tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחברה להגנת הטבע טענו כי הקמת החניון היא פעולה חד-צדדית של המינהל במטרה לקבוע עובדות בשטח מבלי להתייחס לצורכי התושבים.
לטענת החברה סובל אזור לב העיר ממחסור חמור בשטחים ירוקים, וביתר שאת לאחר שנבנו בו מיזמי מגורים רבים ללא הקצאה מתאימה של שטחים ציבוריים פתוחים.
אל מחאה זו הצטרפו תושבים ואמנים הפועלים בהתנדבות לקידום היוזמה להקמת פארק במתחם.
ביולי 2008 יזמו תושבי השכונה פעולת מחאה שבמסגרתה נטעו כ-60 עצים במתחם כדי לקבוע עובדות בשטח ולהפסיק את פעילות החניון.
כעבור כחודש נעקרו העצים על ידי אלמונים, אך מאז האירוע קיימו התושבים באופן תדיר פעולות הפגנתיות שבועיות: שתילת עצים וטיפוחם, פעולות גינון, הופעות ופיקניקים קהילתיים.
בין היתר הופיעו במקום אומנים תושבי השכונה כגון אלון אולארצ'יק, דובלה גליקמן, יובל דור, ציפי מור ועוד.
ב-22 באפריל 2009 אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה של עיריית תל אביב את תוכניתו של ועד השכונה להקמת פארק במתחם קריית ספר, בשטח ראשוני של 6.5 דונם, ובקצהו גן ילדים שכונתי.
הצעת ועד השכונה גברה על הצעת העירייה להקמת מגדלי עסקים וחניון במתחם.
היה זה האישור הרשמי הראשון של העירייה להצעת תושבי השכונה, לאחר מאבק של עשרות שנים.
בראשית 2010 החלה העירייה בהכנת תוכנית מפורטת לביצוע השלב הראשון, שיכלול גן בחלקו הפנוי של המתחם.
התכנון נעשה בשיתוף הציבור, ובמקביל מתכוונת העירייה ליזום תוכנית בניין עיר חדשה למתחם כולו.
בחודש יוני 2011 דחה השופט גיא הימן מבית משפט השלום בתל אביב את עתירתה של חברת צוקית נדל"ן למנוע מעיריית תל אביב לייעד את המתחם למטרה של גינה ציבורית ואפשר את הקמת הגינה במקום.
בעקבות פסיקה זו פונה גם החניון בחלקו המזרחי של המתחם, ובכך גדל השטח המיועד לגן לכ-12 דונם.
במרץ 2012 הוחל בהקמת גן קריית ספר, בתכנונו של רם איזנברג, והוא נפתח לציבור במרץ 2013, ערב פסח תשע"ג.
בשנת 2017 זכה האדריכל רם איזנברג בפרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף על תכנון הגן.
בגן קריית ספר שתי מערכות מים ביולוגיות נפרדות: "שולחן המים" בחלקו המערבי, ומערכת בריכות ביולוגיות בחלקו המזרחי.
"שולחן המים" הוא מעין בריכה מוגבהת ועגולה במרכז רחבת הכניסה הראשית לגן מרחוב יהודה הלוי.
השולחן מוקף בבריכה נמוכה מכוסה חצץ ששתולים בה צמחי מים, ואליה גולשים מי השולחן המסוחררים דרך קבע באמצעות משאבה.
סביב הרחבה עמודים המחוברים בכבלי מתכת, שעליהם החלו לגדול צמחים מטפסים העתידים לספק צל, ומהם גם מטפטפים מים לתוך שולחן המים, ליצירות אדוות.
בצדו המזרחי של הגן, הסמוך לרחוב סעדיה גאון, בריכת מים שבשוליה ובתוכה שתולים צמחי מים.
גם המים בבריכה זו מסוחררים במשאבות, ומוחזרים אליה דרך מספר בריכות חצץ המשמשות לטיהור ביולוגי של המים, וסדרת מפלים קטנים הבנויים משברי בטון שנאספו באתר בעת הקמת הגן.
כבכל בריכה פתוחה, גם כאן יש לפצות על אובדן חלק מהמים בהתאדות באמצעות הזרמת מים נוספים.
בניגוד לבריכות אחרות, שבהן נעשה תהליך זה בצינורות נסתרים, נוצלה בגן זה היותו משופע, ממערב למזרח, ואחת ליום מוזרמים מים משולחן המים אל הבריכה, בזרימה חופשית דרך הגן, באופן המדמה נחל אכזב המתעורר לחיים.
כמות המים המוזרמת משתנה בהתאם לכמות המים שהתאדתה, והיא יכולה להגיע עד 4 קוב ביום.
בדופן הצפונית של הבריכה נשתלו מיני קנה, גומא וצמחי ביצה נוספים, העתידים ליצור סבך שיוכל לשמש מסתור לציפורים.
לצד סבך הקנים נבנה מעין חצי-אי מבטון, ובמרכזו נשתל עץ שיזף מצוי רב גזעים, שהובא למקום מאתר בנייה באשקלון, שם הועמד לכריתה.
מצדו הצפוני של ה"נחל" גינה קהילתית וגן תבלינים, ומצדו הדרומי מתקני שעשועים לילדים, גן כלבים ופינות ישיבה.
בגן נותרו עצי אקליפטוס ופיקוס ותיקים, ולצדם נשתלו עצים צעירים, שעתידים לספק צל נוסף.
באדמת הגן הטמינו התושבים כ-5,000 "תיבות אוצר" קטנות, שנועדו לכך שהילדים המגיעים לגן יחפרו באדמה ויחפשו אותן.
"גן של צללים" הוא הרומן החמישי בסדרת הפרחים (הידועה גם בשם סדרת דולנגיינג'ר) פרי עטה של הסופרת האמריקאית ו.
הספר פורסם לראשונה ב-1987, שנה לאחר מותה של הסופרת.
מכיוון שאנדרוז הלכה לעולמה ב-1986, לא ברור אם היא עצמה השלימה את כתיבת הרומן או שסופר הצללים אנדרו ניידרמן הוא זה שכתב אותו לפי רשומותיה.
הספר נכתב בהשראת ארבעת הרומנים שקדמו לו – פרחים בעליית הגג, עלי כותרת עפים ברוח, פרחים הצמיחו קוצים ופרחים נבלו קמלו, ואף על פי שהוא האחרון שיצא לאור בסדרה זו, הוא משמש כקדימון, מאחר שעלילתו מתרחשת טרם עלילת הספר הראשון בסדרה, "פרחים בעליית הגג".
עלילת "גן של צללים" מתמקדת בסיפורה של אוליביה ווינפילד פוקסוורת', הסבתא מ"פרחים בעליית הגג", ומביאה את סיפור חייה החל מנערותה כצעירה אמידה ועד זקנותה.
הספר מתאר את סיפור היכרותה עם מלקולם פוקסוורת', נישואיהם והחיים לצידו, ומגלה מהם הגורמים להפיכתה לאישה אכזרית וקרת רוח כפי שהיא מצטיירת בשאר הרומנים.
בין אותם גורמים – בגידותיו התכופות של מלקולם ואכזריותו כלפיה.
מלקולם מכריח אותה לגדל את בתו מחוץ לנישואין,קורין, שנולדה כתוצאה מיחסיו עם אליסה, אשתו הצעירה של אביו.
העובדה שקורין בעצם אינה בתה הביולוגית של אוליביה מתגלה רק בספר זה ושופכת אור על מעשיה של אוליביה ב"פרחים בעליית הגג".
למרות שהספר מציג את אוליביה באור חיובי יותר ומעורר הזדהות עם דמותה בקרב הקוראים, הספר מסתיים כאשר אוליביה הזקנה כולאת את ארבעת נכדיה, ילדיה של קורין מאחיה למחצה, כריסטופר.
גן תעשייה או פארק טכנולוגי הוא מוסד המהווה חממה לתעשיינים ויזמים בראשית דרכם.
גן התעשייה מאגד בשטחו מפעלי תעשייה קטנים, המצויים בשלבי הקמה, ומאפשר להם לחסוך בהוצאות על ידי שכירה משותפת של שירותים.
המפעלים שבשטח גן התעשייה יכולים לשכור יחדיו שירותי משרד, אריזה ושיווק שמפעל קטן מתקשה לשכור בעצמו.
כשהמפעלים שבגן מתבססים כלכלית, הם עוזבים את הגן ועל פי רוב הם מתמקמים מחדש באזור התעשייה שמחוץ לגן.
יתרון אפקטיבי זה נובע גם מתוך מבנה הגן ומתוך השירותים הנלווים שהוא מספק (חדר אוכל וקפיטריה לשימוש הצוות ומבקרים, שירותי ביטחון כלליים ומאורגנים, תכנון נוף, גינון וניקיון, איסוף אשפה, שירותי דואר, אולמות כינוס, ישיבות והרצאות, שירותי תחזוקה כללית וכדומה).
היזם חופשי להתמקד בנושאים שהם בעדיפות ראשונה, כמו ייצור ושיווק המוצר.
כך הוא יוכל לתפקד במלוא כוחו, תוך שהוא מתרכז בהיבטים הקריטיים של העסק, הודות לתמיכה הישירה שהוא מקבל מסביבת הגן.
הגנים ממוקמים בתוך אזורי תעשייה כללית, בהם יוכלו חברות, לאחר תקופת צמיחה מסוימת, לעבור למתקנים גדולים יותר.
מטרת גן התעשייה, אפוא, היא לשמש בית זמני עבור המפעל עד שיוכל לעמוד על רגליו ולהיות עצמאי כלכלית, וכדי שיוכל להגיע למצב בו המפעל בשל לעזוב את גן התעשייה, לשכור שטח ומבנה, ולהקים את המפעל כאשר יש לו בסיס התחלי איתן.
על החברות המצטרפות לגן התעשייה לעמוד בשלושה תנאים: בעלות פרטית, מגמת יצוא ותעשייה נקייה השומרת על איכות הסביבה.
על החברה להציג תוכנית עסקית ולהציג יכולות ייצור ושיווק.
החברות הצעירות נהנות מהדרכה של תעשיינים ויזמים מנוסים לצד גישה למרכז העסקים המשוכלל של גן התעשייה.
גני התעשייה ממוקמים באזור פיתוח א'.
מדינת ישראל מעניקה לחברות הממוקמות באזורים אלו הטבות כלכליות נוספות על מנת לעודד את פעילותן שם.
הטבות אלו כוללות תמריץ השקעה בסך 24% מכלל ההשקעות, או לחלופין, פטור מתשלום מס הכנסה למשך 10 שנים.
