tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנובמבר 1985, לאחר עשרה מחזורים בעונת , נקרא להחליף את המאמן המפוטר אילריו קסטנייר בקבוצה הבוגרת, משרת האימון הראשונה שלו בסרייה א'.
בהופעת הבכורה שלו על הקווים הוביל את אינטר לשוויון 1–1 מול האלופה שבדרך, יובנטוס.
כמו כן, הוביל את אינטר עד לחצי גמר גביע אופ"א, שם גברה 3–1 על ריאל מדריד במשחק הראשון אך הובסה 5–1 בגומלין וסיימה את דרכה.
את העונה בהדרכתו של קורסו סיימה אינטר במקום השישי בטבלה.
בסיום העונה התמנה ג'ובאני טרפטוני, אלוף איטליה הטרי עם יובנטוס, לתפקיד המאמן הראשי, וקורסו חזר לתפקידו בנוער.
קורסו חזר לאמן קבוצה בוגרת בעונת , אז התמנה לתפקיד מאמן מנטובה מהליגה הרביעית.
הוא הוביל אותה למקום הראשון בטבלת בית ב' (הליגה חולקה לארבעה בתים בני 18 קבוצות כל אחד), ולהעפלה לליגה השלישית.
הוא המשיך בקבוצה לעונה נוספת, בה הוביל אותה למקום התשיעי, במרכז טבלת הבית.
בדצמבר 1989, לאחר שפתח את עונת ללא קבוצה, התמנה קורסו לתפקיד מאמן בארלטה מליגת המשנה.
הוא הצליח להוביל את הקבוצה להישרדות בליגת המשנה מהמקום ה-15 בטבלה (מתוך עשרים).
בשלהי הקריירה אימן למשך תקופה קצרה בהלאס ורונה, בצוותא עם נילס לידהולם.
מריוט גרנד הוטל הוא מלון חמישה כוכבים במוסקבה של רשת מלונות יוקרה מריוט הבינלאומית.
המלון ממוקם ברחוב הראשי של מוסקבה, רחוב טברסקאיה.
בניין המלון בן 9 הקומות מכיל 387 חדרים.
נשיאי ארצות הברית ביל קלינטון וג'ורג' ווקר בוש שהו במלון זה במהלך ביקוריהם הרשמיים במוסקבה.
בנוסף במלון התארחו סגן נשיא ארצות הברית אל גור, מזכירי המדינה האמריקנים מדליין אולברייט וקולין פאוול, ראש ממשלת ישראל אריאל שרון, סגן נשיא ברזיל מרקו מיציאל ומכובדים נוספים.
היי היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל וושינגטון בין השנים 1909–1913 ולפני כן כסגן המושל למשך כחודשיים.
היי היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
היי נולד במחוז אדמס שבמדינת ויסקונסין.
הוא למד במכללת ביילס לעסקים מסחריים השוכנת בעיר דאביוק (Dubuque) שבאיווה.
ב-16 בינואר 1887, בעיירה ג'קסון במחוז אדמס שבוויסקונסין, נישא לליזי ל.
מיור ולזוג נולדו ששה ילדים: ריימונד מ., מון מ., אדוארד מ., ברוס מ., ראנס מ., קתרין ג'., ומרגרט.
בשנת 1888 עבר היי לטריטוריית וושינגטון, שם פתח חנות בדייבנפורט, והיה לבעלים של חווה חקלאית לגידול חיטה במזרח וושינגטון וקנדה.
ב-1889 עבר לווילבור, וכיהן במשך שתי תקופות כהונה כראש עיריית וילבור בין השנים 1898 ל-1902, וכן כיושב ראש המפלגה הרפובליקנית במחוז לינקולן, והיה ציר מחליף בוועידה הרפובליקנית הלאומית במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1900. ב-1908 עבר לספוקיין.
ב-1908 נבחר היי לסגן מושל וושינגטון, וכעבור חודשיים בלבד נהפך למושל וושינגטון בעקבות מותו של המושל סמואל קוסגרוב.
הוא החל את כהונתו כמושל במרץ 1909. הוא מילא את שארית כהונתו של קוסגרוב ועזב את התפקיד בראשית ינואר 1913. תוך התמקדות בשחיתות שלטונית בממשלת המדינה, הוא כינס מושב מיוחד של בית המחוקקים המדינתי כדי לחקור ולהדיח פקידי מדינה שסרחו.
בתקופת כהונתו, חוקקו חוק פיצויי הפועלים וזכויות הבחירה לנשים.
לאחר שהפסיד בבחירות לתפקיד המושל בשנת 1912, שב היי לנהל את עסקיו האישיים ואת אחזקותיו הפרטיות, והיה יו"ר תאגיד האשראי החקלאי האזורי של המחוז ה-12 במדינת וושינגטון.
ב-21 בנובמבר 1933 נפטר כתוצאה מהתקף לב, ונקבר במאוזוליאום בפארק ריברסייד שבספוקיין.
מריון בויד אלן (באנגלית : Marion Boyd Allen ; 23 באוקטובר 1862 - 28 בדצמבר 1941) הייתה ציירת אמריקאית, הידועה בפורטרטים ובנופים שלה.
אלן נולדה בבוסטון ב-1862 לסטילמן בויד אלן, עורך דין ומחוקק, ולהרייט סמית' אלן, לבית סיווארד.
היא הייתה אחותו של ויליס בויד אלן, מחבר הספר The Mountaineers.
כאשר אלן הייתה צעירה, הוריה לקחו אותה לחופשה לאירופה, שם החליטה לראשונה להיות ציירת לאחר שציירה את הרי האלפים.
לרוע המזל, אלן נאלצה לדחות את השכלתה האמנותית במספר שנים, שכן היא הקדישה חלק גדול מחייה כצעירה לטיפול באמה החולה.
היא נישאה לבן דודו של אביה, ויליאם אוגוסטוס אלן, בשנת 1905.
בעידוד אמן הנוף צ'ארלס ה.
דייוויס, אלן נכנסה לבית הספר במוזיאון בוסטון ב-1896 בגיל 36, שם למדה אצל פרנק ווסטון בנסון, אדמונד צ'ארלס טרבל ופיליפ הייל; היא קיבלה את הדיפלומה שלה ב-1909.
לאחר סיום הלימודים, אלן זכתה להכרה מיוחדת בזכות הדיוקנאות שלה.
היא הציגה בתערוכות קבוצתיות בפריז; במועדון האמנויות הלאומי, ניו יורק; גלריית קורקורן לאמנות, וושינגטון; ומוזיאון האמנות של סינסינטי, בין היתר.
לאחר סיום הלימודים, היא ערכה תערוכת יחיד בגלריה של חברת קופלי ב-1910, והמשיכה להציג שם עד 1930 לערך.
כמה מתערוכות יחיד אחרות שלה נערכו בגלריות בניו יורק ב-1928, בבוסטון ב-1929, ב-1930 ובשנים נוספות.
הקריירה שלה התעוררה לאחר שציורה אמייל נכלל בתערוכה הבינלאומית של פנמה-פסיפיק ב-1915. דיוקנה בגודל טבעי של אנה הייאט הנטינגטון זכה בפרס של האגודה לאמנות ניופורט בשנת 1919. ב-8 במרץ 1924, הדמות A Girl of the Orient שציירה הופיע על שער כתב עת ל-The Literary Digest.
החוזקות המיוחדות שלה התבטאו בדיוקנאות וברישום.
מ-1925 עד 1936, היא נסעה למערב אמריקה ולהרי הרוקי הקנדיים, שרטטה וציירה נופים, כולל ציוני דרך לאומיים כמו הגרנד קניון והר ריינאייר.
היא טיפסה על הרים ולעיתים התגוררה בבקתות מבודדות כדי להגיע לנקודות תצפית כדי לצייר את נושאיה.
היא גם בילתה באריזונה, נסעה כ-1,000 קילומטרים על פני המדבר וטיפסה כדי להגיע להריסות ישובי האינדיאנים.
אלן ציירה מספר דיוקנאות של אינדיאנים בזמן שהותה בדרום מערב ולעיתים קרובות הציגה את דיוקנאותיה במסגרות מגולפות על ידי אומנים מקומיים.
היא המשיכה להציג את עבודותיה ולזכות בפרסים, בתקופה שבה ציור נוף היה כמעט אך ורק שייך לגברים.
בשנת 1932 היא השתתפה באירוע של מועדון הנשים של ניוטון סנטר במסצ'וסטס, שמטרתו הייתה להציג הישגי נשים באמנות.
היא תוארה ככזו ש"זכתה לבולטות בינלאומית".
כמה אמנים נוספים שנכחו היו מרגרט פיצה בראון, גרטרוד פיסק, ליליאן ווסטקוט הייל, לורה קומבס הילס, לילה קאבוט פרי ואנה קולמן לאד.
מריון פינדליי דיטריך הייתה טייסת אמריקאית ואחת מקבוצת ה-13 של מרקורי, שעברו בתחילת שנות ה-60 את אימוני נאס"א בדומה לאסטרונאוטים של מרקורי 7.
דיטריך נולדה בסן פרנסיסקו בשנת 1926, בתם של ריצ'רד דיטריך, שעבד בעסקי יבוא, ואשתו, מריון.
דיטריך החלה לטוס בגיל צעיר, וקיבלה תעודת תלמיד טייס בגיל 16. מריון ואחותה התאומה הזהה ז'נט, היו הבנות היחידות בשיעורי התעופה בתיכון ברלינגאם.
בשנת 1947 השתתפו דיטריך ואחותה ג'נט במירוץ האווירי הראשון מצ'יקו לסן מטאו.
הן הביסו גברים מנוסים והגיעו במקום הראשון.
דיטריך סיימה את לימודיה באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי ב-1949, עם תארים במתמטיקה ופסיכולוגיה.
לאחר השתתפות במרוצים מקומיים אחרים, התאומות המעופפות הגיעו למקום השני במירוץ האוויר הטרנס-יבשתי של כל הנשים של שנת1951, הידוע בשם "פאודר פאף דרבי".
דיטריך עבדה זמן מה ככתבת העיתון ב"אוקלנד טריביון", כשטסה במהירות על קולית במטוס קרב כמשימה עיתונאית.
היא הייתה גם טייסת תובלה והטיסה טיסות מסחריות.
בשנת 1960, דיטריך ואחותה היו בקבוצה נבחרת של טייסות שהוזמנו למרפאת Lovelace באלבקרקי, שם מומחים בחנו אסטרונאוטים פוטנציאליים של נאס"א.
