tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבי מאיר בן טודרוס הלוי אבולעפיה ובראשי תיבות שגורים: הרמ"ה (או הר"ם הלוי) (בסביבות ד'תתק"ל, 1170 או קודם לכן, בּוּרגוֹס, ספרד - י"ח בניסן ה'ד', מרץ 1244, טולדו) היה מקובל, חוקר המסורה, מפרשני התלמוד, פוסק הלכה מן הראשונים ומשורר.
הרמ"ה נולד למשפחת חכמים מכובדת בעיר בורגוס.
הוא ואביו, רבי טודרוס בן יהודה אבולעפיה (הראשון), עברו לטולדו, שם הקים הרמ"ה ישיבה.
אביו הוכתר בתואר "נשיא", תואר שעבר לבנו מאיר לאחר מותו בשנת 1225. נשא אשה את בתו של יוסף אבן שושן מטולדו, מנכבדי טולדו.
בשנות הארבעים לחייו התמנה הרמ"ה על ידי הקהילה היהודית לכהן כדיין בבית הדין הרבני של העיר.
חבריו לבית הדין היו רבי יצחק ב"ר מאיר אבן מיגאש וראב"ן הירחי.
הרמ"ה נחשב מגדולי הפוסקים בספרד ורבים פנו אליו בשאלות, ביניהם חברו הרמב"ן, תלמידו רבי יונתן בן יעקב מקונקה וחכמי לוניל שחיו בפרובאנס - רבינו יהונתן הכהן מלוניל ורבי אהרון בן משולם מלוניל.
בין שאר תלמידיו נמנה גם רבי יהודה אבן מתקה, מחבר ספר "מדרש החכמה".
עמדתו של הרמ"ה בפולמוס נגד הרמב"ם
בשנת 1200 לערך, בהיותו צעיר, לקח חלק בפולמוס נגד הרמב"ם כשקיבל הרמ"ה לידיו את ספר משנה תורה, וגילה כי בהלכות תשובה, הרמב"ם מתאר את העולם הבא כעולם "שאין בו גוף וגויה", לדעתו היה בכך משום הכחשת לאמונה בתחיית המתים.
הרמ"ה גם התנגד לפרשנות האלגורית העולה מכתבי הרמב"ם לאגדות חז"ל.
הרמ"ה ערך את השגותיו על כתבי הרמב"ם, באיגרת ששלח לחכמי פרובנס שבדרום צרפת, ובראשם לרבי יהונתן הכהן מלוניל, כדי שהללו ישלחו לרמב"ם עצמו כדי להוכיח אותו.
חכמי לוניל, שהעריצו מאוד את הרמב"ם, לא קיבלו את דברי הביקורת של רבי מאיר, ורבי אהרון בן משולם מלוניל אף החזיר לו איגרת תשובה נוזפת בה האריך להשיב על השגותיו, דבר שהוביל לחליפת איגרות שלמה ביניהם הנקראת "כתאב אל רסאיל" (פאריס תרל"א), ונכללה ב"ספר האיגרות" של הרמ"ה (ראה להלן).
בסופו של דבר הוא נכשל בגיוס חכמי דרום צרפת כנגד הרמב"ם, ועורר עליו זעם רב מצידם.
גם אצל חכמי ספרד עוררו דבריו כנגד הרמב"ם כעס, ואחד מחכמי ספרד אף כתב:
הרמ"ה לא שקט ושלח את חליפת האיגרות כולה למרכז הרוחני הראשי של צפון צרפת, הבסיס לפעילותם של בעלי התוספות; הוא מיען את המכתב לראשי חכמי צרפת, ובראשם רבי שלמה מדרויש והאחים רבי שמשון משאנץ והריצב"א, וביקש מהם להכריע בוויכוח בינו לבין חכמי לוניל.
רוב הרבנים אליהם מוען המכתב נמנעו מלהשיב כפי הנראה, אך הר"ש משאנץ תמך בדעתו של הרמ"ה לגבי תחיית המתים ושלילת הפרשנות האלגורית; עם זאת, סירב להצטרף למלחמה כנגד הרמב"ם, בשל הכבוד הרב שרחש לו.
עם כל זאת, רחש הרמ"ה לרמב"ם כבוד רב ואף כתב קינה למותו.
יד רמה או בשמו המקורי - פרטי פרטין.
דן בסוגיות תלמודיות וקביעת פסק הלכה על פיהן.
הספר נדפס בשלוניקי בשנים תק"נ - תקנ"ח, וכתוב ברובו בארמית ולפירושי מילים הוא נעזר בערבית.
במקורו הספר נכתב על כל התלמוד הבבלי אך רק ארבעה חלקים מהספר שרדו: על מסכת בבא בתרא (סלוניקי, 1790) על מסכת סנהדרין (סלוניקי, 1798).
כיום נמצאו גם ספריו על מסכת קידושין ועל מסכת גטין.
פירושי הרמ"ה לעוד 12 מסכתות שונות בתלמוד הבבלי מוזכרים בספרי פרשנים ופוסקים אחרים, ביניהם השיטה מקובצת, רבנו אשר בן יחיאל (הרא"ש) ובנו רבי יעקב בעל הטורים שחלק אבן העזר בספרו מבוסס על פירושיו של הרמ"ה .
ספר האגרות (פריז 1871) - אסופת חליפת מכתבים עם רבי אהרון בן משולם מלוניל ור"ש משאנץ, בפולמוס על הרמב"ם.
ייתכן שהרמ"ה כתב שתי מהדורות לספר, אחת ארוכה (כמו שיש לנו כיום על בבא בתרא) הנקראת פרטי פרטים ואחת מקוצרת (כמו שיש לנו כיום על סנהדרין) הנקראת פרטים.
שו"ת הרמ"ה, נדפסו לראשונה בתוך ספר אור צדיקים (סלוניקי 1799).
מסורת סייג לתורה (פירנצה 1751) חֵקֶר המסורה ודיני כתיבה נכונה של ספר התורה.
הספר השפיע על דרך כתיבת ספרי התורה בתקופתו של הרמ"ה ולאחריה.
בהתבסס על מחקרו, כתב הרמ"ה עצמו ספר תורה ששימש להגהת ספרי תורה בספרד.
מחקריו מהוים בסיס לנוסח המקרא הנפוץ אצל האשכנזים.
כמקובל, כתב הרמ"ה שני ספרים: לפני ולפנים - פירוש לספר יצירה, ויש אומרים שגם את הספר גינת ביתן - פירוש קבלי על ספר בראשית.
אך לפי "מחקרים בקבלה" מדובר בטעות ואינו של הרמ"ה.
מאיר הורמן (1905–1971) היה אדריכל ישראלי, הידוע כמתכננו של בית ציוני אמריקה בתל אביב.
הורמן נולד בשנת בעיר לבוב שבפולין (כיום באוקראינה).
את הכשרתו המקצועית רכש בצ'כיה ובשנת 1935 עלה לארץ ישראל ופעל כאדריכל שכיר במשרדיהם של האדריכלים המובילים בתל אביב של אותם הימים: זכי שלוש וזאב רכטר.
בשנת 1941 פנה הורמן לדרכו העצמאית, עת פתח משרד תכנון בשיתוף המהנדס נתן אור אינציגר.
שיתוף הפעולה הפורה בין הורמן לבין ההסתדרות הציונית, הביא למימושם של פרויקטים ייחודיים ובולטים: בית רומנו בתל אביב הנחשב לקניון הראשון בארץ, תכנון כפר סילבר הכולל מדרשה חקלאית ואת "בית ציוני אמריקה" שבלב תל אביב.
הורמן עסק בבינוי ערים, ובכך תרומתו הגדולה והחשובה לעיצוב המרחב הישראלי.
בין השאר תכנן את שכונת צהלה בצפונה של העיר תל אביב, את רמת אפעל, את מתחם הבורסה ברמת גן, שכונה במעלות ואת שכונותיה הראשונות של העיר כרמיאל.
בתו, עדה, נישאה לאדריכל מנחם כהן.
מאיר הלוי (מקס) לֶטֶריס (בכתיב יידי: לעטעריס; בלועזית: Max Letteris; 13 בספטמבר 1800 ז'ולקווה, גליציה – 19 במאי 1871, וינה) היה משורר וסופר עברי ועסקן ספרותי, איש תנועת ההשכלה בגליציה ובאוסטריה.
לגבי תאריך הולדתו יש עדויות שונות בין 1800 ל-1807, והוא עצמו העיד על 13 בספטמבר 1800. הוא נולד בז'ולקווה הסמוכה ללבוב, בגליציה תחת שלטון האימפריה האוסטרית.
אביו ר' גרשום היה מדפיס, צאצא לשושלת ארוכה של מדפיסים ומוציאים לאור של ספרים עבריים, מיוצאי ספרד שלמדו את מלאכת ההדפסה באמסטרדם ועברו לפולין בסוף המאה ה-17. קיבל חינוך מסורתי מקובל, אך למורת רוח אביו קרא גם ספרי השכלה ומדע ולמד לשונות זרות.
עוד בילדותו נפגש עם ר' נחמן קרוכמל (רנ"ק), ובהמשך השנים התחבר למשכילים רבים נוספים, ובהם שי"ר, ריב"ל, שלום הכהן ואחרים.
בסופו של דבר השתקע ב-1848 בווינה, שם גר עד פטירתו ב-1871, למעט נסיעות קצרות לצורך מכירת ספריו.
רוב ימיו סבל מקשיים כלכליים, ונאלץ לקבל עליו משימות תרגום, עריכה והגהה של חיבורים שונים לצורך פרנסה.
בין השאר כתב מאמרים אנציקלופדיים ומאמרי ביקורת בגרמנית, תרגם ספרי קודש עבריים (מחזורים, סידורים ועוד) לגרמנית והוציא הוצאות חדשות של חיבורים עבריים מימי הביניים על פי כתבי יד ודפוסים ראשונים.
בשנותיו בלבוב, פראג ווינה גם למד באוניברסיטאות המקומיות ובסופו של דבר קיבל תואר דוקטור.
כשהשתקע בווינה עבד תקופה קצרה בספריה הקיסרית ואף הרצה באקדמיה של וינה, אך אחר כך פוטר ממשרה זו והתפרנס ממכירת ספריו, ובשלב מסוים אף נזקק לכספי צדקה של הקהילה היהודית בווינה.
ב-1870 נחוג יום הולדתו השבעים, ובאותן שנים כבר הורע מצב בריאותו.
הוא נפטר ב-19 במאי 1871. פורסמו עליו הספדים רבים, שהעריכו את דמותו כמשורר, כמתרגם וכמקדם הספרות והשירה העברית.
יצירתו של לטריס איננה מתאפיינת במקוריות או איכות יוצאת דופן.
עיקר חשיבותו בייבוא השירה האירופית הקלאסית אל עולם השירה העברית; רוב שיריו הם תרגומים-עיבודים או חיקויים של משוררים גרמנים, צרפתים ואנגלים.
