tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1923 הוא הועבר לרגימנט ה-1 באמרספורט בדרגת לוטננט.
באמרספורט הוא הכיר את אלייד מריה ביקר קארטן (1901–1980), שהייתה נשואה לקצין אחר ברגימנט.
ב-1926 התגרשו שניהם מנשותיהם והאסלמן נישא לאלייד.
מנישואים אלו נולד להם בן אחד.
ב-1937 נשלח האסלמן לשמש כנספח צבאי בברלין.
ב-1939 הוא חזר להולנד והוצב במטה הדיוויזיה ה-2. לאחר הקרב על הולנד בחר האסלמן, שנודע כמעריץ מושבע של הוורמאכט, להישאר בהולנד ולשתף פעולה עם שלטונות הכיבוש הגרמניים.
הגרמנים העניקו לו תפקידי ניהול בכירים, והוא בתמורה שכנע את קציני הצבא הולנדי לחתום על הצהרת נאמנות לגרמניה ולהתחייב שלא יילחמו נגד הכיבוש.
ב-1942 הוא התפטר מתפקידו במחאה על מעצר המוני של קצינים הולנדים.
הגרמנים כלאו אותו והעבירו אותו בין מספר מחנות מעצר בפולין ובגרמניה.
לאחר המלחמה הוא חזר להולנד ונאלץ לתת דין וחשבון בפני הוועדה לקציני מלחמה שבויים.
הוועדה קבעה כי לא ניתן לאפשר לו לחזור לצבא.
עם זאת, שר ההגנה החליט להעניק לו פרישה מכובדת עם פיצויים.
האסלמן ערער לבית המשפט, שפסק כי הוא יכול לחזור לצבא.
לנוכח מצבו הרעוע של הצבא ההולנדי לאחר המלחמה, והמחסור החמור בקצינים איכותיים, הוא התקבל בזרועות פתוחות וצורף למטה הכללי.
ב-1948 הוא מונה לנספח הצבאי בפראג.
ב-1950 הוא גורש מצ'כוסלובקיה לאחר שאיש עסקים הולנדי נתפס בריגול במדינה.
עם חזרתו להולנד מונה האסלמן למפקח חיל הפרשים.
ב-1951 הוא מונה לראש המטה הכללי של צבא היבשה ההולנדי.
ב-1 באוקטובר 1953 מונה ליושב ראש מטה ההגנה המאוחד (מקביל לרמטכ"ל).
בתפקידו זה עמל האסלמן לבנות מחדש את הצבא ההולנדי לאחר המלחמה.
כמו כן פיקח על פינוי הצבא ההולנדי מאינדונזיה ועל הצטרפותה של הולנד לנאט"ו.
ב-1 בנובמבר 1957 סיים את תפקידו ועבר לשמש כיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו במקום ג'וזפה מנצ'ינלי.
ב-1958 סיים את תפקידו והוחלף בביארנה און.
בן האלוהים הוא סרט תנ"כי אפי משנת 2014 בבימויו של כריסטופר ספנסר, והופק על ידי מארק ברנט ורומא דאוני.
הסרט מגולל את סיפורו של ישו בתחילת הברית החדשה ומהווה עיבוד קולנועי למיני-סדרת הטלוויזיה "התנ"ך", ששודרה במרץ 2013 בערוץ ההיסטוריה.
לאחר יציאת הסרט הושקה סדרת טלוויזיה נוספת בשם AD: The Bible Continues.
הסרט הוקרן לראשונה בניו יורק ובאותו היום גם בלוס אנג'לס להוצאה מוגבלת ב-21 בפברואר 2014, ולאחר מכן יצא לאקרנים ב-28 בפברואר 2014, מה שהופך אותו לסרט הנוצרי הראשון שנוצר על ידי אולפני המאה ה-20.
הקהל הרחב וגורמים נוצריים (כגון כנסיות ואתרי ביקורות דתיים) שיבחו את הסרט, אך קיבל לרוב ביקורות שליליות ממבקרי המיינסטרים, על הטון הכבד והסגנון האיטי וה "משעמם" שלו.
על אף הביקורות המעורבות, זכה הסרט להצלחה קופתית, והכניס 70 מיליון דולר מול תקציב של 22 מיליון דולר, מה שהפך אותו לסרט הנוצרי השביעי המצליח בכל הזמנים.
בן הגרי (נולד ב-3 באפריל 1981) הוא אמן ישראלי רב-תחומי, המתמחה ביצירות וידאו, פסלים, אנימציה וצילום.
הציג במספר רב של תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות בישראל ומחוץ לישראל.
אימו שולמית הקימה וניהלה את מערך המכירות של תיאטרון הקאמרי ואביו אילן הוא מעצב גרפי, שעיצב בין היתר, בול לזכרו של יצחק שמיר.
אחיו הבכור הוא קצין צה"ל תת-אלוף דניאל הגרי, ואחיו הצעיר יוני מתגורר בכפר שיקומי.
הגרי למד בתיכון תלמה ילין.
במהלך לימודיו במדרשה לאמנות במכללת בית ברל הציג בתערוכות קבוצתיות שונות.
בעבודותיו המוקדמות עסק ביחס בין הצופה ליצירה.
הוא ריכז את לימודי הווידאו ארט במדרשה לאמנות בבית ברל.
בשנת 2014 עבר לניו יורק עם בת זוגו, ומ-2015 הוא מלמד בבית ספר לאמנות באוניברסיטת ייל ובתוכנית התואר השני לווידאו, צילום ומדיה בבית ספר לאמנות חזותית SVA, ניו יורק.
בת זוגו של הגרי היא האמנית עפרה לפיד, בתו של דובר צה"ל לשעבר אפרים לפיד.
עבודותיו מאופיינות בגישה טרגי-קומית, היוצרת סביבות אבסורדיות ועולמות פלאיים המטשטשים את הגבולות בין מציאות לדמיון.
יצירתו מבוססת על מחקר בתחומי הספרות, התיאטרון, תולדות האמנות וסקרנות מדעית.
ב-2016 זכה בפרס חמי פרוכטר, ובנימוקי השופטים נכתב כי "בסרטיו ובמיצבי הווידאו הקומי־טרגיים של הגרי מתגלמות סביבות אבסורדיות המעלות שאלות על זהות וטריטוריה ובכל הסרטים נולדת מחדש דמותו של האמן הכלואה בתוך מנגנון מכני ומתמודדת עם נסיבות תרבותיות".
בסרט "אני עיפרון" הגרי מגיח לרגע מתוך האפלה, נבלע בתוך הגרפיט ונולד מחדש כעיפרון שרוקד ביחד עם בתו.
בראיון שערך לקראת פתיחת התערוכה במוזיאון הרצליה, אמר הגרי כי האמירות הפוליטיות נוכחות בתוך יצירותיו.
התערוכה "קולו של חוד" מתייחסת, לדבריו, לכוחו של הקול האינדיבידואלי.
הגרי התייחס להשפעת המעבר לניו יורק על יצירתו, וטען כי ישראל אינה שוליים אלא "מרכז אחר".
לדבריו, היצירה בישראל מתקיימת ב"אינקובטור" המאופיין בסביבה תרבותית ולשונית ייחודית.
2008-2004 בית ספר לאמנות - המדרשה, מכללת בית ברל
2014-2012 תואר שני MFA, בית ספר לאמנויות, אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, ארצות הברית
2024 – אני, עיפרון, גלריה גורדון, תל אביב יפו
2023 – "על קולו של חוד", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
ב־2014 הוצגה במוזיאון ישראל Fresh
2011 – לנו החירות, גלריה בארי, קיבוץ בארי
2008 – "עירום ומכונת כביסה", בית הספר לאמנות - המדרשה, מכללת בית ברל
2007 – קוקו, גלריה רוזנפלד, תל אביב
2022 – מוזיאון על התפר, ירושלים
2020 – מוזיאון ישראל, ירושלים
2019 – גלריית HESSE FLATOW, ניו יורק
2017 – מרכז ריצ'מונד לאמנות חזותית, אוניברסיטת מערב מישיגן, קלמזו, מישיגן
2017 – מוזיאון חיפה לאמנות
2015 – אקספו מילאנו, איטליה
2022 – מענק לאמנות עכשווית ע"ש לורן ומיטשל פרסר, מוזיאון הרצליה
2022 – פרס דיסקונט לעידוד היצירה
2021 – מענק תערוכה לאמן ישראלי, קרן ארטיס
2021 – מענק תערוכה, הקרן לאמנות עכשווית, ניו יורק
2020 – מענק לעבודת אמנות חדשה, מועצת מפעל הפיס לתרבות ואמנות
2016 – פרס חמי פרוכטר לאמן וידאו ישראלי, מוזיאון תל אביב לאמנות ומוזיאון רוז לאמנות
2008 – פרס רפי לביא, בית הספר לאמנות המדרשה, מכללת בית ברל (2008).
בן וולטר הופר היה פוליטיקאי אמריקאי מטנסי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של טנסי בשנים 1893–1897, וכמושל טנסי ה-31 בשנים 1911–1915.
בן הופר נולד כילד מחוץ לנישואים בניופורט שבטנסי, כבנה של שרה וייד.
אביו, למואל וושינגטון הופר, היה רופא שהיה נשוי אז לאישה אחרת.
הופר ואימו עברו למוסי קריק (כיום ג'פרסון סיטי), ולאחר מכן לנוקסוויל, שם הוא הושם בבית היתומים סנט ג'ון.
בסופו של דבר הוא אומץ באופן חוקי על ידי אביו ושב לניופורט.
בשל הסטיגמה החברתית שנגעה ללידתו, היו חייו של הופר כילד בניופורט רצופים מאבקים.
מאוחר יותר הוא כתב שהדבר גרם לו להיות נחוש יותר להצליח.
ב-1890 הוא סיים את לימודיו בקרסון-ניומן קולג' שבג'פרסון סיטי.
הוא למד משפטים, וב-1894 התקבל ללשכת עורכי הדין.
בשנים 1893–1897 כיהן הופר כחבר בית הנבחרים של טנסי.
במלחמת ארצות הברית-ספרד שירת הופר כקפטן בפלוגה C של רגימנט הרגלים המתנדבים השישי של ארצות הברית, בפיקודו של קולונל לורנס טייסון, גם הוא ממזרח טנסי.
היחידה הוצבה באזור ארסיבו שבפוארטו ריקו במשך רוב ימי המלחמה, והשתתפה במעט מאוד פעילות קרבית.
