tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הציוד של הכוחות המזוינים של אוזבקיסטן אינו מודרני, והאימונים הם לא אחידים ולא מספקים.
למרות עובדות אלו, מצליח צבא אוזבקיסטן במשימת השמירה על גבולות המדינה.
ברשות צבא אוזבקיסטן כ-520 טנקים, כ-130 קנים ארטילריים מעל 100 מ"מ, כ-160 כלי טיס קרביים (כולל מסוקים) ושני כלי שיט חמושים (בימת אראל), מה שהופך אותו כנראה לחיל הים מהקטנים בעולם, בעתיד כנראה צריך להגיע עוד 14 מתוצרת ארצות הברית.
אוזבקיסטן אישרה את הבקשה של ארצות הברית לשימוש בשדה התעופה הצבאי בדרום אוזבקיסטן לאחר אירועי ה-11 בספטמבר 2001 להשתמש בו במלחמתה באפגניסטן.
כמו כן, אוזבקיסטן עזרה לארצות הברית בתחומים צבאיים שונים במלחמה, כשהעיקרי שבהם הוא המודיעין, שהיה בשפע אצל האוזבקים.
יחידות בצבא - צבא, חיל האוויר, היחידה להגנה ימית (רשמית: חיל הים), חיל להגנה אווירית, כוחות ביטחון (פנימיים ומשמר הגבול), משמר לאומי.
הוצאות צבאיות במונחים כספיים: (1997): 200$ מיליון.
מאז 1998 ממשלת אוזבקיסטן קיבלה תמיכה מ-FMF וארגונים נוספים כסיוע לצרכים ביטחוניים.
מינהל הביון הצבאי של אוזבקיסטן (באוזבקית: IBB, Istihborot Bosh Boshqarmasi) הוא מחלקת המודיעין של המטה המאוחד בצבא אוזבקיסטן.
הארגון הוקם ב-1996 לאחר שקודם לכן על המודיעין הצבאי הופקד MXX, שירות הביטחון הלאומי האוזבקי.
הארגון מורכב מיחידות מודיעין צבאיות ותחנות האזנה שמתרכזות ברובן בהאזנה לתקשורת צבאית באירן השכנה, בסיוע שירות הביטחון הפדרלי הרוסי שמסייע גם לשאר השירותים החשאיים במדינה.
הארגון נאבק לצד MXX נגד התנועה האסלאמית האוזבקית המאיימת להקים שלטון שיעי במדינה ונתמכת על ידי איראן.
צבא אנדרס (פולנית Armia Andersa), על שם מפקדו הפולני, הגנרל ולדיסלב אנדרס, הוא כינוי לצבא הפולני במזרח (Armia Polska na Wschodzie) או הכוח הפולני המזוין בברית המועצות (Polskie Siły Zbrojne w ZSRR).
היה כוח צבאי פולני, נאמן לממשלה הפולנית הגולה בלונדון, שהוקם בברית המועצות במלחמת העולם השנייה.
לאחר ההשתלטות האנגלו-סובייטית הוא הועבר לפרס ככוח כיבוש צבאי.
סופח לבעלות הברית במערב, והיווה את עיקר הכוח של הקורפוס הפולני השני של הכוחות הפולנים המזוינים במערב.
אנדרס נפל בשבי הסובייטים שפלשו לפולין ממזרח ונכלא בכלא לוביאנקה במוסקבה, נחקר ועונה בידי אנשי הנ.ק.ו.ד.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות (מבצע ברברוסה), ב־22 ביוני 1941, הסכימה הממשלה הפולנית הגולה לשתף פעולה עם ברית המועצות כנגד גרמניה.
הסכם שיקורסקי–מייסקי, שנחתם ב־30 ביולי 1941 בין הממשלה הפולנית הגולה לבין שגרירו של סטלין בלונדון, איוואן מאיסקי, קבע שיוקם צבא פולני באדמת רוסיה שיהיה כפוף לפיקוד העליון הסובייטי.
מספר שמות הועלו לפיקוד על הצבא הפולני ברוסיה ולאחר כשבוע עלה השם של אנדרס.
אנדרס שוחרר משביו והחל לארגן את הכוח הפולני שיילחם לצד הסובייטים שקיבל את הכינוי "צבא אנדרס".
באמצע אוגוסט 1941 הודיעו הצדדים על חתימת חוזה מפורט לגבי הקמת הצבא.
חיילים וקצינים פולניים ששוחררו ממאסרם בגולאגים בסיביר, קזחסטן ואזורים אחרים בברית המועצות הצטרפו לצבא אנדרס.
בנוסף, חיילים פולנים שהיו בצבא של ברית המועצות שוחררו כדי להצטרף לצבא הפולני.
יחידה ראשונה של הצבא יצאה לאימונים בסוף אוגוסט 1941.
כשסקר אנדרס לראשונה את גייסותיו, הוא מצא אנשים מזי רעב ולבושים בלויי סחבות.
פליטים פולניים בלתי לוחמים, נשים, ילדים וזקנים, נלוו לצבא, ומזונם ניתן להם ממנות הקרב של החיילים.
באוקטובר 1941 דווח שהצבא כולל שלוש דיוויזיות והוא מחכה לכניסה ללחימה בחזית.
בנובמבר 1941 היו בצבא הפולני כ-60 אלף חיילים.
עוד כ-100,000 פולנים בדרום ברית המועצות חיכו לקבלת נשק כדי שיוכלו להצטרף לצבא.
הצבא כולו המתין לאספקה מבריטניה וארצות הברית כדי שיוכל להיכנס ללחימה בחזית.
בדצמבר 1941 השתנו התוכניות והוחלט שהצבא יעבור, לפחות בחלקו, למזרח התיכון.
אנדרס קיווה שצבאו יוביל את הכוחות שישחררו את פולין.
אולם חילוקי הדעות הפוליטיים הביאו לכך שצבא אנדרס לא לחם בחזית הרוסית.
על פי הסכמה בין סטלין, צ'רצ'יל והממשלה הפולנית הגולה, צבא אנדרס שמנה כ־100,000 חיילים ופליטים אזרחיים לצידם, הועבר דרך פרס והוצב במזרח התיכון.
באמצע ספטמבר 1942 דיווח אנדרס לשיקורסקי שצבאו ערוך במזרח התיכון תחת פיקוד בעלות הברית.
בעלות הברית הועידו לצבא אנדרס את המשימה להילחם בחזית איטליה, ואכן, לאחר מספר חודשים בפרס יצא צבא אנדרס לכיוון המזרח התיכון בדרכו לחזית האיטלקית.
עיראק וטורקיה סירבו לאפשר מעבר בשטחן, ועל כן הפליגו הכוחות בים דרך קראצ'י (אז בראג' הבריטי.
כיום בפקיסטן) לפורט סעיד שבמצרים ומשם יצאו ברכבת לארץ ישראל, אליה הגיעו ב־18 בפברואר 1943.
בעת שהייתם בארץ ישראל עברו באזור תל מרשה (הידוע כיום כבית גוברין), נכנסו לאחת המערות וחרתו על סלע את המילה "POLSKA".
עקב כך מכונה אותה מערה כיום "המערה הפולנית".
מספר קצינים פולנים שותפו על ידי הבריטים בחיפוש הנשק ברמת הכובש בנובמבר 1943. בכירים בצבא אנדרס הצהירו שלא ישתתפו במבצעים נוספים כאלה.
צבא אנדרס הפך להיות כוח קרבי לכל דבר ועניין.
במאי 1943 פורסם שהצבא חמוש ומאומן ומוכן לקרב.
בפברואר 1944 הגיע לאיטליה, בה זכה לניצחונו הגדול בקרב על מנזר מונטה קאסינו ב־17-18 במאי 1944. אנדרס כבש את המנזר, שהפך למבצר מוגן היטב, לאחר ששלושה ניסיונות קודמים של בעלות הברית לכבוש אותו כשלו.
בהמשך השתתף הצבא בקרבות בחוף הים האדריאטי ובטיהור עמק הנהר פו.
הוא שחרר את הערים אנקונה ובולוניה, שבפאתיה הוקם בית קברות שבו קבורים החיילים הפולנים שנפלו באותם קרבות, בנוסף לבית הקברות הצבאי הפולני בקאסינו.
הצבא המשיך להתקיים באיטליה ובאנגליה תחת פיקוד בריטי, אל תוך 1946. כ-125,000 חיילים שהו באיטליה ועוד כ-75,000 חיילים היו בבריטניה.
השלטונות הקומוניסטיים דרשו את החזרת הצבא כולו לפולין למרותם, תוך התחייבות שרק אלו שהיו נאצים לשעבר יועמדו לדין.
ממשלת בריטניה בראשותו של אטלי הודיעה שהחיילים המעוניינים לכך יוכלו לשוב לפולין והאחרים יורשו להישאר מחוץ לפולין.
בתחילת 1946 הודיעה ממשלת בריטניה על פירוק הצבא, אולם הדבר נדחה.
באוגוסט 1946 הגיעו כ-70,000 חיילים מצבא אנדרס לבריטניה והצבא המשיך להתקיים עד אמצע 1947.
בין המתגייסים לצבא אנדרס היו אלפי יהודים, שחיפשו דרך להשתחרר ממחנות הכפייה ולעזוב את ברית המועצות.
מספרם הרב של היהודים, בעיקר ביחידות הראשונות, עורר חשד והתנגדות מצד הפולנים.
בשנת 1942 אמר הגנרל אנדרס שבשלבים הראשונים כלל צבא אנדרס 60% יהודים.
במאי 1942 דווח ש-15% מהצבא הפולני הם יהודים.
לעיתים קרובות קציני הצבא הפנו נגד היהודים טענות הגובלות באנטישמיות, כמו על "התנהגות בלתי לויאלית" של היהודים בזמן הכיבוש הסובייטי.
בתחילת 1942 הוצאה פקודה מיוחדת האוסרת על גילויי אנטישמיות בשורות הצבא.
יהודים רבים שביקשו להתקבל לצבא נדחו בטענות שונות, לרוב על ידי ועדה רפואית.
הצעה להקים במסגרת הצבא "לגיון יהודי" נדחתה.
דווח שלצבא יגויסו רבנים צבאיים.
בהגיעם לפרס ולאחר מכן לעיראק זכו רבים מהמפונים היהודים ליחס חם מצד יהודי המקום ויש בהם שהוזמנו לבתיהם ל"סדר" הפסח שחל באותו זמן.