לדבריו של ההיסטוריון וחוקר הספרות יוסף קלוזנר, "לטריס נתגלה גם בתרגומים כמשורר אמיתי, אף אם לא כמשורר גדול.
(...) יש לו, ללטריס, גם שירים ליריים נאים, שיש בהם רגש אמיתי, צער העולם ולפעמים גם אש-דת.
(...) הסגנון של לטריס הוא קל ונעים, והלשון המקראית שלו צחה ורכה; ובזה מתבארת הצלחתו בשעתו: מה שנחשב בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-19 כראש משוררי זמנו.
ואולם אין בלשונו הפיוטית ביטויים וציורים מקוריים שיהיו נחקקים ונחרתים בלבבות.
וזוהי סיבת הדבר, שזמן מועט אחר פטירתו נשתכח מן הלבבות.
אד"ם הכהן, מיכ"ל וגורדון השכיחוהו מפני שבשיריהם היו עזוז הרעיון ומקוריות המבע גדולים הרבה יותר".
מקצת שיריו המקוריים של לטריס עוסקים בנושאים לאומיים, ואלה זכו להצלחה גדולה.
במיוחד התפרסם שירו "יונה הומיה", שהיה מושר בציבור בכינוסים ובהתאספויות עממיות שנים רבות אחר שהתפרסם.
השיר מתאר את צרותיה של יונה שנדדה מִקִּנָּהּ, כדימוי לעם ישראל:
בין פרסומיו החשובים של לטריס:
את שירו הראשון כתב ב-1816, והראה אותו לרנ"ק ולשי"ר.
החל מ-1820 התפרסמו שירים שלו, בעיקר תרגומים-עיבודים של שירים גרמניים ולטיניים, בשנתון "ביכורי העתים" בעריכת שלום הכהן.
ספר השירים הראשון שלו הוא דברי שיר, ז'ולקווה תקפ"ג (1823).
בעקבות שירים אלו התפרסם בחוגי המשכילים והוכר כיורשם של נפתלי הרץ וייזל ושלום הכהן.
קובץ שירים נוסף שלו הוא אילת השחר, ז'ולקווה תקפ"ה (1824).
קובץ מאמרים ויצירות בעריכתו, שבו השתתפו בין השאר דוד פרידלנדר, רנ"ק, שלום הכהן, יעקב שמואל ביק ויהודה ליב מיזס.
לטריס עצמו פרסם ב"הצפירה" את שירו "יונה הומיה".
גזע ישי, תרגום של Athalie של ראסין, וינה 1835, ושלום אסתר, תרגום של Esther להנ"ל, פראג 1843.
תולדות הפילוסוף ברוך שפינוזה ז"ל, מאמר ב"ביכורי העתים החדשים", תר"ו (1846).
המאמר הראשון בספרות העברית המתייחס בגישה חיובית לשפינוזה.
המאמר פתח פולמוס רחב בין המשכילים; כנגדו כתבו בין השאר יש"ר מגוריציאה ושד"ל, והגנו עליו שלמה רובין ושניאור זק"ש.
בשל קשיי הפרנסה שלו הסכים לטריס להגיה עבור האגודה המיסיונרית "חברת מפיקי כתבי הקודש בבריטניה ובשאר ארצות" מהדורה של התנ"ך.
מהדורת לטריס של התנ"ך הפכה להיות המהדורה הנפוצה ביותר של המקרא במאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20, ונדפסו ממנה עשרות רבות של מהדורות.
בן אבויה, תרגום-עיבוד של "פאוסט" של גתה בדמותו של אלישע בן אבויה, וינה תרכ"ה (1865).
על הספר נכתבו ביקורות חיוביות רבות של סופרים עבריים כגון אברהם בר גוטלובר, שי"ר ואחרים, אך גם ביקורת שלילית של מי שהיה אז סופר צעיר ובלתי מוכר, פרץ סמולנסקין.
סמולנסקין יצא נגד עצם הרעיון להשוות בין פאוסט לבן אבויה, וגם נגד איכות התרגום.
תרגומים מגרמנית לעברית של כמה משירי ידידו לודוויג אוגוסט פרנקל.
זיכרון בספר, אוטוביוגרפיה, כולל ביוגרפיות של כמה מעמיתיו המשכילים (רנ"ק, שי"ר, שמשון בלוך הלוי ואחרים), וינה תרכ"ח-תרכ"ט (1869).
רבי מאיר פופרש (או "פאפירש") (ה'שפ"ח – ב' באדר ה'תכ"ב, 21 בפברואר 1662) היה מקובל, שעסק בהפצת תורת האר"י ורבי חיים ויטאל.
רבי מאיר נולד ליהודה לייב הכהן בקרקוב שבפולין בשנת ה'שפ"ח, האב יהודה לייב היה סוחר עשיר.
מילדותו התבלט בכישרונותיו המיוחדים, ובגיל 13 בלבד החל ללמוד קבלה.
משראו בכך, שלחו אותו הוריו לירושלים, ללמוד קבלה מפי תלמידי האר"י.
למד אצל רבי ישראל אשכנזי ורבי יעקב צמח (תלמידו של רבי שמואל ויטאל), והיה לאחד מעמודי התווך בישיבת המקובלים בירושלים.
בשנת ה'ת"ו (1646) החל לערוך את כתבי האר"י בעקבות רבו רבי יעקב צמח.
בשנת ה'ת"ט, לאחר שהגיעו השמועות על הפרעות בפולין, יצא לפולין לדרוש בשלום משפחתו.
מירושלים נסע לדמשק, שם פשפש בכתביו של רבי חיים ויטאל, ועל פיהם החליט לסדר את כתבי האר"י בשלושה ספרים.
משם המשיך לקושטא כשבדרכו הוא טורח בסידור הכתבים, ומשם נסע לפולין והגיע לקרקוב בשנת 1650, בה השלים את עריכת כתבי האר"י.
בשנת תי"ד (1656) נסע בחזרה לארץ ישראל, חלה בדרכו, והגיע שבור ורצוץ.
נפטר בירושלים בב' באדר ה'תכ"ב, בהיותו בן 34 בלבד.
סידור כתבי האר"י שהניח רבי מאיר היה לאבן יסוד בלימוד כתבי האר"י ועריכות ספריו הן אלה שהיו נפוצים בין תלמידי הגר"א ואדמור"י החסידות במאת השנים שלאחר מכן.
רבי מאיר חילק את הכתבים לפי נושאים, ופיצל אותם לשלושה ספרים: דרך עץ חיים (ידוע בשמו הנפוץ "עץ חיים"), פרי עץ חיים, ונוף עץ חיים.
שני הספרים האחרונים לא נדפסו בשלמותם אלא חלקים חלקים בשמות שונים.
ידוע כי רבי מאיר חיבר ספרים רבים נוספים, שחלקם אבדו וחלק נדפסו.
החיד"א כותב כי חיבר 39 ספרים.
חיבר ספר "דרך סעודה", הכולל כוונות על פי הקבלה לסדר נטילת ידיים והסעודה, ונדפס לראשונה בפראג בשנת ה'תל"ח (1678).
בנוסף, חיבר את הספר אור צדיקים הכולל דברי מוסר, הנהגות וחסידות על פי קבלת האר"י, מסודרים בעמודי תורה, עבודה וגמילות חסדים.
כחלק משער העבודה, סידר גם הנהגות מעשיות על פי סדר היום.
למעשה, הנהגות אלו תופסות כשני שלישים מאורך הספר.
נדפס לראשונה בהמבורג בשנת ה'ת"נ (1690).
הספר "דרך סעודה" נכלל במהדורות רבות של ספר "אור צדיקים" בשינויים מסוימים.
במהדורות מסוימות, כמו זולצבך ה'תנ"א, נקרא הספר "אור צדיקים" בשם "אורחת צדיקים".
חיבר שלושים ושנים "כללים" בתורת הסוד, שנדפסו בתוך ספר "שבתא דריגלא" של הרב צבי הירש חוטש, וגם כחיבור נפרד בונדסבק ה'ת"ס, ובשם "מסילות חכמה" בשקלוב בשנת ה'תקמ"ה (1785).
רבי צבי הירש חזן, שהיה דיין בפוזנה שבפולין, הוציא לאור מחדש את הספר אור צדיקים עם הוספות רבות משלו, וקרא לספר בשם "אור הישר".
חיבור נוסף של רבי מאיר הוא ספר מאורת נתן שנקרא גם בשם "יאיר נתיב", המפרש כינויים שונים מתורת הקבלה.
נדפס לראשונה בפרנקפורט דמיין בשנת ה'תס"ט (1709).
בנוסף לזה חיבר ביאור לפירוש הרמב"ן לתורה ונדפס על ידי הרב אליהו ציון סופר ראש ישיבת רכסים עם באור בשם אור ציון.
מיוחס לו גם עריכת אילן הקבלה הנקרא 'אילן הגדול', אם כי ייחוס זה מופיע לראשונה בדפוס, וכן התפיסות באילן זה אינן מתאימות לאלו של פופרש.
רבי מאיר בר יקותיאל הכהן מרוטנבורג (בערך 1260 – י"ב באב ה'נ"ח, 1298) היה בן דורו ומתלמידיו הגדולים של המהר"ם מרוטנבורג, שהיה עמו גם בזמן שהותו במאסר, ומחבר הגהות מימוניות על משנה תורה לרמב"ם.
נולד בערך בשנת 1260 (ה'ך'), והיה גיסו של רבי מרדכי בן הלל.
פעל ברוטנבורג על הטאובר שבגרמניה (מדרום לווירצבורג).
רבי מאיר נרצח עם כל משפחתו ובני קהילתו במהלך פרעות רינדפלייש בי"ב באב ה'נ"ח (1298).
פייטן בלתי ידוע, בן תקופתו, קונן על הריגתו: "דחה דחיתני לנפול בשנת נ"ח, לאלף הששי געלתנו לזנוח...
חם לבי ונמס על הכהן המאיר...
רבי מאיר כתב חיבור על ספרו הגדול של הרמב"ם - משנה תורה (יחד עם תלמידו חברו רבי שמשון בן צדוק) בשם "הגהות מימוניות" (הגהמי"י) - חיבור שהפך לאחד מנושאי כליו של הרמב"ם ומודפס ברוב מהדורות ספרו של הרמב"ם.
בחיבורו הוא צירף את דעותיהם של חכמי יהדות אשכנז ובעלי התוספות בצרפת על הנושאים הנדונים במשנה תורה לרמב"ם.
בספר מוזכר המהר"ם מרוטנבורג לעיתים בצירוף הברכה "שיחיה" ולעיתים כ"זצ"ל", ומכאן שחיבור הספר החל עוד בחייו (לפני שנת ה'נ"ג, בה נפטר המהר"ם) ונמשך אחרי פטירתו.
