tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כעביה-טבאש-חג'אג'רה היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1996.
ביישוב פועלים קופת חולים, מגרש כדורגל, מתנ"ס ושני מסגדים.
במועצה המקומית כעביה מתגוררת אוכלוסייה ערבית בדואית הכוללת בתוכה שלושה שבטים עיקריים: כעביה, טבאש וחג'אג'רה.
במקום מספר שבטים הכוללים כמה וכמה משפחות:
שבט אלמאז, שבט סלאמנה, שבט אבו סויד, שבט טואהרה, שבט רשאידה, שבט עוזבי, שבט חויראת, שבט מטלק, שבט ברוק, שבט דאר עביד.
שבט חג'אג'רה – כולם משפחה אחת.
שבט טבאש בכפר טבאש – מורכב בעיקר ממשפחת טבאש וממשפחת סויטאת.
בנוסף גרות בכפר כחמש משפחות יהודיות.
בכעביה שלושה בתי ספר: יסודי, חטיבת ביניים ותיכון בהנהלת רשת עמל.
קיבוץ הרדוף השכן יזם הקמת מגמת תיאטרון בבית הספר התיכוני שהיה בניהולו של ויפקי סלאמנה, המנהל הראשון של התיכון..
היוזם יעקב ארנן יחד עם חבריו פאיז סואעד מהכפר סוואעד חמירה השכן, והכמרית אילסה, מקימי "שער לאדם", ממשיכים לקדם את נושא השלום באזור זה ועם השכנים.
רובי נגאר (ראש מועצה ממונה מטעם משרד הפנים)
כספית (מיוונית ὑδράργυρος אל הלטינית: Hydrargyrus) היא יסוד כימי מסדרת מתכות המעבר שסמלו הכימי Hg ומספרו האטומי 80. זוהי המתכת היחידה היציבה (בניגוד לפרנציום) שמצב הצבירה שלה בתנאים סטנדרטיים הוא נוזל.
נקודת ההתכה של הכספית היא 38- מעלות צלזיוס.
שמה של הכספית נובע מדמיונה למתכת כסף.
שמות נוספים רומזים גם למצבה הנוזלי ול"יכולת התנועה" שלה: השם היווני hydrargyrum משמעותו "כסף-מים" או "כסף מימי".
באנגלית היא נקראת mercury על שם מרקוריוס, וכן quicksilver, כינוי שפירושו "כסף חי".
כינוי זה נמצא גם כן בשפה העברית, והשם "כסף חי" מופיע במקורות עבריים שונים, בעיקר העוסקים בקבלה, וכן בפרשנות התלמוד והמשנה.
הכספית יוצרת בקלות סגסוגות עם מתכות רבות, ביניהן זהב, אלומיניום וכסף, אך לא עם ברזל.
סגסוגות של כספית מכונות "אמלגמה".
דרגות החמצון הנפוצות של כספית הן 1+ ו-2+.
דרגת החמצון 3+ קיימת אך היא נדירה.
השימוש העיקרי בכספית כיום הוא לייצור חומרים ליישומים אלקטרוניים.
כמו כן כספית מצויה במדי טמפרטורה, מדי-כובד ובמתקנים מדעיים אחרים.
לכספית תפקיד בייצור מדי לחץ דם ומדחומים (במספר מדינות נאסרו מכשירים כאלו המכילים כספית).
לכספית תפקיד בייצור ברומטרים ומכשירי מדידה אחרים.
בעבר נעזרו בכספית לטיהור זהב וכסף.
מכספית ייצרו בעבר את הצבען ורמיליון, שהיה האדום השולט בציורים בתקופת הרנסאנס ועד המאה ה-18.
כספית משמשת כמרכיב בסתימות שיניים (סתימת אמלגם-כסופה), ומהווה 50% מן הסתימה.
לא ידועה סכנה בריאותית מהכספית הזו כאשר הסתימה ממוקמת כראוי בשן, אך כאשר יש צורך להסירה, הפעולה חייבת להיות זהירה.
מכספית מייצרים כספית רועמת, שבעבר היה חומר היזימה העיקרי ברוב סוגי התחמושת (כמו הפיקה של כדורי רובה).
הכספית הרועמת נוטה עם הזמן להתפרק ליסודות ממנה עשויה התרכובת.
הכספית שנוצרת בפירוק עלולה ליצור אמלגם עם המתכות סביבה (למשל, תרמיל הכדור העשוי פליז) ולהחלישן.
במקום הכספית הרועמת, משתמשים כיום בחומרי נפץ אחרים בפיקות ומרעומים.
בנורות פלואורסצנטיות וכן בנורות כספית, מתכת הליד.
כעזר הדלקה בנורות נתרן לחץ גבוה (בצורת תרכובת נתרן-כספית).
הכספית הייתה ידועה להודים ולסינים הקדמונים ונמצאה בקברים מצריים המתוארכים מ-1500 לפנה"ס.
במאה ה-5 לפנה"ס שימשה הכספית להכנת סגסוגות עם מתכות נוספות.
ביוון העתיקה נוצלה הכספית במשחות והרומאים השתמשו בה לקוסמטיקה ולהקלת כאבי צמיחת שיניים אצל תינוקות.
אלכימאים החשיבו את הכספית לחומר שממנו נוצרו כל שאר החומרים, והאמינו כי כאשר הכספית מתקשה היא הופכת לזהב.
סמלה האלכימי של הכספית הוא ☿ והיא משויכת לכוכב הלכת מרקורי (כוכב חמה).
הכספית ירדה מגדולתה במאה הראשונה לספירה, כאשר הרופא היווני גלנוס עמד על רעילותה.
במאה העשירית העניק הרופא המוסלמי הנודע אל ראזי, מחבר הספר הראשון בהיסטוריה על רפואת ילדים, הכשר מחודש לכספית כחומר משלשל, שכן קוף שהואכל במתכת לא גילה סימני הרעלה, ומסקנתו של אל-ראזי הייתה שכספית אינה מזיקה.
סביר, אכן, שהקוף של אל-ראזי לא נפגע: עיקר הנזק מכספית אינו מופיע מיד אלא כפגיעה עצבית מצטברת.
בעקבות אל-ראזי הלכו רופאים נוספים ובימי הביניים השתמשו בכספית מעורבת בחלבון ביצה כתכשיר נגד כינים ולהקלה על דלקות וזיהומים בעור.
האנשים שנפגעו במיוחד מכספית במשך מאות שנים היו הכובענים.
החומר הנפוץ לייצור כובעים היה לבד - בד לא ארוג, המיוצר מדחיסה של סיבי צמר או פרווה ומשמש למשל לציפוי שולחנות ביליארד.
הלבד לכובעים יוצר מפרוות ארנבים בתהליך שנקרא carroting (תרגום אפשרי: "הגזרה") וכלל שטיפה בתמיסת כספית חנקתית, שצבעה כתום, כצבע הגזר.
טיפול זה נדרש להפרדת הפרווה מהעור ולהצמדה חלקה של הסיבים.
לאחר ה"הגזרה" עוצב הלבד לצורת חרוטים גבוהים וכווץ על ידי הרתחה במים.
כובענים נחשפו על כן למנה גדושה של אדי כספית, כשבחשו את הדוודים שבהם התבשל הלבד ספוג הכספית.
מחלות נפש (שנגרמו מקישור כספית לתאי העצב במוח) נחשבו לסימן היכר אופייני לבעלי אומנות זו.
דוגמה לכך נמצאת בסיפור "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות", שם הדמות "הכובען המטורף" לקתה כנראה בפסיכוזה כתוצאה מחשיפה לכספית.
יש הטוענים שגם ניוטון לקה בהתקפי פסיכוזה שנגרמו מכספית ששאף בזמן שישן במעבדתו בעת עריכת ניסויים במתכות שונות.
כספית מופיעה בטבע בעיקר בצורת המינרל צינובר (HgS) או ביחד איתו.
נכון ל-2016 המרבית המוחלטת של הכספית בעולם מופקת בסין (למעלה מ-80% מהתוצרת העולמית) .
יצרנית משמעותית נוספת היא מקסיקו (כ-10%).
כספית ממוצה מצינובר באמצעות חימום בנוכחות אוויר כך:
לאחר שאדי הכספית עוברים עיבוי, מתקבלת כספית נוזלית.
כספית צריכה להישמר בכלים אטומים, מחשש שתתאדה ותישאף על ידי בני אדם.
חימום כספית ותרכובות כספית צריך להיעשות תחת פיקוח.
גם חשיפה לכספית בריכוזים זעירים עלולה לגרום נזק בלתי הפיך, משום שהיא מצטברת בהדרגה בגוף (לגוף אין אפשרות להיפטר מכספית ולכן היא מצטברת בקלות יחסית).
הרעלת כספית יכולה להתבטא שנים לאחר החשיפה.
אחד מהתסמינים שלה הוא נשירת שיניים.
החומר הוגבל לשימוש על ידי האיחוד האירופי.
כעס מוגדר כתגובה רגשית הכוללת עוררות פיזיולוגית והנעה לפעולה.
הכעס מתעורר בתגובה לגירוי, תסכול, פרובוקציה ולעיתים אף לחרדה ומורכב ברגשות הנעים בעוצמתם מרוגז מתון ועד זעם וחימה.
הדמיון בין כעס לעוינות הוא בהִתְכּוֹנְנוּת שיש בהם לפגיעה ולהאשמה אך ההבדל בין הכעס לעוינות הוא בכך שבעוד העוינות נתפסת כתגובה מחשבתית מתמשכת הרי שהכעס הוא אפיזודה יחידה, קצרה ובדרך כלל מוגבלת בזמן אשר עשויה להתעורר גם בהיעדר גירוי שלילי.
תגובת הכעס כוללת מרכיבים פיזיים (הבעות פנים, תנועות גוף), ביטוי הכעס יכול להיות ישיר או עקיף, בדרך מוחצנת או מודחקת.
כעס מוחצן אופייני יותר לאלו אשר מתקשים לבטא מילולית את רגשותיהם והם מתפרצים, מתרגזים, ונוקטים בהתנהגות אלימה (החצנת התנהגות), בעוד שכעס מופנם נשמר פנימה ומודחק ויכול להתבטא פעמים רבות בדיכאון.
בעברית קיימות מספר מילים המתייחסות לרגש הכעס.
מילים כמו זַעַם, חרון, עֶבְרָה, קצף, חֵמָה, רוגז, עצבנות, עצבים (סלנג) ורתחנות, משמשות על מנת לבטא עוצמות ומופעים שונים של רגש זה.
