tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דג זה נחשב לדג משחק נפוץ גם אם הוא לא נאכל.
הקלען מחפש מזון ברחבי הימים וניזון בעיקר מדגים המתקהלים יחדיו כמו סרדינים.
זנבו הישר עוזר לו להאיץ לעבר טרפו.
דג זה לא מפסיק לשחות אף פעם.
קלען ארך-מקור (שם מדעי: Tetrapturus pfluegeri) הוא מין דג ימי ממשפחת המפרשניים המצוי בעיקר סביב האוקיינוס האטלנטי מעל התרמוקלינה בים הפתוח.
הוא מצוי בעיקר באזורים הטרופיים.
אורכו של הקלען יכול להגיע ל- ומשקלו המרבי יכול לעלות על .
זהו דג בעל גוף שחור-כחלחל מלמעלה וכסוף-חום בצידיו עם בטן לבנה.
סנפיר הגב כחול כהה והוא בעל לסת עליונה ארוכה איתה הוא דוקר את טרפו.
הקלען מאיץ במהירות לטרף באמצעות זנבו הישר והארוך.
טרפו העיקרי הוא דגים מתקהלים שונים כמו סרדינים ואנשובי, שפודניים, טונה, כמה צניניתיים ודיונונים.
דג זה נפוץ באוקיינוס ולא נמצא בסכנה אך דגים אותו למאכל.
קלען עגלגל (שם מדעי: Tetrapturus georgii) הוא מין דג ימי ממשפחת המפרשניים שבסדרת הדקראים.
אורכו של הקלען מגיע ל-184 ס"מ והמשקל המרבי שלו הגיע ל-21.5 ק"ג.
הוא בעל לסת ארוכה, עיניים גדולות וסנפירים ארוכים וישרים עם זנב ארוך וישר העוזר להאיץ קדימה.
הקלען מצוי בעיקר במזרח האוקיינוס האטלנטי, באזור הים התיכון מחופי פורטוגל ומדיירה עד לאיים הקנריים ולחופי צפון אפריקה ומערבה עד לסיציליה.
בדרך כלל הוא מצוי במרחק מהיבשה.
הוא ניזון בעיקר מדגי ים מתקהלים הנפוצים בלהקות וכן מסרטנים ומדיונונים.
קלעים סנגלים היו יחידות קולוניאליות של חיל רגלים (קלעים) בצבא הצרפתי.
בתחילה הם גויסו מהמושבה הצרפתית סנגל במערב אפריקה ובהמשך מרחבי אפריקה המערבית והמרכזית.
הגיוס לא הוגבל רק לסנגל, יחידות חיל הרגלים הללו קיבלו את הכינוי "סנגלים" מכיוון שכך נוצר גדוד הקלעים השחור הראשון.
הקלעים הסנגלים הראשונים גויסו בשנת 1857 ושרתו את צרפת במספר מלחמות, כולל מלחמת העולם הראשונה.
למלחמה זו גויסו לקלעים הסנגלים כ-200,000 חיילים, מהם יותר מ-135,000 לחמו באירופה ו-30,000 מהם נהרגו במלחמת העולם השנייה גייסו 179,000 חיילים, 40,000 לחמו במערב אירופה.
גדודי קלעים אחרים גויסו בצפון אפריקה הצרפתית מאוכלוסיות ערביות וברבריות באלג'יריה, תוניסיה ומרוקו.
באופן קולקטיבי הם נקראו "הקלעים של צפון אפריקה" (tirailleurs nord-africains).
גדודי קלעים גויסו גם במזרח הרחוק - הודו-סין,
חיל הקלעים הסנגלים הוקם בשנת 1857 על ידי לואי פיידהרב, מושל כללי במערב אפריקה הצרפתית, מכיוון שהיו חסרים לו כוחות צרפתיים מספיקים כדי לשלוט בשטח ולעמוד במשימות אחרות בשלב הראשון של הקולוניזציה.
הצו הרשמי להקמת כוח זה נחתם ב־21 ביולי 1857 על ידי נפוליאון השלישי.
הגיוס הורחב לאחר מכן גם למושבות צרפתיות אחרות באפריקה.
בשנותיו הראשונות כלל החיל כמה עבדים לשעבר שנקנו מבעלי עבדים במערב אפריקה וכן שבויי מלחמה.
הגיוס לאחר מכן היה מרצון או מדי פעם על ידי סוג צווי חובה.
בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה המשיכו הקלעים של סנגל למלא את עיקר תפקידי הצבא הצרפתי במערב ובמרכז אפריקה.
המספר הכולל שלהם נותר מוגבל.
עם זאת, לקראת מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1910, תיאר קולונל שרל מנז'ן בספרו "La force noire" את תפיסתו להרחבת הצבא הקולוניאלי הצרפתי.
גם ז'אן ז'ורס, כתב כי הצבא הצרפתי צריך לחפש מקורות אחרים לגיוס חיילים בגלל הירידה בשיעור הילודה בצרפת עצמה.
יחידות סנגליות לקחו חלק בכיבוש מדגסקר (1895).
היו אלה כוחות לא-אירופיים בעיקר מצפון אפריקה ובני ההאוסה ממערב אפריקה.
לאחר מכן גויסו מדגסקרים עצמם ליחידות קלעים תוך שימוש ביחידות הסנגליות כמודל.
בשנת 1896 הורכבה בלואנגו (קונגו הצרפתית) משלחת קטנה, שהייתה בעיקר מ-200 קלעים סנגליים, בפיקודו של סרן ז'אן-בטיסט מרצ'נד.
למשלחת מרצ'נד לקח כשנתיים לחצות מאות קילומטרים של יער שלא נחקר עד שהגיעו לפאשודה שעל הנילוס.
כאן הם נתקלו בחיילים בריטים ומצריים תחת פיקודו של גנרל קיצ'נר, אשר השמיד באותה העת את צבא הדרווישים של המהדי ליד ח'רטום.
בעוד ש"אירוע פאשודה" העלה את האפשרות למלחמה בין צרפת לבריטניה, צוינו אומץ הלב והסיבולת של סרן מרצ'נד והקלעים הסנגלים.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 הקלעים הסנגלים היו בשירות פעיל בקונגו ובצ'אד הצרפתית, תוך שהם ממשיכים לספק הגנה לרכוש הצרפתי במערב ובמרכז אפריקה.
בשנת 1907 נחתו בקזבלנקה שני גדודי קלעים סנגליים שהתחילו שירות פעיל של עשרים שנה במרוקו.
ב-14 ביולי 1913, השתתף הגדוד הסנגלי במצעד בצרפת, זאת הייתה הפעם הראשונה בה נראו חיילים סנגלים בצרפת עצמה.
עם פרוץ המלחמה הועברו 37 גדודים של חיל הרגלים הצרפתי, הצפון אפריקאי והסנגלי ממרוקו לצרפת.
חמישה גדודים סנגלים שובצו מיד בחזית המערבית, ואילו האחרים היוו חלק מהצבא הצרפתי במרוקו.
הגדוד החמישי היווה חלק מטור צרפתי שנמחק ליד חניפרה, במהלך קרב ב־13 בנובמבר 1914, עם 646 הרוגים.
לאחר מכן, הגדודים העשירי, ה-13, ה-16 וה-21, נתקלו בלחימה קשה במרוקו, ואליהם הצטרפה תגבורת של קלעים סנגלים שהועברו ממערב אפריקה הצרפתית.
בחזית המערבית שירתו הקלעים הסנגלים בהצטיינות במהלך הקרב בפלנדריה בסוף 1914, בעת לכידת פורט דה דאומונט באוקטובר 1916. כמו כן בקרב שמין דה מייס באפריל 1917 ובקרב ריימס בשנת 1918. האבדות היו כבדות במיוחד בפלנדריה (מוערך בין 3,200–4,800) וב-Chemin des Mains 7,000 מתוך 15,500 קלעים שנלחמו.
בשנת 1915 היו שבעה גדודים של קלעים סנגלים בין 79,000 הכוחות הצרפתים שנשלחו לדרדנלים.
סך הנפגעים הצרפתים במבצע זה הגיע ל 27,000 איש, אך הקלעים הסנגלים והקולוניאליים האחרים צוינו בזכות המורל הגבוה שהם שמרו על אף האבדות שהגיעו לשניים מתוך שלוש בכמה יחידות.
הקלעים הסנגלים הוכיחו עצמם במיוחד בהתקפה במהלך הנחיתות הצרפתיות הראשונות בחוף הדרומי של הדרדנלים.
המדיניות הצבאית הצרפתית לשימוש בכוחות האפריקאים באירופה השתנתה בשנת 1915. הפיקוד העליון הצרפתי הבין שהמלחמה תימשך הרבה יותר ממה שדמיינו בהתחלה.
לפיכך הם אישרו גיוס גדול במערב אפריקה.
כתוצאה מכך, הוקמו 93 גדודים נוספים של סנגלים בין השנים 1915–1918, מתוכם 42 היו בשירות בצרפת עצמה.
התנאים הקשים של לוחמת תעלות היו מקור לסבל לחיילים האפריקאים שלא הסתגלו לתנאי מזג האוויר בחורף.
אחרי 1914/15 החיילים האפריקאים הועברו בחורף לדרום צרפת לצורך אימונים והצטיידות מחדש.
למרות אבדותיהם הכבדות כמעט בכל קרב גדול בחזית המערבית, המשמעת והמורל של "חיל המושבות" נותרה גבוהה לאורך כל המלחמה.
בציון 90 שנה לקרב ורדן נשא הנשיא באותם ימים, ז'אק שיראק, נאום שציין את 72,000 הלוחמים הקולוניאליים שנהרגו במהלך המלחמה, כשהזכיר את "חיל הרגלים המרוקאי, הקלעים מסנגל, הודו-סין, (מאנהם וקוצ'ינצ'ינה).
שביתת הנשק בנובמבר 1918 סיפקה את כיבוש בעלות הברית את אזור הריין (ריינלנד) וצרפת לקחה תפקיד מרכזי בכיבוש.
בין 25,000 ל־40,000 חיילים קולוניאליים היו חלק מכוח זה.
נעשו ניסיונות גרמניים להכפיש את השימוש בחיילים שאינם אירופאים על ידי הצרפתים במהלך הכיבוש הזה.
אף כי לא הובאו הוכחות אמיתיות, רבים מהקמפיינים טענו כי החיילים הקולוניאליים - והסנגלים בפרט - היו אחראים למספר ניכר של אונס ותקיפות מיניות באזור הריין.
