tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקבוצות המתחרות מתמודדות בקטגוריות (Classes) נפרדות ושונות אשר מיועדות למכוניות בעלות מפרט דומה, כאשר בו בזמן המכוניות מתחרות הן על ניצחון הקטגוריה והן על ניצחון המרוץ הכללי, אשר יינתן למכונית אשר השלימה את מספר ההקפות הרב ביותר מתוך כל הקטגוריות.
בהשוואה למכוניות המרוץ הייחודיות אשר התחרו במרוצי הגראנד פרי, התחרו במקור במרוץ לה מאן מכוניות ספורט סדרתיות כפי שנמכרו לציבור הרחב, ובמשך השנים מכוניות ספורט סדרתיות אשר שונו ושופרו.
כיום המכוניות המתחרות במרוץ כוללות שתי קטגוריות של מכוניות אבטיפוס מיוחדות למרוץ , ושתי קטגוריות GT של מכוניות גראן טוריסמו סדרתיות אשר שונו ושודרגו במיוחד למרוץ.
הקבוצות המתחרות מורכבות מיצרני רכב המעוניינים להדגים את עליונות מכוניותיהם, מקבוצות מרוץ מקצועניות המייצגות משקיעים מסחריים ונותני חסויות, חלקן יצרני רכב המעוניינים להתמודד ולנצח במרוץ ללא ההוצאה הכספית הכרוכה בהקמת צוות משלהן, ומקבוצות מרוץ חובבניות אשר מטרתן להתחרות במרוץ היוקרתי והמפורסם ולנסות לנצח עבור שותפיהן המסחריים.
המרוץ מתקיים בחודש יוני בסמוך לשיא הקיץ האירופי, כאשר לעיתים קרובות מזג האוויר חם מאוד עבור הנהגים המתחרים, במיוחד לאלה הנוהגים בכלי רכב בעלי גג סגור בהם הטמפרטורות בפנים הרכב עולות בצורה קיצונית, זאת עקב ויתור על מערכת מיזוג אוויר עקב משקלה הרב.
עם זאת, מזג אוויר גשום אינו דבר נדיר במרוץ.
מרוץ לה מאן מתחיל בשעות אחר הצהריים, נמשך אל תוך הלילה ולבוקר שלמחרת, ומסתיים בדיוק בשעה שהתחיל יום קודם לכן.
בשונה ממרוצים אחרים, שלרוב אורכם מוגדר למספר הקפות ומרחק ידוע מראש, נהוג במרוץ סיבולת לתחום את אורך המרוץ בזמן.
כיום המכוניות המתחרות במשך 24 שעות ישלימו מרחק של יותר מ-5,000 ק"מ.
השיא הנוכחי של המרוץ נקבע בשנת 2010 על ידי האאודי R15 TDI plus ועומד על 5,410 ק"מ.
לאורך השנים היווה מרוץ לה מאן מקור השראה ומודל לחיקוי עבור מרוצים רבים בכל רחבי העולם כגון מרוץ 24 השעות של דייטונה, מרוץ 24 השעות של ספא, מרוץ 12 השעות של סברינג, מרוץ 1000 הק"מ של נורבורגרינג, מרוץ 6 השעות של סילברסטון, מרוץ 24 השעות של נורבורגרינג ומרוצים נוספים.
כיום סדרות מרוצי הסיבולת האמריקני והאירופי מבוססות על תקנות וחוקים של מרוץ 24 השעות של לה מאן.
מרוצים נוספים שהוקמו על בסיס הלה מאן כוללים מרוץ 24 השעות של לה מאן לאופנועים אשר נהוג היה להתקיים במסלול 'בוגאטי' הקצר יותר במתקן המרוצים בסארת, מרוץ 24 שעות למכוניות קארט, מרוץ 24 שעות למשאיות והמרוץ ההיסטורי 'לה מאן קלאסיק' (Le Mans Classic).
במשך שנים ארוכות היווה מרוץ לה מאן את הסיבוב השלישי באליפות העולם למכוניות ספורט, סדרת מרוצי מכוניות של הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) שהתקיימה בשנים 1992-1953והחל משנת 2012 מהווה חלק מאליפות העולם במרוצי סיבולת.
כיום הוא המרוץ הרביעי בעונה.
למרות היותו חלק מסדרת מרוצים, למרוץ לה מאן תמיד היה מוניטין יוקרתי יותר מיתר המרוצים ומהאליפות כולה.
מרוץ לה מאן מהווה חלק מן הכתר המשולש של הספורט המוטורי (Triple Crown) בעולם לצד מרוץ הפורמולה 1 גרנד פרי מונקו ומרוץ אינדיאנפוליס 500. בשנת 2016 חזו במרוץ 263,500 צופים ביציעים.
מרוץ לה מאן נוסד בשנת 1923, בשנים שבהן שלטו באירופה מרוצי הגראנד פרי, במטרה לבחון היבטים שונים במכוניות מלבד מהירות, ולבחון את יכולות יצרניות הרכב לייצר מכוניות ספורט מהירות ואמינות גם יחד.
דבר זה עודד חדשנות, וייצור של כלי רכב אמינים וחסכוניים בדלק.
העובדה שחלק מן המרוץ מתנהל בכבישים ציבוריים אשר אינם מתוחזקים ואינם איכותיים בהשוואה למסלולי מרוץ סגורים, דבר אשר מעמיס על חלקי הרכב, הצריכה את יצרניות הרכב לשים דגש רב יותר על אמינות.
לחידושי טכנולוגיה אלה הייתה השפעה גדולה בעולם הרכב, כאשר כמה שנים אחר כך, טכנולוגיות מתקדמות ממכוניות לה מאן נמצאו במכוניות כביש סדרתיות.
המרוץ הראשון התקיים בתאריכים ה-26 וה-27 במאי 1923, דרך כבישים ציבוריים מסביב לעיר לה מאן.
במקור תוכנן להיות מרוץ לה מאן אירוע אשר נמשך שלוש שנים, כאשר המכונית הזוכה תהיה המכונית אשר נסעה את המרחק הארוך ביותר במשך שלושה מרוצי 24 שעות.
אולם, בשנת 1928 רעיון זה נזנח, והוחלט כי המרוץ יהיה חד שנתי, ובכל שנה תהיה זוכה בנפרד – המכונית אשר נסעה את המרחק הרב ביותר במשך 24 שעות, ובשנים מאוחרות יותר, המכונית אשר השלימה את מספר ההקפות הרב ביותר.
בשנת 1936 בוטל המרוץ לשנה אחת עקב שביתה כללית בצרפת, ובעקבות פריצת מלחמת העולם השנייה בוטל המרוץ למשך 9 שנים, כאשר מרוץ 1939 הוא המרוץ האחרון שהתקיים עד למרוץ הבא אחריו ב-1949.
מספרן הכולל של המכוניות אשר העפילו (Entry) למרוץ מסתכם בדרך כלל בין 50–60. כל מכונית נדרשת להכיל לפחות שני מושבים, אם כי בשנים האחרונות מספיקה גם רק האפשרות להתקנת מושב שני ברכב ואין צורך בהתקנת המושב עצמו.
כמו כן נאסרה התקנת יותר משתי דלתות, כאשר מכוניות בעלות גג פתוח אינן חייבות בהתקנת דלתות.
כל המכוניות מתחרות בו זמנית ומחולקות לקטגוריות נפרדות על בסיס מפרט זהה, אך מתחרות בו זמנית הן על ניצחון הקטגוריה והן על ניצחון המרוץ.
הניצחון ניתן לכל זוכה בכל קטגוריה בנפרד כאשר הזוכה הכללית של המרוץ היא המכונית מנצחת קטגוריה אשר הקיפה את המסלול מרב הפעמים.
ב-2014 נאסר השימוש במרכב פתוח בקטגוריית ה-LMP1 וב-2017 גם רכבי ה-LMP2 חויבו במרכב סגור מסיבות בטיחותיות.
מספרן של הקטגוריות השתנה עם השנים אך כיום (2024) עומד על שלוש קטגוריות.
בין השנים 2011 ל 2023 שתי קטגוריות הבסיס היו קטגוריות ה-GT הקשוחות של מכוניות התיור המבוססות על דגמי הכביש אשר עברו שדרוגים ושיפורים: קטגוריית ה-GT Endurance Pro, וקטגוריית ה-GT Endurance AM.
שתי קטגוריות אלו הנבדלות בהרכב הנהגים, ממנפות את המוניטין היוקרתי של קטגוריית ה-GT2 לשעבר.
כיום רכבי הGT נקראים LMGT3. אף על פי שמכוניות מהקטגוריות העליונות הן בעלות סיכוי טוב ביותר לזכות במרוץ, מכוניות מן הקטגוריות הנמוכות יותר כבר זכו בעבר בשל אמינות עדיפה.
שתי הקטגוריות הבכירות ביותר הן קטגוריות מכוניות האבטיפוס ה-LMP (ראשי תיבות:Le Mans Prototype).
מכוניות אשר נבנו במיוחד להתמודדות במרוץ.
קטגוריות אלה מחולקות לפי מהירות, משקל וכוח המנוע, כאשר קטגוריית ה-Hypercar (בעבר LMP1) היא הבכירה, וקטגוריית ה-LMP2 שנייה לה.
דבר זה גרם לפריחה מחודשת עם יצרנים חדשים כ-Glickenhaus וחזרה של מתחרות היסטוריות כפיג'ו, פרארי, פורשה וקאדילק.
בקטגוריית ה-LMP2 הקבוצות משתמשות בשלדה אחידה של אחד מארבעת היצרנים המורשים Dallara Ligier Oreca Riley ובמנוע אחיד מתוצרת Gibson על מנת להגביל את התקציב ולאפשר למתחרים חדשים להיכנס לסבב.
נכון לעונת 2024, רכבי הLMP2 לא לוקחים חלק באליפות העולם למרוצי סיבולת, אולם קיבלו כרטיס חד פעמי למירוץ 24 השעות בלה מאן.
לעונת 2025 צפויה פלטפורמה היברידית חדשה להחליף את רכבי הLMP2 המיושנים.
במקור, לא היו חוקים על מספר הנהגים המותרים לנהיגה במכונית, או כמה זמן הם יכולים לנהוג.
עם זאת בעשורים הראשונים של המרוץ רוב הקבוצות השתמשו בשני נהגים בכל מכונית.
נהגי לה מאן אחדים כגון פייר לבק ואדי הול נסעו במכונית לבדם במשך המרוץ בניסיון לחסוך זמן על ידי כך שלא יצטרכו לבצע החלפת נהגים.
לאחר זמן מה מנהג זה נאסר.
