tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המעבר ל"זכות לחיים" התרחש מפני שמדינות ריבוניות מודאגות יותר מהכוח של אנשים חיים, תפקידו העיקרי של הכוח הפוליטי עבר "להבטיח, לבסס, לחזק, להרבות את החיים ולעשות בהם סדר".
פוקו מכנה את הדגש החדש של הכוח על החיים "ביו-כוח" ומתאורו כחלק מ"ביו-פוליטיקה" שהתפתחה החל מן המאה ה־17 בשתי צורות עיקריות, המהוות שני קטבים מקושרים:
פוליטיקה אנטומית של גוף האדם – הגוף כמכונה: "אימונו, הגדלת כישוריו, סחיטת כוחותיו, הגידול זה בצד זה של שימושיותו ושל צייתנותו, שילובו בתוך מערכות פיקוח יעילות וחסכוניות, כל אלה הובטחו על־ידי הליכי כוח שמאפיינים את משטרי־המשמעת".
ביו־פוליטיקה של האוכלוסייה – הגוף כמין (espèce): "הגוף החדור במכניקת החיים ומשמש בסיס לתהליכים הביולוגיים: ריבוי, לידות ותמותה, רמת הבריאות, משך החיים, אריכות הימים, וכל התנאים שיכולים לגרום בהם לשינויים; כפיפת תהליכים אלה תחת אחריותו של הכוח מתבצעת דרך שורה של התערבויות ופעולות פיקוח מווסתות".
בכרך השני, פוקו מתמקד בתרבות יוון העתיקה ומשנה את מסגרת עבודתו.
הוא עוסק ב"הרמנויטיקה של העצמי", כלומר בניתוח היחס שבין ההנאות המיניות לעניינים המוסריים הנלווים.
בין היתר, פוקו מראה שבחברה היוונית הקדומה מעשים הומוסקסואליים העידו על שליטה בתאוות, בשונה מבתרבות המערבית-נוצרית, שבה הומוסקסואליות מגדירה אדם מזן מסוים.
פוקו מנתח את הקודים המיניים של היוונים ומראה שמושג המיניות שלנו חל על מציאות מסוג אחר.
מבחינת היוונים, מה שהגדיר בני אדם לא היה סוג המושאים שאליהם נוטו או הפרקטיקום המיני, אלא עצימותה של הפרקטיקה.
לפיכך, ריסון הפרקטיקה המינית ושליטה בתאווה נתפסו כחשובים יותר בהגדרת מוסריותו של הפרט מאשר השאלה עם מי בוחרים לקיים יחסי מין (עם נשים, עם גברים או עם נערים).
פוקו אינו מתעניין גם באופן שבו ניתוח ההתנהגות המינית של אדם מובילה את האדם לשפוט את עצמו באורח מוסרי.
במקום להניח שיש קשר הכרחי כלשהו בין התנהגות מינית לבין אמות-מידה מוסריות, פוקו שואל מדוע הפעילויות המינית, וההנאות הנקשרות בכך, הן מושאיה של טרדה מוסרית.
בכרך השלישי, פוקו פונה לתור הזהב של רומא, כדי לחשוף שבר עדין אך מכריע מהתפיסה היוונית הקלאסית של הנאה מינית.
פוקו חוקר את הציווי האתי של "הדאגה לעצמי", שהיה מרכזי בפילוסופיה העתיקה, ומעמיד אותו בניגוד לתפיסות מודרניות של ידע עצמי ורציונליות מוסרית.
הוא מדגיש את תפקידן של פרקטיקות שמטרתן טרנספורמציה אתית וחתירה לאמת בטיפול בעצמי, ומאתגר את המושגים המסורתיים של מוסר וחוק חיצוני.
החיבור משחזר את ההבנה העתיקה של הטיפול בעצמי כדרך של סובייקטיביות וחוקר את הרלוונטיות שלה לשיח אתי ופילוסופי עכשווי.
בין היתר פוקו דן בחיבור "אוניירוקריטיקה" (Oneirocritica או Oneirokritikon, בעברית: "פירוש חלומות") מאת ארטמידורוס, כמקרה בוחן לדרך חשיבה נפוצה אודות המיניות.
מחברים אחרים שעבודתם נדונה כוללים את קלאודיוס גלנוס, פלוטארכוס פסאודו-לוקיאנוס, אפיקטטוס, מרקוס אורליוס, וסנקה.
כרך IV: וידויים של בשר
הכרך הרביעי הוא טיוטה שפורסמה לאחר מותו ובניגוד לצוואתו.
בכרך זה פוקו מתחקה אחר האופנים בהם חברות נוצריות קדומות אימצו רעיונות קדם-נוצריים של עונג.
בין היתר הוא דן ב'וידויים' מאת אוגוסטינוס.
ויליאמס מצביע על "תולדות המיניות" של פוקו כנקודת מפנה במחקר אודות המיניות ביוון העתיקה וברומא.
עם זאת הוא טוען שכמה מטענותיו של פוקו מצריכות סייגים, למשל זו לפיה הקיום של יחסי מין בין גברים מעולם לא נתפס בעת העתיקה כפעולה שמצביעה על מאפיינים מהותיים באישיותו של המבצע אותה.
ויליאמס מצביע למשל על כך שהקיניידוס (cinaedus), הגבר שמילא את התפקיד הפסיבי ביחסי המין, כן נתפס בהקשרים מסוימים בחברה הרומית כסוג של אישיות.
עם זאת ובהתאם לטענותיו של פוקו, הגדרת אישיות זו אכן לא הייתה שקולה להגדרה המודרנית של הומוסקסואליות ואף הפעולה של ההיחדרות לא הייתה המאפיין המהותי בה, אלא העובדה שהקיניידוס נתפס כמי שנמצא במקום לימינלי מבחינה מגדרית (a "gender liminal" figure).
תולדות המיניות I: הרצון לדעת, מצרפתית: גבריאל אש, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1996.
תולדות המיניות II: השימוש בתענוגות, מצרפתית: הילה קרס, הוצאת רסלינג 2008.
רועי ברנד, "היעשוּת אחר - 'תולדות המיניות' מאת פוקו", בתוך: לאהוב לדעת - חיי הפילוסופיה מסוקרטס עד דרידה, רסלינג, 2016.
תולדות הטבע היא אנציקלופדיה בת 37 כרכים שכתב הסופר, חוקר הטבע ואיש הצבא והצי הרומי פליניוס הזקן ושיצאה לאור החל משנת 77 לספירה.
האנציקלופדיה נחשבת לאנציקלופדיה הראשונה בהיסטוריה וכן למקיפה ביותר בעולם העתיק, והיא עוסקת בין השאר בגאוגרפיה, חקלאות, מסחר, רפואה ואמנות.
עם זאת, באנציקלופדיה לא מתוארות עובדות מדעיות בלבד, וניכרת בה השפעה של המסורת ההלניסטית.
מסעותיו במסגרת הצבאית אפשרו לפליניוס לחקור ולכתוב על הארצות שבהן שהה.
כך למשל חקר במהלך מסעות אלה את מקורות המים החמים של באדן-באדן ואת מקורות נהר הדנובה.
הוא כתב על גאליה, היספניה, ומקומות רבים נוספים (בכללם ארץ ישראל).
את רשמיו ומסקנותיו ממסעותיו ערך פליניוס בכתביו היחידים ששרדו – תולדות הטבע.
הוא הסתמך גם על מקורות נוספים, רומיים ויווניים בעיקר.
אחד ממקורותיו העיקריים הוא מרקוס טרנטיוס וארו – מלומד וסופר רומאי, שחי ופעל כ-100 שנים לפני פליניוס.
בשנת 77 הוציא פליניוס לאור עשרה כרכים, והקדיש את האנציקלופדיה לחברו, טיטוס פלאביוס אספסיאנוס, לימים הקיסר טיטוס.
בשנתיים האחרונות לחייו שקד על שיפור והגהת 27 הכרכים האחרים.
מותו הפתאומי בשנת 79 לספירה, שנגרם כתוצאה מהתפרצות הר הגעש וזוב, קטע את עבודתו באיבה.
כרכים אלה הוצאו לאור על ידי אחיינו, פליניוס הצעיר.
רמת ההגהה בכרכים אלה אינה גבוהה, וניתן למצוא בהם חזרות, סתירות וטעויות לרוב.
בסך הכול כוללת האנציקלופדיה, לטענתו של פליניוס, כ-20,000 עובדות.
כרך I: מבוא, תוכן העניינים ורשימת המקורות
כרך II: תיאור מתמטי ופיזיקלי של העולם
כרכים III עד VI - גאוגרפיה ואתנוגרפיה: תיאור של ארצות, עמים, ימים, ערים, הרים ונהרות
כרך VII: אנתרופולוגיה ופיזיולוגיה אנושית
כרכים VIII עד XI: זואולוגיה
כרך VIII: בעלי חיים יבשתיים.
כרכים XII עד XXVII: בוטניקה, כולל חקלאות, הורטיקולטורה, ופרמקולוגיה
כרכים XIV - XV : עצי פרי
כרך XXVI:צמחי מרפא, מסווגים לפי מחלות
כרכים XXVIII עד XXXII: פרמקולוגיה
כרך XXXIII: מתכות יקרות (זהב, כסף), גילוף בכסף
כרך XXXIV: מתכות מצויות (ברונזה, ברזל, עופרת), פיסול בברונזה
כרך XXXV: צבענים (פיגמנטים) לציור, תולדות הציור
כרך XXXVI: שיש, פיסול בשיש, זכוכית
הנושא הראשון שנדון הוא אסטרונומיה, בכרך השני.
פליניוס מתחיל עם היקום הידוע, ומותח ביקורת נוקבת על ניסיונות בתחום הקוסמולוגיה ומציגם כטירוף, כולל הדעה שיש אינספור עולמות אחרים מלבד כדור הארץ.
הוא רואה כחולשה לנסות למצוא את צורתו של האל או להניח שליצור כזה יהיה אכפת מענייני אנוש.
הספר מזכיר ליקוי חמה, אך מחשיב את האלמנך של היפרכוס לגרנדיוזי בגלל שהוא יודע איך הטבע פועל.הוא מצטט את הערכתו של פוסידוניוס שהירח נמצא במרחק של 230,000 מיילים מכדור הארץ.
בספרים III עד VI, פליניוס עובר לכדור הארץ עצמו.
