tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סטורם ריד מגלמת נערה המתחקה אחר עקבות אמה (ניה לונג) שנעלמה במהלך חופשה בקולומביה.
בשנת 2020 יצא סרט האימה העל-טבעי "הוסט" שצולם כולו בזום במהלך סגר בעקבות מגפת הקורונה בארצות הברית, כשהשחקנים והבמאי היו מסוגרים בבתיהם.
השחקנים לא קיבלו תסריט, אלא עיבוד בסיסי של שלב הטריטמנט, ואילתרו את הדיאלוגים ואת הפעלולים בעצמם.
הסרט התחיל כמתיחה של הבמאי רוב סאבאג' בשיחת זום עם חבריו בראשית תקופת הקורונה בשנת 2019, תוך שהוא מקליט את המתיחה ואת תגובות החברים.
אחרי שהסרטון הפך לוויראלי, סאבאג' פיתח את הסיפור לסרט באורך מלא.
עוד סרט שחרג מסוגת המותחנים, הוא "Spree" (2020), קומדיית אימה אודות נהג אובר השואף להיות ויראלי ברשת באמצעות רצח לקוחותיו והעלאת סרטוני הרציחות.
לאור ההצלחה המצטברת של סרטי סקרין-לייף, ביוני 2020 נחתמה עסקה בין בקממבטוב וחברת "Bazelevs" שבבעלותו, ובין "סרטי יוניברסל".
במסגרת העסקה, בקממבטוב התחייב להפיק עבור "יוניברסל" חמישה סרטים באותו פורמט.
בשנת 2021 נכללה חברת ההפקות "Bazelevs" של בקממבטוב ברשימת עשר החברות החדשניות ביותר בתחום הווידאו של מגזין העסקים "Fast Company" , בזכות היותה חלוצה בתחום הסקרין-לייף.
המגזין הכתיר את הסרטים "הסר חבר" ו"חיפוש" בתואר "הגביע הקדוש החדש של הוליווד".
ביוני 2024 סיכם בקממבטוב על שיתוף פעולה עם אולפן ההפקות "אימג' ניישן" באבו דאבי, שבמסגרתו הועברה הכשרה בת 12 שבועות על הפורמט לאזרחים ותושבים באיחוד האמירויות הערביות.
ב-29 באפריל 2025 הודיע האולפן על סיום ההכשרה ובחירת שמונה פרויקטים להפקה.
בחודש מרץ 2025 הודיע בקממבטוב על יוזמת "קהילת סקרינלייפר" לתמיכה וקידום פרויקטים קולנועיים שעונים על פורמט סקרין-לייף.
היוזמה, במתכונת מדד הרשימה השחורה של הוליווד , תזהה ותדרג סרטי סקרין-לייף של קולנוענים בראשית דרכם, ותחשוף אותם לקהל הרחב ולאנשי מקצוע בתחום הקולנוע.
הסרט הראשון שכבר הופק במסגרת היוזמה הוא "CTRL" ההודי משנת 2024, בבימויו של ויקרמאדיטיה מוטוואנה ובכיכובה של אנאניה פאנדיי .
הסרט השני במסגרת "קהילת סקרינלייפר" הוא "!Howdy, Neighbor" בבימויה של אליסין סניידר , לפי תסריט מאת מאת'יו סקוט מונטגומרי, שניהם יוצאי ערוץ דיסני.
במועד ההודעה, הסרט היה בשלב פוסט-פרודקשן.
בין השנים 2007–2009 שודרה ב-yes סדרת הטלוויזיה "מסכים", שהייתה הפקה משותפת עם וואלה!
שתי עונותיה של הסדרה עסקו במערכות יחסים המתקיימות באמצעות שיחות וידאו.
פרקי הסדרה צולמו משלוש זוויות שהעניקו לצופים חוויה של שותפות בחיים האמיתיים של הדמויות שמאחורי הצ'ט.
תומא מאוהב (פייר פול רנדרס, 2001).
מייגן נעדרת (מייקל גוי, 2011).
סרט המשלב סגנונות עריכה של סקרין-לייף ופאונד פוטג'.
ראו גם סרטון בפרק קישורים חיצוניים להלן.
מקום מקלט (זאקארי דונוהיו, 2013)
הסר חבר (לוואן גבריאדזה, 2014)
הסר חבר: רשת אפלה (סטיבן סוסקו, 2018)
חלונות פתוחים (נאצ'ו ויגלונדו, 2014)
סרט אימה בכיכובה של אשלי בנסון שנטלה חלק גם בעבודת הצילום.
הסרט, בכיכובה של אושיית הרשת אנדריאה ראסט , צולם והופץ לראשונה כסדרת קליפים באמצעות אפליקציית הסנאפצ'ט של ראסט.
ביוני 2016 הפיצה חברת "Indigenous Media" גרסה מלאה בת 68 דקות לצפייה באתר שיתוף הווידאו Vimeo.
נעדרת (ויל מריק וניק ג'ונסון, 2023)
סרט מסתורין הודי דובר מלאיאלאם.
בטוח יותר בבית (ויל ורניק, 2021)
האשטג: לווייתן כחול (אנה זייצבה, 2021).
שיעורי שפה (נטלי מוראלס, 2021)
גיהנום טרי (ראיין אמהוף ומאט ניל, 2021)
שילוב סגנונות פאונד פוטג' וסקרין-לייף.
Stay Online (אווה סטרלינקובה, 2023)
סרט דיסטופי שעוסק בתקופה שבה לוותיקן יש יכולת להחיות מתים.
מסך מפוצל (דילון בראון וג'ושוע ברוקר, 2023).
סרט הודי אודות ההתמכרות לסמארטפונים.
הופץ באפריל 2025 בערוץ הסטרימינג ההודי ZEE5 .
!Howdy, Neighbor (אליסין סניידר, 2025), בשלב פוסט-פרודקשן.
demo_n (גארי פרנסיס רוש, 2025), מוקרן בשירות הזרמת המדיה "Found TV".
Don't Log Off (ברנדון בר וגארט בר, 2025).
מותחן מסתורין על רקע תקופת מגפת הקורונה בארצות הברית.
פרק 16 בעונה השישית של הסדרה "משפחה מודרנית".
סדרה רוסית שעלתה לשידור בשנת 2018.
שיגעון (מאנגלית: Madness) סדרה רוסית משנת 2020.
החיים שלי כִּוְולוֹג (מאנגלית: My Life as a Vlog).
פרק 16 בעונה ה-34 של הסדרה "משפחת סימפסון".
סדרת תעודה ראשונה בפורמט של צג טלפון נייד.
הוצג בפסטיבל הקולנוע התיעודי במונטריאול 2020.
iBible: Swipe Righteous (ג'סי וסיימון ברוקס, מפיק: טימור בקממבטוב, 2021).הסדרה הוצגה במסגרת פסטיבל SXSW 2021.
שגרת בוקר (ברומנית: Rutina de dimineață) (רוברט קוצ'יש, 2022).
סרט קצר רומני אודות במאי שמנסה ליצור סרט תיעודי על המשבר באוקראינה.
The scene : סדרת רשת ששודרה בין השנים 2004–2006 אודות קבוצה מחתרתית שחבריה משיגים באופן לא חוקי פרטי מדיה דיגיטלית כדי למכור אותם לפני מועד ההפצה הרשמי .
Web Therapy : סדרה קומית ששודרה החל משנת 2008 וכללה שש עונות ו-133 פרקים.
ליסה קודרו מגלמת את פיונה ווליס, פסיכולוגית שאימצה שיטת טיפולים קצרים באינטרנט במקום פגישות פנים-אל-פנים בנות 50 דקות.
הסדרה עובדה לסדרת טלוויזיה באותו שם ששודרה ברשת שואוטיים.
Dead of Night (שון היגטון; הפקה של חברת "Bazelevs"): סדרה בת שתי עונות ששודרו בשנים 2019–2020 וכללו 20 פרקים, אודות נערה המנסה לצאת מעיר תחת סגר שזומבים מציפים אותה, כשהיא מצוידת בטלפון בלבד.
Gameboys (ג'ון לאנה, 2020): סדרה פיליפינית שכללה 22 פרקים, אודות שני נערים המתחרים במשחק רשת פופולרי בסמארטפון.
מעצב משחקי הווידאו סאם ברלואו תכנן וביים שני משחקים אינטראקטיביים לשחקן יחיד המוגדרים כ"סקרין-לייף", ומתרחשים ביקום משותף:
Her Story (מילולית: הסיפור שלה; משנת 2016).
Telling Lies (מילולית: לספר שקרים; משנת 2019).
המשחק נחשב כהמשכון רעיוני של "Her Story".
"Dangerous (2013) של הפרויקט המוזיקלי "ביג דאטה".
Everybody's Got to Learn Sometime של הלהקה הבריטית "The Korgis" משנת 1980. הקליפ הוא גרסה מחודשת שעיבד וביצע ג'יימס וורן בשנת 2023.
סקרימו הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של אימו, הארדקור פאנק ופוסט-הארדקור שפותח בתחילת שנות ה-1990 בסן דייגו, קליפורניה.
אלכס הנדרסון מ-AllMusic רואה בז'אנר כגשר בין הארדקור פאנק לאימו.
בנוסף אליו, אנדרו סאכר מ-BrooklynVegan , מציין כי הז'אנר "בנוי על כאוס".
יצירות מהז'אנר מכילות כלי נגינה שטיפוסיים ליצירות רוק, אם כי הן בולטות בעיקר בקומפוזיציות הקצרות שלהן המכילות צלילים כאוטיים, גיטרות הרמוניות ושירה צורחת, ולעיתים אף בשילובן עם בלדות.
הז'אנר מאופיין "בשינויים תכופים בקצב, דינמיקה וקתרזות של מתח ושחרור".
יצירות מז'אנר זה, המדגישות "דיסוננס ודינימקה נסיונית במכוון", מכילות ליריקה, בדרך כלל אינטרוספקטיבית, בנושאי כאב נפשי, פרידה, מוות, רומנטיקה, פוליטיקה וזכויות האדם.
העיתון האמריקאי הניו יורק טיימס ציין כי "חלק מהקסם של מוזיקת סקרימו הוא הקבלה הלא מודעת שלה של השונות ושל הכבוד לאחר".
סַקְרָמֵנְט (בעברית מַקְדש) הוא טקס בדת הנוצרית, הניתן בדרך כלל למאמינים ולכל שאר הנוצרים בידי הכומר.
מקור השם במילה הלטינית sacramentum, שבמובנה הרחב מייצגת משהו קדוש ומסתורי (המונח המקביל ביוונית הוא mysterion, שפירושו מסתורין).