כן נוצר מגע בין מקצת המפונים, בעיקר פעילים ציונים בעבר, לבין אנשי הסוכנות וגופים אחרים מהארץ שעשו בעיראק בתפקידים שונים וכן גם חיילים מיחידות ארצישראליות ששהו שם.
בפגישות הראשונות עם הארצישראלים למיניהם בפרס ובעיראק וכן עם הקרובים והמכרים בארץ הועלתה האפשרות להסתלק לאלתר מהצבא הפולני על אווירתו האנטישמית ולהשתלב במערכות היישוב היהודי.
אולם באותו זמן, קיץ וסתיו 1942, עמד הצבא הגרמני קרוב לשערי הארץ ובגלל חומרת המצב לא נראה צעד כזה מתאים באותו זמן.
חייל ששירת אז באחד מהמחנות של צבא אנדרס בדרום הארץ ופנה ביוזמתו לגורמים שונים ביישוב כדי לעבור עם חבריו מהצבא הפולני ל"הגנה" נענה "שהדבר לא ייתכן כעת".
בצורה דומה הגיבו גם מזכירי קיבוצים.
גם כמה מהחיילים שעקרונית החליטו לערוק, דחו צעד זה עד לשעת כושר.
לעומת זאת, החלה באותו זמן פעילות מאורגנת של בריחה בעיראק, ששם עדיין חנו רוב היחידות של הצבא הפולני.
אותו זמן פעלה שם שלוחה של המוסד לעליה ב' שהבריחה יהודים לארץ.
למטרה זו הסתייעו באנשי סולל בונה, נהגי אגד ובעיקר בחיילים של יחידות ארצישראליות בצבא הבריטי שעסקו בהובלת שיירות בין עיראק לארץ.
השיירות נוצלו להעברת שליחים מהארץ לעיראק ולאיראן ובשובן הוברחו בהן חיילים יהודים מצבא אנדרס וכן חברים במחתרת החלוצית בבגדאד.
כן הוברחו כמה מחיילי צבא אנדרס על-ידי חיילי היחידות הארצישראליות שיצאו לחופשה בארץ.
המוברחים צוידו במדים ותעודות של הצבא הבריטי.
בנהריים הם נתקבלו על-ידי נציגי ההגנה ופוזרו במקומות יישוב שונים בארץ.
משפחותיהם של כמה מאות מהחיילים היהודים הצטרפו לצבא במסעו לארץ ישראל, איתם גם באו 716 מילדי טהראן.
סיפורם של אותם ילדים, ביניהם האמנית רחל גרא, מונצח בסרט ילדי האודיסאה.
בהגיעם לארץ ישראל ערקו חיילים יהודים רבים ונשארו בארץ ישראל באופן לא חוקי.
אחרים עלו לארץ ישראל עם פירוק הצבא בשנת 1947.
בגלל אנטישמיות חלק מהיהודים למשל דוד כץ לא התקבלו לצבא אנדרס אך הצליחו להתקבל לצבא הבריטי.
אחד החיילים בצבא אנדרס היה מנחם בגין.
בהגיעו לארץ ישראל קיבל חופשה מצבא אנדרס ונתמנה למפקד ארגון האצ"ל.
הפולנים קראו לו לחזור לשירות, ואילו חבריו באצ"ל קראו לו לערוק, אך הוא סירב וחזר לשירות.
רק לאחר ששוחרר כדין חזר לשמש מפקד האצ"ל.
חייל נוסף היה ד"ר מירון שסקין המפקד הראשי של ברית החייל.
לאחר צאתו של צבא אנדרס משטחי ברית המועצות הוקמו יחידות צבאיות נוספות של חיילים פולנים אשר הצטרפו ללחימה של הצבא האדום.
בניגוד לצבא אנדרס, יחידות אלה היו בעלות אוריינטציה קומוניסטית והיוו את הבסיס למשטר הקומוניסטי שהתהווה בפולין לאחר המלחמה.
הארמייה הפולנית הראשונה בפיקודו של זיגמונט ברלינג לחמה בחזית המזרחית והשתתפה בשחרור פולין ובכיבוש ברלין.
צבא אוסטריה או "הצבא הפדרלי של אוסטריה" הוא שמם של כלל הכוחות המזוינים של אוסטריה בצבא הקבע שלה.
לצבא האוסטרי שני חֵילוֹת: חיל האוויר וחיל היבשה.
הכוחות המשולבים (Streitkräfteführungskommando; SKFüKdo),הכוללים את חיל היבשה האוסטרי (Landstreitkräfte) ובתוכו חיל הרגלים האוסטרי וחיל השריון האוסטרי (Kommando Landstreitkräfte; KdoLaSK), אגף המשימות הבינלאומיות (Internationale Einsätze) והכוחות המיוחדים (Spezialeinsatzkräfte) המהווים כוח עילית אוסטרי ללוחמה בטרור במדינה ומחוצה לה,
אוסטריה היא מדינה יבשתית ועל כן אין לה צי ימי, אף ששנים 1958–2006 הצבא האוסטרי החזיק בשייטת ימית שכללה ספינות סיור על נהר הדנובה.
כיום תפקידי הסיור הימיים הם באחריות המשטרה הפדרלית (Bundespolizei).
על פי החוקה האוסטרית, נשיא אוסטריה משמש כמפקד העליון של הכוחות המזוינים.
עם זאת, בפועל, הסמכות לקבלת החלטות בענייני ביטחון מצויה בידי הקנצלר, אשר מממש אותה באמצעות שר ההגנה הלאומית.
הקנצלר גם עומד בראש מועצת ההגנה הלאומית, אשר כוללת כסגנו את שר ההגנה, נציג מטעמו, ראש המטה הכללי ונציג מהפרלמנט.
שר ההגנה, בשיתוף פעולה עם שר הפנים, מתאם את פעילותן של ארבע ועדות עיקריות הפועלות תחת מועצת ההגנה הלאומית: ועדת ההגנה הצבאית, ועדת ההגנה האזרחית, ועדת ההגנה הכלכלית, וועדת ההגנה הפסיכולוגית.
ראש המטה הכללי משמש כיועץ הצבאי הבכיר של שר ההגנה, מסייע לו במילוי סמכויותיו ואחראי לתכנון מערכתי של פעולות הצבא.
עם זאת, מפקד הצבא הוא בעל השליטה המבצעית הישירה על הכוחות המזוינים הן בשגרה והן בשעת חירום.
סעיף 79 לחוקה, כנוסחו לאחר תיקון שנערך בשנת 1985, קובע כי לצבא מוקנית האחריות להגנה צבאית על המדינה.
בנוסף, כאשר רשות אזרחית חוקית פונה בבקשה לכך, מופקד הצבא גם על הגנה על מוסדות השלטון החוקתיים ויכולתם לפעול, על חירויותיהם הדמוקרטיות של התושבים, על שמירת הסדר והביטחון הפנימי, ועל סיוע במצבי חירום ואסונות בקנה מידה רחב.
עד מלחמת העולם הראשונה היה קיים הצבא הקיסרי האוסטרו-הונגרי.
עם סיום המלחמה הוקם צבא הגנת העם (Volkswehr) אשר לחם בין השנים 1918-1921 נגד צבא יוגוסלביה שכבש חלקים מקרינתיה (אחת מתשע המדינות באוסטריה).
הצבא האוסטרי הוקם לראשונה ב-18 במרץ 1920.
החל משנת 1921 הצבא נקרא "צבא המדינה" (Bundeswehr) והיה באופיו צבא מקצועני שתכנן לכל האפשרויות, כולל לחימה נגד המשטר הנאצי.
עם מיזוג אוסטריה לרייך השלישי התמזג צבא אוסטריה אל תוך הורמאכט ומאז סיום מלחמת העולם השנייה לא הוקם באוסטריה צבא מקצועי עד שבשנת 1955, עם הכרזת העצמאות והנייטרליות של אוסטריה, הוקם הצבא הנוכחי שמטרתו החשובה ביותר הגנה על השטח הטרטוריאלי של אוסטריה באוויר וביבשה.
מטרות נוספות כוללות את שמירת הסדר והביטחון באוסטריה ואספקת עזרה במקרים של אסונות טבע ואסונות אחרים וכן פיקוח על גבולות אוסטריה מפני מהגרים לא חוקיים.
בתום השירות חויבו החיילים המשוחררים לבצע כל שנתיים שירות מילואים למשך 20 שנה.
בשנת 1971 משך שירות החובה קוצר ל8 חודשים ותקופת הימצאות בכוחות המילואים קוצרה ל10 שנים.
בינואר 2006 משך שירות החובה התקצר ל6 חודשים.
בשנת 2013 נערך באוסטריה משאל עם לגבי המשך חוק שירות חובה בצבא - רוב המשתתפים הצביעו בעד המשך חוק שירות חובה.
צי האוויר מונה 102 כלי טיס ומהם: 15 מטוסי קרב יורופייטר טייפון, 11 מטוסי תובלה הרקולס ופילוטוס 6, 13 מטוסי אימון פילוטוס PC-7 ודאימונד סטאר, ו-63 מסוקי סער עם אופציה להוספת חימוש (רובם) בין היתר בלקאוק ובל OH-58 קיואה.
לצבא היבשה 56 טנקי לאופרד 2, כ-550 כלי רכב משוריינים ומעל 60 ארטילריה מתנועת.
צבא אוסטרליה הוא הכוח הצבאי היבשתי של אוסטרליה.
מהווה חלק מכוחות ההגנה של אוסטרליה (Australian Defence Force – ADF) יחד עם הצי המלכותי האוסטרלי (Royal Australian Navy – RAN), וחיל האוויר המלכותי האוסטרלי (Royal Australian Air Force - RAAF).
בעוד שראש כוחות ההגנה של אוסטרליה (CDF) מפקד על כוחות ההגנה של אוסטרליה, ראש הצבא (CA) מפקד על צבא אוסטרליה ולפיכך כפוף אליו, אך בנוסף הוא כפוף לשר ההגנה.
למרות שחיילי צבא אוסטרליה היו מעורבים במלחמות בעצימות גבוהה ונמוכה לאורך ההיסטוריה, רק במלחמת העולם השנייה הייתה הטריטוריה האוסטרלית תחת מתקפה ישירה.
את ההיסטוריה של צבא אוסטרליה ניתן לחלק לשתי תקופות עיקריות:
1901–1947: בתקופה זו היו מגבלות על גודלו של הצבא הסדיר.
רובם המכריע של החיילים בזמן שלום השתייכו למיליציות מילואים והכוח האימפריאלי האוסטרלי שנוצר כדי לשרת מעבר לים בעתות מלחמה.
