tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השיר הודפס בספרה של שרה פישר, "היים און משפחה: ימים טובים", בואנוס איירס תש"ח, עם לחן של מיכל גלברט.
השיר, סמוך לפרסומו ביידיש, קיבל מספר תרגומים עבריים.
התרגום העברי המילולי לשיר המקורי, הוא:
אמנם תרגום צמוד זה לא פורסם בגרסאות העבריות הראשונות.
התרגום הראשון שפורסם הוא של ש.
בן-ציון (שמחה גוטמן), שתרגם לעברית את גרסת השיר של יואל אנגל בקובץ המוזיקלי "50 יודישע קינדערלידער" (מוסקבה 1916; מוסקבה 1918; ברלין 1923), יחד עם כל שאר השירים שבספר היידי, שבמהדורה העברית נקרא "50 זמירות לילדים" (ברלין, 1923).
גרסה זו הכילה רק את ארבעת הבתים הראשונים של השיר (או שני בתים כפולים), והיא נקראת "בסוכה":
בסביבות שנות ה-40 או שנות ה-50 של המאה ה-20 הודפס שוב השיר עם הלחן של אנגל, על ידי הדסה שרמן-פריאל, לתלמידיה שבגימנסיה הרצליה.
שרמן-פריאל ערכה בו שינויים קלים, בכמה שורות בו.
בשנת תרפ"ז (1927) פרסם גדוד מגיני השפה גרסה עברית מחורזת, אשר לא ידוע מי מתרגמה (אליהו הכהן משער כי הוא ישראל דושמן):
קיימת גרסה עברית חופשית נוספת, בקובץ "זמר עם" שבעריכת יצחק אדל, יהויכין סטוצ'בסקי, שמשון מלצר ודב סדן (ירושלים, תש"ו).
דוד אסף משער כי המתרגם הוא אחד מהשניים האחרונים.
בגרסה זו השיר פותח במילים .
גרסה נוספת נכתבה על ידי אהרן אשמן, בספר "דורות זינגען - בשירת הדורות", ניו יורק 1961. אף בגרסה זו אין התרגום זהה למקור, אלא חופשי ובעל שינויים עצמיים.
הבית הראשון בגרסה זו: .
מספר שנים לאחר מכן פורסמה גרסה עברית נוספת, השואפת לתרגום צמוד למקור היידי, אך בחריזה עברית רצופה.
גרסה זו פורסמה בעיתון על המשמר של השומר הצעיר, תשרי תשכ"ז (1966), בתרגומו של צבי טירספולסקי, תושב ברית המועצות: .
על פי נח זבולוני תרגום זה פורסם שנה לפני כן בכתב עת של יהודי רומניה.
בשנת תשמ"ד פורסמה גרסה נוספת, שעיקרה תרגום השיר היידי, ללא חריזה מחדש, וכמעט ללא עריכה מותאמת.
זו פורסמה - ללא שם המתרגם - ב"אנטאָלאָגיע פֿון ייִדישע פֿאָלקסלידער" ("האנתולוגיה לשירי עם ביידיש"), בעריכתם של אהרן וינקובצקי, אבא קובנר, וסיני לייכטר, הוצאת מאגנס.
גם התרגום אינו תרגום מילולי הדוק, אלא עם שימוש בנרדפות ושינויים קלים: .
בפרסומים שונים קיימות גרסאות תרגום מגוונות נוספות.
קיימת גרסה עברית חליפית מרבי אלתר, המבוססת על לחן השיר המפורסם, אך עם תוכן שונה לחלוטין, בשם "סוכה קטנה": .
תוכן השיר אצל רבי אלתר מכיל את הנושאים של אורחים בסוכה, אושפיזין, לימוד תורה בסוכה ועוד.
בשנת 1916 הופיע השיר בירחון הציוני Ost und West שיצא לאור בברלין, בתרגומו של העיתונאי והפולקלוריסט הציוני ; שם הוא פורסם כשיר עם יהודי.
בגרסה זו השיר נערך מעט מחדש, וכך מתוך שמונה בתיו הושמט הבית הרביעי על המספר על החידוש שבעת הקידוש, וכן הבתים השביעי והשמיני צומצמו וצורפו לבית אחד:
דוד אסף משער כי וינץ לא ראה את הדפסת השיר המקורי, ואף לא את זו של אנגל.
ייתכן שאף לא הייתה לפניו גרסה כתובה כלשהי, אלא שמע את השיר בעל פה ורשם על פי זה את מילות השיר.
כמו כן גם ייתכן, לדבריו, כי שינויים קלים נערכו על מנת להתאים את השיר ללחן החדש שהוצמד לו בגרסה הגרמנית.
תרגום מלא לגרמנית יצא סמוך לאחר מכן, כנראה בשנת 1928 (על פי דוד אסף), וקיים באוסף של מאיר נוי שכיום בספרייה הלאומית.
הבית הראשון של השיר בתרגום זה:
לשיר קיימות גרסאות מתורגמות גם לאנגלית.
מהן גרסה מחורזת, באתר האינטרנט החסידי Zog a Niggun.
בשנת 1913 רשם שמואל להמן את השיר (ולחנו) כפי ששמע אותו מאדם בשם משה ליפשיץ, מהעיירה מיר.
כעבור עשור וחצי הדפיס את השיר ולחנו בספר "גנבֿים-לידער מיט מעלאָדיעס" ("שירי גנבים עם מנגינות"), ורשה 1928. הספר מכיל ליקוט של שירי עם ולחנים שהושרו בקרב גנבים, כייסים, אסירים, סרסורים ושאר אנשי העולם התחתון.
בספר מופיע גם השיר "די ערשטע נאכט" ("הלילה הראשון"), המתאר את קשייהם של המתגייסים לצבא הצאר בלילותיהם הראשונים, ומצורף לו לחן אשר תואם - כפי שגם להמן מציין - ללחן של השיר "א סוכה" המובא אף הוא באותו הספר.
דוד אסף משער כי ככל הנראה הלחן של "א סוכה" מקורו מלחן השיר "די ערשטע נאכט".
בגרסת השיר המתורגמת לגרמנית, כפי שהופיע בירחון הציוני Ost und West שיצא לאור בברלין 1916, צורף רישום תווים של לחן לשיר מאת עורך המוסף המוזיקלי של הירחון, ארנו נאדל, שאף עיבד את הלחן והוסיף לו ליווי בפסנתר.
לחן זה זהה ללחן המופיע אצל להמן, והוא הלחן המוכר והרווח כיום.
שנה לאחר מכן, ב-1917, הדפיס נאדל את השיר בתוך ספרו "Jontefflieder" ("שירי חגים"), הוצאת Jüdischer Verlag, ברלין.
במילות השיר הוא ערך שינויים קלים להתאימם ליידיש.
דוד אסף משער כי גם השיר בגרסתו העברית של אהרן אשמן נכתב בהתאם ללחן זה המוכר.
אמנם כעבור כעשור, בשנת 1970, פרסם מרדכי אולרי-נוז'יק לחן חדש לגרסתו של אשמן.
זו התפרסמה בספרו "חמשים שירים מובחרים לילדים ולנוער", תל אביב 1970.
לחן אחר לשיר קיים אצל "50 יודישע קינדערלידער" של יואל אנגל, מוסקבה 1916, שם נרשמו תווים לשיר.
לחן זה הוא של יואל אנגל, והוא הלחן שפורסם ראשון, אך אינו הלחן הרווח והמוכר.
הלחן הועתק גם לגרסה העברית של ש.
בן ציון, ולגרסת ההעתק המשופרת של הדסה שרמן-פריאל.
לואיס דנטו ביצע את הלחן בתקליט שהוציא בשנת 1989, בשיר היידי.
בסדרת הספרים "אלע ווערק פון אברהם רייזען" (="כל כתבי אברהם רייזן"), ניו יורק 1917, בה הודפס השיר בחיי המחבר ובמקום מגוריו, הופיע הלחן תחת הכותרת: "אין פאלקס טאן" (="בלחן עממי").
דוד אסף משער כי מחבר השיר הצמיד לו לחן עממי, או שעם צאתו בשנת 1902 הודבק לו לחן עממי, אליו ציין המחבר בסדרת הספרים שלו כעבור עשור וחצי.
יש המציינים, בלא סימוכין, כי לחן השיר הוא מ.
בפולקלור החסידי, הלחן הוא "ניגון חסידי עתיק".
הלחן לרוב מושר כמלודיה, אך קיים גם בגרסה קצבית, כמו בביצוע הבלוזי של ההרכב "גמזו בלוז בנד".
אאדה עד חוג שמים היא קינה שחיבר רבי אלעזר הקליר הנאמרת על פי נוסח אשכנז בתשעה באב.
הקינה עוסקת בצער על החורבן ובבקשה שאלוהים יגאל ויחזיר את עם ישראל לציון.
הקינה הקודמת איכה אצת באפך משרשרת ומקשרת לקינה זו.
אולם, מחרוזת מעבר זו אינה זהה בין המנהגים.
בנוסח אשכנז מחרוזת המעבר היא:
המילה הראשונה משתרשרת לסוף הקינה, ואחריה חתום שם המחבר 'לעזר' (קיצור מקובל בארץ ישראל לאלעזר), ועל כן סביר שהיא מקורית.
בנוסח איטליה הוחלפה מחרוזת מעבר זו במחרוזת מעבר אחרת החתומה 'שמואל':
בתי הפיוט מסתיימים בפסוק מן התנ"ך.
אא"ה ליברטי הייתה ספינת מחקר טכני (ספינת ביון) מסוג Belmont שידועה בהתקפה בשוגג עליה על ידי צבא ההגנה הישראלי במהלך מלחמת ששת הימים ב-1967. במקור היא נבנתה ושירתה במלחמת העולם השנייה כאוניית מטען מסדרת ויקטורי, דגם VC2-S-AP3, בשם SS Simmons Victory.
השדרית שלה הונחה ב-23 בפברואר 1945 במספנת בניית ספינות אורגו בפורטלנד, אורגון.
ב-1967 תקפו יחידות חיל האוויר הישראלי וחיל הים את ספינת המחקר במהלך מלחמת ששת הימים.
ישראל התנצלה מאוחר יותר על ההתקפה וטענה שחשבה שליברטי הייתה ספינה צבאית מצרית, אם כי הסיבה להתקפה נחשבת שנויה במחלוקת בארצות הברית.
ליברטי הוצאה משירות זמן קצר לאחר ההתקפה ונמכרה לגריטה ב-1973 לאחר שניזוקה קשות מדי, מעבר לתיקון אפשרי.
