tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שמילר שמע את הפסקול של "300: עליית האימפריה" בידי Junkie XL, הוא נפגש עם המלחין בסידני וזה חתם על חוזה הקלטת הפסקול של הסרט.
מקס הזועם: כביש הזעם - פסקול הסרט המקורי
קרל אדולף מקסימיליאן הופמן – 8 ביולי 1927 בבאד רייכנהאל, רפובליקת וויימאר) היה איש צבא פרוסי-גרמני שנטל חלק מכריע בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
הוא נחשב במטכ"ל הגרמני כ-"מומחה לענייני רוסיה".
הופמן נולד בעיר הומבורג שבממלכת פרוסיה (כיום גרמניה), כבנם של יוליוס ושרלוט הופמן, אביו היה מנהל בית המשפט המחוזי.
הוא למד באקדמיה הצבאית של הצבא הפרוסי, והתגייס לצבא בשנת 1887. הוא נחשב כמומחה בכל הקשור בענייני האימפריה הרוסית.
הוא בילה שישה חודשים ברוסיה כמתורגמן, ולאחר מכן שרת חמש שנים באגף הרוסי של המטכ"ל, וסייע בתכנונה של "תוכנית שליפן".
בשנת 1904 נשלח לייעץ ללצבא היפני הקיסרי במלחמתו נגד רוסיה.
על פי המסופר באחת הפעמים לא נתן לו גנרל יפני לצפות מעל גבעה בתמרוני הצבא היפני, הופמן הזועם הטיח בו: "אתה צהוב עור, הנך חסר תרבות אם לא תתן לי ללכת לגבעה ההיא".
לאחר מכן חזר לגרמניה, והמשיך לעבוד על הפלישה המתוכננת לרוסיה במסגרת תוכנית שליפן.
ביומניו הוא טוען שגנרל רוסי הציע למכור לו מידע מודיעיני רב ערך, אולם ממשלת גרמניה סרבה לתת תקציב לכך.
בשנת 1914 מונה לקצין המבצעים הראשי של הארמייה השמינית, שהוצבה בפרוסיה המזרחית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הציע הופמן למפקדו מקסימיליאן פון פריטוויץ תוכנית מלקחיים שתשמיד את הצבא הרוסי באזור.
אולם פריטוויץ לא רצה לשמוע על כך, ונצמד להוראות שקיבל, לעכב את הרוסים ולסגת רק במקרה של השמדה כללית.
אולם לאחר קרב גומבינן הוחלף פריטוויץ בפאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף.
השניים הקשיבו לעצותיו של הופמן, והובילו את הצבא לניצחונות בקרב טננברג וקרב האגמים המזוריים.
אם כי לא ברור באיזו מידה היו התוכניות של הופמן ובאיזו מידה היו של לודנדורף והינדנבורג.
בזיכרונותיו טוען הופמן שאת שני הקרבות תכנן בעצמו ללא עזרתם של השניים.
הוא הסתכסך קשות עם לודנדורף, וביומנו הוא כותב נגדו ביקורת קשה.
לעומת זאת הוא תמך בהינדנבורג, ואף סייע לו להתמנות כיורשו של אריך פון פאלקנהיין.
כאשר עזבו הינדנבורג ולודנדורף את החזית המזרחית, והפכו למעשה לשליטי הקיסרות, מונה במקומם ליאופולד, נסיך בוואריה, והופמן מונה כסגנו.
למרות שבפועל מקבל ההחלטות היה הופמן והנסיך נשמע לו לרוב.
הופמן כותב ביומניו על ליאופולד: "ללא ספק הוא נבון...
אך רחוק מלהיות כוכב במקצועו...
ואי אפשר לראות בו אדם אחראי".
הופמן ייצג את גרמניה ב-"חוזה ברסט-ליטובסק", ובהמשך יזם את "מבצע אגרוף" שבמסגרתו פלשו כוחות גרמניים ואוסטרו-הונגריים לאוקראינה.
אולם בהדרגה החל לודנדורף, שכאמור היה מסוכסך עמו, לנהל נגדו קמפיין השמצה בו האשים אותו בין היתר שהוא ליברל ומקורב ל-"חוגים יהודיים".
לאחר סוף המלחמה חזר לגרמניה, וסייע בהקמת הצבא הגרמני החדש ה-"רייכסווהר".
הוא פרש משירות צבאי בשנת 1918, ועיבד את יומניו לספר בשם "The war of lost opportunities" שזכה להצלחה ותורגם למספר שפות.
הרב ד"ר מקס ברמן היה הרב הראשי באינסטרבורג ובהיילברון שבפרוסיה.
מקס ברמן נולד בברלין ב-5 באפריל 1873, בן להרמן מיכאל ברמן (Hermann Michael Beermann) ויוהנה לבית גרברט (Johanne Gerbert).
ברמן למד באוניברסיטת המבולדט (Humboldt), ובשנת 1898 הוסמך לרבנות.
הוא מונה למשרת הרב בעיר אינסטרבורג, שם נשא לאישה ב-13 בדצמבר 1898 את רחה לבית גולדשמידט .
לזוג נולדו שלוש בנות: חווה (Eva) בשנת 1899, רות (Ruth Jeanette) בשנת 1901, ואלישבע (Elisabeth) בשנת 1903.
בין השנים 1898 עד 1915 שימש כרב של העיר אינסטרבורג (Insterburg) שבפרוסיה המזרחית.
בין השנים 1915 עד 1935 שימש כרב של העיר היילברון (Heilbronn).
מקס ברמן ייצג בדמותו את היהודי המתקדם, המעורה בתרבות הכללית של סביבתו.
הוא היה בקיא בספרות ובפילוסופיה הגרמנית, ונהג לשאת הרצאות בנושאים אלו במוסדות חינוך שונים בעיר היילברון.
הוא פעל רבות כנגד דעות אנטישמיות שרווחו בקרב חלק מן המנהיגים הנוצרים בדרום גרמניה, והרבה לשאת הרצאות פומביות בהן הטיף כנגד האנטישמיות.
פעילות המפלגה הנאצית, החל ממחצית שנות העשרים, העמידה בפני הרב ברמן אתגר משמעותי, והוא יצא חוצץ בהרצאות פומביות גם כנגד התורה הגזענית שהפיצו.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הוא נאלץ לצמצם את פעילותו כמעט לחלוטין.
מקס ברמן נפטר בשנת 1935, והובא למנוחות בבית העלמין היהודי של היילברון.
אלבום האבל שהוכן לזכרו נשמר בעיזבונה של בתו.
מקס דספור היה צלם אמריקאי שהתפרסם בעיקר בזכות צילומיו ממלחמת העולם השנייה וממלחמת קוריאה.
הוא קיבל את פרס פוליצר עבור צילום שלו ממלחמת קוריאה, המתאר מנוסת פליטים קוריאנים מפיונגיאנג, הזוחלים על גבי הריסות גשר על נהר טאדונג בבריחתם מפני התקדמות כוחות סין הקומוניסטית.
דספור נולד ב-8 בנובמבר 1913, בשכונת ברונקס, ניו יורק, בנם של מהגרים יהודים, אביו מרוסיה ואמו מן האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר סיום לימודיו בתיכון ניו אוטרכט, הוא למד בברוקלין קולג' למשך שנה אחת ואז פרש.
הוא החל לעבוד כשליח בסוכנות AP, שבה אחיו עבד בעיבוד תמונות.
דספור למד בעצמו את עקרונות הצילום ונשכר על ידי הסוכנות כצלם ב-1938. בתחילה עבד בבולטימור, ושנה מאוחר יותר עבר לסניף הסוכנות שבוושינגטון הבירה.
מיד לאחר שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה, ניסה דספור להתגייס לחיל הים אבל נדחה בגלל גילו ובשל היותו המפרנס היחיד במשפחתו.
לאחר מכן, הוא הפך לצלם חדשות צבאי והתלווה לצי האוקיינוס השקט של ארצות הברית בפיקוד אדמירל נימיץ.
באוגוסט 1945, צילם דספור את צוות מטוס "אנולה גיי" באי טיניאן בנחיתתם אחרי הטלת הפצצה האטומית על הירושימה.
הוא נכח גם בטקס הכניעה הרשמית של יפן על סיפונה של אוניית המערכה מיזורי ב-2 בספטמבר 1945 וצילם את הצילום שהתפרסם מאירוע זה.
שנה מאוחר יותר, עבד דספור ב-AP בהודו וצילם את מהטמה גנדי ואת ג'ווהרלל נהרו כשהשתתפו בפגישת ועדת הקונגרס הכללי של הודו.
לאחר ההתנקשות בגנדי ב-1948, כיסה דספור את הלווייתו.
ב-1950, בזמן שכיסה את מלחמת קוריאה עבור AP, הוא צילם את התמונה שזיכתה אותו בפרס פוליצר; מנוסת פליטים על גבי גשר הרוס בקוריאה.
"כל האנשים האלו, פשוטו כמשמעו, זוחלים דרך קורות הגשר השבורות", סיפר דספור, "הם היו בתוכו ומחוצה לו, מעל, מתחת הגשר, ורק בקושי הצליחו לברוח מהמים הקפואים."
מאוחר יותר הפך דספור לעורך מפקח של שרות הצילומים של AP וחזר לאסיה בשנת 1968, כמנהל אזורי.
הוא פרש מ-AP ב-1978, ועבר לאזור וושינגטון הבירה כדי להצטרף למגזין החדשות "U.S.
הוא פרש שש שנים מאוחר יותר.
דספור היה נשוי לקלרה מהל מ-1936 עד מותה ב-1994 מפציעות שנגרמו בתאונת דרכים.
בשנת 2012, בגיל 98, נישא לשירלי בלאסקו.
דספור מת ב-19 בפברואר 2018 בגיל 104 בסילבר ספרינג שבמרילנד.
שאריו כוללים את בנו מנישואיו הראשונים.
מקס ג'ייסון מאי (נולד בשם: Miro Šmajda; נולד ב-27 בנובמבר 1988) הוא זמר-יוצר ומוזיקאי סלובקי.
מאי נולד בשם מירו סמאזדה בעיר קושיצה.
ב-2004 החל את קריירת המוזיקה שלו כזמר ונגן גיטרה בלהקת "Skivers", לאחר מכן גם ניגן בלהקת ההבי מטאל "Blackened".
