tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך הקים שטרייכר את ישיבת בין הזמנים לאברכים "כוח התורה".
על אף שגדל במשפחה חסידית, בתחילת הקריירה נהג שטרייכר להופיע עם פנים מגולחות, עד שהחל לגדל זקן בולט.
בסוף העשור הראשון של שנות ה-2000 חזר שטרייכר לארצות-הברית ונקלע לקשיים כלכליים.
בשנת 2010 נידון לשלש שנות מאסר לאחר שהורשע בבית משפט בניו יורק כי עשה שימוש בעשרות אלפי דולרים שקיבל מיהודיה עבור כתיבת ספר תורה.
לאחר מספר חדשים שוחרר מהכלא, תודות לחנינה שהעניק לו מושל מדינת ניו יורק, דייוויד פיטרסון, בהשפעת האדמו"ר מסאטמר.
מנגינות אחדות שהופיעו באלבומיו של שטרייכר הועתקו מלהקות מוזיקה לועזית, ללא ציון המקור, תופעה נפוצה למדי בזמר החסידי.
המנגינה לשיר "מיכאל - הורה (כל מה דעביד)" מהאלבום "Thank you" נלקחה מהשיר "Rusputin" מאת הלהקה הגרמנית-ג'מייקנית בוני אם, וכן המנגינה לשיר "שלנו לעולם", היא העתק של "Moskau" מאת הלהקה הגרמנית ג'ינגיס חאן.
לשטרייכר 11 ילדים, חלק מבניו התפרסמו כזמרים וחזנים בפני עצמם, וחלקם מלווים את האב בתקליטים שונים.
ב-2012 הוציאו אלבום משפחתי "אמור מעט ועשה הרבה".
בנו אלי, הופיע כילד פלא בחלק מסדרת "לחיים טיש" ובאירועים בחסידות ויז'ניץ.
משמש כיום (2012) כחזן בבית כנסת של ישראל הצעיר בשדרה התשיעית בברוקלין, וכמורה לפיתוח קול.
משנת (2022) החל לשוב ולהופיע בישראל ואף העניק מספר ראיונות לכלי תקשורת מובילים במגזר החרדי.
עד לשנת 2013 שטרייכר השתתף ב-26 אלבומים בהם ביצע כשלוש מאות שירים.
ב-2012 החל בהוצאה לאור של אוסף כל אלבומיו בפורמט mp3. (חלק מתאריכי ההוצאה לאור להלן ככל הנראה משוערים).
1997: אתה אחד (עם מקהלת הילדים ישורון)
1995: שלום איז ד'בעסטע זאך
1991: Live In Jerusalem (הקלטת הופעה בזיכרון מנחם)
מיכאל שוילי (1932 – 22 בספטמבר 2014) היה מפיק ומפיץ סרטי קולנוע וטלוויזיה, מחלוצי התחום בישראל.
שוילי הוא חתן פרס מפעל חיים של פסטיבל ירושלים לקולנוע בשנת 2007 על פועלו בתחום ההפקה וההפצה.
בהיותו בן 10, הקרין סרטים בפנס קסם בבתי ספר, כשעבד כעוזר מקרין, עבודה שכללה גלגול סרטים בחדרי הקרנה של בתי הקולנוע- בתמורה קיבל חתיכות פילמים אותן היה מוכר.
מאוחר יותר עבד גם כמגלגל תרגום בצד תמונת ההקרנה של הסרט.
בשנת 1957 נסע שוילי לראשונה פסטיבל הקולנוע בקאן, שם התחיל לרקום קשרים עם מפיקים וחברות הפקה והפצה בינלאומיות.
מה"משרד" בקפה נוגה, עבר למשרדים ברח' פינסקר ויותר מאוחר לרח' אלנבי בתל אביב, שם שוכנים משרדיו עד היום.
שם התרכז בהפצת סרטים אותם התחיל לייבא מחו"ל, והפך לחברת ההפצה הגדולה בישראל.
שוילי, שהיה מציף את הארץ במסעי פרסום שטרם נראו, הפך בין לילה לסיפור הצלחה, תורים של בעלי בתי הקולנוע מכל רחבי הארץ השתרכו בכניסה למשרדו, וכל סרט שהביא גייס מיד את ה"ספסרים" שהיו מכינים כרטיסים מראש כדי למכור אותם במחיר מפולפל לאלפי הצופים בכניסה לאולמות הקולנוע.
בהמשך החליט שוילי גם להפיק סרטים, ובשנת 1967 הפיק את סרטו הראשון - "שישה ימים לנצח", סרט תיעודי על מלחמת ששת הימים שהורכב מחומרים תיעודיים שצולמו עבור יומני קולנוע ישראליים וזרים.
הסרט הופק הופק זמן קצר לאחר תום הקרבות ונחל הצלחה גדולה בקופות, עם צאתו לאקרנים כ־10 ימים לאחר סיום המלחמה, וצפו בו כ-400 אלף צופים תוך חודשיים.
החל מ-1970 הפיק סרטים רבים בשיתוף פעולה עם במאי, עולה חדש מפרס, ג'ורג' עובדיה, שהופיע בוקר אחד במשרדו עם רעיון להפיק סרט לפי תסריט פרסי בעברית.
שוילי הודיע לו ש"מתחילים לצלם בתחילת השבוע הבא !" וכך היה.
כמו כן הפיק סרטים רבים, שכוכבים רבים עשו בהם את צעדיהם הראשונים – "נערת הפרברים" - בכיכובה של עופרה חזה, "אריאנה" - בכיכובו של אבי טולדנו, "נחצ'ה והגנרל" - בכיכובם של יעקב בודו, טוביה צפיר, ציפי שביט, דובי גל וגדעון זינגר.
"מבצע שטריימל" בכיכובם של פול סמית, יהודה אפרוני ויעקב בן סירא.
"ז'אקו והיצאניות" -בכיכובם של דודו טופז ואושיק לוי, כלל סרטיו זכו לאהדה רבה, והביאו קהל רב לבתי הקולנוע, זאת למרות המבקרים שלא החמיאו ליצירותיו.
הסרט "פישקה במילואים" בכיכובם של פול סמית וגבי עמרני היה המוצלח בסרטיו, מהסרטים העלילתיים שהפיק, בסרט צפו יותר מ-450,000 צופים בבתי הקולנוע, והיה מהנצפים ביותר בתולדות הקולנוע הישראלי.
בשנת 1984 הפיק את סרטו של בנו בני שוילי, "מבצע שטריימל", הסרט זכה להצלחה רבה בישראל, והופץ גם בעולם, והיה סרט המלחמה היקר ביותר שהופק בישראל.
בסרט כיכבו פול סמית, יעקב בן סירא, טוביה טבי והנרי פייר.
לצד הסרטים המסחריים, שוילי גם עסק ביבוא סרטי איכות לישראל כגון: "נס במילאנו", "גונבי האופניים", "מצחצחי הנעליים"; וסרטים זוכי אוסקר שהצליחו בארץ כגון: "המלחמה נגמרה", "מוסקבה אינה מאמינה בדמעות", "מפיסטו ", ועוד מאות סרטים שרשמו הצלחות מסחריות בישראל.
מיכאל רנסינג הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת השוער.
רנסינג החל לשחק בקבוצות הנוער של באיירן מינכן כאשר היה בן 16, ובשנת 2002 החל לשחק בקבוצת המילואים.
בפברואר 2004 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבכירה, במשחק ליגה מול המבורג, אך רוב הזמן שימש רנסינג גיבוי לאוליבר קאן מהספסל, והמשיך לשחק בעיקר בקבוצת המילואים, כאשר מדי פעם הוא זוכה להזדמנות בקבוצה הבכירה.
את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות ערך רנסינג בשמינית הגמר בעונת 2005/2006 במשחק מול מילאן, כאשר אוליבר קאן היה פצוע.
כאשר אוליבר קאן התקרב לסוף הקריירה שלו בשנת 2008, רנסינג החל לקבל יותר ויותר הזדמנויות בהרכב, כאשר בעונת 2007/2008, בה באיירן מינכן שיחקה בגביע אופ"א, רנסינג עמד בשער שש פעמים במסגרת הטורניר.
בעונת 2008/2009 קיבל רנסינג את אפודת השוער הראשון באופן קבוע, לאחר פרישתו של קאן, והאנס-יורג בוט הוחתם בקבוצה במטרה להיות שוער מחליף.
רנסינג לא הצליח להיכנס לנעליו הגדולות של קאן, וכבר באותה עונה איבד את מקומו בהרכב לבוט לאחר מספר הופעות מאכזבות.
בתחילת 2009/2010 רנסינג חזר להרכב, אך נפצע וכשחזר המשיך להציג יכולת מאכזבת, ובוט תפס את מקומו באופן קבוע, כאשר רנסינג מקבל הזדמנויות בעיקר בגביע הגרמני ובקבוצת המילואים.
בתום עונת 2009/2010 באיירן מינכן החליטה שלא לחדש את חוזהו של רנסינג, והעדיפה להשתמש במקומו בבוט ובתומאס קראפט, עד להגעתו הצפויה של מנואל נוייר לקבוצה בקיץ 2011. סך הכל צבר רנסינג 53 הופעות בקבוצה הבכירה של באיירן מינכן.
בדצמבר 2010 חתם רנסינג על חוזה לחצי שנה בפ.צ.
חצי עונה זה היה מוצלח למדי עבור רנסינג, והצלחתו בקבוצה זיכתה אותו בחוזה לשנתיים נוספות.
קלן לליגת הבונדסליגה השנייה, ורנסינג שוחרר מהקבוצה על אף שנותרה שנה נוספת בחוזהו.
רנסינג צבר בסך הכל 49 הופעות במדי קלן.
עם שחרורו מקלן חתם רנסינג בבאייר לברקוזן כגיבוי לשוער הראשון ברנד לנו.
רנסינג מיעט לשחק, ועזב את הקבוצה בתום עונה אחת, בה הופיע בבונדסליגה פעמיים.
בקיץ 2013 חתם רנסינג בפורטונה דיסלדורף מליגת הבונדסליגה השנייה.
בתחילת ימיו בקבוצה היו לרנסינג מתחים רבים עם ההנהלה, כשהועדף על פניו השוער פביאן גיפר, אף על פי שלטענת רנסינג הובטח לו בעת חתימתו להיות השוער הבכיר.
רנסינג עזב את האימון בכעס, וההנהלה החליטה להשעותו לתקופה ארוכה ממשחקי הליגה בגין "תגובה ילדותית".
