tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב–9 ביולי 1963 נפגשה "ועדת העורכים" עם ראש הממשלה לוי אשכול וסגן שר הביטחון שמעון פרס והסכימו לא לפרסם יותר ידיעות (כולל מאמרי דעה) על תוכנית הגרעין של ישראל.
עד אז דווח העניין בהרחבה בעיתונות הישראלית.
טיעונים נשמעו כנגד הצנזורה העצמית ברטרוספקטיבה.
כך לדוגמה, המשפטן משה נגבי האשים, במאמרו על הצנזורה העצמית כי צנזורה עצמית על עסקת ג'יבריל מנעה ויכוח ציבורי חיוני וגרמה לנזק ביטחוני.
לטענת העיתוני משה ז"ק עורך מעריב, שהיה חבר בוועדה, הביקורת על הוועדה מוגזמת.
כך למשל, ביקורת על שאננות לקראת מלחמת יום כיפור נכעה, לדעתו, מכך שעיתונות התקופה הייתה צנועה יותר וסברה שאין בידה מספיק ידע כדי שתוכל להתערב בוויכוח מקצועי בין אסכולות צבאיות.
כמו כן לטענתו לא הייתה "קולקטיביות רעיונית" בין העורכים בוועדה.
מלכתחילה היו מתחים בשיתוף פעולה זה של העיתונות והממשלה, אבל במהלך השנים התרחבה ההכרה בערכים של חופש הדיבור וזכות הציבור לדעת.
תהליך זה הואץ החל משנות ה-70 - השינויים החברתיים בישראל ושינויים בתקשורת העולמית גרמו לשינויים משמעותיים ביחסים ביניהן.
נקודת מפנה עיקרית הייתה מלחמת יום הכיפורים, ומיד לאחריה נושאים שהיו בעבר מחוץ-לתחום, כמו דיון בסוגיות ביטחוניות-צבאיות וביקורת על התנהגות הצבא.
לקראת מבצע שלום הגליל פורסם מידע לגבי חילוקי הדעות בממשלה לגבי אפשרויות הפעולה לריסון המחבלים בלבנון.
עם פרוץ המלחמה נהגה התקשורת באופן מסורתי ופרסמה מידע לפי הוראות מערכת הביטחון, אבל לאחר כשלושה שבועות, כאשר התברר שהמבצע מתמשך מעבר למטרותיו המקוריות, ובייחוד לאחר פרשת הטבח במחנות הפליטים סברה ושתילה, החל בישראל ויכוח ציבורי על המלחמה, שכוסה בהרחבה על ידי העיתונות.
שנות ה-80 וה-90 התאפיינו במספר אירועים משמעותיים שהביאו לערעור האמון בממסד הביטחוני בישראל.
ב-1984, בפרשת קו 300, פרסם העיתון "חדשות" תמונה שהוכיחה ששניים מהמחבלים החוטפים היו עדיין בחיים כאשר הורדו מהאוטובוס.
בעקבות הפרסום סגר הצנזור את העיתון לארבעה ימים וראשי העיתון הועמדו לדין; בשנת 1993 הם זוכו על ידי בית המשפט המחוזי, שקבע כי שיקולי הצנזור היו פגיעה חמורה בזכות הציבור לדעת.
בפרשת עסקת השבויים עם ארגונו של אחמד ג'יבריל ובפרשת חטיפת מרגל האטום מרדכי ואנונו, התפרסם בתקשורת העולמית מידע שפרסומם מיד גם בישראל, על ידי העיתון "חדשות".
בשנת 1989, לאחר בג"ץ שניצר נגד הצנזור הצבאי הראשי, הוכנס תיקון להסכם משנת 1966 ובה נקבע כי סמכות הצנזורה לפסול מידע תחול רק על מידע ביטחוני שפרסומו עלול בוודאות הקרובה לגרום לפגיעה ממשית בביטחון המדינה.
באוקטובר 1992 פסלה הצנזורה הצבאית כתבה על דבר מאסר יוסף עמית, "האסיר X השלישי", שנשפט בשנת 1987 ל-12 שנות מאסר, אך הדבר היה חסוי ולא פורסם.
למרות שעמית נתן ריאיון לעיתונאית ענת סרגוסטי מ"העולם הזה" ומנחם שיזף מ"חדשות" כבר ב-1988, בעת שהיה בטיפול רפואי בבית חולים, הצנזורה לא אישרה את פרסומם.
הכתבה מאוקטובר 1992 נכתבה על ידי הכתבת זהרה רון בעיתון "העיר".
העיתון עתר לבג"ץ נגד הפסילה, באמצעות עורך הדין שלמה ליבליך, מאחר שסבר כי למעט מספר משפטים בהם מתוארת הפרשה שבעטיה הואשם והורשע עמית, אין בשאר החומר כל סכנה לביטחון הציבור.
לאחר שהדיון נדחה מספר פעמים, ב-2 ביולי 1993 הותר פרסום הפרשה.
לאחר חשיפת הפרשה בתקשורת הכחיש עמית שריגל לטובת מדינה זרה, וטען שנעשה לו עוול.
בנובמבר 1992 אסרה הצנזורה הצבאית לדווח על תאונת האימונים שזכתה לכינוי "אסון צאלים ב'", שבה נהרגו חמישה חיילי צה"ל, ולאחר מכן אסרה לדווח על נוכחותו של הרמטכ"ל, אהוד ברק, במקום התאונה.
המידע דלף לעיתונות הזרה, ופורסם בישראל רק אחרי חצי שנה ולאחר שפורסם בחו"ל בזמן אמת.
בעקבות טיפול הצנזורה בפרשה, הודיע העיתון "הארץ" על פרישתו מהסכם הצנזורה, ואחריו פרש גם "ידיעות אחרונות".
על פי ההסכם החדש עיתון העובר עברת צנזורה כבר אינו צפוי להיסגר, ועיתונאי בעיתון השותף להסכם העובר עברת צנזורה אינו צפוי להרשעה פלילית.
נוסף על כך, ההסכם מגביל את סמכות הפסילה של הצנזור אך ורק למידע בנושאי ביטחון ואך ורק למצבים של סכנה לביטחון, ולא לסדר הציבורי.
אם דחתה ועדת השלושה את ההשגה של אמצעי תקשורת כלשהו על החלטתה, נשמרת לו הזכות לעתור לבג"ץ.
למרות שהסכם הצנזורה ממשיך להיות ההסדר המקובל לפעילות הצנזורה הצבאית בישראל, ועדת העורכים איבדה את כוחה.
ובתחילת שנות ה-2000 חדלה להתכנס.
עם זאת "תא הכתבים הצבאיים", שחבריו נקבעים על ידי דובר צה"ל, מקבל גישה למידע באופן בלעדי.
ועדת השלושה היא זו שמנהלת את הסכם הצנזורה החדש, כאשר מתגלות מחלוקות.
אך בפועל הצנזורה הצבאית משתמשת בעיקר בצווי איסור פרסום לכפות את החלטותיה.
בעידן האינטרנט, אין למעשה משמעות להסכמות בין המדינה לבין כלי התקשורת המרכזיים, הואיל והמידע זורם אל האזרחים באין מפריע באמצעות עיתונות זרה, בלוגים, רשתות חברתיות וכיוצא באלה.
ב-12 בפברואר 2013 כינס משרד ראש הממשלה את ועדת העורכים בבהילות, לראשונה אחרי שנים רבות, כדי למנוע את פרסום פרשת האסיר איקס.
צעד זה שנעשה לאחר שידור התחקיר בטלוויזיה האוסטרלית, נתפס כאנכרוניסטי.
באוגוסט 2015, אמרה הצנזורית הצבאית הראשית, תא"ל סימה וואקנין-גיל, בריאיון עיתונאי לאתר "העין השביעית", "בגלל שההסכם [החדש] נוסח מול ועדת העורכים, ובגלל שוועדת העורכים כבר לא קיימת, להסכם אין היום תוקף".
ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל היא ארגון פוליטי בלתי-תלוי, אשר הוקם ב-30 באוקטובר 1982 במטרה ליצור מסגרת-על לגופים השונים השייכים לציבור הערבים בישראל ולרכז את פעילותם הפוליטית.
הקמת הוועדה הייתה שיאו של תהליך ההתארגנות הפוליטית של האזרחים הערבים בישראל.
התהליך החל בהקמת ועד ראשי הרשויות הערביות (1974), עבור בהקמת הוועד הארצי להגנה על האדמות הערביות (1975) וכלה בוועדת התיאום הערבית (1981).
לאחר מלחמת לבנון הראשונה וטבח סברה ושתילה, במהלכן התרחשו הפגנות מחאה אלימות במגזר הערבי, הוחלט על הקמת ועדת המעקב העליונה כ"בית עליון" לגופים אשר היו קיימים עד אז.
את רעיון הקמת הוועדה יזם אבראהים נימר חוסין, יו"ר הוועד הארצי של ראשי המועצות המקומיות הערביות וראש עיריית שפרעם דאז, אשר כיהן גם כיו"ר הוועדה הראשון.
בעקבות ביטול הממשל הצבאי, שינויים סוציו-אקונומיים ובעיקר עקב מלחמת ששת הימים, התחזקה המגמה הלאומית הפלסטינית בקרב הערבים בישראל; מחד גיסא עלתה שאלת הזהות הלאומית, ומאידך גיסא התחזקה תחושת הניכור, הקיפוח והאפליה של הערבים כאזרחים במדינת ישראל.
התגברות המתח הזהותי חיזקה את נטייתם להגדרה עצמית ברורה יותר.
אחת התוצאות הייתה הקמתן של תנועות חברתיות ופוליטיות, כגון תנועת "אבנאא אלבלד" ועוד קבוצות קטנות של בני נוער וסטודנטים וכן של אישי ציבור ערבים, אשר אימצו אידאולוגיה לאומנית על גבול הבדלנות.
מכאן הלכה והתפתחה מגמה של אקטיביזם פוליטי, שהובילה לחידודה והחרפתה של בעיית זהותם הלאומית של הערבים בישראל.
מלחמת יום הכיפורים (1973) ובעקבותיה התחזקות כוחו של אש"ף כגורם לגיטימי וכמייצג הבלעדי של העם הפלסטיני, ניפצה את מיתוס העוצמה הישראלי בעיני ערביי ישראל.
הגאווה הלאומית עלתה, המילה 'ערבי' פסקה לשמש ככינוי גנאי ועם התחזקות הביטחון העצמי החלו הערבים בישראל במאבק לקבלת זכויות קולקטיביות.
