tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקהילה כבר רשומה בתקופה שהמקום היה שייך לדוכסות מזוביה (בפולנית: מזובשה), בשליטת שושלת פיאסט, עד תקופת המלך קונראד השלישי (בתחילת המאה ה-16), שאז הפכה לחלק ממלכות פולין.
וכאמור, המסמך הרשמי ראשון בו מופיע שיהודים חיו ביישוב, הוא כבר משנת 1426. אך בתקופה זו אושרו המגורים בעיר ליהודים מעטים בלבד, נאסר עליהם להסתובב בין הנוצרים, להתכנס בציבור, ורק בימי השוק, הורשו למכור את סחורתם.
היהודים גרו בשטח שמאחורי הטירה שהייתה בעיר, (שנהרסה בסוף המאה ה-18).
בשנים 1548–1572 תקופת המלוכה של זיגמונד ה-II ידוע על 8 בתים שגרו בהם יהודים, כשלושים נפש.
בבדיקה שנערכה על ידי ראש העיר בשנת 1599, היו בעיר עשרים בתים בבעלות יהודית, וכן מוזכר בית כנסת שהיה בעיר.
מאוחר יותר בשנת 1620, נרשמו 22 בתים, ובהערכה כ-350 נפשות.
ברישומי האוכלוסייה היהודית משנת 1765, נרשמו 1,349 יהודים בעיר ובסביבותיה.
כפי הנראה מהטבלה, כבר ב נראה גידול והתפתחות של הקהילה היהודית בעיר, שהייתה אז עיר גדולה, ובירת מחוז סוכצ'ב.
המלך ולדיסלב הרביעי התיר לקהילה היהודית להקים בית כנסת ומקווה, להחזיק בתים, קרקעות, שדות ופרדסים, ולעסוק בעסקים שונים, (ביניהם ייצור משקאות חריפים, בית מטבחיים ומכירת בשר).
וכן פטר את רב העיר מתשלום מיסים.
אך לאחר המלחמה עם שוודיה בתחילת המאה ה-18, עזבו תושבים רבים את העיר, והיא הפכה לעיירה קטנה, שגרו בה כמעט רק עניים יהודים.
כבעיר היו 148 בתים מאוכלסים, אך רובם היו מוזנחים ורעועים.
לאורך המחצית הראשונה של המאה ה-19 אוכלוסיית היהודים הייתה קרובה ל-80% מתושבי העיר.
בהמשך הקהילה המשיכה להתפתח, אך גם אוכלוסיית התושבים הכללית גדלה במקביל, יותר מהקהילה היהודית.
בתקופת מרד קושצ'ושקו, תרמה הקהילה מרצונה החופשי, כספים לסיוע למרד, ובתקופת כיבוש העיר על ידי הפרוסים ביקשו מיהודי העיר לרגל עבורם ולהודיעם כשהפולנים מגיעים.
היהודים לא הסכימו, והגנרל הפרוסי איים לשרוף את העיר.
בשריפה שהייתה בשנת 1793, נשרפו בתים רבים בעיר, ביניהם בית הכנסת, שהיה בנוי עד אז מעץ.
הקהילה היהודית אספה שאריות לבנים מחצר כנסייה שנשרפה על ידי הפרוסים, ובנתה מחדש את בית הכנסת הגדול, בהתחייבות שאם גם הכנסייה תיבנה מחדש, יספקו לבנים לבנייה, או ישלמו סך של 5,000 זלוטי.
אך הכנסייה לא נבנתה מחדש, וסכום זה לא שולם מעולם.
בשריפה שפרצה בעיר ב-19 בנובמבר 1858 נשרף שוב בניין בית הכנסת, כשהקהילה החלה מיד בשיפוצו מחדש, העבודות הושלמו בשנת 1860, ובנין זה עמד עד השואה.
מפה מצוירת של האזור היהודי בעיר בתקופה זו שצוירה מזכרונו של מר יוסף גרונדוואג, ירושלים
הגעתו של הרבי מסוכטשוב לגור בעיר, פרסמה את העיר כעיר ואם לתורה ולחסידות, והשאירה את שמה לזיכרון עד ימינו.
בתקופה זו היו מגיעים רבנים רבים לעיר, לדון עם רב העיר וללמוד ממנו דרכי הלימוד.
כמו הפוסק רבי יואב יהושע וינגרטן מקינצק בעל ה"חלקת יואב", שאף שימש כמו"צ בעיר, רבי יוסף ענגיל, רבי מאיר אריק, רבי יצחק פייגנבוים – לימים רב העיר ורשה, ואחרים.
גם גאונים מליטא, היו מגיעים ללמוד ולברר נקודות הלכתיות אצל הרב, על אף ששימש גם כאדמו"ר חסידי.
אברכים צעירים רבים הגיעו לגור בעיר כדי ללמוד תורה מפי ה"אבני נזר" בישיבתו הגדולה.
גם חסידים רבים, היו מגיעים לעיר, לשמוע את דברי תורתו שנאמרו במהלך ה"טיש" שנערך בליל שבת, ולהתיעץ איתו בעניינים שונים.
במקביל, הנהיג את רבנותו ביד רמה, והיה מוסר שיעורים באופן קבוע לאנשי העיירה, אף שלא היו מחסידיו.
בתקופה זו הפכה העיר למרכז רוחני ליהודים מכל רחבי פולין.
בשנותיו האחרונות, כבר לא היה בכוחו להגיד שיעורים, והישיבה כמעט שנסגרה, אך לאחר פטירתו הוזמן על ידי בנו רבי שמואל בורנשטיין ה"שם משמואל", את תלמידו של אביו, הגאון רבי אריה צבי פרומר הרב מקוז'יגלוב, (לימים ראש ישיבת חכמי לובלין) להיות ראש הישיבה בסוכטשוב, מה שהביא תלמידים רבים לעיר.
תקופת רבנותו היסתיימה, לאחר שהשלטון הרוסי חייב אותו להשביע יהודי בבית המשפט שלהם, דבר שהוא לא הסכים לבצע, ולכן נאלץ בתחילה לברוח לגמרי מהעיר, אך במהרה שב לעיר, אך פוטר מהרבנות, ונשאר רק כאדמו"ר וכראש הישיבה.
לאחר פטירתו בשנת ה'תר"ע נקבר בבית העלמין היהודי בסוכטשוב, ומיד לאחר השלושים נבנה אוהל מעל קברו.
האוהל נהרס בתקופת השואה, ונבנה מחדש בשנת ה'תשנ"ב (1992).
במלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר הלוך ושוב בידי הגרמנים והרוסים, ובמהלך הקרבות נהרסו כ-40% מהמבנים בעיר, וחוסלה הקהילה היהודית המקומית, רבים נמלטו לוורשה ורבים גורשו, הקהילה הגדולה שהייתה בעיר התפזרה.
לאחר המלחמה חזרו חלק מהיהודים להתגורר בעיר, מעט מהחסידים עלו אז לארץ ישראל, ואף הקימו בית כנסת סוכטשוב בתל אביב, הקיים עד היום, והיו גם צעירים שעלו לישראל במסגרת העלייה הרביעית והשתלבו בקיבוצים השונים.
בערב פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-4,000 יהודים, שהיו כשליש מתושביה.
בעיר היו מספר קבוצות פוליטיות, כמו ה"פולקיסטים" (בהמשך, ב-1926 הפכו לתנועת הפועלים) ברוח הקומוניזם, תנועת הבונד ששיתפו איתם פעולה, אך הקימו ב-1927 מטה נפרד.
המזרחי, אגודת ישראל והתנועה הציונית שעל ידי ההסתדרות הציונית שהייתה הגדולה שבהם, בראשות שמחה גרונדוואג, ואף הוציאה עיתון "סוכצ'בר צ'יטונג".
(בפולנית: "Sochaczewer Tsaytung") , תנועה זו הקימה תלמוד תורה מודרני, שבהמשך הצטרף לתנועת התחיה.
כשכל תנועה ניסתה למשוך את הנוער להצטרף לשורותיה.
בעיר הוקמו אז מספר ארגוני נוער, נוער אגודת ישראל, תנועת צוקונפט של הבונדיסטים, ארגון השומר הצעיר של הציונים, תנועת בית"ר הרוויזיוניסטית אף היא הקימה סניף בעיר, המזרחי ועוד.
בבחירות לעירייה שנערכו בשנת 1925, מחצית מ-24 חברי מועצת העיר היו יהודים, וסגן ראש העיר היה נציג הפולקיסטים, משה שוורץ.
בבחירות לנשיאות הקהילה שנערכו בשנת תרצ"ט (1939), נבחרו לוועד הבוחר ארבעה נציגים לבונדיסטים, וארבעה נציגים לאגודת ישראל, שעליהם היה לבחור את נשיא הקהילה.
הקול המכריע, היה של הרב צבי פרנקל, רב העיר באותו זמן, אך הוא לא רצה להכריע.
בגורל שנערך נבחר הרשל וורשבסקי מהבונדיסטים להיות הנשיא, אך מושל המחוז שאמור היה לאשר את הבחירה, לא הסכים, ולבסוף לאחר הסכמים בין אגודת ישראל לקהילות נוספות, נבחר יצחק וינד מהאגודה לנשיא.
ב-9 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו רצחו בה מספר יהודים, בעיקר קשישים וחולים, והציתו חלק מבתיהם, וכן את בית הכנסת הגדול בעיר.
רבים מיהודי העיר ברחו לורשה בה הייתה קהילה גדולה יותר, אך חלקם שבו לעיר, ואז נאלצו להתמודד עם אוכלוסייה פולנית מקומית שפלשו לדירות ולבתים שננטשו, וחלק מהבתים נהרסו בהפגזה של הגרמנים על העיר, והשבים נאלצו להתגורר בחדרים קטנים בדירות משותפות עם משפחות נוספות.
הגרמנים התעללו ביהודים ששבו לעיר, ותפשו פעם קבוצה של חסידים והכריחו אותם לרקוד משך חצי היום, לבושים בבגדי השבת כדי לשמח את הנוצרים כשיצאו מהכנסייה.
בינואר 1940 הוקם היודנראט בעיר, כשחברים בו 21 מיהודי העיר, באותו זמן הפסיקו חטיפות של יהודים ברחבי העיר, והיהודים תלו תקוות בהקמת היודנראט.
אך במהלך השנה הוקם יודנראט חדש, שחלק מהחברים בו הציקו רבות ליהודי העיר, ומי שלא שילם את המיסים שהם דרשו הוסגר לגרמנים.
