tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהודעה לעיתונות שהוציא מפקד משטרת מינכן, היינריך הימלר ב-21 במרץ 1933 בנוגע לפתיחת מחנה הריכוז דכאו אמר שבמחנה ירוכזו "כל הקומוניסטים, אנשי הרייכסבאנר ומרקסיסטים המסכנים את ביטחון המדינה ירוכזו שם...
אי אפשר לשחררם בשל מעורבותם הבלתי פוסקת להתסיס ולארגן מהומות כאשר הם אינם כלואים".
החזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה הייתה חזית הלחימה בצפון איטליה במהלך מלחמת העולם הראשונה, שהתחוללה בין ממלכת איטליה, ולצדה צבאות נוספים ממדינות ההסכמה, לבין האימפריה האוסטרו-הונגרית, בתמיכת כוחות מן הקיסרות הגרמנית.
החזית נפתחה ב-23 במאי 1915 עם הכרזת המלחמה של איטליה על אוסטרו-הונגריה, הכרזה שלוותה במתקפה איטלקית בנקודות מסוימות לאורך החזית.
כניסתה של איטליה למלחמה לצד מדינות ההסכמה באה למרות חתימתה על הברית המשולשת עם הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית משנת 1882, ועל רקע רצונה לכבוש מידי אוסטרו-הונגריה אזורים שאותם ראתה כשייכים לה ושבהם התגוררו דוברי איטלקית רבים.
לאורך רוב שנותיה התנהלה החזית במלחמת חפירות סטטית בערוצי הנהרות איזונצו ופיאווה בשטחי צפון איטליה, סלובניה וקרואטיה של ימינו.
אולם, בניגוד למישורים הבוציים של החזית המערבית, התאפיינה הלחימה בחזית האיטלקית בלוחמה הררית.
כמו כן, בנוסף למלחמה סטטית ארוכה הוחלשו צבאות שני הצדדים על ידי מחלות מידבקות כדיזנטריה וטיפוס.
התפתחות בחזית הושגה בקרב קפורטו, לאחר התגבורת שקיבלה אוסטרו-הונגריה מן הכוחות הגרמניים שהופנו לחזית לאחר יציאתה של האימפריה הרוסית מהמלחמה.
אלא שההתקדמות של מעצמות המרכז נבלמה עקב התארכות קווי האספקה, כשמנגד הגיעו לצדם של האיטלקים תגבורות בריטיות, צרפתיות אמריקאיות ועוד.
בקרב ויטוריו ונטו הושגה ההכרעה בחזית לטובת מדינות ההסכמה, ולאחריו נכנעו הכוחות האוסטרו-הונגריים ב-3 בנובמבר 1918.
בשנת 1882 חתמה ממלכת איטליה על הברית המשולשת עם הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית, שבה התחייבו המדינות החתומות לצאת להגנת בעלות בריתן במקרה שאחת מהן תותקף.
ברית זו, שמבחינתה של איטליה באה להגן על האינטרסים האיטלקיים מעבר לים, עמדה בצלה של יריבות ארוכת שנים בין איטליה לאוסטרו-הונגריה על רקע שליטתה של האחרונה באזורים שבהם התגוררו דוברי איטלקית בצפון חצי האי האפניני ולחוף הים האדריאטי, אזורים שאיטליה רצתה לספח לעצמה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שמרה ממלכת איטליה על נייטרליות בתואנה שהתחייבותה במסגרת הברית המשולשת היא הגנתית וחלה רק במקרה שבנות בריתה תותקפנה, בעוד שגרמניה ואוסטרו-הונגריה היו הצד התוקף במלחמה.
במקביל, ניסו מדינות ההסכמה לגייס את איטליה לצדן, מאמצים שנשאו פרי עם החתימה על ברית לונדון הסודית ב-26 באפריל 1915, שבה הובטחו לאיטליה אחרי המלחמה שטחים רבים מאלה שדרשה לעצמה בתמורה לוויתור על התחייבויותיה במסגרת הברית המשולשת והכרזת מלחמה על גרמניה ועל אוסטרו-הונגריה.
כחודש לאחר מכן, ב-23 במאי הכריזה איטליה מלחמה על אוסטרו-הונגריה ופתחה במתקפה לאורך הגבול שנודעה בשם הזינוק הראשון (באיטלקית: Primo Sbalzo).
מאז כניסת איטליה למלחמה נגד אוסטרו-הונגריה נערך צבאה במערך הגנתי בעמק איזונצו (נהר סוצ'ה בסלובניה של ימינו).
מערך זה בלם את ההתקפה האוסטרו-הונגרית בקרב הראשון על האיזונצו והוביל לעוד אחד-עשר הקרבות על הנהר איזונצו מיוני 1915 עד ספטמבר 1917 בהם לא הושגה הכרעה של ממש, למעט הישגים זעירים.
הגנרלים האיטלקים שילחו עוד ועוד התקפות באותו מבנה אחיד, בהם הסתערו חיילים איטלקים מלמטה על עמדות מבוצרות ונקטלו באמצעות אש מקלעים.
הקרבות על האיזונצו גבו מהאיטלקים כ-150,000 הרוגים.
עם זאת הדיווחים שהועברו על ידי ראש המטה הכללי האיטלקי לואיג'י קאדורנה לעורף (הן למלך והן לציבור) סיפרו רק על הצלחות וניצחונות.
הייתה זו מתקפה גדולה של צבא האימפריה האוסטרו-הונגרית נגד הצבא האיטלקי שהצליחה בהתחלה אך נהדפה ובסיום הקרב שבו הכוחות האוסטרים לנקודת ההתחלה.
גם הקרב השישי על האיזונצו באוגוסט אותה שנה הסתיים בהישג איטלקי במסגרתו כבשו את העיר גוריציה.
המצב הסטטי בחזית השתנה באוקטובר 1917. לאחר הקרב האחד עשר על האיזונצו, שהסתיים ללא הכרעה, החליטו הגרמנים להתערב ולהביא לשינוי בחזית זו.
כוחות גדולים הובלו מהחזית המזרחית, שם נחלו הצלחה בכיבוש ריגה בעזרת הטקטיקה שפותחה על ידי גנרל אוסקר פון הוטייה שעיקרה: חדירה מהירה של יחידות קטנות ומהירות מצוידות בלהביורים, רימונים ונשק קל, פגיעה במפקדות ובסוללות התותחים תוך גרימת בהלה אצל האויב ולאחר מכן כניסת הדרג השני והשלישי שמשלימים את המלאכה.
על הכוחות האוסטרו-גרמניים מונה הגנרל הגרמני אוטו פון בלוב שהשתתף קודם לכן בקרבות בפרוסיה ובמקדוניה.
המתקפה החלה ב-24 באוקטובר 1917 בשעה 02:00 בהפגזה ארטילרית מלווה בהתקפת גזים ומסך עשן.
החיילים האיטלקים הופתעו כשמתוך הערפל הגיחו עליהם יחידות המחץ הגרמניות מצוידות בלהביורים ורימוני יד.
במהרה נבקעו פרצות גדולות בחזית האיטלקית.
הפריצה הגדולה הייתה באזור קפורטו, והגרמנים התקדמו ביום הראשון כ-25 ק"מ.
האיטלקים הצליחו להתבסס ב"קו הנסיגה האחרון" של גדות הנהר פיאווה.
במקביל לשינויי-גברי בצמרת הצבא, בהם מונה ארמנדו דיאז לרמטכ"ל, לאחר שרמטכ"ל הכישלון בקפורטו, לואיג'י קאדורנה הודח מתפקידו, הגיעו לחזית 3 דיווזיות בריטיות, שתי דיוויזיות צרפתיות, כוחות אמריקאים וחיילי הלגיון הצ'כוסלובקי.
לאיטלקים נודע על ידי מודיעין צבאי על כוונת האוסטרים לפתוח במתקפה רחבת-היקף ב-15 ביוני 1918 והם היו מוכנים לה.
עד 23 ביוני נחלו הכוחות האיטלקים ניצחון מוחץ והנחילו תבוסה לאוסטרו-הונגרים.
מפלת האוסטרו-הונגרים הייתה קשה במיוחד מבחינה מורלית כיוון שמפקדם העליון במתקפה זו היה קרל הראשון, קיסר אוסטריה עצמו.
החזיר ביהדות מקבל התייחסות רחבה, הן בהקשר ההלכתי, האגדתי ובמנהגי קהילות ישראל.
היחס לחזיר, כהמשך להיותו אסור באכילה, הוא כחיה מאוסה, נגועת מחלות ומקושרת לרוב עם תכונות שליליות.
החזיר מסמל במסורת היהודית את אדום, ובהמשך לכך את האימפריה הרומית.
על אכילת החזיר נאסר בפירוש בתורה:
איסור זה, ככל מצוות לא תעשה, עונשו מלקות.
אף על פי כן, הפך החזיר במשך השנים בעיני ההמון לאיסור חמור יותר משאר איסורי האכילה.
בנוסף לאיסור האכילה, אסרו חז"ל גידול חזירים בארץ ישראל, על-פי הגמרא בעקבות מעשה:
הרמב"ם, בפירושו למשנה הבין שאין הבדל בין חזירים לכל חיה אסורה באכילה אחרת, אך המשנה מנתה את החזיר, מכיוון שהדרך לגדלה בעדרים, מה שאין כן שאר החיות האסורות באכילה.
ב, הרמב"ם נוקט טעם אחר להלכה: על אף שטעם זה (בנוגע לחזירים) לא נאמר בפירוש בגמרא.
בשולחן ערוך () נפסק כי
את השתלשלותה של ההלכה, יש לראות בחוק המודרני הנהוג במדינת ישראל, חוק איסור גידול חזיר.
ב נאמר: , כך שחז"ל הכירו בעובדה שאלו הם שני מינים.
מצינו במשנה מחלוקת בין חכמים וסומכוס האם חזיר שנבר והזיק בחוטמו, נחשב כנזק רגיל שהחזיר מועד עליו ומשלם עליו כדין שן או רגל, או שאין החזיר מועד עליו ולכן משלם רק על מחצית הנזק, כדין קרן.
הגמרא () הסבירה כי מחלוקת חכמים וסומכוס היא אודות דין צרורות.
על-פי ההלכה, אסור להתפלל בתוך ארבע אמות מצואה.
