tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את לימודי הרפואה, אותם סיים בשנת 1990, עשה ב של הטכניון.
ב-1995 השלים התמחות בהרדמה בבית החולים הדסה וארבע שנים אחר-כך, השלים התמחות בטיפול נמרץ באוניברסיטת פנסילבניה שבארצות הברית.
נוסף על כך, הוא בוגר תוכנית "TRIUM MBA" - תוכנית משותפת של Stern NYU אוניברסיטת ניו יורק, בית הספר לכלכלה של לונדון וה-Haute Ecole De Commerce (HEC).
בשנת 2018 סיים הכשרה בניהול ארגונים רפואיים, בהתאם לדרישת המועצה המדעית הישראלית.
בשנת 1994 החל וייס את דרכו במרכז הרפואי הדסה ומילא שם שורה של תפקידים מנהליים.
בין היתר, שימש כרופא הראשי באגף הרדמה וטיפול נמרץ, ריכז את התוכנית להטמעת מערכת מחשוב לרישום רפואי (MetaVision-IMDSoft) והשתתף בצוות ההיגוי לשיתוף פעולה בין אינטל להדסה.
משנת 2006 ועד 2009 כיהן כראש המרכז לטיפול נמרץ כירורגי ובין השנים 2009 ל-2014 ניהל את מחלקת ההרדמה וטיפול נמרץ במרכז הרפואי הדסה עין כרם.
תקופת ניהולו כללה את שנות האינתיפאדה השנייה ומאות מנפגעי הטרור של אותן שנים, בהם אזרחים רבים ומשרתי כוחות הביטחון, טופלו על ידי וייס וצוותו ביחידה לטיפול נמרץ ובאגף ההרדמה.
בשנת 2014, בזמן שהוביל את ועד הרופאים בבית החולים, התבקש על ידי מנכ"ל הדסה, ד"ר אביגדור קפלן, לנהל את בית החולים הדסה עין כרם.
וייס נענה לבקשתו וקיבל על עצמו את תפקיד ניהול בית החולים.
בכך, שינה את מסלול חייו המקצועי ובחר בדרך הניהולית על פני מסלול קליני ומחקרי.
בשנת 2021 מונה וייס לממלא-מקום מנכ"ל הדסה ומספר חודשים לאחר מכן, בחודש יוני 2022, נבחר על ידי דירקטוריון הדסה והנהלת ארגון נשות הדסה העולמי (HWZOA) לכהן באופן רשמי כמנכ"ל המרכז הרפואי הדסה.
ב 23 בינואר 2025, בעת טיסה למיאמי, אחד מנוסעי המטוס עבר התקף לב אשר טופל בהצלחה על ידי פרופסור וייס שהנחה את צוות המטוס לבצע נחיתת חירום באתונה, לאחר פינוי הנוסע לבית חולים מקומי המטוס המשיך בדרכו.
במהלך השנים, במקביל לתפקידיו בהדסה, שימש וייס כרופא מרדים בכיר, פרופסור עוזר בהרדמה ופרופסור עוזר קליני בהרדמה, ואף עסק במחקר בתחום נזק ריאתי וטיפול גנטי.
מלבד פרסומיו הרבים במסגרת מחקרית, וייס אף מילא מספר תפקידי עריכה במגוון כתבי עת יוקרתיים כגון "Contemporary Critical Care" ו-"Anesthesiology Clinics of North America".
פרופ' וייס החזיק בשני מינויים בפקולטות לרפואה: פרופסור חבר בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, ישראל ועד לשנת 2015 פרופסור חבר-משנה באוניברסיטת פנסילבניה.
וייס מתגורר בתל אביב ונשוי לשירלי וייס דגני, מנהלת עסקית בחברת "Johnson & Johnson Vision Care" (ישראל ויוון).
יורם יום-טוב (נולד ב-22 בדצמבר 1938) הוא זואולוג ואקולוג, פרופסור אמריטוס בבית הספר לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
מחקריו עוסקים בביולוגיה, אקולוגיה, אקולוגיה התנהגותית וזואוגאוגרפיה של יונקים ועופות.
יורם יום-טוב נולד בתל אביב לציפורה (לבית שטיינברג) ומתתיהו שעלו לישראל מפולין בשנת 1937. היה חבר בתנועת הנוער "המחנות העולים".
את שירותו הצבאי הסדיר עשה בנח"ל, שירת במילואים כשלושים שנה והשתחרר כסרן.
יום-טוב היה ממייסדי בית ספר שדה שדה בוקר (עם יהושע כהן ומיכאל גל) ושימש בו כמדריך בשנים 1962–1965 בעת שלמד לתואר שני באוניברסיטה.
את לימודיו לתוארים בוגר (1962), מוסמך (1965) ודוקטור (1970) עשה באוניברסיטת תל אביב.
מדריכו במחקריו לתואר מוסמך ודוקטור היה פרופ' היינריך מנדלסון.
עבודת המחקר לתואר מוסמך הייתה על הסיסטמטיקה של ארנבות השדה בישראל ועבודת המחקר לדוקטורט הייתה על האקולוגיה וההתנהגות של שני מיני שבלולי יבשה בנגב.
עם תום לימודיו היה שנתיים (1971–1973) כפוסט-דוקטורנט באוניברסיטת אברדין שבסקוטלנד, שם חקר את האקולוגיה ההתנהגותית של העורב האפור ואת תופעת הטפילות התוך-מינית בעופות.
מחקריו אלה ורבים מהבאים אחריהם מתאפיינים בכך שבמהלכם ביצע תצפיות וניסויים בשדה ובמעבדה.
בשנת 1970 מונה כמרצה באוניברסיטת תל אביב
ובשנת 1987 כפרופסור מן המניין
כיהן כראש המחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב (1980–1982)
ראש המכון לחקר שמירת הטבע בפקולטה למדעי החיים (1984–1986)
מנהל אוסף החוליתניים היבשתיים של המחלקה לזואולוגיה (1987–2009)
היה יושב ראש החברה הישראלית לזואולוגיה בישראל (1981–1983)
חבר ועדת הפאונה והפלורה של האקדמיה הישראלית למדעים (1988–2007)
חבר בוועדה המנהלת של ארגון הצפרות הבינלאומי International Ornithological Committee (1990–1998)
שימש עמית מחקר במוסדות הבאים
אוניברסיטת סיימון פרייזר בוונקובר, קנדה
המכון ההודי למדע בבנגלור, הודו
באוניברסיטת קייפטאון ובאוניברסיטת סטלנבוש בדרום אפריקה
במוזיאונים לזואולוגיה בלונדון, בטרינג, בליברפול (שלושתם באנגליה), בהונולולו, בניו יורק, בפיירבנקס, בבוסטון ובוושינגטון (ארצות הברית), בפריז (צרפת), בווינה (אוסטריה), במדריד (ספרד), בברלין (גרמניה), בקופנהגן (דנמרק), בסטוקהולם (שוודיה), בברגן (נורווגיה), בכרייסטצ'רץ' ובלואר האט (ניו זילנד) ובבריסביין, מלבורן וקנברה (אוסטרליה)
מחקריו של פרופ' יורם יום-טוב עוסקים בתחומים הבאים: ביולוגיה, אקולוגיה, אקולוגיה התנהגותית וזואוגאוגרפיה של יונקים ועופות:
גורמים אלומטרים ואנרגטיים ברביית עופות
שיעורי רביה של יונקים ועופות באוסטרליה
מחקרים השוואתיים ברביית עופות על פני כדור הארץ
תיעוד השינויים שהתחוללו בהרכב עולם החי של ארץ ישראל ב-150 השנים האחרונות
כלל ברגמן בעופות וביונקים ביבשות שונות
גורמים עכשוויים (התחממות גלובלית ופעולת האדם) המשפיעים על גודל גופם של יונקים ועופות בעולם.
במשך עשרות שנים לימד מאות סטודנטים בקורס פאוניסטיקה באוניברסיטה, קורס בו מודגשת ההיכרות עם טבע הארץ באמצעות סיורי שדה בכל אזורי הארץ.
בשנות עבודתו הינחה כשישים סטודנטים וסטודנטיות לתוארים מתקדמים (מוסמך ודוקטור).
במשך שנים הדריך ולימד בהתנדבות את פקחי רשות שמורות הטבע ומדריכי החברה להגנת הטבע.
יום-טוב פעיל בשמירת הטבע בישראל עוד מתקופת היותו סטודנט.
היה חבר במליאת רשות שמורות הטבע והגנים הלאומיים ובוועדה המקצועית העליונה שלה (1994–1997)
היה חבר בוועד המנהל של החברה להגנת הטבע (2001–2008)
פעילותו בשמירת טבע התבטאה גם בהשתתפות במאבקים סביבתיים על ידי כתיבת חוות דעת, גיוס תמיכה של עשרות רבות של מדענים לעזרה בהגנה על שמורות וערכי טבע, פרסום מאמרים בכתבי עת העוסקים בטבע ובעיתונות היומית והופעה בדיוני ועדות לתכנון ובניה בנושאים רבים.
כמה מהמאבקים הסביבתיים בהם היה מעורב
שמירה על שמורת הר מירון: התנגדות לסלילת כבישים ולבניה בשטחי שמורת הטבע הר מירון על ידי תושבי היישוב בית ג'אן.
התנגדות להקמת תחנת השידור האמריקנית קול אמריקה בערבה.
ממשלת ארצות הברית יזמה הקמת תחנת רדיו ענקית בערבה לצורך שידורים לברית המועצות במסגרת המלחמה הקרה.
תחנה זו הייתה מסכנת עופות נודדים רבים.
התנגדות להקמת יישוב שכונה "אקולוגי" בשמורת טבע בגלבוע.
ארגון התנגדות של כ-150 מדענים נגד התכנית שנתמכה על ידי רשות הטבע והגנים להקים בגלבוע יישוב בשטח שנועד להכרזה כשמורת טבע.
התנגדות לבנית שדה תעופה בעברונה.
סיבת ההתנגדות הייתה שהקמת השדה במקום המוצע הייתה גורמת לניתוק בין אוכלוסיית הצבאים בדרום הערבה מזו שצפונה לשטח המיועד להקמת השדה.