השדרית שלה הונחה ב-23 בפברואר 1945, במסגרת חוזה של הוועדה הימית בחברת בניית ספינות אורגון בפורטלנד, אורגון.
היא נכנסה לשירות כאוניית מטען מסדרת ויקטורי, דגם VC2-S-AP3, בשם SS Simmons Victory, על שם מכללת סימונס בבוסטון, מסצ'וסטס.
הספינה סופקה למנהל שילוח המלחמה ב-4 במאי 1945. ביום שלמחרת הועברה למסלול קו החוף - המזרח הרחוק של האוקיינוס השקט וסווגה כ"ספינת צי לחלוקה".
כוח האדם שלה כלל יחידת משמר חמוש של הצי של ארצות הברית בת 17 מלחים להפעלת סוללת התותחים של הספינה; יחידת קישור תקשורת בת שלושה או ארבעה אנשים; ו-16 מלחים ששירתו כמפעילי מנופים ומכונות.
על סימונס ויקטורי הוטל להוביל תחמושת, שנטענה במחסן התחמושת של הצי באזור סן פרנסיסקו - מפרץ סויסון פורט שיקגו עבור מבצע נפילה, הפלישה המתוכננת ליפן.
לפי הארי מורגן, ששימש כקצין מכונה על הסיפון, סימונס ויקטורי הגיעה לפיליפינים כשישה שבועות לפני יום הניצחון באירופה ב-8 במאי 1945. היא ביצעה הפלגה אחת צפונה לתמיכה במבצע נפילה ושבה לפיליפינים.
היא הייתה במפרץ לייטה כאשר יפן נכנעה ב-15 באוגוסט 1945.
סימונס ויקטורי עזבה את מפרץ לייטה ב-6 באוקטובר 1945 בדרכה אל החוף המערבי של ארצות הברית דרך אנווטאק, ושם הטילה תחמושת לים יומיים לאחר מכן.
היא הגיעה לסן פרנסיסקו ב-3 בנובמבר 1945 ויצאה לחוף המזרחי של ארצות הברית ב-9 בדצמבר 1945, כשהיא מגיעה לניו יורק ביום חג המולד 1945. תותחיה בקוטר 5 אינץ', 3 אינץ' ו-20 מ"מ הוסרו שם ב-9 בינואר 1946.
מדצמבר 1946 ועד 1963 נעה הספינה הלוך ושוב מספר פעמים בין הפלגות מסחריות כנושאת מטען בתפזורת לבין תקופות עגינה בצי הרזרבה להגנה לאומית (כאשר פעמיים עגנה בנהר ההדסון).
בתקופה זו, ובעיקר בין נובמבר 1950 לדצמבר 1952 במהלך מלחמת קוריאה, היא ביצעה תשע הפלגות למזרח הרחוק "כדי לצייד את חיילי ארצות הברית הנלחמים בצפון קוריאה הקומוניסטית" במסגרת שירות ההובלה הימי הצבאי.
ב-11 ביוני 1958 סימונס ויקטורי נכנסה שוב לצי הרזרבה להגנה לאומית, הפעם לעגינה באולימפיה, וושינגטון, שם נשארה עד 1963.
בפברואר 1963 רכש צי ארצות הברית את סימונס ויקטורי והסב אותה ל"ספינת עזר משנית" במספנת Willamette Iron and Steel בפורטלנד.
ב-8 ביוני שונה שמה ל-USS Liberty ונקבע לה סימול גוף AG-168. ב-1 באפריל 1964 סווגה מחדש כספינת מחקר טכני ונקבעה לה קריאת הרדיו AGTR-5. היא הוכנסה לשירות במספנת הצי פוג'ט סאונד בברמרטון, וושינגטון, בדצמבר 1964.
בפברואר 1965 ליברטי הפליגה מהחוף המערבי לנורפוק, וירג'יניה, שם צוידה מחדש (בעלות של 20 מיליון דולר) כדי להתאימה למשימה של תמיכה בסוכנות לביטחון לאומי באמצעות איסוף ועיבוד תקשורת זרה ופליטות אלקטרוניות אחרות שעשויות להיות חשובות לביטחון הלאומי.
ביוני החלה Liberty את פריסתה הראשונה, למים מול חוף מערב אפריקה.
במהלך השנתיים הבאות ביצעה כמה משימות נוספות, והפליגה להים התיכון ב-1967. היא נשלחה לאיסוף מודיעין אלקטרוני במזרח הים התיכון במהלך מלחמת ששת הימים.
באחר הצהריים של 8 ביוני 1967, בזמן שהייתה במים בין-לאומיים מול חוף חצי האי סיני הצפוני, ליברטי הותקפה וניזוקה על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי וספינות טורפדו של חיל הים הישראלי; 34 אנשי צוות אמריקאים נהרגו ו-174 נפצעו.
אף על פי שליברטי ניזוקה קשות, עם חור בגודל 11.9 מ' × 7.3 מ' באמצע הספינה ושדרית מעוותת, הצוות שמר עליה צפה, והיא הצליחה לעזוב את האזור בכוחות עצמה.
מאוחר יותר התנצלה ישראל על ההתקפה וטענה שחשבה שליברטי הייתה ספינה צבאית מצרית, שכן התקרית התרחשה במהלך מלחמת ששת הימים.
בסך הכל ישראל פיצתה בסך של כמעט 13 מיליון דולר (כ-125 מיליון דולר לפי מדד 2022) את ארצות הברית כפיצויים על התקרית.
זה כולל פיצויים למשפחות ההרוגים והנפצעים ולכיסוי הנזק שנגרם לספינה.
לאחר ההתקפה, היא לוותה לוולטה, מלטה, על ידי יחידות הצי השישי של ארצות הברית ונערכו לה תיקונים זמניים.
לאחר השלמת התיקונים, ליברטי חזרה לארצות הברית ב-27 ביולי 1967. היא הוצאה משירות ונמחקה מרשימת כלי השיט הימיים ב-28 ביוני 1968. היא שוכנה בצי הרזרבה האטלנטי של נורפוק עד דצמבר 1970, אז הועברה למינהל הימי לפירוק.
ב-1973 נמכרה לגריטה לחברה Boston Metals בבולטימור, מרילנד.
חלק מהדיווחים, במיוחד מאת השגריר האמריקאי הקודם בלבנון דווייט פורטר, טוענים כי הסוכנות לביטחון לאומי או CIA יירטו הקלטות של טייס ישראלי שזיהה את הספינה כאמריקאית וקיבל פקודות מהפיקוח הקרקעי לתקוף בכל זאת.
אף על פי שטענה זו מצוטטת לעיתים קרובות בדיונים על תקרית ליברטי, לא הוצגו מסמכים או תמלילים רשמיים כדי לאמת אותה.
ג'יי קריסטול, דווייט פורטר לא חזר בו במפורש מהטענה אך הכיר בחוסר הראיות התומכות.
קצין שירות חוץ אמריקאי ריצ'רד בי.
בייקר, עורך מידל איסט ג'ורנל, מעיד על דיווחיו של מילר כ"משקף את הדעה הרווחת בקרב עמיתי לשעבר בממסד ענייני החוץ" בנוגע להתקפה על ליברטי כמתקפה מכוונת, אך חוזר בו ואומר כי נקודת מבט זו סובלת מתיאור בלתי סביר של הצבא הישראלי כחסין מטעויות.
נורמן פולמר מביע ספק לגבי התקיפה האווירית על ליברטי כמכוונת על ידי ציון חוסר נשק מספיק במטוסים הישראליים הראשונים שנשלחו לתקוף את הספינה הלא מזוהה וטוען כי שימוש בנפאלם מעיד על התקפה נמהרת ולא מכוונת על הספינה.
לעומת זאת, פולמר מפרט טעות חישוב בוטה של מהירות ליברטי ואת סירובו של המפקד בחיל הים משה אורן לזהות את הספינה לפני שירה עליה.
בדו"ח של קלארק קליפורד על התקפת ליברטי לוועדה המייעצת למודיעין חוץ של הנשיא הוא מסיק כי בעוד ההתקפה כללה רשלנות חמורה מצד הצבא הישראלי שיש להחזיק בו אחראי, עדיין לא נראתה כל ראיה מהותית לקונספירציה מכוונת שהופצה על ידי המעלה הגבוהה ביותר של ממשלת ישראל לתקוף את ליברטי בכוונה.
בעקבות תגובת הצוות ההירואית למתקפה הישראלית, ליברטי היא "הספינה המעוטרת ביותר של הצי האמריקאי...
על הפעולה מול כוחות צה"ל הוענק לה העיטור Camping Faction Ribbon (8–9 ביוני 1967) וציון לשבח יחידתי נשיאותי (8 ביוני 1967).
אף על פי שנשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון חתם על עיטור האות הנשיאות ב-1968, הוא הוענק רשמית לצוות רק ביוני 1991. הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש סירב להשתתף בטקס הבית הלבן ב-1991, ובמקום זאת רק נופף לצוות בעודו חולף על פניהם.
מפקד הספינה ויליאם מקגונגל עוטר במדליית הכבוד.
חברי צוות רבים עוטרו, כולל 11 חברי צוות שקיבלו כוכב הכסף, 20 עם כוכב הארד, ומעל 200 עוטרו בלב הארגמן.
שרידיהם הלא מזוהים של שישה מחברי צוות ליברטי קבורים תחת מצבת קבר אחים בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ליברטי עוטרה גם במדליית שירות ההגנה הלאומית.
אֵאוּגֵ'ן רֶלְגִ'יס (ברומנית: Eugen Relgis; 2 במרץ 1895 – 22 במרץ 1987) היה שם העט של אֵאוּגֵ'ן (אייזיג) זִיגְלֶר, סופר, משורר, מתרגם ופילוסוף, אנרכיסט ופציפיסט יהודי-רומני.
רלג'יס נולד ביאשי שברומניה, בשם Eisig D.
Sigler (אייזיג זיגלר) ולמד בבית הספר התיכון בפיאטרה ניאמץ ובפקולטה לאדריכלות של אוניברסיטת בוקרשט.
ב-1912 כתב את מאמרו העיתונאי הראשון בעיתון "הבוקר" והמשיך והשתתף בעיתון "רמפה" עם מאמרים ופואמות בפרוזה ובעיתון "הדעה" עם מאמרים ספרותיים.
שנה לאחר מכן כתב את ספרו הראשון, "ניצחון האי-קיום".
