tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מצעד (1964)מיקוםבלגיה (אולטרה-טופ 50 פלנדריה)47להיטי חוץ ביפן (בילבורד)15סינגלים בריטיים (OCC9)30בילבורד הוט 100 בארצות הברית1 הסינגלים המובילים בארצות הברית15קאש אמריקאי R&B29
"" הוא שיר של הזמרת-יוצרת הבריטית ריי.
היא כתבה והפיקה אותו יחד עם שותפה הקבוע מייק סבת'.
לאחר שביצעה אותו במספר הופעות בפסטיבלים, הוא יצא לאור ב-19 בספטמבר 2025, כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השני שלה This Music May Contain Hope, על ידי חברת התקליטים Human Re Sources.
ריי ביצעה את "" ב-28 ביוני 2025 בפסטיבל גלסטונברי, כשיר הפתיחה של ההופעה שלה על במת הפירמידה.
סורג' סינג, ממגזין NME, אמר שמדובר ב"שיר ענק" וציין שאת הזמרת ליוותה תזמורת כלי נשיפה.
מאוחר יותר היא ביצעה אותו בפסטיבלים אחרים, כולל All Points East באנגליה ופסטיבל הג'אז של מונטרה בשווייץ.
בנוסף, ריי רמזה לשיר באפליקציית שיתוף הווידאו טיקטוק וקטע מהפזמון הפך ויראלי.
הוא מתחיל כקליפ בשחור-לבן ובהמשך משלב צבעים כאשר ריי מופיעה על הבמה לבושה בשמלה אדומה.
הזמרת נראית מאוחר יותר מנסה להגיע לצלו של גבר, מבלי להשיג זאת.
ריי ביצעה את השיר בתוכנית The Today Show כחלק מסדרת Citi Concerts.
ריי כתבה והפיקה את "" יחד עם שותפה הקבוע, מייק סבת'.
דייוויד בראון, ממגזין רולינג סטון, סיווג את השיר כשילוב של R&B ישן וחדש, תוך הדגשת השימוש שלו בכלי נשיפה ובצלילי היפ הופ.
פאולו רגוזה ממגזין Consequence תיאר אותו כשיר פופ בסגנון רטרו, בעוד שהזאיב חוסיין ממגזין Clash פירש אותו כשיר R&B וסול "מתכתי" עם אלמנטים של מוזיקת להקות בנות משנות ה-60.
מילות השיר עוקבות אחר ריי המחפשת חתן ומתייחסות לטבעת אירוסין.
לאורך השיר, היא מדמיינת כיצד ייראו חייה איתו בעתיד: "חכי עד שאשים עליו את ידיי/אני אגיד לו גם/כמה זמן הוא גרם לי לחכות".
מאוחר יותר היא מבינה ש"היא חייבת למצוא את עצמה אם היא רוצה שאהבה תמצא אותה", לדברי רגוזה.
בראיון למגזין ווג הבריטי, ריי דנה בנושא הסינגל: "הפרידה ההרסנית האחרונה שלי הייתה לפני ארבע, חמש שנים.
אמרתי לעצמי, 'אני אתחתן איתו'.
היינו ביחד במשך שנתיים וזה בסוף לא הסתדר.
מעולם לא חוויתי רגש משתק יותר.
לקח לי שלוש, ארבע שנים להתגבר עליו.
כאילו, אני לא יכולה להרשות לעצמי להתאהב שוב עד שזה בטוח".
"Wherever I Go" הוא סינגל של להקת הפופ רוק האמריקאית ואן ריפאבליק, שיצא ב-13 במאי 2016 בהוצאת חברות התקליטים מוזלי מיוזיק גרופ ואינטרסקופ רקורדס.
השיר נכתב והופק על ידי ראיין טדר, ברנט קטצל ונואל זנקנלה.
השיר מופיע באלבום האולפן הרביעי של הלהקה, Oh My My כסינגל המוביל של האלבום.
נכון לאוקטובר 2025, השיר הושמע למעלה מ-133 מיליון פעמים ביוטיוב, ולמעלה מ-533 מיליון פעמים בספוטיפיי.
"Where Do I Belong" (בעברית: "לאן אני שייך") הוא סינגל של להקת הסקא והרגאיי הישראלית התקווה 6, שיצא לאור בתאריך 29 ביולי 2012. השיר נכלל באלבום האולפן הרביעי של הלהקה, "קול ישראל" אשר בהמשך יצאה לו גרסת רמיקס של ההרכב אינפקטד מאשרום שנכללה באלבומם של מאשרום "Friends on Mushrooms".
"Where Do I Belong" נכתב והולחן על ידי סולן הלהקה, עמרי גליקמן, והופק על ידי חבריה.
השיר יצא לאור ב-29 ביולי 2012 כסינגל הרביעי מתוך האלבום "קול ישראל".
השיר בולט בכך שבוצע כולו בשפה האנגלית, בניגוד למרבית הרפרטואר של הלהקה.
סגנונו המוזיקלי משלב רגאיי ודאנסהול.
מבחינה תמטית, השיר עוסק בחיפוש אחר תחושת שייכות, בנושאי הגירה ובדיקת מקומו של הדור הצעיר בעולם.
במסגרת ביקורות על האלבום של יוסי חרסונסקי, צוין כי השיר מציג ניסיון של גליקמן לשיר בהיגוי ג'מייקני מתגלגל באופן שנשמע אותנטי לאוזן המערבית.
בתאריך 22 בינואר 2013 יצאה לשיר גרסת רמיקס בסוגת טראנס-פסיכדלי על ידי ההרכב הישראלי הבינלאומי אינפקטד מאשרום.
הרמיקס, יצא ב-22 בינואר 2013 ונכלל באלבום האולפן של מאשרום, "Friends on Mushrooms".
שיתוף הפעולה ביסס חיבור בין שני ההרכבים, ועמרי גליקמן והתקווה 6 אירחו והתארחו מאז בהופעות של אינפקטד מאשרום על מנת לבצע את השיר בנוסף ביצעו בהמשך מספר שירים ביחד כמו "קופנגן" ו"יום חדש עולה".
על אף שלא הגיע למקומות הראשונים במצעדי הפזמונים המרכזיים בישראל, הסינגל "Where Do I Belong", מדורג ברשימת רשימת השירים הישראליים המושמעים ביותר בספוטיפיי.
Who's Next הוא אלבומה החמישי של להקת הרוק הבריטית המי משנת 1971. רבים סוברים כי זהו אלבומה הטוב ביותר של הלהקה.
מקורותיו של האלבום התחילו לאחר ההצלחה האדירה של אופרת הרוק טומי שנכתבה בידי פיט טאונסנד, הגיטריסט ומנהיג הלהקה.
לאחר ההצלחה המסחררת שהגיעה עם האלבום, החליט טאונסנד לעבוד על פרויקט נוסף, שיענה על השם "The Lifehouse Project".
המטרה הייתה ליצור אלבום שישלב אופרת רוק עתידנית, הקלטות במהלך הופעה ומוזיקה שתותאם לתסריט מוכן לסרט.
הפרויקט המופרך והמורכב גרם למשברים ולמתחים בקרב חברי הלהקה, ולהתמוטטויות עצבים קשות בקרב מנהל הלהקה, קית' למברט, וטאונסנד.
לאחר שוויתרה על הפרויקט, הלהקה חזרה לאולפן ההקלטות במטרה להתחיל מחדש.
על אף שהרעיון לפרויקט המקורי ננטש, מספר שירים וניסיונות נותרו כחומרים לאלבום עליו תכננו לעבוד: שורה מהשיר Pure And Easy שבפי טאונסנד הייתה הציר המרכזי בפרויקט, הועברה לשיר The Song Is Over, שנכנס לאלבום הסופי.
אחד מהרעיונות הראשוניים לפרויקט שכללו העברת נתוני סאונד מסונתזים של אנשים בקהל כחלק מהרצועות המוזיקליות, שוחזרו בקטעי מוזיקת רקע לשיר Baba O'Riley.
המעבר מהרעיון הפשטני לנושא יותר מוגבל יצרה חופש יצירתי חדש אצל הלהקה: בעוד שמספר רב של אלבומים של הלהקה התבססו על עלילה מוגדרת, באלבום זה התנסתה הלהקה ביצירת שירים שכל אחד בעל תבנית עצמאית.
עם צאתו, זכה האלבום במהירות להכרה על הייחודיות והדינמיקה במוזיקה שבו.
הוא יצא בתקופה בה הייתה התקדמות בפיתוח הסאונד והמעבר לשימוש נגיש יותר בסינתסייזר והתוצאה הייתה אלבום בעל סאונד ייחודי וחדשני לאותה התקופה, אם כי לא התקבל בברכה אצל חלק מהמעריצים האדוקים של הלהקה.
על אף הדומיננטיות של המוזיקה האלקטרונית באלבום, קיימות נגיעות אקוסטיות בחלק מהשירים, והשירה של דלטרי נודדת בין קטעים עוצמתיים ומחוספסים לבין שירה שקטה והרמונית.
השימוש בסינתסייזר לא פסח על הגיטרות, שכן טאונסנד השתמש בו כדי לווסת את הסאונד הצווחני של הגיטרות בחלק מהשירים כמו ב-Going Mobile, ובסוף השיר השתמש באמצעי הסינתסייזר כדי ליצור צליל של בעבוע באמצעות הגיטרה.
האלבום נפתח עם השיר החדשני Baba O'Riley, שעליו מבצע טאונסנד בקלידים וסולו בכינור בידי דייב ארבוס.
שם השיר הוקדש לכבוד הגורו של טאונסנד, מההר באבא, והמלחין בעל ההשפעה עליו, טרי ריילי.
השיר הציג את העבודה הניסיונית של טאונסנד על סינתסייזר יחד עם המרקמים המסורתיים של מוזיקת הרוק הכבד של המי.
שירים ידועים נוספים כוללים את הבלדה המסעירה, Behind Blue Eyes, והשיר החותם את האלבום, שיר המהפכה ההרסני של הלהקה, Won't Get Fooled Again.
תמונת האלבום מראה את חברי הלהקה רגע לאחר שסיימו להשתין על מבנה בטון במרכז מכתש.
נהוג לשייך את התמונה למונולית שמתגלה על הירח בסרט 2001: אודיסיאה בחלל.
