tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד הקולות אותו משמיע השחף הצפוני מזכיר צחוק, המוכר היטב בחצי הכדור הצפוני ולעיתים קרובות נחשב כסימן ההיכר של אזורי חוף, כדוגמת הממלכה המאוחדת, ומקומות אחרים באירופה.
הגוזלים של השחף הצפוני משמיעים ציוץ חוזר ונשנה, המלווה בתנועת ראש, בשעה שהם מבקשים אוכל או קוראים להוריהם.
שחפים צפוניים באזורים עירוניים נוקטים בהתנהגות זו כאשר בני אדם מאכילים אותם.
השחף הצפוני אוכל-כול: ניזון מטרף, אוכל אשפתות ושודד מזון מחיות אחרות; בדרך כלל הוא מלקט רכיכות, סרטנים ושיירי מזון מחופים הנחשפים בשפל.
כמה שחפים צפוניים מנקים את עורו של דג שמש מגובשש המכוסה בטפילים והדג צריך להתאזן על צידו בשביל הניקוי.
שחף קליפורני (שם מדעי: Larus californicus) הוא מין מהסוג שחף המצוי בחופי קליפורניה, ארצות הברית.
הוא בעל נוצות לבנות, כנפיים אפורות ומקור בצבעים שונים (כתום, אדום, צהוב, לבן, שחור וכו') קצה המקור לרוב שחור.
שחף זה קטן יחסית ומצוי בעיקר סביב אגמים וביצות מהטריטוריות הצפון-מערביות בקנדה עד לקליפורניה ולקולורדו בדרום.
השחפים חיים בקבוצות קטנות ומקננים במאורה הקרובה לחוף.
שני בני הזוג עוזרים לגדל את 2 הגוזלים.
שחפים אלה ניזונים מחסרי חוליות על החוף וגם מנבלות ומיצורים קטנים.
השחפים החיים סביב ימת המלח הגדולה ניזונים בעיקר מהזבובים המקומיים.
שחף צהוב-רגל (שם מדעי: Larus michahellis) הוא מין מהסוג שחף שבמשפחת השחפיים.
שני המינים דומים אחד לשני.
השחפים מעופפים בחופי אירופה, אסיה וצפון אפריקה ומחפשים מזון שנפלט אל החוף.
הם גם צדים יצורים קטנים וחוטפים מזון לעופות אחרים ואף לשחפים אחרים.
שחף שחור (שם מדעי: Larus fuscus) הוא מין עוף ימי ממשפחת השחפיים הנבדל משאר השחפים בהיותו בעל גב וכנפיים בגוון שחור או אפור כהה מאוד.
השחף השחור הוא שחף דק גזרה, שנודד למרחקים ארוכים.
בוגרי השחף השחור הם בעלי גב וכנפיים בגוון שחור או אפור כהה מאוד, ללא ניגודיות בין קצה הכנף שלהם (צבע-שחור) לבין שאר הכנף והגב.
צעירי השחף השחור הם בממוצע כהים יותר משאר השחפים בישראל, במיוחד בגב ובתת הכנף.
בכל הגילאים השחפים במבנם ארוכי גוף - כנפיים ארוכות הבולטות הרחק מעבר לקצה הזנב.
השחף השחור מהווה למעשה רצף של קבוצות המתערבבות ביניהן באזורי המפגש.
תפוצתם של השחפים השחורים היא בצפון נורווגיה, פינלנד, שוודיה, במערב רוסיה, דנמרק, מזרח אפריקה, בריטניה, מערב אירופה וישראל.
השחף השחור מקנן בעיקר בפינלנד אך גם מעט בנורווגיה, שוודיה, מערב רוסיה, דנמרק ובריטניה.
בתקופת הנדידה, חלקם נודדים דרומה למזרח אפריקה, וחלקם נשארים להעביר את החורף בישראל, בחופי הים התיכון.
נדידת הסתיו מתחילה בספטמבר, ונדידת האביב מגיעה לשיאה באמצע מרץ.
אוכלוסיית השחפים הדוגרת בבריטניה, Graellsii, היא בעלת הגוון הבהיר ביותר בחלקים העליונים.
הקבוצה הדוגרת במערב אירופה, Intermedius, היא בעלת גוון כהה למדי, כמעט שחור, בחלקים העליונים.
חלק ניכר מהאוכלוסייה הדוגרת בפינלנד מטובעת בטבעות צבעוניות בשטחי הקינון, ומדי שנה נצפים בישראל בחודשים פברואר-מאי מאות פרטים בעלי טבעות צבעוניות, שבאים בעיקר מפינלנד.
תת המין שחף בלטי (Larus fuscus fuscus) הוא חולף וחורף מצוי אך פחות שכיח מבעבר.
תת המין שחף סיבירי (Larus fuscus heuglini) הוא חולף וחורף מצוי.
תת המין Larus fuscus intermedius (אין שם בעברית) הוא נדיר יחסית בישראל אבל נראה שהוא פחות נדיר משחשבו בעבר, בעיקר בגלל בלבול וזיהוי לא מדויק של שחפים שחורים intermedius בתור שחפים סיביריים.
הפעם הראשונה שתת-המין "המערבי" (Larus fuscus graellsii) נצפה בישראל, הייתה בסתיו 2014, כאשר קבוצת צפרים ישראליים זיהתה בטלסקופים שחף לא רגיל עם טבעת צבע על רגל אחת ומעין משדר על רגלו השנייה.
הצפרים תיעדו את השחף וקראו את פרטי הטבעת - JE0H - הנחשבים לתעודת הזהות של הציפור.
לאחר שהתמונות נשלחו למומחה השחפים אמיר בן דב התברר כי השחף שנצפה הוא שחף שחור (מערבי) מתת המין Graellsii, ושזו הפעם הראשונה בה נצפה תת-המין הזה בישראל.
השחפים השחורים נוהגים לחנות באתר שנמצא סביב תחנת המעבר של אשדוד, אגני ההחדרה, יבנה, וחוף הים מצפון לנמל אשדוד.
אך במעופם, השחפים השחורים נצפים לכל אורך חוף הים התיכון ובבריכות דגים בכל הארץ, מראה שהוא מיוחד לעין.
במהלך האביב נצפות להקות גדולות באילת לפני חציית המדבר במעופם צפונה בגובה רב.
הערה: שחף ערבות נחשב לעיתים תת-מין של שחף סיבירי שלפעמים מוגדר כמין נפרד משחף שחור, כמו כן כל תת-המינים של שחף שחור מוגדרים על ידי חלק כמינים נפרדים.
שחף צר-מקור (שם מדעי: Chroicocephalus genei) הוא מין של עוף ימי ממשפחת השחפיים.
השחפיים בעלי רגליים ארוכות, מקור ארוך ועיניים בהירות.
שחף צר-מקור הוא שחף לבן-ראש הדומה לשחף אגמים.
גב בצבע אפור, כנפיים לבנות בעלות קצוות שחורים, זנב ובטן לבנים, רגליים בגוון שחור-סגלגל, וראש לבן שנצבע בעונת הרבייה בגוון שחרחר.
השחף צר-המקור שונה משחף האגמים בצוואר ומקור ארוכים יותר וצבע המקור הוא אדום כהה, שנראה לפעמים כשחור בניגוד לשחף האגמים שמקורו כתום.
סוג שחף זה מתאפיין בגחון בגוון ורדרד ובמקור בצבע אדום עמוק.
אורך גופו : 35–39 סנטימטרים.
על פי מידותיו הוא נחשב לקטן למדי, מעט יותר גדול משחף אגמים.
מקורו ארוך יותר ודק וגם הרגליים ארוכות יותר, העין בהירה.
דגם הכנף בתעופה דומה לשל שחף האגמים.
שחף צר-מקור ניזון בעיקר מדגים ומחסרי חוליות, שאותם הוא צד בדרך כלל בעודם בחיים.
הוא ניזון מבעלי חיים ומזון שמקורו בטבע.
הוא אינו ניזון מפסולת ואשפה בנמלים, וככלל אינו אוכל אשפה שמקורה בבני אדם.
תפוצתו של השחף צר-המקור מצויה בעיקר בחופי הים התיכון, הים השחור, ים סוף, המפרץ הפרסי ובאגמים מלוחים במרכז אסיה.
שחף צר-מקור נודד בחורף לים התיכון ולחופי חצי האי ערב.
השחף צר-המקור מצוי לאורך חופי הים התיכון ומפרץ אילת.
באילת הוא נמצא בבריכות במשך כל השנה, ובבריכות המלח שבעתלית הוא שכיח מאוד כמעט כל השנה.
בין חודש ספטמבר לחודש אפריל מספר השחפים צרי-המקור עולה ואף מגיע לכמה אלפים.
הקינון של השחף צר-המקור נעשה בקבוצות של שחפים בתוך קן שנבנה על הקרקע ומרופד במעט נוצות וצמחייה.
בקן מוטלות עד שלוש ביצים מנוקדות.
25 ימים לאחר הבקיעה הצעירים מסוגלים כבר לעוף.
שחפאיים (שם מדעי: Lari) היא תת-סדרה של עופות ימיים מסדרת החופמאים המהווים 8 משפחות ובהם המינים הגדולים ביותר בסדרתם.
לעומת רוב עופות החוף , הם מתמחים יותר בחיים בקרבת הים וחלקם אף יכולים לצלול מתחת המים בחיפוש דגים או לעוט עליהם מלמעלה.
אחרים כמו החמסניים מעדיפים להיטפל למיני עופות ים אחרים ולחטוף את שללם.
המינים הגדולים ביותר הם קרניבורים אשר צדים חיות הקטנות מהם.
רובם אינם מבלים זמן רב בנדודים מעל הים אך יכולים להימצא בכמה איים מבודדים ואפילו באנטארקטיקה.
שחפית הקוטב, השייכת לתת-סדרה זו, מבצעת את הנדידה הארוכה ביותר בעולם העופות בין שני הקטבים של כדור הארץ.
הגדולים ביותר בקבוצה הם שחף ימי שמוטת כנפיו 1.5-1.7 מ' ומשקלו 0.75–2.3 ק"ג והוא החופמאי הגדול ביותר.
תנינניים (Pluvianidae) - בה סוג ומין יחיד: תנינן מצרי (Pluvianus aegyptius)
דרומסיים (Dromadidae) - בה סוג ומין יחיד: דרומס עקוד (Dromas ardeola)
בעבר שייכו לקבוצה גם את משפחת הטורניקיים אך כיום היא הופרדה לתת-סדרה עצמאית.
