tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1996, יעקב לישנסקי, "חמוצים מתוקים חריפים, הוצאת מודן.
במהלך המאה ה-21, הפכה המדיה האלקטרונית להוות תחליף לספרות הבישול, יותר ויותר תוכניות ריאליטי עסקו בבישול (למשל מאסטר שף), ויותר ויותר הפך האינטרנט לספר הבישול הדיגיטלי של הציבור.
ספר ברית דמשק (או מגילת ברית דמשק או מגילת דמשק) הוא השם שניתן לספר המוכר לנו מגניזת קהיר וממגילות מדבר יהודה.
כתבי יד של הספר נמצאו לראשונה בגניזת קהיר, בה נמצאו שני כתבי היד חלקיים של הספר.
כתב היד הגדול משניהם הוא מהמאה ה-10 והשני מהמאה ה-12. במגילות מדבר יהודה ממערות קומראן נמצאו פרגמנטים מעותקים רבים של הספר, כולם קטנים יותר מהעותקים שנמצאו בגניזת קהיר.
שם החיבור לקוח מהפעמים הרבות שמוזכרת בו דמשק, אליה נמלטו ובה כרתו ברית.
ייתכן כי אין הכוונה לדמשק כשלעצמה, אלא כאלגוריה לבבל או אף לקומראן.
התוכן וזיקתו לחיבור סרך היחד
ברית דמשק מבטאת תקווה אסכטולוגית להשבת מלכות דוד, שעל פי התנ"ך התמשכה אל מעבר לדמשק.
הקבוצה שהנרטיב שלה נכתב בטקסט מכונה "באי הברית החדשה בארץ דמשק", וראתה בעצמה את המשכו היחיד של עם ישראל, בעוד שכל שאר היהודים פשעו בברית עם האלוהים ולכן הופקעו ממנה.
קיים דמיון רב מבחינת מינוח ומשפט בין ברית דמשק לבין סרך היחד, חיבור אחר שאף הוא נמצא במערות קומראן, כמו למשל המונח "בני אור".
היחס בין שני החיבורים אינו ברור: יש שאומרים כי סרך היחד הוא הטקסט הראשוני, שהתפתח מאוחר יותר לברית דמשק, אחרים אומרים להפך, וקבוצה שלישית טוענת שסרך היחד נוצר כאידיאל אוטופי ולא כחלופה ממשית לברית דמשק.
דעה נוספת היא שסרך היחד וברית דמשק נכתבו לשני סוגים שונים של קהילות, האחת פתוחה והאחרת סגורה יותר.
ברית דמשק כולל התייחסות ל"מורה הצדק", אליו חלק מהמגילות בקומראן מתייחסות כדמות מן העבר, אחרות כדמות בהווה, ואחרות – כאדם שיהיה בעתיד.
מורה הצדק אינו מופיע כלל בסרך היחד, דבר המרמז כי נסיבות הכתיבה של שני חיבורים אלה היו שונות.
ברית דמשק מתארת את הקבוצה שעבורה נוצר החיבור כחסרת־מנהיג למשך עשרים שנה, לפני ש"מורה הצדק" קיבל את ההנהגה.
היסטוריונים בדרך כלל מתארכים את מורה הצדק לסביבות 150 לפנה"ס, למרות שהחיבור קובע שהוא הגיע 390 שנה לאחר גלות בבל שזה סביבות 200 לפנה"ס.
לוח השנה של הקבוצה נוסד עוד לפני 250 לפנה"ס, כשלוש מאות שנה אחרי חורבן בית המקדש הראשון.
רוב החוקרים טוענים כי המגילות קשורות לקהילה איסיית שחיה שם סביב המאה הראשונה לפני הספירה.
ספר אקסום (בגעז: መጽሐፈ ፡ አክሱም, "מצהפא אקסום") כינוי שהתקבל מאז ימי ג'יימס ברוס לאוסף הכתבים ההיסטוריים ששכנו בכנסיית גבירתנו מרים מציון, ספר זה הוא מקור חשוב ללימוד ההיסטוריה האתיופית.
ההיסטוריון קרלו קונטי רוסיני (Carlo Conti Rossini) אשר עיבד את הכתבים חילק אותם לשלושה חלקים: הראשון המתאר את תולדות אותה כנסייה עד לפגיעה בה במאה ה-16 בנוסף לטופוגרפיה של אקסום ועל ההיסטוריה של קיסרות אקסום.
החלק השני הוא אוסף של כתבים היסטוריים, רובם עוסקים בתשלומי מס, מתחילת המאה ה-17 הכולל 103 טקסטים.
החלק השלישי הוא מסוף המאה ה-17 המכיל כתבים נוספים לגבי היסטוריית אקסום, נוסף לכך קיימים עוד כתבים עד לאמצע המאה ה-19.
ספר האותיות הוא ספר ילדים שכתב ש"י עגנון בשנת 1919, על פי הזמנת שלמה זלמן שוקן, ויצא לאור רק כעבור 64 שנה, בשנת 1983, לאחר פטירתו של עגנון.
בספר 22 שירים, אחד לכל אחת מ-22 אותיות האלפבית העברי.
בשנת 1919 החליטה ועדת התרבות של ההסתדרות הציונית, בראשותו של שלמה זלמן שוקן, על הפקת ספר מאויר לילדים העוסק באותיות האלפבית העברי.
שוקן הטיל על עגנון את כתיבת הטקסט, ועל תום פרויד - את האיור, והשניים עסקו בכך במינכן בשנת 1920. השניים הסכימו על פרויקט משותף נוסף - ספר אגדות.
בסופו של דבר, "ספר האותיות" של עגנון ופרויד לא יצא לאור.
כתב היד של הטקסט נותר אצל שוקן, והאיורים הוחזרו לפרויד.
תום פרויד התאבדה בשנת 1930 לאחר שאיבדה את אביה, אחיה, ובעלה.
בנוסף לגרסה זו של הספר, נותרו לו עוד שתי גרסאות בארכיונו של עגנון: אחת בכתב ידו, ואליה צורף דף עם הערות ותיקונים, ואחת בכתב ידה של אשתו אסתר, שאחריה חיזר עגנון בעת כתיבת "ספר האותיות", לאחר שבאה למינכן כדי ללמוד באקדמיה לציור.
בשנת 1983 יצא הספר לאור בהוצאת שוקן עם איורים חדשים מאת יוני בן שלום.
ספר האשכול הוא ספר הלכה שנכתב בידי רבי אברהם בן יצחק אב בית דין נרבונה (מכונה: ראב"י אב"ד; הראב"ד השני), שחי במחצית הראשונה של המאה השתים עשרה.
ספר זה שימש כמקור פסיקה ליהדות פרובנס.
הספר עוסק בהרחבה בדברי הגאונים והרי"ף, ולדברי שלום אלבק הוא מהווה בעיקרו קיצור מספר העתים של ר' יהודה הברצלוני, רבו של ראב"י אב"ד.
תוכן הספר בעיקרו הוא כעין פסקי הרי"ף והרא"ש (כמו שנכתב בהקדמת "נחל אשכול").
הדפסת החיבור והטענות על הזיוף במהדורת אוירבך
באמצע המאה ה-19 (האלברשטאדט, תרכ"ח-תרכ"ט) הודפסה בשלושה חלקים מהדורה ראשונה של ספר האשכול בידי הרב צבי בנימין אוירבך מהלברשטאדט.
הרב אוירבך תכנן להשלים את הדפסת החיבור בחלק נוסף שהוא תכנן להדפיס (כך הוא כתב בתחילת החלק השלישי), אך הוא לא הספיק לעשות זאת.
זמן רב לאחר פטירתו נדפס חלק זה באופן חלקי בלבד (הוצאת מכון הארי פישל, ירושלים תשמ"ו).
הרב אוירבך צירף למהדורתו ביאור בשם "נחל אשכול", והוסיף מבוא על זיהוי המחבר ותולדותיו.
מיד אחרי הוצאתו לאור, עוד בחיי הרב אוירבך, פורסם מאמר ב"החלוץ" מה'מגיה' שטען שהספר של הרב אוירבך הוא זיוף המכיל חומר רב שאינו מקורי.
לאחר מותו של הרב אוירבך פרסם שלום אלבק מאמר נגד ספר האשכול במהדורת אוירבך, וטען שהוא מזויף.
טענתו העיקרית הייתה שקיימים שני כתבי יד ידועים של ספר האשכול (אחד מהם היה ברשותו של הרב אוירבך), ובהם יש רק כרבע מהחומר שהדפיס הרב אוירבך.
לעומת זאת, אין שום כתב יד קיים בעולם הדומה לנוסח שהדפיס הרב אוירבך.
לטענת אלבק רובו של הספר הוא פרי רוחו של הרב אוירבך עצמו, או קטעים שהעתיק מכתבי ראשונים אחרים ומספרי זמנו.
בתגובה, פרסמו הרב חנוך ארנטרוי, הרב יעקב שור, הרב דוד צבי הופמן ופרופ' אברהם ברלינר כתב הגנה על הרב אוירבך בשם "צדקת הצדיק" (ברלין תר"ע), בעברית ובגרמנית.
הם הראו כי הרב אוירבך, על כתב היד שהיה בידיו, ציין בכמה מקומות בשוליים לקיומו של כתב יד נוסף שבו חלקים נוספים, שנמצא לכאורה בידי אדם בשם "משה מערציג".
על תהייתו של אלבק היכן נמצא אם כן כתב היד הזה, ואם משה מרציג בכלל התקיים, הם טענו כי אכן ידוע אדם בשם זה, וכי עם פטירתו ציווה לקבור עמו את כל כתביו האישיים, והם משערים שבטעות נקבר עמו גם כתב היד הזה.
אלבק לא קיבל את דבריהם ופרסם קונטרס בשם "כופר האשכול" (ווארשא תרע"א), בו חזר על טענותיו בהרחבה.
בשעתו, עם פרסום הספר על ידי אוירבך, הוא התקבל ללא עוררין, מפני שאוירבך היה דמות רבנית ידועה, ולא היה ניתן להעלות על הדעת אפשרות של חשד בזיוף.
הספר, במהדורת אוירבך, צוטט כמה פעמים גם בספרי הלכה מקובלים כגון "משנה ברורה".
אלבק לא קיבל את דברי ההגנה על מהדורת אוירבך, והוא ההדיר "אשכול" משלו על פי כתבי היד הקיימים, מהדורה שלבסוף יצאה לאור על ידי בנו חנוך אלבק.
במאמרו "מחוקקי יהודה" טען אלבק כי ספר האשכול הוא למעשה "מהדורה קצרה" של ספר העתים שחיבר החכם הספרדי יהודה בן ברזילי הברצלוני.
