tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדצמבר 1917 פלש הצבא הרומני לבסרביה במטרה לכבוש אותה מידי הצבא האדום.
שצ'רבצ'וב אישר את המהלך, אולם הרומנים הובסו בינואר 1918 ונאלצו להגיע להסדר מול הסובייטים אשר במסגרתו התחייבו לפנות את בסרביה.
במקביל החליטה ממשלת רומניה להיכנע בפני מעצמות המרכז, והללו הכירו בתביעתה של רומניה על בסרביה.
באפריל של אותה שנה ויתר שצ'רבצ'וב רשמית על הפיקוד על החזית הרומנית, ופרש לאחוזה שהוענקה לו בידי פרדיננד הראשון, מלך רומניה.
ב-1919 הוא עזב את אחוזתו, ודרך סרביה ואיטליה הגיע לצרפת שם מינה את עצמו לשגריר הצבא הלבן.
האדמירל אלכסנדר קולצ'ק אישר בדיעבד את תפקידו, ושצ'רבצ'וב דאג להעברת אספקה מצרפת לצבא הלבן, כמו גם למעבר מתנדבים רוסיים.
במאי 1920 הוא עזב את הצבא הלבן בעקבות מחלוקת עם פיוטר וראנגל, ומאז חי בניס מפנסיה שהוענקה לו בידי מלך רומניה.
הוא היה מלוכן מובהק בדעותיו, ותמך בתביעתו של קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה לכתר רוסיה.
הוא נפטר ב-18 בינואר 1932, ובהלווייתו נכחו בין היתר קונסטנטין פרזאן וניקולאי יודניץ'.
דמיטרי ולדיסלובוביץ' שאלקוב הוא פוליטיקאי וקצין מודיעין רוסי, משמש כעוזרו של נשיא רוסיה וראש מינהל הבקרה של הסגל הנשיאותי מאז 13 ביוני 2018., קודם לכן כיהן כסגן מנהל שירות הביטחון הפדרלי.
דמימונד (מצרפתית: Demi-monde; מילולית: "חצי עולם") הוא ביטוי שמקורו במאה ה-19 בצרפת, המתאר נשים בשוליה של החברה הגבוהה, בעיקר קורטיזנות, פילגשים, או זונות צמרת, שמומנו על ידי גברים עשירים.
מקור המושג הוא במחזה משנת 1855 בשם Le Demi-Monde, מאת אלכסנדר דיומא הבן.
משמעות המונח Demi-monde בצרפתית הוא חצי עולם.
המונח נובע מהמחזה: Le Demi Monde, מאת הסופר והמחזאי הצרפתי אלכסנדר דיומא הבן, שפורסם בשנת 1855. המחזה עסק באופן בו איימה הזנות באותה תקופה על מוסד הנישואין.
ה-Demi-monde היו חלק מהעולם שנכבש על ידי אליטות גבריות, בו שימשו אותן נשים למטרות בידור של גברים, אותו עולם מסוכן ומלא בתאווה לעינוגים שהונצח בספרו של דיומא הגברת עם הקמליות כבר בשנת 1848 וזכה לעיבודים רבים.
הביטוי דמימונד הפך למילה נרדפת לזונת צמרת או לפרוצה שמסתובבת במעגלים אלו - או לאישה בעלת מעמד חברתי המאפשר לה "לדחוף את האף שלה למקומות הנכונים" ולהשליך את עצמה למרכז חיי הלילה הנהנתניים.
אישה שעשתה את הבחירה הזו משלמת על כך בירידה חדה ומיידית במעמדה החברתי.
עבור הגברים, החיים של הדמימונד היו מבודדים מהעולם האחר שלהם שכלל מחויבויות משפחתיות ומקצועיות.
בעולם זה היו מעורבים גם שתייה מרובה של אלכוהול, שימוש בסמים, הימורים, אירועי תיאטרון ובלט ומרוצי סוסים, שילוב של אופנה עילית בהיבטים שונים בחיים והפקרות מינית.
ההוצאות הפזרניות הביאו לחובות, וההפקרות הובילה למחלות, למשל עגבת.
מבחינה היסטורית, שיא פריחתן של הדמימונד היה בתקופה המכונה בצרפת בל אפוק (1871–1914) מסוף המלחמה מלחמת צרפת-פרוסיה ועד תחילת מלחמת העולם הראשונה.
המאה העשרים הביאה לעלייתה של האישה החדשה, שינתה כלכלות ומבנים חברתיים, כמו גם אופנות ומשתנים חברתיים משתנים, במיוחד בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
זנות והחזקה של פילגשים לא נעלמו, אך הכינוי demimondaine התיישן עם השינויים הנרחבים בחצי עולם זה.
מבחינה חיצונית, ההיבטים שהגדירו את הדמימונד היו אורח חיים בזבזני של אוכל ובגדים משובחים, שלעיתים קרובות אף עלו על אלו שהיו לנשים עשירות אחרות בימים אלו עם זרימה קבועה של מזומנים ומתנות מאוהביהם השונים.
אורח חייהן היה תערובת אקלקטית של חוש עסקי חד, כישורים חברתיים ונהנתנות.
נשים בתחום שהיו אינטליגנטיות, חסכו בתבונה ליום בו יופיין ידהה.
אחרות בסופו של דבר נותרו חסרות כל ורעבו ללחם כשהגיל גבה את מחירו מיופיין, אלא אם הן הצליחו להתחתן.
וירג'יניה אולדויני, הרוזנת די קסטיליונה הייתה יפהפייה מפורסמת שהגיעה לפריז בשנות ה-50 של המאה ה-20 עם מעט מאוד כסף משלה והפכה במהרה לפילגשו של נפוליאון השלישי; לאחר שהקשר עימו הסתיים היא עברה לגברים עשירים אחרים בממשל, באוצר ובמלוכה האירופית.
היא הייתה אחת הדמימונד האריסטוקרטיות והבלעדיות ביותר, וידוע שגבתה מחבר אצולה בריטי מיליון פרנק עבור 12 שעות במחיצתה.
אישה אחרת שהשפיעה על עולם הדימויים המאוחרים של הדמימונד הייתה הרקדנית והשחקנית האירית ההרפתקנית לולה מונטז, אף על פי שהיא נפטרה לפני שהמונח הזה נכנס לשימוש.
השחקנית הצרפתייה שרה ברנאר הייתה בתה של קורטיזנה מפורסמת בפריז; בימיה כל השחקניות נחשבו בדרך כלל לכאלו.
מאהביה הרבים ואורח חייה האקסטרווגנטי התאימו לסגנון זה, אם כי הצלחותיה האמיתיות כאמנית סיפקו לה בסופו של דבר סוג של הערכה ציבורית שרוב הנשים הדמימונדיות לא הצליחו להשיג.
הספר שעות הקטיפה של אליסון ריצ'מן מבוסס על מקרה אמיתי של דירה פריזאית מפוארת שננטשה ערב המלחמה ונשארה נעולה במשך שבעים שנה.
גיבורת הספר היא מַרְתְ דֶה פְלוֹריאן שהייתה קורטיזנה שטיפחה אורח חיים עשיר באמנות וביופי.
הסרט ז'יז'י משנת 1958, המבוסס על רומן ספרותי באותו השם משנת 1944 מאת הסופרת הצרפתייה קולט, מתאר בצורה חיה את עולמן של הדמימונד לקראת סוף קיומו.
תיאורים של הדמימונד ניתן למצוא בספר משנת יריד ההבלים, רומן סאטירי על החברה במאה התשע עשרה, שנכתב על ידי ויליאם מייקפיס תאקרי.
ליידי קרקנברי וגברת וושינגטון ווייט הן דמויות דמימונדיות, אשר קפטן קרולי מתאווה אליהן.
בקי שארפ נתפסת כדמימונדית לפני שהיא מוצגת בבית המשפט, ואז הופכת לכזו כאשר היא נוסעת ברחבי אירופה לאחר שבעלה נוטש אותה.
ייתכן שהתיאור המפורסם ביותר של הדמימונד, אם כי מלפני שהמונח היה בשימוש, הוא באופרה לה טרוויאטה של ורדי (1853).
האופרה נכתבה בהשראת ספרו של אלכסנדר דיומא הבן: הגברת עם הקמליות; דמותה של מרגריט גוטייה, גיבורת הספר וההצגה שלאחר מכן, התבססה על מארי דופלסיס שחיה בפריז משנות ה-40 של המאה תשע עשרה והייתה פילגש של מספר גברים מפורסמים כולל דיומא עצמו.
במחזה Easy Virtue של נואל קאוורד משנת 1924, הצהיר המחבר שמטרתו היא להציג קומדיה במבנה של טרגדיה ו"להשוות בין האישה הדקלאסית של ימינו לדמימונד הרעוע יותר של שנות ה-1890".
במחזמר משנת 1973, A Little Night Music (מאת סטיבן סונדהיים), הדמות הנשית הראשית, דזירה ארמפלדט, היא שחקנית שאמא שלה: מאדאם לאונורה ארמפלדט, שרה שיר שמתאר את היתרונות החומריים של להיות אישה מוחזקת.
למשל, "בווילה של הברון דה סיניאק, שם ביליתי שנה קצת ידועה לשמצה, בווילה של הברון דה סיניאק - היו לי נשים נוכחות - תליוני אש אופל." וגם: "בארמונו של דוכס פרארה, שהיה חירש בטרם עת אך יקר, בארמונו של דוכס פרארה - רכשתי משרה כלשהי - פלוס טיציאן זעיר."
בסרט "פתרון שבעת האחוזים" (1976) הדמות של לולה דברו מסומנת כדמימונד על ידי הדמות זיגמונד פרויד.
שימושים אחרים במונח בתרבות הפופולרית
בספרו של הנריק סנקביץ' "ללא דוגמה" (1891), "דמימונד" מתייחס לחלק האמיד ושוחק התענוגות בחברה, שאינו מאוגד על ידי מוסר, דת או מסורת, והוא מקביל באופן רופף ל"חוג הסילון" של ימינו.
בדרכו של סוואן מאת מרסל פרוסט (1913), אודטה דה קרסי מתוארת כדמימונד.
הסופרת הצרפתייה פרנסואז סאגאן, ברומן שלה משנת 1954: שלום לך, עצבות משתמשת במונח "demimondaine" כדי להתייחס לדמות של אלזה, אישה צעירה ומדהימה להפליא הממנפת את הופעתה החיצונית לתמיכה של גברים עשירים, מה שמאפשר לה להיכנס לעולם החברתי.
