tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
[שהיה] ידוע כי הוא משתרע למרחק בסדר גודל של 10 רדיוסים של כדור הארץ".
בשנת 1960, גולד שיתף פעולה שוב עם פרד הויל כדי להראות כי אנרגיה מגנטית מניעה התפרצויות סולאריות וכי ההתפרצויות מופעלות כאשר לולאות מגנטיות מנוגדות מקיימות אינטראקציה ומשחררות את האנרגיה המאוחסנת שלהן.
בשנת 1968, גילו ג'וסלין בל ברנל, סטודנטית לתואר שלישי ברדיו-אסטרונומיה בקיימברידג' ואנתוני הייוויש, מנחה הדוקטורט שלה, מקור רדיו פועם בתדירות של 1.33 שניות.
המקור - שכונה "פולסר" - פלט קרני קרינה אלקטרומגנטית במרווח קצר ועקבי מאוד.
גולד העלה השערה שהאובייקטים הללו הם כוכבי נייטרונים המסתובבים במהירות גבוהה.
גולד טען כי בשל השדות המגנטיים החזקים ומהירות הסיבוב הגבוהה שלהם, פולסרים פולטים קרינה הדומה לפנס מסתובב של מגדלור.
ההשערה של גולד לא התקבלה בתחילה על ידי הקהילה המדעית; למעשה, הוא סירב להרשות להציג את התיאוריה שלו בכנס הבינלאומי הראשון בנושא פולסרים.
עם זאת, התאוריה של גולד התקבלה באופן נרחב בעקבות גילוי פולסר בערפילית הסרטן באמצעות הרדיו-טלסקופ ארסיבו, והיא פתחה את הדלת להתקדמות עתידית בפיזיקה של מצב מוצק ובאסטרונומיה.
אנתוני טאקר מ"הגרדיאן" העיר כי תגליתו של גולד סללה את הדרך למחקר פורץ הדרך של סטיבן הוקינג בנושא חורים שחורים.
ממשנות החמישים שימש גולד כיועץ לנאס"א ומילא תפקידים בכמה ועדות חלל לאומיות, כולל הוועדה המייעצת למדע של הנשיא (President's Science Advisory Committee), כאשר ארצות הברית ניסתה לפתח את תוכנית החלל שלה.
באותה תקופה התנהל ויכוח סוער בין המדענים על התכונות הפיזיקליות של פני הירח.
בשנת 1955 חזה גולד כי הירח מכוסה בשכבת אבקת סלע דקה הנובעת מ"ההפצצה הבלתי פוסקת על פניו משפוכת של מערכת השמש".
זה הוביל לכך שהתייחסו לאבק בבדיחות הדעת כ"האבק של גולד" (משחק מילים באנגלית שמשמעו גם "אבקת זהב").
בתחילה שיער גולד כי אסטרונאוטים ישקעו באבק, אך לאחר ניתוח מאוחר יותר של מכתשי פגיעה ושדות אלקטרוסטטיים, הוא קבע כי מגפי האסטרונאוטים ישקעו רק שלושה סנטימטרים בפני הירח.
בכל מקרה, נאס"א שלחה במסגרת תוכנית סרוויור גשושיות לניתוח התנאים על פני הירח.
גולד ספג לעג מעמיתיו המדענים, לא רק בגלל ההשערה שלו, אלא בגלל הגישה בה נקט בהעברת החששות של נאס"א לציבור האמריקני; בפרט, כמה מומחים כעסו על השימוש שלו במונח "אבק ירח" בהתייחס לרגולית של הירח.
כאשר צוות אפולו 11 נחת על הירח בשנת 1969 ושב עם הדגימות הראשונות של סלעי הירח, גילו החוקרים כי אדמת הירח היא למעשה אבקתית.
גולד אמר כי הממצאים עולים בקנה אחד עם ההשערה שלו, וציין כי "באזור אחד תוך כדי הליכה הם שקעו בין חמישה לשמונה אינצ'ים".
עם זאת, גולד קיבל מעט אשראי על התחזית הנכונה שלו, ואף ספג ביקורת על התחזית המקורית שלו לשכבה עמוקה של אבק ירח.
גולד תרם גם לתוכנית אפולו על ידי תכנון "מצלמת הצילום מקרוב של פני הירח של אפולו" (בראשי תיבות ALSCC, מעין מצלמת סטריאו) ששימשה במשימות אפולו 11, 12 ו-14.
בשנות השבעים וההשמונים היה גולד מבקר קולני של תוכנית מעבורת החלל של נאס"א, ולגלג על הטענה של הסוכנות שהיא תוכל להטיס 50 משימות בשנה או שעלויות התוכנית נמוכות.
פקידי נאס"א הזהירו את גולד כי אם יעיד על חששותיו בפני הקונגרס, הוא יאבד את המימון של נאס"א להצעות המחקר שלו.
גולד התעלם מהאזהרה והעיד בפני ועדת קונגרס בראשות הסנטור וולטר מונדייל.
במכתב למנהל נאס"א ג'יימס פלטשר כתב סגנו ג'ורג' לואו כי "גולד צריך להבין כי מימון על ידי הממשלה ונאס"א הוא זכות, וכי אין היגיון רב במימונו כל עוד דעותיו הן מה שהן כעת".
גולד נזכר בתוצאות עדותו בראיון עם היסטוריון האסטרונומיה דייוויד ה.
גולד התעניין לראשונה במוצא הנפט בשנות החמישים, ופיתח על היווצרות דלקים מאובנים ממקור אנאורגני.
גולד עסק בדיון מעמיק בנושא עם פרד הויל, שאף כלל פרק על "תאוריית הנקבוביות של גולד" (Gold's Pore Theory) בספרו "גבולות באסטרונומיה" (Frontiers in Astronomy) מ-1955. בסוף שנות השבעים, בדיוק כשארצות הברית התמודדה עם משבר האנרגיה העולמי, החיה גולד את עבודתו בנושא נפט.
בשנת 1977, צוללת מחקר ליד איי גלאפגוס גילתה מספר מערכות אקולוגיות משגשגות על קרקעית האוקיינוס, לצד נביעות הידרותרמיות.
משלחות מאוחרות יותר גילו כי נביעות הידרותרמיות אלו הם בית גידול לכמה אורגניזמים, כולל תולעי צינור ענקיות וסרטנים לבקניים, שניזונו מחיידקים כימוסינתטיים אוהבי חום.
גילוי החיים בסביבה מסוכנת זו הביא את גולד לשקול מחדש את הפרשנות הקבועה ליצירת נפט ממקור אורגני.
גולד האמין ש"ביולוגיה היא רק ענף של תרמודינמיקה" וכי ההיסטוריה אבולוציונית של החיים היא רק "התפתחות שיטתית הדרגתית לעבר דרכים יעילות יותר לצרוך אנרגיה".
גולד החל את מחקרו בלימוד כיצד רעידות אדמה מאפשרות תנועה של גז מתאן מעומק כדור הארץ אל פני השטח.
הוא שיער כי רעידת אדמה גדולה דיה תסדוק את הקרקע ובכך תפתח "דרך מילוט" לגז, דבר העשוי להסביר מספר תופעות חריגות הקשורות ברעידות אדמה, ביניהן שריפות, התלקחויות, אורות רעידת אדמה ופליטת גזים.
יחד עם עמיתו סטיבן סוטר (Steven Soter) בנה גולד מפת עולם המתארת אזורים גדולים המייצרים נפט ואזורים עם פעילות סייסמית היסטורית.
כמה אזורים עתירי נפט, כמו אלסקה, טקסס, האיים הקריביים, מקסיקו, ונצואלה, המפרץ הפרסי, הרי אורל, סיביר ודרום-מזרח אסיה, נמצאים על רצועות של רעידות אדמה גדולות.
גולד וסוטר הציעו כי רצועות אלה עשויות להסביר את הגירה כלפי מעלה של גזים דרך הקרקע, ובהמשך, את ייצור שדות הנפט והגז.
גולד שיער שמכיוון שנפט והפחמימנים המרכיבים אותו היו בכל היקום, אין שום סיבה להאמין "שעל כדור הארץ הם חייבים להיות ביולוגיים במקורם".
גולד הציע כי דלקים יילכדו בתוך גלעין כדור הארץ בצורה מולקולרית אקראית לפני כמעט 4.5 מיליארד שנה.
עם הזמן, החום הקיצוני של הגלעין "הזיע" את הסלעים שהכילו את המולקולות הללו, ודחף אותם מעלה דרך השכבות הנקבוביות של כדור הארץ.
כאשר הם עולים מעלה אל פני השטח, תדלקו הפחמימנים את התפתחותם של מושבות חיידקיות גדולות, ששימשו בסיס לחיים על פני כדור הארץ.
הדלקים המאובנים הנודדים אוספים שרידים ביולוגיים לפני שהם נלכדים במאגרים תת-קרקעיים עמוקים.
זמן קצר לאחר שגולד החל לפרסם את התאוריות שלו, גילו החוקרים מספר מערכות אקולוגיות המתפקדות בתנאים של "חום ולחץ שפעם חשבו שאינם מאפשרים קיום חיים".
בנוסף, גולד גילה כי מיקומם של אזורים עיקריים המייצרים נפט במזרח התיכון ובדרום-מזרח אסיה הוגדרו על ידי דפוסים בקנה מידה גדול בגאולוגיה של פני השטח ובטופוגרפיה, כגון קווי העתקים עמוקים.
הוא גם הצביע על שפע הליום במאגרי נפט וגז כראיה ל"מקור עמוק של פחמימנים".
יתר על כן, כמה מאגרי נפט שנחשבו שמוצו יצרו לפתע כמויות עצומות של נפט גולמי.
מכאן הציע גולד שכדור הארץ עשוי להחזיק באספקה אינסופית כמעט - דבר המרמז על "לפחות 500 מיליון שנה של גז".
גולד הואשם בגניבת התאוריה על המקור האנאורגני של הנפט מגאולוגים סובייטים שפרסמו אותה לראשונה בשנות החמישים, אך ההאשמות הופרכו.
לאחר שפרסם לראשונה את השקפותיו על מוצא הנפט בשנת 1979, החל גולד למצוא את המאמרים בנושא על ידי גאולוגים סובייטים ותרגם אותם.
הוא התאכזב (מכך שרעיונותיו לא היו מקוריים) וגם שמח (כי ניסוח עצמאי שכזה של רעיונות אלה הוסיף משקל להשערה).
