tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שאפלנד הופיעה קודם לכן במחזמר "עלובי החיים", ואילו עבור טאקר הייתה זו הופעת הבכורה של בוסט אנד.
מבין כל המטילדות, שאפלנד וטאקר היו היחידות שנותר בחילוף הבא שנערך בצוות השחקנים של ההפקה, במרץ 2015. שינוי זה החל עם עזיבתן של טאשה צ'אפל ולוטי סיציליה, יחד עם שחקנים-ילדים אחרים.
הם הוחלפו באנה לואיז נייט ולארה מקדונל.
במהלך ספטמבר 2015, טאקר ושאפלנד עזבו את המופע והוחלפו באווי הון וליזי וולס.
ב-27 בינואר 2016, פורסם כי שלוש מטילדות חדשות - קלרה ריד, אמילי מאי סטפנסון וזאריס-אנג'ל האטור - יצטרפו להפקה בחודש מרץ.
בסוף ספטמבר 2016 דווח כי הון תעזוב יחד עם סטפנסון, לאחר תקופת קצרה יחסית.
השתיים הוחלפו בשתי מטילדות חדשות - שרה שין ואבי ונה.
הופעות הבכורה שלהן כמטילדה נערכו ב-13 בספטמבר וב-22 בספטמבר, בהתאמה.
הופעה של המחזמר שתוכננה לשעה 19:30 בתאריך 21 בדצמבר 2016 בוטלה, בשל היעדרות של שחקנים רבים, לרבות ילדים ומחליפיהם, בגין מחלה.
עקב כך, לארה מקדונל ואמילי מאי סטפנסון (אשר שתיהן גילמו בעבר את התפקיד של מטילדה) חזרו כדי להופיע בהצגות שתוכננו לתאריכים 22–24 בדצמבר.
גם בהפקות אחרות בקרבת מקום, כגון "Dreamgirls" ו-"רנט", היו מקרים רבים של היעדרויות של שחקנים בשל מחלה בתקופה זו, ולא ברור אם האירועים הללו קשורים זה לזה או לא.
ב-2 במרץ 2017, הוכרז כי החל מ-14 במרץ 2017 את התפקיד הראשי יגלמו לסירוגין ליליאן הרדי, אמה מור, אווה-מארי סאפרי ואבי ונה, עם עזיבתן של שין, האטור וריד.
לצוות זה היו שתי הופעות פומביות.
אבי ביצעה את השיר "Naughty" באירוע West End Live ב-24 ביוני 2017, ואמה ביצעה את אותו השיר באותו האירוע, למחרת היום.
הרדי, סאפרי, וונה עזבו את ההפקה ב-12 בספטמבר 2017.
ב-5 בספטמבר 2017, הודיעה הלהקה השייקספירית המלכותית כי שלוש שחקניות חדשות יכנסו לתפקיד מטילדה לאור עזיבתן של הרדי, סאפרי, וונה: לילי-מיי אוונס, קיטי פיטרקין, וסוואנה ריד.
שלושתן הצטרפו לאמה מור, שנשארה בתפקידה על אף מספר חילופים בצוות השחקנים, שכללו את ליהוקם של דייוויד שאנון (לתפקיד גב' טראנצ'בול), ג'ינה בק (מיס האני) וטום אדן ומריאן בנדיקט (מר וגברת וורמווד).
השינוי הבא בצוות השחקנים דווח ב-2 במרץ 2018. ריד ואוונס ימשיכו בתפקיד מטילדה, בעוד פיטרקין ומור הוחלפו בשרה מונדיי ואוליביה וולס.
גם חלק מהשחקנים הילדים הוחלף הפעם.
צוות שחקנים זה החל להופיע ב-13 במרץ 2018. יחד עם פרסום זה, RSC הודיעה גם על הגרלה חדשה באינטרנט, המאפשרת לקהל הצופים ההזדמנות לרכוש את "המושבים הטובים ביותר באולם" במחירים מוזלים.
ב-29 בפברואר 2012, הלהקה השייקספירית המלכותית הודיעה כי המופע יועלה בברודוויי החל מאביב 2013. עלילת המחזה עדיין תתרחש באנגליה, למרות הציפייה כי ההפקה תעבור אמריקניזציה.
ב-19 ביולי 2012, פורסם כי המחזמר יועלה לראשונה ב-11 באפריל 2013 בתיאטרון שוברט, עם הצגות הרצה החל מ-4 במרץ 2013. ברטי קארוול ולורן וורד שבו לגלם את דמויותיהן של גב' טראנצ'בול ומיס האני.
גם טד וילסון המשיך עם הפקה זו בתפקיד אריק.
לתפקיד של מטילדה לוהקו ארבע שחקניות: סופיה גנוסה, אונה לורנס, ביילי ריון ומילי שפירו.
ההעברה לניו יורק עלתה 16 מיליון דולר.
הצגת הבכורה התקיימה כמתוכנן, ב-11 באפריל 2013, עם סופיה גנוסה בתפקיד הראשי.
בהפקה זו נערכו מספר שינויים קטנים לעומת ההפקה המקורית של לונדון; כמה מילים שונו כך שיתאימו לקהל האמריקאי וסצנות נוספות עשו שימוש באזור בור תזמורת שבאולם התיאטרון.
החל מיוני 2013, ההפקה של ברודוויי כללה גם אוברטורה.
ב-1 בספטמבר 2013, הופיעו וורד וקארוול בפעם האחרונה.
ג'יל פאיס הצטרפה לצוות השחקנים בתפקיד מיס האני, והופיעה לראשונה ב-3 בספטמבר.
קרייג ביירקו נכנס לתפקיד גב' טראנצ'בול ב-17 בספטמבר, לאחר שהחלים מפציעה.
באוקטובר 2013 "מטילדה" שברה את שיא ההכנסות בקופות הכרטיסים של תיאטרון שוברט.
ב-19 בנובמבר פורסם כי ביירקו לא ישוב לגלם את גב' טראנצ'בול בשל "נסיבות רפואיות", בעקבות פציעה בכתף במהלך החזרות.
כריס הוך, השחקן המחליף עבור התפקיד של גב' טראנצ'בול, הוחתם לביצוע התפקיד למשך תקופת היעדרותו של ביירקו עד לחודש ינואר.
ב-25 בנובמבר 2013, הוול סטריט ג'ורנל דיווח כי ארבע המטילדות המקוריות יסיימו את תפקידן "בחודשיים הקרובים".
ב-11 בדצמבר פורסם כי פייג' בריידי, גבריאלה פיזולו, ריפלי סובו ואווה אולואה יגלמו את התפקיד הראשי.
עבור בריידי, פיזולו ואולואה הייתה זו הופעת הבכורה שלהן בברודוויי; סובו הופיע בעבר במחזמר Once.
ב-31 בינואר 2014, נמסר כי כריסטופר סיבר ומאט הרינגטון יצטרפו ללהקה, ויגלמו את התפקידים של גב' טראנצ'בול ומר וורמווד, בהתאמה.
הרינגטון הופיע לראשונה ב-4 במרץ.
סיבר היה אמור בתחילה להצטרף ללהקה ב-18 במרץ אבל, לאחר שנפצע בידו בחזרות, הופעת הבכורה שלו נדחתה לאפריל.
בזמן שסיבר התאושש מפציעתו, בן ת'ומפסון גילם את התפקיד במקומו.
סייבר סוף סוף נכנס לתפקיד ב-18 באפריל.
ב-21 באוגוסט 2014 נמסר כי טורי פיינשטיין, אלייזה הולנד מדורה, ברוקלין שאק ופינה שטראצה ייקחו על עצמן את התפקיד הראשי.
עבור פיינשטיין וסטרצה הייתה זו הופעת הבכורה שלהן בברודוויי; מדורה ושאק כבר הופיעו בעבר בברודוויי, במחזות הזמר Once ו-Annie, בהתאמה.
הופעות הבכורה של שטראצה ושאק בתפקיד מטילדה נערכו ב-24 וב-31 באוגוסט, בעוד מדורה ופיינשטיין הופיעו לראשונה ב-7 וב-14 בספטמבר.
ההפקה החזירה לעצמה את ההשקעה של 16 מיליון דולר לאחר קצת יותר משנה וחצי של הופעות.
בין ה-4 ל-26 ביולי 2015, ארבע בנות חדשות הצטרפו לצוות השחקנים בתפקיד הראשי - מתיאה קונפורטי, ריילי מקדונלד, מימי ריידר, ואלכסנדרה ולאצ'וס.
ב-8 בספטמבר הצטרפו אליסון קייס, איימי ספנגר, ריק הולמס, ונטלי ונציה בלקון, בתפקיד מיס האני, גב' וורמווד, מר וורמווד וגב' פלפס, והחליפו את אליסון לוף, לסלי מרגריטה, מאט הרינגטון וקארן אלדרידג'.
בחודשים אפריל ומאי 2016, שלוש בנות חדשות, אווה בריגליה, ווילו מקארתי, ואביבה ויניק לוהקו לתפקיד הראשי.
לסלי מרגריטה וקארן אלדריג' חזרו לגלם את דמויותיהן של גב' וורמווד וגב' פלפס, בהתאמה.
בחודש דצמבר 2016, הוכרז כי ויניק לא תמשיך בתפקידה בשל פציעה.
טורי פיינשטיין, שגילמה בעבר את מטילדה, חזרה והצטרפה לצוות השחקנים במקומה.
ב-1 בינואר 2017 ירדה הפקת ברודוויי המקורית לאחר 1,555 הופעות.
פרט להפקות בלונדון ובברודוויי, המחזמר הועלה בצורה מקצועית גם בסיבובי הופעות בארצות הברית, באוסטרליה וניו זילנד וב ואירלנד, וכן על ידי הפקות מקומיות במדינות נוספות ברחבי העולם, לרבות בקנדה, הפיליפינים, וקוריאה הדרומית.
במהלך אוגוסט 2023, הגיעו מטעם ההפקה המקורית מלונדון של המחזמר לעשות בישראל סדרת מופעים במבנה המשכן לאמנויות הבמה בתל אביב.
מטילדה היא ילדה קטנה לזוג הורים מתעללים, שלפיהם קריאת ספרים וחינוך פחות חשוב מצפייה בטלוויזיה.
מטילדה הצעירה מוצאת מקלט בתוך ספרי ספרייה, אותם היא קוראת במהירות, וכן בסיפורים שהיא מחברת בעצמה.
היא מתיידדת עם הספרנית, גברת פלפס, שנהנית משמיעת הסיפורים שמטילדה המוכשרת כתבה.
