tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שבן מארח את מירי מסיקה בשיר "לה ויטה א לונגה (החיים ארוכים)".
שיר הסיום של האלבום, "נורי", מוקדש לבנו.
לאחר יציאת האלבום קיים שבן מופע השקה ב-30 בינואר במשכן לאומנויות הבמה בתל אביב.
בית צופיוף הוא בית לשימור הנמצא ברחוב מוסיוף 13 בשכונת הבוכרים בירושלים.
דוד הכהן צופיוף עלה עם בני משפחתו מסמרקנד בשנת 1890. הוא בנה בשכונת הבוכרים את בית הכנסת "מגן דוד" וגם תרם מכספו להדפסת ספרי קבלה וחילק אותם חינם אין כסף.
בנו שלמה עלה בשנת 1921 והקים בשכונה בית מדרש בשם "בית שלמה".
בבית זה נאספו רוב הספרים שהוצאו לאור בירושלים בכספי עולי בוכרה ותורקיסטן.
בית צופיוף נבנה בשכונת הבוכרים בירושלים בין השנים 1902 – 1904 ביוזמתם של דוד הכהן צופיוף ובנו שלמה צופיוף, כבית הקדש לעניי הקהילה הבוכרית.
באותה תקופה משפחת צופיוף התגוררה עדיין בבוכרה לכן על בניית הבית בירושלים פיקח שלמה מוסיוף, ממייסדי שכונת הבוכרים.בדומה לבתים אחרים בשכונת הבוכרים, לבית גג רעפים, חלונות זוגיים מקומרים, וקירות חיצוניים בנויים מאבן גזית.
לוח זיכרון הקבוע על קיר הבית מציין שהבית נבנה על ידי שלמה צופיוף מתרומה של נדבן מסמרקנד.
תחילה פעלה במבנה ישיבה בשם "מדרש שלמה".
במהלך מלחמת העצמאות ולאחריה המבנה אכלס את ישיבת "פורת יוסף".
כיום פועלים במבנה שלשה בתי כנסת שאחד מהם נקרא "בית הכנסת דוד ושלמה" על שם דוד ושלמה צופיוף.
המבנה, העומד במצבו המקורי, הוכרז על ידי עיריית ירושלים כמונומנט לשימור.
בית פתוח חלק ב' הוא המיני-אלבום הראשון של שלומי שבן ואלבומו השישי במספר, אשר יצא ב-30 בינואר 2024, ומהווה את חלקו השני לאלבום בית פתוח חלק א', שיצא שנה קודם לכן.
בית פתוח חלק ב' הוא חלקו השני של האלבום "בית פתוח חלק א'", שיצא שנה קודם לכן.
הוא כולל ארבעה שירים, ובהם השיר "יש אישה ברקע (תצלום)" בו משתתפת חוה אלברשטיין, ששיתפה פעולה עם שבן לפני כן בדואט "תרגיל בהתעוררות".
אסף תלמודי הפיק מוזיקלית את כל השירים, ובשיר "לבזבז לך את הזמן" מסייע לו בכך גם המוזיקאי יוגב גלוסמן.
על הוצאת האלבום אמר שבן:
בית צ'רנוביל התאפיין בכך שכל או רוב בני האדמו"ר יורשים אותו ועומדים בראש חצר משלהם, ועל כן היא התפצלה לאורך הדורות למספר רב של ענפי משנה.
רוב החסידים במרכז וצפון אוקראינה השתייכו לענף חסידי זה.
בדומה לבית רוז'ין, רבים מאדמו"רי בית צ'רנוביל נהגו בדרך המלכות, וקיימו חיי פאר והדר בחצרות גדולות ומרשימות שהביאו להתפעלות אצל החסידים שביקרו בהן.
השושלת הייתה פתוחה יחסית למודרניות בדומה לחסידיות אחרות ברוסיה, כמו חב"ד ורוז'ין.
אחרי מייסד החסידות, רבי מנחם נחום, שספרו "מאור עיניים" נחשב לאחד מספרי היסוד של החסידות, רק מעט מממשיכיו נודעו בדברי תורתם והיו מהם שבדרשתם רק חזרו על דברי קודמיהם.
בשל הגיוון הרב והמיעוט היחסי בחדשנות תורנית ורעיונית, מעולם לא התנסחה "שיטת צ'רנוביל", כפי שיש בחלק מהחסידויות האחרות.
עם זאת ניתן לומר כי באופן יחסי הדגישו את המאבק ברע ודחייתו, ואפילו פרקטיקות סגפניות, בדומה לספרות המוסר הקלאסית, לעומת העלאתו ותיקונו של הרע שהודגשה בחסידות המוקדמת.
רבים מצדיקי צ'רנוביל הדגישו את "שמירת הברית", וחלק מהענפים קיבלו מערכת מקיפה של ריטואלים להתמודדות עם הנושא.
הדגשת ההתמודדות עם פגם הברית שולבה בתיקון המידות בכלל והתמודדות עם "מחשבות זרות".
רבי מנחם נחום ובנו רבי מרדכי
מייסד השושלת, רבי מנחם נחום, היה תלמידו של המגיד ממזריץ וכיהן כמגיד מישרים בעיירות שונות, עד שהתקבל כמגיד בצ'רנוביל, בה הקים חצר חסידית, אך המשיך לנסוע לבקר את חסידיו בעיירות השונות.
בשנת מותו יצאו לאור ספרי הדרשות שלו - "מאור עיניים" על התורה ו"ישמח לב" על הגמרא.
בדרושיו יש מקום רב לדיונים תאולוגיים ומטפיזיקה קבלית, והוא מדגיש את מושג ה"דעת" שמייצג עבורו דבקות וחיבור.
בין הנושאים המרכזיים אצלו: תיקון המידות, עבודה בגשמיות, העלאת מחשבות זרות ומשיחיות.
נושאים אלה חוזרים בדבריהם של בני השושלת בדורות הבאים, אך החל מבנו רבי במרדכי טברסקי יש הסתייגות מה"עבודה בגשמיות" ומתחילות דווקא מגמות סגפניות.
רבי נחום השיא את נכדתו חוה לבנו היתום של רבי אברהם המלאך, רבי שלום שכנא מפראהביטש, חינך אותו בביתו והדריך אותו בצעדיו הראשונים כמנהיג חסידי.
בנו של רבי שלום היה רבי ישראל מרוז'ין, אבי השושלת החסידית הענפה של בית רוז'ין שנודע בסגנון ההנהגה המלכותי והראוותני שלו, ואולי הושפע בכך מרבי מרדכי, דוד אמו.
סגנון זה היה נפוץ בהמשך אצל אדמו"רי שתי השושלות, שגם התחתנו אלו באלו בכמה מקרים.
לרבי נחום היו שני בנים ובת, אך בנו הבכור נפטר בגיל צעיר, וכך בנו מרדכי היה הממשיך היחיד של החצר, וגם של משרת המגיד בצ'רנוביל.
הוא מיסד את החסידות וייסד את ה"מעמדות" - גביית מיסים קבועה מקהילות חסידיו, ואכף את הגביה בקפדנות.
בניגוד לאביו שחי חיי עוני, הוא אימץ סגנון חיים והנהגה מלכותיים, שכללו ראוותנות ותקיפות, ואלו הובילו לביקורת חריפה ועוקצנית מצד המשכילים.
רבי מרדכי מצ'רנוביל הוא גם הראשון שמוזכר במפורש כ"מגיד" של כמה קהילות, וברור שכבר אין הכוונה לתפקיד הדרשן, אלא לסמכות רוחנית שמתמזגת עם מעמדו כצדיק חסידי.
בתחום הרוחני השפעתו הייתה פחות בדרושיו שהיו קשים להבנה, ויותר ב"הדרכות" - תורות משולבות בהנהגות מעשיות.
במרכזן של רוב ה"הדרכות" עומדים "תיקוני תשובה" לפגם הברית, ובכללם תעניות (ערב ראש חודש ושובבי"ם), צדקה בערב שבת, והשלמת ספר תהלים לפני שחרית של שבת.
מערכת זו של תיקוני תשובה המשיכה להיות מרכזית גם עבור רבות מהחסידויות שיצאו מצאצאיו.
אחרי פטירת רבי אברהם יהושע השיל מאפטא, בתקפ"ה (1825) נחשב לאחד משלושת הצדיקים הבולטים באוקראינה, לצד רבי ישראל מרוז'ין ורבי משה צבי מסוורן.
בתהליך ממושך שהחל עוד טרם פטירת רבי מרדכי, וככל הנראה בעידודו הפעיל, הפכו כל שמונת בניו לאדמו"רים בעיירות שונות.
בנו הבכור, רבי אהרן טברסקי, מתפקד כמנהיג בחיי אביו, כנראה כבר מגיל צעיר יחסית, אך הוכר כ"מגיד" בקהילת צ'רנוביל רק אחרי שאחיו האחרים עזבו את העיר.
גם אחיו רבי יעקב ישראל התחיל להנהיג חסידים כבר בחיי אביו, בעיירה הורנוסטיפול ואחר כך בצ'רקס.
ייתכן שגם רבי מנחם נחום התחיל להנהיג במקארוב בחיי אביו.
רבי אברהם התרחק לווהלין, ועם פטירת אביו הקים חצר בטוריסק.
רבי דוד טברסקי התקבל כמגיד בואסילקוב אחרי פטירת אביו, אך בהמשך מקים חצר מלכותית בטולנה, בעקבות הזמנת האציל המקומי שקיווה לחזק את עסקיו.
רבי יצחק מסקווירה ורבי יוחנן מרחמסטריווקה נשארו עוד כמה שנים בחצר בצ'רנוביל לפני שהחלו להנהיג חסידים, ונמסרו מפיהם (כמו גם בשם אחיהם הגדול משה מקוריסטשוב) מסורות המעידות על חוסר רצון לקבל על עצמם את תפקיד ה"צדיק".
חלק מהאחים, כמה המשיכו את דרכו של אביהם כצדיקים מלכותיים, ואף הקימו חצרות מפוארות.
ביניהם רבי יעקב ישראל מצ'רקס, רבי מנחם נחום ממקארוב, ורבי דוד מטולנה.
אחרים, כרבי יצחק מסקווירא ורבי יוחנן מרחמסטריווקא, הצטנעו יותר ואפילו הבעיו הסתייגות מרכוש מפואר.
מבין האחים נודעו רבי אהרן ורבי אברהם כצדיקים מעשיים ומחוללי מופתים, ורבי יעקב ישראל כלמדן.