לדעת ישראל תא שמע ויעקב זוסמן, מהדורת אוירבך אכן מזויפת אך היא לא זויפה בידי הרב אוירבך, כפי שטען אלבק, אלא אכן התבססה על כתב יד אחר שהיה בידיו.
כתב יד זה עצמו זויף בידי אדם אחר במאה ה-14, והם משערים שהוא נעשה בידי רבי משה די ליאון.
ספר בולדון הוא סקר קרקעות ומפקד אוכלוסין של אזור בישופות דורהאם באנגליה.
הסקר בוצע בהוראת יו דו פוייסה, בישוף דורהאם בשנת 1183 במטרה לסייע בניהול גביית מיסי הבישופות.
סקר זה דומה באופיו ובצרותו לספר יום הדין - סקר שנערך כמאה שנים קודם לכן.
באותה עת מיסי הבישופות נאספו על ידי הבישוף ולא על ידי גובי המיסים של מלכי אנגליה, ולכן ספר יום הדין לא סקר את הבישופות.
סקר בולדון היה הראשון שבין הסקרים שנערכו צפונית לנהר טיז.
בדומה לספר יום הדין, מפרט הספר את המיסים הנגבים (הן בעבודה, הן בכסף והן בתוצרת חקלאית ובעלי חיים) מאת בעלי האדמות בתחום הבישופות (הכולל את נורהאמשייר ובדלינגטונשייר).
מהספר ניתן ללמוד כי כלכלת אזור דורהאם במאה ה-12 הייתה חקלאית בעיקרה.
ארבעה עותקים של הספר שרדו עד ימינו, שהקדום שבהם הוא העתק של הספר מהמאה ה-13 השמור כיום בספרייה הבריטית.
ספר גיא חיזיון הוא ספר פילוסופי-קבלי שנכתב בשנת 1578 על ידי אברהם בן חנניה יגל במתכונת של אוטוביוגרפיה המשלבת מסע אלגורי בעולמות עליונים של המחבר ורוח אביו.
הספר נכתב כאשר יגל שהה בכלא במנטובה, עקב הסתבכות עסקי ההלוואה בריבית בהם עסק.
אברהם בן חנניה יגל (1553 – 1624) היה רופא, פילוסוף ומקובל יהודי איטלקי, נולד בעיירה מוֹנטסֶליצֶ'ה (Monselice), מדרום לפדובה, בתחום הטרה פירמה (שטח שלטון הרפובליקה של ונציה בשטח חצי האי האפניני).
זמן קצר לאחר מכן מת אביו והוא נשא לאשה את דינה בת בת-שבע פאנו והושע דה סלווטורה דה קולוניה, שהיה בנקאי בעיר.
בתקופה זו עסק יגל במסחר והלוואה בריבית ועקב כך הסתכסך עם בני משפחת אלמג'טי.
זהו ספר הביכורים של יגל, אותו כתב במשך כשנה בה שהה בכלא של מנטובה.
הספר נפתח עם רוחו של אביו המת של יגל הבאה לבקרו בתא כלאו:
יגל מתבקש לספר לאביו על נסיבות חייו שהובילו למאסרו, בתוך סיפור תולדות חייו, העמוסים סכסוכים כספיים ובין-אישיים נשזר סיפור מסעו עם נשמת אביו בעולמות "צבא השמיים" (בדומה לורגיליוס ודנטה ב"קומדיה האלוהית").
כל הדמויות עוסקות בשאלה מהי מטרת חיי האדם ומגיעות למסקנה כי המטרה היא ביקוש החכמה.
במהלך המסע השמיימי נפגשים השניים עם נשמות שונות.
חלק מן הנשמות נושאות נאומים וסיפורים המזכירים יצירות כדקאמרון של בוקאצ'ו) למשל מלמד שהתרשל בחייו וכעת נאלץ ללמד נשמה שנייה, של מהמר כפייתי, המציג את עולמו בנאום סנגוריה סאטירי על התמכרותו (למשל הוא דורש את "גלגול עצמות המתים" בחזון העצמות היבשות לגלגולן של הקוביות העשויות עצם).
בין הנשמות שפוגשים השניים גם אישים הקשורים למאורעות היסטוריים כגון נשמות התאומים הסיאמיים מוונציה ונשמתו של איוב.
בחלק השני של החיבור רואים יגל ואביו בחזונם (שהוא חזון-בתוך-חזון עבור יגל) שלוש נשים המייצגות את לימוד הפילוסופיה, המדע (כולל אסטרולוגיה) ואת המדע האלוהי (לימוד תורה וקבלה).
האב והבן מתקדמים לעבר הגבעה ("גבעת הלבונה אשר בראש הר המור"), תוך שיגל ממשיך את סיפור חייו ומעצרו.
בדרך הם פוגשים אשה נוספת שמים זורמים משדיה ומזינים נהר שהוא מקור כל חי.
אשה זו, מסתבר היא חכמת הלשון:
לאחר מעבר הנהר עוברים האב והבן ב"מעבר האהבה" אל ארמון גבעת הלבונה.
בארמון אולם ובו ארבעה קירות, על אחד מצויר עץ, על השני אדם ועל השלישי לא ידוע, הקיר הרביעי הוא מראה המשקפת את שלושת הקירות האחרים.
האשה השלישית מסבירה שהאולם מייצג את ההרמוניה ביקום בין שלושת העולמות: האלוהי, השמיימי והחומרי, בהמשך מוסבר כיצד עשר הספירות מתאימות לייצוג עשרת הגלגלים של העולם השמיימי וכיצד עקרונות אלה משתקפים בעולם הטבע (העץ) ובגוף האדם.
לכך מכוון ציור האדם, העץ מסמל את עץ החיים, היא התורה, הקיר הרביעי הוא חיי העולם הבא.
ביציאה מן הארמון עולה הבוקר ויגל מקיץ משנתו.
יוסף דן קובע בספרו "הסיפור העברי בימי הביניים" כי ספר זה הוא ככל הנראה האוטוביוגרפיה הראשונה בעברית של "אדם פשוט".
אולם יגל לא ראה בעצמו "אדם פשוט" ואף אם כן הרי הספר לא היה ראשון מסוג זה{{הערה|ישראל יעקב יובל, אוטוביוגרפיה אשכנזית מהמאה הארבע עשרה".
עם זאת, זהו אחד החיבורים האוטוביוגרפיים הראשונים בעברית בעת החדשה המוקדמת (יחד עם יומנו של דוד הראובני, האוטוביוגרפיה של יהודה אריה ממודנה, זכרונותיהם של יוסף מרוסהיים ויום-טוב ליפמן הלר וספרה של גליקל מהמלין).
הספר השתלב במגמת כתיבה אוטוביוגרפית-עיונית באיטליה של התקופה.
סמוך לכתיבתו ראו אור "חיי" של בנוונוטו צ'ליני ו"ספר חיי" של ג'רולמו קרדנו.
ליגל אין מטרה להאדיר את שמו, להפך, הוא מרבה להכות על חטא וסוקר את חייו עד כתיבת הספר בנימה ביקורתית ולפיכך הוא דומה יותר לווידוי מאשר ליומן.
בנוסף לכך, הספר שונה משאר אוטוביוגרפיות שנכתבו בסמוך, כיוון שהציר האוטוביוגרפי הוא רק כלי בעל חשיבות משנית למסר הדתי והפילוסופי.
לפי הניתוח הספרותי המשווה ברור כי יגל השתמש במקורות ספרותיים נוצריים שהיו מוכרים לו ובהם במיוחד הדקאמרון של בוקאצ'ו, קובץ הסיפורים חמור הזהב, "נחמת הפילוסופיה" של בואתיוס, אותו כתב המלומד בן המאה ה-6 בבית הכלא בעודו ממתין להוצאתו להורג וספרי נובלות של בני התקופה.
שני כתבי יד של הספר שרדו, האחד בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי (מספרו 743) והשני בספרייה הבריטית (875), ציון הצנזור על כתב יד הספרייה הבריטית נושא את השנה 1600. כתב יד סינסינטי נכתב, ככל הנראה בידו של יגל.
ב-1880 פרסם רבי אברהם ברוך מני מחברון את חלקו הראשון של הספר בדפוס באלכסנדריה, לפי כתב יד סינסינטי (הכולל מספר הערות שוליים ייחודיות).
ב-1997 ראה אור הספר בהוצאת מרכז זלמן שזר בעריכתו של דוד רודרמן שהתקין את הספר לדפוס על סמך כתב יד סינסינטי כמקור עיקרי, תוך הסתייעות בכתב היד של הספרייה הבריטית ומהדורת הדפוס של מני.
הספר כולל כ-850 הערות, ביאורים ומראי מקום לכל מקור חיצוני שזוהה, כמו כן הוסיף המהדר כותרות משנה לנושאים שונים, שלא נמצאות בכתבי היד.
הספר מהווה חלק מארבע ההיסטוריוגרפיות המוקדמות של האוסף הקלאסי , ביחד עם רשומות ההיסטוריון, ו.
פָאן יֵה עצמו תיאר כך את הסיבות לכתיבת הספר: "רצוני היה לפתח דיונים במגילות עקב המאורעות, ובכך להעמיד על מכונם את מעלותיו וחסרונותיו של הדור".
הספר מסכם את שנפוצו באותה תקופה, ביניהן רשומות האן המאוחרת שכתב במאה הרביעית - ההיסטוריה הנוספת היחידה ששרדה מבין ההיסטוריות של האן המאוחרת.
פָאן יֵה אף נעזר ברשימות של סְה-מָה צְ'ייֵן ו ובכתבים נוספים, ביניהם שנכתב בהדרגה במהלך המאה השנייה.
רובם של הספרים עליהם הסתמך לא שרדו כיום בשלמותם, ובכל מקרה בהירותו והדקדקנות בפרטים של "ספר האן המאוחרת" גרמו לכך שיאפיל על ההיסטוריות האחרות העוסקות באותה תקופה.
בשנת 445, עקב מעורבותו של פָאן יֵה במזימה של וחבורתו, נידון על ידי מלך פֶּנְגְצֶ'נְג למאסר.
ב"" שכתב בעודו במאסר העיד על גישתו למקורות ששימשו בכתיבת הספר, כשהוא מותח ביקורת על קודמו בכתיבת ההיסטוריה הרשמית: פָאן יֵה הוצא להורג כשהיה בן 48 שנים, וכתיבתו של "ספר האן המאוחרת" עדיין לא הושלמה אז.