גם בבית הספר מטילדה אומללה, שכן היא נאלצת להתמודד מול גב' טרנצ'בול, המנהלת העריצה והאכזרית.
היא מתיידדת עם המורה שלה גברת האני, שהיא בעלת כוונות טובות אך ביישנית ושברירית ומתגלה במשך המחזה כאחיינית של טרנצ'בול.
מיס האני מבחינה ביכולות הלימודיות יוצאות הדופן של מטילדה ומנסה לפנות אל הוריה של מטילדה ואל טרנצ'בול בתקווה שתמצא את המקום שיקדם אותה, אך ללא הצלחה.
היא מחליטה לעזור למטילדה למצוא את מקומה.
מטילדה מגלה שביכולתיה כוחות טלקינזיס ובצורה זו היא מבריחה את גב' טרנצ'בול, מה שמוביל למרידה של תלמידי בית הספר, וגברת האני מחליטה לאמץ את מטילדה.
אלבום שירי המחזמר, בביצוע צוות השחקנים המקורי של סטרטפורד, יצא לאור על גבי תקליטורים בספטמבר 2011 וחודש לאחר מכן היה זמין להורדה דיגיטלית.
האלבום כולל רצועת בונוס של "When I Grow Up".
ב-2 בספטמבר 2013 יצא אלבום חדש - בביצוע צוות השחקנים של ברודוויי.
אלבום זה מכיל שירים רבים יותר מאשר ההקלטה הבריטית, לרבות השיר "The Chokey Chant".
מהדורה מיוחדת של אלבום זה כוללת שירים שלא הופיעו במחזמר בגרסתו האמריקאית, בשל אילוצי זמן, וכן השיר "Naughty" בביצוע כל ארבע המטילדות של ברודוויי.
ביוני 2013, טים מינצ'ין אמר כי קיימות תוכניות להפקת עיבוד קולנועי.
מינצ'ין אמר בראיון: "רק הגענו לניו יורק, [כבר] יש גרסת סיבוב הופעות באמריקה, במקביל לגרסה הלונדונית, יש סרט שיצא כנראה במהלך ה-4 או 5 השנים הקרובות וכל זה".
מארה וילסון, ששיחקה את מטילדה בסרט הקולנוע משנת 1996, הביעה עניין בהופעת קמאו בגרסה הקולנועית של המחזמר, אם תתבקש.
ב-15 בנובמבר 2013, במאמר ב"דיילי מייל" פורסם כי דניס קלי, שזכה בפרס טוני עבור הלברית הטוב ביותר עבור "מטילדה", יכתוב את התסריט של הסרט, מינצ'ין יכתוב מוזיקה חדשה שתידרש ומת'יו וורצ'וס (במאי המחזמר) יביים.
הסרט ייצא לאקרנים בשנת 2019 לכל המוקדם, בשל החוזה עם ההפקה שבברודוויי, על פיו כל גרסה קולנועית לא תצא לפני שחלפו שש שנים מערב הבכורה בברודוויי.
לבסוף, יצא עיבוד קולנועי לסרט זה בנטפליקס בדצמבר 2022.
מייקל בילינגטון, שכתב עבור הגרדיאן, העניק למחזמר ארבעה כוכבים מתוך חמישה.
הוא שיבח את העיבוד של הספר, את "המוזיקה המלהיבה ואת המילים", את הבימוי, את עיצוב הבמה ואת ההופעות - במיוחד את ברטי קארוול בתפקיד גב' טראנצ'בול.
האינדפנדנט גם נתן להצגה ארבעה מתוך חמישה כוכבים וציין, "הלהקה השייקספירית המלכותית עשתה את זה עם מחזמר מבדר ופרוע ...
העיבוד החכם של קלי והשירים השנונים של מינצ'ין יצרו גרסה משופרת של סיפורו של דאל ...
להפקה המופלאה של וורצ'וס יש איזון נכון בין הומור גרוטסקי לבין רגשנות מחממת-לב".
צ'ארלס ספנסר, שכתב עבור הדיילי טלגרף, העניק למופע חמישה כוכבים ושיבח את: , והגיע למסקנה: .
מאט וולף ("The Arts Desk") כתב: "נדהמתי למראה החיוכים הרבים של הילדים [בקהל] בעוד מלוויהם הבוגרים מוחים דמעה".
הנרי היצ'ינגס ("איבנינג סטנדרד") שיבח גם את ההופעות, הבימוי והעיצוב וציין כי "בשיריו השנונים [של מינצ'ין] הוא עובר בין סגנונות [מוזיקליים] במיומנות יוצאת דופן".
הוא המשיך וכתב כי "ישנה שובבות בכל [המחזה] שנוכחותה משכרת ...
בהופעה זו, שנוצרה באהבה, הקסם של 'מטילדה' חיובי ונוצץ, יש חוכמה בכתיבה אשר מבטיחה שבזמן שהיא פונה לילדים, יש הרבה גם למבוגרים להתענג עליו ...
הביקורות על ההופעות בלונדון גם כן היו חיוביות מאוד.
ג'ולי קרפנטר מהדיילי אקספרס העניקה למופע חמישה כוכבים וכתבה כי "זה שילוב שלא ניתן לעמוד בפניו של כיף ...
כוריאוגרפיה מדהימה ומעל לכל חמימות שגורמת לנו להיות בעד הילדים מההתחלה".
גם סקירתו של הנרי היצ'ינגס ("Evening Standard") העניקה למופע חמישה כוכבים, שיבחה את המוזיקה ואת המילים, המחזה, העיצוב, הכוריאוגרפיה, הבימוי והמשחק.
הסקירה של הגארדיאן קבעה כי "אתה תהיה טמבל לפספס את ההצגה הזו".
קוונטין לטס מהדיילי מייל העניק חמישה כוכבים אף הוא.
גם "The Stage" העניק חמישה כוכבים למחזמר זה, כמו גם ספנסר מהדיילי טלגרף, שאישר את ההתרשמות שלו מהמחזמר בו צפה כבר ב-2010, בטרם עבר מסטרטפורד לוסט אנד של לונדון:
הפייננשל טיימס, הטיימס והסאנדיי טיימס העניקו, כל אחד, ארבעה כוכבים מתוך חמישה, אך לא מצאו הרבה על מה למתוח ביקורת.
בן ברנטלי, שכתב עבור הניו יורק טיימס כינה את העיבוד התיאטרוני "עבודת עיבוד מתוקה ושנונה אשר ...
הופכת חרדות אפלים לפנטזיות מבריקות וזוהרות".
שנה לאחר הצגת הבכורה, המגזין Time Out העניק למחזמר ארבעה כוכבים מתוך חמישה, הזכיר את עזיבתו של קארוול וקבע כי המופע "קצת יותר מדי ארוך ודרמטי", אבל בכל זאת "חכם, שובב ומהנה".
רוב המבקרים בניו יורק העניקו להפקת ברודוויי את הציונים הגבוהים ביותר שלהם.
בן ברנטלי (ניו יורק טיימס) כתב: "'מטילדה' עובדת בערמומיות ובחסד מדהימים כדי להנחיל לנו את נקודת המבט הרדיקלית שלה.
[היא] עוסקת במילים ובשפה, בספרים ובסיפורים ...
ככלי הגנה, התקפה והישרדות ...
ומעל לכל זה סיפור מלהיב של העצמה".
עוד כתב שהילדים השחקנים שיפרו את הדיקציה שלהם, כך שניתן לשמוע בבירור את "המילים העסיסיות" שיוצאות מפיהם.
בטיים מגזין, ריצ'רד זוגלין כתב כי המופע הוא "נקודת ציון דרך רעננה של המחזמר בברודוויי" עם "לחן שנדמה שכמעט ארוג לתוך התפאורה, פשוט אך ייחודי ...
כל אלמנט של המופע נראה כעבודת אמן נכונה".
הוא כתב כי הבמאי וורצ'וס "מאפשר לדמויות להיות מוגזמות (כפי שילדים רואים אותן), אבל הוא גם מביא אינטנסיביות רגועה".
הוא גם כתב כי המערכה השנייה הייתה "ארוכה קצת יותר מדי" וכי "השילוב של קולות ילדים צווחניים, מבטאים בריטיים והשימוש במיקרופונים גרמו למילים רבות להיות לא ברורות".
בסקירתה של אליזבת וינסנטלי בניו יורק פוסט נכתב כי "פעם בירח כחול, מגיע בסערה מחזמר שמחזיר את האמונה שלך בברודוויי, 'מטילדה' הוא מחזמר כזה".
דייוויד רוני מההוליווד ריפורטר כתב כי המופע התיאטרוני לוכד את "הטעם הייחודי של הרומן הקלאסי לילדים של רואלד דאהל משנת 1988", והוסיף: "האגדה הזאת היא לסירוגין פרועה ונוקבת, גרוטסקית ומאיימת, קומדיה קאמפית המשתווה לעוצמתה הרגשית".
דייוויד קוט (Time Out ניו יורק) תהה אם המופע אינו אנגלי מדי לטעם הקהל של ברודוויי.
הוא כתב: "'מטילדה' היא מחזמר לילדים, לא מחזמר שעלילתו קורה לילדים, ולכן, המשיכה שלו עשויה להיות מצומצמת לקהל צופים של צעירים ולאוהדי כבדים של רואלד דאל, וזה יהיה חבל, שכן 'מטילדה' היא שובבה, חכמה ומהנה".
בסקירה של USA Today נכתב כי המחזמר מנסה יותר מדי להיות חכם, אך עם זאת הוא מושך ומקסים.
מבין העיתונים הבריטיים שסיקרו את המעבר של ההפקה מהוסט אנד לברודוויי, הטלגרף העניק להצגה ארבעה כוכבים מתוך חמישה, וציין כי ההפקה הניו-יורקית צעקנית ומוגזמת יותר, אבל "הלב והאינטליגנציה העצומים של היצירה נותרו ללא פגע".
בסקירה של ברנדן למון בפייננשל טיימס הוענקו למחזמר חמישה כוכבים מתוך חמישה.
הסרט זכה אומנם לתמיכתה של קרן הקולנוע הרוסי הממשלתית אך הפך לנושא לדיון ציבורי נרחב מאודוהוליד קריאות לאסור על הקרנת הסרט, כמו גם איומים והתקפות נגד מפיקי הסרט, זאת בשל הצגת עירום מלא בסרט והצגת הרומן האסור שניהל ניקולאי עם רקדנית הבלט.