שחף צוחק (שם מדעי: Leucophaeus atricilla) הוא מין עוף ימי ממשפחת השחפיים החי לחופי אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית וכן באיים הקריביים.
האוכלוסיות הצפוניות נודדות בחורף לעבר מערב אירופה ובמקרה אחד גם לבריטניה.
הוא שייך לסוג שחף אמריקאי ובדומה לשאר המינים בסוג, הועבר מהסוג שחף.
צבע השחף אפור בכנפיו ובגבו, קצוות הכנפיים והזנב שחורים וכך גם הראש וחלקו העליון של הצוואר.
השחף בעל עיניים לבנות ומקור אדום, גדול ומעוקל.
את שמו הוא קיבל מקריאותיו המדמות צחוק אנושי רעשני.
שחף זה חי לחופי הים ברחבי אמריקה שסביב האוקיינוס האטלנטי.
באמריקה המרכזית הוא מגיע עד לחוף האוקיינוס השקט.
הלהקות סורקות את החופים, עטות על דגים ומחפשות חיות קטנות ונבלות.
שחף פסיפי (שם מדעי: Larus pacificus) הוא מין של שחף גדול השוכן בחופי אוסטרליה מקרנרבון עד סידני ובאיים קטנים ברחבי מזרח האוקיינוס השקט.
השחף מגיע לאורך 58–66 סנטימטרים ובעל מוטת כנפיים באורך 137–157 סנטימטרים.
המשקל מגיע ל-900–1,180 גרם, דבר ההופך אותו לאחד הגדולים שבשחפיים.
לעיתים מבלבלים בינו לשחף הקלפ החולף באוסטרליה ואייה, והוא קרוב אליו בגודלו.
השחף בעל מקור צהוב כבד שבקצהו אדום.
הלסת התחתונה שלו בולטת ביותר בצורתה המרובעת.
הוא בעל בלוטות נחיריים גדולות הפולטות מלח ובעל עיניים צהובות.
גופו של השחף לבן והכנפיים אפורות כהות, שחורות בקצותיהן.
ביחס לשחפים אחרים הכנפיים רחבות מאוד.
הצעירים בוקעים כשנוצותיהם אפורות משורטטות.
השחף הוא אוכל נבלות או תופס יצורים קטנים לאורך החוף ולא יהסס לחטוף טרף של עופות אחרים.
שחף זה מקנן בזוגות או במושבות לאורך החופים ובני הזוג מכסים את הקן בעשבי ים ומקלות.
הגוזלים מגיעים לבגרות בגיל 4 שנים.
Larus pacificus pacificus - מצוי בדרום-מזרח אוסטרליה ובטסמניה
Larus pacificus georgii - מצוי במערב אוסטרליה ודרום אוסטרליה
שחף כוזרי (שם מדעי: Larus cachinnans) הוא מין עוף מים ממשפחת השחפיים מהסוג שחף.
משמעות שמו המדעי: "השחף הצוחק", עקב קולו הגבוה המזכיר צחוק.
לשחף מקור דק יחסית ומוצק בצבע צהוב ועם קצה אדום ובעל עין קטנה וכהה יחסית.
הוא בעל כנפיים אפורות שקצותיהם שחורות ובעל זנב שחור, רגליים צהובות וקרומי שחייה ביניהם.
השחפים דומים בין שני הזוויגים.
תפוצתו של שחף זה היא לאורך חופי הים הכספי והים השחור בגבולות אירופה ואסיה.
הוא מתפשט מזרחה למזרח אסיה ועד סין ומערבה למרכז אירופה בפולין ומזרח גרמניה ולעיתים נודד דרומה לעבר ים סוף והמפרץ הפרסי או לעבר צפון אירופה ואפילו עד בריטניה.
נמצא לאורך חופים ומזחים ולעיתים יימצא גם בערים.
ניתן לומר, שיחסית לשחפים אחרים הוא "יבשתי".
שחפים אלה מקננים על קרקע מישורית.
הקן עשוי עשבים וצמחייה, בו מוטלות 2–3 ביצים, הבוקעות תוך חודש.
שחפים אלה הם אוכלי כל, אך ניזונים בעיקר מנבלות ובעלי חיים קטנים.
הם יאכלו דגים, חרקים, זוחלים קטנים ואפילו מכרסמים המצויים באזור.
שחף צפוני אמריקני (שם מדעי: Larus smithsonianus) הוא מין עוף ממשפחת השחפיים.
מין זה קרוב מאוד למין שחף צפוני ובעבר היה תת-מין שלו.
שניהם מכונים יחד כ"שחפי הרינג", עקב מזונם העיקרי - דגי הרינג.
זהו מין שחף גדול באורך 60–66 סנטימטר בזכרים ו-53–62 סנטימטר בנקבות, ומוטת כנפיו מגיעה לאורך 120–155 ס"מ.
צבע השחף בהיר עם כנפיים אפורות בהירות והקצוות שחורים, וכך גם הזנב.
השחפים הצעירים הם בעלי גוונים חומים משורטטים עד לבגרותם.
השחף חי לאורך צפונה של אמריקה הצפונית בין אלסקה עד הימות הגדולות ומגיע דרומה לקנדה ולארצות הברית ממיין עד צפון קרוליינה.
כמה פרטים תועים הגיעו גם למרכז אמריקה או אפילו למערב אירופה, שאינה חלק מתפוצתו הטבעית.
השחף חי לחופי ימים, מפרצים, ביצות מלחה, שפכי נהרות, ביצות ואיים שונים.
הוא מצוי גם בשדות ובמזבלות, שם הוא מחפש מזון בלהקה.
השחף מקנן על הקרקע ובונה קן עגלגל בו מטיל 3 ביצים.
ניזון מדגים, לרבות דגי הקופצים ליבשה כמו טרוטנית, מלהקות סרדיניים, קווצי עור, סרטנים, גוזלים ואפרוחים, חרקים, נבלות וכל דבר אכיל שהשאירו בני האדם.
בעבר שחף זה היה מצוי בסיכון עקב שדידת ביצים, אך לאחר שהצייד והאיסוף נאסרו, הוא יצא מכלל סיכון.
עם זאת בכמה אזורים נרשמה ירידה בכמותו.
שחף כהה (שם מדעי: Ichthyaetus hemprichii, שם נרדף: Larus hemprichii) הוא מין של עוף ים ממשפחת השחפים, מסדרת החופמאים.
תחום תפוצתו מצוי בים סוף ובמפרץ עדן, במפרץ הפרסי ובמפרץ עומאן, מזרחה עד לדרום פקיסטן ודרומה עד לצפון קניה.
הוא מזדמן לעיתים רחוקות גם בישראל.
הוא נצפה עד כה חמש פעמים בארץ, מתוכן ארבע פעמים במפרץ אילת, והאחרונה בשפד"ן.
השחף הכהה הוא שחף בינוני בגודלו.
הוא דומה מאוד לשחף לבן עין, אך כבד יותר ממנו.
מוטת כנפיו עשויה להגיע ל-105 עד 113 ס"מ.
בחלק הגוף העליון צבעו בעיקר חום, ובחלק התחתון צבעו אפרפר לבן.
צבע מקורו צהוב בדומה לשאר השחפים, אך בקצה המקור צבעו אדום, כך שמבט מקרוב מאפשר להבדיל בינו לבין שחף לבן-עין.
במבט מרחוק יש קושי להבדיל בינו לבין חמסן.
רוב אוכלוסיית השחפים הכהים נמצאת באזור האוקיינוס ההודי בחופי איחוד האמירויות הערביות, בחופי ים סוף וחלק קטן מהם במפרץ עומאן ובמפרץ הפרסי.
מרחב המחיה של השחפים הכהים הוא 7,050,000 קמ"ר, חלקו בים וחלקו ביבשה.
השחף מתגורר בשני אזורים אלה אבל בעיקר סמוך לחופי ים ומפרצים.
למין זה תפוצה נרחבת ואוכלוסייה גדולה, ועל-אף שנצפתה מגמת ירידה מסוימת באוכלוסיית המין, היא אינה נחשבת לחדה דיה.
בשל כך השחף הכהה אינו נמצא בסכנת הכחדה ומסווג על ידי ה-IUCN במצב שימור "ללא חשש".
שחף לבן-עין (שם מדעי: Ichthyaetus leucophthalmus) הוא מין של עוף ים ממשפחת השחפיים.
שחף זה קטן יחסית והוא חי בטבע אך ורק באזור ים סוף, ולכן הוא מוגדר כמין אנדמי לאזור זה.
הוא נחשב לאחד ממיני השחפים הנדירים בעולם.
רובם נמצאו ותועדו על ידי "האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע" (IUCN).
מקור השם הוא עיגול לבן הנמצא מסביב לעיניים, וייחודי רק למין זה.
שחף זה הוא בגודל בינוני ביחס לקרוביו, מקורו ארוך ודק וכפוף כלפי מטה.
מחזהו ומעלה צבעו בגוונים כהים כגון אפור-חום אצל הבוגרים וחום אצל הצעירים.
בכל גיל צבע כנפיו כהה עם שפת זרימה לבנה לאורך הכנף.
לשחף הבוגר יש ראש שחור שנמשך עד לגרונו.
סביב עיניו יש טבעות לבנות ובולטות.
בתקופת החורף ראשו הופך להיות בהיר יותר ומחוספס.
תפוצת השחף אינה יציבה במהלך תקופת הרבייה שלו והוא מגיע לכל רחבי ים סוף.
תקופת הרבייה שלו היא בין יוני לאוגוסט בעיקר בערב הסעודית.
הטלת הביצים מתרחשת ביוני ובקיעתן מתרחשת לרוב באוגוסט.
במצרים תקופת הרבייה יכולה להגיע עד ספטמבר.
קבוצות הרבייה שלהם קטנות - כ-25 זוגות בקבוצה אחת.
מחוץ לתקופת הרבייה נצפה טווח רחב של קיום, החל מפרט החי בבדידות עד להקות של מאות ואף אלפי פרטים.
בתי הגידול של שחף לבן עין הם בדרך כלל חופי הים ועיקר מזונו בא מן הים: דגים, רכיכות וסרטנים.
הוא אוכל גם מעט פירות.
הוא נצפה על מזחים, סירות דיג, שוניות אלמוגים ועל סלעים בחופים.
יש תושבים מצריים המחזיקים שחף זה בביתם כעוף מחמד.