המאבק לקבלת זכויות קולקטיביות הגיע לשיאו ביום האדמה (30 במרץ 1976), שבמהלכו נהרגו שישה אזרחים ערבים בעימותים עם כוחות הביטחון.
האירוע מציין נקודת מפנה, אשר ממנה והלאה אימצו הערבים בישראל את האקטיביזם הפוליטי כדרך מחאה נגד אפליה.
יום האדמה הפך לנדבך חשוב בהגדרת הזהות הפלסטינית והאזרחית של הערבים בישראל.
בעקבות פעילויות האקטיביזם ביום האדמה התגבש סדר יום פוליטי של האוכלוסייה הערבית בישראל כלפי מדינת ישראל, אשר כלל דרישה לשוויון בתקצוב ממשלתי, לצמצום הפערים החברתיים-כלכליים והתנגדות להפקעת הקרקעות.
בתחילת דרכה הורכבה ועדת המעקב העליונה מ-11 ראשי המועצות המקומיות הערביות ומכל חברי הכנסת הערבים.
לאחר מכן הצטרפו גם החברים הערבים של הוועדה המרכזת של ההסתדרות, נציגי אבנאא אלבלד, נציגי התנועות האסלאמיות, נציגי התאחדות הסטודנטים הערבים ונציגי התאחדות התלמידים התיכוניים הערבים.
בשנת 1990 החלו גם ערבים תושבי הערים המעורבות לפעול על מנת לקבל ייצוג בוועדה.
כיום מורכבת ועדת המעקב העליונה מחברי הרשויות המקומיות הערביות, מחברי הכנסת הערבים ומנציגים של ארגונים חוץ-פרלמנטרים של ערביי ישראל.
ואולם בפועל, רק מזכירות הוועדה, המונה כעשרים חברים, היא זו שמתכנסת ומקבלת החלטות.
מזכיר הוועדה, עבד ענבתוואי, תולה זאת בכך שהוועדה עובדת במתכונת חירום ולא מנהלת ישיבות מן המניין.
עד 2008 לא נערכו בחירות לתפקיד יו"ר לוועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל, ויו"ר ועד ראשי הרשויות המקומיות הערביות כהן גם כיו"ר ועדת המעקב העליונה.
הבחירות ליו"ר ועד ראשי הרשויות המקומיות הערביות הן בחירות דמוקרטיות, שבהן לכל ראשי הרשויות המקומיות הערביות זכות הצבעה.
כאשר נבחר יו"ר, על חברי ועדת המעקב העליונה לאשרר את מינויו גם כיו"ר ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל.
מאז החלפתו של שאוקי ח'טיב ב-2009, נותקו רשמית ועדת המעקב וועד ראשי הרשויות, כאשר ראש ועד ראשי הרשויות עודנו נציג שנבחר באופן דמוקרטי, ובראש ועדת המעקב יושב מי שנבחר על ידי ועדת המעקב עצמה, במנותק מהציבור הרחב.
יושבי-ראש ועדת המעקב העליונה מיום הקמתה
נשים ערביות כמעט שאינן זוכות לקחת חלק בתהליכי קבלת ההחלטות בציבור הערבי.
כיום אין אישה העומדת בראש מועצה מקומית, ונשים ספורות בלבד חברות במועצות מקומיות.
למרות ההחלטה כי כל חברי הכנסת הערבים יהיו חברים בוועדת המעקב העליונה, שלוש הנשים הערביות הראשונות שכיהנו כחברות בכנסת – חוסניה ג'בארה (מרצ, הכנסת ה-15), נאדיה חילו (העבודה, הכנסת ה-17) וחנין זועבי (בל"ד, הכנסת ה-18) – נותרו מחוץ לוועדה.
ואולם, בשנת 2007 הייתה עאידה תומא-סולימאן, האישה הבכירה במפלגת חד"ש, לאישה הראשונה שמונתה להיות חברה בוועדה (ועם זאת, הח"כיות הערביות לא נכנסו לוועדה אף הן).
הניסיון להנהיג ייצוג שווה של נשים בוועדת המעקב העליונה מעורר ויכוח סוער.
מזה שנים שהנושא מונח מצוי במחלוקת, בין היתר עקב צורת פעילותה של ועדת המעקב העליונה, הדומה לזו של הליגה הערבית: על ההחלטות להתקבל פה אחד ולא בצורת החלטת רוב, מה שמקשה על קבלת החלטה בנושא.
בחודש יולי 1995 הוחלט בוועדה על צירוף נשים מכל הארגונים הפועלים במגזר הערבי: החברות הערביות במועצה הלאומית למעמד האישה ובנעמת, נציגות תנועת הנשים הדמוקרטיות ואל-פנאר (ארגון פמיניסטי ערבי).
אך למרות קבלת החלטה זו, לא הוזמנה אף אישה לשבת בוועדת המעקב העליונה.
מזכיר הוועדה דאז, נימר מורקוס, נימק זאת בכך שעקב המצב הפוליטי טעון המתחים במדינת ישראל, ועדת המעקב נאלצת לפעול בתנאי חירום ולכן לא הוזמנו הנשים.
ברביעי לנובמבר, 2025, הודיעה רולא דאוד, המנכ"לית השותפה של תנועת עומדים ביחד, על התמודדותה לראשות הוועדה.
היא האישה הראשונה שעשתה זאת.
ועדת המעקב העליונה הקימה בתוכה ארבע ועדות משנה:
ועדות משנה אלה משמשות כגופים נלווים, אשר על כל אחת לבצע מעקב אחר היעדים שנקבעו בתחומה.
הוועדות השונות מחויבות בדיווח מלא לוועדת המעקב העליונה ולוועד הארצי של ראשי המועצות המקומיות הערביות.
בנוסף קיימת ועדה לענייני חינוך (בראשה עומדת כיום ד"ר האלה אספניולי)
אף על פי שוועדת המעקב העליונה לא זכתה להכרה רשמית מצד ממשלת ישראל, היא מקיימת פעילויות שונות בעלות אופי פוליטי, כמו מחאות ושביתות, על מנת לחזק את מעמדה כ"פרלמנט" ערביי ישראל.
ישיבתה הראשונה של ועדת המעקב העליונה הייתה בשפרעם, שהפכה למעין בירה להנהגה.
בישיבה זו, שהתקיימה ביום הקמת הוועדה ב-1982, נידונו מספר נושאים אשר ניצבו בראש סדר היום של המגזר הערבי: פעולות לשיפור מצבן הכלכלי הרעוע של הרשויות הערביות המקומיות, מאבק להרחבת שטחן של מועצות אזוריות ערביות, שיפור החינוך ושאלות יסוד נוספות אשר גם היום ממשיכות לצוף ולעלות מעת לעת.
עיקר פעילותה של ועדת המעקב העליונה מאופיינת בחתירה לשוויון בכול התחומים.
לצד הדיון בתוכניות מעשיות, מוסיפה הוועדה לעסוק גם בשאיפות הלאומיות של ערביי ישראל, לגנות את מדיניות ממשלת ישראל ולקרוא לפעולות למען הזקוקים לסיוע בשטחים.
לרוב, תגובותיה של ועדת המעקב העליונה באות לידי ביטוי בהודעות שונות לתקשורת ולעיתים נדירות יותר היא מורה על יציאה להפגנה ואף על שביתות מחאה.
על פי שטנדל, משתדלת הוועדה לנקוט ב"דרך האמצע": היא מנסה לצמצם בצורה מרבית שביתות כלליות ומתארגנת למניעת מהומות, אך באותה העת גם משתמשת באיום השביתה כמעין כוח התרעה.
רמת הציות של ערביי ישראל להוראותיה השונות של הוועדה היא גבוהה ביותר, אך לא מוחלטת.
בינואר 2016 קיימה הוועדה מסיבת עיתונאים בתגובה להוצאתו מחוץ לחוק של הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית.
המשטרה פיזרה את האירוע תוך שימוש ברימון הלם.
מחקר של ארגון "ערי ישראל" שהתפרסם ב-2022 טען שוועדת המעקב יזמה את המהומות בישראל בזמן מבצע שומר החומות, ניהלה וליוותה אותן.
מהומות נרצחו 2 אזרחים יהודים, הוצתו 10 בתי כנסת ונגרם נזק רב למבנים וכלי רכב רבים.
הוא נשען על כתבות (משנת 2007 עד 2022) ודפי פייסבוק.
המחקר לא כולל אזכור של מחברים או מתודולוגיה (השיטה המדעית לאיסוף הנתונים).
מייסדי הארגון הם כנראה חבר בוועד המנהל של הגרעין התורני בלוד ותושב לוד, שהפעיל בעיר חמ"ל מאולתר.
אין מידע על פעילות הארגון ושל עובדיו.
בשנת 2023 תוכנן אירוע של הוועדה בחיפה שנועד לגנות את טבח שבעה באוקטובר ואת מלחמת חרבות ברזל.
המשטרה איימה על בעל האולם בהוצאת צו סגירה והאירוע בוטל
במוצאי שבת 31 בינואר 2026 התקיימה בתל אביב תהלוכת הדגלים השחורים נגד האלימות והפשיעה המשתוללות בחברה הערבית ביוזמת ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל, ובשיתוף ארגוני שלום ושותפות ערבית-יהודית.
הוועדה מקיימת מדי שנה פעילויות קבועות:
עצרת לזכר יום האדמה, ב-30 במרץ.
עצרת מרכזית לציון אירועי אוקטובר 2000, ב-1 באוקטובר.
צעדת השיבה - ביום הנכבה (כפי שמכונה על ידה יום העצמאות), מאז שנת 1998, אל שרידי כפרים ערביים שנחרבו במלחמת העצמאות.
מעמד הוועדה בעיני ממשלת ישראל
ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל מעולם לא זכתה להכרה מצד ממשלת ישראל.
היא אינה גוף ביצועי או גוף נבחר, והמדינה אינה רואה בה כמוסד רשמי ומייצג של הערבים בישראל.
בשנת 1988 נוסח מסמך ביוזמתו של השר משה ארנס, אשר בא להתריע מפני ההקצנה המתחוללת ברחוב הערבי.
מסקנת המזכר, אשר לא הוצאה לפועל, הייתה כי מומלץ לבדוק את האפשרות להכריז על ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל כעל התארגנות בלתי חוקית על-פי תקנות ההגנה לשעת חירום.