יהודי העיר נלקחו לעבודות כפייה, בבניית גשר מעל נהר הסמוך, שם גם הוטבעו חלק מהם, בפינוי הריסות הבתים בעיר, וגם בבניית ביצורים באזור, תוך שימוש במצבות שהיו בבית העלמין היהודי המקומי.
גם הנשים חויבו על ידי הגרמנים לעבוד בעבודות מבזות שונות.
ב-19 בינואר 1941 רוכזו יהודי העיר וסביבתה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, כשלכל יהודי הותר להביא איתו עד 3 קילוגרם חפצים אישיים בלבד.
גם בגטו המשיכו התעללויות הגרמנים, שחייבו אנשים להתפשט לגמרי בקור החורפי, ולחטוב עצים ביער.
הוקמה בגטו משטרה יהודית, שתפקידה היה לשמור על הסדר בתוך הגטו, חלק מהשוטרים היהודים הציקו מאד לתושבי העיר, עד שהם עצמם הוכו למוות על ידי הגרמנים.
כעבור כחודש, ב-15 בפברואר 1941, מפקד המשטרה היהודית, מנשה קנוט, נורה ונהרג על ידי ראש הגסטפו, ויהודי הגטו הועברו לגטו ורשה, כשהותר לכל אחד לשאת איתו עד 15 קילוגרם.
בדרכם לצאת מהעיר פולנים מקומיים בזזו מהם את תיקיהם באומרם שהיות והולכים למוות אין להם צורך בתיקים.
גורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום, ורובם המוחלט הושמדו באושוויץ וטרבלינקה.
יהודים שנותרו בעיר לאחר הסלקציה הוצאו לבית הקברות שם נורו למוות.
קבוצה של 30 מיהודי העיר התארגנו והפכו לפרטיזנים, וניסו לנקום את נקמת יהודי העיר.
לאורך שנות המלחמה גרמו לפגיעות רבות במאמצי הנאצים, ואף הרגו רבים מהם.
רב מקבוצה זו שרדו לאחר המלחמה שבעה בלבד.
יהודים בודדים שבו לעיר לאחר המלחמה, והקימו בה סניף של "הוועד המרכזי של יהודי פולין".
אך לא התקבלו יפה על ידי התושבים האנטישמיים הפולנים שפלשו לדירות היהודים הריקות.
אחד השבים, בשם פיניע ווינברג, נרצח ביריות אקדח על ידי פורעים.
לבסוף, תוך שנים ספורות, עזבו כולם את העיר.
במהלך המאה-16, היהודים התפרנסו בעיקר ממתן הלוואות בריבית לגויים, לאצילים וליהודים אחרים, ומחירת סחורות לתושבי העיר בימי השוק.
אך לא ידוע כמעט על עיסוק במקצועות חופשיים.
למעט יצחק רוצ'ימק שהיה בעל פרדסים, משה מושקוביץ שהיה נגר, וכן היה רופא אחד בשם פליקס, שהופיעו ברשימת יהודי העיר בשנים אלו.
ושני פקידי מכס מטעם המלך.
בשנת 1633 לאחר שקיבלו את כתב הזכויות מהמלך ולדיסלב הרביעי בו התיר ליהודים להחזיק במקרקעין ולעסוק במסחר חופשי, היו בבעליות יהודית כמה שדות ופרדסים, וכן מפעלים לייצור יינות ומשקאות חריפים, הקימו גם בית מטבחיים, אשר שיווק בשר גם לערים אחרות כמו ורשה.
בתחילת המאה ה-18, הוקם על ידי יהודי מהעיר מפעל לעיבוד עורות.
והמסחר בעור ובצמר התפתח בין יהודי העיר, אשר ייצאו שומן, בצמר ועורות למכירה ברחבי הממלכה.
מסחר זה גרם לחיכוך עם בעלי מלאכה נוצרים שגרו בעיר, והתקשו בהשגת חומרי גלם לצורך בתי המלאכה שלהם.
חלק מיהודי העיר התפרנסו מעסקים שעשו עם הצבא, ואחרים היו בעלי מלאכה שונים, כחייטים, סנדלרים יצרני משקאות חריפים ועוד.
בשנת 1749 חידש המלך אוגוסט השלישי את הזכות שניתנה לקהילה להחזיק באדמות ולעסוק במקצועות שונים.
התפתחות נוספת בכלכלת העיר הייתה בשנת 1902, עם פתיחת תחנת רכבת בה עצרה הרכבת מורשה לקאליש, דרך לודז', בתקופה זו היו גם מגיעים חסידים רבים לרבי מסוכטשוב שקבע את מקומו בעיר, כשזה תורם להתפתחות של התיירות במקום, לספק לבאים שירותי לינה, מסעדות, וקונדיטוריות, וגם תחבורה, כגון נהגי כרכרות וסבלים.
בין שתי מלחמות העולם התפתחה התעשייה בעיר, ונפתחו בה מפעלים למשי מלאכותי, לייצור כותנה ולאבק שריפה, כשרבים מיהודי העיר עבדו במפעלים אלו.
וכן הוקמו בתי מסחר, חנויות ומפעלי תעשייה שונים בבעלות יהודים, ועבודות חופשיות נוספות, כעורכי-דין, נגרים נפחים ועוד.
בשנותיה הראשונות, על יהודי הקהילה הוטל מס מיוחד לאציל העיר, מעבר למיסים הכלליים, ובכל חג פסחא היה על בעלי בתים לתת קילו פלפל, ועל שוכרי בתים לתת חצי קילו פלפל.
הקהילה הייתה שייכת לקהילות פולין גדול בוועד ארבע ארצות, ובקונגרס בשנת 1519 בו נידונה חלוקת המיסים בין הקהילות, חויבה הקהילה במס שנתי של 200 טאלר בשנה.
באפריל 1556 הואשמו יהודי המקום בפגיעה בדת הנוצרית בחילול לחם "הקודש".
בית המשפט המקומי דן את דורותה לז'צקה, שנאשמה במכירת הלחם ליהודים ואת רבה של העיר סוכטשוב, למיתה, שבוצעה ב-23 באפריל 1556. שלושה יהודים נוספים נלקחו למשפט ראווה בפלוצק, שם תחת עינויים הנאשמים "הודו" באשמה.
יהודי פלוצק, שחששו מהבאות, פנו למלך זיגמונט אוגוסטוס בבקשה לקבל אישור למשפט חוזר, כשעד לבירור המלך נתן חסות ליהודי חבר העמים הפולני-ליטאי, ובפרט ליהודי פלוצק, ולבסוף נקבעה חפותם של הנאשמים.
אך למרות שהמלך הורה על משפט חוזר, המורשעים נתלו במהירות מול שלושת שערי הכניסה לפלוצק ב-1 ביוני 1556. נגד האחראים להוצאה להורג החפוזה, מושלי המחוז, והערים סוכצ'ב ופלוצק, הוגשה תביעה על ידי ראשי הקהילה.
רק לאחר חצי שנה, ב–13 בינואר 1557, הורה המלך להוריד את התלויים ולהביאם לקבורה.
ביולי 1617 הואשמו יהודי העיר ברצח ילד נוצרי למטרות פולחן.
רוב התושבים היהודים נמלטו מהעיר ונצלו, ומספר יהודים הוצאו להורג.
לאחר תקופה שבו להתגורר בעיר.
בשנת 1933, הופצה שמועה בעיר שהיהודים חטפו צעירה נוצרית, ונערך פוגרום ביהודי העיר, עד להתערבות המשטרה המקומית.
במהלך המשפט התברר כי הסיפור כולו היה המצאה שיקרית.
בעיר שימשו רבנים ודיינים רבים משך שנות קיומה.
הרב הראשון הידוע בעיר הוא רבי משה ב"ר מרדכי, רבו של רבי מאיר אייזנשטט, מחבר ספר "פנים מאירות", שמביא בספריו מדברי תורתו.
מצויה בידינו חתימתו משנת תמ"ד.
סביבות שנת תנ"ג כיהן כרב רבי יונה נחום הכהן (שנקרא רבי נחום כ"ץ), בנו של רבי מאיר כ"ץ, אחיו של הש"ך וחתנו של המהרש"ק.
נקבר בבית העלמין שבעיר, אך כשבאו לבנות אהל על קברו לאחר ימי השלושים, לא נמצא הקבר.
ולכן לא נבנה אוהל על קברו.בתקופתו (לערך בשנים ה'ת"נ–ה'ת"ס) כיהן כדיין בעיר, רבי מאיר אייזנשטט, חתנו של ר' משה סוכטשובער.
רבי אהרן הכהן (בנו של רבי יונה נחום)
בנו רבי אלעזר הכהן (גיסו של הרב יעקב לורברבוים מליסא)
בנו רבי פינחס — בשנת ה'תקכ"ה.
רבי אריה לייב חריף היילפרין בעל ה"חידושי מהר"א", היה רב העיר, ואף הקים בה ישיבה.
בין התלמידים המפורסמים שלמדו בה היה היהודי הקדוש מפשיסחה, רבי ישעיה מפשווארסק, ויש האומרים שאף הרבי שמחה בונם מפשיסחה למד שם.
רבי משה ב"ר יעקב חריף היה רב העיר, ושימש גם הוא כראש הישיבה.
החידושי הרי"ם בצעירותו למד בישיבתו שם.
רבי אפרים אליעזר צבי הירש חרלפ בשנים ה'תקפ"ו - ה'תקפ"ז.
רבי אלעזר הכהן מפולטוסק, שכונה (רבי אלוזר'ל) שימש ברבנות בעיר משנת תרי"ב (1851) עד לפטירתו ב–ה'תרמ"ב (1881), (למעט בין השנים תרט"ו לתרכ"ה בהם היה רב בפלוצק ובפולסטוק).
ונקבר באוהל בבית העלמין בעיר.
רבי מנחם נחום גינצבורג, היה אב"ד בעיר, ככל הנראה בין השנים תרט"ו לתרכ"ה.
רבי אברהם בורנשטיין האדמו"ר מסוכטשוב כיהן כרב העיר משנת ה'תרמ"ג (1883) עד שנת ה'תרנ"א (1891), שעקב חילוקי דעות עם השלטונות רצו לגרשו מהעיר, לבסוף בוטל הגרוש, אך נאסר עליו להמשיך לשמש ברבנות.
נפטר בי"א אדר א' תר"ע ונקבר באוהל בבית העלמין בעיר.
הרב שמואל יצחק לנדאו, נכד של רבי זאב וולף מסטריקוב, רב העיר בין השנים ה'תרס"א (1901) — ה'תרע"ב (1912).