כעס מתעורר לעיתים קרובות כתגובה לדחק (לחץ) או תוקפנות שמופעלים על האדם.
כמו כן הוא עשוי להיות תגובה למצב מציאותי אותו האדם מפרש כאיום, סכסוך, חוסר צדק, בגידה או השפלה.
כעס עשוי להיות גם ביטוי לתסכול או כישלון.
כעס עשוי להתפרץ (באופן סביל או פעיל) גם במצבים של דיכוי חברתי, ועשוי להיות מלווה בשינוי קיצוני בדימוי העצמי ובהתנהגות מרדנית.
כאשר הכעס אינו מובע באופן פעיל, הוא עשוי להיות מלווה במתח, התנהגות פסיבית-אגרסיבית ועוינות.
תפיסת המציאות ככוללת פגיעה בכבודו של אדם והתייחסות מזלזלת כלפיו.
פגיעה פיזית, או תפיסת המציאות ככוללת פגיעה נפשית או מילולית באדם או באנשים הקשורים אליו.
פגיעה בצורך של אדם במרחב בטוח ושקט.
פגיעה ברכושו של אדם או גנבת רכושו.
תפיסת המציאות ככוללת בגידה באמון, למשל ניאוף.
עימות תפיסתי ומחלוקת על עמדות ואמונות.
מצב בו אחרים מבצעים פעולה הנוגדת את תפיסתו של האדם.
רגשות אחרים שיש הבחנה בינם לבין כעס, עשויים להיות צער, פחד - מקושר להימנעות מגירוי לעומת כעס המקושר להתעמתות עם גירוי, ואשמה, בה לפי גישות מסוימות, הכעס מופנה לעצמי.
תגובה של כעס יכולה להיות מוחצנת: עוקצנות מילולית, העלבה, קללה ושמחה לאיד, ואף פיזית ברמות שונות - התעלמות, פגיעה ברכוש, תגרה, ובמקרים קיצוניים רצון לחסל ולהרוג את הגורם הנתפס כמכעיס.
תגובה של כעס עשויה להיות גם מופנמת: בכי, קיטור, ביזוי עצמי, ואף פגיעה עצמית שבמקרים קיצוניים יכולה להגיע לאובדנות.
ישנם מספר מאפיינים נפשיים לכעס: התמקדות והתרכזות מוקצנת בעניין המפריע, ירידה ביכולת החשיבה והלוגית, איבוד יכולת ריכוז בכל דבר אחר, התנהגות בלתי רציונלית שלפעמים מגיעה עד כדי איבוד שליטה, חרדה, קנאה, אפתיה וטינה.
מדענים וחוקרים הראו שרגשות מסוימים נוצרים באמיגדלה – מבנה מוחי המצוי בעומק האונה הטמפורלית התיכונה במוח.
האמיגדלה אחראית לזיהוי סכנות ותפעול הגוף בהתאם אליהן.
במצב זה, פעילותה גורמת למתח רב בשרירים; במוח משתחררים חומרים כימיים בשם קטכולאמינים, אשר מעלים את רמת הסוכר במטרה לייצר אנרגיה; פעימות הלב מתגברות ולחץ הדם עולה, מה שגורם להסמקה; בהמשך משתחררים מוליכים עצביים נוספים, כמו גם ההורמונים אדרנלין ונוראדרנלין.
רק עם חלוף תחושת הסכנה, הגוף מתחיל את הכנתו לקראת מנוחה.
שתי גישות עיקריות להתמודדות עם כעס הן הפחתת העוררות או הגברתה.
מחקר מטא-אנליזה משנת 2024 סקר 154 מחקרים שבחנו את האפקטיביות של תוכניות התערבות.
המחקר מצא שהתערבויות שהפחיתו עוררות הצליחו להפחית כעס ואגרסיביות.
התערבויות אלה כללו פעולות כגון תרגילי נשימה, מדיטציה וקשיבות.
לעומת זאת, התערבויות שהגבירו עוררות לא היו אפקטיביות בהפחתת כעס.
התערבויות כאלה כללו פעילויות כמו הכאת שק אגרוף, ריצה או רכיבה על אופניים.
ממצאים אלה עומדים בסתירה להשערת הקתרזיס הטוענת שיש לפרוק כעס.
לפי הגישה הפסיכואנליטית, להדחקת הכעס קיימות השפעות שליליות על הנפש: האנרגיות השליליות של הכעס מופנות פנימה כלפי האדם עצמו אם הן מודחקות, ועלולות להביא לדכדוך ודיכאון.
לכן החצנת הכעס תוך ביטויו באופן מבוקר ומתון היא עדיפה.
בנוסף, הדחקה ממושכת של הכעס מגבירה את פוטנציאל האלימות עד לנקודה שבה היא עלולה להתפרץ כאלימות קשה ולא מוצדקת כלפי הסובבים, או כלפי הכועס עצמו.
יש הדוחים את הטענה שעצירת הכעס מובילה לנזק נפשי או גופני.
לפי עמדה זו, ההשלכות של הכעס, עלולות לגרום לנזק, ולא הניסיונות לעכבו.
במחקר ביפן נמצא שכתיבת מחשבה שלילית על פתק והשמדתו מסייעת להפיג כעסים.
למרות שהכעס נתפס בעיקר כביטוי שלילי ואלים, יש לו תפקיד הישרדותי חיוני, כשהוא מעורר את הכועס לפעילות תוקפנית שתנסה לפרוק אבן נגף המאיימת עליו.
הכעס הוא המעורר העיקרי לאסרטיביות, שהיא חיונית לפרט להשגת צרכיו הבסיסיים (מזון, פרנסה, עזרה ועוד).
עם זאת, אם ביטויי הכעס הם מוגזמים הם עלולים להביא למתחים ולקונפליקטים עם הסביבה.
בהיעדר ביטוי של הכעס, הגורם שעורר אותו עשוי להמשיך להכביד, מה שמגדיל את הסבירות של הפרט להגיע אל "נקודת שבירה".
החנקת הכעס עלולה לגרור שנאה לגורם המכביד ואף לסביבתו הכוללת, דבר המעלה את הסבירות לתחושות ניכור וזרות ולשחיקה של תחושת השייכות של הפרט לסביבתו.
מכיוון שלכעס יש לעיתים קרובות תועלת ומשוב מיידי מהסביבה, עשויים להתרחש תהליכים של התניה ולמידה העלולים לגרום לפרט לאמץ דפוס התנהגות כועסת ולעשות בו שימוש מופרז, כגון תוקפנות יתרה; אך תוקפנות זו נתפסת בעיני הקורבן כבלתי מוצדקת, ומעוררת תוקפנות נגדית כועסת ומתפרצת.
כך, כמו במעגל קסמים, פרט שעושה שימוש מופרז בכעס גורר את סביבתו לאווירה של אלימות.
שימוש מופרז בכעס היא אחת הסיבות לעלייה באלימות בחברות שונות.
דוגמה לכך היא אלימות מוגברת בחברות שבהן יש מתח ניכר בין חברי קבוצות שונות (כגון ארצות הברית וישראל).
בחברה מגובשת, דפוסי ביטוי של התנהגות מקובלת ולחץ חברתי מציעים חלופות בטוחות יותר מן הכעס המתפרץ; לעומת זאת, בחברות משוסעות אותם דפוסי ביטוי מאבדים מערכם משום שאינם מובנים לפרטים מרקע שונה, ולכן הגורם המעיק לא נפתר אלא נצבר עד להתפרצותו ככעס, שמתחיל את מעגל הקסמים של האלימות.
הכעס משמש גם לפריקה של לחצים מצטברים.
הדבר מתבטא אף בקרב בעלי חיים.
לדוגמה, התאואים האפריקניים מפגינים כעס ואלימות קשה זה לזה כשהם מריחים טורף, אך אינם מזהים את מיקומו ומצפים באימה לזינוק הקטלני.
למרות שהכעס הוא ספונטני וטבעי, חברות רבות מכירות באופיו המסוכן והאלים, ומצפות מהפרט להפגין שליטה עצמית ואיפוק.
לפי גישות מסוימות, אנשים בוחרים על מי לכעוס, באילו מצבים, ובאיזו מידה.
אנשים נוטים להחצין כעס כלפי אנשים הנמוכים מהם במעמד, שלתחושתם אינם יכולים לפגוע בהם כתגובה לכעס; לעומת זאת, אנשים נוטים להדחיק כעס כלפי אלו הגבוהים מהם במעמדם ויכולים לפגוע בהם.
כעס עשוי להוות אסטרטגיית מניפולציה יעילה לצורך שינוי ועיצוב עמדות.
מחקרים הראו כי כעס הוא אכן אסטרטגיה מובחנת של השפעה חברתית, וכי השימוש במנגנון של כעס לצורך השגת מטרה הבאה כמכלול של התנהגויות כוחניות, מתברר כאסטרטגיה מוצלחת.
החוקרת לריסה טיידנס מצאה קשר בין הבעת כעס לתפיסת ההשפעה החברתית.
קארי קיטינג מצאה כי אנשים בעלי הבעת פנים כועסת נתפסו כבעלי עמדה חברתית ובעלי כוח.
במחקר אחר נמצא כי כאשר נבדקים קראו תרחיש של דמות כועסת לעומת עצובה, שויך מעמד גבוה יותר לזו הכועסת.
מחקר נוסף של טיידנס העלה שנבדקים שנחשפו לאדם כועס, נטו להביע בו תמיכה לעומת נבדקים שנחשפו לאדם עצוב; כמו כן נמצא כי הסיבה לכך היא כי מביע הכעס נתפס כבעל יכולת ולכן המעמד יוחס לו על בסיס יכולת זו.
כעס בארגונים - מודל שני הסיפים
ביטוי של כעס בארגון עלול להביא להשלכות שליליות עבור הפרט והארגון, כגון ירידה בפריון העבודה ועלייה בתחושת הלחץ.
אך ביטוי של כעס יכול להביא גם לתוצאות חיוביות, כגון שיפור המוטיבציה, שיפור יחסי עבודה והבנה הדדית טובה יותר.
"מודל של שני סיפי הכעס בארגונים" מציע הסבר לתוצאות השונות של ביטוי הכעס בארגונים.
בהתאם למודל, הנורמות הנהוגות בארגון מציבות סיפים רגשיים, אשר העובדים שחשים כעס יכולים לבחור אם לחצות אותם או לא.
הסף הראשון הוא "סף הביטוי", והוא נחצה כאשר העובד מפנה את כעסו כלפי האנשים במקום העבודה אשר קשורים למצב שגרם לתחושת הכעס או שמסוגלים לטפל במצב זה.
