tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגדרה שלישית לעיוורון היא צמצום שדה הראיה כך שזווית הראיה המרבית אינה עולה על 20° בעין הבריאה יותר.
מחלת ה-AMD היא הסיבה הנפוצה ביותר לעיוורון במדינות המפותחות.
AMD נקרא ניוון מָקוּלֵרי, פגיעה באזור הראייה המפוקסת של העין, הדרוש לתפקודים ראיתיים רבים של היומיום, לפיכך אנשים שנפגעו ב-AMD, נחשבים כעיוורים בפני החוק.
שנייה ל-AMD כגורמת לעיוורון בעולם המערבי היא גלאוקומה.
לעומת זאת, במדינות עולם שלישי, המחלה הנפוצה ביותר שגורמת לעיוורון היא קטרקט, והיא גם הגורם השכיח בעולם לירידה בראייה בכלל.
ישנם גורמי עיוורון רבים, אך ניתן לסווגם לכמה מאפיינים עיקריים: עיוורון (לרוב מוחלט) יכול להיות קורטיקלי, היינו פגיעה במערכת העצבוב הראייתי שבמח, או רטינלי, היינו שיש בעיה ברשתית העין, אז גם יכול להופיע עיוורון חלקי (היינו שחלק משדה הראייה נפגע).
עיוורון יכול להיגרם גם מגורמים אחרים הקשורים למבנים אחרים בעין (כגון קטרקט), או מפציעות.
עיוורון רטינלי יכול להיות מגורמים גנטיים, ו/או מגורמים של הזדקנות, כגון ניוון מרכז הראייה.
גורמים גנטיים שונים ורבים מעורבים (גם בצורה יחידית, היינו מוטציה יחידה) במחלות הפוגעות ברשתית, שכן בפרט, בתהליך ההתמרה של אור לאות חשמלי, מעורבים מאות חלבונים בהם עלולה להיות מוטציה גנטית שתפגע בכשירותם.
מרבית המחלות הגנטיות קשורות לפגיעה ב-Retinal pigment epithelium (שכבה של תאי גלייה התומכת בפוטורצפטורים מכיוון הדמית), או לפגיעה בחלבוני הפוטורצפטורים.
מרבית המאמצים להשבת ראייה נעשים ברשתית, אם בצורה מלאכותית כדוגמת השתלת שבב, או הזרקה טיפולית לרשתית.
לגישה זו פחות סיבוכים, יחסית לריפוי עיוורון קורטיקלי.
מקרי עיוורון רבים נגרמים עקב מחלת הגלאוקומה.
מקרים של טראומת ראש, או שבץ, או נזק לעצב הראייה יכולים לגרום לעיוורון זה.
עיוורון מלא (או באזור מסוים של שדה הראייה) יופיע בעיקר לאחר פגיעה באזורים הראשוניים של הראייה (LGN,V1).
פגיעה באזורים יותר גבוהים, יוביל לשיבוש בהיבטים שונים של עיבוד הראייה, אך לא לעיוורון.
תופעת ה-Blindsight יכולה להיות לאנשים עם עיוורון, והיא היכולת לחוש אובייקטים, גם אם ה"מראה" אינו נתפס במודעות בצורה של ראייה, וכן לזהות רגשות.
בעיוורון מהסוג הקורטיקלי, ניסיון להשבת הראייה בצורה מלאכותית, מתבסס על שתל מוחי.
פגיעה קורטיקלית יכולה להתרחש גם בחוש השמיעה, כאשר תפקוד האוזן הפנימית, אך בדרך מהשבלול ל-ובקליפת השמיעה, משהו משתבש.
בצורה כזו, ניתן להמשיל את הרשתית לשבלול.
בארצות מתפתחות רוב מקרי העיוורון נגרמים עקב קטרקט שאינו מנותח, בניגוד למדינות המפותחות.
קטרקט נגרם מעכירות של עדשת העין.
להקלת חייהם של העיוורים הומצאו מאות עזרים, הידוע בהם הוא כתב ברייל – צירופי בליטות על גבי משטח אותן ניתן "לקרוא" באמצעות מישוש.
עזרים מוכרים נוספים הם איות אצבעות , חתימת מישוש , מקל חישה לעיוורים וכלב נחייה.
קיימים אף עזרים מתוחכמים יותר, כגון מקלדת ברייל למחשב ו"מסך" לקריאה על ידי מגע, המאפשר בין השאר גלישה באינטרנט, באתרים נגישים.
בניגוד לדעה הרווחת, לרוב האנשים המתפקדים כעיוורים מוחלטים בעלי אחוז ראייה מסוים, לחלקם אף תיתכן ראייה תקינה עם פגיעה ממשית בשדה הראייה (למשל במחלת רטיניטיס פיגמנטוזה).
עיוור נחשב אדם שחדות הראייה המקסימלית בעין הטובה יותר שלו, עם תיקון משקפיים במידת הצורך, הוא 3/60. לשם השוואה, לאדם בעל משקפי 4 ומעלה, כאשר אינו מרכיב את המשקפיים, חדות הראייה של 3/60 או פחות.
אולם, בניגוד לעיוור, קיימת עבורו האפשרות לשפר את הראייה במשקפיים או עדשות מגע.
גם במקרים קשים, בהם קיימים רק שרידי ראייה חלקיים, ניתן לעזור למטופל, בעיקר בקריאה, על ידי שימוש באביזרי הגדלה שונים, כגון זכוכיות מגדלות עם תאורה, מגדלות אלקטרוניות, טלוויזיה במעגל סגור (טמ"ס) לחומר קריאה ועוד.
אחת הבעיות העיקריות בעזרה ללקוי הראייה המבוגר היא המטופל עצמו.
באמצעים טכניים שונים ניתן לשפר ולעזור מאוד בעיקר ביכולת לקריאה, אולם אחוז ניכר מהמטופלים חסר מוטיבציה ואינו מעוניין בעזרה זו.
הסיבה העיקרית לכך היא חוסר הרצון שיראו אותו משתמש בזכוכיות מגדלות, טלסקופים קטנים או משקפיים מיוחדים.
הבעיה ממשית, ומהווה גורם ראשון לכישלון הטיפול במקרים אלו.
חלק מהעוורים מפתחים יכולת מוגברת של חושים אחרים.
הדוגמה לכך הוא אשרף ארמאן – צייר עיוור מלידה.
בחלק מהערים בישראל בתחנות אוטובוס יש עמוד הכרזה (אינו פועל אוטומטית) המסביר מה הזמנים ואילו אוטובוסים הולכים להגיע, בנוסף קיים שילוט בברייל של מספר הקו המגיע לתחנה.
במדרכות בחלק מהערים בישראל משולב ריצוף בולט (אנ), המאפשר ללקויי ראייה להרגיש בצורה טקטילית את שפות המדרכה, ומעברי חצייה הנמצאים בהמשך הדרך.
ב-6 ביוני מצוין בישראל הבליינד דיי, יום ההזדהות עם עיוורים ולקויי ראייה.
ב-11 באוקטובר מתקיים יום הראייה הבינלאומי.
בענפי ספורט אחדים נמצאו פתרונות לשילובם של עיוורים בפעילות ספורטיבית.
אופני טנדם משמשים לשילוב עוורים בספורט הרכיבה – למשל, עיוור הרוכב מאחורי רוכב קדמי רואה.
בישראל מפעילה עמותת אתגרים, בסיוע מתנדבים, מועדוני רכיבת טנדם לנכים בערים הגדולות.
ישנם משחקים שמשחקים עיוורים או שחקנים רגילים בעיניים עצומות, כמו שחמט עיוור.
בנוסף, ישנם ארגוני ספורט שמתמחים בספורט לעיוורים.
לדוגמה, הפדרציה האוסטרלית לספורט לעיוורים.
מספר העיוורים בישראל: 23,102 (נתונים 2013 לפי נתוני משרד הרווחה).
מספר העיוורים בעולם: כ-39 מיליון.
מספר לקויי הראייה הכולל: כ-246 מיליון (נכון לאוגוסט 2014).
עיוורון קשבי הוא התופעה הקוגניטיבית של אי תפיסת עצמים נראים בהיעדר הפניית קשב עבורם.
תופעה זו היא סוג של עיוורון קוגניטיבי, בדומה לעיוורון לשינויים.
מחקר ראשון בתחום הראה כי הפניית קשב לגירוי ויזואלי אחד עשוי לגרום לגירוי שני לא להיתפס כלל, על אף שהוא נמצא במרכז שדה הראייה
המסקנה שהסיקו אותם חוקרים היא שאין תפיסה ללא קשב.
בשנת 1997 הוכח כי יכולה להתרחש תפיסה ללא קשב.
החוקרים חשפו נבדקים לגירויים ללא הפניית קשב (ברקע של מטלה אחרת), ואף על פי שהנבדקים דיווחו שלא הבחינו בהם, נמצא שהגירויים השפיעו על תשובותיהם במטלה מאוחרת יותר (הנבדקים התבקשו לשפוט מבין שני קווים איזה קו יותר ארוך.
הגירויים אליהם 'לא שמו לב' הכילו רמז ויזואלי).
הנבדקים בניסוי דיווחו שהם הימרו על התשובות, אך בפועל ביצועם היה טוב בהרבה מניחוש.
כלומר, המערכת הקוגניטיבית ידעה לתפוס ולעבד את הגירוי ולהגיב בהתאם, אף על פי שלתהליך לא ניתן קשב ושהוא לא נכנס למודעות.
מניסוי זה מתבקשת פרפרזה על מסקנת המחקר המוקדמת יותר - אין תפיסה מודעת ללא קשב.
אחד המחקרים הידועים בתחום הוא ניסוי הגורילה הבלתי נראית.
ניסוי זה, שנערך בשנת 1999 על ידי הפסיכולוגים דניאל סימונס (Daniel Simons) וכריסטופר צ'בריס (Christopher Chabris), נחשב לאחת הדוגמאות הידועות לעיוורון קשבי.
בניסוי התבקשו משתתפים לצפות בקטע וידאו קצר שבו שתי קבוצות של שחקנים (הלובשים חולצות לבנות ושחורות) מעבירות ביניהן כדור.
באמצע הסרטון נכנסת לחדר דמות מחופשת לגורילה, עומדת לרגע במרכז הפריים, מתופפת על החזה, חוצה את החדר, ויוצאת מצדו השני.
הצופים בסרטון התבקשו לעקוב אחרי פעילות הלבושים בחולצות לבנות, ולספור את כמות הפעמים שהם מעבירים ביניהם את הכדור.
