tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שתיים מממשלות אלה היו ממשלות קואליציה ובאחרונה אף הצליח דמירל להקים ממשלת רוב שכיהנה 10 חודשים, אך השלטון נע בתקופה של שלוש שנים כמטוטלת בין מפלגתו למפלגת העם הרפובליקאית בראשות בולנט אג'וויט; ולבסוף, ב-1980, תפס הצבא את השלטון במדינה בהפיכה הצבאית השלישית.
לאחר הפיכה זו פוזרו כל המפלגות הפוליטיות ועל דמירל עצמו נאסרה פעילות פוליטית משך 10 שנים.
למרות זאת, ב-1983 היה דמירל ממקימיה של מפלגת הדרך הנכונה, ממשיכת דרכה של מפלגת הצדק.
בעקבות משאל עם שיזם דמירל בעניין ביטול האיסור שחל עליו בוטל זה ב-6 בספטמבר 1987, ו-18 יום לאחר מכן הוא נבחר ליושב ראש של מפלגת הדרך הנכונה באופן רשמי.
ב-20 באוקטובר 1991 ניצחה מפלגתו בבחירות ודמירל היה לראש ממשלת טורקיה בפעם השביעית.
עם מותו הפתאומי של נשיא טורקיה, טורגוט אזאל, היה דמירל לנשיאה התשיעי ב-16 במאי 1993. הוא סיים את כהונתו בת 7 השנים בשנת 2000.
סוּלים יָמאדַייב הוא מורד צ'צ'ני לשעבר, מפקד במלחמת צ'צ'ניה הראשונה שהחליף, בזמן התפרצות מלחמת צ'צ'ניה השנייה, בשנת 1999, את נאמנותו ועבר לצד הרוסי יחד עם אחיו: ג'אבריל ימאדייב, בדרודי ימאדייב, איסה ימאדייב ורוסלן ימאדייב.
הוא המפקד בפועל של היחידה המיוחדת ווסטוק המשתייכת לגה-אר-או.
עד לשנת 2008, הוא פיקד באופן רשמי על המיליציה הפרו-רוסית הגדולה, מחוץ לשליטת הנשיא הצ'צ'ני, רמזן קדירוב.
עד 2009 היה ימאדייב מבוקש על ידי השלטונות הרוסיים בגין רצח, .
אף על פי כן, הוא שימש כמפקד בפלישה הרוסית לגאורגיה בשנת 2008. ב-2009 סוכני גה-אר-או ירו בו בקטר והוא נפטר בשנת 2010.
ימאדייב למד מנהל עסקים במוסקבה לפני שחזר לצ'צ'ניה.
הוא הגשים את חלומו להפוך ללוחם והוא החליט להגיע לאפגניסטן ולעבור שם אימונים.
השקפתו הפוליטית קשורה עם חמולת בֶּנוֹי (Беной) של שבט הטייפ (Тейп), שיש לה טענות נושנות על העיר גודרמס.
תחת שלטונו של אסלאן מסחאדוב, הוא מונה למפקד שדה ופיקד על פלוגת של היחידות המיוחדות שהביסו, בשנת 1998, מיליציה אסלאמית רדיקלית בגודרמס.
במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה הוא מונה למפקד הספצנאז של הגה-אר-או, היחידה המיוחדת ווסטוק ("מזרח"), שמנתה כ-600 איש, תחת אחיו ג'אבריל ימאדייב, שנהרג בהפצצה ב-2003. הוא פעל בצורה קרובה עם הגנרל הרוסי אלכסיי מסלוב הוא קיבל את אות ההוקרה גיבור הפדרציה הרוסית, אות ההוקרה הגבוה ביותר בפדרציה הרוסית.
יחד עם חיילי היחידה החצי-צבאית שלו, המוכרים כ"ימאדייבים", וידועים כמי שנוטים לפשע ולחימה פרועה שלוחות רסן.
ימאדייב התעמת לעיתים קרובות עם רמזן קדירוב וסייד-מאגומד קאקייב, האחראי על שלטונות הצבא בצ'צ'ניה.
בדרודי ואיסה ימאדייב, אחיו הצעירים של סולים מונו למפקדי יחידות והוענקו להם דרגות בהתאם.
ב-14 באפריל 2008, התלקח אחד העימותים הגדולים של סיעות צ'צ'ניות, בין הכוחות הנאמנים לימאדייב לבין נאמני קדירוב.
העימות התלקח כאשר שתי שיירות ממוגנות, אחת מכל קבוצה, התנגשו בגודרמס.
על פי הדיווח נהרגו בהתנגשות 18 איש.
בעקבות זאת התלקח עימות מר בין נאמני ימאדייב לבין כוחות קדירוב.
בסופו של דבר גבר קדירוב על ימאדייב, וימאדייב הודח מתפקידו והוכרז כפושע מבוקש בצ'צ'ניה.
ב-6 באוגוסט 2008, הוכנסו ימאדייב וחלק מאנשי הקומנדו שלו לרשימת המבוקשים הפדרלית של רוסיה.
לדברי אחיו, רוסלן ימאדייב, המשמש כנציג הדומה לענייני צ'צ'ניה, מתגורר סולים לכאורה במוסקבה ואינו מסתתר.
אח אחר של ימאדייב, בדרודי, הוכנס לרשימת המבוקשים הפדרלית קודם לכן בשנת 2008. על פי האנליסט המוסקובי, פאבל פלגנהאור, עריכת מצוד אחר יריבי קדירוב, היא חשובה לביסוס מעמדו של קדירוב, ו.
ימים אחדים לאחר שהוכרז כמבוקש לכאורה ברוסיה, דיווח העיתון הרוסי המקוון, Gazeta.ru, כי ימדאייב לקח חלק בפעולות הצבאיות בפאתי העיר צחינוואלי, במהלך פלישת רוסיה לגאורגיה.
הכתב הצבאי של נוביה גזטה, ליווה את ימאדייב ויתרת נאמניו בגאורגיה.
מאוחר יותר בשוך הקרבות, ב-22 באוגוסט 2008, דיווחה RIA נובוסטי כי ימאדייב הודח רשמית מתפקידו כמפקד יחידת הווסטוק בצ'צ'ניה.
באותו יום נפסקו החיפושים אחר ימאדייב, כאשר הסיבה הרשמית לכך הייתה כי כוחות ביטחון הפנים של צ'צ'ניה גילו את מקום הימצאו.
בכל מקרה, בשנת 2009 סוכני גה-אר-או התנקשו בחייו.
אגב, שניים מאנשי יחידת החיסול הרוסית נלכדו בידי הרשויות בקטר.
ביצוע מבצע בורוזדינובסקאיה, ביוני 2005, על ידי יחידת ווסטוק.
במסגרת המבצע פשטו צ'צ'נים, מיחידת ווסטוק והמשטרה הצ'צ'נית, על אווארים קווקזים בגבול צ'צ'ניה-דאגסטן והביאו להרג ולנטישה מסיבית שלהם לתוככי דאגסטן.
רק לאחד מהמפקדים שהשתתפו נגזר מאסר על תנאי.
ימאדייב, מפקד הווסטוק באותם ימים, הודה באשמת חייליו, אולם טען כי המבצע בוצע ללא ידיעתו.
ישנם דיווחים כי ימאדייב היה מעורב בסחיטת כספים ממפעל לעיבוד בשר בשם סמסון בסנקט פטרבורג, שמיליציה צ'צ'נית פשטה עליהם.
במאמר האחרון בחייה אותו פרסמה אנה פוליטקובסקיה היא טענה כי על פי נתוני משרד התובע הכללי הייתה "כנופיית" ימאדייב מעורבת בחטיפה לפני הלגליזציה שלה.
בשנת 2007 התלווה לימאדייב צלם רוסי במשימה במחוז ודנסקי (Веде́нский райо́н) שברפובליקה הצ'צ'נית.
צילומיו חושפים את שיטות החקירה האכזריות של חשודים וקרובי-משפחתם.
הימאדייבים הואשמו גם בזוועה של כריתת ראשי הקורבנות, התעללות מינית, עינויים והוצאה להורג של אסירים.
במאי 2008, חשף אחד מאנשי יחידת ווסטוק, את מיקום אתר הקבורה של אלה שהוצאו משירות פעיל במפעל לדשן ביוכימי ליד גודרמס, שמתוכם שוחזרו שבע גופות רקובות.
ביום למחרת חשף האיש את מיקום קבורתו של קצין הווסטוק, וחרסולט זאקאייב, שנורה בשנת 2003, בגין החשד כי רצח את ג'אבריל ימאדייב.
באוגוסט 2008, הוכרז רשמית כי סולים ימאדייב מבוקש בגין חטיפה בשנת 1998, ורצח איש העסקים אוסמן באצייב, תושב הכפר ג'אלקה שבמחוז גודרמס.
לטענת התביעה תבע ימאדייב כופר בסך 100,000 דולר עבור שחרור באצייב.
באפריל 2000, הוא סיפר לאחיו של באצייב את מקום קבורתו.
על פי ארגון זכויות האדם הרוסי, ממוריאל (Мемориал), קיימים עדויות של עדי ראייה כי במהלך הלחימה בגאורגיה, באוגוסט 2008, לוחמים מיחידת הווסטוק עינו שבויי מלחמה, אולם אין עדויות לכך שיחידה צ'צ'נית לקחה חלק בפוגרום שנעשה בגאורגים בנפת גורי, וכל החומר המפליל את ימאדייב שייך לעבר.
סלימאן בן עבד אל-מלכ משושלת בית אומיה, היה הח'ליף ה-11 של האסלאם והשליט השביעי מבני משפחתו.
קודם לעלותו לשלטון היה מושל ג'ונד (נפת) פלסטין בח'ליפות האומיית, ויסד בה בירה חדשה, העיר רמלה.
סלימאן נולד בעיר אל-מדינה בשנת 675. כאשר נקרא סבו, מרואן אבן חכם, להציל את שלטון השושלת האומיית, לאחר המשבר שפקד אותה בשנים 683–684, עברה המשפחה לדמשק.
זמן לא רב לאחר מכן היה עבד אל-מלכ, אביו של סלימאן לח'ליף.
סלימאן עצמו נזכר לראשונה במקורות כמוליך שיירת החג' ב-701. זמן לא רב לאחר מכן הוא נתמנה למושל ג'ונד פלסטין.
בשנת 705 עלה לשלטון אחיו הבכור, אל וליד, שבימי שלטונו הוכפל שטח הח'ליפות ונבנו בה בנייני פאר רבים.
בימי שלטונו של סלימאן בג'נד פלסטין, פרץ עימות חריף בינו לבין מושל עיראק וח'ווארזם, אל חג'אג' אבן יוסף אל ת'קפי, מן האישים החזקים והבולטים בתקופה.