הנשים עברו את אותן בדיקות ובדיקות רפואיות כמו אלן שפרד, ג'ון גלן ושאר הגברים שבסופו של דבר טסו לחלל.
בזמן שהנשים חיכו לשלב הבא בתוכנית, ביולי 1961, הבדיקה הופסקה ללא אזהרה או הסבר.
דיטריך נפטרה ב-1974 ממחלת הסרטן.
בשנת 2006 פתח מוזיאון האוויר והחלל הבינלאומי לנשים תערוכה לכבוד ה-13 של מרקורי בשם: "13 נשות מרקורי: קישור נשכח לעתיד".
מריון באטלר היה פוליטיקאי, חקלאי ועורך דין אמריקאי.
הוא ייצג את קרוליינה הצפונית בסנאט של ארצות הברית במשך קדנציה אחת, בין השנים 1895 ו־1901. בתקופתו היה ממנהיגי המפלגה הפופוליסטית בקרוליינה הצפונית, ובמהלך חייו היה מזוהה גם עם המפלגה הדמוקרטית וגם עם המפלגה הרפובליקנית.
באטלר נולד ב-20 במאי 1863 במחוז סמפסון שבקרוליינה הצפונית, בתקופת מלחמת האזרחים.
לא ידוע אם למד באחד מבתי הספר הציבוריים שנפתחו לאחר המלחמה, אך הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, ושם היה חבר בחברת הדיאלקטיקה.
הוא תכנן ללמוד משפטים, אך מות אביו חייב אותו לחזור הביתה ולנהל את החווה המשפחתית במקום ללמוד.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19, עם התפשטות תנועת ברית החקלאים אל קרוליינה הצפונית, הצטרף באטלר לארגון.
הארגון פתח בפניו הזדמנות פוליטית, והוא התקדם בו במהירות.
כבנו של חקלאי זעיר שהחזיק בהשכלה אקדמית, בלט באטלר לעומת חבריו.
בגיל 25 נבחר לנשיא סניף ברית החקלאים המקומית, וב־1893 נבחר לנשיא הלאומי של ברית החקלאים.
בשלב זה היה עדיין איש המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1890 נבחר לסנאט של קרוליינה הצפונית כנציג "דמוקרטי של הברית".
ב־1891, כשהוא בן 28, נבחר לנשיא ברית החקלאים המדינתית.
בשנת 1892, עקב התנגדות רחבה בקרב פעילי הברית למועמד הדמוקרטי גרובר קליבלנד, וכן בשל החלטת המפלגה הדמוקרטית המדינתית שלא לאפשר פתק מפוצל, הוביל באטלר פרישה המונית של חברי הברית מהמפלגה הדמוקרטית – אל המפלגה הפופוליסטית.
באטלר תמך במדיניות של "פיוז'ן" – שיתוף פעולה הדוק בין הפופוליסטים לבין המפלגה הרפובליקנית כדרך להשגת מטרותיהם.
למרות ההתנגדות בקרב חלק מהפופוליסטים, החזון של באטלר הצליח: בבחירות 1892 קיבלו הפופוליסטים והרפובליקנים יחד יותר קולות מהדמוקרטים, ובבחירות 1894 זכו יחד בשליטה על שני בתי המחוקקים של קרוליינה הצפונית.
ב־1894 נבחר באטלר לסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הצפונית, לצד הסנאטור ג'טר פריצ'רד.
בסנאט המשיך לקדם רפורמות פופוליסטיות, בהן רגולציה או הלאמה של מסילות הברזל והטלגרף, וכן תמיכה במערכת מוניטרית המבוססת על בימטאליזם – שימוש גם בזהב וגם בכסף כמטבעות תקניים.
בבחירות לנשיאות 1896 זכה באטלר להכרה לאומית כאשר תיווך פשרה היסטורית בין הדמוקרטים לפופוליסטים: הפופוליסטים תמכו במועמד הדמוקרטי ויליאם ג'נינגס ברייאן, כאשר המועמד לסגן הנשיא מטעם הפופוליסטים היה תומאס אדוארד ווטסון.
פשרה זו הייתה דוגמה נוספת למדיניות ה"פיוז'ן" של באטלר.
במקביל, הפופוליסטים בקרוליינה הצפונית המשיכו לשתף פעולה עם הרפובליקנים.
לאחר תבוסת ברייאן בבחירות, המשיך באטלר לקדם רפורמות חקלאיות בזירה הלאומית.
אולם מסע ה"עליונות הלבנה" של המפלגה הדמוקרטית בקרוליינה הצפונית הביא להפסדו בבחירות 1900. אף על פי כן, הוא נשאר יו"ר המפלגה הפופוליסטית עד 1904, אז עבר רשמית למפלגה הרפובליקנית והצטרף לזרם הרפובליקנים הפרוגרסיביים לצד דמויות כמו תאודור רוזוולט.
במהלך כהונתו בסנאט השלים באטלר תואר במשפטים באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
לאחר תבוסתו בבחירות שב לכהן כעורך דין בוושינגטון די.סי..
ב־31 באוגוסט 1893 נשא לאישה את פלורנס פייזון ממחוז סמפסון, ולזוג נולדו חמישה ילדים.
באטלר נפטר בטקומה פארק שבמרילנד, ב-3 ביוני 1938, ונקבר בכנסיית סנט פול בעיר קלינטון שבקרוליינה הצפונית.
דיוקנו מתקופת כהונתו בסנאט מוצג באוספי חברות הדיאלקטיקה והפילנתרופיה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
הערכת פועלו של באטלר שנויה במחלוקת בין חוקרים.
היסטוריונים פרוגרסיביים, שנוטים להעריך את מפעל הפופוליזם, ראו בעין ביקורתית חלק מעמדותיו, כמו תמיכתו בבימטאליזם ובשיתוף הפעולה הפוליטי, ולעיתים רטוריקה של עליונות לבנה.
אחרים הדגישו את פופולריותו העצומה בקרב הפופוליסטים ואת תפקידיו המרכזיים – נשיא ברית החקלאים הלאומית ויו"ר המפלגה הפופוליסטית.
אין מחלוקת על כך שבאטלר היה אחת הדמויות המשפיעות ביותר במפלגה הפופוליסטית בקרוליינה הצפונית וברמה הלאומית, במיוחד לאחר מותו של מנהיג התנועה, ליאונידס פולק, בשנת 1892.
בית הולדתו של מריון באטלר הוכנס למרשם הלאומי של אתרים היסטוריים בשנת 1986.
הוא היה הסנאטור החי האחרון שעוד כיהן בתקופת נשיאותו של גרובר קליבלנד.
מריוס הוא סרט משנת 1931 בבימויו של אלכסנדר קורדה המבוסס על מחזה בשם זה.
המחזה, מאת מרסל פניול, הוא חלק מטרילוגיה הכוללת גם את המחזות "סזאר" (אביו של מריוס) ו"פאני" (ארוסתו לשעבר)
מריוס הוא בנו בן ה-23 של סזאר (מילולית: קיסר), בעל בית קפה על שפת הים ליד נמל מרסיי.
מריוס, המשועמם מחייו כמלצר, מטפח רצון לצאת לים ולעולם הגדול בספינה ולזנוח את החיים הפשוטים והחד גוניים של משפחתו.
כאשר מגיע אדם בשם פנייס ומציע נישואין לחברתו מילדות של מריוס, פאני, מגלים השניים שהם מאוהבים.
אולם, לאחר שמריוס מגלה לפאני את שאיפותיו לצאת לחיי ספן, מסרבת פאני לחיות חיי "אלמנת-קש", הממתינה תדיר על הרציף לחזרתו של בעלה מן הים.
כאשר מתגלה העובדה ששני הצעירים קיימו יחסי מין, כופים עליהם אביו של מריוס ואמה של פאני להנשא.
בעיצומן של ההכנות לחתונה, שוקע מריוס בדכדוך בשל חלום-חייו הנגוז.
פאני, המודעת למצבו, מעודדת אותו לעזוב, מסיחה את דעת אביו ומאפשרת לו לחמוק לספינה העוזבת את הנמל.
זנו מריוס בונדיאה (ברומנית: Zeno Marius Bundea; מבטאים "בוּנְדְיָה".
נולד ב-4 באוקטובר 1977) הוא כדורגלן עבר רומני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
בונדיאה החל את הקריירה שלו בקבוצה הבוגרת של פ.צ.
בקבוצה זו המשיך בונדיאה שנתיים וחצי, עד שעבר במהלך עונת לקבוצת ראפיד בוקרשט.
באמצע עונת עבר לקבוצת קיקרז אופנבך הגרמנית אך בתום אותה העונה חזר לראפיד בוקרשט.
את עונת החל בקבוצת ראפיד בוקרשט ובמהלך העונה עבר לקבוצת בקאו.
בעונת עבר בונדיאה לקבוצה הגרמנית מנהיים, בה שיחק עונה אחת.
את עונת החל בונדיאה בקבוצת זניט סנקט פטרבורג הרוסית ובמהלך העונה חזר לרומניה, לקבוצת אוניברסיטטה קראיובה.
באוניברסיטטה קראיובה המשיך עד סוף עונת .
את עונת שיחק בונדיאה בקבוצת נאציונל בוקרשט.
בעונת הגיע בונדיאה לישראל וחתם בקבוצת מכבי נתניה, אך במהלך עונת חזר לרומניה וחתם בקבוצת אוניברסיטטה קלוז'.
לאחר מכן חזר לקבוצת נעוריו, פ.צ.
ביהור, ולאחר מכן שיחק גם ב ACU אראד.
בשנת 2011 חתם בקבוצת לוצ'אפרול אוראדיה, ובקיץ 2013 פרש ממשחק פעיל.
בשנת 2003 רשם בונדיאה הופעה אחת בנבחרת רומניה.
מריופול (באוקראינית: Маріуполь; ברוסית: Мариуполь; ביוונית: Μαριούπολη) היא עיר באוקראינה, אחת הערים המרכזיות במחוז דונצק והיא משמשת כמרכזו הבלתי רשמי של אזור צפון אגן ים אזוב (הים האזובי).
אוכלוסיית העיר מנתה כ-480,000 תושבים בדצמבר 2021. זו אחת ממרכזי ייצור המכונות והמתכות החשובים באוקראינה ובה גם נמל ים גדול.
זו אחת מעשר הערים הגדולות באוקראינה ונחשבת למרכז חשוב של תעשייה וכלכלה.