סלילתה של מסילת ברזל לאילת לפי התכנית שהוצעה תגרום לנזקים סביבתיים קשים ביותר לאורך מאות ק"מ עקב ניתוק והפרדה בין אוכלוסיות בעלי חיים ועקב שינוי משטר הזרימה של מי השיטפונות בחלק גדול מהנחלים הזורמים לכיוון הערבה מהנגב ומסיני.
השפעת גדרות על צבאים ובעלי חיים אחרים.
גדרות רבות מוקמות בארץ למטרות שונות וחלק גדול מהן גורם לניתוק והפרדה בין אוכלוסיות סמוכות של בעלי חיים.
מצב זה עשוי לפגוע קשות בסיכויי שאירותן של אוכלוסיות כאלה.
התנגדות להקמת טורבינות רוח באזורים רגישים.
הכוונה לאזורים הנמצאים באזורי פעילות אינטנסיבית של עופות, בעיקר עופות דורסים כנשרים ועיטים וכן של עטלפים שכנפי הטורבינות פוגעות בהם בתעופה.
כאלה הם למשל מקומות בהם יש קינון עופות דורסים או נתיבי נדידה של עופות רבים, כמו לאורך ההרים ממערב לבקעת הירדן.
מסדרונות כאלה נועדו ליצור רצף בין אוכלוסיות של בעלי חיים, בעיקר אלה הנמצאים בסיכון.
בניה וסלילת דרכים במסדרונות תגרום לניתוק האוכלוסיות ותסכן את קיומן.
החמרת הענישה על צייד בלתי חוקי על ידי הגדלת העונשים הקבועים בחוק וענישה מחמירה יותר על ידי בתי המשפט.
העונשים המוטלים כעת על ידי בתי המשפט על ציידים בלתי חוקיים, כולל כאלה שנלכדים יותר מפעם אחת כשהם מבצעים עבירות אלה, הם מגוחכים ואינם מרתיעים ויש לשנות את החוק בהתאם.
אימוני צה"ל גורמים כל שנה לשריפות נרחבות בחרמון, בו שטחים גדולים הוכרזו כשמורות.
נדרשת פעילות חינוכית וחוקית בצה"ל כדי להפחית את כמות השריפות.
התנגדות להקמת יישובים הפוגעים בשטחים הפתוחים.
לפי החלטת ממשלת רבין אין להקים יישובים כפריים חדשים אלא לעבות ולחזק יישובים קיימים.
לחצים פוליטיים מצד מפוני גוש קטיף גרמו להפרת החלטה זו והקמת היישובים פגעה בשטחים פתוחים נרחבים בחבל לכיש.
כמו כן פעל יום-טוב שנים רבות להתנהלות תקינה של רשות הטבע והגנים והוועדה המקצועית העליונה שלה בנושאים שונים.
לדוגמה, מזה כעשור כמעט ולא מונו על ידי השרים להגנת הסביבה מדענים למליאת הרשות, בעוד שלפי החוק נדרש למנות לפחות שבעה כאלה.
לכאורה קיים קונפליקט בין חקלאות לשמירת טבע.
יום-טוב ותלמידיו פעלו להקטנת הקונפליקט באמצעות ביצוע מחקרים בנושאים הקשורים בקונפליקט זה ובהם:
צמצום הצייד הבלתי חוקי הנרחב בידי פועלים מתאילנד המועסקים בחקלאות.
תיעוד נזקי חיות מחמד כחתולים וכלבים לעולם החי של ישראל (עם ענבל בריקנר-בראון)
פיתוח שיטה להגנה על צינורות השקיה וכבלי תקשורת מפני נזקי נקרים (עם ענת ברנע)
תיעוד תרומתם של מיני אנפות למדגה בבריכות (עם שוש אשכנזי)
השפעת רשתות המכסות בריכות דגים על תמותת עופות מים (עם גלעד בן צבי).
פיתוח שיטות להפחתת שימוש ברעלים בחקלאות:
נזקי חוגלות בשדות ובמטעים בשדה בוקר, נזקי דרורי בית בכרמי שדה אליהו
השתתפות במחקר של יוסי לשם ואחרים בהפצת תיבות קינון של תנשמות
מחקר על נזקי תנים וזאבים לבקר ולמקנה ברמת הגולן (עם שוש אשכנזי)
יחסי כלבי שמירה וצבאים ברמת הגולן (עם גלי גינגולד)
מענק מקרן יד הנדיב למחקר פוסט-דוקטורט (1973-1971)
ממונה על הקתדרה לזואולוגיה סביבתית על שם ישראל כהן (2009-1996)
חברות כבוד בחברה לזואולוגיה בישראל (2007)
פרס מיכאל לנדאו לאמנויות ומדעים מטעם מפעל הפיס בגין פעילות מדעית מצטיינת ותרומה לקידום המדע בתחום הזואולוגיה (2018): "על הראשוניות, העושר והעומק המדעי של מחקריו של פרופ' יום-טוב בתחומי הזואולוגיה השונים, העמדת דור המשך של מדענים, ועל השילוב המיוחד בין תרומתו למדע ותרומתו לחברה ולסביבה בארץ ישראל"
פרס מפעל חיים של האגודה הישראלית לאקולוגיה ולמדעי הסביבה על פעילות מחקרית ענפה ועל פעילות ציבורית למען שמירת טבע (2022)
תוצאות מחקריו ופעילותו של יום-טוב בשמירת טבע פורסמו בכתריסר ספרים בעברית ובאנגלית וכן במאות מאמרים בעיתונות המדעית ובכתבי עת ועיתונים בעברית.
יום-טוב כתב ספר לימוד מקיף על הביולוגיה של חולייתנים בישראל הכולל ארבעה כרכים, וכן ספרים אחדים על חיות הבר של ישראל המנגישים חומר מדעי בזואולוגיה לקהל המתעניינים.
בנוסף, כתב יום-טוב גם מאמרים רבים על שמירת הטבע וביולוגיה של חיות בר בישראל בירחונים וברבעונים בעברית: טבע וארץ, אקולוגיה וסביבה, מדע, סלעית, הרפואה, לדעת, העזניה, פילון, השדה, נקרות צורים, ארץ וטבע, טבע הדברים, גליליאו, עיניים.
כמו כן פרסם יום-טוב למעלה מ-220 מאמרים בכתבי עת מדעיים, כעשרים פרקים בספרים מדעיים, ועשרות רבות של מאמרים בכתבי עת שונים ובעיתונים בעברית
היונקים (כרך 7) באנציקלופדיה של החי והצומח של ארץ ישראל (יחד עם ה.
1987, הוצאת משרד הביטחון והחברה להגנת הטבע.
ביולוגיה של חולייתנים יבשתיים במבט ישראלי: כרך א': מבוא.
ביולוגיה של חולייתנים יבשתיים במבט ישראלי: כרך ב': דוחיים וזוחלים.
ביולוגיה של חולייתנים יבשתיים במבט ישראלי: כרך ג': עופות.
ביולוגיה של חולייתנים יבשתיים במבט ישראלי: כרך ד': יונקים.
הרואים את הקולות - עטלפים בין מיתוס למציאות.
הרים הגבוהים ליעלים (עם עוזי פז).
הכחדות ותמורות – עולם החי בעברה של ארץ ישראל, עם גיא בר-עוז, הוצאת דן פרי, ירושלים, 2022.
רוחות מנשבות, ציפורים נודדות, עם עוזי פז, הוצאת מאגנס, 2023.
חיית השדה ועוף השמיים, דן פרי ומוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט באוניברסיטת תל אביב, 2025.
נישא בשנת 1965 לשלומית אונא, בת קיבוץ שדה אליהו, בתו של משה אונא, ממיסדי הקיבוץ הדתי וחבר כנסת מטעם המזרחי ולהם שלשה ילדים: סיגלית אור, אלעד ויונתן (יוני) יום-טוב ושמונה נכדות ונכדים.
שלומית נפטרה ב-2015. כיום בן זוגה של הסופרת פרופ' נורית גרץ.
יורם חמו הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף ששימש כראש האגף למדיניות ביטחונית ותכנון אסטרטגי במטה לביטחון לאומי.
חמו הוא בוגר תוכנית תלפיות.
בשנת 1994 קיבל תואר שני בחקר ביצועים, על תזה שכותרתה "משחק בעלים-פולש עם שווי נחלה משתנה", ותואר שני בכלכלה, על תזה שכותרתה "השקעה בתנאי אי-ודאות והמתאם בין המאזן המסחרי והתוצר: תאוריה ויישום אמפירי", שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
שירת בענף חקר ביצועים בחיל האוויר, כראש זירת המודיעין הטכנולוגי באגף המודיעין וכראש המחלקה לתכנון אסטרטגי באגף התכנון.
בשנים 2011 עד 2014 כיהן כמפקד מרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית.
ב-2020 מונה לראש האגף למדיניות ביטחונית ותכנון אסטרטגי במל"ל.
היה חלק מצוות המומחים הרב-תחומי שייעץ למל"ל בנושא המאבק בקורונה.
מספר ימים לאחר מכן פורסם שהציג בפני קבינט המלחמה מסמך ובו טען כי "דפוס הפעולה האסטרטגי של ישראל כשל במלחמה, והוא אינו יכול להצליח".
יורם יוסיפוף (1954 - 14 באוקטובר 2016) היה עורך דין ואיש עסקים ישראלי.
יורם יוסיפוף נולד בתל אביב ב-1954. הוריו, יוסף יוסיפוף ורחל סמואל לבית אלקלעי היו ממוצא בולגרי.
הוא למד משפטים באוניברסיטת תל אביב, וב-1989 הקים את משרד עורכי הדין "יוסיפוף, קורן, גרודברג".
כשעבר עם משפחתו להתגורר בלונדון במסגרת עבודת הדוקטורט של אשתו, דורית, החל יוסיפוף להתעניין בעולם העסקי במקביל לעבודתו בעריכת דין.
ב-1997 הקימו בני הזוג את חברת "MASY" ורכשו באמצעותה שני נכסים בתל אביב - וילה ששוויה נאמד בשנת 2018 ב-8.8 מיליון ש"ח ודירה בשכונת פלורנטין.