באוניברסיטת בוקרשט לקח גם קורסים בפילוסופיה מ-1914 עד 1916.
ב-1916, לאחר שדרום רומניה נכבשה בידי הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, נסע לקונסטנטינופול, לאיים בים מרמרה, לאסיה הקטנה ולאתונה.
ב-1920 ייסד וניהל את העיתון "אנושות", אשר צונזר.
רלג'יס הושפע מתורתו של הפציפיסט ההודי רבינדרנת טאגור שאותו העריץ, וגם היה חבר של הסופרים הפציפיסטים הגולים בשווייץ: רומן רולן הצרפתי ושטפן צווייג האוסטרי-יהודי.
כמו כן, הוא הושפע רבות מהיצירה "הביולוגיה של המלחמה" (1917) של גאורג ניקולאי, והעביר את הרעיונות המוצגים בה מהמישור הביולוגי למישור החברתי כאשר ב-1922 פרסם ברומנית את הספר "עקרונות הומניטריסטיים".
ב-1923 ארגן רלג'יס בבוקרשט את מה שהוא כינה "הקבוצה ההומניטריסטית הראשונה" והפיץ את "קריאה לאינטלקטואלים ולעובדים הנאורים" (Llamamiento a los intelectuales y a los trabajadores iluminados), שתורגם לספרדית, צרפתית, גרמנית, בולגרית, איטלקית, שוודית, הונגרית, אנגלית ואספרנטו.
על המהדורה השנייה של הספר בשפה הספרדית (1932) חתומים אנרי ברביס, האנרכיסט הצרפתי מנואל דבלדה, שטפן צווייג, האנרכיסט האוסטרי רודולף גרוסמן (המוכר בשם העט פייר רמוס), הסופר הסוציאליסטי האמריקאי אפטון סינקלר, רבינדרנת טאגור, הרופא האנרכיסטי הברזילאי פביו לוס, האנרכיסט הארגנטינאי קמפיו קרפיו ואחרים.
הפעילות של רלג'יס כללה, בין היתר, השתתפות בכנסים פציפיסטיים בלונדון, וכן בזונטגסברג שבאוסטריה ביולי 1928, עריכת העיתונים "Cugetul liber" (המחשבה החופשית, 1928-1929) ו-Umanitarrismul (הומניטריזם, 1929-1930) ומסעות ברחבי אירופה בניסיון ליצור "אינטרנציונל של אינטלקטואלים".
בסופו של דבר, האידיאליזם הפציפיסטי וההומניטריסטי של רלג'יס נתקל במציאות האכזרית של מלחמת העולם השנייה.
בנובמבר 1942 נכלל ברשימת הסופרים היהודים שנאסרו לפרסום ברומניה תחת משטר אנטונסקו.
אחרי מלחמת העולם השנייה, ב-1947, היגר יחד עם אשתו לפריז ואז לאיטליה, ולאחר מכן לבואנוס איירס.
ב-1962 נסע מטעם אוניברסיטת אורוגוואי לשווייץ, לאיטליה ולישראל.
הוא קיבל תואר כבוד מהאוניברסיטה העברית ב-1972.
רלג'יס נפטר במונטווידאו ב-22 במאי 1987.
1913 Triumful nefiinţei "ניצחון האי-קיום", פנטזיה.
1924 Petre Arbore "פטרה ארבורה", רומן בן 3 כרכים.
1925 Umanitarism şi socialism "הומניטריזם וסוציאליזם", הגות.
1926 Umanitarismul biblic "הומניטריזם התנ"כי", הגות.
1934 Prieteniile lui Miron "החברויות של מירון", רומן.
1936 Umanitarismul biblic "ההומניות התנ"כית", מסה על היהדות.
1945 Inimi şi motoare "לבבות ומנועים", אסופת שירים.
1946 Eros în cel de-al treilea Reich "ארוס ברייך השלישי", מחקרים על טבעה החולני של התופעה הנאצית.
1955 Profeţi şi poeţi "נביאים ומשוררים".
אֵאוּגֵ'ן פִילוֹטִי (ברומנית: Eugen Filotti; 28 ביולי 1896 – 1 ביוני 1975) היה פובליציסט, דיפלומט, עורך ומתרגם רומני.
פילוטי נולד בבוקרשט, ילדם השני של ניקולאה פילוטי, רוקח צבאי בעל דרגת סגן, ואאורליה, בתו של ד"ר יעקב פליקס.
שנתיים לאחר לידתו מת האב משחפת, והאם גידלה את ילדיה מגמלה צנועה.
אאוג'ן ניסה להמשיך בדרכו של אביו, ובשנת 1914 נרשם לפקולטה לרוקחות.
עוד בהיותו בבית הספר התיכון החל פילוטי לכתוב בעיתונים, בעיקר בנושאי מדיניות חוץ.
בשנת 1916, עם כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה, גויס ומונה לרוקח צבאי בדרגת סגן.
בסיום המלחמה זנח את לימודי הרוקחות ונרשם לפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בוקרשט, לימודים שסיים בהצלחה בשנת 1922. גם בתקופת לימודי המשפטים המשיך בעבודתו הפובליציסטית, ובסיום לימודיו נכנס לעבוד כעורך בעיתון "האמת".
בעבודתו כעורך המשיך להתמקד בנושאי מדיניות חוץ וגם, הפעם בתפקיד מנהל, פרסם את השבועון "המילה החופשית".
בשנת 1927 עבר פילוטי לתחום הדיפלומטיה ומונה לנספח עיתונות בצ'כוסלובקיה.
שנה מאוחר יותר צורף למשלחת הרומנית שליד חבר הלאומים בז'נבה, שם פעל עד 1930, עת מונה למנהל מדור העיתונות והמידע במשרד החוץ הרומני.
בשנת 1935 מונה לשגריר רומניה בטורקיה, אולם לאחר שנה, עם חילופי הממשלה ברומניה, העבירו שר החוץ החדש להיות שגריר ביוון, עמדה חשובה פחות מנקודת מבט רומנית.
בסתיו 1938 עבר להיות שגריר בבולגריה, מדינה עוינת לרומניה באותה תקופה, ופעל להשגת הסכם חילופי אוכלוסין בדוברוג'ה.
לאחר תכתיב וינה מונה פילוטי לשגריר בהונגריה, ובמהלך תפקידו זה פעל למען האוכלוסייה הלא-הונגרית של צפון טרנסילבניה, אשר הועברה מרומניה להונגריה.
החל משנת 1942 סיפקה המשלחת הדיפלומטית הרומנית בראשותו של פילוטי כמויות גדולות של דרכונים ליהודים הונגרים שמוצאם מטרנסילבניה, דרכונים שאפשרו להם מעבר לרומניה והצילו אותם מהגורל המר של יהודי הונגריה.
לאחר שינוי השלטון באוגוסט 1944 ברומניה, מונה פילוטי למנהל משרד החוץ הרומני, עד ששוב התחלפה הממשלה במרץ 1945, מועד בו העדיף להתפטר.
בשנים 1946–1947 פעל במשלחת הרומנית לשיחות השלום בפריז בתפקיד מומחה, ובסיומה מונה לשגריר באיטליה, תפקיד שלא הצליח לממש בגלל וטו סובייטי שהביא לפרישתו לגמלאות.
בהמשך חייו עסק פילוטי בעריכה ותרגום, ואף מונה בשנת 1957 למנהל "ההוצאה לאור בשפות זרות".
אֵאוּגֶן דִידוֹ קְוָטֶרְנִיק (בקרואטית: Eugen Dido Kvaternik; 29 במרץ 1910, זאגרב, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 10 במרץ 1962, ריו קוארטו, ארגנטינה) היה ראש שירותי הביטחון הקרואטיים ב.
במאי 1941 יצא להשתלמות בגרמניה לארגון שרותי הביטחון במתכונת ה-RSHA.
רדיפת היהודים והשמדתם התנהלו במסגרת מחלקה שכונתה מחלקת "ההגנה" בשרותי הביטחון.
עד הדחתו במאי 1943 נחשב לאיש השני בחשיבותו בהיררכיה הקרואטית.
קווטרניק וסגנו, וייקוסלאב לובוריץ', ניהלו משטר טרור ורצח כלפי יהודים, סרבים, צוענים ו"אויבי המשטר".
הוא נחשב לאחראי הראשי לאותם פשעים.
במאי 1943 הוא הודח מתפקידו ויצא לגלות בסלובקיה משום שסיכן את מעמדו של המנהיג הקרואטי אנטה פאבליץ'.
לאחר המלחמה נמלט קווטרניק לארגנטינה בסיועה של הכנסייה הקתולית, ומשם המשיך בפעילות חתרנית נגד משטרו של טיטו.
הוא ארגן מחדש את תומכי האוסטאשים ופרסם מאמרים שבהם לא הביע חרטה על מעשיו.
כל בקשותיה של יוגוסלביה להסגירו לידיה נדחו, והוא מעולם לא הועמד לדין.
קווטרניק ושתי בנותיו מצאו את מותם בתאונת דרכים בארגנטינה בשנת 1962.
אאוגן הוא בנו של סלאבקו קווטרניק, שר המלחמה במדינת קרואטיה העצמאית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
סבו של קווטרניק מצד אמו, יוסיפ פרנק (Josip Frank), מייסד מפלגת הזכויות הקרואטית, שמתוך שורותיה קמה תנועת אוסטאשה הפשיסטית, היה יהודי מומר.
בתו, אולגה, אמו של אאוגן ורעייתו של סלאבקו קווטרניק, הייתה יהודייה למחצה, ועל פי חוקי הגזע הגרמניים, אאוגן היה בן תערובת בדרגה שנייה.
יחסיו של אאוגן עם אמו היו קשים ביותר.
האם התאבדה בשנת 1942 בשל מעשי הרצח והאכזריות של בנה.
על פי אחת הגרסאות, האם השליכה עצמה לבאר, ועל פי עדות אחרת, היא הרעילה את עצמה.
לאאוגן מיוחסת האמירה שהשמיע כביכול בעת לוויית אמו: "הנה סוף סוף הסתלק היהודי האחרון ממשפחתנו".
אָאוּגוּסְטוֹ מוֹנְטֵרוֹסוֹ (בספרדית: Augusto Monterroso Bonilla; 21 בדצמבר 1921 - 7 בפברואר 2003) היה סופר גואטמלי.
מונטרוסו נולד בטגוסיגלפה שבהונדורס למשפחה מעורבת.
אמו הייתה הונדורסית ואביו גואטמלי.
