tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סימס פנתה לקופר ואמרה לה שהיא תחלק עותקים של מוסף הטיימס לסוכנויות ושקופר תקבל עמלה על כל עבודה שסימס תקבל ממנה.
בתוך שנה, הרוויחה סימס US$1,000 בשבוע, ב-1968 היא הופיעה על השער של ליידיס' הום ז'ורנל ובשנה העוקבת היא הופיעה על השער של מגזין לייף.
פיי דאנאוויי גילמה את קופר בסרט Gia, משנת 1998, שמגולל את סיפורה של ג'יה קרנג'י דוגמנית אותה גילתה קופר ושהלכה לעולמה מאיידס.
היא המשיכה לנהל את הסוכנות בשנות השבעים המאוחרות עד למותה מסרטן הריאות בהיותה בת ארבעים בבית החולים גרינויץ', קונטיקט.
היא התגוררה בעיר ניו יורק בקוס קוב, קונטיקט.
וילהלם שְׁטֶקֶל היה רופא ופסיכואנליטיקאי יהודי-אוסטרי.
וילהלם שטקל נולד בכפר בויאן שבחבל בוקובינה למשפחה מעוטת יכולת.
אמו ניחנה באישיות חזקה ומילאה תפקיד חשוב בחייו.
בשל ציוניו הגרועים בכיתה הנמוכה שלחוהו הוריו ללמוד את מקצוע הסנדלרות, אך כיוון שהשתעמם עד מהרה מהמלאכה החד-גונית, שב לבית הספר והיה לאחד התלמידים הטובים ביותר.
שטקל הפגין כישרון מובהק למוזיקה, ולמד נגינה בפסנתר ובכינור, על אף מוצאו הדל.
עניינו במוזיקה ליווהו כל חייו, והוא אף ערך ערבי מוזיקה קאמרית בביתו.
לאחר שהשלים את בחינות הבגרות ביקש שטקל ללמוד גרמנית והיסטוריה, אך כיוון שלא היה בתחומים אלה משום ביטחון לעתיד, נסע בשנת 1887 לווינה כדי ללמוד רפואה, שם שמע הרצאות על "מחלות פסיכיאטריות" מפיו של הפסיכיאטר ריכרד פון קראפט-אבינג.
בשנת 1891 פנה שטקל למשרד המלחמה בבקשת מלגה, וזו הוענקה לו תמורת התחייבותו לשרת עם תום לימודיו כרופא צבאי.
ב-10 ביוני 1893 הוענק לו תואר דוקטור לרפואה מטעם אוניברסיטת וינה.
נראה כי שטקל הכשיל עצמו ביודעין בבחינת ההסמכה לרפואה צבאית, אך חויב, עם זאת, לעמוד לבחינה חוזרת.
לבסוף הוסמך כרופא צבאי, ונאלץ להשלים את מחציתו השנייה של שירותו הצבאי.
שטקל הצליח, עם זאת, להשתחרר לבסוף מהצבא, והועסק בקליניקה של קראפט-אבינג, שכן מאז ומתמיד גילה עניין בנוירולוגיה.
בקליניקה למד שיטות טיפול היפנוטיות וטיפול בזרם חשמלי.
מקץ שנה הקים קליניקה פרטית לרפואה נוירולוגית.
יחד עם עמיתו הרופא הצ'כי-אוסטרי ממוצא יהודי וילהלם וינטרניץ ערך ניסויים בשיטות טיפול הידרותרפיות, אך הבין כי אלה אינן מסייעות לו להתחקות אחר מקורן של בעיות נוירוטיות.
שטקל התוודע לתאוריות של זיגמונד פרויד כבר בשנת 1891, בעת ששהה במכון למחלות ילדים על שם מקס קסוביץ.
בשנת 1901 נועד עם פרויד, ומסר עצמו לטיפולו.
הטיפול הקצר בן שמונה הפגישות נסב על בעיות בתפקוד המיני, והיווה בה בעת את אנליזת ההכשרה שלו.
שטקל עודד את פרויד להנהיג דיוני עבודה שבועיים, שזכו לכינוי "מפגשי יום ד'", והתוודע באמצעותם לרופא והפסיכולוג האוסטרי ממוצא יהודי אלפרד אדלר.
בשנת 1910 ייסדו השניים את הירחון "כתב עת מרכזי לפסיכואנליזה" (Zentralblatt für Psychoanalyse), ושטקל שימש כעורכו.
בשנת 1906 היה שטקל שותף לייסוד ה"נציגות הווינאית לוועדה המדעית-הומנית של ברלין", ואף עמד בראשה.
לאחר מכן עסק בפרקטיקה פסיכואנליטית, וטיפל בין היתר בפסיכואנליטיקאי אוטו גרוס (1914) ובמחנך הסקוטי אלכסנדר ניל.
בתוך כך זכה להכרה בקרב התנועה הפסיכואנליטית, בפרט על רעיונותיו בתחום פענוח סמלים וחלומות.
גישתו הטיפולית האינטואיטיבית עוררה מחלוקות בינו לבין עמיתיו, ואלה הלכו והעמיקו.
פרויד התנער לבסוף משטקל ומאדלר, ויסד בצוותא עם הנס זקס ואוטו ראנק את כתב העת לפסיכואנליטיקה "אימגו" (Imago), צעד שהביא לפרישתו של שטקל מהחברה הווינאית לפסיכואנליזה (Wiener Gesellschaft für Psychoanalyse).
עם זאת, לא ויתר על עריכת "כתב העת המרכזי לפסיכואנליזה", והתמיד בה עד להשעייתו של העיתון עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
מאמציו הרצופים להתפייסות עם פרויד לא נשאו פרי.
במלחמת העולם הראשונה גויס שטקל לכוחות המילואים, וב-4 באפריל 1914 שובץ כפסיכיאטר בבית החולים הצבאי מס' 6 בווינה.
הוא טיפל, בין השאר, בנפגעי הלם קרב, ובנובמבר 1916 הועבר לבית החולים הקיסרי והמלכותי לפצועי מלחמה שברובע זימרינג (k.
Kriegsspital im Simmering), שם שימש כמחליפו של אלפרד אדלר.
לדבריו, ניסה במידת האפשר להגן על מטופליו מברוטליות המלחמה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ערכו שטקל וקרונפלד שינויים מבניים בעיתון, "מתוך נתינת הדעת לנסיבות", והוציאוהו לאור בשם "פרקטיקה פסיכותרפיסטית – רבעון לפרקטיקה פסיכותרפית רפואית".
כתב העת התפרסם בווינה בשנים 1934–1937.
בימי המשטר הנאצי הוטל על כתביו חרם גורף, כמו גם על כתביהם של אנה פרויד, זיגמונד פרויד ווילהלם רייך.
בשלהי שנת 1938 נמלט שטקל לאנגליה בשל מועקת המצב הפוליטי, ועסק בפרקטיקה פרטית בלונדון.
מנוסתו עלתה לו באובדן כלל רכושו.
זאת ועוד, בהצהרת הרכוש שמסר ב-27 ביוני 1938 ציין כי כאשר יעשה בלונדון הוא יזכה לתמיכתם של "משפחתו ותלמידיו", וכן יתפרנס מ"מתן הרצאות." שטקל העלה את זיכרונותיו על הכתב, והשתתף בפעילויות תרבותיות של פליטי מולדתו.
באחת מהרצאותיו גולל את תרומתם של חוקרים אוסטרים להתפתחות הפסיכואנליזה.
עם זאת, נשלל משטקל שדה פעילותו שמקדם, והוא חש עצמו בודד יותר ויותר, שכן רעייתו הרבתה לנסוע ואף עזבה את לונדון משזו הופצצה בידי הגרמנים.
זה שנים אחדות סבל מסוכרת ומערמונית מוגדלת, והטיפול התרופתי שהיה נתון בו לא אפשר לו להצטרף לרעייתו.
שטקל שלח יד בנפשו במלון פמברוק (Pembroke) שבלונדון, והוא בן 72. סיבת המוות המדווחת הייתה "הרעלה עצמית של אספירין".
שטקל היה נשוי פעמיים ואב לשני ילדים.
השניים נישאו ב-14 באוקטובר 1938.
עיקר חשיבותו של שטקל בפועלו להפצת הפסיכואנליזה.
חיבוריו התאורטיים מכילים לא אחת סתירות, שכן הסבריו היו בחלקם לוגים, ובחלקם אינטואיטיביים.
כתביו של שטקל תורגמו ל-26 שפות (נכון לשנת 1980).
ארבע תמונות חדשות ממיטת חוליה של האהבה.
הוצאת פאול קנפלר, וינה (1905, לערך).
סוגיות עכשוויות בהיגיינה, חלק א'.
הוצאת פאול קנפלר, וינה (1906).
מבט חדש על מקורותיו ועל דרכי מניעתו.
סוגיות עכשוויות בהיגיינה, חלק ב'.
הוצאת פאול קנפלר, וינה (1907).
הוצאת פאול קנפלר, וינה (1908).
סוגיות עכשוויות בהיגיינה, חלק ד'.
אבני בניין בשירות האמן ויצירתו.
סמליות החלום ופישרו בהקשרה של הנפש החולה והבריאה.
הוצאת פאול קנפלר, וינה (1911).
הוצאת אוטו זאלה, ברלין (1913).
הוצאת פאול קנפלר, וינה (1913).
"בני האדם מכנים זאת אהבה..." ארבע תמונות ממיטת חוליה של האהבה.
הוצאת פאול קנפלר, וינה (1914).
ישן וחדש על שינה ונדודי שינה.
חיי הרוח שלנו בעת מלחמה.
הוצאת אוטו זאלה, ברלין (1916).
סוגיות עכשוויות בהיגיינה, חלקים י"א-י"ב.
הוצאת פאול קנפלר, וינה (1918).
נסיונותיי בתופעת התפיסה העל־חושית בערות ובחלום.
מחזה אהבה לתיאטרון צלליות בארבע מערכות.
הוצאת פאול קנפלר, וינה (1919).
הפרעות רגשיות בתפקוד המיני של הגבר.
פסיכופתולוגיה של חיי האהבה הנשיים.
הוצאת אוטו זאלה, ברלין (1920).
הוצאת פאול קנפלר, וינה (1920).
תאוות נדודים, שַׁכֶּרֶת (דיפסומניה), קלפטומניה, פירומניה ותופעות קרובות.