הרב צבי פרנקל, רב העיר האחרון, נפטר בגטו ורשה בשנות השואה.
בית הכנסת הגדול, ששימש את כלל תושבי העיר, היה בנוי בסגנון הקלאסי, עם שתי קומות גבוהות, מכוסות בגג משולש וגבוה.
בחזית הבניין היו בכל קומה חמשה חלונות, כשהחלון האמצעי רחב, ומשני צידיו שתי זוגות חלונות צרים יותר.
לצד הבניין היה גרם מדרגות שהוביל לעזרת הנשים.
בפנים בית הכנסת, עמוד התפילה וארון הקודש היו משולבים בפיתוחי עץ, ובימה במרכז בית הכנסת מוקפת בעמודי עץ מגולפים.
הבניין נפגע בהפצצה של הגרמנים ב-4 בספטמבר 1939, ומאוחר יותר נשרף כולו.
בסמוך לבית הכנסת הגדול היה בית מדרש ששימש את המתפללים בעיקר במשך ימות החול, וכן דרשנים אורחים היו מגיעים מפעם לפעם לדרוש בו.
בסביבות שנת ה'תק"נ (1790) הוקמה ישיבה, ככל הנראה הוותיקה ביותר באזור זה, כשרב העיר, רבי אריה לייב חריף היילפרין, עמד בראשה.
לא ידוע כמה זמן הייתה קיימת עד שנסגרה.
בתחילת תרמ"ג (1883) הקים הרבי מסוכטשוב ישיבה מסודרת לתלמידים, שהגיעו מרחבי פולין ואף מליטא ללמוד בה.
בתקופה זו היה רב העיר, ראש הישיבה ואדמו"ר חסידי.
אף לאחר שפוטר מהרבנות על ידי הממשלה הרוסית, המשיך בשני תפקידיו האחרים.
בית המדרש של הרבי היה סמוך לביתו, ברחוב טרחנובר ( Trajanower), רחוק ממרכז העיר, ושם התנהלה חצרו.
בין מלחמות העולם היו בעיר מספר מוסדות חינוך:
בית הספר החרדי לבנים, יסודי התורה.
בית ספר אורתודוקסי לבנות בית יעקב.
בית הספר ציוני בעברית של תנועת "התחיה"
בית הספר של התנועה הציונית, יבנה
בית הקברות של הקהילה היהודית נמצא ברחוב Sierpniowa, על הגדה המזרחית של נהר בזורה, בשטח של כ-28 דונם.
בית העלמין הוקם ככל הנראה בשלהי המאה ה-16, ושימש את תושבי העיר ומחוצה לה.
בתקופה זו עדיין לא היה בית קברות יהודי בורשה, ורבים הביאו את מתיהם לקבורה בסוכטשוב.
ההיסטוריון מאיר בלבן כתב בשנת 1929: "אם ברצוננו ללמוד את תולדות הקהילה היהודית בוורשה, בשנים עברו, עלינו ללמוד היטב את כתובות המצבות בגרודז'יסק או בסוכצ'ב".
בתקופת השואה נהרסו המצבות, ויהודים אולצו להסיר מצבות מבית הקברות, שישמשו לבניית ביצורים באזור, ולשדה התעופה הצבאי ב.
באותו זמן נהרסו האהלים שהיו על קברו של הרבי מסוכטשוב ועל קברו של רבי אלעזר מפולטוסק שהיו מרבני העיר.
כן נחפרו בורות בבית הקברות בהם נרצחו יהודים שנתפסו באזור לאחר חיסול הגטו
לאחר המלחמה המקום צולם ועדיין היו בו מאות מצבות חלקן על מקומם וחלקן זרוקות, שנלקחו מהמקום בזמן ששלטה הרפובליקה העממית הפולנית, הקומוניסטית, באזור.
רק בשנת 1988 התירה העירייה לבנות גודר סביב שטח בית הקברות, בהשתדלות "איגוד יוצאי סוכצ'ב" (Sochotzover Society) בארצות הברית, ומאוחר יותר, בשנת תשנ"ב (1992) לאחר בדיקה מדויקת של המיקום, בסיוע ר' יהודה וידבסקי, נבנה מחדש ה"אוהל" על קברם של האדמו"רים מסוכטשוב ה"אבני נזר" וה"שם משמואל".
בסמוך לאוהל הוקם קיר הנצחה ליהודי סוכטשוב שנהרגו בשואה, עם שילוט בשפות עברית, יידיש, אנגלית ופולנית, כמו כן נבנתה אנדרטה, משברי מצבות שנותרו בשטח בית הקברות.
בתחילת המאה ה-20 הוקמה בעיר תזמורת, על ידי קבוצת נוער.
התזמורת ניגנה כנציגות ההסתדרות הציונית העולמית בחגיגות שהיו בורשה לאחר הצהרת בלפור, בביקור שערך נחום סוקולוב בוישוגרוד ב־1924, ובאירועים פומביים נוספים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקם תיאטרון יהודי בעיר, על ידי נחום גרונדוואד, בו הפיקו הצגות רבות, ובלדות שנכתבו במיוחד עבור התיאטרון.
באחת הפעמים נקבעה הצגה בימי בין המצרים, והרב הורה לאנשי הקהילה החרדית ללכת ולמחות נגד קיום האירוע.
לאחר התערבות המשטרה המקומית, לא הצליחו למנוע מההצגה להתקיים, אך כמעט שלא נמכרו כרטיסים.
מאז אירוע זה לא נערכו יותר הצגות בימים אלו.
התיאטרון פעל עד למלחמת העולם השנייה.
ארגון הבונד הקים בעיר, בסביבות שנת 1927, אגודת ספורט בשם "מארגענשטערן" (השחר)
ב-ו' בכסלו תרצ"ז (20 בנובמבר 1936) החל לצאת עיתון דו שבועי בשם עיתון "סוכצ'בר צ'יטונג".
(בפולנית: "Sochaczewer Tsaytung") בשפת היידיש, ברוח הציונים, נכתבו מאמרים רבים על הציונות והעלייה לארץ, בנוסף לחדשות המקומיות.
מועדון ספורט וקבוצת כדורסל מקומית יהודית, הוקמה על ידי ארגון "הבונד" שהיה פעיל בעיר.
רבי יונה נחום הכהן — אב"ד סוכטשוב
רבי מאיר איזנשטט (המהר"מ א"ש) — דיין בסוכטשוב
קהילת יהודי סנקט פלטן הייתה אחת הקהילות היהודיות הבולטות באוסטריה התחתונה.
הקהילה בסנקט פלטן התקיימה לסירוגין מאז שלהי ימי הביניים, עברה גירושים והתחדשות בעת החדשה, ונכחדה כמעט לחלוטין בתקופת השואה.
ערב האנשלוס מנתה הקהילה הדתית המקומית כ־1,200 נפש.
בית הכנסת, שניזוק בליל הבדולח, שוקם ומשמש כיום אתר זיכרון, ולצידו פועל המכון להיסטוריה יהודית של אוסטריה.
היישוב היהודי בסנקט פלטן מתועד לראשונה בסוף המאה ה־13. בשנת 1298 מוזכרים במסמכים מלווים בריבית מהעיירה שפעלו בווינה.
בשנת 1306 הואשמו יהודי סנקט פלטן בחילול לחם הקודש, ותושבי העיר רצחו כמעט את כל חברי הקהילה ובזזו את רכושם.
מאחר שהיהודים נחשבו עבדי השלטון, הדוכס פרידריך הטיל מצור על העיר ואזרחיה חויבו בתשלום קנס כבד על הנזק ל"רכוש הדוכס".
בשנת 1309 שבו יהודים להתגורר בעיר, ובשנת 1322 הוסדר מינויו של דיין קבוע לקהילה, לראשונה באוסטריה, אשר שימש לרישום משכונות ואיגרות חוב.
גם עלילת לחם הקודש בפולקאו בשנת 1338 גררה רדיפות נגד יהודי העיר.
בעקבות גירוש יהודי וינה ואוסטריה התחתונה בידי אלברכט החמישי, דוכס אוסטריה בשנת 1420, חדלה הקהילה להתקיים.
במאה ה־17 שבו יהודים לפקוד את סנקט פלטן כסוחרים בלבד, אך נאסרה התיישבותם.
רק לאחר מהפכת 1848 הותר ליהודים לשוב ולהתיישב בעיר.
בשנת 1863 נוסדה הקהילה הדתית, שמנתה כ־800 חברים, מהם כ־400 בעיר עצמה.
תחום סמכותה השתרע מטראיסמאואר בצפון ועד סנט אגיד אם נויבאלד בדרום, ומקרומנוסבאום במערב ועד האדרסדורף-ויידלינגאו במזרח.
הקהילה הקימה מוסדות דת, חברה ותרבות, ובהם בית כנסת, שני בתי עלמין, אגודות נשים וחברה קדישא.
אלברט ליכט, מראשי הקהילה, פתח בשנת 1887 חנות אופנה, שבשנות ה־90 של המאה ה־19 הפכה לעסק הגדול בעיר.
בשנת 1910 נבחר לראש הקהילה וכיהן בתפקידו עד 1938. לאחר האנשלוס סולקה משפחתו מביתה ברחוב פארקפרומנאדה.
בני המשפחה נמלטו לארצות הברית ולפלשתינה, מלבד אחת מבנותיו שנרצחה.
אלברט ליכט נפטר ב־1939 ונקבר בעיר.
אשתו רוזליה גורשה לווינה, הובלה לטרזיינשטט ונרצחה שם.
רכוש המשפחה הושב לבנו רוברט לאחר המלחמה.
תחילה נערכו תפילות במפעל ישן שהוסב לבית תפילה.
בין 1885 ל־1913 שימש מבנה ברחוב ד"ר קרל רנר כבית כנסת.
תהליך בניית בית הכנסת החדש החל בשנת 1907, והבניין נחנך בטקס חגיגי באוגוסט 1913. בליל הבדולח ניזוקו בית החזן וחלקים מהמבנה.
לאחר מכן שימש כמחסן, מחנה ריכוז לעובדים אזרחיים רוסים, ואחר כך עמד נטוש ומוזנח.
בסוף שנות ה־70 הוכרז כמבנה לשימור, שוקם בשנים 1980–1984, וכיום משמש אתר הנצחה.
מאז 1988 פועל בבית החזן הסמוך המכון להיסטוריה של היהודים באוסטריה.
בית העלמין היהודי הישן הוקם בשנת 1859 בכיכר פרנרשטורפר, אך כל המצבות שבו נבזזו בתקופת השלטון הנאצי.