הוגה שיטת גן התעשייה הוא סטף ורטהיימר שהקים את גן התעשייה הראשון בתפן.
אחריו נבנו גני תעשייה נוספים בתל חי, בעומר ובלבון.
נכון לעשור הראשון של המאה ה-21 ישנם במדינת ישראל גני תעשייה רבים.
גני התעשייה מוקמים ומסובסדים, על פי רוב, על ידי הרשויות המקומיות במטרה לפתח את התעשייה בשטחן.
חלק מגני התעשייה מכילים גם מוזיאונים שמהווים מוקדי משיכה לביקורי משפחות וטיולי בתי ספר.
ביקור הקהל הרחב בגני התעשייה מסייע בשינוי תדמיתה של התעשייה כמקום עבודה רועש, אפוף עשן ומלוכלך.
גן תענוגות הוא בדרך כלל גן נוי הפתוח לציבור לצורכי פנאי.
גן תענוגות שונה מגנים ציבוריים אחרים בכך שיש בו מתקני בידור בנוסף לצמחייה, כגון אולמות קונצרטים, מתקני שעשועים, גן חיות וכדומה.
גני תענוגות ציבוריים קיימים זמן רב.
בתקופת רומא העתיקה הקים ההיסטוריון סאלוסטיוס את הגנים הקרויים על שמו, ומאוחר יותר הוא מכר אותם לקיסר טיבריוס שייעד אותם לשימוש ציבורי.
הגנים הכילו ביתנים רבים, מקדש לוונוס, ופסלים מונומנטליים.
הם היו פתוחים במשך שנים רבות.
במאה ה-18 ובמאה ה-19 נפתחו גני תענוגות רבים בלונדון.
חלקם הכילו אולמות קונצרטים, או אירחו קונצרטים חופשיים (Promenade Concerts); אחדים מתוכם כללו סדקית או הרמונות.
סוג נוסף של גן תענוגות הוא גן תה, שהמבקרים בו יכלו לשתות תה ולטייל.
הגרסאות המודרניות של גני תענוגות עשויות להכיל פארק שעשועים, כגון גני טיבולי בקופנהגן או הלוסטגארטן בברלין.
גן פסגת ויקטוריה הוא גן סיני הממוקם בראש פסגת ויקטוריה באי הונג קונג שבהונג קונג.
הגן ממוקם באתר ששימש את גני בית הנופש של מושל הונג קונג.
מבנה מגורי המושל עצמו נהרס, אולם הגן נותר במקום ונפתח לציבור.
הגן מנוהל כיום על ידי מחלקת הפנאי והתרבות של ממשלת הונג קונג.
מהגן ניתן לצפות על נוף מרהיב של נמל ויקטוריה, האי הונג קונג מעברו האחד של הנמל, ועל חצי האי קאולון מעברו השני.
בשל נוף זה הגן מהווה אתר תיירות.
גנאדי בוריסוביץ' בוגוליובוב (באוקראינית: Боголюбов Геннадій Борисович; נולד ב-20 בינואר 1962 בדניפרודזרז'ינסק) הוא איש עסקים יהודי ואוליגרך אוקראיני, היה יו"ר תאגיד "פריבאט" , ונשיא הקהילה היהודית בדנייפרופטרובסק.
הוא מייסד מרכז מנורה, המרכז היהודי הגדול בעולם, חולש על אימפריית בנקאות, מכרות ונפט, תקשורת ומזון.
בוגולובוב נולד ב-1962 למשפחה יהודית, רחוקה מהמסורת, הוא זוכר מילדותו אשר חג הפסח בשבילם היה ללכת לסבתא ולאכול מצות ודג מלוח, הייתה לו סבתא שצמה ביום כיפור והוא מתפלא איך היא ידעה מתי יום כיפור בזה הסתכמה יהדותם.
רכש את השכלתו במכון ההנדסה והבנייה של דנייפרופטרובסק.
בשנות ה-80, לאחר הפרסטרויקה, החל לעשות עסקים וזכה להצלחה רבה.
ב-1990 הקים עם חברו איגור קולומויסקי עסק למכירת טכנולוגיות מחשב, שנה לאחר מכן רשמו את החברה שלהם "סנתוזה" במרשם החברות של משרד המשפטים האוקראיני.
יחד עם קולומויסקי הקים את קבוצת "פריבאט" אחת מחברות ההשקעות הגדולות במזרח אירופה, המתעסקת בכריית מתכות והקימה שלוחות בארצות הברית, רומניה, רוסיה ופולין.
הוא שלח את ידיו גם לעסקי הנפט ולצורך כך הקים את חברת AZS.
באמצעות חברת פריבאט, הוא הקים את פריבט-בנק, שהיה לאחד הבנקים הגדולים ביותר באוקראינה ולאחד הספונסרים של קבוצת הכדורגל דינמו קייב.
הוא היה נשיא בנק פריבאט, חבר מועצת המנהלים של בנק מוסקומפריבאט, והבנק המוסקבאי למסחר.
יחד עם איגור קולומויסקי, החזיק ב-44% ממניות בנק פריבאט ומפעלי הרכבים של סטאחאנוב וז'פורוז'יה.
בשנת 2002 בשותפות עם בוריס לוז'קין הוקם בית דפוס.
בשנת 2008 תרם כספים לשיפוץ בית הכנסת ואולם תפילה במנהרות הכותל, ורכש את ארונות הקודש שהוצבו במקום.
בשנת 2014 תרם כספים לקרן למורשת הכותל המערבי לפתיחת אולם תפילה חדש במתחם הכותל בשם "אחר כותלנו".
בשנת 2010 דורג כאיש השלישי בעושרו באוקראינה, עם הון בסך 5.4 מיליארד דולר, אך ב-2020 דורג רק במקום 1730 ברשימת עשירי העולם של פורבס, עם הון מוערך של 1.2 מיליארד דולר.
בשנת 2016 ממשלת אוקראינה הלאימה את בנק פריבאט, לאחר חשד למעילת ענק בבנק.
אחר כך נחשדו קולומויסקי ובוגולובוב בניסיון חיסול של הנגידה לשעבר של הבנק המרכזי של אוקראינה, שהייתה אחראית על ההלאמה, במהלך ניסיון החיסול נשרף ביתה עד היסוד.
בשנת 2019 הגישה ממשלת אוקראינה, תביעת עתק בסך 2.1 מיליארד דולר נגד קולומויסקי ובוגולובוב; וכן נגד בנק דיסקונט, בו נוהל חשבון אליו העבירו השניים כספים, שלפי התביעה מקורם במעילת ענק בבנק פריבאט.
לפי כתב התביעה שהוגש לבית המשפט המחוזי בתל אביב, קולומויסקי ובוגולובוב ביצעו "פעולות חובקות-עולם וחוצות-גבולות, אותן הגו, זממו וביצעו במשך שנים רבות, תוך ביצוע שורת עוולות המהוות אף עבירות פליליות חמורות בקנה-מידה חסר תקדים, וביניהן גם עוולות של תרמית, גזל והפרת איסור הלבנת הון".
בדצמבר 2020 משרד המשפטים האמריקאי ביקש לחלט נדל"ן בארצות הברית שנרכשו בכספי המעילה שביצע לפי החשד בבנק.
בבקשה נטען שמקורבים לקולומויסקי ובוגוליובוב, יצרו רשת של חברות, כדי להלבין עוד יותר את כספי המעילה.
הם רכשו במאות מיליוני דולרים נדל"ן ועסקים ברחבי ארצות הברית.
ב-9 ביולי 2024 לשכת החקירות הממלכתית דיווחה על חשד שגנאדי בוגוליובוב חצה את גבול אוקראינה באופן לא חוקי באמצעות דרכון של מישהו אחר.
ב-27 בספטמבר 2024 לשכת החקירות הממלכתית של אוקראינה הכניסה את גנאדי בוגולובוב לרשימת מבוקשים.
בוגולובוב נשוי, אב לשישה ילדים.
הוא מתגורר בשכונת היוקרה בלגרביה, בלונדון.
הוא ניהל חיים חילוניים עד אמצע שנות ה-40 לחייו, אז חזר בתשובה, לאחר שב-1995, הגיע לבית הכנסת הישן בעיר דנייפרופטרובסק, שנבנה עוד לפני המהפכה, שם פגש לראשונה את שליח חב"ד בדנייפרופטרובסק, הרב שמואל קמינצקי.
בשנת 2010 דווח כי היה התורם הגדול ביותר של חסידות חב"ד באותה שנה.
לאחר שהקים מספר מוסדות עבור חב"ד באוקראינה, כולל מרכז מנורה, והזרים עשרות מיליונים לסניפים ברחבי העולם.
בוגולובוב גם הקים קרן מיוחדת הנקראת קרן שמחה למען משפחות השלוחים, שבה הוא נותן מתנות נדיבות לכל שמחה בכל מקום בעולם: 10,000 דולר מענק לכל חתונה, 5,000 דולר לכל בר מצווה ועוד.
בשנת 2016 דווח כי בוגולובוב רכש אזרחות קפריסאית באמצעות תוכנית "וויזת זהב", "כתוצאה מכך שביצע השקעות משמעותיות במדינה.
בנובמבר 2017 הכריז בוגולובוב רשמית כי הוא אזרח של אוקראינה, בריטניה, ישראל וקפריסין.
הוא גם ציין כי הוא מתגורר בז'נבה, שווייץ.
המסורת והסגנון של גנים פרסיים (פרסית: باغ ایرانی) השפיעה על עיצוב גני נוי בכל העולם.
דוגמאות להשפעות אלו הן גני אלהמברה מתקופת אל-אנדלוס בספרד של ימינו, והטאג' מהאל מתקופה האימפריה המוגולית בהודו.
בשנת 2011 הכריז אונסק"ו על תשעה גנים באיראן כאתר מורשת עולמית קולקטיבי בשם "הגן הפרסי".
הגנים נמצאים בערים שיראז, אספהאן, בחשאהר, מאהאן, יזד, מהריז ובירג'אנד.
בנימוקי ההכרזה נאמר כי .
לגנים יש חלק מרכזי בתרבות המגורים האיראנית, והיה להם תפקיד דתי בחברות הקדם-אסלאמיות שהתגוררו באזור שבו שוכנת כיום איראן.
בכתובות עילמיות ואשוריות מופיעות התייחסויות לגנים קדושים שזכו למעמד דומה של מקדשים.
בתקופת הממלכה האחמנית היה נהוג להמחיש אלמנטים מהמיתולוגיה הפרסית באמצעות אדריכלות.