סכסוך זה לא הפריע לסלימאן ליזום הקמת בירה חדשה לג'נד פלסטין, היא רמלה.
בשנת 715 הלך אל וליד לעולמו והח'ליפות הוצעה לסלימאן, אחיו.
הוא שהה ברמלה כאשר קיבל את הח'ליפות.
ייתכן שהתכוון לעשותה לבירת הח'ליפות כי העיר נבנתה בגודל ופאר מרשימים.
מכל מקום, כאשר נעשה ח'ליף, הוא מיעט לשכון בה, שכן את עיקר מאמציו כשליט הקדיש למסעות מלחמה נגד האימפריה הביזנטית.
לשם כך התיישב סמוך לגבולה, במרג' דאבק שבצפון סוריה, משם שלח משלחות צבאיות לצור על קונסטנטינופול.
כן כבשו כוחותיו את טברסתאן וג'ורג'אן שהיו אז חלק מן העולם הפרסי (כיום בטורקמניסטן).
ממעשיו המתוארים במקורות הקדומים, מצטיירת דמות של שליט מוסלמי אדוק שפעל בהגינות והשליט צדק בממלכתו.
אף על פי כן זכה לדימוי שלילי אצל כותבים מאוחרים יותר, שתיארוהו כבליין קל דעת, השקוע בזימה ובזלילה.
משפט זה ושכמותו הושפעו, קרוב לוודאי, מן היחס השלילי של כותבים אלה למרבית בני המשפחה האומיית.
אין הוא עולה בקנה אחד עם הידיעות שסולימאן, כמושל ג'נד פלסטין, נהג לבלות זמן רב בהר הבית בירושלים ואת העובדה שאת שנות מלכותו הקצרות הקדיש למלחמות קודש בביזנטים, ופעמיים הוליך את שיירת החג' למכה.
סלימאן מת באופן פתאומי בשנת 717, בעת שהנהיג מסע נוסף נגד הביזנטים.
סולימאן בשיר (1947–1991) היה היסטוריון דרוזי-ישראלי ומרצה באוניברסיטת א-נג'אח בשכם.
הוא ידוע בשל עבודותיו על ההיסטוריוגרפיה המוקדמת של האסלאם ובעבר לימד באוניברסיטה העברית בירושלים.
משנת 1965 הוא למד לתואר ראשון בהיסטוריה וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים היה פעיל במצפן ובילה שעות רבות בדיונים פוליטיים.
סיים תואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1973. ב-1976 הוא קיבל תואר שלישי מאוניברסיטת לונדון על ספרו "קומוניזם במזרח הערבי", שפורסם באנגלית ובערבית.
באותה תקופה הוא התקרב לקומוניזם ובשובו לישראל הצטרף לרק"ח.
הוא לימד היסטוריה באוניברסיטת ביר זית, אך פוטר ממנה בשנת 1978, לטענתו בגלל שהסכים לבחון באנגלית סטודנטים שלא שלטו בשפה הערבית.
הוא עבר ללמד באוניברסיטת א-נג'אח בשכם והיה לסגן נשיא האוניברסיטה.
הוא פוטר בשנת 1984 בלחץ סטודנטים המזוהים עם האחים המוסלמים בגלל מחקריו שנתפסו כפוגעים באסלאם.
במקרה אחד, הושלך בשיר מבעד לחלון הכיתה על ידי סטודנטים שזעמו על דעותיו.
הוא מצא עבודה בארצות הברית במסגרת תוכנית פולברייט ולאחר מכן משנת 1987 עבד באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1987 כתב מאמרים נגד אש"ף בעיתון פרו-ירדני וטען שישראל שגתה באפשרה לאוניברסיטאות ביהודה ושומרון להפוך לחממות של אש"ף.
הוא פיתח תודעה לאומית דרוזית פרו-ישראלית.
בשיר מת בגיל 44 מהתקף לב.
בשיר טען בספרו שהאסלאם התפתחה בהדרגה על רקע היהדות והנצרות ולא נולדה כולה מגילויי הנביא מוחמד.
הוא חקר את האמונות והמנהגים בדורות השונים, את הדרך שבה העבירו את המסורת לדורות הבאים ואת הקשר בינה לבין הצרכים הייחודיים לכל תקופה.
בשיר עורר סערה נוספת כאשר פרסם מחקר בערבית על מוכרי הקרקעות הערבים של ימי המנדט, בו התברר שגם בני משפחת המלוכה בירדן מכרו אדמות ליהודים.
בשיר עורר ביקורת חריפה בעולם המוסלמי בשל דעותיו המנוגדות למסורת המוסלמית.
סוליטר עכביש הוא משחק מקבוצת משחקי הסוליטר, משחקי קלפים ליחיד.
סוליטר עכביש הוא וריאציה פופולרית של סוליטר המשתמשת בשתי חפיסות קלפים.
מטרת המשחק היא להסיר את כל הקלפים מהשולחן במספר המהלכים הקטן ביותר.
המשחק נקרא כך בשל העובדה שמאחר והוא משוחק עם שתי חפיסות קלפים, נוצרים 8 רצפים של סדרות, כמספר רגלי העכביש (בנוסף, בגרסת המחשב, בדרך כלל יש עכביש מאחורי כל קלף).
סוליטר עכביש משחקים עם שתי חפיסות קלפים.
בהתאם לרמת הקושי, החפיסות מורכבות מסדרה אחת, שתי סדרות או ארבע סדרות שונות.
הקלף העליון בכל עמודה פונה כלפי מעלה; שאר הקלפים פונים כלפי מטה.
יתר הקלפים נמצאים בערימה בפינה השמאלית התחתונה של השולחן.
כדי לנצח, על השחקן להסיר את כל הקלפים מהשולחן על ידי בניית עמודות המסודרות בסדר יורד, ממלך לאס.
יש שלוש דרגות קושי: מתחיל (סדרה אחת), מתקדם (שתי סדרות) וקשה (ארבע סדרות).
ברמות קושי בינונית ומתקדמת, על הקלפים גם להתאים מבחינת צבע ובדרגת קושי יותר גבוהה גם לפי סדרה.
לאחר השלמת הבנייה של עמודה המסודרת בסדר רציף בהצלחה, העמודה תוסר מן השולחן.
אם אזלו לשחקן המהלכים, עליו לחלק שורה חדשה של קלפים.
השחקן אינו מוגבל להזזת קלף אחת בלבד בו זמנית.
אם רצף קלפים הוא מאותה סדרה והם מסודרים לפי סדר מספרי, באפשרותו להזיז אותם כאילו היו קלף אחד.
ישנו מקש הנותן טיפים בנוגע למהלכים.
לחיצה על מקש העזרה תציג מהלך אפשרי על ידי הארה של הקלף המועבר ולאחר מכן הארה של המקום אליו יועבר הקלף.
כאשר לא נשארו מהלכים אפשריים, יש באפשרות השחקן לבחור אם לסיים את המשחק או לבטל מהלכים קודמים ולנסות לשחק בדרך אחרת עד לניצחון.
ספיידר סוליטר מאפשר לבטל מהלכים ("רוורס") ללא הגבלה, ולחזור על המהלכים עד לנקודה בה בוצע המהלך החדש ביותר.
בצורה זו, אסטרטגיה מרכזית היא לחשוף כמה שיותר קלפים, לבטל את המהלכים ולבחור דרך פעולה בה ייחשפו כמה שיותר קלפים מלפני ביטול המהלכים.
הגרסה של המשחק הכלולה בחלונות ויסטה ובחלונות 7 אף מאפשרת לבטל מילוי של טור ולהחזיר את הקלפים הכלולים בו ללוח המשחק.
בנוסף לכך, בגרסה זו, עודכן מראה לוח המשחק והקלפים, ונוספו אפקטי סאונד, וכמו כן, באפשרות המשתמש לבחור מראה לוח וקלפים שונה מתוך רשימה או לתת להם להיבחר לבד בצורה אקראית.
מגרסת חלונות 7, המשחק אף "מודיע" כאשר בוצעו כל המהלכים האפשריים ואין דרך להמשיך ולנצח.
במצב כזה, המשתמש צריך לבחור אם להפסיד במשחק או לנסות ולבטל מהלכים ולשחק בדרך אחרת.
בתחילת המשחק לרשות השחקן 500 נקודות.
מסכום זה, מחסירים את מספר המהלכים שנדרש לסיום משחק.
לאחר מכן מוסיפים לסכום זה את מספר הרצפים שהוסרו מן השולחן המוכפל פי 100.
הניקוד הגבוה ביותר אליו אפשרי להגיע בספיידר סוליטר הוא 1276. על מנת לעשות את זה, כל המלכים צריכים להופיע על הלוח הראשוני בתחילת המשחק והשחקן לא יכול לבטל מהלכים (חובה לשחק את המשחק ללא שינויים).
ידוע שישנו באג בחלונות 7 המאפשר לקבל 100 נקודות בונוס ובכך ניתן להעלות את הניקוד.
סוליימאן בן אבו סעיד קרימוב הוא מדינאי ואיש עסקים רוסי-דגסטני ממוצא לזגיני.
הוא חבר מועצת הפדרציה של רוסיה מטעם דאגסטן ושולט בחברת ההשקעות נפטא מוסקבה.
הוא גם ידוע כמי שהיה הבעלים של קבוצת הכדורגל אנז'י מחצ'קלה בין 2011 ל-2016.
סולימאן קרימוב נולד ב-12 במרץ 1966 בדרבנט, דאגסטן למשפחה מוסלמית ממוצא לזגיני.
אביו אבו סעיד קרימוב היה משפטן שעבד במדור הפלילי של המשטרה המקומית.
אמו עבדה כרואת חשבון בסברבנק, בעת שהיה בנק ממלכתי בשליטת המדינה.
סולימאן היה צעיר הבנים במשפחה ובילדותו אהב לעסוק בהיאבקות ובג'ודו והיה לא פעם אלוף בתחרויות אזוריות.
עם סיום חטיבת הביניים בדרבנט ב-1983, עבר ללמוד מדעים מדויקים מאחר שמתמטיקה הייתה המקצוע החביב עליו.
הוא למד בפקולטה לבניין של טכניון דאגסטן במחצ'קלה.
לאחר הקורס הראשון גויס לצבא ובשנים 1984–1986 שירת בחיל הטילים האסטרטגיים.
בשובו מהצבא, המשיך את לימודיו, ולמד בפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת דאגסטן והשלים את לימודיו ב-1989. הוא נישא לבת כתתו, פירוּזה.