העיר ניזוקה קשות במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
העיר נוסדה בשנת 1778 בשם פבלובסק (Павловск), בשפך נהר קלמיוס (Кальмиус) לים אזוב, במקום בו היה יישוב ארעי.
על פי הוראתה של הקיסרית יקטרינה הגדולה, יושבו העיר והאזור בשנת 1779 על ידי היוונים, אשר הועברו מחצי האי קרים, ושמה של העיר הוסב למריופול.
אנשים חיו במקומות האלה עוד בתקופה הנאוליתית: באתר של מריופול המודרנית היו יישובים רבים מהתקופה הנאוליתית ומתקופת הנחושת.
מילונים אנציקלופדיים רוסיים טרום-מהפכניים (כגון המילון הגאוגרפי-סטטיסטי של האימפריה הרוסית ו-ESBE) מדברים על דעתם של ארכאולוגים כי העיר מימי הביניים אדמאחה הייתה יכולה להיות ממוקמת באתר מריופול.
ככל הנראה בסוף המאה ה-16, ליד שפך נהר קלמיוס, ייסדו הקוזקים זפורוז'יה את עמדת השמירה דמאחה (קלמיוס).
בשנת 1769, מבצר קלמיוס נשרף ונבזז במהלך פשיטה של הטטרים של קרים.
בשנת 1776 נוסד היישוב הממלכתי קלמיוס.
העיר מריופול נוסדה בקיץ 1780 על ידי יוונים אורתודוקסים שיושבו מחדש מקרים בסמוך להתנחלות קלמיוס ולעמדת השמירה פבלווסק (נוסדה ב-1778 בשפך נהר קלצ'יק; כיום שטחו של מריופול).
העיר נקראה לכבודה של מריה פיודורובנה, אשתו של הדוכס הגדול פאבל פטרוביץ' (הקיסר הרוסי לעתיד פאול הראשון).
נזק משמעותי נגרם למריופול במהלך מלחמת קרים של 1853-1856. הסחר הימי הופסק עקב פעולות איבה.
באביב 1855 נכנסה הטייסת האנגלו-צרפתית לים אזוב.
ב-24 במאי, בחסות ארטילריה ימית, הנחתה במריופול כוח נחיתה של האויב, שהרס מחסנים בנמל ושרף כמה בתים בעיר.
חשיבות רבה לעיר הייתה בניית מסילת הרכבת «אלנובקה - מריופול» בשנת 1882, אשר חיברה אותה עם דונבאס ומרכזים כלכליים אחרים של המדינה.
פחם דונייצק החל להגיע לנמל מריופול, השוכן בשפך נהר קלמיוס.
הגידול במחזור המטענים גרם לבניית נמל מסחרי חדש של מריופול, שבוצעה בשנים 1886-1889. הנמל החדש גרם להחייאת המסחר ולנהירת אוכלוסייה לעיר.
בעיר נפתחו קונסוליות וסוכנויות קונסולריות של יוון, איטליה, אוסטריה-הונגריה, טורקיה, בלגיה, גרמניה ובריטניה.
מריופול הפכה למרכז תעשייתי בסוף המאה ה-19, כאשר נבנו כאן מפעלים מתכות של חברת הכרייה והמטלורגיה ניקופול-מריופול וחברת ההשגחה הרוסית, שייצרו יריעות פלדה, צינורות צינורות נפט, מסילות רכבת ומוצרים נוספים.
בסוף המאה ה-19 פעלו במריופול, בנוסף למפעלים למתכות, מפעלים: הנדסה חקלאית, בית יציקה לברזל, 6 בתי חרושת, 27 מפעלי לבנים ואריחים, בית חרושת לפסטה ושתי טחנות קיטור.
בשנת 1878, תושב מריאופול, שאפובאלוב יצר בעיר להקת תיאטרון מקצועית, ובשנת 1887 נפתח בניין התיאטרון העירוני.
לימים נוצרו מוסדות תרבות נוספים - בתי דפוס, הספרייה הציבורית של העיר, בתי קולנוע ועיתון העיר הראשון יצא לאור.
בשנת 1892 יצא לאור אוסף הרצאות על מריופול "מריופול וסביבתה".
ב-30 בדצמבר 1917 נכבשה מריופול על ידי יחידות של הצבא האדום בפיקודו של אנטונוב-אובסינקו.
ב-1 במאי 1918 נכבשה העיר על ידי חיילים גרמנים ואוסטרו-הונגרים.
בלילה שבין 23 ל-24 ביולי באותה שנה התרחש בעיר התקוממות נגד הנהלת הכיבוש עד הערב של אותו יום המרד דוכא.
בנובמבר 1918, לאחר עזיבתם של כוחות גרמנים-אוסטריים, עבר מריופול לשליטת צבא הדון.
בפברואר של השנה שלאחר מכן נחת בעיר כוח נחיתה של צבא המתנדבים, שנחלץ לעזרת הדון קוזאקים.
ב-29 במרץ 1919 נכבשה מריופול על ידי החטיבה השלישית (מפקד החטיבה נ.י.
מאכנו) ודיוויזיית הרובאים הסובייטית טרנס-דנייפר הראשונה (מפקד החטיבה נאצ'דיב דיבנקו).
בסוף מאי פתחו חיילי ה-AFSR(כוח של הצבא הרוסי קייסרי בדרום רוסיה) במתקפת נגד וכבשו את אזור אזוב ומריופול, אך בדצמבר 1919 שוב נכבשה העיר על ידי הבולשביקים.
במרץ 1920 נוצר במריופול המשט הצבאי האדום אזוב, שמפקדו הראשון היה מרקלוב.
השייטת ביצעה מספר פעולות צבאיות מוצלחות בים אזוב נגד צי המשמר הלבן של ורנגל.
לאחר מלחמת האזרחים הועברה השייטת הצבאית של אדום אזוב לסבסטופול ועל בסיסו החלה החייאה של צי הים השחור.
ב-1920 הולאמו מפעלי המתכות ניקופול-מריופול והפרובידנס הרוסית ואוחדו למפעל אחד, שב-1924 נקרא על שמו של איליץ'.
בתחילת שנות ה-30, אתר הבנייה העיקרי בעיר היה המפעל המתכות אזובסטל.
עד סוף שנות ה-30, העיר מריופול גדלה ושונתה בצורה משמעותית.
מבנים רבי קומות חדשים הופיעו באזורי המפעלים, ובניית דיור בודד הפכה לנפוצה.
ב-1925 החלו לנסוע האוטובוסים הראשונים בין מרכז העיר לאזורים מרוחקים - הנמל והמפעל הקרוי על שמו.
ב-1933 הושק קו החשמלית הראשון שחיבר את העיר עם המפעל, ואחר כך עם הנמל.
פארקים חדשים הופיעו בכפרי מפעלים ובנמל.
בשנת 1937 נערכו מעצרים המוניים של רומנים יוונים במריופול, כמו גם בטגנרוג.
עם פרוץ המלחמה הסובייטית-גרמנית ב-22 ביוני 1941, בנו מפעלי העיר מחדש את הייצור לצורכי החזית.
מתכות אילייצ'בסק ייצרו פלדת שריון עבור טנקי T-34, סירות טורפדו ומטוסי תקיפה IL-2. במפעל מבני מתכת יוצרו גשרי פונטון, כובעי משוריין לקני מקלעים, פלטפורמות משוריינות לפילבוקס וקיפודים נגד טנקים.
מפעל אזובסטל ייצר מארזים לפצצות אוויר ולחביות מרגמה גדודיות.
מאז מאי 1942, הלגיון הימי הקרואטי, שנלחם כחלק מה-Kriegsmarine, היה מבוסס בעיר.
בסוף ספטמבר 1942 היה המפקד אנטה פאבליץ' במריופול כדי לתגמל את מלחי הלגיון.
הכיבוש הגרמני של העיר נמשך עד 10 בספטמבר 1943, אז שוחררה העיר במהלך מבצע המתקפה של דונבאס.
הכובשים ביצעו הוצאות להורג המוניות של האוכלוסייה; אז ב-20-21 באוקטובר 1941 בוצעה הוצאה המונית להורג של יהודים באזור אגרובזה, נורו גם צוענים, חיילי הצבא האדום פצועים וכו'; מספר ההרוגים הכולל במהלך הכיבוש, על פי ועדת המדינה היוצאת דופן, היה כ-60 אלף איש.
לאחר תום המלחמה שוקמה תעשיית העיר, ענקי מתכות הוקמו מהחורבות: המפעלים על שמם.
איליץ' ואזובסטאל, נמל ימי ומפעלים אחרים.
עד סוף 1950, כל 48 מפעלי התעשייה לא רק הגיעו לרמת הייצור שלפני המלחמה, אלא גם עלו ממנה ב-30%.
מ-22 באוקטובר 1948 עד 13 בינואר 1989 העיר נקראה ז'דאנוב (Жданов) לכבוד המפלגה הסובייטית ועל־שם המדינאי אנדריי ז'דאנוב, אשר נולד בה.
בשנת 1953 הוקמה בז'דנוב מינהלת מחוז אזוב של חברת הספנות של הים השחור, אשר ב-1967 הפכה לחברת הספנות של אזוב.
ספינותיו ביקרו בכ-400 נמלים ביותר מ-70 מדינות.
בהקשר להתרחבות הבנייה התעשייתית והדיור נוצרו בעיר ארגוני בנייה רבי עוצמה.
באפריל 1958 אוחד המפעל לגלגול צינורות קויבישב עם המפעל הקרוי על שמו.
במקביל, מבניית המכונות וחלק מחנויות המתכות של מפעל איליץ', נוצר מפעל הנדסה כבדה, שהפך כעבור כמה שנים לאחד המפעלים הגדולים בתעשייה - איגוד הייצור של ז'דנובטיאז'מאש, לימים - אזובמש.
מפעלים בתעשיות הקלות והמזון המשיכו להתפתח.
בנמל נבנו רציפים חדשים ושטחים שלמים.
בשנים אלו צמחו שכונות רבי קומות חדשות, נבנו בתי ספר חדשים, מרכזי ילדים, מוסדות רפואה, בתי חולים, חנויות ומוסדות הסעדה.
בעיר פעלו שני מוסדות חינוך גבוהים, 8 בתי ספר טכניים, 14 בתי ספר מקצועיים, 66 בתי ספר תיכוניים, 5 בתי ספר לנוער עובד ומתכתבים, 8 בתי ספר למוזיקה לילדים, 16 בתי ספר לספורט לילדים, בית ספר לאמנות לילדים, תחנה לצעירים.