תמיד נתן קרדיט לעבודה הסובייטית ברגע שידע על כך.
ספרו "כוח מהאדמה" (Power from the Earth) משנת 1987 הקדיש חמישה עמודים לתיאור תרומות רוסיות חשובות לתחום.
גולד החל לבחון את התאוריה שלו בשנת 1986, כאשר בגיבוי קבוצת משקיעים, (חברת אנרגיה ממשלתית שוודית) והמכון לחקר הגז (כיום Gas Technology Institute, מלכ"ר אמריקאי המסייע לפיתוח טכנולוגיות אנרגיה חדשות), הוא החל יזם קידוח עמוק - בשם גרווברג-1 (Gravberg-1) - בקרקע ליד בחיפוש אחר גז ממקור אנאורגני במעטפת כדור הארץ.
האזור היה אתר של מכתש פגיעה גדול, ש"פתח תעלות עמוקות מספיק כדי שהמתאן ינדוד מעלה" וייצר משקעים בסלע רק כמה קילומטרים מתחת לפני השטח.
הוא העריך כי ה ליד אגם סיליאן הגיעו לעומק של כמעט 40 קילומטר בתוך האדמה.
בשנת 1987, נעלמו כ-900 חביות (140 מטרים מעוקבים) של חומר סיכה לקידוח בעומק של 6,100 מטרים מה שגרם לגולד להאמין כי חומר הסיכה נפל למאגר מתאן.
זמן קצר לאחר מכן העלה הצוות כמעט 100 ליטר בוצה שמנונית שחורה אל פני השטח.
גולד טען כי הבוצה מכילה גם נפט וגם שרידי ארכאונים.
הוא טען כי "זה מצביע על תחום חיים עצום, של ביולוגיה, ברמות עמוקות יותר בקרקע ממה שהיה ידוע לנו קודם לכן" וכי עדויות אלה "יהרסו את הטענה האורתודוקסית שמאחר ונפט מכיל מולקולות ביולוגיות, חייבות עתודות הנפט להיות ממקור ביולוגי".
ההודעה על ממצאי גולד נתקלה בתגובות מעורבות, שנעו בין "אי אמון זועם" ל"ספקנות עמוקה".
Glasby) שיער כי הבוצה יכול הייתה להיווצר מ, תגובה כימית מזורזת בה ממירים את גז הסינתיזה, תערובת של פחמן חד-חמצני ומימן, לפחמימנים נוזליים.
המבקרים דחו גם את ממצא הארכאונים של גולד, וקבעו כי "מכיוון שמיקרו-אורגניזמים אינם יכולים לשרוד בעומק כזה, החיידקים מוכיחים כי הבאר זוהמה מפני השטח".
הגאוכימאי פול פילפ (Paul Philp) ניתח את הבוצה והגיע למסקנה שהוא אינו יכול להבדיל בין דגימות הבוצה לנפט שדולף באופן טבעי בסלעי משקע של פצלים סמוך לפני השטח.
הוא נימק כי נפט נדד מהפצלים אל הגרניט עמוק באדמה.
גולד חלק על הממצא של פילפ, וסבר כי הנפט והגז יכלו באותה מידה לעלות אל פני השטח: "הם החליטו שהנפט והגז שמצאנו שם למטה היו משכבה בת מטר וחצי של סלעי משקע בפני השטח - שחלחלו כול הדרך למטה שישה קילומטרים למטה לתוך הגרניט.
כלומר, אבסורד מוחלט כזה: אתה יכול לדמיין שאתה יושב שם עם מטר וחצי אדמה וששה קילומטרים מתחת לסלע גרניט דחוס, והמתאן שנוצר שם למעלה זחל עד למטה בעדיפות על פני מים.
לאור המחלוקת סביב הבוצה וזיהום המקדחים האפשרי, זנח גולד את הפרויקט בגרווברג -1, כינה אותו "פיאסקו מוחלט", ותכנן מחדש את הניסוי על ידי החלפת חומר סיכה לקידוח על בסיס שמן בחומר מבוסס מים.
הקידוח גילה נפט באביב 1989, אבל בכמות מעטה של כ-80 חביות (130 מטרים מעוקבים).
גולד הצהיר, "זה לא הגיע בקצב שבו אתה יכול למכור אותו, אבל הוא הראה שיש שם נפט." המקדחה נתקלה אז בבעיות טכניות ונעצרה בעומק של 6.8 קילומטרים.
הבור נסגר, אך בור שני נפתח לקידוח קרוב יותר ל"מרכז טבעת הפגיעה שם היה אפילו פחות סלעי משקע".
באוקטובר 1991 הגיע המקדח לנפט בעומק 3.8 קילומטרים בקרקע, אך עדיין היו ספקנים רבים שלא השתכנעו מסיכויי האתר.
אחד הספקנים, כריסטר אקרמן, הגאולוג הראשי של הסקר הגאולוגי של שוודיה, העיר, "ישנן כול הסיבות להישאר רגועים ולחכות לניתוח של מה שמצאו.
העניין הוא גם שהם יצטרכו למצוא כמויות בקנה מידה מסחרי, ויחלוף זמן רב עד שנדע אם כן".
קסטאניו הגיע למסקנה כי אין מספיק ראיות למעטפת כדור הארץ כמקור לפחמימנים וכי אין זה סביר שאתר סיליאן יכול להיות לשמש כשדה גז מסחרי.
כמה ספקנים התנגדו לטענותיו של גולד והציעו כי הנפט שנמצא הוא למעשה זיהום מהקידוחים.
במאמר משנת 1992, "הביוספרה העמוקה והחמה" שפורסם בכתב העת PNAS, הציע גולד לראשונה כי חיידקים נפוצים בנקבוביות של קרום כדור הארץ, עד לעומק של מספר קילומטרים, שם העלייה בטמפרטורות מציבה סוף סוף גבול.
החיים התת-קרקעיים משיגים את האנרגיה שלהם לא מפוטוסינתזה אלא ממקורות כימיים בנוזלים הנודדים מעלה דרך הקרום.
המסה של עשויה להיות דומה לזו של הביוספרה שבפני השטח.
חיים מתחת לקרקע עשויים להיות נפוצים בגופים אחרים במערכת השמש ובכל רחבי היקום, אפילו בעולמות שאינם צמודים לכוכבים אחרים.
מאמר מאת העיתונאי ויליאם ברואד (William Broad) משנת 1993, שהתפרסם ב"ניו יורק טיימס", וכותרתו "חיידקים חדשים מוזרים מרמזים על עולם תת-קרקעי עצום" ,הביא את התזה של גולד לידיעת הציבור.
בתחילת המאמר נכתב "צורות חדשות של חיים מיקרוביאליים מתגלות בשפע כזה עמוק בתוך כדור הארץ, עד שכמה מדענים מתחילים לחשוד שלכוכב הלכת יש ביוספירה נסתרת המשתרעת לעומק של קילומטרים שמסתה הכוללת עשויה להתחרות או לעלות על המסה של כל החיים על פהי השטח.
אם אכן קיימת ביוספרה עמוקה, אומרים מדענים, תגליתה תשכתב ספרי לימוד תוך שהיא תשפוך אור חדש על תעלומת מוצא החיים.
אפילו הספקנים טוענים שהתזה מסקרנת מספיק כדי להצדיק מחקרים חדשים בתחום התת-קרקעי".
המאמר משנת 1993 מציג גם כיצד התזה של גולד מרחיבה אפשרויות למחקר אסטרוביולוגי: "ד"ר תומאס גולד, אסטרופיזיקאי מאוניברסיטת קורנל הידוע בתאוריות נועזות, שיער כי החיים התת-קרקעיים עשויים להיות נפוצים בקוסמוס, מבודדים מתחת לפני השטח של כוכבי הלכת והירחים ומקבלים אנרגיה מתהליכים גאולוגיים, בלא צורך בהתחממות הנובעת מקרינה של כוכבים סמוכים.
הוא כתב ב-PNAS בשנה שעברה כי מערכת השמש עשויה לכלול לפחות 10 ביוספירות עמוקות.
'חיים כאלה עשויים להיות מופצים ביקום', אמר, 'מכיוון שגופים מסוג כוכבי הלכת עם תנאים תת-קרקעיים דומים עשויים להיות נפוצים כאובייקטים בודדים בחלל, כמו גם במערכות אחרות מסוג שמש'"
גולד פרסם גם ספר באותו שם, "הביוספרה החמה העמוקה" (The Deep Hot Biosphere), בשנת 1999, שהרחיב את הטיעונים ממאמרו משנת 1992 וכלל ספקולציות על מוצא החיים ועל העברה גנטית אופקית.
לדברי גולד, חיידקים הניזונים מהנפט הם המקור לפסולת ביולוגית בדלקים פחמימנים, מה שמייתר את הצורך לנקוט בתיאוריה אורגנית על מקורם של האחרונים.
זרמי הפחמימנים התת-קרקעיים עשויים להסביר מוזרויות בריכוז משקעים מינרליים אחרים.
בקיצור, גולד אמר על מקורם של פחמימנים טבעיים (נפט וגז טבעי): "פחמימנים אינם עוברים עיבוד מחודש על ידי גאולוגיה (כפי שהדעה המסורתית קובעת), אלא גאולוגיה עוברת עיבוד מחודש על ידי הביולוגיה".
פרימן דייסון כתב את הקדמה לספרו של גולד מ-1999, שם סיכם: "התאוריות של גולד הן תמיד מקוריות, תמיד חשובות, לרוב שנויות במחלוקת - ובדרך כלל צודקות.
אני מאמין, בהתבסס על חמישים שנות התבוננות בגולד כחבר ועמית, שביוספרה חמה עמוקה היא כל האמור לעיל: מקורית, חשובה, שנויה במחלוקת - ונכונה".
(דייסון נשא הספד בטקס האזכרה של גולד, שקטע ממנו הנוגע לתאוריית הביוספרה העמוקה פורסם ב-YouTube).
לאחר מותו של גולד, תגליות מדעיות הגבירו את ההבנה של הביוספרה החמה העמוקה למה שכיום מכונה "ביוספרה עמוקה".
מונח שגולד שטבע בספרו מ-1999 התקבל והוא תזכורת לשינוי תפיסת העולם שהוא דגל בו.
המונח הוא "שוביניזם של פני השטח".
