tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקדטים הוזמנו על ידי ראש הממשלה הרפורמיסטי, סרגיי ויטה, לקחת חלק בממשל הקבינט הראשון שהורכב בין אוקטובר לנובמבר 1905, אך סירבו לקבל משרות בקבינט ובכך הותירו אותו בשליטת פוליטיקאים שמרנים.
הרקע המיידי לכישלון המגעים היה סירובם של הליברלים לשתף פעולה בקבינט עם שר הפנים הריאקציונר פיוטר דורנובו; אולם למעשה, הקדטים חשו נוח יותר להיוותר באופוזיציה לממשל, לאור ספקותיהם האם הצאר יממש את הבטחותיו לרפורמות או שישוב למדיניותו האוטוקרטית.
על אף שהורכבו בעיקר מאנשים משכילים ומבני השכבות הגבוהות בחברה, ראו הקדטים את עצמם כמי שמנהיגים את המוני העם ובאים בשירותם - לא רק כהמשך למסורת של "אנשי הציבור" שפיתחה האינטליגנציה הליברלית מסוף המאה ה-19, אלא גם מכיוון שרק על המעמדות הנמוכים יכולה הייתה המפלגה לבסס את משענתה מבחינה פוליטית.
אולם יחסם של הליברלים כלפי ההמונים היה דו-משמעי והתאפיין גם בחשש ובחוסר-אמון; עוצמת ההתקוממות של הפועלים והאיכרים במהלך מהפכת 1905 הבהילה את הקדטים והביאה אותם להסתייג בחוזקה ממהפכה עממית אלימה, שהם עצמם עלולים להפוך לבסוף לקורבנותיה.
בבחירות לדומה הראשונה בפברואר 1906, שאותן החרימו חלק מהמפלגות הסוציאליסטיות והמהפכניות (המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית ושני פלגי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית), זכו הקדטים ל-179 מושבים והיו לסיעה הגדולה ביותר בדומה.
עם כינוסה של הדומה ב-27 באפריל יצרו הקדטים ברית עם הטרודוביקים, מפלגת האיכרים השמאלית, שהקנתה להם רוב בפרלמנט, ואימצו קו של התנגדות מיליטנטית ונוקשה לממשלה.
במסגרת פעילותם בדומה הוקיעו הקדטים בכל הזדמנות את מדיניות הדיכוי של השלטון הצארי; דרשו שינויים חקיקתיים-פוליטיים מרחיקי-לכת שיביאו למינוי ממשלה האחראית בפני הדומה ולביטול המועצה המדינית (הבית העליון של הפרלמנט); ואף קראו, במרביתם, לרפורמת קרקעות רדיקלית במסגרתה יופקעו כל שטחי האדמה העודפים של בני האצולה.
עקב התגברות הלחץ הפוליטי והרדיקלי מהדומה החליט הצאר על סגירתה ב-8 ביולי.
בתגובה נסעו 120 מהצירים הקדטים בדומה, יחד עם מספר צירים ממפלגות אחרות, לעיירה ויבורג (שהייתה באותו זמן חלק מפינלנד האוטונומית) וחתמו שם על "מניפסט ויבורג", שנוסח על ידי מיליוקוב, ובו קריאה לעם להתנגד באופן פסיבי לשלטון על ידי הימנעות מתשלום מיסים וסרבנות גיוס.
האוכלוסייה ככלל לא שעתה לקריאותיהם של הליברלים במניפסט, שהביא אך לתוצאות מזיקות מבחינתם של הקדטים, שרבים ממנהיגיהם נעצרו לאחר מכן ונאסר עליהם לקחת עוד חלק בדומה.
כישלונם בדומה הראשונה והחלפת מרבית מנהיגיהם הביאו לכך שהקדטים נסוגו בשנים הבאות ממדיניותם הרדיקלית ומהרטוריקה שצידדה בהמוני העם הפשוט, ופנו לעבר קו שמרני וצנוע בהרבה של ליברליזם - המפלגה הפגינה למען דמוקרטיזציה והרחבת זכויות האזרח מבלי לחתור ישירות תחת המערכת הצארית, ותוך כיבוד חוקיה.
עמדתם התמנתה והלכה ככל שחלפו השנים.
בדומה השנייה שהתכנסה בפברואר 1907, לאחר שמרבית מנהיגי המפלגה הוחלפו ומעמדה בעיני הציבור הלך וירד, ירד משמעותית שיעורם של הצירים הקדטים ל-98 מושבים.
על אף שעדיין היו לסיעה הגדולה ביותר בדומה, הקדטים לא הוסיפו לשלוט בדיוני הפרלמנט ואיבדו את הדומיננטיות בו לטובת הגוש הסוציאליסטי הרדיקלי.
על אף שהקדטים מיתנו את עמדותיהם בתקופת הדומה השנייה, והתרכזו בעיקר בהגנה על זכויות הדומה ובקידום חקיקה ליברלית, הם התנגדו להצעת החוק שביקשה להוקיע את האלימות המהפכנית.
"הפיכת יוני 1907", שבה סגר ראש הממשלה פיוטר סטוליפין את הדומה ושינה את החוק האלקטורלי באופן שצמצם דרסטית את ייצוגם של בני המעמדות הנמוכים ושל המיעוטים הלאומיים, עוררה את זעמם של הליברלים.
בעקבות שינוי החוק האלקטורלי צומצמו הקדטים בדומה השלישית (1907 - 1912) לסיעת אופוזיציה קטנה יחסית, שמנתה 54 מושבים.
עם דעיכתה הכוללת של רוח המהפכה ברחבי המדינה מיתנה המפלגה את עמדתה אף יותר כך שלא התנגשה עוד ישירות עם הממשלה, ותחת זאת התרכזה בהשפעה ליברלית על החקיקה תוך שיתוף פעולה עם האוקטובריסטים ועם המפלגה הפרוגרסיסטית.
מרבית הקדטים, יחד עם האגף השמאלי של האוקטובריסטים, פעלו ללא הצלחה לבלימת מדיניות ה"רוסיפיקציה" המחודשת של לאומי האימפריה הלא-רוסיים (שבשיאו נלקחו מפינלנד מרבית הזכויות האוטונומיות שלה ב-1910).
אולם, פלג מיעוט בהנהגת פיוטר סטרובה תמך בגרסה מתונה של מדיניות ה"רוסיפיקציה", דבר שאיים על קרע במפלגה.
מרבית הצעות החוק הליברליות שהצליחו הקדטים להעביר בדומה (שעסקו בין היתר בחופש העיתונות, חירויות דתיות וזכויותיהם של האיגודים המקצועיים) נחסמו באותן שנים על ידי המועצה המדינית, שהורכבה בעיקר מבני אצולה מלוכניים וריאקציוניים, או על ידי וטו של הצאר עצמו שהוקנה לו בחוק.
הדבר סימל את דעיכתו של אידיאל זכויות האזרח שעליו שמה המפלגה את יהבה, ואת כישלונם של הקדטים להביא למודרניזציה של המערכת השלטונית והחברה ברוסיה באמצעות רפורמות פרלמנטריות.
החל מ-1912 התחדשו ביתר שאת שביתותיהם ומאבקם במשטר של הפועלים, שכעת, משתביעותיהם לרפורמות חברתיות לא סופקו ועם כישלונה של תקופת הדומה, התרחקו מהנהגתם הפוליטית של הליברלים ופנו לקו רדיקלי בהנהגתן של המפלגות המהפכניות, ובייחוד הבולשביקים.
נסיבות אלה, וההידרדרות המתמשכת בפופולריות ובמספר חבריה של המפלגה שבאה בעקבותיהן, גררו קרע בשורות הקדטים בין הפלג השמאלי, שטען כי אבד הטעם לנסות להגיע לרפורמה במסגרת הסדר האוטוקרטי הקיים, לבין פלג שביקש להטות ימינה את מדיניות המפלגה.
רגשי האחדות הלאומית ששררו בקרב מעמדות הביניים הלכו ודעכו עד אמצע 1915, והקדטים הפכו ביקורתיים בצורה נוקשה כלפי השלטונות, כחלק מהמשבר הפוליטי שהתעורר בעקבות הנסיגה הגדולה מגליציה ופולין וניהולה הרשלני של המלחמה בידי הממשלה הצארית.
לאחר כינוסה המחודש של הדומה ביולי 1915 חברו מרבית הקדטים יחד עם מפלגות מתונות נוספות ל"גוש הפרוגרסיבי", שבניסיון אחרון למנוע את התפרצותה של מהפכה אלימה מלמטה, ניסה לשכנע את הצאר למנות מיניסטריון שייהנה מאמון הציבור.
הפלג השמאלי של הקדטים, לעומת זאת, הצטרף למפלגות הרדיקליות והסוציאליסטיות בדרישה למינוי ממשלה האחראית כליל בפני הדומה - דבר שנתקל בהתנגדות חריפה של המתונים במפלגה, בראשות מיליוקוב.
הצאר לא נענה אף לדרישות המתונות לרפורמה פוליטית, ובחודשים שלאחר מכן נקט בצעדים לחיזוק מחודש של כוחו האוטוקרטי ולדיכוי האופוזיציה.
עם התגברות שחיתותם של השלטונות הצאריים, החמרת המצב הצבאי והתעצמותם של המשבר הכלכלי ואי-הסדרים החברתיים בעקבות המלחמה, מצאו הקדטים את עצמם בפני חשש של אובדן כל אמון בינם לבין ההמונים, כשהסכנה של מהפכה עממית אלימה נראתה קרובה מתמיד.
אף המתונים ביותר מבין הקדטים, שבאופן סדרתי הסתפקו בכל ויתור פוליטי שהוא בניסיון להרגיע את רוח המהפכה, החלו להגיע למסקנה כי אבד הטעם לשיתוף פעולה עם הממשל במתכונתו הנוכחית.
ברוח זו נשא מיליוקוב במושב הפתיחה המחודש של הדומה, ב-1 בנובמבר 1916, את נאומו המפורסם "טיפשות או בגידה?" שבו הוקיע את הממשלה הצארית.
רבים מהפוליטיקאים הקדטים לקחו חלק או תמכו במזימות השונות להפיכת חצר שנרקמו בחודשים האחרונים לקיומו של המשטר הצארי, אך לא הספיקו לצאת אל הפועל.
