tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קורס הפקולטה הראשון שלו שנתן בשנים 1899–1900 היה על "חלוקת העושר".
לאחר מלחמת העולם הראשונה, שגרמה לשיבושים מוניטריים רבים, הקורסים שלו התמקדו בעיקר במטבע וביחסים הכלכליים הבינלאומיים.
נושאי הקורסים שלו היו אז: 1919–1920 בנקים להלוואות ופיקדונות גדולים; 1921–1922 המהפכה המוניטרית העולמית וחלוקת העושר; 1922–1923 החיים הכלכליים הבינלאומיים; 1923–1924 המסחר הבינלאומי; 1924–1925 רפורמות מוניטריות מאז סוף המלחמה; 1925–1926 יחסי סחר בינלאומיים.
בשנת 1933, הוא עזב את הפקולטה למשפטים בפריז כדי להתמסר למכון המחקר שלו, ISRES (המכון המדעי למחקר כלכלי וחברתי), אך המשיך להרצות ב-École libre des sciences politiques (בית הספר החופשי למדע המדינה, הגלגול הקודם של המכון למדע המדינה פריז).
ריסט התאורטיקן וההיסטוריון של דוקטרינות כלכליות
שארל ריסט רצה להיות ריאליסט.
הוא לעג לכלכלנים שעושים "טיולים לסטרטוספירה".
לדברי , ריסט ניגש לשאלות תקציביות החל מהתאוריה המוניטרית.
אכן, מלחמת העולם הראשונה השפיעה, על ידי גרימת גירעונות גדולים, של העמדת כסף לשירות המדינה, מה שגרם, אם לא לחיסול, לפחות להפחתה משמעותית בתפקוד השלישי של מטבע, מאגר של ערך.
ריסט התייחס ל"ההשלכות התקציביות של כסף פיאט תחת שני משטרים: זה של התרחבות וזה של התכווצות".
הוא מתייחס לנושא של השפעות ההתכווצות בספר שלאופנבורגר מחשיב כאחד הטובים של ריסט: La déflation en pratique ("דפלציה הלכה ומעשה", 1924).
הוא סבור שבמקרה זה הדבר החשוב אינו "צמצום הכלים המוניטריים של המחזור", אלא צמצום הגירעון הציבורי.
אבל בהתמודדות עם האופן שבו אנגליה ניהלה את הדפלציה שלה, הוא סבור שלמדיניות זו, שמטרתה מעל הכל להחזיר את היוקרה של הלירה שטרלינג, היו חסרונות רציניים.
לגבי ההתרחבות, במהלך הניסיון של החזית העממית, הוא גילה "התלהבות מועטה מהמושג של גירעון שיטתי", אך הוא הסכים להבדיל בין הוצאה תפעולית ציבורית לבין הוצאה להשקעה.
בשחרור צרפת הוא הסכין למימון ציבורי של השקעות בתנאי שנעשה שימוש בחסכונות.
בין שני סוגי החיסכון האפשריים, חיסכון כפוי (מיסים) וחיסכון מרצון, הוא מעדיף בבירור את השני והוא אחד התומכים הנלהבים של החזרה לריבית גמישה, שלדעתו תקדם את החיסכון מרצון.
בין שארל ריסט, כלכלן פיננסי, לגסטון ז'ז, עורך דין פיננסי, שתי דמויות בולטות בפקולטה למשפטים בפריז של אותה תקופה, הייתה הערכה הדדית רבה, לא רק משום שהניתוחים שלהם של בעיות מוניטריות, פיננסיות ואמצעים תקציביים חפפו, אלא בשל האיכות משותפת שלהם של עצמאות ואומץ.
ריסט התחיל להתעניין באמת בכסף אחרי מלחמת העולם הראשונה.
(מסות על כמה בעיות כלכליות ומוניטריות, ולאחר מכן תולדות הדוקטרינות הקשורות לאשראי וכסף מג'ון לו ועד לימינו").
לאחר המלחמה, כשהיה עם אחד התומכים האחרונים בתקן הזהב, הוא כתב את Précis des mécanismes économiques élémentaires ("סיכום המנגנונים הכלכליים היסודיים") ובשנת 1953 את Défense de l'or ("ההגנה על הזהב").
בכתביו ריסט אינו מחפש את המהות של כסף, אלא מגדיר אותו לפי תפקידיו: מכשיר מדידה, מכשיר חליפין ומאגר ערך.
לדבריו, כסף נייר ממלא רק את הפונקציה של מאגר ערך "בצורה גרועה מאוד" והוא מתנגד לנומינליסטים (, ו) שמדגישים בעיקר את שני התפקידים הראשונים של הכסף וגם מתנגד לניתוח של פרידריך פון ויזר שערך הכסף תואם את התועלת של הטובין האחרון שהוא יכול לקנות.
אז כסף דומה קצת לאופן שבו פרנסואה סימיאן תופס אותו: מציאות חברתית.
ריסט קיבל את תורת הכמות של הכסף שמציינת את קיומו של קשר בין כמות כסף לעליית מחירים.
הוא ראה בגירעון התקציבי לאחר מלחמת העולם הראשונה את הסיבה לאינפלציה וחוסר היציבות של שערי החליפין.
הוא חשש משליטה של המדינה על המטבע באמצעות הנפקת איגרות חוב ממשלתיות.
לדבריו, גם אם זהב אינו כסף מושלם, הוא הכי פחות גרוע.
קודם כל כי זהב נהנה מהילה חזקה בשל יופיו, נדירותו ועמידותו, בקיצור, במילותיו של , מציאות חברתית שניתן להתייחס אליה כבעלת קיום משלה לפחות בחלקה מחוץ לפעולה ממשלתית.
יתר על כן, על ידי הצמדת הנושא המוניטרי לזהב, נמנע מהממשלה להשתמש בכסף למטרותיה.
לואי בודן מציין כי "ריסט מתעקש על העובדה שהמתכת מעכבת את השיטות של מנהיגים המעוניינים להשתמש בכסף כמנוף לשלוט בכלכלה".
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא התנגד להסכם ברטון-וודס.
ואכן, הוא טוען שעדיף היה לבסס את המערכת על זהב ולא על הדולר הניתן להמרה לזהב.
יש לכך שתי סיבות: לא ניתן לראות בדולר שווה ערך לזהב מכיוון שמצד אחד הוא נתון לחסדי מדיניות ארצות הברית, ומצד שני מחיר הזהב בשוק החופשי אולי שונה מהמחיר הרשמי.
יתרה מכך, מבחינתו, על ידי שמירה על מחיר רשמי נמוך של זהב, אנו מונעים את צמיחת מלאי הזהב ובכך תורמים להגדלת ההפרש בין מחיר השוק החופשי למחיר הרשמי.
עבור שארל ריסט, מערכת מוניטרית בריאה חייבת לאפשר "איזון בין מחירים חיצוניים, מחירים פנימיים, מחזור מוניטרי, איזון תקציבי ומיסים".
לדבריו, לא ניתן היה להקים מערכת מוניטרית בריאה בצרפת משלוש סיבות: חוסר האיזון בתקציב, בעיות מאזן התשלומים, גיוס חסכונות.
מבחינתו, הדבר החשוב הוא בראש ובראשונה יציבות שער החליפין כי חוסר היציבות מרתיע את החוסכים שמתנגדים לחיסכון לטווח הארוך ומכניס את היצרנים לתנודות חזקות המערערים אותם.
מצד שני, ייצוב המחירים נראה לו אוטופי גם אם הוא נגד אינפלציה.
אם המחירים עלו יותר מדי ביחס לזהב, יש צורך לייצב, כלומר לשים לב למציאות המחירים ולקבוע את מחיר המטבע ביחס לזהב לפי שער שיווי המשקל הריאלי, כפי שנעשה בצרפת בחלקו תחת עצתו במהלך הקמתו של פרנק פואנקרה ב-1928.
לאחר תקופה של אינפלציה גבוהה, למדינות יש לעיתים קרובות את הבחירה בין פיחות מטבע לדפלציה.
ריסט מעדיף פיחות במקרה זה מכיוון שהוא מאמין שדפלציה קשה מאוד בגלל התנגדות של אנשים להורדת שכרם או רווחיהם.
הוא כותב בסיכום המנגנונים הכלכליים שלו בעמוד 234 "ירידת המחירים מיטיבה עם מי שחי מהכנסה קבועה, אבל יוצרת קשיים לכל היצרנים...
והם מהווים את עמוד השדרה הכלכלי של המדינה".
פסק שהמכון למחקר כלכלי וחברתי הגיע מאוחר מדי וכי בהיותו צנוע מדי, הוא לא ממש השפיע על ההחלטות הגדולות.
במיוחד, הוא מבקר את ריסט וכלכלן מפורסם אחר באותה תקופה, , על כך שלא דחפו מספיק חזק, כפי שהציע וולטר ליפמן, כדי שהממשלה תבצע הפחת מטבע בשנים 1934–1935.
עבור רוז'ה דאם, ריסט מספק את "המפתח להבנת העמדה הצרפתית בעניינים מוניטריים בהתנגדותה לחזון הטיפוסי של האנגלו-אמריקאים במהלך שישים השנים האחרונות".
זו גם אולי אחת הסיבות לגישה שסובי ביקר אותו בגינה.
קצין לגיון הכבוד (12 בדצמבר 1932)
קצין מסדר הדקלים של האקדמאים
שׁארְל רַפַּפּוֹרְט (קרי, רַפּוֹפּוֹר, בצרפתית: Charles Rappoport; ) היה פוליטיקאי קומוניסטי מיליטנטי ליטאי-רוסי וצרפתי, עיתונאי וסופר.
אינטלקטואל יהודי וחוקר רב לשוני, הוא כונה "האדם הדגול של הרדיקליזם הצרפתי".
רפופורט נולד בשטעטל של דוקשטי בפלך קובנה של האימפריה הרוסית (ליטא של ימינו), גדל באזור יהודי מסורתי.
הוא למד בגימנסיה בווילנה, והיה עיתונאי בכתבי עת בעברית.
הוא נכנס לפוליטיקה במסגרת נרודניה ווליה (מפלגת "רצון העם") הרוסית, לימים מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
הוא היה חבר באיגוד המהפכנים הסוציאליסטים הרוסים, יחד עם חיים ז'יטלובסקי (מייסד), מ' מ' רוזנבאום וש.
הוא נאלץ להימלט מרוסיה לאחר שהשתתף בניסיון ההתנקשות הכושל של נרודניה ווליה בצאר אלכסנדר השלישי ב-1887. הוא למד באוניברסיטה בשווייץ, ולאחר מכן היגר לצרפת.