ב-2009 השתתף בתוכנית "צ'כוסלובק איידול" (Česko Slovenská SuperStar), הגרסה המשותפת של צ'כיה וסלובקיה לתוכנית אמריקן איידול, שם זכה להצלחה כשהעפיל למקום השני.
ב-2010 ביצע סיבוב הופעות עם להקתו "Terrapie" ברחבי סלובקיה וצ'כיה, באותה שנה גם הוציא עמם אלבום.
ב-2012 נבחר לייצג את סלובקיה באירוויזיון עם השיר "Don't Close Your Eyes" (אל תעצמי את עינייך), אותו כתב והלחין.
מאי הוא טבעוני ופעיל למען זכויות בעלי החיים.
מקסים "מקס" גלר (נולד ב-20 באפריל 1971) הוא מתאבק עבר ישראלי, סגן אלוף אירופה (1991).
גלר נולד במינסק שבבלארוס למשפחה יהודית ועלה לישראל בסוף שנות ה-80. לאחר שעלה לארץ הצטרף למועדון הפועל תל אביב.
הוא זכה באליפויות ישראל בשנים 1990 ו-1991.
באוגוסט 1990, גלר זכה במדליית כסף בטורניר "אליפות בלגיה הפתוחה" לאחר שניצח יריבים מבלגיה, צרפת וספרד והפסיד בגמר ליריב שווייצרי.
באליפות אירופה בשנת 1991 שנערכה בשטוטגרט שבגרמניה הוא זכה במדליית כסף בקטגוריית המשקל עד 68 ק"ג בסגנון החופשי.
באליפות העולם באותה השנה שנערכה בוארנה שבבולגריה, הוא סיים במקום ה-19 מתוך 28 מתמודדים.
באליפות אירופה אותה השנה הוא סיים במקום השביעי.
באליפות אירופה בשנת 1993 הוא סיים במקום החמישי.
באליפות העולם בשנת 1994 שנערכה באיסטנבול שבטורקיה, גלר סיים במקום ה-11. באליפות אירופה באותה השנה שנערכה ברומא שבאיטליה הוא שוב סיים במקום ה-11.
מקס הובאכר הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה שווייצרי.
הוא התפרסם לאחר ששיחק בתפקיד ראשי בסרטים מריו הוא ידוע גם ממשחקו בסרט "הקפטן" משנת 2017.
הובאכר נולד ב-1 באוקטובר 1993 בברן שווייץ.
הוא סיים את בית הספר התיכון "מטאורה" בברן בשנת 2012 ועבר ללייפציג גרמניה כדי ללמוד בתיאטרון ומוזיקה בשנת 2014.
הובאכר הופיע בתיאטרון ילדים ברובע ברייטנראן בברן בגיל שבע.
בגיל שלוש עשרה הוא שיחק ב"ליברסטראום" של רוברט וולצר בתיאטרון שאושפילהאוס בציריך.
את הופעת הבכורה שלו כשחקן קולנוע ערך בשנת 2010 בסרט Station Pirates, בו גילם ילד חולה סרטן.
הוא שיחק בתפקיד הראשי בדרמת הקולנוע "Der Verdingbub", בבימויו של מרקוס איבודן.
ותפקיד משנה בסרט "רכבת לילה לליסבון".
פרס הכוכב הפורץ לשנת 2012.
מקס בקמן היה צייר, שרטט, מדפיס, פסל וסופר גרמני, חבר הזצסיון הברלינאי.
אף שהוא מסווג כאמן אקספרסיוניסט הוא דחה הן את המונח והן את התנועה.
מקס קרל פרידריך בקמן נולד למשפחה ממעמד הביניים בלייפציג, סקסוניה.
חוויותיו הטראומטיות ממלחמת העולם הראשונה, בה התנדב בחיל הרפואה, חפפו לשינוי דרמטי של סגנונו מתיאורים מדויקים מבחינה ציורית לעיוות של הדמות והמרחב, מה שמשקף את מבטו שהשתנה כלפי עצמו והאנושות.
הוא ידוע בפורטרטים העצמיים שצוירו במהלך חייו, ומספרם ועוצמתם התחרו רק באלה של רמברנדט ופיקאסו.
כבקיא היטב בפילוסופיה ובספרות, חשב בקמן גם על מיסטיקה ותיאוסופיה בחיפוש אחר ה"עצמי ".
כצייר-הוגה אמיתי, הוא השתדל למצוא את הממד הרוחני הנסתר בנושאיו.
בשנת 1919 בקמן השלים את יצירתו "הלילה" שכיום נמצא באוסף האמנות של נורדריין־וסטפאליה.
בקמן זכה להצלחה רבה ולהצטיינות רשמית במהלך רפובליקת ויימר.
בשנת 1925 הוא נבחר ללמד כיתת אמן באקדמיה לאמנות יפה בפרנקפורט.
כמה מתלמידיו המפורסמים ביותר כללו את תיאו גארב, ליאו מאולט ומארי לואיז פון מוטסיצקי.
בשנת 1927 הוא קיבל את פרס האימפריה לאמנות גרמנית ומדליית הזהב של העיר דיסלדורף.
בראשית שנות השלושים של המאה העשרים, היו לו סדרה של תערוכות מרכזיות, כולל רטרוספקטיבות גדולות במנהיים (1928) ובבזל וציריך (1930), יחד עם פרסומים רבים, שהראו את ההערכה הגבוהה בה התקבל בקמן.
בשנת 1934 בקמן השלים את הציור "קוואפי בסוודר ורוד".
מצבו השתנה עם עלייתו לשלטון של אדולף היטלר, שסלידתו מהאמנות המודרנית הביאה במהרה לדיכוי הסגנון האמנותי במדינה.
בשנת 1933 כינתה הממשלה הנאצית את בקמן "בולשביק תרבותי" ופיטרה אותו מתפקיד ההוראה שלו בבית הספר לאמנות בפרנקפורט.
בשנת 1937 הממשלה החרימה יותר מ-500 מיצירותיו ממוזיאונים גרמניים והציגה כמה מהן בתערוכת האמנות המנוונת הידועה לשמצה במינכן.
יום לאחר נאום הרדיו של היטלר אודות אמנות מנוונת בשנת 1937, בקמן עזב את גרמניה עם אשתו השנייה, קוואפי, להולנד.
במשך עשר שנים חי בקמן בגלות שהטיל על עצמו באמסטרדם, הוא כשל בניסיונותיו הנואשים להשיג אשרת כניסה לארצות הברית.
בשנת 1944 ניסו הגרמנים לגייס אותו לצבא, אף כי האמן היה בן ששים.
העבודות שהושלמו בסטודיו שלו באמסטרדם היו עוצמתיות ואינטנסיביות עוד יותר מאלה של שנות השגשוג שלו בפרנקפורט.
הם כללו כמה טריפטיכיות גדולות, שמהוות סיכום לאמנותו של בקמן.
בשנת 1948 עבר בקמן לארצות הברית.
בשלוש השנים האחרונות לחייו לימד בבתי הספר לאמנות באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ובמוזיאון ברוקלין.
הוא הגיע לסנט לואיס בהזמנתו של פרי ט.
ראתבון, שהיה מנהל המוזיאון לאמנות סנט לואיס.
ראתבון דאג שאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס תעסיק את בקמן כמורה לאמנות, ותמלא מקום פנוי שהותיר פיליפ גוסטון, שלקח חופשה.
הרטרוספקטיבה הראשונה של בקמן בארצות הברית התקיימה בשנת 1948 במוזיאון לאמנות בסנט לואיס.
בסנט לואיס הפך מורטון מיי לפטרונו ותלמידו של האמן.
מאוחר יותר תרם מיי חלק גדול מאוסף עבודותיו הגדולות של בקמן למוזיאון לאמנות סנט לואיס.
בקמן גם עזר לו ללמוד להעריך אמנות אוקיאנית ואמנות אפריקאית.
הוא ואשתו קנו דירה ברחוב 69 מערב מספר 38 במנהטן.
בשנת 1949 קיבל תואר פרופסור בבית הספר לאמנות במוזיאון ברוקלין.
הוא סבל מאנגינה פקטוריס ונפטר לאחר חג המולד 1950 כשהיה בדרכו לראות את אחד מציוריו במוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
בקמן ערך תערוכת יחיד בביאנלה בוונציה בשנת 1950, שנת מותו.
בניגוד לכמה מבני דור האוונגרד שהוא היה שייך אליו, בקמן דחה את הציור שאינו ייצוגי.
במקום זאת, הוא לקח וקידם את מסורת הציור הפיגורטיבי.
הוא העריץ מאוד לא רק את סזאן וואן גוך, אלא גם את בלייק, רמברנדט ורובנס, כמו גם אמנים צפון אירופיים של ימי הביניים המאוחרים והרנסאנס המוקדם, כמו בוש, ברויגל ומתיאס גרינוולד.
סגנונו ושיטת הצביעה שלו נעוצים בחלקם בתמונות של ויטראז'ים מימי הביניים.
תוך כדי העיסוק בז'אנרים של דיוקנאות, נוף, טבע דומם וציורי היסטוריה, יצר עבודה מגוונת בגרסה אישית מאוד אך אותנטית למודרניזם, עם התייחסות בריאה לצורות מסורתיות.
בקמן המציא מחדש את הטריפטיכון הדתי והרחיב את הטכניקה הזאת של ציור ימי הביניים לאלגוריה של האנושות העכשווית.
מראשית דרכו ועד לתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, בקמן שיקף בעבודתו עידן של שינויים קיצוניים באמנות ובהיסטוריה.
רבים מציוריו של בקמן מבטאים את ייסורי אירופה במחצית הראשונה של המאה ה-20. חלק מהדימויים שלו מתייחסים לזוהר הדקדנטי של תרבות הקברט של רפובליקת וויימר, אך משנות השלושים ואילך, עבודותיו מכילות לעיתים קרובות התייחסויות מיתולוגיות לאכזריות הנאצים.
מעבר לדאגות המיידיות הללו, נושאיו וסמליו מקבלים משמעות גדולה יותר, ומביעים נושאים אוניברסליים של טרור, גאולה ותעלומות הנצח והגורל.
הדיוקן העצמי שלו עם חצוצרה (1938), שצויר במהלך גלותו באמסטרדם, מדגים את השימוש שלו בסמלים.
כלי נגינה מופיעים ברבים מציוריו; במקרה זה, חצוצרה שהאמן אוחז בו כאילו היה טלסקופ שבאמצעותו הוא מתכוון לחקור את החושך הסובב אותו.
המסגור ההדוק של הדמות בגבולות הבד מדגיש את לכידתו.