קורבן הגאולה של בן האלוהים, אשר התגשם בבשר ודם, קרי מותו של ישו על הצלב, יצר מעיין אינסופי של חסד אלוהי.
חסד זה עובר אל המאמינים באמצעות הסקרמנטים, שהם מעשים סמליים עליהם מצווה הכנסייה.
קורבנו של ישו מועבר בסקרמנט לא רק ברמה הסמלית, הזיכרון הרוחני, אלא גם ברמה הסיבתית, ההעברה הממשית של החסד.
על-פי הדוקטרינה הקתולית העניק ישו את הסקרמנטים למאמינים מאחר שזוהי דרך מוחשית דרכה יוכלו לקבל את החסד.
הסקרמנט הוא הדרך המתאימה ביותר לבני האדם המשלבים, בעת ובעונה אחת, גשמיות ורוחניות בתוכם וכך עובר חסד פנימי למאמינים באמצעות סמלים חיצוניים.
אוגוסטינוס הגדיר את הסקרמנטים כצורה נראית של חסד בלתי נראה.
כדי לקבל את התוצאה הסיבתית של הסקרמנט, היינו החסד האלוהי, צריך המאמין, דרך אמונתו, לקבל את סמליותה.
תומאס אקווינס טען כי כדי לקבל את התוצאה הממשית של הסקרמנט יש צורך באמונה, כלומר לב המאמין חייב להיות פתוח באמונתו בעת ביצוע הסקרמנטים ורק אז יכול החסד להיכנס בתוכו.
בניגוד לאקווינס טען ג'ון דנס סקוטוס כי מספיק עצם המגע בסקרמנט, גם ללא הפעלת האמונה והרגש, כדי להעביר את החסד ולקבלו.
כוונתו של דנס סקוטוס הייתה להראות כי קבלת החסד דרך הסקרמנט היא רז, שרציונליזציה שלו אינה אפשרית ובכל מקרה מיותרת.
הדעה שהתקבלה בסופו של דבר בדוקטרינה הקתולית קבעה כי הסקרמנטים פועלים ex opere operato, קרי בלא תלות ישירה בנותן הסקרמנט, אך מקבל הסקרמנט צריך לפתוח את ליבו לקבלת החסד.
ההיסטוריה של הסקרמנטים בנצרות הקתולית
פטר לומבארד, בן המאה ה-12, היה הראשון, אשר מנה שבעה סקרמנטים מרכזיים.
במאה ה-13 קיבל תומאס אקווינס את רשימת הסקרמנטים של לומבארד ואלו אושרו בקונסיל של פירנצה במאה ה-15 ובקונסיל של טרנט במאה ה-16. המנהגים הסימבוליים שלא הוכנסו לרשימה זו נקראו ברבות הימים סקרמנטלים (Sacramental).
בכל שבעת הסקרמנטים טבועה סמליות, המתייחסת אל הכנסייה, וכל אחד מהם מעניק את החסד בצורה האופיינית לו.
שבעת הסקרמנטים הקדושים של הנצרות הקתולית
שבעת הסקרמנטים כפי שהם מוכרים בנצרות כיום גובשו במהלך ימי הביניים.
שני הסקרמנטים הקדומים ביותר הם הטבילה וסעודת האדון והם אלו שגם הכנסייה הפרוטסטנטית ממשיכה לקבל, אם כי בשינויים מסוימים.
(סקרמנט הוא טקס או מנהג דתי שעל הנוצרי המאמין לקיים במהלך חייו, בהתאם למידת התחייבותו לדת - יש זרמים שונים בנצרות וכל זרם בוחר את מספר הסקרמנטים שהוא יעשה במהלך חייו).
בדרך כלל אדם יזכה במהלך חייו ומותו לשישה סקרמנטים בלבד, כומר לא יזכה בסקרמנט הנישואין בגלל נדר הפרישות ואילו אדם רגיל לא יזכה בסקרמנט ההסמכה.
חריג אפשרי הוא אדם שהיה נשוי, התאלמן ואז החליט להקדיש את שארית חייו לכהונה - אדם זה יזכה לכל שבעת הסקרמנטים.
הטבילה (לטינית baptismus) הוא הטקס המכניס את המאמינים אל חיק הכנסייה הנוצרית.
סקרמנט זה שני בחשיבותו רק לאוכריסטיה ומתקשר לסיפור הטבלתו של ישו.
דרך הטבילה זוכה הנטבל ללידה מחדש, שכן לאחר הלידה הביולוגית של אדם ועד טבילתו, נפשו עדיין מתה, כתוצאה מהחטא הקדמון המכתים את האנושות כולה.
הטבילה מכשירה את המאמין לקבל את החסד האלוהי.
הטבלת הגוף מסמלת את הטבעתה של נפש בעלת חטא, או ליתר דיוק הגוף החוטא, ומסמלת את לידתה מחדש (משיכתה מן המים) של נפש טהורה ונקייה.
זו גם הסיבה שקתולים ממהרים להטביל תינוקות (ביומם השמיני, בדומה לברית מילה), כדי לנקותם בהקדם מן החטא פן ימותו לא מטוהרים ועל כן יגיעו ללימבו (מקום בין הגיהנום לגן העדן).
לעומת זאת, ישנם זרמים פרוטסטנטים בהם נטבלים המאמינים בבגרותם, מתוך בחירה חופשית.
במכלולים כנסייתיים קתוליים גדולים קיימת קפלת טבילה מיוחדת הקרויה בפטיסטריום הבנויה בדרך כלל בצורה מתומנת, רמז לשמונה ימים מהלידה לטבילה ולתחיית ישו ביום השמיני לכניסתו לירושלים.
בכנסיות האורתודוקסיות, בכנסיות קתוליות־מזרחיות ובכנסיות פרוטסטנטיות פונדמנטליסטיות מטבילים את כל הגוף.
בכנסיות הקתוליות והפרוטסטנטיות מזליף הכומר המקיים את הטקס שלוש פעמים מים שקודשו בברכת כהן דת על קדמת ראשו של הנטבל ומכניס אותו לכנסייה "בשם האב, הבן ורוח הקודש".
מקור הטבילה הוא בדברי ישו-מתי כח',19 "ואתם לכו אל כל הגויים וטבלתם אותם לשם האב והבן ורוח הקודש" ודברי יוחנן המטביל ב-לוקס ג', 16 "אני טובל אתכם במים, הוא יטבול אתכם ברוח הקודש".
לטקס הקונפירמציה (אישוש או אשרור) צורה שונה בין הכנסיות.
בכנסייה האורתודוקסית יכול כל כהן דת לבצע טקס זה והוא מתבצע מיד לאחר הטבילה.
כהן הדת מושח בשמן מתובל בארבעים תמציות בושם המכונה "המור הקדוש" את ראש הילד, חזהו, צלעותיו, ידיו, אוזניו, רגליו ופיו באומרו "חתימת המתנה של רוח הקודש אמן".
בשל השימוש בשמן, הטקס נקרא בכנסייה זו גם משיחה.
בכנסייה הקתולית נערך טקס זה לילדים שהגיעו לגיל שבע.
באמצעות סקרמנט זה מאשר הילד בפרהסיה את אמונתו ורצונו להיכנס לחיק הנצרות.
הטקס נועד בעיקר לחיזוק האמונה הנוצרית.
סקרמנט זה ניתן רק בידי בישוף (הגמון)- כומר בעל דרגה גבוהה בהיררכיה הכנסייתית.
לפני טקס המשיחה בוחן הבישוף את הילדים בעיקרי הדת ואז מושח את מצחיהם בשמן מקודש בצורת צלב, סומך את כפותיו על ראשיהם ומברכם.
לצורך הטקס משתמשים בשמן אשר קודש ביום חמישי הקדוש (אשר בנצרות קשור לחג השבועות - זאת היות שבחג השבועות ירדה רוח הקודש על תלמידי ישו).
טקסי הקונפירמציה מקובלים גם ברוב כנסיות הפרוטסטנטיות, למרות ששם הוא אינו נחשב לסקרמנט.
במקרים רבים הטקס נערך בגילאי העשרה, לאחר סיום של תהליך לימודי הדת במסגרת הכנסייה והוא מעיד על קבלה חופשית ובוגרת של הנצרות.
טקס הנישואין הוא סקרמנט מאוחר יותר, שנועד לתת צביון דתי לטקס הנישואין, החילוני במהותו.
לפי האמונה הקתולית, טקס הנישואין אינו הפיך וגירושין אסורים בתכלית האיסור.
מרבית הזרמים בנצרות מאמינים כי הנישואין הם קשר רוחני-אלוהי, שמטרתו להעמיד צאצאים.
טקס הנישואין חייב להתקיים בכנסייה או במקום אחר בנוכחות כהן דת (עקב היותו סקרמנט), ובנוסף חייבים שני אנשים נוספים לשמש כעדים לטקס (בדומה ליהדות).
כהן הדת מתאר בפני הזוג את מטרות הנישואין: חיים בצוותא, מניעת חטא והולדת צאצאים.
בני הזוג מביעים את הסכמתם לנישואים ומחליפים ביניהם טבעות (עניין הטבעת נלקח גם הוא מהיהדות, בה רק הגבר מעניק לאישה טבעת שעל ידיה היא "מתקדשת" לו).
כאמור, הכנסייה רואה בסקרמנט זה דבר בלתי הפיך.
בכל זאת ניתן לבטל נישואים באחד מארבעת התנאים הבאים: אי מימוש (אי קיום יחסי מין בין בני הזוג), מחלת נפש, הדבקות במחלת מין והריון כתוצאה מניאוף.
המיסה (Mass) היא הטקס הפולחני החשוב ביותר בנצרות.
המיסה היא תפילה נוצרית הנערכת לרוב בימי ראשון.
במהלך התפילה (לקראת סופה) מגביה הכומר מול המתפללים לחם הקודש וגביע של יין הקודש, ההופכים לדמו ולגופו של ישו.
הכומר שותה מיין הקודש ולאחר מכן המתפללים נעמדים בשורה ומקבלים לתוך פיהם רקיק של לחם הקודש.
חלק זה של המיסה הוא סקרמנט ומכונה הליטורגיה הקדושה או אויכריסטיה ("מתן חסד" ביוונית).
כך מעביר ישו את החסד למאמינים, בשרו הופך לבשרם ודמו נמהל בדמם.
הטקס מבוסס על דבר ישו לתלמידיו בסעודה האחרונה (מתי כ"ו 26) : "אכלו את הלחם כי זה בשרי, שתו את היין כי זהו דמי, דם הברית החדשה הנשפך בעד רבים לסליחת חטאים".