הפרק "מאמר על האזורים המערביים" מבוסס על דו"ח שהגיש (עם כמה תוספות מאוחרות) ל בסביבות שנת 125. הדו"ח מכיל לכאורה רשמים של אביו בָּאן צָ'או.
זהו הפרק ה-88 בחלק מהמהדורות של ספר האן המאוחרת, והפרק ה-118 באחרות, והוא מהווה מקור עיקרי למידע תרבותי וסוציו-אקונומי על , כולל רשמים ראשונים על (האימפריה הרומית) וכמה מהדוחות העתיקים המפורטים ביותר על הודו ומרכז אסיה.
הוא מכיל גם מספר התייחסויות לאירועים שהתרחשו לאחר מותו של הקיסר אָן, כולל תיאור קצר על הגעתן של המשלחות הרשמיות הראשונות מרומא בשנת 166.
סגנון הכתיבה מתבסס על סגנון רישום הביוגרפיות של רשומות ההיסטוריון ו, ותוכן העניינים מפרט לא מעט מן התוכן.
בספר תוקף פָאן יֵה את הגזמות הבודהיזם, כפי שניתן לראות בפרקים "מאמר על האזורים המערביים", "הביוגרפיה של שְׂיָאנְג קָאי" ו"רשומות ".
הפרשנות הראשונה לספר האן המאוחרת היא פרשנות של ב-125 מגילות.
אחריה הגיעה הפרשנות של , הידוע גם בתור הנסיך גָ'אנְג חְווָאי, אשר נחשבת ההישג הגדול ביותר בפרשנות ספר האן המאוחרת לפני שושלת צ'ינג.
בתקופת שושלת צ'ינג כתב את "", ו המשיך את העבודה וכתב את ב-220 מגילות, בכך ארגנו אוסף מקיף של הפרשנויות מדורות קודמים אשר נחשב להישג משמעותי בתחום.
במקור לא הכיל ספר האן המאוחרת חלק של "תיעוד".
רק בתקופת השושלות הדרומיות (420-589 לספירה) הוסיף לו את שמונת פרקי התיעוד של "הרחבה לספר האן" בשלושים כרכים, ויצר את המהדורה המוכרת כיום של ספר האן המאוחרת.
הספר "" מתעד כי בבחינות הקיסריות נקבע ש"ספר האן המאוחרת וההערות של לְיוֹ גָ'או הם היסטוריה אחת", וכן "צו מתקופת טאנג קובע כי לומדי "ספר האן המאוחרת" ראו בו ובתיעוד מההערות של גָ'או היסטוריה אחת, וזו הסיבה ששרדו שלושים כרכים מתוך הערות התיעוד של ההרחבה, ואף בימי סונג לא אבדו".
ספר האמנים הוא סרט פנטזיה רוסי שהופק על ידי חברת וולט דיסני, בבימויו של ואדים סוקולובסקי.
הסרט יצא לאקרנים ברוסיה ב-29 באוקטובר 2009. הסיפור מבוסס על אגדות רוסית, כגון "פרח האבן" וסיפורים נוספים מ"אוסף ארון המלכיט".
זהו הסרט הראשון של דיסני מתוצרת רוסיה.
בחורה יפה ואדיבה, בתה של באבה יאגה, מוצאת אבן קסומה הידועה כאלאטיר, תוך כדי שהיא הולכת בשדה.
האבן הופכת את לבה לאבן והיא נופלת תחת קללה מוזרה.
היא נהפכת לרוזנת האבנים וגרה במגדל אבן.
אם מחשל הפנינים יצליח להשיב את אבן האלאטיר לחיים, או אז, היא תהפוך לשליטת העולם.
רוזנת האבן, עכשיו אכזרית, אנוכית, מוקסמת מהרעיון.
היא מתחילה בחיפוש אחר מחשלי הפנינה הטובים ביותר, כשהיא מאלצת אותם לעבוד עם האלאטיר, כדי שהאבן הקסומה תהפוך לדבר חי.
אף אחד ממחשלי פנינה לא מצליח, אז היא הורגת אותם.
בעודם כלואים במגדל שלה, הם עובדים על ספר גדול אודות סודות חיתוך פנינה.
כל אחד מהם עורך את הספר, אשר מאוחר יותר מתפרסם בשם "ספר האמנים".
בינתיים, הרוזנת יוצרת ראי קסמים מדבר.
כמו כן, היא יוצרת צבא גדול של חיילי האבן המכונים ארדארים.
לעיתים קרובות היא שולחת אותם כדי להפחיד אנשים פשוטים, ללכוד כמה מהם ולהאכיל באבה יאגה, שהיא אוכלת אדם.
איוואן, הוא יתום צעיר, שגר בבית רגיל בכפר אבל חולם להיות מחשל הפנינה הטוב בעולם.
אביו נחטף על ידי רוזנת האבן ואיוואן בסתר זומם לנקום את מות אביו.
יום אחד, הוא יוצר פסל של קלאבה, בתו של בעל הבית, כשהוא מראה לה את השומן והכיעור שלה בצורה הגרוטסקית ביותר.
בעל הבית, שמעריץ את הבת שלו, פוקד להעניש את איוואן קשות.
ההוצאה להורג לא מתבצעת כאשר הכפר סופג מתקפות מצד החיילים הארדארים אשר לוקחים את איוואן ואת קלאבה ומביאים אותם בלפני באבה יאגה.
באבה יאגה יוצאת להאכיל את הארדארים, כאשר איוואן וקלאבה משוחררים באופן בלתי צפוי על ידי נערה צעירה ויפה, אשר מכנה את עצמה בשם קטיה, בתה של רוזנת האבן.
קלאבה מנצלת את ההזדמנות לברוח אך איוואן נתפס על ידי באבה יאגה.
היא מנסה להכין ממנו מרק אך דעתה מוסחת עם בואו של מפקד הארדארים, לנגול, שהגיע כדי לראות את קטיה.
באבה יאגה לא מסכימה ליחסים בין השניים והיא שולחת אותו משם.
קטיה מסתירה את איוואן, כאשר לנגול נעלם, באבה יאגה הולכת לישון, מראה לאיוואן מעבר למגדל האבן.
כל אחד יכול להיכנס דרכו אם רוזנת האבן מאפשרת זאת.
איוואן מספר לקטיה על החלום שלו להיות מחשל פנינה מקצועי ולנקום את מות אביו.
אז קטיה נותנת לו את ספר האמנים ללמוד, אך מזהירה אותו מפני הכוח הרשע של אמה.
איוואן לומד את הספר במשך שנה.
הוא מתאהב בקטיה ומתגעגע אליה מאוד.
אבל בעלת הבית השמנה קלאבה רוצה להתחתן איתו, כשהיא בטוחה שהוא המושיע שלה.
יתר על כן, רוזנת האבן פוקדת על קטיה להתחתן עם לנגול (שבאמת אוהב את הבחורה).
באשר לראווה המכוערת של איוואן גם לה יש מעריץ - ידידו של איוואן קוסמה הנפח.
סוף סוף, איוואן מסיים ללמוד את הספר והולך, למגדל אבן.
הרוזנת מבטיחה לו את ידה של קטיה בתמורה להשבתה לחיים של האלאטיר.
איוואן מאמין לה ומתחיל החישול האבן לצורה מושלמת של ורד אדום והאבן קמה לתחייה.
הוא רואה את קטיה בחלום והיא אומרת לו שהם לעולם לא יהיו ביחד.
זועם, איוואן רץ ביער, שבו חיה באבה יאגה כדי לבקש ממנה עזרה.
הארדארים נשלחים להרוג אותו, אבל קוסמה מסיח אותם והם הורגים אותו במקום.
מחפש באחר ביתה של באבה יאגה, איוואן פוגש סוס מדבר שמסייע לו שמשחרר בת ים שבויה ומסייע גם לבוגאטיר משועמם.
סוף סוף הוא מוצא את באבה יאגה, שמספרת לו על יהלומים קסומים שיכולים לבטל את כוחות השחור של, האלאטיר.
היא גם נותנת לו בקבוק עם מים חיים שמאפשרים לאיוואן להחיות את קוסמה.
ואז באבה יאגה שולחת אותו בקסם סם אל קושצ'יי, בן האלמוות, שמחזיק ביהלומים הקסומים.
תחילה קושצ'יי מסרב לתת להם אותם, אבל הוא משתכנע לעשות זאת לבסוף על ידי ארוסתו, בת ים, שניצלה על ידי איוואן.
אז איוואן לוקח את היהלומים וממהר למגדל, שבו קטיה תיתן את נשמתה לאלאטיר על מנת להפוך את האבן באופן מלא ליצור חי.
איוואן מציל את קטיה וגונב את האלאטיר בדיוק בזמן, הם ממהרים לחצות את המעבר אל העולם הלא-עולם.
הם נבלמים על ידי לנגול, שעדיין מקווה שקטיה תהיה אשתו.
קטיה בטוחה שלנגול הולך להרוג את איוואן, אז היא מציעה את עצמה בתמורה לחיי איוואן.
משהבין כי קטיה לא אוהבת אותו, לנגול מאפשר לשניהם לברוח.
הרוזנת הופכת אותו לאבן כאשר היא מגלה זאת.
אבל כאשר הרוזנת תופסת את איוואן, פוקדת עליו לתת לה את האלאטיר בחזרה, איוואן כבר לא מפחד ממנה.
הוא מעטר את האלאטיר ביהלומים הקסומים והם שוברים את הכישוף והקללה שהוטלה על לבה של הרוזנת ששוב הופכת לטובת לב ובשמחה מאפשרת לקטיה להתחתן עם איוואן.
בעלת הבית קלאבה נעצבת, כי היא רוצה להתחתן עם מישהו גם כן.
אביה אומר שהוא ייתן אותה לכל אחד ואז קוסמה סוף סוף מצהיר על אהבתו לקלאבה.
שני הזוגות נישאים וחיים באושר ועושר.
אירינה אפקסימובה - רוזנת האבן
ולנטין גאפט - מראת הקסם
לאוניד קוראבלב - בעל הבית
ליליה אחדז'אקובה - באבה יאגה
סרגיי גרמאש - הסוס המדבר
יקטרינה וילקובה - בתולת הים
אולגה ארוסבה - מספרת הסיפור
ספר האסופות הוא אוסף מהמאה ה-14 של הלכה ומנהגים יהודים גרמניים מימי הביניים, שכתב היד שלו קיים בספריית מכללת מונטיפיורי .
היצירה כוללת מספר רב של מנהגים, פסקי הלכה וסיפורים מלוקטים של מחברים רבים, המציגים את החיים של יהודי חבל הריין במאות השתים-עשרה והשלוש-עשרה.
