tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדריך שבילים ארוכים בישראל - דאנאקוד 357-1543
יעקב עמרמי ("יואל"; 1916 – 4 בפברואר 1995) היה מלוחמי האצ"ל ומייסד הוצאת הספרים "הדר".
עמרמי נולד בשנת 1916 בוורשה שבפולין.
בגיל 15 הצטרף לתנועת הנוער השומר הצעיר.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל ולאחר שנה התגייס למשטרת המנדט.
בשנת 1937, בעודו משרת במשטרה הבריטית, הצטרף לארגון הצבאי הלאומי, אליו העביר חומר מודיעיני רב ערך.
בשנת 1937 הוא השתלב בשרות המודיעין של האצ"ל (דלק), והיה למפקד, ומלא בו שלל תפקידים כגון פיקוד על "המחלקה הערבית".
לאחר חטיפת אלי תבין, מפקד "דלק", על ידי ההגנה, מונה עמרמי למפקד "דלק" ולאחר מכן אף צורף למפקדה הארצית של האצ"ל.
בשנת 1947, בתקופת הסזון הקטן, הוכה בידי אנשי ההגנה ונזקק לטיפול רפואי.
לאחר החלמתו נשלח לאירופה לעסוק ברכישת נשק עבור האצ"ל.
לאחר הקמת המדינה חזר לישראל והקים את הוצאת הספרים הדר (אחר כך, יריב-הדר), שהוציאה ספרים רבים הקשורים בפעילות המחתרות ביישוב.
עמרמי כתב את הספר הדברים גדולים הם מאיתנו: פרקי עבר, שראה אור בהוצאת "הדר" בשנת 1994. שם הספר נלקח ממילות שירו של המשורר אהרן אמיר : "הדברים כה גדולים הם מאתנו ...".
בספר מגולל עמרמי פרקים מההיסטוריה של האצ"ל באספקלריה של תולדות חייו, שחלקם מבוססים על רשימות וכתבות שפרסם במרוצת השנים.
בהקדמה לספר זה, הוא מציין את שני האנשים שהשפיעו רבות על מהלך חייו והשקפת עולמו: מנחם בגין מפקדו באצ"ל ויונתן רטוש שהיה חברו הקרוב.
עמרמי נפטר ב-4 בפברואר 1995 ותרם את גופתו למדע.
השאיר אחריו אשה (חוה) ושני ילדים.
ביבליוגרפיה שימושית: ניל"י, ברית הבריונים, הארגון הצבאי הלאומי, לוחמי חרות ישראל, 2 כרכים, תל אביב: הדר; הוצאת המדרשה הלאומית ע"ש אריה בן-אליעזר, 1975–1990.
הדברים גדולים הם מאתנו: פרקי עבר, תל אביב: הדר, תשנ"ד 1994. (זיכרונות)
יעקב עמרמי, מנחם מלצקי (אריה מליץ) (עורכים), דברי הימים למלחמת השחרור, תל אביב: הוצאת שלח, תשי"א.
(הוצאה נוספת: תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור; בשיתוף הדר, תשמ"א 1981.)
חרות 1942–1948; כינס והביא לבית הדפוס יעקב עמרמי (יואל), תל אביב: הדר; מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1978.
יעקב (בודה) עורב (27 במרץ 1921 – 24 בספטמבר 1995) היה אגרונום ישראלי שהתמחה בניצול שיטפונות והשבחת מרעה, בייחוד באזורים צחיחים.
מרכז חייו ועבודתו היה בנגב וב-1993 הוא זכה בפרס בן-גוריון המוענק לאישים שתרמו להתפתחות הנגב.
היה ממיסדי קיבוץ שדה בוקר.
עורב נולד בעיירה גולוב-דובז'ין שבפולין, בנם האמצעי של שמואל וחנה צ'רנוברודה.
משפחתו עלתה לארץ ישראל ב-1935 לאחר שאבי המשפחה חש כי "האדמה בפולין מתחילה לבעור" והמצב טומן בחובו סכנה ליהודים.
אבי המשפחה העביר גם לארץ ישראל את בית החרושת המשפחתי לגבינה, "מטע".
עורב למד בגימנסיה הרצליה וסיים בשנת 1939, מחזור כ"ז (נמנו על מחזורו גם אריה לובה אליאב ושמואל (שמוליק) שמעוני, בנו של הסופר והמשורר דוד שמעוני).
את כינויו, "בודה" קיבל בזמן לימודיו בגימנסיה "הרצליה", מחברו שמוליק שמעוני.
את שם המשפחה "צ'רנוברודה" היה קשה לחבריו בבית הספר לבטא והכינוי "בודה" נקלט מיד.
היה חבר "ההגנה" מגיל 16.
בשנת 1941, במלחמת העולם השנייה, הוא התגייס לצבא הבריטי ולחם במספר חזיתות.
לאחר שחרורו, בשנת 1943 החל ללמוד חקלאות; תחילה באוניברסיטה העברית על הר הצופים ולאחר מלחמת העצמאות בפקולטה לחקלאות ברחובות.
את לימודיו סיים בשנת 1950 לאחר שהפסיק אותם לשנתיים כדי להצטרף לשורות הלוחמים במלחמת השחרור.
עורב לחם בגדוד מוריה במסגרת חטיבת עציוני.
בין היתר היה בגוש עציון ויצא משם עם השיירה האחרונה, שיירת נבי דניאל ב-27 במרץ 1948. חברו שמוליק שמעוני אמר לו, לאחר שנחלץ מהשיירה בחיים, כי הוא הפסיד הספד נפלא: "ב- 27 במרץ, במלאת לו 27 שנים, נפל בקרב".
הוא סיים את לימודיו ב-1950 ועבר לנגב.
הוא הקים והיה המנהל הראשון של תחנת הניסיונות בעין וייבה, היא עין יהב של היום, במשך כשנתיים.
ב-1952 נמנה עם מייסדי שדה בוקר.
באותה עת הוא אף החל לעבוד במסגרת משרד החקלאות.
לאחר שנתיים עזב את שדה בוקר ועבר להתגורר בבאר שבע.
מרכז עבודתו של עורב היה צמח המלוח הקיפח.
הוא סבר כי שתילה נרחבת של צמח עמיד זה, באזורים חצי צחיחים בנגב, שאינם מתאימים לחקלאות בעל, תהווה פתרון לבעיית המרעה הקייצי באזורים אלו.
באותן שנים גם הבדואים שבנגב התפרנסו מרעיית מקנה וגם חלק מהיישובים העבריים בנגב החזיקו בעדרי צאן ובקר שנסמכו על מרעה בשטחים לא חקלאיים.
עורב נשלח בשנת 1965 במסגרת מש"ב - המחלקה לשיתוף בינלאומי לניז'ר אשר במערב אפריקה, שם שהה עם משפחתו שנתיים.
בניז'ר רבים זוכרים את עורב כ"איש שהביא לנו מים וחיים".
בשנת 1972 נשלח מטעם ארגון המזון והחקלאות של האו"ם לבוצואנה.
הנסיעות לעבודה באפריקה היו דרושות לו להרוויח כסף לבניית הסכרים שיתפסו את השיטפונות שיוריקו את הנגב, מבלי להוביל מים יקרים כל כך מן הצפון.
עורב פרסם מאמרים על חיזוי בצורת, הוציא חוברת ובה פירוט צמחי נוי שאינם זקוקים להשקיה מתמדת, כתב מדריך שדה לאזורים שחונים בהוצאת האו"ם ופרסם מאמרים רבים בנושאים מגוונים כגידול עז סיני בערבה, עדר הפרות הברהימיניות של נאות הכיכר, צמחייה ועצי נוי ללא השקיה ועוד.
נפטר בעיר מגוריו, באר שבע, בערב ראש השנה תשנ"ו, כ"ט באלול תשנ"ה, 24 בספטמבר 1995, בזמן אשפוז לאחר ניתוח.
הובא למנוחות בבית העלמין החדש בעיר.
לפני כניסתו לאשפוז, ביקש ממשפחתו לאסוף עבורו זרעים של עציון פרסי עבור ניסיונות בהם עסק עם צמח זה, כדי לא להפסיד את תקופת יצירת הזרעים שחלה בזמן אשפוזו.
חיידק המדבר דבק בעורב בזמן לימודיו באוניברסיטה.
הוא רצה להתגורר במקום שיש כדבריו "רק אדמה ושמים" ושכל מה שייעשה בו יהיה מבראשית.
בשנת 1950 סיים עורב את לימודי החקלאות בפקולטה לחקלאות ברחובות ובירושלים ומחליט לעבור לנגב.
לימים סיפר גם על שיר בוקרים שביטא את רצונו המיוחד במרחבים הפתוחים "don't fence me in" היה השיר ובתרגום חופשי "אל תגדרו אותי".
לחבר ששאל אותו "מה פתאום לנגב?
בנגב נרקבים!" ענה "בנגב לא נרקבים, בנגב מתייבשים..." ב-17 ביולי 1950 בודה נבחר על ידי משרד החקלאות להקים ולעמוד בראש תחנת הניסיונות בעין-וייבה היא עין יהב.
במקביל, בבואו לחופשות בתל אביב, שימש ביתו של עורב כמקום התכנסות ודיונים של חבורת המייסדים של שדה בוקר.
ב-10 בינואר 1950 נקראו לביתו של עורב המייסדים, חגי אבריאל (איברל), יורם מור (מיצ'ק), אהרון ברוך (אהרונצ'ו), איתן מינץ, צבי וולטר, אמנון רבינוביץ', רפאל בכרך, דני הלל (בוגוסלב) ואלקנה פרויליך, לאספה בה הכריזו רשמית על הקמת האגודה שנרשמה בשם "שדה בוקר – חווה לגידול מקנה".
את השם "שדה-בוקר" הציע בודה וההצעה התקבלה.
בטקס נכחו בין היתר משה דיין, אלוף פיקוד דרום ואהוד אבריאל, מנכ"ל משרד ראש-הממשלה.
כשהאורחים חזרו צפונה נשארו להקים את היישוב החדש יורם מור (מיצ'ק), אהרון ברוך (אהרונצ'ו) ועורב (בודה).
בשנת 1954 הגיע דוד בן-גוריון להתיישב בשדה בוקר ולכבודו נטעה יחידת מילואים עצי סרק בשדרה מהכביש הראשי ליישוב.
באותה העת היו מובילים את המים במכליות מבאר שבע והשימוש בהם היה במשורה.
"במצב המים של שדה בוקר", הסביר לבן-גוריון בשיחה ביניהם, אין מקום "לעצי סרק גוזלי מים".
