tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרסשנהקטגוריהתוצאהמקורפרס המוזיקה האמריקאית26 במאי 2025אלבום השנהפרס המוזיקה של ARIA19 בנובמבר 2025האמן הבינלאומי הטוב ביותר
"Us" מעוצב כ""; באותיות קטנות ועם נקודה.
+ תאריכי יציאות לאור ופורמטים עבור The Secret of Usאזורתאריך יציאהפורמט (ים)חברת תקליטיםמקורכלל העולם21 ביוני 2024הורדה דיגיטלית • הזרמת מוזיקה • תקליטור • תקליטאינטרסקופ רקורדס
The Simpsons Game הוא משחק פלטפורמה משנת 2007 המבוסס על סדרת הטלוויזיה משפחת סימפסון.
המשחק יצא עבור פלטפורמות מרובות, כולל נינטנדו DS, Wii, Xbox 360, פלייסטיישן 2, פלייסטיישן 3 ו־PlayStation Portable.
המשחק יצא לראשונה לשווקים באוקטובר 2007, מספר חודשים לאחר שסרט הקולנוע "משפחת סימפסון - הסרט" יצא לאקרנים.
המשחק מכיל עלילה מקורית, שאינה קשורה לעלילת הסרט, אשר נכתבה על ידי הכותבים של משפחת סימפסון טים לונג ומאט וורברטון.
המשחק עוקב אחר חמשת בני משפחת סימפסון - הומר, מארג', בארט, ליסה ומגי - אשר מגלים שהם חלק ממשחק וידאו, בהרפתקה המהווה פרודיה על תעשיית משחקי הווידאו.
דן קסטלנטה - בתפקיד הומר סימפסון / איצ'י / בארני גאמבל / אברהם סימפסון / קראסטי הליצן / ג'ו קווימבי / סייד שואו מל / ג'רמי פיטרסון
ג'ולי קאוונר - בתפקיד מארג' סימפסון
ננסי קרטרייט - בתפקיד בארט סימפסון / מגי סימפסון / ראלף וויגום / נלסון מונץ / טוד פלנדרס
ירדלי סמית' - בתפקיד ליסה סימפסון
הארי שירר - בתפקיד נד פלנדרז / סימור סקינר / מונטגומרי ברנז / ווילון סמית'רס / סקראצ'י / לני לאונרד / אוטו מאן / קנט ברוקמן / קאנג
האנק עזריה - בתפקיד מו סיזלאק / קלנסי ויגום / פרופסור פרינק / קומיק גאי / קרל קרלסון / קליטוס ספוקלר / באמבלבי מן / אפו נהספימפטילון / הורציו מקאליסטר
ויולט דיאז - בתפקיד ויולט
ג'ון דימאג'יו - בתפקיד בנדר
קלסי גראמר - בתפקיד סיידשו בוב
מאט גריינינג - בתפקיד עצמו
פמלה היידן - בתפקיד מילהאוס ואן האוטן
מוריס למארץ' - בתפקיד ויליאם שייקספיר
טרס מק'ניל - בתפקיד דמויות שונות
ראסי טיילור - בתפקיד מרטין פרינס
מרסיה וואלאס - בתפקיד עדנה קרבאפל
בילי וסט - בתפקיד דוקטור זוידברג
ויל רייט - בתפקיד בעצמו
The Sims 2 הוא המשחק השני בסדרת משחקי הסימולציה The Sims.
המשחק, אשר פותח על ידי חברת Maxis ופורסם על ידי Electronic Arts, יצא במקור לשווקים ב-14 בספטמבר 2004. המשחק יצא במקור למערכת ההפעלה Microsoft Windows, ובהמשך גרסאות של המשחק יצאו גם למערכת ההפעלה macOS, ולקונסולות משחקים שונות.
המשחק, אשר נחשב לאחד ממשחקי הווידאו הנמכרים ביותר בכל הזמנים, זכה להצלחה מסחרית עוצמה, ומכר נכון לאפריל 2008 מעל ל-100 מיליון עותקים.
המשחק מאפשר לשחקן לקחת חלק בסימולציה של חיי היומיום של אנשים שונים.
במשחק ניתן ליצור ושלוט בדמויות המכונות "סימס", ולהדריך אותם בפעילויות היומיומיות שלהן, בקריירה שלהן, במערכות היחסים שלהן ולסייע להם להגשים את המטרות החשובות ביותר עבורם בחייהם.
אחד המאפיינים המרכזיים במשחק הוא הצגת שלבי החיים של דמויות הסימס.
כל הדמויות עוברים במהלך המשחק את ששת שלבי החיים - תינוק/ת, פעוט/ה, ילד/ה, נער/ה, מבוגר/ת וזקן/ה.
בכל שלב ישנם אתגרים ייחודיים, ולכל אחת מהדמויות יש שאיפות ופחדים ספציפיים אשר משפיעים על ההתנהגויות והרצונות שלהם בחיים.
ניתן במשחק גם לבנות, לרהט ולעצב את חללי המגורים של הסימס.
זה המשחק הראשון בסדרה שהשתמש בגרפיקת תלת-ממד, ואפשר לשחקן לצפות בעולם המשחק מכל זווית אפשרית, בניגוד למשחק הראשון בסדרה לו הייתה רק תצוגה איזומטרית דו-ממדית.
לאורך השנים יצאו לשווקים מספר רב של חבילות הרחבה למשחק.
University - חבילת הרחבה שמאפשרת לשחק בסימס שלומדים במכללות אמריקניות טיפוסיות, עובדים במקביל ומקיימים אינטראקציות חברתיות עם יתר הסטודנטים.
Nightlife – חבילת הרבה שמוסיפה למשחק אזור בילוי ערוני וסצנת חיי לילה.
Open for Business (בעברית: עושים עסקים) – חבילת הרחבה שמאפשרת לשחקנים ליצור ולנהל בתי עסק משלהם.
Pets – חבילת הרחבה שמוסיפה למשחק חיות מחמד, בפרט כלבים וחתולים.
Seasons – חבילת הרחבה שמוסיפה למשחק תנאי מזג אוויר שונים, פעילויות עונתיות שונות, וכמו כן את האפשרות לעסוק בגינון ובדיג.
Bon Voyage (בעברית: חופשה נעימה) – חבילת הרחבה שמאפשרת לסימס לתור בשלושה יעדים שונים: חוף טרופי (ככל הנראה מבוסס על הוואי), חורשה בהרים (ככל הנראה מבוסס על קנדה), והמזרח הרחוק (ככל הנראה מבוסס על יפן).
Freetime – חבילת הרחבה שמוסיפה תחביבים שונים לסימס שהם יכולים לעסוק בהם בשעות הפנאי.
Apartment Life – חבילת הרחבה שמוסיפה את האפשרות לבנות שיכונים, כך שעד ארבעה משקי בית יכולים לגור בחלקה אחת.
בנוסף יצאו גם חבילות חפצים, חבילות הרחבה בהיקף נמוך שמספקים בעיקר דגמים שונים למצב קנייה, בנייה ויוצר הסימס (בגדים ותסרוקות), הסובבים סביב נושא מסוים.
Family Fun Stuff – מכיל חפצים לעיצוב חדר הילדים, בעיקר בסגנון ים וארמון.
Glamour Life Stuff – מכיל חפצים לעיצוב חדר המיטות וחדר האורחים בסגנון של בתי יוקרה.
Celebration Stuff – מכיל חפצים לקישוט מסיבות, בפרט ימי הולדת וחתונות.
H&M Fashion Stuff – מכיל ביגוד ע"פ דגמים של מוצרי H&M.
Teen Style Stuff – מכיל חפצים לעיצוב חדר השינה של בני נוער, בעיקר בסגנון גותי, גולשים ו"מלכת הכיתה".
Kitchen&Bath Interior Stuff – מכיל חפצים לעיצוב המטבח והשירותים.
IKEA Stuff – מכיל דגמים של מוצרי איקאה.
Mansion&Garden Stuff – מכיל חפצי אדריכלות, בעיקר בסגנון מרוקאי, אר דקו, והאימפריה השנייה .
The Sims הוא משחק וידאו מסוג סימולציה חברתית שפותח על ידי חברת Maxis ופורסם על ידי Electronic Arts.
המשחק יצא במקור לשווקים ב-4 בפברואר 2000 עבור מערכת ההפעלה Microsoft Windows.
המשחק מאפשר לשחקנים ליצור ולשלוט באנשים וירטואליים, הנקראים "סימס", ולנהל את חיי היומיום שלהם בסביבה פרברית.
השחקנים יכולים לבחור את המטרות והיעדים של הדמויות בהן הם שולטים, ולבצע התאמות אישיות למראה שלהם, לאישיות שלהם, לכישורים שלהם, ליחסים שלהם, ולסביבה שבה הם גרים.
לאורך השנים יצאו לשווקים גם חבילות הרחבה שמספקות תוכן ופיצ'רים חדשים למשחק.
המשחק נחשב לאחד ממשחקי הווידאו המשפיעים ביותר בכל הזמנים.
הוא זכה לאורך השנים במספר פרסים ונכלל במקום ה-31 ברשימת 50 משחקי הווידאו הטובים ביותר בכל הזמנים של השבועון טיים.
המשחק, אשר נחשב לאחד ממשחקי הווידאו הנמכרים ביותר בכל הזמנים, זכה להצלחה מסחרית עוצמה, ומכר, נכון לפברואר 2005, מעל ל-16 מיליון עותקים.
הצלחת המשחק הובילה לכך שלאורך השנים פותחו מספר משחקים נוספים של הסימס אשר הפכו את הסימס לאחד מזכיונות משחקי הווידאו המצליחים ביותר בכל הזמנים.
בשנת 2025, מגזין רולינג סטון דירג את המשחק במקום ה-24 ברשימת 50 משחקי הוידאו הגדולים בכל הזמנים.
המשחק מאפשר לשחקן לקחת חלק בסימולציה של חיי היומיום של דמויות וירטואליות, המכונות "סימס", ולהדריך אותם בפעילויות היומיומיות שלהן, בקריירה שלהן, במערכות היחסים שלהן ולסייע להם להגשים את המטרות החשובות ביותר עבורם בחייהם.
