tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לכן קשה להגיע לפארק בשעות אלה.
בשעות הלילה אזור היער הופך להיות מרכז פעילות ענפה של אנשים העוסקים בזנות.
יער בן שמן הוא אחד מגושי היערות הגדולים בישראל (החלק המזרחי והדרומי של היער מכונה גם בשם 'מדברא דלוד', או יער מודיעין).
היער משתרע על פני כ־21,000 דונם ממזרח לעיר לוד וממערב למודיעין-מכבים-רעות, משני צידי כביש 443 ומכיל ברובו אורנים, ברושים ועצי אקליפטוס.
במרץ 2024 פרסמה הקרן הקיימת לישראל נתונים, על פיהם יער בן שמן הוא היער הפופולרי ביותר בישראל עם 1,521,000 מבקרים במשך תקופה של חצי שנה.
אליהו ספיר ויהושע חנקין תיירו באזור בשנת 1904 על מנת לאתר אדמות לרכישה.
ב-1905 נקנתה הקרקע והוקם על 100 דונם ממנה בית חרושת לשמן.
המפעל שגשג והעסיק למעלה מ-50 עובדים אך ב-1915 נשרף כליל.
אדמות נוספות נרכשו על ידי קק"ל בשנת 1907. בתחילה ניטעו במקום עצי זית, אך הגידול לא הצליח והמומחים המליצו על נטיעת עצי סרק בשטחים שאינם ראויים לעיבוד, כדוגמת שטחים סלעיים או תלולים.
קק"ל החלה לתמוך בניסיונות התיישבות באזור, מייד לאחר רכישת הקרקע.
היא ניסתה להקים מוסד לתלמידי "בית הספר לעבודת האדמה", אך הוא נסגר כעבור זמן קצר.
בשנת 1908 הוקמה במקום חווה חקלאית ובשנת 1911 הקים במקום פרופ' בצלאל שץ כפר צורפים.
קק"ל העניקה שני דונם אדמה לכל אחת מהמשפחות שהגיעו מירושלים, תוך כוונה לשלב חקלאות ותעשייה זעירה.
גם ניסיון התיישבות זה נכשל.
במלחמת העצמאות השטח נכבש על ידי צה"ל במבצע דני.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 התחיל ייעור מוגבר של האזור שסיפק תעסוקה לעולים חדשים, ובשנות ה-60 הוקם היישוב מבוא מודיעים.
בשנות ה-70 וה-80 הוקמו נאות קדומים, כפר רות ומושב שילת בפאתי היער.
בל"ג בעומר, 23 במאי 2019, פרצה ביער שרפה שכילתה כ-30% ממנו וגם גרמה נזק לבתים ביישובים השוכנים ביער.
מקור שם היער בבית החרושת לשמן שהוקם לראשונה במקום, והפסוק מספר ישעיהו "כֶּרֶם הָיָה לִידִידִי בְּקֶרֶן בֶּן שָׁמֶן".
היער כולל שטחים רבים הגובלים בתל חדיד בצפון מערב, נאות קדומים בצפון, היישוב מבוא מודיעים ואזור התעשייה של העיר מודיעין בדרום מזרח, "פארק הקופים", גמזו וכפר דניאל מדרום מערב ומושב בן שמן במערב.
מדרום ליער המוכרז נמצא אזור בית ענבתה שכולל גם הוא שטחי יערות ועתיקות.
במרחב שבין יער בית שמן ליערות בית ענבתה מתבצעות נטיעות שמשלימות רצף יערות גדול במרכז ישראל המהווה "ריאה ירוקה" לאזור גוש דן.
אנדרטת מטוס הסטרטוקרוזר לזכר אנשי הצוות שנספו בעת הפלת המטוס ב-17 בספטמבר 1971, בסיני
אתר לזכר קדושי זגלמביה ובו שמות נרצחי זגלמביה, הנמצא סמוך למבוא מודיעים
מצפה מודיעין, הנמצא קרוב למחלף בן שמן
חורבת הגרדי קבר של שייח' מוסלמי
יער יד הנקטפים ניטע להנציח את זכר הנספים בתאונות דרכים
אנדרטת יער אנשי אל על
מסלולי רכיבת אופניים ביער בן שמן
ביער בן שמן הכשירה קרן קיימת לישראל שלושה מסלולי אופניים שהתבססו ברובם על מסלולים שפרצו אופנועי שטח:
סינגל הרצל (מסומן בסימון כחול) – מסלול באורך של כ-10.5 ק"מ הנע על גבי הגבעות והעמקים המיוערים שמדרום לכביש 443. המסלול מתאים לרוכבים ברמה בסיסית.
סינגל ענבה (מסומן בסימון אדום) - קרוי על שמו של נחל ענבה הנמצא באזור.
אורכו 24 ק"מ והוא לוקח את הרוכבים בו אל תוככי היער וגם אל השטחים הפתוחים דרומית ליער בן שמן עד לאזור חורבת רגב ונחל ענבה.
המסלול מתאים לרוכבים ברמה בינונית.
הכניסה לסינגל הזה היא דרך סינגל הרצל שמצפון לו, אך אפשר להתחבר לסינגל בכמה נקודות נוספות ולרכוב בסינגל ענבה בנפרד מסינגל הרצל.
סינגל חדיד (מסומן בסימון ירוק) – סינגל טכני באורך של כ-14 ק"מ המתאים לרוכבים ברמה בינונית.
הסינגל נמצא בצדו הצפוני של כביש 443 וכולל מעברי סלעים מאתגרים, ירידות עקלתוניות עם ברמים שנבנו במיוחד לאורך הסינגל, תצפיות נוף יפות ואתרים ארכאולוגיים ייחודיים.
יער אוקסליס הוא שריד של יער עתיק הנמצא באזור רובע גריניץ' שבלונדון, אנגליה.
גילו של היער למעלה מ-8,000 שנים, ובעבר היה חלק מיער גדול שנמצא בצידה הדרומי של גבעת שוטרז (גבעת היורים).
היער הוא שטח מוגן ושמורת טבע, אולם ישנן מספר תוכניות המעוררות התנגדויות רבות של ארגונים שומרי טבע, לבנות דרכו מספר דרכים מהירות שיובילו לגשרים חדשים שייבנו על נהר התמזה.
יער אפינג הוא יער עתיק יומין הנמצא בין העיר לונדון רבתי לבין מחוז אסקס שבאנגליה.
היער מצוי במקום ככל הנראה משנת 8,000 לפני הספירה, עם תום עידן הקרח האחרון.
שטחו של היער 24 קמ"ר והוא כולל שטחי עשב, ביצה, נהר, ואגמים.
אורך היער 18 קילומטרים והוא משתרע בין פורסט גייט שבדרומו ועד אפינג שבצפונו.
רוחב היער 4 ק"מ ממזרח למערב.
היער נמצא בין נהר לי לנהר רודינג.
השם "יער אפינג" מופיע לראשונה במסמכים מהמאה ה-17. קודם לכן נודע היער בשם "יער ואלטהאם" (Waltham Forest) שעל שמו נקרא רובע יער ולטהאם - אחד מרבעי לונדון.
במאה ה-12 קבע הנרי הראשון בצו כי היער הוא יער מלכותי.
הותר לפשוטי העם לקושש עצים ביער ולרעות בו צאן, אולם רק למלך הותר לצוד ביער.
בתקופת שושלת טיודור נהגו הנרי השמיני והמלכה אליזבת הראשונה לצוד ביער.
בשנת 1543 הורה הנרי השמיני לבנות בקרבת היער מבנה בשם "גרייט סטנדינג" (Great Standing) ממנו יכול היה לראות את ציידיו.
המבנה שופץ על ידי אליזבת הראשונה בשנת 1589. ניתן לראותו עד היום באזור צ'ינגפורד, והוא ידוע בשם "בקתת הצייד של המלכה אליזבת" ומשמש כמוזיאון.
בשל המחלוקת בין בעלי הקרקעות לבין רועי הצאן נחקק ב-1878 חוק יער אפינג, ונקבע כי היער מפסיק להיות יער מלכותי וזכות בית המלוכה לצוד איילים ביער בוטלה.
כמו כן נאסר קישוש הענפים ביער, אולם הותר לרועי הצאן להמשיך לרעות בו.
החוק קבע כי היער יהפוך לשמורה ונאסרה הבנייה בו.
ב-6 במאי 1882 ביקרה המלכה ויקטוריה ביער והכריזה כי "היער יוקדש להנאתם של תושבי הממלכה לנצח נצחים".
היער מנוהל על ידי איגוד העיר לונדון.
חוק יער אפינג (the Epping Forest Act) נחקק על מנת לשמר את היער, אולם כשל בהגנה על בעלי החיים ביער.
קודם לחקיקת החוק נהגו תושבי האזור לקושש את ענפי העצים ובכך צמרות העצים היו מדוללות ושיחים וצמחים נמוכים מסוגים רבים גדלו באזור, אולם לאחר חקיקת החוק הופסק דילול הצמרות והצמרות הסבוכות של העצים מונעות כניסת אור ומונעות אפשרות גידול של שיחים נמוכים.
עדרי האיילים הגדלים ביער הוסיפו אף הם לדילול הצמחייה הנמוכה.
בעבר נהגו האיילים לרעות באזורי דשא סמוכים, אולם בשל גידור היער ובנייה סביבו נאלצו האיילים להישאר בשטחי היער.
לאחרונה נעשים ניסיונות לדלל את העצים.
היער הוא השטח הפתוח הציבורי הגדול ביותר באזור לונדון, והוא למעשה שמורת הטבע הגדולה בעולם הנמצאת בקרבת עיר בירה.
סדרת הטלוויזיה הבריטית משנת 2005 "שבעת פלאי הטבע" מתארת יער אפינג כאחד מפלאי הטבע באזור לונדון.
סופר האימה ג'יימס הרברט משתמש ביער אפינג כרקע לרומן "מאורה" (Lair) בו מוטנטים האוכלים חולדות והמתגוררים ביער תוקפים את בני האדם המתגוררים סביבו.
בשרוול האלבום Trilogy של להקת אמרסון, לייק ופאלמר, נראים חברי הלהקה ביער בסתיו כשהם מכוסים בעלים.
בספר ההרפתקאות "המחנה", יער אפינג הוא חלק גדול מן העלילה ומהווה את מיקומו של המחנה עליו מספר הספר.
שְׁמוּרַת יַעַר אֻם צַפָא (יַעַר נווה צוף), שמורת יער בדרום השומרון.
