tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 1941–1944 הייתה חברה בתיאטרון היהודי בקולוז'וואר.
עם להקות שונות היא סיירה בכל הערים הגדולות והקטנות של טרנסילבניה, בעיקר בתפקידים קומיים.
בשקה (לאסלו פודור: ד"ר יוצי סאבו)
קאטי (אישטוואן פקטה: עולה השחר)
טרז (יאנוש בוקאי: אני מתעקש על אהבה)
הרוזנת הנדיבה (אלברט סירמאי : מלך הקולנוע)
יוזפה (אדוריין בוני : אף אחד קטן)
המיילדת רזי (לאיוש גלרט - איגנץ ויינרב : טימושה)
דזירה (לאו פאל : השושנה מאיסטנבול)
אידה, רקדנית (יוהאן שטראוס : פלדרמאוז)
אנה (ארנו ויידה : יורש העצר)
הנסיכה ליוויה ברומנשטיין (אימרה פרקש : הצוער הקטן)
הרוזנת זנטאי (פרנץ נוימן : המוזיקה משקרת)
דורן לוסיה (תומאס בראנדן : דודתו של צ'רלי)
ארז'ה (אישטוואן גצי : פרח הבר מג'ימש)
הרוזנת הנרייטה (אימרה פרקש : הנשמה הוורודה שלי)
רוז'י פורגאץ' (במקור פישר, בהונגרית: Forgács Rózsi; קצ'קמט, 13 ביוני 1889 – פֶּשְטסֶנְטאֶרְז'ֵבֶט, 11 באפריל 1944) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע יהודייה-הונגרייה, מנהלת תיאטרון שנספתה בשואה.
היא הייתה משחקניות הטרגדיה הגדולות של הונגריה בשלושת העשורים הראשונים של המאה ה-20.
רוז'י פישר נולדה במשפחה יהודית כבתם של הסוחר אדולף פישר ושל לואיזה רוטבאום.
לאחר שסיימה את לימודיה באקדמיה לתיאטרון, ב-1904 (כיום שמה האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע) הופיעה בתפקיד דרמטי בחברת תאליה (חברת תאליה – 1904–1908 – הייתה אגודת תיאטרון שנוסדה בבודפשט תחת ההשפעה והמודל של התיאטראות החופשיים האירופיים (Freie Bühne, Thèâtre Libre).
מטרתה הייתה להציג דרמות בנות התקופה או קלאסיות בעלות ערך ספרותי שאינן בתוכניות של תיאטראות מקצועיים, ולפתח סגנון משחק חדש).
היא השיגה את ההצלחה הגדולה הראשונה שלה בתפקיד קלרה בדרמה של פרידריך הבל, מריה מגדלנה.
היו לה הופעות בולטות במחזות של סופרים מודרניים באותה תקופה, גבריאלה ד'אנונציו (העיר המתה), ארתור שניצלר (העיזבון), מקסים גורקי (בתחתית) ובעיקר מחזותיו של הנריק איבסן.
בשנים 1908–1909 הופיעה בתיאטרון ההונגרי, וביוני 1914 חתמה על חוזה בקולוז'וואר.
ארבע שנים מאוחר יותר חזרה לבודפשט: ב-1918 הפכה לאמנית בתיאטרון הלאומי, אבל לא קיבלה תפקידים גדולים במיוחד והיו לכך כנראה סיבות פוליטיות (גם בשל יהדותה).
ב-1923 לא חודש החוזה שלה.
באותה תקופה הקימה תיאטרון ניסיוני בשם התיאטרון הקאמרי, איתו ניסתה להמשיך את שאיפותיה של חברת תאליה לשעבר.
היא העלתה מחזות של סופרים זרים שעדיין בקושי היו מוכרים בהונגריה, אבל הציגה, למשל, גם את "האומללים" (Boldogtalanok) של מילאן פישט (11 בינואר 1925), שבו כבר שיחקה באחד התפקידים הראשיים גם ב"תיאטרון הסופרים" שנתיים קודם לכן.
(המחבר, מילאן פישט שיבח אותה בהתלהבות בכתב העת הספרותי והאמנותי החשוב ניוגט).
בבודפשט, ברחוב רוואי 8 ב-Little Comedy Theatre נערכו הצגותיה אלא שהכוונה החדשנית שלה לבדה, ללא רקע כלכלי רציני, התבררה כלא מספקת והחברה פשטה רגל לאחר שלוש שנים.
ב-3 בדצמבר 1927, בבודפשט, היא נישאה לבעל העסקים אוסקר רוטמן (רוגוז), הצעיר ממנה בשבע שנים, יליד נגיווארד, בנם של יוזף רוטמן ופאני קליין.
היא כתבה הצגת אגדה בשם "אגוז זהב" (Aranydió), שיצא לאור ב-1929.
כל עוד שיחקה על הבמה, היא נחשבה לאחד הכישרונות הגדולים של תקופתה.
פרידייש קארינתי שיבח אותה, דז'ה קוסטולאני החשיב אותה לשחקנית גדולה.
לאחר שנאלצה לעזוב את התיאטרון הלאומי, לאסלו באנוצי כתב עליה כך: "הערך האמנותי הגדול ביותר של רוז'י פורגאץ' הוא העוצמה המדהימה שבה היא יכולה להביע כאב ותשוקה.
זו ה-note personelle (הערה אישית או תכונה אישית) הכי מיוחדת שלה.
אף אחד בדור הצעיר אינו יכול להשתוות לזה.
רוז'י פורגאץ' היא שחקנית הטרגדיה המסורה ביותר של התיאטרון ההונגרי המודרני." ב-11 באפריל 1944, שלושה שבועות לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה התאבדה בביתה יחד עם בעלה, אוסקר רוגוז (רוטמן).
פרידריך הבל ׁׂ: מריה מגדלנה ...
יוהאן אוגוסט סטרינדברג : מחול המוות ...
הנריק איבסן : רוסמרהולם ...
הנריק איבסן: ברווז הפרא ...
מילאן פישט : האומללים ...
רוז מאדר הוא ספר אימה/פנטזיה מאת הסופר האמריקאי סטיבן קינג, שפורסם בשנת 1995. הספר עוסק בהשפעות של אלימות במשפחה (נושא שקינג נגע בו בעבר ברומנים כמו "זה", "נדודי שינה", "דולורס קלייבורן", "דברים שצריך" ועוד).
באופן יוצא דופן עבור ספר של קינג, האלמנט הפנטסטי שבו מתבסס על המיתולוגיה היוונית.
בזכרונותיו, על הכתיבה, קינג מציין ש"רוז מאדר" ו"נדודי שינה" הם "רומנים נוקשים שמנסים יותר מדי."
הסיפור הוא על רוזי, אישה מוכה הבורחת מבעלה ונסחפת לתוך הרפתקאה בתוך תמונה בשם "רוז מאדר".
הסיפור מתחיל בכך שרוזי בורחת מבעלה, "השור הזועם", נורמן ומוצאת מחסה בבית מחסה לנשים מוכות.
ככל שהזמן עובר, ביטחונה של רוזי חוזר אליה, היא עוברת לדירה חדשה משלה וכדי לחגוג, היא מחליטה לקנות תמונה.
כאשר היא מגיעה אל בית העבוט, תמונה מסוימת מושכת את תשומת לבה, תמונה הנקראת על שמה, רוז מאדר.
רוזי קונה את התמונה ובדרך מתאהבת בבנו הנאה של בעל החנות.
כעבור זמן מה, רוזי מגלה כי התמונה גדלה, ונחשפים בה יותר ויותר פרטים.
לילה אחד היא נכנסת לתוך התמונה, מצילה את תינוקה של האישה באדום מהפר הזועם והאישה מעניקה לה צמיד זהב כתמורה.
בו זמנית נורמן שוקד ודולק אחר רוזי, ובסוף מגלה היכן היא מסתתרת.
רוזי וחברה החדש נמלטים לתוך התמונה, ובפעם השנייה הורגים את הפר, הלא הוא לא אחר מאשר נורמן.
רוג'ר אלן פיינטר , שנודע בשם הבמה רוז ויליאמס, היה אמן מוזיקה ומפיק בתחום הדת' רוק והרוק הגותי.
רוז הקים מספר להקות, ונחשב כחלוץ בתחום הדת' רוק.
רוז נולד בפומונה, קליפורניה, למשפחה בפטיסטית דרומית אדוקה.
בילדותו הושפע מאמנים כמו דייוויד בואי, טי רקס, אליס קופר, איגי פופ וניו יורק דולס.
כנער, בשנות השבעים המאוחרות, הוא נמשך לתחום הפאנק רוק (Punk rock).
בגיל 16 החל לנגן בלהקות רוק שונות.
את שם הבמה "רוז ויליאמס" בחר על שם מצבה שאהב בבית קברות.
ויליאמס התפרסם בעיקר בשל כתיבת שירים והקמת הלהקה "Christian Death".
ויליאמס היה נשוי לזמרת אווה אורטיז (הידועה בכינוי "Eva O"), שגם הייתה שותפתו ללהקה מאוחרת שלו, "פרויקט הצל".
בגיל 34 נמצא ויליאמס על ידי חברו ושותפו לדירה, כשהוא תלוי בדירתם בדרום הוליווד.
רוז טרמיין היא סופרת בריטית.
טרמיין נולדה בלונדון, כרוזמרי ג'יין טומסון.
למדה בסורבון בשנים 1961, 1962 וסיימה תואר באנגלית באוניברסיטה של מזרח אנגליה בשנת 1965. באוניברסיטה של מזרח אנגליה לימדה כתיבה יצירתית משנת 1988 עד שנת 1995.
רוז נישאה לג'ון טרמיין ב-1971. בתם היחידה אלאנור נולדה שנה לאחר מכן בשנת 1972. התגרשה לאחר חמש שנות נישואים.
נישאה בשנית לג'ונתן דדלי בשנת 1982, נישואים שארכו תשע שנים.
בשנת 1992 נישאה בשלישית, לריצרד הולמס, אף הוא סופר בריטי והם גרים במזרח אנגליה.
כסופרת, הושפעה טרמיין מכתיבתם של ויליאם גולדינג (בעל זבוב) וגבריאל גארסיה מארקס (מאה שנים של בדידות).
כותבת גם מחזות לרדיו ולטלוויזיה.
ספרה "חלומות פרטיים" (במקור: The Road Home), זיכה אותה בפרס אורנג'.
הספר ראה אור בעברית בתרגום של ניצה פלד, בשנת 2009.