מחלות ילדות נפשיות בקרב מבוגרים.
הוצאת פאול קנפלר, וינה (1923, לערך).
הוצאת פרנץ דויטיקה, לייפציג ווינה, (1924).
הוצאת פרנץ דויטיקה, לייפציג ווינה, (1926).
הוצאת וונדפונקט ("נקודת מפנה"), ציריך (1927).
הוצאת פרנץ דויטיקה, לייפציג ווינה (1928).
חלק ב': לפני שנות בית-הספר הראשונות ולאחריהן.
השמיעה - תיאור מיני-פיזיולוגי ופסיכולוגי של תפקיד חוש השמיעה ומשמעו בחיי המין של האדם.
הוצאה למחקר התרבות, וינה־לייפציג (1930).
הוצאה עצמית מטעם המכון לפסיכואנליזה אקטיבית, לייפציג־אמסטרדם־וינה (1933).
הוצאת ויידמן ושות' לפרקטיקה פסיכותרפיסטית, וינה־לייפציג־ברן (1934).
תיאור מסכם של ניסיון בן שלוש שנים.
וילהלם שטקל - אוטוביוגרפיה: סיפור חייו של חלוץ בפסיכואנליטיקה.
הוצאת וילהלם גולדמן, מינכן (1972).
פסיכואנליזה אקטיבית מזווית ראייה אקלקטית.
מכתבים לאם; עברית: ש[מואל] גולן, י[צחק] מן; ערך והתאים לקורא העברי: צ[בי] זהר, 2 כרכים, מרחביה: ספרית פועלים ('שבילי חינוך'), 1945–1948. (כרך ב תורגם על ידי ריקל לב.)
קרפט-אבינג, אסונות בחיי המין, תל אביב: מדעים, תש"ט.
סדיזם ומזוכיזם; גרסה עברית: יהושע ויס, תל אביב: נמרוד, תשס"ד, 2004.
וילהלמשטראסה (מגרמנית: Wilhelmstraße) הוא רחוב במרכז ברלין, בירת גרמניה.
הרחוב שימש כמרכז השלטוני והמנהלתי של פרוסיה ולאחר מכן של גרמניה על שלל גלגוליה, מאז המחצית השנייה של המאה ה-19 ועד לסוף מלחמת העולם השנייה.
הרחוב נמתח לאורך כ-2.5 קילומטרים בכיוונים צפון-דרום מזרח, כאשר בחלקו הצפוני הוא מצטלב עם שדרת אונטר דן לינדן, ובחלקו הדרומי עם רחוב שטרזמן ושער האלה, ברובע קרויצברג.
תוואי זה של הרחוב קיים למן תחילת המאה ה-18, והוא קיבל את שמו הנוכחי בשנת 1740 (ביחד עם הרחוב המקביל לו, "פרידריכשטראסה") לכבודו של פרידריך וילהלם הראשון מלך פרוסיה, שבתקופת שלטונו זכה האזור לפיתוח מואץ.
בתחילת תקופת בנייתו ופיתוחו שימש הרחוב לארמונות המגורים של בני משפחת המלוכה הפרוסית.
בשנת 1875 נבנתה ברחוב (במס' 77) לשכת הקנצלר, ובתקופת רפובליקת ויימאר נבנתה ברחוב לשכת הנשיא (במס' 73).
בשנת 1938 נבנתה מדרום ללשכת הקאנצלר ועד פינת רחוב פוס, לשכה חדשה עבור הקאנצלר באותה עת, אדולף היטלר, בתכנונו של האדריכל אלברט שפר.
בחזית המבנה נקבעה מרפסת, שממנה נהג היטלר לנאום בפני ההמונים.
בתקופת השלטון הנאצי נקבעו ברחוב גם משרד החוץ (בבניין שבו שכנה בעבר לשכת הנשיא) משרד האוצר (במס' 61), משרד התעמולה (במס' 8–9), משרד החקלאות (במס' 72) ומשרדי ממשלה נוספים.
בנוסף לכך שכנה ברחוב גם שגרירות בריטניה (במס' 70).
המבנה היחיד מתקופת השלטון הנאצי אשר לא הוחרב בהפצצות מלחמת העולם השנייה ונותר עומד על תלו עד ימינו הוא בניין מיניסטריון האוויר (במס' 81–85) פינת רחוב לייפציגר, אשר לאחר המלחמה שימש את ממשלת גרמניה המזרחית.
בשנים שלאחר המלחמה הקפידו השלטונות הסובייטיים ולאחר מכן המזרח-גרמניים להשאיר את הרחוב בהריסותיו כתזכורת למשטרים הקודמים ופעילותם.
רק בשנות ה-80 החלה הבניה מחדש של הרחוב בקטע שמדרום לאונטר דן לינדן ועד רחוב לייפציגר.
כיום משמש רחוב וילהלמשטראסה כעורק תנועה חשוב, אך הוא לא חזר למעמדו מן העבר כמרכז השלטוני של גרמניה.
מבני הציבור היחידים הממוקמים בו הם משרד האוצר (בבניין מיניסטריון האוויר לשעבר), משרד החקלאות ושגרירות בריטניה.
לאורך הרחוב, ליד הבתים, נקבעו שלטי זיכרון, אשר מתארים את המבנים ששכנו בהם לפני המלחמה.
וילהלם שטיאסני היה אדריכל אוסטרי ממוצא יהודי-סלובקי יליד סלובקיה.
במהלך כחמישים שנות פעילות בנה שורה ארוכה של בנייני מגורים, בתי ספר, בתי חולים, בתי חרושת, בתי כנסת ומקומות קבורה – בווינה ובערים אחרות ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
רקע משפחתי ושנות הצעירות והלימודים
וילהלם שטיאסני נולד ב-1842 בעיר הסלובקית ברטיסלבה אז פרסבורג או פוז'ון, חלק מהממלכה ההונגרית, אז באימפריה האוסטרית.
היה הבן הבכור של משפחה יהודית מרובת ילדים.
אביו היה הסוחר אברהם שטיאסני, צאצא ליהודים מחבל מוראביה ואמו הייתה יוזפינה, בת לבית ברסלאואר.
עוד בילדותו עברה המשפחה לווינה שם הילד למד בבית הספר העממי ואחר כך בבית ספר תיכון ריאלי וינה-לנדשטראסה
המשיך את לימודיו בתחום האדריכלות במכון הפוליטכני בווינה (כיום, האוניברסיטה הטכנית) (1857-1861) וסיים אותם בהצטיינות.
עוד כסטודנט מעורב שלח בשנת 1859 לרקטורט של הפוליטכניקה הצעת רפורמה של הלימודים תוך דגש על ההתמקצעות.
כהשלמה להכשרתו למד שטיאסני גם באקדמיה לאמנויות היפות בווינה (1861-1863) אצל מורים כמו זיקארדסבורג (Siccardsburg), ואן דר ניל (van der Nüll) ומאוחר יותר אצל פרידריך פון שמידט.
גם בלימודי האמנויות היה סטודנט מצטיין וזכה בפרס מיוחד.
החל משנת 1862 נמנה עם מייסדי איגוד האדריכלים הווינאי "וינר באוהיטה" (Wiener Bauhütte).
אחרי תקופת התמחות החל משנת 1866 התחיל שטיאסני לעבוד כאדריכל פרי-לאנסר בווינה.
היה מעורב מאוד בתוכניות לבנית שיכוני פועלים ולצורך זה ערך כמה מסעות עיון בחו"ל.
ב-1867 השתתף מטעם האיגודים המקצועיים מאוסטריה תחתית כחבר בפאנל בינלאומי בנושא זה בתערוכה העולמית בפריז.
הציע רפורמת מדיניות השיכון באוסטריה על ידי הקמת חברת שיכון שלא למטרות רווח.
בו זמנית התחיל לבנות כאדריכל וגם כקבלן בתים לבורגנות האמידה.
שמו הלך לפניו גם כמתכנן בתי כנסת ומוסדות דת אחרים.
החל משנת 1867 היה מעורב שטיאסני בעבודות הוועדה להסדרת מי הדנובה.
כיהודי ליברלי היה בין השנים 1878-1900 ובין 1904-1910 חבר במועצת הקהילה היהודית של וינה.
בשנים 1894-1895 נבחר גם כחבר במועצת העיר וינה.
בשנת 1895 שטיאסני הקים את החברה לתחזוקה ולשימור האנדרטאות והמונומנטים ההיסטוריים היהודים.
כמו כן ייסד את המוזיאון היהודי הראשון בווינה.
כנציג של המגמה ה"היסטוריסטית" המאוחרת השתמש שטיאסני ביסודות נאו-רנסאנס, מהאמנות הפלורנטינית, נאו-בארוקיים וכמו בבתי הכנסת שתכנן בסגנון אדריכלות נאו-מורית ונאו-רומנסקי.
בנוסף שילב עיטורים ברוח "הזצסיון הווינאי"
בנוגע לאימוצו הנלהב את סגנון "התחיה המורית" לבתי הכנסת שבנה, יש שמציינים בהקשר זה את קשריו הטובים עם המזרחנים ארמין ומברי ואיגנץ גולדציהר ואת געגועיו למזרח, לארץ ישראל.
כאוהד של הציונות, שטיאסני נפגש עם הרצל והיה בשנת 1904 ליושב ראש האיגוד להתיישבות מווינה.
שטיאסני היה, יחד עם עמיתו מווינה, אוסקר מרמורק בין האדריכלים והמהנדסים שנתבקשו על ידי ועד שכונת "אחוזת בית" על יד יפו, תל אביב העתידית, לעצב תוכנית ליישוב העירוני החדש.
שניהם נתנו המלצות לספרות מקצועית, אבל אומרים שסטיאסני איחר בהגשת התוכנית.
התוכנית שלו, כפי שנחשפה ב"פרויקט להקמת קולוניה בארץ הקודש או באחת מהארצות השכנות" הקציבה שטח גדול למרחב ציבורי כולל גנים ("אף בית ללא גינה, אף רחוב ללא עצים, אף ככר ללא גן ומזרקות"), המליצה על המודל של דמשק - "לא עיר-גנים" אלא "עיר בתוך גן".
ויעדה לרחוב הראשי ולגימנסיה הרצליה מקום מרכזי בשכונה או היישוב החדש.
וילהלם שטיאסני נפטר בשנת 1910 בעיירת הקייט באד אישל והובא לקבורה בבית הקברות המרכזי בווינה.