אספת החברים החליטה על סילוקו של בודה בשל עקירת עצי הסרק אולם ביטלה את ההחלטה לבקשתו של בן-גוריון.
ביוני 1954, חצי שנה לאחר עקירת העצים, פרש בודה משדה בוקר זאת בשל מה שראה כסטייה מהדרך שבה החליט הגרעין המייסד ללכת.
הצטרפותו של בן-גוריון ליישוב גרמה לשינוי בחייו: המוביל הארצי הוארך עד לשדה בוקר.
בודה עזב את שדה בוקר ועבר לבאר שבע.
ב-1993 הוא זכה בפרס בן-גוריון המוענק לאישים שתרמו להתפתחות הנגב:
עציון נולד בשם יעקב צסיס בברית המועצות, בנם של חוה ויצחק צסיס, מורה.
בגיל שש עלה לארץ ישראל עם הוריו.
משפחתו התגוררה בירושלים והוא למד בבית הספר תחכמוני בעיר.
כעבור זמן קצר עבר עם משפחתו לנהלל, שם שימש אביו מורה ומנהל בית הספר (בהמשך היה מייסד בית הספר הממלכתי בטבעון).
עם סיום לימודיו בנהלל עבר בגפו לחיפה, שם למד בבית הספר הימי שהיה בחצר הטכניון בשכונת הדר הכרמל.
לאחר מכן התגייס לפלי"ם, ונשלח למחנה אימונים בקיבוץ מעברות.
עם סיום הכשרתו במעברות הצטרף לצי הסוחר ושימש איש קשר של המוסד לעלייה ב'.
עסק בהורדת עולים לחופי הארץ ובהברחת יהודים שהיו מבוקשים על ידי הבריטים.
הוא פעל בנמלי צפון אפריקה, אירופה, סוריה ולבנון.
לאחר מכן שב לארץ וסיים קורס מ"כים בג'וערה, וקורס מפקדים בסידני עלי.
בפרוץ מלחמת העצמאות עלה לירושלים עם חבריו לפלי"ם, והצטרף ללוחמי הגדוד הרביעי.
לחם ונפצע בקרבות על הדרך לירושלים ובקרבות בתוך העיר.
בקרב על גבעת הרדאר נפצע קשה, ועם פתיחת הדרך לשפלה הועבר לצפון הארץ להחלמה ולאחר שהחלים חזר לשירות.
לאחר קום המדינה והקמת צה"ל היה ממקימי חיל הים וממפקדיו הראשונים.
בין תפקידיו היה מפקד שייטת 13, ראש מחלקת כח אדם, מקים ומפקד שייטת הטרפדות (היה אחראי על העברת סירות הטורפדו לאילת), מפקד זירת (מז"ר) ים סוף (זי"ס) במבצע קדש.
לאחר שחרורו מצה"ל בדרגת סגן-אלוף התיישב בקריית טבעון ועבד בחברת "אבן וסיד" כמנהל מחלקת הציוד המכני, ולאחר מכן בניהול אזור מרכז ודרום בחברה.
בשנת 1984 נפטר לאחר שלקה בסרטן.
יעקב היה נשוי לימימה ואב לשלושה בנים.
, אחד מהם, הלך בעקבות אביו.
הוא התגייס לשייטת 13 בשנת 1969 ובשנת 1972, נהרג בתאונת אימונים בשייטת.
יעקב עקנין (ינואר 1928 – 23 ביוני 2022) היה איש צבא ומנהל ישראלי.
שירת כקצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, פיקד על אגד ארטילרי במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים ופיקד על המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל מינהל מקרקעי ישראל.
עקנין נולד בירושלים למשפחה ממוצא ספרדי, ולו שבעה אחים ואחיות.
כנער התנדב לארגון ההגנה וב-1946 הצטרף לארגון האצ"ל בו זכה לכינוי "עמיאל".
היה סגן מפקד גנדה שבסיסה היה בשכונת מאה שערים.
בין הפעולות בהן השתתף היה פיצוץ מועדון הקצינים "בית גולדשמידט" בירושלים.
לאחר הקמת צה"ל התגייס לחיל התותחנים ופתח בקריירה צבאית.
הוא שימש סגן ומפקד גונדה 416, יחידת נ"ט תחת פיקוד חטיבת גולני.
לאחר מכן פיקד על גדוד 402 עמו לחם במהלך מבצע חרגול.
במלחמת ששת הימים פיקד על אגד ארטילרי 213 באוגדה 38, תחת פיקודו של אריאל שרון, שהשתתפה בקרב אום-כתף, בה התותחים יצרו "מסך אש מתגלגל" לפני הכוחות הנעים.
לאחר המלחמה מונה למפקד התותחנים בפיקוד הצפון.
ב-1968 מונה לראש מחלקת תורה ולחימה במטכ"ל ובמינוי משני למפקד אגד ארטילרי 212. במלחמת ההתשה פיקד על אגד ארטילרי 209, אגד ארטילרי סדיר בחצי האי סיני.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על אגד ארטילרי 214 באוגדה 143, שוב תחת פיקודו של שרון.
בספטמבר 1974 מונה למפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בדרגת תת-אלוף.
הוא שירת בתפקיד עד אוגוסט 1977. מיד לאחר שחרורו מונה בספטמבר 1977, על ידי שרון שהיה אז שר החקלאות, למנהל מינהל מקרקעי ישראל.
הוא כיהן בתפקיד עד נובמבר 1980, עת התפטר בעקבות סכסוך עם שרון, למרות תמיכה שזכה בה ממועצת מינהל מקרקעי ישראל.
לאחר מכן מונה לחבר במליאת רשות השידור, שימש ראש אגף הארגון של הליכוד לקראת הבחירות לכנסת העשירית, ויועץ שר העבודה והרווחה לענייני ערבים.
במסגרת תפקידו זה הקים מכון להכשרה מקצועית בסכנין.
בנוסף פעל כסוחר קרקעות ביהודה ושומרון.
בין השאר היה מעורב בפרשת הקרקעות של "רמת קדרון" שנחקרה במשטרה.
בשנת 1986 מונה עקנין על ידי משה קצב למנהל המכון הארצי להכשרת נהגים שהוקם בשיתוף של משרד התחבורה והמועצה הלאומית למניעת תאונות וקיבל בלעדיות על כל הקורסים לרענון נהיגה של נהגים שצברו נקודות במדינת ישראל.
בדו"ח מבקר המדינה שפורסם בשנת 1989 נמתחה ביקורת על עלות הרכב שנרכש עבור עקנין ועל כך שרוב עבודות הדפוס של המכון הארצי להכשרת נהגים נמסרו לדפוס בבעלות בנו של עקנין.
בעקבות הבקורת על העברת עבודות הדפוס לבית דפוס בבעלות בנו נפתחה חקירה משטרתית, עקנין הועמד לדין וזוכה.
יעקב סמסונוב (1882 גומל - 17 במאי 1931 חדרה) - תושב חדרה, חקלאי ומוכתר חדרה.
יעקב סמסונוב נולד בגומל, האימפריה הרוסית (כיום הומל בשטח בלארוס), לאריה לייב ומלכה סמסונוב.
יעקב היה האח החמישי מתוך שישה ילדים.
אב המשפחה, אריה לייב, עבד במפעל נייר משפחתי והמשפחה הייתה מן המכובדות בעיר.
על אף מעמדה הרם, נמשך אב המשפחה אחר תנועת חובבי ציון והחל בהכנות לעליה לארץ.
במסגרת ההכנות רכשה המשפחה שטח אדמה בחדרה.
עליה זו לוותה בקשיים רבים ובתשלומי "בקשיש" גבוהים על מנת לאפשר את ירידת בני המשפחה לחוף יפו.
לאחר מספר ימים ביפו הגיעה המשפחה לחדרה והתיישבה בחאן.
6 שנים חלפו עד שהשלטונות הטורקים התירו בניית בתי מגורים.
בעקבות קבלת האישור התיישבה המשפחה ברחוב הגיבורים בחדרה בבית שבנה אב המשפחה.
בהמשך הפך את בית זה לביתו של יעקב.
עיסוקה העיקרי של המשפחה היה בחקלאות.
יעקב עצמו ניהל את המחלבה הקואופרטיבית בחדרה.
המשפחה התמודדה עם קשיי הסתגלות רבים ובניהם קדחת הביצות שבמשך כ-20 שנה הפילה חללים רבים מבני חדרה וביניהם מספר בני משפחת סמסונוב (בסה"כ נפטרו בחדרה 214 איש מהמחלה).
רק לאחר גילוי יתוש האנופלס והכינין למדו התושבים להתמודד עם המחלה.
בנוסף התמודדו התושבים עם סביבה ערבית עוינת.
יחסים מתוחים אלו הגיעו לשיאם במאורעות תרפ"א (1921) כשחדרה הותקפה על ידי המון ערבי.
התוקפים נהדפו אך הספיקו להבעיר מספר בתי מתיישבים וביניהם את ביתו של נחום סמסונוב אחיו של יעקב.
יעקב מונה לתפקיד מוכתר חדרה ושימש איש הקשר בין היישוב היהודי באזור לבין השלטונות הטורקיים ששלטו בארץ (ב-1918 עם הגעת הבריטים לארץ החליפו בתפקיד אחיו נחום).
יעקב הוערך על ידי התושבים היהודים והערבים ופעל רבות לגישור ופישור יריבויות בין יהודים, ערבים והשלטונות הטורקים.
בנוסף סייע יעקב ברכישת קרקעות (חדרה, כרכור ועוד).
בין שאר פעולותיו הצליח יעקב להביא לשחרור אחיו אהרון מהכלא הטורקי בעכו לאחר שנאסר (עם קבוצה של חדרתים צעירים) באשמת בגידה.
יעקב נשא לאישה את רחל לבית רבינוביץ מיפו.
נולדו להם שלוש בנות (שולמית, אופירה ופנינה) ובן (אריה).
הזמרת רמה סמסונוב היא אחייניתו (בת אחיו, אהרון).
יעקב גרגורביץ סיני הוא מתמטיקאי יהודי-רוסי-אמריקאי העוסק במערכות דינמיות במכניקה סטטיסטית ובתורה הארגודית וביישומן בפיזיקה.
סיני נולד במוסקבה למשפחת שנודעה בעיסוקה במדע.
אביו, גריגורי סיני, היה מדען בתחום מיקרוביולוגיה ווירולוגיה, לימים פרופסור באוניברסיטה רפואית במוסקבה.
אימו, נדז'דה קגן, עסקה בביולוגיה - התמחתה בחקר מחלות הנגרמות על ידי קרציות.
