tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למד בסמינר למורים של רשת הגימנסיות העבריות "תרבות", ולימד בגימנסיה "תרבות" בעיר רוֹבְנוֹ.
במלחמת העולם השנייה נמלט מפולין, ולאחר מכן הגיע לארץ ישראל, בדרכים עקלקלות, דרך רוסיה האסיאתית וסוריה, בשנת 1941. ספר שיריו "שמים אדומים", שנדפס בווילנה ערב מלחמת העולם השנייה, היה מאחרוני הספרים העבריים שנדפסו בליטא.
בארץ השלים פניאל את לימודיו בפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה העברית בירושלים, בתואר מוסמך.
לאחר לימודיו השתקע בחיפה, ולימד בבית הספר הריאלי בעיר משנת 1947 ואילך.
פניאל היה פעיל בחיי הספרות של חיפה, ובד בבד עם הוצאת ספריו, היה בין מייסדי ועורכי כתב העת הספרותי "כרמלית".
הוא הקדיש שנים רבות מחייו וכמה ספרים לחקר החינוך היהודי, ובעיקר החינוך היהודי והעברי בפולין.
פניאל החל לפרסם מיצירתו העברית לילדים עוד בפולין, באמצע שנות ה-20. שיריו הראשונים לילדים נדפסו שם בשנת 1924. בספרו לילדים "הלינה בפונדק הריק" כינס סיפורים מעולם ילדי העיירה היהודית במזרח אירופה, לפני המלחמה, לפני החורבן, ועם ראשית המלחמה.
בשנת 1957 זכה פניאל בפרס הספרותי פרס קלוזנר.
פניאל מוכר גם כמי שחיבר את המלים העבריות לשיר העממי הרוסי "קטיושה", המתחיל במילים: "לבלבו אגס וגם תפוח...", אשר התחבב בשעתו על תנועות הנוער בארץ.
היה נשוי לרבקה לבית דֶמבּוֹ, גננת (מחברת הספר "חוויות שלי בגן הילדים", חיפה תשמ"ז), שנפטרה כחמש שנים אחריו.
בתם, רותי גְריס, היא מטפלת ברפואה סינית, ונשואה לזאב גריס, פרופסור ומרצה במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון.
שמים אדֻמים: שירים, וילנה: דפוס Garber, ת"ש 1940.
לתולדות מוסדות החנוך של תרבות בפולין, ירושלים: קוהלת; בהשתתפות ועד סניף המורים בירושלים ('ספריה פדגוגית למורים ולהורים'), תש"ו.
על פתחי תהום: שירים, ירושלים: קרית ספר, תש"ז.
לתולדות החנוך היהודי בפולין, ירושלים: קרית ספר, תש"ח.
החינוך העברי ביצירתו של פרץ סמולנסקין; בצירוף הקדמה מאת יוסף קלוזנר, תל אביב: דביר (בהשתתפות "פרס קלוזנר" של עיריית תל-אביב-יפו למוסמכי האוניברסיטה העברית בירושלים: 'ספרית עדוד'), תשי"ז.
נופים גנוזים: שירים, תל אביב: יבנה, תשי"ח.
נתיב לבן: שירים, חיפה: פינת הספר, תשכ"ד.
הלינה בפונדק הריק: ספורים לילדים; רשומים ועטיפה: ברוך אליחי, חיפה: פינת הספר, תשכ"ה.
שיח לעת ערב: שירים, חיפה: פינת הספר, תש"ל.
שירים, ירושלים: מ' ניומן; מפעל סופרי חיפה בשיתוף עיריית חיפה ומועצת פועלי חיפה, תשל"ב 1971.
עיונים בתחומי ספרות וחינוך, חיפה: מפעל סופרי חיפה על-ידי עקד, תשל"ז.
פרקים בתולדות החינוך העברי, תל אביב: עקד, תשמ"א.
תהלוכה של צלליות: שירים, תל אביב: עקד, תשמ"ב 1982.
על נהרות פולין: שירים, חיפה: קרן תרבות חיפה, תשמ"ח 1988.
למורה ומחנך: פרקים חינוכיים, חיפה: אייזנבך, תשמ"ט 1988.
'בעיותיו של החינוך העברי החדש בשירת התחיה', כרמלית יד–טו (תשכ"ט).
הטבע: ספר-למוד בשביל כתה ד' של בתי-הספר העממיים העבריים (114 ציור ומלון); עֻבד על-ידי יוסף קרשינסקי בהשתתפות נח פלנטובסקי; תֻקן ונערך וגם נוסף בו המדור לעבודה עצמית לתלמידים על-ידי אהרון וויין, ורשה: קרית-ספר, 1937. (מהדורה ב: 1938)
נח פניאל (עורך), חנן בן-שלום, חיפה: הוצאת חברים, תשכ"א.
נח פניאל (עורך), יצחק ליפשיץ ודב דכיר: דברים לזכרם, חיפה : בית סולתם, תשכ"ג.
בר פומרנץ, שירים כינס והקדים מבוא נח פניאל; העורך: ישראל כהן, תל אביב: אגודת הסופרים בישראל ליד הוצאת מסדה ('ספרי נפש על שם יהודה בורלא'), 1966.
מנדל זינגר (עורך), יזכור: בעשור לפטירת דוד פינסקי, חיפה: הוצאת ידיד דוד פינסקי (דפוס אות), תשכ"ט.
(דברים משלו ולזכרו) (רוב החומר העברי תורגם מיידיש בידי נח פניאל.)
יוסל גרוסברד, שירים / לידער: מקור ותירגום; תרגם נח פניאל, תל אביב: המשפחה ואירגוני יוצאי צ'חנוב וסרוצק בישראל ומחוצה לה, תשל"ז.
(עברית ויידיש עמוד מול עמוד)
מאשה שטוקר-פאיוק, פלא איש: ספורים ושירים לילדים; איורים: בינה גבירץ; תרגום מאידיש: ספורים: אפרים תלמי; שירים: נח פניאל, תל אביב: יזרעאל, תשל"ט 1978.
זכה לחינוך מסורתי, למד בילדותו ב'חדר', ובצעירותו המשיך לימודיו בישיבה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל לפרסם שירי ילדים ביידיש, בעיתוני הילדים בפולין ובברית המועצות.
בתקופה שבין המלחמות ערך כתב והוציא לאור מקראות ספרותיות.
יצירותיו כונסו בשלושה כרכים ביידיש, הנקראים בתרגום חופשי לעברית: "הסוחר והדוב", שנדפס בעיר חרקוב, בשנת 1918, מעשייה בחרוזים.
שירי הילדים שלו יצאו לאור בספר "שירי ילדים", מינסק, 1928. וכרך "שירי נעורים", שנדפס אף הוא במינסק, בשנת 1929.
בבית הספרים הלאומי בירושלים רשומים שניים מספריו ביידיש.
נרצח בידי הנאצים בגטו מינסק, בשנת 1943.
"נֹחַ בשבע שגיאות" הוא ביטוי המתאר כתיבה רצופת שגיאות.
אלה יכולות להיות שגיאות כתיב או ניסוח, ובמובן הרחב יותר של הביטוי – שגיאות המעידות שהכותב אינו מבין מאומה בתחום עליו הוא כותב.
גם על משימה פשוטה שאינה מבוצעת כהלכה ניתן להחיל ביטוי זה.
מקור הביטוי הוא ככל הנראה מיידיש, המשתמשת באותיות א, ו, י ו-ע בתור אותיות ניקוד, בדומה לשפות לועזיות אחרות.
מילים שאולות מעברית, ושמות מקראיים בכלל זה, נכתבות ביידיש בכתיב העברי המקורי, ולא בכתיב היידי המקובל.
את המילה אפשר לכתוב ביידיש כמילה ארוכה, שגויה, בת שבע אותיות (לדוגמה: "ןאוייעך" כאשר ההגיה היא יידישאית - נויֶח), ומכאן נולד הביטוי היידישאי: "(ער שרייבט) נח, מיט זיבן גרייזן", שתרגומו: "(הוא כותב) נח בשבע שגיאות", וכוונתו – עומס שגיאות בדבר שאפילו תינוק של חדר יודע.
בקרב יהודי מזרח אירופה וארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20, נהגו ללעוג לקומוניסטים היהודים שהתגוררו בבירוביג'ן, "בבירוביג'אן כותבים נח עם שבע שגיאות".
זאת בשל האורתוגרפיה הסובייטית של היידיש, שהתעלמה ממקורן העברי של המילים וכתבה גם מילים ממקור עברי בכתיב פונטי התואם את ההגייה היידית.
כך למשל, בטאון המפלגה הסובייטית ביידיש (מקבילו של ה"פראוודה") נכתב "עמעס", במקום "אמת".
הלצה נוספת על חשבון כתיב זה הייתה האמירה: "אַזוי פיל אמת זאָגן די קאָמאָניסטן, ווי גליַיך זיי קענען שריַיבן אמת!" (יידיש: "כל כך הרבה אמת אומרים הקומוניסטים, כשם שכותבים הם נכון/ביושר [המילה 'גליַיך' משמשת לשתי האפשרויות] את המילה אמת").
כאמור, שתיהן מהוות שימוש נוסף לאמירה היידישאית עתיקת היומין.
בדומה לביטוי "יהודי-עברי" זה, מסופרת בדיחה רוסית על יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
נתיניה של יקטרינה נהגו ללעוג לה, כי עקב מוצאה הגרמני-פרוסי, שליטתה בשפה הרוסית הייתה נמוכה.
כדוגמה לכך סיפרו, כי את שמו של מרק הכרוב העממי הרוסי "שְצִ'י", הנכתב ברוסית "щи" בשתי אותיות, מאייתת הקיסרית גם באלפבית רוסי בשמונה אותיות, כפי שהיא נכתבת בשפת אמהּ הגרמנית: "Schtschi", ופי ארבעה מגודלה האמיתי באיות הרוסי.
נח נַפְתולְסקי (15 באוקטובר 1883, סנוסק, רוסיה (אוקראינה) – 5 במאי 1974, קבוצת כנרת) היה איש העלייה השנייה, מחלוצי החקלאות בארץ ישראל ובוטנאי.
נפתולסקי נולד בתשרי תרמ"ד (1883) באחוזה חקלאית ליד העיירה סנוסק (בפלך צ'רניגוב) שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
אביו, זאב זרח נפתולסקי, היה תלמיד חכם, סוחר ובעל אחוזות.
אמו, סימה ביילה, הייתה בתו של יהודה (ר' יודל) יודעסין, שהיה נצר למשפחת רבנים.