המונח מופיע שוב ושוב בספר יוליסס של ג'יימס ג'ויס .
בטרילוגיית מאדים של קים סטנלי רובינסון (1990), "הדמימונד" מתייחס לחברת סחר וחינוך "מחוץ לרשת" למחצה.
בספרו של אדולף היטלר, מיין קמפף תיאר היטלר את חברי הפרלמנט האוסטרים כמעין "דמי-מונדה אינטלקטואליים".
זה היה חלק מהביקורת של היטלר נגד דמוקרטיות מייצגות מערביות, במיוחד לגבי האופן שבו מחוקקים נבחרים בציבור משיגים ומאבטחים את עמדתם בפרלמנט.
הסדרה של שואוטיים פני דרדפול משחזרת את הדמימונד כמימד רוחני.
זה גם שם הפרק הרביעי של העונה הראשונה.
דמיל דנקרלוי (בהולנדית: 'Damil Dankerlui; נולד ב-24 באוגוסט 1996) הוא כדורגלן הולנדי-סורינאמי המשחק בעמדת המגן הימני בשטיארנן.
דנקרלוי, התחיל את הקריירה שלו בקבוצות הילדים של אלמיירה ,ממנה עבר לאומניוורלד ואלמיירה סיטי ובגיל 16 הצטרף לאקדמיה לכדורגל של אייאקס.
ב-22 באוקטובר 2013, דנקרלוי ערך את הופעת הבכורה שלו בצעירי אייאקס בהפסד 5-1 לפנלו.
ב-9 בינואר 2018, דנקרלוי חתם לשנתיים בוילם II מליגת העל ההולנדית.
ב-27 ביולי 2020, דנקרלוי חתם בחרונינגן.
ב-29 באוגוסט 2024 חתם באלמיירה סיטי מליגת העל ההולנדית.
ב-13 באוגוסט 2025 חתם בשטיארנן האיסלנדית.
דנקרלוי, נולד בהולנד להורים ממוצא סורינאמי ולכן היה זכאי לייצג את שני הלאומים.
ב-13 בנובמבר 2020, דנקרלוי זומן לסגל נבחרת סורינאם.
ב-24 במרץ 2021, דנקרלוי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד .
דנקרלוי, השתתף עם הנבחרת בגביע הזהב 2021.
דמיין (בהונגרית: Demjén) הוא כפר גדול במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
הכפר ממוקם 10 קילומטרים דרומית מערבית לאגר ו-5 קילומטרים מאגרסלוק ליד נחל לאסקו, על גדותיו הוקם בשנת 207 ספא ופארק מים עם שבע בריכות בשטח של כמעט עשרה דונם.
כמו יישובים רבים באירופה גם בדמיין מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור היה מיושב לסירוגין מהמאה ה-13. הכפר נהרס על ידי הטורקים בשנת 1552 והיה בלתי מיושב לחלוטין עד שנת 1554
דמין היא עיירה קטנה בצפון מזרח מחוז מקלנבורגישה זיינפלאטה , במדינת מקלנבורג-מערב פומרניה, גרמניה.
היא הייתה בירת מחוז דמין בעבר מאז שנת 1818 ועד לשנת 2011. נכון לשנת 2020 חיו בעיר כ־11,000 תושבים.
מבחינת גודלה היא העיר 18 במדינה.
דמין היא עיר עתיקה ביותר, הידועה בשמה הנוכחי משנת 1320.
דמין שוכנת במישור מערב פומרניה במפגש הנהרות פנה , טולנסה וטרבל .
אזור מפגש הנהרות נקרא ארץ שלושת הנהרות (Dreistromland) המושאל מהשם מסופוטמיה או ארם נהריים.
צפונית לדמין נמצא יער דרוזדוב והיערות של וולדהפורסט (כ-174 דונם).
במקום נמצאת שמורת הטבע קרונוולד (בשטח 103 דונם).
ממערב על הגדה השמאלית של נהר ה-Peene נמצא אזור החורש שנקרא Devener Holz.
ממזרח לעיירה נמצאים יערות אורני סנדברג ובדרום מזרח יער וורוורק.
מצפון לעיר נמצאות העיירות נוסנדורף ולואיץ, ממזרח, קלצין, זידנברונצוב ואוצדל, מדרום, בגרו, בורנטין ושונפלד וממערב, וורנצין .
מקור השם עשוי להיות מהמונח הסלאבי timänie "אזור ביצות".
מקור אפשרי נוסף לשם דמין יכול להיות מהמילה "עשן", המתייחס לבירוא יערות בשריפה, כדי לפנות אדמה על מנת לאפשר התיישבות.
בשנת 1075, אדם מברמן דיווח על קרב על הטירה בדימין.
במהלך ההיסטוריה, השם שונה מספר פעמים, לדוגמה, בלטינית העיר נקראה "דימיניום", לבסוף מאז שנת 1320 העיר ידועה באיות הנוכחי שלה דמין Demmin.
הסבר פופולרי של השם, אך ללא כל בסיס היסטורי, הוא כדלקמן: שתי נסיכות בנו טירה בשם האוס דמין והבטיחו זו לזו (בשפה הגרמנית המדוברת) "Dat Hus is din und min" ("הבית ההוא הוא שלך ושלי").
כך מספרים שהתפתחו שמות הטירה ושל העיר.
כבר בשנים 4900–5500 לפני הספירה התפשטה תרבות החרס הנאוליתית מנהר אודר לאזור שממזרח לדמין.
הדולמן הגדול ליד Upost מסווג כדולמן הגדול המזרחי ביותר.
119 מבני המגלית מעידים שהתקיימה ברחבי מחוז דמין תרבות עתיקה שהתקיימה בכל צפון מרכז אירופה.
עובדה זו, הופכת את דמין וסביבתה לאחד מאותם אזורים שבהם נוצרה לראשונה תרבות שבונה מתקנים שכאלה.
משנת 1800 לפני הספירה לערך החלה התיישבות באזור של עמים גרמניים.
ממלחמות סקסוניה עד המאה ה-10
יישובים סלאביים מסוג Veleti הנמצאים ביערות המקיפים את דמין ניתן לתארך למאה ה-8. בשנת 789, במהלך מלחמות הסקסונים, הוביל קרל הגדול את חייליו לנהר פינה, לקרב נגד הוולטים שהיו בעלי ברית של הסקסונים.
Dragovit, מלך הוולטים, שסביר להניח שטירתו, civitas Dragowiti אותרה בדמין, נמסרה לקרל הגדול והוא עצמו נשבע אמונים לקרל.
האזור התאים מאוד ליישוב והיה חשוב בשל מיקומו בצומת הנהרות ודרכי המסחר.
במהלך המאבק בין הוולטים והפרנקים, הוקמה טירת הגבול בראשית המאה ה-10. הטירה נקראה מאוחר יותר "האוס דמין".
היא שלטה על החלקים המזרחיים של צ'רציפניה (Circipania).
דמין הייתה המעוז המערבי הסלאבי במהלך ימי הביניים.
בשל חשיבותה האסטרטגית, הוקמו ערים אוטונומיות (ולעיתים קרובות הותקפו והושמדו).
הצבא הסקסוני כיתר ללא הצלחה את היישובים במהלך מסע הצלב בשנת 1147. עם זאת, הסכסוכים המזוינים עם שכניהם וחיילי הפלישה מגרמניה ודנמרק הרסו קשות את יישובי המחוז.
המחוז יושב מחדש על ידי הגרמנים במאות ה-12 עד ה-14.
כמו ברוב אזורי פומרניאן מלבד ערי החוף שהיו שייכות לברית ערי הנזה, כגון דמין, האזורים הסובבים אותה נשארו כפריים ותושביהן עסקו בעיקר חקלאות.
דמין הייתה עיר בסדר גודל של ערי הנזה בגלל המסחר שעבר דרכה בשלושת הנהרות (למשל נהר פינה) שחברו אותה לאזור החוף של הים הבלטי.
במהלך מלחמת שלושים השנים, דמין נכבשה על ידי כוחות אימפריאליים של האימפריה הרומית הקדושה בין השנים 1627 עד 1630, ולאחר מכן על ידי כוחות שוודים .
לאחר מלחמת שלושים השנים (1618-1648) הפכו דמין וסביבתה לחלק מממלכת שוודיה.
מלחמת שלושים השנים גרמה לרעב בכל רחבי גרמניה וב-1630 הצטמצם מספר תושבי העיר.
בהמשך התחוללו מלחמות נוספות, בין שוודיה לבין פומרניה ובין שוודיה לבין ברנדנבורג ובשתיהן הייתה דמין מעורבת.
ברפובליקת ויימאר הייתה דמין מעוזם של הארגונים הלאומניים כגון: מפלגת העם הלאומית הגרמנית ה-DNVP.
עוד לפני 1933 ערב עלייתו של היטלר לשלטון היה בעיר חרם על עסקים יהודיים ובית הכנסת נמכר ביוני 1938 לחברת רהיטים, ולכן הוא שרד את השואה.
בבחירות לרייכסטאג ב-5 במרץ 1933 זכתה המפלגה הנציונל-סוציאליסטית של היטלר ב־53.7% אחוזים מהקולות בדמין.
ב-11 בנובמבר 1938, התאספו אלפים בכיכר בהפגנה אנטישמית במסגרת ליל הבדולח.
במהלך מלחמת העולם השנייה הובאו לעיר לעבודת כפייה פולנים, רוסים וגם שבויי מלחמה מצרפת ובלגיה.
תוך כדי נסיגה מדמין במהלך מלחמת העולם השנייה חיילים גרמנים הרסו את הגשרים מעל נהר ה-Pine, כדי להאט את קצב התקדמותו של הצבא האדום הסובייטי.
כשהסובייטים הגיעו לדמין ב-30 באפריל 1945. דמין נכבשה ברובה על ידי הצבא האדום ללא לחימה, בדומה לערים אחרות כמו גריפסוואלד.
אונס, ביזה והוצאות להורג שבוצעו על ידי חיילי הצבא האדום גרמו להתאבדות המונית של מאות אנשים וכמעט כל העיר העתיקה נשרפה על ידי הצבא האדום.
דמין נבנתה ברובה מחדש ונשארה בירת מחוז דמין, שהיה חלק ממדינת במקלנבורג-מערב פומרניה.
משנת 1991, מרכז העיר והכנסייה שופצו באופן יסודי כחלק ממימון הפיתוח העירוני.