בשנת 1994 זכתה עבור ספרה Sacred Country בפרס פמינה.
בשנת 1999 זכתה עבור ספרה Music and Silence בפרס הבריטי לספרות Whitbread Awards
בשנת 2008 זכתה עבור ספרה הדרך הביתה (יצא בעברית בשם חלומות פרטיים), בפרס הבריטי היוקרתי לספרות - פרס אורנג'.
את פרס אורנג' לספרה "הדרך הביתה" קיבלה על היותו הרומן הטוב ביותר באותה שנה שנכתב בידי אישה.
הרומן מספר על מהגר ממזרח אירופה החי בבריטניה.
בשנת 1988 ובשנת 2000 הייתה מועמדת לפרס בוקר.
The Road Home ,2008 הספר תורגם לעברית ויצא לאור בישראל בשם חלומות פרטיים בהוצאת סימנים
Tresspass, 2010 תורגם לעברית ויצא בשם הסגת גבול בהוצאת סימנים, 2011 בתרגומו של יואב כ"ץ.
רוז ביי הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי מועצת וייברלי (Waverley Council).
רוז ביי ממוקם כ-7 ק"מ מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני.
הוא גובל בצפונו במפרצון רוז ביי, שלוחה של מפרץ ג'קסון, מצפון מזרח בווקלוז, ממזרח בדובר הייטס, מדרום בנורת' בונדיי, וממערב בדאבל ביי ופוינט פייפר.
רוז ביי נקרא על שם ג'ורג' רוז, שהיה שר האוצר של בריטניה ב-1782. קיימת עדות לכינוי המפרצון רוז ביי החל משנת 1788, על ידי הקפטן ג'ון הנטר.
בשנת 1834 נבנה במקום אחד מהבתים הבודדים דאז, מעון רוז ביי, על ידי האדריכל ג'ון ורג'.
בית המגורים שימש את ג'יימס הולט, אז העוצר של אחוזת קופר, שהשתרעה בכל שטח הפרוור וחלק מהפרוורים הסמוכים לו, כגון פוינט פייפר.
בשנת 1852 נבנה מעון קלרמונט על צוק גבוה לצד מפרצון רוז ביי.
בשנת 1888 נקנה הבית והורחב, ובמקום הוקם מנזר הלב הקדוש (Sacred Heart Convent).
המנזר קיים עד היום (2010) וניתן לראותו על הצוק למרחקים.
המנזר תוכנן על ידי האדריכל ג'ון הורבורי האנט ונחשב לטוב מבין יצירותיו, עם צריח בסגנון התחייה הגותית.
בתחילת המאה ה-20, החל משנת 1912 ועד 1927, עגנה במפרצון הספינה HMAS טינג'ירה, ששימשה לאימון מעל 3,000 מלחים אוסטרלים, רובם נשלחו למשימות צבאיות במסגרת מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1938 מטוסי ים נחתו במפרצון רוז ביי, הופכים את הפרוור לשדה התעופה הבינלאומי הראשון של סידני.
במהלך מלחמת העולם השנייה שבויי מלחמה יפניים הובאו בספינות לרוז ביי, שם נאסרו.
מרבית שטח הפרוור מנוצל על ידי מסלול הגולף רויאל סידני, מסלול גולף פרטי ותחרותי בן 27 גומות, ומסלול הגולף הוותיק ביותר בסידני.
סמוך אליו מצוי מסלול הגולף וולהרה, מסלול ציבורי בן 9 גומות.
בפרבר שני בתי ספר עצמאיים: בית הספר לבנות "קמבלה", ובית הספר "קינקופל-רוז ביי".
קמבלה הוא בית ספר אנגליקני שנוסד לראשונה ב-1887 וכולל חינוך לבנות מגיל הגן ועד גיל 12. קינקופל-רוז ביי הוא בית ספר קתולי, הכולל בית ספר יסודי מעורב (בנים ובנות) ובית ספר תיכון לבנות בלבד.
עד שנות השבעים היה בית הספר קינקופל מנזר וסיפק חינוך לבנות בלבד; אז הוא אוחד עם בית הספר היסודי רוז ביי ושינה את שמו ואת תוכנית הלימודים.
פרט לכך, קיימים מספר מוסדות חינוך ציבוריים: מכללת רוז ביי (נוסדה ב-2004), ובית הספר היסודי רוז ביי (נוסד ב-1891).
רוז ביי נגיש באמצעות אוטובוסים המגיעים ממרכז העסקים הראשי של סידני דרך קינגז קרוס (כמו מרבית הפרוורים המזרחיים), אך בנוסף קיים בפרוור מעגן מעבורות, בו עוגן קו המעבורת של סירקולר קווי.
רוז ביי הוא פרוור מהגרים: במפקד האוכלוסין של שנת 2001, רק 59% מהדרים בו היו ילידי אוסטרליה (לעומת 61% בכלל אוכלוסיית ניו סאות' ויילס).
המהגרים הגיעו ממגוון מדינות, עם ריכוזים גדולים לדרום אפריקה ובריטניה (7% כל אחת), ניו זילנד (3%), פולין (2%) וגרמניה (1%).
בין המהגרים קיים ריכוז גבוה יחסית של יהודים (26% מדרי הפרוור הצהירו על זיקה ליהדות, לעומת 40% נוצרים ו-0.5 אחוז מוסלמים), בין השאר מדרום אפריקה, רוסיה וישראל.
בפרוור בית כנסת אורתודוקסי (בית הכנסת סאות' הד) המשרת את הקהילה המקומית.
מארי רוז ביירן היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אוסטרלית.
ביירן הופיעה בתור אלן פרסונס בסדרת הדרמה המשפטית "נזקים" (2007–2012), שהעניקה לה מועמדויות לשני פרסי גלובוס הזהב ולשני פרסי אמי.
מאז היא כיכבה בסרט האימה "הרוע שבפנים" (2010), ובהמשכיו "הרוע שבפנים 2" (2013) ו"הרוע שבפנים: הדלת האדומה" (2023), והיא גילמה את ד"ר מוירה מק'טאגרט בסרט גיבורי העל "אקס-מן: ההתחלה" (2011) ובהמשכו "אקס-מן: אפוקליפסה" (2016), ושיחקה בסרט המשפחתי "פיטר ראביט" (2018) ובהמשכו "פיטר ראביט 2" (2021).
ביירן גילמה גם את גלוריה סטיינם במיני-סדרה "גברת אמריקה" (2020) וגילמה את הדמויות הראשיות בסדרות הקומיות "פיזיקל" (2021–2023) ו"אפלטוני" (2023).
ביירן נולדה בשכונה הפרוורית בלמיין , שבסידני, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה, למשפחה מרקע סקוטי ואירי.
אמה, ג'יין היא מנהלת אדמיניסטרטיבית בבית ספר יסודי, ואביה הוא רובין ביירן, סטטיסטיקן וחוקר שווקים.
היא הצעירה מבין ארבעה אחים; לה אח גדול, גורג', ושתי אחיות גדולות, אליס ולוסי.
בריאיון היא סיפרה כי אמה הייתה אתאיסטית, בעוד שהיא ואביה היו אגנוסטים.
ביירן למדה בבית הספר הציבורי בלמיין ובבית הספר התיכון האנטרס היל .
בגיל שמונה, בעידוד אחת מאחיותייה, היא הצטרפה לתיאטרון האוסטרלי לנוער .
מאוחר יותר היא התגוררה בניו טאון, ניו סאות' ויילס ותקופה קצרה בעיירה בונדיי, ניו סאות' ויילס.
כשגדלה, ביירן חוותה הרבה דחיות מבתי ספר למשחק.
"עשיתי אודישנים לכמה מבתי הספר הגדולים לדרמה ולא התקבלתי לאף אחד מהם.
ממש התאכזבתי מעצמי." במקום זאת, היא למדה לתואר ראשון באמנויות באוניברסיטת סידני.
ב-1999 למדה ביירן משחק בתיאטרון אטלנטיק , שהוקם על ידי דייוויד מאמט וויליאם ה.
ביירן לוהקה בגיל 13 לסרטה הראשון, "Dallas Doll".
היא שיחקה במספר סדרות טלוויזיה אוסטרליות כמו "תיכון הלבבות השבורים" ו-"Echo Point".
היא הופיעה בסרטים "שתי ידיים" לצד הית' לדג'ר ו-"The Goddess of 1967" שעל תפקידה בו היא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה.
בנוסף שיחקה במספר מחזות בתיאטרון הלאומי של אוסטרליה.
בשנת 2002, ביירן הופיעה לראשונה בסרט הוליוודי "מלחמת הכוכבים – פרק 2: מתקפת המשובטים", בסרט היא גילמה את העוזרת של פאדמה אמידאלה (נטלי פורטמן).
באותה שנה שיחקה לצד מאט דילון בסרט "עיר רפאים".
בשנת 2003, היא שיחקה בשלושה סרטים אוסטרלים; "בלילה שנגמר לנו היום" לצד דניס הופר ומלאני גריפית', "The Rage in Placid Lake" שעל תפקידה בסרט זה היא הייתה מועמדת לפרס מכון הסרטים האוסטרלי ו-"Take Away".
בשנת 2004, ביירן גילמה את בריסאיס בסרט המלחמה "טרויה".
היא שיחקה לצד אריק באנה, שון בין, אורלנדו בלום, בראד פיט ופיטר או'טול שאיתו היא שיחקה בסדרת ה-BBC "Casanova".
היא גם שיחקה בסרט "שלוש בפארק" לצד דיאן קרוגר וג'וש הארטנט.
בשנת 2006 היא שיחקה לצד קירסטן דנסט בסרטה של הבמאית סופיה קופולה "מארי אנטואנט".
בשנת 2007, היא שיחקה בסרטו של דני בויל "28 שבועות אחרי", סרט ההמשך של "28 יום אחרי".
בשנים 2012–2007 שיחקה לצד גלן קלוז בסדרת הדרמה של רשת הטלוויזיה "FX", "נזקים".
היא גילמה את דמותה של אלן פרסונס, עורכת דין צעירה שמתחילה להתמחות במשרדה של פטי יוז (קלוז).
על תפקידה בסדרה היא הייתה מועמדת פעמיים לפרס גלובוס הזהב בשנים 2008 ו-2010 ופעמיים לפרס אמי בשנים 2009 ו-2010.