בשנים 1906–1910 היה הופר עוזר התובע הפדרלי של המחוז השיפוטי של מזרח טנסי.
ב-1910 נמצאה המפלגה הדמוקרטית בטנסי בפילוג רציני על סוגיית חוק היובש.
אחת מסיעות המפלגה, בהנהגתו של אדוארד קארמק, ביקשה להרחיב את "חוק ארבעת המילים" (Four Mile Law), שאסר על מכירת משקאות אלכוהוליים בכל מקום שהיה במרחק קצר מארבעה מילים מבתי ספר, בכל רחבי המדינה.
הסיעה האחרת, בהנהגתו של המושל המכהן מלקולם פטרסון, ביקשה לפטור ערים גדולות מהמחויבות לחוק.
פילוג זה התגבר כאשר מקורבו של פטרסון הרג את קארמק ב-1908, ושנתיים לאחר מכן חנן אותו פטרסון.
כאשר ניסה פטרסון לשלוט על תהליך הבחירות המקדימות של המפלגה בבחירות 1910, נטשו דמוקרטים רבים את המפלגה והתמודדו כעצמאים, וכך נודעו בשם "הדמוקרטים העצמאיים".
באותה שנה סבלה גם המפלגה הרפובליקנית בטנסי מפיצול פנימי, כאשר הבוסים של המפלגה, וולטר בראונלו וניואל סנדרס היו מעורבים במאבק כוחות.
סיעתו של בראונלו תמכה באלפרד טיילור, אחיו של המושל הדמוקרטי לשעבר רוברט לאב טיילור, כמועמד המפלגה, בעוד שסיעתו של סנדרס תמכה בהופר.
סיעת סנדרס והדמוקרטים העצמאיים יצרו ברית, שמאוחר יותר נודעה בכינוי "אנשי המיזוג" (Fusionists), ווהסכימה לתמוך בכל אחד ממועמדי הצד השני.
על בסיס תמיכה זו, עלה בידו של הופר לזכות במועמדות הרפובליקנים, בעוד שבעלי בריתו של פטרסון הובסו בבחירות לבתי המשפט באוגוסט אותה שנה.
בהבינו שאפסו סיכויו לנצח בבחירות, פרש פטרסון מהמרוץ שבועות ספורים לפני הבחירות הכלליות.
עד מהרה מינו הדמוקרטים את רוברט לאב טיילור כמועמד, מתוך תקווה להציל את אחדות המפלגה.
מהלך זה הוכח כבלתי מוצלח, והופר הביס את טיילור ביחס קולות של 133,074 מול 121,694, והושבע כמושל טנסי.
מושב בית המחוקקים של טנסי של 1911 היה סוער, כאשר אנשי המיזוג שלטו בבית הנבחרים של טנסי, בעוד שהדמוקרטים הרגילים שלטו בסנאט של טנסי.
אף על פי ששני בתי בית המחוקקים נאבקו במחלוקות ובמקרים של קוורום-באסטינג, עלה בידו של הופר להעביר חוקים שהגבילו העסקת ילדים ושדרשו ששכר הנשים ישולם להן ישירות ולא לבני זוגם, כפי שהיה מקובל עד אז במקרים מסוימים.
הוא גם הפעיל חוק מדינתי למזון ולתרופות, והסמיך את המחוזות להנפיק איגרות חוב למימון הקמת בית חולים ולרכישת ציוד ונכסים לבתי הספר.
במערכת הבחירות למשרת המושל של 1912, היו הרפובליקנים בטנסי מפולגים בין תומכי ויליאם הווארד טאפט לבין תומכי תאודור רוזוולט, כשתומכיו של זה האחרון, בהנהגת ג'ון צ'ילס הוק, פרשו מהמפלגה ובחרו בויליאם פוסטון כמועמד פרוגרסיבי לתפקיד המושל.
הדמוקרטים בטנסי היו גם הם מפולגים, כשהדמוקרטים הרגילים בחרו כמועמד לתפקיד המושל את המושל לשעבר בנטון מקמילין, והדמוקרטים העצמאיים תמכו בהופר.
בבחירות הכלליות ניצח הופר לאחר שזכה ב-124,641 קולות, מול 116,610 הקולות של מקמילין, ו-4,483 הקולות של פוסטון.
במהלך תקופת כהונתו השנייה כמושל, חתם הופר על חוקים שדרשו נוכחות חובה של ילדים בגילים 8 עד 14 בבתי הספר, והורו למועצות החינוך של המחוזות לספק הסעות לתלמידים.
הוא גם יצר גורמי פיקוח על הבנקים, יישם מערכת של שחרור על-תנאי לאסירים, ושינה את שיטת ההוצאה להורג בטנסי מתלייה לכיסא חשמלי.
אושר תשלום גמלאות לוותיקי ואלמנות מלחמת האזרחים.
הופר גם חתם על חוק שאסר על משלוחים בין-מדינתיים של משקאות חריפים, ועל חוק שהתיר לקבוצות אנשים שמנו עשרה לכל הפחות לעתור לסגירת ברים ובתי הימורים ביישובם.
במערכת הבחירות של 1914, קיבלו הדמוקרטים הרגילים את חוק היובש המדינתי כחלק ממצע המפלגה, ובכך בא הקץ לפילוגים הפנימיים.
ללא תמיכת הדמוקרטים העצמאיים, הובס הופר בבחירות על ידי מועמד הדמוקרטים תומאס קלארק ריי ביחס קולות של 137,656 מול 116,667.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב הופר לעיסוקו בעריכת דין בניופורט, אך נותר פעיל בפוליטיקה של המפלגה הרפובליקנית.
ב-1916 הוא התמודד בחירות לסנאט של ארצות הברית, אך הובס על ידי הדמוקרט קנת' מקלר.
ב-1921 מינה הנשיא וורן הרדינג את הופר כחבר במועצת התעסוקה של הרכבות .
כיושב ראש המועצה, היה הופר דמות מרכזית בשביתת הרכבות הגדולה של 1922 שפרצה עקב קיצוצי השכר לעובדי התחזוקה שאושרו על ידי המועצה.
בסוף שנות ה-20 ובראשית שנות ה-30 היה הופר הסוכן הראשי לרכישת הקרקעות עבור מה שיהיה הפארק הלאומי גרייט סמוקי מאונטיינז, שפותח על גבול טנסי וקרוליינה הצפונית.
ב-1934, בגיל 64, התמודד הופר פעם נוספת על מושב בסנאט של ארצות הברית.
הוא זכה במועמדות הרפובליקנים, אך הובס בבחירות הכלליות על ידי יריבו בבחירות של 1916, סנאטור קנת' מקלר.
ב-1901 נשא הופר לאישה את אנה בל ג'ונס, ולשניים נולדו שישה ילדים.
הופר השני, היה שופט במחוז קוק.
בן הופר נפטר בקרסון ספרינגס שבטנסי ב-18 באפריל 1957. הוא נטמן בבית הקברות יוניון שבניופורט.
האוטוביוגרפיה של הופר, "הילד הבלתי רצוי" (The Unwanted Boy), פורסמה ב-1963 לאחר מותו.
ב-1946 פורסם ספרו "בחירות בטנסי" (Elections in Tennessee).
ביתו של הופר, אלם היל (Elm Hill), שנבנה ב-1885 על ידי הוריה של רעייתו, עדיין ניצב בניופורט, ורשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
בית הספר המקצועי על שם בן ו.
הופר, שנפתח בניופורט ב-1976, קרוי על שמו, וכיום הוא חלק מבית הספר התיכון של מחוז קוק.
בראשית העשור הראשון של המאה ה-21, היה הופר הנושא של סיפור בשם "מיהו אביך?", שהופץ באמצעות דואר אלקטרוני.
הסיפור, אף על פי שיופה באופן משמעותי, מבוסס על מקרים שסופרו באוטוביוגרפיה של הופר.
בנג'מין צ'ארלס הרפר הוא זמר-יוצר ומולטי-אינסטרומנטליסט אמריקאי.
הרפר מנגן תערובת אקלקטית של בלוז, מוזיקת פולק, מוזיקת נשמה, רגאיי ומוזיקת רוק, והוא ידוע במיומנויות הנגינה שלו על גיטרה, בשירה, בהופעות החיות ובפעילותו החברתית.
הוא הוציא לאור שנים עשר אלבומי אולפן, רובם דרך חברת התקליטים וירג'ין רקורדס, והופיע ברחבי העולם.
הרפר הוא זוכה שלושה פרסי גראמי ושבע מועמדויות, עם זכיות בקטגוריות ביצוע פופ אינסטרומנטלי הטוב ביותר ואלבום סול גוספל מסורתי הטוב ביותר ב-2004, ובקטגוריית אלבום בלוז הטוב ביותר ב-2013.
בטקס ה-40 של פרסי פרסי מוזיקת הבלוז, היצירה המשותפת של הרפר עם צ'ארלי מוסלוויט, "No Mercy in This Land", זכתה בתואר שיר השנה.
אביו המנוח, ליאונרד הרפר, היה ממוצא אפרו-אמריקאי, ואמו, אלן הרפר ורדריס (לבית צ'ייס), היא יהודייה.
סבתא רבתא מצד אמו הייתה יהודייה רוסית-ליטאית.
הוריו התגרשו כשהיה בן חמש, והוא גדל עם משפחת אמו.
להרפר שני אחים צעירים, ג'ואל ופיטר הרפר.
הרפר החל לנגן בגיטרה בילדותו.
חנות המוזיקה של סבו וסבתו מצד אמו, מרכז המוזיקה העממית והמוזיאון בקלרמונט, קליפורניה, הניחה את היסודות למוזיקת הפולק והבלוז שלו, כשלקוחות קבועים כמו לאונרד כהן, ג'ון דרניל ודייוויד לינדלי, לצד ציטוטים תכופים של ויליאם שייקספיר ורוברט פרוסט מפי סבו, השפיעו עליו עמוקות.
ב-1978, כשהיה בן 9, הרפר השתתף בהופעה של בוב מארלי בברבנק, שבה הצטרף פיטר טוש לשיר ההדרן.
לדברי הרפר, זו הייתה השפעה משמעותית עליו.
בגיל 12, הרפר הופיע בהופעה הראשונה שלו.
במהלך שנות ה-80, כנער, הוא החל לנגן בגיטרת סלייד, תוך חיקוי סגנונו של רוברט ג'ונסון.
הרפר שכלל את סגנונו, והתמחה בנגינה על וייסנבורן סלייד גיטר.
ב-1992, הרפר הקליט את התקליט Pleasure and Pain עם המוזיקאי העממי טום פרוינד.