הגמרא מוסיפה לכך את פי החזיר, שנחשב כצואה, אף אם זה עתה רחץ בנהר, וכן את צואתו ממש, בדומה לצואת אדם ומספר חיות נוספות.
האגדה והמדרש היהודי עוסקים רבות בחזיר, בהקשרים שונים.
חז"ל מנו את איסור אכילת החזיר (יחד עם שעטנז, חליצת יבמה, טהרת נגע הצרעת ושעיר המשתלח) כאחת המצוות חסרות הנימוק שבתורה, וכמצווה עליה מלגלגים אומות העולם.
לאורך הדורות, הפך החזיר לסמל למאכל אסור.
כך בחז"ל לעיתים משמש החזיר כארכיטיפ של בשר או מאכל שאינו כשר.
כבר בתנ"ך משמש החזיר כסמל לחיה מגונה ומכוערת:
הרמב"ם במורה הנבוכים משתמש בעובדה שמזונו של החזיר באשפתות כנימוק לאיסור התורה לאוכלו:
החזיר בשל היותו מפריס פרסה, אחד מסימני הכשרות בבעלי החיים אך לא מעלה גרה, נתפס כצבוע.
בשל כך, שימש החזיר כמשל לאנשים צבועים בתנ"ך ובמדרש:
המדרש אומר על עשו: ומעשו - לאימפריה הרומית, המשויכת לעשו ולאדום בתודעה היהודית.
ובשל כך אמרו חכמים במסכת שבת: (תרגום: רב ושמואל אמרו שניהם: מי שהקיז דם שיטעם משהו ואחר כך יצא, שאם לא יטעם משהו .
אם יפגוש בחזיר הוא עלול לחלות בצרעת).
על פי אגדה זו, טעמו של מוח דג השיבוטא (או מין אחר) זהה בטעמו לטעם בשר החזיר.
הפסיקתא זוטרתא (פרשת שמיני) מסבירה את הטעם לקריאת החזיר בשם זה, כיוון .
האגדה היא שבעתיד, בימות המשיח, יותר החזיר באכילה.
לעומתו, ישנם רבים שפירשו אגדה זו באופן אלגורי, כסמל לשפע הגשמי הרב העתיד להיות בימות המשיח או לביטול המקטרגים על ישראל
בקהילות רבות, נהגו שלא לקרוא לחזיר בשמו, בעברית או בשפה המקומית, ובמקום זאת קראו לחיה בכינוי: "דבר אחר".
המקור לכך הוא מן התלמוד, דבר המצביע על דחייה וגועל מן החיה, עד כדי הימנעות מהזכרת שמה (שימוש דומה במונח נעשה גם ביחס ליחסי מין ולעבודה זרה, וכן לאלישע בן אבויה).
צריכת החזיר בעת העתיקה בארץ ישראל נלמדת גם לפי ממצאים ארכאולוגיים, בעיקר עצמות בעלי החיים שמתגלים בחפירות ארכאולוגיות.
בתקופת הברזל א' (מאות 12 - 11 לפנה"ס בקירוב), בה הופיע לראשונה ישראל כקבוצה מובחנת מהכנענים ומגויי הים (ובהם הפלשתים) בארץ ישראל, הועלתה ההצעה כי העדרן של עצמות חזיר מאתרים בני-התקופה יכולה לציין אותם כאתרים ישראליים, בניגוד לקבוצות אחרות בהן הייתה אכילת בשר חזיר מקובלת, למשל בקרב הפלשתים.
המחקר הארכאוזואולוגי מסייע בזיהוי שרידי חזירים באתרים, בקביעת היותם חיות משק או חיות ציד, ובמקורם כבעלי-חיים מקומיים או מיובאים.
העדות הארכאולוגית לצריכת בשר חזיר או הימנעות ממנה משמשת במחקר של ימי הבית השני, התקופה הרומית בארץ ישראל והתקופה הביזנטית בארץ ישראל, כאמצעי להבחנה בין קבוצות אתניות שונות בחברה: יהודים ושומרונים (שנמנעים מצריכת חזיר) מול פגאנים ולאחר מכן נוצרים, שצרכו בשר חזיר כבדרך קבע.
החזית האסלאמית הייתה קבוצת מורדים אסלאמיסטים מרכזית במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
הקבוצה הכריזה על הקמתה ב-22 בנובמבר 2013 תוך מיזוג 7 קבוצות מורדים סונים אסלאמיסטים המזוהים עם תנועת האחים המוסלמים בסוריה ועם הזרם הסלפי, לרבות , , אחראר א-שאם, צבא האסלאם (ג'יש אל-אסלאם), , ו.
החזית האסלאמית החליפה ברית קודמת בשם , אשר התקיימה בין 2012 לדצמבר 2013, אז התאחדה עם "החזית האסלאמית לשחרור סוריה" (בה היו חברים וליוואא א-תווחיד) והפכה ל"חזית האסלאמית".
קבוצת חמושים נוספת בשם התמזגה עם אחראר א-שאם סמוך להקמת ברית החזית האסלאמית.
מתחים פנימיים בקואליציה זו גרמו להתפוררותה במהלך 2015, בעיקר כאשר כוח מרכזי בברית החזית אסלאמית - תנועת אחראר א-שאם הסלפית - הפכה לחלק ממפקדת צבא הכיבוש הג'יהאדיסטי (שהונהג בידי ג'בהת א-נוסרה).
ארגון אסלאמיסטי גדול בשם סוקור א-שאם התאחד עם אחראר א-שאם במרץ 2015.
החזית האסלאמית קיבלה תמיכה רשמית מהממלכה הסעודית, והיוותה את אחד הכוחות העיקריים באופוזיציה הסורית במהלך פעילותה.
למרות שהחזית האסלאמית לא הוכרה כחלק מהקואליציה הסורית הלאומית (המזוהה עם חילוניים ואסלאמיסטים מתונים), היו ניסיונות להכרה הדדית עם המועצה הלאומית של סוריה, אשר מזוהה עם האחים המוסלמים.
המועצה הלאומית הייתה אמורה להפוך לחלק מהקואליציה הלאומית, אך המיזוג התעכב עקב חילוקי דעות אידאולוגיים.
החזית האסלאמית הייתה מתואמת עם הצבא הסורי החופשי במסגרת המפקדה העליונה של הקואליציה הלאומית הסורית.
החזית הבלארוסית הראשונה הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי בקרבות בכיבוש פולין וגרמניה, תוך שהיא כובשת לבסוף את ברלין.
ב-20 באוקטובר 1943 שונה שמה של החזית הבלארוסית לחזית הבלארוסית הראשונה, ולמפקדה מונה קונסטנטין רוקוסובסקי.
החזית לחמה במבצע רגושב-זלובין, ולאחר מכן השתתפה במבצע בגרטיון שבו השמידה את הארמייה הגרמנית התשיעית, ובהמשך השתתפה החזית במבצע לובלין-ברסט.
בנובמבר 1944 החליף גאורגי ז'וקוב את רוקוסובסקי בפיקוד על החזית, ובינואר 1945 השתתפה החזית במבצע ויסלה-אודר שבו התקדמה בזינוק אחד מהויסלה אל האודר.
ב-16 באפריל 1945 פתחה החזית יחד עם החזית האוקראינית הראשונה בקרב על ברלין.
בתחילה הסתבכה החזית בקרב על רמת זלו, אך לבסוף פרצו כוחות החזית והגיעו לברלין, שם ניהלו קרבות קשים עד לכניעת העיר ב-2 במאי.
לאחר סיום המלחמה, הפכה החזית למפקדת הכוחות הסובייטיים בגרמניה.
קונסטנטין רוקוסובסקי (אוקטובר 1943 - נובמבר 1944)
החזית האוקראינית הראשונה הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי בקרבות בכיבוש פולין וגרמניה, תוך שהיא מסייעת לבסוף בכיבוש ברלין.
ב-20 באוקטובר 1943 שונה שמה של חזית וורונז' לחזית האוקראינית הראשונה, ולמפקדה מונה ניקולאי ואטוטין.
החזית לחמה בקרב קורסון-צ'רקאסי, ולאחר מכן השתתפה במבצע לבוב-סנדומייז'.
במרץ 1944 החליף גאורגי ז'וקוב את ואטוטין בפיקוד על החזית לאחר שפרטיזנים התנקשו בחייו, ובמאי 1944 מונה איוואן קונייב למפקד החזית.
בינואר 1945 השתתפה החזית במבצע ויסלה-אודר שבו התקדמה בזינוק אחד מהויסלה אל האודר.
ב-16 באפריל 1945 פתחה החזית יחד עם החזית הבלארוסית הראשונה בקרב על ברלין.
לאחר מכן השתתפה החזית בקרב האלבה ובקרב על פראג.
לאחר סיום המלחמה, הפכה החזית למפקדת הכוחות הסובייטיים המרכזית ששכנה באוסטריה ובהונגריה.
החזית האוקראינית השנייה הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי בקרבות בכיבוש אוקראינה, רומניה, הונגריה ואוסטריה, תוך שהיא מסייעת לבסוף בכיבוש פראג.
ב-20 באוקטובר 1943 שונה שמה של חזית הערבה לחזית האוקראינית השנייה, ולמפקדה מונה איוואן קונייב.
החזית לחמה במבצע דנייפר-קרפטי, בקרב קורסון-צ'רקאסי, ולאחר מכן השתתפה במבצע יאשי-קישינב.
במאי 1944 החליף רודיון מלינובסקי את קונייב בפיקוד על החזית החזית.
בינואר 1945 השתתפה החזית בקרב על הונגריה, ולאחר מכן השתתפה בבלימת מתקפת הנגד הגרמנית.
בהמשך לחמה החזית בקרבות בהונגריה ובאוסטריה, ולאחר מכן השתתפה בקרב על פראג.
לאחר סיום המלחמה, הפכה החזית לפיקוד הצבאי אודסה.
החזית האוקראינית השלישית הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי בקרבות בכיבוש אוקראינה, רומניה, הונגריה ואוסטריה, ולבסוף כבשה את וינה.
ב-20 באוקטובר 1943 שונה שמה של החזית הדרום-מערבית לחזית האוקראינית השלישית, ולמפקדה מונה רודיון מלינובסקי.
החזית לחמה במבצע דנייפר-קרפטי, ולאחר מכן השתתפה במבצע יאשי-קישינב.
