tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף היה פעיל בארגון ציוני אמריקה, ולמען הסיוע האמריקאי לישראל.
בשנת 1943 ביקר את ועידת ברמודה שלא היו לה כל תוצאות משמעותיות.
החל מ-1945 קרא להפסקת המנדט הבריטי על ארץ ישראל, שלדעתו נכשל.
ופעל נגד ההגבלות שהטילו הבריטים על עליית יהודים.
לקראת הצבעת החלוקה באו"ם פעל לגיוס הרוב למען תוכנית החלוקה.
הוא ביקר בירושלים במהלך מלחמת העצמאות, באוקטובר 1948, בראש משלחת של הנהלת מגן דוד אדום.
בדצמבר 1951 וגם שנתיים אחר כך, בדצמבר 1953, ביקר בישראל.
בפעם השנייה הגיע במסגרת משלחת שבאה לחקור את בעיית הפליטים הפלסטינים.
ב-1958 קרא לצרוף ישראל לברית נאט"ו.
עמנואל מילמן (נולד ב-12 בינואר 1977) הוא פרופסור למתמטיקה בפקולטה למתמטיקה בטכניון, שם הוא עומד בראש הקתדרה על שם יצחק מודעי.
תחומי המחקר העיקריים שלו הם אנליזה וגאומטריה.
בשנת 1996 סיים מילמן תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות יתרה, וב-2000 סיים תואר שני במתמטיקה טהורה מאוניברסיטת תל אביב, גם כן בהצטיינות יתרה.
עבודת התזה שלו, בהנחיית אהוד לרר, הייתה על תכונות אחידות של משחקים סטוכסטיים.
בשנת 2007 קיבל מילמן תואר דוקטור במתמטיקה טהורה ממכון ויצמן למדע.
עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית פרופ' גדעון שכטמן, עסקה בחלוקת נפח בגופים קמורים.
לאחר מכן הוא עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת טורונטו ובמכון פילדס מ־2009 עד 2010.
תחומי המחקר של פרופסור מילמן כוללים:
אי-שוויונות איזופרימטריים, פונקציונליים וריכוזיים על יריעות רימניות משוקללות וחללים מטריים-מידתיים.
תנאי עקמומיות-מימד כמו תנאי בקרי-עמורי ותנאי לוט-שטורם-וילאני.
גאומטריה של ממזערי איזופרימטריה ובועות איזופרימטריות מרובות.
בעיות איזופרימטריות בלתי תלויות במימד תאחיזתי ותאוריית ברון-מינקובסקי Lp.
גאומטריה קמורה ותאוריית ההובלה האופטימלית.
גאומטריה ספקטרלית ולוקליזציה, חבורות חצי-דיפוזיה וליבות חום.
קמירות של פתרונות למשוואות דיפרנציאליות חלקיות, במיוחד משוואות דיפרנציאליות אליפטיות ופרבוליות.
תופעות ריכוז מידה בממדים גבוהים.
אנליזה גאומטרית ואסימפטוטית קמורה, וחלוקת נפח בגופים קמורים.
התאוריה המקומית של מרחבי בנך.
2024: פרס גבולות המדע במתמטיקה מטעם הקונגרס הבינלאומי למדעים בסיסיים.
2022-2027: מענק מגבש מהנציבות האירופית למחקר (ERC-COG).
2021: כיסא אקדמי על שם יצחק מודעי בטכניון ופרס מורטון ובברלי רכלר למצוינות במחקר.
2016: פרס אנה וליוש ארדש במתמטיקה מטעם האיגוד המתמטי הישראלי.
2015-2021: מענק התחלתי מהנציבות האירופית למחקר (ERC-STG).
אביו הוא ויטלי מילמן, מתמטיקאי המתמחה באנליזה וסבו הוא המתמטיקאי דוד מילמן, שההוכיח, יחד עם מרק קריין את משפט קריין-מילמן.
מילמן מתגורר בחיפה עם אשתו ושלושת ילדיהם.
עמנואל פבלינסקי היה פיזיקאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
עמנואל פבלינסקי נולד בשנת 1911 בגרייבו (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בפולין) למשפחה יהודית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה המשפחה עברה לשטח רוסיה הסובייטית.
בשנת 1929 פבלינסקי סיים לימודי בית ספר ומספר שנים עבד במפעל במחרטה.
בשנת 1931 פבלינסקי נסע למוסקבה והתקבל ללימודים באוניברסיטת מוסקבה אותה סיים בשנת 1936 עם תואר בפיזיקה.
הוא נותר באוניברסיטה והחל לעבוד במעבדה של גריגורי לנדסברג.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא הועבר ביחד עם מכון בה עבר לקאזאן.
בה סיים עבודת תואר שלישי בהדרכתו (1942).
ביחד הם עברו לעבוד במכון לבדב לפיזיקה.
בשנת 1955 פבלינסקי סיים עבודת פוסט דוקטורט.
במקביל לעבודה במכון פבלינסקי היה מלמד באוניברסיטת מוסקבה, האוניברסיטה הלאומית למחקר גרעיני, מכון לאנרגטיקה של מוסקבה ומכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה.
בשנת 1969 הוא מונה לפרופסור.
על הישגיו לקידום המדע בשנת 1979 פבלינסקי התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
פבלינסקי פרסם כ-150 מאמרים בתחום אופטיקה פיזיקלית ואקוסטיקה.
הוא פרסם ספר על פיזור האור שתורגמה לאנגלית.
בהדרכתו הוכנו 17 עבודות תואר שלישי ו-4 עבודות פוסט-דוקטורט.
בשנת 2005 בעריכת ויטלי גינזבורג פורסם אוסף עבודות של פבלינסקי ב-2 כרכים.
בשנת 1991 לפבלינסקי הוענק פרס של שם מנדלשטם ובשנת 2000 מדליית זהב על שם ואווילוב.
פבלינסקי נפטר בשנת 2004 במוסקבה ונטמן בבית העלמין ניקולו-ארכנגלסקויה.
עמנואל סאז הוא כלכלן צרפתי-אמריקאי, המתמחה בתחומי אי-שוויון כלכלי, מיסוי כלכלה פוליטית.
סאז הוא פרופסור לכלכלה המכהן כראש המרכז לאי-שוויון בעושר ובהכנסה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
סאז נולד בספרד וגדל בארץ הבסקים הצרפתית.
ב-1994 סיים תואר ראשון במתמטיקה מאקול נורמל סופרייר, ב-1996 סיים תואר שני בכלכלה וב-1999 השלים לימודי דוקטורט בכלכלה ב-MIT.
לאחר לימודיו הצטרף לסגל המחלקה לכלכלה של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ב-2003 מונה לפרופסור חבר ומאז 2005 מכהן כפרופסור מן המניין.
תחום המחקר המרכזי של סאז הוא אי-שוויון כלכלי, יחד עם עמיתו תומא פיקטי פיתח את מדד חלקם של העשירים בהכנסה הלאומית ויחד עם עמיתו גבריאל זוקמן פרסם מאמרים התומכים ברפורמות מיסוי פרוגרסיבי להקטנת אי השוויון.
שיתופי פעולה נוספים שלו היו עם ראג' צ'טי ופיטר דיאמונד.
ב-2009 זכה סאז במדליית ג'ון בייטס קלארק לכלכלן מתחת לגיל 40 על תרומה משמעותית לכלכלה.
ב-2010 נבחר לתוכנית עמיתי מקארתור ולעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, ב-2014 זכה בפרס ג'ון פון ניומן וב-2023 לחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
עמנואל מורבץ (בצ'כית: Emanuel Moravec; 17 באפריל 1893 - 5 במאי 1945) היה איש צבא, פוליטיקאי ופובליציסט צ'כוסלובקי.
בתקופת הכיבוש הנאצי של צ'כוסלובקיה היה שר בממשלת הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
הוא היה אחד ממשתפי הפעולה הבולטים עם הנאצים ועל כך זכה לכינוי "הקוויזלינג הצ'כי" (הכינוי נגזר משמו של וידקון קוויזלינג).
לאחר סיום בית ספר תיכון עבד כפקיד באחד ממשרדי הממשלה בפראג.
גויס לצבא האוסטרו-הונגרי עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1915 נפל בשבי צבא האימפריה הרוסית.
בשנת 1916 הוא התנדב ליחידה סרבית שהוקמה ברוסיה משוביי מלחמה בני לאומים סלאבים שונים.
לחם עם היחידה נגד הכוחות הבולגרים ביוון.
בשנת 1917 הצטרף אל הלגיון הצ'כוסלובקי שהוקם ברוסיה משבויי מלחמה צ'כים וסלובקים.
הוא קודם לדרגת סגן בלגיון.
בשנת 1920 התפנה עם שאר חיילי הלגיון מרוסיה לצ'כוסלובקיה.
לאחר חזרתו לצ'כוסלובקיה הוא המשיך בשירות הצבאי.
הוא שירת כמפקד גדוד שהוצב במוראביה הדרומית.
במקביל לקריירה צבאית פיתח גם קריירה עיתונאית - כתב מאמרים בנושאים צבאיים ופוליטיים ואף זכה בפרס יוקרתי על כתיבתו.
בשנת 1931 הוא קיבל תפקיד של מדריך בכיר בבית הספר הצבאי בפראג וקודם לדרגת קולונל.
הוא המשיך את כתיבתו העיתונאית.
במאמריו התריע על סכנת ההתעצמות של גרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון והציע שצ'כוסלובקיה תיצור ברית צבאית עם פולין ואיטליה, כדי לבלום את גרמניה.
הוא הפך לכתב מוביל בנושאים גאופוליטיים והיה לאחד מיועציו של נשיא צ'כוסלובקיה טומאש מסריק.
במהלך משבר מינכן ניסה מורבץ לשכנע את נשיא צ'כוסלובקיה אדוארד בנש להתנגד לתביעות הגרמניות ולהכריז מלחמה על גרמניה.
לאחר חתימת הסכם מינכן המשיך מורבץ בקו האנטי גרמני שלו, לכן הוא סולק מהצבא ונאסר עליו לפרסם מאמרים בעיתונות.
לאחר השלמת כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי הוורמאכט במרץ 1939 ניסה מורבץ לעזוב את המדינה (מחשש שייעצר על ידי הנאצים), אך לא הצליח.
הנאצים פנו ביוזמתם אל מורבץ והציעו לו שיתוף פעולה איתם.
הם אף מימנו את הוצאה לאור של ספרו.
הוא שב מגרמניה נלהב והחל לקדם את התורה הנאצית בצ'כיה.