את כל ילדותו והתבגרותו עבר בגואטמלה, כשהחל מ-1936 גר בעיר הבירה.
בגיל 11 נשר מבית הספר והחל ללמוד באופן עצמאי את השפה הלטינית.
הוא ביקר לעיתים קרובות בספרייה הלאומית וקרא קלאסיקות בספרדית ולטינית.
משנת 1941 החל לפרסם את יצירותיו בעיתון גואטמלי מקומי.
לאחר שנת 1944 הוא הפך למהגר פוליטי במקסיקו, שם התגורר עד מותו.
מונטרוסו הכיר סופרים מקסיקנים מפורסמים, רובם היו מהגרים מספרד.
חבריו הקרובים ביותר היו הסופרים קרדוסוי-אראגונום, ג.ג.
הוא נשא נאומים מרגשים באוניברסיטה הלאומית של מקסיקו.
מלבד זאת, עסק בהוצאה לאור.
הפעם הראשונה שביקר בגואטמלה מאז עזיבתו הייתה בשנת 1993, אז נבחר להיות נציג מטעם האקדמיה ללשון.
Obras completas היה ספרו הראשון הכולל בתוכו מספר יצירות ומספר סיפורים קצרים.
La oveja negra y demás fábulas \ הכבשה השחורה וסיפורים קצרים אחרים (1969)
חייו ויצירותיו של אדוארד טורס (1978)
Viaje al centro de la fábula - ספר שכלל בתוכו שיחות עם סופרים מאותה התקופה ומבקרים (1983)
La palabra mágica \ קסם המילה - ספר ציורים (1983)
La letra e \ האות "E" - ספר שכלל בתוכו חלקים נרחבים מיומנו האישי של מונטרסו (1987)
Esa fauna \ כאלה חיים - ספר ציורים (1992)
Los buscadores de oro \ מחפשי המטמון - פארודיה המשולבת עם אוטוביוגרפיה (1993)
La vaca \ הפרה - בשנת 1998, השנה בה הספר יצא, הוא זכה במקסיקו בתואר "הספר הטוב ביותר של השנה"
מונטרוסו הוא בין היתר אמן הסיפור הקצרצר.
אחד מסיפוריו הנודעים, שזכה לפרשנויות רבות, הוא הסיפור "הדינוזאור", הכולל בשפת המקור שבע מילים בלבד.
בתרגום לעברית: "כשהתעורר (ה), הדינוזאור עוד היה שם".
"הסימפוניה הגמורה" הוא ספר שיצא לאור בעברית בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר כולל בתוכו סיפורים קצרים רבים פרי עטו של מונטרוסו, שתורגמו על ידי טל ניצן.
כיום הספר כלול בחומר הלימוד בחלק ממוסדות החינוך בישראל.
הסיפור "הזבוב שחלם שהוא נשר" הלקוח ממקבץ סיפורים זה הופיע בבגרות הקיץ בספרות ב-2009 בחלק הסיפור שאינו נלמד.
אֵאוּגֵ'ן טְרִיקָה (ברומנית: Eugen Trică; נולד ב-5 באוגוסט 1976) הוא כדורגלן עבר רומני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי, וכיום עוזר מאמן בקבוצת פוליטכניקה יאשי.
טריקה החל את הקריירה במחלקת הנוער של אוניברסיטטה קראיובה וקודם לקבוצה הבוגרת בשנת 1995. אחרי הצלחה יחסית בקבוצה הבוגרת עבר טריקה ב-1998 לקבוצה גדולה יותר ברומניה, סטיאווה בוקרשט, ועמה זכה באליפות בשנת 2001. בשנת 2003 חתם בקבוצת ליטקס לובץ' הבולגרית, שבמדיה שיחק שנתיים.
בשנת 2005 הצטרף טריקה לקבוצה הישראלית מכבי תל אביב, אך אחרי מספר חודשים בלבד בישראל הוא חזר לבולגריה, הפעם לשורות צסק"א סופיה.
במאי 2007 חזר טריקה לרומניה, אחרי שלא הסכים לחדש את חוזהו בצסק"א, וחתם בקלוז'-נאפוקה, איתה אף השתתף בליגת האלופות.
בשנת 2009 חתם טריקה באנורתוסיס פמגוסטה הקפריסאית, שם שיחק עד תום העונה.
עם סיום העונה חזר לקלוז' לפרק זמן קצר ואז חתם בשורות אוניברסיטטה קראיובה, קבוצת נעוריו.
בשנת 2010 חתם טריקה בשורות קונקורדיה צ'יאייניה מהליגה השנייה ברומניה, שבמדיה שיחק עד שפרש בשנת 2011.
לזכותו של טריקה ארבע הופעות בנבחרת רומניה.
בשנת 1999 ערך את הופעת הבכורה שלו, ובשנת 2007 רשם את הופעתו האחרונה בנבחרת.
לאחר פרישתו החל לשמש מאמן קבוצת יובנטוס בוקרשט מהליגה השלישית ברומניה, ובשנת 2013 שימש לתקופה קצרה מנג'ר קלוז'.
לאחר מכן מונה למאמן UTA ארד מהליגה השנייה ברומניה.
לאחר פרקי זמן קצרים כמאמן של יובנטוס בוקרשט, צ'.פ.ר קלוז ומטאלול רשיצה מהליגה השנייה, כיום משמש טריקה עוזר מאמן בקבוצת אל-איתיחאד.
עד לשנת 2015 טריקה היה נשוי ללורנה, בתו של איליה באלאץ', שהיה אחד מכדורגלני העבר הגדולים ביותר ברומניה.
אֵאוּגֶ'נְיוֹ מוֹנְטָאלֶה (באיטלקית: Eugenio Montale; 12 באוקטובר 1896 – 12 בספטמבר 1981) היה משורר איטלקי, עורך ספרותי ומתרגם, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1975.
מונטאלה נולד בג'נובה למשפחת סוחרים של מוצרים כימיים.
אביו שימש ספק לחברתו של איטלו זבבו.
אחייניתו של המשורר, ביאנקה מונטאלה, שכתבה ב-1986 ב-Cronaca famigliare (הכרוניקה המשפחתית), משרטטת מאפיינים משפחתיים שכיחים כדלהלן: "חרדה, עצבנות, ביישנות, מיעוט בדיבור, נטייה לראות את הגרוע ביותר בכל מאורע, מידה מסוימת של חוש הומור".
אאוג'ניו היה הצעיר מבין שישה בנים.
הוא תיאר את משפחתו: "היינו משפחה גדולה.
אחי הלכו ל-scagno ('משרד' בג'נובה).
אחותי היחידה זכתה להשכלה אוניברסיטאית, אולם לי לא הייתה אפשרות כזו.
במשפחות רבות ההסדר הקיים והבלתי כתוב היה שהצעירים שוחררו מהמשימה להמשיך ולהחזיק במשלח היד המשפחתי".
ב-1915 עבד מונטאלה כרואה חשבון, ברם היה חופשי לתור אחר תשוקתו הספרותית, לפקוד את הספריות הציבוריות ולהיות נוכח בשיעורי הפילוסופיה הפרטיים של אחותו מריאנה.
הוא אף למד שירה אופראית אצל זמר הבריטון ארנסטו סיבורי, אולם הייתה לכך השפעה זעומה על מקורות השראתו.
מונטאלה היה אוטודידקט, חופשי מכל תלות ברשויות גבוהות ומוגבל רק לכוח רצונו ואישיותו.
מספר סופרים עיצבו את דמיונו, בכללם דנטה אליגיירי.
מלבד זאת, למד שפות זרות.
נופי ליגוריה, שם בילה בחופשות עם משפחתו, נספגו בדמיונו והפכו למוטיב מרכזי בשירתו לאחר מכן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, כחבר באקדמיה הצבאית של פארמה, ביקש מונטאלה להישלח לחזית.
לאחר ניסיון מלחמתי קצר כקצין בחיל הרגלים בוולרסה ובעמק פוסטר שבאזור הרי הדולומיטים, הוא שב לביתו ב-1920.
ניתן לתאר את שנות בחרותו של מונטאלה כ"קשות וחיוניות", המילים שבהן הוא משתמש לתיאור ארצו.
בהסתכלותו על העולם היו שכיחים רגשות פרטיים והתבוננות מעמיקה של מספר דברים המקיפים אותו בסביבתו הקרובה.
ה'עולם הקטן' של חיי הטבע הים-תיכוניים והנשים במשפחה נסתייע בקריאה בלתי נדלית, הסיפוק הרב ביותר שמונטאלה רווה ממנו נחת היה צבירת הידע.
מונטאלה כתב מספר קטן של עבודות באופן יחסי.
ארבע אנתולוגיות של ליריקות קצרות, קואדרנו (quaderno) של תרגום שירה, פלוס מספר תרגומים של ספרי פרוזה, שני ספרי ביקורת ספרות ואחד של פרוזה בדויה.
בצד עבודתו היצירתית הוא פרסם באופן קבוע בעיתון החשוב ביותר של איטליה, הקוריירה דלה סרה.
תוצאותיה האבסורדיות של מלחמת העולם הראשונה (דבר לא הושג; וכפי שפרדיננד פוש אמר חוזה ורסאי אינו הסיום, אלא הפסקת אש זמנית) באה לידי ביטוי בחלקים שונים של עולם האמנות, לדוגמה דאדא או דה סטייל.
באיטליה, בין המשוררים, היא התבטאה בצורת חברה הרמטית, המתייחסת לתורת ההרמטיציזם שהיווה ככל הנראה את ההשראה לשם.
תפוקת קבוצת השירה היה שירים יצירתיים של איגיון מוחלט, כך הם שיקפו את האבסורד של "מלחמת קץ כל המלחמות".
עליית שלטון הפשיזם השפיעה על מונטאלה עמוקות, אם כי ברמה הלא מודעת, כפי שהדבר ניכר באסופת השירה הראשונה שלו Ossi di seppia (עצמות דיונון), שהופיעה ב-1925. באותה שנה, היה בין החותמים על מניפסט האינטלקטואלים האנטי-פשיסטים.
ההופעה של נוף הים התיכון ושל ארץ הולדתו ליגוריה הפגינה נוכחות חזקה בשיריו הראשונים:
מחוזותיהם הגאוגרפיים של השראתו של מונטאלה היו חזות חיצונית של מעין "הסתגרות עצמית" לנוכח האירועים המלנכוליים שגעשו סביבו.
