tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-19 בפברואר, בעקבות הלשנה, פשטה המשטרה הירוקה (משטרה גרמנית נאצית) באלימות לתוך סלון הגלידה.
אחד מהנאצים שהשתתפו בתקיפה זו היה איש "המשרד לענייני יהודים" קלאוס ברבי.
תוך כדי התגוננות מול התקיפה האלימה התיז ארנסט כאהן לעבר התוקפים גז אמוניה בעזרת אינסטלציה שהוכנה מראש למטרה זו.
אירוע זה נודע בכינויו "KOCO Affair" (פרשת KOCO).
שלושה ימים לאחר מכן, ביצעו הנאצים בהוראת היינריך הימלר כנקמה "ריאקציה" ברובע היהודי.
במהלך הפעולה פשטו הנאצים על בתי היהודים והוציאו 425 יהודים צעירים מבתיהם, וריכזו אותם בכיכר יונס דניאל מאייר (Jonas Daniel Meijer).
יהודים אלה עברו עינויים, ובהמשך נשלחו למחנות בוכנוואלד ומטהאוזן.
הפעולה עוררה זעם עצום בקרב תושבי אמסטרדם והובילה ב-25 בפברואר לשביתת הסוחרים שנודעה כ"שביתת פברואר" (לעיתים "שביתת פברואר 1941").
ארנסט כאהן עבר עינויים קשים בכלא סכוונינגן, הידוע בכינויו האירוני "מלון התפוז" (Oranjehotel).
למרות זאת, סירב למסור את שם המכונאי שהרכיב את אינסטלציית האמוניה.
הוא נידון למוות והוצא להורג על ידי כיתת יורים ב-3 במרץ 1941 בדיונות Waalsdorpervlakte שליד כלא סכוונינגן.
כאהן היה האדם הראשון שהוצא להורג על ידי הנאצים בהולנד.
שותפו לסלון הגלידה, אלפרד קוהן, נידון ל-10 שנים, אך לא שרד.
לפני הוצאתו להורג ניתנה לארנסט כאהן הזדמנות להיפגש בבית הכלא עם אשתו אורסולה לייה כאהן הופמן.
הוא מסר לה מכתב פרידה (אשר נמצא כיום אצל נכדיה, ילדיהם של הלגה ואינגה-רות).
במכתב הפרידה מבקש ארנסט מאשתו להגיע לארץ ישראל ולחבור לבנותיהם:
במקום שבו היה סלון הגלידה ישנה כיום מסעדה.
מחוץ לה מוצב שלט נחושת המתאר את האירוע שהתרחש במקום.
מדי שנה בחודש פברואר, מניחים תלמידי בתי הספר באזור זרי פרחים ליד השלט לזכר ההתקוממות כנגד הנאצים.
אחרי המלחמה נקרא על שמו רחוב ברובע אוסדורפ שבאמסטרדם: De Ernst Cahnsingel.
בסוף אוגוסט 2008 הנציחה עיריית אמסטרדם את כאהן וקוהן כשקראה לגשר 401, שבין הרחובות ואן ואוּסטראט (Van Woustraat) ודה ריינסטראט, על שמם.
הגשר מחבר בין שתי שכונות שאליהן נמלטו יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה ומשם נלקחו ונשלחו למחנות המוות.
ב-1985 הופק סרט עלילתי בשם "סלון הגלידה" (De Ijssalon), המבוסס על האירועים סביב סלון הגלידה, בבימויו של דימיטרי פרנקל פרנק.
בסרט נקראת דמותו של ארנסט כאהן בשם אוטו שנֶוַויְיס (Otto Schneeweiss).
ארנסט יוהאן פון בירון היה מדינאי רוסי ממוצא גרמני מאזור קורלנד.
היה מאהב של אנה, קיסרית רוסיה ועוצר של איוואן השישי, קיסר רוסיה.
הוא נולד במשפחה גרמנית שהתגוררה בדוכסות קורלנד וסמיגליה.
נשלח ללימודים באוניברסיטת קניגסברג, אך לא סיים אותה.
בשנת 1718 ניסה לקבל משרה בחצרה של אשתו של הנסיך אלכסיי ומשנכשל הוא הגיע לחצרה של אנה, הדוכסית האלמנה של קורלנד, והתקרב מאוד אליה.
בשנת 1730 בהגעת אנה לכס קיסרית רוסיה, היא לקחה את בירון למוסקבה ובמהלך טקס ההכתרה מינתה אותו לתפקיד מפתח בחצר.
באותה שנה הוא קיבל תואר רוזן ובשנת 1737 נבחר על ידי אספת אצילי קורלנד (תחת לחץ רוסי כבד) לדוכס קורלנד.
אוגוסט השלישי, מלך פולין שהיה תלוי באימפריה רוסית הסכים למינוי.
בתקופת שלטונה של אנה, קיסרית רוסיה, שלט בירון בדוכסות מסנקט פטרבורג אך תוך שמירת האינטרסים הרוסיים.
תפקידו במדיניות הרוסית בתקופת אנה
בהיסטוריוגרפיה הרוסית והסובייטית המסורתית מתואר בירון כאיש שגרם נזק אדיר לרוסיה.
לפי תיאור זה הוא היה אדם אלים, ללא השכלה ומושחת.
הוא הוצג כיוזם של השתלטות הגרמנים על השלטון באימפריה ויוזם הוצאות להורג רבות.
בתקופת אנה היה השלטון המעשי במדינה בידי שרים ממוצא גרמני ככריסטופור מיניך, אנדריי אוסטרמן וארנסט בירון.
מיניך ואוסטרמן התקדמו עוד בתקופת פיוטר הגדול והיה מאבק בלתי פוסק בינם לבין בירון, אבל ההשפעה המכרעת על הקיסרית הייתה בידי בירון.
בירון אכן לא העריך את הרוסים, אך בהתאם לעדויות אובייקטיביות לא רצה להרגיז אותם והתייחס בכבוד למנהגים הרוסים, ואף השקיע מאמצים בלימוד השפה הרוסית.
לא מעט פקידים ממוצא רוסי קודמו על ידו.
בתקופת שלטונה של אנה אכן היו רדיפות על רקע פוליטי, אך בירון לא היה מעוניין בהם וככל הנראה לא היה היוזם.
לאור כל האמור לעיל קשה מאוד להעריך באופן אובייקטיבי את הפעילות שלו בתקופה זו.
גם רעיון למנות אותו לעוצר לאחר פטירתה היה רעיון שהיוזמים שלו היו אצילים רוסים ולא גרמנים.
עם פטירת אנה ובהתאם לצוואה שלה הוא התמנה לעוצר.
בתקופה זו הוא ניסה להיות פופולרי בקרב החברה הרוסית והשקיע רבות בענייני המדינה.
אומנם החל מהימים הראשונים התגלו חילוקי דעות בינו לבין ההורים של הקיסר הצעיר.
תוך זמן קצר התברר שקיים קשר שמטרתו להחליף את בירון בהורי הקיסר בתור עוצר.
בירון פנה לסנאט, מועצת השרים ונציגי הצבא.
בינתיים, האויב הוותיק של בירון, כריסטופור מיניך החל לפעול בתמיכת אימו של הקיסר.
ב-9 בנובמבר 1740 בירון ואשתו נעצרו.
בירון הואשם בקבלת מתנות מהקיסרית, אי-שמירה על בריאותה, השתלטות על תפקיד עוצר, רצון לקבל את כס האימפריה וכו'.
ב-18 באפריל 1741 בית המשפט החליט על הוצאתו להורג.
בהתאם לצו של העוצרת החדשה, אנה לאופולדובנה, עונש זה הומר למעצר ממושך.
עם תחילת שלטונה של יליזבטה, קיסרית רוסיה הוא שוחרר ממעצר והועבר לירוסלבל.
הוא כתב לקיסרית מספר מכתבים בהם ציין שהואשם ללא סיבה ממשית.
פיוטר השלישי החזיר אותו לסנקט פטרבורג תוך החזרת תארים ועיטורים אך לא החזיר לו את השליטה בדוכסות.
יקטרינה הגדולה החזירה אותו לכס הדוכס.
בירון התחייב לתת לצבא רוסי מעבר חופשי בשטחי הדוכסית, לא לחתום על בריתות עם אויבי רוסיה ולאפשר בניית כנסיות אורתודוקסיות בדוכסות.
תנאים אלו גרמו להתמרמרות גדולה בקרב אצילי הדוכסות.
כתוצאה מכך, הוא ויתר על כס הדוכס לטובת בנו.
תוך זמן קצר הוא נפטר והוטמן בילגבה.
ארנְסט טוֹלֶר היה מחזאי וסופר יהודי-גרמני אשר נודע בעיקר בזכות מחזותיו האקספרסיוניסטיים ובזכות כהונתו כנשיא הרפובליקה הסובייטית הבווארית, במשך שישה ימים באפריל 1919.
טולר נולד בזָאמוֹטשין (Samotschin) שבפרובינציית פוזנן במזרח הקיסרות הגרמנית (כיום שאמוצ'ין (Szamocin) שבפולין) למשפחה יהודית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא ושירת בחזית המערבית משך שלושה עשר חודשים.
לאחר תקופה זו הוא סבל מהתמוטטות פיזית ונפשית, אשר היוותה מאוחר יותר את ההשראה למחזהו הראשון טרנספורמציה.
טולר היה מעורב בהקמת הרפובליקה הסובייטית הבווארית בשנת 1919, יחד עם אנרכיסטים מובילים, בהם ב.
טראוון וגוסטב לנדאואר ועם קומוניסטים.
הוא כיהן כנשיא הרפובליקה בין 6 ל-12 באפריל.
הרפובליקה הופלה על ידי כוחות הימין, וטולר נאסר בשל חלקו ברפובליקה.
בזמן שישב בכלא השלים את כתיבתן של יצירות רבות, בהן המחזות "איש ההמונים" (Masse Mensch), "שוברי המכונות", "הינקמאן הגרמני" (Der deutsche Hinkemann) וכן שירים רבים.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 גלה טולר ללונדון, ומשם המשיך לסדרת הרצאות בקנדה ובארצות הברית, בניו יורק נשאר עד התאבדותו בתלייה ב-22 במאי 1939, בעיקר עקב דיכאון קשה (אחיו נשלחו למחנות הריכוז) וחובות כספיים.