בסוף השבוע הראשון להקרנתו, הסרט הכניס 42 מיליון רובלים.
הסרט הופק גם כמיני-סדרה טלוויזיונית בת שני פרקים בפורמט צפייה 4K Ultra HD בשם "ההכתרה" ששודרה באוקטובר 2019.
הסרט מגולל את סיפורה של מערכת היחסים הרומנטית בין היורש של הכתר הרוסי ניקולאי רומנוב ורקדנית התיאטרון הקיסרי מטילדה קשינסקאיה החל מרגע הפגישה בין הנסיך בן ה-22 והרקדנית בת ה-18 בשנת 1890 ועד לטקס הכתרתם של ניקולאי ואשתו אלכסנדרה פיודורובנה בשנת 1896.
הסיפור מוצג באופן כזה שנדמה כי ניקולאי מצוי במשולש אהבה ומנסה לתמרן בין אהבתו לרקדנית אל רעייתו אלכסנדרה, אשר מוצגת בפן שונה מכפי שהוצגה עד כה בקולנוע הרוסי; כאישה נקמנית שאף מסוגלת לרצוח בסכין את יריבתה במאבקן על לבו של יורש העצר.
לארס איידינגר — צארייביץ' ניקולאי אלכסנדרוביץ'
מיכלינה אולשנסקאיה — הבלרינה מטילדה קשינסקאיה
לואיזה וולפרם — הנסיכה אליס הסן-דרמשטדט
דנילה קוזלובסקי — הרוזן וורונצוב
אינגבורגה דפקונייטה — הקיסרית מריה פיודורובנה
סרגיי גרמאש — הקיסר אלכסנדר השלישי
יבגני מירונוב — איוואן קרלוביץ', מנהל התיאטראות הקיסריים
גריגורי דובריגין — הנסיך הגדול אנדריי ולדימירוביץ'
גלינה טיונינה — הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה
ויטאלי קובאלנקו — הנסיך הגדול ולדימיר אלכסנדרוביץ'
ויטאלי קישצ'נקו — ולאסוב, ראש המשטרה החשאית
ההכנות להפקת הסרט החלו כבר בשנת 2010. על התסריט עבדו מספר תסריטאים מארצות הברית ומצרפת לפני שנשכר אלכסנדר טרחוב לשכתב את התסריט שוב.
תקציב הסרט עומד על 25 מיליון דולר ומרביתו הוצא על עיצוב התלבושות והתפאורה וזכה לתמיכה פיננסית של משרד התרבות של רוסיה וקרן הקולנוע הרוסי.
לתפקיד הנסיכה הגרמנייה אליס נסיכת הסן לוהקה שחקנית התיאטרון הגרמנייה לואיזה וולפרם.
שותפה לתיאטרון לארס איידינגר לוהק לתפקיד ניקולאי השני, אף על פי שהתפקיד הובטח קודם לדנילה קוזלובסקי, שלוהק לבסוף לתפקיד הקצין וורונצוב שהיה מאוהב במטילדה.
הצילומים נערכו בארמון יקטרינה הגדול ובארמון אלכסנדר בצארסקויה סלו, ובארמונות נוספים כמו, ארמון יוסופוב, ארמון ילאגין ובתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג ובנוסף נבנתה תפאורה שלמה שדימתה את קתדרלת העלייה לשמים במוסקבה ואת קרונות הרכבת של משפחת הצאר.
לצורך הצילומים נתפרו 5,000 תלבושות שעבורם נדרשו 17 טון של בד.
את המוזיקה והפסקול לסרט כתב המלחין האמריקאי מרקו בלטרמי בשיתוף פעולה עם התזמורת הסימפונית של תיאטרון מארינסקי בניצוחו של ואלרי גרגייב.
הטריילר הראשון שוחרר ליוטיוב באפריל 2016 ותחילה תוכנן צאת הסרט ל-30 במרץ 2017 אך לבסוף נדחה ל-26 באוקטובר אותה שנה, בשל הימנעות מתחרות מול סרטים הוליוודים ולבקשת התביעה הכללית שקיבלה בקשות לבדוק את הסרט.
בפברואר 2017 הועלה הטריילר השני וביוני אותה שנה עלה הטריילר השלישי והאחרון של הסרט.
ב-10 באוגוסט 2017 משרד התרבות העניק רישיון הקרנה לסרט והוצמדה לו מגבלת גיל של 16+ והקרנת טרום הבכורה הראשונה נערכה בעיר ולדיווסטוק ב-11 בספטמבר 2017. הקרנת בכורה רשמית נערכה תחת אבטחה בסנקט פטרבורג ב-20 בספטמבר 2017 ולאחר מכן נערכה הקרנת בכורה מסחרית ב-25 באוקטובר 2017 בתיאטרון מארינסקי.
בנוסף, כמה כמרים טענו שהיחסים בין ניקולאי לרקדנית הופסקו בשנת 1894 עם נישואיו לאלכסנדרה, דבר שלא מוצג בסרט.
כך טען גם מנהל הלשכה של בית רומנוב אלכסנדר זקאטוב.
באוגוסט 2017 הסרט אומנם קיבל ממשרד התרבות של רוסיה רישיון להקרנה בבתי הקולנוע ברוסיה, אך ב-11 בספטמבר 2017 הייתה אמורה להיערך במוסקבה הקרנת טרום בכורה של הסרט וזו בוטלה ברגע האחרון, לבסוף הקרנת טרום הבכורה נערכה בולדיווסטוק.
בנוסף ארגונים לאומניים שונים כדוגמת "ארבעים עורבים" ו"המדינה הנוצרית של רוס הקדושה" הפיצו איומים על חיי המפיקים ועל בעלי אולמות בתי הקולנוע שהתכוונו להקרין את הסרט.
ארגונים אלה, שהוגדרו כקיצוניים גם על ידי הכנסייה הפרבוסלבית הרוסית עצמה, זכו לתשומת לב השלטונות, כאשר חברי הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית ביקשו ממשטרת הפדרציה הרוסית ומשירות הביטחון הפדרלי של רוסיה לחקור ארגונים אלה.
נציגי וצאצאי בית רומנוב אומנם ביקרו את התוכן האפשרי של הסרט, אך הדגישו כי אין לאסור את הקרנת הסרט ולמנוע חירות תרבותית, חרף חוסר היצמדות לאירועים ההיסטוריים ולדבריהם ניקולאי היה בקשר עם הרקדנית עד 1894 ולאחר מכן כבר נישא לאליס ולכן לא בגד בה, כפי שנראה מהקדימון לסרט
ב-31 באוגוסט 2017 אל חלון האולפנים בסנקט פטרבורג הושלכו בקבוקי תבערה אך השריפה כובתה מהר.
הבמאי ציין כי הוא סופג איומים על חייו כל העת, הוא וצוות ההפקה.
בבוקר ה-4 בספטמבר 2017 רכב שטח התנגש במבנה בית הקולנוע "קוסמוס" שביקטרינבורג שבעקבותיו הובערה שרפה במקום ובמספר כלי תקשורת דווח שהשרפה הובערה כמחאה על הסרט.
כתוצאה מההצתה הושחתה הכניסה הראשית והאולם נסגר לצורך שיפוצים.
ב-11 בספטמבר באותה שנה הוצתו כלי רכב במגרש החניה של משרדו של עורך הדין קונסטנטין דוברינין, המשמש כסנגורו של הבמאי אלכסיי אוצ'יטל, במקום השרפה נמצא פתק "על מטילדה לבעור".
דמיטרי פסקוב, דובר הקרמלין, הצהיר בפברואר 2017 כי נשיא רוסיה אינו נוטל חלק בדיון הציבורי על הסרט וכי לא ניתן לבקר סרט שטרם יצא לאקרנים והציע להמתין עד לאחר יציאתו של הסרט ורק לאחר מכן ניתן יהיה להביע דעה.
ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב יצא נגד המתקפות על הסרט בנאומו באפריל 2017 במהלך פורום תרבות והוסיף כי לעיתים מתקפה על מפיקי הסרט עלולה להביא לדעה שגויה על יוצרי הסרט, בעיקר אודות סרט שטרם זכה להקרנה ציבורית וכי יש להיות סבלניים יותר ביחס לסרט.
ברם, ברשויות המקומיות התייחסו לסרט באופן סובלני הרבה פחות, כך למשל, נשיא צ'צ'ניה רמזן קדירוב אסר על הקרנת הסרט בצ'צ'ניה.
ברם, לאחר שהוענק לסרט רישיון הקרנה מטעם משרד התרבות הרוסי קדירוב הצהיר כי לא יאסור את הקרנת הסרט.
ב-23 באוקטובר 2017 משרד התובע הכללי הרוסי הגיב לטענותיה של פוקלונסקאיה בנוגע לסרט והשיב כי אין מקום לחקור את הסרט
מטייה נסטאסיץ' (בסרבית: Матија Настасић; נולד ב-28 במרץ 1993) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הבלם באל-עולא מליגת העל הסעודית ובנבחרת סרביה.
נסטאסיץ' התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של עיר הולדתו ולייבו ובגיל 15 הצטרף לקבוצת הנוער של פרטיזן בלגרד.
בקיץ הושאל לטלאופטיק מהליגה הסרבית השנייה על מנת לצבור דקות משחק.
בקיץ חתם בפיורנטינה מהסרייה א' תמורת 4 מיליון אירו.
תחילה התאמן עם קבוצת הנוער, אך עקב פציעות בקבוצה הבוגרת, הוא הצטרף אליה.
ב-11 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד בולוניה.
בקיץ חתם במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג תמורת 24.4 מיליון אירו וכרטיס השחקן של סטפן סאביץ' שעשה את הדרך ההפוכה.
ב-18 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק במסגרת ליגת האלופות נגד ריאל מדריד.
ב-29 בספטמבר נסטאסיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה האנגלית בניצחון 1–2 נגד פולהאם.
בנובמבר זכה בתואר שחקן החודש.
במאי נבחר לכדורגלן הצעיר של העונה.
למרות זאת, בעונת חלה ירידה במעמדו ושיחק רק 13 משחקי ליגה.
ב-13 בינואר 2015 הושאל לשאלקה 04 מהבונדסליגה.
שבועיים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד הנובר 96. ב-11 במרץ 2015 שאלקה רכשה את כרטיס השחקן שלו תמורת 12 מיליון אירו ונסטאסיץ' חתם בקבוצה ל-4 עונות.
ב-1 בספטמבר 2022 חתם במיורקה מליגת העל הספרדית.