פעיל מפלגה בכיר בשם טסט, סייע לו להתקבל לעבודה ככלכלן במפעל "אלטאב", בו עבד מ-1989 ועד 1995 ועשה מקפצה אדירה מתפקיד כלכלן זוטר לתפקיד עוזר המנכ"ל לעניינים כלכליים.
ב-1993 מפעל אלטאב רשם במוסקבה את בנק התעשייה הפדרלי וקרימוב נסע למוסקבה כדי לייצג את המפעל בבנק החדש.
לאחר שהרחיב את חוג מקורביו במוסקבה הצליח להתקבל לעבודה בחברת סויוז-פיננס במוסקבה ב-1995.
באפריל 1997 עבר למכון התאגידים הבינלאומי במוסקבה (ארגון אוטונומי לא-מסחרי) ובפברואר 1999 התמנה לסגן נשיא ארגון לא-מסחרי זה.
בדצמבר אותה שנה פוטר בשל היבחרו כחבר פרלמנט בדומה השלישית, בה כיהן (בשנים 2000-2003).
אט-אט החל לייצג את דאגסטן והאינטרסים שלה בפני הממשל הפדרלי.
קרימוב נבחר ב-7 בדצמבר 2003 לפרלמנט האזורי של בוינאקסק בדאגסטן.
בעת הבחירות לנשיאות דאגסטן, רבים ראו בו כמועמד מוביל לנצח בבחירות, אך לבסוף לא הגיש מועמדות רשמית.
בדצמבר 2007, בישיבת נשיאות אספת העם הדאגסטנית (הפרלמנט המקומי), הוצע סולימאן קרימוב כמועמד מטעם הרפובליקה למועצת הפדרציה של רוסיה ומאז הוא חבר במועצת הפדרציה הרוסית.
הוא היה חבר בדומה הרביעית והיה סגן יו"ר הוועדה לספורט, ונוער והיה חבר ועדת הביטחון של הדומה הממלכתית.
ב-2005 פורסם בכלי התקשורת הרוסיים על הקמת עיר למיליארדרים בפרברי מוסקבה, עיר שנועדה לאכלס עד 300,000 תושבים מעשירי רוסיה.
פרויקט שמבין יוזמיו נמנה גם סולימאן קרימוב, אף שמאור יוצר העביר את האחריות לנשיא "בין-בנק", מיכאיל שישכאנוב.
בשנת 2011 רכושו נאמד ב-7.8 מיליארד דולר והיה במקום ה-19 ברשימת 200 האנשים העשירים ביותר של רוסיה, על פי המגזין פורבס.
בשנים 2006–2008 החזיק ב-4,5% ממניות גזפרום, 6% ממניות סברבנק, 37% ממניות חברת פוליוס-זולוטו - מענקיות הזהב הרוסיות, 2% מחברת רשת הטלפון העירונית של מוסקבה וכמעט 75% ממניות "פולי-מטאל" - חברת כריית מתכות, המפיקה השלישית בגודלה בעולם של כסף.
נוסף לכך, קרימוב רכש 25% ממניות חברת אוראלקאליי - מפיקת האשלגן הגדולה ברוסיה ובכוונתו לרכוש את סילביניט - חברת האשלגן השנייה בגודלה ברוסיה.
בעקבות הנחיה נשיאותית של דמיטרי מדבדב משנת 2009, חויבו כל הפוליטיקאים ברוסיה להכריז על הכנסותיהם ורכושם ובינואר 2011 הכריז סולימאן קרימוב כי ברשותו 50% ממניות חברת "נפטא מוסקבה", 5% מחברת אלטיטיוד, ו-20% ממניות חברת "אניקטה השקעות בע"מ".
הוא נשוי לפירוזה, ממנה יש לו שלושה ילדים.
סולימאן א-נאבולסי היה פוליטיקאי ירדני בעל נטיות סוציאליסטיות.
סולימאן א-נאבולסי נולד בסלט שבעבר הירדן בשנת 1908. למד משפטים באוניברסיטה האמריקנית בביירות, והחל לשמש בתפקידים פוליטיים מאז עצמאותה של ירדן, כנאמן בית המלוכה.
הוא כיהן כשר האוצר והכלכלה בשנים 1947-1949 ושוב בשנים 1950-1951 ובשנים 1953–1954 שימש לתקופה קצרה כשגריר ירדן בבריטניה.
לאחר שהותרה פעילות מפלגתית בדצמבר 1953, בעקבות צעדי הליברליזציה של ראש הממשלה פאוזי אל-מולקי, נוצר נתק בין נאבולסי למלך חוסיין.
ב-1954 א-נאבולסי הקים את "המפלגה הלאומית הסוציאליסטית" שבראשה עמד.
כמנהי הסוציאליסטיים א-נאבולסי שאף לנתק את הקשר ההיסטורי בין ירדן ובריטניה, ולחזק במקום זאת קשרים עם מדינות ערב ועם הגוש הקומוניסטי.
נאבולסי החרים עם אחרים את הבחירות לפרלמנט באוקטובר 1954 בגלל דיכוי האופוזיציה לטענתם והוא נעצר בגל מעצרים של מתנגדי המשטר והוגלה מהבירה עמאן.
בשנת 1955 עמד סולימאן בראש המתנגדים לברית בגדאד.
עמדה זאת הביאה פופולריות רבה למפלגתו.
בבחירות שנערכו באוקטובר 1956 זכתה המפלגה הלאומית הסוציאליסטית ב-12 מושבים מתוך 40 והייתה למפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט וחוסיין הטיל על נאבולסי להקים ממשלה, למרות שנאבולסי עצמו נכשל במחוז שלו ולא נבחר לפרלמנט.
יחד עם המפלגה הקומוניסטית ומפלגת הבעת' הירדנית הקים א-נאבולסי ב-29 באוקטובר ממשלה, שלא סרה למרותו של המלך חוסיין.
א-נאבולסי כיהן גם בתפקיד שר החוץ בממשלתו, אך לצד זאת מינה את מנהיג הבעת', עבדאללה רימאוי לשר בלי תיק במשרד החוץ.
שבוע לאחר הקמת הממשלה פרצה מלחמת סיני שבה לחמה ישראל לצד בריטניה וצרפת נגד מצרים.
המלך חוסיין היה נחוש להיחלץ לעזרתו של נאצר, בהתאם להסכם שנחתם בין המדינות זמן קצר לפני כן.
אך א-נאבולסי, יחד עם הדרג המדיני והצבאי הבכיר, התנגדו מפני שחששו שירדן תצא נפסדת מהמערכה.
חוסיין הסכים שלא להכריז מלחמה על ישראל רק לאחר שנאצר הבהיר שאין לכך טעם.
בהתאם לנטיותיו הסוציאליסטיות והאנטי-אימפריאליסטיות, א-נאבולסי פעל לנתק סופית את הקשר המסורתי בין ירדן לבין בריטניה.
כישלון בריטניה כנגד נאצר במלחמת סיני סימן את תום התקופה הבריטית במזרח התיכון, וכך שני הצדדים הבינו כי הקשרים עומדים להיפסק.
ב-13 במרץ 1957 בוטל החוזה האנגלו-ירדני.
המחלוקת נתגלעה באשר לזהותה של הפטרונית שתירש את בריטניה.
א-נאבולסי רצה לחזק את קשרי המדינה עם סין ועם ברית המועצות, וכן פעל להדק את הקשרים עם מדינות ערב המהפכניות - מצרים, סוריה ועיראק.
זאת בעוד חוסיין העדיף דווקא את חיזוק הקשרים עם ארצות הברית כחלופה לבריטים, ויצא בגלוי כנגד החבירה לקומוניסטים.
א-נאבולסי, מעודד מביטול ההסכם האנגלו-ירדני, ובהשפעתו של עבדאללה רימאווי, נטה יותר ויותר לגישות קומוניסטיות ובכלל זאת לאפשרות להדיח את המונרכיה בירדן.
ב-2 באפריל החליט לכונן קשרים ישירים עם ברית המועצות, בניגוד גמור למדיניותו של חוסיין.
ב-7 באפריל א-נאבולסי הרהיב עוז והגיש רשימה של בעלי תפקידים, כולם מקורבים לבית המלוכה, שהממשלה דורשת את התפטרותם.
בעקבות זאת המלך דרש את התפטרותה של הממשלה.
במקביל א-נאבולסי חיזק את קשריו עם הלגיון הירדני, בייחוד עם הרמטכ"ל דאז עלי אבו נואר.
ב-8 באפריל הציבו כוחות הלגיון יחידות בפאתי הבירה כאיתות למלך על כוונותיו ויכולותיו של הצבא ("מבצע האשם").
ב-10 באפריל הממשלה הגישה עוד רשימה של פקידים שדרשה את התפטרותם, אך לכך חוסיין כבר לא היה מוכן להסכים.
המלך שלח את בהג'ת א-תלהוני אל הממשלה בדרישה להתפטר.
א-נאבלוסי, בטוח ביכולותיו ובתמיכתו בידי הצבא, הסכים לכך.
ב-13 באפריל הורה אבו נואר למלך לכונן ממשלה שתהיה מוסכמת על כל הצדדים.
במה שנודע לימים בשם "קשר זרקא", הורה ליחידות צבא להתקדם מבסיס זרקא לבירה עמאן ולכתר את ארמון המלוכה.
אולם בשלב זה התגלעו מחלוקות בתוככי הצבא.
חלק מן הכוחות סרו למרותו של אבו נואר, ואילו חלק הארי, רובו ממוצא בדואי, נותר נאמן לחוסיין.
עד מהרה כשל הקשר, אבו נואר הוגלה מן המדינה והחל לפעול נגד המלוכה הירדנית מדמשק.
א-נאבולסי גם הוא איבד את כוחו הפוליטי.
את א-נאבולסי החליף בתפקיד ראש הממשלה חוסיין אל-ח'אלידי.
בעקבות הדחתו של א-נאבולסי ירדן גם הפנתה עורף לגוש הקומוניסטי וחברה לארצות הברית במסגרת דוקטרינת אייזנהאואר.
ביולי החל משפטם של מבצעי הקשר - אנשי צבא והשר עבדאללה רימאוי.
א-נאבולסי הושם במעצר בית ושוחרר רק בשנת 1961.
בהמשך חייו המשיך בפעילות פוליטית אופוזיציונית.
מתחילת שנת 1963 עלה שמו בעיתונות מספר פעמים כמועמד לשוב לתפקיד ראש הממשלה, בצעד של חוסיין להרגיע את דעת הקהל, אולם הוא לא מונה לתפקיד.
בנובמבר 1963 מונה נאבולסי לסנאט הירדני.