הקדטים לקחו חלק חשוב ב"וועד הזמני" שהוקם על ידי הדומה ב-28 בפברואר 1917, בשיאם של ימי מהפכת פברואר, במטרה ליטול משימות שלטוניות בבירה פטרוגרד.
מנהיג הקדטים, מיליוקוב, הוביל את נציגי ועד הדומה במשא ומתן מול נציגי הסובייט של פטרוגרד, מרכז הכוח האלטרנטיבי שהוקם באותם ימים, שבסופו הוסכם על הקמת ממשלה זמנית מטעם הדומה עד לכינוסה של אספה מכוננת שתכונן חוקה חדשה למדינה.
בממשלה הזמנית הראשונה, שהורכבה ב-2 במרץ, נכללו חמישה קדטים יחד עם יסודות ליברליים נוספים, עת שלבוב נבחר למלא את תפקיד ראש הממשלה.
באותו יום הודיע הצאר ניקולאי השני על התפטרותו מכס המלוכה ועל העברת השלטון לאחיו מיכאיל, שלמחרת, בשכנועם של נציגי הממשלה הזמנית, הודיע על סירובו ליטול לידיו את השלטון - דבר שהוביל לנפילת המונרכיה ברוסיה ולסיום השלטון בן שלוש־מאות-השנה של שושלת רומנוב.
הקדטים, שב-1906 אימצו מדיניות רדיקלית ועד למהפכה נחשבו כמפלגה שמאלית יחסית, מצאו עצמם לאחר פברואר 1917 בצד הימני של המפה הפוליטית, עם איבוד כוחן של המפלגות המונרכיסטיות השמרניות והתגברות הדומיננטיות של הסוציאליסטים בחיים הפוליטיים.
כוחה של הממשלה הזמנית היה מלכתחילה מוגבל על ידי הסובייט הפטרוגרדי ונמצא תחת פיקוחו ("השלטון הכפול"), והיא במהרה מצאה עצמה מתקשה להתמודד עם החלשתו הדרסטית של כוחו של השלטון המרכזי, התמוטטותם של החוק והסדר בכפרים, התפרקות המשמעת והמורל של הצבא הרוסי והמאבקים החברתיים והלאומניים הגוברים ברחבי האימפריה.
ביחס לדרישה העממית ליציאה מהמלחמה, נקטו מרבית הקדטים בשורות הממשלה הזמנית, יחד עם הנהגת הסובייט, במדיניות של "התגוננות מהפכנית": המשך ההשתתפות בלחימה על מנת להגן על המדינה הרוסית ועל הישגי המהפכה, במקביל לפתיחת הסדר שלום בינלאומי "ללא סיפוחים ופיצויים".
עם זאת, שר החוץ משורות הקדטים, מיליוקוב, תמך בעמדה המנוגדת על פיה יש לשמר את האינטרסים האימפריאליים של רוסיה הצארית, וב-18 באפריל שלח איגרת דיפלומטית לבעלות הברית של רוסיה עם הבטחה להמשך השתתפותה של המדינה במלחמה עד ל"ניצחון החלטי".
פרסום האיגרת הוביל להפגנות המוניות כנגד הממשלה הזמנית וכנגד המלחמה בין 20 ל-21 באפריל, שבעקבותיהן נאלץ מיליוקוב להתפטר מתפקידו.
כוחם של הקדטים בממשלה הזמנית נחלש עם הצטרפותם ב-5 במאי של שישה שרים סוציאליסטים לקואליציה, בהם מנשביקים וסוציאל-רבולוציונרים.
בין הקדטים והסוציאליסטים חלו קרעים רבים בקואליציה, שהביאו לבסוף להתפרקותה, סביב השאלות החברתיות והלאומיות הבוערות, והמשבר הפוליטי הגיע לשיאו בעקבות כישלונה של מתקפת יוני והמהומות שפרצו בפטרוגרד כנגד הממשלה הזמנית בראשית החודש הבא.
ב-4 ביולי התפטרו שלושה בני האגף הימני של הקדטים מהממשלה במחאה על הזכויות האוטונומיות שהוענקו לאוקראינה.
כעבור שלושה ימים התפטר לבוב רשמית מתפקידו כראש הממשלה והוחלף על ידי הסוציאליסט אלכסנדר קרנסקי, שנחשב כאדם היחיד שהיה ביכולתו לגשר בין השמאל והימין ברוסיה, בימים בהם הקיטוב הפוליטי והחברתי במדינה הלך והחריף והסכנה של מלחמת אזרחים עמדה בפתח.
בעקבות אירועי יולי התחדדה אף יותר סטייתם של הקדטים לצד הימני של המפה הפוליטית, והם חברו לגורמי הימין הקונטר-רבולוציוני בדרישה לשלטון כוחני וסמכותני שיציל את המדינה מאנרכיה, כמו גם לדיכוי הבולשביקים, שלאורך הקיץ היוו את האיום העיקרי על הממשלה הזמנית.
על אף שהיוו מיעוט בקואליציה החדשה שהורכבה על ידי קרנסקי ב-25 באוגוסט, הייתה לקדטים השפעה מכרעת על מתכונתה, היות שקרנסקי נאלץ לבצע מספר רפורמות על מנת לשכנע את הקדטים להצטרף לממשלתו.
הקדטים עודדו נמרצות את מינויו של הגנרל הריאקציונר לבר קורנילוב למפקד העליון של הצבא, ורבים מהם אף סברו שנדרש כינונה של דיקטטורה צבאית מסוג כלשהו על מנת להשיב על כנו את הסדר במדינה.
לאחר תפיסת השלטון באוקטובר 1917 על ידי הבולשביקים והקמת הרפובליקה הסובייטית, דוכאה מפלגת הקדטים על ידי המשטר החדש יחד עם מפלגות אחרות שהתנגדו לבולשביקים, עיתוניה נסגרו ורבים מחבריה נעצרו.
רבים ממנהיגי הקדטים הצטרפו לגופי ההנהגה של הצבאות הלבנים הריאקציוניים, שלחמו כנגד המשטר הסובייטי במלחמת האזרחים ברוסיה.
בעקבות ניצחונם של הבולשביקים במלחמת האזרחים נאלצו מרבית חברי ההנהגה של הקדטים לגלות מהמדינה, ועד למלחמת העולם השנייה המשיכו לפרסם את עיתוניהם בחוץ לארץ, בעיקר בפריז.
ב-1990 הוקמה ברוסיה, שהונהגו בה באותה עת חירויות ליברליות תחת המשטר הקומוניסטי, מפלגה בשם "המפלגה הדמוקרטית החוקתית - מפלגת החרות העממית", שביססה את מצעה על מפלגת הקדטים ההיסטורית.
המפלגה הדמוקרטית המאוחדת ; בכורדית: Partiya Yekîtiya Demokrat, בראשי תיבות PYD) היא מפלגה כורדית סורית, שנוסדה בשנת 2003 על ידי לאומיים כורדים בצפון סוריה.
המפלגה, המזוהה עם מפלגת הפועלים של כורדיסטן, נחשבת לאחת הקבוצות המשפיעות ביותר במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
במהלך המלחמה הצליחה הזרוע הצבאית של הארגון, היחידות להגנת העם (בכורדית: Yekîneyên Parastina Gel, ידועה בקיצור כ-YPG), להשתלט על שטחים גדולים במחוזות אל-חסכה, א-רקה וחלב שבצפון סוריה ולקרוע אותם מידי כוחות המשטר של הנשיא בשאר אל-אסד.
בשנת 2013 החלו עימותים בין כוחות המפלגה לבין כוחות מוג'אהדין סונים הפועלים בתוך סוריה.
בשנת 2013 הכריזה המפלגה על חבל כורדיסטן הסורית האוטונומי, שכולל שלושה מחוזות.
בראש המפלגה עומד סאלח מוסלם מוחמד.
המפלגה החוסטיסיאליסטית (בספרדית: Partido Justicialista, מלשון justicia, חוסטיסיה, "צדק", ובראשי תיבות: PJ) היא מפלגה פרוניסטית פוליטית בארגנטינה, המפלגה הגדולה ביותר בתנועה הפרוניסטית.
המפלגה מחולקת לשלושה פלגים: החזית לניצחון, החזית המתחדשת ופרוניזם פדרלי, אשר לכל אחד מהם אוטונומיה נרחבת והם מתקיימים בפועל כסיעות נפרדות.
נשיאת ארגנטינה לשעבר, קריסטינה פרננדס דה קירשנר, היא חברת המפלגה.
בעלה, הנשיא בין 2003 ל-2007 נסטור קירשנר, הנהיג את המפלגה עד מותו ב-2010, וסגנו בזמן נשיאותו ומושל פרובינציית בואנוס איירס, דניאל סיולי, החליף אותו, והוא שירת בתפקיד זה עד 2014. מאז 2014 מכהן בתפקיד יו"ר בית הנבחרים הארגנטינאי, אדוארדו פלנר.
המפלגה הוקמה ב-1947 על ידי חואן ואווה פרון, והחליפה את מפלגת הלייבור הארגנטינאית, אשר פרון נבחר אליה מוקדם יותר באותה שנה.
על כל הישויות הפרוניסטיות נאסר להשתתף בבחירות לאחר המהפכה המשחררת של הצבא בארגנטינה ב-1955, ופרון נמלט ממנה.
לאחר מספר תקריות אלימות, וכן משא ומתן של פרון עם המשטר הצבאי וזרמים פוליטיים שונים, פרון חזר לארגנטינה ב-1973 וניצח בבחירות באותה שנה.
לאחר מכן נוצר מבוי סתום במפלגה, שכן היו בה פעילי שמאל וימין קיצונים יחדיו.
לאחר מותו של פרון ב-1974, ההבנה השברירית בין פלגי המפלגה התפוררה, ופרץ גל אלימות פוליטית, שהסתיים בהפיכה צבאית ב-1976.
במהלך המלחמה המלוכלכת בסוף שנות ה-70, מאות פרוניסטים שילמו בחייהם, והתגבשה ההשקפה הפופוליסטית של המפלגה.
בבחירות הדמוקרטיות הראשונות לאחר המשטר הצבאי, ב-1983, המפלגה נחלה תבוסה למפלגת האיחוד האזרחי הרדיקלי.
כעבור שש שנים המפלגה חזרה לשלטון עם קרלוס מנם, שערך רפורמה בחוקה שאפשרה לו להיבחר בשנית.
בנוסף הוא אימץ מדיניות ימנית נאו-ליברלית, ששינתה את ההשקפה הכללית של המפלגה.
