tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל עתיד המדינה הזאת הוא על כף המאזניים'".
גם הביוגרף של בן-גוריון, מיכאל בר זוהר, מסתמך רק על עדותו של אלון, לאמור: בן-גוריון פנה אליו בקול דרמטי ובחריקת שיניים: "תפוס את בגין!
תפוס את בגין!" אלון התארגן במהירות.
הוא הקים מטהו במחנה יונה, היום גן מלון הילטון.
רבין מונה לסגנו של אלון וקצין המבצעים שלו.
בשלב זה היה מטה הפלמ"ח נתון במצור, ואנשים באונייה ומהחוף ירו עליו.
מדי פעם נעשו הפוגות להוצאת הפצועים.
גם מטה חיל הים היה נתון במצור.
קציני צה"ל דרשו שוב ושוב מאנשי האצ"ל להיכנע אבל אנשי אצ"ל לא נשמעו להם.
אלון דווח לידין: "אצ"ל השתלט על תל אביב...
מפקדת המחוז (חטיבת קרייתי) לא שולטת בעיר".
אלון העריך שבלי תגבור כוח צה"ל, הוא לא יצליח לגבור על כוחות אצ"ל.
הוא הורה להעביר כוח בגודל שלוש פלוגות מחטיבות יפתח, הנגב וכרמלי לתל אביב – וכוח זה טיהר את הרחובות והסיר את המצור משתי המפקדות.
בנוסף שלח אלון גדוד נוסף של צה"ל, לעצור ולפרוק את הנשק של כוח של אנשי אצ"ל שערקו מיחידותיהם בצה"ל והתקדמו מכיוון סרפנד אל תל אביב.
אלון העריך שיש לו שלוש אפשרויות – לפתוח באש כבדה על "אלטלנה" ולגרום אבדות כבדות, להניח לאנשי האונייה לרדת לחוף עם עוד נשק, דבר שהוא מעריך שיגרום עוד קרבות רחוב עקובים מדם.
במקום שתי אפשרויות אלה, הוא פונה למטכ"ל של צה"ל וביקש שיטיל על חיל התותחנים – שלא נתון לפיקודו, לירות כמה פגזי אזהרה לקרבת האלטלנה, לפני הגשת אולטימטום לכניעה.
לפי מקור אחר, בשעה 15:30 מסרו כוחות צה"ל לסגן רב החובל של "אלטלנה" אולטימטום, שכלל דרישה לכניעת האונייה עד שעה 16:00.
בשעה 16:00, לאחר שחלף מועד האולטימטום, הורה בן-גוריון להפגיז את האונייה.
הוראתו הועברה מיגאל ידין לשמואל אדמון, מפקד חיל התותחנים, ותותח צה"ל פתח לעברה באש התראה.
הפגז הראשון החטיא את יעדו, אולם הפגז השני שנורה מהתותח פגע במחסן האונייה וגרם להתלקחות דליקה.
לטענת אלון הפגיעה הייתה בטעות ולא מכוונת.
לאחר שנכשלו המאמצים לכבות את האש המתפשטת, נאלץ רב-החובל לפקוד על נטישת הספינה מחשש להתפוצצות חומרי הנפץ שעל סיפונה.
האנשים שהיו על "אלטלנה" קפצו אל המים, וחבריהם, שהיו על החוף, יצאו לקראתם עם סירות חסקה.
לפי אלון, מרגע שנודע לו על הפגיעה, הוא פקד על חלק מאנשיו להניח את נשקם, לקפוץ לים ולהחיש עזרה לאנשי האונייה.
לאחר מכן התקשר למטכ"ל לבקש מהם שיורו להפסיק את אש התותחים, וכן להזעיק את חיל הים לפעולות הצלה של אלטלנה.
יצחק רבין כתב בזכרונותיו, שבראותם את ה"אלטלנה" בוערת, אנשי האצ"ל על החוף נתקפו בהיסטריה וצעקו "בגין על האונייה!
משקעי השנאה של אנשי הפלמ"ח וה"הגנה" כלפי הארגונים [ארגוני "הפורשים" – האצ"ל והלח"י] ומנהיגם מצאו ביטויים בעוצמת האש.
איני יודע אם מנחם בגין נמצא על האונייה.
אני יודע שהאונייה בוערת, שהפרשה הזאת מחוסלת ואין צורך בנפגעים נוספים.
אני עושה כל מאמץ, יחד עם המפקדים האחרים, להפסיק את האש".
בריאיון שנערך עמו אמר רבין כי הורה להפסיק את האש לאחר שראה שהאונייה בוערת, ושהירי מכיוונה נפסק.
הוא הוסיף, שלאחר הפסקת הירי על האונייה, אנשי האצ"ל שעל החוף, שהיו בפאניקה, הזהירו כי התחמושת וחומרי הנפץ שעל סיפונה עלולים להתפוצץ ולגרום הרס רב באזור חוף תל אביב.
בסרטון מופיע גם לוחם פלמ"ח בשם אורי ירום, המודה כי נורתה אש גם לעבר אנשי אצ"ל פצועים, שקפצו מהאונייה וניסו להגיע לחוף.
בו בזמן, כוחות צה"ל השתלטו על אנשי אצ"ל שנמצאו במבואות העיר ובתוכה.
יחידת פלמ"ח הגיעה למלון ריץ והסירה את המצור ממנו.
רוב התנגדות אנשי האצ"ל נפסקה בשלב זה.
לפנות ערב פוזרה ההתקהלות של אנשי האצ"ל והפלמ"ח שלט בחוף.
על פי הספר "אלטלנה" מאת שלמה נקדימון, היו סירובי פקודה בפרשה.
חיל האוויר הונחה לתקוף את האונייה בדרכה לישראל.
בספר "גוי של שבת" כתב גורדון לויט, אז טייס מח"ל לא-יהודי בחיל האוויר, כי היימן שמיר, סגן מפקד חיל האוויר, ניסה למצוא טייס לא יהודי שיתנדב לבצע את התקיפה, אולם אלה סירבו כולם, בנימוק שלא הגיעו לארץ ישראל כדי לירות ביהודים.
לאחר תשאול שלושה טייסים, שכולם סירבו לבצע את המשימה, התברר שהאופציה האווירית לטיבוע האונייה אינה קיימת, ונותרה רק ההפגזה מן החוף.
התותחן הראשון שנתבקש לירות, יוסף אקְסֵן, הצהיר שהוא מסרב ומוכן להישפט ואף להיות מוצא להורג, בטענה שזה הדבר הטוב ביותר שהוא יעשה בחייו.
התותחן השני שנשאל, הלל דלסקי, מדרום אפריקה, ניסה גם כן למחות, אך שוכנע לבסוף וביצע את הירי.
בסרט "אלטלנה" של אילנה צור מוצגים מסמכים המעידים כי עוד שמונה אנשים מגדוד 33 של חטיבת אלכסנדרוני סירבו פקודה להשתתף בכיתור האונייה.
ב"פנקס שירות" מופיע סיפור דומה, אך שם הם מוזכרים כחיילי חטיבת קרייתי.
בחילופי האש נהרגו 19 אנשים (16 מהאצ"ל ו-3 מצה"ל) ועשרות נפצעו.
מבין הנופלים מהאצ"ל, שלושה היו עולים חדשים שהפליגו עם אלטלנה והשאר ישראלים ותיקים (יחסית), בהם גם אברהם סטבסקי, שזוכה מרצח ארלוזורוב.
נחלת יצחק דניאל לוי איש אצ"ל עולה חדש מקובה שהפליג באלטלנה תל אביב, על האונייה נחלת יצחק דוד מטרני איש אצ"ל עולה חדש שהפליג באלטלנה תל אביב?
הרוחות לא נרגעו גם בתום הקרבות בחוף תל אביב.
ב-22 ביוני בלילה נאם מנחם בגין בתחנת הרדיו החשאית של האצ"ל.
במהלך נאומו, שנמשך שעתיים, הוא פרץ בבכי.
הוא כינה את בן-גוריון "כסיל" ו"טיפש" וטען שזמם להרוג אותו.
עם זאת, הזהיר את אנשיו: .
לימים התייחס בזיכרונותיו ללגלוג לבכיו: "יש דמעות אשר שום גבר אינו צריך להתבייש בהן.
יש שהברירה היא: דמע או דם".
באותו לילה פרסם האצ"ל גילוי דעת, שכינה את בן-גוריון "דיקטטור מטורף" שעומד בראש "ממשלת רודנים פושעים", "בוגדים" ו"מרצחי אחיהם".
את מעשיו של בן-גוריון הגדיר "פשעים נגד העם ונגד האנושות".
למחרת, 23 ביוני, הודיעה מפקדת אצ"ל כי הארגון מבטל את ההסכם עם הממשלה, כי אנשיו לא יתגייסו לצה"ל וכי אנשי האצ"ל לא מכירים בממשלה הזמנית ודורשים את התפטרותה המיידית.
עם זאת המפקדה הורתה לא לפתוח באש בשום מקום במדינה, מחשש למלחמת אחים ובנימוק כי האויב הערבי-הבריטי עומד בשער.
בנוסף התרחשו עימותים שונים בתל אביב, ביניהם ירי (באוויר) במשך חצי שעה בין משוריין של צה"ל לבין משוריין של אצ"ל.
השרים פישמן ושפירא התפטרו מן הממשלה הזמנית ב-23 ביוני.
הם חזרו בהם ביום למחרת בעקבות הרחבת הוועדה שנועדה להבטיח צבא אחיד ומרות אחידה ושוויון בזכויות ובחובות של כל החיילים.
כמו כן הובטח לסלוח לכל פשעי העבר בנושא זה, כי העצורים הולכים ומשוחררים ושלא יהיו עוד מאסרים ללא כתבי אשמה.
בעקבות הפרשה נעצרו כ-200 מאנשי אצ"ל ושוחררו ברובם לאחר מספר שבועות.
חלק מבכירי הארגון: משה חסון, אליהו לנקין, יעקב מרידור, בצלאל עמיצור והלל קוק הוחזקו במעצר עד 27 באוגוסט ושוחררו רק בעקבות שביתת רעב ולחץ ציבורי.
גדוד 57 של יוצאי האצ"ל בחטיבת גבעתי פורק והפיקוד על גדוד 35 בחטיבת אלכסנדרוני, הגדוד השני של יוצאי האצ"ל, הוחלף.
חיילי האצ"ל פוזרו בין יחידות צה"ל וחלקם עברו לגדוד הירושלמי.
ב-17 בספטמבר 1948 נרצח ברנדוט בירושלים על ידי ארגון הלח"י.