היא משתרעת צפונית לכביש 465 (חוצה בנימין), צפונית־מזרחית ליישוב נווה צוף (לשעבר חלמיש) ומערבית לכפר אום צפא וליישוב עטרת.
שטח השמורה כ־800 דונם ובחלקה הצפוני נובעים שני מעיינות קטנים – מעין עין עמר ומעין עין קוביש, ולצידם צמחי מים.
ביער יש תערובת של נטיעות עצי אורן ירושלים, ברוש מצוי וחורש טבעי של עצי אלון מצוי וקטלב.
היער עשיר במיני סחלבים הגדלים בצילי העצים.
הטיול בשמורה מחייב אישור צה"ל.
היער ניטע בראשית ימי השלטון הבריטי בארץ ישראל ביוזמתו של אסף גור, מפקח חקלאי מטעם השלטון ואחיו, עמיהוד גור, סגן מפקח על הייעור.
במקום התקיים יער צפוף טבעי של אורן ירושלים ושרידי חורש ים תיכוני.
השלטונות הבריטיים נטעו במקומות הפתוחים בין שרידי החורש אורן קפריסאי, אורן הסלע, ברוש ואלון התבור.
הצל של העצים הנטועים אפשר לחורש להתאושש וצמחו בו עצי קטלב, אלון ואורן.
היער הוכרז על ידי ממשלת המנדט הבריטי כשמורת יער סגורה ב-1922 ובכך היה השמורה הראשונה בארץ ישראל.
המקום נשמר גם בימי השלטון הירדני ומצבו הטוב הפתיע את המבקרים הישראלים לאחר מלחמת ששת הימים.
בצל עצי היער גדלים מגוון סחלבים.
בתחומי השמורה נמצאים שני מעיינות קטנים - עין עמר ועין קוביש, ולצידם גדלה צמחיית מים.
השמורה נמצאת מזרחית ליישוב נווה צוף, לצד כביש אזורי 465.
הכניסה לשמורה היא מכביש 465, כ־200 מ' מערבית למכינה הקדם-צבאית "אלישע", שנמצאת כק"מ מזרחית לנווה צוף.
בשמורה סומנו בעבר שני שבילי רגל קצרים וטבעתיים - ירוק 7612 ושחור 7611. כמו כן, מקיפה את השמורה דרך לכלי רכב, אדום 7610.
על פי תוכנית של הממשלה להקמת התנחלויות ביהודה ושומרון תוכנן לנצל את היער שהוכרז כשמורת טבע ועל כן שטחו הוכרז כאדמות מדינה המיועדות להקמת התנחלות ובה 700 בתים.
הגרעין שיועד להתיישב במקום, היה גרעין נחושתן של בני ברית שהוקם ביוני 1978. הגרעין התנגד להרס היער ושכר את האדריכל טומס לייטרסדורף כדי שיתכנן יישוב שישתלב ביער.
על פי התוכנית המתוקנת, יועד היישוב למאה משפחות אשר יתיישבו על 80 דונם, המהווים 10% מהיער, וישתלבו בתוכו בתוך קרחות יער.
כדי להימנע מפגיעה ביער הוחלט שחלק מהבתים בנקודות הרגישות יהיו בתי עץ שבנייתם לא תפגע ביער.
התוכנית זכתה לאישור של רשות שמורות הטבע אשר סברה שהקמת ההתנחלות תסייע בשמירה על היער אשר לטענת המתיישבים התחילו להופיע בו סימני פגיעה מצד ערביי הסביבה ושטחו הצטמצם ל-530 דונם בלבד, בגלל הרס חלקים מהיער והפיכתם לשדות ומטעים.
אולם בקרב הציבור עלה חשש לפגיעה ביער והחברה להגנת הטבע התגייסה למאבק נגד הקמת היישוב בתוך השמורה.
פרופ' היינריך מנדלסון התריע שאפילו הקמת בית אחד בתוך השמורה עלולה לפגוע באיזון של השמורה ולהביא להחרבתו כפי שקרה כתוצאה מהקמת קריית טבעון.
לטענת המתנגדים, השמורה הייתה במצב טוב ולא ניכרו בו פעולות הרס של ערבים אלא של המודד מטעם היישוב.
בעקבות פעילות החברה להגנת הטבע, חזרה בה רשות שמורות הטבע מתמיכה בהקמת היישוב ביער ושר החקלאות, אריאל שרון, הודיע בסוף יוני 1979 שהיישוב ייבנה באתר אחר.
היו שביקרו את שר החקלאות על החלטתו וטענו שדווקא אי-הקמת היישוב יזיק ליער.
ביער יש ריכוז גבוה של בעלי חוליות, בהם תנים, שועלים, גיריות, דלק הסלעים, צבועים וחתולי בר.
בחורף מקננים בו פרטים של נץ גדול ונץ מצוי ובקיץ בז עצים.
בשמורה נמצא חורש ים-תיכוני טבעי של עצי אלון מצוי וקטלב מצוי, כולל אחד הריכוזים הטבעיים המעטים בארץ של עצי אורן ירושלים.
החל מהמחצית השנייה של שנות ה-20, החלו יערני הממשל הבריטי בפעולות יזומות לייעור השטח, במסגרת זו ניטעו בעיקר עצי אורן ירושלים וברוש מצוי.
פעולות הייעור במקום, שהוכרז כשמורת יער, נמשכו גם בתקופת השלטון הירדני.
בראשית שנות ה-30 התגלה באזור המזיק תהלוכן האורן (טוואי התהלוכה הקפריסאי), ומכאן התפשט המין לעבר יערות ברחבי הארץ.
שמורת היער לאחר שנת 1977
עם התחלת התיישבות יהודית באזור בכלל ובנווה צוף בפרט, החלה פעילות של טיפוח ושמירת היער.
מטיילים ישראלים רבים הגיעו לביקור, מכל רחבי הארץ.
בשמורה סומנו באמצע שנות ה-90' שני שבילי רגל קצרים וטבעתיים - ירוק 7612 ושחור 7611. כמו כן, מקיפה את השמורה דרך לכלי רכב, אדום 7610.
מועצה אזורית מטה בנימין לקחה על עצמה את הטיפול השוטף, את הכנת תשתיות המים והנקיון ביער תוך הצבת מכלי אשפה ופינויים באופן שוטף.
בשנים האחרונות, עקב בעיות ביטחון, התמעטו הביקורים של יחידים ביער, אך עדיין מגיעות קבוצות מאורגנות בתיאום הצבא.
בחגים וביום העצמאות יש ביער מדי שנה הפנינג בניהול המועצה, הכולל פעילויות מגוונות של סיורים והפעלות לילדים..
בסופי שבוע יש נוכחות של תושבי הכפרים באזור, וגם הם נהנים מבילוי בשמורת אום צפא ומהתשתיות הקיימות ביער.
יער אודם נמצא בשמורת יער אודם, בגובה של כ-1,000 מטרים, על מורדות הר אודם ברמת הגולן.
החורש מורכב מארבעה גושים מבודדים:
גוש כרז אל טוויל שמצוי מדרום לכביש צומת גובי געש (סכיך)-צומת אל רום, הוא יער פתוח עקב בירוא חלקות חקלאיות בעבר
גוש הר אודם שמצוי מדרום מערב לפסגת הר אודם והוא יער פתוח עקב בירוא חלקות חקלאיות בעבר
גוש תל קצעה שמצוי מצפון מערב לבוקעתא והוא יער צפוף ללא סימני בירוא חלקות
גוש מסעדה שמצוי מדרום מערב למסעדה והוא יער צפוף ללא סימני בירוא חלקות
כל גושי היער פרט לדרומי שבהם, גוש כרז אל טוויל, מצויים בתחומי שמורת יער אודם.
החורש הנוכחי הוא שריד מחורש רצוף, שכיסה את הגולן העליון כולו עד תחילת המאה העשרים.
החורש נפגע על ידי צ'רקסים שביראו חלקות מרובעות בתוך היער, לצורך בנייה ומסחר בעץ.
עד היום, מבנה היער הוא של חלקות ושורות עצים שנותרו בין החלקות.
עם זאת, במאה ה-21, מתאושש החורש באיטיות ומתפשט על פני השטחים שבוראו.
יער אודם נשמר מכריתה בתקופת השלטון הסורי, כיוון שנבנו בתחומו מחנות צבא ובונקרים של הצבא הסורי וכדי לעזור בהסוואתם אסרו הסורים כריתה בחורש זה.
ביער מפוזרות 23 ג'ובות (גובי געש), בורות גדולים ותלולים שנוצרו כנראה כתוצאה מהתפרצות גזים געשיים ללא חומרים מוצקים או נוזליים.
בועות הגז יצרו חללים אשר הפכו לבורות ענק כשתקרתם קרסה.
תופעה זו מכונה בגאולוגיה "מאר".
קוטרה של הג'ובה הגדולה מגיע לכ-250 מטרים ועומקה כ-60 מטרים.
ביער עצים רבים ובהם אלון תולע, אלון מצוי, אלה ארצישראלית, ליבנה רפואי, עוזרר חד גלעיני.
על העצים מטפסים רבים ובהם אספרג החורש, זלזלת הקנוקנות, יערה איטלקית, ספלול החרש, פואה מצויה, פטל לביד וקיסוסית קוצנית.
פרחים רבים ביער ובהם אביבית בינונית, אירוס הלבנון, בר נורית חרמשי, נץ החלב ההררי, צבעוני ההרים ורקפת יוונית כון גדלים בו מינים של סחלבים נדירים כגון בן חורש רחב עלים, מירונית סרגלית, סחלבן החורש, שנק החורש, רצועית הגליל ומיני כרכומים.
ביער זוהו גם מיני פטריות ובהן אמנית המוות, גושית נאכלת וליבדית פלומתית.
מרעה פרות בתחומי היער גורם לדריסה של מינים נדירים רבים.
החורש מהווה בית גידול לבעלי חיים רבים: בין העופות מצויים חרטומן יערות, כוס החורבות, לילית, נקר סורי, עורב שחור ושעיר מצוי.
בעונות שנה שונות נמצא עופות לתקופה קצרה בלבד: בקיץ דוגרים ביער גדרון מובהק, חמרייה חלודת-זנב, עורבני שחור-כיפה ושחרור.
בחורף מגיעים בזבוז הלבנון, מלכילון אורנים ופרוש הרים ובתקופת הנדידה מגיעים סבכי ניצי וסתרי מצוי.