בשנת 1995, נבנה מחדש בניין העירייה של דמין, שנהרס במלחמה, הוא נבנה בסגנון ההיסטורי שלו במקומו הישן בכיכר השוק.
העיר הצטרפה בשנית לברית ערי הנזה המודרנית ב-1992. מאז 21 בינואר 1994, לעיר נוסף השם "עיר הנזה".
מאז הרפורמה המחוזית של 2011, העיר משתייכת למחוז מקלנבורגישה זיינפלאטה.
כתוצאה מאיחוד גרמניה לאחר נפילת הקומוניזם וחומת ברלין, העיר איבדה כ-6,000 תושבים שהיגרו לאזורי מערב גרמניה מחשש שהקומנזם ישוב עם השנים.
בעקבות הגירה זו העיר התחילה להזדקן.
קצב גידול האוכלוסייה השנתי עומד על -1.1%.
בשנת 2011 השתייכו 18.7% מהאוכלוסייה לכנסייה האוונגליסטית, 2.7% שייכים לכנסייה הקתולית .
נכון למפקד האוכלוסין לשנת 2020 מספר התושבים שלא הצהירו על דתם עמד על 77.6% היתר התפלגו לפי 2.6% קתולים ו-19.7% פרוטסטנטים.
בעיר ישנם כ-4 בתי ספר יסודיים, עירוניים.
בית הספר היסודי לבנים על שם המשורר והסופר פריץ רויטר נבנה בשנת 1895, בנוסף יש בעיר בית ספר להתעמלות ומוזיקה.
אין בעיר מוסדות חינוך על יסודיים.
בין השנים 1978–1981 מגדל המים בעיר הפך למצפה כוכבים.
עד שנה 2001, מצפה הכוכבים שולב באופן קבוע בשיעורי בית הספר.
משנת 2013, המצפה, שבבעלות העירייה, נתמך והתפתח על ידי הפיזיקאי מיכאל דניאלידס מבחינת התוכן והארגון.
לרגל יום השנה ה-40 לתחנת האסטרונומיה, נחנכה במקום מערכת הקרנה חדשה של כיפת שמיים מלאה-fulldome.
מאז, תוכניות החינוך המודרניות הותאמו בעיקר לבתי הספר העירוניים של דמין.
בית החולים המחוזי דמין, שהורחב לאחר איחוד גרמניה נחשב לבית חולים מודרני, הוא ממוקם בקצה הדרומי של מרכז העיר.
יש בבית החולים 203 מיטות ומנחת מסוקים.
בשל המתקנים והציוד המודרני שבו, הוא הפך לשלוחה של בית חולים אוניברסיטאי מטעם האוניברסיטה לרפואה בגריפסוואלד.
מאז הרפורמה המחוזית שהתבצעה בשנת 2011, האחראיות על בית החולים הוא מחוז מקלנבורגישה זינפלאטה.
בבית החולים משרתים כשלושים רופאים מומחים ורופאים כלליים המספקים גם טיפול רפואי במרפאות חוץ.
הכביש הפדרלי 110 בין רוסטוק לאנקלאם עובר דרך דמין בכיוון מערב-מזרח וחוצה את נהר ה-Pine בעיר על גשר קאלדן.
בכיוון צפון-דרום, עובר הכביש הפדרלי 194.
תחנת הרכבת דמין נמצאת על קו הרכבת ברלין-שטרלזונד.
בין השנים 1895 עד 1945, דמין הייתה גם נקודת המוצא לשתי מסילות רכבת צרות שהושבתו לאחר מלחמת העולם השנייה.
לעיריית דמין יש קו אוטובוסים עירוני אחד משלה שפועל כל שעה בימי חול.
קווים אזוריים אחרים משרתים את האזור שמסביב.
תובלה מקומית מתבצעת בעיקר על ידי חברת התחבורה MVVG שבבעלות המחוז, שמשרדיה הראשיים נמצאים בדמין.
שדה התעופה הקרוב ביותר הוא נמל התעופה רוסטוק-לאאג' Rostock-Laage Airport, הנמצא במרחק של כ-65 קילומטרים מהעיר.
לדמין יש נמל ים מסחרי על נתיב המים הפדרלי שעל נהר Peene.
דמיטרי שצ'רבינובסקי היה צייר רוסי אימפרסיוניסטי ומורה לאמנות.
הוא היה קשור לקבוצת "הנודדים".
שיעורי האמנות הראשונים שלו היו בסראטוב.
ב-1885, בהתעקשות הוריו, הוא נכנס לבית הספר למשפטים באוניברסיטת מוסקבה וסיים את לימודיו ב-1891. עם זאת, בעודו שם, הוא למד גם שיעורים מוסילי פולנוב, שעודד אותו להיות אמן.
הוא עבר מהאוניברסיטה לאקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם למד עם פאבל צ'יסטיאקוב ואיליה רפין, והפך לאחד הסטודנטים האהובים על האחרון.
בשנת 1896, ציור "עורכי הדין" זיכה אותו בתואר "אמן" ובמלגה להמשך לימודים באירופה.
כתוצאה מכך, הוא נסע לפריז, שם נרשם לאקדמיה ז'וליאן ועבד עם טוני רובר-פלרי.
לאחר שטייל ברחבי צפון אירופה, הוא חזר בשנת 1900, התיישב בסנט פטרסבורג ולימד בסטודיו שהופעל על ידי הנסיכה מריה טנישבה.
ארבע שנים לאחר מכן, הוא עבר לאוניברסיטה הממלכתית לאמנויות ותעשייה של סטרוגנוב במוסקבה.
הוא גם נתן שיעורים פרטיים.
כהוקרה על מאמציו הפדגוגיים הוענק לו מסדר אנה הקדושה.
ב-1914 הוא הפך לחבר בנוודים והשתתף בתערוכות שלהם.
בוריס גריגורייב היה התלמיד הידוע ביותר שלו.
לאחר המהפכה, בנוסף לעבודתו הרגילה, לימד במספר בתי ספר למלאכת יד ובאגודות עובדים והיה חבר ב"מועצת הציירים של האיגודים המקצועיים" .
דמיס הסביס הוא מדען מחשב, חוקר בינה מלאכותית ויזם בריטי.
בתחילת הקריירה שלו היה מתכנת ומעצב משחקי וידאו, ושחקן משחקי לוח מומחה.
הוא המנכ"ל והמייסד-שותף של חברת DeepMind ושל Isomorphic Labs, ויועץ בינה מלאכותית של ממשלת בריטניה.
הוא עמית של החברה המלכותית, וזכה בפרסים רבים על עבודתו על תוכנת AlphaFold כולל פרס פריצת דרך במדעי החיים, פרס קרן גיירדנר הבינלאומי ופרס לסקר.
ב-2017 הוא מונה למפקד (CBE) במסדר האימפריה הבריטית ונכלל ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר של Time.
בשנת 2024 זכה בפרס נובל לכימיה.
דמיס הסביס נולד לאב קפריסאי-יווני ואם סינית-סינגפורית, ולו אח ואחות צעירים ממנו.
הוא היה ילד פלא בשחמט מגיל 4, הגיע בגיל 13 למד כושר של 2300 ולדרגת אמן והיה קפטן של רבות מנבחרות השחמט הצעירות של אנגליה.
ייצג את אוניברסיטת קיימברידג' במשחקי השחמט של אוקספורד-קיימברידג' של 1995, 1996 ו-1997, וזכה בחצי כחול .
הסביס עבר לזמן קצר חינוך ביתי על ידי הוריו, ובמהלכו קנה את המחשב הראשון שלו, ZX Spectrum שמומן באמצעות זכייה בתחרות שחמט, ולימד את עצמו מתוך ספרים כיצד לתכנת.
על המחשב הבא שלו, קומודור אמיגה, כתב תוכנית ששיחקה רברסי והביסה את אחיו הצעיר.
הוא המשיך להתחנך ב-Christ's College, Finchley, בית ספר מקיף במימון המדינה באיסט פינצ'לי, צפון לונדון, והשלים את בחינות הבגרות שלו בגיל 16.
מחמת גילו הצעיר התבקש על ידי אוניברסיטת קיימברידג' להמתין שנה טרם שיתחיל ללמוד בה, והוא החל את קריירת משחקי המחשב שלו בחברת Bullfrog Productions, בשלב ראשון בעיצוב משחק הווידאו Syndicate, ולאחר מכן בגיל 17 שותף בעיצוב והובלת תכנות של המשחק Theme Park, עם מעצב המשחקים פיטר מולינו.
Theme Park, משחק סימולציות ניהול ממוחשבות, נמכר במיליוני עותקים, והיווה השראה לז'אנר שלם של משחקי סימולציות.
הסביס הרוויח מספיק בשנה זו כדי לממן את לימודיו באוניברסיטה.
הוא למד מדעי המחשב בקווינס קולג', קיימברידג', וסיים את לימודיו ב-1997 עם תואר ראשון בהצטיינות.
לאחר שסיים את לימודיו בקיימברידג', הסביס עבד באולפני ליונהד, שאותם הקים מעצב המשחקים פיטר מולינו, איתו עבד הסביס ב-Bullfrog Productions.
בליונהד, עבד כמתכנת AI מוביל במשחק "Black & White", משחק מסוגת "God game" משנת 2001.
הסביס עזב את ליונהד ב-1998 כדי להקים בלונדון את Elixir Studios, חברה עצמאית לפיתוח משחקים, שחתמה על עסקאות הפצה עם Eidos Interactive, Vivendi Universal ומיקרוסופט.
בנוסף לניהול החברה, הסביס שימש כמעצב בפועל של המשחקים המועמדים לפרס BAFTA: Republic: The Revolution ו-Evil Genius.
פרסום המשחק הראשון של החברה, Republic: The Revolution, משחק סימולציה פוליטי שאפתני מאוד ויוצא דופן, נדחה בשל היקפו העצום, שכלל הדמיית בינה מלאכותית של פעולתה של מדינה בדיונית שלמה.
בסופו של דבר המשחק הצטמצם מהחזון המקורי שלו והתקבל בביקורות פושרות, וקיבל ציון של 62/100 ב-Metacritic.
Evil Genius, סימולטור של נבל בונד, הצליח יותר עם ציון של 75/100. באפריל 2005 נמכרו זכויות הקניין הרוחני והטכנולוגיה של החברה והאולפן נסגר.
