tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו כרב"ט לואי לבו בסדרת הטלוויזיה "הגיבורים של הוגאן" (1965–1971).
קלארי נולד ב-1926 בפריז, צרפת.
הוא היה הצעיר מבין 14 ילדים לאביו, מתוכם 10 מתו בשואה.
הוריו, ביילה ומוישה וידרמן, היו מהגרים יהודים פולנים.
בגיל 12 החל קריירה בשירה מקצועית בתחנת רדיו צרפתית וגם למד אמנות בפריז.
ב-1942, על רקע יהדותו, גורש למחנה ריכוז נאצי באוטמט, שלזיה.
הוא קועקע במספר הזיהוי "A5714" על אמת ידו השמאלית.
שהה במחנה בלכהמר ובמחנה גרוס-רוזן, מאוחר יותר נשלח למחנה הריכוז בוכנוואלד.
בבוכנוואלד קלארי הופיע כזמר, בליווי אקורדיוניסט, לפני חיילי אס אס מדי יום ראשון.
לדבריו, "לשיר, לבדר ולהיות במצב בריאותי טוב בגילי, זו הסיבה ששרדתי.
אינני יודע אם הייתי שורד לו אכן ידעתי."
הוא כתב על תקופת השואה:לא היינו אפילו בני אדם.
כשהגענו לבוכנוואלד, אנשי ה-SS דחפו אותנו לחדר מקלחת שם שהינו את הלילה.
שמעתי את השמועות על ראשי המקלחת מדומים שהזרימו גז.
אבל לא, זה היה רק מקום לישון בו.
בשמונת הימים הראשונים שם, הגרמנים שמרו עלינו בלי פירור לאכול.
נאחזנו בחיים בכוח הרצון בלבד, ישנו אחד על השני, כל בוקר התעוררנו ומצאנו גופה חדשה לידנו...
כל ההתנסות הייתה סיוט מוחלט – הדרך בה התייחסו אלינו, הדברים שהיינו צריכים לעשות כדי לשרוד.
לעיתים אני חולם על הימים ההם.
אני מתעורר שטוף זיעה מבועת מחשש שאני עומד להישלח למחנה ריכוז, אבל אני לא נוטר טינה כי זה בזבוז זמן גדול.
כן, יש משהו אפל בנפש האדם.
לרוב, בני אדם אינם נחמדים במיוחד.
זו הסיבה שכשאתה מוצא את אלה שכן, אתה מוקיר אותם.קלארי שוחרר מבוכנוואלד ב-11 באפריל 1945. עוד 12 בני משפחתו הקרובה נשלחו לאושוויץ.
מבין בני משפחתו שנשלחו למחנות הריכוז, קלארי היה הניצול היחיד.
כשחזר לפריז לאחר מלחמת העולם השנייה, נודע לו שרק שלושה מתוך 13 אחיו שהיו בחיים טרם הכיבוש הנאצי של צרפת שרדו.
לאחר השואה קלארי חזר לעסקי הבידור וחלק משיריו הפכו פופולריים לא רק בצרפת, אלא גם בארצות הברית.
הקלטותיו הראשונות של קלארי היו ב-1948; הם הובאו לארצות הברית והופצו באמצעות קפיטול רקורדס.
הוא נסע לארצות הברית באוקטובר 1949. אחת מהופעותיו הראשונות בארצות הברית הייתה מערכון קומי בשפה הצרפתית בתוכניתו של אד ווין ב-1950. מאוחר יותר קלארי פגש את מרב גריפין ואדי קנטור.
פגישתו עם קנטור הובילה לנישואיו לבתו של קנטור, נטלי קנטור מצגר, ב-1965, לאחר שהיו חברים קרובים במשך 15 שנה.
מאוחר יותר קנטור השיג לקלארי תפקיד בסדרת הטלוויזיה שעת הקומדיה של קולגייט.
באמצע שנות ה-50, קלארי הופיע בסדרת טלוויזיה ברשת NBC בשם The Martha Raye Show ובאנתולוגיית הדרמה Appointment with Adventure ברשת CBS.
כישוריו הקומיים של קליירי זכו עד מהירה להכרה בברודוויי, שם הוא הופיע במספר מחזות זמר פופולריים.
בשנת 1952, הוא הופיע בסרט Thief of Damascus בו כיכבו גם פאול הנרייד ולון צ'ייני ג'וניור.
בשנת 1958 הוא הופיע במספר תוכניות בידור בטלוויזיה ככוכב אורח.
תפקיד לבו בסדרה הגיבורים של הוגאן
בשנת 1965, הוצע לקלארי, נמוך הקומה (גובהו היה 155 ס"מ), את תפקיד רב"ט לואי לבו בסדרת טלוויזיה בשם "הגיבורים של הוגאן".
הוא קיבל את התפקיד כשהפיילוט נמכר לרשת CBS.
עלילת הסדרה התרחשה במחנה שבויים גרמני, במהלך מלחמת העולם השנייה, וקלארי גילם את תפקידו של שבוי צרפתי שהיה חבר ביחידת חבלה של בעלות הברית שפעלה מתוך המחנה.