בשל הרדיפות נגד נוצרים, הפכה הסעודה הגדולה לסעודה סמלית, שקיבלה משמעות מאגית.
לחם הקודש הוא רקיק עגול הנאפה כמצה מבצק חיטה שלא החמיץ.
יין הקודש הוא יין אדום ומתוק המיוצר במיוחד עבור הכנסייה.
הכנסייה הקתולית פיתחה את תורת הטרנסובסטנציה - השתנות המהות.
כפי שניסח זאת תומאס אקווינס, במהלך הטקס המהות של הלחם והיין משתנה.
הלחם הופך לבשרו של ישו והיין לדמו, אולם המופעים שלהם נותרים כפי שהיו, כלומר הטעם, הריח, המראה, הצורה שלהם נותרים כאלו של לחם ויין.
חלק מהכנסיות הפרוטסטנטיות כופרות בהשתנות המהות, ולגביהן מדובר בטקס סמלי בלבד.
הווידוי – כאשר נוצרי חוטא ומתוודה בפני הכומר בתא וידוי, הכומר מתקשר עם אלוהים והוא מוחל לו על חטאיו, האדם מקבל מחילה וכך מתמרקים חטאיו.
הווידוי נעשה בפני כומר היות שישו העביר, לפי המסורת, את הכוח למחול לכהני הדת.
הווידוי מבוצע בתוך תא מיוחד בכנסייה הקתולית או בצורת שיחה פנים אל פנים בכנסייה הפרוטסטנטית.
הווידוי מוחק לחלוטין את חטאיו של המתוודה ועל כן רק לאדם שעבר וידוי מותר להשתתף באויכריסטיה.
תוכן הווידוי הוא סודי ואסור באופן מוחלט לכומר לגלותו לאיש אחר.
לפי התפיסה הנוצרית הקלאסית, משאיר החטא כתם על הנשמה, גם לאחר המחילה.
כאשר מת הנוצרי עליו "למרק" את הכתמים האלו בפורגטוריום (מקום בו הנשמה סובלת סבל נורא).
רק כאשר כיפר שם על חטאיו, רשאי הנוצרי להגיע לגן-עדן.
המחילה בכנסייה הקתולית נעשית בנוסח זה הנאמר על ידי הכומר: "האל הרחום, דרך מותו ותחייתו של בנו, גאל את העולם ושלח את רוח הקודש בינינו למחילה על חטאינו; מי ייתן ודרך הכנסייה יעניק לך האל מחילה ושלום, ואני מוחל לך על חטאיך בשם האב, הבן ורוח הקודש".
המשיחה האחרונה – הכומר מעניק "מתנת חסד" אחרונה לנוטה למות, כדי שיוכל לצאת אל העולם הבא נקי מחטאים ולהגיע לגן העדן.
הוא שומע את וידויו האחרון של הגוסס ואחר כך טובל את אצבעותיו בשמן המשיחה ומושח צלבים על עיניו, אוזניו, פיו וכפות ידיו ורגליו של הגוסס.
השמן עצמו מתקדש על ידי כהן דת בכיר, והוא עשוי מבשמים חזקים ומוחזק בקופסה מעוטרת.
הכנסייה מעדיפה היום לכנות סקרמנט זה גם משיחת החולים שאפשר להעניק אותה לחולה קשה (אך לא בהכרח נוטה למות) שעקב כך אינו יכול להגיע לכנסייה ולהביא להחלמתו.
שינוי השם גם נועד למנוע את התרגשותו של החולה הקשה בראותו את הכומר מגיע אליו.
ההסמכה לכהונה – סקרמנט זה עוסק בהכשרת נוצרים לתפקידי כהני דת בכל הדרגות ההיררכיות של הכנסייה ושל מסדרי הנזירים.
רק לאחר האצלת סמכות דתית זו מותר לכהן הדת לבצע את הסקרמנטים.
ההקדשה לכהונה נעשית על ידי אדם שקיבל הסכמה מטעם הכנסייה הקתולית בוותיקן, החייב להיות בדרגת בישוף והיא נעשית במספר שלבים:
בחירת המועמד (לא כל אדם יכול להיות כהן מטעם האל)
מינויו לתפקיד כומר או בישוף.
הסמליות והסיבתיות בסקרמנטים של הנצרות הקתולית
בסקרמנטים טבועה סמליות, הנוגעת ביחס אל הכנסייה.
חשובה מכך היא הסיבתיות של הסקרמנטים, שכן כל אחד מהם מעניק את החסד בצורתו האופיינית.
בתפיסה הנוצרית נתפס סקרמנט ההודיה כסקרמנט המרכזי.
תומאס אקווינס טען כי סקרמנט ההודיה הוא התכלית אליה מכוונים הסקרמנטים האחרים, סקרמנט מרכזי סביבו מסתובבים הסקרמנטים האחרים.
יתרה מזו סעודת האדון זוכה לכבוד הרב ביותר משום שסקרמנט זה מכיל את ישו בגופו בעוד שבסקרמנטים האחרים החסד מוענק באמצעות כלי של מצווה הנגזרת מישו.
סקרמנט ההודיה מסמל את אחדות הקהילה הנוצרית, בהענקת גופו ודמו של ישו למאמינים.
סיבתיות סקרמנט ההודיה נמצאת בקבלת גופו ודמו של ישו דרך הלחם והיין, וכתוצאה מפעולתו של ישו על הצלב, מעניקים גופו ודמו חסד.
סקרמנט הטבילה מסמל, דרך שחזור מותו של ישו ולידתו מחדש, את קבלתו של המאמין לקהילה הנוצרית.
דרך הטבילה זוכה הנטבל ללידה מחדש, שכן לאחר הלידה הביולוגית של בן אדם ועד טבילתו, נפשו עדיין מתה, כתוצאה מהחטא הקדמון המכתים את האנושות כולה.
סיבתיות סקרמנט הטבילה נמצאת בהכנת המאמין להשתתפות בסקרמנט ההודייה ובמשמעות ההודייה, היינו הגאולה.
קיים קשר פנימי חזק בין סקרמנט הטבילה לסקרמנט ההודייה.
בדומה לטבילה גם סקרמנט הווידוי מסמל לידה מחדש.
במהלך חייו מבצע המאמין חטאים אשר פוצעים את נפשו.
הווידוי משול לפעולת הצליבה, המסמלת את מחילת החטאים, את ריפוי הנפש הפצועה מחטא.
סיבתיות סקרמנט הווידוי היא יישום אישי של רז הגאולה לחוטאים, פתיחת לב החוטא חזרה אל החסד.
סקרמנט האישור מסמל את הגעת המאמין לבגרות ואת כניסתו אל הקהילה.
סיבתיות סקרמנט האישור בהפיכת המאמין לעדות חיה לאלוהים ולאמונה הנוצרית.
סקרמנט המשיחה האחרונה מסמל את אחדות הקהילה הנוצרית.
המאמינים העומדים למות משולים לאבנים הנמצאות תחת האדמה, אשר נושאות את המבנה כולו, הקהילה הנוצרית.
סיבתיות סקרמנט המשיחה האחרונה היא בהכנת נפש המאמין לתהליך הגאולה ולקבלת החסד, חיי הנצח בעולם הבא.
סיבתיות סקרמנט הכהונה טמונה בהכנת רועים רוחניים לקהילה, אשר יסייעו למאמינים לקבל את החסד.
סקרמנט הנישואין מהווה, דרך אהבת החתן והכלה, סמל מיסטי לאהבת האלוהים אל עמו.
חיי הזוגיות הם סימנים חיים לאהבת האל.
הסיבתיות בסקרמנט החתונה טמונה בהענקת החסד ההכרחית לאלו אשר יגדלו ילדים באהבת האל ויראתו, ילדים אשר יהפכו לחברים קהילה הנוצרית, ותושבים עתידיים בגן עדן.
כלל קהילת המאמינים, הכנסייה, נתפסת אף היא כסקרמנט.
קהילת המאמינים מסמלת את קיומו של ישו לאחר מותו ומאפשרת קבלת חסד, הנובע מפעולתו של ישו על הצלב, אל הבאים בשעריה.
יש המזהים את הכנסייה עם סקרמנט ההודייה מכיוון ששניהם מקיימים את גופו של ישו ודרכו מביאים חסד למאמינים, ויש הרואים את הכנסייה כסקרמנט גדול אשר כל יתר הסקרמנטים מרומזים ממנו.
כמו כן ישנם סקרמנטים אחרים פחותים בחשיבותם, אשר כפי שציינתי לעיל נכנסו תחת השם סקרמנטלים.
גם החגים ניתנים להבנה כסקרמנט וקיים הסבר לכל חג.
כמו הנצרות הקתולית כך גם הנצרות האורתודוקסית מקבלת את העיקרון התאולוגי הגורס כי דרך הסקרמנט עובר אל המאמין חסד אלוהי.
בנצרות הפרוטסטנטית נתפסים הסקרמנטים כביטוי חיצוני לחסד פנימי - מעשה סמלי בלבד, ללא קבלת חסד אלוהי.
בהתאם לכך מקיימים הפרוטסטנטים רק שניים מהסקרמנטים: הטבילה ואכילת ה'לחם הקדוש' בזמן המיסה.
תפיסת הסמליות של הסקרמנט, הזיכרון הרוחני הטבוע בו, מקובלת על הנצרות בכללותה אך התוצאה הסיבתית שלו מהווה סלע מחלוקת בין פלגיה השונים.
בעוד בנצרות הקתולית ובנצרות האורתודוקסית עוברת דרך הסקרמנטים סיבתיות הגאולה והם משמשים כמכשירים של החסד, הרי כל הזרמים של הנצרות הפרוטסטנטית, מלבד קבוצות מסוימות של נצרות אנגליקנית, שוללים את הסקרמנטים כגורמים לחסד האלוהי, על-אף שהם רואים אותם כסמלים לדברים שבקדושה (חסד ואמונה).
בהתאם לכך מקיימים הזרמים הפרוטסטנטים רק שניים מהסקרמנטים: הטבילה ואכילת ה'לחם הקדוש' בזמן המיסה (הנוצרים אנבפטיסטיים מקיימים גם סקרמנט של רחיצת רגליים, לפי הנאמר בספר יוחנן, יג, 14: "לָכֵן אִם־אֲנִי הַמּוֹרֶה וְהָאָדוֹן רָחַצְתִּי אֶת־רַגְלֵיכֶם גַּם־אַתֶּם חַיָּבִים לִרְחֹץ אִישׁ אֶת־רַגְלֵי אָחִיו").
