tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במחלף חולון הוקמה ב-2010, אנדרטה ובה פרטים על פרשת "היוצק" ושמות החללים.
פרשת הדיסקונטאים היא פרשה פלילית של הרצת מניות שנחשפה על ידי מחלקת החקירות של הרשות לניירות ערך במחצית הראשונה של 1994, במסגרתה הורשעו אנשי עסקים ונושאי משרה בבנק דיסקונט ובחברה המרכזית לניירות ערך.
אנשי החבורה הואשמו בהרצת ניירות ערך, בעיקר איגרות חוב ממשלתיות.
אנשי העסקים אריה אדלר וטדי שגיא היו רוכשים איגרות חוב במכרזים של בנק ישראל, ונושאי התפקידים בדיסקונט השתמשו בחשבונות ניירות הערך שנוהלו על ידי אילנות דיסקונט ובנק דיסקונט כדי להזרים ביקושים פיקטיביים לגבי איגרות החוב, במטרה להעלות את שווי השוק שלהן באופן מלאכותי.
לאחר עליית השערים, מכרו אנשי העסקים את איגרות החוב ברווח וחילקו אותו בין המעורבים.
משפטם של הדיסקונטאים היה קצר, ופסק הדין ניתן על ידי השופט המחוזי אמנון סטרשנוב ב-1 בנובמבר 1996.
עופר הלדשטיין, מנהל מערך הייעוץ של דיסקונט, נידון לשש שנות מאסר בפועל ולקנס של 4 מיליון ש"ח
דוד ויינמן, מבצע בכיר באילנות דיסקונט, נידון לארבע שנות מאסר בפועל ולקנס של מיליון ש"ח
אפרים קוצ'ינסקי, סמנכ"ל אילנות דיסקונט, נידון לשלוש שנות מאסר בפועל ולקנס של 750 אלף ש"ח
אהוד יעקב, סגן האחראי על המבצעים בבנק דיסקונט, נידון לארבע שנים וחצי מאסר בפועל ולקנס של 1.5 מיליון ש"ח
מרדכי מרקדו, האחראי על המבצעים בבורסה מטעם הבנק, נידון לשנתיים מאסר בפועל ולקנס של 300 אלף ש"ח
איש העסקים אריה אדלר, מנהל תיקים בחברה המרכזית לניירות ערך, נידון לשלוש שנים וחצי מאסר בפועל ולקנס של 1.5 מיליון ש"ח
איש העסקים טדי שגיא, הורשע על פי הודאתו לפני סיום המשפט של חבריו מדיסקונט
שנה מאוחר יותר נדחה ערעורם של ה'דיסקונטאים' לבית המשפט העליון, אם כי זה הקטין את גובה הקנסות.
כל המעורבים בפרשה סיימו לרצות את עונשי המאסר שלהם.
ראובן קובנט, ראש מחלקת חקירות ברשות לניירות ערך באותה עת, קיבל את אות אביר איכות השלטון מהתנועה למען איכות השלטון בישראל בשנת 1994 על פועלו בקשר לפרשה.
פרשת הירי בנעלין החלה ב-2008, עת תועד חייל צה"ל יורה כדור גומי לעבר פלסטיני בעת שהיה כפות לאחר שנעצר בהפגנה אלימה.
הכדור פגע בקרקע ליד רגליו של אבו רחמה, וזה נפצע קל מנתז.
הירי נמצא כבלתי מוצדק והחייל היורה הורשע בשימוש בלתי חוקי בנשק.
מפקדו של החייל הורשע בניסיון לאיומים.
זאת, לאחר התערבות בג"ץ שביטל את ההחלטה המקורית של הפרקליטות הצבאית להעמידם לדין על "התנהגות שאינה הולמת" בלבד.
ב-7 ביולי 2008, במהלך הפגנה אלימה בנעלין, עוכב אשרף אבו רחמה על ידי כוח צה"ל עקב מעורבותו בהפרות סדר, נאזק ועיניו כוסו בבד.
בשלב זה פנה אליו מפקד הגדוד סא"ל עמרי בורברג, שהכירו מהפגנות והפרות סדר קודמות, ואמר לו: "נו, עכשיו אתה תפסיק להפגין נגד כוחות צה"ל?".
העצור השיב בערבית, ומדבריו השתמע כי אינו מבין עברית.
לאחר חילופי דברים אלה אמר המג"ד לסמל לאונרדו קוריאה, ששירת תחת פיקודו, ועמד בסמוך: "מה אתה אומר, נירה עליו גומי?".
מילים אלה נאמרו מתוך כוונה של המג"ד להפחיד את אבו רחמה כי עתיד להתבצע לעברו ירי של כדור גומי, ובסוברו, מהיכרותו הקודמת את העותר, כי הוא מבין עברית.
בתגובה לשאלה זו של המג"ד, השיב החייל: "אין לי בעיה לירות בו גומי".
אז הרים המג"ד את העצור מהמקום בו היה ישוב, ובעודו אזוק ומכוסה עיניים, הוליכו לכיוון הג'יפ הצבאי שעמד בקרבת מקום.
כשחלף המג"ד על פני החייל, אמר לו: "תדרוך כדור".
החייל השיב: "יש לי כבר כדור בקנה".
בעוד המג"ד מחזיק את העצור בזרועו, ומשוחח עם שוטר מג"ב שעמד בסמוך, כיוון החייל את נשקו האישי לעבר נעלו של העצור, וירה לעברו כדור גומי מטווח קצר.
מיד לאחר הירי, דחף המג"ד את החייל, צעק עליו, וגער בו על ביצוע הירי באדם כבול.
החייל השיב לו כי הבין שקיבל ממנו פקודה לעשות כן.
בעקבות הירי נגרמה לעצור חבלה שטחית.
ב-19 ביולי פרסם "בצלם" תיעוד מצולם של האירוע.
עם פרסום הצילום הודיע צה"ל כי:
"מדובר באירוע חמור, פסול הנוגד את ערכי צה"ל בו בוצע ירי באמצעי לפיזור הפגנות לעבר עצור פלסטיני, שנעצר על ידי כוחותינו לאחר שנטל חלק בהפגנה אלימה נגד בניית גדר הביטחון בסמוך לכפר נעלין.
פקודות הצבא קובעות איסור חמור על פגיעה כלשהי בעצורים ומחייבת לשמור על כבודם ושלמות גופם.
אירועים של פגיעה בעצורים מופנים, בהתאם למדיניות צה"ל, לחקירה של המשטרה הצבאית החוקרת.
גם במקרה זה, לאחר שהועברה לעיונו קלטת האירוע, הורה הפרקליט הצבאי הראשי, תא"ל אביחי מנדלבליט, על פתיחה בחקירת מצ"ח ביחס לאירוע".
בגין המעשים האמורים, הוגש נגד המג"ד והחייל כתב אישום שייחס להם עבירה של התנהגות שאינה הולמת.
בורברג הועבר מתפקיד המג"ד לתפקיד קצין אג"ם בצאלים.
בפסק הדין קבעה השופטת אילה פרוקצ'יה כי "החלטת התביעה הצבאית להעמיד לדין פלילי את המג"ד והחייל בסעיף האשמה של התנהגות שאינה הולמת דינה להתבטל, מחמת חוסר סבירות קיצוני".
השופטת פרוקצ'יה נימקה את עמדתה:
"קיים חוסר מיתאם מהותי בין 'פרטי העבירה' המתייחסים לתשתית העובדתית של המקרה, כמתואר בכתב האישום, לבין סעיף האשמה המייחס למג"ד ולחייל התנהגות שאינה הולמת כעבירה יחידה.
חוסר מיתאם זה משתקף, בעיקרו, בחומרה הרבה המתלווה לנסיבות האירוע, מצד אחד, אל מול קלותו ומתינותו של סעיף העבירה שנבחר לצורך אכיפת הנורמה הפלילית על המעורבים, על פי עובדות המקרה כפרטיהן בכתב האישום...
פגיעה באדם עצור, כבול וחסר ישע נחשבה מאז ומתמיד מעשה עבירה חמור ואכזרי, המחייב תגובה עונשית הולמת....
החובה לנהוג בצורה אנושית והוגנת כלפי כל אדם הנתון במשמורת הצבא, גם אם הוא נמנה עם האויב, היא ערך מרכזי ומהותי בחינוך הערכי בצה"ל.
הצורך להטמיע את המודעות בדבר הגבלות השימוש בכח המצוי בידי הצבא, ובחובה להשתמש בו בריסון ובאיפוק לתכליות הכרחיות בלבד, הוא ערך בסיסי בתשתית הערכית המייחדת את דרך פעילותו של הצבא".
השופטת פרוקצ'יה חיוותה דעתה על מעשי המג"ד:
מבחינת המג"ד, ביום מסכת הפחדה כזו כלפי אדם עצור, אזוק בידיו ומכוסה בעיניו, מצביעה על סטייה עמוקה מנורמות ערכיות המחייבות כל חייל בצה"ל, ועל אחת כמה וכמה, מפקד בכיר בצבא.
משמעותה היא – מבחינת היסוד הנפשי של המג"ד – כי כדי להביא את העותר לשיתוף פעולה עם רשויות הצבא, ניתן להעמידו במצב של חרדת מוות כי, הנה, הוא עומד לשמש קרבן-ירי של חייל צה"ל, העומד בסמוך אליו ממש ומתכוון לירות בו ממרחק קצר ביותר.
ואמנם, כהרף עין, נורתה ירייה לעבר העותר, ופצעה אותו ברגלו.
גם אם תפש החייל בתום לב את אמירותיו של המג"ד כאמירות שחובה עליו לקיימן על פי תוכנן, ראוי היה לו, לכאורה, שיימנע מקיומן, בהיותן בבחינת פקודה בלתי חוקית בעליל, כאשר מדובר בירי מטווח קצר על אדם עצור, כפות, ומכוסה עיניים.
כאשר ביצע, כהנחתו, פקודה זו ממפקדו, התנכר, לכאורה, לחובה היסודית החלה על כל חייל צה"ל באשר הוא, לכבד זכויות אדם של מי שמצוי במשמורת הצבא, ולהימנע מניצול הכח והשררה הצבאית בדרך אכזרית הפוגעת בעצור פגיעה קשה, ומתעלמת מזכותו הבסיסית לחיים ולשלמות הגוף.
בהתנהגותו, הפר החייל, לכאורה, ערכים יסודיים של כיבוד זכויות אדם המקובלים בחברה הישראלית ומושרשים במסורת פעילותו של צה"ל.
פסק-הדין היה המקרה הראשון שבו בג"ץ התערב בשיקול דעת התביעה לגבי סעיפי האישום והורה להמירם בסעיפים חמורים יותר.