כשנשאל על המקבילות שבין הכליאה של לבו לניסיונו האישי, השיב קלארי, "סטלג 13 אינו מחנה ריכוז.
זה מחנה שבויים, וזה הבדל אדיר.
מעולם לא שמעת על שבוי מלחמה שהומת בגז או בתלייה.
כשהתוכנית עלתה לאוויר, אנשים שאלו אותי אם יש לי התלבטות לשחק בסדרה קומית העוסקת בנאצים ובמחנות ריכוז.
הייתי צריך להסביר שזה היה על שבויי מלחמה במחנה שבויים, לא במחנה ריכוז, ואף על פי שלא רציתי להמעיט במה שעברו חיילים במהלך שביים, זה היה הבדל של יום ולילה ממה שאנשים סבלו במחנות ריכוז."
קלארי היה השחקן המקורי האחרון ששרד מצות שחקני הגיבורים של הוגאן.
קנת' וושינגטון, שהצטרף לצוות השחקנים בעונה האחרונה של התוכנית בתור סמל ריצ'רד בייקר, היה חבר הצוות היחיד ששרד לאחר מותו של קלארי.
הסדרה "הגיבורים של הוגאן" בוטלה ב-1971, אולם קלארי המשיך לשמור על קשרים הדוקים עם השחקנים ורנר קלמפרר, ג'ון באנר וליאון אסקין, שאף חייהם הושפעו מתקופת השואה.
לאחר ביטול התוכנית, הוא הופיע בקומץ סרטים עלילתיים שהתרחשו על רקע מלחמת העולם השנייה, כולל הסרט הטלוויזיה זיכרון אהבה, על השואה.
קלארי הופיע גם באופרות הסבון "ימי חיינו", "צעירים חסרי מנוח" ו"היפים והאמיצים".
בשנת 1975 קלארי הופיע בסרט "הינדנבורג", אשר תיאר עלילה בדיונית לפוצץ את ספינת האוויר הגרמנית.
הוא גילם את ג'וזף ספאה, נוסע אמיתי במסעה האחרון של ספינת האוויר.
בשנת 1980 הצטרף למרכז שמעון ויזנטל ומאז הפך פעיל בהנחלת זיכרון השואה.
קלארי הקדיש שנים למסעות הופעות בקנדה ובארצות הברית, וסיפר על תלאותיו בשואה.
הוא עסק בציור מתוך תמונות שצילם במסעותיו.
בשנת 2001 קלארי פרסם ספר זיכרונות בשם "מהשואה לגיבורי הוגאן: האוטוביוגרפיה של רוברט קלארי".
קלארי נישא לנטלי קנטור, בתו של אדי קנטור, ב-1965. היא מתה ב-1997. לבני הזוג לא היו ילדים.
קליירי מת בביתו בלוס אנג'לס ב-16 בנובמבר 2022, בגיל 96.
רוֹבֶּרְט קִילווֹרְדְבִּי היה הארכיבישוף מקנטרברי באנגליה וקרדינל.
קילוורדבי היה החבר הראשון במסדר מנדיקנטים שזכה למשרה כנסייתית גבוהה בכנסייה האנגלית.
קילוורדבי למד באוניברסיטת פריז, ועם סיום לימודיו החל ללמד שם דקדוק ולוגיקה.
לאחר מכן הצטרף ל ולמד תאולוגיה, והצטרף לחבר המנהלים של אוניברסיטת אוקספורד לפני 1261, כנראה עד 1245. הוא מונה לראש המסדר של הדומיניקנים באנגליה ב-1261, ובאוקטובר 1272 מינה אותו האפיפיור גרגוריוס העשירי לארכיבישוף של קנטרברי כדי לסיים את המחלוקת על הבחירות.
קילוורדבי קיבל את המינוי של הארכיבישופות ב-11 באוקטובר 1272, ב-12 בדצמבר 1272 הוא קיבל את ניהולה, וקיבל סמיכה לכהונה ב-26 בפברואר 1273.
קילוורדבי הכתיר את אדוארד הראשון ואת אשתו לאונור כמלך ומלכת אנגליה באוגוסט 1274, אך מלבד זאת כמעט שלא עסק בפוליטיקה.
במקום זאת הוא התרכז בתפקידיו הכנסייתיים, כולל צדקה לעניים ותרומות לדומיניקנים.
בשנת 1278 מינה האפיפיור ניקולאוס השלישי את קילוורדבי ל, שבסמוך לרומא.
עקב כך הוא התפטר מתפקיד הארכיבישוף מקנטרברי ועזב את אנגליה, [5] ולקח עמו מסמכים, פנקסים ומסמכים השייכים לארכיבישופות.
הוא גם עזב שוב את הארכיבישופות שקועה בחובות, לאחר שקודמו סילק את החוב.
הוא מת באיטליה בשנת 1279 ונקבר במנזר הדומיניקני בוויטרבו, באיטליה.
אמנם בתאוריה זה היה קידום, אבל נראה שזה לא היה כך, שכן האפיפיור לא היה מרוצה מתמיכתו של קילוורדבי במאמצים להתנגד לתשלום הכנסות האפיפיור ומחוסר המאמץ לביצוע הרפורמות שהתקבלו ב ב-1274.