בשנת 2009 ביירן שיחקה לצד ניקולס קייג' בסרט "הנבואה", וכן בסרט הדרמה הרומנטית האמריקאי "אדם", לצד פיטר גלאגר ואיימי אירווינג שגילמו את הוריה.
בשנת 2010, היא שיחקה לצד ראסל בראנד וג'ונה היל בסרט "תביא אותו כמו גבר".
בשנת 2011, היא שיחקה בשוברי הקופות "הרוע שבפנים", "אקס-מן: ההתחלה" ובקומדיה זוכת הפרסים "מסיבת רווקות".
ב-2013 הופיעה בתפקיד ראשי בסרטים "מקום בתוך היער" ו"שנה גג".
ב-2014 הופיעה בתפקיד הראשי בסרט הקומי "שכנים" לצידם של זאק אפרון וסת' רוגן.
כן השתתפה בסרט "מכאן אני ממשיך", השתתפה גם בתפקיד ראשי בסרט "אנני".
בנוסף ב-2014 כיכבה בסרט הדרמה הקומי "מבוגרים מתחילים" לצד ניק קרול ובן זוגה בובי קנאבלי.
בשנת 2015, הופיעה בסרט "מרגלת" לצידה של מליסה מקארתי.
ב-2016 חזרה לגלם את דמותה של קלי רדנר בסרט "שכנים 2".
ב-2017 שיחקה בקומדיה "אני אוהבת אותך אבא" לצידו של לואי סי.
קיי., שגם ביים וכתב את הסרט.
באותה שנה שיחקה בסרט הטלוויזיה של HBO, "חיי הנצח של הנרייטה לאקס" בתפקיד ראשי לצד אופרה וינפרי.
ב-2018 דיבבה את דמותה של ביאטריקס פוטר בסרט "פיטר ראביט".
באותה שנה כיכבה בקומדיה הרומנטית "ג'ולייט, הגרסה העירומה" המבוססת על הרומן באותו שם מאת ניק הורנבי; בהמשך השנה שיחקה בתפקיד הראשי לצדו של מארק וולברג בדרמה הקומית "פתאום משפחה".
בדצמבר 2024, פורסם כי מיני-סדרת הדרמה "The Good Daughter" של Peacock ליהקה את ביירן לתפקיד ראשי כסמנתה קווין.
ביירן תשמש גם כמפיקה בפועל של הסדרה.
ביירן הייתה במערכת יחסים עם הסופר, הבמאי והשחקן האוסטרלי ברנדן קאוול במשך יותר משש שנים.
קאוול עבר מסידני לעיר ניו יורק, בעקבות הצלחתה של ביירן בסדרה "נזקים".
מערכת היחסים ביניהם הסתיימה בינואר 2010.
מאז 2012, היא נמצאת בזוגיות עם השחקן האמריקאי בובי קנאבלי.
לזוג יש שני בנים, שנולדו בפברואר 2016 ובנובמבר 2017.
גם מפיקה בפועל2022ניומן וודוורד: כוכבי הקולנוע האחרונים (אנ')אסטל פרסונסדיבוב; פרק: "Chapter Three: The Legend of Paul Leonard Newman"2022, 2024בלואיברנדידיבוב; 2 פרקים2023אפלטוניסילביהתפקיד ראשי; 10 פרקים
גם מפיקה בפועלThe Good Daughterסמנתה קוויןגם מפיקה בפועל
רוז הוא סרט דרמה מוזיקלי אמריקאי משנת 1979 בבימויו של מרק ריידל, אודות זמרת רוק שמתמודדת עם קשיי קריירה, מנהלה האישי וחייה הפרטיים.
בסרט משחקים בט מידלר, אלן בייטס, פרדריק פורסט, הארי דין סטנטון, ברי פרימוס ודייוויד קית'.
הסרט מבוסס בחלקית על סיפור חייה של הזמרת ג'ניס ג'ופלין.
במקור הוא היה אמור להיקרא "Pearl" על שם אלבומה האחרון, אך משפחתה של ג'ופלין סירבה שהסרט ידבר עליה.
הסרט זכה לביקורות מהללות והוא היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר.
הסרט מגולל את סיפורה של מרי רוז פוסטר (בט מידלר) המכונה "הוורד".
רוז היא זמרת רוק מצליחה השקועה בסיבוב הופעות שיסתיים בביתה שבפילדלפיה.
רוז סחוטה רגשית, הן בשל עבודה רבה והן בשל אורח חיים תוסס.
לאחר הופעה מוצלחת היא מבקשת ממנהלה האישי ראדג' קאמפל (אלן בייטס) לצאת לשנה הפוגה בקריירה שלה, אך הוא מסרב לבקשתה.
לאחר הופעה אחת היא נפגשת עם ביילי ריי (הארי דין סטנטון), זמר שהיא מעריכה, והוא מבקש ממנה להפסיק לשיר את שיריו.
רוז נעלבת מהאיש ובורחת ביחד עם יוסטון דייר (פרדריק פורסט) לבלות.
בסוף הסרט, היא עולה על הבמה בפילדלפיה ומתמוטטת בפני הקהל.
בט מידלר - מרי רוז פוסטר
אלן בייטס - ראדג' קאמפל
פרדריק פורסט - יוסטון דייר
הארי דין סטנטון - ביילי ריי
מלכתחילה קן ראסל היה אמור להפיק את הסרט, אך הוא בחר לביים את הסרט "ולנטינו".
מאוחר יותר, הודה ראסל שזה הטעות הגדולה ביותר בקריירה שלו.
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי (בט מידלר)
פרס גלובוס הזהב לשיר הנושא הטוב ביותר ("The Rose", אמנדה מק'ברום)
פרס גלובוס הזהב לשחקנית החדשה הטובה ביותר (בט מידלר)
פרס איגוד המבקרים האמריקני לשחקן המשנה הטוב ביותר (פרדריק פורסט)
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (בט מידלר)
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (פרדריק פורסט)
פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר (רוברט וולף, קרול טימות'י אומירה)
פרס אוסקר לקול הטוב ביותר (תיאודור סודרברג, דאגלס ויליאמס, פול וולס וג'ים ווב)
פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע (פרדריק פורסט)
פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר (בט מידלר)
פרס באפט"א לקול הטוב ביותר (תיאדור סודברג, דאלאס וויליאמס, פול ווילס וג'ים וובס)
ב-16 ביוני 2021 נמסר על פיתוח רימייק, שבו תגולם הדמות הראשית על ידי סינתיה אריבו, אשר גם תפיק ביחד עם סולום ויליאמס.
הסרט החדש יהיה מחווה למקור, תוך הצגת מחירו הגבוה של הפרסום במבט עכשווי
רוז אלאנור ארבות'נוט-לזלי היא שחקנית סקוטית.
זכתה להכרה בינלאומית כשהחלה לגלם את דמותה של ייגריט, בסדרה "משחקי הכס".
רוז לזלי נולדה באברדין, סקוטלנד וגדלה בטירת ליקליהד, מושבה העתיק של המשפחה מן המאה ה-15. אביה, סבסטיאן, הוא ראש המשפחה של הענף האברדיני של שבט לזלי.
היא הילדה האמצעית מבין חמישה ילדים.
הוריה הם גם הבעלים של טירת וורת'יל בריאן, אברדינשייר.
סבי סבה היה גיירמו דה לנדה אסקנדון, ראש עיריית מקסיקו סיטי.
היא למדה בבית הספר היסודי בריין, ולאחר מכן בבית הספר הפרטי מילפילד.
בין השנים 2005–2008 למדה באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון וסיימה תואר ראשון בהצטיינות.
בשנת 2008 הופיעה לראשונה בתפקיד אורח בסדרת הדוקו-דרמה הבריטית "Banged Up Abroad" של ערוץ 5.
בשנת 2009 הופיעה בסרט התיעודי "New Town", שם זכתה בפרס באפט"א הסקוטי בקטגוריית תגלית חדשה.
בסתיו 2010 הופיעה בתיאטרון גלוב במחזה של נל ליישון, "בדלאם".
באותה שנה גם גילמה את דמותה של המשרתת גוון בעונה הראשונה של סדרת הדרמה אחוזת דאונטון.
בשנת 2012 הצטרפה לסדרה "משחקי הכס" של רשת HBO כייגריט הפראית שמנהלת רומן עם ג'ון סנואו.
משנת 2017 מגלמת את עורכת הדין מיה רינדל בסדרת הדרמה האמריקאית "הטובות לקרב".
ב-2011, לסלי החלה לצאת עם השחקן קיט הרינגטון, שגילם את מושא האהבה שלה, ג'ון סנואו, בסדרה "משחקי הכס".
הם נישאו ב-23 ביוני 2018, ובנם הראשון נולד בינואר 2021. בפברואר 2023 הודיע הרינגטון שהם מצפים לילדם השני.
ביולי 2023 אישרו בני הזוג את לידת בתם השנייה.
+שנהסרטתפקידהערות2012עכשיו זה טובפיונה2014ירח דבש (אנ')בי2015צייד המכשפות האחרון (אנ')קלואי2016Sticky Notesאת'אנהמכתבים מבגדד (אנ')גרטרוד בלדיבוב מורגן (אנ')איימי מנסר2022מוות על הנילוסלואיז בורגט
שנה סדרה תפקידהערות2008Banged Up Abroadקיםפרק: "Lima" 2009 New Town ריהאןסרט טלוויזיה של BBC Four 2010, 2015 אחוזת דאונטון גוון דוסוןתפקיד ראשי (עונה 1)
פטמה אל-יוסף הידועה גם בשם רוז אל-יוסף הייתה עיתונאית, סופרת ושחקנית מצרית ממוצא לבנוני-טורקי.
מוכרת כעיתונאית הראשונה של מצרים.
אל-יוסף נולדה בלבנון ב-1898. שמה הנתון בלידתה היה פטמה, אך הייתה קרויה רוז.
אמה מתה בלידתה, והיא הגיעה למצרים עם אביה כילדה.
שם הוא השאיר אותה עם משפחתו של השחקן המצרי אסקנדר פארה, אשר היה להשפעה גדולה על חייה, ובעיקר על בחירתה לבחור במקצוע המשחק.
היא התחילה להופיע בגיל 14. בתחילה, רק בתפקידים קטנים, אך הפריצה שלה הגיעה כאשר בהצגה אף אחת מהשחקניות לא הסכימה לשחק תפקיד אישה זקנה, ואל-יוסף לקחה את זה על עצמה.
מי ששיחקה את בתה במופע הייתה מבוגרת ממנה בשלושים שנים.