כתב היד מנוקד כמעט לכל אורכו, מה שהופך אותו לטקסט הלא-ליטורגי והלא-מקראי היחיד שמנוקד.
החיבור עוסק ברובו בהלכות גירושין, ראש השנה, תפילין, שחיטה, שמירת שבת ופסח, תוך תיאור ליל הסדר.
בחיבור נמצאים גם תכשירים רפואיים, קסמים, טקסי נישואין, חוזים מסחריים ודתיים, צורות שונות של נידוי, ומנהגי אבלות וקבורה.
בסוף החיבור יש סיכום שלו.
היצירה נחקרה על ידי חוקרים, שהגיעו למסקנה כי הגייה אשכנזית מימי הביניים דומה מאוד להגייה הספרדית של היום.
מחבר ספר האסופות מתאר בדיוק רב כל ענף בחיי היהודים.
המחבר מרבה להזכיר מנהגים מקומיים ואמונות טפלות.
מבחינה פילולוגית יש לספר עניין רב, מהעובדה שבטקסט נמצאות הגהות גרמניות רבות המסבירות מונחים קשים או לא ברורים, וחלקן מציגות את הידע של הגרמנית שהיה בידי היהודים באותה תקופה.
ספר דברי הימים למלכי יהודה הוא חיבור אבוד המוזכר בספר מלכים 15 פעמים.
בסוף פירוט קורותיהם של 15 מתוך 20 מלכי יהודה, משתמש ספר מלכים בנוסחת סיום קבועה .
משפט זה נעדר מסוף סיפור חייהם של חמשת המלכים הבאים: אחזיה, עתליה, יהואחז, יהויכין וצדקיהו.
על כך רומזים הלשון המאוחרת של ספר דברי הימים, הכוללת מילים רבות מהשפה הפרסית, וכן ואזכור עקיף של גירוש הנשים הנוכריות, שנעשה באותה התקופה.
ניתן לשחזר את תוכנו המשוער של "ספר דברי הימים למלכי יהודה" לפי האזכורים שלו בספר מלכים.
הספר הורכב כנראה מכרוניקות רשמיות של המלכים בממלכת יהודה, כפי שהיה מקובל ליצור בממלכות ב ב.
ייתכן ש המוזכר במגילת אסתר הוא לא יותר מאשר העתקה סגנונית המבוססת על "ספר דברי הימים למלכי יהודה".
שלמה המלך כנראה לא נכלל בתוך "ספר דברי הימים למלכי יהודה", אלא בספר אחר בשם .
ספר האלילים , הוא ספר המתאר אלים וטקסים של דתות ערביות פרה-אסלאמיות.
נכתב על ידי החוקר הערבי (737–819), הטקסט ביקורתי כלפי הדת הערבית הפרה-אסלאמית ומגנה את מצב השחיתות הדתית שאליה התדרדרו כביכול הערבים מאז ייסוד הכעבה.
הספר סייע בזיהוי שירק (חטא הפוליתאיזם) עם "עבודת האלילים של הערבים הפרה-אסלאמים".
, הפילולוג המצרי, גילה ורכש את כתב היד היחיד הקיים במכירה פומבית בדמשק.
פאשה הכריז על תגליתו ב.
כתב היד, אחד מני רבים באוסף הנרחב שלו, נתרם לממשלת מצרים לאחר מותו ב-1934.
ספר הָאוֹרֶה הוא ספר הלכה מבית מדרשו של רש"י.
הספר יצא לאור לראשונה בשנת תרס"ה בלבוב על ידי שלמה בובר מתוך כתב יד מעזבונו של החיד"א.
בכתבי יד יש עדויות רבות לכך שהספר נכתב על ידי רש"י, או על פי תורתו.
בפתח כתב היד מספריית החיד"א כתב הסופר במפורש: ובסופו כתב
ובכתב יד פריז, מספריית כל ישראל חברים, חסר הפתיחה אך בסיום הלכות יין נסך נכתב: "זה המחברת חיברו רבינו שלמה לתלמידיו להורות להם הדרך אשר ילכו בה, ואת המעשה אשר יעשון".
בכתב יד אוקספורד בהלכות נדה רשום: "הלכות נדה לרבינו שלמה ז"ל.." ואחרי המילים: " .
עד שיבוא מקוה ישראל לזרוק עלינו מים טהורים לטהרינו, חתום שלמה בר יצחק".
כן בכתב יד ג' נכתב: "תם ספר האורה לרש"י ז"ל".
בספר הפרדס לרש"י, נדפס לראשונה בקושטנטינא והוסיף בו קצת דינים מספר האורה וכתב: "ספר האורה לרש"י ז"ל כתוב על קלף ישן נושן".
גם ספרי הראשונים והקדמונים המצטטים מספר זה, מייחסים אותו לרש"י, כן הוא בארחות חיים לרבי אהרן הכהן מלוניל, ובכל בו, וכן המגיד משנה והחיד"א כותבים שהספר נרשם על ידי רש"י.
עם זאת מספר מחזור ויטרי ומתשובות חכמי צרפת משמע שהספר נכתב בבית מדרשו של רש"י ועל ידי תלמידיו, ולא כולו על ידו.
כן מההשוואה עם כתבי ההלכה האחרים של רש"י משמע שחלק מהפסקים בספר הם פסקי תלמידיו ולא פסקי רש"י עצמו.
הרב בנימין זאב בנדיקט סובר כי הספר נכתב בפרובאנס על-ידי תלמידי רש"י ובצירוף פסקיו של רבי יהודה בר ברזילי.
הרב אייזיק הירש וייס טוען כי כותב הספר הוא רבי נתן המכירי, תלמידו של רש"י.
שלום אלבק טוען כי הספר נכתב בצרפת הצפונית בבית מדרשו של רש"י ונסדר על פיו על ידי מחותנו ר' שמחה מויטרי או ר' שמעיה סופרו.
בכתבי היד נקרא הספר בשם ספר האורה.
וייתכן ששם האורה הוא מלשון "הוראה".
הספר כולל פסקי הלכות על הנהגת הבוקר, תפילה, ברכות, דיני סעודה, נטילת ידיים, שעטנז, מצוות התלויות בארץ, שבת, מועדי ישראל, טריפות, כשרות ונידה.
הספר מחולק לשני חלקים, החלק הראשון כולל 128 סימנים.
החלק השני כולל 159 סימנים שרובם מופיעים גם-כן בספר איסור והיתר לרש"י.
בשל השוני הרב בין שני החלקים טוענים חלק מהחוקרים כי החלק השני יוחס לספר האורה בטעות ואינו חלק ממנו.
בפסקי ההלכה נזכרו מדברי הגאונים, הראשונים ורבותיו של רש"י.
הספר צוטט רבות על ידי פוסקי ההלכה הרבים במשך הדורות, בהם: הראב"ד בספרו תמים דעים, רבי אהרן הכהן מלוניל בספרו ארחות חיים, ספר כל בו, כפתור ופרח, שבלי הלקט, הריטב"א בחידושיו לש"ס, מגיד משנה, ספר בית מועד, ספר האסיפות, החיד"א בספרו ברכי יוסף ובספרו פתח עניים.
הספר שבמהדורת בובר קיבל הסכמה מהראי"ה קוק.
כתב יד לונדון, הספרייה הבריטית or.9155, הוא כתב היד שמעזבון הרב חיד"א והגיע לידיו מהרב יצחק רפאל אשכנזי, על פיו יצא הספר לאור עולם בפעם הראשונה על ידי החוקר שלמה בובר ובמהדורות הבאות
כתב יד 87, ספרית כל ישראל חברים בפריז
כתב יד 536 בספריית אוקספורד, ספריית הבודליאנה
כתב יד 564 בספריית אוקספורד, ספריית הבודליאנה
כתב יד 3823, פארמה, ספריית פאלאטינה
כתב יד 982, הספרייה הממלכתית של רוסיה, מוסקבה
כתב יד 204, וינה, הספרייה הלאומית של אוסטריה
כתב יד 506, ספריית הווטיקן
כתב יד 683, ספריית האוניברסיטה קיימברידג'
דפוס ראשון, לבוב, תרס"ה על ידי שלמה בובר
הספרייה החרדית העולמית בני ברק
ספר האופטיקה הוא חיבור בן שבעה כרכים על אופטיקה ותחומי מחקר אחרים שחובר על ידי אבן אל-היית'ם (965-1040), מדען ואיש אשכולות ערבי .
ספר האופטיקה הציג טיעונים, מבוססי ניסוי, נגד התיאוריה שרווחה אז בתחום הראייה.
התיאוריה הקיימת הייתה שעל פיה ראייה מתרחשת באמצעות קרניים הנפלטות מהעין אל העצמים שאנו רואים (בתיאוריה זו תמך אוקלידס).
אבן היית'ם ערך ניסויים, פיתח והציג את תאוריית ההקרנה פנימה שעל פיה ראייה מתרחש כאשר אור נכנס לעין וזו התאוריה המקובלת גם כיום.
שימוש ראשוני בשיטה המדעית (תצפית, השערה, ניסוי והסקת מסקנות).
תיאור מכשיר קמרה אובסקורה (בהמשך לתיאור של אריסטו).
הספר השפיע רבות על התפתחות האופטיקה, הפיזיקה והמתמטיקה באירופה בין המאות ה-13 וה-17.
אל-היית'ם הציע סיבות רבות נגד תאוריית ההקרנה החיצונית והצביע על העובדה שעיניים עלולות להיפגע מהסתכלות ישירה על אור בהיר, כמו השמש וכן על ההסתברות הנמוכה שעין יכולה למלא את כל החלל ברגע שהעפעפיים נפתחים.
הוא פיתח תיאוריה משלו לפיה כל עצם פולט קרני אור מכל נקודה על פני שטחו, קרניים שלאחר מכן נעות לכל הכיוונים, וכך מגיע אור לעיני הצופה.
לפי תיאוריה זו, האובייקט הנצפה הוא למעשה אוסף של אינסוף נקודות, שמהן מוקרנות קרני אור.
בספר האופטיקה, אל-היית'ם שיער את קיומם של שני סוגי אור:
אור ראשוני חזק ואינטנסיבי שמגיע מגוף מאיר עצמי
אור משני, אור מקרי שמגיע מחפצים המקבלים ופולטים אור מגופים בעלי אור ראשוני.
אור משני יכול להתקיים רק כאשר מקור אור ראשוני פוגע בו.
שני סוגי האור, הראשוני והמשני, נעים בקווים ישרים.
שקיפות היא מאפיין של גוף שיכול להעביר דרכו אור, כמו אוויר ומים ועם זאת אף גוף לא יכול להעביר אור לחלוטין, או להיות שקוף לחלוטין.