במאי 1944 החליף פיודור טולבוחין את מלינובסקי בפיקוד על החזית.
בהמשך לחמה החזית בקרבות בהונגריה ובאוסטריה, והשתתפה בשחרור וינה.
לאחר סיום המלחמה, הפכה החזית למפקדת הכוחות הסובייטיים הדרומית ששכנה ברומניה ובבולגריה.
החזית הבלטית הראשונה הייתה חזית, שהשתייכה לצבא האדום במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי בקרבות בכיבוש לטביה ובלארוס, תוך שהיא כובשת לבסוף את קניגסברג.
החזית הבלטית הראשונה, הוקמה ב-20 באוקטובר 1943 על ידי שינוי שמה של חזית קלינין.
כמפקדה הראשון שימש אנדריי יריומנקו והיא כללה ארבע ארמיות ביניהן ארמיית אוויר אחת.
המשיכה להתקדם לעבר בלארוס וכבשה את העיר ויטבסק.
ב-24 בדצמבר 1943 כבשה את העיירה גורודוק שהייתה מרכז חשוב של הצבא הגרמני.
במוסקבה ירו 124 פגזים לכבוד החזית הבלטית הראשונה על ניצחון זה.
ב-22 ביוני 1944 השתתפה במבצע בגרטיון, הסבה אבדות כבדות לארמיית הפאנצר השלישית וכבשה את העיר פולוצק.
על כך הוענק למפקד החזית דאז איוואן בגרמיאן עיטור גיבור ברית המועצות.
החזית השתתפה במבצע פרוסיה המזרחית.
ב-10 באוקטובר 1944 היא כבשה את העיר ממל.
באפריל 1945 השתתפה בכיבוש העיר קניגסברג.
היא פורקה ב-24 בפברואר 1945, ואנשיה פוזרו בין היחידות השונות.
גנרל של ארמייה אנדריי יריומנקו (20 באוקטובר 1943 - 19 בנובמבר 1943)
גנרל של ארמייה איוואן בגרמיאן (19 בנובמבר 1943 - 24 בפברואר 1945)
עם הקמתה כללה החזית את היחידות הבאות:
החזית האוקראינית הרביעית הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי בקרבות בכיבוש אוקראינה, סלובקיה, וצ'כיה, ולבסוף השתתפה בכיבוש פראג.
ב-20 באוקטובר 1943 שונה שמה של החזית הדרומית לחזית האוקראינית הרביעית, ולמפקדה מונה פיודור טולבוחין.
החזית לחמה בקרב על הדנייפר ובמבצע דנייפר-קרפטי, ולאחר מכן השתתפה במתקפת קרים.
ב-31 במאי 1944 פורקה החזית, ויחידותיה פוזרו בין היחידות השונות.
ב-5 באוגוסט 1944 הוקמה שוב החזית, ולמפקדה מונה איוואן פטרוב.
החזית לחמה בקרב על סלובקיה, ובהמשך לחמה החזית בקרבות בצ'כיה ובקרב על פראג.
לאחר סיום המלחמה, הפכה החזית לפיקוד הקרפטים ששכנה באוקראינה.
החזית הבלארוסית השנייה הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי בקרבות בכיבוש פולין וגרמניה, תוך שהיא משתתפת לבסוף בכיבוש ברלין.
ב-24 בפברואר 1944 שונה שמה של חזית בריאנסק לחזית הבלארוסית השנייה, ולמפקדה מונה פאבל קורוצ'קין.
החזית לחמה בקרבות לשחרור בלארוס, וב-5 באפריל 1944 פורקה.
ב-16 באפריל 1944 הוקמה שוב החזית, ולמפקדה מונה איוואן פטרוב.
החזית השתתפה במתקפת מוגילוב ובמבצע בגרטיון, ובחורף 1945 השתתפה בקרבות בפרוסיה המזרחית ובפומרניה המזרחית.
ב-16 באפריל 1945 פתחה החזית יחד עם החזית הבלארוסית הראשונה והחזית האוקראינית הראשונה בקרב על ברלין, וסייעה להם על ידי כיבוש המרחב שמצפון לברלין.
לאחר סיום המלחמה, הפכה החזית למפקדת הכוחות הסובייטיים הצפונית ששכנה בפולין.
קונסטנטין רוקוסובסקי (נובמבר 1944 – יוני 1945)
החזית הבלארוסית השלישית הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי בקרבות בכיבוש פולין וגרמניה, תוך שהיא משתתפת לבסוף בכיבוש ברלין.
ב-24 באפריל 1944 שונה שמה של החזית המערבית לחזית הבלארוסית השלישית, ולמפקדה מונה איוואן צ'רניאחובסקי.
החזית השתתפה במבצע בגרטיון ובקרב על ממל, ובחורף 1945 השתתפה בקרבות בפרוסיה המזרחית שבמהלכם נהרג איוואן צ'רניאחובסקי, והוחלף על ידי אלכסנדר ואסילבסקי.
ב-15 באוגוסט 1945, הפכה החזית לפיקוד בלארוס.
אלכסנדר ואסילבסקי (יוני 1944 - נובמבר 1944)
החזית הדרום-מערבית של צבא האימפריה הרוסית, הייתה חזית רוסית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
החזית הוקמה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, ולמפקדה מונה ניקולאי איוואנוב.
החזית פלשה לגליציה שהייתה בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית, ונחלה ניצחון בקרב גליציה, שאיזן מעט את כישלונות החזית הצפון-מערבית בפלישה הכושלת לפרוסיה המזרחית.
בהדרגה החלו הגרמנים להזרים גם כן כוחות אל גליציה, אולם הרוסים הביסו אותם בקרב על הוויסלה.
מתקפה גרמנית נוספת לעבר ורשה בקרב לודז' נסתיימה ללא הכרעה ברורה.
הגרמנים לא הצליחו לכבוש את ורשה אבל מנעו את המשך המתקפה הרוסית לעבר שלזיה.
ב-1 במאי 1915 פתחו הגרמנים והאוסטרו-הונגרים במתקפת גורליצה-טרנוב, שהסתיימה בתבוסה רוסית מכרעת.
הגרמנים נכנסו לוורשה ב-4 באוגוסט 1915. הרוסים הוכו מכה קשה על ידי הגרמנים והאוסטרו-הונגרים ששבו 250.000 חיילים רוסים.
הסטאבקה הורה לחזית הדרום-מערבית לפתוח בנסיגה, שזכתה לכינוי "הנסיגה הגדולה", ובמסגרתה פינו הרוסים את שטחי פולין וגליציה.
ב-29 במרץ 1916 קיבל אלכסיי ברוסילוב פיקוד על החזית, ופתח במה שנודע לימים כ"מתקפת ברוסילוב", שהייתה הצלחה מסחררת, אולם נבלמה בקרב קובל.
החזית המשיכה להילחם בקרבות החזית המזרחית, ופורקה ב-1918 עם סיום המלחמה.
לוטננט גנרל פיודור אוגורודניקוב (29 באוגוסט 1917 – 9 בספטמבר 1917)
לוטננט גנרל ניקולאי וולודצ'נקו (9 בספטמבר 1917 – 24 בנובמבר 1917)
לוטננט גנרל ניקולאי סטוגוב (24 בנובמבר 1917 – עד הפירוק)
החזית הבלטית השנייה , הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי בקרבות בכיבוש לטביה.
ב-20 באוקטובר 1943 שונה שמה של החזית הבלטית לחזית הבלטית השנייה, ולמפקדה מונה מרקיאן פופוב.
החזית השתתפה במבצע לנינגרד-נובגורוד, ולאחר מכן לחמה במבצע סטאראיה רוסה-נובורז'ב.
בקיץ 1944 לחמה החזית במתקפה הבלטית ובמבצע ריגה, ולאחר מכן מילאו כוחותיה חלק חשוב במצור על קבוצת ארמיות קורלנד הגרמנית.
ב-1 באפריל 1945 פורקה החזית, ויחידותיה הועברו לחזית לנינגרד.
החזית הבלטית השלישית , הייתה קבוצת ארמיות, שהשתייכה לצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה, ומילאה תפקיד מרכזי בקרבות בכיבוש אסטוניה ולטביה.
ב-18 באפריל 1944 פוצלו חלק מיחידות חזית לנינגרד להקמת חזית חדשה בשם החזית הבלטית השלישית, ולמפקדה מונה איוואן מסלניקוב.
החזית השתתפה בקיץ 1944 במתקפה הבלטית ובמבצע ריגה, ולאחר מכן מילאו כוחותיה חלק חשוב במצור על קבוצת ארמיות קורלנד הגרמנית.
ב-16 באוקטובר 1944 פורקה החזית, ויחידותיה פוזרו בין היחידות השונות.
הַחְזָיַת מידע מתמקדת בייצוג מידע מופשט באופן ויזואלי כדי לשפר את עיבוד המידע האנושי של המשתמש בו.
החזיית מידע לניתוח מידע כמותי כשהמשתמש חותר לתובנות העשויות לעלות מהניתוח.
החזיית מידע להצגה כשמשתמש מבקש לתקשר מסר מסוים העולה מהמידע.
המחקר בהחזיית מידע ויישומו מתרכז בהצגה גרפית ממוחשבת של מידע.
התחום מתפתח במהירות בעיקר בגלל הצורך בניתוח והצגת נתונים מרובים בעידן ה-Big data ובמקביל, לאור ההתפתחויות בכלים ממוחשבים לניתוח נתונים והצגת התוצאות בצורה גרפית המובנת למשתמש.
החזיית מידע מובחנת מוויזואליזציה מדעית.
התחום של החזיית מידע התפתח ממגוון של תחומי מחקר כגון מדעי המחשב, אינטראקציית אדם מחשב, גרפיקה, עיצוב חזותי, מדעים התנהגותיים ובמיוחד פסיכולוגיה, סטטיסטיקה ומדעי הניהול.
ההשלכות המעשיות של החזיית מידע ניכרות לא רק במחקר מדעי אלא גם בטכניקות המיושמות בספריות דיגיטליות, כריית נתונים, קבלת החלטות, חקר שווקים, ניהול התפעול ומחקר ופיתוח רפואי.
עיקר הפיתוח והשימוש כיום הוא בהחזיית מידע אינטראקטיבית (Interactive information Visualization) אשר משלבת את האפשרות לעבודה הידודית בין המשתמש למערכת הממוחשבת בניתוח והצגת נתוני עתק (Big Data) בצורה מיטבית.