בבחירות ב-1999 המפלגה הובסה על ידי קואליציה של האיחוד האזרחי הרדיקלי והחזית למדינה בסולידריות (גם היא ענף במפלגה החוסטיסיאליסטית), אך שבה לשלוט ב-2001, והייתה לה השליטה לבחירת נשיא זמני לארגנטינה לאחר המשבר הכלכלי באותה שנה.
הקונגרס בחר בחוסטיסיאליסטי אדוארדו דואלדה, אשר כיהן ב-2002 וחלק מ-2003.
בבחירות ב-2003, קהל הבוחרים התפצל ל-3 חלקים, כאשר קרלוס מנם, נסטור קירשנר ואדולפו רודריגס סאה רצו כולם לנשיאות.
לאחר ניצחונו של קירשנר, המפלגה התייצבה מאחוריו, כשהיא זזה מעט שמאלה על המפה הפוליטית.
בבחירות של 2019 הצטרפה המפלגה לסיעה של מפלגות מרכז-שמאל פרוניסטיות בשם "החזית של כולם", שזכתה בבחירות, ונציג המפלגה אלברטו פרננדס הפך לנשיא.
המפלגה הדמוקרטית הכורדית של איראן (KDPI), המכונה גם המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן האיראנית (PDKI) - היא מפלגת אופוזיציה כורדית פעילה, אך בלתי חוקית ברפובליקה האסלאמית של איראן, אשר פעיליה הם בעיקר גולים כורדים.
המפלגה הוקמה בשנת 1945 באזורים כורדיים במערב איראן ובתוך זמן קצר הפכה לכוח המוביל בבדלנות כורדית באיראן.
מאבקה של מפלגה זו לעצמאות כורדית הגיע לשיא עם הקמת רפובליקת מהאבאד ב-1946, אם כי הרפובליקה פורקה בתוך מספר חודשים בלבד והכורדים נחלו מפלה קשה.
למרות המפלה בשנת 1946, מאבק אלים של המפלגה הדמוקרטית הכורדית של איראן התחדש לקראת סוף שנות השישים והגיע לשיא במרד הכורדי של 1979, מיד לאחר המהפכה האסלאמית.
המאבק המזוין של המפלגה הכורדית הדמוקרטית דוכא ביד קשה בידי משטר האייתולות החדש, אך התנגדות אלימה נמשכה עד 1983 וחודשה שוב ב-1989. פרק זה במאבק המזוין הגיע לסיומו רק ב-1996, לאחר כ-40 אלף קורבנות, רובם כורדים.
רוב חבריה הבכירים של המפלגה חוסלו בידי סוכנים איראניים, ופעילות המפלגה כמעט הוקפאה עם הכרזת הפסקת אש חד-צדדית מצד הכורדים ב-1996.
במהלך שנות האלפיים המוקדמות, המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן האיראנית נמנעה מפעילות בדלנית, במקביל לתקופת כהונתו של הנשיא אכבר האשמי רפסנג'אני, שנחשב למתון מבין נשיאי הרפובליקה האסלאמית של איראן.
המפלגה לא השתתפה במרד של ארגון מפלגת החיים החופשיים של כורדיסטן (PJAK), ושמרה על פרופיל נמוך עד שנת 2014, אז החלו מתחים בין PDKI לבין המשטר וכן מתחים בין PJAK לתנועות כורדיות נוספות להתגלגל לכדי אלימות.
בספטמבר 2014 חלה היתקלות ראשונה מזה שנים רבות בין PDKI לבין כוחות הביטחון של איראן, עם שישה הרוגים מצדו של המשטר.
היתקלות נוספת במאי 2015 בין PDKI לבין מי שהוגדרו על ידיה כ"סוכנים איראנים במסווה פעילי PKK" הובילה ל-4 הרוגים של PDKI ו-2 פעילים לא מזוהים בלבוש כורדי.
ביוני 2015, רצף הלחימה המשיך עם שישה הרוגים למשמרות מהפכה.
המפלגה הדמוקרטית הגרמנית הייתה מפלגה ליברלית פרוגרסיבית ברפובליקת ויימאר, חלק מקואליציית ויימאר השמאלית-מרכזית (שמנתה גם את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, מפלגת המרכז הגרמנית והאיגודים המקצועיים).
בתקופת הקיסרות הגרמנית התקיימה המפלגה הליברלית הלאומית, שריכזה סביבה תעשיינים ובעלי הון ודגלה בליברליזם כלכלי ובלאומיות גרמנית לוחמנית ונחרצת בתחום יחסי החוץ.
לאחר תבוסתה של גרמניה התפרקה המפלגה.
הפלג השמאלי שלה, יחד עם שברי-מפלגות פרוגרסיביות יצר את המפלגה הדמוקרטית, בעוד שהפלג הימני, בראשותו של גוסטב שטרזמן, יצר את מפלגת העם הגרמנית.
בראשות המפלגה ניצבו פרידריך נאומן, תאודור וולף והוגו פרויס.
המפלגה הגדירה את עצמה כביתם של "הרפובליקנים הרציונלים" (Vernunftrepublikaner), שתמכו ברפובליקניזם והתנגדו לסוציאליזם.
המפלגה ביקשה לשמר חוק וסדר, התנגדה הן לקומוניזם ולמהפכות השמאל בגרמניה והן לחוזה ורסאי, סלדה מלאומנות, אנטישמיות ורודנות מכל סוג ותמכה בקידום מתון של מודרניזציה.
בשל המחויבות לדמוקרטיה, שיתפה המפלגה הדמוקרטית כוחות עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת המרכז ליצירת קואליציית המרכז-שמאל שהובילה את הרפובליקה במשך רוב שנותיה.
המפלגה פנתה לקהל עירוני של המעמד הבינוני, בעיקר מועסקים בשירות הציבורי ואקדמאים, רבים מהם יהודים.
המפלגה הייתה חברה בכל הממשלות בשנים 1918–1931. עם ההקצנה ימינה של המערכת הפוליטית הגרמנית התדרדרו הישגי המפלגה בבחירות ולקראת בחירות 1930 חברה לאיגוד הגרמנים הצעירים (Jungdeutscher Orden, Jungdo) הימני-קורפורטיסטי ליצירת "מפלגת המדינה הגרמנית" (Deutsche Staatspartei, DStP), דבר שהוביל קבוצה שמאלית-פציפיסטית שהתגבשה במפלגה בראשותו של לודוויג קווידה לפרישה מהמפלגה.
בבחירות שהתקיימו במרץ 1933 רצה המפלגה כחטיבה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 וחיקוק חוק ההסמכה, חדלה המפלגה להתקיים.
חברים לשעבר במפלגה היו בין מייסדי המפלגה הדמוקרטית החופשית והמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (במערב גרמניה) והמפלגה הליברלית דמוקרטית של גרמניה (במזרח גרמניה) לאחר מלחמת העולם השנייה.
בין החותמים על הצהרת הכוונות שהובילה ליצירת המפלגה ב-1918 נמנו פרופסורים רבים, חלקם הגדול ממוצא יהודי ובהם אלברט איינשטיין.
שניים מבין מייסדיה, תאודור וולף והוגו פרויס היו ממוצא יהודי.
המפלגה קודמה גם מעל דפי עיתוניו של המו"ל היהודי רודולף מוסה.
בסיס תומכים יהודי זה נעוץ במקורה ההיסטורי של המפלגה.
בתקופת הקיסרות הייתה תמיכה מסורתית של יהודים מהמעמד הבורגני האמיד במפלגה הליברלית הלאומית ורובם מצאו את ביתם הפוליטי לאחר המלחמה במפלגה הדמוקרטית.
המפלגה שלחה נציגים יהודים לכל מוסדות השלטון ומשורותיה יצא גם המדינאי הבכיר ביותר בגרמניה ושר החוץ היהודי היחיד שלה, ולטר רתנאו.
עם ההקצנה ימינה וניסיונות החבירה לארגונים לאומניים יותר, מצאו עצמם היהודים חברי ותומכי המפלגה היהודית-אינטלקטואלית במיעוט.
המיזוג עם איגוד הגרמנים הצעירים (שהיה סגור לחברים יהודים) גרם לפיצול גם בין יהודיה, חלקם פרשו יחד עם קווידה, בעוד שאחרים היו אדריכלי החיבור בין המפלגה הליברלית המיושבת לבין מעיין החיים הגרמניים הצעירים.
השאלה היהודית הייתה לגורם מפלג בתוך האיחוד החדש, שגרם גם לבלבול בקרב המצביעים היהודיים המסורתיים של המפלגה, שקיבלו מסרים סותרים, דבר שבא לידי ביטוי בירידת כוחה של המפלגה בבחירות (במקום שתתחזק עקב האיחוד).
מצב בבחירות הכלליות ברפובליקת ויימאר
מקור: נתוני הבחירות לרייכסטאג ברפובליקת ויימאר
ולטר רתנאו, שר השיקום בשנים 1920 ו-1921, ושר החוץ בשנת 1922. היה היהודי הבכיר ביותר בממשל הגרמני ונרצח על ידי לאומנים
מקס ובר, סוציולוג וממנסחי חוקת ויימאר
רודולף מוסה, מו"ל ואיל עיתונות יהודי-גרמני, בעליו של העיתון "ברלינר טאגבלאט"
לודוויג קווידה, פציפיסט, חתן פרס נובל לשלום
הלנה לנגה, פמיניסטית, מייסדת התנועה לשיווין זכויות לנשים בגרמניה
תיאודור הויס, כיהן כנשיא הראשון של גרמניה המערבית לאחר מלחמת העולם השנייה
המפלגה הדרום-אפריקאית הייתה מפלגה פוליטית מרכז-ימין אפריקאנרית בדרום אפריקה בין השנים 1910 ו-1934. היא הוקמה כמיזוג של ארבע מפלגות דרום-אפריקאיות ותיקות: המפלגה הדרום-אפריקאית ומפלגת אפריקאנר בונד ממושבת הכף, מפלגת העם ממושבת טרנסוואל, ומפלגת האורנג' ממושבת נהר האורנג'.
מפלגות אלו פעלו במושבות הבריטיות השונות בדרום אפריקה החל משלהי המאה ה-19, ואף שלטו בהן לפרקים במהלך העשור הראשון של המאה ה-20.
