tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכוחות הצבאיים היו ממוקמים בגבולות, והגמישות הקודמות שלהם נעלמה.
בנייתם של חומות וביצורים נוסח חומת אדריאנוס באנגליה וגרמניה וביצורים נוספים בזמנו של קונסטנטינוס.
הרומאים הפסיקו עם מסעי הכיבושים הגדולים והתמקדו בשמירה על הקיים.
למעשה עם תהליכי הרומניזציה הרחבים שהתרחשו ברחבי האימפריה הדגש היה על שמירת השלווה וביטחון האזרחים, שלווה שעלתה במחיר גמישות של הצבא הרומי ופיצולו ליחידות קטנות המסופחות להגנה על אזור מסוים.
לוחמה פסיכולוגית (בראשי תיבות: ל"פ) היא צורת לוחמה המתנהלת בדרך כלל שלא באמצעות כלי נשק קונבנציונליים, אלא באמצעות מערכת מורכבת של תעמולה, שימוש צבאי רב היקף בכלים פסיכולוגים וסוציולוגים, ותמרון כלי תקשורת וזרימת מידע.
מטרת הלוחמה הפסיכולוגית לפגוע ישירות ברוחו של האויב, ולהוריד את הביטחון העצמי ולפגוע ברוח הגייסות (esprit de corps) – המורל של הכוחות הלוחמים שלו, ובקרב העורף האזרחי והלוגיסטי שלו.
מחלקת ההגנה האמריקנית מגדירה לוחמה פסיכולוגית (PSYWAR) כך:
"שימוש מתוכנן בתעמולה ופעולות פסיכולוגיות אחרות שמטרתו העיקרית להשפיע על הדעות, הרגשות, היחס וההתנהגות של קבוצות זרות ועוינות בדרך שמסייעת להשגת מטרה לאומית."
ד"ר רון שלייפר מגדיר לוחמה פסיכולוגית כך:
"שימוש במהלך מלחמה באמצעים שכנועיים לא אלימים לקידום יעדי המלחמה".
במקום אחר שלייפר מתמצת את הלוחמה הפסיכולוגית באופן הבא:
כ"האומנות להפוך את חייליך לפטריוטים, ואת חיילי האויב לפציפיסטים".
על פי ז'אק אלול האינטלקטואלים הם השכבה החברתית שמושפעת הכי הרבה מלוחמה פסיכולוגית.
הדרך המקובלת והפשטנית ביותר היא פיזור עלונים מן האוויר, שבהם מנסים לשבור את כוח העמידה של האויב, לגרום לו לא להילחם ואף לגרום לו להיכנע כמו שנעשה במלחמת המפרץ, או הפונים אל האזרחים והקוראים להפסקת התמיכה האזרחית בכוחות הצבאיים של האויב.
שידורי תעמולה ברדיו, כמו למשל שידורי הלורד האו האו במלחמת העולם השנייה, או שידורים בקול ישראל בערבית (ר' להלן).
שינוי שמם של ארצות, ערים, ומתקנים שנכבשו, כמו למשל שדה התעופה של בגדאד שנקרא עד 2003 "נמל התעופה סדאם" על שם סדאם חוסיין ושינוי שמה של יהודה לפלשתינה על ידי אדריאנוס לאחר מרד בר כוכבא.
הפצת שמועות על אסטרטגיות סודיות או נשק סודי או העצמת הכוחות וכלי הנשק שעומדים מול האויב.
שימוש בהפחדה ואיומים באמצעות רשתות התקשורת והאינטרנט, ושליחת מסרונים באמצעות הטלפונים.
לוחמה פסיכולוגית תפנה בעיקר לשלושה סוגים של קהלי יעד:
קהל יעד ביתי – הכוונה להפעלת פעילות פסיכולוגית כלפי מערכות שלטון וכלפי ציבור מבית.
היריב – מערכות שלטון, צבא וקהל יעד אזרחי של היריב.
הזירה הבין-לאומית – קהל היעד שאמור להיות נייטרלי משום שאותה לוחמה לא מכוונת אליו ישירות.
השימוש בלוחמה פסיכולוגית מוזכר בתנ"ך בהקשר של מלחמת אשור ביהודה.
על-פי הכתוב, נשלח רבשקה, שר דובר עברית מצבא אשור, לכרוז אל תושבי ירושלים הנצורים במטרה לשכנעם להיכנע ללא קרב.
במקרה זה, נכשל רבשקה שכן תושבי ירושלים שתקו ולא שיתפו פעולה עם התעמולה שלו כפי שציווה עליהם המלך חזקיה: "והעם אשר על החומה החרישו".
במלחמת העולם הראשונה פיזרו מטוסים גרמניים ואוסטריים מניפסטים בעברית וביידיש בשטח פולין, נגד הממשלה הרוסית, ובהם הזכירו אירועים כמו פרעות קישינב ומשפט בייליס כדי לשכנע את האוכלוסייה היהודית ששוויון הזכויות שהובטח להם בשם הצאר ניקולאי השני הוא תעתוע שווא.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הצבא הצ'כוסלובקי נשבר במהירות כנגד הכוחות הנאצים שפלשו למדינה אף על פי שמבחינת גודלו חוזקו היה שקול לצבא הנאצי.
הדבר אירע בשביל שבירת רוחו של העם והצבא באמצעות מתקפה פסיכולוגית שעשו עליו הנאצים.
במלחמת וייטנאם צורף לכל גדוד אמריקאי קצין לוחמה פסיכולוגית, שתפקידו היה להדריך את קציני הגדוד כיצד לנקוט בפעולות שישברו את רוח האויב.
בין היתר, האמריקאים השליכו ממטוסים תמונות של כפרים וייטנאמיים שנחרבו, ואיימו בפעולות עונשין חמורות כנגד משתפי הפעולה עם הוייטקונג.
בעשורים הראשונים לקיום המדינה שימשה תחנת קול ישראל בערבית גם ללוחמה פסיכולוגית, וכך הייתה לכלי התקשורת הישראלי הראשון שפרסם ידיעה על השמדת חילות האוויר הערביים ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים – בניגוד להוראות הצנזורה הצבאית.
במלחמת המפרץ האמריקנים גרמו לכ-70 אלף חיילים עיראקים להיכנע, כאשר הם הבטיחו חסינות לכל חייל שייכנע בהתאם לדרישות שפורטו בעלונים שפוזרו מהאוויר.
על החייל היה להניף את העלון ביד אחת כאשר נשקו מונח על כתפו השנייה כלפי מטה וידו השנייה אוחזת במחסנית.
ארגון חזבאללה השתמש בלוחמה פסיכולוגית נגד ישראל, כאשר צילם את ההתקפות שלו על כוחות צה"ל, ושידר אותן בתחנת הטלוויזיה שלו, אל-מנאר (הצילומים נעשו גם למטרות תעמולה פנימית).
הוא גם הציג לראווה בתקשורת כלי נשק ישראליים שנתפסו על ידו.
ישראל עשתה ברצועת עזה בעיקר שימוש במטסים נמוכים של מטוסי קרב מעל ריכוזי אוכלוסייה אזרחית, במטרה להפחידם ולגרום להם לנטוש את תמיכתם בארגוני טרור.
על פי הפרסומים פעל במסגרת חיל המודיעין ענף לו"מ (לוחמת מודיעין) עד לשנת 1999. ב-2004 הוקם גוף זה מחדש תחת השם "המרכז למבצעי תודעה" (מל"ת).
בתקופת מבצע צוק איתן הפעיל חמאס כלפי מדינת ישראל לוחמה פסיכולוגית באמצעות סרטוני וידאו ביוטיוב.
בסרטונים הללו היו הפחדות כלפי האוכלוסייה האזרחית בדבר פיגועים ואף גירוש מהארץ.
גם הסיסמה השקרית "אנחנו אוהבים את המוות, כשם שאתם אוהבים את החיים" הייתה חלק מתעמולת ההפחדה.
במהלך מלחמת "חרבות ברזל" הפעיל ארגון החמאס לוחמה פסיכולוגית כלפי מדינת ישראל, ובפרט כלפיי החטופים שנחטפו לרצועה ובני משפחותיהם.
על פי מחקרו של ד"ר רון שלייפר ניהלו הפלסטינים מאז הסכמי אוסלו מערך נרחב של לוחמה פסיכולוגית במטרה להשיג את יעדיהם.
הלוחמה הפסיכולוגית כללה ערעור המורל של החברה הישראלית, טיפוח רגשות אשמה על פגיעה באוכלוסייה אזרחית ויצירת הרתעה מפעילות נגד מבצעי פעולות הטרור.
לוֹחֲמֵי־הַגֵּטָאוֹת הוא קיבוץ בגליל המערבי, שהוקם בשנת 1949 על ידי ניצולי השואה, פרטיזנים ולוחמי הגטאות, ביניהם לוחמי מרד גטו ורשה יצחק צוקרמן וצביה לובטקין.
בקיבוץ הוקם בית לוחמי הגטאות, המשמש כמוזיאון לתולדות השואה על שם יצחק קצנלסון.
בקיבוץ נמצא בית קברות מהתקופה הפרסית, המזוהה עם האוכלוסייה הפיניקית המקומית.
לפני הקמת היישוב התקיימו במקום המחנה הצבאי הבריטי סמריה (Sumeiriya) והכפר הערבי א-סומיריה.
הגרעין המייסד של לוחמי הגטאות הוקם ממספר קבוצות שהתגבשו ביגור, גינוסר ובית השיטה וכן חברים נוספים.
תקופה מסוימת שהו בוולדהיים לפני שהתיישבו באתר הקיבוץ בין עכו לנהריה.
בשנת 1948 הקצו מוסדות היישוב 3,600 דונם לקיבוץ, סמוך למחנה הצבאי הבריטי ובאדמות הכפר הערבי א-סומיריה.
ראשוני הקיבוץ עלו לקרקע בחודש פברואר 1949 והתיישבו במקצת מן מבנים נטושים בקצהו המזרחי של המחנה הבריטי.
ב־18 באפריל 1949, יום אחד בטרם יום השנה השישי למרד גטו ורשה נערך במקום טקס ההתנחלות של הקיבוץ ובו גרעין של כמאתיים איש ניצולי שואה.
לכבוד באי הטקס יזם יצחק צוקרמן תערוכת תמונות בשם: "כך היה – תמונות מהשואה והמרד".
טקס העלייה על הקרקע היה מהגדולים ביותר שהתקיימו לכבוד הקמת יישוב והשתתפו בו גם נציגים של ממשלת פולין.
