tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא זכור בגלל תפקידו בהנהגת הקולוניה במהלך מה שמכונה לעיתים "מלחמת דאמר", שהייתה בין המושבות הבריטיות בצפון-מזרח אמריקה וקואליציה של שבטים ילידים באזורים שבהן שוכנות ניו המפשייר, מיין, ניו ברונזוויק ונובה סקוטיה.
דאמר נולד למשפחת סוחרים עשירה במסצ'וסטס.
שהה באנגליה פרק זמן מסוים, עם שובו למסצ'וסטס בשנת 1712 נכנס לפוליטיקה המקומית וזכה בתפקיד סגן מושל בעזרת מאמצי אחיו ג'רמיה.
הוא שירת בתקופה סוערת של המושל סמואל שוטה, שבה המושל הסתכסך עם מועצת הנבחרים במחוז בנושאים רבים.
שוטה עזב את המחוז באופן פתאומי בסוף 1722, בזמן שהיה בעיצומה של מלחמה עם האינדיאנים בצפון ניו אינגלנד.
המלחמה באה לסיומה המוצלח על ידי דאמר.
הוא ניהל משא ומתן על חוזה עם בני שבט אבנאק, חוזה אשר היוו את הבסיס לרצף של חוזים אחרים.
בשנת 1728 הוחלף שוטה בויליאם ברנט, שחצי שנה מתפקידו בוזבז על מאבק על משכורתו.
ברנט בסופו של דבר הוחלף בשנת 1730 על ידי ג'ונתן בלצ'ר, שבחר בוויליאם טיילר להיות הסגן שלו.
דאמר פרש והעביר את זמנו בין החווה שלו בבייפילד לביתו בבוסטון.
הוא תמך בחינוך והוריש כספים להקמת מכינה במסצ'וסטס, ותרם את אחוזתו בבייפילד לכך.
ויליאם דאמר נולד בבוסטון, בירת מחוז מפרץ מסצ'וסטס, לג'רמיה דאמר, ואנה (אטווטר) דאמר.
סבו היה ריצ'רד דאמר, מתיישב במסצ'וסטס ואחד מעשירי הקולוניה, והיה קשור גם לשופט השלום סמואל סוואל.
דאמר היה הבכור מבין תשעה ילדים, שרק ארבעה מהם שרדו לבגרות.
הוא הוטבל בכנסייה העתיקה של דרום בוסטון ב־29 בספטמבר 1677.
מעט ידוע על שנותיו הראשונות של דאמר.
בהתחשב בעושר המשפחה הוא ככל הנראה למד בבית הספר הלטיני של בוסטון, אך הוא לא למד בהרווארד.
אחיו הצעיר ג'רמיה הלך להרווארד, לאחר מכן נסע לאירופה ולמד בליידן ובאוטרכט.
דאמר נסע לאנגליה, ככל הנראה בראשית העשור הראשון המאה ה-18, שם הצטרף לעסקי המסחר של משפחתו המורחבת.
הוא חזר למסצ'וסטס בשנת 1712. בעודו באנגליה הוא התחתן עם בת דודו ממשפחת דאמר, שמותה אולי הביא לחזרתו למסצ'וסטס.
בנישואיו אלה לא נולדו ילדים.
לאחר מכן התחתן עם קתרין דודלי, בתו של מושל מסצ'וסטס ג'וזף דודלי, ב־26 באפריל 1714. לקראת חתונתו, נתן לו אביו בנובמבר 1712 שטח אדמה גדול באזור הבייפילד של ניוברי.
הנכס הפך לבית כפרי של הזוג.
דאמר חילק את זמנו בין חוותו בניובורי לבית המשפחה בבוסטון.
עם מותה של המלכה אן בשנת 1714, חל מרוץ פוליטי למינויים להנהגת מסצ'וסטס.
אחיו של דאמר, ג'רמיה, היה בלונדון וייצג את סיעת דודלי שהתמודד לתפקיד המושל.
אף על פי שלא היה מסוגל להבטיח את מינויו המחודש של דודלי, הוא וג'ונתן בלשר הצליחו להביא ביוני 1716 לבחירת סמואל שוטה כמושל.
ויליאם דאמר נבחר כסגן המושל.
שוטה הגיע למושבה באוקטובר שלאחר מכן.
תפקידו של דאמר במהלך הממשל הסוער של המושל שוטה אינו מתועד היטב.
לשוטה הייתה מערכת יחסים קשה עם אספת הנבחרים המחוזית, שסירבה לשלם לפקידי הממשל שכר רגיל והתנגדה למדיניות אחרת ששוטה הונחה ליישם.
בשנת 1720, במהלך המחלוקות המתמשכות הללו, הפחיתה האספה את השכר שהיא העניקה לסגן המושל מ־50 ליש"ט ל-35 ליש"ט.
דאמר החזיר את הכספים, וציין כי הוצאות הכיס שלו למשרדו אף עלו את הסכום של £ 50.
האספה גם סיבכה את המשא ומתן של שוטה עם שבט האבנאקי השקט, שכבש אדמות בגבולות המזרחיים של הפרובינציה (במדינת מיין) והתנגד להתנחלויות של מתיישבים על אדמותיהם.
אף על פי שהיה רצון כלשהו מצד הצרפתים ושבט האבנאקי להגיע לשלום, האספה במסצ'וסטס, נקטה קו נוקשה נגדם.
היא החליטה על ניתוק הסחר עם האבנאקי והסמיכה את המיליציה לפעול נגד נורידוויק, אחת מהעיירות העיקריות של שבט אבנאקי.
היחסים התדרדרו ללוחמה גלויה בשנת 1722, והמושל שוטה הכריז מלחמה על האבנאקי ביולי.
בגלל המחלוקות המתמשכות עם האספה, שוטה עזב בפתאומיות את המחוז ויצא ללונדון ב־1 בינואר 1723, והשאיר את דאמר לשמש כמושל ומפקד.
הטיפול בסכסוך הושאר לדאמר ומאז היא נודעה כמלחמת דאמר (בין שאר השמות).
כהונתו של דאמר כמושל בפועל תוארה על ידי ההיסטוריון ג'ון רגל כ"בלתי מבריקה אבל סבירה".
במחצית הראשונה של 1723 דאמר עשה מאמצים מתוכננים לגייס את שבט אירוקואים (באזור מדינת ניו יורק) כבני ברית נגד האבאנקי.
האירוקואים, למרות הפיתוי הכספי הגדול, סירבו לאחוז בנשק נגד שבטים שהיו בעלי ברית עם צרפת החדשה.
הוא ערך מירדף ומצוד אחרי גריי לוק, המנהיג הראשי של שבט אבאנקי, אבל לא הצליח למצוא אותו.
באוגוסט 1723 החל גריי לוק לפשוט על קהילות הגבול במסצ'וסטס בעמק נהר קונטיקט.
הוא לקח שבויים וגרם לנפגעים בנורת'פילד.
דאמר פנה למנהיג מושבת קונטיקט, שהציב שם פלוגת מיליציה.
הוא גם אישר בניית מצודה מצפון לנפילד, על אדמות שרכש שנים אחדות לפני כן במכירה הפומבית של קונטיקט, שמסצ'וסטס העניקה לקונטיקט כפיצוי בסוגיות הגבול.
המצודה שכנה במה בברטלבורו, ורמונט, ונקראת לזכרו פורט דאמר.
המקום נחשב להתחלה של התיישבות אירופית קבועה במדינת ורמונט המודרנית.
פורט דאמר לא הצליחה לעצור את הפשיטות האינדיאניות.
כאשר פשיטותיו של גריי לוק נמשכו ללא הפוגה בשנת 1724, חידש דאמר את פניותיו למושל קונטיקט גורדון סולטונסטול, וציין כי קונטיקט תהיה חשופה באותה מידה לפשיטות, אם הם ינטשו את ישובי מסצ'וסטס שבנהר קונטיקט.
המושל שלח תגבורות נוספות, אך הפשיטות של אבנאקי באזור נמשכו עד 1727, אז ככל הנראה גריי לוק התעייף מהמשך המלחמה ללא תמיכה חיצונית והוא נעלם מהעין.
אחת המחלוקות שהמושל שוטה התעמת בגללם עם אספת הנבחרים, לפני עזיבתו נגעה למינוי קציני מיליציה.
האספה דרשה את סילוקו של מפקד המיליציה של מחוז המזרח (כלומר מיין), קולונל שדרך וולטון.
דאמר המשיך להתווכח על הנושא הזה עם האספה, אך בסופו של דבר נענה, והחליף את וולטון בתומאס וסטברוק.
ווסטברוק הוביל לפשיטה שנייה על נוררידג'וק בפברואר 1723, אך הכפר היה נטוש בגלל החורף.
המלחמה בגבול המזרחי כללה פעילויות דומות שנערכו על ידי שבטי אבנאקי המזרחיים, ומנגד התנהלו פשיטות שערכה המיליציה המחוזית של מסצ'וסטס וניו המפשייר.
לאחר שנורידג'וק נהרסה בפשיטה שלישית באוגוסט 1724 (פעולה בה נהרג הכומר הישועי הצרפתי בעל ההשפעה סבסטיאן רייל), המלחמה הסתיימה.
דאמר נקט עמדה אגרסיבית לאחר הפשיטה, האשים את הצרפתים בהתחלתה ודרש את נייטרליותם.
משא ומתן לשלום החל בראשית 1725 בבוסטון עם מנהיגי האינדיאנים.
דאמר ניהל את המשא ומתן, נקט קו קשוח.
הוא סירב באופן עקרוני להפסיק את פעולות ההתיישבות בשטחים שהיו במחלוקת.
הוא גם לחץ על שבט וינואמוט להביא את גריי לוק ומנהיגי אבנאקי אחרים לשולחן הדיונים.
שיחות אלה הובילו לשלום רק עם הפנובוצ'וטים בסוף יולי 1725. אבל ועידת שלום גדולה שהתקיימה במפרץ קאסקו באותה העת סיימה רשמית את פעולות האיבה.
הוועידה כללה את דאמר, את ממלא מקום המושל של ניו המפשייר ג'ון וונטוורת', המפקד הצבאי של נובה סקוטיה פול מסקרנה, ונציגים רבים של קונפדרציית ובאנאקי.
ההסכם שדאמר השיג אחרי המשא ומתן הפך לאבן פינה בדיפלומטיה בין מסצ'וסטס לשבטים המזרחיים למרות הפערים בין הגרסאות של ההסכם בכתב ובין הסיכומים בעל-פה.