לותר טען כי הסקרמנטים הם סמלים ועדויות לרצונו הטוב של האל כלפינו ותו לא.
הסקרמנטים, בתפיסה הפרוטסטנטית, מלהיבים את האמונה והאמונה גורמת להצדקה בעוד שהחסד הוא פרה-דטרמיניסטי ואין דרך ארצית להשיגו.
תפיסת הקלוויניסטים והפרסביטריאנים את הסקרמנטים זהה באופן עקרוני לזו של הפרוטסטנטים, בעוד הצווינגליאנים ממעיטים אף יותר בערך הסקרמנטים ותופסים אותם כסמלים לא של נאמנות האלוהים אל בני האדם אלא של בני האדם אל האלוהים.
הפרוטסטנטים מקיימים מבין הסקרמנטים רק את הטבילה וההודיה וכמובן שרק לשם הזיכרון שהם נושאים בקרבם.
גם הכנסייה הקתולית גורסת כי הסקרמנטים אינם כורח, משום שאלוהים הכל יכול אינו מחויב להשתמש בטקסים חיצוניים, אולם זו השיטה המתאימה ביותר לבני האדם.
פישר, דברי ימי אירופה, כרך ג', ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ד, עמ' 197–202.
סקרמנטו היא עיר הבירה של מדינת קליפורניה שבארצות הברית וכן בירתו של מחוז סקרמנטו.
עם אוכלוסייה של 524,943 תושבים (לפי מפקד משנת 2020), סקרמנטו היא העיר השביעית בגודלה בקליפורניה.
בסקרמנטו רבתי גרים מעל מיליון בני אדם.
סקרמנטו היא מקום מושבו של בית המחוקקים של קליפורניה.
העיר ידועה בתרבות העכשווית שלה ומכונה "העיר ההיפסטרית" ביותר בקליפורניה.
בשנת 2002 פרויקט של אוניברסיטת הרווארד שנערך עבור מגזין טיים כינה את סקרמנטו כעיר "המגוונת ביותר באמריקה".
העיר נמצאת במפגש שני נהרות, סקרמנטו ו.
שטחה הוא 257 קמ"ר, 2 אחוזים ממנו מים.
לסקרמנטו יש אקלים ים תיכוני אשר מאופיין בחורפים מתונים וקיצים יבשים אך קרירים בלילה.
לרוב האזור אינו סובל מלחות גבוהה.
הטמפרטורה הממוצעת לאורך השנה היא 16 מעלות.
הטמפרטורה החמה ביותר שנמדדה הייתה 46 מעלות, ביולי 1925. היום הקר ביותר שנמדד היה בדצמבר 1932, כאשר עמדה הטמפרטורה על 8- מעלות.
בשנה ממוצעת ישנם 58 ימים בהם יורד גשם.
כמות המשקעים הממוצעת היא 470 מ"מ בשנה.
בסוף דצמבר 1861 ובינואר 1862 פקד את העיר השיטפון הגדול של 1862, שבו כל העיר הוצפה.
בפברואר 1992 אירע אירוע נדיר בעיר כאשר במשך 16 ימים לא הפסיק לרדת גשם ובסופם נמדדו 163 מ"מ גשם.
סקרמנטו היא העיר השנייה הרגישה ביותר לשיטפונות אחרי ניו אורלינס.
שלג הוא מחזה נדיר מאוד בעיר ומאז 1900 רק שלוש פעמים ירד שלג בעיר כשהפעם האחרונה ב-1976.
צפיפות האוכלוסין בעיר היא 1,617.4 לקמ"ר.
48% מתושבי העיר הם לבנים, 16% הם אסיאתים, 15% הם שחורים, ו-1.3% הם ילידים אמריקאים (אינדיאנים).
כ-16% דיווחו כי מוצאם מ'קבוצה אתנית אחרת' או מ'שתי קבוצות אתניות ויותר'.
21.6% מהאוכלוסייה מזהים עצמם כהיספאנים, אשר יכולים להיות מכל קבוצה אתנית.
לעיר אחת מאוכלוסיות הלהט"ב הגדולות בארצות הברית והיא מדורגת במקום השביעי בקרב הערים הגדולות בארצות הברית והשלישית בקליפורניה אחרי סן פרנסיסקו ואוקלנד כאשר בערך 10% מתושבי בעיר מגדירים את עצמם להט"ב.
כמו כן, 1.4% מהעיר נישואין בנישואין חד מיניים.
20% מהאוכלוסייה נמצאת מתחת לקו העוני.
העיר מצביעה באופן מסורתי לנשיאות ארצות הברית למפלגה הדמוקרטית, עם מעל ל-70% תמיכה בכל אחת מארבע מערכות הבחירות האחרונות.
מספר היהודים בסקרמנטו מוערך בכ-30,000, אולם המספר המשויך לקהילות יהודיות קטן בהרבה ומגיע לכמה אלפים בודדים.
בעיר קיים סניף של "הפדרציה היהודית".
בסקרמנטו מספר קהילות יהודיות ממגון הקשת: אורתודוקסים, קונסרבטיביים ורפורמיים.
ישנו בית כנסת אורתודוקסי אחד "כנסת ישראל" כמו גם מספר בתי-כנסת של חב"ד.
ישנו בית כנסת קונסרבטיבי אחד "מוזאיק-לאו"
ישנם מספר בתי כנסת רפורמיים.
בעיר פועל בית ספר יסודי יהודי פרטי "בית ספר שלום" שאינו מזוהה עם זרם כזה או אחר של היהדות ומשרת את כל הקהילה היהודית.
נכון לשנת 2015 לסקרמנטו יש 13 ערים תאומות:
סקרמנטו קינגס היא קבוצת כדורסל מהעיר סקרמנטו שבקליפורניה, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NBA.
הקבוצה משובצת בבית הפסיפי שבאזור המערב, ומארחת את משחקיה הביתיים באולם גולדן ואן סנטר.
בעונת 1950/1951, בעת שנקראה רוצ'סטר רויאלס, זכתה הקבוצה באליפות ה-NBA היחידה בתולדותיה.
לאורך שנות פעילותו שינה המועדון את שמו מספר פעמים, עקב מעברי בעלויות והחלפה של מושבו העירוני.
פעילות המועדון החלה בשנות העשרים במאה העשרים כקבוצת כדורסל ברוצ'סטר, קבוצה עצמאית וחצי-מקצוענית שנשאה את השם רוצ'סטר סיגרמס.
ב-1944 אימצה הקבוצה את היכל הספורט "אדגרטון-פארק" כאולמה הביתי והכינוי "סיגרמס", שמה של חברה לממכר משקאות חריפים שנתנה חסות לקבוצה, הוחלף ל"פְּרוֹס".
ב-1945 ליגת ה-NBL הציעה לקבוצה להצטרף למפעל בניגוד לעמדת נותני החסות, מה שהוביל את לס האריסון, מנהל הקבוצה ומאמנה, לקחת על עצמו את הבעלות.
תחתיו חברה הקבוצה לליגה כמועדון "רוצ'סטר רויאלס", כאשר השם נבחר במשאל תושבים.
בשנת 1948, לאחר שלוש שנים מוצלחות במפעל בהן שלוש סדרות גמר ואליפות ליגה בודדת ב-1946, עבר המועדון לליגת ה-BAA המתחרה.
עם סיום שנת פעילותה הראשונה של הקבוצה במסגרת הליגה, ליגות ה-BAA וה-NBL התאחדו להקמת ה-NBA והרויאלס חברו לליגה החדשה.
בששת שנותיה הראשונות במסגרת החדשה (1950–1956) הצליחה הקבוצה להעפיל לפלייאוף פעם אחר פעם ואף לזכות באליפות בעונת 1950/1951. ב-1955 העביר המועדון את משחקיו הביתיים לרוצ'סטר וור ממוריאל.
בתחילת עונת 1957/1958, עקב הפסדים כספיים, עזבה הקבוצה את מדינת ניו יורק לעיר סינסינטי שבמדינת אוהיו והמועדון עבר לשחק בהיכל סינסינטי גרדנס.
שחקנה המוביל של הקבוצה מזה שלוש עונות, מוריס סטוקס, לקה בסופה של אותה העונה בשבץ שהשאיר אותו משותק, לאחר שנחבט בראשו במהלך אחד ממשחקי הקבוצה.
מספר שחקנים עזבו את הקבוצה בעקבות התקרית והמועדון החליף בעלות.
ג'ק טוויימן, כוכב מקומי וחברו ואפוטרופוסו לעתיד של סטוקס, נטל אז את ההובלה על הקבוצה.
לימים היה לחבר היכל התהילה.
בשנותיו של המועדון סינסינטי כיכב חבר היכל התהילה לעתיד, הגארד אוסקר "ביג או" רוברטסון.
רוברטסון היה השחקן היחיד שהחזיק בממוצע של טריפל דאבל בעונה שלמה עד ראסל ווסטברוק בעונת 2016/2017 (עשה זאת 4 פעמים במצטבר).
רוברטסון נבחר על ידי הרויאלס בדראפט 1960 ושיחק במדי הקבוצה 10 עונות רצופות, כאשר לצידו במשך 6 עונות (69-63) כיכב הפורוורד ג'רי לוקאס, חבר נוסף בהיכל התהילה.
בהנהגתו של רוברטסון הפכה הקבוצה לטוענת רצינית לכתר ובמשך שש עונות רצופות (67-62) העפילו הרויאלס לפלייאוף.
בחלוף השנים חלה התדרדרות הדרגתית בקבוצה, שב-1966 החליפה בעלים, ולאחר שבמשך 3 שנים נעצרה בשלב הבתים הראשון של הפלייאוף (67-64), בשנים 1968–1970 כבר נעדרה הקבוצה כליל מהפלייאוף.
בדראפט 1970 בחרה הקבוצה בשחקן היכל התהילה לעתיד נייט ארצ'יבלד, ששיחק במועדון 6 עונות רצופות והראה יכולת אישית גבוהה, אולם הצליח להוביל את המועדון לפלייאוף פעם אחת בלבד בעונת 1974/1975, לראשונה מאז 1966.
ב-1972 נמכר המועדון ועבר מסינסינטי.
בין השנים 1972–1975 נערכו משחקיה הביתיים של הקבוצה לסירוגין בשתי ערים שונות - באולמה העירוני של קנזס סיטי שבמדינת מיזורי ושל אומהה ממדינת נברסקה.
לפיכך, כונה המועדון קנזס סיטי/אומהה קינגס.
השם קינגס (מלכים) במקום רויאלס (מלכותיים) נבחר לאחר המעבר, כיוון שבעיר קנזס הייתה כבר קבוצה בליגת הבייסבול ששמה רויאלס.