המבנה עצמו קיים במכרה הפחם שבמחוז דורהם באנגליה.
בשנת 2003, ערוץ VH1 בחר בתמונה במקום השני ברשימת "עטיפות האלבומים הגדולות ביותר".
עיצובים מוקדמים לעטיפת האלבום כללו תמונות גרוטסקיות של עירום נשי, והן אכן פורסמו בהזדמנויות אחרות, אך לא הופיעו על האלבום עצמו.
עטיפה אלטרנטיבית לאלבום מציגה את מתופף הלהקה, קית' מון, לבוש במחוך שחור, אוחז בשוט מעור עם פאה בלונדינית לראשו.
Who's Next הפך להצלחה אדירה, הן מסחרית והן בביקורות שקיבל.
במדריך לצרכן של רוברט כריסטגאו נכתב: "עם הגיטרות האקוסטיות ומקצב התיפוף בו, זהו לא עוד אלבום רוק כבד מלוטש כמו "טומי", יש בו יותר עסיסיות מ-Live at Leeds, ויש בו שימוש בסינתסייזר לגיוון הכוח של שלושת הנגנים, ולאו דווקא בשביל להציג את המוזיקה כיותר אומנותית." כריסטגאו נתן לאלבום ציון 'A'.
בסוף 1971, כשיצא הסקר הראשון של "Pazz & Jop Critics", האלבום זכה ללא כל תחרות במקום הראשון, משאיר את האלבום שאחריו בהפרש של 208 נקודות.
במאמר בו נותחו התוצאות, כתב כריסטגאו: "כולם מכתירים את Who's Next בתור אלבום רוק כבד נהדר, על אף שהוא כולל מספר בלדות, קטעי כינור אומנותיים וכלים סינתסייזרים.
מה שכן ברור לכל, שזוהי יצירת המופת היחידה של עולם הפופ השנה."
בשנת 2020 דורג האלבום במקום ה-77 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון.
כל השירים נכתבו על ידי פיט טאונסנד אלא אם צוין אחרת.
My Wife 3:41 (נכתב על ידי ג'ון אנטוויסל)
שירי בונוס בהוצאה משנת 1995:
(כל שירי הבונוס שיצאו בהוצאה המחודשת לא יצאו לאור בעבר בשום פורמט, מלבד שירים 12 ו-15)
פיט טאונסנד - גיטרה חשמלית, פסנתר ב-Baba O'Riley, שירה מובילה, שירה וסינתסייזר.
רוג'ר דלטרי - שירה ושירה מובילה
ג'ון אנטוויסל - גיטרה בס, שירה מובילה ופסנתר ב-My Wife, שירה
דייב ארבוס - כינור ב-Baba O'Riley
White Light/White Heat ("אור לבן/חוֹם לבן") הוא אלבומה השני של הוולווט אנדרגראונד.
האלבום הוקלט במשך יומיים בשלהי 1967 והצליל המעוות, מונחה-הפידבק והגס שלו הפך למקור השפעה לאינספור מוזיקאים, כמו הסטוג'ס, ולאחד מאבות הטיפוס של תנועת הפאנק.
שיר הנושא "White Light/White Heat", הקצבי, המהיר והאגרסיבי יחסית, מהלל את השימוש בהרואין ובסמים מעוררים.
הוא מתעד את תחושותיהם של חברי הלהקה כשיצאו אל אור הבוקר לאחר לילה ארוך של צריכת סמים, מושר בידי לו ריד ומלווה בצלילי פסנתר, בדומה לשיר "I'm Waiting for the Man" מן האלבום הראשון.
השיר כוסה בידי דייוויד בואי ב-1973. "The Gift" הוא סיפור קצר שכתב ריד ומדוקלם בידי ג'ון קייל, העוסק באדם השולח את עצמו בדואר אל אהובתו.
"Lady Godiva's Operation" מושר בידי קייל, כאשר לקראת סוף השיר צועק ריד את מילות השיר כשהוא דורס את קולו של קייל, ומלווה בנגינת ויולה אלקטרונית מעוותת של קייל.
השיר עוסק בדראג קווין בשם ליידי גודייבה העובר ניתוח שלא עולה יפה.
השיר "Here She Comes Now", שנחשב לקונבנציונלי ביותר באלבום, כוסה על ידי נירוונה ב-1991. "I Heard Her Call My Name" הוא שיר אגרסיבי ורועש במיוחד בזכות סולו גיטרה מעוות ועמוס בדיסטורשן של ריד, הנחשב לאחד הטובים שלו.
הדעות בנוגע לנושא השיר מתחלקות בין יחסי מין, לאהובתו המתה של ריד שמטלפנת אליו וקוראת בשמו דרך השפופרת.
השיר החותם "Sister Ray" נחשב לשיא האלבום.
זוהי יצירה אפית ופרועה בת מעל ל-17 דקות שמקובל לחשוב שהוקלטה ב"טייק" אחד, תוך הסכמה מראש בין חברי הלהקה שלא לחתוך מן ההקלטה שגיאות שיקרו במהלכה.
השיר עוסק בנושאים הטיפוסיים ליצירתו של ריד - התמכרות לסמים, אלימות, הומוסקסואליות וטרנסווסטיזם ומלווה בנגינת אורגן רועשת של קייל וגיטרה חורקת של ריד.
השיר אינו כולל נגינת בס כלל, ומכיל כ-10 דקות של אקורדים ורעשים מאולתרים המזכירים ג'אז חופשי.
ריד סיפר על תגובתו של טכנאי ההקלטות לשיר: "הטכנאי אמר, 'אני לא חייב להקשיב לזה.
אני אלחץ על כפתור ההקלטה, ואז אני עוזב.
כשתסיימו בואו לקרוא לי.'" השיר היה אהוב במיוחד על חברי הלהקה ורוב הופעותיה של הלהקה נחתמו אף הן בשיר "Sister Ray".
השיר כוסה על ידי ג'וי דיוויז'ן וניו אורדר.
על גבי עטיפת האלבום השחור, מודפס בשחור (מעט כהה יותר מהרקע) תצלום מעובד מעשה ידיו של אחד מהאמנים שטופחו על ידי אנדי וורהול ב"מפעל" - בילי ניים.
בתצלום מוצגת כתף שעליה קעקוע של גולגולת.
"Here She Comes Now" (ריד, מוריסון, קייל, טאקר) – 2:04
White Shadows הוא שיר של להקת הרוק הבריטית קולדפליי, שיצא לאור ביוני 2007 בתור הסינגל השישי והאחרון מתוך אלבום האולפן השלישי של הלהקה, X&Y.
השיר מורכב מסינתיסייזר, שאותו מנגן בריאן אינו, ותכנן אותה המפיק והמהנדס ריץ' קוסטי.
השיר זכה לביקורות חיוביות לרוב, עוד לפני שהפך רשמית לסינגל.
למרות שלא הופץ כסינגל עולמי, White Shadows הושמע בתחנות הרדיו במקסיקו, על מנת לקדם את סיבוב ההופעות של הלהקה, Latin America Tour.
"White Christmas" (בעברית: "חג מולד לבן") הוא פזמון לחג המולד, שנכתב על ידי אירווינג ברלין.
ב-1942 הוציאה חברת דקה תקליטון עם השיר בביצועו של בינג קרוסבי, תקליטון זה נמכר בלמעלה מ-50 מיליון עותקים והוא השיר הנמכר ביותר בכל הזמנים.
כן נמכרו למעלה מ-100 מיליון אלבומים הכוללים את השיר.
בהמשך ביצעו את השיר אמנים רבים אחרים.
אני חולם על חג מולד לבן
קרוסבי ביצע את השיר לראשונה בפומבי בערב חג המולד בדצמבר 1941 בתוכנית הרדיו של NBC.
ב-29 במאי 1942 הוקלט השיר באולפני דקה בליווי התזמורת של ג'ון סקוט טרוטר וזמרי קן דרבי וראה אור ב-30 ביולי.
באוקטובר הגיע השיר לראש מצעד הפזמונים ושהה שם 11 שבועות, שכללו את כל תקופת החגים והשנה החדשה.
השיר היה מבוקש ביותר על ידי חיילי צבא ארצות הברית ברדיו הכוחות המזוינים שפעל במלחמת העולם השנייה.
השיר שולב בסרט המוזיקלי Holiday Inn וזיכה את ברלין בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר לשנת 1942. בסרט, השיר הוא דואט בין קרוסבי לשחקנית מרג'רי ריינולדס, אלא שקול הזמרה שייך לזמרת מרתה מירס.
ביצוע זה הגיע למקום החמישי בדירוג "מאה שנים...
מאה שירים" של מכון הסרטים האמריקאי.
ב-1947 הוקלט השיר פעם נוספת על ידי קרוסבי עם תזמורת של ג'ון סקוט טרוטר וזמרי קן דרבי.
גרסה זו היא המושמעת כיום.
ב-1954 השתתף קרוסבי בסרט בשם "חג מולד לבן" ושר את השיר הזה עם דני קיי.
ב-29 באפריל 1975, הושמע השיר בשעה 10:00 בבוקר ברדיו האמריקאי בסייגון, וייאטנאם כאות שנקבע מראש לפינוי מיידי של כל הכוחות האמריקאיים מוייאטנאם.
בשנת 2002 נבחר השיר בביצועו המקורי להכלל בארכיון ההקלטות הלאומי בספריית הקונגרס, לרגל 50 שנה להקלטתו.
איגוד תעשיית ההקלטה האמריקאי (RIAA) בחר בשיר במקום השני ברשימת השירים הטובים ביותר במאה ה-20 (במקום הראשון נבחר השיר מעבר לקשת בענן).
1944 - פרנק סינטרה, מקום שביעי במצעד
1954 - להקת The Drifters, מקום שני במצעד הרית'ם אנד בלוז ומקום 80 במצעד הכללי (הסינגל הראשון של הלהקה, מתוך 34, שצעד במצעד הכללי).
