tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 1990–2006 הייתה למפלגת הלייבור רוב במועצה, ובשנת 2006 התהפך שוב הגלגל, וכיום למפלגה השמרנית 30 מושבים, למפלגת הלייבור 27, ולמפלגה מקומית - "תושבי פארק מרטון" - 3 מושבים במועצה.
תוצאות הבחירות למועצה זהות לתוצאות הבחירות לפרלמנט הבריטי בהתאם לשני אזורי הבחירה הפרלמנטריים מהם מורכב הרובע (באחד האזורים רוב לשמרנים ובשני רוב למפלגת הלייבור).
ב-23 במאי 2007 בחרה מועצת הרובע את חבר המועצה ג'ון דהני ממפלגת הלייבור כראש עיריית הרובע.
מרטי באלין היה זמר אמריקאי.
נודע כסולן ומקים ג'פרסון איירפליין, חלוצת הרוק פסיכדלי מסן פרנסיסקו.
באלין נולד בסינסינטי, אוהיו שבארצות הברית.
עוד כנער רצה להיות אמן ומוזיקאי.
ב-1962, שינה את שמו למרטי באלין והחל להקליט עם חברת התקליטים צ'לנג' רקורדס, הקליט את הסינגלים "אין אחת מלבדייך" ו"אני מתמחה באהבה" שנכשלו ולכן החל לעבוד עם אביו והתחתן.
במקביל, השתתף בשנים 1963-64 יחד עם לארי ווארגו, ג'אן אליקסון וביל קולינס ברביעייה בשם "The Town Criers" אשר ניגנה פולק רוק.
באלין היה המקים והזמר המאופיין של ג'פרסון איירפליין, החל מ-1965 עד 1971. יחד עם הלהקה הופיע בפסטיבל מונטריי ב-1967 ובפסטיבל וודסטוק ב-1969. בנוסף לכך, הופיעו בפסטיבל אלטמונט, בו באלין נחבט עד אובדן הכרה בעקבות מריבה עם אחד מחברי הכנופיה, כפי שניתן לראות בסרט הדוקומנטרי על המופע, Gimme Shelter.
בעקבות האירועים במהלך המופע שהגיעו לשיאם בתקיפת באלין, סירבו חברי הגרייטפול דד, שהיו אמורים להופיע לפני ההופעה החותמת של הפסטיבל, הופעת הרולינג סטונז, לעלות לבמה.
באלין עזב את הלהקה פעמיים.
ב-1971, הוא נפרד מהלהקה לשלוש שנים, והחל להקליט אלבום תחת ההרכב "Bodacious D.F".
ב-1973, כאשר הפיק אלבום להרכב "Grootna", תרם שיר אחד, "קרוליין", ל"Dragon Fly"' אלבומה של להקת ההמשך לג'פרסון איירפליין, ג'פרסון סטארשיפ.
באלין הצטרף לג'פרסון סטארשיפ ב-1975. ב-1978, לאחר מספר להיטים עיקריים עם ג'פרסון סטארשיפ, עזב פעם נוספת.
ב-1979 הפיק אופרת רוק בשם "Rock Justice", על כוכב רוק אשר הושם בכלא לאחר שלא הצליח לספק לחברת התקליטים להיט ראוי.
הקלטות אופרת הרוק פורסמו בEMI, שבאלין הפיק אך לא השתתף בה.
לאחר מכן, הועלה הרעיון שיפיק אלבום סולו משלו בחסות EMI.
ב-1981, הוציא לאור אלבום סולו שנקרא "Balin"' שממנו יצאו צמד להיטים, "לבבות" ו"גברת אטלנטה".
וב-1983 יצא עם אלבום נוסף שנקרא "Lucky"' יחד עם EP ששוחרר ביפן בלבד, ששמו "שום כתף איננה".
האלבום לא היה ברמת אלבומו הקודם, ולא שיחזר את הצלחת הקודם במצעדים, ובעקבות כך חוזהו עם EMI הגיע לקיצו.
בשנת 1985 חבר לפול קנטנר וג'ק קאסאדי ויחדיו הקימו את הלהקה KBC Band.
וב-1989 בוצע איחוד עם רוב חברי להקת המקור, ג'פרסון איירפליין, אך זה הוכח כלא מוצלח.
באלין הקליט את אלבום הסולו השלישי שלו "Better Generation", ב-1991.
איחוד נוסף בוצע ב-1993 עם "ג'פרסון איירשיפ" יחד עם פול קנטנר.
ואת אלבום הסולו הרביעי שלו הקליט ב-1997, שנקרא "Freedom Flight".
אהטיסארי נולד ב-1937 בוויפורי (אז במזרח פינלנד, כיום ויבורג שברוסיה), שם שהתה משפחתו כאשר אביו היה בשירות צבאי.
לאחר שירותו הצבאי למד הוראה באואולו.
ב-1960 נשלח מטעם ארגון ימק"א לשליחות בפקיסטן, שם עסק בניהול מוסד של הארגון ובהכשרת מורים.
כשחזר החל ללמוד בהלסינקי ובמקביל היה פעיל בארגונים לסיוע למדינות מתפתחות.
ב-1965 הצטרף למחלקה לסיוע בינלאומי של משרד החוץ הפיני, ואחר כך עמד בראשה.
ב-1973 מונה כשגריר פינלנד בטנזניה (והיה שגריר שאינו תושב גם במוזמביק, בסומליה ובזמביה).
ב-1977 מונה לנציב האו"ם לנמיביה – תפקיד שנוצר מספר שנים לפני כן כאשר האו"ם החליט על שלילת המנדט שהיה לדרום אפריקה באזור, אך משום ששלטונה בפועל של דרום אפריקה נמשך, נוהל התפקיד הדיפלומטי ממטה האו"ם בניו יורק.
במסגרת תפקידו ניהל משא ומתן לא-פורמלי בין דרום אפריקה לבין ארגון העצמאות של נמיביה ומספר מדינות אפריקניות, שכמעט והצליח להביא להסכם על הפסקת אש ועריכת בחירות בפיקוח האו"ם.
אולם ההסכם קרס כאשר החלה מעורבות דרום אפריקה במלחמת האזרחים באנגולה, הגובלת בנמיביה.
ב-1984 חזר לתפקיד בכיר במשרד החוץ הפיני, וב-1987 חזר לאו"ם ומונה לתת-המזכיר לענייני מנהל.
ב-1988 נקרא לחזור לעסוק בענייני נמיביה כאשר נציב האו"ם לנמיביה, ברנט קרלסון, נהרג באסון לוקרבי זמן קצר לאחר שהושג הסכם למתן עצמאות לנמיביה.
אהטיסארי מונה לנציג מיוחד מטעם האו"ם ועמד בראש צוות האו"ם שסייע במעבר לעצמאות ופיקח על הבחירות.
ב-1993 קיבל את מועמדות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פינלנד לתפקיד נשיא פינלנד, ונבחר לתפקיד בבחירות שהתקיימו ב-1994, לאחר שניצח בסיבוב השני את נציגת מפלגת העם השוודי אליסבת רהן.
תחילת כהונתו לוותה בחיכוכים עם ראש הממשלה מטעם מפלגת המרכז, אסקו אהו (שכיהן עד 1995), על רקע התנגדותו להתערבות אהטיסארי במדיניות החוץ של פינלנד והתבטאויותיו בנושאי פנים כגון האבטלה.
אהטיסארי תמך בהצטרפות פינלנד לאיחוד האירופי ותרם להצלחת משאל העם שהתקיים ב-1994 לאישור ההצטרפות.
כנשיא הרבה לסייר ברחבי ארצו ובעולם, דבר שהעניק לו את הכינוי "מארה המטייל" אך גם הגביר את הפופולריות שלו.
כנשיא השתתף גם במשא ומתן להפסקת הלחימה בקוסובו ב-1999. בעקבות ביקורת שנמתחה על פעלתנותו בנושאי החוץ החליט שלא לרוץ לכהונה נוספת כנשיא ב-2000.
אחרי פרישתו מהנשיאות, מונה על ידי ממשלת בריטניה להשתתף בצוות שפיקח על פירוק ה-IRA בצפון אירלנד מנשקו.
ב-2005 ניהל בהצלחה את המשא ומתן בין ממשלת אינדונזיה לבין ארגונים מורדים במחוז אצ'ה בצפון-מערב המדינה, שהביא לסיום מאבק אלים בן כמעט 30 שנה במחוז.
במסגרת ההסכם בין הצדדים, שנחתם בהלסינקי ב-15 באוגוסט, ויתרו המורדים על הדרישה לעצמאות, וממשלת אינדונזיה הסכימה להסיג את כוחות הצבא מהמחוז והעניקה לו מעמד אוטונומי מיוחד.
ב-2005 מונה על ידי מזכ"ל האו"ם קופי אנאן כשליח מיוחד לקביעת מעמדה של קוסובו, שמאז תום המלחמה ב-1999 נוהלה בחסות האו"ם.
במסגרת תפקידו ניהל את המשא ומתן בנושא זה והציע תוכנית שכללה מתן עצמאות בפיקוח בינלאומי, וזכתה לתמיכת ארצות הברית.
אולם התנגדות סרביה ורוסיה לתוכניתו והאשמותיהן בדבר חד-צדדיותו של אהטיסארי הובילו לפרישתו מהתפקיד ביולי 2007. הצדדים המשיכו בשיחות במסגרת אחרת, ולאחר שלא הגיעו לידי הסכמה, הסתיים העניין בהכרזה חד-צדדית של קוסובו על עצמאותה.
ב-2008 זכה אהטיסארי בפרס נובל לשלום "על פעילותו החשובה, במספר יבשות, ובמשך למעלה משלושה עשורים, לפתרון סכסוכים בינלאומיים".
מרטי ונטולרה אי פורט (בקטלאנית: Martí Ventolrà i Fort; 16 בדצמבר 1906 – 5 ביוני 1977) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדות החלוץ והקיצוני.
הוא היה אחד מהשחקנים המובילים של ברצלונה בשנות ה-30, ונחשב לאחד מגדולי שחקני הכנף בתולדות המועדון.
הוא ניחן ביכולתו לשלוט בכדור ולהבקיע שערים.
ונטולרה נולד בברצלונה, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת אספניול בשנת 1924, בהיותו בן 18. הוא היה אחד מהשחקנים המרכזיים בקבוצה, שזכתה בגביע המלך הספרדי בשנת 1929. לאחר מכן הוא עבר לסביליה, ושיחק במדיה שלוש עונות, עד לשנת 1933.
בשנת 1933 עבר ונטולרה לברצלונה.
