tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם התפתחות הבלוגים באינטרנט, יש בין בעלי הטור שפתחו בלוג, כתוספת לטור שלהם בעיתונות הכתובה.
טורו של בעל טור מתאפיין בזיהוי קבוע: מיקום קבוע בעיתון, ולעיתים גם שם מזהה לטור, כגון "חץ מסילבי קשת" של סילבי קשת, "מדרש ביתי לפרשת השבוע" של ג'קי לוי ו"אזור הדמדומים" של גדעון לוי בעיתון "הארץ"; אך יש גם טורים רבים ללא שם.
לדוגמה, טורי "חד גדיא" של אפרים קישון וטורי "הטור השביעי" של נתן אלתרמן.
בעלי טורים מתאפיינים, בדרך כלל, בסגנון כתיבתם ובתחום כתיבתם.
טור אישי, בו הכותב משתף את הקורא בהגיגיו או בחוויות ואירועים מחייו, לרוב בצירוף תובנות העולות מהם
כהן בעל מום הוא כהן אשר גופו לוקה בחסר ויש בו מום, הפוסל אותו מעבודת המקדש.
בספר משנה תורה מנה הרמב"ם מאה ארבעים ושניים מומים בגוף האדם הפוסלים בכהונה.
קרבן בעל מום הוא בעל חיים אשר גופו לוקה בחסר ויש בו מום, הפוסל אותו מלהיות מוקרב במקדש.
בספר משנה תורה מנה הרמב"ם שבעים ושלושה מומים בבהמה.
המקור המקראי לפסולו של כהן בעל מום בעבודת בית המקדש הוא מדברי התורה פרשת אמור:
כל הקרבנות וכל עבודות המקדש אסורות להיעשות על ידי כהן בעל מום, כפי שלמדו חכמים בספרא.
כהן בעל מום שעבד עבודה הקרבן חולל ונפסל, ועל הבעלים להביא קרבן חדש.
בדינו של כהן בעל מום שעבד נחלקו התנאים בתוספתא: לדעת רבי יהודה, חייב העובד מיתה בידי שמיים.
לדעת חכמים חייב הכהן העובד מלקות, וכן נפסק להלכה .
בנוסף לאיסור העבודה במקדש, נאסר על כהן בעל מום להיכנס לבית המקדש, מכיוון שהוא לא ראוי להקריב.
נחלקו הראשונים אם איסור זה הוא מדאורייתא או מדרבנן, והאם איסור הכניסה הוא לתחום שבין האולם למזבח, או אפילו כנגד מזבח עצמו.
בדינים נוספים המצריכים כהן כגון אכילת תרומה וקודשים, נשיאת כפיים, איסור טומאת כהנים ואיסורי נישואים לכהן, אין הבדל בין בעל מום לבין כהן רגיל.
אזהרה מיוחדת הזהירה התורה על כהן שיש בו מום עובר, כלומר מום העתיד לחלוף, שלא יעבוד, שנאמר: , ולמדו מכך חכמים שזו אזהרה לבעל מום עובר.
כל דינים שחלים על בעל מום, חלים על בעל מום עובר בזמן מומו.
חלף מומו - הרי הוא כשר לעבודה.
עצי המערכה - בלשכת העצים היו כהנים בודקים את עצי המערכה הראויים לעלות למזבח, ומסלקים מהם עצים שנמצאו בהם תולעים, שהם פסולים למזבח.
בלשכה זו הורשו כהנים בעלי מומים לשרת.
פרה אדומה - לדעת המנחת חינוך כהני בעלי מום היו כשרים גם לשרוף את הפרה אדומה ושאר עבדותיה, אף שישראל פסול להם.
שמירת המקדש - לדעת המנחת חינוך כהנים בעלי מום יכולים לשמור ולקיים את מצוות שמירת המקדש.
בניית בית המקדש - כתב הרמב"ם .
המקור המקראי לפסולו של בהמה בעלת מום להקרבה הוא:
מחמת פסול בעל-חיים עם מום לקרבן, נאסר גם להקדיש אותו.
בדיעבד, אם כבר הוקדש או שנפל בו מום לאחר ההקדשה, חל עליו ההקדש, על אף מומו, אך עדיין הוא אסור בהקרבה.
לפני הקרבת הקרבן יש לבדוק שאינו בעל מום.
בדיקה זו נקראת ביקור מומים.
דין מום נאמר כמעט בכל סוגי הקרבנות: בנסכים - יין המנוסך עם הקרבן שאסור שיהיה מעושן, וכן במנחה - הסולת שממנה נעשית אסור שיהיה בה תולעים.
בעצי המערכה - אסור שיהיה בהם תולעים.
בתלמוד הסתפקו במקרים שונים בהם נאסר להקריב, האם דינו כבעל מום הוא לא.
כך למשל הסתפקו במי שהקדיש עצים מתולעים לבית המקדש האם עבור על איסור שהקדיש בעל מום.
היוצא מהכלל הוא קרבנות העוף, שאינם נאסרים אף אפ יש בהם מום, שנאמר (ויקרא, כב, יט), מכאן למדו חז"ל שיש דין תמות וזכרות בבהמה, ואין תמות וזכרות בעופות.
אף שאף בעל מום כשר להקרבה אך עוף מחוסר איבר פסול להקרבה, לדעת רש"י פסולו הוא מדין 'הקריבהו נא לפחתך', ולדעת התוספות הדבר נלמד מפסוק אחר.
בכור בהמה טהורה מצווים להקריבו על גבי המזבח.
במקרה שנפל בו מום אסור להקריבו כדין כל קורבנות בעלי מום, ובמקום זה הוא ניתן לכהן שיכול להשתמש כבשר חולין.
מאז חורבן בית המקדש, לא ניתן להקריב קרבנות על גבי המזבח, אך מאידך גם אסור להטיל בהם מום בכוונה, כך שרק אם בכור נעשה בעל מום באופן טבעי מותר לכהן לאכול אותו.
רבות מסוגיות הש"ס העוסקות בקרבנות בעלי מום מובאות בהקשר של בכורות בעלי מומים.
בַּעַל קוֹרֵא (או בַּעַל קְרִיאָה) הוא אדם הקורא בתורה בבית הכנסת בפני ציבור המתפללים.
ספר התורה המשמש לקריאה בתורה מכיל את הטקסט בכתיב חסר, ללא סימני ניקוד וללא טעמי המקרא, הקובעים את ההפסקות בקריאה (בדומה לפיסוק), ואת נעימת הקריאה.
אם הבעל קורא טועה בקריאה באופן שמשמעות המילה השתנתה, עליו לחזור לקרוא כהלכה ועל טעות שלא שינתה את המשמעות, לא צריך לחזור.
מצב זה הופך את פעולת הקריאה בתורה לפעולה לא פשוטה, שלא די בידיעת קריאה כדי לעשותה, ונדרשים מומחיות ואימון, שהרוכש אותם קרוי "בעל קורא".
אם אין בבית הכנסת מישהו שיודע לקרוא בטעמים, אמרו הפוסקים שבדיעבד אפשר לצאת ידי מצוות קריאת התורה ללא טעמים ().
בעבר כל אדם שעלה לתורה היה קורא בעצמו את הקריאה, בדורות מאוחרים התבטל נוהג זה מלבד ביהדות תימן.
הרב אפרים מרגנסבורג כתב בחריפות נגד ביטול המנהג, אולם הרא"ש כתב שכדי למנוע מריבות בבית הכנסת רשאים שהשליח ציבור יקרא בקול והמברך יקרא בלחש ביחד אתו, כדבריו נוהגים כיום ברוב הקהילות.
ביהדות תימן עד היום נוהגים כמנהג הקדום.
כסיוע לבעל קורא, בעת שהוא מתאמן על קריאתה של פרשת השבוע, הודפס ספר תיקון קוראים, שבו הטקסט המקראי מופיע בשתי עמודות, אחת הזהה לטקסט המופיע בספר התורה, והאחרת מכילה את הטקסט יחד עם ניקוד וטעמי המקרא.
כסיוע נוסף, במקרים שבהם הבעל קורא אינו בקיא דיו בהגיית הטקסט המקראי ובסימניו, עומד לידו אחד המתפללים (שנקרא "סומך"), ומאזין בקפדנות ומקרוב לקריאה בתורה.
מקובל שגם הסומך יהיה בעל ידע לשוני מספיק על מנת לדעת מתי לתקן.
נפוץ בבתי הכנסת שהקהל מתקן את בעל הקורא אם הוא שוגה, ונחלקו הפוסקים האם זה ראוי מצד הלבנת פנים.
ניגון טעמי המקרא שונה מעדה לעדה, לכן בדרך כלל, כל קורא יודע לקרוא בתורה במנגינה המתאימה בעיקר לבתי הכנסת של עדתו.
בעלות צולבת היא מושג בכלכלה בעלת מספר משמעויות בתחום ההגבלים העסקיים.
במשמעות אחת, המושג מתייחס למצב בו חברות המתחרות זו בזו בשוק אחד הן בעלים משותפים במיזם אחר.
במשמעות אחרת, המושג מתייחס למיזוג אופקי בשווקים משיקים, כלומר למצב בו חברה משקיעה במתחרה שלה, בשוק משיק, ובמיוחד בתחום התקשורת.
לרוב, המושג "בעלות צולבת" מתייחס למקרים בהם שיתוף הפעולה בין החברות בבעלות משותפת היא מינורית, למשל מכיוון שהבעלות באחת החברות היא חלקית.
במחקר על שוק הטלפון הסלולרי בארצות הברית בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20, נמצא מתאם חיובי בין קיומו של בעלות משותפת בשוק אחר לבין התנהגות קרטליסטית.
ענף התקשורת הוא תחום רגיש ציבורית מבחינת הפעלת מונופול או קרטל.
מצד אחד, יש המאמינים שלשליטה של אנשים מעטים על ענף התקשורת יש משמעויות שליליות לגבי חופש המידע.
למשל, נטען שפוליטיקאים יחששו להביע דעות נגד בעלים של כלי תקשורת מפחד שכלי התקשורת יתייחסו אליהם באופן שלילי.
מצד שני היכולת להעמיד תכנים באיכות גבוהה דורשת משאבים רבים ולכן יש בענף רק מעט שחקנים.
בארצות הברית נקבעו כללים המונעים בעלות משותפת של עיתון ותחנת טלוויזיה מקומית באותו אזור.
בישראל קיימים חילוקי דעות לגבי אפשור בעלות צולבת בתקשורת, במיוחד על מצב בו אדם או חברה הוא הבעלים של עיתון וגם של ערוץ טלוויזיה.