ב-29 בפברואר 2012 נסטאסיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה.
מטילדה ברנשטיין סיקמור היא סופרת ופעילה קווירית יהודייה-אמריקאית.
סיקמור פרסמה ספר זיכרונות ושלושה רומנים, וערכה חמש אנתולוגיות של כתבים פוליטיים.
לאחר שבילתה שנה בקולג' בחוף המזרחי, בשנת 1992 עברה לסן פרנסיסקו, שם החלה בפעילות פוליטית במסגרת הארגון הקווירי ACT UP.
סיקמור החלה להיות פעילה ב-ACT UP בתחילת שנות ה-1990, ובארגון Fed Up Queers בסוף עשור זה.
היא הנחתה את אירוע "בושת הגאווה" הראשון בניו יורק ב-1998 (במסגרת סדרת אירועים רדיקליים ואלטרנטיביים למיינסטרים), והופיעה בו עם פני ארקייד , הסופרת איילין מיילס , אמני הקברט קיקי והרב , ולהקת הקווירקור Three Dollar Bill.
האירוע הוקלט ויצא כסרט תיעודי בשם Gay Shame 98, בבימויו של סקוט ברי.
מטילדה הייתה בין מייסדות "בושת הגאווה" בסן פרנסיסקו, תנועה שהחלה בשנת 2000 והפכה ל"סדרה מתמשכת של פעולה ישירה הורסת, המוקדשת לחשיפת כל הצבועים".
סיקמור גם הייתה מעורבת במרכז התרבות דומבה, והיא מבקרת בולטת של מגמת המיינסטרימיזציה בתרבות הלהט"ב.
בינואר 2009 יזמה סיקמור פרויקט אמנות פומבית בשם Lostmissing, במטרה להביא להכרה קלקטיבית בתחושות האובדן של אנשים קרובים בחייהם של להט"ב.
סיקמור התנגדה לתנועה למען נישואים חד-מיניים.
לטענתה, קמפיין זה מסיח את הדעת מנושאים בוערים יותר ללהט"ב, כמו נגישות לשירותי בריאות אוניברסליים וביטחון בדיור לכל.
סיקמור כמו כן התנגדה לקמפיין למען הכללת להט"ב בצבא האמריקאי, בטענה כי על תנועת הלהט"ב להתנגד להשפעות המזיקות של צבא ארצות הברית, הן בגבולות המדינה והן מחוצה לה.
בשנת 2010, הופיעה בתוכנית הרשת דמוקרטיה עכשיו!
והתראיינה על נושא ההתנגדות למדיניות "אל תשאל, אל תגלה" ובנושא המיליטריזם האמריקאי.
מאוחר יותר, פרסמה במגזין "Truthout" ו-The Baffler מאמרים אשר הביעו ביקורת נגד הקמפיין להכללת טרנסג'נדרים בצבא ארצות הברית.
בשנת 2018, בשיתוף עם דין ספייד, ארגנה סיקמור אספה פומבית תחת הכותרת Queer Anti-Militarism Townhall: Trans Liberation Not U.S.
האספה התקיימה בספרייה הציבורית של סיאטל, בהשתתפות דמויות קוויריות וטרנסיות אחרות המתנגדות לצבא, ביניהם מיכה קרדנאס , סויה יונג, ניקיטה אוליבר ומאט רמלה.
סיקמור כמו כן תרמה מכתביה לאנתולוגיה Against Equality: Queer Critiques of Gay Marriage, וחיברה את ההקדמה לאנתולוגיה Against Equality: Queer Revolution, Not Mere Inclusion, אנתולוגיות שפורסמו על ידי הקולקטיב לא לשוויון בשנים 2010 ו-2014.
בשנת 2008, סיקמור נכללה ברשימת "50 בעלי חזון שמשנים את העולם" של כתב העת Utne Reader .
ספרה The End of San Francisco, שיצא לאור ב-2013, זכה בפרס למדא לספרות בקטגוריית ספרי עיון טרנסג'נדרים (2 ביוני 2014).
קונסיירז' הספרים של NPR כלל את ספרה Sketchtasy ברשימת הספרים הטובים ביותר של 2018.
הזהות המגדרית של סיקמור היא ג'נדרקוויר, והיא משתמשת בכינויי "היא", "את".
מטילדה סימן 1 הוא טנק חיל רגלים בריטי משנות השלושים והארבעים של המאה ה-20. מטילדה היה טנק בעל שריון עבה יחסית לזמן יצורו והיה יעיל בתחילת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1935 החל הפיתוח בשם "מטילדה".
הטנק שנולד היה כלי רכב קטן, בעל שריון עבה (60 מילימטרים), וחמוש במקלע בלבד.
בתחילה הוזמנו 60 טנקים, ועשרה ימים מאוחר יותר הוזמנו עוד 60 טנקים, ובינואר 1939 הוזמנו עוד 19 טנקים, ובסך הכל נבנו 140 טנקים.
אף על פי שלכאורה ענה על הדרישות, היה מטילדה סימן 1 כישלון מוחלט.
רומל נאלץ להתערב אישית בקרב וארגן את תותחי הנ"מ בקוטר 88 מילימטר האימתניים לירי בכינון ישיר לעבר המטילדות.
בשלב זה נאלצו המטילדות לעצור ולסגת, לאחד שסבלו מאבדות.
מטייה ליוייץ' (בסרבית: Матија Љујић; נולד ב-28 באוקטובר 1993) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הקשר באויפשט.
ליוייץ' התחיל את הקריירה שלו בפרטיזן בלגרד ובגיל 17 הצטרף לטלאופטיק, קבוצת הבת של המועדון.
בקיץ הושאל למלאדוסט לוצ'אני בה שיחק משחק אחד.
בינואר שוחרר מפרטיזן וחתם בראד בלגרד.
ב-15 ביולי 2016 הצטרף לז'לגיריס וילנה מליגת העל הליטאית.
בסיום העונה הראשונה שלו בקבוצה, זכה עימה באליפות ליטא שהייתה התואר הראשון בקריירה שלו.
ב-9 בינואר 2018 חתם בוולינגטון פיניקס מליגת העל האוסטרלית.
ב-1 ביוני 2018 חתם בבלננסש סאד מליגת העל הפורטוגלית.
ב-18 בספטמבר 2019 ליוייץ' חתם בבני יהודה תל אביב מליגת העל.
ב-21 באוקטובר 2019 ליוייץ' הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד מכבי חיפה.
ב-1 ביולי 2021 חתם ליוייץ' בגנגוואן מליגת העל של קוריאה הדרומית.
ב-17 בינואר 2022 חזר לישראל וחתם בהפועל חיפה.
ב-23 ביוני 2022 חתם באויפשט ההונגרית.
מטילדה (רחל) קסין ורדי ( 8 באוגוסט 1921 – 24 במאי 2006) פעלה רבות להצלת פליטים יהודים, אשר ברחו ממוראות מלחמת העולם השנייה, וחיפשו מקלט בפירנצה.
כאשר נכנסו הגרמנים לפירנצה ב-8 באוגוסט 1943, היא פעלה במסגרת מחתרת יהודית-נוצרית שדאגה להסתיר יהודים במנזרים ומוסדות דתיים באזור.
מקומות מסתור רבים התגלו על ידי אנשי ה-SS ועוזריהם הפשיסטים ויושביהם נשלחו למחנות ההשמדה בגרמניה אך רבים גם ניצלו.
הערכה לא רשמית מדברת על כ־200 - 300 איש שניצלו הודות לפעילות זו.
ב 26 בנובמבר 2019 קיבלה מטילדה את "אות המציל היהודי" מטעם ארגון בני ברית העולמי בטקס שנערך בירושלים.
מטילדה נולדה בעיר פירנצה למשפחה יהודית בורגנית.
אביה היה פקיד בחברת ביטוח ידועה ואמה עקרת בית.
בצעירותה השתתפה בקמפג'י (Campeggi), מחנות קיץ שארגנו פעילים ציוניים כדי להכשיר צעירים לעלייה לארץ.
שם נחשפה לראשונה לרעיון הציוני, לשפה העברית ולתרבות יהודית.
מטילדה למדה בבית הספר התיכון היוקרתי "גלילאו".
ב-17 בנובמבר 1938 נחקקו באיטליה חוקי הגזע.
בשל החוקים האלו, נזרקו התלמידים והמורים היהודים ממוסדות החינוך.
כדי להתמודד עם הבעיה, הקימה הקהילה היהודית בית ספר פרטי במתחם בית הכנסת.
מטילדה, ארגנה קבוצת ילדים וקיימה איתם פעילות חברתית אחר הצהריים.
הם למדו שירים עבריים, ציונות, יהדות וקיימו מסיבות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה באירופה, ב-1 בספטמבר 1939, החלו להגיע לאיטליה פליטים יהודיים שחיפשו מקלט ממוראות המלחמה.
כדי לטפל בגל הפליטים הוקם (DELASEM (Delegazione per l'Assistenza degli Emigranti Ebrei ארגון שמטרתו הייתה לדאוג לשלומם של הפליטים.
מטילדה הצטרפה לארגון מיד עם תחילת פעילותו בפירנצה.
היא הייתה נוסעת לתחנת הרכבת במרכז העיר כדי לאתר את הפליטים שהגיעו עייפים ומפוחדים וכוונה אותם למשרדי הקהילה.
שם, בהנהלת הרב נתן קסוטו, דאגו למצוא לפליטים מקומות לינה במוסדות ציבור נטושים, לספק להם מזון בגדים וטיפול רפואי.
באותה תקופה השלטונות הפשיסטים לרוב העלימו עיין מהפעילות הזו.
מטילדה זיהתה מייד את המצוקה המיוחדת של הילדים שהגיעו לעיתים קרובות בגפם ללא הוריהם.
היא הקימה יחד עם האחיות לסקר הי"ד ואחרים את ארגון DELASEM dei piccoli (DELASEM של הילדים).
הם ניהלו רישום של כל הילדים הפליטים ומקום המסתור שלהם, ודאגו לשלוח להם חבילות עם ספרים וממתקים ולשמור אתם על קשר רציף.
באותה תקופה מטילדה גם שמרה על קשר עם ילדי "וילה אמה" קבוצת ילדים מיוגוסלביה בהנהגת יושקו אינדיג ש DELASEM שיכנה בוילה ליד העיירה נוננטולה בצפון איטליה.
(מאוחר יותר כל הילדים הוברחו לשווייץ במבצע חסר תקדים של תושבי העיירה).