היסטוריונית האמנות קורנליה סטבנוב מתארת את הציור כ"מלנכולי ביותר, אך גם המסתורי ביותר, של דיוקנאותיו העצמיים ".
רבים מציוריו המאוחרים של בקמן מוצגים במוזיאונים אמריקאים.
הוא השפיע עמוקות על ציירים אמריקאים כמו פיליפ גוסטון ונתן אוליביירה.
המוניטין שלאחר המוות שלו סבל אולי מדרכו האמנותית המאוד אינדיבידואלית.
כמו אוסקר קוקושקה, הוא מתריס נגד הסיווג הנוח המספק נושאים למבקרים, היסטוריונים ואוצרים.
מלבד רטרוספקטיבה מרכזית במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, במוזיאון בוסטון לאמנויות יפות ובמכון לאמנות בשיקגו בשנים 65–1964 והתצוגה הבולטת של MoMA את יצירת הטריפטיך, עבודתו נראתה מעט בארצות הברית במשך עשרות שנים.
מאה שנה להולדתו בשנת 1984 צוינה באזור ניו יורק רק על ידי תערוכה צנועה במוזיאון האמנות הפרברי של מחוז נסאו.
המוזיאון לאמנות סנט לואיס מחזיק באוסף הציבורי הגדול ביותר של ציורי בקמן בעולם וקיים תערוכה גדולה של עבודותיו בשנת 1998.
מאז סוף המאה ה-20 עבודתו של בקמן זכתה למוניטין בינלאומי הולך וגובר.
בספרד ובאיטליה עבודתו של בקמן הייתה נגישה לראשונה לציבור רחב יותר.
רטרוספקטיבה רחבת היקף של בקמן הוצגה במרכז פומפידו בפריס (2002) ובטייט מודרן בלונדון (2003).
בשנת 2011 הקדיש הסטדל בפרנקפורט חדר שלם לאמן בתערוכת הקבע החדשה שלו לאמנות מודרנית.
בשנת 2003 פרסם סטפן ריימרץ, סופר והיסטוריון פריזאי, ביוגרפיה של מקס בקמן.
הוא מציג תמונות ומקורות רבים לראשונה.
הביוגרפיה חושפת את הרהורו של בקמן על סופרים ופילוסופים כמו דוסטויבסקי, שופנהאואר, ניטשה וריכרד וגנר.
מספר יצירות חשובות של בקמן התגלו בדירתו של קורנליוס גורליט במינכן בשנת 2012, כחלק ממצבור אמנות גדול שכונה אוסף גורליט.
היצירות הן מושא לבדיקה אינטנסיבית של המשטרה והיסטוריוני האמנות הגרמניים על מוצאם ומכירתם במהלך התקופה הנאצית.
מקסימיליאן יוזף האוסהופר היה צייר נוף גרמני ופרופסור לציור נוף באקדמיה לאמנות בפראג.
הוא נולד כבן למורה פרטי בחצרו של המלך הבווארי מקסימיליאן הראשון יוזף שנתן לו גם חסות.
בתחילה למד האוסהופר משפטים לבקשת אביו, אך הדבר לא תאם את נטיותיו.
הוא פנה לציור כבר בגיל צעיר.
בשנת 1828 הוא וכמה חברים עברו לאזור האגם כימזה בדרום בוואריה, שם הוא לימד את עצמו ציור מול הטבע.
הוא יצר בית בעזרת נישואיו לאנה דומבסר, בתו של דניאל דומבסר.
כיתת הנוף באקדמיה לאמנות במינכן פורקה בשנת 1828. מי שבכל זאת רצה להיות צייר נוף היה צריך לחפש מורה.
הוא לקח שיעורים לזמן קצר אצל יוזף אנטון סדלמייר (1797–1863).
בשנת 1832 גילה האוסהופר את הנוף באזור קניגסי ובשנת 1835 את אגם סטרנברג כמוטיבי הנוף שלו.
בשנים 1836 ו-1837 נסע לאיטליה כדי להרחיב את אופקיו האמנותיים.
עבודותיו הוצגו לציבור לראשונה בשנת 1833 במינכן ובשנת 1843 הציג תערוכה ראשונה בפראג.
תלמידיו ליוו אותו בקביעות בנסיעות למושבת הציירים כימסי, שהוא היה היוזם שלה ואשר נוסדה שנתיים לפני מושבת הציירים בברביזון בצרפת.
נאמר כי כל ציירי הנוף הבוהמיים שהוכשרו בתקופה זו היו בין תלמידיו.
בשנת 1849 ביקש מקס האוסהופר להתקבל כפרופסור באקדמיה לאמנות במינכן, ונדחה.
כמה חודשים לפני מותו שב למולדתו הבווארית.
מאז 1829 היה חבר בקורפוס בוואריה מינכן.
קרל האוסהופר (מינרלוג) והכלכלן, והסופר מקס האוסהופר ג'וניור נולדו מנישואיו לאנה דומבסר.
נכדו של מקס האוסהופר – היה הגיאופוליטקאי קארל האוסהופר, שבנו הבכור אלברכט האוסהופר נרצח על ידי האס אס בגין השתתפותו בניסיון ההתנקשות בהיטלר ב-20 ביולי 1944.
מקס אייזק דימונט היה היסטוריון וסופר אמריקאי יהודי ממוצא פיני.
דימונט גדל במשפחה יהודית בהלסינקי, בירת הדוכסות הגדולה של פינלנד.
באוגוסט 1929 הגיע לארצות הברית עם אמו ואחיו, על סיפון 'SS Berengaria' שברישומיה מופיע מקום לידתו בקובנה שבליטא.
בשל מצבו הרפואי אושפז לכמה ימים בבית חולים באליס איילנד, משם יצאה המשפחה לקליבלנד, אוהיו.
לאחר שירות במודיעין הצבאי האמריקאי במלחמת העולם השנייה עבד תקופה ברשת חנויות האחים אדיסון בסנט לואיס שבמיזורי.
ב-1962 פרסם את ספרו העיקרי Jews, God and History (יהודים, אלוהים והיסטוריה) שזכה לביקורות מהללות ומכר למעלה מ-1.5 מיליון עותקים.
ובעקבות הצלחתו יצא דימונט לסדרת הרצאות על ההיסטוריה של עם ישראל ברחבי ארצות הברית, קנדה, דרום אפריקה, ברזיל ופינלנד.
ספרו שמעמיד את היהדות הרפורמית כהמשך טבעי למסורת ישראל, זכה גם לביקורת מקרב חוגים שמרניים יותר
בהמשך פרסם ספרים נוספים על ההיסטוריה של עם ישראל, על יהדות ארצות הברית ונושאים יהודיים נוספים.
דימונט נפטר בשנת 1992 בסנט לואיס, מיזורי.
בתקופת חייו האחרונה עבד על המהדורה השנייה של ספרו החשוב Jews, God and History (יהודים, אלוהים והיסטוריה), שאת העבודה עליה סיימה אשתו אתל (1917–2013), שעבדה איתו על הספר מ-1955, המהדורה הושלמה והתפרסמה לאחר מותו, בשנת 1994, בסיוע בתם, גייל גולדי.
מקסימיליאן ברייטנשטיין ; 1853 – 1926 היה משפטן, מתרגם, עורך, ומוציא לאור יהודי-אוסטרי, אשר פרסם את ספרו של תיאודור הרצל "מדינת היהודים".
מקסימיליאן (מקס), בנם של משה ברייטנשטיין וססיליה לבית אולמן, נולד בשנת 1853 בעיירה בשם ברטניצה (פירניץ).
עיירה קטנה זו שוכנת במערב מורביה, אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, וכיום חלק מצ'כיה, כ-125 ק"מ דרומית לפראג.
לא קיים מידע רב על ילדותו, מלבד העובדה שגדל במשפחה מרובת ילדים, לצידם של עשרה אחים ואחיות נוספים.
אחד מאחיו הגדולים, היינריך, היה בזמנו סופר מסעות מוכר, אשר פרסם ספרים אחדים על מסעותיו באזורים האקזוטיים של אינדונזיה וסביבתה.
לאחר שסיים את לימודי הגימנסיה בעירו עבר מקס ללמוד באוניברסיטת וינה, ממנה קיבל תואר ד"ר למשפטים בשנת 1876. באותה שנה ייסד והוציא לאור את השבועון האקדמי "אלמה מאטר", אותו ערך עד שנת 1881.
לאחר שעבד כשנתיים בשרות המדינה, החליט ברייטנשטיין כי אינו מעוניין להמשיך בעבודתו זו והחל את דרכו בעולם העסקים.
בשנת 1885 פתח בווינה את חנות האנטיקווריאט לספרים נדירים ויד שנייה.
לאחר מספר שנים בהם ניהל את החנות לבדו הצטרפה אליו אשתו, פרדריקה לבית אופנהיים.
החנות עצמה שכנה ברחוב ווהרינגרשטראסה 5.
בחייו פרסם מספר ספרים אקדמיים, רשמים היסטוריים ומאמרים שונים.
לצד זאת, תרגם וערך מספר ספרים מאנגלית לגרמנית.
מקס ברייטנשטיין הלך לעולמו בשנת 1926. בדומה לרבים מבני מעמדו, חי כיהודי מתבולל, אם כי לא ברור האם הייתה זו התבוללות תרבותית-חברתית בלבד, כמקובל בקרב רבים בשכבת הליברלים והמשכילים בזמנו, או שמא כללה תהליך המרת דת מלאה עד כדי התנצרות.
עם מותו עבר ניהול חנות הספרים ועסקי המו"לות לאשתו פרדריקה, אשר ניהלה אותם לבדה עד ראשית 1938. במרץ 1938 החל המשטר האוסטרי לפגוע בנכסי יהודים, ובכלל זאת גם בחנויות הספרים אשר היו בבעלות יהודית.
עסקים רבים נסגרו בתהליך של ליקווידציה (חיסול או פירוק עסק), או שעברו לבעלות ארית בתהליך של אריזציה.
מוערך כי עד מאי 1939 כמאה חמישים חנויות ספרים ועסקי מו"לות של יהודים עברו תהליך זה באוסטריה לבדה.
ביוני 1938 נסגרה חנות הספרים של ברייטנשטיין בצו השלטונות למשך חצי שנה.
ידוע כי לפחות שלושה אנשי עסקים ארים מתחום עסקי הספרים התמודדו על הזכות להשתלט על החנות ותכולתה.
