tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
+שנהסדרהתפקיד הערות 2014–2024 נולדו לרקוד רושל תפקיד חוזר (עונות 2–3)
אורח (עונה 9); 150 פרקים 2019 World of Danceמתמודדת תוכנית ריאליטי-ריקודים ברשת NBC
עונה 3; מקום חמישי2022הילדים במסדרון (אנ')קמילפרק: "#1.2" זומבים 3רקדניתסרט טלוויזיה של ערוץ דיסני2023Stolen Baby: The Murder of Heidi Broussardמישלסרט טלוויזיה של Lifetime 2024 הנבחרים (אנ') שלומית בת הרודיאס פרק: "Promises"Canada's Got Talentמתמודדתעונה 4
בריכת ההשתקפות, או בשמה הרשמי: בריכת ההשתקפות של אנדרטת לינקולן היא הגדולה מבין בריכות השתקפות רבות בבירת ארצות הברית, וושינגטון די.
זוהי בריכה ארוכה וגדולה הממוקמת בשטח המול, ממזרח לאנדרטת לינקולן וממערב לאנדרטת וושינגטון.
כאחד מסימני ההיכר הידועים של העיר וושינגטון, מהווה בריכת ההשתקפות אתר בו מבקרים כ-24 מיליון מבקרים בשנה.
סביב לבריכה משתרעים שבילי הליכה ששדרות עצים מטילות עליהם את צילם.
בתלות בנקודת המבט של הצופה, הבריכה משקפת את אנדרטת וושינגטון, את אנדרטת לינקולן, את שדרות העצים ואת השמיים.
בריכת ההשתקפות עוצבה על ידי האדריכל הנרי בייקון ונבנתה בין השנים 1922 – 1923, לאחר חנוכתה של אנדרטת לינקולן.
אורכה של הבריכה הוא 618 מטרים ורוחבה הוא 51 מטרים.
עומקה בסמוך לגדותיה הוא 46 ס"מ ובמרכזה 76 ס"מ.
תכולת המים בה מגיעה ל-25,500 מטר מעוקב.
באמצעות מימון שהוקצה במסגרת "חוק השיקום וההשקעה" (American Recovery and Reinvestment Act of 2009) ביצע שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית עבודות שיקום של הבריכה.
מערכת אספקת המים של הבריכה הותאמה כך שימנע מצב של מים עומדים באמצעות סירקולציה של מים מאגן הגאות שמנקז עודפים מנהר הפוטומק.
בעבר סופקו מים לבריכה ממערכת מי השתייה העירונית.
שבילי הליכה מרוצפים הוספו לגדות הצפונית והדרומית של הבריכה במקום משטחי הדשא השחוקים כדי למנוע סחיפה נוספת.
המיזם, שביצועו ארך 18 חודשים ועלותו הגיעה ל-30.7 מיליון דולר, החל בנובמבר 2010. במאי 2011 החלו העובדים לשקע את 2,113 עמודי יסודות העץ לתוך השכבה הרכה והביצתית של אדמת שפת הנהר החרסיתית בעומק של 12 מטרים ולגרוף חומר על פני סלע האם כדי שיהווה תמיכה לבריכה החדשה.
בריכת ההשתקפות נפתחה מחדש ב-12 באוגוסט 2012. המיזם כולו נוהל על ידי חברת לואיס ברגר (Louis Berger Group).
מתוקף מיקומה של בריכת ההשתקפות למרגלות המדרגות של אנדרטת לינקולן, היא הייתה מקום התרחשותם של אירועים היסטוריים רבים.
ב-1939 לא הותר לזמרת מריאן אנדרסון לקיים הופעה בקונטיטושן הול (Constitution Hall) בוושינגטון בשל העובדה שהיא הייתה אפרו-אמריקאית.
בקונצרט שנערך ליד בריכת ההשתקפות, תחת כיפת השמים, ביום ראשון של חג הפסחא של אותה שנה, נכח קהל של יותר מ-75,000 איש.
ב-28 באוגוסט 1963 התקיים באזור הבריכה המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות.
היה זה האירוע בו נשא מרטין לותר קינג את נאומו המפורסם, יש לי חלום, מול קהל של כרבע מיליון איש.
ב-2009 התקיימו חגיגות ההשבעה ההמוניות של נשיא ארצות הברית, ברק אובמה שהושבע אז.
בחגיגות השתתף קהל שמנה 400,000 איש.
ב-2010 התקיימה עצרת השבת הכבוד (Restoring Honor rally) כשהנואמים המרכזיים היו אלבדה קינג, אחייניתו של מרטין לותר קינג, המועמדת לשעבר לתפקיד סגנית הנשיא, שרה פיילין וגלן בק, מארגן האירוע.
ב-28 באוגוסט 2013, התקיים אירוע לציון 50 שנה למצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות ולנאומו ההיסטורי של מרטין לותר קינג.
באירוע נשאו דברים הנשיא אובמה וג'ון לואיס, אחרון הנואמים באירוע המקורי שנותר אז בחיים.
יבול הדגים, הנמדד ביחידות של משקל/שטח/משך זמן, תלוי בתנאי הגידול בבריכה, כמו כמות המזון, ריכוז החמצן, איכות המים וצפיפות הדגים.
הדגים ניזונים הן מן המזון הטבעי המתפתח בבריכה: אצות, זחלי יתושים, סרטנים ושפע של יצורים זעירים, והן מתוספות למזון הניתן על ידי המגדלים: גרגרי דגנים וכופתיות עשירות בחלבונים.
יש המדשנים את מי הבריכה בזבל עופות או בדשנים כימיים, כדי להגביר את גידול האצות.
אולם התפתחות אצות בכמות גדולה מדי עלולה לגרום לנזק בטווח הארוך.
הנזק מתבטא בין השאר בהקטנת ריכוז החמצן במים, בגלל תהליכי פירוק של אצות מתות המצטברות על קרקעית הבריכה.
לריכוז החמצן המומס במים יש השפעה רבה על יבול הדגים.
כדי להגביר את ריכוז החמצן במים, מופעלות בבריכות מזרקות (המכונות "חמצניות"), שבאמצעותן המים באים במגע עם האוויר ומועשרים בחמצן.
איכות המים בבריכה חייבת להישמר היטב, כדי למנוע התפתחות של גורמי מחלות העלולים לפגוע בדגים ולהקטין את היבול.
בתום מחזור גידול, לאחר שהדגים הגיעו למשקל הרצוי ונאספו, מרוקנים את הבריכה ומעבירים את המים לבריכה אחרת, נמוכה יותר.
המים המזוהמים, שהצטברו בהם חומרי פסולת רבים, עוברים שם תהליכי טיהור.
המים המטוהרים נשאבים בחזרה לבריכת הגידול ומשמשים לגידול המחזור הבא, או שהם מוזרמים להשקיית שדות.
אף על פיש ההיסטוריוגרפיה הרשמית של איגוד מגדלי הדגים בישראל מציין את ראשיתו של ענף בריכות הדגים ביישוב היהודי בארץ ישראל בשנת 1938 במימי הסחנה, נעשו ניסיונות שונים לגידול דגים כבר בשנות ה-20, ניסיונות שלא צלחו.
הניסיון הקרוב ביותר למימוש היה בשנת 1926 כאשר מרדכי שוורץ הביא דגים לבריכת ההשקיה של מקוה ישראל.
הניסיון נכשל לאחר שנאסר לחפור עוד בריכה מחשש שהבריכה תביא לריבוי יתושים.
בהמשך הקים מרדכי שוורץ את "משק שוורץ" על תל נעמה כדי לגדל דגים בעמק החולה.
בתחילת 1947 כבר הגיע היקף בריכות הדגים ל-11,000 דונם שייצרו כ-1,200 טון דגים בשנה.
בשנת 1953 היו בישראל כ-33,600 דונם של בריכות דגים, שקרוב ל-40% מהם השתמשו במים מלוחים.
כ-65% משטח בריכות הדגים השתמשו במים מלוחים.
בשנת 1971 ירד שטח הבריכות לכ-47,000 דונם והתפוקה עלתה לכ-12,500 טון, בעקבות הכנסת שיטות גידול חדשות תוך שימוש בהעשרת המים בחמצן.
בשנת 1973 היו בישראל כ-50,000 דונם של בריכות דגים שצרכו כ-120 מיליון קוב מים בשנה, מתוכם כ-80 מיליון קוב מים ראויים לשתייה.
הבריכות ייצרו בשנה כ-17,000 טון דגים.
בשנת 1985 ירדה תוצרת הדגים לכ-12,000 טונות בשנה.
מספר המשקים שעסקו בגידול דגים ירד אף הוא מכ-70 שנות ה-80 לכ-45 בשנת 2010. בשנה זו הגיעו שטחי בריכות הדגים לכ-29,000 דונם, ויוצרו בהם כ-18,000 טון דגים.
יבולי בריכות הדגים בישראל היו מהגבוהים בעולם ושיטות גידול שפותחו בישראל נלמדו בארצות אחרות.
עיקר ייצור הדגים בבריכות הדגים בישראל היה עבור השוק המקומי.
בשנות ה-70 התקיים ייצוא של דגים לאיראן ובשנות ה-80 החלו לייצא דגים למדינות נוספות.
בשנת 1981 הוחל בגידול דגים בבריכות בערבה, תוך ניצול מי תהום מליחים ומזג האוויר החם ברוב ימות השנה.
המחסור במים מתוקים בישראל והמחסור בשטחים הביאו לפיתוח מואץ של שיטות מתוחכמות לגידול דגים, שיטות החוסכות במים ובשטחי קרקע ומאפשרות השגת יבולים גבוהים.
השיטות מבוססות על אכלוס דגים בצפיפות, בקרה יעילה על כמויות המזון והעשרה של המים בחמצן והוכתרו בהצלחה בניסוי שהתבצע במעוז חיים, טירת צבי ועין חרוד בשנת 1971. בריכות הגידול החדישות בנויות מבטון המכוסה בפלסטיק.
בתחתית הבריכה, במרכזה, נמצאת נקודת ניקוז, שניתנת לפתיחה מבחוץ ובעזרתה ניתן לרוקן במהירות את הבריכה ולהעביר את המים למתקן הטיהור.
להגברת הניצול של המזון בבריכה נוהגים לגדל כמה מיני דגים בבריכה אחת, כאשר כל מין ניזון ממזון אחר.
בדרך זו התחרות על המזון קטנה והגידול מהיר יותר.
