tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המונח "סונאטינה", שמשמעותו המילולית היא "סונאטה קטנה", משמש במקרים רבים להגדרת סונאטות קצרות, בנות שני פרקים במקום שלושה, או קלות לביצוע.
דוגמה לכך הן הסונאטינות של קולאו, בן תקופתו של מוצרט, כמו גם הסונאטות אופוס 49, מס' 1 בסול מינור ומס' 2 בסול מז'ור של בטהובן, המוגדרות "סונאטות קלות" אך מתאימות לתואר "סונאטינה".
עוד מלחין, מוכר פחות, שכתב בצורה זו הוא היינריך ליכנר, בן המאה ה-19, שכתב סונאטינות קלות, מתאימות לנגינת תלמידים.
מבנה הסונאטה קבוע ברוב המקרים, והפרק הראשון של היצירה בנוי בצורת הסונאטה אלגרו ומורכב משלושה חלקים:
בפיתוח משתמש המלחין בשני הנושאים שהציג באקספוזיציה.
הוא מפתח אותם ולעיתים אף משלב ביניהם.
בדרך כלל מתמקד המלחין בנושא השני.
ברקפיטולציה מוצגים שוב הנושאים, לרוב בפיתוח קל (לעיתים דומה לפיתוח שבחטיבת הפיתוח) ותמיד במודולציה (בסולם אחר מהסולם המקורי) המודולציה לרוב תהיה לסולם הדומיננטה / הסובדומיננטה / היחסי (מדיאנטה) (ממינור למז'ור) או לסולם אחר (לעיתים נדירות) שני הנושאים והגשר שביניהם יהיו באותו הסולם אליו נעשתה המודולציה.
מבחינת הפרקים – בחלק מהסונאטות יש 3 פרקים (כמו רוב הסונאטות של בטהובן / מוצרט) ובחלק יש 4 פרקים.
בסונאטה בעלת 3 או 4 פרקים הפרקים הם: מהיר-איטי-מהיר, איטי-מהיר-איטי-מהיר (בהתאמה)
בין הסונאטות של בטהובן קיימות גם סונאטות במבנה שונה, שהמלחין הגדיר אותן "סונאטה קוואזי פנטזיה" – "סונאטה דמוית פנטזיה".
שתי הסונאטות האלה, אופוס 27, מס' 1 במי במול מז'ור ומס' 2 בדו דיאז מינור, בנויות בצורה חופשית ושונה מצורת הסונאטה הקבועה.
אופוס 27 מס' 2 זכתה לכינוי "סונאטת אור-ירח", אך לא בטהובן הוא שהכתיר אותה בשם זה.
בתקופת הבארוק נכתבו סונאטות לכלי אחד או יותר, כמעט תמיד עם קונטינואו (בס קבוע ותמידי).
אחרי תקופת הבארוק מבוצעות רוב היצירות שהוגדרו בפירוש כסונאטות בכלי סולו, ברוב המקרים כלי מקלדת, או בכלי סולו עם כלי מקלדת.
מונח קרוב אותו זמן היה "פנטזיה", שיוחס לפרקים או ליצירות בעלות מבנה חופשי הרבה יותר ממבנה הסונאטה, לדוגמה, "פנטזיית הנודד" או הפנטזיה לפסנתר בארבע ידיים של פרנץ שוברט.
בתקופה הקלאסית ואחריה, סונאטות לפסנתר היו מייצגות הסוגה המקובלות ביותר ואחריהן סונאטות לכינור ופסנתר או לצ'לו ופסנתר.
עם זאת, היו גם סונאטות לכלי סולו אחרים וכן סונאטות לצירופים כלים אחרים ולכלים אחרים עם פסנתר.
היסטוריה קצרה של כתיבת סונאטות
בתקופתו של ארכאנג'לו קורלי התבססו שני סוגי סונאטה פוליפוניים: הסונאטה דה קייזה (סונאטה כנסייתית) והסונאטה דה קאמרה (סונאטה של חדר, דהיינו – חילונית).
הסונאטה דה קייזה, בדרך כלל לכינור אחד או יותר ותפקיד בס, הכילה כרגיל מבוא איטי, אלגרו בצורת פוגה חופשית למדי, פרק קנטאבילה (שירתי) איטי ופינאלה מהיר במבנה זוגי כלשהו, שיש בו משום רמז לקרבה לנעימות המחול של הסוויטה.
המתכונת הזו, מכל מקום, לא הוגדרה באופן ברור כל כך, עד שיוהאן סבסטיאן באך וגאורג פרידריך הנדל עשו אותה לסונאטה העיקרית, ששימרה את מתכונתה זו במסורת המוזיקה האיטלקית לכינור עד ראשית המאה ה-19, ביצירותיו של בוקריני.
הסונאטה דה קאמרה הורכבה כמעט כולה מנעימות מחול מרוממות, אך בתקופת באך והנדל כבר התנתקה מן הסונאטה והחל להיקרא סוויטה, פרטיטה, אורדר או, כשהיה לה פרלוד בצורה של פתיחת אופרה צרפתית, אוברטורה.
מצד שני, באותן שנים קיימת נטייה לערבב ללא הקפדה בין מאפייני הסונאטה דה קייזה והסונאטה דה קאמרה.
אצל באך, לעומת זאת, גם אם אינו משתמש בתארים עצמם, קיימת הבחנה חדה וברורה כל כך בין שתי הצורות, שאפשר לזהותן על פי הסגנון והצורה.
בין שש הסונאטות שלו לכינור סולו, למשל, מס' 1, 3 ו-5 הן סונאטה דה קייזה מובהקת; מס' 2, 4 ו-6 נקראות בפירוש פרטיטות, אך אפשר לכלול אותן בין הסונאטות כסונאטה דה קאמרה.
באך הוא גם אחד המלחינים הראשונים, ששיתפו בקו המלודי גם את כלי המקלדת עם כלי הסולו, בעוד שברוב הסונאטות הקודמות למקלדת וכלי סולו המלודיה מסורה בלעדית לכלי הסולו.
המונח סונאטה ניתן גם לסדרה של יותר מ-500 יצירות לצ'מבלו סולו, או לפעמים לכלי מקלדת אחרים, מאת דומניקו סקרלטי, שפורסמו במקור בשם Essercizi per il gravicembalo (תרגילים לצ'מבלו).
רוב היצירות הללו כתובות בפרק כפול-צורה יחיד, בשני חלקים באותו קצב, המשתמשים באותו חומר תמאטי, אף כי במקרים מסוימים ייתכנו שינויי קצב במסגרת הקטעים.
רבות מן הסונאטות חוברו בצמדים, אחת במז'ור והשנייה במינור המקביל.
לעיתים קרובות הן וירטואוזיות ומשתמשות במעברים הרמוניים ובמודולציות רחוקים יותר מכפי שהיה מקובל ביצירות אחרות מאותה תקופה.
הערכה רבה נודעת לסונאטות אלו הודות לעושר ההמצאה והגיוון הרב שבהן.
הסוגה – בייחוד לכלי סולו עם קונטינואו בלבד או עם ריפיינו (ליווי בהרכב מלא) – השפיעה לבסוף על פרקי הסולו של סוויטות וקונצ'רטי, שהופיעו בין פרקי נגינה של התזמורת המלאה, כגון בקונצ'רטי הברנדנבורגיים של באך.
גם הטריו סונאטות של ויוואלדי מציגות הקבלה לקונצ'רטי שכתב באותה תקופה.
הסונאטות של פייטרו דומניקו פאראדיזי הן יצירות מתונות ומתמשכות מאותו סוג, הכוללות פרק שני קטן, חינני ומלודי.
כתב היד שעליו מבסס לונגו את הוצאת סקרלטי שלו מראה לעיתים קרובות חפיפה דומה של פרקים, אף כי ללא ציון מוגדר של החיבור ביניהם.
אפשר עדיין לאתר את מקור הסגנון בסונאטות של המלחינים הקלאסיים המאוחרים יותר, כל אימת שפרק ראשון כתוב בשטף אחיד של תנועה מהירה, כמו בסונאטה לכינור של מוצרט בפה מז'ור (ק.
377) ובכמה מן הטובות ביצירותיו של קלמנטי.
הנוהג שהתקבל בתקופה הקלאסית ייעשה למכריע לגבי הסונאטה: המונח שינה את משמעותו, מאחד בין רבים שציינו סוגות או צורות, למונח המתאר צורת ארגון בסיסית ליצירות גדולות.
ההתפתחות הזאת השתרעה על פני למעלה מחמישים שנה.
עם הזמן יושם המונח הן לפרקים נבדלים והן למערך הפרקים ביצירה מרובת-פרקים.
במעבר לתקופה הקלאסית היו שמות אחדים שניתנו ליצירות רבות-פרקים, ביניהם דיברטימנטו, סרנדה ופרטיטה, שרבות מהן נחשבות כיום לסונאטות לכל דבר.
השימוש בסונאטה כמונח תקני ליצירות כאלה החל אי-שם בשנות ה-70' של המאה ה-18. היידן מגדיר את הסונאטה הראשונה שלו לפסנתר
ככזאת בשנת 1771 ומכאן ואילך המונח דיברטימנטו מופיע בשכיחות נמוכה מאוד במכלול יצירותיו.
המונח סונאטה יושם יותר ויותר הן ליצירה לכלי מקלדת בלבד והן לכלי מקלדת ועוד כלי, לעיתים קרובות כינור או צ'לו.
השימוש במונח ליצירות ליותר משני נגנים פחת והלך; לדוגמה, ההגדרה של שלישיית פסנתר כסונאטה לפסנתר, כינור וצ'לו הלכה ופחתה בשכיחותה.
תחילה היה המערך הנפוץ ביותר לפרקים כדלקמן:
אלגרו, שהתקבל בשעתו לא רק כמציין קצב, אלא גם דרגה של "עיבוד", או פיתוח, של הנושא.
פרק אמצעי, שהיה, ברוב המקרים, פרק איטי: אנדנטה, אדג'ו או לארגו; או, במקרים נדירים יותר, מינואט או נושא עם וריאציות.
פרק חותם, בראשית התקופה היה זה לפעמים מינואט, כמו בשלוש הסונאטות הראשונות של היידן, אבל בשנים הבאות, היה הקצב בדרך כלל אלגרו או פרסטו, ושם הפרק היה לעיתים קרובות פינאלה.
הצורה הייתה במקרים רבים רונדו.