אחד מהם, יוהנס קצלר, הוא זה שזכה לבסוף, והשתלט על העסק.
בשנת 1949 הועמד קצלר לדין והואשם במספר פשעי אריזציה, אם כי לא במקרה של השתלטותו על חנותו ברייטנשטיין.
פרדריקה עצמה עזבה את אוסטריה והיגרה לארצות הברית, שם נפטרה בשנת 1947.
מקס ברייטנשטיין עצמו לא היה ציוני ולעיתים אף הוגדר כאנטי ציוני על ידי עיתוני התקופה.
את הרצל הכיר היות שהיה מבאי ביתם של משפחת אשתו של הרצל, ז'ולי נשאואר.
באחת מאותן פגישות משותפות, הציע לו הרצל להוציא את ספרו לאור.
ברייטנשטיין הסכים לכך בו במקום, לא מתוך אמונה בהצלחתו הכלכלית של הספר וודאי לא בגלל תכניו, אלא בעיקר מתוך רגש הידידות והחיבה שחש כלפי הרצל.
המהדורה הראשונה של הספר ראתה אור ב-14 בפברואר 1896 בלייפציג ובווינה והודפסה בשלושת אלפים עותקים.
הרצל עצמו פיקח באופן אישי על הדפסתם בבית הדפוס.
במסגרת ההסכם בינו לבין המו"ל, קיבל הרצל 500 עותקים מספרו.
הספר נמכר בחנותו של ברייטנשטיין בווינה, ועשרים עותקים הוצגו בחלון הראווה שלה.
בתחילה, נמכרו כמה מאות עותקים בלבד, באופן שאף לא כיסה את עלות הדפסתם עבור המו"ל.
היות שברייטנשטיין לא ייחס חשיבות מיוחדת לספר, הוא לא שמר ברשותו ולו עותק אחד של המהדורה הראשונה, לאחר שזו אזלה מהמלאי.
כלל המהדורות הבאות בגרמנית, החל מהמדורה השנייה, שראתה אור בשנת 1904, פורסמו על ידי מו"לים אחרים.
כתב היד המקורי של "מדינת היהודים" אשר היה ברשותו של ברייטנשטיין אבד ואינו בנמצא כיום.
מקס הוף (בגרמנית Max Hoff; 1903–1985) היה מאייר שהתפרסם במיוחד בזכות הפרסומות שלו עבור חברת סימפסון מפיקדלי וחברת הסיגריות אסטור.
אמנותו ייצגה באופן מושלם את אופנת שנות החמישים והשישים במערב אירופה ובצפון אמריקה.
האופבאור בווינה, ולמד ציור דיוקנאות ונוף האקדמיה לאמנויות יפות בווינה, שם החל לעשות לעצמו שם באמצעות איורי תפאורות לבמה ועיצוב תלבושות להצגות.
מספר עיצובים אופנתיים שלו התפרסמו תחת הכינוי מקס הוף בכתב העת האירופאי International Textiles, שם ראה אותם אלק סימפסון - הבעלים של חברת סימפסון מפיקדילי, לונדון.
בשנת 1936 אלק סימפסון הביא את הוף - בגיל 33 - ללונדון, והזמין אותו להפיק סדרת איורים של גברים נאים, צעירים וספורטיביים - לבושים בבגדי חברת סימפסון.
אלה עתידים להפוך לייצוג של סגנון האופנה של חברת סימפסון במשך רבע מאה.
בשלב מסוים החברה הוסיפה לדגמים שלה גם בגדי נשים -בסגנון אופנתי, אלגנטי ומקסים.
איוריו של הוף, שימשו לראשונה בחוברות הדיוור הישיר, הפכו עד מהרה למרכז הפרסום של חברת סימפסון.
ביל קרופורד - סוכן הפרסום של סימפסון - הכיר בעוצמה של הדימויים שיצר הוף, וכאשר היטלר סיפח את אוסטריה בשנת 1938 שכנע קרופורד את מקס הוף לעבור ללונדון, שם הוא התחתן עם מרגרט פופר באותה שנה ונולדו להם שני ילדים.
רישומיו של קבוצות של דמויות גברים לבושים ללא דופי, המתוארים כמעט תמיד במצב רוח מאושר ונינוחות, הפכו לסגנון מקובל בפרסום בעיתונות של בגדי סימפסון עד תחילת שנות השישים.
כבר בסוף שנות החמישים הוף החל לעבוד עם משרד הפרסום הגרמני האנס וו.
בשנת 1958 קמפיין של שמונה מודעות בלבד - בשל תקציב מוגבל של החברה, היו פרסום לאבקת כביסה משובחת.
מאחר שהעבודה עם האנס ברוזה הלכה טוב וחברת סימפסון החלה למתג מחדש את הפרסומת שלה מחדש, הופ סיים את עבודתו עם סימפסון בשנת 1961 והפך לאמן הפרסומות הבלעדי של האנס ברוזה.
לחברת ברוזה היה חוזה פרסום לסיגריות אסטור במשך שנים אחדות.
בשנת 1961 היינץ מרטין ברוזה החליט להביא סגנון חדש לקמפיין המודעות שלהם לסיגריות אסטור.
כך החל הקמפיין המפורסם ביותר של הופ בשם Rendezvous der Prominenz, שנמשך עד 1967. הוא הופנה תחילה לגרמניה ולאחר מכן לחברה הגבוהה הבינלאומית.
מקס הוף סיפק יותר מ -200 מודעות לסדרה זו.
מקס הואנג הוא שחקן, אמן לחימה, פעלולן, כותב שירים וזמר גרמני.
הוא ידוע בתפקידו של קונג לאו באתחול מחדש של "מורטל קומבט" משנת 2021.
מקס נולד בנירנברג, גרמניה המערבית לאב סיני-אינדונזי ולאם גרמנייה.
הוא התחיל בתעשיית הקולנוע כחבר בצוות הפעלולים של ג'קי צ'אן, כמבצע פעלולים ורכז.
הוא עבד בסרטים כמו "Police Story 2013" ,"The Foreigner" ו"קינגסמן: השירות החשאי" שביים מתיו ווהאן.
הוא מתרגל וושו וזכה בזהב באליפות "The German Wushu Nationals" בשנת 2009.
בשנת 2021, שיחק בתפקיד ראשי בסרט הפעולה "מורטל קומבט" בתפקיד קונג לאו.
הסרט הוא אתחול מחדש של זיכיון משחקי הווידאו באותו שם.
באפריל 2021, הוא הופיע לראשונה כזמר והוציא את הסינגל הראשון שלו "Flawless Victory".
השיר הולחן ונכתב על ידי הואנג, והופק על ידי וינסנט לי.
הואנג גם ביים וכיכב בקליפ של השיר, שיצא ב-22 באפריל.
שנה כותרת תפקיד 2021 Flawless Victory שירה
מקס דנינג הוא אתלט גרמני, אלוף עולם עד גיל 20 (קאלי 2022) ושיאן אירופה עד גיל 23 (90.20 מטר) בהטלת כידון.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה באוגוסט זכה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 77.24 מטר.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה באוגוסט בירושלים שבישראל זכה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 78.07 מטר.
שיאן אירופה עד גיל 23
בתחרות שנערכה ב-25 בפברואר בגרמניה קבע שיא אירופה עד גיל 23 חדש של 90.20 מטר, והפך, בגיל 19, למטיל הכידון הצעיר בהיסטוריה שמטיל אל מעבר ל-90 מטר.
מקסימיליאן (מקס) אדווין הופמן היה יבואן רכבי יוקרה אירופאיים לארצות הברית.
בנוסף למכירת הרכבים היה מעורב בפיתוחם של מספר דגמים ידועים ביניהם: מרצדס-בנץ 300 SL, פורשה 356 ספידסטר וב.מ.וו 507 רודסטר.
בשנת 2003 נבחר לחבר בהיכל התהילה של תעשיית הרכב.
הופמן נולד ב-12 בנובמבר 1904 בווינה, אוסטריה לאב יהודי ולאם קתולית.
אביו ניהל סדנה לייצור אופניים בה עבד מקס בילדותו.
הוא החל לעבוד כנהג במפעל אוסטרי בו ייצרו את דגמי חברת אמילקר הצרפתית.
בהמשך פתח סוכנות למכירת המכוניות.
בתחילת שנות ה-30 הקים, יחד עם שותף, את "אוטומוביל האנדל הופמן אונד הופרט" שהייתה סוכנות השיווק הראשונה של וולוו מחוץ לשוודיה.
בעקבות האנשלוס, סיפוח אוסטריה לגרמניה שהתבצע במרץ 1938, נמלט הופמן לצרפת.
לאחר כיבוש צרפת על ידי הנאצים ברח לארצות הברית על גבי אוניה פורטוגלית.
תעשיית הרכב בארצות הברית הייתה כמעט מושבתת ופעלה לטובת ייצור רכבים עבור הצבא האמריקאי והופמן מצא עבודה כמעצב תכשיטים.
הופמן רצה לחזור לעסוק בתחום הרכב, אך החליט להתמקד במכירת מכוניות יוקרתיות מתוצרת אירופאית.
בשנת 1947 פתח את סוכנות "הופמן מוטורס" בניו יורק בה מכר את דגמי יגואר.
שנה לאחר מכן קיבל את הזיכיון הבלעדי לשיווק המותג בחוץ המזרחי של ארצות הברית.
במקביל קיבל את הזיכיונות לשיווק של רולס רויס, ליאה פרנסיס, אוסטין ומורגן.
בשנת 1949 קיבל את הזיכיון למכירת החיפושית של פולקסווגן.
במסגרת העבודה עם היצרן הגרמני הכיר את פרי פורשה, בנו של מתכנן החיפושית, פרדיננד פורשה.
אחרי שלוש שנים ויתר על מכירת החיפושית, אך שמר על הקשר עם פורשה הבן.
כשפורשה ניסתה להרחיב את מכירותיה לארצות הברית הציע פרי להופמן את הזיכיון למכירת המכונית, בתנאי שיצליח למכור 5 מכוניות בשנה.
בשנת 1951 מכר הופמן 32 מכוניות פורשה.
במטרה להפחית עלויות ולהגדיל את המכירות הופמן הציע לפורשה לייצר דגם של הפורשה 356 ללא גג וולא חלון קדמי, כך נוצר דגם פורשה 365 ספידסטר, שזכה לפופולריות רבה.
בנוסף, היה שותף לעיצוב הלוגו של החברה.