רבי אברהם ורבי דוד היו דרשנים מוצלחים וגם הדפיסו ספרי דרוש עוד בחייהם.
לעומתם, רבי יצחק ורבי יוחנן נמנעו מהפרקטיקה החסידית המרכזית של "אמירת תורה" בשבת, והתמקדו בתיקון המידות.
בין רבי אהרן ורבי יעקב ישראל התפתחה מחלוקת חריפה סביב ירושת החצר, ושליטה בקהילות השונות.
בהמשך נוצר סכסוך גם סביב סמכות גביית כספי התרומות לארץ ישראל, אך כעבור שנים מספר הסכסוך שכך והאחים חזרו ליחסים תקינים.
בכל מקרה, הענפים הבולטים של השושלת מאמצע המאה ה-19 והלאה היו דווקא חסידות טוריסק, חסידות טולנה וחסידות סקווירה שמקורן בבנים הצעירים יותר.
החל מ-1833 התקיימה חצר מבית צ'רנוביל גם בארץ ישראל, בעיר צפת, אך זו עמדה בהנהגת רבי אברהם דב מאוורוץ', תלמידו של רבי נחום מצ'רנוביל, ולא בידי אחד מבניו.
משנות החמישים והלאה הוקמו בתי מדרש נפרדים לכמה חסידויות מבית צ'רנוביל
בעקבות חוקי 1844, שכללו את ביטול מוסד ה"קהל" ו"גזרת הלבוש", גברה חשיבות חצרות האדמו"רים בתחום המושב כמקור לסדר חברתי, אך גם השלטון הרוסי הפנה תשומת לב מוגברת למנהיגי החסידות בכלל, ולבית צ'רנוביל בפרט.
בשנים 1846-1847 נערכה חקירה כנגד שלושה מהאחים, עקב הלשנה שהם כביכול מתכננים להפיל את הצאר ולהמליך את רבי ישראל מרוז'ין, וכעבור שנתיים חקירה נוספת כנגד רבי מנחם נחום.
בשנות החמישים התהדק הפיקוח הרוסי, והם החלו להגביל התכנסויות של חסידים.
לאורך שנות השישים חקרו השלטונות את פעילותם של הצדיקים והתחילו להגביל את אפשרות נסיעתם בין הפלכים השונים, בשל ראייתם כגורמים שמרניים שמעכבים מודרניזציה ושילוב של היהודים בחברה הכללית.
"גזרת הצדיקים" שפגעה בעיקר באדמו"רי בית צ'רנוביל, התקיימה בנוקשות משתנה עד לשנות התשעים של המאה ה-19.
בתו של רבי מרדכי, שיינדל, נישאה לבנו של רבי ישראל מרוז'ין, דב בער מליאובה, שהקים חצר בכמה קהילות במולדובה ורומניה.
בעקבות התנהגויות והתבטאויות חריגות והתעניינותו במשכילים ואף נוצרים, חששה שיינדל כי בעלה עלול להתנצר, ובראשית שנת תרכ"ט (1869) קראה לאחיה שלקחו אותו בכפייה אל החצר בסדיגורה.
בהמשך הוא עבר להתגורר תקופה מסוייימת עם המשכילים בצ'רנוביץ, אך בסופו של דבר שוכנע לחזור לסדיגורה והביע חרטה על התנהגותו.
אירוע זה הפך לסערה ציבורית ותקשורתית גדולה, ובעקבותיו פרצה מחלוקת צאנז-סדיגורה.
במהלך המחלוקת תקף רבי חיים מצאנז את בית רוז'ין על הראוותנות והעושר שלהם, אך לא את בית צ'רנוביל שנהגו באופן דומה.
במסורת של חסידות טריסק נאמר שהרבי מצאנז הסביר: "אצלכם בני הטשערנובלער ז"ל רואים גם כן הנהגה בגדולה ועשירות גדולה, והרבה כלי כסף וכלי זהב, אך אצלכם זה לטפל.
אולם בני הריזינער עשו את הטפל לעיקר".
באחד מכתבי הפולמוס הוסבר כי בבית צ'רנוביל דורשים מהחסידים להתנהג בפרישות וצומות בניגוד לסדיגורה בה החסידים יכולים לפרוק עול.
בדור נכדיו של רבי מרדכי מטשרנוביל, לקראת סוף המאה ה-19, כבר התקיימו עשרות חסידויות שונות מבית צ'רנוביל, רובם בפלך קייב.
עם מותו של ר' אהרון ב-1871, קמו חצרות של שני בניו (שניהם בצ'רנוביל עצמה) ושלושה מנכדיו, אך אף אחת מהן לא הייתה גדולה או משפיעה.
רבי מדרכי דב מהורנוסטיפול, נכדו של ר' יעקב ישראל, החל להנהיג חסידים בהורנוסטיפול עוד בשנות השישים של המאה ה-19, בחיי אביו ובהוראתו.
הוא היחיד מאדמו"רי צ'רנוביל שנחשב לפוסק משמעותי, והוא גם פרסם בתרמ"ד (1884) ספר דרושים בשם "שושנת העמקים" ואיתו גם את דרשות סבו.
חסידות סקווירה, אחת הגדולות מענפי צ'רנוביל, התפצלה אחרי מות רבי יצחק (1885) לארבעת בניו, וגם כאן שנים מהם כיהנו יחד בסקווירה עצמה.
גם לרבי יוחנן מרחמסטריווקא היו ארבעה בנים שכולם תפקדו כצדיקים והמשיכו את השושלת.
שנה אחר כך, הוכתר נכדו של רבי דוד מטולנה, מנחם נחום בן ה-13, ומינוי זה עורר סערה שהשתקפה גם במקורות משכיליים.
רבים מחסידי טולנה בחרו לעבור לחסידויות אחרות מבית צ'רנוביל, אך רבי יוחנן מרחמסטריווקה הביע תמיכה נחרצת בנכד וסירב לצרף מחסידיו לחצרו.
בדומה לבית רוז'ין, נודעו גם רוב אדמו"רי צ'רנוביל בחצרותיהם המפוארות וגינוני העושר והמלכות שלהם.
גישה זו התחילה בימיו של רבי מרדכי, לאחר שאביו רבי נחום היה עני כל ימיו, והמשיכה אצל רבים מבניו וצאצאיהם, שכמה מהם גם נישאו לצאצאי שושלת רוז'ין.
מצד שני, בבית צ'רנוביל עודדו תעניות, למשל בערבי ראש חודש וימי השובבי"ם, ובכך הדגישו כי החצר המלכותית מטרתה לעורר חוויה דתית אך לא להוות דוגמה לחיי החסידים.
הדרכות אלו מנוגדות לגישת רוז'ין שהתנגדה לתעניות וסגפנות, ודומות דווקא למתנגדיהם הגדולים, חסידות צאנז.
בבית צ'רנוביל במיוחד התפתח מוסד ה"מגידות" כסמכות של הצדיק על קהילות רבות.
יסודו של התואר במשרת ה"מגיד מישרים" בקהילות המאה ה-18, שתפקידו היה לדרוש בקהילה על ענייני מוסר ורוח.
מייסד השושלת, רבי מנחם נחום, כיהן כמגיד קלאסי בקהילת צ'רנוביל, אך סמכותו התרחבה על קהילות נוספות, ובהמשך על ידי בנו ונכדיו התפקיד השתנה וכלל מעבר לדרשנות גם סמכות רוחנית-חברתית.
את הדרשה בבית הכנסת החליפה אמירת התורה על שולחן הצדיק בסעודות השבת, בחצרו שלו ופעם בכמה זמן בקהילות האחרות שקיבלו אותו על עצמן, במסגרת מסעות לחסידים.
אצל רבי מרדכי ועוד יותר אצל בניו, התפקיד קיבל יותר ויותר סמכויות דתיות - כגון מינוי רבנים, דיינים, שוחטים וכו, קבלת תקנות בקהילה ואף פתרון סכסוכים כלכליים.
כך למשל נכתב בכתב המגידות שנתנה קהילת צ'רנוביל לרבי ברוך אשר טברסקי, נכדו של רבי מרדכי, בשנת תרמ"ב (1882):"אנחנו אלופי הקהל תושבי ק"ק טשארנביל יע"א קבלנו אותו עלינו אשר הוא יהיה מגיד משרים במחננו קודש לאורך ימים ושנות חיים ארוכים וטובים...
והוא יהיה לראש ולמנהיג ומנהל עדתינו קודש ולצוות עלינו בכל צורכי הציבור ובכל דבר שבקדושה מדבר קטן ועד דבר גדול...
וזכותו וזכות אבותיו הנ"ל וצדקתם מסייעתו לעמוד בפרץ...
ולהיות מגן ומחסה עלינו ולהשפיע עלינו שפע ברכה והצלחה..."מסירת כתבי המגידות לאדמו"רים שונים יצרה חלוקה טריטוריאלית של הקהילות בין הצדיקים, למרות שכמובן התגוררו באותה קהילה גם חסידים של צדיקים אחרים, וגם מי שאינם חסידים כלל.
במצבים שונים נוצרו סכסוכי טריטוריה בין צדיקים על הסמכות בקהילות מסוימות, ולכן לעיתים נמנעו הקהילות מלהכריע בין כמה בנים של אותו צדיק, והמתינו להתבהרות המצב.
ברבות מחסידויות צ'רנוביל אימצו התנהגויות מודרניות, או לפחות לא היו עוינים כלפי התפתחויות כאלה.
הוא ורבי דוד מטולנה אף מוזכרים לחיוב בעיתון המשכילי המליץ, כדוגמאות חיוביות לעומת אדמו"רים אחרים שהעיתון תוקף ככאלה שעושקים את העם.
בדורות הבאים היו כמה צאצאים שהנהיגו חצרות חסידיות אך היו פתוחים לתרבות מודרנית, קראו ספרי חול או מדעים ועיתונים עבריים ורוסיים וכדומה.
בדומה לחסידויות אחרות באוקראינה ורומניה, בראשן רוז'ין, רוב אדמו"רי צ'רנוביל התייחסו בחיוב להתעוררות הלאומית ויישוב ארץ ישראל במסגרת "חיבת ציון", אך כמעט ולא היו מעורבים בהתארגנות פוליטית או תמיכה פומבית בציונות, בניגוד לכמה מאדמו"רי רוז'ין.
האהדה התבטאה בתמיכה כספית ליישוב הארץ המסגרת "חיבת ציון", תמיכה באתרוגי הארץ כנגד אתרוגי קורפו, ואף רצון להקים יישוב חסידי בארץ.
