tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האותנטיות ההיסטורית של טענות אלו נותרה סלע מחלוקת בין החוקרים ואין שום הוכחה היסטורית חותכת שקושרת את פטריק לאף אחד מההישגים שלעיל.
המיתוס על פטריק ככל הנראה פותח מאות שנים לאחר מותו.
מנזרים נוצרים רבים שגשגו לאחר הגעת הנצרות אל האי.
מיסיונרים ששבו מאירלנד לבריטניה או לאירופה הקונטיננטלית חזרו עם בשורות על הלימוד הפורח באי, ובעקבותיו הגיעו תלמידים רבים מארצות רבות.
אמנויות דתית כמו הקליגרפיה ועבודות המתכת והפיסול גם פרחו באי, ובין הדוגמאות המרשימות ביותר לכך ניתן למנות את הספר של קלס ואת הצלבים הגבוהים שמעטרים את האי.
סגנון האמנות שהתפתח באי היה מרכיב משמעותי בהתפתחותן של האמנות הרומנסקית והאמנות הגותית במערב אירופה.
הפשיטה המתועדת הראשונה של הויקינגים באירלנד הייתה בשנת 795. פשיטות ראשוניות אלו על האי היו בדרך כלל פזיזות ומצומצמות.
פשיטות אלו סימנו את תומו של תור הזהב של התרבות הנוצרית באירלנד ואת תחילתן של 200 שנות מלחמה מקוטעת, שהורכבה בעיקר מגלים של פושטים ויקינגים שבזזו את המנזרים והערים ברחבי האי.
רוב הפשיטות על האי הגיעו ממערב נורווגיה.
החל משנת 840 הוויקינגים הקימו התיישבויות לחופי אירלנד, בהם שהו בחודשי החורף.
ההתיישבות הגדולה ביותר של הוויקינגים הייתה דבלין.
על פי עדויות כתובות מאותה התקופה, הוויקינגים היו בוזזים ערים ומנזרים בפנים האי, אליהם היו מגיעים בעיקר דרך נהרות, ומשסיימו היו חוזרים לעריהם שעל החוף.
ממתיישבים אלו צמחה אוכלוסייה מעורבת שנותרה באי והיא קלטית-נורווגית.
בשנת 902 דחק מלך לנסטר את הוויקינגים אל מחוץ לאי, אך אלו שבו וכבשו בחזרה את ממלכת דבלין שהקימו.
הוויקינגים מעולם לא הצליחו לכבוש את האי כולו והמלכים האירים ניסו תכופות לגרשם.
היה זה המלך האגדי בריאן בורו אשר הצליח, בסדרה של קרבות שהתנהלו בסוף המאה העשירית להרוג את מלכה הוויקינגי של לימריק, ולשלוט בחלקה הדרומי של אירלנד.
שליטה זו לא היה פירושה כי אנשי דרום אירלנד נשמעו לקולו, אלא כי מלכיהם נתנו לו את בניהם כבני ערובה, והעלו לו מס עובד.
בשנת 1002 הכריז מלך אנשי או'ניל הצפוניים בגבעה הקדושה טארה על כפיפותו לבריאן, אשר הפך כתוצאה מכך למלך העליון של אירלנד.
בקרב קלונטרף בשנת 1014 תמה השליטה הצבאית הוויקינגית באי, אך מושבותיהם הוסיפו לשגשג והמסחר עמן הפך לחלק משמעותי מהכלכלה האירית.
במאה ה-12 הייתה אירלנד מחולקת לממלכות משנה ולממלכות-על, כשעל כולן שלט המלך העליון של אירלנד.
הכוח הפוליטי באי התחלק בין ראשי השושלות שהתחרו ביניהן על העליונות באי כולו.
אחת מדמויות אלו, דרמוט מק'מורו מממלכת לנסטר, הוגלה בעל כורחו בידי המלך העליון החדש, רורי או'קונור מממלכת קונכט.
מק'מורו נמלט לאקיטן, שם קיבל את הסכמתו של הנרי השני, מלך אנגליה לגייס אבירים נורמנים על מנת לכבוש בחזרה את ממלכתו.
האביר הנורמני הראשון הגיע לאירלנד בשנת 1167 ואחריו אבירים נורמנים, ולשים ופלמים רבים.
מספר מחוזות הושבו לשליטתו של מק'מורו, אשר מינה את בעלה הנורמני של בתו, ריצ'ארד דה קלייר, ליורש של ממלכתו.
מהלך זה הטריד את הנרי מלך אנגליה, שחשש מהקמתה של ממלכה נורמנית מתחרה באירלנד, ולכן החליט להשליט את מרותו על האי.
עם הסכמתו של האפיפיור אדריאנוס הרביעי, הנרי נחת בווטרפורד בראש צבא גדול בשנת 1171, ובכך הפך למלך אנגליה הראשון שדרך על אדמת אירלנד.
עם נחיתתו בווטרפורד, ולאחר מכן במנסטר ובדבלין, נכנעו לו מלכים אירים רבים, והעמידו עצמם תחת חסותו כווסאלים פאודלים.
אולם, מטרתו של הנרי לא הייתה כיבושה של אירלנד והכנעת האירים, כי אם הסדרת הכפיפות הפאודלית של הנורמנים שכבר נמצאו שם.
לאחר מסעות כיבוש אלו עזב הנרי את אירלנד ולא שב אליה לעולם.
הוא העניק את הטריטוריות שכבש באירלנד לבנו ג'ון ומינה אותו ללורד אירלנד.
כשג'ון ירש את אחיו באופן מפתיע בתור ג'ון, מלך אנגליה, שטחיו באירלנד הפכו לשטחים של הכתר האנגלי, בניגוד לרצונות אביו, שחשב שתקום באירלנד שושלת מקבילה לזו שבאנגליה, בה ישלטו ג'ון וצאצאיו.
תחילה שלטו הנורמנים בחופיו המזרחיים של האי, מווטרפורד בדרום ועד למזרח אלסטר בצפון.
שטחים אלו נשלטו על ידי ברונים נורמנים שהיו כפופים לכתר האנגלי.
לורד אירלנד הראשון היה כאמור המלך ג'ון, שביקר באי בשנים 1185 ו-1210 במטרה לאחד בין הברונים הנורמנים ולוודא את נאמנותם.
במהלך המאה ה-13, המדיניות של המלכים האנגלים הייתה צמצום כוחם של אותם ברונים, שמא יצברו כוח ויערערו על סמכותם של מלכי אנגליה באירלנד.
ב-1261 התרופף מעמדם וכוחם של הנורמנים, והם הפסידו לאירים בקרב קאלאן.
מלחמות בין הנורמנים לממלכות האיריות העצמאיות היו דבר שבשגרה, אך גם מלחמות בין הברונים הנורמנים לעצמם היו שכיחות.
מלחמות אלו בין ברונים לרוזנים המשיכו במאה השנים הבאות וגרמו להרס רב, בייחוד סביב הבירה דבלין.
במצב כאוטי זה, המלכים האירים העצמאיים כבשו בחזרה שטחים נרחבים מהברונים הנורמנים, וחוסר היציבות באי גבר.
מגפת המוות השחור הגיעה לאירלנד בשנת 1348, ופגעה בצורה קשה יותר באנגלים ובנורמנים, שחיו בערים ובכפרים, מאשר באירים שחיו בשטחים נרחבים ומרוחקים זה מזה.
לאחר חלוף המגפה, המנהגים והשפה האירית שבו לשלוט באי, מאחר שרבים מהנורמנים והאנגלים דוברי הצרפתית והאנגלית מתו כתוצאה מהמגפה.
רבים מהנותרים נטמעו בתוך האוכלוסייה האירית המקומית, דיברו את שפתה ואימצו את מנהגיה, ובכך נוצרה ה"אומה האמצעית" – צאצאיהם של הברונים הנורמנים אשר הגיעו לאירלנד במאה ה-12 ועתה, במאה ה-14, עברו תהליך של "היברניזציה", התחתנו עם משפחות האצילים הגאלים, וקיבלו את הזהות והמנהגים האירים.
שטח השליטה האנגלי הישיר באירלנד הצטמצם לשטח מבוצר מסביב לדבלין שנקרא התחום, שלשליטיו הייתה מעט השפעה אם כלל על ההתרחשויות שמעבר לו.
עד סוף המאה ה-15 השליטה האנגלית על אירלנד כמעט ונעלמה, וזאת בעקבות התעסקותם של המלכים האנגלים במלחמות השושנים ובמלחמת מאה השנים.
לורדים נורמנים שעברו היברניזציה המשיכו לשלוט בשטחים שנותרו תחת חסותו של הכתר האנגלי, עם מימון מהכתר, אך ללא הכרה בסמכותו.
תקופה זו הייתה כזו של פריחה תרבותית ובניה מחדש.
אירלנד נחלקה בין שלושה מחוזות איריים עצמאיים, תומונד, טירקונל וטיירון, בהם שלטו המשפחות העתיקות של או'בריאן, או'דונל ואו'ניל; ולחלק האנגלו-אירי שנשלט על ידי הרוזנים מקילדייר, אורמונד ואוסמונד.
הרוזן השמיני מקילדייר, גארט מור פיצג'רלד, נתמנה בשנת 1478 ללורד המשנה-למלך והחזיק במשרה זו זמן רב תחת ארבעה מלכים בזה אחר זה.
פיצג'רלד עודד את נשואי התערובת, והשיא את בנותיו לראשי שבטים איריים.
הוא שלט באי באמצעות כוחו הצבאי והבריתות שכרת עם השבטים והממלכות האיריות.
לאחר מלחמות השושנים, עלה בית טיודור לשלטון בממלכת אנגליה.
רוזני קילדייר משושלת פיצג'רלד, שהיו לשליטי אירלנד בפועל באותה התקופה, הפכו לבעלי ברית לא נאמנים לשלטון החדש באנגליה.
בשנת 1487 הזמין גארט מור פיצג'רלד כוחות בורגונדים לתוך הבירה דבלין על מנת לגרש את כוחות בית טיודור, ולהמליך את למברט סימנל מבית יורק למלך אנגליה.
בשנת 1536, תומאס פיצג'רלד, רוזן קילדייר העשירי, פתח במרד גלוי כנגד הכתר האנגלי.
תחושת המיאוס במתרחש באירלנד גברה בעקבות המרד והפכה לצורך ממשי בכיבוש האי על מנת למנוע מרידות דומות וחוסר נאמנות בעתיד ולהימנע מפלישה של כוחות זרים לאנגליה דרך אירלנד.