כמחצית ממספר הצופים בסרטון לא הבחינו כלל בגורילה, אף שנוכחותה הייתה שונה ולא צפויה.
תוצאה זו מדגימה כיצד התמקדות במשימה קוגניטיבית (למשל ספירה מדויקת של מסירות, על ידי דמויות ספציפיות) עשויה למנוע לחלוטין הבחנה בגירוי חזותי בולט אחר, גם כאשר הוא מופיע במרכז שדה הראייה.
הניסוי הפך לאבן דרך בהבנת מגבלות הקשב האנושי.
עיוורון קשבי בחיי היום יום
אף על פי שעיוורון קשבי ניכר בתפיסתנו בכל עת, אנו מודעים אליו רק במקרים בהם יש השלכות לכך שלא תפסנו עצמים שהיינו 'אמורים לראות'.
דוגמה מצערת היא הקושי של נהגים להבחין בכלי רכב דו-גלגליים.
כיוון שרוב הנהגים מכוונים קשבית להבחנה במכוניות, קיימת נטייה שלא להבחין ברוכבי האופנוע והאופניים, מה שגורם לפגיעותם על הכביש.
עיוורון ירח, מכונה גם דלקת ענבייה חוזרת בסוסים או דלקת עיניים תקופתית הוא הגורם הנפוץ ביותר לעיוורון אצל סוסים בוגרים.
כפי שניתן להסיק משמות המחלה השונים, מדובר בדלקת סטרילית (שאינה-זיהומית) חוזרת ונשנית אשר ברבות הימים עלולה להביא לכדי עיוורון.
על פי רוב מקור המחלה באירוע ראשוני הגורם לדלקת תוך עינית בענבייה (Uvea) הכוללת את חלקי העין הבאים: הקשתית, הגוף הריסי והדמית.
מקור האירוע הראשוני עשוי להיות זיהומי אך הזיהום אינו הגורם העיקרי לנזק בעין, אלא התגובה הדלקתית אליו.
בעקבות הדלקת עולה חדירות כלי הדם בגוף הריסי ומוקל המעבר במחסום שבין הנוזל התוך עיני לדם.
לתוך העין חודרים תאי דם לבנים מרוגשים הנותרים ברקמות הענבייה גם בחלוף הדלקת.
בתקופות שבהן אין חשיפה לגורם הראשוני (אנטיגן כלשהו), שוככת התגובה הדלקתית.
מחזוריות המחלה מתבטאת בחשיפות חוזרות או נשנות לגורם הראשוני.
לפיכך אין טיפול מרפא למחלה זו.
הטיפול הוא אפוא טיפול תומך הנועד להקל את תסמיני המחלה בעת התפרצות, אך הוא לא ימנע את הישנותה ואת החרפתה לאורך זמן, שכן בכל חשיפה חוזרת התגובה הדלקתית קשה יותר.
למעשה כל מחלה כלל מערכתית המלווה בנוכחות גורם זיהומי או רעלנים בדם עלולה לגרום לדלקת בענבייה ולהוות בסיס להמשך התהוות המחלה.
כמו כן, נזק מכני לעין, למשל בעקבות טראומה גופנית, כיבים (פצעים פתוחים ברקמות שונות בגוף), גידול סרטני וכן הלאה עלולים לפגוע במחסום שבין הדם לנוזל התוך עיני.
הימצאות דם, פיברין או מוגלה בלשכה הקדמית של העין.
סימן אופייני בסוסים הוא מופע "כנפיי פרפר" סביב הדיסק האופטי.
נוסף לסימנים הקליניים המצוינים לעיל תיתכן החמרה של הדלקת והופעת סיבוכים משניים לרבות: הידבקויות, ירוד, ברקית, נקיעת העדשה ממקומה, ניוון העין או מרכיבים שונים בעין, היפרדות רשתית או אף עיוורון מוחלט בעין הפגועה.
לעיתים המופע הקליני בולט מאוד בעין אחת, אך אין זה פוסל מעורבות של שתי העיניים.
לפיכך נהוג לבדוק היטב את מעורבות שתי העיניים לפני קבלת החלטה לגבי אופן הטיפול והיקפו.
כאמור, הטיפול הוא טיפול תומך בתסמיני הדלקת בעת התפרצותה.
הטיפול כולל על פי רוב מתן אטרופין (לשיכוך הכאב ולמניעת הידבקויות), סטרואידים (לשיכוך התגובה הדלקתית) ונוגדי דלקת שאינם סטרואידים.
הטיפולים יכולים להיות במתן מקומי או מערכתי.
סיכויי ההחלמה בטווח הארוך גרועים מאוד.
הימצאות המחלה בעין אחת מגביר את הסיכון להימצאותה בעין השנייה גם כאשר המופע הקליני אינו מובהק ולכן דרושה בדיקה קפדנית של שתי העיניים.
עיוות הוא שינוי בצורה כלשהי של אות, אובייקט, תמונה, קול, צורת גל או כל סוג אחר של מידע.
בתחומים מסוימים הוא יכול להיות רצוי, לדוגמה בניגון על גיטרה חשמלית, המגבר יכול להיכנס לעומס יתר מכוון (דיסטורשן) שיגרום לו להפיק את העיוות הרצוי בצליל הגיטרה.
בתקשורת ובעיבוד אותות, מערכת ליניארית בלתי תלויה בזמן ונקייה מרעש מאופיינת על ידי פונקציית תמסורת כך שהמוצא של המערכת בתגובה לכניסה הרמונית יהיה גם הוא הרמוני, עם הגבר והסטת מופע התלויים אך ורק בתדר הכניסה:
ובנוסף, הכפלה ו/או הזזה של הכניסה גורמת להכפלה ו/או הזזה זהה של המוצא; והתגובה לסכום של מספר כניסות שווה לסכום התגובות לכל כניסה.
במערכת המקיימת דרישות אלה, ניתן לנתח את התגובה לכל כניסה שהיא בעזרת אנליזת פורייה.
במציאות, כל מערכת פיזיקלית היא ליניארית רק בתחומי כניסה מוגדרים, ואף זאת רק בקירוב.
לדוגמה, במעגלים אלקטרוניים טיפוסיים יש מגבלות על המשרעת ("עוצמה") בכניסה וביציאה; כאשר המשרעת מתקרבת למגבלות אלה נוצרות במוצא הרמוניות שלא היו באות הכניסה המקורי; כתוצאה מכך, כאשר הכניסה היא הרמוניה נקיה, היציאה איננה עוד הרמוניה נקייה וצורת הגל המתקבלת במוצא המערכת היא מעוותת (distorted).
האוזן האנושית רגישה למדי לעיוותים לא-ליניאריים ודוגמאות לכך ניתן למצוא בהתקני אפקטים לגיטרות חשמליות, רעשי מגברים, עיוותי קול במכשירי קשר ועוד.
במערכות תקשורת נתונים מתקדמות מתבצע עיבוד ספרתי של אותות, ובמקרים רבים נדרשת שמירה על ליניאריות כדי לאפשר פיענוח תקין של המידע המשודר.
עיוות האותות, למשל כתוצאה משידור בעוצמה גבוהה מדי, עלול לגרום לקצב שגיאות גבוה או אף לניתוק התקשורת.
עיוני משפט הוא כתב עת משפטי בעברית של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
הוא אחד מכתבי-העת המשפטיים המובילים בישראל, ומתפרסמים בו מאמרים בכל תחומי המשפט.
חברי המערכת והעורכים הם סטודנטים מצטיינים הלומדים בפקולטה, כשלצידם העורך הראשי, הנמנה עם סגל הפקולטה.
כתב העת יוצא לאור פעם בשנה עם כרך חדש, המחזיק שני גיליונות.
בשנת 2018, כרך מב של כתב העת השיק את "פורום עיוני משפט" הפלטפורמה המקוונת של כתב העת.
מטרת פלטפורמה זו היא לשמש במה ייחודית ועצמאית לתכנים אקדמיים קצרים ועדכניים במתכונת שונה מאלה המתפרסמים בגרסה המודפסת.
כתב העת נוסד בשנת 1970 ביוזמת פרופ' זאב צלטנר שהציע לנילי כהן, שהייתה אז סטודנטית לתואר ראשון, לערוך כתב-עת משפטי חדש, שיתבסס על שיתוף פעולה בין מרצים לסטודנטים בפקולטה, במסורת ה-Law Reviews האמריקניים המובילים, דוגמת Harvard Law Review.
השניים ייסדו את כתב-העת יחד עם המרצים אמנון רובינשטיין (דיקן הפקולטה), דניאל פרידמן (סגן הדיקן) ויוסף גרוס.
השם שנבחר לכתב-העת, "עיוני משפט", מחבר - בלשונה של נילי כהן - "בין העין המתבוננת של המשפט והעין המתבוננת על המשפט".
בשנותיו הראשונות של עיוני משפט ערכו אותו במשותף מרצה וסטודנט, והמערכת כללה מרצים וסטודנטים גם יחד.
לאחר פטירתו של זאב צלטנר שונה המבנה של כתב-העת: המערכת כללה סטודנטים בלבד, שמיעוטם שימשו סגני-עורכים, ומרצה אחד שימש כעורך.
מאוחר יותר שונתה המתכונת פעם נוספת, וכיום המערכת כוללת סטודנטים חברים, סטודנטים עורכים ומרצה המשמש כעורך ראשי.
הפלטפורמה המקוונת הושקה בשנת 2018/9 בכרך מב, ונועדה לשמש כבמה ייחודית בשיח המשפטי בישראל, שבמסגרתה יוכלו כותבות וכותבים לפרסם בצורה שאינה נכנסת למשבצות המוכרות במרבית כתבי העת.
פורום עיוני משפט לא נועד לפרסום מאמרים מחקריים מלאים, אלא לתת מקום לסוגות חשובות אחרות, ולאפשר זאת בקצבי זמן קצרים מהנהוגים בכתבי העת המודפסים, בדומה לנהוג בפלטפורמות המקוונות של כתבי העת המובילים בארצות הברית (למשל Harvard Law Review Forum, Yale Law Journal Forum, ו-Stanford Law Review Online).
כתבי היד המוגשים לפורום עיוני משפט אינם מוגבלים לנושא מסוים, מתודולוגיה, או גישה מחקרית, וניתן לכתוב אותם במתכונת של ז'אנרים שונים, ובפרט:
מסה: שעיקרה רעיון חדשני ביחס לתאוריה או לדוקטרינה משפטית, ואשר הדיון הרעיוני בו מקבל נפח רב יותר לעומת היישום והפיתוח המחקרי המלא והמעמיק.