שיטות גידול אלה משפרות במידה רבה את יבול הדגים, וגם תורמות לסביבה הודות לחיסכון במים ובקרקע.
בשנים האחרונות מתפתח מאוד ענף בריכות הדגים בנגב.
רוב הבריכות בישראל מצויות על קרקעות ביצתיות ומלוחות, שבהן מפלס מי התהום גבוה.
למעלה מ-70% של המים המשמשים בבריכות הם מים מליחים שאינם מתאימים להשקיה חקלאית.
עומקו של החלק הרדוד הוא כ-80 ס"מ והעמוק כ-2 מ'.
במשך שנים רבות הדגים הנפוצים בבריכות הם מינים של קרפיון, אמנון, קיפון ("בורי"), כסיף (וכן זן הכלאיים שלו, "נמסיף"), אמור לבן, Red Drum ("מוסר בריכות"), לברק חלק ובס הסלע.
בשנת 1971, לדוגמה, גודלו 10,600 טון קרפיונים ועוד 2,000 טון אמנונים וקיפונים.
בצפון ישראל, בחוות "פורל הדן", בקיבוץ דן מגדלים דגי טרוטה בבריכות שאליהן מוזרמים מימיו של נחל דן הסמוך.
דגים אלה זקוקים לטמפרטורת מים נמוכה ולריכוז חמצן גבוה, תנאים המצויים במים זורמים.
דגים בבריכות צפופות נוטים לסבול ממחנק עקב רמות נמוכות של חמצן, מריבוי של טפילים ומזיהום של המים בהפרשות ובחומרי הדברה.
ב-2018 שודר בחדשות כאן תחקיר של עמותת אנימלס שחשף פגיעה בדגים בבריכות הדגים בישראל ומתח ביקורת על הסבל הנגרם להם מתנאי הגידול, ההובלה וההריגה שלהם.
בין השאר חשף התחקיר שדגים שנחשבו בלתי מתאימים לשיווק הושלכו לגסוס מחוץ למים, ועובדים דרכו עליהם במכוון, ושבתגובה לזיהום הנוצר מהפרשות הדגים מגדלי דגים מרעיבים את הדגים לתקופות ממושכות שיכולות להגיע גם עד שבוע.
הרעבת הדגים לעיתים מובילה אותם לקניבליזם.
כמו כן, נחשף בבריכות הדגים שימוש בחומרי הדברה שנאסרו בישראל.
ציפורים נודדות לעיתים קרובות ניזונות מדגים בבריכות דגים, ובעיקר לאחר פגיעה במקורות מזון טבעיים, כתוצאה ייבוש ביצות ואגמים טבעיים והידלדלות הדגים במקורות מים טבעיים עקב דיג.
במטרה להרחיק ציפורים מהבריכות, נוקטים נגדן באמצעים כגון מיגון הבריכות ברשתות, הפחדה באמצעות ירי זיקוקים ופגזי סרק וירי באש חיה.
ציפורים רבות נפצעות ומתות כתוצאה מהירי.
גם רשתות עלולות לגרום להסתבכות ומוות איטי של עופות בר רבים, בהם גם כאלו שאינם אוכלים דגים.
הרחקת העופות עלולה להביא לעיתים לתוצאה הפוכה מהמבוקש, כאשר עופות שלא מצליחים לנוח ולאכול אינם מתקדמים במסלול הנדידה שלהם ובכך מתארך הקונפליקט.
בישראל, שמהווה ציר מרכזי לנדידת ציפורים מאפריקה לאירופה ומערב אסיה הקונפליקט עם בריכות דגים פוגע בשקנאים, קורמורנים, אנפות, לבניות ועוד.
מספר גופים להגנת הסביבה ובעלי החיים בישראל נאבקים בירי ופועלים להצלת עופות פצועים.
"בריכות הצאן", הידועות גם בשם "בריכות בית חסדא" הן שתי בריכות שנחפרו באפיקו של נחל בית זיתא בירושלים.
מיקומן היום הוא באזור החומה הצפון מזרחית של העיר העתיקה, ברובע המוסלמי צפונית לדרך שער האריות.
המקום שימש בתקופת בית המקדש השני כמאגר מים וכבריכות מרפא.
במאה ה־5 לספירה נבנתה במקום כנסייה גדולה שהוקדשה ל"מרים הקדושה של הפְּרוֹבָּטיקה" ונהרסה בתחילת המאה ה־11. מאוחר יותר בתקופה הצלבנית נבנה במקום מנזר צלבני שהוקם לזכר הנס, שעל פי המסורת הנוצרית, ביצע ישו במקום, ובסמוך, החל מן המאה ה־12, עומדת במקום כנסיית סנטה אנה הבנויה בסגנון בנייה רומנסקי.
במאה ה־8 לפנה"ס נבנה באתר בור מים לאספקת מים למקדש.
ייתכן שמקור בור המים הוא באגירת מי גשמים ושיטפונות שנותבו אל אזור העמק ונעצרו על ידי סכר.
מאוחר יותר נבנה במקום סכר ברוחב 6 מטר.
מן הבריכה המלאכותית בגודל של 40x50 מ' הובלו המים בתעלות לבית המקדש.
ייתכן כי זו הבריכה העליונה המוזכרת בספר מלכים בשם "הבריכה העליונה":
תיאור נוסף של בריכה מופיע בספר ישעיהו.
תיאור זה מעלה את ההשערה כי הבריכה אף שימשה את הכובסים בעיר:
במאה השלישית לפנה"ס, ככל הנראה ביוזמתו של שמעון הכהן הגדול, נבנתה בריכה נוספת במקום, תוך שימוש בסכר כבקיר חוצץ.
על פי הסברה המקובלת בריכות אלה נקראו "בריכות הצאן" מאחר ששימשו לשטיפת הצאן שהובא להקרבה כקורבן בבית המקדש.
בניגוד להנחה זו מצביעים החוקרים על שימוש שונה בבריכות: לפי הערכתו של הארכאולוג שמעון גיבסון הבריכות נבנו כחלק ממערכת המים של ירושלים, אך לא למטרת שתייה או נופש, כפי שטען למשל אליצור.
בעוד הבריכה הצפונית, בגודל של כ־53x40 מ', שימשה כמאגר מים ("אוצר"), שימשה הבריכה הדרומית, שגודלה כ־47x52 מ', כמקווה טהרה.
אל בריכה זו הוביל גרם מדרגות ברוחב של כ־35 מ' ובאורך של כ־53 מ', שאיפשר את הטהרה במקום.
הבריכות היו מוקפות בארבעה סטוים (פורטיקו) עם עמודים.
סטואה נוסף מוקם לצד הסכר החוצץ בין הבריכות.
בסכר נבנו פיר אנכי וכן מנהרה אופקית שבסופה שער, שקישרו בין שתי הבריכות ואיפשרו שליטה על המים.
תיאור של הבריכות מופיע בברית החדשה, שם מכונה האתר "בריכת בית חסדא".
על פי התיאור במקום זה עשה ישו נס כשריפא נכה:
שני גורמים, שהביאו לירידה בחשיבותן הפולחנית והשימושית של הבריכות בשלהי ימי הבית השני, היו בניית בריכת ישראל קרוב יותר לבית המקדש, והקמת החומה השלישית מצפון לעיר במאה ה־1, שאף עצרה את ניקוז הגשמים לבריכות.
לאחר שנת 135, עם בנייתה של "איליה קפיטולינה" כעיר פגאנית על ידי אדריאנוס, נבנו באתר מרחצאות מרפא לכבוד האל אסקלפיוס (Asclepius).
מכיוון שדרך הריפוי לרוב כללה אמבטיות וטבילות, הוקמו מקדשים מסוג זה סמוך למעיינות ומקורות מים.
בתקופה הביזנטית נבנתה במקום כנסייה גדולה בצורת בזיליקה שהוקדשה למרים, אם ישו.
היה זה במקביל לעליית מעמדה של מרים בפולחן הנוצרי, בייחוד עקב פעולותיה של הקיסרית אאודוקיה.
בניין הכנסייה, באורך של כ־45 מ' וברוחב של כ־18 מ', הוקם על גבי הסכר המפריד בין שתי הבריכות ועל גבי קשתות תמיכה גבוהות.
ב־615, בתקופת הכיבוש הפרסי של העיר, נפגעה הכנסייה – והיא שוקמה על ידי מודסטוס, פטריארך ירושלים.
תיאור הידוע כ"מסע אנטוניוס", המתוארך למחצית השנייה של המאה ה-7, מתאר את ההידרדרות במעמדה של הבריכה בתקופה זו:
בתחילת המאה ה־11 נהרסה הכנסייה בשנית, על ידי אל-חאכם באמר אללה הפאטימי.
לאחר מסע הצלב הראשון הוקם במקום מנזר קטן שהוקדש לנס הריפוי של ישו.
הצלבנים בנו על חורבות הכנסייה הביזנטית קפלה קטנה, וסמוך לה בנו כנסייה גדולה שהוקדשה לאנה הקדושה, אמהּ של מרים.
הצלבנים הפרידו בין שתי המסורות: זו של ריפוי הנכה וזו של לידת מרים, והעבירו את האחרונה לכנסייה החדשה של סנטה אנה.
לצד הכנסייה החדשה הקימו הצלבנים מנזר.
כנסיית סנטה אנה, שנבנתה בשנות הארבעים של המאה ה־12, והיא דוגמה לטיפוס הנפוץ ביותר של כנסייה צלבנית בארץ ישראל: בסיליקה עם אולם תווך ושתי סיטראות המסתיימות במזרח בשלוש אפסידות מקבילות.
המבנה משלב סגנון בנייה רומנסקי מוקדם עם מסורות בנייה מקומיות נוצריות קדומות והשפעות ביזנטיות, כגון הכיפה מעל מקום ההצטלבות של אולם התווך עם בית הרוחב (טרנספט).
באגף הימני מדרגות המובילות לקריפטה מהתקופה הרומית, שעל פי המסורת היא מקום לידתה של מרים.
חמש שנים לאחר תבוסת הצלבנים ב־1187 הפכה הכנסייה למדרסה מוסלמית (בית ספר מוסלמי) כפי שמתואר בכתובת מעל למשקוף הכניסה: "בשם אללה הרחום והחנון.
כל הטוב והיפה שעלה בגורלכם הוא מאללה.
מדרסה מבורכת זו נבנתה עבור הווקף על ידי אדוננו צלאח א-דין סולטאן האסלאם והמוסלמים".