בספר השלישי הוא מכסה את הגאוגרפיה של חצי האי האיברי ואיטליה; הספר הרביעי מכסה את אירופה; הספר החמישי מסתכל על אפריקה ואסיה, בעוד הספר השישי מביט מזרחה אל הים השחור, הודו והמזרח הרחוק.
הספר השביעי דן במין האנושי, מכסה תחומים של אנתרופולוגיה ואתנוגרפיה, היבטים של הפיזיולוגיה האנושית ועניינים שונים כמו גדולתו של יוליוס קיסר, אנשים מצטיינים כמו היפוקרטס ואסקלפיאדס, אושר ועושר.
פליניוס דן בזואולוגיה בכרכים VIII עד XI.
האנציקלופדיה מזכירה מקורות שונים של צבע סגול, במיוחד חילזון המורקס , המקור היקר מאוד של הצבע הסגול מהעיר צור.
הוא מתאר בפירוט את הפיל וההיפופוטם, כמו גם את ערכה ומקורה של הפנינה ואת המצאת גידול הדגים וגידול צדפות.
אחזקת אקווריומים הייתה בילוי פופולרי של העשירים באותה תקופה, ופליניוס מספק אנקדוטות על הבעיות של בעלים שמתחברים יותר מדי לדגים שלהם.
פליניוס מזהה נכון את מקור הענבר כשרף המאובן של עצי אורן.
הראיות שהוא מביא כוללות את העובדה שדגימות מסוימות מציגות חרקים מכוסים, תכונה המוסברת בקלות על ידי נוכחות של שרף צמיג.
פליניוס מתייחס לאופן שבו שפשוף ענבר מייצר את מה שמובן לנו כיום כמטען חשמלי, תכונה המוכרת היטב לתאופרסטוס.
הוא מקדיש מקום ניכר לדבורים, שאותן הוא מעריץ על היוזמה, הארגון והדבש שלהן, ודן בחשיבותה של מלכת הדבורים ובשימוש בעשן של כוורנים בכוורת לאיסוף חלת דבש.
הוא משבח את שירת הזמיר.
ספרים XII עד XVIII, עוסקים בבוטניקה עם תאופרסטוס כאחד המקורות של פליניוס.
מתוארים ייצור הפפירוס והדרגות השונות של הפפירוס העומדות לרשות הרומאים.
סוגים שונים של עצים ותכונות העץ שלהם מוסברים בספרים 12 עד 13. הגפן, גידול גפנים וזני הענבים נדונים בספר ה-14, בעוד שספר ה-15 מכסה את עץ הזית בפירוט, ואחריו עצים נוספים כולל התפוח והאגס, תאנה, דובדבן, הדס ודפנה.
פליניוס נותן תשומת לב מיוחדת לתבלינים, כגון פלפל, ג'ינג'ר וסוכר קנים.
הוא מזכיר זנים שונים של פלפל, שערכם דומה לזה של זהב וכסף, בעוד שסוכר מצוין רק בערכו הרפואי.
הוא מבקר את הבשמים: "בשמים הם המותרות הכי חסרות טעם, שכן פנינים ותכשיטים מועברים לפחות ליורשי האדם, והבגדים מחזיקים מעמד לזמן מה, אבל בשמים מאבדים את ריחם ומתכלים ברגע שמשתמשים בהם".
הוא נותן תקציר של המרכיבים שלהם, כמו שמן ורדים, שלדבריו הוא הבסיס הנפוץ ביותר.
חומרים גלם נוספים לבשמים כוללים מור, קינמון ומסטיק בלסם.
חלק מרכזי בהיסטוריה של הטבע, ספרים XX עד XXIX, עוסקים בנושאים הקשורים לרפואה, במיוחד צמחים מהם מפיקים המניבים תרופות שימושיות.
מחלות והטיפול בהן מכוסים בספר 26.
פליניוס מתייחס לקסם בספר XXX.
ארץ ישראל והיהודים ב"תולדות הטבע"
פליניוס מקדיש ליהודה מספר פרקים בספרים הגאוגרפיים של "תולדות הטבע".
חוקרים רבים סברו שפליניוס שהה ביהודה ואף כיהן בתפקיד גבוה במנגנון המנהלי הרומי של סוריה.
השערה זו התבססה בעיקר על הקשר המוטל בספק של פליניוס לכתובת יוונית שנמצאה בארדוס (Aradus) בשנת 1838, שלאחר מכן נעלמו עקבותיה.
הכתובת מפרטת את התקדמותו המקצועית של איש רומי, ממפקד להקת פרשים ועד הפרוקוראטור הפיננסי של סוריה ומפקד לגיון במצרים.
בין כהונותיו נזכר בכתובת גם תפקיד ממלא מקום לטיבריוס יוליוס אלכסנדר, ראש המטה של טיטוס במצור על ירושלים בשנת 70. שמו של האיש נשתמר באופן מקוטע, ותאודור מומזן הציע להשלים אותו ל"גאיוס פליניוס סקונדוס" ומכאן לזהותו עם פליניוס הזקן.
השערה זו זכתה אמנם לתומכים רבים, אולם חוקרים אחרים שללו אותה, מאחר שבכל "תולדות הטבע" אין שום דבר המצביע על כך שהוא הכיר את ארץ יהודה באופן אישי.
בספר 5 (פרקים 66–73), פליניוס מתאר את סוריה וסוקר את חלקה המערבי מדרום לצפון: "החלק הסמוך לערב, שנקרא בעבר פלשתינה, ויהודה, וחילת סוריה, ואז פיניקיה".
הוא מציין שיהודה היא חלק מהחוף הסורי וש"כל הים השוכן מול החוף נקרא הים הפיניקי".
הוא מבחין את יהודה מהחוף של פלשתינה, אבל לא בצורה ברורה.
הוא משתמש בשם "יהודה" (Iudaea) בשני מובנים שונים: אחד זהה לשימוש המנהלי הרשמי באותה תקופה, שכלל את חלקה העיקרי של ארץ ישראל, ואילו השני מתייחס לחבלי הארץ שהיו מיושבים בסוף תקופת בית שני על ידי רוב יהודי מכריע: יהודה גופא, עבר הירדן והגליל.
בשם "פלשתינה" הוא משתמש במשמעות הקדומה של חוף הים של ארץ ישראל.
פליניוס מפרט את הערים לאורך החוף של פלשתינה: "העיר החופשית אשקלון, אזוטוס (אשדוד), שתי הערים הנקראות ימנאה, אחת של פנים הארץ (יבנה ויבנה-ים), והעיר הפיניקית יפו".
ייחוס יפו לפיניקים אינו תואם את המצב במאה ה-1 לספירה והוא סותר גם את הנאמר בהמשך, שם פליניוס כולל את הטופארכיה של יפו כחלק מיהודה.
הוא מספר ש"נאמר עליה שהייתה קיימת עוד לפני המבול; היא ממוקמת על גבעה, ומולה יש סלע עליו הם מראים סימנים שנעשו על ידי השרשראות שבהן נקשרה אנדרומדה".
המבול הנזכר מתייחס לשיטפון בסיפור על דאוקליון במיתולוגיה היוונית.
פליניוס מוסיף כי "בים הפיניקי מול יפו" נמצאת העיר פאריה, ש"נאמר שהיא המקום בו אנדרומדה הופקרה למפלצת".
לא ידוע לנו כמעט דבר על המקום הזה, אך ייתכן והיה בזמן כלשהו מקום יישוב על הסלעים מול יפו.
הוא אף מספר כי שלד המפלצת "הובא על ידי מרקוס סקאורוס מהעיר יפו ביהודה והוצג ברומא בין שאר הפלאים".
במקום אחר בספרו, בין פלאים ימיים רבים, פליניוס מציין גם נחל ביהודה, המתייבש בכל שבת.
ניתן לקשר בין אזכור הנחל הזה לבין המסורת היהודית המאוחרת יותר על נהר הסמבטיון.
גם פלביוס יוספוס מתאר נהר-שבת, אולם לא ביהודה, אלא בסוריה, ואצלו מדובר על ערוץ יבש במשך שישה ימים ורק ביום השביעי ישנו זרם שופע.
בחוף השרון פליניוס מזכיר את אפולוניה ומגדל סטרטון, ומציין שנקראה גם קיסריה, ש"נוסדה על ידי המלך הורדוס, אולם כיום הקולוניה ששמה פרימה פלאביה שנוסדה על ידי הקיסר אספסיאנוס".
הוא קובע ש"זהו גבול פלשתינה" וצפונה משם זוהי פיניקיה.
פליניוס הוא הסופר הלטיני הראשון הידוע לנו שהזכיר באופן מפורש את הגליל.
הוא רומז לחלוקה הידועה של האוכלוסייה היהודית בין שלושת חבלי הארץ המרכיבים את הטריטוריה שלה: "מעבר לאדומיאה (אדום) וסמאריה (שומרון), משתרע שטחה הרחב של יהודה.
החלק של יהודה הסמוך לסוריה נקרא הגליל, וזה שליד ערב ומצרים, פראיה.
פראיה מכוסה הרים מסולעים, ונפרדת מחלקיה האחרים של יהודה על ידי נהר הירדן.
יהודה הנותרת מחולקת לעשר טופארכיות".
פליניוס מפרט את הטופארכיות של חבל יהודה, ובהן: "מחוז יריחו, בעל מטעי דקל רבים ומעיינות מים", אמאוס, לוד, יפו, עקרבים, גופנה, תמנה "והרודיון, עם העיר המפורסמת בעלת אותו שם".
תיאורו את החלוקה המנהלית של יהודה גופא הוא היחיד שמפורט כמו זה שסיפק יוסף בן מתתיהו.
אולם כנגד עשר הטופארכיות של פליניוס, יוספוס מחלק את הארץ ל-11 טופארכיות.
ההבדל העיקרי בין שתי הרשימות הוא שפליניוס משמיט את אדום ועין גדי אך כולל את יפו.
את ירושלים (Hierosolymis) פליניוס מציין בלשון עבר וקובע שהיא "המפורסמת לאין שיעור מבין ערי המזרח ולא של יהודה בלבד".
פליניוס מזכיר מספר פעמים את ים המלח ואת הביטומן המופק ממנו.
הוא מכנה את הים "אגם האספלט" ו"האגם של יהודה".
הוא מספר שגופיהן של החיות אינם שוקעים במים של ים המלח, ואפילו פרים וגמלים צפים בו, וטוען שעובדה זו הביאה לדיווח ששום דבר לא יכול לשקוע בהם.