הסף השני הוא "סף חוסר הנימוס", והוא נחצה כשהעובד מגזים בהבעת כעסו, כך שמי שצופה בביטוי כזה של כעס מתאר את התנהגות הכועס כבלתי מקובלת חברתית או תרבותית.
ביטוי כעס שחוצה את "סף הביטוי", סביר יותר שהשלכותיו תהיינה שליליות, היות שלארגון אין יכולת לטפל בבעיה שגרמה לכעס.
גם ביטוי הכעס שחוצה את "סף חוסר הנימוס", סביר יותר שיגרום להשלכות שליליות, היות שבמקום לטפל בבעיה שגרמה לכעס, הארגון יעסוק בסנקציות כלפי העובד שהתנהג באופן לא מקובל.
לעומת זאת, כאשר ביטוי הכעס נמצא בטווח שני הסיפים – סביר יותר שהשלכותיו תהיינה חיוביות, משום שהבעיה שגרמה לכעס מובאת בצורה זו לידיעת הנוגעים בדבר באופן שלא מסיט את תשומת הלב מהבעיה עצמה.
טווח הסיפים שונה בארגונים שונים ויכול גם להשתנות בתוך הארגון.
באם השינוי התוך-ארגוני מכוון לתמיכה בביטויי כעס – טווח הסיפים גדל, ואילו כאשר השינוי מכוון לדחיקה של ביטויים כאלה – טווח הסיפים מצטמצם.
חוקרים עוסקים בין השאר בשאלה האם כעס במהלך משא ומתן מעלה את היכולת של מבטא הכעס להצליח בו.
מחקרים קודמים מצאו כי מבטא הכעס נתפס כקשוח, דומיננטי וחזק יותר.
כמו כן נמצא כי אנשים נוטים לוותר יותר לאלו שנתפסים כדומיננטיים וקשוחים ולא לאלו הנתפסים כרכים וכנועים.
על בסיס ממצאים אלו הראה מחקרם של טיידנס וסינקר שאנשים אכן מוותרים יותר לצד הכועס מאשר לצד שאינו כועס.
אחת השאלות שהועלתה על רקע ממצאים אלו הייתה האם השפעת הבעת הרגש על האחר נובעת מכך שאנשים משתמשים במידע רגשי על מנת להסיק על גבולות האחר, ועל פי הסקותיהם הם מתאימים את דרישותיהם במשא ומתן.
באחד המחקרים נבדק האם אנשים מוותרים יותר ליריב כועס או ליריב שמח.
ממצאי המחקר הראו כי נבדקים התגמשו יותר מול היריב הכועס לעומת היריב השמח.
תוצאות אלו מחזקות את הטענה כי המשתתפים ניטרו את הרגש של היריב לצורך הסקה על גבולותיו וביצעו את החלטותיהם על פי מידע זה.
בניסוי המשך נמצא גם שנבדקים שנתקלו ביריב כועס הציבו רף דרישות נמוך מאלו שנתקלו ביריב שמח.
ייתכן ואחת הסיבות לגמישות ולוויתורים אלו נובעת מפחד ואגרסיה המכוונים כלפי הצד היריב.
למידה של פחד אצל היריב מכלה משאבי עיבוד מידע ובכך גורמת להפחתת יכולתו לתת פתרונות יעילים תוך כדי התחשבות בכל המידע הזמין.
מחקרים שנעשו על אינואיטים, מצאו כי הם חברה שבה לכעס אין לגיטימיות, כפי שאין לגיטימיות לביטויי רגש קיצוניים אחרים, ולכן כעס אינו בא לביטוי כרגש אצלם.
חז"ל גינו אנשים כעסנים, ואמרו שכל הכועס כל מיני גיהנום שולטים בו (נדרים כב א) עוד אמרו שכל הכועס אם נביא הוא – נבואתו מסתלקת ממנו, ואם חכם הוא – חכמתו מסתלקת ממנו; שכל הכועס יהיה בעיניך כמי שעובד עבודת אלילים; ואף חיברו את האיסור לכעס.
במסכת נדרים רבה בר רב הונא אומר "כל הכועס – אפילו שכינה אינה חשובה כנגדו".
הסיבה שהכעס שווה בחומרתו לעבודת אלילים, היא משום שהאמונה היא שכל מה שאלוהים עושה הוא לטובה (נאמר בשתי דרכים על ידי נחום איש גמזו ורבי עקיבא), ומי שכועס מראה שהוא לא מאמין שמה שהתרחש לו, וגרם לו לכעוס, הוא לטובה, או בכלל מהלך אלוהי.
הרמב"ם טוען שעיקר חטאו של משה רבנו (חטא מי מריבה), שבעטיו לא נכנס לארץ ישראל, היה הכעס שכעס על עם ישראל במי מריבה והכעס שבעטיו הכה את הסלע.
סיבה נוספת לכך שהכעס מהווה הפרעה ישירה בעבודת השם היא, משום שלתוצאה של הכעס יש את אותה התוצאה כמו לרגש הגאווה, והיא, חוסר האמונה באלוקי ישראל.
כי גם הכועס וגם הגאוותן, לא מאמינים שהכל מאת השם, כי אם הם היו מאמינים שהכל מאת השם (ושהכל לטובה) מה להם לכעוס או להתגאות על או בדבר-מה.
ואמרו חז"ל (סוטה ה' א') על הבעל-גאווה, שהקדוש ברוך הוא אומר עליו: "אין אני והוא יכולין לדור בעולם".
במשנה תורה מרחיב הרמב"ם בגנות הכעס:
הריה"ל כותב כי יש לתת ביטוי לכח הכעס באפיקים אחרים:
בסדרת הספרים "אגרות קודש" של הרבי מלובביץ' מופיעים מספר מכתבים ששיגר הרבי לאנשים, העוסקים בנושא הכעס.
הנה 2 עצות שכתב הרבי לאנשים בזמנים שונים, הראשון לגבר והשני לתלמידה צעירה:
מספר פעמים אף ייעץ הרבי למתמודדים ולמתמודדות עם תחושת הכעס, ללמוד את פרק מ"א בספר התניא.
אדמו"ר הזקן כותב בספר התניא שהטעם לכך שחז"ל השוו בחומרתם את הכעס לעבודה זרה הוא:
הראי"ה קוק טען שהמניע העמוק והפנימי לכעס, הוא היעדר ביטוי עצמי של האישיות, וכישלון של האדם להוציא את עצמו אל הפועל ולבטא את כישוריו ומהותו הפנימית.
הוא ביאר גם את המושג "רתחא דאורייתא" (=כעס התורה; ), שהוא כעס מוצדק על פי חז"ל, כהתנגשות בין האידיאל רחב ההקף והלא-גבולי לבין ההגבלות והשפלות של העולם הזה, שיוצר כעס עצור (מידות הראי"ה עמ' פ"ג).
הרמב"ם כתב במורה נבוכים (חלק שלישי ,פרק מ"ח) שנשים כעסניות עקב כך שנפשן רגישה.
כעפעפי שחר הוא רומן ישראלי שנכתב על ידי הרב והסופר חיים סבתו בשנת 2005.
שם הספר לקוח מהפיוט "אנא הושע" מאת רבי ישראל נג'ארה, חלק משירת הבקשות העומדת במרכז העלילה.
גיבור הספר הוא עזרא סימן טוב איש ירושלים, המוצא את פרנסתו בגיהוץ בגדים במכבסה.
עלילת הספר סובבת סביב עזרא וארבעת מכריו: הסופר, רחמים - הכנר העיוור, משה-דוד האברך, וד"ר יהודה טויל, גיסו של עזרא.
עזרא הוא אדם ירא שמיים ותמים דרך, גם כשצרות ניתכות על ראשו הוא אינו מהרהר על דרכי ה'.
משה דוד וד"ר טוויל הם אנטיתזה לתמימותו של עזרא.
ד"ר טויל הוא מומחה לשירת ימי הביניים, בקיא ומלומד, ובז בסתר לגיסו חסר ההשכלה.
למרות שעל פני השטח נראים חייו של עזרא נינוחים וחסרי דאגות, אין זה כך.
הוא נושא בליבו צלקות שמקורן בבתו שהמירה את דתה לנצרות, ובמקרה עלום שאירע בילדותו, ובו, ככל הנראה גרם עזרא לעוורונו של רחמים.
עזרא מבקש את תיקונו של המקרה מהסופר, וזה אומר לו שימצא תיקון רק כשישמע את הסיפור מאדם אחר.
את הסיפור שומע עזרא מרחמים הכנר העיוור במסיבת כרת (מסיבה הנערכת לאדם בגיל 60, כאשר יצא מגדר "כרת"), ובאותה תקופה נרפא גם רחמים מעוורונו בעין אחת.
הסיפור סובב כולו על השאלה "מה עשינו בעולם"?
ד"ר יהודה טוויל שואל את עצמו האם רק לחקור שירים הוא יודע או שמא גם לכתוב?
ר' משה דוד רוצה לא רק ללמד מהספרים אלא אף לכתוב אחד
ובתוך כך שזורים מילות הפיוט: "נעורי עד הלום עשו לנפשם ומתי אעשה אנוכי לביתי"?
לבסוף מוצא ד"ר טוויל את שירו שאיבד ור' משה דוד מבין, אחרי הניסיון לכתוב ספר, את ערכם של ספר התהילים ולימוד התורה.
בסוף המעשה רואה עזרא, (כנראה שרק בעיני רוחו), את ביתו שהתנצרה, חוזרת אליו.
כספת היא בית קיבול מאובטח לשמירת כספים, חפצי ערך ומסמכים יקרי-ערך מפני גנבה, נזק או גישה של גורמים לא רצויים.
הכספת בנויה לרוב בצורת תיבה חלולה, שאחד מצדדיה משמש כדלת לתוכן הכספת.
הגוף והדלת של הכספת עשויים לרוב ממתכת יצוקה כגון ברזל.
אחד מחלקיה החשובים ביותר של הכספת הוא המנעול, המשמש כאמצעי האבטחה והגישה לתוכן הכספת.
המנעול יכול להיות מכני (כגון מנעול צילינדר), חשמלי, דיגיטלי או ביומטרי.
יש כספות הכוללות מספר מנגנוני אבטחה ומנעולים.
לעיתים כספות מקובעות למבנה, על מנת להקשות על גנבתן ופריצתן מאוחר יותר.
בנקים ומוסדות גדולים אף בונים חדרים שלמים המשמשים ככספת.