בשנת 1541, הפך אותה הנרי השמיני, מלך אנגליה משטח שליטה של לורדים שונים לממלכת אירלנד.
הוא מינה את עצמו למלך אירלנד הישיר באותה השנה בפרלמנט של אירלנד, והייתה זו הפעם הראשונה שראשי הממלכות האיריות הורשו להצטרף לאריסטוקרטיה הנורמנית בישיבותיה בפרלמנט.
לאחר מכן החל הנרי בבניית ממלכת אירלנד החדשה, תהליך שלקח כמעט מאה שנים, ובמסגרתו פורקו או נכבשו כלל שטחי השליטה של הלורדים האנגלו-נורמנים, כמו גם כלל הממלכות האיריות העצמאיות וכונסו תחת הכתר של ממלכת אירלנד.
כיבושה מחדש של אירלנד על ידי האנגלים הושלם בתקופת שלטונם של אליזבת הראשונה וג'יימס הראשון, וזאת לאחר מספר מערכות ברוטליות ומסעות מלחמה ארוכים באי, כשהבולטים בהם היו דיכוי מרד דזמונד ומלחמת תשע השנים.
לאחר סיום הכיבוש, הממשלה האנגלית שהוקמה בדבלין החילה לראשונה את שלטונה על האי כולו, ופירקה בהצלחה את השבטים האיריים האחרונים מנשקם.
מצד שני, האנגלים לא הצליחו להמיר את האיריים הקתולים לנצרות הפרוטסטנטית, והדרכים האכזריות בהן ניסו להטיל את מרותם על האי, וביניהן החלת ממשל צבאי, הגבירו את התרעומת שחשו כלפיהם התושבים האיריים.
החל מאמצע המאה ה-16 ועד לתחילת המאה ה-17 פצחה הממשלה האנגלית באירלנד במדיניות החרמת אדמות מהתושבים האירים הקתולים וקולוניזציה של אדמות אלו על ידי מתיישבים פרוטסטנטיים מאנגליה ומסקוטלנד, מדיניות שנודעה כיישוב אירלנד.
בתקופה זו, יושבו בעיקר פרובינציות אלסטר ומנסטר והמחוזות אופאלי וליש.
מתיישבים אלו היו למעמד העליון באירלנד החדשה שיצרה ממלכת אנגליה, בעוד האירים הפכו כעת לחברי המעמד הנמוך ביותר.
מספר חוקי עונשין חוקקו כנגד הקתולים, הבפטיסטים והפרסביטריאנים וזאת במטרה שימירו את אמונתם לכנסייה האנגליקנית.
במאה ה-17 אירלנד זועזעה מתקופת מלחמה ארוכה.
בבריטניה פרצה מלחמות שלוש הממלכות, שהייתה לסדרה של מלחמות אזרחים שבמסגרתן נלחמו תומכי המלוכה בתומכי הפרלמנט בכל רחבי האיים הבריטיים, ובסופה, הכוחות הפרלמנטריים בראשות אוליבר קרומוול ניצחו את כוחות המלוכנים בראשות המלכים צ'ארלס הראשון וצ'ארלס השני והמלוכה בוטלה לטובת שלטון היחיד של קרומוול.
המלחמה הגיעה לאירלנד לראשונה כמלחמת אחת עשרה השנים, שתחילתה היה במרד האירי של 1641 כנגד השלטון האנגלי והמתיישבים הפרוטסטנטיים.
בשיא המלחמה, האצולה הקתולית אף שלטה באירלנד לתקופה קצרה בתור הקונפדרציה האירית, ואף חתמה על ברית עם הכוחות המלוכנים.
הכוחות המאוחדים ניסו להשמיד את הצבא הפרלמנטרי בדבלין, אך אלו ניצחו אותם בקרב רת'מינס.
אוליבר קרומוול נחת בדבלין ב-15 באוגוסט 1649 על מנת לפרק את הברית המלוכנית-אירית.
כיבושיו של קרומוול היו האכזריים ביותר בהיסטוריה של אירלנד, ובסופם מחצית מאוכלוסיית האי נרצחה או שועבדה לעבדות והוגלתה.
כעונש על המרד של שנת 1641, האדמות שעוד נותרו בידי אדונים קתולים הוחרמו ויושבו על ידי מתיישבים מבריטניה וליתר הקתולים במדינה הוצעה הצעה על ידי משטר קרומוול – גיהנום או קונכט – מוות או מעבר לפרובינציית קונכט שבמערב האי, אליה גורשו עשרות אלפי אירים עד 1654.
בין המאה ה-15 למאה ה-18, אסירים אירים, אנגלים, סקוטים וולשים הוגלו לעבודות כפייה באיים הקריביים לתקופת מעצרם.
מספרים גדולים אף יותר עברו לאיים בהתנדבות על מנת לעבוד בהם.
בהמשך היו מגלים אסירים גם למושבות באמריקה ולאוסטרליה.
האנגלים העבירו את האירים תהליך של דה-הומניזציה וכינו אותם פראיים, כך שגירושם אל מעבר לים נראה כפעולה מוצדקת.
ב-1654 קיבל אוליבר קרומוול יד חופשית בטיפול בתושבים האיריים ה"לא רצויים".
קרומוול רדף קתולים במערב אירלנד ושילח אותם בספינות לאיים הקריביים, בייחוד לאי ברבדוס, אליו גורשו כ-12,000 אירים עד 1655.
לאחר מותו של אוליבר קרומוול בשנת 1658, לא הצליח איש לתפוס את מקומו.
לכן, הוחלט בפרלמנט האנגלי על השבתו של בית סטיוארט לשלטון, וצ'ארלס השני, מלך אנגליה הושב מגלותו בהולנד למלוך בשנית על ממלכתו.
שבוע לאחר הכתרתו הוא הומלך גם כמלך אירלנד.
על אף שהקתולים האמינו שחזרתו של צ'ארלס לכס המלוכה תטיב עמם, ההפך הוא שקרה – צ'ארלס שב למלכותו בעזרת ובתמיכת הרוב הפרוטסטנטי באנגליה, ולא היה יכול לפעול כנגד האינטרסים שלהם, ועל כן, הנידוי הקתולי, חוקי העונשין הקשים ונישולם מאדמתם נותרו על כנם.
את צ'ארלס החליף על כס המלוכה ג'יימס השני, מלך אנגליה הקתולי, שהיה בעל שאיפות לתקן את העוול ההיסטורי כנגד הקתולים בממלכתו, והוא ביצע מספר מהלכים באירלנד על מנת לחלץ את הקתולים משעבודם.
ג'יימס עלה לכס המלוכה על אף היותו קתולי מאחר שהעם באנגליה שבע ממאבקי שלטון ומאחר שכל בנותיו היו פרוטסטנטיות, כך שהסיכוי ליורש קתולי למלך היה קלוש.
אולם, ביוני 1688 נולד לג'יימס בן זכר ובכך הובטח המשך השלטון הקתולי על אנגליה.
כתוצאה מכך, התרחשה המהפכה המהוללת, במהלכה דרש העם את הדחתו של המלך והפרלמנט האנגלי מינה במקומו את ויליאם מאורנז', בעלה הפרוטסטנטי מהולנד של בתו הבכורה מרי.
ויליאם הצליח לדכא את תומכיו של ג'יימס באנגליה, אך בפריפריה – בסקוטלנד ובאירלנד הקתוליות ברובן היה כוחו של ג'יימס חזק, ושם נמצאו לו תומכים אשר לא היססו למרוד בכתר בשמו.
שני המלכים נלחמו על השליטה באירלנד במהלך המלחמה הוויליאמית, שהייתה חלק ממלחמת תשע השנים באירופה כולה.
במהלך המלחמה נלחמו הקתולים תומכי ג'יימס בפרוטסטנטים תומכיו של ויליאם.
בתחילת המלחמה השיגו הקתולים ניצחונות רבים ומשמעותיים על אויביהם וכבשו את הערים הגדולות באירלנד.
ניצחונות הקתולים המשיכו עד להגעתן של שלוש מאות ספינות עמוסות חיילים מאנגליה בראשות ויליאם אל האי ביוני 1690. בהמשך, בסיומו של קרב בוין, הובסו כוחותיו של ג'יימס – הצבא היעקוביטי התפזר וג'יימס נמלט לצרפת.
במהלך המאה ה-18, רוב אוכלוסיית אירלנד הורכבה מאיכרים קתולים, ברובם עניים ונרפים מבחינה פוליטית לאחר שמנהיגיהם המירו את דתם לנצרות הפרוטסטנטית על מנת להימנע מקנסות כלכליים ופוליטיים.
למרות זאת, מתחת לפני השטח ולאורך תקופה ארוכה, התרחשה באירלנד התעוררות לאומית קתולית.
באי היו שתי קבוצות גדולות של פרוטסטנטיים – הפרסביטריאנים באלסטר שחיו בתנאים כלכליים גבוהים מאוד אך היו נטולי השפעה פוליטית, וקבוצה קטנה יותר של אנגלו-אירים, שהיוו כ-5% מהאוכלוסייה והיו חברי הכנסייה האנגליקנית.
קבוצה זו החזיקה ברובו של הכוח הפוליטי באירלנד – הם החזיקו בחלקן הארי של האדמות החקלאיות באי, בהן עבדו האיכרים הקתולים, שלטו במערכת המשפט, בממשל המקומי והיו לרוב בשני הבתים בפרלמנט.
רוב חברי הקבוצה התגוררו באנגליה ולא באירלנד וחבריה שימשו כבעלי אדמות נפקדים, שנאמנותם הייתה לחלוטין שייכת לאנגליה.
אלו שכן נותרו באירלנד, זיהו את עצמם יותר ויותר כאירים לאומנים והיו כעוסים על השליטה האנגלית הזרה על ממלכתם.
הדוברים שלהם, שרובם היו אנשי רוח כמו ג'ונתן סוויפט ואדמונד ברק, ביקשו יותר שלטון עצמאי עבורם.
לאנגלו-אירים היה חוסר אמון מוחלט בפרסביטריאנים שבאלסטר והם האמינו שלקתולים צריכות להיות זכויות מינימליות.
לא הייתה לקבוצה זו שליטה מוחלטת מבחינה פוליטית על האי, מאחר שלממשלה בלונדון הייתה הסמכות העליונה, אשר תפסה את אירלנד בתור מושבה בחצר האחורית של ביתה.