עם זאת, יש גם מערכים של שני פרקים, נוהג שהיידן נקט עד שנות ה-90' של המאה ה-18. בראשית התקופה הקלאסית הייתה גם האפשרות של ארבעה פרקים, שבהם שולב פרק מחול לפני הפרק האיטי, כמו בסונאטות לפסנתר מס' 6 ו-8 של היידן.
הסונאטות של מוצרט כללו גם הן ביסודן שלושה פרקים.
מבין היצירות שהיידן כינה סונאטה לפסנתר, דיברטימנטו או פרטיטה ב-HOB XIV, שבע כתובות בשני פרקים, 35 בשלושה פרקים ו-3 בארבעה פרקים; יש גם אחדות בשלושה או ארבעה פרקים, שהאותנטיות שלהן מסומנת כ"מוטלת בספק".
מלחינים כמו בוקריני היו מוציאים לאור סונאטות לפסנתר וכלי אובליגאטו עם פרק שלישי לפי הרצון – במקרה של בוקריני, 28 סונאטות לצ'לו.
עם הזמן גדל והלך מספר היצירות האינסטרומנטליות שנכתבו בארבעה פרקים ולא בשלושה, נוהג שנראה תחילה ברביעיות מיתרים ובסימפוניות והגיע אל הסונאטה גופא בסונאטות המוקדמות של בטהובן.
עם זאת, סונאטות בנות שניים ושלושה פרקים המשיכו להיכתב במשך כל התקופה הקלאסית: בצמד הסונאטות אופוס 102 של בטהובן יש שני פרקים בסונאטה בדו מז'ור ושלושה פרקים בסונאטה ברה מז'ור.
מערך ארבעת הפרקים היה מקובל בשלב זה ברביעיית המיתרים והשכיח ביותר, כמעט ללא מתחרים, בסימפוניה.
הסדר המקובל של ארבעת הפרקים הוא:
אלגרו, שבשלב זה היה במה שכונה צורת הסונאטה, כולל תצוגה, פיתוח ורפריזה.
פרק איטי, אנדנטה, אדאג'ו או לארגו.
פרק מחול, לעיתים קרובות מינואט וטריו או – בייחוד בשלהי התקופה הקלאסית – סקרצו וטריו.
פינאלה בקצב מהיר, תכופות בצורת סונאטה-רונדו.
מערך זה של ארבעה פרקים החל להיחשב לתקן המקובל לסונאטה, ויצירות ללא ארבעה פרקים, או עם יותר מארבעה, נחשבו יותר ויותר ליוצאות מן הכלל; הן הוגדרו כבעלות פרקים "חסרים" או "יתרים".
פרקים, שהופיעו מחוץ לסדר הזה תוארו כ"הפוכים", כמו הסקרצו שבא לפני הפרק האיטי בסימפוניה התשיעית של בטהובן.
השימוש הזה צוין בכתבי מבקרים בראשית המאה ה-19 והוכנס לספרי הלימוד זמן קצר לאחר מכן.
קשה להפריז בחשיבות תפוקת הסונאטות של בטהובן: 32 סונאטות לפסנתר, ועוד סונאטות לצ'לו ופסנתר ולכינור ופסנתר, שכל נגן רציני אמור ללמוד ולבצע אותן בהצלחה.
בראשית המאה ה-19 הוקמו קונסרבטוריונים למוזיקה, והקמתם הביאה מבקרי מוזיקה, תאורטיקאים ופרופסורים לקביעת חוקים לנוהל התקופה הקלאסית.
במסגרת זו נוצר השימוש העכשווי המקובל במונח סונאטה, הן ביחס לצורה עצמה והן מבחינת הנורמה שצורת הסונאטה המשוכללת והמורכבת מציבה למוזיקה קונצרטית בכלל, ביחס לצורות אחרות.
קארל צ'רני הצהיר על עצמו כמי שהמציא את רעיון צורת הסונאטה ותאורטיקאים של מוזיקה החלו לכתוב על הסונאטה כאידיאל במוזיקה.
מנקודה זו ואילך, המילה סונאטה בתאוריה של המוזיקה מגדירה את הצורה המוזיקלית המופשטת באותה תכיפות כמו יצירות מוזיקליות מסוימות.
מכאן נובעות התייחסויות לסימפוניה כסונאטה לתזמורת.
ויליאם ניומן מדבר על מושג הסונאטה ואחרים קוראים לכך עקרון הסונאטה.
בין יצירות המוגדרות בפירוש סונאטה, כמה מן המפורסמות ביותר התחברו בתקופה זו.
בין הסונאטות לפסנתר בלבד, קיימות השלוש של פרדריק שופן, אלה של פליקס מנדלסון, השלוש של רוברט שומאן, הסונאטה בסי מינור של פרנץ ליסט ובהמשך הסונאטות של יוהנס ברהמס וסרגיי רחמנינוב.
בשנים הראשונות של המאה ה-19 הוגדרה צורת הסונאטה בקווים ברורים ונוקשים, מתוך שילוב של נהלים קודמים ויצירות המלחינים הקלאסיים החשובים, בעיקר היידן, מוצרט ובטהובן, אך גם מלחינים כמו קלמנטי.
יצירות שלא הוגדרו בפירוש כסונאטות נחשבו בכל זאת כנותנות ביטוי לאותו נוהל מבני שליט.
החיבור הברור והוודאי בין המילה לתפיסה המוזיקלית השלמה של מערך מוזיקלי הביאה להכרה בחשיבות שבמיון והסבר ההבדלים בנוהל הקלאסי.
בתקופה זו החלו לעסוק בפרשנות ההבדלים בין מערכים של שלושה או ארבעה פרקים, תוך שימת דגש על מערך הקונצ'רטו בשלושה פרקים וזה של הסימפוניה בארבעה.
רבים גרסו, שמערך של ארבעה פרקים עולה על האחר.
צורת הקונצ'רטו נחשבה להליכה אחר האופי האיטלקי ואילו עליונות ארבעת הפרקים יוחסה להיידן ונחשבה לגרמנית.
ראוי לעמוד גם על חשיבות הסונאטה בהתנגשות בין שוחרי ברהמס לחסידי וגנר.
ברהמס ייצג, בעיני הנוהים אחריו, נאמנות לצורה על פי הפירוש המחמיר, בעוד שווגנר וליסט טענו להתעלות על מיטת סדום שהציב להם התוואי הקיים.
וכך כתב ארנסט ניומן ב"ברהמס והנחש":
"זה, אולי, יהיה אידיאל המוזיקה האינסטרומנטלית בעתיד; נראה, כי הדרך אליו אכן נפתחת לפני מלחינים מודרניים בה במידה שהם נפטרים מן השרידים האחרונים, מפילי השיממון, של צורת הסונאטה.
זו, שהייתה במקור צורת ביטוי טבעית לדרך חשיבה מסוימת במוזיקה של המאה השמונה-עשרה, נעשתה במאה התשע-עשרה למכשלה לחשיבה עצמאית..."
השקפה זו, שהסונאטה נמצאת במקומה ובזמנה הנכון רק בסגנון הקלאסי והיא אבן נגף להתפתחות המוזיקלית בשנים הבאות, הייתה מקובלת בזמנים שונים על מלחינים ומוזיקולוגים, ביניהם, בזמן האחרון, צ'ארלס רוזן.
לפי השקפה זו, לא נדרשה אנליזה מפורשת לסונאטה בתקופתם של היידן, מוצרט ובטהובן, באותו מובן שבאך "ידע" מהי פוגה ואיך לחבר אותה, בעוד שמלחינים מאוחרים יותר היו מחויבים למשמעות "אקדמית" של צורה, שלא התאימה למודולציות התכופות והמהירות יותר של התקופה הרומנטית.
בתקופה הרומנטית היה קשר ברור בין הסונאטה להרמוניה הטונאלית ולאופן הכתיבה הטונאלי.
עוד לפני שהטונאליות הלכה לעולמה, כבר חלה סטייה גדלה והולכת של יצירות גדולות מן המערך בן ארבעת הפרקים, שנחשב לתקן המקובל במשך קרוב למאה שנים, ויחד איתו החל להשתנות גם מבנה הפרקים הפנימי.
"מושג הסונאטה", יחד עם המונח סונאטה כשלעצמו, המשיך לשמור על מרכזיותו באנליזה המוזיקלית ועל השפעתו האיתנה על מלחינים, הן ביצירות גדולות והן במוזיקה קאמרית.
תפקיד הסונאטה כצורה של ארגומנט מוזיקלי מורחב, שחשיבותו רבה ביותר, יבוא לביטוי במתן השראה למלחינים כמו הינדמית, פרוקופייב ושוסטקוביץ' לכתיבה בצורת הסונאטה, ויצירות במבנה המסורתי של הסונאטה המשיכו להיכתב ולהישמע ברבים.
הסונאטות לפסנתר של סקריאבין החלו את דרכן בצורות המקובלות של שלהי התקופה הרומנטית, אך נטשו בהדרגה את הסמנים הצורניים של ספר הלימוד וסופן שנכתבו כיצירות של פרק אחד; לעיתים רואים בסקריאבין מלחין על הגבול שבין הרומנטי למודרני בכתיבת סונאטות.
"סונאטת קונקורד" המאסיבית של צ'ארלס אייבס לפסנתר משנת 1920 מגלה דמיון מועט לסונאטה המסורתית.
יש בה ארבעה פרקים (אם כי לא בקצבים הרגילים), מעט מאוד קווי תיבות, והטונאליות, כשהיא קיימת, מרפרפת או, לפעמים, משולבת בפוליטונאליות.
היא מכילה אפילו תפקידים בלתי מחייבים, (משניים מאוד), לוויולה ולחליל.
בראשית שנות ה-50' של המאה ה-20 מחבר פייר בולז שלוש סונאטות, שאינן טונאליות ואף אינן ערוכות במבנה המקובל של ארבעה פרקים, אך נועדו להיחשב לסונאטות, על המשמעות הכרוכה בכך.
אליוט קרטר החל את המעבר שלו ממלחין נאו-קלאסי לאוונגארד בסונאטה שלו לצ'לו.
המושג או העיקרון של הסונאטה
המחקר בנוהל המעשי ובמשמעות של הצורה, הסגנון והמבנה של הסונאטה היה המניע לעבודות עיוניות חשובות של היינריך שנקר, ארנולד שנברג וצ'ארלס רוזן, בין השאר.
