tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראיון שפורסם בגיליון 31 של מגזין Inspire של איגסונד מ-2009, אמרה יונסון שהיא תעבור לארצות הברית, תיקח קצת פסק זמן, ואז תתחיל לכתוב שירים לאלבום חדש.
ב-2009–2010, היא התגוררה בסן דייגו, קליפורניה, ולאחר מכן חזרה לסטוקהולם, ושם היא מתגוררת כיום.
יונסון היא אם לשלושה בנים, כאשר הראשון נולד ביוני 2011, השני נולד בינואר 2013, והשלישי נולד בנובמבר 2020.
יונסון מציינת את פו פייטרס, רד הוט צ'ילי פפרז, קריד, אריקה באדו וג'יינז אדיקשן כחלק מהמוזיקאים האהובים עליה.
היא אמרה כי דייב גרוהל והמפיק ריק רובין מהווים כמודלים לחיקוי שלה.
אנה לוסיה אלבס דה מנזס (בפורטוגזית: Ana Lúcia Alves de Menezes; 22 בינואר 1975 – 20 באפריל 2021) הייתה שחקנית, מדבבת ובמאית דיבוב ברזילאית.
מנזס נולדה בינואר 1975 ברסיפה, עיר הבירה של פרנמבוקו שבברזיל.
היא נכנסה לתחום הדיבוב בשנת 1987, כאשר בין תפקידיה נכללים איימי רוז ב"סוניק X", גוון טניסון ב"בן 10", עליסה ב"עליסה בארץ הפלאות", צ'יהירו ב"המסע המופלא", מיסה אמאנה ב"מחברת המוות", סאם פאקט ב-"ICarly" ו"סאם וקאט", סופי ב"מאמא מיה!" ו"מאמה מיה!
Here We Go Again", טוף בייפונג ב"אווטאר", פו ב"טלטאביז" וסטלה ב"מועדון ווינX" ו"עולם הווינX".
היא הייתה מועמדת פעמיים לפרס יאמטו, פרס שנחשב לאוסקר עבור הדיבוב הברזילאי.
בשנת 2004 היא הייתה מועמדת לפרס בקטגוריית המדבבת הטובה ביותר, על דיבוב הדמות צ'יהירו בסרט "המסע המופלא".
בשנת 2005 היא הייתה מועמדת לפרס בקטגוריית מדבבת המשנה הטובה ביותר, על דיבוב הדמות קוטו באנימה "יו יו האקושו".
בשנת 2010 היא זכתה בפרס בקטגוריית מדבבת האנימה הטובה ביותר, על דיבוב הדמות מיסה אמאנה באנימה "מחברת המוות".
בנוסף לתחום הדיבוב, מנזס הייתה לוחמת טאקוונדו והשתתפה בטורנירים בפדרציית טאקוונדו הבין-לאומית, שם זכתה בגביע ארד בשנת 1997.
מנזס נפטרה ב-20 באפריל 2021, בגיל 46, בריו דה ז'ניירו, עקב סיבוכים שנגרמו כתוצאה משבץ מוחי.
היא אושפזה ב-13 באפריל במרפאה בשכונת גאוויה, ועברה ניתוח חירום חמישה ימים לאחר מכן.
לטענת הרופאים, השבץ שהיה לה נגרם על ידי פקקת במוח, וייתכן כי הוא נגרם על ידי מחלת נגיף הקורונה שהייתה למנזס בשנת 2020.
אנה ומלך סיאם הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1946 בבימויו של ג'ון קרומוול, עם איירין דאן ורקס הריסון בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "אנה ומלך סיאם" של מרגרט לנדון משנת 1944. הספר עובד ב-1951 למחזמר "המלך ואני" על ידי ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין שעבר עיבוד לקולנוע ב-1956 בכיכובם של יול ברינר ודבורה קר.
ב-1999 הופק הסרט "אנה והמלך" בכיכובם של צ'או יון-פאט וג'ודי פוסטר.
העלילה מתרכזת בהתנגשות בין התרבות המערבית הויקטוריאנית לבין תרבות התאילנדית האוטוקרטית.
בשנת 1862 מגיעה לנמל בנגקוק בסיאם, אנה אווינס (איירין דאן) אלמנה בריטית עם בנה לואיס.
מקבל אותה ראש השרים קרלהום (לי ג'יי.
הוא שואל אותה שאלות אישיות והיא מהססת לענות.
הוא מודיע לה כי תשוכן בהרמון של המלך מנונגקוט (רקס הריסון) וכי המלך יתפנה אליה רק לאחר מילוי תפקידיו בטקסים שונים.
לאחר מספר ימים שסבלנותה פוקעת היא מתפרצת לאולם המלך בו כורעים לפניו כל האנשים.
היא לא משתטחת לפניו אלא קדה קידה.
הוא מוביל אותה להרמונו בו עשרות נשים שהיפה והמועדפת על ידי היא טריפטים (לינדה דרנל) וכן מציג אותה לפני 67 ילדיו ובתוכם הנסיך המיועד למלוך, צ'אללוגקורן.
אנה רוצה לגור מחוץ לארמון אך המלך מסרב.
היא מתחילה ללמד אנגלית את הנשים והילדים.
ליידי טיאנג (גייל סנדרגארג), אמו של הנסיך משגיחה על לימודיו מקרוב והוא גם מתחבר ללואיס, בנה של אווה.
המלך מודאג שמעצמות המערב רוצות להשתלט על סיאם ולהפוך אותה למדינת חסות כי הם חושבים שהוא ברברי.
היא מציעה לו לארגן נשף ולהזמין את נציגי המדינות אבל עליו להתנהג כאיש מערבי מתורבת, להשתמש בסכין ומזלג, להתלבש כראוי, הוא ונשותיו ולהתנהג בהתאם.
הנשף מוצלח והמלך מעריך את אנה.
היא מספרת לו מה זה דמוקרטיה ומספרת לו על הנשיא אברהם לינקולן הנמצא כעת במלחמת האזרחים.
הוא מכתיב לה מכתב ללינקולן ומציע לו במתנה שני פילים שיהוו גרעין רבייה לפילים למטרות המלחמה.
לינקולן עונה לו בנימוס כי בגלל תנאי האקלים אין אפשרות לגדל את הפילים.
טריפטים בורחת מההרמון למנזר בו שוהה אהובה בעבר.
שניהם נתפסים, מעונים ולבסוף נדונים לעליה על המוקד.
אנה מבקשת מהמלך להמתיק את גזר הדין וכשהוא מסרב היא קוראת לעברו ברברי ומחליטה לעזוב.
הילדים והנשים מפצירים בה להישאר אך ללא הצלחה.
אנה אורזת את חפציה אך ביום האחרון רוכב לואיס עם הנסיך, נופל מהסוס ונהרג.
היא נכנסת לאבל כבד והמלך מנחם אותה.
היחסים ביניהם מתהדקים והיא הופכת לכעין מזכירה שלו ובעקבות עזרתה נפתחות בסיאם קונסוליות של בריטניה, צרפת וארצות הברית.
כעבור שנים נופל המלך למשכב.
לפני מותו הוא קורא לאנה ומשבח אותה על עזרה ומבקש סליחה על התנהגותו כלפיה.
לאחר מותו עולה הנסיך על כסאו ונואם בפני אנשיו כי הוא רוצה להצעיד את ארצו לעתיד טוב יותר ובשלב ראשון הוא מבטל את החוק המצווה להשתטח בפני המלך.
הוא מתקבל בתשואות על ידי אנשי הארמון, אנה ואמו, ליידי טייג.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאיירין דאןאנה אוונסמורה לאנגליתרקס הריסוןמנוגקוטמלך סיאםלי ג'יי.
קובקרלהוםראש הממשלהלינדה דרנלטופטיןאשת ההרמוןגייל סנדרגארדליידי טיאנגאשת המלךטיטו רנלדוראמה החמישי, מלך תאילנדנסיך תאילנדריצ'רד ליוןלואיס אוונסבנה של אנה
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר
פרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר
מועמדות לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר
מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר - גייל סנדרגארד
אנה זיפל (בשוודית: Anna Zippel; מתה ב-29 באפריל 1676) הייתה אישה שוודית ומכשפה לכאורה שהוצאה להורג במסגרת אחד ממשפטי המכשפות המפורסמים ביותר שהתנהלו במדינה בזמן ציד המכשפות הגדול ("The Great Noise") בין השנים 1668–1676. סיפורה מן המוכרים בפולקלור השוודי.
זיפל נולדה למשפחה בעלת אמצעים.
הייתה עצמה ניהלה עסק מצליח למכירת תרופות יחד עם שותפתה העסקית אנה מאנסדוטר.
היא תוארה כאישה תמירה, אלגנטית ובעלת חוש אופנה המרבה ללבוש בגדים יקרים, יהלומים ותסרוקות מתולתלות.
היא הסתובבה עם פמליה, ונהגה לבלות בחברתן של נשות החברה הגבוהה בהן אשת ראש העיר ואנה מריה בוס, אשת אדריכל העיר המלכותי ז'אן דה לה וליי.
לקוחותיה נמנו עם עשירי סטוקהולם.
אחיה היו מדריכי התעמלות בחצר המלוכה ולבעלה היו עסקי מאפיות, טחנת קמח ועוד נכסים.
אחותה בריטה זיפל לעומת זאת, הייתה אישה ענייה.
אף על פי שהאחיות לא היו קרובות, זיפל תמכה בה מבחינה כלכלית.
בעוד זיפל נחשבה לאשת חברה מכובדת, אחותה הייתה מהמעמד הנמוך והואשמה לא פעם בכישוף.
גם שותפתה לעסק סבלה ממוניטין שלילי של אדם יהיר ומתנשא, ככל הנראה משום שהיה לה ביטחון עצמי, ונטייה להתעלם מרכילויות ודעתם של אחרים על ענייניה.
למרות מקומה בחברה, זיפל מצאה עצמה במרכזן של חרושת שמועות והאשמות שונות בנוגע לעיסוק בכישוף, יחד עם אחותה ושותפתה העסקית.
ילדים נהגו לכנות את זיפל "מלכת בלוקולה" (Queen of Blåkulla) ונערות סיפרו כי היא מטפחת אותן במטרה להשיא אותן לשטן.
יום אחד, בעודה הולכת ברחוב, הצביע לעברה ילד וצעק: "היא זו שלקחה אותי לפגוש את השטן", והתעלף.
זיפל, אחותה, שותפתה ואף בעלה הואשמו בחטיפת ילדים.