בין מיני היונקים ניתן למנות את הארנבת, בר אוגר, דרבן, דלק סלעים, תן, זאב, שועל מצוי, חדף, חזיר בר, יערון צהוב-צוואר, צבי ארץ ישראלי, יערון קטן, יערון גדול, מריון טריסטם, מריון מצוי, נברן השדה, נמנמן הסלעים, קוצן וקיפוד.
יער בוהמיה הוא רכס הרים נמוך במרכז אירופה, הנמשך מאזור דרום בוהמיה בצ'כיה עד אוסטריה ואזור בוואריה בגרמניה.
אורך הרכס כ-200 קילומטרים, והוא מהווה את הגבול הטבעי בין צ'כיה לבין גרמניה ואוסטריה.
מאז 1994 מאוגדים חלקי יער בוהמיה המצויים בתחומי שלוש המדינות במסגרת 'אזור אירופי' (Europaregion) אחד, ששטחו הכולל כ-16,000 קמ"ר וחיים בו כ-1.3 מיליון איש.
מבחינה גאולוגית יער בוהמיה הוא רכס הרים יחיד ורציף, אך מאז תחילת המאה ה-20 נהוג לחלקו לאזורים משניים, לפי הגבולות הפוליטיים:
שוּמָאבָה (Šumava) בצד הצ'כי (בשם זה מכונה גם האזור המקיף את הרכס בבוהמיה)
יער בוואריה (Bayerischer Wald) במזרח בוואריה בצד הגרמני
יער בוהמיה (Böhmerwald) בצפון-מערב אזור מילפירטל (Mühlviertel) בצד האוסטרי.
יער בוהמיה הוא אזור של הרים מיוערים שגובהם הממוצע 800-1400 מטרים.
הפסגה הגבוהה ביותר (1456 מטרים) היא גרוֹסֶר אָרבֶּר (Großer Arber) בצד הבווארי.
בצד הצ'כי והאוסטרי, על הגבול בין שתי המדינות, ההר הגבוה ביותר הוא פְלֶחי (Plechý), או בשמו הגרמני פלקנשטיין (Plöckenstein), בגובה 1378 מטרים.
מסיב הגרניט של יער בוהמיה הוא אחד העתיקים באירופה, והריו נשחקו לצורות מעוגלות עם חלקים סלעיים מעטים.
הרכס מתאפיין ברמות בגובה 1000-1200 מטרים שאקלימן קשה יחסית, ובהן ביצות כבול רבות.
("אגם הביצה") נרשמה הטמפרטורה הממוצעת הנמוכה ביותר (2 °C) והטמפרטורה המוחלטת הנמוכה ביותר בבוהמיה (-41.6 °C בשנת 1987).
רכס יער בוהמיה הוא קו פרשת המים המפריד בין אגן הניקוז של נהר הדנובה הנשפך אל הים השחור, לבין אגן הניקוז של הנהרות הנובעים מיער בוהמיה וזורמים אל הים הצפוני - וְלְטָאבָה, אוֹטָאבָה ואוּהְלָאבָה.
בשל המשקעים הכבדים (בעיקר שלג), ביצות הכבול והאגם המלאכותי של סכר ליפּנוֹ על הוולטאבה, אזור יער בוהמיה הוא אחד ממאגרי המים החשובים של מרכז אירופה.
באזור יש גם חמישה אגמים קרחוניים, שעיקר חשיבותם כאתרי נוף.
יער בוהמיה היה תמיד מאוכלס בדלילות, ובמשך מאות שנים חלשו היערות על יישובי האדם ועל נתיבי התעבורה שלו.
במאה ה-20, כשהאזור הפך לחלק ממסך הברזל, פונו חלקים גדולים שלו מכל יישוב.
בנסיבות מיוחדות אלה השתמרו הטבע והמערכות האקולוגיות של היער, ולא הושפעו במידה רבה מפעילות האדם.
עם זאת, הרכבו הטבעי המקורי של היער השתנה במשך הזמן, לאחר שבאזורים רבים ניטעו זנים לא מקומיים של אשוחית.
מאחר שעצים אלה אינם מותאמים היטב לאקלים המקומי הקשה, הם פגיעים יותר לרוחות העזות ולמזיקים שונים, בייחוד חיפושיות הקמבית (Ips typographus).
מאידך, בתי גידול רבים התלויים בפעילות חקלאית שבים והופכים בהדרגה ליער.
יער בוהמיה הוא אזור היער הנרחב ביותר במרכז אירופה, המכונה "הגג הירוק של אירופה".
בצ'כיה, החלקים החשובים של יער בוהמיה מוגנים במסגרת הפארק הלאומי שומאבה, וכשמורה ביוספרית של אונסק"ו.
המשכו הישיר של פארק שומאבה בצד הגרמני הוא הפארק הלאומי של יער בוואריה, ששטחו 240 קמ"ר.
מאז שנות ה-70 קיימת בשומאבה אוכלוסייה יציבה של שונרים, והודות למאמצי השימור שהחלו בשנות ה-90, חזר השונר גם ליער בוואריה.
כמו כן מצויים באזור מיני עופות מיוחדים, ביניהם השכווי הענק.
יער בוהמיה הוא יעד מבוקש לנופשים, בהיותו אזור מצוין לטיולים רגליים.
רוב אתרי הנוף והתרבות המעניינים מקושרים באמצעות יותר מ-500 קילומטרים של מסלולים מסומנים לטיולי קיץ, ושבילי אופניים רבים.
עם זאת, מנהלת הפארק אינה ממלאת את כל משימותיה בהצלחה, ורבים מאמינים שהגידול המהיר במספר המתקנים והשירותים לתיירים מפר את השלווה שאפיינה את שומאבה בעבר.
השם 'בוהמיה', ומכאן 'יער בוהמיה', נגזר מהשם הרומאי 'בּוֹאי' (Boii), שבו נקראו שלושה שבטים קלטיים עתיקים.
בני העם הבּוֹאי התפשטו ברחבי אירופה בתקופה שבין 400 לפנה"ס לבין 7 לפנה"ס, וחיו בגאליה (צרפת וצפון איטליה של ימינו), וכן בבוהמיה, במוראביה ובמערב סלובקיה.
בלטינית פירושו 'בית הבּוֹאים', וכך קיבל אזור בוהמיה את שמו הנוכחי.
מקובל לזהות את רכס ההרים עם "יער גָבּרֶטָה" (Γαβρήτα Ὕλη) המוזכר בחיבורו של תלמי "גאוגרפיה".
בימי הביניים כונו ההרים בפשטות "היער", והשימוש בשם הצ'כי הנוכחי שוּמָאבָה מתועד לראשונה בסוף המאה ה-15, בחיבורו של אנטוניו בונפיני על ההיסטוריה של הונגריה, Rerum unganicarum decades.
המסורת העממית מקשרת אותו עם המילים הצ'כיות
šum, šumění, šumět המתארות את רחש העצים ברוח.
לפי הדעה הרווחת בקרב הבלשנים, מקור המילה במילה הפרוטו-סלאבית המשוערת
במאה הראשונה לספירה חיו ביער גאלים-רומאים, וכן שבטים גרמאניים בחלקו הצפוני.
בהמשך התיישבו בו הסלאבים, אבותיהם הקדמונים של העם הצ'כי, שהגיעו לאזור במאה ה-6 לספירה.
מהמאה ה-13 ועד 1945-1946 היה האזור מאוכלס בעיקר בגרמנים-בוהמיים, רבים מהם חוטבי עצים .
לאחר מלחמת העולם השנייה גורשו רוב התושבים האלה, שהיו בעיקרם דוברי גרמנית, ויער בוהמיה היה לחלק מאזור החיץ שלאורך גבול הגוש המזרחי.
ביער בוהמיה התפתחו שתי תעשיות שניצלו את המשאבים הטבעיים של היער: תעשיית העץ וייצור זכוכית.
כדי לייעל את הובלת העצים נחפרו בסוף המאה ה-18 שתי תעלות הצפה, תעלת שוורצנברג (Schwarzenberg) בחלק הדרומי-מזרחי של יער בוהמיה, ותעלת שיניץ-טטאו (Chinitz-Tettau) בחלקו הצפוני-מזרחי.
תעלת שוורצנברג, הגדולה מהשתיים, הוקמה במטרה לחבר את אגני הוולטאבה והדנובה, וכך, למעשה, לקשר בין הים הצפוני לים השחור.
גזעי העצים מיער בוהמיה הושטו תחילה בתעלות אלה עד לנהרות הקרובים, המשיכו את דרכם בציפה חופשית במורד הנהר, ולבסוף נמשו והוטענו על אוניות שהביאו אותם ליעדם.
ייצור זכוכית, תהליך שדרש אספקה שופעת של עץ לבעירה ומים לקירור, מתועד ביער בוהמיה כבר במאה ה-11. המצאת הזכוכית נטולת עופרת (המכונה "זכוכית גיר"), שפיתוחה החל בבוהמיה כבר בסוף המאה ה-14, העניקה לתעשיית הזכוכית המקומית תנופה אדירה.
בעקבות זאת הצליחה בוהמיה לחתור תחת עליונותה של הזכוכית הוונציאנית ממוראנו, ובסוף המאה ה-17 הייתה ליצרנית המובילה בשוק הזכוכית העולמי, מעמד שעליו שמרה במשך 200 שנה כמעט.
הנופים של יער בוהמיה שימשו השראה לאמנים רבים, ביניהם הסופר האוסטרי אדלברט שטיפטר, והציירים קספר דויד פרידריך ואגון שילה.
יער בוהמיה הוא גם זירת ההתרחשות של האופרה קַלָע הכשפים (Der Freischütz) מאת קרל מריה פון ובר.
יער ביריה הוא יער בגליל העליון, המשתרע על פני 20,000 דונם.
היער, השני בגודלו במדינת ישראל, מצוי במדרונות הרי הגליל העליון שמצפון לצפת.
היער אינו טבעי, והוא ניטע ברובו בשנות ה-50 בעבודות ייעור של הקרן הקיימת לישראל.
היער מורכב ברובו מעצי אורן שונים, ובמיוחד אורן ירושלים, אך נטועים בו גם עצי ארז, ברוש ואלת הבֻּטנה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה נפלו ביער מאות קטיושות שהביאו לשריפות שכילו כ-5% מעצי היער.
במקום נערכות עבודות שיקום, אשר תתבצענה במשך שנים רבות.