הפדגוגיה של המוזיקה המשיכה להישען על הבנת הכללים של צורת הסונאטה ויישומם, כפי שנוסחו ונקבעו במשך קרוב למאתיים שנות התפתחות להלכה ולמעשה.
התפתחות הסגנון הקלאסי ונורמות ההלחנה שלו יצרו את הבסיס לחלק גדול מתאוריית המוזיקה של המאות ה-19 וה-20. בתור עקרון-גג צורני, ניתן לסונאטה אותו מעמד מרכזי כמו לפוגה הבארוקית; הבנת הסונאטה כעיקרון בר-קיימא ודומיננטי במוזיקה המערבית הנחתה דורות של מלחינים, נגנים ומאזינים.
מושג הסונאטה הופיע לראשונה לפני שנאצלה למונח חשיבותו הנוכחית, יחד עם התפתחות הנורמות המשתנות של התקופה הקלאסית.
חקר הנושא עוסק בסיבות לשינויים אלה ובקשר ביניהן לבין המשמעות המתפתחת ומתגבשת של סדר צורני חדש במוזיקה.
גורם מכריע ברוב הפרשנויות של צורת הסונאטה הוא מושג המרכז הטונאלי; כמילים של מילון גרוב החדש למוזיקה: "הצורה העיקרית של הקבוצה המגלמת את "עקרון הסונאטה", העיקרון החשוב ביותר של המבנה המוזיקלי מן התקופה הקלאסית עד המאה ה-20: שחומר המוצג לראשונה בסולם משלים יוצג מחדש בסולם הבית."
ויליאם ניומן חקר ביסודיות את מושג הסונאטה בעבודתו המונומנטלית, "סונאטה בתקופה הקלאסית (תולדות מושג הסונאטה)", שכתיבתה החלה בשנות ה-50' ויצאה לאור בשנת 1972 במהדורה בת שלושת הכרכים, שהייתה לסטנדרטית.
עד לנקודה זו, טוען ניומן, ההגדרות הזמינות לקו בחוסר דיוק ודרשו רק אופי אינסטרומנטלי וניגודים באופי הפרקים.
ויליאם ניומן מציין עוד, מכל מקום, שהכללים האלה נוסחו ונקבעו בתגובה להבנה הגדלה והולכת כי במאה ה-18 היה אכן ארגון צורני של המוזיקה.
לפרסומים האלה של רייכה, צ'רני ומרקס קדמו התייחסויות ל"צורת הסונאטה המקובלת", ובעיקר לארגון הפרק הראשון של סונאטות ויצירות קרובות להן.
הוא מתעד גם את ההתפתחות שחלה באנליזה של הסונאטה ומוכיח שעבודות ביקורת מוקדמות על סונאטות, פרט לכמה יוצאים מן הכלל הראויים מאוד לציון, עסקו רק ברפרוף בפרטים מבניים וטכניים.
הרבה יצירות חשובות השייכות לסוגת הסונאטה, או בצורת סונאטה, לא זכו לניתוח מקיף במונחים של מקורותיהן התימאטיים וההרמוניים עד למאה ה-20.
סונאטה לפסנתר מס' 8 "פאתטית"
סונאטה לפסנתר מס' 14, המכונה "אור ירח"
סונאטה לפסנתר מס' 21, "ואלדשטיין"
סונאטה לפסנתר מס' 23, "אפאסיונאטה"
סונאטה לפסנתר מס' 29, "האמרקלאוויר"
סונאטה לכינור מס' 5, "אביב"
סונאטה לכינור מס' 9, "קרויצר"
סונאטה לצ'לו מס' 1 בפה מז'ור אופוס 5
סונאטה לצ'לו מס' 2 בסול מינור, אופוס 5
סונאטה לצ'לו מס' 3 בלה מז'ור אופוס 69
סונאטה לפסנתר מס' 1 בדו מז'ור (ק.
סונאטה לפסנתר מס' 6 ברה מז'ור (ק.
סונאטה לפסנתר מס' 8 בלה מינור (ק.
סונאטה לפסנתר מס' 11 בלה מז'ור (ק.
סונאטה לפסנתר מס' 12 בפה מז'ור (ק.
סונאטה לפסנתר מס' 14 בדו מינור (ק.
סונאטה לפסנתר מס' 15 בפה מז'ור (ק.
סונאטה לפסנתר מס' 16 בדו מז'ור (ק.
סונאטה בדו מז'ור לכלי מקלדת וכינור (ק.
סונאטה בלה מז'ור לכינור וכלי מקלדת (ק.
סונאטת סלסולי השטן בסול מינור
התקופה הרומנטית (מסביבות 1830 עד סביבות 1900)
סונאטה לפסנתר מס' 1 בדו מינור
סונאטה לפסנתר מס' 2 במי במול מינור
סונאטה לפסנתר מס' 3 בסי מינור
סונאטה לפי "קריאה בדאנטה" (פנטזיה דמוית סונאטה)
סונאטה לכינור מס' 1 בלה מינור אופוס 105
סונאטה F-A-E שנכתבה עם ברהמס ודיטריך (הפרקים אותם כתבו דיטריך ושומאן מושמעים לעיתים רחוקות, הסקרצו שנכתב על ידי ברהמס מושמע לעיתים קרובות יותר)
סונאטות ואינטרלודים לפסנתר מותקן (1946–1948)
סונאטה לפסנתר מס' 2, "קונקורד, מאסאצ'וסטס"
סונאטה לפסנתר 1 באוקטובר 1905
סונאטה לכינור מס' 1 בפה מינור
סונאטה לכנור מס' 2 ברה מז'ור
סונאטה לפסנתר מס' 2 (סונאטה-פנטזיה)
סונאטה לפסנתר מס' 7 "מיסה לבנה"
סונאטה לפסנתר מס' 9 "מיסה שחורה"
ויליאם סומרסט מוהם CH היה מחזאי אנגלי, סופר ומחברם של סיפורים קצרים, אחד הסופרים הפופולריים והמרוויחים ביותר בתקופתו.
מוהם נולד בפריז, לאב דיפלומט בריטי, ודיבר צרפתית בלבד עד שהתייתם בגיל 8 מאימו ובגיל 11 מאביו ועבר אל שארית משפחתו בוויטסטייבל, קנט, אנגליה, שם גדל והיה לתלמיד בבית הספר האנגליקני דה קינג'ס סקול, קנטרברי.
טרם הצלחתו הספרותית, למד מוהם ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת היידלברג בגרמניה, ולמד רפואה בבית החולים סנט תומאס בלונדון, שבו אף עבד כרופא בסיום התמחותו.
עם הצלחת ספרו "ליזה מלאמבת'", שיצא לאור ב-1897, החליט מוהם לנטוש את העיסוק ברפואה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שירת מוהם כמרגל עבור ה-MI6, במסגרתה נשלח לרוסיה במשימה למניעת המהפכה הרוסית על ידי שמירת כוח המנשביקים.
עלילות אלה היוו רקע לספר הסיפורים שלו "אשנדן, או הסוכן הבריטי", שלדעת רבים הוא מספרי הריגול הטובים ביותר שנכתבו אי-פעם.
לאחר מכן בזמן עבודתו הקצרה כנהג אמבולנס בצלב האדום הבריטי פגש את ג'רלד הקסטון, צעיר מסן פרנסיסקו, אשר היה למאהבו של מוהם עד מותו של הקסטון ב-1944. לאחר מכן חי מוהם עם אלן סירל.
מוהם כתב קומדיות, רומנים פסיכולוגיים וסיפורי ריגול.
הצלחתם המסחרית, הפקות מצליחות של מחזותיו ומספר עיבודים של כתביו לסרטים, אפשרה למוהם רווחה כלכלית וחיים נוחים.
הוא נהנה מטיולים רבים, בייחוד למזרח אסיה, לאיי האוקיינוס השקט ולמקסיקו, לרוב מלווה בידי הקסטון (גם בזמן נישואיו).
ב-1926 רכש וילה בריביירה הצרפתית אשר הייתה לביתו במשך רוב חייו.
ב-1917, בניו ג'רזי, נשא מוהם לאישה את סאיירי ברנרדו, אשתו לשעבר של איל ההון הנרי וולקם.
הם התגרשו ב-1928 לאחר נישואים סוערים שהסתבכו בשל יחסיו של מוהם עם גברים ויחסיו עם הקסטון בפרט.
לאחר מותו של הקסטון שקע מוהם בדיכאון, חלה ירידה ביצירתו ורק הופעתו של מזכירו-מאהבו (ולאחר מכן בנו המאומץ), אלאן סירל, הצילה אותו משקיעה כללית.
למוהם הייתה בת אחת, אליזבת מארי מוהם (1915–1998), ובאחרית ימיו ניסה מוהם לנשלה מצוואתו וירושתו הענקית, בניסיון להעביר את רוב רכושו לאלן סירל - מזכירו ומאהבו - שאותו אף אימץ כבן.
אף שמוהם היה נערץ בשל סגנונו ואישיותו המבריקה והמרשימה, רבים מבני דורו הסתייגו ממנו, בשל מה שנתפס כ"חייו השערורייתיים".
אף שמוהם היה בעל נטייה ברורה לגברים, ועם מרכיב מיזוגיני באישיותו, הרי שבחייו היו לו מספר פרשיות אהבים רציניות עם נשים - הסופרת ויולט האנט, השחקנית סו ג'ונס והנסיכה סשה קרופוטקין.
לאחר מותו של בן זוגו ג'רלד הקסטון ב-1944, חזר מוהם לאנגליה.
בחייו הפרטיים, מוהם תמך בתאוריות קונספירציה אנטישמיות לגבי פליטי המלחמה היהודים, וציין ש"ידוע שלגסטפו היו מרגלים בין הפליטים, והם לעיתים לא רחוקות היו יהודים".
ב-1947 ייסד את פרס סומרסט מוהם, הניתן עד ימינו לסופר או הסופרים הבריטיים הטובים ביותר תחת גיל שלושים וחמש על עבודת סיפורת שפורסמה בשנה החולפת.
סומרסט מוהם מת בניס שבצרפת, ב-16 בדצמבר 1965.
הספר הראשון של מוהם היה "ליזה מלאמבת'" (Liza of Lambeth), שהופיע בשנת 1897 ונכתב כשעבד כרופא בבית החולים סנט תומאס בלאמבת', שכונת העוני ליד בית החולים.