לאחר יצירת דמות, אותה הדמות ממוקמת בבית בה השחקן יכול לשלוט בפעילויות היומיומיות של הדמות, כולל הדמות תאכלו, מתי היא תילך לישון, במפגשים החברתיים של הדמות, בקריירה של הדמות ובתחביבים של הדמות.
השחקן צריך גם להבטיח שהדמות תישאר מאושרת ובריאה.
המשחק מתפתח כל העת בזמן אמת, אלא אם השחקן עוצר את המשחק.
לסימס יש צרכים רבים - הם רעבים, וצריכים גם לקחת בחשבון דברים כמו היגיינה, אינטראקציה חברתית, ועוד.
ניתן גם לעצב ולרהט את הבית/דירה של הדמות, ולרכוש רהיטים, מכשירי חשמל ופריטים דקורטיביים.
אפשרויות ההתאמה האישיות במשחק היו פורצות דרך באותה התקופה, והעניקו לשחקנים שליטה חסרת תקדים על המראה של הבתים של בהם גרים הסימס.
את הרעיון למשחק הגה מעצב המשחקים האמריקני ויל רייט.
רייט קיבל ההשראה ליצור את המשחק מספרו של כריסטופר אלכסנדר משנת 1977 "A Pattern Language", ומספרו של סקוט מקלוד משנת 1993 "להבין קומיקס".
הפיתוח של המשחק החל באמצע שנות ה-90, לאחר שיצאו לשווקים משחקו הקודם של רייט, SimCity 2000.
התצוגה של המשחק הייתה איזומטרית דו-ממדית.
מערכת הבינה המלאכותית של המשחק אפשרה לדמויות במשחק לבצע פעולות שונות בעצמם באופן שהוסיף לתחושת הריאליזם של המשחק.
לאורך השנים יצאו גם 7 חבילות הרחבה למשחק הראשון בסדרת משחקי הסימס.
כל הרחבה הוסיפה למשחק פריטים חדשים, שכונות חדשות, דמויות חדשות, ופיצ'רים נוספים.
Livin' Large (בעברית: החיים הטובים יצא במקור בשנת 2000) – חבילת ההרחבה הראשונה, הוסיפה דמויות, קריירות, וחפצים שונים לבית.
House Party (בעברית: מסיבת השנה, יצא במקור בשנת 2001) – החבילה העניקה לשחקנים את היכולת לערוך מסיבות בבתי הסימס, בעיקר בסגנון המערב הפרוע, הוואי, רייב ודיסקו.
Hot Date (בעברית: יוצאים קבוע, יצא במקור בשנת 2001) – החבילה הוסיפה פריטים חדשים, דמויות חדשות, ואפשרה לסימס לעזוב את בתיהם ולנסוע ל"מרכז העיר", המכיל תשע חלקות ציבוריות.
החבילה הכילה גם את האפשרות לקחת חלק במערכות יחסים קצרות טווח ומערכות יחסים ארוכות טווח.
Vacation (בעברית: בחופשה יצא במקור בשנת 2002) – החבילה הוסיפה מיקום חדש בשם "אי החופשות" בו הסימס יכולים לצאת לחופשה עם בני המשפחה או עם סימס אחרים, ובו תשעה חלקות ציבוריות בעלות שלושה אקלימים שונים: שלושת העליונות מושלגות, שלושת התחתונות על החוף, ושלושת האמצעיות מיוערות.
בכל אקלים יש לסימס אפשרות להתארח בבית מלון, או לשכור אוהל (איגלו באקלים המושלג).
Unleashed (בעברית: חיות וחוויות, יצא במקור בשנת 2002) – החבילה הוסיפה חיות מחמד למשחק, את האפשרות לעסוק בגינון, והרחיבה את השכונה המקורית שהכילה עשרה מגרשים עם מעל ל־30 מגרשים, ונתנה לשחקן את היכולת לשנות את הייעוד של החלקות הללו לחלקות מגורים או לחלקות ציבוריות.
Superstar (בעברית: סופרסטאר, יצא במקור בשנת 2003) – החבילה אפשרה להפוך את הסימס למפורסמים בתחומי המשחק, השירה, והאופנה, והוסיפה מיקום חדש בשם "קריית האולפנים" בו הסימס יכולים לעבוד.
Makin' Magic (בעברית: עושים קסמים, יצא במקור בשנת 2003) – החבילה אפשרה לגרום לסימס לבצע מעשי קסם והוסיפה ואלמנטים על טבעיים שונים למשחק.
אחד הקסמים מאפשר לילדים להפוך למבוגרים, וזו הדרך היחידה לעשות כן.
"The Sign" הוא שיר של להקת הפופ השוודית אייס אוף בייס, מתוך אלבום האולפן הראשון שלהם בצפון אמריקה, "The Sign", וכן מתוך אלבום הבכורה "Happy Nation" שיצא לאור במדינות אירופה בשנת 1992.
השיר יצא לאור כסינגל באירופה ב-1 בנובמבר 1993 ובארצות הברית ב-14 בדצמבר 1993. הוא נכתב על ידי חבר הלהקה יונאס ברגרן, שגם הפיק את השיר יחד עם דניז פופ ודאגלס קאר.
השיר הוא בלדה המשלבת סגנונות מוזיקליים שונים, טכנו, רגאיי, יורופופ ופופ.
השיר הגיע לראש מצעד הבילבורד הוט 100, ושהה שם במשך שישה שבועות לא רצופים.
אייס אוף בייס היא הלהקה השוודית הראשונה שהיו לה בו-זמנית שיר ואלבום במקום הראשון, בהוט 100 ובבילבורד 200 .
השיר דורג במקום הראשון, במצעד סוף שנת 1994 של בילבורד.
השיר הגיע גם למקום הראשון ב-14 מדינות כמו אוסטרליה, קנדה, גרמניה וניו זילנד, והגיע בשיאו למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי.
מתיאס ג'וליאן ביים את הוידאו קליפ של השיר, שצולם בסטוקהולם, שוודיה.
"The Sign" היה מועמד לפרס גראמי לביצוע הפופ הטוב ביותר על ידי צמד או קבוצה, בטקס פרסי הגראמי השנתי ה-37. בשנת 2023, מגזין בילבורד דירג אותו בין 500 שירי הפופ הטובים בכל הזמנים.
+המצעד השבועי 2016מצעד (2016)מיקום שיאפולין (100 המובילים בשידורי פולין)61 מצעדי סוף השנה
+מצעד סוף השנה 1993מצעד (1993)מיקוםשוודיה (טופליסטן)26
+ביצועי כל הזמנים במצעדתרשיםמיקוםבילבורד הוט 100 בארצות הברית65
+מדינהתוארמכירותאוסטרליה (ARIA)פלטינה70,000אוסטריה (IFPI אוסטריה)זהב25,000דנמרק (IFPI דנמרק)זהב45,000גרמניה (BVMI)פלטינה500,000ניו זילנד (RMNZ)פלטינה10,000הממלכה המאוחדת (BPI)פלטינה600,000ארצות הברית (RIAA)פלטינה1,100,000
ב-1995, גרסת כיסוי לשיר הופיעה בסדרת הטלוויזיה הקומית, "צער גידול בנות".
בפרק, ג'ודי סוויטין בדמותה של סטפני טאנר, מבצעת את השיר עם להקתה הבדיונית "Girl Talk".
ב-2010, השיר הופיע רבות בעונה השישית של סדרת ההנפשה האמריקאית, "אבא אמריקאי".
השיר בוצע על ידי להקת האקפלה הבדיונית "Barden Bellas" בסרט הקומדיה האמריקאי, פיץ' פרפקט משנת 2012.
The Song Remains the Same ("השיר נשאר אותו דבר") הוא הפסקול של ההופעה המפורסמת של להקת לד זפלין במדיסון סקוור גארדן משנת 1973.
ההקלטות לאלבום התקיימו במהלך שלוש ההופעות המתוכננות של הלהקה ב"גארדן" במהלך סיבוב ההופעות של האלבום Houses of the Holy.
כל השירים הוקלטו בידי אדי קרמר ומאוחר יתר נערכו באולפני Electric Lady בניו יורק ובאולפני Trident שבלונדון.
על העטיפה מוצג בית קולנוע רעוע שבוסס על אולפן רחוב ישן בלונדון, ששימש בידי הלהקה כתיאטרון חזרות לסיבוב ההופעות של האלבום.
סרט ההופעה כולל בתוכו את השיר Black Dog, אך לא את Celebration Day, כשבפסקול שיר אחד נכלל במקומו של האחר.
שירים נוספים מהסרט שלא נכנסו לאלבום הם: Since I've Been Loving You, המבוא ל-Heartbreaker, הקטע האינסטרומנטלי Bron Yr Aur ויצירה בשם Autumn Lake.
חלק מהשירים שהופיעו גם בסרט וגם באלבום נלקחו מקטעי ההופעות האחרים מאלה שהיו בסרט.
שירים נוספים שלא הופיעו לא בסרט ולא בפסקול הם Misty Mountain Hop ו-The Ocean, שהופיעו מאוחר יותר במארז ה-DVD של הלהקה שיצא בשנת 2003.
Rock And Roll (פייג'/פלאנט/ג'ונס/בונהם) - 4:03
ג'ימי פייג' - גיטרה חשמלית והפקה
The Sky Moves Sideways הוא האלבום השלישי של להקת הרוק המתקדם הבריטית "פורקיופיין טרי".
האלבום יצא לאור לראשונה ב-30 בינואר 1995.
האלבום מתאפיין באווירה הייחודית של הלהקה באותן השנים: מעט מילים והרבה מוזיקה, המתפתחת בצורה איטית וסוריאליסטית.
רבים מייחסים לאלבום מבנה דומה ל-Wish You Were Here של פינק פלויד, בכך שלשניהם יש יצירה ארוכה בשני חלקים, הפותחת וסוגרת את האלבום ("The Sky Moves Sideways" באלבום זה ו-"Shine on You Crazy Diamond" באלבומם של פינק פלויד).
בתקופת הקלטת האלבום התגבש הרכבה של הלהקה כאשר ברביירי, אדווין ומייטלנד הצטרפו לסטיבן וילסון.
כתוצאה מכך האלבום אינו יצירה עצמאית של סטיבן וילסון, בניגוד לאלבומיה הקודמים של הלהקה, ופרט לשני שירים ("The Moon Touches Your Shoulder" ו-"Dislocated Day") הוקלט בהשתתפות כל החברים.