עד לשנות ה-80 התחרו במכונית אחת של קבוצה רק שני נהגים, כאשר עד לסוף העשור החוקים שונו וקבעו כי בכל מכונית חייבים לנהוג לפחות שלושה נהגים.
עד לשנות ה-90 הוספו חוקים נוספים שנועדו לשפר את בטיחות הנהגים כגון האיסור לנהג לנסוע יותר מארבע שעות ברציפות, והאיסור על נהג לנסוע במרוץ יותר מ-14 שעות בסך הכל.
הFIA משתמש בחלוקה לדרגות שונות של רישיון מרוצים על מנת להבטיח רמת מרוצים נאותה מחד ומאידך לאפשר לנהגים חובבים להשתתף בחלק מהמרוצים.
דרגות הרישיון- פלטינום, זהב, כסף וברונזה ניתנות על סמך ניסיון הנהג, גילו והישיגיו.
בעוד שבקטגוריית ההייפר קאר מורשים להשתתף נהגים עם רישיון זהב ופלטינום בלבד, בקטגוריית הLMGT3 חובה שיהיה לפחות נהג אחד בדרגת ברונזה.
קבוצת LMP2 שאחד מנהגיה בדרגת ברונזה נחשבת ל PRO-AM (מקצועי חובב) תהיה מדורגת בטבלאה נוספת במקביל.
בקבוצות אלו הנהג עם דירוג הרישיון הנמוך יבצע את מקצה מדידת הזמנים.
נהג זה מחויב לנהוג לפחות 4 שעות במצטבר.
אף על פי שבמשך רוב שנות קיומו היווה מרוץ לה מאן חלק מסדרת אליפות העולם למכוניות ספורט של הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA), חוקיו וכלליו של מרוץ לה מאן היו שונים באופן תמידי מחוקי וכללי שאר המרוצים של הסדרה.
חלקם מסיבות אורכו של המרוץ, חלקם מסיבות בטיחותיות, וחלקם מסיבות תחרות הוגנת.
במשך שנים רבות מכוניות מתחרות נדרשו לנסוע במרוץ לפחות שעה אחת לפני שהן הורשו להחליף נוזלים במכונית, כגון נוזלי קירור ושמנים למיניהם.
יוצא מן כלל זה היה הבנזין אשר הותר.
כללים אלה היו ניסיון של ארגון ה-ACO להגביר את יעילות ואמינות המכוניות.
מכוניות אשר לא שרדו את השעה הראשונה של המרוץ ללא החלפת נוזלים נפסלו.
כלל ייחודי נוסף למרוץ לה מאן הוא כלל המחייב מכוניות העוצרות ברחבת ה'פיט' לכבות את מנועיהן כאשר הן עוסקות בתדלוק.
מטרת כלל זה היא גם מסיבות בטיחותיות, וגם אפשרות נוספת של מבחן אמינות למכוניות כאשר הן נדרשות להפעיל מחדש פעמים רבות את מנועיהן תחת תנאי מרוץ.
כלל נוסף הוא איסור על מכונאים לעסוק בטיפול כלשהו במכונית או להחליף צמיגים כאשר היא עוסקת בתדלוק.
כלל זה הוביל את צוותי הקבוצות השונות להתאים דרכים חדשניות כדי לקצר ככל שניתן את זמן שהות המכונית ברחבת הטיפולים.
עם זאת, במהלך התדלוק הנהגים המתחרים מורשים לצאת מהמכונית כדי להתחלף עם נהג אחר.
לאופן הזנקת מרוץ לה מאן מסורות שונות כאשר המסורת אשר שרדה את הזמן הרב ביותר במהלך השנים היא מסורת הנפת דגל הטריקולור הצרפתי מלווה במטוסי סילון חגים בשמיים אשר פולטים עשן בצבעים כחול, לבן ואדום.
מסורת הנפת דגלים נוספת היא הנפת דגלי הבטיחות במהלך ההקפה האחרונה של המרוץ על ידי המרשלים, המברכים את הזוכים ואת מסיימי המרוץ.
בדרך כלל מרוץ לה מאן מתקיים בסוף השבוע השני של חודש יוני בצהרי יום שבת עד לצהרי יום ראשון שלמחרת, כאשר האימונים ומקצי הדירוג מתקיימים בימים רביעי וחמישי שלפני המרוץ, ולאחר שבוחנים ממנהל הבטיחות בדקו ואישרו את המכוניות המתחרות בימים שני ושלישי.
יום שישי שלפני המרוץ הוא יום מנוחה וכולל תהלוכה של כל הנהגים המתחרים במרכז העיר לה מאן.
עד לשנת 2008 החל מרוץ לה מאן באופן מסורתי בשעה 16:00 אחר הצהריים.
בשנים 1984 ו-2007 הוקדמה פתיחת המרוץ לשעה 15:00 בעקבות בחירות כלליות בצרפת.
בשנת 2006 נדחתה פתיחת המרוץ לשעה 17:00 בעקבות משחקי הגביע העולמי בכדורגל.
החל משנת 2009 מתחיל מרוץ לה מאן בשעה 15:00 אחר הצהריים.
בשנים הראשונות תוצאות המרוץ נקבעו על ידי מרחק, כאשר המכונית שכיסתה את המרחק הגדול ביותר הוכרזה כמנצחת.
חוק 'המרחק הרב ביותר' בוטל כעבור זמן קצר, ונקבע כי המכונית המנצחת תהיה המכונית אשר השלימה את מספר ההקפות הרב ביותר.
מכוניות אשר אינן חוצות את קו הסיום לאחר 24 שעות נפסלות.
תקנה נוספת אשר נקבעה על מנת להגביר את אמינות המכוניות ומהירותן היא החובה על כל מכונית להשלים 70 אחוזים מסך המרחק אשר השלימה המכונית המנצחת, מכונית אשר חוצה את קו הסיום לאחר 24 שעות אך לא עומדת בכלל זה נפסלת.
בהשראת שיטת ההזנקה הזאת מיקמה חברת פורשה את מפתח ההתנעה במכוניות המרוץ של החברה בצד שמאל של הרכב, דבר זה אפשר לנהג לחסוך זמן יקר במרוץ כאשר באפשרותו להתניע את המכונית בידו השמאלית ולשלב להילוך ראשון בידו הימנית בו זמנית.
כמחווה לכך נוהגת פורשה למקם בצד שמאל את מפתח ההתנעה של כל מכוניות הכביש הסדרתיות של החברה.
בשנת 1970 בוטלה שיטת זינוק הלה מאן מאחר שהתבררה כמסוכנת כאשר מכוניות החלו לנסוע בעוד נהגים אחרים רצו עדיין על המסלול.
כן הוחלט כי המכוניות עדיין יהיו דוממות ומסודרות בשורה לצד הקיר של רחבת הטיפולים, אך כאשר נהגיהן כבר יישובים כשהם חגורים בחגורות הבטיחות.
בעת הנפת הדגל הצרפתי היו הנהגים מתניעים את מכוניותיהן ומתחילים מיד במרוץ.
החל משנת 1971 מתחיל מרוץ לה מאן בשיטת זינוק בנסיעה (Rolling Start) אשר מובלת על ידי מכונית בטיחות (Safety Car), בסדר שנקבע על פי מקצי הדירוג.
מרוץ לה מאן מתקיים במסלול המרוצים של סארת (Circuit de la Sarthe), המסלול מורכב בחלקו מכבישים ציבוריים אשר נסגרים באופן זמני עבור המרוץ ובחלק ממסלול בוגאטי הכולל את ישורת הזינוק/סיום ורחבת הטיפולים.
מאז שנת 1923 המסלול שונה ושודרג באופן נרחב, בעיקר מטעמי בטיחות, ואורכו עומד כיום על 13.626 ק"מ.
במקור, שילב מסלול הלה מאן גם כבישים בתוך העיר לה מאן אך כעבור זמן קצר בוטל מנהג זה בעיקר כדי להגן על בטיחות הצופים.
ביטולם של חלק מן הכבישים הוביל למעשה לקיצורו של המסלול דבר שהוביל לבניית תוספות כגון 'עיקול דנלופ' (Dunlop Curve) ופניות טרטרה רוז' (Tertre Rouge corners), וצירופו מחדש של קטע הישורת המולסאן (Mulsanne) בן ה-6 ק"מ.
שינוי נוסף משמעותי בוצע על קטע המולסאן עצמו כאשר נבנו בו תוספות של שתי פניות שיקיין (Chicane) חדשות מאחר שארגון ה-FIA אסר על ישורת ארוכה מ-2 ק"מ בכל מסלול מרוץ שהוא.
דבר זה צמצם את משך הזמן בו יכלו המכוניות לנסוע במהירותן המרבית.
קטעי מרוץ הלה מאן המורכבים מן הכבישים הציבוריים שונים מקטעי המרוץ שבמסלול המרוצים הקבוע, בוגאטי (Bugatti Circuit).
חלק גדול מן הכבישים הציבוריים משובשים ואינם מטופחים בעיקר בגלל התנועה הרבה הנוסעת במשך כל השנה.
בנוסף, בהקפות הראשונות של המרוץ אחיזת הכביש של המכוניות המתחרות פחות טובה בכבישים אלה בעיקר בגלל אופי הצמיגים הרכים המצויים במכוניות מרוץ, המשאירים שאריות גומי דביק בתוואי הנהיגה, אולם לאחר זמן מה קו הנהיגה מתנקה מאבק ואחיזת הכביש משתפרת.
הכבישים הציבוריים נסגרים לתנועת הציבור לפני תחילת האימונים, לפני מקצי הדירוג ולפני תחילת המרוץ ונפתחים מייד בתום הפעילות.
אחד ממפתחות הניצחון העיקריים של מרוץ לה מאן הוא השגת מהירות שיא, בעיקר בגלל קטעי הישורת הארוכים והבולטים במסלול.
דבר זה עודד את יצרניות הרכב להתמקד בבניית מכוניות בדגש על מהירות במקום דגש על כוח הצמדה (Downforce), דבר אשר מפחית את יציבות המכוניות על המסלול וגורם לקשיים לנהג בביצוע פניות, אבל מנגד גורם למהירות גבוהה רבה יותר בישורות.
בשנים הראשונות של המרוץ המכוניות המתחרות היו מכוניות כביש אשר שונו ונעשתה בהן עבודה להפחתת המשקל.
יצרני רכב חדשניים כגון בוגאטי החלו בפיתוחן של מכוניות חדשות אשר עקומות פשוטות כיסו את כל מרכיביהן המכניים והגדילו את מהירותן המרבית.
מכוניות אלה היוו למעשה את תחילתה של האווירודינמיקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה כל יצרני הרכב אימצו בניית מרכבי גוף סגורים היעילים לשיפור האווירודינמיקה.