בהמשך פנה מוהם לכתיבת מחזות, והמחזה "ליידי פרדריק", שהוצג בשנת 1907, הביא לו הצלחה רבה ופתח את שערי עולם הספרות לפניו.
למרות הצלחותיו, הערכתו העצמית לגבי עבודתו הייתה נמוכה, והוא תיאר את עצמו בשנותיו האחרונות כמצוי "בשורה הראשונה של המדורגים השניים".
עם השנים גברה הערכת המבקרים אליו והוא נתפס, גם עתה, כאחד מגדולי הסופרים הבריטיים.
לרוב מסכימים כי יצירת המופת של מוהם היא "בכבלי אנוש" (Of Human Bondage), רומן אוטוביוגרפי העוסק בחייו של פיליפ קארי, אשר כמו מוהם התייתם וגודל בידי דודו האדוק.
גמגומו החריף של מוהם הוחלף ברגלו הקלוטה של פיליפ.
גם הרומנים "הפרוטה והירח", "קרן זווית" ו"על חוד התער", נחשבות כיצירות מופת מרשימות.
כמה מהבולטים שבסיפוריו הקצרים עוסקים בקולוניאליסטים מערביים במזרח הרחוק.
הסיפורים עוסקים במטען הרגשי שנטבע בקולוניאליסטים בשל בידודם.
הפרוזה המאופקת של מוהם אפשרה לו לבחון מתחים ותשוקות מבלי להידחק למלודרמטיות.
הלהבה הקדושה , תרגם לעברית מנחם גנסין, הוצג בתיאטרון הבימה בשנת 1931.
קרן זווית, זמורה (או- בפינה נידחת, ספריה לעם) (1932)
תיאטרון (להיות ג'וליה), הוצאת רמון מסדה (1947)
גשם, סיפורים נבחרים, הוצאת זמורה-ביתן, 1991
כאז כן עתה; עברית: יצחק מן, ירושלים: מסדה, תשי"א.
אשנדן או הסוכן הבריטי (Ashenden or the British Agent), תרגום: שמואל גילאי, 1960, הוצאת מעריב.
מהדורה נוספת: הסוכן הבריטי, תרגום: שמואל גילאי, 1980, הוצאת כתר
סערת יצרים, תרגום: שאול קנצלר, הוצאת ש.
קזוארינה, תרגום: דן סואן, בהוצאת הספרייה הקטנה
קוסמופוליטאן, הוצאת כרמי את שות בע"מ
מפה ומשם (קובץ סיפורים), הוצאת כרמי את שות בע"מ
אה קינג, תרגום: אליעזר כרמי, אריה חשביה, הוצאת כרמי את שות בע"מ
בכבלי אנוש, תרגום: י' בסרדליק, הוצאת זב"מ
שם בווילה, תרגום שמעון לוי, הוצאת זב"מ
הצעיף הצבעוני, תרגום לאה זגגי, הוצאת זב"מ
חוד התער, תרגום: ליאורה הרציג, הוצאת זב"מ
עוגיות ושיכר, תרגום אליעזרה איג-זקוב, הוצאת זב"מ
הסחרחרה, תרגום צילה אלעזר, הוצאת זמורה-ביתן
סוּן דְזְה, הנקרא גם "סון צו" או "סון טסו" (בסינית: 孫子, "החכם סון"), הוא מחברו של הספר אמנות המלחמה, אחד מהספרים המשפיעים ביותר על האסטרטגיה הצבאית.
סון דזה גם נחשב לאחד מראשוני הגישה הריאליסטית בכל הנוגע לתאוריה של יחסים בינלאומיים.
כיום זוכה תורתו של סון דזה לפופולריות רבה גם בתחומים אחרים מלבד אסטרטגיה צבאית, בעיקר בתחומים הקשורים לניהול ולפוליטיקה.
זהותו של סון דזה אינה ודאית.
המקור היחיד על חייו הוא ביוגרפיה שחיבר ההיסטוריון סְה-מָה צְ'ייֵן (司马迁) בן המאה ה-2 לפנה"ס, בה נטען כי סון דזה היה מצביא ממדינת ווּ (吴国), אשר חי במאה ה-6 לפנה"ס, קרי בזמנו של הפילוסוף קונפוציוס.
לעומת זאת, הן תוכנו והן סגנונו של אמנות המלחמה, הספר המיוחס לו, מרמזים כי ייתכן והוא נכתב מאוחר יותר, בין המאות ה-4 ל-3 לפנה"ס.
כך, למשל "מרכבות המלחמה" המוזכרות בספרו היו בשימוש בסין במשך תקופה קצרה בין המאות ה-4 ל-3 לפנה"ס.
טענה נוספת, אשר הושמעה לראשונה במבוא לתרגום ספרו משנת 1910 מאת ליונל ג'יילס (Lionel Giles), היא כי למעשה סון דזה לא היה דמות היסטורית, וכי הספר המיוחס לו חובר בידי מספר פילוסופים דאואיסטים במשך תקופה של מספר מאות שנים.
פיסות חיזרן שעליהן חרותים חלקים מהטקסט נמצאו בשנת 1972 בקבר ליד שבשאנדונג, ותוארכו לשנים 134–118 לפנה"ס.
בכך הופרכו השערות מוקדמות יותר אודות כך שחלקים מהטקסט נכתבו בתקופות מאוחרות יותר.
בין אם הספר "אמנות המלחמה" נכתב בידי אדם אחד ובין אם בידי מספר אנשים, הרי שהתפיסה האסטרטגית המוצגת בו מגובשת דיה על מנת להתייחס אליה כ"תורתו של סון דזה".
סון דזה מבסס את תורתו האסטרטגית על תפישה ריאליסטית הרואה במלחמה תהליך בעל דינמיקה משלו, שקשה מאוד לשלוט בו לאורך זמן.
בהתאם לכך הוא טוען כי יש להעדיף גמישות ואופורטוניזם, על פני עקשנות וסבלנות.
סון דזה מגדיר את מטרתה של כל מלחמה כ"השגת הכרעה מהירה ומוחלטת".
בהתאם לכך הוא מגדיר סולם עדיפויות לפעילות צבאית, על פי היחס בין מוחלטות ההכרעה המושגת לבין מהירות ועלות השגתה: .
גישה מבוססת עלות-תועלת זו נראית לכאורה מובנת מאליה, אולם כשסוקרים את תולדות המערכות הצבאיות בהיסטוריה האנושית, קל מאוד למצוא מקרים רבים סותרים.
סון דזה עמד על התופעה הזאת והזהיר ממה שהוא רואה כסיבתה, שאיפתם של שליטים ומפקדים לזכות בתהילה ולהיחשב לגיבורים.
סון דזה קורא למפקדים הצבאיים "לפעול בצורה שאינה מביאה כל כבוד או תהילה", ולהקדיש זמן ומשאבים להתכוננות באמצעות איסוף מודיעין, למידת השטח והאויב, והכנת האנשים מבחינה פיזית ומנטלית כנדרש.
"דע את האויב, ודע את עצמך", הוא כותב, "ולא תצטרך לחשוש מתוצאותיהם של אפילו מאה קרבות".
הוא גם מזהיר מפני ציות עיוור להוראותיהם של שליטים שאינם מבינים די בענייני מלחמה, וקובע כי "יש פקודות שאסור למלא".
במונחים מודרניים ניתן לומר שסון דזה הבחין כי המלחמה היא "תהליך גבול כאוס".
כלומר, תהליכים מתרחשים כתוצאה משילוב של גורמים אקראיים וכאוטיים (כלומר גורמים שהם דטרמיניסטיים, אבל רגישים מאוד לתנאי סף), ולכן בלתי אפשרי לחזות באופן מדויק את אופן התפתחותם או את תוצאותיהם.
מטבעה הכאוטי של המלחמה, קבלת החלטות במהלכה תכלול תמיד אלמנט חזק של אי-ודאות.
סון דזה קובע, לכן, כי אחת היכולות החשובות ביותר למנהיג צבאי, היא לדעת כיצד לנצל את ענייני הכאוס לטובתו, על ידי הטעייה מכוונת של האויב מצד אחד, ופעולה בהתאם לתהליך מסודר ומהיר של קבלת החלטות וביצוען המדויק מצד שני.
"בשדה הקרב תמיד ישרור כאוס", הוא כותב, "אולם אסור שישתרר אי סדר במחנֵךָ שלך.
מה שנראה כאי סדר, הוא למעשה תוצאה של תכנון נכון".
בכך שהבחין באופי הגבול הכאוטי של המלחמה, הניח סון דזה את אחד היסודות החשובים לתפיסה הריאליסטית של המלחמה בפרט, וההתנהלות המדינית בכלל.
אחת השגיאות הרווחות אצל שליטים ומפקדים צבאיים בכל הזמנים בנוגע למלחמה וליציאה אליה, היא ההסתמכות על אמונה מעורפלת ביכולתם, בהגנתה של השגחה עליונה כלשהי או פשוט באמנות שרירותית ש"יהיה בסדר".
סון דזה יוצא בספרו יותר מפעם אחת נגד תפיסה בלתי ריאליסטית זו.
לדוגמה, בתחילת הפרק האחרון של "אמנות המלחמה" העוסק במרגלים והפעלתם הוא כותב כי .
לשיטתו של סון דזה, הניצחון הוא לא בהכרח ניצחון בשדה הקרב או הבסה טוטאלית של האויב.
סון דזה אומר שעדיף להכניע מאשר להביס.
הבנה זו נקראת בשם "הלכידה השלמה".
אחת האמרות הידועות שלו בקשר להבנה הזו היא:
מצב נוסף שבו הניצחון אינו שלם הוא כאשר צבא מנצח, אולם אינו מבסס את ניצחונו, טעות העלולה להוביל לתבוסה.
מקרה אחר שבו ניצחון במלחמה אינו שלם, ואולי אפילו אינו ניצחון כלל, הוא כאשר המלחמה אורכת זמן רב והנזק ממנה גדול יותר מן התועלת שהיא מביאה.
משום כך מלמד סון דזה כי אם הפיקוד הצבאי אינו בטוח ביכולתו לנצח במלחמה במהירות אסור לו לצאת למלחמה.
בסין נחשב סון דזה לדמות נערצת ולוחמים סינים שקדו על לימוד תורתו במשך מאות רבות של שנים.
גם בימינו "אמנות המלחמה" הוא ספר חובה בקורסי הקצינים בצבא היפני והסיני.