ההצגה הייתה להצלחה גדולה, ועד מהרה יצא שמה של רוז לפניה, והיא הפכה לכוכבת מבוקשת.
בדו"ח מטעם ארגון הפיתוח הערבי הבינלאומי, The Arab Human Development Report 2005: Towards the Rise of Women in the Arab World, כינה אותה "חלוצת הבמה ואחת השחקניות הראשונות" במצרים, ו"אישה ייחודית" בזמנה.
ב-1912, הצטרפה ללהקתו של ג'ורג' עבאיד, והלכה מהצלחה להצלחה, עד שזכתה בכינוי "שרה ברנאר של המזרח", ולשבחים ממבקרים מצרים ובינלאומיים.
היא הייתה לחביבת החברה הגבוהה.
אך אל-יוסף החליטה לא להמשיך בעולם התיאטרון, וב-1925 יסדה את כתב העת הפוליטי הקרוי על שמה, רוז אל-יוסף .
עליו אמרה, "יצרתי את האישה הזו בעצמי".
המגזין התחיל כפרסום לביקורת ספרות ותרבות, בו כתבה על עולם התיאטרון ונתנה במה למשוררים, הוגים, ומבקרים.
אך תוך שלוש שנים כבר היה מזוהה כמגזין פוליטי, לאחר שמוחמד א-טביי, שהיה בכיר במפלגת אל-ופד, הצטרף למערכת.
העיתון לא היה מקושר לאף מפלגה או תנועה, ועורר התנגדות ממספר כיוונים, במיוחד בשל הקריקטורות הפוליטיות שהופיעו בו, מאת האמן מוחמד רקחה.
מספר פעמים הציעו לאל-יוסף שוחד לסגור את העיתון, והיא סירבה.
אז, החלו ללחוץ עליה מטעם הממשלה, הבריטים, וארמון המלך.
עיתונים אחרים כתבו נגדה, אך ארגוני סטודנטים צעדו והפגינו מול ביתה בתמיכה.
בתחילת שנות ה-30, היא אפילו נעצרה.
תוך שעה, הגיעו לתחנת המשטרה חברים ותומכים, ודיברו על המקרה בכל רחבי העיר.
מספר עיתונים זרים החלו קמפיין לשחרורה, ולנוכח הלחץ הרב, היא שוחררה.
למרות הקשיים, אל-יוסף המשיכה בפעילותה ביתר שאת.
כשביטלו את רישיון ההוצאה לאור של המגזין, היא הוציאה רישיון תחת שם אחר, ובמשך 42 שבועות הוציאה מגזין חלופי.
את כל הכנסותיה מהשבועון השקיעה בהוצאת עיתון יומי שפורסם החל מ-1935. אך התחרות בשוק הייתה קשה, והיא אבדה את כל השקעתה.
בשנת 1960, נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר הלאים את המגזין.
בתקופתו, ובתקופת אנואר סאדאת, המגזין נטה לשמאל הפוליטי.
נכון לשנת 2014, המגזין רוז אל-יוסף נותר בין הפופולריים במצרים, אף על פי שבשנה זו הודיע שנקלע לבעיות כלכליות.
אל-יוסף גם הייתה פמיניסטית מסורה, ומנהיגה בתנועה.
היא פעלה למען הצטרפות נשים לכוח העבודה וקידומן בכל המקצועות.
בעלה הראשון של אל-יוסף, מוחמד עבד אל-קודוס, עזב אותה ב-1919 כשהוא גילה שהיא בהריון.
השניים התגרשו אחרי שנולד בנם, אחסאן עבד אל-קדוס, שהיה לאחד מהסופרים הגדולים במצרים.
בינתיים, היא התפתחה ידידות בינה לבין שחקן אחר, זאקי טולאימאת, והיא נישאה לו כעבור מספר שנים.
ב-1923 נולדה בתם, אמאל טולאימאת.
השניים נפרדו, אך לא התגרשו, כעבור 9 שנים, לאחר שזאקי ניהל מספר רומנים מתוקשרים בעת שהותו בפריז.
ילדיה תיארו אותה כעדינה וביישנית אך קשוחה וחזקה.
אחסאן כתב שלמרות היעדר תעודות וכישורים מדעיים, הצליחה אל-יוסף והתפרסמה בעקבות האסרטיביות שלה ובזכות אישיותה הפמיניסטית החזקה והמיוחדת; וכן שהצליחה לשבור מוסכמות וגבולות חברתיים ופוליטיים, ולנפץ דעות קדומות שהוטלו על נשים בתקופתה, שמנעו מהן את זכות הביטוי העצמי ואת השתלבותן בזירה הפוליטית והחברתית.
במהלך חייה סירבה אל-יוסף להרשות פרסומים אישיים או ביוגרפיים אודותיה.
ב-1999, משפחתה נתנה רשותה ליצירת סרט תיעודי על חייה, בבימויו של מוחמד כמאל אל-קליובי, בשם The Legend of Rose Al Youssef.
רוז'ר גארסיה אי ז'וניינט (בקטלאנית: Roger Garcia i Junyent, נולד ב-15 בדצמבר 1976 בסבדל שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלאני ששיחק בעיקר כקשר שמאלי ונודע בשמו הפרטי, רוז'ר.
רוז'ר גדל במערכת הנוער של ברצלונה, שם החל את הקריירה שלו.
לאחר מכן שיחק באספניול, בוויאריאל ובאמסטרדם.
הוא הצטיין בבעיטות מרחוק ובמסירות.
קריירת המשחק שלו נפגעה רבות על ידי פציעות והוא פרש בגיל 30. לאחר פרישתו ממשחק החל רוז'ר לעסוק בקריירת אימון והיום הוא משמש עוזר מאמן בנבחרת קטלוניה.
רוז'ר נולד בסבדל, עיר בקטלוניה בקרבת ברצלונה, ובילדותו הצטרף למחלקת הנוער של המועדון הבכיר באזור, ברצלונה.
בעונת 1994/1995, בהיותו בן 18, קודם לקבוצת המילואים של המועדון, ברצלונה אתלטיק, ובמהלך העונה שותף ב-25 משחקים במדיה בליגה השנייה, בהם הבקיע 6 פעמים.
כבר בסוף העונה החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון, אותה אימן יוהאן קרויף ההולנדי, והופעת הכורה שלו במדיה הייתה ב-6 במאי 1995, במשחק הליגה נגד דפורטיבו לה קורוניה.
עד סוף העונה פתח בארבעה משחקים נוספים, כולל בקלאסיקו בו ניצחה ברצלונה 1-0 את ריאל מדריד.
בתחילת העונה הבאה עוד נכלל בקבוצת המילואים וערך הופעה אחת במדיה, אך הוא הפך לשחקן קבוע בהרכב של הקבוצה הבוגרת, בה גם שיחק אחיו הגדול, אוסקר.
במשחק הסיבוב הראשון של גביע אופ"א נגד הפועל באר שבע שנערך בישראל ב-12 בספטמבר, הבקיע לראשונה במדי ברצלונה - שלושער בניצחון 7-0. את שער הליגה הראשון שלו במדי ברצלונה הבקיע במשחק נגד ריאל מדריד שהסתיים בתיקו 1-1 ב-30 בספטמבר באצטדיונה הביתי.
בסך הכול הופיע ב-33 משחקי ליגה בעונה זו והבקיע 5 שערים, וברצלונה סיימה את העונה במקום ה-3. בגביע אופ"א הבקיע שער נוסף, בשמינית הגמר נגד סביליה, והוא הגיע עם הקבוצה עד לחצי גמר הטורניר, שם הודחה ברצלונה על ידי באיירן מינכן.
בגמר הגביע הספרדי נגד אתלטיקו מדריד נכנס כמחליף במחצית השנייה, ולאחר ש-90 הדקות הראשונות הסתיימו בתיקו מאופס, ניצחה אתלטיקו מדריד בהארכה.
קרויף הוחלף בבובי רובסון האנגלי, עמו מעמדו של רוז'ר דעך בעונת 1996/1997, והוא שימש בעיקר שחקן מחליף.
בליגה פתח ב-12 משחקים, נכנס כמחליף ב-4 נוספים והבקיע פעמיים, וברצלונה הגיעה למקום השני בסיום העונה.
בעונה זו זכתה ברצלונה בגביע הספרדי ובגביע מחזיקות הגביע.
אולם, בגביע הספרדי השתתף רק במשחק אחד, בגומלין חצי הגמר נגד לאס פאלמס.
בגביע המחזיקות נכנס כמחליף 3 פעמים ופתח בהרכב בחצי הגמר הראשון נגד פיורנטינה.
לואי ואן חאל ההולנדי החליף את רובסון לקראת עונת 1997/1998, וגם עמו המשיך רוז'ר להיות שחקן מחליף.
במהלך העונה פתח ב-7 משחקי ליגה ונכנס כמחליף ב-11 נוספים מבלי להבקיע שער, וברצלונה זכתה באליפות ספרד.
ברצלונה השלימה דאבל לאחר שניצחה את ריאל מיורקה בגמר הגביע הספרדי בדו-קרב בעיטות עונשין.
רוז'ר סייע לזכייה זו בכך שפתח בשני חצאי הגמר נגד ריאל סרגוסה ונכנס כמחליף בגמר נגד מיורקה.
בעונה הבאה נדחק רוז'ר הרחק מהרכב ברצלונה.
בליגה ערך 6 הופעות בלבד, 5 מהן כמחליף, בליגת האלופות הופיע פעמיים ובגביע פעם אחת.
ברצלונה זכתה באליפות שנייה ברציפות בסוף העונה.
בקיץ 1999 עזב רוז'ר את ברצלונה והצטרף ליריבתה העירונית, אספניול, ששיחקה גם היא בליגה הספרדית.
רוז'ר השתלב בהדרגה בקבוצת החדשה ותחילה היה שחקן מחליף.
את שערו הראשון במדיה כבש בסיבוב הראשון של הגביע הספרדי, בתיקו 1-1 עם קורודבה ב-10 בנובמבר.
במשחק הבא של הקבוצה כבש שער ליגה ראשונה במדיה, בהפסד 2-1 לריאל מיורקה.
כעבור שבוע הבקיע משחק שלישי ברציפות, בהפסד 3-2 לדפורטיבו אלאבס.
בעונתו הראשונה בקבוצה, בה הגיעה אספניול למקום ה-14, הבקיע 4 שערי ליגה ב-30 הופעות, 18 מתוכן כשחקן הרכב.