1873 - בית החולים רוטשילד בווינה-והרינג (נהרס בשנת 1955)
1876 - בית החולים רוטשילד באיזמיר
1886-1887 - בית הכנסת במלאצקה (Malaczka) אז בהונגריה- כיום מלאצקי, בסלובקיה
1892 - בית הכנסת בגבלונץ (יבלונץ נד ניסואו, בצ'כיה, נהרס על ידי הנאצים ב-1938).
1892-1893 - בית הכנסת הפולני בווינה בית כנסת אורתודוקסי מסורתי, ברחוב לאופולדגאסה 29, לאופולדשטאט
1895-1899 - בית הכנסת הגדול (ה"טמפל") בסטניסלבוב, כיום איוואנו-פרנקיבסק באוקראינה.
בשימוש הקהילה היהודית משנת 1990 (ללא הצריחים שנהרסו)
1902 - בית הכנסת בווינר נוישטאדט (נהרס על ידי נאצים ב-1938)
אולם בשער הראשון בחלקה היהודית בבית העלמין המרכזי של ווינה
מתחמי קבורה משפחתיים, כולל המאוזולאום של הענף הווינאי של משפחת רוטשילד (1894)
פרס של האקדמיה לאומנויות יפות בווינה
1872 - העיטור הגדול מכסף של רונגרס לאדריכלות בבריסל
1873 צלב הזהב להצטינות עם כתר, של האימפריה האוסטרו-הונגרית
1883 - יועץ לענייני בנייה
1893 - אזרח כבוד של העיר וינה
1903 - מסדר הצלב של הקיסר פרנץ יוזף עם דרגת קצין
לוח זיכרון הוצב על הבית ברחוב קרוגר (קרוגרשטראסה) מס.
8 בווינה, שבו חי בשנותיו האחרונות.
(עיונים מיוחדים על בניית בתי חולים)
(פרויקט על הקמת חברת שיכון לצורכי הציבור)
(נתונים סטטיסטיים על השפעת איכות הדיור על הבריאות ועל התמותה בערים הגדולות)
(הברון פון שמידט כאמן ומורה)
(תוכנית לפעילות איגוד בתחום ההתיישבות בפלשתינה)
(פרויקט להקמת ישוב בארץ הקודש)
וילו קמיל ריין סמית' הידועה בשמה הפרטי וילו (Willow) היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
הסרט הראשון בו השתתפה היה "אני אגדה", בשנת 2007. מאוחר יותר השתתפה בסרט "קיט קיטרדג': נערה אמריקאית", וקיבלה פרס אמן צעיר על הופעתה.
וילו היא בתם של ויל סמית' ושל ג'יידה פינקט סמית'.
בנוסף לקריירת המשחק שלה, בשנת 2010 הוציאה את הסינגל "Whip My Hair", אשר הגיע למקום ה-11 במצעד הבילבורד הוט 100, תחת חברת התקליטים של הזמר ג'יי זי, "רוק ניישן".
וילו היא הבת של הזמר-שחקן ויל סמית' ושל השחקנית ג'יידה פינקט סמית'.
יש לה שני אחים גדולים ממנה, שהמפורסם בהם הוא ג'יידן סמית'.
יחד עם חברת הסברו, היא ואחיה היו שגרירים של פרויקט זמביה, שמציע עזרה לילדים מזמביה שהוריהם מתו מאיידס.
ביולי 2019 וילו סמית' יצאה מהארון כביסקסואלית פוליאמורית בפרק בתוכנית Red Table Talk.
בשנת 2008, סמית' זכתה בפרס האמנית הצעירה (Young Artist Award) כחברת אנסמבל על תפקידה בסרט Kit Kittredge: An American Girl ב-2007 הייתה מועמדת לפרס האמנית הצעירה לשחקנית משנה על תפקידה בסרט "אני האגדה".
ב-2010 הייתה מועמדת לפרס אני (Annie Awards) למשחק קולי, על תפקידה בדיבוב הדמות אבי בסרט המונפש הקצר משנת 2009, מדגסקר שמח.
שנה קודם לכן השתתפה גם בסרט מדגסקר 2, בתפקיד גלוריה הצעירה.
ביוני 2010, אמרה ג'יידה פינקט סמית', אמה של וילו, בריאיון ל"לופז הערב" שווילו מתכננת להוציא אלבום, והסינגל הראשון ממנו, Whip My Hair, יצא לאור ב-7 בספטמבר 2010.
כיום, היא חתומה על חוזה עם חברת התקליטים של ג'יי זי, "רוק ניישן".
היא הופיעה עם השיר בפעם הראשונה ב-31 בדצמבר.
בתאריך 25 בינואר 2011 הוציאה את השיר "21st Century Girl" בהוצאה מקדימה.
לאחר שהופיעה עם השיר במופע של אופרה ווינפרי, הוציאה אותו ביום למחרת, ב-3 בפברואר 2011.
ב-1 במרץ 2011 הוציאה לאור את הסינגל "21st Century Girl", והקליפ לשיר יצא לאור ב-7 במרץ.
באוקטובר 2011, הוציאה סמית' את השיר "Fireball" אותו היא מבצעת יחד עם ניקי מינאז'.
ב-6 ביולי 2014, הוציאה וילו את השיר "Summer Fling", בשיר מוזכרות המילים "Just A Couple Months But We Do It Anyway", הרומזות על קיום יחסי מין, דבר שעורר דיון ציבורי בשל גילה הצעיר.
ב-2018, החלה סמית' להשתתף ואף להפיק את סדרת הטלוויזיה המקוונת Red Table Talk, יחד עם אמה ג'יידה פינקט סמית' וסבתה אדריאן בנפילד-נוריס.
הסדרה משודרת בערוץ Facebook Watch.
היא גם השתתפה בפרק האחרון של הרפתקאות פין וג'ייק, בתפקיד בת'.
ב-27 באפריל 2021, הוציאה את השיר "transparent soul" שזכה להצלחה גדולה.
וילו נכללה ברשימת פורבס 30Under30 לשנת 2022.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי2025האלבום המעובד הטוב ביותר, לא קלאסיEmpathogenהעיבוד הטוב ביותר, אינסטרומנטלי ושירה"b i g f e e l i n g s"
וילו שילדס היא שחקנית אמריקאית, שהתפרסמה בזכות הופעותיה בסדרת הסרטים "משחקי הרעב" בתור פרימרוז אוורדין.
שילדס נולדה באלבקרקי שבניו מקסיקו.
בשנת 2009 קיבלה את תפקיד המשחקן הראשון שלה, בתפקיד אורח בסדרת הדרמה "שומרת סוד" של רשת USA Network.
בשנת 2012 שיחקה בעיבוד הקולנועי לספר "משחקי הרעב" בתפקיד פרים, אחותה הקטנה של גיבורת העלילה הנערה קטניס אוורדין (ג'ניפר לורנס).
בשנת 2015 השתתפה שילדס בתוכנית הטלוויזיה "רוקדים עם כוכבים" בעונתה ה-20, עם הרקדן מארק באלאס.
בשנת 2020 שיחקה בסדרת הדרמה והמסתורין "נאחזת בקרח" מבית היוצר של נטפליקס, בתור סרינה בייקר, אחותה הצעירה של קאט (קאיה סקודלריו).
+שנהסרטתפקידהערות2012משחקי הרעבפרימרוז אוורדין2013משחקי הרעב: התלקחות2014משחקי הרעב: עורבני חקיין - חלק א'2015משחקי הרעב: עורבני חקיין - פרק הסיום2017Into the Rainbowריי'צ'ל2018Woodstock or Bustלוריאן2022When Time Got Louderאבי פטרסון2023בלש ניו יורקי: המשימה האחרונהאליTBAA Fall from Graceגרייס
+שנהסדרהתפקידהערות2009שומרת סודליסה רוגן / ליסה רויאלפרק: "In My Humboldt Opinion"2011מבעד ללוחגרייססרט טלוויזיה של CBS2012שעה מכושפתאווהפרק: "Intruders"2019The Unsettlingמיהתפקיד ראשי; 8 פרקים2020נאחזת בקרחסרינה בייקרתפקיד ראשי; 10 פרקים
וילהלמינה כהן (10 באוקטובר 1916 – 16 בינואר 2000) הייתה רופאת ילדים ישראלית, ילידת איי הודו ההולנדיים (כיום אינדונזיה), הראשונה שעבדה במקצוע שלה בבאר שבע.
היא ייסדה וניהלה את מחלקת הילדים הראשונה בבית החולים המרכזי לנגב, לימים המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה.
בנוסף, כהן הייתה פרופסור חבר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וכן יקירת באר שבע.
כהן נולדה וגדלה באינדונזיה (אז בשליטת הולנד).
בסיום לימודי התיכון שלה, בשנת 1935 נסעה להולנד ללמוד רפואה באוניברסיטת אמסטרדם, לימודים שהופסקו עקב מלחמת העולם השנייה.
ב-17 במרץ 1948 היא סיימה את לימודי הרפואה שלה והתמחתה ברפואת ילדים.
ב-20 בפברואר 1950 עלתה לישראל, ושבוע לאחר מכן החלה לעבוד בבית החולים "הדסה" בבאר שבע כרופאת ילדים.
היא נסעה בקטנוע מסוג וספה במשך שנים רבות, אתו נסעה לביקורי בית ובהמשך רכשה את מכונית הסוסיתא.
עם רכבים אלה היא הגיעה גם ליישובי הערבה הרחוקים במשך שנים רבות והם הפכו לסימני ההיכר שלה.
ב-22 במרץ 1960, עם פתיחת בית החולים המרכזי לנגב, מונתה למנהלת מחלקת הילדים.
היא הקימה מרפאת מעקב של המחלקה ומרפאה למחלות כליה ודרכי השתן בילדים.
מימיה הראשונים של המחלקה, הופעלו במסגרתה כיתת גן וכיתות בית ספר לילדים המאושפזים.
בית החולים היה ביתה השני והיא הייתה רופאה תורנית כמעט בכל ימות השנה.
ב-1 באוקטובר 1974 קיבלה מינוי של פרופסור חבר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1977 פרשה לגמלאות, אך למרות זאת היא המשיכה לעבוד עד שנת 1990 במשרה חלקית במרפאה של קופת חולים כללית באופקים וכרופאה מומחית במחלקה למחלות כליה ודרכי השתן לילדים שהקימה.