הוא שיחק חמש שנים בברצלונה וערך 125 הופעות, במהלכן כבש 73 שערים – ממוצע של למעלה מחצי שער למשחק.
אחד ממשחקיו המפורסמים ביותר הוא הקלאסיקו בשנת 1935, שבו הבקיע ארבעה שערים בניצחון ברצלונה על ריאל מדריד 0-5. עד היום, זהו מספר השערים הגבוה ביותר של שחקן יחיד במשחק קלאסיקו, יחד עם אילדפנסו סאנודו.
למרות יכולתו הטובה, הוא לא זכה עם ברצלונה בתארים, למעט שתי זכיות באליפות קטלוניה.
ב-1937 עזב ונטולרה למקסיקו, בשל מלחמת האזרחים בספרד.
הוא הצטרף לאטלנטה, ושיחק במדיה עד שנת 1949, אז פרש מכדורגל בגיל 43.
ונטולרה שיחק ב-12 משחקים עבור הנבחרת הלאומית של ספרד, והבקיע שלושה שערים.
הוא השתתף עם נבחרת ספרד במונדיאל 1934 באיטליה וסייע לה להעפיל לרבע הגמר, שם היא הפסידה לנבחרת איטליה המארחת.
הוא ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת בשנת 1936. מלבד נבחרת ספרד השתתף ונטולרה גם ב-12 משחקים של נבחרת קטלוניה.
מָרָט פַּרחוֹמוֹבסקי (נולד ב-2 באפריל 1980) הוא יוצר קולנוע ותיאטרון, יזם בתחום התרבות ועיתונאי ישראלי.
פרחומובסקי נולד באודסה שבברית המועצות (אוקראינה).
בשנת 1990 עלה לישראל עם משפחתו.
בעל תואר ראשון בהצטיינות בתסריטאות ובימוי מהחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ובעל תואר שני בהצטיינות בבימוי תיאטרון מהחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2005 היה עוזר במאי ראשון בסרטו של מנחם גולן "ימים של אהבה" והופיע בסרט בתפקיד פסנתרן.
מאז שנת 2005 הוא יוצר יחד עם אביטל בקרמן את פרויקט הניו מדיה הדוקומנטרי "מאגר העדויות של הקולנוע הישראלי", שמספר את סיפורו של הקולנוע הישראלי דרך מאות שעות של ראיונות מצולמים עם אנשי מפתח בתולדותיו.
הפרויקט נתמך על ידי קרן הקולנוע הישראלי, מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, סינמטק ירושלים - ארכיון ישראלי לסרטים וסינמטק תל אביב.
בשנת 2011 זכה יחד עם בקרמן בפרס אמנות הקולנוע מטעם משרד התרבות והספורט על יצירת הפרויקט.
באפריל 2015 הושק אתר האינטרנט של הפרויקט.
בשנת 2009 נערכה הקרנת בכורה לסרט הקצר "פעור הפה של חנוך לוין", שכתב וביים במסגרת אירועי העשור למותו של חנוך לוין בסינמטק תל אביב.
בסרט משתתפים השחקנים מוסקו אלקלעי, גבי עמרני, יוסף כרמון, מרינה שויף ורוית רמר.
בשנת 2010 הקים יחד עם המפיק אלעד פלג את קרן הקולנוע האלטרנטיבית קולנוע פרינג' לתמיכה בקולנוע עצמאי דל תקציב.
תמיכת הקרן התבצעה באמצעות חבילות של שרותי הפקה ומזומן, שמושקעות בהפקות.
הסרט הראשון בתמיכת הקרן, "סרט עם קתרין דנב" בבימויו של עמרי יבין, יצא למסכים במאי 2015. המושג "קולנוע פרינג'", שהוצע על ידי אביטל בקרמן, הפך במהלך השנים לכינוי המקובל בישראל לסרטים עצמאיים דלי תקציב.
באוקטובר 2011 ייסד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה את הפרינג'ידר, מסגרת המוקדשת לקולנוע עצמאי ואלטרנטיבי ישראלי, שהקרנותיה התקיימו בחלל של מועדון ההופעות "הביט".
ביולי 2014, לאחר שתי מהדורות בחיפה, התקיימה מהדורתו השלישית של הפרינג'ידר בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בספטמבר 2016 הושק אתר האינטרנט ספר הקולנוע הישראלי, מאגר מידע מקיף על הסרטים המקומיים, לפי דגם של אתר IMDb האמריקאי, בו שימש כמנהל תוכן ומפיק ראשי.
האתר הוא פרויקט משותף של מועצת הקולנוע במשרד התרבות והספורט, קרן רבינוביץ' ומועצת הפיס לתרבות ולאמנות.
בשנת 2017 שימש כמנהל כללי ואמנותי שותף של פסטיבל אוטופיה לקולנוע פנטסטי, לצד מייסד הפסטיבל אורי אביב, לאחר שהפסטיבל נקלע למשבר בעקבות הפסקת תמיכה ציבורית ממשרד התרבות והספורט.
הוביל את תהליך השיקום וההבראה של אוטופיה, שבעקבותיו הודיע משרד התרבות והספורט על חידוש תמיכתו בפסטיבל באוגוסט 2018.
בשנים 2018–2019 שימש כמנהל התוכן בצוות ההקמה של הפלטפורמה הדיגיטלית הציבורית עבור הקולנוע הישראלי במסגרת סינמטק ירושלים - ארכיון ישראלי לסרטים.
במסגרת זו הוביל את פיתוח חזון הפרויקט, אפיון הפלטפורמה ועיצובה בהנחיית יועצים מגופי תוכן עולמיים מובילים, ביניהם נטפליקס ומכון הקולנוע הבריטי.
באוקטובר 2019 החלה ההפקה של "תל אביב", סרטו הראשון באורך מלא, בהשתתפותם של יותם גוטל, מיטל נר, גל אמיתי, ענת עצמון, נעמה פרייס, אוהד שחר, ניר שטראוס ואחרים.
הסרט הוקרן בבכורה בתחרות הישראלית של פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בספטמבר 2021, וזכה בפרס סרט הביכורים.
בשנת 2025 יזם וייסד מסלול חדש לתמיכה בסרטי פרינג' עצמאיים באורך מלא במסגרת מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, ושימש כיועץ אמנותי ראשון במסלול.
באותה שנה היה שותף לכתיבת התסריט של סרט האימה הבינלאומי "Klifhaus" בבימויו של תומר אלמגור, בהפקתו של דורון ערן, ובכיכובם של השחקנים ניק סטאל וראדה סרבדז'יה.
ביוני 2010 ביים בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב את ההצגה "מלכת אמבטיה 1970.2010", חידוש לקברט הסאטירי המיתולוגי של חנוך לוין.
באפריל 2011 ביים בתיאטרון יידישפיל את המונודרמה "סטמפניו - פנטזיה לאהבה ולכינור", עיבוד מוזיקלי של הכנר אלכסנדר פובולוצקי לרומן של שלום עליכם בכיכובה של הלנה ירלובה.
ההצגה הוזמנה לייצג את ישראל בפסטיבל תספיס הבינלאומי למונודרמות בקיל שבגרמניה.
באוקטובר 2011 יצר את המופע "פלישתו השנייה של נפוליאון", תיאטרון מסע סאטירי, שהשתתף בתחרות המרכזית של פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
המופע נוצר בשיתוף בית הספר לאמנות המשחק של סופי מוסקוביץ', ובהשתתפות בוגריו ותלמידיו.
במאי 2012 יצר את המופע "תיאטרון" במסגרת פסטיבל א-ז'אנר בתיאטרון תמונע, והשתתף בו, לצד מבקר התיאטרון צבי גורן.
במרץ 2014 ביים בתיאטרון תמונע את ההצגה "אפשר לעשות עם זה משהו", לפי מחזהו של עודד ליפשיץ, יצירה פיוטית על זוגיות צעירה בעיר הגדולה.
בהצגה השתתפו דן שפירא, מוריה בשארי ליפשיץ, נטע בר רפאל ולאון מורוז.
באוקטובר 2014 יצר בתיאטרון תמונע, יחד עם שמרית מלול, את העבודה הנסיונית "1948", ע"פ ספרו של ההיסטוריון בני מוריס, וגם השתתף בה לצדו של גד קינר.
המופע עסק בניסיון לפענח את פשר ההדחקה של אירועי מלחמת העצמאות, והשפעתה על החברה הישראלית.
בספטמבר 2015 העלה באולם נחמני את "הנסיכה האמריקאית (חוזרת)", עיבוד עכשווי למחזה הקלאסי של נסים אלוני, בהשתתפותם של אוהד שחר ובני אלדר.
בינואר 2017 העלה בתיאטרון תמונע את ההצגה "הגולם חי!", קלאסיקה יהודית מאת ה.
לייוויק בעיבוד עכשווי, והשתתף בה לצדם של רודיה קוזלובסקי, גד קינר, יעל ניברון ויובל מסקין.
בדצמבר 2018 העלה בתיאטרון הקאמרי קריאה מבוימת של "האם יש מקקים בישראל?", בכורה עולמית למחזה האחרון והגנוז של נסים אלוני, לפי עיבוד שיצר יחד עם דורי פרנס.
בהפקה השתתפו דן שפירא, רועי אסף, דנה מיינרט, עזרא דגן, גד קינר, ערן שראל, רות אסרסאי, שירי לוטן, דודו גולן, אבי טרמין, אוהד שחר, רודיה קוזלובסקי, בר פלד ורבקה מיכאלי.
בשנים 2019-2023 שימש כמנהל האמנותי של פרס קיפוד הזהב.
במסגרת זו יזם והוביל רפורמה מקיפה לקידום תחום תיאטרון הפרינג', שבמסגרתה הוקמה האקדמיה לתיאטרון עצמאי ולפרינג' ונוסד פסטיבל "קיפוד הזהב", שמציג את מיטב הצגות הפרינג' של השנה לקהל הרחב לצד מפגשים עם יוצרים ואירועים מיוחדים.
במהלך משבר הקורונה במרץ 2020 יזם והוביל במסגרת תפקידו הקמה של פלטפורמת VOD עבור התיאטרון העצמאי, עם עשרות הצגות הזמינות לצפייה ללא תשלום.
באפריל 2019 ביים בפסטיבל תיאטרונטו את "הסלון של סבתא ורדה", הצגת היחיד של ענת עצמון, שנכתבה על ידי המחזאי דודי אוחנה.
ההצגה עוסקת בניצולת שואה בת 95, שמספרת את סיפור חייה לצוות של יד ושם, בעודה מסתירה סוד גדול.