מקובל להפריד בין שני סוגי כספות מרכזיים, כספות פנימיות וחיצוניות.
כספות פנימיות מקובעות בתוך קיר (מבטון בדרך כלל), בעוד כספות חיצוניות מקובעות לקיר באמצעות דיבל ג'מבו חזק.
בנוסף לכספות המותקנות בבתים, משרדים וכו' לשימושם הפרטי, מציעים חלק מסניפי הבנקים שירותי השכרת כספות הנמצאות בסניף הבנק.
כַּעַךְ, בֵּיְגְל או בֵּיְגָּלֶה הוא לחם בצורת טבעת העשוי מקמח חיטה.
לכעך צורת טורוס והוא מבושל בסירופ על מנת שיקבל ציפוי קשה וכהה.
מלבד הגרסה הבסיסית שלו, קיימות גם גרסאות עם תוספת בצל, שום, שומשום, פרג מלח או ביצה, וכעך שבסיסו מקמח שיפון, חיטה מלאה או מחמצת.
הכעך מוזכר לא מעט בתרבות המזרח אירופאית וקיימת מחלוקת רב שפתית על ההיסטוריה שלו.
על פי הבלשן ליאו רוסטוב האזכור הראשון למילה בייגל הוא בעיר קרקוב במאה ה-16 כאשר הוא ניתן במתנה לנשים לאחר הלידה.
בניגוד לרוסטוב, יש הטוענים שבייגל הומצא בגרמניה כנגזרת מהמילה בויגל (Beugel) שפירושה טבעת או צמיד.
במהלך סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 היגרו יהודים רבים אל צפון אמריקה והביאו את הכעך יחד איתם, וכך הפך לנדבך חשוב במטבח האמריקאי והקנדי.
בשנת 1960 המציא דן תומפסון את המכונה הראשונה להכנת בייגל.
בייגל בסגנון ניו יורק - בייגל שמותסס בקור למשך מספר ימים ולאחר מכן מבושל במים מלוחים ונאפה בתנור רגיל.
בייגל בסגנון מונטריאול - בייגל עם שומשום, פרג, מאלט וסוכר, המבושל במים עם דבש ונאפה בתנור עצים.
בייגל בסגנון סנט לואיס - בייגל החתוך לפרוסות אנכיות במקום הפרוסה האופקית המסורתית.
בייגל אסיאגו - בייגל שנאפה בתוספת גבינת אסיאגו.
בייגל טוסט - בייגל גדול הממולא בגבינות וירקות ונקלה במצנם.
כף אגולַס הוא הנקודה הדרומית ביותר ביבשת אפריקה, והנקודה המפרידה בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס ההודי.
הכף נמצא כ-170 קילומטר דרומית-מזרחית לעיר קייפטאון.
שם הכף ניתן לו על ידי הנווט הפורטוגזי הנודע בארתולומיאו דיאש שקרא לו Cabo das Agulhas (בעברית – "כף המחטים") מכיוון שבנקודה זו הצפון המגנטי והצפון האמיתי – התאחדו.
הכף ממוקם 150 קילומטר דרום מזרחית לכף התקווה הטובה ולפעמים נחשב במקומו לאחד משלושת הכפים הגדולים (כף התקווה הטובה, כף הורן וכף לווין).
ההרים על הכף שייכים לרכס הר השולחן אשר מגיע עד פאתי העיר קייפטאון עצמה.
האזור נחשב למקום הטוב ביותר לצלילה בדרום אפריקה בזכות מיני הדגים הרבים הנמצאים בים באזור זה.
בכף כמו בכל אזור החוף הדרומי של דרום אפריקה שורר מזג אוויר נוח המושך תיירים רבים.
עם זאת, ההפלגה באזור נחשבת מסוכנת בגלל הרוחות החזקות בים וסערות המלוות בגלי פרא המגיעים לגובה של 30 מטר והיכולים להטביע גם ספינות גדולות.
הסיבה לסערות הרבות היא ההתנגשות בין הזרם סביב-קוטבי האנטארקטי הקריר הנושב ממערב למזרח לזרם אגולס החמים הנושב באזור הכף.
בעבר הכף היה מוכר כאחד המקומות המסוכנים ביותר לימאים, ורבים מהם איבדו את חייהם כשנקלעו לסערות ולסחף והתרסקו עם ספינותיהם על הסלעים.
"כף־דבש" (בפינית: Mesikämmen) הוא אחד מספריו הנודעים של המשורר והסופר הפיני אינו לינו.
זוהי נובלה שראתה אור בפינית בשנת 1914 ותורגמה לעברית בשנת 2005. מתרגם הספר לעברית, רמי סערי, צירף לתרגום העברי תרגום של נובלה נוספת מאת אינו לינו, "שחורי", וכן אחרית דבר.
שתי הנובלות התפרסמו בספר שראה אור בהוצאת כרמל.
בנובלה "כף־דבש" מסופרות קורותיו של גור דובים החל מילדותו במאורה שבלב היער, עבור דרך חוויותיו בתחנת רכבת, בכפר, בשיירת צוענים ובקרקס, וכלה בשיבתו המאוחרת אל יערות הצפון.
בנובלה יש יסודות אוטוביוגרפיים ואלגוריים רבים, ואלה באים לידי ביטוי, בין השאר, בטשטוש הגבולות בין חלום למציאות.
חלומות הדוב כף־דבש הם צלילה אל נבכי הנפש, אל המצולות שהשאלות המהותיות ביותר של ההוויה נידונות בהן: הכרת החיה או האדם בערך עצמם, הכמיהה לבית, חשיבות החופש, משמעות החיים ופשר המוות.
כפי שגורסת חוקרת הספרות טוּאִיָּה טָקָלָה: "בכף־דבש מתואר דובּי אשר גדֵל בבלי דעת ונהפך לפעלולן נהנתן בעולמם הנצלן והאטום של בני-האדם...
תחת מעטה הסיפור מבצבץ תיאור גורל האמן כאישיות גאונית, חריגה וסובלת." לֵינוֹ סיים את הנובלה "כף־דבש" בחוויה המתקנת של חזרה אל השורשים, אל היער, ובהתמזגות מחודשת ונצחית עם הטבע.
כף האווז (שם מדעי: Chenopodium, שם מנוקד: כַּף הָאֲוָז) היא סוג צמח פורח ממשפחת הירבוזיים.
הסוג מונה כ-150 מינים, בהם המין קינואה.
על פי שיטת המיון הגנטי של קבוצת APG מ-2003, מצויה כף האווז במשפחת הירבוזיים.
קודם לכן, למשל במערכת המיון קרונקוויסט מ-1981, הייתה כף האווז במשפחת הסלקיים.
מיני כף האווז הם צמחים עשבוניים (חד שנתיים או רב שנתיים קצרי חיים), בעלי עלים מסורגים בתצורת להב (לעיתים חלקם בעלי שפה משוננת או מתרחבת).
הפרחים לרוב בתצורת תפרחות המורכבות מעשרות יחידות קטנות.
הפירות דמויי דגנים, מקבצים של גרעינים הנתונים במעטפת.
עליהם האכילים מהווים מזון למגוון זחלי פרפראים, כמו למשל מיני הסוג Coleophora.
כף האווז מכילה מספר מינים המשמשים למאכל.
חלקם היו בשימוש חקלאי או חקלאי למחצה כבר לפני כ-6,000 שנה (הקינואה בשימוש ילידי אמריקה).
מינים נפוצים למאכל כוללים את כף אווז לבנה (Chenopodium album, ידועה גם בשם האנגלי Fat Hen) וכף אווז ריחנית (Chenopodium ambrosoides, ידועה גם בשם Epazote).
לא רק הזרעים מצויים בשימוש: קיימים מאכלים הודיים המשתמשים רבות בעלים הרחבים של חלק ממיני כף האווז, באופן דומה לעלי סלקיים כגון תרד.
בארץ צומחים בר אחד עשר מינים של כף האווז:
כספת הזרעים הגלובלית של סבאלברד היא מבנה תת-קרקעי שמטרתו לשמור על מגוון הזרעים בעולם, בדגש על צמחי מזון, למקרה של הכחדה.
הכספת ממוקמת באי שפיצברגן, חלק מארכיפלג סבאלברד, הקרוב לעיר לונגיירביאן, צפונית לנורווגיה.
בעולם קיימים כ-1,400 מאגרי גנים צמחיים ובהם בנק הגנים לצמחיית ארץ ישראל, אולם חלק גדול מהם ממוקמים במדינות הסובלות מחוסר יציבות פוליטית או מסביבה עוינת אשר עלולים להשפיע לרעה על יציבות המאגר הגנטי לטווח הארוך.
בנק הגנים הנורדי משמר זרעי צמחים מקומיים, הנתונים במצב של קיפאון, במכרה פחם נטוש באי סבאלברד מאז 1984. במקום נשמרות דוגמאות של 10,000 זרעים, המשויכים ל-2,000 זנים תרבותיים של 300 מינים שונים.
בנוסף לכך נשמרות בו גם דוגמאות של זרעים מדרום אפריקה.
מטרת כספת הזרעים הגלובלית של סבאלברד היא לקיים "רשת ביטחון", מפני אירוע הכחדה של מאגר גנים מסורתי של צמחי מזון.
בעוד אמצעי התקשורת מדגישים את חשיבות המאגר במקרה של אסון אזורי או אף עולמי, הרי שהוא יהיה כנראה שימושי בהרבה דווקא באירועים מקומיים, שחלקם מעשי ידי אדם.
המיקום נבחר לאתר בזכות העובדה כי לא נרשמה בו פעילות טקטונית והוא מתאפיין באקלים של קרח-עד, תנאים הנחשבים כמסייעים לשימור.
עובדה זו הייתה נכונה במועד הקמת הכספת עד אשר השתנתה המציאות בשנת 2008, כאשר פקדה את נורווגיה רעידת האדמה החזקה בתולדותיה, שהורגשה גם בסבאלברד.
גובה האתר, כ-130 מטר מעל פני הים, אמור להגן עליו גם במקרה של עליית מפלס הים כתוצאה מתהליך ההתחממות הגלובלית והמסת קרחוני הקטבים.
הבנייה החלה בנוכחות ראשי ממשלות המדינות הנורדיות בחודש יוני 2006. עלות הבנייה עמדה על כ-9 מיליון דולר.
המבנה חצוב בעומק של 120 מטר בתוך הר העשוי מאבן חול, ומוגן במספר שכבות אבטחה.
הפתיחה הרשמית של האתר נערכה ב-26 בפברואר 2008.