השקפותיו התאולוגיות והפילוסופיות של קילוורדבי סוכמו על ידי הכומר וההיסטוריון שאמר כי הוא היה "אקלקטי שמרני, המחזיק בדוקטרינת הנטיות המכוננות ומתנגד...
לדוקטרינה האריסטוטלית של אחדות הצורה בישויות, כולל האדם".
כמה מקורות קובעים שהוא היה המחבר של Summa Philosophiae, היסטוריה ותיאור של אסכולות המחשבה הפילוסופיות שהיו אז, אך סגנון הכתיבה אינו דומה ליצירותיו האחרות, ונואלס, למשל, אינו מאמין שהוא נכתב על ידי קילוורדבי.
נטען כי קילוורדבי התנגד לתומאס אקווינס.
בשנת 1277 הוא אסר על הוראת שלושים תזות, שחלקן נחשבו כקשורות לתורתו של תומאס אקווינס.
אולם חוקרים מודרניים, כמו רולנד היסט (Roland Hissette), ערערו על פרשנות זו.
רוברט פרנסיס (בוב) קנדי ג'וניור הוא עורך דין, פוליטיקאי וסופר אמריקאי, המכהן כמזכיר ה־26 של מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית בממשלו השני של הנשיא דונלד טראמפ, מאז פברואר 2025.
קנדי נרשם כמועמד עצמאי בבחירות 2024 לנשיאות ארצות הברית, אך במהלך הקמפיין הסיר את מועמדותו מרוב המדינות המתנדנדות והביע תמיכה בנשיא לשעבר ומועמד המפלגה הרפובליקנית דונלד טראמפ.
שמו של קנדי הופיע לבחירה ב-33 מדינות והוא זכה לכ-0.4% מקולות הבוחרים.
קנדי הוא בנם של התובע הכללי של ארצות הברית לשעבר רוברט קנדי ורעייתו אתל קנדי, ואחיינו של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ון פיצג'רלד קנדי.
קנדי נולד בוושינגטון הבירה ב-17 בינואר 1954. הוא השלישי מבין 11 ילדיהם של הסנאטור והתובע הכללי רוברט פ.
הוא אחיין של נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ון פיצג'רלד קנדי והסנאטור טד קנדי.
הוא היה בן תשע כשדודו, הנשיא ג'ון קנדי, נרצח ב-1963, ובן 14 כשאביו נרצח בזמן שהתמודד על המועמדות הדמוקרטית לבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968.
קנדי שמע על הירי באביו כשהיה בבית הספר תיכון בג'ורג'טאון.
כעבור כמה שעות, הוא טס ללוס אנג'לס במטוסו של סגן הנשיא יוברט האמפרי, יחד עם אחותו הגדולה קת'לין ואחיו הבכור ג'וזף, והיה עם אביו כשמת.
קנדי היה מנושאי הארון בהלוויה של אביו, שם נאם וקרא קטעים מנאומיו של אביו במיסה לזכר מותו בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
לאחר מות אביו התגורר קנדי עם משפחת אומנה בקיימברידג' שבמסצ'וסטס.
קנדי נזרק משתי פנימיות: מילברוק בצפון מדינת ניו יורק ופומפרט בקונטיקט עקב שימוש בסמים.
באוגוסט 1970, קנדי ובן דודו נעצרו בברנסטייב, מסצ'וסטס, בגין החזקת מריחואנה ונשפטו ל-13 חודשי מאסר על תנאי.
קנדי המשיך את לימודיו באוניברסיטת הרווארד, וסיים את לימודיו ב-1976 עם תואר ראשון בהיסטוריה וספרות אמריקאית.
מאוחר יותר למד בבית הספר לכלכלה של לונדון לפני שרכש תואר דוקטור למשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה, ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת פייס.
בשנת 1982 הושבע קנדי לתפקיד עוזר התובע המחוזי במנהטן.
לאחר שנכשל בבחינת הלשכה שלו, הוא התפטר ביולי 1983. בספטמבר הוא הואשם בהחזקת הרואין, והודה בפברואר 1984, כאשר קיבל שנתיים מאסר על תנאי ועבודות שירות.
לאחר מעצרו הוא נכנס למרכז לטיפול בסמים ובמהלך תקופת מבחן התנדב למועצה להגנת משאבי הטבע.
המאסר שלו הסתיים שנה מוקדם יותר.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בניו יורק בשנת 1985.
קנדי הוא מומחה למשפט סביבתי ושותף במשרדי עורכי הדין של מורגן אנד מורגן ושל קנדי ומדונה, LLP, והוא תומך בצדק סביבתי.
באמצעות ליטיגציה, לובינג, הוראה וקמפיינים ציבוריים ואקטיביזם, קנדי תמך בהגנה על נתיבי מים ופעל רבות למען זכויות ילידים ואנרגיה מתחדשת ונגד תאגידים מזהמים הפוגעים בסביבה ובאיכות החיים.