בשעות הפנאי שלה עסקה כהן בנגינה בכינור ובוויולה, וכן עסקה בצורפות.
היא גם הקימה את התזמורת הראשונה בבאר שבע.
בשנת 1991 זכתה כהן באות יקירת באר שבע.
וילהלמינה כהן נפטרה ב-16 בינואר 2000 בשכונת גני עומר שביישוב עומר, בו התגוררה.
בשנת 2010 נחנך אודיטוריום חדש בחטיבה לרפואת ילדים בבית החולים סורוקה הנקרא על שמה של וילהלמינה כהן.
גנרל חיל התותחנים וילהלם שטמרמן (; 23 באוקטובר 1888 ראזטט, הקיסרות הגרמנית – 18 בפברואר 1944 צ'רקאסי, ברית המועצות) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על קורפוס במלחמת העולם השנייה.
הוא התפרסם בעיקר כמפקד הקורפוס ה-11 בקרב קורסון-צ'רקאסי שבמהלכו נהרג.
שטמרמן נולד ב-23 באוקטובר 1888, בעיר ראזטט שהשתייכה לדוכסות הגדולה של באדן שהייתה למעשה מחוז בתוך הקיסרות הגרמנית.
את דרכו הצבאית החל ביוני 1908 כצוער בצבא הקיסרות הגרמנית, ובנובמבר 1909 הועלה לדרגת לוטננט.
שטמרמן שירת ברגימנט התותחנים ה-14 (באדן), ולחם במסגרתו במלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה בינואר 1915 הועלה לדרגת אוברלוטננט, ובאפריל 1917 לדרגת האופטמן.
במהלך המלחמה עוטר בצלב הברזל מדרגה שנייה, על הצטיינות בשדה הקרב.
עם התפרקות הצבא הקיסרי בעקבות המלחמה עבר שטמרמן לצבא החדש, הרייכסווהר, והיה מורה בבית ספר צבאי במינכן.
באביב 1925 מונה למפקד סוללה ברגימנט התותחנים ה-5 ובאפריל 1930 קודם לדרגת מיור.
בפברואר 1934 הועלה לדרגת אוברסט-לוטננט, ובמרץ 1936 לדרגת אוברסט (מקביל לאלוף-משנה בצה"ל).
באוקטובר 1937 מונה כראש המטה של הקורפוס ה-13 ובאוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
שטמרמן השתתף עם הקורפוס ה-13 במערכה בפולין.
בראשית שנת 1941 קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה ה-296 שזה עתה הוקמה.
הוא הוביל את הדיוויזיה בשלבי הפתיחה של מבצע ברברוסה.
ב-1 באוגוסט של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל-לוטננט.
בתחילת ינואר 1942 נפצע קשה.
ב-11 בחודש הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב, אך בשל פציעתו נאלץ לוותר על תפקידו כמפקד הדיוויזיה.
ב-1 במרץ 1942 שוחרר מבית החולים והועבר לכוחות העתודה של ה-OKH.
ב-1 בדצמבר הועלה שטמרמן לדרגת גנרל חיל התותחנים וב-5 בדצמבר 1943 מונה למפקד הקורפוס ה-11 שפעל באזור קייב שבאוקראינה.
הקורפוס ה-11 היה חלק מכוח גרמני שכותר בידי כוחות הצבא האדום במבלט קורסון-צ'רקאסי בגדה המערבית של נהר דנייפר במהלך קרב קורסון-צ'רקאסי, בתחילת 1944. בסוף ינואר 1944 קיבל שטמרמן את הפיקוד על כל הכוחות שכותרו ב"כיס" הגרמני שנוצר באזור קורסון.
ב-7 בפברואר 1944 הוענק לשטמרמן צלב האבירים של צלב הברזל" אולם המצב של כוחו הפך נואש יותר ויותר והוא נדחק לשטח צר שהיה מוקף מכל עבריו בכוחות סובייטיים.
בלילה שבין 16 ל-17 בפברואר ניסה "כוח שטמרמן" לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית ולחבור לכוחות הגרמניים באזור ליסיאנקה.
במהלך הפריצה החוצה נהרג שטמרמן מפגז נ"ט שפגע ברכבו, אך חלק ניכר מהכוח שבפיקודו הצליח להגיע בשלום לקווים הגרמניים.
בדו"ח הגרמני הרשמי של האירוע נאמר: "הצבא איבד מפקד מוכשר במיוחד".
לאחר מותו הוספו עלי אלון לצלב האבירים של צלב הברזל שלו.
וילהלמינה מפרוסיה, מלכת הולנד (; 18 בנובמבר 1774 – 12 באוקטובר 1837), הייתה אשתו של וילם הראשון, מלך הולנד.
וילהלמינה נולדה ב-18 בנובמבר 1774 בפוטסדאם לפרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה ואשתו פרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
בילדותה היה חינוכה נתון תחת פיקוח דודה הגדול פרידריך השני, מלך פרוסיה.
ב-1 באוקטובר 1791 התחתנה וילהלמינה בברלין עם בן דודה וילם הראשון, מלך הולנד, כחלק מברית בין בית אורנז'-נסאו לפרוסיה, אולם בני הזוג התאהבו אחד בשנייה, והיו להם נישואים מאושרים.
בשנת 1795 פלשו הצרפתים לרפובליקה ההולנדית, ווילהלמינה ומשפחתה יצאו לגלות.
בתחילה שהו בני המשפחה בבריטניה, ובשנת 1796 עברו לברלין.
בשנת 1806 נאלצה וילהלמינה לברוח שוב מהצבא הצרפתי, והתיישבה בפולין, שם התגוררה בתנאים קשים.
בתחילת 1814 חזרה וילהלמינה להאג, ובשנת 1815 הוכתרה למלכת הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה.
המלכה וילהלמינה הייתה צנועה ונשארה ברקע, ולא מילאה כל תפקיד דומיננטי בממלכה.
וילהלמינה לא הייתה מלכה פופולרית, וספגה ביקורת על סגנון הלבוש הגרמני שלה.
וילהלמינה התעניינה בציור, ביקרה בהצגות, עזרה להגן על מוזיאונים ותמכה באמנות.
בשנת 1820 החלה בריאותה של וילהלמינה להתדרדר, ומשנת 1829 כמעט לא נראתה בפומבי.
ב-12 באוקטובר 1837 מתה וילהלמינה בהאג, והיא בת 63 שנים.
ב-1 באוקטובר 1791 התחתנה וילהלמינה בברלין עם בן דודה וילם הראשון, מלך הולנד, ממנו היו לה 6 ילדים:
וילהלמינה מפרוסיה, נסיכת אורנז' (; 7 באוגוסט 1751 - 12 באוקטובר 1837), הייתה אשתו של וילם החמישי, נסיך אורנז'.
וילהלמינה נולדה ב-7 באוגוסט 1751 בברלין לאוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה וללואיזה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל, בתם של פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ואנטוניטה, נסיכת בראונשווייג-לינבורג.
ב-4 באוקטובר 1767 התחתנה וילהלמינה בברלין עם וילם החמישי, נסיך אורנז', הסטאדהאודר האחרון של הרפובליקה ההולנדית.
אבל וילם ווילהלמינה, בתמיכת הבריטים, קראו לעזרתם את הפרוסים, קרובי משפחתם, שישלחו צבא כדי לדכא את המרידה.
בתחילה שהו בני המשפחה בבריטניה, ובשנת 1802 עברו וילהלמינה ובעלה לגרמניה, שם התגוררו בדוכסות נסאו ובדוכסות בראונשווייג.
בשנת 1806 מת בעלה וילם החמישי, נסיך אורנז', ווילהלמינה ובתה לואיזה, נסיכת אורנז'-נסאו עברו להתגורר במקומות שונים בקונפדרציה של הריין.
בתחילת 1814 חזרה וילהלמינה ובתה להאג, ובשנת 1815 קיבלה בהארלם את אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
ב-9 ביוני 1820 מתה וילהלמינה בהט לו, והיא בת 69 שנים.
וילהלמינה הייתה דודתה של אשתו של בנה המלך, וילהלמינה מפרוסיה, מלכת הולנד, שהיה לה אותו שם.
ב-4 באוקטובר 1767 התחתנה עם וילהלמינה עם וילם החמישי, נסיך אורנז', ממנו נולדו לה 4 ילדים:
וילהלמינה, נסיכת באדן (גרמנית Wilhelmine von Baden, 21 בספטמבר 1788 - 27 בינואר 1836) הייתה אשתו של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן.
וילהלמינה נולדה ב-21 בספטמבר 1788 בקרלסרוהה, לקרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ולאמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט, בתו של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטדט.
בתחילה היה מדובר שווילהלמינה תתחתן עם לואי אנטואן, דוכס אנייה מבית בורבון, אולם עקב המהפכה הצרפתית נסוגה משפחתה מההצעה.
ב-19 ביוני 1804 התחתנה וילהלמינה עם בן דודה לודוויג, נסיך הכתר של הסן, אך הנישואים לא היו מוצלחים, ולאחר הולדת שלושת ילדיה הגדולים הם נפרדו.
בשנת 1820 התיישבה וילהלמינה בטירת הייליגנברג, שם נפגשה בברון אוגוסט לודוויג פון סנארקלן דה גראנסי.
וילהלמינה קיימה רומן עם הברון, וארבעת ילדיה הצעירים היו ממנו, אולם בעלה לודוויג השני הכיר בהם כילדיו, כדי להימנע מסקנדל.
בשנת 1830 מת חמיה לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן, ובעלה עלה לשלטון במקומו כלודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן, וב-27 בינואר 1836 מתה וילהלמינה ברוזנהה.
ב-19 ביוני 1804 התחתנה וילהלמינה עם בן דודה לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן, ממנו נולדה לו 7 ילדים:
אמליה אליזבת לואיזה קרולינה פרדריקה וילהלמינה (1821–1826).
אלכסנדר לודוויג גיאורג פרידריך אמיל (1823–1888).
וילהלמינה קרולינה, נסיכת דנמרק (דנית: Louise af Danmark; 10 ביולי 1747 – 14 בינואר 1820), הייתה בתו של פרדריק החמישי, מלך דנמרק ואשתו של וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מהסן.