במאי 2021 ביים הפקה עצמאית בימתית מלאה של "האם יש מקקים בישראל?" מאת נסים אלוני בבכורה עולמית, אותה הפיק יחד עם שירי לוטן.
ההצגה עלתה בהבימה, התיאטרון שבו נגנזה ההפקה המקורית של אלוני 35 שנה לפני כן.
בהצגה השתתפו דן שפירא, רועי אסף, נעמה פרייס, אברהם הורוביץ, גד קינר, ערן שראל, נועה ירקוני, שירי לוטן, דודו גולן, אמיתי קדר, אוהד שחר, דני ברוסובני, בר פלד ואדית אסטרוק.
בהצגה שולבו שירים של יוני רכטר, שנכתבו עבור ההפקה המקורית הגנוזה של אלוני ושוחזרו על ידו עבור ההפקה החדשה.
ההצגה הייתה מועמדת ל-6 פרסי קיפוד הזהב לתיאטרון עצמאי, כולל הצגת השנה, מחזה (נסים אלוני) ושחקני משנה (אברום הורוביץ, ערן שראל, גד קינר קיסינגר) וזכתה בפרס עיצוב תלבושות (רוני בורשטין).
בספטמבר 2023 נבחר ליושב ראש של בת"י - איגוד במאי ובמאיות התיאטרון בישראל.
בפברואר 2024 התפטר מתפקידו בעקבות חילוקי דעות עם הוועד המנהל של האיגוד.
בנובמבר 2024 העלה את הפרויקט הבימתי "הטרגדיות של בית אדיפוס", שבמסגרתו ביים והציג ברצף שלוש טרגדיות יווניות קלאסיות מאת סופוקלס: אדיפוס המלך, אדיפוס בקולונוס ואנטיגונה, עם אותו צוות שחקנים, שכלל את תובל שפיר, תמר אלקן, אמיתי קדר, ערן בוהם, גד קינר, הילה גרוברמן, בן ילין ורע דשא.
בכורת הפרויקט עלתה באמפיתיאטרון וואהל, תחת כפת השמיים, בהתכתבות עם האופן בו הוצגו המחזות במקור.
בדצמבר 2025 כתב, ביים וביצע את הצגת היחיד הקצרה "פרויקט חיה" בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא.
ההצגה התבססה על סיפור אמיתי, ועסקה במיכאל, שמשחזר באמצעות תמונות, מכתבים וצילומי מסך את סיפור האהבה שלו עם חיה, בניסיון להבין מה גרם לו להסתיים בשברון לב.
בשנת 2000 הקים את אתר האינטרנט "תרבות" והתחיל לפרסם במסגרתו ביקורות תיאטרון.
בשנת 2007 התחיל לפרסם את ביקורותיו גם במקומון "ידיעות תל אביב" של רשת ידיעות תקשורת.
ביוני 2009 עבר לתפקיד מבקר וכתב התיאטרון של השבועון "Time Out תל אביב".
באפריל 2014 עבר לתפקיד מבקר התיאטרון של אתר האינטרנט עכבר העיר.
באפריל 2017 פרש מכתיבת ביקורת תיאטרון, כדי להתמקד ביצירה.
במקביל, פרסם פרחומובסקי ביקורות קולנוע וספרים באתר "וואלה", רשימות על ספרי קולנוע במוסף הספרים של "הארץ" וכן מאמרים בכתב העת לקולנוע "סינמטק".
בין השנים 2011-2023 לימד בבית הספר הגבוה מנשר לאמנות, בין השאר, קורסים שנתיים על תולדות הקולנוע הישראלי וסרטי ז'אנר.
בשנת 2012 היה שותף לעריכת הספר "אברהם הפנר - ספר התסריטים" בהוצאת הספרים כתר, יחד עם עליזה ציגלר, רנן שור, איתן גרין ומאיה הפנר.
בנובמבר 2013 יצא לאור במוסקבה ספרו "תעשיית הקולנוע בישראל - מבנה ומאפיינים" בהוצאת מרכז הקולנוע Pioner.
הספר הושק בפתיחת פסטיבל הקולנוע הישראלי במוסקבה ב-13 בנובמבר, במעמד שגרירת ישראל ברוסיה.
בינואר 2019 יצא לאור ספרו "מבוא לאהבה: הסרטים של משה מזרחי" בהוצאת ליריקה, בעריכתה של עליזה ציגלר.
הספר כולל שיחות עם במאי הקולנוע זוכה האוסקר משה מזרחי ולצדן ניתוח של סגנונו ויצירותיו.
הספר נכתב ביוזמתה של הבמאית מיכל בת-אדם, אלמנתו של מזרחי.
מרטון פול צ'וֹקַאש הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ניו זילנדי, התפרסם בתפקידים ראשיים בסרטים "שר הטבעות: אחוות הטבעת", "שר הטבעות: שיבת המלך", "XXX","ממלכת גן עדן", "איאון פלקס", "אברהם לינקולן: צייד הערפדים"ל ו"נקודת שוויון".
מרטון צ'וקאש נולד באינברקרגיל, ניו זילנד.
בנם של מרגרט כריסטין (לבית ריינר), אחות במקצועה, ושל מרטון צו'קאש האב, שעוסק בהנדסת מכונות.
מוצאו של אביו הונגרי ומוצאה של אימו הוא אנגלי, אירי ודני.
את לימודיו התיכוניים עשה בקינגס קולג' (אנ') בדרום העיר אוקלנד.
צ'וקאש סיים את לימודיו בבית הספר הלאומי לדרמה טוי וואקארי (אנ') בולינגטון בשנת 1989 עם תואר ראשון בדרמה.
צ'וקאש החל את דרכו כשחקן באופרת הסבון הניו זילנדית "רחוב שורטלנד" ובתיאטרון, התגלה בשנת 1996 בהפקתו של פיטר ג'קסון "ג'קי בראון גאון" ובדרמה הרומנטית "אנגלית שבורה".
שיחק בתחילת דרכו במותחן האוסטרלי "מסיכת הקוף" ובעשרה פרקים בסדרה "זינה הנסיכה הלוחמת" בתפקיד שר המלחמה בוריאס איתו משתפת הלוחמת זינה (לוסי לולס) פעולה.
בשנת 2001 ערך את הופעת הבכורה שלו בהפקה הוליוודית גדולה, "שר הטבעות: אחוות הטבעת" בתור בן הלילית הלורד סלבורן, בעלה של בת המלוכה גלדריאל (קייט בלאנשט).
ב-2002 כבר פרץ צ'וקאש בתפקיד הראשי של יורגי, המיליטנט העשיר הזומם להשמיד את בירות אירופה בסרט הפעולה "XXX".
ב-2003 חזר לתפקיד סלבורן בסרט "שר הטבעות: שיבת המלך" ושיחק בתור מר סמית' רוצח סדרתי אוסטרלי בקומדיית הפשע "קנגורו ג'ק".
ב-2004 הופיע במותחן הריגול "זהות במלכודת" בתפקיד ג'רדה, רוצח שכיר בו נאבק ג'ייסון בורן (מאט דיימון).
ב-2005 שיחק בסרט הפעולה "איאון פלקס" בתפקיד טרבור גודצ'יילד, מושל העיר ברגנה ואויבה של המורדת איאון פלקס (שרליז ת'רון), השתתף בנוסף בדרמה ההיסטורית של רידלי סקוט "ממלכת גן עדן" בתור מלך ירושלים גי דה ליזיניאן.
ב-2010 גילם את דמותו של צ'ארלס קינגסלי אביה של אליס (מיה וסיקובסקה) בסרטו של טים ברטון "אליס בארץ הפלאות".
ב-2013 שיחק בסדרת הטלוויזיה "חוצה את הקווים".
בשנים 2016 - 2017 הוא גילם את אסטרוב במחזהו של אנטון צ'כוב, "הדוד וניה", שהועלה בתיאטרון גודמן בשיקגו, אילינוי.
בשנת 2017 שיחק בסרטו הביוגרפי של פיטר לנדסמן, "האיש שהפיל את הבית הלבן", בכיכובו של ליאם ניסן.
בשנה זו, שיחק צ'וקאש גם במחזה "האישה הפריזאית" (אנ') את דמותו של פיטר.
בשנת 2021 שיחק בתפקיד ראשי לצד שארלוט רמפלינג וג'ורג' פרייר בסרט הקולנוע "Juniper".
לצ'וקאש אזרחות כפולה, ניו זילנדית והונגרית.
הוא ניהל מערכת יחסים עם השחקנית הצרפתייה אווה גרין אותה הכיר על סט הסרט "מלכת גן עדן", והם נפרדו לאחר ארבע שנות זוגיות.
הגנרל מרטוק הוא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", המופיע בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
את דמותו מגלם השחקן האמריקאי ג'יי.
אזור זה נחשב לשממה בקרב הקלינגונים.
משפחתו הייתה מכובדת, וכללה חיילים ששירתו בנאמנות את האימפריה במשך 15 דורות, אם כי לא כקצינים.
מזה זמן רב היה זה רצונו של אביו - אורת'וג - כי מרטוק הצעיר יהפוך לקצין, ולפיכך הוא גייס עזרתם של קצינים אשר זכה לכבוד מצידם, ובסופו של דבר הצליח להשיג קצין אחד, אשר יתמוך בבקשתו להירשם לאקדמיה הקלינגונית.
הבקשה הוגשה לוועדת הביקורת, אך נדחתה על ידי חבר אחד, קור, בשל דעותיו האליטיסטיות אודות הלוחם הקלינגוני האגדי המגן על הכבוד והיוקרה של "הבתים הגדולים".
עם דחייה בתיק האישי שלו, מקצין כל כך אגדי, מרטוק לא יכול לשרת אפילו כחייל פשוט.
הוא העדיף לשרת, ללא קשר, ועל כן במשך חמש שנים עבד כפועל אזרחי על ספינת הדגל של הגנרל שיואנג.
במהלך תקופה זו, ספינתו של הגנרל מצאה עצמה תחת מתקפת פתע מצד הרומולאנים.
הם ניסו לעלות על הספינה, בזמן שמרטוק נטל לידיו נשק והגן על הגנרל, מצליח להדוף את הפלישה.
ביצועיו וגבורתו במלחמה משכו את תשומת לבו של שיואנג, אשר העניק לו דרגת שדה ומינה אותו לתפקיד קצין.
מרטוק זכה בדרגת לוטננט לאחר הקרב על טכא'ווט, אשר הביאה אותו למינוי כקצין הטקטי על סיפון ספינת החלל גות'ספאר, בפיקודו שלו קוטלאן.
כאשר דמותו של מרטוק מופיעה לראשונה, בסדרה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", הוא בעל דרגת גנרל.