כל אמנה גדולה שנחתמה בחמישים השנים שלאחר מכן כללה שיחזור מחדש של תנאיו.
שוטה התכונן לחזור למסצ'וסטס בשנת 1727 כאשר המלך ג'ורג' הראשון נפטר.
המלך ג'ורג' השני בחר להעניק את תפקיד מושל מסצ'וסטס לוויליאם ברנט במקום לחדש את מינוי של שוטה.
והוא חידש את מינוי דאמר כסגן מושל.
ברנט הגיע ביולי 1728 לתפקידו.
אבל נפטר לפתע ב-7 בספטמבר 1729. דאמר חזר לפעול כמושל ומפקד הראשי.
הוא נשאר בתפקידו עד 11 ביוני 1730, אז הוחלף על ידי ויליאם טיילר, שנבחר כסגנו על ידי המושל הנכנס ג'ונתן בלצ'ר.
לאחר שהוחלף כסגן מושל, דאמר כנראה פרש לחיים הפרטיים כחוואי מצליח.
על פי הדיווחים, הוא כיהן במועצה המחוזית, אך אין רישומים רשמיים נוספים עליו, והוא לא השאיר מכתבים או מסמכים אחרים.
הוא נפטר בבית ב-10 באוקטובר 1761, ונקבר בבוסטון שישה ימים לאחר מכן.
דאמר בצוואתו נתן 200 ליש"ט להרווארד, ומענק של 50 ליש"ט לרכישת ספרים, והעניק תקציב לשתי משרות של פרופסורים.
המתנה הגדולה היחידה שלו הייתה הענקת בית האחוזה שלו בניוברי לבית ספר.
המוסד נקרא לראשונה "בית הספר למען צדקה" על שם דאמר, והוא נפתח ב־27 בפברואר 1763. בתולדותיו המאוחרות יותר הוא היה ידוע בכינוי "אקדמיית דאמר".
לאחרונה, הוחלף שמו ל"אקדמית המושל" דאמר.
ביולי 2006 שונה השם ל"אקדמיית המושל".
האחוזה הג'אורג'ית של דאמר נותרה מאפיין מרכזי בקמפוס בית הספר, המשמש כיום כמעון למנהל.
נקראו גם העיירות דאמר, ניו המפשייר ודמרסטון, ורמונט.
ויליאם אלכסנדר גרהאם היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הצפונית בין השנים 1840–1843 ובהמשך חבר הסנאט של קונפדרציית המדינות של אמריקה בין השנים 1864–1865. הוא גם כיהן כמושל קרוליינה הצפונית ה-30 בין השנים 1845–1849 ומזכיר הצי של ארצות הברית בין השנים 1850–1852 בקבינט של הנשיא מילרד פילמור.
בבחירות לנשיאות של 1852 הוא היה מועמד לסגן הנשיא מטעם המפלגה הוויגית בשותפות עם המועמד לנשיאות, וינפילד סקוט.
ויליאם גרהאם נולד ב-4 בספטמבר 1804 בווזוביוס פירנס (הכבשן של וזוב) ליד לינקולנטון, קרוליינה הצפונית.
סבו, ג'יימס גרהאם (1763-1714), נולד בדרמבו שבמחוז דאון, כיום בצפון אירלנד, והתיישב במחוז צ'סטר שבפרובינציה של פנסילבניה.
ויליאם גרהאם התחנך באקדמיית פלזנט רטריט שבליקולנטון ולמד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם הוא היה חבר באגודה פילנתרופית.
הוא למד משפטים וב-1825 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בהילסבורו, קרוליינה הצפונית.
בין השנים 1833–1840 כיהן גרהאם כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית מטעם מחוז אורנג' ובתקופה זו הוא כיהן פעמיים כיושב ראש הבית.
ב-1840 הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הוויגית כדי למלא את המקום שהתפנה עקב התפטרותו של רוברט סטריינג' וכיהן בתפקיד זה מה-25 בנובמבר אותה שנה ועד ה-3 במרץ 1843. במהלך תקופה זו הוא כיהן כיושב ראש ועדת התביעות של הסנאט.
אחיו הבכור, ג'יימס גרהאם, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית עוד מ-1833.
בין השנים 1845–1849 כיהן גרהאם כמושל קרוליינה הצפונית.
לאחר שדחה הצעות להתמנות כשגריר ארצות הברית ברוסיה ובספרד ב-1849, הוא מונה ב-1850 כמזכיר הצי של ארצות הברית בקבינט של הנשיא מילרד פילמור ובתפקיד זה הוא כיהן עד 1852. בבחירות לנשיאות של 1852 הוצגה מועמדותו ללא הצלחה למשרת סגן נשיא ארצות הברית כשותפו למרוץ של וינפילד סקוט.
מועמדותם קיבלה 42 קולות של חבר האלקטורים מארבע מדינות בלבד, קנטקי, מסצ'וסטס, טנסי וורמונט.
ב-1866 נבחר גרהאם שוב לסנאט ארצות הברית, אך מאחר שקרוליינה הצפונית לא התקבלה מחדש לאיחוד, הוא לא יכול היה לממש את בחירתו.
בין השנים 1867–1875 הוא היה חבר מועצת הנאמנים של קרן פיבודי שהעניקה סיוע חינוכי לדרום שלאחר המלחמה.
בין השנים 1873–1875 הוא היה בורר במחלוקת הגבולות בין וירג'יניה למרילנד.
ויליאם גרהאם נפטר בסרטוגה ספרינגס שבניו יורק ונטמן בבית הקברות הפרסביטריאני בהילסבורו.
צי ארצות הברית הנציח את גרהאם בקריאת משחתת על שמו שהייתה בשירות בשנים 1920–1922. בנוסף, נקראה על שמו אחת מאוניות ליברטי.
על שמו של גרהאם קרויים עיר ומחוז בקרוליינה הצפונית.
גני מונטרוז, השוכנים בהילסבורו, הם אחד מאחוזותיו לשעבר של גרהאם ועדיין ניתן לראות בהם מאפייני בנייה מתקופתו.
גרהאם גם התגורר בבית נאש-הופר שבהילסבורו משנת 1869 ועד מותו.
בית זה הוכרז כנקודת ציון היסטורית לאומית ב-1971.
אחד מבניו של גרהאם, ויליאם אלכסנדר גרהאם הבן, היה חבר בבית המחוקקים של קרוליינה הצפונית ונציב החקלאות של המדינה.
שני בניו האחרים, אוגוסטוס וג'ון, היו גם הם פוליטיקאים, ובתו סוזן נישאה לוולטר קלארק, פוליטיקאי ושופט.
ויליאם דה לה פול, הדוכס הראשון מסאפוק (16 באוקטובר 1396 – 2 במאי 1450) היה בן אצולה אנגלי אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת מאה השנים, והיה מדינאי מוביל בשירותו של הנרי השישי, מלך אנגליה.
עם זאת, המדיניות הכושלת שהוביל גרמה לכך שהוא הוצא להורג בידי המון זועם.
ויליאם דה לה פול נולד בכפר קוטון שבמחוז סאפוק.
הוא היה בנו השני של מייקל דה לה פול, הרוזן השני מסאפוק ושל אשתו קתרין דה סטפורד, בתו של יו דה סטפורד, רוזן סטפורד השני, ופיליפה דה ביוצ'מפ.
בגיל צעיר הוא התגייס לצבא האנגלי ולחם בקרבות בצרפת במלחמת מאה השנים.
הוא נפצע קשה במהלך המצור על הרפלור (1415), אשר במהלכו גם מת אביו מדיזנטריה.
בהמשך אותה שנה נהרג אחיו הגדול מייקל דה לה פול, הרוזן השלישי מסאפוק, במהלך קרב אז'נקור, וויליאם הפך לרוזן סאפוק הרביעי.
הוא שירת בכל המערכות בצרפת בתקופת שלטונו של הנרי החמישי, מלך אנגליה, ולמרות גילו הצעיר שימש כמפקד העליון של הכוחות האנגליים בנורמנדי בין השנים 1421–1422. בשנת 1423 הוא הצטרף לצבאו של הרוזן מסליסבורי.
ב-1424 הוא השתתף בקרב ורניול תחת פיקודו של הדוכס מבדפורד, אולם בהמשך חזר לשירותו של הרוזן מסליסבורי ולחם תחתיו במהלך ארבע השנים הבאות.
לאחר מותו של סליסבורי במהלך המצור על אורליאן, מונה ויליאם למפקד המצור במקומו.
כאשר העיר שוחררה בידי ז'אן ד'ארק, הוא נאלץ להימלט לז'רגו שם נפל בשבי בידי הצרפתים.
הוא נלכד בידי הגיבור העממי הצרפתי גיום רנו.
על פי האגדה, ויליאם כל כך התפעל מגבורתו של רנו, עד שהכתיר אותו לאביר ורק אז נכנע בפניו.
הוא נותר אסיר של הצרפתים במשך שלוש שנים.
לאחר שחרורו הוא נותר בצרפת, וחזר לאנגליה רק ב-1434. עם חזרתו, הוא מונה למפקד טירת וולינגפורד.
הוא הפך לאחד מאנשי חצרו של הנרי השישי, מלך אנגליה הילד, והיה בן-ברית קרוב של הקרדינל בופור.
הקרדינל היה אחד האנשים החזקים ביותר בחצרו של המלך הילד, וסאפוק עצמו צבר כח בהדרגה.
הישגו הבולט ביותר בתקופה זו היה משא ומתן על נישואיו של המלך עם מרגרט מאנז'ו בשנת 1444. משא ומתן שהוכתר בהצלחה וגרם לכך שהוא קודם מרוזן למרקיז.
עם זאת, נוסף סעיף סודי להסכם שהחזיר את הערים מיין ואנז'ו לצרפת.
נישואיו שלו התקיימו ב-11 בנובמבר 1430 עם אליס צ'וסר נכדתו של ג'פרי צ'וסר.
עם מותם בשנת 1447 של הקרדינל בופור ושל המפרי, דוכס גלוסטר, הפך סאפוק לכח העיקרי מאחורי כסאו של המלך הנרי.
הוא קיבל תפקידים חשובים רבים, כולל האדמירל העליון של אנגליה.
הוא הפך להיות הרוזן מפמברוק בשנת 1447, ושנה לאחר מכן שודרג תוארו ל"דוכס סאפוק".