במערב ניכרת השפעה פחותה של תורתו של סון דזה על החשיבה הצבאית (אם כי "אמנות המלחמה" נכלל בתוכנית ההדרכה של יחידות צבאיות שונות כגון ביחידות המודיעין של החיל הנחתים האמריקני).
ספרו זכה גם למספר תרגומים לעברית, הראשון שבהם בשנת 1950 בידי הוצאת מערכות, והוא נלמד במספר קורסים פיקודיים בצה"ל.
בשנים האחרונות סון דזה זוכה להערכה רבה דווקא בתחומים אחרים.
הבחנתו בדבר מהותה של המלחמה כתהליך גבול כאוטי והאופן שבו תורתו מספקת מערכת של כלים להתמודדות עם עובדה זו, מביאה לכך שניתן להתאים את "אמנות המלחמה" בקלות יחסית לתחומים אחרים שבהם שולטת התנהגות גבול כאוטית כמו ניהול פרויקטים, שיווק ופוליטיקה.
סוּן וֶן (בסינית מסורתית: 孫雯; נולדה ב-6 באפריל 1973) היא כדורגלנית עבר סינית.
סון, שזכתה בפרסי כדור הזהב ונעל הזהב בגביע העולם 1999, נחשבת לאחת הכדורגלניות הטובות אי פעם.
בשנת 2000 היא אף זכתה בתואר כדורגלנית המאה של פיפ"א, בצוותא עם מישל אקרס האמריקאית.
סון נולדה ב-1973 בעיר שאנגחאי שבמזרח סין.
כשהייתה בת 15 היא החלה לשחק במסגרת קבוצת הכדורגל של עירה, וב-1990 כבר ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת של סין.
מהר מאוד הפכה סון לאחת משחקניות המפתח של הנבחרת ובתקופתה זכתה סין בחמש אליפויות אסיה רצופות (1991-1999), וביססה את עצמה כנבחרת החזקה ביותר באסיה.
בנוסף, קטפה הנבחרת גם שתי זכיות רצופות במשחקי אסיה (1994-1998).
סון פתחה בהרכב הראשון בכל המשחקים בשלב זה, וכבשה שער אחד נגד דנמרק.
ב-1995 הייתה סון חלק מסגל הנבחרת שהשתתף בגביע העולם השני שהתקיים בשוודיה.
סון זכתה לכבוש שני שערים במהלך שלב זה - בתיקו 3-3 נגד ארצות הברית ובניצחון 1-3 על דנמרק.
הנבחרת הסינית סיימה את שלב הבתים במקום הראשון, ובחצי הגמר גברה 2-3 על ברזיל.
במשחק הגמר היא פגשה את ארצות הברית בקרב על מדליית הזהב.
האמריקאיות כבשו ראשונות, אך סון דאגה להשוות את התוצאה בדקה ה-32. במחצית השנייה, כבשה טיפני מילברט את שער הניצחון לזכות האמריקאיות, וסין נאלצה להסתפק במדליית הכסף.
סון פתחה בכל חמשת משחקיה של סין בטורניר, והוחלפה רק פעם אחת.
במהלך גביע העולם שנערך בארצות הברית ב-1999, הגיעה סון לאחד משיאי הקריירה המקצוענית שלה.
את שלב הבתים של הטורניר סיימה סין במאזן מושלם של שלושה ניצחונות, ועם 12 שערי זכות (סון כבשה חמישה שערים מתוכם).
סון כבשה צמד שערים במהלך המשחק, והנבחרת הסינית החלה להתכונן לקראת משחק הגמר מול המארחת, ארצות הברית.
סון, שכבשה שבעה שערים במהלך הטורניר, חלקה את תואר מלכת השערים עם סיסי הברזילאית וזכתה גם בפרס השחקנית המצטיינת.
באותה שנה, היא אף נבחרה לכדורגלנית השנה באסיה מטעם קונפדרציית הכדורגל של היבשת.
שנה לאחר מכן נערך טורניר הכדורגל של אולימפיאדת סידני 2000. היה זה הטורניר החלש ביותר בו השתתפה סון, כאשר הנבחרת הסינית לא הצליחה לעבור אפילו את שלב הבתים.
סון השתתפה בכל שלושת משחקיה של הנבחרת בטורניר, כבשה ארבעה שערים ולא החמיצה אף דקת משחק.
באותה שנה, החליטה סון לעזוב את הליגה הסינית ולעבור לקבוצת אטלנטה ביט מהליגה האמריקאית החדשה - ה-WUSA.
בעונתה הראשונה בקבוצה, הובילה סון את הקבוצה עד לגמר אליפות הליגה, שם היא הפסידה לביי אריאה סייבר'רייס.
העונה השנייה של סון הייתה טובה פחות, ובסופה הודחה הקבוצה בחצי גמר הפלייאוף.
בשנתיים אלה, הייתה סון מועמדת פעמיים לפרס כדורגלנית השנה בעולם, אך בשתי הפעמים הפסידה למיה האם.
לאחר עונת 2002 החליטה סון לפרוש מהליגה האמריקאית על מנת להתכונן לגביע העולם שנערך בסוף 2003 בארצות הברית.
את שלב הבתים של גביע העולם סיימו הסיניות במקום הראשון, לאחר שצברו 7 נקודות וכבשו 3 שערים בלבד (סון כבשה אחד מהם).
למרות שהיו פייבוריטיות ברבע הגמר נגד קנדה, הפסידו הסיניות 1-0 והודחו מהטורניר.
סון, שהייתה קפטנית הנבחרת בטורניר, הודיעה על פרישתה בסיומו.
ב-15 בדצמבר 2005, לאחר שנתיים מחוץ לכדורגל, חזרה סון לנבחרת סין.
היא זכתה עם איתה באליפות אסיה שנערכה באוסטרליה ב-2006, ואחריה נאלצה להודיע על פרישה סופית בעקבות פציעה.
ב-16 שנים בנבחרת סין, שיחקה סון ב-163 משחקים, כבשה 106 שערים (שיא מדינה) והופיעה בארבעה גביעי עולם ובשתי אולימפיאדות.
סומש (ברומנית: Someş; בהונגרית: Szamos) הוא נהר באורך 388 קילומטרים במערב רומניה.
הסומש נוצר מהתחברות הסומש הקטן עם הסומש הגדול באזור דז'.
הסומש נשפך לתוך נהר הטיסה בהונגריה.
בשנת 1970 עלה הנהר על גדותיו והציף את סביבותיו, כולל את סאטו מארה.
בראשית שנת 2000 נפרץ סכר של מכרה ליד באיה מארה ובעקבות זאת זוהם הסומש בשאריות כרייה שכללו ציאניד.
|שם בשפת המקור=Somerledנורדית עתיקה: Sumarliðiסקוטית: Somhairle
סומרלד (Somerled, נורדית עתיקה: Sumarliði, סקוטית: Somhairle, סביב 1100 - 1164) היה מנהיג פוליטי וצבאי של האיים הסקוטיים במאה ה-12. הוא היה ידוע בגאלית גם כ: ri Innse Gall'' - "מלך האיים ההברידיים".
סומרלד מופיע לראשונה ברשומות ההיסטוריות בשנה 1140 כמלך קינטייר, שם הוא נשא לאישה את ריינלט (Raghnailt), בתו של אולאף הראשון, מלך האי מאן.
בשנת 1153 מתו שני מלכים: דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד, ואולאף הראשון.
כתוצאה מכך היה בלבול רב וסומרלד ניצל את המצב בכך שהחל לתקוף את סקוטלנד ואת האי מאן, בו מלך גיסו, המלך גודפרד החמישי.
ב-1156 גודפרד הובס בקרב נגד 80 ספינות מהצי של סומרלד ושני האויבים חילקו את האיים ביניהם.
גודפרד שמר על האיים שמצפון לחצי האי ארדנאמורכן וסומרלד קיבל את כל השאר.
אולם שנתיים לאחר מכן סומרלד חזר לאי מאן עם 53 ספינות מלחמה.
הוא הביס את גודפרד שוב והפעם הכריח אותו להימלט לנורווגיה.
כעת ממלכתו של סומרלד התפרשה מהאי מאן ועד לקצה הצפוני ביותר של האיים ההברידיים.
כך התושבים הוויקינגים והסקוטים יצרו עם אחד, הגאלו-נורמנים, תחת מנהיג אחד וחלקו בתרבות אחת.
היה להם כוח ימי רב והם הצליחו לא רק להדוף את תקיפותיו של בית סטיוארט אלא אף לכבוש חלק משטחיו.
בקרב שנערך במרכז שטח סטיוארט, בעיר רנפרו, סומרלד נהרג, ולאחר מותו צבאו היה מדוכא ונסוג מהאזור.
בעקבות מותו של סומרלד מספר שליטים חזקים הופיעו בממלכתו.
שתי משפחות נאבקו על המנהיגות באיים: משפחתו של סומרלד וצאצאיו וצאצאיו של גודפרד החמישי.
במהלך המאות ה-12 וה-13 העולם הסקנדינבי ראה שינויים רבים בשיטות השלטון והממשל שהסתיימו בממלכות מרוכזות ומאוחדות כמו דנמרק ונורווגיה.
אולם התפתחות זו לא קרתה בממלכת האיים הסקוטיים, שסופחה לממלכת סקוטלנד, על אף שנאמנות תושביה למלך סקוטלנד נשארה מעורערת במשך מאות רבות.
הסוֹן הוא נהר במזרח צרפת.
מקור הנהר על יד העיירה ויומניל שברכס הרי הווז', באזור לורן.
הנהר נשפך לנהר הרון בעיר ליון.
היובל העיקרי של הסון הוא נהר הדו , שמתחיל בהרי היורה ונשפך לסון באזור ורדן-סור-לה-דו שבחבל בורגון-פרנש-קונטה.
אורכם המשותף של הדו והסון הוא 480 קילומטרים, מה שהופך אותו לנהר הארוך ביותר בצרפת.
השם סון נגזר משמה של אלת הנהרות הגאלית Souconna.
ברם, שמו העתיק של הנהר בתעודות היה Arar.
סוּן יוּאֶה (סינית: 孫悅; פין-יין: Sūn Yuè; ) הוא כדורסלן עבר סיני ששיחק בליגת ה-NBA בקבוצת לוס אנג'לס לייקרס ובנבחרת סין.