הערת חקיקה: ניתוח חקיקה קיימת או הצעת חוק שנמצאת בשלבים מתקדמים ויש בה עניין משפטי, תאורטי או מעשי רב.
הערת פסיקה: ניתוח פסק דין מרכזי או משמעותי הכולל תזה או רעיון קצרים ומקוריים.
ביקורת ספרות: התייחסות ביקורתית (גם אם אוהדת) לספר או למאמר שיש להם חשיבות ועניין תאורטי לשיח המשפטי.
הרצאות: גרסאות ערוכות ומעובדות של הרצאות שהועברו
עיוני משפט בדירוגים האקדמיים השונים
עיוני משפט נחשב לכתב העת המשפטי המוביל בעברית, ולו כתב-העת מקביל באוניברסיטה העברית - משפטים.
מבין כתבי-העת המשפטיים בישראל, לעיוני משפט ול"משפטים" מיוחסת ההשפעה הרבה ביותר על השיח האקדמי.
בדירוגים אקדמיים הנערכים מעת לעת, עיוני משפט, ביחד עם משפטים, נמצא תמיד בראש הדירוג.
במחקר מקיף משנת 2019, אשר סקר את מרבית כתבי העת המשפטיים בעולם ודירג אותם בתוך קטגוריות מובחנות, זכה עיוני משפט לציון A, שהוא הציון הגבוה ביותר שאליו הגיעו כתבי עת בעברית.
מחקר שערך פרופ' רונן פרי ב-2005 מצביע על תחרות צמודה בין עיוני משפט ל"משפטים".
פרי סקר במחקרו מאמרים בכל כתבי-העת המשפטיים שנכתבים בעברית ועדיין פעילים, ולאחר מכן בדק כמה פעמים אוזכר כל כתב-עת.
עיוני משפט ניצב בראש הפירמידה והוביל על "משפטים" ב-18.6%.
ללא ספירת האזכורים העצמיים - כלומר אזכורים של כתב-עת בתוך עצמו - "משפטים" הוביל על עיוני משפט בכ-4%.
עם זאת, בדיקת האזכורים רק בחמש השנים שקדמו למחקר מעלה שבכולן עיוני משפט הוביל על "משפטים" (ובהתעלם מהאזכורים העצמיים - כמעט בכולן).
ככלל, עיוני משפט הוא כתב-עת אשר מפרסם מאמרים בכל תחומי המשפט, ללא קו נושאי הקושר בין הגיליונות השונים במכוון.
עם זאת, על פי המסורת מקובל להקדיש גיליון אחד בכל כרך לנושא חשוב אחר בתחום המשפט, ולערוך בו סימפוזיון בהשתתפות בכירי החוקרים בתחום.
לאורך השנים התפרסמו גיליונות נושאים במגוון נושאים, שביניהם ניתן למנות סימפוזיון על דיני חקיקה, גיליון נושאי על גבריות במשפט, גיליון על חקר אמפירי של המשפט, ועוד כהנה כהנה נושאים.
בכרך מג של כתב העת חזרה המסורת של הגיליון הנושאי לאחר כמה שנים של הפסקה, ובשנת 2019 נערך כנס "עזה במשפט", שבו התארחו מבכירי המשפטנים בישראל לדיון מקיף במצבה המשפטי של רצועת עזה לקראת העשור השלישי של המאה ה-21, דיון שלא נערך לפני כן באורח אקדמי מסודר.
הכנס נערך לקראת פרסום הגיליון הנושאי במהלך שנת 2020.
החל מכרך מא של כתב העת, החל לפעול "פרויקט האדפטציה", שבמסגרתו כתב העת פונה באופן יזום לחוקרי משפט ישראליים בכירים אשר פרסמו בעת האחרונה מאמר חשוב בכתב-עת מוביל באנגלית, ובמסגרת הפרויקט מתורגם המאמר לעברית ונוסף לו חלק המבטא את רלוונטיות הטיעון למשפט הישראלי, וכן מוזמנים חוקרים נוספים להגיב על המאמר.
מדובר בתרומה חשובה לשיח האקדמי-משפטי העברי בתוך השיח המשפטי-אקדמי הכללי, אשר מתנהל רובו באנגלית.
החל משנת 2012 החלה מסורת פתיחת הכרך במאמר "פתח דבר".
זאת בהשראה ממסורת ארוכת שנים בכתבי עת יוקרתיים בעולם, ובפרט זו של Harvard Law Review, לפיה מוזמן מאמר פתיחה מאת חוקר משמעותי העוסק בהתפתחויות מכוננות בעולם המשפט שהתרחשו בשנה הקודמת לפרסום הכרך.
כהמשך למאמר המוזמן, מוזמנות גם מספר תגובות מאת חוקרים נוספים מהתחום או מתחומים משיקים, וזאת לשם יצירת שיח ער, עדכני ורלוונטי אודות ההתפתחויות המכוננות בעולם המשפט.
השיח מגיע לשיאו בערב חגיגי המתקיים בסמוך לפרסום החוברת הראשונה בכרך ובו מתקיים דיון פתוח אודות המאמר והתגובות בנוכחות הכותבים ואנשי מפתח בעולם המשפט.
תחת חסותו של כתב-העת פועל פרויקט "הערות במשפט" (לשעבר "הסמינר"), פרויקט המעודד כתיבה משפטית צעירה.
את מערכת "הערות במשפט" מרכיבים כמה מחברי מערכת עיוני משפט ואחד מעורכיו של כתב-העת.
בכל שנה נבחרת עבודה סמינריונית מצטיינת, אשר זוכה לליווי צמוד ולביקורת במטרה לשפר את איכותן.
כחלק מתהליך זה הכותבים ממשיכים את מלאכת הכתיבה ואת מלאכת המחקר בהנחיית חבר סגל המתמחה בתחום.
בסיום התהליך מוקדש מפגש בפקולטה לכל אחת מן העבודות.
במפגש זה העבודה מוצגת בפני מרצים וסטודנטים ונערך לגביה דיון ביקורתי.
עיון מוסה הוא נווה מדבר במערב חצי האי סיני סמוך לקצהו הצפוני של מפרץ סואץ.
זהו נווה המדבר הגדול והעשיר באזור הצפון מזרחי של מפרץ סואץ.
מקורות המים במקום משמשים להשקית מטע תמרים, גינות של ירקות שונים וכמי שתייה.
באזור נווה המדבר צומחים גם עצי אשל רבים.
חום מי המעיינות הוא 48 מעלות צלזיוס.
במקום קיימים 12 מעיינות ומטעי תמרים ונתונים אלו הביאו חלק מחוקרי המקרא לזהות את המקום עם "אילים" המקראית עליה נאמר:
חוקרים אחרים אשר טענו כי חציית ים-סוף ביציאת מצרים התרחשה בקצהו הצפוני של מפרץ סואץ, זיהו את עיון מוסה כמקום החצייה.
במפקד אוכלוסין שנערך בסיני ב-1937 נפקדו בעיון מוסה ובאזור החוף הסמוך 325 תושבים.
ב-1967, במלחמת ששת הימים, כבשה ישראל את המקום ושלטה בו עד 1976.
בזמן מלחמת ההתשה הקים צה"ל בסמוך תעוז שכונה "מבדד" ובו נמצאה סוללת תותחי 155 מ"מ שנקראה "הנברון הדרומי" ושלטה באש על אזור העיר סואץ.
במלחמת יום הכיפורים היה המקום הנקודה הדרומית ביותר אותה כבשה הארמייה השלישית של הצבא המצרי ונאחזה בה.
בעקבות הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים, פינתה ישראל את אזור עיון מוסא ב-13 בינואר 1976.
כיום נבנית במקום עיר חדשה בשם עיון מוסה.
עיוותי חשיבה הם הטיות חשיבתיות המאופיינים בנטייה אקראית וסובייקטיבית של בני אדם לתפוס את המציאות או את השלכותיה באופן שגוי.
זאת להבדיל מהטיות קוגניטיביות, הנחשבות מאפיין הטיה נורמלי ושיטתי של החשיבה האנושית.
עיוותי חשיבה פתולוגיים מאפיינים אנשים הסובלים מדיכאון, הפרעות חרדה והפרעות נפשיות נוספות.
במהלך טיפול, במיוחד במסגרת טיפול קוגניטיבי, המטופלים לומדים לזהות עיוותים בחשיבתם, לערער עליהם ולשנותם, כמו גם להיחשף בהדרגתיות לאירועים מעוררי ההפרעה בהתאם למודל הטיפול ההתנהגותי.
הבסיס התאורטי לעיוותי החשיבה הוא הגישה הביהביוריסטית והמודל הקוגניטיבי-התנהגותי.
עיוותי החשיבה תוארו לראשונה על ידי הפסיכיאטר אהרון בק במהלך עבודתו עם מטופלים הסובלים בעיקר מדיכאון.
בק שם לב, שאצל מטופליו קיימת נטייה לפרשנות שלילית של המציאות, שבאה לידי ביטוי במחשבות אוטומטיות, שהתבססו על דפוסי חשיבה כלליים ומכלילים על העולם ועל עצמם.
בק הסיק מכך שעיוותי חשיבה הן אלו שגורמים לרגשות השליליים.
בהמשך פיתח בק את מודל עיוותי החשיבה לתחום הפרעות חרדה וכן להפרעות נפשיות נוספות.
חשיבה היא פעילות העוסקת בתהליכים שונים מוח, בחלקם מודעים ובחלקם לא.
תהליך הזיהוי הוא תהליך לא מודע העוסק בפיענוח מידע שנקלט בחושים.
הזיהוי מתבצע לפי סדר היררכי.
כאשר בשכבה הראשונה בהיררכיה נמצאים קולטני החושים שתפקידם לקבל את הקלטים מהסביבה מפורקים למרכיבי היסוד שלהם.
כך לדוגמה קו אופקי שבנוי לפחות משתי נקודות צמודות נקלט ברשתית העין על ידי לפחות שני פיקסלים צמודים שכל אחד מהם יכול לייצג בנפרד נקודה אחת מהקו.
בשכבה השנייה בהיררכיה הקלטים משוחזרים ומקודדים למבנה המקורי על ידי צירוף שלהם לתא בודד.
כך למשל שני הפיקסלים שקלטו את הקו, מתחברים באמצעות שלוחות לתא בשכבה השנייה שנועד לייצג את הקו השלם במיקום ובזווית שבו הוא נקלט.