עם זאת, הוא רכש לעצמו אויבים רבים בחצר המלוכה, אשר חיפשו הזדמנות להפיל אותו.
בשנים הבאות נפלו כמעט כל המעוזים האנגליים בצפון צרפת, וההאשמה על כך הוטלה על כתפיו של סאפוק.
בין היתר נטען כי בשל כך שכאמור העביר את אנז'ו ומיין לצרפתים, היה לצרפתים קל יותר לכבוש את שאר המעוזים בהמשך.
עם כינוס הפרלמנט בנובמבר 1449, האופוזיציה שלו הראתה את כוחה בכך שאילצה את אחד מנאמניו, הגזבר אדם מולינס, להתפטר.
מולינס נרצח על ידי מלחים זועמים בפורטסמות' ב-9 בינואר 1450. סאפוק, בהבנה כי מתקפה עליו עצמו בלתי נמנעת, נאם בפרלמנט והזכיר בפני המלך והשרים את שירותו הארוך למען המדינה עם זאת, ב-28 בינואר הצליחו אויביו לעצור אותו שלא כחוק וכלאו אותו במגדל לונדון.
המלך התערב כדי להגן עליו, אולם הבין שהזעם הציבורי כנגדו גדול מדי, ולפיכך אילץ אותו לצאת לגלות בצרפת במשך חמש שנים.
עם זאת, במהלך במסעו לקאלה הספינה שלו יורטה על ידי ספינה של אספסוף זועם שרצה להיפרע ממנו.
סאפוק נלכד, הועמד למשפט מדומה והוצא להורג בעריפת ראש.
גופתו הושלכה לים ומאוחר יותר נמצאה ליד דובר.
ויליאם גרופר היה קריקטוריסט, צייר, ליטוגרף וצייר ציורי קיר יהודי-אמריקאי.
גרופר היה רדיקל, הידוע בעיקר בזכות היצירה הפוליטית, שתרמה לפרסומי שמאל.
וליאם (ביל) גרופר נולד ב-3 בדצמבר 1897, להארי וג'ני גרופר בעיר ניו יורק, הגדול מבין שישה ילדים.
הוריו היו מהגרים יהודים מרומניה ואוקראינה, ששניהם הועסקו בתעשיית הבגדים בעיר, וחיו בעוני בלואר איסט סייד בניו יורק.
הארי גרופר, אביו של ביל, היה בעל השכלה אוניברסיטאית ושלט בשמונה שפות, אך לא הצליח למצוא עבודה באמריקה בתחום שהתאים לו.
כישלונה של המערכת הכלכלית האמריקאית לעשות שימוש נכון בכישרונותיו של אביו תרם ללא ספק לשנאה של ויליאם גרופר לתפיסת החיים הקפיטליטית.
הניכור של גרופר הודגש כאשר ב־24 במרץ 1911, הוא איבד דודה אהובה שלו, בשריפה במפעל החולצות טריאנגל.
אסון שנבע מדלתות נעולות ומחסור ביציאות חירום שלא היו קיימות בסדנת היזע בניו יורק.
כ -146 עובדים נשרפו או קפצו אל מותם באותו היום במה שהיה האסון האנושי הגדול ביותר בניו יורק לפני פיגועי הטרור בספטמבר 11, 2001.
התעניינות של גרופר באמנות החלה כבר בגיל צעיר.
כילד בן שש הוא לקח גיר וצייר על המדרכות, תמונות של בוקרים ואינדיאנים שהשתרעו סביב גוש הבניינים.
כילד בדרך לבית הספר, נהג גרופר לסחוב חבילות של עבודות התפירה של אמו לסדנאות היזע בהן הועסקה.
בגיל 13 לקח גרופר את שעורי האמנות בבית הספר הרדיקלי על שם לפרר, שם הוא למד אצל ג'ורג' בלווז ורוברט אנרי.
בשנת 1913 סיים גרופר את בית הספר הציבורי, זכה במדליה באמנות ומלגה לאקדמיה הלאומית לעיצוב.
עם זאת, גרופר סירב להתייצב ללימודים באקדמיה.
הוא ניסה ללמוד בתיכון באותו סתיו, אך היעדר תקציב מנע את קבלתו והוא נאלץ לחפש עבודה כדי לעזור לפרנס את משפחתו.
[7] הוא עבד כעוזר בחנות בגדים והרוויח 5 דולר לשבוע.
בשנת 1915 הראה גרופר את תיק עבודותיו לפרנק פרסונס, ראש בית הספר לאמנויות ויישום בניו יורק.
עבודותיו הרשימו את פרסונס, עד שלגרופר הוצעה מלגה לבית הספר.
גרופר המשיך לעבוד שעות מופחתות בשכר בחנות הבגדים בזמן שהמשיך את השכלתו האמנותית.
בשנתיים שלאחר מכן גרופר קיבל הכרה ופרסים על עבודתו.
בשנת 1917 הוצע לגרופר משרה בצוות עיתון הטריביון של ניו יורק.
במהלך השנים הבאות הוא הרוויח הכנסה קבועה והכין רישומים למאמרים מיוחדים של העיתון ביום ראשון.
בשלב זה נכנס גרופר הרדיקל מבחינה פוליטית לחברת אמנים בשמאל בניו יורק.
גרופר הצטרף לאמנים כמו רוברט מינור, מוריס בקר, ארט יאנג, לידיה גיבסון, הוגו גלרט.
גרופר תרם את אמנותו לתנועות הפוליטיות השמלאניות: לשבועון סוציאליסטי מהפכני שערכו לואי סי פריינה וג'ון ריד, שבועון שהקדים את הקמת המפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
וכן גם למגזין של עובדי התעשייה, איגוד אנרכו-סינדיקליסטי.
בשנת 1920 נסע גרופר לקובה על ספינת משא של חברת פירות.
הוא עזב את הספינה בקובה ובילה שם זמן בהתבוננות על החיים באי, ועבד כמפקח על בניית פסי הרכבת.
אולם הוא נאלץ לחזור לביתו מוקדם מהצפוי, עקב מחלתו הסופנית של אביו.
בינואר 1921, העורך מקס איסטמן הפך רשמית את גרופר לחבר צוות של המגזין "הליברטור".
אולם זמנו בכתב העת לא היה שקט, מכיוון שהאמנים והסופרים שהיו בו התמרמרו מאוד על איסטמן, שלא שילם להם שכר.
בסופו של דבר איסטמן ויתר על תפקידו כדי לבקר ברוסיה הסובייטית בשנת 1922, החלטה שנבעה ללא ספק בהבעיות הכספים הגדולות של המגזין.
בעיות שנפטרו לאחר שהמגזין עבר לחסות המפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
באוגוסט 1921 התחתן ביל גרופר עם גלדיס אוקס, שבעצמה תרמה ל"ליברייטר ".
בתחילת 1924, גלדיס התארסה עם גבר אחר והזוג החליט להיפרד.
בשנות העשרים המוקדמות, גרופר היה תורם עצמאי למגזינים של המיינסטרים כמו The Bookman (שעבורו צייר קריקטורות של סופרים), המגזין הליברלי The Dial ומגזין New Pearson's של פרנק האריס.
בסתיו 1924 ביל גרופר נישא לאשתו השנייה, הביולוגית סופי פרנקל.
יחד בנו בית אבן בן תשעה חדרים בקרוטון און הדסון, ניו יורק, שם גידלו את משפחתם.
זמן קצר לאחר נישואיהם בילו בני הזוג שנה בברית המועצות, שבה הועסק גרופר בצוות העיתון של המפלגה הקומוניסטית של האיגוד הכללי, פרבדה.
למרות תרומותיו למגוון עצום של פרסומים קומוניסטיים, גרופר מעולם לא היה חבר רשמי במפלגה הקומוניסטית בארצות הברית.
בשנת 1927 יצא גרופר שוב לסיור ברוסיה הסובייטית יחד עם הסופרים סינקלייר לואיס ותאודור דרייסר לרגל חגיגות עשור למהפכה רוסית.
במהלך המחצית השנייה של שנות השלושים הקדיש גרופר את אמנותו למאמצים לעורר התנגדות עממית לפשיזם באירופה.
בלובי של משרד הדואר בפריפורט, בניו יורק מוצגים שני ציורי קיר מאת גרופר שהותקנו שם בשנת 1938. הציורים כלולים ברישום של מקומות היסטוריים משנת 1989. ציורי הקיר הוזמנו אצלו במסגרת עידוד אמנים בפרויקט האמנות במבנים פדרליים כחלק מהניו-דיל.
בגלל מעורבותו בפוליטיקה רדיקלית, בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, נקרא גרופר בפני ועדת הפעילות הלא-אמריקאיות בשנת 1953.
החוויה סיפקה השראה לסדרה של חמישים ליטוגרפיות שכותרתה הקפריצ'וס.
לאחר מלחמת העולם השנייה נסע גרופר לפולין להשתתף בקונגרס העולמי של האינטלקטואלים למען השלום בשנת 1948 בוורוצלב.
לאחר מכן, הוא החליט לחלוק כבוד ליהודים שמתו בשואה על ידי ציור תמונה אחת מדי שנה בנושא החיים היהודיים.
בשנת 1974 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כאקדמאי חבר.
גרופר נפטר ב־3 בינואר 1977 במנצ'סט, ניו יורק, בגיל 79
ויליאם גלקנס היה צייר ריאליסטי אמריקאי וממקימי אסכולת אשקאן.
סצנות הרחוב האפלוליות, ותיאורי חיי היומיום בניו יורק ובפריז שלפני מלחמת העולם הראשונה ביססו לראשונה את המוניטין שלו כאמן מרכזי.
עבודתו המאוחרת הייתה בהירה יותר והראתה את השפעתו החזקה של רנואר.
במהלך חלק ניכר מהקריירה שלו כצייר, עבד גלקנס גם כמאייר לעיתונים ומגזינים בפילדלפיה ובניו יורק.
גלקנס נולד ב־13 במרץ 1870, בפילדלפיה, פנסילבניה, שם התגוררה משפחתו במשך דורות רבים.
לוויליאם היו שני אחים: אחות גדולה, עדה, ואח גדול, קריקטוריסט ומאייר לואי גלקנס.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון המרכזי בשנת 1890. לאורך שנות לימודיו, גילה התעניינות רבה בשרטוט.
לאחר סיום הלימודים, גלקנס הפך לכתב-אמן של עיתון בפילדלפיה.
בשנת 1892 עזב את העיתון, את המשיך לאייר לעיתונות בפילדלפיה.