שחף זה בונה את קינו על סלעים חשופים או בחול.
הקן בנוי בצורת טבעת ועשוי מזרדים, אצות ופסולת.
במקומות סלעיים הקן מורכב מצמחים הנמצאים על הסלע או מחומר שאינו חדיר למים.
התטולה עומדת על 2–3 ביצים.
השחף לבן העין דוגר בים סוף בלבד, ממצרים בצפון דרומה עד לפתח הדרומי של ים סוף.
בישראל השחף נמצא במפרץ אילת, כאשר מספרים גבוהים שלו מופיעים בחורף ובתחילת האביב.
בזמנים נדירים מאוד השחף מגיע לחוף הים התיכון.
השחף נמצא בסכנת הכחדה עקב גודלה הקטן של האוכלוסייה, העומד על כ-12,000-13,000 שחפים בלבד, ועקב שטחי הדגירה המוגבלים.
הוא סובל מציד, הרס קנים ואתרי דגירה, וחשיפה לזיהומים בים.
הגדרת מצב השימור של שחף זה היא "קרוב לסיכון" (Near Threatened) ברשימה האדומה של IUCN.
שחף שחור-ראש (שם מדעי: Ichthyaetus melanocephalus) הוא מין של עוף ימי מהסוג שחף דגים שבמשפחת השחפיים, החי לאורך הים התיכון, מה שנתן לו את שמו האנגלי: "Mediterranean gull", כאשר שמו העברי הוא תרגום השם המדעי ("melos" - שחור/כהה, "cephalus" - ראש).
לעיתים הוא מצוי גם באזורים צפוניים יותר: לאורך אירופה, גדות הים השחור או בצפון אפריקה.
השחף מגיע לעיתים נדירות לישראל.
שחף זה בינוני בגודלו: אורכו 37–40 ס"מ, ובעל מוטת כנפיים ברוחב של 94–102 ס"מ.
כסות נוצותיו לבנה, פרט לראש השחור.
בחורף ראש השחף נעשה כהה מנומר בלבן.
גוזלי השחף בעלי רגליים כהות.
השחף מעופף בלהקות קטנות, ובמסגרתן גם מקנן, לרוב בתוך צמחייה סבוכה בביצות, או באיים באגמים.
לעיתים מקנן לצד שחף האגמים.
שחף זה לרוב אינו מרחיק מהחוף אל מרחבי הים.
השחף הוא אוכל כל אופורטוניסט הניזון מדגים, תולעים, סרטנים ושאר פרוקי-רגליים, שיריים שונים ועוד.
שחף זה הוא חורף נדיר למדי.
פרטים מעטים נראים בין נובמבר למרץ בעיקר בחוף הים התיכון, אך גם במפרץ אילת.
בימי סערה צפרים רבים מתייצבים בחוף יפו, ובין עופות הים המעניינים הנצפים בתצפיות אלה, מופיעים לעיתים גם פרטים בודדים ממין זה.
נדיר מאוד בקיץ - אז אפשר להתרשם גם מלבוש הקיץ הנאה.
שַׁחַף עֵיטִי (שם מדעי: Ichthyaetus ichthyaetus), הוא מין עוף מים ממשפחת השחפיים, והוא בין הגדולים שבשחפים.
הוא מקנן באזורים יבשים וערבות בצפון מרכז אסיה, וחורף באזורים שונים בדרום אסיה, במיוחד בתת-היבשת ההודית וחצי האי ערב.
בישראל הוא חולף וחורף מצוי למדי, מגיע מאוחר יחסית לשאר השחפים הגדולים.
הפרטים הראשונים מגיעים בסביבות אמצע נובמבר, אך רובם מגיעים רק במהלך דצמבר, והאוכלוסייה החורפת בארץ מגיעה לשיא בינואר.
ריכוזים גדולים, המגיעים לעיתים למעל 1,000 פרטים, נצפים בעמק בית שאן ובעמק חרוד, וגם בחוף הכרמל ובעמק עכו.
הם נצפים במספרים קטנים יותר בחופים הדרומיים יותר של הים התיכון, ובמפרץ אילת, שם הם נצפים בנדידה במשך כל נדידת האביב.
כפי שקרה עם שחפים רבים, השחף העיטי הוצב באופן מסורתי בסוג שחף (Larus), אך כיום הוא מסווג בסוג אחר, שחף דגים (Ichthyaetus).
השם המדעי (הזהה לשם הסוג ולמין הספציפי) לקוח מיוונית עתיקה.
שחף זה הוא מין מונוטיפי, כלומר, לא הובחנו בו תת-מינים שונים.
זהו שחף גדול מאוד, בהיותו השחף שחור-הראש הגדול בעולם והמין השלישי בגודלו של שחף בעולם, אחרי השחף הימי והשחף לבן-כנף.
קשה לטעות בזיהוי בוגרים בקיץ, שכן לאף שחף אחר בגודל כזה אין ראש שחור.
בעל כיפה שטוחה אופיינית, עם פנים ארוכות וכבדות, המעניקות לראש צורה משולשת.
חזה רחב עם כנפיים ארוכות, דקות ומחודדות יותר משחפים גדולים אחרים.
לבוגרים יש כנפיים וגב אפורים, עם נקודות לבנות בולטות בקצות הכנפיים.
טבעת-העין אדומה ודקה ומוקפת בשני סהרונים לבנים ובולטים.
הרגליים צהובות והמקור כתום-צהוב עם קצה אדום.
בכל הניצויים האחרים, מסכה כהה העוברת דרך העין מצביעה על שרידי ניצוי הראש השחור.
הצעירים עוטים במהירות ניצוי אפור בחלקים העליונים, אך נחוצות להם ארבע שנים להגיע לבגרות.
המעוף כבד ודומה למעוף של אנפה.
שחף זה אינו קולני ביותר למעט בעונת הקינון.
השחפים באזורי הקינון קוראים "הא-או" עמוק.
קולות אחרים כוללים "אוו" נמוך וקריאת אזעקת נבחנית "ווה-אוו".
קריאה ארוכה מושמעת לעיתים קרובות על ידי משתתפים באינטראקציות אגרסיביות וגם על ידי בני-זוג כאשר אחד מהם חוזר לקן.
להקות משמיעות "גע-געגע" דמוי אווז.
השחף העיטי מקנן באופן מקומי מאוד ומפוזר במושבות בביצות ובאיים מאזור הים השחור (קרים, הדלתה של הדנובה) מזרחה עד ימת בלחש ובאופן נקודתי עד צפון-מערב מונגוליה; גם טיבט, כמו גם צפון סין (גאנסו, צ'ינגהאי, מונגוליה הפנימית).
חורפים במזרח חופי הים התיכון, ים סוף, דרום הים הכספי וצפון האוקיינוס ההודי מזרחה עד מיאנמר, לעיתים רחוקות מגיע לתאילנד; גם בפנים הארץ במישור הגנגטי (צפון הודו) ובדרום-מרכז אתיופיה.
לרוב מדובר במין נודד, אם כי חלק מהצעירים עשויים לקיץ באזורי החריפה.
רוב הפרטים חורפים בדרום הים הכספי, עם מספר קטן יותר בישראל (נדיר), באתיופיה (32–111 שחפים באמצע שנות ה-70), במפרץ הפרסי, בדרום איראן, בפקיסטן, בהודו, בסרי לנקה, במיאנמר ובמערב תאילנד.
חולף וחורף נפוץ למדי אך מקומי בנפאל, אבל נדיר בבהוטן; ישנן גם תצפיות נדירות באסיה מהונג קונג, מזרח סין, קוריאה ווייטנאם.
ביפן זהו חורף נדיר בקיושו, שם פרטים מעטים חורפים בקביעות בנהר קומה בקוממוטו.
בקרלה, דרום הודו, הוא מגיע לחרוף בנובמבר עד תחילת דצמבר ונודד חזרה באפריל-מאי.
לאחרונה התגלה כי הוא נודד דרך הים האדום לאיים שם ובבקע האתיופי.
חלק מהפרטים מגיעים לאגמים בקניה, ומעטים, בעיקר תת-בוגרים, בדצמבר-ינואר, מתועדים בחופים מדרום לטנזניה.
ישנה תנועה מערבה למזרח התיכון ולמזרח הים התיכון, בטורקיה, קפריסין, ישראל ומצרים.
נדידה נצפתה גם בצפון-מערב ומרכז סין - (שינג'יאנג, סצ'ואן).
חמישה פרטים שנעקבו באמצעות משדרים לווייניים ממושבות הקינון שלהם באגם צ'ינגהאי, צפון-מערב סין, עברו לאזורי חורף במפרץ בנגל (בנגלדש וצפון-מזרח הודו).
נדידת הסתיו שלהם החלה באוגוסט, ארכה בממוצע 99 ימים, וכיסתה מרחק ממוצע של 2,990 ק"מ, בעוד שהנדידה חזרה באביב החלה במרץ, נמשכה 38 ימים בממוצע וכיסתה מרחק ממוצע של 2,556 ק"מ.
השחף הזה תועד מדי פעם בפנים אסיה, באגמים ונהרות גדולים.
למשל, כ-100 פרטים שנצפו באגם האמון, בדרום-מערב אפגניסטן.
השחף מתועד יותר ויותר באירופה, בעיקר בפנים היבשת.
יש תצפיות תכופות בהונגריה, בולגריה, רומניה ופולין, וכיום יש אוכלוסייה חורפת קטנה מאוד אך קבועה בסיציליה.
מפרץ סירטה שבלוב משך אליו גם כמה פרטים בחורפים האחרונים.
פרטים משוטטים הגיעו לרוב מדינות מרכז אירופה, כמו גם למרוקו ותוניסיה, עם תצפיות בודדות באיים הקנריים (1995) ומדיירה.
עם זאת, הם נדירים ביותר במערב אירופה, שם היו תצפיות בהולנד, בלגיה, צרפת, אנגליה, דנמרק, שוודיה ונורווגיה.
אחד במרץ 2014 באלבופרה דה ולנסיה היה הראשון לספרד, ואולי אותו פרט חזר לאותו אתר ב-2015. בבריטניה, סקירה עדכנית הותירה תצפית בודדת משנת 1859 כתיעוד המאומת היחיד של שחף זה.
שחף זה נוהג לפקוד חופים ונהרות מרכזיים.
הוא נמשך למקורות מזון אנתרופוגניים כמו נמלים, בריכות דגים ומטמנות אשפה.