התומכים טוענים שנתינת השליטה בערוצי הטלוויזיה בידי העיתונים תבטיח שהם יספקו תכנים באיכות גבוהה וכי ישתמשו בניסיונם המקצועי למנוע כניעה ללחץ של בעלי אינטרסים.
המתנגדים טוענים, לעומת זאת, שהיכולת להשפיע על מספר כלי תקשורת כאשר מספר השחקנים נמוך נותן בידי הבעלים כוח רב מידי אשר יכול לשמש לגניזת כתבות בלתי רצויות לבעלים ושליטה בדעת הקהל.
לטענתם, הסכנות בבעלות צולבת נמצאות גם במצב של "שכירות צולבת", מצב בו אותו עיתונאי עובד במספר כלי תקשורת וב"מימון צולב", מצב בו אותו בנק מממן מספר כלי תקשורת.
בעל חמון (בפיניקית: 𐤁𐤏𐤋 𐤇𐤌𐤍, בפיניקית מאוחרת מתועתקת לאותיות יווניות: ΒΑΛ ΑΜΟΥΝ) היה אל ירח פיניקי, שנעבד בכנען – בממלכת שמאל ובעיר חמון, במושבות הפיניקיות ובתדמור.
יחד עם תנת, הוא היה האל המרכזי של קרתחדשת.
בעל חמון החל בתור בעל מקומי של העיר חמון (שבמקדשיה נמצא סמלו) או בהרי אמנוס (הרי "חמן"), וממנה התפשט פולחנו לכנען ולעברי הים.
סמל בעל חמון, יחד עם מוטיבים נוספים הקשורים בפולחנו, נמצאו במקדש בחצור מהמאות ה־14–13 לפנה"ס קשורים, אולי, להתהוותו האל הראשונית.
בכתובת מהעיר חמון מוזכר האל כ"אל חמן", ובכתובת מצובה משנת 221 לפנה"ס נזכר הן כ"בעל חמן" והן כ"אל חמן".
האל נזכר גם בכתובות מתדמור, וכן בשם תיאופורי מכתובת מצור.
בעל חמון היה האל של במה מלך שמאל.
במצבות הפיניקיות הקדומות מעברי הים נזכר בעל חמון לבדו, ומהמאה ה־5 לפנה"ס נזכר יחד עם תנת.
תוארו הנפוץ היה "האדון בעל חמון", כפי שנזכר בכתובות שפנו אליו: אך נמצאו כתובות בהן עוטר שמו בתארים נוספים כגון , ו.
סמל בעל חמון היה סהר עם גלגל הלבנה המלאה.
סמל זה הופיע הן במצבות מלכי שמאל (כמו מצבת כלמו, בה גם מוזכר בעל חמן בתוכן הכתובת), ובאלפי מצבות נדר מהמושבות הפיניקיות.
מן הסמל מוסק שבעל חמון היה אל ירח.
במצבות ממושבות הפיניקים, הסמל מופיע בראש מרבית הכתובות בהן נזכר בעל חמון יחד עם תנת, וכן במרבית המצבות המוקדשות לבעל חמון בלבד; והוא כמעט אינו מופיע על מצבות המוקדשות לתנת בלבד.
כינויה הנפוץ של האלה תנת "פני בעל" מצביע על היותה פניו של בעל חמון, ושממנו שאוב כוחה.
מסכות פנים שנמצאו ועליהן סמל בעל חמון מרמזות על כך שתנת נעבדה ממש כפניו של בעל חמון.
בתדמור נעבד "בל חמון", והוקדשו לו מקדשים.
קיימת דעה, המבוססת בעיקר על מקורות יווניים ורומיים, לפיה ייתכן שפולחן תנת ובעל חמון לווה בהקרבת ילדים.
מנגד, קיימים היסטוריונים המתייחסים לכך בביטול ומייחסים את מקור המידע להטייה היסטורית מצד הרומאים והיוונים.
בעל עניין הוא אדם, קבוצה או ארגון, שמשפיעים ומושפעים בתחום או ארגון מסוים.
לבעלי עניין יש אינטרס בהצלחה והם חשובים מכיוון שביכולתם להשפיע על התוצאות שתתקבלנה באמצעות ההחלטות וההשקפות שלהם.
בעל עניין בתאגיד מוגדר בחוקים אחדים של מדינת ישראל.
בכל המקרים מדובר באדם (או תאגיד) שלו עניין מיוחד בפעילותו של תאגיד מסוים, מכוח תפקיד בכיר שהוא ממלא בתאגיד זה או עקב שליטתו בחלק משמעותי מההון או מאמצעי השליטה בתאגיד.
ההגדרה המדויקת אינה אחידה בכל החוקים.
למושג בעלי עניין בישראל דבקה ההגדרה המצומצמת התואמת יותר את המושג באנגלית insider מאשר התרגום הישיר stakeholder.
ההגדרה הרחבה של בעל עניין (stakeholder) היא כל מי שמושפע ומשפיע על התנהלות התאגיד, והיא כוללת בין השאר את עובדי התאגיד, ספקיו, תורמים.
בהקשר רחב זה מוכרת דילמת בעלי העניין מול בעלי המניות בכלכלה.
חוק ניירות ערך, התשכ"ח-1968: בעל עניין הוא מי שמחזיק שיעור של למעלה מ-5% מהון המניות המונפק של חברה ציבורית, או בעלי מניות המחזיקים ב-5% ומעלה מכוח ההצבעה של החברה, או בעל המניות הרשאי למנות דירקטור אחד או יותר או את מנכ"ל החברה.
כן מוגדרים כבעלי עניין: מנכ"ל החברה וחברי הדירקטוריון.
מי שמחזיק במניות החברה באמצעות נאמן, ייחשב גם הנאמן כבעל עניין בחברה.
גם חברת בת של תאגיד היא בעלת עניין.
ההגדרה בחוק ניירות ערך משמשת גם בחוק אזורים חופשיים לייצור בישראל, חוק ההגבלים העסקיים, חוק ההוצאה לפועל, חוק החברות הממשלתיות, חוק ביטוח בריאות ממלכתי, חוק המפלגות, חוק הערבות ועוד.
חוק החברות: בעל עניין הוא "בעל מניות מהותי, מי שיש לו הסמכות למנות דירקטור אחד או יותר או את המנהל הכללי, ומי שמכהן בחברה כדירקטור או כמנהל כללי".
חוק הבנקאות (רישוי): בעל עניין הוא "מי שמחזיק יותר מעשרים אחוזים מסוג מסוים של אמצעי שליטה".
חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו: בעל עניין הוא "מי שמחזיק בחמישה אחוזים או יותר מסוג מסוים של אמצעי שליטה בתאגיד, ובחברה שניירות הערך שלה הוצעו לציבור ונסחרים בבורסה - מי שמחזיק ביותר מעשרה אחוזים, או מי שמכהן בהם כדירקטור או כמנהל כללי".
חוק הרשות לפיתוח הגליל: בעל עניין הוא "בעל חלק העולה על חמישה אחוזים מהונו של התאגיד או מכוח ההצבעה בו או מהזכות לרווחיו".
חוק התקשורת (בזק ושידורים): "מי שמחזיק בחמישה אחוזים או יותר מסוג מסוים של אמצעי שליטה".
למשקיעים בבורסה עניין רב בפעולותיהם של בעלי העניין בחברה ובאירועים מיוחדים הקשורים אליהם.
בידי חלק מבעלי העניין מידע בגין עסקאות גדולות שנחתמו או עתידות להחתם, או בגין דוחות כספיים, טרם שהדברים מובאים לידיעת הציבור הרחב.
לפיכך, חברה ציבורית מחויבת בהתאם לתקנות ניירות ערך, בדיווח אחת לשבוע על בעלי העניין בחברה ועל השינויים בהחזקותיהם.
מידע חשוב זה חייב להיות לנגד עיניהם של המשקיעים בבורסה, כאשר הם רוצים לבצע עסקאות במניות החברה.
על מנת למנוע מבעל עניין לנצל לרעה את יחסיו עם החברה, נקבעו הוראות מיוחדות לעסקאות בין החברה לבעלי העניין.
ככל שהעסקה נוגעת יותר לבעל העניין, והאינטרס של בעל העניין חזק יותר, כך נדרשים יותר אישורים לשם ביצוע העסקה.
על עסקאות של בעלי עניין חלה חובת גילוי נאות בדוחות כספיים של החברה, ובהם פירוט על תנאי העסקה.
בעל עניין הוא פעמים רבות גם "איש פנים", כהגדרתו בחוק, שעליו חלות הגבלות מסוימות לעניין קנייה ומכירה של ניירות ערך של התאגיד, כדי למנוע חשש של שימוש במידע פנים.
בעל שֵׁם הוא כינוי ביהדות לאדם שמיוחסת לו הכרה בשמותיו המפורשים של האלוהים, ויכולת להשתמש בכוחם לטוב או לרע.
בעלי השם היו מקובלים, מרפאים עממיים שנעזרו בעבודתם בשמות קדושים, בקבלה מעשית, בהשבעות ובקמיעות.
כינוי זה ניתן להם בשל עיסוקם בצירופי שמות.
בעלי השם נפוצו בעיקר במזרח אירופה.
בראשית החסידות הפכו חלק מבעלי השם לצדיקים, והנהיגו קבוצות חסידים.
בעל השם המפורסם ביותר הוא הבעל שם טוב, מסופר שהיה מחלק קמעות שעליהם שמו בלבד.
בגרמניה נודע רבי יצחק אריה וורמסר ממיכלשטאט, הידוע בכינויו "הבעל שם ממיכלשטאט".
אהרן מבגדד המוזכר במגילת אחימעץ ברבי פלטיאל
רבי בנימין בן זרח הפייטן
רבי אליהו בעל שם מחלם, תלמיד המהרש"ל
רבי אליהו לואנץ, התפרסם בכינויו "רבי אליהו בעל שם"
רבי יואל בעל שם מזאמושץ'
רבי יואל היילפרין (בעל שם) מזאמושץ' , נכדו של רבי יואל בעל שם הראשון
ד"ר חיים שמואל יעקב פאלק מלונדון
בעלות היא זכות משפטית בנכס, המקנה לבעלים את הכוח המשפטי לעשות בו כל שירצו, בכפוף למגבלות שנקבעו בחוק או בחוזה.