תגובת המנהיגות הערבית המאורגנת (ועד ראשי המועצות הערביות וועדת המעקב העליונה) הייתה כי פעילותם של ערביי ישראל היא במסגרת החוק בלבד.
למרות אי-ההכרה בוועדת המעקב של הציבור הערבי בישראל מצד ממשלת ישראל, כן נערכו מספר מפגשים בין ראשי ועדת המעקב העליונה לבין ראשי ממשלת ישראל, למשל: מפגש במרץ 1994, לאחר טבח גולדשטיין במערת המכפלה, מפגש במהלך אירועי אוקטובר 2000, ועוד.
מצידם של הערבים בישראל, קיימת ביקורת רבה על חוסר יעילות הוועדה בקידום עניינם, אך עם זאת נראה כי ועדת המעקב העליונה אכן השיגה מעמד כמייצגת את הציבור הערבי.
נדמה כי חברי הוועדה מצויים בין הפטיש לסדן: מחד, הוועדה מחויבת לשמור על מעמדה כהנהגה לאומית לוחמת, על-מנת שלא תיתפס בעיני הערבים כ"ממסדית" מידי ומאידך מוטלת עליה האחריות לבלום התפרעויות ולשמור על פיכחון, על אף שהיא זו אשר גם קוראת לשביתות.
זאת עקב ההבנה הנטועה בחברי הוועדה, כי אלו הם תנאים הכרחיים וחיוניים על מנת לשמור על עצם קיומו של המיעוט הערבי במציאות הסבוכה, בה הדרך היחידה היא השתלבות בחיי המדינה.
בשנת 2006 פרסמה ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל יחד עם ועד ראשי הרשויות המקומיות הערביות את מסמך החזון העתידי לערבים הפלסטינים בישראל, המהווה לטענתם ניסיון ראשון מסוגו להגדיר את מקומם ומעמדם של הערבים במדינת ישראל.
במסמך החזון מועלים לדיון נושאים כמו יחסי הערבים הפלסטינים בישראל עם המדינה, משפט, קרקעות, בנייה חינוך, תרבות, פיתוח ועשייה פוליטית, במטרה להביא ליישום התוכנית האסטרטגית אשר גובשה בכל תחום, בפרק זמן של שני עשורים.
המסמך עורר ביקורת בקרב הציבור יהודי בישראל, והשב"כ הציג עמדה לפיה במסמך זה, בנוסף למסמכים אחרים שיצאו באותו זמן, מוצאות ביטוי מגמות בדלניות וחתרניות כנגד אופייה היהודי והדמוקרטי של מדינת ישראל.
הוועד הארצי של ראשי המועצות המקומיות הערביות – הוקם בשנת 1974 בראשות חנא מוויס, כתוצאה מפרסומו של דו"ח הקובע כי ישנו פער אדיר בין הקצבות המדינה לה זוכות הרשויות המקומיות היהודיות לבין אלה אשר מקבלות הרשויות המקומיות הערביות.
מטרתו של הוועד: לצמצם את פערי הזכויות הבמישור המוניציפלי.
הוועד הארצי להגנה על האדמות הערביות – הוקם בשנת 1975 במטרה לסכל פעולות אשר נקט השלטון היהודי על מנת להפקיע אדמות ערבים, כפי שראו זאת מקימי הוועד.
ועדת התיאום הערבית – הוקמה בשנת 1981 במטרה להוות מסגרת גג למספר ארגונים מיליטנטיים, כמו: בני הכפר, התנועה הלאומית המתקדמת ועוד.ב-1982 נאסר על קיום הוועדה.
ועדת המצב הייתה ועדה שנוסדה על ידי הנהגת היישוב לקראת הקמת המדינה לשם הכנת הקמתו של מנגנון המדינה.
הוועדה הוקמה בראשית נובמבר 1947 על ידי הסוכנות היהודית והוועד הלאומי לשם פעולות מיידיות בענייני השלטון והמנהל ביישוב היהודי בעקבות התרופפות המסגרת של שלטונות המנדט ולשם הכנות להקמת המדינה היהודית.
ועדת המצב הקימה ועדות-משנה לטיפול בנושאים שונים, ומועצה משפטית לשם עיבוד הצעות חוקים למדינה העתידית.
הוועדה עסקה בתכנון הקמת המנגנון הממשלתי ויחידות המנהל שלו, והמועצה המשפטית הכינה טיוטת חוק על סמכות מועצת המדינה הזמנית, שהפכה לפקודת סדרי השלטון והמשפט.
ועדת המצב סיכמה את הצעותיה בחוברת "מינהל הממשלה במדינה העברית (הצעה למבנה המחלקות, מנגנון, ותקציביהן)".
החוברת הוגשה למינהלת העם שהוקמה ב-12 באפריל 1948. ב-21 באפריל 1948 מסר זאב שרף, מזכיר הוועדה, דו"ח מסכם על עבודת הוועדה.
בשנת 1947 החלה הנהגת היישוב לדון בצעדים הארגוניים שיש לבצע כתגובה על פינוי אפשרי של המנדט הבריטי ומעבר להנהגה ממשלתית של מדינה עצמאית.
הדבר קרה משום שלאחר ניצחון מפלגת הלייבור ב-1945, מדיניות החוץ האמפריאלית של בריטניה השתנתה והוחלט לעזוב את הודו, משום כך קטן הצורך בשליטה במזרח התיכון כאזור מגשר בין בריטניה להודו.
במקביל, עלה כוחן הבינלאומי של ארצות הברית ורוסיה, וכן תמיכתה של ארצות הברית בציונות, שהתבטאה במסקנות הוועדה האנגלו-אמריקאית הקושרות את הפתרון לפליטי השואה עם הפרויקט הציוני.
בעקבות שינויים אלה, החזיר מזכיר המדינה הבריטי ארנסט בווין את "שאלת פלשתינה" לדיון באו"ם.
דיון זה הסתיים בהחלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר על חלוקת ארץ ישראל בין שני העמים, החלטה הידועה בשם תוכנית החלוקה.
בתקופת שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל היו ליישוב היהודי בארץ ישראל שני מוסדות קובעי מדיניות: הנהלת הסוכנות היהודית, והנהלת הוועד הלאומי.
מוסדות אלה היו עצמאיים וחלקו את עבודה הנהל היישוב ביניהם, והיו מקובלים גם על משטר המנדט האנגלי.
כאשר עזיבתם של הבריטים נראתה באופק, חשו מוסדות אלה שיש להתכונן בדחיפות לאפשרות של שלטון יהודי עצמאי בארץ ישראל.
דוד בן-גוריון ואחרים לא ראו בארגונים הקיימים מוסדות מתאימים להנהיג את היישוב אחרי הפינוי האנגלי ולנהל את המדינה העתידית, כאשר תקום, משום שמוסדות אלה פעלו לעיתים זה כנגד זה, ולא היו מרוכזים תחת גוף משותף.
באפריל 1947, הציע אליעזר קפלן, ראש המחלקה הפיננסית של הנהלת הסוכנות היהודית, להקים ועדה משותפת של נציגי הגופים המבצעים של הסוכנות היהודית ושל הוועד הלאומי, שמטרתה תהיה לעצב את הממשל של המדינה שתוקם וכן לדאוג לענייני החברה היהודית בתקופת המעבר.
ועדת המצב הוקמה על ידי הנהלת הסוכנות היהודית ב-12 באוקטובר 1947. הוועדה מנתה שלושה־עשר חברים: דוד בן-גוריון (יו"ר), גולדה מאירסון, יצחק גרינבוים, משה שפירא, פרץ ברנשטיין, אליעזר קפלן, מאיר גרבובסקי, דוד רמז, דוד צבי פנקס, צבי לוריא, מרדכי שטנר, גאורג לנדואר ואברהם גרנובסקי.
למזכיר הוועדה נתמנה זאב שרף (לימים מזכיר הממשלה, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל).
על ועדת המצב הוטל להכין את הקמתו של מנגנון המדינה, משרדי הממשלה והשירותים הציבוריים שיחליפו את השלטון הבריטי.
הוועדה דנה בהכשרת כוח אדם למוסדות המדינה בהפעלת התחבורה, הנמלים ושדות התעופה.
הוועדה חולקה לשמונה ועדות משנה:
ועדת משנה א – כספים וכלכלה, בראשות אליעזר קפלן
ועדת משנה ב – שירותים ממשלתיים (תחבורה, דואר, מינהל מחוזי, עבודות ציבוריות, משטרה יהודית), בראשות גולדה מאיר
ועדת משנה ג – שירותי החברה (חינוך ובריאות, שירותים חברתיים, עלייה, עיתונות, רדיו, דפוס ממשלתי ועתיקות), בראשות יצחק גרינבוים
ועדת משנה ד – ועדת ירושלים בראשות יצחק בן צבי
ועדת משנה ה בראשות דב יוסף ויוסף בורג, עסקה בהקמת מערכת המשפט
ועדת משנה ו בראשות יוסף ויץ, טיפלה במובלעות היהודיות שנמצאו בתוך המדינה הערבית
ועדת משנה ז בראשות אברהם גרנובסקי, עסקה בתוכניות למתחם הממשלתי ומשרדים
ועדת משנה ח בראשות מאיר גרבובסקי, עסקה במבנה מערכת הממשל
ועדות משנה ד ו-ו הוקמו לטיפול בבעיות שנבעו מיישום תוכנית החלוקה.
בעקבות פרוץ המלחמה ונסיגת ישראל מתוכנית החלוקה באוגוסט 1948, לא סיימו שתי תת-ועדות אלה את עבודתן, וב-20 בדצמבר 1947, הוקמה ועדת הנגב, שטיפלה בענייני היישובים היהודיים שם.
לצד ראשי וחברי הוועדות מונו יועצים מומחים בכל תחום, חלקם ליוו את עבודת הוועדה לאורך כל הדרך, וחלקם יעצו באופן חד-פעמי על נושאים ספציפיים.
הייתה ועדה נוספת, בראשות אליעזר קפלן, שהייתה אחראית על תקציב ועדת המצב.
אפשר לחלק את פעילות הוועדה לשלוש תקופות:
מאוקטובר 1947 ועד להצבעה באו"ם על חלוקת ארץ-ישראל ב-29 בנובמבר 1947. בשלב זה התמקדה הוועדה בלימוד מערכת השלטון המנדטורית הבריטית, ותכנון השלטון היהודי העתידי בארץ ישראל.
