tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם הזמן הצטרפו יותר ויותר נשים לשוק העבודה, וגם משרד העבודה ושאר ארגוני הנשים קיבלו על עצמם ליצור מסגרות חינוכיות מוכרות ואיכותיות, ולתת מענה לילדי הגיל הרך.
נעמת היא הארגון הגדול ביותר המפעיל מעונות יום, כ-250 בכל רחבי ישראל - מאילת בדרום ועד ליישובי קו העימות בצפון, בהם מתחנכים כ-18,000 ילדים גילאי 6 חודשים ועד 4 שנים.
רשת לגיל הרך בנעמת מרכז אחראית על ניהול המעונות, על הפיקוח הפדגוגי ועל הקשר עם משרדי הממשלה, ודואגת למינהל תקין ולבקרה על כלל מערכת המעונות, באמצעות צוות, המונה 15 מפקחות פדגוגיות מוסמכות ו-15 רכזות אדמיניסטרטיביות.
רשת החינוך התיכוני-טכנולוגי - נעמת מפעילה בתי ספר תיכוניים טכנולוגיים, המיועדים לנערות ולנערים שהתקשו להשתלב בבית ספרם.
בתי הספר מסייעים בפיתוח כישורים אישיים ומיומנויות בקבוצות קטנות ובאווירה משפחתית, וכן שני כפרי נוער, המעניקים מסגרת לימודית איכותית בתנאי פנימייה: כפר הנוער עיינות וכפר הנוער כנות.
קרן מלגות לסטודנטיות - נעמת מעניקה מדי שנה מענקי מחקר דוקטורנטיות ומלגות לסטודנטיות לתואר ראשון, שני ושלישי.
המלגות מוענקות לסטונדטיות חברות נעמת והסתדרות העוסקות בתחומי קידום השיווין בין המינים, קידום מעמד האישה ולימודי מגדר.
קורסים להכשרה מקצועית לנשים – נעמת מפעילה קורסים למטפלות מוסמכות, קורסים ליזמות עסקית וקורסים למנהלות משפחתונים.
הקורסים נערכים בפיקוח משרד התמ"ת.
סדנאות העצמה לנשים - נעמת מקדמת ומעצימה נשים באמצעות סדנאות במרחבים בכל הארץ בנושאים שונים: פיתוח מנהיגות נשים, פיתוח אישי והעצמה נשית, ניהול קונפליקטים, תקשורת בין אישית, נשים במעלה הגיל השלישי, משק הבית כיחידה כלכלית, הורות כמקצוע – גידול ילדים בחברה מודרנית.
ב-1994 זכתה המחלקה הערבית של נעמת בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים על "פעילות למען קידום החברה הערבית וההבנה בין היהודים לערבים".
ב-1998 זכתה באות הנשיא להתנדבות
ב-2008 זכתה התנועה בפרס ישראל בתחום מפעל חיים עבור תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
כפר הנוער עיינות - נעמת זכה בפרס החינוך תשע"ט – משרד החינוך
ב-ספטמבר 2021 יצא מגזין חגיגי של דבר הפועלת 2021, לרגל 100 שנים לנעמת
נַעְנַע (שם מדעי: Mentha; שם לועזי נפוץ: מִנְתָּה או מנטה; בעברית נקרא גם יועזר) הוא סוג צמחים ריחניים ממשפחת השפתניים, המונה 43–44 מינים ו-10 תת-מינים של עשבים חד-שנתיים ורב-שנתיים ארומטיים הנפוצים כמעט בכל העולם ובמיוחד באזורים הממוזגים-הצפוניים ובאזור הים-תיכון.
3 מינים גדלים בר בישראל, והבולט ביניהם הוא נענע משובלת.
ישנם מינים עם עלים חלקים ואחרים שעליהם מכוסים שערות.
הצמח מתרבה גם באמצעות רבייה וגטטיבית, על ידי שלוחות על-קרקעיות ותת-קרקעיות.
נהוג לחלוט עלי נענע טריים במים רותחים ולשתות את משקה החליטה, לשלב אותם בשייקים, או להשתמש בהם כתבלין או כקישוט למנות שונות.
צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים זקופים או שרועים, ארומטיים ולרוב בעלי קנה שורש או שלוחות נושאות עלים.
העלים נגדיים או ערוכים בדורים (שושנת) ופשוטים, והם יושבים או בעלי פטוטרת קצרה.
טרפי העלה מוארכים או אזמלים ואורכם גדול פי 2 עד 7 מרוחבם, או העלים עגולים או סגלגליים ואורכם גדול לכל היותר פי 1.5 מרוחבם.
עלי התפרחת דומים לעלי הגבעול או מעט קטנים יותר.
החפיות אזמלים עד ליניאריים, והם פחות או יותר ברורים.
הפרחים ערוכים בדורים כדוריים או כדוריים למחצה בחיק העלים או בשיבולים רצופות או מופסקות שאורכן גדול פי 5 עד 10 מרוחבן או בקרקפות בקצה הגבעול.
הפרחים דו-מיניים או נקביים, בעלי עטיף כפול, מאוחה עלים, והם זעירים ובגוונים של ארגמן או סגול אור לילך אור ורוד.
הגביע דמוי פעמון עד דמוי צינור, בעל 10 עד 13 עורקים בעל 5 שיניים שוות פחות או יותר או ערוכות בשתי שפות.
לוע הגביע קירח או שעיר (חסום בטבעת שערות).
הכותרת כמעט נכונה או דו-שפתנית, דמוית משפך, בעלת צינור קצר, שאינו בולט מתוך הגביע, ו-4 אונות שוות פחות או יותר, לפעמים האונה העליונה גדולה מהאחרות או גם מפורצת.
האבקנים שמספרם 4 שווים באורכם.
לשכות המאבקים מקבילות זו לזו.
הפרי עשוי פרודות דמויי ביצה וחלקות.
שם הסוג נקבע על פי המצוי בתלמוד ירושלמי:
על פי גיזרונו של השם, על פי הרווח בציבור וכפי שנקבע בעבר במונחי ועד הלשון; מינה הדקדוקי נקבה.
השם "נַעְנָע" ניתן לסוג Mentha sativa במילון "ילקוט הצמחים" (עמוד 27, הערה 452) משנת 1930 על סמך התלמוד הירושלמי (מעשר') ואושרר בשם "נַעֲנָע" במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 576 בעמ' 31.
לעיתים ניתן למצוא את השם "נענה" (עם האות ה' בסוף מילה) כשם נרדף לנענע, כך גם בהטיה "נענת הכדורים".
מנתול וחומרים אחרים בשמן האתרי
על העלים נמצאות בלוטות המכילות שמן ריחני, המכיל את החומר מנתול, המשמש ברפואה (בעיקר ברפואת השיניים), בארומתרפיה וכתבלין למזון - בעיקר בתעשיית התה והמשקאות, אם כי במטבח הבריטי משמשת המנטה (גם מִנְתָּה) גם לתיבול תבשילי בשר כבש וכקרם מילוי לשוקולד (כגון מוצרי אפטר אייט).
השמן האתרי המופק מהנענע משמש בתעשיות הממתקים, משחות השיניים, הסבונים, הקוסמטיקה ואף ליקרים.
מולקולת המנתול פועלת על קצות תאים רגישים לטמפרטורה, ומגבירה את רגישותם לקור.
זוהי מולקולה קטנה מסיסה בשומן (הידרופובית) כך שהיא יכולה לחדור דרך שכבת האפיתל של הלוע ולהגיע אל העצבים האחראים לתחושת החום והקור.
אכילת מנתה או נענע בפה סגור לא תגרום תחושת "רעננות" אבל הקירור הקל שגורמת שאיפת אוויר לאחר שהמנתול יפעל על קצות העצבים יגרום תחושת קור עזה.
השמן האתרי אינו מכיל רק מנטול אלא עוד חומרים, ביניהם מתיל אצטט, מנטון, צינאול, לימונן, שצרופם מיניב את הארומה המיוחדת.
לצמח המנטה שורשים גם במיתולוגיה היוונית.
לפי הסיפורים, האדס אל השאול היה מצוי בקשר רומנטי עם נימפה בשם מינטה.
אשתו של האדס, פרספונה, ידעה על הקשר ולא הייתה מרוצה ממנו, ולכן כישפה את הנימפה והפכה אותה לצמח תבלין מתקתק, המנטה.
עוד מסופר כי היוונים הקדמונים היו מכסים את מתיהם בעלי מנטה, הן כדי למנוע ריחות רעים מהגופות הנרקבות והן לזכר הנימפה שהייתה מינטה ומה שאירע לה.
ברפואה העממית מקובל שימוש בחליטה של עלי נענע לטיפול בבחילות, קלקול קיבה, גזים ולמערכת העיכול בכלל, התקררות, חום וכאבי ראש.
בישראל גדלים בר 3 המינים הבאים, בבתי גידול לחים:
נַעְנַע הַכַּדּוּרִים (Mentha pulegium) הוא צמח נדיר, הפרחים, שצבעם לילך, ערוכים בדורים בחיק העלים לאורך הגבעול.
לוע הגביע חסום בטבעת שערות.
השפה העליונה של הכותרת משונצת.
נַעְנַע הַמַּיִם (.Mentha aquatica L) הוא צמח עשבוני רב-שנתי, נדיר ובסכנת הכחדה בישראל.
הפרחים, שצבעם ורודה-ארגמנית, ערוכים בתפרחות כדוריות או כדוריות למחצה בקצות הגבעולים.
לוע הגביע אינו חסום בטבעת שערות.
נַעְנַע מְשֻׁבֶּלֶת (Mentha longifolia) הוא צמח עשבוני רב-שנתי נפוץ בישראל.
המין כולל 15 תת-מינים מתוכם התת-מין הטיפוסי (Mentha longifolia subsp.
נענע המים בתפרחותיה הכדוריות בקצות הגבעול נבדלת מנענע משובלת שהיא בעלת תפרחות מוארכות ומנענע הכדורים שתפרחותיה הכדוריות והקטנות ערוכות לאורך הגבעול.
נַעְנַע קֵרַחַת (Mentha spicata) - יש בלבול גדול בשמות הנענע המשובלת.
בספרות הישנה ניתן למצוא את נענע קירחת שמוגדרת כמין בר בארץ.
למשל במגדיר של מיכאל זהרי ישנה הבחנה בין נענע משובלת לנענע קירחת כמו גם באנציקלופדיה העברית.
למרות הכל, המין spicata אינה גדלה בר בארץ ושמה הנכון בישראל הוא longifolia.