ב-2004 הקים יוסיפוף את חברת "רוי נדל"ן גרופ" לתיווך בתחום הנדל"ן, שבה היה שותף עם רוני מאנה.
באותה שנה רכש גם את החברה הממשלתית לפיתוח לוד רמלה בשותפות עם פרדי רובינסון.
באמצעות חברות אלה תיווך יוסיפוף בעסקות נדל"ן מהגדולות במשק, בין היתר במכירת גרעין השליטה בחברה הבורסאית גילאון לארקדי גאידמק.
ב-2006 הקים יוסיפוף חברה נוספת בשם Perston שנרשמה באיי הבתולה, והוא היה הבעלים היחיד של המניה היחידה שלה.
יוסיפוף ניהל עסקאות רבות גם בבריטניה, שם כיהן כיו"ר דירקטוריון "קרן מידאס השקעות".
ב-2007 רכש יוסיפוף באמצעות הקרן ובשותפות עם יוסי חכמי, זכויות במתחם העגינה של הספינה קווין מרי באנגליה תמורת כ-70 מיליון פאונד, ועל פי פרסום ב"גרדיאן" ב-2012 נאמדו נכסיהם של יוסיפוף ולקוחותיו בבריטניה בשווי של יותר ממיליארד פאונד.
בנוסף היה יוסיפוף הבעלים של קומת המשרדים העליונה בבית גיבור ספורט, אותה רכש ב-20 מיליון שקל.
יוסיפוף הלך לעולמו במפתיע בעיצומו של הליך גישור פלילי שנוהל נגדו, בניסיון לבטל כתב אישום שהוגש נגדו בגין העלמת הכנסות בהיקף של כ-25 מיליון שקל, או להגיע להסדר אחר מול הפרקליטות.
בעקבות המוות, ביקשה הפרקליטות לסגור את התיק הפלילי נגדו, אך לאחר שנודע דבר מותו פנו נושיו בדרישה לתשלום חובות בהיקף של למעלה מ-600 מיליון שקל, מתוכם כ-517 מיליון שקלים למס הכנסה, וחובות נוספים לאנשים פרטיים שהלוו לו כספים לצורך עסקיו.
בית המשפט המחוזי בתל אביב מינה מנהלי עיזבון כדי לברר את מצבת הנכסים והחובות של יוסיפוף בעת מותו, בכלל זה סכום של 99 אלף שקלים במזומן שנמצאו במכוניתו ביום מותו.
כחלק מבירור זה אישר בית המשפט בקשה של מנהלי העיזבון לגישה לחשבונות הג'ימייל של יוסיפוף, אך לאחר שחברת גוגל ישראל לא סיפקה להם את פרטי המשתמש הם דרשו מבית המשפט להטיל קנס של 100 אלף שקל ליום על גוגל עד לקבלת הפרטים.
בין היתר התברר כי טרם מותו היה יוסיפוף מעורב בפרויקט פינוי בינוי במתחם דפנה בתל אביב, וביוזמה להקמת קזינו במלון הילטון בלונדון.
ב-2017 עתרו מנהלי העיזבון, במסגרת תיק פשיטת רגל של יוסיפוף, להורות על פירוקה של חברת "MASY" וביטול עסקה של העברת מניות החברה לידיו של דניאל אזוגי שנערכה לפני מותו של יוסיפוף, בטענה כי נעשתה למראית עין בלבד בסמוך להליך פשיטת רגל על-מנת להבריח נכסים לכאורה.
ב-2019 הגישו מנהלי העיזבון עתירה נוספת לבית המשפט המחוזי בתל אביב להורות על ביטול העברת מניית השליטה של יוסיפוף בחברת Perston לאיש העסקים שמואל דונרשטיין, גם כן בטענה כי נעשתה למראית עין בלבד, וכן להעביר לידיהם מחצית מהזכויות בחברה, ביניהן זכויות בחברה בת המחזיקה במלון דירות בלונדון.
בעת הגשת עתירה זו נאמדו חובות העיזבון של יוסיפוף ב-700 מיליון ש"ח.
בשנותיו האחרונות חילק יוסיפוף את זמנו בין תל אביב ללונדון, שם גם התגורר בנו אסף.
הוא נפטר בפתאומיות מדום לב ב-14 באוקטובר 2016, בעת שיצא מפגישה בתל אביב.
יוסיפוף הותיר אחריו שלושה ילדים מנישואיו לדורית יוסיפוף-לוין, שהפכו למעורבים בפרשיות המשפטיות סביב עיזבונו.
יורם וייס (5 בדצמבר 1939 – 1 בינואר 2025) היה כלכלן ישראלי, חוקר ופרופסור לכלכלה באוניברסיטת תל אביב ומומחה לכלכלת עבודה.
סיים תואר ראשון בכלכלה ופילוסופיה ב-1962 ותואר שני בכלכלה בשנת 1964, והמשיך לתואר שלישי בכלכלה באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית אותו סיים ב-1968, בהנחיית מלווין וורן רדר.
עם סיום לימודיו ב-1968 חזר לישראל והצטרף לחוג בכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
היה מומחה לכלכלת עבודה, ובין היתר חקר את השתלבות עולי ברית המועצות בשנים 1990 עד 1992 בשוק העבודה.
על פי אתר גוגל סקולר הוא פרסם כ-100 מחקרים בכתבי עת אקדמיים, שצוטטו קרוב ל-16 אלף פעמים במאמרים אקדמיים.
הוא בעל מדד הירש 53 ומדד i10 (מדד המודד את מספר הפרסומים האקדמיים עם לפחות 10 ציטוטים) 92.
לצד המחקרים שפרסם בכתבי עת בולטים, הוא גם כתב מספר ספרים.
האקדמיים מונה לפרופסור מן המניין בחוג לכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1993–2010 החזיק בקתדרת דניאל וגרייס רוס לחקר כלכלת עבודה.
במהלך השנים היה פרופסור אורח באוניברסיטאות שונות באירופה ובארצות הברית, ובכלל זה: אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי בארצות הברית ואוניברסיטת סטוקהולם בשוודיה, אוניברסיטת קופנהגן בדנמרק ואוניברסיטת פריז בצרפת.
הוא פרש מאוניברסיטת תל אביב כפרופסור אמריטוס בשנת 2008. בשנה זו נבחר וכיהן כנשיא האגודה לכלכלת העבודה.
בשל הישגיו זכה בפרס מינצ'ר ב-2009, והתמנה ב-2011 לחבר (חוץ) כבוד בארגון האמריקאי לכלכלה (AEA).
כמו כן היה חבר בוועדות ממשלתיות: הוועדה לקביעת השכר בשירות הציבור; ועדה למיומנויות העולים וועדה לתוכניות מרווחה לעבודה.
נקבר בעיר מגוריו ב-1 בינואר 2025.
יורם זאגה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת פ.צ.
קופנהגן מליגת העל הדנית, בהשאלה מפריז סן-ז'רמן.
זאגה גדל במחלקות הנוער של AJN באנולה, פריז ופריז סן-ז'רמן.
ב-7 בפברואר 2025 האריך את חוזהו במועדון עד לשנת 2028.
ב-24 ביוני 2025 הושאל למשך עונה אחת לפ.צ.
ב-18 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בתיקו 2-2 נגד באייר לברקוזן במסגרת שלב הליגה לעונת 2025/2026.
יורם נמרוד (ח' בניסן ה'תרצ"ג, 4 באפריל 1933 – ה' באייר ה'תשנ"ה, 5 במאי 1995) היה חוקר, היסטוריון, עיתונאי ופובליציסט.
נמרוד נולד בקבוץ מזרע להניה ייגר בהיעדרו של אביו יצחק, שעזב את הארץ לפני לידתו בשל האשמתו בהריגת בדואי.
נמרוד העביר את ילדותו ונעריו במזרע עם אימו ואביו החורג.
אך כאשר יצחק, אביו הביולוגי החליף שמו לנמרוד, שינה גם יורם את שם משפחתו.
לאחר שירותו הצבאי עבר לקבוץ עין החורש שם לבסוף לקח את חייו בידיו ושם נקבר.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא יחסי ישראל-ערב בשנים 1948–1950.
המאבק נובע מניגוד אינטרסים מובנה בכל הקשור למרכיב המרכזי בכלכלה המודרנית: ההון.
כך, בעוד הגורמים היצרניים מעוניינים במחיר הון נמוך ובשוק מטבע יציב (שני תנאים הכרחיים לניהולו התקין של משק יצרני), הנה הגורמים הפיננסיים מעוניינים בהפך הגמור: מחיר כסף גבוה ותנודתיות גדולה בשוק ההון, תופעה המאפשרת ספקולציות ורווחי הון קלים.
נמרוד ואחרים, שפעלו יחדיו במסגרת "חוג אורנים", הניחו כי מאבק זה מתקיים ביחס לכמה סוגיות קרדינליות, כמו אנרגיה, נשק גרעיני, מלחמה, דמוקרטיה וכן הלאה.
הנחה נוספת הייתה כי בכמה נושאים חשובים, מתקיימות קואליציות פוליטיות סמויות - או "מחנות" (ומכאן הכינוי 'תורת המחנות') - החוצים קבוצות בעלות זהות מסוימת.
למשל: גורמים יצרניים שהתנגדו להחרפת המלחמה הקרה, התקיימו גם בארצות-הברית וגם בברית-המועצות, ולהפך: בשני הגושים פעלו כוחות ששאפו לחזקת את המגזר הפיננסי-ספקולטיבי, שהחרפת המלחמה הקרה משמעותה הייתה חוסר יציבות המשפיעה על גובה הרבית ועל התנודתיות בשוק ההון.
נאמנים לפרשנות מרקסיסטית של המציאות הניחו חברי החוג, ביניהם נמרוד, כי המאבק הנזכר איננו מתקיים באופן גלוי, אלא באמצעות מניפולציות על דעת הקהל, תוך שימוש בכל הכלים העומדים לרשותם של בעלי כוח מצד זה או אחר.
בהתאם הסיקו כי תפקידו של המחקר הוא לחשוף את הנושאים הממשיים בוויכוחים שעל פני השטח, זאת באמצעות ריכוז ומיון המידע הפוליטי, הכלכלי והארגוני מתוך העיתונות.