הצירוף הזה מאפשר לתא לקבל התרעת זיהוי בכל פעם ששני הפיקסלים מקבלים גירוי באמצעות קלט.
צירופים מעין אלה הנמצאים במערכת עיבוד מידע חושי משמשים אבני בניין לזיכרונות סמנטיים שנמצאים בשכבה השלישית שמבוססים על אותו עיקרון.
בדומה לזיכרון הסמנטי, גם הזיכרון האירועי מורכב מסכימה של הצירופים המרכיבים אותו, כשכמרכיבי הזיכרון האירועי משמשים בעיקר הזיכרונות הסמנטיים המורכבים יחסית, שמקודדים באופן היררכי דומה אל תאי הזיכרון האירועי שנמצאים בשכבה עמוקה יותר בהיררכיה ושניתנים לשליפה בסדר כרונולוגי, וכך מתאפשר גם קבלת התרעת זיהוי היררכית של אירועים.
כל גירוי של החושים באמצעות קלט עשוי לגרום במקביל להתרעה במספר רב של זיכרונות סמנטיים ואירועיים הדומים לקלט, ההבדל נעוץ ברמת ההתרעה, התא הדומה ביותר לקלט יקבל התרעה מיותר שלוחות או משלוחות בעלי משקל גבוה, מה שאומר שההסתברות שהתא הזה מייצג את הקלט הוא הגבוה ביותר.
בזמן ההתרעה תא הזיכרון שקבל התרעת זיהוי יכול גם לחזות אירועים המאוחסנים בזיכרונות אחרים שבהסתברות מסוימת עשויים להתרחש בעקבותיו ולשלוח להם התרעה מוקדמת דרך שלוחות חיזוי המחברות ביניהם, כך שהתרעה יכולה לבוא ישירות ממערכת הזיהוי החושי, או דרך חיזוי מזיכרון שקיבל התרעה או משניהם במקביל.
לשם כך כל תא זיכרון שמאחסן זיכרון סמנטי או אירועי, מתאפיין במערכות התרעת זיהוי וחיזוי, ובמערכות נוספות כדלהלן:
מערכת התרעת זיהוי: תפקידה להתריע כשאובייקט שנקלט בחושים זהה לאובייקט שמאוחסן בתא.
הקלט מתקבל מהחושים אל מערכת עיבוד מידע חושי ומשם לתא הזיכרון דרך שלוחות מעוררות ומעכבות.
הקלטים שמגיעים מהשלוחות המעוררות הם מרכיבים הנחשבים כמרכיבי האובייקט או האירוע המיוצג בתא, והקלטים שמגיעים מהשלוחות המעכבות נחשבים כמרכיבים השוללים את האפשרות שהקלט הוא האובייקט או האירוע.
כאשר סכימת המעוררים שמתקבלים גבוה יותר מסכימת המעכבים, משמעות הדבר שקיימת הסתברות לתאימות בין הקלט שהתקבל לבין הזיכרון בתא.
ככל שסכימת המעוררים גבוה וסכימת המעכבים נמוך כך ההסתברות גבוהה יותר.
התרעת זיהוי בתא יתקבל רק אם ההסתברות יעבור רמת סף ריאלי, כזה שמצדיק התרעה.
מערכת התרעת חיזוי: תפקידה להתריע לקלט התא שהאירוע המאוחסן בו עומד להתרחש, ההתרעה מתקבלת מתא או תאים המאחסנים אירועים שנחשבים כגורמים לאירוע המאוחסן בתא לאחר שהם עצמם קבלו התרעה.
גם מערכת החיזוי מתבסס על התרעה של מרכיבים מעוררים ומעכבים.
המעוררים הם האירועים הנחשבים כגורמים לאירוע.
והמעכבים הם האירועים הנחשבים כמונעי האירוע.
כאשר סכימת המרכיבים המעוררים המתריעים גבוה מסכימת המעכבים המתריעים משמעות הדבר שקיימת הסתברות שהאירוע עומד להתרחש.
ככל שסכימת המעוררים גבוה ביחס למעכבים כך ההסתברות גדל.
התרעת חיזוי בתא יתקבל רק אם ההסתברות יעבור סף ריאלי, המצדיק התרעה.
מבחינה מעשית מערכת החיזוי פועלת במקביל למערכת הזיהוי תוך השפעה הדדית ביניהם, כסוג של מערכת זיהוי אסוציאטיבית, ולכן כשיש התרעת זיהוי וחיזוי במקביל, יש לשקלל את הסכימות המעוררות והמעכבות של שניהם יחדיו, כדי לקבל את רמת ההסתברות.
מערכת התרעת תיוג רגשי: מציינת בעת התרעת חיזוי או זיהוי בתא האם האירוע הוא שלילי או חיובי, באמצעות שחרור הורמונים שמפעילים סנסורים ייעודיים שבתורם יוצרים סכימה של רגשות שונים והפכם, כמו סיפוק\אכזבה.
בהתאם לסוגי התיוג המאפיינים את האירוע ומשקלם.
מערכת התרעת תיוג שכלתני: התיוג השכלתני הוא למעשה מערכת חיזוי של פלט הזיכרון, שתפקידו לחזות אירועים שעשויים להתרחש כתוצאה מהאירוע המיוצג בזיכרון בעת שהוא מתריע, כדי שיתריעו אף הם.
כלומר התיוג השכלתני חוזה את השלכות האירוע.
האירוע יתויג כחיובי יחסית אם נמנים בו בעיקר השלכות חיוביות, וכשלילי יחסית אם ההשלכות הן בעיקר שליליות.
באירוע המתויג כחיובי העדפה תהיה שבמערכות החיזוי והזיהוי יתריעו בזמן נתון כמה שיותר מרכיבים מעוררים ורצוי בעלי משקל גבוה, וכמה שפחות מרכיבים מעכבים או לפחות שיהיו בעלי משקל נמוך.
ואם האירוע מתויג כשלילי העדפה תהיה הפוכה קרי שמשקל המרכיבים המעוררים המתריעים יהיה פחות ממשקל המרכיבים המעכבים המתריעים, או לחלופין שמשקל התיוג השלילי יהיה נמוך ממשקל התיוג החיובי, או לפחות שההפרש ביניהם יהיה קטן.
עיוותי חשיבה האופייניים למקרים של הפרעות נפשיות הן לרוב מצבי קיצון של התרעות שגויות, כאשר עיוות החשיבה הוא שלילי מתרחשת גם השפעה רגשית שלילית, המתעצמת במיוחד כאשר האירוע המיוצג בתא מתויג באופן רגשי שלילי קיצוני, מה שעשוי אף לגרום להפרעה נפשית.
הרגשות האופייניים להפרעה נפשית הן חרדה, דיכאון, עצבנות, או שילוב.
הפרעה נפשית תיחשב לכזו אם הרגשות השליליים ממושכים או קיצוניים מעבר לרמתם האובייקטיבית כך שהדבר גורם לסבל רב ולהימנעות מהתנסויות באירועים ובמשימות בהם ההפרעה מתקיימת.
כל סוג של עיוות חשיבה עשוי להתייחס לעצמי (ייחוס עצמי), לזולת, או לעולם בכלל.
כמו כן בכל אחת ממערכות ההתרעה שתוארו יכולים להתקיים שני סוגים של עיוותים שליליים אפשריים.
האחד, התרעה שלילית לא אובייקטיבית.
והשני, אי התרעה חיובית אובייקטיבית.
עיוותי מערכת הזיהוי: עיוות 1: התרעה לא אובייקטיבית שלילית- הוא מצב שבו קלט מסוים מזוהה בזיכרון שלילי שלא אמור לייצג אותו.
עיוות 2: אי התרעה אובייקטיבית חיובית- הוא מצב שבו קלט מסוים אינו מזוהה בזיכרון חיובי שאמור לייצג אותו.
עיוותי מערכת החיזוי: עיוות 1: התרעה לא אובייקטיבית שלילית- הוא מצב שבו זיכרון שלילי מקבל התרעת חיזוי מזיכרונות שלא אמורים לגרום אותו, ולכן גם לא אמורים לחזות אותו.
עיוות 2: אי התרעה אובייקטיבית חיובית- הוא מצב שבו זיכרון חיובי אינו מקבל התרעת חיזוי מזיכרונות שאמורים לגרום אותו, ולכן גם אמורים לחזות אותו.
עיוותי תיוג רגשי: עיוות 1: התרעה לא אובייקטיבית שלילית- מתאר זיכרון נייטרלי או חיובי שמתויג עם רגש שלילי.
או זיכרון שלילי שמתויג ברמה שלילית גבוהה מרמתו האובייקטיבית.
עיוות 2: אי התרעה אובייקטיבית חיובית- מתאר זיכרון חיובי בעיקרו שאינו מתויג עם רגש חיובי, או שמתויג ברמה חיובית נמוכה מרמתו האובייקטיבית.
עיוותי תיוג שכלתני: עיוות 1: התרעה לא אובייקטיבית שלילית- מתאר זיכרון שחוזה זיכרונות שליליים אותן הוא לא אמור לגרום, ולכן גם לא אמור לחזות.
עיוות 2: אי התרעה אובייקטיבית חיובית- מתאר זיכרון שאינו חוזה זיכרונות חיוביים אותן הוא אמור לגרום, ולכן גם אמור לחזות.
שני סוגי העיוותים האפשריים במערכות ההתרעה מקורם במרכיבי הזיכרון של כל מערכת התרעה בו מתרחש העיוות.
נובעת מהימצאות מרכיבי זיכרון מעוררים לא אובייקטיביים במערכת ההתרעה, או במשקל גבוה ביחס לרמתם האובייקטיבית.
או גם מחיסרון של מרכיבי זיכרון מעכבים במערכת ההתרעה, או במשקל נמוך מרמתם האובייקטיבית.
ונובעת מחיסרון של מרכיבי זיכרון מעוררים אובייקטיביים במערכת ההתרעה, או במשקל נמוך מרמתם האובייקטיבית.
או גם מהימצאות מרכיבי זיכרון מעכבים לא אובייקטיביים במערכת ההתרעה, או במשקל גבוה מרמתם האובייקטיבית.
דוגמאות לעיוותי חשיבה פתולוגיים תוארו על ידי אהרון בק, וממשיכי דרכו כגון דייוויד ברנס שתיאר אותם בספרו 'בוחרים להרגיש טוב'.
