tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רינה שחם יצרה עבור תלמידיה במגמה למחול בתיכון ויצו לאמנויות בחיפה, עבודות שהועלו במסגרת בית-ספרית, ובין היתר: "מראות ועשן" (1990), "ללא מוצא (אנה פרנק)" ו"דיוקנאות" (1991), "אנשים ומקומות" (1992), "שיר" (1993), "שמח בנעוריך איש צעיר" (1994), "מחשבות ושתיקות" (1995), "מלחמה ושלום אפשרי", "מסע למקומות בלתי ידועים" (1996) ועוד.
רות אשל, לרקוד עם החלום – ראשית המחול האמנותי בארץ ישראל 1920 -1964, הוצאת ספרית פועלים והספרייה למחול בישראל (1991), עמ' 104, 108-110.
רינה רחל קופר (1935 – 30 באוקטובר 1993) הייתה אמנית רב תחומית ישראלית.
היא למדה בתיכון דה שליט.
נעמי סמילנסקי ציירת ומורה לאומנות בחרה להציג ציורים של רינה בתערוכות בכיתה ובבית הספר ועודדה אותה ללמוד הוראת ציור במכללת אורנים.
היא בוגרת המכללה מחזור 1955–1956. מרסל ינקו היה בין מוריה לציור וטכניקת הבטיק.
יצירתה האמנותית של קופר מגוונת וכוללת ציורי שמן אקוורל ורישומים.
במקביל להיותה ציירת היא עשתה קריירה מרשימה בתחום האופנה שהתבססה על התמחותה בטכניקת הבטיק.
רות דיין מייסדת משכית גילתה אותה וגייסה אותה לצוות מעצביה.
קופר השתמשה בטכניקת הבטיק על מגוון בדים: משי, קטיפה וכותנה, הללו עוצבו תחת ידיה של רינה והפכו לשטיחי קיר, תמונות, ואביזרי אופנה.
עבודות הבטיק של רינה הצטיינו במקצועיות ובדמיון יצירתי ססגוני ומרהיב של צבעים וצורות.
יצירותיה של קופר בתחום הציור והרישום נעות בין הפיגורטיבי למופשט.
דימוי האישה ביצירותיה נוטה לעבר אידיאל היופי הנשי, ולתנועותיה זרימה של ריקוד כמעט חלומי.
ואכן, עולם המחול היה מושא אהבתה של רינה אליו נמשכה כל חייה.
יצירותיה עמוסות בסמלים של ציפורים ובעלי חיים אחרים על משמעויותיהם הנסתרות והגלויות.
ציורי הנוף נעים בין הפסטורלי לסוער.
גולדה מאיר העניקה לנשיא צרפת פרנסואה מיטראן שטיח קיר שלה, תמונת נוף ארץ ישראלית.
לאה רבין ואופירה נבון לבשו בגדים שעצבה.
קופר הציגה את עבודותיה בגלריות באוטווה, וושינגטון, ומקסיקו, כמו גם בחנות יוקרתית היילס שבלונדון, שם הוקדשה קומה שלמה לעבודותיה.
כשאחותה צלילה רוז באה לאסוף את התמונות נאמר לה שכולן נמכרו.
העשייה האמנותית המגוונת והעשירה של רינה נעשתה בצל מגבלות פיזיות קשות.
בגיל ארבעה חודשים היא חלתה ומאז החלה להשמין באופן בלתי ניתן לשליטה.
היא עברה אשפוזים רבים וטיפולים מורכבים.
למרות זאת היא למדה לחיות עם מגבלותיה הבריאותיות וחייה היו מלאי יצירה, נתינה ואהבה לזולת.
עם חידושה של משכית על ידי המעצבת שרון טל זכו עבודותיה של קופר לחיים חדשים.
צלילה רוז, יצרה קשר עם רות דיין.
השתיים, טל ודיין הגיעו לביתה של רוז בירושלים ועשרות דגמים של שמלות, שטיחי קיר ואביזרי לבוש העתיקו את מקומם לסטודיו של משכית המחודשת במטרה להשתמש ביצירותיה של קופר בעיצובים העתידיים של משכית המחודשת.
יוזמתה של רוז הולידה גם תערוכה ממגוון יצירותיה של קופר באשכול פיס רחובות, העיר בה נולדה, יצרה ונפטרה.
אוצרות התערוכה: אביטל אפל ואדריאנה וויטיניג סגל.
שרה רינה בן מנחם (26 ביוני 1935 – 12 ביוני 2004) הייתה סופרת, ציירת וצורפת ישראלית.
מחברת הספר העברי הראשון על הומואים ולסביות, "הדווקאים" (1960), והרומן הלסבי העברי הראשון, "הצלע" (1961), תחת שם העט ש.ר.ב.
בן מנחם נולדה וגדלה בבית מבודד בבני ברק עם אחיה עודד ואחותה תמרה, לאמא אסתר לבית אבניאל ילידת תל אביב ואבא נחום יליד סלונים שבבלארוס.
בגיל 15 עזבה את בית הספר והחלה ללמוד צורפות בבצלאל ירושלים.
התנדבה לצה"ל בגיל 17. שירתה בחיל האוויר, שימשה כמדריכת ספורט לבנות.
בסיום השרות הצבאי חזרה לירושלים ועבדה בצורפות.
היא התפרנסה מיצירת תכשיטים ומכתיבת ספרונים של ספרות זולה.
היא גרה בירושלים ועין הוד.
בעת שהותה בירושלים פרסמה בהוצאה עצמית את שלושת ספריה.
כשיצא "הדווקאים" לאור, הממסד הספרותי הישראלי התנער ממנו לחלוטין.
בריאיון לשבועון העולם הזה ב-18 במרץ 1960, כתב העת היחיד שהתייחס להופעת הספר, סיפרה שרה על מאמציה להוציאו לאור.
היא עברה ממו"ל למו"ל, ספגה סירובים, פגיעות ועלבונות, ובכל זאת לא ויתרה.
כדי להתקיים, כתבה מערכונים ורומאנים זעירים בסיטונות, עבור פרוטות.
אך תמיד הייתה חוזרת אל אוסף הסיפורים של הדווקאים.
עד שלאט לאט הצטברו אצלה הלירות הדרושות להוצאת הספר על חשבונה.
בעקבות הכתבה, שהביאה ציטוטים מתוך הספר, מכירות הספר גברו, כפי שמדווח השבועון בגיליון שיצא שבועיים מאוחר יותר:
בתחילת שנות ה-70 עזבה את ישראל והשתקעה באמסטרדם שבהולנד, שם היה לה דוכן בשוק הפשפשים לממכר משקפיים אופטיות יד שנייה.
בן מנחם הפגינה תעוזה בכך ששילבה את דיוקנה בעטיפת שער "הדווקאים" שעיצבה בעצמה אך לא שיתפה בכתיבתו ובהוצאתו את משפחתה ומכריה.
אפילו מכריה הקרובים לא ידעו כי כתבה ספרים נוספים לאחר "הדווקאים", ובמשפחתה הספרים היו טאבו ולא דיברו עליהם.
בשנתיים האחרונות לחייה סבלה מאמפיזמה כתוצאה מעישון.
חבריה ומשפחתה ליוו אותה מקרוב.
תמרה, אחותה הצעירה של בן מנחם נשואה לעיתונאי נחום ברנע.
בני דודה של רינה בן מנחם הם יצחק בן מנחם ("גוליבר") ואריה ורדי.
הפרחחית - תל אביב, ינואר 1963
שלושת הספרים: "הדווקאים", "הצלע או יומנה של הצלע ה-13" ו"הפרחחית" יצאו לאור במהדורה חדשה בשנת 2018 בהוצאת "עם עובד"
רינה ויינרייך (נולדה ב-1937) היא אתלטית ישראלית בעבר, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בריצת 100 מטר (1955 ו-1956) ובריצת 200 מטר (1955).
היא הקימה את קבוצת תיגבור, כיהנה בה כמנכ"ל ומשמשת בה כחברת דירקטוריון.
ויינרייך התאמנה בקבוצת מכבי תל אביב.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב בשנת 1955 זכתה ויינרייך בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא ישראלי חדש של 12.8 שניות, לפני אילנה אדיר מברית מכבים עתיד (13.0 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 27.5 שניות, לפני שרה מזרחי מהפועל תל אביב (28.4 שניות).
בתחרות שנערכה בתל אביב במרץ 1956 קבעה ויינרייך בריצת 200 מטר שיא ישראלי חדש של 27.0 שניות, שיפור לשיא בן ה-9 שנים של ציפורה לוין (27.1 שניות).
בתחרויות האתלטיקה של כינוס הפועל השישי שנערכו במאי אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.8 שניות, לפני אילנה אדיר (12.9 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 27.2 שניות, לפני שרה מזרחי (28.0 שניות).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בסוף יוני אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר בשיא ישראלי חדש של 12.6 שניות, שיפור לשיא הטרי בין החודשיים של אילנה אדיר (12.7 שניות).
אדיר סיימה שנייה באליפות (12.7 שניות) ונועה זילברמן מהפועל גניגר (13.0 שניות), ובכך הגנה על תוארה.
בתחרויות האתלטיקה במכביה החמישית שנערכו בספטמבר 1957 זכתה ויינרייך בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם אילנה אדיר, אילנה קרשיק ורינה גוטסמן בתוצאה של 52.1 שניות, לפני בריטניה (52.6 שניות).
מדליית ארד, בריצת 200 מטר בשיא ישראלי חדש של 26.6 שניות, אחרי פרידה ברמן מקנדה (25.6 שניות) ורודה אייבל מדרום אפריקה (25.8 שניות).
לאחר נישואיה עברה עם בעלה לניו יורק, שם עבד הבעל בחברת ביטוח אמריקאית.
בארצות הברית למדה הוראה ועבדה בבית ספר יהודי.
שם נולדה בתם, אורית בנבנישתי.
לאחר מלחמת ששת הימים חזרה המשפחה לישראל, והשתכנה בשכונת קיראון בקריית אונו.
באפריל 1981 הקימה את קבוצת תיגבור, כחברה לשירותי כוח אדם, שהפכה ביוני 2007 לחברה ציבורית, הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
נכון למאי 2022 רינה וינרייך היא נשיאת החברה ומנהלת עסקים ראשית בה, ומחזיקה כ-44% מהבעלות בחברה.