נעורים בגרמניה; עברית: צבי קדמי, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, תש"ד.
ספר הסנוניות, תרגום: אהרן ברנר, הוצאת חנות הספרים, 2017.
ארנסט מיכאל שנאל (1931 – 8 במרץ 1947) היה נער שהוצא להורג על ידי אנשי לח"י משום שנחשד בהלשנה למשטרת המנדט.
ארנסט מיכאל שנאל היה נער דתי, חניך בני עקיבא, בן יחיד להוריו מעולי גרמניה, שעלו לארץ בשנת 1939, התגוררו ברמת ישי והיו בעלי מזנון בכניסה ליישוב ממול לחאן ההיסטורי.
שנאל עבד כשוליה של חשמלאי בחיפה והתגורר ברחוב רבי עקיבא בשכונת גאולה בעיר.
מדריכו בלח"י היה פנחס גינוסר.
שנאל למד להכיר את חברי לח"י בחיפה, כולל את אחד החברים ששמו נפתלי, שעסק במעקב אחרי אלברט אדוארד קונקווסט, מפקד הבולשת הבריטית בחיפה, מתוך כוונה להתנקש בחייו (התנקשות שלבסוף יצאה אל הפועל ב-26 באפריל 1947).
ב-22 בפברואר 1947 ביצעה הבולשת הבריטית מאסר של רבים מחברי לח"י בחיפה, ביניהם 8 בכירים בארגון ונפתלי בכללם.
חברי הלח"י בחיפה החלו לחשוד שיש מלשין בשורותיהם.
בעת חקירתו במטה המודיעין הבריטי הובא למקום מיכאל שנאל כדי לזהותו.
נפתלי הסיק מכך כי שנאל הוא המלשין, והצליח להעביר מסקנתו זו לחבריו שלא נאסרו.
אנשי לח"י החלו במצוד אחרי שנאל.
הוא ניסה להתחמק אך נתפס והובא לחקירה.
לאחר חקירה ממושכת כיוונו חוקריו אקדח לעברו, אך האקדח לא פעל.
את התקלה תירצו החוקרים כמתיחה וכמבחן לנאמנותו ושחררו אותו לנפשו כדי להמשיך במעקב אחריו.
כעבור זמן נעצר שנאל בשנית, בערב שבת בלכתו להתפלל בבית הכנסת.
הוא נלקח בכח למערה בכרמל להמשך חקירתו.
החוקר התרגז על תשובותיו המתחמקות של שנאל.
בחקירה נמצא ברשותו של שנאל פנקס ובו שמות חברי לח"י בחיפה.
הנער הוכה כדי להכריחו לדבר אך הוא שתק, ואפילו לא הודה כי הוא זה שזיהה את נפתלי במטה המודיעין הבריטי.
לטענת נתן ילין-מור אמר שנאל לחוקריו "אני יודע כי זה הסוף שלי על מה שעשיתי.
עכשיו תעשו את מה שאתם צריכים לעשות".
שנאל נורה בשבת ארבע פעמים ונהרג.
ילין מור המשיך וסיפר כי אנשי לח"י באו למחרת לבית הוריו ברמת ישי כדי לערוך בו חיפוש ולהסביר להם מה קרה.
לטענתו, "ההורים לא היו מופתעים והתנצלו על התנהגותו של בנם".
גופתו של שנאל נמצאה ביום שלישי שלאחר מכן, מוטלת, כשהוא יחף וערום למחצה, בין שיחים וסלעים, במעלה הכרמל, ליד שכונת המעין (שכונה דלה של צריפים שהוקמה בשנת 1929 ליד מעין שנבע אז, שכיום אינה קיימת יותר ובמקומה נבנו בתי רחוב בצלאל).
העיתון דבר סיפר על כך והוסיף: "הואיל והנרצח היה חבר באחד מארגוני הפורשים סבורים, שהרצח בוצע על ידי חבריו".
שנאל הובא לקבורה בבית הקברות חוף הכרמל בחיפה.
מאוחר יותר בחודש מרץ הודה לח"י במעשה ופרסם הודעה כי הנער הוצא להורג בשל הלשנה, לאחר חקירה ומשפט מהיר.
בעיתון דבר נטען ששנאל הושפע מספרות בלשית והחל בשעות הפנאי לעבוד ללא שכר בחברת חקירות וכמודיע משטרתי.
לטענת העיתון היה אסור למשטרה לנצל נער צעיר כמודיע וארגון לח"י היה צריך להבין שמדובר בנער הזקוק לטיפול רפואי ולא למשפט.
העיתון מסכם: "קשה לדעת מה קדם למה: האם התקרב הנער קודם לקבוצת הפורשים ואחר כך למשטרה או להפך.
אולם עובדה היא כי לנער הייתה בעת ובעונה אחת דריסת רגל גם במשטרה וגם באחת מקבוצות הפורשים ...
יידעו איפה "השופטים" ה"מהירים", שהם רצחו נער עברי, בן יחיד להוריו".
ארנסט זלין היה תאולוג גרמני ומראשוני העוסקים בארכאולוגיה מקראית.
זלין למד תאולוגיה ושפות המזרח הקרוב באוניברסיטאות רוסטוק, ארלנגן ובאוניברסיטת לייפציג.
זלין זיהה מוקדם את חשיבותה של הארכאולוגיה בהקשר לעבודתו התאולוגית והוביל חפירות עם בדז'יך הרוזני בתל תענך בארץ ישראל (1904-1902).
זלין פרסם ספרים רבים, והחשוב בהם, המבוא ללימוד התנ"ך (1910, מהדורת 1969 נערכה לאחרונה על ידי גיאורג פוהרר Georg Fohrer), שימש כספר לימוד סטנדרטי לתלמידים רבים.
בתחילת המאה ה-20 פיתח ארנסט זלין תזה הטוענת, כי משה היה מרטיר שנהרג בידי בני ישראל.
זיגמונד פרויד התבסס בספרו משה האיש ואמונת הייחוד (Der Mann Moses und die monotheistische Religion) על תובנותיו של זלין.
בין תגליותיו הגדולות ביותר היה פתרון לשאלה גדולה בהבנת סצנה מהברית החדשה, האם ריפא ישו אדם עיוור בדרך ליריחו או לאחר שהגיע לשם (לוקס 18:35 ומארק 10:46).
זלין גילה ערים תאומות ביריחו, אחת מהם היא עיר העתיקה המוזכרת בספר יהושע, והשנייה היא העיר הרומית החדשה.
המרחק ביניהן הוא כקילומטר וחצי ושתיהן נקראו "יריחו".
לכן שיער כי האירוע המדובר אירע במעברו של ישו בין "יריחו של לוקס" אל "יריחו של מארק", וכך ניתן ליישב בין המקורות.
ארנסט הרמן וילהלם מולדן היה עיתונאי והיסטוריון אוסטרי.
עורך העיתון נויה פרייה פרסה בין השנים 1921 - 1939 וממייסדי העיתון האוסטרי היומי "די פרסה" ("Die Presse") ב-1946.
בוגר אוניברסיטת וינה למשפט, היסטוריה, וארכאולוגיה (1913) ולאחר מכן לימד כשנתיים באוניברסיטת בודפשט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, חזר לאוסטריה, שם כתב ספרים אודות פוליטיקה והיסטוריה.
עם הזמן, החל בכתיבה עיתונאית, ובה עסק עד סוף ימיו.
אשתו הייתה פאולה מולדן, מחברת המנון אוסטריה.
בנו פריץ מילא את מקומו בעריכת העיתון אחר מותו.
מולדן נקבר בקבר כבוד ("Ehrengrab") בבית הקברות המרכזי בווינה.
ארנסט לב (21 באוקטובר 1946 - 11 באוגוסט 2013) היה מלחין, מנצח, מוזיקאי, מנהל מוזיקלי ומורה למוזיקה ישראלי.
שימש כחבר בכיר במסדר הבונים החופשיים.
ייסד ארבע תזמורות קאמריות, הופיע כמנצח אורח בתזמורות קאמריות וסימפוניות.
כתב יצירות רבות, חלקן בוצעו בתזמורות והרכבים שונים בישראל ומחוצה לה, בקונצרטים, פסטיבלים והוקלטו לרדיו, בתחנות טלוויזיה ועל תקליטורים.
היה בונה חופשי ושימש בתפקידים בכירים רבים במסדר ובלשכות.
ארנסט לב נולד בסאטו מארה, רומניה.
סיים אקדמיה למוזיקה על שם "ג'ורג'ה אנסקו" ברומניה.
למד קומפוזיציה וניצוח עם מאסטרו אקים סטויה ויון באצ'יו.
עלה לארץ ב-1974. בישראל המשיך את לימודיו עם מאסטרו שלום רונלי-ריקליס.
במשך שנות פעילותיו ייסד ארבע תזמורות קאמריות – שתיים ברומניה ושתיים בישראל.
פעל כמלחין במכון הישראלי לסרטים בירושלים.
ארנסט לב תיפקד כמנהל מוזיקלי של התיאטרון הרומני וההונגרי בישראל.
הופיע כמנצח אורח עם תזמורות סימפוניות וקאמריות בישראל ובאירופה.
ניצח על תזמורות ישראליות בסיבובי הופעות באירופה ובמרכז אמריקה.
בין השנים 1990–1997 שימש כמנצח וכמנהל מוזיקלי של התזמורת הקאמרית תל אביב-יפו.
ב-2002 זכה במקום ראשון בפסטיבל ארצי לתזמורות כלי נשיפה וגם במקום ראשון בפסטיבל דומה בלוקסמבורג.
בתאריך 2 באוקטובר 2003 בעיר טרגו מורש שברומניה התקיים קונצרט הראשון מסוגו בעולם, קונצרט של מוזיקה סימפונית מסונית בביצוע התזמורת הפילהרמונית של העיר, בניצוחו של ארנסט לב.
באותו קונצרט בוצעה גם יצירתו של ארנסט לב: "זיכרונות מהקידושין שלי".
בגיל 9 התחיל את לימודיו המוזיקליים בפסנתר, אקורדיון ויותר מאוחר גם בכלי נשיפה.
בגיל 13 - ייסד וניצח על מקהלת מכבי האש.
בגיל 14 - ניצח על תזמורת בית הספר ותזמורת העיר.
