tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנימין זוסקין היה מהבולטים שבין מקימי הוועד היהודי האנטי פשיסטי.
נתפס נעצר ונכלא בעת ששהה בבית חולים.
נחקר ועונה, והוצא להורג בפקודת סטלין באוגוסט 1952, עם קבוצת הרוגי המלכות בברית המועצות.
יחד עם שלמה מיכאלס הנהיג את התיאטרון הממלכתי היהודי במוסקבה.
אחדים מתפקידיו הבלתי נשכחים היו "המלך ליר"; השוטה בהצגת "המלך והשוטה" עם שלמה מיכאלס; ובנימין השלישי, ב"מסעות בנימין השלישי".
הרב פרופ' בנימין זאב (וילהלם) בֶּנֶדִּיקְט היה רבה של האג ורבה של שכונת אחוזה בחיפה במשך 45 שנה, איש אקדמיה וחוקר במדעי היהדות.
בנדיקט נולד בווינה בד' באייר תרע"ג (10 במאי 1913) לאביו הרב שמואל יוסף (זיגמונד) בנדיקט (רבה של קהילת החרדים במחוז התשיעי של וינה) ולאמו שרה בת ר' מנחם דונט.
בילדותו למד לימודי קודש אצל אביו, ולימודים כלליים בבית הספר היהודי של וינה.
בגיל 13 התחיל ללמוד בישיבת "יסודי תורה" בווינה.
חברו לכיתה היה הרב שמואל הלוי ואזנר.
בנדיקט המשיך את לימודיו בישיבת טירנאו שליד פרשבורג ובגיל 17 עבר לישיבה העירונית של קרקוב בראשות הרב מנדל וקסלר.
בשל קשיים כלכליים נאלץ לעזוב ולחזור לוינה, שם המשיך ללמוד בהדרכת אביו.
בעקבות הצלחתו בשעור ב"פרקי אבות" באחד מבתי הכנסת בווינה, מונה לרב בית הכנסת בהיותו בגיל 20. במקביל לכהונתו זו, למד בימות השבוע בישיבת פרשבורג אצל הרב עקיבא סופר, ובשבתות היה חוזר לוינה.
לאחר כארבע שנים החל לכהן כרב בית הכנסת Schönlaterngasse של "מחזיקי תורה", במקביל לכהונתו כרב בית הכנסת מונטפיורי.
ב-1938, עם כניסת כוחותיו של היטלר לווינה והתחלת רדיפות היהודים, הצליח בנדיקט לברוח לעיר פרשבורג בצ'כוסלובקיה.
בסיוע רבו, עקיבא סופר ואחד מעשירי העיר הצליח לקבל סרטיפיקט, באמצעות תשלום של שכר לימוד לאוניברסיטה העברית מראש, סרטיפיקט שהתקבל בשגרירות הבריטית בפראג.
בבוקר שבו נסע מפרשבורג לפראג, כבשו כוחותיו של היטלר את צ'כיה.
בהכוונת מדריך בבני עקיבא, נמנע מלגשת למשטרה לקבלת האישור, כדי לא לחשוף את אזרחותו האוסטרית.
ובמקום זאת, נרשם כאחד המדריכים של קבוצת חניכים מבני עקיבא העומדת לעלות לארץ ישראל דרך איטליה.
בנדיקט הגיע לארץ ישראל בקיץ 1939 והחל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
כעבור ארבע שנים סיים בהצטיינות את לימודי התואר שני בלימודי היהדות.
נושא התמחותו היה: "רבי מאיר איש שלום - חייו וספריו", עבודה שהוגשה, מחוסר אמצעים, בכתב יד.
פרופ' יוסף קלוזנר כתב על עבודתו: "עבודה דייקנית ומקפת.
החקירות הפרטיות וכן ההערכה הכללית מצוינות.
העבודה ראויה לדפוס ולציון טוב מאוד".
בתקופת לימודיו החל לתת שעורי גמרא בבית הכנסת "היכל אבינועם" בירושלים, ובהמשך אף נבחר כרב בית הכנסת.
ב-1943 נישא ליונה חיה קופרשטיק, אחותו של שמחה נהיר שהיה סגן מנהל בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
לאחר החתונה גרו בני הזוג בדירת הוריה של יונה בתל אביב במשך 10 שנים.
בנדיקט המשיך בלמודי התואר השלישי באוניברסיטה העברית בירושלים.
נושא הדוקטורט היה: "ספר בעלי אסופות לתולדות הספרות הרבנית בפרובנס", בהנחיית פרופ' שמחה אסף.
אף על פי שהעבודה הסתיימה תוך שנתיים, היא נמסרה לוועדת הבוחנים רק ב-1951 בהיעדר מימון להדפסתה.
לבסוף התאפשרה ההדפסה באמצעות פרסום קטעים מעבודת הדוקטורט בירחונים שונים לספרות תלמודית, וכך התאפשרה הגשת העבודה כמוצר לוואי לפרסומים.
במקביל לעבודת הדוקטורט, התקבל לעבודה בגימנסיה הדתית לבנות "תלפיות" בתל אביב.
ב-1948, עם פרוץ מלחמת העצמאות, התגייס לצה"ל ושימש כרב הצבאי של תל אביב.
הוא כיהן בתפקיד עד שנת 1949 והגיע לדרגת סרן.
בקיץ 1953 נסע בנדיקט לשליחות של חמישה שבועות בהולנד לצורך איסוף כספים למען המרכז העולמי של המזרחי – הפועל המזרחי.
בזמן שהותו בהולנד התפנה תפקיד של דיין באמסטרדם, הוא הרבה לתת שיעורים ואז התמנה לרבה של האג.
בראש הישגיו בהאג, עמדה הצלחתו בשיפור משמעותי של מערך השחיטה הכשרה.
ב-1957, בהשתדלות הרב יהושע הוטנר מעורכי האנציקלופדיה התלמודית התמנה בנדיקט בידי הרבנים הראשיים לישראל לרב שכונת אחוזה בחיפה.
הרב בנדיקט שימש כרב השכונה במשך 45 שנה עד לפטירתו.
במקביל לתפקידו כרב שימש גם כמרצה באוניברסיטאות תל אביב וחיפה.
לבנדיקט ולאשתו לא היו ילדים.
לאחר פטירתו הוכתר הרב דניאל הרשקוביץ כממלא מקומו ברבנות שכונת אחוזה, תפקיד אותו התחיל למלא באופן חלקי כבר ב-1997 כדי לסייע לרב בנדיקט.
תפיסת עולמו ההלכתית של הרב בנדיקט שאובה מתפיסת עולמו של בית המדרש של החת"ם סופר ותלמידיו בפרשבורג.
תפיסה זו דוגלת באחידות ההלכה ובנאמנות ללא גבולות לפסיקת ההלכה התלמודית.
כפועל יוצא מכך אין מחויבות הלכתית ללכת אחרי פסקי ספרי מאספים כמשנה ברורה.
ולכן, במקום שיש ראיה מהתלמוד נגד דברי המשנה ברורה פוסקים כשאר הפוסקים.
הוא נתן סמכות-על למרא דאתרא, כשהרב המקומי רשאי לפסוק הלכה בניגוד לחכמים אחרים בני דורו, ופסקיו מחייבים את כל בני קהילתו.
בנוסף הקפיד הרב לפסוק הלכה רק לבני קהילתו ודחה שאלות של אנשים הגרים מחוץ לשכונת אחוזה בחיפה.
בנדיקט נהג לחלק לבני המצוה, כפעולה סימבולית, את ספר ההלכה קיצור שולחן ערוך של ר' שלמה גנצפריד, המבטא לדעתו גישה זו.
לדבריו, ה"קיצור שולחן ערוך" מחנך ליראת שמים, בניגוד לספר ההלכה "חיי אדם", שחובר באותה תקופה, שמחנך ליראת חטא.
הדבר החשוב הנוסף אותו היה מזכיר הוא העובדה שבספר ה"קיצור שולחן ערוך" מוערת רבות ההערה "ויעשה שאלת חכם".
בעת שהיה מעניק את הספר היה מציין זאת ומברך את הנער שילך וישמע לרב וחכם כפי שהדגיש הרב שלמה גנצפריד בקיצור שולחן ערוך.
תפיסת עולמו הפילוסופית אמונית מיוסדת על כתבי הרמב"ם, על פי ההבנה ששאובה כולה מתורת רבותיו, שהרמב"ם במורה נבוכים, ביד החזקה, בפרוש המשנה ובאגרות הרמב"ם - דעה אחת היא לו השוה בכולם, עם אפשרות לחזרה מדבריו, עקב לימוד מחודש עם השנים.
גם בהלכה וגם באמונה טען הרב בנדיקט כי דברי הרמב"ם הולכים תמיד לפי דעת רבינא ורב אשי בתלמוד.
במחקריו התלמודיים הראה כיצד הרמב"ם הולך תמיד אחרי התלמוד ואינו סוטה ממנו.
הרב בנדיקט עמד על דברים שנראו לכמה גבאים ולכמה מחברי הקהילה כחידושי הלכות, כמו סדרת שעורים, בשבת בערב פרשת השבוע או הסברים למנהגים שהנהיג הרב בנדיקט בבהכ"נ.
בשבת אחה"צ בין מנחה למעריב השעור המרכזי של השבוע היה בסוגיות גמרא שונות, שבו השתתפו רוב חברי הקהילה.
בנוסף הנהיג הרב בנדיקט שעורים קבועים בביתו לצעירים ולמבוגרים.
במקביל העבירה אשתו שעורים שבועיים בביתה לנשות הקהילה.
בשבת הגדול ובשבת שובה השתתפו מאות רבות מאנשי ונשות הקהילה ומהסביבה בדרשה ובהרצאה שהעבירו הרב בנדיקט ואשתו.
לדרשותיו של הרב בנדיקט שארכו מספר שעות יצא מוניטין רב.
ההכנות לדרשת הרב בשבת הגדול ושבת תשובה החלו מספר שבועות לפני מועדן כשתלמידי חכמים מבני הקהילה היו דורשים בשבתות בסוגיות הקשורות לנושא שידון בהם הרב ובהדרכתו.
עם היבחרו לתפקיד, הפיק תקנון לבית הכנסת, והגביל את סמכויות הגבאים לצדדים המנהליים של בית הכנסת.
הוא גם הקפיד על שמירה קפדנית על כבוד רבנים ותלמידי חכמים.
במקביל לעבודתם בבניית קהילה מפוארת באחוזה שקדו הרב בנדיקט ואשתו על השגת משאבים להבטחת אי תלותם הכלכלית בחברי הקהילה.
