tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2021 הופיע הסרט התיעודי ג'אנגו וג'אנגו: מערבוני הספגטי של קורבוצ'י, שבו מתראיינים קוונטין טרנטינו, רוג'רו דאודטו ופרנקו נרו.
בסרט מתאר טרנטינו בהרחבה את דמותו של קורבוצ'י, ומדביק לו את הכינוי "במאי מערבוני הספגטי השני הטוב ביותר" (כשהראשון הוא סרג'ו לאונה).
Grand Canyon Massacre (1964) - בפסבדונים סטנלי קורבט.
Zum zum zum (1969) - בימוי משותף עם ברונו קורבוצ'י
סָרָגֿוֹסָה (בספרדית: Zaragoza, IPA: [θaɾaˈɣoθa]) היא עיר בצפון-מזרח ספרד, במחוז סרגוסה, על גדות נהר האברו.
היא משמשת כעיר הבירה של הקהילה האוטונומית אראגון, וכן כבירת המחוז שנושא את שמה.
בסרגוסה יש כ-650,000 תושבים, נתון שמקנה לה את המקום החמישי בדירוג האזורים העירוניים בספרד.
יותר ממחצית מאוכלוסיית אראגון שוכנת בסרגוסה.
סרגוסה שוכנת במרחק כמעט שווה של כ-300 קילומטרים ממדריד, ולנסיה, ברצלונה, בילבאו וטולוז.
בזכות מיקומה המרכזי עוברת בה הרכבת המהירה AVE.
שמה של סרגוסה נגזר משמה של הקולוניה קיסראוגוסטה , שייסדו לגיונרים רומיים משוחררים בשנת 14 לפנה"ס, והיא נקראה לכבוד אוגוסטוס קיסר.
במקום היה יישוב איברי קטן.
בשנת 24 לפנה"ס הוקמה במקום מושבה של יוצאי צבא מהצבא הרומי, בשם קַיְסַר אַוּגוּסְטַה (Caesar Augusta).
מאוחר יותר השם התגלגל לקייסרקוסטה (Caesaracosta).
כעיר רומית, היו בה כל מבני הציבור הטיפוסיים כגון פורום, מרחצאות, ותיאטרון, והיא הייתה מרכז כלכלי חשוב.
עדיין ניתן לראות בסרגוסה כיום חורבות רומיות רבות.
עם דעיכת האימפריה הרומית, סרגוסה עברה לידי הגותים במאה החמישית לספירה ללא שפיכות דמים או הרס משמעותיים.
במאה השמינית, לאחר כיבוש חצי האי האיברי על ידי בית אומיה, הפכה העיר לבירת אל-אנדלוס ושמה תועתק בפי המוסלמים כסַרַקֻסְטַה (سرقسطة).
כשהתפוררה חליפות קורדובה במאה ה-11 קמה בה ממלכת טאיפה, , שהייתה במשך כמאה שנים אחת מהטאיפות הבולטות בספרד.
שושלת (بنو هود) בנתה והתגוררה בארמון המבוצר אלחפריה, שמשקף את ההדר שאליו הגיעה הטאיפה של סרגוסה בשיא פארה.
בשנת 1118 נכבשה העיר בידי אלפונסו הראשון "הלוחם" מאראגון, שהפך אותה לבירת ממלכתו.
ב-5 באפריל 1529 נחתם בעיר חוזה סרגוסה, בין ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל, לבין קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, במטרה לפתור את הסכסוך סביב השליטה במסחר באיי התבלינים.
בזמן מלחמת הירושה הספרדית בשנים 1701–1714, נחלק מחוז סרגוסה בנאמנותו בין בית בורבון לבית הבסבורג ובנוסף למלחמה הצבאית, התנהלה גם מלחמה כלכלית כשכל שליט מעניק לערים שתמכו בו זכויות יתר.
העיר סרגוסה התקוממה לטובת קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והוא הוכרז כ"מלך אראגון" בעיר ב-29 ביוני 1706. קרל ניהל מהעיר את המלחמה כנגד כוחות אחרים באראגון שתמכו בסיעת בית בורבון.
סרגוסה, כמו ערים אחרות באראגון ובספרד כולה עברו בין הצדדים הלוחמים כמה פעמים, עד שלבסוף עלה לשלטון פיליפה החמישי מלך ספרד.
ב-1808 בזמן מלחמות נפוליאון, שלח נפוליאון את המארשל ז'אן לאן לספרד, כחלק ממלחמת חצי האי האיברי, והוא כבש את טודלה וסרגוסה.
בעיר התחוללו קרבות קשים, שבעקבותיהם הצטמצמה האוכלוסייה מ-55,000 תושבים ל-12,000 בלבד.
במאה ה-20, במהלך מלחמת האזרחים בספרד התרחש בעיר ניסיון מפורסם של כוחותיו של האנרכיסט בואנוונטורה דורוטי להוציא את העיר מידי כוחותיו של פרנקו.
בימי הביניים התקיימה בסרגוסה קהילה יהודית חשובה, ששימשה מרכז בולט ללימוד תורה.
בישיבות שפעלו בעיר שולבו לימודי פילוסופיה לצד לימוד התלמוד.
לקהילה היו שבעה בתי כנסת, מהם ידועים כיום שניים: בית הכנסת המרכזי "לה מאיור" ובית הכנסת "דה לוס קליסוס" (או "דה סהאן").
אברהם אבן דאוד, היסטוריון יהודי ספרדי בן המאה ה-12, כתב כי בעקבות מלחמת האזרחים שפגעה בקורדובה במאה ה־11 נמלטו יהודים מהעיר והתיישבו בסרגוסה, שם המשיכו לחיות עד תקופתו.
בניגוד לערים רבות אחרות בספרד, ניצלה קהילת סרגוסה מפרעות קנ"א בשנת 1391, בעיקר בזכות נוכחות המלך חואן הראשון בעיר והתערבותו של המנהיג היהודי הבכיר, חסדאי קרשקש.
ב-1481 מינה הכתר את הנזיר מיגל פרר לאכוף את הפרדת היהודים מיתר תושבי סרגוסה, אך אכזריותו הקיצונית הביאה את המלך פרננדו השני, מלך אראגון להסירו מתפקידו.
ב-29 באפריל 1492 הוכרזה בסרגוסה בפומבי בפני פרוקורטורים של הממלכה החלטת הכתר לגרש את כלל היהודים, יומיים לפני שצו הגירוש הוכרז רשמית גם בממלכת קסטיליה השכנה.
בדומה ליתר קהילות ספרד, הקהילה היהודית בסרגוסה הגיעה לקצה במסגרת גירוש יהודי ספרד בשנת 1492. ב-13 במאי נצטווה רבי צ'אקון, רבה של העיר, על ידי הרשויות המקומיות והאזוריות לעזוב את הרובע היהודי בתוך יום אחד ואת הממלכה בתוך שלושה ימים.
לקראת הגירוש, סודרו תשלומי חובות המיסים ונכסי הקהילה היהודית.
למטרה זו מונו שמאים לנכסים, ואחדים ממנהיגי הקהילה, בהם אברהם אבן-איוּט, אצ'אכי גוטינה ובונאפוס אבנרבי, נעצרו לזמן קצר; העיקר הוטל על יוסף אבוזמל, אוצר הקהילה, ומוסא סדוסילו, שכלל העברת בתים וגן ברובע היהודי לנוטריון חואן אזנאר גוואלארט.
בנוסף, הוטלו חלקים מן התשלום על אברהם אבן-איוּט, מוסא אבוזמל, שמואל אבן-רבי (המכונה "פטרון") ואדרט אנינאי.
מרבית חברי הקהילה עזבו את העיר בין ה-27 ל-29 ביולי 1492, בדרך כלל לעבר נמל סגונטו ממנה הפליגו לארצות אחרות.
בחודשים שלאחר הגירוש פיקחו הכתר והאינקוויזיציה על חילוט והעברת רכוש הקהילה, שכלל ספרי תורה, כתרי כסף, בדים מעוטרים וחפצי פולחן נוספים.
רבים מהפריטים הללו פורקו לשם ערכם החומרי, חולקו מחדש או ניתנו לעירייה ולמוסדות דת נוצריים.
בספטמבר ובדצמבר 1493 קיבלה העיר רשמית את הרובע היהודי ואת הבניינים המשויכים לו.
בקרב מגורשי ספרד שהתיישבו באימפריה העות'מאנית נפוצה אגדה, שהשתמרה במסורות שונות, על נס שהתרחש בסרגוסה בימי הביניים והציל את יהודיה מגורל מר.
לפי אחת הגרסאות, לרגל יום הולדתו של מלך ספרד נערכה בעיר תהלוכה חגיגית, ויהודי סרגוסה נצטוו להשתתף בה תוך שהם נושאים את סמלי דתם – ובהם ספרי תורה.
מחשש לחילול הקודש, החליטו לשאת רק את תיקי הקלפים הריקים, ללא ספרי התורה עצמם.
אולם משומד מקומי הלשין על כך למלך, והאשים את היהודים בביזוי המלך.
על פי האגדה, בליל התהלוכה הופיע אליהו הנביא, פגש את שמש בית הכנסת, והורה לו להחזיר את ספרי התורה לתוך תיקיהם.
כאשר הגיע רגע האמת והמלך דרש לבדוק את התיקים – נמצאו בהם הספרים, בשלמותם.
המלך התרצה, התרשם מכבוד היהודים למסורתם ולשלטונו, וציווה להוציא להורג את המלשין.
לזכר האירוע נקבע חג בשם "פורים דסרגוסה".
החוקרת מתילדה כהן-סראנו תיעדה את קיומו של חג זה גם בדורות מאוחרים יותר: משפחת בכר מאיסטנבול שבטורקיה, למשל, נהגה לציין את היום בחלוקת ממתקים וקריאת מגילה מיוחדת – בעברית ובלאדינו.
ארמון אַלְחַפֵרִיַה, שבנה ג'עפר משושלת בנו הוד.
הוא אחד המבנים המוסלמיים המרשימים ביותר בצפון ספרד.
כיום הוא משמש מושבו של הפרלמנט האראגוני.
בזיליקת גבירתנו של העמוד (El Pilar, "העמוד"), כנסייה בסגנון הבארוק, הבנויה סביב העמוד שעליו, על פי המסורת, התגלתה מרים, אם ישו ליעקב הקדוש בשנת 40 לספירה באמצעות נס של בילוקציה.
במקום הייתה קיימת קפלה במשך שנים רבות.
