tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשבעלי חווֹת קנה הסוכר הגדולות ממוצא צרפתי החלו למכור חלקות אדמה קטנות ובלתי רווחיות רכשו אותן הודים לשם גידול עצמי של קנה סוכר.
בתהליך המכונה grand morcellement גדל בהדרגה אחוז הקרקע המעובדת שבידי התושבים ממוצא הודי ומעריכים כי ב-1921 הם היו בעלים של כ-35% מהקרקע המעובדת של מאוריציוס.
בשנת 1931 היה אחוז ההודים באוכלוסייה זהה לחלקם 50 שנה קודם - 68% (רק שהפעם 93% מהם היו ילידי האי).
בקהילה ההודית של מאוריציוס כלולים המוסלמים (כ-17% מהאוכלוסייה) מתת היבשת ההודית.
הקריאולים היוו 20% מהאוכלוסייה והשאר היו ממוצא סיני.
המפגש בין הפסיפס האנושי מהודו, סין, אפריקה ואירופה החל תהליך של מיזוג גזעים שלֻווה בחיכוכים, אבל גם בדו-שיח בין התרבויות.
תהליך שהמשורר יליד מאוריציוס, קל טורבולי (Khal Torabully), כינה בשם "coolitude".
רוב חוות קנה הסוכר הגדולות מצויות עדיין בשליטת האליטה הצרפתית של מאוריציוס והיא פעילה גם בעסקים ובבנקאות, אבל כשהאוכלוסייה ההודית הפכה לרוב במאוריציוס והוקנו לה זכויות הצבעה מלאות, עבר מרכז הכוח הפוליטי מתושבי מאוריציוס ממוצא צרפתי ובני בריתם הקריאולים לתושבי מאוריציוס ממוצא הודי.
תהליך זה לווה בעימותים בין הקהילה ההודית (בעיקרה עובדים חקלאיים במטעי קנה הסוכר) ותושבי האי ממוצא צרפתי שגרמו למהומות נרחבות במאוריציוס ב-1937 וב-1943 שהובילו למותם של מספר אנשים, רובם ממוצא הודי.
במקביל החלו הודים וקריאולים להקים ארגונים שנועדו להביא לרפורמה פוליטית ולחקיקת חוקי עבודה מקלים.
ב-1936 יסד מוריס קורה (Maurice Curé), רופא ממוצא קריאולי, את מפלגת העבודה של מאוריציוס (Mauritius Labour Party).
קורה הוחלף שנה אחר־כך על ידי עמנואל אנקטיל (Emmanuel Anquetil) שניסה להשיג את תמיכתם של עובדי הנמל.
לאחר מותו נטל גי רוזמון (Guy Rozemont) את מקומו בראשות המפלגה.
הספינה פאטריה והגלית המעפילים למאוריציוס
על מנת להבהיר את מחויבות המנדט הבריטי למאבק בעלייה הבלתי לגאלית החליטו הבריטים להגלות את מעפילי אטלנטיק, מילוס ופאסיפיק למאוריציוס המרוחקת.
לצורך כך הועלו ב-4 בנובמבר 1940, 1,771 נוסעי ה"פסיפיק" וה"מילוס" על האוניה פאטריה, אוניית נוסעים צרפתית בעלת נפח של 12,000 טון שהוחרמה על ידי הבריטים לאחר כניעת הצרפתים לגרמנים.
בעקבות אסון טביעת הפאטריה הועברו הניצולים למחנה המעצר בעתלית יחד עם שאר מעפילי ה"אטלנטיק".
השלטון הבריטי אפשר למעפילים שהיו על סיפון הפאטריה להישאר בארץ ישראל, תוך ניכוי מספרם ממכסת הסרטיפיקטים שהוקצבה ליישוב היהודי לאותה שנה.
שבועיים אחרי טביעת פאטריה, ב-9 בדצמבר 1940 נלקחו 1,600 מעפילי ה"אטלנטיק" (שלא הספיקו לעבור אל הפאטריה) ממחנה המעצר בעתלית וגורשו לאי מאוריציוס.
הגולים יושבו במחנות בפור לואי ובבו-באסין ובבתים פרטיים, שם שהו עד סיום מלחמת העולם השנייה, ואז הותר להם לבחור לאן ברצונם לעבור.
81% בחרו בארץ ישראל והגיעו אליה באוגוסט 1945. 96 פליטים שבחרו לשוב לאירופה הועברו למחנה אונרר"א בנוסיראת עד השבתם לאירופה.
בחירות בשנת 1947 למועצה המחוקקת שהוקמה באותה שנה מסמלות את השלבים הראשונים בדרכו של האי מאוריציוס לשלטון עצמי.
בבחירות למועצה יכלו להשתתף כל המבוגרים יודעי קרוא וכתוב.
בבחירות נצחה מפלגת העבודה בראשותו של גי רוזמון.
הייתה זו הפעם הראשונה שהאליטה הצרפתית סולקה ממרכז הכוח הפוליטי.
מערכה למען עצמאות תפשה תאוצה אחרי 1961, כשהבריטים הסכימו להרשות ממשל עצמי נוסף ועצמאות בסופו של דבר.
התחרות בין המפלגות התפרשה על ידי התושבים כמשאל עם על עצמאות.
הניצחון בבחירות היה בהפרש קטן.
מחוז הבחירה מספר 15 היה המפתח לניצחונה של הקואליציה שתמכה בעצמאות.
הברית שבראשות מפלגת MLP הצליחה לנצח במחוז בחירה זה רק הודות לתמיכת מפלגת CAM.
סיר סיווסאגור ראמגולם (Seewoosagur Ramgoolam), ראש מפלגת MLP וראש הממשלה של המושבה, התמנה לראש הממשלה הראשון של מאוריציוס לאחר קבלת העצמאות ב-12 במרץ 1968. בתקופה שקדמה לתאריך זה התרחשו מהומות על רקע בין עדתי שגרמו למותם של עשרים וחמישה תושבים ולפציעתם של מאות ורק התערבות הצבא הבריטי הרגיעה את הרוחות.
שיטת הממשל במאוריציוס עם קבלת העצמאות הייתה מונרכיה, כאחת מממלכות חבר העמים הבריטי.
מהעצמאות ועד סוף המאה העשרים
בשנות ה-70 של המאה ה-20 התחזקה מאוד מפלגה חדשה, ה"תנועה המיליטנטית של מאורציוס/המפלגה הסוציאליסטית של מאוריציוס (Mouvement Militant Mauricien/Parti Socialiste Mauricien) - בראשי תיבות MMM/PSM בראשותו של פול ברנז'ה (Paul Bérenger).
ה-MMM נוסדה ב-1970 ובתחילה הונהגה על ידי שלושה: פול ברנז'ה, דב ויראסוומי (Dev Virasawmy) וג'וניד ג'ירוברחן (Juneid Jeeroobarkhan).
ה-MMM ניצחה בבחירות הראשונות בהם השתתפה, בחירות המשנה במחוז בחירה מספר 5 בו נבחר דב ויראסוומי.
סיר סיווסאגור כיהן כראש ממשלה עד 1982 כשמפלגת העבודה בראשותו מצויה בקואליציה עם מפלגת ה-PMSD בראשות דובל.
בבחירות של 1982 נחלה הקואליציה של המפלגות MMM/PSM ניצחון מוחץ בבחירות.
אנירוד ג'וגנת התמנה לראש הממשלה והאריש בודהו (Harish Boodhoo) כיהן כסגנו.
הקואליציה התפצלה ב-1983, כשאנירוד ג'וגנת הקים את "התנועה הסוציאליסטית של מאוריציוס" (Mouvement Socialiste Mauricien) בראשי תיבות MSM, שהפכה למפלגה השלטת, כשג'וגנת מכהן כראש ממשלה.
אחר־כך מונה סיר סיווסאגור לתפקיד הייצוגי של "המושל הכללי" (מטעם הכתר הבריטי) אף על פי שה-MSM דווקא תכננה לשנות את המשטר במאוריציוס מממלכה בחבר העמים הבריטי לרפובליקה בתוך חבר העמים הבריטי כשסיר סיווסאגור בתפקיד הנשיא.
ניסיון נוסף לשנות את המשטר לרפובליקה עם ברנז'ה כנשיא ב-1990 נכשל בשל התנגדות פוליטית.
עם מותו של סיר סיווסאגור ירש אותו בנו, נאווין ראמגולם (Navin Ramgoolam), בראשות מפלגת ה-MLP.
עם זאת המפלגות MLP ו-PMSD הובסו בבחירות של 1991, שבהם נבחר סיר אנירוד ג'וגנת מחדש.
ב-12 במרץ 1992 הפכה מאוריציוס סוף סוף לרפובליקה, חלק מחבר העמים הבריטי.
קאסם אוטים (Cassam Uteem) התמנה לנשיא מאוריציוס הראשון.
נאווין ראמגולם יצר קואליציה עם ה-MMM בבחירות לפרלמנט ב-1995 כשהוא מותיר את ה-MSM באופוזיציה.
בבחירות הבאות (2001) שוב הייתה מפלגת ה-MSM של אנירוד ג'וגנת בקואליציה עם ה-MMM של פול ברנז'ה והוא חזר לשלטון כשג'וגנות התמנה לראש הממשלה.
שלוש שנים אחר־כך הוא פרש מראשות הממשלה והתמנה לנשיא הרפובליקה.
ביתרת הזמן עד הבחירות מילא ברנז'ה את תפקיד ראש הממשלה.
בבחירות הכלליות של 2005 ניצחה קואליציית "הברית הסוציאלית" (Alliance Sociale) בראשות מפלגת ה-MLP ונאווין ראמגולם התמנה לראש הממשלה, כשסיר אנירוד ג'וגנת ממשיך לשרת כנשיא.
מאז עצמאותה של מאוריציוס השתנתה כלכלתה מהתבססות על גידול יחיד (קנה סוכר) ועיבודו לכלכלה מגוונת המבוססת על חקלאות של גידולים שונים, תעשייה ותיירות והיא נהנית כיום מדימוי של מדינה יציבה.
ב-24 במרץ 2020 הוכרז במדינה סגר כללי בעקבות מגפת הקורונה.
ההיסטוריה של האזור שבו שוכנת רפובליקת מקדוניה הצפונית מתועדת החל מהעת העתיקה.
רפובליקת מקדוניה הצפונית של היום משתרעת רק על חלק מהאזור ההיסטורי בשם מקדוניה.
באזור זה שכנה בעת העתיקה ממלכת מוקדון ששליטה המוכר ביותר היה אלכסנדר מוקדון.