הזרעים נשמרים בתוך אריזה מיוחדת בת ארבע שכבות, אטומה ללחות, בטמפרטורה של 18- מעלות צלזיוס, הנדרשת לצורך שימור ארוך-טווח.
מעריכים כי גם במקרה של הפסקת פעילות מערכות הקירור יעברו מספר שבועות עד שהטמפרטורה תעלה ל-3- מעלות, המאפיינת את סלעי המכרה.
ממחקר שנערך עולה כי בכספת הזרעים הגלובלית של סבאלברד ישתמרו זרעים של רוב צמחי המזון במשך מאות שנים ואחדים מהם אף במשך אלפי שנים.
על פי הערכות קיימות דוגמאות של כ-1.5 מיליון סוגי זרעים חקלאיים של צמחים המשמשים למזון.
הכמות שתישמר בכספת הזרעים הגלובלית של סבאלברד תלויה במספר המדינות אשר ישתתפו בפרויקט השימור.
יכולת הקיבול של האתר עומדת על 4.5 מיליון דוגמאות.
כספת הזרעים הגלובלית של סבאלברד מתנהלת למעשה בשיטת "השמירה הכפולה".
עבור כל אחת מדוגמאות הזרעים נשמרת דוגמה אחת בכספת הזרעים הגלובלית של סבאלברד ודוגמה נוספת במאגר פתוח.
כאשר נדרשת גישה לאחת הדוגמאות על ידי חוקרים או מסיבה אחרת, היא נעשית מתוך המאגר הפתוח, בכפוף לתנאים שנקבעו באמנת השימור הבינלאומית.
מבחינה משפטית, הדוגמאות המופקדות בכספת הזרעים הגלובלית של סבאלברד שייכות באופן בלעדי למפקיד, בדומה לכספת אישית בבנק, ולאף אחד מלבדו אין זכות גישה אליה.
ממשלת נורווגיה, בעלת הריבונות בשטח, מספקת את השירות של שמירה בלבד וללא זכות נוספת על הפיקדון.
המימון השוטף לתחזוקת האתר ניתן על ידי "הקרן לשימור המגוון העולמי" (Global Crop Diversity Trust), שותפה מרכזית בתכנון האתר ובתפעולו, וממשלת נורווגיה.
תרומות של ארגונים ואנשים פרטיים מסייעות גם הן לפיתוח והרחבת המאגר הקיים, בעיקר ממדינות מתפתחות ומכוני מחקר חקלאיים.
שנה לאחר הקמת כספת הזרעים הגלובלית של סבאלברד, עמד מספר דוגמאות הזרעים המופקדים על 400,000, ונכון לסוף שנת 2019 מופקדים בכספת דוגמאות של כ-992,032 זרעים שונים.
בסך הכל מופקדים בכספת יותר מ-20 מיליון זרעים, וההערכה היא כי מדובר ביותר משליש ממגוון הזרעים של צמחי המזון בעולם.
בשנת 2011 פורסם כי מדענים פרואנים יעבירו פקעות וזרעים של כ-1,500 זנים שונים של תפוחי אדמה לשימור בכספת.
כיום מוכרים למדענים כ-2,800 זנים שונים של תפוחי אדמה, אולם ההערכה היא כי במהלך ההיסטוריה התקיימו בהרי האנדים יותר מ-4,000 זנים שונים של תפוחי אדמה אשר חלקם נכחדו בדורות האחרונים כתוצאה מזיהומים סביבתיים ושינויים במזג האוויר.
בציוד מכני הנדסי כף הוא התקן הנמצא בכלים הנדסיים רבים, בהם דחפור, יעה אופני, מחפר, מחפרון ועוד.
הכף הוא התקן פלדה שבצורתו מהווה שילוב בין להב (לוח ברזל ישר) ליעה.
באנגלית, המונח לכף של יעה אופני וציוד דומה הוא bucket (יעה או דלי) ולכף דחפור הוא "blade" ("סכין" או "להב" בעברית).
הכפות עשויות מפלדה קשה, ולעיתים כיציקת פלדה אחת, על מנת להקנות להן חוזק, קשיות וקשיחות גבוהה, כדי שיוכלו לעמוד בדרישות התובעניות של עבודות עפר בקנה מידה גדול, ועבודה עם חומרים קשים וגסים (כמו חצץ ואדמה קשה) ולהגדיל את אורך חייהן.
הכפות מופעלות בדרך כלל על ידי זרועות המחוברות לבוכנות הידראוליות המבוססות על דחיסת ושאיבת נוזל כדי להפעיל כוח רב הדרוש להניע את הכפות הכבדות.
הזרועות הבסיסיות מרימות או מרידות את הכף והזרועות הנוספות משנות את הזווית השלה.
תפקידה הבסיסי של הכף הוא לחפור באדמה, לגרוף עפר, להכילו בתוכה ואז לשפוך אותו למקום אחר.
כפות של יעים אופניים (מעמיסים, loaders), שתפקידם העיקרי הוא לגרוף עפר, לשאת אותו ולשפוך לתוך משאיות עפר, הן רחבות ועמוקות על מנת לשאת כמה שיותר עפר ועל מנת שהעפר בכף לא יישפך החוצה.
כפות אלה כוללות בדרך כלל גם "שיניים" על מנת לשפר את החפירה וגריפת העפר.
למרות שכפות אלה נועדו לנשיאת עפר, אפשר להשתמש בהן גם כדי לשאת דברים אחרים, וכן לביצוע עבודות עפר נוספות.
הכפות של המחפרונים והמיני-מעמיסים קטנות יותר, אך משמשות לאותה מטרה.
בחלק מהמחפרונים, תחתית הכף ניתנת לפתיחה ומאפשרת שפיכת עפר יעילה יותר לצד שימוש בכף הפתוחה כאמצעי המגרד את האדמה או הכביש, לצורכי גימור ופינוי צירים.
הכפות של המחפרים צרות יותר אך עמוקות ונועדו לחפירה.
כף הדחפור נועדה בעיקר לחפירה ודחיפת עפר, ולכן בעלת פרופיל ישר יחסית ועומקה ככף רדוד ביותר (כלומר: המרחק בין בטן הכף לסכיני הצד והציפורניים, היוצרים צורת כף מלבנית רדודה, הוא קצר).
הדחפור לא מסוגל לשפוך עפר למשאיות, אך יעיל יותר בדחיפת עפר, גירוד אדמה, ניקוי מכשולים ופריצת צירים.
למרות שהמונח הרשמי לכף הדחפור הוא "סכין" או "להב" (ובאנגלית גם "להב" (blade) או "בולדוזר" bulldozer) בציבור הרחב גם ה"סכין" של הדחפור נקראת כף.
כף היא כלי אכילה פופולרי, הדומה בצורתו לאת חפירה.
כמו האת, הכף ישרה מצד אחד, וקעורה מצדה השני.
גודלה של כף ממוצעת נע בן-10 ל-20 סנטימטרים, ושימושה העיקרי הוא העברת אוכל אל הפה.
בעברית הכף נקראת כף בגלל דמיונה לכף יד קעורה.
כף ממוצעת מחזיקה כ-15 מיליליטר של נוזל.
לפי ממצאים שנשמרו (כגון הכף הפרסית העתיקה בתמונה) נראה שכפות שימשו תרבויות רבות במשך מאות שנים.
הכפות הראשונות, נראה שמקורן ביוון, שם נערך שימוש בכפות מקונכיות טבעיות.
כפות עתיקות נמצאו גם במצרים שם הם הוכנו משנהב, צור ועץ, וסומנו בסמלים מהדת ובשטחי האימפריה הרומאית שם הם הוכנו מברונזה וכסף.
עם זאת הכפות לא חדרו לשימוש יום יומי, עד ימי הביניים.
במהלך תקופה זו, כפות הוכנו בעיקר מעץ וקרני בעלי חיים, בעוד מספר אצילים השתמשו בכפות של כסף.
ב־1760, לאחר שינויים רבים, הפכה ידית הכף לישרה, בעוד הקערה קיבלה צורה ביצתית יותר (כאשר הצד הפונה החוצה הפך לצר יותר מזה המחובר אל הידית), ובכך נוצרה הכף בצורה אותה אנחנו מכירים היום.
בימי הביניים הכפות שימשו את כל המטרות אותן משמשים המזלגות היום.
כיום לעומת זאת, השימוש העיקרי שנשאר לכפות הוא האכלת נוזלים או דמויי נוזלים, כגון מרק, דייסה, מאכלים מוצקים קטנים וגרגיריים, כגון סוכר או אפונה.
בחלק מתרבויות העולם אף נהוג השימוש בכף ככלי עזר לאכילת מאכלים דמויי איטריות, כגון פסטה.
קיימות כפות הגשה שבאמצעותן שמים אוכל בצלחות האישיות.
כעב אבן אלאשרף היה משורר יהודי אשר לפי סיפורי החדית' לעג לנביא האסלאם מוחמד.
הוא היה בן לאם יהודייה משבט בני נדיר ולאב ערבי משבט טאי.
לפי סיפורי החדית' של אל-בוקארי, אשרף שנא את מוחמד וחיבר שירים שביטאו שנאה זו, ושירים נוספים שנתפסו בידי מוסלמים כפוגעניים.
על כן, ראו בשיריו הפרה של חוקת מדינה.
אלאשרף נסע למכה, שם ניסה להסית כנגד המוסלמים.
כשנשאל האם הוא מעדיף את דתם הפגנית של אנשי מכה, או את דתו של מוחמד, אמר שהפגנים עדיפים.
מספר גרסאות בסיפור החדית' מספרות על רציחתו של אל-אשרף בידי תומכי מוחמד, בידיעתו ובברכתו.
לפי גרסה אחת, הובא ראשו הכרות של כעב למוחמד, וכפרס הוא נתן לרוצח מקל שעמו הוא יצעד בגן עדן.
לאחר רציחתו של אל-אשרף הסלימו היחסים בין שבט בני נדיר למוחמד.
המקורות המוסלמיים מייחסים לבני נדיר קנוניה לרצוח את מוחמד, שנתגלתה לו כשהמתין לקבל תרומה כספית וגררה צו גירוש לבני השבט.
כספית אדומה היא חומר אשר קיומו מוטל בספק.
לכספית האדומה מיוחסות יכולות רבות, ביניהן: זימון שדים, כישוף, שאיבת גלי רדיו, השתלטות על רובוטים, שיבוש מערכות טיס והנחיית טילים, הסוואה מכ"מית, רכיב בהרכבת פצצת מימן ורכיב בהרכבת נשק גרעיני זעיר וקל לנשיאה.