הבעלות היא כלל הזכויות בנכס נתון: חזקה (שליטה אפקטיבית), שימוש (הנאה מן הנכס ומפירותיו), שינוי או עיבוד הנכס (לרבות בנייה במקרקעין), השמדתו והקניית זכויות אלו לאחרים (לדוגמה: מכירה, השכרת הנכס או מתן זכות שימוש לאדם אחר).
נכסי מיטלטלין (חפצים שניתן לנייד).
נכסים מופשטים (דוגמת קניין רוחני).
בעלות של בני אדם, על עבד או שפחה, מכונים 'אדון' או 'גבירה'.
השם אדון מוזכר רבות במקרא ככינוי למי שבעלים על עבד או שפחה, כך למשל נזכר בעת שהשביע אברהם את אליעזר עבדו:.
כיום העבדות איננה חוקית ואינה מקובלת ברוב המדינות והחברות.
מגבלות מכח הדין – אלו לרוב הגבלה על "הכח המשפטי שבפעולה", הבעלים אינו מסוגל (משפטית) לבצע את הפעולה.
לדוגמה, לא ניתן להקנות זכות שכירות לנצח, אלא רק לתקופה קצובה.
לכן חוזה שכירות לנצח יהיה חסר תוקף או בעל תוקף לתקופה מוגבלת.
הדין עשוי להטיל גם מגבלות על "חירות הפעולה" של הבעלים, אשר הפרתו לא תשלול את התוקף המשפטי של הפעולה, אך תחייב אותו במתן פיצויים.
כך למשל יצירת מטרד בדירה שבבעלותו, עשוי לגרור תביעה נזיקית לתשלום פיצויים, וניתן אף לתבוע צו שיאסור את ההפרעה, אשר ימנע בפועל את הפעולה האסורה.
מגבלות מכח חוזה – לרוב הגבלה על "חירות הפעולה", לכן אם חוזה אוסר על בעלים של נכס מסוים לבנות בו ללא אישור השכנים, במידה ובעלים יבנה באותו נכס, תהיה לו הזכות המשפטית לכך, אך הוא יידרש לפצות את השכנים.
אחריות חברתית – זהו סייג אשר התפתח בעיקר לקראת סוף המאה העשרים.
בבסיסו עומדת התפיסה שבעלים של נכס אינו מצוי בחלל הריק, אלא מהווה חלק מחברה.
ככזה חלות על בעל נכס חובות לחברה כולה (ובמסגרת מודרנית – ביחסים עם הרשויות הציבוריות).
תפיסה זו מהווה הצדקה לפעולות של הפקעת רכוש, שכן ההפקעה מתבצעת על מנת לקדם מטרות חברתיות.
פגיעה המותרת בגדר ההגנה החוקתית – סייג זה מתייחס להגנה החוקית על זכות הקניין, אשר מנויה בסעיף 3 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אשר קובעת כי: "אין פוגעים בקניינו של אדם".
עם זאת, ההגנה החוקתית על הקניין ועל זכותו של הבעלים בנכס איננה מוחלטת – סעיף 8 לחוק (אשר מכונה פסקה ההגבלה) קובע סייגים במסגרתם מותרת הפגיעה בזכות החוקתית לקניין (מתוקף חוק, לתכלית ראויה ובאופן מידתי).
כיום צורת הבעלות הנפוצה ביותר והנתפסת כטבעית היא הבעלות הפרטית.
נהוג להגדיר את הבעלות כזכות לעשות בנכס כל דבר ולהדיר ממנו אחרים.
הגדרה זו מבוססת על תפיסה לפיה הקניין הפרטי הוא בלעדי לבעלים.
נכס פרטי עשוי להיות שייך למספר בעלים (בני אדם או תאגידים).
במצב בו הבעלות משותפת, הבעלים חולקים את הזכויות שמקנה הבעלות, אך הן מוגבלות (בתלות במשטר המשפטי) על מנת להגן על זכויותיהם של יתר הבעלים.
המשפט הישראלי מסדיר את סוגיית השיתוף בנכסים בפרק ה' לחוק המקרקעין ובסעיפים 9–10א לחוק המיטלטלין.
המשטר המשפטי בישראל מעניק לשותף חירות רבה לפעול ולהשתמש בנכס המשותף, אך זכות זו מרוסנת כיוון שהחוק גם מאפשר ליתר השותפים לפרק את השיתוף (במידה ואינם מרוצים מאופן ניהול הנכס).
ישנם נכסים שהם בבעלות המדינה או מוסדותיה הציבוריים (דוגמת אדמות מדינה בישראל).
גופים אלו זכאים לנהוג בנכס ככל בעל קניין, אך כיוון שהם כפופים לכללי המשפט הציבורי, לעיתים חלות עליהם מגבלות ייחודיות.
בעת המודרנית, הדרך הנפוצה לרכישת בעלות בנכס היא בהסכם מכר עם בעל הנכס, במסגרתו הבעלות מועברת תמורת מחיר.
עם זאת, קיימים מספר מסלולים נוספים לרכישת בעלות.
תיאורית "השיוך הראשוני" – על פי ג'ון לוק אדם רשאי לשייך לעצמו קניין, בתנאי שאין לאותו נכס בעלים.
חשיבותה של תאוריה זו היא בעיקר בהסברה ומתן צידוק היסטורי לאופן שבו הבעלות בקניין מחולקת בין הפרטים בחברה.
כמו כן, היא מתארת את צורת המחשבה בעמדה מאחורי פעולות של גילוי והשתלטות על יבשות וחבלי ארץ בתקופה הקולוניאלית (לדוגמה: הגילוי וההתיישבות באוסטרליה ואמריקה, וכן ההתפשטות מערבה בצפון אמריקה).
כיום דרך זו אינה נפוצה, בעיקר מכיוון שרובו המוחלט של הקניין מצוי תחת בעלות.
מתנה – קניית בעלות בנכס ללא תמורה מצד המקבל.
ירושה – קניית בעלות בנכס במקרה של פטירת הבעלים הקודמים.
יצירה או עיבוד – הנכס, עשויים להקנות אף הם בעלות.
תיאורית העבודה גורסת כי עבודה המושקעת בנכס מסוים מקנה בעלות.
דוגמה לכך ניתן לראות בסעיף 6 לחוק המיטלטלין ובדיני הקניין הרוחני וזכויות היוצרים, אשר מכירים בבעלות מתוקף העבודה שהושקעה.
מציאת נכס הפקר – נכס מופקר הוא נכס ללא בעלים (כיוון שהבעלים ויתר על בעלותו בנכס).
על פי סעיף 3 לחוק המיטלטלין, ניתן להפקיר ולזכות בבעלות בנכס מיטלטלין שהופקר, בעוד שלגבי מקרקעין וזכויות מופשטות התשובה איננה ברורה.
הפקעה – רשויות ציבוריות רשאיות להפקיע מקרקעין ורק לשם קידום צורכי ציבור.
בשונה מאופני הרכישה המקובלים (מכר, מתנה ויצירה) – ההפקעה היא תהליך כפוי, אשר מתבצעת לרוב בניגוד לרצון הבעלים בנכס.
בהלכה, בעל קרי הוא גבר שיוצא מגופו נוזל זרע ("שכבת זרע"), בין אם היה זה תוך כדי קיום יחסי אישות, בקרי לילה או באוננות.
על פי ההלכה בעל קרי נחשב טמא עד שיטבול במקווה.
הזרע עצמו הוא אב הטומאה, המטמא אדם או בגדים וכלים שנגע בהם בטומאת ראשון לטומאה, כמו גם את האיש שממנו יצא הזרע.
אדם וכלים הטמאים בטומאת ראשון לטומאה אינם מטמאים אדם או כלים במגעם, אלא רק מזון ושתייה.
בגלל הטומאה של הזרע עצמו, אישה שקיימה יחסי אישות גם כן נטמאת.
כאשר זרעו של בעלה עדיין עשוי לצאת ממנה – היא טמאה (לדעת רוב הפוסקים – עד שלושה ימים לאחר המגע המיני ביניהם).
לדעת רוב הראשונים, טומאת בעל קרי היא אחת ממיני הטומאות היוצאות מגוף האדם שבהן החמירה התורה ואסרה כניסה להר הבית כולו.
כמו כן, טומאות אלו אינן מותרות אפילו כאשר טומאה הותרה בציבור.
ישנו תנאי בטומאת קרי שדווקא אם השכבת זרע הייתה ראויה להזריע אבל אם אינה ראויה להזריע כגון שאינה יורה כחץ, אינה מטמאה.
לגבי סיבת הטומאה ישנן שתי שיטות בגמרא האם סיבת הטומאה של בעל קרי היא משום שנוגע בזרע, או משום שיוצאת מגופו, אף אם סיבת הטומאה היא משום נוגע, הרי הוא חמור יותר מנוגע רגיל משום שהטומאה יוצאת מגופו.
בתקופת בית שני קבע עזרא הסופר הגבלה מיוחדת על בעל קרי, שבמהותה איננה קשורה להלכות טומאה וטהרה, והיא שלא ילמד תורה ולא יתפלל עד שיטבול במקווה.
הדבר נועד ליצור אווירה של כובד ראש בשעת הלימוד והתפילה.
דין זה בטל זמן מה לאחר חורבן בית המקדש, כי הציבור לא עמד בו, ויש שהסבירו את ההיתר מלטבול משום ההסבר שמופיע בתלמוד לכך שדברי תורה אינם מקבלים טומאה משום שהם נמשלו לאש ואש איננה מקבלת טומאה.
עם זאת יש הסוברים שכל דברי הגמרא הם רק לדברי תורה ולא לתפילה (וכך היה המנהג הקדום בספרד ובארצות המזרח) וכן יש הסוברים שאין צריך טבילה אבל צריך שפיכת תשעה קבין ודבריהם לא נפסקו להלכה.
בכל זאת, יש הנוהגים בימינו לקיים תקנה זו.
בחוגי החסידות, טובלים בכל יום לפני תפילת שחרית.
ביהדות, בעל מופת הוא כינוי לצדיק שמיוחסים לו כוחות על-טבעיים לחולל נסים ומופתים.
מאמיניו וחסידיו מאמינים כי קרבתו אל האלוהים מעניקה לו כוח לשנות את גורלו של האדם ולבטל את רוע מזלו, באמצעות ברכה או תפילה.
אצל בעלי מופת מתחום הקבלה נעשה המופת על ידי השבעות וקמעות, הגייה או כתיבה של שמותיו של האל.
על פי המסורת היהודית "צדיק גוזר והקדוש ברוך הוא מקיים".
