tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר ארבע שנים עבר לרשת ב' של קול ישראל, שם חשף את אירוע לחישתו של בנימין נתניהו לרב יצחק כדורי וסיקר ככתב משטרה את הפרשות שנקשרו לעזר ויצמן, יעקב נמרודי, אהוד ברק ואריאל שרון.
לאחר מכן עבר ריבלין לעבוד בחברת החדשות של ערוץ 2 ככתב הבריאות ולאחר מכן ככתב לאיכות הסביבה.
שם הוא חשף את פרשת מחלת הסרטן של עובדי הכור הגרעיני בדימונה ותחקיר על בקבוקי תינוקות.
בנוסף פרסם יחד עם יוסי מזרחי את התחקיר על הזיהום במפרץ חיפה, תחקיר שזיכה את השניים בפרס פראט לתקשורת בנושא איכות הסביבה.
בסוף שנת 2007 עזב את חברת החדשות לטובת תוכנית התחקירים עובדה של זכיינית ערוץ 2 קשת.
ביולי 2008 חזר לחברת החדשות ככתב לענייני חברה ורווחה.
במאי 2019 עבר לחדשות 13, כדי לשמש חבר בצוות התוכנית "המקור".
במרץ 2018 קיבל ריבלין אות הוקרה לקידום המאבק בנגע העישון מהאגודה למלחמה בסרטן.
במהלך 2024 הצטרף ריבלין לגוף התחקירים שומרים.
ריבלין נשוי ואב לשלוש בנות.
חַיִּים בָּרוּךְ רוֹזֵן (במקור: היינץ הנריך רוזנראוך) (ד' באדר ה'תרפ"ב, 4 במרץ 1922 – כ"ב בתשרי ה'תש"ס, 2 באוקטובר 1999) היה פרופסור לבלשנות כללית ולבלשנות הודו-אירופית באוניברסיטה העברית, חתן פרס ישראל לבלשנות בשנת תשל"ח (1978) וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
חיים רוזן נולד בווינה בירת אוסטריה ב-1922 בשם היינץ אריך רוזנראוך (עברת את שמו ב 1949).
עלה לארץ ישראל ב-1938, ערב מלחמת העולם השנייה.
למד לימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית וקיבל תואר דוקטור בשנת 1948. המורה שהשפיע עליו יותר מכול היה יוחנן לוי.
בשנים 1951–1952 שהה בצרפת לשם בתר-דוקטורט.
הקים ביחד עם יעקב פולוצקי את החוג לבלשנות באוניברסיטה העברית.
היה ממחברי הערכים בנושא בלשנות באנציקלופדיה העברית.
ב-1981 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
כיהן כסגן נשיא החברה הלינגוויסטית האמריקנית (LSA).
תחומי מחקריו של רוזן היו הלשונות ההודו-אירופיות והבלשנות הכללית המשווה.
בנוסף פרסם מספר מאמרים וספרים על לשונות שמיות, ובעיקר על העברית הישראלית.
ספרו החשוב "העברית שלנו: דמותה באור שיטות הבלשנות" ראה אור ב-1955 בהוצאת עם עובד ותיאר את תהליך גיבושה של העברית המודרנית כשפה שמית עתיקה בשילוב השפעות מערביות מודרניות.
גולת הכותרת של פועלו הייתה התקנת מהדורה מדעית של כתבי הרודוטוס שיצאה לאור בהוצאת טובנר בשנת 1987.
ב-1978 זכה בפרס ישראל לבלשנות.
רוזן (ביחד עם חיים בלנק) היה מן הבלשנים הראשונים שראו בעברית החדשה שפה מגובשת הראויה למחקר.
עד זמנו שלטה הגישה שהעברית החדשה היא מעין אוסף לא מגובש של יסודות משכבות לשון קודמות ומשפות זרות, ושתופעות הלשון המתגלות בה הן שיבושים ושגיאות שאין למחקר עניין בהם.
בספריו "העברית שלנו", "עברית טובה" ו-A Textbook of Israeli Hebrew ("ספר לימוד לעברית ישראלית"; באנגלית) הראה רוזן כי העברית הישראלית מקיימת מערכת לשונית יציבה דיה שמאפייניה והתהליכים המתרחשים בה דומים לאלה הקיימים בכל שפה מדוברת.