בניגוד למנהג בשנות ה-50 לנטיעת יערות המורכבים ברובם מעצי אורן, מתכוונת הקרן הקיימת לישראל להשתמש בסוגים שונים ומגוונים של עצים במהלך שיקום היער.
דרך נוף יער ביריה היא דרך סלולה באספלט החוצה את היער לרחבו.
היא מתחילה בכביש 886 ליד עין זיתים.
מאזור עמוקה הדרך לוקחת בירידה לעבר חצור הגלילית.
מקטע זה של הדרך שופע ירידות וסיבובים.
מצודת ביריה שהיא כיום מוזיאון המציג את ההיסטוריה של האזור, ומוקדש במיוחד לאירוע העלייה לביריה בשנת 1946
שרידי היישוב היהודי העתיק נבוריה בו מצויים בית כנסת עתיק וקברי החכמים יעקב איש נבוריה ואלעזר המודעי
מעיינות טבעיים - עין נבוריה, עין יבנית, עין מרגנית ועין גבר.
בקרבת היער מצויים כמה קברי צדיקים, ביניהם קברו של יונתן בן עוזיאל, שרבים מאמינים כי עלייה אליו היא סגולה לשידוך.
ביער מסלולי טיול, מסעדה, חוות סוסים, מצפורים, פינות לפיקניק, ומתקנים המאפשרים מגוון של פעולות טיול ונופש.
היער הבתולי בְּיַאלוֹבְיֶיסְקָה (בפולנית: Puszcza Białowieska; בבלארוסית: Белавежская пушча) הוא יער בבלארוס ובפולין השוכן במרחק של כ-70 קילומטרים צפונית לברסט ליטובסק.
היער הוא השריד היחידי מיער גדול יותר שהשתרע על פני המישור האירופי הגדול, שהשתרע בין הרי הפירנאים והאוקיינוס האטלנטי במערב, לבין הרי אורל במזרח.
פירושו המילולי של השם הוא מגדל לבן (ביאלו - לבן, ווייז'ה - מגדל).
אתר המורשת העולמית והשמורה הביוספרית שוכנים בחלק הדרום-מערבי של בלארוס, באובלסט ברסט ובאובלסט הורדנה, וליד העיר ביאלובייז'ה בנפת פודלסיה (מרחק של 62 ק"מ דרומית-מזרחית לביאליסטוק ו-190 ק"מ צפונית-מזרחית לוורשה) שבפולין.
החלק הפולני של היער הוא אזור מוגן בשם הפארק הלאומי ביאלובייסקי (Białowieski Park Narodowy), והוא משתרע על פני שטח של 100 קמ"ר.
שטחו של החלק הבלארוסי הוא 1,771 קמ"ר; שטחו של אזור הליבה של הפארק הוא 157 קמ"ר; שטחו של אזור החיץ הוא 714 קמ"ר, ושטחו של אזור המעבר הוא 900 קמ"ר, כאשר שטחם הכולל של אתר המורשת העולמית והפארק הלאומי הוא 876 קמ"ר.
הגבול בין שתי המדינות חוצה את היער ובעלי חיים ותיירים לא יכולים לחצות אותו.
גדר הביטחון שומרת על הבידוד הגנטי בין הביזונים האירופיים הגדלים משני צדיה.
החלק הבלארוסי (בֶּלַבֶּזְ'סְקָאיָה פּוּשְצָ'ה - Белавежская пушча) של היער מנוהל מהעיר קאמייניאוקי ויש בו מעבדות וגן חיות המחקה את הסביבה הטבעית של הביזון האירופי (שהובא לאזור מחדש ב-1929), קוניק (גזע סוס חצי פראי), חזיר בר, אייל קורא ומינים אנדמיים אחרים.
כמו כן, בחלק זה יש מוזיאון קטן, מסעדה, מזנון ובתי מלון, שנבנו במהלך התקופה הסובייטית ומצבם התחזוקתי לא טוב.
מעט תיירי חוץ מבקרים בחלק הבלארוסי, וזאת בעקבות היעדר מתקנים ובעקבות אמצעי בקרה שונים (כגון החובה להירשם בברסט ליטובסק במשרד הויזה של משרד הפנים הבלארוסי).
בחלק הפולני (הפארק הלאומי ביאלובייסקה - Białowieski Park Narodowy) נמצאת קרחת היער ביאלובייסקה שנבנתה במקור עבור הצארים הרוסיים, שהיו הבעלים הפרטיים האחרונים של היער (בין 1888 ל-1917) כאשר היער כולו היה בשטחה של האימפריה הרוסית.
בקרחת היער יש מלון, מסעדה וחניונים, ומאזור זה ניתן לסייר באזור המפוקח היטב באמצעות מרכבות סוסים).
בחלק הפולני של היער מבקרים כ-100,000 תיירים בכל שנה.
בקצה היער שוכנת העיר ביאלובייז'ה.
בעבר, היה כל שטח מזרח אירופה מכוסה ביערות בתוליים הדומים ליער ביאלוביז'ה.
בני האדם הפליגו לאורך נתיבי הנהר עד המאה ה-14; הדרכים והגשרים הופיעו בתקופה מאוחרת יותר.
במאה ה-14 ניתנו היתרי ציד מוגבלים.
במאה ה-15 הפך היער לרכושו של המלך ולדיסלב השני, שהשתמש בו כמאגר מזון עבור הצבא שלו שנלחם בקרב גרונוולד.
ולדיסלב השני התגורר באחוזת העץ שבביאלובייסקה במהלך מגפה שהתפרצה ב-1426. בשנת 1538 נחקק החוק הראשון העוסק בהגנת ושימור היער, כאשר זיגמונד הראשון הוציא צו שלפיו כל מי שיצוד ביזון אירופי ללא רישיון יוצא להורג.
כמו כן בנה זיגמונד אחוזת ציד חדשה בביאלוביז'ה, והיער כולו נקרא על שמה.
על מנת להגן על הביזון האירופי, הפארק הוכרז ב-1541 כשמורת ציד.
ב-1577 נכתבה מגילת הזכויות (צ'ארטר) של היער שלפיה הוקם חבר מנהלים מיוחד שיבדוק את שימושי הפארק השונים.
המלך ולדיסלב הרביעי קבע ב-1639 את "חוק היער המלכותי ביאלובייסקה".
לפי החוק יהיו כל האיכרים ביער חופשיים, אם יעבדו עבור המלך כציידים מלכותיים.
האיכרים קיבלו פטור ממסים בתמורה לטיפול ביער, והיער חולק לשנים-עשר אזורים משולשים שמרכזם בביאלוביז'ה.
בתקופה שקדמה לשלטונו של יאן קז'ימייז' השני היער לא היה מיושב, אולם, בשלהי המאה ה-17 הוקמו באזור מספר כפרים קטנים על מנת להתמודד עם כריית הברזל המקומית וייצור הזפת.
הכפרים היו מאוכלסים במתיישבים ממזובשה (Mazowsze) ופודלאסקייה, ורובם קיימים גם היום (2008).
לאחר פירוקו של האיחוד הפולני-ליטאי הפך הצאר פאבל הראשון את תושבי היער לצמיתים והעביר את השליטה בהם, ביחד עם חלקים מהיער, לידיהם של אריסטוקרטים וגנרלים רוסים.
בתוך 15 שנים ירד מספר הביזונים מ-500 לכ-200. אולם, בשנת 1801 הקים הצאר אלכסנדר הראשון את השמורה מחדש ושכר מספר מצומצם של איכרים לצורך הגנה על בעלי החיים.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 הגיע מספר הביזונים ל-700. אולם כיוון שרוב תושבי היער השתתפו במרד הצוערים (500 מתוך 502), המשרות שלהם בוטלו וההגנה על היער פסקה כתוצאה מכך.
אלכסנדר השני ביקר ביער ב-1860 והחליט לחדש את המעמד המוגן של הביזונים.
בעקבות הפקודות שניתנו על ידו המקומיים הרגו את כל הטורפים: זאבים, דובים ושונרים.
היער הבתולי עבר לבעלותם המלאה של הצארים הרוסים ב-1888, והוא הפך לשמורת ציד מלכותית.
הצארים החלו לשלוח את הביזונים כמתנה לערי בירה אירופיות ובמקביל הביאו ליער מרחבי האימפריה אייליים, אייל קורא ובעלי חיים אחרים.
מסע הציד הצארי המשמעותי האחרון נערך ב-1912.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היער ספג פגיעות רבות.
צבא הקיסרות הגרמנית כבש את האזור ב-1915 והחל לצוד בעלי חיים.
במהלך שלוש השנים שבהן נמשך הכיבוש הגרמני הונחו באזור למעלה מ-200 ק"מ של מסילות רכבת על מנת להקל על הפיתוח התעשייתי המקומי.
שלוש מנסרות הוקמו בהיינווקה, ביאלובייז'ה וגרודקי.
עד ה-25 בספטמבר, כאשר הוצא צו האוסר על ציד בתוך השמורה, נהרגו כ-200 ביזונים.
אולם, החיילים הגרמנים, הציידים הלא מורשים והבוזזים הסובייטים המשיכו להרוג ביזונים עד שהאזור נכבש על ידי הצבא הפולני בפברואר 1919. הביזון האחרון נהרג חודש אחד לפני כן.
לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית ב-1921, החלק המרכזי של פושצ'ה ביאלובייסקה הוכרז כשמורת טבע לאומית.
בעקבות מחקר שנערך ב-1923 התברר כי לאחר המלחמה נותרו בכל העולם רק 54 ביזונים - ואף לא אחד מהם בפולין.
ב-1929 הובא למקום עדר קטן של ארבעה ביזונים ממספר גני חיות ומהקווקז המערבי (הביזונים נכחדו מהקווקז המערבי כמה שנים לאחר מכן).
על מנת להגן על הביזונים הפארק הוכרז ב-1932 כפארק לאומי.
ההכרזה על האזור כפארק לאומי הוכיחה את עצמה וב-1939 התברר כי בפארק יש 16 ביזונים.
שני ביזונים היו מגן החיות בפשצ'ינה (Pszczyna), והם היו הצאצאים הישירים של הביזונים מהיער שניתן לדוכס פלב על ידי הצאר אלכסנדר השני ב-1865.
התושבים המקומיים ממוצא אתני פולני גורשו מהמקום לאזורים מרוחקים של ברית המועצות.