כיוון שמשפחתו חיה בסביבה גויית לחלוטין וללא קהילה יהודית, התחנך נפתולסקי עד גיל 16 בביתו באופן פרטי על ידי מלמדים, תלמידי חכמים.
עד גיל 20 השלים את השכלתו התורנית והכללית בלימוד עצמי.
בשנת 1903 עברה משפחתו לעיר סנוסק, עקב פרעות קישינב והתסיסה האנטישמית באזור.
לאחר שנה בסנוסק עבר לבדו לברדיצ'ב, שם נפגש עם פנחס כהנוביץ' (המכונה דער נסתר) והצטרף למפלגת פועלי ציון.
ב-1905 עלה לארץ ישראל מנמל אודסה והגיע ליפו בא' חנוכה תרס"ו.
נפתולסקי ניהל חיים אופייניים לפועל בן העלייה השנייה.
הוא חיפש עבודה כפועל שכיר במושבות הוותיקות פתח תקווה וראשון לציון.
לאחר שחלה נשכר לעבודות קלות יחסית כסידור עלי טבק בנס ציונה.
ב-1909 יצא יחד עם חבריו מאיר רוטברג ובן ציון ישראלי ("חבורת יחד" או "שלישיית יחד") לקבוצת כנרת.
הם עבדו והתגוררו בבית המוטור הסמוך לחוות כנרת, יחד עם ממש"י ופועלים נוספים אך נקלעו לסכסוך עם משה ברמן, האגרונום שניהל את הפעילות החקלאית במקום ונאלצו לעזוב לסג'רה ולאחר מכן למסחה.
נפתולסקי חזר עם רוטברג לרחובות אך שב לאחר זמן מה לכנרת.
בין השנים 1911 ו-1914 עבד גם בחוות ניסיונות של הקרן הקיימת לישראל בחולדה ובעין גנים (סמוך לפתח תקווה), עם ברל כצנלסון, אך לבסוף חזר לכנרת.
עיסוקו העיקרי, מלבד עבודה בשכירות ושמירה, היה בניסיונות חקלאיים לגידול סוגי ירקות וחיטה שונים בשיטות של חקלאות שלחין.
הוא הצליח להשיג קרקע בה ביצע ניסיונות באופן פרטי, בסמוך לחוות כנרת.
בכנרת התקרב נפתולסקי אל רחל המשוררת ובין השניים נקשרה ידידות אמיצה, אשר ידעה עליות ומורדות.
נפתולסקי הוקסם והתאהב ברחל וביקש את חברתה, גם רחל התרשמה מהשילוב שהיה בו בין רוחניות לכוח, אומץ ועבודת אדמה.
נפתולסקי היה אידיאליסט קיצוני, עובד אדמה מסור שחי מהיד לפה והתנזר מחיי מין.
לעיתים היו השניים זוג קרוב ולעיתים התרחקו דרכיהם.
רחל שמרה לו טינה כיוון שלא טיפל בה בעת חוליה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוזמן נפתולסקי על ידי מחלקת ההתיישבות של ועד הצירים בהנהלת האגרונום עקיבא אטינגר לעבוד כמדריך חקלאי בירושלים ולפתח שתילים לייעור.
באותה תקופה שהתה גם רחל בירושלים והשניים נפגשו מדי פעם.
לאחר כשנה עבר לקבוצת מרחביה להדריך חיילים משוחררים מהגדוד העברי האמריקאי ("גדוד 39 של קלעי המלך").
עד 1933 עבד בתחנת הניסיונות החקלאית של ההנהלה הציונית ובאותה שנה, עם ייסוד בית הספר החקלאי כדורי, עבר ללמד שם חקלאות וגידול ירקות תחת ניהולו של שלמה צמח.
לאחר 1936 עבר להתגורר בגבעתיים, לעבוד בתחנת הניסיונות החקלאית של הסוכנות היהודית ברחובות ולגדל צמחי נוי במשתלה פרטית בגבעתיים.
בשנותיו האחרונות יזם את הקמתם של הגנים הבוטניים של אוניברסיטת תל אביב.
ביתו של נפתולסקי היה ברחוב גלבוע 12 בגבעתיים.
הוא מסר את כל רכושו לקק"ל ולעיריית גבעתיים ובסוף חייו חי בדלות.
לאחר מותו שימש הבית כמרכז פדגוגי של עיריית גבעתיים וכעת הוא משמש מעון לחיילים בודדים בשם "בית קובי".
על משטח המשתלה שלו הוקם "בית השקם" שכיום הוא מרכז מסחרי.
לידו נמצאת "גינת מרים" ע"ש אחותו מרים נפתולסקי שנפטרה בדמי ימיה.
סמוך ל"בית קובי", (גלבוע 10), נמצא בית בודד ואטום בו התגוררו פעם מאיר רוטברג ואשתו חיה שהיו ידידיו של נפתולסקי.
במקביל עבד נפתולסקי עם בוטנאים כגון האחים קושניר, אלכסנדר איג ואחרים במסעות לאיתור וזיהוי צמחים.
בשנת 1925 גילה נפתולסקי בצל של שושן צחור (Lilium candidum) ברכס פקיעין בגליל העליון, בהיותו במשלחת בוטניקאים בראשות איג.
הוא נטל תחת חסותו את טוביה, בנו של ידידו שמעון קושניר, ולימד אותו את תורת הבוטניקה ה"טבעית", שמקורה במסעות בשטח ולא באולמות ההרצאות של האוניברסיטה.
לנפתולסקי היה רעיון להקים בארץ חברה שתהיה כולה צמחונית-טבעונית.
לדברי הביוגרף של רחל ובן משפחתה, אורי מילשטיין, נפתולסקי חלם להתחתן עם רחל, ולאחר מותה היסס אם לבקש את ידה של אחותה, שושנה, דבר שלא קרה למרות שהשניים חיו עוד שנים רבות לאחר מות רחל.
נפתולסקי נפטר בגיל 90, ונטמן, לפי בקשתו בחייו, בבית הקברות כנרת, ליד קבר המשוררת רחל.
על קברו נחקק הכיתוב: .
השמיים מצפים מחכה האדמה - שירי חנינא איש נבו, תל אביב: עקד, תשל"ה 1975. (עם הקדמה מאת אורי קושניר, אחיו של טוביה קושניר.)
מחזור השלחין, תל אביב: ההנהלה הציונית בארץ ישראל – תחנת הניסיון החקלאית והמחלקה להתיישבות חקלאית – מחלקת ההדרכה (חוברת טו), תרפ"ז 1927.
גדול סלק למספוא (Beta vulgaris sativa), תל אביב: ההנהלה הציונית בארץ ישראל – תחנת הניסיון החקלאית והמחלקה להתיישבות חקלאית – מחלקת ההדרכה (חוברת טו), תרפ"ט 1929.
המרעה בהרים ובעיותיו, רחובות: הסוכנות היהודית לארץ ישראל – תחנה לחקר החקלאות – מחלקת ההדרכה (חוברת לז), תש"ה 1945.
נח (נורברט) קליגר (Noah Klieger; 31 ביולי 1926 – 13 בדצמבר 2018) היה עיתונאי, איש ספורט וסופר ישראלי.
הוא היה ניצול מחנה ההשמדה אושוויץ, שפעל רבות להנצחת השואה.
נורברט קליגר נולד בשנת 1926, בעיר שטרסבורג שבצרפת, בנם של ד"ר ברנארד קליגר, עיתונאי וסופר, ותקלה־אסתר לבית אייבשיץ.
הוא גדל והתחנך בצרפת, לוקסמבורג ובלגיה.
כנער עסק בספורט, בעיקר ריצות קצרות ושחייה למרחקים ארוכים.
תחת הכיבוש הגרמני בבלגיה, היה קליגר פעיל כבלדר במחתרת הבלגית וגם בתא מחתרתי של תנועות הנוער הציוניות שעיקר פעילותן הייתה להעביר ילדים וצעירים דרך צרפת לשווייץ הנייטרלית.
בתפקידו זה היה קליגר איש הקשר עם המבריחים המקצועיים בגבול בלגיה-צרפת וצרפת-שווייץ.
קליגר צויד במסמכים מזויפים כנער בלגי נוצרי בשם ג'וזף פלס, יליד בריסל.
מכיוון שדיבר צרפתית בניב בלגי וגם פלמית, ומכיוון שנהג לנסוע על אופניים, לא עורר מעולם חשד כלשהו בסריקות הרבות שערכו הגרמנים.
למרות ההסוואה, נעצר קליגר באוקטובר 1942 על ידי הגסטפו, נשלח למחנה מעבר מכלן, וב־15 בינואר 1943 הועבר באחד המשלוחים לאושוויץ.
במחנה היה בין היתר חלק מנבחרת מתאגרפים שהקים הנאצי היינריך שוורץ, לצד המתאגרף העולמי ויקטור פרץ (ולימים היה לו חלק בסרט שנעשה לזכרו).
בלילה שבין ה־17 ל־18 בינואר 1945, יצא עם שרידי מחנות אושוויץ לצעדת המוות, שבסיומה הגיע למחנה דורה-מיטלבאו שליד נורדהאוזן, שם הועסק בייצור טילים מסוג V-1 ו-V-2. ב־4 באפריל 1945, יצא שוב לצעדה שנמשכה עשרה ימים עד למחנה ראוונסבריק, בו שוחרר ב־29 באפריל 1945.
מיד עם שובו לצרפת ובלגיה הוא פגש את הוריו, שנשלחו גם הם לאושוויץ, אך למקומות שונים, והתנדב כפעיל בארגון הבריחה של המוסד לעלייה ב'.
קליגר נחשב לאחד היחידים ששרד את אושוויץ עם משפחתו.
אחיו הבוגר, הרב יונתן קליגר, נשלח על ידי האב לישיבה באנגליה בשנת 1935 וכך ניצל.
לאחר המלחמה, החליט קליגר לעלות לארץ ישראל.
בתחילה היה מפקד מחנה קאיול ב' , אחד ממחנות המעבר למעפילים ליד מרסיי, וב־10 ביולי 1947 עלה על הספינה "פרזידנט וורפילד" (לימים "אקסודוס").
רב־החובל יצחק (אייק) אהרונוביץ' ומפקד המבצע מטעם הפלי"ם יוסי הראל צירפו את קליגר לצוות הספינה .
הוא היה ממפקדי הקרב בלב ים נגד חיילי הקומנדו הימי של הבריטים.
בחיפה הועלה על אחת משלוש אניות הכלא עליהן הועמסו אלפי המעפילים בדרך למחנות המעצר בקפריסין.
האניות, אושן ויגר, ראנימיד פארק ואמפייר רייוול הפליגו בחזרה לצרפת, אך המעפילים סירבו לרדת מהן.