יחסית לחברה דתית-שמרנית, במסגרת בית צ'רנוביל זכו מספר רב של נשים לעמדה מסוימת של השפעה.
הידועה מכולן היא הבתולה מלודמיר, שלא באה משושלת הצדיקים אלא הייתה בתו של חסיד רבי מרדכי מצ'רנוביל.
שמואל אבא הורודצקי מספר על בסיס מסורות משפחתיות כי גם סבתו, חנה חיה בת רבי מרדכי, וגם מלכה בתו של רבי אברהם מטריסק, נהגו באופן חלקי כ"צדיקות" בפני עצמן.
שתי בנותיו של רבי דוד מטולנה, יוכבד וציזיא חנה, שנותרו אלמנות עם ילדים קטנים, יצאו לגבות כספים מהחסידים כדרכם של האדמו"רים, וציזיא חנה אף ערכה סעודה עם חלוקת שיריים וסיפורי צדיקים.
נטען כי יוכבד היא זו שהצליחה להביא למינוי בנה מנחם נחום כממשיכו של רבי דוד למרות היותו ינוקא.
חנה, אשתו של רבי יוחנן מרחמסטריווקא, היא שניהלה את חצרו מבחינה כלכלית והחזיקה את פנקסי ה"מעמדות".
גם בתה שיינדל ניהלה את חצר בעלה רבי משה מצ'יצ'לניק.
רק מעטים מצדיקי צ'רנוביל נודעו בדרשותיהם או בספריהם, היו מהם שציטטו בדרשותיהם את אבותיהם ללא תוספת והיו אף מי שנמנעו מלדרוש כלל.
כך למשל רבי יחונן מרחמסטריווקה אף כונה בעיתונות "הצדיק השותק".
אחיו רבי דוד מטולנה דווקא הרבה באמירת דרשות ואף הדפיס אותם בכמה ספרים, אך גם אצלו מתואר שהעיקר הוא החוויה והמוזיקליות של הדרשה ולא התוכן.
גם אלו שדרשו ופרסמו ספרים, הצדיקו את המסורת למעט בדרשות ובכתיבת רעיונות, כפי שמעידים שאמר רבי אברהם מטריסק:סיפר דודי גאון והצדיק הר' אפרים זצ"ל חתן המגיד זצללה"ה כי פעם אחת בא לחותנו בלילה...
ואמר לו [חותנו רבי אברהם] בזה הלשון: "אתה אומר תורה?
יש לנו בקבלת אבינו [רבי מרדכי] הטשערנאבליר ז"ל שלא לומר תורה, רק בעת ששורף אותו יפה בין שפתיו ולא יוכל להתאפק אז יאמר.
ולא לומר תיכף מה שנופל ברעיונו"לעומת מיעוט אמירת הדרשות וחדשנות רעיונית, רבים מצדיקי צ'רנוביל נודעו בסגולותיהם וכוחותיהם הרוחניים.
במקורות שונים חוזרת מסורת על כך שהיה בידם ספר סגולות ורפואות מאגיות, ובספר "רפאל המלאך" שמכנס סגולות וקמעות מן המאה ה-19, מובאות כמה וכמה סגולות משושלת צ'רנוביל, ובמיוחד מאת רבי אברהם מטריסק.
צדיקי צ'רנוביל, החל ממייסד השושלת רבי נחום, התייחסו לעיסוק ב"צדיקות מעשית" והסבירו את חשיבותה.
רבי נחום הדגיש כי יתרונו של הצדיק כמרפא היא שהוא מרפא את הגוף דרך תיקון הנשמה והעולמות העליונים ובכך מחבר בין הגוף והנפש:שהקב"ה גוזר גזירה והצדיק מבטל.
ואיך הוא מבטל גזירת השי"ת?
העניין הוא כך כי כל הרעות והיסורים הם דינים ודינים.
אינם נתקנין ונמחקים אלא בשורשן...
צדיקי צ'רנוביל המשיכו לדון בצורה בולטת בעניין המאבק ב"מחשבות הזרות", בדומה למצוי בראשית החסידות, ובניגוד להתעלמות מכך בחסידויות אחרות.
לצד ההתמודדות החסידית הקלאסית שמציעה להעלות את המחשבות לשורשן האלוהי וכך להגיע לדבקות, הם מעודדים גם גישה של מאבק ודחיית המחשבות כך שלא יפריעו בתפילה.
בדומה לחסידות ברסלב, גם בבית צ'רנוביל ייחסו (החל מן הדור השני) חשיבות גדולה להתמודדות עם "פגם הברית" - חטאים והרהורים מיניים, יותר מאשר בחסידויות אחרות.
רבי מרדכי טברסקי הקדיש חטיבת הדרכות מרכזית להתמודדות עם פגם הברית, אותה הציבו בראש ספרו, ואחריו המשיכו צאצאיו.
בחסידות הורנוסטיפול הדגישו את הקשר בין החטאים המיניים (ברית המעור) ובין תפילה נטולת דבקות באל (ברית הלשון) דרך המחשבות הזרות והפסולות, ושניהם מהווים יחד את פגם הברית.
בחסידות טריסק הנושא חוזר באופן כללי יותר ונתפס כמרכיב יסודי בכך תהליך של תיקון מידות.
כאמצעי למאבק זה, התפתחה בבית צ'רנוביל מערכת מפורטת של "תיקוני תשובה", על בסיס הדרכותיו של רבי מרדכי - שכללה תעניות (ערב ראש חודש ושובבי"ם), צדקה בערב שבת, לימוד בליל שבת והשלמת ספר תהלים לפני שחרית של שבת.
למרות שכתב כהיסטוריון מדעי, משתקפת בספר עמדתו המשכילית לצד רקעו החסידי מבית צ'רנוביל עצמו.
הוא מאריך בדבריו על מייסד השושלת ר' מנחם נחום, ומתאר אותו באהדה כביטוי של "יהדות הרגש" האותנטית.
לעומת זאת את צאצאיו באמצע המאה ה-19 הוא תוקף בחריפות.
הורודצקי משקף את התפיסה המשכילית החדשה שצמחה בסוף המאה ה-19, שהתייחסה ברומנטיות לראשית החסידות אך גינתה את החסידות המאוחרת כירידה וניוון.
החסידויות העיקריות שיצאו מבית צ'רנוביל, ומייסדיהן לפי סדר הדורות:
רבי זוסיא ורבי ברוך אשר מצ'רנוביל
חסידות לויעב ממשיכה להתקיים עד היום, אך שינתה שמה לצ'רנוביל.
נכדו, רבי ברוך מאיר מאזרניץ
רבי משה מקוריסטשוב, מייסד חסידות קוריסטשוב.
נכדו, רבי מרדכי דב מהורניסטייפול, מייסד חסידות הורניסטייפול.
רבי מנחם נחום ממקארוב, מייסד חסידות מקארוב.
רבי יעקב אריה לייב מטריסק
נכדו, רבי מרדכי זוסיא טברסקי.
חסידות טריסק ממשיכה להתקיים עד היום דרך ענף זה.
חסידות טאלנה ממשיכה להתקיים עד היום.
רבי יצחק מסקווירה, מייסד חסידות סקווירה.
כל ענפי סקווירה להלן ממשיכים להתקיים עד היום.
רבי אברהם יהושע העשיל, רבי ישראל ורבי דוד מסקווירה
בנו של רבי דוד, רבי יעקב יוסף טברסקי מייסד ניו סקוור.
בנו של רבי אברהם יהושע העשיל, רבי יוסף מאיר טברסקי, מייסד חסידות מכנובקה
רבי מנחם נחום משפיקוב, מייסד חסידות שפיקוב.
חסידות רחמסטריווקה ממשיכה להתקיים עד היום דרך ענף זה.
בית פרוגמור הוא אחוזה כפרית אנגלית מהמאה ה-17, הנמצאת בבעלות נכסי הכתר הבריטי.
המבנה, המוכרז כאתר היסטורי מדרגה I, ממוקם באחוזת פרוגמור בתחומי הפארק המלכותי בעיר וינדזור שבברקשייר, כחצי מייל דרומית לטירת וינדזור.
עד לשלהי המאה ה-18, הושכר הנכס למספר דיירים, ולאחר מכן שימש לסירוגין כמעון למספר חברי המשפחה המלכותית הבריטית.
המלכה שרלוט בילתה זמן רב באחוזה, ומאוחר יותר שימש המקום כביתה של אמה של המלכה ויקטוריה, ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד (שהמאוזוליאום הגדול שלה נמצא בחלק מגני האחוזה המשתרעים על פני 33 אקר).
על אף שהבית שימש מדי פעם כמקום מפלט בתחילת המאה ה-20, הוא נותר ברובו בלתי מאוכלס מאז 1872. המלכה מרי שהתה בו לעיתים קרובות בתחילת נישואיה, ולאורך שארית חייה במאה ה-20 גילתה עניין מיוחד בריהוט הבית במזכרות משפחתיות.
בשלהי המאה ה-20, הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו הציב במקום מזכרות מהיאכטה המלכותית "בריטניה" לאחר הוצאתה משירות.
במאה ה-21, משמש הבית את המשפחה המלכותית לאירוח אירועים פרטיים ורשמיים כאחד.
מאז המאה ה-16 נמצאת אחוזת פרוגמור תחת בעלות מלכותית, ובתקופה זו הוחכרה לדיירים מטעם הכתר.
הבנייה של בית פרוגמור החלה רק בשנת 1680 עבור הדיירים אן אולדוורת' ותומאס מיי.
העבודות נמשכו עד 1684 ומיוחסות ליו מיי, אדריכל שהועסק על ידי צ'ארלס השני, מלך אנגליה בטירת וינדזור ודודו של הדייר תומאס מיי.
הדייר המלכותי הראשון בבית היה ג'ורג' פיצרוי, הדוכס הראשון מנורת'מברלנד, בנו הבלתי חוקי של צ'ארלס השני וברברה פאלמר, הדוכסית הראשונה מקליבלנד.
הדוכס נפטר ב-1716, אך אשתו המשיכה להתגורר בפרוגמור עד מותה ב-1738. לאחר מכן היו מספר דיירים מתחלפים, ביניהם אדוארד וולפול, עד שבשנת 1792 רכש ג'ורג' השלישי את הבית עבור אשתו, המלכה שרלוט.
הבית שימש כמקום מפלט כפרי עבור המלכה שרלוט ועבור בנותיה הרווקות.