בעקבות כך נחקקה פקודת מניעת טרור, והלח"י פורק.
כמו כן הממשלה הציבה אולטימטום לגדוד האצ"ל בירושלים להתפרק.
הפרשה שעוררה הדים רבים נחשבת לציון דרך חשוב ושנוי במחלוקת בתולדות מדינת ישראל.
המצדדים בהתקפה טוענים כי שאיפתו של בגין הייתה לחזק את התנועה הרוויזיוניסטית, על ידי השארת אצ"ל תחת פיקודו, ובכך לחתור תחת הצבא הממלכתי.
מנגד, טענת המתנגדים היא שבגין דרש לקבל חמישית מהנשק בספינה כדי להעלות את מורל לוחמי האצ"ל, שנאלצו לקבל את עולו של צה"ל, ולחזק את לוחמיו בירושלים.
הטיעון הרשמי של בן-גוריון בזכות הוראתו היה הצורך בהקמת צבא ממלכתי, ומניעת היווצרותו של צבא משנה עצמאי במסגרת צה"ל, מדיניות שבה נקט באופן עקבי, לדוגמה עם פירוק הפלמ"ח.
בכל הקשור למניעים אחרים של בן-גוריון, ייתכן כי היה מעוניין בפגיעה בכוחם של מתחריו הפוליטיים, הרוויזיוניסטים, ובחיזוק מפלגתו מפא"י ומעמדו; ולפי טענה אחרת חשש מהשתלטות של בגין על המדינה בהשתמש בכוח צבאי ופוליטי.
על מנת להמחיש את טיעוניו, גרס בן-גוריון כי "זהו ניסיון לדרוס את המדינה", וכינה את התותח שהעלה באש את אלטלנה "מבורך".
הביטוי "תותח קדוש" אינו נמצא בפרוטוקול הרשמי של הדיון אך הוא נמצא בדיווחים של עיתונאים שנכחו באולם.
ערב מלחמת ששת הימים הצטרף מנחם בגין לפגישה בשדה בוקר כדי לשכנע את בן-גוריון לחזור לראשות הממשלה (שממנה פרש ארבע שנים קודם לכן).
בן-גוריון אמר בעקבות אותה פגישה: "אילו הכרתי את בגין אז כפי שאני מכירו היום, היו פני ההיסטוריה שונים".
על סף מותו אמר בן-גוריון בריאיון לשלמה נקדימון: "נהגתי באלטלנה כפי שהיה צריך לנהוג".
מצד שני, נקדימון, בספרו "אלטלנה", מציין שבראשית שנות ה-70, אמר שמעון פרס לבגין, שהיה אז שר בממשלת הליכוד הלאומי, "הגענו למסקנה כי בעניין 'אלטלנה' הטעו את בן-גוריון".
משביקש בגין מפרס להסביר את דבריו, סירב הלה לעשות זאת.
בגין, מצידו, פירש את המילים "הגענו למסקנה" בכך שנעשתה בדיקה וזו העלתה את הממצאים האלה.
בהזדמנות אחרת אמר פרס: "היה מי שהטעה את בן-גוריון, הוא היה ישר כסרגל ופעל לפי ההנחיות של גלילי".
בראיון פומבי לאחר-מכן, סירב בן-גוריון להתייחס לאפשרות שקיבל מידע לא-נכון מישראל גלילי.
בספרו האוטוביוגרפי המרד כרך מנחם בגין את פרשת אלטלנה עם תיאור הסזון בפרק הנושא את הכותרת "מלחמת אחים – לעולם לא".
את פרשה אלטלנה סיכם במילים: "עוד רבים המעשים הנוראים שנעשו בימים ההם, ועלולה הייתה לפרוץ מלחמה פנימית, מלחמת נקם איומה, על התרמית, על המזימה, על הפשע, על מעשי הזוועה, על הדם הטהור שנשפך.
אבל האויב החיצוני עמד בשער ואנחנו אמרנו: 'בשום תנאים לא להפעיל נשק'...
ולא הייתה מלחמת אחים הדדית בישראל, שהייתה מחריבה את ישראל בטרם יקום.
לפני מותו אמר שהיה רוצה שיזכרו אותו מעל הכול כאיש שמנע מלחמת אזרחים בעת קום המדינה, דבר שבעיניו היה חשוב יותר מהישגיו כראש ממשלה.
למשך כשנה עמד גוף הספינה מעלה חלודה ומפוחם מול חופי תל אביב.
אז הטיל ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון על מפקד חיל הים לפנות את הגוף השרוף מחוף הים של תל אביב ולהטביעו בלב ים.
הביצוע הוטל על צוערי מחזור ב' של קורס חובלים.
ב-22 ביולי 1949 הודיע משרד הביטחון על כוונתו למשות מן המים את האונייה "אלטלנה" המוחרמת, כלשון ההודעה, ולפרקה.
המבנה העליון וסיפון הספינה הוסרו מהספינה ופונו לחוף, כך שמשקל הגוף ירד מ־1,800 טון למחצית.
לאחר שאמודאים ריתכו לוחות אטימה לתחתית הגוף ושאבו את המים, הצליחו להציף את הקוער.
האונייה נגררה על ידי ה"טג האפור" של חיל הים לנקודה שנבחרה בעומק גדול והוטבעה.
ב-23 ביוני 2011 פורסם כי בעקבות יוזמה של מרכז מורשת מנחם בגין, מתכוון משרד ראש הממשלה להוציא משלחת חיפוש בעלות של 200,000 ש"ח, אשר תאתר את מקום טביעת האונייה.
בהמשך יוחלט מה לעשות עם השרידים, וישקלו "הקמת אנדרטה בלב-ים או משיית חלקים מהאונייה לשם הקמת אנדרטה על החוף".
בדצמבר 2023 סיפר רוני שדה, ראש האגף למיפוי ימי, כי על בסיסם של סימונים ביומני דייגים וסריקות סונאר של חברות שונות זוהו נקודות בהן סביר שנמצא גוף האלטלנה השקוע.
עם זאת, בשלב זה נזקקו החוקרים לאונייה ייעודית שתפעיל רובוט שירד עם מצלמות לעומק של 300-400 מטרים, והסכום שהועבר לצורך זה לא הספיק למטרה זו.
קובי שרביט, מנהל היחידה לארכאולוגיה ימית ברשות העתיקות, ציין שהם יודעים כי "יש תהליך של התפרקות הברזל, ושחלקים מתכלים.
סביר להניח שחלק עדיין נותר, אבל הזמן עובד לרעתנו.
מדובר בחלק מהמורשת של מדינת ישראל, לטוב ולרע".
באחדות מערי ישראל (אשדוד, באר שבע, ראשון לציון) נקראו רחובות בשם "אלטלנה".
הרוגי אצ"ל באלטלנה קבורים בבית הקברות נחלת יצחק.
הם קבורים כחללי צה"ל בחלקה הצבאית.
על הקברים מופיע סמל צה"ל ללא מספר אישי.
מול הקברים הוקמה אנדרטת זיכרון ממתכת ועליה שמותיהם וציטוטים של מנחם בגין מאותה פרשה.
באוקטובר 2016 נחנכה אנדרטה חדשה לחללי אלטלנה בבית הקברות נחלת יצחק הצמודה לאנדרטה הישנה.
האנדרטה היא בצורת ספינה שוקעת ועליה אמרתו של מנחם בגין: "מלחמת אחים לעולם לא".
לאחר שדרישתם הראשונית של אנשי האצ"ל להנצחה ממלכתית של 16 חבריהם שנפלו באירועי אלטלנה סורבה על ידי השלטונות הם הקימו עמוד זיכרון למרגלות גבעת הכורכר שבה פעלה בריכת גן הדסה, כיום גן העיר (תל אביב).
העמוד שרד במקום עד 1962. זהו המקום שבו נרצח יצחק רבין ב-1995.
במלאת 60 שנה לטיבוע "אלטלנה" נחנכה בחוף תל אביב אנדרטה לזכר הנופלים מקרב אנשי אצ"ל.
האנדרטה, דמוית אונייה טובעת, עוצבה בידי דן רפפורט והיא עשויה אבן גיר גלילית.
בנוסף לשמות לוחמי אצ"ל שנהרגו, נכתבה על האנדרטה תמצית האירועים, על פי רוח יוצאי אצ"ל, בעברית ובאנגלית, וחקוקים עליה משפטים שאמר מנחם בגין ודברי איש אצ"ל ששהה על הספינה.
לעומת זאת אין אנדרטה לזכר שלושת חיילי צה"ל שנהרגו בקרבות, ובאף אחת מן האנדרטאות הקיימות לא מוזכרים שמותיהם.
במשך שנים רבות נזכרת אלטלנה בשיח הציבורי בדיונים בין הימין ולשמאל בפוליטיקה הישראלית.
בשנת 1980, ביום הזיכרון להטבעת אלטלנה, ביקש ראש הממשלה ושר הביטחון, מנחם בגין, מחילה "בשם חיילי צה"ל".
בטקס האזכרה לאלטלנה בקיץ 2011 אמר ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, כי "ממרחק השנים הפקודה לפתוח באש על הספינה, ולא להידבר עם מפקדיה, הייתה נמהרת ולא אחראית".
בשנת 1994 יצרה אילנה צור סרט תיעודי אודות האלטלנה, שהתחקה אחרי הפרשה תוך שימוש בעדויות נדירות, בין השאר של יצחק רבין.
ב-2008 הופק סרט הטלוויזיה "אלטלנה" בבימויו של אלי כהן לפי תסריט של מוטי לרנר.
לאירועי הזיכרון המתקיימים בכל שנה בחודש יוני בבית הקברות בנחלת יצחק, מוזמן הציבור לטקס לזכר "הנרצחים על ידי קין".
השימוש במוטיב "קין", שהרג את הבל אחיו, ככינוי לדוד בן-גוריון, שימש כבר את ז'בוטינסקי ב-1937, את מנחם בגין ב-1944, וביחס לפרשת אלטלנה לפחות מ-1952. בדף הפייסבוק של ארגון יוצאי האצ"ל ניתן לראות כרזות הזמנה לטקסים כאלה מהשנים האחרונות, שבמסגרתם לוקחים חלק אישי ציבור מרכזיים, כמו ראש הממשלה ונשיא ההסתדרות הציונית.
מדי שנה יוצא שיט בהובלת ארגון חזון לאומי מנמל יפו למקום שבו הוטבעה הספינה, ומתקיים שם טקס זיכרון ל-16 אנשי האצ"ל שנהרגו בספינה.
