tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביום שבת, 7 במרץ 2020, ACU אישרה כי משתתף ב-CPAC 2020 נמצא חיובי לקורונה.
הסנאטור טד קרוז, חברי הקונגרס מאט גייטס, פול גוסאר, דאג קולינס ומארק מדוז היו במגע עם החולה, ששמו נותר בעילום שם; אף אחד מהם לא נמצא חיובי לאחר האירוע.
בשנה שלאחר מכן, ועידת הפעולה הפוליטית השמרנית לשנת 2021 התקיימה במהלך המגפה והיא הועברה לאורלנדו, פלורידה, שהסירה את המגבלות על גודל ההתקהלות.
משתתפים רבים בחרו שלא לחבוש מסכות במהלך האירוע, למרות הודעות תכופות של מארגני האירוע וצוות המלון, שביקשו מהמשתתפים לציית לחובת חבישת המסכות המקומית.
מושל פלורידה רון דה-סנטיס תיאר את התנגדות המדינה למגבלות ההתקהלות כעולה בקנה אחד עם מעמדה של המדינה כ"נווה מדבר של חופש".
האירוע המרכזי של הוועידה היה נאום הסיום של דונלד טראמפ, הנאום הפומבי והפוליטי הראשון שלו מאז שעזב את תפקידו.
טראמפ הקדיש חלקים ניכרים מהנאום להעברת ביקורת על יורשו, ג'ו ביידן.
הנאום זכה לסיקור תקשורתי משמעותי לקראת הכרזתו של טראמפ על פעילותו הפוליטית לאחר הנשיאות.
כנס שני לשנת 2021 נערך בדאלאס בין ה-9 ל-11 ביולי במלון הילטון אנטול.
נושא הכנס היה מדיניות הגירה ואבטחת גבולות, בהקשר למשבר המהגרים המתמשך בגבול הדרומי של ארצות הברית.
כנס 2022 נערך ב-24 עד 27 בפברואר באורלנדו, פלורידה.
הדוברים כללו את טראמפ, מושל פלורידה רון דה-סנטיס וחברת הקונגרס הדמוקרטית לשעבר והמועמדת לנשיאות טולסי גבארד.
כמו ב-2021, נערך כנס שני בדאלאס בין ה-4 ל-6 באוגוסט.
הדוברים כללו את טראמפ, ראש ממשלת הונגריה ויקטור אורבן, המועמדת הרפובליקנית לתפקיד מושל אריזונה , ונציגים רבים בקונגרס.
בין השאר, ועידת CPAC של דאלאס הציגה כרזה על הבמה המרכזית עם הביטוי "כולנו טרוריסטים מקומיים".
CPAC חזרה למרילנד לכנס 2023. הדוברים העיקריים באירוע החורף כללו את דונלד טראמפ, סטיב באנון, חברי בית הנבחרים מרג'ורי טיילור גרין, מאט גייטס ולורן בוברט, המועמדת לנשיאות ניקי היילי ודונלד טראמפ ג'וניור.
טראמפ אמר כי לא יפרוש מהמרוץ לנשיאות ב-2024 אם יוגש נגדו כתב אישום כתוצאה מחקירות פדרליות ומדינתיות.
במהלך הכנס קרא הפרשן הפוליטי מייקל נואלס לחיסול ה"טרנסג'נדריזם", וטען כי מי שמזדהה כטרנסג'נדר "עובד באשליה, ועלינו לתקן את האשליה הזו".
נואלס הוסיף כי "לא יכולה להיות דרך ביניים בהתמודדות עם טרנסג'נדריזם", וכי "לטובת החברה, ובמיוחד לטובת האנשים העניים שנפלו קורבן לבלבול הזה, יש למגר לחלוטין את הטרנסג'נדריזם מהחיים הציבוריים".
המועמד לנשיאות ויווק רמאסוואמי טען מאוחר יותר כי יועץ פוליטי בעל קשרים ל-CPAC הציע לזייף את סקר הקש השנתי לטובתו בתמורה לתשלום העולה על 100,000 דולר, אך רמאסוואמי סירב.
חבר מועצת המנהלים וסגן היו"ר של CPAC, , התפטר באוגוסט 2023, וקרא לחקור את , ראש ה-ACU, ואת ההתנהלות הפיננסית של הארגון.
לדבריו, "המצב ב-CPAC הפך לכזה שהרגשתי שאני חייב להתפטר".
ארבעה חברי דירקטוריון ותיקים אחרים התפטרו מוקדם יותר באותה שנה, כאשר אחד מהם ציין חששות לגבי הדוחות הכספיים של CPAC.
בדצמבר 2023, CPAC הואשם בטיוח האשמות בתקיפה מינית נגד שלאפ בתביעה נגדו.
הכנס השנתי נערך ב-21-24 בפברואר 2024 במרילנד.
הדוברים כללו את דונלד טראמפ, ויווק רמאסוואמי, בן קרסון, סטיב באנון, נייג'ל פרג', ליז טראס, חאבייר מיליי, נאיב בוקלה, סנטיאגו אבסקל, הבישוף הקתולי המודח , כמו גם סנאטורים וחברי קונגרס.
במהלך האירוע, הפרשן הקיצוני נשא נאום בו הצהיר: "ברוכים הבאים לקץ הדמוקרטיה - אנחנו כאן כדי להפיל אותה לחלוטין.
לא הגענו עד לשם ב-6 בינואר, אבל נשתדל להיפטר ממנו ולהחליף אותו בזה ממש כאן".
בנוסף לסקר המשתתפים השנתי של הנשיאות, נערך גם סקר מי צריך להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא טראמפ.
קריסטי נואם וויווק רמאסוואמי סיימו בשוויון עם 15%, ואחריהם טולסי גבארד עם 9%, ואליס סטפניק וטים סקוט עם 8%.
הדוברים בכנס 2025 כללו את דונלד טראמפ, ג'יי.
ואנס, ליז טראס ואילון מאסק.
נשיא ארגנטינה חאבייר מיליי העניק למאסק מסור חשמלי שמאסק כינה "המסור החשמלי לבירוקרטיה".
באנון דיבר, וסיים את דבריו בעד טראמפ בהנפת יד שנטען אחר כך שהיא זהה להצדעה נאצית.
התקרית התרחשה חודש לאחר שאילון מאסק הצדיע באופן דומה במהלך ההשבעה של טראמפ.
למחרת, השחקן והפוליטיקאי המקסיקני הצדיע באופן דומה.
נשיא מפלגת הימין הצרפתית האיחוד הלאומי, ז'ורדן ברדלה, ביטל את נאומו בוועידה לאחר תקרית באנון.
ראש ממשלת סלובקיה רוברט פיצו הביע תמיכה נלהבת בדונלד טראמפ.
ב-CPAC 2025, קבוצות שמרניות, כמו פרויקט הקדנציה השלישית, תמכו בהצעת ההחלטה של נציג טנסי אנדי אוגלס לשנות את התיקון ה-22 לחוקה, באופן שיאפשר לנשיאים שכיהנו שתי קדנציות לא רצופות לרוץ לכהונה שלישית וקידמו את הרעיון שטראמפ ירוץ לכהונה שלישית שעדיין אינה חוקתית.
ההצבעה השנתית בסקר המשתתפים של CPAC משמשת באופן מסורתי כברומטר לרגשות התנועה השמרנית.
במהלך הכנס, המשתתפים מוזמנים למלא סקר ששואל שאלות במגוון נושאים.
השאלות הנוגעות למועמדים הפופולריים ביותר לנשיאות הן המדווחות ביותר.
מרכיב אחד של CPAC הוא הערכת מועמדים שמרנים לנשיאות, וסקר הקש משמש בדרך כלל לכימות דעת השמרנים.
נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ מחזיק בשיא הניצחונות בסקרי CPAC עם שבעה ניצחונות (נכון לפברואר 2024).
מיט רומני אחריו עם ארבעה, ורונלד רייגן, ג'ק קמפ וראנד פול אחריהם עם שלושה ניצחונות כל אחד, ואחריהם רון פול עם שני ניצחונות.
מבין החמישה הללו, בני משפחת פול הם השניים היחידים שזכו ביותר מסקר אחד, אך מעולם לא היו המועמדים הרפובליקניים לנשיאות באף בחירות, למרות שרון פול קיבל קול אחד בחבר האלקטורים ב-2016.
למרות הפופולריות שלו לפני כן, רומני לא הוזמן ל-CPAC ב-2020 בגלל הצבעתו לשמוע עדים נוספים ב וגם לא הוזמן לוועידת CPAC ב-2021 לאחר שהצביע בעד הרשעת טראמפ בסעיף אחד במשפט ההדחה השני שלו.
יו"ר CPAC אמר שהוא לא יכול להבטיח את "ביטחונו הפיזי" של רומני בוועידת CPAC 2020.
רון דה-סנטיס סיים במקום השני בסקר של CPAC יותר מכל אחד אחר, והיה במקום השני חמש פעמים ברציפות בין 2021 ל-2023 (לאחר שבחלק מהשנים האלו הסקר נערך פעמיים).
מיט רומני הוא השני במקום השני, עם שלוש פעמים, ואחריו פט ביוקנן, ג'ורג' בוש, ג'ון מקיין ומרקו רוביו, עם שתי פעמים לכל אחד.
ה-CPAC הראשון בארגנטינה התקיים ב-4 בדצמבר 2024, בעיר בואנוס איירס.
הדוברים כללו את נשיא ארגנטינה חאבייר מיליי, לארה טראמפ, קארי לייק, סנטיאגו אבסקל, בן שפירו, אדוארדו וראסטגי, , ריקרדו סלינס פלייגו, ואדוארדו בולסונארו.
ה-CPAC הראשון באוסטרליה נערך באוגוסט 2019. הדוברים האורחים כללו את ראש הממשלה לשעבר טוני אבוט, נייג'ל פרג', העורך הראשי לשעבר של חדשות ברייטברט ואחרים.
היו קריאות של השמאל האוסטרלי לאסור על קסאם להיכנס למדינה לפני האירוע.
הכנס השני התקיים בנובמבר 2020. כנס 2022 נערך בסידני ב-1 באוקטובר.
אחת מנקודות הדיון הבולטות בוועידה הייתה התנגדות לתיקון החוקתי המוצע ליצירת קול ילידי לפרלמנט.