1947 ועד היום: הוקם הצבא הסדיר שמתפקד גם בעתות שלום והמיליציות ירדו בחשיבותן (אחרי 1980 הוסבו לצבא המילואים).
המלחמות העיקריות שבהן השתתף צבא אוסטרליה במהלך ההיסטוריה הן:
העימות בין מלזיה ואינדונזיה (1962–1966)
יחד עם זאת, מאז 1947 הצבא היה מעורב בהרבה משימות שמירת שלום, שבדרך כלל היו תחת חסות האו"ם.
המשימה גדולת ההיקף מבין כולן היא זו שהחלה ב-1999 במזרח טימור.
משימות אחרות ראויות לציון הן: בבוגונוויל (אי השייך לפפואה גינאה החדשה), איי שלמה ומשלחת סיוע לטיפול בנפגעי רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי (2004) בסומטרה שבאינדונזיה.
נכון להיום נמצאים חיילי צבא אוסטרליה רק בשלוש משימות מעבר לים:
שותפותה של אוסטרליה במלחמה בטרור שמרוכזת בעיקר באפגניסטן.
הצבא מחזיק שם כוח חניכה שמדריך את הכוח הצבאי המקומי בחבל אורוזגן וכולל גדוד חיל רגלים, יחידת פרשים, יחידות ארטילריה והנדסה.
בנוסף נמצאים באפגניסטן יחידות הכוחות המיוחדים שמוצבים בחבל אורוזגן ובקנדהאר.
שותפותו של צבא אוסטרליה בכוח המשקיפים הרב-לאומי (MFO) בסיני.
בין השנים 1982–1986 סיפק חיל האוויר המלכותי האוסטרלי סיוע אווירי לכוח זה.
מאז 1993 משרת כוח של צבא אוסטרליה במסגרת כוח זה.
25 חיילים שמתחלפים בסבב דו שנתי מועסקים בתפקידים במפקדות הכוח ובתפקידי מנהלה ולוגיסטיקה.
שותפותו של צבא אוסטרליה במסגרת ארגון הפיקוח על הפסקת אש של האומות המאוחדות (UNTSO).
זוהי המשימה ארוכת הטווח ביותר שצבא אוסטרליה מבצע נכון להיום (מאז 1956).
תפקידי כוח זה להוות מסגרת על לכוחות האו"ם המפקחים על מנגנוני שביתת הנשק ושמירת השלום כפי שסוכמו בהסכמים בין ישראל למדינות ערב.
נכון להיום צבא אוסטרליה מורכב מהכוחות הבאים:
הדיוויזיה הראשונה (1st Division) – מבצעת פעילויות הדרכה רחבות היקף ואחראית על פרישת מבצעים קרקעיים רחבי היקף.
נכון להיום אין יחידות הכפופות לה.
מפקדת הכוחות (Forces Command) שאליה כפופות מבחינה מנהלתית היחידות הבאות:
הבריגדה הראשונה (1 Brigade) – חטיבה ממוכנת המוצבת בדרווין.
הבריגדה השלישית (3 Brigade) – חטיבת חיל רגלים קלה המוצבת בטאונסוויל.
הבריגדה השישית (6 Brigade) – חטיבה מעורבת הכוללת יחידות סיוע, מודיעין, סיור, פיקוח וסיור המוצבת בסידני.
הבריגדה השביעית (7 Brigade) – חטיבת ממוכנת שמוצבת בבריזבן.
הבריגדה השש עשרה האווירית (16 Aviation Brigade) – חטיבה אווירית של הצבא שמוצבת בפרוור של בריזבן.
הבריגדה השבע עשרה לסיוע קרבי (17 Combat Service Support Brigade) – חטיבת לוגיסטיקה המוצבת בסידני.
הדיוויזיה השנייה (2nd Division) שמוצבת בסידני ואליה כפופים כוחות המילואים:
הבריגדה הרביעית (4 Brigade) – מוצבת בוויקטוריה.
הבריגדה החמישית (5 Brigade) – מוצבת בניו סאות' ויילס.
הבריגדה השמינית – מוצבת בניו סאות' ויילס.
הבריגדה התשיעית – מוצבת באוסטרליה הדרומית ובטסמניה.
הבריגדה האחת עשרה – (11 Brigade) – מוצבת בקווינסלנד.
הבריגדה השלוש עשרה (13 Brigade) – מוצבת באוסטרליה המערבית.
בנוסף כפופים למפקדת הכוחות יחידות ההדרכה הבאות:
מרכז ההכשרה הבסיסית של הצבא
מרכז ההדרכה לכוח האווירייה של הצבא
מפקדת הכוחות המיוחדים – יחידה פיקודית בסדר גודל של בריגדה שאליה כפופים כל יחידות הכוחות המיוחדים.
בשנת הכספים 2010–2011 שירתו בצבא בממוצע 47,135 איש: 30,235 בשירות קבע ו-16,900 בשירות מילואים פעיל (חיילי מילואים המחויבים למספר ימי אימון מסוים בשנה).
בנוסף ישנם 12,496 איש בשירות מילואים בכוננות (חיילי מילואים המגויסים רק במצב חירום או כדי למלא תפקיד מיוחד.
דרגות צבא אוסטרליה מבוססות על דרגות הצבא הבריטי וסימניהן מעוצבים בצורה כמעט זהה.
עיצוב סימני הדרגות של הקצינים זהים לאלה הבריטיות למעט תוספת הכיתוב "אוסטרליה".
עיצוב דרגות הנגדים זהה למקבילו הבריטי עד לדרגת רב-נגד (Warrant Officer) וממנה והלאה קיים עיצוב ייחודי לצבא אוסטרליה המשתמש למשל בסמל אוסטרליה במקום בסמל הממלכה המאוחדת.
האוסטרלי היחידי שהוענקה לו דרגה זו הוא סר טומס בלאמי.
עד למותו ב-2021 החזיק בדרגה זו הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו
מרכז המבצעים של הצבא (Forces Command), ממוקם במחנה "ויקטוריה" (Victoria Barracks) בסידני.
שלוש הבריגדות הסדירות של הצבא ממוקמות במחנה "רוברטסון" (Robertson Barracks) ליד דרווין, בטאונסוויל ובמחנה "גליפולי" (Gallipoli Barracks) בבריסביין.
בסיסי צבא חשובים נוספים כוללים את מרכז האווירייה של הצבא ליד אוקאי (Okakky) בקווינסלנד, מחנה "הולסוורת'י" (Holsworthy Barracks) ליד סידני, מחנה "לון פיין" (Lone Pine Barracks) בסינגלטון, ניו סאות' ויילס, ומחנה "וודסייד" (Woodside Barracks) ליד אדלייד אוסטרליה הדרומית.
היחידה המיוחדת האווירית (SASR) מוצבת במחנה "קמפבל" בפרברי פרת' באוסטרליה המערבית.
במהלך מלחמת אבחזיה, 1992 - 1993, הביס הצבא האבחזי כשהוא נתמך בקונפדרציית עמי ההר של הקווקז, מתנדבים קוזאקים ולפי טענת הגאורגים גם חיילים סדירים של צבא רוסיה, את החיילים הגאורגים.
על פי הממשל הבדלני של אבחזיה מאורגן הצבא האבחזי על פי מודל שווייצרי, שבה בתקופת שלום מונה הכוח הצבאי 3,000 - 5,000 איש, ובמקרה של מלחמה נקראים לדגל 40,000 - 50,000 חיילי מילואים.
חיילי המילואים מורשים להחזיק את נשקם הרשום בביתם.
סוכנות הידיעות הרוסית נובוסטי דיווחה כי הצבא האבחזי מונה: 10,000 חיילים כח הגנה עצמית המחזיקים 60 טנקים, כולל 40 טנקים מסוג T-72, ו-85 קנה ארטילריה ומרגמות, כולל עשרות מרגמות בקוטר 122–152 מ"מ ו-116 משוריינים מסוגים שונים.
כמו כן כולל, חימוש הצבא האבחזי, מספר רב של כלי נשק אנטי-טנקים החל מטילי RPG-7 וכלה במשגרי רקטות וטילים אנטי טנקים מונחים מסוג טילי קונקורס-M.
את המספר האמיתי של הציוד לא ניתן לאמת באופן מדויק כיוון שפיקוח בינלאומי מעולם לא הורשה לפעול באבחזיה.
70 - 85 כלי רכב מזוינים קלות להובלת חיל רגלים: BMP-1, BMP-2; נגמ"שים סובייטים BTR-60, BTR-70
6 (?) מערכות נ"מ בעל הנעה עצמית מסוג ZSU-23-4 שילקה
טיל קרקע-אוויר סובייטים מסוג 9K37 (SA-11 Gadfly)
רובי קלשניקוב מסוג AK-47 ו-AKM
מקלעים קלים סובייטים RPK 7.62x39 מ"מ
רובי סער AS Val המצוידים במשתיק קול
מטולי רקטות נגד טנקים RPG-7
טילי כתף אנטי טנקים RPG-18
רימוני יד סובייטים מסוג F1
רימוני יד סובייטים ממלחמת העולם השנייה RGD-5
חיל הים האבחזי מורכב משלוש דיוויזיות הממוקמות בסוחומי, אוצ'מצ'ירה ופיצונדה, שכל אחת מהן כוללת סירות מהירות.
כמו כן כולל הצי מספר כלי שיט אזרחיים שצוידו בתותחים ומערכות טילים ארטילריים לא מונחים.
סוכנות הידיעות הרוסית נובוסטי דיווחה כי הצי האבחזי כולל מעל ל-20 סירות מנוע חמושות במקלעים ותותחים בעלי קליבר קטן.
לצבא אבחזיה יש חיל אוויר קטן.
המידע על הרכב החימוש הוא קטן וממילא חיל האוויר הרוסי מגבה את המרחב האווירי של אבחזיה.
על פי ההערכות המועטות שיש כולל חיל האוויר האבחזי כלי טיס אוויר-קרקע: מטוסי סילון מסוג סוחוי Su-25, מטוסי אימון מסוג אלברטוס Aero L-39; מטוסי קרב מסוג מיג-21; מטוסי אימון ישנים מסוג יאקובלב Yak-52; מטוסי תובלה מסוג מיל מי-8.
גאורגיה מתייחסת לצבא אבחזיה כ"גוף צבאי לא חוקי", ומאשימה את רוסיה בחימוש ואימון החיילים האבחזים, במידת-מה בתמורה לאדמות אבחזיות או בתי מלון.