נראה כי במקרה זה למשל, פליניוס או המקור שבו השתמש, לא הבין את משמעות המקור הראשוני.
בתיאורו את אזור ים המלח, הוא מציין ש"במזרח ניצבת מולו ערב של הנוודים", אך בטעות ממקם מדרום לו (במקום ממזרח) את "מכוור, שהיה לפנים המבצר השני במעלה של יהודה לאחר ירושלים".
הוא גם מציין את "הר ארגאריס" (הר גריזים) ואת "אזור סמאריה" (שומרון) בין הערים השוכנות בחוף הדרומי, ואת גמלא בין ערי השומרון.
מסיבה זו בהזדמנות הראשונה הניתנת על ידי צורתם של העמקים הוא מתרחב אל תוך אגם שנקרא בדרך כלל גנסרה" (ים גינוסר).
הוא מציין את הערים הסובבות את הכנרת: "הערים הנחמדות יוליאס והיפוס במזרח, טריכי בדרום (את שמו של המקום חלק מהאנשים נותנים גם לאגם), וטבריה עם מעיינותיה החמים המבריאים במערב".
יוליאס נוסדה על ידי פיליפוס בעבר הירדן, והיפוס הייתה אחת מערי הדקפוליס, ממזרח לכנרת.
נראה כי פליניוס מבלבל בין טבריה וטריכי, מאחר שטבריה היא זו שלעיתים נתנה את שמה לאגם.
בתיאורו את אזור ים המלח, פליניוס מספר על האיסיים .
תיאור זה הפך מרכזי בזיהויה של כת המגילות הגנוזות, ומאוחר יותר בפולמוס על זיהויה: "בצדו המערבי של ים המלח, מחוץ לתחום האדים המזיקים של החוף, מתגוררת העדה הבודדת של האיסיים, המופלאה מכל הכתות שבעולם, שכן אין בה נשים, אנשיה מוותרים על תאוות מין, ועל הכסף, ומסתופפים בצל הדקלים.
מספרם אינו פוחת והולך, כי מדי יום ביומו מצטרפים אליהם אנשים רבים לסגל לעצמם את מנהגיהם.
וכך במשך אלפי דורות ממשיכה העדה את קיומה לנצח, אף על פי – לא יאומן כי יסופר – שאין חבריה נולדים בקרבה.
עייפותם של אחרים מן החיים היא, אפוא, יתרונם".
פליניוס ודיון כריסוסטומוס (אצל סינסיוס, Vita Dionis) הם שני המקורות היחידים הבלתי תלויים זה בזה, המקשרים את האיסיים לים המלח.
הסופרים היהודים ביוונית, פילון האלכסנדרוני ויוסף בן מתתיהו, אינם מתייחסים לקשר כזה, והרושם מכתביהם הוא שחבריה מפוזרים בחלקים רבים ביהודה.
על פי ניסוחו של פליניוס, ניתן לחשוב שהאיסיים היו עם אחר, נפרד מהאומה היהודית, שרק ישב בתחומה הגאוגרפי של יהודה.
ייתכן והשקפה זו מהדהדת על ידי יוספוס, שרואה צורך להדגיש כי האיסיים "הם יהודים במוצאם".
לאחר תיאורו את האיסיים, פליניוס ממשיך ומתאר את חלקו הדרומי של מדבר יהודה: "מתחת למקום שבתם (של האיסיים) הייתה בעבר העיר עין גדי, שרק ירושלים עלתה עליה בפוריות אדמתה ובוסתני דקליה, אך עתה אין גם היא, כירושלים, אלא ערמת אפר.
אחריה נמצאת מצדה, מצודת סלע, אף היא בקרבת ים המלח.
חוקרים רבים סוברים כי המשפט בלטינית "מתחת להם עין גדי" (infra hos Engada), המתייחס למקומה של עין גדי ביחס לאיסיים, מספק הוכחה לזיהוי האיסיים עם הכת של קומראן, בהנחה ש"מתחת" משמעותה דרומית להם.
תיאור הפוריות ומטעי הדקלים אינו מתאים לירושלים, אלא ליריחו.
תיאורה כערימת אפר לעומת זאת, כן מתאים לה.
נראה כי פליניוס מתייחס בחוסר תשומת לב לשתי הערים במשפט אחד.
פליניוס מזכיר את ארץ יהודה ועריה גם במקומות נוספים בחיבורו, וגם מזכיר את מסע המלחמה של פומפיוס "באזורים הסמוכים ליהודה" ואת חגיגת ניצחונו על היהודים בשנת 63 לפנה"ס.
פליניוס עוסק בעליונותו של הבלסם מעל כל הצמחים הארומטיים ומדגיש כי "הארץ היחידה לה הוענק צמח זה היא יהודה".
לטענתו, עם כיבוש יהודה בזמן המרד הגדול, "היהודים פרקו את זעמם על הצמח הזה כפי שעשו גם על חייהם, אולם הרומאים הגנו עליו כנגדם, ונערכו קרבות עזים על הגנת שיח".
הוא מתייחס אליו כאל שבוי מלחמה, ומציין שהוצג בתהלוכת הניצחון של אספסיאנוס וטיטוס, ועתה "מעלה מס יחד עם האומה לו הוא שייך".
הוא מדגיש כי "הוא שונה לגמרי בטבעו מהתיאורים שניתנו לו על ידי סופרים רומאים וזרים" ומתאר אותו לפרטים.
פליניוס טוען כי עוד יותר מהבלסם, יהודה מפורסמת בשל עצי התמר שלה.
הוא מציין שהתמרים המפורסמים ביותר מזן הקריוטי (caryotae) נמצאים בשפע ביהודה, במיוחד ביריחו, אולם גם אלה הגדלים בעמקים של ארכלאיס, פצאליס וליוויאס נחשבים משובחים.
ארכלאיס שכנה בבקעת הירדן, צפונית ליריחו, ופצאליס שכנה מצפון לה (גם יוספוס מתייחס לדקלים שלהן), ואילו ליוויאס היא יוליאס, שנקראה על שמה של אשת הקיסר אוגוסטוס ושכנה בעבר הירדן.
פליניוס מציין לשבח גם את מתיקותו של "תמר ניקולאוס", ש"בטעמו הוא 'אחותו' של הקריוטי ועקב כך נקרא ביוונית 'התמר האחות'".
תמר ניקולאוס נקרא על שם ניקולאוס איש דמשק, שעל פי אתנאיוס, אוגוסטוס קרא אותו על שמו, מכיוון שניקולאוס היה שולח לו אותו.
מבין התמרים היבשים יותר, הוא מציין את תמר-האצבע: "תמר צר וארוך מאוד, לעיתים בעל צורה מעוקלת.
מינו של הסוג הזה, שאותו אנו מציעים כמנחה לאלים נקרא 'כידאוס' (chydaeus) על ידי היהודים".
עוד הוא מציין, ש"הסוגים הטובים ביותר לשימור הם אלה הגדלים בקרקעות מלוחות וחוליות, למשל ביהודה".
בתוך דבריו על התמרים של יהודה, פליניוס מעיר כי היהודים הם "אומה המצטיינת ביחס המעליב שלה כלפי האלים".
זוהי ההתייחסות היחידה שלו ליהודים שיש לה נימה אנטישמית ברורה.
מלבד הבלסם והתמרים, פליניוס מציין פריטים בולטים נוספים מהצומח של ארץ ישראל:
הוא מציין שעץ הקיפרוס (גומא) "השני הטוב ביותר גדל באשקלון שביהודה", ומציין גם את "השרף של יהודה", את "הבצל האשקלוני, שנקרא על שם העיר של יהודה", ואת קני הסוף הגדלים ביהודה, המשמשים לבשמים ומישחות.
בתיאורו את הסקמוניום, שהמיץ שלו שימש כסם משלשל, פליניוס מציין שסקמוניום מזויף "מיוצר בדרך כלל ביהודה", ומספר ש"היו שדיווחו שביהודה מעבר לירושלים ניתן למצוא צמחי אלווי מינרליים.
אולם זה הוא הסוג הנחות מכולם, ואין כהה ולח ממנו".
נראה שב"מעבר לירושלים" פליניוס מתייחס לאספלט של ים המלח.
האלווי של יהודה נזכר גם בברית החדשה.
הוא מציין גם סוג של גארום, ש"מוקדש להימנעות ממין מתוך אמונה טפלה ולטקסים יהודיים, ונעשה מדג ללא קשקשים".
משפט זה נראה מוזר בהתחשב בעובדה שאכילת דגים ללא קשקשים אסורה בתורה במפורש.
בהרצאתו על תולדות המאגיה, פליניוס מציין שבין האסכולות "ישנו עוד פלג של מאגיה, שמקורו במשה, יאנס, לוטאפס והיהודים".
מאחר שפליניוס מציב את יאנס (Iannes) ולוטאפס (Lotapes) לאחר משה ולפני היהודים, מתקבל הרושם שהוא חשב אותם ליהודים.
אלא שמקורות אחרים המתייחסים ליאנס, מכירים אותו כקוסם מצרי וכיריב של משה, והוא בדרך כלל נזכר בצוותא עם קוסם מצרי אחר, יאמברס (Iambres).
השם לוטאפס, לעומת זאת, נשאר בגדר תעלומה.
פליניוס, חקר הטבע (נטוראליס היסטוריה), ספרים 33–37, על אודות הפיסול, הציור והאדריכלות, המתכות ואבני החן, תרגם לעברית והוסיף מבוא, מפתחות ומפות רוני רייך, הוצאה עצמית, ירושלים, תשס"ט, 410 עמודים
הדפוס העברי החל סמוך מאוד לראשית מהפכת הדפוס במאה ה-15.
עד סוף המאה ה-15 הודפסו בעולם כ-30,000 מהדורות ספרים שונות המכונות דפוסי ערש (אינקונבולים), מתוכם לפחות 150 בשפה העברית.
51 אינקונבולים (68 עותקים) בעברית מצויים בספריית קרן ולמדונה - אוסף הספרים העבריים המפורסם של ג'ק לונצר (Jack V.
בספרייה הלאומית נמצאים כ-120 מהדורות שונות של אינקונבולים עבריים בכ-200 עותקים (חלקם פגומים ואפילו קטעי דפים).
בדפוסי עריסה יש ערך לכל עותק בפני עצמו משום שלעיתים קרובות יש שוני בין עותק לעותק באותה מהדורה.