סון, יליד , חֶבֵּיי, החל את הקריירה המקצוענית במדי בייג'ינג אולימפיאנס מליגת ה-CBA, בשנת 2002, בהגיעו לגיל 17. בשנת 2004, לאחר שהרשים במדי הקבוצה הוזמן ליטול חלק באליפות אסיה עד גיל 20, במדי הנבחרת הלאומית.
אך, קבוצתו של סון סירבה לשחררו, וארגון התאחדות הכדורסל של ה-CBA, אסר על השתתפות הקבוצה בליגתו.
ולכן סון שיחק עמה בליגה הטייוואנית ולאחר מכן בליגת ה-ABA.
בעונת 2005/06, העמיד ממוצעים של 9.5 נקודות, 7 ריבאונדים ו-6.7 אסיסטים למשחק שהכתירו אותו ככדורסלן הצעיר המצטיין בליגה, סון גם נבחר בעקבות זאת לחמישייה השנייה של העונה.
בנוסף להישגים אלו, סון השיג טריפל דאבל של 12 נקודות, 14 אסיסטים ו-12 ריבאונדים.
בעונה שלאחר מכן, שיפר את יכולתו ונבחר לחמישייה הראשונה של הליגה לאחר שהעמיד ממוצעים משופרים של 13.5 נקודות, 6 ריבאונדים, 10.5 אסיסטים, 2 חטיפות ו-2 חסימות.
לאחר מספר עונות מצוינות בסין, נרשם סון לדראפט ה-NBA של 2007, ונבחר בבחירה מספר 40, בסיבוב השני על ידי הלוס אנג'לס לייקרס.
למרות זאת, סון העביר עוד עונה בסין במדי קבוצתו, בייג'ינג אולימפיאנס וחזר ללייקרס לאחר עונה, אך, לא שיחק עימה לאחר שהתגלה בגופו גידול חריג בכמות המונוציטים בדם, ונאלץ לעבור מספר טיפולים בבית חולים.
לאחר החלמה של כחצי שנה חזר סון חזר לפעילות ונכנס לסגלה של הלייקרס, וביצע את הופעת הבכורה שלו בליגת ה-NBA מול המילווקי באקס ב-7 בדצמבר 2007. במשחק עצמו קלע 4 נקודות בחמש הדקות בהן שותף.
סון שיחק במדי הלייקרס עוד 10 משחקים לפני העברתו לליגת הפיתוח של ה-NBA, ללוס אנג'לס דיפנדרס, קבוצת הבת של הלייקרס.
במדי הדיפנדרס שיחק 6 משחקים בלבד לפני פציעתו בקרסול הימיני שגרמה לו להחמיץ את שאר העונה.
הוא הבריא מפציעתו וחזר היישר לליקרס כדי לתמוך בה במשחקי הפלייאוף.
למרות זאת, לא שיחק בשום משחק פלייאוף.
בסיום העונה הפך סון לשחקן השני מסין שזוכה באליפות ה-NBA, לאחר שהלייקרס ניצחו בגמר הליגה את האורלנדו מג'יק.
בסיום העונה הצטרף סון למשחקי הקבוצה בליגת הקיץ של ה-NBA, אך לאחר זמן קצר נחתך מהקבוצה.
ניסה את מזלו גם ניו יורק ניקס אך לא הצליח להשיג חוזה.
סון היה חבר בסגלי נבחרות סין הצעירות (עד 18, עד 20) והשתתף עִמן באליפויות אסיה האזוריות ובמשחקי האוניברסיאדה.
בהמשך נכלל בסגל הנבחרת הלאומית של סין עמה שיחק בגביע סטנקוביץ' של 2007, באולימפיאדת בייג'ינג 2008 ובאליפות אסיה ב-2009.
ב-28 בפברואר 2020 הורחק סון ל-8 שנים מהשתתפות בתחרויות שחייה לאחר ששבר בכוונה מבחנה עם דגימת שתן שלו.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 זכה סון במדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:46.84 דקות, אחרי אוסאמה מלולי מתוניסיה (14:37.28 דקות) וראיין קוקריין מקנדה (14:41.38 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום 18 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:47.51 דקות ובמקום 15 במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:20.50 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 1:52.30 דקות.
במשחקי אסיה שנערכו בגואנגג'ואו, סין בשנת 2010 זכה סון ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אסיה חדש של 14:35.43 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (7:07.68 דקות), כשחיין אחרון קבע תוצאה ב"זינוק שליחים" (1:45.65 דקות).
מדליות כסף במשחה ל-200 מטר חופשי
בתחרות שחייה שנערכה בווהאן באפריל 2011 קבע סון במשחה ל-200 מטר חופשי תוצאה של 1:44.99 דקות ובמשחה של 400 חופשי תוצאה של 3:41.48 דקות.
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכה סון ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
שיפור לשיאו בן ה-10 שנים של גרנט האקט מאוסטרליה (14:34.56 דקות).
מדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:43.24 דקות, אחרי פארק טאי-הוואן מקוריאה הדרומית (3:42.04 דקות) ולפני פאול בידרמן מגרמניה (3:44.14 דקות).
מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 3:40.14 דקות, לפני פארק טאי-הוואן (3:42.06 דקות) ופיטר ונדרקיי מארצות הברית 3:44.69 דקות.
תוצאתו רחוקה 7 מאיות מהשיא העולמי במשחה ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 14:31.02 דקות, לפני ראיין קוקריין שקבע שיא אמריקה חדש של 14:39.63 דקות ואוסמה מלולי (14:40.31 דקות).
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי ביחד עם פארק טאי-הוואן בתוצאה של 1:44.93 דקות, אחרי יאניק אנייל מצרפת (1:43.14 דקות) ומדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:06.30 דקות, אחרי ארצות הברית (6:59.70 דקות) וצרפת (7:02.77 דקות).
באליפות העולם שנערכה בברצלונה ביולי 2013 זכה סון ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד.
כשחיין אחרון הוא שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה 1:43.16 דקות, התוצאה המהירה באליפות במשחה זה.
במשחקי אסיה שנערכו באינצ'ון, קוריאה הדרומית בשנת 2014 זכה סון ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן ביולי 2015 זכה סון ב-3 מדליות, 2 זהב 1 כסף ונבחר לשחיין המצטיין של האליפות.
מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:42.58 דקות, לפני ג'יימס גאי מבריטניה (3:43.75 דקות) וראיין קוקריין מקנדה (3:44.59 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:39.96 דקות, לפני גרגוריו פלטריניירי (7:40.81 דקות) ומק הורטון מאוסטרליה (7:44.02 דקות).
נוסף לכך, במשחה ל-1500 מטר חופשי הוא עלה למשחה הגמר מהמקום השלישי בתוצאה של 14:55.11 דקות, אך לא התייצב לגמר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה סון בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:44.65 דקות, לפני צ'אד לה קלו מדרום אפריקה (1:45.20 דקות) וקונור דווייר מארצות הברית (1:45.23 דקות) ומדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:41.68 דקות, אחרי מק הורטון (3:41.55 דקות) ולפני גבריאלה דטי מאיטליה (3:43.49 דקות).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביולי 2017 זכה סון בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:44.39 דקות, לפני טאונלי האס מארצות הברית (1:45.04 דקות) ואלכסנדר קרסניך מרוסיה (1:45.23 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:41.38 דקות, לפני מק הורטון (3:43.85 דקות) וגבריאלה דטי (3:43.93 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:48.87 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכה סון בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:44.93 דקות, לפני קצוהירו מצומוטו מיפן (1:45.22 דקות) ומרטין מליוטין מרוסיה ודנקן סקוט מבריטניה (1:45.63 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:42.44 דקות, לפני מק הורטון
נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום שישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:45.01 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 7:04.74 דקות.
במהלך טקסי חלוקת המדליות סירבו מק הורטון ודנקן סקוט ללחוץ את ידיו של סון וכן לעמוד לצידו על הפודיום, כמחאה על זה שלא הורחק בשל חשד כבד לאימרוץ וקיבלו מכתבי הזהרה מ-FINA על התנהגותם.
ב-28 בפברואר 2020 הורחק סון ל-8 שנים מתחרויות שחייה לאחר ששבר מבחנה עם דגימת שתן שלו.
בשנת 2013 זכה סון בתואר שחיין השנה בעולם.
סון נידון לשבעה ימי מעצר לאחר שבנובמבר 2013, נהג ללא רישיון ברכב פורשה והתנגש באוטובוס.
נוסף לכך, הוא הושעה מתחרויות ואימונים.
סון גוקו נודע גם בקצרה בשם גוקו, או בשמו הסאייני קאקארוטו, הוא הדמות הראשית בסדרת הטלוויזיה והמאנגה היפנית "דרגון בול".
בתחילה הוא נוצר בתור דמות קומיקס על ידי אקירה טוריאמה, ודמותו מבוססת על סון ווקונג דמות ראשית ברומן "המסע למערב".
גוקו הוצג כילד מוזר בעל זנב-קוף, המתאמן באמנות לחימה ושנמצא בידו כוח על אנושי.
אף על פי שנהוג היה לחשוב בתחילת הסדרה שגוקו הוא בן-אנוש התגלה בהמשך שהוא חלק מגזע הנקרא "הסאיינים", גזע חוצני של דמויי פרימטים וששמו האמיתי הוא קאקרוט (ביפנית: カカロット; קאקרוטו).
דמותו של גוקו מופיעה ברוב הפרקים, הסרטים, הספיישלים וה-OVA של עיבודי האנימה לסדרת המאנגה: "דרגון בול", "דרגון בול Z" ו"דרגון בול Z קאי", "דרגון בול סופר", "דרגון בול GT" והאנימה "דרגון בול דאימה".
דמותו הופיעה לא רק בסדרות הטלוויזיה ובקומיקס, אלא גם בסרטים, פרקי בונוס, ובמשחקי הווידאו.
בהתאם לכך שהסדרה הגיעה למסכים בכל רחבי העולם, התפרסמה דמותו והפכה לאחת המזוהות ביותר עם סדרות האנימה.
גוקו בוסס על דמות קודמת של אקירה טורייאמה, יוצרו, שנקראה טאנטון.
דמות זו הופיעה בסדרת קומיקס בעלת דמות אחת בלבד שנקראה "דרגון בוי" (ילד דרקון).
התכונה המוזרה של טאנטון הייתה שהיו לו כנפיים.
הדמות "סון גוקו" היא שילוב של טאנטון עם הדמות "סון ווקונג", גיבור הרומן הסיני "המסע למערב" שנכתב על ידי וו צ'אנג אן, אשר מכונה בתרגום היפני אף הוא "סון גוקו".