הפעילות הזו נמשכה עד ל־8 בספטמבר 1943 כאשר נכנסו הגרמנים לעיר.
מרגע זה, הכל השתנה, היה צורך דחוף לעבור לפעילות חשאית ולמצא מקומות מסתור לפליטים שסכנת מוות ריחפה מעל ראשיהם.
הרעיון היה לפנות לעזרה לראשויות הכנסייה.
אורגנה פגישה בין מטילדה והרב קסוטו לבין ראש הכנסייה הקתולית בפירנצה, הקרדינל אליה דלה קוסטה (Elia Dalla Costa).
בעקבות הפגישה הוקמה מחתרת משותפת יהודית-נוצרית בהשתתפות שני כמרים (פאדרה צ'פריאנו ריקוטי (Cipriano Ricotti) ודון לטו קזיני (Leto Casini)) במטרה לאתר מנזרים באזור פירנצה שיקלטו את הפליטים.
התפקיד של מטילדה היה לעבור בין המנזרים יחד עם פאדרה צ'יפריאנו ולשכנע את הנזירות להסכים לאכסן את הפליטים.
המשימה לא הייתה פשוטה מכיוון שבמקרים רבים הנזירות פחדו לגורלן, מנזרים רבים היו מנזרי נשים סגורים שלא רצו לקבל גברים ובסופו של דבר היה מדובר בפליטים יהודים עם כל הדעות הקדומות הקשורות לעניין.
ואף על פי כן נמצאו מקומות מסתור לא מעטים.
חלק מהמקומות התגלו על ידי חיילי ה-SS ועוזריהם הפשיסטים ויושביהם היהודים נשלחו למחנות, אך רבים הצליחו לשרוד את המלחמה.
הערכה לא רשמית מדברת על 300–400 שניצלו אודות לפעילות זו.
ב־26 בנובמבר 1943 נערכה פגישה של המחתרת במבנה של הכנסייה במרכז העיר.
בעקבות הלשנה (מתוך הקבוצה) פשטו חיילי ה-SS על הבניין ועצרו את הנוכחים כולל הרב קסוטו (שבסופו של דבר נשלח לאושוויץ ונספה שם).
מספר ימים לאחר מכן נעצרו אנשים נוספים במרכז העיר (ביניהם אנה, אשת הרב ורפאלה קנטוני).
מטילדה אחרה לפגישה ב-26 בנובמבר וניצלה, היא נשארה כמעט לבד במערכה.
בעקבות הלשנה נוספת, המיליציה הפשיסטית חפשה אחריה ועצרה את אמה ואחיה שהסתתרו בפנסיון במרכז העיר.
מטילדה הסגירה עצמה למשטרה על מנת שישחררו את קרוביה אך לשווא.
בעזרת חפרפרת בתוך המשטרה, אדם בשם וינצ'נזו אטנזיו ( Vincenzo Attanasio) הם הצליחו להשתחרר מהמעצר לפני שהעבירו אותם לרשות השלטונות הגרמנים.
מטילדה הבינה שהטבעת מתהדקת סביב צווארה.
היא המשיכה עוד מספר שבועות לעבוד עם הכמרים.
וביולי 1944 החליטה לברוח יחד עם אחיה לשווייץ.
גם בשווייץ עסקה מטילדה בטיפול בילדים.
היא הקימה יחד עם קנטוני ואסטורה מאייר בית ספר בעיר ווגיס (Weggis), שם למדו כ-100–150 ילדים יהודים איטלקים.
עם סיום המלחמה מטילדה חזרה לאיטליה אך לא שבה לפירנצה אלא שוב בשיתוף עם אנשים אחרים ( רפאלה קנטוני, אומברטו נכון, זוג המדענים לואיג'י ואנה-מריה גוריני) הקימה בית יתומים עבור ילדים פליטי השואה בבית שיזופולי בעיירה סלבינו שבצפון איטליה.
את המוסד ניהל חייל הבריגדה משה זעירי מקבוצת שילר.
מטילדה שהתה בסלבינו עד נובמבר 1945 ופרשה כדי להנשא לארוסה מקס (מאיר) ורדי ששב מהארץ לאחר שנפרדו למשך כל תקופת המלחמה.
לאחר נשואיה ולידת בנם הראשון, עלו הזוג, מטילדה ומקס ורדי, לארץ (בחודש מרץ 1948).
הם שהו תקופה קצרה בקיבוץ שדה אליהו בעמק בית שאן, ולאחר מכן שרתו במספר תפקידים ממלכתיים.
תחילה בטריפולי, לוב בארגון עלית יהודי לוב בין השנים 51–1949 ולאחר מכן בתפקידים דיפלומטיים באירופה (בריסל, מרסיי, פריס), נולדו להם 5 ילדים.
מקס ומטילדה קבורים בבית הקברות של היישוב נטף בהרי ירושלים.
מטילדה קארטאלה אָסֶנְסִי (בספרדית: Matilde Asensi Carratalá; ב-12 ביוני 1962) היא עיתונאית וסופרת ספרדית, המתמקדת בכתיבת רומנים היסטוריים.
אסנסי, ילידת אליקנטה, למדה עיתונאות ב-.
עבדה במשך שלוש שנים בחדשות רדיו אליקנטה-, ואז עברה לרדיו נסיונל דה אספניה (RNE) כאחראית על החדשות המקומיות והמחוזיות.
בה בעת שימשה כתבת של סוכנות EFE ושיתפה פעולה בעיתוני המחוז לָה וֶרְדָד (La verdad) ו-Información.
בשנת 1991, לאחר שהבינה כי העיתונאות אינה מותירה לה את הזמן הדרוש לכתיבה ספרותית, עברה לנהל את שירותי הבריאות של ולנסיה, תפקיד אשר אִפשר לה להתמסר לייעודה האמיתי - הכתיבה.
אסנסי פרסמה את הרומן הראשון שלה, "חדר הענבר", בגיל 37, ומאז היא מוציאה ספר כמעט בכל שנה או שנה וחצי.
ההצלחה האירה לה פנים וספריה זכו בפרסים רבים ותורגמו ל-15 שפות.
הרומן השלישי שלה, "", הוא אולי הידוע ביותר וזכה בהערכה בינלאומית.
הרומן הרביעי שלה, "", עורר מחלוקת.
נטען כנגדה כי חלקים ממנו הם פלגיאט וכי סילפה עובדות היסטוריות.
בשנת 2007 יצא לאור הספר "Tierra firme", הראשון בטרילוגיה "Martín Ojo de Plata".
הרומן השני בסדרה זו, "", ראה אור בשנת 2010 והחלק האחרון של הטרילוגיה, "La conjura de Cortés" יצא ביוני 2012.
הספר "El regreso del catón" פורסם בשנת 2015 ועלילתו נסבה סביב קברו האבוד של ישו.
"חדר הענבר", שנת 1999, הוצאת Plaza & Janés ומהדורה נוספת בשנת 2006 על ידי הוצאת Planeta
"Iacobus", שנת 2000, הוצאת Plaza & Janés, ומהדורה נוספת בשנת 2006 על ידי הוצאת Planeta
"El último catón", שנת 2001 הוצאת Plaza & Janés, ומהדורה מחודשת בשנת 2008 על ידי Planeta
"", שנת 2003 על ידי הוצאת Planeta
הטרילוגיה "Martín Ojo de Plata" הכוללת את:
השתתפה בגמר של פרס העיר סן סבסטיאן 1995
פרס Juan Ortiz del Barco 1996, בקטגוריית סיפורים
השתתפה בגמר של פרס שנת 1996
פרס Felipe Trigo בשנת 1997 לסיפור הקצר
פרס כבוד לרומן ההיסטורי על העיר סרגוסה בשנת 2011
מטילדה בראון הייתה אמנית אימפרסיוניסטית אמריקאית שצוינה בזכות ציורי הפרחים שלה וסצנות הכפר.
היא הייתה האישה היחידה בכפר האומנים אולד ליים, שנלקחה ברצינות כציירת על ידי עמיתיה הגברים.
בילדותו בניוארק, ניו ג'רזי, גרה מטילדה בראון בשכנותו של האמן תומאס מורן, שנודע בזכות נופיו ובמיוחד בזכות ציוריו הגדולים של הפארק הלאומי ילוסטון.
הוא איפשר לשכנתו בת ה-9 להיכנס לאולפן שלו לצפות בו עובד לפני שהזמין אותה להתנסות לצייר בצבע, במברשת ובבד.
הכישרון הטבעי שלה היה ברור.
הוא עודד אותה לקחת שיעורי אמנות נוספים, ובגיל 12 התקבל אחד מציורי הפרחים שלה לתערוכה באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק.
עד מהרה התעניינה בציור חיות משק ונסעה עם אמה לאירופה בשנת 1889 ללמוד אצל ציירי בעלי חיים בצרפת ובהולנד.
לאחר שחזרה מאירופה לני-יורק בראשית שנות ה-90, החלה להציג בתערוכות במטרופולין.
באופן המשמעותי ביותר, בהתחשב בחיבתה לציור בעלי חיים, היא למדה אצל קרלטון וויגינס (1848–1932), צייר נוף ידוע וצייר בקר.
בראון הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
היא עבדה בכפרי אומנים בגריניץ' בקונטיקט, ובקוס קוב, קונטיקט בסוף שנות ה-90. לאורך הקריירה שלה היא עבדה לסירוגין באולד ליים, קונטיקט בשנים 1905–1906 ומדי פעם בשנים 1911 - 1924. מטילדה בראון שכרה בית במרכז הכפר ליים, ונראה כי הוא מוצג ברקע הציור "הגן" (1915).
היא הוצגה על ידי המדריך שלה הצייר קרלטון וויגינס בפני האמנים שהיו ב"פנסיון פלורנס גרינסוולד" באולד ליים.
בשנת 1905, כשביקרה לראשונה באולד ליים, בגיל 36, היא כבר זכתה במספר פרסים וביססה את המוניטין שלה.
האומנים ב"פנסיון פלורנס גרינסוולד" ביקשו ממטילדה בראון לצייר על דלת המקום, והיא תרמה זוג ציורים על הדלת המובילה לחדר השינה של בעלת הפנסיון גברת פלורנס.
הציורים היו סצנה של עגלים הרועים מתחת לעץ.
מתילדה הייתה גם האישה היחידה שנכללה בציור קיר על מושבת האמנים שהצייר הנרי רנקין פוור צייר מעל האח בחדר האוכל של הפנסיון.