כשהציג רוזן לראשונה את עמדותיו בשנות החמישים של המאה העשרים נמתחה עליו ביקורת נוקבת והחל פולמוס נרחב בקרב חוקרי העברית ומתקני הלשון, אולם לקראת סוף המאה ה-20 גישתו של רוזן הייתה לזרם המרכזי בקרב חוקרי הלשון העברית.
שיטתו היא הדקדוק ה"סטרוקטורליסטי", הדקדוק שקדם והתקיים במקביל לדקדוק הגנרטיבי.
אשתו חנה רוזן הייתה בלשנית שעסקה ביוונית ולטינית ובשפות קלטיות ופרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
חיים ב' רוזן, "פלמח"; העברית שלנו - על ספרו של צבי הר-זהב, קתרסיס 7
הרב חיים רחמים יוסף פרנקו (מכונה החרי"ף) (1835, ה'תקצ"ה – 21 בנובמבר 1900, כ"ט בחשוון ה'תרס"א) היה רבה של העיר חברון וראש קהילת הספרדים בעיר ומייסד בית החולים חסד אברהם.
נולד ברודוס בשנת ה'תקצ"ה, ובילדותו התחנך אצל רבני האי.
ב-1863 תועד פרנקו כאשר סבב בין קהילות יהדות בולגריה כדי לגייס כספים עבור שיקום בית הכנסת ברודוס.
בשנת ה'תרכ"ח (1868) עלה לארץ ישראל עם אשתו אסתר מזל-טוב, ביתו של חכם רפאל יצחק ישראל, שני בניו בן-ציון והרב מאיר, ובתו היחידה קלרה והתיישב בירושלים.
מיד עם בואו מונה לשמש כחבר בית דין בבית דינו של הרב יעקב שאול אלישר (ה"ישא ברכה") יחד עם הרב שלום משה חי גאגין.
בעיתון "החבצלת" מי"ב בתשרי ה'תרל"א מסופר שבהגיעו לירושלים הוכרחה העדה הספרדית למכור חצר גדולה הסמוכה לבתי הכנסיות שבעיר, והוא הזדעזע מכך והציע לנסוע בשליחות הכולל כדי לגאול את החצר.
בשנת ה'תרל"ג יצא כשד"ר מטעם הכולל הספרדי בירושלים לטורקיה ולאוסטריה, ובביקורו בווינה נתקבל לראיון אצל פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
שליחותו הוכתרה בהצלחה, והקהילה רכשה את החצר מחדש.
בשנת ה'תרל"ו יצא שוב כשד"ר מטעם כוללות חברון לאלג'יר, תוניס ולוב.
בשנת ה'תרל"ח (1878) התמנה לרבה של העדה הספרדית בחברון.
היה מחלוצי היציאה מחומות הרובע היהודי בחברון, ועודד יהודים אחרים ללכת בעקבותיו.
בשנת ה'תרנ"ג (1893) הקים את בית החולים "חסד לאברהם" (על-שם הרב אברהם אזולאי), המוכר בימינו כבית הדסה.
נפטר בשנת ה'תרס"ב (1901), ונקבר בבית העלמין העתיק בחברון.
הרב חיים חזקיהו מדיני מילא את מקומו כרבה הספרדי של קהילת חברון.
בניו היו פרנסים בקהילת חברון.
במהלך מאורעות תרפ"ט נרצחו בתו וחתנו הרב חנוך חסון, אשר כיהן כאב בית הדין בחברון.
בנו מאיר נותר היחיד מבין רבני חברון והוא ניהל את ענייני העיר במשך שנה ולאחר מכן עבר לירושלים.
נכדו (בן בנו הרב רפאל נסים) היה אברהם פרנקו.
שערי רחמים - שו"ת על ארבעה טורים, שני חלקים, ירושלים ה'תרס"ב
ויצבור יוסף - אספת דינים ושאלות על הש"ס
כן פרסם חידושי תורה בביטאונים "תורה מציון" ו"המאסף".
חיים קליין (נולד ב-30 ביוני 1949) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל.