האזור שיוצר את רפובליקת מקדוניה הצפונית של ימינו היה מאוכלס כבר בתקופת האבן החדשה.
המתיישבים הראשונים של האזור היו הפלסגיאנים כאשר התראקים התיישבו בעיקר בחלקים המזרחיים של מקדוניה והאילירים התיישבו בעיקר במערב מקדוניה.
רוב השבטים באזור היו ממוצא תראקו-אילירי כגון הפאיוניאנים והדארדאניאנים.
תחת שלטונו של פיליפוס השני, בין השנים 359 לפנה"ס עד 336 לפנה"ס, מוקדון התרחבה לתוך הטריטוריה של הפאיוניאנים, תראקים ואילירים.
במסגרת כיבושיו, פיליפוס סיפח את האזורים של פלאגוניה ודרום פאיוניה (שמתאימים למחוזות ביטולה וגבגליה של רפובליקת מקדוניה הצפונית המודרנית).
בנו של פיליפ, אלכסנדר (356–323 לפנה"ס), הצליח להרחיב באופן זמני את הכוח המקדוני לא רק מעבר לחבל הבלקן, אלא גם אל האימפריה הפרסית, כולל מצרים ואזורים שעל גבול הודו של ימינו.
הפרובינקיה הרומית של מקדוניה נוסדה באופן רשמי בשנת 146 לפנה"ס, לאחר שהמצביא הרומי קווינטוס ססיליוס מטלוס הביס את אנדריסקוס (מתחזה שטען לכתר של מוקדון) בשנת 148 לפנה"ס.
הפרובינקיה כללה את אפירוס וטוס, תסאליה, וחלקים מאיליריה ותראקיה.
במאה ה-3 או במאה ה-4, מוקדון חולקה למוקדון פרימה (בדרום) ולמוקדון סאלוטאריס (בצפון).
שבטים סלאביים דרומיים התיישבו בטריטוריה של רפובליקת מקדוניה הצפונית של ימינו במאה ה-6 והם נקראים על ידי היסטוריונים ביזנטיים יווניים "סקלאבינים".
הסקלאבינים השתתפו במספר מתקפות כנגד האימפריה הביזנטית – לבד או בסיוע של הבולגרים או האווארים.
בסביבות שנת 680 הקבוצה הבולגרית, בהובלתו של החאן קוּבר (שהשתייך לאותו שבט כמו אספרוך (שליט בולגריה)), התיישבה באזור פאלגוניה, ויזמה מספר תקיפות כנגד האזור של סלוניקי.
בשלהי המאה ה-7 יוסטיניאנוס השני ארגן מספר חילות משלוח גדולים כנגד הסקלאבינים מחצי האי היווני, שהצליחו לתפוס ולהגלות לקפדוקיה מעל 100,000 אנשים.
בזמנו של קונסטנס השני (שנלחם גם כן בסלאבים), רוב התושבים הסלאביים של מקדוניה נתפסו והועברו למרכז אסיה הקטנה ושם נכפה עליהם להכיר בשלטונו של הקיסר הביזנטי ולשרת בצבא שלו.
אין תיעודים ביזנטיים של "סקלאבינים" לאחר 836/837 כיוון שהסלאבים של מקדוניה הוטמעו לתוך האימפריה הבולגרית הראשונה.
ההשפעה הסלאבית באזור התחזקה עם עליית כוחה של מדינה זו, שסיפחה אליה את רוב האזור ב-837. הקדושים קירילוס ומתודיוס, יוונים ביזנטיים, שנולדו בסלוניקי, יצרו את האלפבית הגלגוליטי הסלאבי הראשון ואת השפה הסלאבית הכנסייתית העתיקה, וכן הם היו שליחים נוצריים לאזור הסלאבי כולו.
המורשת התרבותית שלהם נרכשה והתפתחה בבולגריה של ימי הביניים, היכן שלאחר שנת 885 האזור של אוחריד הפך למרכז כנסייתי חשוב כאשר הקדוש קלמנט מאוחריד קיבל את התואר "הארכיבישוף הראשון בשפה הבולגרית" (בנוסף, הכנסייה נתנה לקלמנט מקום מגורים באזור).
ביחד עם הקדוש נָאוּם הוא יצר מרכז תרבותי בולגרי פורח באזור אוחריד, היכן שלמעלה מ-3,000 למדו באמצעות האלפבית הגלגוליטי והקירילי במה שידוע כיום בשם בית הספר לספרות של אוחריד.
החל מנקודת הזמן הזו, התרבות הבולגרית הפכה לחלק חשוב בתרבות הסלאבית הכוללת.
לאחר מספר עשורים של לחימה רצופה, בולגריה נכנעה לאימפריה הביזנטית ב-1018 וכל האזור המקדוני שולב בתוך האימפריה הביזנטית כמו גם הפרובינציה של בולגריה, והפטריארכיה הבולגרית הורדה לדרגה של ארכיבישופות.
במאה ה-13 ובמאה ה-14 השליטה הביזנטית באזור התרופפה בעקבות שליטה של בולגרים וסרבים באזור.
לדוגמה, קונסטנטין אסן, אציל מסקופיה לשעבר, שלט כצאר הבולגרי מ-1257 עד 1277. לאחר מכן, סקופיה הפכה לבירת האימפריה הסרבית תחת שלטונו של סטפן אורוש הרביעי דושאן, ולאחר התפוררות האימפריה, האזור נשלט על ידי אצילים סרביים מבית מרניאבצ'ביץ' ומבית דראגאש.
האזור הריבוני של בית מרניאבצ'ביץ' כלל את החלקים המערביים של רפובליקת מקדוניה של ימינו ואילו האזור של בית דראגאש כלל את החלקים המזרחיים.
בירת המדינה של בית מרניאבצ'ביץ' הייתה פרילפ.
ישנם רק שני שליטים מבית מרניאבצ'ביץ' שידוע עליהם – המלך ווקאשין מרניאבצ'ביץ' ובנו, הנסיך מרקו.
הנסיך מרקו הפך לשליט בובה של האימפריה העות'מאנית ומאוחר יותר הוא נהרג בקרב רובינה.
לאחר שנכבש על ידי הצבא העות'מאני במחצית הראשונה של המאה ה-15, האזור היה בשליטתה של האימפריה במשך 500 שנים בקירוב, שבמהלכן נוצר בו מיעוט של טורקים, ובייחוד במובן הדתי של מוסלמים; רוב המוסלמים הללו הם אנשים שנכפה עליהם להמיר את דתם.
במהלך תקופת השלטון העות'מאני, סקופיה ומונאסטיר (ביטולה) היו ערי הבירה של פרובינציות עות'מאניות נפרדות.
עמק הנהר וארדר, שמאוחר יהפוך לאזור המרכזי של רפובליקת מקדוניה, היה תחת שלטון עות'מאני לפני מלחמת הבלקן הראשונה ב-1912, למעט תקופה קצרה ב-1878 שבה הוא שוחרר בעקבות מלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1877–1878, כאשר הוא הפך לחלק מבולגריה.
ב-1903, נוסדה רפובליקת קרושבו קצרת הימים בחלק הדרום מערבי של מקדוניה הצפונית של ימינו על ידי המורדים של ההתקוממות האילינדנית-פראובאז'נית.
הרפובליקה הזו, הראשונה בתקופה המודרנית בבלקן, שרדה במשך 10 ימים בלבד – בין ה-3 באוגוסט עד ה-13 באוגוסט, ובראשה עמד הנשיא ניקולה קארב.
האזור נכבש על ידי ממלכת סרביה במהלך מלחמת הבלקן הראשונה ב-1912 וסופח לסרביה בעקבות הסכמי השלום שסיימו את המלחמה.
לאזור לא הייתה אוטונומיה כלשהי והוא נקרא Juzna Srbija (דרום סרביה) או Stara Srbija (סרביה הישנה).
לאחר מלחמת העולם הראשונה ממלכת סרביה הצטרפה לממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
ב-1929 הממלכה שינתה את שמה באופן רשמי לממלכת יוגוסלביה וחולקה לפרובינציות שנקראו באנובינות (banovinas).
העיר סקופיה הפכה לבירתה של הטריטוריה של פרובינציית וארדאר, והטריטוריה כללה את מה שלימים יהפוך לרפובליקת מקדוניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה פרובינציית וארדאר הייתה כבושה בין 1941 ו-1944 על ידי אלבניה (שהייתה תחת שלטונה של איטליה הפשיסטית), שסיפחה את האזורים המערביים שעיקר אוכלוסייתם הייתה אלבנית, ועל ידי בולגריה הפרו-גרמנית, שכבשה את שאר האזור.
כוחות הכיבוש רדפו את תושבי האזור שהתנגדו למשטר; רדיפות אלו דחפו חלק מהתושבים להצטרף למחתרת הקומוניסטית של יוסיפ ברוז טיטו.
אולם, חלק מהחיילים בצבא הבולגרי גויסו מהאוכלוסייה המקומית, שהיוותה עד 40% בחלק מהגדודים.
בעקבות מלחמת העולם השנייה יוגוסלביה הוקמה מחדש כמדינה פדרלית תחת הנהגתה של המפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית של טיטו.
כאשר פרובינציית וארדאר לשעבר נוסדה ב-1944, רוב השטח שלה עבר לרפובליקה נפרדת בעוד שהחלקים הצפוניים ביותר נשארו בסרביה.
ב-1946 הרפובליקה החדשה קיבלה מעמד חדש כאוטונומיה שנקראת הרפובליקה העממית של מקדוניה במסגרת הרפובליקה הסוציאליסטית פדרלית של יוגוסלביה.
בשנת 1963 נוסחה חוקה ליוגוסלביה ששינתה במקצת את שם המדינה, כך שהוא יתאים לרפובליקות היוגוסלביות האחרות, ומעתה היא נקרא הרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה.
יוון הייתה מודאגת מהיוזמות של הממשלה היוגוסלבית, כיוון שהן רמזו על האפשרות לתביעות טריטוריאליות עתידיות על הפרובינציה היוונית "יוון הצפונית" שהייתה עיקר השטח של מקדוניה ההיסטורית ונקראה גם כן 'מקדוניה' באופן רשמי.
כמו כן, הרשויות היוגוסלביות עודדו את פיתוח הזהות האתנית המקדונית והשפה המקדונית.