יותר מאוחר עם אותה תזמורת ביצע מחזמר שהוא כתב.
1962 - ייסד את תזמורת "קסטלני"
במקביל ללימודים האקדמאים לומד גם ניצוח והלחנה.
בתקופה זו זוכה בפרס הרדיו לקומפוזיציה.
כמו כן זוכה בפרסים בפסטיבלי ג'אז בבוקרשט ובפראג.
מנצח על תזמורת הפילהרמונית והאופרה של יאשי, על הפילהרמונית של סאטו-מארה, תזמורת האקדמיה ומוזיקה נובה.
בתקופה זו מייסד ומנהל שתי תזמורות קאמריות בעיר יאשי.
1974–1976 - מלווה שורה ארוכה של אומנים ישראלים ומחו"ל.
במקביל מלמד כלי נגינה במקומות שונים בארץ: הקונסרבטוריון העירוני – חולון, אולפנה למוזיקה בשער הנגב, קיבוץ נען וכו'.
1976–1978 - מנהל מוזיקלי של תיאטרון רומני והונגרי בישראל, מלחין במכון הסרטים הישראלי.
1972–1974 - מנהל את האגף למוזיקה של בית התרבות העירונית לנוער ומנצח על תזמורת בעיר יאשי.
כמו כן מלמד ומלווה בבית ספר "אומנות לעם".
1991–1992 - מנצח על התזמורת הסימפונית של הפרויקט "מוזיקה טבע"
1994 - מנצח על תזמורת גבעת ברנר
1996-2004 - מנצח ומנהל אמנותי של תזמורת הנוער של עפולה, איתה זכה במקום ראשון בתחרות ארצית של תזמורות נוער ובתחרות בינלאומית בלוקסמבורג ב-2002
2002 – לימד כיתת אומן בנושא כלי נשיפה באקדמיה למוזיקה בעיר דברצן בהונגריה
לאורך כול שנות פעולותיו מקיים קונצרטים מוסברים לנוער עם תזמורות שונות
1966 - 1972 מייסד ומנהל שתי תזמורות קאמריות בעיר יאשי מופיע כמנצח אורח בתזמורות קאמריות וסימפוניות בחו"ל.
1966 - 1974 מנצח על התזמורת הפילהרמונית והאופרה של יאשי, על הפילהרמונית של סאטו-מארה, תזמורת האקדמיה ומוזיקה נובה.
1979 - 2003 מנצח תזמורת הנוער של עיריית תל אביב.
1980 - 1984 מייסד את התזמורת הקאמרית ראשון לציון ומנהל אותה כ-5 שנים
1988 - מייסד את הפסטיבל למוזיקה קאמרית ואומנות פלסטית ישראלית בשא-נור
1990 - מייסד ומנהל את התזמורת הקאמרית "הפגנינים" שמופיעה בשמות שונים במשך שבע שנים
1992 - מנצח על קונצרט חג המולד של רשות השידור צרפתית/ בלגית
1993 - מופיע בסדרת קונצרטים על חוף הים בתל אביב עם תזמורתו הסימפונית
1999 - סיבוב הופעות באירופה עם התזמורת הקאמרית אשדוד
1999 - סיבוב הופעות עם תזמורת עפולה במרכז אמריקה (קוסטה ריקה, גואטמלה, אל סלוודור ומקסיקו)
2002 - מנצח במסגרת פסטיבל קיץ בבודפשט
2003 מנצח על הקונצרט של מוזיקה סימפונית מסונית, הראשון בעולם, בעיר טירגו-מורש.
בין השאר מבצע את יצירתו "זיכרונות מהקידושין שלי"
ארנסט לב קודש לבנייה חופשית ב-08.07.1997 בלשכת "בילו" מס' 33 ברחובות.
בתקופת הכהונה 2004 - 2005 שימש כנושא משרה של מדריך גדול שני בלשכה הגדולה למדינת ישראל.
בתקופת הכהונה 2006 - 2007 היה מפקח אזורי של אזור תל אביב ג', חבר בוועד הגדול, חבר בוועדה המשפטית ובוועדת היכלים ובניינים.
כמו כן מונה להיות יושב ראש ועדת המוזיקה של הלשכה הגדולה למדינת ישראל.
התקדם גם בנוסח הסקוטי הקדמון והמקובל, בלשכת שלמות רמת גן מס' 9, ובמסדר ארון הברית, בהיכל "מצדה" מס' 7.
היה שותף להקמת המסדר החדש - הלשכה הגדולה ירושלים במדינת ישראל, והחל מ-31.01.2013 שימש במשרת המשנה לנשיא הגדול.
במהלך שירותו בבנייה החופשית קיבל אותות מסוניים ופרסים רבים, בארץ ובעולם.
שילב בבנייה החופשית גם את מקצועו כמלחין וכמנצח: ארגן בשיתוף לשכת RENASTEREA את הקונצרט הראשון בעולם למוזיקה מסונית סימפונית, קונצרט אותו הוא ניצח.
הקונצרט התקיים בשנת 2003 בעיר TIRGU MURES שברומניה.
בין יצירותיו המסוניות: "זכרונות מהקידושין שלי", "שלוש", "שבע הקפות", אוברטורה G", BJ", שירים על מילים של ארתור מרק, שלושה פרלודים מסונים (פרלוד לכל דרגה).
תרועה לנשיא הגדול (הוקדש לקידושין של האח המכובד ביותר וולף קנטור), תרועה לנשיא הגדול (הוקדש לקידושיו של האח המכובד ביותר ארתור מרק), "זוהר", פרלוד אבל לזכרו של האח הנכבד מנשה שפירא, פרלוד אבל לזכרו של האח רוברט דויטש מבודפשט' 4DD, BRASSFUNERAL ועוד.
לאחר מותו של לב, ספד לו מוטי צבירן, הנשיא הגדול של הלשכה הגדולה ירושלים:
ארנסט ג'פרי מוניז הוא פיזיקאי גרעין אמריקאי שכיהן כמזכיר האנרגיה של ארצות הברית, תחת הנשיא ברק אובמה ממאי 2013 עד ינואר 2017. לפני כן כיהן בתפקידים שונים בתקופת כהונתו של הנשיא ביל קלינטון, בהם מנהל שותף במשרד מדיניות המדע והטכנולוגיה של הבית הלבן, ובתפקיד במחלקת האנרגיה בין השנים 1997–2001.
מוניז שירת כפרופסור לפיזיקה והנדסת מערכות במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), עמד בראש תוכנית יוזמת האנרגיה וכיהן כמנהל המעבדה לאנרגיה ולסביבה באוניברסיטה.
מוניז נולד בפול ריבר, מסצ'וסטס, לג'ורג'ינה וארנסט פרי מוניז.
שני הוריו הם בנים למשפחת מהגרים פורטוגלית.
הוא סיים תיכון בשנת 1962 ולמד בבוסטון קולג', שם קיבל תואר ראשון בפיזיקה.
לאחר מכן סיים דוקטורט בפיזיקה תאורטית באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1972.
מוניז הצטרף כחבר בפקולטה לפיזיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ב-1973, וכיהן כדיקן הפקולטה בשנים 1991–1995 וכן כראש מתקן מאיץ החלקיקים "Bates Linear Accelerator Center" באוניברסיטה.
היה גם ליושב ראש משותף במועצת המחקר של אוניברסיטת MIT.
הוא שירת בממשלו של הנשיא ביל קלינטון, כמנהל שותף למדע במשרד מדיניות המדע והטכנולוגיה של הבית הלבן בשנים 1995–1997. בנוסף עבד במחלקת האנרגיה של ארצות הברית, וכיהן כסגן מזכיר האנרגיה בשנים 1997–2001.
ב-4 במרץ 2013 הודיע הנשיא ברק אובמה כי בכוונתו למנות את מוניז למזכיר האנרגיה, על מנת להחליף את המזכיר הפורש, סטיבן צ'ו.
מתוקף תפקידו כמזכיר האנרגיה וכמדען גרעין, מוניז מילא תפקיד מרכזי במגעים שהובילו להסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, כשדן במשא ומתן ישירות על המגעים הטכניים בהסכם, יחד עם שר האנרגיה הגרעינית של איראן, עלי אכבר סאלחי, אשר למד גם כן באוניברסיטת MIT.
על רקע השכלתו בנשק גרעיני, וידא כי אין בדרישות האיראנים בהסכם סיכונים ממשיים.
ההסכם המקיף בין איראן למעצמות P5+1 (שבהם חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון, יחד עם גרמניה ונציג מן האיחוד האירופי) הושג באופן סופי ב-14 ביולי 2015.
ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן היה הדוכס הגדול האחרון של הדוכסות הגדולה של הסן בין השנים 1892–1918.
ארנסט לודוויג נולד ב-25 בנובמבר 1868 בדרמשטאדט שהשתייכה לדוכסות הגדולה של הסן, ללודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן ולאליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתם של אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה וויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
בשנת 1873 מת אחיו של ארנסט לודוויג - פרידריך, כתוצאה מדימום פנימי.
בשנת 1878 חלו כל בני המשפחה, חוץ מהנסיכה אליזבת, במחלת הדיפטריה, והנסיכה מרי, בת הזקונים של המשפחה, נפטרה בגיל שלוש וחצי בלבד.
האם שטיפלה בכל בני משפחתה החולים, הסתירה את דבר מותה של מרי משאר הילדים החולים במשך חודש כמעט.
לבסוף חלתה האם ב-7 בדצמבר ומתה שבוע בלבד לאחר מכן, ב-14 בדצמבר 1878.
ב-13 במרץ 1892 מת לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן, וארנסט לודוויג עלה במקומו לשלטון.
בשנת 1899 הוא יסד את מושבת האומנים של דרמשטאדט משום שהאמין שאומנות תביא גם לשגשוג כלכלי.
המוטו שלו היה: "Mein Hessenland blühe und in ihm die Kunst" ("אדמת ההסן שלי תפרח ובתוכה האומנות"), במהלך מלחמת העולם הראשונה, היה ארנסט לודוויג קצין מטה במטה של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
ב-9 בנובמבר 1918 נאלץ ארנסט לודוויג לוותר על כסאו, בעקבות התבוסה במלחמה והמהפכה הגרמנית שהתחוללה בעקבותיה.