השופטים התבססו גם על פסק-דין שניתן 20 שנה קודם לכן, בשנת 1989, שהיה המקרה הראשון שבו בג"ץ התערב בשיקול דעת התביעה הצבאית, והורה להגיש כתב אישום בעניינו של אל"ם (הורד לדרגת טוראי) יהודה מאיר, שהורה לשבור ידיים ורגליים של פלסטינים במהלך האינתיפאדה הראשונה.
השופטים אליקים רובינשטיין וחנן מלצר הסכימו עם פסק דינה של השופטת פרוקצ'יה.
ב-24 בספטמבר 2009 הגישה הפרקליטות הצבאית כתב אישום מתוקן, בהתאם להנחיות בג"ץ.
ב-15 ביולי 2010 הורשע המג"ד בורברג בניסיון לאיומים, והחייל קוריאה הורשע בשימוש בלתי חוקי בנשק.
שניהם הורשעו גם בהתנהגות בלתי הולמת - הסעיף הקל יותר, שבפרקליטות הצבאית ייחסו להם בתחילה, לפני שהאישום הוחמר בהוראת בג"ץ.
בשלב הטיעונים לעונש במשפט הציגה התביעה חוות דעת של המחלקה לזיהוי פלילי במשטרת ישראל, לפיה הסרט בו מתועדת התקרית אותנטי, וכי לא נמצאו בו סימני עריכה או עיבוד.
בית המשפט קבע, בהתייחס לחוות דעתו של שחף שהוגשה על ידי ההגנה, כי "לא מצאנו כי ההגנה ביססה את עמדתה כדבעי, ולא ניתן לקבוע במידה הנדרשת להוכחת טענת הגנה, כי בסרטון בוצעו שינויים מכוונים".
שופט מיעוט העלה "חשדות כבדים שמא נעשו שינויים מניפולטיביים בסרטון".
בינואר 2011 גזר בית הדין הצבאי את דינם של בורברג וקוריאה.
השופטים הגדירו את מעשיו של סא"ל בורברג "הפרה של ערכי היסוד של רוח צה"ל" וציינו בדבריהם כי במעשיו "הכשיל את פקודו ותרם לנזק התדמיתי שנגרם".
עם זאת, השופטים הדגישו כי הוא מילא תפקיד מורכב בשירותו.
בית המשפט קבע כי סא"ל בורברג, לא יורד בדרגה, וכי קידומו בדרגה יעוכב למשך שנתיים, מתוכם שנה של שירות ללא תפקיד פיקודי.
על קוריאה גזר בית המשפט הורדה לדרגת טוראי.
פרשת ההאקר הסעודי (נקראת גם פרשת כרטיסי האשראי) היא אירוע שהתרחש בתחילת שנת 2012, בה נחשפו באתר אינטרנט, פרטי כרטיסי אשראי ופרטים אישיים של רבבות ישראלים.
האירוע התרחש כתוצאה מליקויים באבטחת המידע של אתרי אינטרנט ישראליים, בהם מוזנים פרטי כרטיסי האשראי של צרכנים.
זהותם של האחראים לפרשה אינה ידועה.
לאחר המקרה, התכנסו הכנסת ורשויות המשפט לדון בבעיית האבטחה החמורה שהתגלתה, במטרה למנוע ממקרה זה להישנות בעתיד, מחשש כי הפרטים האישיים של תושבי ישראל עלולים להיחשף הן בפני גורמים עברייניים והן בפני גורמי טרור ומדינות עוינות שיעשו שימוש בפרטים האישיים לזיוף זהויות.
ב-2 בינואר 2012 פרץ עומאר חביב, אשר השתמש בכינוי '0xOmar', לאתר הספורט 'ONE', והפנה את המבקרים באתר לאתר אחר, שבו פורסמו 400 אלף מספרי כרטיסי אשראי של ישראלים, אשר אותם גנב לטענתו מאתרים ושרתים שונים בישראל.
לאחר בדיקה, התגלה כי רבים מהשמות ברשימה בדויים, וכי רבים מהם חוזרים על עצמם עשרות פעמים, כך שלמעשה רשימת השמות שנחשפה הייתה מצומצמת יותר והסתכמה על פי ההערכות של חברות האשראי בכ-15,000 שמות בלבד, כולם לקוחות של החברות ישראכרט, לאומי קארד וכ.א.ל.
לאחר לילה ארוך של בדיקת האירוע, חברות האשראי ביטלו את כרטיסי האשראי שנחשפו במטרה למנוע פגיעה בלקוחות.
כמו כן פרסם בנק ישראל הודעה, כי הלקוחות לא יהיו אחראיים בשום מקרה, אם חלילה נעשה שימוש לרעה כתוצאה מחשיפת פרטי כרטיסי האשראי.
פרשת "ההאקר הסעודי" חשפה את המצב הלקוי ששורר במאגרי מידע מקוונים פרטיים רבים ברחבי ישראל.
בעקבות פעילותם של האקרים, התברר כי פרטים אישיים של עשרות אלפי אנשים עלולים להיחשף בקלות יתרה בשל נוהלי אבטחה לקויים הקיימים בארגונים שונים וכי כל חנות מקוונת עלולה להוות נקודת תורפה של גולשים המשתמשים בשירותיה ומוסרים פרטים אישיים, כגון כרטיס אשראי, ותעודת זהות.
בעקבות הפרשה פורסמו מספר תקנות בידי הרשות למשפט, טכנולוגיה ומידע ומחלקת ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים המסדירות את אחריותם של ארגונים על התמודדות עם אבטחת המידע בהתאם לחוק הגנת הפרטיות.
התקנות קובעות נהלים שונים לטיפול במידע, החל מקביעת האחראי לטיפול באבטחת המידע - שאמור להיות כפוף רק למנכ"ל או לנושא משרה בכירה אחרת, וכלה בנוהלי האבטחה, הביקורות וההדרכות הדרושים.
הללו, ארגונים שסבלו מפריצה של קראקרים ודליפה של מידע, יחויבו לדווח על הפריצה לרשם מאגרי המידע, אשר יהיו בידיו סמכויות לחייבם למסור הודעה על כך לציבור שנפגע מהפריצה.
בעקבות הפרשה, התכנסה הכנסת ה-18 לדיון בנושא והעלתה מספר הצעות חוק.
הצעת חוק הגנת הפרטיות (תיקון – דיווח על פריצה למאגר מידע), התשע"ב 2012
הרשם יודיע לבעל מאגר המידע על החלטתו ויפרט בה את המידע הנמצא ברשותו אודות הפריצה, סכום העיצום, התקופה לתשלום העיצום ואת זכותו של בעל המאגר לטעון את טענותיו לפני הרשם.
בעל מאגר המידע יוכל לערער על החלטת הרשם לבית משפט לעניינים מינהליים.
הצעת חוק הכללת אמצעי זיהוי ביומטריים ונתוני זיהוי ביומטריים במסמכי זיהוי ובמאגר מידע (תיקון – ביטול המאגר הביומטרי), התשע"ב–2012
ב-21 במרץ 2012 הועלתה הצעת חוק לביטול המאגר הביומטרי ביוזמתם של חברי הכנסת: איתן כבל, דב חנין, ניצן הורוביץ, נחמן שי, מירי רגב, רחל אדטו ושלי יחימוביץ'.
על פי הכתוב בדברי ההסבר לחוק, "מקרה חשיפת פרטי כרטיסי האשראי שאירע בעת האחרונה על ידי האקר מחוץ לישראל, מחזק את הטענות בדבר הסיכון הרב הטמון בקיום מאגרי מידע.
במקרה של מאגר מידע ביומטרי, ההשלכות של חשיפת מידע או שימוש לרעה במידע עלולים להיות חמורים בהרבה עקב רגישותו הרבה של המידע ולאור העובדה כי בשונה מפרטי כרטיס האשראי, זהו מידע שלא ניתן להחליפו.
כמו כן, קיום המאגר מעלה שאלות בדבר גנבת זהות וזיוף טביעת אצבע שעשויים להיות להם השלכות בלתי הפיכות.
לאור האמור, מוצע לקבוע כי יש לבטל את הקמת מאגר המידע".
פרשת הטיית המשחקים בסרייה א', אשר כונתה באיטלקית "Calciopoli" ("הקאלצ'ופולי"), הייתה פרשה בכדורגל האיטלקי שחשפה מעורבות של קבוצות משתי הליגות הבכירות, סרייה א' וסרייה ב', בשיבוצי שופטים למשחקיהן.
הפרשה נחשפה במאי 2006 על ידי משטרות איטליה.
באותה עונה זכתה יובנטוס באליפות שנייה ברציפות, אך אלו נשללו ממנה והיא אף הוענשה בהורדת ליגה בשעה שכל שאר הקבוצות נשארו בליגה הראשונה בשל המעורבות הבולטת שלה ושל המנכ"ל שלה לוצ'יאנו מוג'י.
בנוסף להפחתת נקודות, קנסות רבים הוטלו על הקבוצות ומארגני השוחד הגדול, וכתוצאה מכך שחקנים רבים עזבו לטובת ליגות אחרות באירופה, בעיקר לליגה הספרדית ולפרמייר ליג באנגליה.
שחקנים מעורבים אחרים הוחרמו והוטל עליהם עונש איסור לשחק כדורגל מקצועי לזמן מסוים.
הפרשה נחשבת לאחת החמורות בתולדות הכדורגל.
בעונת 2005/2006 האליפות הוענקה לאינטר שסיימה במקום השלישי בליגה באותה העונה ועלתה למקום הראשון עקב שלילת כל הנקודות של יובנטוס והפחתת נקודות למילאן, ועל העונה שלפניה (2004/2005) נקבע כי לא תהיה אלופה מוכרזת (יובנטוס סיימה במקום הראשון וממנה נשלל התואר, ומילאן במקום השני - שתיהן היו מעורבות בפרשה).
האירועים תוארו בסדרת הטלוויזיה "לא ספורטיבי" שהוקרנה בשנת 2021.
העונשים לאחר ערעורים הן כדלהלן:
הרחקה מליגת האלופות למשך עונה אחת, ו-2 משחקים ללא קהל.
שלילת אליפות בעונת 2004/2005 (עונה ללא אלופה).
שלילת כל הנקודות שנצברו בעונת 2005/2006 והורדה למקום האחרון בליגה (האליפות ניתנה לאינטר שסיימה במקום השני).
הורדה לליגה השנייה (הסרייה ב'), פתיחת עונת 2006/2007 בסרייה ב' עם מינוס 9 נקודות (העונש המקורי עמד על 30 נקודות והופחת אחרי ערעור).
הרחקה מגביע אופ"א למשך עונה אחת, ו-2 משחקים ללא קהל.