אי תלות זו הייתה חיונית, כדי שפסיקותיו תהיינה אובייקטיביות ובלתי מושפעות מ"טובות" אנשי הקהילה.
הרב בנדיקט לא הסכים לקבל כל תשלום, משום אדם, עבור כל שרות שהוא, שנתן במסגרת תפקידו כרב הקהילה.
אם מישהו התעקש יותר מדי, העביר הרב בנדיקט את מתנתו למוסד צדקה כלשהו.
תכונה זאת הייתה ידועה ברבים ולא פעם באו אליו רבנים ואמרו לו: "הרב בנדיקט מקלקל לנו את הכנסותינו".
אך הוא נותר תקיף בנוהגו וכולם העריכו את יושרו הבלתי מתפשר.
פעילות נוספת היא ההשתתפות הקבועה של בנדיקט בכנוסים לתורה שבעל פה.
כל עוד היו כוחותיו עמו, לא היה כינוס שלא נשא בו דברים.
הוא היה מביא גלויי מקורות סתומים של הרמב"ם ושיטותיו, שלא סוטים כהוא זה מהתלמוד.
בנדיקט נחשב לאחד המומחים לחקר מקורות הרמב"ם ועבודתו הגדולה התפרסמה בשלושה כרכים: "מרכז התורה בפרובאנס", "הרמב"ם ללא סטיה מן התלמוד" ו"אסופת מאמרים" בספר זה נמצא המאמר 'המחדל באספקלרית ההלכה' העוסק במעמדה של הרבנות הראשית לישראל בימינו.
הרב בנדיקט התקבל כפרופסור מן המנין באוניברסיטת תל אביב, כמרצה במדעי היהדות, וסיפר כי הנהלת אוניברסיטת בר-אילן סרבה לקבלו כאיש סגל בשעתו.
פרס ביאליק של האוניברסיטה העברית במקצוע תנ"ך, תש"ב (1942).
פרס ווארבורג לספרות ימי הביניים, תש"י (1950).
פרס על שם הרב יהושע קניאל של עיריית חיפה, על ספרו 'הרמב"ם ללא סטיה מן התלמוד', תשמ"ב (1982)
מסכת שבועות של התלמוד הבבלי בתרגום עברי ומפורש – בהוצאת "דביר"
בית הבחירה לרבי מנחם המאירי למסכת שבועות – בהוצאת מכון הרי פישל
השגות הרמ"ך (הרב ר' משה כהן) מלוניל על הרמב"ם – בהוצאת "אל המקורות"
מרכז התורה בפרובאנס – מאמרים בחקר מרכז התורה בצרפת הדרומית משלהי המאה ה-10 ועד ראשית ה-14, שנתפרסמו בכתבי-עת שונים במשך שלושים שנה ויותר (תש"ז – תשמ"א).
בהוצאת מוסד הרב קוק (תשמ"ה/ 1985, דפוס שני- תשס"ג), זכה בפרס ע"ש הרב יהושע קניאל מטעם עיריית חיפה לשנת תשמ"ב (1982)
הרמב"ם ללא סטיה מן התלמוד – בספר זה מציג הרב בנדיקט את טענתו שפסיקות הרמב"ם מבוססות על דברי חז"ל.
הספר זכה בפרס עיריית חיפה על שם הרב יהושע קניאל לשנת תשנ"א
אסופת מאמרים – מאמרים על נושאים שונים, בהם גם שיעורים אחדים על הרמב"ם, הוצאת מוסד הרב קוק
נחלת בנימין כרך שלישי: מסיים בשבח: דרשות ליום העצמאות – בעריכת אביב יואלי, חיפה תשס"ו
נחלת בנימין כרך רביעי: דרשות שבת הגדול ושבת תשובה על פי מקורותיו של הרב – בעריכת מנחם נאמן, חיפה תשע"א
בנימין זאב קדר (נולד ב-2 בספטמבר 1938) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס להיסטוריה באוניברסיטה העברית, זוכה פרס Gustave Schlumberger מטעם האקדמיה הצרפתית במדעי הרוח (Académie des Inscriptions et Belles-Lettres) לשנת 2024 , פרס ישראל לחקר ההיסטוריה הכללית לשנת 2020,
זוכה פרס א.מ.ת בהיסטוריה לשנת 2019, כיהן כסגן נשיאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (2010–2015) וכיו"ר מועצת רשות העתיקות (2000–2012).
קדר נולד ב-1938 בשם בנימין זאב (שמו האירופאי היה Viliam ושם משפחתו Kraus), במשפחה יהודית בעיר ניטרה בסלובקיה שבצ'כוסלובקיה (כיום בסלובקיה העצמאית).
הוריו, גזה שמואל קראוס ולידיה (לאה) לבית ייטלס, היו רופאים.
הייתה לו אחות יותר גדולה בשם חני.
ב-1945-1944 בעת השואה בימי משטר "המדינה הסלובקית" הפרו-נאצית, המשפחה ניצלה מגירוש לאושוויץ וממוות, כשהוסתרה למשך שבעה חדשים על ידי איכרים סלובקים.
וילקו עלה לישראל עם עליית הנוער ב-1949 ואחר כך התגורר עם הוריו בכפר נטר.
ב-1956 סיים לימודים בתיכון עירוני ה' בתל אביב.
קיבל תואר שני בהיסטוריה ב-1965 מן האוניברסיטה העברית.
בעת היותו סטודנט היה אחד המנהיגים של תנועת הסטודנטים למען הדמוקרטיה שבזמן פרשת לבון יצאה למען הדמוקרטיה ונגד מה שהיא ראתה כאוטוריטריות של דוד בן-גוריון.
את לימודי התואר השלישי עשה באוניברסיטת ייל בתחום ההיסטוריה של ימי הביניים.
הוא קיבל את תואר הדוקטור ב-1969.
קדר שימש כפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית החל מ-1986, היה בשבתונים במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון, וב-MGH במינכן.
ארגן מספר כנסים של החברה לחקר מסעי הצלב.
היה נשוי לחנה, פסיכולוגית, ונולדו להם שני בנים.
נישא בשנית לפרופ' נורית כנען-קדר, והיה נשוי לה עד לפטירתה בשנת 2015. על הקשר בינו ובין כנען-קדר פרסם לאחר מותה את הספר "עם נורית".
בשנים 1990–1996 כיהן כיו"ר הרשות לתלמידי מחקר באוניברסיטה העברית, המפקחת על לימודי הדוקטורט.
במסגרת זאת היה בין יוזמי "הוועדות המלוות", המבטיחות שהדוקטורנט ייחשף לנקודות הראות ולביקורת של מומחים אחדים בנוסף לאלה של המנחה שלו.
בשנים 1999–2001 היה מייסד וראש בית הספר להיסטוריה באוניברסיטה העברית, ובו ניסה להפיל את החומות בין החוגים ההיסטוריים השונים שמאפיינים את הלימוד האקדמי ההיסטורי בישראל.
כדי להשיג זאת בנה תוכנית ליבה משותפת לתלמידי כל החוגים ההיסטוריים באוניברסיטה העברית, אשר כוללת קורס בהיסטוריה עולמית וקורס מתודולוגי על מקצוע ההיסטוריון.
ייסד את העיתון "היה היה", שנערך על ידי הסטודנטים של בית הספר להיסטוריה של האוניברסיטה ומפרסם עבודות סמינריוניות מצטיינות של סטודנטים להיסטוריה מכל הארץ.
התפרסמו בו עבודות סמינריונית של יהושע פראוור, שמואל נח אייזנשטדט, בן-עמי שילוני ועוד.
בשנים 2001–2005 היה מנהל המכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית, מכון העוסק בקידום חדשנות ומקיים קבוצות מחקר, בתי ספר עונתיים וכנסים.
בין חידושיו של קדר היה בינאום המכון: עד לבואו יכלו רק ישראלים להציע קבוצות מחקר ואילו בעקבות יוזמתו יכלו לעשות כן גם מדענים מחוץ לישראל.
בשנים 1987–1992 כיהן כיו"ר ועדת הקבע למכללות לחינוך במועצה להשכלה גבוהה.
בשנים 2001–2007 שימש קדר כיו"ר החטיבה למדעי הרוח באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
במסגרת זו חיבר שני דו"חות: האחד על מעמדם של מדעי הרוח בישראל, והשני על המחקר ההיסטורי באוניברסיטאות ישראל; שניהם התפרסמו ב-2007. קדר כיהן משנת 2000 עד 2012 כיו"ר מועצת רשות העתיקות.
מועצה זאת קובעת את מדיניותה של רשות העתיקות.
קדר הוא חבר-חוץ של האקדמיה האמריקאית לימי הביניים Medieval Academy of America,
וחבר חוץ של המכון המוביל בגרמניה לחקר ימי הביניים, (Monumenta Germaniae Historica (MGH.
בשנת 2000 ייסד ושימש עד ל-2021 כעורך של כתב העת הבינלאומי Crusades לחקר מסעי הצלב, המתפרסם בשפה האנגלית, בתחילה לצד ג'ונתן ריילי-סמית ואחר-כך לצד ג'ונתן פיליפס (כרך 20 יצא ב-2021); מאז ואילך פיליפס ואיריס שגריר הם העורכים, וקדר הוא עורך-יועץ, אבל אינו עוסק בעריכה השוטפת.
הוא כיהן כנשיא האגודה הבינלאומית לחקר מסעי הצלב בשנים 1995–2001. בשנת 2007 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה.
ספרו הראשון "אוקטובר 1973: סיפורו של גדוד 'מחץ'" ראה אור ב-1975. בספר פורש קדר את קרבות הגדוד בו שירת במלחמת יום הכיפורים כמש"ק קשר של פלוגת חרמ"ש, את ההקדמה לספר כתב אריאל שרון.
קדר הרבה גם לכתוב מאמרים פובליציסטיים בעיתונות העברית.
ב-21 ביוני 2010 נבחר קדר לתפקיד סגן נשיאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
הוא כיהן בתפקיד בין ספטמבר 2010 לשנת 2015.
מחקריו משתרעים על פני תקופות ותרבויות שונות, אם כי משקל נכבד ניתן לימי הביניים האירופיים.
המחקרים עומדים בסימן ההשוואה בין ציוויליזציות שונות, תוך שימוש בשיטות מחקר איכותניות וכמותניות מגוונות.
כך למשל עסק בהשוואה בין עמדות כלפי עולם האסלאם שהתגבשו בנצרות ביזנטיון, בנצרות המזרחית, ובנצרות האירופית.