ה-CPAC הראשון בברזיל התקיים ב-11-12 באוקטובר 2019 בעיר סאו פאולו, בהשתתפות שמרנים אמריקאים מובילים כולל הסנאטור מיוטה מייק לי, מומחה פוקס ניוז וליד פארס, כמו גם אישים ברזילאים כולל בנו של הנשיא ז'איר בולסונארו, אדוארדו בולסונארו, שר החוץ ואחרים.
קרן ACU הודיעה כי האירוע יתקיים בברזיל מדי שנה החל משנת 2019.
בספטמבר 2021, ג'ייסון מילר, יועץ בכיר לשעבר של דונלד טראמפ, ואנשי תקשורת ימניים אמריקאים אחרים, נעצרו ונחקרו במשך שלוש שעות בנמל התעופה הבין-לאומי ברזיליה לאחר שהשתתפו בוועידת CPAC ברזיל 2021. החקירה הייתה בנוגע למידע שגוי שהונצח לכאורה על ידי ממשלו של הנשיא ז'איר בולסונארו.
מילר שיבח את תומכיו של בולסונארו כ"פטריוטים גאים" וטען כי הם הוצאו מהחוק על ידי הרשויות בברזיל.
ב-CPAC ברזיל 2024 השתתפו ז'איר בולסונארו, אדוארדו בולסונארו, נשיא ארגנטינה חאבייר מיליי, מנהיג המפלגה הרפובליקנית הצ'יליאנית ושר המשפטים וביטחון הציבור של אל סלבדור .
כנס, שהוגדר על ידי המארגנים כ-CPAC הונגריה, התקיים ב-19-20 במאי 2022 בבודפשט, הונגריה.
הדוברים כללו את ראש ממשלת הונגריה ויקטור אורבן, מנהיג מפלגת ווקס בספרד סנטיאגו אבסקל, אדוארדו בולסונארו, הפרשנית הימנית האמריקאית קנדיס אוונס, ארנסט רוטס, המשנה למנכ"ל AfriForum, וראש הסגל לשעבר של הבית הלבן מארק מדוז.
משתתפי הכנס צפו בהודעות ברכה בווידאו של דונלד טראמפ, ויווק רמאסוואמי ו הפורטוגלי.
2025 CPAC הונגריה הכריזה על עצמה כמפגש הפטריוטים הגדול ביותר אי פעם.
המנהל מיקלוש סנטו אמר: "אנו עומדים בפני קונספירציה גלובלית, ועידן הפטריוטים הגיע - שבו עלינו לספק תגובה אנטי-גלובליסטית לשאיפות הגלובליסטיות".
ה-CPAC הבינלאומי הראשון התארח בטוקיו ב-16-17 בדצמבר 2017 על ידי האיחוד השמרני היפני (JCU) בשיתוף עם האיחוד השמרני האמריקאי (ACU).
JCU ו-ACU המשיכו לארח במשותף כנס מדי שנה מאז.
המשתתפים כללו מחוקקים ושמרנים בולטים מארצות הברית, יפן ורחבי העולם.
הם כוללים את יו"ר ה-ACU מאט שלאפ והמנכ"ל דן שניידר, ראש הסגל של הבית הלבן מיק מולבני, חברי הקונגרס ברוס וסטרמן ופול גוסאר, שרת ההגנה היפנית טומומי אינאדה, שר האוצר של טאיוואן ושגריר ארגון הסחר העולמי צ'ינג-צ'אנג ון ועוד.
ה-CPAC הראשון במקסיקו התקיים ב-18-19 בנובמבר 2022 במלון וסטין במקסיקו סיטי.
הדוברים כללו את יועץ הבית הלבן לשעבר של טראמפ סטיב באנון, הפעילה האמריקאית נגד הפלות , אדוארדו בולסונארו, חאבייר מיליי, המועמד לנשיאות צ'ילה חוסה אנטוניו קאסט ועוד.
בתחילת הוועידה, קבוצה של מפגינים לבושים בחולצות צ'ה גווארה ומנופפים בדגלי פטיש ומגל אדומים ניסו להפריע.
ה-CPAC הראשון בדרום קוריאה התקיים באוקטובר 2019 בסיאול.
במשתתפים היו יו"ר ACU מאט שלאפ והמנכ"ל דן שניידר, התובע הכללי בפועל של ארצות הברית , מנחת פוקס ניוז ג'נין פירו, כתבת פוקס ניוז שרה א.
קרטר, ראש ממשלת דרום קוריאה האוון גו-האן ובכירים רבים נוספים מהממשל הקוריאני.
ועידת יאלטה הייתה ועידה שהתקיימה לקראת סופה של מלחמת העולם השנייה, מ-4 עד 11 בפברואר 1945, בהשתתפותם של מנהיגי ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וברית המועצות: רוזוולט, צ'רצ'יל וסטלין.
הוועידה התקיימה בארמון הקיסרי לשעבר ביאלטה שבחצי האי קרים שבברית המועצות.
כאשר התברר שבעלות הברית עומדות לנצח במלחמה התעוררה השאלה לגבי חלוקת השטחים ואזורי ההשפעה בין המדינות המנצחות.
מטרת הוועידה הייתה לעצב את הסדר העולמי לאחר המלחמה.
אף שהוועידה נועדה בעיקר לדון בשיקום מדינות אירופה ההרוסה ממלחמה, תוך שנים ספורות, היא הוגדרה כמקום שבו החלה המלחמה הקרה.
בוועידת יאלטה הועלתה בעיקר השאלה בקשר לגבולותיה של פולין ששוחררה מידי הנאצים זמן קצר לפני הוועידה.
סטלין תבע שגבולה המזרחי של פולין יהיה כמו ב-1941, וחלקה הצפוני של פרוסיה המזרחית יסופח לברית המועצות, ופולין, כתמורה על אובדן שטחים במזרח, תפוצה בשטחים ממערב לה.
למרות זאת, הורה וינסטון צ'רצ'יל לצבאו להכין את מבצע לא יעלה על הדעת.
כמו כן דנו הצדדים בהצטרפותה של ברית המועצות למלחמה נגד האימפריה היפנית – מה שהוסכם על ידי סטלין בתמורה לשטחים באסיה.
במהלך הוועידה הסכימו הצדדים על הקמת ארגון האומות המאוחדות (האו"ם).
סטלין קיבל שלושה קולות במקום ה-16 שאותם רצה בתחילה (לפי חשבון של קול אחד לכל רפובליקה של ברית המועצות ואחד לאיחוד עצמו), ותינתן זכות וטו לחמש המעצמות – ארצות הברית, ברית המועצות, הממלכה המאוחדת, סין וצרפת שהצטרפה לאחר מכן.
בין השאר הוחלט לחלק את גרמניה לארבעה אזורי כיבוש: צרפתי, בריטי, אמריקני וסובייטי.
ברלין, שהייתה באזור הכיבוש הסובייטי, חולקה באופן דומה בין ארבע המנצחות.
להלן עיקרי ההסכמות של הוועידה:
כניעה ללא תנאי של גרמנית הנאצית.
גרמניה וברלין יחולקו לארבעה אזורים כבושים.
סטלין הסכים כי לצרפת יהיה חלק בשטחים שנכבשו מגרמניה הנאצית.
גרמניה תעבור פירוז מנשק ודה-נאציפיקציה.
בעלות הברית החליטו לפרק את גרמניה מנשקה ולפורר אותה צבאית ולהביא לדה-נאציפיקציה של גרמניה.
פיצויי מלחמה גרמניים יהיו בחלקם בצורת עבודת כפייה.
עבודות הכפייה נועדו לשמש לתיקון הנזק שגרמניה גרמה לקורבנותיה.עם זאת, עובדים גם אולצו לעבוד בחקלאות, ייעור ולבצע עבודות נוספות.
הקמת מועצה לפיצויים שתנוהל בברית המועצות.
הוסכם על הכרה בממשלה הזמנית של הרפובליקה של פולין , שהותקנה על ידי ברית המועצות "על בסיס דמוקרטי רחב יותר".
הגבול המזרחי של פולין יהיה קו קרזון, ופולין תקבל פיצוי טריטוריאלי במערב מגרמניה.
סטלין התחייב לאפשר בחירות חופשיות בפולין.
רוזוולט השיג התחייבות של סטלין שברית המועצות תשתתף באומות המאוחדות.
סטלין ביקש שכל 16 שהרפובליקות החברות בברית המועצות יקבלו חברות באו"ם.
הבקשה נבחנה, אך 14 רפובליקות נדחו; רוזוולט וצ'רצ'יל הסכימו לחברות עבור אוקראינה וביילורוסיה.
על מנת לאזן בין הכוחות המתהווים, רוזוולט ביקש קולות נוספים, כשצ'רצ'יל הסכים עקרונית וסטלין הציע שני קולות נוספים כדי להיות שווים לברית המועצות, ארצות הברית בסופו של דבר לא ביקשה יותר מקול אחד.
סטלין הסכים להיכנס למלחמה נגד האימפריה של יפן "תוך חודשיים או שלושה לאחר שגרמניה תיכנע והמלחמה באירופה תסתיים".
כתוצאה מכך, הסובייטים ישתלטו על דרום סחלין והאיים הקוריליים, נמל בעיר דאליין יהפוך לבין-לאומי, וחכירת הנמל ארתור על ידי הסובייטים.
לצורך הפצצת יפן, הושגה הסכמה על הצבת מטוסי בואיג B-29 של חילות האוויר של צבא ארצות הברית ליד שפך נהר אמור באזור קומסומולסק – ניקולייבסק, אך הדבר לא יצא אל הפועל.
איתור ומאסר של פושעי מלחמה נאצים לקראת העמדתם לדין והוצאתם להורג.
הקמת ועדה לפירוק גרמניה שמטרתה הייתה להחליט על חלוקת גרמניה למדינות קטנות.
סטלין – רצה לדאוג לכך שכניסתו למלחמה נגד יפן תבטיח לו שליטה בצפון סין.
הוא ידע כי כניסתו למלחמה תזכה אותו בהכרת תודה מצד ארצות הברית ובכך תחזק את מעמדו באירופה.
בנוסף הוא רצה לדחוק את שאלת פולין כדי שברית המועצות תוכל לבסס את מעמדה שם, דבר שהיה חשוב ביותר לסובייטים.
סטלין היה המרוויח העיקרי מוועידת יאלטה.
צ'רצ'יל – הבין כי ברית המועצות משתלטת על מזרח אירופה, וכי צבאותיה לא יֵצאו מהאזורים שכבשו.
הוא לא היה שותף לאופטימיות של רוזוולט החולה שרצה להמשיך את מדיניות "השכן הטוב".