הפן האינטראקטיבי שימושי במיוחד בהחזיית מידע לניתוח נתונים אשר דורשת לעיתים תהליך ממושך של ניסוי וטעיה על מנת למצוא פתרון.
הבסיס הפסיכולוגי של החזיית נותנים נשען על ההבנה ביכולת התפיסתית הרחבה של עין האדם כדי לקלוט מידע רב במבט אחד וביכולות הקוגניטיבית לבחון ולהסיק תובנות ממידע שמוצג באופן אינטואיטיבי.
טכניקות של החזיית מידע כוללות תרשימים להצגת נתונים כמותיים המאורגנים לפי ממדים מופשטים כמו גיל או מגדר ותרשימים אחרים כמו מפות וקרטוגרמות () הממפות נתונים ממרחב מסוים.
מטבע הדברים, תחומי מחקר שונים פיתחו מפות שונות (כמו מפות גאוגרפיות) לייצוג מרחבים שונים אשר מאפשרות ניתוח נתונים ייעודי ולכן פירוט הטכניקות הללו מצוי בתחום הרלוונטי.
תרשימים כלליים להצגת נתונים כמותיים כוללים דיאגרמת עמודות, תרשים פיזור (Scatter diagram), תרשים משטחים (Surface plot), תרשים עץ (Tree map), דיאגרמת עוגה, תרשים פארטו, תרשים Q-Q ועוד.
חלק מהתרשימים הללו מתבסס על שיטות לניתוח נתונים השאובות מסטטיסטיקה, כריית נתונים, ולמידה ממוחשבת המאופשרות בכלים ממוחשבים תכנה להחזיית מידע.
לאור המגוון של שיטות להצגת מידע מתבקש לדעת באיזו לבחור.
אחד הקריטריונים לבחירת השיטה היא סוג הנתונים שאותם יש לייצג, למשל האם הנתונים הם קטגוריים (כמו מגדר) או אינטרווליים (כמו גיל).
הטבלה הבאה משקפת תובנות מהפרקטיקה, אם כי הנושא עדיין נחקר.
+סוג ההשוואההגרף המומלץהשוואת רכיביםגרף עוגה, אם מספר הרכיבים קטן או שווה ל 6
גרף עמודות אם יותר מ 6השוואת פריטיםגרף מוטותהשוואת סדרות עיתיותגרף עמודות, אם מספר הרכיבים קטן או שווה ל 8
גרף קווי אם יותר מ 8השוואת התפלגויותגרף עמודות, אם הטווח קטן או שווה ל 8
גרף קווי אם יותר מ 8השוואת מתאמיםגרף פיזור עם חישוב מגמה
כלים ממוחשבים ושילוב של אדם ומחשב
החזיית מידע נתמכת על ידי כלים ממוחשבים ונחקרת במספר תחומים הקשורים למחשבים.
ב-1987 הופיע גיליון מיוחד של "Computer Graphics", שהוקדש לוויזואליזציה ב"מדעי המחשב".
מאז, מתקיימים כנסים וסדנאות בנושא.
החזיית מידע בהקשר הכללי יותר (לאו דווקא בהקשר המדעי) מניחה בדרך כלל שילוב של אדם ומחשב בתהליך של ניתוח והצגת מידע על מנת לגלות תופעות ותובנות חדשות, לבחון השערות, לפתור בעיות ולקבל החלטות, ולתקשר תוצאות.
היא נשענת על שיטות סטטיסטיות ואחרות של ניתוח נתונים והצגתם המיושמות בעזרת כלים ממוחשבים.
בנוסף לשיטות ניתוח ממוחשבות, החזיית המידע נשענת על יכולות של תפיסה ועיבוד מידע אנושי לצורך קליטה והבנה של מידע חזותי ולצורך הסקת תובנות מהמידע ופתרון בעיות.
אי לכך, מתבקשת התאמה בין שני המרכיבים, ממוחשב ואנושית ולכן השאיפה להציג מידע קליט, מובן ואינטואיטיבי.
לכן, גם האופי הבין-תחומי של החזיית מידע אשר התפתחה מתוך מחקר במדעי המחשב, גרפיקה, סטטיסטיקה, למידה חישובית, עיצוב חזותי, פסיכולוגיה, קבלת החלטות, ואינטראקציה בין אדם למחשב.
האופי הבין-תחומי של החזיית מידע מתחזק גם כתוצאה מהיישומים הרבים בתחומים וכרכיב קריטי במחקר מדעי, ספריות דיגיטליות, כריית נתונים, קבלת החלטות עסקיות, וגילוי סמים.
תכנות רבות לתמיכה בעבודה כמו גיליון אלקטרוני כללו פונקציות להחזיית מידע כמו למשל התרשימים גרף עמודות, גרף קווי, גרף בועות וכו'.
כיום ניתן למצוא תוכנות ייעודיות להחזיית מידע עם מגוון גדול של תרשימים ושיטות לניתוח שמאפשרות ניתוח והצגה של נתונים רבים ומורכבים יותר מבעבר.
תוכנות אלו מדריכות את המשתמש לבחור בתרשימים וטכניקות מתאימים לסוג הנתונים וסוג הבעיה שיש לבחון.
הדמיית נתונים () היא אוסף שיטות שמשתמשות בייצוגים חזותיים (גרפים) לצורך ניתוח, הבנה והעברת נתונים כמותיים.
תקשורת חזותית (באנגלית Visual Communication) ענף של תקשורת המתמקד בתקשורת של מידע ורעיונות באמצעות עזרים חזותיים ובוחן את השפעת התקשורת על הבנה, שכנוע וקשרים.
החזית הבלארוסית הייתה חזית של הצבא האדום, שלחמה במלחמת העולם השנייה.
החזית הוקמה ב-20 באוקטובר 1943 על בסיס הוראת הסטאבקה מ-16 באוקטובר.
היא הוקמה על בסיס החזית המרכזית וכמפקדה מונה קונסטנטין רוקוסובסקי.
החזית כללה את הארמיות הבאות: ה-3, ה-48, ה-50, ה-61, ה-63, ה-65 וארמיית האוויר ה-16. מאוחר יותר צורפה אליה גם הארמייה ה-11, ובתחילת שנת 1944 גם הארמייה ה-10. החזית לחמה בקרבות לשחרור בלארוס ובכלל זה במבצע הומל-רצ'יסטה ומבצע קליקוביצ'י-מאזיר.
ב-24 בפברואר 1944, על בסיס הוראת הסטאבקה מ-17 בפברואר, שונה שם החזית לחזית הבלארוסית הראשונה.
ב-5 באפריל של אותה שנה, על בסיס הוראת הסטאבקה מ-2 באפריל, שונה שם החזית שוב לחזית הבלארוסית, אולם כבר ב-16 באפריל היא הוחזרה להיות החזית הבלארוסית השנייה.
החזית הדמוקרטית של סיקים (בדוואנגרי: सिक्किम डेमोक्रेटिक फ्रन्ट; באנגלית: Sikkim Democratic Front) היא מפלגה הודית שמרכזה בסיקים.
המפלגה שימשה כמפלגת השלטון במדינה מ־1994 ועד 2019.
החזית המוקרטית של סיקים הוקמה ב־4 במרץ 1993, ונרשמה ב ב־13 במאי 1993. המפלגה התמודדה בבחירות ל בנובמבר 1994 וזכתה ברוב של 19 מתוך 32 מושבים באספה, כשהיא מביסה את ששלטה במדינה מ־1985. ראש המפלגה פאוואן קומאר צ'מלינג הושבע לראש השרים של סיקים.
בבחירות לאספה המחוקקת של סיקים ב־1999 הגדילה המפלגה את כוחה ל־24 מושבים באספה.
ב־2004 זכתה המפלגה ב־31 מתוך 32 המושבים באספה, וב־2009 זכתה המפלגה בכל המושבים באספה.
ב־2014 קמה אופוזיציה חזקה למפלגה, מפלגת סיקים קרנטיקארי מורצ'ה בראשות חבר המפלגה לשעבר פרם סינג תמנג, שזכתה ב־10 מושבים באספה.
מאוחר יותר הצטרפו שעבה מתוך חברי המפלגה לחזית הדמוקרטית.
בבחירות לאספה המחוקקת ב־2019 הובסה המפלגה, שזכתה ב־15 מושבים לעומת 17 לסיקים קרנטיקארי מורצ'ה.
בפועל זכתה המפלגה רק ב־13 מושבים, כששנים ממועדיה זכו ביותר ממחוז בחירה אחד ונאלצו להתפטר מאחד מהם ומועמדיה כשלו בבחירות מיוחדות שנערכו לאחר מכן.
באוגוסט 2019 פרשו 10 מחברי המפלגה באספה והצטרפו למפלגת העם ההודית.
בבחירות לאספה המחוקקת ב־2024 זכתה המפלגה במושב אחד באספה המחוקקת.
צ'מלינג עצמו הובס ולא נבחר לאספה.
החזאי הוא סרט דרמה-קומי אמריקאי משנת 2005, בבימויו של גור ורבינסקי ובכיכובו של ניקולס קייג'.
הסרט עוסק בסיפורו של חזאי טלוויזיה מצליח בשיקגו, שמתמודד עם בעיות בחייו האישיים והמקצועיים.
הסרט מציג כיצד גבר המתמודד עם אכזבות וכישלונות אישיים מנסה למצוא את דרכו בחיים תוך שמירה על זהותו העצמית.
הסרט יצא לאקרנים בצפון אמריקה ב-28 באוקטובר 2005, והופיע במשך כמעט שמונה שבועות (בדיוק 54 ימים).
הוא הכניס 12.5 מיליון דולר בארצות הברית ו-6.6 מיליון דולר בינלאומי, בסך כולל של 19 מיליון דולר.
הוא זכה לביקורות מעורבות עם יציאתו לאור.
דייוויד ספריץ (ניקולס קייג') הוא חזאי מצליח בשיקגו, אך חייו האישיים אינם כה מזהירים.
הוא מתמודד עם גירושין מאשתו נורין (הופ דייוויס) ועם הניכור מצד ילדיו.
במקביל, הוא מנסה להשלים עם הציפיות הגבוהות של אביו, רוברט ספריץ (מייקל קיין), סופר זוכה פרסים.