במהלך עבודתה נדבקה בדלקת מוח מקרציות ונפטרה כתוצאה מסיבוכי המחלה בגיל 38. סבו (מצד אימו) היה הגאומטריקן וניאמין קגן.
בשנת 1956 הוא התחתן עם ביתו של בנציון וול.
סיני סיים דוקטורט באוניברסיטת מוסקבה ב-1960 בהנחיית אנדריי קולמוגורוב.
בשנת 1971 מונה לפרופסור באותה אוניברסיטה ולחוקר בכיר במכון לנדאו לפיזיקה עיונית.
בשנת 1993 מונה לפרופסור באוניברסיטת פרינסטון
סיני משתמש במחקרו בכלים של מערכות דינמיות ותורת ההסתברות לשם טיפול בבעיות בפיזיקה מתמטית.
הוא הגדיר את האנטרופיה המטרית (אנטרופיית קולמוגורוב-סיני) האינווריאנטית להעתקה משמרת-מידה.
הוכיח את משפט היוצר של סיני שאיפשר לו לחשב את האנטרופיה של סכמות ברנולי.
בכך פתר בעיה פתוחה והראה שלא כל שתי סכמות ברנולי איזומורפיות.
כמו כן עסק בארגודיות של תנועת כדורי ביליארד ובתכונות ספקטראליות של אופרטורי שרדינגר מעין-מחזוריים.
סיני הוא חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, האקדמיה הרוסית למדעים והאגודה האמריקאית למתמטיקה.
יעקב סלע (נולד ב-1950) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שחרורו מצה"ל, שימש כראש מחוז חיפה והצפון של מכבי שירותי בריאות וכמנכ"ל חברת "בית בלב".
יעקב סלע נולד למשפחה בת 7 נפשות שעלתה ארצה מעיראק.
גדל במושבה כרכור, ולמד בפנימיה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
בשנת 1968 התגייס לצה"ל, ובחר לשרת בחטיבת גולני, כמפקד כיתה בדרגת רב"ט בגדוד ברק.
לאחר קורס קציני חי"ר שב לחטיבה כמפקד מחלקה בגדוד 17 - בית הספר למ"כים של חט' גולני.
במסגרת הגדוד לחם יעקב במלחמת ההתשה ונטל חלק במבצעים רבים כנגד מחבלים מעבר לגבול בלבנון ובירדן.
סלע שימש כסגן מפקד פלוגה בגדוד 12 (ברק), מפקד פלוגת טירונים בבסיס האימונים החטיבתי ומפקד פלוגה בגדוד 13(גדעון).
במלחמת יום הכיפורים לחם כמפקד פלוגת קורס המ"כים של סיירת גולני ונפצע קשה בקרב הראשון על החרמון.
בתום תקופת החלמתו, התמנה סלע לתפקיד סגן מפקד הפנימיה הצבאית לפיקוד בחיפה ולאחר מכן כמדריך בקורס מפ"ים בבית הספר לחיל הרגלים.
בקיץ 1976 נשלח ללימודים במכללה לפקוד ומטה ובאותה שנה נישא לאיילה דגן מחיפה, ששירתה אף היא כקצינה בפנימיה הצבאית.
בשנת 1977 עם סיום לימודיו במכללה לפו"מ, שב לחטיבת גולני כסגן מפקד גדוד 13 (גדעון) וכעבור כשנה התמנה למפקד הגדוד.
בשנת 1979 התמנה כמפקד פלוגת צוערי חי"ר בבה"ד 1.
בשנת 1982 סיים סלע את לימודיו לתואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת חיפה ובינואר 1984 התמנה לתפקיד מפקד עוצבת חירם בלבנון, עד סמוך לנסיגת כוחות צה"ל לרצועת הביטחון.
בתקופה זו התעצמה ההתנגדות ופעילות החבלה כנגד כוחות צה"ל בלבנון, בעיקר מצד ארגון אמל הנתמך על ידי אירן.
בקיץ 1985 נשלח סלע לשנת לימודים במכללה לפו"מ של חיל המארינס בארצות הברית ועם שובו כעבור שנה, התמנה למפקד בית הספר לחי"ר ומאוחר יותר למפקד חטיבת הנח"ל.
ימים ספורים לאחר שנכנס לתפקידו בנובמבר 1987, התרחש אירוע ליל הגילשונים.
בעקבות האירוע החמור בו נהרגו 6 חיילי צה"ל - מתוכם 5 לוחמי חט' הנח"ל - נטל סלע את האחריות על הנעשה במפקדת חטיבת הנח"ל.
יומיים לאחר הודעתו של סלע ושבוע לאחר האירוע - החליט הרמטכ"ל דן שומרון למנות ועדת בדיקה בראשות האלוף מתן וילנאי.
במקביל להחלטה זו ובטרם התכנסה הוועדה - החליט הרמטכ"ל להעביר את סלע מתפקידו.
בהחלטתו ציין הרמטכ"ל במפורש כי סלע שימש בתפקידו זמן קצר בלבד וכי אין לו אחריות ישירה לאירוע וקידומו בצה"ל ותפקידיו בעתיד לא יושפעו מאירוע זה.
בשנת 1988 התמנה סלע לתפקיד עוזר ראש חטיבת המבצעים לתכנון במטה הכללי ולאחריו שימש בתפקיד ביטחוני מטעם צה"ל בסינגפור למשך שנתיים.
בשנת 1993 פרש סלע מצה"ל ובשנת 1995 התמנה לתפקיד ראש מחוז חיפה והצפון של מכבי שירותי בריאות.
בתפקיד זה הוביל את היערכות המחוז לחוק ביטוח בריאות ממלכתי שנכנס לתוקף ובמסגרת זו פיתח שירותים רפואיים ועשרות סניפים חדשים, לרבות במגזר הערבי.
בשנת 2004 התמנה לתפקיד מנכ"ל בית בלב בע"מ - הרשת לגיל המבוגר מקבוצת מכבי שירותי בריאות.
בתפקידו זה הוביל סלע את החברה לצמיחה ולהרחבת הרשת.
בשנת 2014, בתום 10 שנים, פרש סלע מתפקידו כמנכ"ל "בית בלב".
מאז פרישתו, עוסק בפעילות חברתית התנדבותית בקהילה ובין השאר מתנדב במרכז נוער בחיפה וכן פעיל במסגרת "שותפות חיפה-בוסטון".
במאי 2016 נבחר סלע לתפקיד יו"ר דירקטוריון "שקמונה - החברה הממשלתית עירונית לשיקום הדיור בחיפה".
בנוסף, משמש סלע כיועץ בתחום הקמת מוסדות לבני הגיל השלישי, כחבר דירקטוריון בחברת מכבי יזמות וניהול בע"מ וכן חבר הוועד המנהל בקרן מכבי.
סלע הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במדע המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה ובנוסף, תואר שני בניהול מערכות בריאות מאוניברסיטת בן-גוריון, וכן בעל תעודת מורה דרך מוסמך בישראל.
יעקב סלע מתגורר בחיפה, נשוי ואב לשלושה בנים.
יעקב עוֹבֵד (נולד ב-19 בפברואר 1929) הוא היסטוריון ישראלי, חוקר תולדות הקומונות בעולם, פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב, עמית מחקר ביד טבנקין ומייסד האגודה הבינלאומית לחקר הקומונות.
מתמחה בחקר האנרכיזם בארגנטינה, האנרכו-קומוניזם, סוציאליזם אוטופי וקהילות קומונאליות.
יעקב (ורסנו) עובד נולד בפברואר 1929, בחסקובו שבבולגריה.
בהיותו בן שמונה עלה לארץ ישראל עם הוריו, עובדיה ובלה ורסנו, ואחיו אליהו.
עובד למד בבית הספר "אחד העם" ובגימנסיה הרצליה, והצטרף לתנועת הצופים.
בשנת 1946 התגייס לארגון "ההגנה", היה חבר בהכשרה מגויסת בפלמ"ח ונשלח מטעמה בשנת 1947 להדריך בתנועת הצופים.
בשנת 1949 יצא עם חברי הכשרת הפלמ"ח להקמת קיבוץ פלמחים ונמנה עם מייסדיו.
בשנים 1951–1954 פעל בשליחות "הקיבוץ המאוחד" בתנועת 'הנוער החלוצי בורוכובי הקיבוץ המאוחד' בארגנטינה.
בשנת 1951 נישא לתהילה קריתי והזוג הקים את ביתו המשפחתי בפלמחים, שם התחנכו שלוש בנותיהם ובנם – אדוה לויד, ענבל עובד, רננה ברק ורז עובד.
בשנים 1954–1959 עבד בחקלאות בקיבוצו, ובשנים 1959–1961 למד במחזור השני בקורס הדו-שנתי הגבוה של הקיבוץ המאוחד בסמינר אפעל.
הוא החל בהוראה ובחינוך בבית הספר בקיבוצו, ובשנת 1967 יצא לשליחות קצרה בארגנטינה.
בהזדמנות זו עִברת את שם משפחתו לעובד.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 פרסם מאמרים בנושאי אמריקה הלטינית בעיתון "למרחב".
במאמר על קובה בשנת 1958 העריך כי קבוצתו של פידל קסטרו (Castro) עתידה להפיל את הדיקטטור פולחנסיו בטיסטה (Batista).
משהתממשה תחזיתו וכי זו מהפכה סוציאליסטית, הצטרף לליגה לידידות ישראל– קובה, ובשנת 1964 יצא במשלחת של הליגה לקובה.
במהלך הביקור עמד על כמה צדדים של המשטר שלא הזדהה איתם, ולאחר הביקור ניתק את קשריו עם קובה.
בשנים 1959–1961 למד במחזור השני של הקורס הגבוה למדעי החברה של הקיבוץ המאוחד בסמינר אפעל.
היה מורה ומחנך בבית הספר התיכון בקיבוץ פלמחים.
בשנת 1969 יצא ללימודי התואר הראשון בחוגים להיסטוריה כללית ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב והשלים את לימודיו בהצטיינות יתרה.
בשנת 1971 נשלח על ידי החוג להיסטוריה לכתיבת דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד.
נושא הדוקטורט היה "האנרכיזם בתנועת הפועלים בארגנטינה בראשית המאה ה-20", והמחקר נערך בהנחיית פרופסור מיכאל קונפינו מאוניברסיטת תל אביב ופרופסור אזאקיאל גאז'ו (Ezequiel Gallo) מאוניברסיטת בואנוס איירס.