אלה היו מחוות כבוד יוצאות דופן, מכיוון שמושבה האומנים שנשלטה על ידי הגברים, הסתכלה בדרך כלל על האמניות בזלזול - כפי שניתן ללמוד בצורה הטובה ביותר מהמקרה של וילארד מטקלף שצייר סטודנטית צעירה לאומנות בצורה "לא סימפתטית" (1907).
בשנת 1918 מטילדה בראון הפכה לאשתו השנייה של פרדריק ואן ווייק.
היא ובעלה התגוררו בביתו במנהטן, ניו יורק.
בשנת 1932 פורסמו איוריה בספרו של בעלה, "זכרונות של ניו-יורקר ותיק".
לאחר מותו של פרדריק ואן ווייק ב-16 בפברואר 1936, מטילדה בראון חזרה לגריניץ' לחיות.
מטילדה בראון נפטרה בגריניץ' בקונטיקט ב-3 בנובמבר 1947 בגיל 78.
מטיס וינסנט ת'ייבול הוא כדורסלן אמריקאי–אוסטרלי, המשחק בקבוצת פורטלנד טרייל בלייזרס מליגת ה-NBA בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
מטיס נחשב לאחד משחקני ההגנה הטובים היום בליגת ה-NBA.
ת'ייבול נולד בסקוטסדייל, אריזונה, ובגיל שנתיים עבר עם משפחתו לסידני שבאוסטרליה, בשל עבודתו של אביו.
בשנת 2005 חזרה המשפחה לארצות הברית, ובשנים הבאות התגוררה בעיר סמאמיש, הסמוכה לסיאטל שבמדינת וושינגטון.
בשנת 2015 נפטרה אמו לאחר שחלתה בלוקמיה.
עד כיתה ח' לא הצליח ת'ייבול לקלוע ליי-אפ באופן עקבי, ת'ייבול סיפר בפודקאסט של ג'יי.
רדיק: "הייתי חוטף כדורים כי זה דבר שבא לי בטבעיות אבל אז כשהייתי מגיע מול הסל הכדור היה פוגע לי בלוח הסל והייתי מאבד את הכדור".
בשנת 2015 החל ללמוד באוניברסיטת וושינגטון, יחד עם שני שחקני תיכונים מבטיחים נוספים – דג'ונטה מארי ומרקיז כריס.
בעונתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, 2018/2019, זכה בתואר שחקן ההגנה של ליגת המכללות, לאחר שרשם ממוצעים של 3.5 חטיפות ו-2.3 חסימות למשחק, בנוסף ל-9.1 נקודות, 3.1 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק.
126 החטיפות שהשיג באותה עונה שברו את שיא מחוז ה-Pac-12, בו החזיק עד אז ג'ייסון קיד.
בדראפט ה-NBA 2019 נבחר ת'ייבול בבחירה ה-20 על ידי בוסטון סלטיקס, ומיד נשלח בטרייד לפילדלפיה 76' תמורת הבחירות ה-24 וה-33 בדראפט.
ב-8 בדצמבר 2019 קלע שיא עונתי של 20 נקודות בניצחון קבוצתו מול טורונטו ראפטורס.
בסיום עונת 2020/2021 ב-NBA לאחר עונה נפלאה ברמה ההגנתית ת'ייבול נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה ב-NBA.
בסיום עונת 2021/2022 ב-NBA נבחר ת'ייבול בפעם השנייה ברצף לחמישיית ההגנה השנייה של העונה ב-NBA.
ב-9 בפברואר 2023 הועבר בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס.
לת'ייבול יש 2 אזרחויות: אחת אמריקאית ואחת אוסטרלית והיה יכול לייצג את שתיהן.
לאחר שנשאל אם ייצג את נבחרת אוסטרליה בכדורסל באולימפיאדת טוקיו (2020), ת'ייבול אמר שהוא גאה בשורשים באוסטרליים שלו אך הוא מניח שזה לא יקנה לו בחירה אוטומטית לייצוג הנבחרת.
לקראת אולימפיאדת טוקיו (2020) זומן ת'ייבול לנבחרת אוסטרליה.
במהלך אולימפיאדת טוקיו (2020) שיחק מטיס עם נבחרת אוסטרליה בכדורסל וזכה במדליית ארד, מטיס אף הוביל במספר החטיפות הכולל (18 חטיפות) והעמיד את ממוצע החטיפות הממוצע הגבוה למשחק (3 חטיפות בממוצע למשחק, סגנו הוא יאן וסלי שהעמיד 2.3 חטיפות בממוצע למשחק, 0.7 חטיפות פחות ממטיס).
בסיום הטורניר עזר לנבחרתו לזכות במדליה הראשונה שלה בהיסטוריה בכדורסל גברים, כשנבחרת אוסטרליה ניצחה את נבחרת סלובניה בכדורסל בקרב על מדליית הארד כשרשם 11 נקודות, קלע 5 מתוך 6 זריקות לשדה הוריד 5 כדורים חוזרים, חילק 4 אסיסטים ו-3 חטיפות.
במהלך הטורניר הציג ת'ייבול יכולות הגנה מרשימות וכך גם יכולות פליימייקנג טובות כשסיים עם ממוצעים של 7.8 נקודות למשחק ב-62.1 אחוזים לשדה, 3.0 חטיפות למשחק ו-2.5 אסיסטים למשחק כשהוא משחק 23.3 דקות למשחק.
מטילדה הידאלגו דה פרוסל (בספרדית: Matilde Hidalgo de Procel; 29 בספטמבר 1889 – 20 בפברואר 1974) הייתה רופאה, משוררת ואקטיביסטית מאקוודור, שלחמה למען זכויות נשים.
היא האישה הראשונה שמימשה את זכות הבחירה באקוודור (ובאמריקה הלטינית כולה), והראשונה שהוענק לה תואר דוקטור לרפואה באקוודור.
הידאלגו ידועה כיום כאחת הנשים החשובות ופורצות הדרך בהיסטוריה של אקוודור.
הידאלגו נולדה בעיר לוחה (Loja) בדרום אקוודור למשפחה של שישה ילדים, לחואן מנואל הידאלגו וכרמן נבארו.
שם הולדתה המלא היה דיפיליה מתילדה אינס הידאלגו נבארו.
לאחר שאביה נפטר, נאלצה אמה לעבוד כתופרת לפרנסת המשפחה.
בגיל צעיר כבר שלטה בקריאה וכתיבה וכן בנגינה בפסנתר.
בסיום לימודיה בכיתה ו' בבית הספר של נזירות הצדקה, אמרה מטילדה לאחיה הגדול, אנטוניו, שהיא רוצה להמשיך ללמוד.
אנטוניו פנה לבית הספר התיכון החילוני, "ברנרדו ואלדיבייסו", וביקש לקבל את אחותו ללימודים.
לאחר ששקל זאת במשך חודש, הסכים מנהל בית הספר, אנג'ל רובן אוחדה, לקבלה ללימודים.
חלק מתושבי העיר הביעו התנגדות לכך.
הכומר המקומי אילץ אותה להאזין למיסה כאשר היא עומדת במרחק שני צעדים מחוץ לכניסה לכנסייה, ואמהות אסרו על בנותיהן להתיידד איתה.
למרות זאת, אמה הגנה עליה בנחישות כדי שתסיים את הלימודים.
באוקטובר 1913 הייתה לנערה הראשונה שסיימה אי פעם תיכון באקוודור.
כאשר ביקשה הידאלגו להתקבל ללימודים באוניברסיטה המרכזית באקוודור (אנ'), נדחתה על הסף בשל היותה אישה.
נאמר לה על ידי דיקן הפקולטה לרפואה שעליה להתמקד בהקמת בית והבאת ילדים לעולם ולא בלימודים.
בתגובה, היא נסעה בשנת 1919 לפרובינציית אזואי (Azuay) (כיום האוניברסיטה של קואנקה), שם סיימה את לימודי הרפואה באוניברסיטת קואנקה בהצטיינות.
בשנת 1921 חזרה לקיטו, האוניברסיטה המרכזית באקוודור, והתקבלה ללימודי דוקטורט.
הידאלגו הפכה לאישה הראשונה באקוודור שקיבלה תואר דוקטורט.
במהלך נשיאותו של חוסה לואיס טמאיו, הודיעה מטילדה הידאלגו שהיא מתכוונת להצביע בבחירות לנשיאות אקוודור בשנת 1924. באותה העת אסור היה לנשים להצביע.
לאחר התייעצות שרי הממשלה, הוחלט לטובתה וב־9 ביוני 1924, הצביעה הידאלגו בבחירות, והייתה לאישה הראשונה באמריקה הלטינית שמימשה את הזכות החוקתית להצביע בבחירות לאומיות.
בזכות זאת, הפכה אקוודור למדינה הראשונה באמריקה הלטינית שהעניקה לנשים זכות הצבעה.
הידאלגו הייתה חברת המועצה הנבחרת הראשונה של מצ'אלה, וסגנית הנשיא הראשונה של מועצת מצ'אלה.
בשנת 1941 הפכה לאישה המועמדת הראשונה ולנבחרת הראשונה למשרת סגנית ראש מועצת לוחה, אותה עיר שבעבר נרתעה משאיפתה ללמוד.
הידאלגו עסקה ברפואה בגואייקיל עד שנת 1949, אז קיבלה מלגה ללימודי רפואת ילדים, נוירולוגיה ותזונה בארגנטינה.
ב-1923 נישאה לעורך הדין פרננדו פרוסל.
לאחר נישואיה נודעה בשם מתילדה הידאלגו דה פרוסל.
לזוג נולדו שני ילדים: פרננדו, שהיה רופא, וגונזלו, שהיה אדריכל.
בשנת 1973 הפכה הידאלגו למשותקת כתוצאה משבץ מוחי.
היא נפטרה בגיל 84 בגואיאקיל, אקוודור, ב-20 בפברואר 1974.
לאחר מותה הוקם בלוחה, עיר הולדתה, מוזיאון לזכרה ולהישגיה.
בזכות פועלה לאורך כל חייה למען הכרה בזכויות נשים ושבירת תקרות הזכוכית, בתקופה בה גברים תפסו את כל עמדות הכוח, היא נחשבת היום לאחת הנשים המפורסמות והחשובות בהיסטוריה של המדינה.
האישה הראשונה שקיבלה תואר ראשון בלוחה ובאקוודור כולה.
האישה הראשונה בעלת רישיון ברפואה מטעם אוניברסיטת אזואי.
