tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נסיגתם של הבריטים לכות סימן את תחילתו של המצור על כות שם סבלו הבריטים מאחת התבוסות הגדולות ביותר במהלך המלחמה.
לכידתו של אטוואלפה סימנה את שלב הפתיחה של כיבוש התרבות הפרה-קולומביאנית של פרו.
העימות בקחאמרקה היה שיאו של מאבק שנמשך חודשים ארוכים שכלל ריגול, תחבולות ודיפלומטיה בין פיסארו לאינקה באמצעות שליחים.
אטוואלפה קיבל את הפולשים כשהוא לכאורה ביתרון עצום.
הקיסר הקים את המחנה שלו מעל קחאמרקה עם כוח גדול של כמעט 80,000 חיילים מנוסי קרבות מניצחונותיהם במלחמת האזרחים נגד אחיו למחצה ואסקאר, וחש שאין לו מה לחשוש מהצבא הזעיר של פיסארו כל כמה שהיו הלבוש והנשק שלו אקזוטיים.
בהפגנה לכאורה של רצון טוב, אטוואלפה פיתה את ההרפתקנים עמוק לתוך לב אימפריית ההרים שלו, שם ניתן היה לבודד כל איום פוטנציאלי ולהגיב אליו בעוצמה אדירה.
פיסארו ואנשיו הגיעו לקחאמרקה ביום שישי 15 בנובמבר 1532. העיירה עצמה התרוקנה ברובה מאלפיים תושביה, עם התקרבותו של הכוח הספרדי של 180 איש, בהדרכתו של אציל אינקה שנשלח על ידי אטוואלפה כשליח.
אטוואלפה עצמו היה במחנה מחוץ לקחאמרקה, והתכונן לצעדתו לקוסקו, שם מפקדיו זה עתה שבו את ואסקאר והביסו את צבאו.
הספר "היסטוריה של כיבוש פרו" (History Of The Conquest Of Peru), שנכתב על ידי הסופר בן המאה ה-19 ויליאם ה.
פרסקוט, מספר על הדילמה שאליה נקלע הכוח הספרדי.
כל התקפה על צבאות האינקה המשקיפים על העמק הייתה אובדנית.
נסיגה לא באה בחשבון באותה מידה, כי כל מפגן חולשה עלול היה לערער את אווירת הבלתי מנוצחים שלהם, ויזמין מרדף וסגירה של מעברי ההרים.
ברגע שמבצרי האבן הגדולים המפוזרים לאורך נתיב המילוט שלהם יאוכלסו, טען פיסארו, הם יתבררו כבלתי ניתנים לחדירה.
אבל לא לעשות כלום, הוסיף, לא היה טוב יותר שכן מגע ממושך עם הילידים ישחק את הפחד מ"האמצעים העל טבעיים" של הספרדים ששמרו עליהם עד אז.
פיסארו אסף את הקצינים שלו בערב 15 בנובמבר והתווה תוכנית שהזכירה את מעלליו של הרנאן קורטס במקסיקו בתעוזתה: תקיפה שמטרתה שביית הקיסר תוך התגברות על שומרי ראשו.
מכיוון שלא ניתן היה להשיג זאת באופן מציאותי בשדה פתוח, פיסארו הזמין את האינקה לקחאמרקה.
למחרת אחר הצהריים, אטוואלפה הוביל תהלוכה של "חלק גדול מכוחות האינקה" אל קחאמרקה, אך מצבו של פיסארו השתנה לרעה באופן דרמטי כאשר אטוואלפה הודיע שהוא יקים מחנה מחוץ לחומות העיר.
הוא ביקש לספק מקומות לינה רק לו ולפמלייתו, שיעזבו את נשקם בסימן של אדיבות וביטחון מוחלט.
זמן קצר לפני השקיעה עזב אטוואלפה את הלוחמים החמושים שליוו אותו באחו פתוח כ-700 מטרים מחוץ לקחאמרקה.
החבורה שליוותה אותו עדיין מנתה למעלה משבעת אלפים אך הייתה לא חמושה למעט גרזני קרב קטנים שנועדו רק להצגה.
המלווים של אטוואלפה היו לבושים במה שהיו כנראה בגדים טקסיים.
רבים ענדו על ראשם דיסקיות זהב או כסף ולקבוצה המרכזית קדמה קבוצה לבושה בבגדים צבועים בדוגמת תשבץ, ששרה תוך כדי טאטוא הדרך לפני אטוואלפה.
הקיסר עצמו נישא באפריון מרופד בנוצות תוכים ומכוסה בחלקה בכסף, נישא על ידי שמונים אנשי חצר של אינקה בדרגים גבוהים בלבוש כחול עז.
נראה כי כוונתו של אטוואלפה הייתה להרשים את הכוח הספרדי הקטן במפגן הפאר הזה והוא לא ציפה למארב.
הספרדים הסתתרו בתוך הבניינים המקיפים את הכיכר הריקה במרכז העיירה.
חיל רגלים ופרשים הוסתרו בסמטאות שנפתחו אל הכיכר הפתוחה הזו.
חיל רגלים ספרדי נפרס כדי לשמור על הכניסות לבניין אבן במרכז הכיכר בעוד גברים חמושים בארקבוזים וארבעה תותחים קטנים תפסו מקומות בתוכו.
פיסארו הורה לאנשיו להיות בשקט מוחלט ולהסתתר עד שהתותחים יירו.
במהלך שעות ההמתנה התגבר ועלה המתח בקרב הספרדים, שהיו בנחיתות מספרית גדולה, ו סיפר אחר כך שרבים מחבריו השתינו במכנסיהם "מתוך אימה מוחלטת".
עם כניסתם לכיכר, בני האינקה שליוו את אטוואלפה התפצלו כדי לאפשר לשאת את האפריון שלו למרכז, שם כולם נעצרו.
אדם מחצרו של קיסר האינקה שנשא שלט ניגש לבניין שבו הוסתרה הארטילריה, בעוד שאטוואלפה, מופתע כשראה שאין אף ספרדי דרש לברר.
לאחר הפסקה קצרה הגיח הנזיר ויסנטה דה ואלוורדה (Vicente de Valverde), מלווה במתורגמן, מהבניין בו השתכן פיסארו.
כשהוא נושא צלב וספר תפילות, עבר הנזיר בין שורות המלווים שהתפרשו כדי לאפשר לאפריון של האינקה להגיע למרכז הכיכר.
ואלוורדה ניגש לאינקה, והקריא את הרקרימיינטו, שבו הכריז על עצמו כשליח האל והכס הספרדי, ודרש ממנו לקבל את הקתוליות כאמונתו ואת קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כשליטו הריבוני.
אטוואלפה נעלב והיה מבולבל מדבריו של ואלוורדה שתורגמו על ידי המתורגמן שהיה יליד ששפת האם שלו הייתה קצ'ואה, ששליטתו בספרדית הספיקה להעביר כנראה רק את רוח הדברים.
אף על פי שאטוואלפה כבר קבע שאין לו כוונה להיעתר לתכתיבי הספרדים, לפי הכרוניקן אינקה גרסילאסו דה לה וגה הוא אכן ניסה לחקור בקצרה ומתוך שעשוע את פרטי אמונת הספרדים והמלך שלהם, והשיחה הסתבכה במהירות כשהסמנטיקה תורגמה בצורה גרועה והגבירה את המתח של כל המשתתפים.
ואלוורדה נתן לאטוואלפה את ספר התפילות, ואטוואלפה שמעולם לא ראה כתב השליך את הספר לקרקע.
הנזיר רץ אל פיסארו וצעק כי יש לתקוף את הכלב שחילל את הספר הקדוש.
המקורות הספרדיים חלוקים באשר לאירוע הספציפי שיזם את הלחימה, אך כולם מסכימים שזו הייתה החלטה ספונטנית בעקבות התמוטטות המשא ומתן עם אטוואלפה.
הדיווח של האינקה על האירוע
טיטו קוסי יופאנקי (1529–1571), בנו של מאנקו אינקה יופאנקי ואחיינו של אטוואלפה, הכתיב את התיאור היחיד של האינקה של האירועים שהובילו לקרב.
לפי טיטו קוסי, אטוואלפה קיבל "שני ויראקוצ'ה", פיסארו ודה סוטו, בתאריך שלא צוין "ימים רבים" לפני הקרב, והציע להם גביע זהב המכיל צ'יצ'ה טקסית.
הספרדים נתנו אז לאטוואלפה מכתב (או ספר) שלדבריהם הוא קייקה (quillca - כתיבה) של אלוהים ושל המלך הספרדי.
אטוואלפה נעלב מהבזבוז של הצ'יצ'ה, זרק את ה"מכתב או מה שזה לא היה" על הקרקע, ואמר להם לעזוב.
ב-16 בנובמבר הגיע אטוואלפה לקחאמרקה "ללא נשק לקרב או שריון להגנה", אף על פי שהם אכן נשאו טומים (סכינים טקסיות) ולאסו לציד למות.
הספרדים ניגשו ואמרו לאטוואלפה שווירוקוצ'ה הורה להם לספר לאינקה מי הם.
אטוואלפה הקשיב ואז נתן לאחד כוס זהב של צ'יצ'ה והוא לא שתה ממנו ולא התייחס בכלל.
כועס, עמד אטוואלפה וצעק "אם אתה לא מכבד אותי, גם אני לא אכבד אותך", ואמר שהוא יהרוג אותם, ואז הספרדים תקפו.
האזכור היחיד של טיטו קוסי לגבי ספר התפילות שהוצג ואז הושלך לקרקע מוגבל למפגש שהתרחש לפני הקרב, השמטה שהוסברה כנובעת מחוסר החשיבות היחסית שלו לאינקה או הבלבול בין אירועי שני הימים.
עם האות לתקוף, הספרדים ירו בארבעת התותחים הקלים וירו בארקבוזים לעבר המוני האינקים הפגיעים ואז זינקו החיילים והפרשים קדימה בפעולה מתואמת.
ההשפעה הייתה הרסנית והאינקים ההמומים והבלתי חמושים כמעט שלא השיבו מלחמה.
הכוחות הספרדים השתמשו במתקפת פרשים נגד כוחות האינקה, בשילוב עם ירי ממחסה (כוחות האינקה מעולם לא נתקלו בנשק חם קודם לכן) בשילוב עם דנדון הפעמונים על הסוסים כדי להפחיד את האינקה.
היעד הראשון של המתקפה הספרדית היה אטוואלפה ומפקדיו הבכירים.
פיסארו מיהר לעבר אטוואלפה רכוב על סוס, אך האינקה נותר ללא תנועה.
הספרדים כרתו את ידיהם או זרועותיהם של המלווים שנשאו את האפריון של אטוואלפה כדי לאלץ אותם להפיל אותו כדי שיוכלו להגיע אליו.