גולד כתב: "בדיעבד, לא קשה להבין מדוע הקהילה המדעית חיפשה בדרך כלל בשמיים רק חיים על פני השטח.
מדענים נעצרו על ידי מעין "שוביניזם של פני השטח"".
לאורך הקריירה האקדמית שלו זכה גולד במספר פרסים וכיבודים.
הוא היה עמית של החברה המלכותית לאסטרונומיה (1948), החברה המלכותית (1964), (1962), האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1974), ו, חבר בחברה הפילוסופית האמריקאית (1972), האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) (1974) ו, ועמית כבוד של טריניטי קולג', קיימברידג' (1986).
בנוסף, כיהן כנשיא האגודה האסטרונומית בניו יורק בין השנים 1981 ל--1986. גולד זכה בפרס ג'ון פרדריק לואיס מטעם האגודה הפילוסופית האמריקאית בשנת 1972 על מאמרו "הטבע של שטח פני הירח: עדויות אחרונות" ופרס הומבולדט למחקר מטעם בשנת 1979. בשנת 1985 זכה גולד במדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה היוקרתית.
גולד לא זכה בתואר דוקטור, אך קיבל תואר דוקטור לשם כבוד למדעים מאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1969.
האסטרופיזיקאים ג'פרי ומרגרט ברבידג' ציינו כי גולד "היה אחד הפיזיקאים המצטיינים של זמנו" וכי "הרבגוניות שלו הייתה ללא תחרות".
בהקדמה לספרו של גולד "הביוספירה החמה העמוקה", קבע הפיזיקאי התאורטי פרימן דייסון, "התאוריות של גולד תמיד מקוריות, תמיד חשובות, בדרך כלל שנויות במחלוקת - ובדרך כלל נכונות".
בכתב העת Nature כתב הרמן בונדי "טומי גולד ייזכר זמן רב כמדען יחיד במינו, שנכנס לכל תחום שבו חשב שקיימת אפשרות שמתעלמים ממנה.
הוא היה יוצא דופן גם בעבודה בעיקר תאורטית, אך השתמש במתמטיקה מועטה, אך הסתמך במקום זאת על הבנתו האינטואיטיבית העמוקה של הפיזיקה".
Dermott) כתב "טומי היה איש נאה, מקסים ונדיב ועמית נאמן שיצר חברויות רבות לאורך זמן.
דובר שנון ורהוט, הוא נחשב בעיני חלקם כאל אדם בעל רעיונות מדעיים עצמאיים שפרח כשחלקו על רעיונותיו.
במציאות הוא היה איקונוקלסט שכוחו היה בניתוח חודר של ההנחות שעליהן מבוססות כמה מהתיאוריות החשובות ביותר שלנו." אנתוני טאקר מ"הגרדיאן" אמר, "לאורך כל חייו הוא היה צולל לטריטוריה חדשה כדי לפתוח בעיות שלא נראו על ידי אחרים - בביופיזיקה, אסטרופיזיקה, הנדסת חלל או גאופיזיקה.
הוא היה שנוי תמיד במחלוקת.
כבעל אינטואיציה מדעית עמוקה וראש פתוח, הוא בדרך כלל בסופו של דבר קרא תיגר על ההנחות המוערכות של אחרים, ולמורת רוחו של הממסד המדעי, לעיתים קרובות מצא שהן לקויות.
שיעור קומתו והשפעתו היו בינלאומיים".
הביולוג של הרווארד, סטיבן ג'יי גולד, תייג את גולד כ"אחד המדענים האיקונוקלסטיים ביותר באמריקה".
גאולוגים כמו הרמון קרייג וג'ון האנט לגלגו על גולד.
הם התנגדו בתוקף לתאוריית הנפט האנאורגני של גולד.
אחרים אף פתחו בקמפיינים כדי למנוע מגולד לפרסם את ממצאיו.
גולד התחתן עם אשתו הראשונה, מרל אלינור טוברג (Merle Eleanor Tuberg), אסטרופיזיקאית אמריקאית שעבדה עם סוברהמניאן צ'נדראסקאר, בקיימברידג' בשנת 1947. נולדו להם שלוש בנות - לינדה, לוסי וטניה.
לאחר שהתגרש ממנה, התחתן גולד עם קרוול לי בייר (Carvel Lee Beyer) בשנת 1972. נולדה להם בת אחת, לורן.
תומאס גולד נפטר בגיל 84 מסיבוכים עקב מחלת לב, במרכז הרפואי קיוגה באית'קה, במדינת ניו יורק.
הוא נקבר בבית העלמין פלזנט גרוב באית'קה.
הוא הותיר אחריו אישה, ארבע בנותיו ושישה נכדים.
תומאס גיירשפיכלר הוא ספורטאי נכה אוסטרי שזכה במספר מדליות אולימפיות כולל זהב והשתתף ב-5 משחקים אולימפיאדת הנכים.
תומאס גיירשפיכלר נפגע בתאונת דרכים בשנת 1994. החל לאתאמן בגיל 22 ובשנת 1999 החל השתתף בתחרויות בין-לאומיות.
גיירשפילר השתתף לראשונה במשחקים פאראלימפיים בשנת 2000 בהם הצליח לסיים עם מדליה רק בתחרות ריצת 800 מ'.
ב-2004 הוא זכה במספר מדליות כסף (בזהב זכה טושיהירו טקדה), אך בריצת 1500 מ' הוא הצליח לעבור את היפני וזכה במקום הראשון.
בסך הכול באותה אולימפיאדת הנכים הוא זכה ב-5 מדליות.
ב תומאס גיירשפיכלר זכה במדליית זהב בריצת מרתון ובנוסף לכך במדליית ארד ב-800 מ'.
ב תומאס גיירשפיכלר זכה במדליית ארד ב-400 מ'.
תומאס גיירשפיכלר השתתף ב אך לא הגיע למדליה.
בנוסף למשחקים פאראלימפיים תומאס גיירשפיכלר זכה בשלוש מדליות זהב באליפויות אירופה ובמדליות כסף וארד באליפויות העולם.
במהלך הקריירה הוא קבע שיאי במספר ענפי ריצה כולל 10000 מ' ומרתון.
תומאס ג'רום הודנר הבן היה קצין בצי ארצות הברית וטייס ימי.
הוא היה בדרגת קפטן, וקיבל את מדליית הכבוד: העיטור הצבאי הגבוה ביותר שמוענק על ידי ארצות הברית.
הודנר נולד ב-31 באוגוסט 1924 בפול ריבר, מסצ'וסטס.
אביו, תומאס הודנר האב, היה איש עסקים ממוצא אירי.
ניהל רשת חנויות מכולת בשם Hudner's Markets.
להונדר שלושה אחים קטנים, בשם ג'יימס, ריצ'רד, ופיליפ.
הודנר למד באקדמיית פיליפס היוקרתית באנדובר, מסצ'וסטס, החל משנת 1939.
למשפחתו הייתה היסטוריה ארוכה באקדמיה, כאשר אביו סיים את לימודיו ב-1911 ודודו, הרולד הודנר, סיים את לימודיו ב-1921.
בסופו של דבר, שלושת ילדי משפחת הודנר הצעירים למדו באקדמיה גם כן;
בתקופת התיכון, הודנר שיחק בנבחרת הפוטבול והלקרוס, של האקדמיה, ובנוסף היה חבר מועצת תלמידים.
לאחר המתקפה על פרל הארבור וכניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, הודנר שמע נאום של מנהל האקדמיה קלוד פיוס, שלאחר מכן אמר שהעניק לו השראה להצטרף לצבא.
הודנר נכנס לאקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס, מרילנד בשנת-1943 וסיים את לימודיו ב-1946. הודנר למד באקדמיה הימית עם מספר חברים בולטים נוספים לכיתה, ביניהם מרווין ג'יי בקר, ג'יימס סטוקדייל, ג'ימי קרטר וסטנספילד טרנר.
הוא שיחק פוטבול באקדמיה, ובסופו של דבר הפך לרוץ אחורי בנבחרת האקדמיה.
לאחר סיום לימודיו, הודנר שירת כקצין תקשורת על סיפון מספר ספינות שטח במהלך שנותיו הראשונות בצבא, הודנר אמר שאין לו עניין בכלי טיס.
בשנת-1948, הודנר החל להתעניין בתעופה, ופנה לבית הספר לטיסה, וראה בכך "אתגר חדש".
הוא התקבל לתחנת אווירית ימית בפנסקולה, שבפלורידה, שם השלים הכשרה בסיסית בטיסה, והועבר לתחנה האווירית ימית: קורפוס קריסטי בטקסס, שם השלים הכשרה מתקדמת בטיסה והוסמך כטייס ימי באוגוסט 1949.
בליל 25 ביוני 1950, עשר דיוויזיות של הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית פתחו בפלישה בקנה מידה מלא לשכנתה מדרום, קוריאה הדרומית.
כוח של 89,000 איש נע בשישה טורים, תפס את צבא קוריאה הדרומית בהפתעה, וכתוצאה מכך נתק.
הצבא הדרום קוריאני הקטן יותר סבל ממחסור נרחב בארגון ובציוד, ולא היה מוכן למלחמה.
הכוחות הצפון קוריאנים העדיפים מבחינה מספרית השמידו התנגדות מבודדת של 38,000 החיילים הדרום קוריאנים בחזית לפני שהחלה לנוע דרומה בהתמדה.
רוב כוחותיה של דרום קוריאה נסוגו לנוכח הפלישה.
הצפון קוריאנים היו בדרכם לבירת דרום קוריאה, סיאול בתוך שעות, מה שאילץ את הממשלה וצבאה המרוסק לסגת דרומה יותר.
ב-4 בדצמבר 1950, הודנר היה חלק מטיסה של שישה מטוסים שתמכה בכוחות הקרקע של חיל הנחתים האמריקאי שנלכדו על ידי כוחות סינים.
13:38, הוא המריא מלייט עם קצין מבצע הטייסת סגן מפקד הטייסת דיק צ'בולי, לוטננט ג'ורג' הדסון, סגן ג'וניור ביל קניג, האנס ראלף אי.
בראון, שהיה איש הכנף של הודנר.
הטיסה נסעה ממיקומו של כוח המשימה 77 למאגר צ'וסין, טס בין 35 ל-40 דקות במזג אוויר חורפי קשה מאוד לסביבת הכפרים יודאם-ני והגארו-רי.