ב-9 באוקטובר 1937 מת ארנסט לודוויג בעיר לאנגן, וב-16 בנובמבר נקבר בדרמשטאדט בהלווייה ממלכתית.
במהלך ביקור אצל סבתו המלכה ויקטוריה בטירת בלמורל פגש ארנסט לודוויג את בת דודו מצד אמו ויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, בתו של אלפרד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה.
המלכה ראתה כי השניים הסתדרו היטב יחדיו, חלקו תחומי עניין דומים ואף חלקו את אותו תאריך יום הולדת, ועודדה את הזוג להנשא, למרות התנגדויותיהם.
לבסוף נכנעו ארנסט לודוויג וויקטוריה ללחצים מצד משפחותיהם ונישאו בקובורג ב-9 באפריל 1894. משתתפי החתונה כללו נציגים מכל משפחות האצולה האירופאיות הגדולות, ובמהלך הטקס גם הוכרזו אירוסיה של אחותו הקטנה של החתן, אלכסנדרה, לצאר לעתיד ניקולאי השני.
הזוג הוליד בת אחת, אליזבת.
הנישואים בין השניים לא היו מאושרים; ויקטוריה התמרמרה על כך שבעלה העניק את מלוא תשומת לבו לבתם, אותה העריץ, בעוד שארנסט כעס על רעייתו שלא מילאה את חובותיה כדוכסית.
למרות זאת הזוג נודע כמארחים מעולים וביתם בדרמשטאדט היה מוקד בלתי רשמי לאנשי אצולה צעירים, וכן לאמנים ואינטלקטואלים רבים.
המלכה ויקטוריה, ששמעה על הקשיים בנישואים בין שני נכדיה, לא הסכימה להתיר להם להתגרש בשל בתם, אליזבת.
לאחר מותה של המלכה ויקטוריה בינואר 1901 בני הזוג היו חופשיים לבקש גירושין ובית המשפט העליון של הסן העניק להם גט בסוף אותה השנה.
גירושיהם של הדוכסים הגדולים של הסן גרם לסקנדל בין משפחות האצולה באירופה.
לאחר גירושיה שבה ויקטוריה להתגורר עם אמה בקובורג וחלקה משמרת עם ארנסט על ילדתם.
אליזבת, שתמיד הייתה קרובה יותר לאביה, האשימה את אמה בגירושין והעדיפה להתגורר עם ארנסט לודוויג.
ב-2 בפברואר 1905 התחתן ארנסט לודוויג עם אלאונורה, נסיכת זולמס-הוהנזולמס-ליך, בתם של הרמן, נסיך זולמס-הוהנזולמס-ליך ואגנס, רוזנת שטולברג-ורניגרודה.
גאורג דונאטוס, נסיך הכתר של הסן (1906–1937), התחתן עם ססיליה, נסיכת יוון ודנמרק, אחותו של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו.
ארנסט לינדר (בפינית: Ernst Linder; 25 באפריל 1868 – 14 בספטמבר 1943) היה מייג'ור גנרל בצבא השוודי וגנרל בצבא הפיני, שהתפרסם כמפקד קורפוס המתנדבים השוודי, בימי מלחמת החורף.
לינדר גם היה ידוע כרוכב מרוצים, וזכה במדליית זהב באולימפיאדת פריז 1924.
לינדר נולד בדוכסות הגדולה של פינלנד, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
אביו, שנקרא אף הוא ארנסט, ושהיה עיתונאי וסופר פיני, נפטר מטיפוס מספר שבועות לאחר לידתו.
אמו, מרי לאיוויניוס, הייתה בתו של מושל פינלנד אלכסנדר לאיוויניוס.
בשנת 1872, נישאה אמו בפעם השנייה לאיש העסקים השוודי אוסקר אקמן, והמשפחה עברה לשוודיה.
עם זאת, ללינדר נותר קשר רגשי עמוק למולדתו.
לינדר למד בבית ספר צבאי שוודי בין בשנים 1888–1889, ולאחר מכן בבית הספר הצבאי בהנובר בין השנים 1893–1895, ובאקדמיה הצבאית של שוודיה בין 1900–1902. כמו כן שימש בין היתר כנספח הצבאי של שוודיה בפריז ובלונדון.
ב-1918 הועלה לדרגת אוברסט, ובאפריל של אותה שנה לדרגת גנרל-מיור.
עם פרוץ מלחמת האזרחים הפינית, התפטר לינדר מהצבא השוודי, ועבר לשרת בכוחות ה"לבנים" הפינים שלחמו נגד ה"אדומים" הקומוניסטים.
הוא נהנה מאמונו האישי של מפקד הלבנים קארל גוסטף אמיל מנרהיים, הועלה לדרגת קולונל בצבא הפיני, וקיבל פיקוד על כוח מיוחד שכונה "Satakunnan ryhmä".
הכוח התבלט במיוחד בקרב טמפרה.
ב-29 באפריל 1918 מונה לינדר למפקד כוח שכונה "Savon ryhmä".
הוא שירת תקופת מסוימת כמפקד בחיל המילואים הפיני, אולם לאחר מכן חזר לצבא השוודי, שם קיבל תפקיד שולי בלבד, בין היתר בשל הסכסוך שהיה אז בין פינלנד לשוודיה בשאלת השליטה באולנד.
הוא פרסם שני ספרי זיכרונות על המלחמה בפינלנד, "Muistelmia Suomen vapaussodasta" ("זיכרונות ממלחמת שחרור פינלנד) ו-"Kuudentoista vuoden takaa" ("לפני שש עשרה שנים").
לינדר פעל לקידום היחסים בין פינלנד לשוודיה, ואף עמד החל מ-1920 ועד מותו בראש "אגודת הידידות שוודיה-פינלנד" (Samfundet Sverige-Finlandin").
לינדר נודע גם כרוכב סוסים מצטיין.
הוא זכה במדליית זהב ברכיבה על סוסים באולימפיאדת פריז (1924).
בשנת 1938 קודם לדרגת לוטננט גנרל, ובשנת 1940 לדרגת גנרל חיל הפרשים.
באותה שנה תקפה ברית המועצות את פינלנד, ובכך החלה את מלחמת החורף.
שוודיה הייתה מודאגת מאוד מהמלחמה, וחששה שהיא תהיה הקורבן הבא של הסובייטים.
הסיסמה באותם ימים הייתה: "Finlands sak är vår" ו-"Ett folk är i fara - Du kan hjälpa" ("הקונפליקט הפיני הוא גם הבעיה שלנו"; "העם בסכנה - ואת/ה יכול לעזור").
לינדר הקים את קורפוס המתנדבים השוודי, בתיאום ובתמיכת ממשלת שוודיה, ועמד בראשו.
הקורפוס גייס חיילים בעיקר משוודיה אך גם מנורווגיה ודנמרק.
החיילים ברובם נשלחו לחזית סאלה, ולחמו באומץ נגד הפולשים.
לאחר המלחמה הוחזר הקורפוס לשוודיה.
לינדר לא יזם תוכנית דומה במהלך מלחמת ההמשך, בין היתר משום שהתקרבותה של פינלנד לגרמניה הנאצית הדאיגה אותו.
הוא נפטר בסטוקהולם בשנת 1943 והוא בן 74.
על שנות שירותו זכה לינדר במדליות ובעיטורים הבאים:
כוכב מסדר החירות הפיני עם חרבות
מסדר החירות הפיני דרגה 1
מסדר החירות הפיני דרגה 2
מפקד דרגה 1 של הורד הלבן הפיני
מסדר המג'ידיה הטורקי דרגה 3
קצין במסדר ההצטיינות החקלאית הצרפתי
קצין במסדר פרנץ יוזף האוסטרי
צלב המלחמה הבלגי דרגה 1
מסדר ההצטיינות הצ'יליאני דרגה 2
אביר לגיון הכבוד של צרפת
אביר צלב הברזל של פרוסיה דרגה 2
אביר מסדר הכתר של פרוסיה
ארנסט לודוויג נולד ב-15 בדצמבר 1667 בגותה שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ללודוויג השישי, רוזן הסן-דארמשטאדט, ולאליזבת דורותיאה מסקסוניה-גותה-אלטנבורג, בתם של ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה ואליזבת סופיה מסקסוניה-גותה-אלטנבורג.
ב-24 באפריל 1678 מת אביו לודוויג השישי, רוזן הסן-דרמשטאדט, ואחיו לודוויג השביעי, רוזן הסן-דרמשטאדט עלה במקומו לשלטון, אולם, שלטונו היה קצר, וב-31 באוגוסט 1678 מת לודוויג בעיר גותה כתוצאה מזיהום, וארנסט לודוויג עלה לשלטון במקומו.
אולם מכיוון שהיה קטין, מונתה אמו לעוצרת עד לשנת 1688. במהלך מלחמת תשע השנים עבר ארנסט לודוויג להתגורר בערים רוסלסהיים ודורנברג, מכיוון שדרמשטאדט נכבשה על ידי הכוחות הצרפתיים.
ארנסט לודוויג הכניס את הרוזנות לחובות גדולים, בעקבות מפעלי הבנייה הרבים שעשה, ובעקבות בזבזנותו הרבה.
על מנת לכסות את החוב, הטיל ארנסט לודוויג מיסים רבים על תושבי הרוזנות, והשקיע הרבה במדע האלכימיה.
ב-12 בספטמבר 1739 מת ארנסט לודוויג, ובנו לודוויג השמיני, רוזן הסן-דרמשטאדט עלה לשלטון במקומו.
ב-1 בדצמבר 1687 התחתן ארנסט לודוויג עם דורותיאה שארלוטה מברנדנבורג-אנסבך, בתם של אלברכט השני, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך וסופיה מרגרטה, נסיכת אטינגן-אטינגן, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
דורותיאה סופיה (1689–1723), התחתנה עם יוהאן פרידריך, רוזן הוהנלוהה-אהרינגן
לודוויג השמיני, רוזן הסן-דרמשטאדט (1691–1768)
פרדריקה שרלוטה מהסן-דרמשטאדט (1698–1777), התחתנה עם מקסימיליאן מהסן-קאסל
ב-20 בינואר 1727 התחתן ארנסט לודוויג עם לואיזה סופיה פון שפיגל צום דזנברג, אשר קיבלה את התואר "רוזנת פון אפשטיין", ממנה היו לו 2 בנות:
לואיזה שרלוטה, רוזנת פון אפשטיין (1727–1753)
פרדריקה סופיה, רוזנת פון אפשטיין (1730–1770), התחתנה עם הברון יוהאן קרל לודוויג כריסטיאן פון פרטלאק
בנוסף היה לארנסט לודוויג ילד לא חוקי משרלוטה פון פורסטנר:
פרידריך קרל פון הוהנשטיין צו פירסטנפלד (1711–1715)
ארנסט לודוויג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן היה דוכס סקסוניה-מיינינגן בין השנים 1706–1724.