המתחם והגן בפסארגאדה, שנבנו במאה ה-6 לפנה"ס, מייצגים את המגמה הזו, ובהם מופיעים עיקרי היסודות של הגנים הפרסיים.
לאחר כיבוש פרס על ידי אלכסנדר הגדול נקלטו אלמנטים של הגנים הפרסיים בתרבות ההלניסטית.
בתקופת האימפריה הסאסאנית, ובעקבות השפעת הזורואסטריות, הפך תפקידם של המים בגן הפרסי ליותר משמעותי מאמצעי קיומי גרידא.
הערבים שמו דגש על האלמנטים האסתטיים של הגן, ובנו את גניהם מחוץ לערים ובתוכן.
הגנים שמחוץ לערים היו בעיקר אתרי נופש, ואלו שבתוכן שימשו כנספח למרכזים השלטוניים.
המונגולים קישטו את גניהם בסגנון ששם דגש על היבטים אלו של גן הנוי, ובאמצעות התפשטותם ברחבי אסיה סייעו להפיץ את סגנון הגן הפרסי.
בתקופת האימפריה הספווית ובתקופת השושלת הקאג'ארית נוצרו קשרים משמעותיים בין איראן של ימינו לבין המערב, ולקשרים אלה הייתה השפעה בעיקר על בחירת הצמחים והפרחים שנשתלו בגנים.
הגנים הפרסיים הראשונים היו חלקת אדמה עם צמחי נוי.
במשך השנים חלו שינויים רבים במסורת עיצובם, עד להתהוותו של מבנה מוגדר ומורכב.
הגן הפרסי מאורגן בצורה מוגדרת הן בחלקו הפנימי והן בחלקו החיצוני.
עקרונות העיצוב העיקריים של הגנים הפרסיים הם חלוקת הגן לארבעה חלקים ריבועיים (צ'אהאר באג, תרגום: ארבעת הגנים) המופרדים על ידי שני צירים מאונכים זה לזה (צ'אהאר טאגי), שימוש בזוויות ישרות בחלוקת הגן לחלקיו השונים, והקמת חומות שיתחמו את גבולות הגן.
ארבעת החלקים של הגן הפרסי מסמלים את חלקיו של גן עדן וכן את השמים, ארץ, מים וצמחים, שהם ארבעה יסודות חשובים בזורואסטריות.
לגאומטריה של הגן הפרסי יש תפקיד מיתי, והיא מייצגת את הסדר הקוסמי של גן עדן וכדור הארץ.
חשיבותה של הסימטריה באה לידי ביטוי בכך שמכל נקודת תצפית בגן ניתן יהיה לצפות במראה סימטרי.
לגן הפרסי ישנה קדושה הנובעת מחשיבות המים והצמחים באקלים הצחיח של פרס, ולאור אקלים זה המערכת האקולוגית המתקיימת בגן הפרסי מלאכותית באופן מלא.
החלקים הפיזיים של הגן הם הסביבה שבה הוא נבנה, הכניסות, החומות, הצ'אהאר באג, מים וצמחים, צירי התנועה בגן, ואלמנטים אדריכליים כגון ביתנים.
המים משמשים בחלקים שונים של הגן כגון בבריכה הניצבת בצומת בין שני צירי התנועה הראשיים, מזרקות, תעלות ונחלים מלאכותיים.
כיוון שהאזור אינו משופע בגשמים נוצר קושי באספקת מים לגן, אך קושי זה נפתר על ידי המצאת הקאנאטות, ככל הנראה בתקופת שלטונה של הממלכה האחמנית במאה ה-6 לפנה"ס.
קאנאטה היא תעלה תת-קרקעית שמובילה מים מפסגות ההרים המושלגים של פרס עד למקום שבו הם נדרשים.
המים זורמים מהקאנאטה אל בריכת הגן, וממנה מתפצלים נתיבי מים נוספים אל חלקי הגן האחרים ואל היישוב שליד הגן.
סביבת הגן הצחיחה מדגישה את חשיבותו כמייצג של הטבע.
חומות הגן נועדו להגן על תכולתו מפני אבק ורוח ולהפריד באופן ברור בין שתי הסביבות.
בחומות משובצות כניסות מפוארות שנועדו להדגיש את חשיבותן מלבד קביעת גבול בין שני אזורים פיזיים.
צמחיית הגן הפרסי מורכבת מעצים נשירים או ירוקי עד, פרחים, ושיחים.
העצים נבחרים כך שיפחיתו את קצב אידוי המים ויספקו צל במידה הדרושה.
בחלק מן הגנים נעשתה: "האבקת קירות" כדי למשוך דבורים ולגדל צמחים.
באע'-י אכבריה (בפרסית: باغ اکبریه) הוקם בתקופת זאנד ובתקופת קאג'אר, במרחק כ-5 קילומטרים ממרכז העיר בירג'אנד.
בראשית קיומו שימש הגן כמקום מנוחה, וחלק מהמבנים שלו הפכו במשך השנים לבנייני ממשל.
הצמחייה שנשתלה בגן כללה מינים מקומיים, והמין אוחסנו במאגרים כיוון שלעיתים קרובות הבצורת קטעה את האספקה הסדירה.
יסודות הגן נבנו מחומר קרמי שמנע סחיפת הקרקע ואת חלחול המים.
המים נכנסו מהמאגרים החיצוניים לתוך אגן במרכז הגן, שהתפצל לשני חלקים שמכל אחד מהם התפצלו תעלות שהובילו את מי ההשקיה לצמחיית הגן.
המבנים הבולטים בגן זה הם שער הכניסה הראשי, הדיוואן קהאנה והפביליון עם אולם המראות.
הגן ייחודי בכך שבמקום עצי ארז יש בו עצי אורן לאורך השדרה הראשית, וזאת בנוסף לצמחים אקזוטיים אחרים.
באע'-י ארם (בפרסית: باغ ارم) הוקם בתקופת השושלת הסלג'וקית במאה ה-11. בתקופת השלטון האינג'ואידי קצר הימים (בערך 1335 עד 1357) שימש הגן כמקום מושבו של המושל האזורי.
לא ידוע בוודאות על שימוש משמעותי כלשהו בגן במאות השנים שלאחר מכן, עד שבתקופת קאג'אר שימש הגן פעם נוספת כמשכן הממשלה.
בין 1966 ל-1971 הולאם ושופץ הגן על ידי הממשלה, וב-3 באוגוסט 1974 הוא הוכרז כאזור מוגן.
גן זה, הממוקם בשיראז, משתרע על פני 127 דונם.
האקלים המקומי מאופיין בלחות גבוהה.
הגן נבנה בצורה מלבנית על מדרון הפונה לכיוון מזרח, והכיווניות של הגן עצמו היא ממזרח למערב.
המבנה העיקרי בגן הוא הפביליון והבריכה שנבנו בתקופת קאג'אר.
לפביליון יש מרפסת עמודים עם חרכי אור בחזיתו, ושלוש קומות שבראשן גג עם גמלונים.
החזיתות בשתי הכניסות המקוריות בצדו הצפוני של הגן השתמרו עד היום, העשויות מלבנים ומאריחים צבועים.
חומת האבן המקורית של הגן הוחלפה בגדר מברזל.
הבלוודרה של הגן שימשה את הפקולטה המקומית למשפטים עד שנות ה-80. אספקת המים של הגן התבססה בעבר על אחד מיובליו של נחל שנוצר כתוצאה מהפשרת שלגים, וכן על מערכת המים של שיראז.
מערכת זו אינה קיימת עוד, וכיום צמחי הגן מושקים ממים שנשאבים משתי בארות.
צמחיית הגן כוללת פרחים, שיחים, צמחים מטפסים, ועצי פרי ועצי נוי.
באע'-י דוולת-אבאד (בפרסית: باغ دولتآباد) משתרע על פני 8 הקטאר ושוכן בעיר יזד.
הגן הוקם בתקופת שושלת זנד, אך תוך זמן קצר הוזנח ושוקם רק בתקופת שושלת קאג'אר ששלטה בפרס לאחר שושלת זנד.
עבודות השיקום הראשונות בוצעו בגן החל מ-1935 על ידי משרד השימור העירוני של יזד.
במשך השנים השתמר המבנה המקורי של הגן, למעט הצד הצפוני שנפתח אל רחוב דולאת-אבאד.
הגן בנוי בצורת מלבן ומשתרע לאורך ציר מכיוון מזרח לכיוון דרום, ובין ערוגות הפרחים השונות הנמצאות בו מפרידים נחלים קטנים.
מלבד בית גידול עבור עצי נוי ועצי פרי שימש הגן גם את הממשלה המקומית, שהקימה בו בתי קיץ וחורף רשמיים.
מקור המים הנוכחי של הגן הוא באר מקומית, ובעבר ניזונו הצמחים ממערכת הקאנאט של דולאת-אבאד, שהזרימה מים לאגן מרכזי דרך תעלה שעברה מאחורי בית הקיץ.
מהאגן המרכזי התפצלו שתי תעלות, שאחת שימשה את המטבח של בית הקיץ והשנייה עברה דרך מערכות של אגנים, גלגל מים, בריכות וכדומה.
באע'-י עבאס-אבאד (בפרסית: باغ عباسآباد) הוקם במאה ה-17 כחלק מתוכנית הפיתוח של הכפר אשראף, שנועדה להפוך את הכפר לאתר נופש עבור השאה.
המאפיינים החזותיים העיקריים בגן הם הארמון, טחנת מים, מגדלי הלבנים, סכר, שבילים מרוצפים ותעלות.
אספקת המים לגן מגיעה מנחל שמזין אגן שנוצר באופן מלאכותי על ידי הסכר.
מאגן הניקוז זורמים המים דרך מערכת של צינורות חרס או תעלות פתוחות, מגיעים לאגן נוסף שהוא נקודת המוצא של מערכת ההשקיה של הגן.
נקודת המוצא של המים היא מתחם צ'אהאר באג שנמצא בנקודה גבוהה יחסית, כך שהפרשי הגובה מנוצלים לצורך הגברת עוצמת הזרימה.
מערכת ההשקיה של הגן בולטת בהשוואה למערכות בגנים פרסיים אחרים מבחינת התכנון שלה, שמתבטא במערכת מורכבת של תעלות תת-קרקעיות ותעלות פתוחות, צינורות, סכר, ומבנים נוספים המשמשים לבקרת הזרימה.
באע'-י פהלוואן-פור (בפרסית: باغ پهلوانپور) הוקם בתקופת קאג'אר, וסגנונו הושפע בין היתר גם מתרבות המערב.