בשנת 1906 הוקם בית העלמין החדש, הסמוך לבית העלמין העירוני, והוא פעיל עד היום.
בית ההספד תוכנן בידי האדריכל רודולף וונדרצ'ק ושופץ בשנת 2000.
בין השנים 1996–2002 נערך מחקר על הקהילה בסנקט פלטן, מהיווסדה במאה ה־19 ועד לחורבנה.
ערב השואה מנתה הקהילה כ־1,200 איש, מתוכם נרצחו 371, ושמותיהם מונצחים באתר בית הכנסת.
לאחר המלחמה שבו לעיר שלוש משפחות יהודיות בלבד, וכיום חיים בה שני יהודים בלבד.
מבנה בית הכנסת שוקם, אך לא חודשה בו פעילות קהילתית.
בתי העלמין שוקמו ומתוחזקים על ידי העירייה.
בשנת 1998 נערכה בבית הכנסת תערוכת זיכרון בהשתתפות 18 מבני הקהילה לשעבר.
בעקבות המחקר והראיונות הוקם ארכיון תיעוד במכון להיסטוריה של היהודים באוסטריה.
נכון לעשורים האחרונים, לא קיימת קהילה יהודית פעילה בסנקט פלטן.
בעיר מתגוררים כיום שני יהודים בלבד, ובית הכנסת המשוקם משמש כמרכז תרבות ולא כבית תפילה.
קהילת יהודי ניו ג'רזי היא קהילה יהודית אמריקאית המתגוררת בניו ג'רזי, מדינה בארצות הברית.
על פי סקר של הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה (JNFA) משנת 2019, 545,450 יהודים מתגוררים בניו ג'רזי, שזה 6.1% מאוכלוסיית המדינה.
7.8% מיהודי ארצות הברית מתגוררים בניו ג'רזי.
מספר ממצאים מעידים על קיומם של יהודים באזור עוד בתקופת המושבות.
משה לוי (Moses Levy) מוזכר בתור אחד מהיהודים הראשונים שהתגוררו באזור ניו ג'רזי.
בין השנים 1679 ל-1792, יהודים רבים גורשו מספרד, פורטוגל ואיטליה, ונלאצו להגיע לניו ג'רזי בתור סוחרים.
חלק מן היהודים הפכו לאוונגליסטים ושינו את שם משפחתם, וחלק החליטו לשמר את אמונתם ובנו בתי כנסת וישיבות במשך התקופה.
הקהילה היהודית בניו ג'רזי החלה להתגבש במאה ה-19. יהודים רבים החלו להתקבץ בעיר ניוארק שבמדינה.
ב-20 באוגוסט 1848, מהגרים יהודים גרמנים הגיעו לאזור.
בסוף המאה ה-19 הירש יסד קרן לרווחת המהגרים היהודים בארצות הברית, בה השקיע 493,000 פאונד.
הקרן הסיוע סיוע כספי למהגרים יהודים מרוסיה ורומניה במהלך השנים הראשונות לשהותם בארצות הברית.
בנוסף לכך, הברון תרם 37,500$ לקניית שטח של 21.4 קמ"ר, למען 12 חקלאים יהודים, שב-1894 הקימו את בית הספר לחקלאות ברון דה הירש (Baron De Hirsch Agricultural School).
במאה ה-20, יהודים רבים עלו לניו ג'רזי, בעיקר יהודים ספרדים ויהודים מאזור הבלקן.
בעשור השני של המאה ה-20, יהודים אשכנזים מרוסיה ופולין שעברו פוגרומים, עברו להתיישב בפטרסון וג'רזי סיטי.
מזרחים יהודים מסוריה עלו לאזור בשנות ה-70.
בשנת ה'תש"ג (1943) לאחר הפסח הגה את רעיון הקמת הישיבה, ולשם כך בחר בלייקווד, עיר יהודית-חרדית בניו ג'רזי.
ב-1948, הקהילה היהודית בניו ג'רזי הגיעה לשיאה בתחום החקלאות.
בהמשך, עקב שינויים סביבתיים, רוב היהודים נטשו את תחום החקלאות ועברו ללמוד במכללות.
בין 2010 ל-2020, יהודים רבים היגרו לניו ג'רזי מאזור ניו יורק.
רוב היהודים מתגוררים כיום במחוזות ברגן, מונמות', אושן, מידלסקס, אוניון ואסקס.
במהלך המאה ה-21, הקהילה היהודית במדינה בנתה אזורים רבים.
לדוגמה, ב-2003, נפתח המוזיאון היהודי בניו ג'רזי בניוארק.
בנוסף לכך, נפתחו מספר חנויות כשרות ברחובות המדינה.
ב-2019, גבר ואישה שנמלטו משוטרים, נכנסו לתוך חנות מזון יהודית בג'רזי סיטי וירו לעבר האנשים בחנות.
יהודים רבים בניו ג'רזי לומדים באוניברסיטת ראטגרס (Rutgers University).
נכון לשנת 2022, 6,000 סטודנטים לתואר ראשון באוניברסיטה הם יהודים, בערך 16% מכלל הסטודנטים לתואר ראשון באוניברסיטה.
בנוסף, 1,000 סטודנטים יהודים הם בעלי תארים מתקדמים.
האוניברסיטה כוללת סניף של הלל, בית חב"ד, בית קפה כשר ולימודי שואה.
בנוסף, האוניברסיטה כוללת מחלקה בתחום מדעי היהדות.
בניו ג'רזי ישיבות רבות, כגון ישיבת לייקווד, הישיבה הגדולה ביותר בארצות הברית (והשנייה בגודלה בעולם) שבה לומדים 7,850 תלמידים נכון לשנת 2023.
עיתונים יהודים רבים פועלים בניו ג'רזי, כגון Newarker Wochenblat (הניורקר השבועי - 1910–1914), ניוארק ג'ואיש כרוניקל (1921–1942), דה ג'ואיש פוסט (1934–1941), דה ג'ואיש ריוויו (1929–לא ידוע), דה ג'ואיש ניוז (1947–הווה) ויתד נאמן האנגלית .
יהדות קוואלה הייתה קהילה יהודית גדולה בעיר קוואלה שבצפון יוון.
היא התקיימה מהמאה ה־16 עד לפירוקה הרשמי ב־1980. בשיאה מנתה הקהילה למעלה מ־2,000 נפשות, ותמכה רבות בחיי המסחר והתרבות של העיר, בעיקר בתעשיית הטבק.
קהילת יהודי קוואלה נוסדה ב־1526, עם התיישבות יהודים אשכנזים מהונגריה ששבו משבי הטורקים.
ב־1546 הגיע גל נוסף של יהודים מהונגריה.
בבמפקד האוכלוסין משנת 1569 נמנו בעיר 23 משפחות יהודיות, 113 משפחות מוסלמיות ו־56 משפחות נוצריות.
יהודים ספרדים מסלוניקי ומרחבי האימפריה העות'מאנית הגיעו, ובהדרגה נטמעו היהודים האשכנזים בקרב הקהילה הספרדית הגדולה.
במחצית השנייה של המאה ה־19 הפכה קוואלה למרכז חשוב לייצור ולמסחר בטבק, עובדה שמשכה אליה יהודים רבים שביקשו הזדמנויות כלכליות.
חלקם הגיעו מקהילות רומניוטיות אחרות ביוון.
בשנת 1885 הוקם בה בית כנסת, ובראשית המאה ה־20 מנתה הקהילה היהודית למעלה מ־2,000 נפשות.
ארגון האליאנס (Alliance Israélite Universelle) הפעיל בעיר בית ספר יסודי וגן ילדים יהודיים.
מוסדות אלה סיפקו חינוך איכותי שמשך אליהם תלמידים יהודיים, נוצרים ומוסלמים.
הקהילה כללה מגוון רחב של אנשים: מסוחרים עשירים ואנשי מדע ועד פועלי טבק ואומנים עניים.
מלחמת העולם השנייה הביאה לכיבוש קוואלה בידי בולגריה בשנת 1941, והיא הפכה לחלק מאזור הכיבוש הבולגרי.
יהודי העיר סבלו מרדיפות ומהחרמת רכושם, ונמנע מהם לעסוק במקצועות שונים.
צעירים רבים שבהם נשלחו לעבודות כפייה.
יהודי קוואלה סירבו לשתף פעולה עם השלטון הכובש; חלקם אף נמלטו לאתונה או הצטרפו לתנועות ההתנגדות בהרים.
ב־3 במרץ 1943 החלו הרשויות הבולגריות לאסוף את יהודי קוואלה ולכלוא אותם במחסני טבק.
משם הועברו בתנאים קשים לנמל לום שעל הדנובה, שם נמסרו לידי הגרמנים.
משם הועברו למחנה ההשמדה טרבלינקה, או גורשו לשם ישירות.
רבים מהם טבעו בדנובה כאשר הדוברות התהפכו.
לפי ההערכה, 1,500 מבני הקהילה נספו בשואה, ורק 42 שרדו.
לאחר שחרור יוון, ניסיונות שיקום הקהילה ב־1945 על ידי מעטים מן הניצולים כשלו.
הבולגרים הרסו את בית הכנסת הישן.
הקהילה היהודית בקוואלה פורקה רשמית ב־1980. כמה שנים אחר כך נהרס גם חדר התפילה הזמני, ששימש את הקהילה לאחר המלחמה.
בית הקברות היהודי של קוואלה כולל אנדרטה לזכר קורבנות השואה, שהוקמה ב־1954 בידי הקהילה הישראלית.
ב־2015 נחנכה אנדרטת זיכרון נוספת במרכז העיר, ברחוב אריתרו סתאברו, במקום בו עמדו מחסני הטבק ששימשו מקום כינוס לפני הגירוש.
ויקטור ונוסיו, יהודי מקוואלה, תרם אנדרטה זו לזכר יהודי העיר שנספו.
קהילת יהודי פריז היא הקהילה היהודית העירונית הגדולה באירופה.
היא אחת הקהילות העתיקות ביותר באירופה.
ההתיישבות היהודית בפריז החלה כבר בימי הביניים הקדומים.
במאה השישית, קהילה יהודית החלה לצמוח בפריז.
האזכור הראשון של יהודים בפריז הוא בתעודה משנת 582. בשלב זה כבר היה ברשותה של הקהילה בית כנסת.
האנטישמיות לא הייתה נפוצה באותה תקופה ובין היהודים לבין הנוצרים התקיימו יחסי רעות טובים.
יחסים אלו התבטאו, בין היתר, בנקמה על מותו של יהודי בשם פריסקוס (Priscus) שהיה ספק של המלך כילפריך הראשון, בידי המון נוצרי.