השיר בביצוע זה שובץ בסרט "שכחו אותי בבית"
1957 - אלביס פרסלי, באלבום חג המולד שלו
1963 - אנדי ויליאמס ; סמוקי רובינסון
1965 - הסופרימס; בוב מרלי
1971 - שחקני הסדרה משפחת פרטרידג'
1984 - קני רוג'רס ודולי פרטון
2011 - ליידי גאגא במיני אלבומה הרביעי, A Very Gaga Holiday
2012 - רוד סטיוארט צוות התוכנית Glee
2016 - אוליביה ניוטון-ג'ון באלבום Friends for Christmas
Who Do We Think We Are ("מי אנחנו חושבים שאנחנו") הוא אלבומה השביעי של להקת הרוק הבריטית דיפ פרפל שיצא לאור בינואר 1973. באלבום משתתפים בפעם האחרונה סולן הלהקה איאן גילן והבסיסט רוג'ר גלובר, עד לשובם באלבום Perfect Strangers בשנת 1984.
האלבום הוקלט ברומא ובפרנקפורט כשהלהקה משתמשת באולפן הנייד של להקת הרולינג סטונז.
הרצועה הראשונה באלבום, "Woman from Tokyo", נכתבה על נסיעתם של חברי הלהקה ליפן בפעם הראשונה.
מלבד שיר זה שנכתב באיטליה ו"Painted Horse", כל שאר הרצועות הוקלטו בפרנקפורט.
זהו האלבום האחרון בו השתתף סולן הלהקה איאן גילן עד לחזרתו ללהקה ב-1984. גילן פרש מהלהקה בעקבות סכסוכים פנימיים בינו לבין שאר חברי הלהקה.
בראיון שנתן שנים מאוחר יותר ציין את עייפותו הרבה כתוצאה מהעבודה האינטנסיבית של השלמת האלבומים בזמן, וסיבובי ההופעות הרבים.
בראיון גם ביקר גילן את התנהלות מנהלי הלהקה בטענה שלא השכילו לאפשר ללהקה לפרוש להפסקות קצרות מפעם לפעם.
השיר "Mary Long" נכתב במחאה על הצנזורה הבריטית.
הרצועה שחותמת את צד א' של התקליט נקראת "Smooth Dancer" והיא מתארת את היחסים העכורים בין גילן לבין בלקמור.
השיר "PLACE IN LINE" הוא בסגנון בלוז רוק.
המתיחות בין חברי הלהקה באלבום זה, הייתה בשיאה.
בלקמור היה ככל הנראה מיואש מהלהקה, ובמהלך ההקלטות היה מפעם לפעם מפציע עם סולו גיטרה ייחודי, ואז גודע את הנגינה באמצע בטענה שהוא מעוניין לשמור את רעיונותיו לפרויקטים אישיים.
אף על פי שהאלבום לא המשיך את הצלחת האלבומים הקודמים, זכתה הלהקה להצלחה נאה במכירות.
בארצות הברית קיבל האלבום "אלבום זהב", ונמכר בחצי מיליון עותקים.
הסינגל היחידי מהאלבום "Woman from Tokyo", היה ללהיט גדול; במצעד בילבורד הוט 100 הגיע השיר למקום ה-60. ובמצעד הסינגלים ההולנדי והגרמני הגיע השיר למקומות 6 ו-16 בהתאמה.
האלבום הגיע למקום ה-60 במצעד הבריטי, ולמקום ה-15 במצעד בילבורד 200 האמריקאי.
עם יציאתו, התקבל האלבום בקרירות בקרב מבקרי המוזיקה והמעריצים.
הלהקה שהייתה שסועה בסכסוכים פנימיים, נאבקה בקושי לשחזר את איכות שלושת אלבומיה הקודמים (שזכו לביקורות נלהבות) ולהשיג את אותה איכות באלבום זה.
הסכסוכים הרבים שהעיבו על הלהקה השפיעו על איכות האלבום, וניכרת ירידה מוזיקלית משמעותית.
אי לכך קיבל האלבום ברובו ביקורות פושרות ונחשב לאחד החלשים של ההרכב השני של הלהקה.
בשנת 2000 האלבום יצא לאור מחדש עם רשימת בונוסים.
ב-2005 יצא האלבום על דיסק CD העשוי מזהב 24 קרט.
כל השירים נכתבו על ידי ריצ'י בלקמור, איאן גילן, רוג'ר גלובר, ג'ון לורד ואיאן פייס:
דיפ פרפל - הפקה מוזיקלית
מרטין בירץ' - טכנאי קול
שיר הנושא של הסרט הפך ללהיט ענק במהלך שנות ה-30 והוא נשאר אחד משירי דיסני הידועים ביותר, וזכה לגרסאות כיסוי על ידי אמנים רבים.
בנוסף, הוא היה ההשראה לשם מחזהו של אדוארד אלבי משנת 1963 - "מי מפחד מווירג'יניה וולף?".
ארגוןרשימהמיקוםמקורבילבורד100 שירי דיסניוורס הגדולים בכל הזמנים27
גרסתו של אל אל קול ג'יי
"מי מפחד מהזאב הרע?" זכה לגרסת כיסוי על ידי הראפר האמריקאי אל אל קול ג'יי באלבום Simply Mad About the Mouse: A Musical Celebration of Imagination של דיסני.
הוא שוחרר כסינגל בשנת 1991 על ידי קולומביה רקורדס והופק על ידי ה-DJ אדי פ.
סינגל זה לא זכה להגיע אל מצעד הפזמונים של בילבורד.
(בעברית: מי זו הפרגית הזו?) הוא שיר של הדי ג'יי הצרפתי דייוויד גטה בהשתתפות הזמרת ריהאנה.
השיר יצא לאור ב-22 בנובמבר 2010 כסינגל השלישי מאלבום האולפן הרביעי של גטה, One Love.
הסינגל הגיע למעמד פלטינה כפולה באוסטרליה ולמעמד זהב בבריטניה.
לקליפ צולמו 2 גרסאות - גרסת היום (גרסה כיפית וזוהרת) וגרסת הלילה (גרסה אפלה ומפחידה).
"Whistle" הוא שיר של הראפר האמריקאי פלו ריידה מאלבום האולפן הרביעי שלו Wild Ones (2012).
הוא יצא לאור ב-24 באפריל 2012 והיה לסינגל השלישי באלבום.
"Whistle" נכתב על ידי פלו ריידה, דייוויד גלאס, מרקוס קיליאן, ג'סטין פרנקס, בריאן אייזק ואנטוני מובלי, כאשר הופק על ידי פרנקס וגלאס.
בזמן הוצאתו לאור, השיר קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים.
הם השוו אותו לסגנון הפופ, משהו שהיה לו פוטנציאל להיות עוד להיט עם המקצב הכיפי שלו.
למרות זאת, השיר קיבל ביקורות שליליות על המילים שלו, המתפרשות כנופמיזם למין אוראלי, ומכנים אותו "השיר הכי פחות עדין אי פעם".
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, אשר הופך אותו לשיר השלישי של ריידה אשר מגיע למקום הראשון, והראשון מאז "Right Round".
מחוץ לארצות הברית, "Whistle" הגיע לטופ המצעדים כמה מדינות אחרות, בהם אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד ואירלנד, והגיע לטופ 10 במדינות אחרות, בהם דנמרק, הולנד, ספרד ובריטניה.
בישראל השיר הגיע למקום הראשון במצעד של מדיה פורסט.
הווידאו קליפ לשיר, בהפקת מרק קלספילד, יצא לאור ב-24 במאי 2012. הוא צולם באקפולקו, מקסיקו ועושה שימוש בפיצול מסך בקטעים מסוימים הוא מראה ברובו את ריידה עם כמה בנות בחוף הים.
בזמן הוצאתו לאור, הקליפ קיבל ביקורות חיוביות לבין מעורבות מהמבקרים, שציינו שזה היה ליווי מושלם לשיר.
פלו ריידה גם קידם את השיר בכך שהופיע במהלך גמר תוכנית הכישרונות, דה וויס.
השיר הוא הסינגל השני ב-Now 44. עטיפת הסינגל גררה שבחים גם על העדינות והמקוריות.
"Wild Ones" (רמיקס של אלכס גואסטה) - 6:59
פלו ריידה - כותב, קולות
דייוויד גלאס - כותב, מפיק, תקליטן
ג'סטין פרנקס - כותב, מפיק
אנטוניו מובלי - כותב, זמר רקע
ג'יי פי נגרט - תקליטן
כריס גלנד - עוזר מיקסר
דלברט בוארס - עוזר מיקסר
+מדינהתאריך הוצאה לאורפורמטחברת תקליטיםארצות הברית24 באפריל 2012הורדה דיגיטליתפו בוי • אטלנטיק רקורדסבריטניה5 ביוני 2012גרמניה8 ביוני 2012CD סינגלארצות הברית26 ביוני 2012להיטי רדיו Airplay
who היא פקודה במערכות ההפעלה יוניקס, המציגה את המשתמשים המחוברים למערכת ומציגה מידע סטטיסטי על זמני הכניסה.
השימוש הסטנדרטי בפקודת who, הוא כדלקמן:
השימוש בפקודת who, כדי להציג את גרסת מערכת ההפעלה המותקנת, יתבצע כדלקמן:
תפריט העזרה של פקודת who:
בעת חיבור SSH ניתן לראות מאיזו כתובת התחברת למערכת ( למשל לצורך הגדרת DISPLAY )who am iניתן לשלב ערכים נוספים כדי לקבל תוצאה מדויקת יותר:
who -b: יציג מתי בוצעה הפעלה מחדש.
who -d: יציג תהליכים "זומבים".
who -q: יציג פורמט מקוצר.
who -H: יציג את הפלט מסודר בעמודות.
סיבוב ההופעות נועד לקדם את אלבומה True Blue ו-Who's That Girl, וגם את הפסקול של הסרט "מי הנערה הזו?", אשר מדונה לקחה בו חלק.
סיבוב הופעות זה היה לסיבוב ההופעות הבינלאומי הראשון של מדונה, אשר במהלכו הופיעה בנוסף לאמריקה הצפונית, גם באסיה ואירופה.
מבחינה מוזיקלית וטכנית סיבוב ההופעות כלל שילוב של פירוטכניקה ואביזרים על מנת להפוך את המופע לאטרקטיבי יותר.
על מנת להכין את עצמה מבחינה פיזית לסיבוב ההופעות הזמרת החלה לעשות פעילויות ספורט אינטנסיביות כמו אירובי, ריצה והרמת משקולות.