בשנת 1951 קיבל את הזיכיון למכירת מכוניות מרצדס-בנץ בחוף המזרחי של ארצות הברית.
הוא הוזמן לדירקטוריון החברה והציע להם לייצר גרסת כביש לדגם ה-SL שזכה להצלחה על מסלולי המרוצים.
הדבר הוביל ליצירת דגמי מרצדס-בנץ 190 SL ו-300 SL שיצאו לשוק בשנת 1954. באותה שנה היה מעורב גם בפיתוח של ב.מ.וו 507. אלפא רומיאו השיקה בשנת 1954 את אלפא רומיאו ג'ולייטה והתייעצה עם הופמן, שייבא את המותג לארצות הברית לגבי עיצוב המכונית.
הופמן ייעץ לחברה לייצר דגם רודסטר, שהוצג לראשונה בתערוכת הרכב של פריז שנה לאחר מכן.
השניים התגוררו בניו יורק בבית שעוצב על ידי פרנק לויד רייט.
לאחר פטירתו, בשנת 1981, הקימה אשתו את קרן מקסימילאין ומריון הופמן.
הקרן תומכת ביוזמות בעיקר בלימודי רפואה ואומנות.
מקס הזועם הוא סרט פעולה דיסטופי אוסטרלי משנת 1979 בבימויו של ג'ורג' מילר ובכיכובו של מל גיבסון בתפקיד הראשי.
זהו הסרט הראשון בסדרת סרטי מקס הזועם, אשר כוללת שלושה סרטי המשך וסרט פריקוול.
עלילת הסרט מתרחשת בעתיד דיסטופי באזור שומם של אוסטרליה בו החברה נמצאת על סף קריסה עקב משבר אנרגיה חמור.
הממשל מנסה לשמור על הסדר באמצעות כוח משטרה צבאי למחצה בו עובד גם מקס רוקטנסקי (מגולם על ידי מל גיבסון).
הסרט נפתח במרדף מהיר לאחר שחבר כנופיית האופנוענים המטורף נייטריידר הורג שוטר וגונב ניידת משטרה.
מקס יוצא בעקבותיו, המרדף יוצא מכלל שליטה ונייטריידר מת לבסוף בתאונה קטלנית.
אירוע זה מושך את תשומת הלב של כנופיית האופנוענים אליה השתייך נייטריידר, אותה מנהיג הפושע הסדיסט טוקאטר, אשר מעוניינת לנקום במקס.
כנופיית האופנוענים של טוקאטר זורעת בינתיים הרס בעיירה המקומית, ומקס הופך יותר ויותר מודאג לשלומם של אשתו, ג'סי, ובנם הצעיר, ספרוג.
מקס שולח את משפחתו לטיול על מנת להגן עליהם, אף על פי כן הם נרדפים בהמשך על ידי הכנופיה של טוקאטר, אשר מצליחה להגיע אליהם, להרוג את בנו של מקס, ספרוג, ולפצוע באופן אנוש את אשתו ג'סי.
מקס מחליט בעקבות כך לצאת למסע נקמה בכנופיית האופנוענים של טוקאטר.
הוא מצליח לצוד ולהרוג את חברי הכנופיה בזה אחר זה בעימותים אכזריים, ובסוף הסרט הוא מתעמת עם טוקאטר.
מל גיבסון בתפקיד מקס רוקטנסקי
ג'ואן סמואל בתפקיד ג'סי רוקטנסקי
סטיב ביזלי בתפקיד ג'ים "גוס" ריינס
טים ברנס בתפקיד ג'וני הילד
רוג'ר וורד בתפקיד פיפי מקפי
מקס הזועם היה סרט הבכורה של ג'ורג' מילר, אשר היה באותו העת רופא במקצועו, שמימן באופן חלקי את הפקת הסרט עם הרווחים שלו מהעבודה בחדר המיון.
התסריט של הסרט, שנכתב במשותף על ידי מילר וג'יימס מקאוסלנד, נוצר בהשראת מקרי אלימות אליהם נחשף מילר בעבודותו כרופא.
רוב הצילומים לסרט צולמו במלבורן שבאוסטרליה ובפאתי העיר במשך שישה שבועות.
הסרט צולם בתקציב צנוע של 400,000 דולרים אוסטרלים, והצליח לגרוף לאורך השנים מעל ל-100 מיליון דולרים ברוטו ברחבי העולם, ובעקבות כך קבע שיא גינס לסרט הרווחי ביותר בכל הזמנים.
עד היציאה לאקרנים של הסרט "פרויקט המכשפה מבלייר" בשנת 1999.
הסרט נודע במיוחד בזכות מרדפי המכוניות שבו, אשר בוצעו על ידי נהגי פעלולים אמיתיים ללא שימוש בגרפיקה ממוחשבת - טכנולוגיה שלא הייתה זמינה באותה התקופה.
מקסימיליאן הוסרק פון היינליין , היה מדינאי אוסטרי שכיהן כראש הממשלה של ציסלייטניה בשלב האחרון של מלחמת העולם הראשונה, במשך שלושה חודשים בשנת 1918.
הוסרק נולד ב-3 במאי 1865 בפרשבורג, הונגריה (כיום ברטיסלאבה, סלובקיה), והיה בנו של יוהאן ריטר הוסרק פון היינליין (1819–1907), פלדמרשל-לויטננט בצבא האוסטרו-הונגרי.
הוא למד בבתי ספר בלמברג (לבוב), גליציה, בהרמנשטט (סיביו), ובאקדמיה התרזיאנית בווינה.
בשנת 1883 נרשם לאוניברסיטת וינה ללימודי משפט קאנוני, וקיבל תואר דוקטור בשנת 1889. הוא המשיך להרצות באקדמיה התרזיאנית והפך למחנך של הנסיך עבאס השני, לימים הח'דיב של מצרים.
משנת 1892 שירת הוסרק במשרד החינוך והתרבות הקיסרי וגם עבד כמרצה פרטי.
בשנת 1895 מונה לפרופסור למשפטים כנסייתיים באוניברסיטת וינה.
שנתיים לאחר מכן מונה לראש מחלקת הכנסייה הקתולית במשרד; משנת 1907 עמד בראש משרד הדתות.
כחבר המפלגה הנוצרית-סוציאלית, כיהן הוסרק כשר החינוך בקבינטים האוסטריים של קרל פון שטירגק, ארנסט פון קרבר והיינריך קלאם-מרטיניק בין השנים 1911 ל-1917. הוא פעל להכרה בפרופסורים אוונגליסטיים במחלקה התאולוגית של אוניברסיטת וינה, והכרה באסלאם הסוני, על פי האסכולה החנפית, כקהילה דתית.
בשנת 1917 הוא קיבל את תואר האצולה פרייהר מהקיסר קרל הראשון, תואר שאיבד לאחר פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית שנתיים לאחר מכן.
לאחר חתימת חוזה ברסט-ליטובסק עם הרפובליקה העממית של אוקראינה, התפטר ראש ממשלת אוסטריה ארנסט זיידלר פון פויכטנג ב-25 ביולי 1918, והוסרק מונה ליורשו.
בעקבות כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, התפוררות המלוכה האוסטרו-הונגרית, כמו גם הידרדרות מהירה בתנאי אספקת המזון, ניסה הוסרק לעכב את הקריסה באמצעות מנשר קיסרי (Völkermanifest), אך ללא הועיל.
המנשר פורסם על ידי קרל הראשון ב-16 באוקטובר, והעניק אוטונומיה רחבה לאומות ציסלייטניה.
ההכרזה נכשלה: בעוד מספר אספות לאומיות מכוננות התכנסו באדמות הכתר האוסטרי, המנשר נדחה על ידי ראש ממשלת הונגריה שנדור וקרל, ויומיים לאחר מכן ממשלת בודפשט סיימה רשמית את הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867.
הוסרק התפטר ב-27 באוקטובר, הקבינט הציסליטני של מחליפו היינריך למאש כבר כונה "משרד החיסול".
לאחר המלחמה, שב הוסרק לעבוד כפרופסור באוניברסיטת וינה וכפקיד בצלב האדום האוסטרי.
מקסימיליאן קארל אמיל ובר היה היסטוריון, מדען-מדינה, כלכלן פוליטי, סוציולוג ופילוסוף גרמני, ממייסדי הסוציולוגיה המודרנית ותורת המינהל הציבורי, ממנסחי החוקה הדמוקרטית של רפובליקת ויימאר.
ובר, שהשתייך לזרם הרציונליסטי, עסק בעיקר בתחומי הדת והממשל ושאף להסביר את ההתפתחויות המטריאליות-כלכליות המתרחשות בעולם, כפונקציה של השינויים שחלו בתרבות ובתפיסה האנושית.
ובר נולד בארפורט שבפרוסיה כבכור משבעת ילדיהם של מקס והלנה ובר.
אחיו הצעיר היה לעתיד הסוציולוג אלפרד ובר.
בשנת 1882 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת היידלברג, ובשנת 1889 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו, שעסקה בהיסטוריה של ארגונים עסקיים בימי הביניים.
ב-1893 התחתן עם מריאן שניטגר, סוציולוגית ופעילה פמיניסטית, הידועה בזכות עצמה.
בשנת 1894 התמנה כפרופסור לכלכלה באוניברסיטת פרייבורג.
שנתיים אחר-כך חזר ובר לאוניברסיטת היידלברג, שם הפך לדמות מרכזית במה שנקרא "חוג ובר", שהורכב מאינטלקטואלים כמו אשתו מריאן, גיאורג ילינק, ארנסט טרלטש, ורנר זומבארט, מרק בלוך, רוברט מיכלס וג'רג' לוקאץ'.
בשנת 1897 הפחית וכשנתיים לאחר מכן אף הפסיק לחלוטין את פעילותו האקדמית, כתוצאה ממחלה שכנראה נבעה ממשבר נפשי שנוצר בעקבות מות אביו.
ובר שב לפעילות אקדמית רק בשנת 1902, אך בשנה שלאחר מכן פרש מן האוניברסיטה, והחל לעבוד בכתיבת יצירתו העצמאית, שהובילה לפרסומו העיקרי.
במלחמת העולם הראשונה שירת שנה אחת בהתנדבות בתפקיד מנהלי בבית חולים בהיידלברג, דעותיו של ובר על המלחמה השתנו דרסטית במהלכה.