הילדים המעורבים שנולדו לזוגות מעורבים, גרמניה-ואפריקאי, הוחתמו בסטיגמה כ"ממזרי ריינלנד" וסבלו לאחר מכן מכוח חוקי הגזע הנאצים.
במהלך המלחמה חיל המצב הצרפתי המצומצם במרוקו כלל חיילים מגדודים סנגלים, ב־13 באפריל 1925 מלחמת הריף התפשטה למרוקו הצרפתית כששמונת אלפי לוחמים ברברים תקפו שורה של מאחזים צרפתיים שהוקמו באותה העת בשטח במחלוקת צפונית לנהר אוורגלה.
רוב המבצעים נערכו על ידי חיילים סנגלים וצפון אפריקאיים.
עד ה-27 באפריל 1925 נפלו 39 מתוך 66 עמדות צבא ואנשיהם נטבחו או שברחו.
האירוע התפתח למלחמה גדולה, ולכן הצרפתים הגדילו את כוחותיהם במרוקו לכ 100,000 איש.
באחת מההתנגשויות הרבות זכה הגדוד השני של החטיבה הראשונה הסנגלית ב 1926 ב־91 אותות הצטיינות בגין אומץ לב במהלך הלחימה סביב עין-גטר.
ערב מלחמת העולם השנייה הוצבו בצרפת חמישה גדודים של קלעים סנגלים, וחטיבה סנגלית באלג'יריה.
החטיבה הסנגלית הקולוניאלית נפרשה באופן קבוע בדרום צרפת, בין השאר משום שהאקלים התאים לחיילים האפריקאים ובחלקו בגלל האיום הפוטנציאלי מאיטליה הפאשיסטית.
פריסה זו של הסנגלים מחוץ למחוזות הגיוס שלהם נוצרה מכיוון שהיו להם נפגעים רבים במלחמת העולם הראשונה.
באותה העת, הוקטן בחצי פוטנציאל הגיוס של הצרפתים המטרופולינים בקבוצת הגיל של השירות הצבאי של עשרים לעשרים וחמש ביותר.
חיילים גרמנים שהושפעו מדוקטרינות הגזעיות הנאציות הביעו זעם על הצורך להילחם נגד החיילים האפריקאיים הנחותים, והם הוציאו להורג אלפי שבויים אפריקאיים שנכנעו במהלך הקרב על צרפת.
הקלעים הסנגלים פעלו בהרחבה גם בקרבות במערב אפריקה, איטליה וקורסיקה במהלך 1944, כמו גם בשחרור דרום צרפת ב 1944.
לאחר שחרור צרפת, סיימו הקלעים את שירותם באירופה, ובמקומם הוחלפו מתנדבים צרפתים שגויסו בזמן המלחמה בהוראתו של שארל דה גול; תהליך המכונה "בלנימנט".
מול מגבלות ארצות הברית על גודל הכוחות הצרפתים החופשיים, בחר דה גול לשלב את היחידות הסנגליות במבנה הצבא הרשמי.
התהליך של השחרור והחזרתם של הקלעים, יחד עם תלאות עימם התמודדו החיילים בחורף 1944–1945, הביאו לכמה מקרי אלימות, ובמיוחד הטבח בת'ירויה בשנת 1944.
כוח של קלעים סנגלים המורכב משני גדודים, שירת במלחמת הודו–סין בין 1946 ל־1954. [18] בשנת 1949 היו עדיין תשעה גדודים של קלעים סנגלים בצבא הצרפתי, ששירתו במערב אפריקה, במרוקו, באלג'יריה, בתוניסיה ובהודו-סין.
במהלך מלחמת אלג'יריה הם היו בשירות פעיל ממושך בין השנים 1954 עד 1962, בעיקר כחלק מכוחות שפעלו נגד ניתוקי דרכים והגנה על חוות וכבישים באזורים כפריים.
בערך 12 יחידות סנגליות נפרדות שירתו בצפון אפריקה הצרפתית בין 1954–1967, אז נסוגו החיילים הצרפתיים האחרונים.
בשנים 59–1958 יחידות הקלעים התפרקו בחלקן, כאשר החיילים מאפריקה הועברו לצבאות לאומיים שהוקמו לאחר שהמושבות הצרפתיות במערב ובמרכז אפריקה הפכו למדינות עצמאיות.
מספר משמעותי של קלעים לשעבר המשיכו לשרת בצבא הצרפתי כמתנדבים יחידים ביחידות חיל רגלים או תותחנים.
הקלעים הסנגלים איבדו את זהותם ההיסטורית המובהקת בעקבות תהליך זה.
היחידה הסנגלית האחרונה בצבא הצרפתי פורקה בשנת 1964.
קלעה-י נאו (בפשטו ודארי: قلعه نو, תעתיק מדויק: קלעה נו) היא עיר בצפון-מערב אפגניסטן ובירת מחוז באדגיס.
העיר שוכנת מצפון ל בגובה 967 מטרים מעל פני הים, כ-560 ק"מ מערבית לבירה קאבול.
על פי תחזית רשמית לתאריך 21 בספטמבר 2020, התגוררו בקלעה-י נאו 75,410 בני אדם.
80% מתושבי העיר הם טג'יקים והזארים.
בעיר גם מתגוררת אוכלוסייה פתאנית, בלוצ'ית ואוזבקית.
בשטח העיר פועל נמל תעופה קטן, .
ב-7 ביולי 2021, במסגרת השתלטות הטליבאן מחדש על אפגניסטן, התרחש בעיירה קרב בין כוחות הטליבאן ובין כוחות ממשלת אפגניסטן שהסתיים בניצחון של כוחות הממשלה וב-69 לוחמי טליבאן הרוגים.
חודש אחד בלבד לאחר מכן, ב-12 באוגוסט 2021, העיירה הותקפה פעם נוספת ונכבשה על ידי כוחות הטליבאן, בערך במקביל לנפילת העיר הראת, והפכה לבירת המחוז השלוש-עשרה שנכבשה כחלק מהמתקפה הרחבה שהובילה בסופו של דבר לנפילת ממשלת אפגניסטן ולהשתלטות הטליבאן על המדינה כולה.
קלעה-י נאו מתאפיינת באקלים צחיח למחצה, עם קיצים חמים וחורפים קרים.
כמות המשקעים נמוכה, ויורדת בעיקר בחורף.
ליגת ה-NBA אימצה את קשת השלוש בעונת 1979/1980 וב-12 באוקטובר 1979 קלע כריס פורד מבוסטון סלטיקס את השלשה הראשונה בתולדות ה-NBA, בניצחון קבוצתו על יוסטון רוקטס.
בשנים הראשונות היו שחקנים שהתמחו בקליעה מעבר לקשת השלוש נקודות, אך החדירה לסל עדיין נחשבה ליכולת המשמעותית במשחק.
החל מתחילת שנות האלפיים חל שינוי ניכר באופן המשחק וחלה עלייה חדה בחשיבות השלשות, כחלק משיטת המשחק.
בין הסיבות לשינוי ניתן למנות את ההסתמכות הנרחבת על סטטיסטיקה מתקדמת ושינויים באופי ההגנה שמקשים על החדירה לסל ומאלצים שחקנים לזרוק ממרחק גדול יותר.
רשימת קלעי השלשות המובילים בתולדות ה-NBA כוללת את 50 השחקנים המובילים במספר הקליעות לשלוש נקודות בעונה הסדירה.
סטפן קרי מוביל את הרשימה מאז דצמבר 2021.
קלע חד (שם בין-לאומי: Sky Sonic, תרגום מילולי: "קול שמיים" או "קולי בשמיים") הוא טיל מיירט, שמפותח על ידי חברת רפאל הישראלית, ונועד ליירט טילים היפרסוניים מתמרנים.
טיל היפרסוני הוא נשק בעל יכולת תמרון, שנע במהירות שגא קולית, פי 5 או יותר ממהירות הקול.
נכון לשנת 2023 אין מערכת יירוט ייעודית לפגיעה בטיל מתמרן במהירות כזו.
ב־14 ביוני 2023 פרסמה חברת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות על פיתוח טיל מיירט בעל יכולת תמרון מתקדמת, שנועד ליירט טילים היפרסוניים מתמרנים.
הפרסום נעשה על רקע כוונת החברה להציג את הטיל בביתן שלה בתערוכת הסלון האווירי בפריז, שתיערך שבוע לאחר מכן בלה בורז'ה בצרפת.
המערכת נמצאת בשלב הפיתוח וטרם בוצעו בה ניסויים.
עבור הטיל פותחו אמצעי גילוי ומעקב מתקדמים, הכוללים מערכת חיישנים מסונכרנים לשם גילוי הטיל ההיפרסוני ומעקב אחר מיקומו, וכן יכולת בניית מסלול טיסה גמיש המתביית על הטיל ההיפרסוני, שנע במהירות שגא-קולית ובמסלול שאינו בליסטי.
דווח שלמערכת יכולת ליירט מערכות הנעות במהירות של מעל 10 מאך.
היירוט מבוצע בגבהים שבין 20 ל-70 ק"מ, שבהם מערכות נ"מ אינן יעילות, ונעשה באופן דו-שלבי: פגיעה ישירה של הטיל המיירט בטיל ההיפרסוני, ויצירת פיצוץ של הטיל המיירט ליד הטיל ההיפרסוני שגורם להשמדתו.
קלע הכשף (באנגלית Spellslinger) היא סדרת ספרי פנטזיה בת שישה ספרים שנכתבה על ידי הסופר הקנדי סבסטיאן דה קסטל.
הספר הראשון בסדרה "קלע הכשף" יצא במאי 2017 והשישי "מנתץ הכתר" יצא באוקטובר 2019.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות ברחבי העולם ותורגמה לעשרות שפות בניהם עברית, לסדרה יצאה גם סדרת המשך בשם "דרכי הארגוסים" וספר תוספת בשם "המגית האלמנה" על ידי אותו הסופר.
בעברית הסדרה הוצאה על ידי כתר הוצאה לאור ותורגמה על ידי לי עברון וענבל שגיב-נקדימון.
העלילה עוקבת אחרי קלן ארגוס, נער בן 16 שהוגלה מעמו (בשל היותו נושא "צל אפל") ושותפו העסקי רייקס ה"חתול סנאי" (חיה בדיונית עם נטייה רצחנית אך עם חוש הומור ויכולות לחימה אכזריות) במסעותיהם בשש מדינות ביבשת בדיונית בשם "אלדרסיה".
קלן, בעזרת תכסיסים רבים שלמד לאורך הדרך ועצותיה של מורתו הרוחנית "פריוס פרפקס" נחלץ לאורך הדרך מצרות וקשיים במהלך המסע.