הבריטים, תחת לחץ התקשורת, דעת הקהל ומדינות רבות ברחבי העולם, הסכימו להוציא את המעפילים מצרפת אבל הובילו אותם למחנות הסגר בגרמניה.
בסופו של דבר עלה קליגר לישראל, השתתף במלחמת העצמאות ולאחר מכן התיישב בתל אביב.
במשך שנים שימש ככתב ספורט.
בשנת 1957 הוא הצטרף למערכת העיתון ידיעות אחרונות.
בין היתר היה עורך מוסף הספורט, עורך חדשות חוץ בדסק החדשות וכתב.
בתפקידו זה הוא כיסה את כל המשפטים נגד הפושעים הנאציים, מאדולף אייכמן וג'ון דמיאניוק בירושלים, דרך משפט פושעי אושוויץ בפרנקפורט וכלה במשפט פושעי מיידנק וטרבלינקה בדיסלדורף.
קליגר נחשב למומחה לתולדות השואה ולמלחמת העולם השנייה, ופרסם אלפי כתבות ומאמרים על נושאים אלה ואחרים במשך הקריירה בת עשרות השנים.
הוא גם הרצה בישראל וברחבי העולם על נושאים הקשורים לשואה, להעפלה ולעיתונות.
במשך השנים הוביל עשרות משלחות של ישראלים למחנות ההשמדה באירופה.
מאז 1953 כיהן קליגר ככתב בישראל של יומון הספורט הצרפתי ל'אקיפ, ושל השבועון פראנס פוטבול.
קליגר הורשע בבית המשפט השלום (יחד עם דב יודקובסקי והעיתון ידיעות אחרונות) בעבירה על חוק הסוב יודיצה בעת שסיקר את משפט דמיאניוק.
סנגורו של דמיאניוק, עו"ד יורם שפטל הגיש תלונה למשטרה, שנדחתה, אחר כך ערר ליועץ המשפטי לממשלה ונדחה.
לבסוף הוא עתר לבג"ץ, שקיבל את העתירה .
בסיום ההליך המשפטי הממושך נגזרו על קליגר חודשיים מאסר על תנאי.
במשך 18 שנים, מ-1951 עד 1969, כיהן קליגר כיושב ראש מחלקת הכדורסל של מכבי תל אביב ומשנת 1970 ועד קרוב לשנת 2000 שימש בהפסקות כיושב ראש האגודה ומחלקת הכדורסל של מכבי רמת גן.
במשך כ־20 שנה שימש קליגר כיו"ר ועדת התקשורת של פיב"א, ההתאחדות העולמית לכדורסל, וכן כנשיא איגוד עיתונאי הכדורסל, בהתאחדות העולמית של עיתונאי הספורט.
על פעילותו הציבורית זכה להוקרה ולפרסים.
בינואר 2017, היה קליגר הנואם המרכזי בטקס יום השואה הבינלאומי בעצרת הכללית באו"ם, כשהוא מלווה על ידי השגריר דני דנון, ונכדו החיל במדים .
במהלך חייו, קיים נח קליגר מעל לאלף מפגשים עם קהלים שונים מרחבי העולם, בהם נתן את עדותו וסיפר את סיפורו מימי מלחמת העולם השנייה.
אחד המפגשים המיוחדים היה עם משרתי מספנת זרוע הים, כאשר נכדו, סמ"ר יובל קליגר, שליווה אותו בעשרות המפגשים והעדויות ואף בבימת האו"ם, הזמינו לבסיס בו שירת.
שתים עשרה לחמניות לארוחת בוקר - סיפורו האישי של שריד מחנה אושוויץ, הוצאת ידיעות אחרונות, 1995 - קליגר מספר בו על שהותו במחנות הריכוז השונים.
כדורסל זה לא רק משחק - אוסף של סיפורים הנוגעים לתקופת עבודתו בכדורסל הישראלי והעולמי.
אלה תולדות נח: האוטוביוגרפיה של נח קליגר, למשכל - ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2010.
ב-1990 התקבל בלוס אנג'לס להיכל התהילה של הספורט היהודי העולמי כמתאגרף באושוויץ וכעיתונאי.
ב-2008 זכה בפרס מיוחד מטעם הוועד האולימפי הישראלי על מפעל חיים.
ב-1984 זכה בפרס זיו מטעם צדק-מדות-מוסר ובמספר פרסים ומדליות מטעם ארגוני הלוחמים בגרמנים וניצולי השואה.
ב־2011 זכה בפרס על מפעל חיים מטעם ארגון בני ברית ובפרס על מפעל חיים מטעם אגודת העיתונאים בישראל.
ב-2012, זכה בתואר של חבר של כבוד בפיב"א אירופה.
הוענק לו עיטור לגיון הכבוד הצרפתי בדרגת אביר, העיטור הגבוה ביותר הניתן על ידי צרפת.
בשנת 2015, קיבל מאוניברסיטת חיפה תואר דוקטור לפילוסופיה לשם כבוד.
ב-2015 נבחר להיכל התהילה של פיב"א, לצד כוכבים וכוכבות עבר של הכדורסל העולמי ובהם מייקל ג'ורדן, ובכך הפך לישראלי הראשון (והיחיד עד לבחירתו של מיקי ברקוביץ' באוג' 2017) שזוכה בכבוד זה.
בשנת 2016 הפיק הערוץ הראשון במסגרת רצועת סרטי תעודה "הסיפור האמיתי", את סרטו התיעודי של אורי בורדה, "להתאגרף לחיים", על חייו של קליגר.
השחקן איציק אבל, העלה הצגה בעקבות ספריו של קליגר, "לחיות שעה אחרי היטלר"
בשנת 2020 הוענק לו, לאחר מותו, "אות המציל היהודי"
בנובמבר 2021, הונצח ב"שדרת הכוכבים" של מכבי תל אביב בכדורסל במגרש הישן של המועדון
הנצחה ביד ושם, רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, "בחרנו בחיים: ניצולי השואה ומדינת ישראל"
קליגר נפטר ב-13 בדצמבר 2018, אחרי שסבל מאי ספיקת לב בשנתיים האחרונות לחייו.
ארונו הוצב בבית ידיעות אחרונות בראשון לציון, קהל רב חלק לו כבוד אחרון, אישי ציבור, וגם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו .
הובא למנוחות בבית העלמין של המושבה קדימה .
קליגר היה נשוי לז'רלין ולהם שתי בנות.
הבת הצעירה, איריס ליפשיץ-קליגר, עיתונאית בידיעות אחרונות, אומצה על ידי קליגר לבת, ולכן היא נושאת את שמו.
אחרי מותו הוכר קליגר כמציל יהודים וקיבל את "אות המציל היהודי".
נוח ברוש (נולד ב-1948) הוא עמית מחקר לשעבר בחוג לאסטרונומיה ואסטרופיזיקה באוניברסיטת תל אביב, ששימש גם חוקר ראשי בפרויקט טלסקופ החלל טאווקס בתחום העל-סגול ומנהל מצפה הכוכבים על שם וייז.
ברוש נולד ברומניה בשנת 1948 ועלה לישראל ב-1963. בשנת 1971, לאחר השירות הצבאי, החל בלימודים לתואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת תל אביב, אותם סיים ב-1974. לאחר מכן המשיך לתואר שני בפיזיקה עם דגש באסטרונומיה.
בעבודת התזה שלו, בהנחיית אליה ליבוביץ, חקר את ספקטרום הכוכב MWC342. בשנת 1980 החל את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת ליידן, הולנד, ובה עסק ב"גלקסיות באזורים בעלי צפיפות נמוכה ביקום", בהנחיית פרופ' מאיו גרינברג ופרופ' וויטני שיין.
לאחר חזרתו לארץ בשנת 1982, מונה למנהל הטכני של מצפה הכוכבים על שם וייז, תפקיד אותו מילא עד 1992. בשנת 1987 קיבל דרגת חוקר בבית הספר לפיזיקה ולאסטרונומיה של אוניברסיטת תל אביב, ותוך שנה קודם לחוקר בכיר.
בשנת 1999 הועלה לדרגת עמית מחקר (מקבילה לפרופסור חבר) ובשנת 2000 מונה למנהל מצפה הכוכבים, תפקיד אותו מילא ברוש כמעט ברצף עד שנת 2010.
תחומי המחקר של ברוש כוללים גלקסיות (מבנה ותהליכי התפתחות), גופים זעירים במערכת השמש, תהליכי בנייה והשמדה של אבק, הכחדת אור וכן כלים וטכניקות תצפיתיות.
תחומי הספקטרום העיקריים בהם הוא מבצע תצפיות הם רדיו ועל-סגול.
כמו כן, ברוש חוקר את ההיסטוריה של האסטרונומיה, ואף פרסם ספר בנושא .
ברוש גם משתתף בפרויקט מגיני ארץ - חלק מפרויקט SpaceGuard העולמי.
מטרות הפרויקט הן גילוי ומעקב אחר גופים קרובי ארץ (NEO) - אסטרואידים שנמצאים במסלול סביב השמש בקרבת כדור הארץ ולכן עלולים להוות סיכון לחיים על פני כוכב הלכת.
במסגרת פרויקט זה נרכש טלסקופ ייעודי שפועל במצפה הכוכבים וייז למעקב וחקר אסטרואידם.
משנת 1990 משמש ברוש כחוקר הראשי בפרויקט טאווקס - טלסקופ חלל ייעודי בתחום העל-סגול של אוניברסיטת תל אביב.
פרויקט טאווקס הופסק בשנת 2012 על ידי סוכנות החלל של ישראל לאחר שסוכנות החלל של הודו סירבה לשגר את טלסקופ החלל, על אף שהתחייבה לעשות כך.
בשנת 1999 היה ברוש בין מארגני התצפית במטר הלאונידים, תצפית שנערכה בשיתוף פעולה עם נאס"א וכללה הפעלת מטוסים של נאס"א ומכ"מים של צה"ל לטובת מיפוי המטר.
משנת 1986 ועד היום הנחה ברוש יותר מ-20 סטודנטים לתוארי מוסמך ודוקטור באסטרונומיה ובתחומים קשורים.
מלבד עבודת מחקר, ברוש עוסק בכתיבה מדעית פופולרית בעיתונים, כתבי עת והאינטרנט.
כמו כן, הוא מתראיין לטלוויזיה ולרדיו בנושאי חלל.
בין השנים 2009 ל-2012 שימש ברוש בתפקיד סגן-נשיא החטיבה לאנרגיות גבוהות ואסטרונומיה מהחלל באיגוד האסטרונומיה הבינלאומי.