בסביבות השנה 2371, מרטוק נחטף על ידי סוכנים של הדומיניון ומוחלף במשתנה אשר מתחזה לו.
התאריך המדויק של זה אינו ברור.
המשתנה מצליח במשימותיו, בתחילת המלחמה של הקלינגונים עם הקרדאסים, אבל בטעות חושף את זהותו האמיתית בפני אודו (אשר הוטעה להאמין כי קנצלר גאורון היה משתנה), במהלך טקס קלינגוני מסורתי.
המשתנה נהרג במהירות על ידי הקלינגונים הרבים הנוכחים בטקס.
מרטוק שהה כשנתיים במחנה מעצר של הדומיניון ברביע גמא, שם מדי יום נאלץ להילחם בחיילי ג'מהדאר, בלוחמה פנים אל פנים, למטרות אימונים.
ככל הנראה, במהלך אחד מקרבות אלו הוא איבד את עינו השמאלית.
בתקופת השבי שלו, מרטוק למד לכבד את האופי הבלתי מנוצח ואיכויות הלחימה של וורף.
בפרק "By Inferno's Light", מרטוק נמלט מהכלא ושב אל רביע אלפא, יחד עם גארק, וורף ובאשיר, ומקבל מינוי למפקד הכוחות הצבאיים הקלינגוניים אשר מוצבים בחלל עמוק 9.
מספר שבועות לאחר מינוי זה, מרטוק מקבל פיקוד על "ציפור טרף" קלינגונית - הרוטארן - והופך אותה לספינת החלל הפרטית שלו.
בתחילה, צוות הרוטארן היה מוכה ופאליסטי, עובדה שרק החמירה עקב חוסר רצונו של מרטוק לצאת לקרב נגד כוחות של ג'מהדאר במשימתם הראשונה.
אולם, בסופו של דבר, עימות בין מרטוק לבין וורף עוזר להוציא את רוח הקרב של אנשי הצוות, כמו גם של מרטוק.
המשימה מסתיימת לאחר שהרוטארן יוצאת לקרב ומשמידה ספינת קרב של הג'מהדאר, ואף מצילה 35 אנשי צוות מספינה קלינגונית הרוסה.
מרטוק, אסיר תודה לוורף, מזמין אותו להצטרף אל "הבית של מרטוק".
מרטוק מוצג כשופט מצוין של אופי, בעל אכפתיות עמוקה כלפי פקודיו.
תכונות אלה, יחד עם האומץ והמנהיגות, תבאנה לו התועלת במלחמה נגד הדומיניון, אשר במהלכה הוא נלחם במספר קרבות, כולל בקרב לכבוש מחדש את חלל עמוק 9, וכן הקרב הראשון והשני של צ'ינ'טוקה.
למרות הרקע הצנוע שלו, מרטוק הופך לפופולרי מאוד בקרב לוחמים אחרים ובקרב האוכלוסייה האזרחית, אם כי מרטוק מצהיר שוב ושוב שאין לו עניין בפוליטיקה.
בסופו של דבר, הוא נעשה למפקד העליון של הצי התשיעי, תפקיד אשר בתחילה הוא סלד ממנו - בשל הניירת המעורבת בו.
כמו רוב הקלינגונים, מרטוק בז לפרנגי, עובדה שבאה לידי ביטוי במספר עימותים שהיו לו עם נוג, פרנגי צעיר אשר באותה העת היה צוער באקדמיה של צי הכוכבים.
אולם, כאשר נוג עמד על דעתו והיישיר מבטו אל מרטוק, האחרון החל להפגין כלפיו כבוד.
זמן קצר לפני תום המלחמה, גאורון מגיע אל חלל עמוק 9, על מנת לחלוק כבוד למרטוק באמצעות הכללתו אל "סדר קיילאס".
לאחר מכן, גאורון מודיע לו כי מעתה ואילך, הוא לוקח לעצמו ממרטוק את השליטה על הכוחות הקלינגונים, בטענה כי הגיע הזמן בשבילו "לקחת תפקיד פעיל יותר במלחמה".
עם זאת, מתברר שגאורון פשוט היה מודאג כי מרטוק הופך לחזק מדי מבחינה פוליטית, ועל כן זמם להחליש את מעמדו של מרטוק, על ידי שליחתו לקרבות שבהם אין לו סיכוי לנצח.
וורף מנסה לשכנע את מרטוק לקרוא תיגר כנגד גאורון, אך הוא מסרב.
וורף הורג את גאורון בעצמו, ובכך זוכה באפשרות להתמנות תחתיו לקנצלר, אך הוא מוותר על התואר, ונותן אותו למרטוק.,
כאשר כוחות הדומיניון נסוגים במפתיע אל תוך שטחים קרדאסים, בעלות הברית (הפדרציה והאימפריה הקלינגונית) מבינות כי הם נסוגים, על מנת להרוויח זמן להתאושש מפצעי הקרב שלהם, על מנת שיוכלו לחזור חזקים יותר, מספר שנים מאוחר יותר.
מרטוק מאמין כי האימפריה צריכה לתקוף מיד, והוא משכנע את הפדרציה ואת הרומולאנים לתקוף גם כן.
מרטוק, מוביל את הצי הקלינגוני; אדמירל רוס וקפטן סיסקו מפקדים על הצי של הפדרציה; וביחד עם הרומולאנים הם תוקפים ומביסים את הדומיניון בקרב שמתרחש על כוכב הבית של הקרדאסי.
אדמירל רוס וקפטן סיסקו מסרבים להזמנתו של גנרל מרטוק לשתות יין-דם קלינגוני על מנת לחגוג את ניצחונם, כאשר הם מגיעים אל מסדרונות מטה הפיקוד המרכזי של הקרדאסים.
עם זאת, הפדרציה והאימפריה נשארות בנות-ברית.
מרטוק שמח לקבל את לוטננט-קומנדר וורף כשגריר הפדרציה לקרונוס (כוכב הבית של הקלינגונים).
זמן קצר לאחר תום המלחמה, וורף ומרטוק עוזבים ביחד את חלל עמוק 9.
מרטוק הוא בנו היחיד של אורת'וג, שגדל במחוז קת'הא על קרונוס.
הוא נשוי לליידי סירלה, אישה ממעמד האצולה הקלינגוני, ולשניים ילד אחד - דרקס.
מרטוק רואה בנישואים צורה נוספת של לחימה, אם כי מוסווית יותר ומתוחכמת יותר מאשר בנסיבות אחרות.
לאחר שוורף מצטרף ל"בית של מרטוק", בנו אלכסנדר רוז'נקו מצטרף גם כן.
כמו גם ג'דזיה דקס, כאשר היא נישאת לוורף (על אף שבתחילה סירילה התנגדה להצטרפותה לביתם של ג'דזיה).
לאחר מותה של ג'דזיה, מרטוק נוכח לגלות כי הפונדקאית החדשה של השיתופן דקס היא "יורשת" ראויה לג'דזיה, והוא מחשיב אותה גם כן כחלק מביתו.
בעונה השנייה של מסע בין כוכבים: פיקארד מוצג ציר זמן חלופי בו, בתאריך לא ידוע לפני שנת 2401, גנרל מרטוק נהרג בקרב חמוש על ידי גנרל ז'אן-לוק פיקארד מהקונפדרציה של כדור הארץ לאחר שווירוס מהונדס גנטית פגע קשות באוכלוסיית כוכב הבית של מרטוק.
לימים הציג פיקארד לראווה את גולגולתו ופגיונו של מרטוק בחדר המזכרות בביתו.
מרטי הוא סרט קולנוע מסוגת דרמה בבימויו של דלברט מאן משנת 1955. תסריט הסרט נכתב על ידי פאדי צ'ייפסקי והוא מבוסס על מחזה בעל שם זהה משנת 1953. בסרט משחקים ארנסט בורגניין ובטסי בלייר.
הסרט זכה לביקורות מהללות ולהצלחה כלכלית.
הוא גרף ארבעה פרסי אוסקר, כולל בקטגוריות הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר.
בנוסף, הסרט זכה בפרס דקל הזהב של פסטיבל הקולנוע בקאן.
"מרטי", "סוף השבוע האבוד" (1945) והסרט הדרום קוריאני "פרזיטים" (2019) הם הסרטים היחידים שזכו הן בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר והן בפרס דקל הזהב.
בשנת 1994, ארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית בחר בסרט לשימור בידי ספריית הקונגרס בשל היותו "חשוב תרבותית, היסטורית או אסתטית".
הסרט מגולל את סיפורו של מרטי (ארנסט בורגניין), קצב ממוצא אמריקאי-איטלקי המתגורר עם אמו (אסתר מינקיוטי) בברונקס ניו יורק.
בגיל 34 מרטי סובל מהקנטות של משפחתו וחבריו בשל היותו רווק על אף היותו האח הבכור.
למרות זאת מרטי משתדל לשמור על אורח חיים אופטימי.
לאחר שאמו מכריחה אותו לצאת לבלות במועדון ריקודים בשבת בערב, הוא נפגש עם קלרה (בטסי בלייר), מורה בבית ספר תיכון שננטשה על ידי בן זוגה.
במהלך הערב הם מבלים יחדיו ושניהם לומדים להכיר זה את זה.
מרטי מביא את קלרה לביתו ושם שניהם מגלים חיבה זה לזה.
מרטי מבטיח לקלרה שהוא יתקשר אליה למחרת אחרי המיסה בכנסייה.
בינתיים דודתו של מרטי, קטרינה (אוגסטה סיולי), עוברת לגור ביחד איתו ועם אמו.
היא משכנעת את אמו של מרטי שקלרה תגזול ממנה את מרטי והיא תגרום לה סבל.
אמו של מרטי משתכנעת והיא מביעה מורת רוח מקלרה באוזני מרטי.
חבריו הקרובים של מרטי משכנעים אותו לוותר על קלרה ולמצוא מישהי יותר צעירה.
מרטי משתכנע והוא לא מתקשר לקלרה.
בסוף הסרט מרטי יוצא עם חבריו, אך במהלך הבילוי איתם הוא מבין שטעה כשהקשיב להם ולא התקשר לקלרה.
למרות לחצם הוא עוזב אותם ומתקשר לקלרה.
בסצנת הסיום של הסרט מסתגר מרטי בתא טלפון ונשמעת תחילת שיחתו המהוססת עם קלרה.
ג'ו מאנטל, אסתר מינקיוטי ואוגסטה סיולי שיחקו במקור גם בהפקת הטלוויזיה המקורית.
התסריטאי הרחיב את תפקידה של קלרה והוסיף את הסצנות עם אימו ודודתו של מרטי.