(דוגמה לכך ניתן למצוא באתרים המציעים לרכוש כספית אדומה דרך האינטרנט).
דיווחים ראשונים על כספית אדומה הופיעו לראשונה בעיתונים רוסיים בסוף שנות ה-80, אשר דיווחו עליה כחומר מסוכן מאוד המשמש לבניית נשק גרעיני.
אזכורים לקיומו של החומר ניתן למצוא בתקשורת מאז ימי המלחמה הקרה, לאורך שנות ה-90 בארצות הברית ובדרום-אפריקה ועד ימינו יש עדויות מאנשים ("מבריחים") מסוריה וטורקיה משנת 2014 ואף לאחר מכן הטוענים שראו את החומר ויכולותיו במו עיניהם.
לאורך השנים ניסו מדענים שונים להוכיח או להפריך את קיומו של החומר.
בשנות ה-90 טען הפיזיקאי סמואל ט.
כהן, שהיה שותף לפרויקט מנהטן, כי חומר בשם כספית אדומה אכן קיים וכך גם שלל התכונות המיוחסות לו.
מדענים אחרים, ביניהם פיטר ז.
צימרמן וג'פרי לואיס (שניהם פיזיקאים בכירים שעבדו עם מערכות הביטחון והביון האמריקאיות) תקפו את כהן וטענו שהוא נותן יד לתאוריות קונספירציה וכי אין שום הוכחה לקיומו של החומר.
בשלב מסוים בשנות ה-90 עלתה הסברה שייתכן ו"כספית אדומה" היא שם קוד לחומר אחר, ומדענים אף העלו את האפשרות שמדובר למעשה בליתיום 6.
בשנת 2011 כאשר התבצעה ההדלפה הגדולה של ויקיליקס ממאגרי הביון של ארצות הברית, פורסמו תכתובות בין ממשלת סרי-לנקה והפנטגון בוושינגטון אודות החשש של סרי לנקה מפני כספית אדומה.
תגובתו של הפנטגון הייתה כי לא קיים כזה חומר ואין ממה לחשוש, מדובר בתרמית.
אולם, היות שמדובר בעולם של סחר בנשק ואינטרסים מודיעיניים, קשה לדעת האם הקונספירציה היא בדבר קיומו או אי קיומו.
בין אם חומר זה קיים ובין אם לא נראה שיש מי שמרוויח מקיומו (או אי קיומו) ותפקודו כפונקציה של הרתעה וסחר לא חוקי.
בגלל ההקשרים לעולם הריגול ושאלת בדיוניותה/אמיתותה, הכספית האדומה מופיעה במספר לא מבוטל של ספרים, סדרות טלוויזיה כגון "הוואי חמש-אפס" ו"מחשבות פליליות", משחקי מחשב וסרטים כדוגמת Red Mercury, "r.e.d 2, ו"דקלוג 10" מסדרת ה"דקלוג" של הבמאי הפולני קשישטוף קישלובסקי.
כף אגאסי הוא לשון יבשה בהקצה המזרחי של חצי האי הוליק-קניון, דורבן צר, שקוע בקרח, הנשלח מזרחה מצר ההר המרכזי של חצי האי האנטארקטי בין מפרצון מובילויל למפרצון רביל.
הכף הוא הקצה המזרחי של קו מכף ג'רמי, המפריד בין אזור ארץ גרהאם לאזור ארץ פאלמר בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
הכף התגלה בדצמבר 1940 על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית ( United States Antarctic Service (בראשי תיבות: USAS)).
שמו המקורי של הכף ניתן לו על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית, אשר קרא לכף על שמו של דבליו.
Joerg), גאוגרף וחוקר קטבים בעל שם עולמי.
לבקשתו של ג'אורג, שונה שם הכף.
והוא נקרא הכף על שם לואי אגאסי, חוקר טבע וגאולוג בעל שם עולמי, אמריקאי ממוצא שווייצרי, שהעלה לראשונה את תאוריית היווצרות הקרחונים היבשתיים (Études sur les Glaciers, נוישאטל, 1840).
כעבה-י זרתושת (בפרסית: کعبهٔ زرتشت תעתיק מדויק: כעבה זרתשת), כלומר, ה"קובייה של זורואסטר", הוא מגדל מרובע אחמני מהמאה ה-5 לפנה"ס שנמצא בנקש-י רוסתם, אתר ארכאולוגי שממוקם צפונית-מערבית לפרספוליס, שבאיראן.
זה הוא אחד מהממצאים הרבים המאופיינים כאדריכלות אחמנית .
השם כעבה-י זרתושת כנראה שויך למקום במאה ה-14, כאשר אתרים קדם אסלאמיים רבים זוהו עם דמויות ואירועים מהקוראן ומהשאהנאמה.
המבנה בעצם אינו מקדש זורואסטרי, וגם אין ממצאים המעידים על כך שהמבנה אי פעם היה אתר עלייה לרגל.
המבנה, אשר הוא העתק של בניין בפסארגאדה, נבנה ככל הנראה על ידי דריווש הראשון (521-486 לפנה"ס) כאשר הזיז את פרספוליס, או על ידי ארתחשסתא השני (404-358 לפנה"ס) או על ידי ארתחשסתא השלישי (358-338 לפנה"ס).
הבניין בפסארגאדה עתיק יותר במספר עשורים.
החומה המקיפה את המגדל מתוארכת לתקופה הסאסאנית.
המגדל המרובע בנוי מבלוקים של אבני גיר לבנות, שבשונה מהבניין התאום, מוחזקים במקום על ידי ברזלים.
לצורך בנייתו לא השתמשו במלט.
ארבע פאות הבניין הן ברוחב של 7.25 מטר.
גובה המבנה הוא 12.5 מטרים.
הגג הוא מעין פירמידה של שלוש מדרגות בגובה של 1.5 מטר.
צדי המבנה מקושטים בחלונות מזויפים העשויים מאבן גיר שחורה השקועה מעט ביחס לפני המבנה.
פנים המבנה מורכב מחדר פנימי ריבועי בגובה של 5.7 מטר ורוחב 3.7 מטר.
הכניסה אליו היא דרך דלת עם משקוף מעוטר הנמצאת בחציו העליון של המגדל.
בעבר היה ניתן להגיע אל הדלת באמצעות מדרגות, שכיום רק חלקן התחתון שרד.
הדלת שהייתה עשויה מאבן קשה והייתה ברוחב 1.7 מטר וברוחב 1.9 מטר, נעלמה.
מכתובות סאסאניות על הבניין ניתן להבין שהמבנה שימש בעבר מקום פולחן לאש, או אולי מעין מדורת הנצחה לשליטים שקבריהם נמצאים במרחק של מטרים ספורים מהמבנה.
תאוריה זו נדחתה בגלל הפתחים המועטים שיגרמו להחנקת האש בגלל חוסר אוויר.
בכל מקרה לא סביר להניח שהמחבר של הכתובת יידע מה היה השימוש בבניין 700 שנים לאחר בנייתו.
מאוחר יותר הוצע שמבנה זה ותאומו שימשו מגדלי שמירה עבור ה"paraphernalia of rule".
היום, חוקרים מחשיבים את המבנה כקבר אחמני מלכותי.
Demandt), טוענים ששני המבנים דומים לתיאור קברו של כורש בספריהם של אריאנוס (6.29) וסטראבון (15.3.7) יותר מאשר המבנה בפסארגאדה המיוחס בדרך כלל למלך.
על החומה הסאסאנית המקיפה את המבנה נמצאות שלוש כתובות מהמאה ה-3.
על הקירות המזרחי, המערבי והדרומי חקוקה הכתובת של שאפור הראשון בשלוש שפות: על הקיר המזרחי בפרסית אמצעית, על הקיר המערבי בפרתית ובדרום ביוונית עתיקה.
מתחת לכתובת המזרחית של שאפור נמצאת כתובת (כתובת KKZ) בפרסית אמצעית של הכוהן העליון קרתיר .
הכתובת התלת-לשונית של שאפור הראשון, המכונה SKZ או KZ או Res Gestae Divi Saporis מכילה תיאור של השלטון שלו.
תיאור זה שופך אור על השלטון בתקופה הקדומה של הממלכה הפרסית.
היא מכילה גם תיאור של מלחמותיו של שאפור ברומאים, והתיאור המופיע בכתובת זו שונה משמעותית מהתיאור במקורות הרומיים.
שאפור טוען שהביס והרג את הקיסר גורדיאנוס השלישי בקרב מיסיך , ושהביס כוח רומי גדול בקרב ברבאליסוס , וכן שתפסו את הקיסר ולריאן בקרב אדסה בין אדסה וחרן.
מקורות רומיים מזכירים רק את הקרב האחרון, ובדרך כלל טוענים שוולריאן נתפס בגלל בגידה של מקורביו.
השם Res Gestae Divi Saporis (תיאור מפעלותיו של שאפור האלוהי) ניתן לכתובת על ידי הארכאולוג מיכאיל רוסטובצף בתור חיקוי של כתובתו של הקיסר אוגוסטוס - Res Gestae Divi Augusti (תיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי).
כספית כלורית chloride) היא תרכובת אי-אורגנית לבנה, מוצקה וחסרת ריח.
כספית כלורית היא חומר רעיל ביותר (רעיל במגע, נשימה ובליעה).
מבחינה כימית, כספית כלורית איננה חומר יוני.
היא אינה מצויה בצורה של יונים אלא התרכובת בנויה מאטום כספית אליו מחוברים בצורה קווית שני אטומי כלור מכל צד.
זו אחת הסיבות שמסבירה את תכונותיה הפיזיקליות ואת העובדה שהחומר נוטה לעבור ישירות למצב צבירה גזי בעת חימום.
ייצור של כספית כלורית מבוסס על תגובה ישירה של כלור (Cl2) עם כספית (Hg):
או עם תגובה של מלח כספית חנקתית (HgNO3) עם חומצת מימן כלורי (HCl), לקבלת כספית כלורית (HgCl2), מים וגז חנקן דו-חמצני (NO2).
לכספית כלורית שימושים בתעשיית הצילום, חומרי החיטוי (כקוטל פטריות וצמחים) ובתעשיית שימור העץ, וכן בתעשייה הכימית כמגיב וכזרז לתגובות.
כיום יורד השימוש בחומר לאור רעילותו הרבה ולאור כניסתם של תחליפים טובים יותר.
השימוש העיקרי של כספית כלורית הוא בייצור של ויניל כלוריד מאצטילן וחומצת מימן כלורי.