בזכות הפיכתה של הכנסייה למדרסה בסמיכות לכיבושה של העיר על ידי צלאח א-דין, נשמר המבנה היטב, והוא משמש כאחת הדוגמאות היפות ביותר לארכיטקטורה הצלבנית ברחבי ירושלים.
במהלך המאה ה־19 שימש המבנה כאורווה של חיל המצב הטורקי, ששכן בקרבת מקום.
לצליינים לא הותרה הירידה לקריפטה דרך המדרגות, אך הותר להם להיכנס דרך חלון קטן, אותו מראים בכנסייה עד היום.
ב־1856 נמסרה הכנסייה לנפוליון השלישי, כאות תודה על עזרתם של הצרפתים במלחמת קרים.
הכנסייה שוקמה על ידי האדריכל הצרפתי מוס (Mosse) שהצניע את התוספות המאוחרות.
מוס גם ערך את החפירות הראשונות באתר בריכות בית חסדא.
הכנסייה נמסרה על ידי נפוליאון למסדר האבות הלבנים, החברים במסדר שנוסד למען פעילות מיסיונרית באפריקה.
מתחם סנטה אנה הוא, איפוא, בין המקומות היחידים בארץ הקודש בהם מוצאים את נזירי המסדר דרך קבע.
האבות הלבנים חיפשו דרך לעזור לכנסייה הקתולית המזרחית בארץ הקודש ולכן פתחו במקום סמינר לכמרים מלכיתים (יוונים קתוליים) בשנות השמונים של המאה ה־19.
שְׁמוּרַת בְּרֵכַת בַּרְאוֹן היא שמורה הנמצאת בצפון רמת הגולן, צפונית לקיבוץ מרום גולן.
הבריכה נוצרה משפך בזלת שהפך לבריכת מי גשם.
עומקה של הבריכה כארבעה מטרים וקיבולתה כמאה אלף מטרים מעוקבים.
בכל עונות השנה ישנם מים בבריכה, ולעיתים קופאת שכבת המים העליונה בחודשי החורף.
בערבית נקראת הברכה ברכת בב אל-הוא (שער הרוחות), על שם ההר הסמוך תל ברעום (הר בראון).
ערביי הכפר בב אל-הוא השקו את עדריהם ממי הבריכה.
בבריכה חיים בעלי חיים כדוגמת אילניתיים, חפריתיים, טריטון הפסים, נחש המים, סרטנאים, צדפות, צפרדע הנחלים, קרפדיים, שטרגליים.
ליד הבריכה מקננים ברכיות וטבלן גמדי.
בבריכה ניתן לראות צמחי מים רבים: אגמון האגם, בוציץ סוככני, גומא, דמסון כוכבני.
כמו כן בשולי הבריכה נמצאים סוגים של נורית.
הראובני עמנואל, קום התהלך בארץ, משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
בְּרֵכַת הַמְּשֻׁשּׁים הוא כינויה של בריכה טבעית המצויה בנחל משושים בחלקה המרכזי-דרומי של רמת הגולן.
הבריכה זכתה לשמה בזכות עמודי מסלע הבזלת בעלי חתך משושה.
מימיו של נחל משושים הזורמים באפיק הבזלתי יוצרים מספר מפלי מים קטנים.
כוחות הבלייה המכנית במרוצת מיליוני השנים יצרו את הבריכה.
קירותיה של הבריכה בנויים מעמודי בזלת בצורת מצולעים, אשר נראים כאילו עוצבו בידי אדם, ומכאן שמה.
גובה העמודים מגיע לכ-5 מטרים, כאשר רובם בעלי חמש או שש צלעות.
עמודי הבזלת נוצרו תוך כדי התקררות זרמי לבה לאחר התפרצות געשית.
צורת המצולע מתקבלת כאשר פני הלבה מתקררים ומתכווצים, לעומת פנים הלבה אשר עודו לוהט ומוסיף לנוע.
הבדלי הטמפרטורה בין החלק החיצוני והפנימי של הלבה גורמים לסידוק המעטה החיצוני.
בהמשך, מהתפתחות סידוק זה נוצרת צורת המצולעים (לרוב צורת משושים).
קירות של עמודי בזלת בצורה זו מצויים במקומות נוספים ברמת הגולן, למשל בנחל זוויתן ובמפל עיט.
בזלת עמודית היא תופעה געשית נפוצה, ועמודי בזלת נוצרים בקני מדה מגוונים (קירור מהיר יוצר עמודים קטנים יותר).
בריכת הסולטן היא בריכת אגירה בירושלים שהורחבה על ידי הסולטאן הממלוכי ברקוק בשנת 1392 ותוקנה בידי הסולטאן העות'מאני סולימאן הראשון בשנת 1536, במהלך המאה ה-16. אזור זה שימש כחמאם של עשירי ירושלים וכיום משמשת כתיאטרון פתוח לאירועי תרבות רבי משתתפים.
הבריכה ממוקמת בחלקו הצפוני של גיא בן הינום, למרגלות חומת העיר העתיקה ממערבה.
היא הוקמה בדרך של בניית סכר לרוחב הגיא, שעצר את ניקוז הגיא דרומה לעבר נחל קדרון ויצר מאגר מים.
במקומו של הסכר עבר קודם לכן גשר עתיק, עליו עברה אמת המים שהובילה מים מבריכות שלמה שליד בית לחם אל ירושלים והר הבית.
מידותיה המקוריות של הבריכה היו אורך 40 מ', רוחב ליד הסכר 20 מ' והעומק ליד הסכר 4 מ'.
לאורך כל הבריכה התגלתה תעלה חצובה מקורה ומטויחת מהתקופה הרומית.
הבריכה עצמה בנויה על בריכות קדומות יותר, וייתכן כי מזוהה עם בריכת הנחשים שהזכיר יוסף בן מתתיהו בספרו מלחמות היהודים עם הרומאים, וכ-'בריכת בת שבע' בפי עולי הרגל הנוצרים.
בתקופה הצלבנית כונתה הבריכה "בריכת גרמנוס".
הבריכה שופצה לאורך ההיסטוריה כמה פעמים, כאשר בפעם האחרונה היה זה בתקופת הסולטן הממלוכי ברקוק בשנת 1392. ברקוק ציווה להגדיל את הבריכה עד כי ממדיה הגיעו לאורך של 167 מ', רוחב של 67 מ' ועומק של 12 מ'.
שמה של הבריכה מקורו בשיפוץ זה וקיימת התייחסות אליה כבריכת הסולטן כבר בתקופה הממלוכית על ידי מוג'יר אל דין.
הסולטן סולימאן הראשון עשה שתי פעולות עיקריות כאשר שלט בארץ ישראל, בתקופת השלטון העות'מאני בארץ ישראל:
בנה מחדש את חומות העיר העתיקה בירושלים על מנת להגן על תושביה.
תיקן מתקני מים רבים ושיפץ את מאגר המים בגיא בן הינום על מנת לספק מים לעולי הרגל הרבים.
על סכר הבריכה בנה הסולטאן סולימאן סביל לשימוש עוברי רגל, והציב במקום כתובת אשר שניהם השתמרו עד ימינו.
בשל הכתובת הזו מזוהה הבריכה עם הסולטאן סולימאן.
כיום עובר מעל הסכר (וליד הכתובת) הכביש של רחוב דרך חברון.
בתקופה העות'מאנית, בימות הקיץ בהם הבריכה הייתה יבשה, היה מתקיים בבריכה שוק למכירת בהמות.
בין מלחמת העצמאות ומלחמת ששת הימים הייתה הבריכה שטח הפקר בין ישראל לירדן.
לאחר מלחמת ששת הימים הוכשר מתחם הבריכה וכיום הוא משמש כתיאטרון פתוח בו מתקיימים אירועי תרבות שונים.
הבריכה מהווה רצועת חיץ ירוקה מחוץ לעיר העתיקה.
על צלע ההר שממערב לבריכה ממוקמות השכונות ימין משה ומשכנות שאננים, מצפון לה חוצות היוצר, ומדרום לה המשכו של גיא בן הינום.
לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד ירושלים, יזם ראש עיריית ירושלים טדי קולק את פיתוח סביבת השכונות ימין משה ומשכנות שאננים כאזור תרבות ואמנות, בין השאר הוקמו באותה עת: חוצות היוצר, המרכז למוזיקה ירושלים במשכנות שאננים, בית הקונפדרציה ותיאטרון החאן.
בשנת 1981 עבר גם סינמטק ירושלים לאזור.
כחלק מתוכנית זו, הקרן לירושלים פיתחה את בריכת הסולטן כמתחם לאירועי תרבות.
נבנתה במה ומתחתיה חדרי הלבשה.
בנוסף החליטה עיריית ירושלים לכרות מעבר בסכר העתיק, כדי לחבר בין הבריכה לגיא בן הינום, המעבר נועד לשמש ככניסה נוספת לבריכה בעת אירועי תרבות ולשפר את הגישה אליה.
מאז, בבריכת הסולטאן מתקיימים כמידי שנה מופעים ואירועים שונים רבי משתתפים.
במקום מוקרן על מסך ענק סרט הפתיחה של פסטיבל הקולנוע ירושלים, נערכות בה הפקות של פסטיבל ישראל, הפקות אופרה תחת כיפת השמיים.
אמנים בינלאומיים רבים ערכו הופעות באתר הייחודי, מול חומות העיר העתיקה, במהלך ביקורם בישראל, בהם להקת דייר סטרייטס (שהשיקה בה את המופע הבינלאומי "Brothers in Arms" ב-1985), יורית'מיקס, לאונרד כהן, ג'יימס טיילור, אריק קלפטון, בוב דילן, טום פטי, ג'ת'רו טאל, מדונה ואחרים.
החל משנות התשעים הורחב מתחם יריד חוצות היוצר (המתקיים כל שנה באוגוסט) מתחומי חוצות היוצר אל בריכת הסולטאן, תוך שהוא כולל הופעות מוזיקה, סדנאות יצירה, פעילויות לילדים ותצוגות של אומנים מארצות חוץ (ביתנים בולטים הם של ארצות דרום אמריקה, סין, רוסיה ארצות אפריקה ועוד).
במקום התארחו גם הופעות האיחוד של להקת כוורת ב-1984, 1990 ו-2013 והופעות של אמנים ישראלים רבים כשלום חנוך, עידן רייכל, שלמה ארצי, יהורם גאון, משינה, אהוד בנאי, אביב גפן, אברהם פריד, חנן בן ארי, ישי ריבו ורבים אחרים.