הגן משתרע על פני 3.5 הקטאר בדרום-מזרח העיר מהריז שבמחוז יזד, ומורכב משני חלקים: גן אמנותי וגן של פשוטי העם.
באזור הגן יש זמינות גבוהה של מים, כך שהצמחייה שלו עשירה.
בגן יש מבנה שהיה אמור לשמש את המלומדים האזוריים, אך הרעיון ננטש והמבנה הפך לפביליון רגיל.
מערכת ההשקיה של גן זה מבוססת אף היא על קאנאט.
המים זורמים בתחילה דרך אחת מטחנות המים של הגן, מתנקזים לתוך אגן, זורמים דרך מרזבים, עוברים דרך הציר הראשי של הגן, חולפים על פני טחנת מים נוספת, ומשם מתפצלים ומשקים את החלקים השונים של הגן.
המבנים השונים בגן מחולקים לשתי קבוצות שאחת מיועדת למגורי קיץ והשנייה למגורי חורף.
המעבר של המים דרך שתי טחנות המים מאפשר לנצל אותם לצורך ייצור אנרגיה הידרואלקטרית.
באע'-י פין (בפרסית: باغ فین) משתרע על פני 7.6 הקטאר ושוכן בקרבת העיר כאשאן, באזור שמתוחם על ידי מדבר מצד אחד והרים מצד שני ומאופיין באקלים צחיח.
הגן ומרבית המבנים השוכנים בו הוקמו במאה ה-17. אף ששליטי שושלת זנד החלו לטפל בגן לאחר שירשו את השושלת הספווית, הוא ספג נזקים כבדים ברעידת אדמה שפקדה את האזור ב-1743. הגן שוקם בתחילת תקופת שלטונה של שושלת קאג'אר, ואף הורחב ביחס לממדיו המקוריים.
לאחר מכן הוזנח הגן במשך שנים אחדות, ורק בשלהי תקופת קאג'אר הוא שוקם.
הגן שימש כמפקדת המורדים במסגרת מהפכת החוקה הפרסית שהתחוללה בין 1905 ל-1907, ובמהלכה ספג נזקים רבים.
נזקים אלו תוקנו בהדרגה החל משנות ה-30.
הגן בנוי בצורת מרובע, ובמרכז שני הצירים הראשיים שלו נמצא פביליון.
בריכת המים, הנמצאת צפונית לפביליון, היא נקודת ההתחלה של מערכת ההשקיה של הגן.
המים מגיעים לבריכה זו ממעיין שזורם במרחק 3 קילומטרים דרומית לגן.
מהבריכה מתפצלים המים לשני כיוונים, שאחד מהם משמש את טחנות המים של הגן והשני זורם דרך מערכת משנית של מעיינות מלאכותיים אל מאגרי מים נוספים בגן, ומהם אל האזורים החקלאיים המקיפים את הגן.
במשך השנים הוקמו בגן מספר מבנים ובהם בתי קיץ, בתי מרחץ, הרמונות, ופביליונים.
הגן כולו מוקף בחומה עשויה מבוץ.
לאורך הצירים הראשיים של הגן נשתלו עצי ארז, ומהצירים הראשיים מתפצלים שבילים נוספים.
עצים גבוהים נוספים נשתלו בגבולות הגן, והם תוחמים אותו מבחינת הנוף ומסייעים ליצירת סביבה אקלימית נפרדת שמסוגלת לתמוך בגידול עצי פרי ופרחים.
מתחם זה הוקם על ידי כורש הגדול באתר שבו נערך ב-550 לפנה"ס הקרב שבו הביסו כוחותיו את צבא ממלכת מדי.
הארמון והגן המלכותיים הוקמו כעשרים שנה לאחר הקרב, וישנן עדויות שלפיהן הייתה באזור נוכחות אנושית כ-40,000 שנים לפני זמננו.
קיימם שרידים גם מתקופות מאוחרות יותר ובהן האימפריה הפרתית, האימפריה הסאסאנית והתקופה המוסלמית.
כיום משתרע הגן על פני 249.65 הקטאר, והוא חלק מאתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי אונסק"ו בשנת 2004. האדריכלות בגן הושפעה ממספר תרבויות שהיו נתונות לשלטון פרסי בתקופת הממלכה האחמנית.
המאפיינים העיקריים של הגנים הפרסיים באים לידי ביטוי גם בפסארגאדה.
סידור המבנים והאזורים הפתוחים בגן נועד ליצור רושם מלכותי.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו באזור הגן נמצאו עדויות לכך שנקודת המוצא של אספקת המים לגן הייתה במערכת סכרים וטענות שנבנתה בנהר פולוואר, הזורם במרחק 35 קילומטרים צפונית-מזרחית לפסארגאדה.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 נערכו מספר סבבים של עבודות שימור בשרידים הארכאולוגים שבגן.
גן זה, המשתרע על פני 5.8 הקטאר באספהאן, הוקם בתקופת הממלכה הספווית ובניית הארמון השוכן בו הושלמה ככל הנראה ב-1674. בעקבות עבודות שימור שהתנהלו בגן במחצית השנייה של המאה ה-20 נחשפו ציורים וכתובות עתיקים, שבזכותם ניתן היה להבין כיצד נראה הארמון בשלבים השונים של בנייתו.
שמו של הגן בפרסית נגזר מהעמודים הרבים בשטחו, והתרגום המדויק הוא ארבעים עמודים.
ארבעים הוא מספר שמייצג ריבוי בתרבות הפרסית.
הצירים הראשי של הגן הוא מכיוון מזרח למערב, ולאורכו נשתלו עצי דולב.
לבריכה הראשית של הגן יש תפקיד חשוב במערכת המים של הגן.
היא גובלת במרפסת הארמון שבה יש 20 עמודים המשתקפים במים, ובאופן זה הם הופכים ל"ארבעים" עמודים.
צורתו המקורית של הארמון הייתה מבנה מלבני שעל גגו שלוש כיפות, ובמשך השנים הוספו לו תוספות רבות.
כיום יש לארמון צורה המזכירה קובייה.
חלק ניכר מהקישוטים המקוריים קיים גם כיום, ובהם חלונות צבועים, מראות וציורים.
חלקים מקוריים נוספים הם תקרת המראות של האולם הראשי והתקרה הצבועה של מרפסת העמודים.
המגוון של הצמחייה בגן מבוסס על התאמתה לתנאי האקלים והקרקע המקומיים, וכן על המראה החיצוני של הצמחים השונים ועל יכולתם להשתלב בתמונת הנוף הכללית.
בין המינים העיקריים של עצים בגן ניתן למנות את האולמוס, אורן פרסי, ארז ירוק עד, דולב, ערער, פיקוס, צפצפה, שיטה ותות.
באע'-י שאהזאדה (בפרסית: باغ شاهزاده) נבנה בתקופת קאג'אר, במרחק 6 קילומטרים מהעיר מאהאן הנמצאת באזור מדברי במחוז כרמאן ובכך ייחודו.
היזם של הגן מת עוד לפני תום העבודות, ולפיכך נותר הגן עד היום במצב בלתי גמור.
במשך השנים הוזנח הגן ממגוון סיבות, וספג נזקים רבים.
ב-1959 החלו הרשויות הפרסיות בשיקום הגן, וכעבור 16 שנים הוסיפו אותו לרשימת אתרי המורשת הלאומית.
הגן ספג נזקים רבים נוספים ברעידת אדמה שפקדה את האזור ב-1981, ורק עשר שנים לאחר מכן החלו עבודות השיפוץ והשיקום הנוספות.
הגן בנוי בצורת מלבן לאורך ציר אורכי המחבר בין הכניסה הראשית והפביליון של הגן.
ייחודו של הגן הוא בכך שהפביליון הוא המבנה היחיד המצוי במלואו בתוך שטח הגן.
כל שאר המבנים נבנו על גבולות הגן.
הארגון הפנימי של הגן מבוסס על מפלסים שטוחים שנבנו לאורך הציר המרכזי.
הצמחייה בגן נשתלה כך שהיא תיצור תבניות ברורות של צבעים עונתיים וצל.
המים המזינים את הצמחייה מגיעים מפסגות ההרים השוכנים באזור, נכנסים לגן דרך קאנאט טיגראן שבחלק הגבוה ביותר בגן, וממנו מתפצלים ומשקים את החלקים השונים בגן.
הטופוגרפיה של הגן מודגשת על ידי פלגים ומפלי מים קטנים ומלאכותיים הנמצאים לאורך מערכת הבריכות המדורגת.
סארדאר ח'אנה, המבנה המרכזי של הגן שבנוי בסגנון המזכיר את אדריכלות הבארוק, נבנה בנקודה הגבוהה ביותר.
במרכז המבנה יש פביליון, המאוגף על ידי שני אגפים ארוכים.
שני המבנים המפוארים הנוספים בגן הם באלה ח'אנה (בית המגורים), המורכב גם הוא מחלק מרכזי ושני אגפים ארוכים אך קטן יותר בהשוואה לסארדאר, ומבנה בעל תפקיד לא ידוע בדרום הגן שיש המשערים כי שימש כמכלאה לבעלי חיים.
המבנים בגן נבנו בעיקר מלבני בוץ שטויחו באמצעות גבס.
הקישוטים מבוססים בעיקר על אריחים, סטוקו ועמודים.
גן פרחים (כותרת המשנה: "בו יבואו פרחים ושושנים, נטעי נעמנים.
מגדולי הרבנים, משכילים ומאמינים, חכמים ונבונים") היה מאסף ספרותי והגותי של בני תקופת התחייה, אשר ראה אור בארבעה כרכים בין השנים 1881–1892 בעריכתו של הסופר והעיתונאי יהושע מזח (מייזאח).
כל כרך נחלק לארבעה חלקים ("ויצא נהר מעדן להשקות את הגן ומשם ייפרד והיה לארבעה (שהם שמונה) ראשים"):
ביאורי המקרא ומאמרי מדע פופולרי;
ביקורת וביוגרפיות של אנשי שם;
סיפורים מחיי היהודים ומכתבים שונים.
עם התורמים למאסף נמנו המשכילים קלמן שולמן, שמואל יוסף פין, הלל נח מגיד שטיינשניידר, משה שמעון אנטוקולסקי, ראובן אשר ברודס ומרדכי רבינוביץ' וכן אב"ד מוסקבה הרב חיים ברלין.
כרך א', וילנה: דפוס ר' ליב יהודא ליב המחוקק, תרמ"ב 1881.
כרך ג', וילנה תרנ"א; ורשה: דפוס מ"י האלטער, תרנ"א 1891.