מהקמת איחוד דרום אפריקה בשנת 1910 הנהיגה המפלגה הדרום-אפריקאית את המדינה במהלך 14 השנים הראשונות לקיומה.
המפלגה הדרום-אפריקאית ייצגה בעיקר את המעמד הבינוני, יוצאי אנגליה.
בשנת 1924 היא הובסה על ידי המפלגה הלאומית ומצאה עצמה בספסלי האופוזיציה.
בשנת 1934 היא התמזגה אל תוך המפלגה המאוחדת.
לאורך מרבית שנות קיומה ניהלה המפלגה מאבק עם המפלגה הלאומית על בכורת השלטון.
למרות שבדומה למפלגה הלאומית זוהתה המפלגה הדרום-אפריקאית עם הציבור האפריקאנרי וכמוה גם היא ראתה את עצמה כמי שתפקידה להגן על מעמדו, היה ביניהם שוני בולט.
בעוד המפלגה הלאומית קידמה מצע שמרני לאומני שדגל בהתנתקות מבריטניה ובהקמת רפובליקה, המפלגה הדרום-אפריקאית פנתה אל כלל הציבור הלבן בדרום אפריקה ושאפה לטפח זהות לבנה כלל דרום-אפריקאית.
בנוסף, המפלגה הדרום-אפריקאית נחשבה לליברלית יותר, ויחסה לבריטניה ושייכותה של דרום אפריקה למלוכה הבריטית היה חיובי בדרך כלל.
המפלגה הדרום-אפריקאית הייתה מפלגה פוליטית במושבת הכף בין השנים 1890 ו-1910. החל משנת 1908 ועד לשנת 1910, החזיקה המפלגה בשלטון על המושבה.
לאורך רוב שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 שלטו במושבת הכף ראשי ממשלה פרו בריטים אשר דגלו בהעמקת האימפריאליזם הבריטי בדרום אפריקה, כאשר הם מתבססים בעיקר על קהל בוחרים ממוצא אנגלי.
כזה היה ססיל רודס, אשר החל לשמש כראש ממשלת מושבת הכף החל משנת 1890. לאחר נפילת ממשלתו בשנת 1896 נבחר גורדון ספריג לכהן תחתיו, אשר החזיק כמוהו בעמדות פרו בריטיות מובהקות.
מקורה של המפלגה הדרום-אפריקאית הוא מעלייתם של כוחות פוליטיים ליברליים שונים בשלהי המאה ה-19 בקרב האוכלוסייה האפריקאנרית במושבת הכף.
באותן השנים הקים חבר הפרלמנט האפריקאנרי יאקובוס וילהלם זאואר את "ההתאגדות הפוליטית של דרום אפריקה", אשר תהפוך תוך זמן קצר למפלגה הדרום-אפריקאית.
מטרתו של זאואר הייתה לאחד את שורות האופוזיציה לשלטונם של רודז וספריג, באמצעות הקמת מפלגה פוליטית אנטי אימפריאליסטית.
בנוסף ליחסה המסויג לבריטניה, תמכה המפלגה בסחר חופשי, החלת חוק חינוך חובה, ובגישה מתונה יחסית כלפי שחורים.
לצד מאבקה של המפלגה הדרום-אפריקאית באימפריאליסטים הפרו בריטים, היא ניהלה גם מאבקים מרים עם מפלגת האפריקאנר בונד על אהדת קהל הבוחרים האפריקאנרי במושבה.
בעוד האפריקאנר בונד הציעו יחס קיצוני ולאומני כלפי בריטניה והאוכלוסייה השחורה, המפלגה הדרום-אפריקאית הדגישה מצע מתון יותר.
בשנת 1898, נחלה המפלגה הדרום-אפריקאית הצלחה לאחר שגורדון ספריג הובס בבחירות ובמקומו נבחר לראשות הממשלה ויליאם שרינר, מועמד המפלגה.
במהלך שתי שנותיו כראש ממשלה, בשבתם באופוזיציה, ארגנו רודז וספריג את אנשיהם תחת המפלגה הפרוגרסיבית הפרו אימפריאליסטית.
מהלך זה אשר היווה במידה רבה תגובה להקמתה של המפלגה הדרום-אפריקאית צלח לבסוף, ובשנת 1900 הם חזרו לשלטון.
הפרוגרסיבים החזיקו בשלטון על המושבה עד לשנת 1908, אז נערכו הבחירות האחרונות בתולדות מושבת הכף, ובהן זכה ג'ון מרימאן, מועמד המפלגה הדרום-אפריקאית.
כך שבה המפלגה לשלטון לאחר שמונה שנים באופוזיציה.
ממשלתו של מרימאן, נשענה בין השאר על תמיכתם של אנשי מפלגת האפריקאנר בונד.
מרימאן כיהן כראש ממשלה במשך שנתיים, עד להקמתו של איחוד דרום אפריקה.
תחת ממשלתו זכו האפריקאנרים תושבי המושבה לייצוג בולט בשלטון והממשלה קידמה יוזמות ליברליות שונות.
בשנותיה האחרונות של המושבה, כאשר כבר סברו כולם שהמושבות הבריטיות בדרום אפריקה לקראת איחוד קרב, החלו אנשי המפלגה לחפש אחר שותפים להקמתה של מפלגה אשר תשמר את כוחם הפוליטי במדינה הדרום-אפריקאית המאוחדת.
מפלגה כזאת הוקמה לבסוף מיד עם הקמת האיחוד בשנת 1910, תחת אותו השם – המפלגה הדרום-אפריקאית.
המפלגה היוותה איחוד של המפלגה הדרום-אפריקאית ומפלגת אפריקאנר בונד, אשר באותן שנים מאוחרות אלו היו שותפות פוליטיות כנגד הפרוגריסיבים.
מעבר לשתי מפלגות אלו ממושבת הכף עצמה, את המפלגה הדרום-אפריקאית החדשה הרכיבו גם מפלגת העם ממושבת טרנסוואל, ומפלגת האורנג' ממושבת נהר האורנג'.
למרות שהמפלגה הדרום-אפריקאית ממושבת הכף היא זו שתבעה את שמה של המפלגה החדשה, לואי בותה, מנהיג מפלגת העם מהטרנסוואל הוא זה שנבחר להנהגת המפלגה החדשה.
שם כהונה 1 יאקובוס וילהלם זאואר ראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 2 ויליאם שרינר שלהי שנות ה-90 של המאה ה-19 3 ג'ון מרימאן העשור הראשון של המאה ה-20
המפלגה הדמוקרטית החדשה היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית בקנדה אשר נוסדה בשנת 1961 כתוצאה מאיחוד מפלגות סוציאל-דמוקרטיות.
מנהיג המפלגה עד בחירות 2025 היה ג'גמיט סינג שהחליף בשנת 2017 את תומאס מולקייר.
נכון ל-2019, המפלגה היא הרביעית בגודלה בקנדה אחרי המפלגה הליברלית, המפלגה השמרנית ומפלגת בלוק קבקואה.
בבחירות 2025 נחלשה המפלגה ואיבדה את מעמדה כמפלגה רשמית.
המפלגה מאמינה בשלום, הדגשת סיוע הומניטרי במקום פעולה צבאית התקפית, יצירת מדינת רווחה, הגדלת מס החברות, קליטת פליטים וזכויות עובדים.
המפלגה הדמוקרטית של טורקמניסטן (בטורקמנית: Türkmenistanyň Demokratik partiýasy) היא המפלגה הגדולה והדומיננטית בטורקמניסטן.
את המפלגה ייסד ספרמורט ניאזוב, אשר שלט במדינה מקבלת עצמאותה בשנת 1991 ועד מותו בשנת 2006. החליף אותו גורבנגולי ברדימוחמדוב, עד 2013.
חרף קיומן של מפלגות נוספות, זו עדיין מפלגת השלטון והיא מחזיקה בכל עמדות המפתח במשטר.
המפלגה נוצרה בשנת 1991 בתום המלחמה הקרה וסופה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית, כהמשך של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית של טורקמניסטן, בלי הבדל ארגוני משמעותי.
בטורקמניסטן העצמאית, המפלגה ממשיכה בדיכוי גורמי אופוזיציה וזיוף בחירות.
מאז הקמתה המפלגה עברה שינויים ספורדיים ומוגבלים בלבד ולמרות קיומן של מפלגות נוספות במדינה מעולם לא התמודדה מול תחרות ואתגר אמיתי בבחירות לפרלמנט ולנשיאות.
מפלגות אופוזיציה נרדפות על ידי המשטר, שמרבית זרועותיו מאוישות בנציגי המפלגה.
מצב זה נותר בעינו למרות רפורמות פוליטיות שנערכו בשנת 2010.
בהיעדר אופוזיציה של ממש במדינה, המפלגה שולטת על מרבית, אם לא כל, התעשיות המשמעותיות במדינה והתכנון המרכזי הוא יסוד מפתח במדיניות המפלגה המטפחת את הלאומיות הטורקמנית, כפי שעודד מייסד המפלגה ושליט המדינה בעבר, ספרמורט ניאזוב.
המפלגה הדמוקרטית (בלוקסמבורגית: Demokratesch Partei, בצרפתית: Parti Démocratique, בגרמנית: Demokratische Partei, מכונה בקיצור גם ה-DP) היא מפלגה ליברלית בלוקסמבורג, ואחת משלוש המפלגות המרכזיות במדינה.
כיום המפלגה מובילה את ממשלת לוקסמבורג, אם כי היא רק המפלגה השנייה בגודלה.
ה-DP ממוקמת במרכז-ימין מבחינה פוליטית, ותומכת בליברליזם כלכלי מתון, עם דגש חזק על אינטרנציונליזם ורעיון זכויות האדם.
המפלגה מונהגת על ראש ממשלת לוקמבורג קסאבייה בטל.
מעוז המפלגה הוא העיר לוקסמבורג, שם ניצחה ברציפות בבחירות לראשות העיר מאז שנת 1970.
המפלגה נחשבת לאחת המפלגות הליברליות החזקות באירופה, זאת בעיקר בשל כוחה הפוליטי, מעורבותה בממשל הלוקסמבורגי, ותפקידה במוסדות הבינלאומיים.