הוא התמקם בפריז בסוף המאה ה-19, והפך לאזרח צרפתי ב-1899. רפופורט היה גורם מרכזי בגיוס יהודי פריז דוברי יידיש לתנועת הסוציאליזם; בשנת 1901, הוא הקים את Groupe des ouvriers israelites, מועדון ומקום מפגש לסוציאליסטים יהודים ברחוב וייל-די-טמפל של הפלעצל.
ב-1914 הוא גינה את הסכמת ה-SFIO לכניסה למלחמת העולם הראשונה.
כצימרוואלדיאן מוקדם הוא לא היה רפורמיסט ולא מודרניסט באידאולוגיה שלו.
ב-1917 נידון לשלושה חודשי מאסר בשל נאומיו התבוסתניים נגד המלחמה.
בעקבות המשפט כתב את המסה Devant les juges militaires ("לפני שופטים צבאיים").
עם ואלבר טרה, רפופורט היה נציג של הקומינטרן ("האינטרנציונל השלישי"; 1919–1943).
ב של ה-SFIO בדצמבר 1920, הוא היה חלק מהרוב שייסד את המפלגה הקומוניסטית של צרפת (Parti communiste français, PCF), ונבחר לוועדת ההיגוי.
הוא השתתף בעריכת הביטאונים של המפלגה הקומוניסטית ל'הומניטה ו-"revue communiste".
ואף על פי שבשנים 1922–1923 תמך בקבוצה של פרוסאר, בעקבות הסטליניזציה של ה-PCF בסוף שנות ה-30, הוא התנגד מאוד לקו שהמפלגה נקטה בו ולתמיכה בברית המועצות, והוא עזב את ה-PCF ב-1938.
ב-18 בספטמבר 1923 הגיע לביתו של רפופורט מנקה בן 32 וקצין רוסי לבן לשעבר, בכוונה להתנקש בחייו.
עם זאת, רפופורט היה אז בשטרסבורג, ובתו פאני פתחה את הדלת במקומו.
כאשר נודע לקצין שהיא בתו של רפופורט, הוא ירה בה מטווח אפס.
לאחר מכן הוא הסגיר את עצמו למשטרה.
דיווח מאותו זמן מצביע על כך שפאני כנראה שרדה.
בזמן מלחמת העולם השנייה, הוא פרש ל, שם מת ב-1941. אפשר לקרוא על קברו בבית הקברות מונפרנאס בפריז את הכתובת הבאה: Le socialisme sans la liberté n'est pas le socialisme, la liberté sans le socialisme n'est pas la liberté ("סוציאליזם ללא חופש אינו סוציאליזם, חופש ללא סוציאליזם אינו חופש").
ב-La Crise socialiste et sa solution, par Charles Rappoport ("המשבר הסוציאליסטי ופתרונו, מאת שארל רפופורט", 1918), רפופורט דן בהתפתחותו האינטלקטואלית והאידאולוגית.
הביוגרפיה של ז'אן ז'ורס, Jean Jaurès: l'homme, le penseur, le socialiste ("ז'אן ז'ורס: האיש, ההוגה, הסוציאליסט", 1915), שנכתבה לאחר הירצחו, נחשבת לביוגרפיה הטובה ביותר של ז'ורס.
האוטוביוגרפיה של רפופורט, Une vie révolutionnaire: 1883-1940: les mémoires de Charles Rappoport ("חיים מהפכניים: 1883-1940: זיכרונותיו של שארל רפופורט"), פורסמה ב-1991.
שארל מונגינדה פיקל הוא כדורגלן קונגולזי-שווייצרי המשחק בעמדות הבלם והקשר באספניול מהלה ליגה.
פיקל החל את הקריירה המקצוענית שלו בגראסהופרס ציריך, ובשנת 2017 הושאל לשפהאוזן.
ב-2018 עבר לנשאטל ז'אמקס, וב-2020 הצטרף לגרנובל פוט מהליגה הצרפתית השנייה.
ב-2021 חתם בפמליקאו הפורטוגלית, וב-2022 עבר לקרמונזה האיטלקית.
ב-2024 הושאל פיקל לאספניול מהלה ליגה לעונה אחת.
פיקל יצג את נבחרת שווייץ ברמות הנוער.
ב-אוגוסט 2023 הוא זומן לראשונה לסגל נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, וערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-9 בספטמבר באותה השנה.
שארלוט הורנטס היא קבוצת כדורסל מהעיר שארלוט שבקרוליינה הצפונית, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NBA.
הקבוצה משובצת בבית הדרום-מזרחי שבאזור המזרח, ומארחת את משחקיה הביתיים באולם ספקטרום סנטר.
מועדון ההורנטס הוקם בשארלוט שבקרוליינה הצפונית בעונת , ובעונת עבר לעיר ניו אורלינס כ"ניו אורלינס הורנטס".
בעונת נוסדה קבוצת NBA חדשה בשארלוט בשם "שארלוט בובקאטס", שבעונת 2014/2015 חזרה להיקרא "שארלוט הורנטס" לאחר שהקבוצה מניו אורלינס החליפה את שמה ל"ניו אורלינס פליקנס".
המאזנים והסטטיסטיקות של המועדון בעונות – הוחזרו באופן רשמי לשארלוט הורנטס, שמחזיקה גם במאזני העונות מאז 2004, בהן נקראה בובקאטס.
בשנת 1985 הודיעה ליגת ה-NBA, שמנתה 23 קבוצות, על כוונתה להרחיב את הליגה ב-4 קבוצות נוספות עד עונת 1989/1990. ג'ורג' שין, יזם מקומי, הרכיב קבוצה של אנשי עסקים מקרוליינה הצפונית שהתמודדה במכרז על הקמת קבוצת NBA בשארלוט, אשר הייתה ידועה כחממת כדורסל מכללות.
ארבע קבוצות המכללות הגדולות של קרוליינה הצפונית – אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, אוניברסיטת דיוק, אוניברסיטת וייק פורסט ואוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית – החזיקו בבסיס אוהדים רחב ונאמן, מה שעודד את ליגת ה-NBA לצרף קבוצה מהאזור.
כמו כן, הייתה שארלוט אחת הערים המתפתחות בארצות הברית בתקופה זו, והיא אירחה בעבר את קבוצת קרוליינה קוגרס מליגת ה-ABA (בשנים 1969-1974).
יתרון נוסף שהחזיק שין היה אולם השארלוט קולוסיאום המפואר שהיה בתהליך בנייה והכיל כ-24,000 מושבים, יותר מכל אולם כדורסל שאירח קבוצת NBA באופן בלעדי.
ב-5 באפריל 1987 אישר קומישינר הליגה דייוויד סטרן הקמת קבוצת NBA בשארלוט, אשר תצטרף לליגה בעונת 1988/1989 יחד עם קבוצה ממיאמי, בנוסף לקבוצות מאורלנדו ומיניאפוליס, שיוקמו בעונה העוקבת.
התכנון המקורי היה לקרוא לקבוצה בשם "שארלוט ספיריט", אך בסופו של דבר נבחר השם "הורנטס" (צרעות) בתחרות הצעת שמות.
השם הורנטס הוצע משום שבמהלך מלחמת העצמאות האמריקאית הגנרל הבריטי צ'ארלס קורנווליס כינה את צפון קרוליינה בשם "קן צרעות", בשל ההתנגדות החריפה בה הוא נתקל מצד האמריקנים.
לקראת עונתה הראשונה, עונת 1988/1989, מינה הבעלים ג'ורג' שין את קארל שיר כנשיא ההורנטס וכג'נרל מנג'ר של הקבוצה.
שיר ניסה להרכיב סגל ותיק שיוביל קבוצה תחרותית מוקדם ככל האפשר, והציב לעצמו כמטרה להגיע לשלב הפלייאוף תוך חמש שנים מהקמת הקבוצה.
הוא מינה את דיק הארטר, ששימש עד אז כעוזר מאמן באינדיאנה פייסרס, כמאמנה הראשון של ההורנטס.
לפני תחילת העונה השתתפו ההורנטס ומיאמי היט בדראפט ההרחבה של שנת 1988, בו בחרו לסירוגין שחקנים מתוך הסגלים של קבוצות קיימות, שקבוצתם בחרה שלא "להגן" עליהם.
משחק הבכורה של ההורנטס התקיים ב-4 בנובמבר 1988, במשחק ביתי מול קליבלנד קאבלירס, שהביסה את שארלוט בתוצאה 133:93. ב-23 בדצמבר 1988 ניצחה הקבוצה את שיקגו בולס של מייקל ג'ורדן בתוצאה 103:101 בזכות סל ניצחון בשנייה האחרונה של קורט רמביס.
החל מאותו ניצחון על הבולס מילאו ההורנטס את אולמם הביתי ב-364 משחקים ברציפות, רצף שנמשך עד נובמבר 1997. לאורך העונה הובילה שארלוט את ליגת ה-NBA בתפוסת הקהל, כפי שהמשיכה לעשות גם ב-7 העונות הבאות.
עונת הבכורה של ההורנטס הסתיימה עם מאזן ניצחונות שלילי של 20:62, המאזן הגרוע בליגה מלבד קבוצת ההרחבה השנייה, מיאמי היט.
את ההורנטס הובילו הסמול פורוורדים הוותיקים קלי טריפיוקה ורוברט ריד עם 22.6 ו-14.7 נקודות בממוצע למשחק, בהתאמה.
שחקנים בולטים נוספים היו הקלעים רקס צ'אפמן (16.9 נקודות) ומחליפו דל קרי (11.9), וכן הסנטר קורט רמביס שהצטרף מהלייקרס ותרם 11.1 נקודות ו-9.4 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בסיום העונה עזב הנשיא והג'נרל מנג'ר של ההורנטס, קארל שיר, את הקבוצה כדי למלא תפקיד דומה בדנוור נאגטס.
בעונת 1989/1990 הוחלף המאמן דיק הארטר בעוזרו ג'ין ליטלס.
כמו כן, צירפה שארלוט את הפאוור פורוורד, ארמן גיליאם, שהוביל אותה עם 18.8 נקודות למשחק, אך הקבוצה סיימה גם עונה זו במקום האחרון במזרח, עם 19 ניצחונות בלבד.
בדראפט 1990 בחרו ההורנטס בבחירה החמישית את הקלע קנדל גיל, שנבחר בסיום העונה לחמישיית הרוקיז של העונה.
בעונת 1990/1991, העונה השלישית בתולדות המועדון, שיפרה הקבוצה את מאזנה בשבעה משחקים (26:56), ואירחה במהלכה את סוף-שבוע האולסטאר של ה-NBA.