כרך ד' (נקרא "פרחים ושושנים"), ברדיצ'ב: דפוס יעקב שעפטיל, תרנ"ב 1892.
גן ריקי הוא מחזה פרי עטו של דויד גרוסמן.
דויד גרוסמן כתב על ההצגה בתוכניית ההצגה של תיאטרון הבימה, 1988:
דויד גרוסמן, גן ריקי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001.
תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 7 במרץ 1988
יוצרים - בימוי : מיכאל גורביץ', תפאורה : משה שטרנפלד, תלבושות : ענת מסנר, מוזיקה : אבנר קנר, תאורה : אריה כץ.
שחקנים - איתמר : חיים חובה, דנוש : שלום שמואלוב, יפעת : ברוריה אלבק, רחל : אורנה רוטברג, ענת : שרה ליצ'י, נעם : רמי חזקיהו, יואב : דב רייזר, גילי : מיכאל כורש, נעמה : יעל אמיתי.
קופרודוקציה של תיאטראות הבימה וחיפה, הצגת בכורה: 27 בפברואר 2001
יוצרים - בימוי : איציק ויינגרטן, תפאורה ותלבושות : פרידה שהם, מוזיקה : אלון אולארצ'יק, תנועה : גליה פרדקין, תאורה : מאיר אלון.
שחקנים - רחל : אביגיל אריאלי, ענת : סיניה בן דור, דנוש : אמיר קריאף, יפעת : יעל הדר, איתמר : גיא זו-ארץ, גילי : שמוליק כהן, נעמה : טל צדקוני, נעם : אמיר קריאף, יואבי : דני שטג.
תיאטרון תמונע, הצגת בכורה: 2013
יוצרים - בימוי: שלמה פלסנר, ליווי אמנותי: עידו בורנשטיין, כוריאוגרפיה: רונית זיו, מוזיקה: אלברטו שוורץ, תפאורה ותלבושות: איה צייגר, תאורה: קרן גרנק.
שחקנים - שי אגוזי, טליה מנשה, אסתי זקהיים, שנטל כהן, חי מאור, נדב ניר, אודליה סגל, גל פרציגר, רמי קאשי.
"גן שעוני השמש" או "גן שעוני שמש" הוא פסל מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין.
הפסל ממוקם בגן צ'צ'יק באשקלון.
הפסל "גן שעוני השמש" שייך לקבוצת פסלים שיצר תומרקין בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 ובהם "מצפור ערד" (1968) או "התרחשויות" (1972).
הפסל מורכב מחיבור של כמה אלמנטים מופשטים, הפרושים במערך מורכב ודורשים מן הצופה להקיף את הפסל על מנת לראות את האלמנטים השונים שבו.
הפסל תוכנן כנראה עבור מרכז מסחרי בעיר ערד.
תומרקין יצר דגם לפסל זה בשנת 1968. תומרקין יצר את הפסל על גבי משטח מרובע, כשגרנוליט משמשת כמצע לאלמנטים השונים.
על גבי המשטח יצר תומרקין שרטוט גאומטרי המכיל שני מעגלים וצירים אנכיים ואופקיים, המהווים חלק מן הקומפוזיציה.
כל האלמנטים מתוכננים כך שאור השמש המשתנה ישפיע על הופעתם, וחלקם אף משמשים מעין שעון שמש.
בין האלמנטים הפיסוליים בולט עמוד גבוה הצבוע שחור וכן מעין חרוט קטום ראש.
השפה המופשטת של הפסל שואבת את השראתה מן הפיסול הקונסטרוקטיביסטי.
גנאדי ניקולאייביץ' אייגי או אייחי, שמו בלידה גנאדי ניקולאייביץ' ליסין (Ли́син) היה משורר ומתרגם צ'ובשי בשפות רוסית וצ'ובשית.
היה אחד מראשי תנועת האוונגרד באמנות הסובייטית בשנים 1970-1960, אחד המחדשים הנדירים של השירה הרוסית בשלהי המאה ה-20. תרם תרומה גדולה לשירה הצ'ובשית והרוסית ולהפצת התרבות הצ'ובשית בעולם.
בשנת 1994 קיבל בצ'ובשיה את התואר "משורר העם".
"שיריו מלודיים, קצביים, עם הד חזק של יום הדין" (אנטולי קורוליוב)
גנאדי אייגי נולד בשנת 1934 בשם גנאדי (בצ'ובשית: הונאצ'י) ניקולאייביץ' ליסין בשיימורזינו (או צ'ניאל), במחוז בטירבו (פטריאל) בצ'ובשיה, במשפחה של מורה שהיה אחד מראשוני המתרגמים של שירי פושקין לצ'ובשית.
האב נהרג בחזית בימי המלחמה הגדולה להגנת המולדת נגד הפולשים הגרמנים לברית המועצות בעת מלחמת העולם השנייה.
גנאדי שינה מאוחר יותר את שם משפחתו לשם הצ'ובשי "אייגי" או "אייחי", שמשמעותו "אותו אחד".
סבו של אייגי מצד האם היה אחד מאחרוני המשמרים את מנהגי הדת הפגניים של הצ'ובשים.
אייגי כתב ופרסם שירה בצ'ובשית החל משנת 1949. הושפע בהתחלה על ידי המשוררים הצ'ובשים מ.
בשנים 1949–1953 למד במכללה למורים בבטירב בארץ מולדתו.
בהמשך בעצת חוזאנהאי נרשם למכון לספרות על שם מקסים גורקי בו למד כתיבה יוצרת אצל מיכאיל סבטלוב.
אחד ממוריו כינה אותו "מאיאקובסקי של צ'ובשיה".
קרבתו לבוריס פסטרנק עוררה את תשומת הלב של הבולשת הסובייטית שבמרץ 1958 גרמה לסילוקו מן המכון "גורקי" בעילה של "כתיבת ספר שירים עוין תוך חתירה תחת יסודות שיטת הריאליזם הסוציאליסטי".
כעבור שנה הרשו לו לחזור לסיים את עבודת הגמר במכון אחרי שכלל בספר שיריו בצ'ובשית גם תרגומים ממשוררים רוסים.
בהשפעת פסטרנק החל אייגי לכתוב גם בשפה הרוסית והחליט להישאר לגור במוסקבה.
בארצו צ'ובשיה נחשב למשך שנים כמו "אישיות בלתי רצויה" "קוסמופוליטית".
בשנת 1961 התאפשר לו בעזרת ידידים מעולם האמנות, המוזיקה והספרות להתקבל למשרת מנהל מחלקת האומנות של המוזיאון הממלכתי "ולדימיר מאיאקובסקי" בבירה הרוסית, אותה ניהל למשך עשור.
ערך איקונוגרפיה ראשונה של מאיאקובסקי והשתתף בארגון תערוכות עם יצירותיהם של קזימיר מלביץ',ולדימיר טטלין ושל נציגים מובילים אחרים של האוונגרד הרוסי.
במקביל לעיסוק ביצירה מקורית ברוסית, תרגם אייגי לשפה הצ'ובשית משירת העולם ופרסם בה אנטולוגיות יחידיות כמו "משוררי צרפת", "משוררי הונגריה", "משוררי פולין".
בו זמני עם התרומה להעשרת התרבות הצ'ובשית תרם אייגי הרבה להפצת תרבות עמו ברחבי העולם.
החל מתחית שנות ה-1960 שירי אייגי פורסמו בארצות רבות ברוסית ותרגומים לשפות רבות.
לעומת זאת הקובת הראשון לשיריו ברוסיה פורסם רק בשנת 1991 .
מאז הוא הצטייר כאחד המשוררים הרוסים הוותיקים בעלי נטייה נאו-אוונגרדיסטית ונאו-פוטוריסטית.
מקום מיוחד בחיי אייגי תפס האומן הרוסי ממוצא יהודי איגור וולוך.
ידידותם החלה בשנת 1961. בשנת 1988 במבוא למונוגרפיה של טרולס אנדרסן על איגור וולוך פורסמו שירי אייגי - "תריסר מקבילות לאיגור וולוך".
בשנים 1997 ו-2001 בתערוכות היחיד של וולוך במוסקבה אורגנה תערוכה משותפת של וולוך ואייגי תחת השם "«Росчерки огня», (משיכות של אש) המוקדשת לחתן הפרס נובל לספרות, המשורר השוודי תומאס טראנסטרמר
גנאדי אייגי הלך לעולמו בגיל 72 בשנת 2006 במוסקבה, בעקבות סיבוכים של מחלת הסרטן.
הוא נקבר בבית הקברות של כפר הולדתו שיימורזינו (צ'ניאל) בצ'ובשיה.
ביצירתו מושפע אייגי מאוד מהפולקלור הצ'ובשי ושל עמים אחרים מאזור הוולגה, ומהפולקלור בכלל, ופונה תכופות לארכיטיפים קדומים של התודעה הלאומית.
בו זמנית הוא ממשיך את מסורת האוונגרד הפואטי הרוסי והאירופי - צרפתי וגם גרמני, בעקבות פאול צלאן למשל, ושבה תופסים מקום חשוב הצורה הגרפית-חזותית של הטקסט, שיטת ניקוד ייחודית, תחביר מיוחד, שונה מזה של השפה המדוברת, שימוש שיטתי במוטיבים ומילות מפתח, העוברים מטקסט לטקסט.
התכונה האחרונה מקרבת את שירת אייגי דווקא לפוטוריזם ולסימבוליזם.
למשך עשרים שנה נשארה שירתו של אייגי לא ידועה לקוראים הרוסים.
באותו זמן שיריו תורגמו למספר שפות אירופיות וביפנית והמשורר זכה להערכת החוגים הספרותיים במערב.
בתקופה זו אייגי נודע בברית המועצות בעיקר כמתרגם של שירה רוסית, צרפתית, פולנית והונגרית לשפה הצ'ובשית.
בשנת 1968 הופיע הקובץ "משוררי צרפת" בשפה הצ'ובשית.
ב-1974 פרסם את הקובץ "משוררי הונגריה" וב-1987 את "משוררי פולין".
בנוסף נודע אייגי במאמציו להכיר את התרבות הצ'ובשית לקוראים בהונגריה, פולין ובייחוד בצרפת.
החל משנת 1962 שירים שלו פורסמו במגזינים ספרותיים במערב אירופה והחל משנת 1967 הופיעו גם ספרי שירים בהוצאות לאור זרות: בצ'כוסלובקיה, מערב גרמניה, שווייץ ובארצות נוספות.