שימוש נוסף של החומר הוא כתוסף המונע קיטוב באלקטרוליטים של סוללות.
כספית כלורית משמשת כמגיב בסינתזות אורגנית, שם היא נוטה ליצור סגסוגות נוזליות (אמלגם) עם מתכות כדוגמת מגנזיום ואלומיניום.
בעשותן זו, היא מונעת היווצרות של אידוש (שכבת פסיבציה) ובכך מכשירה את המתכת לבצע את הפעולה בתמיסה.
כלומר היא משמשת כיזם לתגובה.
כספית כלורית משמשת גם להסרה של קבוצות גופרית בטבעות ציקליות.
כל תרכובות הכספית רעילות ביותר, והן מסוכנת לבריאות האדם.
חשיפה לכספית או לתרכובות כספית תגרום נזק ברמה כזו או אחרת למערכת העצבים (בדגש על המוח, שם היא נוטה להצטבר), מערכת השתן, מערכת העיכול, מערכת הנשימה.
כספית משבשת את הפעילות התקינה של מוליכים עצביים ביניהם סרוטונין, דופמין ואצטילכולין.
הרעלת כספית משפיעה על הפן הנפשי והפיזי של האדם ומסוגלת ליצירת תסמינים נפשיים של דיכאון, חרדה, חוסר שקט, הפרעת קשב וריכוז, שינוי דרמטי במצבי רוח, ותסמינים פיזיים כמו: רעד בלתי נשלט בשרירים, נמלול, קשיי שמיעה וראייה, פגיעה בזיכרון, כאבי ראש, שינויים בלחץ דם, הופעת מחלות אוטואימוניות והפרעה בתפקוד בלוטת התריס.
כָּף (מערבית: كف - "כף יד", או β בקסיופאה, נקרא גם גליזה 8 ו-LHS 1027, הוא בדרך כלל הכוכב השני בבהירותו בקבוצת הכוכבים קסיופאה, אך הכוכב המשתנה γ בקסיופאה עולה עליו בבהירותו מדי פעם.
הכוכב נמצא בקצה המערבי של האסטריזם בצורת האות W שמהווה את החלק הבולט של קבוצת הכוכבים.
מקור שמו הוא שמה העתיק של קבוצת קסיופאה כולה בערבית: الكف الخصيب (אל-כף אל-חד'יב) - היד הפורייה שכן חמשת כוכבי הקבוצה הבולטים נחשבו לאצבעות של יד צבועה בחינה.
הכוכב נמצא במרחק של כ-55 שנות אור ממערכת השמש ובהירות נראיתו היא מדרגה 2.27.
כף הוא ענק לבן-צהבהב מסוג ספקטרלי F2 III, מסתו היא מעט פחות מ-2 מסות שמש, רדיוסו כ-3 רדיוסי שמש בקטבים וכ-3.8 רדיוסי שמש בקו המשווה, זאת בשל המהירות הגבוהה שבה הוא סובב על צירו, בין 70 ל-80 קילומטרים בשנייה, ששקולים לסיבוב שלם בפחות מ-24 שעות.
בשל צורתו הפחוסה, גם הטמפרטורה שלו אינה אחידה ומשתנה מ-6,167 קלווין בקו המשווה ועד ל-7,208 קלווין בקטבים.
הוא מאיר בעוצמה של פי 30 מעוצמת ההארה של השמש, אך בהירותו משתנה מעט בין דרגות בהירות 2.25 ו-2.29 במחזוריות של 2 שעות ו-25.5 דקות והוא מסווג כמשתנה קפאידי ננסי מהסוג של δ במגן.
זהו הכוכב המשתנה הבהיר ביותר מסוג זה.
לכף תנועה עצמית גדולה יחסית של למעלה מחצי שניית קשת בשנה ובשל כך הוא הוכנס לקטלוג לויטן.
כספסיים (שם מדעי: Argentinidae) היא משפחה של דגי גרם מסדרת הארגנטיניים שבמחלקת מקריני סנפיר.
הם מזכירים במראם את הסמלטאים אך קטנים יותר.
דגים אלה מגיעים לאורך 25-70 ס"מ והם בעלי עיניים גדולות וקשקשים שקופים-כחלחלים.
הם חיים בלהקות הנודדות ברחבי האוקיינוס וניזונים מפלנקטון או מיצורים קטנים כמו חסילונים, שטרגליים וכמה סילוניות קטנות.
רבים מדגים אלה הם דגי מאכל.
כף-מזלג ו-Fork (מזלג); ידוע בעברית גם כ-כַּפְלֵג, כַּזְלֵג ו-מַזְכַּף) הוא כינוי לכלי אכילה הכולל הן את צורתה המעוגלת של הכף והן את זו של המזלג, ועל כן יכלול 2–4 שיניים.
נעשה בו שימוש בקרב מסעדות מזון מהיר, בתי כלא, צבאות שונים וארוחות טיסה.
כלי הדומה לזה המודרני ניתן למצוא במאה ה-19, כשהוא הומצא על ידי סמואל ו.
במאה ה-20 נכתבו בארה"ב ובבריטניה מספר פטנטים דומים, דוגמת פטנט ל"כף חותכת" בשנת 1908, השייך להארי ל.
אך הכינוי לכלי זה, שנוצר בתחילת המאה העשרים, טרם הומצא לפני חלק מהמצאות אלו, ורק בשנת 1951 הוגשה בקשה לרשום אותו כסימן מסחרי עבור כלי כזה.
בהגדרתו, המונח Spork מתאר שילוב של כף ומזלג העשוי מפלדת אל-חלד.
הכלי יכול להיווצר מפלדת אל-חלד, כסף, אלומיניום, טיטניום ופוליקרבונט.
כמו כן, צורתה המעוגלת של הכף והשיניים המחודדות של המזלג יכולות להיות אחת בכל צד של הכלי, אך לרוב הצורה המעוגלת של הכף תופיע יחד עם שיני המזלג.
כלי שבו המזלג והכף נמצאים ב2 צידי הכלי נקרא בתלמוד בשם "זוהמא ליסטרא" או "זוהמא ליסטרון".
רש"י מסביר את השם זוהמא ליסטרון: זוהמא ליסטרון - אותו כף שבוחשין את הקדרה קרי להו הכי על שם שמעבירין הזוהמא לצדדין [על שני צדיו תרגום על תרין סטרוהי]: כלומר הביטוי ליסטרון נובע מהמילה הארמית סטרוהי שפירושה - צד.
כעדשה הוא אחד משיעורי התורה.
עדשה הוא אחד ממיני הקטניות.
שיעור "כעדשה" נאמר לעניין טומאת שרץ, ולעניין טומאת צרעת (מחיה).
שיעור ה"עדשה" הוא השיעור הקטן ביותר שקיים בדיני טומאה וטהרה.
טומאת עדשה נזכרת כאמור לעניין שיעור טומאת שרצים ולעניין טומאת צרעת "מחיה".
על גודל העדשה שמשערים בה, נאמר במשנה במסכת כלים .
נבלת שרץ (בשרו או דמו) של אחד משמונה שרצים, והיא מטמאת במגע רק אם היא בשיעור מינימלי של נפח זרע העדשה, שהוא קטן הרבה יותר משיעור כזית שנקבע לטומאת אדם מת או נבלת בעלי חיים.
עם זאת, איבר שלם של שרץ – מטמא אף אם אין בו שיעור עדשה.
אחד מסוגי הצרעת הוא מחיה, ואמרו במשנה ששיעורה הוא כגודל כעדשה.
במשנה נאמר כי שיעורה של העדשה הוא ארבע שערות .
באחרונים נחלקו לאיזה שיער מתכוונת המשנה, האם יש לשער את העדשה על פי שיער הראש או שהכוונה היא לשיער הגוף.
לדעת הרמ"א יש לשער בשערות הגוף.
אך דעות אחרות סבורות כי לשער את העדשה על פי שערות זרוע היד.
אחרים סבורים כי יש לשער בשערות הראש.
בשו"ת מעיל צדקה חישב את גודל העדשה ומצא כי שיעור עדשה בינונית הוא בין 6 ל-6.2 מ"מ.
כספם של אנשים אחרים וכיצד משתמשים בו הבנקאים הוא ספר עיון מאת השופט היהודי-אמריקאי לואי ברנדייס שיצא לאור בשנת 1914.
הספר יצא בשלהי תקופת הברונים השודדים לאחר שחלק גדול מכלכלת ארצות הברית נשלטה על ידי "טראסטים" - מונופולים ואוליגופולים שהתאגדו באופן חוקי וביצעו פעולות שונות כדי לצבור רווח על חשבון הציבור הרחב.
פעולות אלה כללו אוליגופול מול הציבור, הפעלת כוח של מונופסון מול ספקים, לובי פוליטי בממשל כדי לקבל הקלות מס וסובסידיות, העברת חוקים ואיומים על ספקי תשתיות כדי לחסום יריבים ועוד.
לקראת סוף תקופה זו היו שתי אימפריות עסקיות גדולות - של רוקפלר ושל ג'י, פי מורגן בשליטה על חלק גדול מכלכלת ארצות הברית ובעלי השפעה ניכרת על החלטות הממשל, שהיה בתורו תלוי בעסקים אלה לשם יציבות כלכלית- פוליטית ולשם קבלת הלוואות.
תנועה פוליטית רחבה שהייתה תחילתה של התנועה הפרוגרסיבית שינתה את המדיניות של המפלגה הרפובליקנית והדמוקרטית, דבר שהוביל לחוקים רבים להפחתת כוחם של עסקים גדולים כמו ריסוק מונופולים - כמו חוקי אנטי-טראסט, חוק סימון מזונות, פיקוח על תאגידי תרופות ועוד.
עם זאת המסורת של הון שלטון המשיכה להשפיע על הפוליטיקה של ארצות הברית עד אמצע תקופת השפל הגדול וכן לאחר מכן.
היבט משמעותי בהקשר זה היה ונשאר היכולת של בנקים ותאגידים גדולים להשפיע על המערכת הפיננסית לטובתם.
הספר תוקף את השימוש בקרנות השקעה לקידום מיזוג ענפים שונים בשליטת מספר קטן של תאגידים, שלטענת ברנדייס פעלו במשותף למניעת תחרות.
ברנדייס מתח ביקורת חריפה על בנקאי השקעות ששלטו בכמויות גדולות של כסף שהפקידו בבנקיהם בידי אנשי מעמד הביניים.