עוד כחמישה ספרים שנויים במחלוקת האם הודפסו באותה תקופה או מעט מאוחר יותר, ביניהם ספר השרשים לרד"ק וקובץ של תשובות הרשב"א.
הספר העברי הראשון, שבו מצוינים בפירוש שנת הדפסתו, מקום הדפוס ושם הדפוס, הוא פירוש רש"י לתורה שנדפס בשנת רל"ה 1475 ברג'ו די קלבריה שבדרום איטליה.
המדפיס היה אברהם בן יצחק בן גרשון שבא מספרד או פורטוגל.
לא ידוע על ספר נוסף שהודפס בדפוס זה.
בראשית המאה ה-16 פעלו כבר 30 בתי דפוס, בעיקר באיטליה ובחצי האי האיברי.
נושאי ההדפסה העיקריים, היו בדומה לספרים שהדפיסו אחרים: תנ"ך, פרשנות המקרא, תלמוד וספרות ההלכה - כמו "ארבעה טורים".
היו גם חיבורים שעסקו בדקדוק, פילוסופיה, היסטוריה ורפואה.
הספרים הודפסו לפי הזמנת בעליהם.
בחלקם עברו בקורת של השלטונות הנוצריים והושמטו מהם קטעים לא-מאושרים.
התשתית הרחבה להקמת בתי-דפוס עבריים הוקמה על ידי מגורשי ספרד.
אלו הקימו בתי-דפוס ברחבי האימפריה העות'מאנית בערים: פאס, איסטנבול, אדירנה, צפת וקהיר.
בשנת 2015 הגיעו למפעל הביבליוגרפי בראשות יצחק יודלוב שני גליונות דפוס שמוחזרו בתור חלק מהכריכה לספר אחר, שהודפס בפראג בשנת 1515. בגליונות היו מודפסים עמודים בעברית של סליחות לחמש תעניות.
פרופ' מלאכי בית אריה, מנהל הספרייה הלאומית לשעבר צילם את הגיליונות במכשיר רדיו-טרמי וזיהה בהם סימן מים ייחודי, (שלוש גבעות בתוך שני חישוקים) שיוצר על ידי מפעל הנייר בפבריאנו שבאיטליה.
על סמך הטיפוגרפיה העברית והנייר, כתב יצחק יודלוב שהוא מעשה הדפוס העברי הראשון.
האחרון בדק את החומר ממנו עשויים הדפים וקבע ב–2019: "לא מצאתי ראיה לזיוף".
רוזנפלד מצא באביניון ובמקומות נוספים ראיות נוספות לאותנטיות של הדפים.
עם זאת, שי ניצן רקטור הספריה הלאומית אמר ב-2022; "עמדת הגורמים המקצועיים המוסמכים כיום בספריה הינה שאין עדות לכך שהדפים הנדונים הינם מספר שנדפס במאה ה–15. הגורמים המוסמכים בספריה מעולם לא הציגו עמדה פומבית רשמית אחרת בנושא".
משפחת שונצינו הייתה משפחת מדפיסים עבריים מפורסמת, שייסדה והפעילה את בית הדפוס העברי הראשון שהתמיד במשך עשרות שנים.
אבי המשפחה היגר במאה ה-15 מגרמניה והתיישב בעיר סונצ'ינו שבצפון איטליה.
בניו הקימו בעיר בית דפוס ב-1484, והספר הראשון שהדפיסו היה מסכת ברכות, המסכת הראשונה של התלמוד הבבלי שיצאה בדפוס.
ב-1488 הוציאו לאור את התנ"ך השלם והמנוקד הראשון.
הם אימצו את שם העיר כשם למשפחתם ולבית הדפוס שלהם, אולם נאלצו לנדוד ברחבי איטליה והפעילו את בית הדפוס בערים שונות, בהן נאפולי ורימיני.
ב-1528 עזבו את איטליה, ולאחר שהות קצרה בסלוניקי השתקעו בקונסטנטינופול ב-1530, שם המשיכו להפעיל את בית הדפוס שלהם עד אמצע המאה ה-16. בעשרות שנות פעילותם הדפיסו בני שונצינו מעל 200 ספרים יהודיים וכ-100 ספרים ביוונית, בלטינית ובאיטלקית.
שמם הפך שם נרדף לדפוס איכותי, וכמה בתי דפוס ובתי הוצאה לאור יהודיים באירופה אימצו אותו.
דניאל בומברג היה מדפיס נוצרי בן ונציה, שהדפיס ספרי קודש עבריים, בהם תלמוד בבלי הידוע כש"ס ונציה, תלמוד ירושלמי ומהדורת מקראות גדולות של התנ"ך.
ב-1515 בערך פתח, בהשפעת יהודי מומר בשם פליקס פראטנסיס, בית דפוס ובו הדפיס בשנים הבאות כמאתיים ספרים עבריים.
הוא גם הראשון שהדפיס את התוספתא, את הקונקורדנציה לתנ"ך "מאיר נתיב" של רבי יצחק נתן בן קלונימוס ועוד עשרות חיבורים יהודיים.
בסביבות שנת 1540 הפסיק להדפיס.
המדפיסים ממשפחת פואה (Foa) החלו לפעול במקצועם בשנת ה'שי"א (1551) בסביונטה ליד מנטובה בצפון איטליה.
המניע לתחילת עבודתם היה סגירת בתי הדפוס העבריים בוונציה ומעבר חלק מהעובדים מוונציה לדפוס של טוביה פואה בסביונטה.
תחילה, הדפוס היה בבית המגורים שלו, אך אחר-כך הוקם בית מיוחד לכך.
עם עלייה במספרם של הספרים שהודפסו בעיר ניתן למקום התואר: "אשר משם תצא תורה לכל ישראל".
במאה ה-18 והמאה ה-19 פעלו בני המשפחה בוונציה ובפיזה והדפיסו 121 ספרים.
ספרי ערש לא הודפסו בארץ ישראל.
הספרים הראשונים שהודפסו בארץ הודפסו בצפת, על ידי השותפים אליעזר בן יצחק אשכנזי מפראג ואברהם בן יצחק אשכנזי, בין השנים ה'של"ז (1577) - ה'שמ"ז (1587).
אחרי סגירת בית הדפוס, לא הודפסו ספרים בארץ ישראל במשך כמעט 150 שנה.
בשנת 1842, קיבל בית הדפוס מכבש חדש ומשוכלל במתנה מאת משה מונטיפיורי, והוא ידוע בשם משאת משה ויהודית.
דפוס שני הוקם בירושלים בשנת ה'תרכ"ב (1862), בידי השותפים יחיאל ברי"ל, מיכל הכהן ויואל משה סלומון.
תחילה הדפיסו בדפוס אבן, ורק ציורים וכתב עת ולא ספרים, ולאחר שהתברר כי המונופול שלכאורה ניתן לישראל בק בירושלים הסתיים מזמן, התחילו להדפיס בתרכ"ג גם ספרים.
בדפוס זה יצא לאור העיתון הראשון בארץ ישראל, הלבנון.
ב"ק הגיב מיד בהדפסת העיתון חבצלת, אך כבר בתרכ"ד נסגרו שני בתי הדפוס בהוראת השלטון הטורקי, והעיתונים חדלו לצאת.
דפוסו של בק קיבל רישיון מחודש בשבט תרכ"ה בעוד הכהן וסלומון עברו עם מכונת הדפוס למצרים, ורק בתרכ"ח הצליח סלומון לקבל אישור לפתוח את הדפוס בירושלים מחדש.
ב-1870 התחילו להוציא מחדש את "חבצלת", בשיתוף פעולה של חתנו של בק, ישראל דב פרומקין עם מיכל הכהן.
במאה ה-17, בעקבות מלחמת 80 השנה, שרר ברפובליקה ההולנדית שזכתה לעצמאות חופש ביטוי רב, לצד סובלנות דתית שהובילה לנהירה גדולה של יהודים לעיר אמסטרדם.
חופש הביטוי הוביל לפריחה של ענף הדפוס בכלל, והדפוס העברי בפרט.
פותח בית הדפוס הראשון בעיר היה הרב מנשה בן ישראל.
בבית דפוסו נדפסו, במשך 30 שנה, כמאה ספרים.
אחריו, פתח המדפיס עמנואל בנישט בית דפוס - וזה, הדפיס מהדורות שהתחרו בדפוסים הוונציאניים.
כך, עבר מרכז הכובד של הדפוס העברי מוונציה לאמסטרדם.
במאה ה-18, אף היו מדפיסים ונציאנים התגאו בכך שספריהם נדפסו ב-"אותיות אמשטרדם".
העיר הייתה למקום דפוסם הראשון של ספרים רבים, ביניהם מסילת ישרים לרבי משה חיים לוצאטו, ו-"שונה הלכות" לרב שלמה שלם.
המדפיסים העליץ, היו הראשונים להדפיס בעברית בפולין.
שלושת האחים מהעליץ הקימו בשנת ה'ר"ץ (1530) בית דפוס בקרקוב, בו הדפיסו בשנותיו הראשונות את התורה, הגדה של פסח, ספרי הלכה וספרי מנהג שימושיים ביידיש.
בשנת ה'רצ"ז (1537) התנצרו האחים, ועקב כך הקהילות היהודיות החרימו את ספריהם.
בסופו של דבר הוכרחו קהילות קרקוב, לבוב ופוזנן לקנות 3500 ספרים שנותרו במחסנים, אך לאחר הקניה השמידו את הספרים ולא השתמשו בהם.
דרכיהם של האחים נפרדו, ורק אחד מהם המשיך להדפיס ספרים עבריים בפולין - את הברית החדשה בתרגום ליידיש, וספר לימוד עברית ויידיש עבור נוצרים.
דפוס סלאוויטא (ידוע גם בשם דפוס האחים שפירא), בית דפוס עברי בעיירה סלאוויטא בתקופת האימפריה הרוסית.
בית הדפוס נוסד בשנת 1791 בידי משה שפירא, בנו של רבי פנחס מקוריץ, ונוהל על ידו ועל ידי בניו שמואל ופנחס.
הדפוס נודע במיוחד במהדורות המפוארות של התלמוד הבבלי שהודפסו בו, שאפילו מתנגדים לא היססו להשתמש בהן על אף ה"זהות" החסידית של הדפוס.
הדפסת התלמוד הבבלי הייתה כרוכה בעלויות גבוהות, וכדי לאפשרה קיבלו בני משפחת שפירא בשנת 1807 אישור מרבנים מחשובי הדור (בהם רבי שניאור זלמן מלאדי, האדמו"ר הראשון של חב"ד) כי הזכויות להדפסתו ישמרו להם למשך 25 שנה.