הכנסייה הנוכחית נבנתה החל מ-1754 במצוותו של פרננדו השישי מלך ספרד.
משמשת במשותף עם קתדרלת לה סאו כמושב הארכיבישוף.
קתדרלת לה סאו (מושב הארכיבישוף יחד עם בזיליקת אל פּילאר), שמשלבת בתוכה סגנונות אדריכליים רבים.
בשנת 2008 התקיימה תערוכת אקספו בעיר ובה השתתפו כתשעים וארבע מדינות.
סרגון מאכד, או סרגון הגדול (אכדית: šarru-kin, המאה ה-24 לפנה"ס – המאה ה-23 לפנה"ס), היה מקים האימפריה האכדית ומייסד העיר אכד.
האימפריה של סרגון שלטה על כל מסופוטמיה ועל שטחים נרחבים נוספים.
גדולתו הצבאית של סרגון הפכה אותו לדמות אגדית ולמושא הערצה לאורך אלפי שנים.
כמות התיעוד ההיסטורי מתקופת האימפריה של סרגון נמוכה.
רוב המידע ההיסטורי שקיים על תקופה זו מקורו בתעודות שנמצאו בשושן, בירת עילם.
התעודות הן העתקים מאוחרים של כתבים אכדיים מתקופת סרגון, שנלקחו ממסופטמיה במאה ה-12 לפנה"ס כשעילם שלטה באזור.
לקיחת התעודות על ידי העילמים, מראה עד כמה דמותו של סרגון והאימפריה שלו השפיעו גם למעלה מאלף שנה אחרי מותו.
המידע המועט שקיים על סרגון מתאר אותו בתקופה מאוחרת בחייו, בה הוא כבר מלך על אכד.
לכן, המקורות היחידים שיש לנו על עלייתו לשלטון של סרגון הם אגדות אשוריות שנכתבו מאות שנים מאוחר יותר.
טקסט אשורי מהמאה ה-7 לפנה"ס המכונה "לידת סרגון" או "האוטוביוגרפיה של סרגון" מספר על עלייתו של סרגון בגוף ראשון.
מקור הטקסט אינו ידוע, וייתכן כי הוא נכתב בחצרו של המלך האשורי סרגון השני, כדי לפאר את שמו של סרגון.
הסיפור מזכיר את סיפורו של משה בתיבה: אימו של סרגון הייתה כוהנת גדולה, שהרתה אותו בסתר מאב לא ידוע.
היא הכניסה אותו לסלסלה אטומה עשויה קנים, אותה הניחה בנהר הפרת.
סרגון נמצא על ידי גנן, שגידל אותו והכשיר אותו להיות גנן.
האלה אשתר אהבה את סרגון והעלתה אותו לשלטון.
מכאן, הסיפור ממשיך בתיאור הצלחתו הצבאית של סרגון.
טקסט אשורי אחר, קדום יותר, המכונה גם הוא "אגדת סרגון" או "עליית סרגון", מספר סיפור שונה.
הטקסט מקוטע, ושרדו ממנו חלקים מועטים.
על פי הסיפור, סרגון היה שר המשקים בחצרו של מלך כיש.
מלך כיש חשש לחייו מפני סרגון, וניסה לרצוח אותו.
האלה אשתר הגנה על סרגון מפני מלך כיש והצילה את חייו מספר פעמים.
המשך הסיפור לא שרד, ולא ידוע איך סרגון היה למלך לפי סיפור זה.
ברשימת המלכים השומרית, מן המאה ה-18 לפנה"ס, סרגון מופיע ומתואר כבנו של גנן, כשר המשקים של מלך כיש וכמייסד העיר אכד.
תיאור זה חריג ברשימה שכוללת בעיקר שמות של מלכים, את ערי הבירה שלהם ואת מספר שנות שלטונם.
לאחר שעלה לשלטון בכיש, סרגון העביר את מרכז שלטונו לעיר אכד, אותה הוא ייסד.
סרגון גייס צבא אכדי גדול, שמומן באמצעות ביזה והביא לסרגון את תהילתו.
הניצחון הצבאי שהביא את סרגון לגדולה הוא כיבוש שומר (דרום מסופוטמיה).
לפני סרגון, מלך שומר היה לוגלזגיסי מאומה.
לוגלזגיסי כבש את כל הערים השומריות ואיחד אותן תחת שלטונו.
הממלכה של לוגלזגיסי התפשטה גם מעבר לשומר.
כיבוש שומר הפך את סרגון לשליט כל מסופוטמיה.
סרגון היה המלך השומרי הראשון ממוצא שמי, אף שברשימת שמות המלכים השומרים מופיעים גם שמות שמיים מוקדמים יותר.
סרגון המשיך והרחיב את האימפריה שלו עד לעילם במזרח ולאבלה במערב.
נתיבי המסחר האכדיים הגיעו הרחק, ותרמו לעושר האימפריה.
סרגון חיזק את שליטתו בערים השומריות על ידי מינוי מושלים אכדים.
השלטון האכדי עזר לשפה האכדית להתפשט ברחבי האימפריה, ולשילוב התרבות השומרית בזו האכדית.
מינוי בולט שסרגון ביצע הוא מינוי בתו, אנהדואנה, לכוהנת אל הירח סין בעירו אור.
לפי כתבים מאוחרים, בסוף תקופת שלטונו של סרגון היו מרידות רבות ברחבי האימפריה.
שלטונו של סרגון הסתיים אחרי 56 שנים לפי רשימת המלכים השומרים (55 או 54 על פי גרסות אחרות של הרשימה).
סרגון הוחלף על ידי בניו רימוש ואחריו מַנישְתוּסוּ אחיו של רימוש.
המלך האכדי הגדול הבא היה נרם-סין, בנו של מנישתוסו ונכדו של סרגון.
למרות קיומה הקצר של האימפריה האכדית, סרגון יצר מורשת של מלך כובש ששרדה אלפי שנים.
סרגון היה מקור לאגדות ולסיפורי עם רבים.
דמותו של סרגון הייתה מודל למלכים אחרים שרצו להקים אימפריה.
האימפריה האכדית הפיצה את התרבות ואת השפה האכדית.
התרבות והשפה האכדית נשארו באזור עד לתקופה ההלניסטית.
שמו האכדי של סרגון הוא šarru-kin, שמשמעותו "המלך האמיתי" (בדומה לעברית, שר-כן).
סרגון כנראה בחר שם זה כדי לתת לגיטימציה למלכותו, למרות מוצאו הפשוט.
מקור השם העברי סרגון הוא משמו העברי של סרגון השני, כפי שנכתב במקרא.
סרגון כונה בכתבים "מלך כיש" ו"מלך אכד", ואחרי כיבוש שומר הוא ירש גם את הכינויים של לוגלזגאסי, בהם "מלך שומר" ו"מלך הארץ".
אף על פי שהצלחתו של סרגון מיוחסת לאלה אישתר (כפי שמתואר באגדת לידת סרגון), רוב כינויו של סרגון הם צבאיים ולא דתיים.
לעיתים סרגון מכונה, בטעות, "סרגון הראשון".
נראה שמקורה של טעות זאת הוא בהיכרות עם שמו של סרגון השני, מלך אשור.
סרגון הראשון היה מלך אשורי מהמאה ה-19 לפנה"ס שקדם לסרגון השני.
גריגורי קונסטנטינוביץ' אורדז'וניקידזה (בגאורגית: გრიგოლ (სერგო) ორჯონიკიძე, מילולית: גריגוֹל (סֶרגוֹ) אוֹרג'וֹניקידזֶה; ברוסית: Григорий Константинович Орджоникидзе) ידוע גם כסרגו אורדז'וניקידזה (24 באוקטובר 1886 (על פי הלוח היוליאני 12 באוקטובר) - 18 בפברואר 1937) היה חבר הפוליטביורו, וחבר קרוב של סטלין.
אורדז'וניקידזה, סטלין והארמני אנסטאס מיקויאן נקראו בזמנו בבדיחות הדעת "הקליקה הקווקזית".
אורדז'וניקידזה נולד בכפר ר'וֹרֶשָׁה שבנפת חרגאולי (מערב גאורגיה).
הוא נהיה מעורב בפוליטיקה הרדיקלית בשנת 1903, ואחרי שסיים את חוק לימודיו כרופא בבית הספר לרפואה מיכאילוב, הוא נעצר על העברת נשק.
הוא שוחרר ונסע לגרמניה, אבל בשנת 1907 חזר לרוסיה והתיישב בבאקו, שם עבד עם סטלין ואחרים.
אורדז'וניקידזה השתתף במהפכה החוקתית האיראנית כשליח של המפלגה הבולשביקית, ונשאר בטהראן לזמן מה (בסביבות 1909).
הוא נעצר בגין חברותו במפלגה סוציאל-דמוקרטית והוגלה לסיביר, אבל הצליח להימלט שלוש שנים מאוחר יותר.
הוא חזר עם סטלין לסנקט פטרבורג באפריל 1912, אבל שוב נתפס ונשפט לשלוש שנות עבודת פרך, אותן ריצה במבצר שליסלבורג.
בתקופת מלחמת האזרחים הוא הפך לקומיסר לאוקראינה, והשתתף במאבק שהתחולל בקווקז, במקום שלימים הוא עזר לייסד כוח סובייטי במדינות כמו ארמניה.
בשנת 1921 פלישה של הצבא הבולשביקי לרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה ואת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה.
אורדז'וניקידזה מונה לפוליטביורו בשנת 1926, אך בשנת 1936 החל סטלין לפקפק בנאמנותו, בפרט כאשר גילה כי השתמש בהשפעתו להגנה על דמויות מסוימות שהיו תחת חקירת הנ.ק.ו.ד..
בינתיים, שמועות שהתפשטו טענו כי אורדז'וניקידזה מתכנן להוקיע את סטלין בנאומו במליאה באפריל 1937. אורדז'וניקידזה נמצא מת לפני שהספיק לשאת את הנאום.
הוא ירה בעצמו לאחר פגישה סוערת עם סטלין.
בזכרונותיו מציין ניקיטה חרושצ'וב כי אורדז'וניקידזה גילה למיקויאן, בלילה שלפני מותו, שלא ימשיך להתמודד עם מה שקורה במפלגה, קרי, החיסולים השרירותיים של חברי מפלגה.
מספר ערים בברית המועצות נקראו על שמו של אורדז'וניקידזה, כמו למשל ולדיקווקז.