באפריל 1950 הוקמה מועצה אזורית געתון אשר אליה שויך הקיבוץ.
הקיבוץ התייחד בכך שחבריו היו מבוגרים לעומת יישובים אחרים וכן באחוז יחסית גבוה של חולים שלא היו מסוגלים לעבודה פיזית.
כן התייחד הקיבוץ באחוז גבוה של משפחות מרובות ילדים.
באביב 1950 הוחלט בישיבה משותפת של נציגי הקיבוץ ומזכירות הקיבוץ המאוחד על הקמת בית לוחמי הגטאות למורשת השואה והמרד ע"ש יצחק קצנלסון.
טקס חנוכת המוזיאון, במשכנו הארעי, נערך ב־19 באפריל 1951.
שמו הראשון של הקיבוץ, כפי שנקבע על ידי קק"ל, היה אשר, על שם נחלת שבט אשר בה הוא שוכן.
אנשי קק"ל התנגדו לקריאת היישוב על שם לוחמי הגטאות בטענה כי אין מדובר בשם עברי, זאת למרות דרישת חברי הקיבוץ לשינוי השם.
לבסוף, בפברואר 1952, נעתרה ועדת השמות הממשלתית לבקשת הקיבוץ, אולם הציעה לחבריו כי עדיף לקרוא לקיבוץ בשם "מורדי הגטאות", תוך שהיא מותירה הבחירה לחברי המשק.
באספת הקיבוץ הוחלט להעדיף ברוב קולות, אל מול מתנגד בודד, להעדיף את שמו הנוכחי של הקיבוץ.
שמה הרשמי של האגודה השיתופית, "קיבוץ על־שם לוחמי הגטאות, קבוצת דרור להתיישבות שיתופית בע"מ" פורסם באופן רשמי ברשומות באפריל 1954.
חתימת הסכם השילומים עם גרמניה בשנת 1952 וזכאותם של חברי קיבוץ רבים לקבלת פיצויים אישיים, עוררו מתחים רבים בקיבוץ הצעיר.
חלק מן החברים סירבו להגיש תביעה לפיצויים על אף זכאותם לכאורה.
חברים אחרים ביקשו לקבל באופן אישי את הפיצויים אותם תבעו וסירבו להעבירם לקופת המשק.
לאחר שהתקבלה החלטה המחייבת חברים להעביר פיצויים מגרמניה לקופת המשק, עזבו מספר משפחות את הקיבוץ.
בקיבוץ נמצא בית אוסף קופפרמן, המציג את עבודותיו של חבר הקיבוץ, זוכה פרס ישראל לציור – האמן משה קופפרמן וכמו כן תערוכות קשורות.
בתחילת שנות התשעים החל הקיבוץ תהליך של הפרטה, וב-2004 החליטה הנהלת הקיבוץ על הפרטה מלאה של השכר.
עד 2010 החזיק הקיבוץ את מפעל "טבעול" לייצור תחליפי בשר מן הצומח, עד שמכר אותו לאסם.
בשנת 2019 החליטה הנהלת אסם להעביר את המפעל לקריית גת, והמעבר הושלם בשנת 2023.
לוחמי החלל הוא ספר מדע בדיוני פרי עטו של רוברט א.
הספר ראה לראשונה אור, בגרסתו המקוצרת, במספר גיליונות עוקבים של "כתב-העת לפנטסיה ולמדע בדיוני" (אוקטובר, נובמבר 1959) בשם "Starship Soldier" (חייל חלל), ובשלהי אותה השנה הופיע בחנויות במלואו בכריכה קשה.
עלילת הספר, הכתובה בגוף ראשון, נסובה סביב חייל העונה לשם חואן "ג'וני" ריקו וחבריו ל-חיר"ן (חיל רגלים נייד), יחידת עילית עתידנית המצוידת בחליפות כוח אישיות משוריינות.
הגיבור מתקדם בסולם הדרגות והתפקידים ממדרגת מגויס טרי, עבור במפקד שאינו קצין וכלה בקצין, וזאת על רקע מלחמה בין-כוכבית ובה לוחמים בני-האדם במין פסבדו-ארכנואידי הנודע יותר בשם "ג'וקים" (Bugs).
מנקודת מבטו של ריקו, יורד היינליין לנבכיהם השכלתניים והמוסריים של מושגים בסיסיים רבים בתחום הפילוסופיה המדינית, כגון זכות בחירה סלקטיבית, חובה אזרחית מהי, ההכרח בקיום מלחמה ועונש מוות וכן בטבעה מבשר-הרעות של עבריינות הנוער.
"לוחמי החלל" זכה בפרס הוגו לספר הטוב ביותר בשנת 1960 והיווה זרז רב-משמעות ליצירת סוגה ספרותית חדשה הנודעת בשם "מדע בדיוני צבאי".
הספר, כנרמז לעיל, משך את חיצי הביקורת ועורר דיון ציבורי נרחב סביב נושאיו החברתיים והפוליטיים השנויים במחלוקת עזה, כאשר מקצת המבקרים ייחסו לו קידום מיליטריזם, פשיזם, גזענות ואף סוגנות.
בשם "לוחמי החלל" הופיעו מספר סרטים ומשחקים, והנודע בהם – כמו גם השנוי ביותר במחלוקת – היה "גברים בחלל", עיבודו הקולנועי של פול ורהובן משנת 1997. הספר תורגם לעברית בשנת 1994 על ידי ד"ר עמנואל לוטם בעבור כתר הוצאה לאור.
בישראל מוכר הספר אף בכותר "גברים בחלל", כשם תרגום סרטו הנודע של ורהובן.
רקעו הצבאי ועמדותיו הפוליטיות של היינליין
בדומה למספר סופרים אחרים שעסקו בסוגת המדע הבדיוני הצבאי (דוגמת דייוויד דרייק וג'ו הולדמן), שירת רוברט א.
היינליין השלים את חוק לימודיו באקדמיית הצי האמריקאי בשנת 1928, ושירת בצי ארצות הברית במשך שש שנים.
הוא כיהן בתור סגן על סיפון הספינה USS Roper בין השנים 1933 ו-1934, עד שנאלץ לעזוב את הצי בשל שחפת ריאתית.
בעודו מכהן כקצין בצי, לא זכה היינליין בניסיון קרבי כלשהו, והוא העביר את תקופת מלחמת העולם השנייה במו"פ במספנת הצי בפילדלפיה.
לימים יעמוד שירותו נעדר טבילת האש של היינליין בצי האמריקאי במוקד ביקורות שתכתבנה על "לוחמי החלל".
לפי היינליין, רצונו לכתוב את "לוחמי החלל" הוצת על ידי חשיפתו לפרסומת בעיתון מטעם "הוועדה הלאומית למדיניות גרעין שפויה" ב-5 באפריל 1958, שקראה להשהיה חד-צדדית של הניסויים בנשק גרעיני על ידי ארצות הברית.
בתגובה, ייסדו רוברט ווירג'יניה היינליין את "ליגת פטריק הנרי" בניסיון לגייס תמיכה בעבור תוכנית הניסויים הגרעיניים האמריקאית.
במהלך קמפיין כושל זה, מצא את עצמו היינליין נתון תחת מתקפה עזה מתוך קהילת המדע הבדיוני, כמו גם מחוץ לה, בשל עמדותיו.
אשר על כן, אפשר אולי לראות ב"לוחמי החלל" את היינליין המבהיר והמגן על העמדות הפוליטיות והצבאיות שבהן החזיק בעת הכתיבה.
אי-אז, בשנים 1958–1959, פסק היינליין מעמלו על הספר שלימים ייקרא "גר בארץ נוכרייה" ועבר לכתיבת "לוחמי החלל".
הספר ראה אור בראשונה ב"כתב-העת לפנטסיה ולמדע בדיוני" באוקטובר ובנובמבר של 1959 בתור סדרה שכונתה "חייל חלל".
הספר נכתב במקור כספר לבני-הנעורים בעבור בית ההוצאה לאור 'סקריבנר', אך נדחה על ידי ההוצאה.
עם דחותם את ספרו, חדל היינליין כליל מכתיבת ספרות לבני-הנעורים בעבור 'סקריבנר', בקוטעו את כל התקשרויותיו עימם לגמרי, ועבר למלאכת חיבור ספרים בעלי נושאים המותאמים לקהל הקוראים הבוגר יותר.
לבסוף, הוצא הספר לאור כסיפורת לבני-העשרה על ידי ג'.
את הספר בחר היינלין להקדיש לכלל סמלי הטירונים באשר הם.
לוחמי החלל הוא ספר המתרחש בתקופה בלתי-מוגדרת, אם גם לא בלתי-ניתנת-לזיהוי, בעתיד.
הוא עוקב אחר קורותיו של חואן ריקו, דמות המספר, למן ימי גיוסו, עבור באימוניו במסגרת החיר"ן, וכלה בנטילתו חלק במלחמה הבין-כוכבית בין הפדרציה הטראנית לבין הארכנואידים (המכונים "הג'וקים") מקלנדת'ו.
הוא מסופר דרך סדרת פלשבקים – אחד הבודדים מבין ספריו של היינליין העושים שימוש באמצעי סיפור זה – ומכיל חלקים נרחבים הנסובים סביב דיונים בין הדמויות והתבוננות עצמית, כמו גם אקספוזיציה, וכל זאת על מנת לפרט את התאוריה הפוליטית והאמונות הפילוסופיות העומדות ביסוד החברה שבה חי חואן ריקו.
הספר נפתח כאשר ריקו שוהה על סיפון קורבטת החלל "רוג'ר יאנג", מעבורת פלוגתית בעבור פלוגת "הרשעים של ראשצ'ק", העומדת לפצוח בפשיטה על כוכב לכת שבו מתגוררים ה"כחושונים", גזע בעלי-ברית של הארכנואידים.
אנו למדים כי הוא נמנה עם לוחמי קפסולה (המכונים כך משום שהם מושלכים בקפסולות אל תוך האטמוספירה) במסגרת חיל הרגלים הנייד (החיר"ן) של הפדרציה הטראנית, יחידה צבאית המהווה מעין הכלאה בין טייסת-אוויר ובין יחידת מארינס.
הפשיטה עצמה, אחד מן המקרים הבודדים שבהם מתרחשת בספר סצנת קרב של ממש, קצרה למדי: לוחמי החלל נוחתים על הכוכב, משמידים את מטרותיהם ונסוגים בסופגם שלושה נפגעים (כולל פגיעה אחת קטלנית) במרוצת הקרב.