דוגמה בולטת לשינויים אשר חלו היא מכונית הקאדילק דה וויל במרכב קופה של הנהג בריגס קוניגהאם משנת 1950, כאשר מרכב המכונית נבנה מחדש מאלומיניום בעיצוב זורם וחלק, ומעטפת חלקה הותקנה סביב הרכיבים המכניים אשר מתחככים עם האוויר.
מחקר האווירודינמיקה והחיפוש אחר הדרכים האפשריות להקטנת כוח הגרר הבדילו בצורה בולטת את מכוניות הלה מאן ממכוניות מרוצי הגרנד פרי אשר היו לבעלות מרכב גוף גדול.
עם חלוף השנים התקדם מחקר האווירודינמיקה ומרכבי גוף מכוניות הלה מאן החלו לגדול ולהפחית במשקל בו זמנית.
דבר זה נעשה על ידי תוספות למרכבי המכוניות אשר סיפקו כעת כוח הצמדה גדול בפניות (Downforce) מבלי להגדיל את כוח הגרר מה שאפשר למכוניות להשיג מהירויות שיא גבוהות.
מרכבי הרכב הגדולים הללו נעשו בעיקר על ידי תוספות לחלק האחורי של הרכב, בעיקר בדמות זנב ארוך.
כמו כן, מרכבי הגוף החדשים של המכוניות כללו כעת גם בניית מושב נהג סגור כדי להפחית את כוח הגרר ואת החיכוך עם האוויר, אם כי מרכבי גוף עם מושב נהג פתוח נבנו במהלך כל השנים עקב תקנות וחוקים משתנים.
לאורך השנים הותקנו במכוניות מרוץ הלה מאן מגוון רחב של מנועים אשר פותחו בניסיון לשלב מהירות גבוהה לצד תצרוכת דלק נמוכה, אשר תחסוך זמן יקר המתבזבז בעצירות הפיט.
גודלם של נפחי המנוע השתנו עם השנים כאשר הקטן ביותר היה מנוע בנפח 569 סמ"ק של קבוצת סימקה והגדול ביותר בנפח 7,986 סמ"ק של מכונית הקרייזלר וייפר GTS-R.
מגדש על (Supercharger) הופיע לראשונה במרוץ בשנת 1929 ואילו מגדש טורבו (Turbocharger) הופיע לראשונה במרוץ רק בשנת 1974 במכונית הפורשה 911 טורבו של קבוצת מרטיני רייסינג.
בשנת 1963 הייתה רובר היצרנית הראשונה אשר השתמשה בטורבינות גז במנוע במקום בוכנות אך ידעה הצלחה חלקית בלבד.
בשנת 1968 נעשה ניסיון דומה של התאגיד האמריקני האומט להשתמש בטורבינת גז אך נחל הצלחה מועטה אפילו יותר.
אף על פי שמנועים אלו סיפקו כוח גדול יותר, הם התחממו יתר על המידה וצרכו דלק רב.
מנוע לא בוכנאי נוסף אשר נעשה בו שימוש בלה מאן הוא מנוע ונקל בעיקר על ידי מאזדה.
בדומה למנועי טורבינת הגז מנועי גם מנועי ונקל סבלו מצריכה גבוהה של דלק, אולם לאחר שנים רבות של פיתוח, הצליחה מאזדה בשנת 1991 לנצח סוף סוף את המרוץ על ידי מכונית ה-787B שלה.
נכון לשנת 2012 מאזדה היא יצרנית הרכב היחידה אשר ניצחה במרוץ לה מאן עם מנוע לא בוכנאי.
בנוסף נעשו ניסיונות לפתח מנועים עם מקורות חלופיים לבנזין כאשר מכונית הדלטרה (Delettrez) אשר הוצגה בשנת 1949 הייתה בעלת מנוע דיזל והמכונית הראשונה במרוץ המונעת ללא בנזין.
לאורך כל שנות המרוץ לאחר מכן התחרו לעיתים קרובות מכוניות בעלות מנוע דיזל בעיקר מקבוצות קטנות, אך ההצלחה הראשונה על ידי מכונית דיזל הגיעה רק בשנת 2006, לאחר שאאודי יצרנית רכב גדולה ועיקרית השקיעה רבות במחקר ובפיתוח מנועי דיזל וזכתה במרוץ על ידי מכונית האאודי R10 TDI שלה.
שימוש בדלק אתנול הופיע לראשונה בשנת 1980 במכונית הפורשה 911 באותה שנה היא גם זכתה בניצחון הקטגוריה בה התמודדה.
בשנת 2004 נעשה ניסיון על ידי קבוצת נאסמקס (Nasamax) להשתמש בדלק ביולוגי.
בשנת 2008 הותר במרוץ השימוש בביו דיזל.
אאודי הייתה הראשונה להשתמש בסוג זה של דלק אשר הופק מביומסה שפותחה בשיתוף פעולה עם חברת "של".
בשנת 2009 הורשו להשתתף במרוץ לה מאן כלי רכב היברידים בתצורת מערכת אנרגיה קינטית או מערכת אנרגיה תרמית אך בקטגוריה נפרדת עם כללי סיווג ספציפיים, עם זאת מערכת אגירת האנרגיה חייבת להיות חשמלית בלבד, כלומר על ידי סוללות.
כלל זה פוסל כרגע שימוש במערכת המבוססת על גלגל תנופה המצויה כיום לעיתים במכוניות מרוץ כגון הפורשה 918. בשנת 2010 הורשו הרכבים ההיברידים להשתתף במרוץ הכללי ולהתמודד על הניצחון.
יחד עם הגברת מהירותן של המכוניות הפכו הבלמים לנושא מרכזי עבור יצרני המכוניות ועבור הצוותים אשר עסקו בפיתוח מערכות בלימה בעלות יכולות מספקות לפני ביצוע פניות ממהירות שיא כגון בפניית מוסלאן לאחר היישורת הארוכה.
בשנת 1953 הייתה יגואר ליצרנית הראשונה במרוץ לה מאן אשר השתמשה בדיסקי בלימה כאשר התקינה אותם במכונית ה-C טייפ שלה.
בשנת 1955 הציגה מרצדס-בנץ גרסת קונספט למעצור אוויר במכונית ה-300 SLR שלה, אשר היה פועל באמצעות פתיחת מכסה המנוע האחורי הגדול של המכונית.
בשנות ה-80 מערכת ABS כבר הפכה לחלק בלתי נפרד ממכוניות אשר התחרו בגרופ C כחלק מאמצעי בטיחות המבטיח כי המכוניות לא יאבדו שליטה כאשר לעיתים קרובות הן מגיעות למהירות של 320 קמ"ש.
בסוף שנות ה-90 כבר אומצו שיטות בנייה של מערכות בלימה מחוזקות על ידי סיבי פחמן, בעלות כח עצירה רב יותר ואמינות גבוהה יותר.
בשנים הראשונות של מרוץ לה מאן שלטו בו נהגים, קבוצות ויצרני רכב צרפתיים, בריטיים ואיטלקים בלבד, כאשר בוגאטי בנטלי ואלפא רומיאו הם הבולטים ביותר.
בשנת 1928 דגם בנטלי 4.5 ליטר זכה במקום הראשון ובשנת 1929 דגם בנטלי ספיד 6 זכה במקום הראשון.
החידושים בעיצוב המכוניות החלו בשנות ה-30 כאשר מכוניות בוגאטי ואלפא רומיאו נבנו במרכבי גוף אווירודינמיים מאוד במטרה לנסוע במהירות האפשרית הגבוהה ביותר בישורת המולסאן.
בשנת 1939 בוטל מרוץ לה מאן למשך 10 שנים בעקבות מלחמת העולם השנייה.
לאחר שיקומו של המסלול מהריסות המלחמה חודשו המרוצים בשנת 1949 בגילוי עניין מחודש של יצרני רכב גדולים נוספים.
לאחר יסודה של אליפות העולם למכוניות ספורט בשנת 1953 אשר מרוץ לה המאן הוא חלק ממנה, החלו יצרניות רכב כגון מרצדס-בנץ, פרארי, אסטון מרטין, יגואר ועוד רבים נוספים לשלוח צוותים ומכוניות על מנת להתחרות ולנצח במרוץ.
בשנת 1955 אירעה תאונה קטלנית במרוץ כאשר מכוניתו של הנהג פייר לבג התרסקה אל תוך קהל הצופים וכתוצאה מכך נהרגו יותר מ-80 אנשים.
תאונה זו הובילה להקמתן של גדרות בטיחות לא רק במרוץ לה מאן אלא בכל מרוצי הספורט המוטורי.
בסוף שנות ה-60 נכנסה חברת פורד להתחרות במרוץ לה מאן כאשר היא מנצחת את המרוץ ארבע פעמים ברציפות עם מכוניות ה-GT40 שלה.
החל משנות ה-70 חווה מרוץ לה מאן תפנית גדולה בדמות מהירויות גבוהות מאוד ועיצובים מוטוריים חדשנים.
מהירויות קיצוניות אלה הובילו לשינוי מסורת הזנקת הלה מאן הטיפוסית לשיטת הזינוק בנסיעה (Rolling Start) בהשראת מרוץ אינדיאנפוליס.
מכוניות משודרגות אך מבוססות על גרסאות כביש סדרתיות המשיכו עדיין להתחרות בלה מאן, אך הן סווגו בקטגוריות נמוכות.
מנגד החלה הנורמה לבנות מכוניות ייעודיות למרוצים כגון מכוניות הפורשה 917, פורשה 935 והפורשה 936 אשר בלטו במרוצי לה מאן במשך העשור.
מכונית הפורשה 917 אשר זכתה במרוץ שנתיים ברציפות בשנים 1970 ו-1971 הניבה לפורשה את הניצחון הראשון שלה במרוץ לה מאן.
בנוסף, בצל המאבק עם פרארי השיגה פורשה בשנת 1970 פודיום מלא, ואת המקומות 1–2 במרוץ 1971, כולל את שיא המרחק שכוסה במרוץ לה מאן על ידי מכונית עם 5,335 ק"מ ב-397 הקפות, שיא שנשבר רק בשנת 2010 על ידי האאודי R15 TDI אשר כיסתה 5,410 ק"מ.
בשנת 1972 זכתה במרוץ יצרנית הרכב הצרפתית מטרה-סימקה, ניצחון זה היה בעל משמעות גדולה מאחר שהיה הניצחון הראשון של יצרנית רכב צרפתית מאז 1950. קבוצת מאטרה ניצחה בנוסף את המרוץ בשנתיים שלאחר מכן.