הדפוס נוסד ברישיון השלטונות הרוסים בידי ברוך בן יוסף ראם בשנת תקמ"ט (1789) בעיירה אזאר שליד גרודנו (הורודנא), והיה הדפוס העברי הראשון בליטא.
ב-1799 העביר ברוך ראם את הדפוס לווילנה.
בנוסף לתלמוד הבבלי הדפיס דפוס ראם עוד ספרי קודש רבים נוספים, בהם תלמוד ירושלמי, מדרש רבה, סידורי תפילה, משניות, עין יעקב ועוד.
כשנפטרה האלמנה ראם ב-1903 החל הדפוס לרדת מגדולתו.
הוא נמכר מיד ליד עד שהוחרם בידי הרוסים ב-1940.
תולדות המיתוסים הוא ספר שכתבה קארן ארמסטרונג בשנת 2005. הספר תורגם לעברית בידי דרורה בלישה ויצא לאור בישראל בהוצאת פן באותה שנה (2005).
ארמסטרונג טוענת בספר כי בני האדם מייצרים מיתוסים מאז ומתמיד.
היא מתארת את התפתחות המיתוסים מהתקופה הפלאוליתית ועד התקופה המודרנית תוך השוואת מיתוסים דומים בתרבויות שונות.
היא מציגה התפתחות של מיתוסים בתקופות השונות ומדגישה את השינוי שחל בהם עם הזמן.
לדעתה גם התפקיד של המיתוסים משתנה בתקופות הזמן השונות עד כדי ירידת קרנם בתקופתינו.
ארמסטרונג בוחנת את מושג המיתוס, כיצד הוא התפתח ולמה זקוקים לו.
התיאור של ארמסטרונג בספר איננו כולל את התיאור המלא של המיתוסים ואלה מוצגים רק בחלקם ולפעמים רק נרמזים במהלך הדיון.
בספר נסקרות המיתולוגיות לפי חלוקת הזמן הבאה:
המיתולוגיות של הציידים בתקופה הפלאוליתית - 20000 עד 8000 לפני הספירה
המיתולוגיות של האיכרים בתקופה הנאוליתית - 8000 עד 4000 לפני הספירה
המיתולוגיות בתרבויות המוקדמות - 4000 עד 800 לפני הספירה
המיתולוגיות בעידן הציר - 800 עד 200 לפני הספירה
המיתולוגיות בעידן הבתר צירי - 200 לפני הספירה עד 1500 לספירה
המיתולוגיות בעידן הטרנספומציה המערבית הגדולה - 1500 עד 2000 לספירה.
במאה השש עשרה קמה תרבות חדשה מדעית, כלכלית, טכנולוגית.
תרבות יעילה שהמיתה את המיתוסים.
אנשים החלו חשים תחושה של ניכור ושל חרדה ולאנשים לא נותרה דרך להתמודד עם מצבים קשים.
ההתפתחות הטכנולוגית לא הביאה עמה התקדמות רוחנית מקבילה.
התחליף של ימינו למיתוס, נמצא לדעת קארן אמסטרונג בספרות.
הנובלה או כל עבודת אמנות גדולה היא התחליף למיתוס.
נובלה (מאיטלקית: novella) היא סוגה ספרותית בספרות הפרוזה.
נובלה מוגדרת בעיקר לפי אורכה: היא ארוכה מסיפור קצר וקצרה מרומן.
נובלה היא לרוב סיפור קצר ומרוכז, שעלילתו מתרחשת במקום אחד, נמשכת לאורך תקופת זמן קצרה וסובבת סביב ציר מרכזי אחד.
האמנים והסופרים היצירתיים מחליפים בתקופה המודרנית את המנהיגים הדתיים עם ידע מיתי ועם תובנה רעננה לעולמנו האבוד והפגוע.
תולדות החולה (בלועזית: אָנַמְנֵזָה) הוא מושג ברפואה, ופירושו תיאור ההיסטוריה הרפואית של החולה, ובפרט התסמינים שבהם הבחין בראשית המחלה - כאב, עקצוץ, סחרחורת, נפיחות, אודם וכן הלאה.
לקיחת אנמנזה היא חלק בלתי נפרד מן הראיון שרופאים עורכים למטופלים.
תולדות החולה הן חלק מהותי מתהליך האבחנה, ומסייעות למטפלים להתמקד בשאלות הרלוונטיות לכך.
מחקרים רפואיים העלו שבמקרים רבים ניתן להגיע לאבחנה על סמך אנמנזה בלבד, אך שיש לה תפקיד חשוב גם אם אינה מספקת לאבחנה מלאה.
לצד זאת, האנמנזה מספקת הזדמנות למגע בלתי אמצעי בין המטפל למטופל ומסייעת בבניית הבנה ואמון מקצועיים.
תולדות החולה כוללות בדרך כלל את הפרטים הבאים:
תלונה עיקרית / סיבת הפנייה לטיפול
תולדות המטופל, מחלות עבר, טיפולים רפואיים בעבר
הרגלים בעלי השלכה בריאותית (עישון, שימוש בסמים וכדומה)
תולדות הפילוסופיה המערבית הוא ספר מקיף על תולדות הפילוסופיה המערבית החל מהפילוסופיה קדם-סוקרטית ועד הפילוסופיה האנליטית של תחילת המאה העשרים.
הספר נכתב על ידי הפילוסוף והמתמטיקאי ברטרנד ראסל ויצא לאור בשנת 1945.
הספר מהווה ניסיון ראשון לספר את תולדות הפילוסופיה מנקודת מבט היסטורית ותרבותית.
הספר זכה להצלחה רבה מזמן הוצאתו ונחשב גם כיום לרב-מכר, זאת למרות ביקורת אקדמית רבה אודותיו.
הספר נכלל ברשימת היצירות אשר בגינן קיבל ראסל את פרס נובל לספרות ב-1950.
הספר נולד מתוך סדרת הרצאות על ההיסטוריה של הפילוסופיה אשר הועברה על ידי ראסל בזמן מלחמת העולם השנייה בפילדלפיה בין השנים 1941–1942. חלק גדול מהמחקר ההיסטורי הנדרש לספר נעשה על ידי אשתו השלישית של ראסל, פטריסיה (ראסל התגרש ממנה מאוחר יותר).
ב-1943 ראסל קיבל מקדמה של $3000 מהוצאה לאור לכתיבת הספר וכתב אותו במשך שנתיים.
הספר מחולק לשלושה חלקים מרכזיים ובתוכם חלוקות משנה לפילוסופים, זרמים או תקופות זמן.
פילוסופים קדם סוקרטים: תאלס, פיתגורס, הרקליטוס, פרמנידס, אמפדוקלס, אנקסימנדר, אנכסימנס, אנכסגורס, לוקיפוס, דמוקריטוס ופרוטגורס.
פילוסופיה עתיקה לאחר אריסטו: ציניקנים, ספקנים, אפיקורסים, סטואים ופלוטינוס
אבות: אמברוס, הירונימוס, אוגוסטינוס, בנדיקטוס, גרגוריוס.
בתי הספר: יוהאן סקוטוס ותומאס אקווינס.
רנסאנס עד יום: מקיאוולי, ארסמוס, מור, בייקון, הובס, דקארט, שפינוזה, לייבניץ, לוק, ברקלי ויום.
רוסו עד ימינו: רוסו, קאנט, הגל, ביירון, שופנהאואר, ניטשה, תועלתנים, מרקס, ברגסון, ג'יימס ודיואי.
פילוסופיה של אנליזה לוגית: השקפותיו של ראסל עצמו ופוזיטיביזם לוגי.
ב-1945 פורסם הספר בארצות הברית ושנה לאחר מכן בבריטניה.
הספר זכה להצלחה ובמהרה הפך לרב-מכר.
הדבר הקנה לראסל רווחה כלכלית לשארית חייו, כמו גם אפשרות לשלם דמי מזונות לשלוש גרושותיו.
לעומת זאת, באקדמיה התקבל הספר בצורה קרירה יותר בשל כתיבה לא אקדמית הכוללת הומור רב, חוסר בהערות שוליים, התעלמות מפילוסופיה קדם מודרנית, הכללות והפשטות.
ראסל התייחס באוטוביוגרפיה שלו לביקורת לספר:
למרות מרכזיותו, הספר לא תורגם מעולם לעברית.
יהודה מלצר מתייחס לכך בהקדמה לתרגום העברי של "חלום התבונה" (ספרו של אנתוני גוטליב אשר יצא לאור בספרי עליית הגג) ורואה בספר החדש החזרת חוב למדף הספרים העברי.
תולדות היהודים במצרים וסוריה תחת שלטון הממלוכים הוא שמה של סדרת ספרים מאת המזרחן, חוקר הלבנט בימי הביניים, אליהו אשתור.
הסדרה כוללת שלושה כרכים, שיצאו לאור בין השנים תש"ד (1944) – תש"ל (1970), ומתוארות בהם תולדות הקהילות היהודיות במצרים ובסוריה והעומדים בראשן, בזמן שלטון הממלוכים, משנת 1250 לספירה (רצח האמיר האיובי האחרון תוראן שאה, ותפיסת השלטון במצרים על ידי הממלוכים הבחרים) ועד לשנת 1517 (כיבוש מצרים על ידי העות'מאנים).
אשתור שילב בשני הכרכים הראשונים מידע המבוסס על תעודות ומסמכים של התקופה הנחקרת, ממקורות מוסלמיים, נוצריים ויהודיים, לרבות תעודות מהגניזה הקהירית, והיה הראשון לעשות כן.
הכרך הראשון של הספר הוא עיבוד עבודת הדוקטורט של אשתור, אותה הגיש לסנאט האוניברסיטה העברית בשנת 1943. אשתור החל לאסוף חומר, שישמש אותו לכתיבת העבודה, כבר בשנת 1937 (וככל הנראה אף לפני כן), כאשר היה סטודנט באוניברסיטת וינה.
המקורות כללו את המידע שאסף מהחיבורים ההיסטוריים הערביים על תקופה זו, הן אלו שבדפוס והן שבכתב יד, שהיו מצויים בספרייה הקיסרית בווינה.
מידע נוסף הוא מצא בכתבי היד שבספריות בברלין, גוטא וליידן, אותם קיבל דרך מחלקת ההשאלה של הספרייה הקיסרית.