שימש מנכ"ל המשרד לביטחון פנים וכיום דירקטור ויועץ ביטחוני.
קליין נולד בחיפה להוריו חווה וסנדר, וגדל בקריית אתא.
היה חבר תנועת הנוער השומר הצעיר, שירת בצה"ל בנח"ל בגרעין אל הר להראל, והשתחרר בשנת 1975 בדרגת סרן.
לאחר מכן התגייס למשטרה ומילא שורת תפקידים בכירים: מפקד היחידה המרכזית במרחב מרכז, מפקד תחנת רחובות, קצין חקירות מרחב שפלה, ראש ענף חקירות מחוז מרכז, סגן מפקד מרחב השרון, סגן מפקד מרחב השפלה, מפקד מרחב השפלה, סגן ראש המשמר האזרחי, ראש המשמר האזרחי (1996–1998) וראש אגף מודיעין.
בשנת 2002 שוחרר במטרה להתמנות למנכ"ל המשרד לביטחון פנים, בראשו עמד כשנתיים.
בסיום תפקידיו במערכת הביטחון עבר לשמש מנכ"ל החברה לפיתוח של עיריית פתח תקווה.
בשנת 2006 מונה לחבר במועצת הנפט ובשנת 2007 לדירקטור בחברת "מנופים פיננסים".
עד 2009 שימש יועץ ביטחון לחברה מקבוצת איי די בי.
שר התקשורת משה כחלון הציג מועמדותו ליו"ר חברת דואר ישראל, גם בה משמש קליין דירקטור.
בוגר קורס פיקוד ומטה במכללה לביטחון לאומי, בוגר החוג לקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ובעל תואר שני במדע המדינה וביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
כלתו, טופז אבן-חן קליין (בתו של ניצב בדימוס זאב אבן-חן), נספתה בשרפה בכרמל.
הרב חיים הכהן קמיל (ב' בניסן ה'תרצ"ג, 29 במרץ 1933 – ט"ו באדר ב' חג הפורים ה'תשס"ה, 26 במרץ 2005) שימש במשך כעשרים וחמש שנה בראשות ישיבת אופקים.
נולד בפולין ליעקב וחנה קמיל.
בשנת 1938 עלה לארץ ישראל.
למד בתלמוד תורה "יבנה" ובישיבת תפארת צבי בירושלים, ולאחר מכן בישיבת סלבודקה בבני ברק.
לאחר נישואיו לאסתר (נפטרה בתשע"ט, 2019), בת מרדכי ליבר פרוש (בנו של נפתלי צבי פרוש-גליקמן), חזר לירושלים ולמד בכולל של ישיבת מיר.
היה מחשובי הלומדים בישיבה והתקרב מאוד לראשיה, רבי אליעזר יהודה פינקל, רבי חיים שמואלביץ ורבי נחום פרצוביץ.
שימש כחברותא לרב נתן צבי פינקל בשנותיו הראשונות בישיבת מיר עד שזה החשיבו כרבו המובהק.
בסוף שנת ה'תשל"ח נענה להזמנת ראש ישיבת אופקים, הרב יעקב הורוביץ, לבוא ולעמוד לצידו בראשות הישיבה.
נחשב לאחד מראשי הקהילה החרדית אופקים.
במשך שנים מסר הרב קמיל שיעור כללי בהיכל ישיבת תפרח, אחת לשבועיים.
ראש ישיבת תפרח, הרב אביעזר פילץ, יזם את השיעור ואף נהג להשתתף בו.
בתו היחידה נישאה לרב דב סלמון, שעמד בראש הסניף המקומי של כולל עטרת שלמה ושימש כרב בית הכנסת בית גבריאל באופקים.
הרב קמיל נפטר באופקים בליל שבת ט"ו באדר ב' ה'תשס"ה.
הלווייתו עברה דרך ישיבת מיר בירושלים, שם נאמרו פרקי תהילים על ידי הרב נתן צבי פינקל, ראש הישיבה.
לאחר פטירתו הוסב שמה של ישיבת אופקים ל"תורת חיים" על שמו.
לאחר פטירתו, הוקמה ועדת תלמידים בראשות הרב אלחנן פרבשטיין להוציא לאור את שיחותיו ושיעוריו, שנאמרו בישיבת אופקים.