הוא נרשם לשיעורי ערב באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה ולמד אצל הריאליסט הנודע תומאס פולוק אנשוץ.
באותה העת גם ג'ון סלואן למד באקדמיה, והוא הציג את גלאקנס בפני רוברט אנרי, צייר מוכשר ודמות כריזמטית בחוגי האמנות בפילדלפיה.
אנרי אירח מפגשי אמנים קבועים בסטודיו שלו.
הייתה זו הזדמנויות להתרועע, לשתות, לצייר, לדבר על אמנות ולתת ביקורות אמנותיות.
אנרי דחק בבחורים הצעירים לקרוא את וויטמן ואמרסון, ולחשוב על הצורך ליצור אמנות אמריקאית חדשה ונמרצת שדיברה לזמנם ולניסיונם.
התכנסויות האלה היו ההתחלה מעוררת ההשראה של מה שהתפרסם כאסכולת אשקאן, סגנון שדחה את הפורמליות של האמנות האקדמית של המאה ה-19 ופנתה לחיי המטרופולין של מעמד הפועלים והמעמד הבינוני.
בשנת 1895, גלקנס נסע לאירופה עם כמה ציירים אחרים, כולל אנרי, כדי לצייר ולספוג בעצמו את האמנות האירופאית.
הוא ביקר לראשונה בהולנד שם למד את המאסטרים ההולנדים.
לאחר מכן עבר לפריז, שם שכר סטודיו במשך שנה אצל אנרי ונהנה מחשיפתו הראשונה לאמנות האימפרסיוניסטים והפוסט-אימפרסיוניסטים.
נסיעה כזאת הייתה נפוצה אצל אמנים באותה תקופה שרצו להתבסס בעולם אמנות אמריקני שעדיין נתפס כפרובינציאלי על ידי אותם אמנים ואוהבי אמנות.
בהיותו בפריז, גלקנס צייר באופן עצמאי, אך לא השתתף בשיעורים.
בהמשך החיים, חזר גלקנס מדי פעם לצייר בפריז ובדרום צרפת.
עם התיישבותו בניו יורק בשנת 1896 החל גלקנס לעבוד כאמן עבור המגזין "ניו יורק וורלד", תפקיד אותו השיג באמצעות חברו וחבריו המאייר ג'ורג' בנג'מין לוקס, שהשתתף גם הוא בסדנאות הסטודיו אנרי בפילדלפיה.
לימים הפך גלקנס לאמן מערכונים של "ניו יורק הראלד".
הוא עבד גם כמאייר למגזינים שונים, כולל מגזין מק'קלור, ששלח אותו לקובה לסקר את מלחמת ספרד – אמריקה.
באותה תקופה גלקנס התפרנס כמאייר מגזינים, אך התשוקה האמיתית שלו הייתה בציור.
בשנת 1901 הוא הציג בגלריה אלן עם אנרי וסלואן ואחר כך זכה להתייחסות חיובית כאמן צומח.
בשנת 1904 התחתן גלאקנס עם אדית דימוק, בת למשפחה עשירה מקונטיקט.
היא גם הייתה אמנית, והם גרו יחד בבית עירוני בגריניץ וילג', שם גידלו שני ילדים, לננה ואירה.
אם רבים מחבריהם האמנים חיו חיים בוהמיים בסטנדרטים של היום, הדבר לא היה המקרה אצל ויליאם ואדית גלקנס.
בשנת 1957 פרסם אירה גלקנס ספר אנקדוטי על אביו ועל התפקיד שגילם בתנועה הריאליסטית המתעוררת באמנות.
בשנת 1906 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר, והפך לאקדמאי מן המניין בשנת 1933.
בניו יורק, גלקנס התחבר לקבוצת אמנים הידועה בשם The Eight- "השמונה", חמישה מהם (רוברט אנרי, ג'ון סלואן, ג'ורג' בנג'מין לוקס, אברט שין וגלקנס) נחשבים לריאליסטים.
שאר החברים באגודה הרופפת הזו היו ארתור ב' דייוויס, ארנסט לוסון ומוריס פרנדרגסט.
"השמונה" לא היה מונח שנקבע מראש, אך לאחר התערוכה הראשונה שלהם בשנת 1908, הוא הפך לתואר הבלתי רשמי שלהם בעיתונות.
שמונת האמנים האלה החליטו לקיים תערוכה נפרדת לאחר שחוו דחייה חוזרת ונשנית מהתערוכות "הרשמיות" באקדמיה הלאומית לעיצוב.
מיזם הפריצה שלהם היה, בחלקו, דרך למחות על ההגדרה הנוקשה של הגוף השולט באמנות האמריקאית.
המופע שלהם בגלריית מקבת היה מוצלח, ונדד למספר ערים מניוארק לשיקגו בתערוכה שאצר סלואן.
הציירים זכו להכרה רחבה יותר והוזמנו להציג במוסדות רבים.
חשוב מכך, הם התחילו ויכוח לאומי על הנושאים המקובלים באמנות ועל הצורך לסיים את מגבלות המסורת בתרבות האמריקאית.
רוב השמונה השתתפו גם ב"תערוכת אמנים עצמאיים "בשנת 1910, ניסיון נוסף לשבור את בלעדיות האקדמיה.
גלקנס, אנרי, סלואן, לוקס ושין היו דמויות מפתח בתנועה הריאליסטית באמנות החזותית במהלך השנים (בערך 1895–1920) הציירים תארו נושאים עירוניים חזקים, לפעמים לא אלגנטיים, וברכו על החופש האמנותי.
הם לא עסקו בטכניקות מודרניסטיות; המיקוד שלהם היה בציור אנרגטי ובנושאים נגישים.
גלקנס היה חלק בלתי נפרד מהקבוצה.
היבטי הז'אנר של האמנות הזאת ניכרים ביצירתו באותה תקופה, במיוחד בציורים כמו "גן הגג של המרשטיין" (1901) ו"חורף, סנטרל פארק" (1905).
עד שנת 1910 החל גלקנס להתרכז ב"סגנון צבעוני אישי ביותר" שייצג הפסקה מהשפעת זרם האשקאן באמנותו.
עבודותיו הושוו לעיתים קרובות לאלה של רנואר, עד כדי כך שהוא כונה "הרנואר האמריקני".
תגובתו של גלקנס לביקורת זו הייתה תמיד זהה: "האם אתה יכול לחשוב על אדם טוב יותר שימשיך אחרי רנואר?" במונחים אסתטיים, הקשר של גלקנס לחבריו שהיו חלק מהתנועת האשקן היה תמיד קלוש.
בסופו של דבר, גלקנס היה צייר "טהור" שעבורו חשובה הייתה האמנות ולא היבט חברתי או קשר לאמן עם נטייה לפוליטיקה או פרובוקציה.
אותו הזמן אלברט סי בארנס, חבר כיתתו וחברו מבית הספר התיכון המרכזי, החל ללמוד ולאסוף אמנות מודרנית.
הוא הזמין מגלקנס כמה עבודות "מתקדמות" במהלך נסיעה לפריז.
גלקנס חזר מפריז עם כעשרים ציורים, שכללו יצירות של סזאן, רנואר, מאנה ומטיס, אלה היוו את ליבת מה שהפך לאוסף קרן בארנס.
גלקנס ייעץ גם לברנס על תנועות אמנות ורכישות מאוחרות יותר.
בקרב אמנים בניו יורק, גלקנס היה ידוע בעינו המתוחכמת ובטעמיו הרחבים והקוסמופוליטיים.
בשנת 1916 כיהן גלקנס כנשיא האגודה החדשה שהוקמה על ידי אמנים עצמאיים, שתפקידה לספק הזדמנויות תערוכה רחבות יותר לאמנים פחות ידועים.
הוא המשיך לנסוע לצרפת בין 1925 ל-1935 כדי ללמוד את עבודתם של האימפרסיוניסטים והפוסט-אימפרסיוניסטים.
ציוריו קיבלו מדליות זהב מתערוכות שנתיות באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בשנת 1933 ושוב בשנת 1936.
בניגוד לרבים מחבריו בקרב השמונה, כמו סלואן ולוקס, שחייהם האישיים היו סוערים וכספם לא היה בטוח, גלקנס נהנה מנישואים מאושרים, מחיי בית מאושרים וקריירה קבועה, אם כי בשנות השלושים של המאה העשרים הוא נראה בעיני הדור הצעיר כאמן מיושן.
גלקנס נפטר לפתע בעת חופשתו בווסטפורט, קונטיקט ב 22 במאי 1938. הוא נקבר בבית העלמין סידר היל בהרטפורד, קונטיקט.
הרטרוספקטיבה שלאחר המוות שלו במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית מספר חודשים אחר כך, שהוצגה גם במכון קרנגי בפיטסבורג, התקבלה היטב.
המורשת שלו קשורה לזו של בית הספר האשקן ושל השמונה.
אף על פי שהתרחק מכמה מהאידיאלים שלהם, ויליאם גלקנס המשיך להיחשב כחלק אינטגרלי מהתנועה הריאליסטית באמנות האמריקאית.
הנושאים והסגנון של גלקנס השתנו במהלך חייו.
בהשפעת היצירה שראה באירופה, מהאלס ומאנה ועד האימפרסיוניסטים, עבודתו המוקדמת של גלקנס משתמשת בצבעים כהים ודרמטיים.
הוא תיאר סצנות של חיים עירוניים בפריז ופרבריה וצייר את התיאטראות והפארקים של מנהטן.
הוא המשיך בסגנון ובנושא זה זמן מה עד שהחל להתנתק מ"השמונה".
באותה נקודה הנושא השכיח ביותר שלו היה נופים, בעיקר סצנות חוף.
מאוחר יותר התגלה גלקנס בעיקר בזכות דיוקנאותיו, ולבסוף התמקד בטבע-דומם.
למרות הנושא המשתנה, עבודתו של גלקנס הייתה בבירור תוצר של אדם שאהב את האיכות והבלתי מרוסנת של שמן על בד.
פורבס ווטסון טען כי גלקנס התמקד באפקטים צבעוניים חזקים, יותר מכל, מכיוון ש"צבע העולם משמח אותו באופן יסודי, והצבע הפך לדחף הראשון והטבעי ביותר שלו." ציוריו הם, באופן פרדוקסלי, "רדופים על ידי אווירת אושר, אובססיבית להתבוננות שבשמחה." במובנים רבים, הוא תמיד היה העדין והפחות רדיקלי מבין האמנים האשקאניים.