עבור התלבושות, היא שיתפה פעולה עם המעצבת מרלן סטיוארט, והגתה את הרעיון להביא את הדמויות הפופולריות שלה מהחיים אל הבמה ולעבד מחדש סצנות מתוך קטעי הווידאו שלה.
על הבמה היו ארבעה מסכי וידאו, מקרני מולטימדיה ומדרגות במרכזה.
פטריק לאונרד, שהיה המנהל המוזיקלי, עודד את מדונה ללכת עם הרעיון של רמיקסים והופעה עם שירים ישנים.
הרעיון לשם של סיבוב ההופעות הגיעה למדונה באחד מהחזרות בהם היבטה בשלט ענק עם תמונה שלה שנועד לקידום הסרט "מי הנערה הזאת?" בו השתתפה ולקחה חלק בפסקול שלו.
המופע כלל 7 תלבושות וריקודים, תפאורות ואזכורים לנושאי חברתיים.
ההופעות זכו לביקורות חיוביות רבות אשר שיבחו את האופי של המופעים ואת הופעתה של מדונה.
סיבוב ההופעות זכה להצלחה מסחרית רבה, כאשר גרף סכום של כ-25 מיליון דולר, עם מכירות של 1.5 מיליון כרטיסים, ובכך הפך לסיבוב ההופעות השני המצליח ביותר לשנת 1987.
המופעים של סיבוב ההופעות שודרו מספר פעמים בטלוויזיה, בין היתר יצא כ-DVD בפורמט VHS תחת השם, Ciao Italia: Live from Italy.
הביוגרף ג'רנדי טרבורלי אמר: "נשים רבות נוהגות להתנהג כמו דיוות שהן מגיעות למעמד של כוכבות אך סיבוב ההופעות של מדונה מוכיח כי זה לא המקרה."
בעקבות סיבוב ההופעות מדונה קיבלה את הכינוי "מדונה חדשה", אשר סימל אותה כאדם בעל דימוי מיני חזק ואינטליגנטי יותר מהאני הקודם שלה שהוליד את המונח "מדונה וונאבי", נשים אשר ניסו להתחקות אחרי מדונה ולהעמיד פנים שהן היא.
לקוח מתוך הדי וי די שיצא תחת חסותו של סיבוב ההופעות.
whitehouse.gov (ידוע גם בשם wh.gov) הוא אתר האינטרנט הרשמי של הבית הלבן והוא בבעלות ממשלת ארצות הברית.
הוא הושק ב-29 ביולי 1994 על ידי ממשל קלינטון.
התוכן של האתר הוא ברשות הציבור או ברישיון תחת רישיונות Creative Commons.
האתר תוחזק על ידי המשרד האסטרטגיה הדיגיטלית של הבית הלבן.
התוכן של אתר הבית הלבן נועד להיות פתוח עבור הציבור על מנת ליידע אותו על הפעולות הנוכחיות של הנשיא במהלך כהונתו.
האתר מכיל מידע על הנשיא, סגן הנשיא, משפחותיהם, הודעות לעיתונות, כרוזים, צווים נשיאותיים ותמלילי נאומים של בכירי הבית הלבן.
האתר מספק גם מידע על הנושאים הנוכחיים שבהם עוסקים הנשיא וסגן הנשיא (כמו חינוך, שירותי בריאות וכו'), ומספק גם מידע על ההיסטוריה של בניין הבית הלבן, אייר פורס 1 וקמפ דייוויד.
האתר גם סוקר את מבנה הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, כולל פרטים על המדיננות והממשל המקומי, יחד עם מידע על בחירות אמצע הכהונה והבחירות לנשיאות.
האתר מציע גם מידע על קשר עם הבית הלבן, כולל הנחיות כיצד לכתוב או להתקשר לבית הלבן, ללמוד על תוכנית ההתמחות בבית הלבן ותוכנית "עמיתי הבית הלבן".
האתר מכיל גם פרטים על הקבינט של ארצות הברית ומשרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית.
לאחר כניסת ממשל חדש ביום השבעת הנשיא, האתר מעוצב מחדש באופן מיידי עם פרטי הממשל החדש לצרכיה ולחזונה של ההנהלה החדשה.
אתר עבר מאוחסנים בארכיון הלאומי.
להלן רשימת אתרים קודמים של Whitehouse.gov:
האתר בתקופת ג'ורג' ווקר בוש
ב-1 בספטמבר 2011, דייוויד פלוף, היועץ הבכיר של ברק אובמה, הודיע במייל שהבית הלבן משחרר את אנחנו העם (), פלטפורמה מקוונת ליצירת עצומות לממשלת ארצות הברית על ידי הציבור.
השקת פלטפורמת העצומות הוכרזה על ידי קייטלין סבוצ'יק ב-22 בספטמבר 2011 בפוסט בבלוג של הבית הלבן.
הפלטפורמה נסגרה זמנית על ידי ממשל טראמפ, שהצהיר שהיא תוחלף ב"פלטפורמה חדשה שתחסוך למשלמי המיסים יותר ממיליארד דולר בשנה", כפי שהוכרז ב-19 בדצמבר 2017.
ביולי 2001, הבית הלבן החל להעביר את שרתי האינטרנט שלו למערכת הפעלה המבוססת על Red Hat Linux ולהשתמש ב-Apache HTTP Server.
ההתקנה הושלמה בפברואר 2009. באוקטובר באותה, שרתי האינטרנט של הבית הלבן אימצו את דרופל, מערכת חופשית וקוד פתוח לניהול תוכן, הפועלת על Red Hat Enterprise Linux.
בדצמבר 2017 השיק ממשל טראמפ השיק אתר אינטרנט שעוצב מחדש ולטענתו יחסוך למשלמי המיסים "כ-3 מיליון דולר בשנה".
"Who's That Girl" (בעברית: "מִי הַבַּחוּרָה הַזּוֹ") הוא סינגל של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך פסקול בעל אותו השם.
השיר יצא כסינגל הראשון מתוך הפסקול של הסרט "מי הנערה הזו?" אשר יצא בשנת 1987 ובו כיכבה מדונה עצמה.
השיר יצא ב-29 ביוני 1987, על ידי חברות התקליטים האחים וורנר וסייר רקורדס.
מאוחר יותר, יצא השיר בשנית בשנת 2009, כחלק מאלבום הלהיטים שהוציאה הזמרת: Celebration.
כאשר צילומי הסרט "מי הנערה הזו?" החלו, מדונה פנתה לפטריק לאונרד וביקשה ממנו ליצור שיר אשר משקף את אופי אישיותה בסרט.
לבקשתה, לאונרד יצא דמו של השיר עליו ביססה מדונה את מילות השיר אותם כתבה בעצמה.
תחילה, הסרט היה אמור להיקרא בשם "Slammer" ולכן גם השיר היה קרוי ככה אך מאוחר יותר שמו של הסרט התחלף לשמו הנוכחי וכך גם שם השיר.
השיר הולחן באמצעות מכשור וכלים כמו תופים ובס וכלים נוספים.
השיר שואב השראה מהתרבות ההיספנית אשר באה לידי ביטוי בשילוב של מילים בספרדית מתוך השיר וחזרה כפולה של משפטים אשר התאפיינה אז בשירה היספנית.
השיר הגיע למקום הראשון בארצות הברית ובכך הפך לשיר השישי של מדונה לעשות זאת.
בנוסף הוא הגיע למקום הראשון גם בממלכה המאוחדת, הולנד, קנדה, אירלנד ובלגיה.
השיר היה מועמד לפרס גראמי עבור "השיר הטוב ביותר מפסקול" ולפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "השיר המקורי הטוב ביותר".
הקליפ לשיר הציג את מדונה לא כדמותה בסרט אלא כאישה ספרדייה אשר מחפשת אוצר.
על מנת לקדם את השיר ביצעה אותו בסיבוב ההופעות שלה באותה שנה "Who's That Girl World Tour" ומאוחר יותר ביצעה אותו בסיבוב ההופעות שלה "Rebel Heart Tour" בפעם הראשונה מזה 28 שנים שבהן לא ביצעה את השיר בסיבובי ההופעות שלה.
במהלך השנים לשיר נעשו מחוות וגרסאות כיסוי רבות.
מקוםתאריםמכירותהממלכה המאוחדת (BPI)כסף380,000יפן (Oricon Charts)35,650צרפת (SNEP)זהב500,000
"White Horse" (בעברית: "סוּס לָבָן") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבום האולפן השני שלה, Fearless.
השיר יצא לאור ב-7 בדצמבר 2008, על ידי חברת התקליטים ביג משין רקורדס, כסינגל השני מתוך האלבום.
סוויפט כתבה את השיר עם ליז רוז והפיקה אותו עם נייתן צ'פמן.
מבחינה מוזיקלית, "White Horse" הוא שיר קאנטרי, בו יש דגש על קולה של סוויפט.
מבחינה לירית, הוא עוסק באחת ממערכות היחסים שלה במסגרתה היא מבינה שהבחור עימו היא נמצאת, לא מתאים לה.
כמו כן, עוסק השיר בנקודה בה מערכת היחסים השתנתה.
בנוסף לכך, הוא מכיל אזכורים לאגדות שונות ולארכיטיפ "האביר על הסוס הלבן".
"White Horse" ספג שבחים ביקורתיים רבים מטעם מבקרי המוזיקה, שטענו כי "באמצעותו, היא ממשיכה את דרכה של דולי פרטון".
בנוסף הוא הועמד לשני פרסי גראמי בקטגוריות "שיר הקאנטרי הטוב ביותר" ו"ביצוע סולו הקאנטרי הווקאלי הטוב ביותר – אישה".
השיר זכה להצלחה בעיקר בארצות הברית, כאשר הגיע למקום השני במצעד שירי הקאנטרי, וה-13 במצעד הבילבורד הוט 100. הקליפ שלו בוים על ידי טריי פנג'וי שביימה מספר קליפים נוספים של סוויפט קודם לכן.
בקליפ, נראית סוויפט כשהיא מסיימת את מערכת היחסים בשיחת טלפון ולאחר מכן נזכרת בזיכרונות ממנה.
את השיר קידמה במהלך סיבוב ההופעות שלה "Fearless Tour" שהחל בשנת 2009 והסתיים בשנה שלאחר מכן.