הספר נדפס לראשונה במהדורת קושטא ב-1509, וכעבור חמש עשרה שנה נדפס בוונציה בנוסח שונה באופן ניכר, המקובל בדפוסים עד היום.
רבי מאיר הוסיף לספר ה"הגהות" קובץ בשם "תשובות מיימוניות", הכולל תשובות של גדולי אשכנז בנושאים בהם עוסקות ההגהות.
נראה ששני הספרים נשלמו לאחר מותו של רבי מאיר על ידי חבריו, תלמידי המהר"ם.
נולד בשנת תרכ"ו (1866) לחיים יצחק ולגעלה פלוצקי, שהיו עניים ומחסידיו של רבי חנוך העניך מאלכסנדר.
כשהיה בן שלוש שנים חלה והרופאים אמרו נואש מהצילו.
הוריו עשו כל מאמץ להצילו וכשהגיעו אל הרבי מאלכסנדר הוא הבטיח להם שהילד יבריא ויהיה "רב גדול בישראל".
הילד אכן חי והיה ללמדן, עד כי אמו נזקקה למכירת מעט תכשיטיה, כדי לשכור לו מורים.
בגיל תשע שלחו אותו הוריו לבית מדרשו של רבי חיים אלעזר וואקס בקאליש, בעל ה"נפש חיה" והוא הכיר בכישרונותיו והתמדתו של הילד.
אחרי שנתיים שלחו רבי חיים אלעזר ללמוד אצל חותנו, רבי ישראל יהושע מקוטנא וגם במחיצתו למד כשנתיים.
בחגיגת בר במצווה שלו דרש דרשה שהפליאה את כל שומעיה ורבי אברהם בורנשטיין האדמו"ר מסוכטשוב, בעל ה"אבני נזר" ביקש לשמוע את הדרשה בעצמו ולאחר מכן אמר: "אפשר אולי להתווכח על הדברים, אבל בניין יפה בנית וחבל להרוס אותו, כאשר ייתכן לקיימו.
מאיר דן החל ללמוד בבית המדרש של האדמו"ר ושהה שם כשנתיים.
על רבו זה אמר: "האיר עיני בדרך לימוד בתורה הקדושה והתחלתי לטעום אצלו נועם מתיקות תורתנו הקדושה.
בתרמ"ב (1882) נשא את צירל ורושבסקי בעיר דווארט.
הורי אשתו קנו עבורו ספרייה גדולה ופרנסו את הזוג במשך עשר שנים רצופות.
היה מחשובי חסידי אדמו"רי גור: השפת אמת ובנו האמרי אמת.
רב העיר דווארט התרשם מאד מכישוריו ולכן מינה אותו כמורה צדק ועוד בחייו קבע שלאחר פטירתו ישמש הרב מאיר דן כמחליפו.
בשנת תרנ"א (1891) נפטר הרב והוא, בהיותו כבן 25 בלבד, החל לכהן כרבה של העיר ועסק רבות בענייני ציבור באמונה.
באותה תקופה הגיעו פרנסי לודז' לשכנעו שישמש כרב בעירם, אך הוא דחה את בקשתם, לא מחמת שאין תורה בעיר, אלא משום שהמולת הכרך ומיני הגוונים של האוכלוסייה לא נראו לו והוא העדיף להמשיך ללמוד תורה ולשמש כפרנס ליהודי דווארט.
ב-ה'תרס"ג (1903) הוציא לאור את ספרו הראשון "חמדת ישראל", וכעבור שלוש שנים ב-1906 יצא לאור חלקו הראשון של ספרו הגדול, בן חמישה חלקים - "כלי חמדה" שעסק בפירוש על התורה, לפי סדר פרשות השבוע ובו בירורי הלכה המתבקשים מהפסוקים.
בשנת ה'תר"ע, 1910, הוציא רבי מאיר דן את ספרו "שאלו שלום ירושלים" שעסק בחשיפת זיופו של תלמוד ירושלמי על סדר קודשים שנתפרסם בשנת ה'תרס"ז על ידי שלמה פרידלנדר שטען כי מצא את כתב היד המקורי שלא התגלה מעולם.
הזיוף זכה בהתחלה להסכמותיהם של כמה רבנים, אולם בהמשך נתגלתה התרמית, לא מעט בזכות פעילותו של הרב מאיר דן פלוצקי.
כמו כן פרסם מאמרים, בעיתונות החרדית של אגודת ישראל, כנגד כתבים חדשים שזייפו מכתבים מהבעש"ט ותלמידיו הנמצאים ב-הגניזה החרסונית.
ב-1912 ביקר בארץ ישראל בשליחות כולל פולין, יחד עם ר' חיים יעקב נפתלי זילבֶּרבֶּרג מוורשה ור' שאול משה זילברמן מוֶוירשוב, כדי לעמוד מקרוב על בעיות שונות שהתעוררו בניהול ענייני הכולל בארץ ישראל.
לאחר חזרתו העלה על הכתב את חידושיו ומתוך מה שכתב בהקדמה, ניכר אופיו הצנוע: "גם הדל המסייע לבניין, בכלל הבונים ייחשב".
ב-1918 אחרי 27 שנות רבנות בדווארט הוכתר כרב העיר אוסטרוב מזובייצק במקומו של רבי יוסף קאליש שהתמנה לאדמו"ר מאמשינוב.
בשנת 1920 היה שותף לפרסום הירחון הרבני "דגל התורה" בעריכתו של רבי מנחם מנדל כשר ובהשתתפות רבי יצחק זליג מורגנשטרן מסוקולוב, רבי מנחם זמבה ורבי יעקב מאיר בידרמן.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, בשנת ה'תרפ"א (1921), עמד בראש משלחת רבנים שנסעה לאנגליה, בלגיה וארצות הברית במטרה להקים סניפים מקומיים של אגודת ישראל, אשר יעמדו בזיקה עם הסניפים המרכזיים בפולין.
בחזרתו לפולין המשיך לעסוק בענייני הציבור, לפסוק תשובות ולהכריע בסוגיות סבוכות בחיים הציבוריים של יהודי פולין.
דרשה זו עשתה רושם רב על הנאספים ומסופר שכל הקהל קם על רגליו ובירך "שמע".
דרשתו הודפסה בחלק החמישי של ספרו "כלי חמדה".
באותה שנה התמנה ליושב ראש אגודת הרבנים בפולין.
כשעלה רבי מאיר דן לנאום בישיבה של אגודת הרבנים אדר תרפ"ו הוא דיבר על הצורך לחיזוק הדת.
באותה תקופה עסק בהתרת נשים עגונות מעגינותן.
בעיה שהתעוררה בעקבות מלחמת העולם שזה עתה הסתיימה.
ב-1926 נסע פעם נוספת לארצות הברית על מנת לגייס כספים ל"המתיבתא" בוורשה.
בשובו מהמסע עזב את עירו ועבר לוורשה במטרה לשמש כנשיא ה"מתיבתא", בחסותו העליונה של האדמו"ר מגור.
בדיווח של "אגודה", מאותו זמן נמסר על חמש עשרה ישיבות ובהן כשלושת אלפים וארבע מאות תלמידי חכמים שהיו בנשיאותו של רבי מאיר דן.
בסוף שנת תרפ"ז נפל למשכב עד לפטירתו בו' בניסן ה'תרפ"ח (1928), בהיותו בן כ-62. הוא נטמן בהלוויה בהשתתפות המונים בוורשה.
בין המספידים היה גם רבי מנחם זמבה שאמר: "אם נפטר אדמו"ר לבית עולמו ונשארים בנים - קמים לישראל אדמו"רים, אולם אם מסתלק גאון כמו רבי מאיר דן - כמה גאונים יקומו אחריו!".
רבי מאיר דן, חלה בסרטן ונותח מספר פעמים והדבר לא הפריע לו להמשיך בחייו הציבוריים, עוד שנים ארוכות, עד לפטירתו.
בנו בכורו נפטר בגיל שמונה עשרה שנים.
אחת מבנותיו סטתה מדרכו והמיטה עליו ייסורים.
שתיים מבנותיו נפטרו והשאירו יתומים שרבי מאיר דן וזוגתו טיפלו בהם, כל ימיהם.
בנו, הרב ישראל נתן פלוצקי, שימש כדיין ומורה צדק באוסטרוב מזובייצקה.
נספה עם בני משפחתו בשואה.
חתנו, הרב יעקב שרגא זינגר מילא את מקומו, החל מט"ו בשבט ה'תר"ץ (1930) ברבנות העיר.
בנו רבי אלעזר יהודה - מחבר הספר "בית יהודה".
חתנו רבי יצחק יוסף זילברברג - רבה של קראסנושיילץ.
חרף עמדותיו הציוניות, הסתייג הרב פלוצקי משותפות עם התנועה הציונית משתי סיבות עיקריות: 1. הוא איננו יודע אם היא תצליח.
2. העבירות הכרוכות בפעילות הציונית הממוסדת כמו ערבוב בין גברים ונשים, ופרסום דברי ביזוי על רבנים.
סבר כי אין חילוק מהותי בין מצוות בין אדם לחברו למצוות בין אדם למקום, ושני חלקים אלו שותפים גם במגמה האלוקית לתיקון העולם בשלום.
הרב פלוצקי תמך בגיור קטנים שנולדו מנישואי תערובת, אף על פי שלא ישמרו מצוות, כי עצם הכניסה ליהדות היא זכות, ואולי צאצאיהם של קטינים אלו ישמרו מצוות ו"ברא מזכה אבא".
והוא מעיד שכך נעשה באלפי מקרים על ידי רבנים באמריקה בה ביקר, והוא סבור שהם יזכו לשכר גדול על גיורים אלו.
חמדת ישראל – על שם סבו, רבי ישראל פלאצקי.
חלק א' מכיל חידושים על ספר המצוות של הרמב"ם.
בחלק ב' ישנם חידושים על התלמוד והשולחן ערוך.
זכה להסכמותיהם של מורו הרב אברהם מסוכטשוב, וכן הרבנים אליהו חיים מייזל, חיים הלוי סולובייצ'יק ואליהו דוד רבינוביץ' תאומים.
החלק הראשון יצא לאור בשנת תרס"ג (1903).
לספר נלווה קונטרס "בית יהודא" מאת בנו אלעזר יהודה שנפטר בהיותו בן 18 בלבד.
כלי חמדה – פירוש על התורה.
החלק הראשון יצא לאור בשנת תרס"ו (1906) ונתחבב במהירות על תלמידי החכמים בפולין וזכה למספר רב של מהדורות.
דרכו של רבי מאיר דן בספר זה לפרש את פסוקי התורה בדרך של פלפול הלכתי-תלמודי.
שם הספר לקוח מדברי המשנה: "חביבין ישראל שניתן להם כלי חמדה" (אבות פרק ב').
מתואר שעל שולחנו של הרב קוק, בסעודה שלישית, היו מונחים בשבתות שלושה ספרים: לקוטי תורה לאדמו"ר הזקן, שפת אמת ו"כלי חמדה".