רינה בר-טל (נולדה ב-24 באפריל 1947) היא אשת ציבור ישראלית.
בין השנים 1989 ל-1998 שימשה כסגנית ראש עיריית רעננה.
כיהנה כיושבת ראש שדולת הנשים בישראל, כיושבת ראש אגודת הידידים של בית החולים שלוותה ובתפקידים נוספים, והייתה ממקימי התנועה לשלום ושיויון בין המינים.
רינה בר-טל נולדה לרוזה ואהרון סובול.
אִמָהּ הייתה עקרת בית, ואביה, שהיה מהנדס חשמל, עבד בחברת החשמל לישראל אולם סירב להיות חבר מפא"י ולהצטרף להסתדרות העובדים ועל כן, פוטר, וב-1961 המשפחה היגרה לארצות הברית.
בר-טל היא בוגרת אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בפסיכולוגיה וספרות אנגלית, ובעלת תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת קלארק בווסטר.
ב-1969 נישאה לגדעון בר-טל, ויחד חזרו לישראל ב-1976.
ב-1985 התמודדה בר-טל לראשונה למועצת העיר ברעננה ברשימה עצמאית - "רעננה שלי" והייתה לאישה הראשונה שנבחרה למועצת העיר.
לאחר קדנציה אחת, ב-1989, התמודדה בר-טל בבחירות על ראשות העיר מול זאב בילסקי מטעם מפלגת הליכוד ומול חיים בן-חיים ממפלגת העבודה.
בר-טל העדיפה להתמודד מטעם מפלגת העבודה, אך המפלגה לא אפשרה זאת.
בסיבוב השני של הבחירות זכה בילסקי בתפקיד ראש העיר, ובר-טל שתמכה בו קיבלה את תפקיד סגן ראש העיר בשכר.
ב-1993 זכתה מפלגתה "רעננה שלי" במקום השני בבחירות ובר-טל המשיכה בתפקידה כסגנית ראש העיר.
בבחירות המקומיות ב-1998 שבה בר-טל והתמודדה לראשות העיר, הפעם מטעם מפלגת העבודה, מול בילסקי והפסידה, וכהונתה כסגנית ראש העיר תמה.
במהלך השנים בעיריית רעננה, פעלה בר-טל לקידום תחומי התרבות, ספורט והנוער בעיר.
ב-1991 הקימה את מועצת הנשים העירונית.
בר-טל שימשה השראה לנשים שהתמודדו בבחירות מקומיות.
ב-2012 קיבלה את אות יקירת העיר רעננה.
רינה בר-טל החלה את פעילותה החברתית ב-1983 כיושבת ראש נעמת רעננה.
ב-1995 הצטרפה לשדולת הנשים בישראל והקימה את הפורום המוניצפלי בשדולה לקידום ותמיכה בנשים שהתמודדו בבחירות מקומיות בישראל.
במסגרת הפורום נערכו כנסים למתמודדות, ניתן ליווי וייעוץ אישי ונערכו מפגשים קבועים לנבחרות ציבור.
בשנת 2000 נבחרה בר-טל ליושבת ראש שדולת הנשים וכיהנה בתפקיד עד שנת 2012. במהלך כהונתה כיושבת ראש השדולה, הארגון הרחיב את פעילותו להפעלת תוכניות ארציות לנערות (נמ"ש - נערות מובילות שינוי), תוכניות לשילוב נשים במעגל העבודה, תוכניות מנהיגות נשים ועוד.
זאת לצד פעילות המשפטית ומרכז המחקר.
בשנת 2004 הובילו בר-טל וציונה קניג-יאיר את המאבק בהוצאות טיפול בילדים כהוצאה מוכרת למס.
בטענה שהטבת מס לטיפול בילדים תעלה את השתתפות אמהות בכוח העבודה ובשיעור המשרה.
בשנת 2010 הגישה בר-טל דו"ח צללים שהכינה שדולת הנשים – כתמונת מראה לדו"ח שהציגה מדינת ישראל – לוועידה העולמית של האו"ם בנושא נשים בבייג'ינג.
בר-טל טענה כי המדינה אינה מחויבת לקידום נשים.
בר-טל היא מבין המייסדים של התנועה לשלום ושיויון בין המינים שפעלה להובלת שיויון כפעולה משותפת של גברים ונשים.
שימשה גם כיושבת ראש הוועד המנהל של התזמורת הקאמרית הישראלית בין השנים 2002–2004 ויושבת ראש עמותת הידידים של בית החולים שלוותה בין השנים 1995–2000. החל משנת 2012 היא חברת הוועד המנהל של התיאטרון הערבי-עברי ביפו, וב-2015 הצטרפה לוועד המנהל של ישראל חופשית.
חברה במועדון "גולד וינג" הישראלי ורוכבת על אופנוע כבד.
רינה ועקיבא (בעבר מורנוביק, נוביקסון, דקלוינסון ודקלסגל) היא תוכנית אקטואליה שבועית שמוגשת על ידי עקיבא נוביק ורינה מצליח ומשודרת בכאן ב'.
התוכנית עוסקת בענייני פוליטיקה ואקטואליה.
היא כוללת ראיונות עם אישים בולטים בתחומים חדשותיים וחברתיים.
עד ינואר 2019 שודרה בתחנת גלי צה"ל.
עד דצמבר 2019 הגישו את התוכנית ירון דקל ועמית סגל, ולאחר מכן ירון דקל וחיים לוינסון.
לאחר יציאתו של דקל לשליחות, החליף אותו בתפקיד עקיבא נוביק עד אשר לוינסון עזב את התוכנית ביוני 2022. בספטמבר 2022 הצטרפה אליו טלי מורנו אך מספר חודשים אחרי הצטרפותה חזרה רינה מצליח (שהגישה ביחד עם נוביק מיוני עד ספטמבר אותה שנה).
התוכנית החלה את שידוריה בשנת 2015 בתחנת גלי צה"ל בימי חמישי בשעות 9–11 בבוקר בהגשת ירון דקל ועמית סגל תחת השם דקלסגל.
לפני עלייתה שודרה במשבצת השידור שלה התוכנית מה בוער.
אות הפתיחה לתוכנית הוא השיר "How Gee" של הבלאק מאשין.
התוכנית כוללת את הפינה "שיחה בהפתעה" ובה נערכת שיחה עם מרואיין, כאשר מגישי התוכנית אינם יודעים את זהותו תחילה ומנסים לנחש את זהותו בתחילת הראיון.
בשל מתכונת זו הם גם אינם נערכים לראיון מראש.
בפינה "אדם מן היישוב" מראיינים דקל וסגל אדם לא מוכר העוסק במקצוע "רגיל" כגון דייג או נהג אוטובוס, ומראיינים אותו אודות מקצועו.
דקל החל להגיש את התוכנית בעת שהיה מפקד גלי צה"ל, והוא המשיך להגישה גם לאחר סיום תפקידו.
בתחילת פברואר 2019 בעקבות מעברו של דקל להגשת השבוע בכאן 11 של כאן, התוכנית עברה להיות משודרת בכאן ב' בימי חמישי בין השעות 8–10 בבוקר.
בסוף דצמבר 2019 הודיע עמית סגל בסוף השידור שהוא יפסיק להגיש את התוכנית עקב עומס עבודה.
בינואר 2020 נודע כי חיים לוינסון יחליף את סגל בהגשת התוכנית.
לאור השינוי שונה גם שם התוכנית לדקלוינסון.
בספטמבר 2021 עזב דקל את הגשת התוכנית לאחר יציאה לשליחות בקנדה מטעם הסוכנות היהודית, וחיים לוינסון החל להגיש את התוכנית יחד העיתונאי עקיבא נוביק.
לאור השינוי שונה גם שם התוכנית לנוביקסון.
ביוני 2022 לוינסון סיים את תפקידו, לאחר שהגיש 99 תוכניות.
לאחר עזיבתו התכנית הוגשה על ידי עקיבא נוביק ורינה מצליח עד ספטמבר 2022. לאור השינוי שונה גם שם התוכנית לנוביק ומצליח.
בספטמבר 2022 עקיבא נוביק החל להגיש את התוכנית יחד טלי מורנו.
לאור השינוי שונה גם שם התוכנית למורנוביק.
באותה שנה, הוחלט כי מצליח תגיש את התוכנית באופן קבוע לצד עקיבא נוביק במקומה של טלי מורנו שתגיש את מהדורת שבע בימים שהיא מגישה את חדשות הערב.
לאור השינוי, שונה גם שם התוכנית לרינה ועקיבא.
רינה וייס-יעקבזון (19 במאי 1937 - אפריל 2023) היא דוגמנית עבר ישראלית.
מלכת היופי של תל אביב, סגנית מלכת היופי של ישראל לשנת תשט"ז וסגנית שנייה למלכת היופי העולמית לשנת 1956.
רינה וייס נולדה ב-1937 בצ'כוסלובקיה.
ניצולת השואה ומחנה הריכוז ברגן-בלזן, יחד עם אימה.
עלתה לישראל בגיל שתים עשרה.
גדלה בקיבוץ דגניה ב' כחלק מחברת נוער.
זכתה בתואר מלכת היופי של תל אביב וסגנית מלכת היופי של ישראל לשנת תשט"ז.
יצגה את ישראל בתחרות מיס עולם לשנת 1956 בלונדון.
במסגרת התחרות ביקרה עם המתמודדות הנוספות בבית עיריית לונדון.
העיתונאים בממלכה המאוחדת שסיקרו את התחרות, התעניינו בה רבות עקב סיפור חייה.
אחד מכתבי דיילי מירור ארגן פגישה בינה לבין הגנרל הבריטי רג'ינאלד הארדינג, שהיה אחד ממשחררי ברגן-בלזן, אותו שרדה בילדותה ביחד עם אמה.
הוכתרה כסגנית שנייה, ובכך הייתה לישראלית הראשונה שזכתה בתואר עולמי.
לאחר מכן סיפרה בראיון, שהוצע לה להתנשק עם פטרה שירמן, הזוכה במיס עולם הגרמנייה, אך לאור האסוציאציה השלילית אודות גרמניה וילדותה בשואה, סירבה להצעה זו.
רינה (רנטה) רייספלד (נולדה ב-1930) היא פרופסורית ישראלית לכימיה ולאנרגיה סולארית במכון לכימיה של האוניברסיטה העברית בירושלים, בה פעלה עד פרישתה ב-1998 ואף אחריה.