בשנת 2004 האלבום יצא בהוצאה מחודשת, הכוללת את השיר "Stars Die", וקטעי בונוס נוספים.
ההבדל המרכזי בין שני האלבומים הוא הקלטת תיפוף אקוסטי על ידי גאווין הריסון, שהחליף את כריס מייטלנד ב-2002, בשירים אותם הקליט וילסון לבדו בעזרת מכונת תופים.
סטיבן וילסון - שירה, גיטרה, חליל
ריק אדוארדס - כלי הקשה
The Soft Parade הוא אלבום האולפן הרביעי של להקת הרוק האמריקאית הדלתות, שיצא לאור ב-18 ביולי 1969 על ידי חברת התקליטים אלקטרה רקורדס.
רוב האלבום הוקלט לאחר סיבוב הופעות מפרך שבמהלכו נותר ללהקה מעט זמן להלחין חומרים חדשים.
המפיק פול רוטשילד המליץ על יציאה מוחלטת משלושת האלבומים הראשונים של הדלתות: לפתח צליל מלא יותר על ידי שילוב כלי נשיפה ועיבודי מיתרים שסופקו על ידי פול האריס.
הסולן ג'ים מוריסון, שעסק בנושאים אישיים והתמקד יותר בשירתו, היה פחות מעורב בתהליך כתיבת השירים, מה שאפשר לגיטריסט רובי קריגר להגדיל את התפוקה היצירתית שלו.
האלבום הגיע למקום השישי בבילבורד 200, אך לא הצליח לשמור על קהל בבריטניה ובמדינות אירופאיות אחרות שאלבומם הקודם, Waiting for the Sun, הצליח לרתק.
שלושה סינגלים קודמים, "Touch Me", "Wishful Sinful" ו-"Tell All the People", נכללו ב-The Soft Parade, כאשר הראשון הפך ללהיט טופ 10 נוסף של הדלתות.
סינגל נוסף, "Runnin' Blue", יצא גם הוא בעקבות הפצת האלבום.
עם יציאתו, The Soft Parade זכה לגינוי מצד מבקרי המוזיקה ומצד חסידי סצנת המוזיקה המחתרתית של הלהקה, שראו באלבום את הניסיון של הדלתות למוזיקה פופולרית.
עם הזמן, היסטוריונים העריכו מחדש את האלבום ומעמדו הביקורתי השתפר מעט, אך הוא עדיין נחשב למאמץ החלש ביותר של הלהקה עם מוריסון.
כתוצאה מהוצאת האלבום, לא הוזמנה להקת הדלתות לפסטיבל וודסטוק בשנה זו, משום שהפסטיבל דגל במוזיקה כנה ואמיתית ומארגניו טענו שלהקת ה"דלתות" התמסחרה, ואינה עוד הלהקה שהייתה באלבומיהם הראשונים.
באמצע 1968, הדלתות ביססו את עצמם כאחת הלהקות הפופולריות ביותר בארצות הברית.
אלבום האולפן השלישי של הלהקה, Waiting for the Sun, שיצא ביולי של אותה שנה, הפך ללהיט היחיד של הדלתות שהגיע למקום הראשון בבילבורד 200 והוליד גם את "Hello, I Love You", הסינגל השני שלהם שהגיע למקום הראשון.
האלבום היה פריצת הדרך המסחרית הראשונה של הלהקה בבריטניה, והגיע למקום ה-16 במצעד האלבומים הבריטי.
לאחר שחרורו של Waiting for the Sun, הדלתות גבו דמי הופעה משמעותיים וניגנו בפני קהל גדול בזירות כמו פורום לוס אנג'לס, הוליווד בול ומדיסון סקוור גארדן.
בנוסף, תחנות רדיו מקומיות בלוס אנג'לס, במיוחד KHJ Radio, שסירבו בעבר להשמיע את תקליטי הלהקה, החלו לתת חסות להופעות החיות של הדלתות.
הסשנים הראשונים של האלבום התרחשו ב-26 ביולי 1968, כאשר הלהקה הקליטה את השירים "Wild Child" ו-"Wishful Sinful" ("Easy Ride" היה שאריות של Waiting for the Sun שהוקלט ב-3 במרץ 1968).
בספטמבר 1968 הופיעה הלהקה באירופה, יחד עם ג'פרסון איירפליין, לפני שסיימה את לוח ההופעות הארוך והמפרך שלה עם תשע הופעות בארצות הברית.
במהלך 1968, התנהגותו של מוריסון נעשתה בלתי יציבה יותר ויותר: הוא החל לשתות הרבה והתרחק מעבודת אולפן כדי להתמקד בתשוקותיו המיידיות יותר, שירה ועשיית סרטים.
באותו זמן, מוריסון נאבק גם בחרדה, והרגיש שהוא על סף התמוטטות עצבים.
הוא שקל לפרוש מהלהקה, אך שוכנע על ידי הקלידן ריי מנזרק לסיים להקליט את The Soft Parade לפני שיקבל החלטה שכזו.
בנובמבר 1968 נכנסה הלהקה לאולפן החדש Elektra Sound West בשדרות La Cienega כדי להמשיך לעבוד על The Soft Parade, תהליך שלא הושלם עד מאי 1969. ללא חומרים מוכנים לאלבום, המפיק פול רוטשילד השתלט על ההקלטות והתעקש על הקלטות חוזרות רבות, למורת רוחה של הלהקה.
"זה היה כמו לעקור שיניים כדי להכניס את ג'ים לזה", נזכר מהנדס הקול ברוס בוטניק.
הכי קשה שעבדתי אי פעם כמפיק".
רוטשילד, שבאותה תקופה היה מכור לקוקאין וקפדן להפליא בהנהגתו, גרם לסכסוכים קשים באולפן, במיוחד עם יועצו ז'ק הולצמן, שטען כי הדחף לשלמות הוא "לטחון אותם (את הדלתות) באדמה".
האלבום היה ללא ספק היקר ביותר על ידי הלהקה, ועלה 80,000 דולר ליצירתו, בניגוד ל-10,000 דולר שנדרשו לאלבום הבכורה.
הדלתות רצו להגדיר מחדש מה ניתן להשיג בתוך מדיום הרוק.
בחיפוש אחר צליל חדש ויצירתי, שכר רוטשילד את פול האריס כדי שיארגן עיבודי מיתרים ותזמורת לפילהרמונית של לוס אנג'לס ולנגני קרן ג'אז מקומיים.
נגני הסשן דאג לובאן והרווי ברוקס שימשו גם כגיטריסטים בס נוספים.
המוזיקה ב-The Soft Parade שילבה רוק פסיכדלי, בלוז רוק, ארט רוק, ג'אז רוק, פופ רוק וסגנונות ניסיוניים.
המתופף ג'ון דנסמור ומנזרק, שלשניהם היה רקע בג'אז, טענו שהם פתוחים לקונספט הג'אז של רוטשילד: "תמיד היינו מדברים על שימוש בכמה נגני ג'אז - בוא נשים כמה קרניים ומיתרים, בנאדם, בוא נראה איך זה יהיה להקליט עם קטע מיתרים וקטע קרן גדול", נזכר מנזרק.
אף על פי שמוריסון היה פחות מעורב בסשנים של הדלתות בשלב זה, הוא דרש שהלהקה תקבל קרדיט כתיבה אישי לאחר שסירב בתחילה לשיר את מילותיו של קריגר, "Can't you see me growing, get your guns" בשיר "Tell All the People".
כתוצאה מכך, The Soft Parade היה האלבום הראשון של הדלתות שכלל את חברי הלהקה בנפרד ולא ביחד כ-"Songs by the Doors".
קריגר המשיך לחדד את כישורי כתיבת השירים שלו כדי למלא את החלל שהותירה היעדרותו של מוריסון.
הוא כתב מחצית משירי האלבום, בעוד מוריסון מקבל קרדיט על החצי השני (הם חולקים קרדיטים משותפים על "Do It"), ובסופו של דבר יצר אלבום שחסר את העמדה המוזיקלית האחידה שנמצאת ביצירותיהם המוקדמות של הדלתות.
שיריו של קריגר, שנכתבו באופן כמעט עצמאי משאר חברי הלהקה, שילבו באופן הבולט ביותר את השפעות הג'אז.
רק השירים שלו, "Tell All the People", "Touch Me", "Runnin' Blue" ו-"Wishful Sinful", נכתבו כדי לכלול עיבודי מיתרים וקרניים; מוריסון, אף שלא התנגד לחלוטין לרעיון, סירב ללכת בכיוון שדנסמור ומנזרק דגלו בו.
"Touch Me" (שנכתב תחת שמות העבודה "Hit Me" ו-"I'm Gonna Love You") נבחר כסינגל הראשון שנלקח מ-The Soft Parade, והפך לאחד הלהיטים הגדולים ביותר של הדלתות.
הלהקה הביאה את נגן הסקסופון קרטיס איימי לביצוע סולו אינסטרומנטלי בשיר, שהושפע מיצירותיו של ג'ון קולטריין.
העיתונאים ניית'ן בראקט וכריסטיאן הארד מצאו את "Wild Child" כ"מוריסון עושה פרודיה על עצמו".
"Shaman's Blues" ושיר הנושא היו שניהם דוגמאות לנטייתו של הזמר להשתמש בסמליות ובתובנות אוטוביוגרפיות.
השיר האחרון, חזרה סגנונית לרצועה ארוכה שסוגרת אלבום של הדלתות, נכתב בעזרתו של רוטשילד, שארגן איתו קטעים משירתו של מוריסון כדי ליישר קו קצבי ורעיוני.
"The Soft Parade", שהוצג בדרשה לעגנית של מוריסון, מציג את שורשיו הדרומיים באמצעות תיאורו כמטיף.
האווירה בשיר מתעצמת על ידי הדימויים המרשימים המתארים את הצורך במקלט, בריחה והנאה.
המבקר דאג סונדלינג ציין כי "The Soft Parade", עם תצוגה של השפעות פאנק, ג'אז, אסיד רוק ופופ פסיכדלי, מגוון יותר מכל הרכב אחר של הלהקה.
