tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רק בודדים עמדו בלחץ הזה.
בהם היו יהושע שטמפפר ור' מנחם מאניש שיינברגר, רעיו ועמיתיו של הרב שלזינגר.
ר' מנחם מאניש הכה באגרופו על השולחן עד שהועף ממנו ה"כתב" וצעק: "צלם העמידו על השולחן הזה, וַישתחוו לו כולם עבור כסף נמאס!".
נמנע ממנו לקבל מכספי החלוקה וקרוביו הוצרכו לשלוח כסף לפרנסת משפחתו.
מתנגדיו ביישוב הישן איימו לפגוע בו פיזית, עד שנאלץ להסתגר בביתו.
הקונסול האוסטרי הציע לו חסות והגנה אך הוא סירב.
כמו כן סירב להצעת משפחתו לשוב לכהן בהונגריה כרב קהילה גדולה וכתב להם "טוב למות בירושלים מלמלוך במצרים".
בעקבות בקשתו לחדש את תכלת הציצית, תקיעת השופר בירושלים בראש השנה שחל בשבת, והקרבת קרבן הפסח במקום המקדש, התקיפוהו קנאים ורדפוהו.
בתגובה למלחמה בו הוציא את הספר בית יוסף החדש ואת החוברת שמרו משפט שבהם התריע נגד העיוותים בכולל אונגרין.
בתגובת נגד יצאו החוברות ניתוץ הבית ושומר ישראל.
רבנים אף פסקו שספריו של הרב שלזינגר אינם טעונים גניזה אלא שרפה כדינם של ספרי מינים ואפיקורסים, אף על פי כן עם פטירתו חלק לו הרב יוסף חיים זוננפלד כבוד וספד לו..
שמואל יוסף עגנון מזכיר אותו בספרו "תמול שלשום" ואת הצרות שעברו עליו..
נכדו הרב הילל שלזינגר יסד על שמו מכון "לב העיברי" המתעסק בעריכת והדפסת כתביו.
כהיום המכון מנוהל על ידי צאצאיו, כאשר העורך הראשי הוא נכדו שמעון שמואל שפירא.
על שמו נקרא היישוב בני עי"ש שליד גדרה.
על שם ספרו, לב העיברי, קרוי רחוב לב העיברי, בשכונת טלביה בירושלים (בטעות נכתב השם בשלטי הרחוב בצורה "לב העברי").
צוואת משה - העתק צוואתו של החת"ם סופר, תרכ"ב
אל העדרים חלק ב', תרכ"ז
לב העיברי חלק א', אונגוואר, תרכ"ה
לב העיברי חלק ב', לבוב, תרכ"ט
קול נהי מציון, ירושלים, תרל"ב
חברת מחזירי עטרה ליושנה, ירושלים, תרל"ג
בית יוסף חדש, ירושלים, תרל"ו
ברית עולם קמא, ירושלים, תר"ן
ברית עולם האחרון ירושלים, תרנ"ח
שמרו משפט - קמא, ירושלים, תר"ס
תוספות בן יחיאל - פירוש על הספר תנא דבי אליהו, ירושלים, תרס"ו
פרק כב מתוך תוספות בן יחיאל
שמרו משפט תנינא, ירושלים, תרע"ד
תורת יחיאל - בראשית, ירושלים, תרס"ב (תשל"א)
תורת יחיאל - שמות, ירושלים, תשל"ז
תורת יחיאל - ויקרא, ירושלים, תשנ"ב
תורת יחיאל - במדבר, ירושלים, תשנ"ה
תורת יחיאל - דברים, ירושלים, תש"ס
שו"ת רבי עקיבה יוסף (ב"כ) חלק א' ירושלים, תשס"ט
שו"ת רבי עקיבה יוסף (ב"כ) חלק ב' ירושלים, תשע"ו
מחזה לאביון אודות החזיונות שפקדוהו בחלומותיו.
(חוברת זו נמצאת בידי צאצאיו)
ומענה לקונטרס שומר ישראל שיצא נגדו.
צעקת הדל, מענה נגד קונטרס ניתוץ הבית, מכתבי התנצלות לרבי משה שיק (מהר"ם שיק).
עקיבא קיבלוביץ' רובינשטיין (בפולנית: Akiba Kiwelowicz Rubinstein; 12 בדצמבר 1882, פולין – 15 במרץ 1961, אנטורפן) היה שחמטאי יהודי-פולני מהחזקים בעולם בראשית המאה העשרים.
עקיבא היה הצעיר מבין שנים עשר ילדיהם של משה עקיבא וחיה ריזל רובינשטיין, משפחה רבנית יהודית חרדית ענייה מהעיר סטאביסק שבפולין, כבן אחרון למשפחה בת 12 נפשות.
אביו נפטר בסמוך ללידתו, והוא נקרא על שמו.
סבו וסבתו גידלו אותו, והועידו אותו להיות רב.
הוא למד לשחק שחמט בגיל 14 שנחשב מאוחר יחסית, או בגיל 16 לפי גרסאות אחרות.
ב-1903, לאחר שסיים במקום החמישי בטורניר חזק שנערך בקייב, החליט להפסיק את לימודי הגמרא ולהקדיש את עצמו לשחמט.
האמן הפולני החזק גרז סלווה אימן אותו בלודז', ושניהם שיחקו משחקים רבים זה עם זה.
תקופת השיא של רובינשטיין הייתה בין השנים 1907 ל-1912. הוא נחשב למתמודד ראוי לאליפות העולם, אך לא הצליח לגייס את המימון שהיה נדרש באותה עת ממתמודד, ולכן לא זכה לדו-קרב מול עמנואל לסקר.
רובינשטיין נחשב גם כיום לאחד מהשחקנים החזקים ביותר אי פעם שלא זכו להתמודד על התואר.
הצלחותיו החלו בניצחונו בתחרות קרלובי וארי בשנת 1907 ומקום ראשון משותף בתחרות סנקט פטרבורג באותה שנה.
ב-1908 ניצח את פרנק מרשל בדו-קרב עם ארבעה ניצחונות לעומת שלושה הפסדים ותוצאת תיקו אחת.
בתחרות הבינלאומית החזקה של סנקט פטרבורג ב-1909, סיים ראשון עם 14.5 נקודות מ-18, לפני לסקר, רודולף שפילמן, שלכטר, טרטקובר ואחרים.
לדעת הנס קמוך, רובינשטיין הגיע בתחרות הזו לפסגת כושרו.
עמנואל לסקר כתב על משחקו נגד שפילמן: "האופן בו רובינשטיין מסיים את המשחק הזה - הוא מעבר לכל שבח".
ב-1912 הגיע כושר המשחק שלו לשיא והוא זכה בחמישה טורנירים בינלאומיים ברציפות, הישג חסר תקדים אז.
ניצחונות אלה הושגו בסן סבסטיאן, פיישטיאני, ברסלאו (אליפות גרמניה), ורשה ווילנה - אמנם באף אחת מתחרויות אלו לא השתתפו לסקר וקפבלנקה.
יש הסבורים שבתקופה זו היה חזק מאלוף העולם לסקר.חצי מאה אחר כך חזר בנט לארסן על ההישג כשניצח חמש תחרויות בינלאומיות ברציפות, אולם אלו התפרסו על פני שלוש שנים ולא נערכו בשנה אחת.
בתחילת המאה ה־20 היה מקובל שאלוף העולם בוחר את המתמודדים מולו.
לרובינשטיין לא ניתנה מעולם הזדמנות להתמודד על התואר, משום שלא היה יכול לעמוד בדרישות הכספיות שהציב לסקר.
תוכניותיו נפגעו גם משום ההופעה הלא מוצלחת בתחרות בסנקט פטרבורג בשנת 1914. דו־קרב שתוכנן לחודש אוקטובר 1914 עם לסקר בוטל בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
את אלופי העולם לסקר, קפבלנקה, אלכין ואויבה ניצח רובינשטיין בפעם הראשונה ששיחק נגדם.
את אלכין ניצח פעמיים באותה תחרות (וילנה 1912).
ב־1914 נחל רובינשטיין אכזבה כשלא הגיע לאחד מחמשת המקומות הראשונים בתחרות שנערכה בסנקט פטרבורג בחסות הצאר ניקולאי השני.
היה אחד מ-27 שחקנים שקיבלו תואר רב-אמן מפיד"ה ב־1950, הרבה לאחר פרישתו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נחשב עדיין רובינשטיין לשחמטאי עילית, אך תוצאותיו בתחרויות לא היו עקביות כבעבר.
הוא המשיך להשתתף בתחרויות אך לא חזר לכושרו מ־1912 אלא באופן ספורדי.
ב־1918 ניצח בדו-קרב את שלכטר (3.5/6), וסיים שני אחרי לסקר בטורניר המרובע בברלין.
שיאה של ההתאוששות הזו (שכללה גם ניצחון בטריברג, 1921) היה בניצחונו בווינה ב־1922, אחת ההופעות הטובות ביותר של שחמטאי בטורניר אי פעם: הוא סיים במקום הראשון עם תשעה ניצחונות וחמש תוצאות תיקו, ללא הפסד, נקודה וחצי לפני המקום השני.
המשתתפים בתחרות כללו את כל הצמרת העולמית: לסקר, טרטקובר, טאראש, אלכין, גרינפלד, רטי, יפים בוגוליובוב ורודולף שפילמן.
לפני שפרש משחמט ב־1932 הספיק להוביל את נבחרת פולין לזכייה באולימפיאדת השחמט בהמבורג בשנת 1930 בתוצאה מצוינת של שלושה עשר ניצחונות וארבע תוצאות תיקו.
שנה לאחר מכן הגיעה נבחרת פולין בראשותו למקום השני באולימפיאדה.
בסך הכול זכה בחייו ב־21 טורנירים חשובים.
לאחר פרישתו עקב המחלה שבה לקה (אנתרופופוביה ונטיות סכיזופרניות), חי חיים שקטים בבלגיה עם משפחתו עד מותו ב־1961.
מעטים מבני משפחתו החרדית עלו ארצה בשנות העשרים, בהם גיסו הרב אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי, רבה של שכונת מקור חיים בירושלים.
רובינשטיין ביקר בארץ ישראל בשנת 1930 ונפגש עם בני משפחתו בירושלים.
רובינשטיין נחשב לאחד משחקני הסיום הטובים ביותר בשחמט ובייחוד כאמן סיומי הצריחים, שם חידש חידושים רבים.
ג'רמי סילמן מדרג אותו כאחד מחמשת שחקני הסיום הטובים ביותר בכל הזמנים, ואמן של סיומי צריחים.
הוא היה אחד מראשוני השחמטאים שהביאו בחשבון את שלב הסיום כאשר בחרו ושיחקו את הפתיחה.