רייספלד היא מחזיקת הקתדרה על שם הנריק ברמן.
היא פרסמה במהלך השנים 532 מאמרים מדעיים, שצוטטו מעל 30,000 פעמים.
רינה (רנטה, פולנית: Renata) רייספלד נולדה בפולין .
היא עלתה לישראל בשנת 1950, וסיימה לימודי תואר שלישי באוניברסיטה העברית בירושלים סמוך ל-1960. בעלה היה לזר אליעזר רייזפלד ולהם שני ילדים, דניאל (נפטר ב-2022) וגדעון.
בנה דני הוא במאי סרטים ישראלי.
רייספלד יצאה להשתלמות בתר-דוקטורית באוניברסיטת אורגון בארצות הברית, וחזרה לישראל למשרת מרצה במחלקה לכימיה.
רייספלד ניהלה קבוצת מחקר והנחתה 28 תלמידי מסטר ודוקטורט.
נושאי המחקר של הקבוצה כללו:
וספקטרוסקופיה של חומרי צבע בזכוכיות סול ג'ל
העברת אנרגיה על ידי תהודה פלאורוסצנטית.
ספקטרוסקופיה של עפרות נדירות בזכוכית.
ב־4 ביולי 1976 הייתה רייספלד בין 102 בני הערובה שהצילו כוחות ישראליים בשדה התעופה של אנטבה, אוגנדה.
שבוע לפני כן היא הייתה נוסעת על סיפונה של טיסת אייר פראנס 139 מתל אביב דרך אתונה לפריס שנחטפה על ידי טרוריסטים פלסטינים וגרמנים.
רייספלד שיתפה את חוויותיה בראיונות תקשורתיים מיד עם שובה לישראל וכן לרגל 40 שנה לאירוע.
בשנת 2007 יסדה רייספלד את חברת "GreenSun Energy Ltd" ופעלה בה כמדענית ראשית עד 2010.
רינה קמחי (נולדה בירושלים ב-1934) היא אמנית קרמיקה ופסלת ישראלית.
ב-1955, החלה ללמוד בבית הספר לסיעוד "הדסה", ושנה לאחר מכן עברה להולנד, כדי ללמוד באוניברסיטת אמסטרדם לאמנויות.
קמחי סיימה את לימודיה ב-1958, ושבה לישראל.
ב-1963 החלה ללמוד במחלקה לקרמיקה בבצלאל.
לאחר סיום לימודיה ב-1966, השתלמה אצל האמנית והפסלת הדוויג גרוסמן להמן.
ב-1968, החלה ללמוד בבית הספר לאומנות "הייסטאק מאונטן" במדינת מיין, ארצות-הברית.
לאחר סיום לימודיה, עברה ללמוד קרנבוק אקדמיה לאמנות, במישיגן.
קמחי שבה לישראל והחלה ללמד בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה ולאחר מכן במכללה האקדמית תל-חי, במדרשה לאמנות בבית ברל, במרכז לאמנות חזותית בבאר שבע ובמוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית.
מסכות גלריה דבל, ירושלים (1982)
רינה קמחי גלריה דבל, ירושלים (1986)
ליד הכלי פריסקופ - גלריה לעיצוב עכשווי, תל אביב (2000)
רינה קמחי - OFF WHITE הגלריה לאמנות ישראלית, קריית טבעון (2003)
בין חימר לחרס המשכן לאמנות על שם חיים אתר, קיבוץ עין חרוד (2015)
גינה לי המבשלה לאומנויות הקרמיקה, קריית טבעון (2019).
הביאנלה לקרמיקה ישראלית, באר שבע (1993)
פרס עידוד היצירה, משרד התרבות והספורט (1996)
ציון לשבח, פרס אליכס דה רוטשילד לאומנויות (2000)
ציון לשבח, פרס ע"ש מוד פרידלנד, בית בנימיני, המרכז לקרמיקה עכשווית, תל אביב-יפו (2014).
רינה סאוואיאמה היא זמרת-יוצרת, דוגמנית ושחקנית יפנית-בריטית.
בשנת 2017, פרסמה סאוואיאמה את המיני-אלבום הראשון שלה, Rina, באופן עצמאי.
לאחר שחתמה בחברת התקליטים Dirty Hit בשנת 2020, פרסמה סאוואיאמה את אלבום האולפן הראשון שלה, Sawayama, שזכה לשבחים רבים.
סאוואיאמה נולדה ב-16 באוגוסט 1990, בניגאטה, יפן.
בגיל חמש, עברה עם משפחתה ללונדון, אנגליה, שם גדלה וכיום היא מתגוררת.
סאוואיאמה מחזיקה בזכות לשהייה ללא הגבלת זמן (Indefinite leave to remain) בבריטניה.
במקביל ללימודי הפוליטיקה, הפסיכולוגיה והסוציולוגיה במכללת מגדלנה, קיימברידג', החליטה סאוואיאמה לפתוח בקריירות מוזיקה ודוגמנות.
במהלך שהותה באוניברסיטה, הופיעה בלהקת היפ הופ בשם Lazy Lion, יחד עם תיאו אליס מלהקת האינדי רוק Wolf Alice.
בהמשך, סיימה את לימודיה במדעי המדינה.
במאי 2020, אמרה סאוואיאמה כי היא עברה קורס מקוון באוניברסיטת אוקספורד.
סאוואיאמה החלה את קריירת הסולו שלה בפברואר 2013, בפרסום הסינגל "Sleeping in Waking", שהופק על ידי ג'סטין "הוסט" טיילור.
ויניל בגודל 7 אינץ' של הסינגל, יחד עם שיר חדש בשם "Who?" כבי סייד, פורסם באפריל 2013 דרך חברת התקליטים הבריטית Make Mine.
מאוחר יותר באותה שנה, הוציאה את הסינגל "Terror" בהאלווין, תחת שם הבמה "רינה" (Riina).
מאוחר יותר, בשנת 2021, חשפה סאוואיאמה בראיון של בילבורד כי הסיבה שהיא השתמשה רק בשמה הפרטי היא משום ששם המשפחה שלה היה "כבד".
ביוני 2015, הוציאה סאוואיאמה קליפ בבימויו של ארווידה ביסטרום לשירה "Vision Tunnel".
בשנת 2016 הוציאה את הסינגל "Where U Are", יחד עם וידאו קליפ, שביים על ידי אלסנדרה קור.
תוכנו הלירי של הסינגל עסק באינטראקציה האנושית עם המדיה הדיגיטלית, כשסאוואייאמה מסבירה: (בעברית: "באופן מקוון, אתה יכול להציג את עצמך הערוך ביותר שלך [ו] הטלפון שלך מתחמם יתר על המידה, מחליף את החום האנושי.
הכי מוזר - שאתה ביחד, אבל גם לבד מאוד").
השיר תואר כ"גדולה נוסטלגית ...
פופ מתוק במיוחד ומנצנץ ", ו"פופ ו-R&B מושלם משנות ה-90".
סאוואיאמה תיארה את תוכן הרצועה כ-"העולם הדיגיטלי יכול להציע תמיכה, סולידריות, מפלט, בריחה.
בזה עוסק השיר: פסימיות, אופטימיות, חרדה וחופש".
בשנת 2017 יצאו הסינגלים "Alterlife" ו-"Tunnel Vision", דואט עם הזמר האמריקאי שמיר, ולאחריהם יצא לאור מיני-אלבום הבכורה שלה, Rina.
סאוואיאמה הייתה אז אמנית לא חתומה, כך שהמיני-אלבום פורסם באופן עצמאי; היא אישרה בטוויטר כי היא עבדה במשך שנתיים-שלוש כדי לחסוך כסף לפרסום ה-EP.
בעיתון "הגרדיאן" כונה המיני-אלבום "מתחזק ומודרני", ונקבע כי סאוואיאמה הוכיחה "שהיא יכולה גם 'לרעות' את הפופ לעתיד".
באתר "פיצ'פורק" דורג המיני-אלבום ברשימת אלבומי הפופ וה-R&B הטובים ביותר של השנה.
בשנת 2018, הוציאה סאוואיאמה את הסינגל "Valentine" ביום האהבה.
הקליפ לרצועה "Ordinary Superstar" פורסם ביוני 2018. באוגוסט 2018 הוציאה סאוואיאמה את הסינגך "Cherry", העוסק בזהותה המינית.
בסוף 2018, החלה סאוואיאמה את סיבוב ההופעות הראשון שלה, Ordinary Superstar Tour, ברחבי בריטניה, ארצות הברית וקנדה.
בשנת 2019, הופיעה סאוואיאמה כמופע חימום כסיבוב ההופעות של צ'ארלי XCX, Charli Live Tour, בבריטניה.
בשנת 2020, לאחר שחתמה בחברת התקליטים "Dirty Hit", הוציאה סאוואיאמה את הסינגלים "", שיר נו-מטאל, הבי מטאל, פופ ואוונט-פופ, ואת "Comme des Garçons (Like the Boys)", הומאז' לשירי הדאנס של תחילת שנות ה-2000, שניהם מתוך אלבום הבכורה שלה.
הסינגל השלישי, "XS", שהופק בהשראת הרוק וה-R&B של שנות האלפיים, יצא ב-2 במרץ.
בחודש שלאחר מכן, הוציאה סאוואיאמה סינגל נוסף מתוך האלבום, ששמו "Chosen Family".
אלבום הבכורה שלה, Sawayama, יצא ב-17 באפריל, וזכה לביקורות חיוביות רבות.
ב-29 ביוני 2020, פרסמה סאוואיאמה קאבר לשירה של ליידי גאגא המועמד לגראמי, "Dance in the Dark" (2009), כחלק מה-Spotify Singles.
השיר הוקלט באולפן הביתי של סאוואיאמה, והוא קומפוזיציה אלקטרופופית שהופקה על ידי קלרנס קלריטי.
הגרסה שלה מחליפה את צליל היורופופ של השיר המקורי באלקטרופופ בהשפעת נו-מטאל.
בסוף יולי 2020, צייצה סאוואייאמה על חוסר הזכאות שלה להיות מועמדת לפרסי המוזיקה הבריטית הגדולים, כמו פרס מרקורי והבריטס, בשל העובדה שהיא אינה מחזיקה באזרחות בריטית.
זמן קצר לאחר מכן, הפך ההאשטאג "" לויראלי בטוויטר בבריטניה.