הפרטים לקוחים מתקליטור 50th Anniversary Edition של ריינו רקורדס משנת 2019 עם מאמרים נלווים מאת ברוס בוטניק ודייוויד פריק ועשויים להיות שונים ממקורות אחרים.
רובי קריגר - גיטרה, סולן מקהלה בשיר "Runnin' Blue"
קרטיס איימי - סולו סקסופון
ג'ורג' בוהנן - סולו טרומבון
צ'אמפ ווב - סולו קרן אנגלית
ג'סי מקריינולדס - מנדולינה בשיר "Runnin' Blue"
פיטר שאומן - איור פנימי
הארווי - ניהול אמנותי ועיצוב
The Slim Shady LP הוא האלבום השני של הראפר אמינם.
האלבום הופק על ידי ד"ר דרה the Bass Brothers, ואמינם עצמו בחברת התקליטים אפטרמת', ויצא לאור ב-23 בפברואר 1999. מכר 283,000 עותקים בשבוע הראשון.
בחלק משירי האלבום היו טקסטים אוטוביוגרפיים בוטים, קשים ואלימים אשר דיברו על ילדותו הקשה של אמינם בשכונת עוני, על אמו, על שימוש בסמים ועל יחסי מין.
עקב כך קיבל האלבום תגובות נזעמות אך אמינם טען כי המילים לא נכתבו ברצינות ומטרתן היא בידור בלבד.
האלבום זכה להצלחה מסחרית גדולה והיה לאחד האלבומים הנמכרים ביותר בשנת 1999. בשבוע הראשון שיצא מכר מעל 283,000 אלף עותקים ועד היום מכר למעלה מ-15 מיליון עותקים.
באותה שנה קיבל האלבום פלטינה משולשת על ידי ה-RIAA וזכה בשני פרסי גראמי: אלבום הראפ הטוב ביותר והופעת הראפ סולו הטובה ביותר.
מגזין הרולינג סטון דירג את האלבום במקום ה-275 ברשימת "500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים", בשנת 2012. מגזין הרולינג סטון דירגו את האלבום במקום ה-352 ברשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" אשר הרכיבו בשנת 2020, לאחר שתי גרסאות שנוצרו בעבר.
בשנת 2022 האלבום דורג במקום ה-85 ברשימת 200 אלבומי ההיפ-הופ הטובים ביותר בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון.
מגזין Spin כלל את האלבום במקום ה-168 ברשימת "300 האלבומים הטובים ביותר ב-30 שנים האחרונות (1985–2014), שנערך בשנת 2019.
The Sins of Thy Beloved הייתה להקת מטאל גותי מברין, נורווגיה.
הלהקה הוקמה בנובמבר 1996 בידי גלן מורטן נורדבה, ארילד כריסטנסן וסטיג יוהנסן.
הלהקה נקראה בהתחלה "Purgatory" (כור המצרף) אך כעבור זמן קצר החליטו לשנות את שמם לשם פחות נפוץ.
אניטה אוגלנד ואולה אארסטד הצטרפו ללהקה זמן קצר לאחר מכן.
את הדמו הראשון שלהם "All Alone" הם הקליטו בחודשי ינואר ופברואר של שנת 1997. אנדרס תיו ואינגפריד סטנסלנד הצטרפו ואז הקליטה הלהקה את הדמו השני "Silent Pain" בינואר 1998. פיט יוהנסן ניגן בכינור בדמו זה, למרות שעדיין לא היה חבר רשמי בלהקה.
הוא הצטרף ללהקה להקלטת אלבומה המלא הראשון "Lake of Sorrow" ב-1998. אחרי הקלטת האלבום הלהקה קיימה מסע הופעות ברחבי אירופה.
אחרי המסע הקליטה בשנת 2000 את האלבום השני שלהם "Perpetual Desolation".
דיסק ווידאו של הופעה חיה שלה הופץ ב-2001 אך לא זכה לתפוצה כלל עולמית ולכן קשה להשיגו.
גם בעקבות אלבום זה יצאה הלהקה למסע הופעות אך המסע היה מתיש וגרם לאניטה אוגלנד, אנדרס תיו ואינפגריד סטנסלנד לעזוב את הלהקה ב-2001. בעקבות עזיבתם של השלושה, הלהקה הקפיאה את פעילותה, ואילו פיט יוהנסן עזב לנגן בכינור עבור טריסטניה ומאוחר יותר סירניה.
הלהקה ניסתה לחדש את פעילותה ב-2005 וב-2007 היו שמועות שאניטה חזרה ללהקה, אך היא עדיין נשארה לא פעילה וב-2008 התפרקה סופית.
סגנון המוזיקה של The Sins of Thy Beloved אופייני למטאל הגותי הסקנדינבי.
The Sins of Thy Beloved מושוות לעיתים קרובות ללהקות מטאל גותי אחרות דוגמת טריסטניה ו-Theatre of Tragedy, בעיקר בגלל שהלהקה משלבת זמרת סופרן נשי עם גרואלינג גברי, שילוב שנפוץ במטאל הגותי וידוע כ"שירת היפה והחיה".
המוזיקה של הלהקה משלבת מקצבים וריפים של דום-דת' ודת' מטאל לצד שימוש אינטנסיבי בכינור, בעיקר באלבום Lake of Sorrow.
השימוש בשירת היפה והחיה בליווי כינור וקלידים מאפיין להקות מטאל גותי רבות מנורווגיה.
ההופעות החיות שלהם יותר קרובות לדת' מטאל מאשר ההקלטות באולפן, בהן משתמשים באפקטים נוספים ועיבודים שאי-אפשר לעשות בהופעה חיה (יותר כלים קלאסיים, מקהלות וכו').
גלן מורטן נורדבה (Glenn Morten Nordbø) - גרואלינג, גיטרה (1996–2008)
ארילד כריסטנסן (Arild Christensen ) - גרואלינג, גיטרה (1996–2008)
מייקן אולאיסן (Maiken Olaisen) - קלידים (2005–2008)
אינגפריד סטנסלנד (Ingfrid Stensland) - קלידים, פסנתר (1997–2001)
נגה מארי אאנבי (Hege-Marie Aanby) - שירה (2001)
מונה ואלין (Mona Wallin) - שירה (2005)
The Snow Goose (בעברית: אווזת השלג) הוא אלבום קונספט אינסטרומנטלי מאת להקת הרוק המתקדם הבריטית קאמל.
האלבום יצא לאור בשנת 1975, והוא אלבום האולפן השלישי של הלהקה.
האלבום נכתב בהשראת הספר "אווזת השלג" מאת פול גאליקו.
שמו של האלבום שונה ל-Music Inspired by The Snow Goose לאחר שגאליקו איים בתביעה משפטית על הלהקה.
יש אומרים שהסיבה לכך היא שגאליקו, שהתנגד לעישון, חשב שהלהקה קשורה לחברת הסיגריות קאמל.
תחילה תוכנן שהאלבום יכלול גם קטעי שירה, אף הם בהשראת הספר, אולם בסופו של דבר הופק האלבום כאלבום אינסטרומנטלי.
ביצוע מלא של האלבום על ידי הלהקה נכלל באלבום ההופעה, A Live Record, אשר יצא לאור בשנת 1977.
בשנת 2002 הוספו לאלבום רצועות בונוס:
אנדרו לאטימר - גיטרה אקוסטית, גיטרה חשמלית, גיטרת סלייד, חליל ושירה (ברצועות הבונוס)
פיטר ברדנס - אורגן, מיני מוג, פסנתר חשמלי, פסנתר אקוסטי, אורגן צינורות, סינטיסייזר
דאג פרגוסון - גיטרה בס
אנדי וורד - תופים, לאטין, כלי הקשה
דייוויד בדפורד - עיבודים תזמורתיים
רט דייוויס - מהנדס הקלטה
"The Sound of Silence" (בעברית: "קולו של השקט") הוא שיר פולק מאת הצמד סיימון וגרפונקל.
השיר הוקלט במרץ 1964 ויצא לאור באוקטובר של אותה שנה.
השיר חובר על ידי פול סיימון שנתיים קודם לכן.
השיר היה הלהיט הראשון של סיימון וגרפונקל.
השיר דורג במקום ה-157 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של המגזין רולינג סטון.
אין תשובה ברורה לשאלה מה מקור השיר ועל מה הוא מבוסס, במהלך השנים ניתנו תשובות רבות.
רבים מאמינים כי השיר התייחס להתנקשות בנשיא ארצות הברית ג'ון פ.
קנדי, שכן השיר הוקלט שלושה חודשים לאחר ההתנקשות.
עם זאת, סיימון הצהיר באופן חד משמעי בראיונות, "כתבתי את The Sound of Silence כשהייתי בן 21", מה שמציב את מסגרת הזמן הרבה לפני הטרגדיה של קנדי, כשסיימון גם הסביר שהשיר נכתב בחדר האמבטיה שלו, שם כיבה את האורות כדי להתרכז טוב יותר.
סיימון כתב את מילות השירים במשך שישה חודשים.
ב-19 בפברואר 1964 סיימון סיים לכתוב את השיר.
זמן קצר לאחר מכן הצמד החל לבצע את השיר במועדוני מוזיקת פולק בניו יורק.
הצמד הקליט את השיר לראשונה ב-10 במרץ 1964, וכלל את השיר באלבומם "Wednesday Morning, 3 A.M." שפורסם לראשונה באוקטובר 1964. האלבום נחל כישלון, והצמד החליט להתפרק בעקבות כן.
בעקבות זאת, גרפונקל המשיך את לימודיו במכללה בעוד שסיימון עבר בהמשך לאנגליה ושם שהה במשך רוב שנת 1965 כאשר הוא נהג לנגן יחד עם הזמר-יוצר האוסטרלי ברוס וודלי מלהקת המשחרים (The Seekers).
במהלך שהותו בבריטניה סיימון ביצע לבדו את השיר לעיתים רבות במועדוני פולק שונים, והקליט אותו אף בשנית בקיץ 1965 לאלבום הסולו שלו "The Paul Simon Songbook".
בעוד סיימון שוהה באנגליה, במהלך הקיץ של 1965, החלו תחנות רדיו ששידרו באזור קוקו ביץ' וגאינסוויל שבפלורידה לקבל בקשות מקהל המאזינים להשמעת השיר "The Sound of Silence".
גם באזור בוסטון הושמע השיר בתדירות הולכת וגוברת.