השחף העיטי מקנן במושבות על איים או איונים חשופים באגמי מים מתוקים ומלוחים, בימות בערבות צחיחות חמות, על נהרות ודלתות נהר שבהן יש מים עיליים בשפע, ובאגמי הרים מתאימים עד לגובה של עד 1,700 מטר.
הוא בונה את הקן בסביבת חישות קנים, באזורי שיחים או על משטחים שטוחים וחשופים.
השחפים חוזרים למושבות הקינון בתחילת מרץ.
הם מבצעים מצגי חיזור ייחודיים הכוללים הרמת נוצות גב וקריאה ארוכה, הנשמעת כיללה.
המושבות בנות 70–3000 זוגות, לעיתים רחוקות פחות מעשרה זוגות.
לפעמים בקרבת מושבות של שחף צפוני, אבל לא בתוכן.
זוגות בודדים מקננים תמיד עם מיני שחפים אחרים, לא לבד.
במושבות הגדולות ביותר נצפית נטייה ליצור תת-קבוצות של עד 200 קנים.
מושבות קטנות לרוב מוקמות בקו ישר, במקביל לקו החוף.
לעיתים קרובות מושבות צפופות, כשהקינים במרחקים של 40 ס"מ זה מזה, בייחוד במרכז המושבה, ובשוליים במרחקים של 1–4.5 מטר זה מזה.
השימוש בשטחי קינון תלוי במפלס המים המשתנה.
הקן עשוי מצמחי מים ונוצות מיובשים, לרוב על מצע סלע חשוף, לפעמים בין קני סוף או צמחייה אחרת, או דיונות חול צמחיות.
ישנה מעט מאוד תוקפנות בין זוגות שכנים.
התטולה מכילה 1–3 ביצים (לרוב שתיים); הדגירה עליהן נמשכת כ-25 ימים.
הנקבה יושבת לדגור לפרקי זמן ארוכים יותר מהזכר.
הגוזל בגוון שמנת או לבנבן, מוכר על ידי ההורים עד היום החמישי.
עוזב את שטח הקן לאחר כ-5 ימים.
הגוזלים יוצרים "גן ילדים" צפוף בגיל 7 ימים ומעלה, כשההורים נעדרים או כשהמושבה מאוימת.
הצעיר לרוב מתרבה לראשונה לכל הפחות בגיל 4–5 שנים.
תזונתו של השחף העיטי מורכבת בעיקר מדגים (במיוחד דגים מתים) וסרטנים, כמו גם חרקים, יונקים קטנים, ציפורים, ביצים וזוחלים.
בדלתת הוולגה 88% מהתזונה כללה דגים, כולל לש וקרפיון מצוי בגדלים של עד 500 גרם; ובנוסף גם חרקים וסנאיי קרקע.
באגם קיטאי, מכרסמים (בעיקר סוסליק קטן) היוו 78% מהתזונה.
באקלים קר יותר אוכל גם זרעים.
לעיתים קרובות חומס ממגוון מינים.
עוקב אחר סירות דיג; מלקט פסולת דגים בנמלים.
BirdLife International סיווג את השחף העיטי ברמת סיכון של "ללא חשש" עם אוכלוסייה במגמת גדילה.
עם זאת, נתון זה עשוי להיות מוטל בספק מכיוון שהשחף העיטי מתמודד עם איומים ניכרים בכל רחבי הטווח שלו.
בכל הנוגע לקינון ורבייה, השחף העיטי הוא כמעט אנדמי לאגמי מרכז אסיה, שחלק גדול מהם מושפע מתעשיות התיירות הגורמות להפרעות לשחף.
טווח תפוצת הרבייה שלו מוגבל למספר מקומות מקוטעים המשתרעים מאוקראינה עד למונגוליה.
הוא גם בעל נטייה חזקה לשפעת העופות, וכמה מאות פרטים מתו בשנת 2006 כתוצאה מהמחלה.
רשימת ציפורי העולם של The Cornell Lab of Ornithology חולקת על מגמת האוכלוסייה שהוכרזה על ידי BirdLife International, תוך אבחון כי השחף העיטי מאוים על ידי השחף הכוזרי, מין המתפשט במהירות ומאיים על פרטים מקננים בכך שהוא מקנן מוקדם מהם.
שחף עיטי הוא אחד המינים עליהם חל ההסכם לשימור עופות מים נודדים אפריקאים-אירו-אסייתים (AEWA).
בסך הכל, השחף העיטי עשוי להיות נתון למספר איומים ויכול להיות כי מצבו יוערך מחדש בדרגת איום חמורה יותר כתוצאה מתפוצתו המוגבלת והאיומים איתם הוא מתמודד.
שַׁחֲפִית בֶּנְגָּלִית (שם מדעי: Thalasseus bengalensis) היא מין של עוף ימי ממשפחת השחפיתיים.
תחום תפוצתה מתפרש על פני האוקיינוס ההודי ואוקיאניה, עם אוכלוסייה נוספת החיה בחופי צפון אפריקה.
בישראל היא מקייצת נדירה אך קבועה במספרים קטנים במפרץ אילת.
בנוסף, היא מזדמנת נדירה ביותר בחופי הים התיכון.
בעבר היא שויכה לסוג שחפית, אך הועברה לאחרונה לצד מיני שחפיות נוספים לסוג הנוכחי Thalasseus (היינריך בויה, 1822), בעקבות מחקרי DNA מיטוכונדריאלי אשר איששו את ההשערה כי שלושת הטיפוסים השונים במשפחת השחפיות (כיפה לבנה, כיפה שחורה, וכיפה שחורה עם כתם לבן במצח) מהווים ענפים שונים ומובחנים.
שם הסוג Thalasseus הוא מיוונית עתיקה ומשמעותו "דייג" מ- thalassa, "ים".; ושם המין הספציפי bengalensis פירושו "של בנגל", בשל המקום בו נאסף הטיפוס על-פיו תואר המין לראשונה; המתייחס היסטורית לחלק גדול מצפון הודו ובנגלדש.
היא מקננת באזורי חוף סובטרופיים של העולם בעיקר מהים האדום על פני האוקיינוס ההודי ועד למערב האוקיינוס השקט ואוסטרליה, עם אוכלוסייה משמעותית בחוף הדרומי של הים התיכון בשני איים מול חופי לוב.
קינונים אקראיים דווחו גם באיטליה ובצרפת.
השחפיות מאוסטרליה הן כנראה יציבות, אבל אוכלוסיות אחרות נודדות וחורפות דרומה עד לדרום אפריקה.
לשחפית זו יש מספר תת-מינים באזורים שונים, הנבדלים בעיקר בגודל ובפרטי ניצוי קלים:
emigrata (אוסקר נוימן, 1934) - מקנן בים התיכון באיים מול חופי לוב, וחורף במערב אפריקה.
הוא אפור בהיר מלמעלה (רק מעט כהה יותר משחפית שחורת-מקור); וקצת גדול יותר.
bengalensis (רנה לסון, 1831) - צפון האוקיינוס ההודי, חורף עד דרום אפריקה.
אפור בינוני-כהה למעלה; מעט יותר קטן.
torresii (ג'ון גולד, 1843) - אינדונזיה מדרום לקווינסלנד, אוסטרליה, חורף באותו אזור (גם פרטים המקננים במפרץ הפרסי נכללים לרוב בתת-מין זה).
אפור כהה למעלה; קצת גדול יותר.
התת-מין הים תיכוני הוא מזדמן נדיר לאירופה, ומתרבה בזוגות טהורים או מעורבים (עם שחפית שחורת-מקור) באיטליה, ספרד ואנגליה.
מין זה מקנן במושבות צפופות בחופים ובאיים.
השחפית מקננת בשקע באדמה והתטולה שלה מכילה אחת עד שתי (לעיתים נדירות שלוש) ביצים.
התנהגות הקינון דומה מאוד לזו של שחפית שחורת-מקור, עם הימנעות מטורפים על ידי קינון במושבות צפופות מאוד, וגם (בתת-מין T.
emigrata לפחות) על ידי קינון בסוף הקיץ כאשר שחפים צהובי-רגל העלולים לטרוף אפרוחים סיימו לקנן ועזבו את שטחי הקינון.
היא דומה מאוד בגודלה ובמראה הכללי לשלושת קרובי משפחתה הקרובים אליה מאוד, שחפית שחורת-מקור, שחפית הדורה ושחפית סינית (Thalasseus bernsteini).
לבוגר בלבוש קיץ יש כיפה שחורה, רגליים שחורות ומקור כתום ארוך וחד.
העל-כנף, השת ונוצות הזנב המרכזיות אפורים, ואילו החלקים התחתונים לבנים.
אברות היד מתכהות במהלך הקיץ.
הקריאות הן רעש צורם וחזק כמו של שחפית שחורת-מקור.
השת האפור מהווה תכונה שימושית לזיהוי בתעופה, המבדילה אותה מהמינים הקרובים.
השחפית ההדורה נבדלת בנוסף גם במקור מעט ארוך וצר יותר, בעוד שהשחפית הסינית נבדלת בקצה השחור למקור; ולשחפית שחורת-המקור - מקור שחור עם קצה צהוב.
פרטים צעירים מזכירים שחפיות שחורות-מקור בני אותו גיל, אך עם מקור צהוב-כתום, והם בהירים יותר בסך-הכל; עם סהרונים כהים קלים בלבד על נוצות הגב.
בטווח התפוצה של המין הזה יש עוד שתי שחפיות בעלות מקור כתום, שחפית גדולה ושחפית צהובת-מקור.
שניהם גדולים בהרבה ובעלי מקור חסון יותר; למלכותית יש גם שת וזנב לבנים, בעוד שחלקיה העליונים (החולקים את הגב האפור) כהים יותר מלמעלה והיא בעלת מקור צהוב יותר.
מזונה מורכב בעיקר מדגי ים קטנים וחסילונים.
בדומה לכל שחפיות תלאסאוס, השחפית הבנגלית ניזונה על-ידי צלילה אחר דגים, בדרך כלל במקורות מים מלוחים.
לרוב היא תצלול ישירות, ולא בשיטת "ריחף הדרגתי" המועדפת על שחפית הקוטב.
הזכר נוהג להציע דגים לנקבה כחלק מתצוגת החיזור.