גלקנס ספג ביקורת לעיתים על דמיונו לרנואר.
נראה כי לגלקנס עצמו היה ספק לגבי מטרתו ומקוריותו.
האמנות שלו לא שיקפה את המשברים החברתיים של אותם ימים, כמו השפל הגדול.
במקום זאת, היא הציעה מפלט מאותה תקופת חושך.
ויליאם דובסון – 28 באוקטובר 1646 (נקבר)) היה צייר פורטרטים ואחד הציירים האנגלים הראשונים, שזכה לשבחו של בן זמנו ג'ון אוברי כ"צייר המצוין ביותר שהיה באנגליה".
דובסון נולד בלונדון, בנו של עורך דין שנקרא גם ויליאם דובסון.
הוא התחנך אצל ויליאם פיק וכנראה מאוחר יותר הצטרף לאולפן של פרנסיס קלין.
לדובסון הייתה גישה לאוסף המלכותי והוא העתיק יצירות של טיציאן ואנתוני ואן דייק, צייר החצר של המלך צ'ארלס הראשון באנגליה.
הצבע והמרקם של עבודתו של דובסון הושפעו מהאמנות הוונציאנית, אך לסגנונו של ואן דייק הייתה השפעה נראית לעין על דובסון.
הסיפור שוואן דייק עצמו גילה את דובסון כשהבחין באחת מתמונותיו של האמן הצעיר בחלון הראווה של לונדון אינו נתמך בעדויות כלשהן.
לא ידוע כיצד דובסון זכה להכיר את המלך, שאותו צייר בעצמו, וכן את בניו וחברי החצר.
מעט ידוע על הקריירה של דובסון בשנות ה-30 של המאה ה-17, אך כשוואן דייק נפטר בשנת 1641, נוצרה בפניו ההזדמנות לזכות בעבודות מלכותיות מהמלך צ'ארלס.
אומרים שהוא הפך לצייר המלך.
עם זאת, הטענה מגיעה רק ממקור ישן אחד שטרם אומת.
במהלך מלחמת האזרחים באנגליה התבסס דובסון במרכז המלוכני של אוקספורד וצייר פרשים חשובים רבים.
דיוקנו של צ'ארלס השני לעתיד כנסיך מוויילס בגיל שתים-עשרה הוא קומפוזיציה בארוקית בולטת, ואולי יצירתו המשובחת ביותר.
הוא גם צייר לפחות את ראשו של הדוכס מיורק, וכן דיוקנאות של מלוכנים מובילים כמו צ'ארלס לוקאס וג'ון ביירון, הנסיך רופרט מהריין והנסיך מוריס.
כשישים מיצירותיו של דובסון שרדו, בעיקר דיוקנאות באורך חצי גוף משנת 1642 ואילך.
שכבות הצבע העבה שאפיינה של עבודתו המוקדמת פינתה את מקומה ללשכבות דקות אולי עקב מחסור בחומרים בזמן המלחמה.
לאחר שנפלה אוקספורד בידי הפרלמנטרים, ביוני 1646, חזר דובסון ללונדון.
הוא היה בלי חסות מלכותית.
הוא נכלא לזמן קצר בגלל חוב ומת בעוני בגיל שלושים וחמש.
ישנן דוגמאות לעבודותיו של דובסון בגלריה הלאומית, בגלריה הלאומית של סקוטלנד, במוזיאון טייט בריטניה, בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון, במוזיאון הימי הלאומי, בבית המלכה בגריניץ', בגלריה לאמנות ווקר בליברפול, בגלריה לאמנות פרנס בהאל, מכון קורטולד לאמנות, גלריית תמונות דוליץ' בלונדון, בכמה בתים כפריים באנגלית ובגלריה לאמנות ציבורית דנידין בניו זילנד.
יום השנה להולדתו ב-2011 עמד בסימן תערוכות, "שביל דובסון" המציג את ציוריו באתר אינטרנט ופרופיל בתוכנית טלוויזיה של בי-בי-סי מאת יאנושצ'ק, "הגאון האבוד של האמנות הבריטית: ויליאם דובסון".
הוא התחתן פעמיים, תחילה לאליזבת ששמה לא ידוע, וכך גם תאריך נישואיהם.
היא נקברה בסנט מרטין בשדה ב־26 בספטמבר 1634. ב־18 בדצמבר 1637 התחתן עם יהודית סנדר.
ויליאם דוויט מיטשל היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן הן כפרקליט המדינה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא קלווין קולידג' והן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא הרברט הובר.
ויליאם דוויט מיטשל נולד בעיר וינונה שבמינסוטה לוויליאם ב.
מיטשל, שהיה שופט בבית המשפט העליון של מינסוטה ולפרנסס מריט.
בתחילה הוא למד באוניברסיטת ייל, שם הוא למד הנדסת חשמל לפי שהחל לגלות עניין במשפטים.
לאחר שלמד בייל במשך שנתיים, עבר מיטשל ללמוד באוניברסיטת מינסוטה, שם הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה ב-1895 והיה חבר באחוות דלתא-קאפא-אפסילון.
לאחר מכן הוא למד בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה, שם הוא קיבל תואר במשפטים ב-1896. זמן קצר לאחר מכן התקבל מיטשל ללשכת עורכי הדין של מינסוטה ועסק במקצוע בסיינט פול.
ב-1901 הוא נשא לאישה את גרטרוד בנקרופט.
לזוג נולדו שני בנים, ויליאם ובנקרופט.
מיטשל הקים את משרד עורכי הדין "האו, טיילור ומיטשל", שהפך למשרד בולט במערב התיכון.
מעמד יוקרתי זה אשר למיטשל הן דריסת רגל במועצה האזורית של מנהל הרכבות של ארצות הברית ב-1919, וכמו כן הוא שירת כיושב ראש הוועדה לזכויות האזרחים של סיינט פול.
בשילוב עם שירותו הצבאי במלחמת ארצות הברית-ספרד ובמלחמת העולם הראשונה, מיקם אותו מעמדו המקצועי בעמדה להתמנות כפרקליט המדינה של ארצות הברית.
לאחר ששימש בתפקיד זה מינה אותו הנשיא הרברט הובר כתובע הכללי של ארצות הברית ובתפקיד זה הוא כיהן ממרץ 1929 ועד לתום נשיאותו של הובר במרץ 1933. אחד מצעדיו המרכזיים בתפקיד זה הייתה ההוראה לפזר את "צבא הבונוס" ולפרק את המחנה שלהם.
צבא הבונוס היה מאהל מחאה של יוצאי מלחמת העולם הראשונה מובטלים ובני משפחותיהם שהוקם בוושינגטון הבירה.
לאחר תום כהונתו כתובע הכללי התיישב מיטשל בניו יורק, שם הוא עסק בעריכת דין.
הוא היה יושב ראש הוועדה לכללים הפדרליים של ההליך האזרחי והיועץ המשפטי הראשי של הוועדה המשותפת של הקונגרס לחקירת המתקפה על פרל הארבור.
ויליאם דוויט מיטשל נפטר בכפר סיוסיט שבמדינת ניו יורק ב-24 באוגוסט 1955 בגיל 80. הוא נטמן בבית הקברות אוקלנד שבסיינט פול.
ויליאם צ'ארלס דיוק היה אמן אוסטרלי יליד אירלנד, שזכור בעיקר בזכות דיוקנאותיו של כמה מנהיגים ילידים מאורים, וכצייר ספינות של ציד לווייתנים.
ויליאם צ'ארלס דיוק נולד בקורק, אירלנד, לקתרין, אשתו של הנגר צ'ארלס דיוק.
הוא הוטבל ב-16 ביולי 1815 בסנט אן, שאנון, והלך בעקבות אביו למקצוע הנגרות.
דיוק התחתן עם התופרת לוסי ב-16 בפברואר 1840, ויחד הם היגרו לאוסטרליה, והגיעו לסידני עם בנם צ'ארלס, שנולד בזמן ההפלגה, על סיפונה של "ליידי מקנוטון" ב-16 בדצמבר 1840. צ'ארלס נפטר בסידני ב-2 בדצמבר 1841, בהיותו בן שנה.
דיוק עבד כצייר תפאורות וכמפעיל בתיאטרון המלכותי של סידני עד 1844, אז נסע לכמה חודשים לניו זילנד.
ב-7 במאי 1845 דיוק חזר לאוסטרליה על סיפון האוניה "סר ג'ון פרנקלין" אבל התיישב בהובארט, באי טסמניה.
לוסי ושני ילדיהם הצטרפו אליו מסידני בחודש ספטמבר, והוא נעשה צייר תפאורות בתיאטרון רויאל ויקטוריה בהובארט.
בטסמניה החל דיוק לראשונה לעבוד כצייר פורטרטים.
הציור המוקדם ביותר שלו הוא דיוקן של גברת וילקינסון, לבית אלדרידג', שחתום ומתוארך באוקטובר 1845. העיר הובארט הייתה נמל ציד לווייתנים גדול והוא הפיק סדרת ציורים של ספינות לווייתנים וסצנות ציד לווייתנים.
בשנת 1846 הפיק דיוק כמה מהציורים המוקדמים ביותר של המאורים באי כשסיים שני דיוקנאות קטנים שהחל אותם ככל הנראה בניו זילנד.
כמו כן צייר דיוקן בקנה מידה גדול יותר של אחד הגברים המאורים שהועברו למאסר באי מריה בטסמניה בנובמבר 1846, במהלך מלחמות ניו זילנד המוקדמות.
דיוק עבד עם המכונאי ריצ'רד ג'ונסון על דיורמות נוף עירוניות: נופים של קונסטנטינופול, פירנצה, ירושלים וונציה שהוצגו בסידני ובהובארט בשנת 1847 בפני קהל בתשלום.
במקביל, הוא הגיע לפרסום עם ארבעה ציורי ציד לווייתנים, והחל לקבל עבודות של ציורי ספינות שישמשו לפרסום.
בשנת 1852 עקב דיוק אחר הבהלה לזהב הוויקטוריאני, ועבר להתגורר עם משפחתו הגדולה למדינת ויקטוריה, שם המשיך לצייר פורטרטים ותפאורות תיאטרון.
המשימה האחרונה של דיוק נועדה עבור ג'וזף אנדרו רו, בעל קרקס אמריקאי שבילה שנתיים במלבורן ובסביבתה בשנת 1852. רו הזמין מדיוק ציורים וקישוטים עבור הקרקס האמריקאי שלו, ודיוק היה בשבוע הרביעי לעבודתו כשחלה וחזר הביתה.