נַעְנַע רֵיחָנִית (.Mentha suaveolens Ehrh) - צמח עשבוני רב-שנתי, כנראה אקראי, נדיר מאוד שנמצא בחרמון.
מין זה תואר במגדיר חדש לצמחי ישראל של מיכאל זהרי.
הוא אותר בחרמון על ידי הבוטנאי אבינעם דנין בשנת 2003, אך הוא אינו נמנה עם צמחי הבר של ארץ ישראל.
מִשְרת נער בית הכיסא הייתה קיימת אצל כמה מלכים באנגליה של המאה ה-16, ואולי עוד קודם לכן.
נושא המשרה היה משרתו של המונרך, והיה אמור להתלוות אליו לחדר השינה, לדאוג לנוחיותו, ובעת הצורך להיות נוכח בבית הכיסא ולדאוג לנקיון אחוריו של המלך לאחר עשיית הצרכים.
המשרה הוענקה תמיד לחביבו של המלך, שזכה להתייחד עם המלך בלשכת בית הכיסא.
היא אוישה על ידי בני אצילים ואנשי המעמד הגבוה.
נושאי משרה רמת דרג זו נעשו לעיתים קרובות לאנשי סודו של המלך, משום שהייתה להם גישה לחדריו הפרטיים.
המילה "stool" באנגלית, שמשמעותה המקורית "כיסא", משמשת גם במובן של "בית כיסא", ואילו המילה מציינת סוג של משרת אישי.
נושא המשרה היה אחראי גם להלבשתו של המלך, ולכן יש היגיון במעבר לשימוש במילה "stole" שמשמעותה "גלימה", אשר מדגישה תפקיד נוסף של המשרת.
קשר נוסף בין בית כיסא לבגדים מוצאים במילה נוספת שציינה באותה תקופה את שמו של בית הכבוד - "garderobe".
חדר זה שימש גם כחדר בגדים, היות שהריח הגן על הבגדים מפני עשים.
זה גם מקורה של המילה האנגלית "wardrobe" שמשמעותה כיום חדר ארונות או ארון בגדים.
בתור אנשים מקורבים ביותר לכס המלכות, נערי בית הכיסא נאלצו ליטול חלק בכל ההתרחשויות בארמון המלך.
המפורסם מכולם בהקשר זה הוא סר הנרי נוריס (Sir Henry Norreys), אשר הוצא להורג בעוון בגידה בשנת 1536. נוריס, נער בית הכיסא של הנרי השמיני, הואשם על לא עוול בכפו בכך שהיה מאהבה של המלכה אן בולין.
נוריס הועלה לגרדום יומיים לפני הוצאתה להורג של אן בולין, במסגרת הקשר שנרקם בידי אויביה.
ייחוסו הגבוה של נוריס שיחק לטובתו, ותומאס קרומוול לא זכה לענות אותו בזמן החקירה, כך שנוריס יכול היה להמשיך לטעון לחפותו לכל אורך החקירה מבלי לשלם על כך מחיר.
לא ידוע אם המלך, שחיכה רק אחד עשר יום לאחר ההוצאות להורג על מנת להתחתן עם ג'יין סימור, השתתף בעצמו בקשירת הקשר או שהסתפק באישור ההוצאות להורג.
בשנת 1660 שונה שם המשרה ל"נער הגלימה" (groom of the stole).
לא מן הנמנע שהשימוש במילה האנגלית stole במקום המילה stool נועד לייפות את תיאור התפקיד, בעוד החובות המוטלות על נושא המשרה לא השתנו.
כאשר מלכה עמדה בראש המדינה היו ממנים אישה לתפקיד "נערת הגלימה".
משרת "נער הגלימה" בוטלה ב-1901, עם עלייתו לכס המלוכה של אדוארד השביעי.
נעץ הוא סיכה להצמדת ניירות ופיתקיות.
נעץ מורכב מחוד מתכתי קטן וקצר ומראש מתכת או פלסטיק.
ראש הנעץ צבוע לעיתים בצבעים שונים.
נעצים מצויים בעיקר בשימוש משרדי אך משמשים גם מורים ותלמידים.
נעצים משמשים לרוב להצמדת מוצרי נייר, אם כי עשויים לשמש להצמדת עצמים רכים או קלי משקל מחומרים נוספים (למשל: בד, פלסטיק).
נעצים מיועדים להצמדה ללוחות מודעות העשויים מחומרים רכים (כגון עץ, שעם, סוגי פלסטיק שונים), אך יכולים לשמש אפילו להצמדה לקירות גבס.
ברחובות הערים נעשה שימוש בנעצים גם לשם תליית מודעות פרטיות קטנות על עצים.
פרץ, בין השאר, לבנק הלוואה וחסכון בתל אביב ולמוזיאון לאמנות האסלאם בירושלים וגנב רכוש רב.
נעמן דילר נולד לארנה ולצבי, חברי קיבוץ עין המפרץ.
בהיותו בן שנה, עברה אמו לקיבוץ עין החורש, וכעבור שלוש שנים הצטרפו אליה בעלה ובנה.
ארנה פרידמן דילר הייתה אשת חינוך ואף עבדה כעוזרת בבית היתומים של יאנוש קורצ'אק ב.
לאחר עלייתה לישראל, פרסמה מאמרים חינוכיים רבים בכתבי העת של התקופה, כגון "אורים להורים".
זאב גלר ראש עיריית כפר סבא מינה אותה ליועצת החינוכית של העירייה והיא שימשה בתפקיד זה במשך שנים רבות.
היא נפטרה בגיל 103 והובאה למנוחות בעין החורש במאי 2012. נטמנה ליד בעלה ובנה, נעמן.
ב-1956 התגייס נעמן לצה"ל והתקבל לקורס טיס.
במהלך הקורס, ערך תצוגת ארובטיקה מעל קיבוצו, ובעקבות זאת הודח מהקורס ונידון למאסר צבאי.
בשנת 1959 נלכד גונב מבתי החברים בקיבוץ בזמן שהתקיימה בו הלוויה, וגורש מהקיבוץ.
משנת 1960 גר אצל דודתו בתל אביב ועבד כפקיד בבנק ובחברות ביטוח.
ב-1964 החל לגנוב מכוניות ולפרוץ לחנויות.
הפריצה לבנק להלוואה וחיסכון בתל אביב
באוקטובר 1967 ביצע דילר פריצה מתוכננת בקפידה, שנודעה בציבור כמתוחכמת ביותר, לבנק להלוואה וחיסכון בתל אביב, ששכן אז ברחוב דיזנגוף פינת שדרות בן-גוריון.
תחילה בדק דילר את השטח באמצעות שיחות עם שכנים בשכונה בה ניצב הבנק, וחמישה חודשים לפני הפריצה החל לחפור במשך יומיים תעלה ברחוב שמאחורי הבנק, במסווה של עבודות בדיקה של מחלקת ההנדסה.
לאחר שירות מילואים במלחמת ששת הימים והתקופה שקדמה לה, חזר לחפירות, והניח בתעלה צינור עם חוטי ברזל.
בליל הפריצה, חיבר בלוני חמצן לקצה הצינור, הסיר את הסורגים בחלון הבנק, ניתק את האזעקה, הכניס את ציוד הפריצה, הדביק בחזרה את הסורגים וחזר לביתו להתקלח (דילר נודע כמי שהקפיד מאוד על ניקיון גופו).
אז חזר לבנק ופרץ את דלת חדר הכספות בכלים לריתוך פלדה שבנה בעצמו, וגנב כסף ותכשיטים בשווי של כמעט חצי מיליון לירות (מעל ארבעה מיליון ש"ח במונחי 2023) משלוש כספות בנק ו-35 תאי כספות פרטיים.
הוא העביר את השלל לביתו וחזר לבנק, אז העירו נקישותיו את אחד השכנים, שהזעיק את המשטרה.
דילר נאבק בשוטרים כשניסה להימלט, אך נפצע ברגלו ביריות אקדח והובהל לבית החולים.
דילר נודע בעיתונות בכינויים כמו "הקיבוצניק הפורץ" ו"הפורץ הגאון".
בתקופה זו שינה דילר את שם משפחתו ל"לידור".
במשפטו נבדק על ידי פסיכיאטרים שקבעו כי הוא מגלה סימנים מוקדמים של סכיזופרניה.
השופטים התחשבו בבריאותו, והוא נשלח לארבע שנות מאסר.
לאחר שנתיים, בפברואר 1971, שוחרר.
בחצי השנה שעברה מאז ששוחרר מהכלא, אובחן אצל דילר סרטן עור, ואמו עברה לגור איתו.
בתקופה זו ביצע דילר עוד 23 גנבות ופריצות, בהן גניבת 12 ציורים ורכוש מביתו של הצייר ראובן רובין.
כחודש לאחר מכן נעצר והורשע בעשרות פריצות, שבהן נגנב רכוש בשווי 430 אלף לירות (כ-3 מיליון ש"ח במונחי 2023), שלא כולו אותר.
ההערכה הפסיכיאטרית במשפטו קבעה כי הוא בעל אישיות סכיזואידית ונרקיסיסטית, והוא נידון לשבע שנות מאסר עם טיפול נפשי.
דילר שוחרר ב-1976, לאחר ריצוי שני שלישים מעונשו, ולאחר זמן נסע להולנד ללמוד רפואה טבעונית.
האינטרפול הפיץ את תמונתו והזהיר: "נעמן דילר הוא עבריין מסוכן שיש לעקוב אחריו".
דילר השיג דרכון גרמני, זייף את התמונה וגר באמסטרדם.
בנובמבר 1977, לאחר שפרץ לחנות תכשיטים באמסטרדם, עצרה אותו המשטרה כשמרכבו התפתלו חוטים לעבר החנות ובידו שק תכשיטים ששוויים נאמד בלמעלה מחצי מיליון לירות(כ-700 אלף ש"ח במונחי 2023).
הוא קושר לפריצות נוספות, ונידון לשלוש שנות מאסר.
כששוחרר, ניסה ללמוד רפואה טבעונית בשוודיה, אך חזר להולנד בגלל קשיי שפה.
הוא נתפס ונפצע כשגנב מכונית, וגורש ב-1980 חזרה לישראל.
לאחר ניסיון פריצה לסניף מרמורק של בנק לאומי, הוא נתפס ונפצע במאבק עם השוטרים, ושהה כשנה בכלא.
ב-1982 זוכה מאשמת ניסיון פריצה אחר למכונית.
בשנים שלאחר מכן גר בתל אביב, ונסע לעיתים קרובות להולנד.