(מסכת מועד קטן טז, ב)
מקור נוסף הוא מסיפורו של חוני המעגל שתפילתו חוללה נס:
במקורות היהודיים כונו אנשים מחוללי נסים "בעלי נס", כגון רבי מאיר בעל הנס, וכן רבי שמעון בר יוחאי ה"מלומד בנסים" ().
מאז קמה תנועת החסידות שונתה ההגדרה מ"נס" ל"מופת" ומ"בעלי נס" ל"בעלי מופת".
השינוי הטרמינולוגי נועד לרכך את עוצמת המעשה שמחולל הצדיק.
הרקע לשינוי נעוץ בשינוי ההתייחסות לתופעה זו בעולם החסידות.
בעוד שלנס שמחולל אדם בשר ודם יש משמעות דרמטית והוא מתחולל רק בנסיבות מיוחדות, בעולם החסידות נחשבים ה'מופתים' לתופעה שכיחה וכמעט שגרתית, כחלק מהנהגתו של הצדיק את עדת חסידיו.
בדורות הראשונים של תנועת החסידות, ההתייחסות אל המופתים בקרב החסידים ואדמו"ריהם לא הייתה אחידה.
אצל קבוצות רבות בעולם החסידות היה למופתים מקום מרכזי, אולם היו קבוצות שייחסו משקל מועט למופתים והן השתיתו את ההווייה החסידית על יסודות אחרים.
היו אף קבוצות חסידיות שביטלו לגמרי את תופעת המופתים, ובראשן חסידות קוצק.
הרבי מקוצק נטה לזלזל וללעוג לתופעה, ומיוחסת לו האמרה: "אותות ומופתים באדמת בני חם" - הם זקוקים למופתים, לא אנו.
בעבר, הציבור הליטאי דחה את תופעת בעלי המופת הרווחת בעולם החסידות.
בהתייחסויות שונות של גדולי תורה ליטאים אנו מוצאים התבטאויות האומרות ש"בעל המופת" האמיתי הוא מי שמהווה מופת בהנהגותיו האישיות ולאו דווקא במופתים שמיוחסים לו.
כמו כן ידועה האמרה שהמופת הגדול אינו "צדיק גוזר והקדוש ברוך הוא מקיים" אלא "הקדוש ברוך הוא גוזר והצדיק מקיים", כלומר, שהאדם מקיים את מצוות התורה ועובד את אלוהיו.
עם זאת, גם בליטא התפרסמו בעבר כמה "צדיקים עממיים" שנחשבו בעלי מופת, ובהם רבי מרדכי מאושמינה ורבי נחום מהרודנה.
הקבוצה המרכזית של בעלי מופת היא של צדיקים ואדמו"רים מעולם החסידות.
כיוון שה'מופתים' תופסים משקל רב בהווי של עולם החסידות, טיפחו החסידים נושא זה והוא מהווה אחת מנקודות האמונה הבסיסיות של החסיד ביחס אל אדמו"רו.
קבוצה נוספת של בעלי מופת היא של מקובלים.
ההילה המיסטית שאופפת את העיסוק בקבלה מושכת את המון העם להאמין בכוחם של המקובלים לחולל מופתים.
לקבוצה זו משתייכים בעיקר יהודים בני עדות המזרח.
ההנחה הרווחת היא שאנשי קבלה אמיתיים, העוסקים בקבלה מעשית, אכן יש להם הכוח לחולל מופתים על ידי השבעות וקמעות.
אולם בשנים האחרונות נעשה תחום זה פרוץ ולתוכו חדרו אנשים המתחזים למקובלים.
אף שהנטייה לייחס סיפורי מופתים למקובלים הייתה נפוצה מאוד בעדות המזרח, בכל זאת יוחסו אצלן סיפורי מופתים לצדיקים וגדולי תורה ולאו דווקא למקובלים מובהקים.
הבולט שבהם בדור האחרון היה הבבא סאלי.
תופעה זו משיקה לתחום הפרוץ של קבוצות המקובלים והיא שנויה במחלוקת.
כיום יש כ-350 "באבות" ברחבי הארץ.
בימינו התפשטה תופעת "בעלי המופת" וחדרה גם לשכבות רחבות בציבור הליטאי.
אם בעבר הייתה התנגדות גורפת לתופעה בקרב ציבור זה, כיום מגלים חלקים רבים בציבור הליטאי אמפתיה לנושא, ולרבנים ליטאים מיוחסים מעשי מופת.
אם בעבר ספרי ביוגרפיה על גדולי תורה ליטאים סיקרו בעיקר את גדלותם בתורה, כיום חלק נכבד מספר ביוגרפי כזה מוקדש לסיפורי מופתים על מושא הספר.
קבוצה נוספת שמיוחסים לה סיפורי מופתים היא זו של הצדיקים הנסתרים.
המשותף לקבוצה זו שהיא אינה מורכבת מצדיקים ורבנים ידועים אלא מפשוטי עם, רובם בעלי מלאכה פשוטים.
האנשים הנכללים בקבוצה זו נחלקים לשניים: אלו שאינם נחשבים תלמידי חכמים וכוחם העל-טבעי מיוחס לצדיקותם, ואלו שהצליחו להסתיר את גדלותם בתורה.
רוב "הצדיקים הנסתרים" קשורים במידה מסוימת לתחום הקבלה.
החזון איש, שלו עצמו מיוחסים סיפורי מופתים, נהג לשלוח אנשים אל הרב משה יעקב רביקוב, "הסנדלר", שנחשב "צדיק נסתר".
כיום ארגוני צדקה שונים מרבים לעשות שימוש בסיפורי מופתים כדי לעודד תרומות לארגוניהם.
אולם נשמעת ביקורת על כך בטענה כי נעשה שימוש מופרז באמצעי זה, ויש בו ניצול לרעה של אנשים בזמן מצוקה.
בעל פְּעוֹר הוא שמו של בעל מקומי המזוהה עם עולם המוות.
במקרא הוא מקושר לאזור מואב, ובני ישראל חטאו בעבודתם את בעל פעור לפני הכניסה לארץ ישראל ().
בשפות שמיות משמעות המילה בעל היא אדון, בעלים.
במזרח הקדום בעל מתואר כאל הפריון והסערה הכנעני, ובמקומות שונים היו "בעלים מקומיים" בעלי תכונות משלהם (כמו בעל גד, בעל חמון, בעל לבנון, בעל צור, בעל צידון, בעל צמד, בעל צפון, בעל חרן ואולי גם בעל חצור, בעל פרצים, בעל מעון, בעל חרמון ובעל תמר).
במיתולוגיה האוגריתית מופיע האל בעל הנלחם על השליטה בעולם ומפסיד אותה לאל המוות מות.
מות מתואר בכתבי אוגרית כבולע אלים ואנשים: הוא מאיים על בעל שיבלעהו בנפשו (גרונו) כשיובס, ולאחר תבוסתו מתואר בעל כשהוא יורד אל פיו של מות לשאול ("בפה ירד").
תיאורי הנפש והגרון הפעורים של המות מתאימים למתואר בתנ"ך: , .
בעל פעור הוא, ככל הנראה, אלוה בעל מקומי המקביל לאל מות, שפיו פעור לבלוע את המתים.
ברשימת המנחות בעל מופיע כאחד מן האלים הנמצאים בעולם התחתון המזוהה עם עולם המוות ואמור לקבל את מנחות האדם דרך חור הפעור בקרקע.
ב מוזכרת עבודת בעל פעור ככרוכה באכילת זבח המת, דבר המתקשר להיותו אל המוות.
על פי רש"י שמו של האל ניתן לו "על שם שפוערין לפניו פי הטבעת ומוציאין רעי, וזו היא עבודתו", כלומר עבודת בעל פעור היא לעשות עליו את צורכי האדם.
ניכר מקילוס הכמרים כי עבודה זו נחשבה ביותר אצל פעור.
מסורות יהודיות מאוחרות השוו בין אכילת הזבח לבעל לבין הטקס הפולחני הקדום הידוע בשם "מרזח" (כך בספרי על ).
בספרי הנביאים מרזח מאוזכר כמקום התכנסות בעת אבלות, ובעת מאורעות חגיגיים ונהנתניים.
במקרא, בעל פעור מופיע בהקשר של מואב.
הופעתו הראשונה היא ב, כאשר לאחר שבלעם ברך את ישראל פעמיים, בלק לוקח אותו ל'ראש הפעור' (כנראה הר מקודש לבעל פעור): .
ב, בעל פעור מופיע שוב: בני ישראל מתפתים לבנות מואב, והן קוראות להם להשתתף בפולחן אלוהיהן.
בשל ה"היצמדות" לבעל פעור (זה הפועל המקראי לעבודת פעור), האל כועס על ישראל, וחמתו שוככת לאחר שפנחס דוקר את כזבי בת צור ואת זמרי בן סלוא ראש שבט שמעון.
החטא מוזכר עוד פעמים רבות במקרא.
בית פעור מוזכר כמקום מול הגיא בו נואם משה את ספר דברים, ובסופו הוא גם נקבר בו.
בית פעור מוזכר גם בגבול שבט ראובן.
בעל מניות הוא אדם או ארגון שיש בבעלותו מניות בחברה ציבורית או בחברה פרטית.
בישראל מוסדר מעמדם של בעלי מניות בחוק החברות.
בעל מניה בחברה פרטית הוא מי שרשום במרשם בעלי המניות.
בעל מניות בחברה ציבורית הוא:
מי שלזכותו רשומה אצל חבר בורסה מניה ואותה מניה נכללת בין המניות הרשומות במרשם בעלי המניות על שם חברה לרישומים.
מי שרשום כבעל מניה במרשם בעלי המניות.
חוק החברות מכיל התייחסות מיוחדת לשני סוגים של בעלי מניות:
בעל מניה מהותי – מי שמחזיק בחמישה אחוזים או יותר מהון המניות המונפק של החברה או מזכויות ההצבעה בה.
בעל שליטה – כהגדרתו ב.
לכל בעל מניה יש זכויות וחובות, המפורטות בחוק החברות.
שיעור הזכויות של בעל המניה הוא בהתאם לאחוז המניות שהוא מחזיק ביחס לסך כמות המניות שהן הונה של החברה.
הזכות להשתתף בקבלת החלטות של החברה, כלומר להצביע באספת בעלי מניות בעניין החלטות שונות הנוגעות בפעילות החברה.
הזכות לקנות מניות נוספות שהחברה מנפיקה בדרך של זכויות.
קבלת נכסים בעת פירוק החברה ותשלום כל החובות לנושים השונים.