כאשר כל דוגמה מתייחסת לעיוות של אחת ממערכות ההתרעה.
עיוותי זיהוי, עיוותי חיזוי, או עיוותי תיוג שכלתני\רגשי.
מסוג התרעה לא אובייקטיבית, או מסוג אי התרעה אובייקטיבית.
עיוותי חשיבה דומים קיימים גם במובן החיובי: בכללם זיהוי חיובי מעוות- אי זיהוי שלילי- חיזוי חיובי- אי חיזוי שלילי- תיוג רגשי חיובי, אי תיוג רגשי שלילי.
תיוג שכלתני חיובי- אי תיוג שכלתני שלילי.
גם עיוותי חשיבה חיוביים עשויים להתברר כלא חיוביים בהכרח.
מפני שבמוח זיכרונות שליליים מייצגים בעיה, בעוד זיכרונות חיוביים מייצגים את הפתרון.
כך שעיוות חיובי מעוות הוא בעצם פתרון שגוי שעשוי לגרום לכישלון שיעורר בעקיפין רגשות שליליים.
למשל התמודדות שגויה עם חרדה שנובע מחיזוי אופטימי מדי לגבי התוצאה של פעולת ההתמודדות עשוי דווקא להעצים את החרדה במקום להפחיתה.
זיכרונות חיוביים עשויים לגרום לרגשות שליליים גם במישרין, ההסבר לכך הוא שקיימים שני סוגים של קבלת החלטות, האחד לצורך קביעת סדרי עדיפויות, קרי החלטה לבחור בבעיה אחת לפתרון מתוך מגוון בעיות העומדות על הפרק.
והשני בחירת חלופה, קרי בחירה בפתרון אחד מתוך מגוון פתרונות לבעיה הנבחרת.
שני סוגי ההחלטות מתקבלים באמצעות נוסחה משותפת שקובעת האם להתמקד בהם.
ששניים מהם מתייחסים לבעיה: ההסתברות לבעיה, שמוכפלת בחומרת הבעיה.
ושניים מהם מתייחסים לפתרון: ההסתברות לפתרון הבעיה, שמוכפלת בתוחלת הפתרון.
צירוף ערך התוצאה של שתי המכפלות מהווה את הסכימה של הבעיה והפתרון.
אם הסכימה היא הגבוהה מבין סכימות מתחרות בזמן נתון, אז הבעיה כולל הפתרון ייבחרו למיקוד על פני הסכימות המתחרות.
הבחירה מביאה לרצף של פעולות מוטוריות לצורך יישום הפתרון, באמצעות התא הקדם מוטורי המשויך לסכימה הנבחרת, שמפעיל סדרה של תאים מוטוריים שמתפצלים ממנו לפי סדר שנלמד מתוך ניסיון או מצפייה באחרים, ואלו גורמים לתנועות שריר שיוצרים את הפעולה הנדרשת.
או לחלופין אם התא הקדם מוטורי לא מפעיל תאים מוטוריים תתקיים פעילות מנטלית, קרי שליפה למודעות של הזיכרונות הכלולים בסכימה לצורך עיבודם מחדש במטרה להביא להיסקים יצירתיים מורכבים שעשויים להביא להבנה טובה יותר של הבעיה או של הפתרון לצורך תכנון פעולה מיטבית..
העיבוד כולל שיטוט בין זיכרונות אסוציאטיביים, כלומר בבעיה או בפתרון שהפעילו את הסכימה, בגורמיהם, או בנגרמיהם, וכן בזיכרונות דומים להם.
בהתאם לנוסחה משקל חיובי גבוה של הפתרון כמו של הבעיה, גורם להגברת הסיכוי לבחירה בסכימה, ולכן גם להתמקדות ברגשות השליליים הנלווים אליה.
כאמור כל זיכרון מחובר בהיררכיה לזיכרון אחר שאותו הוא אמור לחזות בעת הצורך, ואם כן הזיכרון שאותו הוא חוזה הוא למעשה המהות שלו כי ממנו נובע הצורך לשמור אותו בזיכרון.
המהות עצמו עשוי גם הוא להתבסס על זיכרון נוסף שמשמש כמהות שלו, וכך הלאה, כשהמהות השורשית הוא זיכרון מולד הנמצא בתחתית ההיררכיה ומכיל אירועים מולדים בסיסיים המהותיים להישרדות, כמו זיכרון המייצג תחושת צריבה שמתויג אינסטינקטיבית באופן שלילי.
כמו גם זיכרון המייצג סכנה כלשהי ומתויג באופן מולד עם רגש הפחד.
תפקידו של המהות השורשית הוא לסייע בהישרדות והתפתחות של הפרט.
ומעצם היותו כזה מרכיבי הזיהוי שלו קבועים ואינם גמישים ללמידה כבשאר הזיכרונות הנמצאים מעליו בהיררכיה.
למעשה לכל זיכרון יכול להיות יותר ממהות אחת.
וכמו כן כל זיכרון יכול לשמש כמהות ליותר מזיכרון אחד.
מה שאומר שהשרשרת ההיררכית עשויה גם להתפצל לרשת של מהויות ומהויות שורשיים.
באופן זה גם הפרעה רגשית שנוצרת בעת חשיפה לאירוע מקורו בהיררכיה של אירועים גורמי הפרעה.
כלומר בחשש שהוא יגרום לאירועים שנמצאים מתחתיו בהיררכיה שגורמים בעצמם להפרעה.
כך שכל אחד מהאירועים בהיררכיה מהווה את המהות ואת מקור ההפרעה לאירוע שמעליו.
והאירוע שנמצא בתחתית ההיררכיה מהווה את המהות השורשית של כל ההפרעות שמעליו.
לדוגמה: תלמיד שנמנע מהטיול השנתי עקב חרדה.
כשהמהות שלו, קרי האירוע שאותו הוא גורם ומהווה את מקור החרדה עשוי להיות פחד גבהים שהוא עשוי להיתקף בו במהלך הטיול.
ומקור ההפרעה של פחד הגבהים יכול לנבוע מחשש מנפילה מגובה.
ומקור ההפרעה מנפילה מחשש מפציעה וכאב כתוצאה מהנפילה.
כשהאירוע האחרון בהיררכיה, קרי הכאב, מהווה את המהות השורשית של ההפרעה.
הפרעות הם בדרך כלל דו ערכיים, כלומר מלבד ההפרעה בעקבות חשיפה לאירוע, הפרעה כלשהי מופיעה גם בעת ההימנעות מהאירוע.
לדוגמה תלמיד שנמנע מטיול שנתי עקב הפרעה רגשית עדיין ירגיש תסכול רב עקב ההימנעות מהטיול, אם כי ההימנעות במקרה זה עשוי להוות את האזור הבטוח ביותר מבחינתו.
אולם אם נתבונן בסיטואציה של פחד הגבהים, שמהווה את הסיבה להימנעות אז במקרה זה יש מצד אחד את החשש מטיפוס הרים, ומצד שני הפרעה שמתעוררת גם כתוצאה מההימנעות מהטיפוס, למשל בגלל חשיפה ללעג מצד חבריו.
ומכיוון שכך במקרה זה ההימנעות מהטיפוס לא בהכרח קלה עבורו יותר מהחשיפה לטיפוס, ומכאן הצורך להימנע מהטיול בכלל אל האזור הבטוח יותר.
כשהרגש הוא חד ערכי הוא בדרך כלל לא ייחשב להפרעה נפשית אלא למגבלה נפשית המונעת חשיפה לאירוע.
למשל אם הימנעות מהטיול לא גורם לתלמיד תסכול רב הדבר יכול להיחשב כמגבלה בלבד.
אולם גם רגש חד ערכי יהווה הפרעה במקרים בהם קיים מחסום פיזי כלשהו המונע את ההימנעות מהאירוע.
למשל הפחד מהנפילה עשוי להיות חד ערכי אבל המחשבה שלא ניתן להימנע מהנפילה עשוי להניע את ההפרעה אם נמצאים בתוך האירוע.
בדומה לכך גם החשש מפציעה שהוא חד ערכי אך לא ניתן בהכרח להימנע ממנו בעת הנפילה.
דוגמה רלוונטית יותר להפרעה חד ערכית מסוג זה הוא מקרה של חולה שחרד למצבו, כשבמקביל הוא סבור שאין באפשרותו למנוע או לשפר את מצבו.
הלמידה של הזיכרון הסמנטי והאירועי, כוללת קידוד זיכרון חדש, ולמידה של מערכותיו לאורך זמן, לצורך שדרוג יכולת ההתרעה שלו.
עיוות חשיבה הוא תוצר של למידה שגויה או חסרה.
קידוד זיכרון חדש: תא זיכרון חדש נדרש אם לא נמצא תא שמתריע בעקבות קלט, או כשיש התרעה אך יש משוב שדוחה את ההתרעה.
התא החדש יתבסס על המרכיבים שפעלו בעת הקלט, וימשיך להתקיים לטווח ארוך בתנאי שהשלכותיו מהותיים, כלומר שהוא גורם לאירועים שמתויגים בתחושות או ברגשות מהותיים.
לדוגמה, אם התקבל קלט שמשמעותו מגע בפלטה חמה, והמגע גרם לתחושה של כוויה, אז התא החדש ייצג את המגע בפלטה ויתחבר באמצעות שלוחת חיזוי לתא שמייצג תחושת כוויה.
התיוג הרגשי של התא החדש יהיה מרכיב שלילי של פחד שיתעורר וירתיע מבעוד מועד מהמגע, וכך ימנע את תחושת הכויה.
תא חדש יכול להמשיך להתקיים גם אם לא נקלטו בו השלכות מיוחדות בעקבות הקלט זאת אם מתקיים שינון של הקלט.
עם זאת כדי להביא את תא הזיכרון לכך שמרכיביו יגרמו להתרעה אובייקטיבית לחלוטין יידרש פרק זמן של למידה, שיכלול הוספת מרכיבי זיכרון רלוונטיים, והסרה של מרכיבים לא רלוונטיים.
וכן שמרכיבי הזיכרון השכיחים יותר יהיו בעלי משקל גבוה יותר, והפחות שכיחים יהיו בעלי משקל נמוך יותר באופן שיוסבר להלן.
למידת זיהוי וחיזוי: כאשר תא קיים מקבל התרעה הוא כאמור שולח התרעת חיזוי לזיכרונות שאמורים להיגרם בעקבותיו ומייצגים את השלכותיו.
ההשלכות של האירוע הם המהות שלו ומהם נובע מלכתחילה הצורך לשמור את האירוע בזיכרון.