ספר השיחות, עבודת חיים, ה'תשס"ו
ספר השיעורים בינת חיים על מסכת בָּבָא קַמָּא, ה'תשס"ח
חיים רוט (1932 – 22 במאי 2023) היה כלכלן ויזם חברתי, ניצול השואה, יוזם מפעל הנצחת השמות "לכל איש יש שם" של יד ושם.
מיסדם של המרכז הישראלי לקידום צדק חברתי ושל "ארגון צ.א.ל.ה צוותי אזרחים לשיפור החברה" ויו"ר "ועד הפעולה להכרת והוקרת גבורתם של יהודים שהצילו את בני עמם בשואה".
חיים רוט נולד בשנת 1932 באמסטרדם.
בתחילת שנת 1943 הועברה משפחתו לאזור בעיר שבו רוכזו יהודים לקראת גירושם.
בספטמבר 1943 הגיעו הגרמנים לקחת את המשפחה אשר הייתה בשתי דירות קטנות.
הגרמנים לקחו את סבו ושתי אחיותיו רוזינה ואדל אשר נשלחו לאושוויץ.
האם יוהנה רות לבית פרינס הצליחה לחמוק מגירוש ולהציל את בעלה וארבעת בניהם.
בהמשך, בזכות קשר עם קבוצה מהמחתרת ההולנדית שכללה את יוהנס פוסט (Johannes Post), ארנולד דאווס והיהודי מקס ליאונס (Max Léons), נשלח רוט, שהיה בן 11 אל הכפר ניולנדה במזרח הולנד, שבו הוחבאו ילדים יהודים בקרב משפחות נוצריות.
רוט שהה אצל מספר משפחות, ובסוף 1943 הגיע למשפחת דסקר שבבעלותה הייתה מאפיה כפרית קטנה.
המשפחה, הזוג דסקר, החביאו את חיים בזהות שאולה ובאהבה רבה תוך סיכון יומיומי להם וילדהם.
מקס ליאונס וארנולד דאוסה נהגו לבקר את רוט מפעם לפעם חרף הסיכון הרב, שכן הגסטאפו ידע על פעילותו וחיפש אותו.
במאי 1945, הפגיש הצלב האדום את בני המשפחה מחדש.
אז נודע לרוט כי שתי אחיותיו, סבו ורוב קרוביו נספו.
בשנת 1949 עלה חיים לישראל.
בשנת 1989 ארגן רוט יחד עם קבוצה של יוצאי הולנד וארגון דור ההמשך לניצולי שואה בראשות בילי לניאדו, הפגנה ייחודית מול שגרירות הולנד בתל אביב, במחאה על שחרור פושעים נאצים מהכלא בהולנד.
בהפגנה השתתפו כאלף איש, ובמשך 12 שעות הקריאו המפגינים שמות של קרבנות השואה מהולנד וציינו את גיל הנרצחים לפי הצעתו של העיתונאי ההולנדי שחי בישראל, אדו רוזנטל.
בעקבות ההפגנה הבין רוט שלאור הזמן שחלף מאז השואה לא ניתן להסביר את היקפה ומשעותה כאשר רק מדברים על ששת המיליונים שנספו ויש צורך לשים דגש גם על המימד האישי של הנספים.
בעזרת מתנדבים, בעיקר המשפחה, ובמימונו האישי ולאחר שלקח חופשה ללא תשלום מעבודתו, התקיים מיזם קריאת השמות הראשון בארץ ובסיוע משרד החוץ גם במספר מדינות בעולם.
פעילות ייחודית זאת הפכה למפעל הנצחה רחב היקף, כאשר עקב יוזמתו של רוט ובשיתוף פעולה הדוק עם בילי לניאדו הובילה למפעל הנצחת השואה המרכזי ביום השואה לכל איש יש שם, בראשו עומד כיום מוסד יד ושם, ובמסגרתו מוקראים מדי שנה, בארץ וברחבי העולם, שמותיהם של מאות אלפי נספים.
רוט הוא מוסמך של האוניברסיטה העברית בכלכלה ויחסים בינלאומיים, וכיהן בתפקידים בכירים בשירות הציבורי וכיועץ פיננסי בבנק העולמי.