בספרו "מסע הצלב ומיסיון: גישות אירופאיות כלפי המוסלמים" שראה אור ב-1984 בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון,
השווה בין שלוש החזיתות של אירופה הנוצרית מול עולם האסלאם: ספרד, סיציליה והמזרח הצלבני.
מחקרים השוואתיים אחרים עוסקים בקרטוגרפיה בעולם האסלאם ובעולם הנצרות של ימי הביניים, בבתי חולים בעולם האסלאם ובירושלים הצלבנית, בחקיקה במזרח הצלבני ובביזנטיון ועוד.
סוחרים במשבר: אנשי העסקים בג'נובה וונציה והמשבר הכלכלי של המאה ה-14
זהו שם ספרו המחקרי הראשון של קדר, המבוסס על עבודת הדוקטורט שלו והוא ראה אור ב-1976 בהוצאת אוניברסיטת ייל
הספר עוסק בהשפעת המשבר הכלכלי של המאה ה-14 על המנטאליות של סוחרי ג'נובה וסוחרי ונציה.
ההסתכלות ההשוואתית בסוחרי ג'נובה וונציה מעלה שבעקבות המשבר הכלכלי חלה הצטמצמות אופקים, ההעזה פחתה וגבר החיפוש אחר ביטחון.
עצם רעיון הביטוח (Insurance) עולה בתקופה זו, מרחב הפעילות הגאוגרפי מצטמצם, ובמקום לפרוץ לאזורים חדשים מתמקד הכול בעולם הידוע של הים התיכון והשחור.
השינוי במנטאליות ניכר למשל בשמות האוניות: אם בתקופת הפרץ והסער סביב 1250–1300 ישנן אוניות המכונות "עושר" ו"מזל טוב", כעת נותנים לאוניות שם של קדוש אחד ולעיתים אף שניים או שלושה קדושים.
כלומר, הביטחון העצמי מפנה מקום לשאיפה לחסות על-טבעית.
בד בבד עם הצטמקות הכלכלה, רוחם של העוסקים במסחר נעשית יותר דייקנית, יותר רציונלית.
הפעילות בעולם המוכר והבטוח יחסית של הים התיכון נעשית על בסיס איסוף מדוקדק של נתונים.
אם ב-1271 יצא מרקו פולו למסעו בארצות לא נודעות, הרי שבתקופת ההצטמקות הוגבלה הפעילות המסחרית לתחום הגאוגרפי בו השוק והמחירים ידועים ושיושב בה נציג קבוע של בית העסק שמטעמו פועלים.
אם ב-1291 ניסו האחים ויוואלדי מג'נובה למצוא דרך ימית ישירה להודו דרך גיברלטר (כלומר, להקדים את קולומבוס או ואסקו דה גאמה במאתיים שנה), הרי שמאה שנה אחר כך, בתקופת המשבר, לא קיימות יוזמות כאלה כלל.
סוחרים הולכים למקומות שאבותיהם ואבות אבותיהם פעלו בהם, שסחורותיהם ומחיריהם ידועים.
קדר הוא מאבות חקר השמות בימי הביניים.
על כך הוא כתב במאמרו הראשון
וכן בספרו הנזכר על סוחרי ג'נובה וונציה, ובמאמרו "חקר השמות כעדות למוצא: השקפות ימי ביניימיות"
רוב אנשי ימי הביניים לא משאירים עדות על המנטליות שלהם, אך ניתן ללמוד משהו אודותיה באמצעות השמות שבחרו לתת לילדיהם.
כלומר, השם הפרטי משמש כאינדיקטור עקיף של מנטליות ההורה מעניק השם.
למשל, בתקופת הפרץ והסער של המסחר האיטלקי אנו מוצאים שמות כמו "בון ויצינוס" – שכן טוב, ושמות נייטרליים מבחינת הנצרות, ואילו בתקופת המשבר הופכים שמות קדושים נוצריים לנחלת הכלל.
קדר הגיע למסקנה זאת באמצעות ניתוח סטטיסטי של שמות פרטיים בנקודות זמן שונות.
במאמר שכתב עם תלמידו מוחמד אלחג'וג', "כפריים מוסלמים בארץ ישראל הפרנקית: גודל משפחה ושמות פרטיים",
נבדקה רשימת פליטים מוסלמים מאזור שכם, שברחו מממלכת הצלבנים לדמשק באמצע במאה ה-12. ניתוח רשימת הפליטים אפשר לעמוד על התפלגות השמות הפרטיים ולשחזר את גודל המשפחה.
השוואה עם שמות ילדים שנולדו באותו אזור והמופיעים במפקד עות'מאני מאוחר וברישומים מראשית ימי המנדט הבריטי חשפה מידה רבה של דמיון בין השמות הנפוצים ביותר במאה ה-12 ובראשית המאה ה-20. עם זאת, במאה ה-12 היה מגוון השמות רחב יותר מאשר בראשית המאה ה-20.
סדרות תצלומי אוויר כמקור היסטורי
"מבט ועוד מבט על ארץ-ישראל.
תצלומי אוויר מימי מלחמת העולם הראשונה מול תצלומים בני זמננו".
ספרו זה של קדר ראה אור ב-1991 בהוצאת יד יצחק בן-צבי ומשרד הביטחון.
כאן מוצעת דרך חדשה להסתכלות בתולדות הארץ במאה ה-20. סדרת תצלומי-אוויר של תא שטח מוגדר, אשר צולמו בתאריכים שונים, מאפשרת לעקוב אחרי השינויים הפיזיים שחלו באותו תא שטח לאורך זמן: תהליכי בנייה והרס, שינוי בשימושי קרקע, המשכיות וחידושים במערך הדרכים, ועוד.
במילים אחרות, סדרות תצלומי-האוויר מהוות מקור היסטורי חשוב ביותר, שהאובייקטיביות שלו יוצאת דופן.
מכיוון שהצילום האווירי של ארץ ישראל החל כבר בימי מלחמת העולם הראשונה, מאפשרות סדרות תצלומי-האוויר לעקוב אחר התפתחותם הפיזית של כפרים יהודים וערבים רבים, ושל כל ערי הארץ – מבאר שבע עד צפת – שהיו קיימות בימי מלחמת העולם הראשונה.
תצלום אווירי מוקדם יכול גם לגלות שרידים קדומים שנעלמו במרוצת הזמן: למשל, תצלום אווירי של מרחביה משנת 1918 מראה בבירור את מיתארו של המבצר הצלבני La Fève שהיום מכוסה על ידי בתיו ודשאיו של הקיבוץ.
בעוד שבספר משנת 1991 הוצגו תצלומי אוויר משתי נקודות זמן, הרי שבגרסה האנגלית המורחבת והמעודכנת, The Changing Land between the Jordan and the Sea, שהופיע בשנת 1999, מופיעים תצלומי אוויר של אותו תא שטח בארבע נקודות זמן: 1917–1918; סביב 1948; סביב 1967; ובשנות ה-90.
דוגמה נוספת לשימוש במגוון שיטות מחקר הוא המאמר "הכיבוש הערבי והארץ הנושבת—עדותה של אפוקליפסה מן המאה השביעית".
כאן נעשה ניסיון לתאר את השפעת הכיבוש ערבי על החקלאות תוך הצלבת נבואה אפוקליפטית מן המאה השביעית עם דימותי לוויין (satellite images) וחקר אבקנים.
מחקר השוואתי בתחום ההיסטוריה העולמית של הגירוש
במאמרו "הגירוש כבעיה בהיסטוריה העולמית" שהתפרסם (באנגלית ובעברית) בשנת 1996,
בחן קדר את נושא הגירוש לאורך ההיסטוריה והגיע למסקנה שהגירוש השיטתי על פי צו שלטוני הוא תופעה שהתפתחה לראשונה בציוויליזציה האירופית.
קיים דפוס חוזר ונשנה מן המאה ה-12 ואילך: השליט מחליט שקבוצה מסוימת מזיקה ומצווה להרחיק אותה אל מעבר לגבול, כשהטיעון הוא תמיד שאותה קבוצה מסוכנת לשלום הציבור, ונקבע הליך הגירוש, כשבדרך כלל מקציבים למועמדים לגירוש שלושה חודשים כדי לחסל את עניינם במקום.
גירוש זה הוחל לעיתים קרובות על יהודים, אבל גם על קבוצות נוספות כגון פרוטסטנטים.
בהמשך אומצה מדיניות הגירוש גם על ידי מדינות לא אירופיות, למשל, גירוש ההודים מאוגנדה על ידי אידי אמין.
המוטיב הצלבני בשיח הפוליטי הישראלי
במאמר שפורסם תחילה באיטלקית ובגרסה מורחבת בכתב העת אלפיים בשנת 2004,
ניסה קדר לעשות שימוש בהכשרתו כהיסטוריון של מסעי הצלב כדי להבין את השימוש במוטיב הצלבני בוויכוחים פוליטיים ישראליים.
הוא הבחין בין שלוש גישות: התכחשות גמורה לאפשרות שניתן להשוות בין ממלכת הצלבנים למפעל הציוני; ניסיונות להפיק לקח אקטואלי מן הכישלון הצלבני; ושימוש במוטיב הצלבני כדי לנגח יריבים פוליטיים.
קדר גילה מספר טקסטים לא ידועים מימי מסעי הצלב.
בין אלה ניתן למנות סדרת ביוגרפיות של נזירים מתבודדים בממלכת ירושלים במאה ה-12, אותן פרסם במאמרו בשפה האנגלית "ג'רארד מנצרת: סופר נשכח בן המאה השתים עשרה במזרח הלטיני"
וכן סדרת סיפורים על קדושים מוסלמיים באזור שכם במאה ה-12, שהפקידם לפרסום על ידי תלמידתו דניאלה טלמון-הלר.
הוא גם פענח תיאור מפורט של בית החולים ההוספיטלארי בירושלים, שנכתב כנראה סביב 1180 – התיאור פורסם במאמרו "A Twelfth-Century Description of the Jerusalem Hospital", שראה אור בשנת 1998.
כן פרסם מכתב לא ידוע של הפטריארך הלטיני האחרון של ירושלים, ובו קריאה לעזרה מן המערב האירופי עם התקרבות צבאות צלאח א-דין לירושלים בספטמבר 1187, ותיאור לטיני לא ידוע של צבאות צלאח א-דין בעת המצור על עכו סביב 1190.
היסטוריון בווארי ממציא עצמו מחדש
ספרו האחרון של קדר ראה אור בהוצאת מאגנס בשנת 2011.