ארנסט לודוויג נולד ב-7 באוקטובר 1672 בגותה שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-גותה, לברנהרד, נסיך סקסוניה-גותה, ולמריה הדוויג מהסן-דרמשטדט, בתם של גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטדט וסופיה אלאונורה מסקסוניה.
לאחר מותו של סבו ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה בשנת 1675 שלטו אביו ברנהרד ודודיו במשותף, ובשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת האחים; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד.
בשנת 1706 מת אביו ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, וארנסט לודוויג עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שאביו לא ציווה שהוא יירש לבדו, היו אמורים אחיו לרשת עמו את השלטון במשותף.
אולם ארנסט לודוויג חתם על הסכם עם אחיו, ולפיו ויתרו אחיו על השלטון בעד לתמורה ממונית.
ב-24 בנובמבר 1724 מת ארנסט לודוויג, ובמקומו עלה לשלטון בנו ארנסט לודוויג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
לאחר מותו של ארנסט לודוויג מונה אחיו פרידריך וילהלם, דוכס סקסוניה-מיינינגן לעוצר הדוכסות, ולאחר מותם של בניו עלה הוא לשלטון.
ב-19 בספטמבר 1704 התחתן ארנסט לודוויג עם בת דודתו דורותיאה מריה מסקסוניה-גותה-אלטנבורג, בתם של פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ומגדלנה זיבילה מסקסוניה-וייסנפלס.
ממנה היו לו 5 ילדים:
ארנסט לודוויג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן (1709–1729)
לואיזה דורותיאה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (1710–1767), התחתנה עם פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג
קרל פרידריך, דוכס סקסוניה-מיינינגן (1712–1743)
ב-3 ביוני 1714 התחתן ארנסט לודוויג עם אליזבת סופיה, מרקיזת ברנדנבורג, בתם של פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג וסופיה דורותיאה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, אך לא היו לו ילדים ממנה.
ארנסט לודוויג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן היה דוכס סקסוניה-מיינינגן בין השנים 1724–1729.
ארנסט לודוויג נולד ב-8 באוגוסט 1709 בקובורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-קובורג, לארנסט לודוויג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ולדורותיאה מריה מסקסוניה-גותה-אלטנבורג, בתם של פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ומגדלנה זיבילה מסקסוניה-וייסנפלס.
בשנת 1724 מת אחיו יוזף ברנהרד, נסיך הכתר של סקסוניה-מיינינגן, וארנסט לודוויג מונה לנסיך הכתר.
שבעה חודשים לאחר מכן מת אביו ארנסט לודוויג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, וארנסט לודוויג עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין, מונו דודיו פרידריך וילהלם ואנטון אולריך לעוצרי הדוכסות.
ב-24 בפברואר 1729 מת ארנסט לודוויג, ובמקומו עלה לשלטון אחיו קרל פרידריך, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
ארנסט מאבוקה הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת המגן הימני.
מבוקה החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדון הקמרוני לה אסטר, וביולי 2010 חתם בקבוצת מ.ש.ק.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך במסגרת משחק הגומלין של רבע גמר הגביע הסלובקי מול קבוצת טאטרן ליפובסקי מיקולש.
מבוקה היה שותף לדאבל בו זכתה הקבוצה בעונת 2010/2011, ובנוסף זכה עמה באליפות גם בעונת 2016/2017.
ב-9 ביולי 2017 הגיע מבוקה לישראל וחתם לשנתיים במכבי חיפה תמורת סכום העברה של 340 אלף דולר.
ב-4 בנובמבר 2019 כבש את שערו הראשון במדים הירוקים, בניצחון 2–1 על הפועל תל אביב.
ב-29 ביוני 2020 האריך את חוזהו במועדון לעונה נוספת.
ב-30 במאי 2021 זכה באליפות ליגת העל בכדורגל.
בקיץ 2021 הפך לשחקן חופשי לאחר שמכבי חיפה לא חידשה את חוזהו.
ב-5 בינואר 2022 חתם מאבוקה בהפועל נוף הגליל.
מבוקה זומן לראשונה לסגל נבחרת קמרון לקראת משחקי ההכנה לגביע אפריקה לאומות 2017. את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים, ערך ב-5 בינואר 2017, בניצחון 2–0 על קונגו.
מבוקה נכלל בסגל הנבחרת הקמרונית שזכתה בגביע אפריקה לאומות באותה שנה, וכן בסגל לגביע הקונפדרציות 2017 שנערך ברוסיה.
ארנסט לאופולד, נסיך ליינינגן היה נסיך ליינינגן משנת 1856 ועד מותו.
ארנסט לאופולד נולד ב-9 בנובמבר 1830, והיה בנם הבכור של קרל, נסיך ליינינגן והרוזנת מריה פון קלבלסברג.
אביו היה אחיה למחצה של המלכה ויקטוריה של בריטניה.
בשנת 1849 הצטרף ארנסט לאופולד לצי המלכותי.
בשנת 1856 מת אביו, וארנסט לאופולד ירש את תאריו.
בשנת 1860 הוא הועלה לדרגת קפטן, ולאחר מכן פיקד על HMS Magicienne ולאחריה על HMY Victoria and Albert II.
בשנת 1885 הוא התמנה למפקד פיקוד נור, בשנת 1887 הוא הועלה לדרגת אדמירל, ובשנת 1895 הוא פרש מהצי.
בשנת 1863 הוא מונה לאביר מסדר האמבט, ובשנת 1866 הוא קיבל את צלב האבירים של העיטור.
בשנת 1887 הוא קיבל את צלב האבירים הצבאי, ומאוחר יותר באותה השנה הוא קיבל את הצלב הגדול של צלב האבירים.
בשנת 1898 הוא מונה לאביר המסדר הוויקטוריאני המלכותי.
ב-5 באפריל 1904 מת ארנסט לאופולד במודאו, ובנו אמיך, נסיך ליינינגן ירש את תאריו.
ב-11 בספטמבר 1858 התחתן ארנסט לאופולד בקרלסרוהה עם מריה, נסיכת באדן, בתם של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן וסופיה, נסיכת שוודיה, ממנה היו לו שני ילדים:
ארנסט לייץ השני היה תעשיין גרמני, בעלים ומנהל כללי של חברת האופטיקה ארנסט-לייץ, יוזם פיתוח מצלמת לייקה המהפכנית וחידושים נוספים בתחום המיקרוסקופיה האופטית.
בתקופת השלטון הנאצי חילץ עשרות יהודים מרדיפות המשטר וסייע לרבים מהם להגר לארצות הברית.
ארנסט לייץ ה-2 נולד בעיירה וצלר במרכז גרמניה (מדינת הסן), כבנו השני של התעשיין ארנסט לייץ הראשון.
חברת ארנסט-לייץ שבבעלות המשפחה הייתה מן החברות המתקדמות בעולם לייצור מכשירים אופטיים ובעיקר מיקרוסקופים ומיכשור נלווה למחקר.
לאחר תקופת התמחות במכניקה עדינה ובמנהל עסקים הצטרף לייץ ה-2 כשותף בחברה בשנת 1906. לאחר מות אביו, בשנת 1920, הפך ארנסט לייץ ה-2 את החברה מחברה משפחתית לחברת מניות בערבון מוגבל והיה לבעל המניות הבלעדי בחברה.
בראשית דרכו בחברה התמקד בשיפור התכנון של המיקרוסקופ הבינוקולרי (בעל שתי עיניות).
עד לאותה עת מרבית המיקרוסקופים צוידו בעינית אחת בלבד, עובדה שהקשתה על השימוש בהם בשל המאמץ שנדרש בעבודה ממושכת בעין אחת בלבד.
לקראת סוף המאה ה-19 התחיל פיתוחם של מיקרוסקופים בעלי שתי עיניות, אך איכות הדמות שהתקבלה בהם, בעיקר כאשר היה צורך בהגדלות רבות עוצמה, הייתה ירודה.
פיתוח מערך אופטי ומכני חדשני, שיזם ארנסט לייץ ה-2 בשנת 1913, שיפר מאוד את איכות התמונה במיקרוסקופ הבינוקולרי.
התכנון האופטי בדגם המהפכני היה פרי עבודתו של ד"ר פליקס יינטש (Felix Jentzsch), שהועסק על ידי ארנסט לייץ ה-2, והפך עד מהרה לאבטיפוס מוביל בתעשיית המיקרוסקופים.
חידוש נוסף בתחום המיקרוסקופיה, שפותח תחת הנהגתו של ארנסט לייץ ה-2 בשנת 1935 – התקנת מקור אור עצמי בגוף המיקרוסקופ.
עד אז נהוג היה להשתמש במקור אור מחוץ למיקרוסקופ, שהוסט אל הדוגמה הנבדקת תחת העדשה באמצעות מראה מתכווננת בתחתית גוף המיקרוסקופ.
הדגמים החדשים של ארנסט-לייץ עם מקור האור הפנימי נקראו Ortholux והפכו עד מהרה להצלחה מסחרית גדולה.
בין השנים 1914–1917 בנה ארנסט לייץ ה-2 את בית המשפחה בעיירה וצלר, באתר גבוה המשקיף על הסביבה ועל המפעל.
הבית נקרא האוס-פרידווארט (Haus Friedwart) והוא שימש מקום עליה לרגל לפוליטיקאים ליברלים ודמוקרטים וכן לצלמים ידועי שם.
בין השאר ביקרו במקום תיאודור הויס שכיהן כנשיאה הראשון של גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, הרופא וחתן פרס נובל לשלום אלברט שווייצר, והצלמים פורצי הדרך אלפרד אייזנשטאדט ואנרי קרטייה ברסון.
הצלחתו העסקית הגדולה ביותר של ארנסט לייץ ה-2 הייתה בתחום פיתוח ושיווק מצלמות.