הסביס חזר לאקדמיה ובשנת 2009 קיבל תואר דוקטור במדעי המוח הקוגניטיביים מיוניברסיטי קולג' לונדון (UCL) על עבודה שכותרתה "The neural processes underlying episodic memory", שנעשתה בהנחיית אלינור מגווייר.
הוא ביקש למצוא השראה במוח האנושי לאלגוריתמים חדשים של AI.
הוא המשיך במחקר מדעי המוח והבינה המלאכותית שלו כמדען אורח במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ובאוניברסיטת הרווארד, לפני שזכה במלגת פוסט-דוקטורט של הנרי ולקם ליחידה למדעי המוח החישוביים ב-UCL ב-2009 בעבודה עם פיטר דיין.
בעבודה בתחום הדמיון, הזיכרון והאמנזיה, הוא היה שותף לכתיבת מספר מאמרים משפיעים שפורסמו בכתבי העת Nature, Science, Neuron ו-PNAS.
עבודתו האקדמית הראשונה, שפורסמה ב-PNAS, הייתה מאמר שהראה בפעם הראשונה באופן שיטתי שחולים עם נזק להיפוקמפוס שלהם, הידוע כגורם לאמנזיה, לא היו מסוגלים לדמיין את עצמם בחוויות חדשות.
הממצא יצר קשר בין התהליך הבונה של הדמיון לתהליך השחזור של זיכרון אירועי.
בהתבסס על עבודה זו ומחקר המשך של דימות תהודה מגנטית תפקודי (fMRI), הסביס פיתח תיאור תאורטי חדש של מערכת הזיכרון האירועי המזהה בניית סצנה, יצירה ותחזוקה מקוונת של סצנה מורכבת וקוהרנטית, כתהליך מפתח העומד בבסיס זיכרון ודמיון כאחד.
עבודה זו זכתה לסיקור נרחב באמצעי התקשורת, ונכללה בעשר פריצות הדרך המדעיות המובילות של השנה של כתב העת Science.
בהמשך הוא הכליל את הרעיונות הללו כדי לקדם את הרעיון של 'מנוע הדמיה של הנפש' שתפקידו לדמיין אירועים ותרחישים כדי לסייע בתכנון טוב יותר.
בשנת 2010 הקים הסביס בלונדון, יחד עם שיין לג ומוסטפא סולימאן את חברת DeepMind, והוא המנכ"ל שלה מאז הקמתה.
זו חברת הזנק העוסקת בבינה מלאכותית ולמידת מכונה.
הסביס פגש את לג כששניהם היו פוסט-דוקטורנטים ביחידה למדעי המוח החישוביים של UCL, והוא וסולימאן היו חברים דרך אחיו של הסביס.
הסביס גייס גם את חברו לאוניברסיטה ושותפו לאולפני אליקסיר דייוויד סילבר.
DeepMind שואפת לשלב תובנות ממדעי המוח עם פיתוחים חדשים בלמידת מכונה וחומרת מחשוב כדי לפתח אלגוריתמי למידה למטרות כלליות חזקות יותר ויותר שיפעלו ליצירת בינה מלאכותית חזקה (AGI).
החברה התמקדה באימון אלגוריתמים לומדים לשליטה במשחקים, ובדצמבר 2013 הודיעה שהיא הגיעה לפריצת דרך על ידי הכשרת אלגוריתם בשם Deep Q-Network (DQN) לשחק במשחקי אטארי ברמה על-אנושית, רק באמצעות שימוש בפיקסלים גולמיים על המסך כקלט.
מאמר שתיאר הישג זה פורסם ככתבת שער בכתב העת Nature.
המשקיעים המוקדמים של DeepMind כללו כמה יזמי טכנולוגיה בולטים, בהם פיטר טיל ואילון מאסק.
ב-2014 חברת גוגל רכשה את DeepMind תמורת 400 מיליון ליש"ט.
למרות שרוב החברה נותר ישות עצמאית שבסיסה בלונדון, DeepMind Health שולבה מאז ישירות ב-Google Health.
מאז רכישתה על ידי גוגל, החברה צברה מספר הישגים משמעותיים, אולי הבולט שבהם הוא יצירת AlphaGo, תוכנה שניצחה את אלוף העולם לי סדול במשחק המורכב גו, שנחשבה לגביע קדוש של בינה מלאכותית, בשל המספר הגבוה של עמדות לוח אפשריות ועמידותו לטכניקות תכנות קיימות.
DeepMind הפנתה כלי הבינה המלאכותית שלה לקיפול חלבונים, אתגר גדול של 50 שנה במדע, כדי לחזות את המבנה התלת-ממדי של חלבון מרצף חומצות האמינו החד-ממדי שלו.
זו בעיה חשובה בביולוגיה, שכן חלבונים חיוניים לחיים, כמעט כל פונקציה ביולוגית תלויה בהם, ומשערים שתפקידו של חלבון קשור למבנה שלו.
בדצמבר 2018, הכלי AlphaFold של DeepMind ניצח בתחרות CASP ה-13, כשהגיע לחיזוי מוצלח של המבנה המדויק ביותר עבור 25 מתוך 43 חלבונים.
בנובמבר 2020, DeepMind שוב הכריזה על תוצאות מנצחות עולמיות בתחרות CASP ה-14, עם ציון ממוצע של מבחן מרחק גלובלי של 87.0, גבוה בהרבה מאותן תוצאות 2018 עם ציון חציוני קטן מ-60, ושגיאה כוללת של פחות מרוחב של אטום, מה שהופך אותו לתחרותי עם שיטות אמפיריות.
DeepMind הייתה אחראית גם להתקדמות טכנית בלמידת מכונה, לאחר שהפיקה מספר מאמרים עטורי פרסים.
בפרט, החברה עשתה התקדמות משמעותית בלמידה עמוקה ולמידת חיזוק, והייתה חלוצה בתחום למידת חיזוק עמוקה המשלב את שתי השיטות הללו.
הסביס חזה שבינה מלאכותית תהיה "אחת הטכנולוגיות המועילות ביותר של המין האנושי אי פעם", אך נותרו בעיות אתיות משמעותיות.
בשנת 2023 חתם הסביס על ההצהרה ש"הפחתת סכנת ההכחדה מ-AI צריכה להיות בראש סדר העדיפויות העולמי לצד סיכונים אחרים בקנה מידה חברתי כמו מגפות ומלחמה גרעינית".
עם זאת, הוא סבור שקשה מאוד לאכוף הפסקה בהתקדמות בינה מלאכותית ברחבי העולם, וכי היתרונות הפוטנציאליים (למשל לבריאות ונגד שינויי אקלים) מחייבים להמשיך.
הוא אמר שיש צורך דחוף במחקר על מבחני הערכה המודדים עד כמה מודלים חדשים של בינה מלאכותית ניתנים לשליטה.
חברת Isomorphic Labs נוסדה בשנת 2021 כחברה בת של אלפאבית (החברה האם של גוגל), והסביס הוא מנכ"ל החברה מאז הקמתה (במקביל לכהונתו כמנכ"ל DeepMind).
החברה עוסקת בפיתוח תרופות מבוסס בינה מלאכותית.
בשנת 2024 זכה בפרס נובל לכימיה, יחד עם ג'ון ג'מפר ודייוויד בייקר, על פיתוח שיטות לחיזוי מבנה של חלבונים ולתכנון חלבונים.
הסביס נשוי לאישה העוסקת בביולוגיה מולקולרית ואב לשני בנים, מתגורר עם משפחתו בצפון לונדון.
הוא אוהד של מועדון הכדורגל ליברפול.
2009: עמית של החברה המלכותית לאמנויות (FRSA)
2014: פרס מולארד של החברה המלכותית.
2015: נכלל ברשימת 50 היזמים המובילים באירופה של פייננשל טיימס.
2016: נכלל ברשימת Nature's 10 של עשרת המדענים המשפיעים של השנה של כתב העת Nature.
2016: מדליית כסף של האקדמיה המלכותית להנדסה.
2017: נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית להנדסה.
2017: מונה למפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE).
2018: דוקטור לשם כבוד מאימפריאל קולג'.
2018: נבחר לעמית החברה המלכותית (FRS).
2020: פרס דן דוד בממד העתיד.
2021: חבר כבוד בין-לאומי של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
2023: פרס פריצת דרך במדעי החיים.
2023: פרס קרן גיירדנר הבינלאומי.
2023: פרס אלברט לסקר למחקר רפואי בסיסי.
מחקריו של הסביס נכללו ארבע פעמים ברשימת עשר פריצות הדרך המדעיות של השנה של כתב העת Science:
2007: מחקרו במדעי המוח על הדמיון.
נכלל ברשימת "טיים 100" לשנת 2025 בזכות תרומתו לשילוב בין בינה מלאכותית למדעי החיים, ובמיוחד על פיתוח AlphaFold במסגרת DeepMind, שהאיץ תגליות ביולוגיות וזיכה אותו בחלק מפרס נובל לכימיה לשנת 2024.
דמיסקסואליות היא נטייה מינית שבה אדם אינו חווה משיכה מינית ראשונית, סוג המשיכה שמתבסס על מאפיינים הניתנים לצפייה מידית כמו מראה או ריח ונחווה מיד לאחר דייט ראשון.
אדם דמיסקסואל יכול לחוות רק משיכה מינית משנית, סוג המשיכה המתרחשת לאחר התפתחות קשר רגשי.
משך הזמן שאדם דמיסקסואל צריך להכיר אדם אחר לפני שהוא מפתח משיכה מינית כלפיו משתנה מאדם לאדם.
דמיסקסואליות מסווגת בדרך כלל בקשת הא-מינית אפורה.
המונח נטבע לראשונה בפורומים של רשת הנראות והחינוך הא-מינית בפברואר 2006. בהתבסס על התיאוריה לפיה אלוסקסואלים חווים משיכה מינית ראשונית ומשנית וגם א-מיניים אינם חווים, המונח דמיסקסואל הוצע עבור אנשים שחווים את המשני ללא הראשוני.
דמיסקסואליות, כמרכיב בספקטרום הא-מיני, נכלל בקבוצות אקטיביסטיות קוויריות של הארגונים הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה ופרויקט טרוור.
מאז 2019, אפליקציית השידוכים טינדר מאפשרת לציין דמיסקסואליות כאופציה לתיאורים עצמיים של נטייה מינית בפרופילים.
כמו כן, דמיסקסואליות באנגלית מופיעה במילון האנגלי של אוקספורד מאז מרץ 2022.