צ'רצ'יל היה הראשון שהגה אחרי ועידת יאלטה את המונח "מסך הברזל".
רוזוולט – לא חש בסכנה הסובייטית ורצה לפייס את סטלין ולמשוך אותו למלחמה נגד יפן כדי לקצר את המלחמה ולצמצם אבדות חיילים אמריקנים.
רוזוולט גם רצה לדחוק את בריטניה בחלוקת השלל במזרח הרחוק, ובכך לצמצם השפעתה שם.
בוועידת יאלטה ניתן לראות את ניצניה של "המלחמה הקרה", למרות שמלחמת העולם השנייה טרם הסתיימה.
"יאלטה" הפכה לסמל לבגידה במזרח אירופה, וחוקרים ומדינאים האשימו את צ'רצ'יל ורוזוולט בכך שאפשרו לסטלין להכתיב את תוצאות הוועידה.
ועידת יאלטה יצרה למעשה את "מסך הברזל" שחילק את אירופה בין המערב הדמוקרטי למזרח הקומוניסטי למשך כ-45 שנה, עד התמוטטות ברית המועצות.
סטלין רצה שפולין תשמש כאזור חיץ של ברית המועצות בשליטת ממשלה קומוניסטית צייתנית.
בשיחות, צ'רצ'יל הציג את תביעותיה של ממשלת פולין הגולה בלונדון אך לא התעקש להבטיח את דרישותיה.
סטלין התיר לקיים בחירות בפולין, אך לא לפני ששלח חיילים סובייטים כדי לחסל כל התנגדות למפלגה הקומוניסטית ששלטה בממשלה הזמנית.
הבחירות של 1947 קיבעו את השלטון הקומוניסטי בפולין ואת מעמדה כאחת ממדינות הלוויין הסובייטיות הראשונות.
החזרת קוזאקים לברית המועצות לאחר מלחמת העולם השנייה
החזרת הקוזאקים , המכונה גם בגידת הקוזאקים, הייתה הסגרה של לפחות 25,000 קוזאקים (רוסים ואוקראינים מבחינה אתנית) שהתנגדו לברית המועצות ולחמו לצד גרמניה הנאצית.
הם הוסגרו על ידי הכוחות הבריטיים והאמריקניים לברית המועצות לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
לקראת סיום המלחמה בזירה האירופית, כוחות קוזאקים רבים, יחד עם אזרחים שהתלוו אליהם, נסוגו לאירופה המערבית במטרה להימנע מלכידה וכליאה על ידי הצבא האדום באשמת בגידה.
הם קיוו שכניעתם לבעלות הברית המערביות תוביל לענישה פחות נוקשה.
עם זאת, לאחר שנשבו על ידי בעלות הברית, הם הועלו על רכבות והוסעו ללא ידיעתם מזרחה, לשטחים שבשליטת ברית המועצות.
קוזאקים רבים – גברים, נשים וילדים – נשלחו למחנות הכלא של הגולאג, וחלקם הועבדו שם למוות.
החזרתם לברית המועצות הייתה חלק מהסכמות ועידת יאלטה.
סטלין טען שהשבויים היו אזרחים סובייטים החל משנת 1939, למרות שרבים מהם עזבו את המדינה לפני או זמן קצר לאחר סיום מלחמת האזרחים הרוסית, או נולדו בחו"ל ולכן מעולם לא החזיקו באזרחות סובייטית.
ועידת ואנזה הייתה התכנסות של נציגים מכל משרדי הממשל הנאצי, שהתקיימה ב-20 בינואר 1942 ב"וילה ואנזה" שברחוב "אם גרוסן ואנזה" שבפרבר ואנזה שבברלין.
הישיבה נערכה על מנת לבסס את מעמד האס אס בארגון הפתרון הסופי – התוכנית להשמדת יהודי אירופה, תוך תיאום בין כל זרועות הממשל הנאצי.
השמדת יהודים על ידי הנאצים התבצעה כבר קודם לוועידת ואנזה.
עם פלישת גרמניה לברית המועצות במבצע ברברוסה התבצע רצח המוני של יהודים על ידי עוצבות המבצע המיוחדות (איינזצגרופן) של המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA) שבראשו עמד ריינהרד היידריך.
ב-31 ביולי 1941 הגיש היידריך להרמן גרינג מסמך לחתימה.
במסמך, שלא ברור אם נכתב ביוזמת היידריך ואושר על ידי גרינג או שהיידריך הכינו לבקשת גרינג, מונה היידריך לאחראי על ביצוע 'הפתרון הסופי לבעיית כל יהודי אירופה'.
היידריך השתמש במסמך החתום בתכתובת עם שאר המשרדים בממשל הנאצי לצורך לגיטימציה של מעשי הרצח שבוצעו על ידי היחידות שבפיקודו, ולהדגשת תפקידו כאחראי על ביצוע הפתרון הסופי.
עותק מהמסמך נשלח יחד עם ההזמנות לוועידת ואנזה, ואחריה הם הופצו לכל הרמות הפיקודיות של ה-אס אס.
ב-29 בנובמבר 1941 שלח היידריך באמצעות מחלקה IV B 4 באס אס (המחלקה שטיפלה ביהודים ובראשה עמד אדולף אייכמן) הזמנה לוועידה בנושא הפתרון הסופי לקבוצה של אישים באס אס, במפלגה הנאצית ובמשרדים השונים הקשורים לנושא.
הוועידה נקבעה תחילה ל-9 בדצמבר 1941 ואחר כך הוזזה ל-20 בינואר 1942. היידריך היה מעוניין באווירה שתקל עליו לקבל החלטות, ובחר לפיכך בבית ההארחה המפואר שבווילה ואנזה.
האורחים הוזמנו קודם לארוחת בוקר בשעה תשע, והדיונים עצמם נקבעו לשעה 12.
על פי הזמנתו של היידריך, התכנסו ארבעה עשר נציגים בכירים מהאס אס, מהמפלגה הנאצית, וממשרדי ממשלה שונים.
הנושא היה "הפתרון הסופי של הבעיה היהודית".
המשתתפים היו בכירים בדרג הביצועי-מנהלי.
הם לא היו מקבלי ההחלטות או ראשי המדינה הגרמנית.
ההחלטה על ביצוע הפתרון הסופי כבר התקבלה, והדיון נועד לתאם דרכי ביצוע.
היידריך רצה להשיג שתי מטרות בוועידה: לקבל הכרה במעמדו כאחראי ראשי בנושא גירוש יהודי אירופה (קרי, השמדתם) ובנוסף, לשתף את משרדי הממשלה והמפלגה בביצוע הרצח המתוכנן.
המשתתפים הבטיחו את שיתוף הפעולה המלא של המשרדים והמחלקות שעמדו בראשם.
בעשותם כך, הפכו את כל הנהגת המשטר לשותפה לפשע.
המשתתפים דנו בנושאים מיוחדים בלבד, והחשוב שבהם היה השאלה סביב גירושם של "בני התערובת".
בני תערובת הוגדרו כאנשים להם הורה לא-יהודי והורה יהודי או סב יהודי, וכן כבני זוג שאחד מהם לא-יהודי.
לא נתקבלה החלטה בנושא, והוא נדחה לכינוסים עתידיים.
כחלק מההכנה של הוועידה, ערך אדולף אייכמן רשימה של מספר כל היהודים במדינות אירופה השונות (אשר חלקן היו חלק משטח הכיבוש הנאצי).
הרשימה כללה שני סוגי מדינות: סוג A - מדינות תחת שלטון הרייך, וסוג B - מדינות שותפות או יריבות לרייך.
ניתן גם להשוות את המספרים למסמך קורהר.
עוד צוין בפרוטוקול כי החלוקה המקצועית של היהודים היושבים בתחום האירופי של ברית המועצות הייתה כלהלן, לערך :
מועסקים כעובדי מדינה - 23.4%
במקצועות חופשיים – רפואה, עיתונות, תיאטרון וכו' - 23.7%
אדולף אייכמן ערך את פרוטוקול הישיבה, ועל פיו היידריך אמר למשתתפים כי על בסיס "אישור קודם" שניתן על ידי היטלר, יש להתחיל מיד בגירוש כל יהודי אירופה למזרח אירופה.
הפרוטוקול אינו מדבר בגלוי על השמדה אלא על "עבודת כפייה שבה, יש לקוות, ימותו הרוב", אבל רומז שאסור להשאיר בחיים את הנותרים משום שיהוו גרעין להתחדשות.
הפרוטוקול שוכפל לכל המשתתפים, והם השמידו את העותקים שבידיהם לקראת סוף המלחמה.
אף על פי כן נמצא עותק בארכיון משרד החוץ בשנת 1947, משום שבעליו מרטין לותר היה כלוא בסוף המלחמה .
הוועידה הייתה דיון משותף מוקדם בין כל הגורמים לגבי התוכנית לפתרון הסופי למען תיאום קווי הפעולה.
האחריות העליונה נמצאת בידי הימלר.
היידריך סקר בקצרה את המדיניות הנאצית עד אז: המרכיבים העיקריים היו דחיקת היהודים מתחומי החיים ומרחב המחיה של העם הגרמני.
לביצוע שאיפות אלו הוחשה ההגירה של היהודים מהרייך.
לשם כך הוקמה ב-1939 הלשכה המרכזית להגירת יהודים על ידי גרינג בפיקוד היידריך שתפקידיה להכין, לכוון ולהחיש את ההגירה.
המשימה נועדה לטהר מיהודים את מרחב המחיה על בסיס חוקי.
המגרעות היו ברורות, אך בהיעדר אלטרנטיבות השלימו עמן.
הוצגו הבעיות הטכניות שבפעולות ההגירה: קשיים כספיים, חוסר מקום באוניות וצמצום קבלת יהודים של מדינות שונות.
הוצגו מספרי המהגרים היהודים שעזבו (סך הכל 537,000).
נאמר שמימון ההגירה נעשה על ידי יהודים או הארגונים הפוליטיים שלהם, והדבר פורט.
כמו כן נאמר שהימלר אסר את ההגירה היהודית לאור הסכנות שבכך בימי מלחמה, והאפשרויות במזרח.
הצגת הפתרון החדש במקום ההגירה - פינוי היהודים למזרח (זהו למעשה שם קוד להשמדה), "לאחר הסכמה מוקדמת מתאימה של הפיהרר".
מדובר על 11 מיליון יהודים בארצותיהם השונות ומצורפת סקירה מספרית לפי ארצות, כולל ארצות שטרם נכבשו על ידי הנאצים.
יש לגייס את היהודים לעבודה במזרח.