בסיום העונה פוטר ליטלס מתפקיד המאמן הראשי, ואת מקומו תפס הג'נרל מנג'ר אלן בריסטאו.
בדראפט 1991 זכו ההורנטס בבחירה הראשונה, וניצלו אותה כדי לבחור את הפאוור פורוורד לארי ג'ונסון, שהעמיד בעונתו הראשונה ממוצעים של 19.2 נקודות ו-11.0 ריבאונדים למשחק וזכה בתואר רוקי העונה.
שלד הקבוצה הצעיר – ג'ונסון, גיל (20.5 נקודות), קרי (15.7) וג'וני ניומן (15.3) - הוביל את שארלוט לעונה משופרת של 31 ניצחונות, אך ההורנטס שוב נותרו מחוץ לפלייאוף ה-NBA, בפעם הרביעית ברציפות.
לקראת עונת 1992/1993 בחרו ההורנטס בדראפט את הסנטר אלונזו מורנינג בבחירה השנייה של דראפט 1992, לאחר שאקיל אוניל שנבחר ראשון.
מורנינג הציג יכולת גבוהה כבר בעונת הרוקי שלו, כשהעמיד ממוצעים של 21.0 נקודות, 10.3 ריבאונדים ו-3.5 חסימות למשחק, ויחד עם לארי ג'ונסון וקנדל גיל הרכיב את אחד הסגלים הצעירים והמבטיחים ב-NBA.
במהלך העונה נבחר ג'ונסון, שקלע 22.1 נקודות בממוצע למשחק, להשתתף במשחק האולסטאר, ובסיומה נבחר לחמישייה השנייה של העונה.
בכך, היה לנציג הראשון של שארלוט במשחק הכוכבים, ולראשון שנבחר לאחת מחמישיות העונה.
כמו כן, סיים מורנינג שני בהצבעה לתואר רוקי השנה, אחרי אוניל, ונבחר לחמישיית הרוקיז של העונה.
את העונה הסדירה סיימו ההורנטס עם מאזן חיובי 44:38, שהעלה אותם לראשונה למעמד פלייאוף ה-NBA, מהמקום החמישי במזרח.
בפלייאוף עצמו התמודדה שארלוט בסיבוב הראשון מול המדורגת רביעית בוסטון סלטיקס, וניצחה אותה בתוצאה 3:1 בזכות תצוגת שיא של 33 נקודות מצד מורנינג במשחק הרביעי, שקלע גם את סל הניצחון במשחק.
בסיבוב השני הפסידה שארלוט לניו יורק ניקס המנוסה של פטריק יואינג בתוצאה 4:1.
לפני עונת 1993/1994 החליפו ההורנטס את קנדל גיל בקלע הרסי הוקינס, וסיימו את העונה במאזן 41:41 שהציב אותם במקום התשיעי במזרח ומחוץ לפלייאוף.
בסיום העונה הסדירה נבחר דל קרי לשחקן השישי של העונה ב-NBA, לאחר שקלע 16.3 נקודות בממוצע למשחק כמחליפו של הוקינס.
בעונה הבאה הובילו מורנינג וג'ונסון את ההורנטס ל-50 ניצחונות, והקבוצה העפילה לפלייאוף מהמקום הרביעי במזרח.
בסיבוב הראשון ניצבה מולם שיקגו בולס, שהדיחה את ההורנטס בתוצאה 3:1 בזכות 32.3 נקודות בממוצע למשחק שקלע מולם מייקל ג'ורדן.
בסיום העונה סירב מורנינג להצעת חוזה חדש שהגישו לו ההורנטס, והקבוצה שלחה אותו בטרייד למיאמי היט בתמורה לגלן רייס, מאט גייגר וחאליד ריבס.
גלן רייס הפך במהרה לכוכב הקבוצה, לצד לארי ג'ונסון, כשהוביל את קלעי שארלוט בעונת 1995/1996 עם 21.6 נקודות למשחק ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר, אך הקבוצה ניצחה 41 ממשחקיה ונשארה מחוץ לפלייאוף ה-NBA.
בסיום העונה התפטר המאמן בריסטאו מתפקידו, והוחלף בשחקן העבר דייב קאונס.
בפגרת המשחקים שלפני עונת 1996/1997 העבירו ההורנטס את ג'ונסון לניו יורק ניקס בתמורה לפאוור פורוורד אנתוני מייסון, ובדראפט 1996 בחרו את קובי בראיינט בבחירה ה-13, ושלחו אותו ללוס אנג'לס לייקרס עבור הסנטר ולאדה דיבאץ'.
הודות לעונת שיא של רייס, לצד יכולת טובה של שחקני הפנים דיבאץ' ומייסון, סיימו ההורנטס את העונה עם המאזן הטוב ביותר בתולדות המועדון – 54:28. רייס קלע באותה עונה 26.8 נקודות בממוצע למשחק, שלישי בליגה אחרי מייקל ג'ורדן וקארל מלון, ונבחר לחמישייה השנייה של העונה.
כמו כן, זכה רייס בתואר ה-MVP של משחק האולסטאר, בו קלע 26 נקודות, וסיים חמישי בהצבעות לתואר ה-MVP של העונה (אחרי מלון, ג'ורדן, גרנט היל וטים הארדוויי).
בסיבוב הראשון של הפלייאוף, אליו העפילו ההורנטס מהמקום השישי במזרח, הפסידה הקבוצה בסיבוב הראשון לניו יורק ניקס בתוצאה 3:0.
בעונה הבאה, עונת 1997/1998, צירפו ההורנטס את הרכז דייוויד וסלי, אשר החליף בחמישייה הפותחת את מאגסי בוגס שהועבר לגולדן סטייט ווריורס.
את העונה סיימו ההורנטס במקום הרביעי במזרח עם מאזן 51:31, והעפילו לשלב השני של הפלייאוף, לראשונה מאז עונת 1992/1993, לאחר שניצחו את אטלנטה הוקס בסיסוב הראשון בתוצאה 3:1. בסיבוב השני התמודדה שארלוט מול שיקגו בולס, שגברה עליה בתוצאה 4:1.
1998–2002: סוף התקופה הראשונה של ההורנטס
לפני תחילתה של עונת 1999/2000 המקוצרת, שלחו ההורנטס את כוכב הקבוצה גלן רייס ללוס אנג'לס לייקרס עבור אדי ג'ונס ואלדן קמפבל.
במהלך העונה התפטר קאונס מתפקיד המאמן הראשי והחליף אותו עוזר המאמן פול סיילאס.
על אף יכולת טובה של ג'ונס וקמפבל, שהובילו את קלעי הקבוצה עם 17.0 ו-15.3 נקודות בממוצע למשחק, בהתאמה, ניצחה הקבוצה 26 מתוך 50 משחקי העונה הסדירה ונותרה מחוץ לפלייאוף.
בדראפט 1999 בחרו ההורנטס בבחירה השלישית את בארון דייוויס, ששימש בעונת הרוקי כמחליפו של הרכז דייוויד וסלי.
ב-12 בינואר 2000 אירע אסון בקבוצה כאשר הקלע המחליף, בובי פילס, מת בתאונת דרכים.
כחודש לאחר התאונה, ב-9 בפברואר, העלו ההורנטס את גופיית המשחק של פילס עם המספר 13 לתקרת האולם כהוקרה על תרומתו לקבוצה.
בסיום העונה הסדירה חזרה שארלוט לפלייאוף, לאחר היעדרות של שנה, כשהעמידה מאזן 49:33 ודורגה במקום הרביעי במזרח.
בפלייאוף הודחו ההורנטס כבר בסיבוב הראשון על ידי פילדלפיה 76' של אלן אייברסון בתוצאה 3:1. לאחר שנים בהן ממוצע תפוסת הקהל במשחקי ההורנטס היה מהגבוהים ב-NBA, נרשמה לאורך עונת 1999/2000 ירידה משמעותית בנתון זה לממוצע של 17,874 צופים במשחק, שהציב את הקבוצה במקום ה-11 בליגה.
בעונת 2000/2001 צירפה שארלוט את ג'מאל משבורן ופי.
בראון, שעזרו לקבוצה לסיים את העונה הסדירה במאזן 46:36, אשר הציב אותה במקום השישי באזור המזרחי.
בסיבוב הראשון של הפלייאוף הביסו ההורנטס בתוצאה 3:0 את המדורגת שלישית, מיאמי היט, שהובלה על ידי שחקני ההורנטס לשעבר אלונזו מורנינג, אדי ג'ונס ואנתוני מייסון.
בסיבוב השני הפסידה שארלוט למילווקי באקס של ריי אלן וגלן רובינסון בסיומה של סדרה צמודה שנגררה לשבעה משחקים.
למרות הצלחתה היחסית של הקבוצה, נרשמה ירידה נוספת בנתוני תפוסת הקהל, שהיו מהנמוכים בליגה.
בעונה העוקבת, עונת 2001/2002, הקבוצה העפלה שלישית ברציפות לשלב הפלייאוף, לאחר שרשמה מאזן חיובי 44:38 בעונה הסדירה.
בפלייאוף שיחזרו ההורנטס את הישג העונה הקודמת, כאשר ניצחו בסיבוב הראשון את אורלנדו מג'יק, אך הפסידו בשלב הבא לניו ג'רזי נטס.
באותה עונה ממוצע הקהל במשחקי ההורנטס ירד לשפל של 11,286, הממוצע הנמוך בליגה.
אחת ההשערות לסיבה של מיעוט הקהל הייתה הניכור של תושבי שארלוט כלפי בעלי הקבוצה, ג'ורג' שין, אשר הועמד לדין באשמת אונס בשנת 1997. הבעלים עצמו הפנה אצבע מאשימה כלפי אולם ה"שארלוט קולוסיאום" המיושן ומיעוט תאי הכבוד שהכיל.
לקראת סיום העונה אישרה ליגת ה-NBA מעבר של המועדון ההורנטס לניו אורלינס, לואיזיאנה, כבר בעונה הבאה.
הבעלים של ההורנטס, כמו גם הנהלת הקבוצה וסגל הקבוצה, נשארו בתפקידם עם מעבר הקבוצה לניו אורלינס, ובהתאם עברה גם היסטוריית הקבוצה (מאזנים, סטטיסטיקות וכו') לקבוצת ניו אורלינס הורנטס החדשה.