בשל כך הוא אינו מוגדר כמתקרב לסף פגיעות, ומסווג ברמת סיכון "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
שחפית בנגלית היא אחד מהמינים עליהם חל ההסכם לשימור עופות מים נודדים אפריקאים-אירו-אסייתים (AEWA), ואחת מ-10 מיני עופות ימיים הנכללים בתוכנית הפעולה של עופות ימיים ים-תיכוניים.
בהודו היא מוגנת בשמורת העופות הימיים PM Sayeed .
שחפית גדולה (שם מדעי: Thalasseus maximus) היא מין שחפית בסוג תלאסאוס ממשפחת השחפיים.
המין אנדמי ליבשת אמריקה, אם כי זוהו פרטים משוטטים באירופה.
השחפית הגדולה תוארה על ידי חוקר הטבע הצרפתי ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון ב-1781 ב-Histoire Naturelle des Oiseaux שלו מדגימה ש"נאספה" בקאיין, גיאנה הצרפתית.
הציפור גם הודגמה בתבנית צבע יד שנחרטה על ידי פרנקואה ניקולה מרטינט ב-Planches Enluminées D'Histoire Naturelle שנכתב תחת הפיקוח של אדמה לואי דבנטו ללוות את הכתב של בופון.
גם התבנית וגם התיאור של בופו לא כללו שם מדעי אבל ב-1783 איש הטבע ההולנדי פיטר בודארט טבע את השם המדעי Sterna maxima בקטלוג מה-Planches Enluminées שלו.
השחפית הגדולה ממוקמת כיום בסוג תלאסאוס שהוגדר על ידי הזואולוג הגרמני פרידריך בואיה ב-1822.
שְחָפִית כֵּהָה (שם מדעי: Onychoprion fuscata) היא מין של עוף ימי ממשפחת השחפיתיים.
שחפית בגודל בינוני בצבעי שחור ולבן אופייניים.
לשחפית הכהה כנפיים וזנב ארוכים.
אורך גופה 35–45 סנטימטרים, אורך הכנף 29 סנטימטרים, מוטת כנפיים 80–95 סנטימטרים ומשקלה 170–190 גרם.
צבע גבה של השחפית שחור, וגחונה לבן.
כיפת הראש שחורה עם מצח לבן, כשקו שחור משורטט מהמקור לעיניים.
זנב ממוזלג מאוד בצבע שחור, למעט נוצות הקצה הלבנות.
רגלים ומקור שחורים כשקצה המקור משונן.
פרט להתנהגות בעת החיזור קשה להבדיל בין הזכר לנקבה.
דומה לשחפית רסן (Sterna anaethetus), אך גדולה ממנה וכהה יותר בגבה, כמו כן אין לשחפית הכהה גבות לבנות ודפוס תחתית הכנף האופייניים לשחפית הרסן.
השחפית הכהה היא עוף נודד.
תפוצת השחפית הכהה משתרעת באזורים טרופיים בכל האוקיינוסים, עם חדירת מה לאזורים סובטרופיים.
השחפית הכהה מזדמנת לעיתים נדירות לראש מפרץ אילת בחודשים יולי-אוגוסט, לעיתים בלהקות קטנות.
השחפית היא אורחת נדירה במערב אירופה.
מחוץ לעונת הקינון היא נודדת ברחבי הרצועה הטרופית של האוקיינוסים, בעיקר במים עשירים בפלנקטון המהווה את המזון לטרף העיקרי של השחפית דגים ודיונונים.
זוהי השחפית הפלגית ביותר (כלומר שבית גידולה העיקרי הוא מרחבי הים הפתוח) ולעיתים היא עוקבת אחר ספינות בלילה.
עיקר מזונה של השחפית הכהה הם דגים ודיונונים, כמו כן סרטנים, לעיתים חרקים ואשפה המושלכת מאוניות.
שיטת הצייד העיקרית של השחפית היא לעוף סמוך לפני המים כשראשה ומקורה נוטה כלפי מטה, ומשהיא מבחינה בטרף היא מרחפת-מרפרפת, וברגע המתאים צונחת-צוללת אנכית, תופסת את הטרף ובולעת אותו תוך מעוף.
השחפית אינה מסוגלת לשחות ולעיתים רחוקות נצפתה כשהיא נחה על פני המים, שכן נוצותיה אינן חסינות ממים.
ניזונה בלילה מדגי מים עמוקים המתקרבים לפני המים רק בחשכה.
השחפית הכהה מקננת כל השנה במקומות מסוימים, או בעונה מסוימת במקומות אחרים.
בדרך כלל במושבות גדולות ואף גדולות מאוד, כשלעיתים זוגות בודדים מיישבים אזורים חדשים.
השחפית נוהגת לקנן באיי אלמוגים, או באיים סלעיים באזור הטרופי.
רוב אתרי הקינון הם על אדמה חולית שטוחה או עם מעט צמחייה.
השחפית מעדיפה מקום מסתור מתחת לצמחייה במקומות בה היא קיימת.
הקן הוא גומה חפורה בקרקע בה היא מטילה ביצה אחת בלבד שצבעה לבן מנומר.
פלומת האפרוח חומה עם כתמים מפוזרים בגוון חום כהה.
האפרוחים הופכים עצמאים אחרי 55–60 יום.
השחפית מתחילה לקנן בגילאים 6–8 שנה.
אורך חייה עד 35 שנה.
השחפית הכהה אינה במצב סכנה.
זהו אחד מעופות המים הנפוצים ביותר, האוכלוסייה העולמית נאמדת ביותר מ-20 מיליון זוגות.
רוב אתרי הקינון הם מחוץ להישג ידו של האדם, אך קיימים מקרים שבהם האדם נהג לאסוף את ביצי העוף.
באיי סיישל ביצי השחפית הכהה נחשבים מעדן ואף מיוצאים לחו"ל ולכן חלה ירידה במספר העופות המקננים באי Desnoeufs.
לפיכך הוטל איסור זמני על איסוף הביצים באי זה, אם כי ב"אי הציפורים" (Bird Island) נמשך איסוף הביצים.
אתר הקינון באיון "מוטו נוי" שמול אי הפסחא היה נבזז במשך שנים על ידי התושבים במסגרת פולחן "איש הציפור".
fuscata – מפרץ מקסיקו עד איי הודו המערבית.
מקרים בודדים של קינון בפלורידה ובקרוליינה הדרומית.
תת-המין מצוי גם בדרום האוקיינוס האטלנטי.
nubilosa - הים האדום, מפרץ עדן האוקיינוס ההודי והפיליפינים.
תת-מין זה מגיע לעיתים רחוקות למפרץ אילת.
serrata – גינאה החדשה, אוסטרליה וקלדוניה החדשה.
oahuensis – איי בונין, עד הוואי ודרומית בכל האוקיינוס השקט.
cressalis – איים ממערב למקסיקו ומרכז אמריקה עד איי גלאפגוס.
luctuosa – איי חואן פרננדס.
שחפת היא מחלה זיהומית מדבקת, הנגרמת על ידי חיידקים מסוג מיקובקטריום, בדרך כלל חיידקים ממין Mycobacterium tuberculosis.
הפגיעה האופיינית לשחפת היא בריאות, אך היא יכולה להשפיע גם על חלקים אחרים בגוף.
המחלה נישאת באוויר וההדבקה מאדם לאדם נגרמת באמצעות שיעול של אדם חולה.
המחלה נודעת בכינויה – "המוות הלבן".
שחפת היא אחת הסיבות הנפוצות ביותר למוות בכל הגילים ברחבי העולם.
מספר מקרי המוות בעולם (בשל מחלות זיהומיות) כתוצאה ממחלה זו הוא במקום השני (אחרי איידס) למספר מקרי המוות מזיהום.
כ-95% מהמקרים בעולם שאובחנו כהדבקות בשחפת וכמוות כתוצאה ממנה היו במדינות העולם השלישי.
מוערך שכרבע מאוכלוסיית העולם הייתה נגועה בחיידק, אך לרוב החיידק לא גורם למחלה פעילה, ובכל שנה נדבקים כ-1% מהאוכלוסייה.
ב-2016 היו בעולם יותר מ-10 מיליון מקרים של שחפת פעילה, שהובילו ל-1.3 מיליון מקרי מוות.
במקרה אחד למאה ממקרים אלו, מדובר בשחפת שעמידה לכל סוגי האנטיביוטיקה.
על פי הספרות שלפני עידן האנטיביוטיקה נגד שחפת, המחלה הובילה ל-50% מקרי מוות בחולים בלתי מטופלים.
כיום, בעולם המערבי, אחוז מקרי המוות מ"שחפת שאינה עמידה לאנטיביוטיקה" נמוך ביותר, ועומד על 0.3 ל-100,000 חולים.
במקרים של שחפת עמידה לאנטיביוטיקה, שיעור מקרי המוות הוא מעל 70%.
בעבר, היה שימוש בסם ההרואין לטיפול במחלת השחפת, אך בגלל סיכון ההתמכרות לסם הופסק השימוש בסם כטיפול במחלה.
יש להבחין בין נשאים של שחפת רדומה לבין אנשים שסובלים משחפת פעילה.
בשנת 1999 העריך ארגון הבריאות העולמי שכשליש מאוכלוסיית העולם הם נשאים של שחפת רדומה.
נתון זה עודכן בשנת 2018 לכרבע (25%) מאוכלוסיית העולם.
אנשים שנושאים שחפת רדומה לא סובלים מסימפטומים ואינם מדבקים.
בכ-5–10 אחוז מהמקרים מתפתחת שחפת פעילה.
התסמינים של אנשים שסובלים משחפת פעילה תלויים באזור בגוף שבו המחלה פעילה.
במקרה הנפוץ ביותר – שחפת ריאתית – נפוצים התסמינים הבאים:
שיעול מתמשך, לעיתים עם דם
הסימנים יהיו שונים במקרים של שחפת חוץ-ריאתית:
חולים הסובלים משחפת קרום הריאה (אחד הגורמים לצדרת) סובלים בעיקר משיעול ומכאב בחזה.
בנוסף, הם עשויים לסבול מקוצר נשימה ומהתסמינים האופייניים לשחפת ריאתית.
חולים הסובלים משחפת במערכת השלד והשרירים (מערכת התנועה) סובלים בתחילה מכאב מקומי ורגישות באזור הפגוע.
מחלה מתקדמת יותר יכולה לגרום לדלדול שרירים, דלקת מפרקים שגרונית (tuberculous arthritis; בעיקר בברכיים, מותניים וקרסוליים) ודלקת העצם (Tuberculous Osteomyelitis).