רוט עבד במשך שנים עבור החברה לישראל ובמסגרת פעילותו היה מהראשונים אשר זיהו את הפוטנציאל לישראל של השקעה בתעשיות עתירות מדע, כמנוע המרכזי לצמיחתה.
בתפקידו האחרון במגזר הפרטי שימש רוט כמבקר פנים בחברת כימיקלים לישראל.
רוט יהיה זם של פרויקטים חברתיים, ביניהם "נוער לשינוי חברתי" במכון ון ליר בירושלים, פורום המנהלים, המרכז הישראלי לקידום צדק חברתי ואת צ.א.ל.ה צוותי אזרחים לשיפור החברה.
רוט אשר כבר בצעירותו היה חבר בארגון "שורת המתנדבים" שלחם בשחיתות, האמין בכל ליבו ביכולת של כל אזרח להוביל לשינוי חברתי ויזם במשך כל חייו הבוגרים, ובעיקר ב-30 שנה האחרונות לחייו מגוון רחב של ארגונים ופעילויות בתחום האזרחי והציבורי.
הופעה ביום הזיכרון הבינלאומי לשואה במרכז האומות המאוחדות בניו-יורק
רוט הוזמן להשתתף בטקס יום הזיכרון הבינלאומי לשואה שהתקיים ב-27 בינואר 2016 ולנאום (באנגלית) מעל דוכן הנואמים באולם העצרת הכללית במרכז האומות המאוחדות בני-יורק.
רוט סיפר על התלאות שעבר בשואה כאשר, כילד בן 7, הוסתר אצל משפחת איכרים בכפר קטן בהולנד.
הוא סיים את נאומו במשפט הבא:
חיים קְרִישְׂפִּין (נכתב לעיתים קריספין; Krispin; 22 בספטמבר 1905 – 27 באוגוסט 1963) היה פעיל ציבור בתקופת היישוב והמדינה, חבר הוועד הלאומי ומראשי יהדות בולגריה בישראל.
קרישפין נולד בעיר רוֹסְצ'וּק (רוסה) שבנסיכות בולגריה.
למד בבית ספר עברי עממי ולאחריו בגימנסיה עברית, והיה חבר תנועות הנוער "מכבי" ו"השומר הצעיר".
בגיל צעיר החל לפעול גם בהסתדרות לשפה ולתרבות העברית.
למד שנתיים בסמינר למורים בעברית, הוכשר כמורה, ועבד מספר שנים בהוראה עד לעלייתו לארץ ישראל בשנת 1932.
בשנים הראשונות להיותו בארץ עבד בבניין והיה חבר קיבוץ ג'.
בשנת 1936 היה בין מייסדי ומנהיגי המושב השיתופי כפר חיטים.
היה חבר הנהלת חברת בנים לגבולם.
החל בפעילות ציבורית והיה מיוזמי תוכנית "בנים לגבולם" לעידוד עלייה.
בשנת 1942 נבחר לוועד הפועל של תנועת המושבים.
באפריל 1943 היה ברשימת הצירים של מפא"י לוועידה הרביעית של קופת חולים.
כפעיל במפא"י נבחר לחבר באספת הנבחרים הרביעית ולחבר הוועד הלאומי.
בארגון "ההגנה" ובמהלך מלחמת העצמאות במסגרת צה"ל עבד במחלקת התקציב.
לאחר המלחמה עבד במחלקה להתיישבות של חיילים משוחררים ולשיקום נכי המלחמה.
פעילותו הציבורית נמשכה כציר לקונגרסים ציוניים, חבר מועצת "תנובה", יציאה בשליחות המגבית לדרום אמריקה, פעילות בתנועת "מן העיר אל הכפר" ופעילות ענפה בתחום העלייה ויהדות בולגריה במסגרת מרכז מפא"י וב"איחוד עולי בולגריה".
בשנת 1960 היה יושב ראש ועדת השקל הארצית.
קרישפין נפטר ב-1963 ונקבר בבית העלמין בכפר חיטים.
בדצמבר 1965 נחנך בית עם אזורי בכפר חיטים שנקרא על שמו.