בשנת 1968 עמד בראש הליכוד הלאומי, ארגון שגיבש את אנשי השמאל בירדן בתמיכה בפעילות של אש"ף כנגד ישראל.
בנובמבר 1968 חתם הארגון הסכם לשיתוף פעולה עם אש"ף.
ארגון הליכוד הלאומי התקיים עד לאירועי ספטמבר השחור.
סוליה (בספרדית: Zulia) היא אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה.
המדינה בנויה משני חלקים משני צדדיו של אגם מרקאיבו במערב ונצואלה - החלק המערבי הגדול יותר, הגובל במפרץ ונצואלה בצפון, בקולומביה במערב, בטאצ'ירה ובמרידה בדרום ובטרוחיו בדרום-מזרח, וכולל גם מובלעת בין טרוחיו ומרידה על חוף האגם, והחלק המזרחי, הגובל בפלקון ובלרה במערב ובטרוחיו בדרום.
החלקים מקושרים זה לזה על ידי גשר חנרל רפאל אורדנטה בצפון האגם.
המדינה משתרעת על שטח של 63,100 קילומטרים רבועים.
במדינה מתגוררים 3,704,404 תושבים (נכון ל-2011), והיא המדינה המאוכלסת ביותר בוונצואלה.
בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא מרקאיבו.
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור סוליה היו אלונסו דה אוחדה הספרדי והמשלחת שלו ב-1499. בהמשך האזור נכבש על ידי הספרדים ונותר בשליטתם עד המאה ה-19. לאזור הוענק השם סוליה על שמו של נהר סוליה הזורם בו.
ב-28 בינואר 1821 סוליה הכריזה על עצמאות מספרד.
בהמשך היא צורפה לרפובליקת קולומביה הגדולה והפכה למחוז במדינה החדשה.
כשרפובליקת קולומביה הגדולה התפרקה ב-1830 סוליה צורפה לוונצואלה.
ונצואלה חולקה לפרובינציות ומחוז סוליה הפך לפרובינציית מרקאיבו.
ב-22 באפריל 1864 ונצואלה הפכה למדינה פדרלית והפרובינציה הפכה למדינת מרקאיבו.
בהמשך אותה שנה שם המדינה שונה לסוליה, אך השינוי שרד רק מספר חודשים.
ב-1874 השם שונה סופית לסוליה.
ב-1881 סוליה אוחדה עם מדינת פלקון למדינת "פלקון סוליה", אך ב-1 באפריל 1890 הוחלט לפרק את המדינה לשתי מרכיבותיה.
כלכלת סוליה מתבססת בעיקר על הפקת נפט וגז טבעי.
בנוסף הכלכלה מסתמכת על גידול מקנה, דיג וחקלאות, הכוללת בין היתר גידול כותנה, בננות, קוקוס, מלונים ודורה.
סוליטר רודריג ׁׁ(שם מדעי: Pezophaps solitaria) הוא מין עוף נכחד שאיבד את יכולתו לעוף, מתת-משפחת הדודואים (Raphinae) שבסדרת היונאים.
הוא היה אנדמי לאי רודריג, השוכן 574 קילומטרים מזרחית למאוריציוס, באוקיינוס ההודי.
הייתה לו קרבת משפחה הדוקה עם הדודו שנכחד באי מאוריציוס במחצית השנייה של המאה ה-17. יונת ניקובר היא בת המשפחה הקרובה ביותר לסוליטר רודריג ששרדה עד היום.
גודלו של סוליטר רודריג היה כגודלו של ברבור והוא הפגין דו-צורתיות זוויגית.
מבנה גופו של הזכר היה גדול יותר מזה של הנקבה, וגובהו יכול היה להגיע ל-90 סנטימטרים ולמשקל 28 קילוגרם, בעוד שגובהה של הנקבה הגיע ל-70 סנטימטרים ומשקלה ל-17 קילוגרם.
צבען של נוצות הזכר היו אפור וחום וצבען של נוצות הנקבה היו חיוורות יותר.
על בסיס מקורו העדין והמאונקל של הסוליטר רודריג הופיע פס שחור וצווארו ורגליו היו ארוכים.
שני המינים היו מאוד טריטוריאליים והם עשו שימוש בכנפיהם הגרמיות ללחימה.
הנקבה נהגה להטיל ביצה אחת בלבד ושני המינים דגרו עליה לחלופין.
אבני קורקבן סייעו לעיכול מזונם, שכלל פירות וזרעים.
פרנסואה לגואט היה הראשון שכינה את העוף "סוליטר", תוך התייחסות להרגליו המבודדים.
הקליידוגרמה שיצרה בת' שפירו, פרופסור לאבולוציה ולאקולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, בשיתוף פעולה עם עמיתים למחקר בשנת 2002, מצביעה על קשרי המשפחה הקרובים של הסוליטר רודריג בתוך משפחת היוניים.
סולייוב (בפולנית: Sulejów; ביידיש: סולעיאוו) היא עיירה במחוז פיוטרקוב שבפרובינציית לודז' בפולין, על גדות נהר פיליצה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
סולייוב נוסדה בסוף המאה ה-13, ומשך מאות בשנים הייתה רכושו של מנזר מקומי.
באמצע המאה ה-17 נגרם לעיירה נזק רב כתוצאה מפלישת השוודים לאזור.
יהודים התיישבו בעיירה רק בסוף המאה ה-18, עם ביטול האיסור על מגורי יהודים בה.
במהלך המאה ה-19 גדלה האוכלוסייה היהודית בעיירה, והקהילה המקומית נעשתה לקהילה עצמאית ונפרדת מקהילת פיוטרקוב טריבונלסקי.
לקראת סוף אותה מאה נמנו ביישוב 1,881 יהודים.
בשנת 1872 הופצה בעיירה עלילת דם לפיה היהודים העלימו נערה כדי להקיז את דמה לאפיית מצות.
חרף מציאת הנערה, נערכו פרעות ביהודי העיירה.
בשנת 1913 נערכו פרעות נוספות ביהודי העיירה.
בין מלחמות העולם התגוררו בעיירה כ-600 משפחות יהודיות, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של הבונד.
בתקופה זו סבלו יהודי העיירה מחרם פולני על עסקיהם.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לעיירה פליטים יהודים רבים מיישובי הסביבה.
במהלך הפצצות הגרמנים על העיירה עלו באש רוב בתי היהודים בה, וכן נשרף בית הכנסת המקומי.
הניצולים מההפצצה נמלטו ליערות הסביבה, וחלקם שבו בהמשך לעיירה, ומצאו בה את הכוחות הגרמניים.
עד יולי 1942 עוד נמנו בעיירה 1,577 יהודים, חלקם פליטים.
ב-15 באוקטובר 1942 גורשו כל יהודי היישוב לגטו פיוטרקוב טריבונלסקי, תוך ירי בחלק מהיהודים במהלך האקציה והגירוש.
משם שולחו יהודי העיירה למחנה ההשמדה טרבלינקה יחד עם יתר יושבי הגטו כעבור מספר ימים.
סולידרנוסט ארנה הוא אצטדיון כדורגל שנפתח באפריל 2018 בעיר סמרה שברוסיה.
האצטדיון אירח חלק ממשחקי מונדיאל 2018.
על פי אחת ההצעות האצטדיון היה אמור להיבנות על הגדה הדרומית של הוולגה, כאשר העיר סמרה בנויה רובה ככולה מצפון לנהר.
בשל כך, לאחר הביקור של נציגי פיפ"א, עלו מספר מקומות חלופיים בהם יוקם האצטדיון, כמו השטח של המפעל ע"ש מסלניקוב, מפרץ קירוב, שכונת החורש האדום, ואזור ההיפודרום של סמרה.
לבסוף הוחלט לבנות את האצטדיון באזור תחנת הרדיו לשעבר ושכונת סורוקין בחלק הצפוני של העיר.
האצטדיון נפתח לבסוף באפריל 2018 לאחר עיכוב מתמשך בבנייה, כאשר נבנה גם מרכז קניות, שלא היווה חלק מהתוכניות המקוריות.
משחק הבכורה נערך ב-28 באפריל 2018 בין קריליה סובייטוב סמרה לפאקל וורונז' במסגרת ליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה.
ב-22 במאי 2019 האצטדיון אירח את משחק הגמר של הגביע הרוסי בכדורגל 2018/2019.
באפריל 2021 שונה שם האצטדיון ל"סולידרנוסט ארנה" (Солида́рность Аре́на).
סוליה, היא החלק התחתון של כף הרגל.
היא מתחילה מן העקב, נמשכת דרך הקשת ומגיעה עד לכרית כף הרגל - לפני החלק התחתון של אצבעות כף הרגל.
סוליות כף הרגל מכילות את שכבות העור העבות ביותר בגוף, וזאת על מנת שיעמדו בלחץ שנוצר ממשקל הגוף עליהן בזמן עמידה והליכה, שלא יפצעו.
העור של סוליות כף הרגל חסר שיער, ויש לו הרבה פחות מלנין מאשר שאר הגוף, וזאת הסיבה שצבען של סוליות כפות הרגליים הוא בהיר יותר משאר העור בגוף.
לסוליה יש מספר גדול של נקבוביות זיעה, בדומה לכף היד.
בנוסף, הוא אחד החלקים בגוף הרגישים ביותר למגע, וזאת עקב ריכוז גבוה של סיבי עצב, כ-200 אלף לכל סוליה.
עובדה זו עושה את סוליות כף הרגל רגישות לדגדוג, וזהו איבר שרבים רואים בו אזור ארוגני, שעיסויו גורם הנאה רבה למעוסה.
בשל כך, עיסוי סוליות הרגליים נעשה רבות לשם הרפיה ובילוי, ומחקרים מסוימים אף מראים שעיסוי המקום יכול לגרום לירידה משמעותית בכאבים, ואף להפחית עייפות ולקדם שינה טובה יותר.
סוֹלִיטְרֵיאוֹ וגם סוֹלִיטְרֵיוֹ (בלאדינו באותיות לטיניות: Solitreo; מכונה גם כתב "חצי קולמוס" או "כתב ספרדי") הוא סוג של כתב מחובר ליגטורי של אלפבית עברי שהיה בשימוש בקרב קהילות ספרדיות באזור הבלקנים, אסיה הקטנה, הלבנט וצפון אפריקה.
עם תחיית השפה העברית, הכתב שהתקבע היה הכתב האשכנזי.
במהרה נפוץ הכתב גם בקהילות הספרדיות, והשימוש בסוליטריאו התמעט.
במהלך השואה חרבו קהילות ספרדיות רבות.
בהמשך, הוקמה מדינת ישראל ושארית הפליטה עלתה אליה.
וכך, השימוש בסוליטריאו כמעט ופסק.