וילהלמינה קרולינה נולדה ב-10 ביולי 1747 בארמון כריסטיאנסבורג שבקופנהגן, לפרדריק החמישי, מלך דנמרק וללואיז, נסיכת בריטניה, בתם של ג'ורג' השני, מלך בריטניה וקרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך.
ב-1 בספטמבר 1764 התחתנה וילהלמינה קרולינה עם בן דודה וילהלם, רוזן הנאו, אחד השליטים העשירים ביותר של התקופה.
בתחילה היו נישואי השניים מאושרים מאוד, אולם בהמשך החל וילהלם לבגוד בה בקביעות.
בשנת 1785 מת חמיה פרידריך השני, רוזן הסן-קאסל, ובעלה עלה לשלטון במקומו כוילהלם התשיעי, רוזן הסן-קאסל.
בשנת 1803 קיבל בעלה את התואר וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מהסן, תואר שנשמר בידי וילהלם אף לאחר פירוק האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1806 נכבשה הנסיכות על ידי נפוליאון, ובני המשפחה ברחו אל גיסה קרל, נסיך הסן-קאסל בשלזוויג, ולאחר מכן עברה וילהלמינה קרולינה להתגורר אצל בתה קרולינה אמליה, נסיכת הסן-קאסל בגותה.
בשנת 1813 חזרו בני המשפחה לקאסל, וב-14 בינואר 1820 מתה וילהלמינה קרולינה בביתה.
ב-1 בספטמבר 1764 התחתנה וילהלמינה קרולינה עם וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מהסן, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
וילהלמינה אמליה מבראונשווייג-לינבורג , הייתה אשתו של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
וילהלמינה אמליה נולדה ב-21 באפריל 1673 בהנובר, ליוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולבנדיקטה הנרייטה מפפאלץ-זימרן, בתם של אדוארד, רוזן פפאלץ-זימרן ואנה גונזאגה.
וילהלמינה אמליה חונכה על ידי דודתה לואיזה הולנדינה מפפאלץ, וחזרה להנובר רק בשנת 1693.
ב-24 בפברואר 1699 התחתנה וילהלמינה אמליה עם יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לאחר שאמו אלאונורה מגדלנה מנויבורג רצתה אותה ככלה, כדי שתשפיע עליו לטובה, ונולדו להם 3 ילדים.
בתחילה היו נישואי הזוג מאושרים, אולם עד מהרה התדרדרו היחסים ביניהם, ויוזף החל לבגוד בה עם משרתות ובנות אצולה.
בשנת 1711 מת בעלה יוזף, ואחיו קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1713 העביר קרל את הסנקציה הפרגמטית של 1713, שהעניקה עדיפות לבנותיו בסדר הירושה, אולם אף על פי שווילהלמינה אמליה התנגדה לכך, היא לא מחתה בגלוי.
היא הייתה ביחסים טובים עם חמותה וגיסתה אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל, ושלוש הנשים טיפלו זו בזו בעת חוליין.
בשנת 1740 מת גיסה קרל השישי, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה האוסטרית.
בתחילה תמכה וילהמינה אמליה בחתנה קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם עד מהרה היא פרשה מהפוליטיקה, ואף סירבה לתווך בין חתנה לבין אחייניתה מריה תרזה, וב-10 באפריל 1742 היא מתה בווינה.
ב-24 בפברואר 1699 התחתנה וילהלמינה אמליה עם יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
ד"ר וילהלם שטוקרט היה משפטן נאצי ששימש כמזכיר המדינה (מנכ"ל) של משרד הפנים בימי השלטון הנאצי.
שטוקרט היה ממנסחי חוקי נירנברג והועמד על כך לדין במשפט המיניסטריונים שנערך כחלק ממשפטי נירנברג.
הוא הורשע, ונגזרו עליו ארבע שנות מאסר.
שטוקרט נולד ב-16 בנובמבר 1902 בעיר ויסבאדן, בירת מדינת הסן, למשפחה נוצרית אדוקה.
הוא היה אקטיביסט ימני-קיצוני כבר מצעירותו ובשנת 1919 הצטרף למיליציית הפרייקור והיה שותף בהתנגדות לכיבוש הצרפתי של חבל הרוהר.
בשנת 1922 החל ללמוד משפטים וכלכלה-פוליטית באוניברסיטאות מינכן ופרנקפורט.
עקב עבודתו כשופט הייתה אסורה עליו חברות במפלגה מסוימת ולכן אימו נרשמה עבורו כחברת המפלגה הנאצית מספר 378144. בשנת 1932 עזב שטוקרט את משרת השופט לטובת משרת עו"ד במחלקה המשפטית של האס אה והצטרף לארגון כחבר מן המניין.
בהמלצת הימלר הצטרף לאס אס ב-16 בנובמבר 1933 (מספר חבר: 280,042) וטיפס בסולם הדרגות עד שהגיע לדרגת אוברגרופנפיהרר בשנת 1944. התקדמותו המהירה בסולם הדרגות הייתה נדירה יחסית לאדם בעל עבר צנוע כשלו, אך מסירותו האדוקה לערכי המפלגה הביאה לקידומו.
ב-4 באפריל 1933 שטוקרט מונה לראש עיירית שצ'צ'ין וכן נבחר לפרלמנט של פרוסיה.
ב-15 במאי מונה ליועץ המשפטי של משרד החינוך הפרוסי, וב-30 ביוני קודם למנהל המשרד.
מחלוקות עם הממונים עליו הביאה לעזיבתו את המשרד והוא עבר לדרמשטאדט שם כיהן כנשיא בית המשפט המחוזי.
ב-7 במרץ 1935 החל לעבוד במשרד הפנים, מחלקה I, שתחום אחריותה היה משפט חוקתי, אזרחות וחוקי הגזע.
כחלק מתפקידו הוטלה עליו, יחד עם ברנהארד לוזנר, הנס גלובקה ופרנץ אלברט מדיקוס, לחוקק את "החוק להגנת הדם והכבוד הגרמני" הידוע בכינוי חוקי נירנברג.
החוק אושר ברייכסטאג ב-15 בספטמבר 1935. ב-18 באוגוסט 1938 חתם שטוקרט על צו סודי על "חובת הדיווח על תינוקות מעוותים", מה שהיה בסיס להמתת חסד נרחבת שביצעו הנאצים בילדים נכים ובעלי מוגבלויות.
שנתיים לאחר מכן, אחד מילדיו של שטוקרט שנולד עם תסמונת דאון, הפך לקורבן במבצע זה.
שטוקרט הפך לאחד המשפטנים החשובים והפורים בנושא חוקי הגזע והוא עסק בהוצאות צווים רבים וכינוס ועדות שונות לטיהור הדם הארי.
באוקטובר 1939 הוטל על שטוקרט לחקור צורת המבנה המנהלי של המדינה ולייעל אותה.
השינוי נצרך עקב ריבוי מנהלי השטח בעת המלחמה.
שטוקרט הציע כי יש לשלב את המדינה והמפלגה באופן פעיל בתפיסה כוללת של הרייך, ליצור שיתוף פעולה ברמות הגבוהות ביותר של כוח, כך שניתן יהיה לפתור את החיכוך בין מוסדות השטח באמצעות התייחסות מגבוה.
המהפך של תפקיד המנגנון הממשלתי, ממנגנון טכני ליישום נורמות למרכז של מנהיגות פוליטית, היה הרעיון המרכזי במודל של שטוקרט.
המבנה המנהלי של הרייכסגאו, שבו שולבו המפלגה ורשויות המדינה, והגאולייטר היה בעל סמכויות כמעט דיקטטוריות על הממלכה שלו, שיקף את התאוריה של שטוקרט.
ב-14 ביוני 1940 כתב שטוקרט תזכיר העוסק בסיפוח אזורים מסוימים במזרח צרפת אל שטחי הרייך.
שטוקרט זומן להשתתף בוועידת ואנזה, שהתרחשה ב-20 בינואר 1942, כנציגו של שר הפנים וילהלם פריק.
רשמית היינריך הימלר היה כפוף למשרד הפנים אף על פי שבפועל הס"ס פעל באופן עצמאי לחלוטין והמשרד ויתר באופן מעשי על השליטה בו.
אך שטוקרט, שכיהן כמנהל המשרד, התעקש על נושא מסוים עליו לא רצה לוותר: הסמכות בדבר בני התערובת, המישלינג.
שטוקרט, שכבר ידע על רצח היהודים, היה בטוח שכינוס הוועידה הוא למטרת דיון בנושא זה, מעמד המישלינג בסוגיית הפתרון הסופי.
בחוקי נירנברג קיבלו בני התערובת מעין הגנה ממסדית ושטוקרט ראה בתחום זה כסמכות בלעדית של המשרד, דבר המראה על יוקרתו, ועל כן הוא היה מוכן להאבק בס"ס בנושא זה.
ב-24 בנובמבר שוחח שטוקרט ארוכות עם הימלר.
לשיחה זו אין תיעוד מסודר אך ביומנו של הימלר הוא רשם בקצרה "השאלות היהודיות שייכות לי", ואכן מיום זה שטוקרט החל לשתף פעולה עם הס"ס.
בחודש זה קודם שטוקרט לדרגת אובר-גרופנפיהרר (רב-אלוף) בס"ס.
לפי פרוטוקול הוועידה, שטוקרט אכן שינה את עמדתו באופן משמעותי.
בעוד שמשרד הפנים רצה להגן באופן מלא על בני התערובת שטוקרט הציע עיקור כפוי על כל בני התערובת.
בנוסף הוא הקצין בהצעתו לטיפול בסוגיית נישואי התערובת.
שטוקרט הציע להכריז על כל הנישואים המעורבים כמבוטלים וכך לאפשר גירוש של בני הזוג היהודים ואף חלק מצאצאיהם.
ייתכן ושטוקרט סבר שהדרך היחידה להחזיר לעצמו את השליטה במשרדו הייתה להיות קיצוני יותר מהקיצונים.
שתי ההצעות של שטוקרט נדחו.
שטוקרט תפקד למשך זמן קצר כשר הפנים בממשלת פלנסבורג של קרל דניץ, בין ה-8 ל-23 במאי 1945.
לאחר המלחמה נעצר שטוקרט על ידי בעלות הברית ונידון במשפט השגרירים על חלקו בניסוח חוקי הגזע ועבודתו למימושם.
בית המשפט אפיין אותו כאנטישמי נלהב וכבעל יכולת לממש קמפיין אנטישמי עקב הביטחון בעבודתו המשרדית.