במקומם הובאו למקום עובדי יער סובייטים, אך היער נכבש על ידי הוורמאכט הנאצי ב-1941, ולאחר מכן הוא גירש ממנו את התושבים הסובייטים.
הרמן גרינג תכנן להקים ביער את שמורת הציד הגדולה ביותר בעולם.
החל מיולי 1941 היער הפך למקום המקלט של פרטיזנים פולנים וסובייטים.
השלטון הנאצי ארגן הוצאות להורג המוניות של אנשים שנחשדו בסיוע למחתרות.
האזור שוחרר על ידי הצבא האדום ביולי 1944. הוורמאכט הנסוג החריב את אחוזת הציד ביאלובייז'ה ההיסטורית.
לאחר המלחמה חולק היער בין פולין ובין בלארוס הסובייטית.
החלק הסובייטי הושם תחת ניהול ציבורי בעוד שהחלק הפולני נפתח מחדש לציבור ב-1947. בלאבז'סקאיה פושצ'ה זכה להגנה חוקתית מטעם מועצת הקומיסרים העממית של האיחוד הסובייטי.
השמורה זכתה למעמד של אתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו ב-1992 והוכרה כשמורה ביוספרית על ידי תוכנית האדם והביוספרה של אונסק"ו ב-1993.
האטרקציות התיירותיות החדשות באזור הן מוזיאון "השנה החדשה" ומגוריו של דד מורוז (דמות בקרב הסלאבים המזרחיים המקבילה לסנטה קלאוס).
החל מה-1 בינואר 2004 מבקרים במוזיאון אלפי תיירים בכל שנה.
החלק הבלארוסי של הפארק הוא המקום שבו נחתם הסכם בלאבז'ה על ידי המנהיגים של אוקראינה, רוסיה ובלארוס.
הסכם זה היה אבן דרך חשובה בפירוקה של ברית המועצות.
לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה חלק משיחות המשא ומתן בין הצדדים נערכו בחלק הבלארוסי של היער.
אלון יאגיילו (היקף: 5.5 מטרים, גובה: 39 מטרים) הוא עץ האלון המפורסם ביותר בביאלוביז'ה.
לפי האגדה המלך ולדיסלב השני נח מתחתיו לפני קרב גרונוולד.
גילו הוא לא יותר מ-450 שנים.
העץ נגדע על ידי הרוח ב-1974, אך עדיין ניתן לראות את הגדם.
שמו של העץ נגזר מקומדיית הבלט גם הוא באצילים של מולייר, שבה הדמות הראשית, מר ז'ורדן, ממונה למאמאמושי על ידי השגריר הטורקי.
מבין כל עצי האלון בביאלובייסקה שהיקפם מעל 6 מטרים המאמאמושי הגדול מצוי במצב הטוב ביותר.
הגזע של מלך נייזנאנובו (אלון שהיקף הגזע בגובה 1.3 מטר הוא 6.2 מטרים וגובה העץ הוא 38 מטרים) הוא היחיד מבין גזעי האלונים בביאלובייסקה הדומה לצריח.
הענפים הראשונים גדלים בגובה 18 מטרים.
היקף הגזע גדל מאז אמצע שנות ה-60 בכ-45 ס"מ.
אולם, העץ מצוי בתהליך קמילה מאז 1998, ונכון לשנת 2005 רק בשני ענפים גדלים עלים.
קיסר הדרום (היקף הגזע: 6.1 מטרים, גובה: 40 מטרים) לא מראה כל סימן ברור לתהליך קמילה.
העץ לא מראה כל סימן ברור לתהליך קמילה.
הצלב הדרומי (היקף הגזע: 6.3 מטרים, גובה: 36 מטרים) הוא עץ אלון שבחלק המזרחי של הבסיס שלו יש פצע גדול.
היקפו גדל מאמצע שנות ה-60 בכ-65 ס"מ.
השם של העץ נגזר מצורת הכותרת שלו שענפיה יוצרים צורה הדומה לצלב.
השומר של זווייז'ינייץ (היקף: 6.58 מטרים, גובה: 37 מטרים) הוא אחד מהאלונים העבים ביותר בפארק.
העץ נוטה לכיוון מערב, וככל הנראה נטייה זו גרמה להתרחבות בבסיס הגזע.
אלון החבית (היקף: 7.4 מטרים, גובה: 30 מטרים) נקרא כך משום שהגזע שלו דומה לחבית והיקף הבסיס שלו הוא 7.4 מטרים.
ההערכה היא כי גילו של עץ זה הוא כ-450 שנים.
אלון הצאר (היקף: 6.4 מטרים, גובה: 41 מטרים) ההערכה היא כי נפח העץ הוא 75 מ"ק.
העץ התייבש באופן סופי ב-1984, ובמשך 20 שנים ניצבו שרידיו המתים בתחילת עמק הנהר לסנה פראווה.
כל קליפת העץ שהקיפה את הגזע נשרה, וחלק מהענפים נשברו גם כן.
אלון השליט (היקף: 6.8 מטרים, גובה: 36 מטרים.
העץ מת ב-1992, ורוב הגזע שלו חסר קליפת עץ.
במשך שנים רבות העץ נחשב לדומיננטי ביותר בפושצ'ה ביאלובייסקה בשל גודלו הרב.
ההערכה היא כי גילו הוא 450 שנים.
יער אשתאול (נקרא גם יער הראל) הוא חורש בסמוך למושב אשתאול, הנמצא ממערב לירושלים, חלק מפארק יצחק רבין.
היער ניטע על ידי גרעין התיישבות של עולי תימן וקרן קיימת לישראל.
הגישה ליער היא מכביש הגבורה, מחלף שמשון - צומת נחשון (כביש 44).
היער ניטע על ידי גרעין ההתיישבות הראשון של עולי תימן, שהתיישבו במקום עם תום מלחמת העצמאות.
השם אשתאול, שהיה שייך ליישוב המקראי, השתמר בשמו של המושב שהוקם בדצמבר 1949.
מרבית העצים שניטעו ביער הם עצי אורן ממין אורן ירושלים, אשר עמידים בפני תנאי קרינת שמש ישירה ומתמודדים עם הקרקע הסלעית והגירית באזור.
בעקבות הייעור באזור טויבה הקרקע והתפתחה מערכת תת-יער מתחת לחופת העצים, שהחלה להוות בית גידול לבעלי חיים וצמחים כגון עכבישים, טחביות, שלשולים וחיפושיות שונות.
בעצי האורן צומחת גם פטריית האורנייה.
בשלהי החורף, היער עשיר בנרקיסים ורקפות.
היער גובל ביישוב היהודי-ערבי נווה שלום.
בסמוך ליישוב ממוקם חניון "סוכת שלום", שהוקם לכבוד איש השמאל אייבי נתן.
החניון מקשר אל דרך בורמה ועיינות סוסין.
ביער הוקם "מצפור לטרון", מגדל שמירה שנותר מחורר בכדורים בעקבות קרבות לטרון.
אתר נוסף ביער הקשור למלחמת העצמאות הוא "נקודת גובה 314" בה התרחש חלק מ"מבצע יורם" (8-9 ביוני 1948) בה תקפו לוחמי חטיבות "הראל" ו"יפתח" את הירדנים ברכס לטרון; כ-100 מלוחמי החטיבות נפגעו בקרב זה.
ביער ממוקם חניון לזכרו של אברהם (בומה) גולדשטיין, ובו נקודת תצפית לשפלת החוף וגוש דן.
סמוך אליו ממוקמים אתרים כגון עין מסילה שהיווה תעלת הגנה עבור לוחמי הפלמ"ח במלחמת העצמאות; קטע של פסיפס עגול; וגת עתיקה.
ביער ממוקם מתחם המכונה "יער ניסתור".
יער ניסתור נוסד על ידי חבורה שעלתה לארץ, מתוך ציונות, בשנת 1984 מארגנטינה, בעיקר מהעיר רוסריו.
נקודת המפגש נמצאת בחניון הסמוך לדרך הרעות על ציר נווה שלום-אשתאול.
במקום חניון נופש, שולחנות פיקניק, מתקני משחק לילדים ומקום מוסדר למנגל.
מקום מפגש זה הפך לשם דבר בקרב קהילת העולים מארגנטינה.
יער אילנות הוא גן בוטני יערני (ארבורטום) המשתרע משני צדדיו של כביש 4 באזור השרון, בין קדימה בדרום לפרדסיה בצפון.
ביער צמחייה מגוונת ונדירה - ריכוז גדול של אירוס הארגמן, תורמוסים, צבעוני השרון, אזוביון דגול ועוד.
בצדו המזרחי של היער, שוכנת הקהילה הטיפולית לנפגעי סמים "אילנות".
בתקופת המנדט הבריטי נרכשו אדמות היער בידי הקרן קיימת לישראל.
בחלקו הצפוני של היער פעל פרדס ערבי שבו נתגלו איורי קיר נדירים.
משנות ה-50 המוקדמות ועד 1986 שימש האזור כארבורטום (גן אקלום לעצים) הלאומי של ישראל, במסגרת אגף חקר היערות של משרד החקלאות.
נבדקו שם 170 מיני אקליפטוס ובסך הכל מעל 750 מינים של עצי ושיחי נוי ויער שנאספו מרחבי העולם כדי לבדוק את התאמתם לאקלים ארץ ישראל.
הידע שנרכש בארבורטום יוּשם בפרויקטי ייעור ברחבי הארץ.
ב-1986 נסגר אגף חקר היערות, האתר נעזב, כוסה בעשבי בר, וחלק מעציו נבלו מההזנחה.
ד"ר קרל טישלר, אשר היה חוקר בכיר באגף, התאבד בעקבות הסגירה, ובהמשך עובדים רבים איימו בכך גם כן.
ב-1993 החלה קק"ל בתהליך שימור ושיקום היער, כולל נטיעה מחדש של חלק מהמינים שנבלו, הצבת שלטי הסבר וסלילת שבילי הליכה.
האתר נפתח מחדש כארבורטום הלאומי, ומתוכנן להיפתח בו מרכז מבקרים על שם אילן רמון.
באוגוסט 2014 הכריזו משרד החקלאות והמועצה לגנים בוטניים על הגן כגן בוטני.
בצדו המזרחי של היער, סמוך לכביש 4, שוכנת הקהילה הטיפולית לנפגעי סמים "אילנות".
הקהילה מיוזמתה של "עמותת בית אור אביבה", הוקמה על ידי הקרימינולוג הקליני ומנכ"ל העמותה איתן סלע, בשנת 1989, והיא יכולה לקלוט כמאה מטופלים.