מ-11 בנובמבר 1947 עד פברואר 1948. כתוצאה מהתפרצות פעולות איבה הוכרז מצב חירום, והוועדה הוכרחה להתמקד בתחזוקה וארגון של השירותים החיוניים לאוכלוסייה היהודית.
התכנון לטווח ארוך נדחה ברובו.
מפברואר 1948 ועד הקמת מנהלת העם באפריל 1948. בתקופה זו שבה ועדת המצב למשימתה מקורית, תכנון ארוך טווח של מערכת השלטון בישראל.
בפברואר 1948, עקב המצב הביטחוני, עברה רובה של ועדת המצב מירושלים לתל אביב.
חלק מן הוועדה, "ועדת המצב הירושלמית" בראשותה של חנה אבן-טוב, נשאר בירושלים לטפל בנושאים המעוגנים בירושלים, כמו הדפסת בולים במדפיס הממשלתי, הקמת הרדיו הלאומי, "הצלת" מסמכים אזרחיים שהושארו על ידי הבריטים בעזבם, וטיפול בצרכים המיוחדים של העיר.
מצבה של "ועדת המצב הירושלמית" היה קשה משום שהיא תפקדה בתנאי מצור ורעב, משום שהקשר עם הוועדה הראשית בתל אביב היה לקוי, ומשום שהיה מחסור בכוח אדם.
סיום פעולת הוועדה והדוח הסופי
ב-21 באפריל 1948 הגיש המזכיר זאב שרף למנהלת העם את הדו"ח הסופי של ועדת המצב, שכותרתו "מינהל הממשלה במדינה העברית (הצעה למבנה המחלקות, מנגנון ותקציביהן)".
במבוא כותב שרף שאין להתייחס לדו"ח כחסר טעויות, אך כתב שהדוח כולל "ניסיון אדמיניסטרטיבי כנה להקים את מערכת השלטון במדינה החדשה כמכשיר יעיל, על מנת שיוכל למלא תפקידים רחבים, מגוונים ומורכבים הנדרשים מהמדינה בעידן שלנו".
הדו"ח מנתח את מבנה משרדי הממשלה העתידיים, למעט משרד הביטחון שטופל אישית על ידי בן-גוריון.
הוא מתאר את ועדות המשנה של כל משרד, מציין את המחלקות המקבילות במערכת המנדט הבריטי ומוסדות היישוב של טרום-המדינה, ומסביר אילו מהן כדאי לשלב במערכת החדשה.
כמו כן, הדו"ח מגדיר את סמכויות ותקציבי המשרדים.
לסיום, הדו"ח מציג סיכום סטטיסטי השוואתי של הוצאות ממשל המנדט הבריטי וההוצאות המשוערות של הממשלה החדשה בשנה הראשונה.
תפקיד הוועדה הסתיים עם הקמת מנהלת העם, אולם המזכירות בירושלים הוסיפה לפעול עד ספטמבר 1948, וטיפלה בהצלה ובריכוז רכוש ממשלתי ממשרדי המנדט בירושלים, והעבירה אותו לפי הצורך והיכולת לתל אביב.
ועדת העזרה וההצלה בבודפשט (בהונגרית: Budapesti Segélyező és Mentőbizottság, נהגה בערך: בּוּדַפֶּשְטִי שֶגֵייֶזה אֵש מֶנְטֶהבִּיזוֹטְשאג) קמה בתחילת שנת 1943 מטעם הנהגת היישוב בארץ ישראל, במטרה להתכונן לאפשרות של כיבוש הונגריה.
במקביל התבקשה לסייע לפליטים להימלט להונגריה ולהיקלט בה, וליצור קשר עם פעילי הצלה בשטחי הכיבוש, בעזרת כספים והוראות מטעם ועדת עזרה והצלה של הישוב, באיסטנבול.
מייסדי הוועדה בבודפשט היו ישראל קסטנר שעמד בראשה, יואל ברנד ושמואל שפרינגמן, חברי איחוד-מפא"י.
במהלך שנת 1943 נוסף להרכבה פרץ רבס, מנהיג תנועת מכבי הצעיר, ורפי פרידל-בנשלום, מנהיג השומר הצעיר, הצטרף אליה בפברואר 1944. הרכבה השמאלי-ציוני, והקשר שקיימה עם ועדת ההצלה באיסטנבול, שהתבטא בקבלת מידע וכספים, עורר מתח קבוע בקרב פעילי הצלה בבודפשט, באיסטנבול ובארץ-ישראל.
אוטו קומוי, נשיא ההסתדרות הציונית בהונגריה, הצטרף אליה רשמית, בחותמו על מכתב משותף עם חברי הוועדה בבודפשט לוועדת ההצלה באיסטנבול ב-2 במאי 1944, כשנה וחצי לאחר שנוסדה.
באמצעות קשרים שהקימו חברי הוועדה עם פעילי הצלה יהודים, בעיקר בסלובקיה ובפולין, ידעו נציגי היישוב באיסטנבול על השואה המתרחשת שם ובברית המועצות; הם העבירו כספים מטעם העם היהודי והישוב בארץ ישראל לשטחי השליטה וההשפעה הגרמנית, הגיעו לגטאות בפולין, חקרו פליטים וקיבלו מידע על הגיטואיזציה והגירושים להשמדה.
כשבועיים לפני הכיבוש, נודע למנהיגים יהודים בבודפשט באופן ברור על הכיבוש הגרמני הצפוי.
קסטנר, ברנד וחבריהם לתנועה פתחו במשא ומתן עם הגרמנים משרות הריגול הנגדי, שקיימו את קשר המכתבים והכספים בין ועדות ההצלה בבודפשט ואיסטנבול, במטרה להציל את יהדות הונגריה ושארית הפליטה, כדוגמת תוכנית אירופה הסלובקית.
את התוכנית שלחו לוועדת ההצלה באיסטנבול שלושה ימים לפני הכיבוש.
בשל היותם בטוחים בסיכוייה, הם לא יידעו את מנהיגי השטח במידע ובמשמעותו, ולא עשו הכנות מתבקשות.
ואולם לטענתם, הם ניסו להפיץ את המידע בקרב יהודי הונגריה, אך אלה לא האמינו להם, משום היותם מחוץ למעגל ההשמדה עד ראשית קיץ 1944.
לאחר כיבוש הונגריה על ידי הצבא הגרמני ב-19 במרץ 1944, יצרו אנשי הוועדה קשר עם הגרמנים, בעיקר דרך דיטר ויסליצני והרמן קרומיי, עוזריו של אדולף אייכמן, וכן עם אייכמן עצמו, שהגיע להונגריה לפקח על השילוחים למחנות ההשמדה.
הוועדה העלתה ארבע דרישות בפני עוזריו של אייכמן:
לאפשר לבעלי סרטיפיקטים להגר מהונגריה.
בתמורה הבטיחה הוועדה תשלום כספי גבוה.
דרישות אלה לא נענו, והנאצים החלו בריכוז היהודים בגטאות, אך לחברי הוועדה נרמז על אפשרות הגירה של מספר מצומצם של בעלי סרטיפיקטים.
הגרמנים הציעו עסקה, לפיה גרמניה תקבל סחורות ו–10,000 משאיות ממדינות נייטרליות תמורת הצלת יהודים (במה שכונה "סחורה תמורת דם").
מניחים כי היינריך הימלר, יוזם העסקה, ניסה להשיג בעסקה זו מספר יעדים מרכזיים:
מסירת רכש צבאי מהבריטים לגרמנים, תגרום לפילוג וקרע בין בעלות הברית
אם בריטניה תסרב לעסקה, הגרמנים יוצגו כתרים אחר פשרה ומנסים להציל יהודים, בשעה שמנהיגי בעלות הברית ייראו תוקפניים, חסרי רחמים ואשמים במות מיליון יהודים.
הצלת מיליון היהודים תקנה לגרמנים "נקודות זכות" וכתב סינגור בבוא היום, לאחר המלחמה.
יש הטוענים כי עסקה זו הייתה מלכתחילה ניסיון תעתוע של הנאצים, כדי להשקיט ו"להרדים" את הנהגת היהודים, וכך לבצע את השמדת יהודי הונגריה בשקט יחסי.
ב-18 במאי יצא ברנד לקושטא שבטורקיה הנייטרלית לפעול לקידום הרעיון, אך נאסר בידי הבריטים כשניסה לחצות את גבולות טורקיה לארץ ישראל; הוא נחקר על ידי הלורד מוין (לו מיוחסת בהקשר זה האימרה "מה אעשה במיליון יהודים?").
ככל הנראה נמנע מכך בהשפעת הסוכנות היהודית.
בינתיים התנהל משא ומתן בין אייכמן ועוזריו, לבין קסטנר.
במהלך המשא ומתן שחררו הגרמנים כ–1,700 יהודים, רובם מהונגריה ומטרנסילבניה, כ"מחווה של רצון טוב" להוכחת רצינות כוונותיהם במשא ומתן.
הניצולים הועברו ברכבת ("רכבת קסטנר") כשמטרתם להגיע לשווייץ, אך נשלחו לברגן-בלזן .
לאחר משא ומתן נוסף הם נשלחו לשווייץ, בדצמבר 1944. ויכוחים רבים נסבו לאחר המלחמה על רכבת הצלה זו, ועל הרכב האנשים שהועלו עליה על ידי קסטנר וקומוי, בעיקר בעת משפט קסטנר.
סברה אחת טוענת שרכבת ניצולים זו היוותה מס השתקה מצד הנאצים, כדי שהשילוחים להשמדה יתבצעו ללא הפרעות מצד היהודים.
אנשי הוועד קיוו, לשווא, כי רכבת זו תשמש כתקדים לרכבות הצלה נוספות, כי לנאצים שעסקו בכך היה אינטרס ברור בהצלה, אפילו חלקית או סמלית, של יהודים - גם מתוך רצון נואש לקבל אספקה למלחמה, אך בעיקר מרצונם להכין לעצמם אליבי לאחריה, כשהיה ברור שתבוסת גרמניה היא רק עניין של זמן.
המשא ומתן המשיך להתנהל בין הוועד בשיתוף עם אנשי הג'וינט והסוכנות - לבין נציגו של אייכמן, קורט בכר.
ככל שהמלחמה הייתה לקראת סיומה, הלכה וגברה השמדת יהודי הונגריה במחנות, בעיקר באושוויץ.