ברנהארד לוזנר, עובד-שותף לשטוקרט במשרד הפנים, העיד עליו כי היה מודע לרצח היהודים אף לפני ועידת ואנזה.
שטוקרט טען להגנתו שתמיכתו בעיקור בכפייה של המישלינג (אזרחי תערובת) נועד כדי למנוע או לדחות תוצאות הרסניות יותר.
בית המשפט לא הצליח להוכיח את חלקו ברדיפת היהודים ושטוקרט נידון לתקופת מאסר של כמעט 4 שנים, אותה ביצע מכליאתו ועד מתן גזר הדין.
לאחר שחרורו החל שטוקרט לשמש כגזבר העיר הלמשטדט ולאחר מכן שימש כמנהל המכון לקידום הכלכלה של סקסוניה התחתונה.
בשנת 1951 הוא נידון בבית משפט, כחלק מדה-נאציפיקציה של בעלות הברית בגרמניה, הוא הוגדר כשותף למשטר הנאצי ונקנס ב-500 מארק.
שטוקרט נהרג בתאונת דרכים ליד הנובר ב-15 בנובמבר 1953. ישנה תאוריה כי התאונה לא הייתה מקרית והיא בוצעה בזדון על ידי מתנגדי המשטר הנאצי, או על ידי המוסד.
דמותו של שטוקרט הופיעה ברומן ההיסטוריה האלטרנטיבית ארץ אבות מאת רוברט האריס.
וילהלמינה גדס הייתה אמנית ויטראז'ים אירית, שהייתה דמות חשובה בתנועת האמנות והאומנות האירית וגם בתחייה הויטראז'ים הבריטיים במאה העשרים.
הישגים חשובים שלה כללו חלונות בסנט ברתולומיאוס באוטווה, אונטריו, קנדה וכנסיית סנט פיטר בממפטר, ויילס, וחלון הזיכרון של קינג אלברט, קתדרלת סנט מרטין, ביפר, בלגיה.
וילהלמינה מרגרט גדס נולדה בחוות סבה וסבתה מצד אמה ב־25 במאי 1887. בת בכורה לארבעה ילדים שנולדו לוויליאם גדס (1852–1916) ואשתו אליזה ג'יין זפורד (1863–1955).
המשפחה, שנדדה לאירלנד מסקוטלנד הייתה בעיקר של חקלאים.
אביה, מתודיסט, שנולד ליד החווה של אביו בטנדראג'י, מחוז ארמה, היגר לאמריקה כצעיר ועבד כפועל בבניית מסילות הרכבת.
מאוחר יותר עבד כמהנדס אתרים בחברת הרכבות קוואן, לייטרים ורוסקום.
כשעוד הייתה תינוקת עברו הוריה לביתם בבלפסט, כך שאביה יכול היה להקים עסק כקבלן בניין.
גדס החלה לצייר נושאים מהחיים והטבע מגיל ארבע.
היא החלה את לימודיה במכללת המתודיסטים בבלפסט יחד עם שלוש אחיותיה הצעירות.
בהמשך עברה לבית הספר לאמנות בבלפסט.
גדס עודדה על ידי רוזמונד פרייגר, פסל ממחוז דאון, להמשיך בלימודיה.
גדס התקבלה ללמוד בבית הספר לאמנות בבלפסט, אוניברסיטת אלסטר.
כאן עיבדה ושיפרה את סגנונה והציבה לעצמה סטנדרט מקצועי גבוה בעבודות אמנות.
בעודה לומדת בבית הספר לאמנות בבלפסט, השתתפה גדס בתערוכה הרביעית של אגודת האומנויות והמלאכה של אירלנד.
לתערוכה זו תרמה איור צבעוני לספר סינדרלה מלבישת את אחותה המכוערת (גלריית העיר דבלין).
בתערוכה זו הבחינה בעבודתה של גדס שרה פורסר, ציירת מבוססת, שחיפשה סטודנטים שהוכשרו לא מכבר, להכיר את אומנות הזכוכית הצבעונית.
פורסר, המשיכה להיות המנטור לכל אורכו דרכה של גדס, היא הזמינה את גדס הצעירה להצטרף אליה לדבלין, לעבודה אצל אמן הויטראז'ים ויליאם אורפן.
גדס הצטרפה לפורסר בסדנת ויטראז'ים המפורסמת בשם An Túr Gloine בשנת 1910. הסדנה התקיימה בבית הספר לאמנות בדבלין.
שם גדס גילתה את תשוקתה לאומנות ויטראז'ים ויצרה את יצירותיה החשובות ביותר.
בשנותיה הראשונות ב- An Túr Gloine, "מקוריותה של גדס בלטה, ועבודות חשובות הגיעו מכנסיית סנט אן ברחוב דוסון ומהכנסייה הפרסביטריאנית ברתגר.
היא חזרה לבלפסט לפני 1916 והתגוררה מפעם לפעם בדבלין עד שעברה בשנת 1925 לעבוד בלונדון בבית המלאכה לויטראז'ים בפולהאם."
עבודתה נחשבה לחלוצית וייצגה דחייה של הגישה הוויקטוריאנית המאוחרת.
היא יצרה צורה חדשה של דמויות בחלונות ויטראז'.
"השריריות והמתח של דיוקנאותיה תואמים את העיצוב הרדיקלי של הקונסטרוקציות שלה.
פרויקטים רחבי היקף שאפתניים, כמו בקתדרלה באפרס, משתווים לדרמה של עבודות בקנה מידה קטן יותר בוואלאסי (לנקשייר) ובוולסנד (נורת'מברלנד), או חלונות זיכרון מלחמה בכנסיות כפריות."
חלון זיכרון מלחמה, קנדה 1919
חלון זה הוצג בכנסית סנט ברתולומיאו על ידי הנסיך מוויילס.
החלון עצמו הוזמן על ידי הנסיך ארתור, דוכס קונוט בשנת 1916. יצירה זו נמצאת באונטריו קנדה.
החלון הוא קטע זיכרון המתאר דימויים של גברים ונשים אבלים.
גדס משתמשת בצבעים פרימיטיביים בחלון הזה, כשהבולטים בהם הם צהוב ושחור.
נאמר על ידי מבקר אמנות כי הצבעים המשמשים ביצירה זו "מעניקים לחלון דרמטיות, כי הציור חזק ואקספרסיבי ומביא את תחושת הפעולה.
כותב המאמר ראה בחלון זה "אחד הניצחונות האמנותיים של המאה הזו".
גדס השלימה את כל החלון בעבודות הזכוכית של פורסר, בדבלין, אירלנד.
חלון סנט גבריאל, דבלין 1925
יצירה זו נעשתה בהזמנת בני הקהילה להנצחת נפגעי מלחמת העולם הראשונה, וכך גם שני חלונות אחרים, סנט מיכאל וסנט רפאל.
גבריאל עומד יציב ומוצק ומציג דמות לוחם עיקש.
הוא לובש שריון כחול לבן שעטף את עצמו.
בידיו של סנט גבריאל מוחזק ענף שניתן לו בגן עדן ומראה שעליה רשום 'x' המסמל את ישו ביוונית.
גדס מתארת את המלאך עם הילה אדומה וביטוי פנים אבני.
הכנסייה בה נותר חלון זה היא כנסיית All Saints, Blackrock, מחוז דבלין.
למרות הקשיים של החיים בלונדון במהלך מלחמת העולם השנייה, העוני ובריאות לקויה, גדס "עיצבה שבע עשרה יצירות מופת בזכוכית צבעונית בקנה מידה מלא, שש עשרה מהן היא השלימה".
גדס נפטרה ב -10 באוגוסט 1955 בלונדון.
היא נקברה בבית העלמין קרנמוני, מחוז אנטרים, יחד עם אמה ואחותה אתל.
אפילו לאחר שעברה ללונדון גדס טענה כי זהותה מעולם לא השתנתה, היא תמיד הייתה "אשת בלפסט".
אוגסט וילהלם פרדיננד שירמר היה אמן נוף גרמני.
כנער צייר שירמר פרחים במפעל החרסינה המלכותי.
לאחר מכן הוא הפך לתלמידו של וילהלם פרידריך שדו באקדמיה בברלין, אך את לימוד האמנות שלו הוא חייב בעיקר לאיטליה.
בשנת 1827 נסע לאיטליה, שם שהה שלוש שנים.
הוא הפך לתלמידו של בן ארצו יוזף קוך, שצייר נוף היסטורי וקיבל השראה מוילהלם טרנר.
בשנת 1831 התבסס שירמר באולפן ציור בברלין.
לאחר שובו לברלין הפך הסטודיו שלו תוך זמן קצר למוקד של קבוצת סטודנטים גדולה.
במהלך תקופה זו עבד עם הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו לצורך האיורים בהתייחסותו לעיצוב נוף.
בין השנים 1839 עד 1865 היה פרופסור לנוף באקדמיה.
בשובו הביתה מנסיעה לאיטליה, נפטר וילהלם שירמר בניון שעל אגם ז'נבה ביוני 1866 בגיל 64. הוא נקבר בבית העלמין העתיק בסנט מתיו בשונברג ליד ברלין.
מקומו של שירמר בתולדות האמנות הוא ייחודי.
הרישומים שלו באיטליה היו יותר מציורים.
הוא למד התבוננות בטבע במטרה לחבר נופים היסטוריים ופואטיים.
עם השלמת מוזיאון העתיקות בברלין הגיעה ההזדמנות שלו.
על קירות המוזיאון הוא צייר אתרים ומקדשים קלאסיים, והבהיר את האוספים בנוף שאליו הם נקשרו היסטורית.
מטרתו של שירמר הייתה להפוך את האמנות שלו לפרשנות הפואטית של הטבע והוא ראה את הטכניקה כמשנית לאידיאה.
תמונותיו מושכות את הנפש על ידי הרעיונות שהם מגלמים, על ידי יופייה של הצורה, ההרמוניה של הקו, והמשמעות של אור וצבע.
בנוף קונסטרוקטיבי זה מבקרים גרמנים מגלים, משמעות פנימית, סובייקטיבית, אידיאלית.
וילו פטרסון , הידועה בשם הבמה וילו פיל (Willow Pill), היא אומנית דראג אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בעקבות זכייתה בעונה ה-14 של המרוץ לדראג של רו פול.