לעומתם גופים אטומים הם כאלו שהאור אינו יכול לעבור דרכם.
ישנן דרגות של אטימות שקובעות כמה אור יכול לעבור.
מכאן שכאשר אור פוגע בגוף אטום, הגוף הזה עשוי בעצמו להפוך לגוף זוהר המקרין אור משני.
אל-היית'ם הציג בספרו ניסויים רבים באופטיקה שתמכו בתיאוריות שלו לגבי אור והעברתו וכן כתב שצבע פועל בדומה לאור, בהיותו איכות מובהקת של צורה ועובר מכל נקודה על עצם, בקווים ישרים.
אנטומיה של העין ותהליך הראייה
מתוך ההבנה שאובייקטים מקרינים אור שפוגע בהם, בקווים ישרים, לכל הכיוונים, אל-היית'ם הסיק שהעין חייבת "לקבל" את האור הזה גם על פני שטחה החיצוני.
מסקנה זו הציבה בעיה בפניו, שהרי אם כך ריבוי קרניים על עין, מכל נקודה על העצם, היה אמור לגרום לתמונה מטושטשת.
אל-היית'ם פתר זאת באמצעות "תאוריית השבירה" שלו.
הוא טען שעל אף שהעצם שולח מספר אינסופי של קרני אור לעין, רק חלק מהם נופל על העין בניצב, בעוד ששאר הקרניים פוגשות את העין בזוויות שאינן מאונכות ולכן הן נשברות ונחלשות.
הוא האמין שכל הקרניים מלבד אלו שפוגשות את העין בניצב, אינן מעורבות בראייה.
במבנה העין שתיאר אל-היית'ם, ה"חומר הקריסטלי" (crystalline humor) הוא החלק המקבל את קרני האור מהאובייקט ויוצר קונוס ראייה, שבו האובייקט הנראה משמש כבסיס הקונוס, והמרכז של החומר הקריסטלי בעין מהווה את הקודקוד.
חלקים נוספים בעין הם ה"חומר המיימי" (aqueous humor) הנמצא לפני החומר הקריסטלי, ו"חומר הזגוגית" (vitreous humor) שנמצא מאחוריו.
לדעתו, חלקים אלו אינם ממלאים תפקיד קריטי בראייה.
החומר הקריסטלי מעביר את התמונה שהוא קולט אל המוח דרך עצב הראייה.
כרך 1: עוסק בתיאוריות של אל-היית'ם על אור, צבעים וראייה.
כרך 2: בו אל-היית'ם מציג את התיאוריה שלו לגבי תפיסה חזותית.
כרכים 3–4: מציגים את רעיונותיו של אל-היית'ם על השגיאות בתפיסה החזותית.
כרכים 5–6: מספקים ראיות ניסיוניות לתיאוריות של אל-היית'ם על השתקפות.
כרך 7: עוסק במושג השבירה.
ספר האופטיקה הושפע מאד מאופטיקה של תלמי.
תיאור האנטומיה והפיזיולוגיה של העין התבסס על תיאור של קלאודיוס גלנוס.
ספר האופטיקה תורגם ללטינית על ידי מלומד לא ידוע, בסוף המאה ה-12, או בתחילת המאה ה-13. הספר היה בעל השפעה רבה במהלך ימי הביניים.
ספר הבדיחות של שייקספיר הוא כותרת כוללת שניתנה לשני קבצים של אנקדוטות הומוריסטיות, שפורסמו בהפרש של שנים ספורות זו מזו.
הקובץ הראשון היה "מאה סיפורים עליזים", שמהדורתה היחידה ששרדה יצאה לאור ב-1526. הקובץ השני, שפורסם בסביבות 1530, נקרא "סיפורים עליזים ותשובות מהירות" והכיל במקור 113 סיפורים.
מהדורה מורחבת מ־1564 מכילה 140 סיפורים.
ההסבר לשם הספר, מגיע ממחזה של ויליאם שייקספיר בשם מהומה על לא מאומה שבו הואשמה הדמות ביאטריס "שקיבלתי את שנינותי הטובה מתוך 100 סיפורים עליזים" (מערכה שנייה, סצנה ראשונה) וככל הנראה באותו הזמן התבלבלו שתי היצירות וכך נוצר השם.
הסיפורים ב"מאה סיפורים עליזים" משנת 1526 מתרחשים ברובם באנגליה, בעיקר בלונדון או בסביבתה, ומכילים דמויות של כמרים טיפשים, נשים בוגדניות ווולשים, מושא הלעג של בדיחות רבות באותה תקופה.
לאחר רובם מופיעה הערה על מה שניתן ללמוד מהסיפור.
העורכים הוויקטוריאניים של הספר זיהו כמה מקורות איטלקיים וצרפתיים מהמאות הקודמות, אך הוא היה בעיקר מאגר למסורת פופולרית שהופיעה באוספים ממוקדים יותר שפורסמו מאוחר יותר.
"לסיפורים עליזים ותשובות מהירות" יש טווח התייחסות ספרותי רחב יותר.
בין תוכנו ניתן למצוא שניים מהמשלים של איזופוס העוסקים בנושאים אנושיים, על האסטרונום שנפל לבאר (25), והזקנה והרופא (89).
ושני סיפורים פופולריים שיוחסו לאיזופוס באוספים מאוחרים יותר: האישה שטבעה ובעלה (55), והטוחן, הבן והחמור (59), והאלמנה הצעירה (10) ממשלי לה פונטיין.
ספר ביכורים או רומן ביכורים הוא הספר הראשון שסופר מפרסם.
לעיתים קרובות מדובר בהזדמנות הראשונה של המחבר ליצור רושם בעולם ההוצאה לאור, ולכן הצלחתו או כישלונו של ספר הביכורים עשויים להשפיע על יכולתו של המחבר לפרסם ספרים נוספים בעתיד.
סופרים מתחילים שאין להם שם מוכר קודם (כגון פרסום בעיתונות, עיונים, או כתבי עת ספרותיים) מתקשים לרוב למצוא מו"ל.
לעיתים מחברים חדשים מוציאים את ספרם הראשון בהוצאה עצמית, שכן הוצאות ספרים אינן מוכנות להסתכן בהשקעת הון בשיווק ספר של מחבר לא מוכר.
ברוב המקרים, מו"לים רוכשים זכויות לספרים – ובמיוחד לספרים ראשונים – באמצעות סוכנים ספרותיים, המשמשים כסינון ראשוני ליצירות לפני העברתן להוצאות.
הקשיים הללו נובעים הן ממגבלות משאבים של ההוצאות בבחינת יצירות חדשות והן מן העובדה שקוראים נוטים לרכוש ספרים של סופרים בעלי שם יותר מאשר של סופרים בראשית דרכם.
משום כך, נוצרו פרסים ספרותיים מיוחדים המוקדשים לספרי ביכורים.
בשוק הספרותי הבריטי והאמריקאי, סופרים מקבלים לרוב מקדמה כספית קטנה לפני פרסום ספרם הראשון; במקרים נדירים שבהם מצפים להדפסה רחבה ומכירות רבות, גובה המקדמה עשוי להיות גדול בהרבה.
דוגמה לכך היא בשנת 2013, כאשר City on Fire מאת גארת' ריסק הולברג עורר מלחמת מכרזים בין עשרה מו"לים, והזכויות נרכשו לבסוף על ידי קנופף תמורת שני מיליון דולר.
באופן כללי, ספרי ביכורים אינם נמכרים היטב עד שהמחבר רוכש לעצמו מוניטין ספרותי.
ישנן חריגות: היוטיוברית זואלה פרסמה את ספרה הראשון נערה מחוברת בנובמבר 2014, והוא נמכר ב־78,109 עותקים בשבוע הראשון בבריטניה, הודות לקהל מבוסס שכבר היה לה.
לשם השוואה, חמישים גוונים של אפור נמכר בכ־14,814 עותקים בשבוע הראשון, ו-הארי פוטר ואבן החכמים זכה בתחילה להדפסה קטנה בלבד.
ספרי ביכורים מצליחים נוטים להמשיך להימכר מפה לאוזן, ולעיתים יודפסו מחדש, בעוד שהוצאות ספרים אינן משקיעות לרוב בקמפיינים שיווקיים גדולים לסופרים חדשים.
מסיבה זו קיימים בעולם פרסים ספרותיים רבים המוקדשים לספרי ביכורים, בדרך כלל לפי ז'אנר או לאום.
בין היוקרתיים שבהם ניתן למנות את פרס המינגוויי/פ"ן בארצות הברית, פרס גונקור בצרפת, Guardian First Book Award בבריטניה, Aspekte-Literaturpreis בגרמניה ופרס נומה לספרות ביפן.
בישראל פרס ספיר וכן פרסים אחרים כמו פרסי שר התרבות והספורט, מעניקים פרסים הן לספרי ביכורים והן לספרים מוערכים.
מבקרת הספרות לסלי ג'יימיסון מהניו יורק טיימס תיארה את ההתלהבות הציבורית הרבה סביב ספרי ביכורים ופרסים אלו כחלק מהקסם שבגילוי סופרים חדשים.
הסופרת אייאנה מת'יס הוסיפה כי ספר ראשון הוא "חלק מנשמתו של הכותב באופן שבו ספרים מאוחרים לעולם לא יוכלו להיות", שכן הוא תוצר של כל חייו עד לאותו רגע.
לעיתים ספר הביכורים של מחבר יהיה פשוט יותר מבחינה סגנונית או רעיונית בהשוואה ליצירותיו המאוחרות, ולעיתים אף לא יכלול את המאפיינים הייחודיים המוכרים ביצירתו הבשלה.
דייב אסטר מהאפינגטון פוסט ייחס זאת לשני גורמים:
סופרים בראשית דרכם עדיין מגבשים את סגנונם הייחודי.
קהל הקוראים נכון יותר לקרוא יצירות של סופרים לא מוכרים אם הן דומות מבחינת סגנון לספרות המקובלת.
דוגמאות לכך הן ההוביט של ג'.ר.ר.
טולקין, The Edible Woman של מרגרט אטווד ו-רשומות מועדון הפיקוויקים של צ'ארלס דיקנס – ספרים שנחשבים פשוטים יותר לעומת יצירותיהם המאוחרות.
עם זאת, ישנם ספרי ביכורים שנחשבים ליצירת המופת של מחברם, כגון מאדאם בובארי של גוסטב פלובר, מלכוד 22 של ג'וזף הלר, תוף הפח של גינטר גראס ו-הכל קורס של צ'ינואה אצ'בה.
