tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פטריוט אמריקאי, שנהג להניף את הדגל בתיאטרון ואף להתעטף בו, גם התכנים של מחזותיו ושיריו היו שיר הלל לאמריקה ונועדו להעלאת מורל האומה.
קוהאן נולד למשפחת בדרני וודוויל ממוצא אירי-קתולי בפרובידנס, רוד איילנד.
למרות שקיים תיעוד רשמי (תעודת הטבלה, המקבילה לתעודת לידה) המציין את יום הולדתו ב-3 ביולי, התעקשו הוא ומשפחתו שהוא "נולד בארבעה ביולי" והוא ציין זאת פעמים רבות בהמשך דרכו כסמל להזדהות שלו עם ארצות הברית (בפרט בשיר "I'm Yankee Doodle Dandy").
כבר כתינוק צורף למופע "ארבעת הקוהאנים" עם אביו, אמו ואחותו ג'וזי, שנישאה לפרד ניבלו, שהיה במאי חשוב בתקופת הסרט האילם ואחד מארבעת מייסדי האקדמיה האמריקאית לקולנוע.
המשפחה הופיעה במסגרת מופעי מינסטרל וודוויל ברחבי ארצות הברית.
כבר כנער נודע ג'ורג' הצעיר כרקדן והוא כתב מערכונים ושירים עבור המופעים.
ב-1893 מכר את השיר הראשון פרי עטו למוציא לאור בסמטת טין פאן.
במהלך השנים הפך לאחד מכותבי השירים הבולטים של סמטת טין פאן ונודע במילותיו השנונות ובלחניו הקליטים.
הוא גם שימש כאמרגן ומפיק למחזות זמר ומופעי מינסטרל, לבד או בשותפויות שונות.
ברוב המחזות שהעלה שימש כשחקן ראשי.
ב-1925 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "עשרים שנה בברודוויי והשנים שלקח כדי להגיע לשם" ("Twenty Years on Broadway and the Years It Took to Get There").
עד 1925 היה קוהאן כוכב בלתי-מעורער ושיריו נחשבו ללהיטים.
אולם בתקופה זו הפכה מוזיקת הג'אז למוזיקה הפופולרית שחדרה גם לברודוויי עם מלחינים כג'רום קרן, אירווינג ברלין וג'ורג' גרשווין, שחקנים כאל ג'ולסון ואדי קנטור וכותבים שנונים וביקורתיים כאיירה גרשווין, ג'ורג' קאופמן וגאי בולטון תפסו את מרכז הבמה.
מבקרי התיאטרון ראו את מחזותיו של קוהאן כמיושנים, סנטימנטליים ותמימים מדי לעידן שנות העשרים הסוערות.
קוהאן לא הפסיק לעבוד אך לא זכה להצלחה.
ב-1928 נפטרה אמו, האחרונה שנותרה מ"ארבעת הקוהאנים" (אביו ואחותו נפטרו קודם לכן), דבר שגרם לו לשקוע בדיכאון.
בשנה זו כתב את המחזמר האחרון שלו, "בילי".
למרות שנראה כי הקריירה של קוהאן כאיש ברודוויי חלפה, הוא זכה להכרה כשחקן.
בשנת 1932 קיבל תפקיד ראשי ראשון בהוליווד (אולפני סרטי פרמאונט) וגילם בסרט "נשיא הרפאים" (The Phantom President) שתי דמויות, של פוליטיקאי מושחת וקר רוח ושל כפילו האידיאליסט, לצידו כיכבה קלודט קולבר, השירים בסרט היו מאת רוג'רס והארט.
הסרט המצליח ותפקידו המבריק של קוהאן זיכו אותו שוב באהדה ציבורית ודיוקנו הופיע על עמוד השער של הטיים מגזין ב-9 באוקטובר 1933. אחד מתפקידיו הנודעים היה גילום דמותו של הנשיא פרנקלין רוזוולט במחזמר של רוג'רס והארט I'd Rather Be Right ("מוטב שאהיה צודק") מ-1937.
בשנת 1942 הופק הסרט יאנקי דודל דנדי בבימויו של מייקל קורטיז כסרט ביוגרפי אודות חייו של קוהאן.
דמותו של קוהאן בסרט גולמה על ידי ג'יימס קאגני, אשר זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר עבור תפקידו בסרט.
הסרט הוקרן לקוהאן באופן פרטי, בעת שנלחם בשלביה האחרונים של מחלת סרטן הקיבה בה לקה.
הסרט זכה בפרס אוסקר על המוזיקה בסרט, שכולה נכתבה על ידי קוהאן.
קוהאן נפטר בן 64 ונקבר בהלוויה גדולה בבית קברות בברונקס, במאוזוליאום משפחתי, לאחר טקס אשכבה שנערך בקתדרלת פטריק הקדוש בניו יורק.
קוהאן המציא את המחזמר המבוסס על ליברית ומיצב אותו כאומנות-במה ייחודית שאינה וודוויל ואינה אופרטה, אינה "בורלסקה" (וודוויל מוזיקלי) ואינה רוויו או "אקסטרווגנצה" (מופעים בהשתתפות רקדני-שורה).
בהשפעתו התכנים של מחזות הזמר היו אמריקאים מקוריים, נלקחו מתוך עיתוני התקופה וגוללו עלילות אודות אנשי ממשל, עיתונות, ממציאים, בדרנים וכדומה.
כמו כן היה חלוץ השימוש בקטעי הריקוד במחזמר ככלי לקידום העלילה.
ב-1914 היה מבין היוזמים של התאגדות מו"לים וכותבים שיצרו גוף בשם (American Society of Composers, Authors, and Publishers (ASCAP, לשמירת זכויות הקניין הרוחני של היוצרים והמו"לים משום שבאותה התקופה חוקי זכויות יוצרים לא היו מפותחים ולא הייתה אכיפה שלהם.
ב-1936 קיבל קוהאן את מדליית הזהב של הקונגרס מאת הנשיא רוזוולט, עבור תרומתו למורל הלאומי במלחמת העולם הראשונה ובפרט עבור השיר You're a Grand Old Flag.
הוא היה לאדם הראשון מתעשיית הבידור שזכה לכבוד זה, שניתן עד אז לאנשי צבא ומדינאים.
ב-11 במאי 1957 שודר ב-NBC סרט הטלוויזיה "Mr.
Broadway", שהוקדש לזכרו של קוהאן, עם מיקי רוני בתפקיד הראשי.
בשנת 1959 הוצב פסל של קוהאן בכיכר טיימס, תרומתו של אוסקר המרשטיין.
ב-1968 הועלה בברודוויי המחזמר !George M, שהיווה מחווה למחזותיו של קוהאן וכולו מוזיקה ושירים של קוהאן.
בין השנים 1899 ל-1907 היה נשוי לשחקנית את'ל לוי, ולזוג נולדה בת אחת.
ב-1907 נישא לאגנס מרי נולן, רקדנית במופעיו.
לזוג נולדו שתי בנות ובן, הם לא נפרדו עד מותו.
ג'ורג' ליכטהיים (6 בנובמבר 1912 - 22 באפריל 1973) היה עיתונאי והיסטוריון חברתי שהתרכז בתאוריה ובהיסטוריה של הסוציאליזם והמרקסיזם.
ליכטהיים נולד בברלין בשנת 1912 כבנו של ריכרד ליכטהיים ממנהיגי ציונות גרמניה.
בילדותו נדד עם אביו למקומות פעילותו של האב באיסטנבול, בלונדון ובברלין.
לאחר עליית היטלר לשלטון בגרמניה עבר ללונדון ובהמשך, בשנת 1933, בא בעקבות הוריו לירושלים, אליה הגיעו הוריו בשנה זו.
בצעירותו היה העורך לעניינים בינלאומיים של ה"פלסטיין פוסט".
כן השתתף בשנים 1938–1945 בסדרת הרצאות בנושא "יחסים בינלאומיים" בקול ירושלים המנדטורי.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה בסתיו 1945 יצא ליכטהיים מטעם עיתונו לסקר את משפטי נירנברג.
בשנת 1946 עבר להתגורר בלונדון ושימש כתבם בלונדון של ה"פלסטיין פוסט" ושל "דבר".
כתבותיו התפרסמו בעיתונים אלה בשנים 1946 - 1949 וסיקרו את תקופת המאבק ומלחמת העצמאות כפי שהשתקפו בבריטניה.
ליכטהיים הגדיר עצמו כסוציאליסט והצהיר בשנת 1964: "אינני ליברל ומעולם לא הייתי.
אני מוצא את הליברליזם מתיש כמו הקומוניזם ואין ברצוני להיגרר לוויכוח איזו מאותן שתי אמונות מיושנות תקדם אותנו יותר".
מאמריו התפרסמו בעיתוני העולם בצרפתית ובאנגלית.
ליכטהיים היה בקשרי ידידות עם ההיסטוריון זאב לקויר וביחד עמו ערך באמצע שנות החמישים פרסום באנגלית על התרבות הסובייטית.
כן תרגם לאנגלית את ספרו של גרשום שלום על המיסטיקה היהודית.
בשנת 1973 שם ליכטהיים קץ לחייו בלונדון.
ג'ורג' רג'ינלד כהן היה כדורגלן אנגלי ששיחק בעמדת המגן הימני.
כהן היה חבר בנבחרת אנגליה כשזו זכתה במונדיאל 1966.
כהן שיחק במשך כל קריירת המשחק שלו בקבוצת פולהאם, שם הוא זכה להפגין את ביצועיו כמגן חזק שמסור מאוד לקבוצתו ואף כשחקן שתומך מאוד בשחקני ההתקפה.
כהן הצטרף לפולהאם כמקצוען בשנת 1956, ונשאר נאמן לקבוצה במשך 13 עונות.
למרות יכולתו הטובה במדי פולהאם, היה נראה שכהן לא יזכה לשחק בנבחרת אנגליה, בעיקר עקב יכולתו הטובה של מגן בלקפול, ג'ימי ארמפילד שהיה חבר הנבחרת במונדיאל 1962 בצ'ילה.
למרות זאת, באפריל 1964, נתן ארמפילד הופעה מביכה מאוד נגד סקוטלנד בהאמפדן פארק.
חודש לאחר מכן, במשחק נגד אורוגוואי, מאמן הנבחרת, אלף ראמזי זימן את כהן להופעת בכורה – ואנגליה ניצחה 1-2. למזלו של כהן, ארמפילד סבל באותו הזמן מפציעה – ולכן הוא שיחק ב-21 מתוך 23 משחקי הנבחרת לקראת המונדיאל.