ולכן רק אם ההשלכות התממשו בעקבות התרעת החיזוי שלו ניתן לקבוע שהוא אכן התרחש ושההתרעה בו הייתה אובייקטיבית.
ואכן למידת הזיכרון לאחר ההתרעה מתבסס על משוב חוזר מההשלכות, המשוב מתקבל במסלול הולכה אחורנית, כלומר בכיוון ההפוך ממסלול ההתרעה, במטרה לעדכן את מרכיבי הזיכרון שלו באשר לתוצאה.
כך שאם ההשלכות התממשו בעקבות האירוע מתקבל משוב המאשר את ההתרעה בו, כשבמצב זה יש חיזוק של מרכיבי החיזוי והזיהוי המעוררים שלו שפעלו וגרמו להתרעה, והחלשה של המרכיבים המעכבים שניסו לעכב את ההתרעה.
ואם הקלט כלל גם מרכיבים חדשים הם יוספו כמרכיבים מעוררים.
ואם ההשלכות לא התרחשו מתקבל משוב הדוחה את ההתרעה, ובעקבותיו חיזוק של המעכבים שפעלו ומנעו את ההתרעה, והחלשה של המעוררים שניסו לגרום להתרעה.
ואם הקלט כלל גם מרכיבים חדשים הם יוספו כמרכיבים מעכבים.
למידת תיוג רגשי: בעת התרעת זיהוי\חיזוי בזיכרון יש כאמור גם התרעה של התיוג הרגשי המשויך לזיכרון.
למידת התיוג הרגשי מתבסס על זיכרונות אחרים שקבלו התרעה לאחר קבלת ההתרעה בזיכרון הנוכחי, דבר שמעניק סיכוי סביר שהם השלכותיו.
ולכן הסכימה של התיוגים הרגשיים של אותם זיכרונות משמש כמשוב אובייקטיבי ללמידת התיוג הרגשי של הזיכרון הנוכחי.
כך שאם סכימת התיוגים החיוביים גבוה מסכימת השליליים, אז יתבצע חיזוק חיובי למרכיב המייצג את התיוג הרגשי החיובי והחלשה למרכיב שמייצג את התיוג השלילי, ואם סכימת השליליים גבוה מסכימת החיוביים אז יתבצע חיזוק למרכיב שמייצג את התיוג השלילי והחלשה למרכיב שמייצג את התיוג החיובי.
כמו כן אם יש סכימה של סוג רגש חיובי\שלילי שלא קיים עדיין בתיוג של הזיכרון הוא יתווסף כתיוג רגשי נוסף לזיכרון.
אמנם מצד אחד הלמידה משפרת את תפיסת המציאות ואת תיוגו באמצעות התאמה של מרכיבי הזיכרון ומשקלם לזיכרון הלומד.
מצד שני למידה אופטימלית דורשת כאמור חשיפה חוזרת ונשנית לאירוע הנלמד לאורך זמן, כשלבינתיים הלמידה מתבצעת על בסיס הכללה של מרכיבים מאובייקט שדומה לזיכרון החדש שעשויים במידה מסוימת להתאים גם לזיכרון החדש.
תכונת ההכללה הכרחית אמנם לצורך הישרדות והתפתחות של הפרט.
כי לולא ההכללה לא ניתן היה לדעת מה הן הסכנות הטמונות באירוע, או מה ניתן לעשות בו.
אך אף על פי שבדרך כלל שני זיכרונות בעלי מכנה משותף עשויים להיות דומים זה לזה, הדבר נכון רק באופן חלקי.
כשבמידה רבה למידה זו טומנת בחובה גם הכללת יתר שעשויה לגרום להתרעות שווא ובמקרים מסוימים עקב כך גם להפרעה נפשית כתוצאה מהרגש השלילי הנובע מהתיוג השלילי.
התיוג השלילי עלול גם להקשות על החשיפה לאירוע ולגרום להימנעות מאירועים שעשויים לכלול את האירוע הבעייתי, מה שעשוי למנוע את הלמידה ההתנהגותית ולהנציח את עיוותי החשיבה שימשיכו להזין את ההפרעה.
עיוות לא מטופל שגורם להפרעה נפשית נקודתית, עשוי בהמשך להתרחב לסכמה של עיוותים כלפי מגוון זיכרונות חדשים דומים שיתבבסו על הכללה מהזיכרון המעוות, ועל ידי כך לגרום להפרעה נפשית מוכללת כלפי כלל הסכמה.
הכללת יתר מהווה אם כן גורם מרכזי לעיוותי חשיבה.
אם כי גם למידה קוגניטיבית מהוראה עשויה לגרום לעיוותי חשיבה, בעיקר כאשר הפרט נתון במסגרת של אנשים שבעצמם סובלים מעיוותי חשיבה ולומד מהם.
תיקון חשיבה הוא תהליך למידה אובייקטיבי יזום, מודרך או עצמאי, של זיכרונות בהם קיים עיוות חשיבה לפחות באחת ממערכות ההתרעה.
במהלכו מתבצע חיזוק או החלשה של מרכיבי זיכרון קיימים, או גם קידוד של מרכיבים חדשים.
דבר המתאפשר הודות לתכונות הפלסטיות המאפיינות את תאי העצב.
להוציא מערכות התרעה מולדות שאינן ניתנות ללמידה כמו האירוע השורשי בו מערכות הזיהוי והתיוג הם הישרדותיים ולכן אינם פלסטיים.
בהם התיקון יבוצע בעיקר במערכת החיזוי המקשר את האירוע השורשי לאירוע שמעליו.
תיקון השורש עשוי למנוע עיוותי חשיבה בכל האירועים שמעליו בהיררכיה שהוא מהווה המקור להם.
אולם אין זה אומר שתיקון של האירוע השורשי בלבד יתקן את כל ההיררכיה לאחר שהעיוותים כבר נוצרו.
במצב זה יידרש תיקון לכל אירוע בהיררכיה בנפרד.
תיקון יסודי יותר יטפל בשני האירועים הדו ערכיים המעוותים בכל אירוע בהיררכיה, כשלעיתים דווקא ההימנעות מהאירוע עשוי להוות את ההפרעה הדומיננטית ולא החשיפה בהכרח.
כמו כן באירוע חד ערכי הכולל מחסום פיזי, ניתן לתקן את האירוע, וכן ללמוד כיצד לפרוץ את המחסום המונע את ההימנעות במידת האפשר.
קיימות שתי שיטות למידה, התנהגותית וקוגניטיבית.
תרפיית CBT הוא שילוב של שתי השיטות.
בטיפול ההתנהגותי מנחים את המטופל להיחשף באופן מדורג לאירוע גורם ההפרעה על מנת להביא אותו להסתגלות הדרגתית לאירוע, בעזרת שינויים אובייקטיביים שנוצרים בעקבות החשיפה ביחס בין המרכיבים המעוררים והמעכבים של מערכות הזיכרון.
בטיפול קוגניטיבי לעומת זאת מעלים למודעות את האירוע המעוות ומערערים עליו, או מעלים אירוע חיובי כפרשנות אלטרנטיבית לעיוות החשיבה השלילי, זאת כדי לאפשר חשיבה מציאותית יותר כלפי האירוע, וכדי להעביר את הזיכרון לסכמה חיובית יותר.
הפרשנות האלטרנטיבית יכול להיות היפוך של החשיבה השלילית, או בנוסף אליו, זאת אם החשיבה השלילית אובייקטיבית ואין סיבה לשנותה.
או כאשר ההיפוך יוצר התנגדות אצל המטופל, בעיה הקיימת למשל במקרה של "חשיבה רגשית" לפיו המטופל יוצר התנגדות הכרתית או תת-הכרתית לשינוי בדפוס חשיבה קיים.
(חשיבה רגשית היא סוג של זיהוי מעוות, קרי, "אם אני מרגיש כך משמע שזה כך").
נהוג לשלב בין שיטת הטיפול ההתנהגותי והקוגניטיבי במקביל, כגון ביצוע תיקוני חשיבה לפני החשיפה על מנת להתמודד טוב יותר עם החשיפה ועל מנת לנצל ללמידה התנהגותית את פרק הזמן שבו הזיכרון גמיש יחסית ללמידה, כתוצאה מהפעלתו בעת התיקון הקוגניטיבי, ולהפך.
אחת המטרות היא שהמטופל גם יהיה מסוגל לזהות את עיוותי החשיבה בעת הופעתן, ולתקן אותן במהלך האירוע.
הטיפול מוגבל בזמן ועיקר העבודה היא בין המפגשים - במהלכם המטופל מתבקש לעשות "שיעורי בית" בעזרת "דפי מחשבות" ייעודיות המבוססות על מודל הטיפול הקוגניטיבי.
וכן להיחשף בהדרגתיות לאירועים מעוררי ההפרעה בהתאם למודל הטיפול ההתנהגותי.
הטיפול הקוגניטיבי יכול להתבצע עצמאית בעזרת הדמיון, קרי באמצעות הכללת מרכיבים מזיכרון דומה.
הדמיון מתבצע במסלול הלמידה, הפוך ממסלול התרעת הזיהוי, כלומר בהולכה אחורנית מהזיכרון אל החושים.
דבר היוצר את שליפת הזיכרון אל החושים והופך אותו למודע.
הצגת הזיכרון בחושים גורם להתרעה בזיכרונות החולקים מרכיבים משותפים לזיכרון הנשלף בדומה להתרעה שנוצרת בעקבות קלט אמיתי, מה שמעלה למודע את הזיכרונות הדומים לזיכרון הנשלף וכתוצאה מרכיבים מהם עשויים להישמר ולהיכלל בו.
בנוסף הטיפול העצמי כולל גם סוגסטיה למרכיבי זיכרון שכבר קיימים לצורך חיזוקם או החלשתם בהתאמה.
אולם כדי למנוע הכללת יתר הנובע מלמידה מהדמיון חשוב שהתיקון יתבסס גם על איסוף נתונים ממקורות מוסמכים, או באמצעות לוגיקה, כלומר בעזרת איסוף נתונים מעוררים ומעכבים המוכיחים את הפרשנות החדשה, או גם נתונים המפריכים את הפרשנות השלילית.
הערעור על הפרשנות המעוותת מתבצע באמצעות איסוף נתונים מעכבים, כלומר איסוף של נתון אחד לפחות שמפחית את ההיתכנות שהפרשנות המעוותת נכונה.
או ביצוע סוגסטיה (אזכור) לנתון כזה שכבר ידוע.