במשך סוף המאה ה-20 ותחילת שנות האלפיים, רק רבנים מעטים המשיכו להשתמש בכתב זה, לדוגמה הרבנים יצחק כדורי, אבא שאול בירושלים, מאיר מאזוז, ברוך אבוחצירא בנתיבות ועזריאל מנצור בירושלים וכן קהילות בודדות כדוגמת ישיבת "כסא רחמים בבני ברק".
ב-2012 בוצע באוניברסיטת סטנפורד פרויקט דיגיטציה של מסמכים ובכללם רשימות משלהי המאה ה-19 אשר נכתבו בסוליטריאו על ידי סוחרים יהודים מסלוניקי.
מאגר זה איפשר את העמקת המחקר על סוג כתב זה.
רבי סולֵימַאן אוחנה (נפטר ב-שע"ח, 1618) היה מקובל שנמנה עם גורי האר"י.
נחשב לשני במעלה אחרי רבי חיים ויטאל.
נולד בעיר פאס שבמרוקו, עלה לארץ לישראל בצעירותו, והתיישב בעיר צפת.
היה גם סופר סת"ם והיה ידוע במומחיותו הרבה, כפי שמעיד החיד"א שהיו ברשותו תפילין שכתב רבי סולימאן.
לפי עדות מתקופה מאוחרת, המנהג בצפת היה, שהיו מוציאים שני ספרי תורה שלוש פעמים בשנה: בראש השנה, ביום הכיפורים ובחג השבועות, ספר תורה אחד של רבי יצחק אבוהב והשני למפטיר של רבי סולימאן אוחנה.
ספר התורה מצוי כיום בבית הכנסת אבוהב בצפת.
על משניות מודפסות שהיו ברשותו כתב הגהות על נוסח המשנה והגהות והערות על פירוש המשנה לרמב"ם ופירוש הרע"ב.
ההגהות והפירושים מצוטטים בפירוש מלאכת שלמה לר' שלמה עדני.
הגיה את מדרשי ההלכה מכילתא, ספרא וספרי.
הם מצוטטים בפירושיו של רבי דוד פארדו ובפירוש "שבות יהודה" למכילתא של רבי יהודה נג'אר שראה ההגהות בכתב יד ונדפס בליוורנו שנת תקס"א.
ההגהות והביאורים שלו (מיוחסים ל"חכם קדמון ספרדי") נדפסו בסוף מהדורת וילנא לספרי.
ההגהות על המכילתא נדפסו גם הם מגנזי הגר"א בווילנא, תר"ד.
ושוב על ידי ר' שלמה אהרן ורטהיימר באוצר מדרשים חלק א'.
בספר נאדר בקודש איזמיר תצ"ח נדפס "נוסח ספר יצירה מוגה מפי הרב המופלא המקובל האלהי שולימאן ן' אוחנה".
בספר הזוהר הנדפס בווילנא בשנת תרכ"ו עם הגהות הגר"א הובאו הגהותיו של רבי סלימאן בסופו.
חיבר חיבורים נוספים בתורת הנגלה והנסתר שחלקם לא נמצאים כיום בידינו, אך חלקים מהם מצוטטים בספרי חבריו המקובלים בני דורו, כמו אצל רבי יוסף מטראני.
מספר כתבי יד שלו קיימים בספריה הלאומית.
רבי משה גאלנטי כתב עליו: "זהו החכם השלם החסיד הסופר המובהק כותב תפילין בכוונות אלהיות בקדושה זורח אורו במחניכם קדוש...
חכם החסיד ענוותן כהלל אין גומרין עליו את ההלל, סופר מהיר כותב תפילין בכוונות אלהיות, זה כמה שנים שיצאו מתחת ידו יותר מאלף זוגות של תפלין לארץ מרחקים".
רבי חיים אלפאנדארי כתב עליו בספר מגיד מראשית: "ידיד נפש בנן של קדושים סופר מהיר בתורת האלהים בתפלין דבדיקי בכל אתוותא
כתובים באצבע אלהים הרב האלהי מהר"ר סולימאן זלה"ה אשר כל רואיהם יכירום ויאמרו כי לאלהים קרובים והן בקדושיו לו יאמין".
בספר באר שבע כתב עליו: "הרב הגדול ראש המדברים בכל מקום דכל רז לא אנס מיניה".
רבי שלמה שלומיל כתב עליו: "מפורסם בישראל בחכמה וענוה יתירה ובחסידות מופלאה".
סולימאן בן קוטלמיש (cטורקית: Kutalmışoğlu Süleyman Şah; המאה ה-11 המוקדמת – 1086) היה מצביא טורקי אשר מרד בשנת 1060 באימפריית הסלג'וקים והקים את סולטנות רום עם הכיבוש בשנת 1075 של הערים ניקאה (איזניק) וניקומדיה (איזמיט) באנטוליה.
שלט בסולטנות רום משנת 1077 ועד לנפילתו ב-1086.
סולימאן היה בנו של קוטלמיש, שנאבק ללא הצלחה נגד בן דודו אלפ ארסלאן על כס האימפריה הסלוג'קית הגדולה.
כאשר נפטר קוטלמיש בשנת 1064, סולימאן נמלט עם שלושת אחיו אל הרי שור, ושם חיפש מקלט אצל שבטים טורקמנים החיים מחוץ לגבולות האימפריה.
אלפ ארסלאן הגיב בהשקת סדרת משלחות עונש כנגדן.
מבין ארבעת האחים, סולימאן בלבד שרד את הפשיטות והצליח לגבש את מנהיגותו בשבטים הטורקמנים.
בשנת 1078 ביקש הקיסר הביזנטי מיכאל השביעי דוקס את עזרתו של סולימאן נגד ניקפורוס בוטניאטס, סטרטגוס התמה האנטולית של הסלג'וקים, שמרד בקיסר.
סולימאן יירט את הכוח הקטן של המורדים בין קוטיאום לניקאה, ואז שכנע אותו בוטניאטס להצטרף אליו בכך שהציע לו תמריצים עדיפים על אלה של הקיסר.
אחרי שעלה לכס הקיסרות, ובתמורה לתמיכתם בוף הורשו הטורקמנים של סולימאן להתיישב בצד האסיאתי של הבוספורוס, ליד קונסטנטינופול עצמה.
שנתיים לאחר מכן תמך סולימאן בטוען אחר לכס הקיסרות, ניקפורוס מליסנוס.
בשנת 1084 עזב סולימאן את ניקאה והשאיר את אחיו אבו קאסים למשול במקום.
סולימאן ביקש להרחיב את ממלכתו.
הוא כבש את אנטיוכיה והמשיך לטבוח בתושביה עד כניעתם.
יתר על כן, אוצרות כנסיית סנט קסיאנוס נגנבו והכנסייה הוסבה למסגד.
סולימאן נהרג בקרב שהתחולל ליד חלב ביוני 1086 מול כוחותיו של תותוש הראשון, השליט הסלג'וקי בסוריה.
בנו של סולימאן, קיליג' ארסלאן הראשון , נלכד, ומאלכ שאה (הסולטאן הסלג'וקי) העביר אותו לאספהאן כבן ערובה.
עם מותו של מאלכ שאה הראשון, נחלץ קיליג' ארסלאן משביו והקים מחדש את סולטנות רום.
סולימאן בריימו הוא כדורסלן ניגרי-אמריקאי, המשחק בעמדת הפאוור פורוורד והסנטר.
בריימו שיחק כדורסל באוניברסיטת רייס.
בעונתו הראשונה במכללה היה בריימו השחקן השישי של הקבוצה, והוביל את הקבוצה באחוזים מהשדה (46.3 אחוזים).
ב-30 משחקים פתח 7 פעמים בחמישייה ורשם 4 נקודות ו-3.3 ריבאונדים בממוצע למשחק.
גם בעונתו השנייה במכללה, בריימו המשיך להיות השחקן השישי של הקבוצה.
ב-32 משחקים פתח 15 פעמים בחמישייה, ורשם 4.5 נקודות ו-3 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בעונתו השלישית שיחק 31 משחקים, רשם 4.5 נקודות ו-3.8 ב-12.3 דקות בממוצע למשחק.
בעונתו הרביעית והאחרונה במכללה שיחק 31 משחקים ורשם 4.4 נקודות ו-2.1 ריבאונדים ב-10.8 דקות בממוצע למשחק.
אחרי שלא נבחר בדראפט ה-NBA ב-2011, בריימו החל לשחק בנובמבר בקבוצת ריו גראנדה ואלי וייפרס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
בפברואר 2012 הוא עזב את הקבוצה אחרי שהופיע ב-15 משחקים.
חודש לאחר מכן הוא הצטרף לקבוצת אל ג'ראפה מקטר.
ב-6 באוקטובר 2012, בריימו חתם בקבוצת טאראנקי מאונטנירס מניו זילנד, אך ב-1 בנובמבר נרכש על ידי רינו ביגהורנס מליגת הפיתוח של ה-NBA, ונופה ממנה ב-21 בנובמבר, לפני פתיחת העונה.
ב-13 בינואר 2013 בריימו חזר לקטר, הפעם לקבוצת א-ריאן וזכה עמה בשני תארים מקומיים.
באפריל 2013 שוחרר מהחוזה עם טאראנקי מאונטנירס, לאחר שבקשתו לקבלת ויזה נדחתה.
באוקטובר 2013, בריימו חתם בקבוצת ניגאטה אלבירקס מיפן לעונת 2013/14. ב-5 בפברואר 2014 עבר לקבוצת שינשו ברייב ווריורס מיפן, אבל כבר ב-21 בפברואר שוחרר מהקבוצה אחרי שהופיע בשלושה משחקים בלבד.
במרץ 2014, בריימו חתם שוב בטאראנקי מאונטנירס.
בין מחזורים 4 עד 7 הוא נבחר לשחקן המחזור 4 פעמים ברציפות.
בריימו סיים את העונה עם 24.9 נקודות, 12.2 ריבאונדים ו-1.5 חסימות בממוצע למשחק ב-18 משחקים, וכתוצאה מכך נבחר לחמישיית העונה בליגה הניו זילנדית.
בספטמבר 2014, בריימו חתם בהורקאנוס דה טאמפיקו ממקסיקו לעונת 2014/15. ב-46 משחקים הוא רשם בממוצע למשחק 20.1 נקודות ו-8.2 ריבאונדים.
ב-25 במרץ 2015 הוא חזר לניו זילנד כשחתם בהוקי'ס בייהוקס.
ב-1 במאי נבחר לשחקן המחזור הרביעי אחרי שקלע 21 נקודות ו-14 ריבאונדים נגד קבוצתו לשעבר טאראנקי.