אנטולוגיה של השירה הצ'ובשית מלווה במקדמה שלו פורסמה בהונגרית, באיטלקית, בצרפתית ובאנגלית.
קובצי שירים פורסמו גם ספרו החשוב הראשון «שירים, 1954—1971» פורסם בשנת 1975 במינכן.
בשנת 1982 ההוצאה לאור הפריזאית "סינטאקסיס" פרסמה את קובץ שיריו "חורף ראוי לציון".
חדשנותו הבדילה אותו מרוב היוצרים בדורו.
רומן יאקובסון ראה בו "משורר יוצא דופן של אוונגרד עכשווי".
המשורר נחשב לנאו-אוונגרדיסט ובהקשר זה שמו מוזכר לפעמים יחד עם זה של המשורר הרוסי ויקטור סוסנורה.
מבין היוצרים הרוסים הקודמים אייגי ראה את עצמו מקורב לוולימיר חלבניקוב, לוולדימיר מאיאקובסקי ולקזמירי מלביץ' שעוררו בו, כדבריו, את השאיפה לחדד עד לקצה את השפה הפואטית.
"מעולם לא החשבתי את השירה כאופן של שיקוף החיים, אמר אייגי,"בשבילי היא אחד מאופני ביטוי החיים".
גנאדי אייגי הוא אחיה הבכור של הסופרת הצ'ובשית אווה ליסינה.
המשורר היה נשוי לגלינה קובורסקאיה, מתרגמת מן השירה הגרמנית
בנו, אלקסיי אייגי, הוא מלחין וכנר ובתו - ורוניקה אייגי היא שחקנית ו-.V.J.
1972 - הפרס "פול דפיי" (Paul Desfeuilles) של האקדמיה הצרפתית- עבור תרגומיו מהשירה הצרפתית לצ'ובשית
1987 - פרס אנדריי ביילי - של הסופרים הרוסים העצמאיים
1993 - פרס פטרארקה - בגרמניה
1994 - פרס "זר הזהב" של "ערבי השירה בסטרוגה" (מקדוניה)
1994 - קיבל את התואר "משורר העם" של צ'ובשיה
פרס יאן סרמק - בסלובקיה
2000 - החתן הראשון של פרס פסטרנק
2004 - דיפלומת הצטיינות מטעם ממשלת צ'ובשיה
2007- שמו הוענק לבית הספר התיכון בכפרו, שיימורזינו.
2008 - התקיים "פסטיבל אייגי" בספריה הלאומית הצ'ובשית בצ'בוקסרי
2011 - שמו הוענק לשדרה בבירת צ'ובשיה, צ'בוקסרי.
סופיה גוביידולינה הלחינה מוזיקה לשירים של אייגי במחזור השירים שלה - Jetzt immer Schnee (עכשיו תמיד שלג)
ולנטין סילבסטרוב (אוקראינה) - "מוזיקת יער" לסופרנו, קרן ופסנתר (1978-1977)
ארמנדו בולאיו (ארצות הברית) - כלל את שירו של אייגי, "השבוע הראשון של בתי" (My Daughter's First Week) בנוקטורן שלו "שירי ערש"
(Lullabies) (לצד שירים מאת תומאס לוקס וגרגורי אור) - בוצע בבכורה באסיזי
גנאדי גינזבורג הוא שחמטאי סובייטי-יהודי-אוקראיני-גרמני בדרגת רב-אמן.
גנאדי גינזבורג נולד באלצ'בסק (ברית המועצות, כיום באוקראינה) ולמד שחמט בבית הספר לשחמט אצל גנאדי קוזמין.
השתתף בשנת 1990 באליפות אוקראינה הסובייטית בשחמט וסיים במקום ה-8 (ניצח מיכאיל ברודסקי).
בשנת 1992 סיים במקום השני.
בשנת 1994 הוענקה לגינזבורג דרגת אמן בינלאומי ובשנת 1995 הוא היגר לגרמניה.
בשנת 2004 הוא חלק מקום 2–4 עם דמיטרי בונצמן בתחרות שנערכה בגריסהיים שבגרמניה.
בהיותו בגרמניה הוא השתתף בהצלחה במספר תחרויות בינלאומיות.
בשנת 2006 הוענקה לגינזבורג דרגת רב-אמן.
באליפות גרמניה למועדונים הוא משחק עבור מועדון SV 1920 Hofheim לצד ולדימיר גורביץ'.
בשנת 2013 הוא השתתף במשחקי המכביה התשע-עשרה וסיים במקום החמישי.
ב-2017, במשחקי המכביה העשרים הוא הגיע למקום ה-7.
גנאדי גוטמן הוא שחמטאי יהודי-אוקראיני בדרגת רב-אמן.
הוא התחיל להתאמן בשחמט בשנת 1980. במהלך לימודי בית הספר הוא השתתף בתחרויות נוער וזכה להצלחות.
בשנת 1994 החל לאמן בעצמו.
שיא הקריירה של גוטמן הייתה בסוף המאה ה-20-תחילת המאה ה-21. בשנת 2001 הוענקה לו דרגת רב-אמן.
כמאמן הוא טיפח מספר שחמטאים שהגיעו לדרגת רב-אמן (דמיטרי מקסימוב ואנסטסיה קרלוביץ').
בשנת 2001 הוא פתח חוג לשחמט ליד בית הקהילה היהודית בעירו.
גנאדי לאוניד-יפא גאגוליה (באבחזית: Геннадии Леонид-иҧа Гагәлиа, בגאורגית: გენადი გაგულია; 4 בינואר 1948 - 8 בספטמבר 2018) היה ראש ממשלת אבחזיה בשלוש קדנציות נפרדות בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובשני העשורים הראשונים של המאה ה-21.
בשנת 1972 סיים את לימודיו במחלקה להנדסה אזרחית במכון הפוליטכני בבלארוס.
משנת 1973 עד 1977 עבד בחברת סטרוימסטר כמפקח, מהנדס ראשי, ראש אתר הבנייה.
משנת 1977 עד 1986 היה סגן מנהל רשת הקייטרינג אגם ריזה, משנת 1986 עד 1991 היה יו"ר קואופרטיבי הצרכנות של מחוז גודאוטה.
בשנים 1991-1992 עבד בוועדה הממלכתית ליחסי כלכלה חוץ, מועצת השרים של אבחזיה.
בשנים 1992-1995 היה סגן יו"ר מועצת השרים של אבחזיה.
נהרג בתאונת דרכים כחצי שנה לאחר שהחל לכהן בתפקיד ראש הממשלה בפעם השלישית באפריל 2018. קודם לכן שימש בתפקיד זה בין ינואר 1995 לאפריל 1997 ובין נובמבר 2002 לאפריל 2003.
גנאדי סרגייביץ' אורלוב הוא כדורגלן עבר סובייטי, ששיחק בעמדת החלוץ.
חתן פרס אמן הספורט של ברית המועצות.
ידוע יותר בתור פרשן ספורט, זוכה פרס TEFI משנת 2008.
הוא נולד בחרקוב ב-1945 במשפחה של שחקן הכדורגל והמאמן סרגיי איוואנוביץ' אורלוב.
לאחר המלחמה עברה המשפחה לעיר קמנסק-אורלסקי.
לאחר תאונת קרינה שהתרחשה במפעל מאיאק בספטמבר 1957, המשפחה חזרה לאוקראינה.
בעודו עדיין תלמיד בית הספר, הוא שיחק בקבוצת אוונגרד סומי.
לאחר סיום הלימודים, הוא קיבל הזמנה מקבוצת אוונגרד חרקוב, שם הוא שיחק עד 1965.
באביב 1966, במחנה האימונים, הבחין בו מאמנה של קבוצת הפאר מלנינגרד, "זניט" והוא זומן ללנינגרד.
בשנת 1966, הוא שיחק עבור קבוצת המילואים של המועדון ולאחר מכן עבר להרכב הקבוצה הבוגרת ושיחק 5 משחקים.
בשנה שלאחר מכן נפצע קשה עקב קרע בשריריו והתכוון לחזור לחרקוב, אך נשאר בלנינגרד, משום שאשתו נטליה אורלובה החלה לעבוד בתיאטרון בעיר.
הוא שיחק גם בקבוצת דינמו לנינגרד.
בגיל 25, הוא נאלץ לסיים את קריירת המשחק מסיבות בריאותיות (עקב פריצת דיסק).
בגיל 17, הוא התקבל ללימודים במכון הרדיוטכני של חרקוב והתמחה כ"מעצב של ציוד רדיו".
לאחר שלמד במשך שלושה חודשים הוא הועבר לאוניברסיטת חרקוב בפקולטה להיסטוריה.
כשהפך לשחקן של "זניט" בלנינגרד, עבר לאוניברסיטת לנינגרד ולמד שם בפקולטה לעיתונאות.
מאוחר יותר הוא חזר לאוניברסיטת חרקוב.
הוא למד גם במכון לאמנות התיאטרון והקולנוע.
מאז 2005, עומד בראש המחלקה לתאוריה ושיטות כדורגל במחלקת האימון באוניברסיטה על שם לסגפט בסנקט פטרבורג.
בשנת 2006, כתב את התזה שלו על "גיבוש נכונות הגיוס של שחקני כדורגל בליגה הרוסית" וקיבל תואר מועמד למדעי הפדגוגיה.
עוד כששיחק בהרכב דינמו לנינגרד, פרסם כתבות בעיתון Smena.
לאחר סיום הקריירה שלו ככדורגלן הוא הפך לכתב של העיתון "פועל הבנייה".
כיום הוא נשיא איגוד עיתונות הספורט של סנקט פטרבורג והוא נשיא האיגוד הרוסי של פרשני הספורט.
ב-1973, לאחר מותו של הפרשן הלנינגרדי הנודע, ויקטור סרגייביץ' נבוטוב, הוכרזה תחרות בטלוויזיה על מנת למלא את התפקיד שהתפנה, שזכה בו גנאדי אורלוב.
הוא עבד כפרשן בתחרויות ספורט שונות: באליפות העולם בכדורגל, ביורו ובמשחקים האולימפיים.
הוא היה מארח של תוכניות ספורט בטלוויזיה של לנינגרד וסנקט פטרבורג (בעיקר בערוץ חמש).
הוא גם נהג שוב ושוב לשמש כפרשן כדורגל בערוץ הראשון (ORT), שם הוא גם אירח את התוכנית "השער!".
בנובמבר 2009 הוא עבר לחברת הטלוויזיה NTV פלוס.
מ-19 באפריל 2010 שימש כמארח תוכנית הספורט "הון הכדורגל" בערוץ "NTV-פטרבורג".