לאורך הסרט, דייוויד מנסה לשקם את יחסיו המשפחתיים ולהתמודד עם שאלות של משמעות, הצלחה ואושר בחייו.
ניקולס קייג' בתפקיד דייוויד ספריץ - חזאי מצליח המתמודד עם משברים אישיים.
הופ דייוויס בתפקיד נורין - גרושתו של דייוויד.
מייקל קיין בתפקיד רוברט ספריץ - אביו של דייוויד, סופר מצליח.
ניקולס הולט בתפקיד מייקל ספריץ - בנו של דייוויד.
גיל בלוז בתור דון בודן
ג'ודית מקונל בתור לורן שפריצל
טום סקילינג כעוזר מנהל WGN
הסרט "החזאי" קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים.
בעוד שחלק מהמבקרים שיבחו את הופעתו של ניקולס קייג' ואת הבימוי של ורבינסקי, אחרים מצאו שהסרט לא מצליח לממש את הפוטנציאל שלו ונחשב לכבד מדי עבור ז'אנר הדרמה-קומי.
הסרט קיבל ציון של 59% באתר Rotten Tomatoes, המבוסס על כ-150 ביקורות, וציון של 61 מתוך 100 באתר Metacritic, מה שמעיד על תגובות מעורבות מצד המבקרים.
החזיר המעשי הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי, ה-74 בסדרת "סימפוניות טיפשיות" שהופקה על ידי וולט דיסני הפקות.
הסרט יצא לאקרנים ב-24 בפברואר 1939 בהפצת RKO.
הוא הסרט הרביעי והאחרון בסדרת החזירונים, לאחר "שלושה חזירים קטנים", "הזאב הגדול והרע" ו"שלושה זאבים קטנים".
החזיר המעשי עובד במרץ על פיתוח המתקן החדש שלו להגנה מפני זאבים — והפעם מדובר בגלאי שקרים משוכלל.
באותו זמן, שני אחיו, החזיר הכנר והחזיר החללן, מחליטים ללכת לשחות בבריכה, למרות אזהרותיו החוזרות של החזיר המעשי מפני הזאב הרע הגדול האורב באזור.
הזאב הרע הגדול עוקב אחריהם, ומתחפש לבת ים כדי לפתות את השניים.
התחבולה מצליחה, והוא לוכד את שני החזירים ולוקח אותם לטחנת רוח ישנה, שם מחכים לו שלושת בניו — הזאבים הקטנים — שכבר מכינים את עצמם לארוחה.
אך הזאב מודיע להם שעליהם להמתין בסבלנות: הם לא יוכלו לאכול לפני שגם החזיר המעשי ייתפס.
כדי ללכוד את החזיר המעשי, הזאב מחליט להשתמש בתחבולה נוספת.
הוא מחופש כעת לנער שליח, ומביא עמו מכתב מזויף שכביכול מבקש עזרה בדחיפות מהחזירים האחים.
כאשר הזאב מחליק את המכתב מתחת לדלת ביתו של החזיר המעשי, הוא חושף בטעות את זהותו האמיתית, והחזיר המעשי מבין שהזאב שוב זומם מזימות, וששני אחיו נלכדו.
החזיר המעשי מחליט לנסות את ההמצאה החדשה שלו — גלאי השקרים.
הוא מזמין את הזאב להיכנס, וכאשר זה דורך על שטיח הכניסה, הוא נפתח מתחת לרגליו, והזאב נופל לתוך מרתף חשוך.
שם, במרתף, הוא נמצא כשהוא קשור לכיסא מיוחד, בעוד החזיר המעשי דורש ממנו שיגלה היכן מוחזקים אחיו.
הזאב מנסה לשקר — תחילה הוא טוען שהוא בכלל לא שמע על אחיו של החזיר המעשי, ואחר כך אומר שהוא לא ראה אותם כלל.
בכל פעם שהגלאי מזהה את השקר, הוא מפעיל מערכת עונשים קומית:
מברשות מצחצחות את פיו עם סבון כדי "לנקות את השקר", והוא מקבל גם חבטות בישבן.
לבסוף מנסה הזאב לטעון שהוא והחזיר המעשי הם בכלל חברים טובים, אך הגלאי חושף את השקר ומעניש אותו במתקפה משולבת — צחצוח פה, חבטות בסרגלים על האצבעות, ונקירות נוספות בישבן.
באותו זמן, במאורת הזאבים, שלושת הזאבים הקטנים כבר כמעט מכניסים את שני החזירים לתנור ואופים מהם פאי.
כאשר אחד הזאבים שופך בטעות יותר מדי פלפל, החזירים מתעטשים בעוצמה כזו עד שהבצק המכסה אותם מתעופף — נוחת על הזאבים הקטנים ומדביק אותם לקיר.
כך מצליחים הכנר והחללן להימלט ורצים במהירות חזרה לביתו של החזיר המעשי.
בינתיים, גלאי השקרים ממשיך להחמיר בעונשו כלפי הזאב עד שזה לבסוף נשבר ומודה באמת:
מיד לאחר מכן הזאב נורה החוצה מהבית על ידי זיקוק גדול, שמתפוצץ ברעש בשמיים.
החזיר המעשי מתכונן לצאת להציל את אחיו, אך לפתע פורצים השניים פנימה בעצמם, בריאים ושלמים.
כאשר החזיר המעשי נוזף בהם על שלא הקשיבו לאזהרותיו, הם מנסים לטעון שמעולם לא הלכו לשחות — וכמובן, גלאי השקרים מזהה זאת, מפיל אותם, מוריד להם את המכנסיים ומעניש אותם בסטירות על אחוריהם.
החזיר המעשי אומר להם: "זכרו, זה כואב לי יותר מאשר לכם!"
אך המשפט עצמו מזוהה כשקר על ידי המכשיר, והחזיר המעשי מקבל אף הוא סדרת חבטות בישבנו — לשעשוע הכללי של הצופים.
החזון העתידי לערבים הפלסטינים בישראל הוא מסמך עמדה שיצא לאור בדצמבר 2006 על־ידי הוועד הארצי לראשי הרשויות המקומיות הערביות בישראל, זרוע של ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל, המהווה לטענתם ניסיון ראשון מסוגו להגדיר את מקומם ומעמדם של הערבים במדינת ישראל.
המסמך עורר מחלוקת רבה, אפילו בקרב יהודים ישראלים ליברלים יותר.
התוכנית לכתיבת המסמך בוצעה בשני שלבים: הקמת ועדת היגוי, ולאחר מכן גיבוש החזון בארבעה מפגשים של קבוצת "אנשי הגות ופעילים ערבים".
בועדת ההיגוי של המסמך השתתפו שאוקי ח'טיב (אז יו"ר ועדת המעקב העליונה לערבים בישראל ויו"ר הוועד הארצי לראשי הרשויות המקומיות הערביות בישראל), סלמאן נאטור, עאידה תומא, ד"ר ריאד אג'באריה, פרופ' מרואן דווירי, ד"ר אסעד ג'אנם, ד"ר ח'אלד אבו עצבה, ג'עפר פרח וג'ידא רינאוי זועבי; רינאוי-זועבי הייתה גם העורכת האחראית.
הפרקים השונים של המסמך נכתבו על בסיס מחקרים שלאחר מכן נידונו על־ידי הקבוצה; מחקרים אלו נערכו על־ידי הדוקטורים אסעד ג'אנם, ח'אלד אבו עסבה, יוסף תייסיר ג'בארין ות'אבת אבו ראס, פרופ' עזיז חידר, הסופר סלמאן נאטור ומר ג'עפר פרח.
מלבדם עיינו בניירות העמדה גם אמין פארס וד"ר מיכאל קרייני.
במסמך החזון מועלים לדיון שמונה נושאים במטרה להביא ליישום התוכנית האסטרטגית אשר גובשה בכל תחום, בפרק זמן של שני עשורים:
הערבים הפלסטינים בישראל ויחסיהם עם המדינה
על פי מחברי המסמך, ישראל היא תולדה של פעולה קולוניאליסטית, והיא מיישמת מדיניות קולוניאליסטית נגד אזרחיה הערבים; חותרת לניתוק כל הקשרים בין הערבים בישראל לשאר העולם הערבי והמוסלמי, ומנסה לבנות קבוצה חדשה "ערבית ישראלית"; ובנוסף מכריחה את הערבים בישראל להסכים לחלוקת משאבי המדינה לפי מפתח אתני ולא לפי האזרחות.
בשל סיבות אלה, וכן סיבות נוספות, לא ניתן, לדעת מחברי המסמך, לתאר את ישראל כדמוקרטיה, אלא כאתנוקרטיה, המגבילה זכויות של מיעוטים החיים בה.
על מנת לשנות מצב זה יש לשנות את שיטת המשטר בישראל, ולכונן בה דמוקרטיה הסדרית.
שתבטיח לערבים בישראל שותפות בשלטון במשאבים ובתהליכי קבלת ההחלטות.
מחברי המסמך מצהירים כי הערבים הפלסטינים בישראל הם בעלי הארץ המקוריים, בעלי קשר רגשי, לאומית, דתית ותרבותי בינם למולדתם, וכן חלק בלתי נפרד מן העם הערבי הפלסטיני.
לדברי המחברים, מערכת המשפט הישראלית כוללת מספר חוקים מרכזיים המייצרים ומנציחים אי-שוויון גלוי בין ערבים ליהודים, וכי הנורמה המשפטית עצמה נוטה בגלוי לטובת היהודים.
כל זאת הן במישור הסימבולי (סמלים ודגלים) והן במישור המעשי, בכל התחומים.
אי שוויון כזה הוא אפליה הנוגדת את עקרונות היסוד של הדמוקרטיה, פוגעת בערבים הפלסטינים וממנה נגזר עיקר סבלם כקבוצה וכיחידים.
כן נטען כי לא ניתן להפריד בין המימד הרשמי-משפטי, לבין המימד הכלכלי-חברתי, בו "ניכר (...) עוול היסטורי מתמשך גם בתנאי המחיה" שמתבטא בתחומי חיים שונים, כגון עוני, אבטלה, הישגים לימודיים ועוד.
המסמך קובע כי בג"ץ כשל בסיפוק הגנה משפטית לזכויות האזרחים הערביים, בכך שדחה עתירות רבות שנגעו להפקעת אדמות וחלוקת תקציבים ומשאבים ממשלתיים.