צילומי הסרט החלו ב-7 בספטמבר 1954. צילומי הסרט התרחשו בכמה מקומות בברונקס ובקווי הרכבת בשכונה.
ג'רי אורבך הופיע ללא ציון קרדיט בתפקידו הקולנועי הראשון.
תסריטאי הסרט פאדי צ'ייפסקי גם הופיע ללא ציון קרדיט בתפקיד לאו.
השחקנית ננסי מרצ'נד שגילמה את קלרה בהפקת הטלוויזיה הייתה אמורה לשוב ולגלם אותה גם בסרט, אך בטסי בלייר התעקשה לקבל את התפקיד.
באותה תקופה בלייר שהייתה נשואה לג'ין קלי הודרה מהפקות קולנוע עקב דעותיה הקומוניסטיות.
קלי שכנע את מפיקי אולפן ההפצה יונייטד ארטיסטס לתת לה את התפקיד.
הוא אף איים לבטל את השתתפותו בסרט "תמיד יש מזג אוויר מוצלח" אם בלייר לא תקבל את התפקיד.
מרטה וַינשטוֹק-רוֹזִין (נולדה ב-1935) היא פרמוקולוגית ישראלית, כלת פרס ישראל לרפואה.
חקרה טיפולים תרופתיים במחלות ניווניות של מערכת העצבים המרכזית ופיתחה את תרופת האקסלון לטיפול במחלת אלצהיימר.
מרטה וינשטוק-רוזין נולדה בשנת 1935 בווינה שבאוסטריה.
בשנת 1939, לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, נמלטה עם משפחתה לאנגליה.
עם הגיעם לאנגליה נלקח אביה למעצר, בהיותו אזרח של מדינת אויב.
בתום מלחמת העולם השנייה, התחילה ללמוד לנגן בכינור, והשתתפה בתזמורת בית הספר בו למדה, ובמשך שנים כנגנית חובבת בתזמורת החובבנית הידועה "בן אורי".
בשלהי שנות ה-50 נישאה לארנולד רוזין, לימים פרופסור לרפואה, מנהל המחלקה הגריאטרית במרכז רפואי שערי צדק ויקיר ירושלים.
בשנת 1956 התקבלה וינשטוק-רוזין ללימודי רפואה באוניברסיטת לונדון (דבר שנחשב קשה לאישה באותה התקופה), אך העדיפה ללמוד פרמקולוגיה והחלה את לימודיה לתואר ראשון בבית הספר לרוקחות של אוניברסיטת לונדון, ובסיומם המשיכה לתואר שני.
בשנת 1961 קיבלה תואר דוקטור לפרמקולוגיה בבית הספר לרפואה סנט מרי בלונדון, וב-1963 (כשהיא בת 28) מונתה למרצה בפרמקולוגיה בבית הספר זה.
למדה אימונולוגיה, ובעקבות זאת עבדה במרפאת אלרגיה, וחקרה כיצד פועל חיסון לאלרגיה לאבקת פרחים.
בשנת 1969, לאחר עלייתה לישראל, החלה לעבוד במחלקה לפרמקולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1976–1977 יצאה לשנת שבתון בNIH בארצות הברית, כחוקרת בכירה.
שם עבדה עם פרופ' ג'וליוס אקסלרוד ופרופ' ארווין קופין, ובמהלך שנה זו פרסמה כ-8 מאמרים בעיתונים יוקרתיים.
בשנת 1977 הצטרפה לבית הספר לרוקחות של האוניברסיטה העברית בירושלים כפרופסור.
בשנת 1981 מונתה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1983 מונתה לראש המחלקה לפרמקולוגיה.
בשנת 2003 עברה למעמד של פרופסור אמריטה.
בשנת 1977 עם הצטרפותה לבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, החלה לחקור כיצד חומרים אופיאטיים (חומרים משככי כאבים) גורמים לדיכוי נשימה.
היא גילתה כי חומרים אלו מקטינים את השחרור של אצטילכולין בתאי הנשימה בגזע המוח.
בעקבות זאת, היא פיתחה טיפול של נתינת מורפין יחד עם פיזוסטיגמין המעכב את פעילותו של כולין-אסטראז, ומונע פירוקו של אצטילכולין.
הטיפול הצליח לבטל את דיכוי הנשימה ואף שיפר את יעילות משככי הכאבים.
וינשטוק רוזין פיתחה נגזרות יציבות של פיזוסטיגמין בעלות רעילות נמוכה כדי לסייע ולהשלים את הטיפול בכאבים.
וינשטוק רוזין ועמיתיה מצאו כי החומרים האלו לא היו פעילים בגזע המוח כמו שקיוו, אך היו פעילים בהיפוקמפוס ובקליפת המוח הקדמית.
וינשטוק-רוזין סיפרה בראיון איתה כי ב--1984 נתקלה במאמר שדיווח על הקשר בין ירידה בכמות האצטילכולין בהיפוקמפוס ובקליפת המוח לבין פגיעה בזיכרון ובתפקוד הקוגניטיבי במחלת אלצהיימר.
בעקבות מאמר זה וינשטוק-רוזין המשיכה במחקרה, ואכן בניסויים שביצעה נראה כי תרכובת הריבסטיגמין שווינשטוק-רוזין ועמיתיה פיתחו שיפרה את מצב הזיכרון בחיות מעבדה.
תרכובת הריבסטיגמין היא התרכובת עליה מבוססת תרופת האקסלון לטיפול במחלת אלצהיימר.
לאחר שחברת טבע לא גילתה עניין בתרופה, היא נמכרה לחברת סנדוז (היום חלק מחברת נוברטיס), ומכירותיה הגיעו לשיא של מיליארד דולר לשנה.
לפי דרישת החברה נשמרה זהותה של וינשטוק-רוזין כמפתחת התרופה בסוד, בנימוק של חשש מהחרם הערבי, ורק כעבור יותר מעשר שנים בוטלה הגבלה זו.
בשנות האלפיים מפתחת וינשטוק-רוזין, יחד עם פרופסור מוסא יודעים (מפתח תרופת האזילקט למחלת פרקינסון), תרופה נוספת.
מטרתה לטפל במחלת ה-MCI - ליקוי קוגניטיבי מתון, הנובעת מהפרעה ניוונית של מערכת העצבים ומאופיינת בבעיות בזיכרון, בשיפוט ובשפה ומבשרת במקרים רבים את תחילתה של מחלת אלצהיימר.
התרופה החדשנית מבוססת על שילוב נגזרות אזליקט ואקסלון, ומשמשת כתרופה רב-ייעודית - התוקפת אזורים ספציפיים במוח, וכן בכמה חזיתות.
היא נמצאת בשלבי פיתוח וניסויים קליניים מתקדמים, אך טרם אושרה לשימוש על ידי הרשויות.
מרטה וינשטוק-רוזין זכתה בפרסים רבים לאורך הקריירה המחקרית שלה, ביניהם:
1983 מופקדת הקתדרה ע"ש סטורץ' למחקר פרמצבטי.
1987 מופקדת הקתדרה ע"ש דויטש למחקר פסיכו-פרמקולוגי.
בשנת 2000 זכתה בפרס קיי מהאוניברסיטה העברית, על פיתוח תרופת האקסלון לטיפול באלצהיימר.
בשנת 2003 הפרס הראשון על פיתוח תרופה לטיפול באלצהיימר, האגודה האמריקנית להזדקנות.
בשנת 2002–2004 כיהנה כנשיאת האגודה הישראלית למדעי העצב והמוח.
ביום העצמאות התשע"ד (2014) הוענק לה פרס ישראל בתחום חקר הרפואה.
בערב יום העצמאות התשע"ה (2015) הדליקה משואה בטקס המרכזי בהר הרצל, שנושאו היה "ישראלים פורצי דרך".
בשנת 2022 זכתה בפרס בובליק על תרומתה החשובה למערכת הבריאות בארץ ובעולם, שבאה לידי ביטוי בפיתוח טיפול תרופתי למחלת אלצהיימר.
מרטין שיימוס "מרטי" מק'פליי הוא דמות בדיונית בטרילוגיית סרטי "בחזרה לעתיד".
הופעת הבכורה שלו הייתה ב-3 ביולי 1985, בסרט "בחזרה לעתיד".
הוא מגולם על ידי השחקן מייקל ג'יי פוקס.
מרטי מופיע גם בסדרת האנימציה, שבה הוא מדובב על ידי דוד קאופמן.
במשחק הווידאו הוא מדובב על ידי איי ג'יי לוקאסיו.
פוקס מדבב את דמותו של מרטי בעתיד, בסופו של המשחק.
בשנת 2008 נבחר מרטי מק'פליי על ידי המגזין "אמפייר" במקום השנים-עשר ברשימת דמויות הקולנוע האהובות ביותר מכל הזמנים.
במקור, אריק סטולץ לוהק לתפקיד מרטי מק'פליי, אבל חמישה שבועות לאחר שהחלו צילומי הסרט הראשון, הבמאי רוברט זמקיס והמפיק סטיבן ספילברג החליטו ללהק את פוקס לתפקיד.
מרטי נולד בהיל ואלי, קליפורניה, בשנת 1968 למשפחה ממוצא אירי.
מעט מאוד ידוע על חייו של מרטי לפני אירועי הסרט "בחזרה לעתיד", פרט לעובדה שהוא הצית את השטיח בסלון כשהוא היה בן 8 שנים (המתגלה באמצעות הצהרתו של מרטי להוריו העתידיים).
בשנת 1985, מרטי מנגן בגיטרה עם הלהקה שלו "The Pinheads", והוא אוהב להקשיב למוזיקה של יואי לואיס, טום פטי וואן היילן.
מרטי מפגין כישורים בגלישה על סקייטבורד וכן בירי אקדח, יכולת אותה שיפר באמצעות משחקי וידאו, כגון "Wild Gunman", בחנות סבן אילבן המקומית.
אף על פי שמרטי, לעיתים קרובות, מועד לתאונות ולעיתים נתפס כחסר מיומנויות בסיסיות של חשיבה ביקורתית, הוא בכל זאת מפגין אומץ לנוכח סכנה ומתגלה כבעל תפיסה מהירה מאוד וכאינטליגנטי.
הוא הוכיח כמה מיומנויות לחימת רחוב טובות ובסיסיות, ולעיתים קרובות נותן אגרופים בעימותים פנים-אל-פנים.
הוא נאמן למשפחתו וחבריו, על אף יחסי הניכור ההדדיים עם חלק מהם.