פרשנות אלטרנטיבית מתבצע באמצעות הצגת הפרשנות האלטרנטיבית.
שאותו ניתן לחזק על ידי איסוף נתונים מעוררים, קרי איסוף נתון אחד לפחות המחזק את ההיתכנות של הפרשנות החדשה.
או ביצוע סוגסטיה לנתון כזה שכבר ידוע.
לכל סיטואציה מעוררת הפרעה יש שלושה מרכיבים 1. האירוע שמעורר את הרגש השלילי.
3. עיוות במערכת הזיכרון של האירוע.
תלונה המתייחסת לרגש שלילי בלי ציון האירוע.
יש לאתר את האירוע הגורם לרגש.
בתלונה המתייחסת לרגש וכוללת גם ציון אירוע, יש לאתר את עיוות החשיבה.
תלונה גם עשויה לכלול במקביל ציון של רגש, אירוע, ועיוות.
לעיתים המטופל יבטא באקראי עיוות חשיבה החשוד כגורם לרגש שלילי.
העיוות יכול גם להשתמע מהפתרון שלו, כגון 'אסור' 'צריך'.
במקרה זה יש לאתר את הבעיה, כלומר מדוע צריך או אסור.
וכן לבדוק האם הפתרון שהוצג אובייקטיבי.
בדרך כלל עיוות החשיבה הדומיננטי הוא התשובה הראשונה שעולה למודעות כאשר מנסים להבין את הסיבה להרגשה מסוימת, התשובה עשויה לכלול חיזוי פסימי, אם כי מקור העיוות עשוי דווקא להימצא במערכת הזיהוי או התיוג של הזיכרון השלילי הנחזה, ויש לשייך אותו לאחת ממערכות הזיכרון להלן, כשהתיקון מתבצע בהתאם
תיקון זיהוי שלילי (ובמקרי קיצון 'הכללה חפוזה')- כתיקון יש להציג נתון (מרכיב) באירוע שמפחית את הסיכוי שהזיהוי נכון.
או יצירת זיהוי אירוע אחר וחיובי כמשקל נגד לאירוע השלילי, אשר יכול להיות היפוך של השלילי, או בנוסף אליו אם השלילי אובייקטיבי ואין סיבה לשנותו.
או כאשר ההיפוך יוצר כאמור התנגדות אצל המטופל.
תיקון אי זיהוי חיובי (ובמקרי קיצון 'מסננת מנטלית')- יש להציג נתון שמחזק את הזיהוי החיובי.
תיקון חיזוי שלילי (ובמקרי קיצון 'הכול או כלום')- יש להציג כמשקל נגד נתון שעשוי למנוע את האירוע ולהפחית את החיזוי השלילי.
או להציג חיזוי לאירוע אחר וחיובי כמשקל נגד לאירוע השלילי הנוכחי, אשר יכול להיות היפוך של השלילי, או כפרשנות נוספת.
תיקון אי חיזוי חיובי (ובמקרי קיצון 'מסננת מנטלית')- יש להציג נתון שעשוי לגרום לאירוע החיובי ולחזק את החיזוי שלו.
תיקון תיוג שלילי שכלתני- יש להציג נתון המעכב את האפשרות שהאירוע השלילי יקרה בעקבות האירוע הנוכחי.
או להציג אירוע אחר וחיובי, לו ניתן להוסיף נתון מעורר שמחזק אותו.
תיקון אי תיוג חיובי שכלתני- יש להציג את האירוע החיובי שעשוי להתרחש בעקבות האירוע הנוכחי, ולהוסיף לו נתון שמחזק זאת.
תיקון תיוג שלילי רגשי (ובמקרי קיצון 'העצמה')- התיוג הרגשי מקבל משוב מסכימה של השלכותיו.
כלומר התיוג השכלתני מלמד את התיוג הרגשי שמתעדכן בהתאם.
לכן תיקון התיוג הרגשי יכול להתבצע באמצעות תיקון התיוג השכלתני.
בטיפולים כמו דמיון מודרך מטפלים בתיוג הרגשי גם באופן ישיר.
באמצעות הכנסת המטופל לאירוע באופן דמיוני ותוך כדי מעוררים בו רגשות חיוביים.
בטיפול קוגניטיבי אם התיוג הוא אכזבה כתוצאה מכישלון, ניתן לבצע היפוך סוגסטי ולהציג את ההצלחה שכן הייתה אם הייתה במידה כזו או אחרת כדי לחזק תחושת סיפוק.
ואם תחושת הכישלון אובייקטיבית ניתן להציג תיוג חיובי אחר לאירוע שיעמעם את תחושת הכישלון, למשל את תיוג הגאווה שנוצרת כשהפרט מייחס דברים לעצמו, דוגמה לתיקון: "למרות הכישלון עשיתי את מרב המאמצים להצליח".
או למשל את תיוג האהבה "למרות הכול קיבלתי יחס חם ומבין".
תיקון אי תיוג חיובי רגשי (ובמקרי קיצון 'מזעור')- כאמור תיקון התיוג השכלתני משפיע על למידה של התיוג הרגשי.
כמו כן ניתן לטפל בתיוג הרגשי באופן ישיר באמצעות הצגת התיוג החיובי שנכון לאירוע.
כאמור גם עיוותים חיוביים עשויים להתברר כבעייתיים, לכן מילת המפתח בטיפול הקוגניטיבי היא חשיבה אובייקטיבית, ולא בהכרח חשיבה חיובית ואי חשיבה שלילית.
אי לכך על המטפל גם לאבחן את התנהגות המטופל בזמן ההפרעה ואת הפתרונות בהם הוא נוקט להתמודדות עמה, במטרה לאתר התנהגות לא יעילה או לא מעשית.
תיקון עיוות חיובי מתבצע באופן דומה לתיקון עיוות שלילי.
או גם הצגת פתרון אלטרנטיבי שהוא גם מעשי וגם יעיל.
הפרעות קשב מתאפיינים בקושי להתמקד במטלה ממושכת.
או בקושי להחליף בין מטלות לפי הצורך.
סוגים מסוימים של הפרעות קשב גורמים גם למתח נפשי שעשוי להוות זרז משמעותי להפרעות נפשיות.
מעבר ממטלה פיזית או מנטלית למטלה מתחרה מתרחש כתוצאה מנסיקה בערך הסכימה של המטלה המתחרה בעקבות עליית הערך של כל אחד מארבעת המשתנים הנסכמים בו.
או לחלופין כתוצאה מנפילת ערך בסכימה הנוכחית, כתוצאה מנפילה באחד המשתנים שמרכיבים אותה, למשל מנפילת הסתברות הבעיה כתוצאה מהשלמת המטלה או כשהבעיה נפתרה מכל סיבה אחרת.
או מנפילת הסתברות הפתרון כתוצאה מזיהוי מחסום כלשהו שמונע את הפתרון.
כשבמקרה זה המעבר עשוי להיות זמני, תחילה למטלת ביניים (הדרך למטרה) שתאפשר את סילוק המחסום, ואז חזרה למטרה הראשית שערכה עלה שוב בעזרת מטלת הביניים.
קצב המעבר בין מטלות (זמן התגובה) תלוי בגובה ההפרש בין הסכימות, ככל שההפרש גבוה יותר בזמן נתון, קרי ככל שחשיבות ודחיפות הסכימה החדשה עולה על חשיבות ודחיפות הסכימה הקודמת כך המעבר יהיה מהיר וחד יותר.
מעבר יחסי לא מאוזן בין הסכימות יגרום להפרעת קשב, הכולל לעיתים גם מתח נפשי.
לכך יש לחלק את הקשב לארבעה סוגים:
האחד, נחיתה ונסיקה של הסכימות בבת אחת.
מה שאומר מעברים תכופים ומהירים בין מטלות מה שמאפשר קשב מתחלף, אך מונע קשב מתמשך.
זהו מצב שלא בהכרח כולל מתח נפשי כי המעברים הם חלקים וחופפים על אף שהם תזזיים.
השני, נחיתה ונסיקה הדרגתית מה שמאפשר קשב מתמשך אך קושי בהחלפת קשב כתוצאה מהמעברים האיטיים בין מטלות ולכן גם רוגע עד אדישות.
השלישי, נחיתה הדרגתית ונסיקה מהירה מה שאומר רמת קשב גרוע בכל סוגי הקשב.
ומתח קיצוני כתוצאה מעומס יתר פיזי או מנטלי, הנובע מהקושי לנטוש מטלה אחת בזמן שמטלה אחרת תופסת את מקומה במהירות.
הרביעי, נחיתה מהירה ונסיקה הדרגתית, מודל אידיאלי שמאפשר רגיעה נפשית וקשב יעיל בכל סוגי הקשב.
כי הנסיקה ההדרגתית מונעת מעבר לגירויים רגעיים עם סכימות גבוהות במקצת מהמטלה הנוכחית ללא צורך, למרות ההפרש הקיים לטובת הגירוי החדש, מה שמאפשר קשב מתמשך.
אלא אם כן הגירוי החדש נמשך לאורך די זמן הדרוש כדי להיכנס אליו, או שהסכימה שלו גבוהה משמעותית ואז הנסיקה מהירה יותר.
בנוסף מודל זה מאפשר גם קשב מתחלף וחפיפה טובה בין מטלות לפי הצורך.
הפרעות קשב הם זרזי הפרעות נפשיות בייחוד כאמור הפרעות קשב מהסוג המשלב מתח נפשי.
זאת מכיוון שהמטלות הפיזיות או המנטליות המשתנות במהירות ובייחוד אלו הנובעים מזיכרונות הכוללים עיוותי חשיבה, גורמים להצפה של עיוותי חשיבה דו ערכיים ולרגשות הנלווים אליהם.
ולכן גם מקשים על החשיפה לאירועים בהם ההפרעה מתבטאת, היעדר חשיפה עשוי כאמור לקבע את ההפרעה ואף להרחיבה בהמשך לסכמה של הפרעות.
הקהייה שיטתית היא שיטת טיפול התנהגותית שפותחה על מנת להקל על תרגילי החשיפה.
השיטה פותחה מתוך ההנחה שהמתח הנפשי מקשה על החשיפה.
ומכאן הצורך לבצע את החשיפה בשיטתיות ובהדרגתיות.
תחילה בדמיון המשלב הרפיה או מדיטציה ותרגילי נשימה, לאחר מכן חשיפה למצבים קלים יותר של האירוע, ולבסוף לאירוע עצמו.