סַרְגוֹן השני (באכדית: שָרוּ-כּינוּ, כלומר המלך החוקי, המלך הלגיטימי) היה מלך האימפריה האשורית החדשה בין השנים 722–705 לפנה"ס.
נחשב לאחד מגדולי מלכי אשור ואחד מהמצביאים הגדולים בתקופה העתיקה.
לפי רוב הדעות היה בנו הצעיר של תגלת פלאסר השלישי.
עלה לשלטון לאחר מותו הפתאומי של אחיו שלמנאסר החמישי.
מתקופת שלטונו השתמרו מסמכים רבים.
לפי המשוער, מימיו הראשונים על כס המלוכה, מטרתו העיקרית הייתה לבסס את שלטונה של אשור באזורים נוספים על אלה ששלטה בהם בתחילת מלכותו.
בראשית שלטונו ערך מסעות לסוריה וארץ ישראל ולקראת 718 לצפון לאוררטו ולממלכות השכנות.
בבירתו דור שרוכין השתמרו תיאורים רבים של מסעותיו ומכתביו, במיוחד מכתבי ריגול על אוררטו.
כפי הנראה הוא קשר קשר על מנת להגיע לשלטון, שכן שמו מרמז לכך.
שמו באכדית הוא šarru-kinū, שמשמעו המלך הנכון או המלך הצודק.
רמז ברור למי שהגיע לכס בדרכים עקלקלות.
באף כתובת הוא אינו מזכיר את אביו.
כנראה היה לו שם אחר, וסרגון הוא השם אותו הוא אימץ עם עלייתו לכס.
סביר כי השם נבחר בשל סרגון מאכד, מלך אכד ומייסדה שמלך כ-1600 שנה לפניו ואשר נהיה לדמות אגדית.
מיד עם עלייתו לשלטון היה עליו לדכא מרידות של מרודך בלאדן מלך בבל, ושל מלך אוררטו.
בשתיים מכתובותיו הוא כתב כי הוא כבש את שומרון בירת ממלכת ישראל, והגלה את יושביה.
דבר זה עומד בסתירה למסופר במלכים ב' י"ז ובכרוניקה הבבלית , כי שלמנאסר החמישי כבש את שומרון.
יש המשערים כי שלמנאסר החמישי התחיל את המצור על שומרון, אולם מת במהלכו, וכי סרגון השני הוא שהשלים את הכיבוש בפועל.
אחרים סבורים כי סרגון התהדר בנוצות לא לו.
צעדיו הראשונים של סרגון היו הגדלת הזכויות של הערים והמקדשים, שהתייחסו גם לבבל, אך בשנת 722 לפנה"ס, מיד לאחר עלייתו לשלטון, מרד בו מלך בבל מרדוך-אפלה-אידינה השני (הנזכר במקרא כ"מרודך בלאדן") לאחר שכרת ברית עם עילם.
המסע שערך סרגון בשנת 720 לפנה"ס בעקבות זאת הסתיים בכישלון חרוץ ליד דיר, ממלך עילם חופמניקש.
מרדוך אפלה-אידינה מלך בבל ניסה גם הוא לקצור פירות מהקרב, אך כאשר הוא הגיע למקום הקרב כבר נסתיים בתבוסת האשורים והם היו במנוסה.
למרות ניצחון העלמים העיר דיר נשארה בשליטת אשור.
בשנת 722 לפנה"ס הסתיים כיבוש שומרון ו-27,280 איש מהשכבה הגבוהה בשומרון הוגלו לאשור ולמדי.
במקומם הובאו מתיישבים מכותה ומעוה, חמת וספרווים.
הארץ הפכה לפחוה אשורית עם נציב מטעם המלך.
בשנת 720 לפנה"ס נערך קרב בין אשור לבין בעל בריתה של שומרון מלך חמת אילובדי (יאובדי) ועם מלכי צומור, ארפד ודמשק.
הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של האשורים ולאחריו הוצאו המפסידים להורג וסרגון החריב את חמת וקרקר, ואת ממלכת חמת עשה לפחוה אשורית.
סרגון המשיך את מסע הניצחון שלו דרומה וניצח ליד רפיח את גנון מלך עזה ואת צבא פרעה שבכה, שבא לעזרתו.
מלך עזה נשבה ורפיח הועלתה באש.
באותה הזדמנות הכניע סרגון גם את השבטים הערבים: תמוד, עיבדי ואחרים.
בסיום המסע הוגלו 90,000 איש מסוריה לאשור כשבויים.
ב-712 לפנה"ס דיכא סרגון מרד באשדוד .
המסע הנוסף לצור שערך סרגון לא הצליח (שוב) להכניע את הצורים.
למרות עזרת ערי פיניקיה האחרות, אשר התבטאה בהשתתפות 60 אניות ו-8,000 תופסי משוט.
הצורים התבצרו באי עליו שכנה צור (צורת חצי האי המוכרת היום, נוצרה על ידי סוללה ששפך אלכסנדר הגדול).
הם הסתפקו במי גשם, בורות ובארות.
לאחר מצור בן 3 שנים, נאלצו האשורים לסגת והסתפקו בגביית מיסים מהעיר.
בשנת 719 לפנה"ס התערב סרגון במלחמה בין מלך מאנה אירנז במאבקו עם מלך זיקרטה מטטי ורוסו הראשון-מלך אוררטו.
בעזרת גייסות המצור של האשורים הצליח אירנז לכבוש מספר מבצרים חשובים: שואנדוחל, דורדוק, סוקיאה, באלה, אביטיקינה.
האוכלוסייה הוגלתה לאשור והמבצרים נמסרו לאירנז.
פעולותיו בדרום מזרח אסיה הקטנה
בשנת 718 לפנה"ס הצליח סרגון לדכא מרד בדרום מזרח אסיה הקטנה, כשמדינות שיחונטה, חילכו ואחרים יצאו בברית עם אוררטו נגד אשור.
למעשה לאחר ההפסד שהנחיל תגלת-פלאסר השלישי לאוררטו, לא נלחמה ממלכה זו לבדה נגד אשור, אלא רק בבריתות עם ממלכות אחרות.
קיאקי מלך שיחונטה נחל הפסד והאשורים לקחו בשבי כשלל המלחמה את 30 מרכבותיו, את 7,350 חייליו ואותו עצמו.
העיר שיחונטה ניתנה למטי מלך טונה (טיאנה), ואת העיר חילקו נתן מלך אשור כנדוניה לבתו למלך תובל אמבריס בן חולי.
חיסול ממלכת כרכמיש וממלכות שכנות
בשנת 717 לפנה"ס, השנה החמישית למלכו, כבש סרגון את כרכמיש והוציא להורג את מלכה האחרון – פסיריס.
בן בריתו של מלך כרכמיש מיתה (מידס) מלך משך (פריגיה) שהגיע לעזרתו של בעל בריתו נחל תבוסה ונאלץ לסגת לארצו.
לאחר מכן הלך סרגון נגד הערים פפה וללוקנה, שעמם הרים את נס המרד באשור בתקווה לעזרה מארץ ככמה, אך האשורים הכניעו אותם במהירות והגלו את כל העם לדמשק.
בניית דור שרוכין כבירה החדשה
בשנת 717 לפנה"ס התחילה בניית העיר דור שרוכין (מילולית: מבצר סרגון) במקום שבו שכן עד אז הכפר מֶגֶנוּבֶה צפונית־מזרחית לנינווה (כיום קרוי המקום ח'ורסבאד).
תקופת הבנייה ארכה 10 שנים.
עיקר המבנים שנבנו בעיר החדשה היו ארמון המלך המפואר מלבנים, מקדשים לאלים וזיקוראת בן 8 הקומות ובגובה 43 מ'.
מסביב לעיר נבנתה חומה באורך 7 ק"מ ובגובה 20 מ'.
בכתובות סרגון ב' צוין כי, רוחב החומה היה מספיק לנסיעת 7 מרכבות בלי שיפגעו אחת בשנייה.
בכל 27 מ' בחומה היה מגדל מרובע בגובה 24 מ'.
בחודש תשרי שנת 707 לפנה"ס, נערך טקס חנוכת הבית בעיר ופסלי האלים הושמו במקומם החדש במקדשים.
לפי הכרוניקה הבבלית סרגון נהרג בנסיבות לא ברורות, בעת המסע לתובל ב-705 לפנה"ס.
נראה כי המלך נקלע למארב, בו הוא מצא את מותו.
גופתו נחטפה, ולא הובאה לקבורה בקבר אשור.
לאחר מות סרגון ירש אותו בנו סנחריב.
למרות חשיבותו בתולדות האימפריה האשורית והמזרח הקדום, סרגון נזכר במקרא פעם אחת בודדה.
סרגון ב' נזכר בקשר למסע האשורי נגד אשדוד ב-712 לפנה"ס: , וכך גם בנוגע לסיפור גולת אשור מהאי יב שבדרום מצרים, שצומצם לכדי מספר פסוקים -
סרגון נטוורקס בע"מ היא חברת טכנולוגיה ישראלית המתמחה בפיתוח, ייצור ושיווק מערכות תקשורת אלחוטיות בפס-רחב העובדות בתדרי מיקרוגל וגלים מילימטריים.
ציוד החברה משמש בעיקר ספקי שירותים סלולריים כדי לקשר את תחנות הבסיס אחורה אל לב הרשת (Backhaul).
סרגון היא חברה ציבורית ומניותיה נסחרות בנאסד"ק תחת הסמל CRNT.
סרגון נוסדה בשנת 1996 בשם Giganet על ידי שרגא כץ וינון ברכה.
ההשקעה הראשונית הגיעה מהאחים יהודה זיסאפל וזהר זיסאפל מקבוצת רד-בינת.
בשנים הראשונות פיתחה החברה ציוד אלחוטי שנועד לתת פתרון לחברות המתחרות לחברות הבזק המקומיות (CLEC) בעקבות פתיחת שוק התקשורת לתחרות במדינות רבות במערב.
חברות אלו היו זקוקות לפתרון חלופי לקווי התקשורת שנפרסו על ידי חברות הבזק השונות.
בין השנים 1998 ל-2000 מכירות החברה צמחו כך שבשנת 2001 החברה הגיעה לראש רשימת החברות הצומחות בישראל של פירמת רואי החשבון דלויט (Fast50).
בשנת 2000 הונפקה החברה בבורסת נאסד"ק.
כחלק מההנפקה נאלצה החברה לשנות את שמה לסרגון נטוורקס בגלל התנגדות של חברה פרטית במסצ'וסטס שנקראה Giganet Inc.