אפילו ילדיהן שלהן הפנו אצבע מאשימה כלפי הנשים, וטענו כי לקחו אותם לפגוש את השטן במהלך שבת המכשפות.
זיפל תוארה כמכשפה רבת עוצמה שמסוגלת להרוג שומר בכלא על ידי מבטה, או לכרות את ראשו של אחר על ידי יריקה.
משפט המכשפות של קתרינה (על שם כנסיית קתרינה בסטוקהולם) כלל 50 עדים, בהם ילדים ובני נוער רבים, שעלו לדוכן כדי להעיד נגד זיפל, אחותה, שותפתה ונשים נוספות.
הם הצביעו על הנשים וסיפרו כיצד חטפו אותם כדי להביאם אל האי בלוקולה, שעל פי אגדות עם שוודיות שייך לשטן.
פרקטיקה שהייתה נפוצה באותם ימים במסגרת ציד ומשפטי המכשפות.
מנגד, זיפל ניצלה כל הזדמנות ובקור רוח הסבירה כי מדובר בלא יותר מהשמצות שמקורן בקנאה, רשע או מתקפה.
לגבי הטענה כי הונה הושג באמצעים שטניים אמרה כי הוא הושג באמצעות עבודה קשה שלה ושל בעלה, וכי העסק שלה משגשג הודות לעובדה כי אנה מאנסדוטר היא רוקחת מוכשרת.
פסק הדין התבסס על עדותם של הילדים וניתן במאי 1676, במסגרתו אנה ובריטה זיפל הוצאו להורג בעריפה ראש.
אנה ז'אן איירס הייתה מרפאה בעיסוק אמריקאית, פסיכולוגית חינוכית וסנגורית עבור אנשים עם צרכים מיוחדים.
היא נודעה בעבודתה על תאוריית האינטגרציה הסנסורית.
הוריה של איירס, פלטשר ולואיז (סטם) איירס, נולדו בחוות אגוזי מלך בוויסייליה, קליפורניה, ב-1920, שניהם היו מורים בבית הספר.
איירס קיבלה תואר ראשון בריפוי בעיסוק ב-1945, תואר שני בריפוי בעיסוק ב-1954, ודוקטורט בפסיכולוגיה חינוכית ב-1961, כולם מאוניברסיטת דרום קליפורניה בלוס אנג'לס.
היא החלה את עבודת הפוסט-דוקטורט שלה במכון לחקר המוח של UCLA מ-1964 עד 1966 בהנחיית ד"ר ארתור פרמלי.
היא שימשה כחברת סגל במחלקות לריפוי בעיסוק ולחינוך מיוחד באוניברסיטת דרום קליפורניה מ-1955 עד 1984.
איירס כתבה שני ספרים ויותר משלושים מאמרי כתבי עת.
ב-1975 היא נתנה תוקף מבחנים שנודעו במקור כמבחני האינטגרציה החושית, של דרום קליפורניה ומאוחר יותר נתנה תוקף למבחני האינטגרציה התחושתי והפראקסיס ב-1989.
בשנת 1976 ייסדה איירס מרפאה פרטית לילדים בשם Ayres Clinic בטורנס, קליפורניה, שם ערכה הערכה והתערבות בריפוי בעיסוק בילדים ומבוגרים עם מגוון הפרעות, כולל לקויות למידה ואוטיזם.
איירס נפטרה מסיבוכים של סרטן השד ב-16 בדצמבר 1988.
בהתבסס על עבודתם של צ'ארלס סקוט שרינגטון ואחרים, החלה איירס לפתח את התיאוריה וטכניקות ההתערבות הקשורות לאינטגרציה סנסורית בשנות ה-50, על ידי בחינת הקשר בין המוח להתנהגות.
עד שנות ה-60, איירס זיהתה ותיארה חוסר תפקוד באינטגרציה סנסורית, שאותו כינתה מאוחר יותר כחוסר תפקוד אינטגרטיבי חושי.
היא הגדירה אינטגרציה סנסורית כתהליך נוירולוגי ועצבי המארגן את התחושות המגיעות דרך החושים מהגוף ומהסביבה אל המוח, ובכך מאפשר לאדם להתנהל באופן יעיל בסביבתו.
אינטגרציה סנסורית משפיעה על הוויסות הרגשי, הלמידה, ההתנהגות והמעורבות בחיי היום יום.
בין השנים 1968 ו-1989 העבירה איירס מבחנים של תפקודים אינטגרטיביים תחושתיים ומעשיים עם ילדים עם קשיי למידה ובעיות מוטוריות, ואותם מבחנים העבירה לילדים ללא בעיות אלה.
הממצאים פורסמו במקור כ"מבחני אינטגרציה סנסורית של דרום קליפורניה" ולאחר מכן עודכנו כ"מבחני אינטגרציה סנסורית ופרקסיס.
היא פרסמה ניתוחי גורמים רבים של ממצאי הערכה שאפשרו לה לזהות דפוסים של תפקוד לקוי אינטגרטיבי חושי, אשר אושרו מאוחר יותר על ידי חוקרים אחרים שהרחיבו עליהם (למשל בהקשר של הפרעת קשב וריכוז והפרעות היפראקטיביות).
איירס הגדירה מספר תתי סוגים של תפקודים לקויים אצל ילדים עם בעיות סנסומוטוריות או בעיות למידה, ופיתחה גישה טיפולית שלמה עבור ילדים אלה.
ב-1972 פרסמה איירס את הקשיים באינטגרציה מוטורית כקושי בעיבוד חושי (Sensory Processing Disorder) – שהוא תופעה של עיבוד לא תקין של העצבים במוח אשר אחראים על עיבוד המידע המגיע מהקולטנים החושיים שעל גופנו ומסביבנו ומפרשת אותם לפעולה.
יכולות העיבוד החושי של האדם עוזרות לו בתקשורת חברתית ובפיתוח כישורים מוטוריים.
בשנת 1979, פרסמה איירס את הספר "הילד ואינטגרציה סנסורית", ספר שמטרתו לעזור להורים לזהות בעיות אינטגרציה חושית אצל ילדם ולסייע לילד תוך הבנת התחושות שלו.
כגישה של התערבות טיפולית, טיפול בהפרעות באינטגרציה סנסורית משמש כמסגרת התייחסות קלינית להערכה וטיפול באנשים שיש להם הפרעות תפקודיות בעיבוד חושי.
איירס ראתה בהתערבות טיפולית באינטגרציה חושית מומחיות של ריפוי בעיסוק, ובעקבותיה התחילו מרפאים בעיסוק להתמקד בעזרה לאנשים ללמוד כיצד לעבד ולקבל מידע חושי בצורה יעילה יותר.
לפיכך, ההערכה וההתערבות מנקודת מבט של אינטגרציה סנסורית, משמשות לרוב העוסקים בריפוי בעיסוק בטיפול בילדים עם קשיים בביצועים תפקודיים הקשורים לחוסר תפקוד אינטגרטיבי חושי או עיבוד חושי.
איירס פיתחה את גישת ההתערבות באמצעות מחקר אמפירי.
עם זאת, לאחרונה יש המפקפקים במידת יעילותה של הגישה.
מחקרים רבים עדכניים לא תמכו ביעילות הטיפול, ומחקרים שכן תומכים ביעילות הטיפול נמצאו כבעלי "פגמים מתודולוגיים חמורים".
מומחים רבים סבורים כי איירס יצרה את אחד המבנים הראשונים בריפוי בעיסוק, לתרגול מבוסס ראיות באמצעות פיתוח התיאוריה שלה, פיתוח מודלים, פיתוח הערכה ואסטרטגיות התערבות.
התיאוריה וההיבט המעשי של האינטגרציה הסנסורית נתקלו בהתנגדות במקצוע הריפוי בעיסוק כמו גם בדיסציפלינות אחרות.
סקירה שנערכה לאחרונה הגיעה למסקנה שטיפול באינטגרציה סנסורית הוא "לא יעיל וכי היסודות התאורטיים שלו ונוהלי ההערכה אינם מאושרים".
יתרה מכך, המחברים הזהירו כי טכניקות הטיפול קיימות מחוץ לגבולות הפרקטיקה מבוססת הראיות וכי הטיפול באינטגרציה סנסורית עלול להוות שימוש לרעה במשאבים מוגבלים.
ממצאים אלו מאששים את הממצאים של מחקרים וסקירות אחרות, על היעילות של הטיפול .
איירס זכתה למספר תוארי כבוד מהאגודה האמריקאית לריפוי בעיסוק (AOTA) - כולל הפרס הנקרא Eleanor Clarke Slagle Lectureship - פרס הצטיינות וקבלת חברות באקדמיה.
היא תוארה על ידי תלמידיה ועמיתיה כ"חלוצה במדעי המוח האפקטיביים" (שניידר, 2005), "תאורטיקנית התפתחותית" (נוקס, 2005), "אחת התאורטיקניות המקוריות בהבנת התאוריה של המוטוריות התפיסתית " (סמית' רולי, 2005).
"חלוצה בהבנה של דיספרקסיה התפתחותית" (Cermak, 2005), ו"מתבוננת נבונה בהתנהגות אנושית ובהתפתחות נוירולוגית" (באומן, 2005).
איירס הקדישה את זמנה לקידום אסטרטגיות התערבות מונעות גישה מדעית, המובילות לאיכות חיים טובה יותר עבור אנשים עם מוגבלות ובני משפחותיהם.
עבודתה קידמה את המחקר ואת ההבנה בתחום מדעי המוח הקליניים, החשיבות של התנסות בהבנת התפתחות המוח, התפקיד ההגנתי של הוויסות החושי והבנת ההפרעות בוויסות החושי כתורמים להפרעות התנהגות, והשפעת תאורית התפיסה המוטורית באוטיזם.
אנה ביאטה ורבורג (27 בדצמבר 1881, סטוקהולם – 8 ביוני 1967, נצר סרני) הייתה מחנכת יהודייה ילידת שוודיה, שהתפרסמה בזכות עבודתה החלוצית בתחום גני הילדים בשוודיה ובגרמניה.
בשנת 1896 עברה לגרמניה, שם למדה קורס בבית פסטלוצי-פרבל.
התעניינותה בשיטת פרבל הובילה להקמת גן ילדים ברוח זו בעיר גרֶנְגֶסְבֶּרִי שבשוודיה.
לאחר תקופה נוספת בגרמניה, ייסדה בשנת 1911 גן ילדים בהמבורג.
עם שובה לשוודיה בשנת 1916, סייעה להקים את הקרן השוודית לשיטת פרבל בשנת 1918, ולאחר מכן שבה לגרמניה, שם ניהלה את הפדרציה הגרמנית של פרבל עד שחברותה נשללה על ידי השלטון הנאצי.