בשנת 1983 פרץ דילר לבדו למוזיאון לאומנות האסלאם בירושלים וגנב 106 שעונים נדירים בשווי עשרות מיליוני דולרים.
גנבה זו נחשבת לגדולה בתולדות המדינה.
הפריצה הייתה דומה במאפייניה לפריצה של דילר בבנק הלוואה וחיסכון בתל אביב.
הפריצה נעשתה על פי תכנון קפדני הכולל האזנת סתר לשומרים ששהו בכניסה למוזיאון, רכישת אמצעי פריצה מיוחדים לחיתוך שקט של זכוכית ונטילת המוצגים בעלי השווי הגבוה ביותר מבין מוצגי המוזיאון.
במהלך השנים, אחסן דילר את השעונים במקומות שונים בישראל ומחוצה לה, וניסה בנסיעותיו למכור אותם לסוחרי אמנות.
במשך 25 שנה לא פוענח מקרה השוד, ורק בשנת 2008, ארבע שנים לאחר מותו, נחשף סיפור הפרשה.
בשנת 2003 נישא דילר לנילי שמרת, שהייתה חברתו בשנות ה-60 ושמרה איתו על קשר לסירוגין, לאחר שעברה לארצות הברית.
בריאותו של דילר התרופפה עם השנים, והוא סירב להקרנות לטיפול בסרטן העור שהתפשט אצלו.
ב-2004 אושפז בתל השומר ושם מת.
בצוואתו הוריש רכוש רב לרעייתו, ומספר שנים היו תהיות לגבי מקורו.
ב-2006 ניסתה שמרת באמצעות עורך דין להעריך את שוויים של ארבעים שעונים עתיקים מזהב ויהלומים שירשה מדילר, וכך נקשר שמו לפריצה המתוחכמת שאירעה ב-1983 במוזיאון לאמנות האסלאם.
לאחר פיצוי סמלי לאלמנתו של דילר, הוחזרו השעונים למוזיאון ב-2008. אלמנתו של דילר הועמדה לדין בארצות הברית על החזקת רכוש גנוב, ונידונה לחמש שנות מאסר על תנאי ול-300 שעות עבודות שירות.
דילר לא הותיר אחריו ילדים.
נעצוץ הוא צמח קוצני המוזכר בתנ"ך.
במאה ה-20 הוא זוהה עם הגה מצויה, עם עץ האלון, או עם החוח.
בדברי פורענות על ממלכת ישראל ועל הארמים נאמר:
בתרגום שני על מגילת אסתר מבואר שהנעצוץ הוא היגתא, שנקרא גם היגי המוזכר רבות בתורה שבעל-פה (כגון במסכת שבת).
על פי המסורת, ההגה המצויה היא הנעצוץ.
זהו "עשב רע" המפריע לאיכרים ולגננים, ופוצע את המרחיקים אותו.
לכן נבחר לייצג את הצמח שיוחלף בברושים – כפי שאכן קרה בחקלאות בראשית ההתיישבות היהודית החדשה.
חנה ונגה הראובני הציעו לזהות את עץ האלון כנעצוץ המקראי, על פי קרבת שמו לנהלולים המוזכרים באופן דומה על ידי ישעיהו, ושמו של העץ שהשתמר בערבית ליד נהלל, מקום גידולו של אלון התבור.
זאת בהתאמה עם כך שה'אלון' המוזכר בתנ"ך הוא אלה מצויה – זיהוי המוסכם בקרב חוקרי הצמחייה המקרא.
יש הסוברים כי דווקא צמח החוח, הדומה מעט במבנהו לברוש – הוא הנעצוץ, כמו שהסרפד דומה במידה מסוימת להדס מוקטן, אלא שזה קטן ומזיק, וזה גדול, ריחו טוב, והוא משמש למצווה.
ההגה המצויה היא צמח דוקרני במיוחד, רב-שנתי ונמוך.
שורשיו מעמיקים ביותר ולכן קשה לעוקרו.
הפרחים ערוכים על הקוצים, צורתם פרפרנית וצבעם דומה לצבע הלילך.
הפרי הוא תרמיל מוארך המכיל מספר זרעים קטנים.
בהמות אינן יכולות לאכול את ההגה המצויה בשל קוצניותה ורק גמלים אוכלים אותה.
לכן היא נקראת בערבית: "שאאוך אל-ג'מל" – קוץ הגמל.
נעמי שיהאב נאי (Naomi Shihab Nye; נולדה ב-12 במרץ 1952) היא משוררת אמריקאית ממוצא פלסטיני.
שיהאב נאי נולדה בשנת 1952 בסנט לואיס שבמדינת מיזורי בארצות הברית.
אביה, עזיז, הוא פלסטיני מוסלמי יליד ירושלים שהיגר לארצות הברית שם עסק בכתיבה ועיתונות, אמה היא אמריקאית נוצרית ממוצא גרמני שווייצרי.
היא למדה בנעוריה בבית הספר של הקווייקרים ברמאללה ובבית הספר הארמני בעיר העתיקה בירושלים.
בארצות הברית למדה אנגלית ודתות ב-Trinity University בטקסס.
בשנת 2010 יצא ספר משיריה, "אמנות ההיעלמות", בתרגום מאנגלית של משה דור בהוצאת "מבע".
היא נשואה לצלם מייקל נאי ואם לבן.
"נען, הצייר עם מודל" הוא שמה של סדרת ציורים, המתוארכים לשנת 1952, מאת הצייר הישראלי יוסף זריצקי.
הציורים מציגים ייצוג מופשט למחצה של דמות צייר ומודל, ומהווים פיתוח של מוטיבים ארס פואטיים ביצירתו של זריצקי בשנות החמישים של המאה ה-20. שני ציורים, בעלי קומפוזיציה ופורמט זהים, נמצאים באוסף מוזיאון תל אביב ובאוסף מוזיאון ישראל ואילו שני ציורים, בעלי פורמט אופקי, נמצאים באוסף פרטי ובאוסף מוזיאון חיפה לאמנות.
עבודות אלו שייכות לסדרה גדולה יותר, אותה יצר זריצקי בתקופות בהן לימד בסמינר לאמנות בקיבוץ נען, בתחילת שנות החמישים של המאה ה-20. העבודות מציגות הפשטה של דמות צייר אל מול מודל.
הציור שבמוזיאון ישראל דומה בקומפוזיציה שלו לזה שבמוזיאון תל אביב לאמנות.
הדמויות ניצבות בחלל ומהוות ציר אנכי בקומפוזיציה.
הצייר מיוצג על ידי מעין צורה מאורכת שבראשה עיגול.
צורה זו מהווה רמז לגוף האמן ולכובע הקש העגול שנהג לחבוש.
המודל מיוצגת על ידי צורות מעוגלות, המשרטטות מעין קו מתאר של גוף, משמאל ל"צייר".
משטח הציור מחולק לצורות גאומטריות בגוון ירוק, כחול וחום.
בהשוואה בין הגרסה של מוזיאון תל אביב לאמנות בולטת בזו שבמוזיאון ישראל התוספת של משטחי הצבע הלבן, המעניקים לציור אווירה אקספרסיבית יותר.
נושא הסדרה – הצייר היוצר את ציורו – הופיע כבר בעבודות קודמות של זריצקי.
כאן, טוען מרדכי עומר, תהליך היצירה מהווה סמל להתבוננות עצמית כעין "עין המתבוננת בעצמה".
בעבודות האופקיות, השונות במבנה הקומפוזיציה שלהן, מאבחן עומר אף מוטיבים של הכפלה של דמות האמן המדגישה את היות הציור סימולטניות של זמן.
העבודות "מגלמות [...] את מכלול זמן תהליך היצירה, וכמו כן משמרת זיכרון מתמיד של הנצחי החמקמק, שאותו שב האמן ומבקש ללכוד".
סימולטניות זו, מהווה לדעתו, ביטוי לחלוקה דיאלקטית בין שאיפה לרוחניות "על-חומרית" לבין קונקרטיות המעוגנת במציאות ומתבטאת בקומפוזיציה.
נעמן סתוי (סטבסקי) (28 בנובמבר 1911, תל אביב – 18 בפברואר 1982, בנימינה) היה מראשוני משטרת ישראל, המושל הצבאי של חבל הגליל (1950–1953) ואגרונום ישראלי.
סתוי נולד בשם נעמן סטַבסקי בשנת 1911 בתל אביב, בנו של הסופר משה סתוי (שלעיתים חתם את יצירותיו בשם "אבו נעמן"), ושל המשוררת היידית אנה מרגולין (שם עט של רוזה לבנסבוים).
ב-1931 למד במכללה החקלאית בנאפולי שבאיטליה וב-1936 סיים את לימודיו באוניברסיטת ננסי שבצרפת והוכשר כאגרונום.
משנת 1938 ועד 1947 שירת במחלקת הביטחון של הסוכנות היהודית בירושלים.
בראשית שנות ה-40 החליף את יהושע אלוף כקצין הקשר של הסוכנות, האחראי על חיל הנוטרים במחוז ירושלים.
מ-1947 כיהן כקצין המנהלה הראשי של צה"ל במחוז ירושלים.
ב-1948, עם הקמת מדינת ישראל, הצטרף למשטרת ישראל.
(ב-1948 עִברת את שמו ל"סתוי".) בתפקידו האחרון היה העוזר הראשי למפקח הכללי.
בשנת 1950 הצטרף סתוי לצה"ל ומחודש דצמבר 1950 שימש ראש הממשל הצבאי בגליל בדרגת סגן-אלוף, עד התפטרותו בפברואר 1953.
לאחר מכן עבר לעבוד כראש האגף לסיוע חקלאי במשרד החקלאות וכמנהל חבל הצפון במחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית.
במסגרת תפקידו לקח חלק במאמצי הסיוע הבין-לאומי, ובשנת 1960 יצא לגאנה כיועץ בתהליך הקמת משרד החקלאות במדינה.
ב-1966 התמנה ליועץ לבעיות קרקע חקלאית למינהל מקרקעי ישראל.
היה נשוי לשולמית לבית ברניצקי ואב לשושנה.
נעמי שמואל (נולדה ב-30 ביוני 1962) היא סופרת, מאיירת, אנתרופולוגית ומנחת הורים ישראלית.
ספריה עוסקים בעיקר בסוגיות של זהות ושייכות, ורב-תרבותיות דרך המפגש עם יוצאי אתיופיה בארץ.
נולדה באנגליה לסופרת והמשוררת קרן גרשון, ניצולת שואה מגרמניה, ולאב אנגלי, מורה לאמנות.
