tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מפקדי המחלקות הם קצינים בדרגת אלוף-משנה.
כל מחלקה מורכבת ממספר ענפים שבראשם עומד קצין בדרגת סגן אלוף.
צפון: בצמוד לצומת גולני - "נטפים".
מרכז: צמוד לצומת שוהם - בית נבאללה.
דרום: צמוד לרהט וקיבוץ משמר הנגב.
בשגרה, המהלך נועד להוביל לייעול תהליכי העבודה בהיבטים הבאים:
מפקדה אחודה אשר תיתן מענה הספקתי מלא לכלל יחידות צה"ל.
סינרגיה ואופטימיזציה של תהליכי החסנה בראייה רב-זרועית.
פתרונות החסנה חדשניים ומתקדמים המותאמים למאפייני הפריטים.
ניפוק בדחיפה ומענה ליחידות הקצה מכתובת אחת במרחב.
שליטה ובקרה מבוססות מערכת מידע ERP לניהול ולמיצוי אופטימלי של משאבים.
תשתיות טכנולוגיות מתקדמות ואמצעי שינוע, ליקוט והחסנה מהחדישים בתעשייה.
פרויקט המרה"ס צפוי לשרת אינטרסים לאומיים:
הקמתו בפריפריה תתרום לפינוי קרקעות ממרכזי ההתיישבות במרכז הארץ.
הקמתו בשיטת PFI עשויה להביא לגידול בפעילות הכלכלית ותתרום לפיתוח תעסוקה בפריפריה.
חידושים טכנולוגיים עשויים להוביל להתפתחות אזורית משמעותית.
בחירום, אמורה היעילות המבצעית של צה"ל להשתפר כתוצאה משיפור ברציפות ההספקה.
יכולת גיבוי הדדית בין בסיסי ההספקה
יכולת מרכזי ההחסנה להכיל ולנהל היקפי תנועה גדולים
יכולת שליטה ובקרה על המלאים בזמן אמת
מתחם כניסה ויציאה משותף המצויד במערכות אבטחה חדשניות מתקדמות
נס היחידה זהה לתג, ונחשף לראשונה בטקס הקמת היחידה, בו פורט על רעיון ומרכיבי התג:
מפקדי מרכז הספקה המטכ"לי לדורתיהם
שםתקופת כהונה כמפקד מרכז ההספקה המט"כליהערות תא"ל מירב בריקמן 2019–2022 מפקדת המרה"ס הראשונה.תא"ל שגיב שרביט2022–2025מפקד המרה"ס במלחמת חרבות ברזל.תא"ל חוגי נחום2025-כיום
מרכז הזוחלים המדברי הוא גן זואולוגי במדרשת שדה בוקר ובו אוסף של זוחלי ארץ ישראל בדגש על זוחלי הנגב.
המרכז הוקם בשנות ה-70 על ידי צוות מדריכי בית ספר שדה שדה בוקר, ועבר שיפוץ כללי בשנות ה-90.
המרכז הוקם למטרות חינוכיות-לימודיות על מנת לאפשר לקהל הרחב לפגוש ולשמוע הסברים על זוחלי ישראל תוך דגש על חשיבותם למערכת האקולוגית והצורך בשימורם.
רוב בעלי החיים במרכז מוגנים, ונדרש רישיון מיוחד כדי לגדלם.
רוב בעלי החיים הנמצאים באוסף אינם יכולים לחיות בטבע מסיבות שונות, ולכן משמשים בתצוגה חינוכית.
בנוסף לזוחלים כולל המרכז גם עקרבים, חדר פוחלצים ואוסף חרקים וגולגולות.
מרכז החדשנות "סקולקובו" (בשנים 2011-2010, לעיתים קרובות תואר בתור "עמק הסיליקון הרוסי") הוא מרכז במוסקבה שנועד לאגד חברות בתחום החדשנות הטכנולוגית במתחם אחד לפיתוח ומסחור של טכנולוגיות חדשות.
המרכז שוכן סמוך לכביש הטבעת של מוסקבה.
המתחם יספק תנאים כלכליים מיוחדים לחברות הפועלות בענפי העדיפות של המודרניזציה של הכלכלה הרוסית: טלקומוניקציה, חלל, טכנולוגיה ביו-רפואית, יעילות אנרגיה, טכנולוגיית מידע וטכנולוגיה גרעינית.
למנהל המדעי של המתחם מונה פרס נובל ז'ורס אלפרוב.
המתחם נבנה לצורך מתן מעמד מיוחד ותנאים כלכליים מקלים לחברות הפועלות באזור בתחום התקשורת והחלל, ביו-טכנולוגיות, התייעלות אנרגטית, טכנולוגיות מידע וטכנולוגיה גרעינית.
החוק הפדרלי מס' 244 "אודות מרכז ההשקעות 'סקולקובו'" נחתם על ידי נשיא הפדרציה הרוסית דמיטרי מדבדב ב-28 בספטמבר 2010 ואשרר, איפוא, את הקמת מרכז זה.
המרכז מהווה חלק מעיר מתוכננת וכולל גם מכוני מחקר ולימוד כמו אוניברסיטת סקולקובו הפתוחה ומכון סקולקובו למדע וטכנולוגיה, המימון מגיע מהתקציב הפדרלי של רוסיה (פיתוח תשתיות כולל תשתיות מדעיות).
תשתיות מסחריות וכמה מתקנים חברתיים, ימומנו במסגרת מערכת המימון המשותף של המדינה והעסקים הרוסים.הקמפוס תוכנן על ידי משרד האדריכלים השווייצרי 'הרצוג ודה מרון', לצד אדריכלים נוספים שלקחו חלק בפרויקט, כגון דייוויד אדג'יה שתכנן את הטכנופארק.
בשנת 2020 המרכז עבר לניהול VEB.
מרכז ההצלה הוא ארגון המזוהה עם העדה החרדית שהוקם בשנת 2015 ופועל למניעת גיוס חרדים לצה"ל.
לטענת מקימי הארגון הגיוס הוא בגדר יהרג ואל יעבור והוא מכנה את פעילותו "הצלת נשמות משמד".
הארגון עורך פעילות הסברה ומפעיל עמדות קבועות מחוץ ללשכות הגיוס בתל השומר, בירושלים ועוד, במטרה לעודד חרדים לא להתגייס ולהעניק להם הדרכה משפטית בעניין.
בשנת 2014 חוקקה הכנסת את התיקון לחוק הגיוס, לאחר שבג"ץ פסל את חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם.
בתיקון, כמו בהחלטות ממשלה קודמות, הוגדרו יעדי גיוס שנתיים של אלפי בוגרי חינוך חרדי, במספרים גדלים, במטרה לגייס לצה"ל חרדים רבים באופן הדרגתי.
לפי תפישת הארגון גיוס חרדים לצבא, גברים ונשים, הוא בגדר יהרג ואל יעבור.
מרכז הארגון בשכונת מאה שערים בירושלים.
ע"פ נתוני המרכז, עד כה נעזרו בו אלפי חרדים לצורך קבלת מעמד 'בני ישיבה', לאחר שזה הוסר מהם או לא הוענק להם.
הארגון עומד בקשר עם עורכי דין ומשלם להם כדי שיסייעו לפונים אליו להימנע משירות בצה"ל.
עורכי הדין מגישים עבורו עתירות לבג"ץ בנושאים אלה.
לאחר שבג"ץ ביטל את התיקון לחוק הגיוס ב-12 בספטמבר 2017, עתר הארגון לבג"ץ בטענה שצה"ל אינו יכול לגייס את מי שלא התייצבו בלשכות הגיוס, בשוגג או במכוון, וצה"ל לא פעל לגייסם במשך שנתיים.
בספטמבר 2018 דחה בג"ץ את בקשת המדינה להחליט בעניין, ובכך הקפיא למעשה את גיוסם של חרדים מקבוצה זו עד לחקיקת חוק גיוס חדש.
הארגון מפעיל פרסום והסברה בערים החרדיות וכן מטה מתנדבים ומתנדבות המוצבים באופן קבוע מול לשכות הגיוס.
בין התומכים הבולטים של הארגון: גאב"ד העדה החרדית הרב יצחק טוביה וייס והרב יעקב מאיר שכטר מחסידות ברסלב.
מרכז ההצלה מפעיל את איחוד הישיבות, עמותה המאגדת ישיבות מחוגי "היישוב הישן" וקהילות העדה החרדית, ומייצגת אותם מול שלטונות צה"ל, כחלופה לוועד הישיבות, שאותו רואים אנשי הארגון כמשתף פעולה של הצבא.
באוגוסט 2017 פשטה משטרת ישראל על משרדי הארגון במאה שערים, בחשד שפעיליו מעורבים בפעילות בלתי חוקית.
רבים מתומכי הארגון התקבצו למקום וניסו למנוע את כניסת השוטרים תוך הפרות סדר.
חלקם נעצרו ונגד אחרים הוגשו כתבי אישום.
פעילות המשטרה סוקרה בהרחבה בעיתוני העדה החרדית וחסידות סאטמר, שטענו כי המשטרה נהגה באלימות כלפי אנשי הארגון ותושבי השכונה.
הארגון טען כי מדובר ברדיפה פוליטית משום שהוא מסייע לחרדים לשמור על זכותם שלא להתגייס, בניגוד ליעדי הממשלה.
מרכז החלל הלאומי הוא מוזיאון ומשאב חינוכי המכסה את תחומי מדעי החלל והאסטרונומיה, יחד עם תוכנית לחקר חלל בשיתוף עם אוניברסיטת לסטר.
ממוקם בצד הצפוני של העיר לסטר, אנגליה, בסמוך לנהר סור.
רבים מהתערוכות, כולל רקטות זקופות, שוכנים במגדל עם תומכי פלדה מינימליים וחיפוי שקוף למחצה שהפך לאחד מציוני הדרך המוכרים ביותר של לסטר.
הבניין תוכנן על ידי ניקולס גרימשו ונפתח לקהל ב-30 ביוני 2001. המגדל מתנשא לגובה 42 מטרים.
מרכז ההתעמלות אריאקה (ביפנית: 有明体操競技場) הוא אולם ספורט הממוקם במחוז אריאקה שבטוקיו, יפן.
האולם נחנך בשנת 2019, על-מנת לארח את תחרויות ההתעמלות באולימפיאדת טוקיו (2020).
אזור מרכז הודו (בהינדי: मध्य भारत) כולל שתיים ממדינות הודו: מאדהיה פרדש וצ'האטיסגאר.