במהלך העבודה יתרחש "תהליך התמעטות טבעי" שבסופו יישארו החזקים, שלהם "יינתן טיפול מתאים".
"תוך כדי הביצוע המעשי של הפתרון הסופי, אירופה תיסרק ממערב למזרח.
היהודים יפונו ברכבות לגטאות-מעבר, ומשם למזרח.
בסיכומו, ס"ס אוברגרופנפיהרר היידריך, הרחיב רבות את חוג האנשים הבא בחשבון.
הכוונה היא לא לפנות יהודים בגיל 65 ומעלה, אלא להעבירם לגיטו זקנים המיועד לכך – טרזיינשטט (Theresienstadt).
חוקי נירנברג ישמשו חלקית כבסיס לתהליך הפתרון הסופי, אך יש לפתור את שאלת נישואי התערובת ובני התערובת.
מרבית בני התערובת מדרגה ראשונה ייחשבו כיהודים, ויטופלו בהתאם.
השאר יעוקרו ולאחר מכן יהיו חופשיים מהגבלות.
פינוי יהודים המועסקים במפעלים החיוניים למאמץ המלחמתי הוא בלתי אפשרי כל עוד אין להם תחליף, כך שהוא לא יתבצע.
נאמר שהגנרלגוברנמן (הממשל הנאצי בפולין הכבושה) רוצה שהפתרון הסופי יתחיל שם ובמהירות גדולה, מכמה נימוקים - אין בעיית הובלה, רוב היהודים אינם מתאימים לעבודה, היהודים הם סכנה בתור נושאי מגפות, היהודים גורמים לנזק כלכלי (על ידי מסחרם בשוק השחור).
ב-31 בינואר 1942 שלח אדולף אייכמן מכתבים דחופים לכל דרגי הפיקוד של המשטרה, המשטרה החשאית ושירות הביטחון (SD), ובהם הוראות להכין את גירוש יהודי גרמניה, אוסטריה והשטחים הכבושים בצ'כיה.
אייכמן פירט בדקדקנות את סוגי האנשים שיש לגרש, ואלו מקרים נחשבים יוצאי דופן.
עם ביצוע הוראות אלו המבוססות על הדיונים שהתנהלו בוועידת ואנזה, החל הגירוש השיטתי והשמדתם של יהודי אירופה.
בראשיתם שימשו מחנות הריכוז למעצרם של מתנגדי המשטר הנאצי, ועמם יהודים רבים, שנאסרו במסגרת המדיניות הנאצית האנטי-יהודית.
עם פרוץ המלחמה הוקמו מחנות ריכוז נוספים, ובהם נכלאו מיליוני יהודים.
בפולין הוקמו 300 מחנות עבודה ליהודים בלבד, במטרה לנצל את כוח עבודתם ועל מנת להחיש את מותם.
קצת לפני הוועידה הוקם מחנה ההשמדה הראשון ואחריו הוקמו חמישה מחנות נוספים - כולם על אדמת פולין וכולם מיועדים להשמדה תעשייתית של בני אדם.
החל מאביב 1941 החלו הנאצים בחיסול הגטאות, ויושביהם היהודים נשלחו למחנות ריכוז או למחנות השמדה.
חיסול הגטאות נעשה באמצעות "אקציה", קרי, פעולה שהגרמנים היו נוקטים בגטו לריכוז תושבי רובע כלשהו או קבוצת גיל אקראית, ושליחתם להשמדה ללא הודעה מוקדמת.
באמצע 1942 קיבל החיסול קידום רציני והפך לפעולה מרוכזת בשם "מבצע ריינהרד".
כך חיסלו הגרמנים את רוב גטאות פולין, ועד 1943 חוסלו כמעט כל הגטאות באירופה.
גירוש יהודים ממערב אירופה והשמדתם
עד ועידת ואנזה היה מצבם של יהודי מערב אירופה טוב מזה של יהודי מזרח אירופה.
רובם לא כונסו לגטאות, אם כי נערך רישום מדויק של מיקומם לצורך גירוש בעתיד.
מעטים בלבד גויסו לעבודות כפייה.
בקיץ 1942, בהתאם להחלטות ועידת ואנזה, גורשו יהודי מערב אירופה אף הם למזרח היבשת להשמדה.
ועידות המשך לשם דיון בנושא היהודים שהיו נשואים ללא-יהודים
ב-26 במרץ וב-27 באוקטובר 1942 התקיימו החלקים השני והשלישי של "ועידת ואנזה", בהם דנו הנאצים שוב ביחס לנישואים בין יהודים לבין בני הגזע הארי וכן לצאצאיהם של הנשואים, בני המוצא ה"מעורב" (Mischlinge).
ההצעות כללו גירוש למזרח ועיקור בכפייה.
לבסוף לא התקבלה החלטה מחשש שכל אחת מהאפשרויות שנידונו תפגע בקרוביהם הגרמניים הרבים של "בני התערובת".
ריינהרד היידריך (דובר ראשי ויושב-ראש) ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA) שכלל את הגסטפו וה-SD.
אחראי לגירוש והשמדת יהודי מזרח אירופה.
נפצע קשה בהתנקשות של לוחמי מחתרת צ'כים בפראג ב-27 במאי 1942 ומת מפצעיו ב-4 ביוני 1942.
אדולף אייכמן (מזכיר) ראש משרד IV B 4 באס אס (עניינים יהודיים וגירושים) אחראי למשלוח הוראות הגירוש וניהל אישית את גירוש יהודי הונגריה לאושוויץ.
ברח אחרי המלחמה לארגנטינה, נתגלה ונחטף על ידי המוסד, נשפט בישראל, והוצא להורג בשנת 1962 .
ד"ר יוזף ביהלר (מזכיר מדינה, משרד מושל קרקוב) סגנו של הנס פרנק, שליט פולין הכבושה.
נשפט ונתלה על ידי הפולנים ב-1948.
אוטו הופמן (ראש המשרד הראשי לגזע והתיישבות של האס אס) אחראי לביצוע תוכניות גרמניזציה - הפיכת שטחים ל"גרמנים" על ידי גירוש (והשמדת) האוכלוסייה המקומית ה"נחותה" ויישוב גרמנים במקומה.
בוועידת ואנזה הופמן דרש בתוקף לעקר את כל בני התערובת.
נשפט ב-1948 ל-25 שנות מאסר בגין פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה.
קיבל חנינה ב-1954 ועבד כפקיד בגרמניה עד מותו בשנת 1982.
רולנד פרייזלר (מזכיר מדינה, משרד המשפטים) נציג משרד המשפטים של הרייך (המשרד האחראי לחוקי נירנברג) אחראי למותם של אלפי אנשים במשפטי ראווה.
נהרג בהפצצת ברלין ב-3 בפברואר 1945.
גרהרד קלופפר (קולונל ב-SS, מזכיר קבוע בהנהגת המפלגה הנאצית, סגנו של מרטין בורמן) בין השאר עסק בהלאמת רכוש יהודי.
נכלא עם סיום המלחמה ושוחרר ממאסר ב-1949. שימש כיועץ מס וכעו"ד בעיר אוּלְם.
החקירה בענינו עקב השתתפותו בוועידת ואנזה על ידי התובע באולם הופסקה ב-1962. מת ב-1987.
ד"ר פרידריך וילהלם קריצינגר (סגן מזכיר הקנצלר, סגנו של האנס לאמארס בממשל הרייך) בין השאר עסק בחקיקה ששללה אזרחות מיהודי גרמניה וזכות להשתמש בבתי המשפט שלה.
נכלא מיד עם תום המלחמה, הודה בהשתתפות בוועידה והעיד על אופייה הנפשע.
ד"ר רודולף לאנגה (מפקד משטרת המדינה ומפקד "איינזצגרופה A") אחראי לרציחת 60,000 יהודי לטביה ויהודים שהוגלו ללטביה.
לאנגה פיקד בעצמו על פעולות הרצח בפרברי ריגה.
בוועידת ואנזה הוא היה "בעל הניסיון" ברצח המוני.
ד"ר גאורג לייברנדט (מזכיר במשרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח) נכלא ב-1945 ושוחרר ממעצר ב-1949. מת ב-1982.
מרטין יוליוס לותר (תת-שר במשרד החוץ).
אחראי לקשרים עם ה-אס אס.
ארגן את ההכנות הדיפלומטיות לגירוש היהודים מארצות כבושות ומבנות הברית.
בוועידת ואנזה הציע לוותר על גירוש יהודים ממדינות הצפון בשל מספרם הנמוך באוכלוסייה לעומת ההתנגדות שתקום ולהתרכז בדרום מזרח ומערב אירופה.
נאסר בשל ניסיונו לסלק את יואכים פון ריבנטרופ שר החוץ הנאצי.
ושוחרר על ידי הצבא האדום.
מת חודש אחר כך בברלין.
ד"ר אלפרד מאייר (מזכיר במשרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח) הוזמן לוועידה משום שמשרדו חלש על האזורים ברוסיה שבה כבר בוצעו רציחות המוניות.
דרש לטפל בבני התערובת כמו ביהודים.
התאבד במאי 1945. גאורג לייברנדט היה נציג נוסף של המשרד בוועידה.
היינריך מילר (מפקד הגסטאפו) אחראי על הפקודות שנשלחו לאיינזצגרופן.
אריך נוימן (מזכיר במשרד התכנון הכלכלי לארבע שנים) ייצג בוועידה את משרדי הכלכלה, העבודה, המזון, התחבורה והתחמושת.
כמזכיר תחת גרינג דאג להשפעת הגירושים על כלכלת המלחמה של גרמניה.
דרש לדחות גירוש יהודים שהועסקו בחברות חיוניות למאמץ המלחמתי.
נכלא ב-1945 ושוחרר בשל בריאות לקויה ב-1948 ומת זמן קצר לאחר מכן.
ד"ר אברהרד שנגארט (קולונל, מפקד המשטרה החשאית בפולין הכבושה).
אחראי למותם של 4,000 יהודים במזרח פולין.
בוועידה ייצג ניסיון ברצח המוני.
נידון למוות על ידי הבריטים בשל רצח שבוי מלחמה ונתלה ב-1946.
ד"ר וילהלם שטוקרט (מזכיר מדינה במשרד הפנים) אחראי על חוקי גזע.
בוועידה הציע עיקור לבני התערובת.
נשפט אחרי המלחמה לשלוש שנות מאסר.
אגם ואן הגדול (Grosser Wannsee) שלחופו שוכנת הווילה בה נערכה הוועידה, נמצא דרומית מערבית לברלין.