הוא קיבל מהנאצים פינה קבועה בשידורי רדיו פראג, בה נאם נאומי תעמולה נאצית לאוכלוסיית המדינה.
בשידוריו קידם גם נרטיב אנטישמי, הוא האשים את "הקפיטליסטים היהודים" בליבוי רוחות המלחמה.
טען שניקוי צ'כיה מיהודים יביא לשגשוג המדינה.
הוא שיתף פעולה עם אס דה בפעולותיהם נגד מתנגדי משטר הכיבוש הנאצי בצ'כיה.
הוא יצר קשר אישי עם ריינהרד היידריך, לאחר מינויו של האחרון לפרוטקטור בפועל של הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
בעזרת קשריו עם היידריך התחיל מורבץ לקדם את החינוך הנאצי בקרב ילדים ונוער בצ'כיה.
הוא הקים ארגון לחינוך נוער, מעין מקבילה צ'כית להיטלריוגנד.
הארגון עסק בחינוך תרבותי וחינוך גופני של הנוער לפי האידאולוגיה הנאצית.
בשנת 1942 מונה מורבץ לשר החינוך בממשלת פרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
מעמדו של מורבץ בממשלת הפרוטקטורט היה גבוה מהגדרת תפקידו.
אפילו ראש ממשלה, אמיל האכה, לא העז להתווכח איתו, בשל קשריו של מורבץ עם היידריך.
המודיעין הבריטי תכנן מבצע התנקשות בחייו של מורבץ (במקביל למבצע התנקשות בהיידריך).
אך המבצע לא יצא לפועל, כיוון שסוכנים, שהיו צריכים לבצע אותו, נהרגו יחד עם המתנקשים בהיידריך, בקרב עם חיילי האס.אס.
ביוני 1942. גם לאחר מותו של היידריך נשאר מעמדו של מורבץ גבוה בממשלת הפרוטקטורט.
הוא אף השתלט למעשה על מפלגת שותפות לאומית (מפלגה שהוקמה על ידי אמיל האכה ובתקופת הכיבוש הנאצי הייתה למפלגה היחידה הרשמית בצ'כיה).
הוא ניסה לקדם שליחת חיילים צ'כיים מצבא הממשלה להילחם בחזית המזרחית, אך ללא הצלחה.
מורבץ, החליט לנסוע לתחנת הרדיו של פראג (התחנה הייתה בשליטה גרמנית) כדי לפנות לאומה ולנסות להרגיע את הרוחות.
בדרך אל התחנה נתקעה המכונית שלו באחד הרחובות בשל חוסר דלק.
מורבץ, שחשש להיתפס על ידי המורדים, ירד מהרכב והתאבד ביריית אקדח.
עמנואל מורבץ נישא שלוש פעמים.
בעת שהייתו ברוסיה התחתן מורבץ עם ילנה בק, אשר עזבה את רוסיה יחד איתו ועברה לצ'כוסלובקיה.
ממנה היו לו שני בנים - איגור ויורי.
בשנת 1932 התגרש ממנה והתחתן עם אילונה שונדי, שילדה לו בן בשם פאבל.
בשנת 1938 התגרש גם ממנה.
בשנת 1942 התחתן יולאנה אממר, שהייתה צעירה ממנו ב32 שנים.
איגור מורבץ, היה בעל דעות נאציות כמו אביו.
הוא קיבל אזרחות גרמנית והתגייס לואפן אס אס.
הוא שירת בדיוויזיית הפאנצר אס אס השלישית בחזית המזרחית.
לקראת סוף המלחמה נפל בשבי של הצבא האדום.
הוא הצליח לברוח מהשבי, להגיע לצ'כוסלובקיה ולחיות במדינה תחת זהות בדויה.
בשנת 1946 הוא זוהה, נעצר נשפט בעוון בגידה והוצא להורג.
יורי מורבץ התגייס לורמאכט בלחץ של אביו.
הוא לא דגל באידאולוגיה נאצית, כמו אחיו ואביו.
במהלך השירות הוא נשפט כמה פעמים על עבירות משמעת ורק בזכות קשריו של אביו לא קיבל עונשים כבדים.
בסוף המלחמה הוא נכנע לאמריקאים, אשר העבירו אותו לידי צ'כוסלובקים.
הוא נשפט ונידון לשבע שנות מאסר.
לאחר ריצוי העונש היגר למערב גרמניה.
פאבל מורבץ למד בפנימיה של האס.אס.
בשנת 1944 הוא נהרג בהפצצה של בעלות הברית על העיר.
עמנואל קאנט היה פילוסוף גרמני, מגדולי הפילוסופים ב ומהוגי הדעות החשובים בכל הזמנים.
קאנט טען שהתודעה האנושית יוצרת את מבנה החוויה האנושית; שהתבונה היא מקור המוסר; שהחוויה האסתטית היא נטולת אינטרס; שהזמן והחלל הם צורות הסתכלות אנושיות ושאין אפשרות לדעת אם הם קיימים "כשלעצמם"; ושהעולם "כפי שהוא לעצמו" אינו כפוף למושגים הקטגוריים האנושיים.
קאנט נתפס כמי שחולל "מהפכה קופרניקאית" בפילוסופיה, בדומה למהפכה המדעית שחולל קופרניקוס.
להגות הפילוסופית של קאנט הייתה השפעה עצומה, הנמשכת עד היום, במיוחד בתחומי המטאפיזיקה, האפיסטמולוגיה, האתיקה, התאוריה הפוליטית והאסתטיקה.
עמנואל קאנט נולד בשנת 1724 בקניגסברג שבפרוסיה המזרחית (כיום קלינינגרד שברוסיה) למשפחה נוצרית-לותרנית, רביעי למשפחה בת 11 ילדים.
אביו היה מתקין אוכפים במקצועו.
בגיל 16 החל ללמוד תאולוגיה באוניברסיטה של קניגסברג.
עד מהרה נמשך לפיזיקה ולמתמטיקה, וכתב ספר שנועד ליישב את המחלוקת בין ניוטון – שראה בחוק שימור התנע (momentum) את חוק השימור היסודי – לבין לייבניץ – שטען כי סכום מכפלות המסה בריבוע המהירות עבור כל הגופים במערכת נתונה הוא גודל שחל עליו חוק שימור (אנרגיה קינטית).
קאנט ניסה לשלב את הראיה המקיפה של הפילוסופיה עם הרציונליות החמורה של המדעים המדויקים.
אביו נפטר בשנת 1746. בשנת 1748 סיים קאנט את לימודיו באוניברסיטה של קניגסברג, ובמשך שנים אחדות שימש כמורה פרטי אצל משפחות אצולה.
בשנת 1749 התפרסם ספרו הראשון "מחשבות על ההערכה האמיתית של הכוחות החיים" .
בשנת 1755 קיבל קאנט את הדרגה האקדמית "Magister" מהאוניברסיטה של קניגסברג.
כמו אקדמאים מתחילים רבים בתקופתו, שימש קאנט באוניברסיטה זו כמרצה ללא שכר המקבל תשלום ישירות מהתלמידים שנכחו בהרצאותיו.
בשנת 1770 התמנה לראש הקתדרה ללוגיקה ולפיזיקה, ולאחר מכן שימש כרקטור האוניברסיטה.
במכתב משנת 1772 לתלמידו וחברו מרקוס הרץ, שנחשב היום לתעודה ההיסטורית החשובה ביותר להבנת דרכי היווצרות שיטתו הפילוסופית, הביע קאנט תקווה שיסיים את ספרו הבא במשך שלושה חודשים.
בסופו של דבר הסתיימה כתיבת הספר רק לאחר תשע שנים (ב-1781).
ספר זה, "ביקורת התבונה הטהורה", הנחשב לספר היסוד בשיטתו של קאנט, הוא קשה ביותר להבנה הן בשל התורה החדשה המוצעת בו, הן בשל הכתיבה המורכבת, והן בשל ניסיונו של קאנט להציג את כל השקפת עולמו בספר אחד.
אותה השקפת עולם הוצגה גם בספריו האחרים.
בשנותיו האחרונות התעמת קאנט לא אחת עם השלטונות, שניסו למנוע ממנו לפרסם את דעותיו בענייני דת, משום שראו בהן זלזול ופגיעה בכתבי הקודש.
בתחילה נכנע קאנט לדרישה זו, אך לאחר זמן מה שב לעסוק בנושא ביתר שאת, בעיקר בספרו הפולמוסי "ריב הפקולטות" שפורסם ב-1798.
קאנט אפשר למספר צעירים יהודים להשתתף בסמינרים הפילוסופיים שלו בקניגסברג, כסטודנטים שלא מן המניין, למרות שהאוניברסיטאות בגרמניה לא קיבלו באותה עת תלמידים יהודים כסטודנטים.
בשנת 1796 פרש קאנט מן ההוראה.
הוא נפטר ב-12 בפברואר 1804. את ספרו האחרון לא הספיק לסיים.
מילותיו האחרונות היו "טוב הדבר".
הוא הובא לקבורה ב-28 בפברואר.
קברו לא ניזוק כמעט במהלך מלחמת העולם השנייה אף על פי שכוחות ברית המועצות הרסו את רוב העיר.
קיימות ראיות לכך שהאגדה האורבנית לפיה קאנט מעולם לא עזב את סביבת עיר הולדתו אינה נכונה, אם כי אפשר שעשה כן פעמים ספורות בלבד.
על אורח חייו ואופיו של קאנט כתב היינריך היינה בחיבורו דת ופילוסופיה באשכנז:
בניגוד לדבריו של היינה, תלמידיו של קאנט באוניברסיטה סיפרו על דמות רעננה, והעידו על מידת ההומור שניחן בה בעת שנשא בפניהם את הרצאותיו.
קאנט הרצה גם על נושאים שונים שאינם בתחום התמחותו.
הרצאות אלו משכו קהל שומעים רב שנהנה מסיפורים על ארצות אקזוטיות ומקומות רחוקים.
קאנט עצמו היה ידוע בקומתו הנמוכה ובראשו גדול המידות.
לקאנט היו מספר מנהגים מיוחדים, דוגמת קשירת גרביו אל חגורת מכנסיו.
בנוסף, הוא נהג לפנות מפעם לפעם לתחנת המשטרה המקומית על מנת לברר אם פרצה מגפה באזור, מחשש לבריאותו.
בספרו "ביקורת התבונה הטהורה" טוען קאנט:
לטענתו, אלו הן שלוש השאלות הבסיסיות שאותן מנסה התבונה האנושית לפתור.