בספטמבר 2023 אירח המקום את גביע אירופה בכדורסל 3x3.
בריכת הסטרותיון היא בריכת מים בעיר העתיקה בירושלים.
כיום ממוקמת ברובה במרתף מנזר האחיות ציון בויה דולורוזה ובחלקה הקטן בשטח מנהרות הכותל.
פירוש השם הוא "עפרוני" (מין ציפור קטנה) או דרור .
ראשית הבריכה ככל הנראה בתקופת הורדוס.
הורדוס הקים מצפון להר הבית את מצודת אנטוניה.
את המצודה הקיף חפיר עמוק שגדותיו חצובים בסלע (ניתן לראות את חציבת החפיר בצוק עליו בנוי בית הספר אל עומריה וכן במנהרות הכותל).
חלק מהחפיר התמלא מים בימות הגשמים.
המים הגיעו מצפון לעיר, ביובלי נחל בית זיתא.
בתוך החפיר נחצבה הבריכה ששימשה לאספקת מים למצודה, ליד שער שכם התגלו שרידי אמת מים שניקזה את מי הגיא המרכזי אל הבריכה.
הבריכה הייתה קטנה יחסית לבריכות המים הגדולות של העיר (בריכות הצאן), 53X15 מטר גדלה ולכן זכתה בשם "עפרוני".
בימי הקיסר הדריאנוס (שנת 135 לספירה) נבנה מעל שטח החפיר פורום.
הבריכה שאצרה את מימי הגשמים, על מנת שלא יציפו את הפורום, קורתה בשני קמרונות מקבילים והפכה למאגר מים תת-קרקעי.
מעל הקמרונות נבנתה הרחבה המרוצפת של הפורום.
בעת חפירת היסודות למנזר האחיות ציון, בשנות ה-60 של המאה ה-19 התגלו שרידי הפורום מימי הדריאנוס (שזוהו בטעות כרחוב ההרודיאני עליו צעד ישו לקראת צליבתו).
מתחתם התגלו הקמרונות המרשימים ותחתם בריכת המים, ששולבה במרתף המנזר.
המנזר עצמו בנוי ברובו על גבי קמרונות הבריכה.
כאשר הגיע לירושלים החוקר צ'ארלס וורן, ב-1867 הוא הוזמן לבקר בממצאים החשובים ואף ביצע סריקה מדוקדקת של הבריכה, כאשר הוא שט על רפסודה קטנה, עשויה מדלתות ישנות, חותר בידיו ומחזיק נר בפיו..
וורן גילה שמן הבריכה ניתן להגיע למערכת מים עתיקה המובילה אל הפינה הצפון-מערבית של הר הבית.
מערכת שנחסמה עקב בניית האנטוניה על ידי הורדוס (המקטע האחרון כיום במנהרות הכותל).
גילוי זה החריד את הנזירות כיוון שמשמעותו הייתה שניתן לחדור אל המנזר מבחוץ, דרך הבריכה.
לפיכך נבנה קיר אבנים המחלק את הבריכה לכ-2/3 בשטח המנזר ו-1/3 מחוצה לו, מתחת לרחוב הויה דולורוזה.
כיום ניתן לבקר בשני חלקי הבריכה.
המבקרים במנהרות הכותל יסיימו את דרכם מתחת לפני האדמה על גדות שליש הבריכה, אשר בדרך כלל מלאה מים.
מפעילי האתר הקימו גשר קל שמאפשר למבקרים להלך מעל פני הבריכה.
את חלקה הגדול יותר של הבריכה ניתן לראות מתוך מנזר האחיות ציון בוויה דולורוזה, המקום פתוח בדרך כלל למבקרים.
בעבר הייתה הבריכה מלאה, אולם מאז שיפוצים שנערכו במנזר בשנת 2006 הבריכה ריקה ממים.
עדכון: נכון לשנת 2025 הבריכה מלאה במים בחלק של מנהרות הכותל
בריכות שלמה הן שלוש בריכות אגירה צמודות זו לזו, השוכנות כ-4 קילומטרים דרומית לבית לחם, בדרום הכפר אל-ח'דר בואכה גוש עציון.
הבריכות נבנו בימי בית שני.
יוסף בן מתתיהו מזכיר את המעיין ואת התעלה המובילה את המים לירושלים במילים: "ופילטוס התקין צינור מים לירושלים על חשבון כספי ההקדשות ומשך את ראשית הזרם ממרחק מאתים ריס.
אך היהודים לא היו מרוצים מעבודות המים ורבבות הרבה של אנשים התגודדו וצעקו כנגד שיפסיק את המעשה שבכוונתו לעשות".
אין ודאות מתי נבנו הבריכות, אך ישנה סברה כי הדבר נעשה בתקופה החשמונאית או לכל המאוחר בתקופת הורדוס, שבה שופץ בית המקדש השני, מה שהביא לגידול רב במספר עולי הרגל, ואלה נזקקו לאספקת מים גדולה יותר.
מערכת אמת המים שעברה דרך בריכות שלמה הייתה בעלת תפוקה של 60 מטרים מעוקבים לשעה לפי אחד האומדנים.
הארכאולוג צבי אילן סבר כי הבריכות נבנו בתקופת האימפריה הרומית (שלהי המאה ה-2), וביסס את סברתו על הממצאים של מבנה נקבת המים .
ייתכן כי הבריכה השלישית והנמוכה מכולן נחצבה בתקופת הממלוכית, בימיו של הקיסר ביברס, כיוון שבמהלך המאה ה-10 תיאר הגאוגרף המוסלמי מוקדסי שתי בריכות, ואילו הנוסע פליקס פברי, שביקר במקום במאה ה-15, תיאר שלוש בריכות.
בסמוך לבריכות נמצא האתר הארכאולוגי "ח'רבת אלח'וח'", המזוהה עם העיר המקראית עיטם, אשר חז"ל מזכירים את אמת המים שקישרה בינה ובין ירושלים.
כמו כן, יוסף בן מתתיהו הזכיר בספרו קדמוניות היהודים כי שלמה המלך נהג לנפוש בעיר "עיטן", המרוחקת שבעה מיל מירושלים, ובה נמצאו גנים ומים למכביר.
ב-1924 יזמו שלטונות המנדט הבריטי את שיקום הבריכות והמעיינות המזינים אותן, משימה שהופקדה בידי גדוד עבודה דתי בראשות הרב ישעיהו שפירא, שאף התגורר לצורך העבודות בבניין המצודה.
מנהרת ואדי דיאר נוקתה, ובקצה שלה הוקם סכר לאגירת מי גשמים.
מתקן ויסות הזרים את המים לבריכות.
באותה שנה החלה ירושלים לקבל מים מעין פרת, וב-1934 ממעיינות ראש העין, אך גם לאחר מכן שימשו המעיינות ובריכות שלמה כמקור מים חשוב עבור העיר.
ירושלים המזרחית ניזונה ממקורות אלה עד מלחמת ששת הימים.
כיום משמשים המים את חקלאי הכפר הערבי ארטאס לצורכי השקיה.
ב-1890 תיאר אברהם משה לונץ את עין סלי, המעיין העיקרי במקום, ואת שלוש הבריכות (מאז לא היה שינוי במבנה הבריכות).
המעיין הוא מסוג מעיין חתום, ונובע במרחק של כ-180 צעדים מערבית למבצר.
מקורות המים העיקריים של הבריכות היו מעיין 'עין ואדי ביאר' (סמוך לאפרת של היום), מי גשמים שנאגרו והמים ממעיינות הסביבה.
קטעי מוביל המים מהמעיין עד הבריכות מצביעים על מורכבות רבה במסלול שלהן.
תחילת המוביל היא במנהרה חצובה, לאחר מכן הוא לסירוגין מעל ומתחת לפני הקרקע, ולאורך כל מסלולו הוא בשיפוע המאפשר למים לזרום בקלות אל בריכות שלמה.
אורך תוואי האמה הוא 4.7 קילומטרים, והוא הושג באמצעות חפירת מנהרות ארוכות דרך ההרים באמצעות פירים אנכיים או אלכסוניים.
לאורך האמה נמצאו 23 פירים, שהעמוקים מביניהם מגיעים לעומק של 33 מטרים.
שרידים מאמת המים המובילה מבריכות שלמה לירושלים נמצאו בבית לחם, ליד ארמון הנציב ובקטע המכונה "כביש האפיפיור" שליד חומות העיר העתיקה.
בחלק מחוליות הצינור נמצאו כתובות חקוקות בלטינית של שמות מפקדי הגדודים בלגיון העשירי פרטנסיס, שככל הנראה פיקדו על בניית קטעי האמה הללו.
כתובות אלה הן הבסיס לסברה שהצינור והאמה הוקמו על ידי חיילי הלגיון העשירי בעת שהותם בירושלים במאה ה-2.
סמוך לבריכות נמצאים שרידיה של מצודת "קַלַעַתּ אִלְבּוַּראךְּ" (מבצר הברכות) החרבה, הנקראת ככל הנראה על שם שלוש הברכות הסמוכות לה.
לפי הכתובת בערבית, החרותה מעל הכניסה, המצודה נבנתה ב-1617 על ידי סולימאן הראשון.
המצודה נועדה להגן על בריכות האגירה ומערכות המים מפני חקלאים מקומיים וסוחרי מים.
עד אמצע המאה ה-19 שוכנו בה חיילי האימפריה העות'מאנית.
לאחר סלילת הדרך לחברון ננטשה המצודה ונחרבה.
בריכת דורה או שלולית החורף היא בריכת חורף בדרום העיר נתניה אשר סביבה התפתח פארק ציבורי המהווה את אחד מהפארקים הראשיים בעיר (ובדרום העיר בפרט) ובצידו המערבי אף עובר שביל ישראל.
הבריכה והפארק נמצאים צפונית מזרחית לשמורת האירוסים (כביש ראשי מפריד ביניהן) בין שכונות האירוסים, נוף גלים (גלי ים), נאות שקד (אזורים), רמת יגאל ידין (לשעבר שיכון דורה) ואגמים.
השטח סביב השלולית (300 דונם) הוכרז כשמורת טבע.
אך תהליכי העיור שחלו סביבה גרמו לפגיעה במגוון הביולוגי העשיר אשר שכן בה, ובנוסף השפיעו על היקוות המים לבריכה.
הבריכה (כמו עוד בריכות חורף רבות וחשובות, כבריכת יער בחדרה), מהווה שריד לבריכות החורף ובתי הגידול הלחים הרבים שכיסו את אזור השרון שיובשו עד תחילת המאה ה-20.