וילסון שחרר בהמשך את העיבוד המחודש של "The Sound of Silence" כסינגל בספטמבר 1965, כשבצדו השני השיר "דבר מגניב קורה לנו" (We've Got a Groovey Thing Goin').
עיבוד זה הפך את השיר משיר בסגנון פולק לשיר בסגנון פולק רוק, והצליח להיכנס למצעדי הפזמונים בארצות הברית.
סיימון גילה לראשונה כי השיר מככב במצעדי הפזמונים בארצות הברית כאשר הוא התכונן לעלות לבמה בהופעה במועדון בקופנהגן.
בהמשך, בסוף עונת הסתיו של שנת 1965 סיימון חזר לארצות הברית, כאשר השיר הגיע לבסוף למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקני ב-1 בינואר 1966.
הסינגל בגרסה המחודשת, הפך ללהיט ענק והיה למעשה הלהיט הראשון של הצמד שאיחד מחדש את הצמד.
הסינגל בגרסה המחודשת נכלל בהמשך באלבום של הצמד משנת 1966 "Sounds of Silence".
השיר נכלל בפסקול הסרט "הבוגר" משנת 1967. במקור כאשר יוצרי הסרט תזמנו מספר סצנות לשיר הזה בעוד שהם התכוונו להחליף את השיר בהמשך בשיר אחר.
עם זאת, בסופו של דבר יוצרי הסרט החליטו שהם אינם יכולים למצוא תחליף הולם לשיר ובעקבות כך הם רכשו את הזכויות לשיר על מנת לשלבו בסרט.
בעקבות החלטה זו, הוצע לסיימון וגרפונקל להלחין שירים נוספים לסרט.
השיר נכלל גם בפסקול של הסרט "השומרים" משנת 2009.
השיר בוצע בסרט טרולים (2016) על ידי הדמות הראשית.
בנובמבר 2023 התפתחה בישראל תופעת רשת, במסגרתה הופץ סרטון שבו הקלטת וואטסאפ (שנעשתה ויראלית קודם לכן) מושרת במנגינת השיר.
ההקלטה כוללת מספר שיבושי לשון (שחלקם נובעים מהדמיון והשוני שבין השפות העברית והערבית ומתיקון יתר).
הסרטון נעשה ויראלי וזכה לגרסאות, חיקויים ומחוות רבות ברשת האינטרנט.
גרסה של השיר אף הופיעה בתוכנית ארץ נהדרת.
לאורך השנים הוקלטו גרסאות כיסוי רבות לשיר, כאשר בין המבצעים הבולטים ביותר היו להקת העידן החדש גרגוריאן, להקת ההבי מטאל Nevermore, והמוזיקאי פט מתיני.
השיר תורגם לעברית על ידי אהוד מנור ונודע בשם "צלילי השקט".
צמד הפרברים הקליט את השיר, והוא נכלל באלבומו של הצמד "בשירי סיימון וגרפונקל" (1972), שהורכב כולו משירים מתורגמים של סיימון וגרפונקל.
בשנת 2011, השיר בוצע על ידי פול סיימון באזכרת יום השנה העשירי לקורבנות של פיגועי 11 בספטמבר.
ב-7 בדצמבר 2015, הוציאה להקת ההבי מטאל דיסטרבד גרסת כיסוי לשיר באלבומם Immortalized.
במקביל הוציאה הלהקה גם וידאו קליפ.
הגרסה זכתה להצלחה רבה בעולם, ובעיקר בארצות הברית, שם הגיעה למקומות הראשונים בין השאר במצעד הרוק המיינסטרימי ובמצעד שירי ההארד רוק הדיגיטליים של הבילבורד, ולמקום ה-42 במצעד הבילבורד הוט 100. באוסטריה הגיע השיר למקום הראשון, בגרמניה למקום השני ובאוסטרליה למקום הרביעי במצעדי הסינגלים של המדינות.
השיר צעד במצעדים נוספים רבים ברחבי העולם, וזכה להצלחה משמעותית.
בארצות הברית זכה הסינגל למעמד של פלטינה משולש מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
ב-1 באפריל 2016 עדכן דייוויד דריימן, סולן הלהקה, שקיבל מפול סיימון דואר אלקטרוני ובו מספר לו סיימון שנהנה מהביצוע של הלהקה לשיר בתוכניתו של קונאן או'בריאן.
דריימן הגיב לסיימון שהוא והלהקה גאים ונרגשים מהמחמאה מאחד מגדולי כותבי השירים בהיסטוריה.
מדינהשנהמגזיןפרסמיקוםארצות הברית2015Loudwire20 שירי הרוק הטובים ביותר לשנת 2016110 קליפי הרוק הטובים ביותר לשנת 20162
The Smiths הוא אלבום הבכורה של הלהקה הבריטית הסמית'ס, שיצא לאור ב-20 בפברואר 1984. האלבום הגיע למקום השני במצעד האלבומים הבריטי, היה פופולרי בקרב המבקרים והציבור הרחב כאחד וביסס את מעמדה של הסמית'ס כאחת הלהקות הבולטות בשנות ה-80 בבריטניה.
לאחר שהוחתמו בחברת התקליטים העצמאית Rough Trade, החלו הסמית'ס בהכנות לקראת הקלטת אלבומם הראשון ב-1983. בעצתו של מנהל חברת התקליטים, ג'ף טרוויס, הלהקה בחרה בטרוי טייט (גיטריסט הלהקה The Teardrop Explodes לשעבר) כמפיק להקלטות, שנערכו באולפני אלפנט בוואפינג.
במשך חודש אחד הקליט ההרכב 14 שירים.
במהלך הופעה ב-BBC באוגוסט 1983, פגשה הלהקה את המפיק ג'ון פורטר.
טרוויס, שלא היה מסופק מההקלטות עם ארוי טייט, נתן לפורטר קסטה עם השירים בתקווה כי הוא יוכל לעשות להם מיקס מחודש.
פורטר אמר לטרוויס שההקלטות "לא מכוונות ולא מתוזמנות" והציע להקליט מחדש את האלבום בעצמו.
סולן הלהקה מוריסי, שרק שבוע לפני כן שיבח בתקשורת את העבודה עם טייט, הסכים להקלטה המחודשת ואיתו גם טרוויס והגיטריסט ג'וני מאר.
הסמית'ס החלו לעבוד עם פורטר בספטמבר 1983. כיוון שהיו באמצע סיבוב הופעות, נאלצה הלהקה להקליט את האלבום מחדש בהדרגה.
ההקלטות החלו באולפני מטריקס בלונדון, בעוד רוב העבודה התבצעה במהלך שבוע אחד בפרבר של מנצ'סטר.
ההקלטה האחרונה נערכה באולפני עדן בלונדון בנובמבר אותה שנה.
לאחר שהאזין למיקס סופי של האלבום, מוריסי אמר לפורטר וטרוויס שהאלבום "לא מספיק טוב".
עם זאת, הסולן אמר שמכיוון שהעבודה על האלבום עלתה 6,000 ליש"ט, " [הם אמרו ש]הוא חייב לצאת, אין דרך חזרה".
עטיפת האלבום עוצבה על ידי מוריסי.
היא מעוטרת בתמונתו של השחקן האמריקאי ג'ו דלסנדרו מתוך סרטו של אנדי וורהול מ-1968, Flesh.
תמונתו של מוריסי על חלקה הפנימי של העטיפה צולמה בהופעה בלונדון על ידי רומי מורי, שלימים הפך לבסיסט של הלהקה Gun Club.
השירים Reel Around the Fountain ו-The Hand That Rocks the Cradle זכו לביקורות שנויות במחלוקת כאשר מספר צהובונים בבריטניה טענו כי הם עוסקים בפדופיליה, טענה שהלהקה התנגדה לה בתקיפות.
שיר נוסף באלבום שגרם למחלוקות הוא Suffer Little Children, העוסק ברציחות המור.
הדבר עורר מהומה לאחר שסבו של אחד הילדים שנרצחו שמע את השיר מתנגן בפאב וחש כי הלהקה מנסה למסחר את הרציחות.
לאחר פגישה עם מוריסי, הוא קיבל את הטענה כי השיר הוא התחקות כנה אחר השפעתן של הרציחות.
לאחר מכן יצר מוריסי קשרי חברות עם אן ווסט, אמה של אחת הקורבנות המוזכרת בשמה בשיר.
מבקר המוזיקה גארי מלהולנד תיאר את האלבום כ"אלבום בכורה על התעללות בילדים.
ההפקה הייתה תפלה וקודרת, אבל הוא בכל זאת הצליח לצייר את העיר מנצ'סטר באופן שונה משמעותית מאיאן קרטיס ומארק אי.
בשנת 1989 הוצב האלבום במקום ה-22 ברשימת 100 האלבומים הגדולים של שנות ה-80 של המגזין Rolling Stone, וב-2003 הוא הופיע במקום ה-481 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של המגזין.
האלבום הוצב במקום ה-473 ברשימה מעודכנת של המגזין ב-2012.
השיר "This Charming Man" נכלל כרצועה מספר 6 באלבום בכל הוצאתיו בארצות הברית תחת חברת התקליטים סייר רקורדס (תקליט, דיסק וקסטה), ובהוצאה על קסטה של Rough Trade בבריטניה.
משנת 1992, כאשר WEA רכשה את הקטלוג של הסמית'ס, כמעט כל ההוצאות המחודשות של האלבום ברחבי העולם כוללות את השיר, למעט ההוצאה של Rhino Records בתקליט מ-2009 בבריטניה ובארצות הברית.
The Soft Machine (הידוע גם כ-Volume One), הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק הפסיכדלי הבריטית, סופט מאשין, אחת מהלהקות המרכזיות בסצנת הקנטרברי.
הלהקה נוסדה בשנת 1966, והוציאה לאור את האלבום ב-1968 במהלך סיבוב ההופעות שלה בארצות הברית.
האלבום הופק על ידי צ'ס צ'נדלר וטום וילסון.
"Hope for Happiness" (בריאן הופר, עיבוד מוזיקלי: רוברט וויאט / מייק רטלדג' / קווין איירס) – 4:21
הופר, עיבוד מוזיקלי: וויאט / רטלדג' / איירס) – 1:38
גרסת הרימסטר של 2009 לאלבום כוללת את רצועות הבונוס הבאות: "Love Makes Sweet Music" ו-"Feelin' Reelin' Squeelin'" אשר יצאו כסינגל הראשון של הלהקה ב-1967.