האגם משמש עד היום את הברלינאים כאתר נופש וספורט.
על שפת האגם לאורך הרחוב הנושא את שמו נבנו על ידי עשירי העיר ווילות ששמשו בעיקר לסופי שבוע.
הווילה והגן נבנו בשנים 1915-1914 עבור איש העסקים ארנסט מרליה.
בשנת 1921 מרליה מכר את האחוזה לפרידריך מינו, מנכ"ל הקונצרן התעשייתי סטינס.
בשנת 1923, שנת משבר קשה (אינפלציה, כיבוש חבל הרוהר על ידי הצרפתים), הציע מינו למטכ"ל הגרמני שיתוף פעולה כשר בממשלה בעלת אופי רודני שתחליף את רפובליקת ויימר.
פגישות חשאיות עם הקושרים התקיימו בווילה ואנזה.
בין השנים 1924–1938, כחבר בדירקטוריון של מפעלי הגז של ברלין מעל מינו בהיקף של 12 מיליון מרקים.
הוא נאסר בשל כך בשנת 1940, ובזמן המאסר מכר את האחוזה ל"קרן נורדהאב" שניהלה את הנכסים של שרות הביטחון של האס אס, ה-אס דה.
משנת 1939 ה-אס דה (SD) התמזג עם הגסטפו על מנת ליצור את "המשרד הראשי לביטחון הרייך" (RSHA).
מנהיגי ה-אס דה והגסטפו היו מעתה הבעלים החדשים של הווילה והם הפכו אותה לבית הארחה, קזינו ומשכן לוועידות.
בשנים 1940–1943 טיפלו בגנים עובדי כפייה יהודים, עד אשר ב-27 בפברואר 1943 גורשו לאושוויץ.
הווילה שימשה כבית הארחה ל-SD עד 1945. בסוף המלחמה שימש הבניין תחילה את הצבא האדום ואחר כך את הצבא האמריקני.
תקופה מסוימת היה הבניין ריק וכל הרהיטים בו נשדדו.
בשנת 1947 הוקם בבניין מכון אוגוסט בבל של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
משנת 1952 שימש הבניין כאכסניה לתלמידי בתי ספר מאזור ברלין.
משנת 1988 החל שיפוץ הבניין והגנים לקראת הפיכת המקום לאתר הנצחה.
ההיסטוריון ולוחם החירות היהודי יוסף וולף ששרד את אושוויץ פרסם בגרמניה את התעוד המקיף הראשון על המשטר הנאצי.
בשנת 1965 הוא הציע להקים מרכז לתיעוד בווילה.
וולף זכה בתמיכה נרחבת, אבל הסנט בברלין לא היה מוכן לוותר על הבניין.
וולף התאבד בשנת 1974, אבל רעיונותיו נקלטו ובשנות ה-80 קבל גרהרד שוננברנר מינוי מסנאט ברלין להכין את אתר ההנצחה והתערוכה הקבועה.
"אתר ההנצחה והחינוך בבית ועידת ואנזה" נפתח ב-1992 ביום השנה ה-50 לוועידה על "הפתרון הסופי לבעיה היהודית".
כיום הבניין מתפקד כמוזיאון, אתר הנצחה ומרכז תיעוד לשואה.
הבניין והאנדרטה לזכר יהודי אירופה שנרצחו שליד שער ברנדנבורג הם האתרים החשובים ביותר בנושא השואה באזור ברלין.
במוזיאון יש תערוכה קבועה המוקדשת לרדיפת היהודים ולשואה.
התצוגה בנושא ועידת ואנזה מתקיימת באולם ששימש כחדר האוכל של הוילה ושבו התנהלה הוועידה.
בנוסף יש בבניין ספרייה ומחלקת חינוך המארגנת סמינרים בנושא.
במסדרון הכניסה קבועים על הקיר תמונות וציטוטים של אנשים מהדור השני לשואה כמו יעקב גלעד, יהודה פוליקר ואתגר קרת.
אירועי הוועידה הומחזו במספר סרטים
סרט טלוויזיה גרמני מ-1984 בשם "ועידת ואנזה" (Wannseekonferenz) שאורך 85 דקות, כאורכה המדויק של הוועידה, התסריט נבנה על בסיס הסיכום הכתוב של הפגישה.
ב-2022 הופקה עיבוד מחודש באותו שם בהפקת חברת Constantin Film.
סרט של HBO מ-2001 - הפתרון הסופי (באנגלית Conspiracy) השחקנים הראשיים בסרט הם סטנלי טוצ'י בתפקיד אדולף אייכמן וקנת בראנה בתפקיד ריינהרד היידריך.
גם סרט זה הוסרט בשיקוף הזמנים המקורי של הוועידה.
ועידת ואנזה שימשה בסיס לעלילת הספר ארץ אבות, רומן מתח משנת 1992 שנכתב על ידי רוברט האריס ושייך לסוגת ספרי ההיסטוריה החלופית.
הספר הוסרט לטלוויזיה ב-1994 ושיחקו בו רוטגר האוור ומירנדה ריצ'רדסון.
הוועידה (סרט) - סרט טלוויזיה גרמני משנת 2022
ועידת השלום בפריז הייתה ועידה בינלאומית שאורגנה על ידי המדינות המנצחות במלחמת העולם הראשונה, לשם חתימת חוזי שלום ביניהן ובין המדינות המובסות.
הוועידה נפתחה בפריז ב-18 בינואר 1919, ונמשכה, עם הפסקות אחדות, עד 20 בינואר 1920.
הוועידה דנה בנפרד בהסכם עם כל אחת מהמדינות המנוצחות.
בסופה נחתמו הסכמי שלום עם כל אחת מהמדינות, שנקראו על שם המקום שבו נחתמו:
חוזה ורסאי עם גרמניה נחתם ב-28 ביוני 1919.
חוזה סן-ז'רמן עם אוסטריה נחתם ב-10 בספטמבר 1919.
חוזה ניי עם בולגריה נחתם ב-27 בנובמבר 1919.
חוזה טריאנון עם הונגריה נחתם ב-4 ביוני 1920.
הסכם סוור עם האימפריה העות'מאנית נחתם ב-10 באוגוסט 1920.
חרף התקוות כי ועידת פריז תיצור סדר עולמי חדש ומתוקן, היו בוועידה, מעצם כינוסה, כמה פגמים.
ראשית, המדינות המנוצחות לא השתתפו בדיונים, אלא הוזמנו רק לחתימת ההסכמים ולא הייתה התחשבות רצינית בעמדותיהן.
שנית, רוסיה, שעברה מהפכה, לא הוזמנה כלל והוחרמה מבחינה בינלאומית.
בנתונים אלו היה קשה ליישם את סיסמתו של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון, שביקש לכונן "שלום צודק ללא מנצחים ומנוצחים".
לוועידה הוזמנו כל המדינות שתמכו ב"מדינות ההסכמה" ("בעלות הברית"), המעצמות המנצחות, אולם רק חמש מדינות השתתפו בקביעת התנאים – ארצות הברית, בריטניה, צרפת, איטליה ויפן, ולמעשה רק שלוש המדינות החזקות – ארצות הברית, בריטניה וצרפת - הכריעו.
מנהיגי המדינות "המערביות" הקובעות שכונו "ארבעת הגדולים", היו נשיא ארצות הברית וודרו וילסון, ראש ממשלת בריטניה לויד ג'ורג', נשיא צרפת ז'ורז' קלמנסו וראש ממשלת איטליה ויטוריו אמנואלה אורלנדו .
בין "שלושת הגדולים" התעוררה במהרה מחלוקת.
וילסון החזיק בגישה מוסרית אידיאליסטית.
ברוח "ארבע עשרה הנקודות" שניסח כשנה קודם לכן, הוא ביקש לחתום הסכם שלום שיפתור את כל סכסוכי העבר ולא יאפשר לעוד מלחמה כזו לפרוץ.
כדי להגיע לשלום אמת הוא רצה להגיע להסכמים הוגנים, שלא יהיו מבוססים על נקמה ושלא ישקפו את עמדות המנצחים אל מול עמדתם הנחותה של המנוצחים.
הוא שאף לאפשר לכל עם לממש את זכותו לעצמאות ולהגדרה עצמית, וחתר להקמת עולם דמוקרטי וצודק שבו סכסוכים בין מדינות יפתרו בדרכי שלום ולא במלחמה.
לעומתו ראה קלמנסו לנגד עיניו רק את האינטרסים של צרפת.
הוא ראה את הגרמנים כאומה תוקפנית שמאיימת על צרפת באופן קבוע ועל כן ביקש להבטיח את ביטחונה של צרפת על ידי החלשתה המוחלטת של גרמניה, גם אם הדבר כרוך בהשפלתה.
הוא דרש שגרמניה תחזיר לצרפת את המחוזות אלזס-לורן שסיפחה בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870–1871 וגם תפצה את צרפת על הנזק שנגרם לה במלחמה בעזרת תשלום פיצויים, כפי שהגרמנים עשו בזמנו לצרפת.
לויד ג'ורג' ראה לנגד עיניו את האינטרסים של בריטניה בלבד.
הוא רצה להגיע להסכם של פשרה שיחליש מעט את גרמניה, אבל לא יחזק יותר מדי את צרפת, כך שהשתיים יאזנו זו את זו ולא יפריעו להגמוניה הבריטית בעולם.
הוא רצה להחזיר במהירות את הכלכלה העולמית לפעולתה ולכן התנגד להחליש יותר מדי את גרמניה שהייתה חלק חשוב ממנה.
אף על פי כן, הוא תמך בהטלת תשלום פיצויים על גרמניה.
בסופו של דבר, גברה עמדתו של קלמנסו וההסכמים לא שיקפו אלא חלקית את העקרונות שווילסון ביקש ליישם.
החוזים שנחתמו עם המדינות המנוצחות, ובמיוחד עם גרמניה, היו נקמניים ומשפילים.
חוזה ורסאי פגע בגרמניה בצורה חד-צדדית וקשה: גרמניה הואשמה בפרוץ המלחמה, פורקה כמעט כליל מצבאה, הוטלו עליה פיצויים עצומים ונלקחו ממנה שטחים רבים לטובת צרפת, דנמרק ופולין.
העברת השטחים לפולין, שנעשתה כדי לאפשר לה מוצא לים, אף גרמה לניתוק בין פרוסיה המזרחית לשאר גרמניה.
גם יתר ההסכמים פגעו קשה במדינות המנוצחות.