טכנאים, משט של מלחים צעירים, שלושה בתים אזוריים של חלוצים ותלמידי בית ספר, בית עירוני של חלוצים, שנכנס לפעולה ב-1987. רשת המוסדות לגיל הרך כללה 167 גני ילדים ומשפחתונים.
מוסדות תרבות, חינוך גופני וספורט המשיכו להתפתח.
בשנת 1959 שוחזרה פעילותו של תיאטרון הדרמה הרוסי בעיר, ובשנת 1960 עיטר מבנה תיאטרון חדש ויפה את מרכז העיר.
נפתחו בית ספר למוזיקה ואולם תצוגה על שם קוינדז'י, הספרייה העירונית על שם קורולנקו קיבלה מקום חדש, נבנו כמה ארמונות תרבות וספורט, אצטדיונים ובריכות.
מפעלי העיר סיפקו למדינה יריעות וצינורות פלדה, מסילות רכבת ומבני מתכת, קרונות טנקים וקרונות גונדולה, ממירים, מנופי גג ופורטלים, מטפים, רדיאטורים לכלי רכב כבדים, מכונות כביסה, כלי זכוכית קריסטל, תפירה, גרביים ו מוצרי ממתקים, רשתות דיג ודגים משומרים ומוצרים רבים אחרים.
עד סוף שנות ה-80 היו בז'דנוב 44 מפעלי תעשייה, 44 ארגוני בנייה ו-10 ארגוני תחבורה.
פרסטרויקה, שהחלה באמצע שנות ה-80 בברית המועצות, הובילה לשינויים כלכליים ופוליטיים בז'דנוב.
ב-13 בינואר 1989, לבקשת תושביה, הוחזרה העיר לשמה ההיסטורי - מריופול.
מריופול היא עיר תעשייתית חשובה (בייחוד בשל תעשייה כבדה מפותחת: ייצור מתכות, מכונות, כימיה וכדומה), עיר נמל על ים אזוב, מרכז תרבות (2 מוסדות להשכלה גבוהה, תיאטרון וכדומה) וספורט (כדורגל, כדורסל - ראו אזובמאש מריופול, ועוד).
מאז 2014 ניטשו בתחומי העיר מאבקי שליטה בין צבא אוקראינה וכוחות בדלנים פרו-רוסיים.
באפריל 2014 עקב המשבר הפוליטי במדינה הייתה העיר תחת שליטת כוחות בדלנים שהכריזו על עצמאות מחוז דונצק והחלפתו ב"הרפובליקה העממית של דונצק".
ב-13 ביוני כוחות צבא אוקראינה השתלטו על העיר והעיר הפכה למרכז המחוזי של מחוז דונצק.
ב-24 בינואר 2015 ספגה העיר מתקפת טרור גדולה במיוחד כאשר בוצע ירי ארטילרי מהשטחים הנשלטים על ידי הבדלנים הפרו-רוסיים ושום גורם לא לקח אחריות על מתקפה זו.
בתקיפה נפגע בניין מגורים כש-30 איש נהרגו, 93 איש נפצעו ומתוכם 75 אושפזו.
במתקפה נהרסו עשרות מבני מגורים, בתי ספר, חנויות, גני ילדים ושני שווקים במרכז המסחרי של העיר.
העיר עברה שיקום בצל המלחמה.
בדצמבר 2021 אושרה בעיר תוכנית פיתוח, שנכתבה בהשראת יעד הנופש בטומי שליד חוף הים השחור בגאורגיה.
מטרת התוכנית — שיעדה היה 2030 — היא להפוך את מריופול ליעד תיירות.העיר הותקפה על ידי רוסיה במהלך קרב מריופול (2022), ועשרות אלפים מתושביה נהרגו או ברחו מערבה לשאר שטחי אוקראינה ולמדינות השכנות.
בחודש אפריל 2022, עברה העיר להיות תחת שליטתה של הרפובליקה העממית של דונצק ובתאריך 20 במאי 2022, נכנעו הלוחמים האוקראינים האחרונים בעיר ונלקחו לשבי.
היישר לאחר הכיבוש הרוסי, החלו השלטונות החדשים בפעולות שיקום בקנה מידה גדול של העיר, בתוכן בניית עשרות מבני מגורים חדשים, בית חולים ובתי ספר.
על פי המקורות הרוסיים, חיים כרגע בעיר כשלוש מאות אלף תושבים.
יהודים התגוררו בעיר מאמצע המאה ה-19. בשנים הבאות נפתחו בעיר חמישה בתי כנסת המבנה של אחד מהם, בית הכנסת הכוראלי , שנחרב בעת מלחמת העולם השנייה ובתקופה הסובייטית שלאחר המלחמה, שרד בחורבנו עד שנות ה-90 של המאה ה-20, אז קרס הגג תחת שלג כבד.
שרידי המבנה הועברו לרשות הקהילה היהודית ובשנת 2022 נבחנה במועצת העיר האפשרות להכריז עליו כאתר מורשת.
ב-20–22 באוקטובר 1905 בוצע פוגרום ביהודי העיר.
21 יהודים נרצחו בפוגרום ובתים וחנויות רבים נבזזו.
במלחמת העולם הראשונה אירחה העיר גולים יהודים רבים, בין היתר השתכנה בה גם ישיבת פוניבז' בראשות רבי יצחק יעקב רבינוביץ.
מ-1916 ועד 1922 כיהן כרב העיר, הרב יצחק קוסובסקי.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הפכה העיר למרכז תעשייתי ויהודים רבים הועסקו במוסדות שלטוניים ובתעשייה.
בעיר פעל בית ספר ביידיש.
ב-8 באוקטובר 1941 כבשו הגרמנים את העיר ותוך פחות מחודש רצחו, ביחד עם משתפי פעולה אוקראינים, את רוב יהודי העיר בשני מבצעי רצח בבורות ירי.
הוצאה להורג בוצעה על ידי זונדרקומנדו 10A, שהייתה חלק מ-Einsatzgruppe D.
העיר שוחררה על ידי הצבא האדום ב-10 בספטמבר 1943 (יום זה נחוג כיום בעיר).
בשנת 1991 הוצבה אנדרטה לזכר הקורבנות היהודים של מריופול.
בעשורים הראשונים של המאה ה-21 פעילה קהילה יהודית קטנה במריופול.
סקר מ-2017 הראה שאחוז האוכלוסייה האוקראינית בעיר גדל לכדי 59% מהתושבים, ואחוז הרוסים ירד ל-33%.
בעיר נמצאת האוכלוסייה הגדולה ביותר באוקראינה של יוונים פונטים, כאשר נכון ל-2002 היו בעיר עצמה 21,900 יוונים פונטים, ו-31,400 נוספים באזורים הכפריים סביב העיר, ובסך הכל האוכלוסייה הפונטית באזור מהווה כ-60% מזו שבכל אוקראינה.
לפי מפקד האוכלוסין של 2001, שפת האם של 89.64% מתושבי העיר היא רוסית, ושל 9.92% היא אוקראינית.
הסקר הנ"ל מ-2017 הראה ש־92% מדברים רוסית בביתם, 4% רוסית ואקראינית במידה שווה, ורק אחוז אחד מדברים אוקראינית בביתם.
הגובה מעל פני הים הוא 67 מטר.
מריופול ממוקמת בדרום חבל דונייצק, בחוף הצפוני של ים אזוב, בשפך הנהרות קלמיוס וקאלצ'יק.
העיר משתרעת על שטח של 166.0 קמ"ר (עם פרברים הכפופים למועצה העירונית - 244.0 קמ"ר).
קרקעות העיר הן ברובן צ'רנוזמים סולונציים, עם כמות משמעותית של מי תהום תת-קרקעיים, מה שמוביל לרוב למפולות.
האקלים המקומי יבשתי ממוזג עם קיץ חם ארוך (בצורת תכופה ורוחות יבשות) וחורפים מתונים עם מעט שלג (יש הפשרות וערפלים).
לאזור יש משאבים תרמיים גדולים עם דומיננטיות של ימי שמש בהירים בעונה החמה (משך השמש ממאי עד ספטמבר הוא 1544 שעות).
כמות המשקעים השנתית היא 420 מ"מ בשנה.
התנאים האגרו-אקלימיים מאפשרים לגדל יבולים אוהבי חום עם עונת גידול ארוכה (חמניות, מלונים, ענבים ואפרסקים) בפרברי מריופול.
עם זאת, אין מספיק משאבי מים באזור, ולכן בריכות ומאגרים שונים משמשים לצורכי האוכלוסייה והתעשייה.
כיוון הרוח הוא בעיקר מזרחית בחורף ודרום מזרחית בקיץ.
מריופול ממוקם במרכז אזור הפנאי אזוב של מחוז דונייצק.
הודות לתופעות משב הרוח, חוף אזוב מקבל אטרקטיביות מיוחדת - שפע של שמש, סילוק מהים של מסות ענק של אוויר נקי, רווי באוזון, מלחים מינרליים ומיקרו-אלמנטים (נתרן כלורי, יוד, ברום וכו'.).
בריזה תורמת להיווצרות אוורור טבעי של החוף ומפחיתה בחדות את תחושת החום.
מריופול הוא מקום פופולרי לחופשות קיץ על חוף הים.
יש חשיבות למשך תקופת הבילוי, שבמריופול מתחילה באמצע מאי ומסתיימת בעשרת הימים השניים של ספטמבר, כאשר טמפרטורת האוויר היומית הממוצעת עולה על 15 מעלות צלזיוס (ביולי-אוגוסט היא מגיעה ל-23-26 מעלות צלזיוס) .
הפרש טמפרטורות יום-לילה בקיץ הוא כ-10 מעלות צלזיוס.
תקופה זו תואמת את עונת השחייה, כאשר המים בים מתחממים עד 18-23 מעלות צלזיוס, וביוני-אוגוסט בחלק מהימים - עד 26-29 מעלות צלזיוס.
הכפור מתחיל באוקטובר ומסתיים באפריל.
טמפרטורת האוויר הממוצעת בינואר היא 2.5 מעלות צלזיוס, ביולי - + 24.0 מעלות צלזיוס.
טמפרטורת האוויר המרבית המוחלטת היא +38.0 מעלות צלזיוס (אוגוסט 2017), המינימום המוחלט הוא -27.2 מעלות צלזיוס (ינואר 2006).
+מקור: מזג אוויר ואקלים www.pogodaiklimat.ru.
מריופול תופסת את אחד המקומות הראשונים באוקראינה מבחינת פליטת חומרים מזיקים ממפעלי תעשייה.