הספרדים נדהמו מכך שהמלווים התעלמו מפצעיהם והשתמשו בגדמים שלהם או בידיים הנותרות כדי להחזיק אותו עד שכמה מהם נהרגו והאפריון צנח.
אטוואלפה נשאר לשבת על האפריון בזמן שחלק גדול מהמלווים שלו מיהרו להתמקם בין האפריון לספרדים, תוך שהם מרשים לעצמם להיהרג בכוונה.
בזמן שאנשיו הרגו את המלווים של אטוואלפה, פיסארו רכב דרכם למקום שבו חייל ספרדי שלף את האינקה מהאפריון שלו.
בזמן שהוא עשה זאת, חיילים אחרים הגיעו גם הם לאפריון ואחד ניסה להרוג את אטוואלפה.
בהכירו בערכו של הקיסר כבן ערובה, חסם פיסארו את ההתקפה וקיבל ונפצע מהחרב בידו כתוצאה מכך.
כוח האינקה הראשי, ששמר על נשקם אך נשאר "בערך רבע ליגה" מחוץ לקחאמרקה, התפזר בבלבול כאשר הניצולים של אלה שליוו את אטוואלפה נמלטו מהכיכר, ושברו חומה באורך 5 מטרים תוך כדי ניסיון הבריחה.
לוחמיו של אטוואלפה היו ותיקי מסעותיו הצפוניים האחרונים והיוו את הליבה המקצועית של צבא האינקה, לוחמים ותיקים שמספרם עלה על הספרדים ביחס של יותר מ-45 מול 1 (8,000 נגד 168).
עם זאת, ההלם של המתקפה הספרדית - יחד עם המשמעות הרוחנית של אובדן הסאפה אינקה ורוב מפקדיו במכה אחת - כנראה ניפצו את המורל של הצבא, גרמו לחייליו לסגת בבהלה והקרב החד צדדי הסתיים בתבוסה מוחלטת.
אין שום עדות לכך שמישהו מכוח האינקה הראשי ניסה להילחם בספרדים בקחאמרקה לאחר הצלחת המארב הראשוני.
אשתו של אטוואלפה, Cuxirimay Ocllo בת העשר, הייתה עם הצבא ונשארה עם אטוואלפה בזמן שהיה כלוא.
בעקבות הוצאתו להורג היא נלקחה לקוסקו והוטבלה לנצרות בשם דוניה אנחלינה (Doña Angelina).
ב-1538 היא הפכה לפילגשו של פיסארו, וילדה לו שני בנים, חואן ופרנסיסקו.
לאחר הירצחו ב-1541 היא נישאה למתורגמן שכתב מאוחר יותר את הספר "הנרטיבים של האינקה" (Suma y narración de los Incas).
החלק ראשון מכסה את תולדות האינקה עד הגעתם של הספרדים וחלק שני מכסה את הכיבוש עד 1557, בעיקר מנקודת המבט של האינקה וכולל אזכורים של ראיונות עם שומרי האינקה שהיו ליד האפריון של אטוואלפה כאשר נלכד.
רק 18 הפרקים הראשונים שלא פורסמו בחלק הראשון היו ידועים עד שכתב היד המלא נמצא ופורסם ב-1987.
קרב קופיאנסק היה קרב בין רוסיה ואוקראינה במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה שהתקיים בעיר קופיאנסק וסביבתה.
זה היה אחד הקרבות במתקפת הנגד הגדולה שיזמה אוקראינה במחוז חרקוב.
קופיאנסק נכבשה על ידי כוחות רוסים ב-27 בפברואר 2022. הצבא האוקראיני הרס גשר רכבת כדי להאט את ההתקדמות הרוסית שלושה ימים קודם לכן.
ראש עיריית קופיאנסק, הנאדי מצחורה, הסגיר את העיר לצבא הרוסי בתמורה להפסקת פעולות האיבה, שכן הרוסים איימו לכבוש את העיר בכוח.
כתוצאה מכך, ממשלת אוקראינה האשימה את מצחורה בעבירת בגידה והוגש נגדו כתב אישום.
ב-28 בפברואר 2022, מאצהורה נעצר על ידי השלטונות האוקראיניים.
מאוחר יותר הפכה קופיאנסק דה פקטו למרכז השלטוני של הממשל הצבאי-אזרחי של חרקוב הנתמך על ידי רוסיה.
במהלך יולי ואוגוסט, תקשורת האוקראינית והרוסית הגבירו שתיהן את הטענות על מתקפת נגד אוקראינית במחוז חרסון שבדרום אוקראינה, שהחלה ב-29 באוגוסט.
המתקפה התקדמה באיטיות, כאשר הכוחות האוקראינים ספגו אבדות כבדות והתמודדו עם התנגדות רוסית נוקשה.
עם זאת, ב-6 בספטמבר פתחו כוחות אוקראינים במתקפת נגד מפתיעה במזרח מחוז חרקוב.
בתחילת מתקפת הנגד הגדולה, האוקראינים השתלטו על בלקליה והתקדמו לפאתי קופיאנסק.
רוסיה השתמשה בקופיאנסק כמרכז אספקה חשוב לכוחותיה במזרח אוקראינה, ובאיזיום כנקודת שיגור למתקפות לכיוון דונצק.
פרשנים צבאיים במדינות המערב העריכו שההתקדמות האוקראינית עלולה לסגור את קווי האספקה שעליהם הסתמכה מוסקבה כדי לשמור על כוחותיה במזרח, ולהותיר אלפי חיילים רוסים מוקפים.
ב-9 בספטמבר 2022, כוחות אוקראינים נכנסו לפאתי קופיאנסק, והחלו בקרב קופיאנסק.
פורסם כי הכוחות האוקראיניים הגיעו לפאתיה המערביים של העיר קופיאנסק.
לפי ההערכות, האוקראינים היו רחוקים קילומטרים בודדים ממרכזה של קופיאנסק.
היו דיווחים על ניסיונות נסיגה של כוחות רוסים בבהילות מהעיר.
הצבא האוקראיני עמד לפני כיתור קרוב של אלפי החיילים הרוסים באזור העיר, והם עמדו בפני החלטה: לחימה עד הסוף או כניעה המונית.
בגלל תוואי השטח מזרחית לעיר, הכולל את עמק נהר האוסקיל, והעובדה שהצבא האוקראיני סגר עליהם ממערב והיה בשטח שולט, לאלפי החיילים הרוסים היה סיכוי סביר ליפול בשבי או למות בקרב בזמן הקרוב.
בבוקר 10 בספטמבר 2022, כוחות אוקראינים כבשו מחדש את בניין מועצת העיר.
מאוחר יותר באותו יום טען פקיד אוקראיני כי הכוחות המזוינים האוקראינים שחררו את העיר.
הצד הרוסי הכחיש את טענות אוקראינה והודיע לציבור כי פינו את כוחותיהם לגדה המזרחית של נהר אוסקיל.
ב-10 בספטמבר 2022 נכנסו כוחות אוקראינים לחלק המזרחי של העיר.
עם זאת, כמה ערוצי מדיה חברתית של הצבא הרוסי טענו כי חיילים רוסים נסוגו רק מהחלק של קופיאנסק ששכן על הגדה המערבית של נהר אוסקיל, אשר חילק את העיר לשני חלקים.
ב-16 בספטמבר כבשו כוחות אוקראינים את היישוב קופיאנסק-ווזלובי, בצד המזרחי של נהר אוסקיל וסמוך לקופיאנסק, ולפי הרוסים גם את החלק המזרחי של קופיאנסק.
הם הקימו ראש גשר נוסף מעל נהר אוסקיל.
הצעד איים עוד יותר על קווי האספקה הרוסיים בצפון מחוז לוהנסק, וסיכן את הפעולות הרוסיות בכל שאר אזור דונבאס.
הרוסים הפגיזו את העיר וסביבתה לעיתים.
הקרב על קולם נערך ליד העיירה קולם והכפר Přestanov בצפון בוהמיה.
הקרב התרחש ב-29–30 באוגוסט 1813, במהלך מלחמת הקואליציה השישית.
קורפוס צרפתי בפיקודו של גנרל דומיניק ונדאם תקף את הקורפוס הרוסי של אלכסנדר איבנוביץ' אוסטרמן-טולסטוי ב-29 באוגוסט.
למחרת, הקורפוס הפרוסי של פרידריך פון קלייסט פגע בוונדאם מאחור בזמן שתגבורת רוסית ואוסטרית תקפה את החזית והאגף השמאלי הצרפתיים.
ונדאם הובס עם אובדן של 13,000 איש ו-82 תותחים.
בעקבות הניצחון הצרפתי בדרזדן, ונדאם רדף אחרי בעלות הברית הנסוגות.
נפוליאון שלח את המרשלים לורנט דה גביו סן-סיר ואוגוסט דה מרמון לתמוך בקורפוס של ונדאם.
ונדאם התקדם בראש, בעוד שהקורפוסים של סן-סיר ומרמון התקדמו בעקבותיו.
ונדאם השיג את כוחותיו של אלכסנדר איבנוביץ' אוסטרמן-טולסטוי ליד העיירה קולם, שמונה קילומטרים צפונית-מערבית לאוסיג (אוסטי נד לבם, כיום בצ'כיה).
ב-29 באוגוסט תקף ונדאם, עם 34,000 חיילים ו-84 תותחים לרשותו, יחידות רוסיות שיצרו משמר עורף לצבא הקואליציה הנסוג, בכוח של 14,700 איש, בפיקודו של הגנרל הרוסי אוסטרמן-טולסטוי.
המצב היה מסוכן מאוד עבור בעלות הברית; אם ונדאם ינצח בקרב, הצרפתים יעברו את המעברים בהרים, וצבא הקואליציה הנסוג עלול להילכד על ידי נפוליאון.
עם זאת, אוסטרמן-טולסטוי גייס את כל חייליו להגנה נוקשה, ועד מהרה נהדפו חייליו של ונדאם.
מצבו של ונדאם השתנה למחרת.
קורפוס פרוסי בפיקודו של פרידריך פון קלייסט תקף את המשמר האחורי של ונדאם.
קלייסט קיבל אז עזרה מהתקפה משולבת של רוסיה ואוסטריה בחזיתו, בפיקודם של הגנרלים אוסטרמן-טולסטוי ופון קולורדו-מנספלד.
בניסיון להדוף התקפות בו-זמנית על החלק הקדמי והאחורי שלו, ונדאם הורה לכוחותיו ליצור ריבועים.
הכוחות הצרפתיים חסרי הניסיון לא הצליחו להדוף את בעלות הברית, ועד מהרה נסוגו משדה הקרב, עם אבדות כבדות, כולל ונדאם עצמו כשבוי מלחמה.
הצרפתים איבדו 25,000 איש מהכוח הרודף שכלל 34,000, כולל ונדאם, וכמעט כל הארטילריה שלו, 82 מתוך 84 תותחיו, נתפסו.