בשנת 1974 הועבר אולמה העירוני בקנזס סיטי להיכל קמפר ארנה, וב-1975 החלה הקבוצה לקיים את משחקיה הביתיים בלעדית שם.
בתקופה בה ישב המועדון בקנזס היו הקינגס קבוצה בינונית וטור הניצחונות שלהם נע בין 48 בעונת השיא לבין 30 בעונת השפל, כשהם מעפילים חמש פעמים לפלייאוף.
עונת 1980/1981 נרשמה כעונה מוצלחת למועדון.
הקבוצה אמנם חתמה את העונה הסדירה במאזן שלילי (40–42), אך השכילה להעפיל לגמר המערב שם הודחה על ידי יוסטון רוקטס.
ב-1983 נרכש המועדון על ידי קבוצת משקיעים מקליפורניה ובתחילת עונת 1985/1986 עברה הקבוצה לשחק בעיר סקרמנטו שבקליפורניה.
במושבם החדש, סקרמנטו, הקינגס דשדשו בליגה, ובמשך תשע שנים רצופות, מזמן המעבר ועד לעונת 1995/1996, נעדרו ממשחקי הפלייאוף.
בפרק זמן זה הצליחה הקבוצה לצבור למעלה משלושים ניצחונות במסגרת העונה הרגילה פעם אחת בלבד.
בשנת 1996 הקבוצה בהנהגת מיץ' ריצ'מונד הצליחה אומנם להעפיל לשלב הפלייאוף, אך כשלה במשחקי הפלייאוף.
באותה העונה החליף המועדון בעלות פעם נוספת - משפחת מעלוף רכשה את הקבוצה בשנות התשעים והייתה הבעלים שלה עד 2013. בשתי העונות העוקבות לאחר חילופי הבעלות נדמה היה כי הקבוצה חזרה לסורה, כאשר כשלה פעמיים נוספות בהעפלה לשלבי הפלייאוף, אך ההצלחה לא אחרה לבוא.
סדרה של חיזוקים בסגל הקבוצה עם צירוף בחירת הדראפט, הרכז ג'ייסון ויליאמס, החתמתו של הסנטר ולאדה דיבאץ, צירופו של הפורוורד כריס ובר בטרייד ששלח את כוכב הקבוצה מיץ' ריצ'מונד לוושינגטון ויזארדס, והחתמה של פג'ה סטויאקוביץ' הסרבי הביאה לתפנית.
הסגל החדש החל קוצר הצלחות כבר בעונת 1998/1999 המקוצרת, אשר בסיומה חזר המועדון להשתתף בפלייאוף.
מ-1999 ואילך הצליח המועדון להעפיל לפלייאוף עונה אחר עונה.
במהלך שתי עונות עוקבות, לאחר הבאת מייק ביבי במקומו של ג'ייסון ויליאמס, אף הצליחה הקבוצה להגיע לגמר המערב בעונת 2001/2002, בו הודחו על ידי האלופה המכהנת, לוס אנג'לס לייקרס, בסדרה צמודה של שבעה משחקים.
סדרה של פציעות בקרב שחקני מפתח הביאה לירידה ביכולת הקבוצה בשנים הבאות.
שנת 2006 הייתה העונה האחרונה בה העפילה הקבוצה לפלייאוף.
בדראפט ה-NBA 2009 בחרה סקרמנטו בבחירה ה-23 את עומרי כספי, אשר באותו הקיץ חתם על חוזה בקבוצה ובכך הפך לשחקן הישראלי הראשון בתולדות ה-NBA.
כספי שיחק בסקרמנטו בין השנים 2009–2011, ולאחר מכן בין השנים 2014–2017. בשנה לאחר מכן הקבוצה בחרה בדמרקוס קאזינס בדראפט, והוא כיכב במדיה 7 עונות עד 2017, אך לא הצליח להוביל אותה לפלייאוף.
את עונת 2018/2019 סיימו הקינגס במקום התשיעי באזור המערבי, עם מאזן שלילי 39–43, ובכך נותרו מחוץ לפלייאוף ה-NBA בפעם ה-13 ברציפות.
באותה עונה בלטו בקבוצה השחקנים באדי הילד, דיארון פוקס, מרווין באגלי והריסון בארנס.
מהלך זה זכה לביקורת תחילה, אך עם הזמן הוכיח את עצמו והצליח להביא את סקרמנטו קינגס לפלייאוף, לראשונה מזה 16 שנה.
נקודות: 59, ג'ק טוויימן מול מיניאפוליס לייקרס, 15 בינואר 1960.
אסיסטים: 22, אוסקר רוברטסון מול סירקיוז נשיונלס (1961) ומול ניו יורק ניקס (1966).
שלשות: 11, באדי הילד מול בוסטון סלטיקס, 25 בנובמבר 2019.
(השיא הקודם היה של 9 שלשות, עומרי כספי מול גולדן סטייט ווריירס ב-29 בדצמבר 2015).
סקרלט ספיידר הוא דמות בדיונית של גיבור-על שהופיעה בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת The Amazing Spider-Man #149 מאוקטובר 1975, ונוצרה על ידי הכותב ג'רי קונוויי והמאייר רוס אנדרו.
סקרלט ספיידר הוא האלטר אגו של בן ריילי, שיבוט של פיטר פארקר שנוצר בתקופת "סאגת המשובטים" על ידי פרופסור מיילס וורן.
וורן היה מדען מטורף שידוע בכינויו "התן", אשר לקח דגימת DNA מפיטר פארקר ויצר לו מספר שכפולים שלהם העניק את זכרונותיו, אישיותו ותודעתו.
אולם, כל שאר השכפולים, מלבד בן ריילי, לא הצליחו.
בן ריילי (בן על שם הדוד בן, ריילי - שם הנעורים של דודה מיי), בן דמותו של פיטר פארקר, חושב שהוא השכפול ונודד ברחבי ארצות הברית.
עד שיום אחד נתקל בן בקיין, שכפול נוסף אשר כשל וגופו כולו מכוסה בגידולים סרטניים הרסניים, אשר שופך אור חדש על עברם המשותף.
במקביל התן מגלה לפיטר פארקר את אשר נעשה וגורם לפארקר עצמו לפקפק בזהותו.
ריילי חוזר לניו יורק, עיר מגוריו של פארקר, ומפתח לעצמו זהות סודית בשם "סקרלט ספיידר" (עכביש השני) אשר מעוררת את סקרנותו של פארקר ומובילה למפגש הבלתי נמנע בין השניים.
במהלך קרב של השניים נגד הגובלין הירוק, ריילי נהרג והוכח כי הוא השיבוט.
שנים לאחר מכן, ריילי הוחיה והחל לפעול כ"תן", ובזהות זו החל להחיות דמויות רבות שנהרגו בידי ספיידרמן, שנהרגו כתוצאה ממעשיו או שנהרגו תחת משמרתו - ביניהם גוון סטייסי, ג'ורג' סטייסי, אוטו אוקטביוס, מאטי פרנקלין, אליסטר סמיית, מיסטריו וג'ק-או-לנטרן.
סֵר (מאנגלית: Sir) הוא תואר כבוד בריטי שבעבר היה משויך לאבירוּת בלבד.
גם כיום הצורה הנכונה להתייחסות לאביר היא שימוש בקידומת "סר".
המילה היא גלגול של המילה הלטינית Senior (אדם מבוגר), שהפכה בצרפתית ל-Sieur (אדון) ותורגמה לאנגלית עתיקה כ-Sire.
האופן הנכון לשימוש בתואר הוא הצמדתו לפני שם פרטי או לפני שם מלא, ולא לשם המשפחה.
התואר ניתן לרוב למצטיינים בנתיני הממלכה המאוחדת (אנגליה, סקוטלנד, ויילס, צפון אירלנד), ואף לנתיני הקולוניות הבריטיות שהפכו למדינות בעצמן (קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד) שעד ימינו שלטונן בצורה פורמלית עוד כפוף למונרכיה הבריטית.
בתקופה המודרנית מיוחס התואר, ללא ציון שמו של האדם, לאנשים בדרגה גבוהה יותר או ממעמד גבוה יותר (כמו מחנכים ומצביאים), בפיהם של ילדים כלפי אנשים מבוגרים יותר, כצורה הנאותה שבה אמור לפנות מוכר ללקוח, בפניות רשמיות (Dear Sir וכדומה), או בעת פנייה אל אדם זר.
לפני כן שימשה המילה גברים בעלי מעמד שווה שכינו אחד את השני "סר" מתוך נימוס.
המילה המקבילה לסר אצל נשים היא מאדאם (Madam) או מא'אם (ma'am).
במקרה שמדובר באישה לא נשואה או בבחורה צעירה, היה נהוג בעיקר בעבר ופחות בשנות האלפיים, השימוש בתואר מיס (Miss).
בעבר היה נהוג בעברית לתואר זה התשמו"ץ (תרגום שומר משמעות וצליל) שַׂר, לדוגמה, השר משה מונטיפיורי.
הגרסה ליידי (Lady) היא לרעייתו של סר שנמשח על ידי מסדר האימפריה הבריטית, או לרעייתו של ברון.
הגרסה דיים (Dame) היא לאבירה שנמשחה בעצמה על ידי מסדר האימפריה הבריטית, או לברונית (שלא מתוקף נישואיה בלבד).
סקרנות היא התנהגות של בני אדם ובעלי חיים, אשר מניעה מחקר ולמידה.
לא ניתן לסווג את הסקרנות כאינסטינקט, משום שאינה דפוס פעולה קבוע ובלתי גמיש, אלא יכולה לבוא לידי ביטוי בדרכים שונות ורבות.
את מידת הסקרנות ניתן למדוד אצל חיות ואצל בני אדם כבר מגיל קטן.
בין כלי המדידה לסקרנות ניתן למצוא בעיקר את התצפית על הנמדד הכוללת:
מדידת התנהגויות - הפניית מבט, השקעת זמן באיסוף מידע, העדפת חידוש
מדידה פיזיולוגית - הרחבת אישונים, מתח שרירים
וכן את הדיווח העצמי באמצעות שאלונים.
סקרנות פיזיולוגית - סקרנות היא תכונה מולדת וניתן לראות אותה כבר מלידה, חוקרים מצאו כי אצל אנשים שעוסקים בפעילות מסוכנת רמת האנזים מונואמין אוקסידאז במוח יהיה יותר גבוה.