באותו הזמן, נחשף גם לראשונה לגניזה הקהירית, עת נהג לתרגם, עבור פרופ' שמחה אסף (שישב בארץ ישראל), תעודות בשפה הערבית מן הגניזה, שהיו מצויות בווינה.
אשתור אף החל לכתוב את החיבור בווינה, אולם לאחר כיבוש אוסטריה על ידי הנאצים והאנשלוס בשנת 1938, נמלט מווינה לירושלים, בה המשיך את לימודיו לתואר דוקטור באוניברסיטה העברית, בהדרכתו של המזרחן ל.
מאיר, ובמקביל עבד בבית הספרים הלאומי.
בתקופה זו התאפשר לו לבחון מקורות נוספים של התקופה אותה חקר, לרבות תעודות מן הגניזה הקהירית, ובין היתר הצליח לתארך ולשייך לתקופת הממלוכים, מספר תעודות שלא נשאו תאריך.
באביב 1943 קיבל את פרס מוצרי, ובאמצעותו ערך ביקור בן חודש ימים בספריית צ'אהריה בדמשק, בספריית המדרסה האחמדית בחלב ובאוניברסיטה הישועית בביירות, לצורך איסוף מקורות נוספים לעבודת הדוקטורט.
בקיץ אותה שנה הגיש את העבודה והוענק לו תואר דוקטור לפילוסופיה.
לאחר קבלת התואר, הוא כתב מחדש מספר פרקים של העבודה, ערך עדכונים על בסיס מקורות שלא נודעו לו לפני כן, והוציאהּ לאור בשנת 1944, ככרך הראשון של ספרו "תולדות היהודים במצרים וסוריה תחת שלטון הממלוכים", תקופת הממלוכים הבחרים.
לצורך כתיבת הכרך השני, על "היהודים במצרים וסוריה תחת שלטון הממלוכים", תקופת הממלוכים הברג'ים (הצ'רקסים), קיבל אשתור את הפרס ע"ש מוריץ ושרלוטה ורבורג, והיה לחוקר הראשון שקיבלו.
בעזרת הפרס יכול היה להתפנות מחלק מעבודתו בבית הספרים ולהתמסר לעבודת המחקר על התקופה בה עוסק הספר, וכן להזמין צילומים של כתבי יד ערביים מקושטא ומאוקספורד.
הכרך השני מתבסס בעיקר על מקורות בני התקופה, בין היתר ספרי כרוניקה ערביים, ספרי שו"ת של רבנים, ספרי מסעות של צליינים יהודים ונוצרים לארץ ישראל ודוחות סוחרים, בעיקר נוצרים.
הוא החל לעבוד על הספר בשנת תש"ד וסיים לכתוב אותו ארבע שנים אחר כך, בשנת תש"ח, הספר נדפס רק בשנת 1951. הכרך השלישי יצא לאור בהפרש שנים גדול עוד יותר, בשנת 1970.
אשתור פסח כמעט לגמרי על תיאור הקהילות היהודיות בארץ ישראל בתקופה זו, על אף שגם ארץ ישראל נשלטה באותה העת על ידי הממלוכים, מאחר שסבר כי להיסטוריה של היהודים בארץ ישראל .
הכרך הראשון עוסק בתקופה שבין 1250–1382, תקופת הממלוכים הבחרים.
בתחילתו מובאת הקדמה מאת המחבר וכן רשימה ביבליוגרפית של המקורות בהם השתמש לשם חיבורו.
לאחר מכן באים שישה שערים, המחלקים את הדיון בספר לשלוש תקופות (השער הראשון, השער הרביעי והשער החמישי).
בסוף הספר מובאת רשימה קצרה של תיקונים והוספות.
החיבור נכתב אפוא על תקופה שאיננה על פי החלוקה המקובלת לתקופות של ההיסטוריה היהודית (התקופה עליה מבוסס חיבורו צריכה לכאורה להיות מזמן פטירתו של הרמב"ם ועד לגירוש ספרד), ואשתור מנסה להצדיק סטייה זו בטענה כי:
לאורך כל הספר שזר אשתור יחד את ההיסטוריה הכללית של מצרים וסוריה עם תולדות היהודים בארצות אלה.
מלבד השפעת השלטון הכללי על היהודים, סבר אשתור שיש לבדוק גם את הגורמים והכוחות שהשפיעו על האוכלוסייה המוסלמית, שכן הם בוודאי השפיעו גם על האוכלוסייה היהודית.
מבוא: המבוא לספר, סוקר כללית את התקופה עליה דן הספר.
למבוא שלושה פרקים: הפרק הראשון, "הסטרקטורה הפוליטית של המדינה הממלוכית", ובו מפורטות הסיבות לעליית הממלוכים, מוצאם, מה כוללת המערכת הביורוקרטית של שלטונם וכיצד התנהלה; הפרק השני, "הסטרקטורה הכלכלית של המדינה הממלוכית", ובו מובאות הסיבות שלדעת אשתור הביאו לירידה הכלכלית של מצרים, בתקופת שלטון הממלוכים.
בעיקר הוא מאשים בכך את הממשלה הממלוכית ובפרט את הצבא, שביקשו להגדיל את הכנסותיהם על חשבון התושבים; והפרק השלישי, "היהודים במצרים ובסוריה בתקופה שלפני שלטון הממלוכים", שבו מתוארים היהודים בתקופת הח'ליפות הפאטמית, שאותה מכנה אשתור , והעדות השונות להן התחלקו (קהילת הבבלים וקהילת הירושלמים).
לאחר פרק המבוא, שישה שערים:
השער הראשון, מכבושי המונגולים עד גזרת ס"א: השער מכיל 5 פרקים, ומתוארים בו כיבושי המונגולים בארצות המזרח המוסלמי, ויחסם למוסלמים, ליהודים ולנוצרים.
בנוסף, מתוארות תקופות שלטונם של ביברס ושל קלאון, וכן גזרות ס"א, כנגד אנשי החסות הלא מוסלמים (בתקופת שלטונו השנייה של אל-מלך אנ-נאצר מוחמד בן קלאון), לרבות דיון נרחב באיגרת השטנה של גאזי אבן אל-ואסטי.
השער השני, בצל הרמב"ם: לשער 2 פרקים, והוא עוסק בעיקר בנגיד היהודים, דוד מימוני, נכד הרמב"ם, וחכמים נוספים מאותו הדור (בעיקר ר' תנחום הירושלמי ופועלו הספרותי, בנו ר' יוסף בן תנחום ועוד).
השער השלישי, דרכי הפרנסה: השער הוא בן 4 פרקים, ומתוארות בו דרכי הפרנסה של היהודים לאורך כל התקופה בה עוסק הספר.
על בסיס ניתוח מדוקדק של רשימות שונות ותעודות נוספות מן הגניזה וכן תיאורי נוסעים, מפרט אשתור את סוגי המקצועות של היהודים בתחומים השונים, בין היתר בענף המלאכה והתעשייה, ענף המסחר, ומקצועות הרפואה והפקידות.
השער הרביעי, תקופת אל-מלך אנ-נאצר: בשער 4 פרקים, הוא עוסק בעיקר בתקופת שלטונו השלישית של אל-מלך אנ-נאצר מוחמד בן קלאון (1309–1340), ומתוארת בו פעילותם של קנאי האסלאם, בדור ההוא, כנגד התושבים הלא מוסלמים במצרים ובסוריה (היהודים והנוצרים, בעיקר הקופטים).
בנוסף מתוארות בפרוטרוט קהילות היהודים במצרים וקהילות היהודים בסוריה, באילו ערים התגוררו ובאילו שכונות התרכזו, אישים מרכזיים, מחלוקות ועוד.
אשתור סבור כי בתקופת הממלוכים, החלה ירידה תרבותית אצל יהודי המזרח, והוא מביא מדבריו של יוסף אבן כספי, הבלשן, הפילוסוף ופרשן המקרא הידוע, שבא במיוחד למצרים, בשנת 1312, בתקווה ללמוד פילוסופיה עם הנגיד אברהם בן דוד, מצאצאי הרמב"ם, והתאכזב:
בתורו אחר הסיבות לירידה זו, מונה אשתור בין השאר את העובדה כי אך טבעי הוא שלאחר תקופת גאות, יצירת הגאונים, יבוא שפל.
עם זאת, את הגורם המרכזי לדעתו לירידה הוא תולה בניוון התרבותי של הסביבה המוסלמית באותו הזמן, ובדבריו שלו:
כאילו לשם סגירת המעגל, מובא בסוף השער תיאור של "מגפת" שמד שעברה על אותן הקהילות, בתקופה זו.
בסוף השער מצוינים האירועים שהתרחשו בשלהי תקופת הממלוכים הבחרים.
השער הששי, היהודים והחברה: השער האחרון בן 4 פרקים, והוא דן במעמדם של היהודים בחברה; הוא מתאר את חייהם בקרב שכניהם המוסלמים, דרכי ההתמודדות שנקטו כנגד עלילות שהעלילו עליהם, היחסים בין חכמי הדת המוסלמים, הנוצרים והיהודים וההשפעה שהייתה לכל קבוצה על שתי הקבוצות האחרות.
הכרך השני עוסק בתקופה שבין 1382–1517, תקופת הממלוכים הברג'ים (הצ'רקסים).
מלבד הקדמה וביבליוגרפיה, כלולים בכרך השני שמונה שערים ונספח על הקראים.
גם בכרך זה, כבכרך הראשון, שזר אשתור יחד את ההיסטוריה הכללית של מצרים וסוריה עם תולדות היהודים בארצות אלה.
השער הראשון, הצ'רכסים הראשונים: לשער 3 פרקים, והוא דן באירועים שבתקופת הצ'רקסים הראשונים.
תחילה מתוארת תקופת הסולטאן הצ'רקסי הראשון, ברקוק, ובנוסף מפורטים קורות מצרים וסוריה בזמן כיבושן על ידי המצביא המונגולי תימור.
השער עוסק גם בנגיד ר' עמרם, הנגיד הראשון מזה זמן רב שלא ממשפחת הרמב"ם.
נאמן לסגנונו המיוחד, פותח אשתור את הפרק הראשון של השער הראשון בתיאור ציורי, המזכיר יותר ספרות יפה מאשר ספר מחקר אקדמי:
השער השני, קהילות מצרים וסוריה באמצע המאה החמש עשרה: השער הוא בן 4 פרקים, והוא מתאר את קהילות היהודים במצרים וסוריה באמצע המאה החמש עשרה, וקורותיהן במקביל לקורות אותן ארצות.