בעלות הברית איבדו כ-11,000 חיילים הרוגים או פצועים.
בקורפוס של ונדאם היו שני רגימנטים פולניים של אולאנים, חלק מדיוויזיות פרשים בפיקודו של הגנרל ז'אן קורבינאו.
גדודים אלו שימשו את ונדאם כדי להתגונן מפני התקפות של פרשי האויב.
גדוד אחד, בפיקודו של קולונל מקסימיליאן פרדרו (אחיו של המחזאי אלכסנדר פרדרו), הותקף לאחר שנסוג למעבר ההרים ונכנע.
הגדוד השני של האולאנים, בפיקודו של הרוזן תומאש לוביאנסקי, נסוג בהצלחה.
בעוד שתבוסתו של המרשל מקדונלד בקצבך חפפה לניצחונו של נפוליאון בדרזדן, הצלחת הקואליציה בקולם שללה בסופו של דבר את ניצחונו, בהתחשב בכך שחייליו מעולם לא מחצו לחלוטין את האויב.
לפיכך, על ידי ניצחון בקרב זה, הצליחו אוסטרמן-טולסטוי וחייליו לקנות זמן נחוץ עבור צבאות הקואליציה להתארגן מחדש לאחר קרב דרזדן עבור קרב ורטנבורג ולאחר מכן להתארגן לקרב לייפציג.
על פי אנקדוטה צרפתית, לאחר הקרב הובא ונדאם אל אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה והואשם בהיותו שודד ובוזז.
הוא השיב, "אני לא גזלן ולא שודד, אבל בכל מקרה, בני דורי וההיסטוריה שלי לא יענישו אותי על שרצחתי את אבי".
הצהרה זו רמזה ככל הנראה על האמונה הרווחת שאלכסנדר הראשון היה מעורב ברצח אביו, הקיסר פאבל הראשון.
יש אנדרטה גדולה ובראשה אריה ליד מלון נפוליאון.
קרב קיבוץ מגן התרחש ב-7 באוקטובר 2023, במהלך טבח שבעה באוקטובר.
מחבלי חמאס תקפו את קיבוץ מגן הסמוך לדרום רצועת עזה, במטרה לבצע טבח בתושבי הקיבוץ ולחטוף מהם לרצועת עזה.
חברי כיתת הכוננות של הקיבוץ ניהלו קרב עם המחבלים והצליחו לבלום אותם.
בקרב אחד מחברי כיתת הכוננות ושניים נפצעו.
באירועים מחוץ לקיבוץ נרצחו שני אזרחים, בהם חבר כיתת הכוננות שהיה מחוץ לקיבוץ בפתיחת המתקפה, ומבית האריזה שליד הקיבוץ נחטף פרחאן קאדי.
ב־7 באוקטובר 2023 התגוררו בקיבוץ כ־160 משפחות וכ־450 תושבים.
שטח הקיבוץ הוא 830 דונם, והיקף הגדר שלו 3.7 ק"מ.
הקיבוץ ממוקם כארבעה וחצי ק"מ ממזרח לרצועת עזה בקו אווירי, כקילומטר מדרום לצומת מעון, שלושה ק"מ מדרום־מזרח לניר עוז ושני ק"מ מצפון לעין הבשור.
הקיבוץ נבנה על שטח שולט שבנקודה המערבית ביותר שלו נמצאת גבעת שייח' נוראן, הנקודה הגבוהה ביותר בנגב המערבי בגובה 135 מטר מעל פני הים.
הגבעה משופעת בתלילות לכיוון מזרח ושיפוע מתון לכיוון מערב.
על פסגת הגבעה נבנו כמה עמדות ירי מבוטנות ועמדת תצפית המורכבת מבטונדות.
עמדות הירי היו חלק ממערך עמדות שהקיף את הקיבוץ.
בשיפוע לכיוון מערב היו תלוליות עפר רבות, שסיפקו מחסה למחבלים התוקפים.
הגבעה שולטת על היישוב הפרוס למרגלותיה, שגובהו כ־115–122 מטר מעל פני הים.
בקיבוץ היו שתי שכונות: שכונה ותיקה מדרום לגבעה ושכונה חדשה מצפון מזרח לגבעה.
מצפון לקיבוץ נמצאים משרדי מועצה אזורית אשכול, ובחלקו הדרומי של הקיבוץ ממוקם אזור תעשייה לתוצרת חקלאית של יישובי חבל מעון (יח"ם) ומפעלים נוספים.
תקן כיתת הכוננות של מגן היה 32 חברים, מתוכם 23 היו מאוישים בזמן הקרב.
לפי הנחת העבודה של הכיתה שבכל זמן נתון עד כשליש מחברי כיתת הכוננות אינם בקיבוץ.
הכיתה הייתה גדולה ביחס לכיתות כוננות ביישובים אחרים בעוטף עזה, בין היתר בעקבות סמיכות הקיבוץ למתקני המועצה האזורית והמוסדות החינוכיים שלה, וכן אזור התעשייה שבקיבוץ.
חבר כיתה צויד ברובה סער, לפחות חמש מחסניות, אפוד קרמי וקסדה.
רבש"ץ הקיבוץ ברוך כהן הוביל תפיסה מחמירה לגבי האיומים שכיתת הכוננות עשויה להתמודד איתם, ומילא תפקיד מרכזי באבטחת הקיבוץ במשך כעשרים שנה.
לצד כהן היו סגני הרבש"ץ אוהד דרזמן ואייל צורף ומפקד כיתת הכוננות.
מגן נמצא בגזרת הפלוגה הדרומית של הגדוד הצפוני של החטיבה הדרומית באוגדת עזה.
בשעת הקרב נתפסה הגזרה על ידי גדוד 51 מחטיבת גולני, והקיבוץ נמצא בתחום האחריות של פלוגה ג', אשר בסיסה היה במחנה מו"פ דרום.
בבוקר 7 באוקטובר, הכוחות הניידים שעמדו לרשות הפלוגה היו חפ"ק מפקד הגזרה סמ"פ ג', סגן עומר וולף על גבי דויד, שני דוידים כרכבי סיור, רכב סוואנה נושא צוות לוחמים, צק"ם (צוות־קרב מחלקתי) בית לבן, שכלל שני טנקים:
כוח נוסף שהיה בגזרה באותו בוקר היה האמר נושא משגר טילי 'גיל' מפלוגת העתודה הגדודית.
הכוחות הללו לא סייעו במישרין להדיפת המחבלים בבוקר הקרב.
ב־7 באוקטובר שעה 06:29 לערך החל חמאס בירי תלול מסלול עצים לעבר יעדים רבים בישראל.
בגזרת מגן עיקר הירי הארטילרי היה לעבר מחנה מו"פ דרום, הנמצא ממערב לקיבוץ, ולעבר מחנה בית לבן בין נירים וניר עוז.
בקיבוץ מגן וסביבתו נפלו כ־35 פריטי תמ"ס, מהם מעל 15 בשעה הראשונה ללחימה.
בחסות ירי זה התקדם הגל הראשון של מחבלי חמאס לאורך החזית, חיבל בגדר המערכת בנקודות רבות וחצה אותה.
ביניהם, התקדם כוח מחטיבת ח'אן יונס, שעיקרו מחלקה בת 30-20 מחבלים, לעבר קיבוץ מגן.
בשעה 06:46 חצו מחבלי החמאס מגדוד המזרחיות של חטיבת ח'אן יונס את גדר המערכת באזור קו דיווח 179 והתקדמו לעבר הקיבוץ על כביש שדות צר העובר מדרום לניר עוז,, שבעבר חיבר בין שני הקיבוצים.
בשעה 06:34 הנחה ראש צוות החירום היישובי איסי שמש לתושבי הקיבוץ בהודעת ווטסאפ להתבצר בבתיהם ובמרחבים המוגנים.
במקביל יצא הרבש"ץ כהן אל גבעת השייח' על מת לצפות במתרחש.
בדרכו פגש את חבר כיתת הכוננות ערן צורף, והורה לו ללבוש אפוד כדי להגן על עצמו מפגיעת טילים.
צורף החליט שאין טעם להסתובב עם אפוד בלי נשק, ועל כן חזר חמוש לגבעה עוד לפני שנצפה המחבל הראשון.
בשעה 06:40 הייתה הפוגה בירי, אך את שאון הארטילריה החליף ירי נשק קל בלתי פוסק מכיוון מערב.
בשעה 07:03 בדק סגן הרבש"ץ דרזמן מי מחברי כיתת הכוננות נמצא במגן ולמי יש נשק בביתו.
התברר כי שבעה חברי כיתת הכוננות היו חמושים בביתם, ועשרה חברים נוספים היו בקיבוץ, אך כלי נשקם היו בנשקייה.
נוסף על כך הצטרף לכיתה לוחם חמוש בחופשה.
דרזמן עדכן במצב איתם גם הרבש"ץ השני אייל צורף, וביקש שיקפיץ את אחיו יואב וערן בני הקיבוץ עם נשקם.
ב־07:10 לערך התקשר קב"ט יח"ם חיים נחשוני אל הרבש"ץ כהן, ודיווח לו זיהוי מחבלים רכובים על גבי אופנועים בכביש שבין המפעל ליישוב במצלמות האבטחה של המפעל.
כהן יצא למרדף עצמאי בעקבותיהם עד לאזור גן לאומי אשכול על כביש 241, שם פגע באחד מהאופנועים ובמחבל.
כהן שב לקיבוץ בעקבות שיחה שקיבל מקב"ט המועצה אזורית אשכול אילן אייזקסו, שביקש מכהן את נשקו האישי שהיה מופקד בנשקיית הקיבוץ.
ב־07:24 הורה סגן הרבש"ץ דרזמן לכלל חברי כיתת הכוננות לאסוף את נשקיהם מהנשקייה ולהתרכז בחמ"ל.
דקה לאחר מכן נודע לו מערן צורף שבגבעת השייח' על שיירה המתקרבת למגן.
דרזמן וחבר כיתה נוסף רצו מהחמ"ל אל גבעת השייח', אליה הגיעו ב־07:30 לערך.
בגבעה הבחינו בכשלושים חמושים עם אפודים מתקרבים ליישוב בטור מסודר, הכולל שני טנדרים באמצע וטורים של צועדים בכל צד.
שלושת חברי הכיתה לא הבינו עדיין שמדובר בכוח עוין.
דרזמן סבר כי ייתכן שהם כוחות מיוחדים, ורק לאחר שזיהה אופנועים המתקרביל לקביוץ פתח באש.
ב־07:32 פוצצו המחבלים מטעני חבלה על גדר הקיבוץ.
מרגע זה פתחו חברי כיתת הכוננות באש לעבר המחבלים.
המרחק בין המחבלים לחברי כיתת
הכוננות בגבעת שייח' נוראן היה כ־250 מטר.