לאחר התקליט המוגבל הזה, הוא חתם על חוזה לכל החיים עם וירג'ין רקורדס.
ב-1993, הוא הופיע עם להקתו, Ben Harper and the Innocent Criminals, במספר מקומות בקליפורניה ובצרפת, וכן הופיע עם טאג' מאהל בפסטיבל אוסטין סיטי לימיטס.
ב-1994, הרפר הוציא את אלבום הבכורה שלו, Welcome to the Cruel World, ויצא לסיבוב הופעות בארצות הברית וקנדה עם ה-Innocent Criminals.
בנובמבר אותה שנה, הוא הופיע בשתי הופעות סולו בספרד.
הוא הוציא את אלבומו השני, Fight For Your Mind, ב-1995, עם ג'ואן נלסון על הבס, שהפך לחביב רדיו הקולג'ים וכלל מספר שירים שהרפר מבצע בהופעותיו לאורך הקריירה.
באותה שנה, הלהקה הרחיבה את הופעותיה לאירופה והופיעה בהולנד, שווייץ, איטליה, ספרד, קנדה ומספר תאריכים בארצות הברית.
מוזיקתו זכתה לחשיפה רבה ולהערכה ביקורתית באירופה והושמעה רבות באוסטרליה (תחילה ברדיו טריפל ג'יי).
ב-1999, בסנטה ברברה בול, הרפר פגש את ג'ק ג'ונסון ושלח קלטת דמו של שירי ג'ונסון למפיק שלו, ג'יי.
פלונייר, שהפיק את אלבום הבכורה של ג'ונסון, Brushfire Fairytales, בדצמבר 2000. ג'ק ג'ונסון הפך למופע הפתיחה בסוף פברואר 2001 עבור 23 הערים האחרונות של סיבוב ההופעות של הרפר עם ה-Innocent Criminals בארצות הברית.
ב-2002, הרפר היה אחד הזמרים שהשתתפו בסרט התיעודי Standing in the Shadows of Motown, שבו ביצע קאברים לשירי מוטאון של מרווין גיי.
ב-2003, הרפר נבחר לאמן השנה של רולינג סטון הצרפתי, וסיבוב ההופעות שלו באוסטרליה לאלבום Diamonds on the Inside זכה להצלחה גדולה עם מכירות שיא.
ב-3 באפריל 2004, הרפר וג'ק ג'ונסון הופיעו עם טוטס אנד דה מייטלס בתוכנית Saturday Night Live, בהנחיית דונלד טראמפ.
באוקטובר 2004, הרפר השתתף בסיבוב ההופעות Vote for Change, שנועד לתמוך בMoveOn.org ולעודד הצבעה במדינות המתנדנדות בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004. באותו חודש, הוא תרם הקלטה חיה של השיר "Oppression" לאלבום התועלת For The Lady, שנועד לתמוך בזוכת פרס נובל לשלום, אונג סן סו צ'י, פעילת הדמוקרטיה הבורמזית הכלואה.
ב-2006, הרפר הוציא את האלבום הכפול Both Sides of the Gun, שהגיע למקום השביעי במצעד הבילבורד 200. הוא הופיע ללא קרדיט בסרטו של דייוויד לינץ' אינלנד אמפייר לצד אשתו לורה דרן.
הרפר הוא חלק מקבוצת No Nukes, המתנגדת להרחבת אנרגיה גרעינית.
ב-2007, הקבוצה הקליטה קליפ לשיר "For What It's Worth" של בפאלו ספרינגפילד.
שיתוף הפעולה שלו עם הזמרת הברזילאית ונסה דה מאטה, "Boa Sorte/Good Luck", הגיע למקום הראשון בברזיל ובפורטוגל, וזכה בפרס מולטישואו למוזיקה ברזילאית לשיר הטוב ביותר ב-2008. באותה שנה, הרפר השתתף באלבום התועלת Songs for Tibet.
ב-27 באוגוסט 2010, דווח כי הרפר הקים את הלהקה Fistful of Mercy עם דאני הריסון וג'וזף ארתור.
הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה שלה, As I Call You Down, ב-5 באוקטובר 2010.
ב-17 במאי 2011, אתר הרפר הרשמי הודיע על יציאת אלבומו Give Till It's Gone, המשך לשיתוף הפעולה עם Relentless7.
ב-1 באוקטובר 2012, הוכרז על אלבום משותף עם צ'ארלי מוסלוויט, Get Up!, דרך Stax Records / Concord Music Group, שיצא ב-29 בינואר 2013. האלבום הוקלט בלוס אנג'לס והופק על ידי הרפר.
בדצמבר 2012, הוכרז כי הרפר הפיק את אלבום הסולו הראשון של נטלי מיינס מהצ'יקס, Mother, שיצא ב-7 במאי 2013.
בתחילת 2015, הוכרז כי הרפר וה-Innocent Criminals יופיעו בפסטיבל בוסטון קולינג במאי 2015. ב-28 ביוני 2015, הם הופיעו בפסטיבל רוק ורכטר.
ב-12 בפברואר 2016, הרפר שחרר סינגל ב-YouTube, "Call It What It Is", מתוך אלבומו Call It What It Is, שיצא ב-8 באפריל 2016.
בטקס ה-40 של פרסי מוזיקת הבלוז, היצירה המשותפת של הרפר עם צ'ארלי מוסלוויט, "No Mercy In This Land", זכתה בתואר שיר השנה.
ב-20 במרץ 2019, מייביס סטייפלס הכריזה על האלבום We Get By, הכולל אחת עשרה רצועות שנכתבו והופקו על ידי הרפר.
השיר הנושא, בו הרפר משתתף בשירה ובקליפ, שוחרר ב-15 במאי 2019.
ב-2020, הרפר הוציא את Winter Is for Lovers, אלבום סולו עם שירי גיטרת סלייד מונטליאונה.
"זה התחיל כחקר של גיטרת סלייד," אמר הרפר למגזין Acoustic Guitar בראיון ב-2020, "Winter Is for Lovers נכתב כיצירה מוזיקלית אחת; נגדיר זאת כפי שהגיטריסטים הקלאסיים הישנים היו מגדירים, על גיטרה אחת (גיטרת הסלייד של מונטליאונה)."
ב-9 ביוני 2021, הבסיסט הוותיק של הרפר, חבר ה-Innocent Criminals, ג'ואן נלסון, נפטר בגיל 62. הרפר פרסם מחווה ברשתות החברתיות: "בעל, אב, גאון מוזיקלי, חבר להקת BHIC במשך 27 שנה, והאדם הנפלא ביותר שהכרתי.
כמעט בלתי אפשרי עבורי למצוא מילים לכאב ולאובדן הזה.
תנוח על משכבך בשלום, הכומר ג'ואן היקר שלנו." סיבת המוות לא אושרה.
ב-22 ביולי 2022, הרפר הוציא את האלבום Bloodline Maintenance.
האלבום מוקדש לזכרו של ג'ואן נלסון.
ב-2 ביוני 2023, הרפר הוציא את אלבומו ה-17, Wide Open Light.
זהו אלבומו הראשון הכולל בעיקר שירים אקוסטיים מינימליסטיים, עם רצועה אחת בלבד הכוללת תופים.
ב-1 באפריל 2024, הגיטריסט לשעבר של ה-Innocent Criminals, מייקל וורד, נפטר בגיל 57 מסיבוכים של סוכרת.
ב-1 במאי 2025, הרפר שחרר סינגל חדש, "Before The Rain Dried," לזכרו של וורד.
ב-1996, הרפר נישא לאשתו הראשונה, ג'ואנה.
הרפר החל לצאת עם השחקנית לורה דרן לאחר שנפגשו באחת מהופעותיו בסתיו 2000. השניים נישאו ב-23 בדצמבר 2005 בביתם בלוס אנג'לס.
לזוג נולדו שני ילדים, הבן אלרי ווקר (נולד באוגוסט 2001) והבת ג'איה (נולדה בנובמבר 2004).
ב-2006, הם ביימו יחד את הקליפ לשירו "Better Way".
באוקטובר 2010, הרפר הגיש בקשה לגירושים מדרן, תוך ציון "חילוקי דעות בלתי ניתנים לגישור".
הם התפייסו לזמן קצר והשתתפו יחד בטקס גלובוס הזהב 2012, אך דרן הפעילה מחדש את תהליך הגירושים ביולי 2012. הגירושים הסתיימו בספטמבר 2013.
הרפר נישא לפעילה החברתית ג'קלין מטפוס ב-1 בינואר 2015. בנם, בסו, נולד ביוני 2017.
הרפר הוא גולש סקייטבורד שהתאמן עם רודני מולן ומחזיק במחסן פרטי לגלישה.
הוא שותף בבעלות על מותג הסקייטבורד Roller Horror עם הסקייטבורד המקצועי מייק יורק.
בספטמבר 2016, הוא הופיע בפודקאסט הסקייטבורד The Nine Club, בהנחיית כריס רוברטס, שם דן בקשר שלו עם עולם הסקייטבורד.
הוא חשף כי למד בבית ספר והחל לגלוש עם כריס מילר בפומונה, קליפורניה.
בן דודו של הרפר הוא שופט בית המשפט העליון של מדינת וושינגטון, סטיבן גונזלס.
בן היבס היה עיתונאי ועורך אמריקאי, שזכור בעיקר בזכות תפקידו כעורך בכיר בעיתון "הסאטרדיי איבנינג פוסט" ובמאוחר יותר גם במגזין Reader's Digest.
היבס היה חבר של הנשיא לשעבר דווייט אייזנהאואר, וערך עמו סדרת מאמרים שפורסמו לאחר סיום כהונתו.
היבס נולד בפונטנה, קנזס, בשנת 1901. הוא השלים תואר ראשון (A.B.) באוניברסיטת קנזס בשנת 1923.
בשנת 1942 הצטרף לצוות המערכת של הסאטרדיי איבנינג פוסט, והחזיק בתפקידים שונים במשך שני עשורים.
בתקופת כהונתו של הנשיא אייזנהאואר, הצליח היבס לשכנע את הנשיא לחתום על חוזה עם העיתון, שבמסגרתו התחייב לכתוב ארבעה מאמרים בשנה שיתפרסמו לאחר עזיבתו את הבית הלבן.
בשנת 1962, השנה האחרונה של היבס בעיתון, הוא שימש כעורך בכיר והחל לעבוד ישירות עם אייזנהאואר על כתיבת המאמרים.