תחילה, תמך ברטוריקה הלאומנית הגרמנית ובמאמץ המלחמתי, הוא ראה במלחמה הכרח כדי להגשים את תפקידה של גרמניה כמעצמה מדינית מובילה, אולם, עם הזמן, הפך ובר לאחד מהמתנגדים הבולטים להתפשטות הגרמנית ולמדיניות המלחמתית של הקייזר.
הוא תקף באופן פומבי את תוכנית שליפן, ומאוחר יותר, הצטרף לקריאות לרפורמה חוקתית, דמוקרטיזציה ובחירות כלליות ואוניברסליות.
לאחר המלחמה, בשנת 1918, מונה כיועץ לוועדת שביתת הנשק הגרמנית, שמונתה במסגרת חוזה ורסאי, ולוועדה לניסוח חוקת ויימאר.
ובר רץ, ללא הצלחה, למושב בפרלמנט הגרמני, כחבר המפלגה הדמוקרטית הגרמנית, שהוא נמנה עם מייסדיה.
ובר התנגד גם למהפכות השמאל בגרמניה, וגם לאשרור חוזה ורסאי.
בעקבות ייאושו מהעיסוק הפוליטי, שב ובר ללמד בשנה זו (1919), תחילה באוניברסיטת וינה ולאחר מכן במינכן, שם הקים את המכון הגרמני הראשון לסוציולוגיה.
ובר נפטר מדלקת ריאות ב-14 ביוני 1920.
על שמו כיכר מקס ובר במינכן וקרן מקס ובר שנוסדה בשנת 2002.
בשנים 1904 ו-1905 פרסם ובר את חיבורו המפורסם "האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם", העוסק בשיטה הקפיטליסטית.
כאן בחן ובר את הקשרים בין עיקרי הדת לבין יישומים כלכליים וניתח בהרחבה את הקשר בין הנצרות הפרוטסטנטית לבין תפיסת העולם העומדת בבסיס הכלכלה הקפיטליסטית.
ובר תיאר את הקפיטליזם כגישה חברתית שלמה, ולא רק במובנה הכלכלי.
הוא ניסה למצוא את "רוח הקפיטליזם", ולחקור את התפתחותה.
ובר בחן את הקשרים שבין עקרונות הדת לבין היישומים הכלכליים, ומאוחר יותר הרחיב את מחקרו ובדק את הקשר בין עיקרי דת השינטו לכלכלה היפנית ובין הדתות הרווחות בהודו לבין הכלכלה ההודית.
בין השאר עסק ובר גם ביהודים ובהתנהגותם בעולם העתיק.
לפי ובר, הקפיטליזם שונה מצורות אחרות של עשיית רווח בשיטתיות שלו ובהשקעה החוזרת של ההון במגמה להביא לצמיחה מתמדת.
הוא ניסה להסביר הבדל זה דרך חקירת הרפורמציה, שיצרה את הנצרות הפרוטסטנטית.
בספרו טען כי החידוש העיקרי בתפיסת העולם הפרוטסטנטית נובע מוויתור על הקשר המתווך בין האדם לאל, כפי שהתקיים בתפיסת הנצרות הקתולית.
במקום תפיסה זו העמידה הרפורמציה, לפי ובר, את התפיסה הטרנסצנדנטית של האל, שלפיה נחתך הגשר בין הארצי לאלוהי - לא ניתן ליצור קשר עם האל או להבין את רצונו.
בכך מתוארת הגישה הפרוטסטנטית (ובמיוחד בגרסתה הקלוויניסטית) כפסימית או כעשויה להוביל לפסימיות, שכן אין בה ערך לווידוי, לכפרה ולמחילה הקיימים בנצרות הקתולית.
גורלו של אדם נגזר מראש, בלא יכולת השפעה עליו, ונכפית עליו גישה פטליסטית לקיום האנושי.
ובר הציב את הפתרון הפרוטסטנטי לבעיית הקיום האנושי בכך שגם בלא יכולת השפעה על הגורל, יכול האדם למצוא אישור לכך שהוא נבחר על ידי האל.
אישור זה, הסימן לבחירתו של האדם, הוא עצם הצלחתו בחיים.
ואכן, בתפיסה הקלוויניסטית המאוחרת, כל אדם נבחר מראש האם יגיע לגיהנום או לגן העדן.
סימני הבחירה מתבטאים בהצלחתו הכלכלית של האדם - עושר מעיד על כך שהאדם יועד לגן עדן, עוני - לגיהנום.
לפי עיקרון זה, טען ובר, על האדם להתאמץ ללא הרף על מנת לשפר את הישגיו, כדי להוכיח את הבחירה בו.
בזרמים קיצוניים של הנצרות הפרוטסטנטית נוצרה גישה שלפיה כל זמן שאינו מנוצל לקידום הצלחתו של האדם הוא זמן מבוטל.
ובר כינה צורת חשיבה זו "האתיקה הפרוטסטנטית".
ובר תיאר את האתיקה הפרוטסטנטית כתובעת קיום של צבירה, חיסכון, סגפנות ועבודה מאומצת, כמטרות הקיום ולא ככלים להשגת דבר מה אחר.
הוא השווה גישה זו לגישה הקפיטליסטית הבסיסית, שבה בבסיס ניהול ההון (שהוא יסוד הכלכלה הקפיטליסטית) עומד רווח.
לטענתו בקפיטליזם, הצבירה השיטתית של הון היא מטרה בפני עצמה, ואינה מחייבת את מימושה הכלכלי בקניית נכסים.
הספר נפתח בנתונים המעידים כי אכן הפרוטסטנטים עשירים יותר מהקתולים.
תיאור זה מדגיש אלמנט חשוב בתפיסה התאורטית של ובר - חשיבותם של גורמים תרבותיים ואידאולוגיים בניתוח תופעות חברתיות, וזאת בניגוד ברור לקרל מרקס, השם את הדגש על גורמים חומריים.
ובר הבחין בין שלושה סוגים של לגיטימיות שלטונית, הנובעים מתפיסות חברתיות כמו גם משפיעים על התפתחותן:
לגיטימציה מסורתית, הנשענת על "המנהג, שנתקדש משום שכוחו היה יפה משנות דור ודור" (לדוגמה שלטון העובר במשפחה).
לגיטימציה כריזמתית, הנובעת מיכולות שהן "מחוץ לשורה, של מסירות הנפש ודבקותה ואמונתה בגילויי השכינה, בגבורה או בסגולות מנהיגות אחרות של יחיד ומיוחד" (לדוגמה "נביא, מושל ואיש מלחמה שהורם בידי חייליו, הדמגוג או המנהיג המפלגה הפוליטי").
לגיטימציה רציונליות, הנובעת "מכוח 'החוקיות', בתוקף האמונה בכוחם של חוקים ומשפטים ושל תחומי 'הסמכות' העניינית הנתחמים על ידי כללים רציונליים".
בחקירתו העלה ובר כי האתיקה הפרוטסטנטית הסירה את אשליית "הקסם" שהייתה בימי הביניים, והעמידה במקומה את הרציונליזם - גישה שיטתית למציאת מטרות ופתרונן באופן אופטימלי.
גישה זו דחקה את מקומן של האמוציונליות והמסורת, ויצרה מבנים חברתיים המתאימים לחתירה תכליתית לשם הגשמת מטרותיו האישיות של כל אדם.
לדברי ובר, לרציונליזם ביטויים רבים.
ובר העביר ביקורת על הרציונליזם, וטען כי חלק מן האנושיות אבד.
לטענתו, התקופה המודרנית הרציונליסטית הפכה את האמצעים למטרות, ובכך נושלה ממטרותיה ומערכיה המהותיים והלא אינסטרומנטליים.
הוא סיכם גישה זו במשפט שטבע: "אנו חיים בתוך כלוב הברזל של הרציונליות".
ביטוי בולט במיוחד לצמיחת הרציונליזם מוצא ובר בהתפתחות הבירוקרטיה והמדינה הביורוקרטית.
מושג חשוב במחקריו של ובר הוא הסמכות: שינוי התנהגותו של אדם בהתאם לרצונותיו של אדם אחר בלא הפעלה ישירה של כוח.
בהתאם לחלוקה הקודמת (לפעולות אמוציונליות, מסורתיות ורציונליות), מחלק ובר את הסמכויות על פי הבסיס שעליו הן נשענות.
ובר טוען כי סמכות על בסיס אמוציונלי (שעיקרה דמות מנהיג כריזמטי) היא ארעית, וכי עשוי להתקיים תהליך "רוטיניזציה של הכריזמה" – מיסוד של הסמכות האמוציונלית לבסיס קבוע.
בסיס זה יכול להיות מסורת (בדומה לסמכותה של אצולה), או סמכות חוקית-רציונלית.
על-פי ובר, הסוג האחרון של סמכות, המכונה בירוקרטיה, הוא המקובל ביותר בעולם המודרני, שכן הוא נבחר כחוק בארגונים ובמשטרים שונים, ומכיוון שהוא משרת מטרות מוסכמות באופן יעיל.
בהתאם לכך העמיד את הסמכות הרציונלית כעליונה עבור ניהול החברה, ועל סמך קביעה זו פיתח את המודל הטהור של הבירוקרטיה: ניסוח אוניברסלי להתנהגות רציונלית יעילה בחברה.
כדוגמה למודל זה מתייחס ובר לבירוקרטיה הפרוסית.
לטענתו, עליונות זו של הבירוקרטיה נובעת משני גורמים: הפרדה בין אינטרס הארגון לבין האינטרס האישי של עובדיו, ושימוש בשיטות עבודה אפקטיביות להשגת מטרות ברורות, המייצגות את כוונתה הרציונלית המודעת של החברה.
מסיבות אלו יתרחב "תהליך הביורוקרטיזציה" עד שיקיף את כל תחומי הכלכלה.
לבירוקרטיה הטהורה מספר מאפיינים עיקריים המגדירים אותה, שאותם ניסח ובר לראשונה במודל המכונה המודל הטהור של הבירוקרטיה.
ובר מחלק את תחום החוק והמשפט לארבע שיטות, וקובע את המשפט המודרני כשיטה הראשונה:
המונח "פורמלי" מציין כי המשפט מתעניין בצורה ולא בתוכן.
מערכת המשפט הפורמלית אינה עוסקת במשמעויות של הנושאים השונים (בניגוד ל"משפט המהותי"), אלא רק בתבניות המסמנות אותן.
עקרונות המשפט הפורמלי, לפי ובר, הם:
מערכת סגורה: למערכת המשפט כללי דקדוק יסודיים משלה, שאינם מאפשרים עירוב של פוליטיקה או של חשיבה ערכית ומהותית, ולכל תחום בתוך המשפט כללים משלו.