בעונת 2013/2014 החל רנסינג לצבור משחקים מחדש בקבוצה, כאשר בתומה גיפר עבר לשאלקה 04. בדצמבר 2016 האריך רנסינג את חוזהו בפורטונה דיסלדורף עד תום עונת 2018/19. בעונת 2017/18 רנסינג ודיסלדורף העפילו לבונדסליגה.
בעונת 2018/19 רנסינג ודיסלדורף רשמו עונה טובה בבונדסליגה, וסיימו במרכז הטבלה.
בעונת 2019/20 רנסינג שימש כשוער שני, ולא שיחק יותר, והקבוצה נשרה בחזרה לבונדסליגה השנייה, ורנסינג לא חזר עוד לשחק מאז.
רנסינג שיחק בנבחרות גרמניה הצעירות, וצבר 18 הופעות בנבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21. עם זאת, מעולם לא שיחק בנבחרת גרמניה הבוגרת.
שיונברג, יליד אסביירג שבדנמרק, החל את קריירת הבוגרים בשנת 1987 באסביירג, ובקיץ 1989 יצא למבחנים בבאיירן מינכן ביחד עם בן ארצו אלן נילסן.
שיונברג לא חתם בבאיירן מינכן ונשאר שנה נוספת באסביירג, אך בשנת 1990, נזכר בו הנס-דיטר שמידט, שבחן אותו בבאיירן מינכן ומונה למאמן הנובר 96 ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה.
שיונברג חתם מיד בהנובר, ושיחק בקבוצה כמגן שמאלי.
בעונת 1991/92 היה שיונברג שותף להישג מפתיע, כאשר הנובר זכתה בגביע הגרמני לאחר ניצחון בבעיטות הכרעה על בורוסיה מנשנגלדבך, כאשר 120 הדקות הסתיימו בתיקו מאופס.
שיונברג בעט בהצלחה את הפנדל האחרון והמכריע במשחק, שהעניק להנובר את הגביע.
שיונברג כבר שקל לעזוב את הנובר בעקבות אי שביעות רצונו מתנאי חוזהו, אך עם הזכייה בגביע הגרמני קיבל חוזה משופר, ונשאר בהנובר שנתיים נוספות, ומונה כקפטן הקבוצה.
למרות זאת, שיונברג נשאר מאוכזב מכך שלא קיבל זימון לנבחרת דנמרק, וביקש להתקדם לקבוצה גדולה יותר.
בשנת 1994 חתם שיונברג על חוזה באודנזה בולדקלאב מליגת העל הדנית, ששילמה עבורו להנובר 700 אלף כתר דני.
כמו ששיונברג צפה, המעבר לאודנזה הקנה לו בסופו של דבר את המקום בסגל של נבחרת דנמרק.
בעונת 1994/95 הגיע שיונברג עם אודנזה לרבע גמר גביע אופ"א, כאשר בדרך עברה אודנזה בהפתעה את ריאל מדריד, והודחה לבסוף על ידי פארמה.
שיונברג שיחק בסך הכל שתי עונות באודנזה, בהן הבקיע 14 שערים ב-64 הופעות.
לאחר יורו 1996, נרכש שיונברג על ידי קייזרסלאוטרן תמורת 1.35 מיליון מארק גרמני.
בעונה הקודמת לכן, 1995/96, זכתה קייזרסלאוטרן אמנם בגביע הגרמני, אך גם נשרה לראשונה בתולדותיה אל הבונדסליגה השנייה.
שיונברג הובא כחיזוק לקבוצה, במטרה לחזור במהירות האפשרית אל הבונדסליגה.
בעונת 1997/98 היה שיונברג חלק מהאליפות ההיסטורית של קייזרסלאוטרן, שהייתה לקבוצה הראשונה והיחידה שזוכה באליפות כבר בעונת העלייה לבונדסליגה.
שיונברג שיתף פעולה בהגנה בעונה זו עם מירוסלב קאדלץ, הארי קוך ואקסל רוס.
שיונברג הבקיע את השער הראשון של קייזרסלאוטרן בעונה זו, בניצחון 1-0 על האלופה המכהנת באיירן מינכן, לאחר שקיבל בישול מצ'יריאקו ספורצה.
שער זה היווה את האות לתחילתה של עונה בה נחשבה קייזרסלאוטרן לסיפור סינדרלה.
בתחילת עונת 1998/99 שבר שיונברג את עצם השוקה לאחר התנגשות עם שוער בוכום תומאס ארנסט, והיה מושבת לשבעה חודשים.
עם זאת, שיונברג הבקיע שישה שערי ליגה בעונה זו, על אף היותו שחקן הגנה ולמרות ששיחק 15 משחקים בלבד.
בעונת 1999/00 הייתה לשיונברג הופעה ראויה לציון, כאשר שני השוערים הזמינים של קייזרסלאוטרן לאותו משחק, גאורג קוך ואובה גוספודארק, נפצעו במהלך המשחק, ולא נשארו לקייזרסלאוטרן חילופים במשחק הליגה מול פרייבורג.
שיונברג נכנס לשער במקומו של גוספודארק, ואמנם ספג שער מרגליו של לבאן קוביאשווילי שהעלה את פרייבורג ל-2-1, אך בהמשך הפגין יכולת גבוהה בשער, ואף עצר פנדל של אלכסנדר יאשווילי.
המשחק הסתיים בתוצאה 2-1 לפרייבורג.
גם את עונת 2000/01 פתח שיונברג עם פציעה, וחזר לשחק רק בחודש דצמבר.
בהמשך סבל מפציעות נוספות, ונאלץ לפרוש בתום עונה זו לאחר שהבקיע 13 שערים ב-117 הופעות ליגה בקייזרסלאוטרן.
בשנת 1998, לאחר שזכה באליפות עם קייזרסלאוטרן, זומן שיונברג לסגל דנמרק למונדיאל 1998, ופתח בכל שלושת משחקיה בשלב הבתים, אותו סיימה עם ארבע נקודות ועלתה לשמינית הגמר.
שיונברג לא שיחק בניצחון 1-4 בשמינית הגמר על נבחרת ניגריה לאחר שאיבד את מקומו בהרכב ליאן היינצה, ונכנס כמחליף בדקה ה-87 ברבע הגמר, בו הפסידה דנמרק 3-2 לנבחרת ברזיל.
שיונברג זומן גם ליורו 2000, ופתח בכל שלושת המשחקים של דנמרק, שהודחה בשלב הבתים עם אפס נקודות.
המשחק האחרון של דנמרק בטורניר זה, בו הפסידה במחזור האחרון של שלב הבתים לנבחרת צ'כיה, היה ההופעה ה-44 והאחרונה של שיונברג במדים הלאומיים.
שיונברג כבש שלושה שערים עבור דנמרק במהלך השנים.
לאחר פרישתו מכדורגל, מונה שיונברג בשנת 2003 כמאמן הנוער של קייזרסלאוטרן.
בשנת 2004 עבר לאמן את הרפולגה מליגת העל הדנית, בצוותא עם חברו הטוב אלן נילסן, אך הקבוצה ירדה ליגה עמם.
למרות זאת, שיונברג נשאר בתפקיד, עד שקיבל הצעה מהנובר 96 להיות עוזר המאמן של פיטר נוירורר בנובמבר 2005. שיונברג כיהן בתפקיד זה במשך כשנה, ואף היה המאמן הראשי למשחק אחד בספטמבר 2006, כאשר נוירורר פוטר מהקבוצה, וניצח במשחק זה את דינמו דרזדן במסגרת הגביע הגרמני.
עם מינויים של דיטר הקינג כמאמן הקבוצה, ודירק ברמזר כעוזרו, שיונברג הפך למאמן קבוצת המילואים של הנובר.
באפריל 2007 חזר שיונברג לקייזרסלאוטרן, בתפקיד המנהל הספורטיבי, ומילא את התפקיד הזה במשך כחצי שנה.
בקיץ 2008 מונה כמנהל הספורטיבי של וסטסיאלנד, ובאפריל 2009 מונה למאמן הראשי של הקבוצה.
ביוני 2011 פוטר שיונברג מהתפקיד, בגין סיום עונה חלש של הקבוצה.
בינואר 2013 מונה שיונברג כעוזר המאמן בואלרנגה הנורווגית, לאחר שהומלץ לקבוצה על ידי קייטיל רקדאל, שזכר אותו מהתקופה שעבדו ביחד בקייזרסלאוטרן.
בנובמבר 2014 מונה שיונברג כמאמן הראשי של נסט-סוטרה פוטבול הנורווגית, ופוטר במאי 2015.
החל משנת 2016, שיונברג הוא המאמן של פ.צ.
מיכאל רייך (נולד ב-21 בפברואר 1942) הוא משורר וסופר ישראלי.
מיכאל רייך נולד, גדל והתחנך בקיבוץ עין חרוד.
שירת בצה"ל ולאחר מכן שב לקיבוצו ועסק בחקלאות.
לאחר שנישא עזב את הקיבוץ ועבר להתגורר בעיר.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים תואר ראשון באגרונומיה.
במקביל למד וזכה בתעודת הוראה מוכרת לחקלאות וביולוגיה.
עבד שנים אחדות כסגן מנהל מחלקת מחקר ופיתוח בחברה למזון, ולאחר מכן השתלב בעבודה במוסד בנקאי גדול, במשך קרוב ל-30 שנה.
מיכאל רייך הוא דור שני לשואה.
במסגרת מסע שורשים חובק עולם לגילוי קורות בני משפחתו שנספו בשואה וגילוי בני משפחה חדשים על קיומם לא ידע, נולדה הנובלה "קניין רוחני".
נובלה זו פותחת את ספרו של מיכאל "מחיר המילים הטובות".
אב לשני בנים וסב ל-3 נכדים.
מיכאל רייך החל לכתוב מגיל צעיר מאוד.
השתתף בתחרות ארצית לשירה (במסגרת עיתון דבר) וזכה בה במקום הראשון.
שירתו עוסקת במגוון רחב של נושאים.
משירת היחיד על כאבו וסבלו, שירי אהבה, שירי הגות, שירים עם מוטיבים מקראיים, שירי טבע ושירי עם ומדינה.
שירתו לירית ומתאפיינת בלשון עשירה, פיגורטיבית ורעננה.
רייך כותב כאמור שירה ופרוזה.
ספר השירה הראשון שלו, "אהבה זקופת קָמה – שירים ועוד" ראה אור בשנת 2008. יצירותיו של מיכאל רייך מתפרסמות מפעם לפעם בכתבי עת שונים כגון "מאזנים", "גג", "ביטאון שירה".
הוא חבר אגודת הסופרים העבריים וחבר איגוד כללי של סופרים בישראל.