בינואר 1963 עזב היבס את "הסאטרדיי איבנינג פוסט" והצטרף לצוות העריכה של "Reader's Digest".
לאחר שתוקף חוזהו של אייזנהאואר עם העיתון הסתיים ב-1964, היבס יזם חתימה על חוזה חדש מול Reader's Digest, שבו התחייב אייזנהאואר לכתוב שלושה מאמרים בשנה, בתמורה ל-30,000 דולר עבור כל אחד מהם.
היבס שימש עורך שותף וראשי של סדרת מאמרים זו.
התהליך לכתיבת מאמר כלל בחירת נושא ביוזמת אייזנהאואר, היבס או עורכי המגזין.
היבס ואייזנהאואר תיאמו פגישות מספר שבועות מראש, ואספו חומרים ונקודות עיקריות לדיון.
הם קיימו מספר פגישות, בדרך כלל בגטיסברג או בפאלם ספרינגס, ודנו בטיוטות שהתבססו על מתווה שהיבס הכין מראש.
לאחר מכן, היבס ניסח טיוטה ראשונית שנשלחה לאייזנהאואר להערות ועריכה.
הגרסה הסופית נמסרה להוברט לואיס, העורך הראשי של Reader's Digest.
היבס פגש את אייזנהאואר לראשונה לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, כאשר הוזמן יחד עם כתבים נוספים לבקר במחנות הריכוז דכאו ובוכנוואלד שזה עתה שוחררו, ביוזמתו של הגנרל.
לאחר המלחמה ניסה היבס לרכוש עבור "הסאטרדיי איבנינג פוסט" את זכויות הפרסום לספר זיכרונותיו של אייזנהאואר Crusade in Europe, אך אלה נמכרו בסופו של דבר לכתב העת לייף.
במערכת הבחירות לנשיאות בשנת 1952, פרסם היבס מאמר מערכת בשם "Will the Republicans Commit Suicide in Chicago?" שבו הביע תמיכה באייזנהאואר מול הסנאטור רוברט טאפט, בעימות הפנימי סביב צירי המפלגה מטקסס.
למרות שלא נמנה עם הצוות הפנימי בבית הלבן במהלך כהונתו של אייזנהאואר, שמר היבס על קשרים חברתיים עמו, והוזמן לאירועים פרטיים ומפגשים מצומצמים.
הקשר הפך הדוק במיוחד לאחר עזיבתו של הנשיא את תפקידו הציבורי ותחילת שיתוף הפעולה ביניהם ככותבים.
בן הדוד רג'ינלד מאיית פלופונסוס הוא ציור ז'אנר מאת האמן האמריקאי נורמן רוקוול, שפורסם לראשונה בתאריך 9 בפברואר 1918, על שער מגזין The Country Gentleman.
כתב עת זה, שנוסד בשנת 1831, נחשב למגזין החקלאות הוותיק ביותר בארצות הברית, ובשנת 1911 נרכש על ידי חברת ההוצאה לאור "Curtis Publishing Company", אשר פרסמה גם את הסאטרדיי איבנינג פוסט, המגזין המזוהה ביותר עם יצירתו של רוקוול.
הציור מציג שלושה ילדים בכיתת לימוד אמריקאית בראשית המאה ה־20. בצד שמאל נראה ילד בעל משקפיים עגולים ולבוש מסודר, עומד בגאווה וידיו שלובות - ככל הנראה לאחר שהצליח לאיית את המילה "Peloponnesus", המופיעה בגיר על הלוח שמאחור.
במרכז ניצב ילד לבוש סוודר אדום, מבטו מופנה הצידה והוא נראה מתוח, אולי בשל תורו הקרב בתחרות האיות.
משמאלו, ילדה אוחזת בזרועו ומביטה בו בתערובת של תקווה וחרדה.
בגדיה כוללים חצאית כהה וחולצה לבנה עם סרט אדום - לבוש האופייני לאותה תקופה.
הבעות הפנים, תנוחות הגוף, הלבוש והפרטים בכיתה ממחישים את יכולתו של רוקוול להעביר סיפור שלם דרך סצנה שקטה, יומיומית אך טעונה.
חתימת האמן מופיעה בפינה הימנית התחתונה של היצירה.
הבחירה דווקא במילה "פלופונסוס" - שמו של חצי האי היווני פלופונסוס - בהקשר תחרות איות בבית ספר אמריקאי, נושאת מטען היסטורי נוסף.
יוון הצטרפה למלחמת העולם הראשונה ביוני 1917, חודשים ספורים לפני פרסום הציור, וזאת לאחר עימות פוליטי חריף בין קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון שתמך במדינות המרכז לבין הממשלה הפרו־מערבית של אלפתריוס וניזלוס.
צרפת ובריטניה אף שלחו את צי המלחמה שלהן להטיל מצור על חופי הפלופונסוס במטרה להשפיע על תוצאות הסכסוך הפנימי.
בתוך כך, הופעת השם "Peloponnesus" על לוח כיתתי בעיתון חקלאי אמריקאי משקפת, לדעת החוקר קוסטיס קורליס, הדהוד למתחים גאופוליטיים עולמיים, גם לקוראים בפריפריה הכפרית של ארצות הברית.
בן הדוד רג'ינלד מאיית פלופונסוס הוא חלק מסדרת ציורים מאת נורמן רוקוול שפורסמה במגזין "The Country Gentleman".
הסדרה מתארת את קורותיו של רג'ינלד, ילד עירוני מתורבת ועדין הליכות, הנשלח לבלות את הקיץ אצל קרוביו הכפריים.
בכל ציור מוצג מפגש בין העולמות - בין רג'ינלד המנומס והמשכיל לבין בני דודיו הכפריים, המתוארים כפראיים, שובבים ולעיתים לועגים לו.על פי המאמר במגזין הסאטרדיי איבנינג פוסט, בציור בן הדוד רג'ינלד מאיית פלופונסוס נראית נקודת מפנה.
רג'ינלד, שבציורים אחרים מהסדרה סופג לגלוג ולעיתים השפלה, מתבלט כאן כמי שגובר על חבריו בעזרת אינטלקט, ידע וביטחון עצמי.
הדמויות סביבו - כולל הילדה האוחזת בידו - מגיבות בהשתאות ובהתרגשות, דבר המבליט את רגע הניצחון של הילד העירוני ה"חלש" דווקא בתחום הלימודי.
לפי אתר Catholic Insight, הציור ממחיש את גישתו הערכית של נורמן רוקוול, אשר ביקש לבטא אידיאלים של טוב, אמת ויופי מתוך סיטואציות פשוטות ויומיומיות.
דמותו של רג'ינלד מדגימה ערכים של שקדנות, ענווה ואהבת דעת, וניצחונו בא לידי ביטוי לא בכוח פיזי או תחרותיות אגרסיבית, אלא דרך חריצות והתנהגות תרבותית.
המאמר מציין כי רוקוול לא היה אמן דתי, אך מסריו נושאים יסודות מוסריים מושרשים בתרבות המערבית והנוצרית.
קורליס מספר כי בעבודתו האקדמית על הפלופונסוס נהג להשתמש בציור כבדיחה עצמית, תוך התייחסות למילה הארוכה והקשה לאיות.
הוא מציין כי לעיתים אף נאלץ לבדוק בעצמו אם פלופונסוס נכתב עם שתי אותיות p או שתי n.
עבורו, רג'ינלד הוא סמל לאינטלקטואל שאינו מתבייש בידענותו - גם אם הוא חריג או יוצא דופן בהקשר המקומי.
בנוסף, קורליס מתאר ביקורים במוזיאונים שבהם הוצגו עבודותיו של רוקוול, כמו מוזיאון נורמן רוקוול בסטוקברידג' ומוזיאון אטווטר קנט בפילדלפיה, שם נחשף לאוספים של שערי מגזינים שהמחישו את רוח הזמן והתרבות האמריקאית.
רוקוול וזרמים אמנותיים בני זמנו
קוסטיס קורליס, ארכאולוג המתמחה בפלופונסוס, רואה ביצירתו של רוקוול ביטוי למתח התרבותי ששרר בארצות הברית במאה ה־20 בין מודרניזם לבין ריאליזם.
לדבריו, רוקוול - בדומה לאמנים כגרנט ווד ותומאס הארט בנטון - התנגד לזרמים מופשטים אירופיים דוגמת הקוביזם, והעדיף סגנון פיגורטיבי המזוהה עם ערכים אמריקאיים שמרניים.
קורליס משווה בין תופעה זו לבין מאפיינים מקבילים באמנות היוונית המודרנית, שם ניכרה גם כן נטייה לשמור על צורת האדם ולהתנגד להפשטה מוחלטת.
בן הדוד מהכפר הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי, מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות" של אולפני ההנפשה של וולט דיסני, שיצא לאקרנים ב-31 באוקטובר 1936 על ידי חברת יונייטד ארטיסטס.
הסרט, שזכה בפרס האוסקר התשיעי לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר, הופק על ידי וולט דיסני, בבימויו של וילפרד ג'קסון, והונפש על ידי ארט באביט ולס קלארק.
כפי שקורה ברוב סרטי ההנפשה בסדרת "סימפוניות טיפשיות", הסרט נבנה סביב פסקול, שנכתב על ידי לי הרלין.
עלילת הסרט התבססה על אחד ממשלי איזופוס, "עכבר העיר ועכבר הכפר".
הסרט לווה בספר סיפורים לילדים קטנים, כפי שהיה נפוץ ברוב סרטי הזיכיון.
הסרט מספר את סיפורו של עכבר מ"פודאנק" (שם באנגלית אמריקאית המציין מקום "באמצע שום מקום") המגיע לבקר את קרוב משפחתו בעיר.
צילום הפתיחה/כרטיס הכותרת הוא של העכבר המדובר, אבנר, בוהה בגורדי השחקים של העיר, כאשר השלט מכוון אותו לפודאנק כשהוא פונה לכיוון ההפוך.
הוא מקבל מברק (שכותרתו "Mouse-O-Gram") מבן דודו, מונטי, הקורא לו "תפסיק להיות טיפש" ותבוא לגור איתו בעיר.
מבלי לציין את מיקומם של אבנר או מונטי, הסרט מבקש להשוויץ בין אורח חייהם של תושבי הכפר והעיר הארכיטיפיים.
אבנר מוצג הולך לאורך מסילת רכבת לכיוון העיר, וכאשר הוא מגיע, ההבדלים בין השניים מתבהרים.