הטיסה החלה לחפש מטרות לאורך הצד המערבי של המאגר, והורידה את גובהן ל- בתהליך.
משימת החיפוש וההשמדה בת שלוש שעות הייתה גם ניסיון לחקור את הכוחות הסינים באזור.
תומאס דאנקן היה צייר דיוקנאות וצייר היסטורי סקוטי.
דאנקן נולד בקינקלבן, פרתשייר ב-4 במאי 1807. הוא התחנך באקדמיית פרת', החל ללמוד משפטים, אך נטש אותם למען האמנות.
החל בהוראתו של סר ויליאם אלן, הוא הצטיין כבר בתחילת דרכו כמתווה במדויק את דמות האדם.
התמונות הראשונות שלו, ביססו את תהילתו כך שבגיל צעיר מאוד הוא מונה לפרופסור לצביעה ולאחר מכן לציור, באקדמיית הנאמנים של אדינבורו.
בשנת 1840 צייר דאנקן את אחת מתמונותיו הטובות ביותר, "צ'ארלס אדוארד סטיוארט וההיילנדרים שנכנסו לאדינבורו לאחר קרב פרסונפאנס".
הציור הבטיח את בחירתו למקורב של האקדמיה המלכותית בשנת 1843. באותה שנה, הוא הפיק את תמונתו של צ'ארלס אדוארד ישן מוגן על ידי פלורה מקדונלד.
הציור נחרט כמו יצירות רבות אחרות.
בשנת 1844 צייר את קופידון שלו, ומותו של ג'ון בראון מפריסטהיל.
עבודתו הידועה האחרונה (סוף 1844) הייתה דיוקן עצמי, בגלריה הלאומית, אדינבורו.
הוא הצטיין במיוחד בדיוקנאותיו של נשים וילדים,
הוא נפטר מגידול במוח, באדינבורו ב-25 באפריל 1845.
הוא נקבר בבית הקברות ווריסטון בצפון אדינבורו.
הקבר שוכן על מדרון ליד המדרגות בקצה המזרחי של הקמרונות.
תומאס גוד ג'ונס היה עורך דין, פוליטיקאי ושופט אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של אלבמה בשנים 1884–1888, כמושל אלבמה ה-28 בשנים 1890–1894, וכשופט בבית המשפט הפדרלי המחוזי של מחוזות מרכז אלבמה וצפון אלבמה משנת 1901 ועד מותו.
תומאס ג'ונס נולד במייקון, ג'ורג'יה כבנם של מרתה גוד ושל סמואל ג'ונס, מהנדס רכבות שעבר לג'ורג'יה ב-1839 להיות עוזר המהנדס של חברת הרכבות מונרו, שעד מהרה הוכרזה כפושטת רגל.
על אף קשיים פיננסיים בתקופה בה נולד בנו תומאס, נעשה סמואל ג'ונס מהנדס בכמה חברות רכבת באלבמה ובפלורידה, והיה לאחד מראשוני התעשיינים באלבמה, ולזמן מה חבר בית הנבחרים של אלבמה מטעם מחוז לי.
אמו של תומאס ג'ונס נפטרה ב-1861 ובמהלך מלחמת האזרחים האמריקאית נישא אביו בשנית לאורורה סרנה אלמור, שהייתה צאצאית של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קרוליינה הדרומית, ג'וזף ברוורד, ולזוג נולדו שבעה בנים (אחיו-למחצה של תומאס ג'ונס).
זמן קצר לפני פרוץ המלחמה, השלים סמואל ג'ונס את סלילת מסילת הברזל אלבמה-פלורידה, שהייתה ציר האספקה לבסיס צי הקונפדרציה בפנסקולה, פלורידה.
הוא גם סייע להקים את מחצבות צ'ווקלה, את מכרות הגופרית בטלדיגה, ואת חברת העץ של מוסקוגי, והשלים את סלילת מסילת הברזל שקישרה את מונטגומרי עם סלמה, אלבמה, זמן קצר לפני תום המלחמה, ולאחר מכן את מסילת הברזל סוואנה-ממפיס.
משפחתה של אמו של תומאס ג'ונס, משפחת גוד, נמנתה על המשפחות הראשונות של וירג'יניה.
ג'ון גוד הגיע לווירג'יניה דרך ברבדוס עוד לפני 1661 והקים מטע טבק במחוז הנריקו.
אחד מצאצאיו, סמואל גוד, ממחוז צ'סטרפילד, שירת כלוטננט במלחמת העצמאות של ארצות הברית והיה חבר בית הנבחרים של וירג'יניה ובית הנבחרים של ארצות הברית.
בנו, תומאס גוד, אביה של מרתה, סייע להקים את הספא של הומסטד במחוז ויית', וירג'יניה.
שורשיה של משפחת ג'ונס מגיעים עד לקפטן רוג'ר ג'ונס, שפיקד על ספינה של הצי המלכותי הבריטי במפרץ צ'ספיק ב-1680, ושבנו הצעיר, תומאס, התיישב ליד מבצר מונרו באזור שהיה למחוז ברונסוויק, וירג'יניה.
אחד מצאצאיו של תומאס, ג'ון ג'ונס, ייצג את המחוז בבית השועים של וירג'יניה והיה קפטן ברגימנט של וירג'יניה במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בנו, ד"ר תומאס ויליאמסון ג'ונס, למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית לפני שנשא לאישה את מרי ארמסטיד גוד.
בנם הבכור, סמואל גוד ג'ונס, למד בויליאמס קולג' במסצ'וסטס וניוארק קולג' (כיום אוניברסיטת דלאוור) לפני שנשא לאישה את מרתה גוד.
ב-1849 העביר סמואל ג'ונס את משפחתו הצעירה למונטגומרי, אלבמה, כאשר הוא שימש כמהנדס המסילה מונטגומרי-וסט פוינט.
לתומאס ג'ונס הייתה אחות, מרי, שנולדה באטלנטה ב-1847, ועוד חמישה אחים ואחיות נוספים שהגיעו לבגרות עד לפרוץ מלחמת האזרחים, בנוסף לשבעת אחיו-למחצה שנולדו כאמור מנישואיו השניים של אביו.
הוא לא התחנך בבית ונשלח ללמוד בבית ספר תיכון בשארלוטסוויל, וירג'יניה.
בקיץ 1860 הוא החל ללמוד במכון הצבאי של וירג'יניה , וחבריו ללימודים בחרו בו כסמל.
במהלך מלחמת האזרחים, במחנה החורף בפיטרסבורג, וריג'יניה, החל ג'ונס ללמוד את הספר של ויליאם בלקסטון.
לאחר המלחמה הוא כשל כבעל מטעים.
הוא עבד כפקיד של חברת הרכבות אלבמה ופלורידה, והודות לאביו, הוא למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתו של ג'ון א.
אלמור, ובמקביל בכיתות ערב עם נשיא בית המשפט העליון של אלבמה, אברם ג'וזף ווקר.
עוד לפני תום הסמסטר הראשון ללימודיו של ג'ונס, הכריזה קרוליינה הדרומית על פרישתה מהאיחוד.
ב-1 במאי 1861 לאחר ההצבעה על פרישתה של וירג'יניה, כ-200 שוחרים, כולל ג'ונס, הצטרפו לפרופסור ומייג'ור גנרל תומאס ג'ונתן ג'קסון והתגייסו לצבא הקונפדרציה.
לימים נזכר ג'ונס שתפקידו הצבאי הראשון הייתה קבורת המתים לאחר קרב מקדואל.
השוחרים צעדו עם אנשיו של ג'קסון עד 16 במאי, כאשר הם נקראו לשוב לבית ספרם, ומאוחר יותר הוענקו להם תוארי כבוד.
בינתיים, שב ג'ונס למונטגומרי, והתגייס כטוראי לסיירים של פלוגה K של הרגימנט ה-53 של אלבמה, אך עד מהרה הוא קודם לדרגת סמל.
היחידה לחמה ב בטנסי, וג'ונס קיבל מינוי של לוטננט לאחר שהוביל את היחידה על אף פציעתו בקרב.
הן הקפטן והן הלוטננט של הפלוגה נפצעו ונטשו את שדה המערכה.
ג'ונס מונה כעוזרו האישי של גנרל ג'ון בראון גורדון והתלווה ל במהלך , כולל כשליח כאשר גורדון ביקש רשות לתקוף את רכס בית הקברות אך סורב במהלך קרב גטיסברג.
ג'ונס גם לחם במצור על פיטרסבורג, ב, וב.
הוא גם לחם עם גורדון במהלך המערכה של שהגיעה עד לפאתי וושינגטון די.
סי., ובתבוסה במהלך קרב וינצ'סטר השלישי ובקרב סדר קריק בסוף 1864. במהלך קרב סדר קריק, זכה אומץ ליבו של ג'ונס לכבוד מצד שני הצדדים כאשר הוא הציל נערה שנקלעה לקו האש בין הצדדים הלוחמים.
הוא גם זכה לתשבחות על כך שהציל חייל מאוהיו.
ג'ונס לחם בשורות צבא הקונפדרציה בשנים 1862–1865 והגיע לדרגת מייג'ור.
ב-9 באפריל 1865, הוא נשא בעצמו את דגל הכניעה על חרבו כאשר העביר תחת אש את כתב הכניעה של הגנרל רוברט אדוארד לי, ונכח בטקס הכניעה הסופי בבית המשפט של אפומטוקס.
בשובו מהמלחמה, תבע ג'ונס את ירושתה של אימו, וב-1865 רכש שטח אדמה של 750 אקרים בדרום מחוז מונטגומרי.
אף על פי כן, הוא כשל כחוואי ועבר ב-1869 יחד עם אימו החורגת למונטגומרי.
חובות קשים, מחירי הכותנה הנמוכים, ויום שישי השחור , גרמו לו לאבד ב-1870 את חוותו.
בינתיים, היה ג'ונס לעורך העיתון Montgomery Daily Picayune, ובמקביל למד ב-1868 משפטים בקריאה עצמית.
באותה שנה הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של אלבמה, והחל לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי במונטגומרי.
עד נובמבר אותה שנה הוא עבד כעורך דין וכעורך עם אחיו של השופט ווקר, האל ווקר.
העיתון אותו הוא ערך היה מזוהה עם המפלגה הדמוקרטית, זלזל ב"שלטון הכושים", והציע את הנהגתה של הפרדה גזעית, אף על פי שלא כמו עיתונים רדיקלים אחרים, הוא גם דחף לקידום חינוכם של ילדי השחורים.