תסמינים כלליים שאופייניים לשחפת ריאתית יכולים להופיע בראשית התפתחות המחלה, אך בדרך כלל הם מופיעים במקרים שבהם המחלה מתקדמת.
המחלה בדרך כלל מופיעה בחלק אחד של מערכת התנועה, אך היא יכולה גם להופיע במספר מוקדים, במיוחד אצל אנשים שסובלים מכשל חיסוני.
השחפת הנפוצה ביותר במערכת התנועה היא בחוליות עמוד השדרה (Tuberculous Spondylitis).
חולים הסובלים ממחלה זו מרגישים כאבי גב.
חוסר הספציפיות של תסמין זה מקשה על האבחנה.
עם התפתחות המחלה, עשויות להופיע מורסות (ללא מופע של דלקת חמורה), הפרעות נוירולוגיות (מינוריות בתחילה, כגון נימול ותופעות חמורות יותר עם התפתחות המחלה, כגון חולשה ושיתוק הגפיים התחתונים יכולים להופיע בשלבים מתקדמים), עקשת ופיסטולות.
כאשר המחלה מתמקדת באזור הצוואר (Cervical TB), היא יכולה להתבטא גם כפיתול צוואר, דיספגיה (הפרעות בליעה) ושיתוק עצב תת-הלשון.
חולים בדלקת שחפתית של קרום המוח סובלים מחום, רעידות, שינויים במצב ההכרתי, בחילות והקאות, פוטופוביה, וכאבי ראש חזקים.
חולים בשחפת במערכת האורוגניטלית , שפוגעת במערכת השתן, מערכת הרבייה והכליות, לא סובלים בדרך כלל מחלק מהתסמינים של שחפת ריאתית, כגון חום, אובדן משקל והזעה (ואם הם כן סובלים מתסמינים אלו, זה יכול להיות סימן לקיומה של שחפת ריאתית במקביל).
הם עשויים לסבול מכאבי בטן ותסמינים אחרים שאינם ספציפיים למחלה זו, מה שמקשה על האבחנה.
חולים בשחפת בכליות עשויים להיות אסימפטומטיים במשך חודשים רבים, אך כשהמחלה מתקדמת הסימפטומים עשויים לכלול כאבים בצד, דם בשתן, כאב בטן עוויתי (קוליק) ובסופו של דבר מאי-ספיקת כליות כרונית.
20–50 אחוז מהחולים בשחפת של קשרי הלימפה (Tuberculous lymphadenitis) סובלים מתסמינים דומים לאלה של שחפת ריאתית.
סימפטום נוסף האופייני לשחפת באזור זה היא נפיחות של בלוטות הלימפה.
מחולל המחלה השכיח הוא חיידק מהמין Mycobacterium tuberculosis, חיידק בעל מורפולוגיה מתגית, שנתגלה על ידי הרופא הגרמני רוברט קוך ב-24 במרץ 1882. חיידק זה מצוי בבני אדם בלבד.
מחלת השחפת בבקר נגרמת על ידי החיידק Mycobacterium Bovis.
ההדבקה מאדם לאדם נעשית דרך הטיפות הקטנות של השיעול או הרוק של אדם החולה במחלה פעילה.
הסיכון להדבקה תלוי בעומס החיידקי של האדם החולה, זמן החשיפה, אלימות החיידק ותפקוד מערכת החיסון של האדם הנדבק.
כיום לא נהוג לחסן את האוכלוסייה בעולם המערבי בשל יעילותו הנמוכה של החיסון, ומאחר שהחיסון פוגע ביכולת להשתמש בהמשך במבחן טוברקולין כדי לאבחן את המחלה.
בעולם המערבי הייתה ירידה מתמדת במספר מקרי השחפת לאורך המאה ה-20, אך מגמה זו נבלמה בעשרים השנה האחרונות, בעיקר עקב העלייה במספר החולים מדוכאי החיסון, דוגמת חולי האיידס.
בהדבקה הראשונית החיידק חודר לריאה דרך טיפות הנוזל, ומגיע בעיקר לאזורים התחתונים-אמצעיים של הריאה, שם הוא עלול ליצור מוקד.
מוקד כזה נקרא בשם מוקד גון (Ghon focus).
משם ההתפשטות היא אל קשרי הלימפה בשערי הריאות.
מוקד ריאתי נוסף למוקד בשער הריאה נקרא (Ranke's complex).
מן הריאה יכול להיות פיזור של החיידק לכל הגוף.
התקדמות מוקדמת של הזיהום למחלה נקרא שחפת ראשונית מתקדמת, והיא עלולה להתבטא כשחפת מופשטת (מילארית), לעיתים עם דלקת קרום המוח, או כמחלה ריאתית של פסגות הריאה, החלקים האחוריים של האונות העליונות או מחלה של האונות התחתונות.
לרוב, שחפת משקפת הפעלה מחדש של מוקד ישן.
התסמינים מתחילים לאיטם בהזעות לילה, הצטמררות ועייפות; חום מופיע בפחות מ-50% מהחולים, וגניחת דם בפחות מ-25%.
הבדיקה הגופנית של החולה עשויה להראות עמימות וחרחורים בשדות הריאה העליונים.
בצילום חזה ניתן לראות לעיתים מחלה קוויטארית – היווצרות של חללים סגורים בתוך רקמה.
שחפת חוץ ריאתית מבטאת הפעלה מחדש של מוקד רדום ומתהווה ב-15% מן המקרים.
היא עלולה להופיע כמחלה מפושטת (מיליארית) כמחלה מוחית (מנינגיאלית), וכן ליצור מוקדים בעצמות ובפרקים.
למעשה, מוקדי שחפת יכולים להופיע בכל איבר בגוף.
רק אצל 10%–15% מן הנדבקים בשחפת תתפתח הצורה הפעילה של המחלה.
בשנת 2015, מדענים של אוניברסיטת אלבמה בראשות הפרופ' מיכאל נידרוויז (Michael Niederweis) גילו חלבון בשם Tuberculosis Necrotizing Toxin (או בקיצור TNT).
חלבון זה נמצא בתוך ה-Mycobacterium tuberculosis, ומסייע לו בהתגוננות מפני המיקרופאגים (תאי מערכת החיסון שבתוכם נמצא ה-Mycobacterium tuberculosis).
כך יכול ה-Mycobacterium tuberculosis לחמוק ממערכת החיסון, להתרבות ולחולל את מחלת השחפת.
הדרך המקובלת כיום לאבחון שחפת היא מבחן טוברקולין (Tuberculin test).
הטוברקולין הוא חלבון המופק ממתג השחפת.
חומר זה מעורר באנשים שחלו בשחפת תגובה אלרגנית בעור.
קביעת תשובת המבחן דורשת ניסיון, ותלויה גם בדרגת החשד להדבקה.
בנבדקים מדוכאי חיסון עלולה להיות תגובת טוברקולין שלילית – כלומר חוסר תגובה, למרות הדבקה במחלה בשל חוסר יכולתה של מערכת החיסון ליצור את התגובה האלרגית.
תופעות הלוואי למבחן הן נדירות מאוד וכוללות בעיקר תגובות עוריות מוגזמות.
כאשר קיים חשד להדבקות על פי מבחן טוברקולין, נהוג לערוך צילום רנטגן של החזה על מנת לאשר את הממצא, עם זאת, במקרים רבים של שחפת סמויה אין למבחן טוברוקולין עדות בצילום רנטגן.
ישנן שתי דרכים לביצוע המבחן:
מבחן מנטו (Mantoux) הוא מבחן טוברקולין בהזרקה.
מבחן פירקט הוא מבחן טוברקולין בשריטה.
בדיקת קוונטיפרון – חולשתו העיקרית של מבחן טוברקולין היא העובדה כי נבדקים שקיבלו בילדותם חיסון נגד שחפת (חיסון ה-BCG) מגיבים למבחן טוברקולין כמו חולי שחפת.
מבחן הקוונטיפרון מבוסס על בדיקת דם במהלכה נחשפים תאי הדם לאנטיגן מתאי השחפת.
אם הגוף נחשף לחיידקי השחפת, מפרישים תאי הדם את הציטוקין אינטרפרון גמא.
שיטה זאת אינה מושפעת מחיסון קודם.
במצב של חשד להתפרצות השחפת יש לאשר את נוכחות החיידקים בתרביות ליחה, זמן ההמתנה לתשובה מתרבית כזו הוא 4–8 שבועות.
ניתן לאשר את נוכחות החיידקים על ידי צביעת ציל-נילסן על מנת לזהות חיידקים בצורת מתגים היציבים לחומצה (acid fast bacili).
במקרים מסוימים, בדרגת חשד גבוהה ותרביות עקרות, ניתן להזריק לשרקנים דם מן החולה, ולבדוק אותם לאחר זמן כדי לעקוב אחר התפתחות המחלה, אם קרתה.
מאחר שהתרופות הניתנות לטיפול בשחפת עלולות לפגוע במערכות שונות בגוף, מקובל לעשות מספר בדיקות לפני התחלת הטיפול: תפקודי כבד, ראיית צבעים, שדות ראייה וחדות ראייה, וכן מבחני שמיעה, כתלות בסוג התרופות בהן ייעשה שימוש.
העיקרון המרכזי בטיפול בשחפת הוא הניסיון למנוע עמידות של החיידק על ידי שימוש לפחות בשתי תרופות, אליהן יש סבירות גבוהה שהחיידק יהיה רגיש.
לרוב תוכנית הטיפול כוללת 4–5 תרופות בחודשיים הראשונים, ועוד ארבעה חודשים של 2–3 תרופות.
קביעת תוכנית הטיפול תלויה באזור בעולם בו נדבק החולה, מצבו החיסוני, וההנחיות של גופי הבריאות המקומיים.
במקומות שונים בעולם קיימות תוכניות פיקוח על נטילת התרופות בהן החולים חייבים להגיע למרכז מיוחד כדי שייפקחו על כך שהם נוטלים את התרופות.
קיימות כיום ארבע תרופות עיקריות המהוות טיפול קו ראשון במחלה.
התרופות הן איזוניאזיד (Isoniazid), ריפמפיצין (Rifampicin), פיראזינמיד (Pyrazinamide), ואתמבוטול (Ethambutol).
מרשם מקובל לטיפול בשחפת, מחולק לטיפול בשלב ההתחלתי שמטרתו להרוג את החיידק, וטיפול המשך שמטרתו בסטריליזציה.