מצבו של דיוק הידרדר במהירות והוא נפטר כעבור שבוע והותיר את אשתו וילדיו חסרי כל.
מר רו הנדיב יזם קרן עזרה ותרם לקופה עשר לירות.
במהלך יום אחד בקרקס גייסה הקרן שלו סכום כסף מכובד עבור האלמנה וילדיה.
דיוק נפטר בקולינגווד, ויקטוריה בגיל 38 והותיר את לוסי ושישה ילדים.
ויליאם ביל גרוס הוא אספן וחוקר יודאיקה ישראלי, תושב תל אביב ברמת אביב.
אוסף משפחת גרוס נחשב לאחד האוספים הפרטיים הגדולים והחשובים ביותר של יודאיקה ותרבות חזותית יהודית בארץ ובתפוצות.
ויליאם גרוס נולד ב-1939 במיניאפוליס, ארצות הברית, למשפחה יהודית שומרת מסורת.
סבו היה ממייסדי בית כנסת של הזרם הקונסרבטיבי בעיר.
ויליאם השתתף במחנות הקיץ של "רמה", שם הכיר את מי שהייתה לימים לרעייתו, ליזה, בתו של מוריס ספרטוס, אספן יודאיקה שהקים את המוזיאון היהודי בשיקגו.
גרוס למד בבית הספר התיכון היוקרתי Blake במיניאפוליס והמשיך ללימודי היסטוריה באוניברסיטת הרווארד, אותם סיים בהצטיינות יתרה.
הוא עלה לישראל עם רעייתו ליזה ושלושת ילדיהם ב-1969 ומתגורר מאז בתל אביב.
גרוס החל לאסוף תשמישי קדושה יהודיים ב-1964 ופרש מעסקיו ב-1991 כדי להקדיש את זמנו לתעוד ולמחקר של האוסף.
מחקריו ופריטים מאוספיו הועמדו לרשות יותר מ-180 תערוכות שנערכו במוזיאונים ברחבי העולם, שאותם הוא מלווה בסיוע ובעצה.
גרוס הוא אחד מבני-הסמכא החשובים בנושא של אותנטיות וקביעת ערך של פריטי יודאיקה ושימש כמעריך רשמי ליותר מ-15,000 פריטים במוזיאונים ציבוריים ובאוספים פרטיים.
אוסף משפחת גרוס נחשב לאחד האוספים הפרטיים הגדולים והחשובים של יודאיקה, וכולל גם אוספים מיוחדים של קמיעות ודימויים חזותיים על נייר.
האוסף מתועד ומקוטלג, ונמצא בתהליך מתחדש תדיר של מחקר.
אל האוסף נלווית ספריה של למעלה מ-15,000 כותרים בנושאים הקשורים ביודאיקה, שכמו האוסף גם היא מונגשת למעוניינים.
תיעוד מפורט ומצולם של אוסף משפחת גרוס הוא היום חלק מהאינדקס האיקונוגרפי לאמנות יהודית ע"ש בצלאל נרקיס של המרכז לאמנות יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים והוא זמין לצפייה באתר של המרכז.
הוא כולל אלפי פריטים פריטים ובהם תשמישי קדושה, גלויות, קמיעות, כתבי יד וספרים מודפסים.
פורמט דיגיטלי של האוסף הוענק על ידי גרוס גם למחלקה לאמנות יהודית באוניברסיטת בר-אילן.
פתיחת האוסף בפני הציבור היא חלק מה"אני מאמין" של גרוס לפיו האוסף אינו רכושו הפרטי בלבד.
האוסף שייך לעם היהודי ולאנושות, והוא מופקד עליו לשמרו ולטפחו.
לאוסף יש משמעות וחשיבות רק כל עוד אנשים יוכלו לראות אותו, ללמוד ממנו ולחקור אותו.
איסוף יודאיקה כביטוי לזהות יהודית
גרוס רואה בהתייחסות לזהות היהודית מניע חשוב באספנות של יודאיקה.
אספנות פרטית של יודאיקה צמחה במאה העשרים במקביל לפתיחתם של מוזיאונים יהודיים במקומות שונים בעולם.
העיסוק הגובר בתחום היה לדעתו חלק מניסיון לשמר ולהזכיר אורחות חיים יהודיים ההולכים ונעלמים, אך נועד גם להציג היבטים חשובים של המסורת, ההיסטוריה ואורח החיים היהודי.
בכך מסביר גרוס גם את בחירתו האישית בתחום זה.
הוא רואה את היהדות במשמעות כוללת ומקיפה של היסטוריה ותרבות - ומגדיר אותה כעמיות, כפי שהיא מוגדרת על ידי זרם היהדות הרקונסטרוקציוניסטית.
תפיסה זו עומדת ביסוד השתייכותו הפעילה לקהילה של הזרם המסורתי (קונסרבטיבי) בתל אביב והוא רואה בה את המניע העיקרי להתמסרותו לאיסוף ולמחקר של יודאיקה.
גרוס רואה בתפילה ובשמירת מסורות דתיות, כמו גם במחקר ובאספנות, דרכים שבהן הוא מממש את הזהות היהודית שלו.
בהנגשת האוסף לציבור הרחב באמצעות תערוכות ופרסומים הוא רואה דרך להפיץ ולהעמיק את תפישת היהדות כמכלול.
גרוס טוען שטעות היא להגדיר יודאיקה כ"אמנות יהודית".
חפצי יודאיקה נוצרו במטרה לקיים טקס דתי שיש מצווה לקיימו, שלא כמו פסל או ציור שנוצרו כדי שיגרמו הנאה והתפעלות.
הערך האסתטי, המשמעותי כל כך ליצירת אמנות, היה תמיד שולי ליוצריהם של חפצי היודאיקה.
חשיבות השימור והמחקר של פריטי יודאיקה היא לדעתו בכך שהם מהווים עדות לאורחות חיים ולכן מעמדם הוא כמעמד כל תעודה המשמשת לחקר ההיסטוריה והתרבות היהודית.
ההתחקות אחר נסיבות יצירתו של חפץ, חומרי הגלם, המצב הכלכלי והרקע החברתי של היוצר ושל בעל החפץ, וכן גלגוליו של החפץ מיד ליד, כל אלה שופכים אור על החיים היהודיים במקום ובפרק זמן בהיסטוריה.
תשמישי הקדושה הם מעין מראה המשקפת את עולמם הרוחני ואמונותיהם של היוצרים והמשתמשים גם יחד.
היבט משמעותי נוסף הוא עדותם של פריטי היודאיקה על האינטראקציה התרבותית שהתקיימה תמיד בין היהודים לבין הסביבה הנוצרית והמוסלמית שבקרבה חיו.
עם זאת גרוס טוען כי אוספי היודאיקה המוצגים במוזיאונים היהודיים עשויים להציג את חיי היהודים בצורה מטעה.
חפצים העשויים מחומרים יקרים כמו כסף, זהב, משי וקטיפה, היו רחוקים מהישג ידם של רוב היהודים במהלך הדורות, והשתייכו בעיקר לאליטה כלכלית.
העובדה ששרדו רק מעט חפצי יודאיקה קודם למאה ה-19 עשויה להיות עדות לכך.
בבתיהם של דלת העם, שהיו הרוב בקרב היהודים בכל התפוצות לא היו כלל חפצים מיוחדים לצורכי קיום מצוות, או שהיו אלה חפצים העשויים מחומרים פשוטים וזולים שלא היה כדאי לשמרם.
תובנה זו הביאה אותו עם הזמן להרחיב את אוספיו ומחקריו לתחומים נוספים של תרבות חומרית יהודית.
אחד מהם הוא חקר ואיסוף של קמיעות, הפותח חלון לחייהן של שכבות עממיות.
בעבור המוני העם שחיו בעוני ובדלות היה הקמיע דרך לגייס את אמונתם הדתית להתמודדות עם קשיי החיים והסכנות האורבות בהם.
קמיעות מחומרים פשוטים, כמו קלף, נייר ומתכות, שנועדו להגן על היולדת ועל היילוד, ולשמור מפני מחלות ואסונות, היו חלק מחיי היום יום בקהילות אשכנזיות, ספרדיות ומזרחיות בכל מקום, בכל הזמנים וגם כיום.
תחום נוסף של התרבות החומרית היהודית שבו מתמקד גרוס הוא איסוף ומחקר של דימויים חזותיים ודקורטיביים בדפוס על גבי נייר, שהופיעו בכמות גדלה והולכת מאז סוף המאה ה-18: קמיעות, ספרים, הגדות, עלונים, כרטיסי ברכה, גלויות, כתובות, לוחות שנה, תמונות של המקומות הקדושים ושל רבנים, קישוטי קיר לבית הכנסת ולסוכה, ועוד.
גרוס טען שחומרים אלה משמשים מקור תיעודי רב ערך לחקר ההיסטוריה והתרבות היהודית.
בלשונו של גרוס – כל פריט מן העבר שבאוסף הוא חלון שאמצעותו אפשר להציץ אל חיי יהודים בנקודה מסוימת של מקום וזמן ולהכיר בהמשכיות הקיום היהודי אל ימינו אלה.
ויליאם דיואר היה משפטן ואיש הון אמריקאי יליד בריטניה.
איש ציבור מאנשי המפלגה הפדרליסטית.
חבר הקונגרס הקונטיננטלי, ממנסחי חוקת ניו יורק ומחותמי תקנון הקונפדרציה.
דיואר, יליד דבון שבבריטניה הגדולה, בן למשפחה מכובדת ובעלת מטעים באנטיגואה, התחנך במכללת איטון היוקרתית ולאחר שירותו הצבאי בהודו ופטירת אביו, ירש את אחוזותיו של אביו באיי הודו המערבית והיגר לאמריקה.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-18 היגר לניו יורק שבה רכש קודם לכן שטחי אדמה ליד נהר ההדסון העליון סמוך לאולבני.
אזור זה שימש תחילה למגוריו של דיואר, וכן להקמת העסקים הראשונים שלו, מנסרות ומחסנים.
סחר העצים העשיר אותו, וכך גם חוזה לאספקת עצים לתרנים עבור הצי המלכותי הבריטי.
דיואר נרתע בתחילה מהשתתפות אקטיבית בהתנגדות לממשלה הבריטית, אבל ב-1775 הצטרף לקונגרס פרובינציאלי של ניו יורק, והיה חבר בוועדה שניסחה את חוקת ניו יורק הראשונה בשנה שלאחר מכן.