סקרנות ביהביוריסטית - סקרנות היא תכונה נרכשת ונלמדת בעקבות חיזוקים מהסביבה בעיקר בשנות הילדות ובתגובת ההורים לסקרנות הילדים
סקרנות קוגניטיבית - כל גירוי שמאתגר את המערכת התפסיתית יעורר התנהגות סקרנית.
כשהגירוי הוא פשוט הוא יכנס לסכמה בקלות ולכן הוא לא יגרום לעניין.
אבל כשהגירוי מורכב יותר הוא מחייב את פעולת המערכת הקוגניטיבית וכשהיא מצליחה לפתור את הבעיה היא חווה את הגירווי כדבר חיובית.
סקרנות פסיכואנליטית - התנהגות סקרנית היא תולדה של מנגנוני הגנה, לדעת החוקרים הדוגלים בגישה זו הסקרנות היא נגזרת של הדחף המיני ומטרתה הפחתת חרדה.
אצל האדם, סקרנות היא היפוכה של אדישות.
היא אופיינית לגיל הילדוּת ונחשבת לתכונה רצויה של האדם הבוגר.
הסקרנות היא היבט חשוב של התפתחות קוגניטיבית ומנבא של רווחה נפשית חיובית.
בהתאם לכך, בתרבויות רבות, ובכללן החברה המערבית, נחשבת כתכונה שראוי לעודדה ולטפחה בקרב ילדים.
למעשה, העדרה של סקרנות וחוסר עניין בסביבה מעידים על פתולוגיה כמו דיכאון.
סקרנות גם יכולה לעודד יצירתיות.
בריאן גרייזר (Grazer) מפיק סרטי קולנוע גדולי שם כמו נפלאות התבונה מלאכים ושדים ועוד, טען כי יצר הסקרנות שמוביל אותו להיפגש עם אנשים שונים ולהרחיב את הדעת, מפתח גם את יכולות היצירתיות והכישרון שלו.
גרייזר הקפיד להיפגש פעם בשבועיים כל פעם עם אדם אחר, לעורר את הסקרנות שלו כלפי נושאים שונים וכך לפתח את היצירתיות.
בספרו, הוא מסביר איך כמה מהשיחות הללו הובילו ליצירת כמה מהסרטים המפורסמים שאותם הפיק.
לאדם יש צורך לדעת ולהבין.
הסקרנות האינטלקטואלית היא מאפיין הכולל אינטליגנציה, התלהבות ורעב לידע ולחידושים.
סקרנות היא גורם מרכזי לחקרנות ולכן היא נמצאת בין התכונות שתרמו תרומה מכרעת להתפתחות המדע.
הוכח גם כי סקרנות בגיל השלישי מיטיבה את הזקנה.
בתחום החינוך הסקרנות באה לידי ביטוי במידה שבה הלומד להוט ונרגש לדעת ולהבין את חומר הלימוד.
מקורה של סקרנות זו הוא בתכונה טבעית המתפתחת כבר בילדות המוקדמת.
כבר בגיל הרך הפעוטות חוקרים את סביבתם הפיזית והאנושית מכוח הסקרנות ומיצר הפעילות הטבועים בהם.
ניתן לראות את הסקרנות כרכיב משמעותי בהתפתחות קוגניטיבית.
זאת משום שהסקרנות מתחילה כמצב תודעתי של רעב לידע המעורר את הצורך לחקור ומתגבשת בהדרגה לבגרות אינטלקטואלית.
בתחילה מדובר בהורים ולאחר מכן בגננות והמורים.
כאשר מטילים על הילד לעסוק במה שאינו מעניין אותו הוא עלול לחשוב שהלמידה היא טורח שאינו מפצה ומתנהג בהתאם.
מהתנהגותו האפאטית של הילד המבוגרים עלולים להסיק שאין לסמוך על סקרנותו, אלא יש להכריחו ללמוד בין אם הוא מעוניין בכך ובין אם הוא לא.
ככל שאמצעי הענישה מופעלים בתדירות ובעוצמה רבה יותר, כך הולכת ומתמעטת סקרנותו של הילד.
דבר זה מוכיח למבוגרים את צידקת הנחתם כי אין להשתית את הלמידה על הסקרנות לבדה וכי יש להשתית משמעת ולהחדיר את רגש החובה, עד שהם תופסים את מקומה של הסקרנות.
היבט נוסף הוא שבעוד שהסקרנות יכולה להוביל להישגים אקדמיים גבוהים, הביטוי ההתנהגותי שלה בכיתה עשויה להתקבל בהתנגדות מצד המורים.
זאת משום שבמקרים רבים הסקרנות גורמת לכך שאותו תלמיד אשר יגיש עבודה מבריקה, יהיה גם זה שישאל הרבה שאלות מטרידות ומאתגרות במהלך השיעור.
אחד הפתרונות לכך הוא שילוב מידענות בתהליכי ההוראה של כל אחד מתחומי הדעת הנלמדים בבית הספר.
זאת משום שבמידה ועולה בכיתה בעיה או דילמה, שאינה מבין נושאי הלימוד שבתוכנית הלימודים, היא יכולה לעורר סקרנות ולשמש כנקודת מוצא לתהליך מידעני.
כאמור, הסקרנות היא תופעה אוניברסלית הן בקרב בני האדם והן בקרב בעלי חיים אחרים.
לחלק ניכר של היונקים יש רצון ואמצעים לחקור את סביבתם המיידית והרחוקה, לאגור את המידע, לעבד אותו ולתת לו משמעות.
איסוף המידע מתבצע על ידי החושים.
חקרנות היא פעילות שמבצעים בעלי חיים אף על פי שאינה מתגמלת על ידי סיפוק מיידי של צורך פיזיולוגי.
דוגמה להתנהגות חקרנית היא חקר הסביבה שמבצע בעל חיים, לצורך סיפוק הסקרנות (מה יש מעבר לפינה), חקרנות זו והממצאים שבעקבותיה גורמים לסיפוק יצר הסקרנות לגבי הנושא הנחקר.
הניסיון תורם להתפתחות המוח הודות לפלסטיות של מערכת העצבים, המאפשרת למידה ושינוי בהתנהגות בעקבות מפגשים עם הסביבה.
הסקרנות תורמת להתפתחות זו בכך שהיא מעודדת את האדם להיחשף לגירויים חדשים.
מבחינת הפעילות המוחית, נמצא כי אנשים מפעילים גרעינים ואזורים מוגדרים בשתי אונות המוח, למשל הן את אזור ברוקה באונה השמאלית והן את גרעיני הבסיס באונה הימנית.
הסקרנות מעוררת פעילות גם באזורי זיכרון במוח, בעיקר בהיפוקמפוס.
סקרלט פימפרנל הוא שמו של הרומן הראשון בסדרת הרומנים ההיסטוריים מאת הברונית אמה אורצי שגיבורו מתכנה "סקרלט פימפרנל", שמו הלועזי של הפרח מרגנית השדה.
הרקע ההיסטורי לרומן הוא שלטון הטרור שבא בעקבות המהפכה הצרפתית: סקרלט פימפרנל מציל אצילים צרפתים מהגיליוטינה לאחר שנידונו למוות על ידי רובספייר.
הרומן "סקרלט פימפרנל" פורסם לראשונה בשנת 1905. הרומן נכתב לאחר שמחזה שכתבה אורצי באותו שם בשנת 1903 נהנה מבקורות חיוביות בלונדון, שם הוצג זמן רב לאחר העלאתו הראשונה על הבמה בנוטינגהאם.
סקרלט פימפרנל הוא כינויו של נתין אנגלי בזמן שלטון הטרור בצרפת שאחרי המהפכה הצרפתית, אשר יחד עם חבורת ג'נטלמנים אחרים, מציל אצילים לפני שהם מוצאים להורג בידי הממשלה הדיקטטורית.
הגיבור נודע בסמלו – הפרח הפשוט מרגנית השדה.
הוא מצליח בתוכניתו בעזרת שימוש מחוכם בתחפושות ובחשאיות המוחלטת של פעילות הקבוצה.
זהותו של הגיבור אינה ידועה לציבור, למעט חבריו לקבוצה.
מרגריט בלקני, אשתו הצרפתייה של ידוען אנגלי, סר פרסי בלקני, מתבקשת על ידי שליח צרפתי לעזור לזהות ולאתר את סקרלט פימפרנל.
אם תסרב, חיי אחיה יהיו בסכנה.
מרגריט מסייעת לשליח ומגלה לבסוף כי סקרלט פימפרנל הוא אדם היקר לליבה.
היא מפליגה לצרפת כדי לעצור את השליח עם המידע.
בספר ישנם אזכורים אנטישמיים רבים, כפי המקובל בתקופה בה נתחבר, המתבטאים בהצגת היהודים כקבצנים ומלוכלכים.
לקראת סוף הספר סקרלט פימפרנל אף מתחזה ליהודי תאב בצע סטריאוטיפי.
המחזה המקורי של אורצי, "סקרלט פימפרנל", הופק ועובד לבמה בידי ג'וליה נילסן ופרד טרי.
הוא עלה לראשונה על הבמה ב-15.10.1903 בתיאטרון המלכותי של נוטינגהאם, אך לא זכה להצלחה מרובה.
פרד טרי שכתב את המערכה האחרונה והעביר את המחזה לווסט אנד בלונדון, שם הוא עלה לבמת התיאטרון החדש ב-5.1.1905. המחזה קבל ביקורות נלהבות מצד הקהל, אך המבקרים טענו כי הוא מיושן.
למרות הבקורות השליליות, המחזה התפרסם ונעשה פופולרי.
המחזה הוצג יותר מ-4000 פעמים על במות אנגליה ונחשב לאחד המחזות הפופולריים ביותר בממלכה.
הרומן סקרלט פימפרנל ראה אור שנתיים לאחר העלאת המחזה לראשונה, והיה הצלחה מיידית באנגליה ומחוצה לה.
ההצלחה הזאת עודדה את אורצי לכתוב מספר ספרי המשך לסקרלט פימפרנל במהלך 35 השנים הבאות.
לספר נעשו גם מספר עיבודים לקולנוע, לטלוויזיה וכמחזמר.
ב-1934 הופק הסרט "סקרלט פימפרנל" עם לסלי הווארד בתפקיד הראשי.
הווארד גם ביים ושיחק בסרט פימפרנל סמית שהופק ב-1941 בהשראת סקרלט פימפרנל אך בתקופת ערב מלחמת העולם השנייה.