ערים בולטות באזור מרכז הודו כוללות בין היתר את אינדור (העיר הגדולה ביותר באזור מרכז הודו), רייפור, בופאל, גוואליור, אגרה, דהראדון, ולאקנאו.
אזור מרכז הודו חולק מאפיינים לשוניים ותרבותיים רבים עם אזור צפון הודו, כולל הדומיננטיות של השפה ההינדית.
מרכז החלל אוצ'ינורה (ביפנית: 内之浦宇宙空間観測所, Uchinoura Uchū Kūkan Kansokusho), הוא נמל החלל שממוקם ביפן במחוז קגושימה.
המתקן נמצא בניהול של סוכנות החלל היפנית.
המרכז הוקם בשנת 1962 במטרה לשגר טילים לחלל.
תחילה היו שיגורים לטיסה תת-מסלולית ובהתאם לפיתוח המשגרים החלו שיגורים לחלל.
בשנת 1964 הוא הפך להיות חלק של מכון לחקר החלל ISAS של אוניברסיטת טוקיו.
בשנת 1981 המרכז הפך ליחידה עצמאית ונקרא "מרכז החלל קגושימה".
לאחר הקמת סוכנות החלל היפנית הוא הפך להיות חלק ממנה ופועל תחת השם הנוכחי.
השיגור הראשון לחלל בוצע בשנת 1966 אך נכשל.
לאחר מספר ניסיונות בשנת 1970 שוגר הלוויין היפני הראשון.
פיתוח משגרים והקמת כני שיגור אפשרו להרחיב את השימוש במרכז.
כיום הוא כולל חמש כני שיגור למשגרים שונים שפותחו ביפן אך רק חלק מהם פעילים.
בסך הכול שוגרו מהמרכז כ-400 טילים עם כמה עשרות לוויינים.
כיום, בשנת 2022 המרכז מנוצל לשיגור חלליות עם משגר מדגם "אפסילון".
במתחם נבנו מרכזי תקשורת מתקדמים בעלי אנטנות של 20 מ' ו-30 מ'.
כן שיגור זמני – היה פעיל בשנת 1962 בוצעו 2 שיגורים.
כיום מותאם לשיגורי משגר "אפסילון".
מרכז החלל אלקנטרה (בפורטוגזית: Centro Espacial de Alcântara – בקיצור CEA) הוא נמל חלל המשרת את סוכנות החלל הברזילאית לשיגורי החלל שלה.
הנמל ממוקם במרניאו על חופי האוקיינוס האטלנטי.
קרבתו לקו המשווה נותנת לאתר יתרון כלכלי משמעותי בשיגור.
בניית האתר החלה בשנת 1982 ובשנת 1990 בוצע שיגור ראשון לטיסה תת-מסלולית.
באותה תקופה האתר היה באחריות חיל האוויר הברזילאי.
לאחר הקמת סוכנות החלל הברזילאית האתר עבר לאחריות הסוכנות.
במקביל לשיגורים לטיסה תת-מסלולית בוצעו שיגורי לוויינים תוך שימוש במשגר מתוצרת ברזיל.
השיגור הראשון בוצע בשנת 1997 ונכשל.
בהמשך בוצעו ניסיונות נוספות אך ללא הצלחה.
פיצוץ של משגר בניסיון שיגור בשנת 2003 גרם למוות של 21 אנשי האתר.
היו ניסיונות להגיע לשיגורים תוך שימוש במשגרים ציקלון האוקראינית, שביט הישראלית ופרוטון הרוסית.
בשנת 2023 היה מתוכנן שיגור של Launcher One של Virgin Orbit אך לאור פשיטת רגל של החברה הוא הוקפא.
לשנת 2025 מתוכנן שיגור ראשון בעזרת משגר ברזילאי חדש מדגם VLM.
האתר מותאם להקמת 9 כני שיגור, לפי שעה קיימים:
VLS - מותאם לשיגור משגר מתוצרת ברזיל.
MRL - מותאם לשיגור לטיסה תת-מסלולית.
כללי - מותאם לשיגור משגרים עד 10 טון.
Innospace - מיועד למשגר מתוצרת קוריאה הדרומית.
שיגור ראשון לטיסה תת-מסלולית בוצע במרץ 2023.
מרכז ההרג הנציונל-סוציאליסטי בהרטהיים היה מתקן הרג נאצי שהיה מעורב בתוכנית הנאצית "תוכנית T4 - אותנסיה", שבה נרצחו באופן שיטתי בגז רעיל גרמנים שנחשבו בלתי כשירים נפשית או פיזית.
לעיתים קרובות חולים אלה הועברו ממתקני הרג אחרים כמו מרפאת אם שפיגלגרונד (Am Spiegelgrund) בווינה.
בתחילה הייתה זו תוכנית "המתת חסד בלתי התנדבותית" שהייתה מותרת על פי החוק, לכאורה כדי לאפשר הרג חוקי וללא כאב של חולים חשוכי מרפא, אך רציחות אלו נמשכו גם לאחר ביטול החוק ב-1942. קורבנות נוספים כללו יהודים, קומוניסטים ואלה שנחשבו בלתי רצויים למדינה.
גם אסירי מחנות ריכוז שלא היו כשירים לעבודה או שנחשבו מטרד הוצאו להורג.
המתקן שכן בטירת הרטהיים במרחב הרשות המקומית אלקובן (Alkoven), ליד לינץ, אוסטריה.
כיום שוכן במקום אתר הנצחה ומרכז תיעוד.
ביוני 1945, במהלך חקירות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית לגבי מתקן ההמתה בגז בהרטהיים, פרץ קצין החקירות האמריקני צ'ארלס דמרון (Dameron) כספת פלדה שבה נמצאו הנתונים הסטטיסטיים של הרטהיים.
זו הייתה חוברת בת 39 עמודים שהופקה למטרות פנימיות של תוכנית "המתת החסד" הנאצית (תוכנית T4), והכילה סטטיסטיקה חודשית של ההמתה בגז של חולים עם מוגבלות נפשית ופיזית (המתה שבמסמך נקראה "חיטוי", כפי שרצח היהודים החל מ-1941 נקרא "טיפול מיוחד") שבוצעה בשישה מרכזי הרג בשטח הרייך.
בשנים 1968 ו-1970 גילה עובד לשעבר במוסד, כעד, שהיה עליו לרכז את החומר בסוף 1942.  הסטטיסטיקה של הרטהיים כללה עמוד שבו חושב ש"חיטוי [כלומר רצח] 70,273 אנשים עם תוחלת חיים של 10 שנים" חסך מזון בשווי של 141,775,573.80 רייכסמארק.
קורבנות שלב ההשמדה הראשון בהרטהיים
על פי הסטטיסטיקה של הרטהיים, נרצחו 18,269 בני אדם בתא הגזים בהרטהיים ב-16 חודשים בין מאי 1940 ל-1 בספטמבר 1941:
נתונים אלה מכסים רק את שלב ההשמדה הראשון של תוכנית "המתת החסד" של הנאצים, תוכנית T4, שהובאה לסיומה בהוראת היטלר ב-24 באוגוסט 1941 לאחר מחאות של הכנסייה הקתולית.
מעריכים כי בהרטהיים נרצחו 30,000 בני אדם.
בין הנרצחים היו חולים ונכים וכן אסירים ממחנות ריכוז.
הרציחות בוצעו על ידי הרעלת פחמן חד-חמצני.
שלושה ימים לאחר הסיום הרשמי של תוכנית T4 הגיעה להרטהיים משאית עם 70 אסירים יהודים ממחנה הריכוז מאוטהאוזן שהוצאו להורג שם.
במרכז ההרג בהרטהיים נרצחו בגז הכי הרבה חולים שנחשבו בעלי קיום שאינו ראוי, וכחלק ממבצע 14f13 הרטהיים היה המוסד שבו הוצאו להורג הכי הרבה אסירי מחנות ריכוז - כ-12,000.
כמה מהאסירים במאוטהאוזן שלא היו מסוגלים יותר לעבוד, במיוחד במחצבות, ואסירים בלתי רצויים מבחינה פוליטית הובאו להרטהיים כדי לרצחם.
במסמכים העברות אלו הוסוו במונחים כמו "חופשת בילוי".
הערכים שמולאו תחת הסעיף "מחלה" כללו "שונאי גרמנים", "קומוניסטים" או "קנאי [ללאום ה]פולני".
משנת 1944 ואילך, האסירים לא נבחרו על ידי רופאי T4. המטרה הייתה לפנות מהר מקום במאוטהאוזן.
שילוחים אחרים הגיעו ממחנה הריכוז גוזן, וככל הנראה גם מראוונסבריק במהלך 1944, שילוחים שבהם היו נשים חולות שחפת ברובן, וכאלה שנחשבו לקויי נפש.
מארגני האותנסיה (תוכנית T4), ויקטור בראק וקרל ברנדט, הורו לרצוח חולים רק בידי רופאים, כי תזכיר האישור של היטלר שתוארך ל-1 בספטמבר 1939 (ולמעשה ניתן באוקטובר) התייחס רק לרופאים.
הפעלת ברז הגז הייתה אפוא באחריות הרופאים במרכזי המוות.
עם זאת, במהלך התוכנית, שסתומי הגז הופעלו מדי פעם על ידי אחרים בהיעדר הרופאים או מסיבות אחרות.
כמו כן, רופאים רבים השתמשו בשמות בדויים ולא בשמם האמיתי במסמכים.
רופאי ההוצאה להורג הבאים עבדו בהרטהיים:
מנהל: רודולף לונאואר (Lonauer): 1 באפריל 1940 עד אפריל 1945
במרכזי ההרג של תוכנית T4 היו תחנות ביניים לקורבנות.
משאיות רבות שהובילו קורבנות ליעדם בהרטהיים עברו דרך המכון הנפשי בנידרנהארט (Niedernhart) בלינץ, שם היה רודולף לונאואר הרופא הבכיר, כפי שהיה בהרטהיים.
שם נהרגו מאות קורבנות, בעיקר בזריקת רעל.
חולים נבדקו וסווגו עבור תוכנית T4, ואז מולא אוטובוס בקורבנות ונסע להרטהיים.
באוגוסט 1943, עקב הפצצת בעלות הברית על ברלין, המשרד הראשי של תוכנית T4 הועבר מרחוב טירגארטן 4 בברלין לאזור אוסטמרק, שתואר אז בהומור כמקלט לתקיפות אוויריות של הרייך.
הסטטיסטיקה והמסמכים של פול ניטשה (Nitsche), התכתבויות, הודעות ודוחות נלקחו להרטהיים (משרד וחשבונות) ולמרכז הנופש שוברשטיין (Schoberstein) ליד וייסנבך אם אטרסי (Weißenbach am Attersee, מחלקה רפואית).