דמיטרי קרימוב הוא אמן, במאי תיאטרון, מעצב במה ומורה רוסי, מן הדמויות הבולטות בתיאטרון הניסיוני הרוסי בן זמננו.
הוא זכה במספר פרסי "מסכת הזהב" הרוסיים, וידוע במיוחד בזכות "מעבדת דמיטרי קרימוב" (Krymov Lab) – קבוצה תיאטרונית ששילבה תיאטרון חזותי, פרפורמנס ואמנות פלסטית, ובהמשך פעלה גם בארצות הברית.
מאז 2022 הוא חי ויוצר מחוץ לרוסיה, לאחר שהתנגד פומבית לפלישה הרוסית לאוקראינה.
קרימוב נולד במוסקבה, בנם של במאי התיאטרון הידוע אנטולי אפרוס ושל מבקרת התיאטרון והחוקרת נטליה קרימובה.
בשנת 1976 סיים את לימודיו במחלקה לסצנוגרפיה של בית־הספר של תיאטרון האמנות של מוסקבה.
בסוף שנות ה־70 ובשנות ה־80 עבד כמעצב במה במספר תיאטראות מרכזיים במוסקבה, ובהם תיאטרון "מלאיה ברונאיה" ותיאטרון "התגנקה".
במהלך תקופה זו עיצב עשרות הצגות ברוסיה ומחוצה לה.
בשנות ה־90, לאחר מות הוריו, פרש לזמן־מה מן התיאטרון והתמקד בציור, גרפיקה והתקנות; עבודותיו הוצגו בתערוכות ונקנו לאוספים פרטיים וציבוריים.
בשנת 2002 חזר קרימוב לבימוי תיאטרון והחל ללמד במחלקה לסצנוגרפיה במכון הרוסי לאמנויות התיאטרון (GITIS).
במקביל ביים הצגות ראשונות כבמאי, ולאחר מכן הוזמן לתיאטרון "בית הספר לאמנות הדרמטית" במוסקבה, שם ייסד ב־2004 את "מעבדת דמיטרי קרימוב" – קבוצה ניסיונית של סטודנטים ושחקנים, שפיתחה שפה בימתית המבוססת על דימוי חזותי, מוזיקה וטקסטים קלאסיים ועכשוויים.
המעבדה יצרה סדרת הפקות שזכו לתשומת לב רבה ברוסיה ובעולם, ובהן "דונקי חוט", "דמון, מבט מלמעלה", "מות הג'ירפה" ו"Opus № 7".
הפקותיו הוצגו בפסטיבלי תיאטרון בין־לאומיים באוסטריה, בריטניה, גרמניה ומדינות נוספות, וקיבלו פרסים והוקרה ביקורתית.
בשנת 2007 זכתה המשלחת הרוסית בראשות קרימוב בפרס "הטריגה הזהובה" בביאנלה לעיצוב תיאטרון בפראג (Prague Quadrennial) על התצוגה הלאומית שלה.
קרימוב שיתף פעולה גם עם יוצרים ותיאטראות מחוץ לרוסיה, ובהם שיתוף פעולה עם הרקדן והכוריאוגרף מיכאיל ברישניקוב בהצגה על פי "בפאריז" של איוואן בונין, והפקות שנוצרו עם סטודנטים באוניברסיטת ייל, שם ביים ב־2016 את "השורש הריבועי של שלוש אחיות" על פי אנטון צ'כוב.
בשנת 2022 הוזמן קרימוב לתיאטרון Wilma בפילדלפיה לביים גרסה מחודשת של "גן הדובדבנים".
בזמן שהותו בארצות הברית פרצה הפלישה הרוסית לאוקראינה; קרימוב מתח ביקורת פומבית על המלחמה והחליט שלא לשוב לרוסיה.
בהמשך בוטלו מרבית הצגותיו בתיאטראות מוסקבה, ושמו הוסר מחלק מן הרפרטוארים הרשמיים.
ב־2022–2023 הקים בניו יורק את Krymov Lab NYC – מסגרת מעבדה תיאטרונית חדשה הפועלת בשיתוף עם התיאטרון הניסיוני La MaMa, שבה הוא ממשיך לפתח הפקות ניסיוניות ופרויקטים המבוססים בין השאר על טקסטים של צ'ארלס דיקנס, אלכסנדר פושקין ואחרים.
הפקותיו בשנים האחרונות מוצגות בפסטיבלי תיאטרון בניו יורק ובערים נוספות.
קרימוב יצר גם קשרים מקצועיים עם התיאטרון הישראלי.
בין השאר שימש מעצב הבמה של ההפקה "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים" בתיאטרון גשר, בעיבוד מחודש שהועלה בשיתוף יוצרים ישראלים ורוסים.
כמו כן, חלק מהפקותיו צולמו והוצגו בפני קהל בישראל במסגרת פסטיבלי תיאטרון וקולנוע העוסקים בתרבות רוסית עכשווית.
קרימוב הוא זוכה "מסכת הזהב" במספר קטגוריות בימוי ועיצוב, ולפי מקורות שונים זכה בפרס זה חמש עד שש פעמים.
הפקותיו הוזמנו לפסטיבלים מובילים באירופה, בארצות הברית ובמדינות נוספות, ומבקרי תיאטרון אחדים כינו אותו אחד מן הבמאים החדשניים הבולטים בדורו.
דמעות הן נוזל המיוצר על ידי בלוטת הדמעות ומופרש מהעין.
בלוטת הדמעות (Lacrimal gland) ממוקמת בפינה העליונה הצדדית של ארובת העין, מאחורי העפעפיים, בשקע מיוחד בגולגולת (lacrimal fossa).
בכל פעם שאדם ממצמץ מופרשת כמות קטנה של נוזל דמעתי מהבלוטות.
סערת רגשות יכולה לגרום לבלוטות הדמעות לייצר ולהפריש דמעות בצורה מוגברת, דבר הידוע בתור בכי.
נוזל הדמעות מתנקז אל תעלת הדמעות הממוקמת בפינה הפנימית של כל עין, ומשם הן יכולות גם להתנקז לתוך האף ולגרום לאף דולף.
הדמעות מורכבות משלוש שכבות: שומנית, מימית, ורירית.
דמעות מורכבות ממים, מלחים, נוגדנים וליזוזים.
השכבה השומנית מופרשת מבלוטות מייבומיאן , השכבה המימית מופרשת מבלוטת הדמעות והשכבה הרירית מופרשת מתאי הגביע שבלחמית.
ישנם שלושה סוגים בסיסיים של דמעות:
אצל יונקים בריאים, הקרנית נשארת תמיד לחה ומוזנת על ידי "Basal tears".
הן משמנות את העין ועוזרות לשמור עליה נקייה מאבק.
נוזל הדמעות מכיל מים, ליפידים, ליזוזים, אימונוגלובולינים, גלוקוז, נתרן ואשלגן וגם "mucin" ואוראה (שתנן).
חלק מהחומרים הללו מסייעים במלחמת המערכת החיסונית נגד זיהום מחיידקים.
תפקיד נוסף של דמעות אלה הוא שמירת על לחץ תת-עיני תקין.
סוג שני של דמעות נוצר כתוצאה מגירוי של העין על ידי גוף זר, או על ידי חומרים כאדי בצל או כגז מדמיע.
"דמעות הרפלקס" הללו נועדו לשטוף החוצה את הגופים המגרים שאולי נכנסו לתוך העין.
הדמעות מהסוג השלישי מופרשות כתוצאה מרגשות או מכאבים חזקים, והפרשתן קרויה בכי או התייפחות.
בבני אדם דמעות מסוג זה מלוות לרוב בשינוי בהבעות פנים, נשימה לא סדירה, ובמקרים מסוימים – בעוויתות בכל פלג הגוף העליון.
לדמעות הנגרמות מרגשות יש מבנה כימי שונה מדמעות הסיכוך.
ישנה השערה שדמעות אלה, שיש בהן ריכוז גבוה של הורמוני מתח, משמשות כאמצעי להוצאת הורמונים אלו מהגוף.
רוב היונקים מייצרים דמעות כתגובה לכאב חזק ולגירויים אחרים, אבל בכי כתגובה רגשית נחשב בעיני רבים לתכונה אנושית ייחודית, שכנראה נובעת מהמודעות העצמית הגבוהה של בני האדם.
יש מחקרים שלפיהם פילים וגורילות יכולים לבכות גם כן.
הגירויים הרגשיים המובילים לבכי הם לרוב כעס או אבל, אך בכי יכול לבוא כתוצאה מעצבות, שמחה, פחד, תסכול וכדומה.
בתרבויות רבות בכי מתואר כהתנהגות היאה לתינוקות ולילדים.
תרבויות מסוימות מחשיבות בכי כמעשה לא מכובד וילדותי, בפרט בכי בפומבי.
ברוב התרבויות המערביות מקובל יותר בכי בקרב הנשים מאשר בקרב הגברים.
בתרבויות אחרות, למשל בתרבות היפנית, ההפך הוא הנכון.
הצגה כלפי חוץ של צער לא-כן וחרטה לא אמיתית מכונה "דמעות תנין".
דמעות של שתיקה הוא סרט משנת 1984 אודות כתב הניו יורק טיימס הנמצא בקמבודיה בתקופת שלטון הקמר רוז' ומתאר את הטיהור האתני שבוצע בעם הקמבודי תחת שלטונו של הרודן פול פוט.
זהו סרט הקולנוע הראשון של במאי הטלוויזיה הבריטי רולנד ג'ופה.
הסרט מתאר ידידות מופלאה בין עיתונאי אמריקאי ועוזרו הקמבודי, ומבוסס על סיפור אמיתי של כתב הניו יורק טיימס סידני סאנברג.
רובו של הסרט מוקדש לעוזר העיתונאי הקמבודי פראן, המנסה לשרוד במחנות הכפייה של "החינוך מחדש" של האזרחים.
הסרט זכה להצלחה קופתית ולשבחי הביקורות מיד עם צאתו.
בטקס האוסקר ה-57 קיבל שבע מועמדויות, כולל הסרט הטוב ביותר, וזכה בשלושה פרסים: שחקן המשנה הטוב ביותר ל-Haing S.
Ngor, שהיה חסר ניסיון במשחק, וכן הצילום הטוב ביותר והעריכה הטובה ביותר.
בטקס פרסי ה-BAFTA ה-38, הסרט זכה בשמונה פרסים, כולל הסרט הטוב ביותר והשחקן הראשי הטוב ביותר ל-Ngor.