חלק מהמחבלים נכנסו כמה עשרות מטרים לתוך הקיבוץ והסתתרו מאחורי תלוליות עפר ומחסות.
זמן קצר לאחר מכן פרצו המחבלים דרך הגדר בליווי טנדר, כששאר כלי הרכב נותרים מחוץ לקיבוץ.
הם היו חמושים ברובי סער, במקלעי PK, מטולי RPG-7, רימוני יד, חומרי חבלה ומטולי SA-7 כנגד מטוסים.
כוח המחבלים נפרס במרחק של כ־150 מטר מכל צד של הפרצה, ירה לתוך הקיבוץ וניסה לטפס במעלה הגבעה ולהתקרב לעבר הבתים בשכונה החדשה.
חילופי האש בשטח הקיבוץ נערכו מהשעה 07:30 ועד השעה 11:00 לכל המאוחר.
הלחימה נערכה בשני מוקדים עיקריים: תא הלחימה העליון בשייח' נוראן ומורדותיה המערביים, בו פעלו לכל היותר שבעה חברים מכיתת הכוננות.
לוחמי כיתת הכוננות נפרסו באזור השכונה החדשה, עמדת שייח' נוראן ובעמדת 'המגלשות של נדב'.
תא הלחימה התחתון היה באזור החצר של יורה ומגגות הבתים הקרובים למחבלים, בו פעלו לכל היותר כעשרה חברים מכיתת הכוננות ותושבים חמושים נוספים.
בתחילת חילופי האש היו על גבעת השייח' שלושה חברים מכיתת הכוננות: אוהד דרזמן, ערן צורף ושגיא ארד.
הירי של השלושה לעבר המחבלים בלם את התקדמותם בשטח הקיבוץ ואילץ אותם לחפש עמדות ומחסות.
סגני הרבש"ץ יידעו את חברי כיתת הכוננות על התקפת המחבלים.
דקות לאחר פריצת הגדר התאספו באזור תא הלחימה התחתון שלושה חברים מכיתת הכוננות: נדב רוט, מנואל רמוצו (מנו) ודקל אגמי.
השלושה תפסו עמדות באזור ה'חצר של יורה' ופתחו באש.
חברים נוספים בכיתת הכוננות נשלחו לעבות את עמדות הלחימה.
כוח נשלח גם לעבר השכונה החדשה, למקרה שהמחבלים ינסו לפרוץ לכיוון צפון.
בתא הלחימה התחתון התמקם אייל צורף על גג ממ"ד, משם הצליח לזהות מחבלים שתפסו מחסה מאחורי תלוליות עפר וצמחייה.
הכוח בתא הלחימה התחתון הגדיר את הכביש התוחם את השכונה ממערב כקו בלימה.
הם דקלמו לעצמם בכמעין סיסמה את האמרה: "המחבלים לא חוצים את הכביש", וחזרו עליה פעמים רבות במהלך היום.
הרבש"ץ כהן הגיע ב־07:35 אל אזור גבעת השייח'.
הוא הבחין בחילופי האש והחליט לדרוס את המחבלים.
הוא התקדם עם רכבו במורד המערבי לעבר המחבלים וירה באקדח לעבר המחבלים.
המחבלים הגיבו באש, פגעו ברכב ופצעו את הרבש"ץ.
הרכב הפסיק לפעול והתדרדר דרומה לעבר תא הלחימה התחתון.
בתחילה רץ מאחורי הרכב חבר כיתת הכוננות ובנו של הרבש"ץ תומר כהן.
תומר נתקל גם הוא בירי, נסוג והתמקם בעמדת השייח'.
ב־07:38 נעצר רכבו של כהן במרחק של כעשרים מטר מחברי כיתת הכוננות שבתא הלחימה התחתון.
אגמי ומנואל רצו לעבר כהן, שיצא פצוע מהרכב וזעק לעזרה, ואגמי הניח לו חוסם עורקים.
באותה העת נורה RPG לחלקו האחורי של הרכב.
ב־07:41 רץ אבי פליישר לסייע, נפגע מירי, וחזר לחממות של יורה.
נדב רוט משך את כהן לאחור, אך לא הצליח להרחיק אותו מהרכב.
בשלב זה נורה RPG לעבר הממ"ד שעליו היה אייל צורף.
הפיצוץ הימם חלק מחברי הכיתה והפסיק את מאמצי החילוץ.
רסיס RPG נוסף פגע ב־07:56 בידו של נדב רוט, שחיפש מסתור בתוך מתלי כביסה סמוכים, מאחורי ערמת לוחות עץ דקים.
ב־08:30 לערך יזמו ר"צ ועידו יקיר התקפה על המחבלים מהאגף.
הם עברו את הכביש לכיוון מערב, פתחו באש מטווח קרוב על המחבלים וחיסלו אחד מהם, אך נסוגו בעקבות מעצור בנשקו של ר"צ.
בשלב זה העריך דרזמן כי התקדמות המחבלים לכיוון מערב נבלמת על ידי עמדת השייח', וכי הלחימה בתא הלחימה התחתון חזקה יותר.
במהלך חילופי האש הבחינו הלוחמים כי המחבלים לא השתמשו בטכניקות בסיסיות כגון רתק ואיגוף, למרות שהיו מצוידים במקלעים, בעוד שכיתת הכוננות, שהייתה בנחיתות מספרית, הצליחה לייצר התנגדות רציפה לאורך כל קו המגע.
דרזמן הנחה את כיתת הכוננות לנהל קרב בלימה מבלי לצאת ממחסות, לא לבזבז תחמושת ולא לרדוף אחרי מחבלים שברחו.
דרזמן שלח את יובל אביעד אל החמ"ל לצורך אספקת תחמושת לעמדות הלחימה.
בשעה 08:35 לערך חולצו כהן ופליישר לאחור על ידי ר"צ ושגיא ארד.
זה ירד מהמפלס העליון לתחתון לפני השעה 08:00. בשעה 09:15 לערך הגיע דרזמן ביחד עם ריף כרמין, חובש בהכשרתו, לתא הלחימה התחתון, רץ לרכב הרבש"ץ על מנת להביא אלונקה, אך זו לא נמצאה.
בשלב זה הגיעו לשטח ד"ר שני כספי והרופא ד"ר דורון גל, תושבי הקיבוץ ולא חברי כיתת הכוננות, כשגל מביא איתו ערכת טיפול רפואי.
פליישר פונה על ידי ברזנט לביתו של אחד מתושבי הקיבוץ.
בזמן שהם פינו את כהן הגיע בעלה של כספי לשטח ברכב, וחברי כיתת הכוננות העלו את פליישר ואת כהן על הרכב.
ברכב היו שני הרופאים והחובש ריף, שהחזיק שתי אינפוזיות.
ב־09:50 יצא הרכב מהקיבוץ, דרך צומת גבולות, אל רביבים.
ב־10:32 הועלו כהן ופליישר על מסוק, אך פליישר נפטר לפני שהמסוק הגיע לבית החולים.
הפצוע השלישי, נדב רוט, פונה בשלב מאוחר יותר באמצעות אמבולנס.
ב־09:00 לערך הפסיקו ניסיונות החדירה של מחבלי החמאס לקיבוץ.
מחבלים נוספים נראו נעים חזרה לעבר רצועת עזה דרך הכביש שבין הקיבוץ לבין יח"ם.
שהתקפת האויב נבלמה, ניסה דרזמן לעבור מלחימה לעיסוק בהערכת המצב ובהפעלת הלוחמים שלו.
בתום הקרב נותרו בקיבוץ שתי גופות מחבלים, טנדר ואמצעי לחימה רבים, שכללו: כמות רבה של רימונים, רדיו, ומקלעי PK.
בשעה 09:00 הגיעו כעשרים אופנועים מכיוון ניר עוז, כשעל כל אופנוע שני מחבלים.
האופנועים לא ניסו להיכנס למגן דרך הפרצה אלא נסעו על הציר שבין מפעלי מעון למגן לכיוון כביש .232 דרזמן חשש מניסיונות חדירה נוספים בייחוד דרך השער הדרומי, שלא ננעל בשבתות, ושלח שניים מחברי כיתת כוננות להגנה על השער הדרומי.
המחבלים לא ניסו כלל לחדור אל תוך הקיבוץ, למרות שבשלב מסוים הגיעו כמה מחבלים לשער וירו דרכו לתוך הקיבוץ.
בשעה 10:20 דיווח אגמי על כלי רכב נוסף של מחבלים שהגיע מכיוון ניר עוז.
המחבלים נסעו הלוך ושוב בין ניר עוז למגן, וירו לעבר הקיבוץ מהציר ההיקפי, אך לא ניסו לחדור אליו.
בשעה 10:40 בערך נורה תמ"ס שנועד, על פי הערכות, לחפות על נסיגת המחבלים.
כמה דקות מאוחר יותר ניתנה לכוח המחבלים במגן פקודה לסגת, וזו הושלמה בשעה 11:00.
בשעה 11:15 לערך הגיעו לאזור קיבוץ מגן שני טנקים – טנק מ"פ ו' מגדוד 77 ששימש כעתודה חטיבתית וטנק 3ב' מצק"ם בית לבן.
טנק מ"פ ו' עבר סמוך לגדרות הקיבוץ בדרכו מזרחה.
טנק 3ב' היה פגוע, והיו בו באותו זמן שלושה אנשי צוות, שאחד מהם מפקד טנק פצוע.
הטנק נותר מושבת בדרום־מערב הקיבוץ, באזור בית הקברות.
בשעות הערב פונה המפקד לטיפול רפואי, ושני אנשי הצוות הנותרים הצטרפו לכוח החי"ר.
בשעה 12:00 הגיע למרחב החטיבה הדרומית כוח מיחידת אגוז שנועד לחבור אל הקיבוץ.
מנהל לחימה בחמ"ל החטיבה הדרומית שהבין שהמצב בקיבוץ תחת שליטה הפנה אותו לניר עוז.
בשעה 13:30, לאחר כשבע שעות, חבר לקיבוץ כוח בן כעשרים לוחמים מפלוגת הכשרות של יחידת אגוז שהגיע ממתקן אדם.
לאחר הגעתו רוכזו רוב חברי כיתת הכוננות והחיילים בחדר האוכל לארגון הסריקות.
הקיבוץ חולק לגזרות, וכל גזרה נסרקה על ידי חיילים בליווי חברי כיתת הכוננות.
סריקות הקיבוץ הסתיימו בשעה 19:30 ובשעה 20:00 הוכרז כי הסתיים הזיכוי הראשוני.
בשעה 19:30 הגיע לקיבוץ כוח של כ־70 לוחמים מיחידת מגלן מילואים, ובהמשך הצטרפה לכוחות מחלקה מגדוד המילואים של החטיבה הדרומית.
ב־22:00 פוזרו חברי כיתת הכוננות לבתיהם.