במפת "הקרן לחקר ארץ ישראל" (PEF) משנת 1880 נקראת הביצה "Bass el Hindi"
(בתרגום חופשי מערבית: "הביצה של ההודי" בהקשר לקולניאליזם הבריטי בהודו).
בסיס חטיבת אלכסנדרוני וחזית המזרח במלחמת העצמאות, המוכר גם כ"בסיס אלכסנדרוני" וקודם להקמת המדינה היה בסיס צבאי בריטי, הקיף את השלולית, ונודע בשם "מחנה דורה" על שם דורה אבן, אשת דן אבן, מפקד החטיבה (בדומה לשיכון דורה).
בשלולית החורף בנתניה חורפים מחודש אוקטובר ועד סוף מרץ מיני עופות מים רבים, כגון: ברכייה, יאורית מצרית, מרית צפונית, אגמייה מצויה, שרשיר מצוי, ברווז חד-זנב (מגיע לעיתים נדירות, בעיקר בסתיו), סופית מצויה, טבלן גמדי, נחליאלי לבן, אנפית בקר ורלית המים.
בין העופות המצויים בשלולית במשך כל השנה הם: שלדג לבן-חזה, פרפור עקוד, שלדג גמדי, בז מצוי וירגזי מצוי.
בתחילת חודש מרץ ניתן לראות גם צבים בהטלת ביצים על שפת השלולית.
באביב, מגיעים לשלולית מיני חסידאים חולפים, כגון: אנפית סוף, אנפת לילה מצויה, לבנית קטנה, אנפה ארגמנית, אנפית גמדית, מגלן חום ולעיתים אף חסידה לבנה.
באביב ניתן גם לראות את השרקרק המצוי שמגיע לשלולית בעונה זו, ואת התור המצוי.
לשלולית החורף מגיעים מיני דורסים, כגון: הדאה שחורת הכתף או הבז המצוי שמצויים בשלולית כל השנה.
כמו כן, נמצאים בשלולית במהלך החורף בנתניה בעלי חיים רבים, כגון: קרפדה ירוקה, טריטון הפסים (בסכנת הכחדה), צפרדע נחלים, אילנית מצויה, סרטן דפניה וחפרית מצויה.
בסתיו ניתן לראות בשלולית מיני ציפורי שיר חולפות כגון: חנקן אדום-גב, חנקן נובי, נחליאלי זנבתן, פפיון העצים, חטפית אפורה, זהבן מחלל ומיני סבכיים שונים.
כמו כן ניתן לראות בעונה זו גם את הסבראש.
הפארק הוכשר בשנת 2003, על ידי תורמים מאנגליה, בעקבות הפיגועים הקשים אשר פקדו את העיר במהלך האינתיפאדה השנייה.
הוקמו בו גני שעשועים, שביל הליכה מסביב לפארק ומקומות המתאימים לעשיית פיקניקים.
בפארק הוקמה במה המשרתת את הציבור הדרומי במהלך חגיגות שנתיות במקום בעיקר ביום העצמאות וכן בפורים, וכמו כן סקייטפארק וגשר גדול שמחבר בין השמורה הגדולה ("גשר השמורות") שנחנכו ב-2016.
קיים אזור לא מפותח בשוליים הדרומיים של הפארק, מהווה שדה בור קטן עם מיני צמחים רבים, הגוברת כלפי מערב, לעבר שולי הפארק הקרובים ביותר לשמורת האירוסים.
בשטח זה צומחים מיני צמחים רבים, ביניהם: אירוס הארגמן, בן-חצב יקינתוני, שום תל אביב, שומרר בואסייה, רותם המדבר, אטד החוף, מתנן שעיר, חצב מצוי ועוד.
אזור זה מהווה גם בית גידול למיני בעלי חיים כגון: שועל מצוי, נמייה מצויה, קיפוד מצוי וקיפוד חולות.
נחושית החולות, נחושית עינונית, תן זהוב, גרביל חוף ודורבן מגיעים משמורת אירוס הארגמן הסמוכה (דרך המעבר לחיות שהוקם בין שמורת האירוסים לפארק).
ניתן לראות באזור זה גם בעלי חיים בסכנת הכחדה כגון: שנונית השפלה או צב היבשה המצוי.
בריכת בנימין היא מאגר מים הנמצא במושבה זכרון יעקב.
הבריכה נבנתה בשנת תרנ"א 1891, בימיו של מנהל המושבה, יעקב בן שימול, והיא נושאת את שמו של הברון אברהם בנימין אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
עד הקמת הבריכה הובילו תושבי המושבה מים מן המעיין, הסמוך ליקב, באמצעות חביות.
ב-1891 הוקמו טחנת קמח ובית בד בסמוך למעיין ופעלו באנרגיית קיטור.
מנוע הקיטור הראשון, שהספקו היה 12 כוח סוס, אפשר להעלות את המים במעלה ההר לבריכת בנימין.
מעל הבריכה ניצבו שני מכלי נחושת גדולים בהם נאגרו המים, כך נוצר לחץ שאפשר זרימה מבריכת בנימין לברזיות שהותקנו ברחובות המושבה, ומאוחר יותר לבתי האיכרים.
במשך השנים, ועם הגידול במספר התושבים, הוחלפו מנועי הקיטור מספר פעמים במנועים בעלי הספקים גדולים יותר.
בחזית הבריכה קבועה כתובת בזו הלשון "ברכת בנימין למזכרת הנדיב אשר קם על נדיבות ויזל מבארו מים.
ועל הברכה יזכרו לטוב צירו הנאמן השר אליהו שייד ופקידו עושה דברו הא'[דון] יעקב בן שמואל הי"ו".
מתחת לכתובת היו שלוש ברזיות ושוקת שסיפקו מים לאנשים ולבהמות.
בגג הבריכה קיימת נקודת תצפית וממנה נשקף נוף של זכרון יעקב, שפיה, בת שלמה וממערב חוף הים והיישובים שלאורכו מחיפה בצפון ועד חדרה בדרום.
כיום משמשת הבריכה כאתר תיירות לאורכו של מדרחוב המייסדים, ובמסגרת שימור אתרים נערך שיפוץ של הבריכה.
בריכת הקשתות היא בריכה תת-קרקעית לאגירת מים השוכנת בצפון העיר רמלה ואשר נחפרה בתקופתו של הארון א-רשיד (763–809), הח'ליף החמישי מבית עבאס.
הבריכה היא חלק ממאגרי המים שנבנו בתקופת בית עבאס, והיא נודעה גם בשמות "בריכת העיזים", "בריכת הבת הכופרת" ו"בריכת הלנה".
השם בריכת הקשתות הוענק לראשונה בשנת 1961, עם פתיחת האתר לביקורי תיירים.
כיום האתר מהווה מוקד תיירות כאשר ניתן בתשלום לשכור סירה ולשוט במאגר.
מבנה הבריכה הושלם בשנת 789, וזאת על-פי כתובת בערבית שנמצאת בכניסה אליה:
הבריכה היא המבנה היחידי בארץ ישראל שניתן לשייכו באופן וודאי לתקופה העבאסית.
שטח הבריכה הוא כחצי דונם, וגובה תקרתה כתשעה מטרים.
עומקה מגיע למטר בודד ונפחה הוא כ-5,700 מ"ק (בדומה לשלושת מאגרי המים שליד המסגד הלבן בעיר, שנפחם ביחד עומד על כ-6,000 מ"ק).
הבריכה הוארה בעזרת פתחים בתקרתה, ששימשו גם להורדת דליי מים לשאיבה.
הגג נתמך על ידי שלושה טורי עמודים.
בכל טור חמישה עמודים, ובין כל זוג עמודים ישנה קשת תומכת.
מבנה הבריכה מהווה תקדים ראשון לשימוש בקשת מחודדת, ודגם זה אומץ לימים בידי הצלבנים, נדד עימם לאירופה והתפתח, לקראת סוף המאה ה-12, לקשת הגותית.
הבריכה נבנתה באיכות גבוהה ונשתמרה על אף רעידות האדמה הרבות שפקדו את רמלה, שחלקן אף החריב אותה.
כיום אוגרת הבריכה מי הגשמים, אך בעבר ניזונה ממי מעיינות מסביבות תל גזר שהובאו אליה באמצעות אמת מים.
האמה נתגלתה במהלך חפירות וסלילת כביש 6.
הבריכה הופיעה בסצנה מהסרט "חסמבה ונערי ההפקר".
היא נחשבת לאטרקציה תיירותית, וניתן לשוט בסירות בתוך המאגר.
המקום שופץ ונפתח מחדש בקיץ 2009.
בריכת הקשתות על שם הקשתות והקמרונות המרשימות שתומכים בתקרת המבנה.
"בריכת העיזים" או ביר אל עזיזה (ענזייה).
השם "בריכת הבת הכופרת" (ברכת אל-בינת אל-כפר) מבוסס על אגדה אודות אישה נדיבה שחפרה את הבריכה עבור תושבי העיר הצמאים, ועם השלמתה אמרה לאללה כי הוא לא נתן מים לעיר בעוד שהיא עשתה כן.
לשמע דברי הכפירה התגעשו מי הבריכה והטביעוה.
בריכת הלנה הקדושה על-שמה של פלוויה יוליה הלנה, אימו של הקיסר הרומי קונסטנטינוס, שהתיר את הנצרות (אשר נאסרה לפניו) והתחיל את התהליך שבסופו הפכה לדת הרשמית של האימפריה הרומית.
בריכת גלית הייתה בריכת שחייה עירונית בשכונת יד אליהו שבתל אביב.
הבריכה הוקמה ב-1964 סמוך להיכל הספורט יד אליהו, במטרה ליצור במקום קומפלקס ספורט, ונבנתה כבריכה עירונית בצורת האות "ר", במימון עיריית תל אביב.
מטרת המתכננים הייתה להקים בריכה שיהיו בה תחרויות שחייה רבות ומשחקי כדורמים.
זו הייתה הבריכה הראשונה שהוקם בה יציע צופים, עם מקום למאות צופים.
אולם יציע הצופים מוקם בצורה לא טובה, ומי שישב עליו, היה בקצה המסלול ולא לאורכו, ולכן ראה את הפעילות ממרחק של עשרות מטרים, מה שפגם בהנאת הצפייה.
בבריכה גם התקיימו קורסי הכשרה לנוער במסגרת מציל חובב.