או-אז מוסט הסיפור אחורנית בזמן בחזרה אל ימי סיום לימודיו של ריקו בבית הספר התיכון והכרעתו להתנדב לשירות הפדרלי במקום ללמוד באוניברסיטת הרווארד, למרות התנגדותו של אביו האמיד.
זהו פרקו היחיד של הספר העוסק בחייו האזרחיים של ריקו, ורובו מוקדש לתיעוד קטעי חד-שיח של שני אנשים: סגן-אלוף בדימוס ז'אן ו.
דובויס, מורו של ריקו בבית הספר בתחום "היסטוריה ופילוסופיה מוסרית" ובעברו לוחם חיר"ן בעצמו, וסמל הו, המכהן כמגייס בעבור כוחות הצבא של הפדרציה הטראנית.
קוראים רבים התרשמו כי דובויס אינו משמש אלא כבן דמותו של היינליין לאורכו של הספר.
הוא מעביר את הנאום המפורסם ביותר ככל הנראה בספר, על כיצד האלימות "יישבה יותר סכסוכים בהיסטוריה מאשר כל גורם אחר".
סמל הו מציע נקודת מבט שונה על השירות הצבאי מזו של דובויס.
הוא בעל פרוטזות במספר גפיים, אך מקפיד שלא להרכיבן בעת עבודתו בעמדת הקבלה של הבניין הפדרלי.
דבר זה נעשה במכוון על מנת להזכיר למועמדים את סכנותיו הממשיות של השירות הצבאי, ולהרתיע את אלו שאינם מוכנים ליטול על עצמם סיכונים שכאלה.
הספר מתובל בפלשבקים אחרים לימי התיכון של ריקו ולשיעורי ההיסטוריה והפילוסופיה המוסרית, המתארים כיצד, בפדרציה הטראנית, הזכות להיות אזרח מלא (בעל זכות בחירה הרשאי להחזיק במשרה ציבורית) חייבת לנבוע משירות פדרלי התנדבותי.
ברם, לא ניתן לממש את זכות הבחירה עד לשחרור המלא והמכובד מהצבא, מה שאומר שהמשרתים עצמם אינם יכולים להצביע בעת שירותם.
תושבי הפדרציה הבוחרים שלא להצטרף לשירות הפדרלי שומרים על שאר זכויות האזרח המקושרות לרוב לדמוקרטיה בת-זמננו (למשל, חופש הביטוי, ההתאגדות וכו'), אך, כאמור, אינם רשאים להצביע ולהחזיק במשרה ציבורית.
מבנה חברתי זה קם בשל מצב עניינים מסוים שהתפתח עקב קריסת הדמוקרטיות המערביות של המאה העשרים בשל כישלונות חברתיים מבפנים ותבוסות צבאיות להגמוניה הסינית מעבר לים (הספר, כזכור, נכתב בשנות החמישים המאוחרות).
בתום תהליך החיול, מסופח ריקו למחנה הטירונים בבסיס ארתור קרי.
חמישה פרקים מהספר מוקדשים למעקב אחר אימוניו של ריקו, תחת שרביטו של מדריך האימונים הראשי, רב-סמל צ'ארלס זים.
אחד הפרקים עוסק בטד הנדריק, חברו של ריקו לגיוס וקוּטר סדרתי הנענש במלקות ומודח בשל הכאת מפקד הבכיר ממנו.
(הלקאה ותלייה היו לאמצעים העיקריים לענישה צבאית, כמו גם אזרחית, בחברה המתוארת בספר, בהחליפם את שיטת הענישה בת-זמננו במה שנראה כחזרה למדיניות שאפיינה את המאות השבע-עשרה עד התשע-עשרה.) מגויס אחר, עריק המבצע בימי היעדרותו פשעים חמורים בעודו רשום כאיש צבא, נתלה על ידי הגדוד לאחר מעצרו.
ריקו עצמו מולקה בשל טיפולו הרשלני בסימולציה של נשק גרעיני בעת תרגיל; על אף התנסויות אלה, הוא מצליח לסיים את האימונים יחד עם כיתתו ומועבר לשירות פעיל ביחידת חיר"ן.
בנקודה מסוימת במהלך אימוניו של ריקו, מלחמת הג'וקים עולה מדרגה מפעולות שיטור וסכסוכי גבול מצומצמים למלחמה טוטאלית, ובתום הכשרתו מוצא עצמו ריקו נוטל חלק במבצעים קרביים מורכבים.
המלחמה נפתחת "רשמית" כאשר מתקפת ארכנואידים מחריבה את העיר בואנוס איירס, שבה נספית אמו של ריקו.
הגם שריקו מבהיר שעוד בטרם לכך אירעו "תקריות", "פטרולים" או "פעולות שיטור" רבות.
ריקו מתאר קצרות את תבוסתה הקטסטרופלית של הפדרציה הטראנית בקרב על קלנדת'ו; יחידתו שלו הושמדה כמעט כליל ומעבורת החלל שלה אבדה.
הפדרציה הטראנית סובלת מאבדות קשות כל כך עד שהיא נאלצת להתמקד בפשיטות פגע-וברח הדומות לזו המתוארת בפתח הספר (שמבחינה כרונולוגית יש למקמה בין הפרקים 10 ו-11), על מנת למשוך זמן שיאפשר לה להשתקם.
בינתיים ריקו מוצא את עצמו מוצב בפלוגת "הרשעים של ראשצ'ק", המכונה על שמו של סגן ראשצ'ק (ששמו הפרטי אינו מוסגר לקוראים בספר).
חלק זה של הספר מתמקד בשגרת חייהם של החיילים על סיפון ספינת החלל, כמו גם במערכות היחסים בין הקצינים והמש"קים, בדמותם של סגן ראשצ'ק ורב-סמל ג'לאל (המכונה 'ג'לי').
בתום מבחן השטח שלו, מתגלה לנו כי הסמל הפלוגתי של ריקו בעת המבחן היה לא אחר מזים, סמל ההדרכה שלו ממחנה קרי.
הפרק האחרון מהווה סוג של קודה, מחקה את סצנות הפתיחה של הספר ומביאו לסוג של תחושת שיבה-הביתה וסגירת-מעגל.
בהכנות לקראת ההשמטה הבאה (בקפסולה), שוהה ריקו על סיפון הקורבטה "רוג'ר יאנג" בתור סגן המפקד על פלוגת "הרשעים של ריקו", המתכונן לפשוט על קלנדת'ו כחלק ממתקפה גדולה, יחד עם אביו (שהצטרף לחיר"ן מוקדם יותר במהלך הספר, לאחר שאשתו נספתה) בתור סמלו הבכיר וסגן משנה משל עצמו באימונים תחתיו.
"לוחמי החלל" מהווה מסה פוליטית במקביל להיותו ספר.
חלקים נרחבים מהספר מתרחשים בכיתות-לימוד, ובהם עוסקים ריקו ודמויות אחרות בדיונים עם מפקדיהם והמורה להיסטוריה ולפילוסופיה של המוסר, שלעיתים דומה שהם מדברים בקולו של היינליין עצמו.
עיסוקו הכללי של הספר הוא באחריות חברתית ובדרישותיה להקרבה עצמית מצד הפרט.
פדרציית טראן של היינליין היא דמוקרטיה מוגבלת עם מאפיינים של מריטוקרטיה המבוססת על הנכונות להקרבה למען טובת הכלל.
זכות הבחירה ניתנת אך ורק לאלו הנכונים לשרת את החברה בשתי שנות התנדבות בשירות הפדרלי (בהיעדר גיוס חובה) – "זכות-הבחירה מוגבלת כיום ליוצאי-צבא", (פרק 10), במקום כל אחד "...
שגילו 18 שנים וטמפרטורת גופו קרובה ל-37 מעלות צלזיוס".
ישנה בסיפור הנגדה מכוונת לדמוקרטיות האופייניות למאה העשרים, שעל-פי הספר הן פגומות (וקורסות) משום ש"אנשים הולכו שולל אחרי האמונה שהם יכולים פשוט להצביע בעבור מי שהתחשק להם...
ולזכות בכך, בלא עמל, יזע ודמעות." אומנם, סגן-אלוף דובויס מותח ביקורת על הכרזת העצמאות האמריקאית ומגדירה כבלתי-ריאליסטית בהבטיחה "חיים, חירות וחתירה אחרי האושר."
רבים סבורים שחרדותיו של היינליין מפני הקומוניזם מתגלמות בדמותם של הארכנואידים, "הדיקטטורה האולטימטיבית של הכוורת." הארכנואידים חיים בחברה של "קומוניזם טוטאלי" שהם הותאמו אליה על ידי האבולוציה.
הם מטילים ביצים באלפיהן ושולחים לוחמים לקרב בלא (כפי הנראה) כל חשש מפני נפגעים, בשני המקרים זהו שוני בולט ביחס לטראנים האינדיבידואליסטים.
היסטוריה צבאית, מסורות ומדעי הצבא
במרוצת מבצע מלכוּת, החיר"ן כובש את פני השטח של כוכב P ומשימתו היא להוציא בירי את הארכנואידים אל מחוץ לבונקרים התת-קרקעיים בהם הם מחופרים היטב, מחילות המזכירות במעט את ביצורי איי האוקיינוס השקט על ידי היפנים בעת מלחמת העולם השנייה.
בעקבות האבדות כתוצאה מהקרב הכושל בקלנדת'ו, הן בתכנונו והן בהוצאתו אל הפועל, נוקטת הפדרציה הטראנית באסטרטגיית פשיטות פגע-וברח על בסיסים מבודדים של הארכנואידים או בעלי-בריתם המכונים "כחושונים", אסטרטגיה המזכירה במעט את זו של ארצות-הברית למן המתקפה על מפרץ הפנינים ועד לקרב על מידוויי.
מלחמת קוריאה תמה אך חמש שנים בטרם פתח היינליין במלאכת כתיבת לוחמי החלל, ואשר על כן מספר פעמים נשזרות בספר התייחסויות אליה, דוגמת הטענה כי "אף 'משרד הגנה' מעולם לא ניצח במלחמה".
היינליין אף מזכיר את שבויי המלחמה האמריקאים שנלקחו בשבי במהלך סכסוך זה, לרבות ההאשמות הנפוצות בשטיפת-מח קומוניסטית שנעשתה לאסירים.
לאחר תום מלחמת קוריאה, הופרחו באוויר שמועות על כך שהסינים והצפון קוריאנים המשיכו להחזיק ברשותם מספר רב של שבויים אמריקאים.