מריה קרוליין מסקסה קובורג וגוטה, נסיכה אוסטרית (1899–1941)
ברנהרד היינצמן (1903–1942), כומר קתולי גרמני
פרידריך קאראס (1895–1942), כומר קתולי אוסטרי
יאן קובלסקי (1871–1942), בישוף פולני, הכנסייה המריאביטית הקתולית
גוטפריד נוינהאוסרר (1882–1941), אב בנדיקטיני אוסטרי
פרידריקה (פרידל) רוט לבית רייכלר (1900–1940), אלמנתו של הסופר יוזף רוט
ורנר סילטן (1893–1942), תאולוג פרוטסטנטי
אלויסיה וייט (1891–1940), בת דודתו השנייה של אדולף היטלר
נורברט צ'אפק (1870–1942), מייסד הכנסייה האוניטרית הצ'כוסלובקית
310 כמרים פולנים נרצחו וכן שבעה גרמנים, שישה צ'כים, ארבעה לוקסמבורג, שלושה הולנדים ושני בלגים.
רבים מהם הועברו מ"בלוק הכומר" במחנה הריכוז דכאו.
הכומר הרמן שייפרס (Scheipers) הועבר לבלוק הנכים כדי להילקח להרטהיים.
אחותו, שנשארה בקשר מכתבים עמו, איתרה את ד"ר ברנסדורף, עובד המשרד הראשי לביטחון הרייך בברלין-אורניינבורג, שהיה אחראי לאנשי הדת הכלואים בבלוק הכומר.
היא התעמתה איתו והצהירה שבמינסטרלנד זה היה סוד גלוי שכמרים כלואים נשלחו לתאי הגזים.
ברנסדורף התקשר ללשכת המפקד בדכאו ושייפרס דיווח שבאותו יום, 13 באוגוסט 1942, הוא ושלושה אנשי דת גרמנים נוספים הועברו מבלוק הנכים, שם האס אס אסף אסירים להעברה, חזרה לבלוק הכומר.
ארווין למברט : אמן לבנים, פיקח על בניית הקרמטוריום ותאי הגזים
רודולף לונאואר (Lonauer): רופא שהיה אחראי ראשי לרציחות בהרטהיים, בבית המקלט לחולי נפש נידרנהארט בלינץ וטירת גשוונד (Geschwend) בנויהופן אן דר קרמס (Neuhofen an der Krems)
וינצנץ נוהל (Vinzenz Nohel): עובד
פרנץ רייכלייטנר: שוטר פלילים, הנהלה.
מאוחר יותר מפקד מחנה ההשמדה סוביבור
גאורג רנו (Renno): פסיכיאטר, סגן מנהל, רופא אחראי
פרנץ שטנגל: שוטר פלילים, פקיד גסטפו, סגן מנהל ומאוחר יותר מפקד סוביבור וטרבלינקה
קרל שטויבל: עובד סיעודי בכיר
יוזף ואלאשטר: עובד, מאוחר יותר משגיח בסוביבור
גוסטב וגנר, מאוחר יותר סגן מפקד סוביבור
כריסטיאן וירט: קומיסר פלילי, מנהל, מאוחר יותר מפקד בלז'ץ
פול ברדוב: מאוחר יותר עבד בטרבלינקה
קוכן ולפחות 14 עובדים נוספים היו מעורבים בתוכנית הונאה חובבנית כדי להתעשר.
באוגוסט 1942 נעצר קוכן על ידי הגסטפו בגין מעילה.
הוא השתמש בניירות מזויפים כדי להתחזות לשוטר ולהשיג כספים במרמה.
הוא ושותפיו השתמשו במסמכים מזויפים כדי לקבל הרשאות מיוחדות, כולל נסיעה חופשית ברכבת וכיסאות נוח בחינם בחוף.
קוכן השתמש במסמכים כדי לשכנע יהודים שהוא יכול להשיג להם אשרות יציאה תמורת כסף.
כל הדברים הללו איימו לחשוף את תוכנית T4.
קוכן לא הורשה להגן על עצמו במשפטו והשופטים לא יכלו לשאול שאלות.
הוא נידון למוות ב-10 בפברואר 1943 בגיל 35 והוצא להורג בגיליוטינה בכלא פלצנזה ב-16 במרץ 1943.
האחראים העיקריים לגיוס הצוות הזוטר היו שני פקחי גאו, סטפן שכרמאייר (Schachermayr) (1912–2008) ופרנץ פטרסייל (Peterseil) (1907–1991), וכן אדולף גוסטב קאופמן (1902–1974), ראש מחלקת הפיקוח של המשרד המרכזי של תוכנית T4 בברלין.
מרכז הזיכרון והסובלנות לשואה של מחוז נסאו ) הוא מוזיאון, מרכז סובלנות ואנדרטת זיכרון לשואה, בחוף הצפוני של לונג איילנד בניו יורק, ארצות הברית.
המוזיאון ומרכז הסובלנות ממוקמים בתוך אחוזת וולווין, במה שהוא כיום שמורת וולווין.
האנדרטה כוללת גם גן הצמוד, שתוכנן על ידי האחים אולמסטד.
מרכז הזיכרון והסובלנות לשואה של מחוז נסאו נוסד בשנת 1992, על ידי ניצול השואה בוריס צ'ארטן.
כוונתו של צ'ארטן לא הייתה רק ללמד את ההיסטוריה של השואה, אלא גם לחנך אנשים על הרע שבשנאה, דעות קדומות וחוסר סובלנות, כולל אנטישמיות, גזענות ובריונות.
שרטן שימש כיושב הראש הראשון של המוזיאון עם פתיחתו ב-1994. ב-1996 נפתחה במוזיאון ספריית הזיכרון של לואי פוזנר, האוסף הגדול ביותר בלונג איילנד על השואה, רצח עם, אנטי אפליה וצורות אחרות של שנאה.
הרייט פראט הקימה את הגן מסביב לאחוזה, לאחר מותה הגן נרקב ונהרס.
כמה שנים לאחר פתיחת המוזיאון החלו לשפץ את הגן, ובשנת 2003 הגן נפתח מחדש.
הגן הוקדש למיליון וחצי הילדים היהודים שנהרגו בשואה ולכל שאר הילדים שנהרגו במהלך מלחמת העולם השנייה.
מרכז ההנצחה לרצח העם ניאמטה מבוסס סביב כנסייה לשעבר בניאמטה , 30 קילומטרים דרומית לקיגאלי ברואנדה, המנציחה את רצח העם ברואנדה בשנת 1994. שרידים של 50,000 אנשים קבורים באתר.
האנדרטה מבוססת סביב כנסייה לשעבר שנמצאת כ-30 קילומטרים דרומית לקיגאלי ברואנדה, המנציחה את רצח העם ברואנדה ב-1994. אתר הנצחה זה הוא אחד משישה אתרי הנצחה לאומיים ברואנדה המנציחים את רצח העם ברואנדה.
האחרים הם מרכז ההנצחה לרצח העם מורמבי, מרכז ההנצחה לרצח העם ביססרו, , אתר ההנצחה לרצח העם קיגאלי ואתר ההנצחה ניארובויה (Nyarubuye).
רצח העם ברואנדה החל באפריל 1994. בני טוטסי רבים התאספו בכנסייה מכיוון שכנסיות נחשבו למקום מבטחים.
כ-10,000 איש התאספו והאנשים הסתגרו בפנים.
קירות הכנסייה מראים כיצד הרוצחים עשו חורים בקירות כדי שניתן יהיה לזרוק רימונים פנימה.
לאחר מכן האנשים בפנים נורו או נהרגו במצ'טות.
תקרת הכנסייה מציגה את חורי הקליעים ובד המזבח עדיין מוכתם בדם של האנשים שנרצחו.
רוב השרידים נקברו אך נותרו בגדים ותעודות זהות.
תעודות הזהות היו מה שזיהו אנשים כטוטסי או הוטו.
גם אנשים מהסביבה נרצחו לאחר הטבח בכנסייה.
שרידיהם של 50,000 איש קבורים באתר.
מרכז ההנצחה לרצח העם מורמבי מבוסס סביב בית ספר טכני לשעבר בעיירה מורמבי , 126 קילומטרים דרומית-מערבית לקיגאלי ברואנדה, המנציח את רצח העם ברואנדה בשנת 1994. שרידים של 50,000 אנשים קבורים כאן.
אתר הנצחה זה הוא אחד משישה אתרי הנצחה לאומיים ברואנדה המנציחים את רצח העם ברואנדה.
האחרים הם מרכז ההנצחה לרצח העם ניאמטה, מרכז ההנצחה לרצח העם ביססרו, , אתר ההנצחה לרצח העם קיגאלי ואתר ההנצחה ניארובויה (Nyarubuye).
המקום היה אתר של טבח במהלך רצח העם ברואנדה ב-1994. כשהחלו הרציחות, הטוטסי באזור ניסו להסתתר בכנסייה מקומית.
עם זאת, הבישוף וראש העירייה פיתו אותם למלכודת על ידי שליחתם לבית הספר הטכני, בטענה שכוחות צרפתיים יגנו עליהם שם.
ברגע שהקורבנות הגיעו, לא סופקו מים או מזון.
זה נעשה כדי להבטיח שהאנשים יהיו חלשים מכדי להתנגד.
לאחר שהגנו על עצמם במשך כמה ימים באמצעות אבנים, בני הטוטסי הוכרעו ב-21 באפריל.
החיילים הצרפתים נעלמו ובית הספר הותקף על ידי אנשי מיליציות ההוטו - האינטראהאמווה.
כ-20,000 מבני הטוטסי נרצחו בבית הספר, וכמעט כל אלה שהצליחו להימלט נהרגו למחרת כשניסו להסתתר בכנסייה סמוכה.
מספר הנרצחים של כ-50,000 שנמסר על ידי הממשלה אינו נתמך על ידי מספר הגופות שהוצאו מקברם, אפילו בהתחשב בקברים שעדיין לא נפתחו וגופות שלא נקברו.
בין הגופות המוצגות כעת נמצאות גופות של ילדים ותינוקות.
על פי ההערכות, רק 34 בני אדם שרדו את הטבח במורמבי.
בניין בית הספר הוא כיום מוזיאון לרצח עם המציג את השלדים והגופות החנוטים של כמה מאלפי האנשים שנהרגו במחוז גיקונגורו ב-1994. במחקרו על אתרי ההנצחה של רצח העם ברואנדה, טוען שאף על פי שהגופות המוצגות במורמבי מוצגות כגופות של אנשים שנרצחו במקום, למעשה מדובר בגופות שהובאו למורמבי מכל האזור שמסביב.