עד כה הוציא 6 ספרי שירה ו-4 ספרי סיפורת.
המשוררת והעורכת יהודית מליק שירן על ספר שיריו הראשון:
הסופר אמנון ז'קונט על "כל הנחלים הולכים אל הלב" – סיפורים:
"בקצה השמש המתהווה – שירים ועוד" (ברעם –קורות, 2010)
"כל הנחלים הולכים אל הלב" - סיפורים (תל אביב: ספרי עתון 77, 2014)
"מחיר המילים הטובות" - סיפורים (תל אביב: ספרי עיתון 77, 2015)
בשנת 2014 הופק תקליטור "יש והשמש מאיר" המכיל 8 שירים מפרי עטו של המשורר.
"מגן שאול" - סיפורים ("ספרא" הוצאת איגוד כללי של סופרים בישראל.
"ייני ותירושי", שירים (הוצאת עיתון 77) עורך: עודד פלד, 2020
"מידה כנגד מידה" סיפורים ("ספרא" הוצאת איגוד כללי של סופרים בישראל.
מיכאל שולץ הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הבלם בעיקר בקייזרסלאוטרן, בבורוסיה דורטמונד ובוורדר ברמן.
לשולץ שבע הופעות במדי נבחרת גרמניה, ומדליית ארד אולימפית עם נבחרת גרמניה המערבית האולימפית מאולימפיאדת סיאול (1988).
שולץ החל את קריירת הבוגרים שלו בשנת 1984 באולדנבורג ששיחקה בליגות הנמוכות בגרמניה.
בשנת 1987, כאשר היה בן 26, חתם שולץ בקייזרסלאוטרן מהבונדסליגה, ונודע כשחקן קשוח במיוחד וכעוגן הגנתי בקבוצה, שחוליית ההגנה שלה כללה גם את פרנקו פודה, וולפגנג וולף ויורגן גרו.
את עונת הבכורה של שולץ בקייזרסלאוטרן, 1987/88, סיימה הקבוצה במקום ה-14 בבונדסליגה, כאשר שולץ מבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במחזור השמיני, בניצחון 4-2 על בוכום.
זה היה שערו היחיד של שולץ בעונה זו.
בעונת 1988/89 סיימה קייזרסלאוטרן במקום התשיעי, כששולץ מבקיע שני שערי ליגה.
בתום העונה עזב שולץ את קייזרסלאוטרן וחתם בבורוסיה דורטמונד.
שולץ הפך במהרה לשחקן חשוב במערך של בורוסיה דורטמונד, ובעונת הבכורה שלו בקבוצה, 1989/90, סיים שולץ עם דורטמונד במקום הרביעי בבונדסליגה.
שער הבכורה של שולץ בדורטמונד היה שער ניצחון מול נירנברג במשחק שהסתיים בתוצאה 2-1 באוגוסט 1989. בעונת 1990/91 סיימו שולץ ודורטמונד במקום העשירי המאכזב, ובעונת 1991/92 סיימו במקום השני, כשרק הפרש שערים נחות משל האלופה שטוטגרט מנע מהקבוצה לזכות באליפות הבונדסליגה.
שולץ שיתף פעולה בהגנה בעונה זו עם תומאס הלמר, גינטר קוטובסקי ושטפן קארל.
בעונת 1992/93 שולץ ודורטמונד סיימו במקום הרביעי בליגה, והגיעו לגמר גביע אופ"א, בו הפסידו ליובנטוס במפגש כפול, בו שולץ לא שיחק כלל.
בתקופה זו חל פיחות במעמדו של שולץ בקבוצה, שנגרם על ידי הגעתם של שחקני הגנה חדשים כמו שטפן רויטר ונד זליץ', ובהמשך גם מתיאס זאמר, שהגיע בעונת 1993/94, והיה מסוכסך עם שולץ.
עונת 1993/94 הייתה האחרונה של שולץ בבורוסיה דורטמונד.
בעונה זו הוא ערך 27 הופעות וסייע לדורטמונד לסיים רביעית, אך לא אהב את העובדה שמתיאס זאמר תפס מנהיגות בקבוצה, וביקש לעזוב.
בקיץ 1994 עבר שולץ לורדר ברמן, שבאותן שנים הייתה אחת הקבוצות הטובות בבונדסליגה.
בעונת הבכורה של שולץ בורדר ברמן, הוא ערך 27 הופעות, ושיתף פעולה בהגנה עם אולי בורובקה, הני ראמזי וגונאר זאוור.
בתום עונה זו, שולץ וברמן סיימו במקום השני, מרחק נקודה אחת מקבוצתו הקודמת של שולץ בורוסיה דורטמונד שזכתה באליפות, כאשר ורדר ברמן הפסידה במחזור האחרון בתוצאה 3-1 לבאיירן מינכן ואיבדה את האליפות על אף שהייתה תלויה בעצמה.
בעונת 1995/96 שולץ סבל מפציעות וערך 13 הופעות בלבד, וברמן סיימה רק במקום התשיעי.
עונת 1996/97 הייתה האחרונה של שולץ בקריירה.
בעונה זו ערך שולץ 19 הופעות במדי ורדר ברמן, והבקיע את שער הליגה היחיד שלו במדי הקבוצה בניצחון 1-0 על בורוסיה מנשנגלדבך במחזור הרביעי.
את העונה הזו סיימה ורדר ברמן במקום השמיני בבונדסליגה.
בסיום העונה פרש שולץ ממשחק פעיל בגיל 36.
מיכאל שולץ שיחק עשר עונות בבונדסליגה, בשלוש קבוצות שונות, קייזרסלאוטרן, בורוסיה דורטמונד וורדר ברמן.
בתקופה זו, שלוש הקבוצות זכו יחדיו ב-12 תארים מקומיים ובינלאומיים, ושולץ לא היה שותף לאף אחד מהם.
כאשר נשאל שולץ לאחר פרישתו אם לדעתו ורדר ברמן תשוב לזכות בתארים כפי שהיה לפני הגעתו לקבוצה, ענה שולץ כי הוא בטוח בכך.
שולץ השתתף עם נבחרת גרמניה המערבית האולימפית באולימפיאדת סיאול בשנת 1988, וזכה עם הנבחרת במדליית ארד, לאחר הפסד בפנדלים בחצי הגמר לנבחרת ברזיל האולימפית, וניצחון 3-0 על נבחרת איטליה האולימפית בתוצאה 3-0 בקרב על מדליית הארד.
את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה המאוחדת, ערך שולץ במרץ 1992 בהפסד 1-0 לנבחרת איטליה במשחק ידידות, בו נכנס כמחליף בדקה ה-46. שולץ נכלל בסגל הגרמני ליורו 1992, ואת הופעתו היחידה בטורניר ערך בניצחון 2-0 על נבחרת סקוטלנד בשלב הבתים.
שולץ נכנס במשחק זה כמחליף בדקה ה-75, במקומו של שטפן רויטר שנכנס כמחליף רק שמונה דקות קודם לכן ונפצע.
את הטורניר גרמניה סיימה כסגנית, לאחר הפסד 2-0 בגמר לנבחרת דנמרק.
בהמשך, ערך שולץ עוד חמש הופעות נוספות עם נבחרת גרמניה, כולן במשחקי ידידות שנערכו בשנת 1993. לאחר מכן שולץ לא זומן עוד לנבחרת.
המשחקים האולימפיים: 1988 (מדליית ארד)
הרב מיכאל שמעון מייא (?
- י"א בסיון ה'תקצ"ג, 29 במאי 1833) היה למדן ובעל בית דפוס משפחתי בברסלאו.
נולד בברסלאו לרב יחיאל מיכל, מוכר ספרים בברסלאו ובעל בית הדפוס בדיהרנפורט (נפטר בי"ד בטבת תקנ"ה, 1 בינואר 1795), ולרעכיל מינא, בתו של הרב זנוויל כץ (נפטרה בי' באב תק"פ (21 ביולי 1820)).
נשא לאישה את בתו של הרב יצחק איציק כהנא רפפורט, אב"ד לייפניק.
היה מחותנו של הרב אריה ליב מרוטרדם (בעל הספר "פני אריה"), שבנו, הרב מרדכי לוונשטם, נשא את בתו של הרב מייא.
בשנת תקס"ו, עזב הרב מיכאל שמעון את הדפוס יחד עם אחיו הרב אהרן, והדפוס נותר בבעלותו של האח הרב יוסף.
נפטר בעירו ורוצלב בי"א בסיון תקצ"ג (29 במאי 1833).
לאחר פטירתו, באותה שנה, הדפיס חתנו, הרב מרדכי לוונשטם, קונטרס "מספד מר" עם דברי הספד עליו.
בראש הספר מופיע גם הספד שנישא על ידי בנו.
על מצבתו של הרב מיכאל שמעון מייא נכתב:
הרב מיכאל שמעון מייא כתב יחד עם אחיו הצעיר הרב יוסף חיבור בשם "חידושי הגהות" (בחלק מהמהדורות נקרא "חידושי מהרל"ח והגהות") על הספר ארבעה טורים.
החיבור הודפס בעילום שם המחברים במהדורת הספר ארבעה טורים שהודפסה בבית הדפוס של אביו ובווינה בין השנים תק"ן-תקנ"ו.
חידושים ופירושים שנאמרו על ידו לתלמידו ואחיינו, הרב פייבוש פרנקל, הועלו על הכתב על ידי זה האחרון בשם "פאר הלכה".
כתיבת ספר זה הייתה בשנת תקס"ב, כמופיע בשער הספר.
חידושיו בענייני חנוכה שבספר זה הודפסו בכתב העת מוריה.
על פי דברי חתנו בקונטרס "שירי הבחינה", בספר שבט מוסר נדפס קטע (שתוכנו בגנות הגאווה) שנכתב על ידי הרב מייא.
כך גם יש בספר זה מליצה שנכתבה על ידו.
חתנו, הרב מרדכי לוונשטם, ששימש אותו כ-30 שנה, מתאר אותו בהספד שכתב עליו בקונטרס "מספד מר" (ברסלאו, תקצ"ג) "כי כל עסקיו וענייניו בלתי לה' לבדו המה".
הרב לוונשטם מציין גם את כך שהעמיד הרבה תלמידים.
כמו כן הוא מתאר אותו כמתמיד גדול, מכניס אורחים ובעל צדקה, הן בימי עושרו והן בתקופת עוניו.
הרב לוונשטם מספר שם עוד על פרישותו וסגפנותו המפורסמות בסביבתו.