ישנם סופרים הפותחים את דרכם דווקא בכתיבת סיפורים קצרים, שקל יותר לפרסם, ורק לאחר מכן עוברים לכתיבת ספר.
מאז שנות ה־80 של המאה ה־20, המונח "ספר ביכורים" הפך לשכיח יותר ויותר בשיח הספרותי.
הספר עצמו מייחס את רוב דרשותיו לרבי שמעון בר יוחאי, תנא מהמאה ה-2 לספירה, ולתלמידיו.
הוא מכיל מדרשים על התורה, רובם בארמית, המחולקים לפי פרשות השבוע.
כמו כן משולבים בו שני חיבורים מאוחרים: "רעיא מהימנא" ו"תיקוני הזוהר".
הספר פורסם והופץ לראשונה בשלהי המאה ה-13, על ידי המקובל רבי משה די לאון.
זהות המחבר או זמן חיבור הספר המקורי אינם ידועים, אך מרבית החוקרים כיום סבורים כי הוא נכתב סמוך לפרסומו, על ידי די לאון עצמו או על ידי קבוצת כותבים.
גופו של ספר הזוהר בנוי מדרשות המיוחסות ברובן לרבי שמעון בר יוחאי (רשב"י) ותלמידיו מהמאה ה-2 לספירה סביב פרשיות התורה, ושפתו רובה ככולה ארמית.
רשב"י ותלמידיו מרבים להביא ולצטט מאמרים מתוך כמה ספרים שלא הגיעו לידינו, מהם "ספרא דאדם קדמאה", "ספרא דרב המנונא סבא", ו"ספרא דרב ייסא סבא".
למרות היותו מאוחר מהזוהר, ברוב המהדורות פוזר ה"רעיא מהימנא" לאורך החלק המרכזי, כך שלכל פרשה הוכנסו המצוות המצויות בה בתורה.
עשרת החברים הנקראים "חבריא קדישא" (החבורה הקדושה) שהם בעלי הזוהר הם: רשב"י ראש החבורה; בנו – רבי אלעזר; רבי אבא הסופר; רבי יהודה; רבי יוסי; רבי יצחק; רבי חזקיה; רבי חייא; רבי ייסא; רבי אחא.
בספר מופיעים שמות של תנאים ואמוראים מתקופות שונות, בכתיבה דומה לתלמוד.
בזוהר נזכרים ספרים חיצוניים קדומים (כגון ספר חנוך א' וספר חנוך ב'); בצד המדרשים בספר הזוהר משולבים אף קטעי פרשנות מבית מדרשם של חכמי צרפת וספרד: רש"י, ראב"ע, רד"ק ואף רמב"ן.
בספר כלולות "אידרות" – "אידרא רבא" (המושב הגדול או האספה הגדולה), "אידרא זוטא" (המושב הקטן או האספה הקטנה) ו"אידרא דבי משכנא" (מושב בית המשכן).
ייחודן של האידרות הוא בכך שבהן מתכנסת כל ה"חבורה" ומתיישבת במקום אחד – בניגוד לשאר הדרשות הנאמרות על ידי שניים, שלושה או ארבעה מהחברים ובדרך כלל נאמרות בדרך, תוך כדי הליכה או תוך כדי סעודה.
אידרא דבי משכנא מופיעה בפרשת תרומה.
רשב"י ושלושה מתלמידיו דנים בה בסודות התפילה על פי דרשות הבנויות על פסוקי הקמת המשכן.
אידרא רבא מופיעה בפרשת נשא.
רשב"י מגלה בה את "הפרצופים" – גילויי אלוהות בדמות פני אדם על פי הפסוק "על הכיסא דמות כמראה אדם עליו מלמעלה" (יחזקאל א' כ"ו).
כל אחד מתשעת החברים נושא, בתורו, דרשה.
בכל דרשה "מתקן" הדרשן את אחד מהאיברים של ה"פרצוף" העליון ולבסוף, רשב"י "מתקן" את תיקוני הזקן היוצאים מן ה"פרצוף" ואז חותם את הדיון ומגלה את הדברים שהחברים ידעו רק בראשי פרקים.
בסיומו של ה"מושב", שלושה מהחברים נופחים את נשמתם כיוון שנחשפו לסודות שהיו למעלה מדרגתם.
אידרא זוטא מופיעה בפרשת האזינו.
מתואר בה מפגשם האחרון של חבורת הזוהר הנעשה כהכנה לפטירתו של רשב"י.
בתחילת המפגש, מבהיר רשב"י שבניגוד ל"אידרא רבה" שבה כל אחד מן החברים נשא דרשה, הפעם הוא יהיה היחיד שידבר, מכיוון שזהו "יום ההילולא" שלו (=יום השמחה).
הוא משמיע באוזני תלמידיו את כל הסודות שחשש לגלות לפני כן, ולבסוף, יוצאת נשמתו כאשר הוא אומר את המילה "חיים" – שבפסוק "כי שם צוה ה' את הברכה חיים עד העולם" ().
חלקים אחרים בזוהר מתייחסים לצדיקים נסתרים כגון רב ייבא סבא שהוא סוחר הנושא סחורה על חמורו (טייעא) ונראה בתחילה כעם-הארץ, אך מתגלה כמקובל גדול הדורש בענייני תורת הנפש, גלגולי נשמות ושאלת הטוב והרע בעולם.
דמות אחרת היא "הינוקא" המופלא – ילד-פלא, בנו של רב המנונא סבא, שמגיל ינקות יודע לדרוש בסתרי תורה ועולה עליהם בחכמתו.
סיפור אחר בזוהר מתאר את מפגשם של רשב"י וחבריו בגן עדן עם 'רב מתיבתא', הוא ראש הישיבה של מעלה, הדן אתם על ענייני העולם הבא והנשמה.
בחטיבה זו כלולים החיבור 'סתרי תורה' שבו מקובצים מאמרים על ספר בראשית ו"" על התורה, ששפתו מעורבת עברית וארמית והוא עוסק בבריאה, העולם הבא והנשמה.
חלקים נוספים השייכים ל"ספרות הזוהר", אך לפי המחקר הם חלקים מאוחרים, שנכתבו בסביבות שנת 1300 כנראה בידי מחבר שונה, אנונימי אף הוא, הם "רעיא מהימנא" (הרועה הנאמן – כלומר משה) ו"תיקוני הזוהר".
החיבור "רעיא מהימנא" משולב בתוך גוף ספר הזוהר והחיבור "תיקוני זוהר" הוא חלק נפרד.
"תיקוני זוהר" הוא שבעים דרשות על דרך הקבלה לפסוק הראשון בספר בראשית.
כתיבתו של המחבר האנונימי מאופיינת באסוציאטיביות רבה, שפתו עשירה הרבה פחות משפת הזוהר והתיאוסופיה שלו שונה בהיבטים מסוימים מהתיאוסופיה של מחבר הזוהר.
הזוהר עוסק רבות בעולמות העליונים, בדרך כלל בשפה סימבולית קשה לפענוח.
הוא מתאר ממד קדום ונשגב שמשפיע על העולם האנושי אבל גם מושפע ממנו, ושכל פרט בעולם האנושי רומז אליו.
שתי דמויות מרכזיות בעולם הזה הם הזכר והנקבה העליונים, שמכונים בזוהר במגוון רב של שמות.
חיבורם של שני הפרצופים האלה הוא משאת נפש עליונה עבור בעלי הזוהר, שרואים בו פתח לכל הטובות והברכות.
בכלל, חיבור ואיחוד הם הערך העליון, והפירוד נתפס כשורש כל רע.
דמות הנקבה היא השכינה, הנתפסת כמי שגורשה ממקומה בגלל עוונות בני ישראל, וחזרתה תלויה בתשובתם.
כנגד עולם האורות הזה מזכיר הזוהר את הסטרא אחרא, ה"צד האחר", מכלול כוחות החושך והטומאה בעולם.
הזוהר מרבה לדבר על הדיכוטומיה בין ימין לשמאל, בין חסד לדין, בין טוב לרע ובין זכר לנקבה, ותולה את קיומו של העולם באיזון הנכון בין הקטבים האלה.
הזוהר מציג גישה תאורגית: מעשיהם של בני האדם משפיעים על מצב האורות העליונים.
מעשי המצוות הם "עבודה צורך גבוה" – הם נועדו לתקן ולייחד את האלוהות עצמה, וכל פרט בהם מכוון לתכלית זאת.
במקביל, האדם יכול להשרות על עצמו מהאור העליון באמצעות מעשיו.
שאלות אודות זמן ומקום חיבור ה"זוהר" וזהות מחבריו העסיקו דורות רבים של מלומדים וחוקרים.
ממועד פרסומו במאה ה-13 ועד ימינו אנו, נקודת המוצא הוודאית והמוסכמת נוגעת לפרטי פרסומו של ספר הזוהר, והמחלוקת נוגעת לשאלת מועד חיבורו.
ספר הזוהר נתפרסם לראשונה על ידי המקובל הספרדי רבי משה בן שם-טוב די-לאון (רמד"ל) שטען כי מחברו הוא רבי שמעון בר יוחאי.
כמעט מיד עם פרסומו של הספר, קמו מערערים על קדמותו, וכנגד טענת רבי משה די לאון כי רבי שמעון בר יוחאי חיברו.
עדות נאמנה בת זמנו באה מיצחק דמן עכו אשר מעיד באגרותיו כי פגש את די ליאון וביקש ממנו לראות את עותק המקור אך רבי משה די ליאון נפטר בטרם הספיק להביא לו את העותק.
לאחר חקירה נוספת שמע עדות מפי אחד מעשירי קורדובה שהציע סכום גדול לאלמנתו תמורת עותק המקור אותו העתיק רבי משה די ליאון ואף הציע לה "סידור" לביתם, שידוך עם בנו.
אך אלמנתו סרבה באומרה כי את הכל בדה מליבו וכי אין להם עותק מקורי של ספר הזוהר.
כיום סבורים מרבית חוקרי הקבלה באקדמיה שהספר נתחבר בידי רמד"ל עצמו, או בידי חבורת אנשים שפעלה בסביבתו, ואין הוא חיבור קדום שאבד ונתגלה מחדש.
לעומת זאת, על פי הגישה ה"מסורתית", שרווחה בקרב המקובלים בעיקר לאחר גירוש ספרד, "הזוהר" חובר על ידי רבי שמעון בר יוחאי (רשב"י) ותלמידיו שחיו בארץ ישראל במאה השנייה לספירה, אך הוסתר במשך השנים מהמון העם והיה נחלתם של יחידי סגולה שעסקו בו בסתר.
בעמדה זו תמכו חוקרים תורניים כגון הרב כשר והרב ראובן מרגליות.