בספטמבר 2025 הנחה שר הביטחון ישראל כ"ץ להעביר את התותח שירה על אלטלנה מהמכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה למרכז מורשת מנחם בגין.
אלטר דו שאו (בפורטוגזית: Alter do Chão) הוא כפר ברזילאי הנמצא כ-33 ק"מ מערבית לעיר הנמל סנטרם שלגדות נהר האמזונאס.
מבחינה מינהלית, שייך הכפר לתחום שיפוטה של סנטרם.
הכפר שוכן סמוך למוצא אגם ורדה אל נהר טפז'וס, בסמוך לאחת מדרכי הסחר הבודדות שבמדינת פארה.
הוא נקרא על שם מועצה עירונית בשם זהה במחוז פורטאלגרה שבפורטוגל.
בסביבות הכפר מספר מוקדי משיכה לתיירים.
רצועות חול רחבות לאורך הנהר יוצרות חופים יפים לרחצה, ובאי איליה דו אמור (Ilha do Amor; "אי האהבה"), שבשעות השפל ניתן להגיע אליו בהליכה, חופים נוספים.
אגם ורדה הסמוך עשיר בבעלי חיים, ומתקיימות בו פעילויות כרחצה, שיט וצלילה.
לחוף האגם נמצא המרכז לשימור תחשי הנהרות (Centro de Proteçã ao Peixe-Boi), לשיקום תחשי נהרות פצועים או יתומים.
בכפר חיים כ-7,000 תושבים, המתפרנסים בעיקר מתיירות, ובכלל זה שירותי שיט, מכירת חפצי אומנות, מסעדות דגים בהן ניתן למצוא דגי טוקונרה ופיררוקו, השכרת מקומות לינה וטיולים באתרים שסביב הכפר ובמעבה הג'ונגל.
בכל שנה נערך בשבוע השני של חודש ספטמבר פסטיבל הפולקלור פסטה דו סאירה (Festa do Çairé).
אַלְטְנוֹיְלַנְד (לעיתים כביידיש: אַלטנײַלאַנד; מגרמנית: Altneuland; מילולית: ארץ ישנה-חדשה, וכפי שתורגם לעברית על ידי נחום סוקולוב: "תל אביב") הוא רומן אוטופי מאת בנימין זאב הרצל, אשר ראה אור במקור בגרמנית בלייפציג בשנת 1902. באמצעות הנרטיב, מתאר הרצל את חזונו בנוגע ליישוב היהודי העתיד לקום בארץ ישראל.
עמוד השער של הספר הוא המקור בו מופיעה סיסמאתו המפורסמת של הרצל: (במקור הגרמני: "Wenn ihr wollt, ist es kein Märchen")
הרצל כתב את הרומן בין השנים 1899–1902 ולכתב היד קרא "ציון החדשה".
מאוחר יותר, בהשראת אלטנוישול – שמו של בית הכנסת בפראג – שינה את שם כתב היד ל"אלטנוילנד".
הספר יצא לאור לאחר ספרו הציוני הראשון של הרצל, "מדינת היהודים", ואחרי ביקורו של הרצל בארץ ישראל.
כאשר תורגם הספר לעברית, באותה שנה בה ראה אור במקור, על ידי נחום סוקולוב, התקשה סוקולוב למצוא שם מקביל ל"אלטנוילנד", שמשמעו "ארץ ישנה-חדשה", ולבסוף בחר בשם "תל אביב".
הבחירה ב"תל אביב" הייתה לדברי סוקולוב הואיל ו"תל" הוא מקום בו יש עתיקות ו"אביב" מסמל התחדשות; כך נשמרת המשמעות אליה כיוון הרצל, של "ארץ ובה ישן וחדש", בשם ליישוב האוטופי שבספרו.
ב 1961 יצא לאור תרגום של שמואל שניצר לספרו של הרצל..הספר הוצא לאור בחסותה של הוועדה המשותפת של ממשלת ישראל והסוכנות היהודית לציון 100 שנה להולדת הרצל.
המהדורה כוללת אילוסטרציות רבות בעיקר מהארכיון הציוני ומארכיונים נוספים שבהם צילומים ואיורים השייכים לתקופה נכתב הספר ובעיקר צילומים של כתב היד של הרצל לאלטנוילנד, לתכתובות של הרצל לאישים ברחבי העולם וקטעים מתוך יומנו האישי של הרצל.
התרגום העברי לספר של נחום סוקולוב האציל את שמו לעיר העברית הראשונה – תל אביב.
בתחילת המאה העשרים הציע מנחם שינקין לשנות את שם השכונה הצעירה "אחוזת בית" ל"תל אביב", על-פי תרגומו של סוקולוב, ונימק זאת בכך ש"בשם זה הביע מנהיגנו הרצל את תקוות עתידנו בארץ ישראל.
לשם תל אביב יש צלצול מקומי, ערבי, וכל יושבי הארץ יתרגלו בו קל מהרה".
בחודש מאי 1910 בחרה האספה הכללית של תושבי השכונה בהצעתו.
במלאת 120 שנה לפרסומו של הספר, הושאל כתב היד המקורי שלו מהארכיון הציוני, בו נשמר בכספת, אל מרכז הרצל באופן זמני כדי להציגו לקהל הרחב בתערוכה מיוחדת.
במאה ה-19 רווחה אופנת כתיבת אוטופיות בנושאים שונים.
גם אנשים שהחזיקו בהשקפות ציוניות כתבו בז'אנר זה.
הספר הושפע גם מאוטופיות כלליות שרווחו באותה תקופה.
בעמוד הפתיחה של הספר מופיעה הסיסמה: (במקור הגרמני: "Wenn ihr wollt, ist es kein Märchen").
ואילו ב"אחרית דבר", כותב הרצל:
עלילת הספר מתארת אינטלקטואל יהודי-וינאי צעיר בשם פרידריך לֶוֶונְברג (Löwenberg), הסובל מאבטלה ומכך שאהובתו, ארנסתינה לאפלר, מחליטה לנתק איתו את הקשרים, אחרי שהתארסה עם "סגן ראש בית המסחר שמואל ויינברגר ובניו", בגלל היותו בעל הון.
הוא מחליט להתאבד, אבל נתקל במודעה מסקרנת המפגישה אותו עם אריסטוקרט פרוסי וצורר אדם זועף בשם פון קניגסהוף, אשר חזר מאמריקה וקורא לעצמו קינגסקורט (Kingscourt), המציע לו להצטרף למסע התבודדות באי באוקיינוס השקט.
עוד לפני כן, פוגש פרידריך במשפחת רוכל עני בשם חיים ליטוואק, ותורם להם מספר פעמים כסף עבור מזון, שכר דירה והסדרת חובות.
לאחר 20 שנה של בידוד באי (בשנת 1923) חוזרים שני הנוסעים לארץ ישראל ועוגנים בחיפה, שם הם פוגשים בבנו של הרוכל, דוד ליטוואק (David Littwak), אשר חשב את פרידריך למת (פרידריך ביקש לפני נסיעתו שאם לא יחזור תוך שבוע יודיעו שנספה בטיפוס הרים).
הוא לוקח אותם לביתו, הקרוי "פרידריכסהיים", ומראה להם את משפחתו: אשתו שרה, אחותו מרים (אותה ראה פרידריך עוד בווינה, בעודה תינוקת) ובנו פרידריך.
לאחר מכן הם נוסעים למחזמר בשם "שבתי צבי" בחברת ד"ר רשיד ביי (Reschid Bey), ערבי ארצישראלי, ושם הם פוגשים את ד"ר אייכנשטם, אשר נעשה נשיא החברה החדשה.
החבורה נוסעת לטבריה, לחגוג את חג הפסח במחיצת הוריו של דוד, אשר שכרו שם בית עקב מחלתה של אמו של דוד.
בדרך הם לוקחים אתם את רשיד ביי ואת האדריכל שטיינק (Steineck), זקן זועף כקינגסקורט.
בטבריה הם פוגשים את הוריו של דוד ואת שאר האורחים: גברת גוטלנד מאמריקה, כומר אנגליקני מירושלים בשם הופקינס, אחיו של האדריכל פרופסור שטיינק, והאב איגנץ מהמסדר הפרנציסקני.
בטיול בשדרה בטבריה פוגש פרידריך את מכריו אשר הכיר בטקס האירוסים של ארנסתינה: מר שיפמן, ד"ר וולטר ואשתו, הזוג שלזינגר, ארנסתינה ויינברגר ובעלה, והבדחנים גרין (המומחה במשחקי לשון) ובלוי (המומחה בעקיצות ובדיחות אישיות).
בדברו על אפריקה ובעיותיה, שטיינק מסביר לקינגסקורט שניתן לפתור את הטרגדיה של השחורים באמריקה, שהרי גם צאצאיהם של העבדים "גדלו במרחקים, שנואים ובזויים", וזאת "בגלל צבע עורם השחור", ו"רק יהודי יכול לאמוד במלואם את כל מעמקי כאבם".
אחרי שכבר ראה את שיבת היהודים לארצם, היה רוצה לסייע גם בהכנת "שיבת הכושים" לאפריקה, שהרי "כל בני האדם זקוקים וזכאים לבית.
אז יהיו טובים ונדיבים יותר זה כלפי זה".
ליל הסדר נערך בבית ששכרו הוריו של דוד בטבריה.
במהלך הסעודה מוזכר אדם בשם יוסף (ג'ו) לוי (Tschoh Levy), אשר, כך מתברר, הקים וניהל את התנועה הציונית מתחילתה.
אחרי ברכת המזון וסיום הסדר הם מדלקים את הפונוגרף ומשמיעים את סיפורו של ג'ו לוי על תחילת התנועה, כפי שהוקלטה על ידי דוד.
לפי הסיפור המושמע, הצליחה התנועה הציונית, בתמיכת מעצמות אירופה, לקבל זכות חכירה מטעם הסולטן העות'מאני על הארץ.
בהסכם נקבע שהסולטן יישאר אדון הארץ באופן פורמלי אך ליהודים תינתן הזכות למשול באזור בעצמאות כמעט מוחלטת ולהקים מוסדות וולונטריים מטעם עצמם בהם יורשו להשתתף גם בני האוכלוסייה המקומית.
זמן קצר לאחר קבלת ההיתר היגרו היהודים, לאחר הכנות קפדניות, באופן מהיר ויעיל אל הארץ והקימו תוך זמן קצר יישוב גדול ומשגשג.
על התכנית פיקחה הנהלה ציונית שישבה בלונדון.