הרובד החברתי, והמעמד הליברלי והתרבותי מהם ינק חידדו את רגישותו לתופעות הטבע.
הבדידות האישית בה היה נתון הניעה אותו לקיים שיח עם תופעות טבע מינוריות שרווחו בליגוריה, או עם האופק הרחוק והמחייה, הים.
מונטאלה כתב כי הטבע הוא "מחוספס, צר ומסנוור".
הים הוא "תוסס" ומעורר את הקריאה ההיפנוטית, אותה מביא עמו רק הים התיכון בשעות מסוימות.
בחיים שנדמו ככישלון חרוץ מראשיתם ממש, נדמה היה כי הטבע העניק למונטאלה תחושת כבוד עמוק, אותה חווים אלו הקוראים את שיריו.
מונטאלה עבר לפירנצה ועבד כעורך של הוצאת במפורד (Bemporad).
פירנצה הייתה ערש השירה האיטלקית בעת ההיא, עם עבודות כגון Canti orfici של דינו קמפנה (1914) ושיריו הראשונים של ג'וזפה אונגרטי שהתפרסמו ב-Lacerba.
משוררים אחרים, דוגמת אומברטו סאבה ווינצ'נצו קארדרלי, זכו לשבחים רבים מהמוציאים לאור בפירנצה.
ב-1929 התבקש מונטאלה לכהן כיושב ראש של ספריית גבינטו ויסקס, משרה ממנה הושעה ב-1938 בהוראת המשטר הפשיסטי.
במהלך תקופה זו כתב עבור כתב העת Solaria ופקד את בית הקפה הספרותי ג'ובה רוסי (המקטורנים האדומים), שם הכיר את אליו ויטוריני וקרלו אמיליו גאדה.
הוא אף פרסם במרבית כתבי העת הספרותיים באותה עת של חקר השירה.
בדרכו היצירתית של מונטאלה נערמו מכשולים בדמותם של בעיות כלכליות והליכה בזרם שכפו עליו השלטונות.
חרף זאת הוא הוציא לאור בשנת 1939 בפירנצה את המשובחת שבאנתולוגיות שלו, Occasioni.
בין השנים 1933 ל-1938 התוודע לאירמה ברנדייס, חוקרת יהודייה-אמריקאית שהתמחתה בדנטה אליגיירי והזדמנה מפעם לפעם לביקורים קצרים באיטליה בטרם שבה לארצות הברית.
לאחר שמונטאלה התאהב בברנדייס, פסקו זיכרונותיו ממנה להיות ספרותיים, והיא נהייתה מקור השראתו כמו ביאטריצ'ה של דנטה.
Le occasioni מכיל רמיזות רבות לברנדייס, שם היא מכונה קליציה.
פרנקו פורטיני סבור כי יצירותיו של מונטאלה Ossi di Seppia ו-Occasioni הן פסגת היצירה הספרותית האיטלקית בכל המאה ה-20.
מקום מרכזי בשירתו של מונטאלה ניתן לייחס לטי.
למעשה, מריו פז, פרופסור איטלקי חשוב באוניברסיטת ליברפול, שלח את שיריו החדשים של אליוט למונטאלה מיד לאחר צאתם ממכבש הדפוס.
הקורלציה האובייקטיבית שבה משתמש מונטאלה בשיריו שאובה בוודאות מאליוט.
החל מ-1948 ועד למותו חי מונטאלה במילאנו.
בתור כותב בקוריירה דלה סרה, הוא שימש עורך המוזיקה ודיווח מחו"ל, כולל מישראל, שם עקב אחר מסעו של האפיפיור פאולוס השישי.
כתבותיו כעיתונאי מקובצות באסופה Fuori di casa (מחוץ לבית, 1969).
ספרו La bufera e altro ("הסערה ודברים אחרים") פורסם ב-1956 ומסמן את קצה של שירתו המשובחת ביותר.
כאן מצטרפת La Volpe (השועלה) לדמותה של קליציה, אשר מבוססת על דמותה של המשוררת הצעירה מריה לואיזה ספזיאני, עמה ניהל מונטאלה רומן בשנות החמישים.
שירתו המאוחרת של מונטאלה היא חמוצה ואירונית, שוקעת בשרעפים על התגובה הביקורתית לעבודתו המוקדמת יותר ועל העולם המשתנה תדיר סביבו.
'סאטורה' טבועה בקינה עזה לאשתו דרוסילה טנזי.
תהילתו של מונטאלה בשלב זה הקיפה את העולם כולו.
הוא זכה לתוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות מילנו (1961), קיימברידג' (1967) ורומא (1974), והוכתר כסנאטור לכל החיים על ידי הסנאט האיטלקי.
ב-1975 הוא קיבל את פרס נובל לספרות.
מונטאלה הלך לעולמו במילנו בשנת 1981.
בשנת 1996 הופיעה עבודתו Diario postumo (יומן שלאחר המוות), אסופת שירים שחיבר מונטאלה לפני מותו בסיוע המשוררת הצעירה אנליסה סימה, מתוך כוונה שיראו אור אחרי מותו.
התגובה הביקורתית עם יציאתם לאור הייתה מגוונת, כשהיו שסברו שסימה זייפה את האסופה במלואה, ואילו היום הדעה השלטת היא שזוהי עבודה מקורית.
אוג'ניו מונטאלה, עשרה שירים, בנוסח עברי מאת גאיו שילוני, תל אביב : עקד, 1976.
אוג'ניו מונטלה, כסניה : מחזור שירים, תרגם מאיטלקית דן צלקה, תל אביב : הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ט.
אאוג'ניו מונטאלה, הצלופח - מבחר שירים 1925-1956, תרגום מאיטלקית: עוזי בהר ואריאל רטהאוז, הוצאה לאור: כרמל, 267 עמודים, 2024
תפרחת של עלטה - מבחר משירי ג'וזפה אונגרטי, סלווטורה קווזימודו ואאוג'ניו מונטאלה, תרגם מאיטלקית: אסף בנרף, הוצאת הקיבוץ המאוחד 2024, סדרת ה-21 מייסודה של עמותת הו!.
אאוגאנן או אאוגאנאן או אאוגאן או אואואן בנו של אואנגוס השני, היה מלך הפיקטים (מלך פורטריו).
אאוגאנן מלך כשנתיים, החל מעלייתו לשלטון בשנת 836 או 837 ועד מותו.
אאוגאנן היה בנו של אואנגוס השני, ועלה לשלטון לאחר מות דודו, דרסט התשיעי בשנת 836 או 837. ב"דברי ימי אירלנד" מוזכר פטירתו של אאוגאנן, יחד עם אחיו בראן בקרב נגד הויקינגים בשנת 839.
קרב זה מוזכר גם ב"דברי ימי אלסטר".
במותו הסתיימה שלטון צאצאיו של אואנגוס הראשון בממלכת הפיקטים.
ב"דואן אלבאנאך" מוזכר אאוגאנן, יחד עם דודו ובן דודו דומנל מק קאוסטנטין כאחד מ"מלכי סקוטלנד".
רשימה מאוחרת זו, מתקופת שלטונו של מלקולם השלישי מציינת את החשובים במלכי סקוטלנד ודאל ריאטה.
מסורות איריות מציינות כי אאוגאנן נפגש עם רגולוס הקדוש בפורטביוט כאשר רגולוס הביא את שרידיו של אנדרו הקדוש לסקוטלנד.
כמו כן אאוגאנן שמר ומימן מנזרים בנורת'מבריה (ועד שנת 840 נאמרו בהם תפילות בעבורו).
על פי "דברי ימי הפיקטים", לאחר מותו של אאוגאנן עלה לשלטון אואוראד לתקופה קצרה, ואחריו מלכו בניו של אואוראד: ברידיי, קיניאוד ודרסט.
אחד מצאצאיו היה קנת מק אלפין שנחשב לראשון בין מלכי ממלכת סקוטלנד.
אאוגאן מק מוירדאך (בגאלית סקוטית: Eógan mac Muiredaig; נפטר ב-739) היה מלך דאל ריאטה החל משנת 736 לערך ועד פטירתו.
אאוגאן עלה לשלטון לאחר מות אביו מוירדאך מק איינבכלייך, ולכן היה בן לקנן לואיירן (שבט לואיירן) ומלך גם על שבט זה.
אאוגאן אינו מוזכר ב"דואן אלבאנאך" המזכיר לאחר מוירדאך את אייד פינד; אולם
אאוגאן מוזכר ב"דברי ימי מלרוז" כמלך דאל ריאטה.
בתקופת שלטונו של אאוגאן פלשו לדאל ריאטה הפיקטים תחת הנהגתו של אואנגוס מק פרגוסה, ובמשך שלושה עשורים לא הייתה הממלכה עצמאית.
אֵאוּגֶ'נְיוֹ בַּרְבָּה (באיטלקית: Eugenio Barba; נולד ב-29 באוקטובר 1936 בברינדיזי) הוא איש תיאטרון ממוצא איטלקי הפועל בדנמרק, מייסד תיאטרון אודין ובית הספר הבין-לאומי לאנתרופולוגיה של התיאטרון.
ברבה גדל בגליפולי שבנפת לצ'ה בדרום איטליה.
אביו נפצע במלחמת העולם השנייה וזמן קצר לאחר מכן, נפטר.
עם סיום לימודיו באקדמיה צבאית, החליט שלא ללכת בדרכו הצבאית של אביו והיגר לנורווגיה, שם למד באוניברסיטת אוסלו ספרות נורווגית ותולדות הדת.
בשנת 1960 עבר לוורשה במטרה ללמוד בימוי תיאטרון, ב-1961 הצטרף ליז'י גרוטובסקי עד לשנת 1964.
תחנתו הבאה הייתה ברבה שבהודו, שם הכיר את תיאטרון הקתקאלי.
כששב לאוסלו החל בלימודיי אנתרופולוגיה וסנסקריט.
בשנת 1964 הקים את ה-Odin Teatret בהולסטברו, עיר קטנה במרכז דנמרק.
אודין הוא אל מהמיתולוגיה הנורדית, ושם התיאטרון על הניסיון להתחבר למסורות עתיקות.
ברבה, כמו רוב אנשי התיאטרון החשובים במאה העשרים, הבין את הצורך בהתחדשות אומנות התיאטרון:
כמו רבים אחרים, הוא ניסה להביא "דם חדש" באמצעות ניסיונות עם השפעות תרבותיות שונות.