האימפריה האוסטרו-הונגרית פוצלה לשתי המדינות שהרכיבו אותה, ונקרעו מהן שטחים גדולים לטובת העמים המקופחים שהיוו חלק משמעותי מאוכלוסייתן.
חלק משטחים אלה סופחו לפי עקרונות אתניים למדינות קיימות שלחמו לצד "מדינות ההסכמה" - איטליה, רומניה וסרביה, והשאר - למדינות החדשות שזכו לעצמאות: פולין, צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה שהתגבשה לבסוף מסביב לסרביה.
אוסטריה והונגריה איבדו חלק מבני עמם לטובת המדינות הסמוכות ואיבדו את המוצא לים התיכון.
מבולגריה נלקחו שטחים לטובת רומניה ויוון.
האימפריה העות'מאנית איבדה את כל שטחיה מלבד טורקיה עצמה.
הבריטים לא אפשרו למשלחות ערביות מא"י וממצרים להגיע לוועידה ולהציג את עמדותיהן.
סירוב הבריטים לאפשר נסיעת המשלחת המצרית היה עילה לפרוץ מהומות 1919 במצרים ויוזמי המשלחת היו הבסיס להקמת מפלגת אל ופד ("המשלחת") ששלטה במצרים משנת 1922 עד למהפכת הקצינים החופשיים.
בדיוני הוועדה אודות עתידה של ארץ ישראל (העות'מאנית לשעבר), אשר הניחו את הבסיס ל העתידי על הארץ, השתתפה משלחת של ועד המשלחות היהודיות.
המשלחת, בראשות חיים ויצמן, ובהשתתפות נחום סוקולוב, מנחם אוסישקין, אהרון אהרנסון, אנדרה ספיר ואחרים, הפקידה את מפת דרישותיו הטריטוריאליות של העם היהודי בידי ועידת השלום.
בצפון, נכלל נהר אוואלי מצפון לצידון, שבו ראתה מקור מים חיוני לבית הלאומי העתידי, וכן את מקורות נהר הירדן, בצפון מזרח כללו את החרמון ורמת הגולן עד פאתי דמשק, ובמזרח השיקו למסילת הברזל החיג'אזית בעבר הירדן המזרחי עד מפרץ עקבה.
בתזכיר שצורף למסמך נתבקש הפורום הבינלאומי "להכיר בזכותו ההיסטורית של העם היהודי על ארץ-ישראל ובזכות היהודים לכונן מחדש בארץ-ישראל את ביתם הלאומי"; כן הוצע במסמך כי הריבונות על ארץ-ישראל תופקד בידי חבר-הלאומים וממשלת הארץ תימסר לידי בריטניה הגדולה כ"מנדטורית של החבר".
ועידת טהראן היא ועידה שנערכה במהלך מלחמת העולם השנייה, בין התאריכים 28 בנובמבר ל־1 בדצמבר 1943 בשגרירות הרוסית בעיר טהראן, שבאיראן.
בוועידה נערכה לראשונה פגישה משולשת בין "שלושת הגדולים" - מנהיגי המעצמות אשר נלחמו כחלק מבעלות הברית במלחמה, צ'רצ'יל, רוזוולט, וסטלין.
חשיבות הוועידה הייתה בעצם כינוס שלושת המנהיגים של המעצמות המובילות את המלחמה בגרמניה הנאצית ובמדינות הציר.
הוועידה נערכה תחת אבטחה כבדה ביותר וחשדנות בין הצדדים.
ועידה זו הייתה המשך ישיר של ועידת קהיר שהסתיימה יומיים קודם לוועידה זאת, אלא שוועידה זו הייתה בנוכחות סטלין במקום צ'יאנג קאי שק, מנהיג הרפובליקה הסינית.
האיראנים, לצורך האבטחה, סגרו את כל גבולות המדינה, השביתו את תנועת המשאיות בכבישים פרט למשאיות מזון, אסרו על שידורי רדיו ועצרו את מברקי החוץ.
גרמניה הנאצית תכננה מבצע בשם קפיצה לרוחק לחיסול משתתפי הוועידה.
סטלין וברית המועצות רצו שבעלות הברית יפתחו סוף סוף חזית נוספת בצרפת, כדי לגרום להורדת הלחץ שהנאצים הפעילה בחזית המזרחית אחרי שנתיים של דחיות.
סטלין גם רצה להשתלט על שטחים במזרח אירופה ויותר.
צ'רצ'יל ובריטניה רצו לשמור על שטחים וקולוניות בריטיות ולהמשיך לפתה את האימפריה שלהם תוך כדי בלימת ברית המועצות מלהשתלט על שטחים בעצמם.
הבריטים היו נחושים גם לקדם פעולות נוספות בים התיכון ובאזור הבלקן.
רוזוולט וארצות הברית רצו להביס את יפן וגרמניה ולמנוע מהאנגלים והסובייטים להשתלט על שטחים ואומות.
בוועידה אושרה התוכנית לפלישה לנורמנדי כדי לפתוח "חזית שנייה" באירופה, חזית שתאלץ את גרמניה להעביר כוח אדם ומשאבים למערב אירופה ובכך תושג הקלה לצבא האדום.
בזמן הוועידה נלחמו בעלות הברית על אדמת איטליה במה שנקרא מלכתחילה החזית השלישית.
לבסוף הוחלט שהחזית העיקרית תהיה בצרפת במבצע "אוברלורד", תוך כדי נחיתה סימולטנית בריביירה הצרפתית (מבצע דרגון).
בעלות הברית הסכימו שסטלין יתפשט במזרח אירופה לאחר מפלת גרמניה.
נידון הרעיון לחלק את גרמניה לאחר המלחמה.
המנהיגים דנו באופיו של ארגון האומות המאוחדות העתיד לקום.
הותוו גבולות חדשים לפולין לאחר המלחמה (פולין תזוז מערבה על חשבון שטח גרמני).
הוסכם לשמור על עצמאות איראן, שהייתה למעשה תחת כיבוש בעלות הברית, לאחר הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן.
הוחלט על הגשת סיוע למנהיג הפרטיזנים יוסיפ ברוז טיטו ביוגוסלביה, שנחשב בעיני כל כמורד הגדול ביותר בנאצים.
הוחלט על פנייה לטורקיה על מנת לשדלה להיכנס למלחמה לצד בעלות הברית.
סוכם על הצבת מטוסים אמריקאים בשטח ברית המועצות (בפולטבה ופיריאטין) לביצוע הפצצות עומק.
ועידת התביעות, או בשמה הרשמי הוועידה על תביעות יהודיות חומריות כנגד גרמניה, היא מלכ"ר יהודי אמריקאי, המכנס נציגים מארגונים יהודיים ברחבי העולם, ואשר תפקידו לפעול באמצעות משא ומתן לקבלת פיצויים מממשלת גרמניה, לפעול להשבת רכוש לניצולי השואה וליורשים של קורבנות השואה, ולסייע לניצולי השואה.
הארגון הוקם ביוזמת 20 ארגונים יהודיים בכינוס שנערך בניו יורק בנובמבר 1951, על מנת לדון בתביעות יהודיות חומריות כנגד גרמניה.
ביוזמת נחום גולדמן, היו"ר המשותף של הסוכנות היהודית ונשיא הקונגרס היהודי העולמי.
גולדמן שימש כנשיא הארגון עד 1982. מטה הארגון הוקם בניו-יורק ותחילה התמקד בניהול התביעות של יהודים מחוץ לישראל, כאשר ממשלת ישראל הייתה אחראית למשא ומתן עבור ניצולי השואה אזרחי ישראל.
בהמשך צורפו עוד שלושה ארגונים כך שמספרם הגיע ל-23 ארגונים בסך הכל, השולחים את נציגיהם למועצת המנהלים של ועידת התביעות, בה חברים 56 דירקטורים מארצות הברית, קנדה, דרום אמריקה, מערב אירופה, אוסטרליה וישראל.
הנהלת הארגון כוללת נשיא, יו"ר דירקטוריון, סגן נשיא ומנכ"ל, יו"ר הוועדה הניהולית, גזבר, סגן נשיא ראשון ועוד תשעה סגני נשיאים.
במשך השנים נמנעה הצטרפותם של ארגונים יהודיים מרכזיים שנוסדו אחרי 1951, כמו איחוד הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה.
ניצולי השואה לא היו מיוצגים בארגון עד 1989, כשלחץ ציבורי כבד הביא לצירופם של שני ארגונים המייצגים ניצולי שואה, מארצות הברית ומישראל.
הסכם השילומים עם ממשלת גרמניה המערבית
במהלך 1952 ועידת התביעות הייתה שותפה במשא ומתן על הסכם השילומים עם גרמניה, לצד מדינת ישראל, שנערך תחילה בעיירה ואסנאר בהולנד ואחר כך בהאג.
נחום גולדמן היה מעורב באופן נרחב במשא ומתן ונפגש מספר פעמים עם קונרד אדנאואר, קנצלר מערב גרמניה, במטרה לקבל את תמיכתו ולהעביר את אישור ההסכם בבונדסטאג.
בנוסף נפגש עם מנהיגי המפלגות בגרמניה במטרה לקצר את הנוהל הפרלמנטרי הדרוש לאישור ההסכם.
בנובמבר 1952, לאחר דיונים של שישה חודשים, הגיעו להסכמות עם נציגי ממשלת גרמניה המערבית בנובמבר 1952 אך ההסכם נכנס לתוקף רק במרץ 1953, לאחר שאושרר בבונדסטאג.
במסגרת ההסכם נקבע כי ממשלת גרמניה תעביר לוועידת התביעות סך של 450 מיליון מרקים גרמני לשם מתן סיוע, שיקום ויישוב מחדש של קורבנות רדיפות הנאצים, בהתאם לדחיפות צורכיהם, כפי שייקבע על ידי הוועידה.
בנוסף הוסכם על שני סוגי פיצויים לניצולי שואה.
הראשון, גמלה חודשית למי שהיו ניצולי שואה מהמעגל הראשון, הכולל ניצולים ששהו במחנות ריכוז והשמדה, בגטאות באתרי מסתור או שחיו בזהות בדויה בשטחי בהם שלטה גרמניה הנאצית.
הסוג השני של הפיצוי יועד לניצולים שנמלטו מהכובש הנאצי והוכרו על ידי גרמניה כניצולים או שורדים, הזכאים למענק חד־פעמי.