ארמפילד עוד זכה לשחק בשני משחקי הכנה כשחזר מהפציעה, אבל כהן היה בחירתו הראשונה של ראמזי לעמדת המגן הימני.
לכהן היה חלק חשוב במערך של ראמזי, שדגל בשיטה "חסרת הקיצונים" והשמת דגש על חוזק במרכז השדה.
ראמזי בנה על צעירים בעלי סיבולת טובה, כמו מרטין פיטרס ואלן בול שיעברו ממרכז השדה לאגפים ויחזרו לאמצע כשיידרשו לכך.
כששחקנים אלו התרכזו יותר בעבודת הקישור האמצעי, היה תפקידם של המגנים, כמו כהן למשל, לעלות ולתמוך בהתקפה.
בשלב הבתים של המונדיאל, שיחקה אנגליה עם נבחרות אורוגוואי, מקסיקו וצרפת.
הופעותיו הרגועות והבטוחות של כהן בשלב הבתים, אפשרו לשחקנים כמו בובי צ'רלטון, להתרכז ולפגין את כישוריהם הטכניים על המגרש.
אחרי רבע הגמר, שבו ניצחה אנגליה את ארגנטינה 0-1 במשחק רווי אלימות, צולמה אחת התמונות המפורסמות ביותר של הגביע העולמי.
התמונה הראתה את אלף ראמזי מנסה בכוח למנוע מכהן להחליף חולצה עם שחקן ארגנטינאי.
בראיון שאחרי המשחק כינה ראמזי את שחקני ארגנטינה "חיות".
שלושה ימים מאוחר יותר, תמיכתו של כהן באגפים והמסירות המתוחכמות שלו, אפשרו לאנגליה לנצח את הנבחרת ההתקפית של פורטוגל, ולעלות לגמר הטורניר מול נבחרת גרמניה המערבית.
במשחק הגמר, כהן ערך את הופעתו ה-30 בנבחרת ושימש כקפטן מחליף לבובי מור.
האירוע היחידי שזכור לגבי כהן באותו גמר, היה הניסיון למנוע מולפגנג ובר לכבוש בדקה האחרונה את שער השוויון - ניסיון שנכשל והמשחק המשיך להארכה.
בהארכה ניצחה אנגליה בכל זאת, 2-4.
אחרי המונדיאל, שיחק כהן בשבעה משמונת המשחקים הבאים של הנבחרת.
אולם, לקראת יורו 1968, החליט ראמזי לזמן מגנים צעירים לנבחרת וכהן נופה מהסגל.
משחקו האחרון בנבחרת היה ב-22 בנובמבר 1967 במשחק נגד צפון אירלנד באצטדיון ומבלי.
הוא סיים את הקריירה עם 37 משחקים בינלאומיים וללא שער.
הוא היה השחקן הראשון מהסגל המנצח של מונדיאל 1966, שהפסיק לשחק בנבחרת.
כהן שירת את פולהאם עד 1969, ופרש בלי שזכה באף תואר עם הקבוצה.
הוא סיים את הקריירה עם 459 הופעות בפולהאם, כשרק ארבעה שחקנים מקדימים אותו במספר המשחקים בקבוצה.
כהן היה יכול להמשיך ולשחק עוד מספר שנים, אך פציעה קשה גרמה לו לפרוש לפני גיל 30 – גיל מוקדם אצל כדורגלנים.
לאחר מכן, אימן כהן את קבוצת הנוער של פולהאם ואת נבחרת אנגליה עד גיל 23.
הקיצוני האגדי של מנצ'סטר יונייטד, ג'ורג' בסט תיאר את כהן כ"מגן הטוב ביותר ששיחקתי נגדו" ומאמנו בנבחרת, אלף ראמזי אמר שכהן "הוא המגן הימני האנגלי הגדול ביותר".
במשך השנים, זכה כהן גם לכבוד רב בפולהאם, משום שהיה שחקן הקבוצה היחיד שזכה בגביע העולם.
יחד עם עמיתו לנבחרת, ריי וילסון, לא היה כהן כדורגלן שנמצא במרכז העניינים התקשורתי, אף על פי שבכל עת שנדרש לכך, הוא היה מוכן לדבר על הזכייה בגביע העולמי.
חזרתו של כהן למרכז התקשורת הייתה באמצע שנות ה-80, כאשר הוא נלחם וניצח את סרטן המעי הגס, שבו נאבק 14 שנה.
בעיות כלכליות לקראת זקנתו, אילצו את כהן למכור את מדליית הזכייה של גביע העולם.
פולהאם, שרצתה להשאיר את המדליה קרוב לכהן, שילמה לו 80 אלף פאונד, והציבה את המדליה בקרייבן קוטג'.
בשנת 2000, זכה כהן להיכנס למסדר האימפריה הבריטית ביחד עם ארבעה מחבריו לנבחרת מ-1966, אחרי קמפיין של אנשי תקשורת שטענו שהחמישה אף פעם לא זכו להכרה ראויה בנוגע לתרומתם לזכייה במונדיאל.
ארבעת השחקנים האחרים היו אלן בול, ריי וילסון, נובי סטיילס ורוג'ר האנט.
באותה שנה, סבל כהן משברון לב כאשר אחיו, פטר, בעלים של מועדון לילה, נהרג.
שלושה אנשים זוכו מרצח ומהריגה, אבל נכלאו באשמת הפרעות סדר.
בתוכנית דוקומנטרית של ערוץ 4, שבה נבחרו 11 הכדורגלנים האנגלים הגדולים ביותר, זכה כהן להיבחר כמגן הימני הגדול בתולדות אנגליה כשהוא מקדים את פיל ניל וגארי נוויל.
הוא היה אחד מארבעת חברי הנבחרת של מונדיאל 1966 שזכו להיכנס לרשימה זו.
בשנת 2003, פרסם כהן את האוטוביוגרפיה שלו ().
מאז פרישתו, חי כהן הרחק מאור הזרקורים, כשמדי פעם הוא מופיע כאורח באירועי התרמה למלחמה בסרטן ברחבי המדינה ובעיקר בקרייבן קוטג' של פולהאם.
למרות שמו, כהן גדל על ברכי הכנסייה האנגליקנית.
השם כהן מקורו בסבא-רבא יהודי.
אחיינו הוא חבר נבחרת הרוגבי של אנגליה, בן כהן.
היה נשוי לדפני משנת 1962 ולזוג שני בנים.
ג'ורג' ג'ון ליונל מָדוּרוֹ (George John Lionel Maduro; 15 ביולי 1916 – 9 בפברואר 1945) היה איש צבא ולוחם מחתרת הולנדי ממוצא יהודי, שזכה בעיטור הגבורה הגבוה ביותר של הולנד על לחימתו במהלך הפלישה הגרמנית להולנד ב-1940. לזכרו הוקם פארק המיניאטורות מדורודם בעיר האג.
מדורו נולד במושבה ההולנדית קורסאו שבים הקריבי למשפחה יהודית אמידה ממוצא ספרדי.
בבגרותו יצא להולנד ללמוד משפטים באוניברסיטת ליידן.
בנובמבר 1939 התמנה לקצין זוטר בחיל המילואים של צבא הולנד.
כשהחלה פלישת גרמניה להולנד ב-10 במאי 1940 הוא הוצב בעיר האג.
הוא הצטיין שם בקרב שבו הוביל כמפקד מחלקה הסתערות תחת אש על מבנה שבו החזיקו צנחנים גרמנים.
הגרמנים שבמבנה נחלו מפלה בקרב זה ונפלו בשבי.
לאחר כניעת הולנד ב-15 במאי נאסר מדורו על ידי הגרמנים והוחזק במעצר בהאג במשך חצי שנה.
כיהודי היה עליו לשאת טלאי צהוב, אך הוא סירב לעשות זאת.
הוא פעל במסגרת המחתרת ההולנדית ועסק בהברחת טייסי בעלות הברית שהופלו בהולנד אל מקום מבטחים.
הוא נתפס וברח מכלאו, אך ב-1943 הוסגר לגרמנים על ידי משתף פעולה בלגי ונאסר שוב.
הוא הוחזק בסארברוקן שבגרמניה ובנובמבר 1944 הועבר למחנה הריכוז דכאו.
ב-9 בפברואר 1945 הוא מת שם ממחלת הטיפוס.
בשנת 1946 הוענק למדורו לאחר מותו עיטור גבורה על לחימתו ב-1940. היה זה עיטור אביר המסדר הצבאי של ויליאם (Militaire Willems-Orde), העיטור הצבאי ההולנדי הגבוה ביותר.
הוא ההולנדי היחיד מן האנטילים ההולנדיים שעוטר בעיטור זה.
לאחר מלחמת העולם השנייה יזמו הוריו של מדורו את הקמת פארק המיניאטורות מדורודם בהאג לזכר בנם ותרמו את הממון לשם כך.
הפארק נפתח בשנת 1952. בכניסה לפארק ניצב דגם של בית ילדותו של מדורו בקורסאו.
על שמו של מדורו נקראת גם הכיכר שבפתח הפארק.
בשנת 2001 הופק סרט תיעודי על חייו של מדורו.
ג'ורג' מארי לוויק היה חוקר אנטארקטיקה בריטי ומייסד החברה הבריטית להדרכת משלחות מחקר (BSES).
לאחר קריירה קצרה ברפואה, התגייס לצי המלכותי בשנת 1910.
זמן קצר לאחר גיוסו, קיבל היתר להיעדר מתפקידו כדי להצטרף אל רוברט פלקון סקוט במשלחת טרה נובה.
כחבר בקבוצה הצפונית, עשה לוויק את חודשי הקיץ הדרומי של 1911 ו-1912 בכף אדייר בתוככי מושבת הדגירה של פינגווין אדלי.
נכון ליוני 2012, זהו המחקר היחיד שבוצע אי פעם של כף אדייר (המושבה הגדולה בעולם של פינגווין אדלי), ולוויק הוא היחיד ששהה שם במשך מחזור דגירה שלם.
תצפיותיו על מנהגי החיזור, ההזדווגות וגידול האפרוחים של העופות הללו מתועדות בספרו "פינגווינים של אנטארקטיקה".
תיאוריו את הרגליהם המיניים של הפינגווינים, שכללו כפייה מינית, מין בין זכרים ומין עם נקבות מתות, נחשבו לחורגים מדי ממוסכמות המהוגנות לפרסום בשעתם; הם התגלו מחדש ויצאו לאור בכתב העת "רשומות הקוטב" בשנת 2012. התגלית מבהירה באורח משמעותי התנהגות של זן, המצביעה על שינויי אקלים.