השאלה הראשונה היא מתחום תורת ההכרה ותכליתה היא לגלות את גבולו הלגיטימי של הידע האנושי.
קאנט עוסק בשאלה זו בספרו "ביקורת התבונה הטהורה", ומבחין הבחנה יסודית בין עולם התופעות (phenomenon) – שהכרתנו פועלת בתחומו בלבד – ובין הדבר כשלעצמו או הנואומנון (noumenon) שאליו יש לשכל האנושי גישה להכל.
הכרתנו, כלומר הידע שברשותנו והידע שבאפשרותנו להשיג, מאורגנת על ידי עקרונות אפריוריים שהם בסיס תפישת השכל האנושי.
עקרונות אלה הם שתי צורות ההסתכלות: חלל וזמן, ו-12 הקטגוריות (הנחלקות לארבע קבוצות, שהן: כמות, איכות, יחס, אופן).
השאלה השנייה שייכת לתחום הפילוסופיה של המוסר, וכדי לענות עליה מחפש קאנט ציווי מוסרי המורה כיצד ראוי שאדם ינהג.
בשאלה הזו דן קאנט בספריו "הנחות יסוד למטפיזיקה של המידות" ובביקורת השנייה: "ביקורת התבונה המעשית", אף שאת תחילת הדיון ניתן כבר לראות ב"ביקורת התבונה הטהורה".
ספרו "ביקורת כוח השיפוט" מתווך בין הביקורות, ומציע שאנו רשאים לקוות באופן רציונלי לאחדות הרמונית של התחומים התאורטיים והמעשיים שטופלו בשתי הביקורות הראשונות, על בסיס חוויית היופי והרגש הטבעיים שלנו (בשיפוט "אסתטי"), ועל דרך התייחסות לעולם הטבע לפי תכליתו (בשיפוט "טלאולוגי").
בספרו "הדת בגבולות התבונה בלבד" קאנט משלים את תשובתו לשאלה השלישית.
קאנט בחן את המשפטים שאותם אנשים רגילים לומר או לחשוב, וסיווג אותם לפי שתי חלוקות אלה:
כל המשפטים בנויים מהצורה: "X הוא Y", כאשר X הוא הנושא של המשפט, או המושג שעליו מדברים ו-Y הוא הנשוא של המשפט, כלומר מה שיש לנו לומר על X.
משפט מנתח (אנליטי) הוא משפט שאומר על המושג דבר שכלול בו ממילא מעצם הגדרתו.
תפקידם של המשפטים המנתחים הוא להדגיש דברים שעד כה לא שמנו לב אליהם.
למשפט מנתח ניתן לקרוא גם משפט מסביר.
משפט מרכיב (סינתטי) הוא משפט שאומר על המושג דבר שלא היה כלול בו מעצם הגדרתו.
לדוגמה: "הבית הוא ירוק" – המרכיבים הכלולים במושג "בית" אינם כוללים בתוכם את המושא "צבע ירוק", ומשפט זה הוא שיצר את ההרכבה בין המושג בית ותכונת הצבע הירוק.
למשפט מרכיב ניתן לקרוא גם משפט מרחיב.
משפט אפוסטריורי הוא משפט הנובע מתוך ניסיון החושים, ואילו משפט אפריורי אינו נובע מניסיון החושים.
כל המשפטים המנתחים הם אפריוריים, שהרי משפטים אלו הם הכרחיים מתוך הגדרת המושג שעליו הם מדברים, ואין צורך בניסיון החושים כדי לאמת או לשלול אותם.
קאנט התעניין בעיקר במשפטים המרכיבים, מפני שהם אומרים על המושג דברים חדשים שלא ידענו אותם קודם.
כאשר אנו מנסחים עובדות שנחשפנו אליהן באמצעות ניסיון החושים, אנו יוצרים משפטים מרכיבים.
אך הטענה המרכזית של קאנט היא, שלפעמים אנו יוצרים משפטים מרכיבים מבלי להיעזר בניסיון החושים, כלומר אנו יוצרים משפטים מרכיבים-אפריורי.
ניתן להדגים משפטים כאלו באקסיומות של הגאומטריה.
נתבונן במשפטים: "הקו הישר העובר בין שתי נקודות הוא הקו הקצר ביותר המחבר ביניהן"; "לחלל ישנם שלושה ממדים".
משפטים אלו מרחיבים את הנושא מעבר לתחום הגדרתו, ולמרות זאת אנו אומרים אותם מתוך ודאות מוחלטת ומבלי לערוך ניסיונות מקדימים.
קאנט טען שמשפטים מרכיבים אפריורי קיימים גם בתחומים נוספים.
לדוגמה, המשפט "לכל מאורע יש סיבה", שהוא הבסיס לכל תאוריה פיזיקלית (לפחות בפיזיקה הקלאסית – זאת שהייתה ידועה לקאנט), גם הוא לדעת קאנט משפט מרכיב אפריורי.
קיומם של משפטים מרכיבים-אפריורי מהווה הוכחה לכך שההכרה שלנו אינה מורכבת רק ממה שמתגלה לנו באמצעות החושים.
כי כיצד אנו יכולים להצהיר על משפטים מרכיבים מבלי לערוך ניסוי מקדים?
ועוד יותר מכך – מניין לנו וודאותם המוחלטת של משפטים אלו?
המסקנה של קאנט היא שלהכרה האנושית יש תבניות מולדות שרק דרכן היא יכולה להכיר את העולם שמחוצה לה.
עמדתו המהפכנית של קאנט הציבה את מבנה המחשבה האנושי כגורם מרכזי בידע על העולם.
גם הרציונליסטים וגם האמפיריציסטים, טען קאנט, טעו כשדנו במבנה הידיעה.
לדקארט, ששאף להוכיח את קיומם של העצמים מחוץ לו על בסיס העובדה שהוא קיים ושישנו אלוהים מחוץ לו אשר אינו מרמה אותו, אומר קאנט שהידע על עצמים שמחוץ ל'אני' אינו יכול להתבסס על דבר חיצוני.
עצם הטענה שישנו 'אני' כוללת בתוכה את הטענה שישנם עצמים שהאני נפרד מהם, ואפשר לומר שהיא שקולה לה לוגית.
במילים אחרות, קאנט טוען שדקארט הוכיח באופן לוגי את מה שהניח מראש.
מסקנתו של קאנט לגבי הרציונליסטים היא, שהם הצליחו לדון במבנה האידאות כפי שהן קיימות בתבונתנו לבדה, אך לא לדון באמיתות המטאפיזיות של העולם, שתבונתנו היא חלק ממנו.
על מנת לעשות זאת, טוען קאנט, יש להבין יותר טוב את היחס בין התבונה לבין העולם.
קאנט הציג תשובה דומה גם לאמפריציסטים.
הוא טען שכשדנים בניסיון כבסיס הידע האנושי, לא ניתן להתעלם מהעובדה שאותו ידע מעוצב באופן התואם את תבונת המתבונן.
חקירת העולם בחוץ, אומר קאנט, היא גם חקירה של התבונה עצמה.
הרצון ללמוד מניסיון תלוי, מעצם מהותו, בהנחה כי אנו נתקלים באובייקטים ברורים, בעלי זהות ובעלי התנהגות הניתנת לניבוי.
הנחה זו, כפי שמראה יום כאשר הוא מדבר על בעיית האינדוקציה, מתבססת על מספר מוגבל של מקרים והיא אינה בסיס ודאי לידיעה.
קאנט בעצמו השווה – במבוא למהדורה השנייה של ביקורת התבונה הטהורה – בין עמדתו המהפכנית לבין המהפכה הקופרניקאית.
בתקופה שלפני קופרניקוס מרבית בני האדם חשבו שהשמש ושאר הכוכבים נעים סביב כדור הארץ.
הטענה המהפכנית של קופרניקוס הייתה שמרכז היקום אינו כדור הארץ אלא השמש, וכדור הארץ מסתובב סביב צירו וסביב השמש.
המהפך של קאנט דומה: עד אליו נטו הכול לחשוב שההכרה מכוננת את מושגיה לפי המושאים החיצוניים.
קאנט הפך את ההנחה הזאת, וטען שהמושאים החיצוניים נתפסים רק באמצעות מבני ההכרה ועקרונות התבונה, שאינם נובעים מן הניסיון.
בכך הוא ממשיך את הרציונליסטים, הטוענים כי הכרה ודאית חייבת להיות קודמת לניסיון, היינו, אפריורית.
אולם הכרה אינה יכולה לנבוע מאידיאות 'טבועות מלידה' בלבד, משום שהן אנליטיות (טאוטולוגיות) ואינן מספקות הכרות מרחיבות (סינתטיות).
כמו האמפירציסטים, קאנט טוען שמרבית ידיעתנו מקורה בניסיון, אך הוא מסייג בכך שעצם השימוש בניסיון מותנה במבנה הידיעה שלנו ובדרך בה אנו מסוגלים לתפוס דברים.
ניתן להמשיל את מבנה הידיעה על פי קאנט למשקפיים בצבע מסוים, אשר לא ניתן להורידם.
מצד אחד הידע מגיע מחוץ לנו, באמצעות הקלט של החושים.
אך מצד שני הוא 'צבוע' ולא ניתן לתאר את העולם אלא בהתאם לגבולות הצבע של משקפינו.
לשיטתו של קאנט, ישנן צורות תפיסה המובְנות בנוּ, ושרק דרכן אנו מודעים לסביבתנו.
צורות אלו הן מושגי החלל והזמן; החלל והזמן אינם תכונות של הגופים החיצוניים לנו, אלא הם מושגים המצויים בתוכנו, ללא קשר לניסיון כלשהו.
בנוסף, ישנן קטגוריות ידיעה ברורות שההבנה האנושית משתמשת בהן באופן קבוע בשיפוט העולם.
הקטגוריות קשורות לכמות אובייקט (כמו אחדות וריבוי), לאיכותו (כמו ממשות או שלילה), למודאליות שלו (שהיא שיקוף של יכולת, של הכרח ואפשרות) וליחסים בינו לבין אובייקטים אחרים (כמו עצמיות, חומריות, תלות וסיבתיות).
אלו, לדעת קאנט, הם המושגים שמשמשים אותנו כשאנו מנתחים תופעות בעולם, ולא ניתן לתאר את העולם אלא באמצעות קטגוריות אלה.
הפעולה שבה התודעה משתמשת בקטגוריות כדי לאחד את כלל הרשמים לכדי "אני" אחד חושב, מכונה בפי קאנט אפרצפציה טרנסצנדנטלית (אחדות התודעה).