רייקס - "חתול סנאי" קלפטומן עם נטייה לרצח שמצטרף אל קלן בתור שותף עסקי לאחר שקוסם הרג את כל הלהקה שלו, מרבה להתווכח עם קלן על שאלות אתיקה אך רוב הזמן מקשיב לו, גם רייקס נדבק בצל האפל במהלך הסדרה.
פריוס פרפקס / דרך החיננית הפראית - נוודת ארגוסית בת עם המאדק עם חיבה למשחקי קלפים והימורים,משמשת כמורה של קלן ומלמדת אותו את דרכי הארגוסים, פריוס נחשבת לארגוסית חריגה שכן היא לא משתמשת בכינוי הארגוסים שלה ומרבה ללגלג על המסורת והממונחים ה"רשמיים" שלהם וכך גם היא מלמדת את קלן.
שלה בת קה - אחותו של קלן ואנטי נבלית, נחשבת למגית ז'אנטפ חזקה ומוכשרת והיורשת של מנהיגות השבט, שלה היא מניפולטבית ומוכשרת ומרבה להשפיע על קלן שלא בטוח מתי היא רוצה בטובתו ומתי היא טומנת לו מלכודת.
קהיפוס בן קה - אביהם של קלן ושל שלה ונסיך השבט שלהם.
שואף להפוך לנסיך כל שבטי הז'אנטפ.
בספר הראשון הוא חוסם את הרצועות של קלן בעקבות הופעת סימני ה"צל האפל" מופיעים על פניו וכך מונע ממנו גישה לרוב צורות הקסם של הז'אנטפ למעט קסם הנשימה.
יחסיו עם קלן מורכבים מאחר שקהיפוס סולד מנטייתו של קלן להשתמש בתכסיסים ורואה בו בוגד בעמו ובמשפחתו.
למרות זאת, לקהיפוס ישנה הערכה כלפי קלן והוא הכיר ביכולותיו מספר פעמים ואף ניסה לעזרה בו כדי להגשים את מטרותיו.
קלעת מ'גונה או קלעה אל מגונה (Kelâat M'Gouna בערבית מרוקאית או Tighremt NImgunen בתאמז'ירית) היא עיר במחוז טינריר, דראע-תאפילאלת, מרוקו.
עיר זו מהווה מרכז כלכלי וחברתי לאזור, בשל אופייה התוסס.
העיר ידועה בשל פרחי הוורד הנפוצים בה, ומכאן שמה השני "עמק הוורדים", וכן בשל "פסטיבל הוורדים" שמתקיים בעיר מדי שנה בחודש מאי.
חלק מהשכונות בקלעת מג'ונה הן עית עיסי (Ait Aissi), ר'קון (R'kon), אלקל'ה אל קאדימה (El'Kelâa El Qadima), זאווייה נ'אגארד (Zawiyt n'Aguerd), עית באמרנה (Ait Baâmrane), היי אנאהדה (Hay Annahda), עית בובקר (Ait Boubker), מירנה (Mirna), עית יחיא (Ait Yahya), טלטנמארט (Taltnamart) ומחוזות המרכז.
דוארים (Douar - יישוב זעיר בבנייה קלה) רבים מקיפים את העיר אך אינם חלק מהעיר.
כפרים אלו כוללים את אייט סידי בובקר (Aït Sidi Boubker), איפרי (Ifri), זאווית אלביר (Zawiyt Elbir), אמדנאך (Amdnagh), סרג'ין (Sarghin), טימסקלט (Timskelt), אייט בוקידור טזזחט (Ait Boukidour Tazzakht), ותווררט (Tawrirt) וטאסוויט (Tasswit).
בעיר זו ישנם שני ימי שוק עיקריים: יום שלישי לסחר בבעלי חיים בלבד, ורביעי למזון וסחורות אחרות.
בתי הספר התיכוניים הראשיים אל וורוד (Al Woroud) (ורדים), ששמו שאוב מהוורדים של עמקי דאדס ומ'גון (M'goun), ובית ספר תיכון נוסף בשם מולאי באמרנה (Moulay Baâmrane), נמצאים במרכז העיר.
בעיר יש מפעל לזיקוק של ורדים, לייצור מי ורדים, שמנים אתריים ומוצרי קוסמטיקה.
דוגמה אחת ליחידות זיקוק של ורדים בקלעת מ'גונה נקראת sté Florose.
העיר ידועה גם ברקדניה המבצעים ריקוד בשם "אהידוס" (Ahidouss).
סימן היכר בולט נוסף של העיר הן המוניות הצבועות בצבע ורוד חזק.
פסטיבל הוורדים מתקיים בקלעת מ'גונה מדי שנה בחודש מאי ונמשך 7 ימים כדי לחגוג את עונת הוורדים בנהר דאדס ומ'גון.
הפסטיבל מהווה הזדמנות למבקרים לחקור את עבודות היד ותוצרת החקלאית והקוסמטית של האזור.
הגשר הישן (vieux pont): כשנבנה הגשר החדש עבור הכביש המהיר, הנשים המקומיות החלו להשתמש בגשר הישן לייבוש שטיחים ששטפו בנהר, והפכו אותו למקום ציורי.
קלעה-י דוח'תר או דז' דוח'תר () בעברית "טירת העלמה", היא טירה עתיקה השוכנת במחוז פארס באיראן.
הטירה נבנתה בתקופת האימפריה הסאסאנית תחת ארדשיר הראשון בשנת 209 לספירה, והיא נחשבת לאחת הדוגמאות המוקדמות ביותר ל.
הטירה ממוקמת על מדרון הרים ליד דרך פירוזבאד - קאבר.
מיקומה האסטרטגי של הטירה, על ראש גבעה גבוהה, וההקשר ההיסטורי שלה מציעים תובנות לגבי האדריכלות הצבאית המוקדמת והתכנון העירוני של התקופה הסאסאנית.
מקור השם מרמז שהיא הוקדשה לאלה אנהיטה , שאליה מתייחס המונח "עלמה".
הטירה נבנתה בשנת 209 לספירה על ידי ארדשיר הראשון, מייסד האימפריה הסאסאנית, לפני שכבש את האימפריה הפרתית.
הטירה שימשה כמעוז הגנתי וסמל לעוצמתה ולחדשנותה האדריכלית של השושלת החדשה.
היא ממוקמת ליד העיר פירוזאבאד בפארס, קרוב למבנה סאסאני משמעותי נוסף, ארמון ארדשיר.
הטירה מייצגת תקופה קריטית בהיסטוריה הפרסית, המציינת את המעבר מהשלטון הפרתי לסאסאני.
הארכיטקטורה של הטירה משקפת את החידושים של האימפריה הסאסאנית בטכניקות בנייה, אדריכלות צבאית ותכנון עירוני.
היא בין הדוגמאות המוקדמות ביותר לארכיטקטורה סאסאנית ומשמשת כאתר רב ערך להבנת ההתפתחות המוקדמת של האימפריה.
קלעה-י דוח'תר בולטת במאפיינים האדריכליים הייחודיים שלה, הכוללים קירות מאסיביים מאבן וטיט, קשתות ושימוש בסגנון האדריכלי "איוואן", סימן ההיכר של האדריכלות הסאסאנית.
עיצוב הטירה מדגים הבנה מתקדמת של ארכיטקטורה הגנתית, הכולל שערים שניתנים להגנה בקלות וקירות התואמים את המדרון הטבעי של הגבעה, וממקסמים את ההגנות הטבעיות של האתר.המאפיין המרכזי של הטירה הוא חדר גדול עם כיפה שעל פי ההערכות היה אולם טקסים או אולי מקדש אש זורואסטרי.
מסביב לחדר המרכזי ישנם חדרים ומסדרונות שונים, שכל אחד מהם משרת פונקציות ספציפיות במערך הטירה.
יש להניח שהוא כוסה בקמרון מקושת, המעיד על התחכום האדריכלי של התקופה.
מעבר למאפיינים המרכזיים, ישנן מדרגות המובילות למפלס שלישי, ששיאם בחדר מלבני גדול.
החדר הזה מובחן ברבעי עיגולים בכל פינה, תומכים בגג כיפה, המציגים את הכישורים ההנדסיים והאדריכליים המורכבים של בוניו.
היציבות של מבנה כיפה זה הובטחה על ידי קירות עבים מאוד מכל הצדדים, עדות לדגש הסאסאני על עמידות וחוזק.
יתר על כן, הכיפה הייתה נגישה באמצעות גרם מדרגות לולייניות הממוקם בצד הדרומי של החדר, מה שהוסיף למורכבות האדריכלית ולפונקציונליות של הטירה.
התכנון האדריכלי של קלעה-י דוח'תר, מחומות ההגנה ועד לבנייה המפורטת של חדרי הכיפות שלה, משקף את ההתקדמות של האימפריה הסאסאנית באדריכלות צבאית ובתכנון ערים.
זהו בין הדוגמאות המוקדמות ביותר לארכיטקטורה סאסאנית ומשמש כאתר רב ערך להבנת ההתפתחות המוקדמת של האימפריה בחדשנות אדריכלית.
הטירה בת 1,800 השנים איבדה כארבעה מטרים מגובהה המקורי במהלך המאה ה-20 ומומחים מזהירים אם לא יינקטו צעדים דחופים כדי לשמר אותה, הטירה עלולה להתמוטט בקרוב.
קְלָפֵי טָארוֹט (מצרפתית: Tarot, טארו) הם מערכת קלפים שעוצבה במקור לצורכי משחק דומה לברידג'.
בעבר, הייתה אמונה עממית שניתן בעזרתם לחזות את העתיד.
בתקופה המודרנית הקלפים משמשים ככלי מיסטי להסתכלות פנימה, בדרך להגשמה עצמית ולהתפתחות אישית ורוחנית.
החפיסות העתיקות ביותר הקיימות כיום מקורן בצפון איטליה ונוצרו כנראה באמצע המאה ה-15. אלה נקראו "קלפי הניצחונות", שכן את ציורם הזמינו האליטות בעת חגיגתם של מאורעות מיוחדים כגון ניצחונות, חתונות והיריונות חשובים.
קיימות גרסאות רבות למערכת קלפי הטארוט, כל אחת מציגה תמונות שונות על קלפיה, אשר נוצרות כל העת למטרות מחקר ולימוד, פרשנות אישית, שימושים מיסטיים, או כיצירות אמנות בפני עצמן.
כיום, החפיסה הפופולרית ביותר לקלפי הטארוט היא חפיסת ריידר-וייט (Rider-Waite).
מרבית חפיסות קלפי הטארוט המסורתיות מונות 78 קלפים.
