עם עיטור צבאי (1915)
לאסלו נמש (בהונגרית: László Nemes; נולד ב-18 בפברואר 1977) הוא במאי ותסריטאי הונגרי.
ידוע ביצירת סרט השואה עטור הפרסים "הבן של שאול".
נמש נולד ב-18 בפברואר 1977 בבודפשט.
אמו יהודיה, והורי סבתו נרצחו בשואה.
אביו, , הוא במאי ושחקן.
משפחתו של נמש עברה לפריז כשהיה בן 12. הוא החל להתעניין בקולנוע וצילם מספר סרטי אימה קצרים במרתף ביתו בפריז.
אחרי שלמד היסטוריה, יחסים בינלאומיים ותסריטאות במכון למדע המדינה פריז, החל נמש לעבוד כעוזר במאי בצרפת ובהונגריה.
במשך שנתיים היה עוזר הבמאי של הבמאי ההונגרי בלה טאר.
ב-2006 ביים את הסרט הקצר "With a Little Patience" , ולאחר מכן החל ללמוד במאות בבית הספר לאמנויות על שם טיש באוניברסיטת ניו יורק.
ב-2012 בילה נמש שבעה חודשים בחממה הבינלאומית לקולנוע של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, שם פיתח עם התסריטאית הצרפתייה קלרה רוייר את התסריט לסרט הבכורה שלו, "הבן של שאול".
"הבן של שאול", שפורסם במאי 2015, פתח את פסטיבל הקולנוע בקאן וזכה ב"גראן פרי", הפרס השני בחשיבותו בפסטיבל.
הוא זכה גם בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, בפרס סטלייט, בפרס אינדפנדנט ספיריט לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס באפט"א לקולנוע לסרט שאינו באנגלית.
בשנת 2016 היה נמש חבר בחבר השופטים של התחרות הראשית בפסטיבל הקולנוע בקאן.
סרטו השני של נמש, , פורסם בספטמבר 2018 והוקרן בפסטיבל הסרטים של ונציה ובפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
לאסלו קראסנהורקאי (בהונגרית: Krasznahorkai László; נולד ב-5 בינואר 1954) הוא סופר ותסריטאי הונגרי.
ידוע ברומנים הקשים והתובעניים שלו, המכונים לעיתים קרובות פוסט-מודרניים, העוסקים בנושאים דיסטופיים ומלנכוליים.
כמה מיצירותיו, ובכללן הרומנים "טנגו השטן" (1985) ו"תוגת ההתנגדות" (1989), שתורגמו לעברית בידי רמי סערי וראו אור בהוצאת בבל, עובדו לסרטים עלילתיים בידי הבמאי בלה טאר.
באוקטובר 2025 הוענק לו פרס נובל לספרות "על יצירתו המרתקת ומלאת החזון, שבעיצומו של טרור אפוקליפטי מאשרת מחדש את כוחה של האמנות".
קראסנהורקאי נולד ב-5 בינואר 1954 בדיולה שבמזרח הונגריה.
סבו נולד ככל הנראה יהודי מהמעמד הבינוני.
אביו, ג'רג' כבר רשום בלידתו כלותרני והיה עורך דין, ואמו, יוליה פלינקאש, הייתה מנהלת בביטוח הלאומי.
אביו הסתיר את מורשתו היהודית עד שלאסלו היה בן 11. לימים, כשהתייחס לשורשיו היהודיים, אמר לאסלו כי מבחינה דתית המוצא לא מספיק כדי שהוא ייחשב יהודי, אבל "הערבים בוודאי יסכימו לענות אותי ולירות בי".
הוא סיים את לימודיו בתיכון ארקיי פרנץ בשנת 1972, והתמחה בלטינית.
הוא החל ללמוד משפטים בשנת 1973 באוניברסיטת יוז'ף אטילה (כיום אוניברסיטת סגד) אך עבר לאוניברסיטת אטווש לוראנד (ELTE) בבודפשט בשנת 1976, שם המשיך את לימודי המשפטים עד 1978. בין השנים 1978 ל-1983 למד שפה וספרות הונגרית בפקולטה למדעי הרוח של ELTE וקיבל תואר.
התזה שלו התמקדה בעבודתו ובחוויותיו של הסופר שאנדור מאראי לאחר גלותו בעקבות ההשתלטות הקומוניסטית ב-1948. במהלך לימודי הספרות שלו, הוא עבד בבית ההוצאה לאור Gondolat Könyvkiadó.