ב-16 משחקים הוא רשם 17.8 נקודות, 8.6 ריבאונדים, 1.8 אסיסטים, 1.2 חטיפות ו-1.1 חסימות בממוצע למשחק.
ב-16 ביולי 2015 בריימו חתם לראשונה בקבוצה אירופית, גיסן 46' מגרמניה לעונת 2015/16 בליגה הגרמנית.
ב-32 משחקים רשם בממוצע למשחק 12.3 נקודות, 3.7 ריבאונדים ו-1.3 אסיסטים.
ב-17 בספטמבר 2016 בריימו חתם ביניסיי קרסנויארסק מליגת ה-VTB לעונת 2016/17. בריימו נבחר לשחקן השישי של הליגה לעונת 2016/17. הוא שיחק 24 משחקים בעונה הסדירה ופתח פעמיים בחמישייה.
בממוצע למשחק רשם 13 נקודות, 5 ריבאונדים, 1.8 אסיסטים ו-13.8 מדד יעילות.
ב-12 במאי 2017 בריימו חתם בנאנטר מהליגה הצרפתית עד לתום העונה.
ב-21 ביוני 2017 בריימו חזר ליניסיי לקראת עונת 2017/18 בליגת ה-VTB.
ב-23 משחקים רשם 10.9 נקודות, 6.4 ריבאונדים, 1.2 אסיסטים ו-1.1 חטיפות בממוצע למשחק.
בנוסף, הופיע לראשונה בליגת האלופות בכדורסל 2017/18 וב-14 משחקים רשם 9.8 נקודות, 6.5 ריבאונדים, וחסימה אחת במוצע למשחק.
ב-4 בנובמבר 2018 בריימו חתם בהפועל אילת מליגת העל בכדורסל עד לסיום עונת 2018/19 במקומו של דווין תומאס.
ב-28 בפברואר 2019 בריימו רשם שיא עונתי של 28 נקודות, כשקלע 11/15 מהשדה יחד עם 4 ריבאונדים ו-2 חטיפות בניצחון על עירוני נהריה.
ב-4 באפריל 2019 בריימו נבחר לשחקן החודש בליגת העל, אחרי שרשם בארבעה משחקים בחודש מרץ 19 נקודות, 5.5 ריבאונדים ו-27.3 מדד יעילות בממוצע למשחק.
בריימו העפיל עם הפועל אילת לפיינל פור, בו הפסידו בחצי הגמר למכבי תל אביב.
בריימו סיים במקום הרביעי בליגה במדד יעילות (19.3 בממוצע למשחק), וב-34 משחקים באילת רשם 15.3 נקודות, 6.1 ריבאונדים, 1.3 חטיפות ו-1.2 חסימות בממוצע למשחק.
ב-7 ביוני 2019 בריימו נבחר לשחקן השישי בליגת העל ולחמישייה השנייה של העונה בליגת העל.
ב-11 ביולי 2019, חתם בריימו בחוזה לעונה עם אופציה לעונה נוספת בהפועל ירושלים, ונשאר לשחק בישראל.
ב-28 בספטמבר 2019, בריימו זכה בגביע ווינר 2019 אחרי ניצחון בגמר 83–84 על מכבי תל אביב בו קלע 16 נקודות ולקח 5 ריבאונדים.
בריימו נבחר לשחקן המצטיין של הטורניר.
ב-26 בינואר 2020, בריימו רשם שיא עונתי של 27 נקודות כולל 15/16 מקו העונשין בהפסד 87–95 למכבי חיפה.
ב-3 משחקי פלייאוף רשם 16.3 נקודות, 6.7 ריבאונדים ו-2.3 אסיסטים בממוצע למשחק, ונבחר בפעם השנייה ברציפות לשחקן השישי של העונה בליגת העל.
בליגת האלופות בכדורסל 2019/20 רשם 11.4 נקודות, 4.9 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים בממוצע למשחק.
ב-13 בפברואר 2020 זכה בריימו עם הפועל ירושלים בגביע המדינה לשנת 2020.
ב-9 באוגוסט 2020 חתם לעונה נוספת בהפועל ירושלים לקראת עונת 2020/2021.
ב-21 ביולי 2021 חתם בריימו בסן פבלו בורגוס מליגת העל הספרדית.
בנובמבר אותה שנה עזב וחתם פעם נוספת בהפועל ירושלים עד לסיום העונה.
לאחר סיום העונה סיכם סולימאן בריימו ב-טופאש בורסה לשנתיים.
ב-19 בינואר 2023 חתם בריימו במכבי תל אביב.
סולימאן אסקרי ביי או סולימאן אסקרי פאשה (בטורקית: Süleyman Askerî Bey; 1884 – 14 באפריל 1915) היה קצין בכיר בצבא העות'מאני ממוצא צ'רקסי.
היה שותף בכיר בשואת העם הארמני.
סולימאן נולד ב-1884 בעיר פריזרן (שהייתה חלק מוילאייט קוסובו של האימפריה העות'מאנית וכיום בתחומי קוסובו) לווהאבי פאשה (Vehbi Pasha) ששירת כגרל בצבא העות'מאני ושירת בפריזרן בתקופה בה נולד סולימאן.
בבגרותו הצטרף ל"אקדמיה העות'מאנית הצבאית" ברובע פנגלטי (Pangaltı) שבאיסטנבול וסיים אותה ב-1902. משם המשיך את הכשרתו הצבאית ב"קולג' הצבאי העות'מאני" אותו סיים ב-1905 כקצין בדרגת מומטז יוזבאשי (בטורקית: Mümtaz Yüzbaşı - דרגה מקבילה לקפטן כבוד).
ב-1905, עם סיום הכשרתו כקצין, הוצב סולימאן לשירות בארמייה השלישית של הצבא העות'מאני (שמפקדתה ישבה בסלוניקי) ונשלח לעיר ביטולה (כיום במקדוניה הצפונית).
ב-1908 הצטרף למועצת האיחוד והקידמה והיה שותף למהפכת הטורקים הצעירים בכך שסייע במסירת נשק לאיש המורדים עטיף קאמצ'יל שהתנקש בגנרל שאמסי פאשה שהיה מפקד האזורי (מטעם הסולטאן עבדול חמיד השני) לדיכוי המרד.
ב-1909 הועלה סולימאן לדרגת קולאגאסי (בטורקית: Kolağası - דרגה מקבילה לקפטן בכיר או מייג'ור זוטר) ונשלח למסופוטמיה שם מונה למפקד הז'נדרמריה במחוז בגדאד.
ב-1911 נשלח לבנגאזי שבלוב כדי להשתתף במלחמה האיטלקית–עות'מאנית וזאת לאחר פלישת איטליה לצפון אפריקה.
ב-1912 מונה סולימאן לראש המטה של דיוויזיית הרגלים ה-14 של טרבזון (14th Trabzon Reserve Infantry Division (On Dördüncü Trabzon Redif Fırkası)) ונשלח עם יחידתו להשתתף במלחמת הבלקן הראשונה.
ב-1913 מונה סולימאן לפקד של צבא "הממשלה הזמנית של תראקיה המערבית" שהוקמה בצפון מזרח יוון על ידי בולגריה.
בשלהי אותה שנה מונה לפקד על יחידה חצי צבאית שנקראה "הכוחות המיוחדים של האימפריה העות'מאנית" .
ליחידה, שמפקדתה נקבעה בארזורום, התגייסו אנשי שבטים שונים (בעיקר כורדים וצ'רקסים) וכן פושעים (להם הובטחה מחילה אם יתגייסו).
אופי היחידה איפשר לשלטונות באיסטנבול להטיל עליה משימות כנגד יעדים אזרחיים.
המשימה העיקרית בה נטלה היחידה חלק מרכזי היה רצח העם הארמני.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הועלה סולימאן לדרגת בינבאשי (בטורקית: Binbashi - דרגה מקבילה ללוטננט קולונל) והוצב לפקד על אזור בצרה ושאט אל ערב במסופוטמיה תחת פיקודו של קולונל סובחי ביי.
לאור סדרי העדיפויות של הפיקוד הטורקי והצפי שלא צפויה מתקפה במסופוטמיה צומצמו הכוחות הטורקים בזירה זו וגם הכוחות שנשארו רוכזו ברובם סביב בגדאד.
בידי סולימאן נותרה דיוויזיה אחת (הדיוויזיה ה-38) אותה פיצל בין בצרה ושאט אל ערב.
ב-6 בנובמבר 1914 החלה המערכה במסופוטמיה עם פלישת הצבא הבריטי לשאט אל ערב וכיבוש האזור מול התנגדות טורקית מצומצמת.
מספר ימים לאלחר מכן כבשו הבריטים את בצרה לאחר קרב בצרה.
קרבות אלו אילצו את סולימאן והדיוויזיה שלו לסגת לפנים הארץ.
לאחר כיבוש בצרה המשיכו הכוחות הבריטים להתקדם צפון מערבה ובתחילת דצמבר התחולל קרב אל-קורנה לכיבוש העיירה אל-קורנה .
העיירה הייותה יעד אסטרטגי, מבחינת הבריטים, מכיוון היא ממוקמת על מפגש נהרות החידקל והפרת.
בקרב זה נשבה מפקד הכוחות העות'מאנים באזור קולונל סובחי ביי.
בתחילת ינואר 1915 מונה סולימאן כמחליפו של סובחי ביי וכמפקד הכוח הטורקי בזירה (למעשה מפקדה של הארמייה השישית.
הקרב הראשון בו התמודד בתפקיד זה היה קרב שוויבה שהתחולל באמצע אפריל 1915. בקרב זה ניסו הטורקים לכבוש מחדש את העיר בצרה ולשם כך תקפו את העיירה שוויבה מדרום מערב לבצרה.
הניסיון הטורקי נכשל וסולימאן, שנפצע בקרב, הובא לבית חולים אך לא יכול היה לשאת את חרפת הכישלון ובחר להתאבד.
הוא נקבר ליד העיר בצרה.
במקומו מונה נוראדין איברהים פאשה.
סולימאן נישא לפאדים האנים (Fadime Hanım) שהייתה בת למשפחה אריסטוקרטית שמקורה בעיר פלובדיב.
לזוג נולדו 2 בנות (פטמה ו-דילק (Dilek)).
סולימאן מחמוד מוסא טהא אבו סנינה הוא עורך דין ומשפטן פלסטיני שכיהן כשר המדינה בממשלתו השנייה של אחמד קריע וכשר לענייני אסירים ואסירים משוחררים בממשלתו השנייה של איסמעיל הנייה.
בשנת 1964 סיים את לימודיו בבית הספר בעיר, ולאחר מכן עזב למצרים כדי ללמוד משפטים באוניברסיטת קהיר, ממנה קיבל תואר ראשון ב-1969.