המחאה זכתה לתמיכה משמעותית מצד אלטון ג'ון ברשת, שכתב כי הוא "שמח לשמוע כי ה-איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי סוקרים את הכללים שהובילו לאלבום הראוי של רינה סאוואיאמה להיזרק מרשימת המועמדים של פרס מרקורי השנה".
איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI) שינה מאוחר יותר את הכללים כדי לאפשר לכל מי שחי בבריטניה, כולל את סאוואיאמה, להיות זכאי.
ב-26 באוקטובר 2020, ערכה סאוואיאמה את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה, בביצוע השיר "XS" בתוכנית הלילה של ג'ימי פאלון.
בחודש שלאחר מכן' הוציאה את הסינגל "Lucid", שהופק על ידי בלאדפופ.
ב-4 בדצמבר 2020, פורסמה גרסת דלוקס ל-Sawayama.
באפריל 2021, פרסמה סאוואיאמה גרסה מחודשת לסינגל "Chosen Family", כדואט עם הזמר הבריטי אלטון ג'ון.
בחודש שלאחר מכן, לוהקה סאוואיאמה לתפקיד לא ידוע בפרק הרביעי בסדרת סרטי ג'ון וויק.
ב-16 במאי 2022 הכריזה סאוואיאמה רשמית על אלבום האולפן השני שלה, Hold the Girl, שיפורסם ב-2 בספטמבר 2022. הסינגל המוביל של האלבום, ששמו "This Hell", יצא לאור ב-18 במאי 2022.
סאוואיאמה הוחתמה ב-Anti Agency סוכנות הדוגמנות עלית.
בשנת 2017, נבחרה לדגמן בקמפיין החורף-הסתיו של ורסס & ורסצ'ה.
בנוסף, כיכבה סאוואיאמה בקמפיינים ל-"מיסג'ייד" של הדוגמנית הבריטית ג'ורדן דאן, וכתבה שיר מקורי בשם "Play on Me" עבור ה-"MAC x Nicopanda" של מעצב האופנה היפני ניקולה פורמיצ'טי.
בשנת 2016, שיתפה סאוואיאמה פעולה עם האמן החזותי הטייוואני, ג'ון יואי, בסדרה חזותית שמתחה ביקורת על סטנדרט היופי האסייתי, כולל היפני.
לאחר מכן, היא התראיינה למגזין ווג.
בראיון, תיארה סאוואיאמה את מקור הרעיון ושיתוף הפעולה: "עבור נשים רבות ביפן, אלה הציפיות שאנשים מציבים להן, מתרבות האנימה, תרבות הקאוואיי...
שבאמת יכולות להעמיד נשים בחיסרון".
סאוואיאמה עבדה עם מעצב האופנה היפני ניקולה פורמיצ'טי על "MAC x Nicopanda".
בנוסף, ביים פורמיצ'טי את הקליפ לשירה של סאוואיאמה, "Ordinary Superstar".
במאי 2025 פורסם שסאוואיאמה הצטרפה לקאסט של סדרת הקומדיה הרומנטית באפל TV פלוס בשם "Prodigies".
סאוואיאמה תגלם את האנה, בתפקיד חוזר.
סאוואיאמה ציינה ההשפעות המוזיקליות עיקריות שלה הגיעו מאמנים משנות ה-90 וה-2000, כגון, כריסטינה אגילרה, ליידי גאגא, אבריל לאבין, היקארו אוטדה, ביונסה, בריטני ספירס, אוונסנס, לימפ ביזקיט, פינק, רינגו שינה וטיילור סוויפט בין היתר.
בשנת 2017 דורגה סאוואייאמה ברשימת "" של הגרדיאן, וכן ברשימת "100 האנשים שמעצבים תרבות בשנת 2017" של Dazed.
באוגוסט 2018, יצאה סאוואיאמה מהארון במהלך ראיון ב-Broadly והצהירה: "תמיד כתבתי שירים על בנות.
אני לא חושבת שאי פעם הזכרתי בחור בשירים שלי, ובגלל זה רציתי לדבר על זה".
ביולי 2020, חתמה סאוואיאמה על מכתב גלוי לשרת השוויון הבריטית, ליז טראס, הקורא לאסור על כל סוג של טיפולי המרה בלהט"ב.
שנה שם תפקיד 2023ג'ון וויק 4אקירה
שנה סדרה תפקיד הערות 2019 הסצנה של צ'רלי ליילה ולנטיין 2 פרקיםProdigiesהאנהתפקיד חוזר
+ רשימת אלבומי אולפן, עם פרטים נבחרים, ומיקומי שיא שם פרטים מיקומי שיא במצעדיםיפןסקוטלנד הורדותבריטניה אינדי היטסקיטרס אינדי Sawayama יצא לאור: 17 באפריל 2020
+ רשימת מיני-אלבומים, עם פרטים נבחרים, ומיקומי שיא שם פרטים מיקומי שיא במצעדים יפן Rina יצא לאור: 27 באוקטובר 2017
פורמטים: הורדה דיגיטלית, סטרימינג, ויניל 12″ 40 Sawayama Remixed יצא לאור: 27 בנובמבר 2020
חברת תקליטים: Dirty Hit, ראף טרייד
רינה עזרוני (ניר לפני נישואיה; נולדה ב-8 בנובמבר 1955) היא ציירת ואמנית.
בעבר הייתה צלמת עיתונות ומורה לצילום בבתי ספר לחינוך מיוחד.
עזרוני נולדה בקיבוץ סאסא בגליל המערבי.
אביה, שלמה ניר (נודלמן במקור), עלה עם הוריו מצ'כיה ב-1939, התגורר בתל אביב, ובבגרותו עבר לקיבוץ מסיבות אידאולוגיות ועבד בענף הבקר שם.
אמה יעל לבית ברקוביץ' נולדה בארץ ישראל להורים שעלו ב-1932 מברלין.
בהיותה של רינה עזרוני בת שלוש, עברה המשפחה לירושלים והתגוררה בשכונת קטמון.
אביה למד מתמטיקה באוניברסיטה העברית ובהמשך סיים דוקטורט בפיזיקה תאורטית באותו מוסד.
לאחר סיום לימודיו, עבר לעבוד באוניברסיטת באפלו בארצות הברית, וכשחזר לארץ התמנה לפרופסור בפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית.
היה לה אח אחד, דוד (דידי), צעיר ממנה, שלמד בחוג לסטטיסטיקה, סיים תואר שני בחקר ביצועים ונפטר ב-1992, בהיותו כבן 30.
עזרוני למדה בבית הספר היסודי על שם יוסף לוריא (סיימה ב-1969).
בתקופת התיכון, מכיוון שאביה קיבל, כאמור, משרה אקדמית בארצות הברית, היא סיימה תיכון בבאפלו, ניו יורק.
בשנים 1974–1976 שירתה בצבא ביחידה 8200 בחיל המודיעין, ואף עברה במהלך שירותה קורס צניחה (קורס, שמעט נשים עברו בראשית שנות ה-70).
בשנים 1977–1980 למדה תואר ראשון (B.Sc) בפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית, וסיימה את לימודיה בהצטיינות.
בהמשך קיבלה גם תעודת הוראה.
בשנים 1984–1988 למדה לימודי תעודה בצילום במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה.
ב-1986 קיבלה את פרס קרן שרת לצילום.
את הפרס קיבלה עזרוני, בין היתר, על סדרת צילומים שצילמה בכפר תקווה (סמוך לקריית טבעון), כפר לאנשים בעלי צרכים מיוחדים, שיכולים לעבוד באופן עצמאי.
בשנים 1988–1992 עבדה כצלמת-עיתונות בעיתונים היומיים הארץ וחדשות, בירחון מוניטין ובמקומון העיר.
בשנים 1993–2005 עבדה כמורה לצילום בבתי ספר של החינוך המיוחד ברושים ובית ספר עירוני כ' בתל אביב.
עזרוני עבדה, במשך שתים עשרה שנים, בבתי ספר אלה עם ילדים ובני-נוער בעלי קשיי התנהגות, ליקויי למידה ובעיות תקשורת, והמשיכה לעבוד בתחום, באופן פרטי, במשך שמונה שנים נוספות.
היא הקימה מגמות צילום וגיבשה תוכניות לימודים בצילום, המותאמות לצרכיהם של התלמידים, בשני בתי הספר לחינוך מיוחד שבהם עבדה.
בשנים 2008–2011 חזרה ללימודי תואר שני באמנות בחוג הבינתחומי בפקולטה לאמנות באוניברסיטת תל אביב, אותו סיימה בהצטיינות.
ב-2006, במקביל ללימודי התואר השני, למדה עזרוני ציור באופן פרטי אצל הצייר הירושלמי פסח סלבוסקי.
הקשר עם סלבוסקי, שהשפיע רבות על התפתחותה האמנותית, התמיד לאורך שנים, עד למותו ב-2019.
מתחילת שנות ה-90, במקביל לעיסוקה כצלמת עיתונות, עבודתה האמנותית מתמקדת בעיקר בציור.
נושאי ציוריה הם דיוקנאות ודיוקנאות-עצמיים.
עזרוני חוקרת בציוריה, כבר שנים רבות, את נושא הפורטרט, הן באמצעות מודלים מהחיים, והן באמצעות המצאה של דמויות.
בשנים האחרונות מציירת עזרוני בעיקר בצבעי אקריליק, גואש, דיו ומים על נייר.
סגנון הציור שלה הוא ספונטני, אסוציאטיבי ופיגורטיבי, אך לא תמיד נאמן למציאות.
סגנונה נותן מקום לשרבוט, לחוסר השלמות ולילדיות, שהם מאפיינים של שפתה האמנותית.
מ-2019 חברה בגלריה מרי, גלריה ירושלמית שיתופית לאמנות, שבה חברים כ-15 אמנים מתחומים שונים.
עזרוני נשואה לאודי (בנו של ינון עזרוני), שהיה טייס-קרב, למד הנדסה, וכיום הוא מהנדס ומורה לטיס בבית ספר לטיסה מגידו תעופה.
עזרוני פעילה בארגון רופאים לזכויות האדם.
היא מתנדבת במרפאה שבה מטפלים במהגרי עבודה ובפליטים שאינם מבוטחים בביטוח בריאות ממלכתי.
2006 - נופים ופנים, מוזיאון מזכרת בתיה.