אמנם בלוקסמבורג התקיימו פלטפורמות ליברליות עוד משנת 1904, המפלגה נוסדה במתכונת הנוכחית ב-24 באפריל 1955. בתחילתה הייתה ה-DP מפלגה קטנה, וקיבלה 6 מושבים בבחירות הראשונות שלה, שנערכו בשנת 1955. בבחירות שנערכו בשנת 1959 קיבלה 11 מושבים בפרלמנט ולקחה חלק מסוים בממשלה של המפלגה הסוציאליסטית.
בשנת 1964 המפלגה חזרה לשישה מושבים.
בשנת 1968 קיבלה שוב 11 מושבים וחזרה אל חיק הממשלה.
בשנת 1974 קיבלה המפלגה 22% מהקולות, עובדה שאפשרה לה לנהל משא ומתן עם המפלגות הגדולות ממנה.
כתוצאה מכך, קיבלה תפקידים מרכזיים בממשלה.
בשנים שלאחר מכן התרחש משבר כלכלי במדינה, והממשלה ניסתה לצמצם את נזקיו ולמנוע אבטלה המונית בתעשיית הפלדה.
עם זאת, המפלגה הצליחה להוביל רפורמות רבות, בהן ביטול עונש המוות וקיצור תהליכי הביורוקרטיה של הליכי הגירושים.
בשנת 1979 קיבלה המפלגה כ-15 מושבים בפרלמנט, והייתה למפלגה השנייה בגודלה- הישג שיחזור על עצמו רק בשנת 1999. באותה השנה המפלגה זכתה בשני מושבים בפרלמנט האירופי, הישג שלא יחזור לעצמו.
בשנים 1984-1999 פעלה המפלגה באופוזיציה.
המפלגה אמנם נוטה לימין הפוליטי, אך בעשורים האחרונים היא נוטה להרכיב ממשלות עם מפלגות משני צידי המתרס הפוליטי.
בכך היא דומה יותר למפלגה הליברל-דמוקרטית בבריטניה או המפלגה הדמוקרטית החופשית בגרמניה, מאשר מפלגות ליברליות קלסיות אחרות בבלגיה או בהולנד.
המפלגה מאמינה בליברליזם כלכלי, סחר חופשי וכלכלת שוק.
המפלגה תומכת בנחרצות בחירויות האזרח ובזכויות האדם, ובכך גם בזכויותיהם של מהגרים ובזכויות להט"ב.
דוגמה לתמיכת המפלגה בזכויות אדם היא ביטול עונש המוות ותמיכה בזכות להפלות מלאכותיות.
בנוסף על כך, המפלגה תומכת בחיזוקם של האיחוד האירופי, נאט"ו והאומות המאוחדות.
מרבית מהכוח הפוליטי של המפלגה מגיע ממצביעים מן מעמד הביניים.
רוב תומכי ה-DP הם צעירים, אנשי צווארון לבן, עובדי מדינה, עצמאים ואנשים בעלי הכנסה גבוהה.
המפלגה זוכה להצלחה בעיר לוקסמבורג ובפרבריה העשירים.
המפלגה (וגם הפלטפורמות הליברליות שקדמו לה) זכו להצלחה רבה מאוד בבחירות המוניציפליות בעיר.
המפלגה הדמוקרטית של אלבניה (באלבנית: Partia Demokratike e Shqipërisë, או בראשי תיבות PD) היא מפלגה שמרנית באלבניה.
המפלגה היא חברה משקיפה במפלגה האירופאית מפלגת העם האירופית.
המפלגה נוסדה ב-12 בדצמבר 1990. אמנם בתחילה הייתה המפלגה באופוזיציה, אך עלתה לשלטון בשנת 1992. באותה שנה פרשו ממנה כמה חברים הולטים והקימו מפלגת הברית הדמוקרטית.
למרות זאת המפלגה נותרה בשלטון עד 1997. באותה השנה הממשלה נפלה בעקבות פרשת שחיתות אשר גרמה בסופו של דבר למלחמת אזרחים.
בשנת 2001 התחזקה המפלגה, אך נשארה באופוזיציה.
באותה השנה הפסידה המפלגה בבחירות, דבר שגרם להתפטרות ההנהגה ולרפורמות רבות.
בסופו של דבר הוחלט על דמוקרטיזציה רחבה במפלגה.
בשנת 2017 המפלגה ארגנה מחאות רבות כנגד מדיניות הממשלה וכמעט החרימה את הבחירות.
המפלגה הדמוקרטית ; לטיניזציה: Dimokratikó Kómma (DIKO)) היא מפלגת מרכז בקפריסין.
המפלגה נוסדה ב-1976 על ידי ספירוס קיפריאנו.
המפלגה משלבת גישה לאומית יוונית והתנגדות נוקשה ל"טקסים" (חלוקת קפריסין וקיומה של צפון קפריסין בשליטת טורקיה) עם מדיניות רווחה ומתפקדת כ"לשון מאזניים" בין המפלגה הפרוגרסיבית של העם העובד הקומוניסטית לבין האספה הדמוקרטית הימנית.
על אף הצלחה מטאורית בשנת ייסודה, בה הייתה המפלגה הגדולה בבית, כאשר רצה בגוש משותף עם מפלגות השמאל, מאז 1981 היא המפלגה השלישית בגדלה בבית הנבחרים של קפריסין.
במסגרת הפרלמנט האירופי המפלגה שייכת לברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים.
לפני 2009 השתייכה לברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה.
המפלגה קמה על מצע ששילב בין קו נוקשה נגד פיצול האי במסגרת הסכסוך הקפריסאי עם גישה סוציאל-דמוקרטית מתונה שכללה מדיניות רווחה לכל יחד עם תמיכה בשוק חופשי.
המפלגה נסמכה בעיקר על אישיותו של מייסדה, ספירוס קיפריאנו ועל ההבטחה שהיא זו המשמרת את רוחו של אבי האומה הקפריסאית, הארכיבישוף מקאריוס השלישי.
במערכת הבחירות הראשונה בה השתתפה, ב-1976, רצה המפלגה בגוש השמאל יחד עם המפלגה הקומוניסטית והתנועה לסוציאל-דמוקרטיה.
קיפריאנו כיהן כנשיא קפריסין בין 1977 ל-1988.
בין שנת 2000 ל-2006 הונהגה המפלגה על ידי טסוס פפדופולוס, נשיא קפריסין בשנים 2003–2008. בשנת 2013 עברה הנהגת המפלגה לבנו, ניקולס פפדופולוס.
במשאל העם על תוכנית קופי אנאן לפתרון חלוקת האי בדרך של פדרציה, הייתה המפלגה "מפלגת ה'לא'" (Οχι, "אוֹכִי" ביוונית) העיקרית, דבר שהכשיל את קבלת היוזמה.
המפלגה ההאיטית טט קאלה היא מפלגה פוליטית בהאיטי.
פירוש המילים "טט קאלה" הם "ראש מגולח", כינוייו של נשיא האיטי שהיה ראש המפלגה, מישל מרטלי.
המפלגה נמצאת בימין-מרכז של המפה הפוליטית והיא בעלת נטיות ליברליות.
המפלגה הוקמה רשמית ב-16 באוגוסט 2012.
בבחירות לנשיאות 2015 מועמד המפלגה לנשיאות היה ז'ובנל מואיז, שזכה.
בבחירות לפרלמנט בשנת 2015 קיבלה המפלגה 110 מושבים, מתוכם 11 בסנאט, ו-99 בלשכת הצירים.
לאחר הסיבוב הראשון השנוי במחלוקת בבחירות לנשיאות בשנת 2015, המפלגה תוארה כ"מושחתת "ו"לא מתפקדת", על ידי מספר קבוצות ומפלגות בהאיטי.
המפלגה הדמוקרטית החופשית השווייצרית FDP או המפלגה הדמוקרטית הרדיקלית השווייצרית הייתה מפלגה ליברלית בשווייץ, בעבר אחת המפלגות החשובות במדינה.
ב-1 בינואר 2009 היא התמזגה עם המפלגה הליברלית של שווייץ כדי ליצור את המפלגה הדמוקרטית החופשית-הליברלים.
המפלגה הדמוקרטית החופשית הוקמה בשנת 1894 על יסוד המפלגה הרדיקלית שעמדה במרכז הפוליטיקה השווייצרית החל משנות ה-1830, והתעמתה עם השמרנים הקתולים.
הרדיקלים הרכיבו את הממשלות הפדרליות בשווייץ בשנים 1848–1891. המפלגה הדמוקרטית חופשית FDP נשארה דומיננטית במדינה עד להנהגת שיטת הייצוג היחסי בפרלמנט בשנת 1919. בשנים 1945–1987 היא התחלפה לסירוגין עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית במעמד של המפלגה הגדולה ביותר בשווייץ.
בשנת 1959 לפי הנוסחה המגית זכתה המפלגה לשני מושבים במועצה הפדרלית.
בשנים 1990–2000 ירדה קרנה של המפלגה לטובת מפלגת העם השווייצרי.
נוכח המצב יצרה FDP קשרים הדוקים עם המפלגה הליברלית הקטנה והתמזגה איתה בשנת 2009. המפלגה קבעה לעצמה כמטרה את קידום החופש והאחריות האישית בתחם הפוליטיקה הכלכלית והחברתית.
מקור היסודות "ליברלי", "רדיקלי" ו" freisinnig" (מילה גרמנית ישנה עבור "ליברלי" או "חשיבה חופשית") הוא בסכסוך שפרצו בתקופת הרסטורציה בשווייץ בין הקנטונים הקתוליים השמרניים לקנטונים הליברליים.
הסכסוך הביא בשנת 1848 להקמת המדינה השווייצרית הפדרלית בעקבות ניצחונם של הקנטונים הפרוטסטנטים והליברליים על הקנטונים השמרניים והקתוליים ב"מלחמת זונדרובונד".
בשנים 1848–1891 המועצה הפדרלית של שווייץ הייתה מורכבת כולה מ"רדיקלים".
התנועה הרדיקלית בימי הרסטורציה לבשה צביון אנטי-קליריקלי ועהתעמתה עם המפלגה השמרנית הקתולית.
התנועה הזאת הייתה הטרוגנית וכללה את הליברלים פרופר, את הרדיקלים הפדרליסטים, ואת ה"דמוקרטים" הסוציאל-ליברלים, ובספקטרום הפוליטי של אז, נחשבה ל"שמאל".
רק אחרי עליית כוחה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בתחילת המאה ה-20 מצאה עצמה המפלגה FDP באזור המרכז-ימין.