האישה הראשונה שקיבלה דוקטורט ברפואה מטעם אוניברסיטת קיטו.
האישה הראשונה בעלת המקצוע האקדמי במדינה.
האישה הראשונה שהצביעה באמריקה הלטינית.
פרס הצטיינות לאומי, שניתן על פי צו נשיאותי בשנת 1956.
מחווה מטעם העיר לוחה, שהכריזה עליה כעל "אישה מהוללת" (1966).
פרס הצטיינות לאומי, מטעם המחלקה לבריאות הציבור, שהוענק לה על ידי שר הבריאות הציבורי של אקוודור (1971).
סגנית נשיא בית התרבות האקווטוריאני.
נשיאת כבוד לכל החיים של הצלב האדום באקוודור בפרובינציית אל אורו.
מבקרת הספרות ססיליה אנסאלדו בריונס אצרה אוסף של עשרים שירים פרי עטה של מטילדה הידאלגו שפורסמו בספרה של ג'ני אסטראדה, "מטילדה הידאלו פרוסל, ביוגרפיה וספר שירה".
כך נודע כי כתבה את שיריה הראשונים כבר בהיותה בבית הספר התיכון ובהמשך באוניברסיטה.
היא כתבה על נושאים כמו "פולחן המדע, הערצת הטבע, שבחם של אנשים או תאריכים, מסירות למריאן, מעט שירה על אהבה ונושאים הקשורים בנשים".
הפדרציה הרפואית של אקוודור (חברה מייסדת)
האיגוד הכירורגי של קיטו (חברה מייסדת)
המכון לתרבות נשים של מצ'אלה
ועד נשות הצלב האדום בפרובינציית אל אורו
בית התרבות האקוודוריאני, פרובינציית אל אורו
ועדת נשות ארגון ליאונ'ס של מצ'אלה
אגודת רופאי נשים של פרובינציית גויאייס
המכללה לרופאים של פרובינציית אל אורו
האיחוד הלאומי של נשים אקוודוריות, UNME
האגודה הרפואית הפאן-אמריקאית (PAMA), שלוחת אקוודור
האגודה הכירורגית בנמריטה של פרובינציית גויאייס
בשנת 2004 ביים סזאר כרמיניאני, במאי קולנוע וטלוויזיה, את הסרט "מטילדה, אשת המאה".
כמעט עשור לאחר מכן, ביים כרמיניאני סרט חדש על מטילדה בשם "האישה הבלתי מנוצחת".
סרט זה מתאר את חייה בין השנים 1907 ל־1924, פרק זמן בו התגוררה במצ'אלה.
ב־21 בנובמבר 2019, גוגל הקדישה לה שרבוט דודל לרגל מה שהיה יכול להיות יום הולדתה ה-130.
מטילדה ג'וסלין גייג' הייתה סופרג'יסטית, פעילה נגד העבדות ולמען זכויות ילידים אמריקאים.
על שמה קרוי "אפקט מטילדה".
נולדה בשם מטילדה אלקטה ג'וסלין בשנת 1826 במדינת ניו יורק.
הוריה היו חברים בתנועה לביטול העבדות, הם עודדו את בתם לפעול בתחום החברתי וכן לרכוש השכלה.
אביה, שהיה רופא, לימד אותה אנטומיה ופיזיולוגיה והיא נהגה להתלוות אליו לנסיעות במסגרת עבודתו.
בשנת 1845 נישאה להנרי גייג'.
לבני הזוג נולדו חמישה ילדים, אחד מבניה נפטר בינקותו.
בתה מוד נישאה לסופר ליימן פרנק באום מחבר הספר המפורסם "הקוסם מארץ עוץ".
ביתם של גייג' ובעלה היה ממוקם בקרבת מסילת הרכבת המחתרתית אשר שימשה למתן מחסה ומסתור לעבדים שחורים בעת הברחתם מבעליהם.
בשנת 1884 מת בעלה ממחלה קשה.
ג'וסלין גייג' נפטרה בשנת 1898 בשיקגו, בבית ביתה, מוד.
ג'וסלין גייג' הייתה דמות חשובה בהתפתחות התנועה הסופרג'יסטית והתנועה לזכויות הנשים בארצות הברית.
בשנת 1852 נאמה את הנאום הראשון שלה בכנס השנתי של הוועידה הלאומית לזכויות נשים בסירקיוז.
במשך אותו עשור נכחה במרבית הכנסים השנתיים של הוועידה.
תוך זמן קצר הפכה לפעילה משמעותית בתנועה לזכויות הנשים.
בשנת 1869 ייסדה את האיחוד לזכות הצבעה לנשים (National Women Suffrage Association) יחד עם סוזן ב.
נשות ארגון זה פעלו לתיקון החוקה כדי להבטיח זכות הצבעה לנשים.
ג'וסלין גייג' ארגנה מפגשים של הארגון בניו יורק ובשנת 1869 נבחרה למזכירת הסניף הניו יורקי.
בשנת 1870 נבחרה לנשיאת הסניף בניו יורק ומילאה תפקיד זה עד שנת 1879.
בשנת 1871 ניסתה להצביע בבחירות בפייטוויל, ניו יורק, יחד עם נשים נוספות אולם ניסיון זה נכשל.
שנה לאחר מכן סוזן ב.
אנתוני הצליחה בניסיונה להצביע ונעצרה בעקבות המעשה, ג'וסלין גייג' הייתה בין התומכות באנתוני וליוותה אותה לאורך המשפט.
החל משנת 1876, יחד עם אליזבת קיידי סטנסטון וסוזן ב.
אנתוני, עבדה על תיעוד תולדות התנועה למען זכות הצבעה לנשים.
כתב היד שעליו עבדו כלל לבסוף שישה כרכים.
ג'וסלין גייג' לקחה חלק פעיל בכתיבת שלושת הכרכים הראשונים, שבהם תועדה פעילות התנועה עד שנת 1883. הכרכים הבאים נכתבו לאחר התגלעות סכסוך בין אנתוני וג'וסלין גייג', וכן לאחר מותה של גייג'.
הייתה בין מארגנות המחאה ביום חניכת פסל החירות בניו יורק בשנת 1886. הנשים המוחות התנגדו לבחירה בייצוג מושג החירות כאישה, כאשר במציאות בהן חיו לא היה להן חופש הצבעה.
הנשים המוחות לא הצליחו להשיג כרטיסים לטקס הפתיחה החגיגי, שכן הגיעו ללא ליווי של גבר.
במקום זאת, הן שכרו סירה וארגנו עליה הפגנה שכללה הנפת שלטים וקריאות מחאה.
בשל הדעות הרדיקליות שלה, התגלעו סכסוכים בינה לבין פעילות אחרות בתנועה הסופרג'יסטית והיא הודרה מתוכה, בעיקר עקב הביקורת שלה כלפי השמרנות של התנועה והביקורת הגלויה שלה נגד הממסד הדתי.
כמו כן תרמו להרחקתה מן התנועה דעותיה הלא שגרתיות באותה עת לגבי נושאים כגון סחר בבני אדם, זכויות עובדים ושכר הוגן, זכויות ילידים אמריקאים ושוויון בין גזעי.
בין הנושאים המרכזיים בהם עסקה במסגרת פעילותה בתנועה לזכויות הנשים הייתה הדת.
היא כתבה ונאמה במסגרות שונות וביקרה את הממסד הדתי הנוצרי על יחסו המפלה כלפי נשים.
בשנת 1893 יצא לאור ספרה "האישה, הכנסייה והמדינה" (Woman, Church and State), שגם בו ביקרה את הכנסייה כגוף המשמר את הפטריארכיה, והציעה אפשרויות אלטרנטיביות לרוחניות האישה.
היא ייסדה את ארגון הברית הליברלית לנשים (Women's National Liberal Union) שחברותיו נלחמו בניסיונות לאיחוד דת ומדינה.
פעילותה בנושא הדת ליוותה אותה עד ערוב ימיה, במקביל לעשייתה בתחום זכויות הנשים.
ג'וסלין גייג' גדלה והתחנכה בבית שבו פעלו לביטול העבדות, המשפחה התגוררה בסמוך לאחת מתחנות מסילת הרכבת המחתרתית והוריה העניקו מחסה לעבדים שנמלטו מבעליהם.
גם לאחר שנישאה, המשיכה לסייע לעבדים נמלטים יחד עם בעלה.
לאחר שחוק העבד הנמלט של שנת 1850 חוקק, חתמה ג'וסלין גייג' על עצומה שבה הצהירה כי תישא בעונש מאסר של חצי שנה ותשלם קנס כספי של אלף דולרים על כל עבד שלו תסייע, במקום לציית לחוקים החדשים.
חרף ביקורות שהושמעו כלפיה, התעקשה להשמיע את דעותיה נגד העבדות בהזדמנויות רבות.
בנאומה בוועידה לזכויות הנשים בשנת 1852 טענה כי העבדות והגבלת זכויותיהן של נשים היו שתיהן תוצרים של הפטריארכיה.
עוד הסבירה בנאום כיצד הממשל האמריקאי מנשל נשים ואנשים של צבע מחירותם, עצמאותם ומזכותם לשוויון, אך כל ביקורת המופנית כלפי בעיות אלה גוררת התנגדות והאשמות על זריעת אנרכיה.
גם במהלך מלחמת האזרחים המשיכה לפעול לביטול העבדות.
במקביל לפעילותה בתחום זכות ההצבעה לנשים, גילתה עניין רב בזכויות האירוקוי ובפרט נשות האירוקוי.
היא חשה הזדהות עם אורח החיים והפילוסופיה של השבטים וכתבה מספר מאמרים אודות חייהם במדינת ניו יורק, בהם גם ביקרה את היחס האלים והמפלה מצד הממשל האמריקאי כלפי האוכלוסייה הילידית.
כמו כן הצביעה על הבדלים בין היחס לנשים וזכויותיהן אצל האירוקוי ובחברה האמריקאית הכללית.
בשבטי האירוקוי היה לנשים מעמד שווה לזה של הגברים והן לקחו חלק בקבלת ההחלטות ואף שימושו יועצות לראש השבט.
לנשים הייתה בעלות על רכושן, הן קיבלו הגנה מפני אלימות, ובמקרים בהן נפרדו בני הזוג קיבלו חזקה על ילדיהן.
ג'וסלין גייג' סברה כי ניתן ללמוד מאורח חיי האירוקוי כיצד להנהיג שווין מגדרי בחברה ושאפה ליצור שיתופי פעולה בין הנשים הילידיות לבין הסופרג'יסטיות.