בנוסף שלט גם ברזי הפתיחה והותיר מספר וריאנטים בפתיחה הנקראים על שמו.
אחד מהם הוא וריאנט בסיציליאנית: 1. ה-4 ג5 2. פ-ו3 פ-ו6, הנקרא על שמו יחד עם זה של אהרון נימצוביץ'.
יש לו גם זכויות בפיתוח הסתעפות מרן שיוצאת מגמביט המלכה הנדחה, אך מגיע לגמביט המלכה כאשר לשחור יתרון של מסע.
פתיחה נוספת על שמו היא הסתעפות רובינשטיין בהגנה הצרפתית שמהלכה 1. ה-4 ה-6 2. ד4 ד5 3. פג3 (או פד2) ד:ה4. פ:ה4
הסתעפות רובינשטיין בהגנה הנימצו-הודית היא הפופולרית ביותר מבין ההסתעפויות בהגנה הנימצו-הודית: 1. ד4 פו6 2. ג4 ה-6 3. פג3 רב4 4. ה-3
הסתעפות רובינשטיין במשחק ארבעת הפרשים: 1. ה-4 ה-5 2. פו3 פג6 3. פג3 פו6 4. רב5 פד4 ולבסוף הסתעפות רובינשטיין הפתיחה האנגלית הסימטרית 1. ג4 ג5 2. פג3 פו6 3. ז3 ד5 4. ג:ד5 פ:ד5 5. רז2 פג7 שיטה מסובכת מאוד שמקובלת ברמת רבי אמנים.
מדי שנה מאז שנת 1963 מתקיימת לכבודו תחרות זיכרון.
כל ימיו סבל רובינשטיין מאנתרופופוביה ומנטיות סכיזופרניות.
פרישתו מהמשחק יוחסה על ידי רבים לכך שמחלתו גברה עליו, ואכן בשלושת העשורים האחרונים לחייו לא עסק, כרבים מהשחמטאים האחרים, בכתיבה, בהוראה או בעסקנות בתחום השחמט.
רובינשטיין תואר (עוד בשנות העשרים והשלושים של חייו) כמי שדמיין רעשים בלילה כגון דפיקות על קירותיו.
במקרה אחד אפילו התפרץ לחדר הסמוך וניסה לחנוק את רטי, לו ייחס רעשים אלה.
בתקופה מאוחרת יותר דמיין זבוב שמתעקש להפריע לו בעקביות ואף היה משוכנע שאלכין זומם להורגו.
ארבע שנים שהה בסנטוריום בבלגיה בזמן הכיבוש הנאצי.
ייתכן שחייו הרחק מאור הזרקורים, אשר נכפו עליו כתוצאה ממחלתו, הם שאיפשרו לו להימלט מהנאצים.
שנה מיקום המתמודד השני תוצאה1903 לודז' גרז סלווה 1 מ-2תיקו1905 לודז' ז'אק מיזס 2 מ-2ניצחון1907 לודז' גרז סלווה 4 מ-4ניצחון1907 לודז' גרז רוטלוי 1 מ-1 ניצחון1908 וורשה פרנק מרשל 4.5 מ-8 ניצחון1909 גרמניה ז'אק מיזס 6 מ-10 ניצחון1918 ברלין קרל שלכטר 3.5 מ-6 ניצחון1920 סטוקהולם יפים בוגוליובוב 6.5 מ-12 ניצחון
עקיבא רובינשטיין השתתף בשתי אולימפיאדות שחמט בנבחרת פולין.
לבן: עקיבא רובינשטיין שחור: ריכרד טייכמן קרלסבד 1907
לבן: פאול יונר שחור: עקיבא רובינשטיין קרלסבד 1907
לבן: פיודור דוס-חוטימירסקי שחור: עקיבא רובינשטיין לודז' 1907
לבן: עקיבא רובינשטיין שחור: ריכרד טייכמן וינה 1908
לבן: עקיבא רובינשטיין שחור: רודולף שפילמן פראג 1908
לבן: שמעון אלאפין שחור: עקיבא רובינשטיין פראג 1908
לבן: פרנק מרשל שחור: עקיבא רובינשטיין לודז' 1908
לבן: עקיבא רובינשטיין שחור: פרנק מרשל לודז' 1908
התחרות הבינלאומית החזקה של סנקט פטרסבורג, 1909
לבן: רודולף שפילמן שחור: עקיבא רובינשטיין סנקט פטרבורג 1909
לבן: עקיבא רובינשטיין שחור: קרל שלכטר סנקט פטרבורג 1909
התחרות הבינלאומית של סן סבסטיאן 1911
123456789101112131415סך הכלחוסה ראול קפבלנקה*0½½½½111½½11½1½9עקיבא רובינשטיין1*½½½½½½½½½1½119מילן וידמר½½*0½½½1½½½11119פרנק מרשל½½1*½½½½½1½1½01½8זיגברט טאראש½½½½*½11½0½½10½½7קרל שלכטר½½½½½*½0½½½1½1½½7אהרון נימצוביץ'0½½½0½*½11½½½½1½7אוסיפ ברנשטיין0½0½01½*111½0107רודולף שפילמן0½½½½½00*½1½½117ריכרד טייכמן½½½01½00½*½0½11½6גזה מארוצי½½½½½½½00½*1½½06דוד ינובסקי0000½0½½½10*1116איימוס ברן0½0½0½½1½½½0*0½5אולדריך דוראס½00110½000½01*½5פאול לאונהרדט0000½½010010½½*4
לבן: שמעון אלאפין שחור: עקיבא רובינשטיין קרלסבד 1911
התחרות הבינלאומית בסן סבסטיאן 1912
לבן: קרל שלכטר שחור: עקיבא רובינשטיין סן סבסטיאן 1912
לבן: עקיבא רובינשטיין שחור: קרל שלכטר סן סבסטיאן 1912
במשחק זה ממחיש רובינשטיין את חשיבות היות הכלים במרכז הלוח.
יתרון זה בלבד מספיק לרובינשטיין כדי לזכות במשחק.
המלך והרץ הלבנים במרכז הלוח, הפרש ב-ה5 והצריח ששולט בשורה השביעית, בהמשך מדגים רובינשטיין משחק משובח בסיום.
רובינשטיין-לסקר סנקט פטרבורג 1909 המשחק הסתיים בעמדה שבה ללסקר לא היה אף מסע טוב (כפאי), באתר צ'סגיימס
רובינשטיין-קארל הרומאדקה, אוסטרבה 1923 משחק טקטי עם הרבה כלים תלויים, באתר צ'סגיימס
מקס אויבה מול עקיבא רובינשטיין, 31.10.1921, My Spidey-sense is Tingling
עקיבא פלכסר (נולד ב-1933 בתל אביב) הוא פרופסור אמריטוס לגאולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1960 קיבל תואר מוסמך בגאולוגיה ובכימיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
נושא עבודת הגמר שלו, בהנחיית יהודה ליאו פיקרד, היה "הגאולוגיה של הרי הגלבוע".
בשנת 1965 הוענק לו תואר דוקטור בגאולוגיה באוניברסיטה העברית על מחקרו "הפלאוגאוגרפיה של הסנון והמסטריכט בצפון ישראל".
בשנת 1968 כיהן כנשיא החברה הגיאולוגית הישראלית.
פלכסר עמד בראש החוג לגאופיזיקה ומדעים פלנטריים באוניברסיטת תל אביב.
לצד עבודתו המדעית חיבר ספרי יסוד בגאולוגיה, וכן ניהל במשך שנים רבות את הסדנה לגאולוגיה של מכון אבשלום.
בנוסף, שימש כנציב קבילות הסטודנטים באוניברסיטת תל אביב.
פלכסר הוא חבר בכמה מוסדות מדעיים בחו"ל, ובהם: האיגוד האמריקאי לגאולוגיה של הנפט , החברה הבריטית לגאולוגיה , החברה הגאולוגית של ארצות הברית והאיגוד האירופי למדעי האדמה .
מבוא ל (בעריכת דורון מור), הוצאת אקדמון, 1966
איתור סלעי מקור לנפט בחתך הקרטיקוני בישראל (עם אברהם הוניגשטיין), המרכז על-שם פנחס ספיר ליד אוניברסיטת תל אביב, 1987
שיחות על ה של ישראל, סדרת אוניברסיטה משודרת, 1989
- יסודות ותהליכים, הוצאת אקדמון, 1992
כדור הארץ - חומרים, מבנה ותהליכים (עם ענת ילין-דרור), הוצאת כתר, 1995
עקילס הגר היה גר צדק שהתגייר לפני מרד בר כוכבא, בתקופת התנאים.
הוא מחבר תרגום עקילס של התנ"ך ליוונית, שחובר על דעת רבי יהושע ורבי אליעזר, והיה גם תלמידו של רבי עקיבא.
קיימים לפחות שני מקומות בדברי חז"ל, שבהם מידע שהובא לגבי אונקלוס הוא העתק מדויק של דברים שנאמרו אודות עקילס, ולפחות שני מקומות בהם קיימים שני נוסחים, אחד עם "עקילס" ואחד עם "אונקלוס".
עובדות אלה, כמו גם הדמיון בשמות, הביאו לחילוקי דעות בקהילה הרבנית והמחקרית, האם מדובר בדמות אחת בעלת שני כינויים, או בשתי דמויות שונות.
ערך זה מתמקד בעובדות מדברי חז"ל והספרות המחקרית שמובאות אודות עקילס, ולא באלה המובאות לגבי אונקלוס.
הדעה המקובלת היא שהשם "עקילס" הוא תעתיק עברי של השם היווני Ακυλας (תעתיק מודרני: "אַקִילַס", אך נהגה גם כ"אַקוּלַס").
אף על פי ששם זה היה נפוץ ביוון בתקופה העתיקה, משמעותו היוונית אינה ברורה, אך התעתיק הלטיני של השם הוא: Aquila (אקווילה או אקילה), ופירושו "עיט".
העובדה שהשם נכתב כך בלטינית, ולא הועתק ללטינית לפי הגייתו היוונית (Akylas) בניגוד למה שהיה ניתן לצפות, מעלה את הסברה שהשם היווני אינו אלא תעתיק יווני של השם בלטינית (השפה הרומית), שהיה השם המקורי (העיט הרומי היה בעל משמעות גדולה לאימפריה הרומית, והורם על נס בכל הלגיונות הרומיים).
לכן אפשרי שעקילס, שמשפחתו הייתה קשורה לגדולי האימפריה הרומית, נקרא בשם רומי זה, שהיה נפוץ באימפריה הרומית, ושקיימת עדות היסטורית ברורה שהתעתיק היווני שלו אכן היה Ακυλας.