עם אישור הדוקטורט בשנת 1975 התקבל עובד לסגל המרצים בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב, ובה בעת הצטרף כעמית מחקר ביד טבנקין.
במכון זה החל לחקור את תולדות הקומונות בעולם.
בנסיעה לצורכי מחקר על קומונות בארצות הברית השתתף בשנת 1978 בכנס של 'האגודה לחקר הקומונות האמריקאיות' (Communal Studies Association), ובפגישה עם נשיא האגודה, פרופ' דונלד פיצר (Donald E.
Pitzer), יזם עריכת כנס בינלאומי של חוקרי קומונות וקיבוצים.
היוזמה התממשה בחסות יד טבנקין, בשנת 1985 התקיים כנס בינלאומי ראשון ביד טבנקין שבו הוקמה האגודה הבינלאומית לחקר הקומונות (International Communal Studies Association), ועובד נבחר למנהלה הכללי.
עובד שימש בתפקיד מנכ"ל האגודה במשך 20 שנותיה הראשונות (עד שנת 2004).
בשנת 1994 התמנה עובד כפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1998 פרש לגמלאות.
בשנים הבאות התמסר לפעילות במדור הקומונות ביד טבנקין.
במסגרת פעילות זו יצר וטיפח קשרים עם חוקרי קומונות ברחבי העולם וכן עם קהילות שיתופיות רבות, ובהן: קומונות הברודהוף (Bruderhof) בארצות הברית, פינדהורן (Findhorn) בסקוטלנד, דמנור (Damanur) באיטליה, זאג (Zegg) בגרמניה, ריברסייד (Riverside) בניו זילנד, טווין אוקס (Twin Oaks) בארצות הברית ועוד.
קשרים אלה העמיקו את הקשרים בין התנועה הקיבוצית לבין קומונות בעולם.
עובד שקד על הרחבת הספרייה המחקרית בנושא הקומונות ביד טבנקין, שזוכה למוניטין בקרב החוקרים.
מתחילת ימי האגודה היה מעורב בארגון כנסים של האגודה שהתקיימו מדי שלוש שנים באוניברסיטאות ברחבי תבל ובאתרי קומונות.
מאז ייסודה קיימה האגודה 11 כנסים בינלאומיים באתרי קומונות ובאוניברסיטאות שונות בעולם.
עובד שימש כיושב ראש בפועל של האגודה.
לעובד ארבעה ילדים ושלושה עשר נכדים, ביניהם איתי עובד שעוסק בקמעונאות אורגנית.
הדוקטורט של עובד על האנרכיזם בתנועת הפועלים בארגנטינה בתחילת המאה ה-20 התפרסם בשנת 1978 כספר בספרדית בהוצאת Siglo XXI, ויצא במהדורה שנייה מורחבת בשנת 2013 בהוצאת Imago Mundi בבואנס-איירס.
בשנת 1986 פִרסם עובד את ספרו המקיף מאתיים שנות קומונה בארצות הברית, ולאחר מכן ספרים נוספים על קומונות בנות זמננו.
נוסף על ספריו על הקומונות פִרסם עובד ספרים ומאמרים על אנרכיזם, על הגות אוטופית אנרכו-קומוניסטית וכן על קומונות אנרכיסטיות במלחמת האזרחים בספרד.
בשנת 2014 פרסם עובד מאמר ייחודי על ההשכלה הגבוהה הקיבוצית העצמאית הסוקר את תולדות הקורס למדעי החברה בסמינר אפעל, שבו היה תלמיד ומורה.
"האגודה האמריקאית לחקר הקומונות" (Communal Studies Association, USA) העניקה לפרופסור יעקב עובד בשנים 2000 ו-2004 פרסי הצטיינות על מחקריו ועל תרומתו לקידום הקשרים הבינלאומיים:
"האגודה האירופית לחקר האוטופיה" (Utopian Studies Society) העניקה בשנת 2009 אות הוקרה לפרופסור עובד על תרומתו לייסודה: Founding Membership Award
"האגודה הבינלאומית לחקר הקומונות" העניקה בשנת 2010 עיטור הוקרה לפרופסור עובד על מפעל חייו המדעי: Founding Member Award
מאתיים שנות קומונה בארצות הברית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ויד טבנקין, 1986
אחים רחוקים: תולדות הקשרים בין התנועה הקיבוצית והברודרהוף, אפעל: יד טבנקין, 1993
עדות האחים: תולדות תנועת הברודרהוף, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ויד טבנקין, 1996
קומונות וקהילות שיתוף במחצית השנייה של המאה העשרים, אפעל: יד טבנקין, 2009
השכלה גבוהה בתנועה הקיבוצית: הקורס הדו-שנתי באפעל, אפעל: יד טבנקין, 2014
"המשטר החוסטיציאליסטי בארגנטינה", מבפנים, כרך י"ח, עין-חרוד: הקיבוץ המאוחד, 1955
"השורשים של המהפכה בקובה", מבפנים, כרך כ"ה, עין-חרוד: הקיבוץ המאוחד, 1964
"אנרכו-קומוניזם וקולקטיביזציה", בתוך: רענן רייך (עורך), הפשיזם לא יעבור: מלחמת האזרחים בספרד, אוניברסיטת תל אביב: זמנים, 2000
"צדק חברתי בקומונות", בתוך: אברהם יסעור, יעקב עובד, דני רוזוליו ומנחם רוזנר (עורכים), צדק חברתי ושוויון בעולם משתנה, בני-ברק: הקיבוץ המאוחד, 2003
"מגמות קומונאליות בעולם", מפנה, 41, אפעל: יד טבנקין, ספטמבר 2003
"הפלוריאליזם בקומונות בנות זמננו", מפנה, 55, אפעל: יד טבנקין, 2007
"קיבוצים וקומונות: היבטים השוואתיים", בתוך: אביבה חלמיש וצבי צמרת (עורכים), הקיבוץ: מאה שנים ראשונות, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2010
יעקב עמר הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על גדוד 51, וחטיבת ירושלים.
בגולני עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה, וכמפקד פלוגה.
בשנת 1982 מונה למפקד גדוד 51 בדרגת רס"ן.
עמר הוביל את גדודו במלחמת לבנון ונפצע קשה במהלך הקרב על הבופור.
בשנת 1984 נענה לבקשתו של מפקד חטיבת גבעתי דאז יהודה דובדבני והקים את בא"ח גבעתי בבסיס קציעות בנגב.
לאחר שהועלה לדרגת אל"ם מונה למפקד חטיבת ירושלים בין השנים 1989–1992. בשנים 1993–1996 שירת כראש מחלקת בקרה ומעקב.
הרב יעקב סטפנסקי (נולד בשנת ה'תש"ך, 1960) הוא ראש ישיבת תורה בתפארתה באלעד, בעבר כיהן כראש ישיבת אמרי צבי במודיעין עילית.
נולד בארצות הברית ליששכר מאיר סטפנסקי.
בצעירותו למד בישיבת פוניבז' והיה מתלמידי הרב שך.
נשא את בתו של הרב שלמה זלמן אולמן רב שכונת משכנות יעקב בבני ברק, לאחר נישואיו למד בכולל פוניבז'.
בשנת תש"ס (2000) מונה לר"מ בישיבת אמרי צבי במודיעין עילית, ובשנת תשס"ג (2003) מונה לראש הישיבה.
בתפקיד זה כיהן עד לסגירת הישיבה בשנת תשע"ב (2012), לאחר מכן עמד בראשות כולל אברכים במודיעין עילית.
בניסן תשע"ד (2014) מינה אותו הרב שטיינמן לראש ישיבת תורה בתפארתה שהקים.
הכתרתו התקיימה בבתיהם של הרב שטיינמן והרב חיים קניבסקי.
במקביל למשרתו, משנות ה-90 מוסר הרב סטפנסקי מדי יום שיעור עיוני לאברכים בדף היומי בבית הכנסת הליכות חיים בבני ברק, חלק מהשיעורים יצאו לאור בספר "אמרי הדף".
גיסו הוא הרב אברהם יצחק הכהן רובין.
רבי יעקב בן ר' חננאל סקילי (או: צקלי) היה מחכמי ספרד בסוף המאה הראשונה לאלף השישי (המאה ה-14), תלמידו של הרשב"א, ומחבר ספרי דרוש והלכה.
שם משפחתו "סקלי" מציין את מוצאה מסיציליה, ולפי סברה אחרת זהו כינוי בשל השתייכותו למשפחת הכהנים כהן סקלי.
למד בספרד אצל הרשב"א, אותו הוא מצטט כ"מורי".
כנראה לאחר מכן עבר לאזור המזרח התיכון, מאחר שכתבי היד של ספריו נמצאו בסוריה, פרס ותימן, והמחבר אף מציין (דרשה פ"א) ששניים מנהרות גן עדן (הפרת והחידקל) הם "בארצנו", בבל.
יש אומרים שהוא "יעקב בן רבי חננאל" המוזכר בשו"ת הרא"ש (כלל ח, יג), שערך (בשנת ה'ע"ח, 1318) הסכם עם חברו רבי חזקיה לעלות בתוך שנתיים לארץ ישראל ולגור בירושלים.
תורת המנחה - שמונים ושש דרשות על התורה והמועדים.
הספר כולל, לצד פירושים מקוריים של המחבר, לקט מדברי ראשונים שקדמו לו: מורה נבוכים, הרמב"ן, הרשב"א, "שערי אורה" לרבי יוסף ג'יקטיליה, "הגיון הנפש" לרבי אברהם ב"ר חייא הנשיא, "מלמד התלמידים" לרבי יעקב ב"ר אבא מרי אנטולי ו"מדרש דוד" לרבי דוד הנגיד, נכד הרמב"ם.
דרשות אלו נאמרו בתחילה בשבתות בשעת המנחה, אחר הצהריים, ומכאן שם הספר.
יצא לאור לראשונה באופן חלקי (על ספר ויקרא וחלק מספר שמות) בניו יורק תשי"ד, תחת השם "מנחת ביכורים", ובשלמותו מכת"י על ידי ר' ברוך אביגדור חפץ (צפת, תשנ"א, 1991), ושוב על ידי מכון אהבת שלום, ירושלים תש"ס, 2000), ממנה הגיע גם לפרויקט השו"ת.
כתב היד הגיע לידי החיד"א, והוא מזכירו בספרו "שם הגדולים" (ערך 'תורת המנחה') ובמקומות נוספים בכתביו.
המחבר מדגיש בדרשותיו כמה יסודות: "ושמתי מגמת פני בכל פרשה ופרשה לעורר על ידיעת אמיתת מציאות השם יתברך, ועל עניין צדיק ורע לו רשע וטוב לו, ושלימות הנפש וסודותיה, כי אלו השלושה הם שלשה עמודי עולם ועיקרי התורה ומכונותיה".