ה-FDP הייתה המפלגה הדומיננטית עד לבחירות בשנת 1919 כשהנהגת הייצוג היחסי הוביל לקפיצה בייצוג הסוציאל-דמוקרטים.
ב-1959 הצטרפו הדמוקרטים החופשיים למפלגות חשובות אחרות וסיכמו על ה"נוסחה המאגית" לחלוקת מושבי המועצה הפדרלית, לפיה ה-FDP זכתה לשניים מתוך שבעה מושבים.
אחרי הבחירות בשנת 2003 נציגי ה-FDP באספה הפדרלית של שווייץ יצרו יחד עם המפלגה הליברלית סיעה פרלמנטרים משותפת.
ביוני 2005 שיתוף הפעולה ביניהם התחזק על ידי הקמת הברית הרדיקלית וליברלית.
המפלגה דוגלת בליברליזם וליברליזם חברתי ובתוכה ישנן סיעות מיעוט הדוגלות בפופוליזם.
המפלגה הוקמה ב-2014, מתוך מיזוג של מספר מפלגות בגוש הפוליטי הליברלי.
המפלגה היא אחת משתי המפלגות הגדולות בקוריאה, לצד יריבתה, מפלגת כח העם.
המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית או KDP (ראשי תיבות של: Kurdistan Democratic Party; בכורדית באותיות לטיניות: Partîya Dêmokrata Kurdistanê או PDK; בכורדית באותיות ערביות: پارتی دیموکراتی کوردستان) היא מפלגת השלטון בחבל הכורדי בצפון עיראק ומן המפלגות הלאומיות הבולטות בתולדות התנועה הלאומית הכורדית.
מאז הקמתה, פעלה המפלגה למען זכויות הכורדים ונלחמה בשלטון העיראקי, מימי המלוכה ההאשמית, דרך תקופת ההפיכות הצבאיות ולאורך ימי שלטון מפלגת הבעת'.
לאחר סיום האינתיפאדה של 1991, בחסות האמברגו האווירי שהטילו האמריקנים על צבא עיראק, החלו הכורדים לבסס לעצמם אוטונומיה, כשמנהיג המפלגה, מסעוד בארזאני, מנהל אותה ועומד בראשה.
בהמשך, לאחר הפלת משטרו של סדאם חוסיין בשנת 2003, זכתה האוטונומיה הכורדית לחסות ישירה של ארצות הברית, ולאחר שבשנת 2005 זכתה האוטונומיה הכורדית להכרה רשמית בחוקה העיראקית, הוכר בארזאני כנשיא הממשלה האזורית של כורדיסטן.
המפלגה נחשבת למפלגה הכורדית המשמעותית ביותר, אך לאחר כישלון משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית וההפסד בקרב על כירכוכ בשלהי 2017, ניכרה שחיקה בתמיכה במפלגה.
הקמה וראשית ימיה של המפלגה
בזמן השלטון המלוכני ההאשמי בעיראק, לא היוו הכורדים חלק מהמערכת הפוליטית במדינה, כיוון שהשלטון לא איפשר להקים מפלגות אתניות שתוכלנה לסכן את האחדות הפאן-ערבית שבה דגל השלטון.
בשנת 1946, הקים מוסטפא בארזאני את המפלגה הדמוקרטית הכורדית, ובשנות קיומה הראשונות פעל מברית המועצות, שבה שהה בגלות בין השנים 1947–1958. בארזאני הקים את המפלגה כסניף עיראקי של המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן האיראנית, שנוסדה בשנת 1945 במחוז מהאבאד, בתחומי כורדיסטן האיראנית.
בתחילת דרכה, התנגדה המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן למלוכה בעיראק והתרכזה בעיקר במטרות הלאומיות הכורדיות.
בהמשך, החלה לעסוק גם בנושאים חברתיים וכלכליים ואף נחשבה כבעלת אוריינטציה מרקסיסטית, לאור ההשפעה הסובייטית שבארזאני ספג בגלות.
בשנת 1953 שינתה המפלגה את שמה מ"המפלגה הדמוקרטית הכורדית" ל-"מפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית", כדי להכליל בה את הקהילות הלא-כורדיות שבכורדיסטן העיראקית.
בנוסף, הרצון לעצמאות כורדית הפך למציאות פוליטית ולאג'נדה של ממש, וכשהחל המרד הכורדי ב-1961 נשמעו סיסמאות כמו "כורדיסטן או מוות" ו"דמוקרטיה לעיראק ואוטונומיה לכורדיסטן".
מבנה הארגוני של המפלגה וסמלה
בראש המפלגה עומדים נשיא וסגן נשיא, לשכה מדינית וועד מרכזי, המחולקים לסניפים, מחוזות, ארגונים מקומיים ותאים.
מוסטפא בארזאני שימש כנשיא המפלגה מהקמתה בעיראק ב-1946 ועד מותו בשנת 1979. עם מותו, ירש אותו בתפקיד מנהיג המפלגה בנו הצעיר, מסעוד בארזאני.
בשנת 2017, פרש מסעוד מתפקידו כנשיא כורדיסטן העיראקית בעקבות כישלון משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית, תפקיד שבו ירש אותו אחיינו, נצ'ירוואן בארזאני.
למרות זאת, מוסיף מסעוד לשמש כנשיא המפלגה עד היום, ונצ'ירוואן נחשב לסגנו.
סמל המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן מורכב משני מעגלים המסמלים את המאבק המתמשך למען חירות כורדיסטן.
במרכז הסמל ישנה שמש עם ארבעים ושש קרניים המסמלות את שנת הקמת המפלגה, 1946, ובאמצע השמש מופיע נשר המסמל אומץ וגאווה.
שיבולי החיטה בסמל מסמלים את החקלאות ואת משאביה של כורדיסטן.
המפלגה בזמן שלטון מפלגת הבעת'
בתקופת המרד הכורדי הראשון, נחתמו שני ההסכמים החשובים ביותר של העיראקים עם הכורדים: ההכרזה של ממשלת עבד א-רחמאן עארף בשנת 1966 על הכרה חוקתית בכורדים, בזכותם לייצוג פוליטי ובמעמדה הרשמי של השפה הכורדית בעיראק, וההסכם בין מפלגת הבעת' למפלגה הדמוקרטית הכורדית במרץ 1970, הסכם שכונה גם "הצהרת מרץ".
כחלק מסכם זה, הכורדים היו צריכים להפסיק את המרד הכורדי לאחר כעשור וכן לנתק את קשריהם עם איראן ולחדול מלקבל ממנה תמיכה, ובתמורה הם יקבלו אוטונומיה מידי מממשלת עיראק.
אולם, במהלך תקופת היישום של הצהרת מרץ, חודשה הלחימה, וב-1972 סדאם חוסיין חבר בברית לברית המועצות ואילו הכורדים חברו לאיראן, בין היתר בשל המריבות הפוליטיות והטריטוריאליות של איראן עם עיראק.
הברית האיראנית-כורדית זכתה לתמיכת ארצות הברית, ובאה לידי ביטוי במשא ומתן בין הנרי קיסינג'ר ומוסטפא בארזאני.
לאחר קריסת המרד הכורדי, עקב הפסקת הסיוע האיראני ואמריקאי, ממשלת הבעת' פעלה להרוס את כל התנאים שאיפשרו את מרד הכורדים.
כחלק מכך, המשטר העיראקי פגע בכפרים שהיה ידוע שחיות בהם משפחות של לוחמים כורדים וכן ערך מבצעי שיערוב של כפרים נוספים, שנועדו להטמיע מבחינה תרבותית ומנהלית את הערכים והשפה הערביים וכללו טיהור משרות בכירות לטובת חברי מפלגת הבעת' ופגיעה אלימה במתנגדי השלטון.
כמו כן, לאחר כישלון המרד, ביוני 1975 הוקם בדמשק האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, בראשות ג'לאל טאלבאני, שהיה תחילה יד ימינו של מוסטפא בארזאני, אך הפך עתה ליריבו הפוליטי.
המהפכה האיראנית ב-1979 ופרוץ מלחמת איראן-עיראק הועילו למרד בכורדיסטן, אולם מנגד, פרצו מחלוקות פנים-כורדיות ומלחמות פנימיות בין 1976–1985 בין המפלגה הדמוקרטית והאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן.
בסוף ימי מלחמת איראן-עיראק ב-1987–1988, פתח צבא עיראק במבצע ממוקד שיועד לפגוע בכוחות הגרילה הכורדיים, שכונה מבצע אל-אנפאל, דבר שהוביל ליצירת חזית כורדית אחידה, המורכבת משתי המפלגות הגדולות, המפלגה הדמוקרית הכורדיסטנית והאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, וכן ממפלגות קטנות נוספות.
הם ייסדו את חזית כורדיסטן העיראקית (IKF), והצהירו כי מטרתם העיקרית היא להפיל את משטרו של סדאם חוסיין, להקים ממשלה דמוקרטית אמיתית בעיראק, ולבסס שלטון עצמי כורדי בעל הכרה פדרלית שבראשו יעמדו שני נשיאים שייצגו את שתי המפלגות העיקריות.
בשנת 1991, לאחר מלחמת המפרץ והמרידות הכורדיות שבעקבותיה, התקבלה החלטה 688 של מועצת הביטחון של האו"ם, שכללה בין היתר הטלת אמברגו אווירי בשמי כורדיסטן העיראקית, דבר שייצר את התנאים שאיפשרו את הקמת החבל הכורדי האוטונומי.
ב-1992 נערכו בחירות ראשונות בחבל, והוקמו האספה הלאומית של כורדיסטן והממשלה האזורית של כורדיסטן, בהסדר חלוקה של 50-50 בין המפלגה והאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, והוקמה ממשלת אחדות שבראשה עמדו אנשי האיחוד הפטריוטי.
האחדות לא נמשכה זמן רב, וב-1994 פרצה מלחמת האזרחים הכורדית, בין המפלגות, בין היתר עקב מחלוקות על הכנסות המכס מייבוא וייצוא.
לאחר ניסיונות תיווך של ארצות הברית, מלחמת האזרחים הסתיימה עם ניצחון המפלגה, ובשנת 1998 מסעוד בארזאני וג'לאל טאלבאני חתמו על הסכם שלום בוושינגטון.
למרות זאת, מכאן ואילך, שמרו שתי המפלגות על ממשלות ומוסדות נפרדים, כך למשל, הפשמרגה, הצבא הכורדי, נותר מופרד בין כוחות של המפלגה הדמוקרטית וכוחות של האיחוד הפטריוטי.