בנוסף, עשור זה זכור בגלל תוצאות טובות מאוד של רבות מהקבוצות הפרטיות ובכללן שתי הזכיות היחידות במרוץ לה מאן של קבוצות פרטיות בבנייה עצמית, מיראז' הבריטית בשנת 1975 ורונדו הצרפתית בשנת 1980.
שנות ה-80 היו בסימן שליטה מוחלטת של פורשה במרוץ לה מאן עם שיא של שבעה ניצחונות רצופים במרוץ בשנים 1981–1987 כולם עם מכוניות החברה לגרופ C אשר עודדה תצרוכת דלק נמוכה.
בתחילה מכונית הפורשה 956 ואחר כך מכונית הפורשה 962 אשר החליפה אותה.
את מרוץ 1989 ניצחה מרצדס-בנץ כאשר היא משיגה את המקומות 1–2. בנוסף, במרוץ זה שברה קבוצת וולטר רייסינג-פיג'ו את שיא המהירות במרוץ לה מאן כאשר רשמה מהירות של 406 קמ"ש.
בשנת 1990 שוב ניצחה יגואר הפעם עם מכונית ה-XJR-12 שלה.
בשנת 1991 זכתה במרוץ חברת מאזדה יחד עם מכונית ה-787B בעלת מנוע ונקל, הייתה זו הפעם הראשונה והיחידה שמכונית בעלת מנוע לא־בוכנאי זכתה במרוץ, והפעם הראשונה שיצרנית רכב יפנית זכתה במרוץ לה מאן.
בשנים 1992 ו-1993 נכנסה חברת פיג'ו למרוץ וזכתה שנתיים ברציפות בשנים אלו עם מכוניות הפיג'ו 905 שלה.
בשנת 1990 עבר מסלול לה מאן את השינוי הגדול ביותר לאחר שנבנו שתי תוספות שיקיין בקטע ישורת המולסאן בן ה-6 ק"מ, שינוי זה נועד למנוע מהמכוניות להגיע למהירות של 400 קמ"ש.
מהלך זה היה גם התחלת מגמה של ארגון ה-ACO להאט את המכוניות במרוץ בכל מיני דרכים, אולם גם לאחר שינויים רבים, מהירות של 320 קמ"ש בנקודות מסוימות במרוץ לה מאן היא מהירות שכיחה.
בעקבות ביטולה של אליפות העולם למכוניות ספורט החלה בלה מאן התעוררות מחודשת של שיתוף מכוניות גראן טוריסמו אשר מבוססות על מכוניות ייצור סדרתי, כאשר בנוסף גם החלו להקים להן קטגוריות נפרדות.
כמו כן בשנים אלו ידעו מכונית העל פופולריות רבה כאשר יצרניות רכב רבות החלו לייצר להן גרסאות למרוץ, כגון מקלארן עם מכונית המקלארן F1 שלה, מרצדס-בנץ עם מכונית ה-CLK-GTR שלה, פורשה עם מכונית ה-911 GT1, ובנוסף טויוטה, ניסאן ואחרים.
בשנת 1995 זכתה במרוץ מכונית המקלארן F1 אשר הציגה אמינות טובה.
בשנת 1999 השיגה BMW את ניצחונה הראשון והיחיד במרוץ לה מאן.
שנות ה-2000 היו בסימן שליטה מוחלטת של חברת אאודי.
לאחר מרוץ שנת 1999 יצרני רכב רבים נטשו את מרוצי מכוניות הספורט עקב העלויות הגבוהות הכרוכות בזה.
את מרוץ שנת 2000 ניצחה אאודי בקלות רבה על ידי מכונית ה-R8 (מרוצים) שלה כאשר בנוסף גם היא משיגה פודיום מלא.
לאחר 3 שנים של השתתפות פרשה קאדילק מהתחרות, ואף על פי שחברות כגון פאנוז, קרייזלר ו-MG ניסו להתחרות באאודי, הן לא יכלו לביצועים המצוינים של מכונית ה-R8 שלה.
בשנת 2003 לאחר שלושה ניצחונות רצופים בלה מאן, החלה חברת אאודי לספק מנועים, פלטפורמה, צוותים ונהגים לחברת בנטלי אשר חזרה למרוץ כבר בשנת 2001. בנטלי, שותפתה העסקית של אאודי תחת קבוצת פולקסווגן, זכתה באותה שנה בניצחון במרוץ על ידי מכונית הבנטלי ספיד 8 שלה.
הצלחת רכב הדיזל של אאודי עודדה את פיג'ו לפתח ולהכניס למרוץ בשנת 2007 את מכונית ה-908 HDi החדשה שלה.
מרוץ שנת 2008 היה מרוץ צמוד ומעניין בין מכונית האאודי R10 TDI לבין הפיג'ו 908 HDi כאשר מכונית האאודי מספר 2 ניצחה במרוץ בהפרש של פחות מ-10 דקות.
בשנת 2009 הציגה אאודי את מכונית ה-R15 TDI החדשה שלה, אולם את המרוץ ניצחה פיג'ו לראשונה מאז שנת 1993 כאשר היא משיגה את המקומות 1–2, ולאחר 5 שנים של ניצחונות רצופים של אאודי.
בשנה זו גם אסטון מרטין נכנסה להתחרות בקטגוריית ה-LMP1 הבכירה בנוסף להשתתפותה בקטגוריית ה-GT1 באמצעות קבוצות פרטיות.
בשנת 2011 הציגה אאודי את מכונית ה-R18 TDI החדשה שלה.
כמו כן, מרוץ שנת 2011 היה מהדרמטיים והמותחים ביותר בתולדות הלה מאן.
המרוץ התקיים בין התאריכים 11–12 ביוני לעיני 250 אלף צופים.
מכוניות האאודי R18 TDI שלטו באימונים והשיגו תוצאות טובות יותר במקצי הדירוג כאשר זינקו מהפול פוזישן.
למרוץ עצמו אמצו להן הקבוצות אסטרטגיות שונות כאשר כמות הדלק אותה מסוגל להכיל טנק הדלק במכונית האאודי מספיקה ל-11 הקפות בלבד, על כן החליטו באאודי לאמץ העדפת צריכת דלק נמוכה על פני מהירות וכוח הצמדה (Downforce).
מכונית הפיג'ו מאידך מסוגלת להקיף 12 הקפות על ידי טנק דלק אחד בעיקר הודות לעיצוב החדש של המכונית אשר הפחית את כוח הגרר.
על מנת לכסות את הפיגור של ההקפה תכננה אאודי לעצור פעמיים נוספות משתכננה ברחבת הפיט במשך 24 השעות, דבר זה גם חייב אותם להשלים כל הקפה במרוץ לפחות בחצי שנייה מהר יותר מאשר פיג'ו.
בעבר מצב זה היה הפוך כגון בשנים 2008 ו-2010 בהן ניצחה אאודי על ידי אמינות עדיפה, תצרוכת דלק נמוכה יותר וצמיגים עדיפים.
לאחר כשעה מזינוק המרוץ בהקפה ה-14 התרסקה על גדר הביטחון והושמדה כליל מכונית האודי מספר 3 של הנהג אלן מקניש לאחר תקרית עם מכונית פרארי מקטגוריית ה-GTE Pro, מה שהותיר את אאודי עם שתי מכוניות בלבד כבר בשעה הראשונה של המרוץ.
התקרית אירעה לאחר שמכונית האאודי של מקניש יצאה מרחבת הטיפולים חזרה אל המסלול וניסתה לעקוף את מכונית הפרארי האיטית יותר כאשר אז אירעה ההתנגשות.
מקניש אשר יצא מהתאונה ללא פגע, החל את המרוץ מהמקום החמישי ולאחר הסיבוב השני כבר השיג המקום השני לאחר מכונית האאודי מספר 2 המובילה במרוץ.
כ-7 שעות אחר כך בהקפה ה-116 וכבר עמוק בתוך החשיכה התרסקה על גדר הבטיחות והושמדה כליל גם מכונית האאודי מספר 1, שוב לאחר תקרית עם מכונית פרארי, ושוב לאחר ניסיון עקיפה שלה.
נהג המכונית מייק רוקנפלר יצא בלא פגע.
מיד לאחר התאונה יצאה למסלול מכונית הבטיחות למשך שעתיים עקב הנזק הרב שנגרם לגדר הביטחון והפסולת הרבה שפוזרה במסלול.
כדי לשמר את לחץ הצמיגים במכוניות המתחרות מכונית הבטיחות נאלצה לשמור על מהירות גבוהה במשך זמן רב, ופעם הראשונה בהיסטוריה של מרוץ לה מאן אזל הדלק למכונית הבטיחות כאשר מכונית אחרת מחליפה אותה.
8 שעות בלבד מתחילת המרוץ נשארה אאודי עם מכונית אחת בלבד: ה-R18 מס' 2 של הצוות אנדרה לוטרר, מרסל פסלר ובנואה טרלוייה.
המרוץ התחדש כאשר מכונית האאודי מספר 2 מובילה עדיין את המרוץ, ובמרחק קצר אחריה שלוש מכוניות הפיג'ו.
אולם, למכונית הפיג'ו להן תצרוכת דלק עדיפה מהאאודי התגלו בעיות בצמיגים במהלך כל המרוץ, על כן בעקבות העצירות ברחבת הטיפולים, של האאודי לתדלוק ושל פיג'ו לצמיגים, התחלפו בתכיפות ארבע המכוניות בדירוג במשך רוב המרוץ.
חישובי עצירות פיט שונים העמידו את מכונית הפיג'ו מספר 7 של אלכסנדר וורץ כבעלת יתרון גדול במרוץ, אולם וורץ התנגש קלות עם מכוניתו בגדר הביטחון מה שעלה למכוניתו פיגור של 3 הקפות.
בשעות האחרונות של המרוץ לאחר קרב צמוד מאוד בין מכונית האאודי מספר 2 לבין שתי מכוניות הפיג'ו, פיתחה מכונית האאודי הפרש גדול דיו כדי שיספיק לה להיכנס לרחבת הטיפולים ולצאת כאשר היא עדיין מובילה במרוץ.
לאחר יציאת האאודי מרחבת הפיט היא הובילה עדיין בהפרש של 40 שניות, אולם אז החלה לחוות בעיות עם טנק הדלק שלה, ונאלצה לבצע עצירת פיט נוספת ובנוסף גם להחליף צמיגים כאשר מנגד נכנסה גם הפיג'ו מספר 9 לתדלוק לא רב מסיבות משקל, אשר יספיק לסגירת הפער בלבד ממכונית האאודי.
עצירת מכונית האאודי הייתה ארוכה יותר אך עם זאת נהגה הגרמני אנדרה לוטרר הספיק לצאת שניות בודדות בלבד מהר יותר לפני מכונית הפיג'ו בדרך להובלה ולניצחון המרוץ בהפרש קטן של 13.85 שניות בלבד מתוך מרוץ של 24 שעות.