הזכות למידע: לבעלי מניות זכות עיון במסמכי החברה כמו פרוטוקולים של אסיפות הכלליות.
עיון במסמכי החברה: בעל מניה זכאי, תוך ציון מטרת הדרישה, לעיין בכל מסמך הנמצא ברשות החברה ונוגע לפעולה או לעסקה הטעונה אישור האספה הכללית (בחברה פרטית – אם הדבר נדרש לצורך קבלת החלטה בנושא שעל סדר יומה של האספה הכללית של החברה).
מידע על גמול לדירקטורים: דירקטוריון של חברה פרטית חייב לפי דרישה של בעל מניה אחד או יותר, שלו 10% מכוח ההצבעה בחברה, להמציא לו הודעה מאומתת בידי רואה חשבון המבקר של החברה ובה פירוט מלא של כל התשלומים ששילמה החברה לכל אחד מהדירקטורים.
הזכות לקבלת תקנון ודוחות כספיים: כל בעל מניה זכאי לקבל מהחברה העתק מהתקנון והעתק מהדוחות הכספים.
רשות לערוך הסכמים: בעלי מניות רשאים לערוך ביניהם הסכמי הצבעה.
הזכות במקרה של קיפוח: אם החברה התנהלה בצורה של קיפוח לאחד מבעלי המניות רשאי בית המשפט לפי בקשת בעל המניה, לתת הוראות הנראות לו לשם הסרתו של הקיפוח או מניעתו.
בעל מניה ינהג בהפעלת זכויותיו ובמילוי חובותיו כלפי החברה וכלפי בעלי המניות האחרים בתום לב ובדרך מקובלת ויימנע מניצול לרעה של כוחו בחברה.
בעל מניה ימנע מלקפח בעלי מניות אחרים.
חובת בעל שליטה וכוח הכרעה לפעול בהגינות.
הוא כולל את הנפות בעלבכ ואל-הרמל, שמחולקות ל-74 רשויות מקומיות.
המחוז גובל במחוזות הלבנוניים עכאר, צפון לבנון והר הלבנון ממערב, אל-בקאע מדרום, ובמחוזות הסוריים חומס וריף דמשק ממזרח ומצפון.
במחוז ישנו את עמק הבקאע, חבל הארץ החקלאי החשוב ביותר בלבנון.
בעלבכ-אלהרמל נוסד בשנת 2014 כתוצאה מחוק אשר נחקק ב-16 ביולי 2003.
מתוך 416,000 התושבים החיים בבעלבכ-אלהרמל, נציבות האו"ם לפליטים העריכה כי 137,000 הם פליטים סורים ממלחמת האזרחים וכ-8,100 הם פליטים פלסטינים.
האוכלוסייה הלבנונית במחוז (לא כולל הפליטים שברובם סונים) היא שיעית ברובה, עם מעט סונים ונוצרים.
גל הפליטים מסוריה חיזק את העוני והאלימות במחוז, וארגוני הטרור חזבאללה ואמל זכו בו לתמיכה מסוימת.
בַּעַל פְּרָצִים היה מקום ליד עמק רפאים וירושלים.
מסופר ששם הכה דוד את הפלשתים, כנאמר ב, ובשינויים קלים ב: "וַיַּעֲלוּ בְּבַעַל פְּרָצִים וַיַּכֵּם שָׁם דָּוִיד וַיֹּאמֶר דָּוִיד פָּרַץ הָאֱלֹהִים אֶת אוֹיְבַי בְּיָדִי כְּפֶרֶץ מָיִם עַל כֵּן קָרְאוּ שֵׁם הַמָּקוֹם הַהוּא בַּעַל פְּרָצִים." מהכתובים נראה שמדובר במקום גבוה, ששימש כנראה לפולחן, לאור שמו הכולל את המילה "בעל".
מבחינת מיקום טופוגרפי, יש לבקש את בעל-פרצים בגבעה מעל עמק רפאים ('אל בקעה'), סמוך לאתרה של ירושלים בימי דוד.
מההצעות שהועלו במחקר, נראית ביותר הצעתו של קלאי לאזור דיר אבו תור, רכס מעל עמק רפאים הנשקף אל עיר דוד.
מאותם שיקולים ייתכן גם זיהוי על גבעת הכנסייה הסקוטית, בסמוך לאותו רכס (אך ללא תצפית לעיר דוד).
במחקר הוצעו גם רכס שרפת, ורכס מר-אליאס.
מהכתובים כולם לא עולה כי מדובר בהכרח במקום יישוב.
עם זאת עמיחי מזר הציע לזהות את בעל-פרצים באתר אותו חפר בשכונת גילה, בסמוך לאיתור ברכס שרפת שהציעו אלט וכוכבי.
באתר בשכונת גילה נחשפו יישוב ו'מגדל'(?) מתקופת הברזל 1, ומגדל שמירה מתקופת הברזל 2ג-ד.
מבנהו של האתר, מיקומו ומבנה האבן (ה'מגדל') שנתקיים בו בתקופת הברזל 1 מעלים כמה תמיהות.
קיימת אפשרות כי למיקום האתר ולמבנהו היה גם היבט פולחני.
האתר מתאים אפוא לשיקוליו הטופוגרפיים של אלט ואולי גם לאספקט הפולחני הנרמז בשם 'בעל-פרצים'.
אולם כאמור, נראה שיש להעדיף מיקום הסמוך יותר לעיר דוד ולעמק רפאים, כדעת קלאי.
לפיכך יש להטיל ספק בזיהוי בעל פרצים עם האתר בגילה, אולם לא ניתן לשלול זיהוי זה לחלוטין.
בעל שם טוב על התורה הוא אוסף גדול של אמרות המיוחסות לבעל שם טוב, שנאספו על ידי רבי נתן נטע דונר.
הספר נדפס לראשונה על ידי המדפיס רבי שמעון מנחם מגוורטשוב בשנת ה'תרצ"ח בלודז' תחת השם בעל שם טוב, ובהמשך כונה "בעל שם טוב על התורה".
בספר נאספו תורותיו של הבעל שם טוב על סדר פרשיות השבוע, מועדי ישראל, נ"ך ותלמוד בבלי.
הליקוט נעשה מתוך 210 ספרי חסידות של תלמידי הבעל שם טוב, ובראשם מכתבי רבי יעקב יוסף מפולאנה בספריו תולדות יעקב יוסף, ספר כתונת פסים, ספר בן פורת יוסף וספר צפנת פענח.
כן מספר דגל מחנה אפרים של רבי משה חיים אפרים מסדילקוב.
ספר מגיד דבריו ליעקב, אור תורה, ספר צוואת הריב"ש, ספר אור האמת, ספר כתר שם טוב וספר ליקוטים יקרים שנדפסו מכתביו של הרב המגיד ממעזריטש.
ספר היכל הברכה, נתיב מצוותיך, זוהר חי, נוצר חסד, עצי עדן וספר אוצר החיים לרבי יצחק אייזיק מקומרנה.
כן נעתקו תורות מספרי תלמידים נוספים, בהם: רבי נחמן מברסלב, רבי גדליה מליניץ בספר תשואות חן, מאור עיניים לרבי מנחם נחום מצ'רנוביל, רבי שניאור זלמן מליאדי בספר התניא רבי ישראל מקוז'ניץ בספרו עבודת ישראל ומכתבי יד.
את תורות הבעל שם טוב פירש המחבר בעיקר לפי שיטת חסידות קאמרנא, כפי שמופיע בכתביו של רבי יצחק אייזיק ספרין.
בשולי הדף הוסיף המחבר את הגהותיו בשם מקור מים חיים, בהן השווה המלקט בין התורות שאסף לספריהם של תלמידים נוספים מתלמידי הבעל שם טוב, וכן ביאר את הדברים על פי כתבי רבי יצחק אייזיק מקומרנה.
בנוסף, מופיע בספר ליקוט תורת הבעל שם טוב שנאסף על התפילה תחת השם עמוד התפילה.
הליקוט נדפס בתוך הספר בפרשת נח, מתחיל באות טו על הפסוק "צוהר תעשה לתיבה" עד אות קסח.
בראש הספר מופיעות הסכמות מאת חידושי הרי"מ מגור, האדמו"ר רבי דוד בורנשטיין מסוכטשוב, האדמו"ר רבי יחיאל דנציגר מאלכסנדר בחתימת בנו רבי ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר, משה פרידמן מבויאן, רבי יהושע השיל דוד משעפס, רבי צבי יחזקאל מיכלסון ורבי אברהם נתן אלברג.
במהדורות הספר המאוחרות מופיעות הסכמות מצדיקים נוספים בהם גם רבי שלמה הכהן מראדומסק.
אחריהם מופיעה הקדמה מהמחבר והמדפיס, בה הם מבארים את מטרת הדפסת החיבור: היות שאף אחד לא הוציא עדיין את דבריו של הבעל שם טוב עם ביאור, ליקטו את הביאורים מתוך תורת קומרנה וסידרו סביבם את כל תורותיו של הבעל שם טוב שהופיעו בספרי תלמידיו, על מנת שיוכלו ללמדם מבוארים.
אחר כך מופיעה פתיחה לספר בשם קונטרס מאירת עיניים ובו ליקוט של סיפורי מופתים ותולדות, מחייו של הבעל שם טוב, כפי שסיפרו צדיקי החסידות.
לדברי העורכים, מטרת הצבת הקונטרס בפתח הספר היא, לתת לקורא להבין מעט מגדולתו של המחבר בטרם ילמד מתוכו.
במהדורה הראשונה של הספר ובמהדורות הצילום שלה, מופיעים גם כן רשימת הפתקאות שבספר צוואת הריב"ש ומקומן בספר "בעל שם טוב", בסוף החלק השני מופיעה רשימה ביבליוגרפית של כל הספרים מהם לוקטו התורות.
הספר ספג ביקורת על כך שהמחבר לא עסק בדיוק מקורותיו, כמו גם ייחס את הספר צוואת הריב"ש בצורה ישירה אל הבעל שם טוב - דבר שאינו נכון.
ביקורת נוספת שנמתחה על המחבר על כך שתוך דברי הבעל שם טוב הוסיף גם מדברי תלמידיו בשמו של הבעל שם טוב בלי להוריד את ההוספות השייכות לדברי התלמידים.