אבנר לובש סרבל ומוצג כמגושם ואינו מודע לסכנות העיר, בעוד מונטי חובש כובע צילינדר ומודע היטב לבעיות העומדות בפניהם (כפי שמודגם בכל פעם שהוא אומר לאבנר לשתוק, וזה גם הסימן היחיד לדיאלוג כאן).
מונטי מוביל את אבנר לארוחה שהדיירים האנושיים בבית הכינו.
שני העכברים מתחילים בארוחה של גבינה, אך אבנר חסר כל חוש נימוס, ועד מהרה מתחיל לזלול לעצמו סלרי, שמנת וחרדל, שהאחרון יוצר תגובה לחום המוגזם.
אבנר מקרר את עצמו עם שמפניה, מגלה שהוא אוהב את הטעם, ומשתכר, מה שמעורר את זלזולו של מונטי.
אבנר מתחיל לראות בראייה כפולה, ויוצר עוד רעש על ידי הורדת ערימת לחם (מה שגורם לראייה הכפולה של מונטי להסתתר מאחורי החזון האמיתי).
אבנר בוחן את השתקפותו (שבמצבו השיכור, הוא חושב שהוא מישהו אחר) בתוך גוש ג'לי.
כשהוא מתרחק, הוא מחליק על חתיכת חמאה המונחת על צלחת.
הצלחת, שמסתובבת ועפה על פני השולחן, תופסת את מונטי בדרך, ושוברת גם כמה חתיכות כלי אוכל.
מונטי זועם, וכשהשניים על הרצפה, הוא מנסה למצוא מקום מבודד, בטוח מהחתול הישן.
אבנר השיכור, עם חוש חוצפה גדול, בועט בישבן של החתול, בעוד בן דודו ממהר לחזור לביתו (ומאז לא נראה שוב).
החתול חושף את שיניו לעבר אבנר, מה שמוביל אותו רק לבדוק את פנים פיו, ובכך מחזיר את אבנר לעצמו.
לאחר מכן הוא נרדף על ידי החתול, תחילה מקבל התחשמלות בקפיצה לתוך שקע (גם החתול מקבל התחשמלות), ואז מגיע לרחוב העיר כשהוא קופץ מהחלון.
אבנר ניצב בפני בריחה מצעדי האנשים, אופניים, רכבת חשמלית וכלי רכב אחרים.
הוא מוצא את עצמו שוב בגבולות העיר, ובורח חזרה לעיר הולדתו, כשהוא מחליט שחיי העיר פשוט לא בשבילו.
בתחילת שנות ה-60, חברת התקליטים דיסנילנד רקורדס הוציאה גרסת LP של הסיפור, בקריינותו של סטרלינג הולוויי, עם מוזיקה מאת קמארטה.
מכיוון שאורך ה-LP היה כשלושים דקות – בערך פי שלושה מאורך הסרט המונפש המקורי – נוספו חומרים רבים לעלילה.
על עטיפת ה-LP, הסיפור הוצג בהומור כסיפור על שם איזופוס – הרבה אחרי.
כמו כן, העכברים על העטיפה מעוצבים בדומה לעכברים מהסרט "סינדרלה" של דיסני משנת 1950, כאשר לוציפר בתפקיד החתול.
הסרט הקצר הופץ ב-4 בדצמבר 2001, ב-DVD "אוצרות וולט דיסני: סימפוניות טיפשיות – קלאסיקות אנימציה מוזיקליות היסטוריות".
בֶּן זַכַּאי הוא מושב עובדים דתי באזור השפלה ליד העיר יבנה השייך למועצה אזורית חבל יבנה.
היישוב הוקם ב-17 באפריל 1950 על ידי הפועל המזרחי.
מייסד המושב היה גברי עזרא אשר קרא לכל חבריו יוצאי טריפולי (לוב) להגיע להתגורר ביישוב אשר קודם לכן התגוררו במעברת יוחנן הסמוכה.
בתחילה נקרא היישוב יבנה ג', ואחר כך נקבע שמו על שם רבן יוחנן בן זכאי שהיה מהחכמים מתקופת המשנה וממייסדי המרכז התורני ביבנה לאחר חורבן ירושלים.
מיסד המושב גברי עזרא היה ממקימי מושב בן זכאי ועמד בראש ועד המושב במשך שני עשורים למרות שהיה עיוור לחלוטין, ניהל אורח חיים עצמאי, עבד בחקלאות וביצים, ופעל רבות למען הקהילה המקומית.
עזרא נולד בלוב, בנו של יצחק עזרא, דובר קהילת יהדות לוב ודמות מרכזית שפעלה לקידום עליית יהודי לוב לישראל.
לאחר קום המדינה עלה ארצה ונטל חלק בהקמת מושב בן זכאי בשנת 1950. את עיוורונו נשא בשקט ובכבוד.
רק לאחר מותו נודע כי התעוור באירוע טראומטי שבו הציל ילדה, ובחר לשמור את סיבת עיוורונו בסוד כל חייו, כדי לשמור על כבודה.
סיפור זה נחשב לאחד מסיפורי הגבורה הלא מסופרים של דור החלוצים
בן קאמי וולאס הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד.
וולאס זכה ארבע פעמים בתואר שחקן ההגנה של העונה, שיא אותו הוא חולק עם דיקמבה מוטומבו ורודי גובר.
נחשב בעיני רבים כשחקן הטוב ביותר בהיסטוריה שלא נבחר בדראפט ה-NBA.
וולאס נולד באלבמה כילד עשירי מתוך 11. בתיכון הוא שיחק כדורסל, בייסבול ופוטבול.
וולאס שיחק במכללה הקהילתית של קאיאהוגה בקליבלנד לשנתיים, בהן בלט כשחקן הגנה והעמיד ממוצעים של כ-17.0 ריבאונדים ו-6.9 חסימות למשחק.
לאחר מכן הועבר לאוניברסיטת וירג'יניה יוניון מהדרג השני של ליגת המכללות NCAA, שם גם למד משפט פלילי.
הוא העמיד ממוצעים של כ-13.4 נקודות ו-10.0 ריבאונדים למשחק והוביל את מכללתו למאזן 28–3.
וולאס לא נבחר בדראפט ה-NBA 1996 והוחתם כשחקן חופשי בוושינגטון בולטס ב-2 באוקטובר 1996. בשנת 1999 עבר בטרייד לאורלנדו מג'יק.
ב-3 באוגוסט 2000 עבר לדטרויט פיסטונס תמורת גרנט היל.
בדטרויט בלט וולאס בזכות משחק ההגנה הטוב שלו.
הוא וחברו לקבוצה צ'אנסי בילאפס שימשו בתפקיד הקפטנים, והובילו את הקבוצה לזכייה באליפות בעונת .
ב-19 בנובמבר 2004 היה מעורב בקטטה רבת משתתפים במשחק מול אינדיאנה פייסרס, בעקבותיה הורחק לשישה משחקים על ידי הנציב דייוויד סטרן.
רון ארטסט, שלקח בקטטה מצד אינדיאנה, הורחק עד תום העונה.
במדי דטרויט זכה וולאס ארבע פעמים בשחקן ההגנה של העונה, בשנים 2002, 2003, 2005 ו-2006, שיא משותף עם דיקמבה מוטומבו ורודי גובר.
הוא גם נבחר לחמישיית ההגנה שש פעמים ומ-2001 עד 2003 הוביל את הליגה בריבאונדים ובחסימות, והיה השחקן הראשון לעשות זאת מאז מוטומבו.
בנוסף, ב-2003 נבחר למשחק האולסטאר של ה-NBA.
בגמר ה-NBA 2004 שמר וולאס על שאקיל אוניל, והעבודה הטובה שעשה בתפקיד זה עזרה לפיסטונס לנצח את הלוס אנג'לס לייקרס 4–1 בסדרה.
ב-3 ביולי 2006 חתם וולאס בשיקגו בולס תמורת 60 מיליון דולרים ל-4 עונות.
בשנתיים בשיקגו תחת המאמן סקוט סקיילס הוא נאלץ להאבק עם פציעות ברך רבות והעמיד ממוצעים של כ-5.7 נקודות, 9.7 ריבאונדים, 1.9 אסיסטים ו-2.0 חסימות למשחק.
בפברואר 2008 עבר בטרייד לקליבלנד קאבלירס.
לאחר הטרייד שיחק וולאס ב-22 משחקים, כאשר בכולם פתח, והעמיד ממוצעים של 26.3 דקות, 4.2 נקודות, 7.4 ריבאונדים ו-1.7 חסימות למשחק, כשהוא נאלץ לשחק בעמדת הפאוור פורוורד מכיוון שהסנטר הגבוה ז'ידרונאס אילגאוסקאס פתח בעמדת הסנטר.
בעונה הבאה שיחק וולאס בכ-72 משחקים בעונה הסדירה, בהם העמיד ממוצעים של 4.8 נקודות, 8.4 ריבאונדים ו-1.6 חסימות למשחק.
בפלייאוף שיחק וולאס ב-12 משחקים, פתח בכולם והעמיד ממוצעים של 3.2 נקודות, 6.5 ריבאונדים ו-1.1 חסימות למשחק.
ב-25 ביוני 2009 עבר וולאס בטרייד לפיניקס סאנס יחד עם דארקו מיליצ'יץ', בחירת דראפט בסיבוב השני ו-500 אלף דולר תמורת הסנטר שאקיל אוניל.
הוא שוחרר מפיניקס בתום העונה והפך לשחקן חופשי.
ב-7 באוגוסט 2009 חזר וולאס לדטרויט פיסטונס תמורת כ-1.3 מיליון דולר.
ב-30 באוגוסט 2010 קלט וולאס את הריבאונד ה-10,000 בקריירה, והפך לשחקן ה-34 בתולדות הליגה שעושה זאת.
ב-22 בדצמבר 2010 שיחק וולאס את משחקו ה-1,000 בקריירה והפך לשחקן ה-95 שמגיע להישג זה.
ב-14 בפברואר 2012 שיחק וולאס את משחקו ה-1,055 והפך לשחקן עם הכי הרבה משחקים שלא נבחר בדראפט לאחר שעקף את אייברי ג'ונסון.
באותו לילה הודיע שבתום העונה יפרוש מכדורסל.
וולאס שיחק בנבחרת באליפות העולם בכדורסל 2002, והגיעה עימה למקום השישי.
בספטמבר 2011 נעצר וולאס בשל נהיגה תחת השפעת אלכוהול ונשיאת נשק ללא רישיון.