ניצחון זה של אאודי היה העשירי שלה במרוץ לה מאן.
ב-22 ביוני 2013, במהלך מרוץ לה מאן של שנת 2013, נהרג הנהג ממוצא דני, אלן סימונסן, וזאת כאשר התנגש במעקה הבטיחות עשר דקות מפתיחת המרוץ.
פורשה חזרה להתחרות בלה מאן ב-2014, לאחר היעדרות מהתחרות מאז 1998. בשנים 2015–2017 ניצחה הקבוצה 3 פעמים ברציפות עם דגם ה-919 הייבריד.
למרות ההצלחה החליטה הקבוצה לפרוש בסיום עונת 2017 מהמשך השתתפות במרוצי סיבולת.
מרוץ 24 השעות של דייטונה הוא מרוץ מכוניות מסוג סיבולת אשר נמשך 24 שעות ומתקיים אחת לשנה בדייטונה ביץ' שבפלורידה.
מרוץ דייטונה הוא אחד משלושת מרוצי הסיבולת היוקרתיים ביותר בעולם ומהווה חלק מן 'הכתר המשולש' (Triple Crown) של מרוצי הסיבולת לצד מרוץ 24 השעות של לה מאן ומרוץ 12 השעות של סברינג.
לעיתים מתקיים בסוף השבוע האחרון של חודש ינואר ולעיתים מתקיים בסוף השבוע הראשון של חודש פברואר.
כמו כן זהו אירוע הספורט המוטורי הבכיר הראשון בשנה אשר מתקיים בארצות הברית.
בניגוד למרוץ לה מאן אשר חלקו נערך גם בכבישים ציבוריים, מרוץ דייטונה מתקיים במסלול סגור בלבד, כמו כן בניגוד למרוץ הלה מאן אשר מתקיים בחודש יוני, מתקיים מרוץ דייטונה בזמן החורף כאשר הלילות ארוכים יותר והקושי בעקבות החשכה רב יותר.
לאורך השנים שונה שמו של המרוץ כמה פעמים מסיבות חסות מסחרית, כיום נקרא באופן רשמי "ה-24 של רולקס בדייטונה".
ישנו מנהג אשר הנהגים המנצחים של הקטגוריות השונות מקבלים כשי שעון רולקס מסדרת הדייטונה של המותג.
בשנת 1962, שנים אחדות לאחר בניית המסלול, הוצג מרוץ מכוניות ספורט אשר נמשך שלוש שעות וכונה 'קונטיננטל דייטונה', מרוץ זה נחשב כאליפות הבינלאומית החדשה של הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) עבור יצרני מכוניות גראן טוריסמו.
במרוץ הקונטיננטל הראשון זכה נהג המרוצים האמריקני דן גורני במכונית לוטוס 19 מונעת על-די מנוע 2.7 ליטר של קובנטרי-קליימקס.
גורני היה נהגה הרשמי של חברת פורשה בזמנו, אולם מכונית הפורשה 718 בעלת 1,600 הסמ"ק נחשבה קטנה ואיטית מדי על מנת להתחרות במרוץ ספרינט על מסלול מהיר מאוד.
בשנת 1964 הורחב המרוץ ל-2000 ק"מ במטרה להכפיל את המרחק הקלאסי אשר נהוג היה להתחרות בו במרוצי סיבולת דוגמת מרוץ 1000 הק"מ של נורבורגרינג, 6 השעות של ספא ומונזה.
המרחק הסתכם באותה העת בכמחצית מן המרחק אשר מכסים הנהגים הזוכים במרוץ 24 השעות של לה מאן, והיה דומה באורכו לאורך מרוץ 12 שעות של סברינג, אשר נערך גם הוא בפלורידה אלא בחודש מרץ.
החל משנת 1966 הוארך מרוץ דייטונה ל-24 שעות בדומה למרוץ לה מאן, את מרוץ זה ניצחו קן מיילס ולויד רובי אשר נהגו במכונית הפורד GT40 Mk II.
מקרה דומה אירע במרוץ הקונטיננטל דייטונה הראשון משנת 1962 אשר נמשך 3 שעות ובו זכה דן גורני, כאשר גורני הוביל בבטחה בדרך לניצחון כאשר דקות ספורות לפני קו הסיום שבק לפתע מנוע מכונית הלוטוס שלו את חייו ומכוניתו עצרה על קו הסיום.
ואז בדיוק כאשר עברו 3 שעות מן הזינוק גורני סובב פשוט את ההגה שמאלה והניח לכח המשיכה לדחוף את המכונית אל קו הסיום, דבר שסייע לו לא רק להירשם כמסיים באופן חוקי אלא למעשה גם לנצח את המירוץ.
דבר זה הוביל לחוק מרוצים בינלאומי הקובע שעל מנת שמכונית תירשם כמסיימת מרוץ באופן חוקי עליה לעבור את קו הסיום בכוחותיה שלה בלבד.
מרוץ 12 השעות של סִבְּרינג הוא מרוץ מכוניות מסוג סיבולת הנמשך 12 שעות ומתקיים אחת לשנה בחודש מרץ בעיר סברינג בפלורידה.
מרוץ סברינג הוא אחד משלושת מרוצי הסיבולת היוקרתיים ביותר בעולם ומהווה חלק מן 'הכתר המשולש' (Triple Crown) של מרוצי הסיבולת לצד מרוץ 24 השעות של לה מאן ומרוץ 24 השעות של דייטונה.
כמו כן מרוץ סברינג הוא מרוץ הסיבולת הוותיק ביותר בארצות הברית, ומהווה באופן תמידי את הסיבוב הראשון והפותח של סדרת מרוצי הלה מאן האמריקני.
במרוץ שנת 2011 הוערך מספר קהל הצופים ביציעים בכ-170,000 בני-אדם.
מרוץ סברינג הראשון נערך בינואר 1950 על מסלול שדה תעופה לשעבר של חיל האוויר האמריקני ועל כבישי הגישה אליו ונמשך אז 6 שעות.
בשנה שלאחר מכן לא התקיים מרוץ, כאשר בשנת 1952 הועבר קיום המרוץ לחודש מרץ ואורכו הוארך ל-12 שעות, כך הוא מתקיים גם כיום.
המרוץ מתחיל בצהרי היום ומסתיים בלילה.
במשך שנים היווה מרוץ סברינג חלק מסבב אליפות העולם למכוניות ספורט של הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA).
כמו כן, במשך השנים החל המרוץ לצבור את יוקרו כאשר השתתפו בו לאורך השנים נהגים מפורסמים כגון: חואן מנואל פנג'יו, סטרלינג מוס, בריגס קונינגהאם, מריו אנדרטי, דן גורני, פיל היל, ג'ון מורטון, סטיב מיילן, לייק אנדרווד ונהגים מפורסמים נוספים.
ויצרניות רכב כגון: פורשה, פרארי, BMW, פורד, טויוטה ויגואר, ובשנים האחרונות חברות אאודי אשר נוחלת הצלחה רבה במרוץ בדמות 9 אליפויות החל משנת 2000, ופיג'ו עם שתי אליפויות רצופות בשנים 2010–2011.
מרוץ סברינג ידוע כמרוץ הכנה חשוב למרוץ 24 השעות של לה מאן המפורסם ולמבחן אמיתי של אמינות המכונית, בשילוב של המסלול המכיל מהמורות רבות ומזג האוויר החם והלח של דרום פלורידה.
בשנת 2005 ערכו השברולט קורבט C6.R והאסטון מרטין DBR9 את הופעת הבכורה שלהם בקטגוריית ה-GT1 היוקרתית, כאשר אסטון מרטין מנצחת את הקטגוריה לראשונה מזה 49 שנים, ושתי מכוניות הקורבט מגיעות למקומות 2–3. בשלוש השנים שקדמו, הייתה זו שברולט אשר שלטה בקטגוריה זו עם הדור הקודם של הקורבט דגם ה-C5.R.
באותה שנה ניצחה האאודי R8 (מרוצים) בפעם החמישית ברציפות את קטגוריית ה-LMP1 הבכירה ואת המירוץ הכללי.
בשנת 2006 התמודדה אאודי לראשונה עם מכונית ה-R10 TDI החדשה שלה בקטגוריית ה-LMP1 הבכירה ביותר, כאשר היא מנצחת את המרוץ.
בנוסף, ניצחון זה היה במה לקראת ניצחון יוקרתי יותר אשר השיגה אאודי בעזרת מכונית ה-R10 TDI, ניצחון במרוץ 24 השעות של לה מאן כשלושה חודשים לאחר מכן.
בקטגוריית ה-GT1 השיגה שברולט "נקמה" כאשר מכונית ה-C6.R שלה ניצחה בקטגוריה מול אסטון מרטין.
בשנת 2007 ניצחה אאודי שוב את קטגוריית ה-LMP1 בעזרת מכונית ה-R10 TDI, ובנוסף קבעה זמן שיא מסלול עם הנהג מרקו ורנר.
בשנת 2008 ניצחה הפורשה RS ספיידר את קטגוריית ה-LMP2 ובנוסף גם זכתה במקום הראשון בניקוד הכללי של המרוץ אשר כלל גם את קטגוריית ה-LMP1 הבכירה ממנה.
הייתה זאת הפעם הראשונה מזה 24 שנים שמכונית שאינה מקטגוריית ה-LMP1 הבכירה ניצחה במרוץ כולו בניקוד הכללי.
בשנת 2009 ניצחה אאודי את המרוץ על ידי מכונית האאודי R15 TDI החדשה שלה, ובשנים 2010–2011 ניצחה במרוץ פיג'ו בעזרת מכונית ה-908HDi שלה.
את מרוץ 2012 ניצחה אאודי על ידי מכונית ה-R18 TDI מספר 3 של הנהגים אלן מקניש, טום קריסטנסן ורינלדו קאפלו אשר הקיפו את המסלול 325 פעמים, וכאשר מכונית האאודי מספר 2 מגיעה אל המקום השני.
את קטגוריית ה-GT ניצחה מכונית ה-ב.מ.וו M3 לאחר שהקיפה את המסלול 307 פעמים.
מרוץ אופני הרים הוא ענף ספורט בתחום מרוצי האופניים, הנערך באופני הרים, בשטחים תלולים, בשבילים, ולא על דרכים סלולות.
מרוץ אופני הרים הוא ספורט אולימפי מאז 1996.
מרוץ אופני הרים הוכר כענף ספורט רשמי על ידי האיגוד הבינלאומי לאופניים בשנת 1990, אשר העניק חסות לאליפות העולם שנערכה בקולורדו, ארצות הברית.