אחד מחברי ההנהלה לפי הסיפור הוא יהודי ספרדי ממשפחה מיוחסת של צאצאי מגורשי ספרד בשם אלאדינו (Alladino), שניצל את קשריו עם הטורקים והערבים המקומיים על מנת לקנות קרקעות בהיקף רחב שהספיקו לבסוף לקליטה של המוני המתיישבים.
אחרי חג הפסח נסע דוד לעבר הירדן, יחד עם פרידריך, מרים ופרופ' שטיינק בעוד קינגסקורט נשאר עם שרה ופרידריך הקטן בטבריה (רשיד ביי והאדריכל חזרו לחיפה).
לאחר מכן נפגשו שתי הקבוצות בעמק הירדן, ומשם נסעו הם לים המלח.
מים המלח המשיכה החבורה לירושלים, שם הם שוכרים חדר בבית מלון מול שער יפו והולכים להתפלל ולערוך קבלת שבת בבית המקדש.
ביום ראשון נערכו הבחירות לקונגרס, ולכן היה צריך דוד לחזור לחיפה.
בינתיים דוד חוזר לירושלים (יחד עם רשיד ביי).
לאחר שמבריא הילד, הולך קינגסקורט, יחד עם פרידריך, לקיים את הנדר אשר נדר בזמן המחלה: להצטרף לחברה החדשה כשיבריא פרידריך.
הם הולכים אל בית הנשיא על מנת להתיעץ איתו בעניין זה, אך כשהם מגיעים מתברר כי הנשיא חולה מאוד, וכשהם חוזרים לבית המלון בערב נודע להם כי ד"ר אייכנשטם נפטר.
לאחר שבוע מתכנסים הצירים לבחירת נשיא חדש, כאשר לא ברור האם ייבחר ד"ר מרכוס או יוסף לוי, מסתובבות שמועות כי האחרון יוותר על המשרה.
בתוך כך נודע לדוד כי מצב בריאותה של אימו התדרדר, ולכן הוא מחליט לנסוע עם אחותו לטבריה בעוד אשתו ובנו יגיעו אחריו, יחד עם פרידריך וקינגסקורט.
השניים הולכים, יחד עם רשיד ביי, לבית הקונגרס לצפות בבחירת הנשיא החדש (שם פוגש פרידריך בשלישית את החבורה הוינאית מתחילת הספר, אשר כעת מכנה אותם קינגסקורט כ"כלוב הקופים") שם מחליטים ד"ר מרכוס ולוי כי עדיף למנות את דוד ליטוואק לנשיא החברה החדשה, הצעה שמתקבלת ברוב קולות.
הם ממהרים לנסוע לטבריה, (אחרי ששרה והילד נוסעים לפניהם) לשם הם מגיעים לפני הגעתה של הטלגרמה אודות בחירתו של דוד לנשיא.
כאשר דוד ופרידריך נכנסים לחדר החולה לבשר לה את הבשורה, היא נותנת את ברכתה לנישואי פרידריך עם מרים, ולאחר שבעלה מודיעה לה את החדשה, היא הולכת לעולמה.
השינויים המתוארים בספר כוללים התפתחויות חברתיות, תרבותיות, תעשייתיות, טכנולוגיות, כלכליות, דמוגרפיות, עירוניות, ממשלתיות וכדומה.
בין היתר מתוארת בספר "תעלת הימים", המחברת את הים התיכון לירדן, המשמשת הן להפקת חשמל והן לשייט.
'החברה החדשה' בספר מתוארת כרשת של "קואופרטיבים" וכחברת מניות בבעלות חבריה.
בין היתר ציין הרצל בספרו את הניסיונות הקואופרטיביים והשיתופיים של חלוצי רוצ'דייל ושל קומונת רלהיין כמקורות ההשראה של מתיישבי ומייסדי 'כפר חדש'.
מבחינה פוליטית, ה"חברה החדשה" איננה ישות מדינית עצמאית אלא עדיין חלק מהאימפריה העות'מאנית.
לצד זאת כפיפות זו היא פורמלית בעיקרה, ואותם "קואופרטיבים" המאוגדים תחת ההנהגה הציונית מקבלים מהסולטן, באמצעות חכירת הארץ, אוטונומיה רחבה מאוד (על סף עצמאות מוחלטת), בתמורה לתרומתם הכלכלית לאזור והעברת תשלום מס שנתי של אותם הגופים לקופת הסולטנות.
יש לציין שבאותה התקופה רעיונות מסוג זה היו נפוצים בקרב תנועות לאומיות שצמחו מתוך אימפריה.
בפרק ה' של החלק הרביעי של "אלטנוילנד", מופיעה פוטורו (בספרדית: עתיד), היא "ספינת החכמים", ספינת פאר איטלקית, שאליה הוזמנו היוצרים, ההוגים, הממציאים ואנשי התרבות הבולטים בעולם למסע תענוגות מחופיו האירופאיים של הים התיכון, ועד לארץ ישראל, בה שוטטו זמן מה.
שנת מסעה של ה"פוטורו" אינה מצוינת במפורש, אולם על-פי המסופר ברומן ניתן לתארכה לסביבות 1920.
בחזונו של הרצל אין התייחסות מפורשת לשפת הדיבור בארץ.
הדמויות פונות אל האורחים דוברי הגרמנית בשפתם, ילדי בית הספר וכן השומרים של המושבה רחובות מקבלים את האורחים בשירים בעברית, וחלק מן הדיונים הפוליטיים הסוערים במערכת הבחירות ב"כפר חדש" מתנהלים ביידיש.
החברה החדשה, לפי האוטופיה של הרצל, מאמצת את התרבות האירופית, אך דוחה חלק ממנה, כגון את המתחים המעמדיים והדתיים, באמצעות הקמת חברה חילונית ושוויונית ומדינת רווחה, אם כי זו אינה סוציאליסטית לגמרי, שכן יש בה מקום רב גם ליוזמה פרטית.
העיקרון החברתי מוגדר בשם "הדדיות" - דרך שלישית בין קפיטליזם לסוציאליזם.
בחברה החדשה ניתן חינוך חינם מבית הספר היסודי ועד למכללה.
מרכזה הכלכלי של היישוב העתידית איננו ירושלים, כי אם חיפה.
ירושלים היא המרכז המדיני והרוחני של החברה, בה משוכנים הפרלמנט ("הקונגרס"), "היכל השלום" וכן גם בית המקדש, שהוקם מחדש (אם כי לא על מקומה של כיפת הסלע, וצורתו אינה שונה בהרבה מבית כנסת רגיל).
העיקרון המנחה של החברה החדשה הוא סובלנות וסיסמתה: "אדם, אחי אתה", ולכן שיבת היהודים לארץ ישראל (עד מעבר לביירות ודמשק) אינה מעוררת התנגדות בקרב ערביי ארץ ישראל, המשתייכים בהתלהבות לחברה החדשה.
קיים שוויון זכויות מלא לתושבים הערבים, וחלק מן העלילה הפוליטית של הרומן מתייחס לניסיון של רב קנאי המבקש לשלול את זכויותיהם של הלא-יהודים - אך נכשל במערכת הבחירות.
אחד מסגני היו"ר של "החברה החדשה" הוא מהנדס ערבי מחיפה בשם רשיד ביי - ובזה מבטא הרצל את גישתו הליברלית הבסיסית, גם כהתרסה נגד הגזענות האירופית: אם אירופה דוחה את היהודים, הרי החברה המנהלת את היישוב מקבלת כל אדם ללא הבדל דת וגזע.
בספר מתברר כי במקביל ליציאת היהודים מאירופה ועלייתם לארץ ישראל, גם האנטישמיות בעולם נעלמה.
המהנדס החיפאי רשיד ביי מספר בספר כי תושביה הערבים של היישוב הרוויחו מבואם של היהודים.
כך הוא מסביר: "לאלה שהיו חסרי כל לא היה מה להפסיד, כך שהם יכלו רק להרוויח.
והם באמת הרוויחו: מקומות עבודה, תזונה, בריאות.
בכל העולם לא היה מקום עני ומעורר רחמים יותר מכפר ערבי בפלשתינה של סוף המאה ה-19. האיכרים גרו בבתי חומר עלובים שלא היו ראויים אפילו למגורי בעלי חיים.
הילדים שכבו עירומים ומוזנחים ברחובות וגדלו ללא השגחה.
הם הפיקו תועלת ממוסדות הרווחה המצוינים בין אם רצו בכך ובין אם לאו...
כוח האדם המקומי, שהיה חסין מפני מחלות, נוצל בשלבים הראשונים של ההתיישבות לייבוש הביצות, לחפירת תעלות ולנטיעת עצי האקליפטוס שהבריאו את הקרקע.
העובדים האלה זכו לשכר טוב...
החברה החדשה קנתה את הקרקעות האלה בזול והפכה אותם לאדמה משובחת.
השדות האלה שייכים לכפר ההוא, על הגבעה.
אתם יכולים לראות את המסגד הקטן.
האנשים המסכנים האלה מאושרים היום הרבה יותר מפעם.
הם אוכלים טוב יותר, הילדים שלהם בריאים יותר והולכים לבתי ספר, אמונותיהם ומנהגיהם הישנים לא הלכו לאיבוד: הם רק זכו בחיים נוחים וטובים יותר".
כאשר קינגסקורט שואל את רשיד, "אינך רואה את היהודים כמתפרצים לרשות לא להם?", עונה לו רשיד: "האם תחשוב לשודד מישהו שאינו לוקח ממך דבר, אלא נותן לך דבר-מה?
גיבוריו מבוססים על עוזריו הקרובים של הרצל: מר קינגסקורט הוא אציל פרוסי – אידיאל הגיבור של הרצל; לונברג הוא צירוף של הרצל עצמו וחברו שהתאבד, היינריך קאנא; דוד ליטווק הוא דוד וולפסון; והמדען שטיינק הוא אוסקר מרמורק.
דמויות נוספות מבוססות על ג'וזף קאואן, לאופולד גרינברג, הכומר ויליאם הכלר, ומקס עמנואל מנדלשטם.
דמותו של ד"ר גאייר היא מעין תמונת ראי לדמותו של ד"ר קרל לואגר, ראש עיריית וינה האנטישמי.
הספר השפיע רבות על התנועה הציונית, ולא רק על האגף הסוציאליסטי שבהּ.
כבר בשנת תרס"ב, שבהּ ראה אור, תורגם הרומן ליידיש על ידי הסופר ומבקר הספרות היידי הנודע בעל-מחשבות (ד"ר ישראל איסידור אליישֶב), לבקשתו האישית של הרצל.