ב-1965, במסגרת משחקי המכביה השביעית, אירחה הבריכה את תחרויות השחייה, שבהן החל לדרוך כוכבו של צעיר בן 15 מארצות הברית, מארק ספיץ, שזכה בארבע מדליות.
בריכת גלית נחשבה תמיד בריכה חמה.
שלא כמו בריכת גורדון, בה היו המים מוחלפים מדי יום במי תהום מלוחים השאובים מעומק 150 מטרים, ובשל כך היו צוננים, המים בבריכת גלית התחממו בשמש הקיץ של תל אביב.
לפני תחרויות היו שופכים לבריכה כמויות גדולות של קרח כדי לצנן את המים.
באמצע שנות התשעים אירחה בריכת גלית את תחרות אליפות אירופה לנערות בשחייה אמנותית.
בתחילת שנות ה-2000 החל מעמדה של הבריכה להתדרדר.
בריכות חדשות הוקמו ברחבי העיר וכן מועדוני ספא.
תושבי מזרח ודרום תל אביב שהיו לקוחותיה העיקריים הפסיקו לפקוד אותה עקב כך, וגם ניסיון של התקנת מגלשות מים במורד יציע הצופים לא הצליח להציל את הבריכה.
משנת 2005 היא עמדה נטושה עד הריסתה ב-20 באוקטובר באותה השנה.
ב-2007 הוקם במקומה פארק ציבורי בשם "פארק גלית".
פארק גלית נחנך ב-30 באוקטובר 2007 ונכללים בו גינות נוי, פינות משחק, שבילי אופניים וסקייטפארק עשוי בטון, המיועד לסקייטבורדינג וגלגיליות שנחשב לגדול ולמשוכלל ביותר שהוקם בישראל.
ב-2009 נחנכו בפארק מגרש חנייה תת-קרקעי, רחבת דשא בשטח של 20 דונם, מגרשי ספורט ומשטחים רטובים למשחקי מים.
את אזור הסקייט פארק תכנן אבי לוזיה.
הסקייט פארק עצמו נבנה על יד חברה אמריקאית לבניית סקייט פארקים בשם Grind Line.
בריכת גורדון היא בריכת שחייה לחוף ימה של תל אביב; למרגלות כיכר אתרים וליד מרינה תל אביב.
שמה הוא כשל חוף גורדון הסמוך, הנמצא בסוף רחוב גורדון.
בשנות פעילותה הייתה בריכת גורדון פתוחה כל השנה, למעט ביום כיפור.
ב-20 ביולי 2009 נפתחה הבריכה מחדש לאחר עבודות שיקום ושיפוצים נרחבים, כחלק מקאנטרי קלאב שהוקם במקום.
בקיץ הייתה זו טמפרטורה מרעננת, אך בחורף היה קר למדי לשחות בה.
למרות זאת, היו קבוצות קבועות של שחיינים שהקפידו לפקוד את הבריכה מדי יום, גם כאשר ירד גשם סוחף.
המים בבריכה היו נקיים מאוד, משום שהוחלפו מדי יום ביומו.
בסוף היום רוקנה הבריכה, נוקתה ונשטפה בצינורות של מים בלחץ ומולאה מחדש.
בשל כך, לא היה צורך להוסיף למים כלור לצורך חיטוי וטיהור מי הבריכה מחיידקים ומזהמים.
הבריכה הייתה אבן שואבת לתושביה המבוגרים של תל אביב.
רבים מהם השכימו קום כבר ב-4:30 לפנות בוקר לשחיית טרום שחרית.
המים המלוחים סייעו לציפה והקלו על השחייה.
ידוענים רבים נהגו לפקוד אותה דרך קבע ולאחר שחייה של כמה בריכות הסבו על שולחן לכוס קפה, ארוחה או משחק שש בש.
התקיימו בבריכה שיעורי שחייה קבועים וקורסי הכשרה לנוער של מציל חובב.
עיריית תל אביב החליטה להרחיב את הטיילת לאורך חוף תל אביב כך שתשתרע מבת-ים ועד הרצליה.
בריכת גורדון הייתה ממוקמת לאורך הציר המתוכנן של הטיילת העתידית.
כל עוד פקד את הבריכה קהל המתרחצים הוותיקים, סגירת הבריכה נתקלה בהתנגדות עזה.
אבל מכיוון שבשנותיה האחרונות לא היה בה קהל מנויים והיא הייתה פתוחה רק במשך שלושה חודשים בשנה בקיץ, רפתה ההתנגדות.
בשל גילה המתקדם, הורע מצבה הפיזי של הבריכה ובשל חוק שמירת הסביבה החופית האוסר על בנייה בקרבת הים, גם לא ניתנו אישורים לשפץ אותה.
הבריכה נסגרה לציבור בסוף 2006.
בסופו של דבר החליטה העירייה לשפץ את הבריכה תוך שינוי המבנה שלה והפיכתה לבריכה עירונית כחלק מקאנטרי קלאב.
ב-20 ביולי 2009 נפתחה בריכת גורדון המחודשת.
במקום שלוש בריכות: בריכה ראשית שבה ארבעה מסלולים באורך של 50 מטרים ושלושה מסלולים באורך של 40 מטרים, בריכת ילדים ששטחה 200 מ"ר ובריכת פעוטות.
מסביב לבריכות עצמן ישנו משטח עץ ומזנון.
סביב מתחם הבריכות נשמר שטח ציבורי פתוח שמהווה המשך לטיילת וכן הוגדר בסמוך לבריכה שביל אופניים.
קאנטרי קלאב זה אמור לשרת חלק גדול מתושבי העיר על פי מדד של הקאנטרי קלאב הקרוב ביותר.
מרבית שטחו של הקאנטרי קלאב בנוי, או מרוצף.
הוא נעדר משטחי דשא, גם בגלל שיקולים של חלוקה בין מרחב ציבורי למרחב שאינו ציבורי.
יצוין שלא רחוק משם, בדיזנגוף סנטר, קיים קאנטרי קלאב נוסף.
אך הוא קטן עוד יותר, וגם הוא מבונה בלבד.
בריכת אידוי למלח היא בריכת אידוי רדודה אשר נבנתה להפקת מלחים ממי ים או מתמלחת אחרת.
המים העשירים במלח מומס מוזרמים אל בריכה רחבה בה מתאדים המים באופן טבעי ובדרך זו מתאפשרת הפקת המלח.
בדרך כלל מופרדות בריכות אידוי זו מזו באמצעות סוללות.
הרכב המים בבריכות אידוי למלח יוצר קרקע מזון פורייה להתרבות אצות מיקרוסקופיות, חלקן בעלות צבעים עזים.
גוני צבע האצות המתרבות בבריכה עשוי להצביע על ריכוז המלחים במים כיוון שמיקרואורגניזמים אלה רגישים לריכוז זה.
בבריכות שבהן ריכוז מלחים נמוך עד בינוני, הצבע השולט באצות הוא ירקרק.
בבריכות בעלות ריכוזי מלחים ברמה בינונית עד גבוהה נפוצה האצה החד-תאית דונליאלה סלינה בצבע ורוד.
אצה זו משגשגת גם בים המלח הודות לריכוזי המלחים בו.
התרבות סרטני ארטמיה זעירים בבריכות אידוי עם ריכוז מלחים בינוני עשויה ליצור גוון כתום למי הבריכה.
בריכות מלח מספקות גם מקום מנוחה ואכילה למינים רבים של עופות מים.
בריכת אורחה או בריכת ג'וּחַדֶר היא בריכה מרובעת עשויה בטון ובזלת אשר אוגרת את מי המעיינות של עין אום א-שרשיח הנובעים למרגלות גבעת אורחה.
לפי אחת ההשערות הבריכה נבנתה בתקופת השלטון הסורי בגולן ושימשה את הקצינים הסורים, ועל כן כינויה "בריכת הקצינים".
הנביעות מתחלקות לשתי קבוצות של 4-3 מעיינות אשר נובעים כולם באותו אזור ומתנקזים למסיל ג'וחדר, אשר נשפך לנחל הרוקד.
הספיקה הממוצעת של נביעות המעיין היא 30 מ"ק לשעה.
הבריכה מתוחזקת על ידי בני הנוער מרמת מגשימים, המשפצים אותה ודואגים לתחזוקתה לזכר חברם רזיאל נגר שנהרג בשנת 2005 בעת טיול ברמת הגולן.
במקום שתי אנדרטאות לזכרו, שהוקמו שם על ידם.
מי הנביעות סופקו בתחילת שנות ה-70 לרמת מגשימים ונוב.
לבריכה ניתן להגיע על ידי נסיעה לאורך כביש 98 מאלוני הבשן לכיוון רמת מגשימים.
בצומת אורחה (מפגש כביש 98 עם ציר הנפט לצד אנדרטת גדוד סופה) יש לפנות מזרחה לדרך עפר.
הבריכה נמצאת כ-200 מטרים בהמשך הדרך.
בריכה עירונית נויקלן היא בריכה הנמצאת בשכונת נויקלן בברלין, גרמניה.
הבריכה עוצבה על ידי האדריכלים ריינהולד קיל (האדריכל העירוני) והיינריך בסט.
בעבר שימש הבניין כבית מרחץ ציבורי.
המבנה נבנה בסגנון הנאו-קלאסי, על פי חזונו של קיל לשלב כושר גופני, הגיינת הגוף והקניית ערכים רוחניים.
במבנה, מלבד הבריכה, שכנה גם ספרייה ציבורית.
במרכז המבנה עמדה פעם מזרקה קטנה שעוצבה על ידי הפסל ריכרד גור ונגנבה בשנות השמונים במהלך עבודות שיקום.
קיל ובסט התבססו על עיצובן של בריכות תרמיות עתיקות, עיצוב הבריכה נשען על מקדשים יוונים ובזיליקה עם עמודים, מסדרונות, פסלים ופסיפס.
בזמן פתיחתה הייתה זו הבריכה הגדולה והמודרנית ביותר באירופה עם כ-10,000 מבקרים ביום.
בתחילה היו מתרחצים הגברים והנשים בנפרד בבריכה הגדולה והקטנה לסירוגין.
בין השנים 2010-1961 פעל "מוזיאון נויקלן" במקום הספרייה, כיום הספרייה נמצאת באזורים אחרים של העיר.
לאחר עבודות השיקום בשנת 1984 הפכה הבריכה לאתר מורשת ובשנת 1998 שופץ שוב אזור הסאונה כך שיראה דומה יותר לעיצובו המקורי.