בכפוף להסכמים, המשיכה ועידת התביעות לשאת ולתת עם ממשלת גרמניה להשגת תיקונים של ההתחייבויות החוקיות השונות שנכללו בהסכם, ופיקחה על יישום חוקי הפיצויים והשבת הרכוש השונים.
הרחבת תחום פעילותה של הוועידה
לפי הסכם השילומים המקורי, נקבעה קצבה חודשית לניצולי שואה, שהועברה ישירות ממשרד האוצר הגרמני לזכאים (מי ששהה במחנות ריכוז או השמדה).
לקבלת הקצבה נרשמו 280 אלף איש עד המועד האחרון שנקבע בהסכם - 1958. העובדה שההסכם יושם על ידי ממשלת גרמניה, לא הותירה לוועידה עבודה רבה.
במקביל ניסתה ממשלת מערב גרמניה לחתום על הסכם סופי ואחרון לסילוק יתרת התביעות לפיצויים לניצולי השואה.
המשא ומתן לפיצוי עובדי כפייה של המשטר הנאצי (כ-100 אלף איש שלא היו זכאים לקצבה על פי ההסכם המקורי), נמשך שנים רבות.
מספר חברות גרמניות שהעסיקו עובדי כפייה הסכימו לשלם פיצויים, אך אחרות סרבו.
בשנת 1960 החלה ועדת התביעות לבתע רישום של ניצולים שהיו עובדי כפייה.
בעקבות תביעות ייצוגיות שהוגשו בארצות הברית נגד חברות גרמניות שהעסיקו עובדי כפייה בתקופת השואה ובעקבות לחץ מתמשך ממשלת גרמניה וחברות גרמניות הסכימו ב-2001 להקים את "הקרן לפיצוי עובדי כפייה" בה סכום של 5 מיליארד דולר, לתשלום פיצויים לכמיליון עובדי כפייה, רובם אזרחי מדינות מזרח אירופה, שמתוכם כ-130 אלף היו יהודים.
ועידת התביעות קיבלה את האחריות לחלוקה של הפיצויים לתובעים היהודיים.
בנוסף הועבר מענק של 1,450 דולר, שממומן בכספי ההסדר הגלובלי בסך 1.25 מיליארד דולר שנחתם עם הבנקים השווייציים, מאחר שבמלחמת העולם השנייה הבנקים גרפו רווחים מעסקאות עם מפעלים גרמניים שהעסיקו עובדי כפייה.
בעקבות איחוד גרמניה מחדש בשנת 1990, הודיע הקנצלר, הלמוט קוהל, כי חוקי הפיצויים וההחזרה של רכוש יהודי החלים במערב גרמניה, יחולו גם במזרחה.
מאחר שגרמניה המזרחית לא הצטרפה במקור להסכמי השילומים, לא שילמה פיצויים ולא החזירה רכוש יהודי.
הוסכם כי התובעים יכלו לדרוש את רכושם עד סוף 1993, ומחשש שמא לא כולם יופיעו, הגישה הוועידה תביעות על עשרות אלפי נכסים יהודיים.
במקרים בהם לא צצו יורשים, עבור כ-60 אלף נכסים הפכה הוועדה לבעלת הרכוש, מאחר שכחלק מהחקיקה החדשה הוגדרה כיורש החוקי של כל רכוש יהודי שאין לו יורש.
בנוסף החלה לפעול באופן אקטיבי לפינוי נכסים שהיו בבעלות יהודית בעבר מבעליהם הקיימים.
אם הרכוש נקנה על ידיהם בתום לב (כלומר הם לא ידעו שהרכוש היה בבעלות יהודית או הוא עבר בעלות מספר פעמים), הוועדה קיבלה פיצוי מטעם ממשלת גרמניה במקום הרכוש, אך במקרים אחרים (החוק קובע כי "קנייה בתום לב" אפשרית רק החל ממאי 1945) הגישה תביעות פינוי גם נגד יורשי נכסים.
תחום נוסף שבו החלה לפעול היה איתור יצירות אמנות שנשדדו בידי הנאצים בשטחי גרמניה המזרחית ותביעות להחזירם.
עד 2013 הגישה הוועידה כ-120 אלף תביעות רכוש, במזרח גרמניה.
התביעות הוגשו באופן "עיוור" בהיקף עצום, על כל נכס שאותר ברישומי טאבו ובמרשמי האוכלוסין במזרח גרמניה, ששמו של בעליו נשמע יהודי.
בטענה שזה ניסיון אחרון להציל כמה שיותר רכוש יהודי פוטנציאלי.
בסופו של דבר, רוב הנכסים כלל לא היו שייכים ליהודים.
במקרים מסוימים, הם אף היו שייכים לנאצים ששם משפחתם נשמע יהודי, כמו אלפרד רוזנברג.
עם זאת, שווי הרכוש היהודי ללא יורשים שכן קיבלה הוועידה לידיה היה כ-2.9 מיליארד דולר.
המשך הגדלת גובה הפיצויים והרחבת מעגל הזכאים
בעקבות משא ומתן מתן מתמשך עם ממשלת גרמניה, גם ב הורחב מעגל הזכאים.
במרץ 2009 הוסכם שמי שבקשתם נדחתה או שהחמיצו את מועד האחרון להגשת תביעה, תהיה זכות להגיש בקשה חוזרת לקבלת מענק חד פעמי של 2,556 יורו.
בנובמבר 2012, הוסכם כי כ-80 אלף יהודים מברית המועצות לשעבר שעדיין חיים במזרח אירופה ולא קיבלו עד אז פיצויים, גם יהיו זכאים לפיצוי חד-פעמי בסכום של 2,556 יורו כל אחד.
כמו כן, יושוו גם הקצבאות שמקבלים ניצולי שואה זכאים במזרח ובמערב אירופה, כך שכולם יקבלו כ-300 יורו בחודש.
בספטמבר 2014 הוסכם כי כ-75 אלף ניצולי שואה, שהיו ילדים בתקופת מלחמת העולם השנייה, יכלו לקבל פיצוי כספי חד פעמי.
באוקטובר 2021 הוכרה לראשונה זכאותם לקצבה חודשית לניצולי שואה ששרדו את המצור על לנינגרד וכן עבור ניצולים שהסתתרו בצרפת וניצולים שורדי רדיפות ברומניה.
העברת מוקד פעילות הוועידה לישראל
בשנת 2003 מסרו לראשונה מספר בכירים בארגון בארצות הברית כי הוא על סף דרכו, וייתכן וייסגר תוך כחמש שנים.
זאת לאחר שהוא היה אז כבר קרוב מאוד למיצוי המטרות שלשמן הוקם: חתימת הסכמים עם גרמניה למתן פיצויים ולהשבת נכסים לנרדפי הנאצים, קבלת חלק מהכספים והנכסים וחלוקתם.
סיבה שנייה שעלתה היא שדור הניצולים עובר מן העולם.
למרות זאת המשיכה ועידת התביעות לפעול תוך שינוי המיקוד שלה לתפיסת נכסי נספי שואה שאין להם יורשים, שעל פי החוק גרמני היא זכאית לקבל לידיה בעלות.
על פי ההערכות היא החזיקה נכסים בשווי מיליארדים, שרבים מהם מכרה, אך לא הסכימה במשך שנים רבות לפרסם את רשימת נכסים אלו בפומבי.
רק בקיץ 2007 הסכימה לבסוף לפרסם מידע זה, בעקבות לחץ ציבורי.
במקביל במשך השנים עיקר פעילותה עברה להתמקד בישראל, בה חיים רוב ניצולי שואה, כולל קבוצה גדולה מהם שהיא אחראית לתשלום התגמולים שלהם.
ב-2006 דרשו ממשלת ישראל, הסוכנות היהודית, יד ושם וארגוני הניצולים בישראל לשנות את חלוקת הכספים ולהגדיל כוחם של הנציגים הישראליים בוועידה.
את המאבק הובילו השר לענייני גמלאים, רפי איתן, יו"ר הסוכנות, זאב בילסקי; ויו"ר הנהלת יד ושם, אבנר שלו.
בנוסף דרשו שכל ההחלטות בנוגע לחלוקת הכספים בישראל או לארגונים ישראליים, יתקבלו אך ורק בידי החברים הישראליים במועצת הוועידה, ולהעביר לישראל חלק משמעותי מפעילותה, מניו-יורק.
בפברואר 2008 החלה לפעול ועדת החקירה הממלכתית בנושא הסיוע לניצולי השואה - ועדת דורנר.
בין השאר מצא כי 1.1 מילארד שקל מהכספים שחילקה ועידת התביעות בישראל לא הגיעו לניצולי שואה אלא שימושו למימון תשתיות, כמו בתי חולים ובתי אבות, וחצי מיליארד למטרות חינוך והנצחת השואה.
באוקטובר 2025 הודיעה ועידת התביעות כי במסגרת המשא ומתן השנתי עם משרד האוצר הפדרלי של גרמניה, בשם ניצולי השואה החיים ברחבי העולם, הוגדל התקציב לטיפול ביתי בניצולי השואה לשנת 2026 לסכום של 923.9 מיליון אירו (1.08 מיליארד דולר), התקציב הגבוה ביותר לתחום זה בתולדות הארגון.
ועידת התביעות סייעה לניצולים נזקקים על ידי מגוון רחב של שירותים סוציאליים ובשיקום הקהילות היהודיות באירופה.
היא לקחה על עצמה 500 פרויקטים ב-29 מדינות, במטרה לתמוך בניצולים.
בישראל סייע במימון הקמת דיור מוגן לניצולי שואה על ידי בבתי אבות של רשת עמיגור, מימנה בניית מחלקות סיעודיות חדשות בבתי חולים והייתה שותפה בהקמת יותר ממאה מעונות יום לקשישים.
בנוסף הקציבה הקציבה הוועידה עשרות מיליוני דולרים למטרת תיעוד, מחקר וחינוך השואה לכ-60 גופים מחקריים וחינוכיים, בין היתר אוניברסיטאות, מוסדות הנצחה ומוסדות חינוך חרדיים.
כולל השתתפות במימון הקמת מוסד יד ושם.
ב-1963 הקימה ועדת התביעות קרן לחינוך ותרבות יהודית.
מאז 1953, ממשלת גרמניה שילמה יותר מ-95 מיליארד דולר (נכון לשנת 2025) כפיצוי לאנשים בגין סבל ואובדן רכוש שנגרמו כתוצאה מרדיפות הנאצים.
לאחר הרחבת תחום הפעילות של ועידת התביעות לכלול גם את הטיפול בנכסים שהיו בבעלות יהודית בשטחי מזרח גרמניה ב-1991. החלו לעלות טענות רבות על חוסר שקיפות בניהול נכסים יהודים שקיבלה כאשר לא נמצאו היורשים.