בעל שם טוב על התורה, סאטמר, ה'תש"ג
בעל שם טוב על התורה, ירושלים, ה'תשכ"ב
בעל שם טוב על התורה, מכון פתחי מגדים, ירושלים, ה'תשנ"ט
בעל שם טוב על התורה, ב' כרכים, אברמוביץ הוצאה לאור, בני ברק
בעל שם טוב על התורה עם ביאור אור שבעת הימים מהאדמו"ר רבי אליעזר צבי ספרין מקאמרנא
בעל שם טוב השלם בהוצאת מכון פאר מקדושים, ה' כרכים
בעל שם טוב המלא על התורה
בעל שם טוב המבואר, ג' כרכים, מכון זיכרון אברהם, ה'תשפ"ג
בעל שם טוב, ב' כרכים, מכון הדרת חן
בעל שם טוב על התורה המבואר עם פירוש בלבבי משכן אבנה
אוצר הבעל שם טוב על התורה - מהדוררה מבוארת, ה' כרכים בהוצאת 'בית הבעל שם טוב'
בעל עסק זעיר מוגדר בפקודת מס הכנסה כיחיד תושב ישראל, המפיק הכנסה מעסק או ממשלח יד, שמחזור עסקאותיו בשנה אינו עולה על סכום הקבוע בפקודה, ונרשם אצל פקיד השומה כבעל עסק זעיר.
בעל עסק זעיר זכאי להקלות באופן הדיווח לרשות המסים בישראל בעניין מס הכנסה.
החוק הוצע לראשונה על ידי אריאל קלנר והונח על שולחן הכנסת העשרים ושלוש בנובמבר 2020. החוק הוגש פעמים נוספות בכנסת הבאות אך לא התקדמו הליכי החקיקה.
הפרק העוסק בבעל עסק זעיר נוסף לפקודת מס הכנסה בתיקון מס' 265 לפקודה שתחילתו ב-1 בינואר 2024. דברי ההסבר להצעת החוק נימקו את הצורך בה:
כצעד משלים לתיקון הפקודה, ב-4 בנובמבר 2024 אישרה ועדת הכספים את תקנות מס הכנסה (פטור מהגשת דין וחשבון) (תיקון מס' 2), התשפ"ד-2024, הפוטרות בעל עסק זעיר מהגשת דו"ח שנתי לפקיד השומה.
בעל עסק זעיר הוא יחיד שסך הכנסותיו אינו עולה על סכום הקבוע בפקודה, שהוא (נכון לשנים 2024, 2025) 120,000 ש"ח, ונרשם אצל פקיד השומה כבעל עסק זעיר.
הוא יכול להיות עוסק מורשה או עוסק פטור לעניין מס ערך מוסף (מע"מ).
בעל עסק זעיר מחשב 30% מהכנסתו השנתית כהוצאה מוכרת ואינו נדרש להציג פירוט הוצאות.
הקלה זו לא תינתן למי שמתקיים בו אחד מהתנאים הבאים:
(2) הוא אינו מנהל פנקסים קבילים;
(3) הייתה לו בשנת המס הכנסה מעסק או ממשלח יד שלא הופקה מיגיעה אישית;
(4) חלק מהכנסתו מעסק או ממשלח יד התקבל מאדם שהוא מעסיקו בשנת המס;
(5) חלק מהכנסתו מעסק או ממשלח יד יוחס אליו מתאגיד שקוף כהגדרתו ב;
(6) יותר מ־25% מהכנסתו מעסק או ממשלח יד התקבלו מאחד מאלה:
(ב) ממי שהיה מעסיקו במועד כלשהו בשלוש שנות המס הקודמות;
(7) הוא בעל שליטה בחברה כאמור ב;
(8) הוא אינו עומד בתנאי אחר שקבע שר האוצר באישור ועדת הכספים של הכנסת.
פקיד השומה רשאי לפטור בעל עסק זעיר ממקדמות מס הכנסה, ובלבד שסבר שהתועלת מגביית המקדמות מאותו בעל עסק נמוכה, בהתחשב בסכום המס שצפוי שישלם ובסיכון שלא יהיה ניתן לגבות את המס בסוף השנה.
בעל עסק זעיר שמתקיימים בו התנאים המפורטים בתקנות מס הכנסה (פטור מהגשת דין־וחשבון), התשמ"ח–1988, פטור מהגשת דו"ח שנתי לפקיד השומה.
בעלות צולבת בתקשורת היא מצב שבו אדם או גוף אחד מחזיק בשליטה על יותר מסוג אחד של אמצעי תקשורת, למשל עיתון וערוץ טלוויזיה; אתר חדשות ותחנת רדיו; חברת הפצת תוכן ופלטפורמת שידור; וכדומה.
השפעותיה של בעלות צולבת על שוקי תקשורת
מצב של בעלות צולבת גורם למחלוקת ציבורית ורגולטורית.
מצד אחד ריכוז הבעלות עלול לפגוע בקיומו של חופש העיתונות, לייצר מונופול על המידע ולהשפיע על דעת הקהל.
מצד שני, ריכוז בעלויות עשוי לאפשר הפקת תכנים איכותיים יותר בזכות איגוד משאבים וניסיון מקצועי.
מעבר לבעלות צולבת ישירה, לעיתים קרובות נראה גם קשר עקיף בין גופי תקשורת ובין גופים מסחריים, פיננסיים או פוליטיים.
הגופים הללו אינם עוסקים באופן ישיר בהפצת תוכן תקשורתי.
הקשרים בין גופים עשויים להתאפיין בדרכים שונות:
החזקת מניות של תאגידים גדולים בכלי תקשורת.
מימון עקיף מכלי תקשורת אחד לאחר באמצעות פרסום, חסויות, תרומות או הלוואות.
שיתופי פעולה כלכליים שמציבים כלי תקשורת בתלות כלפי גורמים חיצוניים.
השפעותיה של בעלות צולבת על התוכן
במצבי בעלות צולבת קיים הסיכון שגוף המייצר תוכן עיתונאי יימנע מסיקור נושאים רגישים או ביקורתיים כלפי גופים חיצוניים.
כמו כן, לעיתים הדבר יכול אפילו להביא להטיה מודעת של התוכן לטובת אינטרסים חיצוניים במסווה של אובייקטיביות עיתונאית.
המאפיינים הם לרוב הסתרת מידע, עידוד סדר יום מסוים, או צנזורה עצמית של עיתונאים.
אחת מתופעות הלוואי היא הופעתם של תכנים פרסומיים המוצגים כתוכן מידעי ("תוכן שיווקי סמוי").
למשל, כתבות ממומנות על ידי גופים שונים, כשאינן מסומנות כתוכן שיווקי.
הדבר מערער את יכולתו של הציבור לזהות מידע אמין.
שכירות צולבת – מצב שבו עיתונאים נקלעים למצבי ניגוד עניינים כאשר הם מועסקים בכמה כלי תקשורת שבבעלות דומה.
מימון צולב – מצב שבו גוף אחד מממן או תומך כלכלי במספר כלי תקשורת במקביל, באופן שמחזק את כוחו של הגוף המממן ואת תלותם של כלי התקשורת בכספו.
השפעותיה של בעלות צולבת על הדמוקרטיה
הקשרים בין הון לתקשורת נתפסים כבעיה חברתית רב-מערכתית, המביאה לערעור עקרונות יסוד בדמוקרטיה, בהם שקיפות, ביקורתיות וגיוון רעיוני.
כאשר בעלי הון מחזיקים גם באמצעי תקשורת מרכזיים, בדרך ישירה או עקיפה, קיים תמריץ ברור להטות את התוכן התקשורתי.
לפיכך מתקיים בישראל ובעולם דיון ציבורי רחב סביב הצורך בגילוי מבנה הבעלות, חיזוק הפיקוח הרגולטורי ועידוד הקמתם של מודלים עצמאיים למימון תקשורת.
במבט משווה, התופעה של בעלות צולבת בתקשורת אינה ייחודית לישראל.
בעלות צולבת בתקשורת היא תופעה רווחת במרבית מדינות העולם, והיא גואה בעיקר בשווקים שבהם פועלים תאגידי תקשורת גדולים ומבוססים.
לפיכך מדינות דמוקרטיות מנסות לאזן בין הצורך לשמור על אמינות תכנים, ריבוי דעות ופלורליזם תקשורתי ובין חירות כלכלית הנדרשת לצורך הפקת תוכן איכותי.
מדינות רבות מנסות לגבש מדיניות המתמודדת עם בעלות צולבת בתקשורת במציאות של תחרות בשוקי תקשורת.
צעדים שננקטו כוללים הגבלות על בעלות, שקיפות בנוגע למבנה הבעלות, עידוד שידור ציבורי ובלתי תלוי במימון, ותמיכה בגופי תקשורת עצמאיים.
עם זאת, מידת ההצלחה של המדיניות משתנה ממדינה למדינה, וקשורה לרוב למצב הכלכלי, הפוליטי והתרבותי המקומי.
ניתן למפות את הבעלויות המרכזיות בתחום התקשורת והאחזקות שלהם כך:
ארנון (נוני) מוזס: שליטה ב"ידיעות אחרונות", אתר ynet, המגזינים "לאשה" ו"פנאי פלוס","כלכליסט", "עברית" הוצאות ספרים, וכן אחזקות בכבלים.
אלי עזור: מחזיק ב"ג'רוזלם פוסט", "מעריב", רשת "המקומון", תחנות הרדיו "103fm" (רדיו ללא הפסקה), "אקו 99" ו-"צפון ללא הפסקה", ו"ערוצי הספורט צ'רלטון", ו-"וואלה!
משפחת ורטהיים: זכיינית בקבוצת "קשת" המחזיקה בערוץ 12, N12, ואתר Mako וכן בגופים מזרחיים כמו בנק מזרחי-טפחות, קוקה-קולה ישראל, טרה, פריגת.
משפחת תשובה: זכיינית בקבוצת "קשת", והן בבעלותה קבוצת "דלק" וחברות נוספות בתחום האנרגיה והנדל"ן.
משפחת אדלסון: מחזיקה ומממנת את עיתון "ישראל היום", כמו כן את העיתון "מקור ראשון", בית דפוס, נדל"ן, מלונאות, הימורים ופילנתרופיה.
משפחת שוקן: מחזיקה בעיתון ואתר "הארץ", עיתון "כל העיר", מקומוני רשת שוקן והשקמה, והעיתון הכלכלי "TheMarker" כמו כן בבעלות המשפחה בית דפוס.
יצחק מירלשוילי: בבעלותו ערוץ 14, תחנת הרדיו החרדית "קול חי" והן באתר החדשות "0404".
פטריק דרהי: בבעלותו חברת התקשורת הבינלאומית אלטיס, ערוץ התקשורת i24news, כמו כן מניות בחברות ישראליות כמו HOT, נדל"ן ועוד.