החיבור נכתב לפני שנת ה' אלפים צ"ז (1337).
תלמוד תורה, או ילקוט תלמוד תורה - ליקוט מדרשי חז"ל על התורה בדומה לילקוט שמעוני, עודנו בכתבי יד, והחלק על ספר שמות חסר.
לשם כתיבתו נדד בארצות שונות וריכז מאות ספרים.
כתיבתו הסתיימה בו' בתשרי ה'צ"ז (1337).
כתב היד סייע בשחזור קטעים ממדרש ילמדנו.
בשנים תש"מ-תשמ"ה הוקלד החיבור כולו על ידי מכון התלמוד הישראלי השלם - יד הרב הרצוג.
הקלדה זו לא יצאה לאור כספר למכירה, אך היא זמינה לעיון הציבור באוצר החכמה.
בשנת תשס"ה, יצא לאור ההקדמה לספר, והחלק של פרשת במדבר, ע"פ כתבי-יד, על ידי חוקר-המדרש ר' עידן דשא, כנספח ל-"ילקוט מדרשים", חלק ג'.
בשנת תשפ"ב, ההקדמה לספר, והחלק של פרשת בראשית ופרשת נח, יצאו לאור ע"פ כתבי-יד, על ידי דשא.
ספר היחס - בספר יוחסין מוזכר "ספר היחס שחבר אותו רבי יעקב סיקלי, שמזכיר כל עיר וכפר מארץ ישראל ומי קבור שם".
ספר זה אינו מצוי בידינו.
הלכות ארץ ישראל - אפרים קופפר מייחס לרבי יעקב סקילי את הספר, שיש שייחסו אותו בטעות לרבי יעקב בעל הטורים.
הספר כולל הדרכות הלכתיות ומוסריות לעולים לארץ ישראל, ובו חידושים חשובים בהלכות הארץ.
כך, למשל, קובע המחבר שאם תהיה עיר בארץ ישראל (בגבול "עולי מצרים") המיוחדת למגורי יהודים ואין עליהם אימת מלך גוי העלול לגרש אותם, יהיה אותו מקום חייב בתרומות ומעשרות מן התורה, ללא צורך בפעולת קידוש מיוחדת.
בין השאר, המחבר תומך בחידוש הסנהדרין, כניסה להר הבית, עבודת הקרבנות ועשיית פרה אדומה.
ספרים נוספים שהזכיר בהקדמת "ילקוט תלמוד תורה" ואינם בידינו: "גלות הכותרות", תפילה בנוסח קבלי, ו"יין המשומר בענביו", כנראה גם כן על פי תורת הסוד.
יעקב יוסף עדיני (אִדֶל) (12 באוקטובר 1898 – 11 באוגוסט 1968) היה מתרגם, עורך ומסאי ישראלי, ולפני עלייתו לארץ פעיל ציוני ומחנך בעירו רובנה.
יעקב אדל נולד בשנת 1898 בעיר רובנה שבווהלין, רוסיה (בעקבות מלחמת העולם הראשונה בפולין; כיום באוקראינה), בנם של אסתר פייגה לבית חלֶמֶר ושמואל אדל, סוחר למדן, ונינו של הרב יהודה ליב הלוי אדל, המגיד מסלונים, בעל "אפיקי יהודה".
היה מפעילי תנועת "החלוץ" ברובנה.
באביב 1919 הוקמו ביוזמתו בווֹליה (האזור הצפון-מערבי של העיר) בית מחסה ליתומי המלחמה והפרעות באוקראינה ובית ספר עממי קטן, אשר סונפו לרשת החינוך העברי "תרבות".
עדיני היה מנהלו הראשון של בית הספר, עד עלייתו לארץ ישראל כעבור יותר משנה.
ב-5 באוקטובר 1920, בראשית ימי של העלייה השלישית, עלה לארץ ישראל בעקבות אחיו אברהם וקבוצה מעירו כחלוץ ועבד בכבישים ובניין.
עד סוף העשור הצטרפו אליהם שאר בני המשפחה – הוריהם ואחותם ואחר כך אחיהם הבכור, המלחין והמורה יצחק אדל.
בשנת 1923 נסע לברלין בירת גרמניה, שם עבד בהוצאת הספרים העברית "עת לבנות" שנוסדה שם אז על ידי ישעיהו פיסרבסקי (ספריאל).
ב-1924 שב ארצה, עבד בעבודות ספרותיות שונות, ולמד בירושלים ובאנגליה.
שימש בתפקיד המנהל האדמיניסטרטיבי של האופרה הארצישראלית.
במשך שנים פעל כמתרגם בהוצאת נ' טברסקי, ואחר כך בהוצאת יזרעאל.
היה מעורכי ה"אנציקלופדיה כללית יזרעאל".
תרגם וערך ספרים לילדים (ז'ול ורן, אריך קסטנר, הנס כריסטיאן אנדרסן ועוד).
נישא לסוניה לבית קריגר ולאחר מכן לאדלה (אדל) לבית צווימן והיה אב לבן, אריה עדיני.
יעקב עדיני נפטר בשנת 1968, בגיל 69. הותיר את אשתו ובנו.
יוסף הידן: על חייו ויצירותיו, למלאת מאתים שנה ליום-הולדתו (1732–1932), תל אביב: החוג המוזיקלי לנֹער (ספריה מוזיקלית בעריכת יעקב עדיני, א), תרצ"ב.
מחרֹזת אגדות: אגדות עמי תבל, מרוסית: שמואל יזרעאלי, ערך יעקב עדיני, תל אביב: יזרעאל, תשכ"ד 1964. (לילדים)
ז'ול ורן, מגדלור בקצה העולם , תרגם שמואל יזרעאלי, ערך יעקב עדיני, תל אביב: ניב, תשכ"ד.
אגדות בורמה, מרוסית: חנה עירונית ושמואל יזרעאלי, עריכה: יעקב עדיני, ציורים: ג.
סוקולובה, תל אביב: יזרעאל, תשכ"ד.
אריך קסטנר, כאשר הייתי נער קטן, מגרמנית: שושנה אוילר, עריכה: יעקב עדיני, איורים: הורסט למקה , תל אביב: יזרעאל, תשכ"ו 1965. (לילדים)
חודזה, אגדות עמי אסיה, מרוסית: ש.
עירונית, עריכה: יעקב עדיני, ציורים: ה.
קוצ'רגין, תל אביב: יזרעאל, תשכ"ו 1966. (לילדים)
יעקב עדיני (עורך), ראדזיווילוב: ספר זיכרון, תל אביב: ארגון יוצאי ראדזיווילוב בישראל, תשכ"ז 1966. ()
יעקב עדיני (עורך), דובנא: ספר זיכרון, תל אביב: ארגון יוצאי דובנא בישראל, תשכ"ו.
רחל שטילרמן, עיירה על חול, ערך יעקב עדיני, תל אביב: יסוד, תשכ"ח.
(תיאור דמויותיהם של בני עיירתה פיאסק)
ישראל צבי כנר, אנקדוטות וקוריוזים בהיסטוריה, ערך יעקב עדיני, תל אביב: יזרעאל, תשכ"ח.
פייר וואן פאאסן [=ון פאסן], פרקים ממגלת חיינו, מאנגלית: יעקב עדיני, א–[ג], תל אביב: מ' ניומן, תש"ה–תש"ו 1945. (הכרך השלישי הופיע תחת כותרת אחרת: "פרקים ממגילת ימינו: בן הברית הנשכח")
קתרין אלישבע דופּ [=קתרין אליזבת דופ] , שוכני העצים, מאנגלית: יעקב עדיני, תל אביב: נ' טברסקי ("ראשוני אדם", א), תש"ז 1947. (ספר עיון לילדים)
סטיוארט קלוטי , אופנים עלי דרך: רומן, א–ב, עברית: יעקב אורלנד (ספר א), יעקב עדיני (ספר ב), תל אביב: נ' טברסקי, תש"ח.
קתרין אלישבע דופּ, שוכני המערות הקדומים, מאנגלית: יעקב עדיני, תל אביב: נ' טברסקי ("ראשוני אדם", ב), תש"ח.
ל.[יון] פויכטונגר, היעוד הגדול: רומן, א–ג, עברית: י.[וסף] ליכטנבום (כרך א: "כלי-זין לאמריקה"; כרך ב: "הברית"; כרך ג: "הגמול", ספר א), יעקב עדיני (כרך ג ספר ב), תל אביב: נ' טברסקי, תש"ח.
דוסטויבסקי, האחים קרמזוב, א–ד, עברית: משה אליהו ז'ק (כרכים א–ג), יעקב עדיני (כרך ד), תל אביב: נ' טברסקי, תש"ח-תש"ט.
(שלושת הכרכים הראשונים, בתרגום מ"א ז'ק, ראו אור במקור בשנות ה-20 בהוצאת א"י שטיבל, ורשה–ברלין)
מ.[רדכי] גולינקין, מהיכלי יפת לאהלי שם: (זכרונות), מרוסית: יעקב עדיני; עריכה: י' הר אבן, תל אביב: הוועד להוצאת ספר זכרונות של מ' גולינקין, תש"ח.
(שם הספר על העטיפה: "היכל האמנות") (מהדורה ב: תשי"ז)
הווארד פאסט, הבלתי מנוצח: סיפור; עברית: יעקב עדיני, תל אביב: נ' טברסקי, תש"ט.
קתרין אלישבע דופּ, שוכני המערות המאֻחרים, מאנגלית: יעקב עדיני, תל אביב: נ' טברסקי ("ראשוני אדם", ג), תש"ט.
סול ליפצין, אליקום צונזר: משורר עמו, מאנגלית: יעקב עדיני, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ד 1953.
קתרין אלישבע דופּ, יורדי הים הקדומים, מאנגלית: יעקב עדיני, תל אביב: נ' טברסקי ("ראשוני אדם", ד), תשי"ד.
א"ס טורגנייב, אבות ובנים, מרוסית: יעקב עדיני, תל אביב: מעריב לעם (ספרי כיס מעריב), 1960.
קתרין אלישבע דופּ, הרועים הקדומים, מאנגלית: יעקב עדיני, תל אביב: נ' טברסקי ("ראשוני אדם", ה), [תשכ"-?].
(ספר עיון לילדים) (יחד עם הכרכים החדשים הופיעו שוב הכרכים הקודמים בסדרה)
קתרין אלישבע דופּ, החקלאים הקדומים, מאנגלית: יעקב עדיני, תל אביב: נ' טברסקי ("ראשוני אדם", ו), [תשכ"-?].