2008 - אישה ושולחן, תערוכת ציורים, גלריה עין-הוד.
2020 - יום החמה - ציורים, גלריה יאיר, תל אביב.
2024 - חליפת הלא מודע, גלריה מרי.
1986 - תערוכת צילום של זוכי קרן שרת (השתתפה כזוכת קרן שרת לצילום לשנה זו), המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
1999 - תערוכת ציור קבוצתית של שלוש אמניות, בנייני האומה, ירושלים.
2008 - אמניות, גלריה ברבור, ירושלים.
2020 - הגדה של פסח - תערוכת מחווה לזכרו של פסח סלבוסקי, ירושלים, גלריה ברבור וגלריה כורש 14.
2024 - מאוסף הגלריה, גלריה יאיר, תל אביב.
רינה הברון (28 באוגוסט 1925 – 17 בנובמבר 2021) הייתה סופרת ילדים, ארכאולוגית ומחנכת ישראלית.
רינה נשרי נולדה בתל אביב, ילדה חמישית במשפחתה.
אביה צבי היה המורה הראשון לספורט של הגמנסיה העברית הרצליה, ולימים הופיע כדמות בספריה של בתו.
אמה לאה לבית שכטר, אחיינית של שניאור זלמן שכטר, מגלה וחוקר גניזת קהיר, נפטרה בהיותה בת שלוש, והיא חיה אצל דודותיה עד שאביה נישא מחדש.
אחד מאחיה, דוד, נפל במהלך מאורעות 1936, בגיל 19.
ב-1944 התגייסה לפלמ"ח להכשרת מעוז/רמת הכובש ובמקביל סיימה את בחינות הבגרות בגימנסיה הרצליה.
לאחר השירות בפלמ"ח הצטרפה לגרעין להתיישבות של הצופים ועלתה אתו להתיישבות במסגרת מבצע 11 הנקודות ב-1946. הגרעין עלה לנחאביר שבנגב המערבי - קיבוץ בארי של ימינו, שהיה לביתה של הברון עד ליומה האחרון.
במלחמת העצמאות שירתה כאלחוטאית והשתתפה בהגנה על בארי.
לאחר המלחמה יצאה ללמוד ארכאולוגיה וגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1952 נישאה לאברהם היילברונר, שהיה אף הוא בגרעין שהתיישב בנחאביר ובהמשך בבארי, ולימים שינו את שם משפחתם להברון.
במשך השנים שימשו כמשפחה מלווה של ילדי חוץ רבים ושל מתנדבים מחוץ לארץ.
הברון החלה לכתוב וספרה הראשון - מסע לארץ הנגב - יצא לאור ב-1959. במקביל עבדה כמורה ומחנכת ובספריית הקיבוץ, הייתה מדריכת טיולים והקימה אוסף של עתיקות מן הנגב המערבי.
כמו כן שימשה כמזכירת הקיבוץ וכרכזת תרבות בקיבוץ ובמועצה האזורית.
ב-1972 קיבלה היתר מהקיבוץ לעבוד בכתיבה שלושה ימים בשבוע.
במהלך השנים חיברה 17 ספרים - רבים מהם ספרים לילדים ולנוער, וחלקם ספרי לימוד.
כולם עסקו בטבע, בנוף ובהיסטוריה של ארץ ישראל.
רינה הברון נפטרה ב-17 בנובמבר 2021, בגיל 96. הניחה את בעלה, ילדיה (אחד הם הוא העיתונאי אביב הברון), 11 נכדים ושישה נינים.
בעלה, אברהם, נפטר באוקטובר 2022.
באוקטובר 2023, במהלך הטבח בקיבוץ בארי, נרצחו בתה לילך ובעלה אביתר קיפניס וחתנה אבשלום הרן.
בתה, שושן הרן, וכמה מבני משפחתה נחטפו לעזה.
הפסלת חנה אורלוף הייתה דודתה, והרמטכ"ל לשעבר רפאל איתן היה בן דודה שלה.
בן אחותה היה הקריקטוריסט והמחבר הישראלי דודו גבע.
מסע לארץ הנגב: הרפתקות אמיק וגמלו קלרגל (1959)
מסע למדבר יהודה: הרפתקות אמיק וידידו עמרי (1962)
איקולו, איש האבן והמתכת (1965)
מסע ליהודה ולירושלים: הרפתקות אמיק וידידו עמרי (1965)
מסעות אל מדבר וספר (1965)
העשרות בעקבות הבודדות: סיפורה של התנחלות בנגב ערב קום המדינה: מרביבים עד קדמה: פרקי עיון ועבודה עצמית (1977)
מסע אל מסתורי ים המלח (1985)
הנגב וחצי האי סיני (1975)
מישור החוף התיכון והדרומי (1975)
רינה פלג (נולדה ב-8 בינואר 1940) היא פסלת וקדרית ישראלית.
רינה פלג נולדה בקיבוץ שער העמקים בשנת 1940. בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 למדה קדרות בבצלאל.
יצירותיה המוקדמות כללו, לצד כלי קדרות שהושפעו ממסורת הקרמיקה הישראלית הצעירה, ובייחוד מן הקרמיקה של חנה חר"ג צונץ, גם פיסול קטן ממדים, שנעשה על האובניים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 פיתחה שיטה ליצירת נפחים תלת־ממדים בעזרת צינורות חומר שנקלעו בדוגמאות של סלים.
בשנת 1972 עברה להתגורר בניו יורק, ארצות הברית לכמה שנים.
היא שבה להתגורר בארצות הברית בשנת 1980 והחלה ללמוד במחלקה לקרמיקה באוניברסיטת אלפרד שבמדינת ניו יורק.
עם סיום לימודיה השתקעה בניו יורק ופתחה שם סטודיו שבו יצרה פיסול, לצד כלים שימושיים.
לאחר חזרתה לישראל, בשנת 2012, הקימה סטודיו בהגלריה לאמנות אום אל-פחם, שבו היא מלמדת קרמיקה.
עבודותיה משנות ה-70 ואילך בוחנות את הדימוי האמנותי על ידי יצירת מבנים מופשטים עשויים חומר שרוף.
אלו ערערו את תפיסת הקרמיקה כביטוי אמנותי נשי, והתייחסו אל הפיסול הפוסט-מודרני בן התקופה.
1960-1958 המחלקה לקדרות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1982-1980 תואר שני, אוניברסיטת אלפרד, אלפרד, ניו יורק, ארצות הברית
1965 פרס ראשון, מכון האריזה והעיצוב הישראלי
1966 פרס, מכון האריזה והעיצוב הישראלי
1980 פרס ראשון בתחרות עיצוב, אוניברסיטת אלפרד, אלפרד, ניו יורק, ארצות הברית
1980 פרס גרטרוד מור, הגלריה לאמנות, אוניברסיטת רוצ'סטר, רוצ'סטר, ניו יורק, ארצות-הברית
1981 מלגה לאומנויות, הקרן הלאומית לאמנות, וושינגטון די.סי., ארצות-הברית
1982 מלגת שהייה, ארט פארק, לייסטון, ניו יורק, ארצות הברית
1982 מדליית כסף, התחרות הבינלאומית לקרמיקה אמנותית, פאנצה, איטליה
1984 מלגת נטה מרי לאמנות, לייק פלסיד, ניו יורק, ארצות הברית
1987 מענק, קרן פולוק-קרסנר, ניו-יורק
1987 ציון לשבח, תערוכת קרמיקה בינלאומית, מינו, יפן
2003 פרס חבר השופטים, הבייאנלה לקרמיקה, קוריאה
2003 מלגה, קרן אדולף ואסתר גוטליב, ניו-יורק, ארצות-הברית
2003 מלגה, הקרן לאמנויות ניו יורק (NYFA), ניו-יורק, ארצות הברית
רינה טננבאום (נולדה ב-13 בדצמבר 1953, באנגלית: Rina Tannenbaum) היא פרופסור מן המניין להנדסה כימית וחוקרת במרכז לחקר הסרטן באוניברסיטת סטוני ברוק, ניו יורק, ארצות הברית.
רינה טננבאום נולדה בשם אירינה אנגלוביץ בבוקרשט, רומניה.
אביה, לואיס, יליד רומניה, היה ניצול שואה, רופא מנתח בעיסוקו, ומהמייסדים-מחדש של המפלגה הקומוניסטית הרומנית לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
אמה, מרסלה, גם היא ילידת רומניה, עברה את מלחמת העולם השנייה בבוקרשט, והייתה ביוכימאית בהשכלתה.
בשנת 1961 עלתה לישראל כילדה עם משפחתה, ושמה עוברת על ידי פקידי הקליטה לרינה.
המשפחה התגוררה בבניין המודרניסטי מרכז אמיר, בצומת הרחובות אגרון והמלך ג'ורג' בירושלים.
החל מכיתה ג', למדה בבית הספר היסודי ע"ש הנרייטה סאלד (שהיה קרוי בתחילת שנות ה-60 "בית ספר דרום"), ובתיכון למדה בגימנסיה העברית רחביה (סיימה ב-1971).
בשנים 1971–1974 הצטרפה למסלול העתודה האקדמית של צה"ל, למדה כימיה ופיזיקה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית, וסיימה את לימודיה בהצטיינות.
היא סיימה גם קורס קצינים ושירתה במשרדי קצין העיר ירושלים.
בשנים 1976–1978 למדה לתואר שני כימיה פיזיקלית של פולימרים במכון ויצמן למדע ברחובות.
את התיזה כתבה בהדרכת פרופ' אלכסנדר זילברברג.
בשנת 1982 סיימה תואר שלישי בהנדסה כימית במכון הטכנולוגי של ציריך.
את עבודת הדוקטור כתבה בהדרכת הפרופסורים ולואיג'י ונאנצי (Luigi Venanzi).
לאחר סיום הדוקטורט שהתה בכמה מוסדות אקדמיים במעמד של פוסט-דוקטורנטית: בשנים 1981–1982 חזרה לישראל למכון ויצמן, בשנים 1982–1985 בארצות הברית, באוניברסיטת פלורידה, ובשנים 1985–1986 בקנדה, באוניברסיטת מקגיל.
בהמשך עבדה כחוקרת במספר מוסדות אקדמיים, כשהיא שוהה לסירוגין בישראל ובארצות הברית:
ב-1989–1992 התמנתה כמרצה בכירה בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל, במחלקה לכימיה, וחזרה לטכניון בשנים 2005–2010 כפרופסור במחלקה להנדסה כימית.