בשנת 2014, עם החזרת הכינוי "הורנטס" לקבוצת "שארלוט בובקאטס", הוחלט כי ההיסטוריה של המועדון בשנים 1988–2002 תעבור מניו אורלינס פליקנס לשארלוט הורנטס, בעוד הישגי הקבוצה מאז המעבר לניו אורלינס ייחשבו כעברה של ניו אורלינס פליקנס.
כאשר שארלוט הורנטס שינו מיקום ועברו לניו אורלינס בשנת 2002, הבטיחה הנהלת ה-NBA לקברניטי העיר שארלוט כי העיר תקבל קבוצת הרחבה לליגת ה-NBA בעונת 2004/2005. כמה קבוצות ניהול, כולל אחת בהובלתו של כוכב בוסטון סלטיקס לשעבר, לארי בירד, הגישו הצעות לזיכיון על המועדון.
ב-18 בדצמבר 2002 קבוצת משקיעים ברשות איש העסקים רוברט ג'ונסון זכתה בזיכיון על המועדון, זכייה שאפשרה לו להיות האפרו-אמריקאי הראשון בעל רוב במניות קבוצת ספורט מקצוענית בארצות הברית.
הראפר נלי היה שותף נוסף במועדון.
אף על פי שנכשלו בהצבעה על בניית אולם חדש בשארלוט, פוליטיקאים מהעיר הוציאו לפועל החלטה על מיסוי המלונות והפנאי בעיר כדי לממן בניית אולם חדש.
בחודש יוני 2003, ניתן לקבוצה החדשה השם בובקאטס (שונר בעברית), על שם בעל החיים המצוי בשתי מדינות קרוליינה.
העיר שארלוט, שהייתה כבר ביתם של הקרוליינה פנתרס מליגת ה-NFL, הפכה את שמה הקשור למשפחת החתולים לבחירה טבעית לקבוצת הכדורסל המייצגת את האזור.
לפני תחילת עונת 2004/2005 מינו הבובקאטס את ברני ביקרסטאף לתפקידי המאמן הראשי והג'נרל מנג'ר של המועדון.
בדראפט ההרחבה של שנת 2004, שנערך ב-22 ביוני 2004, בחרו הבובקאטס 19 שחקנים בסך הכול, ביניהם הסמול פורוורד ג'רלד וולאס והסנטר פרימוז ברזץ'.
בדראפט 2004 ניצלה שארלוט את הבחירה השנייה כדי לבחור את הסנטר אמקה אוקפור מאוניברסיטת קונטיקט.
משחקם הראשון של הבובקאטס נערך ב-4 בנובמבר באולם שארלוט קולוסיאום, והסתיים בהפסד 103:96 לוושינגטון ויזארדס.
יומיים לאחר מכן, ניצחו הבובקאטס בפעם הראשונה בהיסטוריית המועדון כאשר גברו על האורלנדו מג'יק, 111:100. כמו קבוצות הרחבה נוספות בעבר, התמודדו הבובקאטס עם מאבקים בתחתית הליגה, והם סיימו את העונה הסדירה במאזן של 18:64, כשהם אינם מצליחים לנצח יותר משני משחקים ברציפות.
באופן אישי, הרוקי אמקה אוקפור הציג יכולת מצוינת בעונתו הראשונה, העמיד ממוצעים של 15.1 נקודות ו-10.9 ריבאונדים למשחק וזכה בתואר רוקי העונה.
בדראפט 2005 בחרו הבובקאטס את ריימונד פלטון (בחירה חמישית) ושון מיי (בחירה 13), שניהם מאוניברסיטת קרוליינה הצפונית.
עם פלטון ומיי, כתוספת לאוקפור ווולאס, קיוו במועדון לבנות בסיס צעיר ויציב להצלחה עתידית.
את עונתם השנייה, עונת 2005/2006, בליגת ה-NBA פתחו הבובקאטס בניצחון בהארכה כפולה על הבוסטון סלטיקס באולמם החדש, שארלוט בובקאטס ארנה.
אף על פי ששוב השתרכו מאחור במשך רוב שלבי העונה, הצליחו הבובקאטס לסיים את העונה הסדירה עם ארבעה ניצחונות רצופים שהביאו אותם למאזן של 26:56, שיפור של שמונה ניצחונות מהעונה הקודמת.
לאחר העונה, הודיעו הבובקאטס כי אגדת ה-NBA ויליד קרוליינה הצפונית, מייקל ג'ורדן, קנה מיעוט של מניות ניהול במועדון, והפך לבעל המניות השני בגודלו במועדון וראש מחלקת פעולות הכדורסל.
הבובקאטס המשיכו והראו השתפרות מסוימת במהלך עונת 2006/2007, תוך שהם מציגים במהלך חודש פברואר מאזן של 22:33 שעורר תקוות מסוימות להגעה למשחקי הפלייאוף.
בהמשך העונה נחלשה הקבוצה ואף סבלה מסדרה של שמונה הפסדים רצופים, שדירדר את מאזנם ל-22:41 בתחילת חודש מרץ.
בעקבות התדרדרות זו, הודיע מייקל ג'ורדן כי המאמן הראשי ברני ביקרסטאף לא ימשיך לאמן את הקבוצה בעונה הבאה, אך ימשיך ויסיים את העונה הנוכחית.
ביקרסטאף סיים את חוזהו בבוקאטס בצורה מרשימה עם 11 ניצחונות ב-19 המשחקים האחרונים של העונה הסדירה, שהביא את הבובקאטס למאזן 33:49 בסיום העונה.
בשלוש עונותיו עם הבובקאטס, השיג ביקרסטאף מאזן של 77 ניצחונות ו-169 הפסדים.
במהלך פגרת שנת 2007 התמקדה הנהלת הבובקאטס במינויים מקצועיים, כשהציבה את רוד היגינס בתפקיד הג'נרל מנג'ר, ומינתה את סם וינסנט לתפקיד מאמן הקבוצה.
בדראפט 2007 בחרה שארלוט את ברנדן רייט כבחירה השמינית, ושלחה אותו מיד לגולדן סטייט ווריורס בעסקה שכללה את ג'ייסון ריצ'רדסון שנשלח לשארלוט.
הבובקאטס לא הצליחו ליצור תנופה ממהלכי הפגרה וסיימו את עונת 2007/2008 במאזן מאכזב של 32:50. הקבוצה, ששרר בה הביטחון כי ניתן לסיים את העונה בהופעת פלייאוף ראשונה, נאלצה להיאבק בשמועות עקשניות כי השחקנים הסתכסכו עם המאמן, שפוטר בסיום עונתו היחידה בשארלוט.
ב-29 באפריל 2008 הגיעו הבובקאטס להסכם עם חבר היכל התהילה של הכדורסל, לארי בראון, כמאמן הראשי של הקבוצה.
בבחירה התשיעית בדראפט 2008 בחרו הבובקאטס את הרכז די.
בדצמבר 2008, מעט יותר מחודש לאחר פתיחת העונה, העבירו הבובקאטס את הקלעי המוביל שלהם, ג'ייסון ריצ'רדסון, יחד עם ג'ארד דאדלי לפיניקס סאנס תמורת בוריס דיאו וראג'ה בל.
הטרייד התברר כמוצלח כאשר הקבוצה התקרבה להופעת הפלייאוף הראשונה בתולדות הבובקאטס במהלך עונת 2008/2009, אך סיימה בפיגור של ארבעה ניצחונות מהמקום השמיני במזרח עם מאזן של 35:47. בסיום העונה הודיע הבעלים של הקבוצה, רוברט ג'ונסון, כי הוא מעמיד את המועדון למכירה.
במהלך הפגרה, ג'רלד הנדרסון נבחר במקום ה-12 של דראפט 2009. כמו כן, ביצעו הבובקאטס טרייד על אמקה אוקפור תמורת הסנטר של ניו אורלינס הורנטס, טייסון צ'נדלר, ודרך טריידים נוספים רכשו את סטיבן ג'קסון ואייסי לאו מגולדן סטייט ווריורס.
ב-27 בפברואר 2010 נודע כי רוברט ג'ונסון החליט למכור את המועדון למייקל ג'ורדן, עסקה שהפכה את ג'ורדן לשחקן העבר הראשון שיש לו רוב בבעלות על קבוצת NBA.
במהלך עונת 2009/2010 נבחר ג'רלד וולאס להשתתף במשחק האולסטאר, לאחר שהעמיד ממוצעים של 18.2 נקודות ו-10.0 ריבאונדים למשחק.
בכך, הפך וולאס לשחקן האולסטאר הראשון (ובדיעבד גם האחרון) שמייצג את שארלוט בתקופתם כ"בובקאטס".
ב-9 באפריל 2010 הצליחו הבובקאטס להעפיל לראשונה בתולדותיהם אל משחקי הפלייאוף לאחר שגברו על ניו אורלינס הורנטס בתוצאה 104:103, והקבוצה סיימה את העונה הסדירה במאזן חיובי של 44:38. לפלייאוף העפילו הבובקאטס מהמקום השביעי במזרח, והובסו בסיבוב הראשון בתוצאה 4:0 על ידי אורלנדו מג'יק.
2010–2013: השנים האחרונות כשארלוט בובקאטס
את עונת 2010/2011 החלו הבובקאטס עם תקוות גדולות בעקבות הצלחתם בעונה הקודמת, אך הבובקאטס השתרכו מאחור בתחילת העונה, ובדצמבר 2010 הודיע מייקל ג'ורדן על פיטוריו של לארי בראון מתפקיד המאמן הראשי, לאחר שהקבוצה השיגה מאזן של 9:19 בלבד מפתיחת העונה.
באותו היום מונה המאמן הוותיק פול סיילאס לתפקיד המאמן הראשי.
ב-24 בפברואר 2011, ביום האחרון להעברות ב-NBA, ביצעו הבובקאטס כמה טריידים כדי לפנות מקום מתחת לתקרת השכר של הקבוצה כששלחו את ג'רלד וולאס לפורטלנד טרייל בלייזרס תמורת ג'ואל פריזבילה, שון מרקס, דנטה קנינגהם ושתי בחירות סיבוב ראשון.
כמו כן הם שלחו את הסנטר הוותיק נאזי מוחמד לאוקלהומה סיטי ת'אנדר תמורת די ג'יי וייט ומוריס פיטרסון.
בהמשכה של העונה פציעות של סטיבן ג'קסון וטיירוס תומאס חיסלו כל סיכוי לשארלוט להדביק את אינדיאנה פייסרס בתחרות על המקום השמיני והאחרון לפלייאוף, והבובקאטס סיימו את העונה הסדירה במאזן של 34:48.
בדראפט 2011 בחרה שארלוט בבחירה התשיעית את הרכז קמבה ווקר, אשר היה אחד השחקנים הבולטים שלה ב-8 העונות הבאות.