בשנת 1968 עלתה המשפחה לישראל והתגוררה בירושלים.
בשנת 1973 שבה המשפחה לאנגליה.
נעמי סיימה תואר ראשון באנתרופולוגיה באוניברסיטת לונדון, ובשנת 1983 שבה לבדה לישראל.
עם שובה לישראל עבדה במסגרת הסוכנות היהודית במרכזי קליטה בדרום הארץ, וכן בפרויקטים שונים עם עולים מאתיופיה.
בשנת 1986 נישאה לאברן עמנואל שמואל, עולה חדש מאתיופיה, שעלה לישראל לבדו במסע הקשה דרך סודאן ברגל עוד לפני מבצע משה.
לפני שנישאו נעמי נסעה לבקר באתיופיה.
בין השנים 2002–2005 למדה במכון אדלר והוסמכה בתחום הנחיית הורים.
בשנת 2010 היא סיימה בהצטיינות לימודי תואר שני בפולקלור יהודי באוניברסיטה העברית בירושלים.
מחקרה עסק במסורות החינוך של יהודי אתיופיה.
היא בעלת תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית, עבודת הדוקטורט שלה עסקה במשפחה ומסורת במעבר בין תרבותי, מאתיופיה לישראל.
ממצאי הדוקטורט מתוארים בספר 'דורות של תקווה' (פרדס 2020).
כסופרת נעמי ביקרה במאות בתי ספר ברחבי הארץ במסגרת פרויקט "סופר אורח" של משרד החינוך ופרויקט "סל תרבות" של החברה למתנ"סים.
נעמי מרצה ומדריכה בתחום הורות במעבר בין תרבותי, לימדה במוסדות אקדמיים שונים כגון מכללת דוד ילין, מכללת לוינסקי לחינוך, מכללת ספיר, האקדמית קריית אונו והאוניברסיטה העברית.
בין השנים 1987–2016 עבדה במנהל הסטודנטים, משרד העלייה והקליטה.
היא שותפה פעילה במסגרת "נבט", חממה למחקר והכשרה 'מודעי הקשר' בתחום ילדים בסיכון, בבית הספר לעבודה סוציאלית ורווחה חברתית, באוניברסיטה העברית.
נעמי מעבירה הרצאות, סדנאות, ימי עיון, והשתלמויות לאנשי מקצוע הטיפוליים והחינוכיים (עובדים סוציאליים, מורות, פסיכולוגים, ועוד) לעבודה מיטיבה בסביבה אנושית מגוונת.
הספרים הראשונים של נעמי נכתבו עבור ילדיה בעקבות תגובת הסביבה לצבע עורם.
כשגילתה שאלה הספרים הראשונים בעברית בהם גיבורים חומי-עור, המשיכה לכתוב ספרים רבים המשקפים את חוויות העולים, את חיי הקהילה באתיופיה, ואת מהות המפגש הבין תרבותי.
בעיר חולון הוקם גן "אבא חום" במסגרת פרויקט גני סיפור, בהתבסס על ספרה "אבא חום".
ההצגה "ילדת הקשת בענן" הופקה בעקבות ספרה בשם זה על ידי תיאטרון הקיבוץ ותיאטרון גושן.
ב-2008 יצא ספרה "רסיסים" (הוצאת יד ושם) המספר את קורות אמה, הסופרת והמשוררת קרן גרשון, שהגיעה לאנגליה ב-1938 בקינדר-טרנספורט.
נעמי כתבה שלושה ספרים למבוגרים: באנגלית The Moon Is Bread (הוצאת גפן) המגולל את סיפור בעלה עמנואל, ילדותו באתיופיה ועלייתו לארץ דרך סודאן, הספר "בטן מלאה דמעות" (פרדס 2015) המבוסס על מקרה אמיתי של רצח במשפחה.
ספר זה זכה בפרס אקו"ם לשנת תשע"ג.
'דורות של תקווה' (פרדס 2020) על הקשר הבין דורי בקרב יוצאי אתיופיה בישראל.
תשע"ו – מלגת הצטיינות מטעם אגודת הנשים האקדמאיות בישראל
תשע"ה – פרס תמר ודב נוי מהאוניברסיטה העברית ירושלים עבור הצעת מחקר
תשע"ג – פרס אקו"ם לעידוד הפרסום ליצירה "בטן מלאה דמעות"
תשע" ב - פרס ראש הממשלה לוי אשכול לסופרים
פרס על שם רפאל פטאי עבור הצטיינות בעבודת התזה "מסורות החינוך של יהודי אתיופיה: דינאמיקות של המשכיות ושינוי", האוניברסיטה העברית ירושלים, אפריל 2010
פרס הצטיינות בלימודים לשנת תשס"ט מטעם האוניברסיטה העברית ירושלים
פרס על שם רפאל פטאי למחקר בפולקלור יהודי לשנת הלימודים תשס"ח האוניברסיטה העברית ירושלים
פרס על שם טרודי בירגר לספר ילדים עבור "בנו של צייד האריות" ביריד הספרים הבינלאומי ה-22 בשנת 2005
"ילדת הקשת בענן" נבחר שני במצעד הספרים בבתי הספר בתשס"ג
ציון לשבח בפרס זאב 2002 עבור הספר "ילדת הקשת בענן"
עיטור אנדרסון לשנת 2002 עבור הספר "ילדת הקשת בענן"
דורות של תקווה – פרדס הוצאה לאור, 2021
בטן מלאה דמעות – פרדס הוצאה לאור, 2015
רסיסים – הוצאת יד ושם 2008
מעיינות טגאו - אוניברסיטה עברית תוכנית האתגר 2006
הירח הוא דבו - אוניברסיטה עברית תוכנית האתגר 2006
בנו של צייד האריות – הוצאת הקיבוץ המאוחד 2004
ילדת הקשת בענן – הוצאת הקיבוץ המאוחד (הדפסה ראשונה 2000
הירח הוא לחם - גפן באנגלית 1999
אבא תספר לי עוד - אוניברסיטה עברית תוכנית האתגר – 1999
מה שמי ומי אני - אוניברסיטה עברית תוכנית האתגר – 1999
עץ החיים - אוניברסיטה עברית תוכנית האתגר – 1999
אל תספרו לילדים - הקיבוץ המאוחד 1996 (2016 בהוצאה עצמית)
אבא חום – הדפסה ראשונה מסדה, 1991
'משפחות יוצאות אתיופיה בישראל בהתמודדות בזירה הבין דורית והבין תרבותית.' קשת: כתב עת למדעי הרוח והחברה, הקריה האקדמית אונו.
'באתיופיה הכול היה אחרת' – משפחה, תקשורת ודרכי התמודדות בקרב ישראלים-אתיופים.
פעמים: רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח.
2020. לגלות את המגוון האנושי: יחידות הוראה לקורסים והכשרות בגישה מודעת הקשר.
גוונים של שייכות בחברה הישראלית.
"מעברים ולא פערים: קליטת יוצאי אתיופיה במערכת החינוך," גילוי דעת 8, סמינר הקיבוצים, סתיו 2015, עמ' 137–146.
"הציפיות של המשפחה האתיופית הנוגעות להשכלה גבוהה של הבנים והבנות (באתיופיה ובישראל) ותפקידה של המשפחה בניעות החברתית שלהם" בתוך: קלינסקי, אסתר, מלאת, שוש וכהן, נחום, "מסעות של תקווה: יוצאי אתיופיה בנתיב החינוך, השכלה והצלחה" הוצאת מכון מופת 2015, עמודים 78–82.
"גוונים של שייכות" - ערכה חינוכית חדשה למורים בבית הספר הקולטים תלמידים ותלמידות יוצאי אתיופיה, בשיתוף עם מנברו שמעון, בחסות מכון מרחבים ופורום עתיד ישראל-גרמניה 2012
"מסורות החינוך של יהודי אתיופיה: דינאמיקות של המשכיות ושינוי", מאמר בהד האולפן החדש, גיליון 98, אביב 2011
"מסורות החינוך של יהודי אתיופיה: דינאמיקות של המשכיות ושינוי", עבודת תזה לMA בפקולטה למדעי הרוח, מכון מנדל למדעי היהדות, התוכנית לפולקלור יהודי השוואתי, האוניברסיטה העברית ירושלים, אפריל 2010
"את אבא אין מאשימים כפי שאת השמיים אין חורשים", עט השדה: כתב עת של מיד"א מרכז ידע אשלים, עמוד 36–40, גיליון 3, יולי 2009
"מתלה לגולדסטאר – סכנות האלכוהוליזם בקרב העולים מאתיופיה", בשיתוף עם ד"ר חיים רוזן, ביטאון היחידה לטיפול בנפגעי אלכוהול והימורים, עמותת אפשר, גיליון 55, עמוד 3–4, יוני 2007
"יש זיקית בכיס לי", סיפור קצר המייצג את ישראל באוסף סיפורי ילדים מרחבי העולם, פורסם בגרמנית: Im Alphabet durch die Welt – kinder lessen uberall – Ein Domino-Buch 2003
איך עושים שלום: הספר מייצג את ישראל באתר סיפורי ילדים מכל העולם משנת 2003: www.icdlbooks.org
"הסיפור של אלישבע", סיפור שפורסם דרך פרויקט מכון נילי ונציה בחסות קרן ברנארד ואן ליר 2006
נַעֲמָן היה שר צבא ארם בתקופת בית אחאב.
הוא מוזכר בתנ"ך ב, שם מסופר על הירפאותו מצרעתו בעזרת אלישע.
על פי המדרש, נעמן מונה לשר צבא ארם, לאחר שבמלחמה בין ארם לישראל, משך בקשתו לתומו ובמקרה הרג את אחאב.
מדברי הגמרא משמע ששמו הנוסף היה "הדדרימון בן טברימון", והוא הדדרימון המוזכר במקרא.
שם זה הוא כנראה על שם האל הארמי הדד-רמן.
בספר מלכים מסופר שנעמן הצטרע.
לאשת נעמן הייתה שפחה צעירה שנשבתה במלחמה עם ישראל, שספרה לה על נביא משומרון שיכול לרפא את נעמן.
הדבר נודע למלך ארם והוא שולח את נעמן למלך ישראל עם פקודה לרפא את נעמן.
מלך ישראל, שאינו מוזכר בשמו (לפי המיקום של הסיפור זהו יהורם בן אחאב), קורע את בגדיו, כיוון שהוא יודע שאין ביכולתו לרפא את נעמן, ומאמין שזו תואנה של מלך ארם לפתוח מלחמה עם ישראל.