הצטברות קרח מנעה מלוויק ושאר חמשת חברי הקבוצה (ויקטור קמבל, ריימונד פריסטלי, ג'ורג' אבוט, הארי דיקאסון ופרנק בראונינג) את העלייה על סיפון ה"טרה נובה" בפברואר 1912, והם נאלצו לחרוף על "אִינְאֶקְסְפְּרֶסיבְּל איילנד" ("האי שלא יתואר") במערת קרח צפופה.
אפסלי צ'רי-גארארד תיאר את הקשיים שחוותה הקבוצה בחורף של 1912:
לאחר שובו מן הקוטב, שירת לוויק ב"צי הגדול" ובגליפולי במלחמת העולם הראשונה, 1918-1914. לאחר פרישתו מן הצי המלכותי היה חלוץ בהדרכת עיוורים בפיזיותרפיה על אף התנגדות ניכרת.
בשנת 1932 ייסד את החברה הבריטית להדרכת משלחות מחקר והיה נשיאה עד מותו, ביוני 1956. החברה עסקה בהוצאת צעירים במשלחות מחקר לחבלי ארץ נידחים ולא-נודעים של התבל.
במותו, כתב עליו סרן ד.
גלין אוון, יו"ר החברה הבריטית להדרכת משלחות מחקר:
ג'ורג' ליכטר היה טייס קרב יהודי אמריקאי במלחמת העולם השנייה, ממייסדי חיל האוויר הישראלי.
ליכטר נולד בברוקלין בארצות הברית, בנם של בן ובסי.
אביו היגר מרוסיה ואמו נולדה בארצות הברית.
לאחר המתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1941, החליט להתנדב לשירות צבאי, לאחר מספר חודשים של המתנה ובדיקות רפואיות גויס לזרוע האוויר באפריל 1942. סיים הכשרתו בבית הספר לטיסה בטקסס ושירת כטייס קרב, תחילה הוצב בכנף שהגנה על וושינגטון די.
ובנובמבר 1943 נשלח לאנגליה שם שירת בכנף 361 של חיל האוויר השמיני.
במהלך מלחמת העולם השנייה הטיס מטוסי P-47 ת'נדרבולט ו-P-51 מוסטנג והשתתף ב-88 גיחות מבצעיות בשמי אירופה, כולל בפלישה לנורמנדי.
הוא לחם בקרבות אוויר רבים בהם רשם נזקפו לזכותו שתי הפלות של מטוסי אויב.
על שירותו זכה בצלב התעופה המצוינת ובמדליית האוויר.
לאחר שירותו הצבאי עבד כמדריך טיסה במזרח הרחוק, סוחר בשאנגחאי ובעסקי טקסטיל בארצות הברית.
עם הקמת מדינת ישראל התנדב לשירות במלחמת העצמאות במסגרת מח"ל.
הוא נשלח לשדה התעופה צ'סקה-בודייוביצה בצ'כוסלובקיה תחת השם הבדוי בנימין פשקין, והדריך בו את קבוצת הישראלים שנשלחו ללמוד טיסה.
הוא הדריך על מטוסי האימון אוויה C2B ואת חמשת המצטיינים (דני שפירא, מוטי הוד, שעיה גזית, טיבי בן-שחר וגרשון ליטוויץ) על מטוס הקרב אוויה S-199. עם הגיעו לישראל שירת בחיל האוויר בטייסת הקרב הראשונה.
הוא נשלח פעם נוספת לצ'כוסלובקיה להדריך על מטוסי ספיטפייר.
בדצמבר 1948 פיקד על מבנה מטוסי הספיטפייר במסגרת מבצע ולוטה 2, מצ'כוסלובקיה דרך יוגוסלביה לישראל.
בהמשך פיקד על טייסת מתקדם בבית הספר לטיסה בבסיס סירקין, בו הדריך על מטוסי הרווארד.
ב-1951 עזב את ישראל וחזר לארצות הברית עם רעייתו אותה הכיר בצ'כוסלובקיה.
נפטר בבולדר קולורדו ב-2013, הותיר אחריו שלושה ילדים.
ג'ורג' לוסטיג ; נולד ב-20 במאי 1946 בטימישוארה, ברומניה) הוא מתמטיקאי אמריקאי יהודי יליד רומניה, שנודע בתרומותיו לתורת ההצגות, במיוחד בתחום החבורות האלגבריות.
הן כוללות מושגי יסוד כמו יריעת דלין-לוסטיג ופולינומי קשדן-לוסטיג.
הוא פרופסור למתמטיקה בקתדרת עבדון-נור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בשנים כיהן שם כפרופסור בקתדרה על שם נורברט וינר.
קרטר שעבד איתו, "התרומה של לוסטיג מתאפיינת ברמה גבוהה של מקוריות, הקיף עצום של נושאים, וירטואוזיות טכנית ניכרת ועומק מיוחד בגישתו לסוגיות.
אין כל הפרזה בטענה כי ג'ורג' לוסטיג הוא אחד מגדולי המתמטיקאים של תקופתנו".
לדעת סולומון מרכוס, לצד יאנוש בויאי ווירג'יל ווייקולסקו, לוסטיג הוא אחד מ"שלושת גדולי המתמטיקאים" שנולדו בשטחי רומניה של ימינו.
ג'ורג' לוסטיג נולד בשנת 1946 במשפחה יהודית בעיר טימישוארה, שבחבל באנאט בדרום-מערב רומניה.
כתלמיד תיכון השתתף וזכה במדליות כסף באולימפיאדות בינלאומיות למתמטיקה בשנים 1963 ו-1962.
לימים בריאיון לעיתון הזכיר באסירות תודה את מוריו בתיכון, ובייחוד את מורתו למתמטיקה, מריה נוימן, שהייתה מאוחר יותר מרצה באוניברסיטת טימישוארה.
בשנת 1968 סיים לוסטיג תואר ראשון בפקולטה למתמטיקה באוניברסיטת בוקרשט.
שני מחקריו הראשונים, שפורסמו בשפה הרומנית היו: Un mod de geometrie plană afină pe un câmp finit (סוג גאומטרית מישור אפינית על שדה סופי) (1965) ו-Construcția unui fascicul universal pe poliedre arbitrare (בניית אגד אוניברסלי בפאונים שרירותיים) (1966)
מאמריו של לוסטיג (חלקם פורסמו בצרפתית) עוררו את תשומת לבו של המתמטיקאי הבריטי מייקל עטייה.
אחרי שסיים לוסטיג את התואר הראשון בשנת 1968 נאמר לו כי לא יוכל להישאר במרכז אוניברסיטאי וכי לכל היותר יוכל להתמנות מורה בתיכון בעיר סיביו.
עם זאת בסופו של דבר מומחה בגאומטריה באוניברסיטת טימישוארה, הפרופסור דן פפוק, הציע לו להישאר באוניברסיטה.
מאוחר יותר הורשה על ידי השלטונות לנסוע לחו"ל ולהשתתף בכנס באיטליה, משם הוא נסע לאנגליה, לאוניברסיטת ווריק ואוקספורד.
באוקספורד, בה שהה חודשיים, פגש לוסטיג את פרופ' מייקל עטייה, שהזמין אותו לפרינסטון, בארצות הברית, למכון למחקר מתקדם, מוסד שבו עטייה התמנה זה עתה כפרופסור.
בשובו לטימישוארה פנה לוסטיג לשלטונות הקומוניסטים עם בקשה לאשר לו יציאה לפרינסטון, אך בקשתו נדחתה.
באותה תקופה הוא קיבל אישור נסיעה לכנס בעיר בון בגרמניה למשך שבוע.
מבון החליט לוסטיג לנסוע לפרינסטון ולא לחזור לרומניה ולמשטר השרירותי שלה.
במכון למחקר מתקדם בפרינסטון השתלם לוסטיג אצל מייקל עטייה למשך שנתיים.
הוא סיים את התואר השני ואחר כך, בשנת 1971 את הדוקטורט, תחת הדרכתו של ויליאם בראודר, עם עבודה שדנה ב"משפט האינדקס של אופרטורים אליפטיים, תחת הכותרת „Novikov's Higher Signature and Families of Elliptic Operators".
בשנת 1978 קיבל לוסטיג משרת הוראה בפקולטה למתמטיקה של MIT.
בשנים 1999–2009 הוא כיהן כפרופסור מן המניין כראש הקתדרה על שם נורברט וינר ואחר כך בראש הקתדרה על שם עבדון-נור.
בשנת 1984 הוא הצביע על כל הצגות החבורות לי השפוטות הסופיות.
במאמר "הצגת החבורות קוקסטר והאלגברות הקה" (Representation of Coxeter groups and Hecke algebras, (Inventiones Mathematicae כרך 53, 1979, ע'165) הנהיגו קשדן ולוסטיג את הפולינום הנושא את שמם (וניסחו את ההשערות קשדן-לוסטיג).
בשנת 1980 הם מצאו פירוש לקוהומולוגיית חיתוך של גורסקי ומקפרסון.
בכנס הבינלאומי של המתמטיקאים בקיוטו בשנת 1990 דיווח לוסטיג על יישום שיטות "גאומטריות" אלו בתורת ההצגות (Intersection Cohomology Methods in Representation Theory).
בסוף שנות ה-1980 הוא עסק גם בחבורות קוונטיות (שהוגדרו על ידי ולדימיר דרינפלד ומיצ'יו ג'ימבו).
עם תלמידיו נמנים קוראדו דה קונצ'יני ויאן גרוינובסקי.
בשנת 1972 התחתן לוסטיג עם מיכל-נינה אברהם ומנישואים אלו נולדו שתי בנות.
בשנת 2000 הוא התגרש ובשנת 2003 נשא לאישה את גונגג'ין לי.
אחת מבנותיו היא אייריני לוסטיג, אשת קולנוע, במאית הסרט התיעודי "בנייה מחדש" ("Reconstruction").
החל משנת 1994 בזמנו הפנוי עושה לוסטיג תרגילי יוגה.
בנוגע לחווייתו כיהודי, התבטא פעם לוסטיג בריאיון:
אבל יהדותי מילאה תפקיד חשוב, גם בבחירתי במתמטיקה, שנראתה לי העיסוק הרחוק ביותר מן המגע עם פוליטיקה, וכן תחום שבו היו לי הסיכויים הגדולים ביותר להיות מוערך באובייקטיביות.
הייתה ליהדותי משקל גם בעזיבתי את רומניה.