בגביע הספרדי הבקיע שער נוסף, נגד אלבסטה בשמינית הגמר.
הוא פתח בכל המשחקים בגביע למעט שניים ועזר לאספניול לזכות בגביע השלישי בתולדותיה עם ניצחון 2-1 על אתלטיקו מדריד בגמר שנערך ב-27 במאי 2000 במסטאייה.
בעונת 2000/2001 ביסס את מעמדו בהרכב אספניול, הוא פתח ב-29 משחקי ליגה בהם הבקיע 3 שערים, כולל צמד ראשון בקריירה, בניצחון 3-0 על ראסינג סנטנדר ב-22 באפריל 2001. אספניול הגיעה למקום ה-9 בסיום העונה.
בגביע הגיע עם אספניול לרבע הגמר, שם פגשה את ברצלונה, קבוצתו לשעבר של רוז'ר.
רוז'ר הבקיע בגומלין, שהסתיים בתיקו 1-1, אך בשל הפסד 2-1 במשחק הראשון, הודחה אספניול בשלב זה.
בתחילת העונה הבאה נעדר בשל פציעה והוא שב להרכב הקבוצה בנובמבר 2001. הוא הבקיע שער בודד במהלך העונה, בניצחון 3-1 על לאס פאלמס, ועזר לאספניול להגיע למקום ה-14 בליגה.
עונת 2002/2003 הייתה הפורייה ביותר בקריירה של רוז'ר, שהבקיע 9 שערי ליגה.
בין היתר כבש צמד בניצחון 2-0 על רקראטיבו ולבה ב-20 באוקטובר 2002, אחד מהם ממרחק 54 מטרים.
ב-27 באפריל 2003, במשחק נגד ראיו ואיקאנו, כבש שער נוסף ממרחק רב, מ-51 מטרים.
שעריו היו משמעותיים שכן אספניול נאבקה נגד ירידה לליגה השנייה וסיימה את העונה במקום ה-17, מקום אחד מעל המקום ה-18 שמוביל לירידת ליגה.
בקיץ 2003 תם חוזהו של רוז'ר באספניול והוא חתם בוויאריאל, קבוצה נוספת מהליגה הספרדית.
בעונתו הראשונה בקבוצה החדשה השתלב היטב בקבוצתו החדשה.
בליגה השתתף ב-30 משחקים, 22 מתוכם כשחקן הרכב, והוא עזר לוויאריאל להגיע למקום השמיני.
שערו הראשון במדי הקבוצה היה השער היחיד בניצחון 1-0 על דפורטיבו לה קורוניה ב-30 בנובמבר 2003. עד סוף העונה הבקיע שער נוסף בליגה.
את הראשון הבקיע ב-3 במרץ 2004, בסיבוב 32 הגדולות נגד גלאטסראיי, מ-50 מטרים; היה זה שערו השלישי ממרכז המגרש בפרק זמן של שנה וחצי בלבד.
את השני הבקיע בגומלין רבע הגמר נגד סלטיק גלאזגו, בו ניצחה ויאריאל 2-0 והעפילה לחצי הגמר בתוצאה המצטברת 3-1. בחצי הגמר הודחה ויאריאל על ידי ולנסיה הספרדית.
בקיץ 2004 השתתף רוז'ר עם ויאריאל בגביע אינטרטוטו והבקיע פעמיים, אך הוא נפצע באופן חמור לפני סוף הטורניר.
בשל הפציעה נמנע ממנו לשחק במשך עונת 2004/2005, והוא הצליח לשחק רק בשני משחקים בחודש אוקטובר.
בלעדיו, הצליחה ויאריאל לסיים במקום ה-3 בליגה ובזכות כך להעפיל לליגת האלופות.
לקראת עונת 2005/2006 התאושש מפציעתו, אך הוא שימש בעיקר שחקן מחליף.
במשחק הראשון בו פתח בעונה זו, נגד דפורטיבו אלאבס ב-15 באוקטובר 2005, גם כבש שער ראשון מעל יותר משנה, והמשחק הסתיים בתיקו 1-1. הוא כבש שער שני ואחרון בליגה הספרדית ב-1 באפריל 2006, השער היחיד בניצחון 1-0 על ריאל סרגוסה.
בסך הכול ערך 16 הופעות בליגה כשחקן מחליף ו-8 נוספות כשחקן הרכב, וויאריאל הגיעה למקום ה-7. בליגת האלופות פתח במשחק אחד ונכנס כמחליף 5 פעמים נוספות, האחרונה שבהן בגומלין חצי הגמר נגד ארסנל, שהדיחה את ויאריאל בתוצאה מצטברת 1-0.
בסוף העונה עזב את ויאריאל והצטרף בהעברה חופשית לאייאקס אמסטרדם ההולנדית, אותה אימן הנק טן קאטה.
גם בתקופתו באייאקס סבל רוז'ר מפציעות והוא שותף ב-11 משחקי ליגה, בהם הבקיע פעם אחת, בניצחון 3-0 על ויטסה ארנהיים ב-9 באוקטובר 2006. רוז'ר עזר לאייאקס להעפיל לשלב הבתים של גביע אופ"א לאחר שהבקיע שער בניצחון 5-2 על סטרט הנורווגית.
בשלב הבתים השתתף במשחק אחד, ולאחר מכן פתח בשני משחקי סיבוב 32 הגדולות נגד ורדר ברמן, שהדיחה את אייאקס מהמפעל.
בסוף העונה, בהיותו בן 30, החליט רוז'ר לפרוש ממשחק, בעיקר בשל הפציעות הרבות מהן סבל בתקופה האחרונה.
רוז'ר ייצג את נבחרת ספרד עד גיל 20 באליפות העולם עד גיל 20 1995 שנערכה בקטר.
הוא הבקיע בשני המשחקים הראשונים של שלב הבתים, בניצחונות נגד ו, בזכותם העפילה ספרד לרבע הגמר.
ברבע הגמר עזר לנבחרת לנצח 4-1 את .
רוז'ר פתח בחצי הגמר בו הפסידה נבחרתו ל, ולאחר הפסד במשחק על המקום ה-3 ל, סיימה ספרד במקום ה-4.
ב-1996 החל לשחק במדי נבחרת ספרד עד גיל 21, במסגרת מוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21 1998. הוא הבקיע בארבעה משחקי מוקדמות רצופים - בניצחונות על נבחרות , , ו, ונבחרתו העפילה לטורניר הגמר, שנערך ברומניה.
רוז'ר פתח ברבע הגמר הטורניר וכן במשחק הגמר, בו גברה ספרד על בתוצאה 1-0 וזכתה באליפות אירופה.
כך תמה דרכו של רוז'ר בנבחרות ספרד, שכן הוא מעולם לא השתתף במשחקיה של הנבחרת הבוגרת של ספרד.
רוז'ר ערך 12 הופעות במדי נבחרת קטלוניה, נבחרתה הלא רשמית של קטלוניה שעורכת משחקי ידידות אחת לשנה.
מכיוון שזה היה שיא בזמנו, ב-30 בדצמבר 2011 נערך לכבודו טקס הוקרה בקאמפ נואו.
לקראת עונת 2010/2011 התמנה לעוזרו של מאמן סבדל ליואיס קררס, ששיחק עם רוז'ר בברצלונה.
תחתם הצליחה סבדל לעלות מהליגה השלישית לליגה השנייה, לראשונה מזה כמעט 20 שנים.
עונת 2011/2012 הייתה קשה עבור סבדל והיא נשארה בליגה השנייה לאחר שסיימה את העונה במקום ה-19 מתוך 22. בעונה הבאה השתפר מצבה של סבדל והיא הייתה במרכז הטבלה במהלך רוב שלבי העונה, אך הידרדרה למקום ה-16 בסיומה.
רוז'ר וקררס עזבו את סבדל בסיום העונה.
לאחר מכן החל רוז'ר לעבוד כעוזרו של ג'רארד לופס, שאימן את נבחרת קטלוניה, נבחרת לא רשמית שעורכת משחק ידידות אחד כל שנה.
גם לאחר מינויו של לופס ב-2015 למאמן ברצלונה אתלטיק, המשיכו השניים בתפקידם.
שני אחיו של רוז'ר, אוסקר וג'ניס, הם כדורגלני עבר גם הם, שגדלו כמו רוז'ר במחלקת הנוער של ברצלונה.
אוסקר משמש היום מאמן והוא אימן באנגליה, בספרד ובישראל.
ג'ניס לא שיחק בקבוצה הבוגרת של ברצלונה, והוא שיחק במשך רוב הקריירה שלו בסבדל בליגה השלישית בספרד.
אליפות אירופה עד גיל 21 1998
רוז טרוש (; נולדה ב-1964) היא יוצרת לסבית בולטת, במאית, מפיקה ותסריטאית קולנוע וטלוויזיה, מארצות הברית.
טרוש גדלה בפרוורי שיקגו, וסיימה תואר ראשון בתולדות האמנות באוניברסיטת אילינוי בשיקגו.
היא נולדה להורים מהגרים מפוארטו-ריקו והמשפחה אף פעם לא מצאה את מקומה בשכונה הצפונית הלבנה בה חייה.
טרוש מספרת ש"הוריי חשבו שהמעבר לפרוורים זה סימן להצלחה.
אך אנו תמיד היינו המשפחה שגרמה לכולם לומר 'זהו, הלכה השכונה'".
היא עברה לפרוורים עם משפחתה בשנות העשרה לחייה, והתחלה לעבוד בבית קולנוע, שם התחיל העניין שלה בתחום.
טרוש פגשה את בת זוגה לשעבר, גווניביר טרנר, בזמן הצילומים לסרט "גבריאלה", בשנים 1991–1993. הן החלו לפתח סרט שמבוסס על החוויות שלהן ושל חברותיהן בקהילה הלסבית בשיקגו.
הסרט נקרא בתחילה "Ely and Max", אך יצא בשם "Go Fish".
עד שיצא הסרט, ב-1994, השתיים כבר נפרדו, וטרוש עברה לניו יורק, שם המשיכה לכתוב תסריטים.
לדבריה, ערבוב עבודה על סרט לסבי עם יחסים אישיים זה מתכון לאסון - הפרידה במהלך ההפקה של הסרט לא רק הקשתה על השתיים באופן אישי, אלא גם יצרה גלים עבור צוות ההפקה והשחקנים, שהושפעו מהמתח בין טרוש לטרנר על סט הצילומים.
טרוש חייתה בלונדון בשנים 1997–1999, ושבה לארצות הברית כדי לביים את הסרט "" (2001).