כשאלישע הנביא שומע על מצוקתו של המלך, הוא מודיע לו שישלח את נעמן אליו והוא ירפא אותו מצרעתו, וכך הוא גם ידע שיש נביא אמת בישראל.
נעמן מגיע לביתו של אלישע וזה שולח אליו שליח שמוסר לו שעל מנת להירפא מהצרעת הוא צריך לטבול בנהר הירדן שבע פעמים.
נעמן מזלזל באלישע, וטוען שהירדן הוא נהר קטן וחסר חשיבות לעומת אמנה ופרפר, הנהרות הגדולים שבארצו.
עבדיו של נעמן משכנעים אותו לנסות זאת בכל זאת, נעמן טובל ובשרו נרפא ונהיה כבשר ילד.
נעמן, שהגיע לישראל עם תשורות רבות, חוזר לאלישע ומציע לו מתנות כתודה על הריפוי.
אלישע משיב שהוא לא רוצה דבר, ונעמן מבקש שיתנו לו אדמה מארץ ישראל כדי שיבנה מזבח לאלוהי ישראל בארם כי מעתה הוא יעבוד רק אותו, ומתנצל, שכאשר ילך עם המלך לבית רימון הוא יאלץ להשתחוות עמו.
נעמן נענה בשתיקה והולך בחזרה לארם (לפי חז"ל במסכת סנהדרין נעמן הפך במעשה זה לגר תושב.), אולם גיחזי, נערו של אלישע, מחליט לנצל את המצב ולקחת לעצמו מהתשורות אותן הביא נעמן (ככר כסף ושתי חליפות בגדים).
גיחזי רודף אחרי נעמן ומודיע לו שעכשיו באו שני תלמידים עניים לאלישע ואלישע מבקש עבורם ככר כסף ושתי חליפות בגדים, נעמן נותן לו שתי כיכרות כסף ושתי חליפות בגדים וגיחזי חוזר ומחביא אותם.
כאשר מתייצב גיחזי לפני אלישע שואל אותו אלישע לאן הלך והוא מתמם ואומר שלא הלך לשום מקום.
אלישע מקללו על מה שעשה ואומר לו שמכיוון שלקח את הכסף והבגדים ובכך גרם להפחתת כבוד אלוהים תעבור צרעת נעמן אליו ולזרעו.
הרד"ק מציין כי מנוסח הפסוק למדים כי הצרעת לא תדבק בם לנצח, אלא רק בשלושת בניו שהיו חיים באותו זמן, וזאת בשל העובדה שידעו מתוכנית אביהם).
נעמי שינדלר (1919 – 26 באפריל 1991) הייתה ציירת, פסלת ואמנית ישראלית.
נעמי, נולדה להוגו לוי – סוחר אריגי משי ולפרידה ראדל מקאנסיבס בברלין.
גדלה בבית יהודי, חופשי ששמר על המסורת והשתייך לקהילה הרפורמית של הרב יואכים פרינץ.
נטיית האם הייתה ציונית ואילו אביה התקרב לציונות רק לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון.
בשנת 1931 התייתמה נעמי מאביה.
כמו יהודים רבים בברלין של שנים אלו, החלה נעמי את לימודיה בבית הספר היהודי ממלכתי והייתה בבית ספר התיכון על שם קרל מרקס שבו למדו רוב היהודים עד לעליית הנאצים לשלטון.
בעת עליית הנאצים לשלטון, בשנת 1933 פוזרו התלמידים מבית הספר ונעמי עברה לפנימיה יהודית בסביבת ברלין, אשר נשלטה ברוח הציונות של מרטין בובר.
בשנת 1936 עלתה שינדלר לארץ ישראל, במסגרת עליית הנוער, והגיעה אל קיבוץ איילת השחר.
בקיבוץ נפגשה עם יחיאל שינדלר, השניים התחתנו והקימו את ביתם בקיבוץ.
בשנת 1949 נעמי ובעלה עזבו את הקיבוץ ועברו לירושלים.
בשנת 1953 עברו לקיבוץ הגושרים, שם עבדה כמורה וכאחות לסירוגין.
לשניים שלושה בנים; אורי, דן ועמוס.
נעמי הייתה אשת משפחה ונושא האמהות שימש כמוטיב ביצירותיה.
בשנת 1965 נדדה המשפחה פעם נוספת והפעם לצפת.
שנים אלו היו שנות הזוהר של האמנים בצפת, רבים וטובים מאמני ארץ ישראל ישבו באותה העת במקום והאזור המה מבקרי אומנות.
נפטרה ב-26 באפריל 1991, והובאה למנוחות בקיבוץ הגושרים.
מגיל צעיר לקחה נייר ועיפרון והחלה לבצע רישומים וציורים.
לאחר שעלתה ארצה והגיעה לקיבוץ, התעורר בה הצורך והרצון להגשים את נטייתה לאמנות והקיבוץ אפשר לה לקחת חופשה של ארבעה חודשים שבהם למדה פיסול.
נעמי קיבלה מלגת לימודים בבצלאל ללימודים מלאים של ארבע שנים, אך לא מימשה את המלגה כיוון שבאותה התקופה עוד לא הייתה מגמת פיסול בבצלאל.
לאחר ארבעת חודשי החופשה שקיבלה מהקיבוץ, חזרה לעבוד ופיתחה את יצירתה בכוחות עצמה, עד שבשנת 1942 הצטרפה לאולפן של א.
אבני ולמדה ציור ופיסול אצל משה שטרנשוס.
בשנת 1943 הציגה נעמי את עבודותיה בפרוזדורי בית הבימה שם התקיימה תערוכת אמנים.
הן במהלך מגוריה בקיבוץ והן בירושלים, השתתפה נעמי בקורסים לפיסול בהדרכת רודי להמן.
בנוסף, היא למדה אצל יצחק דנציגר.
נעמי הייתה חברה באגודת האמנים והפסלים ולקחה חלק מהצגה בתערוכות קבוצתיות ובהן תערוכת אמני חיפה והצפון ב"בית האמנים" בשנת 1958. שנה זו הייתה משמעותית בדרכה וכשהצטרפה לבעלה לשליחות בפאריס הציגה את יצירותיה בתערוכה ב"טרקלין הסתיו" ולאחר מכן הוצגו יצירותיה גם ב"טרקלין האנדפנדן".
במהלך שהותה בפריז, השתתפה נעמי בתערוכות שונות וכן זכתה להעמיק את לימודיה בתחום האמנות והפיסול בקורסים מקומיים.
בשנת 1962 הציגה נעמי את יצירותיה בגלריה לאמנות ברחוב בן-יהודה, בתל אביב ובסתיו של אותה שנה הציגה בתערוכה משותפת לאמנים נוספים במוזיאון לאמנות חיפה.
בשנת 1963 השתתפה בתערוכה נודדת במסגרת אמנים בוגרים של "עליית הנוער".
בין היתר הוצגה התערוכה במרכז תרבות העמים לנוער בירושלים, המשכן לאמנות בעין חרוד בית שאגל בחיפה מוזיאון תל אביב ויד לבנים בפתח תקווה.
בשנת 1965 עזבה המשפחה להתגורר בצפת, עיר האמנים.
במעבר לצפת, התאחדה המשפחה כולה להצגת יצירותיה של נעמי ואלו שכרו אורווה והסבו אותה למתחם גלריה שאפשר לה ליצור את אומנותה ולמכור אותה למבקרים הרבים שפקדו את האזור מהארץ ומהעולם.
בגלריה, יצרה נעמי אמנות מסוג שולחנות מוזאיקה, אהילים עם הדפסים ופסלים מחימר ומעץ.
נעמי פיתחה את יכולותיה ולמדה את רזי הברונזה אשר תפסו את עיניהם של תיירים אמריקאים.
תיירים אלו רכשו את פסליה של שינדלר והפיצו את הבשורה אודות האמנית ה"נחבאת אל הכלים" שיוצרת בצפת.
תיירים חובבי אמנות עשו את דרכם לצפת במיוחד כדי לרכוש את פסליה.
בין רוכשי יצירותיה נמנו גם יגאל אלון, דוכסית פרסית אחות השייח מהלי ונשיא מקסיקו.
על אף שגרה בסביבת אמנים, נעמי שינדלר לא חיפשה פרסום, אלא הייתה דבקה ליצירתה.
על כן הייתה מנותקת מחיי הבוהמה של אמני צפת והתרכזה בהצגת עבודותיה בסטודיו בצפת.
המבקרים שיבחו והגיעו במיוחד לרכישת פסליה אך כשזו קיבלה הצעה לביקור באמריקה, ויתרה עליה והמשיכה ביצירתה.
נעמי שינדלר נכנסה לספר האישים הבין-לאומי 1967–1977.
לאורך כל שנות יצירתה הייתה נעמי שינדלר גם יוצרת וגם לומדת.
היא התפתחה עם השנים ולמדה להשתמש בחומרים שונים וחדשים כך שישקפו את צורות התלת מימד כשהם מלווים במקצב ותנועה ייחודי.
נעמי שינדלר נמנעה ממניירות מיותרות ושמרה על קווים נקיים והרמוניה של היצירה.
המשחק של החומר, ביטוי ה"יש" וה"אין" בחלל, ביטאו את חשיבתה ויצירתה הייחודית.
לאורך כל השנים שמרה על סגנון מעודן ועל דמויות בעלות חותם ייחודי.
נעמי שינדלר הייתה אדוקה ביצירתה ושמרה על אלמנטים ריאליסטים ומופשטים, צורות ענוגות ותמירות בעלות בסיס איתן.
הדמויות הביעו את המתח בין השאיפה כלפי מעלה לבין כוח הכובד המחייב היצמדות לבסיס.
נעמי שינדלר פיסלה את אומנותה, את חייה; שאיפה למעלה, ללמידה ומסירות, תוך אמהות, יצירת הרמוניה ושמירה על משפחתיות ונאמנות ליצירה.
כך נכתב בעיתון דבר מאותם ימים: .
בכתבה בעיתון ה"בקר" כתבה מרים טל .
באותה רוח נכתב ב"על המשמר": .
בביקורת על התערוכה כותבת רחל אנגל: "הפתעות נעימות נכונות לך בפינתם של הפסלים תמצא בה קומפוזיציות בלתי שגרתיות המדברות בלשון פרטית, אישית כמו קבוצת המתאבלים (פסל עץ) של נעמי שינדלר.