תחקיר צה"ל שפורסם בספטמבר 2025 קבע כי צה"ל נכשל במשימתו להגן על הקיבוץ.
מחבלי חמאס תקפו מספר מטרות הסמוכות לקיבוץ במהלך הקרב, בהם מפעלי יח"ם ותחנת דלק וכלי רכב בכביש 232.
מעט לפני 08:00 הגיע טנדר מחבלים אל אזור מפעלי יח"ם.
במתחם היו מספר שומרים לא חמושים, כמה פועלים זרים ושני אזרחים שהגיעו למתחם לאחר שברחו ממסיבת הנובה.
המחבלים פרקו מהטנדר, שוחחו עם השומר מיכאל אוסטרובסקי ולאחר מכן ירו בו מטווח אפס.
הם שוטטו במתחם אך לא הצליחו למצוא קורבנות נוספים.
בשעות הבוקר נפגע אחד המפעלים במתחם מירי תמ"ס ופרצה בו שריפה, שנמשכה ימים וכובתה לאחר שהתקרבה לכיוון תחנת הדלק.
גופתו של אוסטרבסקי נמצאה בהמשך השבוע במהלך סריקות במפעל.
יעד נוסף שהותקף בקרבת הקיבוץ היה תחנת הדלק פז, הנמצאת מחוץ לקיבוץ על כביש 232. שבעה מחבלים נכנסו לחנות התחנה, בזזו אותה וחיפשו קורבנות.
שני עובדי התחנה, בר נחמני ואוסמה אלבחירי, התחבאו במחסן פנימי וניצלו.
חבר כיתת הכוננות אופיר ירון נהרג בהיתקלות עם מחבלים כ־500 מטר מצפון לקיבוץ על כביש 232. ירון היה לא חמוש וירד לסייע בהגנת הקיבוץ.
בסריקות שנערכו באותו הערב נמצא רכבו מחורר מכדורים, וגופתו נמצאה שישה ימים לאחר מכן.
ב-8 באוקטובר פונו חברי הקיבוץ למלון אנג'וי שעל חוף ים המלח.
קרב קיבוץ דן הוא קרב במלחמת ששת הימים שעצם קיומו שנוי במחלוקת, שנערך ב-6 ביוני 1967 ושבמהלכו חברי הקיבוץ הדפו לכאורה התקפת שריון וחי"ר סוריים על הקיבוץ.
טענות ועדויות גורמים צבאיים מטילות ספק לגבי חלקם של חברי הקיבוץ בקרב, פרטיו, ואולי גם לגבי עצם קיומו.
מלחמת ששת הימים נערכה בין 5 ביוני ל-10 ביוני 1967, ימים שני–שבת.
במהלך ארבעת הימים הראשונים של המלחמה התחוללו הקרבות בחזית המצרית ובחזית הירדנית שבמהלכם צה"ל כבש את חצי האי סיני, רצועת עזה, יהודה ושומרון, וירושלים המזרחית.
במהלך אותם ארבעה ימים התחוללו חילופי אש נרחבים לאורך החזית הסורית והיו מספר תמרונים צבאיים מוגבלים, ורק עם שוך הקרבות בחזיתות המצרית והירדנית – צה"ל תקף וכבש את רמת הגולן.
הקרב המדובר נערך במסגרת חילופי האש בימים שקדמו לכיבוש רמת הגולן.
שלושה מוצבים סוריים איימו על הקיבוץ:
נוחיילה מצפון, כאשר בינו לקיבוץ חצץ המוצב הפלוגתי תל דן, בפיקודו של המג"ד סא"ל שמחה אסף.
תל חמרה ממזרח, ברמת הבנייאס (כיום קיבוץ שניר); כאשר בינו לקיבוץ ניצבו שלוש עמדות פילבוקס מחוברות בתעלות קשר ושמהם נערכה ההגנה על הקיבוץ, ותעלת נ"ט מתקופת מלחמת העולם השנייה שהפרידה בינם לבין שדה החיטה שממזרח להם ("החלקה האוסטרלית").
תל עזזיאת מדרום מזרח, כאשר בינו לקיבוץ הונח בחיפזון שדה מוקשים בסמוך למלחמה.
הקרב החל ביום ג' 6 ביוני עם שחר, בהרעשה ארטילרית על הקיבוץ שנמשכה כשעתיים.
יוסי לב ארי פיקד על כח של כ-11–15 לוחמים, רובם חברי הקיבוץ; שהיו מצוידים בשלושה מגל"דים, רובים צ'כיים ומטול בזוקה.
עם תום ההרעשה בשעה 06:00 בבוקר, החל לנוע לעברם, מכיוון רמת הבנייאס, הכח הסורי שכלל 2 פלוגות חי"ר מצוידות בקלאצ'ניקובים, מקלעי גוריאנוב, תול"ר B10, להביורים; ומאחוריהם 6 טנקים.
המגינים שבתוך הקיבוץ ירו לעבר הכח התוקף פגזי זרחן ממרגמה 81 מ"מ, והכח בתעלות הקשר החל לירות רק כשהתוקפים היו מספיק קרובים.
כתוצאה מהשימוש בפגזי הזרחן ובכדורי מקלע נותבים, החיטה בחלקה האוסטרלית החלה לבעור, והטנקים נאלצו לסגת – גם בגלל הלהבות, וגם בגלל תעלת הנ"ט.
לפחות שני טנקים נפגעו וננטשו: אחד שנתקע בצומת הטנק (הנושא עד היום את שמו), ואחד אחר התהפך ונפל למימי הבנייאס.
במקביל, המקלעים פגעו בכוחות החי"ר שניסו לתקוף, והרגו לפחות 17 סורים.
במהלך הקרב הוזעקו תלמידי י"ב מהקיבוץ להביא תחמושת לתעלות הקשר, והם השתתפו בירי המקלעים על התוקפים.
לטענת חברי הקיבוץ, הצבא חשב שההתקפה מכוונת לשאר ישוב, לשם הופנה כח השריון שעמד לרשותו באזור, והוא לא היה מודע להתקפה על קיבוץ דן.
בנוסף, הצבא העריך שהמאמץ העיקרי של ההתקפה הסורית העתידית יהיה בגשר בנות יעקב.
לטענת עמירם אפרתי שהשתתף בקרב ושירת בחיל המודיעין, הוא ראה לאחר מלחמת יום הכיפורים מסמך סורי ובו פרטים על תוכנית ההתקפה על הקיבוץ.
לדברי שמחה אסף, מפקד גדוד 34 של חטיבת אלכסנדרוני, הוא שלח מספר טנקים לכיוון בריכות הדגים של קיבוץ דן, שבטעות חשבו שהגיעו לשאר ישוב; ולא נערך שם קרב.
מנגד, מוצב תל דן שתחת פיקודו, הותקף בשעות אחר הצהריים, וההתקפה נהדפה בסיוע חיל האוויר.
לדברי חזי דר, סמג"ד 34, הוא הגיע לקיבוץ, סייע לחולייה שהפעילה את מרגמת 81, אבל לא נערך שם קרב.
אפרים ריינר, סגן מפקד החטיבה המרחבית ומי שחקר את פעילות פיקוד צפון; לא הזכיר בתחקיר שום אירוע הקשור לקיבוץ.
קרב קולד הרבור היה קרב שהתחולל במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית ליד Mechanicsville שבמדינת וירג'יניה בארצות הברית מ-31 במאי עד 12 ביוני 1864, כאשר הקרבות המשמעותיים ביותר התרחשו ב-3 ביוני.
זה היה אחד הקרבות האחרונים תחת פיקודו של גנרל יוליסס ס.
גרנט הוא גם זכור כאחד הקרבות העקובים מדם ביותר בהיסטוריה האמריקאית.
קרב חד צדדי זה עלה בחיי אלפי חיילי צבא האיחוד שנהרגו ונפצעו בהתקפה חזיתית על עמדות המבוצרות של צבא הקונפדרציה תחת פיקודו של גנרל רוברט אי לי הקרב הסתיים בתבוסת האיחוד.
על אירוע זה כתב גרנט בזיכרונותיו: "תמיד הצטערתי על כך שההסתערות האחרונה על קולד הארבור בוצעה.
הייתי אומר אותו דבר על המתקפה ב-22 במאי 1863 בויקסבורג.
בקולד הארבור לא הושג יתרון כדי להצדיק את האבידות שנגרמו".
מערכת אוברלנד הידוע גם בשם "מסע השטח של גרנט" ו הייתה סדרה של קרבות שנערכו במדינת ווירג'יניה במהלך מאי ויוני 1864, לקראת סוף מלחמת האזרחים האמריקאית.
מפקד צבא האיחוד גנרל יוליסס גרנט, ניהל את פעולות ארמיית הפוטומק בפיקודו של הגנרל ג'ורג' מיד וכוחות אחרים נגד הגנרל הקונפדרציה רוברט אי.
לי מפקד הארמייה של צפון וירג'יניה אף על פי שצבא הצפון ספג הפסדים קשים ואבידות כבדות במהלך המערכה, היה זה, בסיכום, ניצחון אסטרטגי של האיחוד.
היא גרמה לצבאו של לי הפסדים גבוהים יותר באופן יחסי ותמרנה אותו למצור בריצ'מונד ופטרבורג, וירג'יניה, תוך קצת יותר משמונה שבועות.
לאחר יומיים של לחימה בשממה, שני הצבאות היו באותו המקום בו שהו בתחילת הקרב.
צבא האיחוד ספג יותר מ-17,500 הרוגים במשך 48 שעות, אלפים יותר משיעור המתים של חיילי הקונפדרציה.
גרנט סירב להורות על נסיגה, לאחר שהבטיח לנשיא אברהם לינקולן כי ללא קשר לתוצאה, הוא לא יעצור את התקדמות צבא האיחוד.
בלילה של 7 במאי, שעות לאחר סיום הלחימה בשממה, החל גרנט להזיז את צבאו קדימה כדי לחדש את התקדמותו.
הוא כיוון להוליך את כוחותיו על פרשת הדרכים בספוטסילבניה ולחתוך בין צבאו של לי לריצ'מונד.
לי צפה את המהלך הזה והגיב במהירות.
לאחר השגת מודיעין מהפרשים ב-8 במאי, לי הורה לחייליו לחפור קו ביצורי שדה באורך של כ-6 ק"מ מצפון לספוטסילבניה.
קרב לספוטסילבניה שכלל התקפות מצח על ביצורים של האיחוד הסתיים ללא הכרעה.
במהלך הקרב על נהר אנה הצפוני הצליח צפא הצפון להשיג הבקעה אך לא הכרעה.
בנקודה זאת רוב צפון וירג'יניה נכבשה כבר בידי צבא האיחוד.