הוא היה חבר המועצה המחוקקת הפלסטינית הראשונה ב-1996 מטעם מחוז חברון, שם קיבל 12,034 קולות.
ב-2003 החל לכהן כשר המדינה בממשלתו השנייה של אחמד קריע, וב-2007 החל לכהן כשר לענייני אסירים ואסירים משוחררים בממשלתו השנייה של אסמאעיל הנייה.
בתפקידו זה היה מעורב במגעים לעסקת שליט.
סולימאן ג'אסיר (1908–1992) היה איש עסקים ופילנתרופ פלסטיני שכיהן כראש עיריית בית לחם בין השנים 1948 ל-1959. נודע בזכות פעילות הצדקה שלו באזור בית לחם ובגדה המערבית.
ג'אסיר, שנולד למשפחה פלסטינית נוצרית, החל את דרכו העסקית בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 כשותף בחברת הבנייה והמסחר של משפחתו.
בהמשך, הקים חברה משלו, בשם "Suleiman Jacir Freres", שהפכה לאחת מחברות הבנייה הגדולות ביותר בארץ ישראל.
הוא גם השקיע בקרקעות ובנדל"ן והיה בעלים של מספר נכסים באזור בית לחם.
אולם החברה שלו פשטה את הרגל, ומונה לו כונס נכסים שמכר חלק מנכסיו לכיסוי החובות, כולל את תכולת מלון ג'אסיר פאלאס, שנבנה במקור כאחוזה משפחתית מפוארת, וקרקעות רבות שהחזיק באזור בית לחם.
לאורך כל חייו, ג'סיר היה מסור לעזרה לעניים ולנזקקים בקהילתו.
הוא הקים מספר ארגוני צדקה, ביניהם קרן הצדקה סולימאן ג'סיר, שסיפקה סיוע כספי למשפחות נזקקות, ומלון ג'סיר פאלאס, שסיפק מקומות עבודה והזדמנויות הכשרה לתושבים המקומיים.
ג'סיר נפטר בשנת 1992, אך מורשתו הפילנתרופית ושירות הקהילה ממשיכה דרך עבודתה של קרן הצדקה סולימאן ג'סיר, אשר ממשיכה לספק תמיכה למשפחות מוחלשות בבית לחם והסביבה.
סולימאן נולד בטרבזון שלחוף הים השחור, ככל הנראה ב-6 בנובמבר 1494. אביו – סלים הראשון, היה שליט האימפריה, ואמו – האפסה סולטאן, מיוחסת לשושלת ג'ינגיס חאן.
סולימאן קיבל חינוך ככל ילדי הנסיכים עד גיל 17 בחסות האם, ואז עבר לחסות אביו, שככל הנראה הטיל עליו את מרותו.
מוריו לימדוהו קרוא וכתוב, את הקוראן, ערבית, פרסית, מתמטיקה, מוזיקה, אמנות הלחימה בקשתות וכן תכשיטנות.
בגיל 17 מונה למושל איסטנבול, ולאחר מכן למושל סרוחאן.
אביו מת בפתאומיות בעת שהיה במסע מאיסטנבול לאדירנה, והעדים למותו חויבו לשמור את הדבר בסוד עד אשר שהגיע סולימאן למקום.
ב-30 בספטמבר 1520 הוכתר סולימאן לסולטאן האימפריה העות'מאנית.
עד מותה ב-1534 הייתה אמו של סולימאן, ולידה האפסה סולטאן, חברה טובה ומייעצת.
היא ליוותה אותו במשימותיו המנהליות הראשונות בקפה ב-1510, כשמונה לשליט בשיח' זאדה ובמניסה.
אחר פטירתה הקדיש לזכרה מסגד וחאן.
סולימאן מכונה "המחוקק" בעקבות קובץ החוקים שחיבר, המכונה סולימנמה.
הקובץ חובר תוך התייעצות באנשי הדת ובראשי הבירוקרטיה.
הוא כלל את כל הזכויות והחובות של נתיני האימפריה שאינן מופיעות בהלכות האסלאם (השריעה).
ברבות השנים הסולטאנים הבאים ביקשו, בעיתות מצוקה, לחזור ולהפעיל את האימפריה על פי הספר של סולימאן ולבצע רפורמות לשם כך.
ב-1522 ריכז בנמל העיר מרמריס 300 אוניות ו-200,000 אנשי צבא וכבש מידי מסדר ההוספיטלרים את האי רודוס, שהיווה נקודה חשובה בנתיבי השייט של האימפריה לחופים המזרחיים והדרומיים של הים התיכון.
ב-1536 הוא הוציא להורג את הווזיר הגדול וחבר נעוריו, פרגלי איברהים פאשה, בעקבות סדרת אירועים ששכנעוהו כי איברהים מהווה איום על שלטונו ואינו נאמן לו יותר.
ב-1555, לאחר 40 שנות מלחמה בלתי פוסקת עם הספווים (הפרסים), הצליח להגיע איתם להסכם אמסיה .
ההסכם קבע את הגבול לא רק בין פרס לאימפריה העות'מאנית, אלא גם את קו הגבול בין הסונים לשיעים עד ימינו.
בינואר 1546 פגעה רעידת אדמה קשה בארץ ישראל.
בירושלים נהרסו, בין השאר, גם שורת בתי מוסלמים, שנשענו פיזית על הכותל המערבי.
סולימאן הוציא לאחר מכן פירמאן, שהקצה את השטח ליהודים לתפילה.
בשלהי 1553 או 1554, הוציא סולימאן פירמאן (צו עות'מאני), המגנה רשמית את עלילות הדם נגד היהודים.
הוא עשה זאת על פי הצעתו של הרופא היהודי הבכיר משה חמון.
צו זה מילא תפקיד חשוב בהגנה על המיעוט היהודי באימפריה מפני עלילות הדם שהיו נפוצות באותה עת באירופה.
סולימאן הראשון נפטר בספטמבר 1566. בזכות המפעל הגדול של בניית חומות ירושלים קרוי כיום אחד הרחובות הראשיים במזרח העיר רחוב סולטאן סולימאן.
הוא נקבר במסגד סולימאנייה שבאיסטנבול.
לסולימאן היו שש אחיות שהתחתנו עם בכירי ממשל, והיה אב לשבעה ילדים:
הבן הבכור מוסטפא, בנה של מאהידווראן באש קדין.
אחר כך ילדיה של הורם סולטן אשתו החוקית: בת בשם מיהרימה סולטאן (שהשפיעה עליו רבות בשנים האחרונות לשלטונו), מהמט, עבדאללה (שנפטר בגיל צעיר), סלים (שירש את השלטון והפך לסולטן סלים השני), באיזיט, ג'יהאנגיר (שנולד עם מום בגבו, והיה עם גיבנת).
אשתו הורם סולטאן הייתה ממוצא אוקראיני, ונודעה במערב בשם רוקסלנה (וכן כונתה רוסולינה והאסקי סולטאנה).
שמה המקורי היה אנסטסיה, או אלכסנדרה גברילובה ליסובסקי.
הורם הייתה במשך תקופה ארוכה פילגשו המועדפת של סולימאן ומאבק קשה על חיבתו של סולימאן ניטש בינה לבין פילגשו השנייה, מאהידווראן.
מאבק זה בא לסיומו לאחר מות אימו, בחתונתם ב-1534.
מְחוֹז סֻלַיְמַאנִיַּה הוא מחוז בצפון-מזרח עיראק, בגבולה עם איראן.
בירת המחוז היא העיר סולימאניה.
בשטח המחוז זורם נהר דיאלא ובשטחו נבנה סכר דרבנדח'אן (سد دربندخان), המייצר אנרגיה הידרואלקטרית ואוגר מים לצורכי השקיה.
שטחו של המחוז 17,023 קמ"ר, ואוכלוסייתו מונה 1.35 מיליון תושבים נכון ל-2009.
סולימאן קאבאלאן בייק פרנג'יה היה פוליטיקאי לבנוני נוצרי-מרוני ונשיא לבנון בין השנים 1970–1976. בשלהי כהונתו פרצה מלחמת האזרחים וכוחות הצבא הסורי נכנסו ללבנון.
ילדותו וראשית הקריירה הפוליטית שלו
פרנג'יה למד בבית הספר דה לה-סאל בטריפולי, בבית הספר סנט-ג'וזף בזע'רתא, במכללת אינטורה בקיסרוואן ובאוניברסיטה הישועית בביירות.
לאחר תום לימודיו ניהל עסק שעסק בייבוא ובייצוא.
בשנת 1957 נמלט פרנג'יה מלבנון לסוריה עקב האשמות כי היה מעורב ברצח מספר אנשים ממשפחה יריבה.
בסוריה הוא פגש את חאפז אל-אסד, עוד בטרם הפך לנשיא סוריה.
האישומים נגדו בוטלו עד מהרה ופרישת אחיו ח'מיד בייק פרנג'יה מהפרלמנט בשנת 1957 הובילה לשובו בשנת 1960 ולבחירתו לנציג זע'רתא.
פרנג'יה כיהן בפרלמנט בשנים 1964 ו-1968. במהלך תקופת כהונתו בפרלמנט החזיק במספר תיקים בהם תיק הדואר, הטלגרף והטלפון, החקלאות, הפנים, המשפטים, הכלכלה, והעבודות הציבוריות.
פרנג'יה נבחר לנשיאות בבחירות שנחשבות הצמודות ביותר בהיסטוריה של לבנון המודרנית.
ב-17 באוגוסט 1970 נבחר כנשיא על חודו של קול באספה הלאומית (מול אליאס סרכיס).
ברגע האחרון שינה כמאל ג'ונבלאט את דעתו ותומכיו הצביעו בעד פרנג'יה.
פרנג'יה הציג את עצמו כמועמד הקונצנזוס, וגייס תמיכה מימין ומשמאל, ומכל העדות הדתיות.
לא היה גורם מאחד אמיתי במצעו פרט להבטחתו לשמר את הסדר הפאודלי ואת הכוח בידי ראשי המשפחות השולטות - ה"זֻעמאא'".
אלו חשו את הקרקע נשמטת מתחתם בתקופת שלטונם של פואד שהאב ושארל חילו, וחששו מהרפורמות שהבטיח סרכיס, בן טיפוחיו של שהאב, להמשיך.
ניצחונו של פרנג'יה הושג בכוח הזרוע: לאחר סיבוב הצבעה שלישי, כשהתוצאה הייתה 49/49, פרצו חמושים בראשות בנו טוני למתחם הפרלמנטרי וכפו על יושב ראש הפרלמנט (אשר על פי הנוהג נמנע בהצבעות אלו) להצביע בעד פרנג'יה.