כהוקרה על פועלה, היא צורפה באופן סמלי לשבט הזאב של המוהוק בשנת 1893 ואף הוענק לה שם ילידי, קה-רון-איאן-הא-וי, שמשמעותו "זו שאוחזת בשמיים".
לאורך מרבית חייה עסקה ג'וסלין גייג' בכתיבה.
כתבה שירה, יומני מסע, סיפורים קצרים וכתבות עיתונאיות.
החל משנות ה-50 של המאה ה-19 החלה לעבוד ככתבת בעיתון.
בשנים מאוחרות יותר בחייה כתבה כתבות רבות בהן התנגדה ישירות ליחס הממשל האמריקאי לילידים, בעיקר לנשים ילידות.
כמו כן כתבה מספר ספרי עיון במהלך חייה.
תרמה רבות לכתיבת שלושת הכרכים הראשונים (מתוך שישה) של הספר "תולדות זכות ההצבעה לנשים" (History of Woman Suffrage) משנת 1881, יחד עם סוזן ב.
אנתוני, אליזבת קיידי סטנטון ונשים נוספות.
בספר מתוארות קורותיה של התנועה הסופרג'יסטית, בעיקר בארצות הברית דרך הצגת נאומים, מכתבים, מסמכים רשמיים וזיכרונות וחוות דעת של נשים.
ציר הזמן המתואר בספר מתחיל בניסיונות המוקדמים של נשים להשיג שוויון זכויות, דרך קום התנועה לזכות הצבעה, אירועים כגון מלחמת האזרחים והישגי הנשים בחקיקה.
בספרה משנת 1893 "האישה, הכנסייה והמדינה" (Woman, Church and State), טענה כי הכנסייה תורמת להחלשת אוכלוסיות מוחלשות ולחיזוק קבוצות חזקות, תוך שימת דגש על הדומיננטיות של גברים.
במקביל תיארה סוגיות ברוחניות של נשים והציעה אלטרנטיבה שבה תותר להן האפשרות לחקור את הרוחניות שלהן ואת השקפותיהן הדתיות.
אפקט מטילדה מתייחס להטיה שיטתית נגד נשים במדע, במסגרתה מדעניות מקבלות הכרה פחותה על מחקריהן או שעבודתן מיוחסת לעמיתיהן הגברים.
המונח נטבע בשנת 1993 על ידי מרגרט רוסיטר, היסטוריונית של המדעים מאוניברסיטת קורנל אשר חקרה את תולדות הנשים במדע.
רוסיטר חיפשה שם לתופעה שאותה חקרה ולאחר שנתקלה בסיפור חייה של ג'וסלין גייג' החליטה לקרוא לאפקט על שמה.
הבחירה לקרוא לתופעה על שם ג'וסלין גייג' התקיימה בין היתר מתוך זיקה למאמרה משנת 1893 "האישה כממציאה" שבו טענה כי ההגמוניה האמריקאית מפלה נשים מדעניות ואינה כוללת אותן בקרב המדענים והממציאים הנחשבים של האומה.
כמו כן הצביעה על נטייתם של מדענים בני התקופה לייחס לעצמם המצאות ותגליות של חוקרות נשים.
מטילדה סמית' הייתה אמנית בוטנית שיצירתה הופיעה במגזין הבוטני של קרטיס במשך יותר מארבעים שנה.
היא הפכה לאמנית הראשונה המתארת את הצומח של ניו זילנד, האמנית הרשמית הראשונה של הגנים הבוטניים המלכותיים - גני קיו, והאישה השנייה שהפכה לעמית של החברה הלינאית.
מטילדה סמית' נולדה בבומביי, הודו, ב-30 ביולי 1854, אך משפחתה היגרה לאנגליה כשהייתה ילדה קטנה.
תחומי העניין שלה בבוטניקה ובאמנות בוטנית טופחו על ידי בן דודה השני ג'וזף דלטון הוקר, שגם בתו הרייט המשיכה להיות מאיירת בוטנית.
הוקר היה אז מנהל גני קיו ושרטט מוכשר בפני עצמו, והוא הכניס את סמית' לגנים כדי להתאמן כמאיירת.
סמית' העריצה במיוחד את עבודתו של וולטר הוד פיץ', שהיה אז האמן הראשי של המגזין הבוטני של קרטיס.
למרות הכשרתה האמנותית המצומצמת, הוקר עודד אותה להציג למגזין עבודות משלה, ובשנת 1878 הוא פרסם לראשונה את אחד מציוריו.
מחלוקת על השכר בין פיץ' והוקר-שעבורו פיץ' הכין איורים למספר ספרים-הביאה לעזיבתו של פיץ' את המגזין הוותיק בשנת 1877. אחת התוצאות הייתה שסמית' הפכה במהירות למאיירת ראשית במגזין, בתחילה עבדה לצד הרייט אן.
בתקופה 1879–1881 כל גיליון כלל כ-20 רישומים שלה, ובשנת 1887 היא הייתה המאיירת היחידה של המגזין.
בשנת 1898 מונתה לאמנית הרשמית היחידה של המגזין.
במשך ארבעים השנים שבין 1878 ל -1923 ציירה סמית' יותר מ -2,300 איורים למגזין-רק 600 פחות מפיץ', אם כי קיבלה הרבה פחות הכרה בהישג זה בחייה.
לצד ביקורת עליה, היו מבקרים שהתפעלו מהבהירות והדיוק שבציור שלה, וארבעת עשורי עבודתה במרכז העולם הבוטני הבריטי מעידים על ערך מתמשך של כישוריה.
במהלך הקשר הארוך של סמית' עם גני קיו, היא יצרה 1,500 איורים לכרכים של אייקונס פלנטרום, סקר מונומנטלי של הצמחים של קיו שנערך אז על ידי הוקר.
החל מלוח 1354, היא הייתה האמנית היחידה לסדרה זו, והושגו תרומות להשאיר אותה בתפקיד הזה כל עוד היא בחרה לעשות זאת.
היא הפכה לאמנית הבוטנית הראשונה שתיארה בהרחבה את הצומח של ניו זילנד.
היא הצטיינה במיוחד בזכות יכולתה ליצור איורים מהימנים מדגימות מיובשות, שטוחות ולפעמים לא שלמות.
תרומיה יוצאות הדופן לגני קיו גרמו לה להיות האומנית הבוטנית הרשמית הראשונה של גני קיו בשנת 1898. בשנת 1921, השנה שבה פרשה מגני קיו, היא הפכה לעמית של החברה הלינאית - האישה השנייה שהשיגה כבוד זה.
היא זכתה גם במדליית הזיכרון של Silver Veitch של החברה המלכותית לגננות על הציור הבוטני שלה בכלל ועל תרומתה למגזין הבוטני של קרטיס בפרט.
סמית' נפטרה ב־29 בדצמבר 1926, ונקברה בבית הקברות בריצ'מונד.
מטיף הוא אדם הנושא דרשות בנושאים דתיים בפני אספת אנשים.
ישנם גם מטיפים לא־דתיים, שעושים נפשות לרעיונות פוליטיים, מוסריים, חברתיים, וכו'.
למשל, כומר נוצרי בבוקר יום ראשון עשוי להטיף בכנסייה, ביהדות מטיפים נקראים מגידים או דרשנים, ואילו אימאם מוסלמי מטיף במסגד.
באסלאם, תפקיד המטיף נקרא כללית דאעי, ומטיף שנושא דרשות ביום שישי אחר הצהריים נקרא ח'טיב.
בנצרות מימיה הקדומים הייתה הדרשה חלק חשוב מטקסי הדת.
דרשות עודן מרכזיות גם בנצרות הקתולית וגם בפרוטסטנטית.
בדרך כלל מטיפים נוצרים באים משורות הכמורה, אך במסורות מסוימות, כגון בזרם המתודיסטי, ישנם גם מטיפים עמאים.
ברוב זרמי הנצרות בראשית המאה ה-21, משך דרשות המטיף לא חורג מ־40 דקות, אבל היסטורית מטיפים דרשו גם שעתיים ושלוש, ועשו שימוש בטכניקות רטוריקה ותיאטרון לשמירה על קשב קהלם.
טכניקות כאלה כבר אינן מקובלות בזרמים המרכזיים בנצרות.
בשל חשיבות הדרשה בנצרות הפרוטסטנטית וההתנגדות למעמד כהונה נפרד, בכנסיות פרוטסטנטיות רבות התואר "מטיף" נרדף ל"כומר".
במסורת היהודית, מגיד המישרים או הדרשן מילא תפקיד זהה, ונשא בפני הקהל דברי שפר שונים.
מטילדה הוא סרט פנטזיה מוזיקלי שבוים על ידי מתיו ורצ'וס, נכתב על ידי דניס קלי ומבוסס על רומן באותו שם משנת 1988 מאת רואלד דאל ועל עיבודו המוזיקלי משנת 2010. סרט זה הוא גם העיבוד הקולנועי השני לרומן, לאחר העיבוד הקולנועי משנת 1996 בבימויו וכיכובו של דני דה ויטו.
בבריטניה ובאירלנד, הסרט עלה לאקרנים ב-25 בנובמבר 2022 תחת הפצתם של סרטי סוני.
בשאר העולם הסרט עתיד לעלות לשירות "נטפליקס" ב-25 בדצמבר.
כמו ברומן, בסרט מסופר על מטילדה, בת לזוג הורים מזניחים, שלפי תפיסת עולמם, אין ערך לקריאת ספרים וחינוך.
גם בבית הספר, מטילדה אומללה, שכן היא נאלצת להתמודד מול גברת טרנצ'בול, המנהלת העריצה והאכזרית שלה; אך עולמה משתנה כשהיא מתיידדת עם מורתה, מיס האני, שמבחינה ביכולותיה יוצאות הדופן ומחליטה לעזור לה למצוא את מקומה.
בבית חולים, בעוד הורים אחרים מעריצים את ילדיהם שזה עתה נולדו, גברת וורמווד נסערת לגלות שהיא בהיריון והולכת ללדת.
לבלבול של בעלה מר וורמווד, היא יולדת ילדה, מטילדה.
למרות הזלזול המתמיד של הוריה, מתילדה הופכת לילדה מתוקה שאוהבת לקרוא ומבקרת מדי יום את הספרנית הניידת גברת פלפס.
לאחר שגילו שמטילדה לא קיבלה חינוך כראוי, המורה מיס ג'ניפר האני ומפקח החינוך מציעים למטילדה להישלח לבית הספר 'היכל קרנצ'ם'.