בשיעור שמועבר לריקו בתחום "היסטוריה ופילוסופיה מוסרית" בבית הספר למועמדים לקצונה, מתקיים דיון ארוך על אודות הצורך שלא להותיר לעולם אף לוחם מאחור, אפילו כשמרחפת ממעל סכנת פתיחת מלחמה חדשה.
עמדות אלה משקפות את עמדות הציבור בארצות הברית של שנות החמישים המאוחרות, ואפשר שהן אלו העומדות מאחורי מחויבותם של ריקו וחבריו לעמיתיו הלוחמים כאשר הוא מסיק ש"אין זה משנה האם אלה אלף – או אחד, המפקד.
נוסף על כך, כולל הספר אזכורים מספר למערכות אחרות, ובהן: שם ספינת-החלל שהתנגשה בוואלי פורג' הוא איפר, קרב-קרקע מכריע במלחמת העולם הראשונה, כמו גם מחנה הטירונים של ריקו, מחנה ארתור קורי (שנקרא על שם סר ארתור קורי שפיקד בשעתו על חיל-המשלוח הקנדי במהלך אותה המלחמה).
אזכור נוסף למלחמת העולם הראשונה מצוי בביטוי "קדימה קופים שכמותכם!
אתם רוצים לחיות לנצח?", שמקורו בסמל דן דלי בקרב על יער בלו (הגם שבמקום "קופים", דלי אמר במקור "בני זונות").
התייחסות נוספת למערכות עבר, הפעם למלחמת 1812, היא השלכות המשפט הצבאי של הקצין השלישי ויליאם סיטגריבס קוקס, הנידונות בהרחבה בספר.
בנוסף לעמדותיו הפוליטיות של היינליין, קידם לוחמי החלל את הטמעתם בציבור של מספר עקרונות וחידושים צבאיים, שחלקם אף היוו השראה למחקר מדעי של ממש.
החידוש הנודע ביותר של הספר הוא חליפות השריון הממונעות העוטפות את לוחמי החיר"ן.
שריון הכוח הפך את לוחמי החיר"ן למעין יצירי-כלאיים בין יחידת חיל-רגלים לבין יחידת-שריון, כאשר החיילים הבודדים היוו שילוב של לוחמי חי"ר וטייסי קרב.
באופן דומה, גם צבא ארצות הברית ניסה לפתח טכנולוגיה מוחשית שתעניק לחייליו את יכולות שריון הכוח של החיר"ן (טכנולוגיות הקרויות באופן כללי "שלד חיצוני מלאכותי").
ציוד המשחזר רבות מתכונותיו של שריון הכוח (משקפי ראיית-לילה, משקפי תת-אדום ומקלטי GPS) מהווה כיום חלק מן הציוד הצבאי התקני באמריקה.
בין השנים 1996 ל-2007, ערך צבא ארצות הברית את תוכנית המחקר "Land Warrior" (לוחם קרקע), שאמורה הייתה להעניק ללוחמי החי"ר האמריקאיים רבות מיכולות התקשורת המשולבות והמודיעין הטקטי של שריון הכוח.
ברם, מימון התוכנית הופסק בתקציב שנת 2008 של הצבא.
סוכנות ההגנה למיזמי מחקר של משרד ההגנה האמריקאי הוציאה אף היא כ-50 מיליון דולרים בניסיון לפתח שריון ממונע במסגרת תוכנית ה"שלד-כוח לחיזוק ביצועי אנוש" שלה, אך כפי הנראה לא נתגלו פריצות דרך מדעיות משמעותיות ולא פותחו גרסאות-קרב של אבות-הטיפוס.
רעיון אחר שהספר היה מקורו הוא "נחתי-חלל".
יחידות החיר"ן הממוכנות סופחו למטוס-חלל לתעבורה בין כוכבית שהובילם לכוכבי המטרות המבצעיות על ידי הנחתת קבוצות של לוחמי חיר"ן אל פני שטח הכוכב היישר מן המסלול סביב הכוכב, בעזרת קפסולות אינדיבידואליות לכניסה לאטמוספירה (ומכאן מונח הסלנג המשמש בספר לכינוי הלוחמים – "לוחמי הקפסולות").
השימושים האפשריים בכוח שכזה – הנע מפשיטות החרב-וברח ועד לתקיפות כירורגיות, לוחמת חי"ר קונוונציונלית והחזקת ראשי-גשר – והטקטיקות שאפשר ותיושמנה על ידי לוחמים שכאלה מתוארות בפירוט רב בספר.
כלי-הנשק, הטקטיקה, האימונים ונדבכים רבים אחרים של יחידת העילית העתידנית הזו זוכים לדיון נרחב בספר: הכול, החל בתפקוד שריון הכוח עצמו, עבור בצורך בסוגים שונים של חליפות כוח ובאימוני סגל היחידה בכל סוגי חליפות השריון ובטקטיקות היחידה המיוחדות שתיושמנה לצורך זה, וכלה בשימוש המבצעי של חליפות הכוח במהלך המערכה.
השפעת הספר על צבא ארצות הברית
בעוד שמורשתו הנודעת ביותר של לוחמי החלל היא חליפת שריון הכוח, הרי שהשפעתו שולחת זרועות עמוק אל תוך מלאכת-המלחמה המודרנית.
אף שחלפה כמחצית המאה ממועד יציאתו לאור, לוחמי החלל עודו נמצא ברשימות הקריאה של צבא ארצות הברית, המארינס והצי האמריקאי.
זהו ספר המדע הבדיוני היחיד ברשימות הקריאה של ארבע מתוך חמש האקדמיות הצבאיות של ארצות הברית.
כאשר היינליין כתב את לוחמי החלל, היה צבא ארצות הברית בנוי ברובו ממגויסי חובה ששירתו שנתיים.
כיום, סיגל לעצמו צבא ארצות הברית רעיונות רבים הדומים לעקרונות שפרש היינליין בדבר כוח תקיפה עתיר-טכנולוגיה הכולל מתנדבים בלבד.
יתר על כן, אזכורים לספר מוסיפים לככב במסגרת התרבות הצבאית.
בשנת 2002 תיאר גנרל מהמארינס את עתידם של ביגוד וציוד המארינס ככזה הראוי לו לחקות את החיר"ן של היינליין.
למרבית הפתעתו של היינליין, זכה לוחמי החלל בפרס הוגו לספר המדע הבדיוני הטוב ביותר לשנת 1960. עד שנת 1980, בחלוף עשרים שנה ממועד ראייתו אור, הוא תורגם לאחת-עשרה שפות שונות והוסיף להציג נתוני מכירות נאים.
אפס, היינליין התלונן כי על אף ההצלחה, כמעט כל המכתבים שקיבל בדואר בנוגע לספר היו שליליים והוא זוכה לפניות בנוגע אליו רק "כאשר מישהו רוצה לכסח אותי".
הביקורת הספרותית העיקרית והנוקבת ביותר נגד לוחמי החלל היא שהספר אינו יותר מאכסניה לעמדותיו הפוליטיות של היינליין.
ג'ון בראנר השווה אותו ל"ספר ילדים ויקטוריאני" בעוד אנתוני באוצ'ר, מייסד The Magazine of Fantasy & Science Fiction (כתב-העת לפנטזיה ומדע-בדיוני) העיר כי היינליין "שכח להכניס סיפור".
המבקר אלכסיי פנשין התלונן כי הספר היה פשטני לגמרי – "תיעוד הכשרתו של [מארין]...
וכלום מעבר לכך" – ושהדמויות לא היו יותר מפיותיו של היינליין: "בסוף הספר אינך יודע דבר על טעמיו [של ריקו], אהבותיו ושנאותיו, חייו האישיים.
עלילת הספר לא משנה אותו כלל משום שאין דבר לשנותו – ריקו נותר לא יותר מקול המדקלם מלל על כמה נחמד זה להיות חייל...
הדמויות האחרות אפילו שטחיות עוד יותר, אקספוזיציות פשטניות של עמדה." ריצ'רד גיבס הוסיף כי "הלוחמים האמיתיים מהחיים שאני זכיתי להכיר הם בעלי פנים רבות הרבה יותר מאלה שאנו פוגשים בלוחמי החלל.
ואלה שאני מכיר אשר נטלו חיים נוקטים בגישה אמביוולנטית הרבה יותר בנוגע לכך." הוא מוסיף ומתלונן על היעדרה הכמעט מוחלטת של מיניות בקרב הדמויות ואי הכללתו של רומן רציני כלשהו בספר.
תלונה אחרת על לוחמי החלל היא כי הספר הוא פרו-צבאי או מובנה כמיליטריסטי.
דין מקלוכלין כינה את לוחמי החלל "כרזת-גיוס באורך ספר".
אחרים הצביעו על העובדה שהיינליין מעולם לא השתתף בקרבות אמיתיים, משום שהיה בוגר אקדמיית הצי שקיבל פטור רפואי בשל הידבקותו בשחפת ועל כן העביר את ימי מלחמת העולם השנייה בתפקיד אזרחי שעיקר עיסוקו במחקר ופיתוח בסדנת הצי בפילדלפיה.
(ה-Poor Bloody Infantry, חיל הרגלים העלוב ושותת-הדם), האומלל המשים את גופו העדין והשברירי בינות ביתו האהוב ומוראות המלחמה – אך זוכה להערכה לעיתים נדירות בלבד...
הוא עוסק במקצוע הקשה ביותר מכולם ויש לכבדו אפוא." הקדשת הספר אומרת אף היא "...
במידה מרתקת, היינליין אף קיבל מספר תלונות על העדרו של גיוס החובה בלוחמי החלל (גיוס החובה היה חוק המדינה בארצות הברית בעת שהספר נכתב).
היינליין התנגד בעוז מאז ומעולם לרעיון גיוס החובה (בכנותו את המגויסים "חיילי-עבדות").
טענה אחרת הנשמעת לעת מצוא היא כי הפדרציה הטראנית אינה אלא חברה פאשיסטית, וכי לוחמי החלל מהווה אפוא כתב-המלצה בזכות הפאשיזם.
תקבולות אלה היו לנפוצות כל כך עד כי שתיים מבין המסקנות הנודעות של חוק גודווין קובעות כי ברגע שהיינליין מועלה במהלך דיון אינטרנטי, אין מנוס מהשוואה שיערוך מישהו בין החברה האנושית המשתקפת בספר לבין זו שבגרמניה הנאצית.