השלב הראשוני אצל מבוגרים כולל חודשיים ראשונים בהם ניתנות 4 התרופות דלעיל (איזוניאזיד, ריפמפיצין, פיראזינמיד ואתמבוטול) בקומבינציה, ולאחר מכן 4 חודשים בהם ניתן איזוניאזיד וריפמפיצין בלבד – כלומר, סך הכול טיפול כולל של חצי שנה.
אצל קבוצות חולים ספציפיות (חולות בהריון, חולים עם הישנות של המחלה או הצגת עמידות לטיפול, חולים עם מחלה חוץ ריאתית) הטיפול ישתנה בהתאם או יוארך.
אם עמיד החיידק לטיפול קו ראשון, קיים קו טיפול שני הכולל מספר קבוצות של תרופות – האחת היא קבוצות אנטיביוטיקה ממשפחת האמינוגליקוזידים כגון סטרפטומיצין (שבעבר נחשבה לטיפול הראשון לשחפת), תרופות ממשפחת הקינולונים וכן תרופות נוספות כמו ציקלוסירין.
יש צורך בניטור התגובה לטיפול הרפואי.
חולים עם מחלה ריאתית צריכים לעבור פעם בחודש בדיקת כיח עד שהבדיקה הופכת שלילית.
כמעט אצל כל החולים, תרביות שליליות של כיח מושגות בתוך סוף החודש השלישי לטיפול.
אצל חולים אשר בתוך חודשיים לא מציגים כיח שלילי, יש להציע טיפול מורחב.
בנוסף לכך, יש לבצע מעקב על תופעות לוואי לטיפול התרופתי.
תופעות הלוואי הנפוצות ביותר הן הפטיטיס (שתן בצבע כהה וכן אובדן תיאבון עלולים לרמז לכך).
על כל החולים לעבור בדיקות תפקודי כבד לרבות רמות בילירובין.
אצל עד חמישית מהחולים מתועדות עליות קטנות באנזימי כבד – עד שלוש פעמים מעל הנורמה, ושאינן מלוות בסימפטומים כלשהם.
מצבים אלו לא קשורים בהשלכות רפואיות.
עם זאת, חולים המציגים עליה משמעותית באנזימי כבד או סימנים של הפטיטיס, צריכים להפסיק את הטיפול הרפואי ולחזור אליו לאחר שתפקודי הכבד חזרו לנורמה.
תופעות לוואי נוספות כוללות עליה ברמות חומצה אורית המביאה לכאבי מפרקים (ארתלרגיה).
אם החולה מפתח גאוט כתוצאה משימוש בפיראזינמיד יש להפסיק את הטיפול.
כמו כן, טיפול בריפמפיצין עלולה להביא להתהוות של ירידה בטסיות הדם כתוצאה מתגובה אוטואמונית, במקרה זה יש להפסיק את נטילת התרופה, כמו גם הצורך בהפסקת אתומבטול במקרה שבו התפתחה דלקת בעין מסוג "אופטיק נויריטיס (Optic neuritis).
קבוצת טיפול ספציפית היא אנשים עם הדבקה לטנטית (חבויה) – כלומר מטופלים שנחשפו לחיידק השחפת אולם לא פיתחו מחלה.
מצב זה קרוי Latent Tuberculosis Infection ויש לטפל בו כדי להפחית את הסיכוי לפתח מחלה.
קיימים מספר מרשמים המוצעים לאוכלוסייה זו, והם כוללים בין היתר:
טיפול למשך 9 חודשים באיזוניאזיד (או חצי שנה למטופלים עם צילום חזה תקין, שאינם נשאים של HIV).
טיפול למשך 4 חודשים בריפמפיצין (לעיתים מוצע לאנשים שככל הנראה נחשפו לחיידק העמיד לאיזוניאזיד).
טיפול למשך 3 חודשים באיזוניאזיד וריפמפיצין.
הישנות השחפת שכיחה הרבה יותר בנשאי HIV הסובלים מחוסר ברזל בפלזמה מאשר בנשאי HIV שרמת הברזל בדמם תקינה, ושיעור התמותה שלהם גבוה יותר באופן מובהק.
ההיסטוריה של מחלת השחפת מתחילה בימי קדם, ומקורה כנראה מהבקר, כשהמקרה הקדום ביותר הוא בכפר הנאוליתי בעתלית-ים ומתוארך מסביבות 7200–6100 לפנה"ס.
בנוסף נתגלו שרידי גופות בני אדם קדמונים שסבלו משחפת, מסביבות שנת 4000 לפנה"ס.
נמצאו גם מומיות מצריות מסביבות 3000–2400 לפנה"ס, עם גבשושיות המאובחנות כגבשושיות שחפת.
התייחסויות מצד סופרים והיסטוריונים, וגם מכתובות קיר קדומות ומגילות, מראות שגם בהודו המחלה הייתה נפוצה מסביבות שנת 2000 לפנה"ס.
כמו כן, באותה התקופה היא הגיעה גם לאמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית.
כמה צורות של המחלה היו קרוב לוודאי ידועות ליוונים הקדמונים.
היפוקרטס, הרופא היווני הקדום, מזהה את שחפת הריאות כמחלה נפוצה באותה התקופה, ורוב הזמן גם קטלנית.
מכיוון שהמחלה מתאפיינת בסימפטומים רבים, לא זיהו אותה כמחלה אחידה עד לשנת 1820 בערך, ולמעשה עד שנת 1839 כלל לא קראו לה שחפת.
הסנטוריום (בית הבראה) הראשון לחולי שחפת הוקם בשלזיה בשנת 1854. שנים אחריו הוקם מוסד דומה בארצות הברית בשנת 1885.
מחלת השחפת מיקדה את עניין הציבור במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, כמחלה נפוצה באזורים העירוניים, ובמיוחד באזורים העירוניים העניים.
בשנת 1815 אחד מכל ארבעה מקרי מוות באנגליה נבע משחפת; בשנות ה-80 של המאה ה-19 אחד מכל שבעה גרמנים מת משחפת.
גורם השחפת, החיידק Mycobacterium tuberculosis, נתגלה בברלין על ידי הרופא הגרמני רוברט קוך שפרסם את תגליתו ב-24 במרץ 1882. הרקע לגילוי זה היה שיפור בשיטות מיקרוביולוגיה כולל שיטות צביעה ובידוד, ושיפור מצעי גדילה לחיידקים, כולל צלחות אגר וצלחות פטרי, בהם משתמשים עד היום.
עבודתו זו הקנתה לקוך פרסום רב, והעלתה אותו לרמת החשיבות של לואי פסטר במחקר הבקטריולוגי.
על גילוי זה קיבל קוך פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1905. קוך שיער שהבקר נדבק בשחפת על ידי חלב נגוע ובני האדם נדבקים דרך רסיסי רוק.
גורם ההידבקות מחלב נגוע סולק באמצעות תהליך הפיסטור.
ההצלחה האמיתית הראשונה בחיסון ונטרול השחפת התרחשה בשנת 1906 על ידי קמיל גוארין ואלבר קלמט, אשר החלישו מתגי שחפת של בקר וכך פיתחו חיסון לבקר.
לאחר מכן, הצליחו השניים להרכיב חיסון, שבני אדם השתמשו בו לראשונה בצרפת, ב-18 ביולי, שנת 1921.
בשנת 1918, עדיין אחד מכל שישה ממקרי המוות בצרפת היה כתוצאה מהמחלה.
לאחר שהוכח בשנות ה-80 של המאה ה-19 שמחלת השחפת מדבקת, היא הוכרזה כמחלה שיש להודיע עליה בבריטניה; את העניים שנדבקו במחלה "עודדו" להיכנס לסנטוריום, מוסד שהיה דומה יותר לבית כלא מאשר לבית הבראה.
למרות התועלת של האוויר הצח והעמל שבסנטוריום, 75% מהחולים בשחפת שהיו בבתי ההבראה השונים, מתו תוך חמש שנים.
התקיימו מבצעים למניעת יריקה במקומות ציבוריים, שכן המחלה מועברת ברוק, ולשימוש במרקקות – כלים מיוחדים אליהן ניתן היה לירוק.
שיפור בהיגיינה ובבריאות הציבור הביא לצמצום מקרי המוות כתוצאה ממחלת השחפת עוד לפני פיתוח האנטיביוטיקה.
באירופה, מספר האנשים שמתו משחפת ירד מ-500 לכל 100,000 אנשים בשנת 1850 ל-50 אנשים מכל 100,000 בשנת 1950. הפרויקט הראשון של מועצת המחקר הרפואית הבריטית שהוקמה ב-1913 עסק במחלה זו.
בשנת 1947 היו ביישוב כ-6,000 חולים בשחפת ולכן התכנסו חברי הליגה למלחמה בשחפת לכנס דחוף בתל אביב והוחלט על שורת צעדים למיגור המחלה ביניהם הוחלט להקים מרפאות אזוריות שיצוידו במכשירי רנטגן לשיקוף ריאות.
פניצילין, סוג האנטיביוטיקה הראשון שפותח, איננו יעיל נגד שחפת.
בשנת 1946 פותחה התרופה האנטיביוטית סטרפטומיצין באמצעותה ניתן טיפול יעיל לריפוי המחלה באותה עת.
ככל שגבר השימוש באנטיביוטיקה לריפוי המחלה, כך התפתחו חיידקי שחפת שהיו עמידים לאנטיביוטיקה.
כיום, בעולם המערבי בו כבר ניתן טיפול אנטיביוטי יעיל, אחוז מקרי המוות מ"שחפת שאינה עמידה לאנטיביוטיקה" נמוך ביותר, ועומד על 0.3 ל-100,000 חולים.
לאחרונה נרשמה עלייה במקרי המוות משחפת עקב עמידות של החיידקים לכל סוגי האנטיביוטיקה הקיימים.
הבעיה חריפה במיוחד בבתי חולים, שבהם באים חולים שונים במגע אלה עם אלה, ולפיכך מהווים קרקע נוחה להתפתחות חיידקים והתרבותם.
כמו כן, הבעיה נפוצה בבתי סוהר בעלי צפיפות גבוהה שבהם זיהומים מתפשטים בקלות.
חיידקי השחפת נשאבים לתוך הריאה.
מערכת החיסון בונה סביבם ריקמת צלקת שנועדת להפריד בינם לבין הגוף.
מערכת החיסון נחלשת וחיידקי השחפת פורצים את הריקמה.
(בשלב זה מתחילה שחפת פעילה).