ב הרצח נעשה ביום שבת, בו פריסקוס לא יכול היה לשאת בנשק, בידי יהודי מומר, על רקע ויכוחים בשאלות של אמונה בין גרגוריוס מטור, המלך כילפריך ופריסקוס.
למרות יחסים טובים אלו, מועצת פריז החליטה כי יהודי שמחזיק במשרה ציבורית, וכן משפחתו של אותו יהודי, צריכים להתנצר (אם כי למעשה להחלטה זו לא הייתה משמעות, והיא פשוט חזרה על האיסור לתת ליהודים להחזיק במשרות ציבוריות).
זוהי ראיה המעידה על כך שמעמדם החברתי והכלכלי של יהודי פריז היה גבוה בתקופה זו.
היהודים עסקו במקצועות חופשיים כמו רפואה ומסחר, ועסקו גם בחקלאות ובייצור יין.
מהמאה העשירית ועד המאה ה-20
למסע הצלב הראשון לא הייתה השפעה מיידית על מצבם של יהודי צרפת, ויהודי פריז בפרט.
במאה העשירית ובמאה האחת עשרה התגוררו היהודים ברחוב הנקרא כיום Rue de la Harpe , בין Rue de la Huchette לבין Rue Saint-Séverin .
רחוב זה נודע מאוחר יותר בתור "רחוב הרובע היהודי הישן".
במאה העשירית שכן בית כנסת בהצטלבות הרחוב Rue Monsieur-le-Prince עם הרחוב Rue Saint-Séverin.
החל משנת 1119 לכל המאוחר שכן במרכז העיר רובע יהודי (vicus Judaeorum), שהיה ממוקם במרכז איל דה לה סיטה.
בתקופה זו נבנה בית כנסת עבור יהודי פריז באיל דה לה סיטה.
רוחבו של בית הכנסת היה שמונה מטרים, ואורכו - שלושים ואחד מטרים.
הקהילה היהודית בפריז המשיכה לפרוח ולצמוח, ופריז הפכה למרכז יהודי רוחני.
בשנת 1125 התייעצו חכמי רומא עם חכמי פריז בענייני הלכה.
כעשרים שנה לאחר מכן, בשנת 1145, השתתפו רבני פריז באספת רבנים שכינס הרשב"ם.
אולם תגובות אנטישמיות קטעו ומנעו את המשך הצמיחה והפריחה של יהדות פריז.
בשנת 1171 התרחשה בעיר בלואה עלילת דם שנודעה בשם גזירת בלוייש.
עלילת דם זו התפשטה ברחבי צרפת והגיעה בסופו של דבר גם לפריז.
לואי השביעי, מלך צרפת הבטיח ליהודים שמעמדם לא ייפגע ושאירוע זה לא יישנה, אולם האנטישמיות טופחה עד כדי כך שהפכה לחלק מן התודעה הציבורית, אפילו בקרב ילדים.
לפיליפ השני, מלך צרפת, למשל, נאמר כבר כשהיה בן שש כי יהודים רצחו ילדים של נוצרי.
שנאה זו כלפי היהודים שטופחה אצל פיליפ השני הייתה לפי סברות מסוימות הגורם לגירוש היהודים בפריז בשנת 1182, בו גורשו היהודים מאחוזותיו של המלך פיליפ השני.
במקביל לגירוש, נהרס בית הכנסת שהיה ממוקם במרכז איל דה לה סיטה, ועל חורבותיו הוקמה כנסיית St.
החל משנה זו הכריז מדי פעם המלך על גירושם של היהודים מאחוזותיו, ולחלופין מדי כמה זמן היה מתיר ליהודים לשוב לאחוזותיו ואף קורא להם לעשות כן.
החזרת היהודים לאחוזותיהם נעשתה בעיקר מתוך אינטרסים כלכליים: הכלכלה סבלה ונפגעה כתוצאה מחסרונם של היהודים, והחזרתם של היהודים לאחוזות הניבה רווח כלכלי.
בשנת 1198 התיר המלך פיליפ השני ליהודים לשוב לאחוזותיהם, וזאת בתמורה להטלת מס על כל עסקיהם.
ימי הביניים, עם תחילת לימוד התורה בצרפת, הייתה פריז מרכז לישיבות, ובה פעלו רבנים כמו רבי יחיאל מפריז.
אולם, במאות ה־12 וה־13 החל חוסר ביטחון עבור יהודי פריז.
בשנת 1182 גורשו היהודים מהעיר בפקודת מלך צרפת, אך חזרתם הותרה מדי פעם בשל תרומתם לכלכלה.
לבסוף, בשנת 1394, הוציא המלך שארל השישי צו גירוש סופי מכל שטחי צרפת, והנוכחות היהודית המשמעותית נעלמה מהעיר למאות שנים.
חורבותיו של בית קברות יהודי מהמאה ה-13 נמצאו בשנת 1849. חלק מאותן מצבות שנמצאו מוצגות כיום במוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות, ומהוות עדות לנוכחות של יהודים בפריז בימי הביניים למרות הרדיפות אחריהם.
בתחילת המאה ה־20 גדל מספר היהודים שעלו לצרפת, בעיקר ממזרח אירופה, כדי להימלט מרדיפות אנטישמיות.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בפריז כ־200,000 יהודים, כשני שלישים מיהדות צרפת כולה.
מתוכם, כשני שלישים היו מהגרים שאינם אזרחים צרפתים; רבים מהם הגיעו מגרמניה בעקבות עליית הנאצים לשלטון .
פריז עברה לשליטה גרמנית ישירה ביוני 1940, לאחר כניעת צרפת לגרמניה הנאצית.
מאביב 1941 החל בעיר מצוד אחר יהודים; הנתפסים נשלחו למחנות מעצר, כמו מחנה דרנסי.
ב־16 ביולי 1942 התרחש מצוד נרחב: שוטרים צרפתים עצרו כ־13,000 יהודים בעלי נתינות זרה, ושלחו אותם לאצטדיון החורף, ומשם למחנות מעצר ואחר כך לאושוויץ־בירקנאו .
החל מ־1943 החלו לעצור גם יהודים בעלי אזרחות צרפתית.
ההערכה היא שכ-25 אחוזים מיהודי צרפת נרצחו בשואה.
עם שחרור פריז נותרו בה כ־40,000 יהודים בלבד .
לאחר מלחמת העולם השנייה, הקהילה היהודית בפריז החלה להתחדש ולהתרחב מחדש.
בשנות ה-50 וה-60, עם קבלת עצמאות אלג'יריה, הגיעו לעיר למעלה מ-100 אלף יהודים, שרבים מהם התיישבו בפרבריה.
כיום, פריז היא בית לאוכלוסייה יהודית גדולה ופעילה, המציעה שירותים ומוסדות המתאימים לשומרי מסורת, כמו בתי כנסת, מסעדות כשרות, ובתי ספר יהודיים.
יהודי צרפת מרוכזים במטרופולין של פריז, שם נמצאת מרבית יהודי צרפת.
ב-2016, הקהילה היהודית במטרופולין פריז מנתה 277 אלף יהודים, המהווים 1.9% מכלל יהודי העולם.
יהושע, מתאר ברומן ההיסטורי שכתב, "מסע אל תום האלף", את יהדות פריז בשנת 999 לספירה.
בין היתר, הוא מתאר אותה כמושפעת מהמרכז הדתי היהודי בוורמייזא.
ההיסטוריה של קהילת יהודי סן פרנסיסקו החלה בתקופת הבהלה לזהב בקליפורניה במחצית השנייה של המאה ה-19.
אזור מפרץ סן פרנסיסקו הוא בעל האוכלוסייה היהודית הרביעית בגודלה בארצות הברית, אחרי אזור העיר ניו יורק, דרום-מזרח פלורידה ולוס אנג'לס רבתי.
יהודי סן פרנסיסקו מילאו תפקיד חשוב בהתפתחות הכלכלית והתרבותית של סן פרנסיסקו ושל מדינת קליפורניה.
נכון לשנת 2011, כ-6% מתושבי העיר היו ממוצא יהודי.
ההתנחלות המקסיקנית הקטנה ירבה בואנה שינתה את שמה לסן פרנסיסקו בשנת 1847, והפכה במהרה לעיר החשובה ביותר במערב ארצות הברית.
גילוי הזהב בקליפורניה בשנת 1848 הביא לעיר מתיישבים רבים, ובהם גם יהודים.
אחד מבתי הכנסת הראשונים שנוסדו היה בית הכנסת "שארית ישראל" ("loyal remnant of Israel"), שהוקם בשנת 1849, ובאותה עת גם הוקם בית קברות יהודי.
בשנה זו נוסדה גם קהילת "עמנו אל", שהחלה כמניין בחנות-אוהל של לואיס אברהם פרנקלין ברחוב ג'קסון פינת קירני, ובה השתתפו 30 יהודים מפולין, פרוסיה, בוואריה וממזרח ארצות הברית.
בתחילתה הייתה הקהילה יהודית חרדית.
בשנת 1851 התאחדו "קהילת עמנו אל" ו"קהילת שארית ישראל" של סן פרנסיסקו לבית כנסת אחד; אולם זמן קצר לאחר מכן נפרדו וחזרו לפעול כשתי קהילות נפרדות.
קהילת "עמנו אל" הורכבה ברובה ממהגרים מבוואריה שבגרמניה, בעוד שקהל המתפללים של "קהילת שארית ישראל" כלל בעיקר מהגרים ממזרח אירופה, פולין ואנגליה.
עד שנת 1880 הייתה האוכלוסייה היהודית של סן פרנסיסקו הקהילה היהודית השנייה בגודלה בארצות הברית.
בית העלמין "בית השלום" (Home of Peace), הידוע גם בשם "נווה שלום" (Navai Shalome), נוסד בשנת 1889 עבור "קהילת עמנו אל".
באותה שנה נוסד בית העלמין "גבעות הנצח" (Hills of Eternity Memorial Park) עבור "קהילת שארית ישראל".
שני בתי העלמין היהודיים נוסדו בתחילה בסן פרנסיסקו, אך הועברו מאוחר יותר לעיירה הסמוכה קולמה, שבה קיימים ארבעה בתי עלמין יהודיים בסך הכול.
ב־18 באפריל 1906 פגעה בסן פרנסיסקו רעידת אדמה קשה שבעקבותיה פרצו שריפות, ונהרסו למעלה מ־80% משטח העיר.
ההרס פגע בכל תושביה, ובהם גם כ־30,000 היהודים שחיו בעיר באותה עת.