שאלו שלום ירושלים – חיבור להוכחת זיופו של תלמוד ירושלמי על סדר קודשים שנתפרסם באותה העת וזכה בתחילה להסכמותיהם של כמה רבנים.
בהמשך נתגלתה התרמית, לא מעט בזכות פעילותו של הרב פלוצקי
תולדות רבנו חיים בן עטר בעל "אור החיים" – עם קונטרס "נצוצי אור", הערות והגהות מאת הרב פלוצקי, לבוב תרפ"ו
מאיר הרשקוביץ (תשרי ה'תרע"ג, 15 בספטמבר 1912 הניצ'י (Ganichi) זקרפטיה - ט' באדר א' ה'תשס"ג, 11 בפברואר 2003 ירושלים) היה רב, מחנך, חוקר תפילה ויהדות, ואיש אקדמיה.
מאיר הרשקוביץ נולד ב-15 בספטמבר 1912 לאברהם וחנה, בעיירה האוקראינית הניצ'י - שבאותה עת הייתה תחת שלטון זקרפטיה.
בילדותו למד בחיידר בעיירה, ובהגיעו לגיל מצוות נסע ללמוד בישיבת קושיצה.
לאחר מכן למד בישיבות שונות במוראביה ובסלובקיה.
הרשקוביץ הוסמך להוראה, אצל הרבנים יהושע גרינוולד ראש ישיבת אוז'הורוד ויצחק צבי לייבוביץ ראש ישיבת צ'ופּ.
כבר בגיל צעיר ניכרה בו חריפות יוצאת דופן.
מלבד העובדה שלמד לאורך השנים בקבוצות גיל גבוהות בכמה שנים משלו, גם סיים בכחצי שנה את לימודיו התיכוניים.
כאשר נבחן וקיבל ציונים מעולים, חשדו בו שרימה בשל הזמן הקצר שלמד, והשתאו לגלות את חכמתו הרבה.
בגיל 17 לערך, החל בלימודים הכלליים (בחצי השנה הראשונה בתיכון), מתוך הזדהות עמוקה עם שיטת הרמב"ם ביחס ללימודי המדעים.
במקביל, היה פעיל בתנועת בני עקיבא.
בין השנים 1935–1933 גויס לצבא צ'כוסלובקיה, ולאחר שירותו הצבאי למד לימודים כלליים בגימנסיה בברנו.
בשנת 1940 התקבל לאוניברסיטת בודפשט שם החל את מחקרו הגדול על תולדות התפילה.
בבודפשט היה פעיל בארגון הצעירים היהודים Magyar Zsido Ifjak Egyesuletenek.
בגיל 32, עם פלישת הנאצים להונגריה, נשלח הרשקוביץ למחנות ריכוז ביניהם מחנה אושוויץ, בהם שהה עד תום המלחמה.
בתקופה זו עליה לא הרבה לדבר, ניצל הרשקוביץ, מספר פעמים, ממוות בטוח.
לאחר המלחמה היגר לצרפת בה נישא לאסתר לבית מונק.
השניים היגרו לארצות הברית שם חי הרשקוביץ כ־30 שנה, ושם נולדו 2 בנותיהם ובנם.
הרשקוביץ עסק במחקר ולימד בישיבה יוניברסיטי.
תלמידיו הרבים הוקירוהו וכיבדוהו על הידע הרב שלו, ועל אישיותו.
בשנת הלימודים 1971-1970 ניצל את הזמן שהתפנה לו כתוצאה מיציאה לשנת שבתון, ובא ללמד באוניברסיטת בר-אילן שבישראל.
ב-12 בפברואר 1979 עלו מאיר ואסתר לישראל, והשתקעו בירושלים.
במשך תקופה קצרה חזר ולימד הרשקוביץ באוניברסיטת בר-אילן, אך את עיקר שנותיו בירושלים הקדיש למחקר ולכתיבה.
יצירות שאבדו או שנשארו בכתב יד
חלק מעבודותיו המדעיות של הרב ד"ר מאיר הרשקוביץ לא זכו עד כה להגיע בצורה קריאה לידי הציבור.
לאמיתותם של דברים, פועלו האמיתי לא יהיה מדיד לעולם, שכן יצירתו הראשונה, גולת הכותרת של מחקרו, חיבורו האקדמי בנושא תולדות התפילה, אבד בזמן השואה, והרשקוביץ לא חזר לכתוב אותו מעולם.
אכן, עקב אהבתו לנושא הוא חזר אליו מפעם לפעם, במאמריו, ובשעוריו השונים.
עם זאת לא חזר לכתוב את הספר בשנית.
גם יצירתו השנייה תרגום אונקלוס בהלכה ובאגדה, שהוגשה כתזה לישיבה יוניברסיטי, לא נערכה לספר הנגיש לקהל הקוראים.
הרשקוביץ הביע את חלומו להוציא לאור את הספר, אך חלום זה לא מומש עד כה.
יצירתו השלישית הם מאמריו התורניים-מחקריים שלא קובצו מעולם.
הרב הרשקוביץ כתב מאמרי מחקר רבים.
חלקם לא נדפסו וחלקם ראו אור בכתבי עת כגון המעיין, הדרום, אור המזרח, סיני ועוד.
לדעת מומחים יש חשיבות לאסוף וללקט את החומר ולקבצו לספר.
בחייו פרסם הרשקוביץ ארבעה ספרים.
שיטתו השלובה כחוט השני בארבעת הספרים השונים זה מזה, אך בעלי ציר משותף, היא מחקר משולב בחינוך.
הרשקוביץ לא ויתר על דיוק מדעי היסטורי, אף כאשר העובדות לא נעמו לו, וכך סקר את תולדותיהם של עשרות דמויות ביוגרפית וביבליוגרפית, כאשר לרוב הוא מוסיף לדמות, מסר תמציתי, אך אינו מהסס לבקרה.
רבי צבי הירש חיות, מחקר מקיף העוסק בתולדות המהר"ץ חיות, יחסיו עם גדולים אחרים, עמדותיו בנושא חסידות ומתנגדות, עמדותיו בנושא ההשכלה וספריו השונים.
בהוצאת מוסד הרב קוק, מהדורה מתוקנת ה'תשס"ז, ירושלים.
פרנס לדורו, ביאוריו ועיוניו של הרב אליעזר ליפמן פרינץ במקרא, ש"ס, תפילה, מנהגים, הגות ולשון, וכן התכתבויותיו עם חכמי דורו, הוצאת כתב 1992, ירושלים.
בעריכת אלס בנדהיים, נכדת המחבר.
פרנס לדורות, ספר המשך על הרב אליעזר ליפמן פרינץ.
שני כרובים, תולדותם וייחוסם של הרב יום-טוב ליפמן הלר, מחבר הפירוש על המשנה "התוספות יום טוב", ועל צאצאו הרב אריה לייב הכהן הלר מחבר הספר "קצות החושן", הוצאת ביתן-הספר, תל אביב, 2000.
בנוסף סייע הרשקוביץ לרב מנחם מנדל כשר בהוצאת שני כרכים מתוך הסדרה המונומנטלית "תורה שלמה", העוסקים בתרגומי התורה.
בהקדמה לכרך 35 לסדרה מעיד כשר, כי בלא עזרתו של הרשקוביץ היה מתקשה בהוצאתם לאור.
רבי מאיר הלוי רוטנברג מאפטא (ה'תק"ך, 1760 - כ"ה בתמוז ה'תקפ"ז, 1827) היה אדמו"ר חסידי ורב בעיר אפטא.
חיבורו על התורה "אור לשמים", נכתב על דרך הפרד"ס, אך הוא מכיל גם חידושים ושו"ת בדרך הפלפול.
רבי מאיר נולד לרבי שמואל סגל הלוי רוטנברג, מצאצאי רבי ישעיה הלוי הורוביץ, ולמירל פייגא נצר לש"ך.
בנעוריו התייתם מאביו, ואמו גידלתו לבדו.
רבי מאיר למד בישיבת רבי אברהם יצחק הכהן כ"ץ מחבר הספר "כתר כהונה" ואב"ד סטבניץ ופינצ'וב.
בהמשך, היה לתלמידו של החוזה מלובלין.
רבי מאיר התנגד לדרך החדשה של רבי שמחה בונם מפשיסחה, שרצה לבססה על יסודות העיון השכלי.
כשרבו רבי אברהם יצחק הכהן כ"ץ עבר מסטאבניץ לפינצ'וב, נתקבל רבי מאיר כרב בסטאבניץ בעודנו צעיר לימים.
וכשעזב רבי אברהם יהושע השיל מאפטא את העיר אפטא, עבר רבי מאיר לכהן כרב העיר, שם כיהן עד יום מותו.
מלבד בקיאותו הרבה בש"ס ופוסקים, היה בקיא גם בתורת הנסתר.
כשנפטר החוזה מלובלין, רבים מתלמידיו הפכו לחסידיו של רבי מאיר ובחרו בו לשמש כרבם, כשיש שטוענים שכך היה רצונו של החוזה שרבי מאיר ימלא את מקומו.
ולפי המסורת החסידית, הנהגתו הייתה הכי דומה להנהגת החוזה, משאר התלמידים.
רבי מאיר נפטר באפטא בכ"ה בתמוז תקפ"ז 1827.
רבי מאיר הלוי חיבר תפילה אשר עניינה הוא חיזוק האמונה בהשם.
תפילה זו היה רגיל הרב שלמה רבינוביץ מראדומסק (מחבר ספר תפארת שלמה) לאומרה בכל יום ערב ובוקר, ואמר שהוא סגולה נוראה לפרנסה ולהצלחה לאומרה בכל יום.
ב-2015 הוציא אברהם פריד שיר הנני בידך על מילות הלקוחות מתוך תפילה זו:
בנו רבי ישראל הלוי רוטנברג מסטאשוב.
בנו רבי יעקב יצחק הלוי רוטנברג אב"ד וואויניטש.
חתנו רבי אברהם אבא הלוי סג"ל הורוויץ אב"ד ריגליץ.
בנו רבי יעקב יצחק סג"ל הורוויץ אב"ד ריגליץ.
בנו רבי פינחס הלוי רוטנברג מאפטא.
חתנו רבי מנחם מענדל מגלאגוב, נשא את בתו חוה אסתר.
חתנו רבי אריה לייבוש נייהויז מחעלמא, נשא את בתו פייגלא.
חתנו רבי יעקב קאפיל הלוי הורוויץ, נשא את בתו יוטל.
רבי חיים אב"ד קאמיינסק ווולברום בעל "זיכרון חיים" (גם הוא תלמידו של החוזה מלובלין)
רבי שמואל מדריליטש, כיהן אחרי פטירת רבו באדמו"רות.
נולד לרב יהושע הכהן קפלן ושמו ניתן לו על שם סבו, אבי אביו.