מערכת עצמאית: כל הכלים הנחוצים למציאת פתרונות לבעיות משפטיות מצויים בגבולות בית-המשפט, ואין צורך במעורבות חיצונית.
שימור החוק: על השופט למצוא תמיד את הפתרון הקרוב ביותר לחוק הקיים, ולא מוטל עליו לפתחו מעבר לנדרש.
לקוניות: על השופט להיצמד ללשון החוק, ולא לחשיבה המהותית העומדת מאחוריו.
התרחקות מחשיבה ערכית: השיפוט הערכי נדחק בפני הפרוצדורות הפורמליות.
לאחר מותו של ובר עבר מרכז הכובד של הסוציולוגיה העולמית לארצות הברית, שם לא הכירו את עבודתו.
מצב זה נמשך עד שנת 1937, אז תרגם הסוציולוג טלקוט פרסונס את כתביו לאנגלית, הביא לפרסומם באקדמיה האמריקאית וחשוב מכל - השתמש ביסודות מהם, בשילוב עם יסודות ממשנתו של אמיל דורקהיים, כדי לבנות גישה סוציולוגית חדשה - הפונקציונליזם.
פארסונס הדגיש אצל ובר את האלמנטים ההסכמיים ואת חשיבותה של התרבות, והתייחס פחות לאלמנטים של הקונפליקט בתורתו של ובר.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הפך הפונקציונליזם לגישה המובילה בסוציולוגיה האמריקאית בפרט והעולמית בכלל, ובעקבותיו גם פרשנות זו של ובר.
עם זאת, בשנות ה-70 החלה התנגדות לגישה זו.
מתנגדים אלו קראו לעצמם נאו-ובריאנים, והשתמשו באלמנטים אחרים בתורתו של ובר, במיוחד באלמנטים של הקונפליקט, תוך שילוב של משנתו עם זו של קרל מרקס.
בישראל השפיע ובר על שורה של חוקרים והיסטוריונים, הבולטים ביניהם ההיסטוריון יעקב כ"ץ (1904-1998), והסוציולוג שמואל נח אייזנשטאדט
מקס ובר, הפוליטיקה בתורת מקצוע (תרגום, הקדמה, הערות ואחרית דבר: אפרים שמואלי),ירושלים ותל אביב, שוקן, 1962.
מקס ובר, "הביורוקרטיה" (תרגם: אהרן אמיר), בתוך: משה ליסק (עורך) סוגיות בסוציולוגיה: מבנה וריבוד חברתי, תל אביב, עם עובד, 1973, עמ' 247-263.
מקס ובר, על הכאריזמה ובניית המוסדות: מבחר כתבים (תרגם: אהרן אמיר, ערך והקדים מבוא: ש.נ.
אייזנשטדט), ירושלים, מאגנס, האוניברסיטה העברית, 1979.
מקס ובר, האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם (תרגם: ברוך מורן, אחרית דבר: ש.
מקס ובר, "המדע כייעוד" (הרצאה שנשא ובר ב-1918, תרגם לעברית: אלעד לפידות), בתוך: אסף שגיב (עורך), חקירות ודרישות: מאמרי מופת על חברה, אמונה ומצב האדם, כנרת זמורה-ביתן דביר ומרכז שלם, 2011.
מקס ומוריץ הוא סיפור בחרוזים שנכתב בשפה הגרמנית.
הספר נכתב ואויר בידי הסופר והמאייר וילהלם בוש, הוא נמנה עם יצירותיו המוקדמות ויצא לאור לראשונה בשנת 1865. הספר עוסק בתעלוליהם של שני נערי כפר, ומאופיין בהומור שחור לצד צמדי חרוזים וציורים צבעוניים.
לספר שבעה פרקים: בכל אחד מהם מתואר תעלול אכזרי ומתוחכם של שני הילדים מקס ומוריץ כנגד אחד מאנשי כפרם.
הילדים קושרים מספר קרומי לחם יחד בחוט, מניחים את המלכודת בחצר התרנגולות של אלמנה זקנה, וכך גורמים לכל תרנגולותיה להיחנק למוות.
הטבח של האלמנה מבשל את התרנגולות שמקס ומוריץ גרמו למותן, והשובבים מתגנבים לגג.
כשהאלמנה עוזבת לרגע את המטבח הם דגים את העופות עם חכה ואוכלים אותם.
האלמנה נותרת ללא עופות חיים וצלויים, חושדת בכלב שלה שהוא אשם בכך ומכה אותו.
הילדים מנסרים גשר שעובר על הנחל שלפני ביתו של החייט.
לאחר מכן הם לועגים לו, עד שהוא רץ החוצה לתפוס אותם, אך הגשר מתמוטט כשהחייט עובר עליו והוא כמעט טובע במים הקפואים.
שני אווזים מצילים אותו מטביעה.
לאחר שהוא חוזר לביתו, רועד כולו מקור, מרפאת אותו רעייתו בעזרת מגהץ.
כשמורם המסור נמצא בכנסייה, הילדים מתגנבים לביתו וממלאים את מקטרתו באבק שרפה.
כשהוא מצית אותה, הפיצוץ גורם לעלפונו, חורך את עורו ושורף את שיערו.
מקס ומוריץ אוספים שקים מלאים בחיפושיות וממלאים את המיטה של הדוד בעודו ישן.
הוא מתעורר בבעתה כשהוא מרגיש שהחיפושיות מטיילות על כל גופו, ונכנס לאמוק של חיסול החרקים.
הילדים מתגנבים למאפייה כדי לגנוב בייגלה, ונופלים לתוך דוד בצק.
האופה נכנס למאפייה, תופס אותם ואופה אותם בתנור.
הילדים אינם מתים, ואף מצליחים לברוח תוך כרסום הבצק האפוי סביבם.
הילדים מתחבאים במחסן התבואה של איכר וחותכים את שקי התבואה.
האיכר נכנס למחסן ומייד מבין מה קרה, תופס את מקס ומוריץ, מכניס אותם לשקים ולוקח אותם לטחנת הקמח, שם הם נטחנים לחתיכות קטנות ומאכילים בהם את האווזים.
בחלק מהתרגומים העבריים מדלגים על עונש המוות האכזרי.
בחלקם הסיפור מסתיים כאשר האיכר סוחב את הילדים שבשקים אל טחנת הקמח; באחרים הילדים מקבלים עונש חינוכי וכך לומדים לקח.
בשפת המקור מוצגים הסיפורים הקצרים בצורה מחורזת במשקל טרוכאי, היוצר תחושה של עליצות, גם כאשר מתוארים מעשי קונדס חמורים ביותר.
הדבר יוצר הזרה וניתוק של התוכן הקשה ומאפשר לעכל אותו ואף לראותו כמשעשע.
סיפורו של בוש היווה מוקד של גאווה בקרב תרבויות דוברות גרמנית, אולם נתקל בסלידה ורתיעה בקרב תרבויות דוברות אנגלית.
גם כיום בגרמניה ובאוסטריה הסיפור מוכר בקרב רבים.
שני פרצופי הנערים הפכו לסמל של שובבות ונעשה בהם שימוש בסמלילים פרסומיים ואף בכתובות גרפיטי.
בנוסף, כמה משפטים מתוכו הפכו לאמרות כנף בשפה הגרמנית.
רבים מהעוסקים בהיסטוריית הקומיקס משערים כי ספר זה שימש כהשראה לקומיקס האמריקאי ילדי קאצניאמר (The Katzenjammer Kids) שיצר המאייר רודולף דירקס (Rudolph Dirks).
שמעון ולוי, אהרן ליבושצקי (ורשה 1898).
(הספר המלא באתר הספרייה הלאומית)
מכס ומוריץ זוממי המזימות, חווה כרמי (1938)
גד ודן: שישה תעלולים של שני שובבים, אנדה עמיר-פינקרפלד (1939)
ספר התעלולים של מקס ומוריץ, אורי סלע (1965).
התרגום עובד ב-1983 לגרסה מוזיקלית שהולחנה ובוצעה על ידי מיקי גבריאלוב.
מקס ומוריץ: תעלולים מסופרים בחרוזים ובציורים, אוריאל אופק (1991)
מקס ומוריץ: סיפור נערים בשבעה פרקים, דני טל (2018)
מיקשה (מקס) וייס (בהונגרית: Weiss Miksa; בגרמנית: Max Weiss; 21 ביולי 1857 – 14 במרץ 1927), היה שחמטאי יהודי-הונגרי.
דורג שלישי בעולם בשנת 1887, ובין עשרת הטובים בעולם בין השנים 1885 ל-1895.
שחמט למד בגיל 12, עבר לווינה שם למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה, ולאחר מכן לימד נושאים אלו.
בשנת 1905, שנים מספר לאחר פרישתו מתחרויות שחמט בינלאומיות, הועסק וייס על ידי בנק רוטשילד בווינה.
1880, גרץ - מקום ראשון משותף עם אדולף שוורץ ויוהנס מינקוויץ.
זכה בשני ניצחונות מול יוהנס צוקרטורט וסיים בתיקו משחק מול אלוף העולם המכהן וילהלם שטייניץ
1885, המבורג - מקום שני משותף עם ברטולד אינגליש וזיגברט טאראש
1887, פרנקפורט - מקום 2-3 משותף עם ג'וזף הנרי בלקברן
1888, ברדפורד - מקום שישי משותף עם בלקברן
1889, ניו-יורק - מקום ראשון משותף עם מיכאל צ'יגורין לפני איזידור גונסברג ובלקברן.
תוצאה זו זיכתה אותו בפרס כספי של 875 דולר.
1890, וינה - מקום ראשון, לפני אינגליש ויוהאן הרמן באואר
1895, וינה - מקום ראשון משותף עם קרל שלכטר
וייס פרש מהזירה הבינלאומית לאחר התחרות בניו יורק, הגם ששיחק עדיין במספר תחרויות בווינה.
בשנת 1895 הוא ניצח את גאורג מרקו בדו-קרב +5 -1 =1 (חמישה ניצחונות, תיקו אחד והפסד אחד).
מקס הרץ פאשא (בהונגרית: Herz Miksa; הרץ מיקשה, בגרמנית: Max Herz; 19 במאי 1856 – 5 במאי 1919) היה אדריכל יהודי-הונגרי ו מצרי, יליד דרום-מזרח טרנסילבניה, כיום אזור שהוא חלק מרומניה.