המורשת המשפחתית הזו, של אקטיביזם ליברלי, היא השורשים שמהם צמחה תפיסת העולם שלו.
קנדי ג'וניור ספג אותה וכעורך דין פעל ללא לאות למען איכות הסביבה; תחילה כתובע בניו יורק ובהמשך כעורך דין פרטי, שגייס את כישוריו המשפטיים לטובת אקטיביזם סביבתי.
מאז 1989 הוביל מאות תביעות נגד תאגידי ענק מזהמים שפגעו בסביבה, והכריח אותם להוציא מיליארדי דולרים לתיקון הנזקים שגרמו.
רוברט קנדי ג'וניור שימש עורך דין בכיר במועצה להגנת משאבי טבע, הקים קליניקה לליטיגציה משפטית באוניברסיטת פֶּייס, שבה שימש מרצה למשפט סביבתי, והיה עורך הדין של Riverkeeper ("שומר הנהר"), ארגון שפעל לשיקומו של נהר ההדסון.
במסגרת זו הגיש קנדי ג'וניור תביעות נגד תאגידים שגרמו לזיהומו של נהר ההדסון ונגד הרשויות שנמנעו מלטפל בהם.
"המים מהווים רשת ביטחון לחברה", אמר ב-2019. "לכולם צריכה להיות גישה למים נקיים והזדמנות להשתמש בהם — לשחות בלי חשש, לדוג דג ולהביא אותו הביתה מתוך ביטחון שהוא לא ירעיל מישהו".
ב־1999 ייסד רוברט קנדי ג'וניור את Waterkeeper Alliance - ארגון־גג שמאגד 350 ארגונים הנלחמים למען נהרות ומים ב־44 מדינות ברחבי העולם.
כיום הוא עומד בראש הארגון.
ב-3 במרץ 2023, בנאום בניו המפשייר, הצהיר קנדי שהוא שוקל להתמודד לנשיאות ב-2024. ב-5 באפריל 2023, הגיש קנדי את מועמדותו למועמדות מטעם המפלגה הדמוקרטית לנשיאות בבחירות לנשיאות ב-2024. ב-9 באוקטובר 2023, הודיע כי יתמודד כמועמד עצמאי בבחירות לנשיאות ולא מטעם המפלגה.
זה הופך אותו לבן משפחתו החמישי שמנסה להתמנות לנשיאות ארצות הברית..
באוגוסט 2024 הסיר את מועמדותו לנשיאות והכריז על תמיכתו בטראמפ.
ההחלטה של קנדי נחשפה בנאום בפניקס, שם מתח ביקורת על המפלגה הדמוקרטית בטענה שזנחה את העקרונות הדמוקרטיים ופעלה באופן חוקי נגדו ונגד טראמפ.
בנוסף, הצביע על מלחמת אוקראינה-רוסיה ועל עתיד הילדים כגורמים לעזיבתו את המפלגה הדמוקרטית.
באפריל 2025 נכלל ברשימת "טיים 100" לשנת 2025 בשל השפעתו כשר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, תוך קידום גישות שנויות במחלוקת בתחום בריאות הציבור אשר עוררו דיון נרחב בזירה המדעית, הפוליטית והחברתית.
קנדי גם קידם במשך השנים התנגדות לחיסונים שלא הוכחו כבטוחים ונושאים (שחלקם שנויים במחלוקת) הקשורים לבריאות הציבור.
ביוני 2025 פיטר קנדי את כל 17 חברי הוועדה המייעצת של ה-CDC, האחראית על המלצות חיסונים, בטענה שהוועדה מאשרת חיסונים מבלי להפעיל ביקורת מספקת כדי להבטיח את בטיחות האזרחים.
לצד זה היו גם מומחי בריאות שהעבירו ביקורת על הפיטורים, הזהירו מפני פגיעה בבריאות הציבור וטענו כי מדובר באחד הימים האפלים בתולדות ארצות הברית.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הביע קנדי תמיכה בישראל ואמר: "כל מדינה במקום ישראל הייתה משטחת את עזה".
קנדי הרבה להתבטא בנוגע למלחמה באוקראינה.
בנושא זה נקט עמדה פרו רוסית והאשים את ארצות הברית בפרובוקציות שהובילו למלחמה בה פלשה רוסיה לאוקראינה, מלחמה בה פוטין לא היה מעוניין.
למרות שגינה את רוסיה בעקבות מה שכינה "פלישה ברוטלית ומדממת", טען שהמלחמה היא תוצאה של התערבות ארצות הברית בפוליטיקה האוקראינית במטרה להשליט ממשלה פרו-אמריקאית, ומהחשש לפלישה מערבית לרוסיה שדבר זה עורר בפוטין.
לטענתו האמריקאים הכשילו שוב ושוב מאמצים שנעשו לפני המלחמה לפתור את המצב בדרכי שלום.
קנדי הוא אמן בזיירות מורשה מאז שהיה בן 11. הוא מגדל ניצים ובזים והוא מורשה גם כמפיץ דורסים וכמשקם חיות בר.
הוא היה נשיא איגוד הבזים של מדינת ניו יורק בין השנים 1988 ל-1991.