האבחזים דוחים טענה זו, וטוענים כי קנו את הציוד שיש ברשותם בשוק החופשי, למעט חמש סירות ימיות מהירות שנתקבלו מרוסיה וסירות מנוע מהירות מאבחזים מהפזורה האבחזית ביוון.
במרץ 2005, הודה שר ההגנה האבחזי, סולטאן סוסנאלייב, כי הקצינים הבכירים ובעלי דרגות הביניים של צבא אבחזיה נשלחים בקביעות לאימונים ברוסיה למשך 2–3 חודשים במסגרת תוכנית רוסית מיוחדת.
שר ההגנה האבחזי, סולטאן סוסנאלייב, שהתפטר במאי 2007, והתורם הראשי להיווצרותו של צבא אבחזיה, הוא קצין רוסי לשעבר מקברדינו-בלקריה, במהלך מלחמת אבחזיה, 1992–1993, החזיק סוסנאלייב בתפקיד זהה בקונפדרציית עמי ההר של הקווקז, כאשר קצין השדה והטרוריסט הצ'צ'ני שאמיל באסייב, כיהן כסגנו.
באותו אופן, הרמטכ"ל, מייג'ור גנרל, אנטולי זאיצב, הוא סגנו לשעבר של מפקד המחוז הצבאי עבר הבאיקל (כיום חלק מהמחוז הצבאי של סיביר) ברוסיה.
פקיד רשמי אחר, סגן שר ההגנה של אבחזיה, אלכסנדר פאבלושקו הוא קולונל רוסי והרמטכ"ל לשעבר של כוח שמירת השלום הרוסי באבחזיה.
גם גאורגיה מאשימה את אבחזיה בקביעות כי היא מגייסת בכפייה את הגאורגים החוזרים למחוז גאלי לצבא אבחזיה.
הצבא האבחזי הוא בעיקרו צבא יבשה שכולל יחידות ימיות ואוויריות קטנות.
בשנת 2006, נוסד "המרכז למלחמה בטרור", הכולל כ-200 איש במסגרת משרד הפנים האבחזי.
בשנת 2006 העריך שר האוצר האבחזי כי 35% מהתקציב האבחזי שימש למימון הצבא והמשטרה.
צב רך סיני (שם מדעי: Pelodiscus sinensis; בעבר השתייך לסוג: Trionyx) הוא מין של צב רך המתקים בטבע בנהרות איטיים בסין, רוסיה, קוריאה ויפן והוא מצוי בטבע בסכנת הכחדה.
המין תואר לראשונה ב-1835 ביי החוקר ארנד אלפרד אאוגוסט ויגמן.
הצב הרך הסיני יכול להגיע לגודל של כ-28 עד 33 ס"מ, כשהנקבות יותר גדולות מהזכרים וכמו שאר הצבים הרכים בעל שריון מונמך מעל גבו, הבולט פחות סביב העורף והגפיים, מה שמאפשר לצב לנוע במהירות במים.
על רגליו קרומי שחייה המסייעים לו בשחייה.
לצב חוטם ארוך ונחיריים צינוריים המאפשרים לו ליצור מעין שנורקל במים הרדודים בהם הוא חי.
בשעת מנוחה הצב שרוע על קרקעית הנהרות כשהוא מכוסה חול או בוץ, ומרים את ראשו על מנת לנשום או לתפוס טרף.
צב זה הוא יצור איטי השוכן לאורך מקווי מים, הן מתוקים והן מליחים לאורך מזרח אסיה.
הוא גם הופץ בידי האדם לעוד מדינות כמו הוואי.
הצב הוא צייד לילי וניזון מסרטנים, רכיכות, חרקים, דגים ודו-חיים ומגוון גם בצמחי מים.
הנקבה מטילה 17 עד 28 ביצים בכל הטלה, פעמיים עד ארבע פעמים בשנה.
לאורך סין מגדלים בחוות (לאחר שנלקח מהטבע) צב זה כדי להכין ממנו מרק צבים, מה שגורר אותו לסכנת הכחדה, נוסף על סכנות כתוצאה ממחלות, זיהום מים ופגיעה בבית גידולו ומציד.
הצב מגודל בחוות צבים מיוחדות לשמש כמאכל, מה שהופך אותו לצב הכלכלי ביותר.
צבא איטליה (באיטלקית: Esercito Italiano) הוא זרוע היבשה של הכוחות המזוינים של איטליה.
כל כוח האדם שלו מבוסס על שירות התנדבותי ובשנת 2012 מנה כ-105,000 חיילים.
כלי הרכב הקרביים הבולטים של הצבא הם: נגמ"ש הלחימה "דארדו" (Dardo), משחית הטנקים "קנטאורו" (Centauro) וטנק האריאטה (Ariete) וכלי הטיס הבולט שלו הוא מסוק התקיפה "מנגוסטה" (Mangusta), שלאחרונה הופעל במשימות של האו"ם.
המפקדה הראשית של המטה הכללי של הצבא ממוקמת ברומא, ליד הקווירינאלה, מעונו הרשמי של נשיא איטליה.
תולדותיו של צבא איטליה מתחילות מימי איחוד איטליה בשנות החמישים והשישים של המאה ה-19. הצבא היה מעורב במלחמות קולוניאליות בסין, במלחמה האיטלקית-עות'מאנית ב-1911–1912, בצפון איטליה כנגד האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה, באתיופיה לפני מלחמת העולם השנייה, באלבניה, ביוון, בצפון אפריקה ובאיטליה עצמה במהלך מלחמת העולם השנייה.
מקורותיו של צבא איטליה הם בצבא המלכותי (Regio Esercito), שהיה קיים החל מהקמתה של ממלכת איטליה לאחר ההשתלטות על שטחי מדינת האפיפיור ואיחודה של איטליה.
ב-1861, תחת הנהגתו של ג'וזפה גריבלדי, הוזמן ויטוריו אמנואלה השני מבית סבויה לעלות על כס המלכות של הממלכה העצמאית החדשה.
חילות המשלוח האיטלקים נשלחו לסין במהלך מרד הבוקסרים ב-1900 וללוב במהלך המלחמה האיטלקית-עות'מאנית ב-1911–1912.
התנסותו הראשונה של צבא איטליה בלוחמה מודרנית של ממש הייתה במלחמת העולם הראשונה.
בשנים שבין מלחמות העולם השתתף הצבא במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, סיפק חיילים וציוד במהלך מלחמת האזרחים בספרד שנלחמו בגיסות המתנדבים (Corpo Truppe Volontarie) לצדם של הכוחות הלאומנים של פרנקו, ושיגר את הפלישה האיטלקית לאלבניה.
על הנייר היה הצבא המלכותי של איטליה אחד מכוחות היבשה הגדולים ביותר שלחמו במלחמת העולם השנייה, אך במציאות הוא לא היה מסוגל להכניס לקרבות את המספרים שטען שיש ברשותו.
הצבא האיטלקי היה אחד הצבאות הראשונים שהפעיל צנחנים.
יחסית לגודלם הקטן, רבות מהדיוויזיות האיטלקיות תוגברו בקבוצת תקיפה (Gruppo di Assalto) של שני גדודים מארגון החולצות השחורות.
ברוב המקרים נדחו הדיווחים על תעוזתו של צבא איטליה במלחמת העולם השנייה.
תפיסה זו הייתה תוצאה של התקיפה הרת האסון של האיטלקים במצרים ושל ביצועיו של הצבא במלחמת איטליה–יוון.
ההכנות לשתי המערכות הללו לקו מאוד בחסר והן בוצעו באופן כושל.
בראשית המערכה בצפון אפריקה ביצעה הארמייה העשירית של צבא איטליה את הפלישה האיטלקית למצרים אך נכנעה לאחר שנהדפה אחורה ללוב והושמדה על ידי כוח קטן ממנה פי חמישה במבצע מצפן.
מנהיגות צבאית בלתי מוכשרת החריפה את בעיית הציוד הצבאי, שברובו היה מתקופת מלחמת העולם הראשונה ולא עמד בסטנדרטים של צבאות בעלות הברית ולא של גרמניה הנאצית.
לדוגמה, דוקטרינת השריון האיטלקית הסתמכה בעיקר על הטנקים הקלים והבינוניים מסוג L3/35 פיאט M11/39, פיאט M13/40, פיאט M14/41 ופיאט M15/42, שהיו בנחיתות מוחלטת מול טנקי השרמן האמריקנים.
באופן מכריע יותר, איטליה סבלה ממחסור חמור בציוד מכל הסוגים והפיקוד האיטלקי העליון לא לקח בחשבון אפשרויות של תבוסה בקרבות ולא נקט באמצעים הדרושים לתת את התמיכה הלוגיסטית הדרושה לכוחות השדה שלו.
כלי הנשק נגד-מטוסים היו מעטים מדי, כלי הנשק נגד-טנקים היו מיושנים מדי ומספר המשאיות היה קטן עד מאוד.
חיל המשלוח האיטלקי לרוסיה נלחם תחת פיקודו של גנרל ג'ובאני מסה, שהכיר במגבלות הגיס שעמד בראשו ובציודו העלוב והוא הועבר מתפקידו ב-1 בנובמבר 1942. כאשר החלה המתקפה הסובייטית במבצע סטורן קטן ב-12 בדצמבר 1942, קרסה עד מהרה הארמייה השמינית האיטלקית.
רק כשליש מחייליה הצליחו להימלט מהתופת הרוסית, כשהדיוויזיות הבולטות ביותר שלה היו שלוש דיוויזיות אלפיניות שלחמות בעקשנות עד כמעט להשמדתם המוחלטת כדי לחמוק מהכיתור הסובייטי.
בצפון אפריקה נלחמו הדיוויזיה המשוריינת ה-132 והדיוויזיה המוטסת ה-185 עד להשמדה מוחלטת בקרב אל-עלמיין השלישי.
ההתנגדות הנחושה של החיילים האיטלקים בקרב בקרן, שבאריתריאה, אף על פי שהוא היה אבוד, מהווה חלק חשוב במורשת הקרב של צבא איטליה עד היום.
לאחר תבוסת מדינות הציר בתוניסיה, המורל של החיילים האיטלקים היה ירוד וכאשר בעלות הברית נחתו בסיציליה ב-10 ביולי 1943, רוב הדיוויזיות האיטלקיות שישבו על החופים פשוט התפרקו.
המורל הירוד הוביל להדחתו של הרודן האיטלקי בניטו מוסוליני על ידי המלך ויטוריו אמנואלה השלישי 15 ימים מאוחר יותר.