העובדה שלא קיבלתי משרת מחקר ברומניה נגרמה במאה אחוז על ידי מוצאי היהודי, נאמר לי זאת אז ואישרו לי את העובדה הזאת גם מאוחר יותר.
בעת הדיונים על בקשתי לקבל המלצה לפרינסטון, סברו שהוזמנתי לשם בגלל הקשרים שלי כיהודי.
1977 - פרס בריק של החברה המתמטית בלונדון
1983 - חבר בחברה המלכותית של לונדון
1985 - פרס קול לאלגברה, מטעם החברה האמריקאית למתמטיקה
1989 - פרופסור לשם כבוד של אוניברסיטת קורדובה
1991 - חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
1992 - חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
1997 - דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת פריז VII
1999 - מדליית בראוור של החברה ההולנדית למתמטיקה
2003 - עיטור המסדר הלאומי להצטיינות של רומניה, בדרגת מפקד
2005 - חבר לשם כבוד של המכון למתמטיקה של האקדמיה הרומנית
2007 - דיפלומת "ההצטיינות האקדמית" של האקדמיה הרומנית
סטיל מטעם החברה האמריקאית למתמטיקה "על הניסוח השלם מחדש של תורת ההצגות ותוך כדי כך השינוי של חלק גדול מהמתמטיקה
2014 - פרס שאו למדעים מתמטיים (בשווי מיליון דולר) על תרומותיו היסודיות לאלגברה, לגאומטריה האנליטית, ולתורת ההצגות ולשילוב נושאים אלה בפתרון שאלות ישנות ובגילוי קשרים חדשים ואלגנטים
2014 - מלגת סיימונס למתמטיקה
2022 - פרס וולף למתמטיקה
קורסים בכנס האזורי CBMS במדיסון, ויסקונסין באוגוסט 1974 Representations of finite Chevalley groups (הצגות של חבורות שוואלה סופיות)- פורסמו בשנת 1975 על ידי "החברה האמריקאית למתמטיקה"
ג'ורג' הארי יארדלי השלישי היה כדורסלן אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1953–1960. ממוצעיו לאורך הקריירה ב-NBA עומדים על 19.2 נקודות, 8.9 ריבאונדים ו-1.7 אסיסטים למשחק, ב-472 משחקי עונה סדירה בהם שותף.
חבר היכל התהילה של הכדורסל כשחקן משנת 1996.
יארדלי נודע כ"סקורר" מחונן, בעל יכולת גבוהה לצבור נקודות.
רכז בוסטון סלטיקס באותה תקופה, ביל שרמן, אמר עליו: "כנראה שהיה לו את שחרור הזריקה המהיר ביותר בכל ה-NBA.
הוא היה צלף קטלני, ואחד הבודדים בליגה שיכל להטביע".
יארדלי נולד בהוליווד שבעיר לוס אנג'לס, קליפורניה.
בין השנים 1947–1950 למד באוניברסיטת סטנפורד, וקלע 11.5 נקודות למשחק במדי קבוצת הכדורסל שלה.
בסיום לימודיו האקדמיים שיחק שנה אחת בליגת החובבים האמריקאית, ולאחר מכן שירת שנתיים בצי ארצות הברית.
יארדלי נבחר בבחירה השביעית של דראפט ה-NBA לשנת 1950 על ידי קבוצת פורט ויין פיסטונס.
לפני תחילת עונת הרוקי שלו התמקח יארדלי על גובה החוזה עם הקבוצה, ודחה את הצעת החוזה שהוגשה לו בגובה 6,000 דולר לעונה.
בסופו של דבר נכנעו הפיסטונס לדרישותיו והציעו לו חוזה בסך 9,600 דולר לעונה, יותר מפי שניים מחוזה רוקי ממוצע.
בעונתו השנייה, , הוביל את הפיסטונס, לצד הסנטר לארי פאוסט, לסדרת גמר ה-NBA הראשונה בתולדות המועדון.
בסדרת הגמר הפסידו הפיסטונס לסירקיוז נשיונלס בתוצאה 4-3, לאחר הפסד 91–92 במשחק השביעי והמכריע.
בעונה הבאה חזרה הקבוצה לשלב הגמר, והפסידה 1–4 לפילדלפיה ווריורס של פול אריזין, למרות 24.8 הנקודות למשחק שקלע יארדלי לאורך הסדרה.
בעונת הוביל את כל קלעי הליגה עם 27.8 נקודות בממוצע למשחק, והפך לשחקן הראשון בתולדות הליגה שקולע לפחות 2,000 נקודות בעונה (יארדלי קלע 2,001).
באותה עונה נבחר בפעם היחידה בקריירה לחמישייה הראשונה של העונה.
במהלך עונת נשלח בטרייד לסירקיוז נשיונלס, בתמורה לקלע אד קונלין.
בעונה וחצי הבאות היה שחקן מוביל בסירקיוז, לצד הפאוור פורוורד דולף שייס, אך הקבוצה לא הצליחה לעבור את שלב גמר המזרח.
בסיום עונת , בה קלע 20.2 נקודות למשחק ונבחר בפעם השישית למשחק האולסטאר, פרש יארדלי ממשחק, בגיל 31 בלבד.
בעת פרישתו דורג במקום ה-12 ברשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA, עם 9,063 נקודות בסך הכול.
בעונת 1961/1962 חזר מפרישתו, כששיחק מספר משחקים בקבוצת "לוס אנג'לס ג'טס" מליגת ה-ABL.
ב-16 באוגוסט 2004 מת יארדלי מטרשת אמיוטרופית צידית (הידועה כ"מחלת לו גריג"), בביתו שבניופורט ביץ', קליפורניה, בגיל 75.
ג'ורג' רוברט מילן מארי היה חוקר טבע סקוטי, בוטניקאי, חוקר צמחייה ימית חד-תאית ופלנקטון וחוקר אצות, שנודע בקשריו עם תומאס הנרי האקסלי ועם משלחת דיסקברי.
מארי היה חוקר הטבע שהתלווה אל משלחת ליקוי החמה באיי הודו המערבית בשנת 1886, היה חבר בכמה מסעות מדעיים לאיסוף אורגניזמים ימיים, והנהיג עבודה רבת ערך על החוף האטלנטי של אירלנד בשנת 1898.
מארי נולד בארברות', אנגוס, שם למד בבית הספר התיכון.
בשנת 1875 למד בוטניקה קריפטוגמית באוניברסיטת שטרסבורג אצל היינריך אנטון דה בארי.
ב-1895 התמנה לאסיסטנט במחלקת הבוטניקה של המוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון, כמחליפו של הבוטניקאי ויליאם קארותרס בתפקיד "שומר הבוטניקה".
הוא פרש בשנת 1905 בגלל מחלה.
מארי כתב שני ספרי עזר ופרסם כארבעים מאמרים על קריפטוגמיה ואוקיינוגרפיה, רובם ב"כתב העת לבוטניקה".
מארי נבחר לחברה המלכותית בשנת 1897.
מארי ערך את "המדריך האנטארקטי" בשנת 1901 ויצא למשלחת דיסקברי של רוברט פלקון סקוט באותה שנה, אך עזב את "דיסקברי" בקייפטאון.
ג'ורג' מארי מת בסטונהייבן, קינקרדינשייר, ב-16 בדצמבר 1911.
"ספר עזר לבוטניקה קריפטוגמית" (1889)
"מבוא לחקר האצות" (עם אלפרד ויליאם בנט
ג'ורג' (יז'י) לבנטון (29 ביולי 1923 – 26 באוגוסט 2021) היה רופא, מומחה למחלות אף אוזן גרון וכירורגיה של ראש וצוואר, כיהן כמנהל מחלקת א.א.ג.
בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
לבנטון נולד לאנטול (נתן) לבנטון, סוחר בטקסטיל, וללידיה לבית גולינסקי בלודז' שבפולין.
בשנת 1927 עבר עם משפחתו ללבוב לרגל עסקי אב המשפחה.
ב-1941 סיים את לימודיו התיכוניים בלבוב.
עם פלישת הגרמנים לברית המועצות ביוני 1941 נמלט מזרחה והגיע לחרקוב.
לימודים, עלייה לישראל ושירות צבאי
עם הגיעו לחרקוב ב-1941 התקבל לבית הספר לרפואה, ובחודש ספטמבר 1941 פונה ביחד עם כל הפקולטה לבית הספר לרפואה Orenburg University.
ב-1946 סיים בהצטיינות את לימודי הרפואה, ולאחר מכן חזר לפולין ומצא שכל משפחתו נספתה למעט אחותו ששרדה.
באותה שנה התחיל לעבוד בבית חולים אוניברסיטאי בלודג' כאסיסטנט א.א.ג..
ב-8 באוגוסט 1948 עלה בטרנספורט לישראל ושימש כרופא האנייה.
כשהגיע לישראל גויס לצה"ל ושירת במלחמת השחרור כרופא גדוד 82, חטיבה 8 של יצחק שדה.
עם תום המלחמה עבר לבית חולים צבאי מספר 5 (תל השומר) במחלקת א.א.ג..
ב-1952 נשלח על ידי צה"ל להתמחות נוספת בא.א.ג.
בבית החולים בית ישראל בניו יורק (Beth Israel Hospital).
עם חזרתו לישראל התמנה כממלא מקום מנהל מחלקת א.א.ג.
בבית החולים רמב"ם בחיפה, וב- 1963 מונה למנהל מחלקת א.א.ג.
בבית החלים על שם חיים שיבא בתל השומר.
לבנטון הכניס שיטות חדשות ורבות לכירורגיה של א.א.ג.
ואף טיפח מתמחים רבים, כאשר שבעה מתלמידיו התמנו למנהלי מחלקות.
בשלהי הקריירה שלו קידם הכנסת תוכנית של ניתוחי שתל שבלולי(Cochlear implant), בהם משתילים מתקן אלקטרוני המאפשר לכבדי שמיעה ולחרשים לשמוע, תוכנית שסללה את הדרך לבאים אחריו.
ב-1976 קבל תואר פרופסור מאוניברסיטת תל אביב.
היה נשוי לאורה לבית הלמר עד למותה ב-2019.
נפטר באוגוסט 2021. הותיר אחריו בת ושתי נכדות.
ג'ורג' לות'ר (נפטר ב־1723) היה פיראט אנגלי מהמאה ה-18. מעט ידוע על חייו, הוא היה פעיל באזור הקריביים ובאוקיינוס האטלנטי.
אחד הסגנים שלו היה אדוארד לואו.