בתקופה מסוימת, כאשר רצה רבי עקיבא איגר לעזוב את הרבנות ונקלע לקשיי פרנסה ומחסור בביתו, נחלץ עם אחיו לתת קצבה שבועית לפרנסת ביתו של רבי עקיבא איגר.
היכרותו עם בני משפחה זו הייתה כבר מימי ילדותו, בהם שהה בעיר ברסלאו.
היה מקורב לרב צבי הירש בושקא, אב"ד המבורג, ומוערך על ידי רבני דורו (בהם הרב יחזקאל לנדא), כמופיע בהסכמותיהם על הטור חלק יורה דעה שהודפס בשנת תקנ"ד.
הוא מופיע אף כמסכים בספרו של הרב חיים (בנו של הרב אריה ליב) מברסלאו, "דרך חיים" (על שמות נרדפים).
במכתב מרבי עקיבא איגר הוא מתאר אותו ואת אחיו "היקרים יראי ה'".
הרב מייא היה דרשן בעירו.
בנוסף לכתיבתו התורנית, היה גם משורר.
חלק משיריו הודפסו בחייו בהקדמות של ספרים שיצאו תחת בית הדפוס המשפחתי או במקומות אחרים, וחלק נותרו בכתב יד.
לאחר פטירתו הודפסו כל שיריו בסוף "שירי הבחינה" של חתנו, שאף הוא היה משורר.
נישאה לרב מרדכי לוונשטם, בנו של בעל הפני אריה.
בנו, משה יהודה לייבוש מייא.
על פי דברי חתנו, הרב לוונשטם, רבים נמנו כתלמידיו.
אחיינו (בן אחות אשתו), הרב שרגא פייביש פרנקל.
הרב מיכאל (מרדכי יוסף) שודריך (בפולנית: Michael Schudrich; נולד ב-15 ביוני 1955) הוא רבה הראשי של פולין.
נולד לדוריס גולדפרב ולרב דוד שודריך בעיר ניו יורק, סבו היגר לארצות הברית מהכפר בליגרוד שבפולין לפני מלחמת העולם השנייה.
הוא בוגר אוניברסיטת סטוני ברוק והשלים תואר שני בהיסטוריה באוניברסיטת קולומביה.
הוא נסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים באמריקה, המרכז האקדמי והרוחני העליון של הזרם היהודי הקונסרבטיבי, והסמינר להכשרת רבנים שלו.
מאוחר יותר חזר וקיבל סמיכה אורתודוקסית מהרב משה דוד טנדלר בישיבה יוניברסיטי.
משנת 1983 ועד 1989 כיהן כרב בקהילה היהודית ביפן, ולאחר שהדריך קבוצות יהודיות רבות לסיורים בפולין, התחיל לעבוד ב"קרן רון לאודר" ועבר להתגורר בוורשה בירת פולין בין 1992–1998. בהמשך שימש רב לסירוגין בלודז' ובוורשה, ובדצמבר 2004 נבחר לכהן כרבה הראשי של פולין.
שודריך הוא חבר בהסתדרות הרבנים דאמריקה ובוועידת רבני אירופה.
בתחום הכשרות הוא משתף פעולה עם ה-OU, עם הרבנות הראשית לישראל ועם ועד הרבנים דשיקגו וארגוני כשרות נוספים.
ב-3 בנובמבר 2005 קיבל שודריך אזרחות פולנית ומאז הוא מחזיק באזרחות כפולה אמריקנית-פולנית.
ב-27 במאי 2006 הוא הותקף במרכז ורשה בידי גבר בן 33, התוקף נעצר והודה בתקיפת הרב בחומר דומה לתרסיס פלפל.
נמסר כי לתוקף היו בעבר קשרים עם ארגונים אנטישמיים והיסטוריה של בריונות בתחום הכדורגל.
ב-10 באפריל 2010 סירב להצטרף לטיסת הבכירים הפולנים, כדי לשמור על קדושת השבת.
ההחלטה הצילה את חייו, בהתרסקות מטוס חיל האוויר הפולני ברוסיה נהרגו כל 96 הנוסעים ובהם הנשיא הפולני, לך קצ'ינסקי.
בספטמבר 2021 הצהיר שודריך כי "אזורים חופשיים מלהט"ב נוגדים את ההלכה" והוסיף באומרו, "אנחנו תמיד מתלוננים על אנטישמיות, יש לנו אחריות מיוחדת לעמוד עבור מי שסובל מאפליה וגם עבור הקהילה הגאה".
מיכאל ריז'יק (נולד בט' בטבת תש"ך, 9 בינואר 1960, במוסקבה) הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטת בר־אילן, ועובד במדור לספרות העת החדשה במפעל המילון ההיסטורי.
מיכאל ריז'יק למד לתארים ראשון ושני בפקולטה לביולוגיה באוניברסיטת מוסקבה בשנים 1976–1981. לאחר מכן עבד כחוקר בתחום הגנטיקה המולקולרית: במכון לפיזיולוגיה של הצמחים שליד האקדמיה למדעים של ברית המועצות (1981–1983), ובמכון לגנטיקה כללית שליד האקדמיה למדעים של ברית המועצות (1983–1989).
בשנים 1989–1990 למד בישיבת הרב שטיינזלץ במוסקבה.
בשנת 1990 עלה לארץ, וקבע את מגוריו ביישוב אלון שבות, שבו הוא מתגורר עד היום.
לאחר עלייתו ארצה, בשנים 1990–1997 למד בישיבת הר עציון.
במקביל החל ללמוד בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1995 סיים את התואר השני שלו בנושא "מערכת המשקלים של השמות הלא־דגושים בעיצור השני של השורש בלשון המשנה לפי כ"י פריז 329-328", בהנחיית פרופ' משה בר־אשר.
בשנים 1995–2001 לימד בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית.
בשנים אלה כתב את עבודת הדוקטור שלו בנושא "מסורות לשון חכמים באיטליה בכתבי יד של מחזורים מן המאות הארבע־עשרה עד החמש־עשרה ובתיעוד אחר", בהנחיית פרופ' משה בר־אשר.
משנת 2001 עובד באקדמיה ללשון העברית במדור לספרות העת החדשה במפעל המילון ההיסטורי, בתחום הספרות העברית שנכתבה באיטליה.
בשנים 2004–2009 לימד באוניברסיטה העברית בירושלים, והחל משנת 2010 הוא מלמד באוניברסיטת בר־אילן.
בשנת 2018 (תשע"ט) מונה לראש המחלקה ללשון עברית באוניברסיטת בר-אילן.
ריז'יק מתגורר באלון שבות, נשוי ואב לארבעה ילדים.
פרס על שם נחמיה אלוני (2000)
בית יעקב בבית עם לועז: תולדות העברית באיטליה (אסופות ומבואות בלשון לא), ירושלים: האקדמיה ללשון העברית תשפ"ב
מסורות לשון חכמים באיטליה על פי מחזורים מימי הביניים, ירושלים: מוסד ביאליק ומרכז בן־יהודה, 2008
"עֵד שהוזנח (המהדורה הראשונה של "אוצר לשון המשנה" לרח"י קוסובסקי)", לשוננו סא (תשנ"ה), עמ' 73–86
"הערות למערכת המשקלים של לשון המשנה על פי כתב יד פאריס 328–329", מסורות ט–יא (ספר היובל לגדעון גולדנברג), תשנ"ז, עמ' 165–190
"מחזור בני רומא ומסורת הלשון העברית", ספר ישרון במלאת שבעים וחמש שנים להסתדרות ישרון, בעריכת מיכאל ששר, ירושלים תשנ"ט, עמ' 117–133
"מסורת לשון חכמים באיטליה בימי הביניים ומילים עבריות בלשון הדיבור", לשוננו סה (תשס"ג), עמ' 7–20
"מאנים שהם מינים או מינים שהם מאנים", מחקרים בלשון ט, ירושלים תשס"ד, עמ' 217–250
"המילים העבריות בפירוש לפרקי אבות לאנשל לוי", לשוננו סו (תשס"ה), עמ' 315–354
"המרכיב העברי בדרשות האיטלקיות של הרב מרדכי דאטו", איטליה טז (תשס"ה), עמ' ז–מח
"לשאלת רהיטות הדיבור בלשון המשנה", שערי לשון (ספר בר־אשר), ירושלים תשס"ח, כרך ג', עמ' 323–337
מיכאל שמש (נולד ב-22 בספטמבר 1996) הוא עיתונאי ישראלי המשמש כתב פוליטי בתאגיד השידור הציבורי.
שמש נולד בבני ברק למשפחה חרדית והוא השמיני מבין 12 אחים.
אביו הוא הרב משה שמש ראש כולל בית שלמה בתל אביב.
אימו היא הרבנית והמרצה רות שמש.
למד במוסדות חינוך ספרדיים וליטאים.
בגיל 16 החל לעבוד בתחנת הרדיו החרדית קול ברמה ובה שימש כתב ומגיש פינות.
בתקופה זו השתמש שמש בשם העט "אלי דניאל".
שמש התגייס לצה"ל ושירת בגלי צה"ל ככתב ב וכתב לענייני ירושלים.
הוא הכתב החרדי הראשון בתולדות התחנה הצבאית.
לאחר שחרורו מגל"צ הצטרף לתאגיד השידור הישראלי ככתב פוליטי.
שמש הוא בוגר תואר שני במדיניות ציבורית מהאוניברסיטה העברית.
בהיותו כתב בכנסת פרסם שמש הקלטה ובה עימות בין חבר הכנסת מיקי זוהר ויושב ראש הקואליציה דוד ביטן על רקע דיונים על הקצבות כספים פוליטיות בוועדת הכספים.
בהיותו כתב לענייני ירושלים פרסם כתבת תחקיר על אודות חבר מועצת העיר מאיר תורג'מן.
בעקבות תלונה במשטרה שהגיש תורג'מן בגין הטרדתו על ידי הכתב ופרסום פרטים שאינם נכונים לטענתו, זומן שמש לחקירה בניגוד לנוהלי משטרת ישראל בנוגע לחקירת עיתונאים.
בעקבות התחקיר של שמש נפתחה חקירה בלהב 433 נגד תורג'מן בחשד לקבלת שוחד.
ביולי 2020 הודיעה הפרקליטות על הגשת כתב אישום בגין שוחד נגד תורג'מן וכמה אנשי עסקים שהופיעו בתחקיר שפרסם שמש.
בין כתבותיו הבולטות היו חשיפת הקלטות יולי אדלשטיין נגד בנימין נתניהו, ותחקיר על עסקת נדל"ן בעייתית לכאורה בקריית יערים.