הן השתמשו בפרוגמור כ"מקלט" מחיי החצר, שם יכלו לעסוק בתחביביהן: "ציור, רישום, תפירה, לכה יפנית, קריאה ו'בוטניקה'".
התעניינותה של המלכה בבוטניקה משתקפת במספר חדרים בפרוגמור, כולל חדר המעוטר בציורי פרחים מעשה ידי האמנית מרי מוזר.
תשומת לב רבה הוקדשה לגנים, שם נטעה המלכה מספר עצי ערמון ספרדי, לברנום וליבנה, והציבה מספר מבני נוי דקורטיביים.
הבית היה במצב טוב, אך כדי להתאימו לדיירים המלכותיים, הועסק ג'יימס וייאט להרחיב ולחדש את בית פרוגמור.
בין השנים 1795 ו-1804, הרחיב וייאט את הקומה השנייה, הוסיף ביתנים באגפים הצפוני והדרומי של הבית, והרחיב אותו כדי לפנות מקום לחדר אוכל וספרייה חדשים.
כחלק מפיתוח הגנים של פרוגמור, נבנה עבור המלכה שרלוט בית מפלט פשוט יותר בשנת 1801, המוכר כיום כקוטג' פרוגמור.
כאשר שרלוט נפטרה ב-1818, היא הורישה את הבית לבתה הנסיכה אוגוסטה סופיה, שהתגוררה בו עד מותה ב-1840.
בית פרוגמור היה בשימוש לסירוגין במהלך המאה ה-19. הנסיכה המלכה אלכסנדרה (אז נסיכת ויילס) ילדה את ילדה הראשון (הנסיך אלברט ויקטור) בבית בשנת 1864, ולאחר מכן היה הבית מעונם של הנסיכה הלנה, בתה השלישית של המלכה ויקטוריה, ובעלה הנסיך כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין.
הלנה ובעלה עברו ללודג' קמברלנד ב-1872. נכד-נינה של המלכה ויקטוריה, לואי מאונטבאטן, נולד באחוזה בשנת 1900. בין השנים 1902 ל-1910, נסיך ונסיכת וויילס (לימים המלך ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת והמלכה מרי) היו דיירים תכופים במקום.
משנת 1925 ועד מותה ב-1953, מרי אספה וסידרה בבית מזכרות של המשפחה המלכותית, בתארה אותו כ"מוזיאון מזכרות 'משפחתי' וכן מוזיאון של 'עתיקות' ופריטים מעניינים".
במהלך תקופה זו, ג'ורג' החמישי אפשר לבת דודתו מדרגה ראשונה, קסניה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, להתגורר בקוטג' פרוגמור החל משנת 1925, לאחר שנמלטה מהמהפכה הרוסית.
קסניה הייתה "אסירת תודה מאוד" על כך שבן דודה אפשר לה להתגורר בפרוגמור.
עד מרץ 1937, קסניה עברה מקוטג' פרוגמור לבית ווילדרנס בשטחי ארמון המפטון קורט.
מאז 1928, רוב חברי המשפחה המלכותית, למעט השליטים ובני/בנות זוגם, נקברו בבית הקברות המלכותי באחוזת פרוגמור.
בשנת 1997, לאחר הוצאתה משירות של היאכטה המלכותית "בריטניה", הדוכס מאדינבורו, הנסיך פיליפ, ריהט את מה שהיה בעבר הספרייה של המלכה שרלוט וחדר האוכל של הדוכסית מיורק בפריטים נבחרים מהספינה.
בין אלה נכלל שולחן מהגוני שנבנה עבור "בריטניה" בסביבות 1950.
במהלך שנות ה-80, הבית עבר שיפוץ נרחב, שחשף את ציורי הקיר האבודים מתחילת המאה ה-18 מעשה ידי לואי לאגר.
עבודות נעשו גם בביתן הירוק, במאמץ להשיב אותו למראהו בתקופת שהותה של המלכה שרלוט.
העבודות כללו שיפוץ של האח, השומרים על "הפרטים החדים האופייניים" של וייאט.
עלות השיפוצים הסתכמה ב-2.5 מיליון ליש"ט עד להשלמתם בשנת 1990.
בית פרחי הוא בית מפואר שנבנה בשלהי המאה ה-18 בעיר העתיקה של דמשק, סוריה.
המבנה נבנה עבור משפחת פרחי, משפחה יהודית חשובה מקהילת מגורשי ספרד, שזכתה למעמד בכיר במערכת המנהל והכספים של האימפריה העות'מאנית.
הבית נחשב לאחד הדוגמאות המרשימות ביותר ששרדו לאדריכלות הביתית הדמשקאית, והוא ידוע בריבוי חצרותיו, בעיטורי העץ הצבוע והמוזהב ("עג'מי"), ברצפות השיש ובמזרקותיו.
המבנה שימש כבית משפחת פרחי כאשר זו הגיעה לשיא כוחה, בין השנים 1780–1840 לערך, ובמאה ה-21 עבר עבודות שיקום חלקיות לקראת הפיכתו למלון בוטיק.
ההיסטוריה של בית פרחי קשורה קשר הדוק בהיסטוריה של משפחת פרחי, אחת המשפחות היהודיות הספרדיות החזקות בסוריה בתקופה העות'מאנית.
המשפחה הגיעה לדמשק בשנת 1670 מקונסטנטינופול (בפי היהודים קושטא, כיום איסטנבול), שם השתקעה לאחר גירוש ספרד בשנת 1492.
הבית שוכן ברובע היהודי של דמשק.
חזיתו החיצונית פשוטה, בהתאם לדגם המקובל בבתי אמידים בדמשק, אשר הסתירו פנים מפואר מאחורי קירות פשוטים.
הכניסה נעשתה באמצעות מסדרונות בזווית, כדי למנוע קו ראייה ישיר אל חללי הבית ולהגביר את ביטחונו.
בפנים, הבית ערוך סביב חמש חצרות, שכל אחת מהן שימשה לתפקודים חברתיים וביתיים שונים.
החצר החיצונית ("בראני"), שיועדה לאורחים, נבנתה בסגנון אבלק, סגנון בנייה אוריינטלי המשלב אבנים לבנות ולבנים אדומות הטיפוסי לאדריכלות הדמשקאית.
מעל הכניסה לאולם הקבלה הראשי הוצב כתב חקוק ומוזהב בעברית, ובו ברכה מתוך ספר דברים, מה שמעיד על זהותם היהודית של בני הבית.
אולמות הקבלה, ששימשו בהתאם לעונות השנה, עוטרו בעושר.
קירותיהם ותקרותיהם שולבו עיטורי עץ צבוע, טיח מוגבה וכתובות.
בחדר הידוע כ"חדר הוורוד" נכתבו בעברית ובארמית פסוקים שביקשו שפע, פריון וברכה מה' למשפחה.
מוטיבים דומים ניכרים גם בבתי משפחות מוסלמיות ונוצריות בני התקופה בדמשק, מה שמעיד על שפה אמנותית משותפת שבה השתמשו בני הדתות השונות כדי להביע עושר, אמונה וזהות אתנית או דתית.
בשנת 1812 ביקרו בבית הסטר לוסי סטנהופ ורופאה, ד"ר צ'ארלס לואיס מריון, שהביעו התפעלות מממדיו ומהדרו.
מריון כותב: "משנכנסתי, הוכתה עיני בזוהר הקירות והתקרה, כמתיאורי ארמונות אגדה.
אבנים יקרות מדומות, מראות, זהב וערבסקות כיסו כל פינה, ורצפתו הייתה פסיפס נאה.
המקטרות בראשי ענבר, כוסות הקפה שבתחתיתן מסמר זהב ועליו הונח אמברגריס לבשם את המשקה, המפיות הרקומות, וצבעי השרבטים וריחם החזק – כל אלה תאמו את פאר הבית." בשנת 1873 צייר האמן הבריטי סר פרדריק לייטון אחת מחצרות הבית בציורו "קטיף האתרוגים" ("Gathering Citrons").
בשנת 2001 תואר הבית כ"מצוי במצב רעוע" ומחולק למגורים של משפחות אחדות.
הבית נותר בידי משפחת פרחי עד 2004, אז נמכר לאדריכל הסורי חאכם רוקבי, שיזם תוכנית שיקום מקיפה במטרה להפוך אותו למלון בוטיק.
העבודות נמשכו בשנים 2004–2011, עת הושהו עקב פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה.
במהלך השיפוץ נתגלו תחת הבית ובתוכו שרידים מהתקופה הרומית.
בין היתר נחשפו קירות בנויים באבני גזית גדולות, ובהם קיר מזרח-מערב במרתף, שהתיישר עם "הרחוב הישר", שהיה חלק מתוכנית הרחובות הרומית של דמשק.
קירות נוספים, בכיוון צפון-דרום, התגלו בחצר השירות ובחדרים סמוכים, אף הם בהתאמה לרשת הרחובות הרומית.
הממצאים מעידים על מבנה ציבורי מונומנטלי שנבנה ברובע הדרום-מזרחי של העיר העתיקה, אזור שהידע הארכאולוגי עליו מוגבל.
על פי הערכת החוקרים, מדובר במבנה ציבורי גדול שנבנה בין המחצית השנייה של המאה ה-1 לפנה"ס לסוף המאה ה-2 לספירה.
בית קברות, בית עלמין או בית חיים (בלשון סגי נהור), הוא שטח אדמה ייעודי, שבו נטמנות גופות אנשים לאחר מותם.
בתי הקברות נחשבים לאתרים שנועדו לספק למת מנוחה שלווה, ולשמש מקום הנצחה ראוי ומכובד לאלה הרוצים לכבד את זכרו ולפקוד את מקום קבורתו.
במקרים רבים בית הקברות הוא מוסד דתי המנוהל על ידי אנשי דת ומתחם בית הקברות נחשב למקום מקודש מחד וטמא מאידך.
מיתוסים רבים ואמונות טפלות נקשרו בבתי הקברות, ברובם מתבססים על הפחד האנושי מן המוות ועל מסורות שונות המאמינות בתחיית המתים או בהיפרדות נשמתו של המת מגופו הגשמי.
בתי קברות הצטיירו בפולקלור העממי כמקומות רדופי רוחות רפאים, המועדים לפורענות בעיקר בשעות הלילה.
עוד משחר הדורות נהוג היה, במרבית התרבויות, לקבור את גופות המתים באדמה.
בימי קדם נהוג היה לקבור את פשוטי העם בחלקת אדמה אקראית וזמינה, בעוד שמלכים, בני אצולה ומיוחסים זכו לקבורה בחלקה ייעודית, אישית או משפחתית, בלוויית ציון מבני כלשהו שנועד להנציח את זכרו ומורשתו של המת.