נשיא המועדון פסקואלה פוטי נקנס ב-30 אלף יורו והורחק מהתעסקות בכדורגל למשך שנתיים וחצי.
למעורבים האינבידואלים בהתאחדות, באיגוד השופטים האיטלקי ונציגי הקבוצות ניתנו עונשי מאסר שנע בין מספר חודשי מאסר לשנה וארבעה חודשי מאסר, ובנוסף הרחקות משנה עד 5 שנים מהתעסקות בכדורגל.
פרשת הולילנד היא פרשת שחיתות אשר נסבה סביב בניית מתחם הולילנד השוכן בדרום ירושלים.
בשנות התשעים ביקשו בעלי האדמה במקום שבו עמד מלון הולילנד להשביחה ולהרחיב את זכויות הבנייה.
הפרויקט שתוכנן במקום עורר מתחילת דרכו התנגדות עזה של התושבים ושל הארגונים הירוקים, בשל פגיעתו בקו הנוף של ירושלים.
חרף כל ההתנגדויות, אושר הפרויקט במהירות על ידי ראש עיריית ירושלים, אהוד אולמרט, יחד עם יושב ראש הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה אורי לופוליאנסקי.
האישור המהיר לפרויקט, אחוזי הבנייה החריגים וההקלות שקיבלו יזמי הפרויקט עוררו כבר בשנות ה-90 תהיות רבות שנותרו ללא מענה.
בפרויקט נבנתה שכונה שמורכבת מפארק רחב ידיים, שמוקף בכעשרה מגדלי דירות (18-12 קומות), שבבסיסם קוטג'ים מדורגים הנפרסים במורד ההר.
ב־1996 נחשף בתחקיר של העיתונאי יואב יצחק בעיתון "גלובס", כי איש העסקים הלל צ'רני, מבעלי הפרויקט, פעל יחד עם אחרים להשגת שומה מופחתת למתחם, כדי להקטין את הסכומים הנדרשים לתשלום מס שבח מקרקעין ומס רכישה.
על פי הנחיית היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, נפתחה חקירה פלילית נגד נציב מס הכנסה, דורון לוי, וסגנו אהוד ברזילי בחשד לסיוע לצ'רני בקנוניה, בכך שקבלו את השומה המופחתת כאמיתית.
הפרשה נחשפה גם בעקבות "טיוטת כתב תביעה" שהכין שמואל דכנר, איש עסקים בתחום הנדל"ן שהועסק כיועץ ומתווך במכירת המגרשים של מתחם הולילנד.
לטענתו לא שולמו לו מלוא הוצאותיו ושכר הטרחה המגיע לו, וכיוון שדרישותיו לא נענו הכין "טיוטת כתב תביעה" כנגד המעורבים בפרשה, ולאחר מכן פנה למשטרה בנושא.
חקירת החשדות לשוחד וכתב האישום
פרסום החשד לשוחד הוביל לפתיחת חקירה משטרתית סמויה, שהבשילה לחקירה גלויה.
ב-6 באפריל 2010, נעצרו חמישה חשודים במעורבות בשוחד, בהם היזם הלל צ'רני, מהנדס העיר אורי שטרית ומקורבו ושותפו לשעבר של אולמרט, עו"ד אורי מסר.
בפברואר 2010 חתמה פרקליטות המדינה על הסכם עד מדינה עם שמואל דכנר, במסגרתו הוענקו לדכנר תנאים מפליגים, ובהם תשלום "דמי מחייה" בסך 12 אלף שקל בחודש.
שלב הראיות החל ב-1 ביולי 2012 עם עדותו של עד המדינה בפרשה, שמואל דכנר, שהעיד כי נתן כספים לשולה זקן.
דכנר נפטר ב-1 במרץ 2013, מספר ימים לאחר שהחלה החקירה הנגדית על ידי ההגנה.
חלק מהצדדים לא הספיקו לחקור אותו, ביניהם עורכי הדין של אהוד אולמרט.
ארבעה ימים לאחר מותו, הותר לפרסום שמו המלא (עד אז נודע בתקשורת בראשי התיבות ש"ד).
יוסי אולמרט, אחיו של אהוד אולמרט, אישר בעדותו במשטרה את דברי שמואל דכנר, שנתן לו חצי מיליון שקל, על אף שלא הכיר אותו לפני כן.
במשפט הוא העיד מארצות הברית, חזר בו מהגרסה שמסר במשטרה, והשופט דוד רוזן הכריז עליו כעד עוין.
המשפט התנהל ביעילות רבה, והסתיים, בניגוד להערכות, בתוך שנתיים.
יום מתן הכרעת הדין נקבע ל-31 במרץ 2014, חודש לאחר מתן הסיכומים.
כמה ימים לפני מתן הכרעת הדין בתיק, פרקליטות המדינה חתמה עם שולה זקן על עסקת טיעון, לפיה יגזרו עליה 11 חודשי מאסר בפועל בתמורה למסירת עדות וראיות מפלילות נגד אולמרט.
עסקת הטיעון הגיעה בשלב שנוי במחלוקת משום ששלב העדויות כבר הסתיים.
עורכי דינו של אולמרט טענו כי יש טעם לפגם בהצגת חומרים חדשים בשלב זה של המשפט, משום שקו ההגנה נבנה בהתאם לראיות שהוצגו בתחילת המשפט.
במועד שנקבע למתן הכרעת הדין הודיע השופט שבקשת המדינה נדחית, ועדותה של זקן לא תישמע.
הכרעת הדין וגזר הדין בבית המשפט המחוזי
בתום משפט שהתנהל במשך שנתיים, על פני 140 ישיבות, ב-31 במרץ 2014 הרשיע שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב, דוד רוזן, בפסק דינו 10 מתוך 13 הנאשמים, וזיכה מחמת הספק את יעקב אפרתי, מנהל מינהל מקרקעי ישראל לשעבר, את אמנון ספרן ואת שמעון גלאון, מנהלים בחברת "הולילנד פארק".
ב-13 במאי ניתן גזר הדין.
אהוד אולמרט, ראש ממשלת ישראל לשעבר: נדון ל-6 שנות מאסר בפועל (גם בגין עבירת השוחד בפרשת חברת הזרע) והטיל עליו קנס על סך מיליון ש"ח.
השופט דוד רוזן פסק כי סכום, בסך חצי מיליון ש"ח, הועבר על ידי דכנר ליוסי אולמרט, בהוראת אחיו אהוד אולמרט.
הוא זיכה את אולמרט מחמת הספק משני אישומי שוחד אחרים, על כך שביקש מדכנר לסייע כספית למהנדס העיר ירושלים אורי שטרית ועל בקשה של זקן מדכנר לממן סקר.
שולה זקן הורשעה בכל האישומים של קבלת שוחד בסך מאות אלפי ש"ח וכן בהלבנת הון, וזוכתה רק מעבירה של קבלת שוחד של עשרת אלפים ש"ח, לאחר שהשופט דחה את גרסתה, לפיה קיבלה מהעד דכנר מתנות ולא שוחד.
ב-15 במאי קיבל השופט את הסדר טיעון בעניינה, לאחר התלבטות, לאור התקדימים שנקבעו בבית המשפט העליון, וגזר עליה 11 חודשי מאסר בפועל, שנתיים וחודש מאסר על תנאי, קנס של 25 אלף ש"ח וחילוט של 75 אלף ש"ח.
במהלך הדיון חקר אותה השופט על הגרסה החדשה שמסרה במשטרה.
החלה לרצות את מאסרה ב-15 ביולי 2014.
אורי לופוליאנסקי, ראש עיריית ירושלים לשעבר, הורשע בקבלת שוחד בגין התרומות בסך יותר מ-2 מיליון ש"ח, שקיבל מצ'רני ומדכנר לארגון שהקים, "יד שרה", ולמטרות נוספות, וזוכה מחמת הספק מקבלת 120 אלף ש"ח.
נידון ל-6 שנות מאסר בפועל ושנת מאסר על תנאי
אביגדור קלנר, ממקימי חברת "הולילנד פארק", הורשע בהלבנת הון ובמתן שוחד בגין העברת כספים לדכנר למטרת תשלומי שוחד, וזוכה מחלק מעבירות השוחד מחמת הספק.
קלנר ערער לבית המשפט העליון על הרשעתו, והמדינה ערערה על קלות העונש.
הלל צ'רני, מבעלי מתחם הולילנד, ששכר את שרותיו של דכנר לקדם את הפרויקט, הורשע במתן שוחד לאולמרט, לשולה זקן וכן לראש העירייה לשעבר אורי לופוליאנסקי ובהלבנת הון.
המדינה ערערה על קלות עונשו.
מאיר רבין, ששימש יד ימינו של עד המדינה שמואל דכנר, הורשע בהלבנת הון ובמתן שוחד בסך 1.2 מיליון ש"ח.
נידון ל-5 שנות מאסר בפועל.
אורי שטרית, מהנדס העיר ירושלים לשעבר, הורשע בקבלת שוחד של למעלה מ-700 אלף ש"ח מדכנר ובהלבנת הון.
נידון ל-7 שנות מאסר בפועל.
דני דנקנר הורשע במתן שוחד, ברישום כוזב במסמכי תאגיד ובהלבנת הון.
נידון ל-3 שנות מאסר בפועל וקנס של חצי מיליון ש"ח
אליעזר שמחיוף, שימש כסגן ראש עיריית ירושלים, הורשע בקבלת שוחד מדכנר בסך 165 אלף ש"ח, וזוכה מחמת הספק מקבלת שוחד בסך 130 אלף ש"ח מדכנר.
נידון ל-3.5 שנות מאסר בפועל, קנס של 300 אלף ש"ח וחילוט של 165 אלף ש"ח.
אברהם פיינר, שימש חבר מועצת עיריית ירושלים, הורשע בקבלת שוחד של 680 אלף ש"ח מ"דכנר את צ'רני" בין השנים 2000–2006. נידון לשישה חודשי עבודות שירות וקנס בסך 250 אלף שקלים.
השופט ציין בגזר הדין כי אלמלא מצבו הרפואי, היה גוזר עליו חמש שנות מאסר בפועל.
על החברות הולילנד נופש והולילנד פארק הוטל קנס של 100,000 ש"ח כל אחת.
בתחילת גזר הדין הדגיש השופט את הכשלים המוסריים של המערכות השלטוניות במקרה זה.
לדבריו, צ'רני פגש במערכות שלטוניות מסואבות, "רוויות סחי ודומן, שהיו זרות לו ולאורחותיו", שהכשילו אותו בביצוע מעשי שוחד באמצעות מאעכר.