הספר חושף שלקארל בוזל, מחשובי ההיסטוריונים הגרמנים בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, היו קשרים נרחבים עם המשטר הנאצי, עד כדי כך שאפילו בדצמבר 1944, כשאאכן כבר הייתה בידי הצבא האמריקני והצבא האדום התקדם לעבר בודפשט, הוא נשא נאום נלהב על החובה להילחם למען הרייך של היטלר.
ואולם, מיד אחרי המלחמה הוא הציג עצמו כמי שהיה איש מחתרת שסיכן את חייו בפעילותו נגד המשטר הנאצי, והצליח להביא לכך שבית-הדין לדה-נאציפיקציה יאמץ את סיפורו זה.
הספר מבוסס על מסמכים רשמיים ועל ארכיונו הפרטי של איש הממשל הצבאי האמריקני שהשתכנע מסיפורו של בוזל והנפיק לו תעודת יושר.
איאן קרשו, ההיסטוריון הידוע של הנאציזם, הגדיר את הספר כ"עבודה בלשית מצוינת".
בעקבות פרסום הספר החליטה עיריית קאם (CHAM), עיר הולדתו של בוזל, לשנות את שם הכיכר שנקרא על שמו של בוזל, ולהכניס למחסן העירייה את הפסל שלו.
ב-2025 יצא לאור ספרו "הממלכות הפרנקיות של ירושלים ועכו".
בין מחקריו העכשוויים: אור חדש על Bertrada מלכת צרפת (1092–1116); הפעלת שיטה לא-פולשנית לקביעת תחומה של המצודה הפרנקית ביבנה; תרומתם של נתונים על הסחר של אלכסנדריה לחקר המגמות הכלכליות בימי הביניים; ייבוש ביצות ואדי פאלִק (נחל פולג) כמפעל קולוניאלי בריטי; ניסיונות לוחמה ביולוגית ישראלית במלחמת העצמאות.
כמו כן ערך את כרך 5 של ה-CAMBRIDGE HISTORY OF THE WORLD, שראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 2015. קדר הוא ממובילי מיזם העדכון וההרחבה של אוסף התעודות והמכתבים של המדינות הצלבניות במזרח (Revised Regesta Regni Hierosolymitani Database), שראשיתו במפעלו של הביבליוגרף וחוקר מסעי הצלב ריינהולד רריכט.
ספרי יובל לכבודו ולקריאה נוספת
סקירה על חייו ומחקריו מאת העורכים מצויה בספר היובל עמודים XII-IXX.
"דיוקנו של היסטוריון - ריאיון עם פרופסור ב"ז קדר" (מראיינות: פרופסור איריס שגריר ופרופסור איריס רחמימוב), זמנים גיליון 132 (סתיו 2015), עמ' 4–17.
אוקטובר 1973: סיפורו של גדוד 'מחץ'.
(עורך) פרקים בתולדות ירושלים בימי-הביניים.
יד יצחק בן-צבי: ירושלים, 1979.
(עורך, עם טרודה דותן ושמואל ספראי): פרקים בתולדות המסחר בארץ-ישראל.
יד יצחק בן-צבי: ירושלים, 1990.
מבט ועוד מבט על ארץ-ישראל.
תצלומי אוויר מימי מלחמת העולם הראשונה מול תצלומים בני זמננו.
יד יצחק בן-צבי ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור: ירושלים ותל אביב, 1991.
(עורך) התרבות העממית – קובץ מחקרים.
מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל: ירושלים, 1996.
(עורך, עם משה מעוז) התנועה הלאומית הפלסטינית: מעימות להשלמה?
משרד הביטחון – ההוצאה לאור: תל אביב, 1996.
(עורך, עם א' דנין) חישה מרחוק.
תצלומי אוויר ודימותי לוויינים ככלים במחקר הארץ.
יד יצחק בן צבי: ירושלים, 2000.
האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ירושלים 2007.
(עורך, עם יוסף הקר ויוסף קפלן), ראשונים ואחרונים: מחקרים בתולדות ישראל מוגשים לאברהם גרוסמן, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תש"ע 2010.
(עורך) חיים ויצמן: המדען, המדינאי ומדינאי־המדע.
האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים: ירושלים, 2015.
מחקרים בהיסטוריה עולמית, בקורות היהודים וארץ ישראל.
היסטוריון חוקר את אהבת חייו.
ב"ז קדר עם מרגלית שלאין, יומן עברי מגטו טרזיינשטט.
הממלכות הפרנקיות של ירושלים ועכו, סדרת אסופּות, מוסד ביאליק, 2025, 389 עמ'.
בנימין (בני) טמקין (נולד ב-7 במרץ 1945) הוא פרופסור למדע המדינה, וחבר כנסת בכנסת ה-13.
טמקין נולד במונטריי שבמקסיקו ועלה ארצה בשנת 1971. הוסמך לתואר שני במדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ולדוקטור באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
לאחר עלייתו ארצה שירת תקופה קצרה בצה"ל.
פעילותו הפוליטית בישראל החלה בקבוצת השמאל הסטודנטיאלית שפעלה באוניברסיטה העברית.
מאוחר יותר היה פעיל במוקד ושל"י.
פעילותו המפלגתית ברצ החלה בשנת 1983 שעה ששל"י חברה לרצ-התנועה לזכויות האזרח ולשלום.
בשנת 1985 נבחר ליו"ר מועצת המפלגה ובשנת 1989 נבחר למזכ"ל רצ.
בתפקיד זה החזיק עד בחירתו לכנסת השלוש עשרה, בה כיהן בשנים 1992–1996. כחבר הכנסת טמקין היה יו"ר ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא אלימות בקרב בני נוער ויו"ר ועדת המשנה לנוער במצוקה, מלבד חברותו בוועדת העבודה והרווחה וועדת הפנים ואיכות הסביבה.
בתום כהונתו בכנסת היה למנכ"ל משותף של מפלגת מרצ ואחד מחברי הסיעה.
לאחר שב-1999 לא הצליח להיבחר לכנסת, חזר טמקין לעיסוקיו באקדמיה ובשנת 2000 שב לחיות במקסיקו ושימש יועץ אסטרטגי לאוניברסיטת סידה.
עקב כך טמקין סירב בשנת 2002 לתפוס את מקומו של אמנון רובינשטיין בכנסת ובמקומו הושבע עוזי אבן.
בשנת 2003 הצטרף לסגל המכון הדרום-אמריקאי למדעי החברה (FLACSO) בדרג פרופסור.
בנימין זיגל (18 באפריל 1922 – 28 בספטמבר 2001) היה ניצב במשטרת ישראל, ממקימי היחידה הארצית לחקירות הונאה, נודע כחוקר לוחמני אשר חרת על דגלו את הלוחמה בשחיתות הציבורית.
זיגל נולד בקנצ'וגה שבגליציה (פולין).
הוא למד בחדר ובתיכון בפשבורסק, ומשם עבר ללמוד בז'שוב.
למד בבית ספר להוראה בעיר בז'ז'ני ובתום לימודיו שימש מורה במולטנבו.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה היה במחנה עבודה, אך הצליח לברוח משם וחצה את קו החזית.
בשנת 1942 גויס לצבא האדום ושירת ביחידת סיור תחת פיקוד פולני.
בהמשך שירת בחטיבת חיל הרגלים הראשונה של ורשה.
התקדם בשרשרת הפיקוד ומונה לסגן מפקד הגדוד ואף זכה לציון לשבח על מבצע השתלטות על שדה תעופה גרמני.
זו תחילתה של דרך שהביאה אותו להיות הקצין היהודי בעל הדרגה הגבוהה ביותר ביחידות הקרביות הפולניות במלחמת העולם השנייה.
פלוגת הסיור הייתה יחידת קומנדו, שעסקה בפעילויות נועזות מאחורי קווי האויב.
במהלך המלחמה זכה זיגל ב-13 אותות גבורה: תשעה פולניים וארבעה סובייטים, אחד מהם הוא עיטור הכוכב האדום.
הוא מונה למפקד בית הספר לחיל רגלים בפולין.
הגיוס לצבא האדום הציל את חייו במהלך מלחמת העולם השנייה, משפחתו המורחבת הושמדה בשואה מלבד שתיים מאחיותיו שניצלו, האחת היגרה לארצות הברית והשנייה הוגלתה לסיביר.
הוא עצמו היה למנהל בית ספר הקצינים בפולין.
עם תום המלחמה נרשם לגיוס חוץ לארץ (גח"ל) שפעל בפולין בחסות הסוכנות היהודית.
ב-1948, בגיל 26, התגייס למשטרת ישראל כשוטר מן המניין.
שימש במשך שנתיים בתפקידי סיור ובילוש ואף זכה לצל"ש ממפכ"ל המשטרה על לכידת שלושה שודדים חמושים.
בשנת 1951 נמנה עם המחזור הראשון של קורס קציני משטרה ואף שימש כמפקד בית הספר לשוטרים במחוז תל אביב.
מהלך עבודתו במשטרה למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב.
עם סיום התמחותו המשפטית, שימש כקצין חקירות במשטרת תל אביב, בדרגת מפקח.
בשנים 1960–1961 היה חוקר במדור המרכזי של המטה הארצי ועסק בעיקר בעבירות כלכליות.
בשנים 1965–1970 היה ראש מחלק ההונאה במחוז תל אביב בדרגת פקד ורב פקד.
בשנת 1971 הועלה לדרגת סגן ניצב ומונה לראש מדור כוח אדם במשטרה.
מקורביו של זיגל טענו שהוא הורחק מתפקיד החוקר בגלל שעשה עבודתו נאמנה יתר על המידה והיה צורך בהדרתו מהתפקיד.
עם חילופי כוח אדם במשטרה ומינוי של רב-ניצב שאול רוזוליו למפכ"ל המשטרה, הוחלט על שינויים במבנה המשטרה, והושם דגש רב בלוחמה בשחיתות הממסדית הגואה.
רב ניצב רוזוליו קרא לזיגל לעמוד בראש מדור חדש שהוקם במשטרה - מדור חקירות הונאה במטה הארצי, שבינואר 1975 הפך למחלקה לחקירות הונאה ובהמשך נודע כיחידה לחקירות הונאה, שמטרתה לחימה בעבירות צווארון לבן.
באפריל 1975 הועלה לדרגת ניצב משנה.
אחת החקירות הראשונות שניהלה היחידה החדשה הייתה בעניין קריסתו של בנק ארץ ישראל בריטניה ועבירות שעבר מנכ"ל הבנק, יהושע בן-ציון, שהובילו לקריסה.