מבחינה זו הקדים נמרוד את הופעת המחשב, ואת האפשרויות הרבות הטמונות בו.
חזונו כלל פיתוח של מאגרי נתונים ענקיים בהם ניתן יהיה לאצור ולהציג את כל המידע הגלוי, וכך להשיג שני יעדים: האחד - דרך להבנת העולם הפוליטי וכיצד מתמודדים במסגרתו כוחות חזקים למיניהם.
השני - הפיכת המידע הנגיש לסחורה במחיר נמוך.
מותו בטרם עת קטע את מימוש חזונו המחקרי.
על יסוד איסוף של פריטי מידע שהופיעו בעיתונות, מקורות משניים וארכיוניים, חקר נמרוד ופרסם חיבורים בכמה תחומים: נשק גרעיני בישראל ובעמים, המים בישראל, קואליציות בין-מפלגתיות ובין-עדתיות ערב הקמת המדינה.
בעוד בן-גוריון, עבדאללה וכוחות רגרסיביים אחרים ליבו את האלימות על מנת שהמלחמה תאפשר גירושם של ערבים, פעל 'המחנה' השני - בשני הצדדים - להרגיע את הרוחות ולמנוע החרפת האלימות.
מחנה אחד דגל ב"דרך המלחמה" ואילו יריבו - משני צידי המתרס, יהודים וערבים כאחד - דגלו ב"ברירת השלום".
לפי מחקרו של נמרוד, המאבק הזה המשיך גם אחרי המלחמה, במהלך המגעים המדיניים ברודוס ובלוזאן: ברודוס ישבו נציגי "דרך המלחמה" ואילו בלוזאן מצדדי "ברירת השלום".
בהמשך נוצרו 'מחנות' ביחס לשאלת התחמשותה הגרעינית של ישראל, שאלת השטחים (אחרי 1967), שאלת 'הפרטנר' הפלסטיני וכדומה.
מאמריו, מחקריו וגילוייו בתחומים שפעל בהם עוררו פולמוס.
הטענה המרכזית כנגד גישתו המחקרית הייתה שהיא נשענת על חוכמת הבדיעבד, וכי בדיוק כמו הנחות היסוד הפוליטית והמרקסיסטיות שלה, היא מייצגת קו פוליטי עוד לפני שהוא מחקרי.
זו ככל הנראה הסיבה שדרכו האקדמית נחסמה, הגם שלמחקריו ערך עיוני כפול: המידע הרב שיש בהם והיותם מעוררי מחשבה.
בעקבות "עמוד האש": פרקי הוראה ומחקר בנושא-מפגש היהודים והערבים בארץ ישראל בדורות אחרונים, קריית טבעון אורנים 1982.
ברירת השלום ודרך המלחמה, התהוות דפוסים של יחסי ישראל-ערב ,1947-1950, עריכה - צבי אל-פלג, עיבוד - סמדר ספקטור-דנון, גבעת חביבה, המכון לחקר השלום, תשס"א 2001.
חלופי שלטון בישראל: עיון מארבעה הבטים: מילטון פרידמן, נשק גרעיני, ברית דיין-בגין, התחדשות בתנועת העבודה, גבעת חביבה, 1977.
חלקו של יהודה לייב מגנס בסיכול תוכנית פיל, קורות שיתוף פעולה יהודי-ערבי בשנת תרצ"ח, תל אביב תשל"ח 1978.
ישראל בגוב הגרעיני, חוג אורנים, סמינר אורנים / עורך - יורם נמרוד, תשל"ח 1978.
מי מריבה: המחלוקת על מי הירדן, גבעת חביבה, 1966.
מפגש בצומת, יהודים וערבים בארץ ישראל - דורות אחרונים, פרקי מחקר והוראה, חיפה, תשמ"ו 1986.
נפט: הגלוי והנסתר, על המשמר, תל אביב, 1982.
הנשק לא שבת, גורמי מתיחות בגבול ישראל סוריה, גבעת חביבה, 1966.
תוכניות מדיניות ומשמעותן, גבעת חביבה, 1972.
פלסטינים בעימות, גבעת חביבה, 1975.
'מי הכשיל כינון מדינת יהודים בשנות ה-30: בשולי הסדרה "עמוד האש"', על המשמר, מרץ 1981.
'"מעשיך יקרבום": יחסי יהודים-ערבים בפועלו הציבורי של צבי בוטקובסקי', ציון נז, ד (תשנ"ב) 429–450.
יורם ניסינוביץ' (נולד ב-24 באוגוסט 1965) הוא משורר ישראלי.
למד בישיבה תיכונית ובישיבת הסדר בנווה דקלים, שירת בצה"ל בחטיבת גבעתי.
למד ולימד בבית מדרש אלול בירושלים ובמוסדות אחרים.
בשנת 1994 היה שותף להקמת משיב הרוח - כתב עת לשירה יהודית-ישראלית, והוא משמש גם כיום כאחד מעורכיו וערך עשרות מגליונות כתב העת.
ערך את האנתולוגיה "ליקוטי שירות - אסופת שירה בעקבות רבי נחמן מברסלב" (הוצאת ידיעות אחרונות, 2011), ואנתולוגיה לשירה מתורגמת מיידיש.
ספר שיריו "השולחן הנמוך של הישועה" נבחר למפעל קסת לספרות ביכורים והופיע בשנת 2008 בהוצאת אבן חושן בעריכת דוד וינפלד.
הספר זכה בפרס הפסטיבל הבינלאומי לשירה "שער" של כתב העת "הליקון".
בנימוקי מתן הפרס נכתב: "שיריו של יורם ניסינוביץ' מצטיינים בעולם פנימי עשיר, מעניין, ובמורכבות המבע.
עולמו השירי המתרחב מן האישי – דרך המציאות בה אנו נתונים – אל האנושי והאוניברסלי, נמזג לתוך שפה בשלה, מודעת היטב לעצמה ומדויקת".
בשנת 2019 העלה "אנסמבל תקוע" הצגה שנכתבה בהשראת עבודת מחקר של ניסינוביץ' על האדמו"ר מיבלונה יחזקאל טאוב: "האדמו"ר האחרון – אודיסאה חסידית".
בשנת 2022 תשפ"ג יצא ספרו 'חטבנו את החושך המוטל בתוכנו כחלום' בהוצאת כרמל.
בשנת 2023 תשפ"ג זכה בפרס אורי אורבך לתרבות יהודית בתחום השירה.
בשנת 2024 זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים.
ניסינוביץ נשוי ואב לשניים, מתגורר ביישוב תקוע.
יורם מרציאנו (נולד ב-31 באוקטובר 1964) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה, כיום חבר מועצת העיר לוד.
בנוסף הוא מכהן כיושב ראש קבוצת הכדורגל מ.ס אשדוד.
אביו דוד שימש כחבר מועצת העיר לוד, מזכיר מועצת הפועלים, יקיר ההסתדרות ואף זכה באות יקיר העיר לוד.
שימש כעוזרו של שמעון פרס במשך שנים במשרד האוצר, במשרד החוץ ובמשרד ראש הממשלה.
היה יועצה של דליה איציק בזמן שהייתה שרת התעשייה והמסחר ומנהל משרד ראש הממשלה בקריית הממשלה ברמלה.
בשנים 2002–2006 כיהן כחבר מועצת עיריית לוד, ושימש גם כסגן ראש העיר במשך תקופה מסוימת.
מרציאנו התפטר מחברותו במועצת עיריית לוד לאחר שנבחר להיות מועמד מפלגת העבודה מטעם השכונות לכנסת השבע עשרה.
בשנת 2006 נבחר לכנסת ה-17 מטעם העבודה-מימד.
כחבר הכנסת עסק מרציאנו בנושאים חברתיים בעיקרם, בין הנושאים בהם עסק היו הקמת שדולה בכנסת למען נפגעי חברת "חפציבה" שקרסה, פיתוח ושיקום ערי פיתוח ובמיוחד הערים רמלה-לוד, מניעת שביתות והבאה לסיומן (שביתת חברת הדואר).
במרץ 2007 התעמת עם מאבטחים בתום בילוי בפאב בהרצליה.
באופן חריג, התלונן מרציאנו על עצמו בעניין תקרית זו בוועדת האתיקה של הכנסת וזו הרשיעה אותו בהתנהגות שאינה הולמת.
ביולי 2007, בעקבות תקרית עם שוטרי תנועה, פורסם כי מרציאנו צבר 70 הרשעות בעבירות תנועה.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב במקום ה-17 ברשימת העבודה לכנסת, אך לא נבחר.
בדצמבר 2012, כחודש וחצי לפני הבחירות לכנסת התשע עשרה, התפטר עמיר פרץ מהכנסת ומרציאנו נתמנה לחבר הכנסת תחתיו.
בנאום ההשבעה שלו לכנסת ה-18 הודיע כי הוא עוזב את מפלגת העבודה, ותומך בבנימין נתניהו לראשות הממשלה.
באוקטובר 2013 התמודד מרציאנו לראשות עיריית לוד מטעם רשימת "לוד אחת" אך הפסיד ליאיר רביבו, במהלך מערכת הבחירות הבטיח למנות סגן ראש עיר ערבי, דבר שעורר סערה בקרב המגזר היהודי בלוד.
רשימתו זכתה במנדט אחד והוא נבחר בשנית למועצת העיר.
ב-4 במרץ 2014 הודיע מרציאנו במהלך ישיבת המועצה על כוונתו להתפטר ממועצת העיר, אך בפועל המשיך לכהן והיה חבר באופוזיציה העירונית.
מרציאנו הוא קרוב משפחה של סעדיה מרציאנו שהיה מראשי הפנתרים השחורים וחבר בכנסת התשיעית.
ב-2014 התחתן מרציאנו עם אריאלה מלכה.
ב-9 בספטמבר 2015 מונה מרציאנו ליו"ר קבוצת הכדורגל מועדון ספורט אשדוד.
ב-2016 הצטרף לפאנל הפטריוטים בימי חמישי, שהוגש מדי יום בערוץ 20.
בתחילת 2023, לקראת הבחירות המקומיות הודיע על חזרתו לפוליטיקה המקומית ועל התמודדות לראשות העיר.
בבחירות, קיבל מרציאנו 33.76% מהקולות, והפסיד בשנית לראש העיר המכהן רביבו.