סדרת תחרויות הגביע העולמי הראשון לאופני הרים נערכה בשנת 1991. בסדרה נערכו תשע תחרויות בשתי יבשות, אירופה ואמריקה, בחסות תאגיד גרונדיג הגרמני.
בשנת 1992 הורחבה סדרת הגביע העולמי לעשר תחרויות.
באותה עת נערכו במסגרת הגביע העולמי מרוצי קרוס-קאנטרי בלבד.
בשנת 1993 כללו תחרויות הגביע העולמי שישה סוגי מרוצים במורד.
בשנת 1996 הוכרו מרוצי אופני הרים מסוג קרוס-קאנטרי כספורט אולימפי במשחקי הקיץ.
דרור פקץ' היה הישראלי הראשון שנכלל בקבוצת אופני הרים מהדרג הראשון.
בשיאו הוא דורג 53 בעולם.
סוגי תחרויות מרוץ אופני הרים
קרוס-קאנטרי - תחרויות קרוס-קאנטרי (ידועות בר"ת: XC) מתקיימות בשטחים מסוגים מגוונים, על מסלול שאורכו בדרך כלל 6-8 ק"מ ובהן דבוקה גדולה של מתחרים פותחת יחדיו במרוץ.
על פי הכללים החדשים שאומצו על ידי האיגוד הבינלאומי לאופניים בשנת 2006, מתחרים המסווגים רוכבי עילית, רוכבים מתחת לגיל 23, ורוכבי נוער, יכולים לקבל עזרה טכנית אך ורק באזורים מיוחדים שהוקצו לצורך כך במסלול המרוץ ורק על ידי מכונאי קבוצה מורשה.
אולם, מותר לרוכבים אחרים בקבוצה לסייע לחבר שנקלע לבעיה בכל שלב של המרוץ.
לעומת זאת, על פי כללי האיגוד האמריקאי לאופניים, אסורה כל עזרה טכנית למתחרה.
מרוצי אופני הרים למקצוענים הם בדרך כלל למרחק של כ-50 ק"מ.
זהו סוג התחרות היחיד של מרוץ אופני הרים שיערך באולימפיאדת לונדון (2012) לגברים ולנשים.
קרוס-קאנטרי על מסלול קצר - תחרויות קרוס-קאנטרי על מסלול קצר (ר"ת: XCC) היא תחרות הנערכת לאורך מסלול שאורכו כ-800 מטר ומסתיימת בדרך כלל תוך כדקה וחצי.
זהו מרוץ מרתק בעל מעברים חדים מאד.
מרוץ במורד - מרוץ במורד (ידוע בשם: DOWNHILL, ר"ת: DH) הוא מרוץ נגד השעון.
הזינוק נערך לכל מתחרה בנפרד, בהפרשים של עד שלוש דקות בין מתחרה אחד למשנהו.
המתחרה שסיים את המסלול בזמן המהיר ביותר הוא המנצח.
המרוצים נערכים בשטחים תלולים מאוד, המניבים מהירויות גבוהות יותר ממרוצי קרוס-קאנטרי.
יש קפיצות חול גבוהות בתחרויות אלה שדומות ל FREERIDE והרוכב יכול לעשות תרגילים באוויר.
לסוג מרוץ זה פותח דגם מיוחד של אופני הרים המצויד בבולמי זעזועים ארוכים יותר ובבלמי דיסק הידראוליים שנועדו לספוג קפיצות גדולות של מספר מטרים.
סופר די (Super D) - מרוצי סופר די (SD) הם שילוב של מרוץ קרוס-קאנטרי ומרוץ במורד.
במרוץ גם קטעים קצרים (100-500 מטר) במעלה ההר, דבר המקשה על שימוש באופניים המיועדות למרוץ במורד בלבד ולכן רוב הרוכבים במרוצים אלה משתמשים באופני הרים המיועד לקרוס-קאנטרי.
הזינוק למרוץ זה נעשה בשני אופנים עיקריים: פתיחה מדורגת על פי דירוגם של הרוכבים, או פתיחה המונית של המתחרים בריצה רגלית מקו זינוק אל האופניים.
רכיבה חופשית (Freeride) - תחרויות רכיבה חופשית (FR) אינן מרוץ אלא תחרויות של מיומנויות שליטה באופניים.
מסלולי התחרות כוללים מצוקים תלולים, ירידות חדות, ומכשולים מסוגים שונים.
בדרך כלל קיימות מספר דרכים להשלמת המסלול והניקוד תלוי בבחירה של המתחרה במסלול מסוים, רצף הרכיבה, וסגנון הרכיבה.
לעיתים אף זמן השלמת המסלול נלקח בחשבון בניקוד הסופי.
סלאלום/סלאלום כפול (Dual Slalom) - תחרויות סלאלום, או סלאלום כפול (DS) שואבות השראתן מתחרויות סלאלום בסקי.
במרוץ סלאלום מוזנקים שני מתחרים, האחד לצד השני, על שני מסלולים מלאכותיים זהים המשלבים עיקולים חדים וקפיצות.
המנצח הוא המתחרה החוצה ראשון את קו הסיום.
בסלאלום כפול, או סלאלום דו-קרב, שני המתחרים מוזנקים על אותו המסלול ולכן נוצר מגע בין המתחרים במהלך המרוץ.
קרוס מרובע (Four cross) - תחרויות קרוס מרובע (4X) שואבות השראתן מתחרויות סלאלום כפול ומרוצי אופני BMX.
במרוץ זה ארבעה רוכבים מתחרים זה בזה, מהם מתקדם לשלב הבא המנצח בלבד.
אירוע זה מחליף את הסלאלום הכפול בסדרת הגביע העולמי למרוצי אופני הרים מאז שנת 2002.
מרתון - מרוץ מרתון (XCM) הוא מרוץ הסיבולת הקשה ביותר לאופני הרים ובו על המתחרים לעבור מסלול הררי באורך של יותר 60-100 ק"מ.
נערכות אף תחרויות אופני הרים למרחקים העולים על 100 ק"מ המכונות "אולטרה מרתון".
תחרויות מרתון הפכו חלק מאירועי הגביע העולמי של האיגוד הבינלאומי לאופניים.
אינדורו (Enduro) - הוא סוג חדש יחסית של תחרויות לאופני הרים השואב השראתו ממרוצי ראלי למכוניות ומרוצי אנדורו לאופנועים.
זהו מרוץ הנערך במקטעים והזוכה בתחרות הוא זה שצבר את הזמן הכולל המהיר ביותר בסיכום הקטעים השונים.
מרוצי אנדורו לאופני הרים נערכים בדרך כלל לאורך יום עד יומיים, אולם מתקיימים אף אירועים לאורך שבוע שלם.
אירוע אנדורו של יום אחד כולל בדרך כלל שלושה עד חמישה קטעי מרוץ נפרדים בדרגות קושי שונות, בתוואי הררי.
מרוצי קטעים - אלה מרוצים המתקיימים לאורך מספר ימים, כאשר בכל יום המתחרים משלימים קטע שאורכו דומה לאורך המסלול במרוצי מרתון לאופני הרים.
המנצח בתחרות הוא זה שצבר את הזמן המהיר ביותר בסיכום הקטעים.
שליטה באופניים - (TRIAL) תחרות בה יש לעבור באיטיות מסלול מכשולים מלאכותי או טבעי, ובו כל הורדת הרגל לקרקע כרוכה בניקוד שלילי.
קפיצות שטח - תחרות קפיצות שטח (Dirt Jump) בדומה לרכיבה חופשית, היא תחרות מיומנות שבה הרוכב נדרש לקפוץ מעל מכשולי גבעות אדמה ולבצע פעלולים מורכבים ביותר.
בתחרויות קפיצות, להבדיל מרכיבה חופשית, מבנה השטח מאפשר קפיצות קלות וממושכות יותר.
סגנון הקפיצות ומורכבות הפעלולים מקנים ניקוד לכל מתחרה.
ניווט אופני הרים - אלה תחרויות ניווט ספורטיבי (MTB-O, או MTBO) כשהמתחרים רכובים על אופני הרים.
האתגר בתחרות זו הוא לנווט בשבילים במהירות רכיבה על אופניים.
על אופניים המיועדות לתחרויות אלה מתקן מיוחד על הכידון להחזקת מפה.
תחרויות בתחום זה נערכות בפיקוח הפדרציה הבינלאומית לניווט (International Orienteering Federation).
מרוץ אייל הוא מרוץ המתקיים מדי שנה, מאז שנת 2002, ברחובות רמת השרון ובשדותיה.
המרוץ התחרותי מתחלק לשני מקצים: למרחק של 5 ק"מ ולמרחק של 15 ק"מ, ובנוסף נערכים מרוץ תחרותי למרחק 2 ק"מ לילדים ונוער, הליכה של 5 ק"מ ומרוץ 2 ק"מ עממי.
המרוץ שימש גם כאליפות ישראל בריצה ל-15 ק"מ.
את המרוץ יזמה האתלטית זהבה שמואלי, לשעבר אלופה ושיאנית ישראל באתלטיקה בריצות למרחקים בינוניים וארוכים, לזכרו של בנה אייל, שנפטר מדום לב בשנת 2000.
המרוץ מתחיל ומסתיים באצטדיון האתלטיקה של תיכון רוטברג ברמת השרון.
בשנת 2012 השתתפו במרוץ כ-5,000 רצים, כ-3,000 מתוכם השתתפו במרוץ התחרותי המרכזי למרחק 15 ק"מ.
שיא המסלול לגברים במרוץ, שייך לבוקאיו מלדה ונקבע בשנת 2022 - 44:12 דקות.
שיא המסלול לנשים במרוץ, שייך לילנה דולינין ונקבע בשנת 2016 - 52:49 דקות.
מרונית סרגלית (שם מדעי: Plantanthera holmboei) הוא מין במשפחת הסחלביים, מהנדירים בסחלבי ארץ ישראל.
ידוע גם בשם "הסחלב הירוק".
הצמח הוא פרח מוגן והוא נמצא בסכנת הכחדה
המרונית הסרגלית היא בעלת עמוד פריחה אחד, על העמוד תפרחת בת 7–20 פרחים ערוכים בצורת שיבולת לא צפופה.
הפרח הוא בצבע ירוק או לבן, מספר עלי הכותרת 5. הפריחה באפריל - מאי, אזור התפוצה שלו בארץ ישראל הוא רמת הגולן והגליל העליון.
הפרח התגלה לראשונה ברכס הרי מירון במחצית השנייה של המאה העשרים.
הפרח הוא אנדמי לצפון ארץ ישראל וקפריסין.