פטרסון גדלה בדנוור, קולורדו ולמדה באוניברסיטת המדינה של קולורדו.
בריאיון עם תחנת הרדיו KGNU ב-2016, וילו פיל הסבירה את אישיות הדראג שלה כ"ערבוב של 41 ו-14...
אני אובססיבית לבחורות סטלניות צעירות וגם לנשים מבוגרות, כמו אימהות, שאין להן מנוחה".
ההופעה הראשונה שלה הייתה במופע דראג באוניברסיטת המדינה של קולורדו.
ב-2022, וילו פול הופיעה בעונה ה-14 של המרוץ לדראג של רו פול.
היא ניצחה באתגר אחד והתחרתה בליפ סינק פעמיים, כשאחת מהפעמים הייתה בפרק בו כל המתמודדות חוץ מדג'ה סקיי היו בתחתית אחרי אתגר Snatch Game שאכזב את רופול.
וילו גילמה ב-Snatch Game את דרו ברימור.
היא הגיעה לליפ סינק האחרון בגמר, ניצחה את ליידי קמדן וזכתה בעונה.
וילו קיבלה פרס של 150,000 דולר, הפרס הגבוה ביותר עד אז בתוכנית.
היא הטרנסג'נדרית הראשונה מחוץ לארון שזוכה בתוכנית בארצות הברית, והרביעית בזיכיון.
פטרסון סבלה ממחלת הציסטינוזיס לאורך כל חייה והיא מזדהה כטרנסג'נדרית פמית.
היא הייתה אחת מחמש מתמודדות טרסג'נדריות בעונה ה-14 של המרוץ לדראג של רו פול.
היא יצאה מהארון ברשתות החברתיות.
פטרסון כתבה באחד מהפוסטים שלה ברשתות החברתיות: "לקח לי הרבה זמן להשלים עם הטרנסיות שלי מכיוון שכל כך הרבה מרחב נתפס על ידי המחלה שלי." היא משתמשת בכינויי הגוף היא/they.
+שנהשםתפקידהערהמקור2022המרוץ לדראג של רו פולמתמודדתעונה 14, זוכהרופול: הכול בחוץעונה 13, זוכה
+שנהשםאומןמקור2021"Sick Bitch"וילו פיל ואיבי אודלי2022Taste So Good (The Cann Song)"וינסינט, היילי קוקו, MNEK, וקשה (Weedmaps x Cann)"Angle"וילו פיל וקורנברד "דה סנק" ג'טה
+שנהפרסקטגוריהעבודהתוצאהמקור2022פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTVכוכב המציאות הטוב ביותרהמרוץ לדראג של רו פול: עונה 14מועמדתCritics' Choice Real TV Awardsצוות המשתתפים הכי טוב בתוכנית ללא תסריטהמרוץ לדראג של רו פול: עונה 14ניצחהפרס בחירת הקהלמתחרה בתחרותהמרוץ לדראג של רו פול: עונה 14מועמדת
וילהלמינה בארנס-גרהם הייתה אחת האמניות המופשטות הבריטיות המובילות, חברה באגודת האמנויות Penwith.
וילהלמינה בארנס-גרהם, הידועה בשם וילי, נולדה בסנט אנדרוז, פייף, ב-8 ביוני 1912 למשפחה סקוטית ותיקה.
הוריה של בארנס-גרהאם היו בני דודים שניים ומשפחותיהם היו נציגים מבוססים היטב של סקוטים ממזרח המדינה וממערבה כאחד.[2] בילדותה היא הראתה סימנים מוקדמים מאוד של יכולת יצירתית.
בבית הספר החליטה וילהלמינה שהיא רוצה להיות אמנית לאחר שאחד מציוריה נבחר להיות מוצג על הקיר שם, היא הצהירה בהמשך חייה כי "הציור בחר בי, לא אני בו".
לאחר הלימודים היא נכנסה למכללת אדינבורו לאמנות שם, לאחר מחלוקת מסוימת עם אביה היא נרשמה בשנת 1931. במהלך תקופתה בקולג' היא למדה אצל מורים הכוללים את צייר הדיוקנאות דייוויד אליסון והצייר ויליאם מקטאגרט.
חבריה שם כללו את הציירים הסקוטים רבי ההשפעה רוברט מקברייד, רוברט קולכון וויליאם גיר.
היא סבלה ממחלת ריאות, שהוחמרה בגלל מתח או חרדה, ובשנת 1933 היא חלתה בדלקת הרחם ונאלצה לקחת הפסקה מהקולג'.
בארנס-גרהם סיימה לבסוף את לימודיה ב-1936.
לאחר סיום הלימודים עשתה טיול לימודי לפריז, לונדון וסנט טרופז לפני שעברה לסנט אייבס, קורנוול ב-1940 לפי הצעתו של המנהל של מכללת אדינבורו לאמנות, הוברט וולינגטון.
בארנס-גרהם התקרבה למקום שבו התיישבה קבוצת אמנים מודרניסטים, במפרץ קארביס.
זה היה רגע מרכזי בחייה.
באחד הערבים הראשונים שלה שם היא פגשה את הפסלת ברברה הפוורת' שעשתה עליה רושם רבי ומתמשך לאחר מכן פגשה את בורלס סמארט, אלפרד וואליס וברנרד ליץ', כמו גם את הצייר בן ניקולסון והפסלים נחום גאבו ומרגרט מליס.
לאחר שבועיים בסנט אייבס, בארנס-גרהאם רכשה את הסטודיו הראשון שלה, מתחת לגלריה פורטמיור שהייתה המטה המנהלי של אגודת האמנים של סנט אייבס.
ציוריה באותה תקופה הושפעו מאוד מהנופים ומנמל סנט אייבס.
במהלך 1940 ו-1941 תרמה בארנס-גרהאם למאמץ המלחמתי בכך שהתנדבה במפעל לייצור רשתות הסוואה אולם השימוש בחומרים הגסים גרם לה לדלקת עור ולכן נאלצה לוותר על העבודה, במקום זאת סרגה אפודים וגרביים.
ב-1942 הפכה בארנס-גרהאם לחברה באגודת האמנים של ניולין, שבה הציגה כל שנה, ובאגודת האמנים של סנט אייבס.
בזמן שהתבססה בסנט אייבס, בארנס-גרהאם גם המשיכה לשלוח עבודות לסקוטלנד לתערוכות גדולות שהתקיימו שם כמו התערוכה ה-117 של האקדמיה הסקוטית המלכותית ב-1943.[5] שנות ה-40 היו תקופה פעילה עבור אגודת האמנים St Ives שקיבלה מספר הזמנות לתערוכות וקבוצות של יצירות לגלריות בבריטניה ומחוצה לה, עבודתו של בארנס-גרהם תמיד נכללה בהן.
לאחר המלחמה גדל מספר האמנים המודרניים הצעירים שהצטרפו לאגודת האמנים של סנט אייבס, אשר בארנס-גרהם הייתה אחת מהם, יצירותיהם הוצגו לעיתים קרובות.
הקבוצה זכתה ליחס עוין מצד האמנים המסורתיים יותר של האגודה.
בארנס-גרהם ושאר האמנים המודרניים החליטו להציג את עבודותיהם בנפרד באזור הקריפטה של הגלריה החדשה, וקראו לעצמם "קבוצת הקרפט".
השימוש בקריפטה כחלל תצוגה תפס ושימש שוב מספר פעמים כדי להציג את עבודותיהם של החברים המודרניסטים הצעירים.
ההזדמנות הראשונה של בארנס-גרהם להציג בלונדון הגיעה כאשר עבודתה נכללה בתערוכה קבוצתית של שישה בגלריה רדפרן.
זה היה בשל ההיכרות והתמיכה של פטריק הרון שביקר בסטודיו של בארנס-גרהאם בסנט איבס והתרגש מעבודתה.
מאוחר יותר תציג בארנס-גרהם את תערוכתה הראשונה בלונדון ב-1952.
לאחר כמה שנים של מתח, בארנס-גרהאם עזבה בסופו של דבר את אגודת האמנים סנט אייבס ב-1949, והפכה לאחד מהחברים המייסדים של קבוצת אמנים חדשה בשם Penwith Society of Arts.
התערוכה הראשונה שלהם נפתחה ביוני 1949 בהצלחה עצומה ו-2755 מבקרים משלמים שהגיעו לראות אותה.
באותה שנה היא נישאה לסופר הצעיר ולמשורר, ומאוחר יותר האדריכל, דייוויד לואיס.
בארנס-גרהם נסעה בקביעות במהלך עשרים השנים הבאות לשווייץ, איטליה, פריז וספרד.
למעט תקופת הוראה קצרה בבית הספר לאמנות לידס (1956–1957), שם התיידדה עם האמנים טרי פרוסט וסטאס פארסקוס, ושלוש שנים בלונדון (1960–1963), היא חיה ועבדה בסנט אייבס.
משנת 1960, קיבלה בירושה בית מחוץ לסנט אנדרוז מדודה מרי נייש היא חילקה את זמנה בין הקיץ בקורנוול לחורף בסקוטלנד.
לאחר המלחמה, כאשר סנט אייבס חדלה להיות מרכז של המודרניזם, עבודתה וחשיבותה של בארנס-גרהאם כאמנית שקעה, בין השאר על ידי קונצנזוס אמנותי כי היא הייתה חברה שולית בין אמני סנט אייבס.
אולם בגיל מבוגר היא זכתה להכרה מאוחרת.
היא קיבלה תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סנט אנדרוז ב-1992 ומאוחר יותר מאוניברסיטאות פלימות' ב-2000, אקסטר ב-2001 ואוניברסיטאות Heriot Watt ב-2003.בשנת 1999 היא נבחרה לחברת כבוד של האקדמיה המלכותית הסקוטית ושל אגודת ציירי המים הסקוטיים המלכותיים.
היא זכתה בתואר CBE בשנת 2001, באותה שנה שבה פורסמה המונוגרפיה הגדולה הראשונה על חייה ויצירתה, שנכתבה על ידי לין גרין.
וילהלמינה בארנס-גרהם מתה בסנט אנדרוז ב-26 בינואר 2004. היא קבורה ליד הקיר המערבי של בית הקברות המזרחי, לא הרחק מהקתדרלה.
היא הורישה את כל עיזבונה לקרן נאמנות, שהקימה ב-1987. מטרות הנאמנות הן לטפח את המוניטין שלה, לקדם את הידע על חייה ויצירתה, ליצור ארכיון של יצירות מפתח של אמנות ועיתונים, במטרות הקרובות ללבה.