השפה המקדונית הוכנסה באופן רשמי לספר החוקים ב-1944. דבר זה הכעיס עוד יותר הן את יוון והן את בולגריה, בגלל התביעות הטריטוריאליות האפשריות של המדינות החדשות לחלקים שהן קיבלו ממקדוניה לאחר מלחמות הבלקן.
במהלך מלחמת האזרחים ביוון (1944–1949), מקדונים רבים (ללא קשר לאתניות) השתתפו במחתרת ELAS שהוקמה על ידי המפלגה הקומוניסטית היוונית.
ELAS ויוגוסלביה היו בקשרים טובים עד 1949, בעקבות חוסר רצונו של טיטו לעמוד לצידו של סטלין.
לאחר תום המלחמה לא כל הלוחמים של ELAS שמצאו מקלט בדרום יוגוסלביה ובבולגריה הורשו לחזור ליוון: רק אלו שהחשיבו את עצמם כיוונים הורשו לחזור, בעוד שנאסרה כניסתם של אלה שהחשיבו את עצמם כבולגרים או מקדונים.
מאורעות אלו תרמו גם כן ליחסים הרעים בין יוון ויוגוסלביה במקדוניה.
ב-8 בספטמבר 1991 הרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה ערכה משאל עם שתוצאתו תמכה בקבלת עצמאות מיוגוסלביה, תחת השם הרפובליקה של מקדוניה.
בולגריה הייתה המדינה הראשונה שהכירה במקדוניה כשם החוקתי של המדינה החדשה.
אולם, ההכרה הבינלאומית במדינה החדשה התעכבה בעקבות ההתנגדות של יוון לשימוש במה שנראה כסמלים ושמות הלניים, כמו גם לסעיפים בעייתיים בחוקת הרפובליקה.
סיבוך נוסף היה שהאו"ם הכיר במדינה תחת השם הרפובליקה היוגוסלבית לשעבר של מקדוניה.
יוון לא הייתה מרוצה גם מהחלטה זו של האו"ם והטילה מגבלות סחר בפברואר 1994. המגבלות בוטלו בספטמבר 1995 לאחר שמקדוניה שינתה את הדגל שלה והסעיפים בחוקה שהעניקו לה את הזכות להתערב בענייני פנים של מדינות אחרות.
היחסים בין שתי המדינות התחממו במהירות, אולם שמה של המדינה נשאר מקור למחלוקת מקומית ובינלאומית.
השימוש בכל אחד מהשמות נחשב למעורר מחלוקת בקרב הקבוצה התומכת בשם השני.
לאחר שהמדינה התקבלה לאו"ם תחת השם הזמני "הרפובליקה היוגוסלבית לשעבר של מקדוניה", ארגונים בינלאומיים אחרים אימצו גם כן את הנוהג הזה.
רוב המדינות החברות באו"ם הכירו במדינה בתור הרפובליקה של מקדוניה, כולל ארצות הברית, בעוד ששאר המדינות עשו שימוש בשם הזמני "הרפובליקה היוגוסלבית לשעבר של מקדוניה", או שלא קיימו איתה יחסים דיפלומטיים כלל.
ב-1999, מלחמת קוסובו גרמה לבריחתם של 340,000 פליטים אלבניים מאזור קוסובו לתוך מקדוניה, מה שגרם להפרעה בחיים הנורמליים של האזור וערער את האיזון בין המקדונים והאלבנים.
בינתיים, אתונה תמכה בסקופיה ואפשרה לכוחות נאט"ו לעשות שימוש במקדוניה היוונית כמסדרון מעבר במקרה של פלישה אפשרית לסרביה.
סלוניקי הפכה לנקודת הקליטה המרכזית עבור סיוע הומניטרי שהיה מיועד לאזור.
הרפובליקה עצמה לא הייתה מעורבת בסכסוך.
במאורע עצמו, הממשלה היוגוסלבית בראשותו של הנשיא סלובודן מילושביץ' נכנעה והפליטים הורשו לחזור לביתם תחת הגנה של האו"ם.
אולם, המלחמה גרמה להגברת המתיחות והיחסים בין המקדונים האתניים לבין המקדונים יוונים נהיו מתוחים.
הצד החיובי במקרה זה היה שאתונה ואנקרה שמרו על חזית מאוחדת של אי מעורבות.
ביוון הייתה תגובת נגד חזקה נגד נאט"ו וארצות הברית אולם המפלגות הפוליטיות הקטנות שהתנגדו למלחמה איבדו תמיכה במקום להשיג אותה.
באביב 2001 מורדים אלבנים שקראו לעצמם צבא השחרור הלאומי (חלקם היו חברים לשעבר של צבא השחרור של קוסובו) השתלטו על מספר אזורים במערב הרפובליקה.
הם דרשו שהחוקה תשוכתב כך שהיא תיתן מקום של כבוד למספר עניינים אתניים הנוגעים לאלבנים כגון זכויות שפה.
לוחמי הגרילה נתמכו על ידי האלבנים שהיו בקוסובו ולוחמי גרילה אלבניים ששהו באזור המפורז שבין קוסובו ושאר סרביה.
הלחימה התרכזה באזור טטובו, העיר השנייה בגודלה ברפובליקה, ובעיר עצמה.
לאחר שנאט"ו והסרבים נקטו במאמצים משותפים נגד לוחמי הגרילה אלבנים בקוסובו, פקידים רשמיים של האיחוד האירופי יכלו לפקח על משא ומתן להפסקת אש ביוני.
הוסכם שהממשלה תיתן לאלבנים האתניים זכויות אזרח נוספות, ושקבוצות הגרילה ימסרו את נשקן לכוחות נאט"ו.
הסכם זה הצליח, ובאוגוסט 2001 3,500 חיילי נאט"ו ניהלו את "מבצע קציר חיוני" להחזרת כלי הנשק.
מיד לאחר סיום המבצע בספטמבר, צבא החופש הלאומי פירק את עצמו.
היחסים האתניים השתפרו מאז באופן משמעותי, למרות שעדיין נותרו מספר מוקדי חיכוך קטנים בשני הצדדים שמהווים מקור לדאגה.
כמו כן, עדיין יש רמה נמוכה של אלימות המכוונת בעיקר כלפי המשטרה.
ב-26 בפברואר 2004 הנשיא בוריס טראיקובסקי נהרג בהתרסקות מטוס בטריטוריה של בוסניה והרצגובינה.
תוצאות החקירה הרשמית גילו שהסיבה להתרסקות המטוס הייתה טעויות אנוש של הטייסים בזמן שהמטוס התקרב לנחיתה בנמל התעופה מוסטאר.
לכהונת הנשיאות נבחר במקומו ברנקו צרבנקובסקי.
במרץ 2004 רפובליקת מקדוניה הגישה בקשה להצטרף לאיחוד האירופי.
ב-17 בדצמבר 2005, נשיאות האיחוד האירופי הכריזה על מקדוניה כמועמדת לצירוף לאיחוד.
ההחלטה הסופית אמורה הייתה להתקבל ב-2006 או ב-2007 לכל המאוחר.
באוגוסט 2005 פולין הפכה למדינה ה-112, מתוך סך של 191 מדינות החברות באו"ם, שהכירה ברפובליקה של מקדוניה בשם החוקתי שלה.
עדיין לא הושג הסכם קבע בין יוון למקדוניה על השם של המדינה.
השם שהתפרסם היה "רפובליקת מקדוניה-סקופיה" (Republika Makedonija-Skopje), אולם הוא נדחה על ידי הרפובליקה.
המתווך מטעם האו"ם, מתיו נימץ, הציע הצעה אחרת מספר חודשים לאחר מכן, והצעתו הייתה שהשם רפובליקת מקדוניה (Republika Makedonija) ישמש את המדינות שהכירו במדינה בשם זה ושיוון תשתמש בנוסח "רפובליקת מקדוניה-סקופיה", בעוד שהמוסדות והארגונים הבינלאומיים ישתמשו בשם רפובליקת מקדוניה בתעתיק לטיני.
אולם, הצעה זאת נדחתה על ידי יוון.
ב-12 ביוני 2018 הושג הסכם – הסכם פרספה – בין ממשלות יוון ורפובליקת מקדוניה בדבר שינוי שמה של האחרונה ל"רפובליקה של מקדוניה הצפונית" או בקיצור "מקדוניה הצפונית".
משאל העם על שינוי שם המדינה נערך ברפובליקה של מקדוניה ב-30 בספטמבר 2018, אולם עקב קריאה לחרם של האופוזיציה אחוז ההצבעה עמד על כ-37% בלבד, ולא הגיע ל-50% הדרושים כדי שייחשב תקף.
ב-11 בינואר 2019 קיבל הפרלמנט המקדוני החלטה ברוב של 81 קולות (שני שלישים הדרושים) לשנות את שמה של המדינה ל"מקדוניה הצפונית", וב-25 בינואר אישר בית המחוקקים היווני את שינוי השם עליו הוסכם בהסכם פרספה.
ב-12 בפברואר 2019 השינוי הרשמי נכנס לתוקפו וסיים סכסוך ארוך-השנים בין המדינות.
ההיסטוריה של מלזיה היא חלק מההיסטוריה של האזור המאלאי-אינדונזי.
בעבר לא היו כמעט הבדלים מבחינה תרבותית ולשונית בין הטריטוריות שמרכיבות את מלזיה של ימינו לבין הארכיפלג המלאי.
כיום, האזור המאלאי מחולק לשש מדינות – מלזיה, אינדונזיה, הפיליפינים, סינגפור, ברוניי ומזרח טימור.
מקור חלוקה זו הוא בעיקר השפעות חוץ.
מבחינה גאוגרפית נמצאת מלזיה בין ציוויליזציות גדולות.
ממערב למדינה ניתן למצוא את הודו, המזרח התיכון ואירופה.
בכיוון צפון מזרח ניתן למצוא את סין ויפן.
נתיבי השיט שחיברו את סין אל המערב עוברים דרך אזור זה והנתיב הקצר ביותר עובר דרך מצר מלאקה.
את ההיסטוריה של מלזיה ניתן לראות כארבעה שלבים עוקבים של השפעה חיצונית, שבעקבותיהם הגיעה תקופה העצמאות של מלזיה.
בשלב הראשון האזור היה נתון לשליטתן של התרבויות ההינדואיסטיות והבודהיסטיות שהגיעו מהודו.
שיאה של שליטה זו הגיע כאשר הוקמה אימפריית סריוויג'איה שבסיסה היה באי סומטרה, ואשר שלטה באזור המאלאי כולו בין המאה ה-7 למאה ה-14 לספירה.