המשא ומתן עם הגרמנים תרם ככל הנראה להצלת 180 אלף יהודי בודפשט, וישנה סברה שהתערבותו של קסטנר זירזה את כניעת ברגן-בלזן לבריטים ללא רציחת אחרוני הכלואים.
פעילותם של אנשי ועד ההצלה הייתה שנויה במחלוקת לאחר השואה, ובמשפט דיבה מפורסם שהתנהל בארץ בשנים תשי"ד-תשט"ו, 1954–1955, קבע שופט בית המשפט המחוזי, בנימין הלוי, כי "ישראל קסטנר מכר נפשו לשטן", וכי סייע לגרמנים בהשמדת יהודי הונגריה.
שמו של קסטנר טוהר על ידי בית המשפט העליון בערעור שהגיש על פסק הדין, אך בעת מתן פסק הדין בערעור הוא כבר לא היה בין החיים, שכן נרצח על ידי צעירים שהושפעו מן ההאשמות שעלו כנגדו במשפט הדיבה ומההסתה שנלוותה אליה (על הפרשה ראו בערך: ישראל קסטנר).
בראשות הוועדה המיוחדת עמדה עאידה תומא סלימאן מהרשימה המשותפת, עד להיבחרו של חיים כץ לראשות הוועדה.
בעקבות הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש הוועדה פוצלה – לוועדת העבודה והרווחה, ולוועדת הבריאות.
בתור ועדה לענייני עבודה ותעסוקה, עוסקת הוועדה בבעיות אבטלה, העסקה ותנאי עבודה.
למשל, באי־העסקת עובדים על רקע דת, גיל, גזע, מוצא ומין שאסורה על פי החוק.
כמו כן אחראית הוועדה למצב תנאי העבודה הקיימים במקומות עבודה שונים בארץ.
הוועדה גם אחראית לענייני אבטלה.
בתור ועדה לענייני רווחה וסעד דואגת הוועדה לטיפול בקשישים, בנכים, באלמנות, ביתומים ובנפגעי פעולות איבה, וכן בקצבאות ילדים, במשפחות חד-הוריות ובמשפחות מתחת לקו העוני.
בתור ועדה לענייני בריאות עד הכנסת ה-24, הוועדה דנה בשלל נושאים הקשור במערכת הבריאות הממלכתית כמו בתי החולים, קופות החולים, סל הבריאות, מערכת בריאות הנפש וכן בתנאי עבודה של עובדי מערכת הבריאות וזכויות המטופלים במערכת הבריאות.
ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות של הכנסת עוסקת בנושאי עלייה והגירה, קליטת עולים חדשים והקשר עם התפוצות.
מועצת המדינה הזמנית אישרה את הקמת ועדת עלייה ב־9 בספטמבר 1948. הוועדה הוקמה במהלך כהונת הכנסת התשיעית.
הוועדה פועלת בשלושה מישורים עיקריים, בהתאם לתחומי האחריות המצוינים בשמה:
בתור ועדה לענייני עלייה והגירה, עוסקת הוועדה בנושאים כמו יהדות העולים (למשל, הספק שמטילה הרבנות ביהדותם של חלק מהעולים מחבר המדינות וכן ביהדותם של בני שבטים באתיופיה ובאפריקה בכלל) והגירה חוקית ובלתי חוקית לארץ.
כן דנה הוועדה במכסות העלייה שמקצה המדינה.
בתור ועדה לענייני קליטת העלייה, עוסקת הוועדה בלימוד השפה והמורשת העברית בקרב העולים, שילובם בחברה, בכלכלה ובחינוך, וכן בקליטתם בקרב הישראלים הוותיקים.
בתור ועדה לענייני תפוצות, אחראית הוועדה לשימור הקשר עם קהילות יהודיות מבודדות ומרוחקות, וכן לעזרה ותמיכה בשמירת היהדות ממרחק כה רב.
הוועדה שומרת על קשר מתמיד עם הקהילות היהודיות בארצות עוינות באמצעות מתווכים וארגונים בין-לאומיים, ועם הקהילות היהודיות החזקות/גדולות בעולם, כמו הקהילות היהודיות בארצות הברית ובקנדה.
ועדת המדע והטכנולוגיה של הכנסת עוסקת בענייני מחקר ופיתוח מדעי וטכנולוגי.
כבר בשנת 1973 ביקש חבר הכנסת מרדכי ביבי להקים ועדה למדע וטכנולוגיה, אולם מבוקשו לא ניתן לו.
הוועדה הוקמה בשנת 1997, במהלך כהונת הכנסת הארבע עשרה, תחת השם "הוועדה לענייני מחקר ופיתוח מדעי וטכנולוגי".
תחומי עיסוקה של הוועדה הם: מדיניות מחקר ופיתוח אזרחי בישראל, טכנולוגיות מתקדמות, מחקר ופיתוח סביבתי, מחקר מדעי באקדמיה הישראלית למדעים, מחקר מדעי שלא במוסדות להשכלה גבוהה, מכוני מחקר, מדענים ראשיים של כלל משרדי הממשלה, מועצה לאומית למחקר ולפיתוח, קרנות מחקר, מידע.
כמו כן משולבת פעילות הוועדה בדיונים הנערכים בוועדות הכנסת השונות בכל הנוגע למחקר ופיתוח בתחומי תשתיות, בריאות, השכלה גבוהה, קליטת מדענים עולים ונושאים אחרים.
בשנת 2003 הוחלף שם הוועדה לשמה הנוכחי - ועדת המדע והטכנולוגיה.
ועדת משנה לקידום טכנולוגיות לאנרגיה מתחדשת - פיקוח ומעקב אחר יישום החלטות ועידת פריז
ברוב הכנסות מאז הכנסת ה-17, ראשות הוועדה ניתנה לחבר כנסת מהאופוזיציה.
ועדת המים (ובשמה הנוסף סניף הימים של תנועת העבודה המאוחדת) הייתה גוף שפעל ביישוב בראשית ימי המנדט הבריטי למטרת "חידוש הימאות העברית", מתוך החזון להכשרת ימאים עבריים עד לקצונה והקמת צי סוחר ומגן עברי בארץ ישראל.
הוועדה נוסדה בשנת 1918 והתקיימה עד שנת 1930, עת מיזג אותה מייסדה והעומד בראשה, ד"ר מאיר גורביץ, עם האגודה הימית שקיבלה על עצמה את מטרותיה ונקראה מאז אגודת יורדי ים זבולון ארץ ישראל.
בשנות פעילותה עסקה הוועדה בחינוך הימי, בתעבורה, בסחר, בדיג ובפיתוח מוצרים מהימים.
כמו כן, עסקה במחקר ופיתוח הכלכלה והתעשייה הקשורים במים ובים (נהר, נחל ובריכות מים) וסייעה ליוזמות פרטיות בתחומי עיסוקה.
הוועדה נוצרה ביוזמתו הפרטית של מאיר גורביץ שאליו הצטרפו ברוך קטינקא ושמואל סלושץ.
גורביץ שימש יושב ראש הוועדה במהלך שנות פעילותה.
בישיבות ועדת המים התארחו בדרך כלל פעילים ציוניים ואנשי הגדודים העבריים, בהם דוד בן-גוריון, יצחק בן-צבי, רחל ינאית ולענייני משימה ייחודיים, אישים כיוסף טרומפלדור ואחרים.
פעיל בוועדה מטעם הקפא"י היה דוד בלוך-בלומנפלד, ובשם ועד הצירים ולימין ועדת המים עמד תמיד איש הקק"ל מנחם אוסישקין.
הוועדה תיפקדה כגוף עצמאי, תחת פיקוח הקפא"י ובשיתוף 'ועד הצירים', בתאום עם 'תנועת העבודה המאוגדת' (מאוחדת, אחדות העבודה).
ועדת המים יצרה קשרים ושיתפה פעולה עם אישי אקדמיה וממשל מתחום הימאות והמחקר הימי, פיתוח החקלאות והדיג בארצות הברית, בנוסף לקשריה עם המוסדות המנדטוריים ובעלי התפקידים בתחומים האלה ואישי היישוב.
הוועדה עמדה בקשר עם קבוצות דייגים יהודים ממזרח אירופה והקווקז, ופעלה להביאם לארץ וליישבם בנקודות מתאימות לאורך החוף.
היא סייעה לקהילות שבהן היו יורדי ים, כמו אנשי ארגון החלוץ בקווקז, או דייגים סובוטניקים וגרים מאסטרחן.
ועדת המים קיבלה מג'יימס דה רוטשילד זיכיון על 200 דונם כולל מבנים (מבנה המזגגה בנחשולים), הקימה 'כפר דייגים' ראשון בחוף טנטורה, וייסדה במקום את 'קבוצת הדיג הראשונה' מבין הסובוטניקים, הגרים שעלו מאסטרחן שבחוף הים הכספי ברוסיה.
הנדבן יצחק גולדברג תרם סכום גדול של 20 לא"י להקמת הכפר.
נערכו גם מספר ניסיונות ליישב כפרי דיג בעתלית (1919) על ידי יוצאי הגדודים העבריים שהצליחו בדיג אך חלו במלריה שגרמה למותם, ובקיסריה (1920) עם ספינות דיג, אך ללא הצלחה ביישום - בעיקר עקב בעיות תקציב.
מטרתה הראשונה במעלה של הוועדה הייתה הקמת צי עברי למען לא יהיה היישוב תלוי בשירותי ספנות זרה.
תחשיבי הוועדה הראו ששימוש בספנות זרה כרוך בהפסד הכנסה ליישוב בסכום שנתי של 4 מיליון לא"י.
צי עברי יאפשר להשיט במהירות תוצרת חקלאית טריה ליעדיה (כהדרים), כאשר הכנסה מפעילות זו תתרום לבניית כלכלת היישוב.
הוועדה עודדה מעבר משימוש בספינות מפרש שרווחו אז, לספינות מונעות במנוע קיטור או מנוע דיזל ומצאה, שחרף הצורך בשימוש בדלק ובהוספת עלויות הכרוכה בבעלי מקצוע כמכונאים ובהתארגנות לאספקת דלקים בחופים, יש כדאיות במעבר כזה בשל מהירות השיט ויעילותו.
היות שספינות המנוע ברובן היו בעלות שוקע עמוק הגדול מזה של סירות המפרש הערביות (שוקע רדוד) והגביל את יכולת הגעתן אל החוף, חייב המעבר שימוש בנמלים מסודרים, והאפשרות הנוחה יותר הייתה לתכנן שיקום נמלים עתיקים לאורך חופי ארץ ישראל.