קאנט הציג, בעיקר במהדורה השנייה של ביקורת התבונה הטהורה, הבחנה בין חלקים שונים של העולם כדי להסביר מהם גבולות התבונה האנושית.
טענה מרכזית בהקשר זה היא, שישנו פער גדול בין העולם כפי שהוא נתפס בתבונתנו ("עולם התופעות") לבין הדבר כשהוא לעצמו.
בעוד שעולם התופעות הוא העולם אותו אנו חווים באמצעות חושינו, אל הדבר כשהוא לעצמו אין לנו גישה ישירה ואין דרך לחקור אותו באופן ישיר.
עם זאת, קאנט מדגיש שעולם התופעות אינו מנותק מהדבר כשהוא לעצמו ויש ביניהם קשר מסוים.
חוקרי תורת קאנט נחלקו לגבי מהותו של קשר זה.
את הדבר כשהוא לעצמו אין אנו יכולים לתפוס בשכלנו (כפי שהציעו אפלטון, שפינוזה ולייבניץ), אך אנו יודעים שהוא קיים ומהווה את המקור לעולם התופעות.
קאנט טען כי שדה המחקר שלנו הוא עולם התופעות בלבד.
אנו יכולים, באמצעות המתודה המדעית, לחקור את המסגרת שבה פועל עולם התופעות, כפי שהחל המדע לעשות כבר בתקופת קאנט.
אנו יכולים גם לדון בקטגוריות שתבונתנו מניחה מראש על עולם התופעות, כפי שעשה קאנט.
אך אין אנו יכולים, חוזר ומדגיש קאנט, לחקור באופן מהותי את הדבר כשהוא לעצמו.
חלק זה במשנתו של קאנט הוא מהשנויים ביותר במחלוקת, והוא זכה לפירושים שונים, שכל אחד מהם הבליט פן אחר בתורתו של קאנט.
עבודתו של קאנט בתורת המידות אותה פרס בהרחבה בספרו "ביקורת התבונה המעשית", נחשבת למשפיעה ומקיפה לפחות כמו עבודתו בתורת ההכרה.
רבים מהפילוסופים הגדולים שלאחר קאנט הציגו את רעיונותיהם כפרשנות מורחבת לשיטתו, ואין היום הסכמה על הפרשנות הנכונה לשיטתו.
האתיקה הקאנטיאנית מבוססת על רעיון החובה ועל מושג הצו הקטגורי ("הציווי המוחלט", ובלעז: "האימפרטיב הקטגורי").
הצו הקטגורי דורש שהעיקרון שביסוד פעולה כלשהי של האדם יוכל להיות עיקרון מנחה לכל "יש רציונלי", כלומר לכל אדם היכול לנהוג בתבונה.
הצו דורש מהאדם ליצור אוניברסליזציה של פעולותיו:
יש לשים לב במיוחד למשמעות הצירוף "תוכל לרצות".
אין הכוונה כאן ל"האם היית רוצה שפעולה זו תיהפך לחוק כללי?" אלא ל"האם ניתן בכלל לרצות שפעולה זו תהא חוק כללי בד בבד עם רצוני לבצע את הפעולה?".
כלומר, יש כאן דרישה פורמלית שלא תהיה סתירה בין רציית הפעולה לבין הפיכתה לחוק כללי.
דוגמה: קאנט שאל את עצמו האם ניתן מוסרית להפר הבטחות.
הצו הקטגורי קובע שכדי שפעולה (הפרת הבטחה) תוכל להיות מותרת מוסרית עליה לחפוף לוגית את הפיכתה לחוק כללי.
החוק הכללי במקרה זה יהיה: "ניתן להפר הבטחות".
ואולם, טוען קאנט, לפני הפיכת הפעולה לחוק כללי ההגדרה להבטחה הייתה "אמירה שמחויבים לקיים".
דרך הגדרה זו מקבל המושג "הפרת הבטחה" תוכן כלשהו.
לעומת זאת, כאשר הכרת בחוק "ניתן להפר הבטחות" כחוק כללי שינית למעשה את הגדרת ההבטחה ל"אמירה שניתן לקיים וניתן גם לא לקיים".
בצורה זו המושג "הפרת הבטחה" מאבד את משמעותו והופך ריק (כיצד ניתן "להפר" הבטחה בעלת הגדרה שכזאת?).
כך מתקבלת סתירה בין הפעולה "הפרת הבטחה" לבין החוק הכללי הנגזר ממנה.
דרישה זו היא על כן בהכרח לא מוסרית, כי אינה עומדת בתנאי ה"כלליות", ומכאן נובע שחובה לקיים הבטחות.
(למקבילה מודרנית של הצו הקטגורי ראו את רעיון "מסך הבערות" של ג'ון רולס, ובייחוד ראו את רעיון "המצב המקורי" – Original Position – בכתביהם של רולס ורוסו).
נוסח זה של הצו הקטגורי (שכונה "החוק הכללי") הוא רק אחד מחמישה נוסחים שהציע קאנט.
הנוסחים הנוספים שטבע קאנט לצו הקטגורי כונו "חוק הטבע", "האוטונומיה", "האדם כתכלית" ו"ממלכת התכליות".
ראוי לשים לב גם לדברים שקאנט אינו דורש מהאדם כדי שפעולתו תהיה פעולה מוסרית.
הצו הקטגורי אינו דורש שהאדם יצליח ליצור מציאות טובה יותר או יתרום לאושרם של בני האדם בפועל, וכן אינו דורש מהאדם להיענות לרצון אלוהים.
קאנט טוען שהמוסר תלוי רק בכוונה, ולא בתוצאות המעשה בפועל.
לכן, קאנט טוען שהחוק המוסרי האובייקטיבי דורש מאיתנו כבוד לחוק התבונה שאותו הוא מנסה להגשים.
אותו 'כבוד לחוק התבונה' קרוי גם בשם רצון טוב.
קאנט טוען שהרצון הטוב הוא הדבר היחיד המקנה לפעולה ערך מוסרי.
לכן, לפי קאנט למעשה טוב יהיה ערך מוסרי רק אם הוא נעשה מתוך חובה לעקרון, ולא רק בהתאם לו.
מעשה שלא נעשה מתוך תחושת החובה המוסרית אלא מתוך הנטיות יוכל אולי לתרום לאושר הכללי, אבל יהיה נטול ערך מוסרי.
קאנט פותח את דבריו ב"הנחת יסוד למטאפיזיקה של המידות" בטענה הזו בדיוק: 'לא יצויר דבר בעולם, ואף לא מחוץ לעולם, שיוכל להיחשב לטוב בלא הגבלה, אלא הרצון הטוב והוא בלבד'.
קאנט סבר שהפילוסופיה היא תפיסה ביקורתית של המציאות, המאפשרת לאדם לגלות את מהותו התבונית.
האדם הרגיל נתון להשפעות וזוכה להדרכה בכל צעד בחייו.
הוא אינו מבין מדוע עליו להתנהג בדרך זו או אחרת - הוא פשוט מצווה כך על ידי המוסדות החברתיים והדתיים.
ואולם קאנט טוען שהאדם אוטונומי באמצעות תבונתו.
תבונתו היא הסמכות העליונה, והיא גוברת על כל ציווי שניתן על ידי אדם אחר.
פרשנים מסוימים, שניטשה הוא הבולט בהם, טענו שבכך האדם הופך להיות ל"אלוהים" של עצמו.
הוא נשלט על ידי תבונתו בלבד, ובאמצעותה הוא הופך לאוטונומי.
חירות האדם, לפי פרשנות זו, מתקיימת רק כאשר האדם הוא מקור החלטותיו.
אדם יכול להיות חופשי מבחינה חוקית לפעול ועם זאת חסר חירות, שכן החירות האמיתית תושג רק כאשר לתבונתו תהיה אוטונומיה על החלטותיו.
ככל שתגבר הפצת בשורת התבונה והחירות בעולם, כן ייטב לבני האדם.
מבחינה זו, קאנט הוא מייצג מובהק של רעיון הנאורות.
משפט מפורסם שלו בהקשר זה, הוא: "אמץ בך את האומץ להשתמש בשכלך שלך עצמך".
דיונו של קאנט בצו הקטגורי, וכן באוטונומיה ובחירות, נתקל בבעיה מסוימת.
הצו הקטגורי מניח שבני האדם חופשיים לבחור בין פעולות שונות, והדבר אינו מתיישב עם מושג הסיבתיות שהיה בין הקטגוריות שמציג קאנט כבסיס לבחינת העולם.
אם לכל סיבה יש תוצאה, וכל פעולה מוסברת על ידי הסיבה אשר גרמה אותה, קשה לדבר על רצון חופשי הקובע את פעולותינו, שכן כל פעולותינו נשלטות על ידי המארג הסיבתי שתיארנו זה עתה.
לא רק שלא ניתן לדבר על רצון חופשי (שהצו הקטגורי תלוי בו), אלא גם לא ניתן לדבר על אחריות מוסרית.
אם פעולותינו תלויות במארג הסיבתי הכללי ולא בהחלטותינו, קשה לדרוש מאיתנו אחריות להן.
תמצית טענות אלו, שמקורן בתורת הדטרמיניזם, מציבה מכשול מסוים בפני התפיסה של קאנט.
תשובתו של קאנט לדטרמיניזם נמצאת בתורת ההכרה ובמטאפיזיקה שלו.
קאנט, כזכור, טוען שהסיבתיות היא אחת מהקטגוריות שבאמצעותן אנו תופסים את העולם.
יש לשים לב – קאנט לא טוען שהסיבתיות היא בהכרח חוק בעולם, אלא שלנו אין דרך לרכוש ידע על העולם ללא להנחה שהעולם ממלא אחר עקרון הסיבתיות.
אפשר אפוא לדבר על האדם כ"דייר בשני עולמות": העולם כפי שהוא נתפס בתבונתנו (כלומר "עולם התופעות") והעולם כשהוא לעצמו.
הידע שאנו רוכשים על העולם באמצעות הניסיון שייך לעולם הראשון, אך טענותינו בנוגע לידיעה אפריורית שייכת לעולם השני.
תיאור זה של העולם כונה גם "שניות טראנסצנדנטלית", שכן הוא מניח דברים שנמצאים מעל להכרתנו הרגילה.
בסופו של דבר, מסכם קאנט, התבונה עצמה היא זו שמודעת לחופש פעולותיה.
חופש הבחירה שייך לעולם כשהוא לעצמו, והידע עליו לא תלוי בהתנסותנו.
הסיבתיות היא עקרון של "עולם התופעות", אך העולם כשהוא לעצמו מראה לנו, באופן אפריורי, כי אנו חופשיים.