החיידקים בונים סביבם גוש של תאי דם לבנים (מקרופג'ים) וגוש זה מגן עליהם בזמן התרבותם.
פנים הכדור הופך לנוזל ופורץ החוצה יחד עם חיידקי השחפת.
נוצרים חללי אוויר גדולים (ללא דם) בריאות.
חיידקי השחפת מתרבים במהירות ויוצרים חללים נוספים.
בשלב הראשון של ההדבקה החיידק מתיישב מתחת לפלאורה, באונות התחתונות של הריאה.
במהלך שלושת השבועות הראשונים מרגע החשיפה, החיידקים מתרבים במקרופאגים תוך הופעת סימפטומים לא ספציפיים דמויי שפעת, בליווי של בקטרמיה.
עם הגעת החיידק לאלוואולי (נאדיות הריאה), מקרופאגים אלוואולריים (alveolar macrophage) בולעים אותו, אך הם לא מצליחים להורגו והוא שורד בתוכם ומחוצה להם.
לאחר שלושה שבועות מתבטאת השחפת הראשונית: המקרופאגים מפרישים ציטוקינים, למשל IL12, אשר מעודדים תאי T להפריש אינטרפרון גמא, שבתורו מביא לשיפעול נוסף של המקרופאגים.
המקרופאגים הופכים לתאים אפיתליואידיים – דמויי אפיתל, מלאים בציטופלסמה – ולאחר מכן, קיימת התגייסות של לימפוציטים לאזור ומתחיל להתארגן מבנה של גרנולומה (הקרוי "טוברקולומה"): בחלק הפנימי שלה קיימים חיידקים חופשיים, בשכבה העוטפת יש מקרופאגים.
ישנם גם התאחויות של התאים האפיתליואידים כך שמקבלים תאים מרובי גרעינים בשם תאי Multinucleate giant cell of the Langhans type, ובשכבה החיצונית ביותר יש לימפוציטים – גרנולומה "גבינתית".
השחפת הראשונית מאופיינת ב־Gohn complex – נגעים בריאה הממוקדים ברווח שבין האונות ובקשריות לימפה המנקזות את האזור.
ברוב המקרים של שחפת ריאתית אין התפתחות של המחלה מעבר לכך: הנגעים עוברים פיברוזיס, מסתיידים וניתן לראותם בצילום רנטגן.
עם זאת, במקרים מסוימים מתפתחת שחפת ריאתית שניונית.
במסגרת התקדמות המחלה, הנגע הראשוני עובר רה-אקטיבציה, וכתוצאה מכך מופיעים סימפטומים אופייניים כגון גניחת דם וכו'.
המחלה השניונית נוטה להיות ממוקדת יותר בפסגות הריאה, אשר עשירות באוויר.
הגרנולומות מתאחדות יחד ליצירת נגעים מאקרוסקופיים לבנים בשם tubercles (מכאן השם הלועזי של המחלה) וניתן לראות תמונה של מחלה גרנולומטוטית עם נמק גבינתי ותסנין דלקתי כרוני.
במקרים מסוימים המחלה השניונית מסתבכת ויכולים להיווצר חללים בתוך הריאה ("קביטציות", cavitation) – מאפיין נפוץ של שחפת שניונית.
כמו כן, יכולה להתפתח דלקת ריאות (בעיקר אצל חולי איידס וחולים מוחלשים חיסונית, או scrofula – דלקת שחפתית בקשרי הלימפה בצוואר, אשר מפרישה מוגלה דרך העור.
נפוצה מאוד מסיבות הקשורות בעיקר בפגיעה במערכת החיסונית בעקבות איידס והחלשה של המערכת החיסונית בעקבות תנאי חיים ירודים, היעדר סניטציה ותזונה לקויה.
לפי נתוני ארגון הבריאות העולמי, שכיחות המחלה באפריקה שמדרום לסהרה היא הגבוהה בעולם: כ-270 מקרים למאה אלף תושבים, נכון לשנת 2010. נכון לשנת 2009 מתו מן המחלה 430,000 איש באפריקה, מתוך כ-1.3 מיליון בעולם כולו.
מחולל מחלת השחפת הוא החיידק ה-Mycobacterium tuberculosis, הפוגע בעיקר בתפקוד הריאות.
בהיעדר טיפול מביא החיידק למותם של 50 אחוז מהחולים ובזנים עמידים לאנטיביוטיקה אף לתמותה של 70 אחוז.
כשליש מאוכלוסיית העולם נושאת את חיידקי השחפת, וההידבקות בחיידק היא בדרך האוויר, אך התפרצות המחלה תלויה בנשא, והיא אינה מתפרצת בנשאים עמידים אלא רק באלו שהמערכת החיסונית שלהם מוחלשת.
המחלה הייתה נפוצה בעבר בעולם כולו, אך עם תחילת הטיפול בתרופות אנטיביוטיות דעכה שכיחותה מאוד.
היום נפוצה המחלה בעיקר במדינות ובמקומות בהם חיים אנשים שתזונתם לקויה או שהמערכת החיסונית שלהם נפגעה.
הסברה הרווחת, עד סוף שנות השמונים של המאה העשרים, הייתה כי שכיחותה של המחלה נמצאת במגמת ירידה, וכי היא עתידה להמשיך לדעוך.
נתונים אלו התבססו בעיקר על נתוני התחלואה במדינות המפותחות (כ-62,000 מקרי מוות, נכון לשנת 2009).
בעשרות השנים האחרונות הופנתה תשומת לב גוברת למדינות העולם השלישי, ובמיוחד בהקשר של איידס ושל תנאי עוני ותזונה ירודה.
המחלה נתפשה כאקוטית במיוחד באפריקה שמדרום לסהרה, שם כ-35 אחוז מחולי השחפת חולים גם באיידס, בהשוואה לממוצע עולמי של 22 אחוז.
לפי נתוני ארגון הבריאות העולמי, המבוססים על הערכות, יש באפריקה מדי שנה כ-2.8 מיליון מקרים חדשים של שחפת, המביאים למותם של כ-430 אלף חולים (שיעור תמותה של כ-50 ל-100,000).
כדי להתמודד עם המחלה באפריקה שמדרום לסהרה, כמו גם באזורי סיכון אחרים בעולם, פותחה על ידי ארגון הבריאות העולמי תוכנית DOTS – תוכנית בגישת בקרה ומניעה, שאומצה, בין השאר, על ידי דרום אפריקה.
האסטרטגיה מדגישה את האבחון המוקדם של המחלה, ובמיוחד בקרב חולי איידס ובאוכלוסיות בסיכון גבוה, מעקב אחר תהליך הריפוי, אספקה רציפה של תרופות באיכות גבוהה וכן רישום, דיווח ומעקב אחר החולים.
מטרת התוכנית הייתה להפחית את שכיחות מקרי התמותה משחפת ב-50 אחוז עד לשנת 2015. עד שנת 2011/12 הושג שיעור ריפוי במסגרת התוכנית של 90 אחוז, ומספר מקרי המוות ירד בכ-40 אחוז, לפי נתוני ארגון הבריאות העולמי.
בתחילת ימי המדינה הייתה השחפת שכיחה בישראל, בעיקר בגלל הגעתם של עולים חדשים רבים עם שחפת.
המדינה הקימה מספר בתי חולים לטיפול בחולי שחפת בשיתוף פעולה עם מלב"ן ובתחילת שנת 1951 היו בישראל 1,100 מיטות אשפוז.
באוקטובר 1950 הוקם בית חולים לילדים חולי שחפת בדיר עמר ובתחילת 1951 היו בו 47 מיטות.
במחנה פרדסיה הוקם בית חולים לעולים חולי שחפת בעיקר עולים חדשים.
בית חולים לחולי שחפת בנצרת היה על סף השלמה בתחילת 1951. הממשלה פעלה להוסיף עוד 700 מיטות בשנת 1951. בנוסף הוקמה רשת תחנות רפואיות לליווי החולים שאינם מאושפזים.
ביולי 1951 הוקם על ידי מלב"ן בית החולים לחולי ריאה בבאר יעקב עם מאה מיטות וכוונה להרחיבו ל-500 מיטות אשפוז.
באמצע שנות ה-50 החלה ירידה במספר המיטות לחולי ריאה בבתי החולים לאור שיפור הטיפול בקהילה של חולי שחפת וירידת השכיחות של המחלה בישראל.
בתחילת 1962 הוחלט על הפיכת בית החולים לחולי ריאה בבאר יעקב לבית החולים היחיד לטיפול בחולי ריאה בישראל, עם סגירת המחלקה לחולי ריאה בתל השומר ובית החולים לחולי ריאה בנצרת והסבת מרכז רפואי מאיר לבית חולים כללי.
עם זאת, נותר בית חולים לחולי ריאות בצפת עם 50 מיטות.
במחצית הראשונה של שנות ה-60 נתגלו בישראל כ-2,000 חולי שחפת בחודש, רבים מהם בני 50 במעלה שנדבקו הרבה קודם והמחלה נתפרצה בגלל הזדקנות הגוף.
שחק אותה, סם הוא מחזה וסרט אמריקאי משנת 1972 אותם כתב ובהם שיחק וודי אלן.
הגרסה הקולנועית בוימה על ידי הרברט רוס.
המחזה נקרא במקור "אספירין לשלושה", והוא עימות משעשע בין דמותו הנוירוטית, היהודית והניו-יורקית של אלן, ובין המיתוס הגברי והבוטח בעצמו של המפרי בוגארט, במיוחד כפי שהוא מופיע בסרט הקלאסי "קזבלנקה".
הגרסה הקולנועית של הסרט הייתה הסרט הראשון בו הופיע וודי אלן לצדה של דיאן קיטון.
השניים, אשר היו לאחד הזוגות המפורסמים בהוליווד בשנות ה-70, החלו את הרומן שלהם בעת ששיחקו בגרסה התיאטרלית של המחזה.
שיתוף פעולה זה הביא לכמה מהסרטים הבולטים בבימויו של אלן, כגון "הרומן שלי עם אנני" ו"מנהטן".
תסריטו של הסרט יצא לאור בעברית בהוצאת "אור עם".
אלן פליקס (בגילומו של אלן), הוא מבקר קולנוע יהודי נוירוטי, אשר אך זה יצא מגירושים לא נעימים מננסי (סוזן אנספק).
שני ידידיו, לינדה (אותה משחקת דיאן קיטון) ודיק (אותו משחק טוני רוברטס), מנסים לשכנע אותו לצאת שוב לפגישות עם נשים.