בתרבות הכנענית והפיניקית היה נהוג לטמון את אבות המשפחה במערת קבורה, ואחת לשנה לקיים טקס המכונה מרזח, שבו היו עורכים סעודה במערה בה קבורים אבות המשפחה.
בתרבות המצרית האמינו כי אדם שלא נקבר לא יזכה לחיי נצח.
בהתאם לאמונה זו המלכים השקיעו משאבים רבים בחניטה וקבורה.
גם פרים פולחניים זכו לחניטה וקבורה.
בימי המשנה היה נהוג בארץ ישראל לקבור את האנשים החשובים בגלוסקמאות במערות קבורה.
המפורסמים שבהם נמצאו בבית שערים.
הן הקבורה במערות והן הקבורה על פני הקרקע, התפתחו ככל הנראה באותו העת.
קבורה על פני הקרקע התאפיינה בהצבת סלע מעל מקום הקבורה כמצבות.
תפקידן היה לציין את מקום הקבר ונועדו לשמרו מפני פגיעות אנשים וחיות.
האבנים אשר הונחו על גבי הקברים היו משוללי קישוט וסימן.
בתי הקברות במתכונת הקיימת היום החלו להיות בשימוש באירופה בתחילת המאה ה-19, עם הוצאת הקבורה מידי הכנסייה והעברתה לרשויות המוניציפליות.
צמיחת הערים ואכלוסן חייבו מציאת חלופה הולמת שתאפשר הקצאת שטחי אדמה נרחבים לקבורה המונית מכובדת, מבלי לפגוע בחיים העירוניים והפיתוח האורבני.
לצורך כך יועדו שטחי קרקע בפאתי הערים.
בתי הקברות של הדתות השונות נבדלים בסממנים רבים.
בעוד שבתי קברות נוצריים רבים מדושאים ומרווחים, ומעל לקבר מוצב צלב או לוח שיש עליו כתובים פרטי הנפטר, ביהדות ובאסלאם נהוג לבנות מצבה מעל כל חלקת הקבר, כשעליה מונח לוח שיש ועליו פרטי הנפטר.
ביהדות קשור מנהג הקבורה לאמונה בתחיית המתים ובצלם אלוהים שבאדם.
גוף האדם ששימש משכן לנשמה אלוהית "נגנז" בכבוד בעפר בתכריכים לבנים, כדין חפצי קודש.
כשנקבע שטח קרקע חדש עבור בית קברות, נערך טקס "הקדשת בית הקברות".
מתחם בית הקברות נחשב לאתר מקודש שיש לנהוג בו בכבוד.
ישנן הלכות שונות הקשורות למתחם זה.
כך למשל נזכר במשנה במסכת בבא בתרא (פרק ב) חיוב על הרחקת הקברים מהעיר למרחק של לפחות חמישים אמה וכך גם נפסק להלכה ברמב"ם (הלכות שכנים פרק י, הלכה ג).
ובמקום אחר כתב הרמב"ם שאת בית הקברות יש להקים במרחק של שלושת אלפים אמה מהעיר (הלכות שמיטה ויובל פרק י"ג, הלכה ג).
הסיבה לשוני בין פסקי הרמב"ם היא, שבעבר היו נוהגים לתת לבשר להתעכל ולהרקב במשך זמן מה, ולאחר תקופה זאת היו אוספים את עצמות המת וקוברים אותן.
יום איסוף עצמות המת נקרא יום ליקוט עצמות וקרובי המת היו נוהגים בו מנהגי אבלות מסוימים.
לכן מצווה המשנה על הרחקת המתים למרחק של לפחות חמישים אמה כדי למנוע מטרד של ריח מתושבי העיר, אך המתים מונחים באתר זה באופן זמני בלבד.
לעומת זאת, כיום שמקצים את הקרקע באופן קבוע וארוך טווח, יש להקצות על פי ההלכה קרקע ברדיוס של שלושת אלפים אמה מסביב לעיר למטרות של חקלאות ואיכות הסביבה, ורק במרחק גדול מזה מקימים את בית הקברות.
ברכת אשר יצר אתכם בדין
הלכה אחרת הקשורה לבית הקברות היא ברכה מיוחדת אותה מברך המזדמן לבית קברות של יהודים לאחר שלושים יום בהם לא היה בבית קברות.
המקור להלכה זאת מצוי בתלמוד הירושלמי ובתלמוד הבבלי בפרק תשיעי של מסכת ברכות.
לגבי נוסח הברכה ישנן גרסאות שונות.
הנוסח המקובל לברכה זאת הוא :
בספר אוצר דינים ומנהגים נכתב שבזמנו לא נהגו לברך ברכה זו (הספר נכתב בשנת 1917) אך בספרי ההלכה והאחרונים פסקו שאף היום יש לאומרה וכך הוא המנהג הנפוץ.
הלכה נוספת הנוגעת לבית קברות היא האיסור להסתובב בו עם תפילין או ציצית גלויים.
היות שהעושה כן נראה כלועג למתים שאינם חייבים בקיום מצוות התורה ואילו הוא מקיימם כעת.
מקורה של הלכה זאת בתלמוד הבבלי מסכת ברכות (דף יח, עמוד א).
ולכן נוהגים להכניס את פתילי הציצית לתוך הבגדים כשעומדים בשטח בית הקברות כדי שלא יֵרָאו.
בשל האמונה בתחיית המתים, יהודים רבים חיפשו להיקבר בהר הזיתים, שכן עליו יעמוד המשיח, ובו תתחיל תחיית המתים.
בעבר נהגו היהודים להקצות לבתי עלמין מקומות יפי נוף כגון מדרון הר הזיתים, ממנו נשקף מראה העיר העתיקה בירושלים, בחברון שכן בית העלמין העתיק בתוך חורשת זיתים עתיקת יומין ובטבריה כוסה המדרון הפונה לכנרת גם הוא קברים.
קיים מנהג הלכתי וקבלי שלא לבקר בבית קברות בשבתות ובחגים, משום שבזמנים אלו אין הנשמות מצויות בקבריהן.
במקרה של תפילה על חולה מסוכן, יש מי שכתב שניתן להתפלל עליו בקבר של צדיק או של אבותיו.
בית קולנוע הוא מקום, בדרך כלל מבנה, המשמש להקרנת סרטי קולנוע.
בתי הקולנוע הם לרוב עסק מסחרי, הצפייה בסרט כרוכה לרוב בתשלום ונחשבת לבילוי.
הסרט מוקרן על מסך גדול באמצעות מקרן קולנוע.
המסך הגדול במיוחד ומערכת השמע יוצרים חוויית בילוי ייחודית ופופולרית.
התפתחות בתי הקולנוע בארצות הברית
לאחר המצאת הקינטוסקופ המקרין ב-1895 החלו בארצות הברית להקרין סרטים קצרים כקטעי קישור במופעי וודוויל ובתיאטראות, כהעשרה למופעים החיים.
באותה תקופה תחום הבידור לא היה נגיש לרוב האמריקאים היות שמופעי הבידור פנו למעמדות הגבוהים:
הם היו יקרים בתקופה בה משפחה ממוצעת הרוויחה $12 בשבוע.
הם היו מתוחכמים בתקופה בה האוכלוסייה העובדת הייתה מעוטת ההשכלה.
התיאטראות מוקמו בחלקים היוקרתיים של הערים.
בתי הקולנוע הראשונים נקראו "ניקלודאון" (Nickelodeon), זאת על שם עלות כרטיס הכניסה המקורי – 5 סנט, המכונה "ניקל".
הניקולדאון הראשון נפתח בשנת 1905 על ידי הארי דייוויס בפיטסברג שבפנסילבניה.
דייוויס מיקם את הניקלודאון הזה ואת הבאים שפתח בשכונות של מעמד הפועלים.
לרוב הניקלודאונים היו חללים של חנויות שפשטו את הרגל או מפעלי תעשייה קטנים הנמצאים בתוך ההרים אשר לא היו רווחיים והוסבו לבתי קולנוע.
חללים אלו לא נבנו לצורך הקרנת סרטים ולכן המבנה לא היה משופע או מדורג, לעיתים אף היו בו ספסלים במקום כיסאות יחיד ולהקרנה נכנסו בין 200 ל-300 צופים.
בקדמת החלל היה המסך הלבן עליו הוקרן הסרט ולצידו פסנתר אשר ליווה את הסרט אם התאפשר.
בניקולודאון הוקרנו לרוב סרטי סלפסטיק ברצף משמונה בבוקר ועד חצות והכרטיס היה לשעת הקרנה.
הצלחת הניקלודאון הייתה גדולה וב-1914 היו ברחבי ארצות הברית 18,000 ניקלודאונים וכ-7 מיליון צופים ביקרו בהם מדי יום.
זכר לניקלודאון והשפעתו על תרבות הצריכה ניתן למצוא בשמו של ערוץ הילדים הפופולרי ניקלודאון.
תפוצתם של הניקולדאונים ועלות הכניסה הנמוכה מתגו אותם כבידור המוני לבני המעמד הנמוך.
כדי לקרוץ לבני המעמד הבינוני המתפתח בערי ארצות הברית החלו להתפתח "ארמונות קולנוע".
הראשון נפתח בשנת 1914 על ידי סמיואל "רוקסי" רות'פל, בעליהם של מספר ניקלאודיאונים.
ארמון הקולנוע של רוקסי נפתח בניו יורק ועיצובו כלל, בין היתר, אולם כניסה מפואר, מושבי קטיפה ונברשות.
התוכן עצמו גם הוא הותאם לבני המעמד הבינוני המשכיל והסרטים המוצגים החלו לכלול עלילות תיאטרליות יותר.
עד ל-1922 נפתחו 4,000 ארמונות קולנוע במרכזי ערים גדולות בארצות הברית.
בשלהי שנות ה-40 של המאה ה-20 חלה דעיכה בפופולריות של ארמונות הקולנוע.
ברחבי ארצות הברית התפתחה הנהירה לפרברים וריכוזי האוכלוסייה הקטנים יותר לא הצדיקו כלכלית ארמונות קולנוע יקרים.
כמענה לביקוש לסרטים הוקמו במקום זאת בתי קולנוע קטנים יותר, אשר לרוב הציגו מספר מצומצם של סרטים בכל עת.
כתוצאה מספר המבקרים בארמונות הקולנוע הצטמצם.