המזהמים הסביבתיים הגדולים בעיר הם אזובסטל ו-MMK im.
איליץ'", במיוחד מפעל הסינטר וחנות תנורי הפיצוץ.
מיקומו האומלל של מפעל הברזל והפלדה אזובסטל (למעשה, קילומטרים ספורים ממרכז העיר) משחק תפקיד חשוב.
המפעל נבנה בשנות ה-30 סמוך לשפך נחל קלמיוס, למעשה על חוף ים אזוב, מבלי לקחת בחשבון את "שושנת הרוחות".
מכיוון שרוחות באזור זה נשלטות על ידי רוחות מזרחיות וצפון מזרחיות, חלק ניכר מפליטות המפעל המתכות מתרחש באזורים הצפופים ביותר של העיר.
החלק העיקרי של זיהום משאבי המים באזור מריופול שייך כמובן למפעלי מתכות.
נמל הים לא רחוק מאחור, עם שינוע מתמיד של מטענים כמו גופרית, זפת פחם, פחם וסוגים אחרים של מינרלים.
כלי השיט הנכנסים למי הנמל לא תמיד עומדים בדרישות הסביבתיות של החוק.
ההתקדמות המתמדת של רציפי הבנייה והמחסנים של הנמל הימי מובילה להיעלמותה ההדרגתית של פנינת העיר - חוף הים של הכפר "פשאני", שהיה פעם פופולרי מאוד בקרב אזרחי ואורחי העיר.
הגופרית לא עברה עיבוד בנמל מריופול מאז 2007, וזפת הפחם נטען מחדש במספנה.
מועצת העיר מורכבת מ-76 חברים וממנה את הרשויות העירוניות המבצעות.
בעיר 4 אזורים: ז'ובטנבי (מרכז העיר), פרימורסקי (חוף הים), איליצ'ובסקי (צפון העיר), אורדז'וניקידזבסקי (הגדה השמאלית של קלמיוס).
תעשייה: כ-56 מפעלים - ייצור מתכות (תשלובת ע"ש איליץ', אזובסטאל), ייצור מכונות (אזובמאש, מנועים, ציוד חקלאי, אוניות), מזון ועוד; סך ערך הייצור התעשייתי - כ-7.4 מיליארד $ (2010).
מדע: 2 אוניברסיטאות (כ-20 אלף סטודנטים), כ-10 מכוני מחקר.
התעשייה המפותחת, אשר חלקה הוקם ללא התחשבות בכיוון הרוחות, מהווה נטל אקולוגי כבד על אוכלוסיית העיר ומרחבי הים הסמוכים.
תחבורה בינעירונית: נמל תעופה בינלאומי (מוסקבה, קייב, אתונה), רכבות (2 תחנות בתחומי העיר - תחנת מוצא מריופול ותחנה סרטנה; רכבות יומיות למוסקבה, קייב וחרקוב, בתדירות נמוכה יותר - ליעדים נוספים), רכבות חשמליות פרבריות, אוטובוסים.
תחבורה עירונית: כ-80 קווי אוטובוס, 12 קווי טרוליבוס, 11 קווי חשמלית, מוניות.
מריוס קונסטנטין ניקולאה (ברומנית: Marius Constantin Nicolae, מבטאים "ניקולאיה", נולד ב-16 במאי 1981 בבוקרשט, רומניה) הוא כדורגלן עבר רומני בינלאומי.
ניקולאה בנוסף שיחק בנבחרת הרומנית.
ב-17 ביולי 2007, בעקבות מבחנים קצרים הוא חתם על חוזה לשנתיים במועדון הסקוטי אינברנס.
בקשתו של מריוס לאישור עבודה על האי הבריטי נדחתה כיוון שלא עמד בדרישות לכך, אבל אחרי קבוצתו החדשה דאגה לכך שאוהדיה יחתמו על עצומה שתדרוש הוצאת אישור עבודה לשחקן הרומני, הוענק לו אישור עבודה רשמי, וכך הפך להיות לשחקן חוקי באינברנס.
הוא הבקיע את שערי הליגה הראשונים שלו במדי הקבוצה הסקוטית ב-8 בדצמבר 2007, כאשר כבש שער בכל מחצית, בניצחון 2-0 על היברניאן.
ב-10 בינואר 2008, הוא זכה בתואר שחקן החודש מטעם בנק קליידסדייל על הופעותיו בליגת העל הסקוטית בדצמבר.
ניקולאה הפך ליקיר האוהדים של קבוצתו, ב-28 במאי, ניקולאה התראיין לסאן הסקוטי, ואמר שהוא מעוניין לחזור למועדונו לשעבר מפורטוגל, ספורטינג ליסבון, בו בילה כבר 4 שנים.
ניקולאה היה שחקן קבע בנבחרת רומניה.
הוא צבר עד היום 44 הופעות במדיה, בהן כבש 15 שערים.
אחרי היעדרות ארוכה מהנבחרת, הוא נקרא בשנת 2008 לשורות הנבחרת הרומנית למשחק ידידות ב-26 במרץ, בו כבש שער בניצחון רומניה על רוסיה 3-0.
מלך השערים של הליגה הרומנית (20 שערים)
מריוס סאלה (ברומנית: Marius Sala, 8 בספטמבר 1932 בוואשקאו, במחוז ביהור - 19 באוגוסט 2018) היה בלשן רומני, שהתמחה בשפות הרומאניות, ביניהם חקר גם את הלאדינו של היהודים הספרדים ברומניה.
סאלה חבר האקדמיה הרומנית משנת 2001 ומשנת 2005 סגן יושב ראשה.
מריוס סאלה ניהל החל משנת 1994, את המכון לבלשנות ע"ש יורגו יורדאן ואלכסנדרו רוסטי.
מריוס סאלה נולד בטרנסילבניה במערב רומניה, בעיירה ושקאו, במחוז ביהור, ב-8 בספטמבר 1932. סבו מצד אביו, ואסילה סאלה, היה כומר אורתודוקסי, מורה וחוקר פולקלור מוערך (1862–1942) שמקורו היה בכפר דרגנשט באותו מחוז ביהור.
בין השנים 1943–1951 למד בבית הספר התיכון "סמואיל וולקאן" בעיר ביוש.
בהמשך נסע לבוקרשט על מנת להשתלם בדומה לסבו בחקר הפולקלור הרומני.
כפי שהעיד מאוחר יותר, נשבה בקסם הבלשנות הודות לשיעוריו המרתקים של אלכסנדרו גראור, בלשן רומני דגול, יהודי, תלמיד של החוקר הצרפתי אנטואן מייה.
בהמשך התמחה בדיאלקטולוגיה תחת הדרכתו של אלכסנדרו רוסֶטי וכבר כסטודנט בשנה ב' התקבל לעבוד כחוקר במכון לבלשנות של האקדמיה הרומנית בבוקרשט שניהל החל משנת 1994. סיים את לימודיו בפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת בוקרשט בשנת 1955.
מחקריו בתחום חקר השפה לאדינו, הלאדינו והרומנית - שפות במגע
מאחר שעסק בדיאלקטולוגיה כעשר שנים, לפי המלצתו של פרופ' יורגו יורדאן, התחיל להתעמק בחקר השפות הרומניות.
(רומניסטיקה), במיוחד התעניין בהשוואה השיטתית בין הרומנית ובין שאר השפות הרומניות.
בהשראת מורה דגול אחר, אמיל פטרוביץ', השתמש בשיטות סטרוקטורליסטיות.
תוך הכרות עם משפחתו של אמיל פטרוביץ', שבתו הייתה נשואה ליהודי ספרדי, התחיל מריוס סאלה לחקור את העגה של שפת הלאדינו השגורה בפי יהודי בוקרשט ועשה עבודת דוקטורט בתחום זה בשנת 1967: "הפונטיקה והפונולוגיה של השפה היהודית –ספרדית בבוקרשט", זאת תחת הדרכתו של יורגו יורדאן.
בין השאר חקר מריוס סאלה את בעיית התחרות שהתעוררה בקרב היהודים הספרדים בבוקרשט בין השפה הלאדינו ואחותה - השפה הרומנית.
מחקרים בתחום תולדות השפה הרומנית
סאלה השתתף בעריכת החיבור המקיף על תולדות השפה הרומנית של אלכסנדרו רוסטי- בפרק על שלב ה"רומנית המשותפת" (מהמאות 8 - 12).
מאמרים שלו בתחום הפונטיקה ההיסטורית -במיוחד על השינוי הפונטי הקרוי רוטציזם של העיצור n ברומנית ובשפות רומניות אחרות זיכו את מריוס סאלה לראשונה, בשנת 1971 בפרס האקדמיה הרומנית.
(המאמר "רומניה המערבית ורומניה המזרחית - בנוגע לטיפול בסוננטים").
שיטתו בהסבר תופעת הרוטציזם התקבלה בחוגים רחבים של חוקרים בעולם.
מאוחר יותר זכה פעמיים נוספות בפרסים של האקדמיה הרומנית.
מחקרים בתחום הספרדית הדרום-אמריקאית והבלשנות הרומאנית ההשוואתית
בשנת 1975 יחד עם שלושה עמיתים כתב ספר על אוצר המלים הילידי בספרדית האמריקאית, שזכה בתחרות "פרס המאה" (סנטנאריו) של האקדמיה המקסיקנית.
גם ספרם המשותף על הספרדית האמריקאית - אוצר מילותיה- ב-1200 עמודים, שהוצא לאור בבוגוטה בשנת 1982, התקבל בהערכה רבה בקרב החוקרים בתחום.
בשנות ה-80–90 הקדיש סאלה את עבודתו לתחום "השפות במגע" במיוחד בנוגע לרומנית ולשפות ההיספאניות - ספרדית וספרדית אמריקאית.
מריוס סאלה יזם כתיבה בצוותא של שלשה ספרי יסוד תוך התייחסות אל השוואת השפה הרומנית עם אחיותיה הרומניות: "אוצר המלים הייצוגי של השפות הרומניות" (1988), "אנציקלופדיית השפות הרומניות" (1989) ו "אנציקלופדיית השפה הרומנית" (2001).
ספרון שלו "מהלטינית אל הרומנית" (2001), שלמרות קוצר יריעתו (165 עמודים) הוא היקר ללבו.
עבודת סינתזה זו בתחום ההשוואה בין הרומנית לשפות הרומניות האחרות עוררה עניין רב ותורגמה עד כה לשש שפות כולל יפאנית.