היקום: יסודות האסטרופיזיקה (יחד עם חגי נצר ומאיר מידב), 1988.
השמש ככוכב, יחידה 6 בקורס באסטרופיזיקה של האוניברסיטה הפתוחה, 2006.
2: Normal Galaxies, ESA SP-1243, יחד עם ד"ר ליליאנה פורמיג'יני, 2000.
"צפונות היקום" (יחד עם מאיר מידב וחגי נצר), 2014 הוצאת האוניברסיטה הפתוחה - זו גרסה מעודכנת ומורחבת של הספר "היקום: יסודות האסטרופיזיקה"
הרב נח שימנוביץ (תרס"ז, 1907 - ה' באייר תשט"ו, 27 באפריל 1955) היה מייסד וראש ישיבת כנסת חזקיהו בזכרון יעקב.
נולד במינסק בירת בלארוס לבנימין וריזא.
בהיותו בן אחת עשרה שלחוהו הוריו ללמוד בישיבת אוהל תורה בברנוביץ, אצל רבי אלחנן וסרמן.
משם עבר ללמוד תקופה בישיבת מיר.
לאחר מכן התבסס בישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ, שם נעשה לתלמידו המובהק של ראש הישיבה הרב ברוך דב ליבוביץ ובמשך תקופה אף למד עמו ביחידות.
למד גם אצל הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, הרב מבריסק.
בשנות מלחמת העולם השנייה הצליח להימלט מאירופה ולהגיע לחופי ארץ ישראל כמעפיל לא חוקי.
הוא נעצר על ידי הבריטים ושהה תשעה חודשים במחנה המעצר בעתלית.
בתקופת מעצרו ארגן שיעורי תורה ודאג לאוכל כשר עבור העצורים.
בהשתדלותם של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, משה בלוי והרב חזקיהו יוסף מישקובסקי שוחרר ממעצרו והוא התיישב בירושלים.
כעבור זמן קצר בחר בו הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי כחתן לבתו חנה.
לאחר הסתלקותו הפתאומית של חמיו, בתחילת שנת תש"ז, החליט הרב שימנוביץ להקים ישיבה לזכרו.
בעצת החזון איש הוא הקים את הישיבה בזכרון יעקב, וקרא לה "כנסת חזקיהו".
כמנהל רוחני הוא הביא לישיבה את הרב אליהו לופיאן.
בשנת תשט"ו, בעקבות תלונות תושבים שגרו בשכנות לישיבה וכן מצוקת מקום, החליט הרב שימנוביץ למצוא מקום קבע לישיבה.
בעצת גיסו, הרב אליהו מישקובסקי ששימש כרבה של כפר חסידים, הוא רכש שטח אדמה בן עשרה דונמים במקום והקים עליו צריפים.
חנוכת הבית תוכננה לי"ח באייר (ל"ג בעומר) תשט"ו.
ימים מעטים קודם, בה' באייר, הוא לקה בלבו ונפטר.
בעקבות פטירתו עברה הנהגת הישיבה לגיסו הרב אליהו אליעזר מישקובסקי, בעצתו של המשגיח הרב אליהו לופיאן.
בשנת תשל"ז נישאה אלמנתו הרבנית חנה לרב שמואל דוד ורשבצ'יק, שהיה ראש ישיבת 'רבנו חיים יוסף' בניו יורק והצטרף להנהגת הישיבה בכפר חסידים.
הרב ורשבצ'יק (שהיה ידידו של הרב שימנוביץ בישיבת קמניץ) קיבץ את כתביו והוציא לאור את הספר 'חידושי רבי נח'.
נח מילגרם (25 בפברואר 1931 - 23 באוגוסט 2012) היה דקאן בית הספר ללימודים מתקדמים במרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון ופרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
למד פסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד והוסמך באוניברסיטת בוסטון.
בשנת 1951 השתתף בתוכנית החלפת סטודנטים בישראל, ובשנת 1971 עלה לישראל מארצות הברית, כשהוא כבר פרופסור לפסיכולוגיה.
מילגרם היה הפרופסור הראשון בארץ בתחום הפסיכולוגיה, ועסק במצבי לחץ במלחמה.
מילגרם עמד בראש המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב עד יציאתו לגמלאות.
הוא היה יושב ראש משותף, יחד עם פרופסור אבנר זיו, של הקונגרס הבינלאומי הראשון ללחץ במהלך מלחמה ושלום, שנערך באוניברסיטת תל אביב ב-1981.
בשנת 1986 הגיע מילגרם למכללת אריאל, ופיתח בה במשך שנים את המחלקה לפסיכולוגיה.
בשנת 2000 יצא לגמלאות, אולם בשנת 2007 חזר והקים את התוכנית לתואר שני בפסיכולוגיה.
הרב ישראל נח וינברג (16 בפברואר 1930 – 5 בפברואר 2009) היה מייסד וראש תנועת אש התורה, רשת בינלאומית לחינוך וקירוב יהודים.
נולד בניו יורק בלואר איסט סייד, ליצחק מתתיהו ולאיילה הינדא (לבית לורברבוים).
אביו היה חסיד סלונים, מצאצאי האדמו"ר הראשון מסלונים הרב אברהם וינברג.
למד בישיבת רבנו חיים ברלין ובישיבת נר ישראל, שם קיבל סמיכה לרבנות.
הוא סיים את לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, והחזיק תארים מאוניברסיטת ליולה.
אחיו הבכור, הרב יעקב וינברג, שימש כראש ישיבה בישיבת נר ישראל.
בשנת 1953 עלה לישראל במטרה להתייעץ עם "החזון איש" כיצד להתמודד עם ההתבוללות בארצות הנכר, אולם הוא הגיע ארצה לאחר פטירתו של החזון איש.
בהמשך עבד כסוכן-מכירות נודד בחברה שהייתה בבעלות אחיו, עבודה שהצריכה ממנו נסיעות רבות ברחבי ארצות הברית.
במהלך מסעותיו נפגש עם יהודים רבים הרחוקים ממסורת ישראל, חוויה שהשפיעה על עיצוב גישתו לעשיית קירוב.
בפברואר 1958 נשא לאישה את דינה גולדמן (נפטרה ב־12 במרץ 2023).
התגורר תחילה בשכונת מאה שערים בירושלים, ובשנת 1967 עבר לגור בקריית צאנז בעיר, ובה גידלו את 12 ילדיהם.
אשתו הרבנית דינה וינברג , הייתה אף היא מייסדת ומנהלת סמינר א.י.ה.ת לקירוב רחוקים, ( באנגלית), על שם הפסוק 'אשה יראת ה' היא תתהלל' ().
הרב וינברג כאב את ההתבוללות העצומה של יהודי ארצות הברית והתפוצות ובורותם בנושאי יהדות.
הוא הקים מספר ישיבות, אך הן לא שרדו ונסגרו לאחר תקופה.
בשנת 1966 הקים ישיבה בירושלים לצעירים הרחוקים מיהדות.
בשנת 1970 הקים יחד עם הרבנים נטע שילר, מנדל וינבך ויעקב רוזנברג את ישיבת שמע ישראל, (ישיבת אור שמח), אולם ב־1974 עזב את הישיבה בשל הבדלים בגישה החינוכית.
לאחר מכן הוא הקים את ישיבת אש התורה ועמד בראשה מאז היווסדה ועד יום מותו.
במקביל לפעולותיו בענייני קירוב, הוציא הרב וינברג כמה ספרים בנושאים שונים הקשורים ליהדות.
אחת מהסדרות הידועות ביותר היא סדרת "48 דרכים לחכמה".
בין היוזמות שפיתח לקירוב קהלים שונים ניתן למנות את Discovery (תוכנית המביאה סטודנטים לארץ, הבסיס של תוכנית תגלית העכשווית), ישיבת ההסדר שהקים, פרויקט חזון - להטמעת יהדות בבני ישיבות, ואחרות.
ישיבת אש התורה נמצאת ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים.
בתחילה מנתה הישיבה חמישה תלמידים בלבד, אך עם השנים היא פרחה.
בנוסף לישיבה המרכזית בירושלים הקים הרב וינברג בשנת 1979 סניף של הישיבה בסנט לואיס שבמיזורי - המרכז לקירוב רחוקים הראשון מסוגו באמריקה הצפונית.
מרכז כזה הפך לאב טיפוס למרכזים שהוקמו אחריו.
במשך 35 שנים הרב וינברג הקים יותר מ-53 סניפים ב-5 יבשות.
ב-1985 הרב וינברג השיק את סמינר Discovery, סמינר רב יומי בו הוצגו ההוכחות לקיומו של בורא עולם לאנשים ברחבי העולם.
מבוסס על מודל של ארגון ערכים, תגלית נצפתה על ידי כ-10,000 אנשים מדי שנה.
באותה שנה השיק הרב וינברג את מלגת ירושלים - 3 שבועות של סיורים בארץ ולמידה על היהדות.
התוכנית הביאה למעלה מ-10,000 סטודנטים לישראל.
הוא הוביל את הקמתו וביסוסו של האתר honestreporting.com (=דיווחי אמת), אתר שחושף ומגיב אודות הטיות תקשורתיות נגד מדינת ישראל.
בשנת 2001, כאשר ישראל הפסידה בקרב יחסי ציבור בקמפוסים ברחבי העולם (בעקבות האינתיפדה השנייה), הקים הרב וינברג את מרכז ההסברה Fellowships – תוכנית להבאת סטודנטים לישראל למשך שבועיים לפעילות למען המדינה.
בשנת 2006, לקח הרב וינברג קבוצה של רבני אש התורה לסיור בפולין, לביקור במחנות ההשמדה.
הרב וינברג האמין שאיום הטמיעה הרוחנית הוא ממשי בדיוק כמו השואה הפיזית שחווה עם ישראל לפני למעלה משישה עשורים.
בעומדו מול המשרפות באושוויץ הוא הצהיר שבדיוק כפי שהיה לנאצים מוטיבציה להשמיד את עם ישראל כך צריכה להיות לנו מוטיבציה לבנות את עם ישראל.
הרב וינברג קידם את הרעיון של רתימת יהודים נאמנים להגיע ללב אחים יהודים המנותקים.
הרעיון תפס תאוצה והחל לשאת פירות בתוכניות כמו "Inspire".
לאות הוקרה על הישגיו של אש התורה העניקה הממשלה לרב וינברג כפרס אתרי בנייה במיקום אסטרטגי אל מול הכותל המערבי.
בשנת 1966 הקדיש הרב וינברג את הבניין לישיבת אש התורה ולתוכניות להכשרת מנהיגים.
בשנת 2004, הוענק לרב וינברג תואר יקיר ירושלים על "פעילותו למען העם היהודי, לשמירת אחדותו ולמניעת התבוללותו".