בשנת תרפ"ד (1924) עלה לארץ ישראל.
למד בישיבת מרכז הרב ובישיבת חברון.
לאחר מכן עבד במכון הארי פישל והיה מרבני "'אהל תורה בית דוד' - בית המדרש הגבוה לתלמוד" בירושלים.
בשנת תשט"ז מונה לחבר בית הדין הרבני בתל אביב.
תמך בפעילותה של תנועת הפועל המזרחי.
בשנת תשי"א הוציא לאור את ספרו הראשון "מצוות התוכחה", העוסק בדין זה.
בשנת תשכ"ז הוציא לאור את הספר "דברי מאיר", ובו חידושים ומאמרים על סדר היום הציבורי.
מצות התוכחה, ירושלים תשי"א - בסופו מאור התוכחה שבו הלכות תוכחה
דברי מאיר: חידושים בש"ס, הסברים ברמב"ם ודברי מחשבה בענייני התקופה, תל אביב תשכ"ז
שערי מאיר: על התורה, ירושלים תשמ"ג - יצא רק חלק א' על בראשית ושמות ומאמרים על חנוכה, פורים, פסח, הכותל ועל שמחת חתן וכלה.
שערי מאיר: חידושים בש"ס ובשולחן ערוך אורח חיים ואבן העזר והסברים ברמב"ם ועניינים שונים
מאיר (מאירק'ה) דודזון (5 במרץ 1916 - 29 ביוני 2003) היה מפקד בהגנה ובפלמ"ח, תת-ניצב במשטרת ישראל ממקימי המשמר האזרחי.
דודזון נולד בעיר ריישא שבפולין, בנם של הורים שגורשו מארץ ישראל על ידי שלטונות האימפריה העות'מאנית.
ב-1922 עלה עם משפחתו לישראל וגדל בתל אביב.
למד בבית הספר אחד העם ובגיל 14 עזב את הלימודים לצורך עבודה במסגרות ובבניין לעזרה בפרנסת משפחתו.
בגיל 15 הצטרף לתנועת השומר הצעיר בתל אביב, בהמשך היה ממקימי קומונה בעיר, בה הכיר את אשתו לעתיד רות.
גויס להגנה בשנת 1936 על ידי אליהו בן חור מפקד אזור פתח תקווה.
בשנת 1937 עבר קורס מפקדים בכפר ויתקין ולאחריו פיקד על טנדר במסגרת המשמר הנע בגוש עפולה, שעסק באבטחת צינור הנפט כירכוכ-חיפה ושמירה על שדות חקלאיים בעמק יזרעאל בתקופת המרד הערבי.
במסגרת הפו"ש השתתף עם הנדר בהקמת חניתה ב-1938. לאחר מכן פיקד על פלוגת השרון.
היה ממייסדי קיבוץ אילון בנובמבר 1938, בו התגורר מאז.
בשנת 1939 היה מפקד גדוד חי"ש בירושלים.
היה ממקימי הפלמ"ח ביוני 1941, נשלח, יחד עם שניים מעמיתיו, על ידי יצחק שדה להוביל את הגדוד האוסטרלי מרמות נפתלי לבינת ג'בייל במסגרת המערכה בסוריה ולבנון במלחמת העולם השנייה.
בעקבות פציעתו של משה דיין נקרא להחליפו בפיקוד על פלוגה ב'.
ב-1943 החליט יחד עם חברו ישראל ליברטובסקי להתנדב לצבא הבריטי והוצב בפלוגת ההובלה 462, שקלטה מגויסים חדשים אחרי אסון הארינפורה.
באיטליה פגשו בניצולי השואה וסייעו להעלותם לארץ ישראל במסגרת המוסד לעלייה ב'.
היה חלק מ"החבורה" שעסקה בהקמת נקודת הכשרה לפליטים היהודים הצעירים בעיר מג'נטה צפונית למילאנו, בה אספו נשק וציוד ושלחו את תשע ספינות המעפילים הראשונות מאיטליה לארץ ישראל.
לאחר שחרורו וחזרתו לישראל מונה על ידי דוד בן-גוריון למפקד גדוד 51 של חטיבת גבעתי, באותה תקופה חטיבת חי"ש בתל אביב.
בהמשך מונה לקצין מבצעים ובהמשך לסגן וראש מטה החטיבה.
השתתף בקרבות מלחמת העצמאות באזור תל אביב, מבצע נחשון, קרב גשר עד הלום ומבצע יואב.
ב-1949, עבר להיות סגנו של שמעון אבידן במחלקת המבצעים במטכ"ל.
במהלך כנס קצינים בכירים בתחילת 1950 העביר ביקורת על בן-גוריון באשר לארגון הצבא.
לימים הוא תיאר את שאירע:
"באותו כינוס השמעתי דברי ביקורת על צורת האימון מחדש מתוך ידיעתי את העובדות הקובעות, בהיותי בוועדה בין־מחלקתית במטה הכללי לארגון מחדש.
מייד אחר מלחמת השחרור ראו שר־הביטחון, הרמטכ"ל והנלווים אליהם — בחזונם צבא ממושמע בצורה עיוורת ...
הנתון למרות בלתי מסויגת, ללא הרהור.
אנחנו רצינו לראות צבא, היונק השראתו, מוסרו וכוחו מהגופים של התנועות החלוציות, שהם הערובה הטובה ביותר לאנשים מעולים בפיקוד, לא אנוכיים.
לא רודפי קריירה, ערובה לצבא עממי בעל חזון כדוגמת חטיבות הפלמ"ח במלחמת השחרור."
לאחר מכן כתב מכתב ביקורת על רקע נזיפתו של בן-גוריון ברמטכ"ל יעקב דורי.
דודזון הועבר מתפקידו והסכים להשתחרר.
ב-1950 השתחרר וחזר לקיבוץ אילון, שימש במשך מספר שנים כמרכז ועדת הביטחון של הקיבוץ הארצי.
בעקבות טבח מעלות ב-1974 נקרא על ידי מולה כהן להתגייס למשטרת ישראל ולהקים את מרחב הגליל של המשמר האזרחי.
בהמשך מונה לסגנו של כהן במטה הארצי בדרגת תת-ניצב.
ב-1979 פרש מהמשטרה, היה בין המקימים של מפעל המוזאיקה בקיבוץ אילון.
היה פסל והקים משאריות המפעל גן ובו כ-150 פסלים מצופים באבני פסיפס.
הגן נקרא על שמו גן דודזון.
ב-1995 זכה בפרס יגאל אלון למעשה מופת חלוצי על מפעל חייו.
היה אב לארבעה ילדים, בנו יונתן נפצע קשה במלחמת יום הכיפורים ונהרג ב-1985 בתאונת דרכים.
וילה פז'נה, הוצאת מערכות, 1969 - על תקופת מלחמת העולם השנייה והמוסד לעלייה ב', שם הספר הוא שמה של הווילה במג'נטה בה אוחסנו הציוד והנשק.
הכל היה חפוז כל כך - הוצאת מערכות, 1970 - על חטיבת גבעתי
דמותו של אלוף במחלוקת, הוצאת יד טבנקין, 1990 - אוטוביוגרפיה וסיפורו של אלוף אליהו בן חור.
מאיר הרנוי (נולד בשנת תש"ז, 1947) הוא איש ציבור ישראלי, שכיהן כראש מועצה אזורית שומרון הראשון.
שם שהו הוריו, משה ואסתר שיינברגר, ניצולי השואה, בדרכם לישראל.
הרנוי נמנה עם הגרעין המייסד של היישוב קדומים.
בשנות מגוריו בקדומים פעל רבות להקמת יישובים ביהודה ושומרון ולהסדרת המצב המשפטי של הקרקעות באזור זה.
עם הקמת מועצה אזורית שומרון באפריל 1979 מונה הרנוי לראש המועצה.
בתקופת ההתנתקות משרדו ליווה מקרוב תושבים מגוש קטיף בהתנהלות הכספית מול הממשלה.
הזמן האפור, הוצאת לוני כהן 1990
רבי מאיר הורוביץ (מכונה: "האמרי נועם".
ה'תקע"ט, 1818 - ח' בתמוז ה'תרל"ז, 1877) היה אדמו"ר חסידי השני בשושלת דז'יקוב אשר בעיר טרנובז'ג שבפולין.
נולד בעיר ראווה רוסקה שבגליציה לרבי אליעזר הורוביץ מדזיקוב ולחיה בתו של רבי יחיאל מיכל רוזנפלד מראווה רוסקה.
בצעירותו עוד זכה להכיר את סבו רבי נפתלי צבי הורוביץ בעל ה"זרע קודש" מראפשיץ.
הוא נסע לדודו רבי אשר ישעיה רובין מראפשיץ ומאוחר יותר לרבי צבי הירש מרימנוב.
לאחר נישואיו לדבורה בתו של רבי קלמן פיצעליס הוסמך (בחיי אביו) לכהן כרב בעיר דז'יקוב ועם פטירת אביו בג' בחשון ה'תרכ"א הוכתר לאדמו"ר השני מדזיק'וב על-אף היותו הבן השני.
בתחילת הנהגתו הוא ואחיו רבי משה מרוזוואדוב היו נוסעים כחסידים לרבי חיים מצאנז, אך לאחר שהתפתחו כמה מחלוקות בינם לבין רבם התרחקו מחצרו והפסיקו לנסוע אליו.
בתקופת כהונתו פרחה החסידות ובהכוונתו נבנה בית מדרש חדש עם מקווה וסוכה ואף חדר לאפיית מצות לחג הפסח.
רבי מאיר היה נוהג לומר בפני חסידיו "כי תורה וגדולה במקום אחד".
כשנפטר רבי חיים מצאנז בכ"ה בניסן ה'תרל"ו, אמר רבי מאיר לחסידיו כי הוא יודע שזמנו קרוב ואז החלה להתפשט בגופו מחלה כרונית.
נפטר בח' בתמוז ה'תרל"ז כששהה בעיר קרלסבד, טרם פטירתו אמר "הנשמה לך והגוף פעלך חוסה על עמלך".
ואת מקומו מילא בנו השלישי רבי יהושע הורוביץ כאדמו"ר השלישי בשושלת.
רבי נפתלי חיים הורוביץ, רב בירושלים (נפטר ביום הכיפורים ה'תרנ"ה)
רבי טוביה הורוביץ, רב במיידון (נפטר ה'תרע"ח)
רבי יהושע הורוביץ, האדמו"ר השלישי מדז'יקוב (נפטר ביום הכיפורים ה'תרע"ג)
רבי יחיאל הורוביץ, רב בפוקשיבניץ (נפטר ה'תרפ"ח)
רבי אהרן הורוביץ, רב בבייטש (נפטר ה'תרפ"ז)
רבי אשר ישעיה הורוביץ, רב ברימנוב (נפטר ה'תרצ"ה)
חנה הורוביץ, אשת רבי יעקב יצחק אונגר מדז'בנה
מלכה הורוביץ, אשת רבי ישראל הורוביץ ממעליץ
לאה הורוביץ, אשת רבי שלום הלברשטאם מצאנז-פיקלא
הינדא הורוביץ, אשת רבי ישראל הגר, האדמו"ר השלישי מויז'ניץ
מאיר הדר נולד וגדל בשיכון הפועל המזרחי, נתניה בשלהי מלחמת העצמאות, הבכור בין שני אחים.