וכי אף שהיו פסקי דין בהם בג"ץ קיבל עתירות דומות, נקבע כי הן היו מעטות וכי "על אף היותם חיוביים במישור המשפטי הרשמי – הנימוקים של בג"ץ היו בצורת נורמות משפטיות בעלות אופי איניבידואלי צר", ולא בצורה שתשפיע למעשה על מציאות חייהם של הערבים הפלסטינים בישראל.
על מנת לתקן עוולות אלה, המסמך מציג דרישות בשני ממדים:
זכויות אזרח משותפות - ובפרט הקמת נציבות עצמאית לשוויון וזכויות אדם, והתחייבות של בתי המשפט ליישם את כל האמנות הבינלאומיות הנוגעות להגנת זכויות מיעוטים ולמניעת אפליה.
ולסיום, "הכרה רשמית בעוול ההיסטורי שנעשה לערבים הפלסטינים בארץ ולעם הפלסטיני בכלל, והבטחת קיצו של עוול זה וטיפול בהשלכותיו".
ענייני הקרקע, התכנון והבנייה, לפי הנכתב במסמך החזון, הם העיקר וגולת הכותרת במאבק של המיעוט הערבי בשני העשורים הבאים.
לטענת המחברים, מיעוט זה הוא מהקבוצות הזקוקות ביותר לקרקע, ועד שנת 2020 יוכפל מניינם של האזרחים הערביים בישראל.
הדו"ח ממליץ לפעול להשגת מספר מטרות:
ביטול כל חוקי ההפקעה וכל ההסדרים וההליכים שמפלים את המיעוט הערבי לרעה.
שינוי המדיניות הישראלית בתחום הקרקע והתכנון.
חפיפה של הגבולות הקרקעיים עם גבולות האזרחות הישראלית, והחלפת המונחים "אדמות יהודיות" ו"אדמות מדינה" במונח "אדמות ישראליות".
בנוסף, דרישה לאי אכיפת חוק התכנון והבניה הנוכחי על האזרחים הערביים ויישוביהם, עד אשר יושג שוויון בינם לבין האזרחים היהודים ויישוביהם, והרחבת שטחי השיפוט בפועל של הכפרים והערים הערביים.
ארגון מחדש של המוסדות העוסקים בקרקע, בתכנון ובבנייה, וביטול שיתופם של ארגונים ונציגים יהודים לא ישראליים, ובמיוחד הסוכנות היהודית והקרן הקיימת לישראל, במוסדות אלה.
וכן מתן ייצוג משמעותי למיעוט הערבי במוסדות הללו.
פיתוח כלכלי וחברתי, חינוך ותרבות
פיתוח כלכלי – באשר ליחסים בין הכלכלה הערבית לכלכלה הכללית בישראל, מנסחי החזון מציעים פיתוח דו-מסלולי: מחד גיסא ההשתלבות בשוק העבודה ובכלכלה הישראלית על בסיס זכותם כאזרחים להזדמנות שווה בשוק העבודה והיזמות; ומאידך גיסא יצירת דינמיקה פנימית בעלת אופי אתני בתנועה הכלכלית.
שתי המגמות יביאו להגברת ההזדמנויות בחברה הערבית, לשחרור יחסי מהתלות ולהרגשת סולידריות חברתית.
פיתוח חברתי – מחברי המסמך מציעים אסטרטגיית פיתוח, אשר מטרתה לייצר סביבה בריאה וידידותית, שתבטיח סולידריות חברתית בה נהנים האנשים מאיכות חיים טובה יותר, אשר בין היתר תדאג להעלאת מעמד האישה דרך מאמץ להשוותה לגבר בכל התחומים ובמיוחד בתחום ההגשמה העצמית.
חינוך – במסמך החזון מוצעים שלושה מסלולים לפעולה:
מסלול ציבורי ומשפטי המתבטא בהמשך הדרישה לניהול המערכת ותפעולה באופן שיהלום את החוק הבינלאומי הרלוונטי; יצירת קשר עם ארגונים בינלאומיים הפועלים בתחום; פנייה לערכאות משפטיות בעניינים הקשורים לאפליה.
מסלול תודעתי – על ועדת המעקב לענייני החינוך הערבי לחזק את הקשר עם הציבור הערבי בכלל ועם בתי הספר הערביים בפרט; לדאוג לרישות כל העמותות והארגונים הפועלים בתחום החינוך בכל השלבים; ולפעול להכנת תוכניות לימוד אלטרנטיביות לפי המטרות שהגדירה.
תרבות – מנסחי מסמך החזון מסבירים כי ערביי ישראל חיים בצל המדינה היהודית, דוברי עברית, צורכים את התרבות העברית, נפגשים עם אינטלקטואלים יהודים, שומעים מהם ומדברים אליהם, מתרגמים אותם לערבית וכותבים בשפתם.
במילים אחרות, נהיו לחלק מתרבותו של האחר.
מנסחי המסמך גורסים עוד כי שייכות כפולה זו אינה רצונית אלא כפויה ומציעים להקים את הגורמים הבאים על-מנת לפתור את המצב:
מוסד-על לענייני התרבות הפלסטינית בישראל – מוסד אשר יהיה עצמאי ויפעל לצד ועדת המעקב העליונה אך לא יהיה כפוף למוסדותיה, במטרה להפריד בין הפוליטי לתרבותי ולהבטיח עצמאות מלאה הרחק מן ההשפעות המפלגתיות והפוליטיות המאפיינות את ועדת המעקב העליונה.
ועידת התרבות הפלסטינית – ברמה התאורטית-עיונית, ועידת התרבות הערבית הראשונה תדון בשלוש הסוגיות המהותיות דלהלן:
זהותה של תרבות זו ותכניה הלאומיים
ברמה המעשית, בוועידת התרבות הפלסטינית יוגשו ניירות עמדה לדיון בסצנה התרבותית ולגיבוש נוסח כולל להגדרת תרבות זו, שרטוט מסלוליה והגדרת הכלים למעקב, לשימור ולטיפוח.
במסמך מצוינים מספר עקרונות לפיהם יש לפעול על-מנת לפתח ארגונים ומוסדות לאומיים:
היחס בין המוסדות הלאומיים לזרמים הפוליטיים המפלגתיים – יש להגדיר את צורת בניית המוסדות הלאומיים השייכים לוועדת המעקב העליונה, את אופיים הארגוני ואת יחסיהם עם המפלגות הפוליטיות, היוזמות המקומיות והפרטיות והמגזר השלישי.
הסדרת היחסים בין המוסדות הלאומיים ואיתור כלים מתאימים להעברת דמי מימון מהמפלגות הפוליטיות והרשויות המקומיות למוסדות הלאומיים.
מסגרת לתיאום בין המפלגות הפוליטיות – חשוב להקים מסגרת תיאום קבועה שלא תהיה תלויה בגחמות אלא תיזום התמודדות עם האתגרים של הזירה הפוליטית הישראלית.
תוכנית לאומית לפיתוח בכל התחומים, שתסתמך על חקר המצב הקיים והפקת תועלת מנקודות החוזק כדי להתמודד עם מדיניות ההדרה של ממשלת ישראל כלפי החברה הערבית, מוסדותיה הכלכליים ויחידיה בתחומי הפיתוח השונים.
העצמת המגזר הפרטי – במקרה של החברה הערבית סובל מגזר זה מאפליה והדרה ממשלתית ואינו זוכה מצד החברה ליחס של מגזר אסטרטגי העשוי להועיל ולהפיק תועלת ממעמדה המיוחד של החברה הערבית.
העצמת המוסדות העצמאיים – יש לעודד יוזמות פרטיות מקומיות וארציות הפועלות בנושאי שירותים, מחקר, דת, תרבות וזכויות אדם.
כחודש לאחר פרסום מסמך החזון קיימה המועצה לשלום ולביטחון דיון בעניין, בהשתתפותם של ד"ר אסעד גאנם, ממחברי המסמך, ועם יו"ר הוועדה דאז, שאוקי ח'טיב, שהיה שותף לכתיבתו.
המועצה טענה כי מדובר ב"מסמך פוליטי השולל את קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית דמוקרטית, ואת זכותו של העם היהודי להגדרה עצמית בא"י"...
"אין להעלות על הדעת ערעור על זכותה של המדינה להגדיר עצמה כמדינה יהודית דמוקרטית, על הקשר שלנו עם יהודי העולם (חוק השבות), על ההגמוניה הדמוגרפית, הטריטוריאלית ועל הסמלים הלאומיים.
אלה הם יסודות הכרחיים ליהדותה של המדינה.
מסמך החזון העתידי אשר כופר בכל אלה, גורם להקצנה ולנזק לשני הצדדים".
על פי מכון ראות "במסמך 'החזון העתידי' של ערביי ישראל שפרסמה ועדת המעקב נכללת "...דרישה לביטול הגדרתה של המדינה כיהודית ולכינון משטר המבוסס על 'דמוקרטיה הסדרית' המאפשר לערביי ישראל להטיל וטו על החלטות לאומיות.
כך, מקווים מחברי המסמך, ניתן יהיה להבטיח את הזכויות הלאומיות ההיסטוריות, האזרחיות, האינדיבידואליות והקולקטיביות של המיעוט הערבי".
ד"ר דוד בוקעי, מרצה למדע המדינה באוניברסיטת חיפה, טוען במאמרו כי 'החזון העתידי' שהוכן במימון UNDP, סוכנות הפיתוח של האו"ם, "בעיקרו קורא לחיסולה של מדינת ישראל כמדינה ציונית-יהודית, ובמקומה להקים מדינה דו לאומית, לצידה של מדינה פלסטינית נקייה מיהודים".
מוסיף וטוען בוקעי ש'החזון העתידי' הוא זרוע אסטרטגית אחת "התובעת שילוב במערכות השונות של ישראל מתוך כוונת השתלטות מבפנים והפיכתה של ישראל לדו לאומית", ואילו הזרוע השנייה היא זרוע "הפעלת הטרור ופרעות של אינתיפאדה".
ב-2007 השב"כ הציג עמדה על פיה בארבעת מסמכי החזון שנסחה האליטה האקדמית הצעירה של ערביי ישראל (שמסמך החזון העתידי הוא אחד מהם) מוצאות ביטוי מגמות בדלניות וחתרניות כנגד אופייה היהודי והדמוקרטי של מדינת ישראל, שעלולות לסחוף אחריהן את ההמונים.