כאשר ארצות הברית התכוננה למלחמה נגד סדאם חוסיין ב-2003, הכורדים היו בעלי תפקיד משמעותי במשא ומתן של האופוזיציה.
הפלישה האמריקנית לעיראק ב-2003, הפלת שלטונו של סדאם חוסיין וכינון החוקה העיראקית ב-2005, חיזקו את האוטונומיה הכורדית, שכן החוקה החדשה הכירה בכורדיסטן העיראקית כחבל מנהלי אוטונומי.
בבחירות לממשלה החדשה בעיראק בשנת 2005, נבחר המנהיג הכורדי ג'לאל טאלבאני ממפלגת האיחוד הפטריוטי לנשיא עיראק, והושיאר זיבארי, חבר ותיק ובכיר במפלגה הדמוקרטית מונה לשר החוץ, כך ששניים משלושת התפקידים הקושרים את עיראק לעולם החיצון הוחזקו בידי כורדים.
בהמשך אותה שנה, זכה הפך מסעוד בארזאני, לנשיא כורדיסטן העיראקית כולה, כאחדות בין המפלגות.
משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית
ביולי 2014, פלשו כוחות דאעש לעיראק.
הפלישה אילצה את ההנהגה הכורדית לנקוט באמצעי זהירות פוליטיים וצבאיים, בכדי להגן על ארצם.
בעקבות זאת, ביולי 2014 דרש נשיא כורדיסן העיראקית, מסעוד בארזאני, מהפרלמנט הכורדי להעביר חוק על מנת להכין משאל עם על עצמאות כורדיסטן.
עם זאת, פרצו קרבות בין לוחמי דאעש לבין כוחות הפשמרגה הכורדיים ובסופם השתלטו הכורדים על מחוז כירכוכ, ביתם של כורדים ובני מיעוטים נוספים, לצד התנגדויות של האחרונים להשתלטות של הכוחות הכורדים.
בשנת 2015, הייתה אמורה להסתיים כהונתו של נשיא כורדיסטן העיראקית, מסעוד בארזאני, ומספר מפלגות כורדיות דרשו לשנות את המערכת הפוליטית של החבל ממודל נשיאותי לפרלמנטרי, אך המפלגה הדמוקרטית דחתה את הדרישה והאריכה לא פעם באמצעות צווים זמניים את כהונתו של בארזאני.
במקביל, הממשלה האזורית של כורדיסטן וממשלת עיראק היו בעיצומה של מחלוקת קשה סביב ההסדר באזורי המחלוקת, בעיקר במחוז כירכוכ, כשממשלת עיראק מונעת את העברת חלקה של כורדיסטן העיראקית מתקציב עיראק.
ביוני 2017, כינס מסעוד בארזאני פגישה של המפלגות הכורדיות וביקש את אישורן לקיום משאל עם על עצמאות כורדית בעיראק.
נציגי האיחוד הפטריוטי התנגדו תחילה, אך לבסוף נתנו את הסכמתם, מתוך חשש שערעור על משאל העם יסמן אותם כמתנגדים לעצמאות הכורדית.
יצוין כי לבארזאני ולמפלגה הדמוקרטית היו מניעים ציבוריים ואישיים לערוך את משאל העם: ראשית, במישור הלאומי, הרצון לקבלת עצמאות לכורדים.
שנית, השגת אוטונומיה גדולה יותר מול המשטר העיראקי.
שלישית, ברמת המפלגה, למפלגה הדמוקרטית היו מניעים ספציפיים לקיים את משאל העם בכירכוכ.
בשנים 2003–2014, הייתה כירכוכ נתונה תחת השפעה פוליטית וצבאית של האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, והמפלגה הדמוקרטית לא היו מרוצים מכך, כיוון שהם רצו להיות הכוח השולט במחוז.
בספטמבר 2017, ממשלחת החבל ביצעה משאל עם על עצמאות כורדיסטן העיראקית, כשהשאלה במרכזו האם הם תומכים בהכרזה על כורדיסטן העיראקית כמדינה עצמאית.
תוצאות המשאל הראו רוב של למעלה מ-90% שתומכים בעצמאות.
ממשלת עיראק התנגדה בתוקף לקיום משאל העם, לכן לאחר קיומו וסירובה של ממשלת חבל כורדיסטן להכריז על ביטולו, הכריזה ממשלת עיראק על יציאה למבצע צבאי נגד ממשלת החבל בעיר כירכוכ, הנחשבת על-ידי הכורדים כבירת כורדיסטן, וכן בעלת ערך לאור שדות הנפט שבשטחה.
הקרב על כירכוכ נמשך ימים ספורים ובסופו כבשו כוחות צבא עיראק את העיר כרכוכ ואת המחוז הקרוי על שמה.
אובדן כרכוכ הוביל לפגיעה כלכלית משמעותית בחבל הכורדי והעצים את הקרע בין שתי המפלגות הכורדיות המרכזיות, בין היתר עקב האשמות שהטיחו המפלגות הפוליטיות בחבל זו בזו.
ה-KDP האשימו את ה-PUK שעזרו לצבא עיראק להשתלט על השטח על ידי נסיגת חיילי הפשמרגה של ה-PUK מהשטח.
בתגובה, ה-PUK האשימו את בארזאני ואת מפלגתו בכך שהתעקשו לקיים את משאל העם שהוביל לפלישת הצבא מלכתחילה.
ההפסד הוביל להצהרת התפטרות של מסעוד בארזאני, וב-2017 הוא פרש מתפקידו ובנו מסרור נכנס למלא את תפקידו.
כמו כן, בעקבות אובדן כירכוכ, תושבי חבל כורדיסטן יצאו להפגנות ומחאות נגד ה-KDP, קראו לשינוי השלטון הכורדי המסורתי והקימו מפלגות אופוזיציוניות כורדיות חדשות.
המפלגה הדמוקרטית הסלובנית (בסלובנית: Slovenska demokratska stranka, או בקיצור: SDS) היא מפלגה פוליטית שמרנית בסלובניה.
המפלגה מונהגת מאז 1993 על ידי ראש הממשלה יאנז יאנשה, והיא חברה במפלגת העם האירופית.
מקורה של SDS נמצא בתנועת איגודי העובדים האנטי-קומוניסטית והפרו-דמוקרטית הסלובנית בסוף שנות ה-80.
בעבר המפלגה החזיקה בתפישת עולם ליברלית, סוציאל-דמוקרטית ולאומית.
בבחירות ב-1992 SDS בקושי עבר את אחוז החסימה והצטרפה לממשלה.
בשנת 2004 SDS הפכה לגדולה בפרלמנט והרכיבה את הממשלה.
ממשלה זו פיקחה על כניסת סלובניה לאיחוד האירופי ולנאט"ו, במקביל לצמיחה כלכלית מהירה, היו שביקרו את הממשלה על צמצום חופש התקשורת.
בבחירות ב-2008, הסוציאל-דמוקרטים עקפו את SDS.
ב-2011 המפלגה הייתה השנייה בגודלה בפרלמנט, אך הצליחה להרכיב ממשלה בשנית.
הממשלה הנהיגה מדיניות של צנע על מנת להתמודד עם משבר החוב האירופי.
רפורמות אלו ובמקביל לפרשות שחיתות עוררו מחאות רבות במדינה.
ממשלה זו קרסה בתחילת 2013.
בבחירות 2018 מפלגות רבות התחייבו שלא להקים ממשלה עם SDS.
לאחר קריסת קואליציית המרכז-שמאל בתחילת 2020, הוקמה ממשלה בראשות SDS.
הממשלה החדשה בראשות SDS נאלצה להתמודד עם מגפת הקורונה ואף תויגה כלא-ליברלית.
SDS הוקמה כמפלגת שמאל ונעה בהדרגה ימינה.
יש המתייגים את המפלגה כלא ליברלית ואף כ"טראמפיסטית".
ואכן, במהלך משבר המהגרים האירופי, SDS העצימה בחדות את הרטוריקה כנגד המהגרים.
למרות התנגדותה להגירה, המפלגה פרו-אירופית ותומכת בהישארות בנאט"ו.
SDS תומכת בעיקרון השוק החופשי ובכלכלה נאו-ליברלית.
SDS דוגלת בהורדת מיסים ובהפרטות.
SDS תמכה בעבר באיחוד אזרחי של להט"בים אך התנגדה להכרה בנישואים חד מיניים.
SDS תומכת בלגליזציה של קנאביס.
המפלגה אף תמכה בנחרצות בהחזרת שירות חובה לגברים של לפחות חצי שנה.
SDS תומכת בזכות האזרחים לשאת נשק, והתנגדה לרגולוציות של האיחוד האירופי שהוצעו לאחר פיגועי הטרור בפריז ב-2015.
המפלגה הביעה תמיכה משמעותית בישראל ובשלטונו של בנימין נתניהו.
המפלגה אף הכריזה על תמיכה בישראל במהלך מבצע שומר החומות והמהומות במדינה ב-2021. ראש הממשלה יאנשה אף הקביל בין ביקורת על ישראל לאנטישמיות.
בשנת 2013 SDS הייתה המפלגה הגדולה במדינה, עם כ-30,000 חברים.
במפלגה יש אגף נוער - "הנוער הסלובני-דמוקרטי (בסלובנית: Slovenska demokratska mladina, או בקיצור SDM).
המפלגה הדמוקרטית האזרחית (בצ'כית: Občanská demokratická strana, או בקיצור: ODS) היא מפלגה ליברלית-שמרנית ואירוסקפטית בצ'כיה.
היא המפלגה השנייה בגודלה בבית הנבחרים הצ'כי, עם 34 מושבים מתוך 200. זוהי המפלגה היחידה בצ'כיה שתמיד הייתה מיוצגת בבית הנבחרים.
המפלגה הדמוקרטית נוסדה ב-1991 על ידי ואצלב קלאוס ובהשפעת המפלגה השמרנית הבריטית.
ה-ODS ניצחה בבחירות 1992, והייתה חלק מהממשלה במשך רוב תקופת עצמאותה של צ'כיה.
ה-ODS הייתה תמיד אחת משתי המפלגות הגדולות (למעט לאחר הבחירות ב-2013).
מטעם המפלגה כיהנו מספר ראשי ממשלה.