בעונת 2011/2012 המקוצרת שברו הבובקאטס את השיא השלילי לעונה אחת עם אחוז ניצחונות של 10.3% (מאזן 59-7).
השיא הקודם היה שייך לפילדלפיה 76' בעונת 1972/1973, עם אחוז ניצחונות של 11%.
ב-2013 הגיש מייקל ג'ורדן בקשה למועצת מנהלי הליגה לשינוי השם לשארלוט הורנטס החל מעונת 2014/2015, לאחר שהניו אורלינס הורנטס (דאז) שינו את שמם לניו אורלינס פליקנס והחזירו את זכויות השם 'הורנטס' לשארלוט.
ב-18 ביולי של אותה השנה, הכריזה הנהלת ליגת ה-NBA כי אישרה פה-אחד את הבקשה לשינוי שם הקבוצה, וכי שארלוט בובקאטס תחזור להיות שארלוט הורנטס לאחר עונת 2013/2014.
בדראפט 2013 בחרו הבובקאטס את קודי זלר כבחירה מספר 4 בדראפט.
הבובקאטס גם החתימו את השחקן החופשי אל ג'פרסון, לאחר שסיים את חוזהו ביוטה ג'אז.
באותה עונה העפילו הבובקאטס לפלייאוף ה-NBA לאחר שסיימו במקום השביעי במחוז המזרחי, עם מאזן של 43:39. הם הודחו בסיבוב הראשון על ידי הפיינליסטית של אותה עונה, מיאמי היט, אחרי 4 משחקים בלבד.
המשחק הרביעי היה גם המשחק האחרון של הקבוצה כשארלוט בובקאטס.
ב-20 במאי 2014 חזרה הקבוצה להיקרא שארלוט הורנטס.
את עונת 2014/2015 סיימו ההורנטס במקום ה-11 במזרח, עם מאזן 33:49. לקראת עונת 2015/2016 צירפה הקבוצה מספר שחקנים בולטים, ביניהם ניקולא באטום (מפורטלנד) וג'רמי לין (מהלייקרס), וכן בחרה בדראפט 2015 את כוכב המכללות פרנק קמינסקי בבחירה התשיעית.
בעונת 2015/2016 סיימה הקבוצה במקום ה-6 במזרח עם מאזן 48:34. בסיבוב הראשון של הפלייאוף פגשה הקבוצה את מיאמי היט, לה הפסידה 4:3 והודחה.
בקיץ 2016 איבדו ההורנטס מספר שחקנים מובילים, בהם ג'רמי לין, אל ג'פרסון וקורטני לי.
מנגד, באותו קיץ חתמו בקבוצה רוי היברט, מרקו בלינלי ורמון שסנס.
באותה עונה שחקנה הצעיר של הקבוצה, קמבה ווקר, נבחר לראשונה למשחק האול סטאר, אך על אף הצלחתו הרבה מבחינה אישית, ההורנטס סיימו את העונה במאזן שלילי ולא התקדמו לפלייאוף.
בקיץ 2017 חתם בקבוצה שחקנה של אטלנטה הוקס, דוויט הווארד, ובדראפט 2017 המג'יק בחרו את מליק מונק ופרנק ג'קסון.
ג'קסון עבר בטרייד לניו אורלינס פלקינס תמורת דווין בקון.
בנוסף, חתם בקבוצה רוקי השנה לשעבר, מייקל קרטר ויליאמס.
בעונה זו נבחר כוכב הקבוצה, קמבה ווקר, לאול סטאר בפעם השנייה.
לקראת העונה הבאה, עונת 2018/2019, חתם בקבוצה האול סטאר ואלוף ה-NBA ארבע פעמים לפני כן עם הסן אנטוניו ספרס, טוני פארקר.
בעונה זו ההורנטס הגיעו למקום ה-9 במזרח, ולא העפילו לפלייאוף.
בדראפט 2019 בחרו ההורנטס את פי.
באותו קיץ עשו ההורנטס העברה משמעותית, כשהעבירו את השחקן המוביל שלהם, קמבה ווקר, בטרייד לבוסטון, בתמורה לטרי רוזיר.
באותה עונה רשם שחקנה הצעיר של שארלוט, דבונטה גראהם, עונה מצוינת, כשקלע בממוצע 18.2 נקודות למשחק.
למרות זאת, ההורנטס לא הגיעו לפלייאוף.
קיץ 2020 היה משמעותי מאוד עבור ההורנטס.
בדראפט 2020 בחרו ההורנטס בבחירה ה-3 של הסיבוב הראשון את לאמלו בול, והחתימו את שחקן הבוסטון סלטיקס, גורדון היוורד, ל-4 שנים, בתמורה ל-120 מיליון דולר.
ביוני 2022 חזר סטיב קליפורד לאמן את הקבוצה, ארבע שנים אחרי שעזב אותה, וחתם על חוזה אימון לשלוש שנים.
קודם להחתמתו היו מועמדים לתפקיד קני אטקינסון ומייק ד'אנטוני.
במהלך עונתם הראשונה שיחקו הבובקאטס את משחקיהם הביתיים באולם שארלוט קולוסיאום, בעת שאולמם החדש (שארלוט בובקאטס ארנה) היה בשלבי בנייה.
לאחר השלמתו סגרה העירייה את אולם הקולוסיאום המיושן, במהלך הפגרה של שנת 2005, וחנכה את האולם החדש עם הופעה של להקת הרולינג סטונז.
בחודש אפריל 2008 הגיעו הבובקאטס לעסקה בכל הקשור לזכויות שיום האולם עם חברת טיים וורנר כייבל, תחנת הטלוויזיה בכבלים הגדולה ביותר באזור העיר שארלוט.
בתמורה לזכויות שיום האולם, הסכימה חברת טיים וורנר לבטל את ההסכם שהיה לחברת הכבלים עם הבובקאטס, שהגביל את החשיפה של המועדון בארבע השנים הראשונות.
נקודות: 60, קמבה ווקר נגד בוסטון סלטיקס, 18 בנובמבר 2018.
ריבאונדים: 30, דווייט הווארד נגד ברוקלין נטס, 21 במרץ 2018.
אסיסטים: 20, ברווין נייט נגד קליבלנד קאבלירס, 11 בינואר 2005.
חטיפות: 9, אדי ג'ונס נגד אינדיאנה פייסרס, 4 בנובמבר 1999.
חסימות: 12, ולאדה דיבאץ נגד ניו ג'רזי נטס, 12 בפברואר 1997.
מספר שחקן עמדה שנים בקבוצה תאריך הפרשה 13 בובי פילס קלע 1997–2000 9 בפברואר 2000
שארלי גול היה רוכב אופניים לוקסמבורגי.
הוא היה אחד מרוכבי האופניים הבולטים ביותר בשנות ה-50 של המאה העשרים.
אף על פי שהיה בעל יכולת גם ברכיבה נגד השעון, התפרסם במיוחד בכישורי הטיפוס שלו ונודע בכינוי "מלאך ההרים" (L'Ange de la montagne).
הישגיו הגדולים ביותר היו ניצחונו בטור דה פראנס ב-1958 ושני ניצחונותיו בג'ירו ד'איטליה בשנים 1956 ו-1959. גול נודע במיוחד ביכולתו הגבוהה בתנאי קור ורטיבות וניצל יכולת זו לתקיפת יריביו למרוץ כשתנאים אלו התקיימו.
בנוסף להצטיינותו במרוצי הכביש הצטיין גול גם בתחום מרוצי הסייקלו קרוס.
גול העדיף לרכוב בהרים כשהוא מדווש במהירות גבוהה ובהילוך נמוך והצטיין בבריחות ארוכות בהרים בהן רכב לבדו.
גול נולד בעיר לוקסמבורג כבן למשפחת קצבים ועבד כקצב עד שהפך לרוכב מקצועני בשנת 1953. כבר בעת היותו חובב, ב-1952, הוא סיים שני בטור של אוסטריה וזכה לניצחונו הראשון במרוץ בהשתתפות רוכבים מקצוענים ב-1953 בלוקסמבורג.
כמו כן, הוא סיים שני באותה שנה במרוץ הדופינה ליברה.
ב-1954 הוא סיים במקום השני באליפות ארצו, מרוץ בו זכה שש פעמים בהמשך הקריירה שלו, זכה בקטע במרוץ הדופינה ליברה וזכה במדליית הארד באליפות העולם.
שנותיו הראשונות בטור דה פראנס ובג'ירו ד'איטליה
גול זינק לראשונה טור דה פראנס בשנת 1953 אך נטש את המרוץ כבר בקטע השישי.
גם בשנת 1954 הוא נטש את המרוץ, הפעם בקטע ה-12. אולם, ב-1955 הוא כבר הטביע חותמו על המרוץ עת זכה בניצחון בשני קטעים.
בראשון שבהם בהרי האלפים, בקטע אשר עבר את הפסגות המפורסמות של הטלגרף והגליבייה והסתיים בבריאנסון ניצח גול בהפרש של מעל 13 דקות לאחר שהוביל לכל אורך הקטע.
הניצחון השני היה בפירנאים לאחר שתקף את מוביל המרוץ, לואיזון בובה וגבר עליו.
בסיום המרוץ זכה גול בתואר מלך ההרים ובמקום השלישי בדירוג הכללי (המנצח היה לואיזון בובה).
גול זכה להשגו הגדול הראשון כשניצח במרוץ הג'ירו ד'איטליה ב-1956. הוא זכה גם בשלושה ניצחונות בקטעים בודדים במרוץ.
באחרון שבהם, שנערך בהרי הדולומיטים והסתיים במונטה בונדונה שליד טרנטו, תוך מאבק בסופת שלגים הוא גבר על יריביו בהפרש של כמעט שמונה דקות וטיפס מהמקום ה-11 בדירוג הכללי, אל המקום הראשון.
באותו יום חורפי קשה, נטשו 46 רוכבים מתוך 89 המשתתפים, שנותרו בג'ירו בשלביו המאוחרים, את המרוץ.
קטע זה, אשר קבע כמעט לבדו את תוצאת המרוץ, נכנס להיסטוריה כאחד משיאי הג'ירו ד'איטליה בכל הזמנים.
מארגן הטור דה פראנס באותה עת, ז'אק גודה, התייחס אל קטע זה ואמר: "יום זה עלה על כל דבר שראינו עד עתה במונחי כאב, סבל וקושי".
בטור דה פראנס באותה השנה היה המצב שונה.
גול צבר פיגור של כ-30 דקות אחרי ששת הקטעים הראשונים במרוץ.