חופש הבחירה, או הרצון החופשי, אינו חלק מעולם התופעות, ולכן אין דרך לדבר עליו במדעי הטבע.
ומעבר לכך, מדובר במשפט אפריורי שלדעת קאנט אין דרך להוכיחו באמצעות הניסיון:
'הרי דבר שצריך לגזור מן הניסיון את ההוכחה לקיומו הוא בהכרח דבר שהנימוקים לאפשרותו תלויים בעקרונות אמפיריים.
אולם תבונה טהורה שהיא גם מעשית, אי אפשר, לפי עצם מושגה, שתהיה תלויה באופן כזה בניסיון'.
חלק נוסף בהגותו של קאנט הוא השקפתו לגבי התבונה כיוצרת קידמה.
קאנט טען כי התבונה היא מהות האדם ומונעת דעות קדומות.
עיצוב הפוליטיקה והמשפט על דרך התבונה יביא, לפי קאנט, לפתרון בעיות האנושות.
בהמשך הגותו מציג קאנט רעיון שורשי יותר - לדעתו ישנו דפוס תבוני החבוי באנושות וצפוי להובילה אל עבר הקידמה.
רעיון זה השפיע על רבים.
שני פילוסופים גדולים לאחר תקופתו של קאנט, הגל ומרקס, השתמשו כל אחד בדרכו ברעיון זה (התבונה כיוצרת קידמה) במסגרת הפילוסופיה שלהם.
השקפה זו ספגה במאה ה-20 ביקורת נוקבת מעטו של קרל פופר, בספרו החברה הפתוחה ואויביה.
פופר, שראה לאן הובילו הניסיונות להגשים את האידאולוגיה המרקסיסטית, ראה ברעיון זה סכנה לאנושות.
בספרו "לשלום הנצחי" קאנט מונה מספר תנאים לסיום המלחמות וליצירת שלום בר קיימא.
אחד התנאים הוא יצירת עולם שמורכב מרפובליקות חוקתיות.
קאנט האמין כי ההיסטוריה מובילה לעולם של מדינות רפובליקניות החיות בשלום, אך התאוריה שלו אינה פרגמטית.
התהליך המתואר בספרו הוא יותר נטורליסטי מאשר רציונלסטי:"הערובה לשלום מתמיד היא לא פחות מאשר האמן הגדול, הטבע.
במנגנון הטבע אנו רואים כי מטרתה היא ליצור הרמוניה בין גברים, בניגוד לרצונם, ובאמת באמצעות מחלוקתם.
מפני שאנו צריכים לעבוד על פי חוקים שאנחנו לא יודעים, אנחנו קוראים לזה 'גורל'.
למעשה, בכל אחד מהניסוחים הללו, שני המונחים מבטאים אותו רעיון: חוקה לגלית, או שלום באמצעות חוק.
הפילוסופיה הפוליטית של קאנט, שהיא בעצם דוקטרינה משפטית, שוללת מעצם הגדרתה את ההתנגדות בין חינוך מוסרי לבין עולם התשוקות כיסודות אלטרנטיביים לחיים חברתיים, והמדינה מוגדרת כאיחוד של גברים על פי החוק.
מדינה זו נובעת מחוקים א-פריוריים משום שהם נובעים מעצם מושג החוק.
משטר אינו יכול להישפט על פי קריטריונים אחרים ולא לסייג לעצמו תפקידים אחרים, מאשר אלה הנקבעו לסדר כדין".הוא התנגד לדמוקרטיה, שבזמנו פירושה היה דמוקרטיה ישירה, מתוך אמונה כי שלטון הרוב הוא איום על חירות הפרט.
הדמוקרטיה היא, כביכול, בהכרח עריצות, משום שהיא קובעת כוח ביצועי שבו "כולם" מחליטים בעד או נגד מי שאינו מסכים איתם, כלומר "כולם", שאינם לגמרי "כולם" – מסכימים על צעד מסוים, והרי זהו סתירה של רצון הכללי עם עצמו ועם עקרון החירות".
בדומה לרוב ההוגים בני זמנו, הוא הבחין בין שלוש צורות של ממשל: דמוקרטיה, אריסטוקרטיה ומונרכיה (עם "ממשלה מעורבת", המשלבת אלמנטים דמוקרטיים, אריסטוקרטיים ומונרכיים) כצורה האידיאלית ביותר של ממשלה.
קאנט סבר שלמדינה אין סמכות לבצע פעולת תגמול, מאחר שהיא אינה אובייקטיבית.
לתפיסתו רק סמכות שיפוטית-ריבונית על-מדינתית ואובייקטיבית יכולה להצדיק פעולת ענישה לוחמתית.
אחד החלקים בספרו של קאנט "ביקורת התבונה הטהורה" מכונה "האסתטיקה הטרנסצנדנטלית".
השימוש במילה "אסתטיקה" בהקשר זה אינו קשור לאסתטיקה במובן המודרני של המילה (הוא אינו עוסק בשיפוטים הקשורים ליופי), אלא בתרומתה של החישה להכרה.
חלק זה של הספר משלים את חלקו האחר, "הלוגיקה הטרנסצנדנטלית", העוסק בתרומתה של התבונה להכרה.
חיבורו המפורסם ביותר של עמנואל קאנט בנושא האסתטיקה במובן המודרני של המילה, כלומר העוסק בשיפוטים הקושרים ליופי, הוא החלק הראשון בספרו "ביקורת כוח השיפוט", הנקרא: "ביקורת כוח השיפוט האסתטי".
קאנט מציג בו גישה אסתטית המכילה מתח בין סובייקטיביזם אסתטי לבין אובייקטיביזם אסתטי.
פירוש הדבר שהיפה הוא סובייקטיבי, כלומר חוויה שנחווית על ידי סובייקט.
היופי אינו נמצא באובייקט עליו מתבוננים אלא במתבוננים עצמם, הוא צורת הסתכלות.
עם זאת, ההסתכלות האסתטית היא צורת הסתכלות "אובייקטיבית" בעלת קריטריונים חיצוניים.
בהתבוננות אסתטית על אובייקט כלשהו צריך הסובייקט "להתעלם" מן הסובייקטיביות שלו ולהסתכל על האובייקט "כפי שהוא", מבלי להוסיף לו אסוציאציות אישיות או אינטרסים הפוגמים בהסתכלות הטהורה.
קאנט מסביר בעזרת ארבעה היגדים כיצד מתאפשרת החוויה האסתטית, כיצד ניתן להסתכל על אובייקט ולשופטו כיפה.
אלא שאינטרסים הם דברים סובייקטיביים, לכל אדם אינטרסים אחרים, ולכן לא ניתן להעריך יופי באופן אובייקטיבי עם שיפוט סובייקטיבי.
הדבר תקף גם באובייקט אשר מרמז למשהו שמוכר לסובייקט – למשל תמונה של בנו.
לא ניתן למצוא קריטריונים אפריוריים לאובייקט היפה.
למשל, לא ניתן לומר מראש כי כל מה שסימטרי וצבעוני הוא יפה, וכאשר נתקלים במשהו יפה לא ניתן לומר כי זה מפני שהוא מתאים לקריטריונים מסוימים.
כלומר, האובייקט נתפש כאילו עיצובו נעשה לאחר חישוב וסידור, כאילו "הכול נמצא במקום", אך אין הסובייקט יכול להסביר מדוע.
היפה הוא יפה מבלי שנוכל להסביר מדוע, הוא אינו מתאים לקריטריונים מסוימים.
עם זאת, כיוון שלא ניתן להכניס את היופי לקריטריונים, לא נוכל להסביר לסובייקט אחר מדוע אותו אובייקט הוא יפה.
אם הוא לא יסכים איתנו, נוכל אמנם להתווכח אתו, אך ויכוח זה יהיה במידה רבה עקר, שכן לא נוכל לטעון בו טיעונים של ממש.
השפעתו של קאנט על המחשבה המערבית הייתה עמוקה.
לצד השפעתו על הוגים מסוימים, קאנט שינה את המסגרת שבה נעשית חקירה פילוסופית, כלומר השלים שינוי פרדיגמה בפילוסופיה.
מעט מאוד מהחקירה הפילוסופית מתבטאת היום בסגנון הפילוסופיה הקדם-קאנטית.
השינוי שחולל קאנט מורכב מחידושים שהפכו לאקסיומטיים בפילוסופיה ובמדעי החברה והרוח:
"המהפכה הקופרניקאית" שלו הציבה את תפקידו של הסובייקט האנושי או את ידיעתנו במרכז החקירה והניתוח על הידע שלנו, כך שכמעט אי אפשר להתפלסף על דברים כפי שהם במנותק מאיתנו או מהאופן שבו הם נתפסים על ידינו.
המצאתה של הפילוסופיה הביקורתית, כלומר הרעיון שניתן לגלות ולחקור באופן שיטתי את גבולות יכולתנו לדעת (הכרה) באמצעות חשיבה פילוסופית.
יצירתו של המושג "תנאי אפשרות", כמו ברעיון "תנאי הניסיון האפשרי".
כלומר הרעיון שדברים, ידע וצורות תודעה נשענים על תנאים מוקדמים המאפשרים אותם.
כדי להבין או להכיר אותם עלינו להבין תחילה את התנאים האלה.
הרעיון כי ניסיון אובייקטיבי הוא פעיל או נבנה על ידי התפקוד של המוח האנושי.
תפיסת האוטונומיה המוסרית כמרכזית לאנושות.
קביעתו של קאנט שיש להתייחס לבני אדם כאל תכליות ולא רק כאמצעים.
ספרו "לשלום הנצחי" השפיע על הטענה המודרנית במדע המדינה וביחסים בינלאומיים, לפיה מדינות דמוקרטיות המכבדות זכויות אדם אינן נלחמות זו בזו.
המונח "נאו-קאנטיאניזם" מתייחס לשיבה מאוחרת לאופני החשיבה של קאנט, ונחשב לזרם הדומיננטי בפילוסופיה הגרמנית משנות ה-70 של המאה ה-19 ועד מלחמת העולם הראשונה.
נהוג לחלק את הנאו-קאנטיאניזם לשלוש אסכולות עיקריות: אסכולת מרבורג, בה היו חברים הרמן כהן, פול נטורפ וארנסט קסירר; אסכולת הדרום-מערב, באדן או היידלברג, שנציגיה העיקריים היו וילהלם וינדלבנד , היינריך ריקרט ואמיל לאסק ; והאסכולה הנאו-פריסיאנית בגטינגן, שהושפעה מיאקוב פרידריך פריס, בהנהגתו של לאונרד נלסון .