רשימתו "לוד אחת" זכתה גם בבחירות אלו במנדט אחד.
הוא הצטרף בתחילה לקואליציה העירונית ומונה למשנה לראש העיר ומחזיק תיק הביטחון האישי אך ב-30 ביולי 2024 הודיע על פרישה מהקואליציה.
מתגורר בלוד, גרוש, ואב לשני ילדים.
תיקון לפקודת התעבורה, לפיו נכים שעל רכבם תו המעיד על כך שהם מרותקים לכיסאות גלגלים יהיו רשאים לנסוע בנתיבי תחבורה ציבורית.
תיקון לחוק הביטוח הלאומי המאפשר לקשישים מעל גיל 90 להיבדק אצל רופא מומחה שאינו רופא של המוסד לביטוח לאומי לשם קביעת זכאות לגמלת סיעוד.
תיקון לחוק הדיור הציבורי, המקל בתנאי הזכאות לרכישת דירה בדיור הציבורי על ידי דייריה (יחד עם רן כהן)
תיקון לחוק הדרכים (שילוט) הקובע כי ההוראות שבו האוסרות על הצבת שלטי פרסומת בדרכים בין-עירוניות לא יחולו על נתיבי איילון, ובהם תהיה הרשות המקומית רשאית להתיר זאת.
הוא הציע חוק זה לאחר שהצביע בעד חוק האוסר הצבת שלטי פרסום בסמוך לכבישים ראשיים.
תיקון לחוק הרשויות המקומיות (בחירות) האוסר על חבר בוועדה קרואה להתמודד על תפקיד ראש הרשות או חבר במועצת העיר בבחירות הראשונות שלאחר תום כהונת הוועדה הקרואה.
כן היה בין יוזמי החוק לביטול איחוד הרשויות של שגור.
חבר בוועדה לענייני ביקורת המדינה
חבר בוועדה למאבק בנגע הסמים
חבר בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות
חבר בוועדה משותפת כלכלה וחינוך לעניין חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו
חבר בוועדת חקירה פרלמנטרית בנושא עמלות הבנקים
חבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה
ממלא מקום יושב ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה
יושב-ראש השדולה למען העיר לוד
יושב-ראש השדולה למען התיירות בישראל
יושב-ראש השדולה למען נפגעי "חפציבה"
חבר בשדולה לצמצום הפערים החברתיים
חבר בשדולה למען הדרוזים והצ'רקסים
יורם לוינשטיין (נולד ב-22 באפריל 1950 בקריית חיים) הוא שחקן, מורה ישראלי למשחק, מייסד ומנהל סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
לוינשטיין נולד להורים יהודים גרמנים ניצולי השואה וגדל במצוקת עוני קשה.
עקב בעיית פרופיל צבאי תפקד לאורך שירותו הצבאי כפקיד, לאורך השנים העלה את הפרופיל ולחם בתותחנים במלחמת יום הכיפורים.
לאחר שירותו הצבאי התקבל לוינשטיין ללימודי משחק באוניברסיטת תל אביב, כשהוא חסר ניסיון לחלוטין.
לאחר לימודיו החל ללמד משחק באופן עצמאי בבתי אבות ובמסגרות עצמאיות, לצעירים אשר לא התקבלו לבתי-ספר למשחק.
במקביל, שיחק לוינשטיין בתיאטרון אורנה פורת ובתיאטרון "הינשוף" בהנהלת שושנה רביד.
שיעורי המשחק שהעביר זכו לאהדה רבה, ובתי-ספר למשחק רבים התרשמו מתלמידיו.
לתקופות קצרות במיוחד העביר שיעורים בסמינר הקיבוצים, בבית צבי ובקמרה אובסקורה.
מרוב המסגרות פוטר, ובסטודיו למשחק ניסן נתיב לא קיבל הזדמנות ללמד.
עקב הקושי בתפקוד במסגרות הנ"ל, המשיך לוינשטיין לפתח את סדנאות המשחק העצמאיות בניהולו ושכר בשנת 1988 מבנה ללימוד בתל אביב.
באותה תקופה למדו אצלו שחקנים מתחילים רבים, בהם אקי אבני ואיילת זורר.
בשנת 1997 לוינשטיין הקים אולם הצגות בשכונת התקווה שבדרום תל אביב, ובשנת 2000 הועבר הסטודיו למשחק במלואו לשכונת התקווה, למבנה שהוקם על ידי חנה רובינא וננטש עם השנים.
לאורך השנים זוכה הסטודיו, ששמו הרשמי סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין, להצלחה רבה, ולומדים במסגרתו עשרות תלמידים, שנבחרים מתוך מאות, הן במסגרת הפורמלית של שלוש שנות לימודים, והן במסגרת סדנאות למבוגרים ולבני-נוער ובקורסים של מכינות.
בית הספר ידוע בתרומה הקהילתית שמעניק לקבוצות חלשות, בין השאר בתחום סביבתו.
ב-1987 השתתף בסרטה של ציפי טרופה, "תל אביב - ברלין".
בשנת 2003 ובשנת 2004 השתתף לוינשטיין בתוכנית המציאות "פרוייקט Y" בתפקיד מורה התיאטרון של המתמודדים.
בשנת 2021 שיחק את דמותו של דוד בן-גוריון בסדרת הנוער "פלמ"ח".
חרף היותו הומוסקסואל לוינשטיין היה נשוי לפועה לדז'ינסקי, מסעדנית ויזמית, שהייתה אחת מתלמידותיו, ומחלוצות מתחם המסעדות והבילויים בשוק הפשפשים, ביפו, ולשניים שתי בנות.
חתן פרס רוזנבלום לאומנויות הבמה על מפעל חיים לשנת 2020.
יורם זכריהו לַס (נולד ב-30 בינואר 1945) הוא פרופסור אֶמֶרִיטוּס בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב בחוג לפיזיולוגיה ופרמקולוגיה, חבר כנסת בכנסת ה-13 מטעם מפלגת העבודה ומנכ"ל לשעבר של משרד הבריאות.
נולד לאב רופא, ד"ר נתן לס, מומחה לאלרגיה, שעלה מווילנה ב-1935 ולאם רופאת שיניים.
התגייס לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית, למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך כרופא ב-1971. את שירותו בצה"ל עשה כקצין רפואה בגדוד 50, והגיע לדרגת רב-סרן.
במלחמת יום הכיפורים שירת כרופא בחטיבת הצנחנים.
בתחילת שנות השבעים הצטרף לסגל הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך, קודם לדרגת פרופסור מן המניין בחוג לפיזיולוגיה ופרמקולוגיה ושימש גם סגן דקאן הפקולטה.
בשנות ה-80 התפרסם כשהנחה לצד יעל דן את תוכנית הטלוויזיה "תצפית" ששודרה בערוץ הראשון ועסקה בחידושים בתחום המדע.
בשנים 1988–1989 כיהן כמנכ"ל משרד הבריאות, תחת השרים שושנה ארבלי-אלמוזלינו ויעקב צור.
בתחילת תקופת עבודתו במשרד הבריאות, החל מינואר 1988, שבתו הרופאים העובדים בבתי החולים הממשלתיים, במחאה על תנאי עבודתם ושכרם.
במהלך המשבר, אשר הלך והחריף לאורך חודשים רבים, הושבתו חליפות שירותי רפואה שונים בבתי החולים ברחבי הארץ.
שרי הבריאות והמנכ"ל לס ניהלו משא ומתן מתוקשר לאורך חודשים עם פקידי משרד האוצר, אשר הידרדר גם לחילופי האשמות הדדיות.
בספטמבר 1988 החלה התפרצות מחודשת של נגיף הפוליו בישראל.
בתגובה לטענות כי האירוע הוא מגפה, הגיב לס תחילה: "אין מגפה וזוהי התפרצות של המחלה".
באותה עת הזמינה הסתדרות הרוקחים מאות אלפי חיסונים, אולם לס סירב לאשר את מכירתם והתבטא: "תושבי מדינת ישראל יקבלו חיסון בהתאם להחלטות משרד הבריאות ועל סמך העובדות בשטח".
עם זאת, לאחר זמן הוביל לס מבצע חיסון גדול ומזורז.
לאחר שהושמעה ביקורת על לוח זמנים צפוף מדי למבצע החיסונים, חוסנו תחילה הילדים ואחריהם המבוגרים.
במאי 1989 התפטר לס מתפקידו.
בסוף שנות ה-70 היה פעיל במפלגת ד"ש.
ב-1990 עמד בראש ועדה לחקירת נסיבות תבוסת מפלגת העבודה בבחירות לכנסת השתים עשרה, אולם התפטר לפני הגשת מסקנותיה.
בשנת 1992 נבחר לכנסת ה-13 מטעם המפלגה.
בכנסת הוא היה יושב-ראש ועדת משנה לאשפוז, יושב-ראש ועדת המשנה לענייני התאגידים הממשלתיים, יושב-ראש ועדת משנה למערך בריאות הנפש בצה"ל, חבר בוועדת העבודה והרווחה, חבר בוועדה לענייני ביקורת המדינה וחבר בוועדה המשותפת לחוק ביטוח בריאות ממלכתי.
בוועדת העבודה והרווחה שימש יו"ר ועדת המשנה לבריאות.
סיים את כהונתו בכנסת ב-1996.
לאחר שעזב את הכנסת חזר לאקדמיה ומאז, הוא מלמד בחוג לפיזיולוגיה ופרמקולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2011 הקים את חברת "ניופילטריישן", העוסקת במיחזור סלילי דיאליזה לצורכי סינון מים בחקלאות, בתעשייה ואף לשתייה.
הוא מעורב בפרויקט פילנתרופי באפריקה, המשתמש בטכנולוגיה זו.
ביולי 2020 החל לס להגיש, מדי יום חמישי, תוכנית רדיו ב-103fm, בה הוא שוחח עם מאזינים על ענייני היום.
בשנת 2020 טען שהיחס של ממשלת ישראל (וכן בעולם ברובו הגדול) למגפת הקורונה חמור מדי והתנגד לצעדים החמורים שנקטה הממשלה.