גוקו קיבל זנב קוף, בהתאם לכך שווקונג הוא קוף.
הזנב החליף את כנפיו של הדמות טאנטון.
במקור, טוריאמה שאב את ההשראה לדמות מצפייה בסרטי אמנויות לחימה מהונג קונג ("סרטי קונג-פו") בכיכובם של ברוס לי וג'קי צ'אן.
טורייאמה הסביר שחליפת הלחימה של גוקו מבוססת על בגדיהם של הנזירים הסינים ממנזר שאולין, כי רצה שלסדרה תהיה אווירה סינית.
בשלבים המוקדמים של סדרת הקומיקס מספר אנשים שקראו את החוברות אמרו שדמותו של גוקו שטוחה, וכך הוסיף טורייאמה דמויות כמו קרירין ומאסטר רושי.
אחר כך הוא יצר גם את טורנירי הלחימה, שהפכו את הקומיקס ליותר מבוסס על לחימה מאשר סדרת הרפתקאות.
בנוסף, בגלל הצפי שגוקו ינצח בקלות בטורנירים בשל היותו גיבור הסדרה, "גרם" טורייאמה לגוקו להפסיד בשני הטורנירים הראשונים; אך בכל זאת, הוא ניצח בשלישי.
בדרגון בול Z, אחרי שגוקו הקריב את חייו כדי לנסות להביס את סל, טורייאמה החליט שגוהאן בנו צריך לקחת את מקומו כדמות הראשית, אך בסופו של דבר ויתר על כך כי טען שהוא לא מתאים לדמות גיבור ראשי, וגוקו המשיך בתפקידו בסדרה.
לגוקו יש צורת שיער מיוחדת שלא השתנתה באורכה כלל לאורך כל הסדרה מכיוון ששיערם של סאיאנים טהורי גזע לא משתנה אף פעם, חוץ מהמקרים בהם הוא הופך ל"סופר סאיין" ואז הוא מזדקר למעלה.
גוקו מעדיף ללבוש חליפות קייקוגי, ולא חליפות סאיינים מפני שגדל בכדור הארץ.
לגוקו יכולות בלתי רגילות כמו: כוח קיצוני, מהירות בלתי רגילה, רפלקסים מהירים, סיבולת מרשימה, ויכולת ליצור גלי אנרגיה שבאים מכוח ה"קי".
כשהיה ילד, החזיק גוקו ברשותו במקל קסום שהיה מתארך ומתקצר לפי הוראתו.
בנוסף הוא קיבל ענן עליו יכול היה לרכוב למרחקים עצומים.
הוא השתמש בו הרבה בסדרת דרגון בול, אך לאחר שהתחיל ללמוד את טכניקת התעופה השתמש בו פחות ופחות בהדרגה (ולכן הוריש אותו לגוהאן).
מהלך הלחימה המזוהה עם גוקו הוא ה"קא-מה-הא-מה-הא" .
במתקפה זו הוא משחרר גל אנרגיה, ואת זאת למד ממורו הראשון מאסטר רושי.
עוד טכניקה שמזוהה איתו היא "קאיו-קן" , שמאפשרת ללוחם להכפיל את כוחותיו ומהירותו תוך כדי הפעלת לחץ עצום על הגוף.
הטכניקה החזקה ביותר שלו היא ה"גאנקי דמה" .
בטכניקה זו משתמשים באנרגיה הנמצאת בטבע וביצורים החיים שבסביבה כדי ליצור כדור אנרגיה גדול.
את הקאיו קן והגאנקי דמה הוא למד מהמלך קאיו (קינג קאי) בזמן ששהה איתו בעולם המתים.
אף על פי שמוצאו לא הוזכר בתחילה, גוקו הוא הסאיאני היחידי בסדרת הטלוויזיה "דרגון בול" ובחלק הראשון של המנגה בעל אותו השם, אך ב"דרגון בול Z" מוצגים מספר סאיאנים נוספים.
הוא יכול להפוך לקוף ענק הנקרא "אוזארו", כל ירח מלא, אך רק כשזנבו נמצא עליו.
בהמשך הסדרה מתנתק הזנב מגופו של גוקו באופן סופי על ידי קאמי.
בהמשך המאנגה, בחלק שעליו מבוססת האנימה "דרגון בול Z", מתוודע גוקו לשורשיו הסאיאניים וליכולת ההשתנות שלו לקוף.
פרט לצורת הקוף שלו, לגוקו מספר שינויי צורה, אליהן הוא למד להשתנות החל משהותו על כוכב נאמק בסדרת האנימה של "דרגון בול Z".
שינויי הצורה האלו נקראים סופר סאיין, ועל פי האגדה הנפוצה בקרב הסאיאנים, היא הצורה שאותו קיבלה דמות סאיאנית מסתורית ועוצמתית במיוחד 1,000 שנים לפני התרחשות העלילה.
להשתנות זו יש מספר דרגות: סופר סאיין, סופר סאיין 2, סופר סאיין 3, סופר סאיין 4 (אך ורק ב"דרגון בול GT").
ככל שדרגת ה"סופר סאיין" עולה, גם הכוח, המהירות, ומהירות התגובה גדלים בצורה משמעותית, וכך גם המראה החיצוני.
עם זאת, נדרשים אימונים רבים על מנת לעמוד בעומס האנרגטי של דרגות הסופר סאיין השונות, וישנן טרנספורמציות דוגמת ה"סופר סאיין 3" שדורשות עומס אנרגטי כה גדול וסוחטות ממנו את כוחותיו במהירות, למרות האימונים הקשים.
ב"דרגון בול סופר" גוקו מקבל כוחות אלוהיים ומצליח לקבל את כוחותיו וצורתו של הסופר סאיין האל, ובהמשך שולט על אנרגיית האל הזו ומצליח להשתנות לסופר סאיין בלו, שהיא למעשה טרנספורמציית הסופר סאיין הרגילה בשילוב עם כוחות הסופר סאיין האל.
גוקו לומד גם לשלב את טכניקות הלחימה שאותן למד בכדור הארץ יחד עם שינויי הצורה הסאיאנים שלו.
באמצע עלילת הדרגון בול סופר גוקו לומד לשלב בין הסופר סאיין בלו לטכניקת הקאיו-קן, כלומר הוא מכפיל את עוצמת האנרגיה שלו בצורת הסופר סאיין בלו.
לקראת סוף עלילת "דרגון בול סופר" הוא גם השיג, תחילה באופן ספונטני, את טכניקת "אולטרה אינסטינקט" (או בעברית, "מיצוי תנועה עצמית"), שהיא דרגה שאפילו האלים עצמם מתקשים להגיע.
כמו השם של הטכניקה, צורה זו גורמת למשתמש לנוע באופן אינסטקטיבי ומבלי מחשבה שתתערב בהחלטותיו, אבל גוקו לומד לאט לאט כיצד לשלוט עליה ולמצות את כוחו.
דמותו של גוקו הופיעה בפעם הראשונה בפרק הראשון של המאנגה דרגון בול הנקרא "בולמה וסון גוקו", שפורסם ב-3 בדצמבר 1984. בתחילת סדרת הטלוויזיה והמאנגה נגלה גוקו כילד מוזר וחזק בעל זנב קוף, שאומץ על ידי סון גוהאן.
לפני התחלת הסדרה הוא הרג בטעות את גוהאן כשהפך לקוף ענקי ומפלצתי לאור ירח מלא.
אחרי שחי לבד זמן מה (בלי לדעת על נסיבות מותו של סבו המאמץ) התחבר עם בולמה, ויצא איתה למסע לאסוף את כדורי הדרגון בול הקסומים, שלאחר שאוספים את כולם, מתגלה הדרקון "שנרון" המגשים משאלה אחת לישות האוספת את כל שבעת כדורי הדרגון בול ואוגרת אותם ביחד.
בזמן מסעם הם מתחברים גם עם משנה הצורה "אולונג", נווד המדבר "יאמצ'ה" וחברו הטוב החתול בשם "פואר".
לאחר מכן החל גוקו להתאמן באמנויות לחימה בביתו של מאסטר רושי, ביחד עם עוד חברה, לאנץ'.
ביחד עם גוקו מתאמן קרירין, שהפך לחברו הטוב ביותר.
גוקו השתתף בטורנירי אמנות לחימה ונלחם נגד מתחרים כמו קרירין, טינשן-האן, שיאצו, פיקולו ג'וניור ומאסטר רושי עצמו.
גוקו בשתי האליפויות הראשונות הוא הפסיד בגמר, אך באליפות השלישית בה השתתף כנער מתבגר הוא ניצח.
לפני שהשתתף באליפות הזו הוא הצליח לנצח את פיקולו דיימאו שהרג את חברו הטוב קרירין ואיים להשתלט על העולם.
חמש שנים לאחר סיום האירועים של העונה שעברה, פוגש גוקו בראדיץ, שמתברר כאחיו הגדול.
שמו האמיתי של גוקו היה קאקארוטו, והוא שייך לגזע הלוחמים שנקראים סאיינים.
כתינוק, נשלח גוקו לכדור הארץ, כדי לגדול שם ולהשמיד את האוכלוסייה אחר כך.
אולם תחת טיפולו של סון גוהאן הוא קיבל מכה חזקה בראשו, שגרמה לו לאמנזיה, ולשכוח את המשימה שלשמה הגיע.
בהמשך העלילה שקשור נאבק גוקו במקיטה, נסיך הסאיינים, שבסוף הפך לבן בריתו.
בהמשך מגיע לכוכב נאמק ונלחם בפריזה, דיקטטור אכזרי של אימפריה בין גלקטית, אשר השמיד את כוכב הבית של הסאיינים.
בקרב מולו, הפך גוקו ל"סופר סאיין" הראשון לאחר 1,000 שנה, ומצליח להביס אותו.
לאחר הקרב בכוכב נאמק, פגש גוקו את טראנקס, בנם העתידי של בורמה ווג'יטה, אשר חזר בזמן.
טראנקס מזהיר אותו מפני האנדרואידים המסוכנים של ד"ר ג'ירו, המאיימים על עתיד כדור הארץ.
במהלך הלחימה בהם, מאמן גוקו את בנו גוהאן באמנויות לחימה, כדי שיהיה ממשיכו אחרי שהקריב את חייו בקרב נגד האנדרואיד האכזרי סֶל.