בספטמבר 1943 חתמה איטליה על הסכם שביתת הנשק והארץ חולקה לרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, שהייתה למעשה ממשלת בובות בחסות גרמניה בצפון, ולשטח שהיה תחת שלטונו של פייטרו באדוליו בדרום.
בדרום נותרו כוחות הצבא המלכותי (Esercito Cobelligerante Italiano), שנלחמו לצדן של בעלות הברית לאחר שביתת הנשק.
חייליו של צבא זה כבר לא נלחמו למענו של מוסוליני, אלא למענו של המלך ושל "מרשל איטליה" באדליו.
ב-1946 הוקמה הרפובליקה של איטליה במקום ממלכת איטליה ו"הצבא המלכותי" שינה את שמו ל'"צבא איטליה".
בראשיתו היו בצבא איטליה חמש דיוויזיות חיל רגלים.
בעקבות הקמתה של נאט"ו, צבא איטליה צורף לפיקוד של דרום אירופה והיה בכוננות לפלישה ממזרח דרך יוגוסלביה.
פיקוד כוחות היבשה של דרום אירופה בנאט"ו (LANDSOUTH), החל לפעול ב-10 ביולי 1951 ותפקידו היה להגן על צפון-מזרח איטליה.
מפקדת הפיקוד הוצבה בוורונה ובראשה הועמד לוטננט גנרל מצבא איטליה.
שלוש דיוויזיות רגלים ושלוש בריגדות היו הכוח היחידי שעמד לרשות הפיקוד להגן על צפון-מזרח איטליה.
בסיומה של תקופת המלחמה הקרה ב-1989 כלל צבא איטליה 26 בריגדות מבצעיות: 4 בריגדות שריון, 10 בריגדות חיל רגלים ממוכן, 5 בריגדות חיל רגלים ממונע, 5 בריגדות אלפיניות, בריגדת תותחנים אחת ובריגדה מוטסת אחת.
ב-1991 החל הצבא לצמצם את כוחותיו.
פורקו 7 בריגדות ומספר רב של יחידות קטנות.
ב-1997 המשיכה מגמת הצמצום בצבא ופורקו יחידות קטנות נוספות ובאותה שנה בוצע ארגון מחדש בכל הצבא.
יחידות קטנות אוחדו ופורקו 6 בריגדות נוספות.
בוצעו העברות של יחידות לבסיסים חדשים, הרכבי הכוחות שונו והוגדרו מחדש המשימות.
ב-2002 פורקו 2 בריגדות נוספות.
ב-2011 בוצעו שינויים נוספים ורבות מהיחידות הועברו לדרום איטליה ולסיציליה.
ב-2013 בוצע בצבא שינוי רב היקף וכעת היקף הכוחות הקרביים שלו עומד על 9 בריגדות.
נכון להיום סדר הכוחות של הצבא עומד על 2 בריגדות כבדות המצוידות בטנקים, משחיתי טנקים, נגמ"שי לחימה ותותחים מתנייעים, 2 בריגדות בינוניות המצוידות בנגמ"שי לחימה, 4 בריגדות קלות המצוידות במשחיתי טנקים, נגמ"שים ותותחים נגררים ובריגדה מוטסת אחת המצוידת במשחיתי טנקים, נגמ"שים ובמסוקי תקיפה ותובלה.
כל יחידות ההדרכה מתוכננות להיות תחת פיקוד מאוחד שמרכזו ברומא.
צבא איטליה השתתף בפעולות סיוע לאוכלוסייה האזרחית במקרים של אסונות טבע.
המשימות העיקריות מסוג זה שהוא מילא במשך השנים הן: בנפת דרום טירול ב-1967, בסרדיניה ב-1992, בסיציליה ב-1992 ובקלבריה ב-1994. נכון להיום הוא עוסק בהגנה על אתרים רגישים בכל רחבי איטליה מאז פיגועי 11 בספטמבר.
הקרביניירי שהיה בעבר הגוף הגדול ביותר בצבא, הוא כיום זרוע עצמאית לצד הצבא והצי האיטלקי וחיל האוויר האיטלקי ומספק שירותי משטרה צבאית לכל זרועות הכוחות המזוינים של איטליה.
אקדח ברטה 92 בקוטר 9 מ"מ
רובה סער ברטה ARX160 בקוטר 5.56 מ"מ
תת-מקלע MP5 בקוטר 9 מ"מ
תת-מקלע MP7 בקוטר 4.6 מ"מ
רובה Franchi SPAS-12 בקוטר 7 מ"מ
רובה Franchi SPAS-15 בקוטר 7 מ"מ
רובה צלפים Sako TRG-42 בקוטר 8.58 מ"מ
מטול רימונים M-203 בקוטר 40 מ"מ
מקלע FN Minimi בקוטר 5.56 מ"מ
מקלע כבד M2 בראונינג בקוטר 12.7 מ"מ
נשק נגד טנקים Panzerfaust 3
טיל מונחה נגד טנקים BGM-71 טאו
טיל כתף נגד מטוסים FIM-92 סטינגר
אקדח Glock בקוטר 9 מ"מ
רובה סער הקלר וקוך HK416 בקוטר 5.56 מ"מ
רובה סער רובה M4 בקוטר 5.56 מ"מ
רובה צלפים ארקטיק וורפר בקוטר 7.62 מ"מ
רובה צלפים בארט M82A1 בקוטר 12.7 מ"מ
תמונה שם ארץ מוצא ייעוד כמות בשירות אריאטה איטליה טנק מערכה 200 B1 Centauro איטליה משחית טנקים 400 Dardo איטליה נגמ"ש לחימה 200 Freccia איטליה נגמ"ש לחימה 249 M-113
70 תותחים מתנייעים Panzerhaubitze 2000 155 מ"מ
60 תותחים נגד מטוסים מתנייעים SIDAM 25 25 מ"מ (ארבע קני)
22 משגרי רקטות M-270 MLRS
6 טילי קרקע אוויר SAMP/T
12 מסוקים רב -תכליתיים אגוסטה וסטלנד AW109
56 מסוקי תקיפה אגוסטה A129 מנגוסטה
42 מסוקי תובלה בל UH-1
21 מסוקי תובלה NHI NH90
14 מסוקי תובלה CH-47 צ'ינוק
3 מטוסי תובלה דורניה דו 228
צב רך מצוי (שם מדעי: Trionyx triunguis; על פי החלטת האקדמיה ללשון העברית "צב-רך היאור"; ידוע גם בשם "צב רך אפריקני") הוא מין של צב שחי במים מתוקים ומים מליחים.
הצב הרך המצוי הוא הנציג היחיד שנותר מסוגו (Trionyx), בעבר זנים רבים של צבים רכים השתייכו לסוג זה, אך הם הועברו לסוג נפרד.
בסוג של הצב הרך המצוי נמצאו בעבר מעל 15 מינים שנכחדו לפני יותר מ-40 מיליון שנים.
הצב הרך המצוי הוא הצב הרך היחיד שחי בישראל, שבה הוא מצוי בסכנת הכחדה חמורה, בין היתר בעקבות היעלמות בתי גידול, זיהום נחלים, וציד לא חוקי בהיקף נרחב.
הצב הרך משמש למאכל בתרבויות מסוימות בדרום מזרח אסיה, ואף מגודל באופן חקלאי לצורך זה.
הצב הרך הוא הגדול והמרשים בצבי ישראל, משקלו המרבי הוא 60 ק"ג ואורכו מגיע עד 1.2 מטרים.
שריונו שטוח וסגלגל, והמרכיב הגרמי בו קטן בהרבה מאשר בצבים במשפחות אחרות, ומכוסה בעור, ועל כן השריון גמיש ורך.
צבעו אפרפר ירקרק, והוא מנומר לעיתים בנקודות לבנות או צהבהבות.
הראש מוארך ובו נמצאות עיניים מוגבהות ואף דמוי חדק, המשמשים את הצב בעודו שוחה צמוד לפני המים, כאשר העיניים מבצבצות מעל פני המים והחדק משמש מעין שנורקל.
בניגוד לצבים אחרים, לצבים רכים אין מקור גרמי ופיהם מצופה בשפתיים בשרניות.
הצב הרך הוא טורף, ותוקף את טרפו ממארב בבוץ בקרקעית המים.
הוא ניזון מדגים, רכיכות, סרטנים ופגרים של בעלי חיים.
הצב הרך מסוגל לקלוט חמצן המומס במים במידת מה, ובמים צלולים ועשירים בחמצן מסוגל לשהות כשעה מתחת לפני המים.
הוא מותאם לשחייה באופן מובהק ומיטיב לשחות בזריזות, אך תנועתו ביבשה איטית ומגושמת, והוא מגיח מהמים רק לצורך התחממות בשמש והטלת ביצים.
הצבות מטילות את הביצים בגומה על גדת המים, ובבוקעם, רצים הצבים הצעירים אל המים, בדומה לצבי הים.
הצב הרך חושש מבני אדם, אך גם עלול להגיב בתוקפנות ומרבה לנשוך.
תפוצתו העולמית של הצב הרך המצוי כוללת את רוב חלקיה של אפריקה, מלבד דרומה.
בנוסף מצוי צב זה באגן הים התיכון, בסוריה, לבנון, טורקיה וישראל, ולמעשה לא במרבית אפריקה בניגוד לשמו השני.
הצב הרך המצוי שוכן בעיקר בנחלים, באזורים רדודים בהם זרימת המים איטית.
בנוסף נצפו פרטים בטורקיה וישראל שיצאו לים הפתוח, התופעה טרם הוסברה, אך נראה שלצב זה אין קושי לשרוד במים מלוחים ואף לאכול בעלי חיים ימיים.
צב זה מצוי בכמה מן הנחלים הנשפכים לים התיכון: נחל הירקון, נחל אלכסנדר, בנחל שורק ובנחל קישון.
כמו כל הזוחלים, לצבים הרכים אין חום גוף קבוע ובחורף, כשהטמפרטורה נמוכה, הם אינם פעילים ומתחפרים בקרקעית הנחל.
כדי להבטיח את גדילת הצבים הקטנים, אוספים אנשי רשות הטבע והגנים את ביצי הצבים, מדגירים אותן בסביבה מלאכותית ומחזירים את הצבים הקטנים למים לאחר התבגרותם.
בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים של המאה העשרים נמצאו הצבים הרכים בנחלי הים התיכון בסכנת הכחדה חמורה, עקב זיהום הנחלים ופיתוח מואץ.
הזואולוג היינריך מנדלסון העביר צבים לשמורת החולה, כדי להבטיח את הישרדות המין.