בסוף שנת 2007 אובחן הרב וינברג כסובל מסרטן הריאות.
אך הצהיר שאינו מוכן להפסיק להילחם למען כלל ישראל.
כשנתיים לאחר מכן, בי"א בשבט תשס"ט - 5 בפברואר 2009, נפטר ממחלתו בגיל 78.
בנו, הרב יוסף הלל וינברג מונה לממלא מקומו כראש ישיבת אש התורה.
בשנת תשע"ז עזב את תפקידו זה, והחל לשמש כמשגיח רוחני בישיבת סלובודקה.
הרב וינברג יצר תוכניות לימוד חדשות כדי ללמד את יסודות האמונה ליהודים מנותקים ממורשתם כמו:
'שש מצוות תמידיות, מתורתו של הרב נח וינברג'- נכתב על ידי תלמידו יצחק קופרשמיט
'48 דרכים לחכמה' - נערך על ידי יצחק הרשקוביץ
רבי נח יפה מלעכוויטש (כונה: דער זון, ביידיש: הבן; ה'תקל"ה – ח' בתשרי ה'תקצ"ג) היה אדמו"ר חסידי, השני בשושלת לעכוויטש, ונשיא קופת מעות ארץ הקודש מטעם כולל רייסין.
נולד בשנת תקל"ה לרבי מרדכי מלעכוויטש.
מנעוריו הסתיר את הנהגותיו עד שהחל לכהן באדמו"רות.
אחרי פטירת אביו בי"ג בשבט תק"ע נסע ביחד עם חברו רבי מיכל מלעכוויטש לשאול בעצת רבי ברוך ממז'יבוז' בעניין קביעת ממלא המקום לאב, והוא הורה להם "שרבי נח ינהיג ורבי מיכל יסייע".
לא נהג לומר דברי תורה ברבים.
בשל כך קרא עליו תלמידו רבי משה מקוברין את הפסוק () "אין אומר ואין דברים", ובכל זאת "בכל הארץ יצא קום".
בתחילת אדמו"רותו ראו תלמידיו שאינו מתנהג בכמה דברים כאביו, וכאשר שאלוהו על כך ענה: "אני עושה ממש כאבי; אבי לא חיקה שום אדם, ואני גם לא מחקה שום אדם".
כאביו שימש כנשיא קופת מעות ארץ הקודש מטעם כולל רייסין, ופעל רבות למען חסידי ארץ ישראל והזהיר מאוד את חסידיו לבל יעבור יום בלי נתינת מעות ארץ ישראל.
נפטר בלעכוויטש בח' בתשרי תקצ"ג.
לאחר פטירתו החל אחיינו רבי שלמה חיים פרלוב מקוידנוב, בנו של אחיו רבי אהרן, לכהן כאדמו"ר, אך בתקופת חג השבועות פרש תלמידו רבי משה מקוברין עם רוב העדה והקימו את חסידות קוברין (ממנה השתלשלה גם חסידות סלונים).
כמו כן חתנו רבי מרדכי מלוביצקי החל לכהן בלעכוויטש על מקומו.
רבי מרדכי מצ'רנוביל אמר עליו אחר פטירתו כי נפטר מרוב אהבת ה' ויראת ה'.
זבולוני נולד ב-1910 בקאמינקע שברוסיה הלבנה.
בגיל 13 הבריח את הגבול לפולין, שם למד עד שנת 1934 בישיבות ובין השאר למד אצל הרבנים אהרן קוטלר, ברוך בר ליבוביץ, יעקב ישראל קניבסקי (הסטייפלר) ויוסף רוזין (רוגצ'ובר).
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל ושינה את שמו לזבולוני.
בירושלים למד בישיבת מרכז הרב, ובמקביל ניהל את העיתון המקומי "המשקיף".
היה פעיל באצ"ל למען אסירי המחתרת, ואף נעצר על ידי המשטרה הבריטית, יחד עם דניאל ינובסקי, ושוחרר לאחר מספר ימים.
במסגרת פעילותו באצ"ל היה מבאי ביתו של הרב אריה לוין ("אבי האסירים"), קשר שנשמר גם לאחר הקמת המדינה.
בין השנים 1948–1965 ניהל בירושלים את העיתון "חרות" וכן כתב לעיתון.
בשנת 1948 נשא לאישה את אסתר זקס.
לבני הזוג נולדו שני ילדים, עו"ד יהודית שפר צור ואלי זבולוני.
בשנת 1958 הוסמך לרבנות על ידי הרב יהודה גרשוני, אך למעט מקרים בודדים לא השתמש בתואר זה.
זבולוני היה חבר הוועידות הארציות של מפלגת "חרות" וחבר בית הדין העליון של "הסתדרות העובדים הלאומית".
לאחר איחוד "חרות" עם "הליברלים" פרש עם שמואל תמיר למפלגת המרכז החופשי, לאחר מכן לד"ש, וסיים את דרכו במפלגת "העבודה".
בין השנים 1966–1976 היה דובר המועצה הדתית של ירושלים.
זבולוני נהג לשהות שעות רבות בספריית ישיבת מרכז הרב וללמוד עם תלמידיה.
מספר מאמרים תורניים פרי עטו פורסמו בכתב העת "טורי ישורון".
רוב חייו התגורר בשכונת קריית משה בירושלים.
נפטר בשנת 2004 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
במשך כ-45 שנות קריירה עיתונאית כתב למעלה מ-4,500 כתבות ומאמרים בעיתונים "חרות", "מעריב" ו"דבר".
כתיבתו עסקה בנושאים מגוונים, תוך התמקדות בידיעות מחוגי "נטורי קרתא", שאותם השיג גם מהרב עמרם בלוי ומ"שר החוץ" שלה, הרב משה הירש, ובידיעות מסביבתו של מנהיג הליטאים הרב אלעזר מנחם מן שך, שאיתו למד בפולין.
תחילת כתיבתו העיתונאית הייתה במאמרי ביקורת וסאטירה בעיתון "חרות", ומאוחר יותר עסק גם בדיווחים חדשותיים.
בעיתון דבר שימש ככתב לענייני דת וסיפק כתבות רקע בנושאים דתיים, חגים, אנקדוטות וסיפורי הווי מהעולם החרדי.
נח פרילוצקי, בפולנית: Noach Pryłucki; 1882, ברדיצ'ב, אוקראינה – 1941, וילנה) היה עורך דין, בלשן, עיתונאי ומנהיג פוליטי של יהודי פולין בין שתי מלחמות העולם.
נח פרילוצקי נולד בברדיצ'ב למשפחת סוחרים אמידה.
אביו, צב פרילוצקי, היה פעיל בתנועת חיבת ציון.
נח פרילוצקי למד עברית אצל הירש הירשפלד תלמידו של ריב"ל.
בגיל 8 התחיל פרילוצקי לעסוק בכתיבה ובהיותו בן 10 כתב מאמר בעברית על ההתיישבות היהודית בארגנטינה.
ב-1898 סיים את הפרו-גימנסיה והתחיל את השנה החמישית בגימנסיה בוורשה.
הוא סיים את הגימנסיה עם מדליית זהב והתחיל ללמוד משפטים באוניברסיטת ורשה.
ב-1902 השתתף באספה הראשונה של "יידישן חברים פארבאנד", ארגון שמטרתו הייתה להגן על סטודנטים יהודים מפולין שלומדים באוניברסיטאות בחו"ל.
בעקבות השתתפותו באספה נאסר וישב חודשיים בכלא.
בשנים 1904-1905 היה פעיל בתנועה הציונית כחבר בארגון הסטודנטים "קדימה" ובוועדת "ציוני ציון" שניהלה מאבק נגד הצעת אוגנדה.
ב-1905 גורש מאוניברסיטת ורשה משום שהשתתף באספת סטודנטים שהחליטה לדרוש שהמדינה תממן חינוך יהודי.
ב-1907 נכנס לאוניברסיטת פטרבורג וב-1909 סיים שם את לימודי המשפטים.
בסוף 1909 עבר לוורשה ופתח שם משרד לעריכת דין.
ב-1916 נבחר פרילוצקי למועצת העיר ורשה שהייתה אז גוף פוליטי חשוב בפולין.
בתפקיד זה פעל למען האינטרסים היהודיים ולמען לשון יידיש.
פרילוצקי דרש שיידיש תהיה שפת הלימוד הרשמית בבתי ספר יהודים וכן אוטונומיה לאומית אישית ליהודים.
הוא נשא כ-80 נאומים במועצת העיר שהקנו לו פופולריות גדולה מאוד בקרב היהודים בפולין.
את הנאומים פרסם כספר בשנת 1922 בשם רעדעס אין ווארשאווער שטאט-ראט.
באותה שנה היה בין מקימי המפלגה הפולקיסטית יידישע פאלקס-פארטיי (מפלגת העם היהודית).
הוא היה אחד המייסדים של איגוד בתי הספר וההשכלה העממית (יידישן שול און פאלקסבילדונג-פאראיין).
באותו זמן ארגן את הסוחרים הזעירים ועובדי הכפיים שהיוו בסיס כוחה של המפלגה הפולקיסטית.
ב-1918 נכנס כציר לסיים הפולני העצמאי הראשון כנציג המפלגה הפולקיסטית היהודית.
ב-1920, בזמן הפלישה הבולשביקית לפולין, הוא נלחם נגד גירוש של קהילות יהודיות שלמות.
על ידי התערבות אישית הציל יהודים רבים שנשפטו למוות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט פרילוצקי מוורשה לליטא שהייתה עדיין מדינה עצמאית (סופחה לברית המועצות ביוני 1940).
הוא התמנה אז לראש הקתדרה הראשון ללשון יידיש ותרבותה באוניברסיטת וילנה.
ב-1941 החליף את מקס ויינרייך שנמלט לארצות הברית כמנהל ייווא בווילנה.
פרילוצקי נאסר על ידי הגסטפו זמן קצר אחרי כיבוש העיר ואולץ על ידם לכתוב רשימה של אינקונבולים שהיו בספריית שטראשון.
הוא נרצח על ידי שוביו ב-18 באוגוסט 1941.
ב-1905 התחיל נח פרילוצקי לעבוד בעיתון דער וועג שעורכו היה אביו צבי פרילוצקי.
תוך זמן קצר נעשה העורך וכותב המאמרים הראשי של העיתון.
הוא חזר ללימודים אחרי שהעיתון נסגר ב-1907.
עוד בהיותו סטודנט השתתף בוועידת צ'רנוביץ שהתקיימה ב-1908 ושם טען כי יידיש צריכה להיות השפה הלאומית של העם היהודי.