לאחר המהפכה האמריקאית בשנות ה-70 של המאה ה-18 ניסו האנגלו-אירים למשוך למען חיזוק כוחם – הם לא ביקשו עצמאות מאחר שידעו על נחיתותם המספרית אל מול הצבא הבריטי ומאחר שהיו זקוקים להגנתו.
האנטגוניזם החריף שחשו האירים כלפי אנגליה החמיר בעקבות המצב הכלכלי הקשה ששרר באי – חלק מבעלי האדמות הנפקדים ניהלו את נכסיהם באופן רשלני, ורוב המזון שיוצר באי נועד לייצוא ולא לצריכה מקומית.
שני חורפים קרים במיוחד לקראת סופו של עידן הקרח הקטן הובילו לרעב בשנים 1740 ו-1741 שגרם למותם של מעל 400,000 תושבים ולהגירתם של 150,000 נוספים.
בנוסף, הייצוא מאירלנד פחת בעקבות חקיקת חוקי הסחר הימי בפרלמנט הבריטי, שהעלה מכס מגן על סחורות שנכנסו לאנגליה מאירלנד אך פטר ממכס סחורות שמגיעות לאירלנד מאנגליה.
למרות כל אלו, המאה ה-18 הייתה שקטה בהרבה משתי המאות שקדמו לה והאוכלוסייה האירית הכפילה את עצמה ל-4 מיליון תושבים.
במאה ה-18, המעמד העליון האנגלו-אירי שינה את פניו והחל להכיר באירלנד, ולא באנגליה, כביתו הלאומי.
כמוהם, גם הפרוטסטנטים בצפון אירלנד החלו לפתח רגשות לאומיים כלפי האי.
המגבלות על הסחר, העוני, והשחיתות השלטונית היו לרעתה של כלל האוכלוסייה – קתולים ופרוטסטנטים כאחד.
המפלגה הלאומית בראשות הנרי גרטן, בה היו חברים פרוטסטנטיים בלבד, שאפה להשיג זכויות מסחר הוגנות עם בריטניה הגדולה, ולהרחיב את העצמאות החקיקתית והפוליטית של הפרלמנט של אירלנד.
כמו כן, הרוב הקתולי במדינה זעק לזכויות ולאמנציפציה, שהושגה באופן חלקי ב-1793, אך נותר איסור על הקתולים להיבחר לפרלמנט או לעבוד במשרות ממשלתיות.
פרסביטריאנים ופורשי הכנסייה האנגליקנית גם נתקלו ברדיפה מצד השלטונות בלונדון, אך בהיקפים נמוכים יותר, וחבורה מצומצמת מביניהם החלה להיפגש ובעתיד הפכה לחברת האירים המאוחדים, אלו נשאו את עיניהם למהפכה הצרפתית, וביקשו את אותו הדבר למולדתם.
כל חקיקה בפרלמנט האירי הייתה נחוצה באישור מועצת המלך בלונדון בטרם תידון בפרלמנט הבריטי, ולכן הפך הפרלמנט האירי ללא אפקטיבי.
לאחר מאמצים ודיונים נמרצים בלונדון ובדבלין, הכריז גרטן ב-16 באפריל 1782 על עצמאותו של הפרלמנט האירי, כשהוא מגובה בתמיכה עממית רחבה.
על פי ההסדר החוקתי החדש שאושר על ידי בריטניה, ישררו באירלנד חוקי הפרלמנט האירי ופסיקות בתי המשפט האיריים בלבד.
אולם, אלו עדיין היו נתונים להשפעה בריטית חזקה באמצעות מתן שוחד לבעלי אחוזות איריים, אשר שלטו למעשה במחוזות הבחירה.
הממשלה האירית נותרה בשליטתם הישירה של הבריטים, ולא סרה למשמעת הפרלמנט האירי.
המשנה למלך, מושל אירלנד וראש הממשלה, כולם היו עדיין למינויים שמינתה הממשלה בלונדון, ובפרלמנט בלונדון לא היה כל ייצוג לאירים.
בעקבות כישלון מאמציו, פרש גרטן מהפרלמנט ויצא כנגד הממשלה הבריטית.
חברת האירים המאוחדים החלה בפעילות ברחבי האי כשמטרותיהם הראשוניות היו ביצוע רפורמה בפרלמנט שנשלט בעיקר על ידי מאמיני הכנסייה האנגליקנית, השגת אמנציפציה לקתולים וניתוק הדת מהפוליטיקה.
כשרצונותיהם הפכו למרוחקים יותר ויותר הם החליטו להשתמש בכוח על מנת לבצע הפיכה, לגרש את הבריטים מהאי ולהקים רפובליקה אירית לא סקטוריאלית.
בעת ההיא, בשנת 1798 רוב תושבי האי היו מוכנים להתאחד למען מטרה משותפת.
כך, הפרסבטריאנים מן הצפון, חברת האירים המאוחדים, הפרוטסטנטיים העמידים והקתולים, התאחדו לצורך המרד האירי של 1798. מרידה זו דוכאה ללא רחמים.
האירים ציפו לסיוע צרפתי, אך זה הגיע מעט מדי ומאוחר מדי.
גורל מנהיגי המרד היה מוות והוא דוכא בכוח עד להפסקתו.
בתגובה למרד האירי של 1798, החליטה אנגליה לחדול את השלטון העצמאי באירלנד – הפרלמנט האירי בוטל וחוקק חוק האיחוד של 1800 שלמעשה איחד את ממלכת בריטניה הגדולה עם ממלכת אירלנד ליצירת ממלכה אחת – הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
באותה התקופה בריטניה אמנם הייתה שקועה בבוץ המלחמות הנפוליאוניות, אך ההתעוררות האירית והמרד בחצרה האחורי היו מסוכנים אף יותר בעיני המחוקקים בווסטמינסטר.
הדבר האירוני ביותר, לאור ההיסטוריה של האי ב-200 השנים הבאות, כי היו אלו דווקא הפרוטסטנטים שהתנגדו נחרצות להצעת האיחוד – הקתולים האמינו וצדקו, שאם המדינות יתאחדו, יעברו בבריטניה חוקי האמנציפציה שעלו בתוהו בפרלמנט האירי.
גרטן הודיע מדבלין על התנגדותו החריפה לאיחוד.
ב-15 בינואר 1800 התכנס הפרלמנט באירלנד למושבו האחרון ובאותו היום הצליח גרטן לקבל מושב בפרלמנט כנציג מחוז ויקלו.
הוא נאם למשך שעתיים, לקול תשואות הקהל מן היציע, ובסופו של דבר הצליח לעכב את קבלת החוק ל-26 במאי 1800. אולם, הפרלמנט האירי קיבל לבסוף את הצעת האיחוד ברוב משמעותי של בעלי האדמות המושחתים שסרו לפקודות האנגלים.
האי היה עתה לחלק בלתי נפרד מממלכה שכללה גם את אנגליה, סקוטלנד, וווילס.
מאה אירים פרוטסטנטים הורשו להצטרף לבית הנבחרים בווסטמינסטר, אך הייתה זו תמורה דלת ערך לעומת אובדנן המוחלט של שאיפות העצמאות והשלטון הפנימי באירלנד.
מהאיחוד עד מלחמת העולם הראשונה
על אף הבטחתם של הבריטים לאמנציפציה לקתולים, לפרסביטריאנים, לבפטיסטים ולשאר הנוצרים שלא השתייכו לכנסייה האנגליקנית, ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת מנע את מאמציו של ראש הממשלה ויליאם פיט הבן בנושא.
על כן, פיט התפטר, אך גם יורשו הנרי אדינגטון לא הצליח לבטל את חוק המבחן, אשר דרש מעובדים בשירות הציבורי להצהיר כי הם כופרים בעיקרי האמונה הקתולית.
ב-1823, דניאל או'קונל, עורך דין בעל יוזמה, שנודע באירלנד כ"משחרר", החל במאבק להשגת האמנציפציה ולקבלת מושב לעצמו בפרלמנט הבריטי, על אף היותו קתולי.
המאמצים הניבו את בחירתו של או'קונל לנציג מחוז הבחירה של מחוז קלייר, ואת העברתם של חוקי ההקלה לקתולים ב-1829 בפרלמנט הבריטי בהובלתו של ראש הממשלה ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, שבעצמו נולד בדבלין.
לאחר השגת האמנציפציה, טען או'קונל בשורה של עצרות-עם כי המענה לצרכיה של אירלנד הוא ביטולו של חוק האיחוד, והפיכתה של אירלנד לממלכה נפרדת, תחת המלכה ויקטוריה.
מאבק זה נחל כישלון, מכמה סיבות – רוחה של שנת 1798 עת התאחדו הפרוטסטנטים בצפון והקתולים בדרום לתנועת "האירים המאוחדים", חלפה זה מכבר.
הפרוטסטנטים באלסטר הבינו כי פרלמנט אירי חופשי יהיה בעל רוב קתולי, וככזה, יטיל עליהם את אותן המגבלות שהטיל הפרלמנט המאוחד על הקתולים.
מאבקו של או'קונל נתקל בהתנגדות עזה בצפון, עד כדי כך שבשנת 1841 גורש מעצרת בבלפסט, בליווי משטרתי.
ממשלת אנגליה אף היא לא שבעה רצון מן המאבק החדש, ולאחר עצרת בשנת 1843 בה נכחו כמיליון איש בגבעה הקדושה של טארה, שם הוכתרו מלכי אירלנד בימי קדם, הוציאה הממשלה תקנה לפיה נאסרו עצרות המונים.
או'קונל, אשר התבטא פעם כי חירותה של אירלנד אינה שווה טיפת דם אחת, ציית.
רעב תפוחי האדמה הגדול והרפורמות האגרריות
רעב תפוחי האדמה הגדול תקף את אירלנד בין השנים 1845–1849. בין הגורמים העיקריים לרעב הייתה ההסתמכות של איכרי אירלנד על יבול אחד למחייתם, תפוח האדמה, והתפשטות כימשון תפוחי האדמה ברחבי האי.
פטריית הכימשון תוקפת את תפוחי האדמה והופכת אותם ללא ניתנים לאכילה.
בשנים הראשונות של הרעב הצליחו מחסני אספקה וארגוני צדקה לספק מזון לתושבי האי, אך ככל שהתמשך, נסגרו הארגונים והתרוקנו המחסנים, ובכך נוצר הרעב הקשה.