ביקורת התבונה הטהורה, תרגום: שמואל הוגו ברגמן ונתן רוטנשטרייך, מוסד ביאליק, תשי"ד 1954
תרגום: ירמיהו יובל, הקיבוץ המאוחד, 2013
ביקורת התבונה המעשית, תרגום: שמואל הוגו ברגמן ונתן רוטנשטרייך, מוסד ביאליק, תשל"ג
ביקורת כוח השיפוט, תרגום: שמואל הוגו ברגמן ונתן רוטנשטרייך, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ט 1969
הדת בגבולות התבונה בלבד, תרגום: נתן רוטנשטרייך, מוסד ביאליק, 1985
הנחת יסוד למטפיזיקה של המדות, תרגום: מ.
שפי, הוצאת מאגנס, תשמ"ד 1984
תרגום: חנן אלשטיין, עליית הגג וידיעות ספרים, 2011
הקדמות: לכל מיטאפיזיקה בעתיד שתוכל להופיע כמדע, תרגום: אברהם יערי, הוצאת מאגנס, תשנ"ח 1998
לשלום הנצחי: שרטוט פילוסופי, תרגום: שמואל הוגו ברגמן ונתן רוטנשטרייך, הוצאת מאגנס, תשל"ו 1976
ריב הפקולטות, תרגום: יפתח הלרמן-כרמל, רסלינג, תשס"ז 2007
"ההתחלה המשוערת של ההיסטוריה האנושית", תרגום: גדי גולדברג, תכלת, גיליון 32, 2008
כתבים פוליטיים, תרגום: יפתח הלרמן-כרמל, רסלינג, 2009
"על כישלונם של כל הניסיונות הפילוסופיים לתיאודיציה", תרגום: גדי גולדברג, בתוך: אסף שגיב (עורך), חקירות ודרישות: מאמרי מופת על חברה, אמונה ומצב האדם, כנרת זמורה-ביתן דביר ומרכז שלם, 2011
"על רעיון האלוהים" (תרגום: יפתח הלרמן-כרמל), מתוך הרצאות על פילוסופיה תאולוגית, 1817, דחק - כתב עת לספרות טובה ד', 2014
"על הוראת פילוסופיה" (תרגום: טל מאיר גלעדי), דחק – כתב עת לספרות טובה, כרך ז', 2016
"על הזכות-לכאורה לשקר מתוך אהבת אדם" (תרגום: ידי אורן), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ז', 2016
מתוך בקורת התבונה הזכה – מורה נבוכי החקירה (מגרמנית: יוסף הרצברג; ההדיר מכתב־יד: אלי שטרן), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך יב', 2020
עמנואל רוזן (נולד ב-6 באוגוסט 1960) הוא עיתונאי ואיש תקשורת ישראלי.
רוזן נולד וגדל בחולון, בנו של החידונאי שמואל רוזן.
בצעירותו היה כתב נוער ב"מעריב לנוער", ואת כתבתו הראשונה ערך במסגרת המדור "התפוח מראיין את העץ", כאשר ראיין את אביו.
הוא בוגר תיכון אילון שבחולון.
את שירותו בצה"ל עשה ככתב בעיתון "במחנה".
במלחמת לבנון הראשונה נלווה לחטיבת הצנחנים ולמפקדה יורם יאיר, שנחתה בשפך נהר האוואלי והתקדמה בציר ההררי עד ביירות.
לאחר שנה של שירות קבע, סיים את שירותו הצבאי והחל לשמש עורך עמודי חדשות בעיתון "מעריב".
בשנת 1987 קיבל את תפקיד הפרשן הצבאי של העיתון.
בשנת 1993, עם הקמתו של ערוץ 2, עבר לחברת החדשות של הערוץ ככתב ופרשן מדיני, הגיש את "אולפן שישי" לצידם של גדי סוקניק ואושרת קוטלר.
בשנת 2002 הצטרף אל צוות הקמת ערוץ 10 והחל לשמש פרשן מדיני ומגיש תוכנית התחקירים "זה הזמן" ו"בעקבות הגביע האבוד".
בשנת 2004 נבחר לחתן פרס פראט בקטגוריית רדיו וטלוויזיה.
בדצמבר 2006 עזב את ערוץ 10 והצטרף לזכיינית ערוץ 2, "רשת", ובפברואר 2007 החל להגיש את תוכנית האקטואליה "השורה התחתונה", יחד עם בן כספית ודנה וייס.
בתחילת 2008 הגיש את תוכנית התחקירים "קופסה שחורה" בערוץ לצד ענת גורן.
בדצמבר 2008 החל להנחות את המגזין "תיק תקשורת" במקום חיים זיסוביץ'.
משנת 2010 הוא הנחה את התוכנית "נדבר על זה בבית" במסגרת "שידורי קשת" בערוץ 2.
בפברואר 2010 החל להגיש את תוכנית האקטואליה "חמש בערב", לצד בן כספית, ברדיו ללא הפסקה.
לאחר שפוטר רוזן מערוץ 2 ב-2012, שב לחדשות 10, והוא שימש כפרשן המדיני של הערוץ.
בנוסף לקריירה שלו כעיתונאי וכפרשן, הגיש מאז 1997 את התוכנית "גומרים הולכים" ברדיו תל אביב, ובהמשך הגיש את התוכנית "שישי ב-9" ב"רדיו 99", לצד דנה ברגר ואיתי מאוטנר.
שימש כתב בירחון "בלייזר", וכותב טור פרשנות קבוע באתר הספורט "ONE".
ב-2008 הגיש רוזן תביעת דיבה נגד אלעזר שטרן, שטען שרוזן ביקש ממנו "לסדר" לבנו שירות בדובר צה"ל.
פרקליטות מחוז ת"א הגישה תביעת לשון הרע בשם שטרן נגד רוזן.
הסכסוך הסתיים בפשרה שבה משכו שני הצדדים את תביעותיהם.
ב-2012 נעצר רוזן בלוב ונחקר פעמיים, כשהגיע לשם במסגרת סרט תיעודי "ההסתבכות בלוב" שצילם על המדינה שאחרי עידן קדאפי.
טענות נגדו על הטרדה מינית
בשנת 2012 הגישה עובדת בחברת החדשות של ערוץ 2 תלונה למנהליה על הטרדה מינית מצד רוזן.
ועדת בדיקה בראשות קרן מרציאנו מצאה שרוזן התנהג באופן בלתי הולם כלפי העובדת ומנכ"ל החברה אבי וייס החליט לפטרו.
על פי חברת החדשות העניין נשמר בדיסקרטיות לאור בקשתה של המתלוננת והוראות החוק.
באפריל 2013 פרסם תא העיתונאיות קריאה לנשות תקשורת, שהוטרדו מינית על ידי איש תקשורת בכיר, למסור עדות על כך.
ב-26 באפריל הצטרף עיתון "הארץ" למהלך זה, ופרסם שבידו עדויות של יותר מעשר נשים הטוענות שרוזן הטריד אותן מינית.
אף אחת מהנשים לא התלוננה במשטרה.
לאחר פרסום התחקיר, פנה תא העיתונאיות להנהלת ערוץ 10 בדרישה להשעות את רוזן עד לבירור העניין.
בעקבות זאת הודיע רוזן על יציאתו לחופשה עד לבירור העניין, והכחיש את הטענות נגדו.
נוסף לכך, יצא לחופשה גם מהגשת "תיק תקשורת" בטלוויזיה החינוכית ומתוכניתו ב"רדיו ללא הפסקה".
ב-6 במאי הודיעה המשטרה על פתיחת חקירה פלילית נגד רוזן בחשד לעבירות מין.
במרץ 2014 הודיעה הפרקליטות כי תיק החקירה נגד רוזן נסגר מחוסר ראיות.
רוזן פרסם פרשנויות וכתבות צבע במגזין ליברל מהקמתו במאי 2014 ועד אוגוסט 2016.
באוקטובר 2016 נטען שרוזן שוהה בדרום סודאן ומעורב שם בעסקיה של חברת "גלובל סי.אס.טי" שבבעלותו של ראש אג"מ לשעבר האלוף (מיל') ישראל זיו.
בסוף שנת 2016 יצר רוזן את הסרט התיעודי "לילך: החיים שאחרי" שמביא את סיפורה הטראגי של לילך שם טוב, ששלושת ילדיה נרצחו בידי אביהם, ועוקב אחרי חייה החדשים ולידת בתה שי לי.
בספטמבר 2022 חזר לעיתונות והחל להגיש פודקאסט בשם "בא להקשיב".
במרץ 2025 יצא לאור (בהוצאת משכל) ספרו הראשון "האיש שהלך נגד האלים – מה באמת קרה בפרשת נחום מנבר".
באפריל 2025 מונה לדובר של הוצאת ביתן.
רוזן היה נשוי לאשת התקשורת טלי רוזן, ומנישואין אלו הוא אב לשני בנים.
בפברואר 2014 רוזן נישא בשנית לשדרנית הרדיו עדי הדר, ונולדה להם בת.
עמנואל לורן פטי (צרפתית: Emmanuel Laurent Petit; נולד ב-22 בספטמבר 1970 בצרפת) הוא כדורגלן עבר צרפתי.
במהלך הקריירה שלו שיחק פטי במועדונים כמו ברצלונה, ארסנל ומונקו.
הוא סיים את הקריירה שלו בקבוצה האנגלית צ'לסי, אותה עזב בקיץ 2004.
הוא סיים את הקריירה עם 63 הופעות בנבחרת וזכה איתה במונדיאל 1998 (כבש שער בגמר) וביורו 2000.
לאחר שישה חודשים בהם חיפש מועדון חדש, הודיע פטי על פרישתו ב-20 בינואר 2005 כשגילה שהוא צריך לעבור ניתוח בברך וככל הנראה לא יוכל לחזור לכושר מלא.
עמנואל פינטו (נולד ב-17 בנובמבר 1962) הוא סופר, מתרגם ושחקן ישראלי.
פינטו נולד בכפר אתא ולמד משחק בבית הספר "ניסן נתיב" בתל אביב.
במהלך שנות השמונים והתשעים הוא התחיל להיות פעיל בזירת התרבות בתל אביב.
הסרטים בהם השתתף פינטו הביאו את סיפוריהם של אנשי השוליים בחברה הישראלית, וזכו לשבחים רבים, וזאת על אף שלא הצליחו מבחינה מסחרית.
בשנת 2000 פרסם את הספר "דניאל" בהוצאת שוקן.