מקרה זה תאם את השקפת עולמו של זיגל שלפיה יש להתמקד ב"עבריינים הגדולים".
חקירה נוספת בתחילת דרכה של היחידה הייתה זאת של מיכאל צור, ראש החברה לישראל.
בעקבות רינונים לגבי טיב פעילותו, החל זיגל לחקור חשדות למעשים פליליים.
זיגל פעל בשני ערוצים: נבירה של צוותו במסמכים חשבונאיים ומאמץ אישי שלו לשבור את הנחקר, שהביא את צור להודות.
פרשה נוספת באותה תקופה הייתה פרשת ידלין.
החקירה נגד אשר ידלין נפתחה בעקבות טענות לשוחד בשבועון "העולם הזה".
החקירה לא העלתה דבר, אולם זיגל הרחיב את החקירה לכל פעילויותיו של ידלין ולבסוף הצליח להביא להרשעתו בפרשה אחרת.
במרץ 1978 הועלה זיגל לדרגת תת-ניצב.
בפברואר 1985 מונה זיגל לאב בית הדין למשמעת של המשטרה והועלה לדרגת ניצב.
ב-1 ביולי 1987 יצא לגמלאות בגיל 65 ופתח משרד עורכי דין שהתמחה בעבירות צווארון לבן.
בשנת 2001 נפטר בנימין זיגל והוא בן 79. היה אב לשתי בנות מנישואיו לנחמה.
זיגל נודע כקצין שהטיל את חיתתו על שרים, נגידי עם ונודע במאבקו הבלתי פוסק בשחיתות, שיטות החקירה הייחודיות והגישה הבלתי מתפשרת הובילו לחשיפתן של הפרשות הסוערות ביותר שידעה מדינת ישראל.
בין הפרשות החשובות בהם נטל חלק מכריע ניתן למנות את פרשת ידלין, תיק אפרסק, יהושע בן-ציון, ברוך אבוחצירא ועוד רבים אחרים.
הוא זכה לכינויים שונים בתקשורת כגון "זיגל האיום", "הצייד" ואף נכלל במערכונים הומוריסטיים שונים המדגישים את היראה הציבורית מהחוקר הנודע.
מנגד, היו שבקרו את שיטות העבודה של זיגל.
בשנת 1966 מתח בית המשפט העליון ביקורת חריפה על שיטות העבודה של זיגל.
"מקטעי העדויות של פקד בנימין זיגל וסמ"ר אליעזר דן, אני למד כי לא הייתה בחקירתם התפרצות רגעית אלא פגיעה בכבוד הנחקר אשר אפיינה חקירה שנמשכה שעתיים וחצי.
מאחורי שיטה זו, שהכילה חרפות וגידופים, הייתה מטרה: להשפיל את הנחקר ולעורר בו רגשות חוסר אונים.
אחרת אין להבין את המילים "בשבילי אתה אפס"".
זיגל נהג להשתמש בלחץ על עצורים במטרה להביא אותם להודות באשמה.
זיגל השתמש לצורך כך במעצר לצורך חקירה שנועד לשבור עברייני צווארון לבן שאינם רגילים לתנאים בבית המעצר.
כשנודע לזיגל שמיכאל צור התלונן על ריח הליזול בבית המעצר, הורה לשפוך כמויות גדולות של ליזול בסביבתו של צור והביא בכך להודאתו של צור באשמות שהוטחו בו.
בעקבות תיקון לחוק שמנע מעצר עד תום ההליכים בגלל חומרת העבירות, טען זיגל: "...
נציגינו בכנסת דאגו לעצמם, כנראה, כשקבעו חוק, שחומרת העבירה לא יכולה לשמש כעילה למאסר עד לגמר הליכים...
(אשר) ידלין אומר בספרו, שלולא זה שהוחזק במעצר עד תום ההליכים, לא היה מודה.
או שהפריץ ימות או שהכלב ימות.
יש לו זמן, לסחוב את המשפט ארבע שנים.
עם הערעורים – שמונה שנים.
מה יש לו כבר להודות?
אולי, פה ושם איזה פשלה (של המשטרה) ויצא זכאי.
אבל, בגלל זה שהוחזק במעצר החליט לגמור את זה ולהודות.
אז זאת סיבה שתועלת הציבור (היא)...
להחזיק את האנשים האלה עד לגמר המשפט (כמה שיותר)...".
בנימין זרעוני (כ"ה בכסלו תרע"ד, 24 בדצמבר 1913 – 14 בנובמבר 2008) היה מפקד באצ"ל ובלח"י, תעשיין ומשורר.
זרעוני נולד בסוסנוביץ שבדרום-מערב פולין כצעיר במשפחה מרובת ילדים.
ב-1925 עלו הוא ובני משפחתו ארצה בעקבות שלושת אחיו הגדולים.
הוא למד בתיכון בתל אביב אצל מרדכי רזיאל, אביו של דוד רזיאל, לימים מפקד האצ"ל.
בתחילת שנות השלושים הצטרף כנער לברית הבריונים, שקמה בעקבות פרעות תרפ"ט, ונעצר על ידי הבריטים יחד עם אב"א אחימאיר בהפגנה נגד סגן שר המושבות הבריטי, שילס.
עם סיום לימודיו בתיכון הצטרף לאצ"ל (תחת הכינוי המחתרתי אבנר), והוביל כמה מפעולות התגמול שביצע הארגון בתל אביב בעקבות הפרעות.
לאחר מכן השתתף בקורס מפקדים בשוני ושירת כסגנו של חנוך קלעי בחיפה.
בפרוץ מאורעות 36 פעל זרעוני בתל אביב, וב-1938 קודם בדרגה והיה למפקד האצ"ל בחיפה, תפקיד שמילא בתקופת פעולות התגמול בשוק הערבי.
ב-3 באוגוסט 1939 מונה למפקד האצ"ל בירושלים.
יומיים לאחר מכן נעצר על ידי הבריטים בעקבות פעולה, נחקר בעינויים קשים, אך לא חשף מידע (הקצין הבריטי האחראי, ראלף קרנס, נהרג ב-26 באוגוסט אותה שנה).
ב-11 באוגוסט הצליח לברוח מהכלא הבריטי שבמרכז הבולשת בירושלים, ובפקודת אברהם שטרן (יאיר) הוברח על ידי אפרים אילין לבית אחותו בתל אביב, שם החלים מפצעיו במשך חודש ומחצה.
מאז הבריחה היה זרעוני במחתרת ושרד בזכות הגנת חבריו.
ב-19 במאי 1939 נעצר מפקד האצ"ל דוד רזיאל, והוחלף על ידי חנוך קלעי.
שלושה חודשים מאוחר יותר, בגל מעצרים נרחב, נעצר אף קלעי והוחלף בפועל על ידי זרעוני, ששימש כמפקד הארגון במשך חודשיים.
ב-20 באוקטובר שוחרר רזיאל, חזר להנהגת הארגון והחליט על הפסקת הפעילות נגד הבריטים למשך תקופת מלחמת העולם השנייה.
זרעוני ואחרים, ובהם אברהם שטרן (יאיר), חלקו על החלטה זו בגלוי, ונוצר הפילוג שבעקבותיו הוקם ארגון האצ"ל בישראל, לימים הלח"י.
בעקבות פרישתו של זרעוני ללח"י, איבד את תמיכת חבריו באצ"ל.
זרעוני, שהיה קצין המבצעים הראשון של הלח"י, הזהיר את שטרן כי התנהלותו תביא למותו.
הוא האמין כי על שטרן לכתוב שירים ולשמש כמנהיגהּ הרוחני של התנועה – וכי את המעשים עליו להשאיר לאנשי המעשה, כדוגמתו וכדוגמת קלעי.
בסוף 1941 עזבו זרעוני וקלעי את הלח"י אך לא חזרו לאצ"ל.
בינואר 1942 פרסמה המשטרה הבריטית את תמונותיהם של ראשי הלח"י בעיתונות ובלוחות המודעות בצירוף הבטחה לפרס כספי גבוה למי שיביא ללכידתם.
בפברואר 1942 הסגירו קלעי וזרעוני את עצמם למשטרה.
על הסיבות שהביאות להחלטתם זו כתב יהודה לפידות: "יש לזכור שמאחוריהם לא עמד שום ארגון שיכול היה לעזור להם להסתתר והם הרגישו כחיות נרדפות".
על פי סיכום מוקדם, השניים לא נחקרו ולא הועמדו למשפט, אלא הועברו ישירות למחנה מעצר.
זרעוני שהה בכלא מזרע ובכלא עכו, עד שנשלח יחד עם 250 מראשי האצ"ל והלח"י לאריתריאה.
כאשר היה זרעוני באריתראה, חזר האצ"ל להילחם בבריטים, ואז כתב זרעוני למנחם בגין והודיע כי הוא חוזר לאצ"ל.
הוא ברח מהכלא פעמיים, אך לא הצליח להימלט מאתיופיה ולהגיע ארצה.
בשתי בריחותיו עזר לו יהודי מהקהילה התימנית שבאסמרה, בשם חיים גמליאל, שהחביא את זרעוני וחבריו שברחו, דאג להם למפות, מצפנים, תעודות מזויפות ועוד.
ביוני 1948 שוחרר זרעוני, התגייס לצה"ל ולחם במלחמת העצמאות במסגרת חטיבת כרמלי.
ב-1951 התחתן עם גולדה (אוגניה) גיטלר, עולה חדשה ממקסיקו.
זרעוני הקים מפעל לייצור מוצרי חשמל – בית החרושת ציתור.
התגורר 57 שנים בשכונת צהלה בתל אביב.
ב-1981 ניסה לאחד את תנועות הימין התחיה, נאמני ארץ ישראל ועצמאות, אך נכשל.
בשנת 1992 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "גאון ונדיב ואכזר", בהוצאת מלוא.
שם הספר לקוח מתוך מילות שירו של זאב ז'בוטינסקי, "שיר ביתר" (1932).
בנימין זרעוני נפטר ב-14 בנובמבר 2018 בגיל 94, והובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
הרב בנימין יהושע זילבר (תרע"ו, 1916 - כ"ה באלול תשס"ח, 25 בספטמבר 2008) היה פוסק הלכה חרדי, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
נולד בפולין לברוך ושרה זילבר.
בצעירותו למד זמן קצר בישיבה בוורשה, משם נסע ללמוד בישיבה בעיר בריסק.
כעבור שנתיים עבר לישיבת נובהרדוק במזריץ' והיה מקורב לראש הישיבה הרב דוד בליאכר.