אך כאשר היורשים נמצאו הארגון טען כי הוא זכאי לעשרות אחוזים מערכו של הרכוש, כהחזר על הוצאותיו וטירחתו בתביעות ובניהול.
בנוסף לא פרסם רשימה של הנכסים שהוא קיבל כך שהקשה על היורשים לדעת שהנכס בבעלותה ולא עשתה דבר לאיתור יורשים.
ב-2008, לאחר שנים של התנהלות בחוסר השקיפות, פנתה התנועה למען איכות השלטון בישראל למבקר המדינה של גרמניה לבדוק את הטענות, הכוללות חשדות לאי סדרים, ניגוד עניינים וכשלים בחלוקת הכספים.
עד 2011 כבר הצטבר סכום של כמיליארד יורו שוועידת התביעות לא השיבה ליורשים.
רק בפברואר 2013 הסכימה לבסוף הוועידה לפרסם את הרשימה של הנכסים שברשותה ושמות בעליהם היהודים.
בשנת 2002, הגישו 1,915 ניצולי שואה בישראל שעלו מברית המועצות תביעה נגד הוועידה, על כך שהיא לא שילמה להם פיצויים בטענת שווא שלא עמדו בקריטריונים לקבלת מענק חד פעמי, להם היו זכאים עם הגיעם לישראל.
קריטריונים מחמירים שהנציגות הישראלית של ועידת התביעות קבע, שלא נדרשו בידי גרמניה עצמה שסיפקה את הפיצוי.
כן קבעה ועידת התביעות באופן שרירותי כי כל פונה רשאי להגיש בקשה אחת בלבד, ולכן מי שהגיש בקשה לפני שהגיע לגיל פרישה ונדחה לא יכול היה להגיש בקשה נוספת, אף שהיה זכאי למענק.
ביוני 2008 פסק השופט עודד מודריק, בבית המשפט המחוזי בתל אביב, שעל ועידת התביעות לשלם כ-19 מיליון שקל ל-1,315 מהתובעים.
תשלום פיצויים על תביעות מזויפות
בסוף 2009 עובדי ועידת התביעות התחילו לחשוד כי בין הבקשות לפיצויים המוגשות על ידי ניצולי שואה, הגיעו בקשות המבוססות על מידע מזויף ששלחו אנשים שהתחזו כניצולי שואה.
ראשי הוועידה דיווחו על חשדותיהם ל-FBI ולמשרד התובע הכללי בניו יורק.
בחקירה התגלה, כי מאז 1980 העבירה ועידת התביעות כ-7 מיליון דולר ל-202 בני אדם שהגישו מסמכים מזויפים ומידע שקרי במטרה להירשם כניצולי שואה הזכאים לפיצויים.
בנובמבר 2010 נחשף כי ועידת התביעות התנהלה ברשלנות והיה מדובר בהונאה גדולה ושיטתית בהיקף של 42.5 מיליון דולר.
והוגשו כתבי אישום, על ידי התובע הכללי של ניו יורק, נגד 17 אנשים שהיו מעורבים בזיוף.
פרשת השר הירשזון ועמותת "מצעד החיים"
במאי 2007 נחשף בין השאר כי שר האוצר אברהם הירשזון, עשה שימוש שלא כדין בכספים ובמשאבים הקשורים בעמותת "מצעד החיים", אותה הקים וניהל.
בשנים 1998–2007 העבירה ועידת התביעות לעמותת "מצעד החיים" תמיכות בהיקף של כ-7 וחצי מיליון דולר, בשביל "מלגות לסטודנטים"; אך יותר מ-700 אלף דולר מסכום זה הועברו לאיש עסקים קרטיס הוקסטר המקורב לנשיא ועידת התביעות ישראל סינגר, שקיבל כספים תמורת "גיוס תרומות".
אך הוקסטר לא ידע לומר איזו עבודה עשה למען "מצעד החיים".
בעקבות החשיפה הודיעה |ועדת התביעות כי היא מפסיקה את תמיכתה השנתית בעמותת "מצעד החיים".
בשנים 2007–2008 ייצרו אורלי וילנאי וגיא מרוז סדרה של תיעודיים בשם מוסר השילומים, על ניצולי שואה החיים בעוני מחפיר וחסר להם כסף למזון, לתרופות ולחימום הבית.
בסרט השני בסדרה, ששודר ביום השואה 2008, נטען כי ועדת התביעות מחזיקה 900 מיליון דולר ואינה מעבירה אותם לידי ניצולי השואה.
בעקבות שידור הסרט הגישה ועידת התביעות, בספטמבר 2008, תביעת דיבה על סך 4 מיליון ש"ח נגד יוצרי הסדרה.
במרץ 2012 הסתיימה התביעה בפשרה, וילנאי ומרוז התנצלו ושילמו 150 אלף ש"ח שהועברו לניצולי שואה, בתמורה לביטול תביעת הדיבה נגדם.
עם זאת, במכתב התנצלות כתבו וילנאי ומרוז: .
ועידת ח'רטום נערכה בסוף אוגוסט 1967 בעיר ח'רטום, בירת סודאן.
ההצהרה שנוסחה בסופה (1 בספטמבר) הנחתה את המדיניות הערבית כלפי מדינת ישראל עד מלחמת יום כיפור.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים פעלה מצרים לקיום ועידת פסגה כלל ערבית כדי להשיג תמיכה במדיניות של מאמץ צבאי ופוליטי משולב כנגד ישראל ולקבל סיוע כספי ממפיקות הנפט.
בתחילת אוגוסט התכנסו שרי החוץ של מדינות ערב בח'רטום לצורך הכנת פסגה של ראשי המדינות.
הוועידה התקיימה מ-29 באוגוסט עד 1 בספטמבר 1967 והשתתפו בה ראשים של שמונה מדינות, בהם: פייסל, מלך ערב הסעודית, נאצר נשיא מצרים, חוסיין, מלך ירדן, שארל חילו נשיא לבנון, נשיא עיראק עבד א-רחמן עארף, מלך כווית סבאח א-סלים א-סבאח, ואסמאעיל אל-אזהרי נשיא סודאן.
מנהיג אלג'יריה, חורי בומדיין, לא הגיע לוועידה בגלל התנגדותו למהלך של נאצר ושלח במקום זאת את שר החוץ שלו.
סוריה החרימה את הוועידה, הגם ששר החוץ שלה נכח ברוב הוועידה.
ערביי ישראל כלל לא הוזמנו, אך אחמד שוקיירי השתתף כנציג אש"ף ופרש לקראת סוף הדיונים בגלל התנגדותו להחלטות.
הוועידה פעלה לחיזוק האחדות הערבית אל מול ישראל אך גם בתוכה, בין השאר בכך שגמאל עבד אל נאצר התחייב לחדול מלהפיל את המונרכים של מדינות המפרץ והוחלט על סיום המלחמה בתימן והעברת סיוע ממפיקות הנפט למצרים וירדן.
סעודיה התחייבה לסיוע שנתי של 50 מיליון ליש"ט, כווית - 55 מיליון ליש"ט ולוב - 30 מיליון ליש"ט.
90 מיליון ליש"ט יועדו למצרים ו-45 מיליון לירדן.
סוריה שהחרימה את הוועידה לא קיבלה סיוע.
עם זאת, עלו בוועידה עימותים בין ערביים.
שוקיירי הביע התנגדות לטענות המלך חוסיין לשליטה בגדה המערבית ויצר בכך עימות עם חוסיין.
מצרים הובילה את הוועידה להחלטה שתקדם פעילות דיפלומטית להביא את ישראל לנסיגה מהשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
על עצם הבחירה לקדם מהלכים פוליטיים ודיפלומטיים, לא הייתה מחלוקת.
אולם, גמאל עבד אל נאצר הכיר בכך שקידום פעילות כזאת מחייבת הצגת עמדה פחות נוקשה בעיני העולם ועל כן הוביל להחלטה שאינה כוללת דרישות להמשך המאבק המזוין ולפתרון הבעיה הפלסטינית.
קו זה נועד בין השאר לסנדל את המלך חוסיין ולמנוע ממנו מלהגיע לשלום נפרד עם ישראל.
לקו זה התנגדו אחמד שוקיירי וסוריה שהחרימה בשל כך את הוועידה, כמו גם עיראק ואלג'יריה.
הם דרשו להמשיך במאבק לפתרון הבעיה הפלסטינית.
נאצר הוביל את הוועידה להחלטה שתדגיש את הנכונות של הערבים לפתרון דיפלומטי ותתעלם מהדרישות של אחמד שוקיירי.
אולם לאור העמדה של שוקיירי שזכתה לתמיכה של נציגי עיראק ואלג'יריה, הושגה פשרה על פיה הוכללו בהחלטה הקביעות:
שנודעו כשלושת הלאווים, ואזכור הזכויות של הפלסטינים (מבלי לקבוע דרכים מעשיות להשגת זכויות אלו).
נאצר הסכים לפשרה זו על מנת להשיג החלטה מוסכמת שתאפשר התקדמות בערוץ הדיפלומטי.
1) הוועידה מאשררת את האחדות הערבית, אחדות הפעולה והצורך בתיאום והסרת המחלוקות.
המלכים, נשיאים ונציגים של ראשים אחרים של מדינות ערב אישרו את עמידת מדינותיהם לצד ויישום הכרזת הסולידריות הערבית בפסגה הערבית השלישית בקזבלנקה.
2) הוועידה הסכימה על הצורך לרכז את המאמצים להעלמת התוצאות התוקפנות על הבסיס שהאדמות הכבושות הן אדמות ערביות והעול של השגת האדמות מחדש מוטל על כל מדינות ערב.
3) ראשי המדינות הערביות הסכימו לאחד את מאמציהם הפוליטיים בזירה הבינלאומית והדיפלומטית להעלמת התוצאות של התוקפנות ולהבטיח את נסיגת הכוחות התוקפניים הישראלים מהאדמות הערביות שנכבשו מאז ההתקפה של ה-5 ביוני.
דבר זה יעשה בתוך המסגרת של העקרונות הראשיים להן מדינות ערב מחויבות, כלומר:
לא לעריכת משא ומתן עם ישראל
והתעקשות על זכויותיהם של הפלסטינים בארצם.
4) הוועידה של שרי אוצר, כלכלה ונפט ממליצה שהשעיה של שאיבת נפט תשמש כנשק בקרב.