הנרצחים במורמבי נקברו בקברי אחים במקום ב-1996.
מרכז ההנצחה לרצח העם ביססרו שוכן על גבעה ביישוב הקטן ביססרו השוכן כ-60 קילומטרים בכביש מ במערב רואנדה ומנציח את רצח העם ברואנדה.
רצח העם ברואנדה התחיל באפריל 1994, כתוצאה מיריבות בין הרוב מבני ההוטו למיעוט ששלט במדינה של בני הטוטסי.
באופן יוצא דופן הוצעה לבני הטוטסי באזור הגנה מסוימת והם פנו לכוחות שמירת השלום הצרפתיים בבקשה לסיוע.
לכוחות לא היה מנדט להתערב והם נסוגו משדה הקטל.
בביססרו נמלטו טוטסי רבים אל גבעה, ממנה יכלו להתגונן מפני התוקפים לזמן מה על ידי זריקת אבנים וחניתות ואף הצליחו ללכוד מהם כמה רובים.
על הגבעה, בנוסף למבני הזיכרון המחוברים בגרם מדרגות באורך של כמעט 300 מטרים, ישנו אתר קבורה של כ-40,000 טוטסי שנרצחו במקום.
תשע חניתות בולטות מטבעת על פני גליל נמוך מלא באבנים.
האחרים הם מרכז ההנצחה לרצח העם מורמבי, מרכז ההנצחה לרצח העם קיגאלי, , מרכז ההנצחה לרצח העם ניאמטה ומרכז ההנצחה לרצח העם ניארובויה (Nyarubuye).
מרכז ההתנגדות של השן הוא מושג מתחום יישור השיניים (אורתודונטיה) המתייחס לנקודה בתוך שורש השן, שהיא דומה, אך לא זהה, מבחינה פיזיקאלית, למרכז המסה של גוף חופשי.
עובדה היא שהריסון עצמו משנה את תגובת הגוף המרוסן להפעלת וקטור שאינו עובר דרך מרכז ההתנגדות של השן.
בעוד שווקטור, שאינו עובר דרך מרכז המסה של גוף חופשי, יוצר תאוצה זוויתית, שמסובבת אותו סביב מרכז המסה, ותאוצה קוית, יוצרת את העתקתו, אזי הריסון הטבעי של השן, מונע את התאוצה הקווית ומאפשר רק תאוצה זוויתית.
כמו כן, העברת וקטור דרך מרכז המסה של גוף חופשי שמעתיקה את הגוף ממקום למקום (כל חלקי הגוף נעים באותו כיוון בדיוק), אזי אי הידיעה של מיקומו המדויק של מרכז ההתנגדות של השן מונע את אפשרות העברת וקטור בודד דרך מרכז ההתנגדות של השן.
אולם ההתייחסות הפיזיקאלית מאפשרת ביצוע אנליזות פיזיקאליות, הקשורות בין היתר להגדרת תנועות השיניים ביחס לווקטורים שמופעלים עליהן, כאשר השן כאמור, בהיותה במקומה בלסת, אינה גוף חופשי אלא גוף מרוסן.
הפער במיקום מרכז המסה של שן, אילו הייתה גוף חופשי, שנעקרה מקשת השיניים, לבין מיקום מרכז ההתנגדות של אותה השן בפה, הוא מספר מילימטרים, כאשר מרכז ההתנגדות של השן נמצא בשורש, ומרכז המסה של אותה שן נמצא בערך, באזור המפגש של כותרת השן והשורש שלה.
ניתן לומר, שהריסון עצמו ככוח, הסיט את נקודת מרכז המסה של השן לכיוון השורש במספר מילימטרים בודדים.
הפעלת וקטור שאינו עובר דרך מרכז ההתנגדות של השן, או הפעלת זוגי (שני כוחות זהים, בכיוונים מנוגדים, מקבילים זה לזה כך שלא יבטלו האחד את השני) על השן, שלא משנה היכן הוא יופעל, יגרום לסיבוב השן סביב מרכז ההתנגדות שלה.
האפשרות להפעלת וקטור בודד שיעבור דרך מרכז ההתנגדות של השן, לטובת העתקה (טרנסלציה), אינה יכולה להתקיים, מאחר שמיקומה המדויק של מרכז ההתנגדות של השן, כנקודה במרחב השן מתעתע ועל פי דרושיות הפיזיקה אינו ידוע במדויק.
לפיכך ניתן לומר שעל שן אפשר להפעיל שני וקטורים בלבד, הטיה וזוגי, ששניהם גורמים לאותה תוצאה בדיוק, רוטציה (תנועה סיבובית) של השן סביב מרכז ההתנגדות שלה.
הראשון שהגדיר את הנקודה ונתן לה את שמה – מרכז ההתנגדות של השן - היה אורתודנט אמריקאי, ד"ר גילברט ד.
פיש ב-1917. על פי הגדרתו, "מרכז ההתנגדות של השן נמצא בנקודה בשורש השן, שממוקמת באזור שבין קצה השורש (אפקס), לשולי החניכיים, שכאשר יופעל כוח על קו שעובר דרך נקודה זו, לא תיווצר, לא הטיה, ולא רוטציה (סיבוב) של השן ביחס לציר האורך שלה".
עצם ההגדרה מוכיחה שלא מדובר איפוא בהגדרה פיזיקאלית טהורה שבה כל הנתונים ידועים, ומיקום הנקודה חד ערכי, אלא בהגדרת מיקום נקודה משוער, במרחב מסוים בשן, וכל זאת עקב היות השן מרוסנת על ידי רקמות חיות.
לעומת גוף חופשי, שבו מרכז המסה, כל עוד הגוף לא עבר שינוי מהותי, מהווה נקודה קבועה וברורה במרחב המסה, אזי מיקומו של מרכז ההתנגדות של השן כגוף מרוסן, מתעתע.
הסיבה לכך נובעת מכך שאמצעי הריסון של השן, שהם העצם האלבאולרית, והליגמנט הפריודונטאלי, הם גופים חיים, שמשנים כל העת את תכונותיהן הפיזיקאליות, ובכך, משנים גם את עוצמת האחיזה של השן במקומה.
שינוי התכונות הפיזיקאליות, כמו צמיגות הליגמנט פריודנטלי וחוזק העצם האלבאולרית, כרקמות מרסנות, בולט במיוחד בעת טיפול יישור-שינים, שבו, עקב הפעלת הכוחות על השיניים, השיחלוף הביולוגי של הרקמות הללו משנה את תכונותיהן הפיזיקאליות כל העת.
הריסון בעזרת שתי הרקמות הללו, נקרא הריסון הטבעי (הביולוגי) של השיניים.
מאחר שמיקום מרכז ההתנגדות של השן תלוי ברקמות חיות ופעילות, (ויטאליות ואקטיביות) עם השנים, בעקבות תהליכים נורמליים (של התבגרות והזדקנות), או פתולוגיים (מחלות החניכיים וומחלות העצם האלבאולרית למשל) שמתחוללים סביב השיניים, כמו נסיגת חניכיים, ספיגת עצם אלבאולארית, וכדומה, מיקום מרכז ההתנגדות של השן, נע לכיוון קצה השורש (האפקס) של השן.
שינויים נוספים במיקום מרכז ההתנגדות של השן, מתחוללים, גם כאשר משנים את מהותה של השן כגוף מרוסן טבעית בלבד.
למשל, שחזור חלק מהשן באמצעות סתימת אמלגם דנטלי או סתימה מחומר מורכב, או הכתרת השן באמצעות חומר מתכתי למשל, כל אלו משנים את מיקום מרכז ההתנגדות של השן, שנע מהמקום המשוער שבו הוא נמצא למקום אחר, בטווח מרחק קטן יחסית בשורש עצמו.
כל עוד השן חופשיה, ולא מוסיפים לריסונה שום רכיב חיצוני, התנודתיות, של מיקום מרכז ההתנגדות של השן בשורש, שתלויה רק במטבוליזם של הרקמות המרסנות, היא מזערית.
כל הגדלה של מידת ריסון שן או שיניים, משנה, בהכרח, את מיקום מרכז ההתנגדות של השיניים בהתאם: הגדלת הריסון מעבירה את מרכז ההתנגדות של השן לכיוון הכותרת ואפילו לכותרת עצמה.
מיקום מרכז ההתנגדות החדש תלוי בתכונות הפיזיקאליות של קשתות המתכת, (לדוגמה: החומרים ממנה היא עשויה, כמו פלדת אל-חלד או ניקל-טיטניום למשל, וכן גודל החתך שלהן שמתחזק ככל שממדי החתך גדולים יותר).
מנגד, שחרור הריסון, למשל על ידי הוצאת הקשת המתכתית מהסמכים או ניתוק הסמכים מהשיניים, 'מחזירים' את מרכז ההתנגדות של השן למקומה הבסיסי שבשורש.
עוצמת הריסון של המיכשור הקבוע (הריסון המלאכותי) שמניעה את מרכז ההתנגדות של השן ממיקומו בשורש למרכז הסמך למשל, משנה כמובן את המערכת הפיזיקאלית שמורכבת על השן, בכך שהיא מאפשרת לשן, שכאשר מופעל עליה למשל וקטור להטיה או זוגי, להסתובב סביב מרכז ההתנגדות במקומו החדש שנמצא כבר על כותרת השן.
כאשר מפעילים וקטור להטיה, במצב שבו רק הריסון הטבעי פועל, ומרכז ההתנגדות ממוקם בשורש, במחצית אורך חותכת או ניב לערך, אזי הווקטור יגרום בעיקר לרוטציית השן סביב מרכז ההתנגדות שלה, כך שקצה הכותרת מחד והאפקס מנגד, ינועו במידה שווה בכיוונים מנוגדים.
תנועת הטיה זו משנה את שיפוע השן.
(בניגוד להפעלת כוח על גוף חופשי שבו הפעלת וקטור גורמת לרוטציה של הגוף סביב מרכז המסה, ובנוסף להעתקתו במרחב, אזי הפעלת וקטור דומה על שן, גורמת כמעט אך ורק לרוטציה שלה מאחר שהריסון מונע כמעט לחלוטין את תנועת ההעתקה).
וכך, כאשר מרכז ההתנגדות של השן נמצא בסמך עצמו שמודבק לכותרת, אזי וקטור הטיה או הזוגי שיפעלו על השן, יגרמו לרוטציה של השן סביב ציר הסיבוב שיימצא במרכז הסמך, כאשר קצה השורש (אפקס) נע פי כמה מאשר קצה הכותרת, בכיוון הפוך.