הדוגל הבולט ביותר בעמדות אלה הוא ככל הנראה פול ורהובן, שעיבודו הקולנועי ללוחמי החלל תיאר את הפדרציה הטראנית הכוללת מלבושים דמויי-נאצים ועושה שימוש בתעמולה פאשיסטית; אפס, ורהובן הודה לבסוף כי מעולם לא הצליח לסיים את הספר עצמו.
רוב הטוענים בזכות השוואה זו מציינים את הרעיון כי רק יוצאי-הצבא רשאים להצביע והזולת נעדר אזרחות.
יש לציין כי הגם שהשירות הפדרלי אינו בהכרח צבאי, הוא כולל אומנם כפי הנראה חוויות קשות ומשמעת נוקשה.
מובהר בזאת כי מעט מאוד מהאזרחים המתגייסים לשירות הפדרלי, וזוכים על כן בזכות ההצבעה, משרתים בפועל ביחידות קרביות.
על-פי פול אנדרסון, היינליין לא שאב את הרעיון מגרמניה הנאצית או מספרטה, כי אם משווייצריה.
המגינים על הספר טוענים על פי רוב כי על אף שזכות ההצבעה אומנם מוגבלת, ממשלת הפדרציה הטראנית נבחרת בצורה דמוקרטית.
ישנם חופש ביטוי, חופש העיתונות וחירות המצפון.
המערכת הפוליטית המתוארת בספר היא בין-גזעית, מרובת-דתות ורב-תרבותית.
הגיבור חואן ריקו הוא פיליפיני ואילו מוצאם של אחרים במחנה האימונים הוא אמריקאי, ארמני, יפני, גרמני ומזרח-תיכוני, ואחד או שניים אף נושאים שמות משפחה יהודיים.
רבים אף קובעים כי היינליין דן בפשטות ביתרונות ובחסרונות של "זכות בחירה סלקטיבית".
היינליין עצמו העלה טענה דומה ב-Expanded Universe (יקום מורחב).
האחריות המרבית שאדם מסוגל לקבל תהיה אפוא שקולה לסמכות האולטימטיבית שהוא יורשה להפעיל."
באחרונה, הואשם היינליין ביצירת אוטופיה (במובן של חברה שאינה, ואינה יכולה להיות, קיימת), וכי בעוד שרעיונותיו נשמעים מתקבלים על הדעת, הרי שהם מעולם לא הועמדו במבחן והם, למעשה, בלתי-מעשיים לחלוטין.
ביקורת זו הועלתה על ידי אישים כרוברט א.
לאונדס, פיליפ חוזה פארמר ומייקל מורקוק.
האחרון אף כתב מאמר בשם "Starship Stormtroopers" (לוחמי סער בחלל) ובו תקף את היינליין וכותבים אחרים בגין "פרוזה אוטופית" דומה.
פארמר הסכים אף הוא, ואמר כי "עולם הנשלט על ידי יוצאי-צבא עשוי להיות מנוהל באופן כושל, רווי שוחד ובלתי-שפוי בדומה לעולם הנשלט על ידי גברים שמעולם לא התקרבו אפילו לניחוחות הדם והמעיים השפוכים."
אולם, נושא זה עודו שנוי-במחלוקת, אפילו בקרב מגיני הספר.
מספר מגייסים לשירות הפדרלי עוטים סרטים צבאיים, ותקופת השירות "היא או שירות צבאי אמיתי...
או עותק-פקסימיליה בלתי-סביר שלו." יתרה מזאת, ההיסטוריה של השירות הפדרלי מתארת אותו כמה שנוסד על ידי יוצאי-צבא שלא התירו במקור לאזרחים להצטרף ואינם מתוארים כמי שהרשו להם להצטרף מאוחר יותר.
גיפורד מחליט, כתוצאה מכך, שהגם שאפשר שכוונותיו של היינליין היו שהשירות הפדרלי יהיה ב-95% מחלקיו לא צבאי, הרי שבהתייחס לתוכן הסופי שבספר, "היינליין שוגה בנקודה זו.
נדבכיו הגזעניים לכאורה של לוחמי החלל קשורים ביחסי הטראנים עם הג'וקים והכחושונים.
יש אף המרגישים שלא בנוח עם רעיון המלחמה הבין-מינית, במוצאם דמיון בינו ובין מלחמה בין-גזעית.
ריצ'רד גייב העלה את האפשרות כי היינליין צייר את הפרטים הארכנואידים כנעדרים "נפשות או נשמות...
לאונדס טוען כי המלחמה בין הטראנים והארכנואידים איננה נסובה סביב החתירה אחר טוהר הגזע, כי אם סביב הרחבת אמונתו של היינליין בהיות האדם מטבעו חיית-פרא.
אליבא דלאונדס, אם אדם נעדר מצפון מוסרי מעבר למשאלתו לשרוד, והוא פוגש במין אחר בעל חוסר דומה במוסריות, הרי שהתוצאה האפשרית היחידה לעימות כזה תהיה מלחמה בין-מינית.
לוחמי החלל השפיע על סיפורי מדע בדיוני רבים וקבע את הטון בעבור העיסוק בצבא בחלל החיצון, סוג של סיפור שהוגדר כסוגת המדע הבדיוני הצבאי על ידי רבים.
ספרו של ג'ון סטיקלי, "Armor", היה, על-פי דברי מחברו, תוצר תסכולו מהמידה המועטה של סצנות קרב בלוחמי החלל ובשל רצונו לפתח יותר נדבך זה בספר.
במהופך, ספרו האנטי-מלחמתי של ג'ו הולדמן, "מלחמה לנצח", נחשב על ידי רבים לתגובה ישירה ל"לוחמי החלל", ועל אף שהולדמן הצהיר כי הספר אינו אלא תוצאה של חוויותיו האישיות במלחמת וייטנאם, הוא הודה כי ספג השפעות מספר זה.
"המשחק של אנדר", פרי עטו של אורסון סקוט קארד, נחשב אף הוא על ידי רבים לתגובה ישירה ל"לוחמי החלל", או למצער כי קארד הושפע ממנו רבות.
קארד הכחיש זאת נמרצות, באומרו כי הוא מעולם לא קרא את הספר ואף לא את מלחמה לנצח בטרם סיים לכתוב את המשחק של אנדר.
הארי הריסון כתב ספר סאטירי הנקרא "ביל, הגיבור הגלקטי" שאותו הוא מתאר בתור "הטלת מימי על לוחמי החלל להיינליין".
ספרו של ג'ון סקאלזי, "מלחמת האדם הזקן" הוא, על פי דברי הסופר, בנוי בדפוס לוחמי החלל.
בשנים האחרונות, סדרת הספרים של ג'ון רינגו, "Legacy of the Alldenata" (שנודעה גם בתור סדרת פולסין) כללה הומאז' ברור יותר לספרו של היינליין.
סרטו של ג'יימס קמרון משנת 1986, "שובו של הנוסע השמיני", כלל נושאים ומשפטים שכאילו הוצאו ישירות מתוך הספר, דוגמת המונחים "The drop" (יציאת הקפסולות מהחלליות) ו-"Bug hunt" (ציד הג'וקים) כמו גם שלד-מלאכותי להטענת ציוד, בדומה לחליפות שריון הכוח.
השחקנים המגלמים את המארינס הקולוניאליים אף נדרשו לקרוא את הספר כחלק מאימוניהם לקראת תחילת הצילומים.
בשנת 1997 יצר הבמאי פול ורהובן את סרט הקולנוע "גברים בחלל", המתבסס על הספר.
יש הטוענים שאופי הסרט הוא פשיסטי ופסאודו-פשיסטי בעת ובעונה, ובו כמות קרבות חסרת תקדים לזמנו.
חלק רואים באסתטיקה בסרט כאסתטיקה נאצית בסגנון לני ריפנשטאהל.
הוושינגטון פוסט טען על הסרט הזה שהוא "נאצי עד ליסוד".
הסרט אינו נאמן למקור הספרותי, אלא כולל דמויות ראשיות נוספות, שינוי אופי הדמויות המקוריות ופרטי עלילה שונים מהותית.
למרות זאת הסרט יחסית זכה לביקורות טובות, הצליח בציבור ובקרב המעריצים.
לוחמים לשלום היא תנועה שהוקמה בשנת 2005 על ידי קבוצת ישראלים ופלסטינים, שלדבריהם "לקחו חלק פעיל במעגל האלימות באזורנו: ישראלים כחיילים בצבא הגנה לישראל והפלסטינים כלוחמים למען חירותה של ארצם פלסטין מן הכיבוש הישראלי" והגיעו למסקנה "כי פתרון הסכסוך לא יושג באמצעים צבאיים על ידי אף אחד מן הצדדים".
לדברי מקימיה, הם "נושאים דגל כפול – לא לכיבוש ולא לכל פעולה אלימה".
התנועה הוקמה כתוצאה מתחושה גוברת והולכת בקרב חבריה הישראלים והפלסטינים כי הסכסוך הישראלי-פלסטיני, המתקיים זה עשרות שנים, לא יגיע לידי פתרונו בעזרת שימוש בכוח מכל סוג שהוא, וזאת משום שכל כוח מוליד אלימות בקרב הצד השני וממילא מעצים את האלימות באזור במקום להפחית אותה.
התנועה תומכת בהקמת מדינה פלסטינית שבירתה ירושלים המזרחית בגבולות 1967, או בכל פתרון אחר שיתקבל בהסכמה הדדית.
התנועה מתנגדת להתנחלויות ביהודה ושומרון ובמזרח ירושלים כחלק מהתנגדותה ל"צעדים חד צדדיים שמטרתם הצבת מכשולים והנצחת הסכסוך".
הארגון אינו רואה את עיקר פעילותו בקיום דיאלוג, אלא רואה בדיאלוג אמצעי להעצמת כוחה של הקבוצה והפיכתה ל"במה פוליטית רבת עוצמה" שתוכל להשפיע על המציאות הפוליטית באזור.
התנועה מאוגדת כחברה לתועלת הציבור.
הרצאות וחוגי בית של מרצה פלסטיני ומרצה ישראלי, חברי הקבוצה, אשר מספרים את סיפורם האישי
הקמת צוותי הסברה דו-לאומיים שיפעלו להשפיע על דעת הקהל בקרב הישראלים, הפלסטינים ובארצות נוספות
הפקה, יחד עם "פורום המשפחות השכולות", של טקס יום הזיכרון הישראלי-פלסטיני לזכר ישראלים ופלסטינים שנהרגו במהלך הסכסוך.