ואצלב קלאוס כיהן כראש הממשלה הראשון של צ'כיה לאחר פירוק צ'כוסלובקיה, בשנים 1993–1997. מירק טופולנק, שירש אותו כמנהיג המפלגה בדצמבר 2002, כיהן כראש הממשלה בשנים 2006–2009. בבחירות 2010, המפלגה איבדה 28 מושבים, והייתה לשנייה בגודלה.
למרות זאת, ה-ODS הצליחה להרכיב ממשלת מרכז-ימין בהנהגת פטר נצ'אס.
מיולי 2013 ועד לדצמבר 2021 כינה באופוזיציה.
מנהיג המפלגה הנוכחי (מאז 2014) הוא ראש ממשלת צ'כיה פטר פיאלה.
ה-ODS חברה בסיעת השמרנים והרפורמיסטים האירופיים בפרלמנט האירופי.
ה-ODS נחשבת למפלגה ליברלית-שמרנית, התומכת בליברליזם כלכלי ואירוסקפטיות.
הרעיונות של המפלגה הושפעו ממפלגות ליברליות ושמרניות באירופה, ובהן המפלגה השמרנית הבריטית ומפלגת המתונים השוודית.
פוליטיקאים רבים מהמפלגה מתנגדים בגלוי לתקינות הפוליטית וקוראים לצעדים נוקשים על מנת להילחם באסלאם הקיצוני שמושווה על ידם לנאציזם.
אמנם המפלגה הייתה בשלטון כשאמנת ליסבון אושררה בצ'כיה, ה-ODS תומך בשמירת ריבונותה של צ'כיה לעומת האיחוד האירופי.
המפלגה תומכת ברפורמה יסודית באיחוד ומתנגדת נחרצות לכל סוג של פדרליזציה באירופה.
ה-ODS תומכת בחיוב מהגרים ללמוד את השפה הצ'כית, וכן להסתגל לתרבות המקומית.
המפלגה מתנגדת גם למכסות המהגרים של האיחוד האירופי מתוך רצון להגן על ריבונותה של צ'כיה.
ה-ODS תומכת גם בזכותם של אזרחים שומרי חוק להחזיק בנשק חם.
המפלגה הדמוקרטית האשורית היא מפלגה פוליטית אשורית בסוריה, המייצגת את האינטרסים של המיעוט האשורי בעמק חבור שבמזרח המדינה.
מאז שנות ה-90 המפלגה משתפת פעולה עם ממשלות הבעת'.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, ה־ADP הייתה מזוהה באופן הדוק עם שתי המליציות של האשורים: ו שפעלו עם הכורדים מכורדיסטן הסורית.
מאז הקמתה, נחשבה המפלגה הדמוקרטית האשורית כסקטוריאלית והתייחסה ל"אשורים המזרחיים" (תושבי מזרח סוריה) כאל האשורים האמיתיים היחידים ושללו את זכותם של (תושבי צפון מערב סוריה) לייצג את העדה האשורית.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה, המפלגה הרחיבה בהדרגה את מטרותיה.
ב-2014 היא החלה לשתף פעולה עם עדות אשוריות ונוצריות אחרות ותמכה בהבטחת שוויון חברתי ומתן זכויות נוספות לכל הנוצרים במחוז אל-חסכה שבצפון מזרח סוריה.
ב-2017, המפלגה הצהירה שהיא מבקשת חוקה חדשה למדינה, שתכלול , תכיר בכל האשורים כ"ילידים" (native people) בסוריה ולהעניק להם "זכויות תרבותיות, מנהליות ואחרות".
ביולי 2018, חבר במפלגה הצהיר כי "המודל הפדרלי שהוקם [בצפון סוריה] מספק מכיוון שאנו מרגישים מיוצגים מספיק".
המפלגה הדמוקרטית האשורית נוסדה ב-1978, כאשר פלג בראשות פרש מ (ADO), והוביל קו שהבדיל את האשורים המזרחיים, שטענו לבלעדיות על האותנטיות ותמכו בממשלת הבעת', לעומת האשורים המערביים, שתמכו באופוזיציה.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה ב-2012, המפלגה התנגדה בגלוי לאופוזיציה הסורית, והיו חברי מפלגה שהצטרפו למיליציות הממשלתיות "" בקמישלי.
המפלגה הביעה תמיכה ב, מליציה פרו-ממשלתית בקמישלי.
בסוף 2013, המפלגה מחתה על כך שהצבא הסורי החופשי כבש את הכפרים האשוריים בעמק ח'בור.
המפלגה ציינה שאמנם "הכובשים" לא התנכלו למקומיים, אך עצם נוכחותם גרמה לכך שהאזור הפך ללהיות אזור מלחמה והתושבים האשורים נאלצו לברוח מבתיהם.
באותה תקופה, המפלגה השמיעה את מאחתה גם נגד ההכרזה על האוטונומיה שהכריזה כורדיסטן הסורית.
בספטמבר 2014 הקימה המפלגה הדמוקרטית האשורית מקלט בקמישלי ליזידים שברחו מטבח סינג'אר וציידה אותם במזון, ביגוד ותרופות.
המפלגה השתתפה גם בהקמת "הרשות הכללית של האשורים הסורים הכשדים", כדי לחזק את שיתוף הפעולה של הכנסיות, המפלגות והארגונים הנוצריים השונים בנפת אל-חסקה, ולהבטיח את זכויותיהם של כל הנוצרים באזור.
בין המשתתפים הייתה גם הפרו-כורדי.
באפריל 2017 הצהיר נשיא המפלגה נִינוֹס אִישוֹ (Ninos Isho), במהלך פגישה עם סגן שר החוץ הרוסי מיכאיל בוגדנוב כי מפלגתו חותרת לחוקה סורית חדשה המעניקה הגדרה עצמית, יותר זכויות והכרה באשורים הסורים כ"עם ילידי".
בדצמבר אותה שנה השתתפה המפלגה הדמוקרטית האשורית בבחירות בכורדיסטן הסורית, כחלק מ"רשימת האומה הדמוקרטית" ("Democratic Nation List") בראשות המפלגה הדמוקרטית המאוחדת בסוריה.
בינואר 2018 נציגי המפלגה השתתפו בשיחות הפיוס שנערכו בסוצ'י.
המפלגה הלאומית-דמוקרטית של גרמניה (גרמנית:National-Demokratische Partei Deutschlands) הייתה מפלגה מזרח-גרמנית, אשר היוותה כמפלגת לווין למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, מ-1948 עד 1989. המפלגה ייצגה את חברי המפלגה הנאצית לשעבר, הורמאכט, ומעמד הביניים.
אין לבלבל אותה עם המפלגה הנציונל-דמוקרטית של גרמניה, מפלגה בגרמניה המערבית הממשיכה להיות מפלגה מינורית בגרמניה המאוחדת של כיום.
המפלגה הלאומית-דמוקרטית הוקמה בשיתוף של לות'ר בולץ (חבר לשעבר במפלגה הקומוניסטית של גרמניה והוועד הלאומי למען גרמניה החופשית) ו-וילהלם אדם, (חבר לשעבר באס אה) ואחרים.
מטרתה הייתה להגיע לאותן קבוצות אוכלוסייה שנמשכו למפלגה הנאצית לפני 1945 (כמו אנשי צבא וחלק ממעמד הביניים) ולספק להם מסגרת פוליטית, כדי שהם לא יתפתו לתמוך בימין הקיצוני שוב או לשתף פעולה עם בעלות הברית.
לאומנות גרמנית הייתה כוח גדול בזמן בין שתי מלחמות העולם ומיליוני גרמנים היו חברים במפלגה הנאצית, סטלין רצה להשתמש בהם כדי ליצור מאמץ פרו-סובייטי אנטי-מערבי בפוליטיקה הגרמנית.
לפי הדיפלומט הסובייטי ולדימיר סמיונוב, סטלין אפילו הציע שהם יורשו להוציא לאור עיתון משלהם, פלקישר באובכטר.
גרמנים קומוניסטים וכמה פקידים סובייטים תחילה נמשכו לאותם רעיונות שסטלין הציע אך לא היו נלהבים לישמם.
דומה לכך, בגרמניה המערבית, המפלגה הנאו-נאצית, "מפלגת הרייך הסוציאליסטית", אשר הוקמה בשיתוף אוטו רמר, הייתה המפלגה הראשונה שנאסרה על ידי בית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה וקיבלה יחס חם מצד ברית המועצות וקיבלה תמיכה סובייטית.
בנוסף לותיקי המפלגה הנאצית, פקידים לשעבר ומגורשים התקבלו לתוך המפלגה החדשה גם כן, כמו ה"הליגה עבור מגורשים" המערב גרמנית והפדרציה העצמאית האוסטרית.
מועצת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה התאספה במאי 1948, הצהירה ש"האנשים הלא ברורים-פוליטית האלו" לא צריכים להצביע עבור המפלגות הבורגניות כמו האיחוד הנוצרי דמוקרטי או המפלגה הליברל-דמוקרטית בבחירות הבאות, ולא למקבילותיהן המערביות.
לפי קלאוס שרואדר, למפלגה הלאומית-דמוקרטית של גרמניה היו פחות נאצים בסגל שלה מאשר מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, זה נגרם מכיוון שהמפלגה הלאומית-דמוקרטית הייתה הרבה יותר קטנה ממפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
המפליגה הלאומית-דמוקרטית הוכרה באופן רשמי על ידי המנהלה הצבאית הסובייטית בגרמניה ב-16 באוגוסט 1948 ולאחר מכן מהמפלגה נשלחו 52 נציגים לפרלמנט המזרח-גרמני, הפולקסאקמר, כחלק מ"החזית הלאומית".
אף אחד מהנציגים הללו אי פעם הצביע נגד החלטת הממשלה בכל נושא, כמו מפלגות הלווין האחרות, אשר היו בעצם בובות של מפלגת השלטון, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
אף על פי כן, לאחר נפילת חומת ברלין, המפלגה הלאומית דמוקרטית של גרמניה נהייתה עצמאית בפוליטיקה, והשתתפה בבחירות החופשיות היחידות לפולקסקאמר אשר נערכו ב-18 במרץ 1990. המפלגה הלאומית-דמוקרטית של גרמניה לא הוכללה באיגוד המפלגות הליברליות האחרות בגרמניה המזרחית, ורצה לבדה.
המפלגה השיגה רק 44,292 קולות, פחות קולות מאשר כמות חברי המפלגה.