השפעת הרעב על אוכלוסיית האי הייתה חמורה, בדיוק כשזו הצליחה להתאושש – האוכלוסייה באי עלתה מחמישה מיליון ליותר משמונה מיליון נפש בין שנת 1800 ל-1845, ובסוף המאה ה-19 הייתה אוכלוסיית האי 4.4 מיליון נפש בלבד.
רוב תושבי האי היגרו אל מחוץ למדינה, בעיקר לצפון אמריקה, אך בין 750,000 למיליון תושבים מתו כתוצאה מרעב או ממחלות.
ממשלתו השמרנית של לורד רוברט פיל החלה להילחם ברעב באמצעות ייבוא דגן מהודו, אך עד מהרה הוחלפה בממשלה הליברלית של הלורד ג'ון ראסל, שהתנגד להתערבות המדינה בכלכלה.
השימוש בשפה האירית, שהייתה בעבר לשפה המדוברת ביותר באי, צנח בחדות במהלך המאה ה-19 בשל ההגירה, יצירת מערכת בתי-ספר בריטיים בהם שפת הלימוד הייתה אנגלית והעוינות כלפי השפה מצד פוליטיקאים אירים בולטים באותה התקופה ששאפו להחליפה באנגלית.
מאז ימי הביניים, הבעלות על הקרקע באירלנד נלקחה מתושביו המקוריים, כאשר גלים של מתיישבים, אנגלים פרוטסטנטים, השתלטו על חלקים גדולים מן האי.
הנוהג של איחוד חלקות אדמה לאחוזות גדולות היה נהוג באירופה הפיאודלית, אך באירלנד הפלו לרעה ברכישת קרקעות את כל מאמיני הנצרות שלא היו חברים בכנסיית האנגליקנית.
ההפליה כוונה כנגד הקתולים, אשר היוו את רוב תושבי האי.
לפי חוקי העונשין, קתולים עמדו בסיכון מתמיד של הפקעת אדמתם.
בסוף המאה ה-19 החלו לדרוש האירים להיות הבעלים החוקיים של האדמות אותן עיבדו – או בעצמאות קנייתן במחיר סביר, או באמצעות היכולת לשלם עליהן שכירות על מנת שתהיה להם הבטחת הכנסה מאדמתם.
ב-1903 עבר חוק קרקעות בפרלמנט הבריטי, אשר העביר את רוב אדמתה של אירלנד מבעלי האחוזות לחוכרים, אשר קיבלו את האפשרות לרכוש את האדמה בפריסת התשלום למספר עשורים, בריבית מינימלית.
בעלי אחוזות אשר הסכימו למכור את אדמתם בשיטה זו קיבלו מקדמה נכבדה מן הממשלה.
בשנות ה-70 של המאה ה-19, חזרה שאלת השלטון העצמי האירי למרכז העניין הציבורי והפוליטי באירלנד בהובלתו של צ'ארלס סטיוארט פרנל, מייסד המפלגה הפרלמנטרית האירית.
פוליטיקאים כארתור ג'יימס בלפור סברו כי העברת חוק הקרקעות בפרלמנט תשקיט את הדרישה לעצמאות באירלנד.
מצד שני, ראש הממשלה הבריטי ויליאם גלאדסטון היה תומך נלהב של רעיון העצמאות האירית, אך הוא ניסה ונכשל בהעברת חוקי השלטון העצמי בפרלמנט הבריטי.
ב-1886 גלאדסטון מונה לכהונתו השלישית כראש ממשלה, וממשלתו הייתה תלויה במידה רבה באנשיו של פרנל.
גלאדסטון לקח על עצמו את קידום "שלטון הבית", אך הצעתו פילגה את מפלגתו הליברלית, והחוק נכשל בקריאה השנייה.
גלאדסטון פזר את הפרלמנט, והכריז על בחירות בהן מצעו העיקרי היה עצמאות אירלנד – אך המפלגה הליברלית הפסידה בבחירות, והמפלגה השמרנית, בראשות רוברט גסקוין ססיל, עלתה לשלטון.
פרנל המשיך להיאבק למען עצמאות אירלנד עד מותו ב-1891 בגיל 45. ב-1892 נבחר גלאדסטון לכהונה רביעית, והפעם התקבלה הצעת החוק בפרלמנט, אך נדחתה בבית הלורדים.
כמו כן, הם חששו שהקתולים יטילו הגבלות עליהם, כמו שהיו מוטלות על הקתולים בעבר.
עצמאות אירלנד נראתה כמעט ודאית ב-1910 כשהמפלגה הפרלמנטרית האירית תחת ג'ון רדמונד הייתה ללשון המאזניים בפוליטיקה הבריטית, והצליחה להשיג רוב בבית הנבחרים להעברת חוק השלטון העצמי האירי.
ב-1912 העלה ראש הממשלה הרברט הנרי אסקווית' את הצעת החוק בשנית ובמסגרתה ענייניה של אירלנד ינוהלו על ידי פרלמנט ובו שני בתים, בעוד ענייני מדיניות חוץ וביטחון ימשיכו להתנהל מלונדון.
הצעה זו לא הייתה נתונה עוד לביקורתו של בית הלורדים, אשר איבד את זכות הווטו שלו על חקיקת הפרלמנט בשנת 1911. היוניוניסטים בצפון אירלנד הקימו בתגובה את ארגון מתנדבי אלסטר שמטרתו הייתה מניעת מתן העצמאות למדינה.
בספטמבר 1914, יחד עם פריצתה של מלחמת העולם הראשונה, עבר בפרלמנט חוק השלטון העצמי האירי השלישי, אך יישומו נדחה עד לתום המלחמה.
על מנת להבטיח את מתן העצמאות, תמכה אירלנד במאמצי מדינות ההסכמה כנגד מעצמות המרכז.
מתנדבים אירים רבים היו חלק מצבא קיצ'נר, ושלוש אוגדות של הצבא הבריטי היו מורכבות מחיילים אירים – שתיים של חיילים קתולים מהדרום, ואחת של חיילים פרוטסטנטיים מהצפון.
ממרד חג הפסחא עד האמנה האנגלו-אירית
התקופה שבין 1916 ו-1921 הסתמנה כתקופה של אלימות ותהפוכות, וסופה היה בחלוקת אירלנד ומתן עצמאות ל-26 מתוך 32 מחוזותיה.
הניסיון הצבאי הראשון להשגת עצמאות אירית במרידת חג הפסחא, שמרכזו היה בבירה דבלין, נכשל.
הלאומנים האירים, בהנהגת פטריק פירס, השתלטו על מבנים חשובים בדבלין, וממפקדתם בבניין הדואר הכריזו על הקמת המדינה העצמאית.
המרד דוכא שבוע לאחר מכן תוך שימוש בכוח רב ובארטילריה.
על אף שהתמיכה הראשונית במרד בקרב האוכלוסייה האירית הייתה מצומצמת – הוצאתם להורג של 15 מנהיגים פוליטיים, מעצרם וכליאתם של מאות תושבים והחלת משטר צבאי על האי – גרמו לשינוי דעה משמעותי בקשר לרפובליקניזם האירי.
בנוסף, החשש הגובר של אירים רבים מפני גיוסם בכפייה לצבא הבריטי ב-1918, כחלק ממתקפת האביב, תרם לשינוי הדעה.
בבחירות הכלליות באירלנד של שנת 1918, מפלגת שין פיין המהפכנית בראשות איימון דה ואלירה, שהובילה את המרי כנגד הבריטים זכתה בשלושה-רבעים מהמושבים בפרלמנט הבריטי מטעם אירלנד, ואילו את רובם של המושבים הנותרים קיבלה המפלגה היוניוניסטית של תושבי צפון אירלנד.
27 מחברי הפרלמנט של השין פיין, אשר סירבו להכיר בסמכותו של הפרלמנט הבריטי על ארצם, התכנסו בדבלין ב-21 בינואר 1919 על מנת להקים פרלמנט עבור הרפובליקה האירית החדשה שביקשו לייסד.
הדאל אירן המהפכני הכריז על עצמאותו של האי אירלנד כולו מהשלטון הבריטי, כשהוא משחזר את נאומו של פטריק פירס מבניין הדואר המרכזי בדבלין במרידת חג הפסחא.
עוד באותו הערב נרצחו שני שוטרים בריטים במחוז טיפררי, וזו הייתה שריקת הפתיחה של מלחמת העצמאות האירית.
ב-2018, יום זה הוכרז כיום העצמאות של אירלנד.
הדאל אירן המהפכני הוצא אל מחוץ לחוק, ירד למחתרת וקיים את פגישותיו הרחק מעינו של הצבא הבריטי.
צבא המתנדבים האיריים, הצבא האירי הרפובליקני סירב לשאת ולתת עם בריטניה, ולא היה מוכן להתפשר על דבר פרט לעצמאות מלאה לאירלנד, ולכן פתח במלחמת גרילה בשנת 1919. בנובמבר 1920, נכנסו חיילי מילואים בריטים לאצטדיון כדורגל בדבלין וטבחו ב-31 תושבים, במה שנקרא מאוחר יותר יום ראשון העקוב מדם.
במהלך הלחימה, אושר בפרלמנט הבריטי בשנת 1920 חוק השלטון העצמי האירי הרביעי, של ראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג'.
החוק אשרר את שלושת החוקים שקדמו לו, אך פיצל את אירלנד לשני חלקים – צפון אירלנד, שישה מחוזות בצפון מזרח האי שהיו עתידים להישאר תחת השלטון הבריטי, ודרום אירלנד שהיה חלקו העיקרי של האי, כלל 26 מחוזות והיווה את מדינת אירלנד החופשית.
ביולי 1921 הסכימו ממשלות בריטניה ואירלנד להפסקת אש שעצרה את הלחימה, ובדצמבר אותה השנה נציגיהן חתמו על האמנה האנגלו-אירית.
בראש המשלחת האירית עמדו מייקל קולינס וארתור גריפית'.
ההסכם קיבע את מעמדה של מדינת אירלנד החופשית כדומיניון בחבר העמים הבריטי, שווה במעמדו לקנדה או לאוסטרליה, ונתן למחוזות צפון אירלנד את הבחירה אם לבחור להצטרף למדינה החדשה – אלו סירבו להצעה ונותרו חלק מהממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
ב-1922 שני הפרלמנטים אשררו את ההסכם, ועצמאות אירלנד הייתה לרשמית.