המותג המסחרי למצלמה החדשה הורכב מתחיליות המילים "לייץ" ו"קאמרה" והיא הוכרזה בשנת 1924 בשם "לייקה" (Leica).
תהליך פיתוחה של ה"לייקה" החל למעשה כעשר שנים לפני השקתה לציבור.
בשנת 1911 הצטרף לחברת ארנסט–לייץ מהנדס צעיר, מבריק, בשם אוסקר ברנאק שנחשב גאון בבנייה ובתיקון של מנגנונים מכניים עדינים ומסובכים.
בין השאר הוא התמחה בתיקון ובשיפור מצלמות קולנוע.
ברנאק היה חובב צילום שהשתמש במצלמת עץ גדולה וכבדה שהייתה חייבת לעמוד על תלת-רגל מסיבי בכל צילום.
מפאת מחלת האסתמה הכרונית שלו הוא חלם על מצלמה קטנה שיוכל לשאת עמו ללא מאמץ, בכל עת, למקומות שלא יכול היה להגיע אליהם עם המצלמה הכבדה.
ארנסט לייץ ה-2 שכנע את ברנאק לבוא לעבוד אצלו אף על פי שידע על מחלתו, שתבעה מברנאק היעדרויות ממושכות למנוחה.
כבר בתחילת עבודתו בארנסט-לייץ החל ברנאק, בזמנו החופשי, וביוזמתו, לתכנן ולבנות מצלמה קומפקטית שהמשתמשים בה יוכלו לטלטלה בקלות לכל למקום.
במהלך הפיתוח הוא החל להשתמש בסרטי צילום שנועדו למצלמות קולנוע הודות למידת הגרעיניות הקטנה שנוצרה בתמונות שהפיק מתשלילים אלה.
הוא תכנן להשתמש בסרטי צילום אלה גם במצלמה החדשה אך התקין אותם במאוזן בניגוד למצלמת הקולנוע שבה הסרט עובר בתנועה אנכית.
שנה מאוחר, בשנת 1912, הצטרף לשורות החברה גם הפיזיקאי פרופסור מקס ברק שעסק בתכנון עדשות וסייע בהתאמת עדשה למצלמה של ברנאק.
אב טיפוס ראשון של המצלמה (שנקרא Ur-Leica) נמסר בשנת 1913 לארנסט לייץ ה-2 והוא לקח אותה עמו לנסיעת עסקים לניו יורק באביב 1914, חודשים ספורים לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בניו-יורק מיהר ארנסט לייץ ה-2 לרשום פטנט על המצלמה החדשה ואף צילם מספר צילומים ברחובות מנהטן.
כשנבחנו התמונות שצילם בניו-יורק התברר שיש להשקיע משאבים נוספים לשיפור ביצועי המצלמה לפני שהאבטיפוס יהפוך למוצר.
אך מלחמת העולם הראשונה והקשיים הכלכליים בעקבותיה עיכבו בשנים ארוכות את תהליך הפיתוח.
במשך שנות המלחמה אולצה החברה עלי ידי הממשלה להירתם למאמץ המלחמתי באופן מוחלט ולייצר אך ורק מוצרים עבור הצבא הגרמני.
ברנאק, שלא גויס עקב בריאותו הרופפת, המשיך לצלם עם מצלמת האבטיפוס ורבים מצילומיו שרדו וניתנים לצפייה.
כשהחמיר המחסור במזון במהלך המלחמה נהג ברנאק לעשות עסקאות חילופין (ברטר) עם הכפריים – צילום החווה או החוואי תמורת ביצה או מעט חמאה.
עם סיום המלחמה, תוך כדי המשבר הכלכלי וההיפר-אינפלציה במשק הגרמני, החליט ארנסט לייץ ה-2 להמשיך בפיתוח מצלמת ה"לייקה".
זו הייתה ככל הנראה החלטתו העסקית החשובה ביותר בכל 50 שנותיו בחברה.
הוא זיהה בעוד מועד את המגמה המסתמנת לעבור למצלמות קומפקטיות ושאף לקדם את החברה ולהבטיח את עתידם הכלכלי של העובדים בחברה שמנתה כבר אז למעלה מ-1,000 עובדים.
האתגר שהוצב בפניו היה גדול, במיוחד בהיעדר שוק נרחב למצלמות החדשות ועלות היצור הגבוהה.
בהשוואה ליצור מיקרוסקופ שבו כתריסר חלקים מכניים בלבד, היה יצור המצלמה מורכב הרבה יותר שכן היא כללה כבר מההתחלה למעלה מ-190 חלקים מכניים עדינים, חלקם מורכבים ביותר.
מחיר המצלמה לצרכן היה גבוה ועמד על כארבע משכורות חודשיות של עובד מיומן בעל ותק.
למרות כל הקשיים הללו החליט לייץ ה-2 להתחיל בייצור המוני של מצלמת ה"לייקה".
בשנת 1925 הוצגה המצלמה ביריד המסחרי בלייפציג ומיד זכתה להתעניינות רבה.
בשנת 1931 הצטרפה גם חברת אגפא, יצרנית סרטי הצילום, למגמת השוק והוציאה לשוק סרט צילום איכותי המתאים למצלמת לייקה.
עם השנים הפכה לייקה למותג-על בתחום הצילום, והמשיכה לשמור על מעמדה זה גם בחלוף עשרות שנים מאז ההשקה של הדגם הראשון.
כבר בשנת 1933, מיד לאחר עליית היטלר לשלטון, עובדים ומכרים יהודים של לייץ ה-2 פנו אליו בבקשות לסיוע ביציאה מגרמניה עקב התגברות פעולות האיבה נגדם, סילוקם ממשרות מפתח, החרמת רכושם, ושלילת זכויותיהם.
בתגובה לפניות אלה יזם לייץ ה-2 את העברתם של יהודים רבים מעובדיו לסניפי החברה ברחבי העולם.
הרב פרנק דבה סמית, מאנגליה, תיעד למעלה מ-80 מקרים שבהם סייע לייץ ה-2 בשיגור משפחות יהודיות במסווה של עובדים של חברת ארנסט-לייץ, כמהנדסים או אנשי מכירות, לארצות הברית, לאנגליה, לצרפת ולהונג קונג.
הסיוע כלל השגת אשרות יציאה, רכישת כרטיסי נסיעה ואמצעים נוספים, ואף צייד רבים מהיוצאים במצלמות לייקה על מנת שיוכלו להמירן בכסף למחיה במידת הצורך.
אלה שהגיעו לארצות הברית התקבלו בנמל ניו יורק על ידי נציג של חברת ארנסט-לייץ, נלקחו למשרדי החברה בשדרה החמישית במנהטן שם הוגש להם סיוע כספי וכן עזרה במציאת מגורים ועבודה.
לאחר ליל הבדולח בנובמבר 1938 ובמהלך 1939 עד לתחילת המלחמה, היו פעולות אלה בשיאן ומדי מספר שבועות אורגנה קבוצה של נמלטים שיצאה בחסותו לארצות הברית.
מפעל ההצלה הזה זכה לכינוי "רכבת החופש של לייקה".
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נסגרו גבולות גרמניה ויציאת המשלחות הופסקה.
אך לייץ ה-2, משפחתו, ובכירים בחברתו המשיכו לסייע ליהודים על אף הסיכון הכרוך בכך.
בכיר בחברה נאסר על ידי הגסטפו באשמת סיוע ליהודים ושוחרר רק לאחר תשלום כופר גבוה על ידי לייץ ה-2. ד"ר אלזי קון-לייץ , בתו של לייץ ה-2, נאסרה על ידי הגסטפו, והוחזקה במאסר כחודשיים (ספטמבר–נובמבר 1943) בפרנקפורט, באשמה שסייעה לנשים יהודיות לחצות את הגבול לשווייץ.
בשנת 2007 הכירה "הליגה נגד השמצה" בפעולות הצלה אלה והעניקה אות הוקרה לארנסט לייץ ה-2 (courage to care) בטקס שנערך בפלורידה ארצות הברית במעמד נכדתו קורנליה קון-לייץ.
ב-1918 ארנסט לייץ ה-2 נמנה עם מייסדיה של המפלגה הדמוקרטית הגרמנית שלא האריכה ימים, ופורקה מעט לאחר מינוי היטלר לקנצלר ב-1933. לייץ ה-2 היה ידוע כמעסיק שדאג לרווחת עובדיו.
כבר בשנות ה-20 כאשר השתוללה היפר-אינפלציה בגרמניה ונוצר מחסור חמור במזון ובמוצרי יסוד, דאג לייץ ה-2 לייבא מצרכי מזון מדנמרק השכנה עבור עובדיו.
הוא אף הנהיג מטבע משלו שהופץ בקרב אנשיו והעניק להם מידה מסוימת של יציבות כלכלית.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה ארנסט לייץ ה-2 חבר במפלגה הנאצית, אך לא חדל להשמיע את דעותיו הליברליות דמוקרטיות.
במסמך שהכין לאחר המלחמה, לקראת שימוע בבית המשפט על חברותו במפלגה, טען ארנסט לייץ ה-2 כי אולץ לפעול בדרך זו על מנת לשמור את המפעל והחברה בבעלותו ולמען רווחתם של עובדיו.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוסב המפעל ליצור מיכשור אופטי צבאי, כגון כוונות ירי והפצצה, עבור מטוסי חיל האוויר הגרמני.
במפעל בווצלר הועסקו במלחמת העולם השנייה מאות נשים אוקראיניות בעבודות כפייה.
בשנת 1998 הגישו ניצולי שואה תביעת פיצויים נגד החברה ששמה הוסב בשנת 1972 ל"לייקה".
בשנת 1999 הממשלה הגרמנית ביחד עם כ-100 חברות גרמניות, ובהן "לייקה", הגיעו להסדר תשלום פיצויים בהיקף 7.5 מיליארד דולר לניצולים.
ארנסט לוסון היה צייר אמריקאי יליד קנדה וחבר ב"שמונה", קבוצת אמנים שהקימו עמותה נפרדת בשנת 1908 במחאה על המדיניות המגבילה של האקדמיה הלאומית לעיצוב.
אף על פי שלוסון היה בעיקר צייר נוף, הוא גם צייר מספר קטן של סצנות אורבניות ריאליסטיות.