גם יכולתו הגבוהה בהרים אשר זיכתה אותו שוב בניצחון בתואר מלך ההרים הביאה אותו בסיום למקום ה-13 המאכזב, בפיגור של 32 דקות אחרי המנצח רוז'ה וולקוביאק.
גול זכה בשני קטעים במרוץ זה.
הראשון היה קטע אישי נגד השעון במעלה הר והשני היה בקטע הררי שהסתיים בגרנובל.
ב-1957 לא הצליח גול להגן על תוארו בג'ירו ד'איטליה וסיים במקום הרביעי (המנצח - גסטון ננצ'יני), אך הצליח לזכות בשני קטעים במרוץ.
הראשון במרוץ אישי נגד השעון שהסתיים בפסגה והשני בקטע הררי, יום לאחר שהפסיד את החולצה הוורודה, חולצת המוביל במרוץ.
בטור דה פראנס של אותה שנה פרש גול מהמרוץ כבר בקטע השני.
ב-1958 סיים גול את הג'ירו ד'איטליה במקום השלישי בדירוג הכללי (המנצח - ארקולה בלדיני) וזאת לאחר שניצח קטע אישי נגד השעון, גם הפעם קטע במעלה הר.
בטור דה פראנס באותה שנה הוא היה בשיא יכולתו.
תחילה ניצח בקטע אישי נגד השעון תוך שהוא גובר על ז'ק אנקטיל אשר נחשב כמומחה לקטעי המבחן האישי נגד השעון ואשר ניצח במרוץ בשנה הקודמת.
לאחר מכן, בהרי הפירנאים, הפגין את עליונותו המטפס הספרדי המפורסם פדריקו בהמונטס.
אולם, כשהתקיים לראשונה טיפוס במתכונת של מרוץ אישי נגד השעון לפסגת המון ונטו שבחבל פרובאנס, ניצח בקטע גול וגבר על בהמונטס.
בעקבות ניצחונו, שהושג בשיאו של גל חום, עבר גול למקום השלישי בדירוג הכללי.
שני קטעים גרועים ביותר, מבחינתו של גול, שהתקיימו בהרי האלפים, הביאו אותו לעמדת פיגור בת 16 דקות מול מוביל המרוץ, רפאל ג'מיניאני.
בקטע האחרון שהתקיים באלפים במזג אוויר קר וגשום והסתיים באקס לה ביין, יצא גול להתקפה מכרעת במטרה לסגור את הפער העצום והצליח לנצח בקטע ולהקדים את ג'מיניאני במעל ל-14 דקות.
בעקבות ניצחונו המזהיר התקדם שוב גול אל המקום השלישי בדירוג הכללי.
כעבור יומיים, בקטע אישי נגד השעון אשר הסתיים בעיר דיז'ון ניצח גול בפעם הרביעית במרוץ ועלה לראשות הדירוג הכללי.
למחרת, בפריז, הוא חגג את ניצחונו המפתיע.
כבר בתחילת הג'ירו ד'איטליה של שנת 1959 החל המאבק בין גול ובין ז'ק אנקטיל על הבכורה.
בקטע השני במרוץ ניצח אנקטיל ועבר להוביל את המרוץ ובקטע השלישי, הקטע ההררי הראשון באותה שנה, ניצח גול וזכה בחולצת המוביל.
גול המשיך להוביל ואף ניצח בקטע של מרוץ אישי נגד השעון במעלה הר הוזוב.
גול המשיך להוליך במרוץ עד הקטע ה-15 שהתקיים בין טרנטו ובולצאנו.
בקטע זה פיגר גול אחרי חבורת החוד והפסיד את ההובלה לאנקטיל.
אנקטיל אף הגדיל את הפער לאחר שניצח בקטע נוסף של מרוץ אישי נגד השעון וכך הגיעו לקטע לפני האחרון במרוץ כשגול מפגר אחרי אנקטיל ביותר מ-3 דקות.
בקטע שהסתיים בקורמאיור שעל מורדות המון בלאן ניצח גול.
הוא הקדים את אנקטיל בכמעט 10 דקות ועבר להוליך בדירוג הכללי, הולכה שעליה הצליח לשמור גם בקטע האחרון שהסתיים במילאנו שם גם הוכתר למלך ההרים של המרוץ.
עם ניצחונו השני בג'ירו, הפך גול לרוכב הלא איטלקי הראשון אשר זכה פעמיים במרוץ.
בטור דה פראנס של 1959, אשר בא אחרי זכייתו בג'ירו, סיים גול במקום ה-12 המאכזב.
הוא ניצח שוב בקטע שהסתיים בגרנובל והקדים באותו קטע את בהמונטס אשר ניצח בסיום המרוץ בדירוג הכללי.
בג'ירו ד'איטליה של 1960 סיים גול שלישי בדירוג הכללי לאחר אנקטיל שניצח וננצ'יני שסיים שני.
גול ניצח בקטע ההררי הקשה בדולומיטים שהסתיים בבורמיו.
בטור דה פראנס של 1960 לא נטל גול חלק בגלל פציעה.
בג'ירו ד'איטליה של 1961 סיים גול רביעי.
הוא ניצח שוב את הקטע הקשה ביותר בדולומיטים שגם הפעם הסתיים בבורמיו.
בקטע שאורכו היה 275 ק"מ ועבר בארבע פסגות, כולל הפסגה המפורסמת של הסטלוויו, הקדים גול את המקום השני (מנצח הג'ירו ב-1961, ארנלדו פמביאנקו) ביותר משתי דקות.
בטור דה פראנס באותה שנה זכה שוב בניצחון בקטע שהסתיים בגרנובל, אך נפצע במהלך אותו קטע בעת שנפל עם אופניו בירידה מקושרון.
למרות שנפגע בירך, בכתף ובברך, הוא הצליח להמשיך ולזכות בקטע, אך הפציעה גרעה מיכולתו בהמשך המרוץ.
הוא הגיע לקטע האחרון כשהוא מדורג שני בדירוג הכללי (אחרי אנקטיל שגם זכה במרוץ), אך בקטע האחרון חלף על פניו קרלזי האיטלקי ודחק אותו למקום השלישי בהפרש של שתי שניות בלבד.
ב-1962 נטל גול חלק גם בג'ירו ד'איטליה וגם בטור דה פראנס.
את הג'ירו הוא נטש סמוך לסיום המרוץ ובטור דה פראנס הוא סיים תשיעי, הרחק מאנקטיל שניצח בפעם השלישית במרוץ.
בסיום עונת 1963, לאחר שזינק לטור דה פראנס ופרש בקטע ה-16, הודיע גול על פרישה.
הוא ניסה לשוב ולהתחרות ב-1965 אך ללא הצלחה יתרה.
במשך רוב הקריירה שלו רכב יחד עם גול מי שנחשב כפועל הנאמן שלו, הרוכב הלוקסמבורגי, מרסל ארנזר .
מידות גופם היו זהות כך שארנזר יכול היה להשאיל את אופניו לגול במקרה הצורך.
לאחר הפרישה ניהל גול במשך חצי שנה בית קפה בעיר לוקסמבורג, לפני שנעלם מהתודעה הציבורית.
לאחר 23 שנים התגלה שוב כשהוא מנהל אורח חיים של מתבודד בבקתה קטנה ביער בארדנים.
הוא הוזמן ב-1989 לפתיחת הטור דה פראנס אשר הוזנק בלוקסמבורג והחל מאז לעקוב שנית אחרי הנעשה בעולם מרוצי האופניים.
הוא התכבד והכתיר את לאנס ארמסטרונג בחולצת מלך ההרים, חולצה שהייתה מזוהה במידה רבה עם גול במשך הקריירה שלו, בקטע הפותח של הטור דה פראנס בשנת 2002 שנערך שוב בלוקסמבורג.
מבין הרוכבים בדור האחרון, נטה ליבו של גול במיוחד אחרי מרקו פנטאני שבדומה לגול, הלהיב את ההמונים בקטעי ההרים באלפים ובדולומיטים.
שארלוט קוֹרְדֶה הייתה מתנקשת ז'ירונדינית (סיעת מרכז ליברלית).
שארלוט קורדה דקרה למוות את ז'אן-פול מארה, מנהיג יעקוביני, ב־13 ביולי 1793, במהלך המהפכה הצרפתית.
רצח שעורר הדים רבים והוצג בספרות ובאמנות של התקופה כאירוע בעל משמעות רבה למהפכה הצרפתית.
היא הגיעה פעמיים במהלך אותו היום, בביקורה הראשון היא נדחתה על ידי אשתו של מארה, שלא הסכימה להכניסה, אך בביקורה השני בהמשך היום, מארה אישר לה להיכנס על אף מחאותיה של אשתו.
שארלוט נכנסה לחדר עבודתו, האמבטיה בה שהה ושוחחה עמו כרבע שעה, כאשר היא מספקת לו מידע מודיעני רלוונטי לעבודתו.
לאחר השיחה קצרה בין השניים, היא הוציאה סכין שהביאה עמה ודקרה את מארה בחזהו.
מניעיה של שארלוט לרצח היו פוליטיים, בגין דעותיו המהפכניות הרדיקליות של מארה, שקרא לרצוח את כל המתנגדים למהפכה ובתוכם את כל משפחת המלוכה.
נטען כי שארלוט השתייכה לענף עני של משפחת המלוכה, שאחיה נמלט יחד עם קרובי המשפחה המלכותית וכי היא ביקשה לנקום את מותם של חבריה.
היא נתפסה ונשפטה להוצאה להורג בגיליוטינה כעבור ארבעה ימים, באשמת הרצח.
היא הוצאה להורג ב־17 ביולי 1793. בחריגה חדה מהנימוס המקובל, אחד מעוזרי התליין הרים את ראשה הערוף וסטר לו, על כך נאסר לשלושה חודשים.
רציחתו של מארה עוררה תגובות נזעמות בקרב היעקובינים והביאה להוצאתה להורג של מארי אנטואנט, ולטבח באויביהם המלוכניים והז'ירונדינים כאחד.
ההתנקשות לא עצרה את היעקובינים או את ההוצאות להורג הפומביות הרבות באותה התקופה.
מארה הפך למרטיר של המהפכה, ופסלים בדמותו החליפו צלבים ופסלים דתיים שהפכו ללא מקובלים תחת השלטון המהפכני החדש.
עמדותיהם האנטי-נשיות של רבים ממנהיגי המהפכה הוחרפו בעקבות ההתנקשות, והמהפכנים הפנו את זעמם נגד מארי אנטואנט, מלכת צרפת ואלמנתו הכלואה של המלך לואי ה-16.