ביולי 2020 בעיצומה של המחאה נגד בנימין נתניהו חשף את הקלטות השר לביטחון הפנים אמיר אוחנה ומפקד מחוז ירושלים ניצב דורון ידיד.
בהקלטות נשמע אוחנה מפעיל לחצים על מפקד המחוז לשים סוף למחאה נגד ראש הממשלה נתניהו.
כמו כן נשמע מפקד המחוז כשהוא מודה שהוטלו קנסות חריגים נגד המפגינים בגין אי-עטיית מסיכה במרחב הציבורי.
בדצמבר 2021 חשף קבלת מתנה אסורה על ידי שר החוץ יאיר לפיד.
לפי התחקיר לפיד נהג להתארח בדירה של חברתו הזמרת עינת שרוף בפריז בלי שקיבל את האישורים הנדרשים ובלי לשלם לה.
בעקבות הפרסום לפיד העביר לשרוף תשלום על האירוח.
באוקטובר 2022, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, פרסם הקלטה של יו"ר מפלגת הציונות הדתית בצלאל סמוטריץ' מדבר נגד יו"ר הליכוד בנימין נתניהו בין היתר על כוונתו של זה האחרון להקים ממשלת ימין-חרדים בתמיכת רע"מ.
סמוטריץ' נשמע בהקלטה אומר: "הייתי צריך להיכנס חזק בנתניהו", "נתניהו הוא שקרן בן שקרן", "נתניהו זה צרה", "מתישהו הוא יורשע בבית המשפט".
בפברואר 2023 חשף את כוונת ראש הממשלה נתניהו למנות את מנכ"ל משרדו ופעיל הליכוד יוסי שלי לתפקיד ראש הלמ"ס.
חצי שעה לאחר הפרסום נתניהו חזר בו מן המינוי.
בהמשך פרסם תחקיר איך ניסו בלשכת רה"מ לקדם את המינוי למרות ההתנגדויות.
באוקטובר 2024 חשף את מעורבות לשכת ראש הממשלה בפרשת הדלפת המסמכים המסווגים לעיתון בילד, כשיועצו של נתניהו אלי פלדשטיין והנגד ארי אהרון רוזנפלד נעצרו בחשד להדלפת מסמך סודי לעיתון בילד הגרמני.
זכה בפרס הצטיינות עיתונאית ע"ש אילן רועה פעמיים בשנים 2020–2022. בשנת 2025 זכה בפרס "המכון הישראלי לעיתונות".
במרץ 2021 נכנס לרשימת 30 הצעירים המשפיעים של 'פורבס ישראל'.
מיכאל שטיך הוא טניסאי עבר גרמני שהיה אחד הטניסאים הבולטים בעולם בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובשיאו (1993) דורג במקום שני בעולם.
שטיך זכה פעם אחת בטורניר גראנד סלאם באליפות וימבלדון ב-1991. הוא זכה פעם אחת בגראנד סלאם לזוגות, וזכה במדליית זהב בתחרות הזוגות באולימפיאדת ברצלונה (1992).
בסך הכול הוא זכה ב-28 תחרויות, מהן 18 תחרויות יחידים ו-10 תחרויות זוגות.
שטיך החל לשחק טניס בגיל שש.
בשנת 1988 הוא התחיל לשחק כמקצוען, ובשנת 1990 זכה בתחרות הראשונה שלו.
הוא פרץ בשנת 1991 כאשר ניצח באליפות וימבלדון.
בשנת 1992 הוא זכה בתחרות זוגות באליפות ארצות הברית הפתוחה (ביחד עם ג'ון מקנרו) ובמשחקים האולימפיים (ביחד עם בוריס בקר).
בשנת 1993 זכה בגביע דייוויס כחלק מנבחרת גרמניה.
במחצית שנות ה-90 יכולתו ירדה בעקבות הפציעות ובשנת 1997 הוא סיים להשתתף בתחרויות.
לאחר הפרישה הוא הקים קרן למלחמה ב-HIV.
כמו כן, הוא עוסק בפרשנות טניס.
תחרות19871988198919901991199219931994199519961997יחס ניצ'-הפס'אליפות אוסטרליה הפתוחהסיבוב שלישיסיבוב שלישירבע גמרחצי גמרסיבוב ראשוןסיבוב שלישיסיבוב שני0 / 716–7אליפות צרפת הפתוחהסיבוב שניסיבוב שניחצי גמרסיבוב שלישיסיבוב רביעיסיבוב שניסיבוב רביעי גמר0 / 822–8אליפות וימבלדוןסיבוב ראשוןסיבוב שלישיזכייה
מיכאל שוּלְטֶה הוא זמר גרמני אשר נבחר לייצג את גרמניה באירוויזיון 2018 עם השיר "You Let Me Walk Alone".
מיכאל שולטה נולד ב-1990 בדולרופ (Dollerup) שבגרמניה (אז מערב גרמניה).
אחרי הלימודים שירת בשירות הלאומי הגרמני.
ב-2008 פרסם בערוץ היוטיוב שלו גרסאות כיסוי לשירים מוכרים.
בעקבות החשיפה בערוץ הוחתם על ידי Weinstein Media, חברה לניהול אמנים.
ב-2011 התמודד בעונה הראשונה של "The Voice" הגרמני וסיים במקום השלישי.
הוא חתם לאחר מכן בחברת התקליטים העצמאית Edel AG, והוציא את אלבום הבכורה שלו, Wide Awake, ב-2012. הסינגל הראשון מתוכו, "Carry Me Home", הגיע למקום השמיני במצעד הגרמני.
האלבום עצמו לא זכה להצלחה מסחרית.
בקדם האירוויזיון של שנת 2018 הצליח לגבור בין היתר על הזמרת Ivy Quainoo, אשר לה הפסיד את הזכייה ב-The Voice ב-2011.
ב-12 במאי 2018 הופיע שולטה במופע הגמר של האירוויזיון, ובסיומו דורג במקום הרביעי.
"מיכאל שלי" הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1975 בבימויו של דן וולמן עם עודד קוטלר ואפרת לביא בתפקידים הראשיים.
בסרט משתתף גם מוטי ארבל שהתפרסם בהופעתו כ"אלטמן הקטן" בסרט "מציצים".
התסריט הוא של אסתר מור ודן וולמן והוא מבוסס על הספר "מיכאל שלי" מאת עמוס עוז.
צילומי הסרט נערכו באפריל-יוני 1974 בירושלים.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בקולנוע גורדון בתל אביב, באוגוסט 1975.
דן וולמן היה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בשיקגו, 1975. הסרט זכה בשלושה פרסי כינור דוד.
ירושלים 1950, בניין טרה סנטה בו שוכנת האוניברסיטה העברית.
חנה (אפרת לביא) היא סטודנטית לספרות עברית.
היא מועדת במדרגות, ומיכאל גונן (עודד קוטלר), סטודנט לגאולוגיה, תומך בה וכך מתחילה ידידותם.
חנה היא בחורה שקטה ומופנמת.
היא מפרנסת את עצמה כעוזרת גננת.
חנה מתגעגעת לתקופה לפני המלחמה בו שיחקה עם ילדים תאומים ערבים משכונת קטמון.
מיכאל הוא בחור נאה ושקט המרוכז בלימודי גאולוגיה.
יחסיהם מתהדקים, חנה נכנסת להיריון ונענית לבקשתו של מיכאל להתחתן.
גניה, דודתו של מיכאל, מנסה לשכנע אותה לדחות את הנישואים אך ללא הצלחה.
הם שוכרים דירה בשכונה של קשי יום.
מיכאל שקוע במחקריו וחנה משועממת ודיכאונית.
היא מתבוננת בהתקפי הטירוף של שכנתה דובה (אולגה שפנדורף) ומרגישה כאילו גם היא על סף טירוף.
נולד להם בן בשם יאיר אך זה לא מועיל למצב רוחה של חנה.
חיי המין שלה עם מיכאל הם דלים והיא חולמת כל הזמן על יחסי מין עם תאומים ערבים.
לא אכפת לה שמיכאל נמשך אל הסטודנטית שלו ירדנה (אירית מאירי).
חנה נותנת שיעורים בספרות לבן השכנים, יורם (מוטי מזרחי-ארבל).
יורם הוא נער מתבגר ומבטים אירוטיים נמשכים בינו לחנה אך לא מתממשים.
לבסוף הוא עוזב את השכונה עם משפחתו וחנה מתבוננת בו במבט של געגועים.
חנה מרגישה שחייה משעממים וכל יום דומה לקודמו.
היא מטיחה זאת בפני מיכאל אך הוא אינו מתרגש.
שחקןתפקיד עודד קוטלר מיכאל גונן אפרת לביא חנה גונן מוטי ארבל יורם אירית מאירי ירדנה ישראל סגל שכןאולגה שפנדורףדובהדינה רויטקוףגניה
מיכאל שטיגליץ (7 בספטמבר 1948 – 20 בנובמבר 1996) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה.
שימש כנספח צה"ל ברוסיה, ופיקד על גדוד תותחנים 411 באגד ארטילרי 282 ועוצבת אדירים.
מיכאל שטיגליץ נולד בברית המועצות לסבטלנה וסמיון.
בברית המועצות סיים את התואר השני בארכאולוגיה ובהיסטוריה.
ב-1973 עלה לישראל, אחרי מאבק עם השלטונות הסובייטים על זכותו לעלייה.
בנובמבר 1974 התגייס לצה"ל כשהוא בן 26 ושובץ בחיל התותחנים.
עבר הכשרה כלוחם ובשנת 1978 עבר קורס קציני מילואים.
ביוני 1980 חזר לשירות הקבע ושירת במגוון תפקידי פיקוד והדרכה.
בין השנים 1986–1987 פיקד על גדוד קרן (411) השייך לאגד ארטילרי 282. בשנת 1988 יצא לקורס קציני תותחנים מתקדם בארצות הברית.
בין השנים 1991–1993 פיקד על עוצבת אדירים.
בין השנים 1992–1996 שימש כנספח צה"ל ברוסיה.
לאחר מכך השתחרר מן השירות בדרגת אלוף-משנה.
ב-17 בנובמבר 1996 התנדב לשירות מילואים, כדי לשמש מלווה למשלחת נציגים מאקדמיית "פרונזה" ברוסיה, אשר ביקרה בישראל.
ב-20 בנובמבר 1996 נפטר מדום לב והוא בן 48. הובא למנוחות בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
בשנת 1980 התחתן עם אניטה ונולדו להם שני בנים, דניאל צבי ואבינועם משה.
אחותו של מיכאל שטיגליץ היא אביטל שרנסקי, אשתו של נתן שרנסקי.