סוויפט החלה לכתוב את השיר שנה לפני יציאתו של Fearless.
הוא הושפע מאותו האדם ממנו שאבה השראה ל-"Love Story".
תחילה, כתבה את הבית הראשון שלו ולאחר מכן יצרה קשר עם ליז רוז שהייתה שותפה לכתיבת רוב השירים באלבום הבכורה שלה Taylor Swift (2006), וביקשה ממנה לסייע לה בהשלמתו.
בהמשך, השתיים נפגשו והשלימו את כתיבתו ב-45 דקות בלבד.
סוויפט טענה כי היא אף פעם לא ניהלה מערכת יחסים רומנטית עם האדם עליו כתבה את השיר.
בנוסף, טענה כי כתבה אותו לאחר שהבינה שהתפיסה שלה לגבי מי הוא "האביר על הסוס הלבן" הייתה שגויה.
היא סיפרה כי החלה לכתוב אותו ונסחפה לתוך כתיבתו.
הוא מתמקד בנקודה בה הבינה שלאחר הפרידה, היא צריכה להתרכז בהחלמה הרגשית שלה, תוך שתיארה אותו כשיר המתאר את "הרגע החגיגי של הפרידה" והצהירה : .
סוויפט גם התייחסה לדמיון בין שיר זה לבין "Love Story", בשל השימוש במושגים מעולם האגדות, ואמרה כי:
השיר לא תוכנן להיות חלק מאלבומה השני מכיוון שהאמינה שיש כבר מספיק שירים שעוסקים בנושא, ותכננה לכלול אותו ב-Speak Now.
עם זאת, צוות הניהול שלה קבע פגישה עם מפיקת "האנטומיה של גריי", בטסי בירס, ויוצרת הסדרה שונדה ריימס, על מנת לדון במוזיקה של סוויפט שתיכלל בסדרה.
כתוצאה מכך, היא ניגנה להם את השיר בגיטרה אקוסטית והשתיים התרשמו ואמרו כי ייווצר עם סוויפט קשר בהקדם.
לאחר מכן, ריימס ובריס אישרו כי השיר ינוגן בהתאם לצורכי הסדרה, וכתוצאה מכך סוויפט המשיכה לעבוד עליו עד שהוא היה מוכן.
בהמשך, הוא נשלח להפקת הסדרה ובעקבות כך החליטה לעשות בו שימוש גם באלבום.
לבסוף, הוא נכלל בפרק הפתיחה של העונה החמישית של הסדרה.
השיר הוא בלדת קאנטרי באורך של שלוש דקות ו-55 שניות והוא בעל קצב של 92 פעימות בדקה.
הוא נכתב בסולם של סי מז'ור ושירתה של סוויפט בשיר משתרעת על פני אוקטבה אחת, מאוקטבה G3 ועד אוקטבה A4. הוא מתקדם בקצב אקורדים של C5–F(add)2–Am7–F(add)2. אף על פי שמדובר בשיר קאנטרי, הפזמון שלו מושפע ממוזיקת פופ.
בנוסף לכך, ישנו בשיר שימוש בגיטרה אקוסטית, פסנתר קל וצ'לו.
ההפקה של השיר תואר כ"לא אינטנסיבית מדי ונותנת דגש על קולה של סוויפט".
המילים של השיר נכתבו בגוף ראשון, כאשר סוויפט עוסקת באירוע במערכת יחסים, שנראתה כמו אגדה בתחילתה, אך בהמשך התפרקה: "אני לא נסיכה, זו לא אגדה / אני לא זו שתטאטא את רגליה / תוביל אותה במעלה המדרגות".
בשיר, סוויפט מדברת על כאב והתפכחות, בפרספקטיבה של "אדם שנולד מחדש".
בהמשך, היא מסבירה כי עקב שברון הלב, היא בורחת מהעיירה הקטנה בה התגוררה.
חלק מהמבקרים ציינו את ההבדלים בין השיר הזה לסינגל הקודם שלה "Love Story", שהיה לו סוף טוב בניגוד לשיר הזה שבו הסוף הוא עצוב.
הווידאו קליפ של "White Horse" בוים על ידי טריי פנג'וי, שעבדה עם סוויפט על מרבית מהקליפים של שיריה שיצאו באותה העת.
סוויפט אמרה כי פנג'וי הייתה הבחירה הראשונה שלה לצלם את הקליפ מכיוון שהיא הבינה את הכיוון שהיא רוצה, תוך שהבינה כיצד להפוך את הקליפ לשונה מהקודמים שצולמו.
עלילת הקליפ הייתה אמורה להתמקד בבגידה עם זאת, מכיוון שהנושא הופיע בקליפ אחר של סוויפט, העלילה השתנתה אך לא נמחקה לחלוטין מכיוון שסוויפט הבינה שזה יהיה בלתי נמנע לכלול נושא זה ולכן, החליטה שנושאו יהיה לא מישהו שלא נאמנים לו, אלא משהו שלא נאמנים לו.
היא הסבירה את העלילה שלו ואמרה:
סוויפט בחרה בשחקן סטיבן קולטי לתפקיד הראשי בקליפ.
היא ראתה אותו לראשונה בתוכנית הרילאטי "לגונה ביץ'", שם חשבה שהוא "חמוד" ולאחר מכן בסדרה "מגרש ביתי" שם התרשמה מכישורי המשחק שלו.
בנוסף, אמרה שהוא נראה "מתוק וחביב" ולכן הוא יוצר רושם של אדם אמין שלעולם לא יבגוד בבת זוגו.
הקליפ צולם במשך יום אחד בינואר 2009 בנאשוויל, טנסי.
תחילה, צולמו הסצנות בהם השתיים משתעשעים ולאחר מכן צולמו שאר הסצנות.
ביום הצילומים ירד גשם כבד אך סוויפט אהבה את הרעיון, מכיוון שזה התאים לאווירה הקודרת של הקליפ.
הסצנות האחרונות בו היו קשות יותר עבורה מכיוון שהן היו כרוכות בבכי.
היא התקשתה לבכות מול סביבה גדולה של אנשים שכן, זה לא דבר אותו נהגה לעשות קודם לכן.
עם זאת, פנג'וי שהייתה גם שחקנית, עזרה לה להתמודד עם זה.
הוא נחשף לראשונה במהלך טקס פרסי הקאנטרי שהתקיים ב-7 בפברואר 2009.
הקליפ נפתח בצילומי תקריב על הפנים של השניים כאשר הם מדברים בשיחת וידאו.
הוא אומר לה את המשפט: "כל מה שאני רוצה זה אותך, את אוהבת אותי?" והיא עונה לו בחיוב ולאחר מכן הוא שואל אותה "תתני לי הזדמנות נוספת?".
לאחר מכן, הסצנה מתחלפת ורואים את סוויפט יושבת בביתה מול קמין בוער כשהיא נזכרת בחוויות שלה עם קולטי.
בסצנה הבאה, היא אוכלת ארוחת צהריים עם חברה (אותה מגלמת חברתה במציאות תי ספירס) ומקבלת ידיעה שקולטי בגד בה.
בהמשך, היא הולכת לביתו בלילה, ומבחינה באישה אחרת שיוצאת ממנו.
סוויפט נבהלת ובורחת, תוך שהסצנה מתחלפת לסצנה אחרת, בה רואים אותה ואת קולטי מדברים בשנית אך הפעם בטלפון.
בדומה לפעם הקודמת, קולטי שואל את סוויפט האם תתן לו הזדמנות נוספת אך היא מנתקת את הטלפון ובוכה.
נכון למרץ 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-150 מיליון צפיות ביוטיוב.
"White Horse" ספג שבחים ביקורתיים רבים מטעם מבקרי המוזיקה עם צאתו.
אוגוסט בראון מלוס אנג'לס טיימס השוותה את השיר ל-"Jolene" של דולי פרטון ואמרה שסוויפט ממשיכה את דרכה של פרטון.
ג'ונתן קיף ממגזין סלאנט כינה את השיר כ"בלדה מקסימה" ואמר כי זהו השיר הטוב ביותר מהאלבום.
עם זאת מתח ביקורת על מילותיו וטען שסוויפט "עושה שימוש בתמונה שחוקה וקלישאתית ולא משתמשת בה בשום דרך חדשה".
ג'וש לאב מווילג' ווייס אמר כי "חוכמה על-טבעית זורחת דרך המילים והנושא של השיר", ובנוסף ציין כי זהו השיר הטוב ביותר באלבום.
לוסי דייוויס מ-BBC טענה כי המילים בשיר חוזרות על עצמן ביחס לשירים אחרים באלבום והוסיפה שסוויפט עושה בהם שימוש חוזר.
מבקר מבילבורד כתב: "הסינגל השני מהתקליטור הנמכר ביותר של טיילור סוויפט הוא בלדה יפה ומאופקת, המציגה את מיומנות השירה שלה, בשילוב ליריקה מקסימה המאירה זרקור על שירתה החריפה".
בנוסף, שיבח את הפקת השיר וטען "שהיא הפכה את הביצועים הקוליים של סוויפט למוחשיים ורגשיים יותר".
בהמשך, אמר ש"השיר הוא מסוג השירים שכולם יכולים להזדהות איתו".
קייט קיפר מפייסט כינתה את השיר כאחד מהשירים הטובים ביותר של סוויפט.
שון דולי מ-About.com אמר שהוא חושב שהשיר הוא בין השירים הטובים באלבום.
בטקס פרסי גראמי ה-52 זכה "White Horse" בפרס "שיר הקאנטרי הטוב ביותר" ו"ביצוע סולו הקאנטרי הווקאלי הטוב ביותר – אישה".
השיר הגיע למקום ה-13 במצעד הבילבורד הוט 100 ביחד עם חמישה שירים נוספים של סוויפט, ובכך שברה שיא כאשר הפכה לאמן היחיד מלבד האנה מונטנה (מיילי סיירוס) שהכניס שישה שירים למצעד באותו השבוע.
אך שבוע שלאחר מכן הוא ירד למקום ה-56. בשבוע שלאחר מכן, הוא הצליח לעלות למקום ה-44 אך לא הצליח להיכנס לעשרים העליונים בחזרה.
בסך הכול שהה 22 שבועות במצעד.