בשנת 1999 דורג הסרט במקום ה-100 ברשימת הסרטים הבריטיים הגדולים של המאה ה-20 על ידי מכון הסרטים הבריטי, והוא נחשב כיום לאחד מהסרטים הגדולים בכל הזמנים.
בשנת 1973, בפנום פן, מתנהל קרב בין הצבא הלאומי הקמבודי לקבוצת הקמר רוז' הקומוניסטית.
דית פראן, עיתונאי ומתורגמן ב"ניו יורק טיימס", ממתין לבואו של הכתב סידני שנברג בשדה התעופה, אך נאלצת לעזוב בפתאומיות.
שנברג מגיע למלון ופוגש את הצלם אל רוקוף.
פראן מספר לשנברג על הפצצת מטוס אמריקאי בעיירה Neak Leung.
השניים מאשרים את האירוע אך נעצרים בזמן תיעוד הוצאתם להורג של פעילי קמר רוז'.
הם משתחררים לאחר זמן קצר, ושנברג זועם על התנהלות העיתונאים האמריקאים שהגיעו בליווי הצבא.
שנתיים מאוחר יותר, ב-1975, מפונות שגרירויות פנום פן לקראת השתלטות הקמר רוז'.
שנברג מבטיח לפנות את משפחת פראן אך פראן מתעקש להישאר לעזור.
הקמר רוז' נכנסים לעיר ומתחילים במעצרים.
פראן מצליח להציל את שנברג וצוותו בעזרת משא ומתן ונמלט עמם לשגרירות הצרפתית.
הקמר רוז' דורשים את הסגרת כל האזרחים הקמבודים בשגרירות, ופראן נאלץ להישאר מאחור כשהוא נמסר לידי הקמר רוז'.
תחת שלטון הקמר רוז', פראן הופך לעובד כפייה וחי תחת תנאי דיכוי קשים, תוך שהוא מסתיר את השכלתו כדי לשרוד.
לאחר שנאלץ לברוח, הוא מגיע לגבול תאילנד ומוצא מחנה פליטים של הצלב האדום.
בינתיים, שנברג משיק קמפיין לחיפושו בארצות הברית, ומקבל פרס על סיקור המלחמה בקמבודיה, אך מתמודד עם ביקורת על יחסו לפראן.
לבסוף, שנברג מגלה שפראן שרד, והשניים מתאחדים במחנה הפליטים.
פראן סולח לשנברג, והם מתחבקים.
סם ווטרסטון בתור סידני שנברג.
נגור בתור דית פראן - כמו פראן, נגור היה פליט וניצול רצח העם הקמבודי, שרד שלוש קדנציות במחנות הכלא בקמבודיה לפני שנמלט, שנים לפני יצירת הסרט.
ג'ון מלקוביץ' בתור אל רוקוף.
ג'וליאן סנדס בתפקיד ג'ון סוויין.
קרייג טי נלסון בתור מייג'ור ריבס.
Spalding Grey כקונסול ארצות הברית.
ביל פטרסון בתור ד"ר מקינטיר.
אתול פוגארד בתור ד"ר סונדסוואל.
ג'ואנה מרלין בתור אחותו של שנברג.
בראיון ל"הגרדיאן" בנובמבר 2014, אמר Joffe:דייוויד פוטנם ביקש לראות אותי, מה שבאותם ימים היה קצת כמו שהוזמנתי להוליווד.
הוא נתן לי את התסריט של ברוס רובינסון, שהיה עצום, אבל הוא היה כל כך מלא תשוקה ואנרגיה שלא יכולתי להניח אותו מהיד.
שמעתי על קמבודיה והקמר רוז', אבל לא ידעתי הרבה עד שקראתי את זה.
כתבתי לדייוויד ואמרתי שמי שיצר את הסרט יצטרך להיזהר כי זה לא היה רק סיפור מלחמה: הוא עוסק בקשר אנושי, איך נוצרות חברות ומה הן עושות לנו.
לא שמעתי ממנו חצי שנה, ואז נתקלנו אחד בשני והוא אמר שהוא ראיין את רוב הבמאים בעולם - כולל כמה שמות גדולים מאוד שישמחו את האולפנים - אבל אף אחד לא באמת הבין זֶה.
"אתה הגבר היחיד שיש לו," הוא אמר.
באותו ראיון אמר השחקן ג'וליאן סנדס:תהליך האודישן של רולנד היה יוצא דופן.
הייתי בן 24 ומעולם לא נתקלתי במשהו קפדני מאז.
הוא חיפש להרכיב צוות שחקנים בלי הרבה ניסיון קולנועי, כי הוא רצה שהרעננות של כולם תהדהד אצלנו.
הוא היה אוסף הרבה מאיתנו במשרד שלו כדי לאלתר סצנות.
לאחר כחודש, הייתה לו קבוצה שנראתה לו מעניינת.
ג'ון מלקוביץ', סם ווטרסטון והאינג ס.
נגור לא היו נתונים לכך, אבל הפגישות שלהם איתו היו עדיין די אינטנסיביות.
הרבה נעשה מהעובדה שהינג לא שיחק לפני כן, אבל ג'ון ניסח זאת אחרת: הוא אמר שהינג שיחק כל חייו - צריך להיות שחקן די טוב כדי לשרוד את הקמר רוז'.
פוטנם נזכרה בתגובה של יוקו אונו לשימוש ב־Imagine של ג'ון לנון בסרט: ""הסרט הסתיים, והיא הייתה חתוכה.
היא טיפסה על משענת הכיסא שלה, חיבקה אותי ובכתה.
'אני מבטיח לך זה," היא אמרה: "זו בדיוק הדרך שבה ג'ון היה רוצה שייעשה שימוש בשיר,"זה היה רגע מדהים".
המבקר רוג'ר אברט כתב ב"שיקגו סאן טיימס": "הסרט הוא הישג מופתי בכל הרמות הטכניות - הוא עושה עבודה טובה במיוחד לשכנע אותנו עם המקומות באסיה שלו - אבל הרגעים הטובים ביותר הם הרגעים האנושיים, השיחות, חילופי האמון, ההמתנה מסביב, הפחד הפתאומי, פרצי האלימות המהירים, הייאוש".
ג'ון סיימון מנשיונל ריוויו כתב: "על כל הפגמים שלו דמעות של שתיקה הוא סרט חשוב, אכן הכרחי".
הסרט ספג ביקורת מכמה אנשים שחיו את האירועים בפועל.
אל רוקוף הביע חוסר שביעות רצון מהתיאורים שלו ושל שנברג, בעוד דניס קמרון ביקש להסיר את קרדיט הייעוץ שלו עם הצפייה בסרט שהושלם.
הקולנוען היפני אקירה קורוסאווה ציטט את הסרט הזה כאחד מ-100 הסרטים האהובים עליו.
נגור (שחקן המשנה הטוב ביותר).
כריס מנג'ס (הצילום הטוב ביותר).
ג'ים קלארק (עריכת הסרט הטוב ביותר).
פרסי אגודת מבקרי הקולנוע של בוסטון:
ג'ון מלקוביץ' (שחקן המשנה הטוב ביותר).
פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע (BAFTA):
דייוויד פוטנם (הסרט הטוב ביותר).
נגור (השחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי).
ברוס רובינסון (התסריט המעובד הטוב ביותר).
ג'ים קלארק (העריכה הטובה ביותר).
רוי ווקר (עיצוב ההפקה הטוב ביותר).
איאן פולר, קלייב וינטר וביל רו (הסאונד הטוב ביותר).
נגור (העולה החדשה והמבטיחה ביותר לתפקידי קולנוע מובילים ).
כריס מנג'ס (הצילום הטוב ביותר בסרט עלילתי תיאטרלי).
דייוויד פוטנם (המפיק הזר הטוב ביותר).
נגור (שחקן המשנה הטוב ביותר – סרט קולנוע).
פרסי הסרטים של מעגל המבקרים בלונדון:
פרסי איגוד מבקרי הקולנוע בלוס אנג'לס:
פרסי האגודה הלאומית למבקרי קולנוע:
פרסי חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק:
כריס מנג'ס (הצלם הטוב ביותר).
פרס גילדת הכותבים של אמריקה:
ברוס רובינסון (התסריט הטוב ביותר – מבוסס על חומרים מאמצעי אחר).
מלבד מקומו במקום ה-100 ברשימת 100 הסרטים הבריטיים המובילים של BFI, דמעות של שתיקה נמצא גם במקום ה-30 ברשימת 100 100 הדמעות הגדולים של ערוץ 4, ובמקום ה-60 ברשימת 100 השנים...100 הידידות של ה-AFI.
דמעות של שתיקה שוחרר ב-DVD על ידי Umbrella Entertainment באוסטרליה במרץ 2010. ה-DVD כולל מאפיינים מיוחדים כמו הטריילר התיאטרלי, פרשנות אודיו עם Roland Joffé, ראיון עם דייוויד Puttnam וסרט תיעודי של ה-BBC שכותרתו "מאחורי הקלעים של דמעות של שתיקה".
באפריל 2013 הוציאה Umbrella Entertainment את הסרט ב-Blu-ray באוסטרליה.
בבריטניה, הסרט שוחרר ב-DVD וב-Blu-ray על ידי Optimum Releasing ויצא בצפון אמריקה ב-DVD פעמיים על ידי האחים וורנר, הן כהוצאה רגילה ומאוחר יותר כחלק מאוסף הארכיון של וורנר.
בשנת 2023, "אוסטרליה Imprint Films" (חברת-משנה של קבוצת המדיה הביתית ViaVision) הוציאה מהדורת Blu-ray בת 2 דיסקים של דמעות של שתיקה כחלק ממארז 4 הסרטים בבימויו של Roland Joffé.
ה-Imprint Blu-ray של The Killing Fields מכיל תכונות נוספות בלעדיות למהדורה.
נגור, המגלם את פראן, היה בעצמו ניצול של משטר הקמר רוז' ומחנות העבודה.
לפני קום הקמר רוז' הוא היה רופא שבסיסו בפנום פן.
ב-1975 נגור היה אחד ממיליונים שהועברו מהעיר למחנות עבודת כפייה באזורים הכפריים.
הוא בילה שם ארבע שנים לפני שנמלט לתאילנד.
נגור מעולם לא שיחק לפני שהופיע בדמעות של שתיקה.
הוא נצפה על ידי במאי הליהוק של הסרט, פט גולדן, בחתונה קמבודית בלוס אנג'לס.