תנועה זו, בכל הממדים, שמשנה גם היא את שיפוע השן, אך ציר הסיבוב שלה נמצא בכותרת, במרכז הסמך ולא במרכז השן.
שינוי השיפוע של השן בצורה זו נקרא באורתודנטיה טורק.
שילוב התנועות, אחת אחרי השנייה, רוטציה סביב נקודת מרכז ההתנגדות בעת מיקומה בשורש, ולאחריה רוטציה כאשר מרכז ההתנגדות עובר למרכז הסמך, וחוזר חלילה, מייצר את תנועת ההעתקה, טרנסלציה, האורתודונטית.
שילוב שתי התנועות הללו נקראת "הליכה" (Walking), שחשיבותה באורתודנטיה לא תסולא בפז.
נחזור ונדגיש, שתנועת ה'הליכה' יכולה להיווצר אך ורק בעת טיפול באמצעות מיכשור קבוע שיכול לשנות את מיקום מרכז ההתנגדות.
שום מיכשור נייד, בשום מצב, אינו יכול לבצע תנועה שכזו.
מרכז ההנצחה "ליפא זוכרת" (בקרואטית: Memorijalni centar Lipa pamti) הוא מוזיאון להנצחת רצח 269 אזרחים – רובם קשישים, נשים וילדים – באפריל 1944 בליפא, קרואטיה.
הטבח בוצע על ידי דיוויזיית היגר ה-114 של הוורמאכט, יחד עם כוחות משתפי פעולה איטלקיים וצ'טניקים.
לאחר כניעת איטליה בשנת 1943, נכבש כל אזור קרסט ליבורן על ידי גרמניה, כחלק מהאזור המבצעי של החוף האדריאטי (OZAK).
כוחות איטלקיים של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית הפשיסטית המשיכו לפעול תחת פיקוד גרמני.
הפרטיזנים המקומיים ניהלו פעולות גרילה רבות, וזכו לתמיכת האוכלוסייה המקומית שסיפקה להם מקלטים, מזון ואספקה.
בנובמבר 1943 הוכרז OZAK כאזור לחימה נגד "כנופיות" פרטיזנים (Bandenkampfgebiet).
בינואר 1944 הוקם בטריאסטה מטה מיוחד של ה-SS והמשטרה (Fuhrungsstab für Bandenbekämpfen - FSBB) לתכנון ולביצוע המאבק בפרטיזנים ובתומכיהם, תחת פיקודו של אודילו גלובוצניק, מפקד ה-SS והמשטרה העליון של OZAK.
"עשרת הדיברות" הונפקו ב-24 בפברואר 1944 על ידי גנרל חיל הרגלים הגרמני לודוויג קיבלר, שהורה לכוחות הכיבוש להשתמש בביזה, הצתת רכוש אזרחי והרג אזרחים כאמצעים יעילים למאבק בכנופיות פרטיזנים.
בשל חוסר יכולת גרמנית לשלוט בתנועת הרכבות והכבישים במסדרון רייקה-טריאסטה החשוב, החליט לודוויג קובלר לנסות להרחיק את הפרטיזנים מאזור איסטריה על ידי פתיחת מתקפה חדשה על רכס ההרים אוצ'קה-פלאניק-ליסינה.
המתקפה, שנודעה כמתקפת בראונשוויג, החלה ב-25 באפריל 1944 בהשתתפות כוחות ממונעים של הוורמאכט ויחידות משטרה מיוחדות של האס-אס.
הפרטיזנים, שצפו את כוונות הנאצים, הצליחו לסגת עם יחידותיהם העיקריות מאזורי אוצ'קה וצ'יצ'אריה ולהעבירם צפונה, מעבר למסילת הברזל ולכביש הראשי, לאזור קלנה-קסטאב-אילירסקה ביסטריצה.
לאחר העברת מרבית כוחותיהם צפונה, המשיכו הפרטיזנים בפעולותיהם וב-30 באפריל 1944 פתחו במתקפה מכריעה עם אש מרגמות על חיל המצב של המשטרה הצבאית הפשיסטית (Milizia per la Difesa Territoriale) ברופה, מעמדה סמוכה לליפא.
המתקפה החלה בשעה 5:00 בבוקר ונמשכה שעתיים.
מפקד חיל המצב היה אורליו פיאש מרייקה (פיומה).
באופן בלתי צפוי, הופיע ברופה שיירה גרמנית ממונעת קטנה שהותקפה באש כבדה.
ארבעה חיילים גרמנים נהרגו וכמה אחרים נפצעו באורח קשה.
בעקבות זאת נסוגה קבוצת הפרטיזנים לכפר הסמוך ליסאץ.
כוחות נאצים ופשיסטים מהסביבה התאספו במהירות לצורך מתקפת נגד.
ב-30 באפריל 1944, בסביבות השעה 14:30, נכנסו כוחות גרמניים, איטלקיים וצ'טניקים לכפר ליפא והחלו בטבח.
במהלך הפעולה עונו ונרצחו 21 מתושבי הכפר, וכל 87 הבתים ו-85 המבנים המסחריים בו הועלו באש, תוך ביזה של רכוש ושלל בקר.
שאר התושבים נדרשו לאסוף את חפציהם ולצאת לכיוון רופה.
בהגיעם לבית האחרון בכפר, נדרשו התושבים להשאיר את חפציהם ונכלאו בתוך מבנה אשר כונה "בית קוורטירקה" (Kvartirka's house).
המבנה הוצת באמצעות דלק, ורבים מהתושבים נשרפו בחיים.
בסך הכול נרצחו 269 תושבים, כולם אזרחים.
מרבית הקורבנות היו קשישים, נשים וילדים – בין 96 ל-121 ילדים, כאשר הצעירה שבהם הייתה בוסילקה איסקרה, בת שבעה חודשים בלבד.
השורדים היחידים מהטבח היו אלו שלא היו בליפא באותו יום ראשון גורלי, וכן שישה תושבים שהצליחו להסתתר.
בהיעדר תיעוד מהימן, לא ניתן לקבוע בוודאות את הסיבה לנקמה הקשה של הנאצים בתושבי הכפר.
ככל הנראה, הם ביקשו להטיל אימה על תושבי חבל ליבורניה ולנתקם מהתנועה לשחרור לאומי, שלה הביעו תמיכה.
ללא קשר למניעים, זהו אחד מפשעי המלחמה החמורים ביותר שבוצעו באיסטריה במהלך מלחמת העולם השנייה.
כמאה מתושבי ליפא שרדו את הטבח, בעיקר אלו שנעדרו מהכפר בזמן האירוע: גברים שלחמו בפרטיזנים, נשים שהביאו מזון למחבואי הפרטיזנים, ילדים שרעו בקר, מספר גברים שהכינו מדורת חג מסורתית בגבעות הסמוכות ועוד.
הניצולים שרדו את סוף מלחמת העולם השנייה כשהם מחוסרי בית ושרויים בייאוש.
החל תהליך שיקום ארוך ומפרך, שהתנהל תחת תחושת אובדן כבדה.
בדומה לטבח אורדור-סור-גלאן, בתי הכפר שנהרסו לא נבנו מחדש, ובמקומם נבנו בתי מגורים חדשים עבור הניצולים.
על פי עדות משנת 1945 של אומברטו סקאלה, חבר ביחידה הפשיסטית שהשתתפה בטבח, ההרג בליפא בוצע על ידי 150 חיילים – 80 גרמנים, 40 פשיסטים איטלקים ו-30 צ'טניקים.
לאחר המלחמה זוהו 36 מהם, אך רק אחד, המפקד האיטלקי אורליו פיאז, הועמד לדין על הפשע, נמצא אשם ונתלה בטריאסטה בשנת 1945.
מרכז ההנצחה "ליפא זוכרת" נפתח באפריל 2015 ביישוב הקטן ליפא, הממוקם על הגבול בין קרואטיה לסלובניה.
המרכז פועל כחלק מהמוזיאון הימי וההיסטורי של אזור הספר הקרואטי הממוקם ברייקה, והוא ממומן במשותף על ידי מחוז פרימוריה-גורה ועיריית מטולג'י.
המרכז שוחזר באתר שבו פעל בעבר המוזיאון להנצחת ליפא, שפעל בין השנים 1968–1989, ונסגר בשל חוסר במימון.
התערוכה הקבועה של המרכז מציגה את ההיסטוריה של מלחמת העולם השנייה באזור ליבורניה קראסט, הכולל, לצד ליפא, גם את הכפרים פאסיאק, רופה, שאפיאנה וברדצה.
תצוגת ההנצחה מלווה בתצוגה תרבותית ואתנוגרפית של המורשת המקומית, המדגימה את המשכיות החיים מהתקופה הפרהיסטורית ועד ימינו.
גישה הוליסטית זו מאפשרת לראות את האירוע הטרגי מ-30 באפריל 1944 בהקשר רחב יותר, כחלק מזהותה של הקהילה החיה והמשגשגת של ליפא.
פעילות המרכז מבוססת על עקרונות של מוזיאונים קהילתיים ומוזיאוני מורשת.
בשיתוף עם האוכלוסייה המקומית, המרכז תורם למחקר ולעיצוב הזהות האזורית, ומסייע בגילוי אפשרויות חדשות ובת קיימא לפיתוח ולצמיחה.
כל פעילויות המרכז ממוקדות בקידום סובלנות, אי-אלימות וחיים במלוא ביטוייהם וגווניהם.
מרכז ההנצחה באורדור נוסד במטרה להנציח את טבח אורדור-סור-גלאן שבוצע על ידי דיוויזיית הפאנצר אס אס השנייה של הוואפן אס אס, ולשמש כאתר הנצחה עבור הדורות הבאים.
היוזמה להקמת המרכז נולדה מז'אן-קלוד פיירונה, נשיא המועצה המחוזית של ויין עילית, ובשיתוף פעולה עם אגודת משפחות הקדושים הצרפתית.
בשנת 1989 הוצג הפרויקט בפני נשיא צרפת דאז, פרנסואה מיטראן.
בשנת 1992 נבחרה הנהלת הפרויקט באמצעות מכרז בינלאומי, והוא קיבל את תמיכתם של משרד התרבות, משרד יוצאי המלחמה ושל הקהילה האירופית.
בשנת 1994 מונה מנהל פרויקט שתפקידו היה לתאם את תהליך המחקר ההיסטורי, ובאותה עת הוטל על האדריכל איב דברהן אחריות תכנון ובניית המרכז.