אולמות הקולנוע הגדולים חזרו לצמוח בשנות ה-60 של המאה ה-20, עם הופעת ה"מולטיפלקס" (Multiplex).
אולמות קולנוע אלו חזרו למרכזי הערים, אך ויתרו על העיצוב הגרנדיוזי של ארמונות הקולנוע, ובמקום זאת התמקדו בהעלאת מגבלות התפוסה – כל מולטיפלקס כלל מספר אולמות רב ביותר ויכול היה להחיל מאות צופים בו זמנית, וכן להציג מספר רב של סרטים במקביל.
האולמות עצמם נבנו בגדלים שונים, ובכך אפשרו לבעלי המולטיפלקס להמשיך ולהקרין סרט גם כאשר זה מושך פחות קהל, בעוד שבאולם הסמוך מוקרן סרט פופולרי.
באופן שכזה יכלו בעלי האולמות להמשיך ולזכות ברווחים בעבור הקרנותיהם לאורך זמן, עם תלות מופחתת בקצב הוצאת הסרטים ותנודות טעמו של הציבור.
המולטיפלקסים הוקמו לעיתים לצד מרכזי קניות וקניונים עם התגברות תרבות הצריכה האמריקאית, ובכך שילבו אותה עם תרבות צריכת הקולנוע.
המולטיפלקס הראשון נפתח ב-1963 בקנזס סיטי על ידי סטן דורווד הית.
עם עליית הטלוויזיה ולאחר מכן מכשירי הווידאו החלו שני אפיקי בידור אלו לאיים על בעלי אולמות הקולנוע.
כדי להשיב על כך החלו להתפתח המגה-פלקסים (Megaplex), אשר צמחו מתוך המולטיפלקסים.
המגה-פלקסים היו גדולים אף יותר מהמולטי-פלקסים, ועל כן אפשרו גמישות רבה עוד יותר בבחירת הסרטים.
בנוסף, חלק מבעלי המגה-פלקסים שמו דגש רב יותר על חוויית הצפייה באולם, לרבות עיצוב, סידור המושבים, איכות ההקרנה ואיכות השמע – זאת כדי לבדל את הצפייה בקולנוע מהצפייה במסך הטלוויזיה הביתי.
ב-1995 נפתח המגה-פלקס הראשון בארצות הברית עם 24 מסכים.
בישראל קיימים עשרות בתי קולנוע שרובם נשלטים על ידי מספר מצומצם של חברות – תיאטראות ישראל, גלובוס גרופ, יונייטד קינג וסרטי שני.
כיום רוב בתי הקולנוע בארץ מתחלקים לבתי קולנוע רגילים, בני 3–10 אולמות, או מולטי-פלקסים, דוגמת סינמה סיטי ופלאנט.
בתי הקולנוע ה"רגילים" מחולקים לרשתות – רב חן, גלובוס מקס וקולנוע לב.
כמו כן קיימים מספר בתי קולנוע עצמאיים, כגון קולנוע חן.
בעשורים הראשונים למדינה, הצפייה בסרטי קולנוע הייתה מבילויי הפנאי האהובים בישראל.
בתחילת שנות השישים היה מספר הביקורים השנתי הממוצע בבתי הקולנוע 18 פעמים בשנה.
ב-1961 הגיע מספר הביקורים הכולל למעל 39 מיליון.
מס השעשועים הכניס לקופת האוצר 2.8 מיליון ל"י.
במקביל התרבו בנייני בתי הקולנוע ברחבי הארץ.
סרח עודף של הבידור העממי היה הספסרות בכרטיסי קולנוע.
עם פתיחת שידורי הטלוויזיה הישראלית ב-1968 חלה ירידה בביקוש.
בתחילת אפריל 2019 הותקן לראשונה במתחם סינמה סיטי שברמת השרון מסך LED בגודל 54 מ"ר, במקום מקרן קולנוע.
במרץ 2020 נסגרו כל בתי הקולנוע בישראל בעקבות התפרצות נגיף הקורונה.
ב-27 במאי 2021, בתי הקולנוע בישראל נפתחו מחדש.
בית קברות צבאי הוא בית קברות שנועד לקבורתם של חיילים.
קבורה של חללי מלחמות הוא דבר יחסית חדש.
עד למאה ה-19 לא ייחסו לקברי חללי מלחמות חשיבות, ולכן לא היה להם ביטוי מוחשי או גאוגרפי.
בראשית מלחמת העולם הראשונה החלו לקבור על פי שמות.
מספרם הרב של הקרבנות במלחמה זו, עורר את ההכרה באחריותה המוסרית של המדינה לקבורתם של חייליה ולהנצחתם.
13 מיליון נהרגו במלחמת העולם הראשונה (לשם השוואה, במלחמתו של נפוליאון ברוסיה נהרגו 400 אלף "בלבד").
בשנת 1949 החל משרד הביטחון לפעול להקמתם של מספר בתי קברות צבאיים מרכזיים שבהם יובאו לקבורה החללים הרבים של מלחמת העצמאות.
במספר ערים נבחרו שטחים שבהם יוקמו בתי הקברות הצבאיים.
בירושלים יועדו לכך מורדותיו הצפוניים של הר הרצל, שבראשו קבור חוזה המדינה, בנימין זאב הרצל, מתוך מודעות לסמליות הרבה בבחירת האתר.
לאחר שנבחר האתר, החליטו ראשי מערכת הביטחון להפוך את המקום לבית העלמין הצבאי הממלכתי ובכך לחזק את הקשר הסמלי החזק בין הנופלים במערכות ישראל לבין המדינה הריבונית המיוצגת באמצעות הר הרצל.
בתוך כך נקברו במקום גם נופלים מהתקופה שלפני הקמת המדינה – נופלי המחתרות, לוחמי הבריגדה היהודית, צנחני היישוב באירופה הכבושה וכדומה, והוקמו בו אנדרטות מרכזיות לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע.
בשנת 2010 התקיימו בישראל 42 בתי קברות צבאיים, וב-93 בתי קברות אזרחיים בה הוקמו חלקות מיוחדות לקבורתם של חללי מערכת הביטחון.
בשנת 2015 נפתח במקום גם היכל הזיכרון הלאומי יחד עם אנדרטת החייל האלמוני ובו מונצחים כל חללי מערכות ישראל.
בתי קברות צבאיים בריטיים בארץ ישראל
בשנת 1920 הועברה האחריות לניהול בתי הקברות הבריטיים בארץ ישראל מידי הצבא לוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה.
סימון הקברים בזמן המלחמה בארץ נעשה באמצעות צלבי עץ זמניים.
חללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה נטמנו ב-17 בתי קברות, ובהם בתי קברות בעזה, באר שבע, רמלה, דיר אל בלח, בירושלים ובחיפה.
חלק מבתי הקברות לא נועדו להיות בתי קברות צבאיים בהם נקברים חיילים באופן רגיל, אלא נתפשו כפעולה חד-פעמית לשם קבורת חללי מלחמת העולם הראשונה בלבד.
בבתי הקברות בבאר שבע, הר הצופים ודיר אל בלח נקברו רק חללים ממלחמת העולם הראשונה.
בבתי הקברות ברמלה, בעזה ובחיפה נקברו גם חללים ממלחמת העולם השנייה, וברמלה נקברו חללים כמעט עד לתום השלטון הבריטי בארץ (החללים האחרונים נקברו בסוף אפריל) כולל החללים הבריטיים מפעולות המחתרות ומלחמת העצמאות.
חללים של הכוחות הבריטיים מסוף תקופת המנדט וכן לאחר תום המנדט (כאשר הבריטים החזיקו שתי מובלעות בתחום הארץ - בחיפה וברמת דוד) נקברו בבית הקברות הבריטי בחוף הכרמל בחיפה.
הקברים הבריטיים בבית הקברות הזה, כמו גם קברים של אנשים שנהרגו בשירות בריטניה וקבורים בבתי קברות אחרים, לא צבאיים, בארץ, מתוחזקים על ידי הוועדה.
ברבים מבתי הקברות היהודיים בני התקופה קיימים קברים בודדים הרשומים בבסיס הנתונים של הוועדה.
ברוב המקרים אלו הם חללים מבני היישוב או חללים ממוצא יהודי שמשפחותיהם ביקשו לקבור אותם שם (כמו קצין בריטי בן למשפחת רוטשילד שנקבר בראשון לציון אחרי שנהרג בקרב על גבעות מע'אר ליד נס ציונה).
הבריטי האחרון שנקבר בקבורה צבאית בארץ, הוא כלכל ראשי של ספינת סוחר בריטית שנקבר בחיפה בסוף 1948. במקרים מסוימים גם קברים של חללים בבתי קברות צבאיים ישראליים, מוכרים על ידי הוועדה.
כזה הוא קברה של חנה סנש בהר הרצל ועוד חמישה חללים.
בבתי הקברות הצבאיים הבריטיים בישראל מתקיימים טקסים צבאיים מלאים ביום הזיכרון הבריטי ובימי הזיכרון של אוסטרליה וניו זילנד (25 באפריל ו-31 באוקטובר).
הטקסים מתקיימים ברמלה, בירושלים ובבאר שבע.
בארצות הברית החלה קבורה מוסדרת של חללי מלחמה בבתי קברות ייעודיים במלחמת האזרחים האמריקנית (1861-1865).
בתי קברות כאלה הוקמו בקרבת שדות הקרב העיקריים, כדי לשמש לקבורת חללי אותו קרב.
מאוחר יותר הוכרזו בתי קברות אלה כ"בתי קברות לאומיים" (National Cemeteries), ובכמה מהם הובאו לקבורה גם עצמות חללי מלחמות קודמות.
כמו כן מקובל לקבור בבתי הקברות הלאומיים גם גדולי אומה ומנהיגים אזרחיים.
המרכזי והבולט בבתי קברות אלה הוא בית הקברות הלאומי ארלינגטון בווירג'יניה, בצמוד לוושינגטון הבירה, בו קבורים כרבע מיליון חללי מערכות ארצות הברית, בצד כמה אזרחים שזכו לכבוד הממלכתי בגין שרותם לאומה.
הגוף האחראי על בתי הקברות הלאומיים הוא "המחלקה לענייני וטרנים" (Department of Veteran Affairs) – משרד ממשלתי בראשות שר, המתַחזק את מרבית בתי הקברות הלאומיים להוציא חריגים אחדים.
בית הקברות ארלינגטון, למשל, הוא אחד משניים הנמצאים באחריותה של מחלקת הצבא (Department of Army), ויש גם בודדים הנמצאים באחריותה של רשות הגנים הלאומיים של ארצות הברית.