לתמוך ולעורר השראה בסטודנטים לאמנות ותולדות האמנות באמצעות מתן מענקים ומלגות לאלה במכללות ובאוניברסיטאות לאמנות נבחרות.
במהלך חייה, עבודתה של וילהלמינה בארנס-גרהאם הייתה בדרך כלל בפער בין מופשט לייצוגי, בדרך כלל עבודתה שואבת השראות מהנוף.
כבר מגיל שמונה יצרה בארנס-גרהם צורות מופשטות עם גירים צבעוניים.
משנת 1940, כשהיא הגיעה לקורנוול, תמונותיה הן חקרניות והיא החלה לפתח שיטה ושפה חזותית משלה.
לאחר מכן, השפעתה של סנט איבס מתחילה לעלות, להתבסס כאשר צורות וצבעים מקומיים מופיעים בתמונותיה - הסלעים, הנוף והמבנים הקורנישים.
אולי החידוש המשמעותי ביותר בתקופה זו נבע מרעיונותיו של נאום גאבו, שהתעניין בעקרון הסטריאומטריה – הגדרת צורות במונחים של מרחב ולא מסה.
סדרת תמונות הקרחונים של בארנס-גרהם שהחלה ב-1949, בהשראת טיוליה על קרחון גרינדלוולד בשווייץ, משקפות את הרעיון של הסתכלות על הדברים במבט כולל, לא רק מבחוץ אלא מכל הנקודות, כולל מבפנים.
ב-1952 מחקריה על צורות מקומיות הפכו למישוריים יותר ודו-ממדיים, אבל מאמצע שנות ה-50 היא פיתחה גישה אקספרסיוניסטית וחופשית יותר בעקבות מסעותיה לספרד.
בתחילת שנות ה-60, שמשקפת את התמורות בחייה האישיים, אימצה בארנס-גרהם צורה גאומטרית חמורה של הפשטה כדרך לנקוט בגישה רעננה לציור שלה.
בשילוב עם תחושה אינטואיטיבית מאוד של צבע ועיצוב, יש לעבודתה לעיתים קרובות יותר חיוניות ממה שנראה במבט ראשון.
ריבועים נופלים ועיגולים זורמים על פני חללים.
צבע ותנועה חוברים יחד, ובנקודה זו ביצירתה אולי סנט אייבס השפיעה הכי פחות; במקום זאת, סביר להניח שגישה זו משקפת עניין בעבודתו של יוזף אלברס, שהיה אמן פעיל בתקופה זו, באימוץ אפשרויות חדשות שמציעות ההשפעות האופטיות של הפשטה נוסחתית יותר.
עם זאת, ישנן עדויות המצביעות על כך שתמונות רבות אכן נבעו מתצפיותיה על העולם הסובב אותה.
את זה רואים בסדרה של ציורי קרח בסוף שנות ה-70 ולאחר מכן בגוף עבודה שחוקר את אנרגיות הנסתרות של הים והרוח, המורכבות ממספר קווים דמויי גל שצוירו בדרכו של פול קליי.
ציורי הצורה המתרחבת של 1980 הם שיאם של רעיונות רבים מחמש עשרה השנים הקודמות - התנועה הפואטית ביצירות אלו חושפת מבט נינוח יותר.
עבודתו של בארנס-גרהם נמצאת בבעלות מספר אוספים ציבוריים, כולל מועצת האמנויות של בריטניה הגדולה, טייט בריטניה, המוזיאון הבריטי ומוזיאון ויקטוריה ואלברט.
וילהלמס פורוויטיס באנגלית: Vilhelms Purvītis ( 3 במרץ 1872 - 14 בינואר 1945) היה צייר נוף ומחנך שייסד את האקדמיה הלטבית לאמנות והיה רקטור שלה בין השנים 1919 ל-1934. פורוויטיס התחיל כצייר ריאליסטי, פנה לאימפרסיוניזם, ולאחר מכן הושפע מסזאן ואדוארד מונק.
הוא נחשב לאחד מגדולי הציירים הלטבים במחצית הראשונה של המאה ה-20. נופיו מלאים בפרטים מקומיים והטבע הלטבי מתואר באווירה הנאו-רומנטית.
במהלך חייו הפיק יותר מאלף ציורים ורישומים ורבים מהם מעולם לא הוצגו כי העדיף לאסוף אותם בדירתו.
וילהלמס פורוויטיס נולד בזאובה פאריש, במחוז ליבוניה, לטביה, במשפחה של טוחן.
הוא למד בבית ספר קהילתי מקומי עד שמשפחתו עברה למחוז ויטבסק.
עד 1888 למד פורוויטיס בבית ספר עירוני בדריסה (כיום בבלארוס).
כאן הבחינו לראשונה בכישורי הציור שלו.
הם חזרו ללטביה ופורוויטס עבד במפעל של אביו בקהילת סמילטנה במשך שנתיים.
בשנת 1890 החל פורוויטיס ללמוד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות בסנט פטרסבורג, רוסיה בין השנים 1890–1897, בעיקר אצל ארכיפ קוינג'י, וסיים את לימודיו וזכה במדליית הזהב הגדולה.
בזמן שהותו שם למד ציורים של מאסטרים הולנדים ותיקים והתיידד עם שני ציירים לטבים אחרים - יאניס רוזנטלס ויוהאן ולטר קוראו.
בשנת 1898 יצאו פורוויטיס, רוזנטלס וואלטר למסע לימודי ברחבי אירופה, וציוריו הוצגו בברלין, מינכן, פריז וליון וזכו לשבחים רבים.
ב-1899 חזר לריגה והחל לתת שיעורים פרטיים בציור.
ב-1902 נסע לשפיצברגן שבנורווגיה כדי ללמוד את ציור השלג.
לאחר המהפכה של 1905 נסע לטאלין שם עבד כמורה לציור.
בשנת 1909 חזר פורוויטיס לריגה והפך למנהל בית ספר לאמנות בעיר ריגה.
לאחר שהחלה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1915, בית הספר לאמנות בעיר ריגה פונה לסנט פטרסבורג שם הוא נסגר בשנת 1916. לאחר המהפכות הרוסיות של 1917 נסע פורוויטיס לנורווגיה כדי לשפר את בריאותו וערך את תערוכת היחיד הראשונה שלו באוסלו.
בשנת 1918 חזר פורוויטיס לריגה הכבושה בידי הגרמנים.
ב-1919 הוא הפך למנהל מוזיאון לאמנות בעיר ריגה וגם היה ממייסדי האקדמיה לאמנות של לטביה ונבחר לרקטור הראשון שלה.
כמנהיג הסדנה לציור נוף באקדמיה הלטבית לאמנות בשנים 1921 עד 1944, של אמנויות חזותיות במחלקה לאדריכלות באוניברסיטת לטביה מ-1919 עד 1940, ומנהל בית הספר לאמנות העיר ריגה מ-1909 עד 1915.
בתקופת הרפובליקה של לטביה ארגן פורוויטיס תערוכות רבות של אמנות לטבית באירופה.
לאחר הכיבוש הסובייטי של לטביה ב-1940 פוטר פורוויטס מתפקיד כמנהל המוזיאון אך המשיך לעבוד באקדמיה לאמנות.
ב-1942 נערכה התערוכה האחרונה שלו בריגה.
בשנת 1944 איבד פורוויטיס את כל חפציו ורבות מיצירותיו כאשר ביתו ובית המלאכה שלו נהרסו במהלך קרב ילגבה בקיץ 1944. פורוויטיס נמלט לגרמניה
וילהלמס פורוויטיס מת ב-14 בינואר 1945 בבאד נאהיים.
בשנת 1994 הוא נטמן מחדש בריגה.
וילהלמינה ובר פורלונג הייתה אמנית ומורה אמריקאית.
בין הציירים המודרניסטיים האוונגרדיים הראשונים של אמריקה, ובר פורלונג הייתה חלוצה בציור טבע דומם מודרני אימפרסיוניסטי ומודרני אקספרסיוניסטי בתחילת המאה העשרים.
היא נחשבת כציירת המודרניסטית הראשונה.
דרכה של פורלונג משקפת מאבקים דומים של נשים אמניות במהלך סוף שנות המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, שמצאו את עצמן כפופות לטעמם של ציירים ריאליסטים שהתנגדו למודרניזם באמנות.
הקריירה האמנותית הארוכה והפעילה של ובר פורלונג הייתה מ־1892 עד 1962, במהלכן היא שגשגה כאמנית מודרניסטית שעבדה בסנט.
לואיס, מקסיקו סיטי, ניו יורק ופריז.
החל משנת 1892, ובר פורלונג קיבלה הדרכה על ידי אמנים כולל אמיל קרלסן, ויליאם מריט צ'ייס ואדמונד ה.
היא הייתה בפריז מ-1897 עד 1906, שם למדה בסלון הסתיו במשך שלוש שנים והתוודעה לפבלו פיקאסו, פול סזאן ואחרים שהציגו בסלון פריז.
מ-1906 עד 1913, ובר פורלונג ציירה במקסיקו סיטי לפני שעברה לניו יורק, שם התגוררה ועבדה עד 1947. בעודה מתגוררת בניו יורק, ובר פורלונג עבדה במתחמים הכפריים של גלנס פולס, ניו יורק וניו בולטון לנדינג, ניו יורק, שם אירחה אמנים עמיתים מ-1952 עד 1962.
באמריקה, מעגל החברים והמכרים המשמעותי של ובר פורלונג כולל את ג'ון גרהם, וילם דה קונינג, דייוויד סמית', דורותי דהנר, ג'ין שרלוט, אדוארד הופר, אלכסנדר קלדר, רוקוול וסאלי קנט, תומאס הארט בנטון, אלן טאקר, מקס ובר ורבים אחרים.
כסטודנטית, היא הייתה קשורה לליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק עוד לפני 1900. בשנת 1913 החלה למלא תפקיד רציני בתחום האמנות של ניו יורק בליגת הסטודנטים לאמנות יחד עם בעלה האומן אף הוא.
היא לימדה אמנות במשך יותר מ-56 שנים בניו יורק והייתה פעילה במועדון ויטני במהלך השנים המעצבות של הארגון בעיר ניו יורק.
ב-1923 הציגה ובר פורלונג בליגת האדריכלות של ניו יורק.