הואיל ובאותהּ העת הייתה יידיש שפת אימם של רוב יהודי אירופה, היה תרגומו של אליישב זה שבו קראו מרבית היהודים את קריאתו של הרצל לייסוד מדינה יהודית.
תוך פחות משנה תורגם הספר לשש שפות, ועורר הדים בקרב היהדות בעיקר במזרח אירופה ובמרכזה.
בשנים שלאחר מכן תורגם לשפות נוספות לרבות הולנדית, צרפתית וספרדית (ב-1941 בארגנטינה).
עם זאת, הספר זכה גם לביקורת קשה מצד מתנגדיו של הרצל בתנועה הציונית, בעיקר מצד אחד העם.
היה זה על העדר הזהות היהודית בספר ועל חוסר הישימות של החזון שביישוב הארץ בידי מיליוני יהודים, מבלי לנשל את אוכלוסייתה הערבית המקומית.
אחד העם אף טען כי הספר נכתב כדי למצוא חן בעיני לא-יהודים.
ביקורת נוספת טענה כי בספר, כמו באוטופיות אחרות, לדמויות אין עומק אלא הם טיפוסים מייצגים.
הרצל ביקש מנורדאו להגיב לביקורתו של אחד העם, והוא אכן השיב לו בתגובה פומבית חריפה, שעוררה את "הסיעה הדמוקרטית" בקונגרס הציוני (ובה חיים ויצמן) להתייצב לצד אחד העם.
הרצל עצמו ראה ב"אלטנוילנד" את "המעולה בספריו".
בשנת 2004 חוקק חוק בנימין זאב הרצל (ציון זכרו ופועלו).
בעקבות החקיקה החליטו תנועות הנוער הציוניות-חלוציות-מגשימות לקיים בבתי ספר בכל רחבי הארץ פעילויות להפצת חזונו של הרצל כפי שהוא מתבטא בספרו 'אלטנוילנד'.
בין היתר הוציאה תנועת הנוער העובד והלומד מהדורה חדשה של הספר, בחמש שפות: עברית, ערבית, אנגלית, רוסית ואמהרית.
לציון שנת המאה ליציאתו לאור של "אלטנוילנד", משרד החינוך ויזמים פרטיים השיקו בשנת 2002 תחרות חיבורים בשם "נוער חושב מחר", שבה בני נוער כתבו על חזונם למדינת ישראל של שנת 2030.
בשנת 2017 העלה תיאטרון גשר את הקומדיה המוזיקלית "הרצל אמר!" מאת רועי חן, שנכתבה בהשראת הרומן "אלטנוילנד".
תל אביב / סיפור מאת תיאודור הירצל; העתיק לעברית נ.ס.
(נחום סוקולוב), ורשה: הוצאת האורגניזציה הציונית הרוסית, תרס"ב, 1902
בנימין זאב הרצל, אלטנוילנד: ארץ עתיקה-חדשה; תרגם: דב קמחי; עריכה: אלכס ביין (בתוך "מבחר כתבי הרצל, בשנים עשר כרכים"), תל אביב: מצפה, תרצ"ד-1934
אלטנוילנד: ארץ עתיקה-חדשה: רומן / מאת תיאודור הרצל; מגרמנית: שמואל שניצר, חיפה: חברה להוצאת ספרים, 1961
אלטנוילנד: רומן / תיאודור הרצל; מגרמנית: מרים קראוס, תל אביב: בבל, תשנ"ז-1997 (מהדורות נוספות: תשס"ב-2002; תשס"ד 2004; תשס"ח 2008 - מהדורת "עם הספר").
לקריאת הספר המלא ב'פסיק' הספרייה הדיגיטלית (זמין חינם לסטודנטים וחוקרים).
אלטנוישול, או בית הכנסת ישן-חדש ברובע היהודי יוספוב, בפראג, צ'כיה הוא בית הכנסת העתיק ביותר באירופה שעדיין פעיל.
בית הכנסת הוקם בשנת 1270 ונבנה בסגנון גותי.
שמו המקורי של בית הכנסת היה "נוי שול" (בית הכנסת החדש) עד שהוקמו בתי כנסת חדשים במאה ה-16. עד שנת 1867 עמד בפראג בית כנסת ישן יותר, אלט שול (פירוש מילולי: בית הכנסת הישן), שנהרס ועל חורבותיו נבנה בית הכנסת הספרדי.
הסבר נוסף שניתן לשם בית-הכנסת הוא שמשמעו "על תנאי שול".
לפי הסבר זה, בבית הכנסת נבנו אבנים מהמקדש בירושלים, הבניה נעשתה "על תנאי" שכשיבוא המשיח, יוחזרו האבנים למקומן במקדש.
וריאציה אחרת להסבר זה קושרת את המילים "על-תנאי" למאמר חז"ל: "בתי-כנסיות בחו"ל - על תנאי הם עומדים", שקדושתם עומדת עד חורבן בית הכנסת ולאחר שנחרב אין בו עוד קדושה.
בית הכנסת משמר את סדרי הישיבה המסורתיים.
הנשים יושבות בנפרד מהגברים בהיקף של בית הכנסת כאשר יש חלונות צרים הפונים אל עבר החלל המרכזי.
על קירות בית הכנסת ישנן כתובות, בכותל המזרח, שייל"ת (שויתי ה' לנגדי תמיד, ראו בתמונה המצורפת לערך), ודלמא"ע ("דע לפני מי אתה עומד"), בצד מערב: גה"א וימ"ה ("גדול העונה אמן יותר מן המברך"), וכתובות נוספות סמו"ט ("סור מרע ועשה טוב") ואטלי"ס ("אך טוב לישראל סלה").
בית הכנסת אלטנוי-שול הוא הראשון שהחל בשימוש במגן דוד כסמל יהודי.
היה זה לאחר שקארל הרביעי הרשה ליהודים להניף דגל על בית הכנסת.
בבית הכנסת היו מנהגים ייחודיים, שאת רובם הנהיג המהר"ל בעצמו.
הבולט שבהם הוא אמירת "מזמור שיר ליום השבת", מתוך קבלת שבת, פעמיים.
מקור נוהג זה היה מכך שבעבר נהגו לנגן את מזמורי קבלת שבת, ולאחר הפסקה קצרה, שבו לבית הכנסת, לפני כניסת השבת, ובפעם זו אמרו שוב מזמור זה, ועל ידו קיבלו את השבת.
הקובץ המקורי של המנהגים נמצא על אחד מקירות בית הכנסת.
האגדה מספרת כי הגולם מפראג נמצא בגניזה שבעליית הגג של בית הכנסת.
מקום מושבו של המהר"ל, בקדמת בית הכנסת, שמור עד היום.
הכניסה לבית הכנסת כרוכה בתשלום, אך למבקרים הרוצים להצטרף לתפילות בבית הכנסת יש אפשרות לקבל אישור כניסה מהקהילה.
בסמוך לבית הכנסת נמצא בניין הקהילה היהודית, שמעליו מתנוסס שעון מיוחד המשתמש בספרות עבריות ונע מימין לשמאל.
ספרו של בנימין זאב הרצל "אלטנוילנד" נקרא כך בהשראת אלטנוישול.
הרצל ביקר בו בשנת 1885 וטען כי הוא "סמל להמשכיות התרבות היהודית באירופה".
אלטע זאכן (נקרא: אַלְטֶה זָכְן, ולפעמים אף נכתב במילה אחת: אלטעזאכן) פירושו ביידיש: "דברים ישנים".
הכינוי דבק ברוכלים הסוחרים במוצרי חשמל, ריהוט, כלי בית משומשים וכדומה.
הכינוי דבק בהם שכן זו הייתה קריאתם המסורתית בעודם עוברים בין בתי קהל לקוחותיהם ומצהירים על מרכולתם בקולי קולות .
את החפצים הסוחרים היו קונים מתושבי המקום, אשר היו מציעים את חפציהם הישנים שאין בהם צורך עוד.
מנהג זה רווח באירופה, והיהודים שעלו מארצות אלה לישראל הביאו את הנוהג עמם.
מרבית הרוכלים בתחום זה היו יהודים דוברי יידיש, והם טבעו את השימוש במילים אלה.
בתחילה הרוכלים הסתובבו בשכונות העירוניות עם סוס ועגלה ובהמשך רובם עברו להשתמש ברכב משא.
אף שמרבית העוסקים בתחום כיום בישראל אינם דוברי יידיש, נטמע השימוש בביטוי "אלטע זאכן" גם אצלם, ואף נשמע בפי רוכלים דוברי ערבית בהגייה ערבית.
כיום ביטוי זה הפך למטבע לשון של דבר מה בעל ערך נמוך או ישן ומיושן, אם כי חפצי אלטע זאכן מסוימים זכו למעמד של כבוד ובערך נוסטלגי.
כיום בעידן האינטרנט גם אתרים ופורומים למסירת חפצים משומשים אימצו את הביטוי.
משלח יד דומה ולעיתים מקביל הוא סמרטוטר, העוסק בקניית ומכירת סחורה משומשת, בין השאר מוצרי טקסטיל.
באנגלית בריטית האיש נקרא Rag-and-bone man מכיוון שבתקופה האדוארדיאנית אספו סמרטוטים לעשיית נייר (בתרבות הפופולרית, זכה שם זה למספר שימושים, למשל הזמר ראג-אנ'-בון מאן שלקח את שמו מכינוי זה).
בסדרה "החברים של נאור", אלי מועלם (גיא אריאלי) עבד כאלטע זאכן.
ללהקת הרוק הישראלית אינפקציה יש שיר בשם "אלטעזאכן".
באלבומו "השחור החדש יותר", גיא מזיג בשיתוף מריאנו אידלמן ביצעו שיר על האלטעזאכן" (בשם- The Funky Zachen)
אלטר ברידג' (Alter Bridge) היא להקת הארד רוק אמריקאית אשר הוקמה בשנת 2004 באורלנדו, פלורידה על ידי מארק טרמונטי (גיטרה וקולות רקע), בריאן מארשל (גיטרה בס), וסקוט פיליפס (תופים) שהיו חברים בקריד כאשר עלה הרעיון להקים את אלטר ברידג'.
מיילס קנדי (גיטרה ושירה), שהיה חבר ב"מייפילד פור", הצטרף ללהקה זמן קצר לאחר הקמתה.
הלהקה נקראת על שמו של גשר שהיה ממוקם בדטרויט ליד ביתו של טרמונטי ב"אלטר רואד".