רוברט וויאט - תופים, שירה
מייק רטלדג' - אורגן, פסנתר (ברצועה 13)
קווין איירס - גיטרת בס, שירה (ברצועות 10 ו-11), שירה מלווה (ברצועות 7 ו-9), פסנתר (ברצועה 5)
יו הופר - גיטרת בס (ברצועה 13)
העוגה - שירה מלווה (ברצועה 12)
The Slumdon Bridge (בעברית: "גשר סלומדון") הוא מיני אלבום משותף של הזמר-יוצר הבריטי אד שירן, והראפר האמריקאי ילאוולף.
הוא פורסם ב-14 בפברואר 2012 להורדה דיגיטלית בחינם בממלכה המאוחדת.
הרצועה השנייה של המיני אלבום, "(You Don't Know (For Fuck's Sake", פורסמה להורדה בחינם דרך דף הטוויטר של שירן ובעוד אתרי אינטרנט רבים אחרים, וכן יצאה ב-24 בינואר כסינגל מוביל.
טרם יציאת האלבום, פורסם טריילר לפרויקט אשר הציג את שני האמנים באולפן הקלטת המיני אלבום.
הוא פורסם בארצות הברית ב-24 באפריל 2012 באמצעות האייטונס תחת חסותה של חברת ההקלטות אינטרסקופ רקורדס.
מדינה תאריך יציאה חברת תקליטים הממלכה המאוחדת 14 בפברואר 2012באופן עצמאי ארצות הברית 24 באפריל 2012אינטרסקופ
The Songs That Got Away (בעברית: הַשִׁירִים שֶׁנִמְלְטוּ) הוא אלבום האולפן המשותף הראשון של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן והמלחין הבריטי אנדרו לויד ובר.
האלבום יצא לאור בנובמבר 1989, בהוצאת חברת התקליטים רילי יוזפול רקורדס.
הוא הופק על ידי לויד ובר, שגם הלחין את השירים שנכללו בו.
האלבום הגיע למקום השמיני במצעד האלבומים הקלאסיים.
כל השירים שנכללו ב-The Songs That Got Away פרט לרצועה העשירית, "", שהופקה על ידי מייק באט, הופקו על ידי אנדרו לויד ובר ונייג'ל רייט.
בשנת 1997, הוציאה ברייטמן ביחד עם לויד ובר מעין אלבום המשך, במסגרתו היא הקליטה כמה משיריו, The Andrew Lloyd Webber Collection.
הקונספט של האלבום נהגה על ידי לויד ובר, שהציע לברייטמן לשיר שירים שמעולם לא זכו להצלחה ולהכרה, כמו שלטענתו הגיע להם.
The Sonny Side of Chér הוא אלבום האולפן השני של זמרת הפופ האמריקנית, שר.
האלבום יצא לאור באפריל 1966, על ידי חברות התקליטים ליברטי רקורדס ואימפריאל רקורדס.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-26 במצעד הבילבורד 200.
"Where Do You Go" - יצא לאור ב-אוקטובר 1965, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-25 במצעד בילבורד הוט 100, וה-5 במצעד הסינגלים הקנדי.
"" - יצא לאור ב-25 בפברואר 1966, כסינגל השני מתוך האלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-2 במצעד בילבורד הוט 100, וה-5 במצעד הסינגלים הקנדי.
The Speckled Bird (בעברית: העיט הצבוע) הוא רומן אוטוביוגרפי, מאת המשורר האירי, המיסטיקן וחתן פרס נובל לספרות בשנת 1923, ויליאם בטלר ייטס.
הרומן נכתב בארבע גרסאות, בין 1896 - 1903, ויטס העניק שם זה לגרסה האחרונה, שנלקחה מהברית הישנה, ספר ירמיה, פרק י"ב, פסוק ט': .
לשם הבהרה, יובא כאן הפסוק המקביל באנגלית: .
הרומן לא פורסם מעולם במהלך חייו של ייטס.
כפי שהתייחס לכך ייטס בעצמו כשכתב בספר האוטוביוגרפיות שלו, בפרק "נפנוף הרעלה": רומן בלתי אפשרי...
רומן שלא יכולתי לכתוב ולא יכולתי להפסיק לכתוב, אשר נושאו היה הודוס כמליונטוס, דרך הזיקית.
הרומן פורסם לראשונה בשנת 1976, כולל שלוש הגרסאות הקודמות שכתב ייטס לרומן שלו.
המהדורה השלישית, בה נוספו הערות חדשות, התפרסמה בשנת 2003. שלוש המהדורות נערכו, הוסברו והוערו, על ידי הסופר ומבקר הספרות ויליאם ה.
בהינתן נקודת מבט זו ובהינתן השקפתו הפרטית של ייטס שרקע ריאליסטי היה נחוץ לכתיבת רומנים, הגם שרקע זה יהווה מעין מצג שטחי בלבד, אך מפורט לפרטי פרטיו, זה היה כמעט בלתי נמנע עבור המחבר ש-744 כתבי היד של העיט הצבוע יכללו חלק גדול מאוד של חומר ביוגרפי.
הדמויות העיקריות מקבילות לייטס עצמו, אביו, מוד גון, סמואל לידל מקגרגור מת'רס ואוליביה שייקספיר.
המיקום הגאוגרפי מבוסס על בתי האחוזה של אדוארד מרטין, הרוזן פלורימון דה בסטרו וליידי אוגוסטה גרגורי במחוז גולוויי ומחוז קלייר.
אך העיט הצבוע איננו רומן מפתח.
במקום זאת, יש לראות ברומן חיבור שהיבטים מחייו האמיתיים של המחבר נבחרו ממגוון מקורות בהתאם למטרה האמנותית הישירה שתשרת את המחבר ונאספו ביחד לכדי יצירת סינתזה בדיונית אחת ומאוחדת, לאו דווקא כזו שתשקף כמראה את חייו האמיתיים של המחבר.
סוגיית חיבורו של העיט הצבוע, כרומן אוטוביוגרפי, מצויה בהקשר של ניסיונו של ייטס לייסד מסדר כשפים ומסתורין קלטי.
ממה שעולה ממהלך התקופה שבה הוא עבד על חיבור הרומן, ניתן להסיק שמאמריו וניירותיו שפורסמו במספר בטאוני ספרות, היו מלאי אמירות שבהן הוא הביע את משאלתו שעידן המדע והמטריאליזם השלט, יוחלף במהירה בעידן חדש של דמיון, יופי אמנותי וסמלים מלאי חיוניות.
ואמנם דעות כלליות אלו של ייטס מובעות באופן שחוזר על עצמו בגרסאות הרומן ואכן ניתן למצוא הקבלות בין מסדר הכשפים הקלטי אותו ניסה לייסד ייטס לבין האגודה המיסטית המוזכרת ברומן, ויש בין שני מסדרים אלו, הבדיוני והריאלי, קשר הדוק.
ברומן עצמו, הגיבור האוטוביוגרפי דורש באופן נחרץ שהריטואלים של המסדר אותו הוא מתכוון להקים, יגובשו מידע שמגיע מחלומות וחזיונות.
וכפי שייטס עצמו העיר לגבי הריטואלים של המסדר הקלטי אותו הוא ניסה לייסד: .
מסדר הכשפים הקלטי היה אמור "למצוא את ספרי התפילה שלו בכל הספרות החזיונית".
דת זו של יופי, הכוללת בתוכה את כוחו של הדמיון החזיוני, משחקת תפקיד מרכזי בכל גרסאות הנובלה, אף על פי שניסיונו של הגיבור ברומן, לייסד ולארגן את מסדר הכשפים המיסטי, מתואר אך ורק בגרסאות הרומן מהשנים 1900 ו-1902 ולא לפני כן.
הנושא הראשי של הנובלה, תואר על ידי ייטס, במה שהוא מכנה "Hodos Chameliontos" (דרך הזיקית).
במובן רחב יותר, ייטס מתייחס לפעילותו המיסטית בשורות המסדר ההרמטי של השחר המוזהב, במהלך תקופה זו (שנות ה-1890), כרקע לכתיבת הרומן.
מונח זה לקוח מכתב יד, כתב יד קבלי, שהוצג לייטס על ידי סמואל לידל מקגרגור מאת'רס, אשר כלל תרשים צבעוני של עשר הספירות הקבליות והקווים המחברים ביניהן ("מסלולים").
המונח עצמו, מתייחס למסלול הנכון, אשר הסטודנטים של מסדר השחר המוזהב חייבים לצעוד בו, כדי לקדם את עצמם דרך אותו "הודוס כמליונטוס" וכדי לרכוש עבור עצמם את אותו הידע המיסטי והסודי של המוכשרים ביותר.
בנוסף, הסטודנטים חייבים להתקדם וללכת דרך אותו מסלול, בלי אשר יובילו אותם לכדי חוסר ביטחון ולכישלון טוטאלי.
רק דרך הזיקית, הדרך בהא הידיעה, אשר אך ורק היא מובילה לכיוון מעלה, לחוכמה העל-טבעית, תוביל אותם להשיג את אותה חוכמה.
הגרסה הראשונה של הרומן, אשר חוברה בתחילת 1897, היא בבסיסה סיפור של אהבה אידיאליסטית, בהשראת החשיבה של אפלטון והיא מהווה יצירת אמנות שערכה הספרותי הוא מאוד גבוה.
מיקום עלילת הגרסה הראשונה, הוא באיי אראן, היכן שאביו המוזר של הגיבור בונה לעצמו בית ומקפיד על שעות התפילה הנהוגות עד שהוא חווה חיזיון שבו הוא רואה את הבתולה מריה, אירוע שלאחריו, הוא מקדיש את עצמו בחיפוש ובהמתנה, אך ורק, לחזיונות ולהתגלויות כאלו של הבתולה.
ביקור שעורכת הגיבורה הצעירה והיפה של הסיפור, אצל הגיבור, ממלא אותו באהבה רומנטית המתלווה ליראה המיסטית אשר אותה הוא ירש מאביו, אף על פי שהגיבור עצמו לא רואה שום חיזיון של הבתולה מריה, בניגוד לחזיונותיו של אביו.