עבור קוראי קלפים, כל קלף טומן משמעות, כמו גם לסדר שבו הקלפים מופיעים, והאם הקלף בא ישר או הפוך.
חפיסה מסורתית מתחלקת לשתי תת-מערכות:
המערכת הראשית מכונה "הארקנה הגדולה" ('ארקנה' היא מילה לטינית שפירושה 'סודות', ולפיכך - "הסודות הגדולים").
היא מורכבת מ-22 קלפים, שכולם בעלי נושא ומספר ייחודיים, מלבד שניים.
הציורים שעל גבי קלפי הארקנה הגדולה משקפים מרכיבים מרכזיים בתרבות התקופה בה נוצרו הטארוט.
אין קשר ברור ביניהם, ולא ידוע עוד מקור בו הם מופיעים יחדיו.
במאה העשרים פיתחה הסופרת עדן גריי גישה הידועה בשם "מסע השוטה", המתארת את הקשיים למול רגעי ההנאה שבחיים בדרך כרונולוגית, תוך ציון אבני הדרך.
המסע מורכב מ-22 צעדים המתארים את השלבים בחיי השוטה, ומתאימים ל-22 הקלפים.
הקוראים בקלפים משתמשים במטפורת המסע כאחד הכלים להבנת הארקנה הגדולה.
הרעיון של הארקנה הגדולה כמסע אינו מקורי לעדן גריי, ומופיע אצל השחר המוזהב וארתור אדוארד ווייט.
החניכה של שחר הזהב נעשית כטיפוס במעלה עץ החיים, כאילו היה סולם יעקב המוצב על הקרקע וראשו מגיע השמיימה.
החניך עובר בנתיבי עץ החיים מלמטה למעלה.
על כן, בקלפי הארקנה הגדולה הקלפים מסודרים מהאחרון לראשון.
ארתור אדוארד ווייט רומז לזה בתיאורו את קלף השוטה: "השמש, הזורחת מאחוריו, יודעת מאין בא, לאן הוא הולך, וכיצד יחזור בדרך אחרת אחרי ימים רבים.
המערכת המשנית, המכונה "הארקנה הקטנה" ("הסודות הקטנים") מזכירה מאוד את קלפי המשחק המודרניים.
היא מונה 56 קלפים המחולקים לארבע סדרות של 14 קלפים: מטות, גביעים, חרבות וכן מטבעות.
קלפים אלו מייצגים אנשים שאיתם באים במגע ביומיום: המטות הם בעלי המלאכה; הגביעים הם האושיות הרוחניות; החרבות הם השליטים ובעלי השררה; והמטבעות הם בעלי ההון.
כל אחת מסדרות אלו מורכבת מקלפים הממוספרים מאס (אחד) ועד עשר, וכן ארבעה "קלפי חצר" - אשר כוללים נער, אביר, מלכה ומלך או מלך (במקום האביר), מלכה, נסיך (במקום המלך) ונסיכה (במקום הנער) לפי "השחר המוזהב" .
שם הסדרה יסוד מקביל מין מאפיינים מקבילה בחפיסת קלפי המשחק מטות/שרביטים/מקלות/אלות אש זכרי מוחצן יוזמה, יצירתיות תלתן גביעים מים נקבי מופנם רגש לב חרבות אוויר זכרי מופנם מחשבה, היגיון עלה מטבעות/דיסקים/אבנים/פנטקלים/ספירות אדמה נקבי מוחצן עולם החומר, הגשמי יהלום
מאידך, הוא מסמל אמון ואופטימיות.
למעשה, השוטה מסמל את הנשמה הזכה המתחילה את מסעה מתוך "לוח חלק".
כאשר הקלף יוצא במהופך בקריאת טארוט, ניתן לייחס את המשמעות לצד השלילי של השוטה - התעלמות מההשלכות, בורות, פזיזות וקלות ראש.
"הקוסם" הוא הקלף מספר 1. הוא מסמל אדם בעל כשרון, כוח רצון, כלים וידע המאפשרים לו לבצע בהצלחה כל משימה.
מופעו למעשה מציע לאדם לממש את כישרונותיו, ולהימנע מלנצל את יכולותיו לרעה.
במידה והקוסם יוצא הפוך בקריאת קלפים, הוא מייצג רמאות, אשליה ותמרון למען רווח אנוכי.
הקוסם גם מתפרש כסמל של כוח, פוטנציאל, ואיחוד של העולם הגשמי והרוחני; וכן מייצג מנהיגות, התחלות חדשות, ויצירתיות.
"הכוהנת" הוא קלף מספר 2. הוא מייצג את האם הרוחנית, המכשפה והאורקל.
זאת דמות רוחנית ומאגית, שאוצרת ידע וסודות.
היא בעלת יכולות מיסטיות חזקות מאוד ויכולת הסתרה ושמירת על חשאיות.
משמעות הקלף קשורה גם בסגירות, סודות והסתרה.
לעיתים מקורם בעולם המיסטיקה והרוחניות; או לחלופין קשורים להיבט רומנטי.
הקלף מציע לאדם להתחבר אל התת-מודע והאינטואיציה, ומעודד להיפתח ולשתף את רגשותיו וכן להפגין עצמאות וביטחון עצמי.
הקלף גם מסמל את השער למסתורין לתת מודע, לחיים וליקום.
קלף הכוהנת גם עשוי לסמל תהליכי חניכה וגדילה, הכרוך לעיתים בתהליך של גילוי עצמי.
"הקיסרית" הוא קלף מספר 3. היא מייצגת את האם הארצית, החמה, העוטפת – אמא אדמה.
היא מסמלת אהבה, פריון, אושר ועושר, הצלחה, שגשוג, שפע, ופרויקטים בהתהוות, עשייה, יוזמה, אור ואמת.
אחרים טוענים כי הקלף מסמל יצירה, אמנות, עסקים והישגים עתידיים.
הקלף מייצג גם רומנטיקה, מיניות, נישואין הריון ופוריות.
"הקיסר" הוא קלף מספר 4. מסמל את דמות האב, אדם בוגר ובעל ניסיון.
הוא מייצג אדם מסגרתי, שולט, יציב, משרה ביטחון, עוצמה, וכוח.
יחד עם זאת, הוא גם יכול להיות נוקשה ושמרני מידי, חסר רגש, ביקורתי ומחמיר עם עצמו.
יש הגורסים כי קלף הקיסר מייצג את כוח הרצון, וכן את המודעות לכישורים האישיים.
הוא מבטא עוצמה, נחישות, שליטה עצמית, התמדה, ללקיחת אחריות; ויחד עם זאת, צורך בביטחון חומרי ויציבות.
"הכהן הגדול" הוא קלף 5 והוא מייצג את האב הרוחני, המטפל, היועץ, המורה שממנו שואבים השראה.
הוא גם ה"יועץ הפנימי" והמצפון של האדם.
בהיבט נוסף, הוא יכול לייצג מוסדות מוסדות ציבוריים גדולים וברי סמכא כגון המדינה, בתי ספר, בתי משפט, מוסדות דת וכדומה.
הנאהבים (או פרשת הדרכים או החתונה)
"הנאהבים" (בחלק מהחפיסות שמו הוא "מאוהב") הוא קלף 6. הוא מחד מייצג מערכת יחסים הרמונית, המבוססת על אהבה וזוגיות טובה.
מאידך, הוא מסמל דילמה, צומת דרכים, וכן הצורך בקיומה של בחירה והתגברות על מכשולים.
הוא מסמל קושי והתנגדות חיצוניים, וכוחות מנוגדים; אשר האדם נתקל בהם ועוצרים את התקדמותו.
קלף המרכבה מסמל השגחה עליונה, מלחמה, נקמה וכן התגברות על מכשולים וגיוס הכוחות המניעים בחייו של האדם על מנת להמשיך ולהתקדם.
הקלף מצביע לרוב על תוצאה חיובית, המושגת לאחר השקעת מאמצים ניכרים.
"הצדק" הוא קלף שמספרו 8 ובחלק מהחפיסות מספרו הוא 11. הוא מתאר עניינים של צדק ומשפט, וכן גירושין.
קלף הצדק מסמל הגינות ויושר וכן מחויבות ואחריות לחיים, להחלטות ולמעשים של האדם.
"הנזיר" הוא קלף שמספרו 9. הוא מסמל התבודדות וחשבון נפש, תקופה של הסתגרות והקשבה לאינטואיציה ללא רעשי רקע חיצוניים.
"גלגל המזל" הוא קלף מספר 10 בארקנה הגדולה; והוא מייצג את הדינמיות של החיים והגורל, וכן מבשר שינויים ותהפוכות.
"כוח" הוא קלף מספר 11, אבל בחלק מהחפיסות מספרו הוא 8. הוא מייצג אומץ לב וגבורה וכן התגברות על מאמצים וקשיים בעזרת עוצמה פנימית, ניסיון חיים, חכמה, כוחות מנטליים, שליטה רגשית ואיפוק.
"התלוי" הוא קלף מספר 12. קלף זה מסמל ויתור על האגו, קבלת עונש מרצון, חכמה, נבואה, אינטואיציה והקרבה עצמית.
"המוות" הוא קלף מספר 13, ובחלק מהחפיסות הקלף אינו נושא שם.
הוא מסמל, בין היתר, טיהור וסיום של דברים קשים לצורך התחדשות.
המזג (או האומנות או האלכימיה)
הקלף נקרא גם המזג או המתינות ומספרו הוא 14. משמעותו קשורה ברוחניות, איזון והרמוניה, שלווה פנימית ושלום עם הסביבה, מיזוג ואיחוד, גישור ופיוס, סבלנות ואיחוד בין שני ניגודים.
"השטן" הוא קלף מספר 15. הוא מסמל כבילות והשתעבדות לעולם החומר וליצרים האפלים לכאורה של האדם.
זהו קלף המתאר בגידה, סחטנות רגשית קשה, מערכות יחסים שמבוססות על יצרים, שליטה, כוח, מיניות לא תקינה, רדיפה אחרי חומרנות מוגזמת, רוע לב, עין רעה, קנאה, הרס עצמי, והתמכרויות.
קלף השטן מייצג את ההגבלה, את הפחדים, את ההרגלים המגונים.
הוא מייצג מצבים של תלות, העדר מודעות, רכושנות, ומיניות חסרת גבולות.
"המגדל" הוא הקלף שמספרו 16. הוא מסמל אירועים חיצוניים המביאים לקריסה מוחלטת בחייו של האדם.
"הכוכב" הוא קלף מספר 17. הוא מייצג טוהר, כנות, יושר ותמימות.
הנערה העירומה בקלף מסמלת את נפש האדם ללא נכסים גשמיים אך במצב של טוהר ושל הניקיון.