עיתון יהודי בשם "עמנו-אל" (Emanu-El) היה השבועון הראשון שחזר לצאת לאור לאחר האסון, וסייע לתושבים למצוא זה את זה לאחר ההרס.
הקהילה הספרדית הראשונה בסן פרנסיסקו, "קהילת מגן דוד" הספרדית (Magain David Sephardim Congregation), נוסדה בשנת 1935. נשיא בית הכנסת של הקהילה פרסם מאמר שכותרתו "גורל יהדות אירופה תלוי בתפנית של המהפכה הספרדית" (The Fate of European Jewry Hinges on the Turn of the Spanish Revolution), והקהילה אירחה מפגשים אנטי־פשיסטיים ואנטי־נאציים.
המרכז הקהילתי היהודי של סן פרנסיסקו (Jewish Community Center of San Francisco), שנוסד במקור כאגודת הצעירים העברים (Young Men's Hebrew Society) בשנת 1877, הוקם רשמית בשנת 1930.
בסוף שנות ה־30 הגיעו לסן פרנסיסקו פליטים מגרמניה, אוסטריה, פולין, ספרד וצ'כוסלובקיה, והמרכז העניק להם חברות חינם ושיעורי אנגלית.
בשנות ה־50 תואר המרכז JCCSF כ"מיזוג רב־לשוני של אנשים, פעילויות, שירותים ותוכניות", שחבריו הגיעו מערים מגוונות ברחבי ארצות הברית וממדינות רבות נוספות.
לואיס בלומנטל שימש כמנכ"ל המרכז משנת 1925 ועד מותו בשנת 1959, ואשתו, אמה לוי בלומנטל, שימשה כסגנית המנכ"ל מ־1925 ועד פרישתה בשנת 1964.
בשנות ה־80 הגיעו לעיר אלפי פליטים יהודים מרוסיה, ובשנת 2021 הם הקימו עמותה קהילתית יהודית־רוסית ורכשו מבנה שיועד לשמש כמרכז קהילה.
מחקר שנערך בשנת 2018 על יהודי עשרת המחוזות המרכיבים את אזור מפרץ סן פרנסיסקו מצא כי יהודים רבים עזבו את העיר סן פרנסיסקו לחלקים אחרים של אזור המפרץ, אך 17% מאוכלוסייה זו עדיין התגוררו בעיר.
באזור מפרץ סן פרנסיסקו מצויה האוכלוסייה היהודית הרביעית בגודלה בארצות הברית, בהשוואה לאזורים מטרופוליניים אחרים.
האוכלוסייה היהודית באזור המפרץ צעירה יותר, מגוונת יותר מבחינה אתנית, משכילה יותר ובעלת שיעור גבוה יותר של חברי קהילת ה־LGBTQ לעומת קהילות יהודיות אחרות בערים מטרופוליניות בארצות הברית.
קהילת שֵׁארִית יִשְׂרָאֵל היא קהילה ובית כנסת רפורמים, הממוקמים בעיר סן פרנסיסקו, שבקליפורניה שבארצות הברית.
הקהילה נוסדה בשנת 1851 בתקופת הבהלה לזהב בקליפורניה, והיא נמנית עם בתי הכנסת העתיקים ביותר בארצות הברית.
בזמנים מודרניים יותר נודעה הקהילה בגישתה החדשנית לתפילה ולחגיגות מועדי ישראל.
בית הכנסת ההיסטורי של הקהילה, שהושלם בשנת 1905, נכלל בהמרשם הלאומי של מקומות היסטוריים והוא אחד מציוני הדרך האדריכליים הבולטים בסן פרנסיסקו.
בית הכנסת שימש אתר מרכזי במשפטי השחיתות של סן פרנסיסקו שהתקיימו בין השנים 1905 ל־1908.
בשנות ה־1890 ניצבה קהילת שֵׁארִית יִשְׂרָאֵל בפני הצורך להחליף את בית הכנסת הישן שלה, שנבנה בסגנון התחייה הגותית בשנת 1870 ברחוב פוסט.
לנוכח זאת רכשו ראשי הקהילה, ב־8 בספטמבר 1902, מגרש בפינת הרחובות קליפורניה וובסטר שבסן פרנסיסקו, ולאחר מכן שכרו את האדריכל אלברט פיסיס, בוגר בית הספר לאמנויות יפות (אקול דה בוז-ארט École des Beaux-Arts), פריז, צרפת, לתכנן את המבנה החדש.
עבודות הבנייה החלו ב־8 באוקטובר 1903, ואבן הפינה הונחה ב־22 בפברואר 1904. בית הכנסת נחנך רשמית ב־24 בספטמבר 1905. אף שנעשו בו שיפורים במהלך השנים, המבנה נשמר קרוב למראהו המקורי.
בית הכנסת שֵׁרִית יִשְׂרָאֵל משלב יסודות אדריכלות ביזנטית ואדריכלות רומנסקית, ועלותו בעת הקמתו (1904–1905) הייתה 250,000 דולר.
המבנה מתנשא לגובה של 43 מטרים מעל רחוב קליפורניה, והכיפה הבולטת שלו, שקוטרה החיצוני 18 מטרים, נראית מנקודות רבות ברחבי העיר.
פנים המבנה משתרע על שטח של כ־1,900 מטר רבוע וכולל עוגב בעל 3,500 צינורות, כ־1,400 מקומות ישיבה, 1,109 נורות נוי, למעלה מ־89 חלונות ויטראז' מעוטרים ו־32 חלונות זכוכית קשתיים שקופים בחלקו העליון של המבנה.
ברעידת האדמה של 1906 ניזוק המבנה במידה מועטה בלבד, ותוקן במהירות.
הוא גם לא ניזוק ברעידת האדמה בלומה פרייטה (1989).
עם זאת, מדינת קליפורניה חייבה מבנים הבנויים מלבנים בלתי מזוינות, כדוגמת בית הכנסת, לעמוד בתקני עמידות מחמירים בפני רעידות אדמה.
בשנת 2017 השלימה הקהילה עבודות חיזוק סייסמיות נרחבות במבנה, אשר מומנו באמצעות מסע גיוס הון.
ההנהגה הרבנית של קהילת שארית ישראל לדורותיה
הרבנים ששימשו בתפקיד בקהילת שֵׁארִית יִשְׂרָאֵל לאורך השנים הם:
מס'שם הרבתחילת כהונהסיום כהונהמשך כהונההערות1יוליוס אקמן18541856כשנתיים2הנרי א.
קהילת עמנו־אל (Congregation Emanu-El) היא קהילה ובית כנסת יהודי רפורמי הממוקם בסן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית.
הקהילה נוסדה בשנת 1850, והיא אחת הקהילות היהודיות הוותיקות במדינת קליפורניה.
הוא מהמבנים היהודיים הבולטים בקליפורניה, ומהגדולים בקהילות היהודיות בארצות הברית.
המבנה נמצא בצומת הרחובות לייק (Lake) וארגואלו (Arguello) ברובע ריצ'מונד, סן פרנסיסקו.
הקהילה נוסדה ב-1850 על ידי יהודים יוצאי גרמניה, ונחשבת לאחת הקהילות הרפורמיות הוותיקות במדינה.
בראשית דרכה פעלה הקהילה מבית כנסת ברחוב סוטר סטריט, אך בעקבות רעידת האדמה ב-1906 והתרחבותה לרבעים המערביים, הוחלט להקים מבנה חדש בצפון העיר.
המבנה הנוכחי נבנה בשנים 1925–1926 בהובלת האדריכל ארתור בראון הבן (Arthur Brown Jr.), שתכנן גם את בניין העירייה של סן פרנסיסקו.
המבנה הנוכחי של בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל ארתור בראון הבן (Arthur Brown Jr) ונחנך בשנת 1926. האדריכלות של הבניין משלבת יסודות סגנון תחייה ביזנטית (Byzantine Revival) וקלסיים, עם כיפה גדולה בקוטר חיצוני של כ־46 מטרים ובגובה דומה מעל פני הרחוב, חלונות ויטראז' צבעוניים וחצר פנימית מוארת.
שטחו העיקרי של המבנה מגיע לכדי 14,000 מ"ר.
הוא כולל אגף מרכזי, אגפי חצר, מתחם קהילה מרחבים ציבוריים חיצוניים, roof deck לגני ילדים, חדרי ישיבות ואולמות עזר וחצר מרכזית גדולה המשמשת לאירועים קהילתיים.
האולם המרכזי יכול להכיל עד 2,500 מתפללים, מה שהופך אותו לאחד הגדולים בין בתי הכנסת בעולם, ומעניק לו ייחוד בגודלו בקרב קהילות יהודיות רפורמיות.
חומרי הבנייה העיקריים הם בטון, ברונזה, מתכת וגג רעפים מאדמת חימר אדומה.
תוכנונו נבנה בהשראת תבנית בית המקדש בירושלים.
במהלך השנים המבנה עבר שיפוצים וחיזוקים, כולל שימור ושדרוג הכניסה המקורית מרחוב לייק.
הבניין נמצא בבעלות קהילת עמנו־אל עצמה, והיא המפעילה את בית הכנסת ואת המוסדות הקהילתיים הסמוכים לו.
בית הכנסת מהווה מוקד מרכזי לפעילות הדתית והקהילתית של יהדות סן פרנסיסקו, והוא אחת מהאטרקציות האדריכליות הבולטות של העיר.
הבניין נחשב לאתר בעל חשיבות אדריכלית והיסטורית ברובע ריצ'מונד של סן פרנסיסקו, והוא נכלל בתוכניות לשימור אדריכלי עירוני של העיר סן פרנסיסקו.
ההנהגה הרוחנית של קהילת עמנו-אל לדורותיה
פלורנס פראג קאהן הייתה האישה היהודייה הראשונה שכיהנה בקונגרס של ארצות הברית מטעם המחוז הרביעי של קליפורניה.
משפחתה עברה לסן פרנסיסקו, קליפורניה, בשנת 1869, כשהייתה ילדה.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון לבנות בסן פרנסיסקו, לפני שלמדה באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי.
לוי שטראוס עזב את ניו יורק לסן פרנסיסקו כדי לספק לכורי הזהב מכנסי ג'ינס חזקים.
בשנת 1853, נוסדה חברת לוי שטראוס ושות' בשם " דייוויד שטרן ולוי שטראוס" והייתה ממוקמת ברחוב סקרמנטו 90, ליד הנמל של סן פרנסיסקו.
מכנסי הג'ינס הכחולים המפורסמים בעולם הומצאו על ידי היהודי הלטבי יעקב וו.