באפריל 1982, קנדי התחתן עם אמילי רות בלק (ילידת 1957), אותה הכיר בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה.
נולדו להם שני ילדים: רוברט פרנסיס "בובי" קנדי השלישי (יליד 1984; נשוי לסופרת, פעילת שלום וקצינת ה-CIA לשעבר אמריליס פוקס) וקתלין אלכסנדרה ('קיק') קנדי (ילידת 1988).
ב-15 באפריל 1994, קנדי התחתן עם מרי קתלין ריצ'רדסון (1959–2012) על סיפון ספינת מחקר על נהר ההדסון.
נולדו להם ארבעה ילדים: קונור ריצ'רדסון קנדי (נולד ב-1994), קירה לה-מוין קנדי (נולדה ב-1995), ויליאם פינבר "פין" קנדי (נולד ב-1997), ואיידן קאומן וייק קנדי (נולד ב-2001).
ב-12 במאי 2010, קנדי הגיש בקשה לגירושין ממרי; שלושה ימים לאחר מכן הואשמה בנהיגה בשכרות.
ב-16 במאי 2012, מרי נמצאה מתה בבניין בשטח ביתה בבדפורד, ניו יורק.
החוקר הרפואי של מחוז וסטצ'סטר קבע שהמוות הוא התאבדות עקב חנק מתלייה.
דבר שהעלה לכותרות מחדש את תאוריית קללת קנדי.
קנדי התחתן עם אשתו השלישית, השחקנית-במאית שריל היינס, ב-2 באוגוסט 2014, במתחם קנדי בקייפ קוד.
קנדי והיינס מתגוררים כיום בלוס אנג'לס שבקליפורניה ובקייפ קוד שבמסצ'וסטס.
מייג'ור-גנרל רוברט ג'ורג' קקביץ', CB היה קצין בצבא הבריטי ששירת בארבע מלחמות.
קקביץ' היה בנו השני של טרהוק קקביץ', מבית פימור, ליד אקסטר, דבון, ונכדו של סמואל טרהוק קקביץ'.
הוא היה גם אחיו של סר טרהוק הרברט קקביץ', הברונט הראשון ואחיינו של השופט סר ארתור קקביץ'.
הוא התחנך בבית הספר מרלבורו וקינג אדוארד, ברמינגהאם.
כשנכנס לצבא הבריטי דרך המיליציה, קקביץ' הצטרף לרגימנט הבאפס ב-2 בדצמבר 1874. הוא לחם במלחמת פרק בשנים 1875–1876, ובסודאן, בשנים 1884–1885, שם השיג דרגת ייצוג של מייג'ור.
הוא הועסק כסגן עוזר שליש-גנרל במערכה בסודאן של 1888, ולאחר מכן כמזכיר צבאי של המפקד העליון, מדרס, והיה מעורב במלחמה האנגלו-בורמזית השלישית.
קקביץ' צורף לרגימנט הנאמן (צפון לנקשייר) ופיקד על הגדוד הראשון של אותו רגימנט במלחמת הבורים השנייה.
הוא פיקד על חיל המצב בקימברלי במהלך המצור וההגנה המוצלחת על העיירה, שבמהלכן נקלע לסכסוך עם ססיל רודס שנכח גם הוא.
לאחר ההקלה על העיירה ב-15 בפברואר 1900, שכנע רודס את ג'ון פרנץ', שפיקד על כוח הסיוע, להחליף את קקביץ' בקצין אחר כמפקד חיל המצב.
קקביץ' קיבל קידום לדרגת ייצוג של קולונל עבור שירותיו שבוע לאחר מכן, ב-21 בפברואר 1900. בסוף ספטמבר 1901 הוא נפצע בהתקפה של גנרל דה לה ריי ליד מואדוויל, אך עד מהרה התאושש.
באפריל 1902 הוא היה אחראי במהלך הניצחון הבריטי בקרב רויואל, הקרב הגדול האחרון במהלך המלחמה.
הוא שהה בדרום אפריקה עד שנחתם השלום ביוני 1902, כאשר חזר לאנגליה באונייה קריסברוק קסטל, ונחת בסאות'המפטון בתחילת אוגוסט.
בציון לשבח מ-23 ביוני 1902, לורד קיצ'נר, המפקד העליון בדרום אפריקה במהלך החלק האחרון של המלחמה, כתב כיצד קקביץ' "שמר את המוניטין הגבוה שלו כחייל משובח בעל אופי, נאמנות ושיקול דעת" לאורך כל המלחמה, וכן הגיע למסקנה כי הוא "כשיר היטב להחזיק בפיקוד בכיר".
על שירותיו קיבל קקביץ' את תואר עמית מסדר האמבט (CB) ברשימת הכבוד של דרום אפריקה באפריל 1901 (העיטור תוארך ל-29 בנובמבר 1900; הוא קיבל רק את העיטור בפועל מהמלך אדוארד השביעי בארמון בקינגהאם ב-24 באוקטובר 1902), וב-22 באוגוסט 1902 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל עבור שירות מכובד בשדה הקרב.