לספר שזכה לשבחים רבים, שלושה חלקים: שני סיפורים וחלום.
בשלושתם איש ושמו דניאל – פרסומאי, מרצה לתיאטרון או פליט על אי בודד.
בכל המקרים הוא איש ריק, סטרילי, שעברוֹ נמחק מרצון או מאונס ורק מחשבותיו ותחושותיו הן לו בנים.
את עתידו רוקם דניאל דרך חייהם של אחרים: אוטיסט וסייח, ילד ללא מוח או יריבו של בן־האלוהים.
פינטו, שבאותן שנים חי בצרפת, זכה על "דניאל" בפרס הביכורים מטעם שר המדע והתרבות.
בנובמבר 2009 פרסם פינטו את ספרו השני "טיניטוס", הפעם בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
במרכזו, מנסה הגיבור, לפענח את קורותיו במלחמת לבנון הראשונה.
אל תוך קרעי זיכרונותיו של הגיבור נשזרות גם חוויותיו של המחזאי הצרפתי ז'אן ז'נה, ששהה בבירות בזמן הטבח בסברה ושתילה, וכתב עליו בהרחבה.
עמנואל רינגֶלבּלוּם (Emanuel Ringelblum; 21 בנובמבר 1900 בוצ'אץ', אוסטרו הונגריה – 7 במרץ 1944 ורשה, פולין) היה היסטוריון, פוליטיקאי, ועובד סוציאלי יהודי-פולני, אשר נודע בשל ספריו "רשימות מגטו ורשה", "רשימות על פליטי זבאשין", ובעיקר בשל ארכיון רינגלבלום המחתרתי מגטו ורשה.
עמנואל רינגלבלום נולד ב-1900 בעיירה בוצ'אץ' שבחבל גליציה המזרחית, למשפחת סוחרים.
בגיל 12 התייתם מאימו, ובשנות המצוקה של מלחמת העולם הראשונה עקר עם משפחתו לעיר נובי סוֹנְץ'.
שם הצטרף למפלגת פועלי-ציון שמאל, ודיבר בזכות השימוש ביידיש כשפה המייצגת את היהדות החילונית בפולין.
ב-1919 היגר לוורשה על מנת ללמוד רפואה באוניברסיטת ורשה, אך סורב בשל חוקי ה"נומרוס קלאוזוס".
רינגלבלום הגיש בקשה מחודשת והתקבל ללימודי היסטוריה.
בין מוריו היה הד"ר יצחק שיפר.
ב-1927 קיבל רינגלבלום, היסטוריון צעיר ומצטיין בתחום חקר תולדות יהדות פולין, את תואר הדוקטור.
עסק בהוראה והשתתף בעבודות מחקר במסגרת "ייוו"א" ונודע גם כהיסטוריון המתמחה בהיסטוריה של יהודי פולין בימי הביניים והמאה ה-18. רינגלבלום לא הסתפק בפעילות אקדמית אלא היה פעיל במספר ארגונים פוליטיים וחברתיים כגון פועלי ציון שמאל והג'וינט.
בין פעולותיו העיקריות היה סיוע ליהודים שגורשו מגרמניה ב-1938 ו-1939.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה רינגלבלום אחד העומדים בראש הפעולה הסוציאלית הענפה של הג'וינט בפולין, אך לאחר הקמת הגטאות גורשו רינגלבלום ובני משפחתו לגטו ורשה.
גם בגטו עסק רינגלבלום בסיוע לנזקקים הרבים והיה בין הפעילים ביותר בתנועת "עזרה חברתית יהודית", ארגון שהוקם כדי לעזור לסובלים מרעב בגטו.
לפני פרוץ מרד גטו ורשה הוברחו רינגלבלום ומשפחתו מהגטו והוסתרו בצד ה"ארי" של העיר.
באפריל 1943, בעת שנכנס בחזרה בחשאי לשטח הגטו, נתפס רינגלבלום ונשלח למחנה הריכוז טרווניקי.
במבצע מתוחכם שתוכנן בידי חברו אדולף ברמן ובהשתתפות אמילקה קוסובר חולץ רינגלבלום מטרווניקי באוגוסט 1943, וחזר אל משפחתו בקרבת הגטו.
ברם, ב-7 במרץ 1944 גילו הגרמנים את מקום המסתור, ורינגלבלום, אשתו ובנו נרצחו יחד עם חסידי אומות העולם הפולנים שהסתירו אותם.
למרות תנאי הדחק והמחסור, ב-1940 יזם רינגלבלום את הקמתו של ארכיון סודי בגטו ורשה שמטרתו תיעוד הקהילה היהודית בפולין לפני ובמהלך הכיבוש הנאצי.
הארכיון קיבל את שם הקוד עונג שבת.
רינגלבלום ארגן סביבו צוות עובדים מסורים – היסטוריונים, מדענים, מורים, רבנים, עיתונאים ועוד שכתבו שלל סקירות, דוחות, אתנוגרפיות, יומנים אישיים וכן אספו מסמכים רשמיים וחפצים.
את כלל החומרים הטמינו בשלושה חלקים במקומות שונים בגטו, בין קיץ 1942 לאביב 1943 שהתגלו רק לאחר המלחמה.
אוסף זה כולל גם את יומנו של רינגבלום עצמו מתקופת חייו בגטו, יומן שתורגם לשפות רבות ומהווה מסמך עתיר ידע על קורות יהדות פולין, ועל חיי היום-יום בגטו ורשה ובגטאות אחרים.
הארכיון כלל חומרים שנאספו, לדוגמה: כרזות, עטיפות ממתקים, מסמכים רשמיים של היודנראט וכו', אך כלל גם עבודות מחקר יזומות בנושאים שנראו לצוות הארכיון כחשובים לתיעוד ולמחקר.
בין נושאים אלה ניתן למצוא את עבודותיהם על כלכלת הגטו, על יחסי יהודים-פולנים ועל האישה היהודייה בגטו.
עבודה חשובה נוספת שהוכנה עבור הארכיון אך מעולם לא אותרה, עסקה בתיעוד המחתרת היהודית בגטו בין 1942–1943. בין הניירות שנשמרו ישנם גם תיאורים מפורטים על השמדת גטאות נוספים בפולין ועל הנעשה במחנות השמדה טרבלינקה וחלמנו.
בשלושה מועדים שונים בין קיץ 1942 לאביב 1943, לאחר האקציה הגדולה בגטו, הוטמן הארכיון בכדי חלב ובמכלי מתכת אחרים ונקבר בשלושה חלקים במרתפי בניינים מקומיים.
עם תום המלחמה, בספטמבר 1946 נמצאו 10 קופסאות מתכת בחורבות העיר ורשה.
בדצמבר 1950 נמצאו שני כדי חלב במרתף בניין ברחוב נובוליפקי 68. בין המסמכים שנמצאו היו העתקים של מספר עיתונים מחתרתיים, תיאור הטרנספורטים מהגטו, הודעות מאת היודנראט, וכן תיאורי חיי היומיום בגטו, הזמנות לקונצרטים, תלושים לחלב ועטיפות שוקולד.
למרות חיפושים נרחבים, המטמון השלישי טרם נמצא.
בשנת 2001 נערכו חפירות מתחת לשגרירות הסינית בורשה לאיתור המטמון השלישי.
במהלך החפירות נמצאו מנהרות מימי הגטו אולם חלקו השלישי של הארכיון לא נמצא.
לקראת יום השואה 2009 הודיע מוזיאון בית לוחמי הגטאות כי בסבירות גבוהה מאוד נמצא במחסניו החלק השלישי, שנחשב לאבוד, של ארכיון 'עונג שבת'.
המכון לתולדות היהודים בוורשה יחד עם הקרן הצרפתית לחקר השואה ומוסדות וקרנות נוספים הקימו ארכיון מקוון, המציג מספר מועט של מסמכים שנמצאו.
בנתיב הזיכרון שבוורשה ישנה אנדרטת זיכרון לזכרו (ברחוב זמנהוף, לא הרחק מאנדרטת גיבורי הגטו).
בערים ירושלים, תל אביב, באר שבע, כפר סבא, חולון ופתח תקווה נקראו רחובות על שמו.
זכרו של רינגבלום הונצח בבול דאר ישראלי.
ב-24 בפברואר 2004, הוסיף דאר ישראל 3 בולי דאר לסדרה של 4 בולי דאר (שניפק ב-10 באפריל 2002) על היסטוריונים יהודים שעסקו בהיסטוריה של העם היהודי בגולה בתקופה שקדמה להקמת מדינת ישראל.
בול אחד מהבולים הנוספים האלה הוקדש לזכרו של עמנואל רינגבלום שעליו מופיע דיוקנו.
על השובל של הבול הופיעה הכיתובית: "כתבים מהגיטו".
כתבים מימי המלחמה; מבואות, עריכה, הערות: ישראל גוטמן, יוסף קרמיש, ישראל שחם, ירושלים: יד ושם – רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, תשנ"ג–תשנ"ד, 1993–1994. (נקרא גם: "כתבים אחרונים")
עמנואל פוֹיֶרמן היה צ'לן יהודי-אוסטרי-אמריקאי.
עמנואל פוירמן נולד בשנת 1902 בקולומיאה שבגליציה, אוסטריה.
אביו, שניגן בכינור ובצ'לו, היה מורו הראשון.
גם אחיו הבכור של עמנואל, זיגמונד, גילה כישרון מוזיקלי.
בשנת 1907 החליט אביהם לעקור עם משפחתו לבירה וינה.
בגיל תשע למד פוירמן אצל פרידריך בוקסבאום ואחר אצל אנטון ואלטר באקדמיה הקיסרית למוזיקה ואמנויות הבמה בווינה.
בפברואר 1914, כשהיה בן 12, הופיע לראשונה בקונצרט עם הפילהרמונית של וינה בניצוח פליקס ויינגרטנר, בנגינת הקונצ'רטו לצ'לו ברה מז'ור של יוזף היידן.
בשנת 1917 נסע פוירמן ללייפציג שבגרמניה, שם למד אצל יוליוס קלנגל.
בשנת 1919 התקבל פוירמן לעבודה בקונסרבטוריון גרצניך בקלן בהמלצת קלנגל, וב-1929 התמנה לפרופסור בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין.
בין שותפיו לנגינה באותם ימים היו קרל פלש, סיימון גולדברג ויוזף וולפשטאל ואת פאול הינדמית, שניגן בויולה בשלישיית מיתרים עם פוירמן וולפשטאל.