דייוויס ולוי שטראוס, רשמו פטנט על עיצובם בשנת 1873.
אדולף סוטרו (Adolph Sutro) היה ראש העירייה היהודי הראשון של סן פרנסיסקו, וכיהן בתפקיד בין השנים 1895–1897. בשלב מסוים היה סוטרו בעלים של כשמינית מאדמות העיר.
בתחילת שנות ה־80 של המאה ה־19 רכש את קליף האוס (Cliff House) ואת אלף הדונמים של קרקע הפונה לאוקיינוס, אזור הידוע בשם גבעות סוטרו (Sutro Heights).
מרחצאות סוטרו (Sutro Baths), שנמצאו בצד הצפוני של חוף אושן ביץ' מדרום לגשר שער הזהב, נפתחו בשנת 1896 והיו למתחם השחייה המקורה הגדול בעולם באותה תקופה.
קהילת יהודי ציריך (בגרמנית שווייצרית: Israelitische Cultusgemeinde Zürich ובקיצור ICZ) היא קהילה יהודית המתגוררת בעיר ציריך, העיר הגדולה ביותר בשווייץ והבירה של קנטון ציריך.
ישנם תיעודים של יהודים אשר התיישבו בעיר ציריך בין 1234 ל-1274. רובם עסקו בתחום ההלוואות והתגוררו ברחוב היהודים (כיום אזור פרושאוגאסה - Froschaugasse).
כבר במאה ה-14 היה בית כנסת באזור פרושאוגאסה.
ב-1354, 100 יהודים התגוררו בעיר (כ-2% מאוכלוסיית העיר אז).
הקהילה הושפעה רבות מטבח שטרסבורג, שבו כ-2,000 יהודים נשרפו למוות בפומבי, והיתר גורשו מהעיר בתקופת האנטישמיות בימי המוות השחור.
לאחר מכן התחדשה הקהילה, ובמחצית השנייה של המאה ה-14 פעל בעיר רבי משה מצוריך.
הקהילה סולקה מהאזור במאה ה-15 (בערך באזור 1436), וב-1634 נאסר כניסתם לאזור באופן מוחלט.
רק ב-1862, יהודים הורשו לחזור לציריך, שם התיישבו והקימו את הקהילה Israelitische Kultusverein (האגודה הדתית הישראלית) שלאחר מכן שמה שונה ל-Israelitische Cultusgemeinde Zürich (הקהילה היהודית של ציריך, בקיצור: ICZ).
ב-1895, בהשראת הפרדת הקהילות בגרמניה, פרשו קבוצת יהודים אורתודוקסים מן הקהילה, בשל התנגדותם לאווירה הליברלית ששררה בה.
הללו הקימו אגודה נפרדת בשם עדת ישורון (כשמה של הקהילה הנפרדת הראשונה בפרנקפורט), ובגרמנית Israelitische Religionsgesellschaft Zürich (IRGZ), שקיימת עד היום כקהילה חרדית, בת כמה מאות חברים, לצדה של הקהילה הכללית של ציריך.
בהמשך הוקמו גם קהילות חסידיות בציריך, שאף הן עצמאיות ואינן חלק מן הקהילה הכללית.
במלחמת העולם השנייה יהודים רבים נמלטו לציריך, שם הקהילה היהודית של ציריך (ICZ) סיפקה להם מכסה וסיוע.
בנוסף, הקונגרס הציוני העולמי נערך בציריך לאורך מספר שנים, וזאת בשל הפעילות העוינת של המפלגה הנאצית וניצול מעמדה של שווייץ כמדינה נייטרלית במלחמת העולם השנייה.
כיום פועלות בעיר מספר קהילות יהודיות: הקהילה המרכזית (ICZ), הקהילה הנפרדת 'עדת ישורון' (IRGZ), קהילת 'אגודת אחים' החסידית, בית חב"ד, קהילה רפורמית "אור חדש" ועוד.
הקהילות השונות מאוגדות במסגרת הפדרציה היהודית של שווייץ (SIG) שתפקידה לייצג את כלל יהדות שווייץ.
נכון לשנת 2025, האוכלוסייה היהודית של ציריך מונה כ-7,000 יהודים.
בעיר יש 2 חנויות כשרות.
יהודי תטואן הם בני קהילה שנוסדה בידי יהודים ממגורשי ספרד ופורטוגל למרוקו, יחד עם מוסלמים שגורשו גם הם מחצי האי האיברי.
הם התייחדו במאפייני תרבות ספרדית-אנדלוסית שהביאו עימם: לשון, נימוסים, הופעה, לבוש, השכלה ועיסוק.
הקהילה כונתה "ירושלים דה-מרואקוס" - ירושלים של מרוקו, או "ירושלים הקטנה".
שימשו בה רבנים ודיינים ידועים ובבתי הכנסת היה אוסף גדול של ספרי קודש עתיקים.
בשנת 1912 עברה תטואן לשליטת ספרד והייתה לבירת מרוקו הספרדית.
הריבון החדש הביא תקופת של שגשוג לקהילה.
בשנת 1956 צורפה העיר למדינת מרוקו שזכתה בעצמאות.
רבים מיהודיה עברו לערים אשר נשארו תחת שלטון ספרד: סאוטה ומלייה בצפון מרוקו.
מאז החלה ירידה במעמדה של הקהילה: אם בתקופת הזוהר של ראשית המאה ה-20 היו היהודים כחמישית מתושביה, הרי במפקד שנערך בשנת 1960 היו בעיר רק 3,103 יהודים.
לאחר מלחמת ששת הימים פחת מספרם לאלפיים ובשנת 1990 לא היו בה יותר ממאתיים נפש.
יהודי תטואן, כמו שאר יהודי צפון מרוקו, נהגו לדבר בניב ספרדי מיוחד הנקרא חכיתיה, המערב מילים מספרדית, עברית וערבית ומהווה דיאלקט של לאדינו.
תטואן הוקמה מחדש בסוף המאה ה-15 על ידי פליטים יהודים ומוסלמים שנסו אליה מחצי האי האיברי.
היה זה לאחר שהעיר נהרסה על ידי הספרדים בסוף המאה ה-14. בשנת 1492 חצו רבים ממגורשי ספרד את מצר גיברלטר והשתלבו באוכלוסייה היהודית המוגרבית.
צאצאי המגורשים בתטואן (כמו בטנג'יר ובערים נוספות) שמרו על זהותם המיוחדת.
הקהילה היהודית גדלה במאה ה-16 עקב הפיכת העיר למרכז מסחרי בינלאומי.
הסוחרים היהודים באו בקשרי מסחר עם ארצות האימפריה העות'מאנית, ליבורנו, גיברלטר, ספרד ופורטוגל.
תטואן הייתה גם בסיס של נציגויות אירופאיות מסחריות.
בשנת 1530 הגיעה משפחתו של הרב חיים ביבאס מהעיר פאס שבמרוקו.
הוא נבחר לרבה של העיר והקים ישיבה שנתפרסמה בצפון אפריקה.
בית הכנסת שלו נחרב בשנת 1610, אך בשנת 1727 נמנו בעיר שבעה בתי כנסת.
אחד מצאצאיו הוא הרב ד"ר יהודה ביבאס, ממבשרי הציונות.
מבין מבססי מנהגי היהודים בעיר נמנה רבי יעקב הלוי, רבה של העיר במאה ה-17. בין היהודים הבולטים בעיר במהלך המאה ה-17 היה משורר ופוסק הלכה יצחק ארובאש, שבהמשך עבר לאיטליה.
בעיר שימש כדיין הרב חסדאי אלמושנינו (1640–1727).
מאוחר יותר העתיק את מושבו לגיברלטר.
הוא ידוע בשל ספריו "משמרת הקודש" על פירוש רש"י לתורה ו"חסד אל".
במאה ה-19 פעל בעיר הדיין הרב יצחק בן ואליד (1789-1870), מחבר הספר "ויאמר יצחק", הכולל מידע על החיים החברתיים, הכלכליים והדתיים של תושבי העיר.
הוא תמך בתנועת אליאנס ('כל ישראל חברים').
בשנת 1862 הקים ארגון זה בית ספר יהודי לבנים בעיר, בית הספר הראשון של אליאנס במרוקו, ובשנת 1868 ייסד גם בית ספר לבנות.
בתי הספר העניקו חינוך מודרני בספרדית וצרפתית, וכללו גם מקצועות יהודיים ולימודי עברית.
לאחר הכיבוש הספרדי השני, בשנת 1912, החל שגשוג כלכלי.
במקביל גברה ההגירה לאלג'יריה, דרום אמריקה, ישראל, צרפת וקנדה.
לעיתים קרובות סבלה הקהילה מרדיפות מצד השלטונות או מחוסר-ביטחון.
הסולטאן הטיל עליהם מיסים כבדים ובשנת 1655 היו פרעות נגדם.
עם זאת, בשנת 1772, כאשר גורשו האירופאיים מהעיר, הורשו היהודים להישאר.
בשנת 1790 כתב הסופר שמואל רומאנלי כי "מולאי אליזיד (השליט)...(ציווה) בפומבי להתיר את דם היהודים אשר בכל ערי מלכותו, וכי כל אשר יביא לו ראש יהודי הרוג יקבל סך מה.
ככה חשב מולאי אליזיד להכחיד את יהודי מרוקו כלה, כי כן היו דבריו עוד בטרם מלכו, אל שבט משפחות אמהיום, שבט קנאים וחפצי נקם ביהודים, אשר רק בתנאי זה, נאותו לעזור אליו לתת בידו את רסן המלוכה בתנאי שיהרגו את כל היהודים אשר במדינות מלכותו.
ואמנם בעת יצאה הפקודה הזאת הראשונה מאת אליזיד בתיטואן, נמצא אז שם כהן מושלמי אחד שיעץ אותו להמיר את פקודתו זאת באחרת, ותחת להרוג אותם, יתן את רכושם והונם לשלל, כי עני חשוב כמת ורק את אותם האנשים שהיו בעוכריו של אליזיד, בימי אביו, יוכל הוא להורגם".
מולאי יזיד הורה לקשור כמה מהיהודים העשירים בעיר לסוסים ולגרור אותם ברחובות, וחייליו פרצו לרובע היהודי ופרעו בקהילה.
בשנת 1808 גורשו כל היהודים מהעיר.
לאחר זמן מה הורשו לחזור בתנאי שיגורו בשכונה מיוחדת מחוץ לעיר, "Juderia" - לימים המלאח.
הם נדרשו ללבוש בגדים שחורים, עיסוקם הוגבל למקצועות מסוימים ולעיתים אף הוכו בפומבי.