אשתור משתדל לקשר כאן בין האנרכיה השלטונית שהשתררה באותו הזמן, ההידרדרות והניוון התרבותי של האוכלוסייה המוסלמית, יחד עם חוסר הסובלנות והקנאות הדתית שהפגינו כלפי התושבים הלא מוסלמים בארצות אלה, לבין השקיעה התרבותית של הקהילות היהודיות באותן ארצות.
השער השלישי, דרכי הפרנסה: השער כולל 4 פרקים, והוא עוסק בדרכי הפרנסה של היהודים בימי הברג'ים.
תחילתו בתיאור המשק המצרי והמשק הסורי באותה התקופה.
הוא דן בשערי המטבעות ואמצעי התשלום השונים, וניסיונות הסולטאנים לייצב את מערכת הכספים.
השער הרביעי, המעמד המשפטי של היהודים: גם לשער זה 4 פרקים, והוא עוסק במעמד המשפטי של היהודים.
הפרק האחרון בשער זה עוסק במעמד המשפטי של מוסד הנגידות וסמכויות השיפוט של הקהילה היהודית.
השער החמישי, המיסים: לשער 3 פרקים, והוא מפרט את המיסים השונים שהוטלו על היהודים.
הוא פותח בדיון בקשר למס הגולגולת (ג'זיה).
על מנת להבין מה היה שיעור המס שהפרישו היהודים משכרם, עורך אשתור דיון מפורט בקשר לשיעורי השכר של בעלי המקצועות השונים באותה התקופה, ומגיע למסקנה כי: ; אחר כך דן אשתור בדרכי הגבייה של המס; ולבסוף מפרט בקשר למיסים אחרים, שהיו לרוב מיסים לא קבועים ונשתנו מזמן לזמן.
בין היתר הוטלו מכסים על ייבוא סחורות ואף על מעבר אנשים מאזור לאזור, מס על היין, מס "קדום" (מעין "טיפ" לממונה חדש על אזור או ענף מקצועי), מס נישואין, מס מעבר בשכונות מוסלמיות (לקבורת מתים), מסי רכוש, השתתפות באחזקת הצבא, וקנסות שונים.
אשתור טוען כי נטל המס על היהודים היה גדול יותר משאר העדות הלא מוסלמיות.
אשתור מציין כי השליטה על הקהילה הייתה בידי חוג משפחות מצומצם (בדרך כלל מדובר במשפחות הסוחרים הגדולות) ואילו לחוגים רחבים אחרים בקהילה לא הייתה יכולת השפעה רבה.
הקהילה קיבלה החלטות בצורת תקנות ואחת מדרכי הכפייה שהיו לה על בודדים בקהילה שסירבו לקבל את סמכותה הייתה הכרזת חרם על אותו סרבן.
עם זאת ועל אף קיום של מוסדות אילו, הוא קובע כי .
השער השביעי, תקופת קאיתבאי: השער הוא בן 3 פרקים, והוא דן בתקופת שלטונו של אל-אשרף סיף אל-דין קאיתבאי.
הפרק הראשון דן בעלייה לשלטון של קאיתבאי וביחסים שבינו לבין היהודים.
על אף אדיקותו, לא היה קאיתבאי קנאי קיצוני ולא רק שלא רדף את המעוטים הדתיים האחרים, אלא גם דאג להגן עליהם מפני קנאים אחרים (ואף כּוּנה בשל כך על ידי הנזיר פליקס פברי "כורש חדש"), אם כי לא מנע מלסחוט אותם, כפי שסחטו אותם כל הסולטאנים האחרים.
אשתור מייחס ירידה גדולה זו למגפה השחורה ומגפות אחרות, למלחמות הממושכות בין הצלבנים והמוסלמים ולמלחמות הפנימיות בין הסיעות השונות של הממלוכים וכן לחוסר הפוריות של הממלוכים עקב האקלים החם של מצרים ותנאי החיים הקשים של האוכלוסייה הערבית.
השער השמיני, מגורשי ספרד במצרים ובסוריה: הוא השער האחרון, והוא כולל 3 פרקים, המתארים את פועלם והשפעתם של מגורשי ספרד במצרים ובסוריה.
הפרק הראשון מתאר את הגירת יהודי ספרד (לרבות אנוסים) וסיציליה אל ארצות המזרח, והתקבלותם על ידי קאיתבאי, הן משום שראה בהם מקור הכנסה חשוב והן בשל איבתו לשלטון הקתולי.
הפרק דן בבני משפחת שולאל, בפרט רבי נתן הכהן שולאל, שהועלה לכס הנגידות במצרים, זמן קצר לאחר הגיעו אליה.
הפרק השני דן בגדולי הדור, מגורשי יהדות ספרד, ביניהם הרדב"ז, רבי יעקב בירב, רבי שמואל בן סיד (בן סידליו), והשפעתם והשפעת משפחות מיוחסות אחרות על הקהילות היהודית אליהם הגיעו, לרבות הקהילות היהודית במצרים, בסוריה ובארץ ישראל.
בהקשר זה, מציין אשתור שעד להגעת מגורשי ספרד היו במצרים שתי עדות: המסתערבים () והמערביים ().
לאחר הגעת המגורשים, הם ייסדו מוסדות נבדלים, עם בתי כנסת, בתי דין ואף בתי קברות משלהם (בדמשק קמה קהילה נוספת, קהילת הסיצליאנים).
עם חלוף הזמן, התמזגו הספרדים והמסתערבים, הראשונים למדו את שפת הערבית והאחרונים אימצו את רוב מנהגי ספרד; הפרק האחרון מוקדש לתקופתו של הנגיד רבי יצחק שולאל, קרובו של רבי נתן הכהן שולאל.
תחילת הפרק עוסק בחילופי השלטון התכופים לאחר מותו של קאיתבאי והסבל הרב של האוכלוסייה המקומית בשל כך, והתייצבות המצב (לרבות שיפור היחס ליהודים) לאחר עלייתו שלשטון של אל-אשרף קאנצוה אל-ע'ורי (1501–1516).
בהמשך הפרק מובאים פרטים ביוגרפיים על רבי יצחק שולאל, וכן על משפחת דיין מקהילת חלב, בצירוף שושלת היוחסין של המשפחה, המתייחסת לבית דוד ולמשפחת ראש הגולה חסדאי בן בוסתנאי ולבית יאשיה בן זכאי.
חלק נוסף של הפרק עוסק בבתי המסחר הגדולים שהקימו מגורשי ספרד.
החלק האחרון מתאר את שלהי תקופת שלטון הממלוכים, לפני הכיבוש העות'ומאני.
נספח, הקראים: העוסק כשמו כן הוא בעדה הקראית.
החלק הראשון של הנספח הוא למעשה רשימה של 67 קראים מפורסמים שישבו במצרים ובסוריה, עם מעט פרטים ביוגרפים עליהם.
החלק השני מביא ארבע רשימות יוחסין של בני משפחה קראית אחת, המתייחסת ל"נשיא" שלמה בן דוד בן חסדאי בן שלמה בן דוד בן בועז בן יהושפט בן יאשיהו בן שאול בן ענן.
הכרך השלישי יצא לאור כאמור, בשנת 1970, והוא כולל הקדמה, ביבליוגרפיה קצרה ו-74 תעודות מן הגניזה המצרית, בצירוף תרגום של התעודות הכתובות בערבית יהודית והסבר התוכן והערות נוספות לכל תעודה בספר.
בנוסף לתעודות אלו מובאת בסוף הספר "רשימה ותוכן הדברים של תעודות מן הגניזה אשר פורסמו מאז הופעת כרך ב'" (עמ' 145–147), המוסיפה עוד 13 תעודות לתקופה הנחקרת.
צילום של שתיים מהתעודות (תעודה מס' ל"ו ותעודה מס' ס"ד) מובא בפתח הספר.
בנוסף, מכיל כרך זה הוספות לכרכים הקודמים ושלושה מפתחות לשלושת הכרכים: מפתח השמות (עמ' 157–186), מפתח המקומות (עמ' 187–196) ומפתח העניינים (עמ' 197–202).
לאחר צאת כל אחד מהכרכים לאור, התפרסמו מספר רשימות בקורת על עבודתו של אשתור.
בדרך כלל משבחים הכותבים את עבודתו של אשתור, בפרט על היותו הראשון לכתוב את קורות היהודים במצרים ובסוריה, בתקופת הממלוכים, תוך שילוב של כל המקורות (שהצליח להגיע אליהם), המוסלמיים, הנוצריים והיהודיים.
כך למשל, מצר החוקר דוד תמר, על כך שלא כלל אשתור את ארץ ישראל בשני הכרכים הראשונים, מכיוון:
ועל צאת הכרך השלישי הוא מוסיף:
עם זאת, משנות ה-2000 מתבצעות הערכות מחדש של רבים ממחקרי היסוד במדעי היהדות, תוך בדיקה חוזרת של הנחות היסוד ששימשו את החוקרים והקשר בינן לבין המסקנות אליהן הגיעו במחקריהם.
במאמר שכתבה על דרכי המחקר של קהילות יהודי ארצות האסלאם בימי הביניים, הקדישה חוקרת הגניזה מרים פרנקל, לאליהו אשתור ולמחקריו, חלק נכבד.
פרנקל סבורה כי אשתור העריך במידה רבה (ואולי במידה רבה מדי) את ההיסטוריה הממוסדת והרשמית של התקופה, בפרט משום שלדעתו היו כותביה קרובים לאירועים המתוארים על ידם, ולפיכך אמינים יותר.
הוא לא הסתיר את התפעלותו מההיסטוריונים המצריים בני התקופה אותה חקר, על שישבו בעיר הבירה והייתה להם גישה לארכיונים הממשלתיים, וסבר כי חלק מהצלחתו כחוקר היא לחשוף את המקורות האובייקטיביים ביותר, כאשר מידת האובייקטיביות נמדדת לטעמו על פי רמת הדיוק בה העתיקו מקורות מאוחרים מהיסטוריונים אלה.
פרנקל סבורה עוד כי הביוגרפיה האישית של אשתור והתקופה בה חי היו גורמים שהשפיעו במידה רבה על דרכו כחוקר ועל מחקריו, והפכו אותם למחקרים מגמתיים.
היא טענה כי , הבא למלא .
משום כך, הוא לא יכול היה רק לדווח באופן אובייקטיבי על הממצאים ההיסטוריים שחשף, אלא גם ביקש ליצור .