כדי לוודא שלא תשכח את הלקח של הסרט, היא קעקעה על פרק ידה את האימרה (בספרדית) "זכרי כי החיים האלה קצרים".
טרוש החלה את עבודתה הקולנועית בשנות ה-90. היא אחת מקומץ של במאיות לסביות שהתחילו את הקריירה שלהן בסרטים עצמאיים, והצליחו למצוא בהמשך עבודה גם בהוליווד, שם נשים מהוות רק 12% מגילדת הבמאים האמריקאית.
במהלך לימודיה באוניברסיטת אילינוי, טרוש יצרה מספר סרטים קצרים, כולל Let's Go Back to My Apartment and Have Sex (1990), This War Is Not Over (1991) וסדרת הסרטים הקצרים Gabriella (1991–1993).
לפני שהתחילה לעבוד גם בטלוויזיה, טרוש ביימה והפיקה שלושה סרטים קולנועיים, במהלך כעשר שנים: Go Fish, Bedrooms and Hallways ו-The Safety of Objects.
לאחר שסיימה את שלושת הסרטים, טרוש הבינה שהיא מעוניינת לביים יותר, ורצתה עבודות יותר מיידיות שאינן דורשות שנים של פיתוח, וחיפשה פרויקטים טלוויזיוניים.
הסרט הראשון שביימה היה הסרט פורץ-הדרך Go Fish, שיצא ב-1994. סרט כל כך דל תקציב, שנחשב לאחד הסרטים העצמאיים באמת של אמצע שנות התשעים, ולבטח הראשון בז'אנר סרטים לסביים.
הסרט הופק ונכתב בשיתוף עם גוויניביר טרנר, שכיכבה בסרט וגם הייתה בת זוגה של טרוש באותה תקופה.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל סאנדנס.
סרטה הבא של טרוש היה Bedrooms and Hallways (1998), שחקר את נושא המיניות.
בסרטה השלישי, The Safety of Objects (2001), היא סטתה מנושא הלהט"ב.
הסרט עובד מסדרה של סיפורים קצרים מאת א.
הומס, ונסב סיפורי אהבה הטרוסקסואליים בפרוורים.
ב-2013, הפיקה טרוש את סרטה של סטייסי פאשן, Concussion.
הסרט היה סרט ניסיוני, שנכתב, הופק ובוים בשיתוף בין טרוש וטרנר, בת זוגה.
השתיים רצו לתת זווית אחרת לסיפורים של לסביות, וכשהסרט פתח בפסטיבל סאנדנס, הוא היה לסרט הראשון שנמכר לחברת הפצה במהלך הפסטיבל.
למרות שטרוש עצמה כללה את הזהות שלה כלטינה בתקציר הסרט כחלק משמעותי ממנו, פרט זה הושמט בהפצת הסרט, שהוצג כמתמודד עם ענייני זהות מינית ומגדרית בלבד.
הסרט יצא לאקרנים במהלך חודש הגאווה ב-1994, והכניס בקופות כ-$2.4 מיליון.
Go Fish הוכיח את השיווקיות של סרטים לסביים, נושא שנותר נדיר בתחום.
טרוש מותגה כבמאית קווירית, דבר שלעיתים גרם לה למורת רוח, כאשר היה ברצונה לדבר על פנים אחרות של יצירותיה.
ב-1997, טרוש עברה ללונדון כדי לביים את הסרט Bedroom and Hallways יחד עם המפיקה הבריטית דורותי ברווין ובת זוגה סיסי דמפסי.
לעומת סרטה הראשון - שעבורו גירדה כסף מכל עבר, ולפעמים נותרה ללא יכולת לשלם את חשבון הטלפון שלה - סרט זה הופק בגיבוי אולפן, והעבודה עליו הסתיימה במהרה.
הסרט עסק בסיבוכים רומנטיים בקרב קבוצה מגוונת של דמויות - בהן להט"בים, סטרייטים, וכאלה שעדיין לא החליטו.
טרוש אמרה שהיה ברצונה לייצר סרט "ללא מגדר, ללא מין וללא פוליטיקה".
הסרט עצמו הוא פארסה מינית, שמכוונת ללעוג לגישות קונבנציונליות ושמרניות לגבי מין ומגדר.
הסרט זכה בפרס הקהל בפסטיבל הקולנוע בלונדון ב-1998.
טרוש חזרה לארצות הברית כדי לביים את The Safety of Objects, אשר יצא ב-2001. הסרט, שהיה מבוסס על סיפורים קצרים מאת א.
הומס, עסק ברומנטיקה סטרייטית בחיים הפרווריים של הדמויות.
בסרט כיכב אנסמבל שכלל את גלן קלוז, טימותי אוליפנט, פטרישה קלארק ודרמוט מולרוני.
טרוש עבדה רבות בטלוויזיה, לאחר שהחליטה שהיא רוצה גם את המיידיות של סוג עבודה זו, לעומת הפרויקטים ארוכי הטווח של הקולנוע.
היא ביימה בין היתר פרקים של הסדרות עמוק באדמה, בטי המכוערת וכתבה והפיקה שלוש עונות של הסדרה ישנן בנות.
רוז אליזבת' בירד הייתה שופטת אמריקאית אשר כיהנה במשך עשור בתפקיד הנשיאה ה-25 של בית המשפט העליון של מדינת קליפורניה.
בירד הייתה לאישה הראשונה שנבחרה למשרת שיפוט בערכאה זו, עם מינויה בידי מושל קליפורניה ג'רי בראון.
כמו כן, הייתה בירד לאישה הראשונה ששימשה כנשיאת ההרכב.
בירד סיימה את תפקידה ב-5 בינואר 1987, לאחר שהפסידה בבחירות שופטי בית המשפט העליון הנערכות במדינה.
להפסד קדמה מחאה נרחבת שנערכה נגד בירד על התנגדותה הגורפת לעונש המוות.
הדחה זו של נשיאה מכהנת הייתה אף היא חסרת תקדים בהיסטוריה של בית המשפט העליון של קליפורניה.
רוז בירד נולדה ב-2 בנובמבר 1936 בטוסון, אריזונה.
בהיותה בת חמש אביה נפטר, ובעקבות כך עברו רוז, שני אחיה ואמה אן לעיר ניו יורק, שם התקיימו בצמצום.
כשבגרה, פנתה בירד ללימודי תואר ראשון באוניברסיטת לונג איילנד.
עם קבלת התואר, המשיכה ללימודי משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ברקלי, וסיימה את לימודיה בהצטיינות בשנת 1965.
לאחר סיום הלימודים הייתה בירד עוזרת משפטית (law clerk) של נשיא בית המשפט העליון של מדינת נבדה, וכך הפכה לאישה הראשונה בארצות-הברית שנבחרה לשמש בתפקיד זה.
לאחר מכן החלה לעבוד במשרד הסנגור הציבורי של מחוז סנטה קלרה של קליפורניה.
בין השנים 1966–1974 שימשה בירד בתפקיד סגנית הסנגור הציבורי הראשי, סגנית ליטיגציה בכירה וראש חטיבת הערעורים.
מתוקף תפקידה ייצגה בירד נאשמים בפני בית המשפט העליון במדינה, בית המשפט לערעורים, ובית המשפט הפדרלי.
במקביל לכך, בין השנים 1972–1974 שימשה בירד גם כמרצה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סטנפורד.
לאחר שמונה שנות עבודה במשרד הסנגור הציבורי, פרשה בירד כדי להתפנות להקמתו של משרד עריכת דין פרטי.
במהלך תקופה זו הכירה בירד את ג'רי בראון, והתנדבה לסייע לו במסע הבחירות למשרת המושל בקליפורניה.
בשנת 1974 ניצח בראון בבחירות והתמנה למושל המדינה.
כאשר נכנס בראון לתפקידו, הוא מינה את בירד לחברת קבינט בממשלתו כמזכירת החקלאות.
עם המינוי הפכה בירד לאדם הראשון שאינו חקלאי שהחזיק בתפקיד, ולאישה הראשונה שכיהנה כחברת קבינט במדינת קליפורניה.
בשנת 1977 החליט בראון למנות את בירד לנשיאת בית המשפט העליון של קליפורניה, על אף גילה הצעיר (בירד הייתה באותה עת בת 40 בלבד) ועל אף שחסרה כל ניסיון שיפוטי.
עם מינוי זה הייתה בירד לאישה הראשונה אשר נבחרה למשרת שיפוט בערכאה זו, וכן לאישה השנייה בלבד ששימשה כנשיאה באחד מבתי המשפט העליונים במדינות ארצות הברית.
תקופת כהונתה כשופטת בית המשפט העליון הייתה שנויה במחלוקת.
מבקריה תקפו אותה בפומבי ובמרץ כיוון שראו בה שופטת המבכרת שיפוט אידאולוגי התואם את עמדותיה האישיות על פני שיפוט הצמוד ללשון החוק והחוקה של קליפורניה.
התנגדותה הגורפת לעונש המוות הנוהג במדינה הקימה עליה מבקרים רבים במיוחד.
כאשר עמדה בירד בפני מסע הבחירות הראשון שלה בשנת 1978, בחירות בהם יכולים אזרחי המדינה לאשרר או לבטל את מינויי השופטים שערך המושל, ערכו מתנגדיה קמפיין ציבורי נרחב שקרא לציבור שלא לאשרר את מינויה.
הקמפיין הגיע לשיאו ביום הבחירות, עת הועלתה הטענה לפיה נמנע בית המשפט מלפרסם פסק-דין שנוי במחלוקת שעמד לפניו, במכוון, ודחה את מתן גזר הדין עד לאחר הבחירות.
מחלוקת זו הובילה לסיקור עיתונאי נרחב של מערכת הבחירות המקומית, אולם למרות זאת, ואף על פי שבירד נמנעה מלהגיב למתנגדיה, זכתה בירד לאשרור מינויה ברוב של 52 אחוזים מקולות המצביעים.
מעמדה של בירד היה שנוי במחלוקת גם בקרב עמיתיה לבית המשפט.
בראיון שנתן עמיתה, השופט סטנלי מוֹסק (Stanley Mosk) בשנת 1998, במסגרת מחקר מסוג ההיסטוריה שבעל-פה, הסביר האחרון כי לדעתו הייתה בירד שופטת אינטליגנטית ומבריקה, אך "נוראית" בתפקיד הניהולי בו החזיקה מתוקף תפקידה כנשיאת ההרכב.