המחלוקת בדבר קדמות ספר הזוהר נותרה בעינה גם במאות השנים הבאות, אפילו בתוך חוגי המקובלים עצמם.
רוב המקובלים אמנם התייחסו אל הזוהר כאל מדרש קדום וכינו אותו "מדרשו של רשב"י", "מדרש ירושלמי" וכדומה, אך בד בבד היו גם מקובלים שהתייחסו לספר הזוהר כאל כל ספר קבלה מימי הביניים, לא פחות ולא יותר משאר ספרי הקבלה של אותה תקופה.
גם בין הרבנים היו שערערו על קדמות ספר הזוהר.
רבי יעקב עמדין חיבר ספר בשם "מטפחת ספרים" ובו ערער על קדמות הזוהר.
גם החתם סופר, שהאמין בתורת הקבלה, התבטא ש"אילו היה יכולת להעמיד מדרשי רשב"י על טהרתן לא יהיה כולו רק ספר קטן הכמות מאוד מחזיק דפים מעוטים".
גרשם שלום, מייסד חקר הקבלה, טען במחקריו כי ספר הזוהר נכתב ברובו בידי ר' משה די לאון, למעט חלקי ה"רעיא מהימנא" ו"תיקוני זוהר" המאוחרים יותר, שנכתבו להערכתו במאה ה-14. בעקבותיו הלכו חוקרי קבלה רבים, אולם חוקרים מאוחרים יותר הטילו ספק בבלעדיות שהוא ייחס לרבי משה די לאון.
תלמידו, יהודה ליבס, סבור כי אין לזוהר מחבר יחיד, וכי יש לדבר על חבורה שלמה שסביבה נארג החיבור.
רונית מרוז ורחל אליאור ציינו כי קיימים מאות כתבי יד עתיקים של ספר הזוהר, השונים זה מזה במובנים רבים, והסיקו שהוא נכתב באופן הדרגתי החל מהמאה ה-11 בארץ ישראל ולפחות עד למאה ה-14, תוך שינוי ועדכון הגרסאות הקודמות.
מאז פרסומו עורר ספר הזוהר התנגדויות שונות.
רבים ממתנגדי הזוהר עשו זאת על רקע הפולמוס סביב זהות מחברו וזמן חיבורו של הספר וביניהם אף חלק מן המקובלים בעצמם.
רבים ממתנגדי הקבלה, תקפו את הספר כמייצג המרכזי שלה.
הרב אלעזר פלקלס מבקר קשות את ספר הזוהר והקבלה בכלל, ובין השאר כותב: דברים דומים אמר רבו, הרב יחזקאל לנדא, בדרשה שצונזרה בספר "דרושי הצל"ח" (שהוציא נכדו בשנת 1886) ופורסמה לראשונה בשנת תשס"ט.
תנועת הדרדעים, שנוסדה בתימן בראשותו של הרב יחיא קאפח, דחתה בתוקף את הקבלה.
מקובלים רבים בשלהי המאה ה-13 ותחילת המאה ה-14, הביאו בספריהם מאמרים שונים מספר הזוהר וביארו אותם.
הראשון הידוע לנו היה רבי מנחם רקנאטי (1250–1310).
אחריו אנו מוצאים מקובלים מספרד שציטטו ופירשו את הזוהר: רבי יצחק ן' סהולה, רבי טודרוס בן יהודה אבולעפיה (1247–1306), רבינו בחיי בן אשר (1255–1340), רבי דוד בן ר' יהודה החסיד, רבי שם טוב אבן גאון (1287–1330), רבי יצחק עראמה (1420–1494), רבי ישראל אלנקאוה ועוד.
בנוסף לכך היו גם חכמים שכתבו פירוש ישיר לספר הזוהר או לחלקים ממנו.
מבין הראשונים, עד להופעת האר"י היו:
רבי דוד בן יהודה החסיד, חי בתחילת האלף הקודם בספרד, חיבר פירוש בשם ספר הגבול.
פירושו על האדרא רבא נמצא במספר כתבי יד.
רבי שמעון לביא (1485–1586) יליד ספרד וחי בטריפולי – חיבר פירוש בשם כתם פז על כל הזוהר, אך רק על חלק בראשית נדפס בליוורנו תקנ"ה.
רבי אברהם ב"ר אליעזר הלוי מגולי ספרד שהגיע לאיטליה חיבר פירוש על כל הזוהר, אך השתמר ממנו ב' מאמרים בלבד.
רבי חיים ויטאל חיבר פירוש על הזוהר קודם בואו לאר"י אך הוא גנזו.
כבר בחייו הוציא ר' יעקב צמח כתבים אלה מהגניזה והם הגיעו לידי ר' אברהם אזולאי ששילבם בספרו אור החמה.
כיוון שפירוש זה נכתב לפני שלמד אצל האר"י חלקו עליו רבים.
רבי משה קורדובירו (ה'ר"פ–ה'ש"ל) חי בצפת, חיבר פירוש ארוך ומקיף על כל חלקי הזוהר בשם "אור יקר".
העתקה בכתב יד שהותקנה בשנת שמ"ב עבור הרמ"ע מפאנו, נמצאת בספריית מודינה.
הרמ"ק ביאר באורח מקיף ושוטף, כמעט כל מילה בזוהר.
רק בשנים תשכ"ב–תשנ"ח נדפס כל הפירוש לראשונה בירושלים במהדורה מיוחדת של "ספר הזוהר עם פירוש אור יקר".
פירוש זה הוא החשוב ביותר מבין כל הפירושים שנכתבו על הזוהר לפני האר"י.
בפירוש זה השתמשו בחיבוריהם גם ר' אברהם אזולאי בפירושו אור החמה, ר' אליהו לואנץ בפירושו אדרת אליהו, ר' אברהם גלאנטי בפירושו ירח יקר ועוד.
רבי אליהו לואנץ, הבעל שם מוורמייזא (ה'ש–ה'שצו) חיבר: א.
פירוש על כל הזוהר כולו בשם אדרת אליהו (משולב בפירוש הרמ"ק ובהגהות הרמ"א).
בשנת תשנ"ח נדפס הפירוש על ספר בראשית.
ב פירוש על תיקוני הזוהר בשם צפנת פענח, בכתב יד.
רבי אברהם גלאנטי, מתלמידי הרב משה קורדובירו, חיבר פירוש בשם ירח יקר אך הוא לא נדפס.
מהדורה שנייה מקוצרת מהפירוש נערכה על ידי ר' אברהם אזולאי ונדפסה בספרו זוהרי חמה.
לאחר שפרסם האר"י את תורת הקבלה שלו, החל גל חדש של פירושים לזוהר בהתאם לקבלת האר"י או בתיווך עם קבלת הרמ"ק.
הראשון שערך פירוש מקיף לזוהר על פי קבלת האר"י היה הרב משה זכות (הרמ"ז) בשם מקדש ה'.
ספר מקיף נוסף הוא מקדש מלך, שבו פירושי רבי אברהם אזולאי ממרקש ותלמידיו, נערך על ידי תלמידו, רבי שלום בוזגלו.
מנטובה שי"ח–ש"כ מהדורה ראשונה, ממנה למדו האר"י וגוריו.
קרימונה שי"ט הודפס בכרך אחד, ייתכן שמהדורת מנטובה הסתמכה עליו במקצת.
קושטא תצ"ו מהדורה עם נוסח מתוקן, שהתבססה על הגהות רבי משה מזרחי שכתבם על בסיס הגהות רבי חיים ויטאל ורבי יהודה משען, עליה התבססה מהדורת וילנא תקנ"ה שהיא הבסיס לרוב מהדורות הצילום בימינו.
אמשטרדם תקל"א–תקל"ב מהדורה שיצאה על ידי רבי שלום בוזגלו והתבססה יותר על הנוסח המקורי של מהדורת מנטובה מאשר על התיקונים החדשים שנעשו בקושטא תצ"ו.
ליוורנו תקנ"א–תקנ"ג מהדורה שיצאה על ידי רבי חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א).
בהקדמתו למהדורה יצא החיד"א נגד נוסח הזוהר שהדפיס רבי שלום בוזגלו באמשטרדם וסמך את ידיו על מהדורת קושטא תצ"ו.
סלאוויטא תקנ"ח–תקנ"ט יצא לאור בבית הדפוס החסידי המפורסם בסלאוויטא.
וילנא תרמ"ב יצאה לאור בבית דפוס ראם, שימשה את מרבית מהדורות הצילום במאה ה-20.
רונית מרוז יוזמת ומנהלת "פרויקט הזוהר", העוסק בחקר כתבי היד של הזוהר, במחקר ההיסטוריה, הפילולוגיה, הפואטיקה והתאולוגיה בזוהר במימון האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים במסגרתו היא עורכת קטלוג מקיף של כל כתבי היד הידועים של ספר הזוהר, המהווה בסיס למהדורה מדעית עתידית של ספר הזוהר.
ספרה - 'הביוגרפיה הרוחנית של רשב"י - דיון ביסודותיו הטקסטואליים של הזוהר' (ירושלים תשע"ח) מציג כמה היבטים מן התיזה שלה.
היבטים אחרים של התיזה שלה הוצגו בספרה משנת תשע"ט - 'יובלי זוהר - מחקר ומהדורה ביקורתית מוערת של זוהר, פרשת שמות'.
באוקטובר 2017 הסתיימה התקנת מהדורה מדעית בעריכת דניאל מט, המבוססת על קטלוג כתבי היד של הזוהר שערכה רונית מרוז.
על סמך מהדורה זו הם תרגמו את הזוהר לאנגלית.
המהדורה מומנה על ידי משפחת פריצקר מארצות הברית ונקראת על שמה.
הזוהר נכתב בארמית בניב שונה מהארמית של התלמוד הבבלי (ארמית בבלית).
הוא תורגם במרוצת הדורות לכמה שפות: עברית, לטינית, יידיש, לאדינו, ערבית יהודית (ערבית באותיות עבריות), גרמנית, אנגלית, צרפתית וקוראנית.
אחד מתרגומי הזוהר לעברית הוא תרגומו החלקי של הרב יהודה יודל רוזנברג (5 כרכים, ניו יורק, 1927).
תרגום שלם ונפוץ הוא "הסולם" של הרב יהודה לייב אשלג (20 כרכים, ירושלים, 1953).
זהו תרגום מילולי שבו משולב פענוח הסמלים לפי תורת האר"י.
תרגום נפוץ נוסף הוא הספר "מתוק מדבש" של המקובל הירושלמי רבי דניאל פריש, מראשי ישיבת שער השמים.