מרכז ההנצחה נחנך בשנת 1999 על ידי נשיא צרפת ז'אק שיראק ושרת התרבות קתרין טראוטמן.
עד שנת 2002 ביקרו במרכז כ־300,000 מבקרים, אשר נחשפו לתערוכה הקבועה וכן לתערוכות מתחלפות.
על פי תפיסתו של האדריכל, מרכז הזיכרון והנוף שמסביב מתמזגים יחד לסימביוזה ייחודית של מה שהוא כינה "אי-אדריכלות".
"אי-אדריכלות" זו מתבטאת בגג המאפשר תצפית על עמק נהר הגלאן, על הריסות הכפר הישן וכן על הכפר החדש שנבנה לאחר מכן.
להבי פלדה חלודים חותכים את לב המבנה בצורה חדה, כסמל להרס, זיכרון והתנגדות לכוחות הטבע.
החומרים שמהם בנוי המבנה נותרו במצבם הטבעי, דבר המעניק להם מראה מיושן ומעורר מחשבה.
באולם הכניסה המעגלי מוצגות שתי תמונות גדולות באופן סמלי: האחת מציגה את אדולף היטלר נואם בפני קהל בעצרת המפלגה בעצרת נירנברג, והשנייה מציגה את השלט בכניסה לחורבות אורדור-סור-גלאן: "Souviens-toi" ("זכור").
התערוכה הקבועה מוצגת בחללים מנוגדים בצבעי שחור ואדום, בהם תלויות תמונות על מסילות התלויות מהתקרה ואינן נוגעות בקירות, המציגות את עליית התנועה הנאצית ואת התקדמות הדיוויזיה השנייה של אס אס דאס רייך לעבר אורדור.
חללים מוארים יותר מציגים באור רך יותר את הכפר ותושביו כפי שהיו לפני הטבח.
במפלס התחתון שוכן מרכז המשאבים וכן חדרים עם מחיצות ניידות, שנועדו לארח קבוצות תלמידים ומורים.
מרכז המשאבים, שנבנה בתחילה כחלק ממחקר ההיסטורי להקמת התערוכה הקבועה, כולל חומרי ארכיון צרפתיים וזרים, תצלומים, סרטים, פרסומים וכתבי עת.
התחושה של חשיפה המובעת באמצעות מראהו החיצוני של המבנה וסידור חללי התצוגה מאפשרת לכל מבקר להתעמק במחשבותיו האישיות.
חשיבות רבה ניתנה לשימוש בזכוכית ובמשטחים מחזירי אור, המזמינים את המבקרים למסע מן העבר אל העתיד – ולבחון את "הצד השני של המראה".
באוגוסט 2020 התגלו כתובות גרפיטי המביעות הכחשת השואה על קיר במרכז הזיכרון.
הכתובות כוסו באמצעות יריעת בד על ידי הרשויות.
בין הכתובות הופיעה המילה "שקר", וכן נמחק הביטוי "כפר קדוש" שהיה כתוב על הקיר.
ז'רלד דרמנאן, שר הפנים הצרפתי, גינה את "הטינוף הנתעב", וראש ממשלת צרפת דאז, ז'אן קסטקס, אמר כי מדובר ב"פגיעה בזכר קורבנותינו".
גם אריק דיפון-מורטי, שר המשפטים הצרפתי, צייץ: "בושה למי שעשה זאת" והוסיף כי "ייעשה הכול כדי לאתר ולהעמיד לדין את מי שביצע את המעשים החילוליים הללו".
מרכז הדרכה לבטיחות בדרכים הוא מרכז המופעל בשיתוף הרשויות המקומיות, הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, ומשרד החינוך, שמטרתו הפעלת תוכניות לימודים לילדים בתחום הזהירות בדרכים המכשירות להתנהגות בטיחותית בדרכים.
כיום פועלים בישראל 19 מרכזי הדרכה לבטיחות בדרכים במיקומים שונים ברחבי הארץ, וכמו כן, שני מרכזי הדרכה ניידים.
ההדרכות במרכזי ההדרכה מותאמות למערכי שיעור אשר נקבעים על ידי משרד החינוך.
המרכז כולל מגרש אשר מדמה את מרחב התנועה בדרכים עירוניות, באופן המאפשר לתלמידים להתנסות במרחב בתנאים מבוקרים וללמוד כיצד להתנהג במצבים שונים תוך כדי התנסות פעילה.
במקום קיים דגם של מערכת כבישים, רחובות, צמתים, רמזורים, מעברי חצייה, תחנות אוטובוס, וחניות.
תחת הדרכתם של המדריכים במרכז, התלמידים לוקחים חלק בפעילויות לקידום התנהגות בטוחה ונכונה בדרכים כהולכי רגל וכן כרוכבי אופניים.
במקום קיימים אופניים המותאמים לשכבות הגיל השונות המבקרות במרכז.
כמו כן, במרכז כיתות ממוחשבות הכוללות אמצעי המחשה ועזרים לימודיים.
התוכניות מותאמות לתלמידים מגיל הגן ועד לכיתה ו'.
גיל הגן עד כיתה ג': בקבוצת גיל זו התלמידים נחשפים לסימני הדרך, בדגש על הולכי הרגל במרחב.
הם רוכשים מיומנויות לחצייה בטוחה של הכביש, וכן לומדים עקרונות בנוגע לחגירת חגורת הבטיחות ברכב.
כיתות ד' - ו': בכיתות אלו משתתפים התלמידים בפעילויות בנושא חצייה בטוחה, רכיבה בטוחה על אופניים, עליה וירידה בטוחים מן הרכב, ועוד.
לצד מרכזי ההדרכה הממוקמים בערים שונות בארץ, מפעילה הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים גם ניידות הדרכה, אשר מגיעות אל בתי הספר ביישובים שונים.
התוכנית הנלמדת בניידת ההדרכה היא פרי שיתוף פעולה של הרלב"ד ושל אגף הזהירות בדרכים של משרד החינוך.
תוכניות הלימודים בניידות ההדרכה מיועדת לתלמידים בכיתות ד' – ו'.
מטרת ניידות ההדרכה היא העצמת הלמידה בתחום הבטיחות בדרכים בתוך בתי הספר, בשימת דגש על חצייה בטוחה ועל רכיבה בטוחה על אופניים.
כמו כן, בין מטרות התוכנית נכללות צמצום מעורבות ילדים בתאונות דרכים, הכשרת התלמידים כמשתמשי דרך אחראיים, הטמעת ערך האחריות האישית בהקשר לתאונות הדרכים, הקניית הרגלי התנהגות במרחב התעבורתי, בדגש על התנהגות כהולכי רגל, כרוכבי אופניים, וכנוסעים ברכב ובאוטובוס.
מרכזי ההדרכה לבטיחות בדרכים פועלים בערים הבאות:
ירושלים: המרכז הממוקם בשכונת ניות הוקם בשנת 1983, ונחנך מחדש בשנת 2023.
תל אביב: בתל אביב פועלים שני מרכזי הדרכה - תל אביב צפון (בפארק הירקון), ותל אביב דרום (ביפו).
מרכז ההוראה הבין-לאומי (בפרסית: دارالتبلیغ بینالمللی) הוא מוסד בהאי הממוקם בקשת הבהאית, בגנים הבהאיים בחיפה, ישראל.
תפקידיו של המרכז כוללים תיאום, עידוד והכוונת פעילויותיהם של ותפקוד כאיש קשר ביניהן לבין בית הצדק העולמי.
המוסד הוקם בשנת 1973 על ידי בית הצדק העולמי, והפגישה הראשונה שלו נערכה ב-14 ביוני אותה שנה.
מרכז ההוראה כלל במקור את 17 ידי האמונה שהיו בחיים באותה עת, בתוספת שלושה חברי .
מספר היועצים במוסד הועלה לארבעה בשנת 1979, לשבעה בשנת 1983, ולבסוף לתשע בשנת 1988, מספר שנשמר עד היום.
היועצים הממונים למרכז ההוראה הבין-לאומי נבחרים על ידי בית הצדק העולמי לתקופות כהונה של חמש שנים, המתחילות זמן קצר לאחר הוועידה הבין-לאומית והבחירה בהם.
יועצים יכולים להתמנות ליותר מקדנציה אחת.
בהמשך נבנה למרכז מבנה חדש, המבנה הנוכחי, והעבודות להקמתו החלו ב-1992 והסתיימו בשנת 2000.
יועצים שכיהנו במוסד רשומים בטבלה תחת השנה בה מונו לראשונה.
החל מהמינויים הראשונים בשנת 1973, מינויים קבועים התרחשו כל חמש שנים, כאשר המינויים שבוצעו בשנים האחרות התקיימו עקב מוות של חבר או עקב בחירתו לבית הצדק העולמי.
חברי מרכז ההוראה שנבחרו לאחר מכן לבית הצדק העולמי, מסומנים באותיות נטויות בטבלה.
מרכז היהודים (בסלובקית: אוסטרדנה ז'ידוב ÚŽ, בגרמנית: יודנצנטרלה) הוא שמו של היודנראט ליהודי סלובקיה, שפעל בסלובקיה בתקופת השואה, בהתאם להוראה שנתן ריינהרד היידריך ב-21 בספטמבר 1939.
גוף בעל שם דומה, "המרכז היהודי", פעל ברומניה באותה תקופה ובנסיבות דומות.
במהלך מלחמת העולם השנייה סופחה צ'כיה לרייך השלישי ובסלובקיה הוקם ממשל חסות פרו-נאצי.
מרכז היהודים הוקם בברטיסלאבה ב-1940, ומשם ייצג את כל יהודי סלובקיה בפני הממשלה של "מדינת סלובקיה העצמאית" שנשלטה על ידי מפלגת העם הסלובקית של הלינקה (Hlinkova Slovensko Ludoa Strana - HSLS.
כונתה על ידי היהודים "מפלגת הלודקים") והעביר הוראות והודעות של השלטון לקהילה היהודית.
המרכז החליף את "המשרד היהודי המרכזי", שהוקם ב-1938 במטרה לתאם את פעולותיהם של כל הארגונים היהודים שפעלו בסלובקיה.
הגופים העיקריים שהשתתפו בהקמת המרכז היו הקהילה האורתודוקסית (הלשכה המרכזית החרדית), ההסתדרות הציונית והלשכה הנאולוגית (שיצגה את היהודים הקונסרבטיביים והרפורמים).
בראש המרכז היהודי עמד זקן-היהודים ("סטרוסטה").
תפקיד זה מילאו היינריך שוורץ שנעצר על ידי השלטונות, ארפד שבשצ'ן ואחריו ד"ר אוסקר נוימן.