בשנת 1938 נאלצה לעזוב את גרמניה וחזרה לשוודיה, שם הפכה לדמות מרכזית בתנועת גני הילדים השוודית.
בשנותיה האחרונות עברה עם בעלה לישראל, ושם נפטרה בשנת 1967.
אנה ביאטה ורבורג נולדה בסטוקהולם ב-27 בדצמבר 1881, בתו של זיגפריד שמואל ורבורג, יהודי יליד גרמניה, ואשתו לאה אלן לבית יוסף, שהשתייכה למשפחה יהודית שוודית.
היא הייתה השלישית מבין ארבעת ילדי המשפחה.
ורבורג למדה בבית הספר הפרטי ויטלוקסקה סמסקולן בסטוקהולם.
לאחר שהוזמנה להתארח אצל דודה בגרמניה, ניתנה לה ההזדמנות ללמוד הוראת גני ילדים בבית פסטלוצי-פרבל.
בשנת 1908 נישאה לקרוב משפחתה הרחוק, הבנקאי פריץ ורבורג, ולזוג נולדו שלוש בנות.
בעקבות התנסותה בתנאים הבלתי מספקים של גן ילדים בהמבורג, נחשפה ורבורג לגישה חינוכית מתקדמת יותר כאשר השתתפה בקורס בבית פסטלוצי-פרבל בברלין.
בשנת 1909 נבחרה לחברת הנהלה בבית הספר הפרבלי בהמבורג ושימשה כחברה בוועדת הבחינות משנת 1933. בשנת 1910 ייסדה גן ילדים עממי, שבו יכלו תלמידות בית הספר הפרבלי לצבור ניסיון הוראתי.
בתקופה שבה שהתה שוב בשוודיה, הובילה את הקמתו של גן ילדים פרבלי בעיר גרגנסברי.
ורבורג עמדה בראש הפדרציה הגרמנית של פרבל עד שהשלטון הנאצי ביטל את חברותה.
בשנת 1938 נאלצה לעזוב את גרמניה, והפכה לדמות מרכזית בתנועת גני הילדים השוודית.
בשנת 1957 עברה עם בעלה לישראל, שם חיו את שנותיהם האחרונות.
אנה ורבורג נפטרה ב-8 ביוני 1967, בגיל 85, בקיבוץ נצר סרני.
בית הספר "אנה ורבורג" בהמבורג קרוי על שמה, כהוקרה על תרומתה לחינוך.
אניה "אנה" וליקי היא שחקנית כדורעף לשעבר, ישראלית ילידת אוזבקיסטן הסובייטית, ששיחקה בתפקיד חוסמת צד ימין.
היא קפטנית לשעבר בנבחרת ישראל בכדורעף נשים.
החל מעונת 2005/2024 היא מאמנת נבחרת מכבי GEOPLAST תל אביב בכדורעף בנות., ומאמנת נבחרת ישראל בכדורעף נשים.
אניה וליקי נולדה ב-10 בדצמבר 1982 בהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית שלימים הוסב שמה לאוזבקיסטן.
בשנת 1996 כשהייתה בת 14 היא ומשפחתה עלו לארץ ישראל.
בעונת 2006/2005 היא הצטרפה למועדון כדורעף מכבי רעננה.
העלייה לארץ אחרת בגיל ההתבגרות הכילה אתגרים וקשיים רבים אך המעבר גם השפיע רבות על חייה בעיצוב האישיות והקריירה שלה.
בגיל צעיר התמקדה בכדורעף והבלטה כשחקנית מוכשרת.
אנה וליקי הצטרפה לנבחרת ישראל בכדורעף בשנת 1999 כשהייתה בת 17. היא הצטרפותה לנבחרת היה חלק משמעותי בהתפתחות הקריירה שלה.
היא השתתפה באימונים במכון וינגייט עם הנבחרת, ואחד ההישגים הבולטים שלה עם הנבחרת היה ב-2011 (אליפות אירופה).
לאורך שנים היא הייתה השחקנית המובילה בזכות ההנהגה על המגרש.
בשנים 2010–2012 היא שיחקה בקבוצת הכדורעף הצ'כית VK פרוסטיוב, בשנים 2012–2014 שחקה בהפועל עירוני קריית אתא, בקבוצת הפועל כפר סבא בשנים 2015–2023. החל מ-2024 היא המאמנת הראשית של מכבי GEOPLAST תל אביב.
בציטוט נוסף של אנה וליקי בנושא ספורט ונשים, היא טוענת, שבארץ אין מספיק חשיפה כלפי ספורטאיות, והיא רוצה לקיים קמפיין סברתי, כדי לקדם את פיתוח של חוגי ספורט בזכות ספונסרים שייצרו תנאים טובים.
לדעתה, אמנם יש הרבה ספורטאיות פעילות, שמשיגות מדליות, אך לצערה, רוב הבנות בעולם לא עוסקות מספיק בספורט.
בכל זאת, אנה וליקי טוענת שחייב להיות שוויון בין נשים לגברים בספורט.
ב- 12 בינואר 2026 מונתה וליקי למאמנת נבחרת ישראל בכדורעף נשים.
אנה אלכסנדרובנה וירובובה (לבית טנייבה; ברוסית: А́нна Алекса́ндровна Вы́рубова (Тане́ева)) (16 ביולי 1884 – 20 ביולי 1964) הייתה גבירת חצר בשלהי האימפריה הרוסית, חברתה הטובה ואשת הסוד של הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה.
אנה אלכסנדרובנה טנייאבה נולדה באורניינבאום כבתו של אלכסנדר טנייב, ראש לשכת הקיסר ומלחין מפורסם.
אמה, הרוזנת נאדז'דה טולסטוי (1860–1937), צאצאית של פילדמרשל מיכאיל גולנישצ'ב-קוטוזוב, נסיך סמולנסק.
קשרים אלה אפשרו לה להצטרף לחצר הקיסרית מגיל צעיר.
היו לה שני אחים צעירים יותר: סרגיי ואלכסנדרה פיסטולקורס.
הייתה חברת ילדות של פליקס יוסופוב, שבהמשך הוביל את רצח רספוטין.
יוסופוב מצא אותה לא מושכת:
הקיסרית העריכה את מסירותה של אנה כלפיה והתיידדה איתה, פוסחת בדרך על נשים בעלות מעמד גבוה יותר בחצר.
ב-1905, בגיל עשרים, קיבלה וירבובה תפקיד בחצר בפעם הראשונה.
בשלוש השנים הבאות היא טיילה בחופשות עם בני משפחת רומנוב.
ב-1907 נישאה אנה לאלכסנדר וסילייביץ' וירובוב (1880–1919), אציל רוסי וקצין בלשכת הקיסר.
יום קודם לכן הזהיר אותה רספוטין כי הנישואין יהיו אומללים.
על פי וירובובה, בעלה היה חולה נפש ונשלח לטיפול בשווייץ.
בני הזוג התגרשו תוך שנה וחצי.
נאמר כי בעלה כעס לאחר שגילה שפנתה לרספוטין.
וירובובה נעשתה לאחת מן התומכות של רספוטין, ועל פי הוראת הקיסרית יצאה למסע אל כפר הולדתו פוקרובסקויה שבמחוז טיומן כדי לחקור את השמועות לגביו.
היא ביקרה בכמה מנזרים באזור.
חשיבותה של וירובובה בחצר עלתה ככל שהידידות עם מיליצה נסיכת מונטנגרו ואחותה אנסטסיה התערערה.
"עם מותו של האב , הפך רספוטין, שכונה 'האב' גריגורי, בעיניה למתווך היחיד עם אלוהים, לאדם היחיד שתפילתו נענית.
הוא נקרא להחליף את האב ג'ון.
ב-1909 קיבלה בביתה את הנזיר וכהן הדת איליודור (סרגיי טרופנוב) לפגישה עם הצאר.
סביב חג הפסחא 1912 העלתה וירובובה את רספוטין על רכבת ליאלטה, כדי שיוכל לבקר את המשפחה הקיסרית בארמון ליווידיה שבחצי האי קרים.
בתחילת אוקטובר 1912, בספאלה שבפרובינציית לודג' בפולין הרוסית, היורש אלכסיי היה חולה וכבר אמרו נואש לחייו וביצעו בו את טקס "הסקרמנט האחרון".
הקיסרית הנואשת פנתה לוירובובה כדי להבטיח את עזרתו של רספוטין, שהיה ידוע כמרפא איכר, שלא היה אהוד בחוגי האצולה.
(הבסיס להאשמת רספוטין כחליסט היה השתתפותו ברחצה מעורבת, מנהג רגיל לחלוטין בקרב האיכרים באזורים רבים בסיביר).
זמן רב שימשה וירבובה כמתווכת בין הקיסרית לרספוטין.
בקיץ 1914 קיבלה וירובובה טלגרמה מרספוטין, שהחלים מניסיון התנקשות בבית חולים בטיומן.
היא נאלצה להראות אותה ישירות לצאר ניקולאי השני.
רספוטין חשש מההשלכות של מעורבותה של רוסיה במלחמה עם גרמניה.
ניקולאי זעם, אך אנה הצליחה לארגן פגישה מחודשת בין השניים.
אף על פי שבשלב הראשון פגש רספוטין את אלכסנדרה לעיתים רחוקות באופן אישי, רספוטין הפך עם הזמן ליועץ האישי שלה, מה שתרם לחשדנות הרבה בקרב אנשי החצר והעם בצארינה בהיותה גרמניה.
בתגובה לחשדות ובניסיון להעלות את המורל נטל ניקולאי את הפיקוד העליון על צבאות רוסיה בשדה הקרב ב-23 באוגוסט 1915. הצארינה נותרה לנהל כקיסרית את ענייני הפנים, ותלותה ברספוטין ועצותיו גברה.
כל המגעים בין הקיסרית לרספוטין עברו דרך וירובובה; בכל בוקר בשעה עשר התקשרה לרספוטין והוא בא לבקר אותה בביתה בצרסקויה סלו כדי לפגוש את אלכסנדרה.
הדאגה הגדולה ביותר של הצאר הייתה שאלכסנדרה עשויה לשתף אחרים במידע.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, עברה הכשרה כאחות של הצלב האדום וטיפלה בחיילים יחד עם הקיסרית ושתי בנותיה הגדולות, הנסיכות הגדולות אולגה וטטיאנה.
וירובובה נפצעה באורח קשה בתאונת רכבת בין הבירה לצרסקויה סלו בינואר 1915; וירובובה נותרה משותקת אך האמינה שרק בזכות רספוטין ותפילותיו ניצלו חייה.