לאחר יומיים של לחימה ללא תוצאה חד משמעית בין 28 במאי ל-30 במאי בנחל טוטופוטומוי, לי וגרנט הורו לכוחותיהם לנוע לכיוון קולד הארבור מדרום-מזרח.
הדרכים הבוקעות בצומת קריטית זאת הובילו לריצ'מונד ולמקורות אספקה של הקונפדרציה אך היו גם מקושרות לדרכי האספקה של האיחוד.
פרשי האיחוד בפיקודו של פיליפ שרידן הונחו להשתלט במהרה על פרשת הדרכים האסטרטגית.
הקרב נערך במרכז וירג'יניה, במה שהוא כיום מכניקסוויל, על אותה קרקע כמו קרב גיינס'ס מיל במהלך קרבות שבעת הימים בשנת 1862. כמה מקורות מתייחסים לקרב ב-1862 כקרב קולד הרבור הראשון, ו-1864 קרב כמו הקרב השני של קולד הארבור.
חיילי האיחוד הופתעו והזדעזעו לגלות שרידי גופות מהקרב הראשון תוך כדי התבצרות.
קולד הרבור לא הייתה עיר נמל, למרות המשתמע מהשם.
קרב קולד הרבור נקרא על שם שני פונדקי דרכים בשם "קולד הרבור" (הנמל הקר) אשר סיפקו מחסה (נמל) להולכים בדרך, אבל לא ארוחות חמות.
אולד קולד הארבור ניצב שני קילומטרים מזרחית לגינס'ס מיל, וקולד הרבור החדש קילומטר מדרום מזרח.
שניהם היו כ-10 מייל (16 ק"מ) צפונית-מזרחית לריצ'מונד, בירת הקונפדרציה.
לצבא הצפון היו 109,000 חיילים איש ולצבא הקונפדרציה כ 59,000 חיילים, בדומה לאלו שנפרסו בקרב בשממה שני הצבאות, שסבלו מאבידות כבדות מאוד במהלך המערכה הממושכת, בנו מחדש את כוחם והגיעו לעימות כשהמפקדים נחושים שלא לסגת מעמדותיהם.
ב-31 במאי, שלח גרנט את הפרשים של שרידן קדימה כדי להשתלט על הכפר קולד הארבור.
בהגיעם ליעדם, נאלצו הפרשים הצפוניים להיכנס ללחימה עיקשת עם כוח פרשים של צבא הקונפדרציה מתוגבר בחיל רגלים.
לאחר עימות קצר נסוגו חיילי הקונפדרציה לאחור ותפסו עמדה מדרום-מערב לכפר.
למחרת, חיילי צבא האיחוד עמדו מול מתקפת נגד מאורגנת בצורה גרועה, חיל הפרשים של שרידן החזיק מעמד עד הגעתו של חלוץ החלוץ של צבאו של גרנט שהבריח את התוקפים, מבלי להשיג יתרון מכריע.
לבסוף, בלילה של 1 ביוני עמדו שני הצבאות זה מול זה במבנים המוכנים לקרב.
לאחר ההתכתשויות ב-31 במאי וב-1 ביוני, גרנט תכנן את התקיפה לעלות השחר ב-2 ביוני, מתוך אמונה שאנשיו של לי לא היו במצב להילחם.
מאידך גם חיילי האיחוד היו רחוקים מלהיות מוכנים ומוטיבציה להילחם, במיוחד אנשיו של וינפילד סקוט הנקוק, שהגיעו באיחור והיו מותשים לאחר צעדת לילה קשה.
במהלך תקופה זו, חייליו של לי הספיקו לחזק את עמדותיהם ולקבל תגבורת.
למרבה הפלא, למרות שקיבלו פקודות - ויום נוסף - להתכונן לפני ההתקפה מפקדי צבא האיחוד לא ביצעו כמעט שום סיור של חזית שבעת הקילומטרים כתוצאה מכך, החיילים שלהם הסתערו כעיוורים.
כאשר קיבלו את פקודותיהם מוקדם בבוקר ה-3 ביוני, החיילים כתבו את שמותיהם וכתובותיהם על פיסות נייר, והצמידו את הפתקים לחלק הפנימי של חולצותיהם, כדי שניתן יהיה לזהות את גופותיהם לקבורה.
מתחילת ההסתערות פגעה אש ארטילרית וחי"ר כבדה בחיילי האיחוד בקווי החזית וגרמה לאבדות כבדות.
חיילי הקונפדרציה לחמו מתוך מערכת הגנה מורכבת ממספר טבעות ביצורים שנבנו בצורת זיגז ונבנו באופן שחיפו אחד על השני באש תוך הגנה על האגפים.
למרות מערכת ההגנה הזו, כמה גדודים של הקורפוס השני של הנקוק הצליחו לחדור לחלק הדרומי של רשת ההגנה לפני נהדפו על ידי המגינים.
במהלך השעה המכרעת הראשונה של המתקפה העיקרית, התותחים הדרומיים ירו מטח אחר מטח של ירי לעבר חיילי האיחוד שהתקדמו כברווזים במטווח.
הם הסתערו בגלים ומתו בשורות, לא פחות מ-7,000 חיילי האיחוד נפלו באותה שעה נוראה, רובם ב-10 הדקות הראשונות.
השדה היה זרוע עד מהרה בהרוגים ופצועים.
אחד מחיילי האיחוד כתב לאחר המלחמה: "נראה היה כאילו מדובר ברצח, לא במלחמה, או במקרה הטוב נעשתה טעות חמורה מאוד".
לאורך כל החזית, מתקפת האיחוד הייתה אסון.
בתום המתקפה חיילי האיחוד התחפרו בעמדותיהם ועד 12 ביוני, לא הייתה עוד תקיפה של האיחוד.
אולם גם במצב הסטאטי בו בהיו הכוחות לא פסקה הלחימה והפכה למלחמת חפירות שבה האבדות היו גבוהות מאוד, שכן הקווים היו קרובים מאוד במקומות מסוימים וארטילריה משני הצדדים הפגיזה את העמדות האויב כמעט ללא הפסקה.
במידה מסוימת ניתן לומר כי קרב קולד הרבור חזה את מה שחיילים אירופאים יעברו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
רשת השוחות סיבכה את משימת התוקפים שספגו אבדות נוראיות והחיילים היו בטראומה מהלחימה האכזרית ומהיקף ההרג.
יומיים לאחר ההתקפה הקטלנית גרנט כתב ללי וביקש הפסקת אש, כדי ששני הצדדים יוכלו להחזיר את נפגעיהם; לי השיב שאין לונפגעים ב-7 ביוני תיקן גרנט את בקשתו, וביקש לאפשר לו לאסוף את הפצועים שלו; לי נענה והעניק הפוגה של שעתיים.
בשלב זה, נספו רוב הפצועים שלא זחלו או נישאו בחזרה אל הקווים של צבא האיחוד.
לאחר ששכבו על שדה הקרב במשך ארבעה ימים תחת שמש.
ב-12 ביוני צבא הפוטומק של האיחוד נסוג וניתק מגע כדי לצעוד לדרום מזרח כדי לחצות את נהר ג'יימס ולאיים על פטרסבורג, צומת רכבת חיוני מדרום לריצ'מונד.
בעקבות הקרב התפרסמו כתבות בעיתונות האמריקאית שבהן כונה גנרל גרנט "הקצב" עדות לעלייה ברגשות האנטי-מלחמתים במדינות הצפון.
הקרב ותוצאותיו סנוספו לשורת קרבות עקובי דם במערכה אילצו את גרנט לתכנן תוכנית חדשה כדי לגרום לצבא האיחוד לסגת מעמדותיו הקרב על קולד הארבור נרשפ בדפי ההיסטוריה כתבוסה הנוראה ביותר של גרנט, צבא האיחוד, בניסיון התקיפה חסרת התוחלת, איבד 10,000 עד 13,000 איש במשך שנים עשר ימים.
הקרב הביא את מספר הרוגי האיחוד מאז תחילת מאי ליותר מ-52,000, בעוד צבא הדרום סבל כ 4000 הרוגים בקרב ו 33,000 מאז תחילת המערכה.
שוב, גרנט לא הצליח לכפות הכרעה במערכה ולא הצליח להדוף את יריביו אל כוון לב דרום ארצות הברית ובירת הקונפדרציה.
עבור גנרל לי, זה היה ניצחון משמעותי.
הוא הראה לגנרל גרנט ומפקדי צבא האיחוד שאנשיו עדיין מוכנים להילחם על כל שעל אך הוא איבד את היוזמה ונאלץ להקדיש את תשומת לבו להגנה על ריצ'מונד ופטרסבורג.
עם זאת בסיכומו של דבר היוזמה נותרה בידי גנרל גרנט וצבא הצפון.
קרב קולד הרבור היה הניצחון האחרון בו זכה צבאו של לי וסימן את תחילת הסוף של ההתנגדות הצבאית של הקונפדרציה ואת הדרך לתבוסה צבאית.
אף על פי שתושבי הדרום הבינו שמצבם נואש, הם קיוו שלהתנגדות העיקשת (והעקובה מדם) של לי יהיו השלכות פוליטיות בכך שתגרום לאברהם לינקולן להפסיד בבחירות לנשיאות ב-1864 למועמד ידידותי יותר לשלום.
ההשתלטות על אטלנטה בספטמבר הבהירה כי לתקוות אלו אין בסיס.
בשנת 2008, קרן מלחמת האזרחים (חטיבה של ה-American Battlefield Trust) הוסיפה את שדה הקרב של קולד הרבור ברשימת עשרת שדות הקרב בסכנת הכחדה.
הפיתוח המואץ באזור ריצ'מונד הותיר 300 דונם ממה שהיה פעם לפחות שדה קרב של 7,500 דונם מאז ההכרזה על השימור נוסף חלק משדה הקרב לפארק שדה הקרב הלאומי של ריצ'מונד.
מחוז האנובר מחזיק גם בפארק קטן בשטח של 50 דונם הקרן ושותפיה רכשו ושמרו 280 דונם משדה הקרב עד תחילת 2024.
קרב קוצק היה הקרב האחרון בפלישת גרמניה הנאצית לפולין בתחילת מלחמת העולם השנייה.
הוא התרחש בין 2 ל-5 באוקטובר 1939, ליד העיר קוצק בפולין.
איגוד הכוחות העצמאי של פולסיה , בראשות הגנרל , לחמה בקורפוס הממונע ה-14 הגרמני, בראשות הגנרל גוסטב אנטון פון ויטרסהיים.
למרות שהכוחות פולנים גיבשו אסטרטגיית הגנה עקביות, התקדמות גרמנית מהירה בשילוב עם הפלישה הסובייטית הובילה לחוסר ארגון גדול בתוכניות הפולניות.
בנוסף, פולין סבלה גם מחוסר בקצינים מאומנים, מה שהוביל לכך שכוחות רבים לא גויסו במלואם לפי התוכניות לפני הפלישה הגרמנית.