ב-1999–2011 הייתה חברת סגל במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
ב-2011–2012 הייתה חברת סגל באוניברסיטת בוסטון.
ב-2012–2013 הייתה חברת סגל באוניברסיטת אלבמה.
מאז 2013 היא מכהנת כפרופסור במחלקה לחומרים והנדסה כימית במרכז לחקר הסרטן ובמכון לגז באוניברסיטת סטוני ברוק, בניו יורק.
במהלך השנים הדריכה טננבאום 14 סטודנטים לתואר שני, 42 סטודנטים לתואר שלישי, ו-8 עמיתי פוסט-דוקטורט.
הנדסה ביו-רפואית - פיתוח חומרים פולימריים בעלי תכונות מיוחדות שיכולים לשמש כתבניות לשם שחזור רקמות שונות (למשל: רקמות עצם).
מיחזור מוצרי פלסטיק - שימוש בטכניקות קטאליזה שונות על מנת לשבור קשרי פחמן בחומרים פלסטיים, ולהפיק מהם מונומרים פעילים שמהם ניתן להפיק פולימרים "ירוקים".
כימיה של חומרים בממדים קטנים, מדע חומרים וננוטכנולוגיה - סינתזה ואפיון של חומרים ננוסקופיים וחקר ההתארגנות שלהם להתקנים שונים.
דימות (imaging) של סרטן - שימוש בספקטרוסקופיית ראמאן ככלי אנליטי לצורך זיהוי ודימות של תאי סרטן, וההבדלים ביניהם לבין תאים בריאים.
הייתה נשואה, עד לפטירתו ב-28 בדצמבר 2023, לפרופ' , יליד ניו יורק (ששמו המקורי הוא אברהם-לייב טננבאום, ושמשפחתו הייתה אחת המשפחות הוותיקות בצפת), פרופ' למדעי המחשב, מתמטיקה שימושית וסטטיסטיקה באוניברסיטת סטוני ברוק.
טננבאום פרסמה יותר מ-130 מאמרים מדעיים, ועוד כ-60 פרקים בספרים ופרסומים אחרים.
רינה קסטלנובו-הולנדר (נולדה ב-17 באוקטובר 1956) היא צלמת עיתונות ישראלית המתמקדת בצילום מוקדי מלחמה ושלום בישראל.
עד שנת 2021 עבדה במשך שלושה עשורים כצלמת עיתונות עבור לשכת הניו יורק טיימס בירושלים וקודם לכן בסוכנות איי-פי באיטליה.
צילומיה עיטרו במהלך השנים כתבות שער של המגזינים האמריקאים כמו "טיים", "ניוזוויק" ו"פיפל" וכן של "שטרן" הגרמני.
במהלך השנים זכתה בפרסים רבים על צילומיה, ביניהם הפרס היוקרתי של מועדון העיתונאים הבינלאומי בניו-יורק - 'Overseas Press Club Award, על סדרת תמונות שצילמה במהלך הנסיגה מעזה שנקראה "היציאה מעזה".
בפסטיבל דוקאביב שהתקיים בשנת 2017, זכה סרטה הדוקומנטרי 'מוחי' שיצרה בשיתוף פעולה עם תמיר אלתרמן והילה מדליה בפרס ראש עיריית תל אביב-יפו לסרט ביכורים.
היא הייתה מועמדת לפרס פוליצר כפי שמתאר כתב הניו יורק טיימס ג'וזף ברגר, בגין "הצצותיה לחיי היומיום של אנשים שנראים אוחזים ללא הרף זה בגרונו של זה..." ובשנת 2018 זכתה במקום השלישי בתמונת השנה של יוניסף.
עבודותיה הוצגו ונכללים באוספי צילום של מוזאונים בארצות הברית ובאירופה.
רינה קסטלנובו-הולנדר גדלה והתחנכה בתל אביב.
היא בת להורים ניצולי שואה, לונקה וינק נס, רופאי שיניים במקצועם.
היא למדה בתיכון עירוני ה' בתל אביב, אך משאת נפשה באותה עת הייתה ללמוד ציור.
לאחר סיום לימודיה, קיבלה פטור מהשירות הצבאי בעקבות דלקת מפרקים שלקתה בה ונסעה לאיטליה.
בין השנים 1974–1978 למדה ציור ותולדות האמנות באקדמיה לאמנויות 'די בלה ארטי' ברומא.
עם שובה לישראל השתלבה קסטלנובו-הולנדר בסוכנות איי פי בישראל ולאחר מכן עבדה עד שנת 2021 במשך שלושה עשורים כצלמת עיתונות עבור לשכת הניו יורק טיימס בירושלים.
במהלך הקריירה שלה הספיקה לתעד אירועים היסטוריים מכוננים ואת מציאות החיים המורכבת בשטחי יו"ש וחבל עזה.
בשנת 1977 צילמה את ביקורו של אנואר סאדאת בישראל.
בשנת 1989 תיעדה בין היתר במשך שבועיים את תקופת ההפיכה ברומניה שבסיומה הוצאו להורג הרודן ניקולאה צ'אושסקו ורעייתו.
בשנת 1991, לקראת סופה של מלחמת המפרץ, נחתה בצפון עיראק באמצעות מסוק גרמני כדי לתעד את המשבר ההומניטרי של מיליוני פליטים כורדים שנמלטו לגבול ההררי של טורקיה ובשנת 1999 תיעדה את הפליטים בקוסובו.
בישראל תיעדה את המלחמות בלבנון, בעזה ואת שתי האינתיפאדות.
התמונות שלה ממלחמת לבנון הראשונה והשניה, זיכו אותה בשנת 1982 ובשנת 2006, בפרס היוקרתי של מועדון העיתונאים הבינלאומי.
התפנית המקצועית בחייה של קסטלנובו-הולנדר החלה ברומא, שם נחשפו צילומיה מהפגנות הסטודנטים והבריגדות האדומות בפני ויקטור סימפסון, שהיה הכתב הראשי של איי-פי באיטליה, והתגורר סמוך אליה.
בתו של סימפסון נהרגה שנים מאוחר יותר בפיגוע שביצע פלג פלסטיני בשנת 1985 בדלפקי אל-על בשדה התעופה ברומא.
סימפסון שהתרשם מטביעת העין שלה, הציג את עבודותיה בפני עורך הצילום באי-פי ברומא, והיא החלה לעבוד עבור הסוכנות למורת רוחם של הצלמים שסברו באותה עת כי צילום עיתונות, הוא תחום גברי ואין זה מן הראוי שנשים תעסוקנה בו.
בישראל, החלה קסטלנובו-הולנדר לעבוד עבור סוכנות איי פי בירושלים.
גם שם לדבריה התייחסו אליה בתחילת הדרך בחשדנות כפי שאירע ברומא: "עבודה של נשים בצילום עיתונות אז לא הייתה מקובלת כמו היום.
אז צלמת אשה במשרד של צלמים גברים הייתה בעיה.
בשבוע הראשון להעסקתה, אירע הפיגוע בכביש החוף שסימן את המשך הקריירה שלה בצילום.
בשנת 1982 נשלחה קסטלנובו-הולנדר לתעד עם מצלמתה את מלחמת לבנון הראשונה.
היא הגיעה לצפון גשר הזיו ומשם נכנסה לשטח לבנון עם צוות עיתונאים, ביניהם איתן הבר שהיה כתב צבאי של 'ידיעות אחרונות'.
היא הגיעה לביירות לפני הצבא הישראלי והתאכסנה במלון 'אלכסנדר' ששכן במזרח העיר ושימש כמשכנם של הצלמים.
היא התניידה בביירות כשאר הצוותים עם מכונית וולוו שכורה שהייתה סימן ההיכר של העיתונאים והצלמים שזכו לכינוי "סיירת וולוו".
קסטלנובו-הולנדר מתארת את שהותה בביירות כחוויה של "ירי בלתי פוסק", מראות של בתים הרוסים וקירות מנוקבים בכדורים.
היא זוכרת בעיקר לילות של הפגזות ללא הפוגה."מחוץ לחלון שלי במלון עברו כל לילה נתזים אדומים של אש חיה".
באחד הימים בעת שישבה עם עמיתים בבית קפה, התפוצצה סמוך אליהם מכונית תופת.
היא נפגעה מרסיסים וטופלה בבית חולים שדה של צה"ל.
"שנים אחרי, כאשר הייתי חופפת את הראש, הייתי מוציאה רסיסים מהקרקפת".
בשנת 1991 הפעילה קסטלנוסו-הולנדר את קשריה ברמאללה כדי לפגוש את יאסר ערפאת בביתו בתוניסיה.
השבועון שטרן מימן את הנסיעה והיא חברה לעיתונאית מירה אברך מידיעות אחרונות.
השתיים טסו לווינה, שם המתינה להן סוהא ערפאת שהייתה אחראית לארגון המפגש.
משם טסו לתוניסיה עם תוניסאייר ובשדה התעופה קידם את פניהן ג'יבריל רג'וב.
קסטלנובו-הולנדר נשואה לג'ים הולנדר אותו פגשה במלון אלכסנדר בביירות.
באותה עת הוא עבד כצלם בדסק הבינלאומי של סוכנות הידיעות האמריקאית UPI.
פגישה מחודשת עימו לאחר המלחמה בביתו של מיכה בר-עם, הולידה זוגיות ובהמשך השתקעות של הולנדר בישראל.
הם נישאו בתל אביב, מתגוררים בבית זית ולהם שלוש בנות.
את אירועי האינתיפאדה הראשונה היא תיעדה עם בעלה, אך לדבריה זה היה בלתי אפשרי עבורה: "התחלתי לפתח פחד נורא.
לא פחדתי על עצמי, דאגתי לו...במקום לצלם, כל הזמן חיפשתי אותו.
לא יכולתי לעבוד איתו באותו מקום".
בהמשך היא נסעה לבד עם המכונית המשפחתית והדאגה לבעלה התחלפה בסבל נוכח המצוקות שראתה ונוכח סכנת המוות שחוותה כאשר מכוניתה נרגמה מספר פעמים.
כשמתנפלים לך על המכונית את מרגישה סכנת מוות מוחשית, כשאתה שומע יריות אתה לא יודע מאיפה זה בא".