הגעתו למקום ה-13 עזרה לסוויפט לשבור שיא נוסף כאשר הייתה לאמן היחיד שכל שירי האלבום שלו הצליחו להיכנס ל-40 העליונים במצעד.
נכון לנובמבר 2017, השיר נמכר בלמעלה מ-2 מיליון עותקים במדינה ובכך קיבל מעמד פלטינה כפולה.
במצעד שירי הקאנטרי השיר הגיע בשיאו למקום השני ובכך הפך לשיר השביעי של הזמרת להיכנס לעשירייה הפותחת במצעד.
הוא שהה במקום זה עוד שבוע נוסף ולאחר מכן ירד למקום השביעי.
בסך הכול שהה 20 שבועות במצעד זה.
בקנדה השיר פחות זכה להצלחה כאשר הגיע בשיאו למקום ה-43 בלבד בקנדה הוט 100, אם כי כן הצליח להגיע למעמד זהב במדינה.
גם באוסטרליה לא זכה להצלחה רבה כאשר הגיע למקום ה-41, ובבריטניה למקום ה-60.
שנה טקס פרס תוצאה מקור 2009 פרסי המוזיקה של SESAC נאשוויל פרסים מיוחדים לקידום נמרץ של שיר קאנטרי 2010פרסי BMI שירים זוכי פרסים ההוצאה לאור של השנה פרסי גראמי ביצוע סולו הקאנטרי הווקאלי הטוב ביותר – אישה שיר הקאנטרי הטוב ביותר
סוויפט הופיעה לראשונה עם השיר בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית 2008. לאחר מכן היא הופיעה שוב עם השיר בטקס פרסי גראמי ה-51 כאשר ביצעה את השיר יחד עם גרסת כיסוי לשיר "I'm Sorry" של ברנדה לי.
לאחר מכן היא המשיכה לקדם את השיר כאשר הופיעה איתו באירוע השנתי של ערוץ AOL, באירוע סטודיו 330 סשנס, בפסטיבל הקאנטרי השנתי של ארצות הברית לשנת 2009, בפסטיבל V, ובתוכנית הטלוויזיה "רוקדים עם כוכבים".
בנוסף לכך, הופיעה עם השיר לאורך כל סיבוב ההופעות השני שלה, "Fearless Tour" ובמספר הופעות בסיבובי הופעות נוספים שקיימה במרוצת השנים.
"White Horse" הוצג באצטדיון אליג'אנט בלאס וגאס ב-25 במרץ 2023. במהלך המופע בסידני שנערך ב-23 בפברואר 2024, סוויפט העלתה את סברינה קרפנטר לבמה, והשתיים ביצעו יחד מאשאפ של השירים "White Horse" ו-"Coney Island".
ב-19 באוקטובר, בשיר על הפסנתר, סוויפט ביצעה מחרוזת של "loml" מתוך The Tortured Poets Department ושל "White Horse".
מקוםתאריםמכירותאוסטרליה (ARIA)זהב35,000ארצות הברית (RIAA)פלטינה 2×2,000,000קנדה (Music Canada)זהב40,000סיכוםבכל העולם3,855,000 מכירות + הזרמת מדיה בלבד
(בעברית: סוס לבן (גרסתה של טיילור)) היא הקלטה חוזרת של "White Horse".
(בעברית: מי נמצא במשפחה?) הוא ספר ילדים של רוברט סקאץ' (Robert Skutch), שאיירה לאורה ניינחאס (Laura Nienhaus) ויצא לאור ב-1997. הספר מציג מגוון של משפחות לא מסורתיות, כולל בין-גזעיות, חד-הוריות ומשפחות להט"ביות.
הספר מדגיש במכוון שאף על פי שכל המשפחות שונות זו מזו, ישנה תמיד נורמה בהסדרים משפחתיים שונים ומגוונים.
הספר עמד במרכז מחלוקת במדינת מסצ'וסטס בארצות הברית, כאשר מספר הורים התנגדו לכך שילדיהם ייחשפו אליו בבית ספרם, בטענה כי הוא נועד לקדם "אג'נדה הומוסקסואלית".
ההורים דוד וטוניה פרקר הגישו תביעה נגד בית הספר הציבורי שבלקסינגטון, מסצ'וסטס כדי שילדיהם יהיו פטורים מקריאת הספר בכיתה.
בסופו של דבר, משפחת פרקר לא הצליחה בתביעתה, לאחר שבית המשפט לערעורים הראשון דחה לבסוף את התביעה, וציין כי .
בית המשפט העליון של ארצות הברית סירב לשמוע על המקרה הזה.
Who's That Girl (בעברית: "מי הנערה הזאת") הוא הפסקול הראשון של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה.
הפסקול יצא לאור ב-21 ביולי 1987, על ידי חברות התקליטים האחים וורנר וסייר רקורדס.
הפסקול נועד לקדם את הסרט "מי הנערה הזו?" (1987), אשר שמו נגזר ממנו.
הפסקול הגיע למקום השביעי במצעד הבילבורד 200.
כדי לקדם את הפסקול, יצאה מדונה ב-14 ביוני 1987, לסיבוב ההופעות השני שלה, "Who's That Girl World Tour", אשר הסתיים ב-6 בספטמבר 1987. סיבוב הופעות זה היה לסיבוב ההופעות הבינלאומי הראשון שלה, אשר במהלכו הופיעה בנוסף לצפון אמריקה, גם באסיה ואירופה.
מבחינה מוזיקלית וטכנית, סיבוב ההופעות כלל שילוב של פירוטכניקה ואביזרים על מנת להפוך את המופע לאטרקטיבי יותר.
"Who's That Girl" – יצא לאור ב-23 ביוני 1987, כסינגל הראשון והפותח מתוך הפסקול.
השיר הגיע למקום הראשון בארצות הברית ובכך הפך לשיר השישי של מדונה שעשה זאת.
בנוסף, הוא הגיע למקום הראשון גם בהממלכה המאוחדת, הולנד, קנדה, אירלנד ובלגיה.
"Causing a Commotion" – יצא לאור ב-25 באוגוסט 1987, כסינגל השני מתוך הפסקול.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום השני במצעד הבילבורד הוט 100, והראשון במצעד שירי הדאנס קלאב של בילבורד.
"The Look of Love" – יצא לאור ב-25 בנובמבר 1987, כסינגל השלישי והאחרון מתוך הפסקול.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום התשיעי במצעד הסינגלים הבריטי.
מקוםתאריםמכירותאוסטרליה (ARIA)זהב35,000ארצות הברית (RIAA)פלטינה1,000,000ברזיל (Pro-Música Brasil)זהב100,000בריטניה (BPI)פלטינה300,000גרמניה (BVMI)זהב250,000הולנד (NVPI)זהב50,000הונג קונג (IFPI Hong Kong)פלטינה20,000יפן (RIAJ)111,350ישראל (IFPI ISR)15,000ניו זילנד (RMNZ)זהב7,500ספרד (PROMUSICAE)פלטינה100,000צרפת (SNEP)פלטינה 2×600,000*סיכוםבכל העולם6,000,000* נתוני מכירות המבוססים על הסמכה בלבד.^ נתוני משלוחים המבוססים על הסמכה בלבד.
Who'd Have Known הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית לילי אלן, מתוך אלבומה השני, It's Not Me, It's You.
השיר יצא לאור ב-30 בנובמבר 2009, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-39 במצעד הסינגלים הבריטי.
השיר נכתב על ידי לילי אלן ביחד עם גארי בארלו, ג'ייסון אורנג', מארק אוון, הווארד דונלד, סטיב רובסון וגרג קורסטין והופק על ידי קורסטין גם כן.
בנוסף לכך, הקליפ של השיר צבר למעלה מ-7 מיליון צפיות.
Whitney Houston (בעברית: "ויטני יוסטון") הוא אלבום הבכורה של הזמרת האמריקאית, ויטני יוסטון.
האלבום יצא לאור ב-14 בפברואר 1985, על ידי חברת התקליטים ארסיטה רקורדס.
תחילה, האלבום זכה להצלחה בינונית אך בסוף אותה שנה החל לצבור הצלחה.
בסופו של דבר, בשנת 1986, הוא הגיע למקום הראשון בארצות הברית, שם שהה 14 שבועות.
בשנת 2012, מגזין הרולינג סטון ערך בשנית את רשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" ודירג את האלבום במקום ה-257. במהדורה הבאה של המגזין, שיצא בשנת 2020, האלבום דורג במקום ה-249 ברשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים".
מתוך האלבום יצאו 3 סינגלים אשר הגיעו למקום הראשון בארצות הברית: "Saving All My Love for You" ,"How Will I Know" ו-"Greatest Love of All" ובעקבות כך יוסטון הפכה לזמרת הראשונה שהצליחה להכניס 3 שירים מאלבום אחד למקום הראשון ולאמן הראשון אי פעם שאלבום בכורה שלו עשה זאת.
בנוסף לארצות הברית, האלבום הגיע למקום הראשון בעוד מדינות רבות ביניהם קנדה, אוסטרליה ונורווגיה ולמקום השני בבריטניה, גרמניה ושווייץ.
במרץ 1999 האלבום הגיע למכירות של 10 מיליון עותקים בארצות הברית ובכך קיבל מעמד יהלום וביולי אותה שנה הוא הגיע למכירות של 13 מיליון עותקים במדינה מה שהפך אותו לאלבום ה-25 הנמכר ביותר בתולדות המדינה ולבין האלבומים הנשיים הנמכרים ביותר במדינה.
נכון להיום מכירותיו עומדות על 22 מיליון עותקים בכל העולם.
האלבום היה מועמד ל-4 פרסי גראמי ביניהם בקטגוריות "אלבום השנה" ו"תקליט השנה" על "Greatest Love of All" ואף זכה בפרס "הביצוע הווקאלי הנשי הטוב ביותר בשיר פופ" על השיר "Saving All My Love for You".
בשנת 2003 האלבום דורג במקום ה-254 ברשימת "500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים" שנערכה על ידי מגזין רולינג סטון.
מגזין התרבות רולינג סטון דירג את האלבום ברשימת "100 אלבומי הבכורה הטובים ביותר בכל הזמנים" במקום ה-89.
Whitney Dancin' Special הוא המיני-אלבום\אלבום הרמיקס הראשון של הזמרת האמריקאית ויטני יוסטון.