קקביץ' פרש מהצבא ב-1904 אך מונה לקולונל הכבוד של רגימנט הבאפס ב-5 באוקטובר 1909.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 מונה הגנרל קקביץ' למפקד הדיוויזיה ה-13 (המערבית), עליה פיקד עד זמן קצר לפני מותו בהתאבדות בגיל 60 ב-5 בנובמבר 1914. במצב בריאותי ירוד וסובל מדיכאון, קקביץ' נפסל מתפקידו ואושפז לפני שחזר לביתו ליד אקסטר.
הוא נקבר בחצר סנט מרטין, אקסמינסטר, דבון.
ההיסטוריון תומאס פקנהאם מתאר את קקביץ' כ"אדם נעים...
צנוע" אך גם חייל רציני וקפדן בעל עצבים חזקים וכישורים דיפלומטיים.
תכונות אלו היו נחוצות במהלך המצור על קימברלי כאשר ססיל רודס התנהג בצורה רגשית וחסרת אחריות, ערער את מנהיגותו של קקביץ' ועמידתו לצד הממונים הצבאיים שלו, ובשלב מסוים איים למסור את העיירה.
רוֹבֶּרְט קֶנת שְׁטְרַאוּס היה מוציא לאור של עיתונים ופוליטיקאי יהודי-אמריקאי שכיהן במועצת העיר ניו יורק בשנים 1938–1941, כנציג מנהטן.
הוא קנה את העיתון "" בשנת 1958 וייסד את .Sun Litho Inc, בית דפוס מסחרי.
רוברט קנת שטראוס נולד ב-22 באוקטובר 1905 בניו יורק לג'סי ולאירמה שטראוס.
אבי סבו היה לזרוס שטראוס, מייסד שושלת משפחת שטראוס; סבו היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וקורבן בטביעת הטיטניק איזידור שטראוס, ודודיו הרבאים היו בעל רשת הכלבו מייסיס נתן שטראוס והדיפלומט אוסקר שטראוס.
שטראוס למד בבית הספר לעסקים של הרווארד וסיים את לימודיו בשנת 1931 עם תואר בוגר אוניברסיטה בממשל וכלכלה.
הוא עבד עבור פרנקלין דלאנו רוזוולט כשהלה כיהן כמושל ניו יורק ונשיא ארצות הברית, וסייע בניהול .
בשנת 1937, זמן קצר לאחר מות אביו, שטראוס התמודד על מושב במועצת העיר ניו יורק שזה עתה הוקמה.
הוא התמודד כחבר במפלגת פיוז'ן העירונית, בראש ועדת הקמפיין שלו עמד והוא נתמך על ידי ראש עיריית ניו יורק פיורלו לה גוארדיה, , והוועדה הלא-מפלגתית של האזרחים של השופט .
במהלך הקמפיין, שטראוס היה תומך נלהב בשיטת בחירות בשיטה היחסית החדשה, והסביר לבוחרים כיצד היא פועלת.
בסופו של דבר הוא נבחר עם 65,177 קולות, לאחר העברות קולות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שטראוס עבד ב בממלכה המאוחדת כמתמחה בענייני ממשל.
בשנת 1958, הוא העביר את משפחתו לסן פרנסיסקו, קנה את העיתון "", והקים את בית הדפוס .Sun Litho Inc.
סאן ליתו החלה בפרסום עיתונים קטנים בקליפורניה והייתה אחת מחברות הדפוס המסחריות הראשונות שהשתמשו ב ובדפוס אופסט לייצור קטלוגים וחומרי עסקים אחרים.
בהשראת תורתו של אלפרד קורז'יבסקי, שטראוס הפך לתומך של ודגל בשילובה בתוכנית הלימודים של אוניברסיטת פייס.
בשנת 1985, הוא ייסד את מרכז ברברה ורוברט ק.
שטראוס לחשיבה ולמידה בקמפוס מנהטן של אוניברסיטת פייס.
הוא היה חבר הנהלה ב.
שטראוס נפטר ב-24 בפברואר 1997, בבית החולים סנט פרנסיס בסנטה ברברה שבקליפורניה.
רוברט קירק (9 בדצמבר 1644 – 14 במאי 1692) היה כומר, מלומד גאלי ופולקלוריסט, הידוע בעיקר בזכות "חבר העמים הסודי", חיבור על פולקלור פיות, כישוף, רוחות רפאים וראייה שנייה, סוג של תפיסה חוץ-חושית שתוארה כתופעה על ידי תושבי ההיילנדס הסקוטיים.
הפולקלוריסט סטיוארט סנדרסון והמיתולוגית מרינה וורנר כינו את אוסף הסיפורים העל-טבעיים של קירק אחת היצירות החשובות והמשמעותיות ביותר בנושא פיות וראייה שנייה.
הפילוסוף הנוצרי וחוקר לימודי הדת דייוויד בנטלי הארט שיבח את קירק על כתיבת "החברה הסודית" כדי להגן על "אנשי כפר סקוטים פשוטים שהתעסקו בתמימות בידע של תרבותם" ו"מצאו את עצמם מואשמים על ידי בתי משפט פרסביטריאנים על עיסוק באמנויות שחורות".