מדינת אירלנד החופשית והרפובליקה של אירלנד
ההסכם החדש עם הממלכה המאוחדת חילק את התנועה הרפובליקנית לשני פלגים – מתנגדי ההסכם, שביקשו להמשיך בלחימה עד להשגת עצמאות מלאה והקמה רפובליקה אירית בכל שטחי האי, ותומכי ההסכם, שקיבלו את הקמת מדינת אירלנד החופשית כצעד ראשון בדרך למדינה עצמאית ומאוחדת.
בסוף המלחמה, יצא צבא אירלנד כמנצח במלחמה, והצבא האירי הרפובליקני ירד למחתרת.
ראש המדינה הנבחר החדש היה ויליאם תומאס קוסגרייב.
חלוקה זו בין תומכי ומתנגדי ההסכם משפיעה על הפוליטיקה האירית עד ימינו, בעיקר בשתי המפלגות החזקות ביותר בפוליטיקה האירית – פיאנה פול, שהוקמה על ידי איימון דה ואלירה ותומכיו, ופינה גייל, שהוקמה על ידי מייקל קולינס ותומכיו.
מדינת אירלנד החופשית החדשה התפתחה בצל עלייתן של דיקטטורות רבות ברחבי אירופה והשפל הגדול בשנת 1929, ובניגוד למדינות רבות באירופה שהוקמו באותה התקופה, אירלנד נותרה דמוקרטית.
דמוקרטיה זו בלטה במיוחד כאשר בשנת 1932 ניצח מנהיג הצד המפסיד במלחמת האזרחים, איימון דה ואלירה, בבחירות הכלליות והפך לראש הממשלה של אירלנד.
השלטון עבר לדה ואלירה בצורה שלווה ונטולת חיכוכים.
כמו כן, אירלנד נותרה יציבה מבחינה כלכלית, על אף מלחמת הסחר עם בריטניה ואחוזי האבטלה וההגירה הגבוהים, וזאת הודות לצמצום הנרחב בהוצאות הממשלתיות שלה.
לכנסייה הקתולית הייתה השפעה ניכרת על הממשל האירי לאורך רוב שנות קיומו, שהתבטאה במיוחד במדיניות שמרנית כגון איסורים על גירושים, הפלות, פורנוגרפיה, פיקוח ילודה וצנזורם של ספרים וסרטים רבים.
בנוסף, הכנסייה שלטה על רובם של בתי החולים, בתי הספר ושירותים סוציאליים נוספים ברחבי המדינה.
עם חלוקתה של אירלנד ב-1922, כ-92.6% מאוכלוסיית המדינה החדשה הייתה קתולית, ורק כ-7.4% פרוטסטנטית.
עד לתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, רק כמחצית מהם נותרו להתגורר באירלנד.
על אף שההגירה הייתה גבוהה בכל חלקי האוכלוסייה בשל קשיים כלכליים, בקרב האוכלוסייה הפרוטסטנטית היא הייתה גבוהה במיוחד בשל מספר סיבות:
הפרוטסטנטים לא הרגישו חלק מהמדינה הקתולית והלאומית החדשה.
הפרוטסטנטים חשו נרדפים בידי הרפובליקנים, בייחוד בתקופת מלחמת האזרחים, במהלכה נשרפו בתי פרוטסטנטים רבים.
הפרוטסטנטים הגדירו עצמם יותר כבריטים, ולא רצו לחיות במדינה אירית עצמאית.
בשל התהפוכות הכלכליות ששררו באירלנד בעקבות המלחמות הרבות שעברה.
התקנה החדשה של הכנסייה הקתולית – נה טמרה, שקבעה שילדים שנולדו כתוצאה מנישואי תערובת בין קתולים לפרוטסטנטים, יגודלו ויתחנכו כקתולים.
בשנת 1937 נכנסה מחדש לתוקפה החוקה של אירלנד.
המדינה נותרה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה, ונותרה מחוץ למעגל הזוועות שהתרחש ברחבי העולם, על אף שעשרות אלפי מתנדבים אירים התנדבו לשרת בצבא הבריטי.
אירלנד סבלה ממחסור במזון בשנות המלחמה, וכתוצאה התושבים היו נתונים להקצבות בכמות המזון למשפחה.
כמו כן, היה מחסור חמור בפחם, מאחר שהייתה העדפה לייצור כבול לצורכי הצבא הבריטי.
על אף שהייתה נייטרלית באופן רשמי, מחקרים מהשנים האחרונות מציעים שהייתה מעורבות אירית גבוהה ממה שחשבו בעבר לצד בעלות הברית.
אחת העדויות לכך היא שיום הפלישה לנורמנדי נקבע לפי נתוני מזג אוויר שנלקחו מתחנה מטאורולוגית שהייתה שייכת לממשלה האירית.
בשנת 1949 המדינה הוכרזה רשמית כרפובליקה ועזבה את חבר העמים הבריטי.
בשנת 1961 נמדד המספר הנמוך ביותר של תושבים באירלנד מאז החלו המדידות, והוא 2.7 מיליון תושבים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 אירלנד עברה רפורמות כלכליות נרחבות תחת שלטונם של הטישך שון למס ושר האוצר תומאס קנת וויטאקר.
שר החינוך דונו אומאלי הציג חטיבות ביניים ציבוריות בשנת 1968. בשנות ה-70 של המאה ה-20, העולם נכנס למשבר כלכלי, שהועצם על ידי החלטות פיננסיות נמהרות של ממשלות, כולל של זו של הטישך ג'ק לינץ', שהוביל את הכלכלה האירית לקיפאון.
עם תחילתן של הצרות בצפון אירלנד, משקיעים זרים נמנעו ממעורבות באי.
אירלנד הצטרפה כחברה באיחוד האירופי ב-1 בינואר 1973. פיחות בקיפאון התאפשר עם הנפקתה של הלירה האירית בשנת 1979, וניתוק הקשר עם הלירה שטרלינג הבריטית.
רפורמות כלכליות שבוצעו במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, שנתמכו בסיוע הקהילה האירופית, הובילו לכך שבשנות ה-90 של המאה ה-20 הפכה הכלכלה האירית לבעלת אחוזי צמיחה מהגבוהים בעולם ולהגירה מסיבית אל האי, בעיקר מאסיה וממזרח אירופה.
עם נפילתו של הגוש המזרחי בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, מדינות מזרח אירופה רבות התבססו על המודל הכלכלי של אירלנד על מנת לבסס את כלכלתן ולהצטרף לאיחוד האירופי.
במהלך תקופת השגשוג הכלכלי, החלה החברה האירית לאמץ דעות ומנהגים ליברליים יחסית – הגירושים הפכו לחוקיים, חוקקה אי-הפללה להומוסקסואליות והפלות מלאכותיות הותרו במקרים ספציפיים.
הכנסייה הקתולית, שבעבר הייתה בעלת השפעה נרחבת בתחומי האי, החלה לאבד מכוחה החברתי-פוליטי, בעיקר בעקבות איבוד העניין בעיסוק הדתי בקרב הדור הצעיר, שבא לידי ביטוי בצניחה בנוכחות במיסה של יום ראשון בחצי בתוך עשרים שנה.
בנוסף, החלה מוסריותם ואמינותם של נציגי הכנסייה להתערער, בייחוד לאחר המקרה של הבישוף של גולוויי, איימון קייסי, אשר התפטר בשנת 1992 לאחר שנחשף שניהל קשרים אסורים עם אישה אמריקאית, אשר ילדה ממנו ילד.
סקנדלים ושערוריות נוספות באשר לחשדות בפדופיליה והתעללות בילדים פגעו במעמד הכנסייה עוד יותר.
כמו כן, שורה של בתי דין שהוקמו בשנות ה-90 של המאה ה-20, החלו לחקור לראשונה חשדות לרשלנות פושעת בקרב פוליטיקאים, הכמורה הדתית, שופטים, בתי חולים והמשטרה.
בשנת 2011 סגרה אירלנד את השגרירות שלה בקריית הוותיקן, כנראה כעדות להתדרדרות היחסים בין האירים לבין הכנסייה הקתולית.
הצמיחה הכלכלית הגיעה לסיום עם המשבר הכלכלי העולמי ב-2008, כשהמערכת הבנקאית באירלנד קרסה.
כ-25%–26% מהתוצר המקומי הגולמי היה גלום בבנקים שקרסו, והיה צורך לשקם ולייצב את הסקטור הפיננסי.
שיקום הבנקים היה הנרחב ביותר מכל מדינה אחרת בהיסטוריה, בשל מצבם הרעוע וכמות הכספים שאבדו.
המשבר העולמי הוביל למשבר כלכלי ופוליטי גם באירלנד, שנכנסה בעקבותיו למיתון קשה.
ההגירה מאירלנד עלתה יחד עם עלייתו של שיעור האבטלה מ-4.2% טרם המשבר ל-14.6% לאחריו.
רק משנת 2014 החלה אירלנד לחוות סימני שיקום וצמיחה כלכלית מחודשת.
האמנה האנגלו-אירית יצרה את הישות שנקראת בפי כל צפון אירלנד, והיא מורכבת מששת המחוזות ההיסטוריים הצפון-מזרחיים של אירלנד – לונדונדרי, טיירון, פרמנה, אנטרים, דאון וארמה.
בין השנים 1921 ועד 1972, שלטה בצפון אירלנד ממשלה מקומית יוניוניסטית, שבסיסה היה במזרח בלפסט.
מנהיג המפלגה וראש הממשלה הראשון של צפון אירלנד, ג'יימס קרייג, הכריז כי הישות החדשה תהא "מדינה פרוטסטנטית לעם פרוטסטנטי".
מטרתו העיקרית של קרייג הייתה לייצר ולשמר משטר פרוטסטנטי ולשמר את הרוב היוניוניסטי בפרלמנט.
ואכן, בשנת 1926, היו רוב התושבים בצפון אירלנד פרסביטריאנים ואנגליקנים ששימרו את כוחם הפוליטי של המנהיגים היוניוניסטים, ואלו שלטו בממשלת ובפרלמנט צפון אירלנד עד לפירוקם בשנת 1972.
ארגוני זכויות אדם ברוח תנועתו של מרטין לותר קינג בארצות הברית החלו קמות בצפון אירלנד בשנות ה-60 של המאה ה-20. המחאות הגיעו בעקבות האפליה כנגד המיעוט הרפובליקני הקתולי בתחומי הדיור והתעסוקה, וניתוקם מן הכוח הפוליטי באמצעות שיטת ממשל בה כוחו של הרוב הוא מוחלט.