בספטמבר 1916 היא, לילי דנה ורספוטין נסעו לטובולסק כדי להוקיר תודה ליוחנן מטובולסק, שהוכרז כקדוש.
וירובובה הקימה בית חולים בכסף שקיבלה מחברת הרכבות כפיצויים.
היא תכננה לבנות כנסייה על שם סרפים סארובסקי בנחלתה, שם היה אמור להיקבר רספוטין.
בערב יום שישי 16 בדצמבר 1916 הציגה וירבובה לרספוטין איקונה קטנה, חתומה ומתוארכת על ידי הקיסרית ובנותיה.רספוטין סיפר לה על תוכניתו לבקר באמצע הלילה אצל הנסיך יוסופוב בארמון מויקה כדי לפגוש את אשתו.
למחרת בבוקר דיווחה בתו של רספוטין לוירובובה על היעלמותו.
החלה חקירה, והנסיך יוסופוב ונכד הצאר דמיטרי הוצבו במעצר בית.
הקיסרית סירבה לפגוש את השניים אך נאמר לה על ידי אנה שהם יכולים להסביר במה שקרה במכתב.
יומיים לאחר מכן נמצאה גופת רספוטין ליד גשר פטרובסקי הגדול.
גופתו הובאה לבית האבות צ'סמנסקי לבדיקה.
באמצע הלילה הביאו וירובובה והקיסרית בגדים לבית האבות.
ב-21 בדצמבר הוצאה גופת רספוטין בארון מתים עשוי אבץ מכנסיית צ'סמה ונקברה במיקום סודי בפינה בנחלתה של וירובובה הסמוכה לארמון.
בהלוויה השתתפו הזוג הקיסרי עם בנותיהם – היורש היה חולה מדי, וירובובה, המשרתת שלה, ומספר חברים של רספוטין.
לא ידוע אם ביתו מריה רספוטין הייתה שם.
ב־11 במרץ 1917, בעקבות מהפכת פברואר, הוציאו המהפכנים את הארון מקברו, הובילו אותו לאוניברסיטה הפוליטכנית הממלכתית של סנקט פטרסבורג ושם שרפו את שרידיו בדודי המפעל הסמוך מבלי להשאיר לו זכר.
חולה בחצבת, נעצרה אנה וירובובה ב-21 במרץ 1917 ונכלאה למשך חמישה חודשים במבצר פטרופבלובסקיה, שכלל בדיקה רפואית להוכחת בתוליה.
החקירה על תפקידה הפוליטי החלה ב-6 במאי 1917. וירובובה הודתה שראתה את רספוטין פעם או פעמיים בשבוע אך שמרה על חזות תמימה וילדותית.
החוקר הסיק שהייתה תמימה וטיפשה מדי מכדי להשפיע על הקיסרית.
בזיכרונותיה מתארת אנה את תלאותיה בכלא ואיך חמקה ברגע האחרון מהוצאה להורג, כאשר באורח פלא פגשה בכמה מידידיו הוותיקים של אביה שסייעו לה להימלט.
היא הצליחה להסתתר מהבולשביקים והצליחה להימלט לפינלנד רק בדצמבר 1920. לפני שעזבה את ברית המועצות, התיידדה עם הסופר המהפכני מקסים גורקי, שעודד אותה לכתוב את זיכרונותיה; היא אכן נענתה לעצתו.
היא נפגשה עם זינאידה גיפיוס, אלכסנדר בלוק וולרי בריוסוב.
זיכרונותיה מחיי החצר מספקים תיאורים נדירים של חיי היום-יום של הצאר ומשפחתו.
וירובובה בילתה את שארית חייה תחילה בוויפורי ולאחר מכן בהלסינקי.
היא נדרה נדר נזירה אורתודוקסית רוסית אך הורשתה לגור בבית פרטי בשל מוגבלויותיה הפיזיות.
ב-20 ביולי 1964 מתה בגיל 80 בהלסינקי, שם נקברה בחלקה האורתודוקסית של בית הקברות היטנימי.
אילבה אנה מריה לינד (בשוודית: Ylva Anna Maria Lindh; 19 ביוני 1957 – 11 בספטמבר 2003) הייתה שרת החוץ של שוודיה, נרצחה במהלך כהונתה בשנת 2003.
לינד נולדה בסטוקהולם, בירת שוודיה ביוני 1957. בגיל 12 הצטרפה לתנועת הנוער הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה והשתתפה במחאה נגד מלחמת וייטנאם.
בשנת 1982 קיבלה תואר בוגר במשפטים מאוניברסיטת אופסלה ובאותה שנה נבחרה לפרלמנט השוודי מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית וכיהנה בו עד 1985.
ב-1984 הייתה לנשיאת תנועת הנוער של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, והייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד.
שש שנותיה כנשיאת התנועה אופיינו במחויבות עמוקה לעיסוק בנושאים בינלאומיים, כולל מעורבות במתרחש בניקרגואה, וייטנאם, דרום אפריקה ושטחי יהודה והשומרון וחבל עזה.
בשנים 1991–1994 שימשה לינד כסגן ראש עיריית סטוקהולם, ובשנת 1994 מונתה על ידי ראש ממשלת שוודיה אינגר קרלסון כשרה לאיכות הסביבה, תפקיד אותו מילאה עד 1998. בשנה זו נבחרה שוב לפרלמנט ואף נתמנתה לתפקיד שרת החוץ של שוודיה על ידי ראש ממשלה גוראן פרסון שלינד נחשבה יורשתו המיועדת.
ב-10 בספטמבר 2003, בעת שערכה קניות במרכז קניות בסטוקהולם, הותקפה לינד על ידי צעיר נושא סכין, נדקרה בחלקי גוף שונים והוחשה לבית חולים, שם נפטרה למחרת מפצעיה.
הרוצח נמלט מזירת הרצח אך הותיר אחריו ממצאים מזהים ואף טביעת אצבעות חלקיות ונתפס כעבור כשבועיים.
בתחילה הכחיש הרוצח, מיאילו מיאילוביץ', כל קשר לרצח, אך בראשית שנת 2004 הודה במעשה, מבלי לתת הסבר למניעיו.
הוא הועמד לדין ונידון למאסר עולם.
ב-8 ביולי 2004 ביטל בית המשפט לערעורים את עונש המאסר והורה על אשפוזו בבית חולים פסיכיאטרי לאחר שקיבל את טענת סניגורו כי הרוצח ביצע את מעשהו משום שחשב כי "קולות" הורו לו לעשות זאת, והמעשה נובע מהפרעה נפשית.
התביעה השוודית ערערה לבית המשפט העליון של שוודיה, שב-2 בדצמבר 2004 שלח את מיאילוביץ' למאסר עולם.
בראיון בשנת 2011 אמר מיאילוביץ' כי שיקר כשטען ש"קולות" ששמע הם שהורו לו לרצוח את לינד, וכי ביצע את המעשה בגלל שנאה כללית כלפי פוליטיקאים.
"האמנתי שפוליטיקאים היו היסוד לכל הרשע", אמר בראיון..
הרצח אירע ארבעה ימים לפני משאל עם שדן בשאלת אימוץ מטבע האירו בשוודיה - משאל בו לינד הייתה מראשי מחנה התומכים, לכן הועלו בתחילה השערות המקשרות בין הדברים.
ממשלת שוודיה החליטה לא לבטל את קיומו, אולם להימנע מתעמולה.
למרות ההערכות כי הרצח יוביל להצבעת סימפתיה בעד עמדתה של לינד, זכה מחנה המתנגדים ברוב.
לזכרה של לינד הוקמה קרן המחלקת פרס שנתי לאישים או ארגונים "הנלחמים באדישות, דעות קדומות, דיכוי וחוסר צדק על מנת לקדם חיים טובים לכל בני האדם באווירה של כיבוד זכויות האדם".
בפרס הראשון, שחולק ב-18 ביוני 2004, זכתה עיתונאית "הארץ" עמירה הס.
כמו כן זכו שלושה ארגונים שוודיים העוסקים בפעילות חברתית בפרסי עידוד.
רצח לינד היה הרצח השני של אישיות פוליטית בכירה בשוודיה מאז ראשית המאה העשרים.
קדם לו רצח ראש הממשלה אולוף פלמה בשנת 1986.
לינד הייתה נשואה לבו הולמברג, מושל מחוז סדרמנלנד שבמזרח שוודיה, ממנו נולדו לה שני בנים.
אנה מאסי הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה בריטית.
אנה מאסי נולדה בסארי שבאנגליה.
בתו של השחקן ריימונד מאסי, ואחות לדניאל מאסי, שחקן אף הוא.
הופעתה הראשונה בקולנוע הייתה ב-1958 בסרט Gideon's Day.
ב-1960 שיחקה בסרט "המציצן" (Peeping Tom) של מייקל פאואל, ובשנת 1972 בסרטו של אלפרד היצ'קוק "פרנזי".
מאסי הייתה מוכרת בעיקר כשחקנית טלוויזיה, וגילמה שורה ארוכה של תפקידים בסדרות דרמה ובסרטי טלוויזיה כגון "משפחת פאליסר" (1974), "רֶבּקָה" (1979) (לצידו של בעלה לשעבר ג'רמי ברט), "ראש העיר קסטרברידג'" (1978), ו"מנספילד פארק" (1983).
ב-31 בדצמבר 2004 הוענק לה תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
אנה מופו הייתה זמרת אופרה אמריקאית, סופרן שעיקר פעילותה היה בשנות ה-60 של המאה ה-20. מופו זכתה להערכה רבה בשל ניקיון קולה ויופייה הרב.
אנה מופו נולדה בוויין, פנסילבניה.
אחרי סיום לימודיה קיבלה מלגת לימודים למכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה.
היא ויתרה על כוונתה הקודמת להיות לנזירה, ויצאה ללמוד מוזיקה בקרטיס.
בשנת 1955 זכתה במבחן קבלה לאמנים צעירים ובמלגה של קרן פולברייט ללימודים בקונסרבטוריון די סנטה צ'צ'יליה ברומא.
באותה שנה הופיעה לראשונה על הבימה בתפקיד נורינה ב"דון פסקואלה" של דוניצטי בספולטו.
בשנה הבאה הופיעה בהפקת טלוויזיה של "מאדאם באטרפליי" של ג'אקומו פוצ'יני, בבימויו של מריו לאנפרנקי, מפיק לחברת RCA ויקטור ול-RAI, לו נישאה ב-8 בדצמבר 1957. בשנה זו גם הופיעה לראשונה בלה סקאלה, בפסטיבל זלצבורג ובאופרה של וינה ב"פלסטף" של ורדי (בניצוח הרברט פון קאראיין.