ראשי הבנקים הללו, ציין ברנדייס, ישבו באופן שגרתי בדירקטוריונים של חברות רכבת ויצרנים תעשייתיים גדולים של מוצרים שונים, וכיוונו את משאבי הבנקים שלהם לקידום האינטרסים של חברות משלהם שיטה זו קיימת עד היום בחלק מהמדינות ומכונה דירקטורים צולבים.
חברות אלה, בתורן, ביקשו לשמור על השליטה בתעשיות שלהן על ידי ריסוק עסקים קטנים ומניעת וחסימת עסקים חדשניים שפיתחו מוצרים טובים יותר כדי להתחרות מולם.
ברנדייס הדגים את טענותיו בדיון על סכומי הכסף שנשלטו על ידי בנקים, תעשיות ותעשיינים ספציפיים כמו ג'יי פי מורגן, וציין כי אינטרסים אלה רכשו לאחרונה הרבה יותר גדול מהעושר האמריקני מאשר גופים ארגוניים.
הוא ציטט בהרחבה עדויות מחקירת הקונגרס שביצעה ועדת פוג'ו (Pujo Committee), על שם נציגת לואיזיאנה ארסן פוג'ו (Arsène Pujo), על נהלים עסקיים שנועדו לקדם מונופולים אוליגופולים וכלכלת מקורבים.
אחד המשפטים הידועים מהספר נוגע להשפעתה של שקיפות לשם מניעת שחיתות - "נאמר שאור השמש הוא חומרי החיטוי הטוב ביותר; ואור החשמל הוא השוטר היעיל ביותר."
כַּסְרַה (-ِ) היא אחת מתנועות התשכיל בשפה הערבית.
הפירוש המילולי של המילה "כסרה" הוא "שבירה, שבר".
האות המאריכה של כסרה היא יא.
כאשר מתעתקים מערבית נהוג להחליף כסרה בחיריק וכאשר היא מלווה ביא – בחיריק מלא.
הכסרה מסומנת כקו אלכסוני מתחת לאות.
אך כאשר כסרה ושַׁדַּה מופיעות שתיהן באותה אות, הכסרה יכולה להופיע מתחת לאות, או בין השַׁדַּה לאות.
הכסרה מציינת תנועה סגורה קדמית בלתי-מעוגלת, /i/, קצרה, בדומה לחיריק העברי.
האות המאריכה של כסרה היא יא (ﻱ) ובהופעתה גורמת להגיית /iː/.
אף על פי שבאופן עקרוני ערבית ספרותית לא מכילה צליל e, במקרים מסוימים, כמו בדיפתונגים או ב"תנווין אלכַּסְר", ההגייה המקובלת גם בניב הספרותי היא [e].
בפרסית, הכסרה מכונה זיר (زير) ומבוטאת /e/.
כַּף-זְאֵב אֵירוֹפִּית (שם מדעי: Lycopus europaeus) היא צמח עשבוני רב-שנתי (בן קיימא) זקוף וגבוה ואינו מסתעף הרבה ממשפחת השפתניים, שגדל ליד אפיקי מים: גדות נחלים, ביצות ומעיינות.
הכותרת הלבנה דמוית פעמון ואינה מתאפיינת במבנה דו-שפתני האופייני למשפחת השפתניים.
היא בעלת 4 אונות כמעט שוות עם 2 אבקנים ולעיתים נראים שני אבקנים מנוונים.
התפרחיות (דורי הפרחים) מלוות בשני חפים (מכונים עלי התפרחת) ומרוחקות זו מזו לאורך הגבעול.
העלים גדולים למדי שסועים ומשוננים בצורה בולטת ועמוקה ובחיקיהם יושבים הרבה פרחים זעירים ולבנים.
עלי התפרחת אינם שונים בצורתם משאר העלים.
כף-זאב אירופית היא מין יחיד בסוגו בישראל.
הסוג כף-זאב מונה 21 מינים ו-3 זנים הגדלים באזורים הממוזגים בחצי הכדור הצפוני ואף במזרח אוסטרליה.
משרעת תפוצתה של כף-זאב אירופית רחבה באזורים ממוזגים, וכוללת את האזור האירו-סיבירי, הים-תיכוני והאירנו-טורני.
התפוצה משתרעת מהאיים האזוריים דרך אירופה והמזרח התיכון הרחק צפונה ומזרחה.
בישראל כף-זאב אירופית גדלה באזורים רבים בעיקר בחבל הים תיכוני, בתי גידול טבעיים ולחים ובבתות, סמוך למקומות שזורמים בהם מים נקיים השופעים גם בעונת הקיץ (בתקופת הפריחה) בעיקר בתשתית חולית או סלעית.
היא מצויה בעיקר בצפון הארץ - בבקעת חולה, בבקעת כנרות, בהרי הגליל ובגולן, וממשיכה דרומה למרכז הארץ בעמקי החוף והבקעה.
כף זאב אירופית הוא צמח זקוף, אך נמוך יחסית לצמחים אחרים בבתי גידולו הלחים.
גובהו 60 עד 100 ס"מ, אינו מסתעף הרבה, כמעט קירח ואינו ריחני במיוחד, והוא בעל קנה שורש.
הגבעולים רְבוּעִים (בעלי 4 מקצועות), מחורצים לאורכם ואינם מסתעפים, אך בקצותיהם עשויה לפעמים להופיע הסתעפות.
הלוואים אינם קיימים והפטוטרות חסרות או קצרות מאוד, לא יותר מ-5 מ"מ.
העלים גדולים מאוד, נגדיים, פשוטים, וכל זוג ערוך ב-90 מעלות לזוג שמתחתם או מעליהם מרוחקים זה מזה, ואורכם 4 עד 10 ס"מ ורוחבם 1 עד 4 ס"מ ואף יותר.
טרף העלה מחודד בקודקודו וקהה בבסיסו, והוא שסוע לשיניים רבות, חדות וא-סימטריות, צורתם מזכירה טביעת כף רגל של זאב, ומכאן שמו.
עלי הגבעול, כולל העלים שבחיקם פרחים, אינם שונים מעלי הבסיס.
התפרחיות ערוכות בדורים מדומים, קטנים וכדוריים בחיק 2 חפות, והן מרוחקות זה מזה לאורך הגבעול.
למעשה, נמצאת בכל חפה תפרחת סיומית.
בכל דור ישנם פרחים רבים, היושבים בצפיפות בחיקי החפים (עלי התפרחת).
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, מאוחה עלים, קטנים, כ-3 מ"מ, לבנים, וכותרתם כמעט סימטרית - דבר שאינו אופייני למשפחת השפתניים.
חפיות הפרח שוות באורכן לאורך הגביע.
הגביע, שאורכו 3 מ"מ, דמוי פעמון, בעל 10 עד 15 עורקים ברורים ו-4 או 5 שיניים דמויות מרצע, שאורכן 2 מ"מ.
השיניים כמעט שוות זו לזו ומסתיימות בחוד.
הכותרת לבנה ולפלומתית (מכוסה בשערות עדינות), כאשר שפתה התחתונה לעיתים קרובות מכוסה בכתמים אדומים.
היא אינה נראית דו-שפתנית, אלא עשויה 4 אונות כמעט שוות, אורכה 3 מ"מ והיא בולטת מעט מן הגביע.
צינור הכותרת באורך 2.5 מ"מ ומכוסה בשערות לבנות מבפנים.
השפה העליונה מעוגלת ומפורצת, עם אונות שאינן שוות בגודלן.
לפרח 2 אבקנים פורים שבולטים מהפרח ולעיתים בצדם 2 אבקנים מנוונים ועקרים או חסרים.
האבקנים מעורים אל צינור הכותרת.
השחלה עילית, בעלת 2 עלי שחלה, שמתחלקים בשלב מוקדם על ידי מחיצה מדומה ל-4 מגורות, שכל אחת מהן מכילה ביצית אחת.
עמוד השחלה, המסתיים בשתי צלקות, צומח ועולה מבין המגורות.
בשלב הזכרי, האבקנים מבשילים לפני הצלקות ועמוד השחלה אז קצר.
בשלב הנקבי, עמוד השחלה מתארך ויוצא מחוץ לכותרת עם צלקות בשלות.
התופעה שבה האבקנים מבשילים לפני הצלקות, ובכך מצטמצמת האבקה העצמית, מכונה פרוטאנדריה.
הפרי הוא מסוג מַפְרֶדֶת (schizocarp) המורכבת מ-4 פרודות שטוחות.
הפרודות נשמרות בתוך הגביע עד לתפוצתן.
הגביע משתייר אך אינו גדל באופן משמעותי עם הבשלת המפרדת; הוא שומר על גודלו המקורי ומשמש כמגן על הפרודות עד לפיזורן.
העלווה מתפתחת בתחילת מרץ ונושרת במקביל לסוף תקופת הפצת הזרעים.
הפריחה מתרחשת בקיץ בדומה לרבים מצמחי גדות המים, ונמשכת מיולי עד אוקטובר.
פרחיו קטנים ונגישים לחרקים קצרי חדק המגיעים אל הצוף המופרש ליד בסיס השחלה.
בפועל הפרחים מואבקים על ידי דבורים קטנות, זבובונים וחרקים קטנים נוספים בעלי חדק קצר.
הפרי מתפתח בתחילת אוגוסט והפצתו מסתיימת בסוף דצמבר.
שמו המדעי של הצמח "Lycopus", נגזר מהמילים היווניות "ליקוס" (זאב) ו"פוס" (רגל), בשל הדמיון של עלי הצמח לעקבות רגל של זאב.
השם תורגם כלשונו לעברית כ"כף-זאב", וכך גם בערבית הוא נקרא "ריג'ל אל-ד'יב" (رجل الذئب), שמשמעותו "רגל הזאב".
השם הנפוץ באנגלית הוא gypsywort שמשמעותו "צמח הצוענים" או תמצית הצוענים.
הצמח נקרא כך מכיוון שבעבר נוודים אירופאים (צוענים) השתמשו בעלים ובגבעולים שלו להפקת צבע כהה לצביעת העור.
כעלה נידף הוא רומן היסטורי מאת הרב הרקונסטרוקציוניסטי מילטון שטיינברג, הרומן עוסק בחייו של אלישע בן אבויה ובתהליך יציאתו בשאלה.
הספר נדפס לראשונה בינואר 1940, והפך עם פרסומו לרב מכר, הספר תורגם לעברית לראשונה על ידי "יוסף לוז" ויצא לאור בהוצאת מ' ניומן בתש"י.
ב-2015 הספר יצא לאור מחדש בהוצאת ידיעות אחרונות ומכון שכטר בתרגומה של יעל ענבר.