כמו כן ניגן עם יאשה חפץ ועם ארתור רובינשטיין.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, נאלץ פוירמן לפרוש ממשרתו בקונסרבטוריון מחמת מוצאו היהודי.
הוא עבר ללונדון, יחד עם גולדברג והינדמית, ויצא לסיורי קונצרטים ביפן ובניו יורק (ובדרך הופיע גם בארץ ישראל).
בשובו לאירופה ניגן בביצוע הבכורה של הקונצ'רטו לצ'לו מאת ארנולד שנברג, בניצוחו של תומאס ביצ'ם.
לזמן מה עבר לציריך אך נקלע לאוסטריה בתקופת שקדמה לאנשלוס.
ברוניסלב הוברמן סייע לפוירמן להימלט עם משפחתו לארץ ישראל, ומשם היגר בשנת 1937 לארצות הברית, שם לימד צ'לו במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה.
קשריו עם הינדמית נפגמו כאשר זה ביכר על פניו את גרגור פיאטיגורסקי לביצוע הבכורה של הקונצ'רטו לצ'לו שלו.
פוירמן מת בניו יורק בגיל 39 לאחר ניתוח טחורים שגרתי.
הצ'לו גופרילר העתיק שלו, משנת 1720, עבר לאחר מותו לצ'לן הרוסי-אמריקאי ג'וזף שוסטר.
פבלו קזאלס, שמקובל לראות בו אחד מגדולי הצ'לנים בכל הזמנים, ענה, כאשר נשאל על צ'לנים אחרים, "איזה אמן דגול היה פוירמן!
מותו בטרם עת היה אבדה גדולה למוזיקה."
הוריו ואחותו של פוירמן התיישבו בתל אביב.
אחיו, זיגמונד פוירמן, ניגן בשנות ה-40 וה-50 בתזמורת שירות השידור (תזמורת קול ישראל), וגיסו היה חבר התזמורת הארצישראלית.
פוירמן ניגן בצ'לו גופרילר, שעבר לאחר מכן לרשותו של הצ'לן האמריקאי ג'וזף שוסטר וממנו אל יאשה זילברשטיין.
משנת 1932 עד מותו החזיק פוירמן גם בצ'לו שרב-אמן ונציאני אחר, דומניקו מונטאניאנה בנה בשנת 1735. הכלי הזה, שהמשיך לשאת את שמו, נמצא כיום בידי צ'לן ואספן שווייצרי פוירמן החליף את הכלי הזה בצ'לו סטרדיוואריוס דה מונק משנת 1730.
עמנואל קרָסוֹבסקי (נולד ב-1946) הוא פסנתרן ישראלי, פרופסור לפסנתר ומוזיקה קאמרית וראש המחלקה לפסנתר בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה.
עמנואל קרסובסקי נולד בווילנה בירת ליטא.
החל ללמוד נגינה בפסנתר בעירו, למד בקונסרבטוריון בווילנה , והמשיך את לימודיו בבית הספר למוזיקה ג'וליארד בניו יורק עד לקבלת תואר דוקטור למוזיקה (1977).
מוריו בארצות הברית היו אילונה קאבוש, גואידו אגוסטי, אובה טורקו, אניה דורפמן ומינדרו כץ.
נושא עבודת הדוקטור שלו היה "המוזיקה לפסנתר של דמיטרי שוסטקוביץ'" (The Piano Music of Dmitri Shostakovich).
קרסובסקי מלמד זה שלושים שנה באקדמיה למוזיקה על שם בוכמן-מהטה בתל אביב ומנחה כיתות אמן לפסנתר בתל חי, בג'וליארד, בבית הספר למוזיקה מאנס בניו יורק, בקונסרבטואר של פריז ובמוסדות מוזיקה אחרים ברחבי העולם.
הוא מנהל את הפסטיבל למוזיקה קאמרית בבית דניאל בזכרון יעקב ויושב בחבר השופטים של תחרויות פסנתר בינלאומיות מן החשובות בעולם.
בין תלמידיו באקדמיה למוזיקה בתל אביב היה הפסנתרן רון רגב.
קרסובסקי ניגן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועם תזמורות אחרות בישראל, עם המנצחים ליאונרד ברנשטיין, קרלו ריצי, סידני הארת' ועוד.
הוא ניגן את הקונצ'רטו לפסנתר ותזמורת של נעם שריף בביצוע בכורה ישראלי, בניצוח המלחין.
מנגן בקביעות עם הכנרת ורה ויידמן והקליט עמה מחזור של 10 הסונאטות לכינור ופסנתר של בטהובן.
כן הופיע בקונצרטים של מוזיקה קאמרית עם הכנר אייזק שטרן, הצ'לנית נטליה גוטמן ואחרים.
עמנואל שיקאנדר היה אמרגן, מחזאי, שחקן וזמר גרמני, נודע בעיקר כליבריתן של האופרה "חליל הקסם" מאת מוצרט.
עמנואל שיקאנדר נולד בשם יוהאן יוזף שיקאנדר בשטראובינג, גרמניה.
בראשית דרכו הופיע עם להקת התיאטרון של פ.
מוזר בסביבות 1773. מלבד אופרות, ביצעה הלהקה גם פארסות וזינגשפיל (אופרטות).
שיקאנדר נשא לאישה שחקנית מלהקה זו, אליאונורה ארת, בשנת 1777, השנה בה הופיע בתפקיד המלט
במינכן וזכה לשבחי הקהל והביקורת.
הוא היה לבמאי הלהקה בשנת 1778. בשנת 1780 פגש את מוצרט בזלצבורג בעת שהייה ממושכת בעיר עם להקתו.
שיקאנדר הופיע בתיאטרון קרנטנרטור (Kärntnertor) בווינה משנת 1785, ובמקביל המשיך לעבוד עם קבוצת זלצבורג ככל שהתיר לו זמנו.
הקיסר יוזף השני פסל את תוכניתו לבנות תיאטרון בווינה וכתוצאה מכך עזב את העיר ויצא לרגנסבורג.
לאחר זמן חזר בכל זאת לווינה בתוכנית לבניית תיאטרון חדש ב"פרייהאוז אאוף דר וידן" מחוץ לעיר.
התיאטרון החדש נהנה מהצלחה מיידית, בייחוד עם הצגת הבכורה של הזינגשפיל "חליל הקסם" בספטמבר 1791, עם מוזיקה של מוצרט.
הליברית הייתה של שיקאנדר, ונמזגו בה בחופשיות יסודות טקסיים של הבונים החופשיים עם נושאים מאגדות מסורתיות.
שיקאנדר היה בין המבצעים בהפקה הראשונה, בתפקיד פאפאגנו.
ייתכן ששיקאנדר גם ייעץ למוצרט בנושא התאמת המוזיקה לליברית שלו.
המחזאי איגנץ פרנץ קסטלי מספר את המעשה הבא:
"זמר הבס המנוח סבסטיאן מאייר סיפר לי שמוצרט כתב במקור את הדואט של פאפאגנו ופאפאגנה בפגישתם הראשונה בצורה שונה לגמרי מכפי שאנו שומעים אותו כיום.
במקור קראו שניהם "פאפאגנו!" ו"פאפאגנה!" בתדהמה, פעמים אחדות.
אבל כששיקאנדר שמע זאת, הוא קרא למטה, אל התזמורת, 'היי, מוצרט!
לא כך, המוזיקה חייבת לבטא תימהון רב יותר.
הם צריכים ללטוש עיניים ללא הגה זה בזה, ואז פאפאגנו צריך להתחיל לגמגם: "פא-פאפא-פא-פא"; פאפאגנה צריכה לחזור על כך עד ששניהם מצליחים לבסוף לבטא את השמות בשלמותם'.
מוצרט קיבל את העצה, ונקבע שכך מבצעים את הדואט."
קסטלי מוסיף ששיקאנדר הוא שהציע גם את שיר הלכת של הכוהנים, הפותח את המערכה השנייה, שמוצרט הוסיף לאופרה ברגע האחרון.
עם זאת, ראוי להיזהר בסיפורים אלה, משום שעל פי הרשומות, סבסטיאן מאייר לא נמנה עם להקת שיקאנדר עד 1793, שנתיים לאחר ביצוע הבכורה של "חליל הקסם".
הצלחת "חליל הקסם" והפקות אחרות אפשרה לשיקאנדר לבנות ב-1801 תיאטרון חדש בווינה, על סמך היתר קיסרי שקיבל 15 שנים קודם לכן.
התיאטרון הזה, תיאטר אן דר וין (Theater an der Wien), נפתח בהצגת האופרה "אלכסנדר", לליברית של שיקאנדר עצמו ומוזיקה של פרנץ טייבר.
על פי מילון גרוב החדש, התיאטרון על נהר וין היה "המפואר ביותר בציודו ואחד הגדולים בזמנו".
עם זאת, שיקאנדר מתח כנראה את אמצעיו מעבר למידה בהקמת התיאטרון, שכן לאחר פחות משנה נאלץ לוותר על הבעלות, אם כי עוד פעמיים שירת את התיאטרון כמנהל אמנותי כשביים שם הפקות מורכבות.
במהלך התקופה הזאת היה שיקאנדר עמית אמנותי של לודוויג ואן בטהובן, שניסה במשך זמן מה ליצור אופרה מן הליברית של שיקאנדר "האש הווסטאלית".
בטהובן התגורר בחדרים בתיאטרון אן דר וין במשך התקופה הזו, בהזמנת שיקאנדר, ונשאר שם עוד פרק זמן, שבו הסיט את מאמציו האופראיים לכתיבת "פידליו".
בשנת 1804 נמכר התיאטרון אן דר וין לברון פטר פון בראון, שפיטר מניה וביה את המתחרה הראשי שלו.
שיקאנדר עזב את וינה ויצא לעבוד בברנו ובשטיר.
מפנה חמור חל בחייו החל בשנת 1811. עקב בעיות כלכליות שחוללו המלחמה וירידת ערך המטבע של 1811, איבד את רוב הונו.
ב-1812, במהלך מסע לבודפשט לקבל עליו משרה חדשה, איבד שיקאנדר את שפיות דעתו.
כתיבתו היוצרת של שיקאנדר כוללת 55 יצירות לתיאטרון ו-44 ליבריות.
סיפוריו של קסטלי התפרסמו במקור בספר זכרונותיו מ-1861.
עמנואל רייכר (ברומנית: Emanoil Reicher; 27 ביולי 1930 – 3 באוקטובר 2019) היה שחמטאי יהודי-רומני בדרגת אמן פיד"ה.
רייכר נולד בבוקרשט לרב ד"ר בוריס רייכר, למד כלכלה ותקשורת.