הערום בקלף מסמל את האומץ להיחשף ממקום של ביטחון עצמי ואמון וכן את היחס הטבעי לגוף ולמיניות.
הקלף מציע לאדם להאמין בעצמו וללכת אחרי חלומותיו, ולפעול למען הגשמתם.
"הירח" הוא קלף מספר 18. הוא מייצג בלבול, אשליות, אי שפיות, שגעון, דיכאון, התמכרויות, תת-מודע, מיסטיקה, פחדים שעולים וצפים מן העבר.
קלף הירח מסמל בין היתר אויבים נסתרים, סכנה, מבוכה, אפלה, אימה, הטעיה ושגיאה.
"השמש" הוא קלף מספר 19. הוא מסמל אפשרויות לעשייה ויצירתיות, פריצה ושגשוג.
קלף השמש מייצג פשטות, כנות, אושר ועושר, הצלחה, שמחה, נישואים מוצלחים ושביעות רצון.
"יום הדין" הוא קלף מספר 20. זהו קלף המייצג התעוררות רוחנית ועריכת שינוי, לאחר תובנה פתאומית וגילוי דברים חדשים.
"העולם" הוא קלף מספר 21, והאחרון, בארקנה הגדולה.
הקלף מייצג שליטה בכל העולמות, רמה גבוהה של מודעות, יכולת מימוש והגשמה.
הוא גם מייצג את סיומו של מסע הנשמה.
זאת דמות השלמה עם עצמה, והיא בעלת כלים חומריים ורוחניים ובמצב של הרמוניה מוחלטת, השלמה והצלחה.
להלן קלפי המערכת הקטנה של Rider–Waite
עד לאחרונה רווחה הסברה, כי מקור הקלפים הוא במצרים העתיקה ושהם הובאו לאירופה על ידי הצוענים.
כיום, הדעה המקובלת היא שמקור הקלפים הוא באירופה של סוף ימי הביניים.
הם ככל הנראה הגיעו משם מן העולם המוסלמי, דרך ספרד, אשר הייתה נתונה תחת שלטון מוסלמי באותה עת.
קלפי הטארוט העתיקים ביותר שנשתמרו היום נרכשו במקור על ידי משפחות אצולה איטלקיות, ועל כן נהוג להניח שאצלן הופיעו הקלפים לראשונה.
משפחות האצולה הידועות ביותר בהקשר זה הן משפחת ויסקונטי ומשפחת ספורצה.
ראשוני הקלפים צוירו ביד, ועם המצאת הדפוס בידי גוטנברג, פשטו משחקי הקלפים.
במאה ה-16 החלו להשתמש בקלפים באיטליה במשחק שנשא את השם "טארוקי" (Tarrochi, צורת הרבים של Tarocco).
בהגיעו לצרפת, ניתן לו השם "Tarot" - טארוט.
שם זה דבק בקלפים עצמם, יותר ממאה שנים לאחר שנפוצו ביבשת (עד אז הם נקראו "קלפי הניצחון").
עד לאחרונה היו טענות בדבר היות מקור השם בעברית (על שם 'התורה') או מצרית, אולם לאלו לא מצאו ביסוס.
עוד במאה ה-16, נפוצה ברחבי אירופה מערכת קלפי טארוט המכונה "הטארוט של מרסיי", על שם העיר מרסיי בצרפת שהיוותה את המרכז העיקרי לייצורם.
מערכת זו עיצבה את קלפי הטארוט בנוסח בו אנו מכירים אותם כיום, מבחינת נושאי הקלפים וסמליהם, ומוסיפה להיות נפוצה אף היום על מהדורותיה השונות.
דבר ששונה בטארוט של מרסיי ממערכות חדשות זה שהוא מתאר מצבים מורכבים וקרובים יותר לחיים אם כי דבר זה נוטה להרחיק ממנו את בני תרבות הצריכה.
הקריאה בקלפי טארוט התפתחה במאות ה-18 וה-19 בעקבות מחקרים שנעשו בסתרי סתרים על ידי אנשים כמו אנטואן קורט-דה-גבלן (Le Monde Primitif) ואטיילה, וצברה פופולריות רבה.
בערך בתקופת זמן זו נשזרו המיתוסים הידועים אודות הקלפים, ביניהם מקורם של הטארוט במצרים העתיקה וההקבלה בין 22 קלפי המערכת הראשית לבין אותיות הא"ב העברי.
ב-1909 פרסם ארתור אדוארד ווייט את מערכת קלפי הטארוט שיצר.
ווייט היה מיוצאי "מסדר השחר המוזהב", אגודת סתרים שפעלה באנגליה בסוף המאה ה-19, ומערכת הטארוט שלו הושפעה הן מעקרונות המסדר ותורותיו, לדוגמה בסדר של קלפי כוח וצדק וההתאמות האסטרולוגיות לקלפי החצר, והן ממקורות אחרים, כמו אליפז לוי וחבילת Sola Busca.
ב-1944 יצר הקוסם אליסטר קראולי חפיסה כאוטית ורומנטית ותיאר אותה בספרו ספר תחות, והחפיסה הזאת הפכה לפופולרית מאוד.
התפתחות האינטרנט יצרה תנופה מחודשת לתפוצת קלפי הטארוט, בכך שאפשרה לכל גולש ללמוד את תורת הקריאה בהם, לקבל קריאה מקוונת ממחשב, וליצור מערכת קלפים אישית באמצעות עורכים גרפיים ומאגרי תמונות.
בנוסף לכך, קמו קבוצות דיון בנושא, וקהילות של קוראים בקלפים ושוחרי מיסטיקה מחליפים ביניהם מערכות קלפים ואף יוצרים ומפיצים מערכות קבוצתיות.
קלפי טארוט אינם נמצאים בשימוש בפסיכולוגיה המדעית או בטיפול פסיכולוגי קובנציונלי.
נעשה בהם שימוש בפסיכולוגיה היונגיאנית.
קארל יונג היה הפסיכולוג הראשון שייחס חשיבות לקלפי הטארוט.
התייחסותו לטארוט הייתה לאופן שבו הקלפים מייצגים את הארכיטיפים האנושיים: טיפוסים בסיסיים או צורות מחשבה הקיימים בתת-המודע הקולקטיבי ואשר נובעים מהניסיון המצטבר של כל הגזע האנושי.
קלף הקיסר למשל, מייצג את הפטריארך האולטימטיבי או את דמות האבא.
מספר פסיכולוגים יונגיאנים משתמשים בקלפי הטארוט כדי לאבחן כיצד המטופלים רואים את עצמם, על ידי זה שהמטופלים מתבקשים לבחור קלף שאיתו הם מזדהים.
יש המבקשים מהמטופל להבהיר את מצבו או את מערכת היחסים שלו באמצעות הדמויות או המצבים המשתקפים באיורי הקלפים.
הגישה הספקנית מתייחסת לקריאה בקלפי טארוט כאל פסאודו-מדע.
חלק מהטענות הן שהקריאה בקלפי טארוט מבוססת בעצם על קריאה קרה וקריאה חמה.
קלף משחק הוא לרוב חתיכה מלבנית של נייר מנויילן, פלסטיק דק או עבה, המשמש למשחקי קלפים.
סט שלם של קלפים נקרא חפיסת קלפים.
בקלפי משחק משתמשים בין היתר לביצוע קסמי קלפים ולשימושים שונים במיסטיקה.
מספר משחקי קלפים מערבים הימורים.
צד אחד של הקלף (פני הקלף) נושא סימון אשר נועד להבדילו משאר הקלפים ולקבוע את שימושו תחת כללי המשחק אותו משחקים.
הצד השני (גב הקלף) הוא זהה בכל הקלפים, בדרך כלל ציור מופשט או תבנית כלשהי.
ברוב המשחקים מתקיים המשחק עם כל חפיסת הקלפים, כאשר סדר הקלפים בחפיסה הוא אקראי.
את האקראיות משיגים באמצעות טריפת הקלפים.
ילדים עשויים לטרוף את הקלפים על ידי פיזורם וערבובם על גבי השולחן, כאשר פני הקלפים מופנים מטה.
בעלי קואורדינציה טובה יותר טורפים את הקלפים במגוון שיטות, כאשר קלפנים מומחים עשויים לבטא מיומנות גבוהה ואף הצגה ראוותנית של טריפת קלפים.
ניתן לטרוף את הקלפים על ידי חלוקתם לשתי ערימות, ואיחוד הערימות מחדש, כאשר קלפים מגיעים לסירוגין מאחת משתי הערימות.
אחת השיטות לכך היא העמדת החפיסות זו מעל זו, ודחיקתן זו לתוך זו.
שיטה אחרת, המכונה "טריפת רוכסן", היא פריטת שתי ערימות הקלפים בו זמנית בשתי ידיים, כך שקצותיהן מוצאים עצמם לסירוגין באותו מקום; אז מאוחדות הערימות.
שיטה זו דורשת מיומנות גבוהה יותר.
למרות התפוצה הרחבה שקיבלו הקלפים בכל רחבי העולם בזמן המודרני, אין מידע חד משמעי על מקום היווצרותם הראשונית.
עם זאת, נראה שהקלפים הומצאו סמוך להמצאת הנייר בסין כשטרות משחק, כאשר המנצח לוקח את הקלפים של היריב.
לאחר מכן במאה ה-13, הקלפים הגיעו לצרפת, והוספו להם 4 צורות: "מטבעות", "גביעים", "חרבות" ו"מקלות פולו".
קלפים אלו היו דומים מאוד לקלפים של היום.
לאחר מכן, הקלפים הופצו באירופה והצורות שונו ל-"עלה" , "יהלום" (diamond), "לב" (heart) ו"תלתן" (club) מכיוון שהיה יותר קל להעתיק צורות אלו עם נייר פחם.
הקלפים הישנים משמשים עדיין כקלפי טארוט (אם כי במספר חפיסות של אלה המטבעות שונו לפנטקלים, משטח עגול ושטוח דמוי צלחת שעליו חרוט סימן הפנטגרם) לצורך הגדת עתידות.
הקלפים העתיקים ביותר שהרשומות עליהם הגיעו עד ימינו שייכים לסין של המאה השביעית לספירה.
קלפים אלה נוצרו באמצעות ציור על גבי נייר כותנה, כאשר הם חולקו לשני חלקים – על החלק העליון ציטוט מיצירה ספרותית כלשהי, ולמטה איור המציג סצנה מיצירה זו.
מטרת המשחק הייתה לחבר את שני החלקים בצורה נכונה.