תנועות אלו הפכו עם הזמן למאורגנות והתבטאו באופן צבאי בארגון הצבא האירי הרפובליקני, אשר נאבק כנגד כוחות הצבא המקומיים וכנגד הכנופיות הפרוטסטנטיות שקמו בעיקר כתגובה לפעולותיו.
מאבק זה החל ללבוש אופי ברוטאלי, והיה חשש של התדרדרות המדינה למלחמת אזרחים בין שתי הקבוצות היריבות.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלה ממשלת של צפון אירלנד לאבד שליטה במדינה, וזאת בעקבות לחצים כלכליים מתגברים, המאבק הקתולי ברחובות והמעורבות הבריטית שהלכה והתעמקה.
מאבקים לא-אלימים הפכו לגורמים חשובים לא פחות, מאחר שהם גרמו לקתולים רבים מאוד לצאת לרחובות, בניגוד להתנגדות האלימה יותר, שעוררה בחלקם רגשות שליליים.
הפגנות אלו הרחיקו את הקתולים משכניהם הפרוטסטנטיים והקשו על מאמציו של ראש הממשלה טרנס או'ניל לשכנע את הקתולים שגם הם, כמו הפרוטסטנטים, צריכים להיות שייכים לממלכה המאוחדת.
מאמצים אלו עלו בתוהו לאחר שחוסר שביעות רצונם של הקתולים המשיך והתעמק.
באוקטובר 1968, צעדת זכויות אזרח לא-אלימה בדרי התהפכה על פיה לאחר שהמשטרה החלה מכה את המוחים.
המהומות שפרצו לאחר מכן שודרו ברשתות הטלוויזיה ברחבי העולם והגבירה את המודעות באשר לקיומה של מחאת הקתולים.
המהומות הובילו במהרה למהומות נגד של פרוטסטנטים כנגד האלימות הקתולית, והממשלה וכוחות המשטרה היו חסרות אמצעים כנגד הכאוס ששרר ברחובות המדינה.
על מנת להשיב את הסדר על כנו, הצבא הבריטי נקרא להפרש ברחובות צפון אירלנד.
ההתפרצויות האלימות בסוף שנות ה-60 עודדו את צמיחתן ואת חיזוקן של קבוצות קתוליות מזוינות כמו הצבא האירי הרפובליקני, שהציג עצמו כמגנם של הקתולים שהיו פגיעים לאלימות משטרתית ואזרחית מצידם של הפרוטסטנטים וממשלת הממלכה המאוחדת.
התערבותו של הצבא הבריטי לא הייתה די על מנת לדכא את הפרעות והאלימות.
ב-30 בינואר 1972, התקריות האלימות הגיעו לשיאן עם אירועי יום ראשון העקוב מדם – כשצנחנים בריטים פתחו באש לעבר מפגיני זכויות אזרח בעיר דרי והרגו כ-13 מהמוחים.
אירועי יום ראשון העקוב מדם, יום שישי העקוב מדם ושאר התקריות החלו להיקרא בתקשורת בשם "הצרות".
הדיונים בפרלמנט של צפון אירלנד נפסקו ב-1972 והוא בוטל לחלוטין בשנה שלאחר מכן, בעוד הקרבות בין הפלגים הלכו והחריפו, עם הצטרפותן של קבוצות סמי-צבאיות חדשות למעגל הדמים.
כתוצאה מהעימותים נהרגו כ-3,000 גברים, נשים וילדים – אזרחים ואנשי צבא, כשרוב רובם מתרחשים בתוך גבולות צפון אירלנד, אך חלקם גלשו לאירלנד עצמה ואף לתחומי בריטניה.
במשך 27 וחצי השנים הבאות, למעט ארבעה חודשים בשנת 1974, צפון אירלנד נשלטה באופן ישיר על ידי הממשלה הבריטית, וחבר קבינט בשם "השר הממונה על צפון אירלנד" יוחד לעניינה.
השלטון הישיר נועד להוות פתרון זמני עד שלצפון אירלנד תחזור היכולת לשלוט בעצמה.
מהלכים משמעותיים בצפון אירלנד הועברו דרך הפרלמנט של הממלכה המאוחדת, כמו יתר המהלכים שבוצעו בממלכה, אך עניינים פעוטים יותר טופלו דרך חקיקת "דבר המלך במועצה", עם בחינה פחות מדוקדקת של הפרלמנט.
היו ניסיונות לייצר כוח שלטוני לצפון אירלנד שיהיה משותף הן לקתולים והן לפרוטסטנטים – חוק שהועבר בפרלמנט הבריטי ב-1973 ניסה להרגיע את הרוחות ולהצהיר שאם אזרחי צפון אירלנד יבקשו להצטרף לרפובליקה של אירלנד, המהלך יידון במשאל עם ולא בפרלמנט של צפון אירלנד.
חתימת הסכם סאנינגדייל בסוף אותה השנה הפגיש לראשונה משנת 1925 מנהיגים מצפון אירלנד, הרפובליקה של אירלנד והממלכה המאוחדת, אשר דנו במצב האזור.
אולם, למרות תקדימיות המהלכים, הם עלו בתוהו ולא הצליחו ליצור הסכמות בין הצדדים בסכסוך או להפחית את האלימות.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, עיקר המדיניות הבריטית בצפון אירלנד סבבה סביב הבסתו של ארגון הצבא האירי הרפובליקני, והניסיון להציב בחזית הסכסוך את הארגונים הצבאיים המקומיים של היוניוניסטים במקומו של הצבא הבריטי.
על אף שהאלימות התמתנה במקצת, היה ברור שהניצחון הצבאי לא יתרחש בטווח הקצר או הבינוני, ושהטיפול בבעיה יארך זמן רב.
קתולים רבים, שלא הזדהו בדרך כלל עם הצבא האירי הרפובליקני, לא הסכימו להושיט סיוע לכוחות הבריטים והפרוטסטנטים בשל הכיתתיות הקיצונית שהציגו, והפרוטסטנטים מצדם, לא היו מעוניינים לשתף את הקתולים בשלטון בכל מקרה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, ניסה הצבא האירי הרפובליקני להביא לחיזוק כוחו הצבאי באמצעות קבלת משלוחי נשק מלוב, אשר לא הגיעו לבסוף.
לאחר שהמאבק היה נראה כלא מתקדם לשום כיוון, החלו ראשי הקתולים המורדים לתור אחר חלופות למאבק המזוין, ולנסות להגיע להפוגה צבאית.
ב-1985, נחתם מסמך ההסכמות האנגלו-איריות, שסימל את החיפוש המשותף של שתי המדינות אחר פתרון פוליטי.
המסמך הכיר בזכותה של ממשלת אירלנד להביע את דעתה באשר למתרחש בצפון אירלנד, הוחלט על יסודו של מערך שיתוף פעולה בין המדינות במאבק באלימות, וכן ניתנה הבטחה להכרה והתייחסות שוויונית מצד מוסדות השלטון הבריטי כלפי שתי הקהילות בצפון אירלנד – הן אלו המזדהים כבריטים והן אלו המזדהים כאירים.
מהבחינות החברתית והכלכלית, צפון אירלנד סבלה מאחוז האבטלה הגבוה בממלכה המאוחדת, ועל אף השקעות אדירות של הממשלה בתשתיות ובמוסדות, ההתקדמות בתחום הייתה איטית מאוד לאורך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. רק עם תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, כשההתקדמות לעבר השלום הייתה מוחשית, החל המצב הכלכלי להשתפר.
באותו הזמן, מפת האוכלוסייה בצפון אירלנד השתנתה ממצבה עם הקמת הישות בשנות ה-20, וכ-40% מהתושבים הגדירו את עצמם כקתולים.
לאחר הסכם יום שישי הטוב (1999-היום)
הסכם יום שישי הטוב נחתם ב-10 באפריל 1998 בין הצדדים הפועלים בסכסוך – המורדים הקתולים, המיליציות הפרוטסטנטיות, ממשלת הממלכה המאוחדת וממשלת אירלנד – כולם מלבד פלג בצבא האירי הרפובליקני, שהתנגד להסכם.
ההסכם הביא לחלוקת הכוח השלטוני בצפון אירלנד, ונתן הן לפרוטסטנטים והן לקתולים שליטה בתחומים מוגדרים של הממשל.
אולם, מוסדות השלטון המחודשים של צפון אירלנד הושעו בין ינואר למאי 2000, ובין אוקטובר 2002 לאפריל 2007, וזאת בשל קריסת האמון בין המפלגות היריבות וחוסר הסכמה לגבי נושאים נרחבים, ועיקרם – הפסקת פעילותן של הכנופיות המזוינות, הרפורמה בשיטור ופירוקם של בסיסי הצבא הבריטי.
בבחירות המחודשות שנערכו ב-2003, המפלגות המתונות – מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית (קתולית) והמפלגה היוניוניסטית של אלסטר (פרוטסטנטית) הפסידו את הדומיננטיות שלהן בפרלמנט למפלגות הקיצוניות יותר – שין פיין (קתולית) והמפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית (פרוטסטנטית).
ב-23 ביולי 2005, הודיע שאריתו של ארגון הצבא האירי הרפובליקני שנותר פעיל על סיום המערכה האלימה שניהל וב-25 בספטמבר הגיעו פקחים בינלאומיים לפקח על פירוקו מנשקו.
באפריל 2007, השיבו הבריטים את ייפוי הכוח השלטוני למוסדות הפוליטיים המקומיים של צפון אירלנד.
ההיסטוריה של אירלנד בימי הביניים המוקדמים מתחילה בשנת 431 עם תחילת חדירתה של הנצרות לאי, ומתמשכת דרך הכיבוש הוויקינגי והתקופה הפוסט ויקינגית, עד לתחילתה של המעורבות האנגלית באי, בשנת 1171.
על פי המסורת האירית הגיע לאי פטריק הקדוש בשנת 432 ובשנים שלאחר מכן המיר את דתם של תושבי האי לנצרות.
מסורת זו היא אך מיתולוגיה רומנטית.
למעשה קדמו לפטריק שליחים כפלאדיוס, אשר פעל בשנת 431, ובואו של פטריק לאי כמיסיונר (לאחר שנשבה והובא לאי כעבד, אך הצליח להימלט בחזרה לבריטניה) היה כפי הנראה בשנת 462.