הגשר הוביל לחלק הגרוע של העיר ועל ילדי השכונה, שראו את הצד השני של הגשר כ"לא נודע", נאסר לחצות אותו.
לכן, לפי טרמונטי, שם הלהקה מסמל את ההליכה אל הלא נודע והתחלה של משהו חדש.
קריד הפסיקה את פעילותה בסוף שנת 2003 עקב סכסוכים פנימיים בין מארק טרמונטי וסקוט פיליפס לסולן הלהקה סקוט סטאפ והתפרקה באופן רשמי בשנת 2004 (והתאחדה שוב בשנת 2009).
אלטר ברידג' הוקמה באותה שנה, כאשר טרמונטי החליט כי הוא רוצה לחזור לשורשי הרוק אנד רול שלו.
טרמונטי ופילפס, יחד עם בסיסט קריד בריאן מארשל, ביקשו ממיילס קנדי, במקור מ"מייפילד פור" (להקת רוק שקריד יצאה איתה לסיבוב הופעות משותף לפני פריצתה) להיות הסולן.
מאוחר יותר בשנת 2004 החלה הלהקה להקליט את אלבום הבכורה שלה.
אלטר ברידג' הוציאה את אלבומה הראשון One Day Remains ב-10 באוגוסט 2004 יחד עם הסינגל הראשון שלה Open Your Eyes.
מתוך האלבום יצאו גם הסינגלים Find The Real ו-Find the real.
Broken Wings שימש כשיר הנושא של האירוע רויאל ראמבל 2005. בסוף 2004, המתאבק אדג' החל להשתמש בשיר Metalingus כשיר הכניסה שלו לזירה.
מאוחר יותר הלהקה גם הופיעה הפרק של WWE Raw, שם אדג' כינה את חברי הלהקה "חברים טובים".
הלהקה הוציאה לאור גם שיר אינסטרומנטלי בשם Ahavo Rabo Taco Salad בשנת 2005 עבור המגזין Total Guitar.
השיר היה שייך המקור לטרמונטי, אך שאר חברי הלהקה היו מעורבים בו גם כן.
שיר נוסף של אלטר ברידג', Save Me, הכלל בפסקול הסרט "אלקטרה" בשנת 2005.
One Day Remains, אשר הגיע למעמד של אלבום זהב, יצא לאור בלייבל Wind-up Records והופקה על ידי בן גרוס.
האלבום כבר כמעט הושלם כאשר קנדי החל לעבוד עם הלהקה.
כל השירים הולחנו על ידי טרמונטי, שגם כתב את רוב המילים.
קנדי כתב או השתתף בכתיבת כמחצית משירי האלבום.
כמו כן, קנדי לא ניגן בגיטרה באלבום זה, אך בהופעות ניגן בה במספר שירים.
לאחר שחרור האלבום נפרדה הלהקה מחברת ההקלטות מפני שזו דחפה באופן קבוע לאיחוד של קריד, ולאחר דיונים עם חברות אחרות החליטו חברי הלהקה לחתום עם Universal Republic חוזה להוצאת אלבומם השני.
לאחר שסיימו את הסיבוב האחרון במסע One Day Remains במאי 2006, אלטר ברידג' החלה להקליט את אלבומה השני.
ב-9 באוקטובר 2007 שחררה אלטר ברידג' את אלבומה השני Blackbird.
הסינגל הראשון מתוך האלבום Rise Today יצא לאור ב-30 ביולי 2007. ב-2 בינואר 2008 Watch Over You הוכרז באופן רשמי כסינגל העולמי השני מתוך האלבום, והשלישי היה Ties the Bind (יצא רק בבריטניה).
לאחר זמן קצר במצעדי הרוק, Watch Over You יצא לאור גם לתחנות הפופ בסוף אפריל, והשיר נהיה לשיר הראשון של הלהקה שהופץ גם בתחנות הרוק וגם בתחנות הפופ.
Before Tomorrow Comes הוכרז כסינגל העולמי השלישי של הלהקה (הרביעי בסך הכל) ב-1 באפריל 2008 והופץ לרדיו מאוחר יותר באותו חודש.
זהו אחר משני השירים היחידים של אלטר ברידג' שיצאו לאור ללא קליפ (השני הוא Find the Real).
הקליפ הרשמי לשיר Watch Over You יצא לאור באמצע ספטמבר 2008. גרסה חדשה של הקליפ, תוך שימוש בקטעים מ Celebrity Rehab with Dr.
Drew ב-VH1 יצא לאור מאוחר יותר באותו חודש ושימש לקידום הסדרה.
הגרסה השנייה של השיר נכנסה למקום העשירי במצעד של VH1 והגיעה עד למקום השלישי בשיא.
קיימת גרסה נוספת של השיר Watch Over You, שנקראת Watch Over You Duet, בה מתארחת כריסטינה סקביה מלקונה קויל.
את הגרסה הזו ניתן לשמוע במייספייס של הלהקה ומאוחר יותר יצא לאור באייטונס בבריטניה.
לא ידוע אם היא תופץ בכל העולם.
במקביל, אלטר ברידג' יצאה למסע הופעות עם דיסטרבד, P.O.D.
ורדליין בניו זילנד, אוסטרליה וכמה ערים בחלק הדרומי של הפסיפיק.
במהלך סיבוב ההופעות בבריטניה, כחלק מהמסע Blackbird (המסע הגדול ביותר לבריטניה של הלהקה), הלהקות לוגן והוט לג חיממו את ההופעות של הלהקה.
בנוסף הלהקה הוציאה DVD ראשון של הופעה חיה, של הופעתה באמסטרדם.
הדי.וי.די הופק על ידי דניאל קאטולו, וכן נוצר דף מייספייס חדש לקראת הדי.וי.די.
מאוחר יותר התגלה שיצאו כמה גרסאות של הדי.וי.די באותו שם: הראשונה יצאה לאור ב-12 בספטמבר והכילה תקליטור אחר בלבד ונמכרה באופן בלעדי בהופעות וכנסים במהלך האיחוד של קריד.
גרסה זו הייתה ברשימת "הופעות הרוק הנמכרות ביותר" מאז יצאה לאור.
גרסת בלו-ריי ומהדורה כפולה, שכללה תיעוד ודיסק שמע, עוקבה מספר פעמים על ידי חברת ההקלטות וכרגע אין לה תאריך יציאה.
למרות זאת הלהקה עדיין אופטימית לגבי שחררו.
לאחר כתיבת שירים בחלק ניכר משנת 2009, אלטר ברידג' החלה את תהליך ההקלטה של אלבומם השלישי, AB III (ראשי תיבות של שם הלהקה ומספר האלבום), בפברואר, וסיימה במאי.
בנוסף מארק טרמונטי הכריז כי מייקל באסקט, שהפיק את Blackbird, יחזור להפיק גם את האלבום החדש.
ב-21 ביוני 2010 הודיעה הלהקה במייספייס ובאתר הרשמי שלה כי תהליך ההקלטה הסתיים, וכל מה שנותר הוא לקבוע שם לאלבום, את רשימת השירים, שמות השירים ועטיפה לאלבום.
ב-9 באוגוסט, הלהקה הודיעה כי שם האלבום יהיה AB III וכן פרסמה את רשימת השירים.
שמות השירים פורסמו אחד אחד לאורך אותו היום.
טרמונטי אמר שההקלטה היא יותר עמוסה, שהסידור היה שונה מזה שחברי הלהקה היו רגילים אליו ושחלק מהאלמנטים במוזיקליים עשויים להפתיע את המעריצים.
כמו כן, הוא אמר "אנחנו סוג של יצאנו מהקופסה והפכנו את ההקלטה הזאת למאוד מאוד דינמית.
שיר אחד יכול להיות יפה רגע אחד ושנייה אחר כך מיואש ובודד." בנוסף טרמונטי דיבר על האפשרות להוציא EP שיכלול בתוכו רצועות שלא נכללו באלבום הזה בעתיד הקרוב.
מסע ההופעות התומך באלבום נמשך עד ינואר 2012, במסגרתו יצא לאור הדי.וי.די Live at Wembley ב-26 במרס 2012.
Fortress הוא אלבום האולפן הרביעי של אלטר ברידג'.
האלבום יצא לאור ב-25 בספטמבר 2013 על ידי Roadrunner Records.
מייקל באסקט, שהפיק את Blackbird ו-AB III הפיק גם את Fortress.
ב-8 באוגוסט אלטר ברידג' הוציאו כסינגל את "Addicted to Pain".
באלבום זה החליטו חברי הלהקה ללכת לכיוון יותר כבד מבחינה מוזיקלית לעומת אלבומיהם הקודמים.
The Last Hero הוא האלבום החמישי של אלטר ברידג'.
האלבום, אשר מכיל 13 שירים, יצא לאור באוקטובר 2016 והוא כבד יותר מקודמו.
האלבום מכיל ברובו שירים עם אופי או כוונות פוליטיות בולטות מאשר שאר השירים מהאלבום הקודם.
הסינגל Show me a leader הוא דוגמה ממשית לאחד מהשירים בעלי האופי הפוליטי של האלבום.
ב-8 בספטמבר 2017 שחררה הלהקה את הדי.וי.די השלישי של הלהקה, Live at the O2 Arena + Rarities.
בחודש מרס 2019 החלה הלהקה להקליט את אלבומה השישי, Walk the Sky.
ביוני 2019 הודיעה על להקה על מסע הופעות בינלאומי לקידום האלבום.
האלבום יצא לאור ב-18 באוקטובר 2019.
להקת אלטר ברידג' העדיפו שלא להחשיב את עצמם כקריד רק עם סולן שונה, אלא כלהקה שונה בעלת סגנון כתיבה שונה לחלוטין.
החל מאלבומם השני, Blackbird, הם אכן הציגו סגנון מוזיקלי ייחודי.
ניתן להבחין בשני הבדלים מהותיים בין אלטר ברידג' וקריד: שירים רבים של אלטר ברידג' נתמכים על ידי ריפים כבדים, מה שהופך את המוזיקה של אלטר ברידג' כבדה הרבה יותר משל קריד וקרובה יותר להבי מטאל.
בנוסף, באלטר ברידג' יש מקום גדול הרבה יותר לקטעי סולו ולפעולות מסובכות יחסית עם הגיטרה החשמלית מאשר בקריד.
על כך אמר טרמונטי: "אני סוף סוף יכול להפגין את הכישרון שלי".
אלטיפלאנו (בספרדית: Altiplano; בקצ'ואה ובאיימרה: Qullaw) הוא שמה של רמה בהרי האנדים, המשתרעת על פני חלק ניכר משטחה של בוליביה, וכן דרום פרו, צפון צ'ילה וצפון-מערב ארגנטינה, ברובה בגובה של למעלה מ-3,500 מטר מעל פני הים.