תפוצתו העיקרית בארץ הוא יער אודם ברמת הגולן.
בית הגידול שלו הוא באזורים גבוהים ברום שבין 800 עד 1,200 מטר, בחורש מוצל.
מרוץ 6 השעות של נורבורגרינג (לשעבר: מרוץ 1000 הקילומטרים של נורבורגרינג) הוא מרוץ סיבולת למכוניות ספורט המתקיים במסלול הנורבורגרינג בגרמניה החל משנת 1953.
המרוץ מהווה כיום את הסיבוב הרביעי באליפות העולם במרוצי סיבולת.
בין השנים 1953-1983 התקיים המרוץ במקטע הנורדשלייפה במתחם כאשר החל משנת 1984 מתקיים המרוץ במסלול הגרנד פרי המשמש בין היתר את מרוץ הפורמולה 1.
המרוץ נוסד בהשראת מרוץ לה מאן כמרוץ סיבולת בו נבדקים היבטים שונים כגון מהירות, עמידות ואמינות המכוניות לצד כישורי נהיגה, מהירות, כושר עמידות ותפעול המכוניות על ידי הנהגים.
בדומה לשאר מרוצי הסיבולת השונים מרוץ 6 השעות של נורבורגרינג מחולק לקטגוריות נפרדות המיועדות למכוניות בעלי מפרט נתונים דומה.
כיום המרוץ כולל 4 קטגוריות מתוכן 2 קטגוריות אבטיפוס בכירות LMP1 ,LMP2 (לשעבר C1 ,C2), ושתי קטגוריות מכוניות GT סדרתיות הנמכרות לציבור הרחב אשר שודרגו ושופרו במיוחד למרוצים.
כל המכוניות מכל הקטגוריות מתחרות הן על ניצחון הקטגוריה והן על הניצחון הכללי במרוץ.
בין השנים 1953-1983 המרוץ נערך במקטע הנורדשלייפה אשר באורך 22.8 ק"מ זאת בדומה לשאר מרוצי המכוניות השונים אשר נערכו במתחם הנורבורגרינג.
לאחר התמודדות עם ליקויי בטיחות חמורים במסלול הנורדשלייפה אשר שיאם היה תאונתו ופציעתו הקשה של הנהג ניקי לאודה במהלך מרוץ גרנד פרי גרמניה בשנת 1976, קיום המרוץ הועבר החל משנת 1984 למסלול הגרנד פרי הייעודי והבטיחותי במתחם באורך 4.5 ק"מ אשר בנייתו הסתיימה בשנת 1983.
מאז נוסד ועד לשנת 2014 התקיים המרוץ בגרסתו המקורית בפורמט מרחק כאשר בניצחון זכתה המכונית אשר חצתה ראשונה את קו הסיום לאחר שכיסתה מרחק של 1000 ק"מ.
החל משנת 2015 שונה הפורמט למרוץ שעתי בו הניצחון ניתן למכונית אשר הקיפה את המסלול מרב הפעמים במהלך 6 שעות.
המרוץ נוסד בשנת 1953 תחת השם מרוץ 1000 הקילומטרים של נורבורגרינג כחלק מתחרות אליפות העולם למכוניות ספורט אשר נוסדה באותה שנה.
המרוץ הראשון נערך בחודש אוגוסט בו ניצחו הנהגים האיטלקיים אלברטו אסקארי וג'וזפה פרינה מקבוצת פרארי לאחר שהקיפו את מסלול הנורדשלייפה 44 פעמים במהלך 8:20:44 שעות.
המרוץ האחרון אשר נערך בנורדשלייפה היה בשנת 1983 כאשר החל משנה זו קוצר המסלול מאורכו המקורי בן ה-22.8 ק"מ לאורכו המודרני כיום בן ה-20.8 ק"מ.
במרוץ זה ניצחו הנהגים ג'קי איקס הבריטי ויוכן מאס הגרמני במכונית הפורשה 956 מס' 1 לאחר שהקיפו את המסלול 44 פעמים במהלך 5:26:34 שעות.
ציון דרך נוסף נרשם בשנה זו על ידי הנהג הגרמני שטפן בלוף במכונית הפורשה 956 מס' 2, כאשר במהלך האימונים שלפני מקצי הדירוג של המרוץ קבע את זמן שיא ההקפה המהירה ביותר בכל הזמנים של מסלול הנורדשלייפה בתצורתו המודרנית באורך 20.8 ק"מ לאחר שעשה זאת בזמן שיא של 6:11.13 דקות.
שיאו של בלוף לא נשבר גם בימינו (2016).
מרוץ 1984 נערך לראשונה במסלול הגרנד פרי החדש באורך 4.5 ק"מ כאשר במקביל הוחלט כי מרוץ 24 השעות של נורבורגרינג ימשיך להתקיים במסלול הנורדשלייפה הארוך, שם הוא ממשיך להתקיים גם כיום.
במרוץ 1984 ניצחו צמד הנהגים שטפן בלוף ודרק בל במכונית הפורשה 956 מס' 2 לאחר שהקיפו את המסלול 207 פעמים בזמן של 6:00:43 שעות.
מרוץ זה זכור בנוסף בשל השתתפותו של נהג המרוצים איירטון סנה אשר נהג במכונית הפורשה 956 מס' 7 מקטגוריית C1 הבכירה עבור קבוצת יואסט רייסינג.
מרוץ 6 השעות של סילברסטון הוא מרוץ סיבולת למכוניות ספורט המתקיים מדי שנה במסלול המרוצים סילברסטון באנגליה.
המרוץ נוסד בשנת 1976 כחלק מאליפות העולם למכוניות ספורט של הפדרציה הבין-לאומית לרכב (FIA) ומהווה כיום באופן מסורתי את מרוץ פתיחת העונה של אליפות העולם במרוצי סיבולת.
מרוץ סילברסטון נוסד בשנת 1976 כדי להוות חלק מתחרות אליפות העולם למכוניות ספורט של הפדרציה הבין-לאומית לרכב (FIA).
המרוץ הראשון שהתקיים נערך במתכונת מצומצמת מאחר שכמה מן הקבוצות המשתתפות באליפות העולם בחרו שלא להתחרות במרוץ.
את מרוץ זה ניצחו הנהגים הבריטיים ג'ון פיצפטריק וטום וולקינשואו מקבוצת ב.מ.וו.
במרוץ שנת 1977 גדל מספר הקבוצות המשתתפות כאשר את מרוץ זה ניצחו הנהגים ג'קי איקס ויוכן מאס מקבוצת המרוצים הפרטית מרטיני רייסינג במכונית הפורשה 935 כמו גם את המרוץ בשנה שלאחר מכן, ובכך הפכו לנהגים הראשונים אשר זכו בניצחון שנתיים ברציפות.
את מרוץ 1979 ניצחה קבוצת המרוצים הפרטית גלו במכונית פורשה 935 זאת לאחר שהמכונית של קבוצת פורשה הרשמית אשר הובילה ברוב שלבי המרוץ התרסקה והותירה לה את הניצחון במרוץ.
מרוץ 1980 זכור במיוחד כאשר היה המרוץ הראשון בו ניצחה מכונית אבטיפוס ייעודית, מכונית הדה קדנה לולה-פורד על ידי אלן דה קדנה הבריטי אשר שימש כנהג במרוץ הביתי, בנוסף להיותו בעלים הקבוצה, מתכנן ויצרן המכונית.
בשנת 1982 נוסדה באליפות העולם קטגוריית C הבכירה (LMP1 כיום) למכוניות אבטיפוס ייעודיות אך למעשה בשנה זו ניצחה במרוץ דווקא קבוצת לנצ'יה על ידי מכונית מגרופ 6 הקודמת.
בשנת 1983 ניצחה בפעם הראשונה מכונית מקטגוריית C כאשר הנהגים דרק בל ושטפן בלוף מקבוצת פורשה ניצחו במרוץ על ידי מכונית הפורשה 956. פורשה חזרה להציג דומיננטיות במרוץ לאחר שניצחה שוב פעמיים נוספות בשנים 1984–1985 על ידי הנהגים ג'קי איקס ויוכן מאס.
למעט שנת 1989 בה התקיים המרוץ במסלול דונינגטון, בין השנים 1986–1991 קבוצת יגואר ניצחה במרוץ 5 פעמים ברציפות כאשר היא עושה זאת מול הקהל הבריטי המקומי.
מרוץ סילברסטון נוסד במקור כמרוץ האורך 6 שעות.
בין השנים 1983–1988 שונה פורמט המרוץ משעתי לפורמט מרחק ושמו של המרוץ שונה למרוץ 1000 ק"מ של סילברסטון.
בשנת 1989 הועבר קיום המרוץ למסלול דונינגטון, וחזר לסילברסטון בשנת 1990 בפורמט מרוץ מקוצר ל-480 ק"מ.
בשנת 1991 קוצר המרוץ ל-430 ק"מ, בשנת 1992 הוארך ל-500 ק"מ והייתה זו גם השנה האחרונה בה התקיים המרוץ עד לשנת 2000 כאשר חודש באופן חד פעמי בפורמט 500 ק"מ.
בשנת 2004 חודש קיום המרוץ שוב ועד לשנת 2010 נערך בפורמט מרחק 1000 ק"מ.
בשנת 2011 חזר המרוץ לגרסתו המקורית כאשר הפורמט חזר להיות שעתי בן 6 שעות.
מרוץ 24 השעות של נורבורגרינג הוא מרוץ סיבולת למכוניות טורינג ולמכוניות GT המתקיים בנורבורגרינג החל משנת 1970.
במרוץ משתתפים למעלה מ-200 מכוניות ו-700 נהגים, וכיום המכוניות המתחרות במשך 24 שעות ישלימו מרחק של כ-4,000 ק"מ בקירוב לאחר שיקיפו את המסלול באורך 25 הק"מ כ-155 פעמים בממוצע.
המרוץ נחשב לאחד מאירועי הספורט המוטורי הגדולים בעולם.
בשנת 2016 חזו במרוץ למעלה מ-200,000 צופים ביציעים.
המרוץ נוסד בשנת 1970 בהשראת מרוץ 24 השעות של לה מאן ובמקור נועד לתת מענה לנהגים חובבנים הנוהגים במכוניות ייצור סדרתיות כחלופה למרוץ 1000 הק"מ של נורבורגרינג, המיועד לקבוצות מרוץ מקצועניות ולנהגים מקצוענים אשר חלקם נוהגים במכוניות אב טיפוס ייעודיות בקטגוריות בכירות.
המרוץ מתקיים עם כיוון השעון במסלול באורך 25.378 ק"מ המהווה שילוב של מסלול הנורדשלייפה יחד עם מסלול הגרנד פרי של המתחם בו נערך בין היתר מרוץ הפורמולה 1.