מספרם של מעוטי היכולת בקהילה גדל וחלק מיהודי העיר היגרו למדינות דרום אמריקה.
בשנת 1859, כאשר החלה הפלישה הספרדית לעיר, פרעו התושבים ביהודי העיר שוב, והרגו כ-400 מהם.
רוב האחרים נמלטו על נפשם.
הכיבוש הספרדי ב-6 בפברואר 1860 זכה לקבלת פנים חמה מיהדות תטואן.
הכיבוש היה קצר ונמשך כשנתיים, אך נתן להם תקווה לחיים טובים יותר.
היהודים זכו לחופש דתי ותרבותי ואפילו שותפו במועצת העירייה.
לאור השיפור במצב הכלכלי החלה הגירה יהודית מהאזורים הפנימיים של מרוקו לעיר.
בסוף המאה הותקפה העיר על ידי שודדים וכן פרצו בה מגפות אך מספר היהודים בה לא פחת.
עם חזרת העיר לשלטון ספרד בשנת 1912 השתפר מצב היהודים.
הם זכו להגנת השלטונות ואף הורשו לרכוש בתים מחוץ למלאח.
כן בוטלו המיסים המיוחדים שהוטלו על היהודים.
יהודי העיר היו ניכרים בקרב יהדות מרוקו בסגנונם האצילי ובהופעתם האמידה.
לפי זכרונות תושבי העיר כמעט לא נראו בה קבצנים.
הקהילה טיפלה בהם ומנעה מהם קיבוץ נדבות.
לפני כ-200 שנה נבנה ה'מלאח' החדש ואליו הועברו יהודי המלאח הישן שגורשו ממנו דורות קודם לכן.
המלאח החדש היה בנוי מרחובות ישרים ומקבילים זה לזה ומסמטות צרות וארוכות, בדומה למרבית המלאחים של מרוקו.
בתי הכנסת היו יפים ושמורים.
בשנת 1900 נוסדה בעיר אגודת "שיבת ציון", האגודה הציונית הראשונה במרוקו (ביחד עם "אגודת שערי ציון", שנוסדה במקביל במוגדור).
ביוזמתו של נשיא האגודה, הרב יהודה ליאון כלפון, הוקמה ספרייה עברית בעיר עם ספרות עברית מודרנית.
בסוף שנות ה-40 הרב ד"ר סלומון בן-שבת הקים בעיר את "מכון הרמב"ם", שחקר את השירה והספרות של יהדות ספרד.
בבית הקברות הישן של העיר, שהוא בן למעלה מ-300 שנה, יש קברים מיוחדים בצורתם, שעל מצבותיהם מובלטת דמות פני אדם מעל המצבה.
ליהודי תטואן היה קשרים הדוקים עם יהדות גיברלטר, ממנה הגיעו מייסדיה.
בין הקהילות היו קשרי משפחה וכן משלוח הדדי של תלמידים למוסדות חינוך.
בין הקהילות התקיימו גם קשרי מסחר ענפים.
במשך שנים רבות הטילו שלטונות ספרד הסגר על גיברלטר ואספקתה השוטפת הייתה תלויה במרוקו.
עיר הנמל היחידה של מרוקו לחופי הים התיכון הייתה תטואן, ובעזרת הסחורות שהגיעו ממנה יכלו הסוחרים היהודים של גיברלטר להעביר אספקה לאזרחי המושבה ולצבא הבריטי.
במאה ה-19 יהודים רבים מתטואן היגרו גם לאוראן שבמערב אלג'יריה, עקב הקרבות בין ספרד למרוקו שהרעו את ביטחונם של יהודי העיר.
מאות משפחות יהודיות מתטואן ערכו את ההגירה לאוראן.
לאורך השנים היהודים באוראן שמוצאם בתטואן המשיכו לדבר בניב חכיתיה, ועם הזמן התפתח בקרבם דיאלקט שונה במקצת של החכיתיה אשר היה ידוע באלג'יריה בשם "תטואנית".
רבי חסדאי אלמושנינו, אב"ד מחבר ספרים חסד אל ומשמרת הקודש.
רבי יצחק בן וואליד, אב"ד ורבה של קהילת יהודי תטואן במשך כ-40 שנה.
רבי יעקב כלפון, תלמיד חכם, מחבר מספר ספרים, ביניהם נגד מלכים וינוקא דבי רב
הרב עמרם אבורביע המתייחס למשפחת אבורביע מקסטיליה שבספרד.
היה הרב הראשי של פתח תקווה וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל
דניאל יצחק לוי, חבר הכנסת השביעית.
שמואל דניאל לוי, איש חינוך ועיתונאי, מראשי הציונות במרוקו
מואיז בן הראש, סופר ומשורר.
אסתר בן דהאן, סופרת ספרדייה
דוד קאזס, היסטוריון ומחנך שפעל בתוניסיה
בלאנש בן דהאן, סופרת צרפתייה מתחילת המאה העשרים
פרופ' יעקב בן טולילה, חבר באקדמיה ללשון העברית.
קהילת יהודי קוטנו היא הקהילה היהודית בעיר קוטנו שבפולין.
ההתיישבות היהודית במקום מתועדת כבר החל ממחצית המאה ה-15, במכתב הגנה משנת 1513 שהעניק המלך לשלושה יהודים מתושבי קוטנו.
מנהג ייחודי לקוטנו הוא אישור שעת הזריחה יום יום על ידי שלושה מנכבדי העיר, זכר להקרבת קרבן התמיד.
ראשית היישוב היהודי בקוטנו בתחילת המאה ה-15. פנקס הקהילה הראשון אבד בשריפה גדולה שפקדה את העיר בשנת 1753. הקהילה התאוששה ועם הזמן גדל מספר היהודים בקוטנו.
בתחילת המאה ה-19 הוקמו מוסדות קהילתיים, לרבות בית-חולים קהילתי.
בראשית שנות השלושים של המאה ה-20, התגוררו בקוטנו כ-6,500 יהודים, רבע מתושבי קוטנו כולה.
רובם עסקו במלאכה ובחנוונות זעירה.
הוקמו ארגוני עזרה הדדית, בנקים ואיגודים מקצועיים.
קהילת יהודי קוטנו העניקה שירותי דת גם ליישובי הסביבה.
קוטנו התפרסמה כמרכז השכלה ולימוד תורה; גדול הרבנים שלה היה ר' ישראל יהושע טרונק, מראשוני "חובבי ציון".
בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה, פעלו בקוטנו סניפים של כל המפלגות היהודיות, ומוסדות חינוך רבים.
ייצוג היהודים במוסדות העיר עלה על מספרם היחסי באוכלוסייה, וכדי לשנות זאת סיפחו השלטונות כפרים מהסביבה לעיר.
בית העלמין היהודי בקוטנו הוקם ב-1793 על גבעה בין הרחובות סובייסקייגו, זדרויובה וטרנובסקה.
קשה לאמוד את מספר הקברים, אולם לפני המלחמה חיו במקום כ-6,700 יהודים.
בזמן המלחמה נהרס בית העלמין על ידי הגרמנים, שהשתמשו במצבות לבניית מדרכות, ככרות וחצרות.
"שאבאסובקי" - בית ספר יסודי ממלכתי שנועד לילדים יהודים ולכן למדו בו בימי ראשון ובשבתות היה סגור.
בתי ספר אלו הוקמו ברחבי פולין ונועדו למשוך תלמידים יהודים למערכת החינוך הפולנית הממלכתית.
ר' ישראל יהושע טרונק - רב ופוסק הלכה.
יחיאל ישעיהו טרונק - סופר יידיש וחוקר יהדות פולין
בשני העשורים שבין המלחמות ירד מספרם של היהודים בקוטנו.
חלק גדול מהיהודים עבר לגור בערים הגדולות כדי להתפרנס טוב יותר, וכן כמה כפרים שהצטרפו לעיר.
בשנות ה-30 היו בידי היהודים כמה מפעלי תעשייה, טחנות קמח, בתי חרושת לעולש, לבירה, מפעלי זיקוק, ספורט ועוד, אך במפעלים אלו העסיקו מעט פועלים יהודים.
לדוגמה, מפעל מסילת הברזל בקוטנו – היה סגור ליהודים לחלוטין.
תחום הגננות וטיפוח נוי נשאר עדיין בידי היהודים.
בעיקר מטעי ורדים וחזוונות, וכן עבודות בית במלאכה – סוג עבודה זה הבטיח תנאי קיום בסיסיים.
עובדי הבית היהודים כגון: חייטים, סנדלרים, כובענים, - עבדו רק בתקופות מסוימות בשנה.
ליהודים שהיו פועלים שכירים בקוטנו לא שולמה המשכורת בזמן, ומצבם היה גרוע ביותר.
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בקוטנו קרוב ל-7,000 יהודים.
מיד עם כניסת הגרמנים לקוטנו, החלו פגיעות פיזיות ביהודי העיר, גזל רכוש יהודי, חטיפות לעבודות כפייה ופגיעה במוסדות יהודיים.
המלחמה גרמה לקרבות כבדים בעיר.
רבים מהיהודים החלו לעזוב את העיר, אך חזרו בגלל חסימת הדרכים וכיתור צבאות הגרמנים.
הגרמנים נכנסו לקוטנו ב-15 בספטמבר וכעבור 4 ימים רוכזו הגברים היהודים באחת הכנסיות ובקולנוע ומשם נשלחו לעבודות פרך בפיונקי.
בית הכנסת עלה באש כמה פעמים ולא נותר ממנו אלה שלד מפויח, כל הגברים בני 14–16 חויבו לעבוד יום שלם ברציפות פעמיים בשבוע אצל הגרמנים.
ובינואר החלה חובת העבודה על הנשים בגילאי 18–25.
גם בקוטנו נמשכה שדידת רכוש מהבתים ומכוניות, היודנראט הוקם בנובמבר 1939 ותפקידו היה לאסוף כספים לתשלום על עונשים וגיוס צוותי-עבודה.
ב-16 ביוני 1940 הוקם הגטו היהודי בשטחו של בית החרושת החרב לסוכר "קונסטנציה".
אליו אולצו היהודים לעבור תוך 24 שעות מהקמתו.
רשויות העיר הבטיחו לספק כרכרות אך ההבטחה לא קויימה, על כן נאלצו יהודי העיר להכניס לגטו רק דברים שיכלו לשאת בידיהם.
בגטו היו 5 בניינים בני קומה אחת ואולמות מחוסרי גג; את הגטו ניהל היודנראט שארגן אספקת מזון זעומה בכל יום.