לפי דעה אחרת השם "עקילס" שאוב מהשורש "ק.ל.ס", מפני שבתלמוד הירושלמי נאמר עליו בעקבות תרגומו לתנ"ך שרבותיו "קילסו אותו", ולפי אותה סברה, מקור השם היווני הוא במילה היוונית καλος ("קַאלוֹס") שפירושה "טוב".
האפשרות ששמו המקורי היה אכילס (כ' רפויה, Ἀχιλλεύς, גיבור במיתולוגיה היוונית), נשללת בדרך כלל בשל התעתיק היווני של השם.
קשה להבין מדוע שמו הועתק לעברית עם האות ע', בעוד שביוונית האות ע' אינה קיימת כלל.
אפשרות אחת היא, שהיה זה כדי ליצור דמיון בין שמו לשמו של רבו, רבי עקיבא.
שד"ל, בנסיונותיו לחקור האם אונקלוס הוא עקילס, מעלה סברה כי השם היווני המקורי לא היה Ακυλας (אקילס/אקולס) כי אם Αγκυλος (אנקילוס/אנקולוס), שם שגם היה מקובל ביוון, שפירושו: "מעוקל", ולכן לדעתו שם זה תורגם לעברית כעקילס מהשורש הלשוני העברי הדומה: "ע.ק.ל.".
אפשרות אחרת לכתיבת ע' במקום א' היא להורות על כך שאין להבליעה (כפי שנעשה בשמות המתחילים ב-א'), אלא יש לבטאה.
אך ייתכן שהאות ע' פשוט שימשה לצורך שינוי מינימלי בשם מגוייר שאינו רוצה לשנות את שמו לאחר ההתגיירות, כמקובל ביהדות.
המידע הביוגרפי על עקילס נשען בעיקר על שני מקורות.
המקור הראשון הוא מסורות חז"ל, המופיעות במדרשים ובתלמודים, ונחשבות בעיני החוקרים לאמינות יחסית בכל הנוגע לדמותו.
במדרש תנחומא נאמר כי עקילס היה בן אחותו של הקיסר הרומי אדריאנוס, וכי לאחר התגיירותו תרגם את התורה לפני ר' אליעזר ור' יהושע.
המדרש מבחין בין כמה מסורות תרגום עבריות וארץ־ישראליות קדומות, ומציב את תרגומו של עקילס כתרגום מדויק ונקי מתוספות אגדתיות.
מדברי המדרש עולה כי עקילס פעל בתקופת שלטונו של אנדרינוס.
המקור השני על עקילס מצוי בכתביו של אפיפניוס מסלמיס, יהודי ארץ־ישראלי מומר מן המאה הרביעית, שהיה לאחד מאבות הכנסייה הבולטים במאבקם נגד זרמים נוצריים שסטו, לשיטתם, מהאמונה המקובלת.
בספרו על מידות ומשקלות סוקר אפיפניוס את התרגומים היהודיים ליוונית שנערכו לאחר תרגום השבעים, ומביא בהם גם מספר פרטים ביוגרפיים על עקילס.
עם זאת, דבריו אינם נחשבים מהימנים במחקר, בין השאר בשל הודאתו כי חלק ניכר מן המידע שבידו מקורו בשמועות ובסיפורים ששמע.
בהתאם לכך נוטים החוקרים לראות בעדותו מקור משני בלבד, המשקף ככל הנראה ידיעות חלקיות שמקורן במוצאו היהודי.
חז"ל אינם מזכירים את עיר מוצאו של עקילס.
הפרט היחיד בנושא זה שמוזכר הוא שבתקופה לאחר התגיירותו, שלח עקילס תבואה מארץ ישראל לעבדיו ששכנו במקום בשם "פונשוס" (כך גרסת הדפוס הראשון של ספרא, ונציה ש"ה) או "פונטוס".
עד המאה ה-19 היו מקובלים בעניין זה דברי אפיפניוס, שעקילס היה יווני שחי בסינופ, עיר הבירה של פונטוס (פרובינציה יוונית בצפון טורקיה של ימינו), שם הדומה לשם שהובא בדברי חז"ל ("פונשוס"), אך במאה ה-19 החלו המשכילים לדחות את דברי אפיפניוס.
ככל הנראה המקור לדברי אפיפניוס, אינו אלא השם שהובא בדברי חז"ל, והוא פירש אותו כראות עיניו.
הסיבה העיקרית להטלת הספק היא, שלפי כל הדעות לעקילס היה קשר משפחתי קרוב עם הקיסר הרומי, דבר שמצביע על מוצא רומי של עקילס, ולא על מוצא יווני.
בסוף המאה ה-19 התקבלה יותר בקרב החוקרים סברה שהובאה במקומות רבים, ש"פונשוס" שחז"ל מדברים עליה היא "האי פונטוס", או "פונטה", אי רומי בים הטירני שנקרא בעבר Pontia ("פונטיה"), ולפי סברה זו סינופ שהביא אפיפניוס היא סינואסה (Sinuessa) שבאי.
אפשרות אחרת היא שמדובר בעיר אפסוס (Ephesus) בטורקיה של ימינו, בירת פרובינציית 'אסיה' העתיקה, והעיר השנייה בחשיבותה לרומי באימפריה הרומית בתקופת עקילס, עיר שבה חיו נכבדים רומיים רבים.
המרחק הלשוני בין השם "אפסוס" ביוונית לשם "פונשוס" בעברית אינו רחוק.
בייחוד בהתחשב בנטייה הארצישראלית בתקופת התלמוד הירושלמי שלא לבטא א' בתחילת שמות; בעובדה שהאות "ש" לא קיימת ביוונית והופכת תמיד ל-"ס", ובעובדה המתועדת פעמים רבות שלשמות לועזיים נוספה האות "נ" בלי כל סיבה נראית לעין (כמו "אנדריאנוס" במקום "אדריאנוס").
אפיפניוס טוען שעקילס בהיותו גוי היה עוסק בשיטות פגאניות, ולדעתו זה מה שמנע ממנו להתקרב לנצרות באותה העת.
דברים אלה כנראה מבוססים חלקית על דברי חז"ל המובאים דווקא אודות אונקלוס, שהעלה באוב מספר דמויות, וביניהן ישו, שיעץ לו להתגייר, וסיפר לו שהוא נידון ב"צואה רותחת" על כך שלעג לדברי החכמים שבדורו.
משפחת עקילס הייתה אמידה ביותר, והיה לו עושר רב, עד שהתפאר במזונות המלכים שהיו באים על שולחנו, ובכמות העבדים שלו.
עושרו נמשך אף לאחר התגיירותו.
לפי כל הדעות, עקילס היה קרוב משפחתו של הקיסר הרומי אדריאנוס.
על פי דברי חז"ל הוא היה בן אחותו של הקיסר.
ההיסטוריונים מאשרים כי לאדריאנוס הייתה אחות אחת, אך לפי דבריהם לא היה לה בן זכר.
לכן ייתכן שחז"ל השתמשו במושג "בן אחותו" לצורך הגדרת קשר משפחתי רחב יותר.
לפי אפיפניוס הקשר המשפחתי של עקילס עם אדריאנוס היה באמצעות נישואין בין משפחותיהם.
אפיפניוס כותב עוד, כי עקילס נשלח בשנת 129 לספירה בהוראת אדריאנוס הקיסר אל ירושלים, בתפקיד רשמי, לפקח על בניית העיר האלילית "איליה קפיטולינה" על חורבות ירושלים כקולוניה רומית, והקמת מקדש אלילי על חורבות בית המקדש.
במהלך אותה השליחות, לפי אפיפניוס, התוודע עקילס מקרוב ליהדות, ולאחר מכן התגייר.
העובדה שעקילס נשלח בעניין של בנייה, בצירוף האפשרות שמקורו היה בעיר אפסוס, ובצירוף שמו בלטינית (Aquila, אקווילה), מעלה סברה שעקילס הוא למעשה טיבריוס יוליוס אקווילה (Tiberius Julius Aquila), קונסול רומי משכיל, שהיה בנו של טיבריוס יוליוס קלסוס פולמנוס (Tiberius Julius Celsus Polemeanus), המושל הרומי של פרובינציית אסיה.
"אקווילה", כאמור הוא השם הלטיני של עקילס, והוא גם השם הפרטי של אותו קונסול רומי, שחי באפסוס, והתחיל שם בעבודות בנייה של ספרייה ענקית להנצחת אביו (ספריית קלסוס באפסוס, ששוחזרה לאחרונה בטורקיה).
העבודה שהתחיל בשנת 115 הופסקה באמצעה (מסיבות בלתי ברורות), ונסתיימה רק בשנת 135, אך לא על ידיו, כי אם על ידי "יורשיו".
תקופת הזמן החופפת לתקופת עקילס, העובדה ששניהם עסקו בענייני בנייה, השם הזהה, והעובדה שהשם הועתק ליוונית בכתובת על לוח בספרייה כ-"Ακυλας", בדיוק כמו עקילס, מעלים את הסברה שמדובר באותו אדם.
כמו כן, אם עקילס היה קרוב משפחה של הקיסר אדריאנוס, סביר להניח שהיה לפחות במדרגת קונסול רומי.
אין מספיק פרטים ביוגרפיים ידועים לא על עקילס ולא על אקווילה כדי לאשש יותר או להפריך סברה זו.
על התקרבותו ליהדות נשתמרו מספר עדויות בדברי חז"ל.
ככל הנראה את צעדיו הראשונים עשה אצל רבי אליעזר ורבי יהושע, שני גדולי הדור באותה התקופה, ואף על פי שרבי אליעזר לא האיר לו פנים (היה נוזף בו על שאלותיו), רבי יהושע היה סבלני עמו, ובכך קירב אותו יותר ליהדות וחיזק את אמונתו:
הרבה שאלות שאל עקילס את רבותיו, לפני התגיירותו, לגבי מה שמובטח לגר, לגבי אהבת הקב"ה לגר, ולגבי מעלת המתגייר.
לכל השאלות ששאל, השיב רבי יהושע בחמימות ובמילים וציטוטים שימשכו את עקילס להתגייר.
לאחר שהחליט סופית להתגייר, ניסה לשתף בהחלטתו את אדריאנוס, חרף התנגדותו:
דרישתו של אדריאנוס מעקילס שלא יבצע ברית מילה לא נפלה על אוזניים ערלות, ועקילס ביקש לוודא שהמילה אכן הכרחית כל כך, וחשובה כל כך, ונראה שניסה להתחמק ממנה:
בסופו של דבר השתכנע עקילס שעליו למול את עצמו, אך כדי לא להרגיז את אדריאנוס, ביצע את התחבולה הבאה:
לאחר השיחה הזו, הלך שוב עקילס לארץ ישראל, והפעם ביצע ברית מילה, והתחיל ללמוד תורה מפי גדולי הדור.