המרכז דאג בתחילה למקומות עבודה, להכשרה ולהסבה מקצועית (בעיקר לעבודה גופנית), ניהל בתי-ספר ומוסדות צדקה יהודים וסייע במזון, אך היה כבמקומות אחרים שותף לשליחת יהודים בעלי נתינות זרה או חסרי נתינות, בהתחלה להונגריה ומאוחר יותר למחנות שבפולין ולאספקת כוח עבודה למחנות עבודה.
בשלב מאוחר יותר היה המרכז שותף למשלוחים למחנות העבודה ומחנות ההשמדה מתוך מחשבה שכך יוכלו להציל את שאר הקהילה.
נציג של הזרם שתמך בשיתוף פעולה למטרות הצלה חלקית היה קארול הוכברג (קרל הוכברג).
המרכז אמנם היה שונה מהיודנרטים בפולין ותפקידיו היו מורחבים יותר, אך הדילמה של שיתוף הפעולה עם הנאצים השתקפה גם כאן.
המרכז היה כפוף הן למחלקה ה-14 (המחלקה לענייני יהודים) במשרד הפנים הסלובקי, והן למשרד המרכזי לענייני כלכלה ("אוסטריני הוספודרסקי אורד"), שנודע בראשי התיבות של שמו - או.או.
(.U.U) שהיה כפוף להאופטשטורמפירר דיטר ויסליצני.
מרכז החלל על שם ג'ון פ.
קנדי ), הוא אתר השיגור של חלק ניכר ממשימות החלל הבלתי מאוישות של נאס"א ושל כל המשימות המאוישות, הנמצא ליד קייפ קנוורל באי מריט, פלורידה, ארצות הברית.
אורכו של מרכז החלל הוא כ־55 קילומטר, רוחבו כ־10 קילומטר ושטחו כ־567 קילומטר רבוע, והוא מעסיק כ־17,000 עובדים.
במרכז יש אתר מבקרים והוא מציע סיורים לקהל הרחב.
המשימות המאוישות שנשלחות לחלל נשלטות ממתחם שיגור 39 (Launch complex 39), הכולל בתוכו גם האנגר להרכבת כלי הטיס.
כשישה קילומטר מזרחה מההאנגר ישנם שני כני שיגור, וכשמונה קילומטר דרומה משם עומד המבנה התעשייתי של המתחם.
מרכז החלל קנדי אחראי אך ורק לשיגורים ממתחם שיגור 39. שאר ההמראות והפעולות מתקיימות בבסיס חיל האוויר בקייפ קנוורל שמופעל על ידי חיל האוויר האמריקאי.
האזור היה בשימוש על ידי הממשלה כבר מ־1949 כשהנשיא הארי טרומן ייסד את Joint Long Range Proving Grounds בקייפ קנוורל, לניסויי טילים.
מיקום זה היה אידיאלי מפני ששיגור הטילים מתבצע ונוחת באוקיינוס האטלנטי, ובנוסף האזור קרוב מאוד לקו המשווה, יותר מכל מקום אחר בארצות הברית.
הקרבה לקו המשווה מאפשרת את האצת הטיל בזכות סיבוב כדור הארץ.
בשנת 1951 ייסד חיל האוויר האמריקאי את המרכז לבדיקת טילים של חיל האוויר על יד בסיס חיל האוויר פטריק.
בעקבות פרויקט ספוטניק, הלוויין הסובייטי הראשון בחלל, שיצא לדרך ב־4 באוקטובר 1957 החליטה ממשלת ארצות הברית על ייסוד נאס"א ב־29 ביולי 1958, והאזור הפך לאתר השיגור שלה.
בין הטילים והמשגרים שנוסו היו טילי רדסטון, יופיטר, יופיטר C, פרשינג (Pershing), פולאריס, תור, אטלס, טיטן ומינטמן (Minuteman).
ההכרזה על תוכנית שתשגר אדם לחלל בתוך חללית מקפת, גרמה לשורת פיתוחים מהירה באזור.
נאס"א החלה לקנות את האי מריט, ובשנת 1962 היה בבעלותה 210 קמ"ר משטח האי כולו.
לאחר מכן התנהל משא ומתן עם ממשלת פלורידה על שטח נוסף כ־140 קמ"ר.
ביולי 1962 הוחלט לתת לאזור שבבעלות נאס"א את השם המרכז לפעולות שיגור (Launch Operations Center), ושמו שונה בנובמבר 1963 ל"מרכז החלל על שם ג'ון פ.
תוכניות החלל האמריקאית לשיגור חלליות המקיפות את כדור הארץ (תוכנית מרקורי, תוכנית ג'מיני ותוכנית אפולו) פעלו באותה תקופה (עד שנות ה־70 המוקדמות).
תוכנית מרקורי הייתה לשלוח אדם לחלל בחללית שתקיף את כדור הארץ, כמענה לתוכנית החלל הסובייטית.
התוכנית החלה באוקטובר 1957 והחלליות בתוכנית זו נישאו על גבי הטיל הבליסטי הבין־יבשתי אטלס LV-3B.
מהידע שנצבר בתוכנית מרקורי, פותח הטיל טיטן 2 שיוכל לשאת אנשים ולהגשים את מטרת העל של התוכנית כולה.
ואכן ב־23 במרץ 1965, יחד עם ג'ון יאנג וורג'יל גריסום המריאה חללית ג'מיני 3 בהצלחה.
מטרתה של תוכנית אפולו הייתה לתת תשובה לתוכנית החלל הסובייטית שרצתה להנחית אדם על הירח.
לכבוד התוכנית נחנך מתחם חדש שפיקח על השיגורים וצויד במיטב הטכנולוגיה, בעלות של 800 מיליון דולר אמריקאי.
המתחם כלל את האנגר בו הוחזקו משגרי סטורן 5 ששימשו את החלליות בתוכנית אפולו.
שיא התוכנית הגיע במשימת אפולו 11, היא שוגרה ב־16 ביולי 1969. משימה זו הנחיתה לראשונה אדם בירח.
המשך התוכנית הביא איתו עוד 6 משימות שבחמש מתוכן נחתו אסטרונאוטים על הירח, ובוטלו 3 משימות.
משימת אפולו 18 בוטלה, אך הוחלט על שיתוף פעולה עם הסובייטים במשימת אפולו־סויוז שהתבצעה בשנת 1975.
מרכז החלל קנדי אחראי גם לשיגורי כל משימות מעבורות החלל.
לאחר בצורת של 6 שנים, המריאה הקולומביה למשימת STS-1 ב־1981. מעבורת החלל הייתה הכלי הראשון של נאס"א לשימוש חוזר ולכן נבנה עבורן מסלול נחיתה מיוחד באורך 4.6 ק"מ, אולם נחיתת מעבורת לא התבצעה במרכז החלל קנדי עד 1984. מעבורת החלל צ'לנג'ר במשימת STS-41-B הייתה הראשונה שנחתה במרכז החלל קנדי.
עד אז כל הנחיתות של מעבורות החלל נעשו בבסיס חיל האוויר בקליפורניה, והוחזרו לפלורידה על גבי מטוסי בואינג 747. הטיסה ה־25 בתוכנית הייתה הראשונה שלא צלחה עקב התפוצצות הצ'לנג'ר 73 שניות לאחר ההמראה.
בספטמבר 2004, חלקים ממרכז החלל קנדי ניזוקו בסופת ההוריקן פרנסיס.
האנגר הרכבת המעבורות ספג נזקים ויחד איתו מבנים רבים.
נזק נוסף נגרם למתחם באוקטובר 2005 על ידי סופת ההוריקן וילמה.
מרכז היהודים (רומניה) (ברומנית:Centrala Evreilor - קיצור של השם הרשמי: Oficiul Central al Evreilor - לשכת היהודים המרכזית) היה ארגון שהוקם בעיר בוקרשט בסוף שנת 1941, במצוות הדיקטטור יון אנטונסקו, במקום המוסדות הקודמים של יהדות רומניה.
מרכז היהודים הוקם לאחר פירוק כל מוסדות היהודים ובראשו הוצב כיושב ראש הנריק שטרייטמן וכמזכיר כללי דוקטור ננדור גינגולד, יהודי שהתנצר בשנת 1941. בדצמבר 1942 החליף גינגולד את שטרייטמן בתפקיד היושב ראש.
ראש מרכז היהודים קיבל את הוראותיו מראדו לקה, קומיסר כללי לעניין יהודי רומניה מטעמו של יון אנטונסקו.
המרכז הוציא לאור כתב עת בשם Gazeta Evreiască, שנועד לתקשורת עם יהודי רומניה.
הקשרים עם הנהגת היהודים במחתרת
מרכז היהודים שמר קשרים עם הנהגת היהודים במחתרת בראשות ד"ר וילהלם פילדרמן ומספר פעילים של מחתרת זו השתלבו במרכז על מנת לסייע לאוכלוסייה היהודית מול מדיניות הדיכוי, הרדיפות והגירושים.
עם פעילים אלה נמנו העו"ד דוד רוזנקרנץ שהסכים להתמנות למנהל מחלקת החינוך המקצועי מחדש במסגרת המרכז, ד"ר תאודור לווינשטיין, ראש מחלקת החינוך שפעל זמן מה במסגרת המרכז בידיעת הארגונים הציונים, וסולק ממנו בגלל "פעילות ציונית", כמו כן ד"ר קנר, אחראי על המחלקה לענייני דת.
תפקידיו של המוסד היו להלן:
פיקוח על הגופים היהודיים למען הממשלה האנטישמית.
העבדת יהודים בצורה המסייעת לרומניה.
איסוף נתונים סטטיסטיים לגבי יהודי רומניה.
מיון היהודים לשתי קבוצות, שמישים כלכלית ומשומשים כלכלית.
ייצוג בלבדי של האינטרסים היהודיים ברומניה וניהול נכסי הקהילות היהודיות.
ארגון היהודים בהתאם להוראות השלטון הרומני.
חינוך מחדש והכנת היהודים לעבודה וחינוך מקצועי.
ארגון הפעילות התרבותית היהודית וארגון בתי הספר היהודים.
הוצאה לאור של עיתון מטעם המרכז היהודי.
מתן נתונים ומידע לשלטונות בכל הנוגע לתהליך הרומניזציה.
קבלת בקשות שיהודים רוצים להפנות לרשויות שלטוניות שונות והעברתן.
הפקת תעודות זהות מיוחדות ליהודים (כל יהודי חויב לשאת תעודה כזאת עם תמונה).
ביצוע כל הוראה מטעם השלטונות שתועבר אל המרכז על ידי מיופה הכוח (ראדו לקה).