בשנת 2001, לאחר התפוצצות בועת הדוט-קום נקלעו גם חברות ה-CLEC למשבר ורבות פשטו רגל, בעקבות כך החברה נקלעה למשבר.
כדי לצאת מהמשבר שינתה החברה את האסטרטגיה שלה ופנתה לשוק חדש, שוק התקשורת הסלולרית שהיה בצמיחה גדולה עם כניסת דור 3 (3G).
שינוי זה חילץ את החברה מהמשבר.
החברה נמנתה ברשימת 50 הצומחות במהירות 11 שנים ברציפות עד שנת 2011 .
בשנת 2004 נרשמה סרגון למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 2005 פרש שרגא כץ מניהול החברה והוחלף על ידי עירא פלטי, לשעבר מנכ"ל סיברידג'.
בסוף שנת 2017 נמחקה החברה מהמסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
כיום סרגון עוסקת בייצור ושיווק של ציוד אלחוטי המאפשר קישוריות גבוהה ברשתות סלולר, 5G, רשתות פרטיות, רשתות ארגוניות, ולאסדות קידוח של נפט וגז.
מוצרי החברה כוללים אנטנות, ציוד תקשורת, חומרה ותוכנה.
מרכז החברה נמצא בראש העין.
בשנת 2011 רכשה מחברת Eltek הנורווגית את חברת הבת שלה, Nera, ב-48.5 מיליון דולר.
בשנת 2013 תבעה סרגון את אלטק על נזקים של 21.5 מיליון דולר בתהליך הרכישה.
בסוף שנת 2023 רכשה סרגון את חברת סיקלו(Siklu) הישראלית.
החברה פיתחה פתרונות תמסורת בגלים מילימטריים לתקשורת אלחוטית בפס-רחב.
סרגון דיווחה לבורסה כי הכנסותיה בשנת 2023 עמדו על כ-347.2מיליון דולר.
סַרְגּוּס מסורטט (שם מדעי: Diplodus sargus, שמו העממי: סרגוס) הוא דג מסוג סרגוס במשפחת הספרוסיים הנפוץ בים התיכון.
מוכר גם בקרב הדייגים בשם חג'ג'.
בצעירותו נראה עם 5 פסים שחורים אנכיים ו-4 אפורים.
פסים אלו נעלמים כאשר הדג מגיע לכדי 20 ס"מ.
אורכו המקסימלי 45 ס"מ אך גודלם של מרבית הפרטים אינו עולה על 22 ס"מ.
תחום תפוצתו של סרגוס מסורטט משתרע על פני הים התיכון, חופיה המערביים של יבשת אפריקה לאורך האוקיינוס האטלנטי וכמויות קטנות יותר בים השחור.
הוא שוכן באזורים סלעיים עד לעומק של 50 מטרים ומוצא מחסה בין הסלעים.
תזונתו מורכבת מסרטנים, מדגים קטנים ומבעלי קונכייה.
הדג משתמש בשיניו החזקות על מנת לפצח את הקונכייה.
עונת הרבייה מינואר עד מרץ.
הדג הוא הרמאפרודיט: במהלך חייהם נהפכים רבים מהזכרים לנקבות.
הסרגוס נחשב לדג מאכל משובח בעל טעם "ים" ובשרו לבן.
הם נידוגים הן בדיג מסחרי והן בדיג ספורטיבי.
בשנים האחרונות (העשור השני של המאה ה-21) החלה בחופי ישראל תופעה של נשיכת רגלי מתרחצים על ידי דגי סרגוס מסורטט צעירים בחודשי הקיץ.
הועלתה סברה כי הסיבה לכך היא שינוי בטמפרטורת המים שמשפיע על תקופת הרבייה.
סרגוס (שם מדעי: Diplodus) הוא סוג של דג ים ממשפחת הספרוסיים ובו 23 מינים.
חלק מהמינים מצויים בחופי ישראל, בייחוד הסרגוס המסורטט.
להלן רשימת המינים הקיימים בסוג סרגוס, והשמות הקיימים בעברית:
סרגוס הטבעת (שם עממי: סרגוס סופר) (Diplodus anularis)
סרגוס הפסים (שם עממי:סרגוס חדאדי, או: חדאד) (Diplodus cervinus)
חודון אזור (שם עממי: פונטצו, עספור) (Diplodus puntazzo)
סרגוס מסורטט (שם עממי: סרגוס) (Diplodus sargus)
סרגוס כתפי (שם עממי: ג'אג', סרגוס, חראן) (Diplodus vulgaris)
סֵרגוֹ זַכַּריאדזֵה (בגאורגית: სერგო ზაქარიაძე ; 1 ביולי 1909 – 13 באפריל 1971) היה שחקן גאורגי.
סרגו זכריאדזה נולד בשנת 1909 בבאקו (אזרבייג'ן - חלק מהאימפריה הרוסית באותה תקופה).
בשנת 1926 זכריאדזה התחיל לעבוד בצוות המשנה של תיאטרון רוסתוולי שבטביליסי; במקביל לעבודתו, הוא החל ללמוד פילולוגיה באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי.
בשנת 1928 סרגו זכריאדזה עבר לכותאיסי כדי להצטרף כשחקן לתיאטרון, שקוטה מרג'נישווילי ייסד באותה שנה (התיאטרון הועבר ב-1930 לטביליסי ואחרי מות מייסדו ב-1933 נקרא תיאטרון מרג'נישווילי).
זכריאדזה נשאר בתיאטרון מרג'נישווילי עד שנת 1956.
תפקידו המשמעותי הראשון של סרגו זכריאדזה כשחקן היה בקולנוע; בשנת 1933 הוא גילם את תוֹרר'ווַה (תפקיד ראשי) בסרטו של סיקו דולידזה "הצלבנים האחרונים".
בשנת 1943 (בתקופת עבודתו בתיאטרון מרג'נישווילי) סרגו זכריאדזה השתתף בפרק השני של סרט הקולנוע "גיורגי סאקדזה" בתפקיד שדימן ברתשווילי (במאי: מיכאיל צ'יאורלי).
בשנים 1960-1955 סרגו זכריאדזה היה מורה להגייה תיאטרלית במכון התיאטרלי של טביליסי ע"ש שותא רוסתוולי (בית ספר לאמנויות הבמה).
בתקופת עבודתו בתיאטרון רוסתוולי סרגו זכריאדזה הצטלם גם בסרטי קולנוע.
בשנת 1959 זכריאדזה גילם את דמותו הדוור גיורגי בסרט "היום האחרון, היום הראשון" (במאי: סיקו דולידזה).
בשנת 1964 סרגו זכריאדזה שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של רוואז צ'חיידזה אבא של חייל; בסרט זה, זכריאדזה גילם את דמותו של איכר גאורגי (גיורגי מחרשווילי), שבנו נלחם בשורות הצבא האדום במלחמת העולם השנייה.
אחרי שהבן מפסיק לכתוב אל הוריו, האב יוצא אל המען של המכתב האחרון מבנו - בית-חולים רוסי בקרבת חזית; בהגיעו לשם, האב מגלה שבנו השתחרר מטיפול.
האב מסרב לחזור לכפרו בלי בשורה מבנו ומתעקש להתגייס לצבא למרות שאינו צעיר; לבסוף, הוא מצליח להישלח גם לחזית, בה הוא מקווה לפגוש את בנו.
במהלך ארבעה עשורים של משחק, סרגו זכריאדזה גילם עשרות דמויות על בימת התיאטרון והשתתף ב-14 סרטי קולנוע (ביניהם שלושה רוסיים).
חודשים ספורים לפני מותו, סרגו זכריאדזה שיחק בתפקיד גבהרד לברכט פון בליכר בסרטו של סרגיי בונדרצ'וק "ווטרלו" (1970).
בשנים 1971-1966 סרגו זכריאדזה היה חבר המועצה העליונה (הפרלמנט) של ברית המועצות; הוא לא השלים את הקדנציה השנייה בתפקיד עקב מותו.
סרגו זכריאדזה זכה בחייו בתואר "אמן העם של ברית המועצות", בפרס לנין ובשלושה פרסים כלל-סובייטיים נוספים.
מיד אחרי מותו, הוענק לו פרס שותא רוסתוולי מטעם גאורגיה הסובייטית.
סרגו זכריאדזה מת בשנת 1971 בטביליסי ונקבר בפנתאון מתאצמינדה שבעיר.
סֵרגוֹ קוֹטריקַדזֵה (בגאורגית: სერგო კოტრიკაძე, ברוסית: Сергей Парменович Котрикадзе; 9 באוגוסט 1936 – 3 במאי 2011) היה כדורגלן גאורגי בתקופת ברית המועצות; הוא שיחק בעמדת שוער; אחרי סיום קריירת המשחק פנה לקריירת אימון.
סרגו קוטריקדזה נולד בשנת 1936 בעיירה צ'וחטאורי שבחבל גוריה, כאשר גאורגיה הייתה חלק מברית המועצות.
בשנת 1955 קוטריקדזה החל לשחק בקבוצת דינמו טביליסי; בשנת 1959 הוא זכה עם הקבוצה במדליית ארד על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית.
בשנים 1960–1963 קוטריקדזה הוכר ברציפות כשוער השלישי בטיבו באותן עונות האליפות של ברית המועצות (נכלל ברשימת 33 מצטייני העונה כסגן שני של השוער שבין 11 המצטיינים).
קוטריקדזה צורף לנבחרת ברית המועצות לקראת נסיעתה למונדיאל 1962 בצ'ילה, אך הוא לא שותף במשחקי הטורניר; באותה שנה הוא זכה בפרס "השוער הטוב ביותר של ברית המועצות" מטעם השבועון הרוסי-סובייטי "אוגוניוק"; בנוסף, קוטריקדזה גם זכה עם קבוצת דינמו טביליסי במדליית הארד השנייה שלו – על מקום שלישי באליפות ברית המועצות.
ב-22 ביולי ו-1 באוגוסט של שנת 1963 קוטריקדזה הופיע בשני משחקיהּ של הנבחרת האולימפית הסובייטית במסגרת בית 1 האירופי במוקדמות טורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו 1964; בשני המשחקים האלה, מול הנבחרת האולימפית של פינלנד, ניצחה ברית המועצות (0:7 כמארחת בקייב ו-0:4 כאורחת בהלסינקי).
בשנת 1964 קוטריקדזה זכה עם דינמו טביליסי באליפות ברית המועצות הראשונה של הקבוצה; בשנת 1967 הוא זכה עם הקבוצה במדליית הארד השלישית שלו על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית.