המשיכה להופיע בווינה עד ראשית שנות ה-70, בתפקידי גילדה ב"ריגולטו" של ורדי, מאנון ב"מאנון" של מאסנה, מרגריט ב"פאוסט" של גונו, מיכאלה ב"כרמן" של ביזה, מימי ב"לה בוהם" של פוצ'יני וויולטה ב"לה טרוויאטה" של ורדי.
פרשנותה לתפקיד אמינה ב"סונאמבולה" של בליני נחשבת עד היום לאחת הטובות ביותר.
הופעתה הראשונה באמריקה הייתה גם היא בתפקיד מימי בלה בוהם, באופרה הלירית של שיקגו בשנת 1957 ואילו במטרופוליטן אופרה בניו יורק הופיעה לראשונה ב-1959 בתפקיד ויולטה ב"לה טרוויאטה".
בעונת 1960-61 חזרה למטרופוליטן לשיר את גילדה ב"ריגולטו", אדינה ב"שיקוי האהבה" של דוניצטי וליו ב"טורנדוט", עם בירגיט נילסן ופרנקו קורלי.
מופו התגרשה מלאנפרנקי בשנת 1972 ונישאה ליושב ראש הקודם של RCA, רוברט סארנוף, ב-14 בנובמבר 1974 (היא התאלמנה ב-22 בפברואר 1997).
בסוף שנות ה-70 הופיעה מופו בתפקידי ורדי כבדים, כמו ליאונורה ב"איל טרובאטורה" ולינה ב"סטיפיו".
מופו הייתה פופולרית בעיקר באיטליה, שם הנחתה את "תוכנית האירוח של אנה מופו" בשנים 1960 עד 1973 ונבחרה לאחת מעשר הנשים היפות ביותר באיטליה.
היא עודנה מעין דמות פולחן בקרב חובבי אופרה רבים בארצות הברית, וראיה לכך ה"אודה לאנה מופו", פואמה באורך ספר, שכתב ויין קוסטנבאום.
אנה מופו מתה בניו יורק ב-9 במרץ 2006 מאירוע מוחי, לאחר מאבק של עשר שנים בסרטן השד.
השאירה אחריה שלוש בנות חורגות ואח.
גילה המדויק במותה איננו ודאי; מקורות שונים מדווחים עליו כ-73 או 75.
אנה לַנְגְפוּס (בפולנית: Anna Langfus; שם נעוריה: אנה-רֶגינה שטֶרנפִינקֶל (Anna-Regina Szternfinkiel); 2 בינואר 1920 – 12 במאי 1966) הייתה סופרת ומחזאית יהודייה ממוצא פולני שהתגוררה וכתבה בצרפת.
זכתה בפרס גונקור, הפרס הספרותי החשוב ביותר בצרפת.
נולדה וגדלה בעיר לובלין שבפולין במשפחה יהודית מבוססת.
התחתנה בגיל שמונה-עשרה ונסעה עם בעלה (יקוּבּ רייס) ללמוד הנדסה בבית הספר לטקסטיל בוֶורוְויֶה (בלגיה).
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שהתה עם בעלה בביקור בפולין ונאלצה להישאר שם.
הייתה בגטו לובלין ואחר כך בגטו ורשה.
לבסוף מצאה מחבוא יחד עם בעלה בחלק הארי של ורשה, ואילו הוריה, שנותרו בגטו ורשה, נעלמו ב-1943. במשך זמן מה פעלה במחתרת הפולנית, עד שנעצרה על ידי הגסטאפו.
נחקרה ועונתה בכלא נובי דבור (Nowy Dwor), ואף חזתה בהוצאתו להורג של בעלה.
הועברה לכלא בפלונסק, ממנו שוחררה על ידי הצבא האדום.
חזרה ברגל ללובלין ושהתה בה עד אמצע 1946.
הגיעה לצרפת כפליטה בשנת 1947. עבדה תחילה בבית יתומים ובהוראת מתמטיקה וחייתה בחוסר כול.
בינואר 1948 נישאה לאהרון לנגפוס (1911–1995), יהודי מלובלין, ניצול השואה שהיה בגטאות ובמחנות.
באותה שנה נולדה בתם מריה.
לנגפוס התגוררה תחילה בפנטין (עיר קטנה בסמוך לפריז) בתנאים קשים.
בסוף שנות ה-50 עברה לסארסֶל, עיר בפרבריה הצפוניים של פריז, שם הייתה מעורבת בחיי התרבות של העיר ובפעילויות השונות של המוסדות היהודיים במקום.
בין השאר הייתה חברה בקבוצה בשם Judaïsme français ("יהדות צרפתית"), שביקרה בארץ ובכלל זה ביד ושם.
לנגפוס נפטרה בשנת 1966 ליד פריז מהתקף לב, בגיל ארבעים ושש.
לנגפוס החלה לכתוב בגיל צעיר וכבר בהיותה בת חמש-עשרה הופיעו סיפורים מפרי עטה בכתבי-עת פולניים.
לנגפוס כתבה עוד מחזות, אך נראה כי דווקא בסיפורת מצאה דרך להעיד על הזוועות שעברו על היהודים בשואה.
הרומן הראשון שלה, Le Sel et le soufre ("גפרית ומלח"), רומן אוטוביוגרפי שהציג את תלאותיה במהלך מלחמת העולם השנייה, ראה אור בשנת 1960, ואיכויותיו הספרותיות משכו מיד את תשומת הלב של המבקרים ושל ציבור הקוראים.
באותה תקופה זו הייתה היצירה היחידה על אירועי השואה שכתבה אישה.
הרומן השני, Les Bagages de sable (בתרגום חופשי: "משא החול"), הופיע בשנת 1962. ברומן זה משתמשת לנגפוס בהרפתקת אהבים שהוחמצה כדי לתאר את מצוקתו של ניצול השואה שאינו מצליח לחזור לשגרת החיים.
הרומן השלישי, Saute Barbara ("קפצי, ברברה"), הופיע בשנת 1965, ועוסק אף הוא בנושא זה.
בשנת 1963, בעת הופעה בפני ועידת ויצו, אמרה:
לנגפוס כתבה גם מחזות, תסכיתים ונובלות, העוסקים כולם באימי השואה ובקשיים של הניצולים.
לא פעם נהגה להביע את צערה על כך שאינה מסוגלת לכתוב אלא על השואה.
בהופעותיה הפומביות, בכנסים, בתוכניות רדיו ובראיונות בעיתונות, היא נשאלה לא פעם על הצורך בעדות הכתובה ועל הצורה שיש לתת לה.
יצירותיה תורגמו לשפות רבות ובהן: אנגלית, גרמנית, איטלקית, ספרדית, פולנית ורוסית.
גפרית ומלח; מצרפתית: אלה אמיתן; ערוך בידי יו"ט לוינסקי, תל אביב: מור, תשכ"ג 1963. (2 כרכים)
אחרון העדים, תסכית, תרגם גיל סדן (תורגם בשנות השישים.
ספרו של ז'או-איב פוטל - Les Disparitions d Anne Langfus (העלמויותיה של אנה לנגפוס) - מסה ביוגרפית
אנה מרגולין (ביידיש: אַננאַ מאַרגאָלין) הוא שם עטה של רוזה הרנינג לבנסבוים (ביידיש: ראָזע האַרנינג לעבענסבוים;), משוררת יידיש יהודיה-רוסייה-אמריקאית.
נולדה בברסט ליטובסק, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
התחנכה בבית ספר תיכון שבו למדה עברית תחת הפסבדונים "חנה גרוס".
בילדותה התגוררה בקניגסברג, אודסה ואחרי כן עברה לוורשה שם התגורר אביה אחרי גירושיו.
ב־1906 שלח אותה אביה לארצות הברית.
היא נסעה חזרה לאירופה ובוורשה פגשה את משה סטבסקי.
היא התחתנה איתו ויחד הם נסעו לארץ ישראל.
אך נישואיה נכשלו והיא הרגישה חנוקה מבחינה אינטלקטואלית וחזרה לוורשה כשהיא משאירה בתל אביב את בעלה והתינוק שנולד להם.
בשנת 1913 התיישבה סופית בארצות הברית.
היא עבדה שם במערכת העיתון דער טאג ושם הכירה את בעלה השני הירש לייב גורדון.
אחרי שגורדון התגייס לצבא האמריקאי במלחמת העולם הראשונה הם התרחקו ונפרדו.
היא התקרבה למשורר והמבקר ראובן אייזלנד ואתו הייתה בקשרי חברות במשך כל חייה.
מרגולין הייתה קשורה בשתי קבוצות משוררי יידיש של התקופה: "די יונגע" ו"האינטרוספקטיביסטים", אך אופייה של שירתה ייחודי לה.
קנתה את פרסומה בעיקר בשל ספר שיריה היחיד, "לידער" (יידיש: "שירים") אשר יצא לאור בשנת 1929.
אנה מניאני (באיטלקית: Anna Magnani; 7 במרץ 1908 – 26 בספטמבר 1973) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון יהודיה-איטלקייה.
מניאני התחילה את הקריירה שלה באמצע שנות ה-30 באיטליה ואת פרסומה הראשון קנתה בסרט "רומא עיר פרזות" ב-1945. כאשר פרצה לתודעה הבין-לאומית הרחבה, בעקבות זכייתה בפרס האוסקר ב-1956, כבר היו בעברה 20 שנות פעילות בקולנוע האיטלקי.
נחשבה כאחת מהשחקניות האיטלקיות הבולטות שזכו לפרסום בין-לאומי לאחר מלחמת העולם השנייה.
בעוד שכוכבות איטלקיות כמו ג'ינה לולובריג'ידה וסופיה לורן נחשבו בראש ובראשונה כסמלי מין, נחשבה מניאני כשחקנית אופי מהמדרגה העליונה.
כינויה של מניאני בפי האיטלקים היה "נאנארלה" והיא הייתה השחקנית האהודה ביותר באיטליה בשנות השיא שלה.
בשלבים מאוחרים יותר של הקריירה שלה זכתה מניאני לכינוי "לה לופה" (באיטלקית: הזאבה), כינוי שביטא את המשחק הגועש והיצרי בו התאפיינה.
מניאני נולדה באלכסנדריה שבמצרים לאב מצרי ולאם איטלקית-יהודית שעבדה כתופרת.
היא גדלה אצל סבתה בטרסטוורה, שכונת עוני של רומא באותה עת.