הגרסה השנייה, לה הוענק על ידי ייטס, השם "שושנות האל", חוברה כנראה בין המחצית הראשונה 1897 עד לעונת הקיץ או הסתיו של 1898. מגרסה זו, קיימים 85 דפי טיוטה וכיום חסר רק דף אחד.
מיקום העלילה הוא אחוזה רחוקה במערבה של אירלנד, הממוקמת בשטח היבשתי עצמו, בניגוד למיקום העלילה של הגרסה הראשונה, באיי אראן.
בגרסה זו, ישנה לאביו של הגיבור קפלה קטנה וכמו בגרסה הקודמת, הוא רואה בחזיונותיו את הבתולה מריה.
לסיפור ביקורה של הגיבורה הצעירה ייטס נתן הרחבה וטיפול משמעותיים.
גם בגרסה זו לגיבור הנובלה, אין שום חזיונות של הבתולה מריה ואין שום אזכור של טקסי כשפים או מיסטיקה.
לגרסה השלישית, אשר חוברה בשנת 1900, לה ייטס לא נתן שם, אשר לה הוא התייחס במכתביו, בצורה פשוטה, כ"מייקל", שמו של הגיבור בכל גרסאות הרומן, קיימים 285 דפי טיוטה, כמות דפים שמשלשת את כמות הדפים של שתי הגרסאות הקודמות.
מיקום העלילה של גרסה זו, הוא עדיין באחוזה רחוקה במערב אירלנד, אך בניגוד לגרסאות הקודמות, דמותו של האב היא דמות משנית, אשר, לאחר שהוא מבלה את שנות נעוריו בבתי ספר לאמנות ובחיזור אחרי נשים ברחבי אירלנד, המתוארת כדמות מתבודדת, אך לא דתית.
במקום זאת, הבן, בניגוד לאביו, רואה חיזיון של הבתולה מריה.
קטע הפתיחה של הנובלה, המהווה את השליש הראשון, הוא למעשה הרחבה של שתי הגרסאות הקודמות, עם תשומת לב משמעותית הניתנת לחיזיון זה של הגיבור.
שאר הקטעים של גרסה זו של הנובלה, לוקחים את הגיבור ללונדון, שם הוא ומיסטיקן אחר, שדמותו מתבססת באופן הדוק על מקרגור מאת'רס, מתחילים לתכנן לייסד מסדר מיסטי.
שמועות שבאות אל הגיבור, על הגיבורה שבסיפור, בדבר נישואיה לאדם אחר, מפתיעות את הגיבור ובהצעתו של שותפו המיסטיקן, הוא נוסע לפריז, כדי להעתיק כתבי יד מיסטיים, בתקווה ששינוי האווירה והמקום ינחמו אותו.
מיד לאחר מכן, הוא מקבל דיווחים מדאיגים ששותפו המיסטיקן, השיג בעורמה את השליטה על המסדר, תוך שהוא משנה את טקסי הפולחן, שינוי שלא משקף את האידיאלים האמנותיים של הגיבור.
גרסת הרומן של שנת 1900, נקטעת, לאחר שהגיבור פוגש במיסטיקן מוזר וזקן, אשר משתזף עירום מתחת לקרני השמש, בתוך ארון קבורה וממלמל על קשר מתוכנן ביוזמת הישועים, כדי לחתור ולהרוס עד היסוד את המסדר המיסטי אותו הוא ייסד.
בגרסה האחרונה של הרומן העיט הצבוע, ישנה התמקדות במסעו של האמן אחר אמת רוחנית.
הנובלה מתחילה במערב אירלנד, כאשר מייקל הרן (Michael Hearne), הגיבור, מגלה, שלב אחרי שלב, על קיומו של עולם רוחני, דרך מדיטציה, חלום, טרנס וחיזיון.
תודעתו גדלה והוא מתחיל להיחשף לחשיבות הרוחנית של המיתוס, האמנות, הפולקלור, הטבע והמין הנשי.
מאוחר יותר, בלונדון, הוא מנסה לייסד מסדר מיסטי אשר יאחד את הרגשות הדתיים, האמנותיים והטבעיים, או אם להשתמש במושגים אפלטוניים, אמת יופי ואהבה.
הוא אוסף סביבו חבורה של אמנים ומיסטיקנים כדי שיעזרו לו לגבש טקסי פולחן אשר יעוררו את העל טבעי וכמו כן שיעזרו לו להשתמש באותם כלים וחפצי הפולחן, השייכים למסדר, שיגלמו את היופי האמנותי.
הרומן מסתיים כאשר הגיבור עולה בפריז על מסילת רכבת, במטרה לנסוע למזרח, עכשיו לערביה, עכשיו לפרס, כשהוא עדיין מונע על ידי שאיפתו העיקרית, תוך שהוא משוכנע, שבמזרח, הוא לבטח ימצא דוקטרינה ש"תגשר ותפשר בין הדת לבין הרגשות הטבעיים ואשר תדע להסביר את אותם רגשות".
Petersburg Times (סנקט פטרבורג טיימס) היה עיתון שבועי שיצא לאור בסנקט פטרבורג, רוסיה.
העיתון שימש את קהילת התיירים והרוסים המעוניינים בפרספקטיבה בינלאומית בנושאים מקומיים ועולמיים.
הפרסום החל במאי 1993 והושעה ב-24 בדצמבר 2014. המערכת צייצה בטוויטר כי המצב קשור למשבר הכלכלי ברוסיה ועקב סביבת החקיקה הנוכחית.
העיתון, ועיתון האחות "מוסקבה טיימס", שממשיך לפרסם, הוצאו לאור על ידי Sanoma Oyj הפינית, שמפרסמת את Helsingin Sanomat בהלסינקי.
העיתון הוקם על ידי הסופר הניו זילנדי לויד דונלדסון (7 בנובמבר 1963 – 26 ביוני 2010) והיזם המתחיל הרוסי גרגורי קוניס.
בשנת 1992 הקימו את ההוצאה לאור Cornerstone.
במאי 1993 הוציאה ההוצאה את המהדורה הראשונה של העיתון בשם "The St.
העיתון אימץ את שמו המאוחר בשנת 1996, כשנמכר ל-Sanoma.
העיתון השעה את הפרסום באופן זמני לאחר דצמבר 2014 עקב החמרה בתנאים הכלכליים ברוסיה ואנשי הצוות קיבלו חופשה בתשלום בינואר 2015. העורך האחרון, סיימון פטרסון, אמר כי האתר (sptimes.ru) ימשיך לתפקד.
האתר נשאר פעיל עד מרץ 2015, ולאחר מכן השתלטה עליו "מוסקבה טיימס".
The Smoakstack Sessions הוא אלבום ה-EP הראשון של הזמרת קלי קלרקסון, אשר יצא ב-24 באוקטובר 2011 על ידי RCA רקורדס.
הוא יצא לאור במקביל לאלבומה החמישי והיה זמין באופן בלעדי בחנויות האונליין.
שם האלבום קרוי על האולפן בו הקליטה את האלבום אשר שמו היה "The Smoakstack Studios".
האלבום מכיל מספר שירים מאלבומה החמישי בגרסאות אקוסטיות שלהם, כולל גרסה אקוסטית לשיר "If I Can't Have You" מתוך אלבומה הרביעי וגרסת כיסוי לשיר "I Can't Make You Love Me" של בוני רייט.
את האלבום הפיקו ג'ייסון הלברט, די ג'יי פורם ו-Incorporated Elements.
The Song Diaries (בעברית: יומני השירים) הוא אלבום האוסף הראשון של הזמרת-יוצרת האנגלייה סופי אליס-בקסטור.
האלבום יצא לאור ב-15 במרץ 2019 על ידי חברת התקליטים EBGB's.
The Standards (בעברית: הסטנדרטים) הוא אלבום האולפן השלושה עשר של הזמרת-יוצרת הקובנית-אמריקאית גלוריה אסטפן.
כמו כן, הוא אלבום האולפן הראשון שהוציאה מאז האלבום Miss Little Havana, שיצא בשנת 2011. האלבום יצא לאור ב-10 בספטמבר 2013, על ידי חברות התקליטים סוני מאסטרוורקס וקרסנט מון רקורדס.
באלבום יש מבחר שירים הלוקחים מספר השירים האמריקאי הגדול.
הוא היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית "אלבום הפופ הווקאלי העממי הטוב ביותר", במהלך טקס פרסי גראמי ה-56.
בשנת 1994, הוציאה אסטפן את אלבום גרסאות הכיסוי המצליח Hold Me, Thrill Me, Kiss Me, מתוכו יצאו להיטים כמו "Turn the Beat Around" ו-"Everlasting Love", שזכו להצלחה בינלאומית.
במסגרת אותו האלבום, הקליטה מחדש שירים שאהבה.
השירים באלבום היו מסוגת הדאנס והפופ.
עם זאת, בשנה שלפני כן, הקליטה ביחד עם פרנק סינטרה את השיר "Come Rain or Come Shine", שהיה שונה מהסוגות שאפיינו את שיריה.
אסטפן עצמה אמרה כי היא גדלה והאזינה לשירים של סינטרה, ג'וני מתיס, הנרי מנסיני וסוגות מוזיקליות שונות, כולל מוזיקה לטינית מסורתית.
בעקבות כך, גמלה החלטה בליבה להקליט מחדש שירים לטיניים מסורתיים הלקוחים מספר השירים האמריקאי הגדול.
אסטפן ציינה כי השיר "El Día Que Me Quieras", של קרלוס גרדל הוא השיר האהוב עליה ביותר ובעקבות כך, הקליטה אותו מחדש במסגרת האלבום.
כמו כן, היא ביצעה את השיר כבר בשנת 2009, במהלך סיבוב ההופעות העולמי שלה "".
במהלך הקלטות האלבום, הקליטה אסטפן מחדש 50 שירים שונים לבחירתה, מתוכם 16 נבחרו להיכלל בגרסתו הסופית של האלבום, תוך ששלי ברג מבית הספר למוזיקה של פרוסט, של אוניברסיטת מיאמי הייתה מעורבת בהחלטת בחירתם.
ברג עבדה בעבר עם ידוענים כמו פאטי אוסטין, אליוט סמית' וארטורו סנדובל.