בשנים 1968–1969 קוטריקדזה הופיע במדי טורפדו כותאיסי – הקבוצה הגאורגית הנוספת בליגת העל הסובייטית; בסך הכול, הוא שיחק במדי הקבוצה השנייה ב-20 משחקים.
בשנת 1969 קוטריקדזה זכה בתואר אמן ספורט נכבד של ברית המועצות.
בשנת 1970 קוטריקדזה חזר לדינמו טביליסי לעונתו האחרונה בקריירת המשחק, אך הופיע בשני משחקים בלבד; בסך הכול, הוא הגן על שערהּ של "דינמו" ב-241 משחקים.
בשנת 1973 קוטריקדזה אימן את דינמו טביליסי; בשנת 1974 הוא מונה למאמן השוערים ולמאמן בית הספר לכדורגל של המועדון; בשנים 1975–1977 הוא מילא רק את תפקיד מאמן בית הספר.
בשנת 1996 קוטריקדזה זכה בעיטור הכבוד של גאורגיה.
בשנים 1997–2001 קוטריקדזה אימן את קבוצת ויט ג'ורג'יה טביליסי; בעונת 1999–2000 הוא זכה איתה בסגנות אליפות גאורגיה.
בשנת 2001 קוטריקדזה הוכרז כשוער הגאורגי הטוב ביותר במאה ה-20.
סרגו קוטריקדזה מת בשנת 2011 מהתקף לב בסטוקהולם (הוא נלווה כמאמן שוערים לנבחרת הנערים הגאורגית עד גיל 15, שהשתתפה במשחקי גביע לנארט יוהנסון).
שלוש מדליות ארד על מקום שלישי באליפות ברית המועצות: 1959, 1962, 1967
סגנות אליפות גאורגיה: עונת 1999–2000 (כמאמן)
השוער הטוב ביותר של ברית המועצות: 1962
רוברט סרג'נט "סרג'" שרייבר ג'וניור היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, שגריר ארצות הברית בצרפת בשנים 1968–1970, הראש הראשון של חיל השלום ומועמדה של המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1972, כעמיתו למרוץ של הסנאטור ג'ורג' מקגוורן מדקוטה הדרומית.
שרייבר היה בעלה של יוניס קנדי, אחותו של נשיא ארצות הברית ה-35 ג'ון פיצג'רלד קנדי.
סרג'נט שרייבר נולד ב-9 בנובמבר 1915 בעיר וסטמינסטר שבמחוז קארול במרילנד.
הוא בנם הצעיר של רוברט סרג'נט שרייבר האב (1878–1942) ואשתו הילדה (1883–1977), שגם היא נולדה עם שם המשפחה "שרייבר" (הם היו בני דודים מדרגה שנייה).
אחיו הבכור של סרג'נט היה תומאס הרברט שרייבר (1911–1989).
שרייבר היה צאצאו של דייוויד שרייבר, שחתם על חוקת מרילנד ועל חוק הזכויות באמנת החוקה של מרילנד בשנת 1776. את שנות התיכון שלו עשה בבית הספר קנטרברי השוכן בעיירה ניו מילפורד שבקונטיקט, שם למד במלגה מלאה.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1934, בילה שרייבר את הקיץ בגרמניה במסגרת תוכנית עולמית המציעה מגורים וחינוך בינלאומי לתלמידי תיכון.
סרג'נט חזר בסתיו 1934 לארצות הברית כדי להתקבל לאוניברסיטת ייל.
הוא קיבל את התואר הראשון שלו ב-1938. לאחר מכן הוא למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל וב-1941 היה לבוגר אוניברסיטה במשפטים.
לפני התערבותה של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, היה שרייבר חבר-מייסד של "הוועד הראשון של אמריקה", ארגון שהחל לפעול ב-1940 על ידי קבוצה של סטודנטים למשפטים מאוניברסיטת ייל, ביניהם ג'רלד פורד ופוטר סטיוארט (שעתידים להיות נשיא ארצות הברית ושופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בהתאמה).
מטרת הארגון הייתה להרחיק את ארצות הברית מהמלחמה באירופה.
אף על פי כן, שרייבר התגייס לצי ארצות הברית לפני המתקפה על פרל הארבור, ואמר שחובתו לשרת את ארצו גם אם הוא לא מסכים עם מדיניותה.
הוא שירת בצי 1941–1945, בעיקר בדרום האוקיינוס השקט, על סיפון אוניית מערכה USS דרום דקוטה (BB-57), והגיע לדרגת לוטננט.
הוא קיבל את העיטור הצבאי לב הארגמן בעקבות פציעתו במהלך הקרב הימי על גוודלקנל.
על השתתפותו במלחמת העולם השנייה הוא עוטר במדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה.
הוא פגש את יוניס קנדי, אחותו של ג'ון קנדי, בעת מסיבה בניו יורק.
כעבור זמן קצר ביקש ממנו אב המשפחה, ג'וזף קנדי, לעיין ביומניו של בנו הבכור, ג'וזף קנדי ג'וניור, שנהרג בהתרסקות מטוס במהלך משימה צבאית במלחמת העולם השנייה.
שרייבר נשכר מאוחר יותר על ידי משפחת קנדי לנהל את Merchandise Mart, עסק משפחתי הנמצא בשיקגו שבאילינוי.
לאחר שבע שנות חיזור, נשא שרייבר לאישה את יוניס קנדי ב-23 במאי 1953, בקתדרלת פטריק הקדוש שבניו יורק.
היא הייתה בתם השלישית של ג'וזף ורוז קנדי.
ליוניס וסרג'נט נולדו חמישה ילדים, רובם אנשי ציבור:
בובי שרייבר (נולד ב-28 באפריל 1954) - ראש עיריית סנטה מוניקה ממאי עד דצמבר 2010.
מריה שרייבר (נולדה ב-6 בנובמבר 1955) - עיתונאית וסופרת אמריקאית, זוכת פרס אמי וגרושתו של מושל קליפורניה לשעבר ארנולד שוורצנגר.
טימות'י פרי שרייבר (נולד ב-29 באוגוסט 1959) - יושב ראש ספיישל אולימפיקס.
מארק קנדי שרייבר (נולד ב-17 בפברואר 1964) - חבר בבית העליון של בית המחוקקים של מרילנד.
אנתוני פול קנדי שרייבר (נולד ב-20 ביולי 1965) - פעיל עבור אנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית.
שרייבר עסק לזמן מה בעריכת דין במחוז קולומביה, אילינוי, ניו יורק, ובבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בשנות החמישים מונה שרייבר לנשיא המועצה לחינוך של שיקגו.
בזמן שגיסו, ג'ון פיצג'רלד קנדי היה נשיא ארצות הברית, שרייבר ייסד יחד איתו את חיל השלום והיה למנהלו הראשון.
לאחר רצח קנדי המשיך שרייבר לשמש כמנהל חיל השלום ושימש כעוזר מיוחד לנשיא לינדון ג'ונסון.
תחת ממשלו של ג'ונסון, הוא ייסד את משרד הזדמנות כלכלית עם ויליאם ב' מולינס וכיהן כמנהל הראשון של המשרד.
שרייבר ידוע כ"אדריכל" של המלחמה בעוני, חלק מהתוכנית החברתית "החברה הגדולה".
שרייבר ייסד מספר רב של תוכניות וארגונים חברתיים, כולל ה-VISTA, Head Start וכו'.
הוא היה פעיל בספיישל אולימפיקס, ארגון בינלאומי שנוסד על ידי רעייתו.
שריבר כיהן כשגריר ארצות הברית בצרפת מ-1968 עד 1970.
ב-7 במאי 1968 הושבע שרייבר לתפקיד שגריר ארצות הברית בצרפת.
תפקידו בפריז לא היה צפוי להיות קל.
נשיא צרפת שארל דה גול כונן יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של סין ב-1964, הוא נסוג מהארגון הצבאי נאט"ו ב-1966, גינה בגלוי את מלחמת וייטנאם ב-1967. עם בואו לפריז נתקל שרייבר במשבר פנימי חמור הכולל שביתות ארציות והפגנות סטודנטים
על אף הצלחתו כשגריר ושביעות רצונם של בני משפחתו מהחיים בפריז, מחשבותיו ושאיפותיו של שרייבר מעולם לא היו רחוקות מהזירה הפוליטית בארצות הברית.
התכתבותו עם חברים ועמיתים במפלגה הדמוקרטית נגעה באפשרויות פוליטיות שונות, כולל מינוי לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית בבחירות 1968, מועמדות לתפקיד שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות וריצה למושלות מרילנד.
שרייבר היה המועמד הדמוקרטי לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית ב-1972. במקור, המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ג'ורג' מקגוורן בחר בתומאס איגלטון להיות עמיתו למרוץ, בערך בסביבות 2 לפנות בוקר.
אף על פי שרוב הציבור אמר שהתיק הרפואי של איגלטון לא ישפיע על הצבעתם, מקגוורן חשש שזה יפגע במסע הבחירות שלו.
אף על פי שהצהיר על תמיכה באיגלטון, החליט לבסוף לדרוש ממנו להתפטר.
לאחר שבוע בו שישה אנשים סירבו להחליף את איגלטון, סרג'נט שרייבר, הסכים.
לאחר בחירתו של שרייבר התמיכה במקגוורן צנחה מ-41% ל-24%.
שרייבר ניסה להתמודד ללא הצלחה למועמדות הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בבחירות 1976. מועמדותו הייתה קצרת מועד והוא חזר לחייו הפרטיים לאחר שזכה בבחירות המקדימות ב-304,399 (1.92% מהקולות).
הוא הקים יחד עם מספר משפטנים משרד עורכי דין בשם "פריד, פרנק, האריס, שרייבר וג'ייקובסון".
כעורך דין, הוא התמחה במשפט בינלאומי פומבי ובענייני חוץ החל מ-1971. הוא פרש מהשותפות בחברה ב-1986.
ב-1981 מונה שרייבר לחבר במועצת אוניברסיטת רוקפלר.
בשנת 1984 הוא נבחר לנשיא ספיישל אולימפיקס על ידי מועצת מנהלים של הארגון.
שש שנים מאוחר יותר, בשנת 1990, הוא מונה ליו"ר מועצת המנהלים של ספיישל אולימפיקס.
הוא היה משקיע בבולטימור אוריולס, בשנים 1989–1993.