לטענת השב"כ הוא נדרש לסכל פעילות מסוג כזה, גם אם היא מתבצעת באמצעות כלים דמוקרטיים, בשם עיקרון הדמוקרטיה המתגוננת, ומכוח סעיף 7 (א) לחוק שירות הביטחון הכללי התשס"ב 2002, המפקיד בידי השב"כ, בין היתר, את שמירת ביטחון המדינה וסדרי המשטר הדמוקרטי ומוסדותיו מפני איומי חתרנות.
החזית המזרחית של מלחמת העולם השנייה היא השם המקובל במחקר ההיסטורי למערכה הצבאית בין גרמניה הנאצית ובעלות בריתה לבין ברית המועצות, החל מהפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 ועד כניעתה של גרמניה הנאצית ב-8 במאי 1945 במסגרת מלחמת העולם השנייה.
בברית המועצות התייחסו אל המלחמה נגד גרמניה הנאצית בשם מלחמת המולדת הגדולה (Великая Отечественная война, וֵליקַיה אוֹטצֶ'סטבינַייה ווֹינָה), על מנת להבדיל בינה לבין פלישת נפוליאון לרוסיה ב-1812, הקרויה "מלחמת המולדת של שנת 1812".
המערכה הצבאית בחזית המזרחית הייתה העימות הקשה והעקוב מדם ביותר בהיסטוריה האנושית.
הייתה זו התנגשות בין שני משטרים טוטליטריים בעלי אידאולוגיה מנוגדת, מה שנתן לעימות ביניהם אופי של "מלחמת השמדה", כפי שציינו מנהיגי שני הצדדים.
המשטר הנאצי שאף ליישם את רעיונות תורת הגזע במלחמה בחזית המזרחית, והנחה את הצבא ויחידות המשטרה המסופחות להשיג את יעדיו בכל מחיר, כולל ביצוע פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות בהיקף גדול.
שני הצדדים התייחסו לשבויי המלחמה באכזריות רבה, תוך התעלמות מכללי אמנת ז'נבה, ומיליוני שבויים מתו בשבי במהלך העימות ביניהם.
במהלך המלחמה איבדה ברית המועצות לפי הערכות שונות 20–28 מיליון הרוגים – מעל 15% מאוכלוסיית ברית המועצות, מתוכם לפחות 13 מיליון אזרחים.
עובדה זו משקפת את האכזריות וחוסר המעצורים שאפיינו את הלחימה בחזית הסובייטית.
לאחר הפלישה לשטח ברית המועצות החלה גרמניה הנאצית לבצע, בפעם הראשונה, השמדה שיטתית של האוכלוסייה היהודית בשטחים שנכבשו על ידיה.
השמדת היהודים בוצעה על ידי יחידות מיוחדות (האיינזצגרופן) שיועדו לכך, שהסתייעו במקרים רבים ביחידות רגילות של הצבא הגרמני.
המלחמה בחזית הסובייטית הייתה ייחודית מבחינות רבות: המרחבים הגדולים בהם פעלו הכוחות היריבים, הכמויות הגדולות של חיילים ושריון שהופעלו במערכה, ותנאי מזג האוויר הקשים של החורף הרוסי.
המלחמה התנהלה בחלקה האירופי של ברית המועצות ובמזרח אירופה.
עיקר הלחימה התנהלה בזירה הקרקעית, אך גם בזירה האווירית התנהלה לחימה אינטנסיבית, ובמידה מעטה יותר בזירה הימית.
הגבול היבשתי בין גרמניה הנאצית וגרורותיה לברית המועצות עבר ברובו בשטח מישורי, שבותר על ידי ביצות פריפייט בערך במרכזו.
ביצות אלה, שעבירותן נמוכה ושטחן הענק מגיע כמעט ל-100,000 קמ"ר, הכתיבו את צירי התנועה של הכוחות הגרמניים הפולשים.
קבוצת ארמיות מרכז תקפה מצפון לביצות לכיוון מוסקבה ואילו קבוצת ארמיות דרום תקפה מדרום להן בכיוון קייב.
על קו הגבול הישן של ברית המועצות בחזית המערבית הגן קו ביצורים, שנודע בשם קו סטלין.
סיפוח המדינות הבלטיות, מערב בלארוס ומערב אוקראינה (מזרח פולין) בשנים 1939–1940 אילץ את הסובייטים לבנות קו ביצורים חדש, שהורכב ממספר "אזורים מוגנים", כדי להגן על הגבול החדש.
כדי לבנות את קו הביצורים החדש, שנודע בשם קו מולוטוב, נעשה שימוש בחומרים ובציוד שפורקו מ"קו סטלין".
ביוני 1941, ערב הפלישה הגרמנית, עדיין היה "קו מולוטוב" בשלבי הקמה ראשונים.
הוא כלל ביצורי שדה באיכות משתנה שציודם לקוי, שלא הגנו על כל אורך החזית, אך בכל זאת סייעו לצבא האדום להאט במספר אזורים את התקדמות הוורמאכט ובעלי בריתו לתוך שטח ברית המועצות.
הלחימה בחזית הסובייטית התאפיינה במגמה עונתית, לפחות עד שנת 1943. הגרמנים תקפו בעיקר בקיץ, ואילו הצבא הסובייטי ניצל את החורף הקשה, כדי לעבור להתקפת נגד (קרב מוסקבה, קרב סטלינגרד).
הציוד והביגוד של הצבא הסובייטי התאימו יותר ללחימה בתנאי קור עז, בקרח ובשלג עמוק, בעוד שהצבא הגרמני לא התכונן כראוי ללחימה בתנאי החורף הרוסי, והציוד הצבאי שלו לא היה מותאם לכך.
חודשי האביב והסתיו התאפיינו בתנאי אקלים, שהיקשו מאוד על תנועת כוחות ממוכנים.
הפשרת השלגים באביב וגשמי הסתיו הפכו את הקרקע לבוצית מאוד, ואת דרכי העפר לנהרות בוץ, ויצרו בעיית עבירות קשות לצבאות היריבים.
התשתית התחבורתית הדלה בברית המועצות, והעובדה, שמספר הכבישים הסלולים היה מצומצם, החמירה את בעיות העבירות.
בנוסף, רוחב מסילות הרכבת בברית המועצות היה שונה מהרוחב המקובל במערב אירופה, עובדה שהקשתה על ניצולן על ידי הגרמנים.
החל מקיץ 1943 עברה היוזמה האסטרטגית לידי הצבא הסובייטי, והוא ערך מבצעים התקפיים לאורך כל עונות השנה.
המלחמה בזירה הימית התרכזה בעיקר בים הבלטי ובים השחור.
בעקבות כיבוש המדינות הבלטיות ולאחר מכן כמעט כל קו החוף הבלטי על ידי הצבא הגרמני בחודשי המלחמה הראשונים, איבד הצי הבלטי הסובייטי כמעט את כל בסיסיו, וכתוצאה מכך נפגעה מאוד יכולתו להשתתף במערכה הצבאית.
מה שנשאר מכוחו של הצי הבלטי התרכז בבסיס הצי באי קרונשטאדט וסייע בהגנת לנינגרד בעת המצור הגרמני עליה.
רק בשלבים המאוחרים של המלחמה, לאחר פריצת המצור על לנינגרד וכיבושן מחדש של המדינות הבלטיות, החל הצי הבלטי למלא תפקיד פעיל יותר במלחמה, ותקף ספינות גרמניות שניסו לפנות כוחות צבא ואזרחים גרמניים מחופי הים הבלטי (בעיקר מפרוסיה המזרחית) במהלך החודשים האחרונים של המלחמה.
צי הים השחור הסובייטי מילא תפקיד פעיל יותר במלחמה.
עד קיץ 1942 הוא פעל מבסיסיו בחצי האי קרים, ומילא תפקיד מרכזי בעמידה של אודסה ולאחר מכן של סבסטופול במצור של כוחות הציר, ובפינוי הכוחות הסובייטיים מאודסה.
לאחר השלמת כיבוש חצי האי קרים בידי הגרמנים המשיך צי הים השחור לפעול, ולתקוף את התעבורה הימית הגרמנית והרומנית בים השחור מבסיסיו בקווקז.
במהלך שחרור חצי האי קרים על ידי הצבא האדום במאי 1944 גרם צי הים השחור אבדות כבדות לספינות, שניסו לפנות את שרידי כוחות הציר מקרים, ולאחר מכן השתתפו כוחותיו במתקפה הסובייטית, שהביאה לכיבוש רומניה ולהוצאתה ממחנה מדינות הציר (מבצע יאשי-קישינב).
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה היה לברית המועצות הצבא הגדול בעולם מבחינת כמויות החיילים, הטנקים והמטוסים שעמדו לרשותו, אך יכולתו הצבאית הממשית עמדה בסימן שאלה.
הצבא הסובייטי סבל קשות מהשפעת ה"טיהורים" שנערכו בו בשנים 1937–1938. סטלין היה חשדן בצורה חולנית כלפי כל הסובבים אותו, ולאורך כל תקופת שלטונו בברית המועצות בוצעו טיהורים בקנה מידה המוני נגד מתנגדים פוליטיים אמיתיים או מדומים, בהם נספו מיליונים.
הפרנויה של סטלין גרמה לכך, שהוא שוכנע בקיום מעורבות קצינים בכירים בצבא האדום בתוכניות להפיכה צבאית.
התוצאה הייתה טיהורים המוניים בשורות הצבא האדום, במהלכם נעצרו עשרות אלפי קצינים מכל הדרגים, וצמרת הפיקוד של הצבא חוסלה כמעט כליל, כולל המרשל טוחצ'בסקי, שהיה אחראי להנהגת רפורמות מרחיקות לכת בשורות הצבא בשנות ה-30.
הטיהורים עיכבו את תהליך המודרניזציה של הצבא האדום, וגרמו לקצינים מכל הדרגות שלא "טוהרו", או שהוחזרו לשורות הצבא לאחר שנעצרו, לחשוש מנקיטת יוזמה כלשהי, ולהיצמד בצורה עיוורת לפקודות מלמעלה.
לאחר הטיהורים, סטלין החליף קצינים אלו בנאמניו מתקופת מלחמת האזרחים, ללא קשר ליכולותיהם הצבאיות.