את השירים באלבום הקליטה אסטפן ביחד עם אמנים שמזוהים עם הז'אנר של כל אחד מהשירים, תוך שבמהלך כל אחד מהם נכחה מקהלה שביצעה קולות רקע שהותאמו לסוגה הייחודית של כל אחד מהם.
בין האמנים שהשתתפו בהקלטות השירים ניתן למנות את: לאורה פאוזיני, ג'ושוע בל ודייב קוז.
אסטפן ניסתה להציב סטנדרט באמצעות האלבום בכך שניסתה לגרום לשירים הישנים שהקליטה להישמע כמו חדשים.
בשיר "They Can't Take That Away From Me" למשל, היה ניסיון ליצור "תחושה אפרו-קובנית שפוגשת את הואלס".
את השיר הידוע "Eu Sei Que Vou Te Amar" של אנטוניו קרלוס ז'ובים, תרגמה לשפה האנגלית, תוך ששינתה את שמו ל-"It's You I'll Always Love".
בנוסף לכך, היא הייתה מעורבת בתהליך היצירה המחודש של השיר.
במהלך האלבום, שרה בכמה שפות כמו אנגלית, ספרדית, איטלקית וצרפתית.
השיר שהקליטה ביחד עם לאורה פאוזיני היה בהשראת מייקל ג'קסון ונטלי קול.
אסטפן החלה לקדם את האלבום בכך שהיא הכריזה על הופעה מיוחדת שהתקיימה באלברט הול, בה היו מקומות מוגבלים.
במהלך ההופעה, ביצעה חלק מלהיטיה הידועים ביותר, בצורה ייחודית שנוצרה עבור אותה ההופעה בלבד.
אופרה וינפרי השתתפה בקידום האלבום גם כן, בכך שקיימה עם אסטפן ראיון על הפרויקט העתידי שלה (אז, האלבום) תוך שסופר על הרקע שלו ועל סוגו.
שבוע לאחר הראיון, נודע כי אסטפן תיקח חלק בפסטיבל פרוסט UM של מיאמי וזאת על מנת לעזור בקידום האלבום גם כן.
היא הופיעה ב-CBS לאחר יציאת האלבום בארצות הברית וביצעה את השיר "Good Morning Heartache", מול המחבר המקורי שלו, ארווין דרייק.
אסטפן קיימה גם מיני סיבוב הופעות בדרום אמריקה והשתתפה בכמה תוכניות אירוח כמו "Eu Sei Que Vou Te Amar", שם היא ביצעה את "El Día Que Me Quieras" על מנת לעזור בקידום האלבום.
לאחר מכן, היא נסעה לבואנוס איירס כדי לבצע את "El Día Que Me Quieras" ו-"Mi Tierra" בתוכנית האירוח של סוזנה חימנז.
במהלך התוכנית, היא חשפה כי השיר היה שיר החתונה שלה.
בנוסף, היא הופיעה על השער של מגזין AARP שהופץ באוגוסט 2013.
יום לפני יציאת האלבום בארצות הברית, אסטפן הופיעה בשלל תוכניות אירוח שונות, על מנת לעורר הד תקשורתי כלפי האלבום והסינגלים שיצאו מתוכו.
ב-8 ביולי 2013 הוכרז דרך Amazon.com, כי הסינגל המוביל מהאלבום יהיה "" והוא היה זמין לרכישה ולהאזנה ב-9 ביולי 2013, בפורמט של הורדה דיגיטלית.
באותו התאריך, אפשרה אסטפן לרכוש את האלבום ברכישה מוקדמת דרך חנות האייטונס והחנות של אמזון.
ההזמנות המוקדמות של האלבום היו גבוהות מאוד, מה שמיקם אותו בראש מצעד האלבומים הנמכרים ביותר של אמזון, תוך שהפך לאלבום המצופה ביותר בשבוע היציאה שלו.
בצאתו, הצליח האלבום להיות בפסגות מצעדי האלבומים הנרכשים ביותר באמזון בז'אנרים השונים, כמו פופ וכולי.
מדינהתאריך יציאהפורמטמקורארצות הברית10 בספטמבר 2013תקליטור • הורדה דיגיטליתאירופה13 בספטמבר 2013אירופה30 בספטמבר 2013תקליטבריטניה14 בספטמבר 2013תקליטור • הורדה דיגיטליתספרד22 באוקטובר 2013תקליטור (מהדורה מיוחדת)
The Specials (בעברית: המיוחדים) הוא אלבום DVD של הזמרת שאניה טוויין אשר יצא ב-20 בנובמבר 2001 על ידי מרקורי נאשוויל.
האלבום מכיל קטעים משתי הופעות של טוויין כאשר אחת התרחשה במקום מולדתה של טוויין אונטריו מול קהל של עשרת אלפים צופים ונקראה "Winter Break".
במהלך המופע היו מספרים אמנים אורחים ביניהם אלטון ג'ון והבקרסטריז בויז.
עטיפת הסינגל של השיר "" נלקחה מתוך אותו מופע.
הקטעים השניים נלקחו מתוך מופע בשם "Come on Over" אשר התרחש ב-25 בנובמבר 1999 במהלך משחק פוטבול של הדאלאס קאובויס, במהלכה הופיעה טוויין מול קהל של 40 אלף איש.
הקליפ לשיר "" נלקח ממופע זה.
"The Specter" הוא שיר של המפיק המוזיקלי והדי ג'יי הנורווגי אלן ווקר, המבוסס על דמות של DC קומיקס בשם הספקטר בשיתוף פעולה עם הפזמונאי והמפיק הנורווגי ג'ספר בורגן.
הוא הולחן על ידי ג'ספר בורגן, אלן ווקר, מרקוס ארנבק, מלודי מוד ולארס קריסטיאן רוזנס.
השיר שוחרר באמצעות Mer Musikk ב-15 בספטמבר 2017.
"The Spectre" הוא גרסה מחודשת לסינגל "Spectre" של ווקר משנת 2015, אשר יצא לאור באמצעות NoCopyrightSounds ב-6 בינואר 2015. ב-22 בדצמבר 2016, ווקר הציג לראשונה את השיר במהלך ההופעה החיה "Alan Walker is Heading Home", בעיר הולדתו ברגן, נורווגיה.
הוא ניגן את השיר בהופעות חיות שלו חודשים לפני צאת השיר, וכן ניגן גרסה מחודשת של השיר על הבמה המרכזית בטומורולנד בלגיה 2017. בראיון ל-Dance Music Northwest תיאר ווקר את השיר כ"גרסה חדשה יותר לשיר הישן שלי 'Spectre', בדומה למה שעשיתי בשיר 'Fade' ל-'Faded' ".
ווקר אמר על השיר בהודעה לעיתונות: "התגובות והמשובים מאנשים היו באמת מדהימים, אני מאוד נרגש שזה עכשיו יוצא רשמית.
זה שיר שאני רוצה להקדיש במיוחד למעריצי הליבה שלי שעוקבים אחרי מאז ההתחלה."
"Your EDM" הרגיש שהשיר "מכיל את כל האלמנטים הנפוצים של אלן ווקר שמעריצי EDM בינלאומיים באו למצוא ולאהוב", כולל "עיצוב הסאונד, שירה חלומית חלשה, טיפת ההמנון וההובלה של אלן ווקר הפטנטית".
בהשוואה לדהוי, הם ראו בכך "תקליט מלוטש ומעודן יותר".
"The Spectre" ו"Faded" מזוהים עם סרטונים משנות ה-10 על משחקי מחשב.
באוגוסט 2023 "The Spectre" זכה לפופולריות מחודשת, בגלל מם שבו תמונה של יצור כחול דמוי אלף עם ראש פטרייה ופני חתול, הדומה לדרדס.
המוכנה "חתול-דרדס" נושא מקל נדודים שעליו משופד חילזון.
עם השיר והמילים "We live.
We lie." (בעברית: אנחנו חיים.
התמונה המקורית נוצרה על ידי האמן נייט האלינן ב-8 בספטמבר 2011 והחלה במם באינטרנט דובר הרוסית, ומשם התפשטה דרך טיקטוק לאינטרנט דובר האנגלית.
"The Sky's the Limit" (בעברית: "השמיים הם הגבול") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר האמריקאי, ג'ייסון דירולו, מתוך אלבום הבכורה שלו, Jason Derulo.
השיר יצא לאור ב-15 בנובמבר 2010, על ידי חברות התקליטים בלוגה הייטסט, אסילום, וורנר.
השיר נכתב על ידי דירולו, J-Lex, אלכס ג'יימס, Leff-Row וג'יי.
רותם והופק על ידי רותם גם כן.
הקליפ צולם בשלהי ספטמבר 2010. בקליפ ניתן לראות את דירולו רוקד עם בת זוגו בחדר זכוכית.
במהלך הקליפ, דירולו מחליף מספר תלבושות שונות, ואילו האישה לבושה בשמלה שחורה לאורך הקליפ.
בסוף הקליפ, דירולו מחייך למצלמה והמנגינה של השיר "What If" מתחילה.
The Song of Singing הוא אלבום הסולו השישי של מוזיקאי הג'אז האמריקאי צ'יק קוריאה, שיצא בשנת 1971 על ידי חברת התקליטים Blue Note Records.
האלבום מכיל 5 קטעים שנכתבו בידיי חברים שונים בהרכב הטריו של קוריאה, שהורכב מדייב הולנד ובארי אלטשול, וקטע אחד שהוא גרסת כיסוי לשיר "Nefertiti" מאת ויין שורטר.
אלבומו הקודם של קוריאה, "השמש", יצא לאור רק ביפן, בשנת 1970. לכן טכנית, זהו למעשה אלבומו החמישי של קוריאה בארצות הברית.
קוריאה, הולנד ואלטשול, המנגנים באלבום, הכירו קודם לכן כשלושה מתוך ארבעת חברי להקת Circle , יחד עם אנתוני ברקסטון.
מרבית שירי האלבום מנוגנים בסגנון ג'אז חופשי וכוללים בעיקר אלתורים, משקלים לא אופייניים וסטיות מקצביות ספונטניות למראה.
כדי לשמור על איזון, באלבום כמה יצירות סטנדרטיות יותר, שנכתבו בצורה מסודרת על ידי קוריאה או הולנד.