באותה המאה היו בסין גם קלפי משחק, שהחפיסה שלהם כללה 36 יחידות, אשר התחלקו לארבעה צבעים.
לכל קלף הייתה דרגה משלו, שהתאימה לדרגות הפקידים של סין.
בקלפים אלה השתמשו למשחק ולהגדת עתידות.
הקלפים היפניים של אותה התקופה היו שונים בתכליתם ונעשה בהם שימוש למטרות לימודיות בלבד.
החומר שמהם נוצרו היו חלקי צדפים בצורות מרובעות, ועליהם שורות של שירים.
על המשתתף במשחק היה ליצור שיר שהתאים מבחינה הגיונית.
קלפים מסוג שונה היו נפוצים בימי הביניים – אלה היו קלפי טארוט, כאשר מטרת הקלפים האלה הייתה קריאת עתידות.
החפיסה התחלקה לשני חלקים – הארקנים הגבוהים והנמוכים.
הארקנים הנמוכים, למעשה, הם דגם קרוב ביותר לחפיסת קלפים המודרנית, בזמן שמהארקנים הגבוהים הגיע רק קלף אחד – ג'וקר.
התפוצה של הקלפים באירופה החלה בזמן מסעות הצלב למזרח המוסלמי במאות ה-11 עד ה-13. אחד המקורות הראשונים שמדברים על הקלפים שייך לכרוניקה האיטלקית של שנת 1379: "בוויטרבו קיים משחק בקלפים שמקורה בארץ הסאראצין וקרויה על ידם נעיב".
מאוחר יותר בספרד נוצר משחק מקומי שמקבל את השם "לומברה".
המשחק הזה זכה לאהדה רבה ברחבי היבשת ואף שולחן ההימורים נקרא באופן מסורתי "שולחן לומברי".
במאה ה-16 הימורי הקלפים הפכו לפופולריים בכל רחבי אירופה וכתוצאה מכך צמח תחום חדש – רמאות מקצועית (שממנה יתפתחו בעתיד גם קסמי קלפים).
ההימורים נעשו למשמעותיים עד כדי כך שבמאה ה-17 המלך אנרי השני ולואה חוקק חוק לפיו על הצד ההפוך של הקלפים צוירו פסים אלכסוניים צבעוניים – זאת במטרה להקשות על סימונים לצורכי זיהוי.
ל-52 קלפי המשחק הנפוצים ביותר כיום, קוראים קלפים אנגלו-אמריקאיים.
קלפים אלה מכילים 13 קלפים בכל סדרה.
צורה שם עברי שם אנגלי צבע לב שחור/עלה/פיק Spades שחור לב/לב אדום Hearts אדום יהלום/מעוין/שמיר Diamonds אדום ♣ תלתן/צלב/פרח Clubs שחור
בכל אחת מארבע הסדרות יש בסך הכל 13 קלפים:
9 קלפים הממוספרים מ-2 עד 10. אלה מכילים מספר תואם של ציורים.
על קלפים מודרניים מצוין מספרם בשתי פינות נגדיות או בכל ארבע הפינות על מנת להקל בזיהוי הקלף כאשר הם מוחזקים פרושים במניפה.
נהוג לכלול בכל חפיסה שניים או שלושה ג'וקרים (שני ג'וקרים רגילים ואחד מעין סופר- או "על-ג'וקר", החזק מהם) (אך אלה עדיין אינם נחשבים כחלק מהחפיסה הסטנדרטית).
שם עברי שם אנגלי קיצור מיקום נסיךJack J 11 מלכה Queen Q 12 מלך King K 13 אס Ace A1 ג'וקר Joker $14
העיצוב המפואר והלוגו של היצרן המופיעים לרוב על אס עלה () התחיל להופיע לראשונה תחת שלטונו של ג'יימס הראשון באנגליה.
מלך זה העביר חוק הדורש חתימה מיוחדת על הקלף כהוכחה לתשלום מס של יצרן הקלפים המקומי.
עד ה-4 באוגוסט 1960 הייתה חובה לשלם מס על חפיסות קלפים שהודפסו ועל האס עלה היה רשום את שם המדפסת וצוינה העובדה שהמס שולם על הקלפים.
כמו כן, חפיסות הקלפים היו חתומות בעטיפה ממשלתית רשמית.
ניתן להבחין בכמה עובדות מעניינות בקשר לקלפי המשחק.
נסיך עלה, נסיך לב ומלך יהלום מצוירים בצדודית, בזמן ששאר קלפי המלוכה מצוירים כך שכל פניהם גלויים.
כל המלכים עם חרב בידם, למעט מלך יהלום שאומרים שידו מושטת לשלום.
המלך לב נראה עם חרב מאחורי ראשו, דבר שהוביל לכינוי הקלף כ-"המלך המתאבד" (suicide king) כמו כן הוא המלך היחידי ללא שפם.
ה-אס עלה מיוחד בסימן העלה שעליו, שהוא גדול ומקושט במיוחד ומדי פעם נאמר שהוא קלף המוות (death card).
כל קלפי המלוכה מטים את ראשם לצד שמאל מלבד קלפי המלוכה מסוג עלה ונסיך תלתן ולפעמים מלכה לב שמטים את ראשם לצד ימין.
הרבה פעמים בקסמי קלפים משתמשים באס עלה במיוחד בגלל קישוטיו ובידולו משאר הקלפים.
בנוסף בחלק מהקלפים יש תכונה של סימטריה סיבובית (אם נסובב את הקלף ב-180 מעלות הוא ייראה כמו הקלף במצב רגיל), הקלפים הם:
כל הקלפים של 2, 4, 8, 10, כל קלפי המלוכה, וכל קלפי היהלום חוץ מהקלף של 7.
משחקי קלפים רבים דורשים סדר של דרגת הסדרה והם מסודרים מהחזק לחלש כמו במשחק ברידג': עלה, לב, יהלום, תלתן (ניתן לזכור את הסדר בעזרת ראשי התיבות עלי"ת),או לפי סדרות: מייג'ור= , מיינור= .
על פי התקן הבינלאומי ישנן שתי מידות סטנדרטיות לקלפים: "מידת ברידג'" ו"מידת פוקר"; ההבדל ביניהן הוא ברוחב.
על פי התקן, גובה של חפיסה סטנדרטית (לא משנה איזה סוג) הוא 88.9 מ"מ ("3.5).
קְלֶפְּטוֹמַנְיָה היא הפרעה נפשית המתאפיינת בגנבה אובססיבית של חפצים שונים, גם חפצים שאין שום תועלת לחולה בגנבתם.
מקור המונח ביוונית (κλέπτω (קְלֶפְּטוֹ) – אני גונב) ופירושו "שיגעון הגנבה".
ההפרעה מאופיינת בחוסר יכולת נשנה להתנגד לדחף לגנוב.
גנבת החפצים לא נעשית לשימושו האישי של הקלפטומן או למטרות רווח כלכלי, ולאחר הגנבה החולה אוגר או מוסר אותם.
פעולת הגנבה תתבצע בדרך כלל ללא שותפים.
ישנם קלפטומנים הגונבים תמיד את אותו החפץ, בעוד אחרים לא שמים לב לחפץ הנגנב.
לפני המעשה מלווים את הגונב תחושות חרדה, מתח ואי נוחות המתעצמים ככל שהקלפטומן מנסה להתנגד להן, ולאחריה יחוש תחושת הקלה וסיפוק.
אף על פי שהפעולה נתפסת בעיניו כבלתי הגיונית ושגויה ועל אף שבין גנבה לגנבה יחוש עגמת נפש, בושה ורגשי אשמה, אין בכוחן של תחושות אלו למנוע את הישנות המקרה, וסביר להניח שגנבות תתבצענה עוד פעמים רבות.
בתחילת המאה התשע עשרה, בשנת 1816 תוארה לראשונה תופעה זו בספרות הרפואית, ובשנת 1987 הוכרה באופן רשמי כהפרעה נפשית במהדורה השלישית של הספר DSM.
במהדורתו הרביעית הופיעו גם מדדים ברורים לאבחון ההפרעה:
מהתנאים הללו מתחדד גם ההבדל בין גנבה פתולוגית לגנבה רגילה: בעוד גנבה רגילה נעשית במתכוון ולמטרות רווח, הרי שגנבה פתולוגית נעשית מתוך דחף לשם המעשה עצמו ולהקלה הנפשית המתלווה אליו.
הקלפטומניה היא תופעה נדירה יחסית ושכיחותה באוכלוסייה היא כ־0.6%.
ההפרעה תוקפת בני אדם בגילאים שונים, בדרך כלל מגיל ההתבגרות ועד לשנות החמישים ו־81% מהמאובחנים הן נשים.
קיים קושי רב באבחון, כיוון שלקלפטומניה מתלוות לא פעם הפרעות נוספות, כגון דיכאון, וכן משום שהמטופל מתבייש לספר על מעשיו.
הגורמים המלאים להפרעה לא ידועים אך הם משלבים, ככל הנראה, גורמים פסיכולוגיים וביולוגיים.
בהתאמה קיימות שיטות טיפול פסיכולוגיות ותרופתיות וכיום מקובל לשלב ביניהן.
קלף הוא עור בהמה טהורה המשמש לכתיבת ספרי תורה, תפילין ומזוזות – ראשי התיבות של סת"ם – ספרי תורה, תפילין, מזוזות.
כמו כן מגילת אסתר יש לכתוב על קלף.
על פי ההלכה כתבי קודש אלה חייבים להכתב על עור בהמה מעובד בעפצים.
על פי התלמוד ישנם שלושה סוגי עורות: "גוויל" הוא העור השלם, ועליו יש לכתוב רק ספרי תורה, בנוסף ניתן להפריד מהגוויל שתי שכבות, השכבה הדקה קלף המשמש לכתיבת תפילין, והשנייה דוכסוסטוס משמש לכתיבת מזוזות.
בסביבה יבשה מתאימה עשויים כתבים כאלה להישמר אלפי שנים, כמו מגילות מדבר יהודה.
כיום ספרי תורה, תפילין ומזוזות נכתבים על עור שעבר עיבוד בסיד ומלח בלבד, ואז שוייף מצידו הפנימי, כך שנותר רק קלף.
גוויל: המונח "גוויל" אפשר שהוא ביטוי מושאל מ"אבני גוויל" המובא בתלמוד לאבנים גסות שאינן מסותתות, כך גם הקלף אינו מחולק.
קלף: ככל הנראה מקור המילה קלף בא מ"קֶלֶף", כלומר החלק המקולף, שכן הקלף הוא החלק המקולף מהדוכסוסטוס.