י"ה טילדן , סוד החיים הבריאים: טוכסהימיה מוסברת, עם מבוא ואחרית דבר מאת נחום שיפר, מאנגלית: יעקב עדיני, תל אביב: יזרעאל, תשכ"ב.
אריך קסטנר, התיש אצל הספר, מגרמנית: יעקב עדיני, ציורים: הורסט למקה , תל אביב: יזרעאל, תשכ"ד.
(לילדים) (במקור Das Schwein beim Friseur, "החזיר אצל הספר") (לילדים)
הקטור מלו, בלי משפחה, מצרפתית בעיבוד קל: אברהם א.
עקביא ויעקב עדיני, ציורים: יעקב שילה, תל אביב: יזרעאל, תשכ"ה 1964.
מרגארט לייטון , פלורנס נייטינגיל, מאנגלית: יעקב עדיני, ציורים: קורין בויד-דילון, תל אביב: יזרעאל ("גדולי עולם"), תשכ"ה.
פיליפ אייזנברג, עם צ'ארלס דארוין באניית "ביגל", מאנגלית: יעקב עדיני, ציורים: ה.ב.
וֶאסטאל, תל אביב: יזרעאל ("גדולי עולם"), תשכ"ה.
ה.[נס] כ.[ריסטיאן] אנדרסן, הזמיר, תרגם: יעקב עדיני, ציורים: בינה גבירץ, תל אביב: יזרעאל, 1966. (לילדים) (שני סיפורים: "הזמיר"; "גם זו לטובה")
הלן ל' קאופמן, הסיפור על בטהובן, מאנגלית: יעקב עדיני, ציורים: פ.[ריץ] קרדל , תל אביב: יזרעאל ("גדולי עולם"), תשכ"ז.
הרולד לאמב [=לם], אלכסנדר מוקדון: המסע אל קצה העולם, מאנגלית: יעקב עדיני, ירושלים: קריית ספר, 1967.
ישראל זנגוויל, ילדי הגיטו, ערך שלמה יזרעאל, על פי תרגומיהם של מ'[איר] טשודנר וי' עדיני, תל אביב: יזרעאל, תשל"ה 1974.
יעקב סמירנוף הוא קומיקאי אמריקאי יהודי, שחקן וסופר יליד ברית המועצות.
לאחר שהיגר לארצות הברית ב-1977 התפרסם כקומיקאי במופעי סטנד-אפ וזכה להצלחה בשנות ה-80. סמירנוף נהג לגלם דמות של מהגר נאיבי מברית המועצות, שהיה מאושר מהחיים בארצות הברית אך לעג הן לקומוניזם והן לתרבות הצריכה האמריקאית.
לאחר קריסת הקומוניזם ב-1989 והתפרקות ברית המועצות ב-1991 חלה ירידה בפופולריות של סמירנוף, אך הוא המשיך להופיע עד 2015.
בשנת 2006 קיבל סמירנוף תואר שני בפסיכולוגיה חיובית מאוניברסיטת פנסילבניה, ובשנת 2019 קיבל תואר דוקטור במנהיגות גלובלית מאוניברסיטת פפרדיין.
הוא מלמד פסיכולוגיה חיובית ומעביר סדנאות בתחומי זוגיות ועזרה עצמית.
חייו באוקראינה וההגירה לארצות הברית
סמירנוף נולד בשם יעקב נאומוביץ' פוחיס באודסה שבברית המועצות (כיום באוקראינה) במשפחה יהודית.
במשפחה לא היו סממנים יהודיים, ורק בגיל 15 הבין שהוא יהודי.
בצעירותו היה מורה לאמנות באודסה, וכן הופיע כבדרן על ספינות שהפליגו בים השחור.
בהופעותיו פגש מדי פעם אמריקאים שסיפרו לו על החיים בארצות הברית.
בשנת 1977 היגר לארצות הברית עם הוריו.
הם לא ידעו אנגלית, אך המשפחה הורשתה לעזוב את ברית המועצות במסגרת הסכם מיוחד בו ארצות הברית סיפקה חיטה לברית המועצות.
בתחילה עבד כפקיד קבלה ומוזג בבית מלון בהרי קטסקיל, שם התגורר במעונות העובדים.
לקראת סוף שנות ה-70 החל להופיע במופעי סטנד-אפ במדינת ניו יורק, תחת שם הבמה יעקב סמירנוף, על שם וודקה סמירנוף שהייתה מוכרת בארצות הברית.
לאחר מספר שנים עבר ללוס אנג'לס, שם הופיע במועדוני סטנד-אפ ושיתף פעולה עם קומיקאים אחרים, בהם תומאס פ.
לאחר שהחל להתפרסם, סמירנוף קיבל תפקידים קטנים בסרטים, בהם הסרט "מוסקבה על ההדסון" (1984).
כמו כן הופיע כקומיקאי אורח בתוכנית "טונייט שואו" של ג'וני קרסון, ובתפקידים שונים בסדרות טלוויזיה.
בשנת 1988 הציג סמירנוף את מופע הבידור המרכזי בארוחת הערב השנתית של תא כתבי הבית הלבן.
בשנת 1992 רכש מבנה תיאטרון בספרינגפילד (מיזורי).
סמירנוף הופיע במקום באופן קבוע עד שנת 2015, וכן נערכו בו מופעי בידור נוספים, בלט ומחול רוסי.
בשנת 2006 קיבל סמירנוף תואר שני בפסיכולוגיה חיובית מאוניברסיטת פנסילבניה.
כיום הוא מלמד פסיכולוגיה חיובית ומעביר סדנאות בתחומי זוגיות ועזרה עצמית.
חלק מההומור של סמירנוף מכיל התפעלות מאורח החיים האמריקאי, בליווי האמרה "אמריקה, איזו ארץ!" חלק מבדיחותיו הן משחקי מילים באנגלית.
"נסעתי לניו יורק וראיתי שלט גדול שאומר "אמריקה אוהבת את סמירנוף", אז אמרתי לעצמי, אמריקה, איזו ארץ!"
"ראיתי בחנות המכולת אבקת חלב, אבקת ביצים, אבקה לתינוקות...
בדיחות אחרות מלגלגות על אורח החיים תחת השלטון הקומוניסטי, או משוות אותו לזה האמריקאי:
"אין לנו "גאים" ברוסיה - יש הומוסקסואלים, אבל אסור להם להתגאות בזה.
העונש הוא שבע שנים בכלא עם גברים אחרים, ויש רשימת המתנה של שלוש שנים בשביל זה".
"כאן יש כרטיס אשראי אמריקן אקספרס עם הסיסמה "אל תעזוב את הבית בלעדיו!".
ברוסיה יש לנו כרטיס אשראי רוסי: "אל תעזוב את הבית!""
כאשר ג'וני קרסון שאל אותו אם קומיקאים בברית המועצות יכולים להתבדח על מנהיגיהם, השיב סמירנוף, "כמובן – פעם אחת."
סמירנוף קיבל אזרחות אמריקאית בשנת 1986.
סמירנוף מצייר בשעות הפנאי בסגנון פוינטיליסטי.
בציורים רבים שלו מופיע פסל החירות.
יעקב (איקא) עטיה (נולד ב־14 ביולי 1942) הוא אלוף-משנה בדימוס, שרת ביחידה 8200 ובחיל המודיעין.
לאחר שחרורו מצה"ל היה סמנכ"ל תפעול באיתוראן, ובהמשך יזם והקים את חברת "סתר יועצי ביטחון ואבטחת מידע", בה הוא מנכ"ל משותף.
עוסק בפעילות ציבורית בקרנות להנצחת חללי הטרור.
דור חמישי למשפחת עטיה בארץ ישראל.
נולד בתל אביב ליוסף עטיה – מוכר בחנות אופנה, ולרוזה מבית קנזה – עקרת בית.
כנער בן 16, הצטרף בשנת 1958 כחניך בקורס קדם צבאי ביחידה 8200 והוכשר כאלחוטן מאזין ערבית.
בהמשך מילא תפקידים מקצועיים ופיקודיים ביחידה 8200 ומפקדת חיל המודיעין.
פיקד על בסיס האזנה ועל יחידת האזנה מרחבית צפון בין השנים 1964 – 1971 כולל מלחמת ששת הימים.
במלחמת יום הכיפורים ואחריה (1973 – 1974) מונה למפקד בסיס האזנה קדמי מערבית לתעלת סואץ בג'בל עתקה.
ובשנת 1974 שימש כמ"מ מפקד גדוד האזנה נייד ביחידה 8200.
ב-1974–1976, מילא תפקיד ראש ענף איסוף ב אמ"ן מחלקת איסוף.
בשנים 1976 – מפקד ענף מקצועות מודיעין בבה"ד 15 1979. בשנים 1979 – 1980 שימש כראש ענף סגל וקצינים ומ"מ ראש מחלקת משאבי אנוש במפקדת קצין מודיעין ראשי.
בשנים 1980–1982 שימש כראש המטה ביחידה 8200, בדרגת אל"ם כולל מלחמת שלום הגליל.
בוגר קורס מפקדי פלוגות וקורס קמ"נים מתקדם בשנת 1971. בוגר המכללה לפיקוד ומטה (פו"מ) בשנים 1972/73. בוגר השתלמות מפקדי חטיבות בשרות מילואים 1990.
בשנים 1983–1988 עבד בחטיבת הקשר של תדיראן בתפקיד ניהול במנהלת פרויקט לשדרוג ציוד הקשר הטקטי בצה"ל.
בשנים 1988–1993 מילא תפקידים בכירים בחברות כלל ביטוח ומגדל חברה לביטוח.
בשנת 1994 מונה לסמנכ"ל תפעול חברת איתוראן לאיתור רכב.
והיה בין מקימי החברה במסגרת תדיראן.
בשנת 1997 יזם וייסד את החברה "סתר יועצי ביטחון ואבטחת מידע" ומשמש בה כמנכ"ל.
בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב.
בוגר תוכנית למנהלים בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב 1983.
בשנת 1964 נישא לחרמונה ממשפחת ברוור מחיפה, גננת פרטית ותיקה.
הבת הצעירה, ענבר, סטודנטית בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
נרצחה ב, בערב פורים י"ג אדר תשנ"ו 4 במרץ 1996, הייתה בת 22 במותה.
הבת אורית עוסקת בפרסום ושיווק.
הבן אסף בעל שליטה בחברת נדל"ן מסחרי.