מרים כותבת על יצירותיה של שינדלר באותה תערוכה: היא מופיעה בארבעה פסלים עץ בעלי שלמות צורנים ורגש אנוש מאופק.
"המתאבלים בוצעו בגושים מעוגלים, כשגלי העצב הופכים בני אדם שונים לגוש אחד.
הדמויות המתארכות נאות וחריפות ומעידות על השפעת ג'אקומטי.
הושם דגש על הראשים, בדרך מקורית ומרשימה (22 בנובמבר 1963).
גבריאל טלפיר עורך גזית, .
מבקרת האומנות מעיתון "על המשמר", חנה בר אור, מתארת את החידושים ביצירתה של נעמי שינדלר:.
"העוקב אחרי דרכה האומנותית יוכח מיד שחל פסגה ביצירתה בצורה, בסגנון ובנושא.
"חלל כפסל תופס מקום נכבד ביותר, והקומפוזיציה שונה היא" (חנה בר-אור, על המשמר( 29.8.8)
חנה בור נפגשה עם הפסלת בסטודיו: "פסליה מאכלסים את הסטודיו רחב הידיים.
חלקם קטני מימד וממוקמים בקימורי החלונות, חלקם גדולי מימד והמעניינים ביניהם.
בין יצירותיה האחרונות "העלמות" ו"הזוג המאהב".
מורגשת בפסלייך עכשיו הרבה ארוטיקה.
אני שואלת "אולי רק עתה, כשהתבגרתי אני מבינה את מהותה של2 האהבה" (על המשמר", (29 באוגוסט 1983)
צבי גלילי מביא את התרשמותו, שיר מזמור ליופי, לאהבה, לאחווה ולרעות – נוכחות לראות כאשר ביקרנו בגלריה הענקית של הפסלת נעמי שינדלר היא כותבת השירים באיזמל בברונזה בעץ ובחמר.
נַעֲמִית (שם מדעי: Glycymeris) היא סוג של צדפת מים מלוחים.
צדפות ריקות מסוג זה, ובפרט נעמית מצויה, הן הצדפות הנפוצות ביותר בחופי ישראל לאורך הים התיכון.
עם זאת, הסוג כנראה כמעט ונכחד מאזורינו והעדות האחרונה של נעמית מצויה תועדה בשנת 1969 ומספר מועט מאוד של נעמיות חומת-כתם נמצאו מצפון לחיפה.
השם המדעי של הסוג מגיע מהמילה היוונית העתיקה glykymaris (אולי מ-Glykys - "מתוק" ו-Meris - "חלק"), מילה אשר נרשמה רק פעם אחת בספרות יוונית.
שמות המינים בעברית נקבעו ב-2003 על ידי האקדמיה העברית ללשון ופורסמו במילון בעלי חיים: רכיכות (תשס"ד).
צדפות אלו נפוצות מאוד במאובנים, מן הקרטיקון (לפני 112.6 מיליון שנה) וניתן למצוא בכל רחבי העולם.
בישראל נמצאו מצבורי נעמית מצויה למרגלות הרי יהודה, עדות שמצביעה על קיומם במזרח הים-התיכון לפחות מתקופת הפליוקן אך המצבורים הגדולים ביותר נמצאו מההולוקן לפני 5000-5500 שנה.
אוכלוסיית הנעמית החלה להצטמצם לפני כ-2000 שנה וכמעט נכחדה לגמרי לפני כ-1000 שנה, כנראה כתוצאה משינויים סביבתיים.
סימוכים לכך ניתן למצוא גם בעדויות ארכאולוגיות מאתרים כגון תל לכיש, שם תארוך פחמן קבע את גילם לכ-3100 שנים, כלומר הקשוות נאספו כ-1000-1600 שנה לאחר מותם.
סימוכים נוספים הם השחיקה של הצדפה, בכ-44% מהקַשׂוות שנמצאות על החוף הקודקוד (Umbo) נשחק לגמרי ונוצר במקומו חור.
תהליך שחיקה זה אורך זמן רב ועדות לכך שהצדפים נשטפו לחוף לפני לפחות כ-2000 שנה.
כיום הנעמית כמעט נכחדה לגמרי מחופי ישראל.
נעמית חומת-כתם (Glycymeris pilosa) עדיין חיה במספרים נמוכים מאוד במדף החול מצפון לחיפה.
נעמית מצויה ייתכן ונכחדה כליל, עדות אחרונה לצדפה חיה דווח ב-1969 מחיפה.
הקונכייה (קַשְׂוָה) קמורה בשני צדדיה, מעט ארוכה יותר מרחבה.
הרצועה החיצונית חסרת פסי רוחב.
המינים בסוג אוהבי שמש, חיים על מדפי החול בעומק רדוד עד בינוני.
ניתן למצאם רק במים מלוחים, אינם מסוגלים להתקיים במים מתוקים או מליחים (מליחות קטנה ממי ים).
הצדפה נוהגת להתחפר בחול ולכן מעדיפה חול נקי ויציב בעל גרגירים אחידים.
בשעת הצורך הנעמית מסוגלת לנוע דרך החול בצורה איטית אשר מתבצעת לרוב בלילה.
הם ניזונים אופורטוניסטים מפלנקטון כגון דינופלגלטים.
הטפיל העיקרי של הנעמית הם ספוגים מתחפרים מהמשפחה Clionaidae.
נַעֲמִית מְצוּיָה Glycymeris nummaria (שמות נרדפים: G.
מינים שהיו בעבר שייכים לסוג:
רשימת מינים מלאה יותר כוללים:
נַעְנַע מְשֻׁבֶּלֶת (שם מדעי: Mentha longifolia, באנגלית: Horse Mint - נענת הסוסים, בערבית: חָבַּק, ידועה גם כ"נענע של סיני" או "נענת נחלים") היא מין צמח עשבוני רב-שנתי שכיח הנמנה בסוג נענע ממשפחת השפתניים.
מאופיינת בגוון עלים כהה יחסית, עלים ארוכים וריח הדומה לנענע חריפה.
נענע משובלת היא אחד משלושה מיני נענע הצומחים בארץ ישראל.
שני האחרים, נענע המים ונענע הכדורים גדלים בבתי גידול לחים או במקומות סמוכים למים.
נענע משובלת צומחת בר במרבית אירופה, דרום וצפון אפריקה (האזורים הלא-טרופיים), כמו גם במרכז ומערב אסיה.
טיפוס התפוצה: אירו-סיבירי, ים-תיכוני ואירנו-טורני.
בישראל היא גדלה בבתי גידול מתאים במדבריות, בבתות הספר, בחבלים ים-תיכוניים ובחרמון.
בישראל הנפוץ בבקעת חולה, מצוי בגולן, בגליל העליון, בבקעת כנרות, בעמק יזרעאל, בשרון ובאדום; נדיר בגליל התחתון, בשומרון, בשפלה והרי יהודה; נדיר מאוד בחרמון, בבקעת בית שאן, דרום שפלת החוף, בערבות הירדן, במדבר יהודה, בצפון הנגב, בערבה ובגלעד.
נענע משובלת היא צמח עשבוני רב-שנתי (בר קיימא) זקוף ומסועף מבסיסו, ארומטי ובעל קנה שורש או שלוחות נושאות עלים בדומה למיני נענע אחרים.
גובהה 50 ס"מ ובעת הפריחה מתנשאים גבעולי הפריחה לגובה של עד 100 ס"מ.
העלים ושאר חלקי הצמח מכובים בשערות בלוטיות, שבהן נאגרים שמנים אתריים.
השמן האתרי הריחני מתנדף וריחו מורגש היטב כשנשבר כיסוי השעווה של התא העליון של הבלוטה.
הגבעולים רְבוּעִים, שעירים (עם מגוון שערות מפלומתי ועד מקורזל), פרקיהם ארוכים (10 ס"מ).
למין זה כמו לשאר המינים בסוג נענע גבעולים תת-קרקעיים (קנה שורש) ועל גבעולים קרקעיים (שלוחות) המכים שורש ממפרקי הגבעול.
העלים נגדיים, מוארכים ופשוטים, ושפתם משוננת, ללא לוואים וללא פטוטרת או בעלי פטוטרת קצרה בעלים התחתונים.
אורכם 5 עד 10 ס"מ ואורכם גדול פי 3 עד 7 מרוחבם.
טרפי העלה מוארכים או אזמלים, רכים, פלומתיים (נעימים למגע) וריחניים.
בסיס הטרף מעוגל או לבוב.
הפרחים ערוכים בדורים חרוטיים צפופים, הנראים יחד כשיבולת שאורכה 5 עד 10 ס"מ ואורכן גדול פי 5 עד 10 מרוחבן.
השיבולת רצופה בחלקה העליון, מופסקת בחלקה התחתון.
השיבולת המרכזית ארוכים יותר מהצדדיות.
הפרחים דו-מיניים או נקביים (מין זה פוליגמי), בעלי עטיף כפול, מאוחה עלים, והם זעירים (כ-5 מ"מ) ובגוונים של לילך או סגול.
הגביע דמוי פעמון צר, שאורכו 1.5 עד 3 מ"מ, בעל 5 שיניים משולשות או צרות פחות או יותר שוות זו לזו וללא שערות בלוטיות או ללא בלוטות עם שמן.
פעמונית צרה, דו-שפתנית אך כמעט נכונה, שעירה מבחוץ וקירחת בפנים, וצבעה לילך או סגול.
הפרח בעל 4 אבקנים ועמודי עלי הבולטים מן הכותרת.
הפרי עשוי 4 פרודות דמויות ביצה, חלקות וצבעם חום כהה.
הפריחה מתרחשת בין אמצע לסוף הקיץ, מסוף מאי ועד תחילת נובמבר.
הריבוי הוא לרוב באמצעות ייחורים (יצירת שיבוטים מקני שורש) בחורף ובאביב, באמצעות שלוחות באביב ובקיץ, ולרוב הריבוי מזרעים בסתיו הוא קשה.
הריבוי הווגטטיבי חשוב במיוחד בזנים התרבותיים בגינות או בעציצים ואלו המשמשים למסחר חקלאי.
תחת הסיווג של המין נענע משובלת קיימים 6 תת-מינים, המקיימים מספר שינויים בתפרחות וצורת העלים, וכל אחד צומח לרוב באזור שונה:
capensis - תת-מין הדגל צומח באפריקה הדרומית (כולל נמיביה, המחוזות הצפוניים, סווזילנד, זימבבואה).
longifolia - תת-מין - צומח באירופה
noeana (Briq.) - תת-מין בין טורקיה לאיראן
polyadena תת-מין המצוי במחלוקת כי ייתכן שהואשם נרדף לתת-מין capensis.
typhoides - אותר והגדר בשנת 1980 גדל במזרח התיכון עד עיראק כולל מצרים וחצי האי סיני.
wissii - תת-מין הגדל בנמיביה ומערב של דרום אפריקה.