בשלב זה כבר נטש את דעותיו הציוניות ותמך בקידוםלאומיות יהודית בגולה.
פרילוצקי עסק באופן אינטנסיבי במחקר שפת יידיש ובפולקלור שלה.
ספר השירה הראשון שפרסם היה פארן מזבח (לפני המזבח) – אוסף שירים ארוטיים שהקדיש לרעייתו המשוררת פאולה רוזנטל, 1908. באותה תקופה ערך מאסף ספרותי בשם גאלדענע פונקען (ניצוצות זהובים) שהחל לצאת ב-1909. במאסף הזה התעמת פרילוצקי עם יוסף קלויזנר על גישתו של האחרון לספרות יידיש.
ב-1910 ייסד פרילוצקי את היומון דער מאמענט והיה אחד הכותבים החשובים בו עד סגירתו בספטמבר 1939. עיתון זה היה אחד משני העיתונים הנפוצים ביותר בקרב היהודים במזרח אירופה.
פרילוצקי גייס לשורות העיתון כותבים חשובים כמו הלל צייטלין, מרדכי ספקטור, ב.
יאושזון ויוסף טונקל, שמשכו לעיתון קהל קוראים רב ואפשרו לו להתחרות בהצלחה מול העיתון "היינט".
ב-1917 פרסם פרילוצקי את ספרו בארג ארויף (במעלה ההר) – ספר מאמרים בנושאים יהודיים.
באותה שנה פרסם מחקר על דיאלקטים של יידיש: יידישע דיאלעקטולוגישע פורשונגען: מאטעריאלן פאר א וויסענשאפטליכער גראמאטיק און פאר אנ' עטימולוגיש ווערטערבוך פון דער יידישער שפראך (מחקרי דיאלקטולוגיה של יידיש: חומרים לדקדוק מדעי ולמילון אטימולוגי של שפת יידיש) המהווה בסיס לחלוקה הדיאלקטים של יידיש עד היום.
ב-1921 יצא למסע התרמת כספים למען קרבנות הפוגרומים, וכשחזר נבחר שוב לסיים ב-1922. ב-1926 היה פילוג במפלגתו והוא צמצם את פעילותו הפוליטית והקדיש זמן רב יותר לפעילות מחקרית.
הוא השתתף בפעילות של ייווא לאסוף חומרים פולקלוריסטיים ולמחקר על הדיאלקטים של יידיש.
הוא יסד יחד עם מקס ויינרייך וזלמן רייזן את כתב העת "יידישע פילאלאגיע: צוויי-חודשדיקע בלעטער פאר שפראכוויסנשאפט, ליטעראטור-פארשונג און עטנאלאגיע" (פילולוגיה יהודית: דו-ירחון למחקר הלשון, מחקר הספרות ואטנולוגיה) שיצא בין 1926 ל-1933.
הוא אסף שירי עם ביידיש וכבר ב-1911 פרסם את ספרו יידישע פאלקסלידער (שירי עם ביידיש).
כמו כן פרסם מחקרים בנושא פולקלור במאסף שפרסם: זאמעלביכער פאר יידישען פאלקלאר, פילאלאגיע און קולטור (מאספים לפולקלור, פילולוגיה ותרבות).
תחום נוסף אותו חקר היה לשון יידיש ודקדוקה.
בנוסף לספרו הנזכר על דיאלקטולוגיה של יידיש פרסם ספר על פונטיקה: צום יידישען וואקאליזם: עטיודען, (1920) (אטיודים על הצליל ביידיש) וכן ספר לימוד: יידישע פאנעטיק: עלעמענטארער קורס פאר לערער אונ אליינלערנער, 1940. (פונטיקה של יידיש: קורס בסיסי למורים וללומדים באופן עצמאי).
פרילוצקי פרסם ביקורות על תיאטרון בעיתונים בהם עבד שיצאו כספר בשם יידיש טעאטער שיצא ב-1921.
כמו כן כתב שירה, בנוסף לספרו הראשון שהוקדש לאשתו.
ב-1917 הוציא את ספרו דורך גלאנץ און נעבעל: ליעדער זאמלונג (דרך זוהר וערפל: אוסף שירים).
פרילוצקי קיים סלון לספרות יידיש ברחוב שביאנטוקשיסטקה (Świetnokrzyska) בוורשה.
היו שלושה סלונים ספרותיים יהודיים בוורשה של תחילת המאה ה-20 שהייתה אז מרכז ספרותי חשוב ביידיש: של י"ל פרץ, הלל צייטלין ושל פרילוצקי.
אצל פרילוצקי התרכזו הצעירים שהתענינו בנוסף לספרות גם בתיאטרון ובפולקלור.
במסגרת סלונו הספרותי פרילוצקי עזר ופרסם את יצירותיהם של יהושע פרלה, יצחק מאיר וייסנברג, יואל מסטבוים ואחרים.
נח רזניק (נולד ב-3 בספטמבר 1933) הוא כדורגלן עבר ישראלי.
רזניק נולד בשכונת נורדיה בתל אביב.
הוא בוגר מחלקת הנוער של מכבי תל אביב.
היה ידוע כבועט פנדלים מוכשר וכך כבש את רוב 20 שעריו במשחקים רשמיים.
המשחק המפורסם ביותר שלו היה במדי הנבחרת מול נבחרת ויילס בשנת 1958 במסגרת משחקי קדם הגביע העולמי שבו שמר על ג'ון צ'ארלס, כוכב הכדורגל ואולי השחקן הטוב בעולם בשעתו.
הנבחרת אמנם הפסידה 0–2 בבית ובחוץ, אולם השוער יעקב חודרוב והבלם רזניק הצטיינו ומנעו מצ'ארלס להבקיע ולגרום לתבוסה גדולה יותר.
חודרוב אף ספג במשחק החוץ חבטה מצ'ארלס ששברה את אפו, אבל הדבר לא מנע ממנו לסיים את המשחק בין הקורות.
בשנת 1957 יצא רזניק כשחקן חיזוק עם הפועל פתח תקווה, דבר חריג שבקושי אושר על ידי מרכז מכבי וזאת רק לאחר ויכוחים סוערים, למסע משחקים באירופה ובמזרח הרחוק.
המאמן אליעזר שפיגל העלה אותו דווקא כחלוץ, מהלך שהתברר כמוצלח ביותר ובו כבש רזניק כנגד נבחרת סינגפור את שני שערי הניצחון.
רזניק גם היה שותף בשנת 1959 ל"חרפת וורצ'לב" שבה הובסה נבחרת ישראל 2–7 מול נבחרת פולין.
הקריירה של רזניק הסתיימה בשנה זו, כאשר במשחק ידידות של מכבי תל אביב מול הפועל חיפה לכבוד הקמת מערך תאורת הלילה באצטדיון קריית אליעזר.
מאמן-שחקן חיפה זלאטקו צ'ייקובסקי, ששיחק בעבר בקבוצת פרטיזן בלגרד, נבחרת יוגוסלביה ונבחרת אירופה פגע ברזניק וגרם לו לפציעה חמורה בברך.
בגיל 27 בלבד פרש רזניק מנבחרת ישראל ומכבי תל אביב ועבר להיות מאמן-שחקן בליגות הנמוכות.
כמאמן הצליח להשאיר את הפועל שדרות בעונת 1968/1969 בליגת המשנה ואת בית"ר לוד (1965) והפועל צפרירים חולון (1967) העלה לליגה א'.
נח (זלדמן) רם (נולד ב-22 במרץ 1941) הוא שחיין וכדורסלן בעבר, מאמן נבחרת ישראל בשחייה בשתי אולימפיאדות (לוס אנג'לס 1984 וסיאול 1988) ובשתי אליפויות עולם (גואיאקיל 1982, ומדריד 1986) ומאמן כדורסל בליגה הלאומית (שלוש עונות בהפועל גבת/יגור, 1972–1974 ועונה בהפועל חיפה, 1976).
ומאמן נבחרת ישראל בשחייה בארבעה משחקים פאראלימפיים (אתונה 2004, בייג'ינג 2008, לונדון 2012 וריו דה ז'ניירו 2016).
רם נולד בקיבוץ גבעת השלושה כבן בכור לשושנה ושמחה זלדמן, וגדל מגיל שנתיים בקיבוץ גניגר.
הוא שירת כקצין נח"ל במחנה שמונים, שם פגש את אשתו לעתיד, שוש.
לאחר נישואיהם, הם עיברתו את שם משפחתם כמקובל באותם ימים, ובחרו בשם רם, על שום קומתו הגבוהה (1.92 מטר).
ב-7 בספטמבר 1967 בדרך לאימון כדורסל בקיבוץ עין חרוד הוא ניצל בתאונת דרכים קשה שבה נהרג הכדורסלן איתן חיימוביץ אחד מחבריו.
וכחבר קיבוץ מילא תפקידים ציבוריים רבים וכיהן פעמיים כמזכיר הקיבוץ, זאת במקביל לפעילותו המתמשכת כספורטאי ומאמן, תפקידים אליהם התייחסו באופן מסורתי כתחביב, ואשר בהם עסק לאחר שעות העבודה.
בספטמבר 1989 עזב עם משפחתו את הקיבוץ, ועבר להתגורר בנהלל ולאחר מכן באלון הגליל.
בשנת 2003, עם מינוי למאמן של נבחרת ישראל בשחייה לנכים, עבר להתגורר בתל אביב.
בשנת 2022 פרש מאימון מקצועני וחזר להתגורר בעמק יזרעאל.
הוא ממשיך לאמן בהתנדבות בבריכות העמק.
רם החל להתאמן בכוחות עצמו בשחייה בגיל 13. הבריכה היחידה בה ניתן היה להתאמן הייתה בריכת ההשקיה העגולה של קיבוצו, גניגר, אשר לא ניתן היה למדוד בה זמנים מדויקים.
המודל לחיקוי שלו היה בן קיבוצו גדעון שדמון, שהיה בוגר ממנו ואשר זכה לעיתים להתאמן כשחיין אורח בקבוצת הפועל גוש זבולון, בהדרכתו של יוסף טלקי.
באליפויות ישראל בשחייה הגיע נח שלוש פעמים למקום השני.
הישגיו הטובים ביותר היו במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:12.7 דקות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:05.2 דקות.
בשנת 1961, בעת שירותו הצבאי, "התגלה" רם על ידי עמוס לין, קפטן קבוצת הפועל משמר העמק.
הוא הצטרף לשורות הקבוצה, בה שיחק כעשר שנים כשחקן-ציר, לצידם של אדם גורן, יואש אזוב, האחים יבזורי ואחרים.
בשנת 1965 שיחק בשורות נבחרת ישראל ב.