מוֹסק ציין כי בירד הייתה מרוחקת מעמיתיה ונטתה להתבודד במשרדה בשעות העבודה, כאשר הדברים הגיעו עד כדי נעילת דלת המשרד.
כדוגמה לריחוק אותו הפגינה בירד, סיפר מוֹסק כי אף על פי שמקובל היה ששופט החפץ להתייעץ עם עמיתיו יכול היה לגשת אליהם בכל עת, עם מינויה של בירד לנשיאות היא דרשה כי כל פנייה אליה תעשה לאחר תאום מראש של מועד לפגישה.
לדבריו, קשיים מנהליים מסוג זה הפריעו לפעילותו השוטפת של בית המשפט, והעיבו על תקופת כהונתה.
צעדיה של בירד וההחלטות שקיבלה זכו לתהודה גדולה מן הרגיל לא רק בשל מחלוקות פוליטיות ואידאולוגיות.
הקריירה המשפטית של בירד תרמה אף היא לחשיפה הרבה, שכן זו התייחדה בכך שכללה מספר פריצות דרך בשילובן של נשים בעולם המשפטי והציבורי.
בירד הייתה לאשה הראשונה ששימשה כעוזרת משפטית בבית המשפט העליון של נבדה; הראשונה ששימשה כסגנית הסנגור הציבורי הראשי של מחוז סנטה קלרה; הראשונה שכיהנה בתפקיד שרד בדרג הממשל המקומי בקליפורניה (כשמונתה למזכירת החקלאות במדינה); האישה הראשונה שמונתה כשופטת בית המשפט העליון של קליפורניה, וכן הראשונה לשמש כנשיאתו.
פריצות דרך אלו הפכו את בירד לחריגה בקרב עמיתיה המשפטנים, ובשל כך כל צעד מצעדיה זכה לעניין רב בקרב תומכיה ומתנגדיה כאחד.
סמכות מינוי שופטי העליון במדינת קליפורניה נתונה למושל המדינה, אולם על השופטים לצלוח הליך אשרור תקופתי בבחירות הנערכות במדינה.
עד לבחירות שנערכו ב-4 בנובמבר 1986 לא נכשל אף שופט בהשגת הרוב הדרוש, אך בבחירות אלה הפכה בירד לנשיאת בית המשפט העליון הראשונה, ועד אמצע העשור השני של המאה ה-21 גם היחידה, שסיימה את תפקידה כיוון שלא זכתה ברוב קולותיהם של הבוחרים במדינה.
ספירת הקולות במדינה העלתה כי רק 33 אחוזים מן הבוחרים תמכו בהמשך כהונתה, ואילו 67 אחוזים התנגדו לה.
בשל הפסד זה, סיימה בירד את כהונתה בבית המשפט העליון ב-5 בינואר 1987.
יריביה מן המחנה השמרני גייסו מיליוני דולרים למימון קמפיין ציבורי, זאת כדי לבסס מחנה מתנגדים נרחב בקרב ציבור הבוחרים במדינה.
על מנת להשיג הדחה חסרת תקדים מעין זו, בחרו מנהלי הקמפיין להציג את בירד כמי שעומדת בדרכה של הפרקליטות הרוצה להרשיע עבריינים שפגעו בציבור.
להמחשת רעיון זה, כלל הקמפיין הציבורי פרסומות טלוויזיה בהם הוצגו קרובי משפחתם של כל הנרצחים אשר עונשם של רוצחיהם הומתק בידי בירד.
מתנגדיה הדגישו במיוחד את מגמת הפסיקה של בית המשפט בעניין עונש המוות בתקופת נשיאותה.
ניתוח פסקי הדין שכתבה העלה כי בכל 64 תיקי הערעור שנדונו לפניה בעניין עונש המוות, הפכה בירד את החלטת בית המשפט בו נדון התיק לראשונה, וב-61 מן הערעורים הצטרפו אל דעתה לפחות שלושה מחברי ההרכב שישב בדין, כך שעונש המוות שנגזר על הנאשם בוטל.
ממצאים אלו שימשו את מתנגדיה לחיזוק טענתם לפיה אין לאשרר את מינויה, שכן היא מקבלת את החלטותיה השיפוטיות על סמך אמונותיה, ולא על סמך החוק והתקדים המשפטי, כמקובל.
המתנגדים לבירד אף ציינו לשלילה כי בית המשפט תחת הנהגתה ביטל חוק, שזכה לכינוי "Use a gun, Go to jail" ("בנשק השתמשת, לכלא נכנסת"), שנועד להילחם בפשע במדינה.
לפי חוק זה, כל הרשעה במעשה פשע אשר נעשה בו שימוש בנשק מחייבת עונש מאסר בפועל, אולם הכרזתה של בירד כי חוק זה אינו חוקתי ביטלה את תוקפו.
בהחלטה נוספת שעוררה תרעומת ציבורית והזיקה לתדמיתה של בירד, קבע בית המשפט בהובלתה, כי לפי חוקת קליפורניה חייבת המדינה לממן הפלות לנשים מרקע סוציו-אקונומי נמוך.
מנהלי הקמפיין אף הרחיבו את ביקורתם אל השופטים קרוז ריינוסו (Cruz Reynoso) וג'וזף גרודין (Joseph Grodin), אשר תמכו בהחלטותיה של בירד, והפכו בכך את עמדותיה לעמדת הרוב בהרכב (פרוש הדבר, שעמדתה של בירד היא שנפסקה בגזרי הדין).
מתקפה זו הובילה כאמור להדחתה של בירד בבחירות האשרור, אך גם להדחתם של עמיתיה ריינוסו וגורדין.
מנגד, השופט סטנלי מוסק, שברוב הפסקים צירף את דעתו לדעתה של בירד, לא הותקף כלל בקמפיין הציבורי, כשם שלא התקפו שלושת שופטי ההרכב הנוספים.
הופעותיה הפומביות לאחר סיום הקריירה המשפטית
לאחר שהודחה מתפקידה בבחירות האשרור, פרשה בירד מעולם המשפט ובחרה לחיות בבדידות.
כיוון שמעולם לא נישאה, שבה בירד להתגורר יחד עם אמה בפאלו אלטו שבקליפורניה, וסעדה את אמה עד שזו נפטרה בשנת 1991.
גם בחלוף שנים רבות מיום שפרשה בירד מן החיים הציבוריים, הדרתה הציבורית עמדה בעינה.
בשל כך, גם אישים בעלי השפעה שהחזיקו בעמדותיה הליברליות של בירד, נמנעו מלצדד בה בפומבי או לקשור את עצמם אליה מחשש שיריביהם הפוליטיים יציגו זאת לחובתם.
את חוויית הניכור חשה בירד גם מצד הממסד המשפטי.
הניכור בא לידי ביטוי בכך שבעוד שנהוג כי בתי הספר למשפטים בקליפורניה מציעים משרת הוראה לשופטים שפרשו ממשרתם, בירד לא זכתה לאחר פרישתה ולו להצעה אחת.
על אף זאת, המשיכה בירד להופיע בתוכניות אקטואליה ולשחק בסדרות טלוויזיה כפי שנהגה בטרם הודחה מתפקיד הנשיאה.
כך לדוגמה הופיעה בירד בתפקיד שופטת בית המשפט למשפחה בסדרה "Pryor's Place", ששודרה בשנת 1984 בטרם הודחה מן השיפוט, אך המשיכה בכך גם לאחר פרישתה, כאשר בשנת 1987 גילמה שופטת בהופעת אורח בסדרה "Superior Court" (סדרה בה מציגים שחקנים תיקים משפטיים אמיתיים).
בירד הרבתה להופיע גם בתוכניות אקטואליה, דוגמת "ABC News Nightline", רצועת החדשות של ערוץ הטלוויזיה הקליפורני "KGO-TV", הנמצא בעלות רשת הטלוויזיה האמריקאית "ABC" ותוכנית הטלוויזיה "People Are Talking" ששודרה בערוץ המקומי המתחרה "KPIX-TV", הנמצא בעלות רשת הטלוויזיה האמריקאית "CBS".
מלבד הופעות טלוויזיוניות אלו, ולמעט תקופה קצרה בה לימדה בירד משפטים באוניברסיטת סידני שבאוסטרליה, התמקדה בירד בעשייה עבור הקהילה במפעלי התנדבות וסיוע שונים.
בערוב ימיה זכתה בירד להוקרה מצד ארגוני זכויות האדם בקליפורניה, ובשנת 1998 אף הוענק לה "עיטור המצפון" מטעם האגודה האמריקנית לזכויות האזרח בדרום קליפורניה על פועלה הרב כמשפטנית בהגנה על זכויות העובדים, הנאשמים במשפט הפלילי, השכבות החלשות וקבוצות המיעוט במדינה.
לאורך כל הקריירה השיפוטית של בירד היה עליה להאבק לא רק באלו שקמו כנגדה, אלא גם בסרטן השד, לאחר שבשנת 1976 גילתה גידול סרטני בשדיה.
בירד עברה בשנה זו ניתוח בו נכרת שדה הימני, ומיד לאחר שמונתה לתפקיד הנשיאות בחרה לעבור ניתוח נוסף להסרת גוש סרטני שהתפשט אל מתחת לזרועה.
כשנשאלה בריאיון מדוע בחרה לבצע את הניתוחים בסמיכות כזו, השיבה בירד כי היא אינה יודעת כמה זמן נותר לה לשבת על כס השיפוט, ולכן בחרה לפעול מהר הן בטיפול הרפואי והן בעבודתה השיפוטית.
במהלך השנים הבאות עברה בירד מספר ניתוחים כחלק מן המאבק במחלה, ובשנת 1996 עברה ניתוח אחרון בו נכרת גם שדה השמאלי.
בירד נפטרה מסיבוכי המחלה ב-4 בדצמבר 1999, והיא בת 63.
לאחר מותה, ייסדו איגוד הסנגוריה הציבורית בקליפורניה ואיגוד עורכות הדין בקליפורניה פרסים שנתיים הנושאים את שמה.
כמו כן, ה-New York Law School ("בית הספר למשפטים של ניו יורק") מעניק בכל שנה פרס על שם בירד לאחד מבוגריו אשר הפגין מוטיבציה בחיקוק חוקים הנוגעים לטובת הציבור.
רוז לוריא הלפרין הייתה מהמנהיגות המובילות של העולם היהודי בתקופה שלאחר השואה ועד מחצית שנות ה-60 של המאה ה-20, ובפרט של הציונות האמריקאית במאה העשרים, אשר שימשה פעמיים כנשיאה הלאומית של ההסתדרות הציונית הדסה בארצות הברית, ונשאה בתפקידי מפתח בהנהגה הציונית בימיו המכריעים של היישוב והקמת מדינת ישראל.