כיום עדיין ישנם נהגים חובבנים המתחרים במרוץ עם מכוניתם הפרטית אולם בעשורים האחרונים החלה הנורמה של התארגנות קבוצות מרוץ תחת חסות מסחרית של חברות גדולות אשר התכנסו כדי לנצח את המרוץ עבור שותפיהן, ובנוסף החלו להשתתף במרוץ קבוצות מרוץ מקצועניות של מותגי רכב מובילים ונהגים מקצוענים.
ייחודו של המרוץ הוא שבניגוד לתקנות המחמירות והנוקשות של אליפות העולם במרוצי סיבולת של הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA), תקנות ארגון ה-ADAC למרוץ 24 השעות של נורבורגרינג גמישות ולעיתים עממיות ומאפשרות כמעט לכל רכב בייצור סדרתי להשתתף במרוץ בתנאי שהוא תואם את תקנות הבטיחות.
כל מכונית המעוניינת להשתתף במרוץ משלמת דמי כניסה של כ-7,500 אירו, מתוכם 3,000 אירו משמשים כמקדמה עבור בנזין.
נהגים המחזיקים ברישיון נהיגה בין-לאומי רשאים להשתתף במרוץ בתנאי שיעברו קורס חובה המתקיים בשבוע שלפני המרוץ.
בכל מכונית חייבים לנהוג בין שניים לארבעה נהגים וכל נהג רשאי לנהוג במהלך המרוץ בשתי מכוניות שונות.
כל רכב החל משנת הייצור 1996 רשאי להשתתף במרוץ כאשר באפשרות כלי רכב שיוצרו בין השנים 1990–1995 להגיש בקשה מיוחדת שאישורה תיבחן בנפרד.
כלי הרכב המתחרים במרוץ מחולקים לקטגוריות נפרדות ומסווגים על פי נתונים דומים.
האירוע מתקיים מדי שנה בדרך כלל בחודש מאי או יוני ונמשך על פני יממה שלמה בין שבת לראשון.
מרוץ אפריקה אקו (Africa Eco Race) הוא מרוץ ראלי רייד הנערך מדי שנה בצפון אפריקה מאז 2009, בעקבות ביטול ראלי דקר ב-2008, והעברתו לאמריקה הדרומית.
בדומה לראלי דקר, המרוץ נערך בדרך כלל בחודש ינואר למשך כשבועיים.
הראלי נותן דגש מיוחד לביטחון המשתתפים ופיתוח בר-קיימא.
בנוסף להיבט הספורטיבי של הראלי, הוא שם דגש על מודעות אישית לאחריות אקולוגית.
מאהלי החנייה הליליים נבחרים רחוק מערים ושדות התעופה והמתחרים מוצאים את עצמם באמצע המדבר, רחוק מכל דבר, ותלויים בעזרה הדדית, סולידריות וידידות.
הראלי נערך לראשונה ב-2009 על ידי צוות מארגן צרפתי.
תוואי המסלול דמה למסלולי ראלי דקר המקוריים וכלל קטע תחרות קצר במרסיי בצרפת ומשם, בהפלגה לעבר מרוקו.
התוואי, באורך של כ-6,500 קילומטר, עבר דרך מאוריטניה והסתיים בדקר, סנגל.
גם בשנים הבאות נבחר תוואי דומה, אך הזינוק החל ממקומות שונים בדרום אירופה.
במרוץ משתתפים רוכבי אופנועים, נהגי מכוניות ונהגי משאיות.
בקרב נהגי המכוניות, הצרפתי ז'אן לואי שלסר הוא המנצח הבולט בכל שנות המרוץ עם שישה ניצחונות מ-2009 עד 2014 במכונית מטיפוס באגי שעוצבה על ידו.
במרוץ בינואר 2017 זכה בקטגוריית האופנועים הישראלי גב סלע, בטרם מלאו לו 18 שנה.
הוא ניצח בהפרש מצטבר של 50 דקות את יריבו הנורווגי פאל אנדרס אוליוולסטר שהיה המנצח בשנתיים שקדמו.
מרוץ 24 השעות של דובאי הוא מרוץ סיבולת למכוניות ספורט ומכוניות תיור המתקיים בדובאי.
המרוץ מתקיים אחת לשנה מאז שנת 2006. פורשה הוא יצרן המכוניות בעל מספר הזכיות הגבוה ביותר בתחרות (5 זכיות).
מיקומו של המסלול מרכז אליו מתחרים רבים מאיחוד האמירויות הערביות והמפרץ הפרסי, כמו גם מתמודדים מרחבי העולם, בעיקר מאירופה.
התחרות מהווה חלק מאליפות מרוצי 24 השעות ופתוחה לקבוצות מקצועיות וחצי-מקצועיות.
בניגוד למרוץ 24 השעות של לה מאן בו מוזמנות הקבוצות להשתתף בתחרות על ידי המארגנים, התחרות בדובאי פתוחה לכל המעוניין להרשם.
ההשתתפות מותנית במילוי טפסים ותשלום אגרה.
בתחרות משתתפים מגוון רחב של כלי רכב מקטגוריות שונות, החל ממכוניות סדרתיות דוגמת רנו קליאו והונדה סיוויק השייכות לקטגוריית הסופר 2000 ועד לדגמי הפורשה GT3, הייעודיים למרוצים.
ישנן תקנות שונות, המנסות לאזן בין הקטגוריות השונות, לדוגמה: רכבים בעלי מנוע 1,600 סמ"ק יכולים לשאת פחות משקל בהשוואה לרכבים בעלי מנוע 2,000 סמ"ק.
מרוץ דראג הוא סוג של מרוץ מכוניות.
זוהי קטגוריית מרוצים מסוימת שבה מתחרים כל פעם שני רכבים במרוץ ראש בראש במקצה של מסלול ישר באורך 403 מטרים (רבע מייל) כאשר המטרה היא להגיע ראשון.
המרוץ מתבצע בשיטת נוק-אאוט כאשר כל מנצח במקצה עולה לשלב הבא, בו הוא מתמודד מול מנצח אחר, עד שמגיעים לגמר.
רכבי דראג הם רכבים תקניים כביכול לנסיעה בכביש, אלא שבעליהם משפרים אותם כל העת על מנת לנצח בתחרות.
לעיתים מוסיפים על רכב שמגיע מהיצרן עם עוד מאות כוחות סוס כך שישנם רכבי דראג עם מעל ל-.
תפעול הרכבים יקר מאוד ולכן משתמשים ברכבים האלו בדרך כלל רק למרוץ הדראג עצמו.
בחוקי המרוץ מותר לערב בתערובת הדלק כל רכיב שייתן תאוצה טובה יותר וכל שיפור שניתן להעלות על הדעת.
בישראל מתקיים מדי שנה מאז 2012 מרוץ דראג רשמי, לרוב במנחת דימונה, בתמיכת משרד התרבות והספורט.
מרוץ 8 השעות של בחריין הוא מרוץ סיבולת המתקיים במסלול הבין-לאומי של בחריין הנמצא בסאח'יר כחלק מאליפות העולם במרוצי סיבולת.
המרוץ נערך לראשונה בעונת 2012, בפורמט של מרוץ 6 שעות, והתקיים ברציפות מדי שנה עד לשנת 2017. בעונת 2018/19 לא נכלל כחלק מהאליפות.
החל משנת 2019 מתקיים המסלול במתכונת של 8 שעות.
מרוץ 6 השעות של שאנגחאי הוא מרוץ סיבולת המתקיים במסלול הבינלאומי של שאנגחאי במסגרת אליפות העולם במרוצי סיבולת.
המרוץ התקיים לראשונה בעונת 2012, כמרוץ האחרון בעונה.
קבוצת טויוטה ניצחה את המרוץ שלוש פעמים, היצרן בעל מספר הזכיות הגבוה במרוץ.
מרון גטנט (באמהרית: ሜሮን ጌትነት) היא שחקנית, משוררת, ומחזאית אתיופית.
היא אחת הכוכבות העולות בארצה, ומופיעה בטלוויזיה ובקולנוע.
התפקיד הידוע ביותר שלה הוא בתור מאזה אשנאפי, בסרט עתיר השבחים "דיפרט".
החל משנת 2013, גטנט מככבת בסדרת הדרמה האתיופית "דנה", בה היא מגלמת כתבת עיתונות בשם הלינה.
גטנט הופיעה בבכורתה הקולנועית הבינלאומית בסרט "דיפרט" ב-2014, בהפקתה של אנג'לינה ג'ולי.
בסרט, המבוסס על סיפור אמיתי, היא מגלמת את מאזה אשפאני, עורכת דין אשר נלחמת במסורת הפטריארכלית של "טלפה", או חטיפת נערות לשם נישואים, והאשמת הקורבן המתנגדת.
בספטמבר 2014, בבכורה של הסרט באדיס אבבה, הקרנת הסרט בוטלה בפתאומיות עקב צו בית משפט נגד הצגתו באתיופיה.
הבכורה הבינלאומית של הסרט התקיימה בפסטיבל סאנדנס 2014, בו גטנט נכללה ברשימת "10 השחקנים לצפות בהם".
גטנט לומדת לתואר שני בפיתוח והאמנויות באוניברסיטת אדיס אבבה.
היא נשואה, ולה שני ילדים.
מרוץ גולני הוא מרוץ שמקיימת חטיבת גולני.
המרוץ מתקיים מדי שנה ונוטלים בו חלק חיילי החטיבה וכן אזרחים המצטרפים לחיילים במקומות היישוב שונים בהם עובר המרוץ.
המרוץ נערך בקיץ במשך חמישה ימים (המרוץ הראשון נמשך עשרה ימים) לאורך מסלול שאורכו כ-800 ק"מ ממרגלות החרמון ועד אילת.
המרוץ מציין את נתיב הקרבות של החטיבה ומנציח את האתוס של גולני.
המרוץ, פרי יוזמתו של תת-אלוף דוד (דוביד) כץ, אשר פיקד על החטיבה בשנים 1978 – 1980, מתקיים מדי שנה או שנתיים ברציפות מאז ייסודו ב-2 באוקטובר 1979.
מטרות המרוץ כפי שהוגדרו מהיום הראשון הן:
להנחיל לחיילים את ערכי החטיבה ומורשתה באמצעות לימוד אתרי קרבות שלה, מהחרמון ועד אילת.
לחזק הקשר בין צה"ל והקהילה באמצעות מפגשים ופעילויות משותפות.
לטפח ערכי אהבת הארץ דרך הכרת תולדותיה, נופיה ואתריה.
להעביר סיפורי מורשת קרב בבתי הספר מקרבות תש"ח ועד היום.