בשנת 1996 הכריז איגוד השימור העולמי על אוכלוסיית צבי הים כנתונה בסכנת הכחדה חמורה.
בשנת 2004, בעקבות השיפור במצב הנחלים, ועקב הנזקים שגרמה אוכלוסיית הצבים למערכת הטבעית באגם החולה, הוחל בהעברת הצבים הרכים משמורת החולה לחופי הנחלים נעמן, קישון, חדרה, ירקון ושורק.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, עמודים: 33-35 (מהדורה שלישית 2022).
צב קסדה אפריקני או פֵּלוֹמֵדוּזָה (שם מדעי: Pelomedusa subrufa) הוא מין יחיד בסוגו של צב ממשפחת הפלומדוזיים.
צב זה חי בבריכות וביצות באפריקה שמדרום לסהרה וייתכן שאף במדגסקר ובתימן.
מאופיין בצווארו הארוך ואפו הנוטה למעלה.
לרוב הצבים שריון שאורכו עד 20 ס"מ, אולם נמדד גם פרט באורך 32.5 ס"מ.
השריון שחור או חום והגוף כתום או בהיר יותר.
לצב צוואר ארוך, עיניים גדולות ושריון שטוח.
לזכרים זנבות ארוכים יותר מלנקבות שבעלות שריון רחב יותר.
צווארם הארוך של הצבים עוזר להם להתיישר כאשר הם מתהפכים.
כמו כן הם מותאמים לחיים במים ומסוגלים לצלול במשך דקות.
צבים אלה חיים בבריכות, ביצות ואגמים ברחבי אפריקה מכף התקווה הטובה עד לסודאן ובמערב עד לגאנה.
הם נפוצים פחות בנהרות זורמים אך ייתכן שיימצאו שם.
הם נדירים באזורים יבשים או הרריים.
הצבים חיים בקבוצות, בדרך כלל במים, וניזונים מכמעט כל יצור קטן לרבות דגיגים, חרקים, תולעים, רכיכות מימיות, ראשנים וצמחי מים.
הם גם יתפסו יונים לא זהירות הבאות לשתות ויגררו אותה למים במהירות, שם הם יקרעו אותה לגזרים באמצעות טפריהם החזקים והחדים.
הם גם נוטים לאכול פגרים.
בעונה היבשה יוצאים הצבים מהמים וחופרים גומה באדמה בה הם שוהים בתרדמה במשך זמן רב עד לחזרת הגשמים.
צב קרינתי או צָב חִשּׁוּרִי (שם מדעי: Astrochelys radiata) הוא מין של צב גדול החי בדרומה ובמערבה של מדגסקר וכן באיים ראוניון ומאוריציוס.
המין בסכנת הכחדה עקב הרס בית גידולם וציד לא חוקי.
קרוב משפחתו היחיד והמצוי בסכנת הכחדה כמותו הוא צב אנגונוקה (Astrochelys yniphora).
צב קרינתי מגיע לאורך 41 ס"מ ולמשקל של עד 16 ק"ג.
צב זה הוא בעל שריון יפה ומוקשת כלפי מעלה והגבשושיות בו צהובות על רקע חום-אפור מבריק.
לצידי השריון משורטטים קווקווים דקים בצבע צהוב היוצרים צורת משולשים והראש עצמו קטן ושחור ובעל צוואר קצר.
לצבים הזכרים הזנבות גדולים יותר, אך מלבד זאת אין הרבה הבדלים בין המינים.
זהו צב החי באזורים מיוערים טרופיים במדגסקר והוא ניזון בעיקר מעלי קקטוסים, בייחוד מהסוג Opuntia.
כמעט 90% מתזונתם מבוסס על עשבים קרקעיים ונוסף הם יאכלו פירות, עלים וצמחים סוקולנטיים.
הם רועים את סביבתם ומעדיפים צמחייה צעירה ועשירת חלבונים על צמחייה מבוגרת.
הצבים הללו כמעט נכחדו עקב פגיעה ביערות הקקטוס המדגסקריים וכן עקב ציד לא חוקי וגידול כחיות מחמד.
נחשב למין מוגן במדגסקר, אך הממשל אינו מצליח לעצור את המסחר הלא חוקי בשריונותיהם ובצבים למטרת מחמד.
צב קשותי (שם מדעי: Chersina angulata) הוא מין של צב יבשתי גדול החי בשיחים ואזורים חמים בדרום אפריקה.
זהו צב קטן בגודלו עד 28 ס"מ והוא בעל שריון קמור מעט וצבעו צהוב מלמטה ומלמעלה שחור עם לוחיות צהובות מרובעות.
מצידי הראש שני זיזי שריון גדולים היוצרים לו מחסה והבטן מוארכת וצמודה לקרקע.
העור חום חום כהה ואף אדמדם לעיתים.
כמו להרבה מיני צבים, הצוואר בעל עורף נוקשה ולזכרים ישנם זיזים מצידי הראש העוזרים להם להילחם על נקבות.
הצבים הזכרים גדולים בהרבה מהנקבות ובעלי צורת שריון מוארת יותר.
הנקבות קטנות יותר ושריונן יותר קעור כלפי מעלה ויוצר צורת חצי כדור וכן אין להן זיזים.
הם חיים רק בדרום אפריקה בסביבות ערבות ועשבים ועצים ים-תיכוניים שונים, כמו באזור הקארו הדרום אפריקני, אך יכולים לחיות גם באזורים קשים יותר ומגיעים עד לשפת הים של כף התקווה הטובה.
הצבים צמחוניים כמעט לגמרי ויכולים להתקיים גם מצמחייה קשה כולל קקטוסים וצמחים רעילים יחסית.
הם פעילים יותר בשעות בין הערביים.
הם עצמם משמשים טרף לנמיות, אריות, נמרים, צבועים, עופות טרף, תנים, גיריות, ובבונים, כשרובם מעדיפים לצוד צבים צעירים או כאלה שרק בקעו.
קטל גדול יותר נגרם משריפות יער המכלות שטחים גדולים, כיוון שקשה להם לברוח.
הם נפגעים גם מהאדם הצד אותם ופוגע בסביבתם.
למרות שהמין לא נמצא בסכנה, מעריכים שהוא נפגע מעט בידי האדם וכן ממכוניות, וכן ממין העורב עורב צבוע, המתפשט על יד מגורי האדם והורג צבים צעירים.
צב ראשתני (שם מדעי: Platysternon megacephalum) הוא מין יחיד בסוגו ובמשפחת הצבים הראשתניים (Platysternidae) של צבים.
מין זה חי בנהרות וביצות בסין ובדרום-מזרח אסיה.
צב זה סווג פעמים רבות עד שהועבר למשפחה עצמאית.
בתחילה היה נחשב למין בעל-משפחת קינוסטרנויים, יחד עם הצבים המבאישים.
בהמשך עבר למשפחת צבים ביצתיים ולצבי בריכה שהם קרוביו היום לעל-משפחת צבי יבשה.
צב זה הוא קרוב רחוק גם של צבי היבשה האמיתיים, אך הוא עצמו חי ומותאם לחיים במים.
אורך הצב הראשתני עד 20 ס"מ והוא בעל שריון עבה, אך בעיקר ראש גדול ומעובה עם מקור שמזכיר מעט את צב נשכני (Chelydra).
הצוואר והראש מגודלים והרגליים והשריון קטנים יותר.
הצב לא מנסה להיכנס שריונו בעת מתקפה עליו, אלא יתקוף וינשוך את התוקף במקורו הגדול.
הוא חי ושוחה במים, אך עולה גם ליבשה, משתמש בטפריו החזקים כדי לטפס.
צב זה מצוי בסכנת הכחדה בטבע, עקב ציד ושימוש בעורו ובשריונו בשוקי אסיה.
צב רך אסייתי ענק או צב רך קנטור (שם מדעי: Pelochelys cantorii) הוא מין של צב שחי בהודו ודרום-מזרח אסיה.
הוא קרוי ע"ש החוקר תיאודור קנטור (Theodore Edward Cantor).
זהו המין הגדול ביותר במשפחת הצבים הרכים.
אורכו של צב ענקי זה עולה על 1.8 מ' ויכול להגיע למשקל 100 ק"ג.
הוא בעל שריון רך וגוף בצבע כתום-סגול שטוח.
הראש קטן ובעל חדק גדול, כפות ענקיות וזנב קצר.
הצב מותאם לחיים במים ויודע לשחות מהר.
הוא חי באגמים נהרות איטיים וגדות מהודו ועד אינדונזיה.
צב זה שוחה לאט על הקרקעית ומתחבא בחול.
הוא טורף מארב הניזון ממגוון מינים של סרטנים, רכיכות ודגים אותם הוא בולע בפיו הגדול.
צב זה מצוי בסכנת הכחדה בטבע עקב אובדן בית גידולו.
צב רך ענק יאנגצי (שם מדעי: Rafetus swinhoei) הוא מין של צב ענקי החי בנהר היאנגצה שבסין.
צב זה מצוי בסכנת הכחדה רצינית וכמעט נכחד בטבע, ורק שלושה פרטים חיים ממנו ידועים.
זהו צב ענקי וייתכן שהוא צב המים המתוקים הגדול ביותר בעולם.
אורכו המקסימלי שתועד הגיע ל-86 ס"מ ונטען שיכול להגיע עד 100 ס"מ.
צב זה בעל עיניים קטנות וראש גדול ברוחב 10 ס"מ והוא בעל חדק ארוך.
הזכרים קטנים יותר מן הנקבות ובעלי זנב ארוך יותר.
הוא נמצא בנהר היאנגצה ובכמה אגמים בסין והוא איטי וצולל עמוק עד לקרקעית.
הוא אוכל כל הניזון מצמחייה מימית, עלים, אצות, נבלות, חרקים, חלזונות, סרטני מים מתוקים, דגים ודוחיים.
הצבים חיים בבדידות למעט בעונת הרבייה.
הצבה עולה לגדת הנהר ומטילה בגומה 20–80 ביצים.
באפריל 2019 מתה בגן החיות סוג'ואו בסין הנקבה האחרונה הידועה של המין, ובכך המין הגיע באופן פונקציונלי להכחדה.
שלושה פרטים אחרונים ידועים עדיין קיימים, כולם זכרים: שניים בטבע בווייטנאם, ואחד בשבי בסין.
צב רך הודי קטן-ראש (שם מדעי: Chitra indica) הוא מין של צב ענק ממשפחת הצבים הרכים החי בנהרות הודו, בנגלדש, מינמאר, נפאל ופקיסטן.
משקלו המקסימלי יכול להגיע ל-250 ק"ג.