לא ידוע עליו הרבה לפני שהפך לקצין שני בספינת העבדים, "טירת גמביה", שהייתה בפיקודו של קפטן צ'ארלס ראסל.
עם זאת, לות'ר היה פופולרי יותר בקרב הצוות, מכיוון שנדמה היה כי ראסל דואג יותר לסחר העבדים מאשר לאנשיו.
ראסל לא נתן אמון בלות'ר, וכשניסה לסלקו, אנשי צוות רבים בחרו בצד של לות'ר והגנו עליו, מה שגרם לתסיסה בקרב הצוות.
בנוסף לצוות האונייה, היה על הסיפון גם קפטן מאסי, עם פלוגת אנשים בפיקודו.
לילה אחד, בזמן שרב החובל ראסל היה מחוץ לאוניה, החליטו מאסי ולות'ר לשוט בלעדיו.
מאסי התכוון לחזור לאנגליה, אך לות'ר, הצוות וחייליו של מאסי עצמו לא הסכימו.
לות'ר התמנה לרב החובל ושינה את שמה של האוניה ל"דילוורי".
הם תקפו אוניות רבות אך כשמאסי רצה לתקוף כפר בחוף, הוא איבד את התמיכה של הצוות בהצבעה מכיוון שהסיכון נחשב גדול מדי.
לות'ר הצליח להשיג ספינה קטנה יותר, ונפרד ממאסי ואנשיו.
לות'ר עבר לקרולינה ושם פיתח את הטקטיקה של ניגוח ספינתו בספינה אחרת, לפני שאנשיו עלו ובזזו אותה.
בסביבות 1721 הוא עזב לאי קיימן ושם נתקל בספינה "גרייהאונד" שקברניטה היה בנג'מין אדוארד.
לות'ר ירה ראשון יריית תותח לאות קרב.
ה"גרייהאונד" הגיבה בירי של כל התותחים בו זמנית מדופן הספינה, אך הירי לא עזר להם.
הפיראטים עלו על ה"גרייהאונד", הרגו את כל הצוות ושרפו את הספינה.
ללות'ר היו כעת ספינות רבות תחת פיקודו, והוא העניק לסגנו אדוארד לואו ספינת קרב קטנה עם שישה תותחים.
לואו עזב את לות'ר והתחיל קריירת פיראטית משלו.
לות'ר ופרנסיס ספריגס הצטרפו שוב לזמן קצר אל אדוארד לואו בסוף 1723. כשלות'ר הפליג עם ספינותיו לגואטמלה הם הותקפו על ידי הילידים והוא נאלץ להשאיר כמה ספינות ואנשים מאחור.
צוותו וציודו הועברו לספינה "ריוונג'" ("נקמה").
בשנת 1722 הפליג לות'ר לאי מבודד בשם בלנקווילה.
לפני העגינה באי הבחין בו וולטר מור, מפקד ספינת המלחמה הבריטית "איגל".
לות'ר הצליח להימלט לאי על ידי בריחה מחלון התא שלו, יחד עם עוד תריסר אנשי צוות.
רק ארבעה מהם הגיעו לחוף.
לאחר חיפוש נרחב נמצאה גופתו של לות'ר, הוא ירה בראשו כדי שלא יילקח בשבי.
בעיתון "פוסט בוי" מיום 2 במאי 1724 יש דיווח על תקרית זו, ומסופר כי האונייה הבריטית חזרה עם אוניית הפיראטים שנשבתה, והיו עליה מספר פיראטים שנפלו בשבי.
פיראטים אחרים, הצליחו לפי דברי העיתון לברוח לאי.
חלקם הועמדו לדין והואשמו בפיראטיות, וחלק הצטרף לאוניות פיראטים אחרות.
מידע דומה נמצא בעיתון "ניוקאסל קוראנט" מיום 1 בפברואר 1724:
"יש לנו חדשות טובות מסנט כריסטופרס - קפטן מור מה"איגל", גילה אוניית פיראטים עם 10 תותחים, 40 אנשים, בפיקודו של לות'ר.
מלחי הצי שבו 24 מהפיראטים, אבל לות'ר, ועוד כעשרה אנשים קפצו ונמלטו.
ארבעה מהם נתפסו, ומקווים שגם לות'ר והיתר ייתפסו."
ג'ורג' ג'וזף לורר השלישי היה מהנדס אמריקאי, עובד IBM שנודע כמפתח קוד המוצר האוניברסלי (UPC) בשנות ה-70 של המאה ה-20 על בסיס הברקוד, שנרשם כפטנט באוקטובר 1952. על שמו של לורר רשומים 25 פטנטים.
ג'ורג' לורר נולד בשנת 1925 בניו יורק.
משפחתו עברה לבולטימור, שם עבד אביו כמהנדס חשמל בצי ארצות הברית.
במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא ארצות הברית.
לאחר שחרורו מהצבא למד תיקון מכשירי רדיו וטלוויזיה בבית ספר מקצועי.
בתום שנת לימודים שכנע אותו אחד ממדריכיו ללמוד באוניברסיטה.
בשנת 1951 קיבל לורר תואר ראשון בהנדסת חשמל מאוניברסיטת מרילנד.
הוא לא זנח את חיבתו לרדיו, והמשיך להחזיק ברישיון של חובב רדיו.
עם סיום לימודיו הצטרף לחברת IBM כמהנדס מתחיל, והתמיד בעבודה בחברה זו במשך 36 שנים.
בשנת 1969 קודם לדרגת מהנדס בכיר ועבר למשרדי החברה ב-Research Triangle Park בקרוליינה הצפונית.
בחברה הוטלה עליו המשימה של פיתוח ברקוד לחנויות מכולת.
בשנת 1973 אושרה הצעתה של IBM על ידי איגוד של רשתות שיווק מזון.
בשנת 1976 הוענק לו אות הוקרה, "Raleigh, N.C.
לורר התגורר בעיירה ונדל הסמוכה לראלי, בירת קרוליינה הצפונית.
נישא למרילין סלוקום ונולדו להם ארבעה ילדים.
לפי ארגון GS1, בשנת 2019 נסרקו יותר משישה מיליארד קודי UPC מדי יום.
ג'ורג' מגופין המפרי היה עורך דין, איש עסקים ובנקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא דווייט אייזנהאואר.
ג'ורג' המפרי נולד וגדל בשייבוגן, מישיגן כבנם של קרוליין (לבית מגופין) ווטס שרמן המפרי.
אחיו נקרא גם הוא בשמו של אביהם, וכמוהם אחיינו שהיה מחלוצי הנדסת התוכנה.
המפרי למד באוניברסיטת מישיגן, שם סיים תואר במשפטים.
לאחר שעסק בעריכת דין בסגינו שבמישיגן במשרד עורכי הדין של אביו במשך חמש שנים, הוא החל לעבוד ב-1917 כיועץ המשפטי הראשי של חברת ייצור הפלדה M.
עבודתו בחברה זו ארכה 35 שנים וכללה את קידומו לתפקיד נשיא החברה ב-1929. ב-1946. הוא שימש כיושב ראש "המועצה העסקית" , שהייתה קרויה אז "המועצה המייעצת העסקית", של מחלקת המסחר של ארצות הברית.
לאחר בחירתו לנשיאות של דווייט אייזנהאואר ב-1952, המליץ עליו יועצו הקרוב של הנשיא, הגנרל לושיוס קליי, שעבד איתו בנוגע לתוכניות לגרמניה שלאחר המלחמה, לתפקיד מזכיר האוצר של ארצות הברית.
כמזכיר האוצר בממשל הרפובליקני הראשון מזה עשרים שנה, היה המפרי אחד החברים המשפיעים ביותר בקבינט של אייזנהאואר.
הנשיא אייזנהאואר צוטט פעם באומרו, "כאשר ג'ורג' מדבר, כולנו מקשיבים".
הוא נאבק על איזונו של התקציב, הקפדה על הוצאות הממשלה, והגבלה על תשלומי רווחה וסיוע חוץ, לצד הפחתת מיסים מדורגת.
הוא היה אף נחרץ יותר בנוגע להוצאות הממשלה, באומרו במסיבת עיתונאים שנערכה ב-1957 שאם לא יהיה ריסון בהוצאות, "תחוו שפל כלכלי שיסלסל את שערותיכם".
המפרי סיים את כהונתו כמזכיר האוצר ב-29 ביולי אותה שנה.
לאחר פרישתו הוא שב ל-M.
Hanna Company, שם הוא שימש כיושב ראש וחבר כבוד במועצת המנהלים, ובמהשך הוא היה יושב ראש מועצת המנהלים של תאגיד הפלדה הלאומי
ב-1962 היה המפרי מעורב בשערורייה פוטנציאלית כאשר ועדה של הסנאט חקרה את אגירת הניקל במהלך שירותו בקבינט.
העסקה המדוברת, הייתה בהיקף של 98 מיליון דולר, שבה היו מעורבות חברות שבראשן הוא עמד, אך הוא הסביר שהמניע שלו לא היה להגדיל את המאגרים של הממשלה ולפיכך שמו טוהר.
בכל אופן המפרי לא גרף שום רווח מהעסקה באופן אישי.
ב-1913 נשא המפרי לאישה את פמלה סטרק מסגינו.
בשנותיו האחרונות היה המפרי מחוץ לאור הזרקורים.
בריאותו התדרדרה כאשר באוגוסט 1969 הוא לקה ככל הנראה במכת חום.
לאחר מכן הוא התאשפז לעיתים תכופות בבתי חולים עד שנכנס ב-27 בדצמבר אותה שנה לניתוח בליבו בבית החולים האוניברסיטאי של קליבלנד.
ג'ורג' מגופין המפרי נפטר ב-20 בינואר 1970. הוא נטמן בבית הקברות לייק ויו שבקליבלנד, אוהיו.
ג'ורג' לופז הוא שחקן, מדבב וקומיקאי אמריקאי.
הוא ידוע בכיכובו בסיטקום "ג'ורג' לופז" שנוצר על ידו.
לופז זכה במספר פרסים על פועלו ותרומתו לקהילה הלטינית, כולל פרס אימג'ן לשנת 2003, פרס רוח הלטינו לשנת 2003 עבור מצוינות בטלוויזיה ופרס ההשפעה הלאומית של מדיה היספנית.
הוא נבחר לאחד מ-25 ההיספנים המובילים באמריקה על ידי מגזין "Time" בשנת 2005.
לופז נולד ב-23 באפריל 1961 במישיון הילס , לוס אנג'לס שבקליפורניה להורים ממוצא מקסיקני.