5 בחירות לחמישיית ההגנה הראשונה של ה-NBA
פעמיים מלך הריבאונדים של ה-NBA: 2002 (13 ריבאונדים למשחק), 2003 (15.4 ריבאונדים למשחק)
מלך החסימות של ה-NBA: 2002 (3.5 חסימות למשחק)
פעמיים מוביל הליגה בסך הריבאונדים בעונה הסדירה: 2001 (1052 ריבאונדים), 2003 (1026 ריבאונדים)
מוביל הליגה בסך הריבאונדים בהגנה בעונה הסדירה: 2001 (749 ריבאונדים)
מוביל הליגה בסך הריבאונדים בהתקפה בעונה הסדירה: 2003 (293 ריבאונדים)
מוביל הליגה בסך החסימות בעונה הסדירה: 2002 (278 חסימות)
השחקן הראשון והיחיד בהיסטוריית ה-NBA עם 1,000 ריבאונדים, 100 חסימות ו-100 חטיפות ב-4 עונות רציפות (2001–2004).
אחד משלושה שחקנים ב-NBA עם 150 חסימות ו-100 חטיפות ב-6 עונות רצופות (2001-2006, יחד עם האקים אולאג'ואן ודייוויד רובינסון).
אחד מארבעה שחקנים ב-NBA שהובילו בממוצעי הריבאונדים והחסימות במקביל באותה העונה (יחד עם כרים עבדול-ג'באר, ביל וולטון, האקים אולאג'ואן ודווייט הווארד).
השחקן הראשון שלא נבחר בדראפט ה-NBA, אך נבחר לחמישיית האולסטאר על ידי הצבעת הקהל.
ב-10 בספטמבר 2021 נכנס וולאס להיכל התהילה של הכדורסל והפך לשחקן הראשון שלא נבחר בדראפט אך נבחר להיכל התהילה.
בן חור הוא סרט קולנוע אפי אמריקאי בבימויו של ויליאם ויילר, רימייק לסרט בעל אותו שם מ-1907 המבוסס על ספרו של לואיס וולאס "בן חור", שראה אור ב-1880. מככבים בו צ'רלטון הסטון כיהודה בן חור וסטיבן בויד כגנרל הרומי מסאלה.
הקרנת הבכורה לסרט התקיימה בניו יורק ב-18 בנובמבר 1959. הסרט זכה ב-11 פרסי אוסקר, הישג שחזר על עצמו רק פעמיים: "טיטניק" (1997) ו"שר הטבעות: שיבת המלך" (2003).
המבוא לסרט מציג את לידת ישו, אך עלילת הסרט עצמו עוסקת בעניין אחר המתקשר לישו ופועלו רק בהמשך.
יהודה בן חור, יהודי ממשפחת אצולה עשירה, חי בירושלים במאה הראשונה לספירה.
חבר ילדות של בן חור, מסאלה הרומאי, שב לעיר כשהוא נושא בדרגת טריבון בלגיון של צבא הכיבוש של הקיסרות הרומית ביהודה.
תחילה שמחו השניים להיפגש, אך השקפותיהם הפוליטיות השונות לגבי שלטון רומא בממלכת יהודה, העכירו את יחסיהם.
מסאלה היה משוכנע בתפארתה של הקיסרות הרומית, והאמין בכוחה הצבאי של האימפריה ובהשלטת תרבותה.
בן חור, שאומנם לא תמך במרד ברומאים, סירב לסגת מאמונתו היהודית וממורשת עמו.
היחסים העכורים בין השניים הסלימו לאחר שרעף נפל מגג מרפסת ביתו של יהודה, לאחר שאחותו תרצה (קאתי אודונל) נשענה על הקיר; הרעף שנפל פגע בנציב הרומי, שצעד באותה שעה בתהלוכה ליד ביתו של בן חור.
למרות שידע כי מדובר בתאונה ולא בניסיון התנקשות, מסאלה החליט להוכיח את מנהיגותו בכך שיעניש איש מקומי נכבד ומיוחס.
הוא הורה לכן לשלוח את בן חור לספינת עבדים, בה ישרת כעבד החותר במשוטים, בעוד שאמו ואחותו של יהודה הושלכו לכלא.
בן חור נשבע לשוב ולנקום - ביום מהימים.
יהודה נשלח עם שיירת עבדים לכיוון נמל צור שבלבנון.
בניגוד ליחס האדיב של בן חור לעבדיו כשהוא היה אדונם, כעבד - הוא ועמיתיו בשיירת העבדים זכו ליחס אכזרי מצד הרומאים: הם זכו לאספקת מים מוגבלת, ואילו מיהודה נמנעה שתיית מים בכלל.
כשהגיעה שיירת העבדים לנצרת, התמוטט יהודה ואיבד רצונו לחיות.
אז הופיע לפתע ישו לפניו ועורר בו יצר חיים בלתי מתפשר.
העבודה בספינת העבדים הייתה קשה עד כדי כך שמרבית החותרים בה מתו בתוך שנה מיום עלייתם עליה.
ברם, גם לאחר שלוש שנים כעבד חותר, גופו ונפשו של בן חור התחשלו יותר.
הספינה, בפיקודו של הקונסול קווינטוס אריוס, נשלחה על ידי הקיסר טיבריוס להשמיד צי של שודדי ים מקדוניים.
מפקדו הישיר הבחין בנחישותו של בן חור וברצונו לשרוד, והציע לו לשרת איתו כגלדיאטור.
יהודה סירב, בהאמינו שאלוהיו יסייע לו.
הספינה בה חתר בן חור ננגחה בקרב על ידי ספינת שודדי הים המקדוניים, וכתוצאה מזה החלה לשקוע.
יהודה הציל את חייו של אריוס מטביעה ומנע ממנו, ביאושו, לשלוח יד בנפשו.
לימים, אריוס אימץ את בן חור כבנו - וכך נהפך יהודה לאזרח רומי חופשי, עשיר ומיוחס; הוא נהג ברומא כמו רומאי, כולל סגידה לרכב מדלפוי והצטיינות גם במרוצי מרכבות (כי ידע כיצד להתנהג עם הסוסים, בניגוד לרומאים שהתאכזרו לסוסיהם כמו גם לעבדיהם).
יהודה בן חור חזר לממלכת יהודה ומסאלה - שציפה לביקורו של אזרח רומי מכובד - הופתע לגלות שהמדובר ביהודה בן חור.
יהודה שאל סוסים מן השייח' הערבי אידרין והביס את מסאלה במרוץ כרכרות ראוותני שנערך במעמד מושל ממלכת יהודה, פונטיוס פילאטוס.
מסאלה, שניסה לרמות במרוץ, נפצע בו קשה וסירב להצעה להציל את חייו בעזרת קטיעת רגליו.
בעת גסיסתו גילה מסאלה ליהודה היכן יוכל למצוא את אמו ואחותו, ב"עמק המצורעים".
כיוון שהצרעת נחשבה למחלה קשה המצורעים נודו מהחברה; מסאלה מסר את המידע לבן חור מתוך כוונה להעציבו.
למרות הפחד מן המחלה, ידע יהודה שנפשו לא תשקוט עד שיחלץ את אמו ואחותו ממושבת המצורעים.
בדרכו ברחובות ירושלים חלף בן חור במסלולו של ישו ב"דרך הייסורים" ("ויה דולורוזה") לגבעת הגולגולתא, בנושאו את הצלב על גבו.
יהודה ניסה להחזיר לישו טובה תחת טובה ולתמוך בו בצעידתו ב"דרך הייסורים", אך נהדף על ידי השומרים.
בן חור, אמו ואחותו היו עדים לצליבתו של ישו, וברגע מותו של ישו נרפאו באורח פלא לחלוטין אמו ואחותו של יהודה מן הצרעת.
הסרט, שנפתח בביקור האמגושים אצל ישו הפעוט לאחר לידתו, מסתיים בצליבתו, כאשר ברקע נראים רועה צאן ועדרו - מראה סימבולי הן ביהדות והן בנצרות.
צ'רלטון הסטון - יהודה בן חור
ג'ק הוקינס - קווינטוס אריוס
יו גריפית' - השיח' אידרין
הפקת הסרט "בן חור" הייתה יקרה באופן יוצא דופן בתקופת הפקתו, 15 מיליון דולרים.
זאת משום שהצריכה 300 אתרי צילום המתפרשים על פני 1.4 קמ"ר.
הפקה שכזאת הייתה הימור כלכלי לאולפני MGM, שכן כישלון הסרט יכול היה למוטט את האולפנים.
ההימור הצליח, והפדיון של הסרט, 90 מיליון דולר, היה פי שישה יותר מהכסף שהושקע בהפקתו.
הסרט פרץ דרך מבחינה טכנית.
הוא צולם בסוג ייחודי של סינמסקופ, המכונה "MGM Camera 65".
תצוגה זו איפשרה לצלם ולהקרין צילומי פנורמה מרהיבי עין.
זאת בנוסף לאיכות שמע של six-channel.
עד היום, מרוץ הכרכרות בסרט "בן חור" נחשב לאחד מקטעי הפעולה המרהיבים שנראו על מסך הקולנוע אי פעם.
רצף סצנות זה, הנמשך 10 דקות, צולם הרבה לפני קיומן של טכנולוגיות אנימציה ממוחשבות.
לכן, נדרשו למעלה משלושה חודשים להשלמת סצנות המרוץ, כשמשתתפים בו למעלה מ-8,000 ניצבים, בסט הצילומים הגדול ביותר שנבנה אי פעם לסרט קולנוע (73,000 מ"ר).
צ'רלטון הסטון למד לנהוג במרכבה במשך ארבעה שבועות, בעוד שותפו לסצנה, סטיבן בויד, קיבל רק מחצית מהזמן, בשל ליהוק מאוחר.
כדי לשוות לסצנה מראה מרשים וריאליסטי, הוצבו שלוש בובות בדמות אדם בנקודות מפתח במסלול המרוץ, כדי לדמות אנשים הנדרסים על ידי הכרכרות.
ב-6 ביוני 1961 סיפר נשיא צרפת, שארל דה גול, לראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, בהתלהבות על הסרט שראה ועל האהדה שהוא מעורר כלפי מדינת ישראל.
"בן חור" קבע תקדים ב-1959 כשזכה ב-11 פרסי אוסקר, יותר מכל סרט אחר מאז ועד ל"טיטניק" ו"שר הטבעות - שיבת המלך".