על תפקידו בסרט, הוא אמר למגזין "פיפל" ב-1985: "רציתי להראות לעולם עד כמה הרעב עמוק בקמבודיה, כמה אנשים מתים תחת המשטר הקומוניסטי.
נגור הפך לאחד משני השחקנים הלא מקצועיים היחידים שזכו בפרס אוסקר על משחק, השני היה הרולד ראסל (שנות חיינו היפות ביותר, 1946).
התסריט מעובד מסיפור של סידני שנברג במגזין הניו יורק טיימס בשם "המוות והחיים של דית פראן: סיפור של קמבודיה".
בשנת 1986, השחקן ספאלדינג גריי, שהיה לו תפקיד קטן בסרט כקונסול האמריקני, יצר את "Swimming to Cambodia", מונולוג (שצולם מאוחר יותר על ידי ג'ונתן דמה) המבוסס על חוויותיו ביצירת דמעות של שתיקה.
ספר מהסרט נכתב על ידי כריסטופר הדסון.
"דמעות תנין" הוא מטבע לשון המציין צער מזויף.
לתנינים, כמו לכמה מיני זוחלים, ציפורים ויונקים אחרים יש קרום מתחת לעפעף התחתון, מעין עפעף שלישי שקוף שמגן על הקרנית בעת ציד מתחת למים.
מתחת לקרום הזה, הנקרא "קרום מצמוץ" (Nictitating membrane), יש בלוטת דמע שתפקידה לסוך את תנועתו.
ההפרשה של הבלוטה הזו ניגרת החוצה כאשר התנין על היבשה וקרום המצמוץ פתוח (זה המצב בו פוגשים בדרך כלל בני אדם בתנינים).
במאה ה-13 יוחסו ה"דמעות" הללו לבכי אמיתי.
הנזיר ברתולומאוס אנגליקוס כתב באנציקלופדיה על הטבע שפרסם ב-1225 כי "כאשר תנין פוגש אדם במים או על החוף, הוא הורג אותו אם הוא יכול, ואז בוכה עליו ובולע אותו לבסוף": "weepeth upon him and swalloweth him at last".
במאה ה-16 דיווח ההרפתקן וסוחר העבדים ג'ון הוקינז כי תנינים באיים הקריביים מזילים דמעות כדי לפתות את קרבנותיהם להתקרב לטווח הלסתות.
לאחר שהדעה הקדומה הזואולוגית התבססה, השתמש שייקספיר בדימוי זה לציין צער מזויף.
כך, למשל, עשה במערכה השלישית של המחזה "הנרי השישי":
בתרגום חופשי: מוליך אותו שולל כתנין מתאבל, בצער המטעה עוברי אורח רחמנים.
גם ב"אותלו" נקשר בכי מזויף לדמעות התנין, כאשר אותלו המאמין שדסדמונה אשתו בגדה בו זועם על בכיה:
"הו שד הו שד משחת
לו מדמעות נשים הרתה הארץ
בדידו ואניאס של פרסל (ליברטו מאת נחום טייט) מ-1689 מספר אניאס לדידו שהוא נאלץ לעזוב אותה אף על פי שהדבר שובר את ליבו.
בעברית: כך, על גדות הנילוס המסוכנות, בוכה התנין הרמאי.
אחד המקורות המוקדמים לביטוי זה מצוי כבר בקינתו של רבי אלעזר הקליר, "אז בהלוך ירמיהו" (מתוך סדר הקינות לתשעה באב): "סָח יֻלּד בְּתֶלֶף, דְּמָעוֹת כְּתַנִּין זוֹלֵף".
קינה זו חוברה לכל המאוחר במאה השביעית לספירה, אלא שלא ברור אם ה"תנין" המוזכר בה הוא בעל החיים הידוע כיום כתנין.
מקורות אפשריים נוספים הם הפסוקים "אח הייתי לתנים" (איוב ל, כט) ו"אעשה מספד כתנים" (מיכה א, ב), הממשילים קינה ומספד לתנים שבוכים ומייללים בקול נהי; המפרשים הרלב"ג והרד"ק גורסים תנין במקום תנים, כלומר שימוש מוקדם במטאפורה זו.
דָמָסוֹן כּוֹכבָנִי (שם מדעי: Damasonium alisma) הוא צמח נדיר הגדל בשלוליות חורף ופורח בחודשים אפריל עד יוני.
שייך למשפחת כף הצפרדע ( Alismataceae), הכוללת צמחי מים וביצה חד ורב שנתיים.
בבִרִכֶּת אֶל פֻנְדֻק מצוי ריכוז נדיר של הפרח.
הברכה נמצאת ליד הכפר הערבי אל פנדק, בדרך המחברת את קלקיליה עם שכם קרוב ליישוב עמנואל.
ריכוז נוסף קיים בפארק השרון, דרומית לחדרה.
דמסוס הראשון או דמסוס הקדוש (Damasus I; 305 – 11 בדצמבר 384) כיהן כבישוף של רומא מ-1 באוקטובר 366 עד מותו.
הוא הכווין את סינוד רומא של שנת 382, בו נקבע קאנון כתבי הקודש.
דמסוס יצא נגד תפישות המינות של האפולינריזם והאריאניות, והזמין את הוולגטה שנערכה ותורגמה על ידי הירונימוס.
כמו כן, הוא שיקם את היחסים בין כנסיות רומא ואנטיוכיה, וטיפח את האדרת עדי האמונה.
דמסוס נולד בשנת 305 לערך באזור העיר אידנייה א וליה בפורטוגל של ימינו; ייתכן אף שנולד באזור קשטלו ברנקו, גם הוא בפורטוגל של ימינו.
בתקופתו, נקרא האזור לוסיטניה, והיה חלק מן האימפריה הרומית המערבית.
הוא חי בתקופת עלייתו לשלטון של קונסטנטינוס, איחוד החלק המערבי של האימפריה עם זה המזרחי והפילוג המחודש, ומעל הכל, בתקופה שבה החלה הנצרות להפוך לדת השלטת באימפריה הרומית.
בצעירותו שירת בקודש בכנסיית סן לורנצו בפניספרנה.
ירש את ליבריוס כאפיפיור ה-37. נחשב אחרי מותו לקדוש נוצרי.
יום חגו חל ב-11 בדצמבר.
לפי הנצרות האורתודוקסית יום חגו חל ב-13 בנובמבר.
דממה מדברת הוא ספר רוחני ופילוסופי מאת אקהרט טולה.
הספר הוא אסופת קטעים קצרים המיועדים להגות, לקשב ולמדיטאציה.
ספר זה משתמש במילים, שבמהלך הקריאה הופכות למחשבות.
אך אלה אינן מחשבות רגילות - המחשבות שחוזרות על עצמן, האנוכיות, "הרועשות, הזועקות לתשומת לב".
לכן טוען טולה שזה לא ספר כמו כל הספרים, כי מילים הופכות למחשבות, שהרי ספר מסוג זה מחויב למילים המבטאות מחשבות, רגשות, רצונות.
אך לא מדובר בסתם מחשבות רגילות.
מדובר בהתמקדות זו, בעבודה זו של "עוצמת המחשבה" אשר בזכותה מגדיל האדם את יכולותיו להגיע אל השקט הפנימי, הודות לכישוריו ולתרגוליו על-מנת להרגיע את המחשבות, הרגשות והפעולות.
טולה מנחה את הקורא למודעות, כדי לעמוד בצורה מודעת על מחשבותיו, שחוזרות על עצמן, במיוחד האנוכיות, הרועשות, הזועקות לתשומת לב.
המחשבות שמפריעות לגוף ולנפש להתארגן כראוי בחיים הארציים.
טולה מתמקד בבחירת מילים מדויקות, ולאחר כל קטע, מבקש מהקורא להגות בקטע, לספוג אותו פנימה, באמצעות הסימן הזה ~.
לאחר כל סימן כזה ~ יש להפסיק את הקריאה ולממש את עצותיו.
טולה נחשב למורה רוחני של אנשים רבים, במיוחד בזכות ספרו: "כוחו של הרגע הזה", שם התרגול הפילוסופי עולה על הכול.
שם היכולת האנושית מתמקדת בריכוז ברגע הזה, עכשיו, לא העבר ולא העתיד.
בספר "דממה מדברת" טולה שואב דימויים מהתנ"ך, מתאור אליהו הנביא: "קול דממה דקה", והכוונה לנוכחותה של שתיקה מוחלטת.
טולה נותן לקורא כמה אמצעים ותרגילים מעניינים.
אחד מהם עולה בשאלתו: "האם הסבל באמת חשוב?" ותשובתו היא:
המסר העיקרי בספר מדבר על כך שאם אדם יתחבר אל הדממה שבתוכו, יוכל להרגיע ולהשקיט את מחשבותיו ורגשותיו, יגלה שלווה, סיפוק ואפילו בהירות רבה יותר בזכות המודעות.
הקורא ילמד גם כיצד להרחיב את הדממה והשקט הפנימיים למרחבים ולמעמקים של הנשמה.
"המחשבות שבספר הזה אינן אומרות הביטו בי", אלא במפורש הרבה פחות אנוכיות, הן אומרות "הביטו מעבר לי", המחשבות נובעות מן הדממה ואל הדממה תשובנה.
"דממה זו היא גם השקט הפנימי, היא מהות הקיום האמיתית ביותר של האדם ולכן כל אחד יוכל למצוא אותה כאן, בדממה הפנימית: "הדממה הפנימית היא זו שתושיע את העולם ותשנה אותו".
דמם שלאחר לידה הוא מצב רפואי בו קיים דימום של מעל 500 סמ"ק לאחר לידה ווגינלית או מעל 1 ליטר לאחר ניתוח קיסרי.
דמם שלאחר לידה הוא הסיבה השכיחה ביותר לתמותת יולדות ומהווה אחד מהסיבוכים העיקריים בתקופה שלאחר הלידה.
שכיחות דמם לאחר לידה היא 4% בלידה ווגינלית רגילה, וכ-6% לאחר ניתוח קיסרי.
דמם מוקדם שלאחר לידה מוגדר כדמם שהתפתח תוך 24 שעות מהלידה, דמם מאוחר שלאחר לידה מוגדר כדמם שהתפתח מיממה לאחר הלידה ועד שבוע שלאחר הלידה.
הסיבה השכיחה ביותר לדמם שלאחר לידה היא אטוניה של הרחם: מצב בו הרחם לא מתכווץ בסיום הלידה.