שרייבר אובחן כחולה במחלת אלצהיימר ב-2003. בשנת 2004 פרסמה בתו, מריה שרייבר, ספר ילדים בשם "מה קורה לסבא", שמטרתו להסביר את מחלת אלצהיימר לילדים.
הספר נועד לסייע להסביר לילדים מה קורה לסבים ולסבתות שחולים באלצהיימר.
ביולי 2007, חתנו של שרייבר, מושל קליפורניה ארנולד שוורצנגר, אמר כי מחלת אלצהיימר של שרייבר בשלב כה מתקדם עד כדי כך ש"היום הוא אפילו לא מכיר את אשתו".
מריה שרייבר דנה במצבו המחמיר של אביה בסרט טלוויזיה של HBO המציג את נקודת המבט האישית שלה כבת לחולה אלצהיימר, ומתוודה שהיא לומדת כל הזמן מילדיה איך להתמודד עם המחלה, כולל תיאור רגע שבו החליטה להפסיק לנסות לתקן את הזיותיו השונות של אביה.
ב-11 באוגוסט 2009 נפטרה אשתו של שרייבר מזה 56 שנים, יוניס קנדי שרייבר, בת 88 במותה.
הוא השתתף בהלווייתה שנערכה בסנטרביל שבמסצ'וסטס.
שבועיים לאחר מכן, ב-29 באוגוסט 2009, הוא השתתף גם בהלוויה של אחיה טד קנדי בבוסטון.
שרייבר נפטר ב-18 בינואר 2011, בבית החולים סבורבן שבבתזדה, מרילנד, בגיל 95. משפחתו של שרייבר פרסמה הצהרה שקראה לו "איש של אהבה ענקית, אנרגיה, התלהבות ומחויבות".
נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, פרסם גם הוא הודעה שבה כינה את שרייבר "אחד האורות הבוהקים של הדור הגדול".
אהרון ס' ויליאמס, מנהל חיל השלום, אמר בהצהרה: "כל קהילת חיל השלום עצובה מאוד לאור מותו של סרג'נט שרייבר".
עוד ציין, כי שרייבר "שימש כמייסד, ידיד ומנחה, דוגמה ומופת במשך 50 השנים האחרונות".
הוא נקבר יחד עם אשתו יוניס בבית הקברות סנט פרנסיס חאווייר.
סרגוסה היא קבוצת כדורסל ספרדית מהעיר סרגוסה, המשחקת בליגה הספרדית הרביעית.
הקבוצה הוקמה בשנת 1981 במטרה להגיע לליגה הבכירה ולייצג את העיר.
בשנת 1984 היא זכתה בגביע המלך הספרדי בכדורסל ובשנת 1990 שחזרה את ההישג.
בעונת 1990/1991 היא שיחקה בבגביע אירופה למחזיקות גביע והפסידה במשחק הגמר.
במשך 12 עונות היא שיחקה בליגה הספרדית הבכירה ופעמיים סיימה במקום השלישי.
בשנת 2001 קבוצת בוגרים של המועדון החלה לשחק בליגת חובבים.
סרגיוס הראשון היה האפיפיור מ-15 בדצמבר 687 ועד מותו בשנת 701. תקופת כהונתו התאפיינה במתיחות רבה מול יוסטיניאנוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית.
מתיחות זו הייתה כה גדולה, עד אשר הקיסר הורה לחטוף את האפיפיור לקונסטנטינופול - דבר אשר נמנע בשל התנגדות מיליציות איטלקיות.
סרגיוס נולד בשנת 650 למשפחה אשר היגרה מאנטיוכיה שבסוריה והתיישבה בפלרמו שבסיציליה, שם סרגיוס נולד.
סרגיוס היגר לרומא בזמן כהונתו של אדאודטוס השני.
ב-21 בספטמבר 687 נפטר האפיפיור קונון לאחר מחלה ממושכת וכהונה בת פחות משנה.
לאחר בחירות מסוכסכות, סרגיוס נבחר לכהן כאפיפיור.
בזמן כהונתו, פעל סרגיוס לפיתוח ויה דל קורסו.
הוא מת ב-8 בספטמבר 701 והוחלף על ידי יוחנן השישי.
סרג'נט יורק הוא סרט ביוגרפי מלחמתי משנת 1941 על חייו של אלווין יורק, מהחיילים האמריקאים המעוטרים ביותר במלחמת העולם הראשונה.
הבמאי הוא הווארד הוקס והתסריט מבוסס על יומנו של יורק שעובד לרומן על ידי טום סקייהיל בשנת 1928.
ב-2003 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בספריית הקונגרס על חשיבותו התרבותית, ההיסטורית והאסתטית.
הסרט היה במקום ראשון בהכנסות בשנת 1941. הוא הוקרן בעת שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה ונוצל לשם תעמולה לגיוס חיילים ואגרות מלחמה.
מכון הסרטים האמריקאי קבע ב-2003 את דמותו של אלווין יורק בסרט זה ברשימת 50 הגיבורים בקולנוע האמריקאי.
אלווין יורק (גרי קופר) הוא חקלאי דל אמצעים הגר בכפר קטן בטנסי, ומפרנס בקושי את אמו האלמנה (מרגרט ויצ'רלי), אחיו ואחותו.
את תסכולו הוא פורק בהתנהגות פרועה של שתיית אלכוהול וקטטות.
אמו מבקשת מהכומר (וולטר ברנן) שישוחח עם בנה וינסה להחזירו למוטב דרך הדת.
אלווין מתאהב באחת מבנות הכפר, גרייסי ויליאמס (ג'ואן לסלי).
כדי לקנות את ליבה הוא מנסה לקנות חלקת אדמה פורייה.
הוא מעביר למוכר את פרדתו וציוד נוסף, ואת שאר הכסף הוא צריך לגייס תוך 60 יום.
הוא עובד בפרך, וגם זוכה בכספי התחרות בקליעה, אך כשהוא מגיע עם הכסף מסתבר שעברו יותר מ-60 יום, והקרקע נמכרה לאחר.
הוא מתחיל לשתות ומתכנן נקמה, אך כאשר הוא רוכב בחזרה לביתו מתחיל גשם שוטף וסופת ברקים.
הוא נפגע על ידי ברק ומושלך ארצה, אך ניצל ומגיע לכנסייה בה מנהל הכומר מסע התעוררות בשירה.
אלווין נסחף לדת, נרגע ומחליט לשנות את התנהגותו.
כשמגיעה פקודת ההתייצבות לצבא, מסרב אלווין להתגייס מבחינה מצפונית, כי הדת אוסרת להרוג.
בעזרת הכומר הוא כותב מכתבים לצבא, אך נדחה ברמות שונות.
לבסוף הוא מתגייס ומגיע למחנה אימונים בג'ורג'יה, שם מבחינים ביכולתו בתור צלף ומעלים אותו לדרגת קורפורל.
יורק מועבר באנייה עם יחידתו לצרפת, והם משתתפים בהתקפה בחזית מאז - ארגון ב-8 באוקטובר 1918. על יחידתו נורית אש רצחנית ממכונות ירייה של הגרמנים, ורבים מהם נהרגים.
יורק מוצא את עצמו בודד ולא פגוע מבין המש"קים.
הוא מאגף בשקט את הגרמנים, ומפיל זה אחר זה את הגרמנים על ידי צליפות מרובה ואקדח.
הם נכנעים ואלווין מכריח את המפקד הגרמני להורות לגרמנים בעמדה נוספת להיכנע.
סך הכול שובה יורק 132 גרמנים ומוביל אותם לקווי האמריקאים.
יורק מקבל מדליה מגנרל פוש, ובשובו לארצות הברית הוא מתקבל כגיבור בניו יורק, ומוענקת לו מדליית הכבוד של ארצות הברית.
הוא מתקבל במלון וולדורף אסטוריה על ידי חבר הקונגרס קורדל הול שמציע לו 250,000 דולר, אך יורק מסרב לקבל פרס על מה שהיה חייב לעשות למען מדינתו.
הוא חוזר לעיירתו ומתקבל בכבוד מלכים על ידי אנשי העיירה, משפחתו ואהובתו גרייסי המודיעה לו כי מדינת טנסי קנתה עבורם חווה חקלאית.
גרי קופר זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר
ויליאם הולמס זכה בפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר
כן היה הסרט מועמד לעוד תשעה פרסי אוסקר: הסרט הטוב ביותר, הבימוי, הצילום, העריכה, העיצוב האמנותי, המוזיקה, הסאונד, שחקני משנה (וולטר ברנן ומרגרט ויצ'רלי).
סֶרגוֹ שַׁאליבַּאשׁווִילִי (בגאורגית: სერგო შალიბაშვილი, 22 ביוני 1962 - 16 ביולי 1983) היה אתלט בתחום הקפיצה למים, שייצג את ברית המועצות.
בשנת 1978 זכה במדליית כסף באליפות אירופה לנוער שנערכה בפירנצה, קפיצתו הייתה מגובה של 10 מטרים.
שאליבאשווילי מת בגיל 21 בעת שהשתתף באוניברסיאדת אדמונטון בשנת 1983. הוא ניסה לבצע שלושה וחצי גלגולים לאחור בתנוחת עובר ("טאק"), אך נפגע בראשו.
במשך שבוע היה שרוי בתרדמת, הכרתו לא שבה אליו, ובתום השבוע הוא מת מהתקף לב.
הציון הכולל שהוענק לו על ידי השופטים עבור הקפיצה שהובילה למותו היה 0.0, שכן שופט צרפתי מחבר השופטים נתן לו ציון של 3.5-.
גרג לוגניס היה בין משתתפי תחרות הקפיצה למים וחזה במאורע.
הוא תיאר את התאונה במילים אלו:
בוב רידז, מאמן נבחרת הקפיצה של ארצות הברית, האשים את מאמנו של שאליבאשווילי באסון.
הוא ציין כי לאורך כל תקופת האימונים סרגו היה חלש בביצוע התרגיל.
כאשר נשאל מדוע לא הזהיר את המאמנים הסובייטים, הוא ענה שחשש להתערב בענייניהם.
על פי הדיווחים, המאמנת הראשית של שאליבאשווילי הייתה אימו, תאיס מונטין, והיא עבדה במכון הלאומי הגאורגי לחינוך גופני.
היא לא נכחה בעת התחרות.
היא הייתה באבל כבד על מות בנה היחיד, ושיבחה את מאמצי החילוץ וההחייאה של בית החולים באדמונטון.