פעיל בקרנות הנצחה לנפגעי הטרור:
קרן ענבר– נוסדה בשנת 1997 במרכז למורשת המודיעין (מל"מ) לעידוד מחקר ומעשה להתמודדות עם טרור.
הקרן מעניקה מלגות ופרסים על כתיבה ופרסום של עבודות ומחקרים בתחום חקר הטרור ועל מעשים ראויים לציון, בהתמודדות אל מול הטרור.
יו"ר הקרן הוא אלוף דני רוטשילד.
קרן ענבר וטלי – קרן מלגות משותפת באוניברסיטת תל אביב על שם ענבר עטיה וטלי גורדון שנרצחו בפיגוע דיזנגוף סנטר.
הוקמה על ידי האוניברסיטה בפקולטות למדעי הרוח ולמדעי החברה, בתרומות שגויסו על ידי קרן הנאמנים של האוניברסיטה בארצות הברית.
הקרן מעניקה בטקס שנתי מלגות לסטודנטים מצטיינים.
עוסק בפעילות ציבורית במרכז למורשת המודיעין.
יעקב (יענקלה) סלומון (30 במאי 1916 – 17 באוקטובר 1963) היה איש ההגנה והפלמ"ח, מפקד הגדוד הרביעי בפלמ"ח (לימים "גדוד הפורצים", חטיבת הראל) ומפקד ההגנה במזרח אירופה.
סלומון נולד בכפר שויומקו שבטרנסילבניה, רומניה, להורים שומרי מצוות שעסקו בחקלאות.
הוא היה הצעיר בין שמונה אחים ואחיות, מהם שניים נפטרו בינקותם.
בשנת 1920 הגיע אביו, מרדכי, בלוויית שני חברים, אחד מהם בנו של רב העיר קלוז', כדי לבחון את אפשרות עלייתם של כמאה משפחות של חקלאים.
בשנת 1924 עלתה המשפחה לפלשתינה והשתתפה ביסוד כפר גדעון (עמק יזרעאל), שם עסקה בחקלאות.
בשנת 1929, לאור קשיי פרנסה, עברו כמה ממשפחות הכפר, לגבעת שאול בירושלים.
מאוחר יותר, בשנת 1934, עברה משפחתו של סלומון לפתח תקווה.
סלומון התגייס לסניף ההגנה בפתח תקווה בקיץ 1934. במהלך "המרד הערבי הגדול", פיקד על אחת משתי יחידות שנועדו לבצע מעשי תגמול ועל יחידה בת 150 איש שהורכבה מדתיים בני המושבה וחברי קבוצת "רודגס" (קבוצת יבנה).
בהמשך מונה על ידי אליהו בן חור, מפקד גוש פתח תקווה, להחליף את מאיר דודזון בפיקוד על "פלוגת המאה".
יחידה זו הייתה מהראשונות שאמצו את הגישה ההתקפית של היציאה מהגדר ומהראשונות שאמצו את תפיסת "ההגנה" כארגון ארצי, כך שחבריה התחייבו להיות מוכנים להישלח לכל מקום שידרשו.
בסוף 1937 נקרא סלומון על ידי יצחק שדה להשתתף בקורס מפקדי מחלקות.
במרץ 1938 השתתף באבטחת העלייה לחניתה ולאחר מכן הדריך בקורס מ"כים של "פלוגות השדה" (הפו"ש), שנפתח ב"חניתה תחתית".
בתקופה זו הצטרף לשני סיורים בפיקודו של אורד וינגייט, שהמחישו פעולה ביחידה גדולה.
זמן קצר לאחר מכן הוא מונה כסגן מפקד פלוגת השרון ובהמשך כמפקדה.
הפלוגה הייתה אחת משתיים ב"קו המזרחי", היא חלשה על האזור שמחדרה ועד הירקון ופעלה, בשיתוף עם הבריטים, כנגד לחץ של כנופיות ערביות.
פעילות הפו"ש בקו המזרחי והדרומי הוערכה כשיא הפעילות המבצעית של "ההגנה" בתקופת המרד הערבי.
בכלא עכו (מ"ג אסירי ההגנה)
בקיץ 1939, עם דעיכת המרד הערבי הגדול ופירוק הפו"ש, נשלח סלומון להדריך בקורס קצינים תחת פיקודו של רפאל לב ולצידם של מדריכים נוספים, ביניהם יגאל אלון ומשה דיין.
הקורס נועד להכשיר מפקדים לכוח החדש שהוקם, "חיל השדה".
הבריטים, אשר לנוכח תוצאות המרד הערבי הגדול נסוגו מהתמיכה בציונות, גילו באוקטובר 1939 את המחזור השני של הקורס ועצרו את משתתפיו.
העצורים נשפטו ונדונו לעונש של עשר שנות מאסר, אשר הומתק על ידי המפקד בצבאי לחמש שנות מאסר.
קבוצה זו נודעה כ-"מ"ג אסירי ההגנה".
סלומון נבחר כאחד מחברי ועד האסירים ולנוכח שליטתו בשפה הערבית והקשרים שיצר עם סוהרים ואסירים ערבים, כונה על ידי חבריו "המוכתר".
שינוי נוסף במדיניות הבריטים, על רקע התפתחויות במלחמת העולם השנייה והחשש מפלישת הצבא הגרמני לארץ, הביא לשחרור מוקדם של סלומון וחבריו, בפברואר 1941.
סלומון התגייס לפלמ"ח עם הקמתו, באמצע 1941, ושימש בתפקידי מטה.
במהלך 1942 הוא מונה כמפקד הקורס הארצי הראשון לספורט שימושי ובסוף 1942 מונה כמפקד הקורסים הימיים הראשונים.
בשני התחומים לא היה בעל ניסיון ומונה בשל יכולותיו הפיקודית והארגוניות.
במקביל, לבקשתו של משה דיין, פעל סלומון לגיוס מתנדבים דוברי הונגרית לצניחה באירופה.
כך גייס את אחיינו, הצנחן יונה רוזן, והפעיל אותו לאיתור מתנדבים נוספים, ביניהם חנה סנש.
החל מסוף 1943 השתלב בפעילות "המחלקה הבלקנית" שנועדה להגיע לדרום מזרח אירופה לפעול שם להצלת יהודי המקום ולארגונם למאבק מזוין.
במסגרת זו פיקד על "החוליה ההונגרית" וכן על קורס ימי שנערך לכלל חברי המחלקה.
בסוף 1943 מונה סלומון לפקד על הפלוגה הדרומית של משמר החופים.
פלוגות משמר החופים היו יחידות נוטרים שהוקמו בשיתוף פעולה עם הבריטים כדי להתריע על פלישה, ריגול או חבלה מצד הגרמנים ובני בריתם.
הן צורפו לפלמ"ח, ופורקו בסוף 1944.
בסתיו 1944, שונה המבנה הארגוני של הפלמ"ח ופלוגותיו קובצו לארבעה גדודים.
פלוגה ז', פלוגת המטה על יחידותיה המיוחדות, הפכה לגדוד הרביעי.
בגדוד נכללו באותה עת יחידות של ימאים ("הפלי"ם"),מסתערבים (המחלקה הערבית, "השחר"), סיירים, טייסים ויחידות רזרביות.
שמעון אבידן, מפקד פלוגה ז' שיועד לפקד על הגדוד, מונה לתפקיד אחר ובמקומו מינה יצחק שדה את סלומון כמפקד הגדוד.המינוי היה יוצא דופן, שכן המג"דים האחרים היו "חוגיסטים", כלומר יוצאי מחנות העולים ואילו סלומון לא השתייך לתנועה כלשהי.
על רקע זה, המג"דים האחרים קבלו את המינוי בהסתייגות אולם הוא זכה לגיבוי של שדה.
סלומון פיקד על הגדוד בתקופת תנועת המרי העברי ובמסגרת זו נטל הגדוד חלק בפעולות חבלה שונות, כגון חבלה בסירות משמר בריטיות ב"ליל הרכבות", פיצוץ תחנות משטרת החופים בגבעת אולגה וסדני עלי, התקפה על משטרת כפר ויתקין ב"ליל המשטרות" ופיצוץ גשר דאמיה (אדם) ב"ליל הגשרים".
סלומון סיים את תפקידו לאחר "השבת השחורה" ופירוק תנועת המרי.
בדצמבר 1946 יצא סלומון לאירופה, שם מונה על ידי נחום שדמי, מפקד "ההגנה" באירופה, לפקד על "ההגנה" במזרח אירופה, בארצות הונגריה, רומניה וצ'כוסלובקיה.
באמצע 1948 פורקה "ההגנה" וסלומון המשיך לפעול באירופה עד סוף 1948, במסגרת משלחת צה"ל.
בתחילת 1947 התמקד סלומון בהונגריה בהקמת תשתית אימונים להגנה עצמית של יהודי המקום.
את התשתית הקים בעזרת יוצאי המחתרת החלוצית בהנהגתו של יוסף (יושקה) מאיר ובעזרתם של שליחים ארצישראליים.
בהמשך מיקד את האימונים בהכשרה של למעלה מ־1,200 מגויסים לקראת עלייה לארץ.
לצד זאת סייע לפעולות המוסד לעלייה ב' ותנועת הבריחה.
בתחילת שהותו בהונגריה ערך, יחד עם השליחה חנה (גורי) ריבלין, בירור ביחס לגורלה של חנה סנש בימיה האחרונים.
בין השאר הם עקבו אחר משפט שנערך לשופט שדן את סנש למיתה ונפגשו עם אסירה שישבה עם סנש בתא הכלא ומסרה פרטים על ימיה האחרונים.
ניסיון להניח יסודות לפעילות דומה ברומניה סוכל על ידי שלטונות רומניה בסוף קיץ 1947. לעומת זאת השלטון אפשר ליהודים להגר ושיתף פעולה עם גדול מבצעי ההעפלה של אוניות הפאנים.
במחצית השנייה של 1947, פיקד סלומון על המבצע היבשתי של גיוס כ-15,000 מעפילים מרחבי רומניה והסעתם לנמל בורגאס בבולגריה, משם הפליגו עם אניות הפאנים - פאן יורק (בשמה העברי, "קיבוץ גלויות") ופאן קרסנט (בשמה העברי, "עצמאות").
לנוכח היקף המבצע, שהיה הגדול שמבצעי ההעפלה, פנה שאול אביגור, מפקד המוסד לעליה ב', לנחום שדמי, מפקד "ההגנה" באירופה, כדי לקבל סיוע.
שדמי הטיל על סלומון את המשימה לגייס את המעפילים וזה נערך לכך באמצעות הקמת מטה של 30 אנשי צוות, אשר כונה "המחלקה האופרטיבית" ופעל בשיתוף עם רשויות שונות של רומניה.