דוכסוסטוס: פירוש נפוץ למקור השם "דוכסוסטוס" הוא "מול הבשר" – הלחם של "דוכ", מול, מארמית עם "סוסטוס", בשר, מיוונית.
פירוש אפשרי אחר הוא ביוונית בלבד: dyo – שנַיים, xestos – נקלף.
על פי המדרש, בעבר היו מעבדים עורות על ידי צואת כלבים, בתקופת הראשונים נחלקו אם מותר לעבד בצואת כלבים, סביב הטיעון שאין לעבד בדבר שאינו כשר לאכילה.
על פי התלמוד יש לעבד את עור הבהמה לאחר ההפשטה בקמח שעורים, מלח ועפצים, ולאחר העיבוד מתקבל עור עבה המכונה "גוויל", ואפשר להפיק ממנו "קלף" ודוכסוסטוס על ידי קילוף השכבה העליונה של העור (אפידרמיס) מן השכבה הבשרנית.
החלק הנקלף נקרא "קלף" ושאר העור נקרא "דוכסוסטוס" כיום אין מפרידים בין הקלף לדוכסוסטוס, ומשתמשים בגוויל בלבד.
המעבדים לפי שיטה זו כיום מוסיפים לפני העיבוד סיד וצואת יונים כדי להסיר את השיער, לאחר מכן משרים את העור במי מלח למשך כשלושה ימים, ובמי קמח שעורים מלא למשך כעשרה ימים, ובמשרת עלי אוג הבורסקאים משמש כעפצים.
ישנה מחלוקת אם מותר לשייף מעט את הגוויל מצד הבשר, או שמא על ידי כך איננו נחשב גוויל, דעה זו אינה רווחת, וכן הספר תורה של הבית יוסף והרמח"ל הם גוויל מעופץ ומדוקק היטב יותר ממה שמדקקים כיום.
החל מתקופת הגאונים, החלו להשתמש בסוג קלף אחיד לכל כתבי הקודש, קלף שעובד בסיד ומלח בלבד, ושיוף בצידו הפנימי, כדי להכשירו לכתיבה בצד זה.
סוג זה נקרא בלשון הגאונים 'רק' או 'ריק'.
לדעת פירקוי בן באבוי הסיבה לכך החלה בתקופת האימפריה הרומית שאסרו על היהודים שימוש בכתבי הקודש, ובכך נשכח צורת העיבוד המובאת בתלמוד, לאחר התפשטות האסלאם השתמשו הסופרים בקלפים שקנו מהערבים, שהיו מעובדים רק במלח וסיד,
רב שרירא גאון הביא את דעת רב משה גאון שהתיר סוג עיבוד זה, ואף ציין שרוב הציבור סומכים על היתר זה מפני "שאין מי שיודעים לעשות אותו גויל כתקנו" ו"עת לעשות לה' הפרו תורתך".
דברי רב משה גאון הובאו בעוד מקומות בספרות הגאונים.
לדעת הרבה גאונים והרמב"ם עיבוד זה הוא פסול.
רבינו תם, התיר לכתחילה לכתוב בסוג עיבוד זה שלדבריו עדיף על העיבוד שנעשה בעפצים, כמו כן לדבריו אין חובה לעבד בעפצים דווקא.
הוא מסתמך על דברי התלמוד במסכת מנחות שאין צורך דווקא בעיבוד עפצים.
, מקור נוסף מוצא ר"ת מדברי התלמוד במסכת גיטין שהעיבוד בעפצים גורם לקושי במחיקה, ולדברי ר"ת גם עיבוד בסיד גורם לקושי זה ולכן הוא מותר.
יש לציין שזה שלא יהיה ניתן למחוק היא לא מטרת העיבוד בעפצים, המטרה להוציא את העור ממצב חי למצב מעובד, ודעת הגמרא שזה על ידי מליח קמיח ועפיץ, וכן ראוי לומר שהקלף בימנו המעובד בסיד ניתן למחיקה יחסית בקות ובאופן שלא ניתן יהיה לזהות.
הבדלים בין קלף (של ימינו) לגוויל
צבעו של הגוויל תלוי בצורת עיבודו.
רוב מעבדי העורות עושים שימוש באוג הבורסקאים, הגורם לגוויל להיצבע בגווני החום, ואילו צבעו של הקלף הוא בז' אפור או לבן.
הגוויל כבד יותר מאשר הקלף, ודבר זה מתבטא בהולכה והגבהה של הספר תורה.
קשה מאוד לתקן ספר תורה שנכתב בגוויל, ולאחר התיקונים נשארים סימנים לא אסתטיים
ישנם סוגי דיו שלא נמחקים מהגוויל גם אם שורים את הגוויל במים לכמה שבועות.
מה שאין כן בקלף, שאם יירטב הקלף הדיו יתפשט וגם הקלף יתקלקל ויחזור להיות עור לא מעובד.
לדעת הרמב"ם והשולחן ערוך, לכתחילה יש לכתוב ספר תורה על הגוויל, מזוזות על דוכסוסטוס, ותפילין על קלף .
לדעתם, מותר לכתוב מגילת אסתר על הגוויל, וכן מותר לכתוב על גביו גם מזוזה.
בקרב יהודי המזרח (עיראק, סוריה, טורקיה, יוון, מרוקו, תוניס ותימן) נהגו כדעת השולחן ערוך וכתבו ספרי תורה על גווילים, וכך גם ספרי התורה המיוחס לרב יצחק אבוהב.
בימינו רוב בני עדות ספרד והמזרח נוהגים בכתיבת ספרי התורה על הקלף.
הרב מאיר מאזוז פקפק על אופן עיבוד הגוויל הנהוג בימינו, לדבריו חלק גדול מהעור בצד בשר מגורר ולכן הוא נחשב לדעתו לקלף, בו צד הכתיבה המותר הוא צד בשר, ההפך מאופן הכתיבה הנהוגה בגוויל – בצד השיער.
בעקבות כך כתב להימנע מהכתיבה על הגוויל.
חלקו הראשונים (רש"י ורבינו תם) האם יש לעבד את הקלף במיוחד לשם כתיבת ספרי תורה ותפילין ומזוזות, או שאין צורך שיעשה דווקא לשמה.
שיטת רש"י שאין צורך בעיבוד לשמה, ואף מי שאינו יהודי יכול לעבד את הקלף.
לעומת זאת נכדו רבינו תם כתב שיש צורך שהעיבוד יעשה דווקא על ידי יהודי, ולשם כתיבת ספר תורה או תפילין ומזוזות.
כיום ישנם מכונים המוכרים קלף בכשרות מיוחדת שאף העיבוד נעשה 'לשמה'.
קלפסידרה (ביוונית עתיקה: κλεψύδρα, בלטינית: clepsydra) הוא שעון מים ששימש באתונה העתיקה בבתי הדין ובאסיפות, לקציבת זמן הנואמים.
הייתה זו קערה שמולאה כמות מדודה של מים, זמן התרוקנות הקערה היה משך הזמן שניתן לנואם לשאת את דבריו.
הקלפסידרה נתגלתה בפינה הדרום מערבית של האגורה.
כמות המים בכלי היא כ-6.4 ליטר.
מניסויים שנערכו מסתבר כי כמות זו הספיקה לנאום בן כ-6 דקות.
על דופן הקערה מופיע שם השבט לו השתייכה.
תיבת קַלְפּי (מיוונית: κάλπη) היא קופסה המשמשת בבחירות, לאחסון זמני של מעטפות המכילות פתקי הצבעה, שהוכנסו לתוכן על ידי הבוחרים.
התיבה סמוכה לחברי ועדת הקלפי, והמשקיפים הנוכחים באולם.
בדרך זו ניתן למנוע החדרה של מעטפת בחירה לתיבה שלא בהתאם לחוק.
במדינות מסוימות, כגון אירלנד ורוסיה נוהגים להביא את תיבת הקלפי אל בית הבוחר במקרה שהבוחר אינו מסוגל להגיע לחדר ועדת הקלפי.
בתיבות הקלפי בישראל פתח צר בחלקן העליון.
גודלו של הפתח נקבע כך שניתן יהיה לשלשל בו את המעטפה, שבה ימצא פתק ההצבעה שבחר בו הבוחר.
לעיתים יש מכסה נייד על הפתח, כך שניתן להכניס מעטפה לתיבה רק באישורו של הממונה על התיבה: יושב ראש ועדת הקלפי.
התיבה נפתחת במלואה רק בחלקה התחתון.
לפני פתיחת תהליך הבחירות, יושב ראש ועדת הקלפי נוהג לפתוח את התיבה מלמטה, להפוך אותה על פניה ולהראות לכל חברי ועדת הקלפי שהיא ריקה.
לאחר מכן נוהגים לנעול את התיבה במנעול מיוחד.
בסיום הבחירות פותחים את התיבה.
סופרים את מספר המעטפות שנמצאו בקלפי.
מספר המעטפות מושווה עם מספר המצביעים כפי שנרשמו ביומן ההצבעות.
אם קיים הפרש בין שתי הספירות, מבוצעת ספירה נוספת.
אם גם אז נותר ההפרש, מבצעים את מיון הפתקים ורושמים את תוצאות ההצבעה.
בדין וחשבון לוועדת הקלפי האזורית מדווחים על ההפרש שהתגלה וממציאים לוועדה את יומן ההצבעה ואת הפתקים.
לוועדה המרכזית יש שיקול דעת להחליט מה לעשות.
אם אחד הבוחרים אינו מרוצה מהחלטת ועדת הבחירות הוא רשאי לפנות אל מוסדות שיפוטיים.
כמובן, השאלה היא קריטית, כאשר ההפרש במספר הקולות, בין המספר הרשום ביומן לבין מספר המעטפות בקלפי, עשוי לקבוע איזה מן המועמדים ייבחר.
בהתאם לדיני עיכוב מן המשנה המנוסחים בהתאם לרוח השניותנית היהודית המצדדת ברעיון קיום שתי הכוחות ככאלה הנובעים מן האחד, בתלמוד מוזכרת הקלפי כאמצעי להגרלות שונות, כגון בחירת שעיר לעזאזל מבין שני שעירים שווים, ובמחלוקות על נחלות.
קלפי המיקוח הלבנונים הוא כינוי לקבוצה של 21 אזרחים לבנונים שנכלאו בישראל לתקופות של בין 10 ל-14 שנים כבני ערובה האמורים לשמש "קלפי מיקוח" במשא ומתן עתידי לשחרורו של רון ארד.
המוכרים מבין "קלפי המיקוח" הם עבד אל-כרים עובייד, בכיר בחזבאללה שנחטף ב-1989, ומוסטפא דיראני, שהיה פעיל באמל, החזיק ברון ארד לתקופה מסוימת, ונחטף ב-1994. שניהם הוחזקו במתקן הכליאה 1391.