1905 - סקרלט פימפרנל (בשנת 1903 התפרסם לראשונה המחזה בעל אותו השם)
ספרים שאינם קשורים ישירות לסקרלט פימפרנל
מספר על אחד מאבותיו של סקרלט פימפרנל
מספר על אחד מצאצאיו של סקרלט פימפרנל
סקרלט פימפרנל, תרגם יצחק לבנון, הוצאת מודן והוצאת לוין אפשטיין תל אביב, 96 עמודים, 1975
סקרלט פימפרנל, תרגמה רותי שמעוני, אייר ריצ'רד קנדי, הוצאת זמורה ביתן תל אביב, 249 עמודים, 1984
הרפתקאותיו של סקרלט פימפרנל, תרגמה חוה ארליך, הוצאת זמורה ביתן תל אביב, 227 עמודים, 1988. תרגום של אסופת הסיפורים הקצרים שראתה אור בשנת 1929.
עלילת הספר הראשון וספרים נוספים שכתבה אורצי שימשו בסיס לעיבודים קולנועיים רבים, אחד המפורסמים שבהם הוא הסרט סקרלט פימפרנל בבימויו של הרולד יאנג משנת 1934.
לשחזור התקופה, השתמש הרולד יאנג בשחקנים שתאמו לתיאורי הדמויות בספר.
עיקר השחזור בסרט עוסק בליהוק השחקנים.
את הסרט יצרו שלושה במאי קולנוע שונים בגלל בעיות תקציב והפקה.
הראשון, רולנד בראון, ניסה לפרש באופן חופשי את עלילת הספר.
השני, ג'פרי ריצ'רדס, ניסה לעקוב ולשחזר תהליכים היסטוריים באופן מדויק.
השלישי, הרולד יאנג, השתמש בעבודותיהם של קודמיו וערך את הסרט באדיקות בצמוד לעלילה המקורית.
בסרט שחזורים היסטוריים רבים, משחק איכותי (לסלי הווארד) וליהוק ברמה גבוהה.
הבמאי, ג'פרי ריצ'רדס, הכניס את עיקר השחזורים ההיסטוריים לסרט.
תפאורת הסרט דלה, רובה מורכבת מחדרים קבועים ומחלל קבוע.
עיקר השחזורים נעשה בתלבושות האצילים ובתסרוקותיהם.
שני הבמאים הראשונים לא צוינו בשמותיהם, וקרדיט ניתן רק לבמאי השלישי, הרולד יאנג.
בימוי: א"וו ברמבל, אליוט סטאנרד
1937 – סקרלט פימפרנל חוזר.
בימוי: מייקל פוואל, אמריק פרסבורגר.
בארצות הברית הסרט הופץ בשם "פימפרנל הלוחם".
מוכר גם בשם "המשך כך, פימפרנל".
בין המשתתפים: ג'יין סימור, איאן מקלן.
גרנט, אליזבת' מק'גוברן, ומרטין שאו.
1997 - עיבוד הפקה מחודשים של "סקרלט פימפרנל" כמחזמר על במות ברודוויי.
2008 - עיבוד לבמה על ידי קבוצת התיאטרון הנשית מיפן Takarazuka Revue באוסאקה.
ראול ולנברג (1912–נעלם ב-1945), חסיד אומות העולם, הושפע ישירות מהסרט "פימפרנל סמית" בניסיונו להציל את יהודי הונגריה.
יו או'פלהרטי (1898–1963), כומר אירי קתולי, זכה לכינוי "סקרלט פימפרנל של הוותיקן".
במהלך מלחמת העולם השנייה הצליח להציל אלפי חיילים של בעלות הברית ואזרחים יהודים.
גוסטב הרלד אדלסטם (1913–1989), דיפלומט שוודי שזכה לכינוי "פימפרנל השחור" בזכות סיועו לסוכני מנהלת המבצעים המיוחדים בזמן מלחמת העולם השנייה.
בשנות השבעים של המאה העשרים הוא סייע לאזרחים ודיפלומטים רבים להימלט מאימת משטרו של פינושה.
נלסון מנדלה (1918–2013) זכה לכינוי "פימפרנל השחור" בזכות מאבקו לשחרור דרום אפריקה ממשטר האפרטהייד.
סקרצו (באיטלקית: scherzo; ברבים: סקרצי) הוא קטע או פרק מוזיקלי מהיר ובעל אופי משועשע לרוב, המהווה לעיתים חלק מיצירה גדולה יותר, כגון סימפוניה.
פירוש המילה באיטלקית הוא "הלצה".
לעיתים משתמשים במילה "סקרצנדו" כהוראה, לבצע פסקה מוזיקלית בהלך רוח משועשע.
פרקי סקרצו בודדים היו קיימים בספרות המוזיקלית גם בזמן שבו המינואט תפקד כפרק ביניים ביצירות גדולות.
לרוב הוא הופיע כיצירה עצמאית והופעותיו כפרק ביצירה רב פרקית היו בודדות ולא עקביות.
הסקרצו כפרק ביניים ביצירות גדולות התפתח בהדרגה מן המינואט ובהדרגה החליף אותו כפרק השלישי (או לפעמים השני) בסימפוניות, רביעיות מיתרים, סונאטות ויצירות דומות.
הסקרצו משמר את מקצב 3/4 של המנואט ואת מתכונתו המשולשת, אבל נחשב למהיר יותר.
במקרים רבים, אך לא תמיד, הוא חדור עליצות ומשובה.
פה ושם אפשר למצוא דוגמאות לסקרצי שאינם במקצב 3/4 המסורתי, כמו בסונאטה מס' 18 של בטהובן.
בדומה למינואט, מנוגן הסקרצו בדרך כלל עם הטריו הנלווה אליו, שאחריו באה חזרה על הסקרצו ויוצרת צורת ABA, או צורה בינארית.
מתכונת זו חוזרת על עצמה לפעמים פעמיים או יותר (ABABA).
נושא B הוא הטריו, קטע קליל יותר ובהשתתפות קולות מועטים ברוב המקרים, אם כי לא בהכרח לשלושה כלים כפי שמשתמע משמו, אלא במוזיקה מתקופת הבארוק המוקדמת.
יוזף היידן כתב מינואטים, הקרובים מאוד בנימתם לסקרצי; יוצאי הדופן הן רביעיות המיתרים אופוס 33 הכתובות באופן עקבי עם סקרצו ולא עם מינואט.
בטהובן ושוברט היו הראשונים לעשות שימוש נרחב בצורה זו.
בטהובן, בייחוד, היסב את הקצב המנומס של המינואט למחול נמרץ הרבה יותר, עד כדי פראות, לעיתים.
רוב הסקרצי של בטהובן, כמו זה שבסימפוניה הפסטורלית כוללים שני מופעים של הטריו, שהשני בהם עובר לפעמים שינוי ואחריו, במקרים רבים, חוזר הסקרצו מקוצר בהרבה, בצורת קודה.
שומאן, כפי שמציין סדריק תורפ-דייווי נהג גם הוא להביא שני טריו, אך שונים זה מזה.
הסקרצו נשאר פרק תקני בסימפוניה ובצורות הקרובות אליה במשך המאה ה-19. מלחינים החלו לכתוב סקרצי גם כיצירות נפרדות והרחיבו את ההגדרה המקובלת של הצורה.
מתוך ארבעת הסקרצי המפורסמים לפסנתר של שופן, שלושת הראשונים קודרים ודרמטיים במיוחד וקשה לראות בהם הלצות.
רוברט שומאן העיר עליהם, "באיזו אצטלה תתעטף הרצינות, אם בדיחות הדעת מצטעפת בשחורים?"
שימוש אחר ונבדל במילה בתחום המוזיקה מופיע במדריגלים קלי הדעת של תקופת הרנסאנס, שנקראו במקרים רבים "סקרצי מדריגלי".
קלאודיו מונטוורדי, לדוגמה, כתב שני קבצים של יצירות בשם זה, הראשון בשנת 1607, השני ב-1632.
סקרלט תומאס היא סופרת אנגלייה.
תומאס השלימה תואר ראשון בלימודי תרבות באוניברסיטת מזרח לונדון (UEL).
שלושת הרומנים הראשונים שלה עסקו בקורותיה של מרצה לספרות שפותרת תעלומות רצח.
ב-2001 העיתון הבריטי "The Independent" מיקם אותה ברשימת עשרים הכותבים הצעירים הטובים ביותר.
ב-2002 נבחרה לסופרת השנה של Elle Style (פרס של מגזין Elle).
שני הרומנים האחרונים של תומאס, "סופו של מיסטר Y" ו"היקום הטרגי שלנו", ראו אור בעברית בהוצאת ידיעות ספרים.
תומאס משמשת גם כמרצה לספרות.
סקשפהרוואר (בהונגרית: Székesfehérvár, בגרמנית: Stuhlweißenburg, בלטינית: Alba Regia Regina) היא עיר בהונגריה, מעברו המערבי של נהר הדנובה באמצע הדרך בין בודפשט הבירה לאגם בלטון.
היא משמשת גם כבירת מחוז פייר.
העיר הנוכחית נוסדה בשנת 972 על ידי גזה, שליט הונגריה על ארבעה איים שבלטו מתוך ביצות שהיו באזור.
אחד מהאיים האלה הוא מרכז העיר כיום.
הוא גם בנה מצודת אבן קטנה ובתוכה את ארמון השליט וכנסייה.
סקשפהרוואר מוזכרת לראשונה במסמך של הארכידיוקסיה של וספרם בשנת 1009 בשמה הרומאי "אלבה רגיה" (Alba Regia).
אישטוון הראשון, מלך הונגריה העניק ליישוב תואר של עיר והפך אותה לעירם של מלכי הונגריה.
הוא החל בבניית הבזיליקה המלכותית, שנבנתה בשנים 1003 – 1038. 43 מלכים הוכתרו בעיר עד שנת 1526 ו-15 מהם גם קבורים בעיר - האחרון שבהם נקבר ב-1540.
במאה ה-11 הייתה העיר תחנת מעבר חשובה של הצליינים בדרכם לארץ הקודש.
ב-1222, אנדראש השני, מלך הונגריה, פרסם את בולת הזהב (Aranybulla) שבה הוגדרו זכויות האצילים וחובות המלכים.
מסמך זה היה הבסיס לחוקה של הונגריה עד ל-1848.
בפלישה המונגולית להונגריה, הכובשים לא יכלו להתקרב לעיר עקב הפשרת שלגים פתאומית שגרמה לשיטפון בביצות שמסביב, והעיר ניצלה.
תקופת ימי הביניים הייתה תקופת פריחה לעיר – נבנו מבני ציבור, כנסיות ובתי ספר.
בעלי מלאכה וסוחרים שהתיישבו בעיר הביאו לפריחה גם בחיי הכלכלה של העיר.
במאה ה-14 נבנתה מסביב לעיר חומה.