בין היתר העלה את הסכנות של צעדי הסגר על הפגיעה במשק והשלכותיו על בריאותם הנפשית של האזרחים - מה שעלול להתבטא גם במחלות פיזיות והתאבדויות.
כמו כן אמר שהשבתה של המשק בישראל בעקבות הרצון לשמור על הקשישים היא הרסנית ומיותרת.
בהמשך הסביר שכוונתו לא להקריב את הקשישים והאוכלוסיות בסיכון, אלא להנחות אותם לשמור על בידוד עצמי גבוה.
בעקבות עמדותיו אלה הופיע רבות בכלי התקשורת כמתנגד לטיפול משרד הבריאות במשבר.
בהמשך ייחס את ירידת התפשטות הקורונה ליצירת חסינות עדר טבעית ולא לצעדי המנע שננקטו על ידי הממשלה, בנו אורי לס מנהל תיכון עירוני ד בתל אביב הסכים חלקית עם דעות אביו, למרות זאת סגר את בית הספר בהתאם להנחיות לאחר שהתגלה חולה קורונה במוסד.
בנוגע לחיסון הקורונה התבטא לס כי החיסונים נעשו "בטכנולוגיה חדשה" ו"מתוך היסטריה", וכי הם עלולים לגרום למחלות.
עם זאת, המליץ לאוכלוסיית הסיכון להתחסן, וזמן קצר אחר תחילת החיסונים בישראל התחסן בעצמו.
עיריית תל אביב-יפו גייסה אותו להובלה בהתנדבות את הקמפיין "זה הזמן לקנות מקומי" שנועד לסייע לעסקים קטנים שנפגעו מהמשבר.
במהלך הסרטון לס הגיב בהומור עצמי על הביקורת והחיקויים שנערכו על דבריו וסגנונו לאורך התקופה.
יורם מארק-רייך (נולד ב-10 במרץ 1959) הוא סופר, עיתונאי, קומיקסאי ומוזיקאי ישראלי.
נולד ליהויכין (יואכים) מארק-רייך ודורינה (לבית גולדנברג) בחיפה.
דודו של אביו, מקס מארק-רייך (מארקריץ' בארצות הברית), היה ראש הקהילה היהודית בעיר הנמל הגרמנית ברמן לפני מלחמת העולם השנייה.
נשוי לדינה רפאל, ואב לשתי בנות מנישואיו הראשונים למירי בן ארי.
שירת בצה"ל בין השנים 1977–1980. סיים תואר ראשון בביולוגיה ובכימיה.
בין השנים 1985–1990 עבד בשירות המדינה בלונדון, ובין השאר תיפקד שם כעיתונאי ושדרן רדיו של קול ישראל לענייני מוזיקה ובידור.
עם חזרתו ארצה, ב-1990, השתלב בעולם התקשורת הישראלי, וגם מפיק ומנחה (משנת 1990 ואילך) את ערבי ה"רוקולנוע" בסינמטק החיפאי.
בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-20 פרסם כמעט בכל עיתוני הילדים והנוער שיצאו לאור במהלך עשורים אלה, כמו גם במדורי ילדים ב"ידיעות אחרונות", "במחנה" ובעיתונים אחרים מאות סיפורים קצרים, סיפורי קומיקס, סיפורים בהמשכים, כתבות ומאמרים.
בשנות ה-90 ערך את שבועון "ראש צעיר".
רבים מסיפוריו עובדו לתסכיתים ושודרו בתוכניות הילדים ברדיו.
על אחדים מספריו זכה בפרסים ספרותיים.
מרבה להופיע מול תלמידים במפגשי סל תרבות.
הוציא לאור ספרים רבים לילדים ולנוער.
כתב עשרות סיפורי מדע בדיוני וסיפורים קצרים.
הוציא לאור ספרים שונים, ביניהם הרומן "הנסיעה" (כנרת, 1995) והמותחן "עד הרצח הבא" (מעריב, 2006).
פרסם מאות מדורי קומיקס וסאטירה בעיתונים ובשבועונים שונים בשיתוף ליאור פרי, לימור נחמיאס, איל אילת ואריק מירובסקי.
בשנת 1976 ייסד עם ירון דקל להקת פאנק-רוק בשם "קילר הלוהטת", שנקראה על שם נערת הזוהר הבריטית קריסטין קילר.
הלהקה פעלה עד שנת 1985 והוציאה אלבום אחד "דופקים את הלבנים" (הליקון, 1985), עם הלהיטים: "אני רוצה להיות ראש הממשלה", "יורדים עלייך כסאח", "הלילה עוד לא עבר" ועוד.
בשנת 1990 הוקמה הלהקה מחדש עם הרכב נגנים שונה ושחררה קליפים ושירים.
ביניהם: "חנה'לה התבלבלה" ו-"דיסנילנד לא מחכה לי".
הלהקה הופיעה ברחבי הארץ ובתוכניות טלוויזיה והתפרקה שוב ב-1993. בין המשתתפים: מוניקה סקס, ירון דקל, גיל אלון (שעבר ל"אתניקס"), אסף מרוז (שעבר ל"איפה הילד"), ועופר יאיר.
בשנת 2013 הוציאה הלהקה אלבום חדש לגמרי, בשם "הקאמבק" וחזרה להופיע בהרכב חדש-ישן.
משנת 1980 ואילך עובד בתפקידי כתיבה ועריכה בעיתונים ובמגזינים שונים.
בין השנים 1985–1990 שידר בקביעות פינת רוק מלונדון עבור רשת ג'.
מלמד עיתונאות ותקשורת באוניברסיטת חיפה, בית הספר הריאלי, מכללת גורדון למורים, בית רוטנברג ועוד.
מרצה בפורומים שונים בנושאי תקשורת ומוזיקה.
משנת 1990 ואילך מרצה פעמיים בחודש בסינמטק חיפה, בימי שישי בשעה 22:00, בנושאים מוזיקליים, ובנוסף מעביר הרצאות בנושאי מוזיקה ונוסטלגיה אצל גופים שונים, ועדי עובדים וארגוני גמלאים.
געגועים לפופאי (הקיבוץ המאוחד, 1992) איורים: קריסטינה קדמון
סיירת הניקיון של השכונה (ש.ע.ל, 1995) איורים: סיליה יצחק
אחרי המלחמה (ש.ע.ל, 1995) איורים: סיליה יצחק
יש עכבר בבית (ש.ע.ל, 1995) איורים: סיליה יצחק
החלום של גיא (ש.ע.ל, 1995) איורים: סיליה יצחק
ראש מגניב – בדיחות (ש.ע.ל, 1997) איורים איל אילת
מוות ב-1 באפריל – מתח/מדע בדיוני (ש.ע.ל, 1997) איורים: איל אילת
מיטב הבדיחות והחידות (ש.ע.ל, 1997) איורים: איל אילת
ניבים ופתגמים (קילר, 2003) איורים: איל אילת
בדיחות על מורים ותלמידים (קילר, 2005) איורים: איל אילת
זה ייגמר בגירושין (קילר, 1995)
הכול פוליטיקה – ציטטות ובדיחות (קילר, 1997)
הספר הקטן של הציטטות הגדולות (קילר, 1999)
נשים וגברים – בדיחות (קילר, 1999)
יורם פרי (נולד ב-2 במרץ 1944) הוא פרופסור אמריטוס מאוניברסיטת מרילנד בארצות הברית, שם היה בעל קתדרה ע"ש אברהם וג'ק קיי ללימודי ישראל, הקים ועמד בראש המכון ללימודי ישראל ע"ש ג'וזף ואלמה גילדנהורן באוניברסיטת מרילנד.
סוציולוג וחוקר תקשורת, שהיה בעבר העורך הראשי של העיתון "דבר", יועץ פוליטי של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין ופעיל ציבור.
בהיותו מרצה באוניברסיטת תל אביב, ייסד את מכון חיים הרצוג לתקשורת, חברה ופוליטיקה.
פרי (במקור פריצקי) נולד בירושלים למשפחה ירושלמית ותיקה.
אבי המשפחה הגיע לארץ ישראל מפולין בשנת 1865 והשתקע ברובע המוסלמי של העיר העתיקה.
המשפחה יצאה אל מחוץ לחומות העיר ב-1940. למד בבית הספר היסודי הדתי תחכמוני ובתיכון בית הכרם (היום תיכון ליד"ה).
היה חניך ומדריך בתנועת הצופים ובמסגרת גרעין נתיב התגייס לנח"ל.
בשנים 1962–1965 שירת ככתב צבאי של הירחון במחנה נח"ל.
סיים את לימודיו לתואר הראשון והשני במדע המדינה וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בהצטיינות.
הגיש את עבודת המאסטר שלו בשנת 1973 בנושא: "תהליכי גיבוש אליטה אזרחית חדשה – של קצינים בכירים במילואים".
הדוקטורט שלו מבית הספר לכלכלה של לונדון, עסק במעורבות צבאית בפוליטיקה.
הקריירה שלו התנהלה בשלושה מעגלים: תקשורת, אקדמיה ופעילות ציבורית.
הקריירה העיתונאית החלה כ"עיתונאי קטן" בשבועון הילדים הארץ שלנו ו"כתב נוער" במעריב לנוער.
בעת שירותו בצה"ל היה כתב צבאי של הירחון במחנה נח"ל ואת רוב הקריירה העיתונאית שלו עשה בעיתון דבר.
החל ב-1965 כרפורטר, כותב כתבות, מאמרים וטור אישי, עורך עמודי פנים ועורך חדשות ראשי, מזכיר מערכת וסגן עורך.
עם פרישתה של חנה זמר לגמלאות ב-1990, התמנה לתפקיד העורך הראשי של העיתון, תפקיד אותו מילא עד 1995.
פרי מונה לאחר שבמהלך שנות ה-80 נקלע העיתון לקשיים כספיים, וצבר חובות עקב גירעונות תפעוליים, ולמעשה סובסד על ידי ההסתדרות הכללית בתפקידו כעורך ראשי חולל בעיתון שינויים רבים.
בנוסף לעיצוב הגרפי החדשני, פרי עבודתו של המעצב ירום ורדימון וביטול כותרת המשנה "עיתון פועלי ישראל", נעשה העיתון פתוח ומגוון ויותר.