בקהילה ניתנים שירותים מיוחדים למגזרי אוכלוסייה שונים ובהם בני 18–24 ועולים חדשים צעירים.
עד היום הסתייעו וחזרו לחיים נורמלים כ-1000 מכורים לסמים.
בית אור אביבה היא עמותה לקידום קהילות טיפוליות בישראל לטיפול בהתמכרויות.
העמותה מפעילה מספר רב של מסגרות.
תוכנית הפיתוח של כביש 561, לכיוון אבן יהודה איימה להכחיד חלקים רבים מהיער.
מאבק משותף של קק"ל, המשרד להגנת הסביבה והחברה להגנת הטבע, הביא לפשרה לפיה הכביש יעבור בשוליו הדרומיים של היער ובחלקו המזרחי בלבד.
יער בְּאֵרִי משתרע על פני כ-11,000 דונם ושוכן בנגב המערבי, בחבל הבשור.
ראשיתו של היער בנטיעות שביצעו חברי קיבוץ בארי.
הקיבוץ הוקם בשנת 1946, במוצאי יום הכיפורים, כאחד מ-11 נקודות התיישבות שהוקמו בנגב הצפוני, ונקרא ע"ש ברל כצנלסון, שבארי היה שמו הספרותי.
ביער מגוון עצים, עצי מחט, עצי בוסתן ועצים רחבי עלים.
והוא מתכסה בחודשי החורף והאביב במקבצים של פרחי כלניות, סחלבים, צבעונים, עיריות, ופרחים רבים נוספים.
וכן מגוון של עולם חי, צבים, לטאות, צבאים ודורבנים.
שמו הקודם של אזור בארי הוא "נאחביר", שפירושו בערבית 'אזור בתרונות'; בתחומו של היער נמצאת "שמורת בתרונות בארי".
ב-2 במאי 2018 נפגע היער קשות משרפת יער שהצית עפיפון תבערה ששילחו מחבלים פלסטינים מרצועת עזה.
שביל הנגב המערבי עובר ביער.
בתרונות בארי היא שמורת טבע המאופיינת במדרונות תלולים ומשתרעת על פני 5,000 דונם.
היא נוצרה על ידי מי גשמים המגיעים מאגנו העילי של נחל סחף, אשר חרצו ובתרו את אדמת הלס הצחיחה והאופיינית לאזור.
כך במשך הזמן הבתרונות הפכו לעמק דמוי מכתש שקירותיו מתנשאים לגובה של 10–15 מ', וקרקעיתו מבותרת על ידי יובלי הנחל.
בחודשי החורף והאביב הבתרונות מתכסים בפרחים.
פריחת הכלניות בחורף מהווה מוקד משיכה למטיילים.
במרכזו של העמק נמצא אתר פרהיסטורי שבו ריכוזים גדולים של כלי צור מתקופת האבן הקדומה.
כמו כן, בבתרונות שרדו בעלי חיים וצמחייה שנעלמו ממישורים אחרים באזור בשל עיבוד אינטנסיבי.
בתחומי השמורה ישנם כ-175 מיני צמחים, בהם צמחים ים-תיכוניים הנמצאים בסמוך לגבול תפוצתם הדרומי, כדוגמת סירה קוצנית, וצמחים מדבריים הנמצאים בגבול תפוצתם הצפוני, כדוגמת רותם המדבר.
בנוסף, השמורה מהווה את גבול תפוצתם הדרומי של מספר בעלי חיים כדוגמת הצב המצוי.
חלקם, כמו לטאת שנונית באר שבע, נמצאים בסכנת הכחדה.
בשמורה מטע אגבה, שניטע על ידי מקימי קיבוץ בארי בניסיון להקים תעשיית חבלים מסיביהם, ניסיון שכשל בשל העלות הגבוהה של ייצור חבלים מחומרים טבעיים אל מול זאת של החבלים מחומרים סינתטיים.
אנדרטת אנזא"ק הוקמה לזכרם של חללי גייסות הצבא האוסטרליים והניו זילנדיים (Australian and New Zealand Army Corps - או ANZAC בראשי תיבות) ונחנכה בשנת 1967 ביער בארי.
האנדרטה היא תרומת יהדות אוסטרליה וניו זילנד לזכר הכוחות משתי הארצות שפעלו במקום זה.
האנדרטה בנויה בצורת האות A שהיא האות הראשונה במילה Anzac.
מחצבות הגופרית ממוקמות בסמוך לבתרונות הגופרית, כשלושה קילומטרים מערבית למקום בו נמצא קיבוץ בארי כיום.
הן הופעלו בזמן המנדט הבריטי ופעלו מ-1933 עד 1943. לאחר הקמת מדינת ישראל בדקה ממשלת ישראל את כדאיות הפקת הגופרית, הוחלט שההפקה אינה כדאית, והמחצבות ננטשו.
אנדרטת בית הקברות הצבאי הארעי בבארי
בצמוד ליער בארי שוכנת אנדרטה באתר שבו פעל בעבר בית קברות צבאי ארעי של צה"ל.
נקברו בו חללים שנפלו במלחמת סיני, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
יער ביקרניקי (בלטבית: Biķernieki), הוא אחד משני אתרי ההריגה של יהודי ריגה במלחמת העולם השנייה (האתר השני הוא יער רומבולה).
היער נמצא בגבולה הדרומי של ריגה בלטביה.
בחודש הראשון של הכיבוש הנאצי החל רצח המוני של יהודים ושריפת בתי כנסת ברחבי ריגה.
ב-4 ביולי 1941 הוצת בית הכנסת כורל ברחוב גוגול ונשרף עם מאות יהודים שהיו בתוכו.
כל בתי הכנסת בעיר הוצתו ונהרסו פרט לבית הכנסת פייטב שהיה סמוך מידי לבתים.
יחידות עזר של לטבים החלו לעצור יהודים ולכלוא אותם במפקדות ובמרתפים של הארגון הפשיסטי הלטבי.
לפי דו"ח הסיפ"ו - עד 16 ביולי 1941 נרצחו כ-2,700 יהודים וגופותיהם נקברו ביער ביקרניקי.
2,000 יהודים נשארו בבתי כלא מתוכם שוחררו מספר רופאים ובעלי מלאכה נחוצים והשאר נרצחו בביקרניקי.
לאחר חיסול הגטו הגדול בדצמבר 1941 ביער רומבולה הביאו הגרמנים לגטו שהתפנה כ-16,000 יהודים מארצות הרייך (גרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה).
במקום נרצחו גם שבויי מלחמה רוסים ואזרחים לטבים מתנגדי השלטון.
אין רישום ואומדן מדויק של הנרצחים אבל המספר מתקרב ל-30,000 כשרובם יהודים אבל אין אומדן מדויק על שאר הקבוצות.
לפני הנסיגה דאגו הגרמנים לחפור בקברות האחים ולשרוף את הגופות.
במשך שנים רבות לא היה שום אזכור לרצח שבוצע ביער.
בשנות ה-60 הוצבה במקום אנדרטה צנועה עליה היה כתוב בלטבית ורוסית: "ביער ביקרניקי מ-1941 עד 1944 הכובשים הגרמנים הפשיסטים רצחו באכזריות 46,5000 אזרחים שלווים".
לא נכתב כי רוב הנרצחים היו יהודים.
במרכז האנדרטה נמצאת אבן גרניט שחורה מלוטשת כסמל למזבח ועליה חרותה כתובת ברוסית, לטבית, גרמנית ועברית: "ארץ אל תכסי דמי, ואל-יהי מקום לזעקתי" (איוב, ט"ז, י"ח).
האנדרטה מוקפת ב-4,000 אבני גרניט בגדלים וצבעים שונים שהובאו מאזור ז'יטומיר ומקנים למקום צורה של בית קברות יהודי עתיק.
ליד כל קבוצת אבנים חקוקים על אבן גרניט מלוטשת שמות הערים מהן גורשו הנספים.
לצידי השבילים ובורות ההריגה נמצאים עמודי בטון ועליהם חקוקים: מגן דוד - ליהודים, כתר קוצים - לשבויי המלחמה וצלב - לאזרחים.
האתר מומן על ידי ממשלות גרמניה ואוסטריה ועלה כמליון מארק.
טכּס הפתיחה הממלכתי התקיים ב-30 בנובמבר 2001 במלאת 60 שנה לאקציה הראשונה ביער רומבולה.
יער ברעם הוא חורש אלונים טבעי משולב עם יער מעורב נטוע המשתרע על פני שטח של כ-10,000 דונם בגליל העליון.
היער תחום בצורה גסה בין היישובים הבאים: ברעם, יראון, ואביבים בצפון, כרם בן זמרה במזרח, ג'ש (גוש חלב), וצבעון בדרום ודוב"ב במערב.
בתחומי היער זורמים הנחלים צבעון, גוש חלב, ברעם, יראון, אביב ודישון.
בתחומיו מתנשאים גם שני הרים בולטים: הר שפרה והר פועה.
שמורת יער ברעם (שמורת אלוני ברעם)
שמורת אלוני ברעם היא שמורת טבע ויער טבעי המשתרעת על פני שטח של כ-1,000 דונם, המהווה חלק מיער ברעם.
השמורה תחומה בין היישובים ברעם, ג'ש, צבעון ודוב"ב וממוקמת סמוך לכביש הצפון, וכ-2 ק"מ צפונית לצומת חירם.
כל שטח השמורה נכלל בעברו בבעלותה של הכנסייה המרונית ולאורך השנים הגנו תושבי בירעם וג'ש על עצי השמורה בכלל ועל האלונים שבה בפרט מפני כריתה, דבר שתרם רבות לשמירתו ולשגשוגו לאורך השנים.
ניתן לטייל בשמורה במסלול מעגלי היורד לכיוון דרום-מזרח עד למפגש עם ערוץ נחל דישון, משם ממשיך דרומה לאורך ערוץ נחל דישון, פונה דרום-מערבה לאורך ערוץ נחל צבעון ולבסוף צפונה ומזרחה דרך יער ברעם לנקודת ההתחלה.
בתחומי השמורה עובר קטע משביל ישראל.
בשטח השמורה ניתן להבחין בשתי צורות תכסית שונות: יער אלונים סבוך ובתה ים-תיכונית המתאפיינת בעיקר בשיחי סירה קוצנית ואזוב מצוי.
הסיבה לשוני הזה נעוצה בנוכחותו של שבר גאולוגי, שעובר באזור השמורה מצפון-מערב לדרום-מזרח.