השלב השני החל כאשר האסלאם הגיע לאזור זה החל מהמאה ה-10, וגרם להתפרקותה של סריוויג'איה למספר סולטאנויות קטנות, כאשר הבולטת ביותר מביניהן הייתה מלאקה.
בין התרבות האסלאמית לבין התושבים המקומיים היו השפעות גומלין.
בשלב השלישי הגיעו לאזור האימפריות הקולוניאליסטיות מאירופה: הראשונה הייתה פורטוגל, שכבשה את מלאקה ב-1511, הולנד ולבסוף בריטניה, שהקימה בסיסים בפינאנג ובסינגפור.
השליטה האירופאית באזור הובילה בסופו של דבר לאחד האירועים החשובים בהיסטוריה האזורית – האמנה האנגלו-הולנדית של 1824, שבה הוסכם על קביעת קו גבול בין מאלאיה הבריטית ובין איי הודו המזרחיים ההולנדיים, שבשטחה הוקמה מאוחר יותר אינדונזיה.
החלוקה השרירותית של האזור נשארה קבועה עד ימינו.
כתוצאה מהשליטה האירופאית באזור הגיע גם השלב הרביעי בהיסטוריה שלו: ההגירה ההמונית של פועלים סיניים והודיים שנועדה לענות על הצרכים הכלכליים שנבעו מהפעולות הבריטיות בחצי האי המלאי ובצפון בורנאו.
פועלים אלה היוו איום כלכלי על המלאים, ולמשך זמן מה הם כמעט גרמו למאלאים להיות מיעוט במדינתם.
הדומיננטיות הבריטית באזור נפגעה בצורה קשה בעקבות הכיבוש היפני בשנים 1942 – 1945. למרות אורכו הקצר, הכיבוש היפני גרם להתעוררותם של רגשות לאומיים.
התעוררות זו גררה תגובה של סין, שחששה מדומיננטיות מאלאית ואסלאמית, ותגובה זו הייתה תמיכה במפלגה הקומוניסטית המאלאית.
רק לאחר עימות צבאי קשה עם הבריטים, והסכמה של ההנהגה הפוליטית של מאלאיה וסין, הסתיימה ההתקוממות הקומוניסטית והוקמה פדרציית מאלאיה ב-1957.
ב-1963 מאלאיה הפכה למלזיה לאחר שקיבלה את הטריטוריות הבריטיות של צפון בורנאו וסינגפור.
ב-1965 הסכימו סינגפור (שהיה בה רוב סיני) ומלזיה על פיצול.
מלזיה שרדה את המשבר הזה כמו גם את העימות עם אינדונזיה, אולם כמעט וקרסה בעקבות המהומות הגזעיות, שפרצו ב-13 במאי 1969. משבר זה גרם להחלתו של משטר חירום ולצמצום בזכויות האזרח שמעולם לא בוטל.
מאז שנות ה-70 הארגון הלאומי של מלזיה המאוחדת (UMNO) שולט במלזיה במתכונת של מדינה כמעט חד-מפלגתית, ומשתף פעולה עם ההנהגה של הודו וסין באמצעות "קואליציית החזית הלאומית".
תחת שלטון ה-UMNO מלזיה שגשגה ובשנות ה-90 תנאי המחיה בה כמעט והיו שווים לאלו של מדינות העולם הראשון.
רווחה זו סייעה בהקטנת המחלוקות הפוליטיות, אולם מיסכה את שינוי מוקד הכוח שעבר לידי המלזיאנים.
הממשלות שנבחרו לאחר ה-UMNO היו נחושות לנטרל את הדומיננטיות הסינית על הכלכלה ואת הדומיננטיות ההודית במקצועות העבודה, וליצור מעמד עסקי ומקצועי של המאלאים.
דבר זה הושג באמצעות חקיקה שקבעה כי מערכת החינוך תתנהל בשפה המאלאית ובאמצעות העדפה מתקנת כלפי המלזיאנים.
צעדים אלו נתקלו בהתנגדות, אולם הם גרמו בסופו של דבר להעמקת השילוב והרב תרבותיות בחברה.
ההיסטוריה, בניגוד לפרהיסטוריה, של האזור דובר המאלאית מתחילה עם התגברות בהשפעה ההודית, המתוארכת למאה ה-3 לפנה"ס בקירוב.
סוחרים הודיים הגיעו לארכיפלג בעיקר בגלל היערות הנרחבים ובגלל המוצרים הימיים, ועל מנת לסחור עם סוחרים סיניים, שגם כן גילו את האזור בתקופה מוקדמת.
במאה ה-1 ההינדואיזם והבודהיזם כבר היו מבוססים היטב בחצי האי המלאי, ומשם הם התפשטו לכל הארכיפלג.
ביומנים סיניים מהמאה ה-5 נכתב על נמל ימי גדול בדרום הנקרא גואנטולי, שככל הנראה היה במצר מלאקה.
כמו כן, ביומנים מוזכר קיומו של נמל נוסף בשם שיליפושי במאה ה-7, והדעה הרווחת היא שמדובר על שם סיני שניתן לגואנטולי.
המיקום המדויק של סריוויג'איה מעולם לא נמצא, אולם ההשערה היא כי הוא היה במוצא של אחד הנהרות במזרח סומטרה, ככל הנראה ליד פאלמבאנג.
במשך 700 שנים המהראג'ות של סריוויג'איה שלטו על אימפריה ימית שחלשה על חופי סומטרה, חצי האי המלאי, ובורנאו.
במשך תקופות מסוימות הם שלטו בג'אווה, אולם מספר מדינות שהיו קיימות בג'אווה בתקופה זו התנגדו להגמוניה של סריוויג'איה.
האימפריה התבססה על מסחר, וקידמה בברכה ציי סוחר מסין והודו, ואף ממדינות רחוקות יותר כגון יפן, פרס וארצות ערב.
היריבים הגדולים ביותר של האימפריה היו התאילנדים, שבאופן קבוע ניסו לפלוש לאזור מכיוון צפון.
על מנת להבטיח את קיומה של ברית צבאית חזקה כנגד אויביהם, המאהאראג'ות שילמו מס לקיסרי סין, אולם מעולם לא היו תחת שלטונם.
החל מהמאה ה-10 כוחה של סריוויג'איה החל לדעוך.
כיוון שמעולם לא הייתה מדינה ריכוזית, היא נחלשה ככל הנראה בעקבות מלחמות עם אנשי ג'אווה, שהפריעו למסחר.
במאה ה-11 נוצר מרכז כוח נוסף במלאיו, נמל שככל הנראה היה ממוקם במעלה החוף הסומטרי, באזור פרובינציית ג'אמבי של ימינו.
השפעתו של מלאיו ניכרת בהשערה שהשם הוא המקור למילה "מאלאיה".
כוחם של המאהאראג'ות ההינדיים החל לדעוך גם כן, וזאת בעקבות התפשטות האסלאם.
אזורים שהמירו את דתם לאסלאם בשלב מוקדם, כגון אצ'ה, השתחררו משליטתה של סריוויג'איה.
עד לשלהי המאה ה-13 המלכים התאילנדיים מסוקהוטאי הצליחו להשתלט על רוב מאלאיה.
אולם, עוצמתה הכלכלית של סריוויג'איה – שהתבססה על מוצרי ים, זהב, עצים לבנייה, תבלינים, שעווה ושרף – הצליחה לשמור על קיומה של האימפריה עד המאה ה-14.
נמל מלאקה היה קיים בחוף המערבי של חצי האי המלאי ונוסד בערך בשנת 1400 על ידי פאראמסווארה, שהיה נסיך מורד משושלת השליטים של סריוויג'איה, וטען בספר סג'ארה מלאיו כי הוא צאצא של אלכסנדר מוקדון.
לאחר שגורש מסומטרה בעקבות רציחתו של שליט טמאסק (כיום סינגפור), פאראמסווארה התיישב ביחד עם תומכיו במלאקה.
בתוך זמן קצר הם שלטו על האזור שקודם לכן היה שייך לסריוויג'איה, יצרו קשרים עצמאיים עם סין, והרחיבו את שטחם שחלש על המצרים ששלטו על נתיב הסחר הימי בין סין להודו, שחשיבותו עלתה כאשר האימפריה המונגולית סגרה את הנתיב היבשתי בין סין למערב.
מספר שנים לאחר ייסודה, אימצה מלאקה באופן רשמי את האסלאם, והראג'ה הפך לסולטאן.
כוחה הפוליטי של סולטנות מלאקה סייע להתפשטות המהירה של האסלאם ברחבי האזור המאלאי, והתפשטות זו הגיעה עד אזור הפיליפינים של ימינו, והותירה רק את באלי כמעוז האחרון של ההינדואיזם.
האסלאם הגיע לארכיפלג המאלאי דרך הודו, והיה שונה במידת מה מהאסלאם המזרח תיכוני.
האסלאם באזור זה הושפע רבות על ידי המסורות המיסטיות של הסופיות, והטמיע מספר יסודות של המסורות ההינדואיסטיות והמאלאיות.
כיוון שהאסלאם הובא על ידי סוחרים ולא באמצעות כיבושים צבאיים, לא הייתה כפייה של שימוש בשפה הערבית ודרכי השלטון הערביות.
כיוון שרוב המאלאים לא יכלו לקרוא את הקוראן, הגרסה המקומית של האסלאם הייתה פחות נוקשה בהשוואה לארצות ערב.
כיוון שהשליטים המאלאיים שמרו על כוחם, אנשי הדת המוסלמיים לא צברו כוח פוליטי כפי שהיה להם בארצות מוסלמיות אחרות.
שלטונה של מלאקה שרד במשך כמאה שנים, אולם הייתה לו חשיבות רבה, כיוון שכיום הוא נחשב כעידן הזהב של השלטון העצמי המאלאי, וסולטאני מלאקה הפכו למודל עבור כל שליטי מאלאיה שבאו אחריהם.
מלאקה הפכה למרכז תרבותי גדול, ויצרה את מרכז התרבות המאלאית של ימינו: תערובת של יסודות מלאיים מקומיים וכאלה שיובאו מההודים, הסינים והמוסלמים.
המנהגים של מלאקה בתחומי הספרות, אומנות, מוזיקה, ריקוד, לבוש והפאר של חצר המלוכה, הפכו למעין תקן עבור כל המאלאים.
כמו כן, חצר המלוכה של מלאקה תרמה גם לשפה המאלאית, שהחלה להתפתח בסומטרה והובאה למלאקה כאשר היא נוסדה.