הוועדה יצרה תוכניות לשיקום ופיתוח נמלי חוף סמוך לאלה ששמשו בתקופות הקדומות ולידם תכננה הקמת כפרי דיג.
בקיץ שנת 1920, בעקבות הגעתו מרוסיה של קצין ים, יהודי ראשון ביישוב בשם קפיטן ז' פרנקפורטר, החלה הוועדה לחפש דרך ליצור צי עברי.
בהוראת הקפא"י, הגישה הוועדה בקשה לרישום 'החברה לאסדות וספנות חופית' ואמנם התקבל רישיון שנמסר לידי ד"ר גורביץ אישית מידיו של הגנרל לואי ג'ין בולס.
גורביץ ביקש וקיבל את אישורו של הקולונל אליעזר מרגולין לנאום בפני אנשי הגדודים העבריים במחנם בסרפנד (צריפין), ואלה קנו מיד מחצית המניות, 2000 מניות במזומן והכסף הועבר לקפא"י.
התוכנית לא הושלמה עקב אי הסכמות בין "אחדות העבודה" ל-"הפועל הצעיר".
התמורה ממכירת המניות בסניף הפועל הצעיר בניו יורק לא הגיעה וחברת הספנות נאלצה להיפרד מאוניית "החלוץ" ולהחזירה לבעליה, לליפשיץ.
אך המגמה המשיכה וקבוצות דיג מהגולה נענו לקריאת ועדת המים והחלו מגיעות לנסות מזלן בחופי ארץ ישראל.
הן נתקלו בקשיים רבים, בעיקר עקב התנגדות דייגי יפו הערביים.
נמל יפו היה אז היחיד בארץ ובו "שוק דגים" מרכזי.
למרות הקשיים, עד אמצע שנות השלושים התפתח ענף דיג בארץ ישראל והוקמה התיישבות מבוססת דיג לאורך חוף הים התיכון, אל חופי הכנרת ואגם החולה.
הוועדה ראתה יתרון לארץ ישראל במחקר ימי, בשל מיקומה לשפת הים התיכון המתחבר אל האוקיינוס האטלנטי ממערב, ובדרום קרבתה לים סוף המתחבר אל האוקיינוס ההודי, האוקיינוס הדרומי והאוקיינוס השקט.
בשנת 1919 ביצע גורביץ חקר איכטיולוגי והצליח להקים אוסף ראשון של דגי חופי הארץ, שהוצג לראווה במשרד ועדת המים בתל אביב הקטנה.
חקר הים, דגה ומזונה הטבעי
באותה עת התנהל קשר אקדמי בין יו"ר ועדת המים גורביץ, לבין הקולונל סויאר מ'מחלקת החקלאות של צבא המנדט' שעבר לעבוד באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, וסויאר קישר את גורביץ עם ד"ר ולטר שטייניץ, זואולוג, הידרולוג ורופא יהודי-גרמני שעבד לצידו במחקר באוניברסיטה.
גורביץ ושטייניץ עמדו בקשר לגבי "מחקר ימי בחופי ארץ ישראל", ובשנת 1921 נסע גורביץ לארצות הברית ללמוד באקדמיה הימית, הכיר מקרוב את שטייניץ ואת חקר הים והדיג.
לאחר שלוש שנים שבהן למד את תחום הימים, ב-1924 שב גורביץ לארץ ושטייניץ נלווה אליו כעולה.
גורביץ ושטייניץ יצרו קשר עם מרכז התחנות ההידרולוגיות סביב אגן הים התיכון שבמונקו, לקראת הקמת תחנה בארץ ישראל.
בעזרת נחום סוקולוב ייבאה הוועדה שתי סירות מחקר מהמרכז במונקו.
בשנת 1927 פורסם בעולם האקדמי המחקר הארץ ישראלי הראשון של ד"ר שטייניץ על ה-פאונה הימית.
חקר אצות וגידולן לפיתוח תרופות ומזון
בשנת 1925 החוקרת העבריה דינה שיינקין חזרה לארץ ישראל מהתמחות ארוכה במחקר ופיתוח תרופות ועם בעלה הד"ר כרמין הקימה מפעל בשם "המעבדות הבלתי תלויות".
השניים הצליחו לחדש בתחומם כשהעבירו להגדרה באנגליה 31 אצות וצמחי ים לא ידועים עד אז שהתפרסמה בעולם האקדמי.
העתקת מטרות ועדת המים אל אגודת זבולון
בשנת 1928 יצא שוב גורביץ לארצות הברית, בשליחות 'תנועת העבודה המאוגדת' בסיוע הקפא"י.
מטרתו הייתה ליצור שיתוף פעולה עם ממשלת ארצות הברית ולהביא ידע לארץ ישראל.
בשנת 1930, עם שובו של גורביץ משליחותו, יצר ארגון מחדש והעביר את מטרות ועדת המים לאגודה הימית זבולון, והסב את שמה ל'אגודת יורדי ים זבולון א"י'.
הוא גייס נוער ומורים לבית הספר הימי זבולון, הראשון מסוגו בארץ ישראל.
בית הספר הכשיר ימאים שהפכו קציני ים בכל המקצועות, והתגייסו לעזרה בהעפלה מחד, ולצי הבריטי מאידך, במקביל להקמת צי סוחר וצי דיג עברי.
לימים פיתחה זבולון מועדון שיט עממי ומועדון ספורט תחרותי.
בית הספר הימי שימש את בית"ר, מכבי, ההגנה והאצ"ל בלימודי הים, והכשיר אנשים שהיו לפעילי ההעפלה, לוחמי הפלי"ם ומפקדי חיל הים הישראלי.
אגודת יורדי ים זבולון, "50 שנות זבולון", ספטמבר 1978.
ברוך קטינקא, מאז ועד הנה.
לרב החובל אריה באייבסקי, אתר משרד הביטחון-מדינת ישראל.
ועדת הסמל והדגל הייתה ועדה של מועצת המדינה הזמנית, בראשותה של בבה אידלסון, שתפקידה היה לבחור דגל וסמל למדינת ישראל.
הוועדה הוקמה ב-19 ביולי 1948, כחודשיים לאחר הכרזת העצמאות.
בין חבריה היו נציגים מכל קצוות הקשת הפוליטית, ובהם אריה אלטמן, יזהר הררי, זרח ורהפטיג, סעדיה כובשי, מאיר דוד לוינשטיין, בנימין מינץ, אהרן ציזלינג, פנחס רוזן, צבי לוריא, דוד רמז, חיים משה שפירא ומשה שרת.
ב-28 ביולי התכנסה הוועדה לראשונה.
כבר באותה הישיבה נתקבלה ההחלטה לגבי הדגל, ולפיה דגל התנועה הציונית יהיה לדגל המדינה.
לגבי סמל המדינה, החליטה הוועדה כי הוא יכלול מנורה ושבעה כוכבים.
בתוך כך, החליטה הוועדה גם למנות ועדה מקצועית שתרכז הצעות ותעביר לה את המלצותיה.
בראש הוועדה המקצועית עמד האדריכל אבא אלחנני, והיו חברים בה גם אלעזר ליפא סוקניק, לאופולד קרקואר וראובן רובין.
ב-21 בספטמבר התכנסה הוועדה המקצועית לדון בהצעות שהועברו לה, וב-28 בספטמבר דנה בהן ועדת הסמל והדגל.
הוועדה לא שינתה את החלטותיה המקוריות בעניין הדגל והסמל, אך החליטה כי המנורה שבסמל תעוטר בשופר ובכפות תמרים.
החלטות ועדת הסמל והדגל הובאו לאישורה של מועצת המדינה הזמנית ב-28 באוקטובר, וזו אישרה את הדגל, אך הורתה לוועדה להביא בפניה הצעה חדשה לסמל.
ב-12 בנובמבר התכנסה הוועדה פעם נוספת, והחליטה לפרסם בעיתונות בקשה לקבלת הצעות נוספות, הפעם ללא הנחיות מפורשות.
131 מתושבי המדינה נענו לבקשה, והגישו 23 הצעות, מרביתן כללו את המנורה אף שהדבר לא היווה עוד תנאי.
ב-28 בדצמבר צמצמה הוועדה את ההצעות לשלוש: ההצעה הקודמת, הצעה הכוללת מנורה על רקע מגן דוד ושבעה כוכבים, כשלצידיהם אריה וצבי, והצעה שלישית, הצעתם של האחים שמיר, שכללה מנורה ולצדיה עלי זית.
הוועדה החליטה להוסיף להצעתם את הכיתוב "ישראל" תחת המנורה, וב-10 בינואר 1949 החליטה להביא בפני מועצת המדינה הזמנית את ההצעה הזו בלבד.
ב-10 בפברואר אישרה מועצת המדינה הזמנית את ההצעה, וועדת הסמל והדגל סיימה את תפקידה.
ועדת הלסינקי היא גוף עצמאי (ועדת ביקורת או ועדה, מוסדית, אזורית, לאומית או על-לאומית) האחראי לכך שניסויים רפואיים יתבצעו בצורה אתית בהתאם למשפט הלאומי והבינלאומי, אשר פועלת מכוחה של הצהרת הלסינקי.
המעמד המשפטי, ההרכב, התפקוד, הפעילות ודרישות הרגולציה הנוגעים לוועדות אתיקה עצמאיות עשויות להיות שונות בין מדינות, אך כל הוועדות אמורות לפעול בהתאם לנוהל ה-GCP.
יצירתו של קוד נירנברג לאחר מלחמת העולם השנייה קבעה כללים להגדרת ניסוי קליני כניסוי חוקי ואתי, כגון הצורך בהסכמה מדעת של המשתתף ובאיסור על כפייתו להשתתף.
קוד זה נוצר בתגובה לניסויים הרפואיים שערכו הנאצים ולא אומץ בצורה חוקית על ידי מדינות העולם.
אירועים חמורים נוספים, כגון ניסוי העגבת בטסקיגי, דחפו ליצירת קוד אתי בינלאומי לעריכת ניסויים קליניים בבני אדם, אשר נקבע בהצהרת הלסינקי ב-1964.
אחריות הוועדה לפי כללי ה-GCP
תפקידי הוועדה האתית מוגדרים בפרק 3 של נוהל ה-GCP.
מטרת הוועדה היא להבטיח את הזכויות, הבטיחות והרווחה של המשתתפים בניסוי קליני, בדגש על משתתפים מאוכלוסיות פגיעות (כגון קטינים).