שבר זה גרם להעתקת סלעי קירטון מאזור צפון-מזרח של השמורה לאזור סלעי הגיר והדולומיט, שהתבלו עם השנים ויצרו קרקע מסוג טרה רוסה.
סלעי הקרטון אטומים לחלחול מי גשמים ולכן על קרקע מסוג זה צומחים שיחים ובני שיח שמסתפקים במעט מים, ואילו קרקע מסוג טרה רוסה ואבן גיר חדירים לחלחול של מי הגשמים ומאפשרים צמיחה של פלורה עשירה וסבוכה.
עצי אלון מצוי עתיקים מהווים כ-90% מכלל הפלורה בשמורה, דבר אשר הקנה לשמורת הטבע את שמה.
פרט לאלון מצוי גדלים בתחומי השמורה מינים רבים נוספים של עצים, דוגמת אלון התולע, ער אציל, אלה ארצישראלית, עוזרר קוצני, שזיף הדב, אדר סורי, אגס סורי, לבנה רפואי, ומטפסים רבים דוגמת קיסוסית קוצנית, אספרג החורש וטמוס מצוי.
בתקופת החורף, הודות לכמות משקעים רבה ולתנאי לחות הולמים, מתאפשרת, ברחבי השמורה, צמיחה של כ-80 מינים שונים של פטריות בסיסה ומיני טחב רבים.
כמות מינים כה רבה העניקה לשמורה את התואר "המקום בעל המגוון הרב ביותר של פטריות בסיסה בישראל".
כמו כן קיים בתחומי השמורה ריכוז גבוה של פרחי בר מוגנים וביניהם: יקינתון מזרחי, אירוס הדור, רקפת מצויה, גרניון הלבנון, סתוונית בכירה ומיני חלמוניות.
מבחינת תהליך הסוקצסיה, שוררת בין המדענים מחלוקת באשר להגדרת שמורת אלוני ברעם כיער אמיתי, או כחורשה שהתפתחה היטב בעקבות מאמצי השמירה של התושבים המקומיים והכנסייה המרונית.
הפאונה של יער ברעם בכלל ושמורת אלוני ברעם בפרט מורכבת ממינים רבים של בעלי חיים, ביניהם ניתן למנות את הבאים: צבי ארץ-ישראלי, חזיר בר, דורבן מצוי, יערון גדול, נמנמן העצים, נשר מקראי, גדרון, שחרור, דו-חיים ומינים רבים של פרוקי-רגליים.
חלקותיו הוותיקות של יער ברעם הנטוע נשתלו בשנת 1950, אולם עיקר השטח ניטע בין השנים 1955–1965 בעצי אורן ירושלים ואורן קפריסאי.
במהלך חורף 1992 נפגעו חלקים נרחבים מהיערות הנטועים על ידי השלג הכבד שירד בגליל העליון, דבר שהוביל לתמותת אורנים גדולה.
כעבור שנה החלה הקרן הקיימת לישראל במיזם נטיעות רחב היקף באזור שכלל סוגי עצים מעורבים, דוגמת אורנים, ברושים ומעט ארזים.
להלן מספר אתרים בעלי עניין שנמצאים ברחבי יער ברעם ושמורת אלוני ברעם:
גן לאומי ברעם – גן לאומי ובתחומו בית כנסת עתיק מתקופת התלמוד ושרידי הכפר המרוני בירעם.
מגדל תצפית ברעם – מגדל תצפית שמיועד לפעילות של יערנות, ניצב בגובה 743 מטרים מעל פני הים, על פסגת הר שפרה ולמרגלותיו קבועים עמודי הנצחה לקהילת יהודי איטליה.
מהמגדל נשקפת תצפית ליישובי הגליל העליון ולדרום לבנון.
חניון לאה ויצחק רבין – נקודת המוצא לטיול בשמורת אלוני ברעם.
החניון, שמחופה עצי אורן נטועים, ממוקם סמוך לכביש הצפון, בכניסה לשמורת אלוני ברעם וממול למגדל התצפית.
קבר מרדכי ואסתר – לפי אחת המסורות מצוין קברם של מרדכי ואסתר בגלעד אבנים סמוך לערוץ נחל צבעון, לאורך המסלול המעגלי של שמורת אלוני ברעם.
מצפה אל"ם יצחק רחימוב – מצפה לזכר אל"ם יצחק רחימוב שנפל בקרב בכפר הלבנוני ירון ב-21 בינואר 1990. במקום קבועים אנדרטת זיכרון ושולחנות פיקניק וממנו נשקפת תצפית לכיוון הכפר ירון.
יער-אופל , נקרא גם "יער האופל" או "יעראפל", הוא יער האלפים בארץ התיכונה (עולם הפנטזיה של ג'ון רונלד רעואל טולקין).
יער-אופל היה מקום חשוך ואפל עם מאגיות שחורות עד שהצל עבר למורדור.
ביער-אופל שוכנות חיות אפלות ורעות כגון עכבישי ענק.
בצפון יער-אופל שוכנים אלפי יער-אופל (או אלפי היער).
יער-אופל מופיע לראשונה בספר "ההוביט", לאחר שתורין ושותפיו מתראים עם ביאורן.
יחד עם גנדלף הם רוכבים עד שהם מגיעים ליער-אופל, שם גנדלף עוזב אותם.
הם נכנסים ליער-אופל ומנסים לצאת משם עד שהם מגיעים לנחל שהם צריכים לעבור.
בילבו נשלח לנסות לעבור את הנחל, הוא עובר את הנחל בהצלחה ואחריו כל שאר הגמדים עוברים.
במבר נופל לנהר ומתעלף, 4 גמדים סוחבים אותו זמן מה עד שאחרי כמה ימים הם רואים אלפים מסביב למדורה בתוך קרחת יער.
האלפים לוקחים את תורין איתם, ושאר החבורה בורחים.
אחרי זמן מה מגלה בילבו שעכבישי ענק תפסו את הגמדים.
הוא משחרר אותם מקורי העכביש והם נלחמים בהם.
בזמן הקרב אלפים באים ולוקחים את הגמדים (את בילבו לא לקחו משום שענד את הטבעת) בילבו רץ אחרי האלפים, אך לא מצליח להיכנס לארמון שלהם.
הוא מנסה כמה פעמים ולבסוף מצליח להיכנס ולמלט אותם מכלאם שבארמון האלפים.
יער אשדאון הוא יער עתיק, בעל ערבה פתוחה ושלווה, השוכן ברכס החולי הגבוה ביותר, של "אזור ההיי וילד בעל היופי הטבעי יוצא הדופן", אזור כפרי המיועד לשימור בבריטניה.
היער ממוקם במרחק משוער של 30 מיילים (48 קילומטרים), דרומית ללונדון, במזרח סאסקס, אנגליה.
כשמטפסים לרום מרבי של 732 רגל (223 מטר) מעל פני הים, נופי היער מספקים מראות עוצרי נשימה, הנחזים לרוחב פני הגבעות המיוערות בכבדות של אזור הווילד לכיוון מתלולי הגיר של צפון דאונס ודרום דאונס, הנראים גם הם מעבר לאופק.
ראשית ההיסטוריה של יער אשדאון כשימש כיער ציד בתקופת ימי הביניים, שעציו ניטעו זמן קצר לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה.
ב-1283, היער היה מוקף בגדר כלונסאות, באורך של 23 מיילים (37 קילומטרים), שתחמה שטח של 20 קילומטרים רבועים (5200 דונם).
34 שערים וכניסות לתוך תחום השטח המגודר, אשר כמה משמותיהם עדיין מונצחים, כגון צ'אק האטץ' וצ'לווד גייט (Chuck Hatch and Chelwood Gate), אפשרו לתושבי המקום להיכנס אליהם כדי לרעות את עדריהם, לאסוף עצים להסקה ולגזום שרכים ושיחי אברש שישמשו כמצעי שינה עבור בעלי החיים.
היער המשיך לשמש כיער ציד בעבור בית המלוכה והאצולה, בעיקר עם עליית בית טיודור לשלטון, כולל בימיו של הנרי השמיני, כאשר נבנתה למטרות פעילות זו, בקתה ייעודית בטירת בולברוק שבהארטפילד, שבסמוך לה הוא חיזר אחרי אן בולין, בטירת היבר שממוקמת לא הרחק מהטירה הראשונה.
יער אשדאון הוא בעל מורשת ארכאולוגית עשירה.
הוא מכיל בתוכו ממצאים רבים המעידים על פעילות אנושית פרה-היסטורית, כאשר ההוכחה הקדומה ביותר לנוכחות בני אדם במקום מתוארכת ל-50,000 שנים לפני זמננו.
בהקשר ארכאולוגי זה, ישנם שרידים חשובים משלוש תקופות שונות: מעידן הברונזה, עידן הברזל ומהעידן הרומי-בריטי.
היער היווה מרכז לקיומה של תעשיית ברזל, שחשיבותה ברמה הלאומית ניתנת להמחשה בשתי דוגמאות: במהלך הכיבוש הרומי של בריטניה ובמהלך שלטון בית טיודור, כאשר ב-1496, נבנה בניוברידג' הכבשן הראשון ליציקת ברזל בממלכה, בסמוך לקולמנ'ס האטץ' (Coleman's Hatch), מה שסימל את ראשיתה של תעשיית הברזל והפלדה המודרנית של בריטניה.
בשנת 1693, יותר ממחצית היער הועברה לידיים פרטיות, כאשר שאר הקרקע מיועדת לשימוש הציבור.
כיום, השטח הציבורי של היער מכסה אזור של 9.5 מיילים רבועים (2,500 דונם), והוא האזור הגדול ביותר בדרום מזרח אנגליה הפתוח ונגיש לציבור.
החשיבות האקולוגית של יער אשדאון משתקפת בכך שהוא מוגדר כאתר בעל עניין מדעי מיוחד, כאזור מיוחד המיועד לשימור בעלי חיים, בעיקר בשל בתי הגידול שבערבות היער.
היער מהווה למעשה חלק מתוכנית השימור Natura 2000, כשהוא מארח בשטחו כמה מהמינים ובתי הגידול הידועים ביותר באירופה, הנמצאים תחת איום.
יער אשדאון התפרסם בעיקר בתור מקום התרחשות סיפורי פו הדב שנכתבו על ידי אלן אלכסנדר מילן, אשר חי בקצהו הצפוני של היער, כשהוא לוקח את בנו כריסטופר רובין לטייל באזור.