בתחילת שנות התשעים החליטה להתמסר לגידול הבנות ולעבוד עבור סוכנות איי פי כפרילנסרית בלבד.
רינה גינוסר (נולדה ב-1949) היא משוררת וציירת ישראלית.
הציגה מעבודותיה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בישראל ובמדינות אחרות בעולם.
עוסקת גם באיור ספרים וכתבי-עת.
שיריה פורסמו בכתבי-עת ובמוספים הספרותיים של העיתונות העברית.
חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים וחברה באגודת הציירים והפסלים בישראל.
נולדה בפולין ועלתה לישראל ב-1957. בעלת תואר ראשון בספרות כללית-השוואתית מאוניברסיטת תל אביב.
למדה בבית הספר לאמנות מרגושילסקי בתל אביב ובאקדמיה לאמנות בבאר-שבע.
כשעכבר פגש דרקון: סיפור אהבה (תל אביב: ביתן, 2003)
טרמפ לערפל: שירים ורישומים (תל אביב: עקד, 2007)
שפת-אם משלי: שירים ורישומים (תל אביב: עקד, 2011)
פעמיים כי טוב: שירים ורישומים (תל אביב: עתון 77, 2017)
סופטוב סטרווינסקי: שירים ורישומים (תל אביב: עיתון 77, 2018)
בכתב דק: שירים ורישומים (תל אביב: עיתון 77, 2020)
מילים בחול: שירים ורישומים (תל אביב: עיתון 77, 2022)
לפעמים מילים הן שיר: שירים ורישומים (תל אביב: עיתון 77, 2023)
הפרפר של קולומבוס: שירים ורישומים (תל אביב: עיתון 77, 2025)
מדליונים / זופיה נלקובסקה תרגום משותף עם דוד ויינפלד (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2017)
שירים על עצמי / כתבה הדסה ענב (תל אביב, 1989)
/ עמלה עינת (תל אביב: ספרית פועלים, 1989)
איש-שלג וים / נעמי בן-גור (גבעתים: מסדה, 1991)
הדמעות הטובות של ערגה / משה גרנות (ראשון לציון: מסדה, 1991)
גורון / אסתר זיו (ראשון לציון: מסדה, 1993)
אסקלד וברוזי הכסף: אגדות-עם נורוגיות / נורית גולן (ראשון לציון: מסדה ילדים, 1994)
האיש שהפריח עצי דבדבן / נויגרטן רותי, זהבה כנען (ראשון לציון: מסדה ילדים, 1994)
בגלל הבית שעל העץ / יעל בן ברוך (מסדה,1995)
כנפיים שבורות / ג'וברן חליל ג'וברן (תל אביב: ביתן, 1997)
בעונה החמישית: סיפור אהבתם של תום וג'והן, אנט וננט / רבקה רז (תל אביב: ביתן, 1998)
סיפור אהבה קפריסאי / עמלה עינת (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1999)
1986 - רישומים בדיו, פחמים וגירים, גלריית מאפו, תל אביב
1987 - ציור, קולנוע תמוז, תל אביב
1990 - ציורי אקוורל, בית האמנים, תל אביב
1994 - ניירות קטנים בטוש פחם ופנדה, בית ציוני אמריקה
1987 - מיניאטורות, גלריית דל בלו, טורונטו קנדה
1988 - תערוכת חמישה ציירים, בית האמנים, תל אביב
1992 - רישומים, גלריית עקד, תל אביב
1993 - רישומים ואיורים, גלריית מרתף, תל אביב
1994 - מסיבות תה וטחנות רוח: איורים לספרי ילדים ונוער מוכרים ואהובים, בית יד לבנים רעננה, אוצרת אורנה פיכמן
1995 - מראות שירה (איורים לשירי דליה רביקוביץ), בית האמנים בירושלים
רינה טלגם (נולדה ב-2 בדצמבר 1957) חוקרת אמנות, פרופסור חבר ומחזיקת הקתדרה על שם אליס ואדווארד וייננט לחקר תולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
טלגם היא בעלת תואר ראשון בהצטיינות בארכאולוגיה ובתולדות האמנות מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1983), תואר שני בהצטיינות (1988) מהתוכנית המשולבת בארכאולוגיה ובתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים, ודוקטורט באותם תחומים (1996), שנכתב בהנחיות פרופסור עליזה כהן-מושלין ופרופסור יורם צפריר.
בשנת 2000 היא השלימה לימודי בתר-דוטקורט באוניברסיטת אוקספור ובמוזיאון אשמולן.
בשנת 1996 הצטרפה טלגם לסגל הבכיר של האוניברסיטה העברית.
בשנת 2004 קודמה לדרגת מרצה בכיר, ובשנת 2012 לדרגת פרופסור חבר.
טלגם הייתה עמיתת מחקר באוניברסיטת פנסילבניה והוזמנה ללמד כפרופסור אורחת באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת הגרגוריאנה ברומא.
מחקריה של טלגם עוסקים באמנות המזרח התיכון למן התקופה ההלניסטית (שלהי המאה הרביעית לפסה"נ) ועד סופה של התקופה האומיית (אמצע המאה השמינית לספירה).
עבודותיה מתחקות אחר יחסי הגומלין בין הקבוצות האתניות והדתיות אשר פעלו במרחב זה והן בוחנות את השימוש באמנות ככלי להבניית זהות חברתית, תרבותית ודתית.
מחקרים רבים פרי עטה עניינם פסיפסי הרצפה אשר עטרו בתי אמידים, ארמונות, בתי כנסת, כנסיות ומנזרים בישראל ובירדן.
תחום מחקר נוסף שלה היא האמנות האומיית ומקורותיה הסאסאנים, ביזנטים, קופטים וערבים טרום מוסלמיים.
מחקרים אחרים שלה עוסקים בתיאורים מילוליים של יצירות אמנות (אקפרסייס) מהם ניתן ללמוד על דרכי ההתבוננות בהיצגים חזותיים בשלהי העת העתיקה.
מאז 2012 טלגם היא חברה בוועדת הרכש של מוזיאון ישראל.
בשנים 2011-2013 הייתה טלגם חברה בוועדה הלאומית של ישראל לאונסק"ו.
מאז 2018 טלגם היא נציגת האוניברסיטה העברית בדירקטוריון של מוזיאון ישראל.
היא חברה גם חברה בדירקטוריון של הוצאת מאגנס וחברה במועצת הספרים של יד בן-צבי.
1987 - פרס חירשמן לארכאולוגיה
2013 - פרס מילקין על הצטיינות מתמשכת בהוראה,
2016 - פרס נרקיס לחקר האמנות היהודית
2018 - פרס הרקטור על הצטיינות במחקר, בהוראה ובתרומה לקהילת האוניברסיטה.
ספרה של טלגם "פסיפסים של אמונה; רצפות של יהודים, פגאנים, נוצרים, שומרונים ומוסלמים בארץ הקודש" זיכה אותה בפרס פולונסקי לחדשנות ויצירתיות במדעי הרוח לשנת 2016.
רינה גרינולד היא סופרת ועורכת ספרות מתורגמת ישראלית.
היא בעלת תואר ראשון בלימודים כללים מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בספרות עברית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
במרץ 2020 התפרסם ספרה הראשון, "החלום והבית".
הספר זכה בפרס שר התרבות בתחום היצירה לסופרים בראשית דרכם לשנת 2021.
בספטמבר 2020 התפרסם סיפורה "מקרה של אי ציות" ב"המוסך - מוסף לספרות."
בדצמבר 2021 התפרסם ספרה "פעמונים של מאי" בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
הספר מגולל את מערכת היחסים בין בת ואימה ניצולת השואה.
בפברואר 2023 התפרסם ספרה "בגידות ובגדים", המספר על אישה שחייה משתנים כאשר היא מגלה שבעלה בוגד בה.
באוקטובר 2023 התפרסם סיפורה "חיה בסרט" בירחון אגודת הסופרים "מאזנים."
באוגוסט 2024 התפרסם ספרה "כוכב ים" המספר על יחסים בין שני אחים בוגרים.
גרינולד ערכה ספרים מתורגמים רבים, ביניהם "התופרות מאושוויץ" מאת לוסי אדלינגטון ו"אני שמחה שאמא שלי מתה" מאת ג'נט מקארדי.
החלום והבית – מרץ 2020, בהוצאת "כנרת זמורה דביר"
פעמונים של מאי – דצמבר 2021, בהוצאת "שתיים הוצאה לאור"
בגידות ובגדים – פברואר 2023, בהוצאת "שתיים הוצאה לאור"
כוכב ים – אוגוסט 2024, בהוצאת "שתיים הוצאה לאור"
מרינוס יקובוס הנדריקוס מיכלס (הולנדית: Marinus Jacobus Hendricus Michels; 9 בפברואר 1928 – 3 במרץ 2005), המוכר גם כרינוס מיכלס, היה כדורגלן ומאמן הולנדי.
בתור שחקן, מיכלס שיחק 264 משחקים בקבוצת אייאקס אמסטרדם וכבש 122 שערים בין 1946 ו-1958. הוא זכה באליפות הולנד עם אייאקס ב-1947 ו-1957. הוא גם הופיע 5 פעמים בנבחרת הולנד.
מיכלס חזר לאייאקס בתור מאמן ב-1965, איתה זכה בארבע אליפויות ושלושה גביעים בשש השנים שחלפו, וזכה עם אייאקס בראשון מתוך שלושה גביעי אירופה רצופים ב-1971. מיכלס הפך את המשחק למודרני כשהציג לעולם את שיטת הכדורגל הטוטאלי תוך שימוש ב"מלכודת הנבדל" שהייתה טקטיקה הגנתית נפוצה.
מיכלס עבר לאמן את ברצלונה, איתה זכה באליפות ספרד ב-1974 ולאחר האליפות עבר לאמן את הנבחרת.
אחרי הקדנציה בנבחרת עבר לארצות הברית.
לבסוף סיים את קריירת האימון של עם באייר לברקוזן ב-1989.
מיכלס נבחר למאמן המאה על ידי פיפ"א ב-1999.
מיכלס נפטר בשנת 2005 בבלגיה לאחר ניתוח לב.
מקום שני בגביע העולם – 1974
גביע אירופה לאלופות – 1971
אליפות הליגה הספרדית – 1974
רינלדו ארנס (בספרדית: Reinaldo Arenas; 16 ביולי 1943 – 7 בדצמבר 1990) היה משורר, סופר ומחזאי קובני.