שאר בני הערובה נכלאו בין השנים 1994-1986, רובם נעצרו כשהם בני פחות מ-20, כך לפי פסק הדין בעניינם.
כולם נכלאו באגף מיוחד בכלא רמלה.
במשך השנים, עשרה מהם הועמדו למשפט בגין "חברות בארגון עוין", וקיבלו עונשי מאסר קצרים של בין שנה וחצי לארבע שנים.
לאחר תום תקופת העונש לא שוחררו העשרה מהכלא, אלא נותרו בו במעצר מנהלי.
שאר "קלפי המיקוח" לא הועמדו מעולם למשפט.
במהלך השנים ארגוני זכויות אדם שבו והעלו את הטענה כי החטיפה והמאסר אינם חוקיים ואינם מוסריים.
ארגונים אלו עשו את ההבחנה בין עובייד ודיראני לבין שאר בני הערובה, אשר רובם - לטענתם - שמעו על רון ארד לראשונה בכלא הישראלי.
לטענתם, העובדה כי במהלך השנים חזבאללה מעולם לא הביע בהם התעניינות ולא דרש את שחרורם - גם במסגרת עסקות חילופי שבויים - מעידה על חוסר התועלת שבהחזקתם.
לפי גישה זו, פרשת "קלפי המיקוח" לא רק שלא הצליחה לפתור את תעלומת רון ארד, אלא גם יצרה 19 אנשים נוספים במצבו.
מתוך גישה זו הגיש צבי ריש, עורך דינם של הלבנונים, מספר עתירות לבתי המשפט בישראל, הנוגעות לחוקיותם ומוסריותם של המאסרים.
ב-1999 אמר עמי אילון, ראש השב"כ דאז, כי "המשך החזקתם במעצר מנהלי של 19 לבנונים כקלף מיקוח כדי לשחרר שבויים ונעדרים לא תרם או יתרום לכך.
מדובר בהחזקה בלתי מוסרית שאין בה תועלת".
איילון לא התייחס בהודעתו זו אל עובייד ודיראני.
גם אליקים רובינשטיין, היועץ המשפטי לממשלה דאז, תמך בשחרורם של בני הערובה.
בדצמבר 1999 שוחררו שישה מהחטופים, ובאפריל 2000 פסק בג"ץ כי גם המשך מאסרם של השאר אינו חוקי, מאחר שאינם מהווים סכנה מיידית לביטחון המדינה.
בעקבות פסיקה זו שוחררו רוב העצורים, אך המדינה, שהייתה מעוניינת להמשיך ולהחזיק בדיראני ועובייד, העבירה בכנסת בדיעבד חוק בשם "חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים", שאפשר לה להמשיך ולהחזיק בהם.
בסופו של דבר שוחררו גם הם במסגרת עסקת חילופי שבויים ב-2004, בתמורה לאלחנן טננבוים ולגופותיהם של שלושת החיילים שנחטפו בהר דב.
אצות קלפ (שם מדעי: Laminariales) היא סדרה של אצת ים ממחלקת החומיות, המכילה כ-300 סוגים.
הקלפ הם אצות ענק, בצבע חום, לרוב בעלי מבנה של צמחים ענקיים וקשים.
הוא מעוגן על ידי holdfast שהוא מעין שורש לא סופג, וממנו יוצא איבר גמיש דמוי גבעול המוציא להבים דמויי עלים.
הקלפ הגדול ביותר הגיע למעל 200 ק"ג והארוך ביותר הידוע היה בעל אורך של 47 מטרים.
רובם של הקלפ גדלים באוקיינוס השקט, אך מושבות קטנות קיימות גם באוקיינוס האטלנטי.
קלפנה צ'אולה (בהינדי: קפהלפה צפה, בפנג'אבי: ਕਲਪਨਾ ਚਾਵਲਾ, באנגלית: Kalpana Chawla; 17 במרץ 1962 – 1 בפברואר 2003) הייתה מדענית ואסטרונאוטית אמריקאית ילידת הודו.
צ'אולה נולדה בקארנל, בהריאנה שבהודו.
האחות הצעירה לשתי אחיות ואח.
בשנת 1983 נישאה לז'אן-פייר האריסון והיגרה לארצות הברית.
בשנת 1982 סיימה לימודי הנדסה אווירונאוטית באוניברסיטה ההנדסית של פנג'אב בצ'אנדיגאר.
תואר שני בהנדסת חלל קיבלה מאוניברסיטת טקסס בארלינגטון (1984) ודוקטורט בהנדסת חלל מאוניברסיטת קולורדו בבולדר (1988).
עם קבלת הדוקטורט החלה לעבוד כחוקרת במרכז מחקר של נאס"א (NASA Ames Research Center).
שם עסקה במחקרים בתחום הידרודינמיקה מחשובית (Computational fluid dynamics).
ב-1993 הצטרפה כסגן נשיא וחוקרת מדעית לחברת Overset Methods בלוס אלטוס, קליפורניה, שם עסקה בין השאר בפיתוח ויישום שיטות יעילות לאופטימיזציה אווירודינמית.
עבודותיה התפרסמו בכתבי עת מדעיים ובסיכומי כנסים.
במרץ 1995 הצטרפה לצוות האסטרונאוטים של נאס"א.
טיסת החלל הראשונה שלה הייתה במעבורת החלל קולומביה, במשימה STS-87 ששוגרה ב-17 בנובמבר 1997 לטיסה של 15 יום.
בכך הייתה לאסטרונאוטית הראשונה ממוצא הודי.
טיסת החלל השנייה שלה הייתה גם היא במעבורת החלל קולומביה, במשימה STS-107 ששוגרה ב-16 בינואר 2003 והתרסקה ב-1 בפברואר 2003. בהתרסקות המכונה "אסון הקולומביה" נספו כל שבעת חברי הצוות וביניהם צ'אולה.
קלף אספנות הוא קלף קטן, העשוי בדרך כלל מנייר עבה או קרטון חלק, ועליו מודפסת דמות של אדם מסוים, תמונת מקום, או חפץ (דמיוני או אמיתי) ותאור קצר של התמונה לצד מידע נוסף.
קיים מגוון גדול של קלפי אספנות, באופי הגרפי של התמונה, תוכן הקלף ונושאו, ואף החומר ממנו הוא עשוי.
הנושא העיקרי של קלפי אספנות הוא ספורט, וקלפי אספנות ועליהם תמונות שחקני בייסבול ידועים במיוחד.
קיימים אף קלפי אספנות בנושאים אחרים, בהם: דמויות מצוירות, דמויות קומיקס, סדרות טלוויזיה, או שחקני קולנוע.
בדומה לקלפי משחק, אף קלפי אספנות משמשים לעיתים למשחקים שונים.
קלפאק (בטורקית: kalpak; בקזחית: қалпақ; בקירגיזית: калпагы; בבולגרית, סרבית ורוסית: калпак) הוא כובע גבוה בצורת חרוט או חרוט קטום או חרוט קטום הפוך, מעוגל, בדרך כלל עשוי מלבד, עור כבשים או פרווה, שנוהגים לחבוש גברים במרכז אסיה, קווקז, איראן, טורקיה, בולגריה וסרביה.
יכול להיות עם שולי פרווה או חסר תיתורה.
המילה "קלפאק" נכנסה לשפות סלאביות בבלקן - בולגרית, סרבית, וגם במזרח אירופה - רוסית ואוקראינית - "קולפאק", "קובפאק".
ברוסית מכנים "קולפק" סוגים רבים של כובעים - הכובעים של הליצנים ("דוראצקי קולפאק" дурацкий колпак, "שוטובסקי קולפאק" Шутовской колпак), המצוידים לפעמים בפעמונים, הכובע של הטבחים או שפים ("פובארסקוי קולפאק" Поварской колпак), מצנפת לילה ("נוצ'נוי קולפאק" Ночной колпак), וכך נקראות גם המצנפת הפריגית והקסדה היוונית העתיקה.
בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל מדי הנוטרים ממשטרת היישובים העבריים כללו קלפאקים (בערבית - קלבּק).
עד שנות ה-50 של המאה ה-20 השתמשו בקלפאק גם שוטרים במשטרת ישראל.
מקור המנהג הוא מפולין "בפולין הונהג אות קלון בשנת 1285, ויהודים רבים היו חייבים ללבוש מלבושים ארוכים, לחבוש קולפאק (כובע פרווה אצטווני) ולחגור מטפחת במקום חגורה.
במרוצת הדורות נתקדש לבוש זה על ידי היהודים וכאשר עלתה ההצעה ב 'סיים' (בית המחוקקים) בשנת 1789, לכפות על היהודים שיהיו לבושים ככל האזרחים, התנגדו הרבנים וראשי הקהילות ורוד בה גזירה נגד היהדות".
בהשפעה אוקראינית עברה המילה "קולפאק" גם ליידיש, בצורה "קולפיק" המציינת כובע גבוה מפרווה חומה הנהוג אצל חלק מהרבנים החסידים.
ברוסית ואוקראינית מ"קולפאק" נגזרה גם המילה "קלובוק" המציינת ברוסיה ובאוקראינה את הכובעים המיוחדים של ראשי הכנסייה הנוצרית אורתודוקסית או פראבוסלבית (פטריארכים, בישופים) ושל ראשי הכנסייה "היוונית-קתולית" (המאוחדת עם רומא) מאוקראינה.
תושבי הרי טאטרה חובשים כובעים לבד נמוכים הנקראים "קלובוק" Kłobuk.
כובעים דומים חובשים גם החיילים שביחידות ההרריות של חיל הרגלים הפולני.
גם בהרי הקרפטים ההוצולים חובשים כובעים דומים הקרויים klobuk.
אצל שכניהם הרומנים מחבל אואש בחבל מרמורש חובשים כובעים קטנים אופייניים הקרויים "קלופ" (clop).
שם הכובע הזה כלול באתנונימים של שתי קבוצות ממוצא טורקי:
הקאראקלפאקים (כלומר "קלפאק שחור") החיים באוזבקיסטן, בה יש להם רפובליקה אוטונומית משלהם
ה"צ'רנייה קלובוקי", (Чорні Клобуки), כינוי רוסי-אוקראיני בעל אותה משמעות (קלפאקים שחורים), שניתן לאוכלוסייה חצי-נוודית מהמאה ה-11–13.
קלפי אוסטרלי, המכונה בקיצור קלפי, הוא גזע של כלב הבית הנכלל בקבוצת כלבי הבקר והצאן.