מיכאל זכרוביץ' שופוטינסקי הוא זמר אסטרדה סובייטי ורוסי-יהודי, פסנתרן ומפיק מוזיקלי.
אחד הזמרים המובילים של השאנסון הרוסי.
לאחר סיום הלימודים במכללה, החל שופוטינסקי להופיע בברים ובמסעדות שונות.
כאן, במשך זמן מה, האמן שימש כמלווה עם להקות מוזיקליות שונות.
עם זאת, זמן מה לאחר מכן, הוא החליט לשנות את המצב מעט, ויחד עם חברים מוזיקאים אחרים עבר למגדן.
במקום זה החל לראשונה לא רק לנגן על כלי נגינה, אלא גם לשיר.
מרבית הרפרטואר שלו באותה תקופה הורכב משירים שנכתבו בז'אנר שאנסון "קרימינלי".
זמן מה לאחר מכן, שירים מסוג זה היוו כמעט את כל הרפרטואר שלו.
כשחזר ממגדן בשנת 1974, החל שופוטינסקי להרוויח שוב כסף, כשהוא מופיעה במסעדות כפסנתרן.
בשנים שלאחר מכן הוא הופיע לעיתים קרובות על הבמה עם להקת אקורד, כמו גם עם אנסמבל ווקאלי ואינסטרומנטלי לייסיאה פסניה.
באחרון מבין הקבוצות שצוינו שופוטינסקי אפילו הפך לחתן תחרות הכל-רוסית של זמרי הפופ בסוצ'י.
שלוש שנים אחרי ההצלחה הזו, שופוטינסקי עבר לארצות הברית, שם גם החל לעבוד כזמר מסעדה ומוזיקאי.
עם זאת, למרבה הפלא, בארצות הברית הפך האמן לפופולרי מאוד.
בתקופה שבין 1982 ל־1990 הקליט שופוטינסקי עשרה אלבומי אולפן, שיצאו בזה אחר זה.
אחרי הופעות במסעדות מצא שופוטינסקי את הקהל שלו ובמהרה ביסס את עצמו כזמר בעל השכר הגבוה ביותר בקרב המהגרים הרוסים.
בשנת 1990, כבר כאמן מפורסם, הגיע שופוטינסקי עם הופעות לברית המועצות.
מאז הופיע באופן קבוע עם הופעות ברוסיה ובמדינות ברית המועצות לשעבר.
במשך זמן מה המוזיקאי הפופולרי חי למעשה בשתי ערים, וביקר כל הזמן במוסקבה ובלוס אנג'לס.
עם זאת, בשנת 2003 החליט שופוטינסקי לעזוב סוף סוף את ארצות הברית ולעבור חזרה לרוסיה.
בסך הכל, במהלך קריירת הזמר הארוכה שלו, הוציא שופוטינסקי כשלושים אלבומי אולפן, כמו גם מספר עצום של אוספים שונים.
הרפרטואר שלו כולל שירים של כותבי שירים מפורסמים כמו איגור קרוטוי, אולג מיטייב , ויאצ'סלב דוברינין, קארן קוולריאן , אולג גזמנוב ורבים רבים אחרים.
לאחר שביסס את עצמו כאחד מזמרי השאנסון המפורסמים ביותר בבמה הרוסית והאמריקאית, שופוטינסקי שיתף פעולה לרוב עם מבצעים מפורסמים רבים, איתם הקליט שירים בדואט.
חג הלצה שכבר הפך לחלק מהתרבות הרוסית הוא יום הפרידה, או יום שופוטינוב.
החג מתחיל ב-2011. אז, באחת הקהילות ברשת חברתית VK, פורסמה תמונה של הראפר האמריקאי ריק רוס עם הטקסט "אני אהפוך את לוח השנה, וזה יהיה שוב השלישי בספטמבר" מהשיר "3 בספטמבר" .
מאמינים שהצילום הספציפי הזה הפך ויראלי והוליד מאות ממים אחרים.
כעת משתמשים קוראים ל-3 בספטמבר "יום שופוטינוב".
מיכאל שניידר (26 ביולי 1957, מוסקבה, ברית המועצות – 24 בספטמבר 2020, ירושלים, ישראל) היה חוקר ישראלי בתחום היהדות, מומחה בקבלה ומיסטיקה יהודית, ופרופסור בחוג למחשבת ישראל בבר-אילן.
מיכאל שניידר נולד במוסקבה בשנת 1957 למשפחה יהודית, אמו יבגניה דיכטר, רופאה כירורגית שנלחמה במלחמת העולם השנייה, ואביו אלכסנדר שניידר, היסטוריון שהתמחה בתולדות רוסיה של המאה הי"ט ובשירתו של אלכסנדר פושקין.
עוד בהיותו בבית הספר עסק במתמטיקה גבוהה ובגיל 15, לאחר שדילג על שתי כיתות, ניסה שניידר להתקבל ללימודי מתמטיקה באוניברסיטת מוסקבה, אך נדחה מטעמים אנטישמיים ועל כן פנה ללימודי מתמטיקה בטכניון להנדסת תחבורה.
קיבל תואר שני במתמטיקה בשנת 1977.
בעת לימודיו פגש מיכאל את לאה פורמן, והם נישאו בשנת 1977.
בהיותו סטודנט החל שניידר בתהליך חזרה בתשובה ולימודי עברית.
עד מהרה כתב יחד עם גרגורי רוזנשטיין את החיבור "אני מאמין" שלו שעסק בעקרונות האמונה היהודית.
שניידר לימד יהדות באופן מחתרתי בברית המועצות הקומוניסטית והיה בין המשפיעים על תנועת החזרה בתשובה וההתעניינות ביהדות של רבים מהקהילה היהודית במוסקבה.
בהמשך עסק בתרגומים נוספים לרוסית, בין השאר של סידור התפילה והחלקים הקבליים של ספר התניא, וכן את סידור תהילת השם המקובל בתנועת חב"ד.
כבוגר אוניברסיטה נשלח לעבוד כמהנדס.
במהלך הפסקה בעבודה נתפס על ידי המנהל שלו מעיין בספר יהודי וזה בתגובה החרים את ספרו ואף שבר את משקפיו של שניידר כשזה ניסה לקחת את ספרו בחזרה.
בהמשך הוצע לו על ידי הרשויות בברית המועצות לעבור הכשרה ולקבל את תפקיד הרב הראשי של מוסקבה, תפקיד בעל השפעה ופוטנציאל להפוך לרב הראשי של כל המדינה אך שניידר סירב להצעה.
בשנת 1979, יחד עם אשתו לאה ובתו אסתר, עלה לישראל, שם התגורר בתחילה בירושלים.
שניידר למד בכמה ישיבות, לימד בארגון "שמיר", השתתף בתרגום מספר ספרי קודש לרוסית ו"ספר התניא".
לתקופה קצרה היה גם העורך הראשי של כתב העת האקדמי "תרגום".
באוניברסיטה העברית בירושלים שניידר למד לראשונה פילוסופיה יהודית אצל פרופסור שלום רוזנברג וקבלה אצל פרופסור משה אידל.
תרגם מערבית לרוסית את הכרך הראשון של יצירתו הקלאסית של הרמב"ם מורה נבוכים והוסיף לתרגום פרשנות משלו.
עבודת הדוקטורט הייתה: "מראה כהן - תיאופניה, אפותיאוזה, ותאולוגיה בינארית בין ההגות הכהנית בתקופת הבית השני לבין המיסטיקה היהודית הקדומה".
הוא עצמו העביר מספר קורסים באוניברסיטה העברית.
החל לעבוד כמרצה בכיר באוניברסיטת בר-אילן במחלקה לפילוסופיה יהודית ומחשבת ישראל.
שניידר כתב שני ספרים ומספר לא מבוטל של מאמרים.
קרא וחקר מאמרים וספרות בשפות רבות ביניהן: יוונית, לטינית, פרסית, סלאבית כנסייתית עתיקה, מנדעית, עברית, ערבית וארמנית.
שניידר הוא מחברם של מספר מאמרים בנושא קבלה עבור האנציקלופדיה הפילוסופית החדשה.
בנוסף הוא לימד בקביעות גם בביתו במעלה אדומים, במיוחד בקרב חברי קהילת מחניים.
למיכאל שישה ילדים ותשעה נכדים.
שניידר נהרג בתאונת אופניים בספטמבר 2020, לאחר מותו משפחתו תרמה את אבריו לארבעה אנשים.
הנושא המרכזי בעבודתו המחקרית של שניידר הוא היבטים מיתיים ומיסטיים של ההגות היהודית למן תקופת הבית השני עד שלהי העת העתיקה וימי הביניים המוקדמים.
בספרו הראשון, עסק בהגות הכהנית של תקופת הבית השני כמקור לתפיסות רבות במיסטיקה היהודית הקדומה.
שניידר עסק, בין השאר, ברעיון האפותיאוזה, בצורת התיאופניה בעולם הכהני, במשמעות הריטואל ובמושג הקדושה.
הוא ביקש לתקן את הרושם העולה מתוך מחקרים רבים, לפיו תפיסות מיסטיות היו נחלתן של הקבוצות הפורשות שתפיסותיהן משתקפות בספרות האפוקליפטית ואילו הממסד הכהני הירושלמי התעניין רק בשלטון ובריטואל "יבש".
בהמשך עסק גם בגלגולי התפיסות הכהניות בספרות ההיכלות ובספרות חז"ל.
עיון בשורשי התפיסות הנ"ל הוביל לתפיסות המקדש והכהונה בעולם המסופוטמי.
חלק מן הממצאים בתחום זה כלולים בספרו הראשון "מראה כהן", שבו תיאר שניידר כמה תפיסות מרכזיות של ההגות הכהנית שעיקרן רעיון השילוב בין התיאופניה ובין האפותיאוזה במסגרת הריטואל.
רעיון המהווה דגם רב-חשיבות במיסטיקה היהודית לדורותיה.
אחד הנושאים הקבועים במחקריו הוא שימוש במקורות חיצוניים – נוצריים, מוסלמיים, גנוסטיים, הלניסטיים-פגאניים וכן הלאה ככלי חשוב לחקר המיסטיקה היהודית הקדומה.
לדוגמה, בעזרת המקורות המוסלמיים עלה בידו לשחזר את השלבים המוקדמים של המסורת הייחודית אודות חנוך-מטטרון שמתועדת במקורותינו רק מהמאה הי"ד ואילך.
במקרה אחר נעזר שניידר במקורות הקופטיים והאיסמעיליים כדי להתחקות אחר שרשי תפיסת הכרוב המיוחד, התפיסה המרכזית באחד החוגים המיסטיים הראשונים באירופה.