הסרט הטוב ביותר - סם צימבליסט, מפיק
הבמאי הטוב ביותר - ויליאם ויילר
השחקן הטוב ביותר - צ'רלטון הסטון
שחקן המשנה הטוב ביותר - יו גריפית'
הצילום הטוב ביותר (צבעים) - רוברט שורטיס
המוזיקה המקורית הטובה ביותר - מיקלוש רוז'ה
עיצוב התלבושות הטובות ביותר (צבעים)
הקטגוריה היחידה שבה "בן חור" היה מועמד ולא זכה, היא התסריט המעובד הטוב ביותר, של קארל טונברג.
בנוסף זכה הסרט בארבעה פרסי גלובוס הזהב, פרס באפט"א לקולנוע על הבימוי, כמו גם פרס איגוד הבמאים וגם פרס גראמי אחד על הפסקול של מיקלוס רוזה.
"בן חור" של שנת 1959 היה הגרסה השלישית לספרו של לו וואלאס.
לפניו צולמו שתי גרסאות ראינוע לסרט: ב-1907, סרט בן 15 דקות, וב-1925, סרט באורך מלא.
רק עוד גרסה אחת נעשתה לסרט לאחר יציאת "בן חור" של ויליאם ויילר.
היה זה סרט אנימציה שנעשה לטלוויזיה בו תרם את קולו של יהודה בן חור, השחקן המקורי, צ'רלטון הסטון.
ב-18 באוגוסט 2016 יצאה לאור גרסה קולנועית לסרט, בבימויו של הבמאי הקזחי טימור בקמאמבטוב על פי תסריט של קית' קלארק בהפקתם של מארק בארנט ורומה דאוני ובכיכובם של טובי קבל, מורגן פרימן, ג'ק יוסטון, פדרו פסקל, מרוואן קנזארי ואיילת זורר.
רבי שִׁמְעוֹן בֶּן זוֹמָה, המכונה בפשטות בן זומא, היה תנא בן הדור השלישי, בתחילת המאה ה-2 לספירה.
נודע כחברו ובן זוגו ללימודים של שמעון בן עזאי.
נחשב לתלמיד חכם גדול, ולפיכך נאמר עליו: .
האגדה המוכרת בה מוזכר שמו של בר־זומא לקוחה ממסכת חגיגה: אחד מן הארבעה שנכנסו לפרדס, ועליו נאמר .
עם זאת, אמרות בן זומא מצוטטות רבות ללא יחוס אליו, והן מככבות ב.
עוד נאמר עליו: כלומר שבקיאותו הייתה במדרש הכתובים והסברת דברי המקרא, באמצעות מציאת מקורות ההלכה הפסוקה בדברי הפסוקים.
הירושלמי כותב שבן זומא ידע לדבר בשבעים לשון.
לפי רש"י היה סוחר בעל מעמד והון, ובעלי סחורה חיזרו לפתחו.
הלכות מעטות הובאו בשמו, כשבכולן מודגשת שיטתו בדרישת ההלכה מתוך הכתובים.
אחת הבולטות והמוכרות שבפסיקותיו מוזכרת בהגדה של פסח בה מצוין שההלכה היא כמותו ולא כדעת חכמים.
בספרות חז"ל הוא מכונה בעיקר בכינוי "בן זומה" (בהגייה בבלית: "זומא"), ללא שמו הפרטי 'שמעון' ובדרך כלל ללא התואר "רבי".
רש"י פירש שבן זומא לא הגיע לדרגת סמיכה, וכי היה תלמיד צעיר שטרם השלים את הכשרתו התורנית.
עם זאת, פרשנים וחוקרים שונים הטילו ספק בפרשנות זו, שכן בן עזאי מוזכר במקורות רבים, כולל משניות, תלמודים ומדרשים, בתואר "רבי".
בעת החדשה הונצח שמו של בן זומא בשמות רחובות בערים ירושלים, בני ברק ואשקלון.
ציטוט בולט נוסף הוא זה שלפנינו, המהווה אבן יסוד בהקניית נימוסים, הליכות ושליטה רגשית:
מקור נוסף מביא בשמו אמירות של נימוסים והכרת הטוב:
בן זוטא (או בן זיטא) הוא פרשן מקרא קראי בן המאה העשירית.
עיקר המידע עליו נובע מאזכורו בפירוש לתורה של רבי אברהם אבן עזרא, השולל בחריפות את פרשנותו של בן זוטא.
מתעודות הגניזה הקהירית מוכר לנו חכם קראי בשם בן עטא, ולדעת נחמיה אלוני זהו שמו המקורי, ונתכנה "בן זוטא" ככינוי גנאי.
לדעת ש"א פוזננסקי בן זוטא התווכח עם רב סעדיה גאון פנים אל פנים, אך לא העלה על הכתב מאומה, אולם אלוני הוכיח מתעודות הגניזה כי בן עטא (דהיינו בן זוטא לפי זיהויו) היה פולמוסן שנתפלמס בכתב, ושלושה חיבורים חיבר: "איגרת לעיר", "ספר השגות על רס"ג" ו"עשר שאלות בעניין הנחש".
זמנו ומקומו של בן זוטא
היו שייחסו את בן זוטא לירושלים, אחרים ייחסו אותו למצרים ואחרים ייחסוהו לבבל.
אלוני סבור כי מקום מושבו היה בבגדאד.
באשר לזמנו, אין חילוקי דעות, וברור שהיה בן דורו של רס"ג, במחצית הראשונה של המאה העשירית, והיה קשיש ממנו.
אלוני מזהה את בן זוטא כחסיד של כת המועתזילה, שהאמינו בייחוד ה' ובצדק בצורה מוחלטת עד כדי חיוב והכרח, דבר שמסביר לדעת אלוני את פירושו לעניין שור שנגח (ראה להלן), ואת חיבורו המיוחד לסיפור הנחש בספר בראשית.
בן זוטא גם נקט בגישה הרציונליסטית להבנת המקרא, עד כדי הוצאת דברים מידי פשוטם, דבר המכונה בפי חסידי המועתזילה "תאויל".
ביקורתו של רבי אברהם אבן עזרא
רבי אברהם אבן עזרא מבקר את כישוריו הפרשניים הדלים לדעתו של בן זוטא בחרוז הבא (הקדמה לפירוש הארוך לתורה, הדרך השנייה):
על פירושו של בן זוטא לפסוק () כתב אבן עזרא בחריזה שנונה:
"והנה חשב בן זוטא לעלות בסולם חכמה בהבליו,
אשר בדברי קדמונינו לא יאמין".
בפירושו לפסוק "וכי יגוף שור איש את שור רעהו" (), כתב אבן עזרא: "אמר בן זוטא כי 'רעהו' - תואר לשור, ולא ראה כי 'שור איש' סמוך הוא, וכן הוא 'שור רעהו'.
ואין לשור רֵעַ, רק בן זוטא לבדו".
בפירושו לפסוק "עין תחת עין, שן תחת שן" () מביא אבן עזרא ויכוח ארוך בין רב סעדיה גאון לבין בן זוטא.
זהו ויכוח אופייני בין רבני לקראי, שבו הקראי שולל את התורה שבעל פה:
ויכוח זה מביא להשערה כי בן זוטא היה בן דורו של רב סעדיה גאון, והתפלמס איתו פנים אל פנים, במצרים או בבבל, וכי אבן עזרא פגש את פירושיו של בן זוטא בכתבי רב סעדיה גאון, ולא ישירות.
אזכור נוסף של בן זוטא מופיע בפירושו של רבי יהודה אבן בלעם לפסוק ב.
בפירוש זה מוצג בן זוטא כמי שחולק על פירושו של הקראי ענן בן דוד.
בנג'מין (בן) וידֶר היה מייסד שותף בארגון הפדרציה הבינלאומית של פיתוח הגוף (IFBB) יחד עם אחיו ג'ו וידר, איש עסקים ומומחה לפיתוח הגוף ולהיסטוריה של נפוליאון.
בתחום פיתוח הגוף הוא ייסד וניהל חברת כושר ותזונה הנושאת את שמו והיה נשיא IFBB עד שהודיע על פרישה באוקטובר 2006 .
וידר תרם חדר כושר לכנסת.
בתחום ההיסטוריה של נפוליאון נודע וידר ככמאמין הדוק בתאוריה שאחד מבני פמליית נפוליאון התנקש בחייו בזמן גלותו בסנט הלנה, והיה שותף בכתיבת הספר "רצח נפוליאון" יחד עם דייוויד הפגוד על נושא זה.
וידר ייסד את אגודת נפוליאון הבינלאומית וכתב מספר מאמרים לארגון.
הוא נפטר ב-17 באוקטובר 2008 בבית החולים היהודי הכללי במונטריאול.
בן זימט הוא מספר סיפורים וזמר יהודי צרפתי השר ביידיש.
נולד להורים ממוצא פולני יהודי בקנדה והחל את הקריירה שלו בארצות הברית ואחר כך בפריז.
הוא התגורר במשך שנים בפריז ואחר כך התגורר בדקר וסנגל, שם יצר שילוב בין מוזיקת יידיש למוזיקה אפריקאית.
הוא יצר את קברט היידיש במרכז פומפידו בפריז ובשנת 1979 וארגן במקום את הפסטיבל הבינלאומי לתרבות יידיש.
הוא הקליט מספר אלבומים ביידיש והופיע מעל במות רבות ברחבי העולם.
בנו, ג'וזף זימט, הוא פעיל במפלגה הסוציאליסטית ויועץ פוליטי ידוע בצרפת הנשוי לראמה יאד, אשר הייתה שרה בממשלתו של ניקולא סרקוזי.
בן חורג הוא אלבום האולפן החמישי במספר של להקת הרוק הישראלית מופע הארנבות של ד"ר קספר.
האלבום יצא בשנת 2011. את כול שירי האלבום כתבו והלחינו שי להב ואורן ברזילי פרט ל"נמאס לי" אותו כתב והלחין גיטריסט הלהקה אריאל פוליאקוב.
ב-16 בספטמבר 2011 האלבום הושק בהופעה חגיגית במועדון ה"בארבי" בתל אביב.
מתוך האלבום יצאו כסינגלים השירים "הכל יהיה בסדר", "אף אחד לא גר כאן יותר" ו"אדמתי".
בן ורד (נולד ב-21 ביולי 1978) הוא סופר ישראלי.
בן ורד נולד וגדל באזור, למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, התמחה בבית משפט השלום בראשון לציון והוא חבר בלשכת עורכי הדין.
ורד זכה בתחרות השירה והפרוזה של צה"ל לשנת 1999, ובתחרות הסיפור הקצר של "מקור ראשון" לשנת 2005.