לאחר תקופה חזר אל אדריאנוס:
אחת האינדיקציות לכך שעקילס התפייס עם אדריאנוס, יכולה להיות השיחה הבאה, שבה מתעניין הקיסר לדעת מעט מסודות היהדות:
אפיפניוס כותב ששיא הפריחה של עקילס היה בשנה ה-12 לקיסרות אדריאנוס, כלומר שנת 129.
לפי אפיפניוס, עקילס היה מתורגמן ליוונית, עוד לפני שהתגייר.
בעזרת רבותיו, הוא חיבר תרגום חדש לחלוטין של התנ"ך, מילולי ביותר, אפילו על חשבון תוצאה "צורמת" ביוונית.
התרגום זכה להכרה ולשבחים מאת גדולי התנאים, והפך לתרגום הראשי בידי היהודים בארצות ההלניסטיות, בעוד שהנוצרים דחו אותו והמשיכו להשתמש בתרגום השבעים.
למרות ההערכה הרבה של התנאים לתרגום זה, אין לו כמעט זכר בספרות הרבנית, בעיקר משום שמאז הכיבוש המוסלמי במזרח התיכון, תפס את מקום התרגום היווני - התרגום הארמי, וכן התפסיר של רס"ג לערבית.
בתרגומו, מתרחק עקילס מהגשמה, ומקפיד לתרגם כל מילה עברית, אפילו אם אין לה מקבילה ביוונית, כגון המילה "אֶת".
מתרגום זה נותרו שרידים בודדים, בעיקר משרידי ההקספלה של אוריגנס (שבמקור כללה את כל התרגום), אך גם מציטוטים מפוזרים בדברי חז"ל, ומקטעים קצרים שנתגלו בסוף המאה ה-19 בגניזה הקהירית ובמילאנו.
דוגמה מתוך שרידי התרגום: את המילים "תוהו ובוהו" מתרגם עקילס " κενωμα και ουθεν", מושגים ידועים ביוונית שמשמעותם: "רִיק (ואקום) ואַיִן".
בתלמוד הירושלמי מסכת יומא (פרק ג הלכה ח) נאמר שעקילס תרגם את מילת 'נברשתא' שבספר דניאל (פרק ה פסוק ה) ל'למפרס', כלומר עקילס תרגם מארמית שבדניאל ליוונית.
ככל הנראה השפיע תרגום עקילס גם על חלק מהתרגומים הארמיים לתנ"ך, אך שאלת מידת ההשפעה, ושאלת התרגומים המושפעים, שנויה במחלוקת.
עֲקִיפָה (בלועזית: דִּיפְרַקְצְיָה) היא תופעה פיזיקלית המתרחשת כל אימת שגל פוגע בעצם כלשהו.
אם העצם קטן (יחסית לאורך הגל) הגל מתקדם סביבו, ואם מדובר במחסום בעל מפתח קטן, הגל מתפזר בעברו השני של המחסום.
תבנית עקיפה היא התפלגות משרעת הגל במרחב לאחר שעבר מחסום.
חישובה מבוסס על עקרון הויגנס, לפיו ניתן להתייחס לכל נקודה בחזית גל כמקור נקודתי של גל חדש: כל נקודה שמופרעת על ידי מעבר של גל דרכה הופכת למקור של גל כדורי, וההתאבכות של כל הגלים הכדוריים היא הגל הכולל המתקדם במרחב.
גל שפוגע במחסום זהה לגל שנוצר על ידי אוסף של מקורות נקודתיים שעוצמת כל אחד מהם תלויה במקדם ההעברה של החומר ממנו עשוי המחסום באותה נקודה.
התבנית הנוצרת על מסך שניצב בעברו האחר של המחסום היא התאבכות של כל המקורות הללו, ועוצמתה מקסימלית כאשר מקורות רבים נמצאים הפרש מופע קטן.
חישוב זה הוא מסובך למדי, ותבנית העקיפה לרוב מחושבת תחת שני קירובים נפוצים: עקיפת פראונהופר היא תוצאת עקיפה במרחק גדול מאוד מהמחסום, אזור הנקרא שדה רחוק.
בקירוב זה תבנית העקיפה תלויה בהתמרת פורייה הדו-ממדית של המחסום.
עקיפת פרנל היא תוצאת עקיפה במרחק קטן יותר, הנקרא שדה קרוב.
תופעת העקיפה מאפיינת כל גל, אך היא בולטת רק במקרה שסדר הגודל שמאפיין את המחסום דומה לאורך הגל.
אם אורך הגל קטן מאוד, התבנית שנוצרת דומה לצורת המחסום עצמו.
עקיפה של גלי קול מתרחשת כל אימת ששומעים אדם שניצב מעבר למחסום בעל מפתח כך שאין קשר עין איתו, ואין קירות נוספים שמהחזרה מהם היה יכול להגיע הגל.
גלי הקול עוקפים את המכשול בין הדובר למאזין.
אורכי הגל המאפיינים קול בחיי היומיום הם מסדר גודל של סנטימטרים בודדים עד עשרות סנטימטרים, ולכן אנו יכולים לחוות אותה.
הגלים בעלי אורכי גל ארוכים יותר (כלומר בעלי תדירויות נמוכות) עוקפים ביעילות גבוהה יותר גם מכשולים גדולים (בזוויות גדולות).
עובדה זו מסבירה מדוע כשמתקרבים אל תזמורת בשטח בנוי, שומעים ראשית את כלי הנגינה המנגנים בס.
ניתן לראות תופעות עקיפה בגלי מים במקווי מים גדולים, כאשר עוברים גלי המים מהים דרך פתח קטן.
למשל, בכניסה למעגן בין שני שוברי גלים, הגלים הנוצרים ביציאה מהפתח יוצרים דפוס עקיפה מורכב, שונה לגמרי מהגלים בכניסה, והם מגיעים גם לאזורים בחוף שניצבים מאחורי שובר הגלים.
אורך הגל של אור נראה הוא מסדר גודל של מאות ננומטרים.
לכן, בחיי היומיום לרוב אנו רואים קרני אור שנעות בקווים ישרים, כך שאיננו יכולים לראות את מה שמוסתר על ידי מחסום.
על מנת לצפות בתבנית עקיפה של אור נדרש מחסום או מפתח קטן מאוד.
ניסוי שני הסדקים הוא דוגמה לכך, וניתן לקבל תבניות עקיפה גם בסדק יחיד ובמפתחים בעלי צורות גאומטריות שונות.
לפי מכניקת הקוונטים, הדינמיקה של חלקיקים נקבעת על ידי פונקציית גל המקיימת את משוואת שרדינגר, בה מתקיימת תופעת העקיפה.
כתוצאה מכך, ניתן לקבל תבניות עקיפה גם עם חלקיקים בניסויים כדוגמת ניסוי שני הסדקים אם גודל המחסום הוא מסדר הגודל של אורך גל דה ברויי של החלקיק.
סריג עקיפה הוא חומר בעל מבנה מחזורי, וניתן ללמוד על תכונותיו מתבנית העקיפה שהוא יוצר.
אורך הגל שמאפיין מוצקים מתאים לקרני רנטגן.
הקשת שניתן לראות כשצופים באור מוחזר מתקליטור היא דוגמה לעקיפת גלי אור: המבנים התת-מיקרוניים בתקליטור מחזירים את האור במופעים שונים מנקודות שונות.
הפרעה זו יוצרת דפוס מורכב של חזיתות גל בעלות מופעים שונים, שגורם לצופים באור לראות פסים צבעוניים.
העקיפה קובעת את גבול הביצועים העליון שאליו יכולה להגיע מערכת המנתבת גלים כמו מערכת צילום עם מיפתח סופי.
העקיפה בגלי רדיו ארוכים (תדרים של פחות ממגה הרץ) היא כה בולטת, עד כי הגלים מתקדמים בצמוד לתוואי הקרקע: מאפייני העקיפה בהם בולטים בהרבה מאשר בגלים בתחום VHF למשל.
לעיתים משתמשים בתכונה זו על מנת להעביר שידורי רדיו בין שתי נקודות שביניהן מפריד הר - אז משדרים בגלים ארוכים ככל שניתן, שיעקפו את המכשול.
עקיבא לפלר (24 בפברואר 1947 – 26 בדצמבר 2019) היה שחקן כדוריד, ונחשב לאחד מגדולי השחקנים בישראל.
לפלר עלה לישראל מגרמניה בשנת 1949. הוא החל את הקריירה שלו בגיל 16, עת השתלב בהפועל הרצליה בתפקיד שוּטר ימני.
הוא הוביל את הפועל הרצליה לזכייה היחידה בתולדותיה באליפות המדינה בשנת 1972, ולזכייה בגביע המדינה בשנת 1973.
בשנת 1974 עבר לפלר לשחק במועדון הכדוריד של ברצלונה בספרד, בה שיחק עד שנת 1976, והיה שותף לזכייתה בגביע הליגה הספרדית בכדוריד.
בנוסף על כך שיחק במדי נבחרת ישראל בכדוריד.
לפלר הוא מבקיע השערים השני הכי פורה בתולדות ליגת העל בכדוריד (אחרי עידן מימון), ולזכותו 2,923 שערים.
בת זוגו של עקיבא בשנים האחרונות היא חני לרנר.
עד שנת 2018 שימש כמנהל מקצועי במועדון הכדוריד בני הרצליה, וכן מורה לספורט בתיכון "הראשונים" בעיר.
נפטר בהרצליה ב-26 בדצמבר 2019 ממחלת הסרטן ונקבר בבית העלמין החדש בהרצליה..
בשנת 2022 הוחלט לקרוא לאולם הספורט בתיכון הראשונים בהרצליה על שמו של לפלר.
עקיבא פרומן (בהולנדית: Akiva Jaap Vroman; 21 במאי 1912 – 24 באוקטובר 1989) היה גאולוג ישראלי וחתן פרס ישראל למדעי החיים לשנת 1955.
הוריו היו מורים למתמטיקה ופיזיקה בבית ספר תיכון, ובצעירותו נהג פרומן להתלוות אליהם למסעות בהרי האלפים שבשווייץ.
באוניברסיטת אוטרכט למד גאולוגיה ותאולוגיה, לצד השתתפותו בקבוצת התיאטרון הסטודנטיאלית.
בתקופה זו החל להשתתף גם בפעילות התנועה הציונית, ובשנת 1936 הגיע לראשונה לארץ ישראל.
הוא התגורר בזכרון יעקב בעת שאסף נתונים לעבודת המחקר שלו על הרי הכרמל.