הצב בעל גוף ירוק-אפור עם כפות וראש סגולים ובטן כתומה.
ראשו בעל החדק וזנבו קטנים.
צב זה שוחה בקרקעית של נהרות טרופיים ומחכה ליצורים קטנים שיתקרבו אליו ובולע אותם מהר.
הצב מצוי בסכנת הכחדה במדינות בהם הוא חי.
צב רך פלורידה הוא מין של צב ממשפחת צבים רכים החי באמריקה הצפונית והוא צב המים המתוקים הגדול ביותר ביבשת לאחר המין צב האליגטור.
אורכם 15–76 ס"מ והנקבות גדולות בהרבה מהזכרים שאורכם הממוצע רק 30 ס"מ.
משקלם של הזכרים עד 3 ק"ג ושל הנקבות יכול להגיע ל-20 ק"ג ואף ל-40 ק"ג אם הם מקבלות מספיק מזון.
צבע גופם חום-צהוב והשריון כהה יותר.
הצוואר ארוך ובהיר והראש קטן ובעל חדק ועיניים קטנות.
צב זה חי בביצות ונהרות בעיקר בפלורידה אך גם בדרום קרוליינה, ג'ורג'יה, אלבמה וטקסס.
הוא יצור מהיר הן במים והן ביבשה.
הוא ניזון מיצורי מים קטנים שונים ומצמחי מים.
טורפיו העיקריים הם האליגטור, ראקונים, בואשים, שועלים ועופות דורסים ועורבים הצדים פרטים צעירים.
צב רך פפואני ענק (שם מדעי: Pelochelys bibroni) הוא מין של צב ממשפחת צבים רכים המצוי במים מתוקים ומליחים בדרום-מזרח אסיה עד צפון אוסטרליה.
צב זה הוא השני במיני צבי המים המתוקים, לאחר המין הקרוב צב רך אסייתי ענק.
הוא יכול להגיע לאורך 1 מ' ולמשקל 120 ק"ג.
הצב בעל שריון רך ועם צוואר וראש גדולים.
הראש מוארך ובעל חדק אך עיניו קטנות.
הכפות גדולות ויש עליהם טפרים גדולים.
צב זה מצוי במי נהרות ותעלות אך גם במים מליחים ושפכי נהרות.
הוא מצוי מדרום סין עד לצפון אוסטרליה.
זהו צייד תת-מיימי הניזון ממארב מטרף שהוא שואב בפיו העצום.
הוא ניזון מסרטנים, רכיכות, דגים וגם מצמחייה.
לצב ישנו טורף עיקרי יחיד - תנין הים.
הצב מקנן בסמוך לחופי נהרות בהם מתרבים גם תנינים ומתרבה בצורה דומה למין הקרוב אליו צב אף-חזיר.
ייתכן כי כך הוא מונע התקפה מהם.
צב רך פפואני ענק צפוני (שם מדעי: Pelochelys signifera) הוא מין של צב ממשפחת צבים רכים המצוי במים מתוקים בגינאה החדשה.
צב זה קרוב למינים הענקיים צב רך אסייתי ענק וצב רך פפואני ענק ובעבר היה שייך למיניהם.
הוא הפך למין עצמאי ב-2002.
כמותם זהו צב גדול מאוד.
הוא נפוץ בביצות ובנהרות ושפכי נהרות בגינאה החדשה.
הוא ניזון בעיקר ממזון מהחי.
לא ידוע על מין זה הרבה.
צב רך ענק (שם מדעי: Pelochelys) הוא סוג של צב ממשפחת צבים רכים שחי בהודו ודרום-מזרח אסיה.
בסוג זה המינים הגדולים ביותר במשפחה.
אורכם של צבים אלה יכול לעלות 1.8 מטרים ומשקלם עד 120 ק"ג.
השריון קטן וצבעו אפור עד חום.
הוא רך ולא בולט והצוואר גדול וגם כפות הרגליים.
הראש קטן ומוארך והוא חסר שיניים אך בעל חדק גדול.
צבים אלה הם שחיינים טובים למרות גודלם והם צוללים ומתחבאים לטרף קטן שהם תופסים.
צב רך כהה ענק (שם מדעי: Rafetus) הוא סוג של צב ממשפחת צבים רכים שחי בנהר היאנגצה ובנהרות במזרח התיכון, בעיקר בנהר הפרת.
הם יכולים להגיע למשקל של 200 ק"ג.
הם בעלי שריון מגודל לעומת שאר הצבים הרכים וצבעו כהה עד אפור.
הם בעלי כפות גדולות וראש גדול עם חדק מעל הפה.
צב נוסף - צב הואן קיאן אולי נחשב למין עצמאי נכחד שמקובל במיתולוגיה הסינית צב זה נושא על גבו את כדור הארץ.
כיום רואים בו מין מוטל בספק.
צב רך קטן-ראש (שם מדעי: Chitra) הוא סוג של צב ממשפחת צבים רכים בעלי ראשים קטנים.
אורכם של צבים אלה יכול להגיע ל-1.5 מ'.
הם בעלי שריון רך בצבע ירוק-כחול והקצוות כתומים.
הצוואר גדול אך הראש והזנב קטנים.
צבים אלה שוחים ברחבי בריכות, אגמים, נהרות וביצות מהודו ועד אינדונזיה.
צב רך אסייתי קטן-ראש (Chitra chitra)
צב רך הודי קטן-ראש (Chitra indica)
צב רך בורמזי קטן-ראש (Chitra vandijki)
צב רך אמריקני (שם מדעי: Apalone) הוא סוג של צב ממשפחת צבים רכים החי באמריקה הצפונית מקנדה ועד צפון מקסיקו.
צבים אלה בעלי חוטם מוארך ואף דמוי חדק והם בעלי שריון שטוח וראש קטן.
הם חיים במקווי מים ומותאמים לחיים בהם באמצעות כפותיהם הגדולות ושריונם השטוח.
צבעם ירוק כהה עד שחור.
הצבים חיים במקווי מים רדודים ואיטיים ומחפשים טרף מימי.
צב רך הפרת (שם מדעי: Rafetus euphraticus) הוא מין של צב ענקי החי בנהרות גדולים במזרח התיכון כמו הפרת והחידקל שבעיראק, סוריה מחוז ח'וזסתאן שבאיראן וטורקיה.
זהו צב גדול שאורכו עד 70 ס"מ ומשקלו עד 20 ק"ג.
צבע השריון ירוק כהה עם ראש בצבע חום-ירקרק גדול ובעל חוטם דמוי חדק.
הוא מותאם לחיים במים ונח על החופים אך מצוי בעיקר בתוך המים.
צב זה מצוי בנהרות הגדולים והאיטיים ושוחה בחיפוש אחר מזון כמו דגים וסרטנים אך גם מצמחי מים.
כמו רוב הצבים הוא מתרבה רק על היבשה ומקים קן מבוץ.
הוא מצוי בסכנת הכחדה בגלל זיהום, הרס בתי גידולו והוא נהרג גם בידי דייגים.
צב רך אסייתי קטן-ראש (שם מדעי: Chitra chitra) הוא מין של צב ענק ממשפחת הצבים הרכים החי בנהרות של מלזיה, תאילנד ואינדונזיה בג'אווה וסומטרה.
אורכו של צב זה יכול להגיע ל-1.5 מטר.
הוא בעל שריון גדול אבל ראשו קטן ובעל עיניים ולסתות קטנות.
גם הזנב קטן אבל הצוואר וכפות הרגליים גדולות ועוזרות לצב לשוט במהירות במים.
הוא נפוץ בעיקר במים רדודים.
הצב מצוי בסכנת הכחדה חמורה בטבע ולא ידוע עליו הרבה.
צב רך בורמזי קטן-ראש (שם מדעי: Chitra vandijki) הוא מין של צב ענק ממשפחת הצבים הרכים החי בנהרות של דרום-מזרח אסיה במינמאר ובצפון תאילנד.
הוא קרובי למין צב רך הודי קטן-ראש ובעבר היה תת-מין שלו.
אורכו של צב זה יכול להגיע ל-1,000 מ"מ ומשקלו יכול להגיע ל-100 ק"ג.
הוא בעל שריון גדול וראש קטן והצוואר והכפות גדולים וחסונים.
צבעו ירוק כהה ומעט כתום בשוליים.
הבטן ורודה והוא מעט מפוספס.
הצב בעל מבנה המותאם לשחייה ולעיתים עולה להתחמם בשמש.
הוא מחפש מגוון מיני מזונות מהחי ומהצומח לרבות צמחי מים, חרקים, סרטנים ודגים.
לא ידוע מה מצב שימורו בטבע.
צב רך חלק (שם מדעי: Apalone mutica) הוא מין של צב ממשפחת צבים רכים החי באמריקה הצפונית.
אצל צבים אלה ישנה דו-צורתיות זוויגית והנקבות גדולות בהרבה מהזכרים.
הם בעלי שריון חלק בצבעי חום עד כתום ובעלי ראש קטן עם חוטם המופנה כלפי מעלה.
כפות הרגליים ארוכות אך הזנב קטן.
הצב נפוץ ברחבי נהר המיסיסיפי ויכול לשחות גם בזרמים חזקים אך מעדיף בריכות, אגמים וביצות הסמוכים לנהר.
הוא רובץ במים בקרקעית ומחכה לטרף קטן.
הוא טורף סרטני נהרות, דגים ומינים קטנים אחרים וגם צמחייה מיימית, אצות או פירות.
צב רך קוצני (שם מדעי: Apalone spinifera) הוא מין של צב ממשפחת צבים רכים החי באמריקה הצפונית.
לצב זה תפוצה רחבה ביותר מדרום קנדה באונטריו וקוויבק לצפון מקסיקו.
צב זה יכול להגיע לאורך 50 ס"מ והוא בעל גוף רך עם ראש וצוואר מנומרים בשחור-צהוב והעיניים גדולות יחסית.
השריון והכפות שטוחים ועוזרים לצב לשחות מהר מתחת למים.
צבעו של השריון ירוק עם נקודות צהובות והקצוות לבנים.
מסביב לשריון ישנם קוצים קטנים מהם קיבל הצב את שמו.
הצב שוחה במהירות ומצוי גם על היבשה בהתחממות בשמש.
הוא מחפש מתחת למים מיני טרף קטנים כמו סרטני נהרות, דגים ועוד וכן צמחייה מימית וגם אצות.
צב רך אסייתי (שם מדעי: Amyda cartilaginea) הוא מין של צב רך יחידי בסוגו החי בדרום-מזרח אסיה.