היא הייתה יו"ר של כבוד של הקונגרס היהודי העולמי באמריקה, חברת הוועד המנהל של סוכנות הטלגרף היהודית (JTA), וחברת ועד קבועה של המגבית היהודית המאוחדת.
ב-1976 קיבלה הלפרין את פרס בובליק מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
במרץ 1977, היא קיבלה תואר ד"ר של כבוד לספרות יהודית ללימודי יהדות בניו-יורק.
מלבד השפה האנגלית היו שגורות בפיה של הלפרין השפות: עברית, יידיש, צרפתית וגרמנית.
רוז נולדה ב-11 באפריל בשנת 1896 בניו יורק לפסח (פיליפ) לוריא, סוחר כלי כסף, ולרבקה איזקסון לוריא.
הוריה היו ציונים נלהבים – אמה הייתה ממייסדות הדסה – והעניקו לה חינוך יהודי.
כבר כנערה צעירה הייתה פעילה ציונית בהיותה מנהיגת כוכבי ציון, החטיבה הצעירה של החברה הציונית האוסטרו-הונגרית, אליה השתייכו הוריה המהגרים.
כאשר החברה נקלעה לקשיי תקציב ולכן לא יכלה לאפשר מקום מפגש בדרום מזרח מנהטן, הלפרין וחבריה הפיקו קונצרט לגיוס תרומה לתשלום שכר הדירה.
בפעילותה הציונית שנים לאחר מכן נקראה הלפרין לא פעם להשתמש בכישרון זה לגיוס כספים.
בשנת 1913 הלפרין סיימה הכשרה בסמינר למורים שעל יד בית המדרש לרבנים באמריקה, למדה מעט בהאנטר קולג', ופקדה שוב את האקדמיה באוניברסיטת קולומביה שנים לאחר מכן.
רוז הלפרין שירתה בנשיאות הדסה בשתי קדנציות: קדנציה ראשונה בשנים 1932–1934, וקדנציה שנייה בשנים 1947–1952. שנים אלה היו רוויות באתגרים קריטיים בהם לקחה חלק מהותי.
מחד, כהונה זו הייתה בסימן עלייתו של אדולף היטלר לשלטון בשנת 1933 בגרמניה.
רחה פראיר מייסדת בברלין את עליית הנוער עליה מופקדת מאוחר יותר הנרייטה סאלד מייסדת הדסה.
מפעל זה מציל אלפי ילדים ממלתעות הנאצים ומביאם לארץ ישראל.
מאידך, הדסה ממשיכה להטמיע את המהפכות הרפואיות אותן ייסדה ביישוב בארץ ישראל קודם לכן – הקמת בתי חולים ותחנות לבריאות המשפחה – טיפות חלב.
שנה קודם לתחילת הכהונה של הלפרין, ייסדה הדסה את קופת חולים עממית, למי שלא נכלל בהסתדרות הכללית.
לאחר כהונתה הראשונה כנשיאה עברה בשנת 1934 עם משפחתה להתגורר בירושלים, שם קידמה מטעם ארגון הנשים את הקמתו של בית החולים של ההסתדרות המדיצינית הדסה בהר הצופים.
תחת שרביטו של יהודה לייב מאגנס, קנצלר האוניברסיטה העברית, ועדת הבנייה גייסה את האדריכל היהודי גרמני הנודע אריך מנדלסון אשר בנה מבנה שנודע בשל יופיו והתאמתו לזירה המזרח תיכונית, ונחשב לאחד מהמבנים המוצלחים ביותר של האחרון.
בשנת 1939 חזרה לארצות הברית.
הקדנציה השנייה שלה בשנים 1947–1952 לוותה באחד מאתגרי המנהיגות הקשים ביותר.
כנשיאת הדסה היא הובילה את פינוי בית החולים הדסה שעל מובלעת הר הצופים אותו בנתה, כאשר הוא הפך מוקד לאלימות ערבית לאחר הקמתה של מדינת ישראל.
שיאו של אותו גל אלימות בהתקפה על השיירה להר הצופים, שיירת הדסה, בלב שכונת שייח ג'ראח, באפריל 1948. למעלה משבעים וחמישה רופאים, אחיות וסטודנטים נהרגו במארב כאשר השיירה בה נסעו חצתה את שכונת שייח' ג'ראח במורדות הר הצופים בדרך אל בית החולים על ההר.
המתקפה חשפה את מיקומו השברירי של בית החולים בהיותו מוקף כפרים ערביים.
מציאות זו הובילה לפינויו מההר ולמציאת אתר חלופי.
בהנהגתה הוקמו בירושלים חמישה מוקדים זמניים לעזרה ראשונה שנדרשה עקב מלחמת השחרור המתנהלת בעיר.
במקביל פעילותה הרפואית של הדסה גדלה עם בנייתו של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית ב-1949 והקמת בית החולים הדסה בעין כרם שלש שנים לאחר מכן.
השנים בהם שהתה עם משפחתה בירושלים הותירו עליה רושם עמוק.
היא השתלמה בשפה העברית והעמיקה את קשריה האישיים עם אנשי היישוב.
לעיתים קרובות שוחחה עם חברים על ההליכות הארוכות שערכה עם ילדיה בעיר העתיקה של ירושלים, ועל המראה של הר הזיתים מדלתה.
במהלך הקריירה הציבורית שלה חזרה וביקרה בישראל למעלה מששים פעמים, בשנים בהם חציית האוקיינוס לא הייתה עניין של מה בכך.
כאמור, את שהותה כאן ליווה גל של התפרעויות נגד יהודים על ידי ערביי חברון ובאזורים נוספים.
היא סייעה למצוא מזור למתיישבים היהודים אשר באו לירושלים בברחם מהאלימות.
מאידך ביטאה עמדה מורכבת כאשר במקביל לסיועה למתיישבים היהודים, היא קראה לשיתוף פעולה יהודי-ערבי.
בעת שהותה בארץ ישראל השלטון הנאצי בגרמניה הרים ראש והשית מדיניות אנטי יהודית, מה שגרם לגל עלייה גדול מגרמניה לארץ ישראל.
הלפרין התוודעה להנרייטה סאלד מייסדת 'הדסה', וסייעה לה בעליית הנוער.
במסגרת זו נסעה חליפות לברלין בשנים 1935–1938.
חזרתה לארצות הברית בשנת 1939 לוותה ברצון לחזק את השפעתה על היישוב ועל המעשה הציוני.
בין השנים 1939–1946 היא הייתה חברה בוועד הפועל הציוני.
בשנת 1942 היא הפכה לגזברית ועד החירום של ציוני אמריקה ושירתה כסגנית היו"ר שלו בין השנים 1945–1947. היא נמנתה על חברות המזכירות הראשונות של הוועד היהודי-אמריקני שנוסד ב-1943 על מנת לתעל את המאמץ האמריקני לטובת היישוב לאחר מלחמת העולם השנייה.
הלפרין היוותה ציר מרכזי במאבק למען הקמתה של מדינת ישראל במסגרת תפקידה בסוכנות היהודית, והיא השתדלה רבות במסדרונות מטה האו"ם.
היא השתתפה במשאים ומתנים אשר הובילו לתוכנית החלוקה ב-1947. מאוחר יותר, כאשר עננה של מתקפת דמים רבצה מעל היישוב, וארצות הברית ביקשה כתוצאה מכך להשהות את הקמת המדינה, הלפרין הייתה זו, יחד עם עוד שלשה חברי הוועד המנהל, אשר הובילה קו נחרץ לממש את התוכנית להקמת מדינה.
לאחר הקמת המדינה התבקשה הלפרין על ידי אליעזר קפלן, שר האוצר של המדינה הצעירה, להוביל את המאמץ הבינלאומי לגייס את התרומות הנחוצות לקליטת העלייה האינטנסיבית ארצה.
ב-1946 נבחרה לנהל את הענף הניו יורקי של הסוכנות היהודית.
הלפרין נותרה בהנהלת הסוכנות היהודית, דיברה בשמה וגייסה כספים עבורה, עד לפרישתה לגמלאות בשנת 1968.
בנובמבר 1949 פנה ראש ממשלת ישראל דאז דוד בן-גוריון באיגרת לרוז הלפרין נשיאת הדסה, וביקש באמצעותה את סיועה הייחודי של יהדות ארצות הברית למדינה הצעירה, דבר הממחיש את מעמדה של הלפרין הן בקרב הנהגת המדינה הצעירה והן בקרב יהודי ארצות הברית.
פנייה זו הייתה חלק מתפיסת ה"חלוציות" בעיני בן-גוריון ואחרים, אשר טען כי מה שהמדינה הצעירה זקוקה לו ביותר הוא כוח אדם מוכשר ואיכותי, מעט בכמות ורב באיכות.
הוא ראה כמטרה חשובה ביותר העלאת כוח חלוץ זה מארצות הברית, גם מתוקף ההבנה כי עלייה המונית מארץ מוצא זו אינה בת ביצוע.
סיבה נוספת היא היחלשותה של אירופה בימים שלאחר השואה.
בזמן עבודתה בסוכנות היהודית וחברותה בוועד הפועל הציוני, הציגה הלפרין עמדה מורכבת – נאמנות בו זמנית לישראל וליהדות ארצות הברית.
באופן שתואם את רוח הדסה, היא ראתה בישראל באר רוחנית ותרבותית עבור יהודי ארצות הברית, בו בזמן שגילמה ערכים 'אמריקאים' של צדק ושוויון.
באופן הזה היא ביקשה לעורר את יהודי אמריקה להיות מעורבים בישראל מעבר לתרומה פיזית, וכן להפך ציפתה מהישראלים.
יהודי אמריקה הצטרפו לתנועה הציונית "בתקופת היטלר", לא משום שחשבו שייתכן כי "גם באמריקה יכולה לרדת שואה" [...]; ורק הנסיבות הקשות הביאו לידי כך שהם "סיגלו לעצמם [...] את הרעיון שבהכרח כי יוקם בארץ-ישראל בית לאומי בשביל יהודים אחרים אך לא בשביל עצמם, לא בשביל יהודי אמריקה
בשנת 1914 נישאה לאיש עסקים בשם סמואל הלפרין, והזוג קבע את מושבו יחד עם שני ילדיהם בברוקלין.