במסגרת זו היה "דבר" הראשון שפתח מדור מיוחד לקהילה הלהט"בית, הורחב הטיפול באוכלוסייה המזרחית ובתושבי הפריפריה, וצורף לעיתון מוסף עצמאי הפטיש, שאותו ערכו, בין היתר חנה קים ובן-דרור ימיני.
השינויים במדיניות המערכת שינו את העיתון, אך הוא עדיין צבר גירעונות עמוקים וחיים רמון, ששימש יו"ר ההסתדרות החדשה, החליט להפסיק את המימון לעיתון.
פרי פעל למניעת הסגירה של העיתון וב-1995 פרש.
לעורך העיתון מונה רון בן ישי שאף שינה את שם העיתון ל"דבר ראשון" אך לאחר כשנה נסגר העיתון.
במשך השנים כתב מאמרים בכתבי עת שונים, הגיש תוכניות ברדיו ובטלוויזיה ופרסם בתקשורת הבין-לאומית.
היה חבר בוועדת העורכים ובשנים 1993–1995 כיהן כיו"ר הוועדה.
היה חבר מועצת העיתונות וחבר נשיאות המועצה.
היה חבר במערכת ועורך של כתבים אקדמיים.
בשנת 2009 הקים את כתב העת ISR (Israel Studies Review), כתב העת של האגודה ללימודי ישראל והיה עורכו הראשי עד 2021.
בשנת 1970, בהיותו כתב פוליטי ב"דבר" הוזמן על ידי מזכ"ל מפלגת העבודה אריה (לובה) אליאב באותם ימים, להיות דובר המפלגה, תפקיד אותו מילא עד 1975. היה נציג מדיני של מפלגת העבודה באירופה ובלשכה של האינטרנציונל הסוציאליסטי בלונדון.
זה היה תפקיד מדיני ששימש צינור קשר בין הנהגת מפלגת העבודה לצמרות המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות באירופה.
בשנים אלו טווה קשרים הדוקים עם כמה מהמנהיגים הבולטים של השמאל האירופאי בשנות ה-70, בין השאר עם הרולד וילסון מבריטניה, וילי ברנדט מגרמניה, פרנסואה מיטראן מצרפת, ברונו קרייסקי מאוסטריה ועם שורה ארוכה של חברי פרלמנט ממדינות אלה.
היה הישראלי הראשון שיצר קשרים עם ההנהגה החדשה של המפלגה הסוציאליסטית בספרד, כאשר פעלה עדיין במחתרת.
המפלגה, בראשות פליפה גונסאלס הגיעה לשלטון בבחירות הדמוקרטיות הראשונות שנערכו ב-1977.
כששב יצחק רבין מכהונתו כשגריר ישראל בארצות הברית ב-1973 ונכנס לפעילות מפלגתית במפלגת העבודה, היה פרי, שהיה אז דובר המפלגה, אחד מיועציו הקרובים.
יחד עם דב צמיר ניהל את מערכת הבחירות שלו, ולאחר שנבחר רבין כמועמד המפלגה לראשות ממשלה, היה יועץ פוליטי שלו.
פרי היה פעיל בארגונים חברתיים שונים, ובעיקר ארגונים לשינוי חברתי.
היה חבר הנהלת הקרן החדשה לישראל והנשיא הבין-לאומי שלה בשנים 2000–2002. היה חבר הנהלת מכון ון ליר בירושלים, חבר הוועדה המייעצת למבקר המדינה ועוד.
ב-1995 יזם יחד עם שירה הרצוג שעמדה בראש קרן כהנוב את פרויקט "מלגות מעוף" שנועד להגדיל את מספר המרצים הערבים אזרחי ישראל במוסדות להשכלה גבוהה.
לאחר שחזר מהשהות בלונדון ב-1981 שילב פרי את עבודתו העיתונאית ב"דבר" עם הוראה בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
בתקופה זו עיבד את עבודת הדוקטורט שלו לספר שיצא באנגלית "Between Battles and Ballots: Israeli Military in Politics" ב-1983. כעבור ארבע שנים באוניברסיטת תל אביב נסע לארצות הברית, שם שימש פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד ובדארטמות' קולג' במשך שנתיים.
כששב עם משפחתו לישראל חזר לעבוד ב"דבר" במשרה מלאה ופרש מהאקדמיה.
בתום עבודתו כעורך ראשי ב"דבר" ב-1995, הצטרף לחוג לתקשורת באוניברסיטה העברית, משם עבר למחלקה לתקשורת באוניברסיטת תל אביב, שם יסד ועמד בראש מכון חיים הרצוג לתקשורת חברה ופוליטיקה.
היה מרצה וחוקר אורח במכון למחקרים אסטרטגיים בתל אביב, כמו גם באוניברסיטאות ומכוני מחקר בעולם, בין השאר באוניברסיטת הרווארד, במכללת דארטמות', אמריקן יוניברסיטי, US Institute of Peace ועוד.
פרי זכה בפרסים בין-לאומיים, ובהם מלגת פולברייט, וחמישה מספריו קיבלו גם הם פרסים ישראליים ובין-לאומיים.
תחומי מחקרו ופרסומיו של פרי כוללים יחסי חברה–צבא ובמיוחד יחסי צבא–פוליטיקה, סוציולוגיה פוליטית ותקשורת פוליטית, ובתוך כך יחסי צבא–תקשורת וסוגיות בחקר הדמוקרטיה.
כתלמידם של הפרופסורים שמואל נח אייזנשטדט, משה ליסק ודן הורוביץ חקר את מעורבות צה"ל בפוליטיקה הישראלית והפריך את ההנחות שהיו מקובלות עד ראשית שנות ה-70, שלפיהן קיים בישראל המודל האינסטרומנטלי והצבא אינו מעורב בפוליטיקה.
מחקריו של פרי הראו, כי בישראל מתקיים מודל אחר, דואלי, שלפיו הצבא כפוף אומנם לדרג המדיני, אבל בפועל מהווה גורם פוליטי אקטיבי.
בכך היה פרי החלוץ בין חוקרי הדור השני של חוקרי יחסי צבא פוליטיקה, כשתיאר את יחסי דרג מדיני דרג צבאי כיחסי "שותפות צבאית פוליטית".
בתחום התקשורת הפוליטית טיפל פרי בשינוי שחוללה התקשורת במערכות הפוליטיות עם חדירת "הלוגיקה של המדיה" לשדה הפוליטי ויצירת ה"פוליטיקשורת".
הוא חקר את פעולתם של מנהיגים פופוליסטיים דוגמת ברלוסקוני, קרלוס מנם ובנימין נתניהו, וטבע את המושג "טלה-פופוליזם" בספר: "Telepopulism: media and politics in Israel".
בעקבות רצח יצחק רבין חקר פרי את הרצח, התהליכים החברתיים והפוליטיים שהביאו לו, וכן סוגיות של הנצחה וזיכרון קולקטיבי.
הוא פרסם על כך שלושה ספרים באנגלית ואחד בעברית "יד איש באחיו: רצח רבין ומלחמת התרבות בישראל".
ב-2017 התפרסם על ידי המכון למחקרי ביטחון לאומי ספרו "מלחמות מונחות תקשורת: פרדוקס העוצמה והדילמה האסטרטגית של ישראל".
התיזה המרכזית בספר קובעת כי תהליך המדיאטיזציה (Mediatization) שעוברת החברה בת זמננו הביא לשינוי גם באופייה של המלחמה.
במלחמות החדשות, ובהן גם מלחמתה של ישראל נגד ארגונים חתרניים וארגוני טרור, המימד הקינטי, הפיסי, פסק להיות היחיד ונוסף לו גם המימד התודעתי.
נשוי לד"ר פנינה פרי, שפיתחה את תחום לימודי המגדר וחינוך במכללת לוינסקי וכן לימדה באוניברסיטת מרילנד.
פרי פרסם יותר מ-80 מאמרים ושישה ספרים אקדמיים בנוסף למאות המאמרים שפרסם בעיתונות בישראל ובעולם.
ספרו "יד איש באחיו, רצח רבין ומלחמת התרבות בישראל", ראה אור ב-2005, ועליו זכה פרי בפרס מטעם המועצה להנצחת זכרם של נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה שבמשרד ראש הממשלה.
ספרו "Generals in the Cabinet Room: How the Military Shapes Israeli Policy" ("גנרלים בחדר הממשלה: כיצד משפיע צה"ל על קביעת המדיניות בישראל") ראה אור ב-2006 וזכה לפרס מאת ארגון המו"לים האקדמיים בארצות הברית.
מלחמות מונחות תקשורת: פרדוקס העוצמה והדילמה האסטרטגית של צה"ל, המכון למחקרי ביטחון לאומי, תל אביב 2017.
יד איש באחיו: רצח רבין ומלחמת התרבות בישראל, בבל ידיעות אחרונות, תל אביב תשס"ה 2005.
השפעת מלחמת ששת הימים על העמקת הפער ביחסי חברה-צבא בישראל, שישה ימים וחמישים שנה (קובץ בעריכת גבי סיבוני, קובי מיכאל וענת קורץ).
התפשטות טריטוריאלית והתפרקות חברתית, ישראל 2048 (קובץ בעריכת שלמה חסון, עודד קוטוק, דורון דרוקמן ודוד רוטר).
ירושלים: מרכז שאשא למחקרים אסטרטגיים, עמ' 109–117, 2016
האם לא הגיעה העת להכשיר את הקצונה הבכירה לפוליטיקה?, צבא ואסטרטגיה, 6 (3): 17–38, 2014
שינויים קוסמטיים או שינויים מהותיים?, יחסי תקשורת-ביטחון בראשית המאה העשרים ואחת, מסגרות מדיה, 153–168, 2007
יורם לינדנשטראוס (28 באוקטובר 1936 – 29 באפריל 2012) היה מתמטיקאי, פרופסור במכון איינשטיין למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, חבר זר של האקדמיה האוסטרית למדעים, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחתן פרס ישראל במתמטיקה.
יורם לינדנשטראוס היה בן יחיד לזוג משפטנים שעלו לארץ ישראל מברלין.
הוא התחיל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1954, כשהיה בן 18, במקביל לשירותו הצבאי.