ההרפיה בדמיון יוצר התניה של רוגע, קרי משלב מרכיב של רוגע באירוע, שמביא לאיזון קצב המעבר בין המטלות, מה שמעודד קשב ומונע הצפה של רגשות בעת החשיפה.
ביקורות נפוצות לאבחון של "עיוות חשיבה" עניינן אפיסטמולוגיה ובסיס תאורטי.
ההנחה המובלעת מאחורי האבחנה היא שהמטפל חף מטעות וכן שתפיסת עולמו של המטפל היא נכונה ואין בלתה (או, לפחות, שאין אפשרות שהוא צודק אך מדובר בחילוקי דעות סבירים).
הביקורות גורסות שאם עמדותיו של המטופל שונות מאלה של המטפל, ייתכן והסיבה לכך אינה נעוצה בלקות/משגה אינטלקטואלי אלא אך משום שהם חווים את הדברים בצורה שונה.
ביקורות אחרות מתמקדות בכך שהראיות אינן מצביעות על כך שהמטופלים אשר סובלים למשל מדיכאון לוקים בעיוותי חשיבה.
לדידן, דווקא רווחת התופעה של נבדקים מדוכאים שהם "מדוכדכים אך פיקחים יותר".
עִיוּר הוא מושג המתאר את תהליכי המעבר מצורות התיישבות שונות לצורת התיישבות עירונית, את התפתחות הערים המרכזיות ועיירות הפיתוח ואת ההשלכות של תהליכי העיור המוגברים.
תהליך עיור, או בשמו העברי עיור, מורכב משני תהליכים מרכזים המתרחשים לרוב בו-זמנית.
הראשון הוא תהליך של האצה בגידול האוכלוסייה העירונית בחברה.
התהליך השני מתייחס להתפשטות של אורח חיים עירוני בקרב תושבי היישובים העירוניים והכפריים יחד.
תהליך העיור הוא חדש יחסית והוא מאפיין מובהק של המאה ה-20, ראשיתו באירופה ובארצות הברית.
הוא מתאפיין במעבר מייצור חקלאי לייצור תעשייתי, למסחר ולשירותים, פיתוחם של אמצעי תחבורה משוכללים וטכנולוגיה מתקדמת.
עם תהליכי התיעוש והפיתוח הטכנולוגי בעולם החלו הערים לגדול בקצב מהיר.
יכולתן של הערים להתרחב מבחינה גאוגרפית התאפשרה כל עוד היה שטח מתאים לכך.
כתוצאה מהתפתחות התחבורה והתקשורת ניתן היה להתגורר בסמוך לערים הגדולות מה שגרם לצמצום בגודלן של הערים ומרכזי המסחר הקטנים, הרבה יותר מכפי שזה היה בעבר, התוצאה שהתקבלה הייתה אזורי מגורים עירוניים חדשים מסביב לערים בצורת פרוורים.
העיור בישראל על סרגל הזמן
מערך הערים בישראל כפי שהתגבש עד היום הוא תוצאה של שלושה תהליכים:
התהוות יישוב יהודי עירוני במספר מצומצם של ערים במאות ה-18 וה-19 התפתחות היסטורית נוספת מאז ראשית ההתיישבות הציונית בישראל מסוף המאה ה-19 ועד לתום השלטון המנדטורי ופעולות של ייזום, תכנון וביצוע ממלכתי בבינוי מאז הקמת המדינה ועד היום.
תהליכים אלה שונים במהותם הן ברקע הדמוגרפי של האוכלוסיות שפעלו בהם, והן בגישתם אל נושאי הבינוי והעיור.
התקופה הראשונה מתאפיינת בריכוזים לא גדולים של יהודים בערים קיימות כירושלים, צפת, טבריה וחברון על רקע דתי והתעסקות במסחר זעיר ללא נטייה לפיתוח עירוני כלשהו.
התקופה השנייה מתאפיינת בצמיחה איטית והדרגתית של יישובים תוך התייחסות לתנאים גאוגרפים וגורמים פוליטיים פנימיים, במאבק על כיבוש הקרקע ויישובה, בהתיישבות ספר-חקלאית ובהיעדר אידאולוגיה לגבי התיישבות עירונית.
התקופה השלישית מתאפיינת בצמיחה מהירה של יישובים עירוניים, בהפיכת יישובים חקלאיים לעירוניים למחצה ובבינוי מספר רב של ערים ועיירות על רקע עלייה המונית.
עם קום המדינה הגיעו לארץ גלי עלייה גדולים, ובפני היישוב היהודי עמד הצורך לקלוט עולים ביישובים העירוניים הקיימים.
התברר שהערים הוותיקות והיישובים שנוסדו בתקופת המנדט לא ענו כלל על הצרכים שהתעוררו בעקבות הלחץ הרב של העלייה והצורך בבנייה מהירה.
כתוצאה מכך, התפתחה גישה חדשה בנוגע לתהליכי העיור.
בבסיס הגישה החדשה עמדו שלושה מניעים עיקריים: קליטה מהירה של עולים בפרק זמן קצר, יצירת מדרג עירוני שיארגן את הקשר בין הערים הגדולות לבין היישובים הכפריים על ידי הקמת עיירות חדשות בנות גודל שונה ופיזור אוכלוסייה כאמצעי לביטחון ולשמירה על מרחבים בלתי מיושבים ברחבי הארץ ולאורך הגבולות.
אוכלוסיית מדינת ישראל בתחילת המאה ה-21 היא עירונית ברובה, וכ-92% מכלל האוכלוסייה, המהווים כשישה מיליון נפש, מתגוררים ביישובים בעלי מעמד עירוני, ולעומתם מונה האוכלוסייה הכפרית רק כחצי מיליון נפש.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2010, הערים הגדולות בישראל הן ירושלים, עם אוכלוסייה בת 788 אלף נפש, תל אביב-יפו עם 404 אלף נפש וחיפה עם 268 אלף נפש.
תהליכי העיור המואצים בישראל מושפעים בעיקר מהשינויים וההתפתחויות המתרחשים בשלוש הערים הגדולות: ירושלים, תל אביב וחיפה.
עוד בטרם הקמת המדינה היו שלוש ערים אלו מוקדים עירוניים חשובים במערך היישובי של ארץ ישראל.
למרות המדיניות של ממשלות ישראל שדגלו בפיזור האוכלוסייה, המשיכו ערים אלה למשוך אליהן תושבים רבים.
שלוש הערים שהפכו במשך השנים למרכזים לאוכלוסייה ולתפקודים שונים הצליחו לייצור לעצמן מעמד איתן באזוריהן ויצרו דינמיקה פנימית של התפתחות עירונית.
תכנון ירושלים המודרנית החל לראשונה עם כיבושו של גנרל אלנבי את העיר ב-1917. מתוכנית המתאר הראשונה נראה כי לבריטים היה אינטרס לשמור על צביונה המיוחד של העיר ועל כן הם הגבילו את הבנייה לגובה ואסרו על בנייה מחוץ לחומות העיר העתיקה כמו גם בנייני תעשייה.
בשל תוכנית זאת ההתפתחות הגאוגרפית העירונית הראשונית נעה בעיקר לכיוון מערב ודרום מערב.
לאחר מלחמת העצמאות היה צורך בתכנון מחודש של העיר שכן הסכמי שביתת הנשק חצו את העיר לשניים והשטח הבנוי שנותר תחת שלטון ישראלי עמד על 10,000 דונם בלבד.
המרכז המסחרי בעיר שעד עתה היה באזור האגן המזרחי לא יכול היה לשרת עוד את הציבור היהודי והיה צורך להזיזו מערבה.
כתוצאה מכך ההתפתחות העירונית נעה לכיוון המורדות המערביים של הרי יהודה ומנגד יועדה להשיק למערך העירוני שקדם לזה של 1948.
רצונם של קובעי המדיניות והמתכננים לפתח את העיר נתקל בקשיים וזאת בשל נתוניה הטבעיים של העיר.
ירושלים היא עיר הררית בגובה טופוגרפי של 750 מטר ויותר ובגבולו של מדבר, במרחק של 60 קילומטר ממישור החוף עם תנאי תחבורה סביבתיים קשים.
ללא מקורות מים מרובים ופוטנציאל תעשייתי וחקלאי מוגבל.
הבנייה בה הייתה צפופה ובעלת צביון מיוחד ובמאות השנים האחרונות עד למלחמת ששת הימים לא מנתה יותר מאשר 50–150 אלף נפש.
השקעות בתעשייה ומסחר היו מעטות והיה צורך בסבסוד כמעט לכל פיתוח כלכלי.
נוסף על כן, אופייה הדתי וקווי המתאר המוקדמים באשר לשמירה על צביונה הייחודי האטו את הפיתוח העירוני בירושלים.
ירושלים לאחר מלחמת ששת הימים
מלחמת ששת הימים חוללה תפנית בגבולות ירושלים, שטחה המוניציפלי של העיר גדל ל-108 אלף דונם.
התרחבות שטחה המוניציפלי של העיר גרם לאכלוס והקמה של שכונות חדשות וישנות בקצב מהיר.
תוכנית האב שפותחה לירושלים רבתי ביקשה להגדיל את מרכזיותה של העיר במדינת ישראל וזאת על ידי פיתוח מערכת תחבורה שתקל את הנגישות אליה.
כמו כן התייחסה תוכנית האב אל הרחבת העיר ופיתוח התשתיות באזורים הסמוכים לה, כל זאת תחת שמירה על צביונה של העיר.
השינוי בעתידה של ירושלים כאמור החל לאחר מלחמת ששת הימים, הן במישור הפוליטי והן במישור המרחבי.
שכונות רבות נבנו במטרה לאכלס את האוכלוסייה היהודית החדשה.
כרבע מאוכלוסייתה הכללית היו תושבים לא יהודים והיא הוסיפה לקלוט אוכלוסייה יהודית שהצטרפה מטעמי דת בעיקר.
מסוף שנות ה-70 הלך והתהווה סביב ירושלים מטרופולין (מטעמים פוליטיים אין מגדירים את ירושלים כמטרופולין), תמורה זאת יצרה בירושלים תופעה גאוגרפית ודמוגרפית שניתן לראותה בשלוש טבעות.
המעגל הראשון הוא הפנים עירוני, ירושלים העיר בגבולותיה הרשמיים כולל אוכלוסיית מזרח ירושלים.
המעגל השני שנוצר הוא המעגל החוץ עירוני בסמוך ובמקביל לגבולותיה המוניציפליים של העיר.