בזמן לימודיה בבית הספר לדרמה אליאונורה דוזה (שבאקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה) התפרנסה מעבודה כזמרת במועדוני לילה ובקברטים.
בעת שהופיעה בסנרמו פגשה את במאי הקולנוע גופרדו אלסנדריני ונישאה לו ב-1933. אלסנדריני לא העריך את כישוריה כשחקנית, אך דרכו הכירה את הבמאי מונציו מלאסומה שליהק אותה ב-1934 לתפקיד חשוב בסרט "La Cieca di Sorrento".
במשך שנות ה-30 המשיכה מניאני לשחק בסרטים שהופקו באיטליה הפאשיסטית.
במקביל להשתתפותה בסרטים בתפקידי משנה, השתתפה מניאני גם כשחקנית בהפקות תיאטרון בהצלחה רבה יותר ונטלה חלק בהצגות אנה כריסטי והיער המאובן.
רק ב-1941 עלה שמה לתודעת הציבור באיטליה כשחקנית קולנוע לאחר שהשתתפה בסרטו של הבמאי ויטוריו דה סיקה, "Teresa Venerdi".
ב-1942 ילדה בן לשחקן מסימו סראטו ופרשה ממשחק לתקופה של כשנה.
היא נתקלה בקשיים כשניסתה לשוב למשחק מאחר שבאותה עת הייתה המלחמה באיטליה בכל עוזה.
למרות זאת, הצליחה לקבל מספר תפקידי משנה במופע בימתי ובסרטים.
עם יציאת הנאצים מרומא, בשעה שתעשיית הקולנוע האיטלקי הייתה נתונה בקשיים גדולים, החל הבמאי רוברטו רוסליני בצילומי הסרט רומא עיר פרזות.
הסרט צולם בתנאים קשים ביותר וחמרי הצילום נרכשו בשוק השחור.
הסרט עסק במאבקם של המעמד הנמוך והכנסייה הקתולית בכיבוש הגרמני ומניאני גילמה את אחד התפקידים הראשיים בסרט, כאישה הרה הנורית לבסוף על ידי הגרמנים.
הסרט, שיצא למסכים ב-1945, הצליח והתפרסם מאוחר יותר כמחוללו של זרם הנאו-ריאליזם.
מניאני, שקודם לתפקידה זה, נודעה יותר כשחקנית קומית, זכתה לתשבחות רבות על תפקיד האופי ששיחקה באופן כן וצנוע.
בעקבות פרסומה ב"רומא עיר פרזות" החלה מניאני לשחק בתפקידים ראשיים ובהמשך 1945 וב-1946 יצאו למסכים שישה סרטים בכיכובה.
עם זאת, סרטים אלו התפרסמו רק באיטליה ומניאני נחשפה מחדש לקהל הבין-לאומי רק ב-1947, בסרטו הנאו-ריאליסטי של הבמאי לואיג'י זמפה, "אנג'לינה הכבודה" (L'onorevole Angelina).
בסרט שיחקה מניאני אם משפחה מרדנית הסוחפת את חברותיה ושכניה להשתלטות על פרויקט מגורים שנבנה לאחר המלחמה ולאחר שהיא נכנסת לפוליטיקה, היא מעדיפה לחזור אל משפחתה ולשכונה.
הסרט זכה להצלחה בין-לאומית ומניאני זכתה בפרס לשחקנית הטובה בפסטיבל הסרטים של ונציה.
מניאני המשיכה ושיחקה בתפקידים ראשיים גם בשנים שלאחר מכן.
ב-1948 זכה הסרט שבכיכובה, "Sogni per le Strade", להצלחה רבה בעולם ובאותה שנה, השתתפה בסרטו מעורר המחלוקת של רוסליני, על פי תסריט של ז'אן קוקטו ופדריקו פליני, "L'amore".
בסרט, שכלל שני סיפורים, היא גילמה בחלק "Il miracolo" (הנס) איכרה תמימה הנאנסת על ידי נווד המתחזה לישו.
יחסיה ההדוקים עם רוסליני הגיעו לקיצם בחטף כששמעה על קשריו הרומנטיים עם אינגריד ברגמן.
כמענה לסרטם המשותף, סטרומבולי, היא הופיעה ב-1950 בסרט "Vulcano", בתפקיד פרוצה המנסה למנוע מאחותה ללכת בדרכיה.
ב-1953 שיחקה בסרטו של הצרפתי ז'אן רנואר, "Le carrosse d'or" (מרכבת הזהב), בתפקיד שחקנית תיאטרון באמריקה המרכזית המתלבטת בין שלושה מחזרים.
בעקבות הסרט אמר רנואר שהיא כנראה השחקנית הגדולה ביותר איתה עבד.
לאחר הפסקה בת שלוש שנים, חזרה מניאני לשחק בסרטים.
בשנים שלפני כן היא דחתה הצעות מהוליווד להשתתף בסרטים, אך ב-1955 נעתרה וכיכבה בסרט "השושנה המקועקעת", על פי תסריט של טנסי ויליאמס (שחיבר גם את המחזה), שכתב את התפקיד הראשי למחזה כשדמותה של מניאני לנגד עיניו.
מניאני סרבה לשחק על במות ברודוויי אך נאותה להשתתף בסרט שהופק על ידי חברת סרטי פרמאונט ובוים על ידי דניאל מאן.
בסרט גילמה מניאני אלמנה ממוצא סיציליאני השוקעת בדיכאון לאחר מות בעלה ומתעוררת לחיים עם התבגרות בתה והגעת גבר חדש לעיירה (ברט לנקסטר).
מניאני זכתה על משחקה בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
היא לא נכחה בטקס האוסקר ואת הפרס קיבלה בשמה, מריסה פאוואן, שגילמה בסרט את בתה והייתה מועמדת לפרס על תפקיד שחקנית המשנה.
על הופעתה בסרט, כתב מבקר הקולנוע זאב רב-נוף:
לאחר ששיחקה בסרט איטלקי נוסף, חזרה מניאני לארצות הברית ב-1957 ושיחקה מול אנתוני קווין בסרטו של הבמאי ג'ורג' קיוקור, "הרוח היא פראית" (Wild Is the Wind).
הסרט לא זכה להצלחה גדולה והוא זכור כיום הודות לשיר הנושא שלו שהולחן על ידי דימיטרי טיומקין ובוצע בסרט על ידי ג'וני מאתיס.
ב-1959 וב-1960 שיחקה בשני סרטים איטלקיים.
באחד מהם, "גיהנום בכרך" יחד עם ג'ולייטה מזינה.
מאוחר יותר ב-1960, יצא למסכים סרט הוליוודי נוסף בכיכובה, "המין הנמלט" (The Fugitive Kind), בבימויו של סידני לומט ובכיכובם של מניאני, מרלון ברנדו, ג'ואן וודוורד ומורין סטייפלטון.
מניאני גילמה בסרט דמות של בעלת חנות שהחיים לא האירו לה פנים, הנאבקת, מול נשים אחרות בעיירה, על ליבו של נווד צעיר המזדמן לעיירה ועובד אצלה בחנות.
גם סרט זה נעשה על פי מחזה של טנסי ויליאמס, "אורפיאוס בשאול" שגם השתתף בכתיבת התסריט.
ב-1962 שיחקה מניאני בסרטו של פייר פאולו פאזוליני, "מאמא רומא".
היא שיחקה בסרט דמות של אשה שעסקה בעבר בזנות ומנסה להבטיח לבנה בן ה-16 חינוך של המעמד הבינוני.
בסרט, שהיה במידה רבה מחווה ל"רומא עיר פרזות" של רוסליני, ניסה פאזוליני לשחזר את איכות ואופי משחקה של מניאני מהעבר, אך נכשל, לטענתו, כיוון שהיא בחרה לשמור על עצמאותה כשחקנית ולא הלכה בעקבות חזונו האמנותי.
עם זאת, טען פאזוליני, כי לא היה מחליף אותה ככוכבת הסרט גם לו ניתנה לו הבחירה שנית.
מניאני עייפה מכך שלוהקה בעקביות לתפקידים בעלי אופי דומה.
ב-1963 היא אמרה: "נמאס לי לגמרי מהתפקידים הקבועים של אישה קולנית והיסטרית ממעמד הפועלים".
ואמנם, החל משנות ה-60 פחתו הסרטים בהם נטלה חלק.
לאחר שהשתתפה ב-1963 בקומדיה צרפתית-איטלקית, "הירושה של ג'וזפה" (Le magot de Josefa) מול הקומיקאי הצרפתי בורביל ובתפקיד משנה בסרט איטלקי ב-1965, חזרה מניאני ב-1969 לשחק בדרמה קומית הוליוודית, "הסוד של סנטה ויטוריה".
במאי הסרט, שעסק בעיירה איטלקית ערב סיום מלחמת העולם השנייה, היה סטנלי קריימר והכוכבים האחרים היו אנתוני קווין ווירנה ליזי.
במהלך הצילומים הפכה סצנת ריב אלימה בין קווין ומניאני לריב אמיתי.
מניאני בעטה בחוזקה בקווין וחבטה בו בצווארו.
כשזה התלונן ש"זה לא כתוב בתסריט", ענתה לו מניאני כי עליו לזכור שהיא אמורה לנצח במריבה.
ב-1972 השתתפה (ללא מזכה) בסרטה האחרון, סרטו של פליני, רומא, בדמותה היא.
לקראת סוף הקריירה שלה צוטטה מניאני כאומרת: "עבר הזמן שבו השליתי את עצמי שעשיית סרטים היא אמנות.
סרטים היום נעשים על ידי אינטלקטואלים ...
שתמיד מנסים להוכיח שהם מלמדים משהו".
ב-1973 נפטרה מניאני כתוצאה ממחלת סרטן הלבלב.
עם רב השתתף בהלווייתה ברומא והיא נקברה באחוזת הקבר של משפחתו של רוברטו רוסליני.
ב-1933 נישאה לבמאי הקולנוע אלסנדריני.
ב-1940 הם נפרדו אך הנישואים נותרו בתוקף עד 1950. ב-1942 נולד לה בן, צ'לינו (שכונה על ידי מניאני, לוקה) כתוצאה מרומן עם השחקן מסימו סראטו.
לוקה חלה בשיתוק ילדים בילדותו.
מניאני הקדישה חלק גדול משנותיה לטיפול בבנה ולקחה אותו לטובות שבמרפאות אירופה במטרה לשפר את מצבו.
אולם, גם לאחר כל הניתוחים והטיפולים שעבר, נזקק לוקה לקביים ובהמשך בילה את רוב זמנו על כסא גלגלים.