לאחר ארבע שנים, אירעה תאונת ספורט דומה בה נהרג ניית'ן מידה, אתלט אוסטרלי, בעת האימונים לתחרות.
גרג לוגניס זכה במדליית זהב באולימפיאדת 1988 כאשר ביצע בהצלחה את התרגיל שבו שאליבאשווילי נהרג.
שאליבאשווילי הוא האתלט היחיד עד כה מענף ספורט המים שמת במהלך אימונים או בעת תחרות רב-לאומית כגון אוניברסיאדה, משחקים אולימפיים או משחקי חבר העמים הבריטי.
סרגיוס הראשון כיהן כפטריארך של קונסטנטינופול בין השנים 610–638 לספירה, בעקבות כך גם נקרא סרגיוס הראשון מקונסטנטינופול.
ככל הנראה נולד בסוריה בשנת 580.
בתחילת דרכו היה כומר זוטר בבית חולים בנמל פיראוס שבקונסטנטינופול.
הוא ראה בתאודור מסייקון פטרון שלו.
תאודור מסייקון שנודע כקדוש שעושה ניסים רפואיים תאם את תפקידו של סרגיוס בבית החולים בפיראוס וייתכן ונתן לו השראה בתפקידו.
בשנת 610, התמנה להיות הפטריארך של קונסטנטינופול.
באותה תקופה הפטריארך של קונסטנטינופול היה איש הדת החזק ביותר באימפריה הרומית המזרחית (ביזנטית), במיוחד משום קרבתו לקיסר האימפריה.
זמן קצר לאחר מכן, עקב נפילתו המפתיעה מהשלטון של הקיסר פוקאס, הכתיר סרגיוס את הרקליוס לשליט האימפריה הרומית.
משך שליטתם המקבילה של הרקליוס באימפריה ושל סרגיוס בכנסייה מאופיין בשיתוף פעולה מלא בין השניים.
סרגיוס היה תומך נלהב של הרקליוס ולהפך.
ביציאתו לקרבות בגבולות האימפריה כנגד הפרסים, השאיר הרקליוס את סרגיוס כאחראי על קונסטנטינופול.
האהדה של הרקליוס לסרגיוס התקיימה, אף על פי שסרגיוס ניסה למנוע את נישואיו של הרקליוס לאחיניתו מרטינה, והתנגדותו להעברת הבירה של האימפריה מקונסטנטינופול לקרתגו.
סירובו לנישואים נובע מכך שמהלך כזה נגד את כל המוסכמות הנוצריות-דתיות באותן שנים.
בסופו של דבר הפטריארך סרגיוס הסכים לנישואים ואף ערך את הטקס בעצמו.
הסיבה לסירובו של סרגיוס למעבר לקרתגו, ככל הנראה נבעה מחשש שלו לאיבוד חלק מכוחו והשפעתו באימפריה.
בסופו של דבר בירת האימפריה לא עברה לקרתגו, לא בתקופת סרגיוס ולא בשום שלב אחר.
בירת האימפריה נשארה קונסטנטינופול עד סופה וכיבושה על ידי הטורקים ב-1453. סרגיוס הראשון היה מעורב בצורה נרחבת בכלכלה ובמצב הפיננסי של הכנסייה.
שליטתו באוצר של הכנסייה היה כה חזק ומשמעותי שהוא אפשר להראקליוס להשתמש בו לצורך לחימה כנגד הפלישות הפרסית לאימפריה.
כחלק מהלחימה הנמשכת בפרסים יצא הראקליוס לתקוף את עורף האימפריה הפרסית.
בעקבות כך, הוא השאיר את סרגיוס כאחראי על האימפריה עד חזרתו מהקרבות.
במקביל ליציאתו, בשנת 626, הפרסים ובני-בריתם האווארים החלו לצור על העיר קונסטנטינופול.
תחת פיקודו של סרגיוס על העיר, המצור הפרסי כשל, והעיר לא נפלה לידי הפרסים.
במהלך המצור עודד סרגיוס את הנצורים לשיר מזמורים לכבוד הבתולה מריה - אמו של ישו - דבר שנסך אמונה ואומץ בלב האזרחים.
זו גם אחת הסיבות שניתנה להצלחה שבעמידה שכנגד המצור.
הסברה הזו, שבזכות אמונה באל צד אחד זכה לניצחון או לחלופין, חוסר אמונה הוביל להפסד, היה מאוד רווח באותם ימים ברחבי האימפריה.
לאחר המצור וחזרתו של הראקליוס מנצח הביתה נערכו חגיגיות וטקסים דתיים בניהולו של סרגיוס.
בחגיגות הוצג הצלב של ירושלים שהראקליוס החזיר לאחר שהפרסים בזזו אותו בפלישתם לירושלים.
ככל הנראה הצלב היה משוחזר אך זה לא מנע מכל העיר לחגוג.
יש חשיבות גדולה מאוד למורשתו המדינית של סרגיוס במיוחד בהשתלבות הכנסייה בהובלת האימפריה והחברה הכללית.
לאחר התפטרותו ופטירתו של הראקליוס המוסד האימפריאלי הקטין את שליטתו בחיי האזרחים והשאיר את זה לידי המערכת הדתית.
היו מקרים שבהם בישופים אפילו החזיקו בתפקידים אזרחיים.
סרגיוס מת בקונסטנטינופול בדצמבר 638 לספירה.
במשך תקופת חייו וכהונתו של סרגיוס היו ויכוחים רבים לגבי הטבע של ישו ואיזה ישות הוא היה.
האם הוא יותר אנושי או יותר אלוהי.
כתוצאה מכך סרגיוס קידם את הרעיון התאולוגי המרכזי שלו (אותו פיתח יחד עם קירוס – לימים הפטריארך של אלכסנדריה וטיאודור מפארן) בו נקבע כי לישו הייתה אנרגיה אחת – מונואנרגיזם (Monoenergism).
את העיקרון הזה הוא קבע בשנת 633. העיקרון בא כדי להילחם ברעיון כי לישו היו מספר טבעים.
בעקבות קרבתו לקיסר הראקליוס הצליח סרגיוס לקדם את רעיון המונואנרגיזם ברחבי האימפריה.
חשוב לזכור כי חוסר הנחות והבעיות התאולוגיות שהיו בכנסייה באותו זמן היו בעיות שהגיעו מתוכה ומקרב מאמיניה.
ממה שידוע, לעליית האסלאם באזור הסהר הפורה וחצי האי ערב לא הייתה השפעה באותו שלב על תפיסות תאולוגיות נוצריות.
לפיתוח הרעיון של המונואנרגיזם היו הרבה קבוצות שהתנגדו ובראשן הכלקאדונים.
נוסף על-כך קשה מאוד לדעת עד כמה התפיסה התאולוגית - הזו של סרגיוס - את ישו, הייתה רווחת בקרב העם.
הדרך היחידה להעריך את הצלחתה של השיטה התאולוגית שפיתח סרגיוס, היא משך הזמן שהיא הייתה דעת הקיסר.
כאמור, השיטה הזו החזיקה שנתיים בלבד לאחר מותו ב-638, כלומר עד 640. שתי הסיבות המרכזיות לכך הן שממשיך דרכו לא תמך בשיטה הזו וחברו הטוב הקיסר הראקליוס שתמך בשיטה פרש מכס הקיסרות.
הערכות לגבי סיבת פרישתו של הראקליוס מכס הקיסרות מתמקדות בעיקר בכך שבעיקר מאס בלחימה ולא כתוצאה ממשבר דתי.
לאחר שהצליח למוטט את האימפריה הפרסית המוסלמים יצאו למסעות כיבוש והראקליוס לא רצה להיות זה שנלחם בהם.
סרג'יניו ג'יאני דסט (בהולנדית: Sergiño Gianni Dest; נולד ב-3 בנובמבר 2000 באלמיירה שבהולנד) הוא כדורגלן אמריקאי-הולנדי המשחק בעמדת המגן הימני בפ.ס.וו.
נולד בהולנד, לאם הולנדית ולאב אמריקאי-סורינאמי.
את קריירת הנוער החל באקדמיה של אלמיירה, מקום הולדתו, עד 2012, ומשם עבר לאקדמיית הנוער של אייאקס.
הוא שיחק תחילה כחלוץ וככל שהתקדם בשורות המועדון עבר לעמדת המגן.
תחילת הקריירה המקצועית הייתה עם צעירי אייאקס, שם ערך את הופעת הבכורה ב-15 באוקטובר 2018 בהפסד 1–2 לצעירי פ.ס.וו.
במהלך עונת 2018/19 הרשים והופיע ב-18 משחקים בליגת המשנה בהולנד בהם כבש שער אחד ובישל עוד שניים.
הוא גם סיפק שער ובישול בשבע הופעות בליגת האלופות לנוער.
דסט ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הראשונה של אייאקס ב-27 ביולי 2019 מול פ.ס.וו איינדהובן במסגרת מגן יוהאן קרויף, שהסתיים בניצחון 0–2, וכבר במשחקו הראשון זכה בתואר.
ב-10 באוגוסט 2019 הופיע לראשונה בליגת העל ההולנדית כאשר החליף את נוסייר מזראווי בדקה ה-54, בניצחון 0–5 על אמן.
גם במשחקי מוקדמות ליגת האלופות נכנס כמחליף מול פאוק סלוניקי ואפואל ניקוסיה.
בספטמבר הועלה רשמית לסגל הקבוצה וב-17 לחודש פתח לראשונה בהרכב הפותח, בניצחון 0–3 על ליל הצרפתית בליגת האלופות.
הוא סיים את העונה עם 35 הופעות בהן כבש שני שערים במסגרת הגביע ההולנדי נגד טלסטאר.
דסט חתם בברצלונה ב-1 באוקטובר 2020 תמורת סכום של 21 מיליון יורו, ועל חוזה לחמש שנים עם סעיף רכישה שנקבע על 400 מיליון יורו.
הוא ערך את הופעת הבכורה ב-4 באוקטובר, כאשר החליף את ז'ורדי אלבה בדקה ה-75 של התיקו 1–1 מול סביליה.
עם הופעה זאת הפך לאמריקני הראשון שהופיעה בברצלונה בלה ליגה.
ב-20 באוקטובר השיג ציון דרך היסטורי נוסף, כשהפך גם לאמריקני הראשון להופיע בליגת האלופות במדיה.
מאוחר יותר באותו החודש הפך לאמריקני הראשון לשחק גם בקלאסיקו, שהסתיים בהפסד 1–3 לריאל מדריד.