כיום מנוהלת הבריכה על ידי "ברלינר בדרבטריבה" (Berliner Bäderbetriebe).
בריכת גלי הדר, הידועה גם בשם בריכת הפועל, הייתה בריכת שחייה עירונית, ברחוב הפועל בשכונת רמת ויז'ניץ בחיפה, כיום הבריכה נטושה.
הבריכה הייתה חלק ממתחם שכלל גם בניין משרדים, אולם ספורט ואת קולנוע תמר.
בניין המשרדים, בעל קומת העמודים, שימש כקירוי לחלק המים הרדודים של הבריכה המלבנית.
יתרת הבריכה תחת כיפת השמיים וסביב לה חומת אבן גבוהה.
יעקב טננבאום, ממייסדי ארגון הקבלנים בעיר, היה קבלן הבניין של הבריכה.
בתחילת שנות ה-40, חברו יחד שני אדריכלים תל אביבים מצליחים, זאב רכטר ואריה שרון, לתכנון בית ספר בשכונת הדר.
אלא שתוכניתם נדחתה, ואי לכך הם נקראו לתכנן במגרש סמוך, שנמצא בקצה רחוב הפועל, בית קולנוע גדול ובריכת שחייה.
את תוכנית זו אישרה העירייה, אך בינתיים שרון פרש, ואת מקומו תפס האדריכל אויגן שטולצר, שכבר תכנן, בשיתוף האדריכל אוסקר קאופמן, את בניין תיאטרון "הבימה" בתל אביב.
שטולצר ורכטר גנזו את התוכנית המאושרת והעלו תכנון מחודש בסוף שנות ה-40, כך שהמתחם יכלול בריכת שחייה באורך של 33 מטרים, מבנה אולמות ספורט ובית קולנוע.
הם הציגו בתוכנית עיצוב מאופק, מעין מודרניזם מאוחר ונטול פלסטיות שאפיינה את הסגנון הבינלאומי.
תהליכי ביצוע הבנייה התעכבו לאור מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות, ורק בשנת 1949 נחנך השלב הראשון ובו הבריכה, שהפכה במהרה לנקודת ציון בולטת בספורט הישראלי.
בריכת גלי הדר אירחה תחרויות ואליפויות ארציות של שחייה וכדורמים, אירחה קהל רב ושברו בה שיאים ישראליים, כמו למשל השחיינית גלי להב ששברה את השיא הישראלי ב-100 מטר גב.
בשנת 1954 הושלמה בנייתו של "בית הפועל", שזהו החלק היחיד בתוכנית שמוסיף לפעול גם כיום.
כעבור חמש שנים נפתח קולנוע "תמר", ובו 1,400 מקומות ישיבה עם במה שמעליה מגדל במה, כדי לתפעל, חוץ מהקרנות של סרטים, גם הצגות וקונצרטים.
בשנת 1969 נשרף הקולנוע, ובעקבות השריפה הוחלט על הסבתו לאולם שמחות.
בזמן עבודות הבנייה, בקיץ 1971, בעת שבבריכה רחצו ילדים רבים, קרס הקיר החוצץ בין הקולנוע לבין הבריכה וכמה מהמתרחצים נפצעו.
הבריכה שופצה ושבה לפעילות, אך הקולנוע כבר לא נפתח מחדש.
לקראת המחצית השנייה של שנות ה-50, עת ירדה מחלקת השחייה של מועדון הפועל חיפה מגדולתה, הופסקה הפעילות התחרותית בבריכה, ונותרו בה חוגים לילדים ולמתחילים.
בשנת 1960 חודשה פעילות מחלקת השחייה, אך זו פורקה בשנית בשנות ה-70.
בשנת 1957 הוחכרה הבריכה, שהייתה בבעלות ההסתדרות (מועצת פועלי חיפה), לעיריית חיפה, והיא הופעלה באמצעות אתו"ס (החברה העירונית לאומנות, תרבות וספורט).
לאורך השנים הידרדר מצבה הפיזי של הבריכה, והתעוררו קשיים כספיים לצורכי תחזוקה.
בריכת גלי הדר שימשה בשנת 2002 אתר צילומים עבור סצנת הבריכה הריקה בסרט "כנפיים שבורות" של ניר ברגמן.
בשנותיה האחרונות שימשה הבריכה את תושבי השכונה הדתיים, ופעילותה הופסקה סופית בשנת 2007. מאבק משפטי שניהלה ההסתדרות החדשה מול עיריית חיפה הביא להשבת הבעלות על הנכס לחזקת ההסתדרות.
כיום עומד מבנה הבריכה שומם, נטוש ומוזנח.
בריכת הקיבוצים הוא בריכת אגירה בעמק המעיינות שבעמק בית שאן.
הבריכה היא אתר תיירות בעמק המעיינות, ומטרתה נופש ופנאי.
נחל הקיבוצים ניזון ממעיינות הבוקעים לרגלי ההר הגלבוע - עין חומה ועין מגדל, הנקראים על שמו של קיבוץ ניר דוד (תל עמל), הסמוך למעיינות, שהיה קיבוץ 'חומה ומגדל' הראשון.
שני המעיינות חוברים לנחל משותף ששמו בערבית: נהר ג'מאעין, מלשון ג'מאעי (משותף בערבית), אשר תורגם לעברית כ-"נחל הקיבוצים" (וכן בשל מספר הרב של הקיבוצים באזור).
נחל הקיבוצים זורם דרומה, ולבסוף נשפך לנחל חרוד.
הבריכה הוסדרה כאתר נופש ופנאי - עומקה מטר (מאחר שהיא מיועדת לכניסת משפחות עם ילדים), והיא מוקפת שולחנות פקניק מוצלים.
בריכת אבוקה היא בריכת אגירה הנמצאת בעמק הירדן, 4 קילומטרים דרום מזרחית לבית שאן, בין קיבוץ כפר רופין (שממזרח לבריכה) לקיבוץ הדתי עין הנצי"ב (שממערב לבריכה).
הבריכה ממוקמת מדרום לתל צמד וממזרח לתל רחוב.
הבריכה נקראת על שם חוות אבוקה - קבוצה שהקימה את החווה בשנת 1941 (הקבוצה התפרקה בשנת 1956, והחווה ניטשה) - החווה נקראת על שם עליית הנוער לארץ, בתקופת השואה - אשר הייתה כאבוקה סמלית למול חשכת השואה.
מי מעיין עין צמד זורמים לנחל אבוקה הסמוך לו, וממלאים את בריכת אבוקה.
מימי הבריכה מליחים, ועומקה עולה על 2 מטרים.
בחודשי החורף והאביב פורח סביב הבריכה סביון אביבי, וכן עצי דקל.
מימי הבריכה נשאבים לצורכי חקלאות.
בריכת השחייה של אושוויץ, היא בריכת שחייה באורך של כ-25 מטרים וברוחב של כ-5 מטרים, שנבנתה ביולי 1944 במחנה הריכוז אושוויץ I.
נמצאת דרומית מזרחית לבלוק 6.
הבריכה נבנתה במקור כמאגר מים לשימוש מכבי האש ושימשה את הכבאים ואסירים מיוחסים גם לשחיה.
מידות רוחב הבריכה תואמות שלושה מסלולים.
בשני קצותיה הוקמו שלושה אדני זינוק מבטון בכל צד.
מסביב לשפת הבריכה נבנתה תעלת גלישה לסינון מי הבריכה ושמירה על מים נקיים.
בצידה האחד נבנתה מקפצה בגובה של 3 מטר.
בין המקפצה לבין אדני הזינוק בצידה האחד של הבריכה, נבנתה בריכה רדודה בעומק של סנטימטרים בודדים, וייתכן כי שימשה לצורך ניקוי כפות הרגליים של שחיינים לפני הכניסה למים.
למרות עדויות מצולמות רבות של מהלך החיים ואף תהליכי סלקציה והשמדה שהתרחשו במחנה אושוויץ, לא נמצאו כל עדויות מצולמות של שימוש בבריכה על ידי שחיינים.
בסרט התיעודי, Swimming In Auschwitz, מספרת אחת הניצולות היהודיות שכשעברה ליד הבריכה, היא קפצה לתוכה ושחתה בה, מבלי שלקחה בחשבון שהדבר מסכן את חייה.
ההיסטוריונית דברה ליפשטדט מציגה בספרה מכחישים את השואה את עמדת מכחישי השואה לפיה אושוויץ צויד "בכל המותרות של קאנטרי קלאב", לרבות בריכת שחייה.
מכחישי שואה טוענים כי קיומה של בריכה זו מהווה עדות לכך שאושוויץ היה למעשה מקום נעים ולא מחנה השמדה.
ההיסטוריון רוברט יאן ואן-פלט טוען בספרו The case for Auschwitz שמכחישי השואה מתעלמים מן העובדה שבריכה זו הוקמה מלכתחילה כמאגר מים לכיבוי אש, שהמקפצות נבנו מאוחר יותר ושרק אסירים ארים מיוחסים הורשו לשחות בה בשגרה.
בריכת א-סדאקה היא בריכת שחייה באורך 50 מטר ברצועת עזה.
היא נחנכה במאי 2010. הבריכה שייכת למועדון האתלטיקה א-סדאקה ('ידידות'), ובנייתה נעשתה בחסות החברה האסלאמית.
נבחרת השחייה של מועדוני האתלטיקה א-סדאקה מחזיקה במספר מדליות זהב וכסף מתחרויות שחייה פלסטיניות.
בפתיחה השתתפו שרי ממשלת עזה, חברי המועצה המחוקקת הפלסטינית, וכן חברי מועדון וספורטאים.
המזכיר הכללי של החברה האסלאמית, נסים יאסין, הודה לתורמים שסייעו במימוש הפרויקט.
הסרט נחתך במשותף על ידי נסים יאסין וחבר המועצה המחוקקת הפלסטינית של חמאס ג'מאל אל-ח'ודורי.
חברי א-סדאקה ביצעו תרגילי שחייה עבור המכובדים.
זמן קצר לאחר חנוכת הבריכה, צוין קיומה על ידי דוברי ממשלת ישראל כממחיש את המצב הכלכלי בעזה.
הודעה לעיתונות נשלחה לעיתונאים מלשכת העיתונות הממשלתית, בהתבסס על פרשנות של העיתונאי הבריטי טום גרוס.
גרוס פרסם תגובה בבלוג שלו שכללה התייחסות לבריכת אס-סדקה, וטען כי היא מציגה חלק מהמציאות העזתית המוסתרת דרך "האג'נדה המניפולטיבית של ה-BBC וסוכנויות תקשורת זרות אחרות".