מחקרים אחרים, פעילותו כמורה ועורך, מעורבותו הציבורית
מריוס סאלה לימד במספר אוניברסיטאות ברומניה – אוניברסיטת בוקרשט, האוניברסיטה הנוצרית " דימיטריה קנטמיר" בבוקרשט שם מכהן כפרופסור, באוניברסיטת "וסט" ובמכון טיביסקוס בעיר טימישוארה.
כמו כן הוזמן כפרופסור אורח באוניברסיטאות בהיידלברג, מקסיקו סיטי, קלן, פרנקפורט, אוביידו, מאלגה, מדריד ו אודינה.
מריוס סאלה לקח כעורך חלק חשוב במספר עבודות יסוד של חקר השפה הרומנית: "מילון השפה הרומנית" "המילון האטימולוגי של השפה הרומנית", "תולדות השפה הרומנית,, "מילון אקדמי מקוצר ".
הוא ייסד וניהל את עריכת הסדרות "אטימולוגיקה" ו"השפה הרומנית" ב"הוצאה לאור האנציקלופדית אוניברס" בבוקרשט.
ערך 27 ערכים באנציקלופדיה בריטניקה - מיקרופדיה.
מריוס סאלה היה שותף במועצת ההנהלה של כתבי העת הבינלאומיים Revue de linguistique romane (1974-1980, 1989-2001)(כתב העת לבלשנות רומאנית -בצרפתית ) (1980 "Iberoromanica" (Tübingen, ("איברו-רומאניקה" מטובינגן, גרמניה), {Anuario de lingüística hispánica ,Valladolid, 1985 ), (שנתון לבלשנות היספאנית, וייאדוליד), Beiträge zur romanischen Philologie (Berlin, 1988) (תרומות לפילולוגיה הרומאנית.
ברלין,),(Lexis, Peru, 2002 ) ושל הסדרה Trier ,Patronymica Románica ,(פטרונימיקה רומאניקה, טריר).
החל משנת 1990 ניהל את הסניף הרומני של "האיחוד הלטיני".
כמו כן ניהל את ביתן רומניה בתערוכה העולמית "אקספו 92" בסביליה והנציב הכללי של ביתן רומניה בתערוכה העולמית "אקספו 98" בליסבון.
היה סגן יושב ראש האקדמיה הרומנית.
תרומות לפונטיקה ההיסטורית של השפה הרומנית, בוקרשט 1970
מחקרים על השפה היהודית-ספרדית בבוקרשט, מקסיקו סיטי 1970
הפונטיקה והפונולוגיה של השפה היהודית-ספרדית של בוקרשט, האג, 1971
שאלת השפות במגע, מקסיקו סיטי, 1988
אחדות השפות הרומאניות, בוקרשט, 1996
שפות במגע, בוקרשט 1997 שפות במגע, מדריד, 1998
מהלטינית אל הרומנית, בוקרשט 1998 (תורגם לצרפתית 1999יפאנית 2001, ספרדית 2002,
מבוא לאטימולוגיית השפה הרומנית, בוקרשט, 1999, מהדורה חוזרת 2005
בן זמנם, בן זמנו, בוקרשט, 2002
גלגוליהן של כמה מילים מרומנית, בוקרשט, 2005
אוצר המלים הילידי של הספרדית של אמריקה.
הספרדית של אמריקה, אוצר מילים, בוגוטה, 1982
האטימולוגיה והשפה הרומנית, בוקרשט, 1987
אוצר המלים הייצוגי של השפות הרומאניות, בוקרשט 1988
אנציקלופדיית השפות הרומאניות, בוקרשט, 1989
קלוז' 2001 (ברומנית) תרגום לאנגלית 2000 בוקרשט,
אנציקלופדיית השפה הרומנית, בוקרשט, 2001
חבר בהתכתבות – מ-1993, חבר מלא באקדמיה הרומנית – מ-2001
חבר בהתכתבות של האקדמיה המלכותית הספרדית, 1978
חבר המכון המקסיקני לתרבות, 1981
חבר האקדמיה לספרות של אורוגוואי 1994
חבר באקדמיה ללשון של פרו 2004
חבר במערכת כתבי העת הרומניים
כתב העת הרומני לבלשנות, (עורכו הראשי מ 2005)
"השפה הרומנית" (מ-1971, כעת עורכו הראשי) Limba română
הבולטין של החברה הרומנית לבלשנות רומאנית.
חשדאו של האקדמיה הרומנית, 1970
הפרס ע"ש טימוטיי צ'יפאריו של האקדמיה הרומנית, 1981,
פרס המאה (של הסנטנריו) של האקדמיה המקסיקנית 1975
עיטור לגיון הכבוד של צרפת - 2011
מריוס מירקו (ברומנית: Marius Mircu) 9 ביוני 1909 - 4 בספטמבר 2007) היה עיתונאי, עורך, סופר והיסטוריון יהודי רומני, מיוזמי הקמת המוזאון היהודי של בוקרשט ומנהלו, אחיהם של סולומון מרכוס ושל מרצ'ל מרצ'יאן.
מירקו מריוס נולד בבקאו, רומניה, בשם ישראל מרכוס (Israel Marcus), להורים חייטים.
השלים לימודים תיכוניים בבקאו וסיים לימודי משפטים באוניברסיטת בוקרשט, ב-1936. התחיל לעסוק בעיתונות עוד בתקופת בית הספר, ככתב של "גזטה", עד 1938. בתקופת הממשלים האנטישמיים נבחר להיות נשיא התאחדות הסופרים והאמנים היהודים הצעירים.
הוא היה העיתונאי הראשון שכתב, לאחר מלחמת העולם השנייה, על פרעות דורוחוי, על פרעות יאשי ועל טרנסניסטריה.
בנובמבר 1941 היה כלול בין הסופרים היהודים שמכירת ספריהם נאסרה והם הוכרזו בני ערובה.
מירקו הוא מחברם של מעל ארבעים כרכים הכוללים סיפורי ילדים, רומנים, רשמי מסע, ביוגרפיות ועוד, שפורסמו ברומניה ובישראל.
מַרְיוֹנֵטָה סוֹל הייתה להקת אינדי רוק ישראלית שהוקמה בבאר שבע בשנת 2003 על ידי אמיר גְרוּמַן ועידו קָרוּבּ.
שני אלבומיה הראשונים של הלהקה הופקו עצמאית והופצו ברשת בחינם.
שני אלבומיה האחרונים הופצו בחנויות התקליטים.
אמיר גרומן ועידו קרוב, חברי ילדות, שיתפו פעולה בצורות שונות מגיל צעיר.
בשנת 2003, בעת שחלקו דירה ברחוב הנרייטה סולד בבאר שבע, החלו להקליט קטעים מוזיקליים שאותם איגדו יחדיו לאלבום בשם "פוטו רצח".
עבור האלבום נדרש שם להקה, ושיבוש של שם הרחוב הוליד את השם "מריונטה סול ונערי הזרקורים".
האלבום הראשון של הלהקה היה אינסטרומנטלי בעיקרו, הוקלט באמצעים ביתיים וחולק לחברים על גבי תקליטורים צרובים.
שנה לאחר מכן, ב-2005, הקליטו גרומן וקרוב אלבום ביתי נוסף תחת השם "שקשוק השפנים" שאף הוא יועד תחילה לחברים ולאחר מכן נגנז.
באותה שנה החלו השניים להופיע עם אמיר קרטס יוצא להקת רעש תחת השם "קרטס ונערי הזרקורים".
ב-2006 הגיעה מריונטה סול לרדיו בפעם הראשונה עם הסינגל "היי" שהושמע בתחנת הרדיו 88FM.
שני סינגלים נוספים, "עשור" ו-"עיר הפועלים", שיצאו ב-2008, הושמעו בגלגלצ והביאו ללהקה הכרה רחבה יותר.
שלושת הסינגלים נכללו לאחר מכן באלבום הראשון של מריונטה סול שהופץ לחנויות התקליטים, "עיר הפועלים" משנת 2009. בעקבות ההצלחה של "עיר הפועלים" העלתה הלהקה את שני אלבומיה הראשונים לרשת לשמיעה בחינם והחלה להופיע יותר, בעיקר בתל אביב ובירושלים.
בהופעות של "עיר הפועלים" הצטרפו אל גרומן (שירה, גיטרות, סינתיסייזר, בס, מכונת תופים) וקרוב (גיטרות, בס) נגנים נוספים: גיל נמט (תופים), יניב דגן (בס), אלעד שופן (סינתיסייזר ובס), איתי בלטר (קלידים), ונדב גורלי (תופים).
ב-2013 הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי, "ארבע רוחות" שהופץ אף הוא לחנויות התקליטים.
"אלבום רוק גיטרות אפל ומרתק, שנשען על הגל החדש של שנות השמונים בעדכון לימינו" על פי יואב קוטנר.
בהופעות של "ארבע רוחות" ניגנו עם גרומן וקרוב נדב גורלי (תופים) וטל פוגל (בס).
מריון קוטיאר היא שחקנית קולנוע, זמרת ופעילת איכות הסביבה צרפתייה.
ידועה בתפקידיה בסרטים עצמאיים ובשוברי קופות, היא זכתה לשבחים שונים, כולל פרס אוסקר, פרס האקדמיה הבריטית, פרס גלובוס הזהב, פרס האקדמיה האירופית לקולנוע, פרס לומייר ושני פרסי סזאר.
היא הפכה לאבירת מסדר האמנויות והספרות בצרפת ב-2010, וקודמה לקצונה ב-2016. היא משמשת כדוברת של גרינפיס מאז 2001.
קוטיאר נולדה בפריז שבצרפת, וגדלה בסביבת העיר אורליאן יחד עם שני אחיה-התאומים, קוונטין וגיום.
אביה, ז'אן קלוד קוטיאר, הוא שחקן, מורה, פנטומימאי לשעבר ובמאי תיאטרון, ממוצא ברטוני.
אמה של קוטיאר, מוניק ניסימה טילו (צר'), היא שחקנית ומורה לדרמה ממוצא גרמני וצרפתי.
קוטיאר החלה להופיע מגיל צעיר באחד מהמחזות של אביה.
בגיל 15 החלה ללמוד דרמה בקונסרבטריון לאמנות דרמטית שבעיר אורליאן וסיימה את הלימודים ב-1994; לאחר מכן עברה להתגורר בפריז כדי להמשיך בקריירת משחק.
לאחר מספר הופעות אורח בכמה סדרות מקומיות עברה קוטיאר לתעשיית הקולנוע הצרפתי.
תפקידה המשמעותי הראשון של קוטיאר היה בשנת 1998 בסרט קומדיית הפעולה של לוק בסון, "טקסי", לצד סמי נאסרי.