אביו עזב אותו כשהיה בן חודשיים ואמו עזבה אותו בהיותו בן 10. הוא גודל על ידי סבתו מצד אמו, בניטה גוטיירז, עובדת במפעל, וסב חורג, רפוגיו גוטיירז, עובד בניין.
לופז למד בתיכון סן פרננדו וסיים את לימודיו בשנת 1979.
בשנת 2000, לאחר מספר שנים של הופעות סטנדאפ, השחקנית סנדרה בולוק פנתה ללופז על מנת שהוא יפיק ויככב בקומדיה.
בולוק הייתה מודאגת מהיעדר סיטקומים המכוונים להיספנים בטלוויזיה האמריקאית ודחפה להשיג סיטקום בטלוויזיה שמככבים היספאנים מבלי שיעסוק אך ורק בקהילה האמריקאית ההיספנית.
ABC התחילה לשדר את סדרת הטלוויזיה "ג'ורג' לופז" .
בשנת 2002 לופז הפך לאחד הלטינים הבודדים שכיכבו בסדרה קומית בטלוויזיה בארצות הברית, בנוסף לדסי ארנז, פרדי פרינזה וג'ון לגוויזאמו.
"ג'ורג' לופז" היא קומדיית מצבים אמריקאית ששודרה במקור ב-ABC בין השנים 2002 – 2007. לופז כיכב בתוכנית, והיה היוצר השותף, הכותב והמפיק שלה.
לופז היה חבר צוות ופרשן בתוכנית הספורט של HBO ב-NFL בעונת 2003/2004.
ב-8 במרץ 2007 הוכרז כי ג'ורג' לופז יצטרף לתוכנית "Nick at Nite" בערוץ ניקלודיאון.
הוא הופיע לראשונה בתוכנית ב-10 בספטמבר 2007.
בשנים 2009–2011 הנחה את התוכנית "Lopez Tonight" ברשת TBS.
בשנת 2022 החל לככב בסיטקום "Lopez vs Lopez" ברשת NBC.
לופז הוא אב לילדה מנישואיו לאן סראנו, ממנה התגרש ב-2011.
לופז תמך בברני סנדרס בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016. מתגורר בלוס אנג'לס.
מועמד פרס בחירת הילדים של ניקלודיאון לכוכב טלוויזיה אהוב (משפחה) (2025)
ג'ורג' למברט היה אמן נוף אנגלי וצייר גם תפאורות תיאטרון.
לצד ריצ'רד וילסון, הוא מוכר כחלוץ ציורי הנוף האנגלי.
למברט נולד בקנט ולמד אמנות אצל וורנר האסלס וג'ון ווטון, ומשך עד מהרה תשומת לב באיכות ציור הנוף שלו.
הוא צייר הרבה נופים גדולים ומשובחים בסגנון גספר פוסין וסלבטור רוזה.
רבים מנופיו נחקקו היטב על ידי פרנסואה ויוואר, ג'יימס מייסון (1710–1785) ואחרים, כולל הנוף של פלימות' והר אדגקומבה (צויר יחד עם סמואל סקוט), נוף של טירת סלטווד בקנט, ונוף של דובר, שהוצג בפאונדלינג הוספיטל בלונדון.
למברט גם זכה למוניטין רב כצייר תפאורות, ועבד תחילה בתיאטרון לינקולן אין פילדס, בלונדון, בניהולו של ג'ון ריץ'.
כשעבר ריץ' לתיאטרון קובנט גארדן, למברט קבל את עזרתו של ג'ספו אמיקוני, ויחד הם הפיקו תפאורה באיכות גבוהה בהרבה מכל הביצועים הקודמים.
למברט היה איש עם אופי עליז ושנינות ממולחת, ובילה את ערביו לעיתים קרובות באולפן הציור שלו בתיאטרון קובנט גארדן, התארחו אצלו אנשים מפורסמים בעולם האופנה או התיאטרון לחלוק איתו ארוחת הערב.
מתוך הפגישות הללו קם "מועדון הביפסטייק" הידוע ששמר זמן רב על מוניטין חברתי גבוה.
רוב ציורי למברט הושמדו כאשר תיאטרון קובנט גארדן נהרס בשריפה בשנת 1808.
למברט היה חבר של ויליאם הוגארת' וחבר בחבורה עליזה שנפגשה בטברנה בסנט מרטין ליין.
בשנת 1755 היה אחד מוועד האמנים באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון.
הוא היה חבר באגודת האמנים של בריטניה והציג איתם בשנת 1761 ובשלוש השנים העוקבות, ובמקביל תרם לתערוכות באקדמיה.
בשנת 1765 הוא וחברים אחרים התנתקו והקימו את החברה המאוגדת של אמני בריטניה, שבה נבחר לנשיא הראשון.
יחד עם סמואל סקוט, צייר למברט סדרה של נופים הודים לבניין החברה הבריטית למזרח הודו, ברחוב לידנהול.
הוא גם חרט שני הדפסים בעקבות ציורים של סלבטור רוזה.
למברט התחבר בשנת 1735 לג'ורג' ורטו, הוגארת וג'ון פיין (1660–1756) בקבלת הצעת חוק מהפרלמנט שהבטיחה לאמנים זכויות יוצרים על יצירותיהם.
הציור המפורסם ביותר של למברט הוא "נוף של בוקס היל" (1733), המתאר נוף ידוע מדרום ללונדון.
הוגארת ראה בלמברט יריב לצייר הנוף הצרפתי המפורסם קלוד לורן (1600–1682).
אף שמעולם לא ביקר באיטליה, הוא קיבל השראה מהמסורת הקלאסית של ציור נוף.
למברט נפטר ב־30 בנובמבר 1765 בביתו בקובנט גארדן.
ג'ורג' הנרי ליין (בהונגרית: Lányi György – לאני ג'רג', באנגלית: George Henry Lane; 18 בינואר 1915 – 19 במרץ 2010) היה קצין בדרגת אלוף-משנה בקומנדו הבריטי.
ביצע משימות מיוחדות מאחורי קווי האויב, נתפס נחקר על ידי ארווין רומל, כשהם שותים תה ביחד.
ליין נולד בהונגריה העליונה בשם ג'רג' למשפחת לאני היהודית.
אביו ארנסט היה בעל אדמות עשיר.
המשפחה עברה לבודפשט לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, מאחר שאדמותיה הוחרמו לטובת צ'כוסלובקיה החדשה במסגרת חוזה ורסאי.
ב־1935 עבר ללונדון, התיידד עם דיקן ווינדזור, אלברט ביילי.
למד בכריסט צ'רץ' באוקספורד באוניברסיטת לונדון, התאמן בצוות הפולו הלאומי לגברים של הונגריה, וכתב לעיתון הונגרי באופן עצמאי.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב להצטרף לצבא הבריטי.
התקבל כצוער על ידי משמר הגרנדירים, אך בשל היותו תושב זר הוגש נגדו צו גירוש.
בזכות הקשרים שלו עם אנתוני עדן, דייוויד מרגסון וג'יימס תומאס הוסר איום הגירוש, והוא שירת במשך שנה כסמל בחיל החפרים המלכותי.
הצטרף למנהלת המבצעים המיוחדים וביצע משימות חשאיות בבלגיה ובהולנד.
לאחר שסירב לשרת בכח SOE בהונגריה, עבר לקומנדו מספר 4 ואחר כך ל־X Troop כדובר הגרמנית, בקומנדו מספר 10.
באותה שנה פגש את האנטומולוגית מרים רוטשילד, בזמן שהתאושש בביתה בנורת'אמפטונשייר (היא עצמה ממוצא הונגרי חלקי), והם נישאו באוגוסט 1943. לזוג נולדו ארבעה ילדים, ושניים מאומצים: שני בנים וארבע בנות.
תוך כדי פיקוד על אחת מפעולות טרבראש על חוף פה־דה־קאלה זמן קצר לפני הפלישה לנורמנדי, נתפס ליין על ידי הגרמנים בתאריכים 18–19 במאי 1944. ליין ציפה להוצאה להורג על פי פקודת הקומנדו של היטלר, אך במקום זאת הוא נחקר על כס תה על ידי ארווין רומל.
ליין העמיד פנים שאינו יודע גרמנית, והוא בעצם וולשי (הסתיר את מבטאו ההונגרי כשדיבר אנגלית).
נכלא בכלא פרזנס ליד פריז ואז באופלאג IX-A / H בטירת ספנגנברג בהסן.
ליין האמין שהוא לא הוצא להורג תחת פקודת הקומנדו בגלל פגישתו עם רומל.
מאוחר יותר נמלט והסתתר אצל גיסו ויקטור רוטשילד בפריס, בביתו היו שפע יינות יוקרה מסוג שאטו לאפיט רוטשילד ודום פריניון, אך לא היו מים חמים.
לליין הוענק עיטור הצלב הצבאי על שירות המלחמה שלו, על חלקו בפשיטות טרבראש.
התאזרח רשמית כבריטי בשנת 1946. סייע לאשתו לנהל את אחוזתה באשטון וולד ליד אונדל בנורת'אמפטונשייר לאחר המלחמה, עד גירושיהם ב־1957.
ליין עבר לארצות הברית ועבד כסוכן מניות.
התחתן בשנית עם אליזבת הילד בשנת 1963. הילד הייתה בתו של הפוליטיקאי השמרני והתובע הכללי לשעבר סר ליונל הילד.
ליין נפטר בלונדון, הותיר אחריו את אשתו השנייה ואת בנו ושלוש בנותיו מנישואיו הראשונים: רוז'יקה (רוזי) פרקר; צ'ארלס דניאל ליין; ג'והאנה מרים לויד-ג'ונס; ושרלוט תרזה ליין.
ג'ורג' מדיסון (; יוני 1763 – 14 באוקטובר 1816) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן במשך כמה שבועות כמושלה השישי של קהיליית קנטקי.
מעט ידוע על שנותיו הראשונות של מדיסון, שהיה בן למשפחה ידועת-שם בווירג'יניה.
בנוסף, הוא קרוב משפחה של ג'יימס מדיסון, נשיאה הרביעי של ארצות הברית.
הוא שירת בשלוש המלחמות הגדולות בהיסטוריה של המדינה, מלחמת העצמאות, המלחמה בטריטוריה הצפון-מערבית ומלחמת 1812. מדיסון נפצע פעמיים בקריירה שלו כמייג'ור ב, ואף נפל בשבי הבריטי.