הוריו מלכה וטוביה הוטנר, ניצולי שואה.
מאיר למד בבית ספר יסודי דתי והלך לבני עקיבא.
בהיותו בן 14 עבר ללמוד בישיבת מרום ציון שבקרית נוער, ירושלים, בה למד במשך ארבע שנים.
בצה"ל שירת בגדוד טירונים 908 של הנח"ל, במסגרתו לחם במלחמת ששת הימים.
בתום המלחמה שהה במשך שנה בגרעין נח"ל בקיבוץ כפר עציון
אחר-כך שירת במשך חודשיים באי טיראן.
לאחר מלחמת יום הכיפורים יצא בשאלה.
לאחר שחרורו מהצבא למד הדר פסיכולוגיה וקרימינולוגיה לתואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן.
הוא בוגר תואר שני בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת בר-אילן.
עבד כמתמחה ומומחה במשך שש שנים בתחנה לטיפול בילד ובנוער בקריה בתל אביב.
החל מ-1981 הדר עבד במשך 16 שנה כאזרח עובד צה"ל, בתחילה היה ראש מדור מחקר בענף פסיכולוגיה בחיל האוויר.
לאחר מלחמת לבנון הראשונה החל לעבוד במרפאה המרכזית לבריאות הנפש בתל השומר.
כיהן כפסיכולוג הקליני הראשי במערכת בריאות הנפש בצה"ל בשנים 1992–1996.
מאז שעזב את הצבא ב-1996 עובד הדר כפסיכותרפיסט בקליניקה פרטית.
ב-2010 ראה אור בהוצאת חלונות/גוונים ספר שירים בשם "התרחקות", המורכב משירים שכתב במהלך חייו.
בעקבות שני משברים שעברו עליו – פטירת אביו ומחלת אי-ספיקת הלב שלקה בה, עבר לכתוב רומן אוטוביוגרפי בשם "אנטומיה של פסיכולוג בינוני".
הרומן ראה אור בהוצאת גוונים, בשנת 2012.
נשוי לרינה הדר, פסיכותרפיסטית וד"ר לעבודה סוציאלית ומרצה באוניברסיטת בר-אילן.
להם שני בנים: אורי הדר – מהנדס אלגוריתמים ויותם הדר – מעצב גרפי עטור פרסים.
אנטומיה של פסיכולוג בינוני, עורך יקיר בן משה הוצאת גוונים, 2012.
התרחקות – שירים, הוצאת חלונות/גוונים, 2010.
מאיר דורון (דירינגר) (6 באפריל 1938 - 20 במאי 2011) היה מנכ"ל עיריית תל אביב-יפו, סגן וממלא מקום ראש עיריית רמת השרון.
קודם לכן היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד אגד ארטילרי 282 וכסגן קצין תותחנים ראשי.
דורון נולד בפתח תקווה, בנעוריו היה שחקן כדוריד מצטיין ושיחק במכבי פתח תקווה ובנבחרת ישראל.
במאי 1956 התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים.
סיים בהצטיינות קורס קצינים ושירת כקצין ומפקד סוללה בגדוד 403 ומדריך בקורס קצינים תותחנים.
עבר לחטיבת הצנחנים ושימש בה סגן מפקד גדוד מרגמות כבדות מוצנח ומדריך ראשי, כמו כן הדריך בבה"ד 1. ב-1965 מונה למפקד גדוד 332, גדוד מרגמות כבדות מוצנח.
הוא פיקד על הגדוד במלחמת ששת הימים ושימש מפקד הסיוע הארטילרי של חטיבת הצנחנים בפיקודו של רפאל איתן.
לאחר המלחמה שימש סגן מפקד גדוד 403 ולאחר לימודים בפו"ם מונה למפקד גדוד 402, עליו פיקד במהלך מלחמת ההתשה.
בשנים 1974 עד 1976 פיקד על אגד ארטילרי 282, לאחר מכן שימש מפקד התותחנים בפיקוד המרכז וסגן קצין תותחנים ראשי.
כמו כן שירת כמדריך בפו"ם ומדריך ראשי במרכז לאימון מפקדות.
לאחר שחרורו מונה ב-1984 למנכ"ל המועצה המקומית רמת השרון.
ב-1987 מונה לסגן מנכ"ל עיריית תל אביב-יפו ובעקבות פרישתו הכפויה של אלי עשת מונה ב-1993 למנכ"ל העירייה.
הוא כיהן בתפקיד עד 1999. לאחר מכן התמודד על ראשות מועצת רמת השרון אך הפסיד בהפרש זעום של 10 קולות לגבי פארן וכיהן כחבר מועצה.
שימש מנכ"ל בפועל של חברת השיכון "חלמיש".
בבחירות ב-2003 התמודד פעם נוספת ולאחר ההפסד מונה לסגן וממלא מקום ראש העירייה יצחק רוכברגר.
נפטר ממחלת הסרטן ב-2011. היה נשוי לנימה ואב לשלושה בנים ובת.
נטמן בבית העלמין ברמת השרון.
לאחר מותו נקרא על שמו בית ספר יסודי בשכונת נווה גן ברמת השרון.
הרב מאיר הלר (סמניצר, תרל"ח, 1878 – ז' באלול תרצ"ט, אוגוסט 1939) היה רב הונגרי-ירושלמי.
נודע בשל קנאותו ובשל מלחמתו ברב קוק.
מאיר הלר נולד למלכה ולרב משה שכיהן ברבנות בעיירה סמניץ, על גבול הונגריה-צ'כיה.
בשנות התר"נ עלה עם שלושת ילדיו והיה לתלמידו של המהרי"ל דיסקין.
הרב משה ייסד את ועד "משמרת הקודש" על עירובין, מעשרות והחינוך, בנשיאות המהרי"ל דיסקין, הרב שמואל סלנט והרב שניאור זלמן מלובלין.
לפני שתוקן עירוב בירושלים החדשה היה עומד בשבתות בשערי העיר העתיקה עם שוטר טורקי, ובודק שאין בכיסי היוצאים חפצים.
הרב משה הלר נפטר בשנת תרפ"ח.
בצעירותו היה הלר, עם הרבנים יעקב משה חרל"פ ועקיבא פרוש, תלמידו של הרב הערש מיכל שפירא, ולמד ממנו את דרכי הפרישות.
הרב ותלמידיו שהו במשך השבוע במחסנים בהם אחסנו תושבים דפנות סוכה.
הוא שימש כבעל תוקע אצל המהרי"ל דיסקין.
לפי עדות, הרב חיים ברלין רצה למנותו לרבה של שערי חסד אך הוא סירב.
הלר נהג להסתגר כל השבוע בגבעת שאול שהייתה שכונה מרוחקת, ובהמשך בחצר שטרויס.
מדי מוצאי שבת לקח שתי חלות למאכלו במשך השבוע.
בשנת תר"צ עבר לבתי אונגרין עקב פרעות תרפ"ט, וקבע את מקום לימודו בבתי נייטין.
הוא נהג להתענות בעשרת ימי תשובה, בבה"ב, בשובבי"ם, בערב ראש חודש ובתענית צדיקים.
לא ישן על מיטה אלא על דרגש עץ שהיה מכוסה בסדין.
הוא נהג לערוך תענית דיבור מראש חודש אלול ועד לאחר יום כיפור.
ביום כיפור עצמו נהג לעמוד על רגליו במשך כל היממה.
בשמחת תורה רקד במשך כל היום.
מסופר שכשביקר הרבי מסאטמאר בארץ ישראל בשנת תרצ"ב, רצה לפוגשו.
נאמר לו שחייב למהר לפני ראש חודש אלול, כי לא יוכל לדבר עמו לאחר מכן.
במכתב לאחד ששלח לו פיצוי כספי על רדיפותיו נגדו הוא כותב שהוא מוחל מיד לכל מנאציו כדין תורה, כפי שהתחנך על ידי הרב שפירא, ואינו מסכים לקבל את הכסף.
בצוואתו ביקש שלא לכתוב על מצבתו תוארי כבוד.
הגהותיו והערותיו על ארבעה טורים נדפסו במהדורת "שירת דבורה".
הלר נישא ללאה בת בנימין רבינוביץ משכונת "קריית משה".
להם נולדו בן אחד וחמש בנות.
הרב רפאל צבי מיכל - נישא למרים בת הרב בן ציון ידלר.
היה מגיד מישרים, מו"צ וראש ישיבת קרלין.
חיה איטה מלכה - נישאה לרב אברהם בן ציון שרלין.
רחל, נישאה לאברהם חיים ברנשטיין, בעל דפוס "חורב" בירושלים.
באשה - נישאה לרב אליהו דוד סלוטקי בנו של הרב אהרן סלוטקי, מקובל ומחבר הספר "יד דוד".
רבקה - נישאה לרב אברהם יעקב טורנהיים.
נכדו הרב משה הלר היה מו"צ בולט בירושלים והתמחה במיוחד בהלכות ארבעת המינים.
בנו הוא הרב מאיר הלר, מרבני קהילת תפארת ירושלים ורב קריית חסידים בבית שמש.
נכד נוסף, חתנו של הרב צבי מיכל, היה הרב מנדל כהן, אף הוא מו"צ בעדה החרדית.
נכד נוסף היה הרב מאיר ברנשטיין מחבר ספרי "פירוש לפירושו" על הש"ס.
הלר נודע בקנאותו הגדולה עוד מימיו ב"אגודת הקודש", ובעיקר במעשיו נגד הרב קוק.
יש לציין שאת דרכו זו ירש מאביו ר' משה.
קודם בוא הראי"ה לירושלים וקל וחומר לאחר מכן, הלך והתעצם מאבק קנאי העיר כנגד הרבנות בירושלים.
עם עליית הרב קוק ארצה באלול תרע"ט, לפני טקס "קבלת פנים" בהשתתפות מאות אנשים ונכבדי ציבור בתחנת הרכבת בלוד, עברה הרכבת בתחנת העיר עזה.
לשם הגיע אביו של הלר, ר' משה סמניצר ומסר לרב קוק כתב מחאה בשם "אגודת הקודש" לפיו קנאי ירושלים מתנגדים לרבנותו בעיר.
עם זאת, באותו פרק נמנע הלר מליטול חלק במאבקים, ואף ביקש לייסד "ועד חשאיים" להתכתבות עם הרב קוק "בדרך הכבוד והנימוס".