ישראלים ותומכי ישראל בחו"ל השתמשו מאז בהקמת בריכת השחייה הזו, כדרך לקדם את נקודת המבט, שיש פער בין התיאורים התקשורתיים של עזה לבין המציאות בשטח.
סגן שר החוץ דני אילון, למשל, כתב כי "אף אחד לא טוען שהמצב בעזה מושלם", אבל טוען שהאמירה ש"המצב בעזה הוא משבר הומניטרי בסדר גודל של דארפור", היא אבסורדית, לאור עובדה ש"זו אותה עזה שזה עתה פתחה קניון חדש ונוצץ של קניון עזה שייראה מצוין בכל בירה אירופאית.
עזה, שבה נחנכה לאחרונה בריכת שחייה אולימפית חדשה, מלונות חמישה כוכבים, מסעדות מציעות ארוחה יוקרתית ושווקים שופעי מאכלים פזורים בנוף של עזה".
בריכת גלים היא בריכת שחייה בה נוצרים באופן מלאכותי גלים הדומים לאלו הקיימים בים.
בריכות גלים קיימות לעיתים קרובות בפארקי מים, בבריכות בתוך מבנים ובריכות חיצוניות.
בריכות הגלים הראשונות נוצרו בתחילת המאה ה-19, כאשר בונה הטירות לודוויג השני מבוואריה חישמל אגם כדי ליצור גלים.
בריכת הגלים המקורה הראשונה בארצות הברית נפתחה בשנת 1982 במרכז האקווה בולינגברוק בבולינגברוק, אילינוי.
דיסני'ס טייפון לגון, שנפתחה בשנת 1989, היא אחת מבריכות הגלים החיצוניות הגדולות בעולם ועוצמת הגלים מאפשרת גלישת גלים.
בשנת 1905, בריכת השחייה "אונדוסה" נבנתה באגם שטרנברג בגרמניה, אשר השתמשה בדוברות גדולות כדי לאלץ את מי האגם ליצור גלים.
בשנת 1912, ה"בילזבאד" שבראדבויל, גרמניה, הייתה בריכת הגלים הציבורית הראשונה שנבנתה על הקרקע.
היא השתמשה במכונת גלים, שנקראה גם "אונדוסה", שהוצגה לראשונה שנה קודם לכן בתערוכת ההיגיינה הבינלאומית בדרזדן.
בריכת גלים ציבורית נוספת תוכננה ונבנתה בשנת 1927 בבודפשט, הונגריה, במרחצאות גלרט הידועים, והופיעה באחד מסרטי התיעוד של ג'יימס א.
פיצפטריק על העיר בשנת 1938, כאחת מאטרקציות התיירות העיקריות.
סרטון משנת 1929 הציג "גולשים בתוך הבית" משתעשעים בגלים קטנים שנוצרו באופן מלאכותי בבריכת שחייה במינכן, גרמניה.
הגלים נוצרו על ידי מערבלי מים שדחפו את הגלים דרך "אזור הצלילה" אל אזור רדוד - שם ילדים גלשו על גלים קטנים: "זוהי סוג חדש של בריכת שחייה שהופכת ללהיט בגרמניה," נכתב באחת הכיתובים.
"לא עוד מים רגועים למתרחצים - המנגנון מאחורי הרשת שומר על תנועה מתמדת."
בשנת 1939, בריכת שחייה ציבורית בוומבלי, לונדון, צוידה במכונות שיצרו גלים קטנים במטרה לחקות את תנועת הגאות והשפל המרגיעה של האוקיינוס.
בשנות ה-1940, פארק השעשועים פאליסיידס, ששכן על צוקי נהר ההדסון מול העיר ניו יורק, התקין מפל מים גדול בקצה אחד של הבריכה המלוחה, שהייתה הגדולה בעולם בזמנו, ויצר גלים קטנים בדומה לאלו בוומבלי.
בשנת 1966, בריכת "סאמרלנד ווייבפול" באקירונו, יפן, שכונתה "סרף-א-טוריום", הייתה בריכת הגלים הראשונה שזמינה לגולשים (אף על פי שהשימוש היה רק 15 דקות בכל שעה).
בריכות גלים משחזרות את תנועת האוקיינוס בדרכים שונות, בהתאם לגודל הבריכה ולגודל הגל הרצוי.
המנגנון שיוצר את הגלים ממוקם בדרך כלל בקצה המרוחק של הבריכה, שם היא בדרך כלל עמוקה ביותר.
בחלק מבריכות הגלים, הרצפה יכולה להיות עמוקה יותר מול מכונת הגלים, ואז לעלות במהירות, מה שיוצר את צורת הגל.
אוויר דחוס: שיטה זו פועלת באמצעות נשיפת אוויר לתוך המים בתא שיש לו פתח תת-מימי.
כאשר האוויר פוגע במים, הוא דוחף אותם כלפי מטה ויוצר גלים.
השיטה יכולה לפעול באמצעות משאבות אוויר שמתוכנתות להידלק ולכבות ליצירת הגלים, או באמצעות משאבות אוויר שנושפות ברציפות עם שסתומים שנפתחים ונסגרים ליצירת הגלים.
משוט/פאנל: משוט או פאנל דוחף את המים ויוצר גלים.
בדרך כלל מאחורי הפאנל יש בוכנה הידראולית או פנאומטית שדוחפת את הפאנל קדימה ואחורה, וכך דוחפת את המים.
השיטה יכולה לפעול באמצעות פאנל שממוקם על ציר כך שהוא מסתובב קדימה ואחורה (במקרה זה גם הבוכנה שתדחוף אותו תהיה על ציר), או פאנל שיושב על מסילות.
שיטה זו הולכת ונעשית נדירה יותר, בגלל התחזוקה הגבוהה שהיא דורשת.
מכל מים: זהו בדרך כלל סוג מכונת הגלים החזקה ביותר, המנצלת מכלי מים גדולים מאחורי הבריכה, בהם נשאבים המים לפני שנפתח שסתום בבסיסם.
זה מאפשר למים לזרום דרך תעלה עם זווית קלה כלפי מעלה כאשר הם נכנסים לאחור הבריכה, מה שיוצר לעיתים גלים גדולים מאוד.
כאשר זה קורה, מכונת הגלים יכולה לפעמים להשמיע קול רעם חזק, כאשר האוויר ממלא את התאים המתרוקנים, כמו בבריכת הגלים של דיסני'ס טייפון לגון.
טכניקות אחרות משתמשות ב"מנגנון אקורדיון" שנפתח ונסגר על מנת לשאוב מים לתוך ה"בטנון" (פתיחה) ולדחוף אותם החוצה (סגירה) ליצירת גלים.
מצד מצילי הבריכות, בריכות גלים קשות יותר לשמירה מבריכות רגילות, מכיוון שהמים הנעים (לעיתים בשילוב עם השתקפויות שמש) מקשים על הצפייה בכל המתרחצים.
בשונה ממערכות מצלמות בטיחות בריכה פסיביות, מערכות זיהוי טביעה ממוחשבות אינן פועלות בבריכות גלים.
כמו כן, ישנם חששות בטיחותיים לגבי איכות המים, מכיוון שבריכות גלים קשות יותר לחיטוי באמצעות כלור.
בריכת הגלים "Tidal Wave" המקורית, בעומק 8 רגל (2.4 מטר) בפארק אקשן בניו ג'רזי, גרמה לשלושה מקרי מוות בשנות ה-80 והעסיקה את המצילים באופן תדיר בהצלת מבקרים שהעריכו יתר על המידה את יכולות השחייה שלהם.
ביום הפתיחה הרשמי של בריכת הגלים שלהם, נטען כי נעשו כ-100 הצלות.
בריכת הגלים הגדולה ביותר בעולם לפי שטח היא בשטח של 13,600 מטרים רבועים ונמצאת ב-Siam Park City בבנגקוק.
בריכת הגלים המקורה הגדולה ביותר, "Blue Thunder", היא בשטח של 3,900 מ"ר ונמצאת ב-World Waterpark במרכז הקניות וסט אדמונטון, אדמונטון, אלברטה.
הגלים המלאכותיים הגבוהים ביותר בעולם, שמגיעים לגובה של עד 3.3 מטרים, נמצאים ב-Siam Park באיים הקנריים.
בריכת השחייה הטבעית הוא ציור משנת 1884–1885 מאת האמן האמריקאי תומאס אייקינס (1844–1916), קטלוג גודריץ' מספר 190, הנמצא באוסף מוזיאון האמנות האמריקאית אמון קרטר בפורט וורת', טקסס.
הציור, שבוצע בצבעי שמן על קנבס, מתאר שישה גברים השוחים בעירום באגם, ונחשב ליצירת מופת של הציור האמריקאי.
לדברי היסטוריונית האמנות דורין בולגר, זהו "אולי התיאור המושלם ביותר של דמות עירומה מעשה ידי אייקינס", והוא אף כונה "המעוצב ביותר מכל ציוריו החיצוניים".
מאז תקופת הרנסאנס נחשבה הדמות האנושית הן לבסיס הכשרתו של האמן והן לנושא הקשה ביותר לתיאור באמנות, והעירום עמד במרכז תוכנית ההוראה של אייקינס באקדמיה לאמנויות של פנסילבניה.
עבור אייקינס, ציור זה היה הזדמנות להציג את שליטתו המלאה בתיאור גוף האדם.
ביצירה זו ניצל אייקינס חריגה מהגישה הוויקטוריאנית השמרנית בדרך כלל כלפי עירום: שחייה בעירום הייתה מקובלת באופן רחב, ולגברים אף נחשבה לנורמלית, גם במקומות ציבוריים.
אייקינס היה האמן האמריקאי הראשון שתיאר אחת מההזדמנויות הנדירות במאה ה־19 שבהן הוצג עירום בפומבי.
בריכת השחייה הטבעית מפתחת נושאים שעלו ביצירות קודמות שלו, ובייחוד את עיסוקו בתיאור העכוזים ואת יחסו הדו־משמעי לדמות האנושית; בחלק מהמקרים אין ודאות אם הדמויות המוצגות הן זכריות או נקביות.
נושאים אלה נבחנו עוד קודם לכן ביצירותיו מרפאת גרוס (1875) וויליאם ראש (1877), והם ימשיכו להיחקר בציוריו המתארים מתאגרפים (ספירת השניות, ברכת שלום, בין סיבובים ומתאבקים).