אחרי 7 שנים גוקו הוחזר לחיים באמצעות כדורי הדרגון בול.
רק אז ראה לראשונה את בנו השני, גּוֹטֶן.
הוא נלחם בטורניר אמנויות הלחימה ואז פוגש בקאיושין, אלי הבריאה של היקום, שמבקש ממנו לעזור לו להילחם במאג'ין בו, שד מסוכן וחסר מעצורים, אותו הוא מביס לבסוף בעזרת כדור אנרגיה עצום ממדים.
לאחר 10 שנים, מתמודד גוקו בטורניר אמנויות לחימה נוסף.
בטורניר הוא פוגש באוב, גלגול של מאג'ין בו אשר נולד מחדש כילד טוב-לב, אותו הוא מחליט לאמן באמנויות הלחימה.
עלילת הסדרה מתרחשת בפרק הזמן שעבר מאז תבוסתו של קיד בו, ועד לפרקים במאנגה המקורית בהן הוא פגש את אוב.
בתחילת הסדרה, נראה סון גוקו כחקלאי שעובד בחווה ליד הבית שלו, אך ממשיך להתאמן באמנויות הלחימה בין לבין.
גוקו אומנם מפסיד לאחר קרב צמוד, אך בירוס, שהתעייף אף הוא מהקרב, מחליט בסופו של דבר לא להשמיד את הכוכב.
מאוחר יותר גוקו הולך בעקבות וג'יטה להתאמן בכוכב של בירוס, אך האימונים נקטעים כאשר הם מתוודעים על חזרתו מהמתים של פריזה, האויב המושבע של גוקו, ופלישתו לכדור הארץ עם צבאו.
סון גוקו ווג'יטה יוצאים לכדור הארץ לעזור ללוחמי ה-Z כנגד פריזה שהפך לחזק מאי פעם.
בהמשך, נענים גוקו וחבריו לבקשתו של טראנקס מהעתיד, אשר שוב מבקש מהם להציל את ציר הזמן מפני איום מסתורי בשם גוקו בלאק, הזהה במראהו החיצוני לגוקו.
תוך כדי ההתמודדות מול בלאק, פוגש גוקו את זנו, מלך כל היקומים, ומציע בפניו את הרעיון לקיים טורניר אמנויות לחימה בין כל היקומים.
לאחר טורניר העוצמה, נזעקים גוקו וחבריו על ידי הפטרול הגלקטי של יקום 7 על מנת לסייע להם להתמודד מול אסיר נמלט, הקוסם המרושע מורו המכונה "אוכל העולמות".
בהמשך, מתמודד גוקו מול גראנולה, לוחם מסתורי ורב-עוצמה המבקש לנקום בפריזה ובסאיאנים שהחריבו את עולמו לפני עשרות שנים, ובין לבין, לומד גוקו לפתח את כוחותיו על מנת לשלוט על טרניקת ה"אולטרה אינסטינקט".
בסוף הסדרה נראה שהוא מתאמן עם מקיטה בהרים בהם נראה שהוא ומקיטה היו נלחמים באותו מקום ושניהם נפצעו אחד אחרי השני ואחרי שמקיטה נהפך לקוף גדול אך חזר לעצמו בעזרת החרב של יאג'ירובה שחתך למקיטה את הזנב.
שניהם היו אויבים שלאחר מכן מקיטה הפך לבן בריתו.
גוקו ומקיטה כמה פעמים משתפים פעולה כשמקיטה לפעמים מסרב לעזור לו.
דמותו של גוקו מופיעה גם בסדרת האנימה "דרגון בול GT", שאינה מבוססת על המאנגה מאת אקירה טורייאמה, ועלילתה מתרחשת לאחר שגוקו סיים לאמן את אוב.
בתחילת הסדרה, הפך גוקו בחזרה לילד בעקבות טעות הקשורה בקיסר פילאף ובכדורי הדרגון בול השחורים.
אחר כך הוא, נכדתו פאן, וטראנקס, התחילו לחפש אחר כדורי הדרגון בול השחורים.
בעונה הזו נאלץ גוקו להילחם ביריבים כמו בייבי, סופר אנדרואיד 17 והדרקונים השחורים.
היריב האחרון שלו היה אומגה שנרון, אותו הוא מביס בסופו של דבר בעזרת הגאנקי-דאמה.
אחר כך הוא עוזב את העולם עם השנרון המקורי.
הוא חוזר 100 שנה מאוחר יותר כדי לצפות בטורניר אמנויות הלחימה בו משתתפים הנכד של פאן, גוקו ג'וניור (שהוא סבא רבא שלו), והצאצא של וג'יטה.
פאן מזהה את סבה, אך הוא נעלם במהרה וכך נגמרת הסדרה.
דמותו של גוקו הופיעה בסרטי דרגון בול לא רשמיים בסין ובקוריאה, כשהוא מגולם על ידי שחקנים אמיתיים.
דמותו הופיעה גם בסרט "דרגון בול אבולוציה" שהופק ב-2009 על ידי פוקס המאה ה-20. בסרט זה הוא גולם על ידי ג'סטין צ'טווין.
גוקו הופיע בכמעט כל המשחקים האלקטרונים של סדרת דרגון בול לכל המכשירים (כגון מחשב, פלייסטיישן, Wii, XBOX, גיימבוי ועוד).
בנוסף דמותו הייתה בשני המשחקים "ג'אמפ סופרסטארס" ו"ג'אמפ אולטימט סטארס", משחקי לחימה הכוללים בתוכם את דמויות המאנגה המוצלחות ביותר.
דמותו "השתתפה" בתשדירי שירות רבים ביפן המיועדים לילדים.
ביוני 1988 גוקו וחלק משאר הדמויות מסדרת "דרגון בול" הופיעו בשני תשדירים כאלו.
בראשון, הנקרא "בטיחות בדרכים עם גוקו" (ביפנית: "Gokū no Kōtsū Anzen") לימד גוקו את חשיבותם של חוקי התנועה והציות להם.
בשני הוא מלמד שני ילדים על החשיבות של זהירות בקרבת אש.
גוקו השתתף במספר הופעות אורח בתוכניות טלוויזיה יפניות ומאנגה.
הוא הופיע במספר פארודיות על דרגון בול, חלקן נוצרו על ידי אקירה טורייאמה (יוצר הסדרה).
הוא הופיע בהופעת אורח בסדרה הטירה של טקאשי.
גוקו מופיע באופן קבוע בערוץ הטלוויזיה היפני "פוג'י TV".
מאז הופעתה הראשונה של הסדרה "דרגון בול" בארצות הברית ב-1996, הספיק גוקו להופיע בתקשורת גם שם.
כך עשה במגזין האמריקאי "וויזארד" (מגזין לחובבי קומיקס).
ב-2015 הוחלט שהתאריך 9/5 הוא יום גוקו הרשמי, יום זה נבחר משום שהספרה 5 ביפנית נקראת "גו" ו-9 היא "קו".
מצירוף המילים נוצר גוקו לכן יום זה הוא יום גוקו.
יום זה הוא גם היום בו המלך פיקולו (מדרגון בול) החליט להשתלט על העולם וקרא ליום הזה יום המלך פיקולו (לפני שהובס על ידי גוקו).
בדיבוב האנגלי לאנימה, התאריך בו המלך פיקולו רצה להשתלט על העולם הוא 11/5.
דמותו של גוקו התקבלה בצורה טובה מאוד על ידי מבקרי מאנגה, אנימה ומדיה אחרת.
אנימה ניוז נטוורק אמרה שגוקו הוא דמות קומית שלמרות כל הדברים הקשים שעברה נשארת נאיבית.
גוקו מדורג במקום הראשון של דמויות האנימה המוצלחות ביותר בכל הזמנים על ידי IGN.
במגזין "ניוטייפ" היפני דורג גוקו במרץ 2010 כדמות הזכר הרביעית המוצלחת ביותר מכל הסדרות ששודרו ביפן בשנות ה-80. דמותו הפכה לפופולרית ביותר גם בקרב המכירות, כששוחררו גרסאות רבות של צעצועים המבוססים עליו כמו בובות צעצוע, פילוסינים, מחזיקי מפתחות ועוד.
יוצרי הסדרות נארוטו ו-וואן פיס (מסאשי קישימוטו ואיצ'ירו אודה, בהתאמה) אמרו שדמותו של גוקו נתנה להם השראה לדמויות הראשיות בסדרות שלהם.
גוקו דורג במקום השלישי ברשת הטלוויזיה אנימקס בתור דמות האנימה האהובה ביותר.
בעזרתם של 1,000 אנשים שהונחו על ידי "אוריקון" (חברת סטטיסטיקות) דורג גוקו במקום הראשון בתור "דמות המאנגה החזקה ביותר בכל הזמנים".
ג'קי צ'אן אמר שגוקו הוא דמות הדרגון בול האהובה ביותר עליו.
על שם גוקו קיימת להקת רוק גרמנית הנקראת "סון גוקו".
סולן הלהקה תומאס דה אמר שהם בחרו את השם מפני שגוקו מתאים לפילוסופיה של הלהקה, כשהוא אומר שהוא "מרותק לגבי עליזותו, ובאותו זמן מרותק מפני שהוא לוחם וגיבור שמציל את העולם".
ב-2010 הכין האומן הסיני אדיסון צ'ן פסל פיברגלאס של גוקו.
סון גוהאן (ביפנית: 孫悟飯) הוא דמות בדיונית בסדרת המאנגה והאנימה היפנית "דרגון בול", שנוצרה על ידי אקירה טוריאמה.
גוהאן הוא בנו של גיבור הסדרה סון גוקו ואשתו צ'י-צ'י.
דמותו מופיעה החל מ"דרגון בול Z" וממשיכה להופיע בסדרות ההמשך "דרגון בול GT" ו"דרגון בול סופר".
גוהאן מתאפיין בשילוב ייחודי של עוצמה רבה יחד עם אופי שקט ואקדמי.
הוא היה הראשון להגיע לצורת "סופר סאיין 2" והראה פוטנציאל עצום לאורך הסדרה, במיוחד כאשר נתון תחת לחץ רגשי.
על אף כוחו, בחר לאורך השנים להתמקד בקריירה אקדמית, מה שמבדיל אותו מדמויות אחרות בסדרה.
סיפורו של גוהאן מתחיל בילדותו כאשר דודו ראדיץ חוטף אותו בניסיון ללחוץ על אביו.
במהלך האירועים משתחרר לראשונה כוחו הרדום.