רצח מארה הפך לאירוע מכונן בתולדות המהפכה הצרפתית, מארה הפך לסמל המהפכה והמרטיר הראשון שלה ותואר רבות בספרות ובאמנות של התקופה.
אחד מהיצירות הידועות ביותר בנושא היא יצירתו של הצייר הנאו־קלאסי ז'אק-לואי דויד, "מות מארה" , המהווה את אחד מהדימויים המזוהים ביותר עם המהפכה הצרפתית.
שארלוט פרלי (בשוודית: Charlotte Perrelli; נולדה בשם שארלוט נילסן ב-7 באוקטובר 1974) היא זמרת שוודית, זוכת אירוויזיון 1999.
פרלי זכתה תחילה בשנת 1999 בתחרות המלודיפסטיבלן, קדם האירוויזיון השוודי, ובאירוויזיון של אותה שנה, שנערך בירושלים ב"בנייני האומה", זכתה במקום הראשון עם השיר "Take Me To Your Heaven".
מאז הוציאה 4 אלבומים ו-6 סינגלים.
שארלוט ייצגה את שוודיה בשנית באירוויזיון 2008 עם שירה "Hero".
פרלי נולדה בעיירה הובמאנטורפ (Hovmantorp) שבדרום שוודיה.
בגיל 13 היא הצטרפה ללהקה מקומית שנקראה עד אז "Bengt Ingvars" ואז שונה שמה ל-"Bengt Ingvars med Charlotte".
בהמשך עברה מעיירת הולדתה לעיר וקכה, שם למדה בתיכון לאמנויות הבמה, ועם סיום לימודיה הפכה לסולנית להקת "Kendix".
ב-1994 החלה לשיר בלהקת ה-Dansband (סגנון מוזיקלי שוודי) "אנדרש אנגברגס".
לאחר שני אלבומים פרשה מהלהקה, ובשנת 1997 הצטרפה ללהקת הדאנסבאנד הפופולרית "Wizex".
בשנה העוקבת הלהקה הייתה מועמדת לפרס גראמי השוודי על האלבום "Mot nya mål" ("לעבר מטרות חדשות").
אלבום אחר של הלהקה, "Tusen och en natt" ("אלף ואחד לילה"), הפך לאלבום זהב.
נבחרה בתחרות המלודיפסטיבלן (Melodifestivalen) השוודי, לייצג את שוודיה באירוויזיון 1999. בתחרות האירוויזיון, שהתקיימה בישראל, הופיעה עם שירה "Take Me To Your Heaven" (קח אותי לגן העדן שלך).
השיר קיבל 163 נקודות, ופרלי זכתה במקום הראשון בתחרות.
מאז המריאה קריירת הסולו שלה, היא הופיעה בכל רחבי אירופה, והוציאה אלבום סולו ראשון, "שארלוט".
באותה שנה, נבחרה לאישה השוודית הסקסית ביותר על ידי מגזין "Cafe".
ב-2001 הוציאה את אלבומה השני, "Miss Jealousy", שכלל את הלהיט "You Got Me Going Crazy".
השיר נכתב על ידי יוהאן ארברג ופול ריין, שעבדו עם זמרות מפורסמות כמו כריסטינה אגילרה וויקטוריה בקהאם.
פרלי הנחתה את חצי הגמר הראשון של מלודיפסטיבלן 2003, יחד עם לנה פיליפסון, נציגת שוודיה באירוויזיון 2004, ומארק לוונגוד.
באפריל אותה שנה, השתתפה במחזמר "ישו כוכב עליון".
בספטמבר הוציאה את הסינגל "Broken Heart".
התגובות האוהדות שקיבלה על ההנחיה של מלודיפסטיבלן 2003, גרמו לערוץ הטלוויזיה השוודי SVT, להזמין את פרלי להנחות גם את מלודיפסטיבלן 2004, יחד עם פטר סטמן ואולה לינדסטרם.
לאחר המלודיפסטיבלן, הערוץ השוודי TV4 הציע לה להנחות את התוכנית "Super Troupers", תוכנית כישרונות צעירים.
ביוני 2004, היא הוציאה את האלבום "Gone Too Long", שהפך לאלבומה המצליח ביותר.
האלבום הופק על ידי בכירי מפיקי המוזיקה בשוודיה, דוגמת יורגן אלפוסן.
היא גם הצטרפה למסע ההופעות "Rhapsody In Rock" לצד זמרים שוודיים נוספים.
ב-15 במרץ 2008, נבחרה שוב לייצג את שוודיה באירוויזיון 2008, עם שירה "Hero".
השיר הפך ללהיט בשוודיה, אך אף על פי שהיה אחד הפייבוריטים לזכייה, סיים במקום ה-18 בגמר בתחרות.
שארלוט אמאלי היא עיר הבירה והגדולה בערי איי הבתולה של ארצות הברית.
העיר ממוקמת על האי סנט תומאס.
העיר קרויה על שמה של שארלוט אמליה מהס קאסל (1650–1714), אשתו של כריסטיאן החמישי, מלך דנמרק.
בשל נמל המים העמוקים הטבעי של העיר היא שימשה כבסיסם של שודדי הים הקאריביים.
כיום מהווה העיר נמל עגינה לספינות תיירים רבות העוצרות באיים.
למעלה מ-1.5 מיליון תיירים מבקרים בעיר מדי שנה.
בעיר מספר רב של בניינים היסטוריים בהם בית הכנסת השני בעתיקותו ביבשת אמריקה (לאחר בית הכנסת הראשון שהוקם ביבשת אמריקה הנקרא בית הכנסת "קהל צור ישראל", הוקם ב-1636).
טסה שארלוט רמפלינג היא שחקנית אנגלייה.
רמפלינג נולדה בסטורמר, אשר באסקס, מזרח אנגליה.
בגיל שבע-עשרה החלה את קריירת המשחק שלה כשכיכבה בפרסומת, ועבדה במקביל כדוגמנית.
בשנת 1965 קיבלה תפקיד קולנועי ראשון, שהיה ללא אזכור בכתוביות, בסרטו של ריצ'רד לסטר "The Knack...
שנה לאחר מכן שיחקה את דמותה של מרדית' בסרט "נערה ושמה ג'ורג'י" (Georgy Girl), על פי ספרה של מרגרט פוסטר.
מכאן הייתה דרכה סלולה בקולנוע הבריטי והצרפתי, והיא שיחקה בעשרות סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה כמו למשל בדמות האקדוחנית האנה ווילד בפרק בסדרה "הנוקמים".
תפקיד יוצא דופן גילמה בסרט "שוער הלילה" (1974) בתור אסירה לשעבר במחנה ריכוז נאצי.
באותה שנה שיחקה גם בתפקיד הנשי הראשי בסרט מדע בדיוני בשם "זארדוז", לצידו של שון קונרי ובבימויו של ג'ון בורמן.
ב-1980 שיחקה בסרטו של וודי אלן, "אבק כוכבים".
בשנת 1987 שיחקה בסרט "ליבו של אנג'ל" לצידם של רוברט דה נירו ומיקי רורק ובשנת 1988 שיחקה במותחן הבלשי "מי רצח אותי?" בכיכובו של דניס קווייד.
בשנת 1997 שיחקה את דודה מוד בסרט "כנפי היונה".
בשנת 2003 גילמה תפקיד ראשי בסרט "בריכת שחייה".
בשנת 2005 שיחקה לצדה של שארלוט גינסבורג במותחן הסוריאליסטי "למינג".
בשנת 2010 הופיעה רמפלינג בסרט "StreetDance 3D" לצד ניקולה ברלי ובסרט "לעולם אל תתן לי ללכת" שנעשה על פי ספר באותו שם.
ב-2011 הופיעה בסרט מלנכוליה ובשנת 2013 השתתפה בעונה השמינית של הסדרה האמריקאית "דקסטר" בתפקיד ד"ר אוולין ווגל.
בשנת 2015 לקחה חלק במיני-סדרת הדרמה "המרגל מלונדון" שיצר טום רוב סמית לרשת BBC.
באותה שנה גם זכתה בפרס דוב הזהב לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה כקייט מרסר בסרט "45 שנים", ואף הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2017 שיחקה בסרט "תחושה של סוף" של הבמאי ההודי ריטש בטרה.
בשנת 2018 שיחקה במותחן הריגול "דרור אדום" לצידם של ג'ניפר לורנס וג'ואל אדגרטון.
באותה שנה שיחקה בסרט "נוכחות זרה" , בסרט הדרמה האמריקאי "Waiting for the Miracle to Come" לצד וילי נלסון, ובסרט הצרפתי "תראו איך הם רוקדים" בדמותה של אליזבת'.
בשנת 2020 הצטלמה לסרט "בנדטה", של הבמאי ההולנדי פול ורהובן.
הסרט יצא לאקרנים במהלך 2021. באותה שנה שיחקה בתפקיד ראשי לצד ג'ורג' פרייר בסרט הקולנוע "Juniper".
עוד בשנת 2021, שיחקה בסרט הדרמה הצרפתי "הכול עבר בשלום" של הבמאי פרנסואה אוזון.
בשנת 1972 נישאה לשחקן בריאן סאות'קומב.
הזוג חי בשלישייה עם דוגמן נוסף ונולד להם ילד.
הם התגרשו בשנת 1976. בשנת 1978 רמפלינג נישאה למלחין הצרפתי ז'אן מישל ז'אר, ממנו יש לה ילד נוסף, הקוסם דייוויד ז'אר.
נישואיהם התפרקו בסוף שנות התשעים כשרמפלינג גילתה בצהובונים שז'אר אינו נאמן לה.
שארלי שלום אטאלי (1930–2006) היה מהנדס ישראלי.
אטאלי נולד בקונסטנטין שבאלג'יריה וכתלמיד מצטיין נשלח בנעוריו ללימודים במכון הלאומי לאווירונאוטיקה שבצרפת.
בתום לימודיו הוא עבד בחברת "סוד אוויאסיון" ולאחר מכן במפעל "SEREB" לייצור טילים בליסטיים.
אטאלי נתמנה על ידי הנשיא שארל דה גול לראש פרויקט טיל "דיאמנט".
עבור פועלו בתפקיד זה הוענק לו בשנת 1965 אות לגיון הכבוד.
לאחר הצלחת שיגור הטיל הוא מונה לאחראי על פעילות צרפת בפרויקט "אירופה 1" לייצור טיל בתוכנית משותפת למדינות אירופה.