בתנועה פועלות חמש קבוצות אזוריות דו-לאומיות: באר-שבע – חברון, ירושלים – בית לחם, ירושלים – אל קודס, תל אביב – שכם, ותל אביב – טולכרם.
הקבוצה התפרסמה גם בעקבות מותה של עביר עראמין, בתו בת ה-10 של בסאם עראמין, חבר התנועה תושב ענאתא, אשר נפגעה בראשה בינואר 2007 מירי כוחות מג"ב שבוצע ברשלנות.
באוקטובר 2021, לאחר ששר הביטחון, בני גנץ, הכריז על שישה ארגוני זכויות אדם פלסטינים כארגוני טרור, קרא הארגון לנשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן, להטיל סנקציות אישיות על גנץ.
התנועה מקבלת תרומות של ממשלת גרמניה (דרך קרן היינריך בל), ממשלת ספרד (דרך AECID), קרן SIVMO מהולנד, וקרנות נוספות.
ב-2011 הודיע הסופר הבריטי איאן מקיואן כי בחר לתרום לארגון את כספי פרס ירושלים שקיבל באותה שנה.
לוחמי התמורות הוא ספר פנטזיה עברית שכתב הרב ארז משה דורון, מחסידי ברסלב, שעניינו הוא רוחניות יהודית.
הספר יצא בשנת 2007 בהוצאת לב הדברים, מבוא חורון, המוציאה לאור את כתבי הרב דורון.
בשלושת החודשים הראשונים נמכרו כ-10,000 יחידות, ובשלושת החודשים שלאחר מכן נמכרו עוד כ-5,000. ב-2008 תורגם הספר לאנגלית תחת השם "The warriors of transcendence" בתרגומה של רחל דינה מיסק ובעריכת אלן קרפט-יפה.
בפרולוג מתוארת בריאת העולם על ידי "מחולל התמורות", שברא גם את הרוע, המכונה "חיוויא".
במהלך השנים התפשט המין האנושי על פני ארץ בני קדם והקים חמש ערים גדולות בנות מיליוני תושבים.
בראש הממלכה, ממלכת בני קדם, עמד מלך הכתר הלבן.
כעבור 5,000 שנים מהבריאה החל חיוויא ללחוש מחשבות של יאוש וחולשה אל הנהרות שהשקו את חמש הערים הגדולות.
אט אט החלו לפרוץ סכסוכים פנימיים בין יושבי הערים, עד שלבסוף המלך נרצח בשנתו.
באותו לילה פלשו שכירי חרב מארץ הצפון והחריבו את הערים עד היסוד.
כמה אלפי פליטים שהצליחו להימלט מחורבן הערים התיישבו ביערות הצפון וסביב ימת המלך.
חיוויא השתמש בחומרי הבניין של הערים ההרוסות כדי להקים את "עיר המגדל".
המגדל כלל שבע קומות, כל אחת בעלת תכונות מיסטיות ייחודיות, ואכלס מאות אלפי תושבים.
בכל קומה שלט קיסר אחר, משרתו של חיוויא.
העיר אוכלסה על ידי נערים שנישבו מהערים הגדולות, ובהשפעתו של חיוויא סוברים שהם בני הקיסרים.
למעשה, לקיסרים אין ילדים, שכן הם התעקרו עקב המשקה הכחול של חיוויא, שמעניקים חיי נצח לשותה אותם.
בעל התמורות, שליחו של מחולל התמורות, מאמן את בני הכפרים, שנמלטו מהערים הגדולות כשנחרבו, לכיבוש מחודש של העיר.
אנשיו של בעל התמורות מתמחים בשיטת לוחמה הנקראת "ריקוד סערה", שפותחה על ידי מחולל התמורות, ונקראים "רוקדי סערה".
גיבורי הספר הם עולו, בנו סג, סיהרא, אחיה צלאי, ומאן, שהוכשרו להיות לוחמי תמורות לקראת המלחמה האחרונה על גורל ממלכת בני קדם מול חיוויא, ישות הרשע שמרעילה את מחשבותיהם של השותים ממימי הנהר אליו הוא מזרים את מחשבותיו האפלות.
התמה המרכזית של הספר היא המאבק בין אור לחושך.
הלוחמים ברוע הם לוחמי התמורות - אנשי רוח ובעלי מוסר שחיים בכפרים.
הספר מלמד כי כל אחד יכול להיות לוחם ולהשפיע על גורל העולם דרך בנייה של האני העצמי והתמודדות עם הרוע החיצוני.
הספר מתאר את ייסורי הנפש של הדמויות, החולשות והניסיונות של כל אחת מהן לנוכח האתגרים המוצבים בפניה כמשל להתחבטויות הנפש שעובר האדם.
רוב הדמויות המרכזיות בספר הן מעין אלגוריה לכוחות מרכזיים שקיימים בעולם הרוחני, שמהווים במובן מסוים גם אב טיפוס לכוחות מרכזיים בחברה ובנפש האנושית.
לכל אחת מהדמויות ישנו מסלול ייחודי משלה, כאשר לכל אחד ישנו תפקיד אחר במשימה הגדולה של מלחמת הטוב נגד הרע.
מי שהביא את הגל הגדול, הוליד את השקופים, הצמיח לבני האדם כנפיים בסוף הספר בעצם הוא יוצר ההוויה בעצמותה.
שליחו של מחולל התמורות, היכלו מעבר להר האש.
מלך בני קדם, נרצח בתחילת הספר על ידי שבעת יועציו.
שבעת יועציו של מלך הכתר הלבן, מחריבי חמש הערים, בוני עיר המגדל, ויוצרי עשרת הממירים.
עשרה יצורי אופל שנוצרו על ידי שבעת הקיסרים, תפקידם הוא להמיר אנשים מבני הכפרים לעבודת המגדל.
מומר, לקראת סוף הספר חזר להיות לוחם תמורות, ולחם עם לוחמי התמורות במערכה האחרונה.
שד שלחש לחישות למי הנהר וגרם למימיו להפוך לשחורים, בסוף הספר נוצח על ידי סיהרא.
אחותו של צלאי, לוחמת תמורות, הגיעה אל בעל התמורות ובסוף הספר ניצחה את חיוויא.
אחיה של סיהרא, לוחם תמורות, ילד שובב, לקח אבן מאבני המגדל, מצא את הגלימה עם מפת מנהרות הזמן והואשם כי התנקש באחד הקיסרים.
אביו של סג, לוחם תמורות, הרג את עשרת הממירים, עבר הכשרה ארוכה במדבר הלבן, ראה את בעל התמורות.
בנו של עולו, קיבל מאחד הממירים משחק דומה למשחק הכוחות.
בעקבות כך עולו לוקח אותו איתו.
בארץ האפרים הירוקים הוא אובד ולקראת סוף הספר מוצא את אביו.
חבר ילדות של עולו, מתחזה לבעל התמורות.
לוחמי התמורות הם בני הכפרים, פשוטי העם, שמתכוננים להילחם בחיוויא ובחייליו - הצללים, הקיסרים ובני עיר המגדל.
הם מוכשרים במספר מיומנויות, אחת מהם הוא ריקוד סערה, ריקוד איטי בהתחלה שעובר למהיר מאוד עם הזמן.
לוחמים שיודעים לרקוד את הריקוד נקראים רוקדי סערה, הוא נראה תמים, אך למעשה מדובר באמנות לחימה.
לוחמי התמורות מאמינים במחולל התמורות שמשגיח עליהם תמיד ורוצה בטובתם.
שמות הגיבורים לקוחים מהארמית של התלמוד ושל ספר הזוהר.
התלמוד והזוהר הם גם הרקע הרוחני מאחורי המסר של הספר.
לדוגמה, חיוויא הוא נחש בארמית וסיהרא היא הלבנה (השכינה).
הרב דורון עושה שימוש גם בתורת רבי נחמן מברסלב.
תפקידה המכריע של סיהרא במאבק הסופי מבטא את התפיסה הברסלבית ביחס לתפקיד הפרט במאבק ברוע ובקידום הגאולה.
המאבק בין כוחות הטוב והרוע מתקיים תוך ציפייה לבואו של מחולל התמורות היחיד והמיוחד, שירפא את הריקנות השולטת בכל.
במהלך מלחמת העולם השנייה גויסו כ-200 אלף לוחמים אפריקאים שחורים לצבא צרפת, לטובת המאבק המלחמתי בגרמניה הנאצית.
לוחמים אפריקאים רבים התגייסו מסיבות כלכליות והטבות שהובטחו להם כמלגות, אך במקביל התגייסו רבים מהם מסיבות אידאולוגיות ועקב תחושת שייכות למאבק שטופחה בהם.
הלוחמים נתקלו בקשיים רבים במהלך הלחימה באירופה ולאחריה, אך תרומתם למלחמה הייתה משמעותית.
גיוס חיילים אפריקאים לצבא הצרפתי החל עוד בשנת 1857.
במלחמת העולם הראשונה כ-175,000 לוחמים אפריקאים שירתו בצבא הצרפתי, והיוו 3% מחייליו.
ב-1939 יצאה צרפת בקריאה למושבות האפריקאיות שהיו תחת שליטתה, להתגייס ולהיאבק לצד צרפת בשעת המשבר שהייתה נתונה בו.
הגנרל דה גול הגיע לברזוויל שבקונגו ופנה לציבור ברדיו להתגייס למאמץ המלחמתי, בתמורה להטבות ולקידום עצמאותם.
אפריקאים רבים נענו לבקשה זו.
מעל 120,000 גברים התגייסו, בעיקר משטחי אפריקה המערבית והמרכזית בכלל ומסנגל בפרט.
במלחמת העולם השנייה הגיוס היה בהיקפים רחבים יותר מזו הראשונה: 9% מהחיילים בצבא הצרפתי במלחמת העולם השנייה היו אפריקאים.
גם ההשפעות של מלחמת העולם השנייה על האפריקאים הייתה משמעותית יותר מזו הראשונה, לפחות מההיבט הפוליטי.
במלחמת העולם השנייה תרומת החיילים המערב אפריקאים בצרפת (WFAׂ) למאבק הייתה גדולה בהרבה.
הדבר היה תוצאה של לקחי המלחמה הראשונה ביחד עם מדיניות צרפתית שונה.
הוקמו שבע אוגדות אפריקאיות, לצד שלוש אוגדות קולוניאליות נוספות, מתוך 80 אוגדות צרפתיות בסה"כ.
היחס השתנה באופן משמעותי לאחר שביתת הנשק ביוני 1940 בין הצרפתים לגרמנים ולאיטלקים.