במקרים דומים רבים המחקר של שניידר מביא אותו לקביעת קשרים ארוכי-טווח, כאשר מתגלה ששורשי המסורות המיסטיות הביניימיות נעוצים בעת העתיקה.
עיונים רבים מסוג זה כלולים בספרו 'המסורות הגנוזות של המיסטיקה היהודית'.
מראה כהן: תיאופניה, אפותיאוזה, ותאולוגיה בינארית בין ההגות הכהנית בתקופת הבית השני לבין המיסטיקה היהודית הקדומה, לוס אנג'לס: הוצאת כרוב, 2012, 384 עמודים.
המסורות הגנוזות של המיסטיקה היהודית: מחקרי המיסטיקה היהודית הקדומה על פי עדויות של ספרים חיצונים, ספרות הלניסטית מקורות נוצריים ומוסלמיים, לוס אנג'לס הוצאת כרוב, 2012, 336 עמודים.
"יוסף ואסנת: ספרות מרכבה וספר הבהיר", קבלה: כתב עת לחקר כתבי המיסטיקה היהודית ג (תשנ"ח), עמ' 344-303.
"חנוך תופר המנעלים והמסורת המוסלמית'", קבלה: כתב עת לחקר כתבי המיסטיקה היהודית ו (תשס"א), עמ' 319-287.
"מיתוס השטן בספר הבהיר", קבלה: כתב עת לחקר כתבי המיסטיקה היהודית כ (תשס"ט), עמ' 343-287.
"בן, יהואל ושר שלום", קבלה: כתב עת לחקר כתבי המיסטיקה היהודית כא (תש"ע), עמ' 143-254.
"שעירים, שדים ומלאכים: עיונים ב'חזון ברוך'", תרביץ פ (תשע"ב), עמ' 1-15.
מיכאל שלוטהאואר היה גנרל-מיור מזרח-גרמני אשר שימש כראש המטה הראשי (מקביל לרמטכ"ל) האחרון של צבא העם הלאומי.
שלוטהאואר נולד בגרוסכירמה ב-21 ביוני 1943. עם סיום לימודיו ב-1962 התגייס לצבא העם הלאומי.
עד 1965 הוא למד במכללת הקצינים ע"ש ארנסט תלמאן.
ב-1964 הצטרף למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
הוא סיים את לימודיו ב-1965, וב-1971 מונה למפקד גדוד ברגימנט הממונע ה-16. לאחר מכן נסע לברית המועצות ולמד באקדמיה הצבאית פרונזה.
ב-1975 חזר לגרמניה כסגן מפקד הרגימנט הממונע ה-16. ב-1977 מונה למפקד הרגימנט, וב-1978 הועבר לפקד על הרגימנט הממונע ה-24. ב-1979 מונה להיות סגן מפקד הדיוויזיה הממונעת ה-4. ב-1982 חזר לברית המועצות ולמד באקדמיה הצבאית וורשילוב, וב-1984 חזר לגרמניה ומונה למפקד הדיוויזיה.
במרץ 1987 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט ומונה למפקד המחוז הצבאי ה-3. ב-15 בספטמבר 1990, לאחר נפילת חומת ברלין, מונה שלוטהאואר לראש המטה הראשי (מקביל לרמטכ"ל) במקום מנפרד גרץ.
בתפקידו זה, הוא פיקח על פירוקו של צבא העם הלאומי ושילובו בתוך הבונדסוור המערב-גרמני.
הוא סיים את תפקידו באופן רשמי ב-2 באוקטובר, יום לפני שהוכרז רשמית על איחוד גרמניה מחדש.
מיכאל שחם (נולד ב-19 ביוני 2003) הוא כנר ישראלי.
בשנת 2022 זכה במקום השני בתחרות הבינלאומית לכינור על שם פריץ קרייזלר, ובכך היה לישראלי הראשון שהגיע להישג זה בתחרות היוקרתית הזו .
מיכאל שחם התחיל את לימודי הנגינה בכינור בקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב אצל אביו, הכנר חגי שחם, ואצל הכנר ד"ר גיא פיגר.
מגיל אחת עשרה היה בן בית במרכז למוזיקה ירושלים והשתתף באופן קבוע בכל תוכניות המצוינות של המרכז - התוכניות למוזיקה קאמרית ע"ש דוד גולדמן, כיתות אמן בינלאומיות, הרכבים קאמריים והתזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה.
בנוסף, השתתף בתוכנית הבין-לאומית לחינוך מוזיקלי ע"ש יאשה חפץ, בתוכנית בהדרכת יצחק פרלמן ובתוכנית "קשת אילון".
במכון קרטיס למוזיקה למד אצל איידה קופיאן ושמואל אשכנזי, נכון ל-2024, הוא לומד באקדמיית קרונברג למוזיקה שבגרמניה אצל מיכאלה מרטין.
במהלך חייו ניגן מיכאל שחם מוזיקה קאמרית עם הצ'לנים רפאל וולפיש, מיכה הרן, הלל צרי וצבי פלסר, הכנר גרגורי קלינובסקי והפסנתרנים איתמר גולן, אבדיס קוימג'אן, ארנון ארז ואורית וולף.
הוא מנגן בכינור לנדולפי, בהשאלת קרן התרבות אמריקה-ישראל.
מיכאל הופיע על במות חשובות בעולם, ובהן המוזיקפריין בווינה, לינקולן סנטר בניו יורק, כנסת ישראל, ספריית הקונגרס בוושינגטון, מליאת האו"ם בניו יורק ובהקלטות רדיו וטלוויזיה.
בגיל חמש עשרה הופיע כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, ומאז ניגן עם התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית חיפה, הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית וכן עם תזמורת רדיו וינה, התזמורת הסימפונית של מונטריאול, התזמורת הסימפונית הלאומית של קולומביה והתזמורת הפילהרמונית של טוקיו.
מיכאל שחם זכה בשנים האחרונות להכרה עולמית בזכות השיגיו המרשימים בתחרויות כינור בין-לאומיות.
בשנת 2022 זכה בפרס במקום השני בתחרות לכינור ע"ש פריץ קרייזלר בווינה ביחד עם הכנרת רינו יושימוטו מיפן ובכך היה לישראלי הראשון שזכה בפרס זה ובפרס המקום הראשון בתחרות isaChallenge competition, באוסטריה.
בשנת 2023 סיים במקום חמישי בשלב הגמר בתחרות הכינור הבין לאומית של מונטריאול .
בעבר העפיל למקומות ראשונים בתחרויות בארץ וזכה במלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל.
בשנת 2019 האניק לו מאסטרו ואדים גלוזמן את פרס הכנר הצעיר המבטיח ע"ש ארקדי פומין.
מיכאל שחם הוא בנם של הכנר חגי שחם והחלילנית אפרת שכטר-שחם.
אחיותיו הן נעמי שחם (נגנית קונטרבס) ונגה שחם (כנרת וויולנית).
דודתו היא זמרת המצו-סופרן רינת שחם.
מיכאל "מייקל" שחם (נולד בשנת 1938) הוא פסל ישראלי.
יצר ועיצב את הפסל "החייל האלמוני" בגן הלאומי בקיסריה.
בשנת 1948 עלה לישראל עם משפחתו והתחנך בקיבוץ שדות-ים.
בשנת 1957 למד בהדרכתו של יחיאל שמי, בשנת 1960 למד אצל יצחק דנציגר ובשנים 1961–1968 למד בבית הספר לאמנות "ארט סטודנטס ליג", ניו יורק .
בשנת 1967 לחם במלחמת ששת הימים ובשנת 1973 לחם מלחמת יום הכיפורים.
פעם אחת, כשהיחידה שלו ארבה לאויב, הוא נאלץ להרוג כמה אנשים כשהם זינקו אליהם מאחורי משאית.
המראה הקשה הותיר בו חותם עמוק ובלתי ניתן לשינוי; הוא ידע שיום אחד יעשה מזה פסל, "החייל האלמוני".
שחם מתגורר בבאסקינג רידג', ניו ג'רזי .
הוא מלמד גילוף בעץ בבית הספר האמריקאי לגילוף עץ, בוויין ניו ג'רזי וגם מלמד פיסול באבן.
1970 – חברים חדשים ג, עמותת הציירים והפסלים, תל אביב
מאבק פנימי – בית חולים תל השומר
החייל אלמוני – גן לאומי קיסריה, נוצר בעקבות המראות הקשים שנגלו לעיני הפסל במהלך מלחמת יום הכיפורים
כיסא הבישוף – גילוף מהגוני לכנסייה היוונית-אורתודוקסית ביחד עם סקוט סברנס (2019)
חלק מקיר תורמים – בספריית מוריסטאון, ניו ג'רזי.
לוחות מברונזה כל אחד בגובה 12 אינץ'
שעמ ישראל – כותרת התפילה עברית מגולפת ביד בעץ אגוז באותיות בגודל 10 אינץ', בבית הכנסת עדת שלום במוריס פליינס ניו ג'רזי.
דולפינים – מברונזה, בבניין המטרופלקס 1 אדיזסון, ניו ג'רזי
דולפינים – בספרייה שבאי לונג בי'ץ
מיכאלה היא טלנובלה-יומית ישראלית, אשר הופקה על ידי דרסט הפקות, ושודרה במהלך החל מ-12 במרץ 2004 ועד לסיומה ב-30 באוגוסט 2004 במשך 121 פרקים בחברת HOT.
עלילות "מיכאלה" הופיעו בשנת 2005 גם בטלנובלה "טלנובלה בע"מ" באזכורים שונים, במיוחד בשילובן של הדמויות גרשון חביה ואסי שחר אשר הופיעו במספר פרקים משמעותי ב"טלנובלה בע"מ".
גם תוכנית המציאות שנוצרה סביב "מיכאלה", "האודישן הגדול", שנועדה למצוא שחקן אלמוני ולהעניק לו תפקיד משני בסדרה, הומחזה מחדש ב"טלנובלה בע"מ".עם סיום 120 הפרקים, שודר באתר ynet הפרק האחרון של "מיכאלה", כשנה לאחר אירועי הסדרה.
בסוף הפרק מוצגות הדמויות לאחר מספר שנים.
גיא אקריש (נתי רביץ) ומיכאלה דנון (אפרת כהן) הם זוג נשוי.
עקב נישואים לא מוצלחים מחליטים השניים להתגרש, אך הדבר אינו קורה מכיוון שמיכאלה נפגעת בתאונת דרכים ושוקעת בתרדמת.