השופט הקדיש פרק חשוב בהכרעת הדין כדי לקרוא לשינויי חקיקה שיביאו לשקיפות בפעילותם של מאכערים במסדרונות השלטון מצד אחד, וימנעו שתדלנות בלתי חוקית מהצד האחר.
השופט כתב: "אמור מעתה, ה'מאכער' העושה שדלנות אסורה הינו בבחינת מתווך לשוחד".
השופט קבע כי שבעת המורשעים שנדונו למאסר יחלו לרצות את עונשם ב-1 בספטמבר, והקנס שהוטל עליהם ישולם ב-10 תשלומים.
נגד כל המורשעים הוצא צו עיכוב יציאה מהארץ.
בקשותיהם של אולמרט ושטרית לצאת לעסקיהם בחו"ל נדחו על ידי השופט.
ב-29 ביולי 2014 אישר נשיא בית המשפט העליון, השופט אשר גרוניס, את בקשתם של המורשעים בפסק הדין של המחוזי: אהוד אולמרט, דני דנקנר, הלל צ'רני, אביגדור קלנר, מאיר רבין, אורי שטרית ואליעזר שמחיוף, לעכב את תחילת ריצוי עונשם עד לדיון בערעורם בחודש ספטמבר.
הערעור לבית המשפט העליון ולאחריו
אחדים מהמורשעים ערערו לבית המשפט העליון על הרשעתם ועל חומרת עונשם, והמדינה ערערה על קלות עונשם של חלק מהמורשעים.
הערעור על פסק הדין נדון בבית המשפט העליון בפני הרכב מורחב של 5 שופטים.
בפסק הדין בערעור, שניתן ב-29 בדצמבר 2015, זוכו (או זוכו חלקית) חלק מהנאשמים ובחלק מהמקרים הופחת עונשם, לפי הפירוט הבא:
אהוד אולמרט: בית המשפט העליון קיבל חלקית את ערעורו, וזיכה אותו מחמת הספק מקבלת שוחד בפרשת הולילנד, אך הותיר על כנה את הרשעתו בקבלת שוחד בפרשת הזרע.
בעקבות הזיכוי הוקטן עונשו לשנה וחצי מאסר בפועל, הקנס שהוטל עליו הוקטן ל-200,000 ש"ח והחילוט הוקטן ל-60,000 ש"ח.
אורי לופוליאנסקי: בית המשפט העליון הותיר את הרשעתו על כנה, אך בצעד ראשון הופחת עונש המאסר שהוטל עליו לשתי שנות מאסר (הקצה הנמוך של מתחם הענישה) ובשל מצבו הרפואי הופחת עונש זה לשישה חודשי עבודות שירות.
אביגדור קלנר: ערעורו התקבל חלקית - הוא זוכה מארבע עברות של מתן שוחד, אך הורשע בשתי עברות של מתן שוחד למתווך ובהלבנת הון.
עונשו הופחת משלוש שנות מאסר לשנתיים מאסר, הקנס שהוטל עליו הוקטן ל-200,000 ש"ח והחילוט הוקטן ל-300,000 ש"ח.
שוחרר מהכלא במרץ 2017 לאחר שנת מאסר.
הלל צ'רני: ערעורו התקבל חלקית - הוא זוכה משמונה עברות של מתן שוחד לפי והלבנת הון, אך הורשע בעבירה אחת של מתן שוחד למתווך לפי וב-7 עברות של מתן שוחד לפי , ובעוד עברה של מתן שוחד.
אורי שטרית: ערעורו על הכרעת הדין נדחה.
דני דנקנר: ערעורו נדחה ברובו.
הוא זוכה מעברה של רישום כוזב במסמכי תאגיד אך הורשע במתן שוחד ובהלבנת הון, ועונש המאסר שהוטל עליו הופחת משלוש שנות מאסר לשנתיים מאסר.
שוחרר מהכלא במאי 2017 לאחר 15 חודשי מאסר.
אליעזר שמחיוף: ערעורו התקבל חלקית - הוא זוכה מעברה אחת של לקיחת שוחד, והורשע בעברה אחרת של לקיחת שוחד והלבנת הון.
עונשו הופחת משלוש וחצי שנות מאסר למאסר של שנה וחצי, הקנס שהוטל עליו הוקטן ל-180,000 ש"ח והחילוט הוקטן ל-50,000 ש"ח.
שוחרר מהכלא בינואר 2017 לאחר 11 חודשי מאסר.
הולילנד תיירות 1992 בע"מ: הערעור התקבל חלקית - החברה זוכתה מ-8 עבירות של מתן שוחד למתווך, מעבירה של רישום כוזב במסמכי תאגיד ומעבירה לפי חוק איסור הלבנת הון.
החברה הורשעה בעבירה של מתן שוחד למתווך וב-7 עבירות של מתן שוחד.
הולילנד שירות לנופש (ישראל) בע"מ: הערעור נדחה.
הולילנד פארק בע"מ: הערעור התקבל במלואו - החברה זוכתה מכל העברות שבהן הורשעה בבית המשפט המחוזי.
נקבע כי המורשעים יחלו לרצות את עונשם ב-15 בפברואר 2016.
חקירת החשדות לשיבוש הליכי המשפט
כמה ימים לאחר הכרעת הדין, בעקבות עדותה של שולה זקן במשטרה, נחקר אהוד אולמרט באזהרה בחשד לביצוע עבירות של שיבוש מהלכי משפט, הדחה בחקירה והדחת עד.
סניגורו של אולמרט, עו"ד תל צור נחקר בחשד שניסה לשכנע את זקן שלא לחתום על עסקת טיעון עם הפרקליטות בפרשה.
בפברואר 2016 הודה אולמרט בבית המשפט במסגרת הסדר טיעון בשני אישומים של שיבוש מהלכי משפט והורשע בהם.
הפרקליטות ביקשה לגזור עליו חצי שנת מאסר, שתחפוף לעונש שנגזר עליו בפרשת הולילנד.
בית המשפט קיבל את הסדר הטיעון לעניין ההרשעה, אך דחה אותו לגבי העונש, וגזר על אולמרט חודש מאסר בפועל במצטבר.
פרשת הכותנה , פרשה של שחיתות שלטונית באוזבקיסטן הסובייטית של שנות ה-80 של המאה ה-20. הפרשה נחקרה על ידי חוקרים שבאו ממוסקבה, ובמהלכה נחקרו ונעצרו אלפי אנשים כולל ראשי הממסד המפלגתי והממשלתי של הרפובליקה.
לאחר שאוזבקיסטן זכתה בעצמאות, כל הנעצרים והנשפטים שוחררו ממעצרם.
הניסיונות הראשונים לחקור אי-סדרים ברפובליקה התקיימו כבר בשנות ה-70. אמנם בלחץ של ליאוניד ברז'נייב החקירות הופסקו.
בשנת 1979 הואשמו ראשי השלטון המקומי בבוכרה בשחיתות אך החוקרים לא יכלו להמשיך בחקירות.
בשנת 1982 הגיעה לטשקנט קבוצת חוקרים בכירים ממוסקבה בראשות טלמן גדליאן וניקולאי איוואנוב, אך הניסיונות לחקור לעומק ולהגיע לראשי הפירמידה נתקלו בהתנגדות.
ב-12 בנובמבר 1982 יורי אנדרופוב מונה למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ונתן "אור ירוק" להמשך החקירות.
בהיותו בראש הק.ג.ב הוא ידע על מצב הדברים באוזבקיסטן הסובייטית ובנוסף לכך היו יחסים אישיים גרועים בינו לבין ראש הרפובליקה שאראף רשידוב.
בינואר 1983 אנדרופוב הציע לרשידוב להתפטר, אך רשידוב סירב להצעה.
בפברואר 1983 פוליטביורו החליט על הקמה ועדה מיוחדת לחקר שחיתות שלטונית באוזבקיסטן הסובייטית ובמיוחד בנושא הכותנה.
החשד היה שבמשך שנים רבות שלטונות הרפובליקה דיווחו על אלפי טון כותנה שסופקו למפעלי התעשייה אך בפועל לא סופק כלום.
לפי הערכה מדובר בכ-1.5 מיליון טון כותנה בשנה שתשלומים עבורם הועברו מתקציב הממשלתי ממוסקבה לאוזבקיסטן אך מעשית הסחורה לא סופקה.
סכומי עתק שולמו עבור הכותנה שלא הייתה קיימת וכספים פוזרו בין הפקידים שהיו מעורבים בדיווח כוזב.
לפי הערכה לא היה ניתן לבצע זאת במשך שנים ללא העברת סכומי שוחד גם לראשי הפקידות במוסקבה.
ב-31 באוקטובר 1983 רשידוב נפטר ונטמן במרכז טשקנט תוך כוונה להקים במקום מאוזולאום.
בתחילת 1984 בוצעו מעצרים המוניים של ראשי תעשיית הכותנה באוזבקיסטן.
בקיץ 1984 בטשקנט נערכה אספה בה היה צריך לבחור יורש לרשידוב הנפטר.
כול הנאומים התרכזו בגנות רשידוב ואפיינו אותו כמנהיג מושחת שגרם לנזק גדול לכלכלת הרפובליקה.
למנהיג המפלגה הקומוניסטית המקומית נבחר אינמז'ון אוסמנחדז'וייב.
צוות החקירות העביר לבוריס ילצין ממצאים לפיהם גם אוסמנחדז'וייב היה מעורב בפרשה.
בלחצו, מיכאיל גורבצ'וב הרשה לעצור את אוסמנחדז'וייב.
כמו כן התברר שראשי משרד הפנים ברפובליקה היו מעורבים בשחיתות אך מספר ראשי המשרד התאבדו עוד לפני שהגיעו לחדרי החקירות.
החקירות נמשכו עד לשנת 1989 בסופו של דבר הואשמו ראשי הרפובליקה וגם פקידים בכירים במוסקבה:
אוסמנוב, שר תעשיית הכותנה של אוזבקיסטן נשפט להוצאה להורג
מופזרוב, פקיד בכיר בבוכרה נשפט להוצאה להורג
יורי צ'ורבנוב, חתנו של ליאוניד ברז'נייב נשפט ל-12 שנות מעצר, שוחרר לאחר 4 שנים.
אינמז'ון אוסמנחדז'וייב - ראש הרפובליקה לאחר רשידוב.
נשפט ל-12 שנות מעצר, שוחרר כעבר שנה.
עשרות פקידים בכירים ברמות שונות נשפטו לתקופות מעצר שונות, אך רובם שוחררו בשנת 1990.
במהלך החקירה אינמז'ון אוסמנחדז'וייב טען שסכומי כסף גדולים הועברו לראשי פוליטביורו במוסקבה.