רוב הלוחמים הצרפתים הורחקו משדות הקרב.
בתקופה זו שבין יוני 1940 לשחרור צרפת בקיץ 1944, הלוחמים האפריקאים בכלל, ואלו הצפון אפריקאים בפרט, היוו את הכוח המשמעותי ביותר בכוח האדם בצבא צרפת החופשית.
במלחמת העולם הראשונה, התבסס הגיוס האפריקאי לצבא הצרפתי בעיקר על הבטחות להטבות חומריות או על גיוס חובה ולא נעשה ניסיון להחדיר אידאולוגיה בחיילים.
במלחמת העולם השנייה לעומת זאת, נעשו יותר מאמצים להכנת החיילים מבחינה אידאולוגית.
ביטוי בולט לכך במגזין שהתפרסם בין ינואר ליוני 1940 בדקר, שנקרא "La Gazette du Tirailleur".
המגזין הופץ בקרב גורמי ואנשי צבא, והכיל חדשות מנקודת מבט צרפתית, בדיחות אנטי נאציות וסיפורים אודות מטרות הלחימה הצרפתית ומטרותיו של היטלר לגבי אפריקה.
במלחמה השנייה התקיימה אינטגרציה גזעית בין האפריקאים לצרפתים.
כמחצית מהכוחות האפריקאים עורבבו עם אלו הצרפתים ויצרו את הכוחות הנקראים RICMS.
הצרפתים העריכו כי אינטגרציה זו נוהלה בצורה טובה.
עם זאת, מדיווחי כוחות המודיעין, שעסקו בצנזור מכתביהם האישיים של החיילים, נמצא כי חיילים צרפתים רבים התלוננו על כניסת לוחמים אפריקאים ליחידותיהם.
אך אלו כוונו יותר כלפי צרפת, מאשר אל החיילים עצמם.
ההערכות הגסות מדברות על למעלה מ-100,000 לוחמים אפריקאים שלחמו כחלק מאפריקה המערבית הצרפתית בין ספטמבר 1939 ליוני 1940. כשני שלישים מתוכם היו מוצבים עוד לפני כן באירופה.
במאי 1940 הוצבו באייסן וארוגן האוגדות הראשונה והשישית, ובשורותיהן אפריקנים רבים.
אלו ספגו מכה קשה מהתקפות טנקים גרמניים.
האוגדות הרביעית והחמישית ספגו את מרב ההתקפות הגרמניות החל ממאי אותה שנה.
אירוע שבלט באכזריותו התרחש 20 קילומטר צפונית לליון.
כוחות סנגלים (RTS) הוצבו לשמור על דרך המובילה לעיירה מקומית, צ'סלי מונטלוזין.
ב-17 ביוני התפתח במקום קרב מול הגרמנים, שרובו לחימה של חמש שעות במנזר מקומי.
כאשר הקרב הסתיים, בתבוסת הכוחות הצרפתים, 212 הלוחמים הפצועים ששרדו, נלקחו על ידי הגרמנים ובוצע בהם טבח.
אירוע ידוע נוסף הוא הוצאתו להורג של קפטן שרל נ'טורר, קצין אפריקאי מגבון.
הוצאתו להורג התרחשה באותו יום בו בנו נהרג בקרב בסום.
במכתב שכתב לבנו, באה לידי ביטוי מחויבותו ונאמנותו לצרפת.
נ'טורר נלקח בשבי ביחד עם קצינים צרפתים נוספים.
קצין גרמני הורה לו לעמוד ביחד עם שאר הלוחמים האפריקאים.
כאשר סירב, בהתעקשו על קבלת יחס שווה לשאר הקצינים הצרפתים, נורה במקום.
הלוחמים האפריקאים תוארו הן על ידי הגרמנים והן על ידי הצרפתים כלוחמים עיקשים.
ככל הנראה בעקבות הפחד שהוחדר בהם על ידי צרפת כי במידה ויילקחו כשבויים, הגרמנים יהיו אכזרים איתם במיוחד, כפי שאכן קרה לעיתים רבות.
לאחר שביתת הנשק ביוני 1940 כ-24,270 מתוך 100,000 לוחמי אפריקה המערבית הצרפתית הוכרזו כנעדרים.
ההערכה היא שכ-15,000 מתוכם היו שבויי מלחמה.
רבים מהלוחמים ששרדו נכלאו במחנות עבודה גרמניים שבצפון-מזרח צרפת, לתקופות שונות של עד ארבע שנים.
בשל היותם אפריקאים, לרוב הם זכו ליחס אכזרי יותר מצד הגרמנים.
רבים מאותם שבויים נלקחו למחנות עבודה בצרפת, שם ביצעו עבודות פיזיות קשות לטובת התעשייה המלחמתית הגרמנית.
באותו הזמן צרפת של וישי השתמשה בלוחמים ששרדו כדי לשמור על הקולוניה הצרפתית באפריקה מפני פלישה בריטית.
בין השנים 1943-1945 נעשה גיוס של אפריקאים נוספים לצבא צרפת החופשית, שעליו פיקד שארל דה גול.
בשנים אלו נשלחו שוב כ-100,000 לוחמים לחזית.
בסה"כ ניתן להעריך כי צרפת גייסה כ-200,000 לוחמים אפריקאים, שלחמו בחזית המלחמה באירופה.
הלוחמים ב-FWA הגיעו ביחד עם כוחות הצבא הצרפתי החופשי לפרובאנס ב-1944, ולחמו כחלק מהפלישה לדרום צרפת.
קשה להעריך את מספר הנספים מתוך לוחמים אלו במלחמה, אך ההערכות מדברות על כ-17,500 הרוגים מהלוחמים עד 1940. בתוספת ההרוגים במערכות נוספות: בצפון אפריקה ב-1943, באיטליה בין השנים 1943-1944 ובדרום צרפת ב-1944, מספר ההרוגים מגיע עד ל-25,000 חללים - 12% מכלל הלוחמים.
הקשיים בהם נתקלו הלוחמים האפריקאים באירופה
על אף שהלוחמים נהנו מהטבות ופריבילגיות מסוימות, כגון ביקור במוקדי תיירות צרפתים ונסיעות ברכבות ללא תשלום, הם נתקלו בקשיים רבים.
תקופת הלחימה באירופה, ובייחוד תקופת השהות במחנות העבודה, הייתה קשה עבור אותם לוחמים, שלא היו מורגלים לחורפים קרים.
תנאי מזג אוויר קשים, ביחד עם מזון דל ביותר במחנות וביגוד דל, גרמה להיחלשותם הרבה, ורבים מהם חלו ומתו ממחלות ריאות.
קשיים נוספים נבעו מפערים תרבותיים בינם לבין הלוחמים הצרפתים ביחידות בהם התקיימה אינטגרציה, שהובילו במקרים מסוימים לעימותים.
בנוסף, זכו ליחס גזעני פעמים רבות מצד הגרמנים, הן בלחימה עצמה והן במחנות השבויים והעבודה אליהם נלקחו מאוחר יותר.
מתום המלחמה ועד סיום העידן הקולוניאלי
על אף שלאחר המלחמה ב-1944 דה גול הכריז כי יש למצוא פתרונות חדשים עבור האפריקאים בשטחי הקולוניה הצרפתית, בעקבות תרומתם, הלוחמים קיבלו מלגות בסכומים נמוכים במונחים אירופאים.
תלונות רבות התקבלו מלוחמים אפריקאים כלפי צרפת על אי תשלום או איחור בתשלום משכורתם והטבות שחרור נוספות.
בנוסף, התנגדות רבה התעוררה על רקע אי הסכמת צרפת לאפשר ללוחמים לשמור את כספם, פרנקים שצברו במהלך המלחמה.
אך האכזבה האפריקאית הרבה ביותר נבעה מתוך תחושת אי הכרה בתרומתם ושירותם הרב לצרפת במאמצי מלחמתה, ונכונותם לקריאות גיוסה.
במחאה שפרצה ב-1944 על ידי לוחמים, בעקבות אי קבלת כספי פיצויים שהיו אמורים לקבל, נורו 35 אפריקאים למוות ו-35 נוספים נפצעו על ידי כוחות צרפתים בעת ניסיון לפזר את המחאה.
אירוע זה לא זכה לתודעה רבה.
מנגד, הייתה הכרה והעדה כלשהי מצד הציבור הצרפתי בתרומתם, וב-1950 צרפת הכירה רשמית בצורך להעניק זכויות שוות ללוחמים האפריקאים והצרפתים.
בעקבות זאת, הוענקו פיצויים מסוימים לאותם לוחמים.
כתוצאה מכך, האמון והנאמנות של הלוחמים האפריקאים לצרפת, החל להשתקם.
עד לאחרונה, תרומת הלוחמים האפריקאים למלחמה כמעט ולא זכתה להכרה.
ההתעלמות והזנחת המעורבות האפריקאית במלחמה על ידי העולם ועל ידי צרפת נובעת מסיבות שונות: צרפת העדיפה ומעדיפה לטשטש ולא להבליט את כישלונותיה והפסדיה במלחמה, ואת השתתפותה במלחמה, בשלב מאוחר יותר, כשחקנית משנה.
בנוסף, קיים מחסור במקורות תיעודיים בנושא עד לאחרונה.
עם זאת, לאחרונה חלה בצרפת התעניינות מחודשת בעברה הקולוניאלי, בעקבות פרסום ביוגרפיות של קצינים צרפתים (שמטרתם להצדיק את השימוש בעינויים באלג'יר).
ב-2004 הנשיא שיראק ציין והכיר בתרומת הכוחות האפריקאים לשחרור צרפת בטקס ממלכתי.
בנוסף, שני סרטים שפורסמו ב-2006 העלו את התודעה הציבורית בנושא: Les enfants du pays ו-Indigenes, שמגוללים את סיפורם של לוחמים אפריקאים הנלחמים לשחרור צרפת.
לדעת רבים, ניתן לראות שינוי והתפתחות איטית בהכרה העולמית בתרומת אפריקה למלחמה, בין השאר בזכות מאבקו של נשיא סנגל, עבדוליי ווייד, לקידום הנושא.
לוחמה כלכלית היא השימוש או האיום בשימוש באמצעים כלכליים בין מדינות, במטרה להחליש את כלכלתה של המדינה האויבת, ועל ידי כך לפגוע בכוחה הצבאי והפוליטי ולהשפיע על מדיניותה.