כשפרצה מלחמת האזרחים בלבנון, עמדה לרשותו של פרנג'יה מיליציית בריגדת מרדה שבראשה עמד בנו טוני.
בתחילה שיתפה הבריגדה פעולה עם החזית הלבנונית - קואליציה ימנית, נוצרית בעיקרה, של פוליטיקאים וראשי מיליציות.
אך בתחילת 1978 עזב אותה פרנג'יה בשל שיתוף הפעולה עם ישראל, שנגד את נטיותיו הפרו-סוריות.
ביוני 1978 נרצח בנו טוני, יחד עם אשתו ובתו הפעוטה, על ידי לוחמים אנשי הפלנגות.
בתגובה החל לפעול פרנג'יה לצד הסורים (שבאותה העת שינו את עמדתם בשלישית והחלו לפעול נגד המחנה השמרני) נגד הכוחות הלבנוניים.
פרנג'יה שמר על קשריו עם סוריה.
הוא ניסה לשוב לזירה הפוליטית בשנת 1988 אך האספה הלאומית, שאמורה הייתה לבחור אותו לנשיאות, לא הצליחה לקיים קוורום בשל החרם שהטילו חברי פרלמנט נוצרים, שנאכף על ידי הכוחות הלבנונים.
פרנג'יה הלך לעולמו ב-23 ביולי 1992, שנתיים לאחר תום מלחמת האזרחים.
פרנג'יה הוא נצר למשפחות המרוניות של זע'רתא.
הוא בנו השני של קאבלאן סולימאן פרנג'יה (שהיה חבר פרלמנט) ואשתו למילה רפול.
סבו, קאבלאן פרנג'יה, היה מושל אזור.
לפרנג'יה היו חמישה ילדים מאשתו המצרית איריס הנדלי.
עם מותו של אחיו ח'אמיד בשנת 1981, הפך סולימאן לראש המשפחה.
נכדו, סולימאן פרנג'יה הבן, היה שר הפנים בשנים 2004 - 2005, והוא נחשב מועמד לנשיאות בשנת 2007.
15 באפריל 1642 – 22 ביוני 1691) היה הסולטאן העשרים של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-8 בנובמבר 1687 ועד מותו.
סולימאן השני היה אחיו של הסולטאן הקודם מהמט הרביעי והיה צעיר ממנו בשלושה וחצי חודשים בלבד.
מאחר שעלה לשלטון בגיל 45 שנים, בילה את מרבית חייו בהסגר בקפס על מנת להבטיח שלא ינסה להדיח את הסולטאן השליט.
כשבאו להודיעו על הדחת אחיו, סבר שקמו עליו להורגו, וסירב לעזוב את תחומי הארמון.
תקופת שלטונו הייתה קצרה ובמהלכה נוהלו ענייני המדינה בידי הוזיר הגדול שבלם מתקפה אוסטרית בסרביה ודיכא מרד בבולגריה.
סולימאן פאשא ברגיני או ברקינזדה (אלבנית Sulejman Pasha Bargjini, טורקית Berkinzade Suleyman Paşa) היה גנרל עות'מאני ובעל אחוזות ממוצא אלבני.
סולימאן פאשא ברגיני נולד בעיירה מולט שעל יד פטרלה.
משום כך הוא מוכר גם כסולימאן פאשא מולטי.
הוא היה מקימה של העיר טירנה, בירתה הנוכחית של אלבניה.
הוא הקים את העיר בשנת 1614, על נתיב סחר, במקום בו הייתה מצודה רומית עתיקה.
בנה שם מסגד, חמאם ומרכז מסחרי עם מאפיה.
המסגד ההיסטורי שנשא את שמו נהרס בשנת 1945 על ידי השלטון הקומוניסטי כדי לפנות מקום לאנדרטה לזכר הפרטיזנים האנטי-פשיסטים.
יש הסבורים כי מקור שמה של העיר הוא על שמה של טהראן, בירתה של האימפריה הספווית, נגדה ניהל סולימאן פאשא מערכה צבאית מוצלחת באותה תקופה.
אך למעשה, האזור הוכר בשם זה עוד לפני כן, ולפירוש השם יש הסברים אחרים, סבירים יותר.
שלמה כהן (1921 – 18 בפברואר 2009), הידוע בכינוי סוּלימאן הגדול, היה זמר ישראלי ומחלוצי השירה בציבור בישראל.
שלמה כהן נולד ב-1921 בנווה צדק, תל אביב במשפחה בת שבעה בנים ושתי בנות.
אביו, יעקב שלמה כהן (1889–1964), שעלה מתימן בשנת 1912, היה פעיל ציבור בקהילת יוצאי תימן, מראשי התאחדות התימנים ומזכיר מועצת העובדים שלה בתל אביב, ציר לאספת הנבחרים וחבר הוועד הלאומי.
אחיו איתמר כהן היה סולן להקת הנח"ל בשנות ה-50.
בנעוריו היה כהן חבר בלהקת בני מחול, ובפלמ"ח היה אחד מחברי "חבורת האש", שמרבית חבריה היו מהמחלקה הערבית של הפלמ"ח.
אנשי החבורה נהגו לעשות קומזיצים בשעות הערב, והיו יושבים מסביב למדורה ושרים שירים עבריים, כמו: "איל, איל בן קרניים", "מה יפים הלילות בכנען", "שושנת תימן" ועוד.
לאחר קום המדינה נותרו בחבורה רק סולימאן ובני משפחתו: אשתו שרה כהן וילדיו: חופני כהן הבכור (שכינויו היה סולימאן הקטן), פנחס (פיני) כהן, שהיה סולן צוות הווי הנח"ל (וכיום חי בניו יורק), יזהר כהן וורדינה כהן.
שלמה כהן ואשתו היו מופיעים באירועים שונים והקליטו שני תקליטים: בשנת 1978, אלבום לכבוד 30 שנה למדינת ישראל: "30 שנות זמר מסביב למדורה" עם סולימאן הגדול וחבורת זמר מקיבוץ שפיים, ובשנת 1994 את האלבום "זמרת הארץ עם משפחת סולימאן הגדול".
בשנת 1992 הוענק לו תואר יקיר העיר גבעתיים.
לנכדיו מבתו ורדינה יש שמות מוזיקליים, והם קרויים מיתר, סול, קשת ותו בשל הקשר העמוק של המשפחה למוזיקה.
עיריית גבעתיים קראה כיכר (מעגל תנועה) ברחוב ריינס על שמו.
ליד הכיכר יש שלט הנצחה לזכרו.
כהן המשיך להופיע כמעט עד יומו האחרון, על אף מחלת הכליות שסבל ממנה.
הוא נפטר בשנת 2009 ממחלתו, בגיל 88. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
30 שנות זמר מסביב למדורה עם סולימאן הגדול, חיפה: התקליט, 1978. (עם אשתו וילדיהם ועם חבורת זמר מקיבוץ שפיים; הוקלט בהופעה חיה)
זמרת הארץ עם משפחת סולימאן הגדול; מפיקים: ציונה לוי-לירון ודב זעירא, חיפה: התקליט, 1994. (שרים: שלמה, שרה, חופני, יזהר, ורדינה ופיני כהן)
סולימאניה (בכורדית: سلێمانی, Silêmanî – סלמאני; בערבית: السليمانية, תעתיק מדויק: אלסלימאניה) היא העיר השנייה בגודלה בכורדיסטן העיראקית ובירת המחוז הקרוי על שמה בצפון-מזרח עיראק, בקרבת הגבול עם איראן.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2018 אוכלוסיית העיר מונה 676,492 בני אדם והיא משמשת כמרכז תרבות וכלכלה של אזור מרכז כורדיסטן.
העיר נוסדה בשנת 1784 על ידי הנסיך הכורדי איברהים פאשא באבאן, אשר קרא את העיר על שם אביו, סולימאן.
העיר שימשה כבירת הנסיכות הכורדית של באבאן בין השנים 1784 ו-1850.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה סולימאניה הפכה למרכז ללאומיות הכורדית.
המרד הראשון של מוחמד בראזני לעצמאות חבל כורדיסטן התרחש בעיר בשנת 1919, ניסיון שנכשל, כמו ניסיון אחר של בראזני בשנת 1923. מאז מלחמת המפרץ הראשונה בשנת 1991 נשלטת העיר על ידי שלטון אוטונומי כורדי, והיא הפכה להיות אחת הערים המרכזיות בו.
סולימאניה הפכה ליעד תיירות מבוקש הודות ליופי האזור בה היא נמצאת, שיגשוגה הכלכלי והביטחון האזרחי שקיים בה.
בשנת 2005 נפתח בעיר נמל תעופה בינלאומי, אשר קיימים בו קווי תעופה לאמסטרדם, אתונה, סטוקהולם, איסטנבול ויעדים נוספים אחרים.
ראשוני היהודים הגיעו לעיר מיום היווסדה בשנת 1784. היהודים גרו ברובע מיוחד בעיר וזכו לחיים של כבוד וסובלנות מצד האוכלוסייה המקומית.
רוב יהודי סולימאניה, כ-300 משפחות, עלו לישראל במבצע "עזרא ונחמיה" בשנת 1951.
בשנת 1961 נפתח בעיר מוזיאון סולימאניה, שהוא מוזיאון לארכאולוגיה השני בגודלו בעיראק.
בסולימאניה יש מספר מוסדות להשכלה גבוהה:
אוניברסיטת סולימאניה – הוקמה בשנת 1968. פעילותה הופסקה בשנות השמונים אך היא נפתחה מחדש בשנת 1992.
האוניברסיטה הפוליטכנית של סולימאניה – הוקמה בשנת 1995.
האוניברסיטה האמריקאית בעראק – הקמפוס בסולימאניה הוקם בשנת 2007.
אוניברסיטת קומאר למדע וטכנולוגיה – אוניברסיטה פרטית שהוקמה בשנת 2009.
בשנת 2003 בעיר החל לפעול המכון למורשת הכורדית.
הערים התאומות של סולימאניה הן:
סולימאן טוני פרנג'יה נולד ב-18 בנובמבר 1965 בזע'רתא שבלבנון.
סולימאן הוא פוליטיקאי לבנוני נוצרי, והמנהיג הנוכחי של בריגדת מרדה, ובנו של אנטואן "טוני" פרנג'יה שנרצח בשנת 1978.
לסולימאן יש שני ילדים מנישואיו עם מריאן סרכיס: טוני (1987) ובאסל (1992).
יש לו גם בת מנישואין שניים עם רימה קרקפי: ורה (2007).
הוא מתגורר ב, עיירה קטנה סמוך לזע'רתא.