ארנס תמך במהפכת 1959, בתחילתה, אך לימים הפך מבקר גדול שלה ושל המהפכן פידל קסטרו, בין השאר על רקע ההומוסקסואליות המוחצנת שלו.
ארנס נולד בכפר במחוז אולגין שבמזרח קובה.
מאוחר יותר עבר לבירת המחוז, העיר אולגין.
ב-1963 הגיע להוואנה ולמד בבית-הספר לתכנון.
לאחר מכן החל ללמוד פילוסופיה וספרות באוניברסיטת הוואנה, אך לא השלים את התואר.
שנה לאחר מכן החל לעבוד בספרייה הלאומית.
בתקופת עבודתו בספרייה זכה ארנס במספר פרסים שמוענקים על ידי אונא"ק (האיגוד הלאומי של כותבים ואומנים).
ספרו הזיות הוכר על ידי אונא"ק כספר הטוב ביותר של שנת 1966, אך השופטים לא רצו להעניק לו את הפרס, ובאין ספר אחר שהיה ראוי לפרס, החליטו לא להעניק את הפרס באותה שנה.
כתיבתו וההומוסקסואליות המוחצנת שלו הביאו אותו לידי עימות עם הממשלה הקומוניסטית.
הוא עזב את הספרייה הלאומית והחל לעבוד כעורך במכון הספר הקובני עד 1968. מ-1968 ועד 1974 שימש כעיתונאי וכעורך בכתב העת הספרותי La Gaceta de Cuba.
ב-1974 נכלא בשל "סטייה אידאולוגית" ובשל פרסום ספרים בחו"ל בלי אישור רשמי.
ארנס ברח מהכלא וניסה לברוח מקובה דרך הים, באמצעות ציפה על צינור פנימי של גלגל.
הוא נתפס בפארק לנין שבהוואנה ונכלא בבית הסוהר "אל מורו" יחד עם רוצחים ואנסים.
שם שרד בזכות סיוע שנתן לאסירים אחרים לכתוב מכתבים לרעיותיהם ולנשים בכלל.
ארנס המשיך בכתיבה ספרותית אך ניסיונותיו להבריח את יצירתו מחוץ לבית הכלא התגלו מספר פעמים והוא נענש על כך.
ב-1976, תחת איום במוות, אולץ ארנס להתכחש לכל עבודתו.
ב-1980 הסתכסך המשטר הקובני עם פרו.
קסטרו, מנהיג קובה, החליט לבטל את השמירה המשטרתית על שגרירות פרו, כדי שיופנה נגדה 'הזעם העממי'.
אלא שההפך התרחש - אלפי קובנים ניצלו את היעדר השמירה והתבצרו בשטח השגרירות, דורשים מקלט מדיני.
לבסוף הסכים קסטרו שכל הנמצאים בתוך השגרירות, יחד עם קבוצות "אנטי-סוציאליות" נוספות, כגון הומוסקסואלים, יהגרו לארצות הברית.
ארנס לא התבצר בשגרירות, אך החליט לנצל את ההזדמנות.
הוא ידע שהמשטר לא יעניק לו אישור יציאה; לכן שינה בכתב יד את שמו בתעודת הזהות וכך הצליח לעבור את הבידוק ולקבל אישור יציאה.
ב- 1987 אובחן ארנס כחולה איידס.
הוא המשיך לכתוב ולדבר נגד המשטר הקובני.
ארנס שימש כחונך לכותבים קובנים רבים בגלות, בהם ג'ון אודול-רוזאלס.
ב-7 בדצמבר 1990 מת ארנס ממנת יתר מכוונת של סמים ואלכוהול.
במכתב ההתאבדות שהשאיר כתב ארנס:
ב-2012 נכלל שמו של ארנס בשביל המורשת בשיקגו, מדרכה ציבורית שמנציחה אישים מקהילת הלהט"בים והיסטוריה להט"בית.
בנוסף לשני ספרי שירה, פרסם סדרה של חמישה רומנים המהווים "היסטוריה סודית" של קובה שלפני המהפכה.
הסדרה הנקראת פנטגוניה, וכוללת את הספרים סלסטינו לפני השחר, שוב הים, Palace of the White Skunks, צבע הקיץ ו-The Assault.
בחמשת הספרים בסדרה נע סגנון כתיבתו של ארנס מריאליזם מוחלט ומודרניזם, לאבסורד והומור סאטירי.
הרומן השני שלו, הזיות, 'משכתב' את סיפורו של דיסידנט ידוע.
ספרו האוטוביוגרפי "לפני שהלילה יורד", נבחר כאחד מעשרת הספרים הטובים ביותר ברשימה של העיתון הניו יורק טיימס לשנת 1993. הספר עובד לסרט בבימויו של ג'וליאן שנאבל ובכיכובו של השחקן הספרדי חווייר ברדם.
הספר אף תורגם לעברית על ידי רמי סערי בהוצאת כרמל.
רינו היא עיר במחוז במדינת נבדה בארצות הברית.
העיר היא הרביעית בגודלה במדינה ומשמשת כעיר המחוז.
העיר רינו שוכנת במרכז המטרופולין רינו-ספארקס, הכוללת גם את הערים ספארקס, סאן ואלי ופרנלי.
אגד ערים זה הוא השני בגודלו בנבדה, אחרי מטרופולין לאס וגאס.
רינו מציגה עצמה כ"עיר הקטנה הגדולה בעולם" - "The biggest little city in the world".
העיר כבר לא כל כך קטנה ומונה כרבע מיליון תושבים.
העיר נמצאת במדינת נבדה בצד המערבי לא רחוק מאגם טאהו.
העיר מתאפיינת בבתי קזינו רבים ומכונות משחק רבות בדומה ללאס וגאס.
העיר מוכרת גם בנישואים והגירושים האזרחיים האפשריים בה.
העיר קרויה על שם המצביא , אשר נהרג במלחמת האזרחים האמריקנית.
רינו הוקמה בשנת 1850 על ידי החלוצים שעשו דרכם מערבה ובעקבות גילוי זהב והקמת מכרות באזור העיר וירג'יניה סיטי הסמוכה וגילוי מרבצי כסף בשנת 1859. מסילת ברזל חיברה את רינו לעיר וירג'יניה בשנת 1868 ובשנה זו הוכרה העיר רינו באופן רשמי.
השגשוג העובר על העיר במאה ה-21 מתבטא בגידול האוכלוסייה, בנייה נרחבת למגורים, פתיחת מרכזי קניות גדולים והקמת מחסני ענק של חברות מסחריות המנצלות את המיסוי הנמוך של המדינה בצד המיקום המרכזי של רינו בין נבדה לבין קליפורניה.
עזרא גבריאל רינו צרור (נולד ב-25 באוגוסט 1953) הוא עיתונאי, עורך ואיש טלוויזיה ישראלי.
צרור מרבה לעסוק בכתבותיו וביצירותיו האחרות במצב החברתי במדינה, בפערים בין האזרחים, ביחס לזקנים, בעוני ובפריפריה.
נולד ב-1953 להורים ממוצא יהודי-לובי.
גדל ברמת גן ולמד בבית הספר התיכון דביר.
לאחר כיתה י' עבר לתיכון אקסטרני ועם גיוסו לצה"ל שירת בצנחנים.
לאחר מכן עבד במוסד לנוער עבריין.
את עבודתו העיתונאית החל ב"העולם הזה" ב-1973. אחר כך עבר לירחון "מוניטין" כרכז מערכת ובהמשך כיהן כסגן עורך, שם עבד עם אדם ברוך ומאיר אגסי.
בשנים 1982–1983 ערך את מגזין "אנשים" (שהיה אז בבעלות משותפת עם "מוניטין").
בשנת 1984 היה ממקימי עיתון "חדשות" והיה מבכירי עורכיו.
בין השאר ערך את מוסף השבת של העיתון.
בשנים 1989–1990 ערך את המקומון "העיר" וכתב בו טור פוליטי.
אחר כך עבר ל "קבוצת מעריב", לאחר שנרכשה בידי איל העיתונות רוברט מקסוול, ומונה למנהל הקמת רשת המקומונים של הקבוצה.
בשנת 1993 שימש כעורך האחרון של השבועון "העולם הזה", לאחר שנרכש בידי קבוצת "מוניטין תקשורת", המוציא לאור של העיתון "גלובס", והוא צורף כמוסף שבועי לעיתון "גלובס".
אחר כך חזר ל"מעריב" שם כתב טור שבועי, "דין וחשבון", במוסף השבת עד שנת 2009.
בשנים 1999–2000 ערך צרור את מגזין האקטואליה "אולפן שישי" בערוץ 2.
בשנים 2003–2005 הנחה את תוכנית האקטואליה התיעודית "דין וחשבון" בערוץ 10, שזכתה פעמיים בפרס תוכנית האקטואליה והתחקירים הטובה ביותר בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה.
בתוכנית זו הוא שוטט ברחבי הארץ וניסה להביא למסך את הפריפריות בישראל.
בין היתר, סיקר את מצבם של מפוני גוש קטיף, תוך כדי ולאחר תוכנית ההתנתקות.
במאי 2005 מונה למשנה למנכ"ל חדשות ערוץ 10, אך התפטר לאחר חודש בתפקיד.
בשנת 2006 החליף צרור את דב אלבוים בהנחיית תוכנית הראיונות "חוצה ישראל" בטלוויזיה החינוכית.
צרור הגיש את התוכנית עד שנת 2010 וזכה איתה פעמיים בפרס האקדמיה הישראלית לתוכניות אירוח.
בשנת 2009 החל להנחות במקביל תוכנית נוספת בטלוויזיה החינוכית - "דוקומנטרי עם רינו צרור" - העוסקת ביצירה תיעודית.
בשנת 2010 עזב צרור את שתי התוכניות ואת הטלוויזיה החינוכית לטובת עריכת תוכנית התחקירים "360", אשר עלתה לשידור בראשית שנת 2011 בזכיינית ערוץ 2, "רשת".
את התוכנית גם יצר צרור יחד עם רם לנדס.
במסגרת התוכנית יצר סרט המתעד את ימיו האחרונים של דודו טופז.
בשנים 2011–2015 הגיש בגלי צה"ל מדי מוצאי שבת את התוכנית "הולך בחצות".