השימוש בלוחמה כלכלית נעשה הן במסגרת של מלחמה קרה והן במסגרת של מלחמה כוללת.
בסיטואציה של מלחמה קרה, האמצעים העיקריים ללוחמה כלכלית הן סנקציות כלכליות בדרגות חומרה שונות, כגון: איסור השקעות והזרמת הון, הטלת אמברגו על סחר, אפליה לרעה של חברות או גופים העושים עסקים עם המדינה המוחרמת, הקפאת נדל"ן והון נזיל והפקעתם, או חרם כללי.
דוגמה טובה לסיטואציה כזו הן הסנקציות הכלכליות שהטילו מועצת הביטחון של האומות המאוחדות ומדינות המערב על איראן בגלל סירובה להפסיק את פעילותה לפיתוח ולייצור נשק גרעיני על פי דו"חות הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
במסגרת של מלחמה כוללת, המטרה תהיה למנוע מהצבא היריב להשיג את המשאבים החיוניים ללחימה, או לפגוע באוכלוסייה האזרחית של היריב על ידי מניעת מוצרי יסוד, כגון: מזון ואנרגיה.
האמצעים להשגת המטרות האלה הם: תפיסת או השמדת המשאבים החיוניים, הטלת מצור והשמדת אמצעי הייצור.
דוגמאות מובהקות ללוחמה כלכלית בזמן מלחמה כוללת, אפשר למצוא במלחמת העולם השנייה, כאשר בעלות הברית השתמשו בטקטיקות הללו, כדי למנוע מכלכלות מדינות הציר משאבים חיוניים.
בתגובה, מדינות הציר ניסו לפגוע במאמץ המלחמתי של בעלות הברית באמצעות מלחמת צוללות והטבעת ספינות אספקה המובילות מזון, חומרי גלם ואמצעי לחימה.
מדינות המעורבות בלוחמה כלכלית מבקשות להחליש את כלכלת היריב על ידי כך שהן מונעות ממנו גישה למשאבים טבעיים, כלכליים, טכנולוגיים ואחרים שחיוניים לו, או שהן מונעות ממנו את היכולת להפיק רווח ממשאבים שיש ברשותו.
כמה מהטקטיקות הנפוצות של לוחמה כלכלית הן:
הקפאת נכסים – החרמת נכסים שמוחזקים על ידי מדינה או פרטים במדינה אחרת.
לדוגמה: ארצות הברית ומדינות האיחוד האירופי החליטו להקפיא נכסים של אישים בצמרת של לוב וסוריה, בגלל חשדות כבדים לפשעי מלחמה שבוצעו על ידם, במסגרת האביב הערבי 2011.
מצור - מניעת מעבר של סחורות ואנשים לשטח מסוים על ידי הפעלת כוח צבאי.
לדוגמה: ישראל מטילה מצור על רצועת עזה מאז 2007, עת השתלט חמאס על הרצועה והתנער מההסכמים שנחתמו עם הרשות הפלסטינית.
יש הסוברים, כי מטרתה של ישראל מעבר למניעת מעבר של נשק הנה הפעלת לחץ כלכלי על משטר החמאס בתקווה שתביא לנפילתו.
אמברגו – איסור מכירה של סחורות מסוימות למדינה המוחרמת.
לדוגמה: ארצות הברית אוסרת למכור טכנולוגיות מתקדמות בתחום הגרעין והטילים הבליסטיים לאיראן.
איסור השקעות – למעשה מדובר באמברגו על הון.
חרם – יכול לכלול חרם מכל סוג שהוא.
למשל: חרם מסחרי, מדעי, תרבותי, תעבורתי ודיפלומטי.
דוגמה לכך החרם על דרום אפריקה של משטר האפרטהייד.
בחרמות מסוג זה יש גם היבט פסיכולוגי מעבר להיבט הכלכלי, אזרחי המדינה המוחרמת חשים שהיא מבודדת.
יעילותה של הלוחמה הכלכלית תלויה בכמה גורמים ביניהם: היכולת של היריב לייצר את המשאבים החיוניים בכוחות עצמו, או לרכוש אותם ממדינות נייטרליות; התמיכה העממית של האוכלוסייה המקומית במשטר; היכולת של המשטר לכוון את המשאבים המוגבלים של המשק הפגוע לעבר הכוח הצבאי.
המבקרים של שיטת הלוחמה הכלכלית אומרים שהנפגעים העיקריים משיטה זו הם האוכלוסייה האזרחית בכללותה, שעלולה להגיע במקרים קיצוניים לרעב, מחלות או קיפאון.
לעומת זאת, דווקא בצמרת המדינית- ביטחונית, ובמגזר הצבאי בכלל, אין כמעט פגיעה.
בנוסף, הנקיטה בשיטה של לוחמה כלכלית עלולה לעלות ביוקר דווקא לצד היוזם.
לוחמה כלכלית בישראל בשנות ה-50
יוזמות שונות בתחום הלוחמה הכלכלית עלו בישראל בשנים 1954 - 1953. בפברואר 1953, החליט ור"ש להקים במסגרת "המוסד" גוף שיפעל לשבירת החרם הערבי על ישראל.
כך הוקמה ועדה ייעודית לביצוע לוחמה כלכלית, שבראשה הועמד איש "המוסד" והשתתפו בה רע"ן איסוף באמ"ן, נציגי המשטרה והשב"כ.
לצידה פעלה ועדה בין-משרדית שהקימה הממשלה, שהחברים בה היו אנשי משרד החוץ, האוצר, המסחר והתעשייה, התחבורה ו"המוסד".
זו נועדה לרכז את כל הפעולות הקשורות לחרם הערבי ולדרכים לעקוף אותו.
במסגרת זו ננקטו מספר צעדים ראשוניים שלא הבשילו לפעילות משמעותית: גויסו כמה סוחרים ישראלים עם קשרים למדינות ערב, במטרה למכור את תוצרתם במטבע ערבי ובדרכים שונות.
כן נעשה ניסיון, שלא עלה יפה, לגייס למאמץ כמה סוחרים סיטונאים ערבים, וכן הייתה כוונה להקים בגבולות, בעיקר עם לבנון וירדן, "תחנות" שבהן תופקד סחורה ישראלית שתימכר לסוחרים ערבים מעבר לגבול.
ראש אמ"ן דאז, בנימין גיבלי, הביע התנגדות למהלכים אלו והמליץ לראש "המוסד" דאז, איסר הראל, לקיים "דיון בבעיה במשותף ובהקדם על מנת למנוע [את] התקלות הצפויות לפנינו".
הראל נעתר לדרישת גיבלי וערך באוגוסט 1954 דיון לבחינה מחודשת של הסוגיה במסגרת ור"ש.
זה הנחה את הגורמים החברים בו לבחון מחדש את הנושא לאחר הבחינה שבאמ"ן והעלה את הסתייגויותיו המהותיות, אך קבע ש"לאור כל האמור לעיל, ובהתחשב בעובדה שהניסיון שנצטבר אצל העוסקים בפעולה זו אינו מספיק כדי לקבוע עמדה סופית וברורה, הרינו ממליצים לאפשר את המשכת הפעולה, בכפוף למכלול שיקולים ואילוצים".
כעבור שנה וחצי, בפברואר 1956, הוחלט לסיים את הפעילות ולסגור את התחום במחלקה הכלכלית ב"מוסד".
זאת כנראה לאור כישלון הפעילות שנעשתה בנושא זה מול לבנון, ירדן ומצרים והיעדר תיאום בין כלל הגורמים בקהילה.
"לוחמי הפרא" באנגלית: Warriors או Warrior Cats) היא סדרת ספרי סיפורת שנכתבה על ידי ארין האנטר, שם עט של המחברות קייט קארי, צ'רית' באלדרי, תוי סותרלנד וויקטוריה הולמס.
עלילת הסדרה עוקבת אחרי ארבעה שבטים של חתולים פראיים: שבט-הרעם, שבט-הצל, שבט-הרוח ושבט-הנהר.(רוב הסיפור מסופר על שבט הרעם) ישנן חמש סדרות, כאשר כל אחת מכילה שישה ספרים, לא כולל הסדרה החמישית, אשר חלק מספריה עדיין לא יצאו לאור.
בנוסף, יצאו לאור גם ספרים שעומדים בפני עצמם, כגון: המסע של כוכב-אש, סדרת ספרי מאנגה וגם ספרי-עזר המכילים מידע על הדמויות או סיפורים שלא סופרו קודם לכן.
סדרת הספרים החלה את מסעה בשלהי 2003, כאשר הארפר-קולינס ביקשו מוויקטוריה הולמס לחבר ספר בנוגע לחיי חברה של שבטי חתולים פראיים.
הולמס התלהבה מהנושא, ויחד עם קייט קארי וצ'רית' באלדרי העלו שיטה לפיה ויקטוריה אחראית על קווי העלילה הראשיים, וקייט וצ'רית' כותבות את הספרים עצמם, לסירוגין.
כעבור כשנה, נוספה גם תוי סותרלנד לכותבות, וכך התחלקה העבודה בין ארבעה אנשים.
הספר הראשון בסדרה, מתאר את החיים של חומפס, חתלתול-מחמד בן כשישה חודשים, אשר נפתחות בפניו אפשרויות בלתי צפויות לשינוי מרהיב בסגנון חייו באמצאות לעבור לחיי יער עם שבט-הרעם.
במהלך התנסויותיו עם חתולי-יער פראיים מוצא את עצמו חומפס (אשר שינה את שמו לכף-אש ולאחר מכן אל השם לב-אש) במרכז סכנה איומה, אשר סובבת סביב סוד אחד גדול.
לב-אש (בעבר כף-אש ולפני זאת חומפס), לוחם צעיר של שבט-הרעם מוצא את עצמו נאבק מול נאמנות לשבט ונאמנות לחבריו ולסובביו, בין היתר, קשרים חדשים נוצרים וקשרים ישנים נמתחים.
לב- אש נאלץ להתמודד עם חברו אפור-פס אשר מעמיד ספק בנאמנותו לשבט הרעם.
לב-אש מנסה להתמודד עם הסודות והמידע המגיעים אליו, סודות המאיימים להציף את כל היער בקטנותם המסתורית.
לב-אש יודע שבחתול אחד אסור לבטוח, אך מי הוא החתול הזה?
לב-אש, הסגן הצעיר של שבט-הרעם מוצא עצמו מתמודד עם אויבו הוותיק, אחיינו המתנסה הבלתי-ממושמע ומנהיגה שאיבדה את אמונה בשבט ואת רצונה להנהיג.