ג'ונס גם החל להיות פעיל במפלגה הדמוקרטית המקומית, ובתחילה התנגד לקבוצות שלכאורה ניסו למנוע את ספירת הקולות עבור הדמוקרט רוברט לינדזי למשרת מושל אלבמה.
על כל פנים, אחרים אפיינו את המאמצים הללו כהטלת אימה על המצביעים השחורים.
ב-1874 שמו הדמוקרטים קץ לשלטון המפלגה הרפובליקנית באלבמה, לאחר מערכת בחירות שבה הוביל ג'ונס כמאה חברי מפלגה חמושים שסיירו במונטגומרי ביום הבחירות כדי להפחיד מצביעים רפובליקנים.
מינוי של ג'ונס כרשם ההחלטות של בית המשפט העליון של אלבמה על ידי נשיא בית המשפט אלישע פק, העניק לו גם תעסוקה משפטית במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19.
ב-1874 כבר היה ג'ונס שותף במשרד עורכי הדין של הנשיא לשעבר של בית המשפט העליון של אלבמה, סמואל פ.
רייס, זאת על אף חברותו של זה האחרון למפלגה הרפובליקנית במהלך תקופת השיקום.
על כל פנים, הוא התפטר במהלך סכסוך על תחנת רכבת בין העיר מונטגומרי לבין לקוחה של רייס, חברת הרכבות של דרום וצפון אלבמה.
חברת הרכבות לואיוויל ונאשוויל הפכה מאוחר יותר לאחת מהלקוחות הראשיים של ג'ונס, בנוסף לחברת עבודות המים של עיר הבירה, חברת הטלגרף וסטרן יוניון, חברת סאות'רן אקספרס, וחברת סטנדרד אויל.
ב-1898 כבר היה ג'ונס שותפו של אחיו-למחצה, צ'ארלס פולרד ג'ונס.
ב-1887 כתב ג'ונס את אחד הנוסחים הראשונים של ספרי האתיקה המשפטית, שאומץ על ידי לשכת עורכי הדין של אלבמה, וב-1907 שולב בקוד האתי המקצועי של לשכת עורכי הדין האמריקאית.
לאחר המלחמה סייע ג'ונס לארגן את המשמר הלאומי של אלבמה.
אף על פי כן, מאמציו לארגן את המשמר האישי של המושל הסתיימו בפירוקו על ידי הרשויות הפדרליות ב-1868.
לעיתים קרובות דיבר ג'ונס על הצורך בפיוס בין ארצות הברית לבין מדינות הקונפדרציה לשעבר, בתחילה בנאום שנשא ביום הזיכרון של 1874, שנוסחו פורסם בתפוצה ארצית, וכך בסוף שנה זו מינה אותו המושל הנבחר ג'ורג' יוסטון כעוזרו לענייני צבא.
ב-1877 העניק לג'ונס מדליית זהב על מאמצי השלום שלו.
הוא גם נאם בעת ביקורו האחרון של ג'פרסון דייוויס במונטגומרי ב-1886 ונשא את נאום יום הזיכרון באטלנטה ב-1886 ועל קברו של יוליסס ס.
גרנט בניו יורק ב-1902. ב-1874 הציע משמר המושל את שירותיו למושל יוסטון, וב-1881 הם התארגנו באופן רשמי ככוחות המדינתיים של אלבמה.
ב-1876 התפטר ג'ונס מתפקידו כעוזר המושל והיה הקפטן של הארגון "מונטגומרי גרייס".
ארבע שנים לאחר מכן בחר הרגימנט השני בג'ונס כמפקדו.
הוא פיקח על פעילותם, כולל הצלתו של גבר שחור ממעשה לינץ' במהלך במהלך מהומות פוסי שהתחוללו בדצמבר 1883 ואדם לבן בברמינגהאם בדצמבר 1888.
בסופו של דבר ביקש ג'ונס להיבחר למשרה ציבורית מטעם הדמוקרטים.
בתחילה הוא שימש כחבר מועצת העיר מונטגומרי בשנים 1874–1884. לאחר מכן הוא ניצח בבחירות לבית הנבחרים של אלבמה, בו הוא כיהן בשנים 1884–1884 ולאחר מכן דחה אפשרות של התמודדות על תקופת כהונה נוספת.
בשנתיים האחרונות לכהונתו בבית הנבחרים הוא נבחר כיושב ראש הבית וקידם את מימון המיליציה על ידי המדינה ואת יצירת מכלול הקפיטול המדינתי.
להפתעת רבים, ג'ונס הצביע בהצבעה שוברת שוויון כך שעל הנהלות חברות הרכבות, שבעבר היו לקוחותיו, הוטלה האחריות על תאונות עבודה.
הוא גם התנגד למאמציו של המושל אדוארד אוניל לשלוט במועצת הרכבות של אלבמה.
במקום להתמודד על תקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים, שב ג'ונס לעיסוקו בעריכת דין כדי לגייס כספים למסע הבחירות שלו למשרת המושל, שנחל הצלחה.
הוא הביס את החוואי רובן קולב ומועמדים אחרים בוועידת הדמוקרטים לאחר כמה סבבי הצבעה וניצח בקלות את מועמד הרפובליקנים בנג'מין מ.
בשנתיים הראשונות לכהונתו כמושל, הציע ג'ונס קבלת תיקון לחוקה שיאפשר מושבים ארוכים של בית המחוקקים ושיתיר לרשויות המקומיות להטיל מיסים למימון החינוך והעבודות הציבוריות.
הוא גם התנגד למזימות לשלול מהאפרו-אמריקאים את זכות ההצבעה באמצעות הטלת דרישות של השכלה או בעלות על רכוש, וגינה את ההצעות להגביל את ההכנסות ממיסים ממשלמי המיסים הלבנים עבור בית ספר לילדי הלבנים והגדיר אותן כנוגדות את החוקה.
כמי שהיה בעד שוויון גזעי, הוא התנגד לקיומה של מערכת העסקת האסירים של אלבמה, על אף התעמולה שהיא סייעה למיסוד העליונות הלבנה ולחיסכון בהוצאות הממשלה.
באופן אירוני, ג'ונס נכנס לתפקידו במהלך שביתה של כורי הפחם שהתנגדו לתחרות בלתי הוגנת מצד האסירים המועסקים, שבתחילה הוא פתר אותה יחד עם אגוד עובדי המכרות באמצעות מינוי נציב בריאות ובטיחות.
את כהונתו הוא סיים כאשר הוא טיפל בשביתה של הכורים בברמינגהאם נגד חברת הפחם והפלדה והרכבת של טנסי, שבמהלכה הוא הפעיל את כוחות הצבא של המדינה לאחר שהעסקתם של מפירי שביתה שחורים עוררה אלימות.
שביתה זו הורחבה על ידי יוג'ין דבס כך שהשובתים הצטרפו לשביתת פולמן.
על אף התפארותו של ג'ונס בקיצוץ במיסים, אלבמה עמדה על סף פשיטת רגל, ובמהלך המחצית השנייה של כהונתו, סירב בית המחוקקים להגדיל את מיסי התאגידים כפי שהציע ג'ונס.
הפוליטיקה הוכיחה את עצמה כרבת תהפוכות, וניסיונותיו של ג'ונס להחליף את יריבו הפוליטי לשעבר, רובן קולב, כנציב החקלאות בתקופת כהונתו השנייה כמעט והפכו לניצחון הרה אסון.
ג'ונס המשיך להתמודד עם טענתו של קולב שבבחירות של 1892 הוא נוצח במרמה עד יום מותו.
יושב ראש בית הנבחרים של אלבמה, פרנק ל.
פטוס, ונשיא הסנאט המדינתי ג'ון סי קומפטון היו גם הם מאוכלוסיית השחורים והתעלמו מבקשותיו של קולב לחקירה.
באופן אירוני, על רקע התבטאויותיו של קולב בזכות העליונות הלבנה, ניסיונותיו לקשר את ברית החקלאים עם מועמד המפלגה הפופוליסטית לנשיאות, גנרל צבא ארצות הברית לשעבר ג'יימס וייבר, פגעו בסיכויו של זה האחרון להיבחר, שכן רבים מתושבי אלבמה לא תמכו בווייבר ולא במועמד הרפובליקנים בנג'מין הריסון.
ב-8 באוגוסט 1894, שבועיים לאחר שג'ונס הכריז שכוחות הצבא של אלבמה יישארו בברמינגהאם עד לאחר סיום שביתת הכורים, איבד קולב שוב את סיכוייו להיות מושל אלבה, והפעם הוא הפסיד לדמוקרט ויליאם קלווין אוטס, שלא כמו ג'ונס, תמך במערת העסקת האסירים.
ההוצאות שהוציאה המדינה במהלך תקופת כהונתו כמושל ירדפו את ג'ונס עד יומו האחרון.
ג'ונס לא התמודד בבחירות לסנאט של ארצות הברית מול ג'ון טיילר מורגן, ונותר פעיל פוליטית בתמיכה בנשיא גרובר קליבלנד.
הוא היה לאיש סיעת תומכי תקן הזהב במפלגה הדמוקרטית במקום לתמוך בויליאם ג'נינגס ברייאן, זאת על אף הביקורת שהמשיך להטיח בו קולב.
על כל פנים, סיעת תומכי תקן הזהב זכתה ב-6,453 קולות בלבד באלבמה, זאת בהשוואה ל-107,137 שהצביעו בעד ברייאן, וכך נראה היה שהשפעתו הפוליטית של ג'ונס באלבמה באה לקיצה.
ב-1897 השתקם כוחו הפוליטי של ג'ונס כאשר הוא נשאר במונטגומרי, זאת על אף מגפת הקדחת הצהובה שהכתה את אזור החף הדרומי, מדיניות הדברת המגפה שלו, הקורבנות הרבים ומדיניות הסגר שהוטל בסיוע כוחות חמושים.
11 המתים במגפה במונטגומרי היו חלק מלפחות 71 מתים בכל המדינה.
ב-7 באוקטובר 1901 מינה הנשיא תאודור רוזוולט את ג'ונס במינוי פגרה למושב שיפוט משותף של בתי המשפט הפדרליים של המחוז הצפוני והמחוז המרכזי של אלבמה, שהתפנה עקב פטירתו של השופט ג'ון ברוס.