למרות שמו, הוא אינו הצב הר היחידי ביבשת אסיה ורוב בני משפחתו גם חיים באסיה.
אורכו של הצב 70-80 ס"מ, משקלו הממוצע 15-25 ק"ג אך ישנם תיאורים של צבים במשקל 105 ק"ג.
הצבים הצעירים בעלי שריון קשה ומחוספס בצבע ירוק-כתום ועם נקודות צהובות לאורך הגוף.
הבוגרים בעלי גוף שחור כמעט לגמרי אך בעל נקודות צהובות לאורך הצוואר והפנים.
הגפיים שטוחים ובעלי קרומי שחייה והחוטם ארוך ודמוי חוטם חזיר.
צב זה מצוי הצב מצוי מהודו עד אינדונזיה (בג'אווה וקלימנטן) לאורך יערות הגשם, הביצות הטרופיות, שפלי נהרות, אגמים ובריכות במדינות חיותו.
הוא אוכל כל הניזון מהחי ומהצומח ולעיתים ניזון גם מנבלות.
הצב נמצא בסיכון בטבע עקב פגיעה בביצות ונהרות בהם הוא חי וכן עקב ציד בשביל בשרו ובשביל שימוש בשריונו.
צבא הרפובליקה האסלאמית של איראן (בפרסית: ارتش جمهوری اسلامی ایران), ידוע גם בשם "ארטש" ("צבא" בפרסית), הוא צבאה הסדיר של איראן ומהווה חלק מהכוחות המזוינים של המדינה.
מטרתו היא להגן על שלמותה הטריטוריאלית של המדינה מפני איומים חיצוניים ופנימיים.
הצבא בנוי מארבע זרועות: כוחות היבשה, חיל האוויר, חיל הים, וחיל ההגנה האווירית.
הצבא הוקם ב-1921 ומאז 1979 פועל במקביל לכוחות הצבאיים של משמרות המהפכה.
בשנת 2019 עמד תקציב הצבא על 2.4 מיליארד דולר בהשוואה ל-6 מיליארד דולר למשמרות המהפכה, וזאת על אף שהצבא גדול יותר מכוחות משמרות המהפכה.
מפקד הצבא מדווח למטה הכללי של הכוחות המזוינים של איראן.
טרם המהפכה הצבא היה הכוח הצבאי הבלעדי שפעל מטעם השאה.
מנהיגי המהפכה אשר חשדו בנאמנותו של הצבא, הקימו את כוחות משמרות המהפכה כמענה נגדי לצבא.
בשנים שלאחר המהפכה החל המשטר בטיהור שורות הצבא ועצר קרוב ל-4,500 אנשי צבא.
בעקבות המהפכה, הטיהור, האמברגו שהוטל על המדינה, מחסור בציוד ובחלקי חילוף, איבד הצבא בהערכה כ-40%-60% מכוח האדם שלו באותה תקופה.
מאז סובל הצבא מנחיתות תקציבית וטכנולוגית בהשוואה למשמרות המהפכה ועל אף שיתוף הפעולה ביניהם קיים מתח קבוע.
על אף שהצבא נחשב לפחות אידאולוגי ממשמרות המהפכה הוא שומר על נאמנות למנהיג העליון.
הסמל כמעט ולא השתנה מאז הקמת הצבא, אולם לאחר המהפכה נוסף לו פסוק מהקוראן.
החרבות מייצגות את כוחות היבשה, העוגן את חיל הים, והנשר את חיל האוויר.
סמל הצבא הנוכחי קיים משנת 2021, לו נוספו שני טילים, המייצגים את זרוע ההגנה האווירית של הצבא.
כוח האדם של הצבא (ארטש) נכון ל-2019:
+זרועכוח אדםכוחות היבשה350,000חיל הים18,000חיל האוויר37,000חיל ההגנה האווירית15,000
+תמונהשםתחילת כהונהסיום כהונהעלי שהבאזי8 באוקטובר 19981 ביוני 2000מוחמד סלימי1 ביוני 200015 בספטמבר 2005עטאללה סאלחי15 בספטמבר 200521 באפריל 2017עבדולרחים מוסאווי21 באפריל 201713 ביוני 2025אמיר חאתמי13 ביוני 2025מכהן
צב ראשתן מדגסקרי (שם מדעי: Erymnochelys madagascariensis) הוא מין צב ממשפחת הפודוקנמיים המצוי רק במערב מדגסקר והוא המין היחיד מסוגו.
אוכלוסיית צב זה כמעט נכחדה לחלוטין עקב ציד ועקב שימוש לתרופות מסורתיות סיניות.
איומים נוספים על הצב הם מלכודות דגים בעלות קרסים, רשתות חזקות וכן פיתוח קרקע הפוגע בנהרות.
צב זה הוא אחד מ-25 מיני הצבים שבסכנת הכחדה חמורה, לפי הארגון "Turtle Conservation Funds" (TFC).
הצב מגיע לאורך 50 ס"מ והוא אחד מהגדולים שבבני משפחתו.
הוא בעל שריון חום-ירקרק, לעיתים עם כיסוי אצות וגוף וראש מגודל בצבע אפור כהה עד ירקרק.
הצב אינו יכול להכניס את הראש לשריון.
הוא חי רק באגמים ונהרות איטיים באזור השפלות של מערב מדגסקר והצעירים מצויים במים רדודים מאוד, שם יש פחות טורפים.
הצבים ניזונים מצמחייה מימית ופירות והצעירים ניזונים מיצורי מים קטנים.
צב ראשתני אמזוני (שם מדעי: Peltocephalus dumerilianus) הוא מין צב ממשפחת הפודוקנמיים המצוי באגן האמזונאס באמריקה הדרומית והוא המין היחידי בסוגו.
את שמו המדעי הוא קיבל על שם החוקר הצרפתי אנדרה דומריל (André Marie Constant Duméril; 1774 – 1860).
הצב מזכיר במראהו את המין צב ראשתן מדגסקרי.
תפוצתו בטבע היא במדינות: ברזיל (באמזונאס ובפארה), קולומביה, גינאה הצרפתית, ונצואלה, אקוודור ויכול להיות שגם בפרו.
הצב חי באגמים ונהרות טרופיים כמו האמזונאס וביערות מוצפים.
אורך הצב עד 44 ס"מ והוא בעל שריון גדול בו החלק הקדמי של השריון מוגבה מעט משאר השריון.
הצבע אפור עד חום בהיר והגוף בהיר עם ראש גדול שחור בעל כתמים כתומים ורגליים קצרות המותאמות לשחייה.
הוא ניזון הן מהחי והן מהצומח.
צבא אפריקה (בספרדית: Ejército de África, בערבית: الجيش الإسباني في أفريقيا) היו גייסות צבא ספרד שיועדו לשליטה במאחזי ספרד בצפון אפריקה (מרוקו הספרדית, איפני וסהרה הספרדית) ובגינאה הספרדית.
גייסות אלו כללו את יחידות העילית של הצבא הספרדי וכן את יחידת הלגיון הספרדי שהוקמה לפי הדגם של לגיון הזרים הצרפתי.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד (יולי 1936) השתלט פרנסיסקו פרנקו על פיקוד צבא אפריקה והוביל אותו מבסיסיו בצפון אפריקה לכיבוש ספרד האירופית.
מושבות ספרד בצפון אפריקה כללו את הערים מלייה וסאוטה, עליהן השתלטה ספרד עוד במאות ה-15 וה-16 והתרחבו משם.
בשנת 1893 הוקם הרגימנט האפריקאי הראשון (Regimiento de África N° 1) ככוח שליטה קבוע בטריטורייה.
במהלך 1910-1911 ניהלה ספרד מערכה נגד צרפת וכוחות מקומיים במטרה ליצור רצף טריטוריאלי בצפון מרוקו בין מלייה לסאוטה.
במהלך מערכה זו הורחב הרגימנט לכלל "צבא אפריקה" על ידי גיוס הכוחות המקומיים (מוסלמים ומתיישבים מערביים) למסגרות ה-Fuerzas Regulares Indígenas ("הכוחות הסדירים המקומיים") שנחלקו לחיל רגלים וחיל פרשים המצוידים בארטילריה קלה.
ב-1920 הורה אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד להקים לגיון זרים שיתגבר את צבא אפריקה, לפי הדגם של לגיון הזרים הצרפתי.
הלגיון שהוקם היה הלגיון הספרדי, מפקדתו הייתה בסאוטה, מפקדו היה סגן-אלוף חוסה מיליאן אסטראי (José Millán Astray), האיש שפעל רבות להקמת יחידת הזרים הזו.
סגנו היה רב-סרן בשם פרנסיסקו פרנקו.
ב-1921 השתלט מנהיג הגרילה הברברי עבד אל כרים על חלק מהטריטוריות הספרדיות בצפון, והקים את רפובליקת ריף.
הכוחות הספרדים, בהנהגת רב-סרן פרנסיסקו פרנקו הצליחו להשתלט מחדש על האזור בסיוע צרפת, שחששה מהתקדים, ב-1926. "הלגיון" הציל מהכחדה את הצבא הספרדי בקרב מלייה, אשר נמשך שלושה ימים.
הניצחון העלה את קרנו של צבא אפריקה בכלל והלגיון הספרדי בפרט, ושל מפקד השטח שלו, פרנקו.
הלוחמים, שחלקם היו ערבים מקומיים, ראו בפרנקו דמות נערצת.
הוא, מצידו, סייע לחייליו ולמשפחותיהם.
בתום המבצע היו 30,000 חיילי צבא אפריקה המתורגלים והמעולים שב-100,000 חיילי צבא ספרד.
הרכב הצבא עם תום המלחמה מנה שבעה גדודי חי"ר וששה אסקדרוני פרשים, אליהם סופחו שש סוללות ארטילריה שהושאלו מצבא ספרד האירופאי.
כוח זה חוזק ביחידת פרשים מקומית שישבה באיפני (Tiradores de Ifni) וב-5,000 שוטרי ז'נדרמריה מקומית.
באוקטובר 1934 פרץ באסטוריאס מרד כורים שאורגן על ידי האיגוד המקצועי UGT.
ממשל מיגל פרימו דה ריברה ביקש לדכא את המרד ביד קשה ופנה לצורך כך לפרנקו, אשר שבר את המרד באלימות, תוך שימוש בחיילי צבא אפריקה והלגיון הספרדי.
לאחר הבחירות הכלליות שנערכו בספרד בפברואר 1936, נבחרה החזית העממית לראשות הרפובליקה הספרדית השנייה.