גיא ממשיך בעסקיו, וכעבור מספר שנים הוא כבר מנהל חברת סטארט אפ למחשבים בשם "דיגיפן" יחד עם בן-דודו יובל אקריש (יניב לוי) וחברתו נגה פלד (דורית לב ארי).
לחברה המצאה חדשנית, והיא על סף חתימה על עסקת ענק שתכניס לחשבונה מיליוני שקלים.
רענן אלמונד (ניר לוי), מחליט להמציא סיפור שהוא אחיה של מיכאלה ובכך לקחת מגיא את הכסף שהוא עתיד להרוויח.
אסי מתחייבת למלא את התפקיד, במטרה להשיג כסף לניתוח לבתה גילי (נועה פורט), אך במהלך התוכנית אסי מתאהבת בגיא, בעוד היא מנסה לשמור על זהותה הסודית.
במהלך הסדרה זוהר, המזכירה של גיא, יובל ונגה (סיון ששון) נרצחת על ידי רענן, ואלפונסו (אייל רוזלס) נשלח כדי לגלות מי הרוצח, וכשהוא מגלה, אפשר לראות כמה הקשר בין מיכאלה ורענן חזק, בכך שמיכאלה רוצחת את אלפונסו כדי שרענן לא ישלח לכלא.
סביב משפחת אקריש ומשפחת שחר נוצרים בין הדמויות סיפורי אהבה, שנאה, חברויות ובגידות.
מיכאלה דנון-אקריש/אסי שחר (אפרת כהן): אסי היא אמא חמה ואוהבת אשר בתה גילי נהיית חולה והיא עושה הכל כדי לקבל כסף לתרופותיה ולכן מסכימה להתחזות למיכאלה, וכך גם מצליחה לחמוק מגרשון ומאנשיו שמחפשים אותה לקראת הסוף מתאהבת בגיא.
מיכאלה אחותה התאומה של אסי שוכבת בקומה, מיכאלה ורענן מתחזים לאח ואחות.
היא נשואה לגיא אקריש, ומנצלת אותו כדי לקבל את כספו, נרצחת על ידי רענן בסוף הסדרה, לאחר שהוא מגלה שהיא תכננה לרצוח את גיא במהלך חופשה בחו"ל המתוכננת של שניהם ולברוח עם הכסף.
מיכאלה מתעוררת במהלך הסדרה ומחליפה את אסי בתרמית לגנוב לגיא את כל הכסף.
גיא (חי) אקריש (נתן רביץ): הבן של צבי ואח של דורין.
בעלה של מיכאלה ששוכבת בקומה.
במהלך הסדרה היה עם אסי שהתחזתה למיכאלה כזוג אך באחד הפרקים הוחלפה אסי במיכאלה.
רענן אלמונד (ניר לוי): האנטגוניסט הראשי בסדרה.
מתחזה כאחיה של מיכאלה, כשבעצם מתנהל ביניהם רומן.
עושה הכל כדי לקחת את כספו של גיא.
בסוף הסדרה רוצח את מיכאלה נתפס ונשלח לכלא.
לאחר שנוגה נפרדה מגיא ניהל איתה רומן כדי להוציא ממנה פרטים על מצב החברה.
בפרק האחרון הוא בורח מהכלא ונוסע לתאילנד ביחד עם נגה ועובר ניתוח לשינוי פנים כדי להראות כמו גיא וחוזר לנקום.
נוגה פלד (דורית לב ארי): חברתו של גיא, עובדת בחברה של גיא על התוכנה, עד שהיא מוכרת אותה לאחים כהן, ובסופו של דבר "מפילה" אותם.
בפרק האחרון היא בורחת עם רענן לתאילנד ורוקמים מזימה כדי לנקום בגיא.
מנצלת את יובל שמאוהב בה.
דן אקריש (שרון אלכסנדר): מנהל בחברה.
נשוי ליסמין ואביהם של יובל ומיה.
אחיו הצעיר של צבי ומתבייש בו.
לאחר פרידתו מיסמין נהיה סוכן דוגמניות ומנהל רומן עם מיקי.
יסמין אקריש (חני נחמיאס): אמם של יובל ומיה, מגלה שדן בגד בה ונפרדת ממנו.
באמצע הסדרה מנהלת רומן עם בן ומיה מגלה על כך.
יסמין היא אישה מדוכאת רוב הזמן ובתחילת הסדרה מנסה להתאבד אך קבלת העבודה החדשה מעודדת אותה.
יובל אקריש (יניב לוי): בנם של דן ויסמין ואח של מיה.
עובד בחברה של גיא, מתאהב בחברתו של גיא, נגה, אך היא "לא שמה עליו".
בהמשך נהיה חבר בהרכב של דורין בת דודתו בתור גיטריסט.
מיה אקריש (לוסי דובינצ'יק): בתם של דן ויסמין ואחותו של יובל, דוגמנית.
משיגה כל גבר שהיא רוצה.
היא חברה מאוד טובה של בן, אך היא לא מבינה שהוא מאוהב בה.היא בולמית ומכורה לסמים.
היא נשלחת לבית החולים בעקבות מנת יתר, נרפאת מהבולמיה ונגמלת מהסמים.
בסוף הסדרה נדבקת באיידס, מתאהבת בבן ומתחתנת איתו, ולאחר כמה שנים הם מתגרשים.
בן ויקוס (יונתן רוזן): מוזיקאי, מאוהב במיה, אך היא "לא שמה עליו", מנהל רומן עם יסמין אך לבסוף הוא ומיה מתחתנים, ולאחר כמה שנים מתגרשים.
במהלך העונה הסתיר את משה ודורין בביתו שברחו מגרשון אחרי שמשה איים ברצח גרשון חבייה.
צבי אקריש (גיל פרנק): אלמן, מוזנח מאוד, אחיו של דן ואבא של גיא ודורין.
בסוף הסדרה הוא מתאהב ביסמין, אשתו של אחיו.
צבי בנוסף אוהד כורסא, חולה על כדורגל ואוהד הפועל רמת גן.
דורין אקריש (טלי שרון): בתו של צבי ואחותו של גיא.
אביה לא מרשה לה להתראות איתו בגלל היותו פושע, והם מפסיקים את הקשר ביניהם, אך לאחר זמן מה הם חוזרים, עד שמשה נהרג מול עיניה מפיצוץ מטען חבלה שהוטמן במכוניתו.
חברתה הטובה ביותר היא מיה, בת דודתה.
משה לונץ (מיקי לאון): הוא אחד מאנשיו הפושעים של גרשון, אך במהלך הסדרה הוא משתנה והופך לבן אדם טוב יותר ומנהל רומן עם דורין.
לקראת סוף הסדרה נהרג ממטען חבלה שגרשון הטמין ברכב.
גרשון חביה (אלברט אילוז): פושע, בסוף הסדרה נתפס ונשלח לכלא למאסר עולם, ומתחתן עם עליזה.
תורם כליה לגילי, והיא מבריאה בזכותו.
מורדי (רועי משולם): עובד של גרשון.
עליזה שחר (רובי פורת-שובל): אמה המאמצת של אסי וסבתה של גילי, בסוף הסדרה מתחתנת עם גרשון, ולאחר שנה מתגרשת ממנו.
גילי שחר (נועה פורט): בתה של אסי ונכדתה של עליזה.
ילדה חולה, אמה אסי עושה הכל כדי לתת לה את התרופות הדרושות.
בסוף הסדרה עוברת ניתוח ומבריאה, בזכות גרשון שתורם לה כליה.
מלייקה (מהרטה ברוך): חברתו של יובל אקריש.
במהלך העונה יובל נפרד ממנה אך לאחר מכן חוזר אליה והם עוברים לגור ביחד.
אלפונסו (אייל רוזלס): שוטר שמתמנה לחקור את הרצח של זוהר.
בסוף מיכאלה יורה בו למוות לאחר שהבינה שגילה את כל האמת על התוכנית שלה ושל ורענן.
זוהר קידר (סיון ששון): המזכירה של גיא, יובל ונגה.
נרצחה על ידי רענן ונפתחת חקירה על מותה.
מיקי (אסנת פישמן): אישה שפגשה את צבי במכון גמילה וניהלה איתו רומן וגם עם דן.
איתי (אופיר נהרי): חבר של בן ויובל.
צוף (תומר טל): בן זוגה של מיה לשעבר.
מילי (שירה וילנסקי): חברה של מיה, יצאה עם דן אבא של מיה.
יגאל (שרון פרנס): עורך הדין של גיא, יובל ונוגה.
תום (דרור נובלמן): בחור שיצא עם אסי, והיא נפרדה ממנו בשביל גיא.
דוד "המלך" מלכה (איציק גבאי): עובד של גרשון.
העסיק את אסי בפאב של גרשון.
נהיה נכה בגלל שאסי ירתה בו.
אבי אמיר (אסף לביא): הבוס של דורין בפאב, מאוהב בדורין.
שמואל כהן (עדי אייזנמן): עובד עם החברה של גיא, נוגה ויובל, יחד עם אחיו אילן ניסו לקנות את החברה שלהם.
אילן כהן (אמיתי מילוא): עובד עם החברה של גיא, נוגה ויובל, יחד עם אחיו שמואל ניסו לקנות את החברה שלהם.
אביחי שומרון (אילן צינמן): הבוס של יסמין בספא.
בלולו (גל זייד): הבוס של דן.
ששון (יורם יוספסברג): אחיה הדתי של עליזה.
החביא את עליזה, אסי וגילי בביתו.
דיטה (פירה קנטור): שדכנית שעזרה ליובל.
דניאל (אורי הוכמן): מטפל זוגי של דן ויסמין.
אריאל (קובי ליבנה): רופא שטיפל ביסמין.
בטי (שושיק בנדבה): בחורה שפגשה את בן בפאב של גרשון.
פקד איציק מנדלסון (שי זביב): חוקר רצח.
פרק 121 - הפרק שלא שודר
פרק זה לא שודר בטלוויזיה עד 17 פברואר 2011, אלא רק באינטרנט.
העלילה מתרחשת בו כשנה אחרי קודמו.
אסי וגיא ובן ומיה נשואים, ולאסי וגיא יש אפילו ילד בדרך.
גיא נפגש עם יובל בפאב, שבינתיים עזב את מלייקה והפך לראפר, ומציע לו להיות מנכ"ל סופטיקון, אותה הוא עומד לקנות.
יסמין מזמינה את כל המשפחה לסעודת ראש השנה ובינתיים היא וצבי נזכרים בסיפור שקרה כשהיו ביחד שנים רבות לפני כן, בפלאשבק זה מתואר גם איך דן גנב לאחיו את יסמין, ולמה צבי התחיל לשתות.
יובל פוגש את מיקי ודן בפאב.