כמו כן, התברר שפעולות לא-חוקיות היו בעיצומם כאשר מיכאיל גורבצ'וב היה אחראי מטעם המפלגה על תחום החקלאות ולאור כך המשך החקירות היה מעיב על איכות פעילותו ואף היו חשדות הוא ידע על הנעשה אך לא התערב.
באביב 1989 בעיתונות הסובייטית (פראבדה ואיזבסטיה) החלו להופיע מאמרים בהם נטען שהודעות הנאשמים בפרשה התקבלו תוך לחץ פיזי, עינויים וכו'.
באותן השנים אנטולי סובצ'ק ציין שאומנם החוקרים עסקו בפרשת שחיתות מסועפת שהגיע לראשי השלטון אך בעצמם פעלו בניגוד לחוק.
כאשר במוסקבה התברר שהפרשה נוגעת לא רק בפקידות בטשקנט אך גם בראשי השלטון במוסקבה, היה קל להאשים את החוקרים עצמם בפעילות בניגוד לחוק.
ב-24 במרץ הוקמה ועדת בדיקה.
בדו"ח של ועדת הבדיקה אכן צוין שהודעות התקבלו בניגוד לחוק.
ב-12 במאי 1989 ניקולאי איוואנוב בשידור ישיר בטלוויזיה ציין שהאשמות נגדו הם תוצאה של רצון ראשי פוליטביורו להפסיק את החקירות.
במאי 1989 הפרקליטות החלה בחקירה נגד גדליאן ואיוואנוב.
אבל מכיוון שבאותה תקופה הם היו חברי הפרלמנט ולא היה ניתן לחקור אותם ללא חסרת חסינות.
לאחר התפרקות ברית המועצות כול החקירות הופסקו.
הנאשמים ונשפטים שהיו במעצר בשטח אוזבקיסטן שוחררו ושמם נוקה.
רשידוב עצמו נחשב כיום למנהיג אוזבקי שפיתח את כלכלת הרפובליקה תוך עמידה בלחצים שבאו מהשלטונות במוסקבה.
בשנת 1991 הופסקו גם ניסיונות לחקור את גדליאן ואייואנוב.
בין האחרונים ששוחררו ממעצר היה יורי צ'ורבנוב, חתנו לשעבר של ליאוניד ברז'נייב.
הוא עצמו מעולם לא הודה באשמה ובמהלך המשפט אף הודיע שכל הודאותיו הוצאו ממנו תחת לחץ לא חוקי.
פרשת הונאות המע"מ על מכסות פחמן דו-חמצני, הקרויה גם פרשת "העוקץ של המאה", היא תרגיל עוקץ שנמשך מנובמבר 2008 עד יוני 2009 ובה קבוצות נוכלים קשרו קשר להעלמת תשלומי מס ערך מוסף בצרפת בגובה של מיליארדי אירו.
הקבוצות עסקו במסחר במכסות פחמן דו-חמצני, על פי פרוטוקול קיוטו לצמצום גזי החממה, המסדיר את נושא הפליטה של פחמן דו-חמצני.
על פי כתבי האישום בפרשה, אנשי הקבוצות גבו מס ערך מוסף על עסקאות בתחום זה, אך לא העבירו את הסכומים שנגבו למשרד האוצר הצרפתי.
על פי פרוטוקול קיוטו לצמצום גזי החממה, המסדירה את נושא הפליטה של פחמן דו-חמצני, הותר מסחר על מכסות הפחמן בין חברות באירופה, הנוכלים ניצלו את הקלות שבה הועברו הכספים, ובכך שאין צורך ממשי בלוגיסטיקה וסחורה פיזית על מנת לסחור במכסות.
על מנת לסחור במכסות, הוקמו מספר בורסות באירופה, הנוכלים זיהו את הבורסה "BlueNext" שהוקמה על ידי חברת הבורסה האירופאית "EuroNext" והחברה הממשלתית הצרפתית "Caisse des dépôts" כמטרות נוחות בזכות הקלות שבה התבצעו התשלומים.
על פי כתבי האישום של אחת הקבוצות שנתפסו, אנשי הקבוצה גבו מס ערך מוסף על עסקאות בתחום זה, אך לא העבירו את הסכומים שנגבו למשרד האוצר הצרפתי.
הם הקימו חברות קש בצרפת ובמספר מדינות אירופאיות.
ואז קנו בעזרת חברה צרפתית מכסות פחמן דו-חמצני בצרפת מהחברה הממשלתית Caisse Des Dépôts, לאחר מכן מכרו את המכסה לחברת קש ששכנה באחת ממדינות אירופה שבהן לא נדרש תשלום מע"מ על עסקאות אלה, בדרך כלל בריטניה, גרמניה, בלגיה והולנד.
לאחר מכן המכסות נמכרו חזרה לחברת קש בצרפת, וכשחברה זו מכרה את הסחורה לחברה צרפתית אחרת (בדרך כלל Caisse Des Dépôts) הם גבו גם תוספת מע"מ בגובה 20%.
סכומי המע"מ שנגבו מעולם לא הועברו למשרד האוצר הצרפתי אלא הועברו לחשבונות במקלטי מס והולבנו, החברות שהיו אמורות לשלם את המע"מ "פשטו רגל" בתוך חודשים ספורים וכך נמנעו מתשלום המע"מ שהיה אמור להיות מועבר למשרד האוצר הצרפתי תוך 3 חודשים מביצוע העסקה.
הונאה זו מכונה בשפה המקצועית קרוסלת המע"מ.
הכספים שהופקדו במקלטי מס שונים, חלקם הולבנו ורובם חזרו כמזומן אל חברי הקבוצות.
חלק מחברי הקבוצות השתמשו בהון המולבן לבילוים ואירועים גרנדיוזיים, וחלקו לרכישת נדל"ן, בעיקר בצרפת ובישראל.
חשדות לפלילים עלו בצרפת בסוף שנת 2008, כאשר הרגולטור במשרד להגנת הסביבה שם לב לעלייה חדה בהיקף העסקאות בבורסה למכסות פחמן דו-חמצני.
החשד היה שארגוני פשיעה מבצעים עסקאות בבורסה כדרך להלבנת הון, אך חברי הקבוצה הצליחו להסתיר את פעילותם בזכות שוחד ששילמו לקציני משטרה בכירים ופקידי ממשל.
לבסוף כאשר משרד האוצר הצרפתי ביטל את המע"מ על עסקאות במכסות פחמן דו-חמצני ביוני 2009 החשד התאמת.
בתוך חודש צנח היקף העסקאות, וההונאות נפסקו, בחודש שקדם להסרת המע"מ חברי הקבוצות עבדו ביתר שאת על מנת לנצל את הפרצה לפני שתיסגר.
קבוצה ממוצעת הרוויחה כמיליון יורו ביום בתקופות הללו.
על פי היורופול, ההונאה עלתה לצרפת כ-1.6 מיליארד אירו, ולשאר מדינות האיחוד האירופי בין 5 ל-10 מיליארד אירו.
בשנת 2016 החל הליך משפטי נגד חלק מחברי אחת הקבוצות, החייבים לרשויות המס בצרפת 283 מיליון אירו, ועם השנים ממשלת צרפת מצליחה לשים ידה על חלק מהמעורבים.
ההליכים המשפטיים נגד הנוכלים החלו במהלך שנת 2011.
גרגורי זאווי (Grégory Zaoui): מוגדר כממציא ההונאה ("המוח"), הקים את הקבוצה הראשונה יחד עם פבריס סאקון, שנאשם בעבר בעבירות הון.
לפני כן התמחה בהונאות מע"מ באופן דומה על ידי מסחר בטלפונים ניידים.
מרדכי מולי (Mardoché Mouly), המכונה גם "מרקו": נעצר בסוף אפריל 2013 בפריז.
הקים את הקבוצה הגדולה ביותר יחד עם חברו סמי סוייד, נשפט ל-7 שנים ומיליון יורו קנס, חייב כ-283 מיליון יורו לממשלת צרפת.
מולי היווה השראה לסרט "קוקו" (2009) אודות מיליונר גחמני שאינו יודע איך לבזבז את כספו, בגילומו של גד אלמלח.
סמי סוויד (Samy Souied): הואשם בהונאה והלבנת הון.
נרצח ביריות בפריז ב-14 בספטמבר 2010 בעת שחיכה לפגישה שקבע עם ארנו מימרן.
ארנו מימרן (Arnaud Mimran): המשקיע בקבוצת מרקו מולי וסמי סוייד, נידון לשמונה שנות מאסר, שמו נקשר לרציחת סמי סוייד ושל חמיו קלוד דריי.
קלוד בודווין (Claude Bauduin): איש הקש של יאניק דשוויל (Yannick Dacheville), בסוף שנת 2011 נגזרו עליו שלוש שנות מאסר בבית משפט בפרנקפורט.
סיריל אסטרוק, מוכר גם בשם אלכס קאהן (Alex Khann): מחלוצי קבוצות ההונאה ומהגדולים שבהם.
נאשם בהונאת מע"מ על מכסות פחמן בצרפת ובבלגיה, וכן במקרה שחיתות נוסף של בכיר במשטרה (Neyret) ובסחר בסמים.
בתחילת 2014 נגזרו עליו 15 חודשי מאסר בצרפת, היה כלוא בכלא פרן.
שוחרר בשנת 2015 ונמלט לישראל, ככל הנראה באמצעות דרכון מזויף.
בסוף שנת 2019 בית המשפט העליון שינה את גזר דינו וקבע כי על קאהן לרצות כ-20 שנות מאסר בפועל.
תיק נוסף בגין הונאה המוערכת בכ-60 מיליון שקל מתנהל נגדו בבלגיה.
מקורב לעבריין הישראלי עמיר מולנר.
פבריס סאקון (Fabrice Sakoun): נשפט שלא בפניו בית הדין הפלילי בפריז בינואר 2012, ונגזרו עליו חמש שנות מאסר וקנס בגובה 43 מיליון אירו.
מישל קסלסי (Michel Keslassy): נשפט שלא בפניו ביוני 2013 ונגזרו עליו שלוש וחצי שנות מאסר וקנס בגובה 65.5 מיליון אירו.
סטפן אלזרע (Stéphane Alzraa): הוגש נגדו כתב אישום בינואר 2012 על חלקו בהונאת מע"מ על מכסות הפחמן הדו-חמצני.
בשנת 2014 נגזרו עליו 30 חודשי מאסר.
אהרון כהן (Haroun Cohen): נגזרו עליו ארבע שנות מאסר וקנס בגובה 1 מיליון אירו.
אלי בלוקה (Elie Balouka): נגזרו עליו 30 חודשי מאסר בפועל, שישה חודשי מאסר על תנאי וקנס בגובה 100,000 אירו.