כדי להחליף את הקצינים המנוסים ש"טוהרו", קודמו עשרות אלפי קצינים לדרגות ולתפקידים שהיו מעבר ליכולתם.
לרשות הצבא הסובייטי עמדו ערב המלחמה עשרות אלפי טנקים ומטוסים, אולם רובם היו מדגמים מיושנים, ורמת המיומנות המקצועית והכישורים הטקטיים של צוותי הטנקים ושל הטייסים הייתה נמוכה מאוד יחסית למקובל בצבאות המערביים.
עדות לחוסר תפקודו של הצבא האדום התגלתה במהלך העימות הצבאי עם פינלנד בחורף 1939/1940. סטלין רצה לנצל את העובדה, שמעצמות המערב עסוקות במלחמתן נגד גרמניה, כדי להשתלט על שטחים מסוימים בפינלנד.
אולם הצבא הפיני הקטן ניצל היטב את היכרותו עם תוואי השטח שעליו הגן כדי להנחית שורת מפלות לכוחות הסובייטיים הפולשים.
רק לאחר שהצבא האדום תגבר את כוחותיו באזור לכמעט מיליון חיילים, וספג אבדות כבדות במהלך חודשי המערכה, הצליחה ברית המועצות לאלץ את פינלנד לקבל את דרישותיה.
היטלר והפיקוד הגרמני ראו במערכה כושלת זו ראיה לחולשת הצבא הסובייטי ולחוסר המיומנות המקצועית שלו.
בהזדמנות אחת היטלר אף אמר למפקדיו הבכירים: "עליכם רק לבעוט בדלת, וכל המבנה הרעוע יקרוס עד היסוד".
אין ספק שלטיהורים הייתה השפעה הרסנית על התפקוד של הצבא האדום, אבל אין לתלות בהם את כל האשמה לחסרונות ולחולשות של הצבא הסובייטי, כפי שנחשפו במהלך השלבים הראשונים של המלחמה כנגד גרמניה הנאצית.
בעלות הברית של ברית המועצות
בעלות הברית העיקריות של ברית המועצות היו ארצות הברית והאימפריה הבריטית.
בנוסף, היו לה בעלי ברית חלשים יותר דוגמת מונגוליה, שהייתה גרורה סובייטית.
ארצות הברית סיפקה לברית המועצות ציוד רב במסגרת חוק השאל-החכר.
האספקה כללה ציוד לחימה כגון טנקים ומטוסים, חומרי גלם כמו פלדה ומוצרי דלק, כלי תחבורה וקשר, מזון משומר ועוד.
גם הבריטים עזרו, אך היקף העזרה שלהם היה קטן בהרבה.
אחד מנתיבי העזרה היה מהים הצפוני ומצפון לסקנדינביה לנמלי מורמנסק וארכנגלסק, ובו עברו שיירות בעלות הברית בנתיב עקוב מדם, בו הן הותקפו שוב ושוב על ידי מטוסים וצוללות גרמניים.
נתיב אספקה אחר נפתח באוגוסט 1941, עת נכבשה איראן מצפון על ידי הסובייטים ומדרום על ידי הבריטים.
עוד נתיב, בדרך האוויר, עבר מקליפורניה, דרך אלסקה, ומשם לברית המועצות.
הצבא הגרמני היה קטן יותר מהצבא הסובייטי, אך הרבה יותר מיומן.
ציודו היה מתוחכם יותר וראשיו היו בעלי ניסיון קרבי עשיר מתחילת המלחמה.
במונחים מערביים, המשמעת בצבא הגרמני הייתה קשה ביותר, הרבה יותר היה מצופה מחייל גרמני מאשר מחייל בריטי או צרפתי אך המוראל של הצבא היה בשיאו; אפילו לחיילים הפשוטים ניתן שכר גבוה וחופשות נדיבות והיחסים שלהם עם הקצינים תמיד היו טובים והתאפיינו באמון ובביטחון גם מחוץ לשדה הקרב.
ההכשרה שלהם הייתה מפרכת ומקיפה ביותר ואימנה אותם למודעות למצב הטקטי הכללי ובמקרה הצורך, גם לתפוס פיקוד דרגה מעבר אליהם.
כל זאת, בנוסף לקבלה הדרגתית של האידאולוגיה הנאצית על שלל היבטיה.
החיילים הגרמנים ראו בעצמם מקצוענים, ובמקביל תפסו את הצבא האדום לא רק כנחות גזעית, אלא גם כמחוסר יכולת טקטית בכל הדרגים, כאשר הדבר היחיד שמציל אותו הוא האומץ של החייל הסובייטי.
לגופם לבשו חיילי הוורמאכט מדים בצבא ירוק (חילות השדה) או שחור (ואפן אס אס או שריון) ועל ראשם חבשו קסדה המוכרת בשם שטאל הלם.
חיילי השדה של הווארכמט היו חמושים בדרך כלל ברובה מאוזר K98, שריד מימי מלחמת העולם הראשונה ותת מקלע MP40 המוכר יותר בכינוי "שמייסר".
בהמשך המלחמה פיתחו את רובה הסער Stg.44 שהיה פופולרי מאוד.
הקצינים קיבלו את לוגר P08. מקלע MG34 היה נשק מסייע לחיל רגלים.
לצבא הגרמני היו מספר רב יחסית של סוגי טנקים ותותחי סער (המונח הגרמני לתותחים מתנייעים, שיועדו להשמדת שריון של האויב).
בשלבים הראשונים של המלחמה, הטנקים הגרמניים הטובים ביותר, היו טנקים בינוניים מהדגמים פאנצר סימן 4 ופאנצר סימן 3, אך אחוז ניכר מהטנקים שעמדו לרשותם היו מדגמים קלים וישנים יותר.
בשלבים המאוחרים יותר של המלחמה, חלק ניכר מכלי הרכב המשוריינים הגרמניים היו תותחי סער מדגמים שונים, וטנקים חדישים וכבדים יותר (כגון הפנתר והטיגר) נכנסו לשירות.
בעלות הברית של גרמניה הנאצית
גרמניה ראתה בפינלנד וברומניה מעין בנות-ברית "טבעיות" על רקע סכסוכי הגבול שהיו בין מדינות אלה לברית המועצות.
יתר מדינות הציר שהשתתפו או תמכו בחזית היו:
רומניה – רומניה בראשותו של המרשל יון אנטונסקו הייתה מספרית ומוראלית השותף החשוב ביותר של גרמניה.
יחידת ה"איינזצגרופה" ד' הגרמנית התארגנה בשטח רומניה להשמדת היהודים בברית המועצות.
פינלנד – פינלנד בראשותו של קארל גוסטף אמיל מנרהיים רצתה להחזיר לעצמה את השטחים שאבדה במלחמת החורף.
היא שלחה ארמייה לשני צידי ימת לדוגה לגבול והעניקה אישור לכוחות הגרמניים לחנות בצפון פינלנד.
איטליה – כחברה במדינות הציר הכריזה איטליה מלחמה על ברית המועצות ב-23 ביוני 1941 ושלחה גיס אחד לחזית.
הונגריה – מיקלוש הורטי שלח לחזית שני גייסות, מתוכם אחד ממוכן.
סלובקיה – המשטר הפשיסטי שלח בתחילה אוגדה מובחרת ובהמשך עוד שתיים.
קרואטיה שלחה ברציפות מספר "לגיונות".
ספרד – פרנסיסקו פרנקו שלח 15,000 מתנדבים לחזית המזרחית.
הלוחמים לבשו את מדי הוורמאכט ושולבו בפעילותו.
בגלל הבד כחול שלבשו על גבי המדים זכו לכינוי "הדיוויזיה הכחולה".
מתנדבים – משמונה מדינות ואזורים השתתפו 43,000 מתנדבים זרים.
רובם הגיעו מצרפת, הולנד ובלגיה ומעטים ממדינות סקנדינביה.
המתנדבים שולבו בתוך יחידות הוורמאכט או צורפו לוואפן אס אס.
לרוב, צבאותיהם של בעלות הברית של גרמניה היו חלשים יותר מהצבא הגרמני וציודם היה לקוי ודל יותר אפילו מהציוד הסובייטי.
אדולף היטלר והמפלגה הנאצית עלו לשלטון בגרמניה על בסיס אידאולוגיה, שכללה, בין השאר, אמונה בצורך של גרמניה להשתלט על "מרחב מחיה" במזרח אירופה, שיכלול גם את שטחי ברית המועצות, וראתה באוכלוסייה הסלאבית המקומית בני אדם נחותים מבחינה גזעית ("אונטר-מאנשן"), שנועדו לשרת את גזע האדונים ה"אריים".
החל מ-1933 החלה גרמניה הנאצית לבנות ולפתח את כוחה הצבאי, וב-1939 כבר הייתה לאחת המעצמות הצבאיות החזקות באירופה, לאחר סיפוח אוסטריה וכיבוש צ'כוסלובקיה תוך סיפוח חבל הסודטים.
עד אוגוסט 1939 נקטה ברית המועצות במדיניות אנטי-נאצית ואנטי-פאשיסטית מובהקת, עודדה את המפלגות הקומוניסטיות במערב אירופה לשתף פעולה עם כוחות פוליטיים אחרים, כדי לעצור את עליית הנאציזם, ואף סייעה באופן ישיר ועקיף לצד הרפובליקני במלחמת האזרחים בספרד.
אולם באוגוסט 1939, עם מינויו של מולוטוב הפרו-גרמני כשר חוץ, חל שינוי משמעותי במדיניותה של ברית המועצות.
חששו של סטלין, שמדיניות מעצמות המערב מכוונת לעודד את היטלר לפנות מזרחה ולתקוף את ברית המועצות לאחר כיבוש פולין, וחוסר רצונו להישאר בודד במערכה נגד גרמניה הנאצית, הביאו אותו למסקנה שברית המועצות חייבת להגיע להסכם עם גרמניה.
ערב הפלישה הנאצית לפולין, נוצרה בין שני הצדדים שותפות אינטרסים זמנית: הגרמנים רצו להבטיח, שברית המועצות לא תפריע לתוכניתם לתקוף ולכבוש את פולין, ובשלב השני, להבטיח את עורפם כאשר יפנו מערבה, ויתקפו את צרפת וארצות השפלה.