דיואר כיהן כחבר בית המחוקקים הראשון של מדינת ניו יורק ואחר כך שירת ב מטעם המחוז המזרחי מ-9 בספטמבר 1777 עד 30 ביוני 1778.
בשנתיים הבאות, 1778-1779, כיהן כחבר הקונגרס הקונטיננטלי.
במהלך כהונתו זו הכיר אנשי מפתח אחדים כמו הנשיא לעתיד ג'ון אדמס ואיש הכספים רוברט מוריס מפילדלפיה שאיתם כיהן בכמה גופים ציבוריים.
במקביל שגשגו עסקיו הפרטיים של דיואר, הוא השיג מספר חוזי אספקה לצבא האמריקאי.
אחרי מלחמת העצמאות האמריקאית, היה דיואר לשחקן מרכזי בשוק ההון המתפתח בניו יורק.
הוא נבחר ב-1786 לאספה הכללית של ניו יורק, והיה עוזר מזכיר האוצר הראשון (אלכסנדר המילטון).
דיואר עשה הון רב כספקולנט, הוא נעשה איש החברה הגבוהה של ניו יורק ואירח בביתו שבברודוויי מסיבות פאר שאותן אירחה רעייתו, ליידי קתרין אלכסנדר (1755–1826), בתם השנייה של שרה (לבית ליווינגסטון) אלכסנדר והגנרל ויליאם אלכסנדר, לורד סטירלינג , בעל יחוס סקוטי ומייג'ור גנרל בצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
דיואר היה מעורב בספקולציות באיגרות חוב אמריקאיות ושמו נקשר בשערורייה של חברת סאיוטו שהיה בין מייסדיה ושתכננה למכור שטחי אדמה נרחבים וחסרי ערך במערב ארצות הברית, למשקיעים.
הוא פשט את הרגל לבסוף בעת הבהלה של 1792 , שיש הרואים אותו כאשם בה.
בעקבותיו קרס כל שוק ההון המתהווה בוול סטריט, ההפסדים נאמדו ב-3 מיליון דולר ורוששו רבים מהמשקיעים.
משבר זה נחשב אחד הזרזים להסדרת המסחר בוול סטריט.
הוא נכלא, ולמרות שחרור קצר שהשיג עבורו אלכסנדר המילטון, שב ונכלא ונפטר בכלא בשנת 1799.
נכדו היה ויליאם דיואר , חבר הקונגרס האמריקאי.
ויליאם דאגלס היה צייר מיניאטורות סקוטי.
ויליאם דאגלס, צאצא למשפחתו של דאגלס מגלנברבי, נולד בפיפשייר ב-14 באפריל 1780. הוא קיבל חינוך ליברלי, ומוקדם מאוד גילה התעניינות באמנויות יפות וליופי הטבע.
הדבר הוביל לכך שהוא הוצב כחניך של החרט רוברט סקוט באדינבורו, ג'ון ברנט החרט היה אחד מחבריו-שוליותיו.
אף שהייתה לו מיומנות כצייר נוף, הוא אימץ את מקצועו של כצייר מיניאטורות, וזכה להצלחה ניכרת, לא רק בסקוטלנד, אלא באנגליה.
הוא היה אחד האמנים שהציגו באדינבורו מ-1808 עד 1816, ותרם לתערוכותיהם מיניאטורות, נופים ויצירות של בעלי חיים רבים.
היו לו פטרונים רבים, במיוחד הדוכס מבוקליך ומשפחתו, וב-9 ביולי 1817 הוא מונה לצייר מיניאטורות של הנסיכה שרלוט והנסיך לאופולד מסקסה-קובורג.
המיניאטורות שלו זכו להערכה רבה בשל ביצוען בטוב טעם ועדינות.
כמה מהן הוצגו על ידו באקדמיה המלכותית בלונדון בשנים 1818, 1819, 1826, כולל דיוקן של לוטננט-גנרל סר ג'ון הופ.
דאגלס מת במעונו ברחוב הארט, אדינבורו, 30 בינואר 1832, והותיר אחריו אלמנה, בן אחד ושתי בנות.
בתו הבכורה, מיס ארצ'יבלד רמזי דאגלס, הייתה ציירת מיניאטורות.
ויליאם דארוף הוא מנכ"ל ועידת הנשיאים של הארגונים היהודיים העיקריים בארצות הברית הנוכחי, ועורך דין יהודי-אמריקאי.
דארוף ידוע שנים רבות בתמיכתו בישראל ומאבקו באנטישמיות.
ויליאם דארוף נולד במיאמי ביץ', פלורידה כשאביו, פרופסור רוברט דארוף היה נוירולוג - אופתלמולוגי באוניברסיטת מיאמי.
הוא עבר עם משפחתו לקליבלנד ב-1980, כשאביו מונה לראש מחלקת הנוירולוגיה באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב.
דארוף סיים את לימודיו בבית הספר הוקן בגייטס מילס , אוהיו בשנת 1986.
הוא קיבל את התואר הראשון שלו (בהצטיינות) במדעי המדינה ובהיסטוריה, את מסמך האוניברסיטה במדעי המדינה ואת דוקטור המשפטים שלו מאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב בקליבלנד, אוהיו.
הוא למד גם בקרקוב, באוניברסיטה היגלונית בפולין, שם קיבל תעודה בהיסטוריה על יהדות מזרח אירופה והשואה.
ויליאם דארוף עבד בשלושה צוותי קמפיין נשיאותיים: נציג ג'ק קמפ בשנים 1986–1988, סגן הנשיא לשעבר ג'ורג' הרברט ווקר בוש ב-1988, והסנאטור בוב דול ב-1996. הוא גם ניהל קמפיינים עבור בית הנבחרים של ארצות הברית ועבור גזבר המדינה של אוהיו.
הוא שימש כמינוי פוליטי במשרד האנרגיה של ארצות הברית בממשל הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש, כעוזר מיוחד של ראש מדינת אוהיו ג'ורג' ווינוביץ', וכסגן מנהל מחלקת בקרת המשקאות של אוהיו.
בקליבלנד, כיהן בוועד היהודי-האמריקני, במועצת המנהלים של לשכת הילדים היהודית של בלפייר, בקבינט ההנהגה של ישראל "הבונדס" ובדירקטוריון הקהילות היהודיות באוהיו.
הוא גם היה מעורב בפדרציה של הקהילה היהודית של אזור "", וכיהן במועצת המנהלים של חטיבת המנהיגות הצעירה שלה, הוועדה ליחסי קהילה, כוח המשימה להסברה, מועצת יוזמת המבוגרים הצעירים וביוזמת החינוך הציבורי.
עם המעבר לעיר וושינגטון בשנת 2000, שימש דארוף כמנהל לענייני קונגרס עד שנת 2001 ולאחר מכן כסגן מנכ"ל של הקואליציה היהודית הרפובליקנית עד שנת 2005.
הוא הפך לסגן נשיא בכיר בשנת 2013.
דארוף העיד בפני ועדות הן בבית הנבחרים של ארצות הברית והן בסנאט של ארצות הברית.
הוא שירת גם בתקופת ממשל אובמה, ועזב את התפקיד ב-2011.
דארוף נבחר לאחד מ-50 היהודים המשפיעים ביותר באמריקה על ידי העיתון היהודי "הפורוורד".
המגזין האמריקאי "Slate" הצהיר: "דארוף הוא אחד הפעילים היהודים המחוברים יותר במדינה"
הוא היה חבר במועצת המנהלים של המועצה העולמית לשירות קהילתי יהודי וכן סגן נשיא מועצת המנהלים של האגודה היהודית לשירות קהילתי בצפון אמריקה.
הוא גם שימש בתפקידי מנהיגות בפדרציה היהודית של אזור .
במאי 2009, הוגדר דארוף על ידי JTA (סוכנות הידיעות היהודית) כאחד הטוויטרים היהודים המשפיעים ביותר בעולם על ציוץ שלו בחשבונו.
הוא גם כונה "הצייצן המהיר ביותר בעולם הארגוני היהודי" בפרופיל של סוכנות הטלגרפיה היהודית (JTA) משנת 2010.
הוא גם סוקר בהרחבה בכלי חדשות מובילים, כולל הניו יורק טיימס, הוושינגטון פוסט, USA Today, הלוס אנג'לס טיימס, ניוזוויק, האינטרנשיונל הראלד , Slate הג'רוזלם פוסט, הארץ, הסוכנות היהודית לטלגרפיה, הפורוורד, ועיתונים ברחבי העולם.
הוא גם הופיע תכופות ברדיו ובטלוויזיה.
בשנת 2019 מונה להחליף את מלקולם הונליין כמנכ"ל ועידת הנשיאים.
בשנת 2021 על רקע מבצע שומר החומות, נפגש ויליאם עם ראש הממשלה בנימין נתניהו יחד עם עוד מנהיגי ועידת הנשיאים, ביניהם סגן הנשיא מלקולם הונליין, יושבת ראש הוועידה דיאן לוב, כדי להביע סולידריות ותמיכה במדינת ישראל.
באותו החודש הוא נפגש גם עם חבר הכנסת בני גנץ.
הוא גם נפגש יחד עם מנכ"ל הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה, אריק פינגרהאט עם שר האוצר בצלאל סמוטריץ' ביוני 2023.
דארוף גם היה אחד ממארגני עצרת התמיכה בוושינגטון לישראל שהתקיימה בנובמבר 2023 למען חיזוק העמידה האמריקנית לצד ישראל וליהאבק באנטישמיות.
העצרת התקיימה בעקבות מלחמת חרבות ברזל והשתתפו בה למעה מ-290 אלף אנשים.
הוא אמר כי "290 אלף בני אדם נוכחים בהתאספות היהודית הגדולה ביותר בהיסטוריה, ו-100 אלף נוספים משתתפים 'אונליין'"
ויליאם דה לונגשאמפ היה לורד צ'נסלר מימי הביניים, שופט ראשי, והבישוף של אילי באנגליה.
נולד למשפחה צנועה בנורמנדי, קידומו היה תודות לטובה מלכותית.
למרות שסופרים בני זמננו מתארים את אביו של לונגשאמפ כבן של איכר, הוא החזיק באדמות כאביר.
לונגשאמפ שירת תחילה את בנו הבלתי חוקי של הנרי השני, ג'פרי, אך עבר במהירות לשירותו של ריצ'רד הראשון, יורשו של הנרי.