על אף ההפסד הוא זכה לשבחים על משחקו.
שערו הראשון היה ב-24 בנובמבר 2020, בניצחון חוץ 0–4 על דינמו קייב בליגת האלופות.
ב-1 בספטמבר 2022 הושאל למילאן לעונה אחת, עם אופציית רכישה של 20 מיליון אירו.
ב-21 באוגוסט 2023 חזר להולנד והושאל לפ.ס.וו.
באפריל 2024, לקראת סיום עונת 2023/2024, ולאחר שסייע לקבוצה לזכות באליפות, קרע במהלך אימון את הרצועה הצולבת בברכו והושבת לכתשעה חודשים.
איינדהובן ללא תמורה, לאחר ששוחרר מברצלונה.
דסט ייצג את נבחרת ארצות הברית לצעירים ובבוגרים.
עם הנבחרת עד גיל 17 השתתף במונדיאל 2017 ובנבחרת עד גיל 20 השתתף במונדיאל 2019, שם שיחק בארבעה משחקים.
הוא ערך את הופעת הבכורה בבוגרים ב-6 בספטמבר 2019 בהפסד 0–3 למקסיקו, כשהוא מוחלף בדקה ה-68.
נכלל ושיחק בסגל נבחרת ארצות הברית בטורניר מונדיאל 2022 שבקטר.
כדורגלן השנה הצעיר של ארצות הברית: 2019
כישרון השנה של אייאקס: 2020
סרגון בולוס היה משורר, מתרגם ומחבר סיפורים קצרים אמריקאי יליד עיראק.
נחשב אחד מגדולי השירה הערבית המודרנית.
בולוס נולד למשפחה נוצרית-אשורית בעיר אל-חבאניה שבעיראק, על גדות נהר הפרת, כ-60 ק"מ ממערב לבגדאד.
כרבים מהאשורים תושבי המקום, אביו היה מועסק בשירות הכוחות הבריטיים שהיו מוצבים במקום, וילדיו למדו כבר מגיל ילדות את השפה האנגלית על בוריה.
בזיכרונותיו סיפר בולוס שבמקרים הספורים שבהם היה מלווה את אביו לעבודה הוא היה מהופנט מן הנשים האנגליות בבתיהן האריסטוקרטיים, "שותות את התה שלהן, עירומות למחצה בין הפרחים והמדשאות המטופחות".
במקום אחר כתב "עבורי היה מדובר - כך אני חושב עכשיו - במבט אל גן עדן [...] כמובן שלא הייתי מודע בזמנו שהם [האנגלים] כובשים את המדינה, הייתי צעיר מדי לכך".
בשנת 1956 עבר בולוס עם משפחתו לעיר כירכוכ שאוכלוסייתה הייתה רב דתית ורב לשונית וחיו בה בכפיפה אחת טורקמנים, ערבים, כורדים, אשורים וארמנים.
העקירה מעיר הולדתו אמנם נצרבה בזכרונו של בולוס, אך עד מהרה הוא מצא את מקומו בכירכוכ שבשל תעשיית הנפט שלה הייתה בה נוכחות בריטית משמעותית.
בולוס השתלב בעיר בקלות בזכות שליטתו בערבית, באשורית ובאנגלית עד שהעיר הפכה לו למולדת שנייה וכפי שהעיד בזכרונותיו, "זה [החיים בכירכוכ] הותיר בי רושם רב, כאילו ההיסטוריה פשוט נמצאת מולך ומביטה בך בכל רגע".
האהבה לעיר וההתפעמות ממנה עלו ברבים משיריו העוסקים בה, בנופיה ובמגוון התרבותי הגדול שלה.
בשנת 1967 עזב בולוס את עיראק ועבר לביירות, בה עבד כעיתונאי וכמתרגם.
שנה לאחר מכן היגר לארצות הברית והתיישב בסן פרנסיסקו.
הוא למד ספרות השוואתית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ופיסול במכללת סקייליין.
בולוס החל לכתוב שירים וסיפורים קצרים כשהיה בן 12 ופרסם כמה מהם בעיתונים ובכתבי עת עיראקיים שונים.
בכירכוכ, עיר הנפט הרב-לשונית, התאפשרה לו גישה לספרות אנגלית ולצד כתיבת יצירותיו, הוא גם תרגם שירה אמריקאית ובריטית לערבית ופרסם מתרגומיו בעיראק.
עד מהרה התחבר בולוס לחבורת משוררים ויוצרים בני גילו בכירכוכ שנודעה לימים כ"חבורת כירכוכ", מן החבורות הספרותיות המשפיעות ביותר על השירה המודרנית בעיראק ובעולם הערבי שבין חבריה היו פאדל אל-עזאווי, סלאח פאיק, מואייד א-ראווי ואחרים.
יחד איתם ובהשפעתם נחשף בולוס לכתיבתם של משוררים וסופרים עולמיים רבים כגון ג'יימס ג'ויס, הנרי מילר, אלן גינסברג, ג'ק קרואק, שרווד אנדרסון, צ'סלב מילוש ופרנץ קפקא.
בולוס הפך מוכר בעולם הערבי כולו כאשר שיריו פורסמו בשנות ה-60 בכתב העת "שִׁער" ("שירה") של המשוררים יוסף אל-ח'אל ואדוניס, שראה אור בביירות.
בשנים אלה טיפח בולוס את יחסיו עם המשוררים הערבים בביירות ולבסוף, בשנת 1967 עזב בולוס את עיראק וצעד ברגל מבגדאד בדרך מדברית ארוכה לביירות שבה פגש לראשונה את המשוררים שעמם שמר על קשר משך שנים ארוכות.
בולוס ראה בביירות רק מקפצה שממנה יהגר לארצות הברית ובהתערבות של כמה מעמיתיו המשוררים, הצליח לזכות באשרת מהגר ועזב בשנת 1968 את ביירות, בדרכו לביתו החדש בעיר סן פרנסיסקו, שבה חי במשך כמעט ארבעה עשורים.
בימיו האחרונים עבר להתגורר בברלין וחי אצל חברו הוותיק מימי חבורת כירכוכ, מואייד א-ראווי עד למותו, ב-22 באוקטובר 2007.
בולוס מוכר בעולם הערבי כאחד מן המשוררים פורצי הדרך בכתיבת שירה ערבית מודרנית וחופשית מחרוז ומשקל.
הוא ייחס את ההשראה שקיבל בשירתו למשורר העיראקי בדר שאכּר א-סייאב, ששינה לחלוטין את הגישה בכתיבת השירה הערבית למבנים המסורתיים, למשקל ולחריזה, ולצידו גם למשוררים אמריקאים ובריטים שונים.
עד כה תורגמו שני אוספי שירה של בולוס לעברית: הראשון, נושא הפנס בליל הזאבים (תרגם: ששון סומך; הוצאת קשב לשירה, 2012) והשני, גוֹלֶה מארץ שני הנהרות (תרגם: אהוד הורביץ; קשב לשירה, 2019).
שירים שונים של בולוס פורסמו משך השנים בתרגומים נוספים בכתבי-עת ועיתונים שונים בעברית.
סרג'יו שפירא (נולד ב-25 ביולי 1931) הוא מלחין, מחנך ומוזיקולוג ישראלי.
עבודותיו כוללות יצירות תזמורתיות, קאמריות, כליות וקוליות.
יצירותיו בוצעו במדינות שונות, בהן ישראל, רומניה, ארצות הברית, קנדה, בריטניה, צרפת, גרמניה, בלגיה, גאורגיה, טאיוון, יפן, דרום אפריקה ועוד.
יצירותיו זכו במספר פרסים בולטים, ביניהם הפרס הראשון בתחרות מטעם התאחדות הקלרינט העולמית .
יצירותיו נוגנו בסגרת פסטיבלים שונים, בחלקם כמייצגים את מדינת ישראל.
בין המקומות בהן בוצעו יצירותיו ניתן לכלול את הקרנגי הול ומרכז לינקולן.
אביו היה עורך דין ונגן חובב בכינור ופסנתר.
שפירא החל בלימודי פסנתר בגיל קטן, ולהלחין מגיל 15. אחרי סיום התיכון השלים שפירא תואר ראשון בנגינה (ביצוע) בפסנתר ובהלחנה באוניברסיטה הלאומית למוזיקה בבוקרשט , המנחים בלימודי ההלחנה היו לאון קלפר , תלמידם של יוזף מרקס ופול דיקא, ומרטיאן נגראה תלמידו של ג'ורג'ה אנסקו.
לאחר שסיים בשנת 1956 תואר מוסמך אוניברסיטה בקומפוזיציה, שפירא נישא לפסנתרנית שולמית פלנר (Shulamith Fellner), תלמידתה של פלוריסה מויסקסאו .
לאחר מכן הם עלו לישראל והצטרפו לצוות האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
לאחר הולדת ילדיו בשנים 1965 ו-1967, שפירא החל להתעמק בנושא החינוך המוזיקלי.
בנוסף לקריירה שלו כמלחין יצירות רציניות, הוא החל לכתוב מספר יצירות דידקטיות המותאמות להנאתם של ילדים צעירים.
עבודת התזה בדוקטורט של שפירא נקראה "חינוך מוזיקלי בישראל - שימור אלמנטים מוזיקליים בתוך מסגרת של אילוצים פדגוגיים".
למרות מספר שילובים של אלמנטים מודרניים, המוזיקה של שפירא לא מזוהה עם אף זרם מוזיקלי מובהק של המאה ה-20 (על אף שישנה השפעה חזקה של מוזיקה עממית עליו).
המוזיקה שלו חופשית ואינה כוללת הגבלות טכניות או סגנוניות.
הוא משלב מודאליות, טונליות מורבת וא-טונליות.
גארלנד - קטעים בסגנון פופולרי (1990)
שני פרקים לצ'לו ופסנתר (1983)
שיחה עם הלא נודע לקלרינט סולו (1986)
סונטה בפרק אחד לצ'לו סולו (1991)
רביעיית עכלי נשיפה מעץ (2004)
ארבעה קטעי אופי לבסון סולו (2010)
מבט חטוף לציון יום שנה לשתי חצוצרות (2012)
שלוש רומנסות לקונטרבס ופסנתר (2013)
איר והומורסקה לחליל סולו (2014)
לילה על העיירה - תמונות סימפוניות (1996)
הביאו לנו מים למקהלת ילדים ופסנתר (1973)
הפואמה של רחל לסופרן ופסנתר (1986)
זכרונות ילדות (שני ספרים) לפסנתר (1966)