על הוועדה לאשר את המסמכים הבאים, שאותם היא מקבלת מהחוקר הראשי:
טופס הסכמה מדעת אותו יציג החוקר למשתתפים פוטנציאלים
מידע כתוב שיחולק למשתתפים על מהות המחקר
מידע על מידת הבטיחות של הניסוי
חוברת לחוקר, אשר מכילה מידע רפואי על נשוא המחקר
מידע על תשלומים (מממן המחקר, לענייני ניגוד אינטרסים, וכן תמלוגים שישולמו למשתתפים)
קורות חיים של המשתתף או תיעוד אחר המעיד על כישוריו
בעזרת המידע הזה על הוועדה להחליט בתוך פרק זמן סביר האם לאשר את הניסוי כמות שהוא, לדחות את הניסוי או לדרוש שינויים בטרם יאושרו.
על הוועדה לנטר את הניסוי כל עוד הוא מתבצע, במרווחי זמן המתאימים למידת הסיכון הכרוכה בניסוי, ולכל הפחות פעם בשנה.
בכוחה של הוועדה לאשר עריכת ניסויים קליניים ללא קבלת הסכמה מדעת מראש, כאשר תנאי הניסוי אינם מאפשרים זאת (לדוגמה, במקרה חירום רפואי).
במקרה כזה, על הוועדה לוודא כי בפרוטוקול הניסוי ישנה התייחסות אתית מתאימה למצב כזה.
על הוועדה לשמור את כל הרשומות הרלוונטיות (כמו הפרוטוקולים של דיוני הוועדה, רשימת המשתתפים, תכתובות פנימיות וכו') למשך שלוש שנים לאחר תום הניסוי הקליני ולהציג אותו לרשויות הבקרה על פי דרישתן.
הרכב הוועדה לפי כללי ה-GCP
הוועדה תמנה לפחות חמישה נציגים, ובהם חבר אחד שעיסוקו המרכזי אינו מדעי וחבר אחד שאינו תלוי במוסד המחקר.
הוועדה יכולה לזמן מומחים בתחום כדי לסייע להם בקבלת החלטות.
חברי הוועדה בעלי זכות ההצבעה יהיו אלה אשר אינם תלויים בחוקר הראשי או ביזם של הניסוי העומד על הפרק (אסור לחוקר הראשי להשתתף בדיוני/הצבעות הוועדה).
הוועדה צריכה להתנהל לפי כללים שייקבעו מראש, לנהל רישום של הדיונים ולפעול בהתאם לכללי ה-GCP והרגולציה המקומית.
פעילות ועדת הלסינקי הוסדרה בתקנות בריאות העם (ניסויים רפואיים בבני אדם), התשמ"א-1980, והורחבה בנוהל לניסויים קליניים בבני אדם.
על פי התקנות, תפקידה של ועדת הלסינקי של בית חולים או של מוסד רפואי הוא להבטיח את זכויותיהם, בטיחותם ורווחתם של המשתתפים המגויסים לניסוי הרפואי, בין היתר, על ידי בחינה ואישור פרוטוקול הניסוי הרפואי וטופס ההסכמה מדעת.
כמו כן, תפקידה של הוועדה לנהל מעקב שוטף אחר מהלך הניסוי, לרבות השינויים החלים בפרוטוקול ובטופס ההסכמה מדעת, ולפקח על הניסוי הרפואי.
הרכב הוועדה הוא שבעה חברים, ובהם נציג ציבור שהוא איש דת או משפטן, שלושה רופאים שהם מנהלי מחלקות או בעלי תואר פרופסור חבר בבית ספר מוכר לרפואה ואשר לפחות אחד מהם מומחה לרפואה פנימית, ואחד מהם יהיה יושב ראש הוועדה, רופא אחד נציג ההנהלה.
בנוסף, התקנות קובעות שלצורך קבלת אישור לעריכת ניסויים מסוימים יש לקבל אישור מוועדת הלסינקי העליונה.
תפקידה הוא לתת חוות דעת על ניסויים הנוגעים למערך הגנטי של האדם, להפריית אישה שלא כדרך הטבע ולעניינים אחרים שהמנהל הכללי מבקש לדון בהם, לרבות נושאים אתיים, בקשות למחקרים של משרד הבריאות, וניסוי המוסדר על-פי חוק מידע גנטי.
בישראל ניתן למנות גם תת-ועדת הלסינקי לאישור מחקרים בנתונים ושאלונים, אשר תפקידה לבחון ולהחליט על אישור או דחייה של מחקרים בנתונים ושאלונים (כלומר, ניסוי לא התערבותי אשר אוסף מידע על המשתתפים).
זוהי ועדה בלתי תלויה שממונה על ידי יו"ר ועדת הלסינקי המוסדית ויהיו בה 3 חברים לפחות, מתוכם לפחות שניים מבין חברי ועדת הלסינקי המוסדית.
הרכב הוועדה יכלול: נציג ההנהלה – רופא; נציג ציבור; איש מקצוע בכיר בעל תואר PhD מאחד המקצועות הבאים: סיעוד, רוקחות, עבודה סוציאלית, פסיכולוגיה, פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, הפרעות בתקשורת, מדעי הטבע.
תקופת שמירת המסמכים בישראל על ידי ועדת הלסינקי ארוכה יותר בהשוואה לנוהל ה-GCP, ומשכה הוא שבע שנים מתום הניסוי.
למשך תקופה זו על הוועדה לשמור את תיק הבקשה המכיל את המסמכים הבאים: רשימת חברי הוועדה שדנו באישור הניסוי הרפואי, מסמכים שהוגשו לצורך דיון, החלטות הוועדה, תכתובת, החלטות המנהל ומסמכים נוספים הקשורים לתיק שהוגשו לאחר אישור הניסוי ועד לסיומו.
הבקרה על ועדות הלסינקי המוסדיות נעשית על ידי המחלקה לניסויים קליניים במערך הרוקחות והאכיפה של משרד הבריאות.
בהנחיות לניסויים קליניים (Clinical Trials Directive, 2001/20/EC) נעשה ניסיון ליצור הרמוניזציה של הוועדות בין מדינות האיחוד, כולל הזמן שנדרש להעריך את הצעת הניסוי ואת סוגי הנושאים שעל הוועדה להביא בחשבון בעת קבלת החלטות.
שמות הוועדה תלויים במדינה, לדוגמה:
בניגוד לישראל ולאיחוד האירופי, ארצות הברית לא קיבלה על עצמה את הצהרת הלסינקי, אך בעקבות ניסוי העגבת בטסקיגי נחקק חוק המחקר הלאומי (National Research Act) ב-1974, אשר עיגן את הפעילות של ועדות אתיות בחוק.
בעקבות הניסוי הנ"ל נכתב גם דוח בלמונט.
בנוסף, הממשל הפדרלי הגדיר תקנות הנמצאות בקוד הבקרות הפדרליות ((Code of Federal Regulations (CFR), פרק 45, חלק 46, אשר קובעות את הכללים והאחריות לביקורת המוסדית, הנדרשת לכל מחקר המקבל תמיכה, במישרין או בעקיפין, מהממשל הפדרלי של ארצות הברית.
הבקרה על הוועדות האתיות נעשית על ידי המשרד להגנת המחקר בבני אדם (Office for Human Research Protections (OHRP)) בתוך המחלקה לבריאות ושירותי האדם ( Department of Health and Human Services (HHS).
ועדת המשנה למודיעין, שירותים חשאיים ושו"ן (לשעבר: ועדת המשנה למודיעין ולשירותי ביטחון) היא ועדת משנה של ועדת החוץ והביטחון בכנסת, העוסקת בפיקוח על גופי המודיעין והשירותים החשאיים של ישראל.
הוועדה מונה שישה חברים לכל היותר, ובראשה עומד יו"ר ועדת החוץ והביטחון.
הוועדה מתכנסת בחשאיות, פרוטוקולי דיוניה אינם מתפרסמים ברשומות, וכל דיווח על פעולותיה טעון אישור מראש של הצנזורה הצבאית.
תקנון הכנסת מסמיך את ועדת החוץ והביטחון לדון ב"מדיניות החוץ של המדינה, כוחותיה המזוינים וביטחונה".
בשנת 1982, בעקבות הדלפות מהוועדה, החליט יו"ר הוועדה דאז להקים "כמה ועדות משנה, בהרכב מוגבל, כדי לדון ביתר פירוט ועומק בסוגיות רגישות הנתונות לאחריותה של הוועדה".
אחת מהן כונתה "ועדת המשנה למודיעין ושירותי ביטחון", והיא נועדה לקיים דיונים מקיפים ופתוחים עם שירותי המודיעין באופן שיקיים את הפיקוח הפרלמנטרי על גופים אלה מבלי לסכן את ביטחון המדינה באמצעות פרסום מידע סודי.
ב-2002, עם אישורו בכנסת של חוק שירות הביטחון הכללי, קיבלה ועדת המשנה מעמד סטטוטורי כגוף הפיקוח הפרלמנטרי על השב"כ.
על פי הנוהג, ניתן ייצוג שווה יחסית לקואליציה ולאופוזיציה ומוענקת עדיפות למינוי חברי כנסת עם ידע ביטחוני מוקדם, משירות או מכהונה מיניסטריאלית.
כללי ועדת החוץ והביטחון מסמיכים את הוועדה "לחוקק חוקים, תקנות וכללים ולבצע בקרה, פיקוח ואישור תוכניות עבודה ותקציבים של כלל גופי המודיעין ושל נושאים רגישים אחרים שלהם נגיעה מודיעינית".
אמ"ן (כולל למד"ן, מד"ן, חיל מודיעין וכלל התקציבים)
חיל האיסוף הקרבי בזרוע היבשה
היבטים מודיעיניים של המטה לביטחון לאומי
המרכז למחקר מדיני במשרד החוץ
היועץ לענייני ערבים במפקדת תיאום הפעולות בשטחים
בין הנושאים שבפיקוח ועדת המשנה: הערכות מודיעין, ביטחון מידע וצנזורה, שבויים ונעדרים, תוכניות לאיסוף מידע ופערים באיסוף מידע.
כללי ועדת החוץ והביטחון מחייבים קיומן של לפחות 32 פגישות בשנה, לרבות פגישה אחת עם ראש הממשלה, 4 סיורים במוסד ובשב"כ, 4 פגישות עם ראש המוסד או עובדיו הבכירים, ועוד.