סגנון הציור שלו מושפע מאוד מאומנותם של ג'ון הנרי טוואצ'טמן ואלפרד סיסלי.
אף על פי שנחשב לאימפרסיוניסט אמריקני, לוסון משתייך מבחינה סגנונית למעבר בין אימפרסיוניזם לריאליזם.
ארנסט לוסון נולד ב-22 במרץ שנת 1873 בהליפקס, נובה סקוטיה למשפחה מכובדת, והגיע לארצות הברית בשנת 1888 והתיישב בקנזס סיטי.
בשנת 1891 הוא עבר לניו יורק ונרשם לשיעורים בליגה לסטודנטים לאמנות, ולמד אצל ג'ון טוואצ'מן, שהכיר לו את האימפרסיוניזם והייתה לו השפעה מרכזית בשנותיו המעצבות.
בהמשך הוא המשיך ללמוד עם טוואצ'מן ועם ג'יי אלדן וייר בבית הספר לאמנות בקיץ בקונטיקט בשנות -90.
לוסון ביקר בצרפת בשנת 1893 ולמד באקדמיה ז'וליאן אצל ז'אן ג'וזף בנג'מין-קונסטנט וז'אן-פול לורנס.
הוא התאמן בציור בדרום צרפת ובמורת'-סור-לואינג, שם פגש את האימפרסיוניסט האנגלי אלפרד סיסלי.
בשנת 1894 הציג לוסון שני ציורים בסלון.
לוסון השתתף באותה שנה בסטודיו בפריז עם וו.
סומרסט מוהם, שלפי ההערכה הוא השתמש בלוסון כהשראה לדמות "פרדריק לוסון" ברומן "שעבוד אנושי" משנת 1915
בארצות הברית, התחתן עם המורה שלו לאמנות, אלה הולמן.
עם שובו לארצות הברית בשנת 1896, לוסון החל לפתח אסתטיקה משלו.
ציוריו מהווים "תיעוד של נופים בודדים נטולי אנשים", אך מלאים בתחושת צבע כמעט מישושית ובברק כרומטי מאופק.
כמו ריאליסטים אחרים, הוא עבד באתר ונסע בתדירות מסוימת בחיפוש אחר נושאים חדשים ומעניינים.
החיפוש שלו אחר אתרים לציור הביאו אותו לספרד, ניו המפשייר, נובה סקוטיה, קנזס, קולורדו, טנסי, ניו מקסיקו, קונטיקט, ופלורידה.
לוסון ערך את תערוכת היחיד הראשונה שלו באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בשנת 1907 וזכה בפרס בשנתון האקדמיה ל"נוף חורפי", שנושאו הפך לנושא המזהה ביותר שלו.
בשנה שלאחר מכן הוא הצטרף לקבוצה המרדנית שהתפרסמה בכינוי "השמונה", שחבריה כללו את רוברט אנרי, ויליאם גלקנס, ג'ון סלואן, ג'ורג 'לוקס, אברט שין, ארתור דייוויס ומוריס פרנדרגסט.
במובנים רבים, ארנסט לוסון היה מורד מתון.
גבר ביישן, חינני ולא-דרמטי, לא היה לו שום כוונה לקידום עצמי, וללא נטייה לצייר את ההיבטים הקשים יותר של חיי העיר המודרניים, שהיו סימן ההיכר של חמישה מהחברים המשמעותיים ביותר ב"שמונה".
(אנרי, גלקנס, סלואן, לוקס ושין היו כולם חברים מייסדים של מה שנודע כאסכולת האשקאן באמנות אמריקאית.) בניגוד להנרי, סלואן ולוקס, שהיו גם מורים, לא היה לו תלמיד שהלך בעקבותיו.
הוא לא היה מחובר היטב לחוגים הפוליטיים בניו יורק, כמו ארתור דייוויס.
אבל היה לו חבר שותף השמיני בקבוצה, מוריס פרנדרגסט, בדרכו היציבה ובמקצועיות השקטה שלו.
התערוכה שהעלו "השמונה" בגלריית מקבת היוקרתית בניו יורק בשנת 1908 עשתה פרסום לקבוצה ודחפה את הסגנון הריאליסטי.
התערוכה של "השמונה" הייתה מוצלחת מבחינת יחסי ציבור ופרסום, אף כי המכירות לא עמדו בציפיותיהם.
הסגנון שהציגו הפך למוקד תשומת לב תקשורתית במשך זמן מה.
הטעמים השמרניים הושפעו, ואמנים צעירים נהרו לגלריית מקבת כדי לראות מגוון מדהים של אמנות ייצוגית מודרנית.
התערוכה נדדה אחר כך לשיקגו ובוסטון, שם היא עוררה סיקור עיתונאי ודיון פומבי בכיוון שאמנות אמריקאית צריכה לנקוט.
לוסון וחבריו מילאו תפקיד באירוע תרבותי חשוב וביוזמת דיון על המגוון הנחוץ של סגנונות ונושאים באמנות אמריקאית.
מאוחר יותר באותה שנה, לוסון נבחר כחבר עמית באקדמיה הלאומית לעיצוב, והוא נעשה לאקדמאי מן המניין בשנת 1917.
הוא הציג כחבר במועדון האמנות הקנדי משנת 1911 עד 1915. הוא נהנה מייצוג גלריה קבוע, זכה בפרסים רבים לאורך הקריירה שלו, וזכו להערכה רבה על ידי חבריו.
למעשה, ויליאם מריט צ'ייס התייחס אליו כצייר הנוף הגדול ביותר של אמריקה.
אולם כל אלה לא תורגמו לעושר או לתהילה בטווח הרחוק.
לוסון סבל מבעיות כלכליות כל חייו וסבל מבריאות לקויה בשנותיו המאוחרות.
לוסון הוזמן לתרום שלושה ציורים לתערוכת הארמורי שהייתה ציון דרך ב-1913. כמו אמנים אמריקאים רבים באותה תקופה, הוא לא היה מוכן לנטוש אמנות ייצוגית לסגנון החדש שהציעו הקוביזם, הפוביזם והפוטוריזם, אך הוא היה פתוח ללמוד עוד על הפוסט-אימפרסיוניזם.
"היכרות עם ציורו של סזאן שכנעה את [לוסון] כי האימפרסיוניזם איבד קשר עם הצורה בהתעקשותו על תאורת פני השטח.
בעבודותיו המאוחרות הוא עשה ניסיון ברור להחזיר לעצמו את המוצקות.
אף על פי שמעולם לא הטמיע לחלוטין את השיטות המבניות של סזאן, לוסון הצליח להציג מידה של סגנון קרוב למאסטר כשהאפיל את האובך הקולוריסטי והיופי הפסטלי שירש מטווצ'אמן."
אף שעבודותיו היו מבוקשות על ידי אספנים חשובים בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, כמו ג'ון קווין, דאנקן פיליפס, אלברט סי בארנס ופרדיננד האוואלד, שבנו את האוסף המודרני של מוזיאון קולומבוס לאמנות, לא הצליח לוסון לשמור על פרופיל גבוה בעולם האמנות האמריקני.
בסופו של דבר הוא עזב את ניו יורק.
לוסון ביקר בפלורידה והתיידד עם קתרין ורויס פאוול, מחבריו הקרובים ופטרוניו שגרו במקום.
הוא שהה איתם בקורל גייבלס בשנת 1931, והוא שב לשם לעיתים קרובות, ועבר לצמיתות לפלורידה בשנת 1936.
בשנותיו האחרונות סיים ציור קיר בסניף דואר בקצר הילס, ניו ג'רזי, אך הוא התמקד בעיקר על ציור הנוף בפלורידה.
הוא נכנס לדיכאון ומצב בריאותו התדרדר.
הוא טבע בנסיבות מסתוריות ב-18 בדצמבר שנת 1939, ככל הנראה בעת ששחה בחוף מיאמי.
חברים תהו אם מותו של לוסון היה התאבדות.
עבודתו של לוסון ידועה מעט כיום בהשוואה לעבודות של רבים מחבריו ומקורביו, אך מיטב ציוריו ניתנים למצוא באוספים של מוזיאוני אמנות אמריקאים רבים.
רוברט אנרי התעקש כי בקרב אמני הנוף הוא היה "הגדול ביותר שהיה לנו מאז ווינסלו הומר." דאנקן פיליפס התייחס אליו כאל "רומנטיקן נהדר."
מלבד התכונות שלהם כנופים מעוצבים, יצירותיו של לוסון תיעדו את הדמדומים של מנהטן הפסטורלית.
הקתדרלה של סנט ג'ון, בציורו של לוסון ב -1903 הממוקמת בתוך חורש לא רחוק מהקמפוס של אוניברסיטת קולומביה.
"סירות משוטים" הם בהווה שכונה דומיניקנית משגשגת, אורבנית, עמוסת אנשים ובניינים שהפכה לנושא המחזמר בברודוויי.
ציוריו של לוסון מזכירים לצופים עולם שנעלם כולו במשך כמה עשורים.
ארנסט להנר היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעמדת הקיצוני.
להנר נולד ב-7 בנובמבר 1912 באאוגסבורג שבגרמניה.
הוא היה נחשב לאחד השחקנים הטובים ביותר בעמדת החלוץ באמצע ובסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. מומחיותו הייתה בבעיטות כדורי קרן מהן לעיתים היה כובש שערים.
במהלך המחצית השנייה של משחק מוקדמות מונדיאל 1938 נגד אסטוניה להנר בישל שני שערים מנקודת הקרן לראשו של חבר לנבחרת, יוזף גאוכל, ובכך נבחרתו ניצחה את המשחק 1–4 בסיומו.
יש שכינו אותו כ"שחקן הלא-מקצועי הטוב ביותר באירופה" בשל שקריירה מקצוענית לא הורשתה בזמן זה בגרמניה.
להנר היה לאחד השחקנים שייצג את מערב אירופה נגד מרכז אירופה ב-1937.
במדי הנבחרת הגרמנית גם שיחק במונדיאל 1934 ו-1938. במונדיאל 1934 אשר נערך באיטליה כבש צמד במשחק על המקום השלישי נגד אוסטריה.
להנר היה שותף באחד מ-8 השערים במשחק המפורסם נגד דנמרק ב-1937, בו הגרמנים הביסו אותם 0–8 בורוצלב שבפולין.