במשך הזמן המאלאית הפכה לשפה הרשמית של כל המדינות המאלאיות, אם כי ראוי לציין שחלק מהשפות המקומיות גם כן שרדו.
הסגירה הממושכת של הנתיב היבשתי מאסיה לאירופה על ידי האימפריה העות'מאנית, והמונופול על הסחר עם הודו ודרום-מזרח אסיה שהיה בידי סוחרים ערביים, גרמו לאירופאים לחפש נתיב תחבורה ימי לאזור.
ואסקו דה גאמה, שנשלח על ידי המלך הפורטוגלי מנואל הראשון, גילה את הדרך להודו העוברת מסביב לכף התקווה הטובה, וב-1511 אפונסו דה אלבוקרקי עמד בראש משלחת למלאקה.
לאחר מצור שנמשך חודש שלם, המשלחת הצליחה לכבוש את מלאקה והפכה אותה לעיר הבירה של החלק המזרחי של האימפריה הפורטוגלית.
בנו של הסולטאן האחרון של מלאקה ברח מהאי בינטאן לדרום מאלאיה, וייסד שם מדינה חדשה שלבסוף הפכה לסולטנות ג'והור.
לאחר שהשתחרר משליטתה של מלאקה, הוקמו באזור מספר מדינות, בזו אחר זו, שהיו מצויות בסכסוכים קבועים.
החשובות שבהן היו אצ'ה, ברוניי, ג'והור ופראק.
מדינות אחרות כגון באנטן, יוגיאקרטה, קדה (Kedah), סלאנגור, סולו וטרנגנו נוסדו גם כן כסולטאנויות עצמאיות.
לקראת סוף המאה ה-16 הסוחרים האירופאים גילו בצפון מאלאיה את מכרות הבדיל, ופראק הפכה למדינה חזקה כאשר היא מתבססת על רווחים מייצוא בדיל.
אולם, האירופאים לא הסתפקו רק באזור זה.
הפורטוגלים השתלטו על אזורי גידול האורז שבאיי מאלוקו, וב-1571 ספרד כבשה את מנילה.
ההולנדים הגיעו לאזור ב-1596. בינם לבין הפורטוגלים הייתה יריבות בעלת שורשים דתיים ומסחריים, והם היו נחושים לגרש אותם מהאיים הרווחיים שכונו על ידם הודו ההולנדית.
תחת הנהגתה של חברת הודו המזרחית ההולנדית הם ניצחו במהירות את הסולטאנויות החלשות בג'אווה וייסדו את באטאביה (כיום ג'קרטה) ב-1619 כעיר הבירה.
מאזור העיר הם הרחיבו את שליטתם לרוחב הארכיפלג, ויצרו ברית עם ג'והור נגד היריבים העיקריים שלהם, הפורטוגלים במלאקה וסולטאן אצ'ה.
ב-1641, לאחר מספר ניסיונות, כוחות הברית הצליחו לכבוש את מלאקה, ושברו את בסיס הכוח הפורטוגלי במלאיה לצמיתות – בידיה של פורטוגל נותרה רק המושבה מזרח טימור.
בגיבוי הולנדי, ג'והור השיגה הגמוניה רופפת על המדינות המאלאיות, מלבד פראק, שסייעו לה להתמודד עם אנשי סיאם בצפון ולשמור על עצמאותה.
היחלשותן של המדינות המאלאיות בתקופה זו אפשרה לאנשים אחרים להגר לאזור זה.
הקבוצה העיקרית ואחת החשובות ביותר הייתה הבוגיס, ימאים מאזור מזרח אינדונזיה של ימינו, שערכו פשיטות רבות על חופי מאלאיה, ולבסוף הצליחו לכבוש את ג'והור לאחר ההתנקשות בסולטאן האחרון ממשפחת המלוכה של מלאקה ב-1699. אנשי בוגיס אחרים כבשו את סלאנגור.
אנשי מינאנגקאבאו מסומטרה היגרו למאלאיה, ובסופו של דבר ייסדו מדינה משל עצמם בנגרי סמבילאן.
נפילתה של ג'והור הותירה חלל שלטוני בחצי האי המלאי, שנשלט בחלקו על שליטי ממלכת איוטהאיה שבסיסה היה בתאילנד, שהפכו את חמש המדינות בצפון מאלאיה (קדה, קלאנטאן, פאטאני, פרליס וטרנאגנו) לווסאלים שלהם.
כמו כן, שקיעתה של ג'והור הותירה את פראק כמנהיגה הבלתי מעורערת של האזור.
במהלך המאה ה-18 עלתה חשיבותה של מאלאיה עבור אירופה מבחינה כלכלית.
סחר התה הגובר בין סין ובריטניה גרם לעליית הביקוש לבדיל מאלאי איכותי, ששימש עבור הכנת מגשי תה.
פלפל מאלאי זכה למוניטין טוב באירופה, בעוד שבקלאנטאן ופאהאנג היו מכרות זהב.
הגידול בכריית הזהב והבדיל, וכן תעשיות השירותים הנלווים, היה אחד הגורמים שהובילו לשטף המהגרים הראשון לאזור – בתחילה הערבים וההודים, מאוחר יותר הסינים – שהתיישבו בערים ובמהירה שלטו בפעילויות הכלכליות.
אירועים אלה קבעו את מאפייני החברה המאלאית ל-200 השנים הבאות – אוכלוסייה כפרית מאלאית הולכת וגדלה הנמצאת תחת שליטה של קהילות מהגרים עירוניות ועשירות, שהסולטאנים לא יכלו להתמודד איתן.
הסוחרים האנגליים פעלו במימי מאלאיה החל מהמאה ה-17, אולם רק לקראת אמצע המאה ה-18 חברת הודו המזרחית הבריטית, שבסיסה היה במושבה הבריטית בהודו, החלה להתעניין בנושאים הנוגעים למאלאיה.
התפתחות הסחר בין סין לבריטניה גרמה לחברה לרצות להקים בסיסים נוספים באזור.
מספר איים שימשו למטרה זו, אולם רכישת הקבע הראשונה הייתה פננג, שנחכרה מסולטאן קדה ב-1786. בעקבות זאת חכרו הבריטים טריטוריה על היבשת שנמצאה מול פננג (ידועה כפרובינציית ולסלי).
ב-1795, במהלך המלחמות הנפוליאוניות, הבריטים כבשו את מלאקה ההולנדית על מנת לסכל כל ניסיון צרפתי עתידי לכבוש את האזור.
כאשר מלאקה הוחזרה להולנד ב-1818, המושל הבריטי, תומאס סטמפורד ראפלס, חיפש אתר אחר למיקום הבסיס וב-1819 הוא רכש או חכר את החוף הדרומי של סינגפור מסולטאן ג'והור.
יזמה פרטית קבלה גבוי ממשלתי בשנת 1823 וב-1824 נצלו הבריטים חוסר ערנות של שלטאן ג'והור והשתלטו על כל האי סינגאפורה.
הבסיסים התאומים בפננג וסינגפור, ביחד עם היחלשותו של הצי ההולנדי, סייעו לבריטניה להפוך לכוח הימי הדומיננטי באזור.
סיבה נוספת להתגברות ההשפעה הבריטית הייתה החשש של תושבי מאלאיה מפני התרחבות של שליטי סיאם, שבריטניה היוותה משקל נגד יעיל כנגדם.
במהלך המאה ה-19 סולטאני מאלאיה הפכו לבני ברית נאמנים של האימפריה הבריטית.
ב-1824 ההגמוניה הבריטית באזור קיבלה תוקף רשמי בעקבות החתימה על האמנה האנגלו-הולנדית, שהייתה אחד האירועים המכריעים שהובילו להקמת מלזיה של ימינו.
ההולנדים נסוגו ממלאקה וויתרו על האינטרסים שלהם בשאר מאלאיה, ואילו הבריטים הכירו בשלטון ההולנדי בשאר הודו המזרחית.
האמנה קבעה גבול שרירותי לעולם המאלאי, גבול שמעולם לא בוטל.
פנאנג, מלאקה וסינגפור אוחדו לישות אחת בשם מושבות המצרים, שנשלטו על ידי מושל בריטי שישב בסינגפור.
במהלך המאה ה-19 הבריטים חתמו על סדרת הסכמים עם המדינות המאלאיות, ושלחו אליהן "תושבים" שייעצו לסולטאנים, ובסופו של דבר יועצים אלה הפכו לשליטים האמיתיים.
העושר של מכרות הבדיל של פראק גרם למשקיעים הבריטיים להשקיע בשמירה על היציבות הפוליטית, ובכך פראק הייתה למדינה המאלאית הראשונה שהסכימה לפיקוח בריטי.
רק ג'והור התנגדה לכך, והתמידה בסירובה עד 1914. ב-1909 ממלכת סיאם החלשה נאלצה לוותר לבריטים על קדה, קלאנטאן, פרליס וטרנאגנו (סיאם שמרה על שליטתה בסולטנות פאטאני, מה שהותיר מיעוט מוסלמי בדרום תאילנד שהיווה מקור למספר בעיות עבור הממשלות התאילנדיות שבאו לאחר מכן).
במהלך המאה ה-19 הבריטים הצליחו להשתלט על החוף הצפוני של בורנאו, באזור שבו ההולנדים מעולם לא שלטו.
החלק המזרחי של אזור זה (כיום סבה) היה תחת שליטה רשמית של סולטאן סולו, שהיה וסאל מהפיליפינים הנתונים לשליטת ספרד.
יתרת האזור הייתה הטריטוריה של סולטנות ברוניי.
ב-1841 הרפתקן בריטי בשם ג'יימס ברוק חכר את העיר קוצ'ינג מהסולטאן, ומינה את עצמו לתפקיד "הראג'ה הלבן" של סאראוואק, ובהדרגתיות הוא הרחיב את הטריטוריה שלו על חשבון ברוניי.
בצפון-מזרח בורנאו התיישבו סוחרים בריטים, וב-1881 חברת צפון בורנאו הבריטית קיבלה את מושכות השלטון על הטריטוריה תחת פיקוחו של מושל סינגפור.
השלטון הספרדי בפיליפינים מעולם לא הכיר באובדן הטריטוריה של סולטאן סולו, מה שהניח את הבסיס לטענת הבעלות הפיליפינית על סבה.
שארית ברוניי הפכה ב-1888 למדינת חסות בריטית, וב-1891 אמנה אנגלו-הולנדית נוספת קבעה את הגבול בין החלק ההולנדי לבריטי של בורנאו.
מסיבה זו ניתן לומר שגבולותיה של מלזיה המודרנית נוצרו באמצעות המגמות הקולוניאליסטיות, ללא התחשבות בגורמים לשוניים או אתניים.