המיני-אלבום יצא לאור ב-1 בנובמבר 1986 על ידי חברות התקליטים אריסטה רקורדס ו-BMG, וב-21 בינואר 1988 יצא מחדש.
עבור המיני-אלבום, נעשתה גרסת דאנס של הלהיט "How Will I Know" של יוסטון.
ביפן, הופץ המיני-אלבום כבר בנובמבר 1986, אך בהמשך, הוחלט להפיצו בשאר העולם.
הגרסה המחודשת יצאה לאור בשנת 1988, שנתיים מצאתו המקורית של המיני-אלבום ביפן.
בין היתר הופץ המיני-אלבום בפורמט של קלטת שמע בטורקיה.
המיני-אלבום הופק על ידי ג'רמיין ג'קסון, קאשיף ונראדה מיכאל וולדן.
Whitney הוא אלבומה השני של הזמרת ויטני יוסטון, אשר יצא לאור ב-2 ביולי 1987 על ידי אריסטה רקורדס בעקבות הצלחת אלבום הבכורה שלה.
האלבום המשיך לחזק את הצלחתה של יוסטון וזכה להצלחה אדירה גם הוא כאשר מכירותיו עומדות בכל העולם על 20 מיליון עותקים מתוכם 9.8 בארצות הברית, מה שזיכה אותו למעמד 9 פלטינות במדינה.
האלבום עלה על ציפיות של אנשים רבים והיה פופולרי לאחר יציאתו.
הוא הגיע בשבוע הכניסה הראשונה שלו למצעד האמריקאי למקום הראשון מה שהפך את יוסטון לאמנית הסולו היחידה באותה תקופה לעשות זאת ולאמן הסולו החמישי בסך הכל.
הוא שהה 11 שבועות במקום הראשון מה שהפך את יוסטון לאמן הנשי שצבר הכי הרבה שבועות במקום הראשון במצעד במהלך שנות ה-80. בשנת 1989 האלבום יצא לאור גם בגרמניה תחת חבר התקליטים אמיגה.
כל ארבעת הסינגלים הראשונים מהאלבום הצליחו להגיע למקום ה-1 בארצות הברית מה שהפך אותה לאמנית הראשונה בהיסטוריה שהצליחה להכניס 4 שירים מאלבום אחד למקום הראשון במדינה.
לאחר שהכניסה את השיר הרביעי מהאלבום למקום הראשון ליוסטון היו כבר 7 שירים במקום הראשון במדינה מה שהפך אותה לאמן השלישי עם הכי הרבה שירים במקום הראשון במדינה ולאמנית הנשית עם הכי הרבה שירים.
בנוסף להצלחתה בארצות הברית האלבום וגם הסינגל הראשון מתוכו הגיעו לראש המצעדים של בריטניה, קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד ובחלק ממדינות אירופה.
האלבום היה מועמד ל-3 פרסי גראמי ביניהם בפרס "אלבום השנה", בעוד השיר "" זכה בפרס גראמי השני שלה בקטגוריית "הביצוע הווקאלי הנשי הטוב ביותר בשיר פופ".
בשנת 1992, האלבום יצאה במהדורה מחודשת ביחד עם הפסקול The Bodyguard: Original Soundtrack Album, בו ויטני לקחה חלק.
"Who's Laughing Now" (בעברית: "מי צוחק עכשיו") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית אווה מקס.
השיר יצא לאור ב-30 ביולי 2020, כסינגל השישי מתוך האלבום Heaven & Hell, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
השיר נכתב על ידי אווה מקס, מאנס רוגנברג, נוני באו, לינוס ויקלונד, מדיסון לאב, סירקט והופק על ידי לינוס ויקלונד, סירקט.
ב-28 במאי 2020, העלתה מקס בחשבונות המדיה חברתית שלה סרטון ותמונה וכתבה "אתם חושבים שאתם יודעים מה הלאה?", יממה לאחר מכן חשפה את העטיפה ותאריך צאתו של הסינגל.
בעקבות רצח ג'ורג' פלויד, החליטה מקס לדחות את צאת הסינגל אשר היה צפוי לצאת ב-2 ביוני.
ב-14 ביוני, הודיעה שתוציא את הסינגל ב-25 ביוני.
ב-17 ביוני, דחתה שוב מקס את הסינגל.
ב-27 ביולי, הודיעה ברשתות החברתיות כי השיר יצא ב-30 ביולי.
עטיפת הסינגל מציגה את מקס טופלס עומדת במקום מול רקע בוער.
השיר נכתב בכוונה על ידי מקס כשיר המשך לסינגל שלה משנת 2018, "Sweet but Psycho".
מילות השיר מתארות ילדה שעוברת גזלות דעת ויוצרות אנלוגיה בין החוויה של הילדה לחוויה של מקס עצמה בתעשיית המוזיקה.
היא סיכמה את השיר במילות "בעצם אומרת לכולם פשוט להזדיין".
הווידאו קליפ הרשמי לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של אווה מקס ב-30 ביולי 2020. בקליפ ניתן לראות את מקס מתוארת כאדם המבקש לנקום את נקמתה לאחר שפוטרה על ידי מנהלה ורומתה על ידי בן זוגה.
היא נראית רוקדת במשרד הרוס ושוברת מכונית עם לום, לפני שהיא משתחררת מבית חולים פסיכיאטרי כשהיא קשורה במעיל משוגעים.
מקס סיפרה כי כתבה את עלילת הווידאו קליפ, אותה בה היא החליטה לשלב כמה דמויות נשיות כנגד כוח העבודה התאגידי שנשלט על ידי גברים.
דמות אחת המוצגת על ידי מקס היא זוכה להתעללות על ידי רופאה ונהפכת ל"פסיכו", ואילו באחרת היו כלי נגינה המופיעים מראשה, כשהיא במקביל חווה ביקורות שליליות על ידי מנהלי המוזיקה.
מדינה תאריך יציאה פורמט גרסה חברת תקליטים מקור עולם30 ביולי 2020 הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתגרסה מקורית אטלנטיק12 באוגוסט 2020רמיקסים
"Whistle" (בעברית: "לִשְׁרוֹק" או "שְׁרִיקָה") הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת בנות הקיי-פופ הדרום קוריאנית בלאקפינק, מתוך הסינגל אלבום הראשון שלה, Square One.
השיר נכתב והופק על ידי טדי פארק ובקו בום.
בפחות מ-24 שעות, צבר הקליפ למעלה מ-2.9 מיליון צפיות, מה שהופך אותו לאחד מהקליפים הראשונים של הלהקה שהצליחו לעשות זאת.
נכון לפברואר 2024, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-881 מיליון צפיות.
Whitney Houston Live: Her Greatest Performances (בעברית: ויטני יוסטון לייב: ההופעות הטובות ביותר שלה) הוא אלבום הופעה חיה של הזמרת ויטני יוסטון אשר יצא לאחר מותה של הזמרת בתאריך ה-10 בנובמבר 2014 על ידי חברת הבת של סוני מיוזיק: Legacy Recordings.
האלבום מכיל אוסף של הופעות חיות מכל הקריירה של הזמרת.
האלבום מחולק לשני חלקים כאשר החלק הראשון הוא תקליטור המכיל את כל הביצועים באודיו והחלק השני הוא DVD המגיל את ההופעות עצמן.
האלבום הגיע למקום ה-19 בארצות הברית ומכר בשבוע הראשון ליציאתו 22 אלף עותקים.
בנוסף הוא גם דורג במקום הראשון במצעד אלבומי ה-R&B ובמקום השני במצעד אלבומי ה-R&B וההיפ-הופ.
נכון להיום 30% ממכירות האלבום הם מכירות דיגיטליות מה שהפך את האלבום הראשון של יוסטון להגיע להישג זה.
ב-2015 האלבום נכנס מחדש למצעד האמריקאי למקום ה-184.
עם שחרורו האלבום זכה לביקורות חיוביות רבות ולשבחים.
ג'ים פרבר מאתר NYDAILYNEWS העניק לאלבום ציון של 5 כוכבים מתוך 5. עיתון "Buffalo News" גם העניק ציון גבוה לאלבום כאשר נתן לו ציון של 4 כוכבים מתוך 5. אתר "AllMusic" העניק לאלבום ציון של 3 וחצי כוכבים מתוך 5 ועיתון "Newsday" נתן לאלבום את הציון "A".
Whitney: The Greatest Hits (בעברית: ויטני: אוסף הלהיטים) הוא אלבום אוסף של הזמרת ויטני יוסטון אשר יצא ב-16 במאי 2000. האלבום מחולק לשני דיסקים כאשר הדיסק הראשון מכיל בלדות ואילו הדיסק השני מכיל שירי אפ-טמפו ורמיקסים.
האלבום כלל 3 שירים חדשים:
כולם יצאו כסינגלים מהאלבום ביחד עם השיר "If I Told You That", שיצא בגרסה מחודשת כדואט עם הזמר ג'ורג' מייקל.
האלבום פותח במשך כמה שנים.
עוד בשנת 1995 מגזין בילבורד הודיע כי יוסטון צפויה להוציא אלבום אוסף אשר צפוי לצאת באוקטובר אותה שנה.
בשנת 1996 בילבורד שוב הצהירו שהאלבום צפוי לצאת בסתיו אותה שנה.
בשנת 1997 שוב דובר על יציאתו של האלבום אך הפעם גם יוסטון עצמה דיברה על האלבום וציינה כי היא עובדת עליו עם קלייב דייב ושהמטרה שלהם הוא לעשות את אלבום הלהיטים הכי גדול שלה עד כה.
עם יציאתו, האלבום זכה להצלחה רבה ולביקורות חיוביות אם כי חלק מהמבקרים מתחו ביקורת על הרמיקסים שבדיסק השני.
מבחינה מסחרית האלבום זכה להצלחה רבה כאשר דורג במקום ה-2 באירופה, במקום ה-5 בארצות הברית, במקום ה-3 באוסטרליה וביפן, במקום ה-4 בקנדה ובמקום ה-9 בניו זילנד.
בארצות הברית הוא מכר 2.5 מיליון עותקים נקיים אך מפני שהוא הגיל שני דיסקים הוא זוכה במעמד של 5 פלטינות.