בין 2010 ל-2016, על פי בקשת הנהלת מועדון הכדורגל וחברת גזפרום, שימש כפרשן של כל המשחקים של זניט בערוצים NTV פלוס, Match TV ובערוץ NTV .
בעונת 2016–2017, הוא שימש כפרשן רק בשידורים של משחקי הבית של זניט ומאז אינו משמש כפרשן על בסיס קבוע.
מנובמבר 2015 פירשן לא רק טורנירי כדורגל אלא גם כדורעף עבור ערוץ הטלוויזיה "Match TV".
משמש כפרשן הספורט של העיתון "סוף שבוע ספורט" (Спорт уик-энд).
מאז 2015, הוא מנחה את תוכנית הספורט "הארכה" בתחנת הרדיו "הד מוסקבה".
מאז 2017 מנהל את הבלוג שלו "GSO" ברשת החברתית VKontakte .
גן רינה היה בית קולנוע ואולם אירועים פתוח, ששכן בפינת הרחובות בן יהודה ושלום עליכם בתל אביב, מול בית העם שניצב מצידו האחר של רחוב בן יהודה.
הקמת המבנה החלה בשנת 1928 לפי תכנון של האדריכל יעקב אורנשטיין, והוא נקרא על שם בתו הבכורה של בעל הקרקע, המהנדס ישעיהו ירחע.
בחודש מאי 1929 נפתח גן רינה לקהל בהצגת "נשפי פורים" של תיאטרון המטאטא, והקהל שנדחק אליו גרם לקריסת החומה ההיקפית של המבנה.
האולם יכול היה להכיל כ-1,500 צופים, ובמקום שכנו גם מזנון ובית קפה.
במשך 32 שנות קיומו הוקרנו בו כ-800 סרטים.
בשנת 1959 נמכר גן רינה, וההקרנה האחרונה במקום התקיימה ב-14 בנובמבר 1960. המבנה נהרס ותחתיו הוקם מבנה מסחרי בן שלוש קומות, אשר נהרס בתורו בשנת 1991. כיום שוכן במקום מגדל ישרוטל שבנייתו הסתיימה בשנת 1997.
כשרבו השמועות על הכוונה להרוס את המבנה ואת בית העם הסמוך, כתב על כך המשורר נתן אלתרמן:
גן רינה נזכר גם בשיר "תנו לנו יד ונלך" שנכתב אודות תל אביב בעשורים הראשונים לקיומה, והושר על ידי עירית דותן בפסטיבל הזמר והפזמון של שנת 1973. בשיר נאמר: , רמז לילדים שנהגו "להתפלח" אל בית הקולנוע.
גן קֶנרוֹקוּאֶן (ביפנית: 兼六園) הוא נקודת תיירות מפורסמת בעיר קנאזווה שביפן.
הגן נחשב לאחד משלושת הגנים היפים ביותר ביפן, כשהאחרים הם קיירקואן וקורקאקואן.
הגן מהווה אטרקציה פופולרית גם עבור המקומיים שרואים בעיצובו קלאסיקה מסורתית המתאימה לשורשיהם.
הגן נבנה בהוראת משפחת מאדה (Maeda) שהייתה משפחת סמוראים ששלטה באזור קנאזווה בתקופת אדו (1603–1868).
המשפחה, שהייתה יצרנית גדולה של אורז, השתלטה על שטחים נרחבים של קנאזווה והפכה לשבט פיאודלי חזק.
הגן נפגע משריפה ב-1759. חלק מהמבנים בגן שרדו את השריפה - כדוגמת בית התה ופגודת קייסקי שנמצאת על אי בבריכת היסגו.
בית התה הוקם ב-1725, ועבר שיפוץ בתקופת מייג'י.
ב-1774 הדאימיו הרונגה החל בשיקום הגן, ובבניית מידורי-טקי ובית התה יוגאו-תאי.
הגן נפתח לראשונה לציבור ב-1871, וב-1922 הוגדר כאתר לאומי של יופי נופי.
פירוש השם קנרוקואן הוא "ששת האלמנטים", זאת מפני שהגן כולל את ששת המאפיינים שלפי שיר סיני מסורתי חייבים להיכלל בגן מושלם: מרחב, נוף, פרטיות, מלאכותיות, עתיקות ומים בשפע.
בהתאם לששת האלמנטים הגן מכיל בתי תה, עצים ופרחים, נקודות תצפית על הנוף היפה וגשרים מעל לנהרות ואגמים.
המים אינם נביעה טבעית או הצטברות של מי גשמים, והם מובלים לגן באופן מלאכותי דרך מערכת הובלת מים עתיקה.
בגן מועסקים גננים רבים ששומרים על נראותו.
בריאיון ל-BBC אמר אחד מהם למראיין כי הוא מרגיש שחובתו היא להגן על העצים בגן, וכי הוא מקפיד לדאוג להם אף על פי שהוא אחראי לגזום אותם.
לדבריו, אם ענפי העץ חופפים, אור השמש לא יכול להגיע לכולם, ולכן יש לגזום ענפים מסוימים כדי לתת לאחרים לצמוח.
בכתבה צוין כי מושקעים מאמצים אדירים של מטפחי הגן גם בפרטים הקטנים ביותר, כדי שייראה טבעי ככל האפשר.
גן שוג'י (ביפנית: 昌子 源; נולד ב-11 בדצמבר 1992) הוא כדורגלן יפני, המשחק בעמדת הבלם במאצ'ידה זלביה.
שוג'י, התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של תיכון יונאגו קיטה.
ב-30 בספטמבר 2010, שוג'י חתם בקאשימה אנטלרס מליגת העל היפנית והצטרף אליה בינואר .
ב-12 באוקטובר 2011, שוג'י ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–2 נגד אוניברסיטת צוקובה במסגרת הסיבוב השני בגביע הליגה היפני.
ב-8 בספטמבר 2012, שוג'י כבש את שערו הראשון בקריירה, בניצחון 1–7 נגד אוניברסיטת צוקובה במסגרת הסיבוב השני של גביע הקיסר.
בעונת , זכה עם קאשימה בליגת האלופות האסיאתית.
ב-29 בדצמבר 2018, שוג'י חתם לשלוש שנים בטולוז מליגת העל הצרפתית תמורת 3 מיליון אירו והפך לכדורגלן היפני הראשון במועדון.
ב-19 בינואר 2019, שוג'י ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד נים.
במשחקי ההכנה לקראת עונת , שוג'י נפצע וחזר לשחק בספטמבר.
במשחק הליגה נגד אנז'ה, שוג'י נפצע בקרסולו ולמעשה זהו היה משחקו האחרון בקבוצה.
ב-3 בפברואר 2020, שוג'י חזר ליפן וחתם בגמבה אוסקה.
ב-9 בינואר 2023 הצטרף לקאשימה אנטלרס.
ב-1 באוקטובר 2014 שוג'י זומן לראשונה לסגל נבחרת יפן, אך שוחרר כעבור זמן קצר עקב פציעה.
שוג'י נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אסיה בכדורגל 2015.
ב-31 במרץ 2015, שוג'י ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד , בו ניצחה יפן 1–5. במשחק המשך מול סין, הוא הבקיע את שער יפן הראשון שלו, שמתברר כשער מנצח, בניצחון 1–2.
נבחרת העונה בליגת העל היפנית: ,
קצין גנ"ק הוא הקצין המפקד על מחלקת הגנ"ק בכלי השיט.
מערכת הגילוי הספינתית היא חלק ממערך הגילוי החילי, וככזו היא מספקת למערך החילי נתונים המתגלים באמצעי התצפית והחוזי של הספינה, ומקבלת מידע שנאסף על ידי יחידות אחרות.
צוות המחלקה כולל אלחוטנים, בקרי שליטה ובקרה (שנקראו בעבר בעבר מוכ"מים), וקשרים ימיים (שנקראו בעבר אתתים).
פעילות המחלקה מתבצעת מתוך המי"ק, מרכז ידיעות קרב, חדר האלחוט וגשר הפיקוד.
מבנה הגשר והתורן הראשי נמצאים באחריות המחלקה, והאחריות למדורי הספינה השונים מתחלקת עם המחלקות האחרות.
פקודות הקבע של שייטת ספינות הטילים כוללות אוגדן גנ"ק המפרט את אחריות וצורת הביצוע הנדרשת בנושאי גנ"ק במצבים השונים.
קצין הגנ"ק השייטתי אחראי בפני מפקד השייטת על איוש נכון ותפקוד בעלי המקצוע בתחום הגנ"ק.
בעתות מלחמה ומבצעים מוציא קצין הקשר של השייטת את נספח הקשר למבצע, הקובע את תדרי העבודה ומילות קוד לדיווח.
כמו כן מקים קצין הגנ"ק את חפ"ק מפקד השייטת במבצעים גדולים, ומאייש אותו.
ציוד הגילוי בספינה כולל מכ"ם חיפוש, מערכת קליטת שידורים אלקטרוניים, שולחן סימון לגזרה הקרובה, לוח סימון לגזרה הרחוקה (שהוחלפו על ידי צג שליטה ובקרה אלקטרוני.), משקפות תצפית ודיווחי צופים.
בספינות המיועדות ללוחמה נגד צוללות (נצ"ל) אחראי קצין הגנ"ק גם על מערכת הסונאר לגילוי צוללות.
תחום הניווט כולל: ניווט חופי, הכרת המפה הימית, ניווט במימי חופין על הסכנות הטמונות בו.
כיום הניווט נעשה על פי מכשירי איכון מערכות GPS.
בעבר היה ניווט אסטרונומי למעקב אחר מקום האנייה ודרכה בים הפתוח.
הכרת גורמי השמים, חישובים טריגונומטריים ושימוש באלמנך הימי וטבלאות ניווט
מכשירים ועזרי הניווט – מצפן מגנטי וגירוסקופי, משקפת כיוון מד עומק , סקסטנט, עזרי ניווט אלקטרוניים.
היכרות עם הספרות המקצועית הנוגעת לאזור השיט.
שימוש נכון בספרי המגדלורים, Pilot Book ו"הוראות לימאים" המונפקות על ידי הרשויות בעולם בדפוס ובאלחוט.
ציוד הניווט כולל מפות ימיות, GPS אמצעי ניווט לוויני, אמצעי תצפית ניווט חופי, מכשירי פלורוס למדידת כיווני ראייה ממעתקי מצפן הג'ירו.
מכשירי סקסטנט וכרונומטר לצורכי ניווט אסטרונומי.