אחת מהסיבות העיקריות להסכמתה להשתתף בסרטים אמריקאים הייתה השכר הגבוה שהשתכרה בהפקות אלו, דבר שאפשר לה לממן את הטיפולים היקרים.
גם בהפקות האיטלקיות היא דרשה סכומים גבוהים על השתתפותה.
מאוחר יותר, נישא לוקה לג'יליולה פאנזה (אחותו של הבמאי רוברטו פאנזה) ובתם, אוליוויה, היא שחקנית קולנוע.
למניאני הייתה מערכת יחסים ארוכת שנים עם הבמאי רוברטו רוסליני.
בשלב מסוים היו אלו גם יחסים רומנטיים.
שנים מספר לאחר שנטשה אותו בזעם וניתקה איתו את קשריה, בעקבות הרומן שלו עם אינגריד ברגמן, השלימו השניים והיו ידידים.
מניאני התפרסמה במגעה הבלתי אמצעי וחסר גינוני הכוכבות בקרב האנשים הפשוטים, אנשי הרחוב ברומא.
התנהגותה הטבעית זיכתה אותה באהדה רבה בקרב הציבור האיטלקי ובמיוחד ברומא עירה.
אהדה זו התבטאה גם בצער הרב שירד על רומא עם מותה ובמסע ההלוויה שלה בו נכח עם רב.
עם זאת, מגעה עם תעשיית הקולנוע התאפיין בדרישות שונות בבררנות ובקפריזות.
אנה מריה יוֹפֶּק (בפולנית Anna Maria Jopek; נולדה בוורשה ב-14 בדצמבר 1970) היא מוזיקאית וזמרת פולנייה.
היא ייצגה את פולין באירוויזיון 1997 עם השיר "Ale jestem" ("אבל אני כן") וסיימה במקום ה-11 מתוך 25. ליופק מספר סינגלים אשר הגיעו לראש מצעד הפזמונים הפולני ו-15 מאלבומיה הגיעו למעמד זהב ופלטינה.
ליופק הוענקו מספר פרסים, ובהם פרס ממישל לגראן בשנת 1994 ופרס פרדריק, המקבילה הפולנית לגראמי, על אלבום הבכורה שלה בשנת 1998.
אנה מגדלנה באך (גרמנית: Anna Magdalena Bach; נולדה וילקה; 22 בספטמבר 1701 - 22 בפברואר 1760) הייתה אשתו השנייה של יוהאן סבסטיאן באך, ואמם של המוזיקאים גוטפריד היינריך באך (48), יוהאן כריסטוף פרידריך באך (49) ויוהאן כריסטיאן באך (50).
אנה מגדלנה נולדה בצייץ, שהייתה חלק מדוכסות סקסוניה-צייץ, למשפחת מוזיקאים.
אביה יוהאן קספר ווילקה, היה חצוצרן ואמה מרגרט אליזבט ליבה הייתה בתו של עוגבן.
לא ידוע על חינוכה המוזיקלי, אולם בשנת 1721 היא הועסקה כזמרת, וכנראה כבר הכירה את יוהאן סבסטיאן באך תקופת מה.
היא נשאה ליוהאן סבסטיאן באך ב-3 בדצמבר 1721, 17 חודשים אחרי שהתאלמן מאשתו הראשונה, מריה ברברה באך.
נישואיהם היו מאושרים, ועיסוקם המשותף במוזיקה תרם לכך בלי ספק.
לאחר מותו של יוהאן סבסטיאן, פרצו מחלוקות בין בניה, שעזבו את העיר איש איש לדרכו.
אנה מגדלנה נותרה בלייפציג עם שתי בנותיה הצעירות, וכן בת חורגת אחת, מנישואיו הקודמים של באך.
מאחר שלא קיבלה סיוע כספי מבני המשפחה האחרים, הפכה לתלויה יותר ויותר בתרומות של צדקה ומענקים ממועצת העיר.
עם פטירתה נקברה בקבר עניים לא מסומן בכנסיית יוהנס (יוהנסקירכה) בלייפציג.
כנסייה זו חרבה במהלך מלחמת העולם השנייה.
באך הקדיש לאנה מגדלנה מספר יצירות שחיבר, ואילו היא סייעה לו לעיתים קרובות להעתיק את המוזיקה שלו.
מספר לא קטן של יצירות משל באך קיימות בכתב ידה, וההעתקים שלה הוערכו כמקור מהימן לגרסת המקור של יצירותיו.
היו אף מוזיקולוגים שהרחיקו לכת בטענה שכמה מיצירותיו (שש הסויטות לצ'לו סולו, ולפחות אחת מווריאציות גולדברג) נכתבו על ידה.
רוב המוזיקולוגים אינם מקבלים טענה זו.
מפורסמות במיוחד הן שתי ה"מחברות של אנה מגדלנה באך".
שתי מחברות אלו הוענקו על ידי יוהאן סבסטיאן לאשתו, והיא העתיקה לתוכן יצירות של בעלה, (שחלקן חובר כנראה במיוחד עבורה), אך גם של מלחינים אחרים.
אנה מגדלנה נהגה לארגן ערבי מוזיקה קבועים בלייפציג, בהם ניגנו ושרו כל בני המשפחה יחד עם ידידים.
כך הפכו בני הזוג את ביתם למרכז חיי המוזיקה של לייפציג.
פעילותה המוזיקלית של אנה מגדלנה באך ראויה לציון בפרט לאור העובדה שבחמש עשרה השנים הראשונות לנישואי הזוג הייתה אנה בהריון כמעט כל שנה, וניהלה בית שבו חיו גם ילדיה, וגם אחדים מילדיו הצעירים של יוהאן סבסטיאן מנישואיו הקודמים.
ליוהאן סבסטיאן ולאנה מגדלנה נולדו 13 ילדים:
כריסטיאנה סופיה הנרייטה באך (נולדה בלייפציג באביב 1723, נפטרה בלייפציג ב-28 ביוני 1726)
גוטפריד היינריך באך (נולד בלייפציג ב-26 בפברואר 1724, נקבר בנאומבורג ב-12 בפברואר 1763)
כריסטיאן גוטליב באך (הוטבל בלייפציג ב-14 באפריל 1725, נפטר בלייפציג ב-21 בספטמבר 1728)
אליזבט יוליאנה פרידריקה באך (הוטבלה בלייפציג ב-5 באפריל 1725, נפטרה בלייפציג ב-24 באוגוסט 1781)
ארנסטוס אנדראס באך (הוטבל בלייפציג ב-30 באוקטובר 1727, נפטר בלייפציג ב-1 בנובמבר 1727)
רגינה יוהאנה באך (הוטבלה בלייפציג ב-10 באוקטובר 1728, נפטרה בלייפציג ב-25 באפריל 1733)
כריסטיאנה בנדיקטה באך (הוטבלה בלייפציג ב-1 בינואר 1730, נפטרה בלייפציג ב-4 בינואר 1730)
כריסטיאנה דורותאה באך (הוטבלה בלייפציג ב-18 במרץ 1731, נפטרה בלייפציג ב-31 באוגוסט 1732)
יוהאן כריסטוף פרידריך באך (נולד בלייפציג ב-21 ביוני 1732, נפטר בביקבורג ב-26 בינואר 1795. "הבאך של ביקבורג")
יוהאן אוגוסט באך (הוטבל בלייפציג ב-5 בנובמבר 1733, נפטר בלייפציג ב-6 בנובמבר 1733)
יוהאן כריסטיאן באך (נולד בלייפציג ב-5 בספטמבר 1735, נפטר בלונדון ב-1 בינואר 1782) ("הבאך המילאנזי", או "הבאך הלונדוני")
יוהאנה קרולינה באך (הוטבלה בלייפציג ב-30 באוקטובר 1737, נפטרה בלייפציג ב-18 באוגוסט 1781)
רגינה סוזאנה באך (הוטבלה בלייפציג ב-22 בפברואר 1742, נפטרה בלייפציג ב-14 בדצמבר 1809)
בשנת 1925 פרסמה הסופרת הבריטית אסתר מיינל את הספר "הכרוניקה הקטנה של אנה מגדלנה".
הספר כתוב כאוטוביוגרפיה, ומתאר בצבעים סנטימנטליים את חייה של משפחת באך.
הספר הוא בדיוני, ואינו נשען על מקורות כלשהם, ועל כן הדמות המתוארת בו רחוקה מכפי שהייתה אנה מגדלנה במציאות.
בשנת 1968 יצא לאקרנים סרט בשם "הכרוניקה של אנה מגדלנה".
הסרט של צמד הבמאים הצרפתים ז'אן-מארי סטרוב ודניאל הוייה (Jean-Marie Straub, Danièle Huillet) מציג את חיי משפחת באך תוך שהוא משתדל להתרחק מכל דראמה ולהתמקד במוזיקה, ואכן יצירות רבות מושמעות בסרט.
את תפקידו של באך מגלם המוזיקאי הנודע גוסטב ליאונהארדט.
בשנות ה-50 חיבר הפזמונאי דן אלמגור שיר פרודיה על משפחת באך שנקרא אמא באך.
השיר הולחן על ידי פרנק פלג וזכה לביצוע של רביעיית מועדון התיאטרון.
על פי אלמגור, אנה מגדלנה באך הייתה זו שחיברה את כל היצירות, אך רשמה אותן על שמות בני המשפחה כדי לשלם פחות מס הכנסה.
אנה מריה ואן סכורמן (בהולנדית: Anna Maria van Schurman; 5 בנובמבר 1607 – 4 במאי/14 במאי 1678), ציירת, חרטת, משוררת, ומלומדת הולנדית-גרמנית.
ואן סכורמן הייתה האישה המשכילה ביותר באירופה של המאה ה-17. היא הצטיינה באמנות, מוזיקה וספרות ורכשה בקיאות ב-14 שפות, בהן לטינית, יוונית, עברית, ערבית, ארמית, סורית ואמהרית.
היא הייתה למודל לאלו שנמשכו ליותר מעיסוק אחד.
ואן סכורמן נולדה בקלן למשפחה בעלת אמצעים, אמהּ הייתה גרמניה ואביה היה הולנדי.
אביה לימד אותה ואת אחיה בביתם ובגיל ארבע כבר הייתה מסוגלת לקרוא.
ב-1623 אביה פרדריק נפטר וב-1626 היא ואמהּ עברו לאוטרכט.
ב-1636 הייתה לסטודנטית הראשונה באוניברסיטת אוטרכט והורשתה להשתתף בשיעורים כשהיא מוסתרת מאחורי וילון.