ב-5 בדצמבר הגיש הנשיא רוזוולט את המינוי של ג'ונס לאישור רשמי של הסנאט של ארצות הברית, שאישר את המינוי ב-17 בדצמבר, ובאותו יום קיבל ג'ונס את המינוי באופן רשמי.
הוא התנגד לארגוני העובדים, אך תמך בתיקון ה-14 והיה ידידו של מנהיג השחורים בוקר טי.
וושינגטון, שלו חב ג'ונס את מינויו לשופט פדרלי.
רוזוולט, שגם הוא היה ידידו של וושינגטון, ביקש ממנו שם של מועמד דמוקרטי דרומי שהוא סבר שיתאים להיות שופט פדרלי, וושינגטון הציע את שמו של ג'ונס כמועמד.
במהלך תקופת כהונתו על כס השיפוט, שמע ג'ונס עתירות בתיקי זכויות אזרח, נקט בעמדה נגד מעשי לינץ' וסירב לאפשר למערכת העסקת האסירים להפוך לעבדות דה-פקטו.
עמדותיו אלו הפכו לבלתי פופולריות בקרב הקהילה הלבנה כאשר הוא קבע שהחוק הפדרלי מתיר את ההגנה על האוכלוסייה השחורה.
מצב בריאותו של ג'ונס התדרדר במהלך שבע השנים בהן הוא שפט בתיק שבו חברות הרכבת קראו תיגר על מערכת תעריפים חדשה שנקבעה על ידי בית המחוקקים של אלבמה.
המקרה טופל פעמיים על ידי בית המשפט הפדרלי החמישי לערעורים של ארצות הברית , שבאותה תקופה אלבמה הייתה בתחום שיפוטו, ובית המשפט העליון של ארצות הברית דחה את הבקשה לדון בו.
בחורף 1912–1913 לקה ג'ונס בדלקת ריאות ויצא להחלים בפלורידה.
אף על פי שבנובמבר 1913 שב ג'ונס לאלבמה למלא את תפקידו, עד מהרה הוא יצא שוב לתקופת היעדרות מסיבות בריאות.
הוא היה מרותק למיטתו במשך שבועות עד שב-26 באפריל 1914 איבד את הכרתו.
יומיים לאחר מכן, ב-28 באפריל 1914, נפטר תומאס ג'ונס במונטגומרי.
בהלווייתו, שהתקיימה בבית הקברות אוקווד המקומי, נכחו מאות, כולל אפרו-אמריקאים רבים.
תומאס ג'יימס צ'רצ'יל היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-13 בשנים 1881–1883. במלחמת האזרחים האמריקנית הוא פיקד כקצין בכיר בצבא הקונפדרציה על כוחות רגלים בזירה המערבית וב.
תומאס ג'יימס צ'רצ'יל נולד ליד לואיוויל, קנטקי.
ב-1844 הוא סיים את לימודיו בקולג' סנט מרי שבברדסטאון, ואז למד משפטים באוניברסיטת טרנסילבניה שבלקסינגטון.
הוא שירת במלחמת ארצות הברית-מקסיקו וקודם לדרגת לוטננט ראשון ברגימנט הפרשים הראשון של קנטקי.
במהלך הקרבות הוא נפל בשבי בידי צבא מקסיקו, ושוחרר רק בתום המלחמה.
ב-1848 עבר צ'רצ'יל לליטל רוק, ארקנסו, נשא לאישה את אנה מ.
סווייר, בתו של הסנאטור אמברוז ה.
הוא מונה כמנהל משרד הדואר של ליטל רוק על ידי הנשיא ג'יימס ביוקנן, תפקיד בו הוא שימש מספטמבר 1857 ועד מרץ 1861.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, התגייס צ'רצ'יל לכוחות הפרשים של צבא הקונפדרציה כקצין בדרגת קולונל ברגימנט הרובאים הרכובים הראשון של ארקנסו.
הקרב הראשון בו הוא השתתף היה ליד ספרינגפילד, מיזורי.
ב-4 במרץ 1862 הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל, לחם במצור על קורינת', וזמן קצר לאחר מכן השתתף במתקפת לב הארץ .
צ'רצ'יל לקח חלק מרכזי בקרב ריצ'מונד, ופיקד על דיוויזיה של אנשים מטקסס ומארקנסו.
הוא הוביל את הדיוויזיה שלו לאורך ערוץ שנודע בכינוי "המסלול של צ'רצ'יל" (Churchill's Draw), וביצע מתקפת פתע מאגפת מוצלחת.
ב-17 בפברואר 1864 היה צ'רצ'יל אחד משלושה קצינים שזכו לציון לשבח מיוחד על פי החלטה של הקונגרס של הקונפדרציה על פועלו בריצ'מונד.
לקראת סוף 1862 הועבר צ'רצ'יל בחזרה לארקנסו והוצב כאחראי על הביצורים של מוצב ארקנסו .
בינואר 1863 הותקף המוצב ונכבש במסגרת על ידי כוח עדיף של צבא ארצות הברית בפיקודו של מייג'ור גנרל .
לאחר שחרורו, שירת צ'רצ'יל לזמן קצר ב לפני שנשלח שוב אל מעבר למיסיסיפי, שם הוא המשיך בשירותו במחלקת טרנס-מיסיסיפי, ופיקד על דיוויזיה במהלך מערכת רד ריבר .
הוא לקח חלק משמעותי בקרב ג'נקינס פרי , וב-17 במרץ 1865 קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
לאחר המלחמה שב צ'רצ'יל לחוותו שליד ליטל רוק, אך עדיין נותר פעיל בפוליטיקה המדינתית.
הוא תמך באלישע בקסטר במהלך מלחמת ברוקס-בקסטר ב-1874 כאשר פעל לגיוס מיליציית המתנדבים של בקסטר.
ככל שהמפלגה הרפובליקנית בארקנסו כמעט ונעלמה, השיבה המפלגה הדמוקרטית לעצמה את השליטה במדינה עם בחירתו של אוגוסטוס היל גרלנד כמושל, וצ'רצ'יל נבחר כגזבר המדינה.
בתפקיד זה הוא כיהן בסך הכול שלוש תקופות כהונה.
ב-1880 הוא נבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל ארקנסו.
בבחירות הכלליות הוא ניצח בקלות את מועמד מפלגת השטרות הירוקים ו.
עד לאחר הבחירות לא עלו האשמות בנוגע להתנהלות לקויה של צ'רצ'יל כגזבר.
על אף הישגים חשובים במהלך תקופת כהונתו, העיבה השערורייה הפיננסית על תקופת ממשלו.
במהלך תקופת כהונתו של צ'רצ'יל כמושל, הועברו צעדי חקיקה חשובים, כולל הטלת מס למימון בניית בית חולים לחולי נפש.
לצד התקנת תקנות בנוגע לעיסוק ברפואה בארקנסו, העביר בית המחוקקים המדינתי חוק להקמת מחלקה לרפואה באוניברסיטה התעשייתית של ארקנסו (כיום אוניברסיטת ארקנסו) בליטל רוק, והוקמה מועצת הבריאות המדינתית.
הקצבה של 10,000 דולר הופנתה לרכישת בניין להקמת קולג' לאפרו-אמריקאים בפיין בלאף, שכיום מהווה את שלוחת אוניברסיטת ארקנסו בעיר.
התקבלה גם החלטה בנוגע לאופן הגיית שמה של המדינה, שעל פיה השם ארקנסו "יבוטא בשלוש הברות, כשהאות S בסוף שמה של המדינה לא תבוטא, האות A בכל הברה תבוטא בצליל 'איטלקי', והדגש יהיה על ההברה הראשונה והאחרונה".
מושב בית המחוקקים של 1881 מינה ועדה לבחינת ההאשמות בנוגע לאי-התאמות באוצר המדינה בשנים 1874–1880, השנים בהן כיהן צ'רצ'יל כגזבר.
בדוח הראשוני של הוועדה סוכם ש-114,587 דולרים חסרו בקופת המדינה.
דוח שני הגדיל את הסכום ל-233,616 דולרים.
כתוצאה מכך ניצב צ'רצ'יל בפני תביעה משפטית בבית המשפט של מחוז פולאסקי לאחר תום כהונתו.
פרקליטיו של צ'רצ'יל טענו שהחוסרים לכאורה נבעו משגיאות בניהול פנקסי החשבונות ובשל העובדה שמועצת חובות המדינה השמידה שלא בכוונה מסמכים ללא זיכוי החשבונות המתאימים.
בעוד שטיעונים אלו היו ככל הנראה נכונים, בסופו של דבר שילם צ'רצ'יל סכום של 23,973 מכיסו לקופת המדינה, אף על פי שהוא לא הואשם בבית המשפט.
בעיה נוספת שניצבה לפתחו של צ'רצ'יל, נגעה למחוז פרי, שם חילוקי דעות שופט המחוז ל.
האריס לבין יריביו הפוליטיים לאיומים ולנזקים לרכוש.
בסופו של דבר ביקש האריס את עזרתו של צ'רצ'יל לטיפול במצב.
צ'רצ'יל שלח כוחות מיליציה של המדינה למקום מושב המחוז, פריוויל, שם הם נשארו במשך שלושה שבועות, אך לא נקטו בשום צעדים.
עד לתום תקופת כהונתו של צ'רצ'יל כמושל, טענו יריביו הפוליטיים נגד המחסור בקופת המדינה ועל נוכחות המיליציה במחוז פרי, שהזכירה לתושבי ארקנסו את השימוש שעשה המושל פאוול קלייטון במיליציה במהלך תקופת השיקום.
כשהוא היה כבר חלש מבחינה פוליטית, השלים צ'רצ'יל את תקופת כהונתו, פרש לחוותו, ויותר לא התמודד על משרה פוליטית.
במשך כמה שנים לאחר תום כהונתו, חי צ'רצ'יל בשלווה בליטל רוק, והמשיך לגלות עניין בענייני המדינה, האומה והעולם.
באחת הפעמים הוא שלח מברק לסנאטור ג'יימס הנדרסון ברי, בו הוא הציע את שירותיו לנשיא ארצות הברית במהלך משבר דיפלומטי.
כאשר נשאל לסיבה לכך, הוא השיב, "עשיתי זאת כדי להראות שהדרום וכל ותיקי הקונפדרציה נאמנים לאיחוד ושואפים ומוכנים להגן על הממשל מפני כל אויב חיצוני...".