נענע חריפה (שם מדעי: Mentha × piperita, ידועה בעברית גם כמנטה או נענע-מנטה, באנגלית נפוצה כ-Peppermint - "נענת הפלפל") הוא מין של צמח עשבוני פורח מהסוג נענע, בן כלאיים בין נענע קרחת (Mentha spicata, ספירמינט) ונענת המים (Mentha aquatica).
הצמח גדל בר באזורי המזרח התיכון ואירופה.
נענע חריפה היא צמח רב-שנתי המפתח שורשים מעובים ומצמיח מהם גבעולים, בדומה לכל נענע.
גובה הגבעול הוא עד 30 ס"מ בדרך כלל.
העלים באורך 4–9 ס"מ וברוחב 1.5-4 ס"מ, גוון ירוק כהה עם עורקים אדומים.
הפרחים סגולים ומסודרים בתפרחת חרוטית, ולכל פרח 4 עלי כותרת מאוחים למחצה.
הצמח עקר (כמו בני כלאיים רבים) ואינו מניב זרעים אלא מתרבה מייחורים.
הנענע החריפה מעדיפה קרקעות לחות ושמש חלקית כדי לשגשג.
לנענע החריפה אחוז גבוה של מנתול בעלים, שנותן לה את טעמה וריחה החזקים.
נענע חריפה משמשת כחומר טעם וריח נפוץ בתעשיית המזון.
בין המאכלים הנפוצים בטעם נענע חריפה ניתן למנות גומי לעיסה, סוכריות וחומר טעם לתה.
שמן נענע חריפה הוא שמן אתרי עם שימושים רבים, מבושם וחומר ריח בתעשיית התמרוקים ועד בדיקת תקינות צינורות (שכל דליפה בהם תסומן בריח נענע חזק).
עם עליית הפופולריות של נענע חריפה פותחו לה זנים רבים למטרות גינון, ולהם מופע, טעם וריח שונים במקצת מהמין המקורי.
בין הזנים הבולטים ניתן למנות:
Candymint - נענע מתוקה, הגבעולים אדומים מאוד.
Chocolate Mint - נענע בטעם שמזכיר שוקולד-מנטה, הפריחה נפתחת הדרגתית מלמטה למעלה.
Citrata - נענע הדרים, עם ריח שמזכיר במעט לימון או אשכולית
Crispa - נענע עם עלים מקומטים
Lavender Mint - נענע בניחוח אזוביון
Lime Mint - נענע בניחוח ליים
Variegata - נענע עם עלים בכמה גוני ירוק וצהוב
נענע קרחת (שם מדעי: Mentha spicata, באנגלית Spearmint, ידועה גם במטבח הים תיכוני כנענע ללא פירוט) הוא מין של נענע הצומח בר ברחבי אירופה ואסיה והתאקלם כצמח תרבות בצפון אפריקה והמזרח התיכון.
הוא משמש לתבלין, כתוספת למשקאות חמים וכחומר טעם וריח לתעשיית התמרוקים והמזון.
השם האנגלי Spearmint (בתרגום חופשי: נענע החנית) מתאר את הקצוות המחודדים של העלה.
נענע קרחת היא צמח בעל שורשים מעובים המתפשטים במהירות תחת פני הקרקע ומוציאים גבעולים מעל לפני הקרקע, בדומה למיני נענע אחרים.
הגבעולים באורך 30–100 ס"מ, וחלק מהזנים שעירים וחלקים.
התפרחות חרוטיות, בגוון ורוד או לבן, באורך של כ-3 ס"מ.
העלים מחודדים בעלי שפה משוננת וגוון ירוק בהיר.
הנענע מתרבה היטב מגבעולים וכן משורשים, ויכולה להשתלט על אזור גדול.
היא מותאמת לאקלים ממוזג וסביבות לחות, עם שמש מלאה או חצי צל.
העלים מכילים שמן אתרי המשמש בתעשיית התמרוקים והבשמים.
השמן של עלי הנענע הקרחת מכיל משמעותית פחות מנתול מנענע חריפה, ומנגד מכיל כמויות לא מבוטלות של לימונן (החומר הדומיננטי בגרידת הדרים).
נענע קירחת היא אחת מהאבות של מיני כלאיים שונים של נענע, בין השאר נענע חריפה (שהיא כלאיים של נענע קרחת ונענת מים), נענת תפוח (שהיא כלאיים של נענע קרחת ונענע ריחנית) ונענת זנגוויל (שהיא כלאיים של נענע קרחת ו-Mentha arvensis).
כל מיני הכלאיים הם עקרים ואינם מתרבים מזרעים, אלא רק מייחורים.
נענע קרחת היא חלק ממתכון לתה מרוקאי, ומשמשת כחלק ממתכון קוקטייל המינט ג'וליפ הפופולרי בדרום ארצות הברית.
הנענע הקרחת לרוב מתבלת את הסוויט טי, תה קר ומתוק המוגש כחלק ממטבח דרום ארצות הברית.
נַעְנַע הַמַּיִם (שם מדעי: Mentha aquatica) היא צמח עשבוני רב-שנתי בעל קנה שורש וארומטי מאוד בסוג נענע ממשפחת השפתניים הצומח במקווי מים בדרום מערב אסיה, בחלקים מאירופה ובצפון מערב אפריקה.
נענע המים היא אחד משלושה מיני נענע הצומחים בארץ ישראל.
נענע המים היא עשב רב-שנתי בגובה 30 עד 100 ס"מ, בעל קנה שורש, ארומטי מאוד, מלבין ושעיר.
הגבעולים רבועים, זקופים בדרך כלל, פשוטים או מסועפים וצבעם יכול להיות סגול או ירוק.
מכה שורש לא רק מקנה השורש אלא גם ממפרקי הגבעול.
העלים, שאורכם 2 עד 5.5 ס"מ, נגדיים, פשוטים, רכים, בעלי פטוטרת קצרה ושערות בלוטיות המדיפות שמנים אתריים ריחניים.
הטרף דמוי ביצה או עגול, בסיסו מעוגל ומורחב, קודקודו מחודד, שפתו משוננת מעט ושני צדדיו מלבינים.
התפרחות אמיריות או לפעמים כמעט אמיריות, ומורכבות מכמה קבוצות של 1 עד 3 פרחים המתאגדים לקרקפת כדורית או כדורית למחצה בקוטר 2 ס"מ.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, מאוחה עלים, והם זעירים אורכם 4 מ"מ עד 5.5 מ"מ וצבעם ורוד-ארגמן.
הגביע דמוי פעמון, אורכו 2.5 עד 4 מ"מ, בעל 5 שיניים שוות כמעט זו לזו בגודלן והוא מכוסה שערות בלוטיות.
לוע הגביע אינו חסום בטבעת של שערות (בשונה מנענע הכדורים).הכותרת דמוית משפך ורודה-ארגמנית וכמעט אינה דו-שפתנית אלא כבעל 4 אונות כמעט שוות.
בפרח 4 אבקנים שווים פחות או יותר וזריהם קירחים.
הפרי מורכב מ-4 פרודות חלקות וביציות.
הפריחה מסוף יוני עד תחילת דצמבר.
הריבוי באמצעות זרעים ובאמצעות ייחורים.
נענע המים גדלה בר באזורים הממוזגים של אירופה ואמריקה דרום מערב אסיה, וחלקים מאירופה, נפוץ במיוחד בארצות שמצפון הים-התיכון, ונדיר בצפון מערב אפריקה.
הצמח הובא על ידי אדם לצפון ודרום אמריקה, חלקים מאוסטרליה ומספר איים באוקיינוס האטלנטי.
מין זה אינו נמצא בסכנת הכחדה בארצות אירופה ובארצות צפון הים התיכון, אך אוכלוסיותיו מאוימות בארצות צפון אפריקה ובקפריסין ובישראל בגלל נדירותו ואובדן מקוות מים.
בישראל הצמח גדל כיום בעמק החולה, בגולן, בבקעת כנרות, בעמק עכו ובשרון ולמרגלות החרמון, שם אותר רק במעיין ליד עין קיניה.
בעבר נאסף ונרשם גם בחוף הכרמל ובדרום שפלת החוף, אך נכחד מאזורים אלה.
נענע המים משגשגת במקווי מים מתוקים כגון שלוליות חורף, שפות אגמים, נחלים, גדות פלגים, תעלות ומקומות מצופים ואף בשטחי אדמה מוּצפים במים עומדים (ביצות).
השורשים מעדיפים קרקע גירית עם חומציות קלה, ואם הצמח גדל בתוך מים הגבעולים יצמחו מעל פני המים.
ביצות, גדות פלגים, בריכות, שלוליות ומקומות מוצפים.
נענע המים מכליאה את עצמה בקלות עם נענע קרחת ליצירת נענע חריפה.
נענע ריחנית (שם מדעי: Mentha suaveolens, ידועה באנגלית גם כ-Apple Mint, נענע תפוחית) הוא מין של נענע הנפוץ באירופה וחלקים מהמזרח התיכון (טורקיה).
מין זה אותר בחרמון על ידי הבוטנאי אבינעם דנין בשנת 2003, אך הוא אינו נמנה עם צמחי הבר של ארץ ישראל.
לנענע הריחנית גבעולים גבוהים (40 ס"מ עד מטר) עם עלים מנוגדים וצמודים בגוון ירוק בהיר.
צורת העלים מעוגלת יותר ממחודדת, שפתם משוננת, אורכם בין 3–5 ס"מ ורוחבם 2–4 ס"מ.
העלים יכולים להראות מעין פלומה מאוד דקה מעל או מתחת לעלה.
הפרחים אבקניים ופרחים עלייניים (צמח חד-ביתי)
התפרחות בצורה חרוטית בקצה הגבעול, ומכילות מספר רב של פרחים קטנים בגוון לבן או ורוד בהיר.
טעם העלים פירותי ומתקתק יותר ממיני נענע אחרות מסוגן.
נענע ריחנית נפוצה ברחבי מערב ודרום אירופה, והתאקלמה באזורים רבים במזרח התיכון.
הנענע הריחנית מעדיפה סביבות לחות לגידול, עם שמש מלאה או חלקית.
נענע ריחנית מוכלאת בקלות עם מיני נענע אחרים ליצירת מיני כלאיים חדשים.