24 בתי קברות צבאיים של ארצות הברית השוכנים מחוץ לגבולותיה נמצאים תחת אחריותה של הוועדה האמריקנית למצבות קרב (American Battle Monuments Commission).
הם נמצאים בארצות מערב אירופה (בריטניה, צרפת, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג וכן איטליה ותוניסיה) וכן בפיליפינים, מקסיקו ופנמה.
מרבית החללים הטמונים בהם הם חיילים של ארצות הברית אשר נהרגו במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה (בנוסף אחראית הוועדה על אנדרטאות מלחמה שונות, שחלקן מצויות בתוך גבולות ארצות הברית).
בארצות הברית קיים גם בית קברות צבאי יהודי, מהיחידים מחוץ לגבולותיה של מדינת ישראל - בית הקברות העברי של חללי צבא הדרום במלחמת האזרחים האמריקנית, שנמצא בריצ'מונד במדינת וירג'יניה.
החל במלחמת העולם הראשונה החליטו הבריטים לקבור את חללי צבאות האימפריה במקום מותם.
בתי קברות אלו נקראו War Cemeteries והם נתפשו כאנדרטאות זיכרון למלחמה הגדולה.
מדיניות זו התמידה גם ביחס לחללי מלחמת העולם השנייה.
ב-1917 הוקם גוף כללי הממונה על קבורת החללים והקמת בתי הקברות - הוועדה האימפריאלית לקברי מלחמה (בהמשך השתנה שמה לוועדת חבר העמים לקברי מלחמה (Commonwealth War Graves Commission)).
הוועדה אחראית כיום על הטיפול בקברי חללי צבאות בריטניה וחבר העמים הבריטי ב-23,000 אתרי קבורה שונים, המצויים ב-150 מדינות.
כ-2,500 מאתרים אלו הם בתי קברות צבאיים של הוועדה.
יתר אתרי הקבורה הם בתי קברות אזרחיים או אחרים, או אתרים אחרים, שנמצאים בהם קבוצות קטנות של קברים או אף קברים בודדים.
בית קאראדייל הוא בית דירות בשיכון הציבורי בראונפילד (Brownfield Council Estate) בשכונת פופלר שבלונדון.
את המבנה בן 11 הקומות, שגובהו 37 מטרים, תכנן האדריכל ארנו גולדפינגר והוא נמצא בסמוך לבית גלנקרי ולמגדל בלפרון, ובדומה לבניינים אלה הוא בנוי בסגנון הברוטליסטי האופייני לגולדפינגר.
בשנת 1998 הוכרז המבנה כבעל חשיבות ארכיטקטונית שיש לשמרו.
בית קַאפֶּה היה שושלת שבניה מלכו בצרפת בימי הביניים.
השם "קאפה" (capet) היה כינויו של איג, רוזן פריז (נכדו של רובר הראשון), שנבחר למלך צרפת בשנת 987. בפועל הוא שלט רק על חלק קטן מצרפת, ה"נחלה המלכותית" שבין פריז לאורליאן.
החל ממנו הכתר הצרפתי עבר מאב לבן ברציפות למשך 13 דורות (דבר שנחשב לנס), ובמרוצת השנים התרחבו גם נחלותיהם של המלכים לבית קאפה.
לואי השמיני אף כמעט היה למלך אנגליה במהלך מלחמת הברונים הראשונה, אך נאלץ לסגת בהסכם למבת'.
לואי העשירי ירש מאימו ממלכה אחרת, ממלכת נווארה, ושתי הממלכות היו באוניה פרסונלית תחת בית קאפה לכמה שנים.
הענף הראשי של השושלת הקאפטינגית נקטע ב-1328, מאחר שלכל בניו של המלך פיליפ הרביעי לא היו בנים שהגיעו לבגרות.
לשושלת היו מספר ענפים זוטרים שהמשיכו להתקיים, בהם בית ולואה שירש את המלוכה בצרפת, ובית אוורה שירש את המלוכה בנווארה.
בית בורבון גם הוא ענף של בית קאפה – הם מזרעו של רובר, בנו של לואי התשיעי – ודרכו הבית קיים גם היום.
בנו, לואי העשירי "העקשן" 1314–1316, היה גם מלך נווארה
בנו, ז'אן הראשון "שנולד אחרי מות אביו" 1316, היה גם מלך נווארה
דודו, פיליפ החמישי "הגבוה" 1316–1322, היה גם מלך נווארה
אחיו, שארל הרביעי "היפה" 1322–1328, היה גם מלך נווארה
בית צפאפא היא שכונה ערבית השוכנת בדרום-מזרח ירושלים, בין השכונות קטמונים, פת, גילה ותלפיות.
בשכונה (יחד עם שרפאת הצמודה) חיים כיום כ-13,000 תושבים.
השכונה תחומה ממזרח על ידי דרך חברון, ועל ידי ישיבת איתרי וגבעת המטוס הנמצאות גם הן ממערב לדרך חברון.
מדרום תחומה השכונה בידי שכונת גילה, כאשר בדרום מזרח מגיעים בתי השכונה עד קרוב לדרך חברון וכביש 60. מצפון תחומה השכונה בידי אזור התעשייה תלפיות, ושכונות קטמון ופת.
במערב תחומה השכונה בידי שכונת שרפאת וכביש גילה.
תחילתה של השכונה בכפר ערבי ששכן כ-4 ק"מ מדרום-מערב לעיר העתיקה של ירושלים, על אפיק נחל רפאים.
במקום מערות קבורה קדומות, ושרידים של כנסייה ביזנטית.
כן מצויים במרכז העתיק של השכונה שרידי מבנים מהתקופה הצלבנית.
בשנת 1863 כלל הכפר, על פי תיאורו של ויקטור גרן, כ-30 בתים, חלקם מאוד מסיביים ועתיקים.
תושבי הכפר אחזו בבעלות על אדמות עמק רפאים שהשתרע מצפון-מזרח לכפר, לעבר ירושלים.
בסוף המאה ה-19 מכרו תושבי הכפר אדמות בצפון העמק לגרמנים הטמפלרים, שייסדו במקום התיישבות בשם "רפאים" (לימים נודעה בשם המושבה הגרמנית), ובהמשך נמכרו אדמות נוספות בעמק ככל שהתפשטה ההתיישבות בירושלים החדשה שמחוץ לחומות העיר העתיקה.
הקמת שכונת קטמון קירבה את גבול ירושלים אל הכפר, אך עד סוף תקופת המנדט הבריטי עדיין היה הכפר מנותק מן העיר ולא היווה חלק ממנה.
בשטח הכפר עברה מסילת הרכבת יפו–ירושלים, שנתיבה בחלק המתקרב לעיר היה לאורך אפיק נחל רפאים.
על פי מפקד 1922 כלל הכפר 716 תושבים, כולם מוסלמים.
בשנת 1931 התגוררו בכפר 997 מוסלמים ו-24 נוצרים.
במאורעות תרפ"ט תקפו ערבים מבית צפאפא את שכונת מקור חיים, הנמצאת מצפון לה.
לאחר המאורעות הוגשו תלונות הדדיות ומשטרת המנדט עצרה אחדים מתושבי מקור חיים בטענה שהם היו אחראים למותו של ערבי ממקור חיים במהלך המאורעות.
במקביל התנהלו משפטים נגד אחדים מתושבי בית צפאפא.
כשנה לאחר מאורעות 1929 נעשו מאמצים לקשירת קשרים בין השכונות ונחתם הסכם "ברית שלום" בין מנהיגי שתי השכונות.
הסכם זה ספג ביקורת רבה מהצד הערבי.
למרות זאת, תעשיית חציבה ואבן יהודית התקיימה בכפר ויהודים עבדו בכפר לצד ערבים.
במהלך המרד הערבי הגדול התקיים בכפר מרד מיסים.
בינואר 1948 תקפו אנשי ההגנה את בית צפאפא ופוצצו מספר בתים, לאחר שראו בה ריכוז של לוחמים שהתכוונו לתקוף את מקור חיים.
לאחר כשבועיים תקפו כוחות ההגנה שוב, פוצצו בתים והרגו את מפקד הכנופיות באזור.
בהמשך מלחמת העצמאות הלכו חלק מהגברים בכפר לסייע בהגנה על קטמון וחמישה מהם נהרגו בקרבות מבצע יבוסי.
לאחר נפילת קטמון הגיעו פליטים רבים לבית צפאפא.
ב-15 ביולי 1948 כבשו יחידות של חטיבת עציוני חלק מבית צפאפא ורוב תושביו עזבו זמנית.
עם התקדמות החזית לאזור שבין מקור חיים לבית צפאפא ברחו חלק מתושבי בית צפאפא לבית לחם, אך הכפר עצמו לא נכבש בידי צה"ל, והתושבים שברחו חזרו אל הכפר כשהלחימה שככה.
חלקם חזרו דרך מעבר מנדלבאום במסגרת איחוד משפחות.
בסיום מלחמת העצמאות בשנת 1948 נותרה בית צפאפא בידי ירדן, וקטע מסילת הרכבת שחצה את הכפר היה בשליטת הירדנים.
בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות נקבע כי המסילה תעבור לידיים ישראליות, מה שהעביר לשליטת ישראל גם את חלקו הצפוני של הכפר.
תמורת זאת העבירה ישראל לירדן את בית איכסא.
כ-300 מתושבי החלק הצפוני עברו לחלק הדרומי כדי שתהיה להם גישה לקרקעותיהם.
למשך 19 השנים הבאות, עד למלחמת ששת הימים, היה הכפר חצוי בין שתי המדינות כאשר חלקו הדרומי (כ-1,500 תושבים) בשטח ירדן, וחלקו הצפוני (כ-500 תושבים) בשטח ישראל.
בין חלקי הכפר הוקמה גדר תיל במקביל למסלול מסילת הרכבת, שהיה חלק מהקו העירוני.
לתושבי החלק הישראלי של הכפר ניתנה אזרחות ישראלית.
במאי 1949 הוקמה בכפר תחנת משטרה ישראלית והוא לא נכלל בממשל הצבאי.
בשנת 1951, עם הרחבת גבולות ירושלים מערבה, הוכללה גם בית צפאפא הישראלית בתחומי העיר והייתה לשכונה ערבית מבודדת יחסית בדרום ירושלים.
אזור בית צפאפא היה לאזור פופולרי להברחות ומעבר הגבול שנעשו בקפיצה מעל הגדר או זחילה מתחתיה.