זהו תרגום עממי יותר, ומשולבים בו פירושי האר"י ופרשנים אחרים.
שני הספרים הופיעו כסדרות מרובות כרכים.
גם המקובל הרב יהודה פתיה כתב תרגום לאידרות, וכן המקובל הרב דוד בצרי כתב תרגום לכל מעשיות הזוהר [7 כרכים] ובנו המקובל הרב יצחק בצרי הוציא את ספר הזוהר אגדות ומעשים בהוצאת ידיעות ספרים.
הזוהר תורגם לאנגלית במהדורת פריצקר שבעריכת דניאל מט, על סמך מהדורה מדעית שהכינו.
בשנים 1981–2001 ראה אור תרגום חלקי של הזוהר לצרפתית בשבעה כרכים, מאת שארל מופסיק (Charles Mopsik) הכולל את חלקי הזוהר לספר בראשית, למגילת רות, לשיר השירים ולאיכה.
ספר הג'ונגל או "ספר היער" הוא אנתולוגיה של סיפורים קצרים שנכתבו בידי רודיארד קיפלינג, שלאחר פרסומם במגזינים שונים הוצאו כקובץ בשנת 1894.
ספר המשך, "ספר הג'ונגל השני", פורסם ב-1895. לאחר מכן פורסמו לעיתים שני הספרים תחת כרך אחד.
הסיפורים מתרחשים (פרט לאחד מהספר הראשון ואחד מהספר השני) ביערות הגשם שבהודו ונעים סביב יחסיהם של בעלי חיים ובני אדם, בין אם מדובר ביחסי אחווה (סיפורי מוגלי), חברות ("ריקי-טיקי-טאבי") או הרג (כלב הים הלבן).
רבים מהסיפורים מתהדרים בטון בוגר וכוללים כמות לא-מעטה של אלימות, ככל הנראה במטרה להקנות תחושה ריאליסטית.
לכל סיפור מלווה שיר הקשור אליו.
הידועים שבסיפורים הם שלושת הסיפורים מהספר הראשון העוסקים ב"גור האדם" הנטוש מוגלי שגודל על ידי זאבים הודים בג'ונגל ההודי.
ההשראה לסיפורים הגיעה מביקורו של קיפלינג בפארק הלאומי פנץ' שבהודו.
אחֶי מוגלי – סיפורו של הילד מוגלי שגודל על ידי זאבים בעזרתם של באלו הדוב, קא הפיתון ההודי ובגירה הפנתר, ולאחר מכן נאלץ להתעמת עם הטיגריס שירחן ולשוב אל קרב בני האדם.
שיר הציד של להקת סיוני
צייד קא – סיפור המתרחש לפני עזיבתו של מוגלי את הג'ונגל.
מוגלי נחטף בידי שבט הקופים ומחולץ בידי באלו, בגירה ובעזרת קא הפיתון.
– לאחר שובו לכפר בני האדם, מוגלי מאומץ על ידי משואה ובעלה שאיבדו את בנם נאטו.
הסיפור עוסק בהסתגלותו לחיים בכפר, ומציג את הקרב הסופי בינו לשירחן.
כלב הים הלבן – כלב ים לבן נוכח בעת הרג חבריו על ידי בני אדם, ומתחיל לנדוד ברחבי הימים במטרה למצוא מקום מקלט לכלבי הים.
כאשר פורסם לראשונה, נחשב סיפור זה למשל על תנועת הציונות, שהייתה אז בחיתוליה.
"ריקי-טיקי-טאבי" – בן-נמיות צעיר ניצל מטביעה בעזרת בני-אדם, ויוצא למאבק בזוג נחשי הקוברה המאכלסים את הגינה שלהם.
טומאי נער הפילים – ילד כבן עשר זוכה לחניכה כמטפל-פילים לאחר שנוכח ב"מחול הפילים".
משרתי הוד מלכותה – חייל בריטי מאזין לשיחה בין בעלי חיים בשעת לילה במחנה.
שיר – התהלוכה של חיות המחנה
איך בא הפחד – האטי הפיל מספר למוגלי ולחיות סיפור מראשית ימי העולם.
להשליט את הג'ונגל – נקמתו של מוגלי בכפר שגירש אותו.
השיר של מוגלי נגד בני האדם
כידון המלך – מוגלי מוצא אוצר מסוכן.
כלב אדום – סופו של אקילה.
ריצת האביב – מוגלי חוזר אל בני האדם, כולל רמז לאהבה ראשונה.
עיבוד האנימציה (1967) שהופק על ידי אולפני דיסני ועסק במוגלי ובסיפורו, זכה להצלחה רבה ונחשב לאחת הקלאסיקות של החברה.
למרות זאת, הסרט כולל שינויים רבים בדמויות, מתבסס אך באופן רופף על העלילה הכללית, ועיבד את התוכן כך שיתאים לילדים.
האנימטור צ'אק ג'ונס עיבד את "אחיו של מוגלי", "ריקי-טיקי-טאבי" ו-"כלב הים הלבן" לשלושה סרטים מצוירים בני כ-20 דק' כל אחד במהלך שנות השבעים.
למרות המדיום המונפש - ובניגוד לעיבוד של אולפני דיסני - הסרטים נותרו נאמנים למקור עם שינויים קלים אם בכלל, והתמקדו ביצירת האווירה הבוגרת והאלימה-לעיתים שאפיינה את הסיפורים.
"מסיפורי ספר הג'ונגל" - סדרת אנימה ששודרה ב-1989 כללה 52 פרקים ועיבדה רבים מהסיפורים, תוך כדי הוספת פרטים ושינויים לא-מעטים.
"ספר הג'ונגל" - סדרת הנפשה ממוחשבת ששודרה בשנת 2010, שגם היא למעשה בדומה לסדרה "מסיפורי ספר הג'ונגל" כללה 52 פרקים.
"ספר הג'ונגל' - סדרת הנפשה ממחושבת בהפקת ערוץ בייבי, ובה מוגלי והזאבים לומדים בבית ספר של באלו הדוב ולומדים מהי משמעותה של חברות.
בתוכנית מופיעות גם שאר הדמויות.
ב-1942 הופק סרט בבימויו של זולטאן קורדה, שהשתמש בפרטים מסיפורים כגון "נמר!
נמר!" ו-"כידון המלך" (מתוך "ספר הג'ונגל השני"), וכן הופיעו בו דמויות מסיפורים נוספים.
הנער/שחקן סאבו הופיע בתור "מוגלי".
דיסני הפיקו סרט לייב אקשן עיבוד נוסף בשנת 1994, בהשראת דמותו של מוגלי.
בעיבוד זה, בניגוד לספר, החיות אינן מדברות.
עוד סרט לייב אקשן של דיסני יצא ב-1998, בו רוב החיות מדובבות.
הסיפור "טומאי נער הפילים" עובד לסרט בשם "נער הפילים" (1937) בכיכובו של הנער/שחקן סאבו.
הוא אף עובד לסדרת טלוויזיה שהתבססה על הסיפור המקורי והסרט.
בשנת 2016 הפיקה דיסני סרט לייב-אקשן המבוסס על הסרט משנת 1967.
בשנת 2018 הפיקה נטפליקס את הסרט מוגלי אגדת הג'ונגל.
בשנת 1996 עלה מחזמר ישראלי המבוסס על הסיפור בכיכובו של תום אבני, ולצדו טוביה צפיר, ששי קשת, אבי יפה ועוד.
ההצגה הועלתה בגרסה מחודשת כמעט על כל הקאסט המקורי למעט תום אבני בשנת 2024.
בשנת 2015 עלתה הצגה חדשה שנקראת ספר הג'ונגל-המחזמר בהפקת תיאטרון הילדים הישראלי בהפקתה של קארין סתיו ובכיכובה של ענבלי בא-לי.
המחזמר הציג כבר מעל 300 הצגות בישראל ועדיין מציג.
ברוך, חברת "אמנות" - הכרך הראשון
ספר הג'ונגל, תרגם אוריאל אופק, הוצאת כתר - שני הכרכים עם שינויים בסדר הסיפורים
ספר הג'ונגל, תרגם יואב כ"ץ, סדרת הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה, הוצאות מודן ואוקיינוס, הכרך הראשון המלא
ספר הג'ונגל הוא סרט קולנוע מונפש של חברת וולט דיסני, שיצא לאקרנים במהלך שנת 1967. הסרט מבוסס על ספרו של רודיארד קיפלינג "ספר הג'ונגל" והוא הסרט ה-19 של חברת וולט דיסני והאחרון שוולט דיסני עצמו היה אחראי להפקתו.
בישראל, בשנת ההוצאה המקורית, 1967, היה לסרט הראשון של דיסני שהופץ בידי חברת פורום פילם (שהיום מחזיקה את הזכויות להפצה של כל סרטי דיסני בישראל), ובשנת 1988 היה הסרט הראשון באורך מלא שדובב לעברית.
הסרט זכה להצלחה והוחזר לקולנוע לאחר עשר שנים עם אותו הדיבוב העברי.
בריאיון עם האחים שרמן (המלחינים) במהדורת היהלום הם ציינו כי מבין הדיבובים הכי מוצלחים לסרט היה החדש מביניהם (רוב הדיבובים דובבו בשנת ההפצה המקורית), הדיבוב העברי, וכי דני ליטני החליף כראוי את פיל האריס.
בשנת 2003 יצא סרט ההמשך "ספר הג'ונגל 2".
בשנת 2016 נוצר סרט לייב אקשן בעל אותו שם המבוסס על הסרט.
הפנתר השחור בגירה מוצא תינוק נטוש, ומוסר אותו למשפחת זאבים, שראשה הוא הזאב ראמה.
הזאבים קוראים לילד "מוגלי", ומצא חן בעיניהם מאוד והוא - אותם.
לילה אחד הטיגריס הבנגלי שירחן חוזר לחלק הג'ונגל שבו מתגורר מוגלי.
באספת זאבים, בראשות מנהיגם אקילה, נקבע כי הילד לא יוכל ליהנות מחסות הלהקה, משאין בכוחה היכולת להתמודד מול הנמר.
בגירה מציע לקחת את מוגלי לכפר של בני האדם, ומעריך שמוגלי בוודאי יסכים.
המועצה שמחה על ההצעה, אך מוגלי אינו נוכח במעמד הדברים.
לעת ערב, לאחר שמוגלי ובגירה טיילו בג'ונגל כמה זמן, חושף בפניו בגירה כי אין מדובר בטיול רגיל, ושלמעשה הוא מוביל אותו לכפר של בני אדם.
מוגלי שולל את הרעיון מכל וכל, חרף הפצרותיו של בגירה בדבר הסכנה.