דוד אילוז (David Illouz): נגזרו עליו 3 שנות מאסר בפועל וקנס בגובה 100,000 אירו.
סיד פודיל (Sid Foudil): נגזרה עליו שנת מאסר בפועל.
אדי אביטן: נגזרו עליו שש שנות מאסר, קנס של מיליון יורו והחרמת כל רכושו.
נמלט לישראל, מתגורר ברעננה, בעלה של ונסה וידל אביטן, זוכת תוכנית הריאליטי "מאסטר שף" לשנת 2019.
בחודש מאי 2016 נערכו משפטים לחלק מחברי הקבוצה של מרקו מולי וסמי סוויד.
סיריל מולי (Cyril Mouly): אחיינו של מרקו מולי, שזכה לכינוי "הצרפתי".
שומר הראש שלו, אלברט טייב, נרצח בדקירה באפריל 2014. הרצח לא פוענח.
התקשורת הצרפתית כינתה בתחילה את האירוע בשם "הונאת מס הפחמן", שם שאינו נכון.
נכנס לתוקף בצרפת רק בשנת 2014, ואילו כתבי האישום מתייחסים להונאת מע"מ על עסקאות במכסות פחמן דו-חמצני, ולא למס הפחמן.
באפריל 2013 פורסמה הפרשה בתוכנית תחקירים של הערוץ הצרפתי CANAL+.
שם התוכנית היה "העוקץ של המאה", ושיטת ההונאה כונתה "קרוסלה", מכיוון שסכומי הכסף שהועלמו בצרפת הופקדו במקלטי מס שונים וההון המולבן שימש לרכישת סחורות ונדל"ן, בעיקר בצרפת ובישראל, וכך הכספים "הסתובבו" כמו בקרוסלה.
במרץ 2016 פרסם כתב "הארץ" בפריז דב אלפון סדרת כתבות על הקשר בין הנאשם ארנו מימרן לבין בנימין נתניהו.בין השאר פרסם אלפון צילומים של נתניהו מבלה עם מימרן בריביירה הצרפתית ובמסעדה בפריז, ופרסם עדות של מימרן במשטרה לפיה תרם כסף לנתניהו.
ב-19 במאי 2016 דיווח אלפון מאולם בית המשפט בפריז שארנו מימרן העיד שתרם לנתניהו מיליון יורו, ומאז זכתה הפרשה גם לסיקור בכלי התקשורת האחרים בישראל.
עשרות יהודים צרפתים שהיו חלק מקבוצת ההונאה נמלטו בשנת 2009 לישראל.
המשרד לביטחון הפנים הצרפתי ביקש להסגירם לצרפת, אך המחלקה הבינלאומית בפרקליטות המדינה מונעת את הסגרתם.
המעורבים בפרשה שנמלטו לישראל השקיעו את רוב ההון המולבן ברכישות נדל"ן בשכונות יוקרה בגוש דן.
משנת 2010 התפתחו קשרים רבים בין המעורבים בפרשה שנמלטו לישראל, לבין ארגוני פשע מאורגן בישראל, בעיקר זה של עמיר מולנר.
המעורבים מקבלים מארגוני הפשע שירותי הגנה, העברות כספים, סמים ובילויים, וחלקם הפכו יעד לסחיטה.
בעיתון "מעריב" פורסמה בשנת 2012 ידיעה על עבריינים מיליונרים מצרפת שמציפים את ישראל ומבצעים רכישות נדל"ן בהיקף רחב, רובן בהון מולבן.
אלכס קאהן, בן 47, אחד מהנאשמים המרכזיים בפרשה, נמלט מצרפת ועבר לגור בישראל.
כשהיה צעיר עשה את הונו מסחר בסמים מסוג קנאביס, בתחילת דרכו היה סוכן ביטוח, בגיל 22 החליט להקים חברת ביטוח שהפכה לאחת מחברות הביטוח המובילות בצרפת.
בשנות ה-90 סוחרי סמים שהיו חלק מ"הקשר הצרפתי" הפכו לחלק מלקוחותיו והוא החל לבלות איתם במסעדות ובחופשות נוצצות ביעדים היקרים ביותר בצרפת.
בשנת 2001 נעצר למשך חודשיים והואשם שחברת הביטוח שלו סיפקה מסמכים כוזבים בפרט פוליסות ביטוח ריקות כחלק מפרשיית סחר בסמים.
הורשע ונשפט ל-3 שנות מאסר, אך החליט לערער על כך.
במהלך שהותו במעצר איבד את חברת הביטוח שהייתה בבעלותו.
לפי עדותו, אחרי שאיבד את הכל, הדבר גרם לו לרצות לנקום.
בין השנים 2002–2003 ביצע מספר רב של הונאות מע"מ בין צרפת לחו"ל, בעיקר ברכישת מוצרים מחוץ לצרפת ללא מע"מ ומכירתם בצרפת עם מע"מ.
לפי עדותו מעולם לא פגע בכיסם של אנשים פרטיים אלא תמיד פגע בצרפת עצמה.
בהמשך התחבר לאיש עסקים הודי שפגש בלונדון והשניים ניהלו מספר רב של עסקים בין לונדון, דובאי וערב הסעודית.
בשנת 2003 נמלט לישראל עם אשתו וילדיו.
הוא רכש בית דירות מפואר באילת וכן וילה בהרצליה פיתוח.
באילת הסתכסך עם עבריין צרפתי שמעורב בחיי הלילה בעיר, הסכסוך גרם לקאהן לעזוב את אילת ביחד עם משפחתו.
כתוצאה מהסכסוך הפך קאהן לאחד האנשים הקרובים אל העבריין עמיר מולנר.
בשנת 2005 החליט לעזוב את ישראל ולנסוע ללוס אנג'לס שבארצות הברית שם רכש את הוילה היוקרתית בה התגורר צ'רלי צ'פלין.
באותה שנה נקשר שמו לפרשת סחיטה בשווייץ.
הוא נעצר למשך 3 חודשים ושהה בכלא האמריקאי, בהמשך הוסגר מארצות הברית לשווייץ.
עם הגעתו לשווייץ, החליטה המדינה להסגירו לצרפת, שם ריצה עונש מאסר של 10 חודשים.
בשנת 2007 שוחרר ממאסר בכלא הצרפתי והחליט לחזור לישראל.
קאהן רכש חנויות בכיכר המדינה בתל אביב והפך ליבואן הרשמי של מותגי האופנה היוקרתיים טום פורד, בריוני וזילי.
כמו כן רכש מועדון לילה בשם "הביבלוס", אליו נהג להזמין את חבריו האוליגרכים: מיכאל צ'רנוי ובוריס אברמוביץ' ברזובסקי.
ב-1 בנובמבר 2012 נעצר קאהן עם עוד ארבעה מאנשיו של העבריין עמיר מולנר בתקרית "הפרארי בדיזנגוף".
קאהן נהג ברכב יוקרתי מסוג פרארי ברחוב דיזנגוף בתל אביב וביצע עבירת תנועה.
כתוצאה מכך פגע ברכב אחר.
התאונה הייתה קלה, אך התפתחה תגרה בין הצדדים.
חלק מאנשיו של העבריין עמיר מולנר הגיעו למקום והחלו לאיים על המעורבים ולתקוף אותם.
עד ראייה טען כי אקדח נזרק ממכוניתו של קאהן אל מכונית לבנה שעזבה את המקום.
במהלך המשפט סירב העד להעיד וטען כי הוא מפחד.
המשטרה לא הצליחה להוכיח אם אכן היה אקדח בזירה.
השופט מתח ביקורת על המשטרה על כך שלא בדקה את פרטי הרכב שאליו כביכול נזרק האקדח אף על פי שאלה נמסרו להם.
בשנת 2013 פשטה המשטרה על ביתו בהרצליה פיתוח כחלק ממבצע משטרתי גדול שבו פשטה על עשרות בתים של אנשי עסקים צרפתים שהיו לכאורה מעורבים בפלילים בצרפת.
החיפוש המשטרתי ארך כמעט 12 שעות, ובסופו קאהן לא נעצר והמשטרה החרימה מספר מועט של מסמכים שהיו בביתו.
בינואר 2014 עזב קאהן את ישראל ונחת בפריז, שם נעצר מייד עם נחיתתו והוגש נגדו כתב אישום על חלקו ב"עוקץ של המאה", עם דרישה מקדמית לעשר שנות מאסר.
לאחר 15 חודשים בכלא הוא שוחרר למעצר בית עם איזוק אלקטרוני.
במשך אותה התקופה עבד בעמותה שעוזרת לילדים עם אוטיזם.
במהלך המשפט הוא לא הגיע לאחד הדיונים.
המשטרה הגיעה לדירתו, שבה היה אמור לשהות במעצר בית, אך הוא לא היה שם וככל הנראה כבר הספיק להימלט מצרפת.
זמן קצר לאחר מכן העלה תמונה שבה הוא מופיע עם חולצה שעליה רשום "תפסו אותי אם אתם יכולים" לצד הכיתוב "זו מתנה מהילדים שלי.
בספטמבר 2011 נהרגה לי זיתוני בתאונת פגע וברח בתל אביב על ידי קלוד חייט ואריק רוביק, שניים מהנאשמים שנמלטו לישראל.
השניים נסעו בג'יפ עם לוחית רישוי אמריקאית מזויפת והתגוררו בבית דירות יוקרתי בתל אביב.
סאקון נשפט שלא בפניו בית הדין הפלילי בפריז בינואר 2012, ונגזרו עליו חמש שנות מאסר וקנס בגובה 43 מיליון אירו.
הוא נמלט לישראל, המסרבת להסגירו.
על כהן נגזרו בצרפת ארבע שנות מאסר וקנס בגובה 1 מיליון אירו.
כהן נעצר בישראל לאחר שבחשבון בנק של קרוב משפחה שלו בבנק הפועלים הופקדו 62 מיליוני שקלים שהגיעו מהונג קונג.
המידע על כך התקבל מהחוקרים הצרפתים שטענו כי כהן השתייך לקבוצה של סאקון.
לטענתם, כהן התגורר בהונג קונג ומשם ניהל את רכישת הסחורות בעשרות מיליוני הדולרים שהגיעו מהחברות הפיקטיביות של העוקץ, בעיקר מותגי יוקרה, ואת מכירתן בצרפת ובמדינות נוספות.
בעקבות ההפקדה נפתחה חקירת יאחב"ל, שבסיומה הוכח דיווח כוזב לבנקים, מכיוון שהחשבונות היו על שמו של בן משפחתו, אך הנהנה מהכסף היה אהרון כהן.
עם זאת, לא ניתן היה להוכיח ברמת הוודאות הנדרשת במשפט הפלילי שמקור הכסף הוא בעבירת ההונאה בצרפת.