לאחר שסיים את לימודיו, קראסנהורקאי עבד ככותב עצמאי.
רומן הביכורים שלו, טנגו השטן (1985) שרמי סערי תרגם מהונגרית לעברית ושראה אור (2025) בהוצאת בבל, זכה להצלחה מיידית שביססה אותו כדמות מובילה בספרות ההונגרית.
תרגום לאנגלית של הרומן זכה מאוחר יותר ב בשנת 2013.
הוא נסע לראשונה מחוץ להונגריה הקומוניסטית ב-1987 במסגרת מלגה לברלין המערבית.
לאחר נפילת הגוש המזרחי, הוא החל לחיות בהתבודדות במקומות שונים ברחבי העולם.
מסעו הממושך הראשון למזרח אסיה ב-1990 השפיע עמוקות על עבודתו.
חוויותיו במונגוליה ובסין היוו בסיס לספרים "האסיר של אורגה" ו"".
מאוחר יותר הוא בילה שישה חודשים בקיוטו ב-1996, 2000 ו-2005, כאשר האסתטיקה והתיאוריה הספרותית של המזרח הרחוק גרמו לשינויים משמעותיים בסגנונו ובנושאיו.
בזמן שכתב את הרומן מלחמה ומלחמה שגם הוא תורגם מהונגרית לעברית בידי רמי סערי ויצא לאור בהוצאת בבל, הוא הרבה לטייל ברחבי אירופה וקיבל סיוע מהמשורר האמריקאי אלן גינסברג, שסיפק לו עצות חשובות בזמן ששהה בדירתו בניו יורק.
הרומן שלו תוגת ההתנגדות (1989), שאף הוא תורגם לעברית בידי רמי סערי ופורסם בהוצאת בבל, זכה ב הגרמני ליצירה הספרותית הטובה ביותר של השנה בשנת 1993. ב-1996 הוא היה עמית במכון למחקר מתקדם בברלין.
החל מטנגו השטן שראה אור בשנת 1985 והיה לסרט בשנת 1994, הבמאי בלה טאר, ידיד קרוב, עיבד כמה מיצירותיו לסרטים, כולל הסרט "" (2000).
קראסנהורקאי הצהיר כי סרטם משנת 2011, "", יהיה שיתוף הפעולה האחרון שלהם.
הרומן שלו "" זכה בפרס הספר המתורגם הטוב ביותר בשנת 2014. ב-2015 הוא הפך לסופר ההונגרי הראשון שקיבל את פרס מאן בוקר הבין-לאומי.
הוא זכה בפרס נובל לספרות בשנת 2025.
קראסנהורקאי היה נשוי לאשתו הראשונה, אניקו פליהה, משנת 1990 ועד גירושיהם.
ב-1997 נישא לדורה קופצ'אני, סינולוגית ומעצבת גרפית.
יש לו שלושה ילדים: קאטה, אגנש ואֶמה.
לאחר שהתגורר מספר שנים בברלין, שם שימש כפרופסור אורח באוניברסיטה החופשית של ברלין במשך סמסטר אחד, הוא חזר להונגריה.
כיום הוא מתגורר בבדידות בגבעות ליד הכפר ההונגרי פילישסֶנטלאסלו ׁׁ(Pilisszentlászló).
קרסנהורקאי זכה בפרסים ספרותיים רבים, כולל פרס נובל לספרות לשנת 2025.
2013: פרס הספר המתורגם הטוב ביותר
2014: פרס הספר המתורגם הטוב ביותר בשנית, בכך הוא היה לסופר הראשון שזכה בשני פרסי BTBA
2015: עמית מרכז דורותי ולואיס ב.
קולמן לחוקרים וסופרים בספריית העיר ניו יורק
2021: פרס אוסטריה לספרות אירופית
2004: חורבן וצער מתחת לשמיים
2016: שיבת הברון ונקהיים הביתה
2024: הלחמנייה מרגישה כָּלֶה/גמורה (Zsömle odavan) (רומן סאטירי בהונגרית)
2003: הר מצפון, אגם מדרום, שבילים ממערב, נהר ממזרח
2010: Animalinside, יחד עם מקס נוימן, קולאז' של פרוזה ותמונות
2019: לרדוף אחרי הומרוס, עם איורים של מקס נוימן