גם בבריטניה האלבום הגיע למעמד 5 פלטינות, ביפן הגיע למעמד 3 פלטינות, באוסטרליה הגיע למעמד פלטינה כפולה ובבלגיה, קנדה, גרמניה, הולנד, פורטוגל, ספרד, שוודיה ושווייץ הגיע למעמד פלטינה.
סך הכל מכר האלבום 3 מיליון עותקים באירופה.
עם מותה של יוסטון ב-2012 מכירות האלבום עלו והוא דורג מחדש במספר מצעדים בעולם.
בארצות הברית הוא שבר את מיקום השיא שלו והגיע למקום ה-2 ואף נכנס למקום ה-18 במצעד סוף השנה האמריקאי.
בנוסף הוא גם נכנס מחדש למצעדים של מדינות כמו בריטניה, אוסטרליה וקרואטיה.
בארגנטינה האלבום דורג לראשונה במדינה, במקום ה-9. ב-2015 האלבום דורג שוב בארצות הברית, במקום ה-133.
בנוסף למהדורה הרגילה של האלבום בארצות הברית יצאה גרסה מוגבלת על גבי תקליט הכוללת גרסאות רמיקס נוספות תחת הכותרת Whitney: The Unreleased Mixes.
מהדורה זו הייתה זמינה ברשת החנויות "Circuit City".
ביוני 2006 גרסה זו הייתה זמינה בחנויות הדיגיטליות בשם "".
בינואר 2011 האלבום הופץ מחדש באירופה, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד בשם "The Essential Whitney Houston" עם עטיפה שונה, כחלק מפרויקט מיוחד של סוני מיוזיק.
מהדורה זו נכנסה מחדש למצעדים רבים בעולם עם מותה של יוסטון ודורג מחדש מדי שנה ביום השנה למותה שמצעדים אלו.
העטיפה לאלבום צולמה על ידי הצלם הידוע דייוויד לה-שאפל.
White Rabbit היא מסעדה במוסקבה, שנפתחה על ידי המסעדן בוריס זרקוב והפכה לפרויקט הדגל של White Rabbit Family שהוקמה על ידיו.
מאז 2015 White Rabbit נכלל בין 50 המסעדות הטובות בעולם, המורכב מדי שנה על ידי המגזין הבריטי Restaurant וחברי המושבעים של The World's 50 Best Restaurants Academy.
בסוף 2019 המסעדה דורגה במקום ה-13 בדירוג העולמי.
המטבח הרוסי העכשווי מבוסס על תוצרת מקומית עונתית.
ולדימיר מוחין יוצא באופן קבוע למשלחות גסטרונומיות ומביא מוצרים ייחודיים: כמהין קרים, רפטות יאלטה, דבש ערמונים, במבוק כבוש, חלב איילים.
על בסיסם נוצר תפריט טעימות חדש בכל עונה.
אחת מערכות הטעימות האחרונות "קדימה אל העבר" מבוססת על אנדרטת הספרות הרוסית מהמאה ה-16 "דומוסטרוי" ומשחזרת את טעמו של המטבח הרוסי לפני תקופת ההשפעה האירופית.
"Whitey on the Moon" (בתרגום חופשי לעברית: "אדם לבן על הירח") הוא שיר בסגנון ספוקן וורד של גיל סקוט-הרון, שפורסם בשנת 1970, מעט לאחר הנחיתה הראשונה על הירח.
השיר שוחרר באלבום הבכורה של סקוט-הרון Small Talk at 125th and Lenox .
השיר מבקר את הפער העצום בין הנחתת האדם (הלבן) על הירח, תוך שימוש בקדמה טכנולוגית מפוארת, ותוך השקעת מילארדי דולרים; לבין עוני, חובות, ושוליות חברתית, אצל האוכלוסייה השחורה בארצות הברית, והיעדר התייחסות ממשלתית כלפיה.
השיר הוצג באופן בולט בסרט הביוגרפי על ניל ארמסטרונג, "האדם הראשון" (2018).
גיל סקוט-הרון הסביר כי קיבל השראה לכתוב את השיר בהצהרה של הסופר והפעיל אלדריג' קליבר, שטען כי תוכנית החלל מסיחה את דעתה של ארצות הברית מבעיות פנימיות.
סקוט-הרון כתב את השיר בקיץ שלפני הפצתו.
אמו של סקוט-הרון הציעה את הפזמון ואת קו הסגירה.
השיר הופץ כרצועה #9 באלבום הבכורה של סקוט-הרון משנת 1970, Small Talk at 125th and Lenox , סקוט-הרון מדבר בשיר, לצד ליווי תופים מסוג שהיה מקובל בשירת הרחוב.
השיר קצר ביותר, אורכו פחות משתי דקות.
למרות שהאלבום תואר לעיתים קרובות כהקלטה חיה במועדון לילה בניו יורק, הוא הוקלט למעשה באולפן.
השיר מספר את על נל, אחותו של היוצר והמבצע סקוט-הרון, שננשכת על ידי חולדה בו בזמן שבו ניל ארמסטרונג נוחת על הירח.
לאחר מכן הוא מתאר את החוב הרפואי שנוצר עקב הטיפול בה, וכן את עלות המחיה היקרה, היעדר המשאבים, הקושי לשרוד, והיעדר התייחסות ממשלתית, כל זאת בעוד האדם הלבן על הירח.
השיר מסתיים בהבטחה סרקסטית שכאשר יגיעו החשבונות הבאים, סקוט-הרון ישלח אותם ב"דואר אוויר מיוחד לאדם הלבן על הירח".
השורות הראשונות של השיר מתחילות כך:
חולדה נשכה את אחותי נל.
אני לא יכול לשלם את החשבון הרפואי.
בעוד עשר שנים עדיין אשלם.
בשנת 1968, הוכרזו כל צורות ההפרדה הגזעית הוכרזו כלא חוקתיות על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
עד אז, הייתה הפרדה גזעית רשמית וחוקית בבתי הספר, עסקים, צבא ארצות הברית, שירותים אזרחיים ובממשלה.
זאת בנוסף לשירותים ציבוריים נפרדים, ברזיות מים נפרדות ועוד.
למרות מדיניות נפרד אבל שווה, בפועל לא היה תקצוב שווה לאוכלוסייה האפרו-אמריקאית, שהופלתה הן על ידי האוכלוסייה הלבנה והן על ידי גורמי ממשל.
האפליה החוקית בוטלה, אך בפועל נדרשו עוד עשורים להדבקת הפער הגדול בין מעמד הביניים לבין אוכלוסיות השוליים בארצות הברית.
בשנת 1969, השנה בה נחת האדם על הירח, עדיין הייתה בארצות הברית אפליה נרחבת כלפי האוכלוסייה האפרו-אמריקאית.
ההפרדה הגזעית המוסדית הסתיימה, כפרקטיקה רשמית, זה עתה, באמצעות מאבקם של פעילים בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית כגון רוזה פארקס ומרטין לותר קינג.
ב-16 ביולי 1969, ערב שיגור החללית אפולו 11, נערכה הפגנת מחאה של התנועה לזכויות האזרח ליד השער המערבי של מרכז החלל קנדי בה נכחו 25 משפחות שחורות עניות וארבע פרדות מטונפות שמשכו שני קרונות רעועים.
ראלף אברנתי, נציג התנועה, הסביר לתקשורת שאין הוא מוחה נגד שיגור החללית, אלא מטיל ספק במה שכינה "סדר העדיפויות הלאומי המעוות", שהותיר חמישית מהאזרחים ללא מזון, בגדים ומגורים.
"אני רוצה שהמדענים והמהנדסים של נאס"א ינצלו את כישוריהם להתמודד עם הבעיות הקיימות כיום בחברה", אמר.
השיר תואר כממחיש אפרו-פוטוריזם וכ"מחשבה חברתית שחורה הנוגעת ל"תרבות, טכנולוגיה ודברים הבאים".
השיר מותח ביקורת על תוכנית החלל האמריקאית, על ידי שימוש רב ללא כל פרופורציה, במיליארדי דולרים מכספי הממשלה לתוכנית החלל, בעוד אין השקעה או התייחסות ממשלתית מספקת לאוכלוסיית האמריקאים השחורים.
השיר מזהה את ההזנחה מצד הממשלה כסיבת העוני, טיעון שהושמע גם משיר מרווין גיי משנת 1971 Blues City City (Make Me Wanna Holler), ובה נחקר מי נהנה מתוכנית החלל.
הקשר שרומז סקוט-הרון בין קפיטליזם בארצות הברית לעוני, הרס סביבתי, ומיליטריזם היו נושאים שנמצאו גם ביצירות אחרות שלו.
במהלך שנות השבעים, התפישה שהמדינה מוציאה יותר מדי על תוכנית החלל שלה הייתה נפוצה בארצות הברית, והייתה משותפת אף לפוליטיקאים כולל הנשיא ריצ'רד ניקסון.
ביקורת זו על תוכנית החלל תוארה על ידי המבקרים כמי שמגיעה לתמצית שלה ב"Whitey on the Moon.
בכתבה שפורסמה בכתב העט לפרשנות ספרותית ותרבותית האטלנטיק לאחר מותו של סקוט-הרון בשנת 2011, כותב המבקר אלכסיס מדריגל, כי "השיר הוציא את טיסות החלל מהתחום המופשט, האוניברסלי שבו אנו רוצים למקם את הישגינו הטכניים".
מדריגל מוסיף כי השיר העלה שאלות לגבי "איזו אמריקה" קיבלה את "תהילת הנחיתה של הירח", ועל חשבון מי באו העלויות הגבוהות של הצבת "לבן על הירח".
ביוגרפיה של סקוט-הרון משנת 2014 תיארה את "ווייטי על הירח" כ"פנינה של שיר פרוזה "שהתקבל בצורה ביקורתית, וכי זו הייתה נקודת נגד חזקה לסיקור המעריץ והנפעם על הנחיתה על הירח.
הסרט האדם הראשון (2018), סרט ביוגרפי אודות ניל ארמסטרונג, מציג באופן בולט את היצירה "לבן על הירח".
הבמאי דמיאן שאזל והסופר ג'וש זינגר ביקשו להציג את הרגשות המורכבות ביחס לתוכנית, ואת עמדת המתנגדים לה, הנובעת מביקורת חברתית.