משחק הפרידה שלו מקבוצתו התקיים ב-1971. כמחווה העבירה הפועל משמר העמק את המשחק למגרש בגניגר, שם זכו חברי הקיבוץ לראות אותה גוברת על קבוצת בית"ר תל אביב.
במקביל לפעילותו כשחקן משמר-העמק הקים רם את קבוצת הכדורסל של גניגר, תחילה כמאמן, ומ-1971 כמאמן-שחקן.
הקבוצה, שהחלה את דרכה בליגה הנמוכה ביותר, העפילה עד למקום השני בליגה השנייה שנקראה אז הליגה הארצית.
מלחמת יום הכיפורים פגעה בצורה אנושה בקבוצה, שהתקשתה להתאושש לאחר שאחד משחקניה המרכזיים, ג'רי ברגמן, נהרג, ומספר שחקנים נוספים נפצעו.
בשנים 1972–1976 אימן רם בליגה הלאומית.
בשנים 1972–1974 אימן את קבוצת הפועל גבת/יגור עם השחקנים איתמר מרזל, בועז ינאי, גור בן-דוד, ועירא הררי.
בשנים 1975–1976 אימן את קבוצת הפועל ניר דוד - בית אלפא ובשנת 1976 את קבוצת הפועל חיפה.
במקביל אימן נח במשך כשלושים שנה קבוצות ילדים ונוער, שחלקם הגיעו כשחקנים לקבוצות בליגות הבכירות.
עם שחרורו מהצבא, ב-1963, הקים רם את קבוצת השחייה של גניגר, ובהיעדרה של בריכה מחוממת, נהג לאמן את שחייניו בימי החורף במימי הסחנה, שהטמפרטורה בו היא 28 מעלות במשך כל ימות השנה.
הוא המשיך לאמן את הקבוצה, שהתרחבה ושינתה את שמה במשך השנים להפועל העמקים והפועל עמק יזרעאל, עד שנת 1995.
בין השחיינים שאימן וטיפח במשך השנים בקבוצה ניתן למנות את השחיינים האולימפיים עדי פרג, אייל שטיגמן וטימאה טוט.
נוסף להם הוא אימן את עודד צור, אילת יוטבת, רעיה צורף, אורלי שחם, יוחאי ליפשיץ, נדב שנל, יזהר שנהר וצבי רובינשטיין, גלעד חן, כרמל לויתן, רזיאל רימר, נוגה ויזל ועוד.
בשנים 1995–1997 אימן את קבוצת מכבי קריית ביאליק ובשנים 1997–2001 את קבוצת מכבי חיפה.
בשנים 1973–1991 אימן רם לסירוגין את נבחרת ישראל בשחייה, והשתתף עמה בתחרויות רבות באירופה, בשתי אולימפיאדות (לוס אנג'לס 1984 וסיאול 1988) ובשתי אליפויות עולם (גואיאקיל 1982, ומדריד 1986).
מאמן נבחרת ישראל בשחייה לנכים
בשנים 2003–2021 אימן את קבוצת השחייה של בית הלוחם תל אביב, ובמקביל אימן במרבית התקופה הזו גם את נבחרת ישראל בשחייה לנכים.
הוא הוביל את שחייני ישראל בארבעה משחקים פאראלימפיים (אתונה 2004, בייג'ינג 2008, לונדון 2012 וריו דה ז'ניירו 2016).
שחייניו שזכו במדליות פאראלימפיות: יצחק ממיסטבאלוב, נמרוד צבירן וענבל שוורץ גנפול, לצד קרן לייבוביץ' שהתאמנה בהדרכתו של אסף מימון וענבל פיזרו ששחתה בהדרכתו של המאמן יעקב ביננסון.
רם נשוי, אב לשלושה ילדים.
נח פֶלֶר (1908, קובנה, ליטא הרוסית – 1986, פתח תקווה) היה רופא מנתח ישראלי, חוקר בדרגת פרופסור, פעיל ציוני ממייסדי בית החולים השרון בפתח תקווה ומנהלו במשך 27 שנה.
נח פלר נולד בשנת 1908 בעיר קובנה (אז באימפריה הרוסית; כיום בליטא), בן ללייב ושרה פלר.
היו לו שלושה אחים ושתי אחיות.
לאביו הייתה מצבעה ומכבסה לניקוי כימי בעיר.
בשנת 1917 התקבל לגימנסיה הריאלית העברית, ולמד בה שבע שנים (השנה השמינית נחסכה ממנו משום שאחרי השנה הראשונה בגימנסיה כל התלמידים "הוקפצו כיתה").
הצטרף לתנועת "הצופים העברים", שהפכה אחר-כך לתנועת "השומר הצעיר" בליטא, והיה חבר הנהגתה.
בשנת 1926 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת קובנה.
בהיותו סטודנט עבד בהתנדבות בבית החולים היהודי המקומי "ביקור חולים" (בזמנו הפנוי ובעיקר בחופשים).
בשנת 1933 קיבל תואר דוקטור לרפואה.
זמן קצר לאחר מכן נשא לאישה את לאה גינצבורג, שאותה הכיר עוד בתנועת הצופים.
הזוג הצעיר הצטרף אל "הגרעין הליטאי" של "השומר הצעיר" ובמסגרתו עלו ביולי 1933 לארץ ישראל.
חברי המחנה "הקיבוץ הליטאי" בפתח תקווה שהקדימו אותם בשנה-שנתיים שיכנו אותם ב"אוהל משפחה".
הסיכויים לקבל עבודה כרופא בארץ באותן שנים של העלייה החמישית היו כמעט אפסיים.
לאחר מאמצים קיבל עבודה זמנית לתקופה קצרה כרופא אזורי (נודד) בעמק חפר, ואחר כך שוב כמחליף של רופא קבוע בבית החולים "שערי צדק" בירושלים.
בחלוף חודש מצא את עצמו שוב מחוסר עבודה.
אך לבסוף הועסק כמתנדב בעבודה זמנית בבית החולים "הדסה" בתל אביב.
השינוי הגיע עם עלייתו ארצה של הכירורג הנודע מגרמניה פרופ' מכס מרכוס שהתמנה כמנהל המחלקה הכירורגית בבית החולים "הדסה".
הוא היה זקוק לאסיסטנט קבוע במחלקתו, ופלר קיבל תפקיד זה - והפעם בשכר.
בשנת 1934 הצטרף "הקיבוץ הליטאי" לקיבוץ בית זרע.
נח ולאה פלר לא היו בין העוברים לעמק הירדן.
קשריהם עם חברי קיבוצם נחלשו.
אמצעים כספיים לא היו להם; קרוב משפחתה של לאה, זלמן רובשוב (לימים זלמן שזר, נשיאה השלישי של מדינת ישראל), שבימים ההם היה מעורכי העיתון "דבר", איכסן אותם בביתו עד שמצאו חדר לעצמם.
לאה היא זו שקיבלה את ההחלטה המכרעת לא לעבור לקיבוץ כדי לסייע לקידום הקריירה של בעלה.
כאיש תנועת העבודה ו"השומר הצעיר" נפשו של ד"ר פלר הייתה קרועה בין בית החולים "הדסה" לבין "קופת חולים" של ההסתדרות הכללית.
למזלו עלה ארצה מגרמניה מנתח נודע נוסף, ד"ר מטולסקי, והתמנה ככירורג רופא ראשי במרפאה המרכזית של "קופת חולים" ברחוב מזא"ה 3 בתל אביב.
הוא היה זקוק לאסיסטנט והציע לד"ר פלר לגשת למכרז (אז המילה "מכרז" נקראה "קונקורס" מלטינית concursus שהשתרשה ברוסית: конкурс ודרכה הגיעה לעברית) על משרה זו.
ד"ר פלר זכה במשרה ועבר בסוף שנת 1934 ל"קופת חולים" (למורת רוחו של פרופ' מקס מרכוס).
בתקופה זו התחזקו קשריו עם "ההגנה".
צוות בית החולים העביר קורסים לעזרה ראשונה.
חשיבותם של הרופאים עלתה לאחר פרוץ מאורעות הדמים ב-1936; בית החולים הפך למוקד רפואי ראשון במעלה, בו הוגשה עזרה דחופה לנפגעי המאורעות.
בשנת 1938 כאשר הוקמה "גדר הצפון" גויס ד"ר פלר לצוות הרפואי של המבצע ונמנה עם הצוות שטיפל במאות העובדים והמגינים.
בשנת 1942, במטרה לקצר את התור לניתוחים, החליטה הנהלת קופת חולים כללית להקים שלוחה לבית החולים בילינסון.
בשלב ראשון הוחכר מבנה חד-קומתי ושמו נקבע כ"בילינסון ב'", לימים (בראשית שנות ה-50) בית חולים "השרון".
פלר עמד בראש קומץ רופאים מנתחים מ"בילינסון" שהיוו את הגרעין המייסד של בית החולים.
הוא מונה כמנהלו הראשון ובתפקיד זה כיהן עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1975. כן שימש במקביל כמנהל המחלקה לכירורגיה כללית.
ב"יום שפיים" בסוף 1945 היה במקום בין כאיש "ההגנה" ובין כרופא, והושיט עזרה לפצועים תוך הצלת חיים.
כשהחלו היריות ונשמעו זעקות הפצועים זחל מתחת לגדרות הקיבוץ וחילץ פצועים תחת אש.
במלחמת העצמאות תרם את תרומתו בהצלת חיי הלוחמים ואחרי המלחמה שובץ כקצין מילואים בדרגת סרן בחיל הרפואה.
על יסודו, פיתוחו, וביסוסו של בית החולים "השרון" ועל מסירותו ללא גבולות לחברים שאושפזו בו, ועל הישגיו הרפואיים קיבל בשנת 1969 את "פרס העבודה" של ההסתדרות.
בשנת 1978 הוענק לו תואר יקיר העיר פתח תקווה.
פרופ' נח פלר נפטר בשנת 1986.
בפתח תקווה נקרא רחוב על שמו.