האמן ארנסט שפארד הסתמך על נופי יער אשדאון כהשראה לרבים מהציורים אותם אייר עבור ספרי פו הדב.
בבקתת האבן (Stone Cottage) שביער ובאחד המלונות שבו (Ashdown Forest Golf Hotel), בילו המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס ואשתו ג'ורג'י הייד-ליס את ירח הדבש שלהם, בחודשים אוקטובר-נובמבר 1917.
יער אשדאון לא כולל בשטחו הרחב יישובים בעלי אוכלוסייה משמעותית, כשמתייחסים לגדר הכלונסאות שתחמה אותו בימי הביניים (pale).
אולם, ישנם מספר כפרים אשר שוכנים בסמוך לאותה גדר, בקצה היער.
ביניהם ניתן לכלול את נאטלי (Nutley), פיירוורפ (Fairwarp), דיינהיל (Danehill) ומיירספילד (Maresfield) מדרום, ופורסט רו (Forest Row) והארטפילד (Hartfield) מצפון.
העיירה קרובורו (Crowborough) נושקת ליער בגבולו המזרחי ואילו איסט גרינסטד (East Grinstead) ממוקם ליד הגבול הצפון מערבי, במרחק 3 מיילים (4.8 קילומטרים).
ההתייחסות המתועדת הראשונה באשר לשמו של יער אשדאון, היא מהשנים 1100 - 1130. במהלך פרק הזמן המדובר, אשרר במסמך המלך הנרי הראשון, את זכותם של הנזירים המקומיים להשתמש בשביל שחצה לרוחב את יער "אססדון" (Essessdone), זכות שהנזירים טענו לחזקה עליה מאז תחילת הכיבוש הנורמני עצמו.
יער "אשדון" (Eshedonne, Esschedoun) היה מוכר בשם זה מתקופת שלטונו של אדוארד הראשון, זאת לפי ביטאון שיצא לאור בשנת 1848, מטעם האגודה הארכאולוגית של סאסקס.
ישנה סברה שמקור השם אשדאון מהשפה האנגלו-סקסית.
השם מהווה כנראה צירוף של Aesca, שמם של אנשים פרטיים או של קבוצה אתנית, בצירוף המילה dún, מילה המצויה באנגלית עתיקה ושאולה מהשפה האירית, שפירושה הוא מצודה או גבעה - Aesca's dún, גבעת אסקה או מצודת אסקה (לפי ההגייה המקורבת בעברית).
לפי המחזיקים בסברה זו, לשם היער אין שום קשר לעץ המילה (Ash באנגלית או Aesc באנגלית עתיקה, הנכתב בצורה דומה למדי לאסקה, אולם נהגה כאש), אשר אף פעם לא היה נפוץ באזור, בשל תנאי הקרקע במקום.
ישנה גרסה נוספת של השם, המופיעה רבות במסמכים מהתקופה האנגלו -סקסית, ובמיוחד מזמן אמצע ימי הביניים (המאה התשיעית): Æscesdun.
המילה השנייה, יער, היא למעשה מונח ששימש כאן את הנורמנים כדי לציין קרקעות שהיו כפופות לחוק היערות המלכותי.
חוק זה, אשר תחולתו הורחבה במסגרת המשפט המקובל האנגלי, נועד להגן, לטובת המלך, על חיות הציד, כגון איילים וחזירי בר.
נוסף לכך, הגן החוק על הצמחייה, אשר סיפקה לאותן חיות אוכל ומחסה.
המלך ואנשיו השתמשו בחוק, כדי לגלות יחס נוקשה ונקמני כלפי מפריו.
חוק היערות המלכותי קבע עונשים כבדים, לאותם אנשים שהפרו אותו, במיוחד במאות ה-11 וה-12 ולמשך זמן מה הוא נאכף בחלקים נרחבים באנגליה הכפרית, כולל במחוזות שלמים, כגון סארי ואסקס.
עם זאת, בעוד אדמות היער הוקצו באופן חוקי על ידי הכתר לשם ציד ולשם מתן גישה לריבון לכל שטחי המרעה של בעלי החיים הפראיים שבאזור, הכפריים ופשוטי העם האנגלים, עדיין היו מסוגלים לממש רבים ממנהגיהם וזכויותיהם המסורתיים.
למשל, הותר להם לתת לחזירי הבית לרעות בשטחי הציד שביער, אותם החזיקו כחיות משק וכחיות מחמד.
כן הותר להם לאסוף עצים וענפים שהרוח פיזרה אותם על הקרקע כדי שישמשו אותם לחימום ולהסקת בתיהם.
כך, במאה ה-13, תועדו ברשומות אנשי הכפרים שמסביב ליער אשדאון, בתור הרועים של ראשי הבקר והחזיר הרבים, בתחום שטח היער, לצד האיילים, אשר אליהם כאמור לא ניתנה גישה לכפריים ואשר נשמרו עבור ספורט הציד האריסטוקרטי שייעד לשמש למאכל את בשרם האיכותי לאנשי חצר המלוכה ולאצולה.
יש לשים לב שהמילה "יער" לא מתייחסת כאן למשמעות המודרנית של המילה: "צמחייה עבותה" או "מיוער בכבדות".
תצורת היער, דומה למשולש הפוך, שמרחקו כ-11 ק"מ (וכן כ-7 מיילים) ממזרח למערב וכן מצפון לדרום.
ניתן להגדיר את גבולות היער בדרכים שונות, אך הגדרת הגבולות הרלוונטית ביותר ליער אשדאון, היא זו של שטח היער המגודר מתקופת ימי הביניים, שמחזיר אותנו לתקופה שבה שימש במקור כיער ציד.
השטח המגודר (pale), הוזכר לראשונה במסמך משנת 1283, והוא הורכב מגדת נהר ותעלת מים שהוקפו בגדר כלונסאות עשויה עץ אלון.
הגדר, שאורכה היה 37 ק"מ, תחמה אזור ששטחו היה כ-53,000 דונם.
ניתן עדיין לאתר במקומות מסוימים בימינו, את עקבות הגדה ותעלת המים המקוריות, אולם כיום האדמה עברה תהליך של שחיקה ומכוסה בצמחייה.
ב-1693, קיבל היער את תצורתו הנוכחית, כשרק חצי מהשטח בן 56,620 הדונמים, באותה שנה, יועד לשטחים פרטיים ולהשבחה, בעוד היתר, שטח של 26,000 דונמים, הוקצה לשטח ציבורי.
רובו של השטח הציבורי חולק מסביב לפריפריה של היער באופן דיי מקוטע, בסמוך לנחלות הקטנות וליישובים הקיימים.
רבים מהאזכורים הקיימים כיום של יער אשדאון, כולל אלו המצוטטים על ידי צוות השימור של היער עצמו, מדברים על היער כשם נרדף ומשותף למה שנותר משטח ציבורי זה; דבר זה עשוי להוביל לבלבול: לפי מקור רשמי .
כיום, רוב הקרקע המשותפת שוכנת בתחומי השטח המגודר מתקופת ימי הביניים, למרות שישנה קרקע אחת שנרכשה בידי צוות השימור של היער, המשתרעת מחוץ לשטח היער.
צוות השימור של יער אשדאון, אף רכש בשנים האחרונות קרקעות נוספות, כשצצה ההזדמנות המתאימה, זאת כחלק ממדיניות להגדיל את כמות הקרקעות עליהן הוא מפקח ומגן, בתחומי השטח המגודר.
כהגדרתו של צוות השימור עצמו, המתייחסת לשטח שלגביו יש להם אחריות סטטוטורית, שטחו של יער אשדאון הוא 24,720 דונמים.
המבנה הגאולוגי הבסיסי של יער אשדאון מכיל בעיקרו אבן חול, מתצורת אשדאון, תקופת הקרטיקון התחתון.
זו יוצרת שכבה שעוביה נע בין 500 ל-700 רגל (150 עד 210 מטרים), המורכבת מאבני חול ואבני סחף מרובדות בגרגירים דקים, וכמו כן מכמויות שניוניות של פצלים ואבני בוץ.
זוהי התצורה הגאולוגית הקדומה ביותר מעידן הקרטיקון התחתון, שצומחת באזור הוילד.
תצורת אשדאון נחשפה לשחיקה במשך מיליוני שנים שיצרה את קמר וילד-ארטואה, תהליך שהותיר את השכבות הקדומות ביותר של הקמר, המכיל כאמור את אבני החול העמידות, ההופכות את הציר המרכזי לרכס גבוה ומיוער, הכולל את יערות אשדאון, סנט לאונרדס ווורת'.
רכס מיוער זה, שהוא החלק הבולט ביותר של ההיי וילד, מוקף בשכבות קונצנטריות צעירות יותר של אבני חול וחרסית, כאשר השכבה העליונה היא שכבת גיר.
אלו יוצרות בתורן גבעות ועמקים, כתלות בעמידותן היחסית לשחיקה.
בסופו של תהליך, כשהצופה מסתכל צפונה ודרומה לאורך הוילד, מפסגת יער אשדאון, הוא רואה למעשה סדרה של תצורות גאולוגיות קונצנטריות צעירות יותר.
הללו כוללות את השפלה המיוערת בכבדות ששייכת לתצורת וילד-קליי, המתלול הגבוה של רכס גרינסנד המתנשא בצורה בולטת מצפון, ובאופק את מתלולי הגיר של צפון ודרום דאונס .
יער בוסאקו (בפורטוגזית: Mata Nacional do Buçaco - היער הלאומי בוסאקו, בכתיב עתיק Bussaco) הוא שמורת עצים באזור המרכז ("סנטרו") של פורטוגל, המאכסנת אחד מאוספי העצים היפים ביותר באירופה.
אורך החומה המקיפה אותו הוא כ-5 קילומטר ונפתחים בה שערים רבים.
אחד מהם - "שער קואימברה" - נושא טקסט מן המאה ה-17 עם אחת מן הבולות של האפיפיור האוסרת כניסת הנשים ומאיימת בנידוי את מי שיזיק ליער.
ביער המגודר בנו הנזירים שבילים להתבודדות וקאפלות ושתלו עצים.
ביער גדלים מעל 250 מיני עצים ושיחים, לרבות עצים בני מאות שנים ועצים ושיחים אקזוטיים שהובאו לכאן על ידי מלחים פורטוגזים בעידן התגליות.
בשנת 2004 ביקשה פורטוגל את הכרת היער כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.