יחידות שהוצבו בצפון פולין, במיוחד במזרח פרוסיה, ספגו אבדות כבדות ונאלצו לסגת דרומה ודרום-מזרחה, בתקווה להתארגן מחדש ולבסס עמדות לאורך מחסומים טבעיים כמו נהרות הוויסלה והסאן.
יחידות אחרות ניסו לסגת לעבר אזורים ממזרח לוויסלה, כמו לובלין וסנדומייז'.
עם זאת, ההתקדמות הגרמנית המהירה שיבשה לעיתים קרובות את התקשורת בין היחידות הפולניות, וגרמה לנסיגות כאלה להיות כאוטיות ומקוטעות.
ועד שהכוחות הפולנים הצליחו להגיע ללובלין, מספרם הצטמצם משמעותית, מה שמנע מהם להתגונן באופן יעיל.
בינתיים, כוחות גרמניים התקדמו מעבר לוויסלה, ונעו לכיוון ערים כמו זמושץ'.
ממזרח, כוחות סובייטים נכנסו לשטח פולין ב-17 בספטמבר וכבשו ערים כמו לודמיר-וולינסקי.
בדרום, יחידות שמוקמו סביב ערים כמו קרקוב ופולין קטן הובסו על ידי קבוצת ארמיות דרום לפני שהצליחו להיכנס לקו נהר הסאן, ובכך נמנעו התיאומים בין היחידות.
במהלך האירועים הללו, מרשל אדוורד רידז-שמיגלי שימש כמפקד הכללי של הכוחות המזוינים הפולנים במהלך הקרב, בעוד הגנרל קלייברג, פיקד על אזור הצבא IX ולאחר מכן ארגן את איגוד הכוחות העצמאי של פולסיה, והיה אחראי להגנה על החזית המזרחית בין פינסק לברסט.
ב-8 בספטמבר 1939, קיבל הגנרל קלייברג פקודה מהמרשל אדוורד רידז-שמיגלי להקים דיוויזיה של חיל רגלים מחיילים הנמצאים במחנה הגיוס והאימונים, הגנרל קלייברג קיבל גם פקודה לארגן קו הגנה ברסט לפינסק.
בעוד שכוחותיו היו מאומנים היטב, חסרו להם ציוד כבד מכיוון שמה שהיה ברשותם כבר נשלח לדוויזיות שבחזית.
לאחר שפרץ דרך הקו הפולני בקרב ויזנה, החל הקורפוס ה-19 הגרמני, בפיקודו של הגנרל היינץ גודריאן, בהתקדמות מהירה דרומה.
הקורפוס, שהורכב מדיוויזיית הפאנצר השלישית, דיוויזיית הפאנצר העשירית, דיוויזיית חיל הרגלים הממונע ה-20, ובנוסף, הדיוויזיה הממונעת השנייה כעתודה, קיבל פקודה לכבוש את המבצר הישן בברסט ליטובסק ולאחר מכן לתקוף דרומה יותר, לכיוון קובל וגליציה.
מטרת התקפה זו הייתה לפצל את פולין לשניים ולשתק את ההגנות ממזרח לנהר בוג.
בתחילה, כוחותיו של גודריאן התקדמו כמעט ללא התנגדות.
אך ב-14 בספטמבר 1939, הם נעצרו באזור מבצר ברסט ליטובסק וקוברין על ידי כוח מאולתר בן ארבעה גדודים בפיקודו של הגנרל .
בקרב שנמשך שלושה ימים, שנודע כ, שני הצדדים ספגו אבדות משמעותיות.
למרות שהפולנים נסוגו לבסוף מהאזור ב-17 בספטמבר 1939, הגרמנים לא החלו מיידית במרדף אחריהם בניסיון להביס את הצבא הפולני הנסוג.
ההתקפה בו-זמנית על קוברין () לא הייתה מכריעה, בגלל ש (דיוויזיית קוברין) בפיקודו של קולונל אדם אפלר נסוגה ללא התנגדות, לנוכח הידיעות שהגיעו על הפלישה הסובייטית לפולין, והצטרפות הדיוויזיה לפיקודו של גנרל קלייברג.
חטיבת הפרשים של פודלסקה הצטרפה במהרה לשתי היחידות הפולניות מקוברין וברסט.
היחידה, בפיקודו של הגנרל , הצליחה להתחמק מכיתור על ידי נסיגה דרך יער ביאלובייסקה.
הגנרל קמיצ'יץ'-סקרז'ינסקי, בליווי ראש המטה שלו, מייג'ור יוליאן שייצ'ייביץ', נסע לוולקוביסק, שם יצר קשר טלפוני עם הגנרל קלייברג.
השניים סיכמו לאחד את כוחותיהם ולנוע דרומה לכיוון ראש הגשר הרומני.
רגימנט חיל הרגלים הממונע ה-16 של גרמניה, בסיוע ארטילרי והלופטוואפה, החל בהתקפה על עמדות רגימנט חיל הרגלים הפולני ה-83 ב-18 בספטמבר 1939, וכבש מספר עמדות פולניות.
התקפת הנגד הפולנית, שהחלה בשעה 17:00, החזירה לעצמה חלק מהשטח שנכבש.
והגנרל קלייברג החל להסיג את כוחותיו לרומניה ולהונגריה.
במהלך היומיים הבאים, קיבלו הכוחות פולנים פקודה להתרכז מצפון לקובל.
במהלך הצעידה, הותקפה פלוגה של קבוצת פולסיה על ידי גיס חמישי ומהאוויר, אך קבוצות נוספות של חיילים פולנים שנותרו מפלוגות שהתפזרו, הצטרפו אליהן.
לאחר קרב עם כוחות הצבא האדום, ב-22 בספטמבר 1939, החליט הגנרל קלייברג לצעוד לעזרת ורשה.
בתחילה תכנן לכבוש נקודות מעבר על נהר הבוג.
אזור הריכוז היה אמור להיות ליד ולודבה.
קבוצות, שאורגנו על ידי הבריגדיר גנרל , לחמו רק נגד הגרמנים.
ואילו נגד הצבא האדום לא לחמו, כיוון שלא הותקפו על ידו.
בין 22 ל-25 בספטמבר 1939, יחידות מקבוצת פולסיה הותקפו על ידי מטוסים גרמניים במהלך הצעידה לוולודבה.
ביום האחרון של התקפות אלו, קיבל הגנרל קלייברג מידע שיחידות פולניות לא ידועות כבשו את ולודבה.
רוב אנשי הצוות היו חיילים מקבוצות פולניות שחוסלו, ולא נלכדו על ידי הגרמנים, וחיפשו מפקדים וקבוצות שעדיין נלחמות.
צוותו של קלייברג החל בארגון ההגנה על ראש גשר בוולודבה.
במקום אחר, בין 17 ל-26 בספטמבר 1939, יחידות של קבוצת פולסיה חצו את נהר הבוג ונכנסו לאזור ולודבה.
לאחר שקיבל מידע על כניעת ורשה, ביקש הגנרל קלייברג את חוות דעתם של מפקדיו, ודיווח להם על המצב הפוליטי והצבאי.
הוא גם ביקש מהגנרל , מפקד (שכללה שתי חטיבות פרשים ['פילס' ו'אדוארד'], שני גדודי חיל רגלים ['אולק' ו'וילק'] וארטילריה דיוויזייתית), להצטרף אליו.
הגנרל פודהורסקי הסכים בתחילה אך החליט לבקר תחילה בסטווי ליד דמבלין, מיקום הארסנל העיקרי של הצבא הפולני.
לאחר מכן הם יעברו ל ויעסקו בלוחמת גרילה.
קלייברג החליט לארגן מחדש את פלוגותיו.
דיוויזיית 'קוברין' שמה שונה לדוויזיית חיל הרגלים ה-60, בפיקודו של קולונל אדם אפלר, ותכלול שלושה רגימנטים של חיל רגלים, דיוויזיית ארטילריה, ופלוגה ממונעת של תותחי נ"ט 37 מ"מ.
קבוצות 'בז'וזה' ו'דרוהיצ'ין' ימוזגו לדיוויזיית חיל הרגלים ה-50 והקולונל בז'וזה-בז'זינה יפקד עליה, ועוד מספר פלוגות עצמאיות.
בסך הכול, לקליברג היו כ-18,000 איש.
ב-28 בספטמבר 1939 החלו הכוחות הפולנים לצעוד דרומה לקו פרצ'ב-ויצ'שקוב, כאשר דיוויזיית הפרשים 'זאזה' מאבטחת את הדרך.
אחד מגדודי אולאן מחטיבת 'אדוארד' חצה בהצלחה את נהר וכבש את .
רגימנט פרשים אחר מדיוויזיית 'זאזה' כבש את ווימיסלוב לאחר לחימה בכובשים, הגרמנים ספגו אבדות כבדות.
למחרת, התפתחה לחימה נוספת בין דיוויזיית 'זאזה' לגרמנים ליד ספיצ'ין.
באותו ערב, דיוויזיית חיל הרגלים ה-60 יצרה מגע עם הגרמנים ונכנסה ליער ליד צ'רמניקי.
הגרמנים, שהפעילו כח של חיל רגלים שנתמך על ידי שני טנקים, פתחו במתקפה על הגדוד הראשון של רגימנט חיל הרגלים ה-182, אך ההתקפה לא צלחה.
עד 30 בספטמבר 1939, כוחות פולנים היו ממוקמים בין הנהר ל.
למחרת, כוחות מקבוצת פולסיה עברו את העיירות , , בלז'נץ ואוסטרובק.
דיוויזיית 'זאזה' התיישבה ביערות ליד נהר טיסמיאנקה.
יחידה אחת מהרגימנט אולאן השני, שהגנה על כביש, השמידה סיור גרמני.
יחידת הפיקוד של הרגימנט אולאן החמישי וגדודי חיל הרגלים 'אולק' ו'וילק' תקפו את הגרמנים בקוצק וכבשו את העיר.
ב-30 בספטמבר, מפקד הארמייה העשירית של הוורמכט, ולטר פון רייכנאו, הורה למטה שלו לתכנן את השמדת הכוח הפולני הגדול שהיה ממוקם בין הנהרות בוג וויסלה.
כוחותיו כללו את הקורפוס הממונע ה-14, שכלל את הדיוויזיה ה-29, את הדיוויזיה ה-13, וכן כמה יחידות עצמאיות.
לכל דיוויזיה ממונעת גרמנית היה כוח של 16,445 חיילים, 2,676 משאיות ומכוניות מטה, 1,944 אופנועים ו-18 מכוניות משוריינות.
הגנרל גוסטב אנטון פון ויטרסהיים, מפקד הגיס הממונע ה-14, ידע כי כוחות פולנים ממוקמים ביערות מצפון-מערב לקוצק.
הוא העריך כי מפקד הכוחות הפולנים לא מודע לכניעתה של ורשה.