על פי רושמי הרשומות האפיפיוריים, הוכרז בשנת 431 פלאדיוס, כבישוף הראשון והיחיד של הכנסייה הקתולית לאירלנד.
פרט לרישום זה אין כל נתונים בדבר שיעור הצלחתו של פלאדיוס.
נראה כי עבד בעיקר בדרום האי, אך לא הצליח להמיר דתן של אוכלוסיות נרחבות.
נראה כי גם בטרם הגיע פלאדיוס לאירלנד, היו במדינה מספר מועט של נוצרים.
לתקופה זו יש לייחס את עליית האלפבית של אוגהאם, אשר שימש לייצוגה של השפה הגאלית באמצעות עשרים וחמש אותיות מתוכן חמישה עשר עיצורים.
הכתב שימש את תושבי האי בין המאה החמישית והמאה התשיעית לספירה.
עם בואו של פטריק נראה כי אירלנד הייתה בשלה לקבל את הנצרות, שכן הצלחתו הייתה מהירה ומוחלטת.
למרות שתהליך המרת הדת ארך כמאה שנים, הייתה הצלחתו הראשונית של פטריק המניע להשלמת התהליך לאחר מותו.
פטריק שמר על המנהגים השבטיים והחברתיים של האירים, ערך קודיפיקציה של חוקיהם, ושינה רק את אלה שלדעתו התנגשו עם הנצרות.
הוא הביא עמו את האלפבית הלטיני אשר שימש את הנזירים לשימורה של התרבות הקלטית.
פטריק ייסד את תרבות המנזרים אשר העמיקה את שורשיה באוכלוסייה האירית.
תרבות זו התאימה לאירלנד הרבה יותר מן הניסיונות שנערכו, ולא צלחו, במשך השנים ליצור היררכיה קתולית של בישופים ומחוזות הכפופים זה לזה.
עד להגעתו של פטריק לא היה באירלנד שלטון מרכזי, והיה ברור כי שלטון כזה אינו יכול להתפתח בנקל, אף במישור הכנסייתי.
היו אלה המנזרים המבודדים, בהם למדו הנזירים ושימרו את גחלת התרבות, אשר ביטאו את האופי האירי.
המנזרים היו ביטוי לנחלה של שבט (sept), או של משפחה בעלת עוצמה, והם, ולא הבישוף של אירלנד, היו בעלי הכוח האמיתי.
לכל שבט היה מנזר אחד לפחות ולעיתים כמה מנזרים שהיו מאוגדים בקונפדרציה על בסיס שבטי.
אב המנזר היה בנה של המשפחה אשר ייסדה את המנזר או לפחות נציג השבט, ונשמע לרוב להוראות "מלך השבט".
אב מנזר זה מילא בפועל את התפקיד שבמקומות אחרים מילא הבישוף.
הנזירים היו גם מיסיונרים והפיצו את הנצרות בסביבתם הקרובה והרחוקה ונתנו שירותי דת לקהילה.
לכן היו הנזירים צריכים להיות בעלי הסמכה של כמרים.
אופייניים לתקופה זו הם חייו של הקדוש קולומבה אשר פעל בין שנת 521 ושנת 597. צאצא לשבט או'ניל, ולמלך האגדתי "ניאל של תשעת בני הערובה", בחר קולומבה בקריירה בשירות הכנסייה, והוסמך ככומר.
בשנת 560 הוביל סכסוך באשר לזכויות בכתב יד בינו לבין פיניאן הקדוש למלחמה בה נהרגו רבים.
על מנת לכפר על חטאים אלו ציווה הבישוף של אירלנד על קולומבה לנצר אנשים באותו המספר של האנשים שהרג באותו הקרב.
קולומבה יצא לסקוטלנד ולצפונה של אנגליה וניצר את אנשיה.
עד היום נחשב קולומבה לאחד מן הקדושים האירים החשובים.
כפי שמלמדות קורות חייו של קולומבה, היה הנזיר האירי שונה מאוד מן הנזיר האירופי.
בעוד שהנזירים האירופים חיו על פי תקנון הנזורה של בנדיקטוס מנורסיה, אשר הכתיב לנזיר אורח חיים מוקפד ומתוכנן, שאין לחרוג ממנו, וחיו במנזרים שנבנו בצורה מסוימת, שאין לחרוג ממנה, היה הנזיר האירי אדם חופשי יותר במחשבתו ובאורח חייו, וקשור יותר לקהילה שממנה בא.
המנזר האירי הטיפוסי היה מורכב מסוכות אבן קטנות בהן חיו הנזירים, הפזורות על פני שטח גדול מסביב למספר מבנים מרכזיים - כנסייה לתפילה, ומבנים לסעודה ולעבודה.
היו אלו הנזירים שסביבם סבבה התרבות האירית בימים אלו, והם שהביאו לאירלנד את כמה מההישגים האמנותיים והתרבותיים שלה בימים אלו.
יש לזכור כי האי הבריטי כולו היה שרוי אז באפילה תרבותית ובמלחמות בין עובדי אלילים, ואילו הנזירים האירים הם ששמרו את גחלת התרבות.
"הצלב הגבוה" או "הצלב הקלטי" אשר מאות דוגמאות ממנו פזורות ברחבי אירלנד, הוא הישג אמנותי של אותה התקופה.
המדובר בצלב גבוה מאבן, אשר ארבע צלעותיו מוקפות בעיגול.
הצלב מקושט לכל גובהו ולאורכו בעיטורים, חלקם בעלי אופי קישוטי בלבד, וחלקם בעלי משמעות דתית.
הצלב שימש כסימון למקום כינוסים דתיים, או כסימן לגבול בין "ממלכות" שונות.
רוב הצלבים הוצבו במאה התשיעית לספירה.
"הספר של דרואו" "Book of Durrow" הוא הישג נוסף.
זהו הספר הראשון שעמודיו הם "עמודי שטיח", דהיינו מכוסים בכל שטחם בצבע ובציורים ודוגמאות.
הספר נכתב בשנת 675 לספירה.
מפורסם ממנו הוא "הספר של קלס", אשר כתיבתו מיוחסת לקולומבה, אם כי יש להניח כי נכתב על ידי נזירים מאוחרים יותר, והוקדש לקולומבה.
ספר זה הוא מלאכת מופת של כתיבה דתית, והוא כולל קליגרפיה מרשימה וציורים מרהיבים.
הספר נמצא עד היום בתצוגה לקהל בטריניטי קולג' בעיר דבלין באירלנד.
עבודתם זו של הנזירים לא הייתה בעלת ערך אמנותי גרידא.
על אף שרוב הטקסטים שהועתקו היו בשפה הלטינית, הנזירים כתבו אף טקסטים בשפה הגאלית (כדוגמה ספר הטאין), ותיעדו את מאורעות התקופה.
בדרך זו (שכוונתה הייתה, כפי הנראה, מיסיונרית), שמרו הנזירים על השפה והתרבות הגאלית, בזמן ששפות ותרבויות מקבילות באנגליה ובסקוטלנד נכחדו.
תור הזהב של התרבות הנוצרית האירית הגיע לקיצו במאה התשיעית, ועתה באו מאתיים שנים של לוחמה בגלים של פושטים ויקינגים אשר החריבו את המנזרים ושדדו את הערים.
הוויקינגים היו לוחמים אשר יצאו מבסיסים בנורווגיה, דנמרק ושוודיה, בסירות ארוכות, אשר נעו לאורך הנהרות ונתיבי הים האירופיים, כשהם זורעים הרס וחורבן בדרכם מקונסטנטינופול, ועד מעבר לאוקיינוס האטלנטי אל יבשת אמריקה.
בעידן בו הייתה אירופה נוצרית בעיקרה, היו הוויקינגים עובדי אלילים (ולפי עדויות מסוימות אף אוכלי אדם) ולא נרתעו מלהחריב את הכנסיות והמנזרים, לשדוד, לרצוח ולאנוס, בכל מקום שהגיעו אליו.
מחסור באדמות וחוסר מנוחה פוליטי דחפו גל אחר גל של פושטים אלו מארצות הצפון אל כל מקום אליו הגיעו בסירותיהם הארוכות, המסוגלות לעלות במעלה נהרות, כמו גם לשרוד את הסופות שבאוקיינוס האטלנטי.
בשנת 795 הגיעו ראשוני הוויקינגים אל חופי אירלנד.
משנה זו ואילך היו ערי החוף של אירלנד מטרה לפשיטות ספורות, עד שבשנת 832 הנהיג המנהיג הוויקינגי הנורווגי תורגסט (ובלטינית Thurgesius) את אנשיו בניסיון לכבוש את האי כולו.
הוא הפליג לאורך נהרות השאנון והבן, תוך שהוא משמיד את המנזרים לאורך נתיב תנועתו.
בשטחים הכבושים, תורגסט הקים את ממלכת דבלין שאיחדה את אלסטר, קונכט ומית'.
היא שרדה בין 839 ל-845. לאורך החופים ונתיבי התנועה על הנהרות נוסדו מוצבים ויקינגיים של קבע, אשר אחד מהם הנקרא "דב - לין" או "בריכה שחורה" הפך לימים לבירתה של אירלנד, דבלין.
בשנת 845 נהרג תורגסט על ידי מל-שליין, מלך מית'.
אירלנד באותה התקופה הייתה מחולקת לעשרות ממלכות עצמאיות למחצה, כאשר בזמן הפלישה הוויקינגית התגבשו שתי ממלכות חזקות.
האחת, ממלכת או'ניל בצפון, אשר מלכיה נבחרו בגבעת טארה הקדושה, והשנייה, ממלכת קאשל בדרום, בה מלכו בני יוגנאכטה.
בזמן זה לא היה מאבק מאוחד של הממלכות בפולש הוויקינגי, אלא היה מדובר בבריתות שנכרתו והופרו בה בעת בין ממלכות איריות וממלכות ויקינגיות, בין הוויקינגים הנורווגים והוויקינגים הדנים, בין הממלכות האיריות בינן לבין עצמן, ובין כל גורם בעל כוח, אשר רצה להוסיף ולצבור כח.
מל-שליין (או מלאכי) נקרא "מלך עליון" אך תואר זה היה מטעה, ובכאוס שהייתה אירלנד באותה התקופה, היה השלטון, וודאי השלטון העליון, עניין זמני בלבד.