אך היה לו גם סייג מסוים, ובמכתב (לא אישי, כי הוא פרסם אותו) לשותפו לדרך ריצ'רד שכנר הוא כותב:
ברבה זכה לתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות שונות בעולם, כמו אורהוס, איקוצ'ו, בולוניה, הוואנה, וורשה, הונגקונג, בואנוס איירס ועוד.
אֵאוּגֵ'ן לוֹבִינֶסְקוּ (ברומנית: Eugen Lovinescu; 31 באוקטובר 1881 - 16 ביולי 1943) היה מבקר ספרות והיסטוריון של הספרות הרומנית, פובליציסט וסופר, מייסדו בשנת 1919 של המגזין והחוג הספרותי "זבורטורול", אשר קידם מגמות מודרניות ומודרניסטיות בספרות הרומנית.
אאוג'ן לובינסקו, נולד ב-1881 בפלטיצ'ן שבצפון חבל מולדובה, כבנו של המורה להיסטוריה וסילה לובינסקו שלימד בעיירת הולדתו וביאש, ושל אשתו, פרופירה.
הוא לא אהב את שמו הפרטי אאוג'ן והעדיף לרוב לחתום א.
למד בבית הספר היסודי (1892-1888) ובגימנסיה על שם אלכסנדרו דוניץ' בפלטיצ'ן (1896-1892), שבה היה למשך שלוש שנים חבר לימודים עם הסופר לעתיד מיכאיל סדוביאנו).
אחר כך למד בתיכון-הפנימייה (אינטרנאט) ביאש (1899-1896).
הוא סיים אחר כך את הפקולטה לשפות קלאסיות באוניברסיטת בוקרשט (1902-1900).
עם מוריו נמנו דימיטריה אבולצ'אנו, ההיסטוריון ניקולאיה יורגה ומבקר הספרות טיטו מאיורסקו.
סיים את התואר הראשון עם עבודה על התחביר של השפה הלטינית (1903).
עבד אחר כך בשנים 1904–1906 כמורה ללטינית בבית ספר תיכון בעיר פלוישט ואחר כך לימד בבוקרשט.
פרסם לראשונה בשנת 1903 מאמר (על המחזה "הפרסים" מאת איסכילוס) בדפי מוסף הספרות של העיתון "אדוורול", שנערך על ידי ראדו רוסטי.
אחר כך שנים 1904–1905 כתב בקביעות בכתב העת השמרני "אפוקה" (העידן), של החוג "ז'ונימיה", בו פרסם, בין השאר ביקורת ספרות על סופרים שהשתייכו לחוג המגזין "סמנטורול", כמו מיכאיל סדוביאנו, שטפאן או.
יוסיף, אלכסנדרו ברטסקו-ווינשט, יון אגרביצ'אנו, אמיל גרליאנו ואחרים.
את המאמרים האלה אסף בשני כרכים שפורסמו בשנת 1906 תחת הכותרת "Pași pe nisip...,) (צעדים על החול).
עוד בשנים ההן עמד לובינסקו בתקיפות על עמדותיו בפולמוסים שהחל עם ההוגים ניקולאיה יורגה וגאראבט איבראיליאנו.
לימודי הדוקטורט ופעילותו בתחום הספרות והסוציולוגיה של התרבות
בשנת 1904 נסע לגרמניה בכוונה ללמוד ארכאולוגיה, אך בשנת 1906 חזר בו ונסע לפריז לצורך השלמת לימודי ספרות בסורבון.
בעת לימודיו בצרפת כתב בעיתונים שונים מאמרי בוקרת ספרות שקיבץ אותם מאוחר יותר בקובץ "Critice".
בשנת 1909 סיים את לימודי הדוקטורט שלו בסורבון עם תזה על אודות ז'אן-ז'אק וייס ועל רשמי מסע של נוסעים צרפתיים ביוון.
שתי התזות זכו להערכתו של אמיל פאגה.
בשובו לרומניה, הגיש ביוני 1912 מועמדות למשרת פרופסור לספרות רומנית מודרנית באוניברסיטת יאשי אך נדחה לטובת גאראבט איבראיליאנו.
בשנת 1913 מילא את מקומו של פומפיליו אליאדה בהרצאות על הרומנטיזם אך לא הושאר בסגל של האוניברסיטה.
גם אחר כך כל נסיונותיו במהלך השנים לקבל משרה אוניברסיטאית עלו בתוהו והוא נותר מורה בתיכון עד שנת 1938 כשפרש לגמלאות.
לימד לטינית התיכון על שם מאטיי בסאראב ובתיכון על שם מיכאי ויטיאזול (מיכאי האמיץ) בבוקרשט.
בשנים 1907–1909 כתב במגזין "Convorbiri literare" ("קונבורביר ליטרארה" -שיחות ספרות) ופרסם את שני הכרכים הראשונים של מאמרי הביקורת "Critice".
באותה תקופה כתב מונוגרפיות על הסופרים גריגורה אלכסנדרסקו (1910) וקוסטקה נגרוצי (1913) ומאוחר יותר על המלומד והמורה גאורגה אסאקי (1921).
בימי מלחמת העולם הראשונה שהה לובינסקו בבוקרשט, אולם כשבירת רומניה נכבשה על ידי הצבא הגרמני, נמלט ליאש.
בשנת 1936 נדחתה מועמדותו לאקדמיה הרומנית.
התנגד לה, בין השאר, ניקולאיה יורגה, שהאשים אותו ב"הכפשת מורשתו" של המשורר הלאומי, מיכאי אמינסקו.
אאוג'ן לובינסקו היה אביה של מבקרת הספרות מוניקה לובינסקו, ודודם של המחזאי הוריה לובינסקו, מבקר הספרות וההוגה וסילה לובינסקו ושל הסופר אנטון הולבן.
בשנת 1919 הקים לובינסקו את המגזין לספרות "זבורטורול" ואת החוג הספרותי שהתארגן סביבו.
בדפי העיתון ובחוג אירח סופרים בעלי מגמה מודרניסטית, סימבוליסטית, אוונגרדיסטית או שתוכן ספריהם נסב על חיי העיר.
לובינסקו ועיתונו טיפחו את הקריירה של כמה מחשובי הסופרים והמשוררים של רומניה במאה ה-20: יון בארבו, קמיל פטרסקו, אילריה וורונקה ואחרים.
אף על פי שהמגזין "זבורטורול" יצא לאור, בניהולו, רק תקופה קצרה בשנים 1919–1921 ו-1926–1927, החוג שלו המשיך להתקיים עד שנת 1945.
לובינסקו נשען תחילה על מורשתו של טיטו מאיורסקו בתפיסה כי הסופר ומחבר ומבקר הספרות אינם לעולם מנותקים מן הסביבה החברתית והתברתית שבהן חיים.
הוא התנגד ל"תאורית הבריריה" של גאראבט איבראיליאנו (שדיבר על פשרה בין הגאונות האינדיבידואלית לבין הדרישות החברתיות) והציע במקומה הרעיון לפיו היצירה והדרישה תופסות אותו הרגע ברצף הזמן.
ניתוחיו נשענו, בין השאר, על השקפותיו של אמיל פאגה, של ז'ול למטר ועל המונח מיסודו של גבריאל טארד, "נפש קיבוצית".
הוא אימץ גם את עקרונות האסתטיים של האימפרסיוניזם.
לובינסקו, תומך ראשי של המודרניזם בארצו, דחה את עיסוקם האובססיבי של החוגים הפופורניסטים והסמנטוריסטים בנושאים כפריים, וטען לטובת הכתיבה בנושאים הקשורים לחיי העיר.
כתב העת "זבורטורול" שהקים בשנת 1919 פרסם יצירות של בני דור חדש של סופרים, מריאליסטים ועד סימבוליסטים ואוונגרדיסטים: קמיל פטרסקו, טודור ויאנו, יון בארבו, ליביו רבריאנו, בנימין פונדויאנו, אילריה וורונקה, הורטנסיה פאפאדט בנג'סקו ורבים אחרים.
הפולמוס שלו עם "סמנטורול" וראש אותו חוג, ניקולאיה יורגה, נחקק בזיכרון בגלל דחייתו את התפיסות האתנוצנטריסטיות של יורגה בנוגע לחברה הרומנית בימי הביניים, כמו למשל הדעה בנוגע למקור מוסד הוויבוד או ה"הוספודר" בנסיכויות הרומניות.
יורגה טען שהוויבודים היו תוצר של החלטת הקהילות הכפריות שבחרו להאציל כוח למיומנים שבחבריהם בתחום אזורי המנותק משאר אירופה.
לעומת זאת, לובינסקו ראה במוסד הוויבוד תופעה אנלוגית לזו שהייתה קיימת בשאר אירופה, ותאמה את היחסים הפאודליים ואת ההשפעה התרבותית מבחוץ.
עדות לכך היא למשל תמונת הוויבוד שנמצאה במנזר קורטיה דה ארג'ש מזכירה מאוד באופן הלבוש את אופנת האצילים בשאר אירופה.
בשנים שבין מלחמות העולם השפעת המגזין והחוג סמנטורול הייתה מוגבלת לחוג משתתפיהם וקוראיהם.
אחרי נפילת המשטר הצבאי-פאשיסטי באוגוסט 1944 הוכרו ספריו ודעותיו כחלק אינטגרלי בעל חשיבות בתולדות הספרות הרומנית.
בשנות 1960–1970 הייתה השקפתו למקור אחיזה משמעותי בפולמוסים סביב האוטונומיה של התחום האסתטי.
בשנים האחרונות של משטר ניקולאה צ'אושסקו, בשנות ה-80, האשימו מחברים אתנוצנטריים המקרובים לשלטון אותו כי טירפד את המקוריות היצירתית הרומנית בשם האדרת העליונות התרבותית של המערב.
ספטמבר 1991 - 48 שנה אחרי מותו - הוכרז לחבר באקדמיה הרומנית
Istoria civilizației românești moderne כרכים 1-3(תולדות הציוויליזציה הרומנית המודרנית)
1924 Forțele reacționare (הכוחות הריאקציוניים)
2003 - מאמרי בקורת נוספים על אודות סופרים אחדים פורסמו בקובץ "Revizuiri" בהוצאת Paralela 45 בעריכתו של יון סימוץ
Agende literare (אג'נדות סיפרותיות) (פורסמו אחרי מותו)
1906 - Nuvele florentine (נובלות פלורנטיניות), פורסמו שוב תחת הכותרת Crinul (השושנה) (1912)
1913 -Aripa morții, רומן (כנף המוות)
1932 - Viața dublă רומן (החיים הכפולים)
לובינסקו כתב שני רומנים על אהבותיו של מיכאי אמינסקו:
Mite 1934 (מיטה) על מיטה קרמניץ
1935 Bălăuca ("בלאוקה") על ורוניקה מיקלה
המחזור Bizu הכולל את הרומנים:
Diana -1956 (דיאנה) (פורסם אחרי מות המחבר)
Lulu, 1924, (לולו) יחד עם הורטנסיה פאפאדט בנג'סקו
לובינסקו היה מתרגם מוערך של טקסטים מלטינית ומיוונית
אֵאוּאַרְכוֹנְטוֹגְלִירִיִּים (שם מדעי: Euarchontoglires) היא על-סדרה של יונקי שליה מפותחים של היונקים.