חברי כנסת דיווחו בעבר כי בוועדת המשנה קיים פורום מצומצם עוד יותר, הקרוי "הוועדה הקטנה", בהשתתפות יו"ר הוועדה, נציג קואליציה ונציג אופוזיציה, אולם לוועדה כזו אין אזכור באתר הוועדה.
+הרכב ועדת המשנה למודיעין בכנסת ה-25שםסיעהבועז ביסמוט (יו"ר)הליכודינון אזולאיש"סרם בן-ברקיש עתידשרון נירישראל ביתנובכנסת ה-24 היו חברי הוועדה חה"כ רם בן ברק (יו"ר), איתן גינזבורג, יוסי שיין, מיכל רוזין וצבי האוזר.
בכנסת ה-20 היו חברי הוועדה חה"כ צחי הנגבי (יו"ר), יאיר לפיד, אביגדור ליברמן, מוטי יוגב, אבי דיכטר, עמר בר-לב ואמיר אוחנה.
בכנסת ה-19 היו חברי הוועדה חה"כ אביגדור ליברמן (יו"ר), צחי הנגבי, בנימין בן-אליעזר, אריה דרעי ועפר שלח.
זאב אלקין שימש כיו"ר הוועדה מחודש מאי 2014, תשעה חודשים לאחר שליברמן פרש ממנה וחזר לכהן כשר החוץ.
כדי למלא את תפקידם ביעילות, נהנים חברי הוועדה מנגישות גבוהה לחומר מודיעיני סודי ביותר.
במרוצת השנים כיהנו בוועדה חברי קבינט לשעבר, בהם שרי ביטחון, חוץ, אוצר וחברי קבינט אחרים.
כמה מהם העידו כי המידע שנחשפו אליו בוועדה עולה בהיקפו, בפירוטו ובסודיותו על המידע שנחשפו אליו בקבינט המדיני-ביטחוני.
חברי ועדה שמעוניינים בכך יכולים לקרוא חומר סודי במתחם הוועדה, אולם הם אינם רשאים להוציא את המסמכים מחוצה לו.
חברי הוועדה זכאים גם להגיש שאילתות מודיעיניות לגופי הביטחון הרלוונטיים.
עד שנת 2007 התקיימו דיוני ועדת המשנה על פי רוב בחדר ועדת החוץ והביטחון בקומה הראשונה, באגף הישן של הכנסת, שלא הותאם לשמירה על חשאיות.
כך, מחוסר מקום שכנה כספת הוועדה מחוץ למתחם הוועדה, כך שמדי פעם יכלו באי הכנסת לראות עובד ועדה פוסע עם חומר סודי ולצדו איש משמר הכנסת.
בהזדמנויות אחרות הבחינו עיתונאים בראשי ארגוני הביון צועדים לדיון חשאי בוועדת המשנה.
עם המעבר לאגף הוועדות החדש הוקצה לוועדת החוץ והביטחון מתחם סגור ומאובטח בקצה הקומה.
הכניסה לחלל זה מתאפשרת רק עם כרטיס מגנטי מתאים, והיא כוללת בין היתר יציאה אחורית חבויה עבור מוזמני הוועדה.
כבשאר ועדות המשנה של ועדת חוץ וביטחון, קובעים הכללים כי "הח"כים לא ידליפו מאומה ואף לא יתייחסו לעצם קיום הדיונים בוועדות המשנה.
התייחסות לדיונים בוועדות המשנה השונות תעשינה רק על ידי יושבי הראש של ועדות המשנה, באישור ובתיאום עם יו"ר הוועדה".
אולם, בהזדמנויות בודדות בעשורים האחרונים הורם מסך החשאיות שמאחוריו פועלת הוועדה, חלקן באורח יזום וחלקן בעקבות הדלפות.
ב-21 בנובמבר 1985 נעצר בוושינגטון ג'ונתן פולארד, שהיה מנתח חומרי גלם באגף המודיעין של הצי האמריקני.
הוא נשפט למאסר עולם על ריגול לטובת ישראל.
ועדת המשנה לשירותים חשאיים בראשות ח"כ אבא אבן ובחברותם של אהוד אולמרט, שמחה דיניץ, מיכה חריש, אליהו בן-אלישר ודוד מגן, פתחה בחקירת הפרשה, אך נתקלה בהתנגדות חריפה של ראש הממשלה דאז שמעון פרס, שטען כי אין מקום לחקור את הפרשה.
יו"ר הוועדה אבן ויו"ר הכנסת דאז שלמה הלל התעקשו כי עקרון האחריות הפרלמנטרית מחייב פיקוח על כל תחומי התפקוד של הממשלה.
בסופו של דבר נכנעה הממשלה ושיתפה פעולה עם הוועדה.
הדו"ח, שהוגש ב-1987 וחלקו הקטן פורסם, מתח ביקורת חריפה על תפקוד הדרג המדיני והמקצועי בישראל בפרשת הפעלתו של פולארד.
בשנת 2003 פתחה ארצות הברית במבצע להפלת שליט עיראק סדאם חוסיין, על רקע אזהרות של שירותי המודיעין האמריקניים והישראליים מפני הימצאות נשק להשמדה המונית בעיראק.
בסיום המלחמה לא נמצא נשק כזה בשטחה של עיראק.
במקביל, התגלה כי לוב ניסתה לפתח במשך שנים נשק גרעיני, בלי שהדבר יגיע לידיעת ישראל.
על רקע שני כישלונות מודיעיניים אלה, החליט יושב ראש הוועדה, יובל שטייניץ, לחקור את תפקוד שירותי המודיעין.
כמו בפרשת פולארד, גם במקרה זה נתקלה הוועדה בהתנגדות עזה ובסירוב לשתף פעולה, בעיקר מצד המוסד וצה"ל.
המשבר נפתר רק בתיווכו של יושב ראש הכנסת ראובן ריבלין.
דו"ח הוועדה מתח ביקורת חריפה על המוסד ושירותי המודיעין, וקרא, בין היתר, להפקיע מאמ"ן את תפקיד "המעריך הלאומי".
בחלקו הגלוי של הדו"ח התייחסו חברי הוועדה למחלוקת רבת השנים על סמכויותיה:
"ישנם הסבורים שהזכות ש'מעניקה' מערכת הביטחון לוועדת המשנה למודיעין ולשירותים חשאיים להציץ לקודש הקודשים הסמוי של ביטחון ישראל, מאפשרת לה לדרוש בתמורה להימנע מלמתוח עליה ביקורת ציבורית גם היכן שהדבר מתאפשר.
ברם, אילו היינו נוהגים על-פי הכלל של "תהיי יפה ותשתקי", או-אז היינו מועלים בחובתנו לחברה ולמדינה, ובסופו של דבר גם בחובתנו למערכת הביטחון".
בסוף 2003 אישרה ממשלת ישראל על חודו של קול הסכם לחילופי שבויים עם חזבאללה, שבמסגרתו יוחזר ארצה האזרח הישראלי, אל"ם במילואים אלחנן טננבוים שנחטף בחו"ל.
אזרחי ישראל לא ידעו מהן נסיבות חטיפתו של טננבוים, שנלקח ללבנון בעת שהגיע למפרץ הפרסי לצורך ביצוע עסקת סמים.
בפברואר 2004, בצעד חסר תקדים פרסמה ועדת המשנה לשירותים חשאיים, בחברותם של חברי הכנסת יובל שטייניץ, דוד לוי, אהוד יתום, חיים רמון ואילן ליבוביץ, את ההודעה הבאה:
"פרשת טננבוים היא אחת הפרשות החמורות והמדאיגות בתולדות המדינה.
הוועדה לא תנוח ולא תשקוט עד שתגיע הפרשה לסיומה, כולל סיבת הגעתו של טננבוים ללבנון והנזקים לביטחון המדינה, ולנקיטת הצעדים המתבקשים בהתאם".
הצעד החריג שנקטה הוועדה הוביל לדיון ציבורי בנסיבות חטיפתו של טננבוים, באישיותו ובמניעים שהובילו את ראש הממשלה אריאל שרון לקדם את העסקה בכל כוחו.
היא פגעה קשות במעמדו הציבורי של טננבוים.
בפברואר 2013, בעקבות פרסום בכלי תקשורת אוסטרלי, אישר המוסד כי האסיר שהתאבד בכלא איילון בדצמבר 2010 היה בן זיגייר, סוכן של הארגון.
סמוך לפרסום הפרשה העידו שלושת יושבי ראש הוועדות בתקופה הרלוונטית כי מעולם לא קיבלו דיווח מהמוסד על הפרשה עד שהתפרסמה בתקשורת.
בצעד חריג, הודיע יושב-ראש ועדת המשנה כי חמשת החברים ישמשו כוועדת בדיקה סביב נסיבות גיוסו למוסד של בן זיגייר, שנודע בכינוי "האסיר איקס", וכן סביב הנסיבות שבהן נעצר, נשפט ונכלא.
הדו"ח הוגש לראש הממשלה, שרי הקבינט וגופי הביון הרלוונטיים אולם לא נועד לפרסום.
למרות זאת, ביוני 2013 פורסם כי הדו"ח מותח ביקורת קשה על הליך גיוסו של המוסד, קובע שגיוס זיגייר נבע מכשל מערכתי חמור, ומאשים את המוסד בהסתרת מידע חיוני מוועדת החוץ והביטחון.
יו"ר הוועדה ליברמן דרש לשלוח לבדיקת פוליגרף את חמשת חברי הוועדה כדי לבדוק מי הדליף את המידע, אולם עקב התנגדות השב"כ והיועץ המשפטי לכנסת המהלך לא הבשיל.
הסמכת שירות הביטחון הכללי לסייע במאבק בנגיף הקורונה
במרץ 2020 החלה ועדת המשנה לדון בהסמכת שב"כ לסייע למאבק בנגיף הקורונה באמצעות ה'כלי'.
בצעד נדיר, היא פתחה את דיוניה לציבור והזמינה נציגים של ארגוני החברה האזרחית ומומחי פרטיות להביע את עמדתם.
במסגרת פעילותה בנושא, הוועדה אישרה (לפי סעיף 7 לחוק שירות הביטחון הכללי) את החלטת הממשלה המסמיכה את השב"כ לעקוב אחר חולי קורונה, ושבה ואישרה הארכות של ההחלטה במהלך הגל הראשון של הקורונה.
ועדת העשור הייתה כינוייה של ועדה ממשלתית שהוקמה לקראת חגיגות העשור למדינת ישראל, ושמה המלא הוועדה העולמית לאירועי שנת העשור.