לקראת 1910 התבסס דפוס השלטון הבריטי באזור המאלאי.
היאחזויות המצוקה היו למושבת כתר, שנשלטה על ידי מושל שהיה נתון לפיקוח מזכיר המדינה לענייני מושבות.
כמחצית מאוכלוסיית האזור הייתה ממוצא סיני, אולם כל התושבים (ללא קשר למוצאם) היו נתינים בריטיים.
המדינות הראשונות שקיבלו מעמד רשמי כחלק מבריטניה (פראק, סלאנגור, נגרי סמבילאן ופאהאנג) נקראו פדרציית מדינות מאלאיה: בעוד שמבחינה טכנית הן היו עצמאיות, הן היו נתונות לשלטונו של גנרל-תושב החל משנת 1895, ובכך הן נהיו למושבות בריטיות לכל דבר מלבד השם.
המדינות המאלאיות הלא-פדרטיביות (ג'והור, קדה, פרליס וטרנאגנו) זכו למעט יותר עצמאות, אם כי עדיין לא היה ביכולתן להתנגד לרצונותיהם של הבריטים.
ג'והור, כבעלת הברית הקרובה ביותר לבריטניה בעניינים המאלאים, זכתה לכך שתהיה לה חוקה כתובה.
לפי החוקה לסולטאן יש את הסמכות הבלעדית למנות את הקבינט שלו, אם כי הסולטאנים הקפידו להתייעץ עם הבריטים לפני שפעלו בנושא.
בניגוד למדינות קולוניאליסטיות אחרות, הבריטים התייחסו לאימפריה שלהם בראש ובראשונה כאל בעיה כלכלית, והציפייה הייתה שהמושבות יניבו רווחים עבור הממלכה.
המקומות המשתלמים ביותר במאלאיה היו באופן טבעי מכרות הזהב והבדיל, אולם בעלי מטעים בריטים החלו לעשות ניסויים בצמחים טרופיים – טאפיוקה, אונקאריה, פלפל וקפה.
אולם, ב-1877 הובא לאזור צמח הגומי שמקורו בברזיל, והגומי הפך במהרה למוצר הייצוא העיקרי של מאלאיה, וזאת בעקבות הדרישה ההולכת וגוברת מהתעשייה האירופאית.
מאוחר יותר נוסף גם שמן דקלים כמוצר המיוצא ברווח גדול.
כל התעשיות הללו דרשו כוח עבודה גדול וממושמע, והבריטים לא נתנו אמון בילידי המקום כעובדים טובים.
הפתרון היה הבאתם של עובדי אדמה מהודו, ובייחוד דוברי טמילית מדרום הודו.
קיומם של המכרות, המטחנות ונמלי הים גרם להגירתם של מהגרים רבים מדרום סין.
תוך זמן קצר נוצר מצב של רוב סיני בערים כגון סינגפור, פנאנג ואיפוה, כפי שהיה בקואלה לומפור, שנוסדה כמרכז לכריית בדיל ב-1857. בשנת 1891, כאשר נערך מפקד האוכלוסין הראשון במאלאיה, בפראק ובסלאנגור (המדינות שבהן התרחשה רוב כריית הבדיל) היה רוב סיני.
רוב הסינים שהגיעו היו עניים, אולם הרגלי העבודה שלהם והעזרה ההדדית שהייתה נהוגה אצלם סייעה להם להתעשר במהירות.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 יאפ אה לוי, שהחזיק בתואר קפיטן סין של קואלה לומפור, היה לאדם העשיר ביותר במאלאיה, ובבעלותו היו מכרות, מטעים וחנויות.
מתחילת קיומן נוהלו תעשיות הבנקאות והביטוח על ידי סינים, ואנשי העסקים הסיניים, בסיוע של חברות מלונדון, הפכו במהרה לכוח הכלכלי העיקרי.
כיוון שסולטאני מאלאיה נטו לבזבזנות יתר, הם היו חייבים כספים לבנקאים הסינים, ודבר זה נתן לסינים כוח פוליטי בנוסף לכוחם הכלכלי.
בתחילת ההגירה רוב המהגרים הסינים היו גברים, ורובם התכוונו לחזור לסין כאשר הם ירוויחו מספיק כסף.
רבים חזרו לסין, אולם רבים אחרים נשארו, כאשר בהתחלה הם התחתנו עם נשים מלאיות, והובילו ליצירה של קהילה סינית-מאלאית מעורבת.
אולם, לאחר זמן מה הם החלו להביא כלות מסין, הקימו קהילות סיניות קבועות, בנו בתי ספר ומקדשים.
בתקופה הראשונית שלאחר הגעתם המהגרים ההודים לא הצליחו כמו הסינים, כיוון שבניגוד אליהם ההודים הגיעו למטעי הגומי ללא ניסיון קודם, והיו להם פחות הזדמנויות כלכליות מאשר לסינים.
כמו כן, הקהילה ההודית הייתה פחות מאוחדת, כיוון שהם היו מחולקים מבחינת שפה וקאסטה להינדים ומוסלמים.
מעמד הסוחרים והעובדים ההודי החל להתבסס בראשית המאה ה-20, אולם רוב ההודים נותרו עניים וחסרי חינוך באזורי גידול הגומי הכפריים.
לחברה המאלאית המסורתית היו קשיים בהתמודדות עם אובדן הריבונות הפוליטית לבריטים והריבונות הכלכלית לסינים.
יתר על כן, בתחילת המאה ה-20 הייתה אפשרות שהמאלאים יהפכו למיעוט במדינתם שלהם.
הסולטאנים, שנחשבו כמשתפי פעולה עם הבריטים והסינים, איבדו חלק מהיוקרה שלהם, ובייחוד בקרב המאלאים שקיבלו חינוך מערבי, אולם האוכלוסייה המאלאית הכפרית המשיכה לאהוד את הסולטאנים ולפיכך הם היו גורם מסייע חשוב לשלטון הקולוניאלי.
קבוצה קטנה של אינטלקטואלים מאלאים לאומנים החלה להתפתח בראשית המאה ה-20, והייתה התעוררות של האסלאם בתגובה לנוכחותן של דתות אחרות שהגיעו לאזור, ובייחוד הנצרות.
למעשה, מאלאים מעטים בלבד המירו את דתם לנצרות, לעומת הסינים שכן המירו ברובם.
האסלאם נותר דומיננטי באזורים הצפוניים, שהושפעו פחות מהרעיונות המערביים, והוא דומיננטי בהם גם כיום.
אחד ממקורות העידוד עבור הגאווה המאלאית היה שהבריטים אפשרו להם לקיים מונופול וירטואלי בעמדות הבכירות של המשטרה ויחידות הצבא המקומיות, כמו גם במשרות הניהול שהיו פתוחות ללא-אירופאים.
בעוד שברוב המקרים הסינים בנו ושילמו עבור בתי הספר והמכללות שלהם, הביאו מורים מסין, הממשלה הקולוניאלית דאגה לחינוך עבור המאלאים.
ב-1905 היא פתחה את המכללה המאלאית הראשונה והקימה את שירות הניהול המאלאי ב-1910. ב-1922 הוקמה מכללה להכשרת מורים, ומכללת נשים הוקמה ב-1935. דברים אלו שיקפו את המדיניות הבריטית הרשמית שמאלאיה שייכת למאלאים, ושבני הלאומים האחרים הם תושבים זמניים.
השקפה זו לא התאימה למציאות, והיוותה את הזרע של בעיות עתידיות.
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה הבריטים הזניחו את ההתפתחות החוקתית במאלאיה.
בהתאמה למדיניות שלהם של שלטון לא ישיר, הם התמקדו בחיזוק הסמכות של הסולטאנים ובדיכוי כל פעולה בכיוון של מאלאיה כמדינה עצמאית או בעלת ממשל עצמי.
לא נעשו מהלכים שמטרתם הקמת ממשלה מאלאית אחת, ולמעשה ב-1935 התפקיד גנרל תושב של מדינות הפדרציה בוטל, וסמכויותיו פוזרו למדינות השונות.
בעקבות נטייה לסטריאוטיפים בנושאי גזע, הבריטים התייחסו למאלאים כאל אנשים חביבים אך עצלנים ולא חכמים, שאינם מסוגלים לנהל מדינה, אם כי בעלי יכולת להיות חיילים טובים תחת פיקודם של קצינים בריטים.
הם התייחסו לסינים כחכמים אך מסוכנים – ואכן, במהלך שנות ה-20 ושנות ה-30 הקוומינטנג והמפלגה הקומוניסטית של סין הקימו ארגונים מקבילים במאלאיה, מה שגרם לבעיות בערים הסיניות.
באותה תקופה הבריטים לא ראו כל אפשרות שאוסף המדינות והגזעים שהרכיבו את מאלאיה יהיו מדינה אחת, לא כל שכן מדינה עצמאית.
בריטניה ומאלאיה לא היו מוכנות בזמן תחילת הקרבות באוקיינוס השקט בדצמבר 1941. במהלך שנות ה-30, בעקבות התגברות האיום מצד הצי הקיסרי היפני, הם בנו נמל צבאי גדול בסינגפור, אולם לא צפו שמאלאיה תיאלץ להתמודד עם פלישה מהצפון.
בעקבות צורכי המלחמה באירופה, כמעט ולא הייתה נוכחות בריטית אווירית במזרח הרחוק.
היפנים תקפו מבסיסיהם בהודו-סין הצרפתית ללא סיכון, ולמרות התנגדות עיקשת של כוחות בריטים, אוסטרלים והודיים, מאלאיה נכבשה על ידי היפנים בתוך כחודשיים.
סינגפור, שהייתה חסרת הגנה יבשתית, כיסוי אווירי ואספקת מים נאלצה להיכנע ב-1942, ופגעה בצורה קשה ביוקרה הבריטית.
צפון בורנאו הבריטית וברוניי נכבשו גם כן.
היפנים יישמו מדיניות גזענית בדומה לבריטים.
הם התייחסו למאלאים כאל קולוניאליסטים שהשתחררו מהשלטון הבריטי האימפריאלי, ואפשרו מידה מוגבלת של לאומנות מאלאית, מה שסייע להם בהשגת מידת מה של שיתוף פעולה מצד השירותים האזרחיים והאינטלקטואלים המאלאים (רוב הסולטאנים שיתפו פעולה עם היפנים, אף על פי שמאוחר יותר הם טענו שעשו זאת בכפייה).