זו קבוצה שהתפתחה מאוחר יחסית והיא קרובה לקבוצת הלאוראסייתריה (Laurasiatheria) - הקבוצה המגוונת ביותר של יונקי השליה.
בקבוצה זו נמצאים יצורים שונים כמו: מכרסמים, ארנבאים, גלשנאים שיכולים לדאות ופרימטים כולל אדם.
להלן השערה אודות העץ הטקסונומי של על-סדרת האאוארכונטוגליריים (Euarchontoglires)
אֵאוּגֵ'ן יַעֲקוֹבּוֹבִיץ' (ברומנית: Eugen Iacobovici; בהונגרית: Jakobovits Jenő; 10 ביוני 1902–8 בספטמבר 1979), הידוע גם בשם המחתרתי "וִיפוֹר" (Vifor), היה פעיל קומוניסטי יהודי-רומני, אשר שימש מזכיר ראשון במפלגה הקומוניסטית הרומנית המחתרתית בין השנים 1934–1936.
יעקובוביץ נולד למשפחה יהודית בכפר קודאצ'יו מארה במחוז אודורחיי שבתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
עם שינוי הגבולות בעקבות מלחמת העולם הראשונה, היה לנתין של ממלכת רומניה.
הוא היה עובד מתכת בעיר טרגו מורש, ובגיל 25 בשנת 1923 הצטרף למפלגה הקומוניסטית ונבחר למזכיר הוועד המקומי של המפלגה.
בשנים 1929-1926 פעל בבוקרשט והיה מזכיר ועד המפלגה באזור.
ב-1929 נשלח על ידי הקומינטרן למוסקבה, ברית המועצות, לקורס של שנה בבית הספר הלניניסטי, ולאחר סיומו ב-1930 נשלח חזרה לרומניה במטרה שיפעל להפסקת הפיצול במפלגה הקומוניסטית הרומנית ולהכין את הקונגרס החמישי של המפלגה שהתקיים במוסקבה בדצמבר 1931. בקונגרס הציג יעקובוביץ' דו"ח על "המשימות הארגוניות ומדיניות כוח האדם של המפלגה" .
כבר ב-1930 נבחר כחבר בפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית ברומניה שמושבו נמצא בפראג וכעבור זמן קצר בברלין.
אחר כך בשנים 1936-1934 כיהן כמזכיר ראשון של המפלגה, אחרי שהחליף את אלכסנדרו דניילוק שטפאנסקי (גורן).
בשנת 1936 הוחלף כמזכיר המפלגה על ידי בוריס שטפנוב.
בהמשך הואשם על ידי הקומינטרן בסטייה מקו המפלגה .
בימי הדיקטטורה של יון אנטונסקו, אחרי כניסת רומניה למלחמה נגד ברית המועצות, נעצר ביולי 1941 למשך חודש לחקירות.
בשנים 1944-1941 נשלח כאסיר פוליטי למחנה המאסר בטרגו ז'יו ואחר כך ב-1942 למחנות הריכוז בטרנסניסטריה -וואפניארקה וגרוסולובה.
אחרי 1947 בתקופת המעבר לשלטון הקומוניסטי ביקש להיות מוכר מחדש כחבר במפלגה הקומוניסטית.
יעקובוביץ' אאוג'ן נשא לאישה את בלה רבינזון, (1946-1900) אחותה של אנה פאוקר.
יעקבובויץ' נפטר בבוקרשט בשנת 1979. היו לו שני אחים ואחות ובת מנישואיו לבלה.
1978 - העיטור 23 באוגוסט דרגה א - מטעם הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה
Memorii (זיכרונות) - בהוצאת המכון למחקרים היסטוריים וסוציו-פוליטיים שעל יד הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, בוקרשט 1968
אֶאוּגֶ'ן בארבו מַריאָן (ברומנית: Eugen Barbu Marian 21 ביוני 1921 בוקרשט – 17 בינואר 2012 בוקרשט) היה מתרגם, תסריטאי, עיתונאי, מחבר תסיכיתים וסופר רומני, בן לקהילה היהודית הספרדית ברומניה.
היה חבר באיגוד הסופרים הרומנים.
תרם תרומה חשובה להיוועדות קהל הקוראים הרומנים עם יצירות רבות מן הספרות העולמית, במיוחד זו הכתובה באנגלית.
מריאן נולד בשנת 1921 במשפחה יהודית ספרדית בבוקרשט, בירת רומניה.
אביו היה הפובליציסט בארבו מריאן ואמו שרלוט לבית לובל.
הוא למד בשנים 1931–1939 בתיכון "מאתיי בסאראב" בעיר.
אחרי נפילתו באוגוסט 1944 של המשטר הצבאי-פאשיסטי של המרשל אנטונסקו שאסר על היהודים לימודים במוסדות ציבוריים ואוניברסיטה נרשם מריאן לפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בוקרשט וסיים אותה בשנת 1947.
במהלך השנים, בימי המשטר הקומוניסטי (1989-1947), עבד מריאן כעיתונאי בעיתונים "טימפול" (Timpul = "הזמן") ו"ראמפה" (Rampa - "קדמת הבמה") ואחר כך במחלקת התסריטים של אולפני הקולנוע "אלכסנדרו סאחיה" בבוקרשט.
גם כן במשך 45 שנה בשנים 1954–1989 עבד מריאן במחלקה הספרדית של שידורי רדיו בוקרשט לחו"ל.
מריאן פרסם קטעי פרוזה לראשונה בעיתון "טריבונה פופורולוי" (Tribuna poporului - במת העם) בשנת 1944. בשנת 1945 פרסם את תרגומו החשוב הראשון - מן ברומן של ב.
למריאן הייתה גם קריירה ארוכה של חיבור תסכיתי רדיו (למשל - "הבולרו של ראוול - ביוגרפיה של יצירת מופת", עיבודם לרדיו של מחזות רבים), כתב ספרים לילדים, מחזות, והצטיין בתרגומי ספרות מאנגלית, מספרדית ומצרפתית.
חלקן עובדו על ידו לתסכיתי רדיו.
מריאן תרגם גם ספרים על תולדות האמנות, בקורת קולנוע, ספרות תיעודית, היסטוריה וכו'.
אאוג'ן מריאן נפטר בשנת 2012 בגיל 91. הוא הובא לקבורה בבית העלמין "בלו ספרדי" בבוקרשט.
מריאן (1997-1906) היה גם הוא מתרגם, עיתונאי וסופר ידוע.
הוא היה מנטור לאחיו באמנות התרגום.
1957 - Basmele isteților (מעשיות הפקחים) - מבחר מעשיות מרחבי העולם (עם איורים מאת ואל מונטיאנו)
1963 - Corabia tainelor (ספינת הסודות) - קובץ מעשיות מדרום אמריקה
1949 - Sfânta Jane ג'יין הקדושה (הוצגה בעיר אוראדיה), מחזה סאטירי
1946 - לואיס קרול - הרפתקאות אליס בארץ הפלאות, מבעד למראה ומה אליס מצאה שם (Alice's Adventures in Wonderland (Alice în țara minunilor
1946 - סטיבן ליקוק - הומורסקות - Trăsneli literare
Vine circul (תרגום עם ורה קלין - בא הקרקס)
1955 - (תרגום עם פטרו קומרנסקו) - מרק טוויין -ינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור;
1956, צ'ארלס לם ומרי לם - סיפורים לפי מחזות שייקספיר - Tales from Shakespeare
הכרך ג לספרי מארק טוויין - נובלות, רשימות, פמפלטים - (תורגם עם פטרה סולומון ופטרו קומרנסקו
רובנס - צייר ודיפלומט - מכתבים)
מריאן ערך מהדורה מתוקנת ומורחבת של אנתולוגיית הציטוטים וההגיגים שחוברה על ידי אביהם, בארבו מריאן - Citate și locuțiuni străine
1983 - Trei secole de paradox (שלוש מאות שנים של פרדוקסים)
אאוג'ניו בלטראמי (באיטלקית: Eugenio Beltrami; 16 בנובמבר 1835 - 18 בפברואר 1900) היה מתמטיקאי איטלקי הזכור בשל תרומותיו לגאומטריה דיפרנציאלית, יסודות הגאומטריה הלא-אוקלידית והפיזיקה המתמטית.
עבודתו ניכרת בבהירות ההצגה של רעיונותיו.
הוא היה הראשון שהוכיח את העקביות של הגאומטריה הלא-אוקלידית באמצעות מידולה על גבי משטח בעל עקמומיות שלילית קבועה, הפסאודוספירה, ובתוך ספירת היחידה, במה שקרוי מודל קליין-בלטראמי.
הוא גם פיתח את טכניקת הפירוק לערכים סינגולריים של מטריצות, שנתגלתה מאז מחדש מספר פעמים.
השימוש שעשה בחשבון דיפרנציאלי לצורך פתרון בעיות בפיזיקה מתמטית השפיע בעקיפין על פיתוח החשבון הטנזורי.
ב-1868 פרסם בלטראמי שני מאמרים שעסקו בעקביות ובפרשנויות לגאומטריה הלא-אוקלידית של בויאי ולובצ'בסקי.
במאמרו "חיבור על פרשנות של גאומטריה לא-אוקלידית", בלטראמי הציע שהגאומטריה הזאת ניתנת למימוש על פני משטח בעל עקמומיות גאוס שלילית קבועה, הפסאודוספירה.
בהמשגה של בלטראמי, ישרים של הגאומטריה הזאת הם קווים גיאודזיים על הפסאודוספירה ומשפטים בגאומטריה לא-אוקלידית ניתנים להוכחה במסגרת המרחב האוקלידי התלת-ממדי "הרגיל", מבלי לגזור אותן בסגנון אקסיומטי, כפי שבולאי ולובצ'בסקי עשו קודם.