כהן הגיע להסדר טיעון עם הפרקליטות על כך שהמדינה תסתפק בהרשעה על עבירה של הימנעות מדיווח, ותחלט לאוצר המדינה 22 מיליון מתוך 62 מיליון השקלים שהוברחו.
היו שפירשו את ההחלטה כשוללת זיקה בין היהודים להר הבית והכותל.
בהחלטה תמכו 24 מדינות, התנגדו 6 מדינות ונמנעו 27. שלוש מדינות שינו את עמדתן מספר ימים לאחר מכן, בהן שתי מדינות שבהתחלה תמכו בהחלטה ומדינה נוספת שבהתחלה נמנעה.
ההחלטה גררה תגובות רבות וגינויים בישראל ובעולם, כשגויה וכפוגעת בעם היהודי.
גם מזכ"לית אונסק"ו, אירינה בוקובה יצאה נגד ההחלטה.
מלבד משמעות סמלית, להחלטה אין משמעויות אחרות, פרקטיות, מכיוון שמנכ"לית אונסק"ו הודיעה בעבר שהחלטות הקשורות לנושאים בעלי מחלוקות פוליטיות שלא מתקבלות פה אחד לא ייושמו, וכן אין ביד הארגון כלים מעשיים ליישום ההחלטה.
הסערה בשל החלטת אונסק"ו בעניין הר הבית והכותל נגרמה בעקבות דיון באונסק"ו ב-13 באוקטובר 2016, אז הצביעו באונסק"ו במעמד 57 מדינות, בעד הצעת החלטה שניסחו הרשות הפלסטינית וירדן אשר בה תמכו יחד עמן 24 מדינות.
בתחילה פתחו הנ"ל בפנייה לאונסקו כחלק מהליך בירוקרטי, שמטרתו היא הכרזה על ירושלים העתיקה כאתר מורשת עולמי לשימור.
אך ההליך הפך ביוזמתן להצבעה על מסמך שכלל גם האשמות וגינויים כלפי מדינת ישראל ואשר בין היתר הגדיר את הר הבית והכותל המערבי כ"אתר קדוש מוסלמי".
סעיף 3 מאשרר את חשיבותה של העיר העתיקה בירושלים לשלוש הדתות המונותאיסטיות, ומציין במפורש כי להחלטה זו אין משמעות או השפעה על מעמדה המשפטי של ירושלים ואין השפעה על מועצת הביטחון או האספה הכללית של האו"ם.
סעיף 8 מגנה את ישראל על מניעת גישה של מוסלמים לאתר הקדוש להם, על מניעת פולחן ועל צעדים נגד הווקף ומבקש מישראל לכבד את הסטטוס קוו ההיסטורי ולהפסיק אמצעים אלה;
החלטת אונסק"ו כללה טקסט ממנו עולה כי הר הבית (הקרוי בהחלטה "מסגד אל-אקצא /אל-חרם אל-שריף") ובכלל זה הכותל המערבי, מקודש למוסלמים:
תרגום: חובת ישראל לכבד את האותנטיות והמורשת התרבותית של מסגד אל-אקצא / אל-חרם אל-שריף, כפי שהיא משתקפת בסטטוס קוו ההיסטורי, כאתר תפילה קדוש מוסלמי וכחלק בלתי נפרד של המורשת התרבותית בעולם.
רחבת הכותל המערבי קרויה בהחלטה Al-Buraq Plaza - על פי המונח המוסלמי אל בוראק, ולאחר מכן מוזכר במירכאות "Western Wall Plaza" - "רחבת הכותל", כהמשך לכך ההחלטה גם תוקפת את הכוונה לבנות מעלית (שמטרתה לשמש נכים) ברחבת הכותל:
בהמשך, תחת סעיף מעלה המוגרבים נאמר:
כלומר שמעלה המוגרבים הוא חלק בלתי נפרד מ"מסגד אל-אקצא / אל-חרם אל-שריף" (כלומר האתר הקדוש המוסלמי).
מזכ"לית הארגון, אירינה בוקובה, יצאה נגד החלטת הארגון והצהירה כי "הר הבית קדוש גם ליהודים" והוסיפה כי "להכחיש או למחוק היסטוריה שלמה ליהודים, נוצרים או למוסלמים, חותרת תחת האמינות של המקום ויוצאת נגד מה שמייצגת המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו".
בעקבות ההחלטה, שר החינוך נפתלי בנט הורה להשעות כל פעילות עם אונסק"ו למרות הסתייגותה של בוקובה.
ב-18 באוקטובר 2016, ביקשה מקסיקו לערוך הצבעה חוזרת ולשנות את עמדתה מתמיכה להימנעות, זאת בנימוק שהטקסט "פוגעני כלפי העם היהודי".
גם ברזיל שתמכה בהצבעה הביעה לאחר מכן הסתייגות.
ואולם מאוחר יותר באותו היום, משכה מקסיקו את הבקשה והסתפקה בשינוי הצבעתה.
באותו ערב אשרר הוועד המנהל של אונסק"ו את ההחלטה.
ארגון אונסק"ו קיבל שורה של החלטות דומות, שגם הן ספגו ביקורת דומה.
ב-26 באוקטובר 2016 אימצה הוועדה למורשת עולמית של אונסק"ו את טיוטת החלטה 40COM 7A.13, שם, תחת הסעיף "העיר העתיקה של ירושלים וחומותיה" ("Old City of Jerusalem and its Walls"), הצעת ירדן, יש הפניה להחלטה WHC/16/40.COM/7A, מ-27 ביוני 2016. גם החלטה זו גונתה בחריפות על ידי ישראל.
ויושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין הוציא מכתב לקרדינל פייטרו פרולין, מזכיר המדינה של הוותיקן בו הוא מציין שההחלטה פוגעת הן ביהדות והן בנצרות, בהתעלמות משני המקדשים שהיו על הר הבית, המקודשים הן ליהדות והן לנצרות.
האפיפיור נשא בדרשתו ב-26 באוקטובר 2016 מספר משפטים בדבר הקשר הבלתי מעורער בין העם היהודי לארץ ישראל.
ב-2 במאי 2017, יום העצמאות של מדינת ישראל, קיבל הארגון ברוב של 22 מדינות החלטה שקובעת כי ישראל היא כוח כובש בירושלים ולא מכירה בחוק איחוד העיר.
גם החלטה זו ספגה גינויים חריפים בישראל ובעולם.
ב-4 ביולי 2017, ועדת המורשת של אונסק"ו אישרה הצעה הקובעת שישראל אינה הריבון בירושלים ומגנה את ישראל על החפירות הארכאולוגיות בעיר העתיקה.
ההחלטה, שיזמו מדינות ערב, לא עברה בקונצנזוס.
עשר מדינות תמכו בה: אזרבייג'ן, אינדונזיה, לבנון, תוניסיה, קזחסטן, כווית, טורקיה, וייטנאם, זימבבווה וקובה.
שלוש התנגדו - הפיליפינים, ג'מייקה ובורקינה פאסו.
ושמונה נמנעו - אנגולה, קרואטיה, פינלנד, פרו, פולין, פורטוגל, קוריאה הדרומית וטנזניה.
ההחלטה ספגה גינויים בישראל, מהם גינויים חריפים.
ראש ממשלת ישראל הגיב: "בהחלטה האבסורדית הזאת אונסק"ו איבד את מעט הלגיטימיות שנשארה לו".
בתגובה להחלטה החליטה ישראל על השעיית שיתוף הפעולה עם אונסק"ו.
שר החינוך נפתלי בנט, אמר בתגובה להחלטת אונסק"ו השנייה: "זוהי הכחשת היסטוריה, וההיסטוריה תמחק את ההחלטה המביכה הזו כמו את קודמותיה.
דבר אחד קבוע: ירושלים היא בירת ישראל לנצח.
על כן, החלטתי להשעות את פעולותינו מול אונסק"ו עומדת בעינה.
לא נשתף פעולה עם גוף שמכחיש את הקשר של העם היהודי לירושלים".
בנוסף, הורה ראש הממשלה בנימין נתניהו על החזרת שגריר ישראל לאונסק"ו, כרמל שאמה הכהן, להתייעצות.
בשנת 2019 ישראל החליטה לגמול לאנדרס רומר, שגריר מקסיקו בארגון שהצביע בניגוד להוראת ארצו ובעקבות זה הודח מתפקידו.
עיריית רמת גן הסבה שם את רחוב "אל על" לרחוב רומר.
רומר התרגש מהמחווה ושלח מחווה משלו לתושבי הרחוב.
לאחר שהתפרסמו חשדות לעבירות מין חמורות שרומר לכאורה ביצע במקסיקו, ולאחר מאבק של האופוזיציה ברמת גן, שונה שם הרחוב.
בארצות הברית גינו את ההחלטה 40 חברי הקונגרס משתי המפלגות וכן נשיא ארצות הברית לעתיד (אז מועמד), דונלד טראמפ.
הליגה נגד השמצה (ADL) גינתה את ההחלטה ותיארה אותה כ"פברוק ההיסטוריה" ששולל את הזיקה היהודית לירושלים והר הבית, ומעלה האשמות שווא כנגד ישראל.
הפרלמנט הצ'כי (119 צירים מול 4 מתנגדים) גינה את החלטת אונסק"ו וקרא לממשלתו להנחות את נציגיה להתנגד להצעות דומות.
במקביל, חברי פרלמנט ושרים מ-17 מדינות שונות, חתמו על הצהרה משותפת המגנה את החלטת אונסק"ו.
ראש ממשלת איטליה, מתיאו רנצי, גינה בחריפות את ההחלטה: "לומר שליהודים אין קשר לירושלים זה כמו לומר שהשמש עושה חושך".
רנצי הוסיף כי יזמן לבירור את שר החוץ שלו, עקב הימנעותה של איטליה בהצבעה.
השגרירות הנוצרית הבינלאומית התרעמה על החלטת אונסק"ו וציינה כי "ההחלטה של אונסק"ו שקולה למחיקתן של 4,000 שנים של זיקה יהודית להר הבית ואלפיים שנים של זיקה נוצרית".
ב-24 במאי 2017, כתגובה להחלטה השלישית של אונסק"ו, השוללת את זכותה של ישראל על ירושלים, העביר הפרלמנט הצ'כי (ברוב של 112 תומכים מתוך 156 צירים) החלטה המכירה בירושלים כבירת ישראל, ומגנה את אונסק"ו על החלטותיו האנטי-ישראליות.
ב-12 באוקטובר 2017 הודיעה מחלקת המדינה של ארצות הברית כי ארצות הברית תפרוש מאונסק"ו בסוף 2018 בשל הטיה ממושכת נגד ישראל.