ספר הביכורים שלו, "כלבי קיץ", יצא לאור ב-2006. ספרו "איך הכנתי את עצמי למלחמה" היה מועמד לפרס ספיר (הרשימה הארוכה) לשנת 2011.
ורד הוא עורך ראשי של הוצאת מטר.
כלבי קיץ, רומן (עורכת הספר אילנה ברנשטיין), בבל, 2006.
איך הכנתי את עצמי למלחמה: רומן (עורכת הספר עמית רוטברד) בבל, 2011. (מועמד לפרס ספיר, 2011, הרשימה הארוכה)
דיבוק ירושלים - פרוזה ירושלמית חדשה (פרסום בקובץ הסיפורים) - עורך אריאל לוינסון, 2014.
בנג'מין ג'ון "בן" וישו הוא שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אנגלי, זוכה פרס גלובוס הזהב ושני פרסי אמי על תפקידו במיני-סדרה "שערורייה אנגלית למדי".
התפרסם לפני כן בזכות תפקידיו בסרטים "הבושם", "כוכב בהיר", "ענן אטלס", "אני לא שם" "סקייפול" ו"ספקטר".
וישו נולד בכפר קליפטון שבמחוז בדפורדשייר, מזרח אנגליה ללינדה ולג'וסה וישו, יש לו אח תאום בשם ג'יימס.
וישו הוא בוגר "אקדמיית סמואל וויטברד" והאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
הוא החל את דרכו כשחקן בתיאטרון וזכה בשנת 2004 לביקורות משבחות על הופעתו במחזה "המלט" בתיאטרון "אולד ויק", הופעה שזכתה אותו במועמדות לפרס לורנס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר.
וישו החל את דרכו בקולנוע בסרט המלחמה "השוחה" והתגלה למבקרי הקולנוע לראשונה בשנת 2001 בסרט "אח שלי טום".
ב-2004 שיחק במותחן הפשע "לאייר קייק" בתפקיד סידני אחיינו של הגנגסטר "הדוכס" ובדרמה "אין סוף לאהבה".
ב-2005 גילם את המוזיקאי האנגלי קית' ריצ'רדס בדרמת הרוק הביוגרפית "מסטול".
הוא זכה לפרסום עולמי בפעם הראשונה בשנת 2006 בזכות הופעתו בתפקיד הראשי במותחן המבוסס על רב המכר "הבושם", בסרט שיחק בתור הצעיר ז'אן באפטיסט גרנוויל המייצר בשמים בזכות חוש הריח המפותח שלו.
ב-2007 השתתף בדרמה המוזיקלית הביוגרפית "אני לא שם" בה הוא מייצג את בוב דילן הצעיר והמרדן הנקרא בסרט על שם המשורר הצרפתי ארתור רמבו.
ב-2008 זכה להערכה על תפקידו בסדרת הדרמה של ה-BBC "צדק פלילי" בתור הצעיר בן קולטר המואשם ברצח.
על הופעתו בסדרה זכה וישו בפרס אמי העולמי והיה מועמד לפרס באפט"א.
כמו כן הופיע גם בדרמה "בחזרה לבריידסהד" בתפקיד הלורד הצעיר סבסטיאן פלייט.
ב-2009 שיחק בדרמה של ג'יין קמפיון "כוכב בהיר" בתפקיד המשורר האנגלי ג'ון קיטס.
ב-2011 שיחק בסדרת הדרמה "השעה" בתפקיד העיתונאי פרדי ליון, וזכה עליו לביקורות טובות.
ב-2012 השתתף בסרט ג'יימס בונד ה-23, שובר הקופות של סם מנדס "סקייפול" בתפקיד Q ובדרמת ההרפתקאות המדע-בדיונית "ענן אטלס" בתור מספר דמויות.
באותה השנה כיכב בתפקיד ריצ'רד השני בהפקה הטלוויזיונית של ה-BBC עם סם מנדס, "הכתר החלול", על הופעתו בסדרה היה וישו מועמד למספר פרסי טלוויזיה בבריטניה וזכה בפרס באפט"א לטלוויזיה.
בשנת 2018 גילם את דמותו של נורמן ג'וזיף, אחד התפקידים הראשיים במיני-סדרת הדרמה הבריטית "שערורייה אנגלית למדי" לצדו של יו גרנט, ברשת BBC.
על תפקידו זה זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי.
באותה השנה וישו לוהק לסרט "מרי פופינס חוזרת" בתפקיד מייקל בנקס הבוגר, לצידה של אמילי מורטימר כאחותו ג'יין בנקס.
בשנת 2023 שיחק בסרט הדרמה הלהט"בי הצרפתי "מעברים" (אנ') מאת הבמאי האמריקאי איירה זקס.
במשך שנים סירב וישו להתראיין על חייו הפרטיים בטענה ש"חשוב היה לי לשמור על מידה של אנונימיות כשחקן, מאחר שהתפקיד הוא לשכנע אנשים שאני מישהו אחר ממי שאני, אז אם אני אספר כל פעם מחדש על עצמי, אני יורה לעצמי ברגל".
ב-2011 הוא התראיין למגזין "אאוט" ואמר ש"כשחקן יש לך זכות מוחלטת לפרטיות ומסתורין, לגבי המיניות שלך ומי שאתה.
אני לא מבין למה זה צריך להיות נושא שצריך לדון עליו בציבור."
באוגוסט 2012 ערך וישו איחוד אזרחי עם בן זוגו, מארק בראדשו, מלחין אוסטרלי, ובשנת 2014 הוא פרסם בציבור שהוא הומו, ואמר כי זו הייתה חוויה מלחיצה עבורו, אבל בסופו של דבר כולם היו "מקסימים" כלפיו.
+שנהסרטתפקידהערות1999השוחהג'יימס דימיסThe Escortג'יי2001My Brother Tomטום2004אין סוף לאהבהספאדלאייר קייקסידני2005סטונדקית' ריצ'רדס2006הבושם: סיפורו של רוצחז'אן בפטיסט גרנוימועמד פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקן הטוב ביותר (אנ') (2007)2007אני לא שםארתור2008בחזרה לבריידסהדסבסטיאן פלית'2009הבנקרנהכוכב בהירג'ון קיטס2010הסערהאריאל2012סקייפולQענן אטלסנער סיפון
+שנהסדרהתפקידהערות2000Black Cabריאןפרק: "Work"ילדים של אחריםסאליתפקיד ראשי; 4 פרקים2005Nathan Barleyפינגותפקיד ראשי; 6 פרקים2008צדק פליליבן קולטרתפקיד ראשי (עונה 1); 5 פרקים2012-2011השעהפרדי ליוןתפקיד ראשי (2 עונות); 12 פרקים2012הכתר החלולריצ'רד השני, מלך אנגליהשם הכותרת: "Richard II"
סרט טלוויזיה של BBC Two2014Playhouse Presentsעזראפרק: "Foxtrot"2015המרגל מלונדוןדנימיני-סדרה2017Queersפירספרק: "The Man on the Platform"2018שערורייה אנגלית למדינורמן ג'וזיףמיני-סדרה
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2019)2020-2019הרפתקאות פדינגטוןהדוב פדינגטוןדיבוב; 37 פרקים2020פארגורבי מיליגן7 פרקים2022זה הולך לכאובאדם קייתפקיד ראשי; 7 פרקים2024–הווההיונים השחורותסם יאנגתפקיד ראשי; 6 פרקים
זוכה פרס הטלוויזיה של ג'ותהם בהופעת המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה (2025)
בנג'מין הרולד "בן" זייטלין הוא במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי אמריקאי ממוצא יהודי.
מועמד פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר לשנת 2012 על סרט הביכורים שלו "חיות הדרום הפראי".
זייטלין נולד במנהטן וגדל בשכונת סאניסיידס, קווינס ובכפר הסטינגס -און-האדסון שבמחוז וסטצ'סטר, ניו יורק.
בן לאב יהודי, סטיב ג'ואל זייטלין ולאם פרוטסטנטית, מרי אמנדה דארגן.
זייטלין הוא בוגר אוניברסיטת וסליאן.
הוא החל לעסוק בקולנוע כסטודנט, ואף ביים שלושה סרטים קצרים לפני הפריצה שלו.
אחותו היא התסריטאית והאמנית אלייזה זייטלין.
בתחילת 2012, סרט הביכורים העלילתי שלו "חיות הדרום הפראי" פתח את פסטיבל סאנדנס וזכה לשבחי המבקרים.
בפסטיבל קאן זכה על סרטו בפרס מצלמת הזהב לסרט הביכורים הטוב ביותר.
במהלך 2012 צבר הסרט תאוצה רבה לקראת עונת הפרסים, ובטקס האוסקר קיבל 4 מועמדויות.
זייטלין היה לאחת ההפתעות של אותה שנה כאשר היה מועמד לשני פרסי אוסקר על עבודתו: לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ולפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר ביחד עם התסריטאית לוסי אליבר.
בשנת 2020 יצא סרטו השני, "וונדי", המהווה עיבוד קולנועי לסיפורי פיטר פן.
בן זונה וגם זונה הם כינויי גנאי לאדם שעורר רוגז אצל אדם אחר, או לאדם שמעשיו פסולים, ונובעים מרוע לב, מנוכלות וכדומה.
המילה "זונָה" (בנקבה) משמשת בהקשר זה גם לתיאורו של גבר.
כינוי גנאי דומה, המופנה נגד אישה הוא בת זונה.
בתנ"ך מתואר יפתח הגלעדי כ"בן אישה זונה".
בניגוד להקשר זה, שבו המילה זונה מופיעה כפשוטה, בכינויי הגנאי לא באה המילה "זונה" לתאר את עיסוקה של אמו של ה"בן זונה" או את עיסוקו של ה"זונה", אלא את אופיו.
עם זאת, כינוי גנאי דומה מופיע גם בדברי שאול המלך אל בנו יהונתן, בה הוא מכנה את בנו בתואר "בֶּן נַעֲוַת הַמַּרְדּוּת".
בתחרויות ספורט נפוצה הקריאה הקצובה "השופט בן זונה", כאשר השופט מקבל החלטה שאינה לרוחם של האוהדים הצופים בתחרות.
לעיתים סופגים גם השחקנים כינוי גנאי זה.
לעיתים משמשת המילה "בן זונה" כקריאת תיגר.
המתאגרף אלוף העולם הבלתי מעורער ג'ק דמפסי פקד בצעירותו לעיתים קרובות מסבאות כדי לקרוא תיגר על הנוכחים בהן באומרו: .