העות'מאנים כבשו את העיר ב-1543 והעיר הייתה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית במשך 145 שנה עד 1688, פרט ל-1601, בה היא נכבשה חזרה לתקופה קצרה.
בתקופת השלטון העות'מאני היו תנאי החיים בעיר קשים ורבים מתושביה נטשו אותה.
רבים מבניני העיר נהרסו, כולל הבזיליקה המלכותית וארמון המלך.
העות'מאנים בנו מסגדים בעיר והיא נראתה כעיר מוסלמית.
מתחילת המאה ה-18 החלה פריחה מחודשת של העיר.
האוכלוסייה בה הייתה מעורבת ובנוסף להונגרים ולסרבים שגרו בה, הגיעו אליה גרמנים רבים ומוראבים.
ב-1703 קיבלה העיר בחזרה את התואר של עיר מלכותית חופשית אך תפקידי עיר הבירה – שאותם מילאה בימי הביניים – הועברו לפרסבורג ולווינה על ידי השליטים מבית הבסבורג.
החל מאמצע המאה ה-18 החלה תנופת בנייה - הוקמו מבני ציבור אזרחיים ודתיים רבים ומפוארים.
אף על פי שחלק ניכר מאוכלוסיית העיר הייתה דוברת גרמנית במקורה, גברה עם הזמן ההשפעה ההונגרית ובמהפכת 1848 תמכו רוב התושבים במורדים.
לאחר דיכוי המהפכה על ידי הקיסר פרנץ יוזף, חלה האטה בהתפתחות העיר והיא הפכה לעיר שדה קטנה היושבת בצילה של בודפשט שהתפתחה בצעדי ענק.
בין שתי מלחמות העולם, החלה שוב תנופת פיתוח עם הקמתם של מספר מפעלים גדולים בעיר.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיכה מגמת התיעוש של העיר ואוכלוסיית העיר גדלה מכ-35,000 ב-1945 לכ-100,000 בסוף שנות ה-70.
כבר במאה ה-13 – בתקופת בלה הרביעי, מלך הונגריה – חיו יהודים בעיר.
במאה ה-14 לקהילה היהודית במקום היה המעמד החשוב ביותר בממלכה ההונגרית וראשיה פעלו בענייני היהודים בכל הארץ עד לשנת 1406. במאות ה-16 וה-17 הקהילה המשיכה לפרוח כאשר ראשות הקהילה הייתה מורכבת בעיקר מיהודים עשירים שעזבו את בודה בתקופת ההכנות של צבא הקיסרות לקראת המצור של צבא האימפריה העות'מאנית.
לאחר גירוש העות'מאנים מהעיר, עזבו אותה גם היהודים ובמשך תקופה ארוכה נאסר עליהם להתיישב בה.
הקיסר יוזף השני היה הראשון שהעניק רישיון ליהודי להתיישב בעיר כאשר ניתן ליהודי בשם חיים שטרן לפתוח מסעדה עבור הסוחרים היהודים שהגיעו לירידים.
באספה הלאומית של 40–1839 יצא חוק המתיר התיישבות יהודים בערים המלכותיות החופשיות.
בעקבות כך הגיעו כ-20 משפחות לעיר וב-1840 הוקמה קהילה יהודית שקיבלה הכרה רשמית ממועצת העיר.
ב-1863 נוסדה קהילה אורתודוקסית נפרדת לאחר שחלק מחברי הקהילה לא ראו בעין יפה הכנסת שינויים בעלי אופי מודרני בסדרי הקהילה.
שתי הקהילות – הנאולוגית הגדולה יותר והאורתודוקסית – בנו בתי כנסת ומוסדות חינוך נפרדים.
ב-1941 מספר היהודים ירד ל-2,075, לאחר שרבים מהם עזבו לבודפשט הבירה.
ברנאט גרוס היה בין הפעילים הבולטים בקהילה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, סקשפהרוואר הפכה למרכז תעבורה של עובדי כפייה.
כ-12,000 יהודים מהעיר והסביבה הועסקו בעבודות כפייה בחוות שבסביבה ואחרים נשלחו לאוקראינה.
במאי 1944 רוכזו כל היהודים בגטו ובאמצע יוני כ-3,000 יהודים מהעיר והסביבה נשלחו ברכבת לאושוויץ.
עם סיום המלחמה, כ-250 ניצולים שחזרו לעיר הקימו מחדש את הקהילה.
קבוצת הכדורגל וידאוטון פצ מליגת העל ההונגרית, וקבוצת הכדורסל אלבה פהרוואר מליגת העל ההונגרית בכדורסל, מייצגות את העיר סקשפהרוואר.
יצחק יהודה (איגנאץ) גולדציהר (1850 – 1921) היה יהודי-הונגרי מאבות תורת המזרחנות, מזכיר הקהילה היהודית של פשט, פרופסור באוניברסיטה.
קורנל לאנצוש במקור לוי (1893 – 1974) היה מתמטיקאי ופיזיקאי הונגרי-יהודי.
אלמר ודאס במקור מוריץ וייס (1885 – 1970) היה גאולוג יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט פעמיים.
ארנה ברטה במקור בראון (1878 – בודפשט, 6 באוקטובר 1956) היה צייר וגרפיקאי יהודי-הונגרי.
אוסקר פודור במקור פויכטמן (1876 – 1934) היה רופא יהודי-הונגרי יועץ בריאות מלכותי ראשי שמונה על ידי העוצר האדמירל מיקלוש הורטי.
מיקשה הוואש במקור הלר (1861 – 1944) היה כלכלן פרופסור ב"אקדמיה ההונגרית למסחר" (אוניברסיטה) יהודי-הונגרי, שניספה בשואת יהודי הונגריה.
ג'רג' הרנאדי (במקור הרץ, 1899 – 1958) היה משורר יהודי-הונגרי, סופר, עיתונאי, עורך עיתון, מתרגם ספרותי.
בלה בושאני (במקור בוסקוביץ, 1858 – 1919) היה דוקטור לרפואה, רופא ספא, בעל תואר "יועץ מלכותי" יהודי-הונגרי.
בלה גמרי (במקור פליישמן 1913 – 1974) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון.
סקרלט אינגריד ג'והנסון היא שחקנית, מפיקה, זמרת, דוגמנית ובמאית יהודייה-אמריקאית.
ג'והנסון נולדה בניו יורק, ניו יורק שבארצות הברית.
אביה, קרסטן ג'והנסון, יליד דנמרק בן למשפחה נוצרית, הוא בנו של התסריטאי והבמאי איינר יוהנסון.
אמה, מלאני סלואן (במקור שלמברג), היא בת למשפחה יהודית מאזור הברונקס.
ג'והנסון חוגגת גם את חג המולד וגם את חנוכה, ומגדירה את עצמה כיהודייה.
ונסה, אחותה הגדולה, אף היא עוסקת בתחום המשחק.
לה אח תאום בשם האנטר, אח גדול בשם אדריאן, ואח למחצה בשם כריסטיאן מנישואיו הראשונים של אביה.
ב-2017 סיפרה ג'והנסון בתוכנית "Finding Your Roots" שיש לה קרובי משפחה שנספו בשואה בגטו ורשה.
מגיל צעיר למדה ג'והנסון במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע שבניו יורק, אך את הקריירה המקצועית התחילה מוקדם יותר בלוס אנג'לס, שם שיחקה כשהייתה בת 8 בלבד ב-1992 במחזה "Sophistry" יחד עם השחקן אית'ן הוק.
ג'והנסון היא בוגרת לימודי תיאטרון של "פרופשנל צ'ילדרנס סקול" שבמנהטן ב-2002.
ג'והנסון הופיעה לראשונה על הבמה כאמן ילדים במחזה אוף-ברודוויי.
תפקידה הראשון בקולנוע היה בסרט "הורים בהזמנה" שבו שיחקה יחד עם ברוס ויליס.
לאחר מכן השתתפה במספר סרטים מינוריים.
את ההכרה הראשונית קיבלה אחרי השתתפותה בסרטים כגון "Manny & Lo" ב-1996 (פרס השחקנית הטובה בסרט עצמאי - פרס אינדפנדנט ספיריט) ו"הלוחש לסוסים" של רוברט רדפורד משנת 1998.
בשנת 2001 שיחקה ג'והנסון בסרט "העולם שבפנים", שהיה מועמד לפרס האוסקר וזכה ב-22 פרסים בפסטיבלי קולנוע הנחשבים בעולם.
בשנת 2003 השתתפה סקרלט ג'והנסון בסרטה השני של הבמאית סופיה קופולה, "אבודים בטוקיו".
הסרט זכה להצלחה רבה בארצות הברית ובאירופה, וג'והנסון זכתה לתשבחות בעבור משחקה בו.
עבור תפקיד זה זכתה ג'והנסון בפרס לשחקנית הטובה ביותר בטקס פרסי הקולנוע הבריטי (BAFTA) וכן הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית ראשית בקומדיה/מחזמר.
באותה שנה שיחקה ג'והנסון גם בסרט "נערה עם עגיל פנינה".
על גילום תפקידה של גריט, משרתת צעירה של הצייר יאן ורמיר, הועמדה ג'והנסון פעם נוספת כמועמדת לגלובוס הזהב באותה השנה, הפעם בתור שחקנית ראשית בדרמה.
מועמדותה השלישית במספר לפרס הייתה בשנה שלאחר מכן (2004), עבור משחקה בסרט דל התקציב "בובי לונג".
בשנת 2005 השתתפה ג'והנסון בשני פרויקטים שונים מאוד זה מזה.
לראשונה היא לקחה חלק בהפקת סרט קיצי עתיר תקציב - "איילנד" ("האי") של הבמאי מייקל ביי וגם שיחקה בפרויקט קטן של הבמאי וודי אלן בשם "נקודת מפגש".
הסרט הראשון נכשל בקופות, והמפיקים מנו את ג'והנסון בין סיבות הכישלון (לטענתם, שמה לא מספיק "קרץ" לרוכשי כרטיסים פוטנציאליים).
הסרט השני, לעומת זאת, זכה להצלחה אצל מבקרים וגם הכניס 80 מיליון דולר מול עלות ההפקה של 15 מיליון דולר.
סרטו של אלן הוקרן בפסטיבל קאן והביא לג'והנסון מועמדות רביעית לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2006 הפכה ג'והנסון לאחת השחקניות היותר עסוקות בהוליווד.
בשנים 2007–2008 כיכבה ג'והנסון בסרט "יומני האומנת" על-פי רב המכר באותו שם מאת אמה מק'לפלין וניקולה קראוס, יחד עם כריס אוונס.