דרכו עבר לייב וייספיש לירדן ודרכו נכנסו מסתננים מעבר הירדן לישראל.
כן אירעו מקרים בהם עברו ישראלים לירדן במה שדווח כטעות או במכוון.
תחילה הוצבה בבית צפאפא כיתת שוטרים לשמירה על הגבול, אך בהמשך הסתפקה המשטרה בשוטר מקוף אחד בלבד במשמרת של שמונה שעות.
בשנת 1962 הוחלט להקים גדר חדשה, משמעותית יותר, ולצורך כך התבצעו מדידות מדויקות.
התברר ש-6 משפחות של אזרחים ישראלים בשכונה גרו בתוך מובלעת שעל פי מדידות חדשות של ישראל נחשבה לירדנית או לפחות מסופקת.
בעקבות זאת, באותו אזור לא הוקמה גדר חדשה.
בשנת 1964, לאחר אונס של תיירת בישראל על ידי חייל של הלגיון, ביקשה ישראל לבנות גדר בינה לבין המובלעת כדי למנוע הסתננות.
ישראל דרשה ממשפחות המובלעת לבחור בין אזרחותם הישראלית לבין התגוררות במובלעת.
ארבע משפחות העדיפו את אזרחותם הישראלית ועקרו מהמובלעת לבתים אחרים בשכונה, בעוד שתי משפחות העדיפו להישאר במובלעת ולוותר על האזרחות הישראלית.
מהלך זה עורר ביקורת ציבורית ותנועת החרות יצאה בטענה שהממשלה פועלת בסתר להסגיר שטחי מולדת לירדן.
תושבי המובלעת פנו לבג"ץ והתעוררה מחלוקת האם שטח המובלעת ירדני או ישראלי.
החלק הישראלי של השכונה התפתח ועד 1967 אוכלוסייתו הוכפלה.
אותות המודרנה הגיעו אל התושבים בחלק הישראלי ורבים מהם לא קיימו את מצוות דת האסלאם.
נוצרו קשרים בין האוכלוסייה הערבית למוסדות ישראלים.
בתחילת 1956 פתחה מועצת הפועלות של ההסתדרות מועדון נשים בשכונה.
בשנת 1963 הוקמה בשכונה קבוצת כדורגל ששיחקה בליגה ג'.
לעומת זאת, החלק הירדני קפא על שמריו ורוב צעיריו נדדו למרחקים למצוא פרנסה ושלחו חזרה לכפר סיוע כספי.
בתקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים דווח על שאננות בבית צפאפא שתושביה לא התבצרו.
אולם מספר משפחות של תושבי הצד הישראלי ברחו לצד הירדני ערב המלחמה, לטענתן מפחד הקרבות.
בישראל טענו, לעומת זאת, שהן ברחו לצד הירדני בתקווה לניצחון ערבי וכדי לא להיות מזוהים עם ישראל.
לאחר איחוד ירושלים בשנת 1967 אוחד הכפר מחדש לשכונה ירושלמית, והוסרה הגדר שהפרידה בין שני חלקי השכונה.
כיום עובר רחוב "איחוד הכפר" בתוואי בו ניצבה הגדר.
בספטמבר 1967 נפתח בית הספר בצד הירדני כבית ספר ממלכתי ישראלי, ראשון לבתי הספר במזרח ירושלים.
בשנות ה-70 נבנה בשכונה בית ספר חדש, אך השכונה טרם חוברה אז למערכת הביוב העירונית.
אדמות של תושבי הכפר הופקעו בשנות ה-70 לצורך סלילת הכביש לגילה.
עם התפשטותה של ירושלים לכיוון דרום השתלבה השכונה המאוחדת באופן מוצלח בתוך המרקם העירוני של ירושלים, ושופרו דרכי הגישה אליה וממנה.
כיום ממוקמת השכונה בין השכונות קטמונים, פת, גילה ואזור התעשייה תלפיות.
בשכונה מתגוררים גם כמה עשרות משפחות נוצריות ומספר דומה של משפחות יהודיות.
השכונה היא יעד מועדף לערבים ישראליים המבקשים לגור בירושלים.
המסגד המרכזי של השכונה, מסגד עבד אלרחמן, היה מוקד למאבק משפטי בין נציגי הכפר לעיריית ירושלים.
העירייה הוציאה צו הריסה למסגד, שנבנה ללא היתר, ובנוסף נבנה עם כיפת זהב שזיכתה אותו בתואר "מסגד אלאקצא החדש".
ב-2023, הושג הסכם פשרה, הוחלט שכיפת הזהב תוחלף לכיפה אפורה, ותונמך במטר.
בשכונה קיימים 3 בתי ספר ציבוריים: בית ספר יסודי, בית ספר תיכון ובית ספר לחינוך מיוחד.
כן קיים בשכונה בית ספר של אונר"א ובית ספר של עמותת ריאד אל-אקצא.
בקרבת השכונה, בשכונת פת נמצא בית הספר הדו לשוני של יד ביד: המרכז לחינוך יהודי ערבי בישראל.
בבתי הספר בשכונה לומדים בנים ובנות יחדיו.
בניגוד לשאר השכונות הערביות של ירושלים, בהן לומדים אך ורק לקראת מבחן התאוג'יה, בבית צפאפא קיימות כיתות מקבילות: אלו לומדות לקראת מבחן התאוג'יה ואלו לקראת תעודת בגרות.
באופן כללי, לומדים האזרחים ישראליים לקראת הבגרות ותושבי הקבע לקראת מבחן התאוג'יה, אולם בשנים האחרונות יש יותר תלמידים המעדיפים ללמוד לבגרות, הנחשבת קלה יותר.
חלק מהתלמידים בעלי ההישגים הטובים ביותר, יוצאים בגיל תיכון לבתי ספר פרטיים יוקרתיים, מחוץ לשכונה.
בנוסף, בשכונה פועלים: מתנ"ס, 4 מסגדים, 2 מרפאות ומרכז רפואי גדול השייך לשירותי בריאות כללית.
בשכונה פעיל משנת 2001 סניף מרכזי של יד שרה המופעל על ידי מתנדבים תושבי השכונה כשיד שרה מספקת את כל הציוד הרפואי הנדרש, הדרכות, תשתיות ומחשוב.
המגורים בצל מסילת הברזל, ללא הפרדה בינה לבין הכפר, גבו לא מעט קורבנות.
תוכנית מתאר לבית צפאפא קיבלה תוקף בסוף שנת 1990.
בשנת 2013 הוחל בעבודות לסלילת המקטע הדרומי של כביש בגין אשר חוצה את השכונה.
על מנת לצמצם את הפגיעה בתושבי השכונה הוחלט שהכביש ישוקע בין 2–8 מטרים וכי קטע באורך 180 מטר יקורה ועליו יעברו שני כבישים שיחברו את חלקי השכונה זה לזה.
הכוונה הייתה לבטל דרכים אחרות בשכונה, אך בעקבות פסיקת בג"ץ נדרש תכנון מחדש של השכונה לצורך כך.
הרשויות הצהירו בפני בית המשפט ש"שום כביש או מעבר הולכי רגל לא יבוטלו מבלי שיהיה להם פתרון חלופי, כך שבשום שלב במהלך ביצוע העבודות לא תנותק הגישה ברכב או ברגל לאיזה מחלקי השכונה".
בית קדימה הוא מבנה ברחוב הרב ברלין 30 שבשכונת קריית שמואל בירושלים, בו גובשו בחודש אוגוסט 1947 המלצות ועדת אונסקו"פ להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, אשר אושרו לאחר מכן בהחלטת כ"ט בנובמבר באו"ם.
המבנה הוקם בשנת 1945 בפאתי שכונת רחביה, על ידי ממשלת המנדט הבריטי כקומפלקס של 21 דירות עבור משפחות קצינים בצבא הבריטי ששירתו בארץ.
הוא תוכנן על ידי האדריכל אוטו הופמן בסגנון הבינלאומי (באוהאוס) שהתפתח בתחילת המאה ה-20, תוך שילוב מוטיבים ירושלמיים מסורתיים.
הבניין, שנקרא בשם "בית קדימה" על שם חברת הבנייה שהקימה אותו, מזוהה בעיקר בזכות שני גרמי המדרגות, בצורת שני חצאי קשתות, שבחזיתו.
הקצינים ומשפחותיהם לא זכו להשתכן בבניין, עקב החלטת השלטונות הבריטים שהבינו כי יוטב להם אם יעזבו את הארץ.
בנוסף, פנתה ממשלת המנדט הבריטי אל האו"ם במטרה שיגבש חוות דעת בעניין עתידה של הארץ.
בעקבות פנייה זו גיבש האו"ם את ועדת אונסקו"פ (UNSCOP), כדי לבדוק את המצב בארץ ישראל ולהציע פתרונות.
כך תפסו את מקומם של הקצינים הבריטים בבית קדימה אחד עשר נציגיה הממונים של הוועדה בין החודשים יוני ויולי של שנת 1947. הבניין נבחר לשיכון הוועדה בגלל בידודו, באופן שהקל על השמירה, אולם הדבר העלה טענות על כך שהוועדה מבודדת מתושבי הארץ.
כאשר סיימו את עבודתם, הגישו חברי הוועדה את המלצותיהם במליאת האו"ם, אשר זכו לכינוי המפורסם "תוכנית החלוקה".
ביום כ"ט בנובמבר 1947 (29 בנובמבר), התקבלו מסקנות הוועדה לאחר הליך הצבעה מורט עצבים בעצרת הכללית.
המלצות אלו היוו חלק חשוב בתהליך הדרך להקמת בית לעם היהודי בארץ ישראל, כשנה וחצי לאחר מכן.
עם תום עבודתם, נותר הבניין ריק, ונעשו ניסיונות של הממשלה למוכרו.
לאחר פרוץ מלחמת העצמאות החליפה ממשלת המנדט את הבית תמורת דירות באזור ביטחון א'.
ועד הקהילה שיכן בבניין משפחות יהודיות שברחו משכונות מעורבות בעיר, והן הצטרפו לקבוצת ה"הגנה".
אך, לקראת סוף ינואר 1948, היות שהבניין החל להוות יעד לירי ערבי ונפצע בו נוטר, פונו ממנו הנשים והילדים למקומות בטוחים יותר.
במלחמת העצמאות, הבניין גם שימש את ההגנה כמוצב קדמי מול שכונת קטמון וגבעת שהין, עליה שכנה מפקדת הכוחות הערביים.
מעברים נפרצו בו כדי לאפשר מעבר מדירה לדירה בזמן ירי.