אולם, היפנים התייחסו לסינים כאל אזרחי אויב, והעניקו להם יחס נוקשה ביותר: במהלך הסוק צ'ינג (טיהור באמצעות סבל) נהרגו כ-40,000 סינים במאלאיה וסינגפור.
עסקים סיניים הופקעו ובתי הספר שלהם נסגרו.
באופן צפוי הסינים, בעידודה של המפלגה המאלאית הקומוניסטית, נתנו את התמיכה הרבה ביותר לצבא העם המאלאי האנטי יפני (MPAJA), שבסיוע בריטי הפך לכוח המחתרתי היעיל ביותר במדינות אסיה הכבושות.
אולם, היפנים פגעו בלאומיות המאלאית בכך שאפשרו לתאילנד, שהייתה בעלת בריתם, לספח מחדש ארבע מדינות צפוניות: קדה, פרליס, קלאנטאן וטרנאגנו.
אובדן שוקי הייצוא של מאלאיה גם לעלייה באבטלה שהשפיעה על כל הקבוצות האתניות וגרמה לירידה נוספת בפופולריות היפנית.
מסיבות אלו המאלאים היו מרוצים מחזרתם של הבריטים ב-1945, אולם מצב הדברים השתנה לעומת התקופה שלפני המלחמה.
הבריטים היו בחובות כספיים וממשלת הלייבור הייתה מעוניינת להסיג את כוחותיה מהמזרח בהקדם האפשרי.
המאפיינים החדשים של המדיניות הבריטית היו שלטון עצמי בחסות קולוניאלית ועצמאות.
מגמת הלאומניות הגיעה במהרה למאלאיה.
אולם, רוב המאלאים היו עסוקים בהתנגדות למפלגה המאלאית הקומוניסטית (MCP) שרוב חבריה היו סינים, מאשר בדרישה מהבריטים לתת להם עצמאות – ואכן, חששם העיקרי היה שהבריטים ייסוגו ויותירו אותם לבדם מול הקומוניסטים החמושים של הצבא העממי האנטי-יפני, שהיה הכוח החמוש הגדול ביותר במדינה.
במהלך השנה האחרונה של המלחמה היו מספר עימותים חמושים בין הסינים והמאלאים ומאלאים רבים נהרגו על ידי הקומוניסטים.
הכוחות הבריטים שחזרו למאלאיה מצאו מדינה על סף מלחמת אזרחים.
ב-1946 הבריטים הכריזו על תוכנית לאיחוד מאלאיה, שיהפוך את המדינות הפדרטיביות והלא-פדרטיביות, כולל פנאנג ומלאקה (אך לא סינגפור), למדינה אחת שלאחר מספר שנים תהפוך לעצמאית.
לפי התוכנית תיווצר אזרחות מאלאית אחת ללא קשר לגזע.
המאלאים היו מאוד לא מרוצים מכך שהסינים וההודים יהיו חלק שווה וקבוע בעתידה של מאלאיה, והתנגדו לתוכנית.
הסולטאנים, שלאחר הצגת התוכנית תמכו בה, נסוגו והתייצבו בראש המתנגדים.
ב-1946 נוסד ארגון המאלאים המאוחדים הלאומי (UMNO) על ידי לאומנים מאלאים בהנהגתו של און ג'אאפר, השר הראשי של ג'והור.
הארגון תמך בעצמאות למאלאיה רק אם המדינה החדשה תנוהל באופן בלעדי על ידי המאלאים.
בעקבות ההתנגדות הנחרצת הבריטים זנחו את התוכנית.
במקביל, הקומוניסטים החלו בהכנות לקראת מרידה כוללת.
צבא העם פורק בדצמבר 1945, והמפלגה הקומוניסטית התארגנה כמפלגה חוקית, אם כי כלי הנשק של הצבא נשמרו לשימוש עתידי.
מדיניותה הרשמית של המפלגה הייתה קבלת עצמאות מיידית ושוויון זכויות מלא לכל הגזעים.
משמעות הדבר הייתה גיוסם של מאלאים רבים.
כוחה של המפלגה היה ניכר באיגודים המקצועיים שנשלטו על ידי הסינים (בייחוד בסינגפור), ובבתי הספר הסינים, היכן שהמורים (שרובם היו ילידי סין) ראו את המפלגה הקומוניסטית של סין כמובילת התחייה הסינית הלאומית.
במרץ 1947, בשיקוף של הפנייה שמאלה של התנועה הקומוניסטית הבינלאומית בעקבות המלחמה הקרה, מנהיג המפלגה לאי טק "טוהר" (טק נעלם ולא ידוע מה היה גורלו) והוחלף על ידי לוחם הגרילה לשעבר צ'ין פנג, שבהנהגתו פנתה המפלגה לכיוון של פעולה ישירה.
ביולי, בעקבות שרשרת התנקשויות במנהלי מטעים, הממשלה הקולוניאלית השיבה מלחמה, הכריזה על מצב חירום, הוציאה את המפלגה אל מחוץ לחוק ועצרה מאות פעילים שלה.
המפלגה נסוגה לג'ונגל והקימה את צבא השחרור המאלאי העממי, שמנה כ-3,000 חיילים, כמעט כולם סינים.
מצב החירום המלאי נמשך שש שנים שבהן התחוללו קרבות מרים בחצי האי המלאי.
האסטרטגיה הבריטית, שבסופו של דבר הוכחה כמוצלחת, הייתה לבודד את המפלגה הקומוניסטית מבסיס התמיכה שלה באמצעות שילוב של ויתורים לסינים ויישובם מחדש באזורים חופשיים מהשפעת המפלגה.
גיוסם היעיל של המאלאים ועידודם לפעול נגד המפלגה הקומוניסטית היווה מרכיב חשוב נוסף במדיניות הבריטית.
החל מ-1949 חלה ירידה בכוחה של המפלגה ומספר חבריה ירד בצורה חדה.
אף על פי שפעילי המפלגה הצליחו להתנקש בנציב הבריטי סר הנרי גרני באוקטובר 1951, מעבר זה לטקטיקה טרוריסטית גרם לסינים רבים לעזוב את המפלגה.
הגעתו של לוטננט גנרל ג'רלד טמפלר, שמילא את תפקיד המפקד הבריטי, הייתה תחילת הסוף של מצב החירום.
טמפלר פיתח את טכניקות המלחמה בסגנון מרידת נגד, ויישם אותן ללא רחמים.
תגובת הסינים נגד המפלגה הקומוניסטית המאלאית הייתה באמצעות הקמתה של התאחדות הסינים המאלאים (MCA) ב-1949 כבסיס לדעות פוליטיות סיניות מתונות.
מנהיג ההתאחדות, טאן צ'נג לוק, העדיף מדיניות של שיתוף פעולה עם ה-UMNO על מנת להביא לעצמאותה של מאלאיה לפי מדיניות של שוויון זכויות אזרחי, אולם עם מספיק ויתורים שירגיעו את חששות המאלאים.
טאן יצר שיתוף פעולה קרוב עם הנסיך עבדול רחמן, השר הראשי של קדה, והחל מ-1951 מחליפו של און בראשות ה-UMNO.
כיוון שהבריטים הודיעו ב-1949 על כוונתם להפוך את מאלאיה למדינה עצמאית בתוך זמן קצר וכי אין בדעתם להתחשב בדעתם של המאלאים בנושא, שני המנהיגים היו נחושים לכרות ביניהם הסכם שיהיה מקובל על קהילותיהם כבסיס למדינה עצמאית יציבה.
הברית בין UMNO ל-MCA (אליה הצטרף מאוחר יותר הקונגרס המאלאי ההודי - MIC) השיגה ניצחונות משכנעים בבחירות המקומיות והאזורים שנערכו באזורים המאלאים והסיניים בין 1952 ל-1955.
קיומן של הבחירות הכלליות לממשלה היה צעד חשוב נוסף במאבק מול הקומוניסטים.
לאחר מותו של סטלין ב-1953 חל פיצול בהנהגת ה-MCP בעקבות ויכוח על המשך המאבק החמוש.
רבים מהחברים המיליטנטיים של המפלגה הקומוניסטית פרשו, ובזמן שטמפלר עזב את מאלאיה ב-1954 מצב החירום נגמר, אף על פי שצ'ין פנג הוביל קבוצה קטנה שארבה לאנשים בג'ונגלים שלאורך הגבול עם תאילנד במשך זמן רב.
מצב החירום הותיר מורשת של מרירות בין המאלאים והסינים.
במהלך 1955 ו-1956 הקימו ה-UMNO, MCA והבריטים תשתית עבור מאלאיה העצמאית.
UMNO נאלצה להסכים לעיקרון של זכויות אזרח לכל הגזעים.
בתמורה, ה-MCA הסכימה שראש המדינה ייבחר מקרב הסולטאנים המאלאים, שמאלאית תהיה השפה הרשמית, ושיינתן סבסוד ממשלתי לחינוך ולכלכלה.
מבחינה מעשית, משמעות הדבר הייתה שמאלאיה תנוהל על ידי המאלאים, בייחוד כיוון שהם המשיכו לשלוט בשירות האזרחי, הצבא והמשטרה.
כמו כן, הסינים וההודים יקבלו ייצוג הולם בקבינט ובפרלמנט, ינהלו את המדינות שבהן הם הרוב, והמעמד הכלכלי שלהם יזכה להגנה.
פתרון סוגיית השליטה במערכת החינוך נדחה לאחר הכרזת העצמאות.
הכרזה זו התבצעה ב-31 במאי 1957, כאשר טונקו עבדול רחמן הפך לראש הממשלה הראשון של מאלאיה העצמאית.
עצמאותה של מאלאיה הותירה בעיה לא פתורה בדמות הטריטוריות האחרות באזור שהיו תחת השלטון הבריטי.
לאחר שהיפנים נכנעו משפחת ברוק וחברת צפון בורנאו הבריטית ויתרו על שליטתם בסאראוואק וסבה, בהתאמה, והטריטוריות הפכו למושבות כתר בריטיות.
הן היו פחות מפותחות בהשוואה למאלאיה, והמנהיגים הפוליטיים המקומיים (שהיו ברובם נוצריים) היו חלשים מכדי לדרוש עצמאות, למרות ההבדלים התרבותיים הגדולים בין שתי הטריטוריות למאלאיה.
סינגפור, שבה היה רוב סיני, הפכה לאוטונומיה ב-1955, וב-1959 המנהיג הסוציאליסטי הצעיר לי קואן יו התמנה לתפקיד השר הראשי.