לפני השבעתו לתפקיד המושל כיהן מדיסון כמבקר המדינה כעשרים שנים.
בזכות שירותו הצבאי הנרחב, שהרחיב את המוניטין שלו במדינה הצעירה, רבים עודדו אותו להתמודד לתפקיד המושל בשנת 1815. ג'יימס ג'ונסון, יריבו היחידי למערכת הבחירות, פרש ממנה כשבוע לפני מועדה הרשמי, ומדיסון נבחר ללא הסתייגויות.
כמה שבועות אחר כך נפטר בעת מילוי תפקידו.
מכורח הנסיבות הושבע סגנו, גבריאל סלוטר, לתפקיד המושל.
מדיסון נולד בחלקו המזרחי של מחוז אוגוסטה, וירג'יניה (לימים מחוז רוקינגהאם).
אחיו ג'יימס כיהן כבישוף האנגליקני של וירג'יניה לנשיא הקולג' "ויליאם & מארי".
משפחתו הייתה מיוחסת לנשיאה הרביעי של ארצות הברית ג'יימס מדיסון.
מדיסון למד במיטב בתי הספר המקומיים, וקיבל אף שיעורי העשרה פרטיים שסובסדו על ידי המדינה.
כנער, התגייס ל ושירת כטוראי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
מועד מעברו לקנטקי אינו ידוע, אך רישומי הקרקעות במחוז לינקולן מעריכים כי בשנת 1784 קנה מדיסון את ביתו הראשון במחוז קנטקי.
כמה שנים אחר כך נישא לג'יין סמית.
במרוצת השנים נולדו לזוג ארבעה ילדים, אגתה, ויליאם, מיירה וג'ורג'.
ג'יין נפטרה ב-1811, כחמש שנים לפני מותו של מדיסון.
מלחמות האינדיאנים בטריטוריה הצפון-מערבית של ארצות הברית
מדיסון שירת במיליציית קנטקי במהלך מלחמות האינדיאנים.
הוא היה שליש תחת פיקודו של ארתור סנט קלייר.
במהלך נסיגתם מהבריטים בקרב ובאש ב-4 בנובמבר 1791, הבחין אחד החיילים, ויליאם קנאן, במדיסון יושב לבדו על בול עץ.
הוא הזהיר אותו כי הבריטים בדרכם למקום, אך גופו החלש של מדיסון היה תשוש מכדי לברוח.
קנאן מצא בקרבת מקום סוס, הרכיב את מדיסון עליו, והשניים נמלטו.
כמה חודשים אחר כך הוצב בפלוגתו של המייג'ור ג'ון אדאיר.
ב-5 בנובמבר 1792 מצאו החיילים מקום לינה בסמוך לפורט סנט קלייר.
בעת תהליך בניית המחנה האמריקני ארבו להם כוח אינדיאני קטן בפיקודו של ליטל טארטל.
כשפתחו האינדיאנים באש, הורה אדאיר לסגת מן המחנה למורד ההר.
הוא חילק את פלוגתו לשלוש קבוצות; שתיים ינסו להימלט ואחת, בפיקודו של מדיסון, תלחם נגד הילידים ותעכב אותם.
אולם ידם של הילידים הייתה על העליונה, והם הצליחו לפגוע במדיסון.
ב-7 במרץ 1796 מינה מושל קנטקי באותה העת, אייזק שלבי, את מדיסון כמבקר המדינה.
בתפקיד זה הוא כיהן כעשרים שנה.
בשנת 1800, בד בבד שהוא ממלא את תפקידו כמבקר המדינה, הוסמך לנאמן הסמינרים הנוצריים מטעם הכנסייה הבפטיסטית במחוז פרנקלין.
ב-5 בדצמבר 1806 הצטרף לחבר המושבעים שפסק בזכותו של ארון בר, לשעבר סגן נשיא ארצות הברית, עליו פותחה תאוריית קשר בה ניסה לכונן מדינה חדשה בדרום ארצות הברית.
מאוחר יותר החל לכהן כנגיד הבנק של קנטקי.
במרוצת מלחמת 1812 גייס המושל שלבי כמה מתנדבים מקנטקי, שילחמו בטריטוריה הצפון-מערבית, מקום בסיסם של האינדיאנים.
הקולונל ג'ון אלן ומדיסון הקימו יחדיו שני רגימנטים בפיקודם.
הרגימנט השני של מדיסון, שכונה גם כ"רגימנט הרובאים הראשון של קנטקי", נלחם תחת הגנרל ג'יימס וינצ'סטר בקרב פרנץ' טאון.
באותו הקרב נפל וינצ'סטר לשבי הבריטי, אף על פי שהכוח האמריקני, שמנה כ-400 איש, הצליח להדוף מעט את הבריטים.
בזכות התקרבותם של האמריקנים למטרתם, חשבו אנשיו של מדיסון כי הם נצחו במערכה.
דגל לבן התנוסס אף באופק ורבים סברו כי מדובר בהודעת כניעה של הבריטים.
אולם לאחר כמה דקות התברר כי היה זה וינצ'סטר שנופף בדגל על מנת להורות למדיסון לעצור את הקרב ולהיכנע.
הגנרל הבריטי הנרי פרוקטור לקח כמה שבויים בנוסף לווינצ'סטר למחנה הבריטי.
בין השבויים נמצא מדיסון, שנקלח עם כמה חיילים נוספים לפורט מאלדן, ולאחר מכן לכלא בקוויבק.
אחר הקרב בזזו האינדיאנים את מכלי האספקה של צבא האויב, שכללה כמות גדולה של ויסקי.
שיכורים ואלימים היו כשטבחו ברבים מהשבויים על גדות נהר הריזין.
מדיסון שוחרר מהשבי כשנה לאחר לכידתו במסגרת חילופי שבויים.
הוא חזר לקנטקי ב-6 בספטמבר 1814, וצבר אהדה רבה על שירותו הצבאי.
בשנת 1816 התפטר מתפקיד מבקר המדינה עקב בריאותו הלקויה.
אולם בהצעת חבריו, העמיד עצמו לתפקיד המושל.
ג'יימס ג'ונסון, המועמד השני במערכת הבחירות, פרש מהמירוץ ולכן מדיסון נבחר ללא התנגדות.
מדיסון נסע לבלו ליק ספרינגס זמן קצר לאחר ניצחונו בבחירות.
בשל בריאותו המדרדרת, הוא היה חלש מדי מכדי לחזור לפרנקפורט לטקס ההשבעה.
שופט בית המשפט לשלום במחוז בורבון נשא את נאומו של מדיסון במקומו ב-5 בספטמבר 1816. הוא נפטר ב-14 באוקטובר אותה השנה, שבועות ספורים לאחר כניסתו לתפקיד.
הוא נטמן בבית הקברות של פרנפורט.
סגנו, גבריאל סלוטר, מונה למושל החדש של קנטקי.
רבים הטילו רבב בהליך בחירתו של סלוטר לתפקיד, ואף טענו כי מושל שאינו נבחר על ידי העם לא מייצג אותו.
ההצעה לקיים בחירות מיוחדות לתפקיד הועברה לסנאט, שדחה אותה.
ג'ורג' למואל וודס היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אורגון השלישי בשנים 1866–1870. לאחר שהתמודד לתקופת כהונה נוספת ללא הצלחה, מונה וודס על ידי הנשיא יוליסס ס.
גרנט כמושל טריטוריית יוטה, תפקיד בו כיהן בשנים 1871–1875.
ג'ורג' למואל וודס נולד במחוז בון שבמיזורי, כשני מבין ארבעת בניהם של קיילב וודס ומרגרט (לבית מקברייד) וודס.
אבות משפחתו הגיעו לאמריקה הצפונית מסקוטלנד בסוף המאה ה-17, והתיישבו בתחילה בקולוניית וירג'יניה לפני שעברו לאזור הספר בקנטקי.
ב-1808 עבר אביו של וודס למיזורי.
ב-1847, כאשר היה וודס בן 15, עברה המשפחה לטריטוריית אורגון, שם התיישבה המשפחה במחוז יאמהיל.
וודס התחנך בבתי הספר הציבוריים המקומיים.
באפריל 1852 נשא וודס לאישה את לואיזה א.
לזוג נולדו שני בנים והם בנו בית על אדמת בור ממשלתית, שוודס הכשיר, גידר וחרש אותה.
בשל אי שביעות רצונו מהחיים הכפריים, מכר וודס ב-1856 את נחלתו והחל ללמוד משפטים בקולג' מקמינוויל.
במהלך הימים הוא עבד כנגר ובלילות למד.
הוא רכש ספרייה משפטית קטנה, וב-1858 התקבל ללשכת עורכי הדין והקים משרד משל עצמו.
וודס הוכיח את עצמו כעורך דין מוכשר וזכה להכרה.
ב-1857 ארגן וודס מועדונים של המפלגה הרפובליקנית באורגון ונודע כדובר בולט של המפלגה.
ב-1863 מונה וודס כשופט של מחוז ואסקו.
ב-1865 קיבל וודס מינוי כשופט בבית המשפט העליון של טריטוריית איידהו, אך לפני שמינויו נכנס לתוקף, הוגשה מועמדותו למשרת מושל אורגון על ידי מפלגת האיחוד.
בבחירות ניצח וודס את המועמד הדמוקרטי, עורך הדין הבולט ג'יימס ל.
קלי, במערכת בחירות לוהטת ואינטנסיבית, והיה למושל אורגון השלישי.
כהונתו כמושל החלה ב-12 בספטמבר 1866 והסתיימה ב-14 בספטמבר 1870.
בתיאור של וודס שנכתב ב-1870 על ידי אדם ששמע אותו נואם בכמה הזדמנויות, הוא אופיין כמושל "כריזמטי וחיובי"
כישרונו של וודס כנואם בציבור הפך אותו למבוקש בקרב מתמודדים על משרות פוליטיות ברחבי ארצות הברית, והוא ערך מסעות בחירות בשמם של מועמדים רפובליקנים בקליפורניה ב-1867, שם הוא נשא 30 נאומים ב-35 ימים, ובניו המפשייר ובקונטיקט ב-1868
בבחירות לכהונה שנייה כמושל לא עלה בידו של וודס להיבחר, אך ב-1871, מיד לאחר תום כהונתו, הוא מונה על ידי הנשיא הרפובליקני יוליסס ס.
בתקופת כהונתו בתפקיד זה הוא מתח ביקורת על המנהיג המורמוני בריגהאם יאנג, ובתום תקופת כהונתו הוא לא מונה לתקופת כהונה נוספת.