בשובו להולנד היה חבר במשלחות מחקר לאזור הארקטי (1936–1940) ולמד לימודי דוקטורט, אותם סיים ב-1939. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בגאולוגיה של דרום מערב הכרמל.
בשנת 1940, עם סכנת הפלישה של גרמניה הנאצית להולנד, נענה פרומן להזמנתו של יהודה ליאו פיקרד ועלה לארץ ישראל.
בטרם עלייתו, נשא פרומן לאישה את חוני דה-לאו - מורה ופסנתרנית.
במהלך השנים נולדו לזוג שלוש בנות: חנה (1940, מוזיקאית, מלחינה), ימימה ארגז (1942, ציירת, אמנית רב תחומית) ואריאלה (1947, כנרת ומורה לכינור).
ראשית עבודתו של עקיבא פרומן בארץ ישראל, הייתה במחיצתו של פרופסור פיקרד באוניברסיטה העברית בירושלים.
פרומן עבד גם בשירות הסוכנות היהודית, קרן קיימת לישראל (1940–1941) וחברות נפט שונות (1944–1948).
בשירות החברה לחקר ירדן הוא ערך חיפוש אחר שדות נפט באזור עין גדי ובמהלך שהותו שם מיפה את אזור סדום ומצדה.
בתקופת מלחמת העצמאות שירת פרומן ביחידת המיפוי והתצלומים של צה"ל.
במסגרת תפקידו הוא התבקש על ידי חיל המדע לערוך עם יעקב בן-תור חיפוש אחר נפט, מינרלים ומעיינות טבעיים באזור הנגב.
לצורך עבודתם הוא ביקש לערוך מיפוי גאולוגי מחודש של הנגב, ועל עבודתם בתקופה זו זכה עם בן-תור בפרס ישראל למדעי החיים לשנת ה'תשט"ו.
בשנת 1950 עבר פרומן עם משפחתו לחיפה והצטרף לסגל הטכניון.
במהלך שנות החמישים הוא לקח חלק בתכנון כביש אילת-באר שבע, תכנון מאגרי המים בבקעת בית נטופה, ומטעם חברת "לפידות" עסק במיפוי כללי של ישראל וסייע במציאת נפט באזור חלץ.
בשנת 1956 נשלח פרומן ללימודי השתלמות בנושא מבנים גאולוגיים באוניברסיטת הרווארד מטעם אונסק"ו.
פרומן היה פרופסור לגאולוגיה בטכניון, ראש מחלקת המיפוי הגאולוגי של ישראל, וחבר המועצה המדעית של מכון ויצמן למדע.
בשנת 1979 פרש לגמלאות והתמסר לפילוסופיה ולכתיבתו כמדען על תפיסתו את אלוהים.
בשנת 1989 נפטר ונקבר בהרצליה, מקום מגוריו.
עקיבא צימרמן (ג' בכסלו ה'תרצ"ז, 17 בנובמבר 1936 - כ"ט בניסן ה'תשע"ו, 7 במאי 2016) היה עיתונאי, סופר והיסטוריון ישראלי, החוקר בעיקר את תחום החזנות והמוזיקה היהודית.
צימרמן נולד ב-1936 בתל אביב, למד בגימנסיה שלווה, התגייס לחיל המודיעין ושירת גם ברבנות הצבאית.
לאחר שירותו הצבאי החל לעבוד כפקיד בבנק.
כתב בעיתון "הצופה" יותר מחמישים שנה, בנושאים מגוונים - החל מחזנות ומוזיקה יהודית ועד לענייני השעה בפוליטיקה ובחברה.
כמו כן פרסם כתבות ותגובות ב"על המשמר", "ידיעות אחרונות", "מעריב", "הארץ" ו"המודיע".
צימרמן גדל בתל אביב בתקופה שבה פרחה החזנות בעיר.
מגיל צעיר נתפס צימרמן לחזנות, אך מעולם לא שר בעצמו חזנות.
עם השנים פיתח צימרמן קשר הדוק עם גדולי החזנים בתל אביב ובעולם, והפך למומחה ומרצה מבוקש בנושא החזנות.
צימרמן פרסם עשרות כתבות בנושא זה במגוון במות, בעיתונות ומאספים שונים, כגון בעל המשמר, ידיעות אחרונות, מעריב, הארץ והמודיע.
ואף פרסם ספרים שכתב בנושא.
זכה בפרס שלום עליכם לתרבות יהודית, ובפרס מטעם עיריית חיפה לספרות תורנית.
בשנת תשע"ד זכה עקיבא צימרמן בפרס עת-מול היוצא לאור על ידי מכון בן צבי.
עת-מול הוא עיתון לתולדות ארץ ישראל ועם ישראל.
צימרמן נפטר בניסן התשע"ו (מאי 2016) ולא הותיר אחריו ילדים.
ברון יחד: מעולם החזנות והמוזיקה היהודית; העורך: יצחק אלפסי, תל אביב: ארכיון החזנות המרכזי, תשמ"ח 1988.
שערי רון: החזנות בספרות השו"ת וההלכה; העורך: יצחק אלפסי, תל אביב: ברון יחד, תשנ"ג 1992.
זכור אזכרנו עוד: פרשת חייו של החזן משה קוסביצקי במלאת מאה שנה להולדתו: א' תמוז תרנ"ט - א' תמוז תשנ"ט, תל אביב: שערי רון, תשנ"ט 1999.
עלי עיין: מחווה לעקיבא צימרמן בהגיעו ל-ע שנים; העורך: נפתלי הרשטיק, תל אביב: מכון תל אביב לחזנות, תשס"ז.
(ספר יובל: קובץ מסות ומאמרים מאת צימרמן על פיוטים, לחני תפילה, חזנות וחזנים; חלק ב: עלי שיר: מבית גנזיו של עקיבא צימרמן)
עיר וחזניה: תולדות החזנות בוינה, תל אביב: ברון יחד, תשס"ט 2009.
פרקים בשיר: ספר פנחס מינקובסקי, תל אביב: שערי רון, תשע"א 2011. (חלק א: כל חיבורי פינחס מינקובסקי בדפוסי צילום בעברית או ביידיש; חלק ב: מאמרים על מינקובסקי)
הרב אליעזר לאדייר, שירים ומחקרים; ערך: עקיבא צימרמן, תל אביב: שערי רון, תשס"ד 2004.
רבקה הורביץ, יהדות רבת הפנים : ספרות והגות, הוצאת ספרים של אוניברסיטת בן-גוריון, 2002.
עקיבא כהן (נולד ב-20 בספטמבר 1944) הוא חוקר תקשורת, פרופסור אמריטוס בחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב.
כהן נולד בשנת 1944 בארצות הברית לאברהם ואטל, עמם עלה לארץ בשנת 1951. את התואר הראשון שלו, בפסיכולוגיה וסוציולוגיה השלים בשנת 1966 באוניברסיטה העברית בירושלים.
את התואר השני בתקשורת, השלים כהן באוניברסיטת מדינת מישיגן בשנת 1971. שנתיים לאחר מכן, ב-1973 השלים את לימודי הדוקטורט באותו מוסד.
הוא נשוי לפרופ' אסתר כהן, פסיכולוגית קלינית ופרופסור אמריטה במגמה לפסיכולוגיה חינוכית וקלינית באוניברסיטה העברית.
לבני הזוג שני ילדים וששה נכדים.
עם סיום הדוקטורט, שימש כהן כמרצה בחוג לתקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים, שם התקדם בהמשך גם לדרגת מרצה בכיר ופרופסור חבר.
בין השנים 1986–1990 כיהן בתפקיד ראש מכון המחקר לקומוניקציה על שם משפחת סמארט ובין 1990–1993 שימש כראש המחלקה לתקשורת ועיתונאות.
בשנת 1995 ייסד את החוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב, הועלה לדרגת פרופסור מן המניין ושימש כראש החוג הראשון בין השנים 1995–2000. כהן היה מרצה אורח במספר מוסדות אקדמיים בחו"ל, ביניהם בארצות הברית, אוניברסיטת המדינה של מישיגן, אוניברסיטת קולומביה ניו יורק, אוניברסיטת מרילנד, אוניברסיטת רטגרס, אוניברסיטת פנסילבניה והאוניברסיטה הלאומית צ'נג-צ'י בטאיוואן.
כהן נבחר כעמית (Fellow) של האגודה הבינלאומית לתקשורת ואף כיהן בעבר כנשיאה, הישראלי היחיד שכיהן בתפקיד.
הוא פרסם 11 ספרים, פרקים בספרים ערוכים ועשרות מאמרים, בעיקר בתחום חקר החדשות בכלל ובהקשר השוואתי-בינלאומי בפרט.
בין ספריו בתחום זה :
כהן היה גם בין החלוצים במחקר אודות הטלפונים הניידים בעולם ואף היה ממחבריו, ביחד פרופ' דפנה למיש ופרופ' עמית שכטר של הספר הראשון שעסק בטלפון הנייד בישראל -
כהן הוזמן במהלך הקריירה לתת הרצאות וסמינרים רבים במוסדות אקדמיים בעולם, ביניהם ארצות הברית, פולין, פורטוגל, טאיוואן, ברזיל, הונג קונג, סין, הולנד, גרמניה, אוסטרליה, דרום אפריקה ועוד.
הוא זכה במענקי מחקר מקרנות שונות, כולל הקרן הלאומית למדע (ISF), הקרן הדו-לאומית ישראל-ארצות הברית (BSF), הקרן הדו-לאומית ישראל-גרמניה (GIF), Ford Foundation, Markle Foundation, Turner Broadcasting (CNN), The Konrad Adenauer Stiftung, וחברת סלקום.
הוא שימש כעורך של כתב העת של האגודה הישראלית לתקשורת, "מסגרות מדיה: כתב עת ישראלי לתקשורת".
בין תלמידיו לתארים מתקדמים ניתן למנות בין השאר את פרופ' דפנה למיש, פרופ' נלי אליאס, פרופ' גדעון קוץ, רזי ברקאי; ד"ר נחמן שי, ד"ר מרגלית טולדנו, ד"ר תמר צמח, ד"ר עינת לחובר, ד"ר אורנית קרביץ וד"ר ערגה אטד.
באוקטובר 2012 פרש כהן לגמלאות מאוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2015-2012 כיהן כראש החוג לתקשורת וראש רשות המחקר במכללה האקדמית עמק יזרעאל.
לצד תפקידיו האקדמיים, שימש תפקידים שונים, בין השאר: יו"ר הוועדה לתוכנית הלימודים בתקשורת במשרד החינוך, חבר ועדת לבני, חבר מליאת רשות השידור, וכיום הוא חבר בוועדת האיתור למועצה של תאגיד השידור הציבורי.