סולטאן ברוניי נותר תלוי בבריטים במובלעת הנפט העשירה שלו.
בין 1959 ל-1962 הממשלה הבריטית ניהלה מספר סבבי משא ומתן בין המנהיגים המקומיים הללו לבין ממשלת מאלאיה.
ב-1961 עבדול רחמן העלה לדיון את הרעיון של יצירת מדינה חדשה בשם מלזיה, שתורכב ממאלאיה, סינגפור, סבה, סאראוואק וברוניי, שכולן היו מושבות בריטיות.
ההיגיון מאחורי הצעה זו היה שהדבר יאפשר לממשלה מרכזית אחת לשלוט ולהילחם בפעילים הקומוניסטים, ובייחוד באלה שבסינגפור.
כמו כן, היה חשש שאם סינגפור תזכה לעצמאות, היא תיהפך למעוז סיני שיהווה איום על הריבונות המאלאית.
על מנת לאזן את ההרכב האתני של האומה החדשה, שאוכלוסיית המאלאים והילידים שבה יבטלו את הרוב הסיני הסינגפורי, נכללו גם המדינות האחרות.
אף על פי שלי קואן יו תמך בהצעה, יריביו מהחזית הסוציאליסטית הסינגפורית התנגדו, וטענו שמדובר במזימה שמטרתה להנציח את השלטון הבריטי באזור.
רוב המפלגות הפוליטיות בסאראוואק התנגדו גם כן למיזוג.
בסבה, שלא היו בה מפלגות פוליטיות, נציגי הקהילה הביעו את התנגדותם.
אף על פי שסולטאן ברוניי תמך במיזוג, מפלגת ראייקאט התנגדה לכך גם כן.
בפגישת ראשי מדינות חבר העמים הבריטי שנערכה ב-1961 עבדול רחמן נתן הסברים נוספים למתנגדי ההצעה.
באוקטובר הוא השיג את הסכמתה של הממשלה הבריטית לתוכנית, בתנאי שתהיה הסכמה של המדינות המועמדות למיזוג.
ועדת קובולד, שנקראה על שם לורד קובולד שעמד בראשה, ערכה מחקר בטריטוריות בורנאו ואישרה את המיזוג עם סבה וסאראוואק; אולם, הוועדה מצאה שעדיין יש מתנגדים רבים למיזוג בקרב תושבי ברוניי.
בסינגפור נערך משאל עם כדי לקבל תמונת מצב עדכנית, ו-70% הביעו תמיכה במיזוג ובמתן אוטונומיה נוספת לממשלת המדינה.
לאחר שסקרה את ממצאי ועדת קובולד, ממשלת בריטניה הקימה את ועדת לנדסדאון על מנת לנסח חוקה עבור מלזיה.
החוקה שחוברה הייתה בעיקרון דומה, אם כי כללה מספר שינויים.
לדוגמה, ההעדפות לטובתם של המאלאים נעשו לנחלתן של כל הבומיפוטרה, קבוצה המורכבת מהמאלאים ומילידי מלזיה.
רמת האוטונומיות של המדינות החדשות שודרגה בהשוואה לתשע המדינות המקוריות שהרכיבו את מאלאיה.
לאחר משא ומתן שנערך ביולי 1963 הוסכם שמלזיה תוקם מבחינה רשמית ב-31 באוגוסט 1963, ותורכב ממאלאיה, סינגפור, סבה וסאראוואק.
ברוניי נסוגה מהרעיון לאחר שמפלגת ראייקט פתחה במהפכה חמושה, שלמרות דיכויה הוצגה כגורם שיערער את יציבות האומה החדשה.
הפיליפינים ואינדונזיה התנגדו בצורה נחרצת להתפתחות זו, כאשר אינדונזיה טוענת שמלזיה מייצגת צורה של "נאוקולוניאליזם" והפיליפינים טוענת שסבה שייכת לה.
סוקרנו, נשיא אינדונזיה, פעל בגיבוי של המפלגה הקומוניסטית האינדונזית, ובחר להתייחס למלזיה כאל מזימה "נאוקולוניאליסטית" נגד מדינתו, ותמך בהתקוממות קומוניסטית בסאראוואק, שכללה בעיקר חלקים מהקהילה הסינית המקומית.
כוחות לא-סדירים של אינדונזיה חדרו לסאראוואק, היכן שנתקלו בלוחמים של חבר העמים הבריטי ומלזיה.
קרבות התחוללו גם באזור האי סבאטיק בין הצבא הסדיר של אינדונזיה וכוחות מחבר העמים הבריטי וממלזיה ובאזור זה אין הסכמה מלאה על קו הגבול עד היום.
תקופה זו, שנקראה קונפרונטאסי, נמשכה עד 11 באוגוסט 1966, למעלה מ 10 חדשים לאחר כישלון ההפיכה באינדונזיה ב-30 בספטמבר 1965 בעקבותיה הודח סוקרנו והוכחדה מפלגת PKI מעל פני האדמה, מי שנחשד בתמיכה בה נרצח או נכלא.
תחת שלטונו של סוהארטו, היורש של סוקרנו, נחתם הסכם השלום והשתפרו יחסי אינדונזיה-מלזיה.
בינתיים, נשיא הפיליפינים דיוסדאדו מקפגל העלה מחדש את הדרישה הפיליפינית לקבלת סבה, שבעבר הייתה חלק מסולטנות סולו.
הטענה הועלתה מחדש בעיקר לצורך ענייני פנים של הפיליפינים.
ב-1966 החליט הנשיא החדש פרדיננד מרקוס לוותר על הדרישה ולהכיר במלזיה.
אבל הדרישה לספוח סבה אל הפיליפינים לא נזנחה כליל.
היא הועלתה שוב ושוב בפי פוליטיקאים פיליפיניים בהזדמנויות שונות.
האזכור הרשמי האחרון של דרישה זאת צץ בשנת 2001 כאשר הפיליפינים בקשה להתערב בבוררות בין מלזיה לאינדונזיה על האיים סיפאדאן וליגיתאן.
הפיליפינים בקשה לקבל את סבה, ולא אכפת היה לה לותר על סיפאדאן וליגיתאן לטובת אינדונזיה.
מלזיה זכתה בבוררות ו 2 האיים נותרו חלק של סבה.
מלזיה הפכה לישות מדינית ממשית ב-16 בספטמבר 1963 כאשר מאלאיה, סינגפור, סבה וסאראוואק התאחדו.
לא הצטרפה ברוניי אל האחוד כי השלטאן חשש בגלל המרד שהבריחו מארצו בשנת 1962. הבריטים הם שהשיבוהו לשם והוא ויורשו העדיפו להישאר בחסות בריטית עד 1 בינואר 1984.
ב 9 באוגוסט 1965 הוכרזה עצמאות סינגפור שפרשה ממלזיה ובמלזיה לא הצטערו על הדבר.
שמע זאת סוקרנו ואמר: "גם אלף אלים לא יצילו את מלזיה עכשו".
השפל הגדול במהלך שנות ה-30 ופריצת מלחמת סין–יפן השנייה גרמו לסיום ההגירה הסינית למאלאיה.
תוצאה זו גרמה לייצוב המצב הדמוגרפי והורידה מן הפרק את האפשרות שהמאלאים יהיו מיעוט בארצם.
בזמן קבלת העצמאות ב-1957 המאלאים היוו כ-55% מהאוכלוסייה, כאשר הסינים היוו 35% וההודים 10%.
כיוון שהריבוי הטבעי של המאלאים היה גבוה יותר באותה תקופה, החלק היחסי שלהם באוכלוסייה גדל מאז ובשנת 2000 הגיע לכ-60%.
שוויון זה הופר באמצעות הכללת הסינגפורים, שהגדיל את מספר התושבים הסיניים לכ-40%.
ה-UMNO וה-MCA היו מודאגות מהאפשרות שמפלגת פעולת העם (PAP, שנתפסה כמפלגה סוציאליסטית רדיקלית) תזכה לתמיכה במאלאיה, וניסו להקים מפלגה בסינגפור על מנת לקרוא תיגר על מעמדו המקומי של לי שעמד בראש ה-PAP.
בתגובה, לי איים להריץ מועמדים מטעם ה-PAP בבחירות הפדרליות שנערכו במאלאיה ב-1964, תוך הפרת הסכם שהיה חתום עליו.
דבר זה גרם לטונקו עבדול רחמן לדרוש את הוצאתה של סינגפור ממלזיה, כפי שאכן קרה באוגוסט 1965.
הנושאים הבעייתיים ביותר לאחר קבלת העצמאות היו חינוך והפער הכלכלי בין הקבוצות האתניות השונות.
כיוון שלא הייתה מפלגת אופוזיציה פעילה, נושאים אלה טופלו בעיקר בתוך הקואליציה הממשלתית, שזכתה בכל המושבים מלבד אחד בבחירות הראשונות לפרלמנט שנערכו לאחר קבלת העצמאות.
שני הנושאים היו קשורים, וזאת כיוון שהיתרון הסיני בחינוך היווה גורם מסייע ביכולתם לשמור על כוחם הכלכלי שמנהיגי ה-UMNO היו נחושים להפחית.
מנהיגי ה-MCA התלבטו בין הצורך להגן על האינטרסים של קהילתם לבין הצורך בקיום יחסים טובים עם UMNO.
בסופו של דבר התפתח משבר ב-MCA ב-1959, כאשר קבוצה אסרטיבית בהנהגתו של צ'ונג או קראה תיגר על הנהגת המפלגה בנושא החינוך, ונאלצה לוותר על דרישותיה לאחר שעבדול רחמן איים לפרק את הקואליציה.
ניצחונה של ה-UMNO בסוגיית החינוך קיבל חיזוק בדמות חוק החינוך (1961).
החל מקבלת החוק חלה חובה על בתי הספר התיכונים ללמד במאלאית ואנגלית בלבד, ובתי הספר היסודיים היו צריכים ללמד במאלאית בלבד.
אף על פי שלקהילה הסינית ולקהילה ההודית היו בתי ספר יסודיים שבהם למדו במנדרינית ובטמילית, כל התלמידים שלמדו בהם נדרשו ללמוד גם מאלאית, כאשר תוכנית הלימודים הייתה לפי "סילבוס מאלאי".
יתר על כן, בחינת הכניסה לאוניברסיטת מאלאיה (שעברה מסינגפור לקואלה לומפור ב-1963) נערכה רק במאלאית, אף על פי שעד לשנות ה-70 לימדו בה באנגלית.
דבר זה גרם להדרתם של סטודנטים סיניים רבים.