בסוף שנות השמונים של המאה השבע עשרה, קירק נסע ללונדון כדי לסייע בפרסום אחד התרגומים הראשונים של התנ"ך לגאלית סקוטית.
המדען האציל רוברט בויל מימן את פרסום התנ"ך הגאלי וערך בדיקות על דיווחיו של קירק על ראייה שנייה.
קירק נפטר לפני שהספיק לפרסם את "חבר העמים הסודי".
אגדות צצו לאחר מותו של קירק לפיהן נלקח לארץ הפיות משום שחשף את סודותיהן.
הסופר הסקוטי וולטר סקוט פרסם לראשונה את עבודתו של קירק על פיות יותר ממאה שנה מאוחר יותר, בשנת 1815. אנדרו לאנג העניק לו מאוחר יותר את השם הפופולרי, "חבר העמים הסודי של אלפים, פאונים ופיות" (1893).
מאז פורסמו מספר מהדורות של "חבר העמים הסודי", עם ניתוח מלומד מאת סנדרסון, מריו מ.
קירק נולד באברפויל, סקוטלנד, הבן השביעי והצעיר ביותר של ג'יימס קירק, כומר באברפויל, פרת'שייר.
הוא למד תאולוגיה בסנט אנדרוז וקיבל את התואר השני שלו באדינבורו בשנת 1661. קירק הפך לכומר של בלקהידר בשנת 1664, ומאוחר יותר של אברפויל, מ-1685 ועד מותו.
בשנת 1670, הוא נישא לאשתו הראשונה, איזבל קמפבל, בתו של סר קולין קמפבל ממוצ'סטר.
כשנפטרה ב-25 בדצמבר 1680, קירק כתב לה מצבה בעצמו.
אשתו השנייה, מרגרט, בתו של קמפבל מפורדיי, ילדה לו בן שני, רוברט, שהפך לכומר בדורנוצ', סאת'רלנדשייר.
קירק היה מלומד גאלי, מחבר התרגום המלא הראשון של מזמורי המטריקה הסקוטית לגאלית, שפורסם באדינבורו בשנת 1684 בשם Psalma Dhaibhidh an Meadrachd, etc.
בשנת 1689 נקרא קירק ללונדון כדי לפקח על הדפסת "אן ביולה נָאמְתָּה", התנ"ך הגאלי שהחל לכתוב עשרות שנים קודם לכן תחת ניהולו של הבישוף ויליאם בדל.
הוא פורסם בשנת 1690. לגרסה זו הוסיף קירק אוצר מילים גאלי קצר בן שישה עמודים, שפורסם מחדש, עם תוספות מאת אדוארד לויד בספרייה ההיסטורית של ויליאם ניקולסון (לונדון, 1702).
מעורבותו של קירק בתנ"ך של בדל הייתה לבקשת חברו ג'יימס קירקווד, מקדם אוריינות גאלית סקוטית.
ההדפסה מומנה על ידי המדען רוברט בויל.
"חבר העמים הסודי" היא אוסף של סיפורי פולקלור שנאספו בין השנים 1691–1692 ופורסמו בשנת 1815. חוקר הפולקלור סטיוארט סנדרסון והמיתולוגית מרינה וורנר כינו את אוסף הסיפורים העל-טבעיים של קירק אחת היצירות החשובות והמשמעותיות ביותר בנושא פיות וראייה שנייה.
לדברי ג'ורג' מקדונלד רוס, פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת לידס, קירק תיעד פולקלור של פיות מתוך סיפורים מסורתיים בהרי סקוטלנד כדי לקדם את הנצרות ואת התיאור המקראי שלה על "רוחות לא אנושיות".
ההיסטוריון מייקל האנטר האמין ש"קירק ראה גם את הערך של ראייה שנייה בהצדקת העל-טבעי כנגד 'אתאיסטים'".
קירק כנראה נתקל בהתנגדות לאמונותיו העל-טבעיות באקלים החילוני והספקני של המאה ה-17 בלונדון של תקופת הרסטורסציה, במהלך ביקורו בשנת 1689.
קירק אסף את הסיפורים הללו לכתב יד מתישהו בין השנים 1691–1692, אך נפטר לפני שניתן היה לפרסם אותו.
מהדורת וולטר סקוט משנת 1815 התבססה על אחד מארבעת כתבי היד הידועים הללו, אותו שאל מספריית האדקטס כדי להעתיק, ואשר נעדר מאז.
הספר מכיל גם את תמליל המכתב של קירק מג'ורג' מקנזי, ויקונט מטרבט, לרוברט בויל.
אנדרו לאנג פרסם מהדורה שנייה של הספר בשנת 1893, תחת הכותרת "חבר העמים הסודי של אלפים, פאונים ופיות", ואחריה גרסה משנת 1933 עם הקדמה מאת רוברט בונטין קנינגהם גרהם.
שתי המהדורות הללו היו עותקים של מהדורת 1815 של סקוט.
מאז פורסמו מספר מהדורות של "הקהילה הסודית", עם ניתוח אקדמי בולט מאת סנדרסון, מריו מ.