לדבריו, המהפך בגישתו אירע לאחר פרסום ספר אורות בשלהי שנת תרפ"א (1921).
יצוין כי בשנים שקודם לכן תמכו כלכלית בהלר שלמה זלמן קוק ושמואל קוק, אביו ואחיו של הראי"ה קוק.
מאז והלאה סירב הלר להנות מכספי הצדקה שהוענקו לו.
באותה עת שלח מכתב חריף אל חברו לשעבר הרב יעקב משה חרל"פ, תלמידו של הראי"ה.
הרב שמואל אבידור הכהן ציין כי הלר הבן מנע פגישות בין הרב יוסף חיים זוננפלד והרב יצחק ירוחם דיסקין לרב קוק בתחבולות שונות.
הלר נהג להדפיס פשקווילים חתומים בשמו בנושאים שונים.
בחודש אייר של שנת תרפ"ב הדפיס חוברת בשם "קול גדול" יחד עם הרב יוסף הופמן כנגד הרב קוק.
בחוברת דברים קשים כנגד הראי"ה קוק, חברי מועצת הרבנות הראשית (המכונה בחוברת, בעיוות מכוון, "הרבנות הרשות" - כלומר "רבנות מטעם") וחברי בתי הדין בירושלים.
דייני העיר הרב צבי פסח פרנק והרב פישל ברנשטיין זוכים אף הם לקיתונות בוז ונאצות, בשל תמיכתם ברב קוק.
לצד זאת החוברת מעתירה שבחים על הרב יוסף חיים זוננפלד, שהוא בעיני הכותבים רבה האמיתי של העיר, וחברי בית הדין שלו הרב משה נחום ולנשטיין והרב יצחק פרנקל, "שלא הטו אחר הבצע ולא נפלו בעצת המרגלים", וכן הרב מרדכי לייב רובין.
בחוברת נדפסו בין השאר ציטוטים מקוטעים מכתבי הראי"ה קוק, המוכיחים לכאורה כי אמונתו פסולה, וכן מכתבי רבנים שונים אודותיו.
קצין המשטרה דוד תדהר הצליח למנוע חלקית את הדפסת הכרוז, והוא לא הושלם מעולם והופץ חלקית.
בצעד נדיר אסר אף בית הדין של הרב זוננפלד על הפצת הקונטרס וקרא לגנוז אותו.
הלר נקרא עם הרב יוסף הופמן לדין תורה ברבנות הראשית, ומשלא הגיעו נערכה אספת רבנים בירושלים בה הוחלט לנדותם.
בהמשך נאסרו השניים על ידי המשטרה, הועמדו לדין, הורשעו ונידונו למאסר או לקנס.
ערעורם בפני ערכאה נוספת נדחה, והשניים בחרו במאסר.
עיתון אגודת ישראל בירושלים "קול ישראל" יצא במחאה על כך, ורבני העדה החרדית פרסמו מכתב לתפילה לשחרורם וקראו לבטל את העונש שהושת עליהם.
לאחר פסק הדין, בתיווכו של הראשון לציון הרב יעקב מאיר, הוצע בפני השניים להצהיר שלא ישובו על מעשיהם ועונשם יבוטל.
סמניצר ניאות לכך אולם הופמן סירב.
בהמשך שילם אחד מחבריהם הקנאים חלק מן הקנס והשניים שוחררו מבית הכלא.
אביו של האסיר, הרב משה סמניצר, פרסם כרוז תמיכה בבנו היושב בבית הכלא.
בהמשך ניסו הראי"ה קוק ועמיתו הראשון לציון הרב מאיר להשלים את תשלום החוב של שני משמיציהם, והראשון אף התיר להשלים את הסכום מכספים שנמסרו לכתחילה לצדקה לעניים.
הכרוז נגד האדמו"ר מגור והרב קוק
הפרשה המפורסמת ביותר שנקשרה בשמו היא פרשת הפשקוויל נגד האדמו"ר מגור, ה"אמרי אמת".
בקיץ של שנת תרפ"ז הגיע האדמו"ר מגור לביקור בארץ ישראל, בין השאר כדי לנסות לפייס בין הרב קוק לעדה החרדית.
לקראת בואו ניסו קנאי ירושלים למנוע מפגש ידידותי בין האדמו"ר והראי"ה קוק, והרב ישעיה אשר זליג מרגליות כתב אף הוא מכתב חריף לאדמו"ר מגור, אולם ללא הועיל.
ה"אמרי אמת" ביקר אצל הרב קוק ואצל הרב יוסף חיים זוננפלד ולמעשה לא הצליח להשכין שלום בין הצדדים.
לאחר פגישת האדמו"ר והראי"ה הדפיס הלר פשקוויל מבזה במיוחד כנגד שניהם.
על פי המסופר בקרב חוגי הקנאים, ביום הדפסת הפשקוויל התענה סמניצר והלך לטבול במקווה.
אגודת ישראל בירושלים התנערה מסמניצר.
במקביל אגודת הרבנים בפולין, בה היו חברים יותר משש מאות נושאי משרה רבנית, נידתה את סמניצר כדין "מבזה תלמידי חכמים".
חסידי גור תבעו מהרב זוננפלד ובית הדין של העדה החרדית להחרים את השניים ולהוציאם מוועד העיר האשכנזי.
בתגובה הוציא בית הדין מכתב התנערות חריף יחסית, אולם הוא לא סיפק את חסידי גור.
בשל מאורעות אלו חל נתק בין חסידות גור לעדה החרדית.
בהמשך הגיע הלר לבקש את מחילת ה"אמרי אמת", אולם בנו הרב ישראל (בעל "בית ישראל"), שפתח את הדלת - גירשו מן הבית.
בקיץ של שנת תרצ"ה פרסם הלר פשקוויל בו כתב כי ראשי אגודת ישראל בירושלים אשר ערכו משא ומתן עם הוועד הלאומי, עשו זאת על דעת עצמם ופועלם הוא "נגד תורתנו הקדושה".
בדצמבר 1935 פרסם הלר פשקוויל נגד "הרבנים הפורצים שפרצו גדרן של חכמים ונכנסו לוועד הלאומי בעד אגורת כסף".
לדבריו, רבנים אלה "דינם כדין כהני הבמות ואין עומדין מפניהם ואין קורין אותם רבי ומכ"ש [=ומכל שכן] שאין לסמוך על הוראתם - ובפרט בענייני שחיטות ובדיקות".
כשלוש שנים לאחר מכן פרסם פרסם פשקוויל נוסף תחת הכותרת "לאפרושי מאיסורא", בו כתב כי הצורך בשר בכשרות הרבנות "מתחבר ומחזיק ידי עוברי עבירה".
מאיר דלויה (7 בפברואר 1956 ― 27 בינואר 2024) היה מרים משקולות ישראלי אשר ייצג את ישראל באולימפיאדת לוס אנג'לס 1984.
באליפות העולם בשנת 1981 שנערכה בליל שבצרפת, דלויה סיים במקום השמיני לאחר שהרים 212.5 ק"ג בשקלול הדחיקה וההנפה.
בשנה שלאחר מכן, הוא סיים במקום ה-11 באליפות העולם שנערכה בליובליאנה שבסלובניה לאחר שהרים 217.5 ק"ג.
דלויה ייצג את ישראל באולימפיאדת לוס אנג'לס 1984 והתחרה בקטגוריית המשקל עד 52 ק"ג.
הוא סיים במקום התשיעי מתוך 20 מתחרים לאחר שהרים 215.0 ק"ג בשקלול הדחיקה וההנפה.
בהנפה הוא הרים 95.0 ק"ג: בניסיון הראשון הניף בהצלחה 90.0 ק"ג, בשני הניף בהצלחה 95.0 ק"ג ובשלישי נכשל ב-97.5 ק"ג.
בדחיקה נרשם לו הישג של 120.0 ק"ג אותו הצליח להרים בניסיון הראשון ואחר כך נכשל פעמיים בניסיונותיו לדחוק 125.0 ק"ג.
מאיר הילדסהיימר (נולד בשנת 1940) הוא היסטוריון ישראלי, חוקר תולדות עם ישראל בעת החדשה באירופה ובארץ ישראל, ראש מכללת אורות ישראל, פרופסור אמריטוס במחלקה לתולדות ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטת בר-אילן, ובעבר ראש הקתדרה על שם הרב שמשון רפאל הירש לחקר תנועת תורה עם דרך ארץ.
הילדסהיימר משמש גם חבר מערכת כתב העת ירושתנו ומרצה במכללות כיום נשיא מכללת אורות ישראל.
הילדסהיימר נולד בתל אביב לר' עזריאל הילדסהיימר, מהדיר ספרות הגאונים ונכדו של רבי עזריאל הילדסהיימר, וליהודית, בתו של הרב עזריאל הכהן מונק (יורשו של ר"ע הילדסהיימר ברבנות קהילת עדת ישראל) ואחותו של רבי אליהו מונק.
הוא מתגורר בבני ברק ונשוי לפרופ' מינקה הילדסהיימר, רופאה.
בנו הרב אליהו משמש ר"מ בישיבת איתרי.
שימש בעבר מנהל לימודי התיכון בישיבת היישוב החדש.
השתתף עם אביו ואחיו בעריכת כתבי זקנו רבי עזריאל הילדסהיימר שהעלה אביו ארצה, ואף כתב להם מבואות.
למד באוניברסיטת בר-אילן, וכתב דוקטורט על קהילת שנייטאך שבבאוואריה, בהנחית פרופ' שמעון שוורצפוקס.
תחומי מחקריו העיקריים הם תולדות יהודי גרמניה בעת החדשה, והיישוב היהודי בארץ ישראל בימי חיבת ציון.
במסגרת זו עמד בראש "המרכז לחקר טבריה" והוציא במסגרת זו את עלוני "מטוב טבריה".
נוסף על כך, עסק גם בהגותה של תנועת תורה עם דרך ארץ וכן בהגותה של הציונות הדתית ומבשריה (רבי צבי הירש קלישר, הרב שמואל מוהליבר ורבי אליהו גוטמכר).
הילדסהיימר שותף בפרויקט לתרגום כתביו של יצחק ברויאר מגרמנית לעברית ולהוצאתם במהדורה מדעית, בשיתוף פעולה עם פרופ' מתיאס מורגנשטרן מאוניברסיטת טיבינגן.
מלבד פרסום מאמרים בבמות שונות, הילדסהיימר ערך והוציא את הספרים הבאים:
רבי יצחק אריה וורמסר, בעל שם ממיכלשטאט: חידו"ת ותשובות, הגהות ש"ס ושו"ע, ידיעות וכללים, בצירוף מבוא וציונים, ירושלים: מכון ירושלים, מפעל תורת חכמי אשכנז, תשמ"ג.
פנקס קהילת שנייטאך, בצירוף מבואות והערות, ירושלים: מקיצי נרדמים ומכון ליאו בק תשנ"ב.