זוהי הרמה הגדולה בעולם מחוץ לטיבט.
ממערב לאלטיפלאנו שרשרת של הרי געש פעילים (חלקם בגובה של למעלה מ-6,000 מטר), מדרום מדבר אטקמה, ומצפון וממזרח יער האמזונאס הטרופי.
האקלים באלטיפלאנו צחיח, ומשרע הטמפרטורות רחב: בקיץ הטמפרטורות המרביות הממוצעות מגיעות ל-12°C עד 24°C ובחורף הן יורדות ל-20°C- עד 10°C, תלוי באזור.
בפסגות ההרים הסובבים את האלטיפלאנו קרחונים קבועים, ושלג הוא תופעה שכיחה בין אפריל לספטמבר, במיוחד בצפון.
הצמחייה מאופיינת בשיחים נמוכים, שמסוגלים לגדול בגבהים אלה.
האגם הגדול באלטיפלאנו הוא אגם טיטיקקה, ששטחו כ-8,300 קמ"ר, והוא האגם הגבוה בעולם (3,821 מ').
באזור משולש הגבולות בוליביה-ארגנטינה-צ'ילה מדבריות מלח רבים, שנוצרו כתוצאה מהתאדותם של אגמים קדומים, בהם מדבר המלח הגדול בעולם, סאלאר דה אויוני.
הערים הגדולות באלטיפלאנו הן לה פאס ואורורו שבבוליביה ופונו שבפרו.
אלטער בחור (מיידיש: אלטער בחור (נהגה: אַלטֶר בּוֹחֶר), או עלטערער בוחר; בתרגום מילולי "בחור מבוגר") הוא כינוי בציבור החרדי האשכנזי לבחור ישיבה שנשאר רווק בגיל מבוגר יחסית.
לקבוצה המבוגרת בישיבה קוראים אלטער'ס.
בציבור החרדי מקובל שהנערים לומדים בישיבה מגיל בר המצווה ועד החתונה, גיל הנישואים נמוך ביחס לאוכלוסייה הכללית, בציבור החסידי גיל הנישואים המקובל נע בין הגילאים 18 ל-21 בהתבססות בין היתר לדברי המשנה , ובציבור הליטאי והספרדי ובחסידות חב"ד נע בין הגילים 21–24.
השוני בין הציבור החסידי לליטאי בעניין זה נובע מהבדלים בגישה האידאולוגית; בישיבות חסידיות הנישואים מוקדמים יותר כדי ללמוד תורה בטהרה ללא מחשבות אסורות, וע"פ דברי הגמרא .
ואילו בישיבות ליטאיות גיל הנישואים מאוחר קצת יותר במטרה להספיק ולקיים כמה שיותר את מצוות תלמוד התורה לפני הנישואים המטילים על האדם עול פרנסה, וכפי דברי השולחן ערוך .
הסיבות לעיכוב נישואים אצל תלמידי ישיבה מעבר לגילאים המקובלים נובעות ממספר תופעות חברתיות שחלקן ייחודיות לציבור החרדי.
היחס לו זוכים הבחורים המבוגרים משתנה ולא אחיד.
לעיתים מתחשבים בהם באופן מיוחד, נותנים להם מעמד ואף רוחשים להם כבוד, מחמת גילם המבוגר יחסית ובפרט כאשר מדובר בכאלו שהספיקו ללמוד חלקים רבים בתורה, בתלמוד ובפוסקים ונחשבים לתלמידי חכמים באותה ישיבה.
אך בדרך כלל ככל שהם מתבגרים ועדיין לא נישאים, ישנם רינונים אחריהם, מפקפקים בשמם ומעמדם ומאידך מרחמים עליהם, שכן מדובר בבחורים שלא מוצאים את ה.
בנוסף, הימצאות "אלטער'ס" – בחורים מבוגרים – בישיבה משמשת כאיום סמוי לבחורים המתמהמהים בבחירת שידוך.
מסיבות אלו יעדיף לפעמים האלטער בחור לעזוב את הישיבה ואת מעמדו בה לטובת ישיבה אחרת בה יש יותר בחורים בני גילו.
כתוצאה מכך בדרך כלל ככל שהישיבה יותר קטנה, כך יהיו בה פחות בחורים מבוגרים גם באופן יחסי.
הישיבה העיקרית אליה פונים הבחורים המבוגרים היא ישיבת מיר, בה מתקבלים רק בחורים מגיל 20 ומעלה ("קיבוץ").
אַלְטָעוּת היא חסינות מפני טעות, או אי-יכולת לשגות.
בתחום הדתי היא ידועה בעיקר בהקשר של האלטעות האפיפיורית בכנסייה הקתולית.
כבר מן המאות הראשונות לספירה הייתה קיימת דּוֹגְמָה כנסייתית בדבר האלטעות של הכנסייה בכללה, בהיותה "גופו של ישו".
ואולם, הכנסייה לא זוהתה על ידי אישיות אחת מסוימת.
חידוש זה נוצר רק במאה ה-19. בוועידת הוותיקן הראשונה (רומא, 1870) הוכרזה בכנסייה הקתולית הדּוֹגְמָה בדבר האלטעות של האפיפיור.
הדוֹגמה נוסחה באופן פורמליסטי ומגביל, כך שלא כל קביעה אפיפיורית תיהנה ממעמד של אַלְטָעוּת אלא רק קביעות שנעשו "בשבתו על כסאו", בענייני אמונה ומוסר, ובהצהרה מפורשת כי הן מכוונות לכלל הכנסייה.
(המונח "בשבתו על כסאו" מתפרש באופן מטפורי, דהיינו "במילוי תפקידו").
מהלך "חקיקתה" של האלטעות היה חלק מן המגמות השמרניות שאפיינו את הכנסייה הקתולית בתקופת כהונתו ארוכת השנים של האפיפיור פיוס התשיעי.
לדעת רבים, מטרתה העיקרית הייתה להילחם במגמות דה-צנטרליסטיות בתוך הכנסייה הקתולית, ובעיקר הנטייה הגליקנית בצרפת, שערערה על ריבונותה של רומא.
ואולם, יש המערערים על כך, משום שבתקופה שבה הוכרזה הדוגמה כבר הוכרעו המגמות הגליקניות בצרפת זה מכבר על ידי האולטרה-מונטנים.
דוֹגמת האַלְטָעוּת עוררה סערה לא קטנה בעולם הקתולי, ועד היום נמשכים הוויכוחים עליה.
כבר עם חקיקתה נמצאו בכנסייה הקתולית מתנגדים לה.
מגיניה של הדוגמה טענו כי היא הייתה קיימת בכנסייה מאז ומעולם, וההחלטה של 1870 רק ניסחה אותה רשמית, אך מתנגדיה (בכנסייה הקתולית ומחוצה לה) חולקים גם על טענה היסטורית זו.
כמה מחוקרי תולדות הנצרות סבורים כי ניצניה אכן נמצאים בהגותם של כמה תאולוגים מימי הביניים, אך היא לא הייתה מוסכמת.
נראה כי היא קיבלה דחיפה חזקה מן ההוגה הצרפתי ז'וזף דה מֶסְטְר, שבחיבורו 'על האפיפיור' ביקש לבצר את סמכותה המרכזית של רומא ואת ההשקפה האולטרה-מונטנית.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה בלט בין החולקים עליה התאולוג השווייצרי.
בספרו על האלטעות האפיפיורית הזכיר קונג כי הכנסייה עצמה הודתה לא אחת בטעויות של אפיפיוריה.
תומכי האלטעות משיבים על כך בדרך כלל כי במקרים אלה לא היו הוראות האפיפיורים Ex cathedra, דהיינו, מדובר בטעויות של האפיפיורים כבני אדם, ולא של האפיפיורים כמייצגים את דעת הכנסייה הנצחית.
בפועל נעשה שימוש מצומצם מאוד בדוגמה זו.
למעשה, ישנן רק שתי קביעות אפיפיוריות שמוסכמות על הכל כי נקבעו מכח סמכותו האלטעית: הדוגמה בדבר ההתעברות הטהורה של מרים הבתולה והדוגמה בדבר עלייתה של מרים הבתולה השמיימה.
על דוגמות כנסייתיות אחרות חלוקות הדעות.
אף כי הדוגמה של האלטעות האפיפיורית קשורה קשר הדוק לתפיסה בדבר האַלְטָעוּת של הכנסייה בכללה, אין בכנסייה הקתולית דוגמה רשמית בדבר אלטעות כזו.
עם זאת, קביעות הנהנות מהסכמה כלל-כנסייתית, וכן אנציקליקות בענייני מוסר, נהנות בדרך כלל ממעמד בלתי ניתן לשינוי, המקרב אותן למעמד של אלטעות.
דוגמות קרובות לאַלְטָעוּת התפתחו גם מחוץ לנצרות.
לדעת עמנואל סיוון וסקוט אפלבי, בתנועות פונדמנטליסטיות בעת החדשה יש נטייה ברורה לייחס אלטעות למנהיגים דתיים, בניסוחים גורפים או מסויגים.
המֻתַכַּלִמוּן השיעים טענו כי מנהיגי הקהילה (האימאמים) חסינים מפני טעות.
לפי אמונתם, באימאם, שאמור להנהיג את האסלאם, טבוע ניצוץ אלוהי שקיבל בירושה ושמקנה לו כוחות רוחניים, ובכללם תכונה מיוחדת על אנושית של חסינות בפני טעות או חטא, עיסמה (عصمة; בתעתיק מדויק: עצמה).
בעקבות תכונה זאת הוא מכונה "אל-אימאם אל-מעסום" (الامام المعصوم; בתעתיק מדויק: אלאמאם אלמעצום), כלומר האימאם המוגן בפני טעות, והוא מודרך על ידי האל, ולפיכך רק הוא זכאי לשלוט בעדה ולפסוק את הלכותיה.
ביהדות הקדומה נראה שאלטעות איננה קיימת.
אלטעות נראית זרה לספרי המקרא.
בתורה ישנם ציוויים על קורבנות מיוחדים שנועדו לכפר על שגגה של הנשיא וכן על שגגה של "כל העדה", קורבן שלפי חז"ל מיועד למקרה בו סנהדרין התירו בטעות איסור חמור ובעקבות כך נכשלו בו כלל הציבור.
חטאיהם של גיבורי המקרא ומנהיגי ישראל מופיעים במקרא בהדגשה.