בשנותיו האחרונות הוא גילה עניין בארגון ותיקי הקונפדרציה, שבו הוא שימש כמייג'ור גנרל של חטיבת ארקנסו ב-1904.
תומאס ג'יימס צ'רצ'יל נפטר בליטל רוק ב-14 במאי 1905. הוא נטמן בבית הקברות מאונט הולי שבעיר בהלוויה צבאית.
תומאס כריסטיאן גאלבס (בפינית, ספרדית ואנגלית: Tomas Kristian Galvez; נולד ב-28 בינואר 2005 בלונדון שבאנגליה) הוא כדורגלן פיני-ספרדי-אנגלי המשחק בעמדת המגן השמאלי בהשאלה בקמבור בהשאלה מנצ'סטר סיטי ובנבחרת פינלנד.
גאלבס גדל במחלקות הנוער של טוטנהאם הוטספר וווטפורד, ובשנת 2021 עבר למחלקת הנוער של מנצ'סטר סיטי.
בינואר 2025 הושאל לקמבור ההולנדית.
גאלבס נולד באנגליה לאב ספרדי ולאם פינית.
ב-9 בינואר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פינלנד, בהפסד 2-0 לנבחרת שוודיה במשחק ידידות.
תומאס ג'ונס פרי היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
פרי נולד ב-17 בפברואר 1807 בקמברלנד שבמרילנד, השלים לימודי הכנה וגם למד משפטים.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1828 והתחיל לעסוק בכך בקמברלנד זמן קצר לאחר מכן.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד בין השנים 1834 עד 1836 ונבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-29, וכיהן מ-4 במרץ 1845 עד 3 במרץ 1847. הוא לא הועמד לבחירה מחדש ב-1846.
לאחר תום כהונתו בקונגרס, כיהן פרי כשופט מחוזי במחוז השיפוט השישי של מרילנד מ-1851 עד 1861 ושוב מ-1864 עד 1871. הוא גם כיהן כציר לוועידה החוקתית של המדינה ב-1867. הוא מת בקמברלנד, מרילנד ב-27 ביוני 1871 בגיל 64, ונקבר בבית הקברות של רוז היל.
תומאס גריי היה משורר אנגלי, כותב מכתבים וחוקר התקופה הקלאסית באוניברסיטת קיימברידג', עמית בפטרהאוס ולאחר מכן בפמברוק קולג'.
הוא ידוע בזכות שירו "אלגיה שנכתבה בחצר כנסייה כפרית", שפורסם ב-1751
גריי היה בעל ביקורת עצמית מחמירה.
הוא פרסם רק 13 שירים בחייו, למרות היותו פופולרי מאוד.
הוא הוצע לתפקיד המשורר הלאומי (Poet Laureate) ב-1757 לאחר מותו של קולי סיבר (Cibber), אך דחה את ההצעה.
אביו, פיליפ גריי, היה כותב בקשות ואמו, דורותי אנטרובס (Antrobus), הייתה טוחנת.
הוא היה החמישי מבין שנים עשר ילדים, והיחיד ששרד מינקות.
מאמר בעיתון משנת 1803 הכולל ביוגרפיה של גריי מציע שגריי כמעט מת בינקותו עקב חנק מדם.
הוא התגורר עם אמו לאחר שעזבה את אביו המתעלל והחולה בנפשו.
אמו של גריי שילמה עבור לימודיו באיטון קולג', שם עבדו דודיו רוברט וויליאם אנטרובס.
רוברט היה המורה הראשון של גריי ועזר לעורר אצל גריי אהבה לבוטניקה ולמדעים התצפיתיים.
דודו השני של גריי, ויליאם, הפך למורה שלו.
הוא נזכר בימי בית הספר שלו כתקופה של אושר גדול, כפי שניכר ב"אודה על זיכרון רחוק מאיטון קולג'" (Ode on a Distant Prospect of Eton College).
גריי היה ילד עדין ומלומד שבילה את זמנו בקריאה ונמנע מאתלטיקה.
הוא גר בבית דודו ולא בקולג'.
היו לו שלושה חברים קרובים באיטון: הוראס וולפול, בנו של ראש הממשלה רוברט וולפול ; תומאס אשטון; וריצ'רד ווסט, בנו של ריצ'רד ווסט אחר (שהיה לזמן קצר הלורד צ'נסלור של אירלנד).
הארבעה התגאו בסגנונם, בחוש ההומור שלהם ובהערכתם ליופי.
כינויו של גריי ב"ברית המרובעת" היה אורוזמדס, "האלוהות הזורואסטרית, המוזכרת ב"מלכות היריבה" של המחזאי נתניאל לי (Nathaniel Lee) כ'אל נורא' שממערתו מוציא גניחות וצווחות כדי לחזות את נפילת בבל.
בשנת 1734, גריי עבר לפיטרהאוס, קיימברידג'.
הוא חש אי שביעות רצון מתוכנית הלימודים.
הוא כתב מכתבים לחברים שבהם פירט זאת: המאסטרים ("משוגעים מגאווה") והחברים ("ישנוניים, שיכורים, משעממים, אנאלפביתים").
משפחתו ייעדה אותו להיות עורך דין, אך הוא בילה את רוב זמנו כתלמיד תואר ראשון בקריאת ספרות קלאסית ומודרנית, ובניגון ויוואלדי וסקרלטי על צ'מבלו.
על פי מסורת הקולג', הוא עזב את פיטרהאוס למכללת פמברוק לאחר שהיה קורבן למתיחה בידי בוגרי תואר ראשון.
גריי פחד מאש, והצמיד קורה מחוץ לחלון שלו, אליה אפשר היה לקשור חבל.
בוגרי תואר ראשון העירו אותו עם אש שהוצתה בשבבים, וגריי טיפס במורד החבל אך נחת בגיגית מים שהונחה מתחת לחלון שלו.
בשנת 1738 ליווה את חברו הוותיק ללימודים וולפול בסיור הגדול שלו באירופה, אולי על חשבונו של וולפול.
השניים הסתכסכו ונפרדו בטוסקנה כי וולפול רצה להשתתף במסיבות אופנתיות וגריי רצה לבקר בעתיקות.
הם התפייסו לאחר כמה שנים.
וולפול עזר מאוחר יותר בפרסום שירתו של גריי.
כאשר גריי שלח את השיר המפורסם ביותר שלו, "אלגיה", לוולפול, וולפול שלח את השיר ככתב יד והוא הופיע במגזינים שונים.
לאחר מכן גריי פרסם בעצמו את השיר וקיבל את הקרדיט המגיע לו.
גריי השתקע בכתיבת שירים ב-1742, בעיקר לאחר מותו של חברו הקרוב ריצ'רד ווסט, מה שהיווה השראה ל"סונטה על מותו של ריצ'רד ווסט".
הוא עבר לקיימברידג', החל בתוכנית עצמית ללימוד ספרות.
הוא הפך לעמית, תחילה בפיטרהאוס, ואחר כך בפמברוק קולג', קיימברידג'.
לדברי בריטניקה, גריי עבר לפמברוק לאחר שהסטודנטים בפטרהאוס עשו לו מתיחה.
גריי בילה את רוב חייו כמלומד בקיימברידג', ורק מאוחר יותר שב לנסוע.
הוא היה משורר לא פורה.
יצירותיו שנאספו ופורסמו במהלך חייו מסתכמות בפחות מ-1,000 שורות.
עם זאת, הוא נחשב למשורר הבכיר בשפה האנגלית של אמצע המאה ה-18. בשנת 1757, הוצע לו תפקיד המשורר הלאומי (Poet Lauret), והוא סירב לו.
גריי ביקר עצמו בחריפות ופחד מכישלון ופרסם רק שלושה עשר שירים במהלך חייו.
פעם כתב שהוא חושש שעבודותיו שנאספו "ייחשבו בטעות ליצירות של פרעוש".
וולפול אמר כי "הוא מעולם לא כתב שום דבר בקלות, מלבד דברי הומור".
גריי נודע כאחד מ"משוררי בית הקברות" של סוף המאה ה-18, יחד עם אוליבר גולדסמית', ויליאם קופר וכריסטופר סמארט.
גריי אולי הכיר את האנשים האלה, כי חלק עמם רעיונות בנוגע לתמותה, והסופיות והנשגבות של המוות.
בשנת 1762 התפנתה משרת ראש קתדרת רגיוס להיסטוריה מודרנית בקיימברידג', ששכרה היה 400 פאונד, לאחר מותו של טרנר, וחבריו של גריי לחצו על הממשלה ללא הצלחה כדי להבטיח לו את התפקיד.
גריי הפסיד ללורנס ברוקט, אך התפקיד נמסר לו ב-1768 לאחר מותו של ברוקט.
"אודה על המעיין" (Ode on the Spring, נכתב ב-1742)
"אודה למראה מרחוק של איטון קולג'" (Ode to a Distant Prospect of Eton College, נכתב ב-1747 ופורסם בעילום שם)
"אלגיה שנכתבה בחצר כנסייה כפרית" (Elegy Written in a Country Churchyard, נכתבה בין 1745 ל-1750)
"ההתקדמות של השירה: אודה פינדרית" (The Progress of Poesy: A Pindaric Ode, נכתבה בין 1751 ל-1754)
"המשורר הנודד: אודה פינדרית" (The Bard: A Pindaric Ode, נכתב בין 1755 ל-1757)
ייתכן שגריי החל לכתוב את היצירה המפורסמת ביותר שלו, Elegy Written in a Country Churchyard, בבית הקברות של כנסיית סנט ג'יילס בסטוק פוגס (Stoke Poges), בקינגהאמשייר, ב-1742. מספר שנים הותיר אותה לא גמורה, והשלים אותה ב-1750 (אלגיה היא שיר במבנה מסוים).
השיר פורסם על ידי רוברט דודסלי בפברואר 1751 והיה סנסציה ספרותית.
הטון הרפלקטיבי, הרגוע והסטואי שלו זכה להערצה רבה, והוא זכה לחיקוי, ציטוט ותרגום ללטינית ויוונית.
זה עדיין אחד השירים הפופולריים והמצוטטים ביותר בשפה האנגלית.
בשנת 1759, במהלך מלחמת שבע השנים, לפני קרב מישורי אברהם, אומרים שהגנרל הבריטי ג'יימס וולף דיקלם אותו לאחד מקציניו ואמר: "הייתי מעדיף להיות מחבר השיר הזה מאשר לזכות בתפארת הניצחון על הצרפתים מחר".