בצעירותו דבק בו הכינוי "בנימין הצדיק".
למד זמן קצר בישיבת בית יוסף בבני ברק.
באותה תקופה התקרב לחזון איש.
לאחר חתונתו למד בבית המדרש אוהל תורה בירושלים.
בשנת תש"י הוציא את ספרו "מקור הלכה" על מסכת שבת, וקיבל עליו הסכמה מהחזון איש.
בשנת תשט"ז עבר לבני ברק.
מעולם לא נשא משרה תורנית.
הקדיש את זמנו ללימוד תורה ולחיבור עשרות ספרים תורניים, רובם ככולם בנושאי הלכה ומוסר.
מדי שנה נהג לערוך תענית דיבור למשך ארבעים יום, מראש חודש אלול עד יום הכיפורים.
בשנת תשמ"ט היה מהרבנים הליטאים הבודדים שלא הצטרפו לדגל התורה.
בעקבות זאת צורף כחבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל והיה החבר הליטאי היחיד בה.
בישיבות המועצה הביע דעות ימניות נחרצות והיה שותף לגילוי הדעת נגד הסכמי אוסלו.
בשנותיו האחרונות עבר להתגורר בביתר עילית.
אשתו הראשונה נפטרה בשנת תשמ"ג.
לימים נישא בשנית לאלמנתו של הרב עוזיאל משה רוטשטיין, מחבר הספר "נחלת משה".
בנו, הרב יחיאל אברהם, מחבר סדרת ספרי ההלכה "בירור הלכה".
בנו הרב ברוך, משפיע של בית הכנסת ברסלב בסטמפורד היל, לונדון.
בירור הלכה - בירורי הלכה על סדר שולחן ערוך, 14 חלקים
ברית עולם – הלכות שבת ושביעית (6 חלקים)
בית ברוך - על ספר חיי אדם (3 חלקים)
פירושים על ספרי רבנו יונה גירונדי: שערי תשובה, שערי העבודה, איגרת התשובה, ספר היראה
מקור הלכה - על מסכת שבת, הספר מתחלק לשלושה חלקים: עמק הלכה - חידושים וביאורים בגמרא, פירוש רש"י לתלמוד, תוספות, רמב"ם ושאר ראשונים על סדר המסכת.
בירור הלכה - פסקי שולחן ערוך וביאורים בסדר הסוגיות, בירור שיטות הראשונים וחידושי דינים.
קיצור ההלכה - דברי שולחן ערוך והאחרונים בדרך קצרה.
מקור היראה על ספר היראה לרבינו יונה
תורת היראה - כולל אגרת הרמב"ן עם ביאורים והערות, קטעים מספר חזון איש על אמונה ומידות, ספר אורחות חיים לרא"ש עם ביאור קצר וספר יסוד התשובה לרבינו יונה, ובנוסף לוח יומי למעקב לתיקון המידות, ירושלים ה'תשי"ד
ספר הלכות שביעית שולחן ערוך הלכות שביעית שחיבר ר' ישראל משקלוב עם פירושים כסא דוד וביאור הלכה
שער הגמול לרמב"ן ודרשת הרמב"ן לראש השנה עם ביאור ויש תקווה
בנימין יצחק מִיכָלי (דוּחוֹבְני; 26 ביולי 1910 – 20 בינואר 1989) היה סופר, מבקר ספרות, פובליציסט ועורך ישראלי יליד בסרביה, מפעילי הציונות הסוציאליסטית ברומניה.
חתן פרס ברנר לשנת 1969.
מיכלי נולד בשנת 1910 בשם בנימין יצחק דוחובני (Духовный) בעיירה אטאקי (Атаки), עיירה יהודית מובהקת לגדות הדנייסטר, בפלך בסרביה של האימפריה הרוסית (כעבור שנים ספורות אוטאץ' (Otaci), בתחומי רומניה; כיום במולדובה), בנם של יחיאל מיכל דוחובני והינדא בת חיים רויזמן.
התחנך חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ובישיבת קישינוב, ובבגרותו רכש השכלה עברית בעזרת מורים פרטיים.
ומאוחר יותר הפך בעצמו למורה לעברית עד לשנת 1933, כשלאחריה עבר לבירה בוקרשט, שם לקח חלק בתנועה הציונית והיה מזכיר מפלגת האיחוד העולמי פועלי ציון – צ"ס (צעירי ציון) וערך את עיתוניהם בשפות היידיש והרומנית.
בבוקרשט היה חבר במזכירות הלשכה הראשית של קרן היסוד ברומניה.
ובשנת 1938 נישא להדסה, בתו של המשורר הבסרבי מרדכי גולדנברג.
באוקטובר 1939 עלה לארץ ישראל, ובה מילא מספר תפקידים.
עד לשנת 1941 היה מרצה לספרות עברית מטעם ההסתדרות, ולאחר מכן היה מזכיר "קופת מלווה וחסכון".
כן היה עובד ארכיון ומוזיאון תנועת העבודה, ובהמשך התמנה כמנהלו.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה חבר בהנהגה העולמית של "דרור הבונים".
ובשנים 1947-1948 יצא לשליחות מטעם הסוכנות היהודית והחלוץ ברומניה.
בסיומן שימש כראש מדור הסברה במחת"ר (מחלקת התרבות של "ההגנה").
ובאוגוסט 1948 חזר לישראל כדי להתגייס לצה"ל.
בשנים 1950–1951 יצא לשליחות בפריז מטעם "האיחוד העולמי", כעורכו הראשי של העיתון היומי "דאס וואָרט".
במהלך השנים עסק בכתיבה ועריכה ספרותית.
בין היתר שימש כעורך ירחון אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל "מאזנים", שימש חבר בוועד אגודת הסופרים העבריים.
משנת 1961 היה חבר ועד בית ביאליק וחבר ועדות שופטים של פרס ישראל, פרס ביאליק ופרס ברנר.
משנת 1966 כיהן כיושב ראש המכון לתרגום ספרות עברית, והיה חבר הנהלת המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות.
עבור ספרו "ליד האבנים" זכה בפרס קוגל לשנת 1960 (תשי"ט).
ספרו "פרי הארץ" זיכה אותו בפרס מילוא לשנת 1966. ספרו "חיים הזז: עיונים ביצירתו" זיכה אותו בפרס ברנר לשנת 1969.
עולמם של בני הארץ, תל אביב: מ' ניומן, תשי"א.
יעקב פיכמן בשיר ובמסה, תל אביב: הוועד להוצאת כתביהם של סופרים עברים מביסאראביה, תשי"ב, 1951.
ליד האבנים: דמויות ובעיות בספרותנו, תל אביב: אגודת הסופרים העברים ליד דביר, תשי"ט.
פרי הארץ: הוויות ויוצרים בספרותנו הצעירה, תל אביב: אגודת הסופרים ליד הוצאת מסדה, 1966.
חיים הזז: עיונים ביצירתו, תל אביב: עקד, 1968.
דמויות וצדודיות, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"א.
מסה ופולמוס, תל אביב: אגודת הסופרים העברים בישראל ליד הוצאת מסדה, 1973.
משבצות ביקורת, תל אביב: הוצאת יחדיו, תשמ"א 1980.
עיונים בשירת אברהם סוצקבר, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ז 1986.
ילקוט משירי הזמן, תל אביב: עדי, תש"ה 1945.
אנתולוגיה תנ"כית: מבחר היצירה העברית בשיר, בסיפור ובאגדה על נושאים תנ"כיים, תל אביב: מסדה, תשי"ד-תשכ"ג (3 כרכים).
אב ובנו: משה ודוד צ'רקסקי, תל אביב: עם עובד, תשי"ד.
עלי חיים: קובץ לזכרו של חיים וייסאדלר, תל אביב; חיפה: דפוס אות, תשכ"ה (בשיתוף קלמן אהרון ברתיני).
יהדות ביסאראביה / האיגוד העולמי של יהודי ביסאראביה, ירושלים: חברת אנציקלופדיה של גלויות, תשל"א 1971 (בשיתוף קלמן אהרון ברתיני ויצחק קורן).
אליעזר שטיינמן, ילקוט מסות; ליקט, הקדים מבוא והוסיף הסברים וביבליוגרפיה: ב"י מיכאלי, תל אביב: יחדיו, תשל"ב.
ישראל אפרת, ילקוט מסות; ליקט, הקדים מבוא והוסיף הסברים וביבליוגרפיה ב"י מיכאלי, תל אביב: יחדיו: אגודת הסופרים העברים בישראל, תש"ם 1980
ערבות ברוח: אנתולוגיה של סופרי בסאראביה, תל אביב: ברונפמן, תשמ"א 1981 (2 כרכים; בשיתוף ק"א ברתיני ודוד ויניצקי).
'נושא-החורבן וייחודו בשירת ישראל אפרת', על המשמר (ד בסיוון תשל"א), 6, 16.
'ישראל אפרת בן שמונים וחמש: בין שירו למסתו', מאזנים מג (תשל"ו), 193–199.
ברתיני, שלבים ראשונים ביצירתו', ערוגות, תשל"ג 1973.
'זמורה קורא בנביאים אחרונים', מאזנים מח, 2 (תשל"ט 1979).
(ביקורת על פרשנותו של ישראל זמורה)
הרב בנימין יהודה לייב ברנשטיין (בערך תקצ"ט, 1839 - ב' בשבט תרס"ה, 8 בינואר 1905) היה ראש הישיבה הראשון של ישיבת חיי עולם בירושלים.
נולד לרבי פישל ואסתר מלכה מאומן.
סבו היה רבי יהודה לייב, נכדו של רבי יוסף יהודה לייב מבאלטא, תלמידו של המגיד ממזריטש.
אביו עלה ארצה עקב ברכתו של רבו, רבי משה צבי מסאווראן שבארץ ישראל יזכה לילדים.
רבי פישל התגורר בצפת שם הקים חצר גדולה להכנסת אורחים.
לאחר תקופה קצרה נולד לו בנו, שנקרא בנימין יהודה לייב, על שם אביו וחמיו רבי בנימין מפינסק.
הסנדק היה רבי אברהם דב אוירבך מאבריטש.
בילדותו נפל לבור מים ועד שמצאוהו כמעט נפטר אך לבסוף התעורר וחזר להכרתו.
עוד בילדותו היה מתמיד ועילוי.
בשנת תרי"א עלה רבי משה בידרמן לארץ ישראל ביקר בצפת ובחן את הילדים.