לאחר סיום כהונתו כמושל טריטוריית יוטה, עבר וודס לקליפורניה, שם הוא חי עשר שנים, וב-1885 שב לאורגון.
ג'ורג' למואל וודס נפטר בפורטלנד ב-7 בינואר 1890. הוא נטמן בבית הקברות ריבר ויו שבעיר.
ג'ורג' ליירד שופ היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איידהו הראשון מיולי ועד דצמבר 1890. טרם השבעתו לתפקיד הוא כיהן כמושל טריטוריית איידהו מאפריל 1889 ועד להשבעתו כמושל המדינה החדשה.
הוא התפטר מכהונתו ונבחר לכהן כאחד מהסנאטורים הראשונים מטעם איידהו.
ג'ורג' ליירד שופ נולד בקיטנינג שמצפון-מזרח לפיטסבורג, פנסילבניה.
הוא התחנך בבתי הספר הציבוריים.
ב-1852 הוא עבר לגיילסבורג, אילינוי ועסק בחקלאות עם אביו.
ב-1868 נשא שופ לאישה את מגדלנה "לנה" דרנוצר מאיווה, ולשניים נולדו שלושה בנים ושלוש בנות.
לאחר שהתרושש כלכלית כתוצאה מהפאניקה של 1857, עבר שופ ב-1859 לטריטוריית קולורדו כדי לעסוק בכריה ובמסחר ליד אזור פייקס פיק ומאוחר יותר בדנוור.
במלחמת האזרחים הוא התגייס עם הסיירים העצמאיים שפעלו בטריטוריית ניו מקסיקו, בטריטוריית קולורדו ובטקסס.
שופ הוצב כלוטננט משנה כאשר הוקם ב-1861 רגימנט הפרשים השלישי של קולורדו והשתחרר בדצמבר 1864 בדרגת קולונל.
במלחמה הוא השתתף בקרב במעבר גלורייטה בניו מקסיקו ובטבח סנד קריק ב.
לאחר המלחמה עבר שופ לווירג'יניה סיטי שבטריטוריית מונטנה, ולאחר מכן התיישב מעבר לקו פרשת המים של אמריקה בסלמון, עיר בטריטוריית איידהו שהוא היה שותף לייסודה.
בשני המקומות היו בבעלותו חנויות כלבו.
שופ מונה כנציב לארגון מחוז להמי, וב-1874 הוא נבחר לבית המחוקקים של הטריטוריה.
למעט כמה תקופות קצרות הוא היה חבר בוועדה הרפובליקנית הלאומית מטעם איידהו בשנים 1880–1904.
באפריל 1889 מינה הנשיא בנג'מין הריסון את שופ כמושל טריטוריית איידהו, תפקיד בו הוא כיהן עד יולי 1890, כאשר איידהו הייתה למדינה בארצות הברית והטריטוריה חדלה מלהתקיים.
באוקטובר נבחר שופ כמושל איידהו הראשון.
הוא כיהן בתפקיד מושל המדינה החדשה רק במשך כמה שבועות.
בנובמבר אותה שנה בחר בו בית המחוקקים של המדינה לסנאט של ארצות הברית.
לצורך כך התפטר שופ מכהונתו כמושל בדצמבר כדי לכהן בסנאט, ובמקומו הושבע סגנו נורמן בושנל וילי.
בסנאט כיהן שופ במשך יותר מעשור בשנים 1890–1901, והוא היה פעיל במגוון תחומים, כולל פנסיות, חינוך וסוגיות צבאיות.
הוא היה יושב ראש ועדת הטריטוריות של הבית, תפקיד בו הוא דחף לטיפול ליברלי וצודק כלפי האינדיאנים.
בינואר 1895 נבחר שופ לכהונה מלאה של שש שנים בסנאט על ידי בית המחוקקים של איידהו, אך בינואר 1901 הוא נוצח על ידי הדמוקרט פרד דובואה, פרש מהחיים הציבוריים והתגורר בבויסי.
ארבע שנים לאחר מכן ניצח בורה בקלות וכיהן בסנאט כמעט 33 שנה.
ג'ורג' ליירד שופ נפטר בביוסי ב-21 בדצמבר 1904 בגיל 68. לאחר טקס הלוויה מדינתי הוא נטמן בבית הקברות פיוניר שבעיר.
לצדו נטמנה רעייתו לנה שנפטרה בסלמון ב-1927.
ב-1910 תרמה מדינת איידהו פסל שיש בדמותו של שופ לאוסף היכל הפסלים הלאומי שבקפיטול.
ב-1947 הוצב לצידו הפסל השני שמייצג את המדינה של הסנאטור בורה.
ב-1882 נקראה על שמו העיירה שופ, השוכנת על גדת נהר סלמון, מצפון-מערב לסלמון במורד הזרם.
ב-1958 נקראו על שמו מעונות סטודנטים באוניברסיטת איידהו שבמוסקו.
מסמכיו האישים של שופ נתרמו לאוניברסיטת איידהו לאחר שקובצו על ידי בנו ויליאם ונתרמו על ידי נכדו ג.
ג'ורג' לינקולן רוקוול (9 במרץ 1918 - 25 באוגוסט 1967) היה מנהיג פוליטי נאו-נאצי והיה מייסד ומנהיג המפלגה הנאצית האמריקאית.
רוקוול שיבח במספר הזדמנויות את קנצלר גרמניה, אדולף היטלר, והתייחס אליו כ"המושיע הלבן של המאה העשרים".
לינקולן היה מכחיש השואה וטען כי מרטין לותר קינג היה כלי של יהודים קומוניסטים שרצו לשלוט בגזע הלבן.
מלבד זאת, הוא האשים את התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח בבגידה במדינה וראה באפרו-אמריקאים גזע פרימיטיבי שיש לגרש מארצות הברית וליישב מחדש במדינה אחרת באפריקה.
ב-25 באוגוסט 1967 רווקוול נרצח בסמוך לביתו שמחוז ארלינגטון שבוירג'יניה.
רוצחו היה ג'ון פטלר, חבר לשעבר של המפלגה הנאצית האמריקאית שגורש על ידי רוקוול בטענה כי הוא בעל "נטיות בולשביקיות".
רוקוול נולד בבלומינגטון שבאילינוי, בנם הראשון של ג'ורג' לאבג'וי רוקוול וקלייר רווקול.
אביו היה ממוצא אנגלי-סקוטי ואימו הייתה ממוצא גרמני-צרפתי.
הוריו התגרשו כשהיה בן שש.
רוקוול למד בתיכון אטלנטיק סיטי שבאטלנטיק סיטי והגיש מועמדות לאוניברסיטת הרווארד כשהיה בן 17, אך בקשתו נדחה.
בסופו של דבר הוא נרשם ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת בראון, אך בשנתו השנייה נשר מהלימודים והחל לשרת בצי ארצות הברית.
רוקוול העריך והעריץ את הסדר והמשמעת של הצי.
הוא למד בבתי ספר לטיסה במסצ'וסטס ובפלורידה.
לאחר שסיים את הכשרתו כטייס הוא נשלח להילחם במערכה באוקיינוס האטלנטי ובמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, בעיקר בתפקידי הובלה והדרכה.
ב-24 באפריל 1943 התחתן עם ג'ודית' אולטמן, סטודנטית שהכיר בזמן שלמד באוניברסיטת בראון.
לזוג היו שלוש בנות, אך רוקוול לא הסתדר עם חמיו וחמותו.
הוא האשים אותם שהם לא גידלו את ג'ודית' להיות אישה "צייתנית בהתאם לדמותה של האישה המושלמת".
נישואיו עם ג'ודית' היו מלאים בוויכוחים אלימים, ובלפחות אחד מהם הוא הכה אותה.
לאחר שהמלחמה הסתיימה עבד רוקוול כמעצב שלטים.
ב-1946 הוא החל ללמוד אומנות במכון פראט שבברוקלין, ניו יורק.
הוא ורעייתו עברו לניו יורק כדי שיכול ללמוד בפראט.
הוא סיים את הלימודים ואף זכה בפרס עם תגמול כספי של כ-1,000 דולרים עבור פרסומת שעיצב לחברה האמריקנית לסרטן.
עם זאת רווקול עזב את פראט לפני שסיים את שנתו האחרונה, ועבר למיין כדי להקים סוכנות פרסום משלו.
ב-1950 חזר רוקוול לצבא ולחם במלחמת קוריאה.
לאחר שחזר מקוריאה הוא עבר לסן דייגו עם אשתו ובנותיו, ושם אימן טייסים מחיל הנחתים.
בד בבד עם עבודתו זו החל רווקול להעריץ את אדולף היטלר ואת האידאולוגיה הנאצית ולתמוך בהם, והכחיש את השואה.
כמו כן רווקול הושפע מעמדתו של הסנאטור ג'וזף מקארתי נגד קומוניזם, ומעמדתם של איש העסקים הנרי פורד ושל הטייס צ'ארלס לינדברג נגד יהודים.
בנובמבר 1952 הועבר רוקוול לאיסלנד, ושם הפך לטייס F8F ברקט ונהיה מפקד טיס.
מכיוון שלא הורשה למשפחות המקומיות להתרועע עם האמריקאים שהוצבו במקום או עם משפחותיהם, נשארו אשתו ובנותיו עם אימה של ג'ודית' ברוד איילנד.
שנה לאחר שרוקוול עבר הגישה ג'ודית' בקשת גירושים ממנו, והשניים התגרשו לבסוף.
לאחר מכן הכיר רוקוול את מרגרט טורה הלגרימסון, שהייתה אחייניתו של ראש ממשלת איסלנד לשעבר.
הם החלו לצאת וב-3 באוקטובר 1953 נישאו.
ירח הדבש שלהם היה בברכטסגאדן, ששם שכן בעבר הברגהוף, ביתו הפרטי של היטלר.
לרווקול ולהלגרימסון היו שלושה ילדים.
ב-1957 נסע אביה של הלגרימסון לארצות הברית כדי להחזיר את בתו, לאחר שנודע לו כי חתנו הוא אחד "הפעילים הגזעניים ביותר בארצות הברית".
בעקבות זאת התגרשה הלגרימסון מרוקוול.
לאחר שעבר להתגורר בוושינגטון די.
ב-1955, הוא הפך קיצוני יותר ויותר.
שלוש שנים אחרי שעבר לעיר פגש רוקוול את הרולד נואל ארוסמית' ג'וניור, גבר עשיר ואנטישמי.
ארוסמית' סיפק לרווקול בית דפוס וציוד הדפסה.