מפות דיגיטליות - לאחרונה פרסמה מחלקה הידרוגרפית הבריטית על כוונתה להפסיק לפרסם מפות נייר ולעבור לאמצעי מחשב.
סונאר סורק קדימה - הוא מכשיר חדיש הנכנס לשימוש.
ציוד הקשר בספינה כולל את דגלי הטקס הנהוגים בחיל הים, דגלי הקוד הבינלאומי וציוד איתות אור שהיו נהוגים בעבר.
מכשירי קשר בתחומים שונים לטווח רחוק וקרוב המכוילים בתדרי העבודה בין יחידות החיל מטוסים ומוקדים ימיים.
מכשירים ניידים לקשר עם סירת הספינה וחוליות השתלטות הפועלות מחוץ לספינה.
נושא מטאורולוגיה ימית הוא באחריותו של קצין הגנ"ק וכולל: הכרת האטמוספירה, מערכות לחץ, העברת אנרגיה, יציבות ואי יציבות, עננים, ערפל,
רוחות, זרמים, גלים, סערות, קריאתי מפות מזג אוויר, יישום מידע לבטיחות השייט, מסלול בכל מזג אוויר, הכרת מכשור, משלוח תצפית מזג אוויר.
בכלל ובזירת ההפלגה בפרט כולל הוראות שמירה על הסביבה הימית.
בית ספר גנ"ק בבה"ד חיל הים אחראי להכשרת מקצועות הגנ"ק לאנשי החיל.
המקצועות הנלמדים הם: בקרי שליטה ובקרה לכלי שיט ולחוף.
האלחוטנים מוכשרים לתפקידם בבית ספר לאלחוט.
הכשרה לתפקיד קצין גנ"ק נעשית בבית ספר פיקוד ימי בבה"ד חיל הים.
הידע הנדרש מתבסס על היותם בוגרי קורס חובלים של חיל הים הישראלי.
הצי המלכותי הבריטי הוא המקור ממנו הגיע המושג "גנ"ק" לחיל הים הישראלי.
הדבר קרה בעת רכישת המשחתות באמצע שנות החמשים.
בצי הגרמני נהוג ארגון דומה בכלי השיט והמחלקה נקראת CIC Department (בגרמנית : Hauptabschnittsleiter )
ב הארגון הפנימי בכלי השיט שונה במקצת.
קיימת מחלקת מבצעים הכוללת חמש תת-מחלקות: ניהוג וניווט, גילוי, קשר, חימוש (טילים ותותחים) ונגד צוללות.
נוהלי מחלקת גנ"ק במשחתת, חיל הים, הוצאה לאור 1965.
גן רמז (גן העצמאות), הוא גן בעיר העתיקה של באר שבע, צמוד למסגד הגדול בין הרחובות העצמאות, אסף שמחוני והדסה.
שטחו של הגן המלבני הוא כ-7 דונם וחצי.
הגן קרוי על שמו של דוד רמז, שר התחבורה הראשון בממשלת ישראל ולימים גם שר החינוך והתרבות.
השטח עליו ניצב כיום הגן שימש בשנת 1917 את בית החולים האוסטרי לחיילים האוסטרים והגרמנים שלחמו לצד הצבא העות'מאני.
לאחר כיבוש ביר א סבע, הוא שימש כבית חולים שדה של חיילי אנזא"ק שלחמו בקרב באר שבע.
בגן התקיימו במהלך השנים אירועים רבים.
בעבר היו בפארק מתקני שעשועים לילדים (נדנדות וכו') שנעלמו עם השנים.
ב-1997 נערכה בגן ביאנלה לקרמיקה והוצגו בו פסלי קרמיקה ייחודיים.
במהלך העבודות לשיפוץ הגן בשנת 2016 התגלתה באר במרכז הגן, בעומק של 35 מטר שהשתמרה היטב.
הבאר כוסתה במעטה זכוכית ומתכת וניתן להביט לעומקה.
השיפוץ נעשה בידי חברת "טל בילינסקי אדריכלות ונוף".
בשנת 2017 נחנך הגן שוב.
בשנת 2021 הוצבו בגן 9 פסלים של אמנים ידועי שם:
ברני פינק – ללא כותרת (1987), גרניט
אילן אוורבוך – "חיטה בברלין" (1987), עץ אבן ופלדה
דב הלר – "בוגונוויליה" (1998), ברזל יציקת ברזל ואריחי קרמיקה
אסף ליפשיץ – "אופניים לרקיע" (שנות ה-90), ברונזה
נועם רבינוביץ – "פרח ושני עלים" (1997), ברזל וצבע תעשייתי
בדומה לגן העצמאות בתל אביב וגן העצמאות בירושלים, המקום שימש זירת "קרוזינג" למפגשים הומוסקסואלים בבאר שבע, אך כמעט ונעלם מבחינה זו בשנים האחרונות.
גן קופים הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של אבי נשר, אשר יצא לאקרנים בספטמבר 2023 בהשראת סיפורו האמיתי של ראובן קריץ, כפי שתיאר אלי אשד בבלוג שלו.
הסרט מתאר סופר בסוף שנות ה-80 שנדחק מתשומת הלב ומנסה למצוא את מקומו מחדש.
הסרט מתחיל בדצמבר 1989, כשאמיתי קריב (אדיר מילר) מגיע עם חברו אבשה (יניב ביטון) להלווייתו של יריב נאמן, בעלה של תמר נאמן (שני כהן), חברתם מימי הקיבוץ.
במקביל מתבשר קריב שחוקרת ספרות מקולורדו, גל שנער, תבצע אודותיו את עבודת הדוקטורט שלה שתצא בהמשך כספר.
הוא מבשר זאת לתמר, שאינה יודעת שהיא השראתו לכתיבה במשך כל השנים.
בתל אביב, מרגו מאי (סוזנה פפיאן) מחפשת עבודה כדי לחסוך כסף ולטוס ללוס אנג'לס, שם היא שואפת לפצוח בקריירת משחק.
בינתיים היא גרה אצל אחותה (כרמל נצר) ובעלה רזי (אבי סרוסי).
באחד הערבים היא פוגשת בכניסה למועדון את אמיר חדד (עלא דקה), במאי ישראלי ששב מרומא לביים בישראל סרט דוקומנטרי.
איתו נמצאת נאורה (שירה נאור), המפיקה שלו.
אמיתי מעסיק את מרגו כעוזרת אישית לקראת בואה של שנער, אך אירוע רפואי מונע מחוקרת הספרות להגיע ארצה.
קריב ומאי מגבשים תוכנית לפיה מרגו תתחזה לגל שנער ותבצע את הראיונות החסרים לעבודת הדוקטורט.
קריב מציע לה לגור בקומה העליונה של ביתו אותו ירש מדודו הרופא ברמת גן, ליד גן הקופים (גן שאול).
הם משנים את זהותה החיצונית של מרגו כדי שתתאים למראה של שנער.
מרגו, בכסות של חוקרת הספרות גל שנער, מראיינת אישים שונים אודות קריב, ביניהם מבקר הספרות אוריה חרמון (ערן זרחוביץ') שאינו מעריך את ספריו.
לפני הראיון היא פוגשת את אמיר חדד המראיין את חרמון לצורך סרטו על ספרות משני צדדי הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
אמיר ונאורה מזהים את מרגו אך לא זוכרים מאין, חושדים בזהותה, ומחליטים לנסות ולברר אם אכן קיימת באוניברסיטת קולורדו חוקרת בשם גל שנער.
באמצעות חרמון, אמיר מבקש ממרגו להיפגש עימו ולהתראיין לסרטו.
מרגו נפגשת עם אמיר, הם מזהים קווים מקבילים זה בזה.
בעצת אמיתי, היא מציעה לראיין לסרט את קריב בקיבוץ בו גדל.
אמיתי מציע לתמר להתלוות אליו ואמיר מציע למרגו להתלוות גם כן.
הם ישנים בקיבוץ בביתו של אבשה ובלילה מתגנבים מרגו ואמיר לבריכה של הקיבוץ ומתנשקים שם.
ביום למחרת, אמיתי מתראיין לסרט ונאורה קיבלה אישור וודאי לכך שקיימת חוקרת בשם גל שנער בקולורדו.
אמיר צריך לעזוב את הארץ ומציע למרגו לבלות איתו את הלילה האחרון, אך אמיתי מתערב ומזכיר את בעלה, כביכול, (של גל שנער).
מרגו בכל זאת לוקחת מאמיר ספר אודות פאזוליני.
מרגו מנסה להתקשר לאמיר בטרם יעזוב את הארץ בחזרה לאיטליה, ובדרך אגב מזהה את תמונתה של גל שנער במכולת השכונתית, משם היא מתקשרת; היא מגלה כי המופיעה בתמונה היא בתו של בעל המכולת, שאכן לומדת בקולורדו - אבל בחוג לכלכלה.
מרגו מעמתת את קריב עם הסיפור הבדוי, חושפת את כתיבת הדוקטורט אודותיו - בעצמו, וקריב משיב כי סופרים יעשו הכל כדי לזכות לתשומת לב ולהצליח.
מרגו משתכנעת וממשיכה לשתף פעולה; אמיר מגיע להיפרד ממנה בביתו של קריב.
הספר יוצא לאור, קריב מעניק לתמר את המהדורה המוקדמת לקריאה והיא מבינה את רגשותיו כלפיה אחרי כל השנים.
תמר ואמיתי מתקרבים ואף עוברים לגור ביחד.
בנובמבר 1990 חוזרת מרגו מלוס אנג'לס ארצה ועוצרת ברומא כדי להחזיר לאמיר את הספר שלקחה.
אמיר מגלה לה שגילה שהיא מתחזה בשיחה עם גל שנער האמיתית.
היא מתנצלת בפניו והם מבלים לילה ביחד לאחר שהוא חושף שהוא ערבי מחיפה והיא חושפת בפניו את זהותה האמיתית.
השנים חולפות ובשנת 1993 יוצא סרט איטלקי בבימויו של חדד ובכיכובה של מרגו עם פרשה המזכירה בדיוק את סיפורו של קריב, על שחקנית המתחזה לחוקרת כדי להשיב אותו לאור הזרקורים.
בסרט עצמו, מצטייר קריב כמניפולטור ופוגעני כלפי תמר.
קריב ותמר צופים בסרט ותמר עוזבת אותו לאחר הצפייה.
מרגו מגיעה לארץ ומאיימת לחשוף בפני חרמון כי הסיפור מבוסס על קריב.
קריב מתכנן לעבור לחוץ לארץ, כשאבשה מגיע לבקרו.