לאחר שבחן את בנימין, אמר לבנו רבי יצחק דוד: אמך לא רצתה לעלות ארצה כי פחדה שלא תמצא חתנים לנכדותיה, והנה יש לה חתן.
ואכן לאחר זמן קצר לקחו רבי יצחק דוד לחתן לבתו ברכה עלקא.
לאחר נישואיו עבר לירושלים לגור על יד חותנו.
בירושלים היה תלמידם של רבי משה יהודה לייב מקוטנא, רבי שמואל סלנט, מהרי"ל דיסקין, רבי מאיר אוירבך, רבי נחום משאדיק, רבי יעקב לייב לוי, רבי שמעון מנשה חייקין ועוד.
בשנת תרמ"ו הקים יחד עם חותנו את ישיבת חיי עולם וכיהן כראש הישיבה.
מתלמידיו בישיבה היה רבי גרשון לפידות.
בתפקיד זה גם פעל להשגת תרומות לישיבה, והתרים את הנגיד פנחס נימינסקי מאומן שתרם שני בניינים לישיבה.
היה פעיל בארגונו של חמיו, "בני משה", להחזקת נכדי רבי משה מלעלוב ונסע לאירופה לגייס תרומות ואכן זכה למכתבי תמיכה נלהבים מרבנים ואדמו"רים, בהם מכתבו של רבי חיים מצאנז.
בהיותו באירופה התיידד עם משפחתו, צאצאי היהודי הקדוש מפשיסחה וכן עם רבי חנוך הניך מאלכסנדר.
תקופה לפני כן התאלמן, ובהיותו באירופה הציע לו רבי הניך לשידוך את אסתר שרה בת רבי פלטיאל יוסף, אף הוא נכדו של היהודי הקדוש ואכן נישא לה.
אשתו התייתמה בילדותה וגדלה אצל קרובה, רבי יצחק יעקב רבינוביץ, ה"דברי בינה" מביאלה.
בשנת תרנ"ב, עם הקמת בד"צ חסידים בירושלים, הוצע לו לכהן כדיין אך הוא סירב והציע את בנו לתפקיד.
ילדיו מאשתו הראשונה היו רבי משה ישראל, רבי בצלאל ישעיה ורבקה רחל, אשת בן דודו של אביה, רבי אלתר בידרמן מסוסנוביץ.
מאשתו השנייה היו ילדיו:רבי ירוחם פישל ברנשטיין, דבורה יוטא, בת שבע אשת הרב אריה מרדכי רבינוביץ ולאה פריידא אשת הרב ירמיה וובר ובשנית אשת רבי מרדכי צבי שמרלר.
את מקומו בראשות ישיבת חיי עולם מילא נכדו רבי ירוחם פישל יהושע ברנשטיין, אותו מינה בחייו לכהן כמגיד שיעור.
רבי בנימין זאב וולף (וילהלם) רייך (ה' בחשוון תרי"ג, 18 באוקטובר 1852, קרלבורג – י"ז בתמוז תרפ"ט, 25 ביולי 1927, באדן, אוסטריה), היה רב אוסטרי-הונגרי.
רבה של עיר הקיט באדן הסמוכה לווינה (Baden bei Wien), קרוב לחמישים שנה.
רייך נולד ב־1853 בקרלבורג , למשפחה רבנית הונגרית ידועה.
אביו היה הרב אברהם יחזקאל רייך שכיהן אז כרב המקומי בקרלבורג, וסבו הוא הרב יעקב קופל אלטנקונשטט רבה של ורבו, ממנהיגי יהדות הונגריה האורתודוקסית.
למד בישיבת פרשבורג, ונסמך לרבנות בידי ראש הישיבה הרב שמחה בונם סופר, הרב חזקיה פייבל פלויט אב"ד שוראן ומחבר "לקוטי חבר בן חיים", והרב שמעון סידון רבה של טירנוי.
נישא לסידוני זומר, ועבר לגור בסרבר .
ב־1876 נולד להם בנם הבכור נתנאל.
הרב בנימין זאב רייך היה מעורב גם בפעילות פוליטית, באוגוסט 1897 השתתף כציר בקונגרס הציוני העולמי הראשון, ובספטמבר 1923 השתתף בכנסייה הגדולה הראשונה של אגודת ישראל בווינה.
במאי 1898 נפטרה אשתו הראשונה, והוא נישא בראשית 1900 בזיווג שני לג'ני אלרן.
בראשית המאה ה-20 הגיע לביקור בארץ ישראל, את רשמיו העלה בחוברת בשם "מזרחה" (בגרמנית).
בשבעה עשר בתמוז תרפ"ט (25 ביולי 1927), לאחר שנשא הספד בבית הקברות המקומי, חש ברע ונפטר.
ספרייתו וכתביו נשלחו לארצות הברית לידי בנו הבכור, האגיפטולוג והבלשן פרופ' נתניאל יוליוס רייך, ועם מותו ב-1943 עברו יחד עם כל עזבונו לרשות דרופסי קולג' בפילדלפיה.
מתוך אוסף זה הדפיס נכדו נחמן שטרנפלד, את הספר "אמן והלל" (בני ברק, תשע"א), הכולל חלק מהרצאותיו בענייני אקטואליה, שיעורים על ספר תהלים, ופירוש לפרקי אבות, לצד תשובות הלכתיות.
כל כתביו שהודפסו בחייו, נדפסו בגרמנית:
בנימין זאב וולף בוסקוביץ (תק"ה 1745 בערך, בוסקוביצה, כיום בצ'כיה - י' בסיוון תקע"ח, 14 ביוני 1818, בוניהאד, הונגריה) היה רב ופוסק בערים רבות בבוהמיה, מוראביה ובהונגריה שתחת שלטון האימפריה האוסטרית.
נודע בחידושיו שנדפסו במהדורות התלמוד הבבלי ובספריו, המפורסם שבהם "סדר משנה".
בנו של הרב שמואל קעלין, מחבר "מחצית השקל".
נישא לאסתר בתו של הרב דוד בוסקוביץ, והתגורר לאחר נישואיו באופן ישן.
בין השנים תקמ"ב-תקמ"ד (1782–1784) שימש כרבה של העיר אסוד, ובחודש אלול תקמ"ד התמנה לרבנות העיר פרוסניץ (פרוסטיץ); בעיר זו הכיר את הרב משה סופר שהיה אז בחור צעיר מאורס לבת המקום, והם נעשו ידידים למרות פער הגילאים ביניהם.
בשנת 1791 פגה אשרת השהיה שלו, והשלטונות סירבו לחדשה, בשל כך נאלץ לשוב לאופן-ישן, בה כיהן אז כרב מהר"ם מינץ, ופתח בה מחדש את ישיבתו.
ב-1793 כילתה שרפה את כל רכושו וכתביו, ומאחר שבתקופה זו הותר ליהודים להתיישב בעיר החדשה פשט, עקר לשם והתגבשה סביבו קהילה יהודית, למעשה שימש רב"ז כרבה הראשון של קהילת בודפשט, ואף העניק תעודות הכשר לבתי אוכל יהודיים שהתקיימו בה.
לאור התנגדותו של מהר"ם מינץ, וטענתו כי קהילת פשט משתייכת מבחינה רבנית לשטח השיפוט של אופן-ישן, התגלע סכסוך בין הקהילות, ואף שהסכסוך הוכרע בידי השלטונות בעד עצמאותה של קהילת פשט, נאלץ בוסקוביץ לוותר על רבנות הקהילה מטעמים טכניים.
הוא נבחר כרבה של קהילת בלשג'רמט, כ-40 ק"מ צפונית לבודפשט ושימש במשרה זו חמש שנים בין תקנ"ח לתקס"ג, 1798–1803.
בשנת תקס"ד, 1804, נבחר לכהן ברבנות עירו של אביו, , אך בשל בעיות מעמד נאלץ לעזוב את העיר בשנת תקס"ט (1809) לאחר שכשלו הניסיונות להסדיר את שהייתו החוקית במדינה.
בקיץ תק"ע (1810) עבר לכהן כרבה של בוניהד, וכיהן בה עד פטירתו בי' בסיוון תקע"ח, 14 ביוני 1818. החליף אותו הרב צבי הירש הלר.
חידושים מהג"מ זאב וואלף הלוי מבאסקוויץ ז"ל (בעהמ"ס סדר משנה), נדפסו בכל מהדורות התלמוד הבבלי, החל ממהדורת וינה תק"צ.
סדר משנה - על משנה תורה לרמב"ם
שושן עדות - על מסכת עדיות
לבנימין אמר - על מאמרי רבה בר בר חנה
קלבון השקל - על השולחן ערוך, רובו עדיין בכתב יד וחלק ממנו (על הלכות פסח) נדפס על ידי מכון ירושלים
רבי בנימין בן מתתיהו, המוכר בשם רבי בנימין זאב מארטה (ה'רל"ה, 1475 בערך - ה'ש"ה, 1545 בערך) היה רב טורקי-יווני, מפוסקי ההלכה והמשיבים המפורסמים בדורו, נודע על שם ספר השו"ת שלו "'בנימין זאב" שהיה ספר השו"ת הראשון שנדפס בחיי מחברו וביוזמתו.
נולד כנראה בעיר ארטה שבאפירוס (אז חלק מהאימפריה העות'מאנית, כיום ביוון) בסביבות שנת ה'רל"ה (1475).
בצעירותו למד אצל רבני ארטה: דודו הרב כלב שהיה מגדולי חכמי יוון, אצל הרב בנימין ב"ר שמריה ואצל הרב שלמה ב"ר שמואל הספרדי, שלימים נהיה חמיו.
בתקופה מאוחרת יותר למד גם אצל חכמי קורפו, בהם רבי גרשון בון פאצו שהיה מראשי הפוסקים ביוון.
הוא התפרנס ממסחר ונסע לשם כך ברחבי האיים היווניים, ופסקי הלכה רבים שלו נכתבו בהיותו מחוץ לארטה.
קשרים מיוחדים היו לו עם יהדות איטליה, והוא התגורר תקופה ממושכת בוונציה.
הוא נודע במספר פולמוסים הלכתיים בהם היה מעורב, הצד השווה שבהם, שרבי בנימין פרסם פסק הלכה מקל במקום שחבריו חשבו שאי אפשר להקל.
מפורסם בהם הוא פולמוס עגונתו של משה סוסי, שרבי בנימין התיר אותה לפי עדותו של גוי מסיח לפי תומו.
הרד"ך מקורפו התנגד להיתר זה, והפולמוס שפרץ בעקבות המחלוקת חרג מן השאלה המקורית והיו מעורבים בו רבים מגדולי הדור.