למשה, אהרן ומרים, מנהיגי בני ישראל בעת יציאת מצרים מיוחסים בתורה חטאים.
כך גם לשאול, דוד, שלמה ומלכי ישראל ויהודה.
גם בספרות חז"ל ניתן לראות שחכמים מעידים על עצמם שטעו בהוראת הלכות, ומסכת שלמה במשנה עוסקת בטעויות מורי ההוראה, מסכת הוריות.
למעשה, גם בציבור החרדי נראה כי בקרב מצדדי דוקטרינה זו נדיר למצוא התבטאויות הקובעות במפורש את עקרון האַלְטָעוּת, ורווחת יותר הטענה כי ה'גדולים' חסינים מפני ביקורת משום שמבקריהם (הפוטנציאליים) לא הגיעו למעלתם ולהבנת שיקוליהם.
נציג מובהק של עמדה זו הוא הרב אליהו אליעזר דסלר.
אלטר אגו (מלטינית: "האני האחר") הוא מושג המתייחס לדמות אחרת הקיימת באותו אדם.
למושג זה שימושים שונים בתחום הפסיכולוגיה, הספרות ועוד.
בפסיכולוגיה, המושג מתאר דמות בעלת הקבלה נגדית לאישיות הפרט.
כלומר, דמות משנית הקיימת בתוך אדם, שאינה מודעת לפעילותה של הדמות הראשית.
המונח נטבע לראשונה בתחילת המאה ה-19, כשהפרעת זהות דיסוציאטיבית (המוכרת גם כ"פיצול אישיות") תוארה לראשונה על ידי פסיכיאטרים.
בדרך כלל אצל הלוקה בהפרעה נדירה זו קיימת אישיות ראשית, פסיבית ומדוכאת לרוב, שהיא האישיות האמיתית של האדם; לצדו מתקיים האלטר אגו, אישיות אחת או יותר, בעלת אופי נבדל, השונה בגילה ובזיכרונותיה ולעיתים גם במגדר.
לעיתים יש שוני ניכר בביצועים האומנותיים או הפיזיולוגיים של הסובל מההפרעה, התלוי בטיבה של הזהות השלטת בעת הפעולה.
הזהויות השונות עשויות להיות נבדלות גם בטון הדיבור, ביציבה, בהליכה ובמחוות שונות.
ישנם מקרים בהם אף חלים הבדלים פיזיולוגיים, למשל, בלחץ דם ובפעילות מוחית.
לעיתים ישנה מודעות חלקית לקיום הזהויות האחרות, או שישנה זהות דומיננטית אחת שזוכרת ויודעת את המתרחש בכל מצבי הזהות האחרים.
הסובלים מההפרעה פונים לכל אישיות בשם פרטי אחר מהשם המקורי של האדם.
הזהויות השונות יכולות לחוות זו את זו בצורה ידידותית או עוינת.
משמעות מובחנת של המונח "אלטר אגו" נמצאת בניתוחים ספרותיים, בהם מתוארות דמויות, במקומות שונים, בעלות זהות פסיכולוגית דומה, או לחלופין, דמות פיקטיבית המייצגת את המחבר באמצעות התנהגות ומחשבות.
באותו אופן 'אלטר-אגו' מיושם על ידי שחקנים הלוקחים על עצמם הצגת דמות זו או אחרת במדיות השונות.
בנוסף, המונח מתייחס להתנהגות שונה שמציג אדם בסיטואציות שונות, כגון: אווטאר, דופלגנגר , מתחזה (impersonator) וכן ב"פיצול אישיות".
דוגמה ידועה לאלטר אגו מופיעה בקרב הדמויות המובילות במותחן "המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד", שנכתב על ידי רוברט לואיס סטיבנסון; דמויות אלו מייצגות את המלחמה המתמדת בין הטוב והמרושע באישיות אחת.
אדוארד הייד מייצג את האני האחר, השוכן באותו גוף של רופא נורמטיבי; אלטר אגו זה מייצג פסיכופת בלתי ניתן לשליטה על ידי מוסכמות חברתיות.
מאז כתיבת המותחן, הפכו השמות ג'קיל והייד לשם נרדף לפיצול אישיות או האני האחר המסוגל להשתלט על הדמות הראשית.
דוגמאות נוספות בשימוש באלטר אגו ניתן למצוא בספרות ובקומיקסים העוסקים בגיבורי על, כגון: סופרמן, ספיידרמן, באטמן, קפטן אמריקה, קפטן בריטניה ועוד - הדמויות המרכזיות הן אנשים נורמטיביים המתנהלים באופן שגרתי ביומיום, אך במצבים בהם קיימת מצוקה בסביבתם הם מגלמים דמות אלטר אגו הלבושה ומתנהגת באופן שונה ויוצאים לסייע.
בסרט "גאליס המסע לאסטרה" מופיעה הדמות הרמס, דמות אלטר אגו של יונתן מאסטרה.
בנוסף, הקומיקאי הישראלי המצליח עידן מור מופיע בדמות האלטר אגו שלו גדי וילצ'רסקי.
אלטמינסטר היא עיירת שוק הממוקמת 3 קילומטרים מגמונדן שבמחוז גמונדן שבמדינת אוסטריה עילית.
העיירה ממוקמת על החוף המערבי של אגם טראונזה.
הכלכלה המקומית מבוססת על תיירות, תעשייה קלה ואירוח של עובדים בערים הגדולות הסמוכות, כמו גמונדן ופקלאברוק.
ראש העיר של אלטמינסטר היא אליזבת פייכטינגר ממפלגת SPÖ, בבחירות לראשות העיר בשנת 2015 היא קיבלה 60% מהקולות.
הוגו שובה (ÖVP) היה ראש העירייה שכיהן הכי הרבה זמן כראש העיר של אלטמינסטר, 28 שנים (1961–1989).
אלטנבורג () היא עיר במדינת תורינגיה שבגרמניה.
בסוף חודש פברואר 1945 הועברו 34 גופות של אסירים יהודים ממחנה עבודה שהיה ליד הכפר ריימסדורף לשריפה בקרמטוריום של העיר אלטנבורג.
כמו כן הועברו לשם 65 גופות של פולנים נוצריים שנפטרו במחנה ריכוז ברגן-בלזן.
הם היו פולנים שנכנעו לגרמנים בסוף מרד הפולנים בוורשה בקיץ 1944.
הנהלת העיר אלטנבורג החליטה לקבור את הנפטרים בקבר אחים בבית הקברות של אלטנבורג משתי סיבות:
מאחר שלא היה פחם לשריפת הגופות בקרמטוריום באלטנבורג בגלל ההפצצות של האמריקאים והאנגלים על מסילות ברזל בגרמניה.
הגופות הועברו ממחנה עבודה ריימסדורף בשקים ולא בארגזי עץ לפי התקנון, אז אסור היה לשרוף אותן.
בשנת 2002 הוקמה אנדרטה בשיש אדום עם מגן דוד וצלב עם שמות כל הקבורים שם.
פעמיים בשנה התושבים שמים פרחים בקבר: ב-27 בינואר (זה יום השואה הבינלאומי באירופה) וב-9 בנובמבר (אזכרה לליל-הבדולח שכיום נקרא ליל הפוגרום).
תלמידי הגימנסיה המקומית, גימנסיית לרכנברג (LERCHENBERG GYMNASIUM) מטפלים בקבר ובשטח סביבו.
כל שנה תלמידי כתה ט' שהם בני 14-15 מטפלים בשטח הקבר כפעולה חינוכית לגרום לנוער הגרמני להבין מה קרה במלחמת העולם השנייה.
במקום שבו היה בעבר בית כנסת עומד כיום לוח זיכרון ובכל שנה עורכת העירייה טקס זיכרון לליל-הבדולח.
כיום לא גרים יהודים באלטנבורג.
אלטין ללה (נולד ב-18 בנובמבר 1975; טיראנה שבאלבניה) הוא כדורגלן עבר אלבני ששיחק בעמדת הקשר.
ללה הוא שיאן ההופעות במדי נבחרת אלבניה עם 79 הופעות.
ללה נולד בטיראנה וכבר בגיל 9 הצטרף לקבוצת הילדים של דינמו טירנה.
בשנת 1991 היה עם נבחרת הנערים של אלבניה במחנה אימונים בגרמניה, ובעקבות המצב ביטחוני באלבניה החליט להישאר בגרמניה.
הוא עבר במחנה פליטים בפולדה, ושיחק במדי בורוסיה פולדה, אחרי שנתיים עלה לקבוצה הבוגרת.
ב-21 ביולי 1998, עבר להנובר 96 ששיחקה אז בליגה השנייה בגרמניה.
ב-30 ביולי 1998, ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0-1 נגד קרלסרוהה.
בעונת עלה עם הקבוצה לליגה הראשונה.
ללה רשם במדי האנובר 296 הופעות, 149 מתוכם בליגה הראשונה וכבש 9 שערים, רק אחד מהם בתקופתו כשחקן בליגה הראשונה.
בעונת , הוא הפך לקפטן הקבוצה עד .
בקיץ 2012 סיים את החוזה שלו בהנובר 96, ועבר לקבוצת המילואים של באיירן מינכן אחרי 14 שנה.
ללה ערך 3 הופעות בלבד, ובאוקטובר 2012 פרש מכדורגל בעקבות פציעה.
ללה הוא שיאן ההופעות של נבחרת אלבניה בכל הזמנים עם 79 הופעות, בהן כבש 3 שערים.
ב-29 במרץ 2003 כבש את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת בניצחון 1-3 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2004. ב-11 ביוני 2003 כבש את שערו השני במדי הנבחרת.
בנוסף ללה שימש כקפטן הנבחרת עד לפרישתו.
ב-3 במרץ 2014 מונה על ידי לעוזר מאמן בנבחרת אלבניה על ידי המאמן הראשי ג'אני דה ביאסי.
אלטלס (Altels) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה 3,629 מטר, בגבול הקנטונים ברן וואלה בשווייץ.
ההר שוכן בגוש ההרים באלמהורן (Balmhorn massif) בערך בחצי הדרך בין העיירה קנדרסטג (Kandersteg) והעיירה לויקרבאד.
למרות שצידו הדרומי של ההר נמצא בשטחו של קנטון ואלה, הוא נמצא בתוך אגן נהר הארה.
אלטנקונשטאדט היא עיר ורשות מקומית במחוז ליכטנפלס, במדינת בוואריה שבגרמניה.
העיר שוכנת על גדתו הדרומית של נהר המיין, כשמעברו השני של הנהר יושבת העיר בורגקונשטאדט.