פרשת החשבוניות הפיקטיביות בליכוד עוסקת בהאשמות פליליות נגד אנשי מפלגת "הליכוד" לגבי קבלת מימון לא חוקי באמצעות תרומות מתאגידים והנפקת חשבוניות מזויפות.
הפרשה אירעה בשנת 1988 במהלך מערכת הבחירות לכנסת השתים עשרה.
היא הובילה לחקירה של גורמי אכיפת החוק בעניין עבירת מס והפרת חוק מימון המפלגות.
בשנת 1996 גזבר הליכוד, אהוד אולמרט, הועמד לדין בפרשה וזוכה.
במשפט נפרד הועמדו לדין מנחם עצמון, יונה פלד ומרדכי יהל, אשר הורשעו ונידונו לעונשים קלים, בין השאר עקב הזמן הרב שעבר מאז שנעברו העבירות ועד שהוכרע דינם.
תאגידים שהיו מעורבים בפרשה נדרשו לשלם כופר.
במערכת הבחירות לכנסת השתים עשרה גויסו תרומות מתאגידים למפלגת הליכוד, בניגוד להוראות חוק מימון מפלגות.
התרומות הופקדו בחשבונות של חברה פרטית בשם "ב.מ.י.
לתרומות לא היה ביטוי בספרי החשבונות של הליכוד, על אף ששימשו בפועל למימון הוצאות המפלגה.
התרומות הללו ומערכת הנהלת החשבונות הכרוכה בהם לא נכללו בדו"ח שהוגש על ידי הליכוד למשרד מבקר המדינה, ובו הצהיר אולמרט כי חשבונות הליכוד מתקופת מערכת הבחירות, הנמסרים למבקרת, תוך ציון מקורות ההכנסה, משקפים, למיטב ידיעתו, את כל הכנסות הליכוד והוצאותיו.
עקב הצהרתו הועמד אולמרט לדין, ויוחסו לו עבירות של רישום כוזב במסמכי תאגיד, הכנה והרשאה לאחר להכין ולקיים פנקסי חשבונות כוזבים, שימוש במִרמה, עורמה ותחבולה, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, קשירת קשר לביצוע העבירות הנזכרות ומסירת הצהרה כוזבת ביודעין.
אולמרט כפר בהאשמות בנימוק שלא הייתה לו כל ידיעה על איסוף תרומות מתאגידים, וממילא גם לא ידע דבר על אודות דרכי גיוס התרומות, רישומן, חשבוניות המס שהוצאו ונמסרו כנגדן, ואף לא נודע לו, אז, שמץ דבר על אודות דרכי השימוש בתרומות.
השופט, עודד מודריק, זיכה את אולמרט, אך העיר כי "הנאשם התנהג בעניין הזה באורח מאוד לא ראוי".
אולמרט טען שהוצאות הגנתו במשפט זה הגיעו ליותר ממיליון דולר.
על סיעת הליכוד כתב השופט מודריק: "בוצעו מעשי זיוף ומִרמה בתוך מטה הבחירות, באגף הכספים, במגמה לזכות שלא כדרך הדין בהטבות שונות ובכך לנסות להשיג שלטון בדרכי מִרמה".
בראש מטה בחירות של הליכוד עמד השר משה ארנס, ותחתיו פעלו אגפים אחדים, ובהם אגף הכספים, שבראשו עמדו אהוד אולמרט מטעם תנועת החרות ומנחם עצמון מטעם המפלגה הליברלית.
אולמרט ועצמון נודעו בכינוי "הגזברים".
לניהול הפעילות הכספית הוקמה, כשלושה חודשים לפני הבחירות, "העמותה לניצחון הליכוד בבחירות 1988".
באוגוסט 1988 הקימו מרדכי יהל, איש מפלגת הליכוד שהיה כפוף לגזברים, ואשתו ברוריה את החברה פרטית "ב.מ.י.
שחר תקשורת בע"מ" ונרשמו כמנהליה.
יהל השתמש בכספים שהתקבלו בחברה זו (פחות ממיליון ש"ח) להוצאות של הליכוד במערכת הבחירות.
בשנת 1996 ערערה המדינה על קולת העונש של נאשמי הליכוד בפרשה.
"פרשת הדקבריסטים" היא מיני-סדרת טלוויזיה, דוקו-דרמה רוסית, שעלתה לשידור בערוץ הראשון, במלאת 192 שנים למרד הדקבריסטים, בדצמבר 2017.
בבוקר 14 בדצמבר 1825 נציגי בתי האצולה של רוסיה התאספו בכיכר הסנאט בסנקט פטרבורג ופתחו במרד נגד הצאר.
לקראת ערב, לאחר משא ומתן לא מוצלח וירי לעבר המפגינים הכל נגמר.
מארגני המרד, שיכונו בהמשך דקבריסטים, נעצרו ונשפטו באשמת בגידה במולדת.
חמישה מהם הוצאו להורג בתלייה, האחרים הוגלו לעבודות פרך בסיביר.
מטרת המרד לא הושגה, אם כי התוותה את הכיוון הפוליטי והחברתי לחצי המאה הבאה.
הסרט דן בשאלה מה רצו אותם אלה שכונו דקבריסטים ומי נאלץ לשלם על זה?
מדוע אלכסנדר הראשון לא התייחס ברצינות לדרישותיהם?
האם מושל סנקט פטרבורג מילורדוביץ' נרצח במקרה?
מדוע ביום המרד מאות נהרגו?
מדוע מעורבותו של ניקולאי הראשון ריככה את עונשם של הקושרים?
פרשת הלן זיידמן היא פרשייה ציבורית שהתרחשה בישראל בשנת 1970. הפרשייה החלה בבקשתה של הלן זיידמן, שהתגיירה תחילה בגיור רפורמי ובהמשך בגיור אורתודוקסי, להירשם כיהודיה במרשם האוכלוסין של מדינת ישראל.
בהמשך התגלעה מחלוקת על גיורה של זיידמן שבוצע בידי הרב שלמה גורן ואושר בידי הרב עובדיה יוסף.
הלן זיידמן, שנקראה אז הלן שנון, הייתה לא יהודייה מארצות הברית, בעלת דוקטורט בביולוגיה מאוניברסיטת אילינוי, שהגיעה לישראל כתיירת בשנת 1964, עם בת קטנה, לאחר משבר בנישואיה.
לאחר זמן מה, משלא התערתה בקיבוץ, פגשה את מזכיר נחל עוז שהזמין אותה, כמומחית לגנטיקה, לעבור לנחל עוז, ולסייע בגידולים חדשים בקיבוץ.
בהמשך ביקשה זיידמן להתגייר, ולמרות אזהרות של אישה אחרת בנחל עוז, שאמרה לה שאין סיכוי שיגיירו אותה בעת שהיא מתגוררת בקיבוץ חילוני, הייתה נוסעת לתל אביב ללמוד אצל רב.
מכריה טענו שבקשה להתגייר בבית הדין הרבני באשדוד אך סורבה.
מזכיר בית הדין באשדוד, טען שזיידמן לא פתחה תיק בבית הדין.
ביולי 1967 נישאה בנישואין אזרחיים במקסיקו לחבר נחל עוז בנימין זיידמן.
זמן קצר לאחר מכן נולד בנם הראשון, יהודה זיידמן.
באוקטובר 1967 היא התגיירה בבית דין רפורמי בתל אביב.
העתירה לבג"ץ, המשבר הפוליטי והגיור
לאחר שמשרד הפנים סירב לרשום את זיידמן כיהודיה במרשם האוכלוסין, בשל העובדה שלא נתגיירה במסגרת הרבנות הראשית, פנתה זיידמן במרץ 1970 לבג"ץ.
מפלגת המפד"ל הודיעה שאם בג"ץ יחייב הכרה בגיור רפורמי שבוצע בישראל הם יפרשו מהקואליציה של ממשלת ישראל ה-15 בראשות גולדה מאיר.
הבקשה לרישום התקבלה בחלון זמנים מיוחד: לאחר פסק הדין בבג"ץ שליט, שקבע כי לעניין מרשם היהדות תלויה בעיקר בהגדרה עצמית, ולפני התיקון לחוק השבות, שהגדיר 'מיהו יהודי' בשונה מהלכת שליט.
משכך, באורח חסר תקדים, סירב היועץ המשפטי לממשלה, מאיר שמגר, להגן על עמדת שר הפנים, חיים משה שפירא מהמפד"ל, ואף הגיש לבג"ץ חוות דעת התומכת ברישומה של זיידמן כיהודיה.
לדבריו, בשל המצב המשפטי ששרר בזמן הרישום, רישומה של זיידמן לא ייצור תקדים להכרה בגיור רפורמי.
סמוך לדיון בעניינה של זיידמן בג"ץ, בה' בסיוון (9 ביוני), בעקבות דרישתה של מועצת הרבנות הראשית, וההנחה שבג"ץ יקבע שעל שר הפנים לרשום את זיידמן כיהודייה, הודיעה המפד"ל סופית שאם לא יתוקן אחד החוקים הרלוונטיים, כך שהמדינה לא תכיר בגיורים רפורמיים, הם יפרשו מהקואליציה.
בחיפוש מוצא מהמשבר פנו גורמים דתיים אל זיידמן ובקשו ממנה לעבור גיור כהלכה.
אשתו של הרב שאר ישוב כהן, ד"ר נעמי כהן, נסעה לנחל עוז ושכנעה את זיידמן להתגייר אצל גיסה, הרב שלמה גורן, אשר היה באותה עת הרב הראשי לצה"ל ומיועד לכהן כרב הראשי של תל אביב, אך טרם נכנס לכהן כרבה של תל אביב.
משהסכימה זיידמן, נרשמה לגיור בבית הדין באשדוד, ובי"א בסיוון (15 ביוני), ערב הדיון שאמור היה להתקיים בעניינה של זיידמן בבג"ץ, הובאה לתל אביב ברכבו של הרב שלמה גורן וגויירה על ידו וחברי בית דינו, הרבנים הצבאיים הרב יהודה שולמן והרב אברהם זמל.
משרד הדתות מיהר להוציא לזיידמן תעודת גיור עוד באותו יום, זיידמן משכה את עתירתה לבג"ץ והעתירה בוטלה.
על הגיור הוגשו שני ערעורים מידיים לבית הדין הרבני הגדול.
אחד הערעורים הוגש על ידי הטוען הרבני צבי וינמן בשם קבוצת רבנים והשני על ידי חבר הכנסת שלום כהן ועוזרו אמנון זכרוני.
בדין ישבו ארבעה מדייני בית הדין, הרב יוסף שלום אלישיב, הרב אליעזר גולדשמידט, הרב בצלאל ז'ולטי והרב שאול ישראלי.