בהמשך לעבודה זאת של מיינדינג, בלטראמי ניסה להראות שגאומטריה לא-אוקלידית דו-ממדית היא תקפה בדיוק כמו הגאומטריה האוקלידית של המרחב, ובמיוחד, שאקסיומת המקבילים של אוקלידס לא ניתנת לגזירה מהאקסיומות האחרות של הגאומטריה האוקלידית.
לעיתים נטען כי הוכחה זאת לא הייתה שלמה עקב נקודות הסינגולריות של הפסאודוספירה, מה שאומר שעקומות גאודזיות לא ניתנות להרחבה ללא סוף.
עם זאת, ההיסטוריון John Stillwell ציין שבלטראמי היה מודע היטב לקשיים הללו, שבאים לידי ביטוי גם בעובדה שהפסאודוספירה היא גליל מבחינה טופולוגית (ולכן עקומים עליה אינם כוויצים), ולא מישור, כך שבחלק גדול ממאמרו הוא ניסה לעקוף בעיה זאת.
באמצעות בחירה מתאימה של קואורדינטות, בלטראמי הראה איך המטריקה על הפסאודוספירה ניתן להעברה אל דיסק היחידה ושהסינגולריות של הפסאודוספירה מתאימה להורוצייקל על המישור הלא-אוקלידי.
מצד שני, במבוא למאמר שלו, בלטראמי טוען שזה בלתי אפשרי להצדיק "את שאר התאוריה של לובצ'בסקי", כלומר את הגאומטריה הלא-אוקלידית של המרחב, בעזרת שיטה זאת.
במאמר שני שפורסם במהלך אותה שנה (1868) - "תאוריה של מרחבים בעלי עקמומיות קבועה", בלטראמי המשיך את הלוגיקה הזאת ונתן הוכחה מופשטת של העקביות של הגאומטריה ההיפרבולית והגאומטריה האוקלידית בכל מספר של ממדים.
הוא השיג זאת באמצעות הצגת מספר מודלים של גאומטריה לא-אוקלידית, שכת ידועים בשמם מודל קליין-בלטראמי, מודל הדיסק של פואנקרה ומודל חצי המישור העליון, יחד עם הטרנספורמציות המעבירות מודל אחד למשנהו.
במקרה של מודל חצי המישור העליון, בלטראמי ציטט הערה של ז'וזף ליוביל על חיבור של גספאר מונז' על גאומטריה דיפרנציאלית.
בלטראמי הראה גם שגאומטריה אוקלידית n-ממדית ניתנת למימוש על פני ההורוספירה של המרחב ההיפרבולי ה-(n + 1) - ממדי, כך שהיחס הלוגי בין העקביות של הגאומטריה האוקלידית והעקביות של הגאומטריה הלא-אוקלידית הוא סימטרי.
בלטראמי הכיר בחשיבותה של העבודה המהפכנית של רימן מ-1854 ("על ההיפותזה העומדת ביסודות הגאומטריה") לפיתוח רעיונותיו.
אף על פי שמאמריו אלו של בלטראמי נחשבים כיום כחשובים ביותר להתפתחות הגאומטריה הלא-אוקלידית, הקבלה של רעיונותיו בתקופה בה פורסמו הייתה פחות נלהבת.
לואיג'י קרמונה התנגד ללוגיקות מעגליות מסוג זה, מה שאף אילץ את בלטראמי לדחות את הפרסום של מאמריו בשנה אחת.
בעקבות קרמונה, פליקס קליין נכשל לזהות את זכות הקדימות של בלטראמי בבניית מודל הדיסק הפרויקטיבי של הגאומטריה הלא-אוקלידית.
את תגובות אלו ניתן לייחס לחדשנות של צורת המחשבה של בלטראמי, שהייתה דומה לרעיונות של רימן בנוגע ליריעות אבסטרקטיות.
אאוארתרופלאורה (שם מדעי: Eoarthropleura) הוא סוג של פרוק-רגל קדום מתור הסילור ותחילת הדבון שחי לפני 382–433 מיליון שנה.
יצור זה דמה לרבי-הרגליים המודרניים, אך היה גדול בהרבה מכל רב-רגל מודרני.
הוא היה קרובו של הגדול בפרוקי הרגליים היבשתיים, הארתרופלאורה שחי בסוף הקרבון ותחילת הפרם והגיע לאורך 2.6 מטרים.
יצור זה התגלתה בתוך סלעים בחפירות בגרמניה, בריטניה, ניו יורק וניו ברנזוויק.
מהמאובנים שלו ישנם קטעים מופרדים רבים ולא נמצאו ראש, מקטעי גוף ורגליים, ולכן קשה לקבוע איך נראה ולאיזה גודל הגיע, אך הוא היה גדול הרבה יותר מהרב רגליים המודרניים (על פי רוחב המאובנים).
האאוארתרופלאורה דמה לארתרופלאורה וייתכן שהיה לאביו הקדום, והוא גם היצור הקדום ביותר מהקבוצה Arthropleuridea והחיה היבשתית העתיקה ביותר שהתגלתה באמריקה הצפונית.
אאוגיריניוס (שם מדעי: Eogyrinus; מילולית: "ראשן השחר") הוא סוג של חולייתן יבשתי נכחד שהיה שייך לקבוצה דמויי זוחלים, מהם התפתחו הזוחלים המודרניים.
הוא חי בתקופת הקרבון שבעידן הפלאוזואיקון לפני 311.7-306.5 מיליון שנה מזמננו.
מאובניו נמצאו בצפון אנגליה ב-1926., לאחר שנחשב בתחילה למין של פולידרפטון (Pholiderpeton), מאותה משפחה.
יצור זה היה מהגדולים שבתתרופודים של תקופתו והגדול שבבני משפחתו, אם כי הגיע למשקל נמוך מהאנתרקוזאורוס.
הוא היה בעל גוף באורך 4.6 מטרים, אך רק במשקל 560 ק"ג.
הוא היה בעל זנב ארוך ועבה, אשר הזכיר ראשן ואולי הוא היה קרוב לדו-חיים האמיתיים.
לסתותיו החזקות התאימו לטריפת בעלי חיים קטנים ממנו כמו דגים וחסרי חוליות והוא כנראה חי בביצות ובנהרות של אנגליה כשלעיתים עלה אל היבשה לזמן קצר.
לא ברור אם הטיל את ביציו במים או ביבשה כמו הזוחלים המודרניים.
דוגה נולד בכפר מוקרה במחוז רבניצה במולדובה, כשזו הייתה תחת שלטון ברית המועצות.
ילדותו עברה עליו בתקופה של תהפוכות היסטוריות - מלחמת העולם השנייה, דיכוי, רעב, עוני, עבודת פרך.
לאחר שבע שנות לימודים יצא דוגה עם חבריו לקישינב להירשם לבית הספר למוזיקה, שעליו נודע לו מהאזנה לרדיו תוצרת-בית.
על אף העדר הכשרה מוזיקלית קודמת, התקבל לבית הספר והודות לכישרונו הטבעי ולשקידה, הצליח להשלים את החסר, למד קריאת תווים ונגינה בצ'לו.
מורו לצ'לו, פבלו ג'ובאני בצ'יני, הציב לו מודל חיובי, שהשפיע רבות על התפתחותו העתידית כמלחין וכאדם.
אאוג'ן דוגה היה מלחין פורה ומגוון, שחיבר מוזיקה בסוגות ובסגנונות שונים.
בין יצירותיו: שלושה בלטים, אופרה, יותר מ-100 יצירות אינסטרומנטליות וכוראליות - סימפוניות, רקוויאם, מוזיקה כנסייתית ומוזיקה קאמרית, וכן מוזיקה ל-13 מחזות, תסכיתי רדיו, מוזיקה ליותר מ-200 סרטים, כ-260 שירים ורומנסות, כ-70 ואלסים; כמו כן חיבר יצירות לילדים ואת המוזיקה לטקסי הפתיחה והנעילה של המשחקים האולימפיים של 1980 במוסקבה.
בשנת 1975 הוא הלחין מוזיקה לסרט הסובייטי תבור הולך לגן עדן ובשנת 2009 לסרט קרומוב.
במולדובה, הוכרזו השנים 2007 ו-2017 (כשהמלחין חגג את ימי הולדתו ה-70 וה-80) כשנת אאוג'ן דוגה.
המדרחוב הראשי בקישינב נקרא על שמו.
הארגון העולמי לקניין רוחני (ז'נבה) העניק לו תעודה מיוחדת בשנת 2007, כהוקרה להישגיו הבולטים בתחום המוזיקה.
נפטר ב-3 ביוני 2025. הותיר אחריו אישה, נטליה אלכסנדרובה, בת, ויוריקה, ונכד.
אאואלולאביס (שם מדעי: Eoalulavis; מילולית: "עוף בעל כנפית תחתונה") הוא סוג של עוף קמאי אשר התקיים בתור הקרטיקון לפני 125 מיליון שנה מהיום.
המאובנים שלו התגלו בקואנקה שבספרד בשנת 1996, לצד מספר עופות חדשים למדע כמו הקונכואורניס והאיברומסורניס.
עוף זה היה דומה בגודלו לחוחית והגיע לאורך 17 ס"מ, למשקל 45 גרם ולמוטת כנפיים של 26 ס"מ.
הוא קיבל את שמו על הציצה של הכנפית שנמצאה לו.
נשמרו ממנו עצמות השכם, הצלעות וכמה נוצות הקרובות אליהם שהשתמרו בלימוניט.
שרידים אלו התקשו בשרף וכך השתמרו עד ימינו.
הוא היה בעל מבנה מקור ארוך וחד כמו שלדג ונראה שחי לחופי ימים, שם עסק בדיג של דגים וסרטנים.
הכנפיים שלו היו די חלשות והוא חי רוב הזמן על הקרע.
בצורת חייו הוא אולי הזכיר את החופמיים שוכני החופים.
הוא חי לצד האיברומסורניס והקונכואורניס באותה סביבה ונראה שהם ניזונו מאותם מקורות מזון.
אאובסילאוס (שם מדעי: Eobasileus; מילולית: "מלך-שחר מכותר") הוא סוג נכחד של יונק גדול בן לסדרת הדינוצרטים שחי בתקופת האאוקן שחי לפני 48-42.9 מיליון שנה באמריקה הצפונית.
בתוך סוג זה נכלל מין אחד - Eobasileus cornutus, שהתגלה ב-1872 ותואר בידי החוקר המפורסם אדוארד קופ.