פגם האופי העיקרי שלו הוא הגאווה, שגורמת לו לקחת סיכונים מיותרים כדי להראות לאחרים שהוא לא פחדן, כפי שהודגם מספר פעמים לאורך הטרילוגיה.
כל פעם שמשהו האשים אותו בפחדנות הוא הגיב, ואז הסתבך (נכנס לקטטות, ופוטר מעבודתו).
בעת ביקור בשנת 1885, כאשר שיימוס מק'פליי, סבא רבא של מרטי, מציין כי אחיו, מרטין, נהרג בוויכוח כאשר מישהו הטיל ספק באומץ לבו, מרטי מתחיל לחשוב מחדש על עמדתו בדבר מה שאנשים אחרים חושבים עליו.
בנקודה אחת, דוק בראון אפילו רומז לו כי הוא עלול לחרוץ את גורלו שלו באופן דומה, וכתוצאה מכך מרטי מתחיל לחשוש ממעשיו.
ביופורד טאנן, הסבא-רבא של ביף טאנן, מדרבן את מרטי לדו-קרב, וקורא לו פחדן.
מרטי מתעצבן ומחליט להתמודד מולו.
כאשר הוא מביט בתמונה שהביא מן העתיד הוא מבין שכך יסיים את חייו.
מרטי מחליט לא לתת לאחרים לפגוע בו כך, ומסרב להילחם.
למרות זאת הוא נאלץ להתמודד עם ביופרד ומשתמש בתחבולה כנגדו.
בזכות תחבולה זו, מרטי מנצח ניצחון גדול את ביופורד.
הניסיון מאירוע זה, בתוספת מה שלמד משיימוס על אחיו, גורם לשינוי אצל מרטי.
הדבר בא לידי ביטוי כאשר מרטי, למרות יריבותו עם חבר ללימודים המכונה "נידלס", מסרב להתחרות בו, ובכך מונע מהתרחשותה של תאונת דרכים עם רולס-רויס.
כיוון שלתאונה זו הייתה השפעה מאוד שלילית על חיי של מרטי (על פי ביקורו בעתיד) עצם העובדה כי הצליח להימנע ממנה יוצר עתיד אחר לחלוטין.
מרטי לומד כיצד לבסס את החלטותיו ומעשיו על דעת עצמו, במקום להיות מושפע מאחרים, ובכך לשנות את עתידו לטוב יותר.
מרטי הוא הצעיר מבין שלושת ילדיהם של ג'ורג מק'פליי ולוריין ביינס-מק'פליי.
יש לו אח גדול, דייב מק'פליי, ואחות גדולה, לינדה מק'פליי.
יש רושם שמרטי מתבייש במשפחתו ולא מבלה זמן רב בבית, ומעדיף לבלות עם חברו דוק בראון, בת-זוגו ג'ניפר פרקר או חבריו ללהקת "The Pinheads".
עם זאת, יחסיו של מרטי עם משפחתו משתנים אחרי שובו ממסעו בזמן לשנת 1955, וניכר שהוא כבר לא מנוכר עם הוריו, אחיו ואחותו.
בזמן שהיה תקוע בשנת 1885, מרטי פוגש בשיימוס מק'פליי ובמגי מק'פליי, הסבא-רבא והסבתא רבתא שלו.
כמו כן הוא פוגש בבנם, התינוק ויליאם שון מק'פליי.
מרטי מגלה כי לשיימוס היה אח, בשם מרטין מק'פליי, דוד-רבא של מרטי, שמת לפני האירועים המתוארים בסרט השלישי.
נכון לשנת 2015, מרטי, לאחר שהתחתן עם חברתו ג'ניפר פרקר, הוא אב לתאומים מרטין "מרטי" ג'וניור ומרלין, שנולדו ב-28 באפריל 1998 (את שתי הדמויות מגלם השחקן מייקל ג'יי פוקס).
עם זאת, האירועים בסוף הסרט "בחזרה לעתיד 3", שבו מרטי נמנע מלהתחרות ב-"נידלס", עשויים להשפיע על התוצאות של האירועים כפי שהוצגו בראשיתו של הסרט "בחזרה לעתיד 2".
למרטי יש בת-זוג בשם ג'ניפר פרקר; חברו הטוב ביותר הוא ד"ר אמט ל' בראון, מדען תמהוני אותו מרטי וג'ניפר מכנים בקיצור "דוק".
מעולם לא הוסבר באילו נסיבות בדיוק מרטי ודוק הכירו והתיידדו, אף על פי שבשנת 1983, על פי טיוטת התסריט של הסרט הראשון, דוק מופיע יום אחד במוסך של מרטי, ומציע לו שכר של 50 דולר בשבוע, בתוספת בירה והשימוש באוסף התקליטים שלו ללא תשלום, בתמורה לכך שינקה את המוסך שלו.
הסבר זה איננו מקובל על רוב האוהדים, מאחר שהוא סותר את המאפיינים של הדמויות של מרטי ודוק, ושל מערכת היחסים בין השניים, כפי שניתן לראות בסרטים המוגמרים.
תסריטאי הטרילוגיה רוברט זמקיס ובוב גייל אמרו שהם חשבו בעבר להרחיב על מערכת היחסים שלהם, אבל החליטו שלא, במחשבה שילדים ובני נוער לעיתים קרובות נמשכים לשכנים אקסצנטריים או מסתוריים.
דמותו של מרטי מק'פליי הופיעה בטרילוגיית סרטי בחזרה לעתיד, שם הופיעה דמותו לראשונה.
בכל שלושת הסרטים, את הדמות גילם מייקל ג'יי פוקס.
Goode, אותו מרטי מבצע, שר והקליט הזמר מארק קמפבל.
דמותו של מרטי הופיעה גם במשחק המחשב בחזרה לעתיד: המשחק, שם דובבה דמותו של מרטי על ידי איי.ג'יי.
לוקאסיו, אף על פי שמייקל ג'יי פוקס אישר שישתמשו בקולו במשחק.
לסדרת הסרטים "בחזרה לעתיד", יצאו שלושה ספרים, שכל ספר מבוסס על סרט אחר, ועל ידי הוספת סצנות שהיו בתסריטים הראשוניים של הסרטים והוספת דמויות.
בכל ספר מופיעה דמותו של מרטי כדמות הראשית, בדיוק כמו בסרטים.
הוצאת IDW צפויה לפרסם מיני-סדרה, המציגה את מפגשם הראשון של מרטי עם דוק בראון, אשר נכתבה בשיתוף התסריטאי בוב גייל.
יציאת הקומיקס לחנויות התחילה ב-21 באוקטובר 2015, התאריך אליו מרטי נוסע עם דוק בראון, כפי שקורה בסרט "בחזרה לעתיד 2".
הופעה אחרת של מרטי הייתה בסדרת האנימציה "בחזרה לעתיד", שם דמותו של מרטי דובבה על ידי ביל ניי.
בהשראת דמותו של מרטי מק'פליי נוצרה דמותו של מורטי סמית', מסדרת האנימציה המצליחה "ריק ומורטי".
בשנת 2020 עלתה במנצ'סטר הפקת מחזמר המבוסס על סרט הקולנוע משנת 1985 עם אולי דובסון בתפקיד מרטי מק'פליי.
בשנת 2021 עברה ההפקה לווסט אנד של לונדון.
מרטי עושה שימוש רב בזהויות בדויות במהלך הטרילוגיה, בדרך כלל בגלל פגישה עם קרוביו בשלב מסוים:
קלווין קליין - מכיוון שזהו מותג התחתונים שמרטי לובש, לוריין חושבת, בטעות, שזהו שמו.
מאחר שבשנת 1985 המותג "קלווין קליין" היה כמעט ולא ידוע באיטליה ובספרד, הכינוי של מרטי במדינות אלו שונה ל-"לוי שטראוס" - מותג מוכר בקרב בני נוער איטלקים וספרדים בשנות ה-80. באופן דומה, הכינוי "קלווין קליין" שונה בצרפת ל-"פייר קרדן".
דארת' ויידר - על מנת לכפות על אביו ג'ורג' להציע ללוריין לצאת עמו לדייט, מרטי לובש חליפת קרינה, ומעמיד פנים כי הוא דארת' ויידר (דמות מהסרט "מלחמת הכוכבים"), חוצן מכוכב הלכת וולקן, כשהוא מבצע הצדעה וולקנית (מתוך עולם המותג "מסע בין כוכבים").
קלינט איסטווד - בעת היותו במערב הפרוע, כאשר שיימוס מק'פליי, ומאוחר יותר ביופורד טאנן, שואלים את מרטי לשמו - הוא מתיימר להיות שחקן הקולנוע קלינט איסטווד, המזוהה עם ז'אנר המערבון.
כמו כן, בסרט "בחזרה לעתיד 2", מרטי מעמיד פנים ומתחזה להיות בנו - מרטי מק'פליי ג'וניור.
מרט ומוזל הוא מחוז בחבל גראנד אסט שבצרפת.
הוא נקרא על שמם של הנהרות מרט ומוזל.
המחוז נוצר ב-1871 בסוף מלחמת צרפת–פרוסיה כאיחוד של המחוזות "מרט" ו"מוזל", שנשארו בטריטוריה צרפתית.
החל משנת 2020 רב המחוז הוא החזן והאמן הרב שמואל שפירו.
מרטי ורז'ס אי מאסה (בקטלאנית: Martí Vergés i Massa; 8 במרץ 1934 – 17 בפברואר 2021) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני ששיחק בעמדת הקשר.
ורז'ס שיחק במשך כל הקריירה המקצועית שלו במדי ברצלונה, בשנים 1956–1966, אחרי שגדל במערכת הנוער של המועדון.
לצד משחקו במדי ברצלונה, ייצג ורז'ס גם את נבחרת ספרד, עמה השתתף במונדיאל 1962.
ורז'ס נולד וגדל בווידררס, כפר בקרבת ז'ירונה שבקטלוניה.
ב-1950 הצטרף ורז'ס למחלקת הנוער של ברצלונה.
במהלך עונת 1953/54 החל ורז'ס לשחק במדי אספנייה אינדוסטריאל, ששימשה הלכה למעשה קבוצת משנה למועדון.
הקבוצה שיחקה אז בליגה השנייה.
הופעת הבכורה שלו הייתה ב-31 בינואר 1954, בהפסד 1–2 לקאודל.
עד סוף העונה ערך 5 הופעות נוספות במדי הקבוצה.
בעונת 1954/55 הפך ורז'ס לשחקן קבוע בקבוצה.
הוא שותף ב-23 משחקי ליגה מתוך 30, בהם כבש שער אחד.