היא התעניינה בספרות ובכל תחומי המדע, אולם אהבתה העיקרית הייתה תאולוגיה.
ב-1637 נפטרה אמהּ של ואן סכורמן ועול הטיפול בשתי דודותיה הוטל בלעדית על כתפיה, מה שגזל ממנה אנרגיה וזמן רבים.
בערך באותה תקופה היא החלה לחשוב שלא תוכל לפרסם יותר את פרי עטה.
בספרה "המשרתת המלומדת" טענה סכורמן כי נשים צריכות לרכוש השכלה בכל התחומים, אבל לא להשתמש בה לצורכי מקצוע.
ואן סכורמן פנתה לנשים רבות ברחבי אירופה, לגייס כספים לחינוך נערות ונשים.
בין יתר יצירותיה נמנו תחריטים עדינים, כשהשתמשה ביהלומים על גבי זכוכית.
היא צברה מומחיות בפיסול, עיצוב שעווה וגילוף שנהב ועץ.
בנוסף לכך ציירה, בעיקר פורטרטים.
ב-1664 פגשה את ז'אן דה לאבדי, ישועי שהמיר את אמונתו לנצרות פרוטסטנטית.
הוא ייסד פלג דתי מהורהר שנודע בשם לאבדיזם.
ב-1669 עזבה ואן סכורמן את אוטרכט לאמסטרדם על מנת לחיות עם דה לאבדי וחסידיו ולאחר מכן נאלצו לעבור שוב לאלטונה, עיר ומחוז של המבורג, כיום בגרמניה אך באותה התקופה בדנמרק.
ואן סכורמן הוקסמה מלאבדי ורעיונותיו והפכה לעוזרתו הראשית.
לאבדי נפטר ב-1674 וואן סכורמן הפכה לדמות מרכזית בקבוצה של נשים משכילות.
לאחר מכן עברה שוב לפריסלנד, שם נפטרה ב-1678. הלאבדיזם הוכחד בסביבות 1750.
אנה מנדייטה (בספרדית: Ana Mendieta; 1948–1985) הייתה אמנית מיצג ווידאו, ציירת ופסלת נולדה בהוואנה וב-1961 הגיעה לארצות הברית כפליטה.
ידועה בעיקר בשל יצירותיה בתחום אמנות הגוף ואמנות האדמה.
מנדייטה נולדה בהוואנה שבקובה למשפחה בעלת קשרים חברתיים ופוליטיים בקובה.
בשנת 1961 אביה של מנדייטה נאסר בגלל תמיכתו בתנועת ההתנגדות לפידל קסטרו.
באותה שנה משפחתה של מנדייטה (בת 12) שלחה אותה ואת אחותה רקלין (בת 14) לארצות הברית במהלך מבצע "פיטר פן", ושם השתיים נדדו בין משפחה אומנת אחת לאחרת במדינת פלורידה, עד הגיען למגורים משותפים באיווה.
מאוחר יותר בשנת 1966 התאחדה שוב עם אמה ואחיה, ואביה הצטרף אליהם בשנת 1979 לאחר 18 שנים שישב בכלא הקובני בגלל מעורבותו בפלישה למפרץ החזירים.
בשנת 1967 נרשמה מנדייטה ללימודים באוניברסיטת איווה בתוכנית האינטרמדיה, שילוב בין אומנויות שונות, וסיימה עם תואר ראשון (BA) בציור בשנת 1972. בשנת 1978 סיימה את לימודי המאסטר (MFA) באינטרמדיה.
היא שאבה השראה מלינדה בנגליס, כריס בורדן, ברוס נאומן, רוברט סמיתסון, קרולי סינמן ופלוקסוס.
העבודה של מנדייטה היא אוטוביוגרפית ומתמקדת בפמיניזם, אלימות, החיים, המוות, מקום ושייכות.
עבודותיה מתכתבות עם ארבעת יסודות הטבע: אדמה, מים, אש ואוויר.
מנדייטה עסקה, לעיתים קרובות, בחיבור בין הרוחני ולגשמי.
האוצרת, מרי ג'ין ג'קוב טוענת שיצירותיה מושפעות מעברה והתרבות הקובנית הבאים לידי ביטוי באמצעים המתקשרים לטקסי הסנטריה שהיא מסורת אפרו-קובנית שמשתמשת בדם, שיער, אבק שרפה ונרות כדי לנבא או ליצור אירועים עתידיים.
בנוסף, גם לטראומת הגירתה, כילדה, לארצות הברית יש השפעה רבה על יצירותיה.
מעמדה של האישה בעולם והאלימות כנגד נשים גם נחקרים על ידיה בכמה וכמה יצירות.
בעוד חלק מהצופים ומהמבקרים הגדיר עבודותיה כבעלות פן פמיניסטי היא בחרה להרחיק עצמה מהגדרה זו.
במקביל החלה להתמקד בתחום אמנות האדמה, אמנות שהגיעה לתודעה בשנת 1966, (ביצירות: "Silueta", "Fetish", "Tree of life").
בריאיון משנת 1977 אמרה:גברים העוסקים בתחום אמנות האדמה כפו עצמם עליה, בהחלט לעבודה שלי יש את הרגישות הנשית.
אני לא יכולה לחשוב על הרבה גברים שישתמשו בצורת הלב בדרך רצינית.מנדייטה ניסתה לחשוב על האדמה כעל יותר מרק חומר לפיסול.
ביצירותיה אלו כללה מנדייטה פן אנושי מובהק שלא נראה עד אז בתחום אמנות האדמה.
עוד עבודות שלה כללו את השפעת האמנות הפרימיטיבית והתרבות על המחשבה והאמנות העכשווית.
מראשית לימודיה באוניברסיטת איווה ועד לזמן מותה, מנדייטה ביקשה ביצירותיה לחסל את האובייקט, לחסל את האומן עצמו בתוך היצירה ולשלב את הצופה בתוכן על ידי שימוש במאפיין משנות ה-70, הפיכת גוף האמן גם ליצירה וגם למדיום דרכו היצירה מועברת.
מנדייטה ראתה בתהליך כחלק בלתי נפרד מהתוצר לכן רבות מהיצירות מכילות בתוכן גם את תיעוד התהליך עצמו.
מנדייטה ראתה בגוף האישה כמשהו קדמוני ומקור ראשוני לחיים ולמיניות וביקשה ליצור דיאלוג בין הנוף והטבע לגוף האישה תוך החזרתו למקורות של "אמא אדמה".
ביצירותיה ביקשה להציג נשים, אלות ואימהות.
עבודת המאסטר ויצירות ראשונות (1972–1974)
בשנת 1972, פרסמה מנדייטה את עבודת המאסטר שלה אשר כללה סדרת תצלומים שלהם קראה Facial Hair Transplant ("השתלת שיער פנים") בה לקחה שיער וזקן מחבר והצמידה אותו לפניה, כך נוצרה האשליה שאכן היא בעלת זקן במטרה ליצור משחק בין מינים.
עבודה זו הצטרפה לעבודה נוספת מאותה שנה בתחום המראה הפיזי לה קראה Facial cosmetic variations ("שינויי פרצוף קוסמטיים") ובה היא נראית בסדרת תמונות כשהיא מנסה לשנות את מראה פרצופה על ידי הצמדתו בצורות שונות על פני משטח זכוכית, דחיסתו לגרב ניילון, חבישת פאות שונות ושימוש באיפור כהה.
בהמשך ליצירה זו קיימת יצירה נוספת בשם Glass on body imprints ("טביעות זכוכית על גוף") בה נראית מנדייטה מצמידה למשטח זכוכית חלקים שונים מגופה כך יוצרת בעצם מן עיוות ויזואלי שלו.
במהלך לימודיה באוניברסיטת אייווה כסטודנטית שנה א' פגשה מנדייטה פגשה את האמן הגרמני האנס ברדר, כשברדר עוד הכין את הקרקע לתוכנית אינטרמדיה.
ברדר נהיה לה למדריך ודרכו הכירה את יצירותיהם של מרסל דושאמפ, פיירו מנצוני, רוברט מוריס ועוד.
בין מדריכיה הנוספים ניתן למצוא את הפסל המינימליסטי קארל אנדרה (לימים בעלה), סול לה וויט, לוסי ליפארד, אדלסון ושנימן.
היצירה death of a chicken ("מותה של תרנגולת") נעשתה בהשראת טקסים ספוגים בדם מצד האקטיביסטים הוינאיים הרמן ניטץ' וגאנטר ברוס, שאליהם התוודעה דרך ברדר, ובהשראת הופעות אשת התרנגולת ("Chicken woman performances") של לינדה מונטאנו.
בהופעה זו, שניתנה לכיתת האינטרמדיה של ברדר בשנת 1972 נראית מנדייטה עירומה ומחזיקה בתרנגולת הפוכה כרותת ראש, בעוד גוף התרנגולת מתוך רפלקס ממשיך בתזוזה, מנדייטה ממשיכה להחזיק את התרנגולת ונותנת לדם הטרי שניקז מהפגר להשפריץ על גופה.
הופעה זו גם מיוחסת לחשיפתה כילדה לטקסי הסנטריה, אבל לדברי מנדייטה מתייחסת באספקט האלים שבה לעולם האלים שבו אנחנו חיים.
בשנת 1973 הציגה יצירה הנקראת sweating blood ("מזיעה דם").
יצירה זו הוצגה כסרט בו נראות טיפות דם היוצאות ונוזלות מקו השיער של מנדייטה וממשיכות עד לפרצופה חסר ההבעה לכדי יצירת דמות המזכירה את פרצופו המלא בדם של ישו.
היצירה נוצרה בהשראת התרבות הדתית-רגשית של הקולוניאליזם הספרדי.
בנוסף באותה שנה היא עשתה מגוון יצירות העוסקות בתחום האלימות כנגד נשים ואונס.
באחת מיצירות אלו המוצגת כתצלום וקרויה Rape Scene ("סצנת אונס") הזמינה מנדייטה את שאר הסטודנטים שלמדו אתה לביתה שם הם מצאו את גופה המדמם בעירום חלקי כשהיא קשורה לשולחן.
עבודה זו נוצרה עקב האונס ורצח של אחת התלמידות באוניברסיטה.
בעבודה נוספת בשם People looking at blood ("אנשים מסתכלים על דם") שפכה מנדייטה דם על המדרכה כך שהוא נראה כאילו הוא יוצא מאחת הדלתות ברחוב ותיעדה ממכונית את העוברים ושבים שהתעלמו מהמראה שיכול לרמוז על הוכחה לאלימות שקורית מאחורי אותה דלת.