כמה ימים לאחר הקמת המרכז הוזמנה הנהגתו על ידי גנרל אמיל פלנג'אנו (רומ) והם נדרשו לדאוג לכך שהיסודות הקיצוניים ירוסנו, ושהיהודים ישמרו על השקט.
ההנהגה נדרשה להקים משטרה יהודית פנימית, וגם נמסר לה שהוקמה רשימת בני ערובה שיוצאו להורג במקרה של מעשי מרידה מצד היהודים.
לאחר המלחמה הועמדה הנהגת מרכז היהודים למשפט, וב-18 בפברואר 1946 פורסמו פסקי הדין:
וסילה איסצ'אנו (Vasile Isãceanu) נידון בהיעדרו לעבודת פרך לכל חייו.
ננדור גינגולד (Nandor Gingold) נידון לכליאה קשה לכל חייו.
מתיאס גרינברג (Matias Grünberg) המכונה וילמן (Willman) נידון ל-20 שנות כליאה קשה.
Grossman-Grozea) נידון ל-15 שנות כליאה קשה.
ז'ק לאון (Jack Leon) נידון ל-12 שנות כליאה קשה.
מרכז הטניס של הפארק האולימפי (בסינית: 北京奥林匹克公园网球场) הוא מבנה המצוי בפארק האולימפי של בייג'ינג בירת סין.
הפארק נבנה עבור המשחקים האולימפיים שנערכו בעיר בשנת 2008.
מרכז הטניס פתח את שעריו ב-1 באוקטובר 2007. המבנה נבנה על מנת לארח את תחרויות הטניס במסגרת האולימפיאדה, והוא ממוקם בסמוך לאצטדיון הלאומי ("קן הציפורים") וכן לאצטדיון הלאומי הסגלגל להחלקה מהירה שהוקם לאולימפיאדת החורף בבייג'ינג ב-2022.
שטחו של המבנה 26,514 מ"ר ובו 10 מגרשי טניס לתחרויות, ו-6 מגרשי אימונים.
במבנה 17,400 מקומות ישיבה לצופים.
במבנה שלושה מגרשים מרכזיים שנועדו לאירוח התחרויות העיקריות.
המגרש המרכזי ומגרשים 1 ו-2 נבנו בצורת פרח הלוטוס - אחד מסמלי האולימפיאדה.
בכל אחד ממגרשים אלה 12 יציעים המסמלים את עלי הכותרת של פרח הלוטוס.
המגרשים תוכננו בצורה העושה שימוש מיטבי במיזוג האוויר על מנת לקרר את הצופים והשחקנים, תוך הפחתת זיהום האוויר הנכנס אל המגרשים.
השימוש הראשון שנעשה במגרשים היה באוקטובר 2007 במסגרת משחקי "מזל טוב בייג'ינג".
ב-2011 נחנך במרכז הטניס אצטדיון מרכזי חדש בשם אצטדיון היהלומים בשל תצורתו המדמה יהלום מלוטש ומכיל 15,000 מקומות וגג נפתח בעוד אצטדיון הטניס האולימפי דמוי פרח הלוטוס הפך רק למשני בגודלו.
מרכז החתירה האולימפי שיניאס הוא מתקן שנבנה על מנת לארח את תחרויות החתירה והקאנו/קיאק באולימפיאדת אתונה שנערכה ביוון בשנת 2004.
המתקן, הממוקם בסמוך לעיירה מרתון, היה הצפוני ביותר מבין מתקני האולימפיאדה.
התחרויות הראשונות שנערכו במתקן היו באוגוסט 2003, עת נערכו בו אליפות העולם בחתירה לצעירים, וזאת אף שהמתקן הושלם ב-31 בינואר 2004. במהלך התחרויות, בשל הרוחות העזות, נאלצו מארגני התחרויות לקצר את המסלול.
כמו כן, הקמת המבנה לוותה במחאה ציבורית על ההרס הסביבתי שנגרם.
מרכז הטניס של הפארק האולימפי בסיאול הוא מתחם טניס הממוקם בפארק האולימפי של בירת קוריאה הדרומית סיאול.
במרכז נערך בשנת 1988 טורניר
הטניס האולימפי של אולימפיאדת סיאול.
כמו כן נערכו במרכז מספר התמודדויות של נבחרות קוריאה הדרומית במסגרת גביעי הדייוויס והפדרציה.
כיום נערכת במרכז אליפות קוריאה הפתוחה.
לאצטדיון המרכזי יש תכולה של 10,000 צופים.
מרכז החתירה במים סוערים עמק לי הוא מתקן שבו נערכות תחרויות החתירה במים סוערים בקאנו ובקיאק של אולימפיאדת לונדון בשנת 2012.
המתקן נבנה סמוך לעיר וולטהאם קרוס שבמחוז הרטפורדשייר.
האתר נמצא בסמוך לגבול הצפוני של אזור לונדון רבתי, בעמק הנהר לי.
המבנה, אשר נבנה במיוחד עבור המשחקים האולימפיים, כולל מסלול סללום שאורכו 300 מטרים הכולל אשדות עבור התחרויות, וכן מסלול חימום, ואגם בקצה מסלול המרוצים.
מערכת משאבות מאפשרת את זרימת המים באשדות.
במהלך המשחקים האולימפיים הותקנו באתר מושבים ל-12,000 צופים.
מושבים אלה יוסרו בתום התחרויות.
מתחם התחרויות תוכנן להיבנות בעיר ברוקסבורן עצמה, אולם בדיקה של האתר המיועד גילתה כי לא ניתן לבנות בו את המתחם בשל זיהום האדמה, ולכן נבחר המיקום הנוכחי.
תוכניות בניית המתחם אושרו בספטמבר 2008.
המתחם משמש כיום (2021) כמרכז חתירה.
מרכז החלל סמנאן הוא נמל החלל של איראן, וממנו משוגרים לחלל משגרי הלוויינים של סוכנות החלל האיראנית.
המרכז נמצא בפרובינציית סמנאן, וכולל מתקני תשתית מסוגים שונים ובהם אתרי שיגור, אזורי מינהלה, תמיכה טכנית, ומתקני מעקב ותקשורת.
מרכז החלל נחשף פומבית על ידי איראן בפברואר 2008, עת שוגר ממנו טיל ניסוי מטיפוס "קאבושגאר", שהיה אבן דרך בפיתוח משגר הלוויינים האיראני סאפיר.
האתר משמש גם לבחינת טילים בליסטיים של איראן, מסדרת שיהאב (דלק נוזלי) וסג'יל (דלק מוצק).
שיגורים הקשורים לתוכנית החלל האיראנית
מאתר השיגור בסמנאן בוצעו עד כה השיגורים הבאים, הקשורים לתוכניותיה של איראן לחקר החלל (לא הובאו ברשימה שיגורים של טילים בליסטיים, המבוצעים אף הם מהמתחם):
4.2.2008 - שיגור טיל קאבושגאר (בחינת השלב הראשון של משגר הלוויינים סאפיר)
17.8.2008 - שיגור ראשון של משגר הלוויינים סאפיר - השיגור נכשל
3.2.2009 - שיגור שני של משגר הלוויינים סאפיר - השיגור הצליח והלוויין אומיד הגיע לחלל.
15.6.2011 - שיגור שלישי של משגר הלוויינים סאפיר - השיגור הצליח והלוויין ראסאד 1 הגיע לחלל.
3.2.2012 - שיגור רביעי של משגר הלוויינים סאפיר - השיגור הצליח והלוויין נאוויד הגיע לחלל.
מאי 2012 - שיגור כושל (לא דווח על ידי איראן)
ספטמבר/אוקטובר 2012 - שיגור כושל והשמדת הטיל על הקרקע עם נזק לתשתיות השיגור (לא דווח על ידי איראן)
במתחם סמנאן מצוי אתר שיגור הכולל משטח עגול בקוטר של כ-60 מטר, מבוטן, ומוקף בכביש שירות טבעתי.
סביב המשטח עמודי תאורה המאפשרים פעילות לילית (שני השיגורים של משגר הלוויינים סאפיר נערכו בלילה).
במרכז המשטח מצוי מגדל שירות לטיל, הניתן להזקפה לצורך שיגור.
תצלומי לוויין מראים כי בעת שאתר השיגור אינו פעיל מגדל השירות נמצא במצב אופקי.
משאית תובלה מיוחדת מביאה את הטיל המשוגר אל מרכז הרחבה, ומזקיפה אותו.
המגדל מורם למצב אנכי ומשטחים המחוברים אליו עוטפים את הטיל ומאפשרים לטכנאים גישה למערכות הטיל השונות.
ב-3 בפברואר נחשף משגר הלוויינים האיראני סימורג, אשר ישוגר ממתחם השיגור החדש.
ב-31 בינואר 2011 חשפה איראן צילומים מתוך מבנה השילובים והמשגר החדש שלה.
מהצילומים עולה כי ניתן יהיה לשגר בעתיד משגרי לוויינים גדולים שגובהם יכול להגיע עד ל-40 מטר.
מרכז הטניס האולימפי בריו דה ז'ניירו (בפורטוגזית: Centro Olímpico de Tênis) הוא מתחם טניס, שנבנה לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו.
בנייתו החלה בשנת 2013. קומפלקס הטניס מתפרש על שטח של כ-10 דונם בלבו של "בארה אולימפיק פארק" ברובע בארה דה טיז'וקה, בו נבנים רבים ממתקני הספורט לאולימפיאדה ולמשחקים הפאראלימפיים.
מתחם הטניס כולל 16 מגרשים, שחלקם יכללו יציעים זמניים שיפורקו לאחר האולימפיאדה.
האצטדיון המרכזי הקבוע מכיל כ-10,000 מקומות ישיבה.
האצטדיון המשני מכיל כ-5,000 מקומות זמניים שיקיפו אותו, האצטדיון השלישי מכיל כ-3,000 מקומות ביציעים זמניים שמקיפים אותו, ועוד 7 מגרשים מכילים כל אחד 250 מקומות ב-2 יציעים.
שאר המגרשים משמשים בתור מגרשי אימונים.
לאחר האולימפיאדה יארח המתחם גם את טורניר הטניס נכים במשחקים הפאראלימפיים.
לאחר המשחקים ישמש המרכז לאימונים ותחרויות טניס מקומיות, לאומיות ובינלאומיות.
משטחי הטניס בקומפלקס הם מסוג המשטחים הקשים.
מרכז הכדורסל חימקי הוא מתקן ספורט רב-תכליתי הממוקם בעיר חימקי שבמחוז מוסקבה, רוסיה.