על תפקידה קיבלה קוטיאר מועמדות לפרס סזאר הצרפתי.
שנתיים לאחר מכן שיחקה קוטיאר בסרט ההמשך "טקסי 2" באותו תפקיד.
ב-2002 קיבלה קוטיאר מועמדות שנייה לפרס סזאר, על תפקידה בסרט הצרפתי "Les jolies choses".
שנה לאחר מכן השתתפה בסרט "טקסי 3".
ב-2003 עברה קוטיאר להוליווד, והשתתפה בתפקיד קטן בסרטו של טים ברטון "סיפורי דגים", לצד יואן מקגרגור וג'סיקה לאנג.
ב-2005 זכתה קוטיאר בפרס סזאר על תפקידה בדרמת המתח הרומנטית הצרפתית של ז'אן פייר ז'אנה, "שנים של אירוסין".
ב-2006 שיחקה קוטיאר לצד ראסל קרואו בדרמה הרומנטית של רידלי סקוט, "שנה מופלאה".
שנת 2007 הייתה השנה המוצלחת ביותר של קוטיאר מבחינה קולנועית.
קוטיאר גילמה את דמותה של זמרת השאנסון מהגדולות בכל הזמנים, אדית פיאף, בסרט "החיים בוורוד", והפכה לשחקנית הצרפתייה השלישית בהיסטוריה שזוכה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (אחרי קלודט קולבר שזכתה בפרס בשנת 1934 וסימון סיניורה שזכתה ב-1959).
מריון קוטיאר הייתה השחקנית הראשונה שזכתה בפרס אוסקר על הופעה בסרט בשפה זרה (צרפתית), מאז זכייתה של סופיה לורן בשנת 1961 על משחקה בסרט "לה צ'וצ'ארה" (בשפה האיטלקית).
כמו כן קוטיאר היא השחקנית היחידה עד היום שזכתה בפרס על הופעה בשפה הצרפתית.
בעקבות תפקידה בסרט הפכה קוטיאר לשחקנית הצרפתייה הראשונה בהיסטוריה שזכתה בפרס באפט"א ולצרפתייה השנייה בהיסטוריה שזכתה בפרס גלובוס הזהב על הופעה בסרט בשפה זרה (צרפתית), אחרי ליב אולמן שזכתה בפרס ב-1971 על הופעתה בסרט "המהגרים" בשפה השוודית.
כמו כן זכתה קוטיאר בפרס סזאר השני שלה, בפרס לומייר ובמועמדות ל"פרס האקדמיה האירופאית".
ב-2009 הופיעה קוטיאר לצד ג'וני דפ וכריסטיאן בייל בדרמת הפשע "אויבי הציבור".
בהמשך הופיעה בסרט מוזיקלי, "Nine" בדמותה של לואיזה, אשתו של במאי הקולנוע האיטלקי גווידו קונטיני (דניאל דיי-לואיס).
הופעה זו העניקה לקוטיאר מספר מועמדויות לפרסים יוקרתיים, בהם מועמדות שנייה לפרס גלובוס הזהב.
ב-2010 שיחקה בסרטו של כריסטופר נולאן "התחלה", בו גילמה את מאל, אשתו של דום קוב (לאונרדו דיקפריו).
ב-2011 השתתפה קוטיאר בפנטזיה הרומנטית המצליחה של וודי אלן "חצות בפריס" בתפקיד אדריאנה אהובתו של האמן פיקאסו ובמותחן האסונות של סטיבן סודרברג "התפשטות" בתפקיד האפידמיולוגית מטעם ארגון הבריאות העולמי ד"ר לאונורה אורנטס.
ב-2012 כיכבה קוטיאר בסרט גיבורי העל שובר הקופות "עלייתו של האביר האפל" בתפקיד מירנדה טייט, חברה במועצת המנהלים המתחברת עם ברוס ויין (כריסטיאן בייל).
באותה השנה הועמדה קוטיאר לפרס גלובוס הזהב על הופעתה בתור סטפני קטועת הרגליים בדרמה הצרפתית "חלודה ועצם".
בשנת 2014 הועמדה קוטיאר לפרס האוסקר בפעם השנייה בקריירה שלה על הופעתה בסרט הבלגי "יומיים ולילה".
בשנת 2016 שיחקה בסרטו של רוברט זמקיס, "בעלי ברית" לצידם של בראד פיט וג'ארד האריס.
באותה שנה כיכבה קוטיאר בסרט הפעולה "אמונת המתנקש" (אשר מבוסס על סדרת משחקי הווידאו "Assassin's Creed"), בו היא מגלמת את סופיה ריקין, לצידם של מייקל פסבנדר, ג'רמי איירונס, ברנדן גליסון ומייקל קנת' ויליאמס.
בשנת 2020 הפכה לפרזנטורית של בושם שאנל מספר 5 של בית האופנה הצרפתי, שאנל.
בשנת 2025 הצטרפה לקאסט העונה הרביעית של סדרת הדרמה עטורת הפרסים, "תוכנית הבוקר" מבית אפל TV פלוס שם היא מגלמת את סלין המגיעה לאולפן ממשפחה אירופאית מפוארת.
בסוף שנות התשעים הייתה קוטיאר במערכת יחסים עם השחקן הצרפתי ג'וליאן רסאם (אנ').
משנת 2000 עד שנת 2005 היא הייתה בזוגיות עם השחקן והבמאי הצרפתי סטפן גרן-טילי (אנ'); היא גם יצאה עם הזמר והפזמונאי סינקלייר (אנ') בשנים 2005–2007.
מאז אוקטובר 2007, קוטיאר נמצאת בזוגיות עם הקולנוען והשחקן הצרפתי גיום קאנה , ולהם בן בשם מרסל שנולד ב-2011 ובת בשם לואיז שנולדה ב-2017. הזוג הכיר על סט הצילומים של הסרט הצרפתי "נראה אותך אוהב".
מריוס נכט (נולד ב-1962, רומניה) הוא יזם סדרתי, משקיע, איש עסקים, ומיליארדר ישראלי, ממייסדי חברת צ'ק פוינט ויו"ר החברה לשעבר.
נכט נולד ברומניה הקומוניסטית להורים ניצולי השואה.
בהיותו בן שלוש עלתה המשפחה לישראל והתגוררה באשקלון.
נכט התגייס לצה"ל בשנת 1980 במסגרת המחזור השני של תוכנית תלפיות, והוא אחד מבוגריה הראשונים.
סיים תואר ראשון בהצטיינות בפיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1983, ותואר שני בהנדסת חשמל ומערכות תקשורת מאוניברסיטת תל אביב ב-1987.
בשנת 1993 הקים נכט את חברת "צ'ק פוינט", יחד עם גיל שויד ושלמה קרמר.
הם השיקו את הסטארטאפ הזעיר שלהם בהלוואה בסך 300,000 דולר בלבד.
בהמשך בנו את צ'ק פוינט והפכו אותה לחברה הנסחרת בנאסד"ק, עם שווי שוק של 18 מיליארד דולר.
נכט שימש בתפקידי ניהול שונים בצ'ק פוינט, בהם מו"פ, מוצר, מכירות, שיווק ותמיכה.
במהלך שנת 2016 מכר נכט כ-5% ממניות צ'ק פוינט תמורת כ-800 מיליון דולר, ונותר עם 6.8% ממניות החברה.
בשנת 2020 הוא פרש מתפקידו כיו"ר צ'ק פוינט, כדי להתמקד ביוזמות בתחום הבריאות ובחברות אחרות שהקים ומימן.
במהלך 2017 החל נכט במהלך להקמת בנק דיגיטלי חדש בישראל, שבין משקיעיו היזם אמנון שעשוע, ויו"ר הבנק המיועד הוא החשב הכללי לשעבר יהושע (שוקי) אורן.
בספטמבר 2019 אישר בנק ישראל את הקמת הבנק.
בשנת 2020 פרש נכט משותפותו בבנק הדיגיטלי ומכר את מניותיו לאמנון שעשוע.
נכט הוא מייסד ומשקיע עוגן של aMoon Funds, פלטפורמה המנהלת יותר מ-1.2 מיליארד דולר, ומשקיעה בטכנולוגיות בריאות.
בנוסף משקיע נכט בחברות היי-טק רבות בתחומי מדעי החיים, הסייבר, הקיימות, האנרגיה והמעבדים.
בשנת 2021 הוערך הונו בכ-3.5 מיליארד דולר.
פעילותו החברתית והפילנתרופית של נכט מתבצעת באמצעות הקרן המשפחתית "נכט יזמויות פילנתרופיות".
בשנת 2012 היה בין מקימי תנועת "עורו", במטרה להוביל להתעוררות אזרחית ולחיזוק הסולידריות החברתית.
בסוף שנת 2013 התאחדה התנועה עם ארגון אג'נדה ו"השדרה" לארגון אנו עושים שינוי.
במהלך מגפת הקורונה השיקה קרן נכט שורה של יוזמות בתחומי הביטחון התזונתי, התרבות והמוזיקה.
אחת היוזמות הידועות שבהן היא פרויקט צו השעה.
לאחר אסון הר מירון הודיעה משפחת נכט כי תעניק לכל אחת ממשפחות הנספים מענק בסך 18,000 ש"ח.
אב לארבעה ילדים מאשתו הראשונה ענת אגמון.
נישא בשנית לעו"ד ענבר אפק.
באוקטובר 2022 פורסם שבני הזוג נפרדו.
כיום במערכת יחסים עם שני פרידן, גרושתו של אביב גפן.
בחודש מאי 2024 מריוס ושני התארסו.
מריוס פטיפה היה רקדן בלט וכוראוגרף נודע, נחשב לגדול מומחי הבלט הקלאסי.
היה המנהל הראשי של הבלט של תיאטרון מריאינסקי במשך 30 שנים.
במהלך תקופה זו יצר הצגות בלט קלאסיות שבחלקן מוצגות עד היום.
הצגות אלו נחשבות עד היום אבני בסיס של הבלט הקלאסי.
מריוס פטיפה נולד במרסיי במשפחה של שחקנית תיאטרון ומורה לבלט.
ביחד עם משפחתו הוא נדד בין ערי אירופה בהתאם לשינויים בקריירת אביו.
בשנת 1824 המשפחה התיישבה בבריסל.
בעיר זו התחיל מריוס הצעיר ללמוד ריקוד ובגיל 9 התחיל להופיע.
בהמשך המשפחה חזרה לצרפת ואביו קיבל תפקידי מפתח במספר תיאטראות.