הצטיין בשימור מונומנטים של האדריכלות האסלאמית במצרים ובניהול המוזיאון לאמנות אסלאמית בקהיר.
מקס הרץ נולד ב-1856 למשפחה יהודית מרובת ילדים בכפר אוטלאקה (Ottlaka), אז בממלכת הונגריה, חלק מהאימפריה האוסטרית, בימינו הכפר גרניצ'ר (Grăniceri), במחוז ארד שברומניה.
אמו הייתה בת למשפחה בשם רוזנפלד ונפטרה כשמקס היה ילד.
אחרי מותה בשנת 1868 עבר האב עם ילדיו לגור בעיר טימישוארה באזור באנאט שהיה גם הוא חלק מממלכת הונגריה במסגרת אוסטרו-הונגריה.
שם נרשם לבית הספר פרטי של ויזנר אך נאלץ זמנית להפסיק לימודיו בגלל קשייו הכלכליים של אביו, ששלחו לעבוד כחניך אצל סוחר בעיר.
הרץ חזר ללימודיו וסיים בשנת 1874 את שנות התיכון בבית ספר חדש שנפתח באותן השנים.
מקס הרץ למד אדריכלות בבודפשט באוניברסיטה הטכנית ע"ש המלך יוזף עד שנת 1877 והמשיך את לימודיו בפקולטה לאדריכלות בווינה, אותה סיים בשנת 1880.
בשנת 1881, בהיותו גיל 25, ביקר לראשונה במצרים ושימש כבן-לוויה ומורה פרטי לילדי בעל בית המלון הוטל דו ניל (Hôtel du Nil).
הוא הועסק על ידי משפחה זו עוד באיטליה שם בילה את זמנו הפנוי בחקר המונומנטים האדריכליים האיטלקיים.
בשנת 1882 צורף מקס הרץ כאדריכל לצוות המשרד לענייני הווקף, רכש שם את בקיאותו באמנות המוסלמית וקנה לעצמו שם בתחום האדריכלות האסלאמית.
בשנת 1888 התקבל כחבר בוועד לשימור מורשת האמנות הערבית (Comité de Conservation des Monuments de l'Art Arabe) בניהולו של יוליוס פרנץ פאשא (שהיה האדריכל הראשי של הח'דיו תאופיק פאשא), וכעבור שנתיים מונה לתפקיד האדריכל ראשי ומנהל בפועל של הוועד.
בשנת 1892 נשלח מקס הרץ בתוקף מעמדו לארצות הברית כאחראי על הביתן המצרי בתערוכה העולמית בשיקגו המשחזר רחוב שלם בקהיר ("A Cairo street").
מקס הרץ נדרש לפקח על קיטלוג הפריטים של המוזיאון לאמנות אסלאמית בקהיר, ובשנת 1903 מוסד זה נפתח מחדש בהנהגתו בבּאבּ אל-חאלק.
בזמנו הפנוי הירבה לבקר בשטחי יוון שהיו עדיין בשליטה טורקית, בטורקיה עצמה, בבולגריה, בסרביה, בצרפת, בגרמניה, בבריטניה ובאיטליה.
בשנת 1895 קיבל מיורשו של תאופיק פאשא, החדיו עבאס חלמי השני, שלמד בווינה והיה למעריץ של התרבות האוסטרית), את התואר ביי וב-1910 הועלה למעמד הרם של פאשא.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 הודח הח'דיו עבאס השני, ומצרים הפכה למדינת חסות של בריטניה.
אזרחי אוסטרו-הונגריה נחשבו בעיני השלטונות בקהיר לנתינים של מעצמה אויבת.
כנתין זר גם מקס הרץ, למרות זכויותיו בחיי החברה והתרבות המצרית, נאלץ להתפטר מכל תפקידיו ולעזוב את מצרים.
מקס הרץ פאשא נשא לאישה את פרלה קולורני, בת למשפחה יהודית ממילאנו ולזוג נולדו 3 בנות - פאני, לימים נשואה סרני, טרי, ילידת קהיר ונשואה למריו דה בנדטי, אוולין שחיה בניו יורק, ובן בשם גזא, שנפטר בדמי ימיו בשנת 1913 ונקבר במילאנו.
משנת 1890 היה מקס הרץ חבר בוועד הבינלאומי של המונומנטים מצרפת - המחלקה המזרחית, והחל משנת 1891 היה אחד מחמישים החברים במכון המצרי (Institut Égyptien) בקהיר.
בשנת 1895 קיבל אות צלב האביר מהקיסר של אוסטרו-הונגריה, פרנץ יוזף.
מקס הרץ נפטר בציריך ב-5 במאי 1919 ונקבר בקבר שעיצב לעצמו מראש בבית עלמין יהודי במילאנו.
מקס הרץ עסק רבות בכתיבת מונוגרפיות על כמה מהבניינים האסלאמיים המפוארים של קהיר, בשימורם ובשיפוצם.
היו לו פרויקטים גם בתחום האדריכלות הקופטית.
הוא הקפיד על השחזור המדויק של בניינים שעליהם מצא תיעוד מקורי.
מבין הבניינים ששוחזרו ושופצו על ידו יצוינו במיוחד:
מסגד סולטאן חסן - מהמאה ה-14
מסגד סולטאן קאלאון - מהמאה ה-13
מסגד אבו בכר מוזהיר בהארת ברגוואן ברובע גמלייה בקהיר - מהמאה התשיעית.
כמו כן - ניהל את עבודות ההרחבה (בשנים 1906–1911) של מסגד א-ריפעי - שבנייתו התחילה בשנת 1869 לפי התוכנית המקורית של האדריכל המצרי בן זמנו חוסיין פהמי פאשא שנפטר בשנת 1885
מקס הרץ השתתף גם בתכנון בניינים חדשים רבים, כמו למשל:
וילה זור'ב - ברובע אסמעיליה - שהפכה מאוחר יותר לבניין נציגות דנמרק בקהיר.
וילה סנט מוריס - ברובע אסמעיליה - לימים בניין נציגות צרפת
בניין הבנק "קרדי פונסייה" (Crédit Foncier), כיום בניין הבנק הערבי הבינלאומי (Arab International Bank).
- שעוצב על ידי האדריכל קרלו פרנקוליני
עבודות קישוט של הארמון נסטור גינקליס - ברחוב ברכאת, בקסר אל-דובארה
קטלוג מקוצר של הפריטים המוצגים המוזיאון הלאומי של האמנות הערבית, קהיר 1895.
מונוגרפיה על המסגד סולטאן חסן בקהיר 1899-
מונוגרפיה על המסגד ריפעי בקהיר
מקס הרמוניסט היה שחמטאי גרמני שהתפרנס גם כרקדן בלט.
הרמוניסט חלק מקום 1-4 בתחרות ברלין 1883, הגיע שלישי בתחרות ברלין 1884, ניצח בתחרות המבורג 1885, ניצח בתחרות ברלין 1887, הגיע למקום ה-21 בתחרות פרנקפורט 1887, חלק מקום 4-5 בתחרות ברלין 1888, חלק מקום 4-5 בתחרות נירנברג 1888, חלק מקום 15-16 בתחרות ברסלב 1889 וחלק מקום 5-8 בתחרות ברלין 1890.
מקס ז'אקוֹבּ היה משורר, סופר וצייר ממוצא יהודי-צרפתי שהמיר את דתו.
מקס ז'אקוב נולד בעיר קמפר שבחבל ברטאן בצרפת, שם בילה את ימי נעוריו.
למד בבית הספר הקולוניאלי בפריז, וב-1897 החליט להיות צייר.
התגורר ברובע מונמארטר וב-1901 פגש בפבלו פיקאסו שהפך לידידו והכיר לו את גיום אפולינר.
על ידידיו של מקס ז'אקוב נמנו גם ז'ורז' בראק, אנרי מאטיס, אמדאו מודיליאני וז'אן קוקטו.
ב-1909, מקס ז'אקוב, שנולד כיהודי, עבר חוויה דתית שבה ראה בעיני רוחו את ישו הנוצרי, וב- 1915 הפך לקתולי כשפיקאסו משמש לו כעד.
ב-1916 מודיליאני צייר את דיוקנו של מקס ז'אקוב.
החל ב-1921 מקס ז'אקוב התגורר מול המנזר של מסדר הבנדיקטינים בכפר סנט-בנואה-סור-לואר שבחבל סאנטר-עמק הלואר.
ב-1928 שב לפריז אך ב-1936 פרש סופית לסנט-בנואה-סור-לואר כדי לחיות שם חיי נזיר למחצה.
בתקופת הכיבוש הנאצי של פריז, אחיו גורש למחנה הריכוז אושוויץ ונספה שם.
אחותו ובעלה גם הם נרצחו על ידי הנאצים.
ב-24 בפברואר 1944 מקס ז'אקוב נתפס בסנט-בנואה-סור-לואר בידי הגסטאפו של אורליאן וגורש למחנה דראנסי שליד פריז שממנו הועברו יהודים למחנות השמדה בגרמניה.
ידידיו, ובהם ז'אן קוקטו וסשה גיטרי, פעלו לשחרורו אך לשווא.
הוא סבל מדלקת ריאות ומת בדראנסי כעבור שבועיים.
הוא נקבר בפריז אך ב-1949 ידידיו, ובהם פבלו פיקאסו, העבירו את עצמותיו לסנט-בנואה-סור-לואר.
החל משנת 1951 מוענק פרס על שמו למשוררים
יצירתו של מקס ז'אקוב נחשבת לחוליה מקשרת חשובה בין תנועת הסימבוליזם לבין זו של הסוריאליזם בציור ובשירה, כפי שניתן להיווכח מציוריו ומן הפואמה "גביע הקוביות" (1917) שהביאה לפרסומו בציבור.
ב- 1919 פרסם את הנובלה "הגנתו של טרטיף", שבה הביע את רעיונותיו הפילוסופיים והדתיים.
ב-1922 פרסם את המסה "אמנות השירה".
הוא עסק גם בתרגום ספרים מקטלאנית לצרפתית, ולפעמים חתם בשם העט "ליאון דויד".
בין 1911 לבין 1938 כתב ופרסם למעלה מעשרים ספרים בפרוזה ובחרוזים.
נסים אמתיים; תרגמו מצרפתית והוסיפו מבוא, אחרית-דבר והערות: אמוץ גלעדי ואורי הולנדר, תל אביב: קשב לשירה, תשס"ו 2006. (מבחר מיצירתו)