מדינת ישראל: היא הבעלים של תאגיד השידור הציבורי הישראלי "כאן" שתחתיו ערוצי כאן 11, החינוכית, רשת ב' וכדומה.
נוסף על כך, צה"ל מפעיל את גלי צה"ל.
מעבר למיפוי זה, מעת לעת מדווח על ניסיונות שנבלמו להגדלת הבעלות הצולבת.
דוגמה משמעותית בעניין היא הניסיון של נוני מוזס ("ידיעות אחרונות") לרכוש אחזקות גם בשוק הטלוויזיה – ניסיון שנבלם.
המשפט הישראלי מתמודד עם התופעה של בעלות צולבת בתקשורת במספר דרכים.
חלקן בהוראות חקיקה וחלקן בביקורת שיפוטית של בית המשפט.
פרט לדיני הגבלים עסקיים כלליים, בעיקר חוק התקשורת (בזק ושידורים), התשמ"ב-1982 וחוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, התש"ן-1990 – מכילים הוראות המגבילות בעלות צולבת בענף התקשורת.
סעיף 6ח4 אוסר על מתן רישיון לשידורים לתאגיד בעל רישיון אחר או לתאגיד שהוא עיתון.
סעיף 6כ1(ג) לחוק זה קובע סמכות למועצה לשידור כבלים ולוויין, הממונה על ידי הממשלה, להגביל החזקות אמצעי שליטה בגוף משדר, וזאת מתוך מגמה להרבות את הגורמים המשדרים בשוק.
סעיף 6כ1(ד) לחוק זה מעגן כי המועצה מוסמכת לקבוע הגבלות על סך הערוצים המופקים בידי מפיק בודד, גם אם בחלקם הוא מפיק יחד עם מפיקים אחרים.
בחוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, סעיף 41 מסדיר שורת כללי מכרז לקבלת רישיון שידורי טלוויזיה, הנוגעים לזהות המשתתפים במכרז.
בכללים אלה, בין השאר, איסור השתתפות במכרז החל על מי שבעל רישיון קיים לשידורים (כולל: על מחזיק בחלק מתאגיד בעל רישיון), או על תאגיד שהוא עיתון (כולל: על מחזיק בחלק ממנו).
בד בבד, סעיף 2(ג1)(2) לחוק הפצת שידורים באמצעות תחנות שידור ספרתיות, התשע"ב-2012, מגביל מינוי, על ידי שר התקשורת ושר האוצר, של גורם המפעיל תחנת שידור – אם הוא בעל זיכיון לשידורי טלוויזיה או כבלים, או שהוא עיתון.
עיון בפסיקותיו של בית המשפט, באופן כרונולוגי, מעלה ניסיון שיפוטי להתמודד עם תופעה של בעלות צולבת בתקשורת.
כמו כן, הפסיקה לא מתמקדת רק בתופעה של בעלות צולבת כהגדרתה הפשטנית, אלא גם בתופעות הנוגעות לה ומזינות אותה, ונכון לסקור אותה גם באור הזה.
כבר באמצע שנות התשעים, עם התעצמות אפיקי הברוד-קאסט, בית המשפט העליון התייחס לחשש מריכוזיות בשוק התקשורת.
באחת הפרשות, שעסקה בזכות גישה שווה לכלי התקשורת, נכתב:
בפרשת איגוד העיתונים היומיים בישראל (1987) קבע בית המשפט שרשות השידור אינה מוסמכת לשדר שידורי פרסומת מסחרית, מאחר שחוק רשות השידור, התשכ"ה-1965, אינו מסמיך אותה מפורשות לכך.
עם זאת, בית המשפט הכיר באפשרות של רשות השידור לשדר: "תשדירי שירות", שמטרתם להעמיק את מודעותו של הציבור בנושאים לאומיים, ו"תשדירי חסות", שמטרתם להודיע לציבור את דבר ההפקה של תוכנית מסוימת בסיוע חברה מסחרית.
התנאי בפסק הדין היה שלא יהיה באלה מסר פרסומי ישיר.
באותה עת, רשות השידור הייתה הגוף היחיד שפעל ושהורשה לפעול בשידורי טלוויזיה.
על כן, פסק הדין האמור נתפס כפסק הדין הראשון אשר פתח למעשה פתח לבעלות צולבת בשוק התקשורת.
בהמשך לכך, בפרשה עוקבת (1991), חזר בית המשפט על קביעתו זו, אך הבהיר כי הקרנת שידור חסות תכלול אך ורק תודות למממן של התכנית המשודרת, כנספח לשידור, ולא תכלול תוכן מסחרי בעיקר השידור.
על אף שפסיקה זו נתפסה גם היא כפתח לבעלות צולבת בשוק התקשורת, היא לא עסקה באופן ישיר בהגדרתה הישירה.
בפרשת הערוץ השלישי (2000), דובר בעתירה כנגד הקלות רגולטוריות שניתנו, בחוק הרשות השנייה, לזכייניות חדשות המבקשות להשתלב בהקמת "הערוץ השלישי" – וזאת בנוגע לחובה להפיק הפקות מקור ולשדר חדשות.
העתירה כוונה נגד איסור על בעלי זיכיונות קיימים ועל בעלי שליטה בתאגידים המחזיקים בהם, להתמודד במכרז לזיכיון בערוץ השלישי.
בית המשפט דחה את העתירה.
הוא הכריע כי הטעם שעמד לנגד עיני המחוקק: פתיחת שוק הפקות התקשורת לתחרות, הוא טעם לגיטימי.
לכן הטעם הזה מצדיק פגיעה בזכותם לחופש העיסוק של מפיקים קיימים בשוק.
בית המשפט ציין שכל עוד זכיין קיים מחזיק בזיכיון מקביל, לא תיתכן תחרות ראויה לשמה בשוק.
לכן "אם מעוניינים אנו בקיומה של תחרות על הזיכיונות ...
אין מנוס מהטלת איסור על זכייניות ...
להשתתף בה כל עוד הן מחזיקות בזיכיון פעיל לערוץ אחר".
בפרשת מיזוג בזק-יס (2009) בית המשפט העליון דחה ערעור על פסק דין של בית הדין להגבלים עסקיים, שקבע כי אין לאשר מיזוג בין חברת "בזק" וחברת "יס".
בכך אסר אף הוא את המיזוג.
בית המשפט נשען על דיני ההגבלים העסקיים הכלליים, וקבע כי מיזוג זה עלול לפגוע בתחרות הפוטנציאלית "בפועל" בשוק התקשורת (וזאת אף לצד פגיעה בתחרות הפוטנציאלית "בכוח" בשוק זה).
בתוך כך, המיזוג אופיין כמיזוג קונגלומרטי.
זאת מאחר שהוא נוגע לגורם בעל עוצמה כלכלית – "בזק": המורכב מיחידות עסקיות מגוונות הפרוסות בשווקים משיקים – ה"בולע" מתחרה בשוק מסוים.
החשש ממיזוג כזה סומן על ידי בית המשפט ביתרון בלתי-הוגן, שעלול להיות ממומש אצל בזק, בייחוד בקבלת גישה משופרת לשוק ובאמצעי מימון נוחים.
זאת על חשבון פעילותו התחרותית, שהייתה קיימת בשוק לפני המיזוג, של הגוף ה"נבלע".
בפרשת רדיו ירושלים (2009) בית המשפט העליון דחה ערעור על פסק דין של בית המשפט לעניינים מנהליים, שדחה עתירה לביטול מכרז למתן זיכיון לשידורי רדיו אזורי בירושלים.
בכך אישר אף הוא את המכרז.
בין יתר טענות, בית המשפט דחה את טענת החברה המערערת על כך שהמכרז עלול להביא לבעלות צולבת.
זאת, לפי הטענה, משום שאחת המשתתפות במכרז לרדיו האזורי היא בעלת השליטה בחברת "רשת", שהיא אחת מזכייניות הערוץ השני בטלוויזיה.
בנוגע לטענה זו, בית המשפט הבהיר כי האיסור על בעלות צולבת נועד למנוע ריכוז שליטה באמצעי תקשורת שונים בידי מספר קטן של גורמים.
על פי פרשנות החקיקה בתחום זה, הדגש הוא על החזקה המאפשרת בפועל שליטה בפעילות של מדיום תקשורתי.
במקרה זה, נקבע שאישור המכרז לא מקיים את הגדרה זו לבעלות צולבת.
נקבע גם שאין להסיק בעלות צולבת באופן עקיף.
מכאן נקבע שאישור המכרז לא מוביל לצמצום התחרות בשוק התקשורת ולא משפיע על המידע המועבר לציבור, שהם מטרת ההגבלות על בעלות צולבת בתקשורת.
בפרשת פרי טי-וי (2023), שעניינה היה בהתעצמות גורם קיים בשוק התקשורת, בית המשפט העליון, בשבתו כבית משפט גבוה לצדק (בג"ץ), דחה עתירה של חברת "הוט".
עתירה זו הופנתה כנגד החלטת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו לאפשר לחברת "קשת" להרחיב את שידוריה גם לאינטרנט – במסגרת מיזם "freeTV".
טענות העותרת, "הוט", נסבו על החשש מהגברת הריכוזיות בשוק התקשורת, כתוצאה מהתרחבות השליטה של חברה מתחום הטלוויזיה הרב ערוצית, "קשת", גם לתחומי השידורים באינטרנט.
בית המשפט נימק את קביעתו באשראי שיש לאפשר לגורם המאסדר, הרשות השנייה, שההנחה היא שסורק באופן מקצועי את צורכי השוק וההתפתחויות בו תוך ערנות למידת התחרות הנדרשת בשוק.
לכן ההתערבות בשיקול דעתו אינה הכרחית, אלא אם אינה עומדת בנורמות שגורות.
למרות ההכרה של בית המשפט בכך שהשמירה על הביזור בשוק התקשורת אינה יכולה להיעשות רק מבחינה כלכלית אלא מבחינה מורכבת יותר, ניתן להניח שהרשות השנייה פועלת גם מהסתכלות מורכבת – ושוקלת את מתן הרישיון בשים לב למארג תקשורתי רחב המושפע ממנו.
בהיעדר פגם משפטי מובהק, במקרה זה בית המשפט לא התערב בשיקול דעת המאסדר.
בהקשר זה, בית המשפט הכיר בטענת המשיבים, בהם הרשות השנייה ו"קשת", שלפיה אין הוראת חוק הקובעת שמגבלת הבעלות הצולבת בתקשורת חלה גם על שידורים באינטרנט.