החל ללמוד בצורה סדירה ב-1956, ואת התואר השני קיבל ב-1959. קיבל תואר דוקטור ב-1962, על עבודה שנושאה הוא הרחבות של אופרטורים, בהנחיית אריה דבורצקי וברנקו גרונבאום.
עשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת וושינגטון בסיאטל בשנים 1962–1965. מונה למרצה בכיר באוניברסיטה העברית ב-1965, לפרופסור חבר ב-1967 ולפרופסור מן המניין ב-1969. ב-1985 הופקד על הקתדרה על שם מילר.
שהה בשבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (פעמיים), באוניברסיטת טקסס באוסטין, באוניברסיטת המדינה של אוהיו בקולומבוס, באוניברסיטת טקסס A&M ולתקופות יותר קצרות של חודשים ספורים ב-IHES בצרפת, במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, במכון מיטג-לפלר בסטוקהולם ובאוניברסיטת מורסיה בספרד.
לינדנשטראוס היה יו"ר הוועדה הישראלית למתמטיקה שפועלת במסגרת האקדמיה הישראלית למדעים ושימש כנציגה לארגון המדעי הבינלאומי.
Sciences Finnland, Mathematica מאז 1996. כמו כן כתב ספרי לימוד במתמטיקה בהוצאת אקדמון.
יורם לינדנשטראוס היה נשוי לנעמי לבית זלינגר, דוקטור למדעי המחשב, ולהם ארבעה ילדים.
בתם הבכורה, איילת לינדנשטראוס לרסן, היא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אינדיאנה, בנם אילון לינדנשטראוס הוא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטה העברית וחתן מדליית פילדס לשנת 2010, בתם כנרת קרן היא פרופסור לפיזיקה בטכניון ובתם גליה היא חוקרת בכירה, המכון למחקרי ביטחון לאומי.
בן-דודו, מיכה לינדנשטראוס, היה מבקר המדינה.
יורם לינדנשטראוס עסק באנליזה פונקציונלית בתחום של מרחבי בנך.
הוא כתב חמישה ספרים ולמעלה מ-120 מאמרים.
בעבודת הדוקטורט שלו וגם מעט אחריה עסק לינדנשטראוס במיון ואפיון מרחבי בנך ממשיים שהצמוד שלהם הוא על מרחב מידה.
כדור היחידה של המרחבים (הספרביליים) מטיפוס זה הוא סגור של איחוד של שרשרת של קוביות n ממדיות (...,n=1,2,3).
מהעובדה שיש הרבה אפשרויות לשיכון איזומטרי של קובייה n ממדית בקובייה n+1 ממדית נובע המגוון הרחב של מרחבים מטיפוס זה וחשיבותם באנליזה.
למרחבים אלו קוראים בספרות מרחבי לינדנשטראוס.
יחד עם פרופסור פלצ'ינסקי (Pelczynski) מוורשה תרם לינדנשטראוס להבנה של התאוריה שהגה אלכסנדר גרותנדיק במחקריו על מכפלות טנזוריות.
הם מצאו מספר שימושים חשובים לתאוריה זו, בעיקר לתורת האופרטורים המסכמים בין מרחבי בנך, וניסחו אי שוויון חשוב העומד במרכז התאוריה (והנקרא כיום אי שוויון גרותנדיק).
יחד עם פרופסור דן עמיר מאוניברסיטת תל אביב פיתח לינדנשטראוס שיטה לחקר כמה מחלקות חשובות של מרחבים לא ספרביליים (למשל מרחבים רפלקסיביים לא ספרביליים).
עיקר השיטה הוא רדוקציה של מחקר מרחבים אלה למקרה הספרבילי בעזרת קיום הטלות מתאימות.
בדרך זו הוכחו מספר השערות על מבנה כדור היחידה במרחבים כאלה ויש לה גם השלכה חשובה על טופולוגיה קבוצתית לא ספרבילית.
קבוצות חוקרים רבות בעולם ממשיכות במחקר בכיוון זה.
לינדנשטראוס עסק בחקר תתי מרחבים "כמעט" אוקלידיים במרחבי בנך מממד סופי בהמשך למשפט דבורצקי על קיום חתכים כאלה בכל מרחב בנך.
יחד עם פרופסור ויטלי מילמן מאוניברסיטת תל אביב ופרופסור פיגיאל (Figiel) מגדנסק שבפולין הם מצאו אומדנים מדויקים על ממדי חתכים אלו במרחבים חשובים.
יחד עם פרופסור צפרירי מהאוניברסיטה העברית הוא מצא, בעזרת משפט דבורצקי, הוכחה להשערה הידועה שרק במרחב הילברט יש על כל תת-מרחב סגור הטלה חסומה.
יחד עם פרופסור צפרירי כתב לינדנשטראוס ב-1975–1977 שני כרכים על מרחבי בנך הקלסיים ועל בסיסים במרחבים אלה.
ספרים אלה נחשבים עד היום ספרי יסוד בתורת מרחבי בנך.
לינדנשטראוס פרסם מספר עבודות על מבנה קבוצות קמורות במרחבים מממד סופי ומממד אינסופי.
במסגרת מחקר זה מצא הוכחה חדשה ופשוטה למשפט יסודי בתורת המידה (משפט ליאפונוף).
לינדנשטראוס פיתח את יסודות המחקר של התורה הלא ליניארית של מרחבי בנך והוכיח, יחד עם אחרים, תוצאות על האפשרות להפיק מאיזומורפיזם ליפשיץ בין מרחבי בנך (ובאופן כללי יותר, איזומורפיזם רציף במידה שווה בין מרחבים כאלו) איזומורפיזם ליניארי.
על המחקר הזה פרסם לינדנשטראוס, יחד עם פרופסור יואב בנימיני מהטכניון, ספר העוסק בגאומטריה הלא ליניארית של מרחבי בנך.
במסגרת המחקר על התורה הלא-ליניארית כתב לינדנשטראוס מאמר משותף עם פרופסור וו.
Johnson) מאוניברסיטת טקסס A&M על הרחבות פונקציות המקיימות תנאי ליפשיץ.
במאמר זה מופיעה למה המראה שניתן לשכן כל n נקודות במרחב הילברט, תוך "כמעט" שימור של המרחקים ביניהן, במרחב אוקלידי מממד c log n, כאשר הקבוע c תלוי רק במידת הדיוק בשמירת המרחקים.
ללמה זאת, שידועה בשם הלמה של ג'ונסון ולינדנשטראוס, יש שימושים רבים במדעי המחשב.
יחד עם ג'ונסון ערך לינדנשטראוס שני כרכים בשם Handbook of Banach space theory.
בספרים אלו יש סקירה של התוצאות החשובות בשטח שהיו ידועות עד שנת 2000. לינדנשטראוס גם השתתף בכתיבת שני פרקים בספר זה.
בשנותיו האחרונות עסק לינדנשטראוס בשאלה הקשה של קיום נגזרת במובן החזק של העתקות ליפשיץ בין מרחבי בנך.
על נושא זה כתב כמה מאמרים יחד עם פרופסור דוד פרייס (Preiss מאוניברסיטת לונדון, כיום באוניברסיטת ווריק).
ספר שכתבו השניים עם פרופסור טישר (Tišer) מפראג יצא לאור ב-2012 .
נשא הרצאה מוזמנת בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים בניס – 1970
פרס ישראל במתמטיקה – 1981
נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים – 1986
הוענקה לו מדליית בנך מטעם האקדמיה הפולנית למדעים – 1997
נבחר כחבר זר של האקדמיה האוסטרית למדעים – 2000
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קנט, אוהיו – 2001
שני הכרכים הוצאו לאור מחדש ב 1996 ככרך אחד
יורם כרמלי (1939 – 4 במרץ 2024) היה אנתרופולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה.
למד צ'לו באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בירושלים וכן לימודי תואר ראשון בסוציולוגיה והיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית.
למד תכנון עירוני וסביבתי בטכניון.
סיים תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטה העברית והורה בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה.
סיים דוקטורט באנתרופולוגיה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון (UCL) ב-1985. נושא עבודת הדוקטורט: משפחה וכלכלה בקרקס הבריטי 1975–1979.
כרמלי מונה לפרופסור חבר (reader) באוניברסיטת חיפה ב-2003, ושימש כראש המגמה לאנתרופולוגיה במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה.
שהה בשבתונים באוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת ברונל, ובקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
כרמלי חקר את משבר המודרניות והפוסט-מודרניות, ההשלכות החברתיות והייצוגים הסמליים השונים שלו.
המוקדים התאורטים הם ניתוח של טקס ומשחק כמו גם פרקטיקות גופניות וטכנולוגיות העוסקות בגוף.
תחומי המחקר הם הקרקס הבריטי, ומן הצד השני טכנולוגיות הפריה חדישות, כמו גם ספורט וצריכה בישראל.
שיטות המחקר הן אתנוגרפיה כולל תצפית משתתפת, ראיונות עומק וניתוח מסמכים; במספר פרויקטים יישם גם שיטות סטטיסטיות.
מודרניות, מופע, זהות – הקרקס הבריטי
הקרקס הבריטי הוא השדה העיקרי בו חוקר כרמלי ובאמצעותו הוא בוחן את המודרניות.
לצורך זה, ביצע עבודת שדה בקרקס בריטי נודד בשנים 1975–1979. במהלך השנים שעברו מאז, ערך ביקורים חוזרים ונשנים בקרקס הבריטי, וחזר לעבודת מחקר נוספת בשנים 2002–2003.
מאמריו הראשונים של כרמלי עסקו בניתוח הנוודות של הקרקס של אמצע שנות ה-70. אנשי הקרקס הם נודדים, אבל חשוב יותר מהנודדים עצמם הוא אתוס הקרקס כקרקס נודד והצגתם של הנוודים.
ההצגה העצמית של הנודד ככזה שלא שייך לשום מקום ולשום היסטוריה מקומית.
השוליות החברתית ובעיקר האובייקטיפיקציה העצמית יוצרים אצל הקהל אשליה של טוטאליות: על ידי הקרקס שהוא חיצוני להיסטוריה ולמקום נוצרת אשליה בקרב הצופים, של זמן היסטורי, קהילה, וביוגרפיה שהקרקס הוא מחוצה להן.