כאשר ריצ'רד הפך למלך ב-1189, שילם לונגשאמפ 3,000 פאונד עבור תפקיד הקנצלר, ועד מהרה מונה על ההגמונות של אילי ומונה ללגאט על ידי האפיפיור.
לונגשאמפ שלט באנגליה בזמן שריצ'רד היה במסע הצלב השלישי, אך סמכותו אותגרה על ידי אחיו של ריצ'רד, ג'ון, שבסופו של דבר הצליח לגרש את לונגשאמפ מהשלטון ומאנגליה.
גם יחסיו של לונגשאמפ עם שאר האצילים האנגלים המובילים היו מתוחים, מה שתרם לדרישות לגלותו.
זמן קצר לאחר עזיבתו של לונגשאמפ את אנגליה, נלכד ריצ'רד במסעו חזרה לאנגליה ממסע הצלב והוחזק בכופר על ידי היינריך השישי.
לונגשאמפ נסע לגרמניה כדי לעזור לנהל משא ומתן על שחרורו של ריצ'רד.
אף על פי שלונגשאמפ חזר לתפקיד הקנצלר לאחר חזרתו של ריצ'רד לאנגליה, הוא איבד הרבה מכוחו הקודם.
הוא עורר עוינות רבה בקרב בני דורו במהלך הקריירה שלו, אך הוא שמר על אמונו של ריצ'רד והועסק על ידי המלך עד מותו של הבישוף ב-1197. לונגשאמפ כתב חיבור על החוק, שנותר ידוע לאורך ימי הביניים המאוחרים.
מקורם של אבותיו של לונגשאמפ בכפר לונגשאמפ, נורמנדי.
למרות שידוע שהוא נולד בנורמנדי, המיקום המדויק אינו ידוע, כשהוא אולי ליד הכפר הנורמני ארגנטון.
אביו, יו דה לונגשאמפ, החזיק גם הוא באדמות באנגליה, וכך גם אצילים נורמנים רבים אחרים לאחר הכיבוש הנורמני ב-1066. יו נוננט - אחד ממתנגדיו של לונגשאמפ - הכריז כי לונגשאמפ הבכור היה בנו של איכר, מה שנראה לא סביר, שכן נראה כי יו דה לונגשאמפ החזיק בשכר אביר בנורמנדי.
המשפחה הייתה במקור מרקע צנוע, אך עלתה לגדולה בעקבות שירות למלך הנרי השני.
לונגשאמפ הבכור החזיק גם בקרקע בהרפורדשייר באנגליה, כולל האחוזה של ווילטון ליד רוס בוויילס.
יו התחתן עם אישה בשם אוה, קרובת משפחה של משפחת לייסי.
ההיסטוריון דייוויד בלפור מציע כי אוה הייתה בתו של גילברט דה לאסי, בנו של רוג'ר דה לאסי, שהוגלה על ידי המלך ויליאם השני בשנת 1095 בעקבות מרד.
אחותו של לונגשאמפ, Richeut, נישאה למושל של טירת דובר.
אחות שנייה, מליסנד, הגיעה לאנגליה עם לונגשאמפ, אך חוץ מזה לא ידוע.
אחות מתועדת שנישאה לסטיבן דוורו, אך לא ברור אם זו מליסנד.
מבין אחיו של לונגשאמפ, אוסברט נשאר פשוט, וחייב הרבה מקידומו לוויליאם; סטיבן שירת את המלך ריצ'רד הראשון במסע צלב; הנרי, אח פשוט אחר, הפך לשריף יחד עם אוסברט; ורוברט הפך לנזיר.
שניים מאחיו של לונגשאמפ הפכו לאבות מנזר.
לונגשאמפ נכנס לחיים הציבוריים עם סיום שלטונו של הנרי השני, כפקיד של בנו הבלתי חוקי של המלך ג'פרי.
עד מהרה עזב את שירותו של ג'פרי, ושירת במשרד הכתיבה של הנרי השני, לפני שנכנס לשירות עם בנו של הנרי ריצ'רד.
ריצ'רד, שהיה דוכס אקוויטניה באותה תקופה, מינה את לונגשאמפ לקנצלר דוכסות אקוויטניה.
לונגשאמפ התבלט לראשונה בחצרו של מלך צרפת פיליפ השני בפריז בשנת 1189, כאשר שימש כשליחו של ריצ'רד בסכסוך עם ויליאם מרשל, שליחו של המלך הנרי.
באותו זמן, לונגשאמפ כבר היה אחד מיועציו המהימנים של ריצ'רד.
עם עלייתו של ריצ'רד לכס המלכות של אנגליה בשנת 1189 הפך לונגשאמפ לקנצלר אנגליה.
לונגשאמפ שילם 3,000 פאונד עבור משרד הקנצלר.
לאחר מכן, עלה המחיר של סגירת מסמכי לשכה בחותם המלכותי, הנחוצים לאימותם, אולי כדי לעזור ללונגשאמפ להחזיר את עלות המשרה.
במועצה שהתקיימה ב-Pipewell ב-15 בספטמבר 1189, העלה המלך את לונגשאמפ לדרגת בישוף אילי.
ריצ'רד מינה שלושה בישופים נוספים באותו זמן: גודפרי דה לוסי לווינצ'סטר, ריצ'רד פיצניל ללונדון, והוברט וולטר לסולסברי.
לונגשאמפ מונה לתפקיד בישוף ב-31 בדצמבר 1189 והועלה לדרגת אלי ב-6 בינואר 1190.
לפני שעזב את אנגליה ב-1189, העביר ריצ'רד את מצודת לונדון לידיו של לונגשאמפ ומינה אותו יחד עם יו דה פיוסט, הבישוף של דרהאם, לתפקיד השופט הראשי, באותה תקופה, לא רק משרד שיפוטי.
במקום זאת, השופט היה האדם שהופקד על חלק ניכר מסמכותו של המלך וכאשר המלך היה מחוץ לממלכה, מסוגל לפעול בשם המלך.
יחד עם פיוסט, המלך כינה את יו ברדולף, וויליאם בריוור, ג'פרי פיץ פיטר וויליאם מרשל כשותפים בשירות השופטים, תחת פיוסט ולונגשאמפ.
כשופט, לונגשאמפ שלח שופטים ברחבי הארץ לבקר את המחוזות בביקורים שיפוטיים, למרות שלא היה לו ידע קודם על מערכת המשפט.
לונגשאמפ ופיוסט לא הצליחו לעבוד יחד, ולכן במרץ 1190 נתן ריצ'רד את הסמכות מצפון לנהר האמבר ליו, ואת הסמכות מדרום לנהר ללונגשאמפ.
דעותיהם של היסטוריונים חלוקות אם ריצ'רד הפך במפורש את לונגשאמפ לעליונה על פיוסט בזמן זה, או אם תיאורתית השניים היו אמורים להיות שווים בתחומים שלהם.
עד יוני, לונגשאמפ שחרר את פויסט מהשלטון ואת משרדו של השופט.
באותו הזמן הוא גם קיבל נציבות של האפיפיור מהאפיפיור קלמנס השלישי.
נטען שריצ'רד שילם 1,500 מארק (1,000 פאונד) לאפיפיור כדי להבטיח את תפקיד הלגאט ללונגשאמפ.
לונגשאמפ העניק לאזרחי לונדון את הזכות לבחור שריף משלהם, ולגבות ולהעביר את המס הכספי שלהם בסך 300 פאונד ישירות לאוצר של אנגליה.
בביקוריו של לונגשאמפ בדיוקסיה התלוותה אליו רכבת גדולה של שומרים וחיות, שזכו לשמצה בכל הארץ כאות לפזרנותו.
תחת סמכותו הלגאטית, הבישוף ערך מועצות לגיטיניות של הכנסייה בגלוסטר ובווסטמינסטר ב-1190. הוא גם פעל להשבת הסמכות ביורק, שסבלה מהתמוטטות הסדר לאחר טבח היהודים במרץ 1190. כמו כן, בשנת 1190, הוא שלח צבא נגד Rhys ap Gruffydd, נסיך וולשי שניסה להפיל את השליטה של האדונים הצועדים שהקיפו את ויילס.
יחסיו של לונגשאמפ עם העם האנגלי היו קשים מכיוון שהוא היה יליד נורמנדי, ולעיתים קרובות חסר רגישות למנהגים אנגליים.
הסופר מימי הביניים וויליאם מניובורג טען שלונגשאמפ היה "זר לא ברור בעל יכולת ונאמנות לא מוכחת".
לדוגמה, נראה כי לונגשאמפ לא דיבר אנגלית, מה שהקשה על יחסיו עם העם שבשליטתו.
האצילים המובילים התלוננו על כך שלונגשאמפ דחק לשוליים את הפקידים האחרים שריצ'רד מינה לשרת איתו ושהוא הביא זרים למלא תפקידים.
למרות שהאישום הראשון אינו נכון ברובו, נראה שהשני היה תקף, שכן לונגשאמפ אכן מינה לא ילידים במשרדי משפט וכשריפים.
הוא גם ניסה להשתלט על כמה טירות אנגליות על ידי הענקת המשמורת שלהם לקרוביו.
במהלך שנת 1190, יחסיו של לונגשאמפ עם אחיו הצעיר של ריצ'רד, ג'ון, היו קשים.
זה הוביל לכך שלונגשאמפ ערך מצור על טירת לינקולן והכניע את המושל של הטירה והחליף אותו על ידי המועמד שלו.
המושל, ג'רארד דה קמוויל, נשבע אמונים לג'ון והצהיר שהוא לא יכיר עוד בסמכותו של הקנצלר.
בתגובה, ג'ון לקח את שתי הטירות של טיקהיל ונורת'המפטון.
הידיעה על המחלוקת הגיעה לריצ'רד, ששלח את וולטר דה קוטאנס, הארכיבישוף של רואן לאנגליה בסוף האביב 1191, עם פקודות לנהל משא ומתן לשלום בין ג'ון ללונגשאמפ.
בסופו של דבר, וולטר תיווך בפשרה בין השניים וכתוצאה מכך ג'רארד אושר כמושל וג'ון ויתר על הטירות.
לונגשאמפ גם הסכים לפעול להבטחת הירושה של ג'ון לכס המלכות במקרה של מותו של ריצ'רד.
שליחותו של לונגשאמפ כלגאט האפיפיור פגה באביב 1191, עם מותו של קלמנס השלישי, ובכך הוסר אחד מבסיסי הכוח של לונגשאמפ.