באותה שנה הוא ונבחרתו ניצחו ב-10 מתוך 11 המשחקים ששיחקו.
בסך הכל ערך להנר 65 הופעות בהם כבש 31 שערים במדים הלאומיים.
בספר שהוצא לאור בשנת 1978 הנקרא "כדורגל", הלמוט שן, מאמן נבחרת גרמניה המערבית בין השנים 1964–1978, תיאר את להנר במילים הבאות: "הדרך שלו לשחק כקיצוני הייתה הדרך שתמיד רציתי שקיצוניים ישחקו.
תמיד מוכן לקחת את הכדור, לשלוט במשחק, דריבליסט מעולה ושחקן בעל יכולת איום עם שתי הרגליים שלו".
ארנסט לודוויג קירכנר היה צייר ויוצר אקספרסיוניזם גרמני וממייסדי קבוצת האמנים "הגשר" .
התנדב לשירות צבאי במלחמת העולם הראשונה, אך עד מהרה סבל מהתמוטטות ושוחרר.
עבודתו סומנה כאמנות מנוונת על ידי הנאצים בשנת 1933, ובשנת 1937 נמכרו או הושמדו יותר מ-600 מיצירותיו.
ארנסט לודוויג קירכנר נולד באשפנבורג שבבוואריה.
הוריו היו ממוצא פרוסי ואמו הייתה צאצאית של ההוגנוטים, עובדה אליה התייחס קירכנר לעיתים קרובות.
כשאביו של קירכנר חיפש עבודה, המשפחה עברה לעיתים תכופות וקירכנר למד בבתי ספר בפרנקפורט ובפרלן עד שאביו זכה בתפקיד פרופסור במכללה הטכנולוגית בקמניץ, שם למד קירכנר בבית ספר תיכון.
אף על פי שהוריו של קירכנר עודדו את הקריירה האמנותית שלו, הם גם רצו שהוא יסיים את לימודיו הפורמליים בשנת 1901, אך הוא החל ללמוד אדריכלות באוניברסיטה הטכנית בדרזדן.
המוסד סיפק מגוון רחב של קורסים בנוסף לאדריכלות, כגון רישום חופשי, רישום פרספקטיבה ולימוד היסטורי של אמנות.
שם התיידד עם פריץ בלייל, אותו פגש קירכנר במהלך הסמסטר הראשון.
הם שוחחו על אמנות יחד ולמדו גם טבע, עם השקפה רדיקלית משותפת.
קירכנר המשיך את לימודיו במינכן בין השנים 1903–1904, וחזר לדרזדן בשנת 1905 כדי להשלים את התואר.
בשנת 1905 הקים קירכנר יחד עם בלייל ושני סטודנטים נוספים לאדריכלות, קרל שמידט-רוטלוף ואריך הקל, את קבוצת האמנים Die Brücke ("הגשר").
הקבוצה שאפה להימנע מהסגנון האקדמי המסורתי ולמצוא דרך חדשה לביטוי אמנותי, שיהווה גשר (ומכאן השם) בין העבר להווה.
הם הגיבו הן לאמנים בעבר כמו אלברכט דירר, כמו גם לתנועות אוונגרדיות בינלאומיות מודרניות.
כחלק מאישור המורשת הלאומית שלהם, הם החיו מחדש טכניקות ישנות יותר, במיוחד הדפסי חיתוך עץ.
הקבוצה נפגשה בתחילה בסטודיו הראשון של קירכנר, שהיה בעבר אטליז.
בלייל תיאר אותו כ"מקום של בוהמיין אמיתי, מלא ציורים המונחים בכל מקום, רישומים, ספרים וחומרי אמן – הרבה יותר כמו מגורים רומנטיים של אמן מאשר ביתו של סטודנט מאורגן היטב לאדריכלות".
הסטודיו של קירכנר הפך למקום שביטל מוסכמות חברתיות כדי לאפשר יצירת אהבה מזדמנת ועירום תכוף.
מפגשי ציור חיים קבוצתיים התקיימו באמצעות מודלים מהמעגל החברתי, ולא אנשי מקצוע, ובחירת תנוחות של רבע שעה לעידוד הספונטניות.
בלייל תיאר דוגמנית אחת כזו, איזבלה, ילדה בת חמש עשרה מהשכונה, כ"אדם תוסס מאוד, בנויה להפליא, שמחה, ללא שום דפורמציה שנגרמה על ידי האופנה המטופשת של המחוך ומתאימה לחלוטין לדרישותינו האמנותיות במיוחד במצב הפריחה של ניצניה הילדותיות."
בספטמבר ובאוקטובר 1906 נערכה התערוכה הקבוצתית הראשונה, שהתמקדה בעירום הנשי, באולם התצוגה של זייפרט ושות' בדרזדן.
בשנת 1906 פגש את דוריס גרוס, שהייתה הדוגמנית המועדפת עליו עד שנת 1911. בשנים 1907–1911 שהה במהלך הקיץ באגמי מוריצבורג ובאי פמרן עם אמנים אחרים.
בעבודתו הופיע העירום הנשי בסביבות טבעיות.
בשנת 1911 הוא עבר לברלין, שם הקים בית ספר פרטי לאמנות, בשיתוף פעולה עם מקס פכשטיין במטרה להפיץ את הוראת הציור המודרנית.
המוסד לא זכה להצלחה ונסגר בשנה שלאחר מכן, אז החלה גם מערכת יחסים שלו עם ארנה שילינג שנמשכה כל חייו.
בשנת 1913, כתב את ההיסטוריה של "הגשר" שהתפרקה באותה שנה.
בשלב זה הוא ביסס זהות אישית עם תערוכת היחיד הראשונה שלו, שהתקיימה במוזיאון אסן.
במהלך השנתיים הבאות הוא צייר סדרה של סצנות רחוב שהציגה את רחובות ברלין, עם דמויות של הולכי הרחוב.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בספטמבר 1914 התנדב קירכנר לשירות צבאי.
ביולי 1915 הוא נשלח להתאמן כנהג ביחידת המילואים של גדוד ארטילריה שדה.
אבל הוא שוחרר לאחר התמוטטות נפשית.
לאחר מכן שב קירכנר לברלין והמשיך לעבוד והפיק ציורים רבים, כולל דיוקן עצמי כחייל (1915); בדצמבר 1915 הוא התקבל לסנטוריום שם אובחן כסובל מתלות חזקה בורונאל ואלכוהוליזם.
במשך 1916 חזר קירכנר מעת לעת לברלין לכמה שבועות בכל פעם כדי להמשיך בעבודה בסטודיו שלו.
הוא גם הפיק סדרת ציורי שמן ורישומים רבים במהלך שהותו בסנטוריום בקוניגשטיין.
לאחר תערוכה של עבודותיו בגלריה של לודוויג שיימס, בפרנקפורט, באוקטובר 1916, מכר קירכנר עבודות רבות והחל להסתדר כלכלית.
בדצמבר הוא סבל מהתמוטטות עצבים נוספת והתקבל לסנטוריום של ד"ר אדל בשרלוטנבורג בברלין.
בשנת 1917, נסע קירכנר לדאבוס, שווייץ, שם צפה בתערוכה של ציוריו של פרדיננד הודלר.
ביקורו הראשון של קירכנר בדאבוס חפף מזג אוויר קר במיוחד והוא שב לברלין לאחר שהות של עשרה ימים בלבד.
זמן קצר לאחר מכן, חברו הקרוב והמנטור של קירכנר, בוטו גרייף נפטר וקירכנר החליט לחזור לדאבוס לטיפול.
שם הוא היה בהשגחתו של ד"ר לוציוס ספנגלר שאילץ את קירכנר לדבוק בכללים ובשגרה קפדניים.
קירכנר התרעם עמוקות על כך ועשה כל שביכולתו כדי להונות את הרופא.
קירכנר המשיך לחוות דיכאון, כאבים מזדמנים ושיתוק בגפיו אך כתב בנימה עליזה יותר לד"ר הגמן בסוף יולי: "אני רוצה להישאר כאן, ההרים הגבוהים יעזרו לי".
הקיץ היה פרודוקטיבי מאוד למרות מחלתו של קירכנר.
הוא סיים כמה יצירות חשובות במהלך החודשיים, כמו "נוף הכנסייה במונשטיין" ו"ירח עולה בסטפלאלפ".
יחד עם 11 חיתוכי עץ, עבודות אלה היוו את תחילת חייו האלפיניים של קירכנר.
בשנת 1918 קיבל קירכנר אישור שהייה והוא עבר להתגורר בפרואנקירך באזור דאבוס, שם שכר חדר באכסניה בקומה הראשונה אותו קישט ברהיטים שגילף.
הוא כתב על הבית לאנרי ון דה ולדה: "אני גר בבית ישן ויפהפה עם מטבח שנראה כמו הסטודיו של רמברנדט".
קירכנר התגבר על מחלתו ואף על פי שהוא עדיין היה תלוי במורפין, הרופא שלו הוריד אט אט את המינונים שלו.
ארנה שילינג, בת זוגו לחיים, ביקרה אותו מעת לעת בדאבוס תוך שהיא שומרת גם על מגורים בברלין כדי לטפל בעסקי קירכנר שם.
קירכנר המשיך לעבוד בשנים 1919 ו-1920 מכיוון שבריאותו השתפרה במהירות.
המוניטין שלו גדל עם מספר תערוכות בגרמניה ובשוויץ בשנת 1920. הוא מצא נושאים רבים לצייר כשהתוודע לחקלאים באזור, שנדהמו מהגרמופון שלו.
קירכנר החל לכתוב ביקורות על סגנון האמנות שלו בכינוי בדוי – לואי דה מרסל כדי לשלוט בדעת הקהל עליו ולהשתחרר מתלות במבקרי האמנות של ימיו.
בשנת 1921 הוצגה בברלין תערוכה גדולה של יצירתו של קירכנר, הביקורות היו חיוביות.
אביו של קירכנר נפטר ב-14 בפברואר.
קירכנר ביקר בציריך בתחילת מאי ופגש את הרקדנית, נינה הארד, אותה הזמין חזרה לדאבוס (למרות התנגדויותיה של אשתו ארנה).
נינה הארד תהפוך למודל חשוב עבור קירכנר ומופיעה ברבות מיצירותיו.
בשנת 1925 התיידד קירכנר עם אמן עמית, אלברט מולר ומשפחתו.