משה דוד שו"ב, זכרונות לבית דויד: פרקים בתולדות המושבה ראש פינה, בצירוף מבוא והערות, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד תשס"ט.
רבי מאיר די בוטון או מהר"ם די בוטון (נפטר בי"ג בשבט ה'ת"ט, 1649) היה רב, פוסק וראש ישיבה במאה ה-17 בשאלוניקי ובגאליפולי ובעל שו"ת מהר"ם די בוטון.
נולד בשאלוניקי בסביבות 1575 לאברהם די בוטון, מחבר שו"ת לחם רב ולחם משנה על משנה תורה לרמב"ם.
כיהן כרב בגליפולי ולימד שם תורה כראש הישיבה בעיר, שם למדו בין היתר חותנו רבי ישי, רבי גרשון מוטאל, שמביא שמועות ממנו ורבי שלמה אלגאזי.
התכתב בהלכה עם חכמי דורו, וביניהם רבי חיים בנבנישתי, מחבר ספר כנסת הגדולה, שמחזיק מהוראותיו ופוסק לפיהן באומרו "מכל מקום כבר הורה זקן" והרב משה בנבנשת, מחבר ספר פני משה, שמכנה אותו "הרב המובהק".
המהרי"ט, באופן יוצא דופן, מפליג מאד בשבחו כשכותב לו תשובה:
התכתב גם עם רבי חיים שבתי, עם רבי יהושע רפאל בנבנישתי, שמפליג גם הוא בשבחו של הרב די בוטון.
רבי שמואל אבן וילייסיד הסכים לפסקיו וכתב .
תחת הנהגתו הייתה הישיבה בגליפולי לאחד ממרכזי התורה הגדולים באימפריה העות'מאנית
נפטר בגליפולי בי"ג בשבט ה'ת"ט (1649) ונקבר בה.
רבי ישעיה, בנו של המהרי"ט, שכנראה היו ביניהם קשרי משפחה, הספיד אותו בקהילת קודש גירוש בקושטא.
בתו נשאה לתלמידו, רבי ישי אלמולי.
גיסו היה רבי יוסף ששון, שעבר גם הוא לגליפולי ונספד על ידי רבי מאיר.
כתב חידושים רבים, אך הם נגנבו, כעדותו של חתנו בהקדמתו לספר השו"ת.
שו"ת מהר"ם די בוטון (אזמיר ה'ת"ך) - שאלות ותשובות, חידושים על הש"ס ועל לשונות הטור את הספר הגיה והביא לדפוס חתנו ותלמידו הרב ישי אלמולי שגם חידש והגיה בספר.
יצא במהדורות צילום רבות, ומחדש בירושלים בשנת תשפ"א בתוספת תשובות מכתב ידו.
בספר גם תשובות מחכמי דורו, מהמהרי"ט, מרבי שמואל אבן וילייסד ורבי שמואל הלוי.
מסימן ס"ד נדפסו חידושים ותשובות ארוכות לתירוץ קושיות בספר לחם משנה לאביו ועוד.
הגהות על הטור נדפסו בסוף ספר כנסת הגדולה לרבי חיים בנבנישתי.
פסקים נוספים שלו מופיעים בתשובות חכמי דורו.
מאיר ואלון הוא סינגל שהוקלט על ידי הלהקה הישראלית כוורת.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1984 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל באלבום הבכורה של אלון אולארצ'יק, הכותב וחבר בלהקה, "אולארצ'יק".
את השיר כתב, הלחין והפיק אלון אולארצ'יק.
הוא נכתב לרגל האיחוד של להקת כוורת בשנת 1984, עם שובם של אולארצ'יק ושל מאיר פניגשטיין מארצות הברית לישראל.
ב-24 ביולי 1984 הועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע לאחר מכן דורג במקום ה-19. ב-4 בספטמבר עלה למקום הראשון, שם שהה שבועיים רצופים.
ב-23 באוקטובר יצא מהדירוג השבועי לאחר שצעד בו במשך שנים-עשר שבועות רצופים.
במצעד הפזמונים של שנת ה'תשמ"ד הגיע השיר למקום העשירי.
מאיר הוברמן (נולד: 18 באפריל 1953) הוא מוזיקאי, איש רדיו ומשורר ישראלי.
הוברמן נולד בתל אביב לדינה וצבי.
הוא גדל ברמת גן, למד בבית הספר הטכני של חיל האוויר בחיפה.
במלחמת יום הכיפורים הוצב בבסיס רפידים בסיני.
לאחר שירותו הצבאי למד כלכלה באוניברסיטת תל אביב.
הוברמן עבד בחברת נמלי ישראל כאיש מחשבים במשך כשלושים שנה.
לאחר צאתו לגמלאות למד במגמת קולנוע בבית ספר "חשיפה" והוא בוגר בית הספר מנשר לאמנות במגמת כתיבה.
לומד פיתוח קול אצל גלי אלון.
הוברמן היה נשוי לאורנה שהלכה לעולמה, והוא אב לתאומות.
בשנת 2018 הוציא את ספר השירה הראשון שלו, "איפה טעינו" ובו שירים שכתב בנושאים פוליטיים וחברתיים.
השיר "בשדה חיטה" מתוך ספרו פורסם במדור הספרות של עיתון הארץ, והוא גם השיר הראשון שהולחן על ידו לאלבומו "חלומות צריך להגשים מהר".
הוברמן הוא עורך מוזיקלי בתוכנית הרדיו "פטרוק לילה".
הוברמן למד פסנתר אצל עינב ג'קסון כהן, והיא זו שהציעה לו להלחין ולהקליט את שיריו ובהמשך – גם להוציא אלבום.
ביוני 2020 יצא הסינגל הראשון שאותו כתב - "בשדה חיטה".
את השיר הלחין במשותף עם ג'קסון כהן.
הסינגל "סליחה לא אני", שאותו שר עם עומר מושקוביץ, יצא בספטמבר אותה שנה.
את השיר הפיק מוזיקלית תמיר גורדין.
באוקטובר 2020 יצא הסינגל "עוד יום" שכתב לזכר אשתו אורנה, וגם אותו הלחין עם ג'קסון כהן.
בסינגל משתתפים מאיה בלזיצמן, יהוא ירון, יעל איזנברג וג'קסון כהן.
גרסת האולפן של השיר "בשדה חיטה" יצאה בדצמבר בהשתתפות איזנברג, עדי רותם וג'קסון כהן.
בשנת 2021 יצאו הסינגלים ה"גשם כבד" ו"תופס עננים".
השיר "גשם כבד" נבחר כאחד משירי השנה בתוכניתו של לאון פלדמן ברדיו הקצה.
התוכנית "מחשבות באמצע החיים", המשודרת ברדיו ליפס, שידרה תוכנית בהשתתפות אמנים ששרו משיריו.
אלבומו הראשון של הוברמן, "חלומות צריך להגשים מהר", יצא ב-4 בספטמבר 2022 בהפצה דיגיטלית של הלייבל "קמע".
הוא זכה לשבחים רבים ושיריו הושמעו בגלגלצ, ברדיו הקצה ובתחנות נוספות.
את עטיפת האלבום אייר ועיצב ערן צלגוב, שגם כתב את השיר "כל הציפורים" שהוברמן שר עם גלי אלון.
בספטמבר 2022 הקדישה התוכנית "הבמה המרכזית", שמגיש רובי רבינוביץ' ברדיו קסם, שעה לשיריו של הוברמן.
עם צאת אלבומו החל הוברמן לעבוד על שירים חדשים עם היוצרות שני פלג ורחל ירון.
לצד יצירתו השתתף הוברמן במספר קליפים של הזמרות-היוצרות עומר מושקוביץ, גלי אלון ונומקה (נעם סדן).
חלומות צריך להגשים מהר - אלבום שירים (2022)
הרב מאיר דלויה (מכונה: 'מהר"ם דלויה'; סביב ה'ש"ס, 1600 - סביב ה'ת"ם, 1680) היה דרשן, פרשן מקראי ודיין במרקש במאה השבע עשרה.
נולד במרקש למשפחת דלויה שהייתה ממגורשי ספרד.
לימים התמנה לדיין בבית הדין של מרקש, ככל הנראה בראשותם של הרב יהודה בן ישראל ורבי יהודה בנבנישתי.
עסק בפירוש המקראות, ובפירוש מדרשי חז"ל.
והיה משיב ליהודי העיר על שאלותיהם במקרא.
שיטתו דומה לשיטת האברבנאל והאלשיך, לשאול מספר שאלות דקדוקיות ולענות עליהן במהלך אחד כולל.
בפירושיו נטה ללמד זכות על אישי התנ"ך, ולא לבקר אותם.
כבר בחייו, כתביו זכו לפרסום והעתקות שונות, וכתביו הגיעו גם לערי צפון מרוקו, כדוגמת מקנס וצפרו.
לרבי מאיר ארבעה בנים תלמידי חכמים: רבי יצחק שכיהן כרבה של מרקש.
רבי יעקב שהיה דרשן, רבי משה שהיה מורה צדק במרקש, ורבי יהודה שלימים נרצח על קידוש השם.
מקבץ משארית כתביו הנ"ל, נדפסו בתוך ספר 'תורת משפחת דלויה' - 'ביאורי מהר"ם דלויה' עמ' 137–261.
רבי מאיר הכהן (מכונה גם "מהר"ם כ"ץ"; נפטר בערך בשנת ה'ת"ה, 1645), היה אב"ד באמסטיבובה ובמוהילב שבאיחוד הפולני-ליטאי.
פרסומו העיקרי הוא על היותו אביו של רבי שבתי הכהן ("הש"ך").
אביו שלחו לקרקוב ללמוד בישיבתו של רבי מאיר מלובלין, שם למד בחברותא עם רבי יהושע השיל ("המגיני שלמה").
למד גם אצל רבי יהושע פלק כץ ("הסמ"ע").
נישא לבת הקצין ר' נחום לוקובער.
מסופר מפי נכדו ר' משה, אשר בלמדו גמרא בחברותא עם ידידו רבי יהושע העשיל (ה'מגיני שלמה'), החליטו שלא לעיין בפירושי רש"י ותוספות על הגמרא, אלא לעיין לבדם, ובאופן עקבי היה רבי מאיר הכהן מכוון לפירוש התוספות, ואילו רבי יהושע השיל היה מכוון לפירוש רש"י.
התמנה לאב בית דין באמסטיבובה שבאיחוד הפולני-ליטאי, וכבר בתקופה זו התפרסם כפוסק וגדול בתורה בולט.
בסוף ימיו התמנה לאב בית דין במוהילב (נקרא מוהילוב על הדנייפר, להבדיל ממוהיליב-פודילסקי שעל יד נהר הדניסטר).
נפטר במוהילב סביבות שנת ה'ת"ה, 1645.
10 או 14 מתשובותיו הודפסו בסוף ספר "גבורת אנשים" של בנו רבי שבתי.