למרות לחץ שהופעל עליהם, מנעו סלומון ומפקדי המוסד לעליה ב' את הניסיון להכתיב מפתח מפלגתי בקביעת המעפילים.
גיוס המעפילים נערך על ידי חלוקת רומניה לשבעה מחוזות, שבכל אחד מהם פעל ועד מקומי.
במקביל הקים סלומון תשתית של קורסים בכל רחבי רומניה להכשרת 800 אנשי פיקוד, לשליטה במעפילים בעת מסעם.
ההתארגנות כללה היערכות לשימוש בנשק למקרה שהבריטים ינסה למנוע את ירידת המעפילים לחופי הארץ, אולם משנודע הדבר לנחום שדמי הוא אסר על כך.
לאחר כמה חודשי היערכות, הוסעו המעפילים לנמל באמצעות רשת הרכבות הרומנית שהותאמה ושועבדה לשם לכך.
הרכבות הגיעו באופן מתואם לנמל, ובבוקר ביום 27 בדצמבר 1947 הפליגו האניות.
ההיערכות למבצע לוותה בהתנגדות של הנהגת היישוב לנוכח לחץ בינלאומי שהופעל למניעתו והחשש מפני ההשלכות על המהלכים המדיניים להקמת המדינה.
מפקדי המבצע ובהם סלומון הוציאו אותו לפועל למרות ההתנגדות, לנוכח מצוקתם של אלפי היהודים שמכרו את רכושם ונערכו לעזוב את ביתם.
על רקע זה הותיר המבצע רושם בקרב הנהגת היישוב של ערעור מרותה.
האניות הפליגו, עם כן, הן כנגד עמדת הבריטים הן כנגד עמדת הנהגת היישוב, אשר נאלצו לנהל משא ומתן כשהאניות בלב ים.
בהוראת בן-גוריון הושג הסכם להפניית האניות לקפריסין ולאחר קום המדינה, הגיעו המעפילים לארץ.
בתחילת 1948, לנוכח המאבק הצבאי בארץ, עברה ה"הגנה" באירופה לעיסוק בגיוס, אימון והעלאת מתנדבים.
סלומון היה מיוזמי המהלך ובמרץ 1948 הקים, יחד עם משה אגמי, איש המוסד לעליה ב', מרכז גיוס בפריס.
"ההגנה" באירופה הכשירה בבסיסיה כ-25,000 מגויסים, אשר היוו כרבע עד שליש מכוח האדם בצה"ל באותה עת.
במקביל, סלומון פעל בתקופה זו בצ'כוסלובקיה בשיתוף עם אהוד אבריאל, שליחו של בן-גוריון לענייני רכש ומאוחר יותר ציר ישראל בצ'כוסלובקיה.
סלומון קידם קורסים מקצועיים שערך הצבא הצ'כי בתחומים כגון קשר, טייס וצניחה, ובמסגרת זו מינה את חיים גורי לפקד על קורס הצנחנים הראשון.
סלומון פיקד גם על יוזמת גיוס נוספת של יחידה לוחמת - "הבריגדה הצ'כית", אשר הגעתה לארץ כיחידה, נמנעה בסופו של דבר.
במסגרת פעולות הגיוס, הוקמה "הבריגדה הצ'כית" - יחידה של יהודים צ'כוסלובקים, ברובם ותיקי מלחמת העולם השנייה.
תוכנית זו נועדה לאפשר לקבוצה גדולה של יהודים לעלות לארץ עם משפחותיהם ורכושם.
היקף היחידה תוכנן ל־1,500 לוחמים ובסופו של דבר הגיעו לארץ כ-600. היחידה התאמנה בצ'כוסלובקיה כחודשיים ונועדה להגיע לארץ מצוידת בנשק שסיפקו שלטונות צ'כוסלובקיה.
סלומון מונה לפקד על היחידה עד הגעתה לארץ והוא שאף לעמוד בראשה גם במהלך מלחמת העצמאות.
באוקטובר 1948 הגיעו אבריאל וסלומון לארץ ודווחו על היחידה לבן-גוריון.
בסופו של דבר החשש של הצמרת הביטחונית בישראל מקונספירציה קומוניסטית מנע את הפעלת היחידה ולחבריה הותר להשתלב בצה"ל כיחידים.
במקביל הופעל ככל הנראה לחץ בינלאומי גם על שלטונות צ'כוסלובקיה שלא יאפשרו לשלוח את הנשק הכבד.
המגויסים שהגיעו בדרך זו לארץ נשארו בה וחלקם הקימו את המושב כרם מהר"ל.
השהות של סלומון באירופה לוותה בתסכול משום הרצון שלו להשתתף במאמץ המלחמתי בארץ.
בעת ביקורו בארץ, באוקטובר 1948, הצטרף באופן פרטיזני ליצחק שדה, אז מפקד חטיבה 8, והשתתף באופן חלק במבצע "עשר המכות" ("מבצע יואב") לכיבוש הנגב, אולם עם חזרתו הסופית לארץ נתקל בסירוב להשתלב בצה"ל ושוחרר בדרגת רב-סרן.
זאת ככל הנראה על רקע עמדה פוליטיות פרו-סובייטית שיוחסה לו, כמו למרבית סגל פיקוד "ההגנה" באירופה, אף שלא היה חבר או פעיל במפלגה כלשהי.
העיתונאי יוחנן להב הציע לכך הסבר אחר, לפיו הדבר נבע ממעורבותו של סלומון בהנעת מבצע הפאנים למרות עמדת הנהגת היישוב, כמו גם ניסיונו לקדם תוכנית בתמיכה של משה סנה ויצחק שדה, להורדת המעפילים לחוף גם במחיר עימות עם הבריטים.
סלומון פנה לעסקים פרטיים והקים חוה חקלאית על קרקע של הכפר הערבי שיח מוניס שהוקצתה לו וניסה לקדם יוזמות עסקיות נוספות.
ערב מבצע קדש נעצר על ידי השב"כ למשך לילה אחד ונלקחו מסמכים מביתו ככל הנראה בעקבות ציתות לשיחה שקיים עם ידידו משה סנה.
זאת לנוכח החשש שקשריו של סלומון עם בכירי מערכת הביטחון יביאו לדליפת פרטים על המבצע.
פרטי המעצר נחשפו על ידי אהוד אבריאל, אז חבר כנסת מטעם מפא"י, שקבל על דבר המעצר בפני ראש השב"כ עמוס מנור.
פרשה זו הסתיימה לאחר בירור שנערך לדרישתו של סלומון שבעקבותיה הושבו לו המסמכים ונמסרה לו התנצלות.
ב-17 באוקטובר 1963 נספו סלומון ואמו, רחל, בתאונת דרכים.
סלומון, בן 47 במותו, השאיר אחריו אלמנה ושלושה ילדים.
יעקב עוֹרי (לדרמן) (אפריל 1899 - 25 בינואר 1957) היה ארכאולוג ישראלי, מפקח ארצי במחלקת העתיקות המנדטורית ומפקח מחוזי במחלקת העתיקות הישראלית.
עורי נולד באונגני, שהייתה אז חלק מחבל בסרביה באימפריה הרוסית, להוריו וולף (זאב) ולאה לדרמן (עורי), משפחה ציונית ששלחה אותו בגיל 13 לארץ ישראל להתחנך בגימנסיה הרצליה, כמקובל בקרב ציוני רוסיה אז.
באביב שנת 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, העות'מאנים גירשו מתל אביב את כל תושביה, ביניהם גם תלמידי הגימנסיה.
עורי חזר עם חבריו לעיר לאחר כיבושה בידי הצבא הבריטי, וסיים את לימודיו בגימנסיה כבוגר המחזור השישי תרע"ח - 1918.
לאחר סיום לימודיו התגייס ב-1918 ל"גדוד הארצישראלי" של הגדודים העבריים.
במסגרת השירות, יחידתו השתתפה בחפירות ארכאולוגיות באשקלון, שבוצעו על ידי משלחת בראשות פרופסור ג'ון גרסטנג.
מייד עם שחרורו מהשירות ב-1920, בעקבות התנסותו המעשית בארכאולוגיה, התקבל לעבודה כסגן מפקח באזור הגליל במחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי שנוהלה על ידי גרסטנג.
ב-1925 חפר בבית הכנסת העתיק בכורזים.
ב-1929 מונה למפקח מחוז יפו.
בהמשך היה מפקח העתיקות הארצי.
דוחות חפירותיו פורסמו בכתב העת של מחלקת העתיקות המנדטורית "Quarterly of the Department of Antiquities in Palestine".
עורי ניהל את חפירת ההצלה הראשונה בתל אפק (אנטיפטריס) בין השנים 1934–1936, בעת הקמת קו המים ירקון-ירושלים.
בחפירה נחשפו שרידי חומת העיר מתקופת הברונזה הקדומה 1 ומתקופת הברונזה התיכונה 2 וכן שרידי מבנים מהתקופה הביזנטית.
ניהל חפירות באל-ג'יסר בוואדי רובין בשנים 1927, 1935, 1941-1944 ובתל נפוליאון (תל ג'רישה) ב-1934. ב-1936 חפר קבר מצויר מהתקופה הרומית ליד אור הנר.
בשנות השלושים ניהל חפירה בתל מיכל (שכונה אז בשמו הערבי "מכמיש").
בשנות הארבעים ניהל חפירה בד'הרת אל חומרייה (הסמוך לגבעת חומרה), בחפירה נמצאו קברים עם ממצאים מתקופת הברונזה התיכונה ומתקופת הברונזה המאוחרת.
ב-1942 חפר קבר מתקופת הברונזה ביאזור.
ב-1946 חשף נקרופוליס מהתקופה הכלקוליתית בבני ברק.
בתום המנדט הבריטי, הוקמה מחלקת העתיקות הישראלית (שקדמה לרשות העתיקות).
ניהול המחלקה הוטל על ד"ר שמואל ייבין, סגנו היה ד"ר עמנואל בן דור, למפקחי העתיקות המחוזיים מונו מיכאל אבי־יונה - במחוז ירושלים, רות עמירן במחוז הצפון ויעקב עורי במחוז הדרום.
ב-1949 ביצע חפירת הצלה בח'ירבת אבריכתאס באזור חדרה, באתר שכלל ארבע מערות קבורה.
נמצאו ממצאים מתקופות הברזל ומהתקופה האסלאמית הקדומה.
ב-1950 חפר בנחל שחם קבר מקמרים מהתקופה הביזנטית וחשף קברים מתקופת הברזל ליד נען.