בעונת 1955/56 שיחק ורז'ס בכל 30 משחקי הליגה, הבקיע שער אחד, ועזר לקבוצתו, ששינתה את שמה במהלך העונה ל"קונדל", לסיים במקום השלישי, ממנו הגיעה לפלייאוף העפלה לליגה הראשונה.
ורז'ס השתתף גם בכל 10 משחקי הפלייאוף וסייע לקבוצתו לעלות ליגה.
בעונת 1956/57 צורף ורז'ס לקבוצה הבוגרת של המועדון.
כבר בעונתו הראשונה היה שחקן משמעותי בהרכב.
הופעת הבכורה שלו בליגה הראשונה הייתה ב-23 בספטמבר 1956, במשחק בו הביסה ברצלונה את אתלטיקו מדריד בתוצאה 3–7. את שער הבכורה שלו בליגה הבקיע ורז'ס ב-28 באוקטובר, השער היחיד במשחק נגד ריאל סוסיאדד, שהביא לברצלונה את הניצחון.
בעונה זו שיחק ורז'ס ב-21 משחקי ליגה, עת סיימה הקבוצה במקום ה-3. ורז'ס זכה עם הקבוצה בגביע הגנרל לאותה עונה הודות לניצחון 0–1 על אספניול במשחק הגמר שנערך ב-16 ביוני 1957. בעונת 1957/58 סיימה ברצלונה במקום ה-3 פעם נוספת.
ורז'ס הוסיף להופיע בעקביות בהרכב הקבוצה, והוא ערך 25 הופעות בליגה בהן הבקיע שער בודד, בניצחון 0–3 על ספורטינג חיחון ב-16 בפברואר 1958. ורז'ס סייע לקבוצתו לזכות בגביע ערי הירידים, אחרי שברצלונה ניצחה בגמר את לונדון XI בתוצאה 6-0, עם שער אחד של ורז'ס.
בעונת 1958/59 היה ורז'ס שותף עם ברצלונה לזכייתה בדאבל – זכייה באליפות הליגה ובגביע באותה עונה.
מאמן הקבוצה הלניו הררה שיחק לרוב עם קשר בודד, לואיס סוארס, ולכן ורז'ס מיעט לשחק.
הוא שיחק רק ב-10 משחקי ליגה, בהם הבקיע פעמיים.
בגמר הגביע, בו ניצחה ברצלונה את גרנדה בתוצאה 1–4, ורז'ס לא השתתף.
העונה הבאה הייתה עונת השיא של ורז'ס מבחינת כיבוש שערים.
ב-17 משחקי ליגה בהם השתתף, הבקיע ורז'ס 5 שערים, בין היתר שלושער לרשתה של גרנדה בניצחון ברצלונה 4–5 ב-28 בפברואר 1960. הוא עזר לקבוצה לזכות באליפות שנייה ברציפות, כשברצלונה בשוויון נקודות עם ריאל מדריד, אך עם הפרש שערים עדיף, בזכות ניצחון 0–5 על ריאל סרגוסה במחזור האחרון.
ורז'ס השתתף עם ברצלונה גם בגביע אירופה.
במשחקו הראשון במסגרת, בשמינית הגמר נגד מילאן, הבקיע ורז'ס שער ועזר לקבוצתו לנצח 0–2. ברצלונה הגיעה עד לחצי הגמר, בו הודחה על ידי ריאל מדריד בתוצאה מצטברת 2–6.
בעונת 1960/61 שב ורז'ס להופיע בעקביות בהרכב הקבוצה.
בליגה, בה ברצלונה התקשתה וסיימה במקום ה-4 בלבד, ערך 26 הופעות מבלי להבקיע שער.
בגביע ערי הירידים היה שותף להדחתה של ברצלונה ברבע הגמר על ידי היברניאנס.
בגומלין שמינית גמר גביע אירופה, אחרי תיקו 2–2 עם ריאל מדריד בביתה, הבקיע ורז'ס שער ועזר לקבוצתו לנצח 1–2, ובכך הייתה זו הדחתה הראשונה של מדריד מהמפעל אחרי 5 שנים רצופות בהן זכתה בטורניר.
ברצלונה הגיעה עד לגמר, אחרי שהדיחה את הראדץ קראלובה ואת המבורג ברבע ובחצי הגמר בהתאמה.
ב-31 במאי 1961, במשחק הגמר בו פתח ורז'ס, הפסידה ברצלונה 2–3 לבנפיקה ליסבון.
בעונת 1961/62 חלה דעיכה במעמדו של ורז'ס בהרכב.
הוא הבקיע 4 שערי ליגה ב-13 הופעות, וברצלונה הגיעה למקום ה-2. ברצלונה הגיעה לגמר גביע ערי הירידים, בו הובסה על ידי ולנסיה בתוצאה מצטברת 3–7.
בעונת 1962/63 השתתף ורז'ס ב-16 משחקי ליגה בהם כבש שער בודד, בניצחון 1–2 על קורדובה ב-23 בדצמבר 1962. ברצלונה הציגה יכולת דלה בליגה וסיימה במקום ה-6 בלבד.
ורז'ס זכה עם ברצלונה בגביע בסוף אותה עונה, לאחר ניצחון 1–3 על ריאל סרגוסה בקאמפ נואו.
בעונה הבאה שיחקה ברצלונה לראשונה בגביע מחזיקות הגביע, ממנו הודחה על ידי המבורג בשמינית הגמר.
בליגה, בה שיחק ורז'ס ב-13 משחקים ולא הבקיע אף שער, הגיעה הקבוצה למקום ה-2.
בעונת 1964/65 חל שיפור במעמדו של ורז'ס בהרכב.
למעט שני משחקי ליגה, פתח ורז'ס בכל יתר 28 המשחקים, וברצלונה סיימה את הליגה במקום ה-6. ורז'ס גם שיחק בכל 7 משחקיה של ברצלונה בגביע ערי הירידים.
ברצלונה הגיעה לשמינית גמר הטורניר בו פגשה את שטרסבורג.
שני המשחקים הראשונים הסתיימו בתיקו, ולכן נערך משחק שלישי, שגם הוא הסתיים בתיקו.
לכן הוחלט על הטלת מטבע, והתוצאה הייתה ששטרסבורג עלתה לרבע הגמר.
בעונת 1965/66 המשיך ורז'ס לשחק ברוב משחקי הקבוצה.
הוא פתח ב-20 משחקי ליגה והבקיע את שערו האחרון ב-28 בנובמבר 1965, במשחק בו ניצחה ברצלונה את סביליה 0–3. כמו כן היה ורז'ס שותף לזכייתה של ברצלונה בגביע ערי הירידים, עם שער אחד ב-6 הופעות, אם כי בחצי הגמר ובגמר לא השתתף.
בסוף העונה פרש ורז'ס ממשחק.
ב-12 באוקטובר 1966 נערך לכבודו ולכבוד סיגפריד גראסיה משחק פרידה מול בנפיקה ליסבון.
ורז'ס ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת ספרד במשחק מוקדמות מונדיאל 1958 ב-8 במאי 1957, אז הפסידה ספרד ל 2–4. ורז'ס השתתף גם במשחק השני נגד סקוטלנד שבוע לאחר מכן, בו ניצחה ספרד 1–4. ספרד סיימה בביתה במקום ה-2, מאחורי סקוטלנד, ולא הצליחה להעפיל למונדיאל.
במונדיאל, שנערך בצ'ילה, פתח ורז'ס בשני משחקים בשלב הבתים, הראשון ניצחון 0–1 על והשני הפסד 1–2 ל.
ספרד הודחה מהטורניר בשלב הבתים.
בסך הכול השתתף ב-12 משחקי נבחרת ספרד, בהם כבש פעמיים.
יתר על כן, כקטלאני, שיחק ורז'ס במדי נבחרת קטלוניה, במדיה שיחק בשלושה משחקי ידידות והבקיע פעם אחת.
מרטין ג'וזף "מרטי" וולש הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמזכיר מחלקת העבודה של ארצות הברית.
בשנים 2014-2021 שירת כראש עיריית בוסטון.
ב-7 בינואר 2021 נבחר בידי הנשיא הנבחר של ארצות הברית, ג'ו ביידן למזכיר העבודה של ארצות הברית, ובמרץ אותה שנה אושר מינויו לתפקיד על ידי הסנאט האמריקאי.
כעבור שנתיים התפטר מתפקידיו בממשל ביידן ועבר למגזר הפרטי.
וולש נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, להורים שהיגרו מקונמארה שבאירלנד בשנות ה-50 של המאה ה-20. הוא אובחן כחולה לימפומת בירקיט בגיל 7, מה שאילץ אותו להחמיץ את מרבית לימודיו בכיתות ב' ו-ג', ולהשלים בשנית את כיתה ה'.
בגיל 11, לאחר סדרה ארוכה בת שנים אחדות של טיפול כימותרפי, גבר וולש על מחלת הסרטן.
הוא למד בתיכון בבית הספר התיכון ניומן, ובשנת 2009 השלים את לימודיו הגבוהים בבוסטון קולג'.
הוא נבחר לבית הנבחרים של מדינת מסצ'וסטס ב-1997, כשייצג את המחוז ה-13 של מחוז סאפוק, המייצג את השכונה דורסטר שבבוסטון ואזור קטן בעיר קווינסי.
שימש כיושב ראש הוועידה לאתיקה וכן כיושב ראש המשותף של הוועדה המיוחדת לרפורמה בבנייה ציבורית.
באחרית 2010 נבחר וולש למזכיר האוצר של ארגון הגג "מועצת המקצועות של הבניין המטרופוליני של בוסטון", וב-2011 התמנה לעמוד בראש הארגון.
באפריל 2013 הכריז על התמודדותו לראש העיר בוסטון, והתפטר מתפקידו במועצת המקצועות לצורך כניסתו למרוץ.
הוא ניצח בבחירות הכלליות בנובמבר באותה שנה עם 51.5% מהקולות.
וולש תמך במקור בקיום המשחקים האולימפיים 2024 בבוסטון, אך לבסוף נבחרה פריז כעיר המארחת של האולימפיאדה.
בבחירות 2017 לראשות העיר נבחר וולש מחדש עם כ-62% מקולות הבוחרים.
במהלך מחאות ג'ורג' פלויד נגד אלימות משטרתית, פעילים ומוחאים בבוסטון רבתי קראו לוולש לקצץ את המימון וההוצאות הציבוריים עבור משטרת בוסטון בלפחות 10% לקראת השנה הפיסקלית של 2021.
ב-7 בינואר 2021 הכריז ג'ו ביידן, הנשיא הנבחר של ארצות הברית, על כוונתו למנות את וולש למזכיר מחלקת העבודה של ארצות הברית, בכפוף לאישור הסנאט האמריקאי.