הרב עקיבא קורניצר (תקצ"ט, 1839 – י"א בטבת תרנ"ב, ינואר 1892) היה רב בקראקא, ממלא מקום חותנו ודודו הרב שמעון סופר.
נולד במטרסדורף, בנם של הרב אליהו קורניצר וגיטל, בתו של החתם סופר.
למד אצל הרב אהרן זינגר ממטרסדורף, בעל ה"תפארת אהרן", ואצל הרב אברהם בורנשטיין מסוכטשוב בעל ה"אבני נזר".
כמו כן למד אצל דודו הרב אברהם שמואל בנימין סופר, בעל "הכתב סופר", בפרשבורג.
בשנת תרכ"ג (1863) נישא לרייזל, בת דודו הרב שמעון סופר מקראקא.
בי"ז בטבת תרמ"א, ביום הברית של בנו יוסף נחמיה, נפטרה אשתו.
לאחר פטירת חותנו, בשנת תרמ"ג (1883), ניטש מאבק על הרבנות בקראקא.
חלק מיהודי העיר, בעיקר מבני הקהילה החסידית, בחרו ברב עקיבא קורניצר.
חלק אחר בחרו ברב חיים אריה לייבוש הורוביץ.
בסיומו של המאבק נבחר רשמית הרב הורוביץ לאב"ד, אך החסידים המשיכו לראות ברב קורניצר את רב העיר.
הרב קורניצר כיהן כרבה של קראקא במשך תשע שנים, עד מותו בשנת תרנ"ב (1892), והוא בן חמישים ושלוש.
במשך שלושים ושלוש שנים נותרה משרת הרבנות פנויה, ובשנת תרפ"ה (1925) התמנה תחתיו בנו הרב יוסף נחמיה קורניצר.
בתו שרה נישאה לרב מנחם מנדל שניאורסון, בנו של האדמו"ר רבי שמואל שניאורסון מליובאוויטש.
שו"ת וחדושי רבי עקיבא קורניצר, בני ברק, תשמ"ו
רבי עקיבא ישראל ורטהיימר .
היה רבה הראשי של אלטונה ושלזוויג-הולשטיין משנת 1823.
עקיבא ורטהיימר נולד בברסלאו לרב אביגדור ורטהיימר.
הוא למד אצל רבי עקיבא איגר ובא עם הוריו לאלטונה.
ב־1806 התמנה לרב במויסלינג וליבק.
בשל גירוש היהודים מליבק ועוניים של יהודי קהילת מויסלינגר שלא יכלו לשלם את משכורתו, הוא קיבל ב־1816 את בקשת קהילת אלטונה לשמש מורה הוראה ורב בקלויז ('קלויזנער').
בפועל שימש גם כראש בית הדין, משום שראש בית הדין הרשמי, רבי מנחם מנדל פרנקפורטר (סבו של הרב שמשון רפאל הירש), כבר היה זקן.
ב־1819, כאשר פרץ ריב ההיכל נגד הקהילה הרפורמית בהמבורג, הוא הצטרף למאבק האורתודוקסי בה ואסר על שימוש בסידור התפילה בשפה הגרמנית.
ב־1823, אחרי פטירת הרב פרנקפורטר, התמנה להיות אב"ד והרב הראשי הראשון של אלטונה ושלזוויג-הולשטיין.
ב־1835 נפטר עקיבא ורטהיימר בגיל 57 באלטונה.
מחליפו כרב ראשי היה רבי יעקב אטלינגר, מחבר "ערוך לנר".
לורטהיימר היו שמונה ילדים, ארבעה בנים וארבע בנות.
בנו משה היה אביו של הפילוסוף קונסטנטין ברונר.
עקיבא פיינשטיין (4 בספטמבר 1923 – 16 בנובמבר 1975) היה חבר המחלקה הסורית בפלמ"ח ופעיל המוסד לעלייה ב'.
פיינשטיין פעל במדינות ערב להעלאת יהודים לארץ ישראל, עד שנתפס ונכלא בלבנון ובסוריה.
פיינשטיין נולד בראש פינה למשה ומלכה פיינשטיין.
ב-1941 גויס לפלמ"ח על ידי יגאל אלון והוצב במחלקה הסורית.
הקבוצה עברה קורס בסיסי בבית אורן וקורס ימי בתל אביב.
מימון האימונים נעשה על ידי הבריטים.
בסיום הקורס ב-1942 קיבלו המשתתפים זהות ערבית ונשלחו ללבנון וסוריה על מנת להשתלב במדינות אלו, לאסוף מודיעין ולחבל במתקנים חיוניים במקרה הצורך.
בנוסף עסקה הקבוצה ברכישת נשק והברחתו.
ב-1943 החליטו הבריטים, שתמכו בקבוצה, להפסיק את פעילותה.
רוב חברי הקבוצה חזרו לארץ אך חלקם, ופיינשטיין ביניהם, בחר לסייע בהבאת עולים במסגרת המוסד לעלייה ב'.
כינוס המועמדים לעליה נעשה על ידי ארגון החלוץ ותפקידו של עקיבא פיינשטיין היה אז לקלוט את קבוצות העולים ולהעבירם את גבול לבנון וסוריה לארץ ישראל.
לרוב עברו מסלולי העלייה דרך קוניטרה לחולתה או מלבנון לכפר גלעדי.
בתקופה זו עבד עם מנשה הראל ויאני אבידוב.
בין חברי הפלמ"ח שקלטו את העולים לאחר חציית הגבול היה חיים חפר.
עבודתו של פיינשטיין בלבנון הסתיימה ב-26 במאי 1946 כשנתפס על ידי משטרת לבנון (ייתכן שעקב הלשנה).
לאחר שנחקר בעינויים בכלא בביירות הועבר ב-1947 להמשך חקירות בכלא בדמשק.
למרות העינויים הקשים לא נשבר ולא הסגיר את חבריו.
נעשו ניסיונות לשחררו בעזרת שיחוד הסוהרים הסורים.
בסופו של דבר שוחרר לאחר מלחמת העצמאות בשנת 1950, במסגרת חילופי שבויים.
לאחר קום המדינה מונה פיינשטיין לתפקיד מושל נצרת ולאחר מלחמת ששת הימים מונה למושל הצבאי הראשון של קוניטרה ורמת הגולן בדרגת סא"ל.
בשנות ה-70 מינה אותו שר השיכון אברהם עופר לתפקיד האחראי לטיפול בבעיית הדיור של הבדואים.
פיינשטיין התחתן עם לינדה זאגה (שגם היא הייתה מעורבת בהעלאת היהודים מארצות ערב) ולהם ארבעה ילדים.
עם תחילת עבודתו הממשלתית עברה המשפחה לירושלים.
עקיבא פיינשטיין נפטר בירושלים ב-1975 ונקבר בהר הזיתים, על מצבתו נחקק המשפט "פעלו בסתר גולה ומעשיו לעמו גאולה".
עקיבא טבת (נולד ב-21 באוקטובר 1952) הוא במאי, מפיק ומנהל ישראלי.
עקיבא טבת נולד בקיבוץ ניר דוד (תל-עמל), שם גדל והתחנך עד גיל 22. הוריו מאיר ורחל טרצ'ביצקי, הם ניצולי שואה; עקיבא הוא הצעיר מבין שני אחים.
שירת בצה"ל כקצין מבצעים בנ"מ בחיל האוויר (1975-1971), שירת במילואים ביחידת ההסרטה של דובר צה"ל והגיע לדרגת רב-סרן.
הוא בעל תואר ראשון מהחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (1981-1977).
במסגרת לימודיו ביים שלושה סרטים, בהם הסרט הקצר "שיעור ריקוד" (1981).
בתום לימודיו עבד כעוזר במאי בסרטים ארוכים לצידם של הבמאים אברהם הפנר ("פרשת וינשל", 1979), מיכל בת-אדם ("בן לוקח בת", 1982) ואורי ברבש ("אות קין", 1982).
שימש כעוזר במאי בסדרת הטלוויזיה לילדים "בלי סודות".
טבת הוא במאי סרט הקולנוע "עתליה" (1984), בכיכובם של מיכל בת-אדם ויפתח קצור, הסרט פתח את פסטיבל הסרטים הראשון בחיפה.
על תפקידה בסרט זכתה מיכל בת אדם בפרס הקולנוע הישראלי לשחקנית הטובה ביותר (כיום נקרא פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר).
בשנים 1984–1989 עבד כמורה לבימוי קולנוע בקמרה אובסקורה, במאי ומפיק עצמאי של סרטים תיעודיים, תדמית והדרכה.
בשנים 1989–1992 שימש כמנהל התוכניות, במאי ומפיק בכיר בתחנת הטלוויזיה Shlom America, הערוץ היהודי בניו יורק.
טבת ביים את סרט הטלוויזיה "אהבה מדרגה ראשונה" (1997), בהשתתפות אלון אבוטבול, חנה אזולאי-הספרי ודפנה רכטר.
בשנים 1992–2007 שימש כמנהל המחלקה לקולנוע וטלוויזיה, קמרה אובסקורה, בית הספר לאמנות.
הוא בעל EMBA, תואר שני מבית הספר למנהל עסקים ע"ש רקנאטי באוניברסיטת תל אביב, במסלול ניהול מוסדות תרבות (2005).
החל מספטמבר 2007 ועד היום (2021) מכהן טבת כסגן מנהל ומנהל הפקות, בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים.
עקיבא טבת נשוי לחנה טבת, מנהלת בתחום הסיעוד ולהם שלושה בנים.
מיני-סדרת טלוויזיה בת שני פרקים.
במאי: עקיבא טבת, תסריט: שירלי רם עמית.
רב-פקד רזי בכור (אלון אבוטבול) הוא חוקר משטרה שחוקר ביחד עם הסגן שלו נח זמיר (אלון נוימן) את רציחתם של אבנר רונן (גיל פרנק) ואתי אטיאס (דפנה דקל), שגופותיהם נמצאו ירויות ביער בן שמן.
הם הכירו בתיכון עשרים שנה קודם לכן, אבל כל אחד מהם נישא למישהו אחר.
מאירה (דפנה רכטר), אשתו של רזי, היא מרצה לקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן והם עוברים ביחד טיפולי פוריות בניסיון להוליד ילד.
רזי מנהל רומן עם נאוה עבאדי (חנה אזולאי-הספרי), נכה וקצינה בצה"ל וחברתה של הנרצחת.
מוזיקה: יובל רון, עריכה: ג'ואל אלקסיס, צלם: גיורא ביח.
בסרט שיחקו גם לאשה שמשוני, זאב שמשוני, מיקי בן הרוש.