בעלי חוליות או חולייתנים (שם מדעי: Vertebrata) היא תת-מערכה הכוללת את כל המיתרניים בעלי עמוד שדרה.
בעלי חוליות שייכים לקבוצת – Bilateria, קבוצה של בעלי חיים עם גופים בי-סימטריים הנעים לרוב בשחייה תוך שימוש בשרירים לאורך הגב הנתמכים על ידי מבנה שלד חזק אך גמיש הקרוי עמוד השדרה.
השם "חולייתן" נגזר מלטינית – חוליה בעלת מפרק.
לחולייתנים משתייכים הדגים, הזוחלים, הדו-חיים, העופות והיונקים.
כולם בעלי מבנה שרשרת גרמי חוליות או עמוד שדרה המתפרס לאורך הגוף ויוצר את הציר המרכזי להתפתחות שאר השלד של בעל-החיים.
עמוד השדרה מחליף את מיתר הגב הקיים אצל המיתרניים האחרים כבסיס הגוף לצורכי תנועה.
בסוף תקופת הסילור ובתחילת תקופת הדבון, לפני כ-400–420 מיליון שנים, היו מרבית בעלי-החוליות על פני כדור הארץ מקבוצת חסרי הלסתות או מקבוצות אחרות שנכחדו והיו קרובות להם.
לפני 380 מיליון שנים החלה דעיכה במספר חסרי הלסתות ועלייה הדרגתית עד לימינו במספר החולייתנים הלסתניים.
החולייתנים מרכיבים את תת-הפילום החולייתנים עם כ-65,000 מינים, הקבוצה הגדולה ביותר במערכת המיתרניים – Chordata.
החולייתנים כוללים יונקים, ציפורים, דו-חיים וסוגים שונים של דגים וזוחלים.
הדגים כוללים את העל-מחלקות חסרי-הלסת, ואת החוליתנים הלסתניים – Gnathostomata בעל הלסת.
דגי הלסת כוללים גם את דגי-הסחוס וגם את דגי הגרם.
דגים גרמיים כוללים את דגי אונות הסנפיר, שהולידו את הטטרפודים, בעלי החיים עם ארבע גפיים.
למרות הצלחתם, החולייתנים עדיין מהווים רק פחות מחמישה אחוזים מכל מיני בעלי החיים.
חולייתנים שייכים למערכת ה-Chordata בעלת מאפיינים ייחודיים:
נוטוקרד, חוט עצב חלול לאורך הגב –
בעלי-חוליות נבדלים מכל בעלי-החיים האחרים, כולל כורדיטים אחרים, בנוכחות עמוד שדרה בנוי מחוליות, גולגולת הבנויה מעצם או סחוס, מוח גדול המחולק לשלושה או יותר חלקים; לב שרירי בעל מספר חדרים; אוזן פנימית עם תעלות חצי מעגליות; איברי חישה כולל עיניים, אוזניים ואף; איברי עיכול כולל מעי, כבד, לבלב וקיבה.
כעוברים, לחולייתנים עדיין יש נוטוקרד; כמבוגרים, לכל הדגים פרט לדגים חסרי הלסת יש עמוד חולייה, עשוי מעצם או סחוס, במקום זאת.
לעוברים של בעלי-חוליות יש קשתות לוע, החל מהשבוע הרביעי להפריה.
בדגים בוגרים קשתות הלוע תומכות בזימים, בעוד שבטטרפודים בוגרים הם מתפתחים למבנים אחרים.
בעובר שכבת תאים לאורך הגב מתקפלת והופכת לצינור עצבים חלול והוא מתפתח לחוט השדרה, ובקצהו הקדמי, המוח.
המוח מקבל מידע על העולם דרך עצבים הנושאים אותות מאיברי החישה בעור ובגוף.
מכיוון שאבותיהם הקדמונים של החולייתנים בדרך כלל נעו קדימה, החלק הקדמי של הגוף נתקל בגירויים לפני שאר הגוף, והעדיפו ההתפתחות של הראש המכיל איברי חישה ומוח לעיבוד המידע החושי.
לחולייתנים יש מעי צינורי המשתרע מחלל הפה ועד לפי הטבעת.
עמוד החוליה ממשיך בדרך כלל מעבר לפי הטבעת ויוצר זנב מוארך.
החולייתנים הקדומים, ורוב המינים הקיימים, הם יצורים מימיים המבצעים חילופי גזים בזימים.
הזימים הם מבנים מסועפים, עדינים, המקרבים את מערכת הובלת הדם למים.
הם ממוקמים ממש מאחורי הראש, נתמכים על ידי קשתות זימיות, סחוסיות או גרמיות.
בבעלי חוליות לסתות, צמד קשת הזימים הראשון התפתח לתוך הלסתות.
בדו-חיים ובכמה דגים גרמיים פרימיטיביים, לזחלים יש זימים חיצוניים המסתעפים מקשתות הזימים.
החמצן מועבר מהזימים אל הגוף באמצעות מחזור הדם.
פחמן דו-חמצני שנוצר בעקבות חילוף החומרים, מועבר אל הזימים, במערכת מחזורית סגורה המונעת על ידי הלב.
הטטרפודים איבדו את הזימים של אבותיהם הדגים; הם התאימו את שלפוחית השחייה שדגים משתמשים בה לציפה לריאות כדי לנשום אוויר, ומערכת הדם מותאמת בהתאם לכך.
במקביל, הם התאימו את הסנפירים הגרמיים של הדגים בעלי סנפירים בשרניים לשני זוגות רגליים מהלכות, הנושאות את משקל הגוף דרך חגורת הכתפיים והאגן.
החולייתנים מתאפיינים במספר תכונות ייחודיות שאינן מופיעות אצל המיקסינים-מיתרניים חסרי לסתות
כיסוי חיצוני המורכב מאפידרמיס ודרמיס;
הכיסוי החיצוני בעל צורות שונות ומגוונות: שיער, קשקשים, נוצות, בלוטות, חומר קרני וכדומה;
חוליות שדרה (שלמות או חלקיות בהתאם לקבוצה); במקום המיתר המרכזי;
שלד פנימי שמחליף את השכבה המזודרמלית, ואליו מוצמד ראש בעל האיברים הייעודיים (חוטם, עיניים, אוזניים, לשון), ארבעת הגפיים ושאר האיברים הפנימיים מצויים בבטן ובחזה;
תנועתיות המופקת משרירים הצמודים לשלד הפנימי;
מערכת עיכול מפותחת, בעלת בלוטות עיכול גדולות, לבלב וכבד;
לב בעל שניים עד ארבעה חדרים;
חלל פנים הגוף מפותח ומכיל את האיברים הפנימיים: מערכת העיכול, הכליות, הריאות והלב;
איברי מין נבדלים לזכר ונקבה במרבית המינים
מקורם של בעלי החוליות במהלך הפיצוץ הקמבריון, בתחילת תקופת הפלאוזואיקון, בה חלה עלייה במגוון בעלי החיים.
בעלי החוליות הקדומים ביותר המינים הידועים ביותר שייכים Chengjiang biota וחיו לפני כ-518 מיליון שנים.
אלה כוללים את המיניםHaikouichthys, Myllokunmingia, , ו- בניגוד לבעלי חיים אחרים בקמבריון, לקבוצות אלו היה גוף החולייתנים הבסיסית: נוטקורד, חוליות ראשוניות וראש וזנב מוגדרים היטב, אך היו חסרי לסתות.
קבוצה של חולייתנים של מערכת לא ודאית, שייכת ל-קנודונים קטנים דמויי צלופח, המוכרים ממיקרו מאובנים של מקטעי השיניים מהקמבריון המאוחר ועד סוף הטריאס.
זואולוגים התלבטו אם שיניים מינרליות הופיעו ראשונה, בהתחשב בשיניים הקשות של הקונדונטים הרכים, ולאחר מכן העצמות, או להפך, וייתכן שהשלד המינרלי הגיע ראשון.
קבוצה קונודונטים (Conodonta) – חסרי לסתות שנכחדו
קבוצה אנספידים (Anaspida) – משורייני עור שנכחדו
קבוצה דמויי פטרספידים (Pteraspidomorphi) – חסרי לסתות שנכחדו
קבוצה תלודונטים (Thelodonti) – חסרי לסתות שנכחדו
מחלקה בעלי שריון (Placodermi) – נכחדה
מחלקה אקנתודים (Acanthodii) – נכחדה
מחלקה מקריני סנפיר (Actinopterygii) – דגי גרם
מחלקה בעלי סנפירים בשרניים (Sarcopterygii) – דגי גרם
קבוצה דמויי-בעלי ארבע גפיים (Tetrapodomorpha)
קבוצה בעלי ארבע רגליים (Tetrapoda)
קבוצה דמויי זוחלים (Reptilomorpha) – מהם התפתחו הזוחלים
קבוצה בעלי שפיר עוברי (Amniota)
קבוצה סינאפסידה (Synapsida) – ממנה התפתחו היונקים
בעלי גולגולת (שם מדעי: Craniata, לפעמים Craniota) היא תת-מערכה של מיתרניים המתאפיינים, כמשמעות השם, בקיום גולגולת של עצם או סחוס.
המיקסינים והצמדים נכללו גם בקבוצה הפרפילטית חסרי לסתות.
במובן הפשוט ביותר, בעלי הגולגולת הם מיתרניים עם ראש, כלומר הקבוצה כוללת את קבוצת מיקסיניים (Myxinidae), להם יש גולגולת סחוסית ומבנים דמויי שן העשויים קרטין אך אינה כוללת את מיתרני הזנב (Tunicata), ומיתרני הראש (Cephalochordata).
הקבוצה כוללת גם את הצמדים, דגי הסחוס – כרישים, כימראים ובטאים – וקבוצת הגרמיים: דגי גרם, וקבוצת בעלי ארבע רגליים (Tetrapoda) בה נמצאים גם היונקים.
ראשו של 'בעל גולגולת' מורכב ממוח, אברי חישה כולל עיניים, אף ואוזן פנימית וכמובן, גולגולת.
נוסף לגולגולת המובחנת יש ל'בעלי הגולגולת' תכונות אופייניות משותפות נוספות (תכונות נגזרות) שאפשרו להם לפתח מורכבות רבה יותר.
מחקרים בגנטיקה מולקולרית של בעלי הגולגולת חשפו שבהשוואה לבעלי חיים מפותחים פחות, יש להם עותקים של משפחות גנים שקשורות בתקשורת תוך תאית, שעתוק, ומורפוגנזה כמו רצף DNA המכונה הומאובוקס.