ייתכן גם, כי העובדה שנאלץ להימלט מווינה, לאחר האנשלוס, תרמה גם היא למגמתיות בכתיבתו, שכן חש כפליט החייב תודה למציליו ותלוי לפרנסתו בבית הספרים הלאומי, בו החל לעבוד לאחר שהגיע לארץ.
משום כך, היה חלק מחוקרי "האסכולה הירושלמית", שלא חקרה את ההיסטוריה היהודית בימי הביניים כחלק מההיסטוריה של כל אזור ואזור בה חיו הקהילות יהודיות, אלא במנותק מהם, וראתה בכל קורות העם היהודי באותה התקופה "כמעין הכנה ומבוא לשיבת העם לארצו" ולהקמת מדינת ישראל.
ההסברים שסיפק לפער זה, השתנו במהלך השנים, ממחקר למחקר ואף מהכרך הראשון לכרך השני, והם משקפים את מידת התנתקותו מתפיסת האסכולה הירושלמית.
וכך, בכרך הראשון, כאשר עדיין היה נאמן ל"אסכולה הירושלמית", שהאמינה כי יש לחקור את ההיסטוריה היהודית כמקשה אחת, כאמור כמעט במנותק מההיסטוריה הכללית, הוא חיפש את ההסברים לפער, לא בתולדות אותן ארצות, אלא במעשיהם של הקהילות היהודיות בלבד.
בכרך השני, סבורה פרנקל, השתחרר אשתור מתפיסות האסכולה הירושלמית, והחל לחפש את הגורמים לפער דווקא בהיסטוריה הכללית של החברה האיסלאמית, שבתוכה חיו יהודי המזרח, ומצא את "האשם" במצב הירוד של יהודי המזרח בשקיעה הכללית של המזרח כולו.
הוא המשיך לפתח רעיון זה במאמר מאוחר יותר, אם כי הפעם משתלט עליו שיח אוריינטליסטי, הרואה במזרח המוסלמי מקור לשחיתות ולעריצות ובמערב הנוצרי מקור לחוקתיות ורציונליות.
תולדות האסלאם בארץ ישראל, החלו בשנות ה-30 של המאה השביעית במהלך הכיבושים המוסלמיים הגדולים, כאשר אזור ארץ ישראל נכבש על ידי הצבאות המוסלמים של הח'ליפות האיסלאמית תחת הנהגתו של הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב.
הנוכחות המוסלמית באזור המשיכה להתקיים באזור מאז ועד ימינו במשך קרוב ל-1400 שנים.
לאזור ארץ ישראל יש משמעות מיוחדת עבור המוסלמים בכל רחבי העולם, שכן הוא מכיל את מסגד אל-אקצא הממוקם בעיר העתיקה בירושלים אשר הוא המבנה השלישי בקדושתו באסלאם הסוני.
על פי המסורת האסלאמית מסגד אל-אקצא (הידוע גם בשם "אל-חַרַם א-שַריף") הוא האתר שממנו הנביא המוסלמי מוחמד עלה לשמים וקיבל את מצוות התפילה (צלאה) אותה מצווים המוסלמים לערוך חמש פעמים ביום.
על פי המסורת המוסלמית, במהלך לילה אחד בשנת 621 לספירה, הנביא המוסלמי מוחמד רכב על גבי בהמה פלאית ששמה אל-בוראק (البراق) ובליווית המלאך גבריאל, ממכה להר הבית שבירושלים.
על פי המסורת המוסלמית, מהר הבית עלה מוחמד לשמיים ושם הוא פגש את אללה וקיבל את מצוות התפילה (צלאה) אותה מצווים המוסלמים לערוך חמש פעמים ביום.
אף על פי כן, ירושלים לא מוזכרת בקוראן עצמו, וארץ ישראל מוזכרת רק בהקשר של בני ישראל וסיפורי הנביא משה.
חלק המוסלמים הגיעו לארץ ישראל במהלך הגירה מצפון אפריקה והגירה מטורקמניסטן ואף הגירת בוסנים מוסלמים.
הכיבוש המוסלמי והאסלאמיזציה של אזור ארץ ישראל (638 - 1099)
האסלאם הגיע לראשונה לאזור ארץ ישראל במהלך שנות ה-30 של המאה השביעית לספירה במהלך הכיבושים המוסלמיים הגדולים שבהם הצבאות המוסלמים של הח'ליפות האיסלאמית תחת הנהגתו של הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב כבשו שטחים נרחבים באסיה ובאפריקה, ובכלל זה באזור ארץ ישראל.
צבאות הח'ליפות תחת הנהגתו של עומר בן אל ח'טאב, הביסו את צבאות האימפריה הפרסית ואת צבאות האימפריה הביזנטית וכבשו את פרס, מסופוטמיה, סוריה, אזור ארץ ישראל, מצרים, צפון אפריקה וספרד.
אף על פי שהקוראן איננו מבהיר היכן בדיוק מוחמד עלה לשמיים, לאחר הכיבוש המוסלמי של ירושלים במאה השביעית לספירה, אזור הר הבית, בו הוקם בהמשך מסגד אל-אקצא, הפך למיקום המוכר והמזוהה על ידי כל המאמינים המוסלמים בעולם בתור המקום שממנו עלה מוחמד לשמיים.
יריבויות בין שושלות שונות ומהפכות שונות שהתרחשו לאחר מכן הובילו בסופו של דבר לפילוג בתוך העולם המוסלמי.
בסופו של דבר, במאה התשיעית לספירה, אזור ארץ ישראל נכבש על ידי השושלת הפאטמית.
באותה העת אזור ארץ ישראל שוב הפך למרכז של עימותים אלימים שונים בין אויבים שונים של השושלת הפאטימית אשר ניסו לכבוש את האזור.
באותה העת האימפריה הביזנטית המשיכה לנסות ולכבוש מחדש את השטחים שנכבשו מהם בעבר, כולל את ירושלים.
באותה העת, רבים מהתושבים הנוצרים בירושלים אשר הביעו את תמיכתם באימפריה הביזנטית, הוצאו להורג בעוון בגידה על ידי השלטונות המוסלמים.
בעקבות החשיבות ההולכת וגדלה של ירושלים בעולם המוסלמי, הסובלנות כלפי בני הדתות האחרות החלה לדעוך.
האוכלוסייה הנוצרית באזור ארץ ישראל הפכה למיעוט נרדף כאשר כנסיות שונות הוחרבו.
מגמה זו הגיעה לשיאה בשנת 1009 לספירה כאשר החליף אל-חאכם מהשושלת הפאטימית במצרים, החריב את כנסיית הקבר בירושלים ואילץ את נתיניו הנוצרים לענוד צלבי עץ של חצי מטר ברוחב ובאורך סביב צווארם.
פרובוקציה זו הציתה זעם רב בקרב העולם הנוצרי אשר הוביל בהמשך להשקת מסע הצלב הראשון.
התקופה הצלבנית והתקופה האיובית (1099 - 1291)
בשנת 1099 הצלבנים, בתמיכת הכנסייה הקתולית, השיקו את מסע הצלב הראשון במטרה להחזיר לעצמם את השליטה על ירושלים מידי האימפריה האסלאמית ובמטרה לסייע לאימפריה הביזנטית להילחם בסלג'וקים.
במהלך מסע הצלב הראשון, כוחות הצלבנים הצליחו לכבוש את ירושלים במהלך יולי 1099, בעודם טובחים רבים מהתושבים המוסלמים והיהודים בעיר.
לאחר כיבוש העיר הקימו הצלבים בעיר את ממלכת ירושלים הנוצרית.
הצלבנים הפכו את כיפת הסלע ל"היכל ה'" ואת מסגד אל-אקצא ל"היכל שלמה".
בשנת 1187 כוחות הצבא המוסלמים של השושלת האיובית בהנהגת צלאח א-דין הביסו את כוחות הצלבנים בקרב קרני חיטין - קרב אשר היווה את נקודת השבר של ממלכת ירושלים.
לאחר קרב קרני חיטין החלה התמוטטות הממלכה עד לחורבנה הסופי - התבוסה הייתה קשה עד כדי כך שכמעט כל הערים והמבצרים הצלבניים נכנעו לצלאח א-דין לאחריה (כולל ירושלים), וממלכת ירושלים הפסיקה בעקבותיה להוות גורם משמעותי באזור הלבנט.
התבוסות של הצלבנים באזור הובילו בהמשך למסע הצלב השלישי אשר נועד להשיב את השליטה בשטחי הצלבנים שנכבשו באזור ארץ ישראל.
מלך אנגליה ריצ'רד הראשון (ריצ'רד לב הארי) הוביל את המצור על עכו, כבש את העיר והוציא להורג 3,000 שבויים מוסלמים.
לאחר ניצחון צלבני נוסף בקרב ארסוף המשיכו כוחות הצלבנים מזרחה, וכבשו את רמלה ולטרון, מבלי להגיע אל היעד - ירושלים, בכמה ניסיונות חוזרים לכובשה מידי המוסלמים.
הצדדים החלו לנהל שיחות משא ומתן, ולבסוף, חתמו על הסכם רמלה ביוני 1192. על פי תנאי ההסכם, ירושלים נשארה תחת שליטה מוסלמית, אך הוחלט כי העיר תהיה פתוחה בפני צליינים נוצריים.
ההסכם הוביל להקטנת הממלכה הצלבנית לרצועת חוף צרה שהשתרעה מצור ועד יפו.
בשנת 1250, השושלת האיובית שבמצרים הודחה על ידי גדודי עבדים, ובעקבות כך נוסדה הסולטנות הממלוכית.
באותה העת, מסעות הצלב לא נתפסו על ידי המוסלמים המקומיים כמלחמה בין המערב למזרח - הם למעשה לא נחשבו שונים מאשר הקרבות שנערכו לסירוגין בין האימפריה הביזנטית והאימפריה האסלאמית במשך מאות שנים.
בחלקים של ארץ ישראל אשר נכבשו על ידי הצלבנים, האוכלוסייה המוסלמית המקומית התרגלה לכובשים החדשים באותו האופן שבו הם התרגלו לכובשים המוסלמים שכבשו אזורים אלו לפני כן.
בסופו של דבר, בשנת 1291, כוחות הממלוכים בהנהגתו של הסולטאן ח'ליל בן קלאון ערכו מצור ארוך על העיר עכו אשר הייתה העיר האחרונה באזור שנותרה בשליטה צלבנית לאחר מסעות הצלב.