הופק עבור חברת ICP לערוץ 3, בהפקת "רול תקשורת".
הסרט צולם בתחנת משטרה בבית שמש.
מעקב במהלך סריקה (TWS – TRACK WHILE SCAN) הוא מוד של פעולת מכ"ם שבו המכ"ם מפנה חלק מההספק שלו לרכישת (מעקב אחר) מטרה או מטרות בעוד שחלק אחר מההספק שלו מופנה לסריקת המרחב, שלא כמו מוד המעקב הישיר, שבו המכ"ם מפנה את כל ההספק שלו למעקב ממוקד אחר המטרות הנרכשות.
במוד זה למכ"ם יש יכולת לרכוש מטרות נוספות בנוסף לאלו שכבר נרכשו כמו גם לספק ראייה כוללת טובה יותר של המרחב האווירי ולהשיג מודעות טובה יותר למצב.
מכ"מים בעלי יכולת מעקב במהלך סריקה הפכו לאפשריים טכנולוגית עם הבשלתן של שתי טכנולוגיות: מכ"ם מערך מופע ואמצעי זיכרון מחשב.
שלא כמו במוד המעקב הישיר, מכ"מי מעקב במהלך סריקה צריכים לפתור בעיה נוספת של הבחנה עבור כל אתרעה האם מדובר במטרה חדשה או במטרה שכבר נעקבת.
במכ"מי עקיבה במהלך סריקה האותות החשמליים הנוצרים במקלט כתוצאה מאותות המכ"ם נשלחים אל המחשב במקום אל תצוגת האוסצילוסקופ.
המחשב פותח "קובץ מעקב" (track file) לכל מטרה שנתוני המיקום שלה שנתקבלו על ידי הסריקה זוהו כאינם תואמים נתוני מיקום חזויים של מטרות שכבר נעקבות ונפתחו להן קובצי מעקב על ידי המחשב.
הקובץ מכיל את נתון המיקום ההתחלתי של המטרה ומעתה והלאה מעודכן מסריקה לסריקה.
מרגע שמטרה נכנסת למעקב היא עוברת שלושה שלבים : "שער" רכישה (Acquisition Gate), שער מעקב (Track Gate), ושער גילוי פנייה (Turn Detection Gate).
תפקיד שלב שער הרכישה הוא "דקלרטיבי"; אחרי שמטרה זוהתה כמטרה חדשה ונתוני המיקום שלה (מרחק, אזימוט, הגבהה) נשמרו בקובץ המעקב החדש, המחשב צריך אמצעי "לזכור" שהמטרה כבר זוהתה בעבר ברגע שהאלומה הסורקת מגיעה לאותו אזור שוב.
לכן מערכת המכ"ם מייצרת אלומה (בפקודת המחשב) רחבה לכיוון אזור המטרה החדשה.
אם המטרה נמצאת בתוך גבולות שער הרכישה, אזי המחשב מסוגל לקשר בין המטרה לקובץ החדש, המטרה "נרכשת", המחשב מאתחל מעקב, ונתוני המיקום של הסריקה השנייה נשמרים בקובץ.
מהירות המטרה מחושבת על בסיס שני המיקומים וזמן הסריקה, והמעקב נכנס לשלב הבא.
בשלב שער המעקב המחשב מייצר אלומה צרה יותר שממוקמת במיקום הצפוי של המטרה על בסיס התנועה שהייתה לה בשתי הסריקות הקודמות.
בסריקה הבאה אם המטרה נמצאת שוב בתוך שער המעקב המחשב מייצר שער מעקב חדש שוב על בסיס ההיסטוריה של המטרה.
כך נוצרת אלומה העוקבת אחרי המטרה באופן רציף כמעט.
במקרה של מטרה מאיצה המאיצה קווית או מבצעת תמרון, אם המטרה אינה נמצאת בתוך שער המעקב המחשב מייצר שער גדול יותר - "שער גילוי פנייה" (Turn Detection Gate).
ממדי שער גילוי הפנייה נקבעים על ידי המחשב בהתאם לתאוצות מקסימליות אופייניות של מטרות.
כך ממשיך המעקב אחרי המטרה גם כאשר היא מאיצה.
לאחר מכן המחשב חוזר לייצר שערי מעקב וכך הלאה.
כאן טמון היתרון הגדול של מכ"מי מערך המופע.
היכולת של המכ"ם לייצר מספר אלומות בכיוונים שונים ובעלי רוחב זוויתי שונה בו זמנית מאפשרת לו לעקוב אחרי מספר מטרות סימולטנית ולהשיג הבנה טובה יותר של המצב האווירי המתהווה.
מהירות סריקת המרחב הגבוהה מאפשרת למכ"ם להשיג קצב עדכון נתונים גבוה ההכרחי למעקב אחרי כמה מטרות.
כך למשל, מכ"ם ה-AN/AWG-9 של מטוס ה-F-14 יכול לעקוב אחרי 24 מטרות בו זמנית.
האלגוריתמיקה העומדת בבסיס המעקב אחרי המטרות מאפשרת מעקב כמעט רציף אחרי המטרה ובכך מאפשרת לטילים "להינעל" על מטרה (המוארת על ידי אלומת המכ"ם).
הרב עקיבה פרוש (ב' בסיון תרמ"א, 1881 – כ"ז בחשוון תרפ"ב, 28 בנובמבר 1921) היה מקובל, בן היישוב הישן בירושלים.
נולד בירושלים לשלמה זלמן פרוש ולאימו מרת מלכה.
מקטנותו סיגל לעצמו גינוני צדיקות ופרישות.
עד גיל 13 למד בישיבת עץ חיים.
לקראת הבר מצווה הכין עצמו בהכנות רוחניות מיוחדות, שכללו זהירות מדיבורים בטלים ושמירת העיניים.
התקרב לרב צבי מיכל שפירא, נעשה לתלמידו המובהק וכונה בפיו "צדיק".
הקדיש את כל זמנו ללימוד תורה וקבלה כשהוא עטוף בטלית ותפילין.
את מקום לימודו קבע בבית היתומים דיסקין.
חבריו ללימוד היו תלמידי הרב צבי מיכל שפירא, הרב מאיר הלר והרב יעקב משה חרל"פ, עמו למד גמרא בחברותא לאורך רוב שעות היממה, במשך תקופה ארוכה.
היה בעל ידע באסטרונומיה וחיבר את הקונטרס "בעקבי השמש" על ענייני הזריחה והשקיעה.
פרוש נפטר בכ"ז בחשוון תרפ"ב, בגיל 41, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בהספד בהלווייתו אמר עליו הרב זוננפלד שהיה ראוי שתשרה עליו השכינה, אלא שאין הדור ראוי לכך.
לפני פטירתו הפקיד את מפתח הארון של כתביו בידי אחיו, אהרן יעקב, עמו היה בקשר תורני הדוק.
אחיו ערך את הכתבים והוציאם לאור בשנת תשט"ו (1955), בספר "משנת ר' עקיבה".
בשנת תרנ"ט (1899) נישא לשרה ביילה, בת מיכלה וצבי הירש ילין, שהיה סופר סת"ם.
חתניו הם הרב שלום יעקב שמחה רוטמן, מחבר הספר "אבני שיש",הרב משה יהושע לאנדא (ביתו מלכה דינה), מתלמידי החזון איש.
פרוש היה נאמן לדרכם של ר' יצחק ירוחם דיסקין והרב יוסף חיים זוננפלד.
בשלהי שנת תר"פ (1920) פרסם פרוש בעילום שם את הקונטרס "קול השופר", ובו התבטא בחריפות נגד הספר "אורות" של הרב קוק שיצא לאור באותם ימים, וקרא לאסור את הקריאה בו, בטענה כי הוא מכיל דברי כפירה וגילוי פנים בתורה שלא כהלכה.
לדבריו צירף "פסקים" שונים כנגד הראי"ה קוק ועמדותיו, המסתמכים על דברים שפורסמו שנים קודם לכן.
בתגובה לקונטרס התכנסו כשמונים מרבני ירושלים, ראשי בתי הדין, המוסדות, השכונות וקהילות בעיר, בחול המועד של חג סוכות תרפ"א לאספת מחאה.
בסופה הוציאו הנאספים כרזה חריפה תחת הכותרת "תרוממנה קרנות צדיק", בה הביעו שאט נפש מ"קול השופר".
בין הרבנים והאישים החתומים: ליפמן דוד שובקס, צבי פסח פרנק, יונה ראם, יוסף גרשון הורביץ, פישל ברנשטיין, יצחק צבי ריבלין, מנחם נתן נטע אוירבך, יחיאל מיכל טוקצינסקי, חיים יהודה ליב אוירבך, שמעון הורביץ, נחמן גדליהו ברודר, יהושע מאיר רייכמן, חיים סלומון, אברהם יוחנן בלומנטל, ועוד רבים.
עוד הוחלט להקים ועד מיוחד בן 13 אישים לטיפול בפרשה.
הוועד התכנס והחליט לשלול את התמיכה הכלכלית שקיבלו מפיצי "קול שופר" מקרנות צדקה בירושלים.
בתגובה ביקש הראי"ה קוק שלא להטיל סנקציות כספיות כלשהן על מפיצי החוברת.
באביב תרפ"א (1921) הגיע ארצה האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר, ובין השאר ביקש לפשר בין רבני ירושלים בראשם הראי"ה קוק, ובין קנאי העיר ורבניהם.
כשנפגש עם הרב יוסף חיים זוננפלד והרב יצחק ירוחם דיסקין אמרו הם כי מכתביהם נגד ספר "אורות" נדפסו שלא בידיעתם בתוך "קול שופר", ו"בלתי ידיעתם נדפס סביב למכתבם את קול השופר והחרם.
אולם גם למחות באלו [=עקיבא פרוש] לא חפצו, כל זמן שלא נתבטלו לשונות הזרים והמרים" שקיימים לפי דעתם בספר אורות.
בעקבי השמש – על זמני הזריחה והשקיעה
קול השופר - ובו קרא לאסור את קריאת הספר "אורות" של הרב קוק
במלחמת העצמאות היה אחראי על ביצור היישובים בפני תקיפה של האויב.
לאחר פרישתו מצה"ל, פעל להחדרת הגידול המסחרי של עצי הצפצפה בישראל.
עצמון נולד לברוך מרדכי ויטנברג, מבני משפחת ויטנברג של היישוב הישן, שייסדה את בתי ויטנברג, ולחנה גיטל, בתה של רחל גרין.
עצמון למד בארבע כיתות היסוד בבית הספר תחכמוני בירושלים ולאחר מכן למד בגימנסיה העברית בירושלים.
חבר נעורים שלו וחברו לספסל הלימודים בגימנסיה היה אפרים קציר.