"מקרה סרקומה של המעיים הדקים בגיל רך", הרפואה (ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל), כרך 11 (תמוז תרצ"ב/1932)
"סיכום תאונות חשמל", דבר, 2 ביוני 1936
"לביקורת שיטת העזרה הראשונה בכויה", דבר, 1937
רפוי חדיש לכויות, הדפסה מיוחדת מ"דפים רפואיים", כרך ב', חוברת ד', הוצאת הפועל הצעיר, 1938
"לבעיית דלקת התוספתן הכרונית", דפים רפואיים, כרך ג', חוברת ד' (ינואר 1940)
"אתיל כלוריד כמרדים", מאמרים רפואיים, בהוצאת המחלקה המדיצינית של קופת החולים הכללית, (דצמבר 1940 – ינואר 1941)
"הערות למאמר על החסימה בנוסח פרופ' ביר", דפים רפואיים, כרך ד', חוברת ג' (דצמבר 1941)
"הסרטן של העקלתון כסיבת נירתוק המעי", דפים רפואיים, כרך ה', חוברת ו' (יולי-אוקטובר 1945)
"2 מקרים של אשך נוסף", דפים רפואיים, כרך ד', חוברת א' (יוני 1946)
"על הטיפול הכירורגי בדליות", דפים רפואיים, כרך ט', חוברת א' (יולי 1950), יחד עם ד"ר ע' גרינוואלד
"מקרה שאת של פקעת עורק התרדמה", דפים רפואיים, כרך י', חוברת א' (פברואר 1951)
"סתימת מעיים חדה שבדיברטיקולוס – מאקאל", דפים רפואיים, כרך י"א, חוברת ג' (ספטמבר 1952)
"היפופוטאסמיה כגורם לאילאוס אדינאמי", דפים רפואיים, כרך י"א, חוברת ג' (ספטמבר 1952), ביחד עם ד"ר ר' שפירא
"הכולאנגאוגרפיה", דפים רפואיים, כרך י"א, חוברת ג' (ספטמבר 1952), ביחד ד"ר לוין
"שאתות ראשוניות בחלל שמאחורי הצפק", דפים רפואיים, כרך י"ב, חוברת ד' (דצמבר 1953), ביחד עם ד"ר ק' לוין
"כריתת האונה השמאלית של הכבד בגלל המאנגיומה", דפים רפואיים, כרך י"ג, חוברת א' (מרץ 1954)
"חסימת מעיים חריפה בגלל מוך תפוח-זהב", דפים רפואיים, כרך י"ד, חוברת ג'-ד' (אוגוסט 1955), ביחד עם ד"ר י' יעקבי
"בקע בקו הסמילונרי - שפיגלי", דפים רפואיים, כרך ט"ו, חוברת א' (מרץ 1956)
"קופת חולים – מרכז הבריאות של העם העובד", על המשמר, 17 באוגוסט 1956, ביחד עם ד"ר א' בילצקי
"לבעיית תסמונת dumping", דפים רפואיים, כרך י"ז, חוברת א'-ב' (1957)
"שאתות המעיים הדקים", דפים רפואיים, כרך י"ז, חוברת א'-ב' (1957)
"פקלומה במעי הגס היורד", דפים רפואיים, כרך י"ז, חוברת א'-ב' (1957), ביחד עם ד"ר י' יעקבי
"סרטן אין סיטו של החלחולת", דפים רפואיים, חוברת ד' (נובמבר 1957)
"סארקומת האשך הימני", דפים רפואיים, כרך י"ז, חוברת ב'-ג' (אוגוסט 1958)
"טיפול בדליות הגפיים התחתונים לפי שיטת סטריפינג – תוצאות סקר שנערך לאור ניסיון של 1800 ניתוחים על ידי המחלקה הכירורגית בבי"ח 'השרון' פ"ת", דפים רפואיים, כרך י"ז, חוברת ד' (דצמבר 1958), ביחד עם ד"ר י' מרדכי
"דלקת מעיים אזורית", דפים רפואיים, חוברת א'-ב' (מרץ 1959), ביחד עם ד"ר א' לוריה וד"ר ש' קנדה
"מקרה פיאוכרומוציטומה פעילה", דפים רפואיים, כרך י"ח, חוברת ג' (אוגוסט 1959), ביחד עם ד"ר י' שפירא, ד"ר י' לזבניק וד"ר ד' קמחי
"סרטן ראשוני של כיס-המרה", דפים רפואיים, כרך י"ח, חוברת ג' (אוגוסט 1959), ביחד עם ד"ר י' מרדכי
"לבעיית הטיפול המוקדם בסרטן השד אחרי ניתוח רדיקלי", דפים רפואיים, כרך י"ח, חוברת ד' (אוקטובר 1959), ביחד עם ד"ר י' איטלסון
"על השאתות המזודרמאליות הממאירות של הקיבה", דפים רפואיים, כרך י"ח, חוברת ד' (אוקטובר 1959), ביחד עם ד"ר א' לוריא
"ציסטה פילונידאלית באזור עצם העצה", דפים רפואיים, כרך י"ח, חוברת ה'-ו' (דצמבר 1959), ביחד עם ד"ר משה כאן
"אנדומטריאוזיס של כפף-הכבד במעי הגס", דפים רפואיים, כרך י"ט, חוברת ב'-ג' (יולי 1960), ביחד עם ד"ר י' מרדכי
"דימומים קטלניים בדרכי העיכול העליונים לאחר ניתוחים באזורים מרוחקים", דפים רפואיים, כרך י"ט, חוברת ב'-ג' (יולי 1960), ביחד עם ד"ר א' לוריא
"עכבר הצפק", דפים רפואיים, כרך י"ט, חוברת ה' (נובמבר 1960), ביחד עם ד"ר מ' כאן
"הפוליפ הלימפואידי של החלחולת", דפים רפואיים, כרך י"ט, חוברת ה' (נובמבר 1960), ביחד עם ד"ר ש' קנדה
"סיבות נדירות לבטן חריפה", דפים רפואיים, כרך כ' חוברת א' (פברואר 1961), ביחד עם ד"ר א' לוריא
"דרכי-המרה כמקור דימומים גאסטרואינטסטינאליים, מקרה של המוביליה כתוצאה מצינור-T בצינור המרה המשותף", דפים רפואיים, כרך כ' חוברת ג'-ד' (אוגוסט 1961), ביחד עם ד"ר א' לוריא
"על כורדומה", דפים רפואיים, כרך כ' חוברת ג'-ד' (אוגוסט 1961), ביחד עם ד"ר מ' כאן
"אדנו-קארצינומה ראשונית של התוספתן", דפים רפואיים, כרך כ', חוברת ה'-ו' (נובמבר 1961), ביחד עם ד"ר י' מרדכי
"מה נאמר לחולה סרטן?", דפים רפואיים, כרך כ', חוברת ה'-ו' (נובמבר 1961)
"צניחת הכליה כגורם לכאבי בטן", דפים רפואיים, כרך כ"א, חוברת א' (ינואר 1962), ביחד עם ד"ר מ.
"לבעיית המאסטופאטיה", דפים רפואיים, כרך כ"א, חוברת א' (ינואר 1962)
"חסימת מעיים חריפה על ידי שיירי-מזון אחרי כריתה חלקית של הקיבה", דפים רפואיים, כרך כ"א, חוברת ב' (פברואר 1962)
"על ניתוחי בקע המפשעה והירך", דפים רפואיים, כרך כ"א, חוברת ג' (אפריל 1962), ביחד עם ד"ר י' מרדכי
"הפורפיריה כסיבת הבטן החריפה", דפים רפואיים, כרך כ"א, חוברת ד' (מאי 1962), ביחד עם ד"ר מ' כאן
"מחלת מונדור", דפים רפואיים, כרך כ"א, חוברת ו' (אוגוסט 1962)
"נשיכות על ידי אדם וע"י חיות", דפים רפואיים, כרך כ"א, חוברת ז' (נובמבר 1962), ביחד עם הד"ר א' לוריא
"ניסיונות בהשתלת כליה", דפים רפואיים, כרך כ"ב, חוברת א'-ב' (מרץ 1963), ביחד עם הד"ר ד' קמחי, ד"ר מ' אהרונהיים וד"ר ר' מרדכי
"על סתימת כלי-הדם המזנטאריאליים בגיל צעיר", דפים רפואיים, כרך כ"ב, חוברת א'-ב' (מרץ 1963), ביחד עם ד"ר ר' מרדכי
"דלקת נמקית של המעי הצם", דפים רפואיים, כרך כ"ב, חוברת א'-ב' (מרץ 1963), ביחד עם ד"ר א' לוריא וד"ר ש' קנדה
"יתר פעילות יותרת בלוטת –התריס", דפים רפואיים, כרך כ"ב, חוברת א'-ב' (מרץ 1963), ביחד עם ד"ר ד' קמחי וד"ר מ.
"הסטרואידים כגורם הבטן החריפה", דפים רפואיים, כרך כ"ב, חוברת ג' (מאי 1963), ביחד עם ד"ר מ' כאהן
"דלקת הלבלב הנמקית לאחר ניתוח-בטן", דפים רפואיים, כרך כ"ג, חוברת א' (ינואר 1964), ביחד עם ד"ר י' מרדכי
"הישגים באיבחון ובטיפול מחלת-הדליות וסיבוכיה", דפים רפואיים, כרך כ"ג, חוברת ג'-ד' (יולי 1964), ביחד עם ד"ר י' מרדכי
"לבעיית הטיפול בפעילות-יתר של בלוטת התריס בתקופת ההיריון", דפים רפואיים, כרך כ"ג, חוברת ה'-ו' (אוקטובר 1964), ביחד עם ד"ר מ' קעורי וד"ר ר' איטלסון
"מקרה של מחלת Wilkie משולב עם מחלת קרוהן", דפים רפואיים, כרך כ"ג, חוברת ה'-ו' (אוקטובר 1964), ביחד עם ד"ר מ' קעורי וד"ר י' מרדכי
"ציסטה לימפאתית של יותרת-הכליה", דפים רפואיים, כרך כ"ד, חוברת ד' (אוגוסט 1965), ביחד עם ד"ר ד' קמחי וד"ר מ' אהרונהיים
"פציעות הלבלב", דפים רפואיים, כרך כ"ד, חוברת ד' (אוגוסט 1965), ביחד עם ד"ר י' מרדכי
"פיברו-מיאו-אנגיומה של מצע המעי", דפים רפואיים, כרך כ"ד, חוברת ה'-ו' (אוקטובר 1965), ביחד עם ד"ר ש' קנדה
"ליפוסארקומה של חלל שמאחורי הצפק", דפים רפואיים, כרך כ"ה, חוברת א'-ב' (ינואר-יוני 1966), ביחד עם ד"ר ש' קנדה
"שאת מדומה סביב פי הטבעת", רפואת המשפחה, כרך א', חוברת ו' (יוני 1970), ביחד עם ד"ר ח.
"כיסיית ענק ראשונית מולדת של הטחול", רפואת המשפחה, כרך ב', חוברת ב' (ינואר 1971), ביחד עם ד"ר ח.
"שאתות ממאירות סינכרוניות במעי הגס", רפואת המשפחה (מרץ 1972), ביחד עם ד"ר ח' קונדריאה וד"ר ר' ארסבן