שנים מעטות לאחר הפולמוס, ביקשו חכמים שונים לאסור עליו להורות הלכה בשל טענות על פסיקותיו במקרים אחרים, ואף האשימו אותו בזיוף חתימתו של רב אחר.
טענה נוספת הייתה שהוא "דן יחידי כאילו לי ניתנה הארץ" ומנדה שלא כדין.
לעזרתו נחלץ חתנו רבי שמואל קלעי שניהל תכתובת מול חכמי ונציה וקושטא במטרה למנוע את ביטול הסמיכה של רבי בנימין, אך ללא הועיל.
בקיץ ה'רצ"א (1531) הדיחו רבני ונציה את רבי בנימין זאב ומינו תחתיו את הרב משה חנין כרבה של ארטה.
בין המצטרפים להדחה היה רבי עזריאל דאיינה שכתב תשובה חריפה במיוחד בה הוא תוקף אותו בהאשמות חמורות וגוזר עליו בגזרת חרם שלא יורה הוראות, מבטל את הסמיכות שסמך תלמידי חכמים אחרים, וגוזר בחרם חמור שלא יכנו אותו יותר בתואר "מורנו הרב" בכל הארצות שסביב ארטה.
רבי דוד ויטאל פרסם ספר בשם 'הצלת הרועה מיד הזאב' בו הוא מבקש לאסור על רבי בנימין לדון.
בתגובה לדברים כתב רבי אליהו קפשאלי ספר בשם 'זאבים טורפים את בנימין' להגנתו של רבי בנימין.
רבי בנימין וחתנו נסעו לוונציה כדי לשכנע את חכמי העיר, כי הסנקציות נגדו ננקטו שלא בצדק וכי יד אויביו הייתה בדבר במטרה להכפישו.
חכמי ונציה סירבו לדון שנית בנושא.
בחודש אדר ה'רצ"ט (1539) הסתיימה הדפסת ספר השו"ת "בנימין זאב".
חלק מהתשובות שהודפסו בספר היו אלו שבגינן פרצו הפולמוסים שהובילו להסרת כתר הרבנות מעל ראשו של רבי בנימין.
מיד לאחר הדפסת הספר התעוררו נגדו טענות:
מהר"ם פדובה כתב עליו השגות והערות, ולהן ניתנו שתי פרשנויות בידי חכמים שפעלו בוונציה; חכם צפתי בשם ר' יצחק גרשון ששימש כמגיה בוונציה הבין מדבריו שלא ניתן לסמוך על פסקיו בצורה גורפת, ואילו רבי אליהו קפשאלי הבין שלא מצא פגמים בספר מלבד אלו שהצביע עליהם בהערותיו.
רבי שלמה לוריא (המהרש"ל) כתב אף הוא טענות על הספר, ומסקנתו: , הוא משליך מטענותיו אלו גם על מידת צדקותו של מחבר הספר: .
ואולם הרמ"א מייחס לפסקיו חשיבות ואחיינו של הרמ"א מונה אותו בין גדולי האחרונים וגם מסתמך עליו בספר תשובותיו.
גם הרב חיד"א בערך "בנימין ב"ר מתתיה" בספרו שם הגדולים הזכיר בקצרה שהייתה ביקורת נגדו, ומעיר שרבי יוסף קארו אינו מזכיר אותו.
בניהו מבליט נקודה זו, על רקע העובדה שרבי יוסף קארו עוסק ארוכות בפרשיית עגונת משה סוסי, ומביא את תשובותיהם של רבנים אחרים מן המעורבים בפרשה אך לא את אלו של רבי בנימין שבספרו מרוכזות תשובות רבות שנכתבו בפרשה זו
רבי מלאכי הכהן בספרו האנציקלופדי "יד מלאכי" מביא אף הוא את דברי הביקורת של מהרש"ל ודבר החרם נגדו.
את העלאת הנושא הוא מנמק: .
לא ידועים פרטים על קורותיו של רבי בנימין זאב בשנים שלאחר הדפסת ספרו, ושנת פטירתו משוערת בידי מאיר בניהו לשנת ה'ש"ה, 1545.
הרב בנימין זאב יעקבזון (א' באייר תרנ"ד, 11 במאי 1894 – כ"ב בסיון תשל"ג, 22 ביוני 1973) היה רבן של קופנהגן וסטוקהולם, מראשי אגודת ישראל בשוודיה ובישראל, ממייסדי בית יעקב בארץ ישראל ומראשי ועד ההצלה בשוודיה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
נולד בהמבורג שבגרמניה לשלמה יעקבזון.
בצעירותו למד אצל הרב שמואל בנימין שפיצר שהיה רבה של המבורג.
נהג להגדיר את עצמו כתלמידו של הרב שמשון רפאל הירש והלך על פי דרכו אף על פי שלא הכירו.
בשנת 1920 נישא לבילא, בתו של הרב יצחק רוזנטל, ובשנת 1932 עבר עם משפחתו לברלין, כדי לגור על יד בית המדרש לרבנים בברלין.
בחודש יוני 1933 מונה על ידי המחלקה ליהודים וקומוניסטים של הגסטאפו לנציג היהדות החרדית ואגודת ישראל הבינלאומית, ותפקידו היה לדווח על ענייני אגודת ישראל.
העבודה בגסטאפו הכבידה מאוד על המצב הבריאותי שלו, ולפיכך בפברואר 1934 היגר לקופנהגן שבדנמרק.
בקופנהגן כיהן כרב קהילת מחזיקי הדת האורתודוקסית, עד לבריחת הקהילה לשוודיה בספטמבר 1943, כחלק ממבצע הצלת יהודי דנמרק.
בהגיעו לשוודיה מונה לרבנות סטוקהולם, הקים סניף של ועד ההצלה בשוודיה ופעל רבות להצלת יהודי אירופה בתקופת השואה.
לאחר המלחמה פעל להביא ניצולים רבים ממחנות הריכוז לשוודיה שפתחה את שעריה בפניהם.
במסגרת פעילותו הקים יחד עם אשתו בית ספר חרדי לבנות באי לידינגה הסמוך לסטוקהולם, בו למדו למעלה מ-1,000 בנות בתנאי פנימייה.
לאחר שעלה לארץ ישראל היה פעיל במסגרת אגודת ישראל, היה תלמיד וקרוב למנהיגה הראשון הרב יעקב רוזנהיים.
כיהן כמזכיר קרן התורה וכגובה הכספים, במסגרת זו נסע רבות לאיסוף כספים עבור מוסדות תורניים בארץ.
היה ממקימי שיכון פאג"י בירושלים וכיהן כרב השכונה שם התגורר עד לפטירתו.
על שמו נקרא רחוב יעקבזון בירושלים.
יעקבזון דיבר ברמה גבוהה לפחות 5 שפות (גרמנית, דנית, צרפתית, יידיש ועברית), ושלט ברמה כלשהי בשפות נוספות, כמו שוודית ואנגלית.
בנו הרב יצחק יעקבזון, שימש כמפקח חינוכי ארצי מטעם החינוך העצמאי.
בנו הרב משה מנחם יעקבזון היה רבה של באר יעקב עד לפטירתו בשנת תש"ס, מאז ממלא את מקומו בנו הרב אברהם יעקבזון.
בן נוסף שלו הוא העיתונאי ומזכיר תנועת ש"ס צבי יעקבזון.
בנו הרב מרדכי עמרם יעקבזון, משגיח בישיבת תפארת ציון.
בניו הרב טוביה ראש ישיבה במודיעין עילית וחתן הרב שאול ברזם חתנו של רבי יעקב ישראל קניבסקי, והרב אליהו אליעזר רבה של מושב תפרח.
חתנו הרב משה בויאר מרבני חוג חזון איש.
בנו הרב ישראל יעקבזון, כיהן כמשגיח בישיבת פוניבז' לצעירים.
בנו הרב מנחם, עומד בראשות ישיבת מאור יצחק.
בתו מרת מרים בס, נפטרה בשנת ה'תשפ"ב.
יעקבזון כתב מספר ספרים בשלל תחומים ושפות, להלן רשימה חלקית:
Über das קדיש- Gebet : פרנקפורט, 1931. בעברית: תפילת הקדיש, ירושלים תשי"ח
החוט המשולש : גידאנקען אויף חודש תשרי : לודז', תרצ"ט
Glimt af Jødedommen : קופנהגן, 1941 (יחד עם הרב הראשי הכללי של קופנהגן מרכוס מלכיאור)
אשא דעי למרחוק: פרקי זכרונות : ירושלים, תשכ"ז
רבי בנימין זאב וולף טרסטינצקי מבלטא (מכונה ר' וועלוויל באלטר; ?
- כ' בכסלו ה'תקפ"ג) היה אדמו"ר חסידי בעיר באלטה שבאוקראינה, מתלמידיו של רבי פנחס מקוריץ.
נולד לרבי שמואל וחיה סג"ל ולמד אצל רבי פנחס מקוריץ, נחשב לאחד מגדולי תלמידיו.
היה חברו הטוב של רבי רפאל מברשד.
פעל כאדמו"ר, תחילה בטרסטינצק ובהמשך בבאלטא שבאוקראינה.
בשנת ה'תקפ"ב עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת.
בשנה זו עלה גם רבי נתן מברסלב וביקר בדירתו שבצפת.
טרם עלותו לארץ ישראל השאיר לתלמידיו "צעטיל" שבו מסר הנהגות שלו ושל רבו.
נפטר בכ' בכסלו ה'תקפ"ג ונקבר במערת רבי אריה לייב מוולטשיסק.
בנו היה רבי אברהם מסדילקוב.
שאר בניו היו: רבי ישראל דוד, רבי פנחס, רבי יעקב דב מטשיטשליניק, וממשיך דרכו רבי עזריאל מבלטא שהיה אבי רבי פנחס ממונסטרישץ.
הרב בנימין חמווי (1860–1925) היה שד"ר ירושלמי, פקיד כוללות הספרדים, רב הערים לאריסה (יינישיר) וקסטוריה שביוון, רב העיר בלגרד שבסרביה, ובסוף ימיו איש ציבור בחיפה.
נולד בירושלים בשנת 1860 (ה'תר"ך) לרב משה חמווי, שהיה ממנהיגי העדה המערבית בעיר, בן למשפחה שמוצאה בחלב שבסוריה.
בילדותו התחנך בתלמוד תורה ובישיבה בעיר, וידידיו מתקופה זו היו הרבנים חיים משה אלישר, דוד פאפו, יצחק אשכנזי, יעקב מאיר ואליהו משה פאניז'יל.