בשנת 1933, בעודו בן 15, הצטרף ליחידת הקשר של ההגנה בירושלים והעביר "קשרים" (הודעות).
בתום לימודיו בגימנסיה, אביו שלח אותו ללמוד הנדסה הידראולית בעיר פירנצה באיטליה.
בשנת 1936, כשהיה בסמסטר האחרון של השנה החמישית והאחרונה ללימודיו, הפסיק את לימודיו, חזר הביתה, התגייס לנוטרות והצטרף ל"פלוגה הנודדת הירושלמית" בפיקודם של יצחק שדה ואליהו כהן-בן חור, לאור פרוץ המרד הערבי הגדול.
בשנת 1938 שב לאיטליה לזמן קצר והשלים את לימודיו.
בהמשך, היה מפקד באחת מפלגות הלילה המיוחדות של אורד צ'ארלס וינגייט ומילא תפקידים רבים ב"ההגנה", בהם מפקד ההגנה בצפון ים-המלח, מפקד הגדוד השני של החי"ש בירושלים (1940) ומפקד הגדנ"ע בירושלים.
כן היה פעיל בלשכת התכנון של ההגנה (1945).
כמו כן, היה אחראי מטעם ההגנה על מלאכת הביצורים בישובי הנגב ובדרום הארץ, ואחר-כך, במלחמת העצמאות, בתפקיד קצין ביצורים ארצי.
עם קום המדינה המשיך עצמון בצה"ל כראש מחלקת התכנון של חיל ההנדסה ובמקביל את עיסוקו בביצורים, עד למינויו למפקד פיקוד הגדנ"ע ב-15 במאי 1950. בתפקידו זה היה אחראי לנטיעת עצי אקליפטוס ברחבי ישראל, כדי שישמשו בתור ביצורים ומכשולים בלתי עבירים נגד טנקים, וכן להסוואה בפני התקפות מהאוויר.
אלוף-משנה ישעיהו תדמור, מפקד הגדנ"ע בשנים 1973–1976, כתב על עצמון, במבט לאחור, במלאת 30 למותו:
משהתמנה עצמון למפקד הגדנ"ע, הוא התלבט איך להגשים את יעודו של הגדנ"ע.
ההנחה הבסיסית שלו הייתה, כפי שאמר בראיון .
הסגל שקיבל עם כניסתו לתפקיד, התייחס אל עצמון ותוכניותיו כבלתי מציאותיות ולכן, עצמון פעל להחליפו ולהכשיר במקומו סגל מפקדים חדש.
הוא מיין ובחר אישית עשרים מדריכי גדנ"ע להשתתף בקורס מ"פים (מפקדי פלוגות נוער) הראשון בגדנ"ע, שאותו ניהל אישית במשך חודש ימים.
המסיימים קיבלו תפקידי קצינים בגדנ"ע (וכמה מהם התקדמו אחר-כך בצה"ל לתפקידים בכירים).
ארבעה קציני גדנ"ע בכירים שהתלוננו על עצמון בפני בן-גוריון, שר הביטחון, ללא הצלחה, נאלצו למצוא תפקידים מחוץ לגדנ"ע.
עצמון יזם וארגן את "מבצע ההתערות" של הגדנ"ע מתוך הכרה שהגדנ"ע חייב לעשות למען קליטת העלייה ההמונית שהגיעה ארצה, שזו הייתה הבעיה הבוערת של אותה תקופה.
לדעתו, הגדנ"ע צריך לעסוק בחינוך ביטחוני בקרב הנוער העולה כדי שיידע להגן על המדינה ככל שיידרש, ולקחת חלק בבנייתה.
הנוער העולה הלך בטל ומתוסכל במעברות.
היו עשרות אלפים ילדים שלא נקלטו בבתי ספר ולא ידעו מה לעשות אתם.
ואז, הגיעו לשם מדריכי הגדנ"ע והפעילו אותם והקלו על מצוקותיהם.
בשלב הבא, הקים הגדנ"ע "מחנות התערות" מיוחדים אליהם הגיעו הנערים, במחזורים של 1,000 נערים בכל מחזור, קיבלו מדים, ארוחות, למדו עברית ושירים ישראליים, תנ"ך וידיעת-הארץ (בעזרת מורות מגויסות מצה"ל), ערכו מסעות בארץ, וגם הועסקו באימונים הטרום-צבאיים הרגילים.
כהמשך ל"מבצע ההתערות", החל מחודש יולי 1952, הפעיל הגדנ"ע חוה חקלאית בעפולה שקיבל לרשותו מוויצו, אליה הביא 100–120 נערים מהמושבים החדשים בסביבה לתקופה של שנה ללמוד חקלאות.
בחודש נובמבר 1953, הקים הגדנ"ע חווה חקלאית שנייה בעין זיתים שבה גם-כן למדו חקלאות ילדים ממושבי-עולים מהסביבה.
כשעצמון סיים תפקידו בגדנ"ע, המטכ"ל חיסל את החוות האלה.
פעילות נוספת בתקופתו של עצמון הייתה ייזום של "מרכזי נוער" להפעלת בני-נוער בהם בשעות היום בלבד.
הגדנ"ע אמור היה לבחור את המועמדים ולהסיעם הלוך וחזור למועדונים.
עצמון גייס תמיכה בתוכנית ממשרד העבודה ומהסוכנות היהודית.
בקיץ שנת 1954, לאחר שעצמון עזב את הגדנ"ע, התוכנית יצאה לפועל כאשר הוקמו שני מרכזים כאלה בחולון ובבית דגן.
בחוות הגדנ"ע בעפולה, בית דגן, עין זיתים, חולדה ובית ליד הוצאה לפועל התוכנית של עצמון ל"ייעור ביטחוני" של אקליפטוסים.
הגדנ"עים בחוות אלה הכינו כמיליון שתילי עצי אקליפטוס ושלחו אותם לנטיעה על ידי גדנ"עים בנוער הלומד, בשולי הדרכים והכבישים, סביב מחנות-צבא ויישובי ספר.
בכספים שנתקבלו בעד השתילים השתמשו חוות הגדנ"ע למימון החינוך החקלאי של החניכים.
עצמון פעל לקירוב הנוער אל הטבע ולפיתוח התושיה שלו על ידי לימוד שדאות ומחנאות.
הוא נחשב למומחה בתחומים אלה בקרב תנועות הנוער הציוניות והעביר בהן הדרכות שהיו משותפות לכולן ביחד.
בפעילות זו נטלו חלק גם יצחק דובנו ומוסה פינקל זוהר.
שלושתם, עצמון ושני חבריו, פעלו גם להכנסת נושא המחנאות לקורסים של הפלמ"ח.
בחודש ינואר 1942, היה עצמון מדריך ראשי בקורס הארצי הראשון לשדאות של הפלמ"ח שהתקיים במשמר העמק.
עצמון כתב את הפרק "מחנאות" באנציקלופדיה העברית כחלק מהערך העוסק "צופיות".
עצמון הקים את חוות הגדנ"ע בבאר אורה שבערבה, ליד באר מים שחשוב היה לצה"ל לשמור עליה.
התוכנית הייתה נועזת לאור העובדה שמדובר באזור צחיח, בודד ומרוחק.
הדרך לשם הייתה מפרכת וארוכה וסגל הגדנ"ע שהגיע למקום בשיירה של חמש משאיות כבדות ב-22 בדצמבר 1950 שהה בדרך 20 שעות.
הגדנ"עים הוטסו לשם על ידי חיל האוויר, באישור מיוחד של בן-גוריון, ושהו במקום במחזורים של שבוע ואחר-כך של שבועיים.
בשנה הראשונה היו 45 מחזורים ובהם 3,290 גדנ"עים שהשקיעו 28,000 ימי-עבודה.
בשנה זאת, הגדנ"עים השתתפו בביצור המקום, סלילת דרכים, הכשרת מסלול נחיתה באילת ובהקמת גן ירק נסיוני.
בהמשך, בתנאים קשים מאוד, הוקמו בחווה גן ירק, דיר כבשים, ברווזיה, לול של תרנגולות ואף בריכת שחיה.
בשנת 1954, הפסיק חיל-האוויר את הטסת הגדנ"עים לאילת בשל קיצוצים תקציביים והפעילות בחווה הושבתה.
עליית הנוער של הסוכנות היהודית נחלצה לעזרה ושלחה למקום קבוצות של נערי עליית הנוער במחזורים של שלושה שבועות.
תוך כדי תלאות ותהפוכות שרד המקום 22 שנה לאחר שהפך לבסיס צבאי בלבד.
עצמון הגה את הרעיון של הקמת "מדינת נוער" בערבה, שתמשיך ותיצור שרשרת של 15–20 יישובים של נוער, ולבנות עבורם בתי-ספר תיכוניים שבהם ילמדו מקצועות מתאימים לערבה.
עצמון הסביר כי כדי ליישב את הערבה הריקה מאדם דרושה התלהבות נעורים כדי להתגבר על הקשיים.
היישובים האלה אמורים היו להיבנות במרחק של 4–5 קילומטרים זה מזה, לאורך הערבה, כשנקודת ההתחלה היא באר אורה.
הוא הגיש תוכנית לבן-גוריון שמינה ועדה לבחינתה.
יזהר, רחל צברי וברוך אזניה, שתמכו בתוכנית.
אולם, התוכנית נתקלה בספקנות והתנגדות, מבית, בעיקר של תנועות הנוער.
בן-גוריון לא פסל את התוכנית אבל לא קידם אותה ובכך היא ירדה מעל הפרק.
ב-8 במרס 1952 הוקמה חוות הגדנ"ע השנייה בערבה, עין יהב, שהחזיקה מעמד שנה אחת בלבד וננטשה.
אף על פי שהגדנ"ע פעל בהתלהבות בקרב הנוער העולה, והקצה לכך את רוב מאגר המדריכים שלו, הוא לא זנח את הטיפול בנוער הלומד.
פעילות הגדנ"ע לפני קום המדינה נעשתה במחתרת, שקסמה לנוער הלומד ומשכה אותו להתנדב.
כאשר המחתרתיות הסתיימה עם קום המדינה פג הקסם ועצמון חשש שהנוער הלומד לא יתנדב והגדנ"ע עלול להתפוגג.
הנערים נדלקו לחוגים והיו מרוצים מהמגוון הרב ; אבל, הייתה התנגדות בתוך המפקדה של פיקוד הגדנ"ע שדוברה הראשי היה סגן-אלוף מנחם אלמדון, ראש המטה של פיקוד הגדנ"ע.
בנוסף, היו מתנגדים בצה"ל ובמשרד הביטחון, בהם בני אילן, ראש אגף הנוער והנח"ל.