ב-14 בינואר 2021 נחשף כי מטה הבחירות של וולש, שילם לחברת גיוס הכספים והייעוץ של חברתו, לורי היגינס, למעלה ממיליון דולר אמריקני.
אמנם אין מדובר בהפרה של חוקי מימון בחירות, אך החשיפה העיבה על שיקול הדעת של וולש.
לראיה, הפרופסור מוריס קנינגהם מאוניברסיטת מסצ'וסטס תיאר זאת כ"סוג של נפוטיזם".
ב-11 בפברואר אישרה ועדת הבריאות, החינוך, העבודה והפנסיונים של הסנאט את הבאת מועמדותו להצבעה בפני מליאת הסנאט, ברוב של 18 תומכים מול 4 מתגדים.
ב-22 במרץ אישר הסנאט את מינוי של וולש למזכיר העבודה, ברוב של 68 תומכים מול 29 מתנגדים.
ב-8 בפברואר 2022, במהלך נאום מצב האומה של הנשיא, ג'ו ביידן, שימש וולש כשורד מיועד.
במרץ 2023 הודיע על התפטרותו מתפקידו במחלקת העבודה לשם כניסתו ליו"ר התאחדות שחקני ליגת ההוקי הלאומית (NHLPA) הפועלת בארצות הברית ובקנדה.
מרטוני (בהונגרית: Martonyi) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
מרטה פנץ היא דוגמנית מלטזית.
פנץ' נולדה בעיירה צפונית לולטה, היא החלה לדגמן בגיל צעיר למספר קמפיינים, היא גם הופיעה על שער המגזין "I DO".
ב-2008 נבחרה ל"מיס עולם מלטה" וייצגה את מלטה במיס עולם 2008.
ב-2009 זכתה בפרס "הדוגמנית הטובה ביותר" בטקס פרסי האופנה המלטזי.
ב-2016 נבחרה ל"מיס תבל מלטה" וייצגה את מלטה במיס תבל 2016.
לאחר הכתרתה נפצה שמועה שנעצרה בנמל תעופה בבריטניה בגין אחזקת סמים, היא הכחישה דבר זה.
ב-2016 הופיעה בפרסומות בטלוויזיה ובאינטרנט לחברת "Pasta Rummo".
בשנת 2015 היא השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "אתה, אני והאפוקליפסה" לצד מתיו ביינטון ובשנת 2016 השתתפה בסרט "תחייה" לצד טום פלטון.
באירוויזיון 2017 הגישה את הניקוד המלטזי.
היא שימשה כיועצת יופי בחברות לוריאל ופרוקטר אנד גמבל ועבדה בחנות דיוטי פרי בנמל תעופה במדינתה.
מרט טרואן (בנורווגית: Merethe Trøan; נולדה ב-19 במאי 1970) היא זמרת נורווגית, נציגת נורווגיה לאירוויזיון 1992.
טרואן נולדה בטרונדהיים, בנעוריה הייתה חברה ביחד עם אחותה בהרכב המוזיקלי "Pastel".
ב-1985 השתתף ההרכב ב-Melodi Grand Prix, התחרות הנורווגית הבוחרת את נציג נורווגיה לאירוויזיון, עם השיר "Ring Ring Ring" והם סיימו במקום השלישי.
ב-1992 השתתפה בתחרות כזמרת סולו ונבחרה לייצג את נורווגיה באירוויזיון עם השיר "Visjoner", בתחרות במאלמה הייתה במקום ה-18.
שנה לאחר מכן ניסתה פעם נוספת לייצג את נורווגיה בתחרות אך לא זכתה, אך בשנה זו זכתה ב-"OGAE Second Chance Contest" תחרות המאורגנת על ידי מועדון מעריצי האירוויזיון בה לוקחים חלק משתתפים מהתחרויות המקדימות לאירוויזיון.
היא דיבבה את בל בדיבוב הנורווגי של היפה והחיה.
ב-1996 יצא האלבום הראשון שלה.
היא שימשה תקופה גם כמנחה בטלוויזיה.
מרדכי מרטון שריינר (גם: מרטין שריינר, בהונגרית: Márton Schreiner, בגרמנית: Martin Schreiner; 8 ביולי 1863 - 9 באוקטובר 1926) היה רב, מורה ליהדות, מזרחן וחוקר השפה העברית וספרות האסלאם .
מרטון שריינר נולד בעיר אוראדיה (אז בשמה נאג'ווארד) למשפחה יהודית דלת-אמצעים אביו המלמד אלברט שריינר (Albert Schreiner).
בשנת 1882 נרשם לבית המדרש לרבנים בבודפשט.
במקביל ללימודיו אלה, הוא למד פילוסופיה, מזרחנות ובלשנות שמית בהתמקד בשפה הערבית ולימודי אסלאם אצל איגנץ (יצחק יהודה) גולדציהר באוניברסיטת בודפשט (היום ELTE).
בשנת 1886 שריינר קיבל את תואר הדוקטורט שלו באוניברסיטת בודפשט ובשנת 1887 הוסמך לרבנות.
בשנת 1886 שימש כרב בקהילת הסטטוס קוו של דונפנטלה .
החל מ-1887 כיהן כרבה של קהילת צ'ורג'ו .
שם הוא הכניס את מנהג תפילת הנערים.
שריינר נשא את דרשותיו בהונגרית ובגרמנית בקהילות שונות בהן הוא התארח.
הוא התמקד במשימות פדגוגיות ופרסם ספר חינוך דתי.
בשנת 1891 הוא עזב את צ'ורג'ו ועבר לגור בבודפשט.
שם הוא לימד במכון הלאומי היהודי להכשרת מורים (Országos Izraelita Tanítóképző Intézet).
בין השנים 1894-1902 הוא לימד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין והיה חוקר נודע של השפה הערבית והספרות האסלאמית, ושל הדת והחברה.
הוא לימד קורסים במבוא לקורות האמונות אצל בני שם, הכוזרי, מורה נבוכים, היסטוריה של עם ישראל וספרים שונים בתנ"ך.
בשנת 1902 חלה במחלת נפש ואושפז בסנטוריום בלנקוויז שבברלין ונשאר שם עד מותו ב-1926.
כתבי עת בהם פרסם מאמרים
Pallas Nagy Lexikon (ערכים בתחום הארכאולוגיה והתנ"ך)
יצירותיו בהוצאות עלי די אחרים
ילדרים מרט צ'טין (בטורקית: Yıldırım Mert Çetin; נולד ב-1 בינואר 1997) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת הבלם באדנה דמירספור.
ב-19 בנובמבר 2017, מרט ערך את הופעת הבכורה שלו במדי גנצ'לרבירליגי בהפסד 2–1 לאנקרגוג'ו במסגרת ליגת העל הטורקית.
ב-16 באוגוסט 2019, הוא חתם בשורות רומא מהסרייה א'.
ב-27 באוקטובר, צ'טין ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במשחק הבית נגד מילאן, כשנכנס כמחליף של לאונרדו ספינאצולה בדקה ה-77, משחק זה נגמר בניצחון רומא 1–2.
מרטון הימלר (בהונגרית: Himler Márton; באנגלית: Martin Himler; פאסטו, 1 בספטמבר 1888 – לוס אנג'לס, 8 ביולי 1961) היה איש עסקים אמריקאי ממוצא יהודי-הונגרי, עיתונאי, אחר כך סוכן ה-FBI, לימים ראש הסניף ההונגרי של משרד השירותים אסטרטגיים של צבא ארצות הברית בדרגת קולונל.
תפקידו היה אחרי מלחמת העולם השנייה לאסוף ולהסגיר את ההונגרים שהואשמו בפשעי מלחמה וברחו לאזור הכיבוש האמריקני בשטח הכבוש של הרייך השלישי הגרמני.
הימלר נולד במשפחה יהודית גדולה בעיירה פאסטו בהונגריה.
אביו ליפוט הימלר הפעיל בית מרזח.
מרטון ניסה כמה דברים בהונגריה, אך לא סיים תיכון או תיכון מסחרי או בית ספר מקצועי.
הוא הקים אתר כרייה במערב וירג'יניה (הימלר) בשנת 1917, אך המכרה היה לא כלכלי ורטוב לחלוטין.
לאחר מכן הקים אתר כרייה חדש בשם הימלרוויל (משנת 1930 נקרא Beauty) במחוז מרטין הסמוך במזרח קנטקי.
מטרתו הייתה לבנות יישוב כרייה הונגרי אידיאלי, בו הכורים ייהפכו לבעלי מניות.
על אף שתנאי הכלכלה והדיור היו טובים יותר מהממוצע באזור, ההכנסות נותרו מתחת להכנסות הכורים במכרות שכנים.
לאחר ההצלחה היחסית של השנה-שנתיים הראשונות, חברת הכרייה הגיעה לסף פשיטת רגל, בה מילאו תפקיד המדיניות העסקית הלקויה של הימלר והמשבר הכלכלי העולמי.
מאות כורים ממוצא הונגרי חשו מרומים בשל קניית מניות החברה והתרוששותם.
הימלר בביוגרפיה שלו קשר את הנפילה למשבר הכלכלי האמריקני.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 התפזרו משפחות היישוב ההונגריות ברחבי אמריקה.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 הוא עזר ל-FBI כשהתחייב לפקוח עין בארצות הברית על המוציאים לאור ועל העיתונאים ההונגרים של הימין הקיצוני.
לאחר מכן מונה לראש המחלקה ההונגרית במשרד לשירותים אסטרטגיים, ה-OSS, בשנת 1944. הוא ביקר בבודפשט מספר פעמים, בהתחלה היה פרסונה נון גרטה, אפילו כתב העת שלו נאסר להפצה בהונגריה, אך אחר כך הפך לאיש עסקים הונגרי-אמריקאי מקובל.
בעזרת קומוניסטים הונגרים שהתגוררו בחו"ל וכן בסיוע חומר בספרייה הלאומית על שם סצ'ני הורכבה רשימה של אנטי-קומוניסטים ימניים בעיקר.
רשימה זו הורכבה על ידי הספרנית ההונגרייה-יהודייה אסתר ולדאפפל (בתו של יאנוש ולדאפפל).
הימלר לקח את הרשימה איתו לארצות הברית.
לאחר המלחמה, פושעי המלחמה (כמו: פרנץ סלשי, לאיוש סאס, פרנץ באש, אמיל סקווארי, פידל פאלפי, פטר היין, קלמן הובאי, לסלו באקי נאספו באזור הכיבוש האמריקאי בעזרת הרשימה לעיל תחת פיקודו של מרטון הימלר.