מפקד הדיוויזיה ה-13 של חיל הרגלים הממונע, לוטננט גנרל , סבר כי הכוחות הפולנים היו כה מיואשים עד כי אינם מסוגלים להילחם, וכי גדוד גרמני אחד יספיק כדי לפרק את הפולנים מנשקם ולקחתם בשבי.
הגנרל אוטו שלח כוח שהורכב מהגדוד השלישי של רגימנט חיל הרגלים הממונע ה-93, בסיוע הסוללה השמינית של הרגימנט ה-13 של הארטילריה הקלה.
מפקד הגדוד החליט לחלק את כוחותיו לשתי קבוצות, שנשלחו לסרוקומלה ולקוצק.
בעזרתו של רגימנט חיל הרגלים הממונע ה-93, וכוחות תמיכה נוספים שהגיעו בעקבותיו.
בשעה 08:30 בבוקר, טור גרמני של זחל"מים ומשאיות של חיל רגלים שנע לעבר הכפר ספג אש ממחלקת המשמר של גדוד "וילק".
לאחר קרב ממושך, הכוחות הגרמנים נסוגו.
הוזעק ועבר לעמדות הגנה ליד קוצק וסביבתה.
בסביבות השעה 11:00, כוחות הגרמנים המובילים פתחו במתקפה על העמדות הפולניות, אשר תוגברו כעת בשני גדודים, אך למרות תמיכה באש ארטילרית, ההתקפה נכשלה.
עם רדת החשיכה, רוכבי אופנועים גרמנים הופיעו ליד הכנסייה בקוצק והחלו לירות, ונסוגו כשנפתחה לעברם אש.
פלוגת חיל רגלים ממונע גרמנית נכנסה לכפר סרוקומלה, דבר זה הוביל לקרב בין הגרמנים לאולאנים מ (בפיקודו של קולונל ).
יחידת ארטילריה מאותה חטיבה סייעה לפולנים.
והגרמנים נאלצו לסגת דרומית לכפר.
האבדות הגרמניות היו 300–400 הרוגים ופצועים.
חמישה קצינים, 180 מש"קים וטוראים נשבו לזמן קצר על ידי הפולנים.
יחידות מחטיבת הפרשים 'פילס' איבדו כ-200 הרוגים ופצועים.
ההתנגדות הפולנית העזה, אילצה את הגנרל אוטו להשתמש בכל כוחותיו למתקפה, בניסיון לפצל את הכוחות הפולנים לשניים ולהשמיד אותם.
הוא החליט שהגדוד ה-33 של חיל הרגלים הממונע,, בסיוע חלק מהארטילריה של הדיוויזיה, יתקוף את , ו.
על כוח זה הוטל עליו להשמיד את הדיוויזיה ה-50 של חיל הרגלים הפולני.
הגדוד ה-93 של חיל הרגלים הממונע קיבל פקודה לכבוש את סרוקומלה ולאחר מכן את ולהשמיד מערך הגנה של .
הגדוד ה-66 של חיל הרגלים הממונע הצטרף לשדה הקרב אחר הצהריים.
הגנרל קלייברג סבר כי ההתקדמות הגרמנית העיקרית תהיה לעבר דיוויזיית הפרשים 'זאזה' בסרוקומלה והורדז'יאז'.
והורה שחלק מחיל הפרשים יופעל במשימה להדוף את ההתקפה הגרמנית, והשאר יצטרפו למתקפת נגד לצד דיוויזיית חיל הרגלים ה-50 באגף הימני ובעורף של דיוויזיית חיל הרגלים הממונע ה-13 הגרמנית.
דיוויזיית חיל הרגלים ה-60 ו'חטיבת הפרשים פודלאסקה' יחסמו נתיבי תקיפה גרמניים פוטנציאליים.
בהנחה שאם מתקפת נגד זו תצליח, הדיוויזיה הגרמנית תיאלץ לסגת מאחורי נהר .
בין השעות 07:50 ל-09:30 בבוקר, שני רגימנטים של הדיוויזיה ה-50 של חיל הרגלים (ה-178 וה-180), בפיקודו המשותף של הקולונל , תקפו בסיוע סוללת תותחים.
בתחילה, היחידות הפולניות צלחו, אך לאחר מכן בגלל מחסור בתחמושת עצרו את הפעולה ונאלצו להיכנס למגננה.
גם התקפת נעצרה ונאלצה לסגת מערבית ל.
בשעה 10:30 בבוקר, החלה הארטילריה הגרמנית לירות על עמדות פרשים פולניות.
רגימנט חיל הרגלים הממונע ה-93 החל בהתקפה על עמדות גדוד "וילק", וגרם לאבידות כבדות.
רגימנט חיל הרגלים הממונע ה-33 החל בהתקפה הדרגתית על דיוויזיית חיל הרגלים ה-50 הפולנית.
לאחר קרבות קשים, ההתקדמות הגרמנית נעצרה.
הגנרל אוטו החליט לסייע לרגימנט חיל הרגלים הממונע ה-33 על ידי הגדוד השני של רגימנט חיל הרגלים הממונע ה-66. היחידות הגרמניות כבשו את וולה גולבסקה, אך בערב נאלצו לסגת מהחלק המזרחי של האזור ולפנות למגננה בחלק המערבי.
עקב כישלונה של דיוויזיית חיל הרגלים הממונע ה-13, נאלץ הגנרל פון ויטרסהיים להשתמש בדיוויזיית חיל הרגלים הממונע ה-29. הגנרל אוטו הורה לרגימנט חיל הרגלים הממונע ה-93 לנוע מנהר וייפרז' לדמבלין.
רגימנט חיל הרגלים הממונע ה-66 יתקוף את אדמוב וולה גולבסקה, ורגימנט חיל הרגלים הממונע ה-33 יטהר את האזור שמצפון לקוצק.
הגנרל הפולני, קלייברג, העריך שההתקפה המשולבת העיקרית של דיוויזיית חיל הרגלים הממונע ה-13 והדיוויזיה הממונעת ה-29 תהיה על אדמוב ו.
ותכנן להשמיד את דיוויזיית חיל הרגלים הממונעת ה-13, שכן הם כבר ספגו אבדות כבדות בחיילים ובציוד.
דיוויזיית הפרשים 'זאזה' ודיוויזיית חיל הרגלים ה-50 יגנו על עמדותיהן, ודיוויזיית חיל הרגלים ה-60 תתקוף את דיוויזיית חיל הרגלים הממונעת ה-13. במקביל, חטיבת הפרשים של פודלסקה תלחם בדיוויזיית חיל הרגלים הממונעת ה-29.
באותו בוקר, הכוחות העיקריים של דיוויזיית חיל הרגלים הממונע ה-13 תקפו את דיוויזיית הפרשים 'זאזה' ואת דיוויזיית חיל הרגלים ה-50. עד הצהריים, חלק מהרגימנט חיל הרגלים הממונע ה-66 כבש את והתקדם לעבר אדמוב, שם נעצרו על ידי הגדוד הפולני הראשון של רגימנט חיל הרגלים ה-180.
בהפרש של כ-11 שעות, תחילה ממערב, ולאחר מכן ממזרח, תקפו כוחות גרמניים מהרגימנט ה-66 של חיל הרגלים הממונע, את גדודי 'אולק' ו'וילק' שהגנו על .
המגינים ספגו אבדות כבדות מאש ארטילרית, וגדוד 'וילק' נאלץ לסגת לקצה המזרחי של יער אדמוב.
'אולק', שעבר לאדמוב, נפרס מאוחר יותר בגולוב.
בין השעות 10:00 ל-11:00, יחידות של הרגימנט ה-66 של חיל הרגלים הממונע תקפו יחידות פרשים פולניות מהרגימנט ה-5 של אולאן, אשר נסוגו לאחר מכן מוולה גולווסקה ואדמוב לכיוון דרום-מזרח.
בסביבות השעה 12:00, תקף רגימנט חיל הרגלים הממונע ה-66 את הפלוגה השנייה של רגימנט אולאן ה-2 בזארז'צ'ה, שנסוג עם אבדות כבדות.
מפקד הרגימנט העביר את הפלוגה הרביעית דרומית ל כדי לנסות לסייע לפלוגה השנייה, בעוד שהפלוגה השלישית עצרה את האויב ממערב לוולה גולובסקה.
הפלוגות השלישית והרביעית, עם חיילים מהרגימנט אולאן העשירי, לחמו ליד בית הקברות של הכפר והכנסייה בוולה גולובסקה.
השטח עבר ונכבש על ידי הצדדים מספר פעמים, עד להתקפה של הגדוד השני של רגימנט חיל הרגלים ה-184, ופלוגת אולאן, שאפשרו לפולנים להתקדם פנימה.
הגנרל פון ויטרסהיים החליט להשתמש בשתיים מהדיוויזיות שלו, כדי לכתר ולהשמיד את הכוחות הפולנים.
הדיוויזיה הממונעת ה-13 התקדמה לעבר ואדמוב, ובהמשך ל ו, בינתיים הדיוויזיה הממונעת ה-29 התקדמה לעבר ונובה וורובלינה שם נפגשו עם חיילים מהדיוויזיה הממונעת ה-13.
הגנרל קלייברג החליט להשמיד את דיוויזיית חיל הרגלים הממונע ה-13 באמצעות כוחות מדיוויזיות חיל הרגלים ה-50 וה-60 ודיוויזיית הפרשים 'זאזה'.
חטיבת הפרשים פודלאסקה הגנה על העמדות שתחת פיקודם, ברדוריאז' קושצ'לני ונובה וורובלינה.
הארטילריה של דיוויזיית חיל הרגלים הממונע ה-13 החלה לירות על עמדות גדוד הרגימנט ה-180 באדמוב ועל גדוד ה'אולק' בכפר בשעה 05:30. שעתיים וחצי לאחר מכן, החלה התקדמותו של הרגימנט ה-66. לאחר התכתשות קצרה בשעה 10:00, כבשו הגרמנים את אדמוב.
לאחר מכן הם תקפו את העמדות הפולניות בגבעה 170 ובגולוב, אותן כבשו לאחר לחימה עזה.
הרגימנט ה-66 ספג אבדות רבות.
הדיוויזיה כבשה עמדות בקצה המזרחי של יער אדמוב.
הגנרל שלח את חטיבת הפרשים 'פילס' לסייע להם.
לאחר מגע עם חטיבת האויב, הם פתחו במתקפה על העמדות הגרמניות ביער.
הם כבשו את היער, והקימו בו עמדות הגנה.
לאחר כיבוש אדמוב וגולוב על ידי הרגימנט ה-66 של חיל הרגלים הממונע, החל הרגימנט ה-33 של חיל הרגלים הממונע להתקדם, וכבש את וויצ'ישקוב וגליניק .
כשרגימנט חיל הרגלים הפולני ה-178 נסוג.