התכווצות הרחם היא המנגנון העיקרי אשר עוצר את הדימום שלאחר הלידה, כך שבמצבים בהם הרחם לא מתכווץ, נוצר דמם משמעותי.
קרעים בתעלת הלידה כגון קרע ברחם, בצוואר הרחם או בנרתיק.
שאריות של חלקי שליה בחלל הרחם (באופן המונע מהרחם להתכווץ).
קואגולפתיות שונות, כלומר בעיות שונות הקשורות לקרישת הדם.
גורמי סיכון לדמם שלאחר הלידה
מצבים בהם הרחם יתכווץ פחות טוב ויהיה א-טוני אלו מצבים המהווים גורמי סיכון לדמם שלאחר הלידה.
מצבים אלו יכולים לכלול לידות ממושכות, שימוש באוקסיטוצין, התרחבות מוגברת של הרחם שמקשה על התכווצותו עקב עובר גדול, היריון מרובה עוברים וכן זיהום של הרחם.
גורמי סיכון אחרים יכולים להיות קשורים לסיכון לקרע בתעלת הלידה - עוברים גדולים, אפיזיוטומיה שנעשתה באיחור, לידה מכשירנית (ואקום או מלקחיים) או לידה מהירה (תוך שעה ממועד הצירים).
כליאת כתפיים (shoulder dystocia) מהווה אף היא גורם סיכון לדמם שלאחר לידה.
יש חשיבות רבה לזיהוי כי אכן מדובר בדמם שלאחר לידה, על הרופאים להעריך את כמות הדם שאיבדה היולדת ולייצבה מבחינת מתן דם ונוזלים.
מהרגע בו קיימת אבחנה של דמם שלאחר לידה, יש לקרוא לרופא נוסף לצורך ניהול האירוע.
טיפול תרופתי ומכני: בכ-50% מן המקרים, הסיבה לדמם שלאחר הלידה נעוצה בחוסר התכווצות של הרחם.
לפיכך, יש להתחיל בטיפול תרופתי ובטיפול מכני.
הטיפול התרופתי כולל מתן אוקסיטוצין (שבמידה ואינו עוזר אזי יש להוסיף מטרגין, אלא אם יש לחץ דם גבוה), ומתן PGF2 אלפא.
כמו כן אפשר לתת ציטוטק.
הטיפול המכני כולל ביצוע מסאז' לרחם מבחוץ או באופן בי-מנואלי.
במרבית המקרים, טיפול תרופתי וטיפול מכני כאמור יטפלו במצבים של רחם שאינו מתכווץ.
קשירת כלי דם: נעשה במצבים בהם טיפול תרופתי ומכני לא עזר בפתרון הבעיה.
הפעולה היא פעולה כירורגית, במסגרתה נקשרים לרוב ה-uterine arteries.
להליך זה שיעור הצלחה יחסית גבוה.
ניתן גם לקשור את ה-hypogastric arteries, אולם פעולה זו דורשת מיומנות רבה יותר ושיעורי ההצלחה נמוכים יותר.
תפרי לחץ- תופרים את הרחם במיקומים אשר עוצרים את הדימום.
הליך זה מבוצע במקרים של אטוניה רחמית או שליה נעוצה וכשטיפול תרופתי (לעיל) לא עזר.
אמבוליזציה סלקטיבית (SAE- selective arterial embolization): מבוצע במקרים בהם טיפול תרופתי לא עזר במניעת הדימום.
אמבוליזציה מבוצעת על ידי רדיולוגיה פולשנית - תחת הרדמה מקומית מצנתרים את העורק הפמורלי ומבצעים אמבוליזציה, משתמשים בחומרים שעוברים דגרדציה תוך מספר שבועות.
שיעורי ההצלחה הם טובים יחסית, אך הפעולה אורכת זמן רב יותר, שנע בין שעה לשעתיים.
בנוסף, על האישה להיות יציבה המודינמית לצורך ביצוע הפעולה.
כריתת רחם: מתבצע בין 1.6 ל-0.3 מתוך 1,000 לידות, כאשר הסיבה השכיחה ביותר היא שליה נעוצה.
כל עוד לא מוציאים את השליה האישה תמשיך לדמם ועל כן לעיתים יש צורך בכריתת רחם על מנת לעצור את הדימום.
דמעות אפאצ'ים הן כינוי לכדוריות עגולות וכהות של אובסידיאן.
כדוריות אלה נמצאות במקרים רבים כשהן משובצות כנודולות במסת אם של פרליט אפרפר.
צבען נע בין שחור ועד חום ואדום, והן אטומות למראה אך שקופות למחצה כאשר מוחזקות מול מקור אור.
השם "דמעות אפאצ'ים" נקשר בסיפור עם של שבט האפאצ'י בדרום-מערב ארצות הברית.
האגדה מספרת כי בשנות ה-70 של המאה ה-19 ערכו האפאצ'ים פשיטות על יישובים באריזונה.
חיילים אמריקאיים ומתנדבים עלו על עקבות הבקר שנגנב, והמתינו לעלות השחר כדי לתקוף את הפושטים.
75 הלוחמים – שסברו כי הצליחו להתחבא בבטחה בהרים – הופתעו מן ההתקפה המסיבית עליהם.
קרוב ל-50 מהם נהרגו במטחי הירי הראשונים.
הנותרים – בעמדם מול תבוסה מובטחת – נסוגו לשולי הצוקים והעדיפו ליפול אל מותם על מנת שלא ליפול בקרב בידי האנשים הלבנים.
נשותיהם ואהובותיהם של הלוחמים המתים התאספו סמוך לבסיס הצוק, במקום בו מצויים חולות לבנים, ובמשך חודש ביכו את מתיהן.
אבלן היה גדול מאחר שבמות הלוחמים – מתה גם רוח הלחימה של האפאצ'ים.
עצב הנשים היה כה רב עד שהאב הגדול שיבץ את דמעותיהן בסלעים שחורים.
סלעי אובסידיאן אלה, המוחזקים אל מול האור, חושפים את דמעותיהן השקופות של הנשים האבלות.
האגדה מוסיפה ומספרת, כי במשך שנים רבות נמצאו שרידים של אותם לוחמים אפאצ'יים במורד הצוק.
דמעות של שמש הוא סרט מלחמה אמריקאי משנת 2003, בבימויו של אנטואן פוקואה ("יום אימונים מסוכן", "המטרה: הבית הלבן"), המתאר כוח מיוחד של חיל הים האמריקאי (SEAL) שנשלחת לחלץ אזרחים אמריקאים במהלך מלחמת האזרחים שהתרחשה בניגריה.
סגן ווטרס (ברוס וויליס) מפקד על כוח המשימה.
במהלך המשימה מחליט ווטרס לשנות את המשימה על דעת עצמו תוך סיכון עצמי גבוה, כדי לחלץ אזרחים ניגרים ממקום הסכנה ובכך להצילם ממוות אכזרי.
הפיכה מתרחשת בניגריה, במטרה להפיל את שליטת משפחת אזוקה הרוצה להנחיל דמוקרטיה במדינה.
מורדים מוסלמים בהנהגתו של הגנרל מוסטפא יאקובו, המתנגד למשפחת אזוקה, משתלטים על רוב חלקי המדינה ומבצעים טיהור אתני והוצאות להורג של עשרות אלפי אזרחים נוצרים (בעיקר קתולים) ושבטי איגבו באזור הדרום.
האזרחים שחשים מאוימים נוטשים את בתיהם ונמלטים להרים, ליערות ולכל מקום אפשרי על מנת להינצל ממוות על ידי המורדים.
סגן ווטרס (ברוס וויליס) וצוות היחידה שלו נשלחים על ידי קפטן ביל רודס (טום סקריט) למיסיון נידח, עמוק בהרי ניגריה כדי לחלץ אישיות מיוחדת - ד"ר לינה פיורה קנדריקס (מוניקה בלוצ'י), אזרחית ארצות הברית, הפועלת בָּמַקום כרופאה מטעם ארגוני הסיוע הבינלאומיים.
המשימה המשנית שלהם היא לחלץ כומר ושתי נזירות, המנהלים את המיסיון, ושגם הם אזרחי ארצות הברית.
המשימה מתחילה כמתוכנן והם מגיעים למקום החילוץ.
ווטרס מודיע לד"ר קנדריקס שחבורה של מורדים מתקרבת לבית החולים כדי להרוג את כולם, וכי המשימה של הכוח בפיקודו הוא לחלץ אותה מיידית.
ד"ר קנדריקס משיבה לו חד משמעית שהיא לא מתכוונת לעזוב מבלי החולים.
לאחר התייעצות קצרה בקשר עם מפקדו, מודיע ווטרס לד"ר קנדריקס כי הם ייקחו את הפליטים שמסוגלים ללכת.
הכומר ושתי הנזירות סירבו לעזוב ונשארו עם הפצועים.
כוח החילוץ ביחד עם ד"ר קנדריקס והפליטים יוצאים למסע לעבר מקום המפגש עם מסוקי החילוץ.
כשהם מגיעים למסוקים הם מעלים רק את ד"ר קנדריקס שמבינה שבעצם שיקרו לה שכל הפליטים יעלו למסוק.
היא משתוללת ומנסה להתנגד, אבל הם מכניסים אותה בכוח למסוק וממריאים הלאה, כאשר הפליטים ננטשים על הקרקע.
בדרך הם רואים ממרומי המסוק שהמורדים שחטו ושרפו את כל המיסיון.
פליטים שוכבים מתים בכל פינה ומי הנהר הקרוב אדומים מרוב דם.
ד"ר קנדריקס זועקת ומתפרקת למראות הזוועה שניגלו לעיניהם.
סגן ווטרס מחליט – בניגוד להוראות שקיבל ולמורת רוחם של חלק מהלוחמים – לחזור ולהעמיס על המסוק חלק מהפליטים שהם נטשו, ואילו הוא והכוח שלו ביחד עם שאר הפליטים שמסוגלים ללכת ימשיכו ברגל עד לגבול עם קמרון.
באמצע הדרך הם רואים שכוח גדול של חיילים מורדים רודף אחריהם כל הזמן ובמהירות גבוהה.
בשלב מסוים הם מבינים שיש בוגד בתוך קבוצת הפליטים שמשדר את המיקום שלהם לאורך כל המסע.
הכוח מאתר אותו ומבין ממנו שהוא חויב לשתף פעולה עם המורדים, אחרת משפחתו תוצא להורג.