נענע ריחנית ונענע קרחת מניבים נענת תפוח, ונענע חריפה עם נענע ריחנית מניבים נענת אשכולית.
יש גם מגוון זנים מתורבתים של נענע ריחנית שלהם מופעים שונים במקצת של העלים, הריח והפריחה, למשל נענע אננסית שלה עלים מגוונים בירוק ולבן.
נַעְנַע הַכַּדּוּרִים (שם מדעי: Mentha pulegium, באנגלית: Pennyroyal) היא צמח עשבוני רב-שנתי בסוג נענע ממשפחת השפתניים הגדל בר באירופה, צפון אפריקה והמזרח התיכון.
היא אחת משלשה מיני הנענע הגדלים בר בארץ ישראל (נענע המים ונענע משובלת).
מין זה נפוץ באזור רמת הגולן, עמק הירדן העליון, בעמקים, הרי יהודה, השרון, שפלת יהודה ובקעת הירדן.
הצמח משמש כעשב תבלין מאז העת העתיקה, לרוב לצד עשבי תיבול כמו אזוב מצוי וגד השדה, אך בתקופה המודרנית פחת השימוש בו באירופה.
שמן אתרי המופק ממנו ידוע כרעיל ביותר בשל תכולת המנתופורן (Menthofuran) בו.
נענע הכדורים היא עשב רב-שנתי בגובה 20 עד 50 ס"מ, בעל קנה שורש, ארומטי מאוד, מלבין ושעיר.
הגבעולים רבועים, שרועים עד זקופים, מסועפים וצבעם יכול להיות סגול או ירוק.
הוא מכה שורש לא רק מקנה השורש אלא גם ממפרקי הגבעול.
העלים, שאורכם 8 עד 20 מ"מ, נגדיים, פשוטים, רכים, בעלי פטוטרת קצרה מאוד ומכוסים בשערות פשוטות ובלוטיות המדיפות שמנים אתריים ריחניים.
הטרף דמוי ביצה או מוארך, בסיסו מעוגל ומורחב, קודקודו חד עד קהה, שפתו משוננת מעט ושני צדדיו שעירים-מלבינים.
הפרחים מסודרים בתפרחת חיקית כדורית קטנה ורחבה, שגווניה ורוד או לילך או סגול וקוטרה 1 עד 1.5 ס"מ.
על כל גבעול ערוכים מספר כדורי תפרחת מרוחקים זה מזה.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, מאוחה עלים, והם זעירים אורכם כ-7 מ"מ וצבעם סגול.
עוקץ הפרח הגביע דמוי פעמון, אורכו 2.5 עד 4 מ"מ, בעל 5 שיניים שוות כמעט זו לזו בגודלן והוא מכוסה שערות בלוטיות.
לוע הגביע חסום בטבעת של שערות (בשונה מנענע המים).
הכותרת דמוית משפך סגול וכמעט אינה דו-שפתנית אלא בעלת 4 אונות כמעט שוות.
בפרח 4 אבקנים שווים פחות או יותר, זריהם קירחים והם בולטים מן הפרח.
הפרי מורכב מ-4 פרודות חומות, חלקות ומעוגלות.
נענע הכדורים שתפרחותיה הכדוריות והקטנות ערוכות לאורך הגבעול ומרוחקות זו מזו נבדלת מנענע המים שתפרחותיה הכדוריות אמיריות (בקצות הגבעול) ומנענע משובלת שתפרחותיה מוארכות.
הפריחה בחודשי הקיץ מסוף מאי עד תחילת אוקטובר.
נער האופניים הוא רומן אוטוביוגרפי שמתאר את חייו של נורי: נער שעלה מבגדאד וגר ב"ישראל השנייה".
הספר נכתב על ידי אלי עמיר ויצא לאור בשנת 2019 במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד.
הספר מציג את קשייו של נורי שנאלץ להתמודד עם הקליטה בארץ המתפתחת של שנות ה-50.
נורי מתחיל את דרכו בקיבוץ, בו הוא מנסה להשתלב, מעט בכוח, בגלל מבטאו והמראה השונה שלו.
אביו של נורי, מתחנן בפניו שיעזוב את הקיבוץ, ויבוא לעזור למשפחתו במושב בו הם מתגוררים.
נורי, שנקרע בין שני העולמות - מתייאש לבסוף והולך לעזור למשפחתו הממורמרת והמאוכזבת שלא מקבלת אותו.
הם גרים בכפר עיוורים נטוש ועלוב, שבו מתנגנות מנגינות עתיקות, שמזכירות את המולדת העזובה.
העיוורים המסכנים מנגנים על מיתרי הקאנון והקַמַאנְגֶ'ה, תוך שמשפחתו הגדולה של נורי סובלת, ומשתעממת מהשממה של הכפר.
אביו של נורי תולה בו את כל תקוותיו, ומבקש ממנו שיעבור לבדו לירושלים, כדי לרכוש השכלה ולהצליח להוציא את משפחתו מהעיזבון בו הם חיים.
בירושלים נורי מוצא עבודה כמחלק עיתונים, וגר זמנית אצל קרובי משפחה.
כל בוקר נורי פוגש נערה עשירה, שלמשפחתה הוא מחלק את העיתונים.
הזוג מתאהב, והספר מתאר את הפער שבינו לבין הנערה, פער הנובע מתרבויות שונות ומפערים כלכליים-חברתיים.
לאחר מכן, נורי מוצא עבודה כשליח על אופניים במשרדו של "האחד בדורו".
הוא פוגש שם אנשים חשובים, ולומד הרבה על החיים.
נורי הוא נער שאפתן, שמתעניין בפוליטיקה ואוהב מאוד את עבודתו החדשה.
אימו של נורי: עקרת בית שמאוד מתוסכלת מהמצב ומוציאה את התסכול שלה על כל סובביה.
מצד אחד, היא גורמת לנורי לצער רב ומצד שני גורמת לו לחתור לשינוי המצב.
אביו של נורי: היה אמיד בבגדאד ואף על פי שהוא עני בארץ, הוא עדיין חושב שהממשלה לטובתם.
מתקשה מאוד להתאקלם בארץ, גם השפה קשה לו, והוא אינו יודע איך להוציא את המשפחה ממצבם הקשה.
הוא תולה את תקוותיו בנורי, הבן הבכור.
מיכל: "נערת השמנת" השמחה ומאירת הפנים שמתאהבת בנורי.
מיכל יוצאת להגנתו של נורי במצבים שונים, ומקבלת אותו למרות הפערים ביניהם.
מיכל מקבלת את נורי כמו שהוא ואינה מתביישת בו.
לאורך העלילה מתקיימים עליות ומורדות ביחסים בין נורי למיכל, דרכם הוא לומד על פערי המעמדות ביניהם, והקורא נשאר במתח לאורך כל הספר, ותוהה מה יהיו היחסים ביניהם.
חברינו שטארק: פקיד זוטר במשרד ראש הממשלה, מארח חברה לנורי ומבקר את הממשל.
חברינו קלינסקי: פקיד זוטר שמחלק משכורות במשרד ראש הממשלה, מחבב את נורי ותומך בממשל.
בשיח בין נורי לקלינסקי הוא לומד רבות על סדרי השלטון בראשית המדינה, על מעמדות חברי המפלגות השונות, ועל האופן שבו בן-גוריון ומזכירו יצחק נבון מנהלים את הלשכה של ראש הממשלה.
רוזיטה: ילדה ממשפחה קשה, שנורי פוגש בבית ספר ערב ויוצא איתה בזמן פרידתו ממיכל.
גם מרוזיטה נורי לומד על החיים בירושלים בקרב מעמדות שונים ומגוונים.
הזקן - בעל דירתו של נורי, זקן וחולה.
בעל דעות ימניות מובהקות, מנהל שיחות מעמיקות עם נורי ודואג לו.
עזיז היפה: עיוור מכפר העיוורים, בעל יכולת מוזיקלית מרהיבה.
רוצה לחוות את העולם ולהרגיש אותו למרות מגבלותיו.
עזיז בעל גישה אופטימית לחיים, למרות מצבו, ומנסה להוציא את המיטב מכל סיטואציה.
לכן, מהווה מוקד משיכה ועניין בכפר העיוורים.
המדריכה: מדריכתו של נורי בקיבוץ, דמות משנית.
חייו של אלי עמיר השפיעו רבות על עלילת ותוכן הספר "נער האופניים", והספר מבוסס על המאורעות שעמיר חווה בצעירותו.
דמותו של הגיבור הראשי נורי, מבוססת על חייו של עמיר, שכן הוא נולד בבגדאד, עלה לארץ, עבר לקיבוץ, משם לירושלים, ועבד במשרדי ציבור.
אלי עמיר נתקל בחייו במקרה במספר אנשים ואירועים חשובים, ועליהם ביסס את הספר.
למשל: נורי ומשפחתו מדברים רבות על דוד בן-גוריון, מנחם בגין, ארגון הפלמ"ח, ובמהלך הסיפור, נורי אף מתיידד עם הנשיא לשעבר יצחק נבון.
בשנת 2023 הספר עובד להצגה בתיאטרון החאן הירושלמי בעיבודה ובבימויה של איה קפלן ובכיכובו של איתי שור כנורי.
הספר תורגם לאלבנית ויצא לאור בטירנה בשנת 2022. זה הספר הראשון בעברית מודרנית שמתורגם לאלבנית.
נעמן שמשון בלקינד (נולד ב-17 במאי 1944) הוא אדריכל ומתכנן ערים ישראלי, מוותיקי האדריכלים בישראל.
נולד בתל אביב לדינה (אוגוז) ועוזי בלקינד.
בצעירותו גדל בתל אביב, ב"מעונות עובדים" ה' ברחוב פרוג, אשר לעתיד תהפוך לאלמנט השראתי בעבודותיו.
למד בבית הספר התיכון עירוני ד' והיה פעיל בתנועת הצופים.
נעמן נשוי למרית, אב לשלושה ילדים.
את רוב השרות עשה כקצין ומפקד סוללה ביחידת נ"מ.
למד אדריכלות במסגרת העתודה האקדמאית בין השנים 1962 ל־1967. בהיותו סטודנט בשנה הרביעית והחמישית ללימודי האדריכלות עבד חלקית במשרדו של האדריכל אבא אלחנני ובמשרד רכטר־זרחי־פרי, שניהם בתל אביב.
ימים אחדים לפני סיום שנת הלימודים החמישית פרצה מלחמת ששת הימים ונעמן גויס לצבא.