מלאכי הספיק להשמיד את מלכותו של תורגסט, להביס צבאות ויקינגים במספר קרבות, ולבזוז את דבלין, בטרם מת בשנת 862.
לאחר ששדדו את אנגליה, והוציאו להורג את אדמונד, מלך מזרח אנגליה, כנקמה על רצח אביהם ראגנאר לודברוק ("בעל המגפיים השעירות") בידי אלה מלך נורת'מבריה, הגיעו המנהיגים הוויקינגים איוואר ואולאף ("הלבן") אל אירלנד.
שם הקימו מחדש את ממלכת דבלין הוויקינגית.
בשנת 872 מת איוור כשהוא מוכרז "מלך אנשי הצפון של כל אירלנד ובריטניה", וזאת לאחר שהוטבל לנצרות.
הוויקינגים לא הביאו עמם רק שוד ורצח, אלא גם הקימו ערים ומושבות של קבע, והביאו עמם את נשותיהם ורכושם על מנת להתיישב.
כעבור כמה דורות כבר ניתן היה לדבר על גזע מעורב גאלי-ויקינגי, ורבים מן ה"מלכים" של אותה התקופה נשאו שמות שמקורם בשפות הצפוניות.
בשנת 914 השלום הבלתי יציב בין האירים והוויקינגים הפך למלחמה כוללת.
הוויקינגים גורשו, אך צאצאיו של איוואר הקימו שוב ממלכה בדבלין, ומבסיס זה שלטו בחלקים ניכרים של האי.
שליטה זו לא היה פירושה כי אנשי דרום אירלנד נשמעו לקולו, אלא כי מלכיהם נתנו לו את בניהם כבני ערובה, והעלו לו מס עובד (בורו פירושו מס או מנחה).
בשנת 1002 הכריז מלך אנשי או'ניל הצפוניים בגבעה הקדושה טארה על כפיפותו לבריאן, אשר הפך כתוצאה מכך ל"מלך העליון של אירלנד" "High king of Ireland".
בשנת 1014 הניפו מלכיהם הסקנדינבים של דבלין ושל מושבות ויקינגיות נוספות, בצירוף המלך האירי של לנסטר את נס המרד.
בקרב קלונטרף (23 באפריל 1014) הובסו הוויקינגים, ולמעשה הושם קץ לנוכחותם הצבאית על אדמת האי, ולממלכותיהם העצמאיות.
אך "המלך העליון" בריאן בורו, מת בקרב.
כך נראה כי הסתיימה הן התקופה הוויקינגית בתולדות אירלנד, אך גם התקווה לאיחוד תחת שלטונו של מלך גדול.
אירלנד נותרה לאחר קרב קלונטרף מפוצלת בין שורת ממלכות קטנות, ללא עליונות ברורה למי מהן על משנה.
אל מול איחודה הקרב של אנגליה תחת שלטון הנורמנים (לאחר קרב הייסטינגס בשנת 1066) היה זה מרשם לאסון ודאי.
אחרי מותו של בריאן בורו נקלעה אירלנד למלחמות אזרחים שנמשכו כמאתיים שנה, והסתיימו באסון הגדול (שתוצאותיו ניכרות עד ימינו אנו) של הזמנת האנגלים להתערב בסכסוכים הפנימיים באי.
יורשיו של בריאן (משפחת או'בריאן) בדרום, ויורשיו של מלאכי (משפחת או'ניל) בצפון ניסו לקיים את המוסד של "מלך עליון על אירלנד" אך איש מהם לא הצליח להגיע לרמת השליטה שהייתה לבריאן בורו בחייו.
המוסד של "Ri Cofresabra" או "מלך שיש מולו התנגדות" היה הדרגה העליונה שניתן היה להגיע אליה בימים אלו.
בתחילה שמרו בני משפחת או'בריאן על עליונות כלשהי אל מול שאר מלכי המחוזות, אך לאחר מכן התפוגגה אף עליונות זו, ונוצרה מעין קונפדרציה רופפת של מלכים ומחוזות המסוכסכים ביניהם.
באמצע המאה ה-12 היה "המלך העליון" טרלוך או'קונור, מלכה של קונכט.
לאחר מות מלכה של לנסטר, הוכתר אחיו, דרמוט מק'מורו למלך.
או'קונור חשש מיריבות, והורה לאחד מנאמניו, טירנן או'רורק לכבוש את לייסטר ולהרוג את מלכה.
או'רורק פתח במסע מלחמה ברוטלי, שהסתיים בהדחתו של מק'מורו מכס המלוכה של לנסטר.
בשנת 1133 שבו נאמניו של מק'מורו והמליכו את מק'מורו, דבר שהביא לשלושה עשורים של שלום רופף בינו לבין "המלך העליון" או'קונור, אשר בינתיים מת, ובנו רורי או'קונור ירש אותו.
בשנת 1166 הביא סכסוך נוסף לכך שכוחותיו של טירנן או'רורק כבשו שוב את לנסטר, וגירשו את מק'מורו.
מק'מורו ואשתו נמלטו לממלכת אנגליה, לחצרו של המלך הנרי השני.
תחת חסותו של הנרי השני הרכיב מק'מורו צבא המורכב משכירי חרב נורמנים וולשים, ומטרתו הייתה לא רק לעלות לשלטון בלנסטר, אלא גם להכריז על עצמו כמלך עליון של אירלנד כולה.
בשנת 1167 שב מק'מורו לאירלנד לבדו, והמתין כשנתיים עד שב-1 במאי 1169 (יום שייזכר לדראון עולם בהיסטוריה האירית) נחתו שכירי החרב שלו על חופי אירלנד.
בעזרת שכירי החרב כבש מקמורו את דבלין ווטרפורד, ובמהרה שב ושלט בלנסטר כולה.
אז צעד מק'מורו לטארה, הגבעה המקודשת בה נמשחו למלוכה מלכיה של אירלנד, מקום מושבו של המלך או'קונור.
בתגובה הרג או'קונור את בני הערובה שהחזיק (על פי המנהג האירי הקדום) ובהם בנו של מק'מורו.
מק'מורו איבד את רצונו להילחם לאחר אירוע זה, ומת כמה חודשים לאחר מכן.
שכירי החרב ששכר מק'מורו נותרו בממלכה, ואחד מהם, ריצ'רד פיץ גילבר דה קלייר, (המכונה "הקשת החזקה" - Stronbgbow) הוכרז כמלכה של לנסטר.
או אז הבין הנרי השני כי במערב קמה וצומחת ממלכה נורמנית עצמאית, היכולה להתחרות באנגליה.
ב-16 באוקטובר 1171 נחת הנרי עצמו בחופי אירלנד, ו"הקשת החזקה" הכריז על כפיפותו לשלטונו של הנרי, ומסר לו את נחלותיו.
הייתה זו תחילתה של המעורבות האנגלית באירלנד, ושל התביעה האנגלית לריבונות בארץ זו.
ההיסטוריה של אירלנד בימי הביניים, תחילתה בהתפשטות האנגלו-נורמנית באירלנד שהחלה בשנת 1171, המשכה במרידה האירית בראשות הסקוטי אדוארד ברוס בשנת 1315, והיא נמשכת בצלו של הכיבוש האנגלי, עד עלייתו לשלטון של מלך אנגליה הנרי השמיני, והסכסוך הדתי שנלווה אליה, באמצע המאה ה-16.
אירלנד בימי הביניים המוקדמים הייתה מחולקת מבחינה פוליטית להיררכיה משתנה של ממלכות זוטא, כשמעליהן ממלכות על ובראשן "המלך העליון של אירלנד" (Ard Rí na hÉireann).
תואר שמאז מותו של בריאן בורו בשנת 1014, היה להלכה בלבד ולא למעשה.
על התואר התחרו מספר שושלות מתחרות, אשר הסכסוך ביניהן נמשך כמאתיים שנה מאז מותו של בריאן בורו.
מלך לנסטר דרמוט מק'מורו הזמין בשנת 1169 שכירי חרב נורמנים וולשים אל האי האירי, על מנת שיסייעו בסכסוך שבינו ובין "המלך העליון" המתחרה.
בראש שכירים אלו עמד ריצ'רד דה קלייר, רוזן פמברוק, המכונה "הקשת החזקה" (Strongbow).
לאחר זמן קצר מת מק'מורו, ו"הקשת החזקה" החל בהקמת ממלכה נורמנית עצמאית.
פעילות זו משכה את עינו של מלך אנגליה, הנרי השני, אשר ראה כי ישנה סכנה שתקום ממלכה נורמנית מתחרה ממערב לו.
בשנת 1171 ביקר הנרי באירלנד, והכפיף את "הקשת החזקה" למרותו.
עוד קודם לכן, בשנת 1155, הוציא האפיפיור אדריאנוס הרביעי, שהיה האפיפיור היחיד ממוצא אנגלי, בולה (מעין הכרזה קדושה), המעניקה להנרי סמכות לפלוש לאירלנד על מנת למנוע את השימוש לרעה בסמכויות הכנסייה.
ב-1170 הכריז האפיפיור כי אירלנד שייכת להנרי.
הנרי נחת בכוח גדול בווטרפורד בשנת 1171, והיה המלך האנגלי הראשון, שביקר באירלנד.
הוא הכריז הן על ווטרפורד והן על דבלין כ"ערי המלך".
עולם המושגים של הנרי ואנשיו האנגלו-נורמנים היה שונה לחלוטין מזה של ראשי השבטים הקלטים.
הנרי הביא עמו את הפאודליזם - המשטר הצבאי והמדיני, שהיה מקובל אז באנגליה ובאירופה כולה, והתבסס על מדרג היררכי ברור בין השליט והווסאלים שלו, הנתונים למרותו, והחייבים לו בשירות צבאי.
בהתנגשות בין מערכת זו, אשר קידשה את ההיררכיה, ואשר הרכוש החשוב ביותר בה היה הקרקע, ובין המערכת האירית של נאמנויות שבטיות משתנות, שיטת ירושה לא ברורה, חלוקה לא ברורה של תחומי השבטים, ומקנה כמדד לעושרו של האדם, היה ברור כי ידה של השיטה הפאודלית המגובשת, תהיה על העליונה.
לאחר שנחת המלך הנרי בווטרפורד, ולאחר מכן במנסטר ובדבלין, נכנעו לו מלכים אירים רבים, והעמידו עצמם תחת חסותו כווסאלים פאודלים.