"האלגיה" זכתה להכרה מיד בזכות יופיה וסגנונה.
יש בה ביטויים רבים שנכנסו ללקסיקון האנגלי, בזכות עצמם או לאחר שצוטטו ביצירות אחרות.
דבריו של אברהם לינקולן בשנת 1860, בסכמו את שנות נעוריו ובחרותו, "The short and simple annals of the poor".
"שבילי התהילה" (The Paths of Glory) סרט אנטי-מלחמתי משנת 1957 על מלחמת העולם הראשונה, בהפקה ובכיכוב קירק דאגלס, ובבימויו של סטנלי קובריק, המבוסס על רומן בעל אותו שם מאת האמפרי קוב.
"הרחק מהמון מתהולל" (Far from the Madding Crowd) – כותרתו של רומן מאת תומאס הרדי, על בסיסו צולמו מספר סרטים.
"פעמים רבות נולד פרח להסמיק בלא שייראה, ומבזבז את המתיקות שלו על אוויר המדבר" (Full many a flower is born to blush unseen, and waste its sweetness on the desert air), מצוטט לעיתים קרובות, כולל על ידי אנני סאבוי (סוזן סרנדון) בסרט בול דורהם (Bull Durham)
"המוזה שלא כונתה בשם", ומילולית: "המוזה חסרת האותיות" (The unlettered muse)
"אלגיה" דן בין היתר במוות ובחיים לאחר המוות.
נושאים אלה בישרו את התנועה הגותית הקרבה.
אולי גריי מצא השראה לשירו מביקור באתר הקבר של דודתו, מרי אנטרובס.
הדודה נקברה בבית הקברות ליד חצר הכנסייה של סנט ג'יילס, בה גריי ואמו נהגו לבקר.
שם נקבר מאוחר יותר גריי עצמו.
גריי כתב גם שירה קלה, כולל "אודה על מותו של חתול אהוב, שטבע באמבטיה של דגי זהב", אלגיה מבודחת על החתול של הוראס וולפול.
אפילו השיר ההומוריסטי הזה מכיל כמה מהשורות המפורסמות ביותר של גריי.
לוולפול היו שני חתולים: זארה וסלימה.
חוקרים רומזים לשם סלימה המוזכר בשיר.
לאחר הסצנה עם צמד המילים "איזה לב נשי יכול לבוז לזהב?
איזה חתול סולד מדגים?", השיר עובר למסקנתו הפתגמית בעלת המשמעויות המרובות: "למועדף אין חבר", "דע שאי אפשר לפצות על צעד שגוי אחד" ו"לא כל הנוצץ זהב".
וולפול הציג מאוחר יותר את אגרטל החרסינה הקטלני על הדום בביתו בסטרוברי היל, (Strawberry Hill), שם הוא נמצא עד היום.
מכתביו של גריי ששרדו מציגים גם את ההתבוננות החדה שלו ואת חוש ההומור השובב שלו.
הוא ידוע במשפט, "במקום שבו בורות היא אושר, טיפשית להיות חכם", מתוך "אודה למראה מרחוק של איטון קולג'".
נטען שהאודה שופעת דימויים המוצאים "מראה בכל נפש".
סמואל ג'ונסון אמר על השיר, "אני שמח להסכים עם הקורא הממוצע...
חצר הכנסייה שופעת דימויים המוצאים מראה בכל נפש, ורגשות שכל חיק מחזיר אליהם הד".
שירו של גריי הוא ברוח הסגנון הספרותי של אמצע המאה, שכלל כתיבה על "רגשות אוניברסליים".
ג'ונסון הוסיף שגריי דיבר ב"שתי שפות" – "ציבורית" ו"פרטית".
לפי ג'ונסון, הוא היה צריך לדבר יותר בשפתו הפרטית כפי שעשה בשירו "אלגיה".
גריי החשיב את שתי האודות הפינדאריות שלו, "התקדמות הפואזיה" ו"המשורר הנודד, הפייטן", כיצירותיו הטובות ביותר.
אודות פינדאריות אמורות להיכתב באש ותשוקה, בניגוד לאודות הורטיאניות שהן רגועות ווהגותיות יותר, כמו "אודה למראה מרחוק" של איטון קולג'.
"הפייטן" מספר על משורר ולשי פרוע המקלל את המלך הנורמני אדוארד הראשון לאחר כיבוש ויילס, ומנבא את נפילתו של בית פלנטג'נט.
ההתרחשות מלודרמטית, ומסתיימת בכך שהפייטן משליך את עצמו אל מותו מראש ההר.
כאשר חובותיו המקצועיים אפשרו, גריי נדד ברחבי בריטניה למקומות בהם יורקשייר, דרבישייר, סקוטלנד ובעיקר אזור האגמים (הוא כתב יומן בשם "יומן מביקור במחוז האגמים" ב-1769) בחיפוש אחר נופים ציוריים ומונומנטים עתיקים.
אלמנטים אלה לא זכו בדרך כלל להערכה בתחילת המאה ה-18, כאשר הטעם הפופולרי עבר לסגנונות קלאסיים באדריכלות ובספרות, ורוב האנשים אהבו את הנוף שלהם מרוסן ומטופח.
הפרטים הגותיים המופיעים באלגיה ובשיר על הפייטן הנודד הם חלק מהאותות המבשרים של התנועה הרומנטית ששלטה בתחילת המאה ה-19, כאשר ויליאם וורדסוורת' ושאר משוררי האגם לימדו אנשים להעריך את הציורי, הנשגב והגותי.
גריי שילב צורות מסורתיות ודיקציה פואטית עם נושאים ודרכי ביטוי חדשים, ועשוי להיחשב מבשר ממוקד קלאסי של התחייה הרומנטית.
הקשר של גריי למשוררים הרומנטיים מורכב.
גריי מת בקיימברידג', ונקבר לצד אמו בחצר הכנסייה של כנסיית סנט ג'יילס, סטוק פוגס, התפאורה הנחשבת (אם כי השנויה במחלוקת) של האלגיה המפורסמת שלו.
עדיין ניתן לראות שם את קברו.
אנדרטה שפיסל ג'ון בייקון הוקמה במנזר וסטמינסטר זמן קצר לאחר מותו.
גריי הוא נושא לדיון אקדמי.
יש חוקרים שמנתחים את עבודתו על רקע השימוש שלו בשפה והשראתו מהקלאסיקה היוונית והשירה הנורדית.
יש חוקרים, בהם ג'ורג' האגרטי, שמתמקדים ביחסים של גריי עם גברים אחרים, בוחנים את מכתביו ושירתו ומחפשים מקרים של "אהבה של גבר לגבר" ו"תשוקה חד-מינית".
הביוגרף של גריי, ויליאם מייסון, הקים לו אנדרטה, שתוכננה על ידי ג'ון בייקון האב, בפינת המשוררים במנזר וסטמינסטר בשנת 1778.
ג'ון פן מסטוק ארגן בנייה של אנדרטת זיכרון לגריי ליד חצר הכנסייה של סנט ג'יילס ועליה חרוטים קטעים מה"אלגיה".
לוח בקורנהיל, לונדון, מציין את מקום הולדתו.
תומאס דאדלי היה קצין ושופט בריטי.
הוא היה מושל מושבת מפרץ מסצ'וסטס מספר פעמים ובין מייסדי אוניברסיטת הרוורד.
תומאס דאדלי נולד ב-12 באוקטובר 1576 בכפר באזור נורת'האמפטון.
אביו היה קצין וככל הנראה נהרג בקרב.
בגיל צעיר תומאד דאדלי החל לשרת בחצר המלכותי ולחם נגד כוחות הנרי הרביעי.
לאחר שחרור מהשירות הוא חזר לאנגליה והחל לעבוד במערכת המשפט תחילה כעורך דין ובהמשך כשופט.
בשנת 1622 הוא הכיר את סיימון ברדסטריט שבהמשך התחתן עם ביתו אן ברדסטריט.
בשנת 1628 דאדלי היה חלק של קבוצת פוריטנים שהחליטו להקים מושבה באזור מסצ'וסטס.
באפריל 1629 סוכם להעביר מרכז הכובד של החברה לאמריקה.
ב-8 באפריל 1630 דאדלי ומשפחתו הפליגו לאמריקה וב-22 ביוני הגיעו לסיילם.
את החורף הראשון הם עברו ככל הנראה בבוסטון.
דאדלי השתלב בהנהגת המושבה וכיהן בתפקידי ניהול.
באביב 1631 הוא היה בין הראשונים שבנו בית ועברו לקיימברידג'.
בשנת 1637 הנהלת המושבה החליטה על הקמת מוסד להשכלה גבוהה.
תקנון של שנת 1650 חתום על ידי דאדלי.
מוסד זה קיים כיום בשם אוניברסיטת הרווארד.
בתקופת כהונתו כמושל דאדלי קיבל מספר חוקים חשובים.
בשנת 1649 הוא נבחר לנשיא קונפדרציה של מושבות בניו אינגלנד.
מאשתו הראשונה לדאדלי היו 5 ילדים.
היא נפטרה בשנת 1643. הוא התחתן בפעם השנייה ולזוג היו 3 ילדים.
עיירה דאדלי נקראת לכבוד נכדים של תומאס דאדלי שהקימו אותה.
תומאס פריור גור היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את אוקלהומה ב מ-1907 עד 1921 ושוב בין 1931 ל-1937. בראשית פעילותו הפוליטית היה פעיל ב והמשיך בפעילות זו לאחר שעבר לטקסס.
ב-1899, לפני שעבר לטריטוריית אוקלהומה כדי לעבוד כעורך דין בלוטון, הצטרף ל ותמך בוויליאם ג'נינגס ברייאן בבחירות לנשיאות ב-1900. עמדותיו הפציפיסטיות גררו עימותים בינו לבין וודרו וילסון ופרנקלין דלאנו רוזוולט.
הוא היה סבו מצד אימו של הסופר גור וידאל.
גור נולד ב-10 בדצמבר 1870, ליד אמברי, מיסיסיפי, והיה בנם של קרוליין אליזבת (לבית וינגו) ותומאס מדיסון גור.
משפחת גור הייתה אחת מתשע עשרה המשפחות המקוריות שהיו בבעלותן אדמות חקלאיות במה שהפכה מאוחר יותר לבירת ארצות הברית, מחוז קולומביה.