בשנת 1839 הם נסעו להופעות בארצות הברית והופיעו בברודוויי.
הופעות אלו היו הופעות הבלט הקלאסי הראשונות בארצות הברית באותה תקופה, והן נחלו כישלון חרוץ.
בשנת 1840 הופיעו מריוס פטיפה ואחיו בפריז.
בשנת 1841 החל מריוס להופיע בתיאטרון בבורדו והיה רקדן מוביל במספר הצגות.
בשנים 1843–1846 היה הרקדן הראשי בתיאטרון המלך במדריד.
בשנת 1847 הוא קיבל הזמנה לתפקיד הרקדן הראשי בתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג.
הוא היה רקדן ראשי במספר הצגות והקריירה שלו נחלה הצלחה סבירה.
בשנת 1848 הצטרף גם אביו אליו.
בשנת 1855 הציג פטיפה הצגת בלט ראשונה משלו.
בתקופה זו, התבססו ההצגות שהכין על אשתו כרקדנית ראשית.
הוא גם הביא את ההצגה לפריז.
בשנת 1860 הרקדנית הראשית של תיאטרון מריאינסקי רצתה לסיים את הקריירה שלה.
פטיפה התבקש להכין הצגת בלט מיוחדת לאור האירוע.
הוא הכין הצגה חדשה לבלט "בת פרעה" שהוצגה לראשונה ב-21 בינואר 1862 והצלחה הייתה בלתי הרגילה.
במשך שנות ה-60 של המאה ה-19 הוא הכין מספר הצגות נוספות שעם הזמן נהפכו לקלאסיקה של הצגות בלט.
בשנות ה-70 הוא התמנה לכוריאוגרף הראשי של התיאטרון.
בתקופה זו הוא ערך מספר הצגות בלט על מוזיקה של לודוויג מינקוס.
ההצגה המפורסמת ביותר מתקופה זו היא בלט "באיידרה" שהוצגה לראשונה בשנת 1877. בשנת 1875 הוא נפרד מאשתו.
כבר בשנת 1876 הוא התחתן פעם נוספת, גם עם רקדנית בלט.
מנישואים אלו נולדו לו 6 ילדים.
בשנת 1886 לודביג מינקוס יצא לגמלאות.
בשנת 1889 הנהלת התיאטרון בקשה מפיוטר איליץ' צ'ייקובסקי להלחין מוזיקה לבלט של פטיפה.
הבלט החדש "היפהפייה הנרדמת" הוצג לראשונה ב-15 בינואר 1890, נחל הצלחה עצומה ונחשב לאחד הטובים בכל הזמנים.
ההצלחה הייתה כה גדולה, שעד לשנת 1903 ההצגה הוצגה 100 פעמים.
בשנת 1892 פטיפה חלה ולכן לא היה יכול להכין הצגה נוספת על מוזיקה של צ'ייקובסקי - הבלט מפצח האגוזים.
למרות המחלה, יודעי דבר טוענים שפטיפה היה מעורב ישירות בהכנות.
למרות המחלה, הוא חזר לעבודה ובמהלך השנים הכין מספר הצגות נוספות.
בשנת 1893 צ'ייקובסקי נפטר והוחלט על הכנת הצגה מיוחדת לזכרו.
סוכם לעלות על הבמה הצגה של אגם הברבורים - בלט שנכתב בשנת 1877 אך לא הוצג על במת תיאטרון מריאינסקי.
ההצגה נערכה ב-27 בינואר 1895 ונחשבת לקלאסיקה של הצגות בלט.
בסוף המאה ה-19 - תחילת המאה ה-20 פטיפה המשיך להעלות הצגות, לרוב גרסאות חדשות של הצגות שהוצגו קודם.
בשנת 1898, בגיל 80 הוא העלה לבמה אחת ההצגות הגדולות שלו - בלט "ריימונדה" על מוזיקה של אלכסנדר גלאזונוב.
ההצגה האחרונה שהוא עבד עליה במהלך שנת 1904 לא הועלתה לבמה.
הוא יצא לגמלאות ובהנחיית הרופאים בשנת 1907 הוא עבר להתגורר חצי האי קרים.
הוא נפטר בגיל 92 והוטמן במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
בשנת 1891 רבים מהבלטים של פטיפה הועלו על הנייר בשיטה מיוחדת להצגות בלט.
במהלך העבודה השיטה שופרה בהדרגה.
לאחר מהפכת אוקטובר האחראי על הפרויקט כולו, ניקולאי סרגייב, עזב את רוסיה עם כל המסמכים.
בשנת 1921 הוא התמנה לבמאי של בלט בתיאטרון לאופרה ובלט בריגה.
בעזרת הרישומים הוא הצליח לעלות על הבמה מספר הצגות.
בשנת 1930 ההצגות הועלו על הבמה של תיאטרון בלונדון והם מועלים שם עד היום.
בשנת 1969 הרישומים נרכשו על ידי ספריית אוניברסיטת הרווארד והם ידועים כ"אוסף סרגייב".
בת פרעה (1862) - מוזיקה של צזאר פוני
מלך קאנדבל (1868) - מוזיקה של צזאר פוני
דון קישוט (1869) - מוזיקה של לודביג מינקוס
שני כוכבים (1871) - מוזיקה של צזאר פוני
באייאדרה (1877) - מוזיקה של לודביג מינקוס
תרופת הקסם (1886) - מוזיקה של לודביג מינקוס
היפהפייה הנרדמת (1890) - מוזיקה של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי
מפצח האגוזים (1892) - מוזיקה של פיוטר צ'ייקובסקי
אגם הברבורים (1895) - מוזיקה של פיוטר צ'ייקובסקי
ריימונדה (1898) - מוזיקה של אלכסנדר גלאזונוב
קורסר (1899) - מוזיקה של אדולף אדם
ארבע עונות השנה (1900) - מוזיקה של אלכסנדר גלאזונוב
ג'יזל - במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 - מוזיקה של אדולף אדם
מריונטה או בובה על חוט היא בובה המופעלת באמצעות חוטים הקשורים לגפי הבובה ולראשה.
המריונטה משמשת הן למשחק והן בהצגות תיאטרון בובות.
בעת הפעלת המריונטה בתיאטרון המריונטה גלויה לצופה בעוד שהמפעיל מוסתר מאחורי מסך, או לובש בגדים שחורים על מנת שלא להיראות לצופה.
מקורן של המריונטות בעת העתיקה, וככל הנראה היו מריונטות ביוון העתיקה.
בכתביו של קסנופון משנת 422 לפנה"ס מוזכרים "בובות על חוט" אשר נעשה בהם שימוש בטקסים דתיים.
גם הרודוטוס, אפלטון וארכימדס מהצד המדעי הזכירו את הבובות בכתביהם.
בובות שהופעלו על ידי מוטות התגלו בקברים ברומא העתיקה.
השימוש במריונטת בעת החדשה מקורו באיטליה של תקופת הרנסאנס בה התפתחה הקומדיה דל'ארטה.
אמנים נודדים אשר ביצעו מופעי "תרבות זולה", והופיעו פעמים רבות במסכה המכסה מחצית הפנים ובידיהם בובות – לרוב בובות שהופעלו על ידי חוטים.
סמיואל פיפס מזכיר ביומנו מופע פאנץ' וג'ודי שצפה בו ב-9 במאי 1662 באנגליה, אשר בוצע באמצעות מריונטות, עובדה המעידה על פופולריות מופעים אלה באנגליה הכי מתקופה זו (פופולריות שהגיעה לשיאה בתקופה הוויקטוריאנית).
תיאטרוני בובות היו פופולריים בשלהי המאה ה-19 בכל רחבי אירופה.
בשנת 1855 נוסד במינכן שבגרמניה תיאטרון מריונטות, ובשנת 1913 נוסד בזלצבורג שבאוסטריה תיאטרון המריונטות של זלצבורג על ידי אנטון אייכר המציג גם כיום מחזות ואף אופרות באמצעות מריונטות.
בשנת 1940 יצא לאקרנים סרט האנימציה פינוקיו של אולפני וולט דיסני אשר הפך את המריונטות לפופולריות בארצות הברית, והן הופיעו בקולנוע ובטלוויזיה (כגון סדרת הטלוויזיה משנת 1947 "האודי דודי" בארצות הברית, והסדרה של רשת ה-BBC משנת 1950 "אנדי פאנדי" מבריטניה).
וגם ישנו שיר שמקורו בצרפת על המריונטות בישראל הוא דובב לעברית בידי ערוץ בייבי.
דני קיי שיחק ושר כמריונטה את השיר "פופו הבובה" ("Popo the Puppet") בסרט "בריביירה" (1951).
משמעות השם בצרפתית הוא "מריה הקטנה" ומגיע מכך שאחת מבין הבובות הראשונות שיוצרו באופן הזה היו של מריה הבתולה.
בבורמה נקראות המריונטות בשם "יוק תה" שמשמעו "מיניאטורה".
תיאטרוני הבובות היו נפוצים בבורמה, בעיקר בחצר המלך, בה הוצגו הצגות באמצעות מריונטות לעיתים קרובות, כאשר הדמויות של התיאטרון היו קבועות והיו בו 27 דמויות, בהם דמותו של המלך, בעלי חיים (סוסים, פילים, קופים, ותוכי) וכן נסיכים, נסיכות, וליצנים.
ההצגה הועלתה בשילוב תזמורת מסורתית.
נהוג להשאיל ביטוי ככינוי גנאי עבור אנשים, בעיקר בפוליטיקה, אשר עושים כדברו של אדם אחר או גוף אחר.
מריון נסל היא פרופסור ומופקדת הקתדרה על-שם פולט גודארד ללימודי התזונה, ובריאות הציבור באוניברסיטת ניו יורק, במחלקה שהיא עמדה בראשה בשנים 1988–2003. תאריה כוללים דוקטורט בביולוגיה מולקולרית ותואר שני בתזונה לבריאות הציבור, שניהם מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
היא גם משמשת כפרופסור בחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת ניו יורק ושימשה כפרופסור אורח למדעי התזונה באוניברסיטת קורנל.
קיבלה תואר ראשון מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, התקבלה לפי בטא קפא אחרי שלמדה בבית הספר שם בשנים 1954–1959. היא עשתה פוסט-דוקטורט בביוכימיה באוניברסיטת ברנדייס והצטרפה לפקולטה לביולוגיה.
בשנים 1976–1986 היא כיהנה כעוזרת דיקן לביולוגיית האדם ולימדה תזונה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.