בשנת 1969 התבקש אטאלי על ידי משה ארנס, מנהל חטיבת ההנדסה בתעשייה האווירית באותה עת, לעלות לישראל ולסייע בפיתוח מטוס הכפיר.
אטאלי נענה בחיוב ותוך זמן קצר עלה עם אשתו ושני ילדיו.
במהלך שנות עבודתו בתעשייה האווירית הוא לקח חלק בין היתר בפיתוח "כפיר", "אריה", ו"לביא".
עבור פיתוח המזל"ט "זהבן" הוענק לו, במשותף עם חבריו לצוות הפיתוח, פרס ביטחון ישראל לשנת 1981. עבודתו נמשכה עד צאתו לגמלאות ב-1995.
שארלוטסוויל היא עיר במדינת וירג'יניה בארצות הברית.
היא ממוקמת בתוך מחוז אברמארל של וירג'יניה אך היא עצמאית ממנו.
היא נבנתה על גדות הנחל ריבאנה (יובל של הנהר ג'יימס) ושטחה 26.6 קמ"ר.
העיר היא מרכזה של אוניברסיטת וירג'יניה.
העיר הוקמה ב-1762 ונקראה על שמה של המלכה שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ, רעייתו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
בין תושביה המפורסמים של העיר, ניתן למנות את תומאס ג'פרסון, אשר התגורר בעיר, עד מותו, באחוזת מונטיצ'לו.
בעיר הוקמה גם להקת דייב מת'יוס בנד, והשחקן רוב לאו הוא יליד העיר.
בשנת 2004 דורגה העיר כעיר הטובה ביותר למגורים בארצות הברית.
בשארלוטסוויל קהילה יהודית עם נציגות רפורמית (עוד מ-1882), אורתודוקסית, ו"חבורה" של היהדות המתחדשת.
ב-11 וב-12 באוגוסט 2017 נערכו הפגנות של ארגוני ימין קיצוני ותנועות נאו-נאציות במחאה על הסרת פסלים ואנדרטאות מהמרחב הציבורי המזוהים עם הקונפדרציה, תוך התמקדות בפסלו של מפקד צבא הקונפדרציה רוברט אדוארד לי.
ביום השני להפגנות פרץ רכב ודרס 20 מפגינים שמחו נגד הפגנת הימין.
אישה אחת נהרגה ו-19 נפצעו.
ב-2021 הודיעה העיר שבכוונתה להסיר את פסליהם לי ושל הגנרל תומאס "סטונוול" ג'קסון ולהעבירם למיקום מאובטח, עד שמועצת העיר תחליט באשר לעתידם.
שארלוט לוסי גינסבורג היא שחקנית, זמרת ויוצרת בריטית-צרפתייה.
גינסבורג נולדה בלונדון, וגדלה בפריז.
היא בתם של השחקנית והזמרת האנגלייה ג'יין בירקין ושל הזמר-יוצר, שחקן והבמאי היהודי-צרפתי סרז' גינסבורג.
משפחת אימה היא מרקע נוצרי-פרוטסטנטי.
סבתה מצד אמה היא השחקנית ג'ודי קמפבל ודודה הוא התסריטאי אנדרו בירקין, שליהק את גינסבורג בסרטו "The Cement Garden".
הופעת הבכורה של גינסבורג בקולנוע הייתה כשגילמה את בתה של קתרין דנב בסרט Paroles et musique (1984).
ב-1986 זכתה גינסבורג בפרס הסזאר בקטגוריית "השחקנית המבטיחה ביותר" על הסרט L'effrontée, וב-2000 היא זכתה בפרס כ"שחקנית המשנה הטובה ביותר" בסרט La Bûche.
ב-1993 הופיעה גינסבורג לראשונה בסרט דובר אנגלית, בסרט The Cement Garden, אותו כתב וביים דודה, אנדרו בירקין.
ב-1994 גינסבורג הופיעה לראשונה על הבמה בתיאטרון Théâtre de la Gaîté-Montparnasse בהצגה Oleanna של דייוויד מאמט.
גינסבורג שרה את שיר הנושא בשלושה מסרטיה.
ב-1996 כיכבה גינסבורג בתפקיד ג'יין אייר בסרט "ג'יין אייר", הסרט עתיר השבחים שהוא עיבוד לרומן משנת 1847 של שרלוט ברונטה.
בשנת 2005, היא זכתה לשבחים בשל הופעתה לצד שארלוט רמפלינג במותחן הסוריאליסטי "למינג".
ב-2007 הופיעה גינסבורג לצד גאל גרסיה ברנאל בסרטו של מישל גונדרי מדעי החלום וכקלייר בסרט ביוגרפי על בוב דילן אני לא שם, אותו ביים טוד היינס וגם שרה את שירו של דילן "Just Like a Woman" בפסקול הסרט.
ב-2008 היא הופיעה לצדם של אנתוני הופקינס ולורה ליני בסרט The City of Your Final Destination.
ב-2009 היא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן על משחקה בסרט Antichrist.
הצגת הבכורה לסרט Persecution של פטריס שרו נערכה ב-2009 בפסטיבל הסרטים ה-66 של ונציה והוא מועמד לפרס אריה הזהב.
הסרט עוסק במערכת יחסים ובו מככבים גם רומן דוריס ו.
אמה של גינסבורג, ג'יין בירקין גם לוקחת חלק בסרט המשתתף בתחרות, בסרט מדע בדיוני 36 Views from the Pic Saint-Loup.
ב-2010 כיכבה בסרט האוסטרלי-צרפתי "העץ" בבימויה של ג'ולי ברטוצ'לי.
ב-2011 גילמה את קלייר בסרט Melancholia של הבמאי לארס פון טרייר.
ב-2014 שיחקה בתפקיד הראשי בסרטו הפרובוקטיבי של לארס פון טרייר "נימפומנית", ובסרטה של אסיה ארג'נטו "בלתי מובנת".
ב-2016 גילמה את דמותה של ד"ר מרקוס בסרט האסונות של רולנד אמריך, "היום השלישי: התחדשות".
בנוסף שיחקה בסרט "היהודים: הם בכל מקום", לצד בן זוגה איוון אטל שגם ביים וגם שיחקה במותחן הפשע "Dark Crimes" לצד ג'ים קארי.
ב-2017 שיחקה בסרטו של יוסף סידר "נורמן: עלייתו המתונה ונפילתו התלולה של מאכער אמריקאי".
באותה שנה שיחקה בסרטים "איש השלג" ו"הבטחה עם שחר".
בשנת 2019 שיחקה בסרט הקומדיה "הכלב שלי טיפש" שביים אטאל.
בשנת 2021 שיחקה בסרט הדרמה "שקיעת החמה" (אנ') של הבמאי המקסיקני מישל פרנקו (אנ').
הסרט קיבל ביקורות שלילות ברובו.
בשנת 2022 שיחקה הסרט הבלשי "עיניה התכולות" שהוקרן לראשונה ב-23 בדצמבר 2022, ועלה ב"נטפליקס" ב-6 בינואר 2023.
בשנת 2023 שיחקה את רוקסן בקומדיה "La Vie pour de vrai" שביים וכתב דני בון.
בשנת 2025 כיכבה בדרמה הקומית "כוכבת" שיצרה וכתבה איימי שרמן-פלדינו עבור אמזון פריים וידאו.
שיחקה גם בסרטו של וס אנדרסון, "העוקץ הפיניקי" (אנ').
הופעת הבכורה של גינסבורג כזמרת הייתה ביחד עם אביה בשיר מ-1984 "Lemon Incest".
שנתיים מאוחר יותר היא הוציאה את אלבום הבכורה שלה Charlotte for Ever, אותו הפיק אביה.
היא גם שיחקה עם אביה בסרט הנושא את אותו השם.
בשנת 2000 הופיעה גינסבורג באלבומה של מדונה Music, בשיר "What It Feels Like For A Girl".
ההשראה לכותרת השיר באה מתוך המונולוג הארוך שלה בסרט The Cement Garden.
אחרי כן השיר עובד שוב לגרסה משנת 2001 כשגינסבורג חוזרת על נאומה מהסרט במהלך השיר.
ב-2004 היא שרה דואט עם זמר הפופ הצרפתי Étienne Daho בסינגל "If".
ב-2006 גינסבורג הוציאה את אלבומה השני 5:55, שזכה לביקורות משבחות ולהצלחה מסחרית והגיעה לראש המצעד הצרפתי וזכתה לאלבום פלטינום בצרפת.
בבריטניה, האלבום זכה להצלחה בינונית, והגיע למקום ה-78 (השיר "The Songs That We Sing" הגיע רק למקום ה-129).
בשלהי 2009 יצא לחנויות אלבומה השלישי של גינסבורג IRM
אחד מהגורמים שהשפיעו על תוכנו של האלבום היה משחקה בסרט Antichrist.
כותרת האלבום נכתבה בהשראת הפגיעה בראש ממנה סבלה ב-2007, השם "IRM", הוא התרגום הצרפתי של מכונת הסריקה הרפואית MRI.
כשהיא עברה סריקת מוח, היא החלה לחשוב על המוזיקה לאלבום.
"כשהייתי בתוך המכונה," היא אמרה, "הייתה זו בריחה לחשוב על מוזיקה.
שירה "Heaven Can Wait" נבחר בידי iTunes של סטארבקס כבחירת השבוע ב-2 במרץ 2010.
בדצמבר 2011 הוציאה לאור את אלבומה הרביעי, "Stage Whisper".
בסוף 2017 הוציאה לאור את אלבומה החמישי "Rest".
מאז 1991 היא בזוגיות עם השחקן והבמאי הצרפתי, יליד-ישראל, איוואן אטאל ולהם שלושה ילדים.
הזוג התארס בשנת 2013, אך בחר שלא להינשא.
שארלוטטאון היא עיר הבירה של הפרובינציה הקנדית אי הנסיך אדוארד והעיר הגדולה בו.
העיר קרויה על שם הנסיכה שארלוט אשתו של ג'ורג' השלישי (1744–1818).
כחלק מההתיישבות הצרפתית באקדיה, הקימו ב-1720 אנשי מצודת לואיסבורג הצרפתים התיישבות באזור מול מיקומה הנוכחי של העיר כיום, בעברו השני של המפרץ.
במסגרת מלחמת המלך ג'ורג' כבשו הבריטים את אי הנסיך אדוארד, אך השיבו אותו לצרפתים בהסכם אקס-לה-שאפל (Aix-la-Chapelle) ב-1748.
ב-1758, בשיאה של מלחמת הצרפתים והאינדיאנים כבשו הבריטים את האי ואת המבצר וגירשו את המתיישבים הצרפתים.