סטיוארט סנדרסון ערך מהדורה חדשה עבור אגודת הפולקלור בשנת 1976 ולאחריה גרסה עכשווית שפורסמה על ידי רוברט ג'ון סטיוארט בשנת 1990, עם פרשנות נרחבת שבחנה רבים מהנושאים האזוטריים הכלולים בטקסט.
מייקל האנטר ערך מהדורה חדשה בשנת 2001, ו"ניו יורק ריוויו בוקס" פרסמה גרסה חדשה בשנת 2006 עם הקדמה מאת מרינה וורנר.
כתב היד La.III.551 באוניברסיטת אדינבורו נכתב בשנת 1692 על ידי רוברט קמפבל, והוא העתיק ביותר מבין גרסאות כתב היד הידועות והמוכרות.
סביר להניח שזהו עותק של המקור של קירק, והאנטר וסנדרסון הסתמכו עליו בעיקר למהדורותיהם המדעיות של "חבר העמים הסודי".
ישנם גם שני עותקי כתבי יד מהמאה ה-18 ממקור לא ידוע, MS.
5022 בספרייה הלאומית של סקוטלנד, ו-MS Gen 308D באוניברסיטת אדינבורו.
אגדות צצו לאחר מותו של קירק לפיהן הוא נלקח לארץ הפיות משום שגילה את סודות הפיות.
אגדה פופולרית מפקפקת האם אפרו או אפילו גופתו קבורים שם.
לאחר מותו, צצו סיפורי עם שאומרים שגופתו נלקחה על ידי פיות כדי שיהפוך ל"כומר של מלכת הפיות".
סייס, שעבד אז במוזיאון לארכאולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת קיימברידג', ציין את הדמיון בין אגדת מותו של קירק לאגדה הגרמאנית של דיטריך פון ברן, שבסיפור אחד נלקח על ידי גמד כשמת.
לדברי סייס, לשניהם נושא משותף לפולחני רוחות אבות - המתים נלקחים לארץ הפיות.
רוברט קורנליוס היה צלם אמריקאי וחלוץ בהיסטוריה של הצילום.
הדיוקן העצמי שלו שצולם ב-1839 מקובל בדרך כלל כדיוקן הצילומי הראשון הידוע של אדם שצולם בארצות הברית, והישג משמעותי לצילום דיוקן עצמי.
הוא הפעיל כמה מאולפני הצילום הראשונים בארצות הברית בין השנים 1840 ל-1842 ויישם טכניקות חדשניות כדי להפחית משמעותית את זמן החשיפה הנדרש לדיוקנאות.
קורנליוס היה ממציא, איש עסקים ויצרן מנורות.
הוא יצר ורשם פטנט על "המנורה הסולארית" ב-1843 שבערה בבהירות רבה יותר ואפשרה שימוש ב זול יותר כמקור דלק במקום יקר יותר.
קורנליוס נולד בפילדלפיה לשרה וכריסטיאן קורנליוס.
אביו היגר מאמסטרדם ב-1783 ועבד כצורף לפני שפתח חברה לייצור מנורות.
הוא למד בבית ספר פרטי כנער והתעניין במיוחד בכימיה.
בשנת 1831 החל לעבוד אצל אביו והתמחה בציפוי כסף וליטוש מתכות.
בסוף ספטמבר 1839, זמן קצר לאחר פרסום הדאגרוטיפ, צילם את בית הספר התיכון המרכזי של פילדלפיה, במה שנחשב לאחד התצלומים העתיקים ביותר שצולמו בארצות הברית.
זמן קצר לאחר מכן, סקסטון ניגש לקורנליוס על מנת לקבל לוחות דאגרוטיפ טובים יותר.
פגישה זו הציתה את התעניינותו של קורנליוס בצילום.
בסביבות אוקטובר 1839 אלתר קורנליוס קמרה אובסקורה ויצר את הדאגרוטיפ הראשון שלו, דיוקן עצמי מחוץ לחנות המשפחתית.
התמונה דרשה ממנו להצטלם במשך 10 עד 15 דקות והיא שרדה.
תמונות מוקדמות אחרות של משפחתו לא השתמרו.
בעוד שתצלומו של לואי ז'אק מנדה דאגר דאגרוטיפ של שדרות דו-טמפל, שצולם שנה או שנתיים קודם לכן, כלל שני אנשים אקראיים על מדרכה, הדיוקן העצמי של קורנליוס מקובל בדרך כלל כדיוקן הצילומי המכוון העתיק ביותר הידוע של אדם שצולם בארצות הברית.
עם זאת, ישנן מספר טענות מוקדמות יותר לדיוקנאות מצולמים, הן מאירופה והן מארצות הברית, החל משנת 1837.
הצילום של קורנליוס שרד הודות למאמציו של מרקוס אורליוס רוט, תלמיד בסטודיו שלו.
רוט פרסם ספר שסיפק רקע על שורשי הצילום בארצות הברית.
הספר הוצג בתערוכת המאה בפילדלפיה ב-1876 ומשך את תשומת לבו של ג'וליוס זקס, צלם נודע מפילדלפיה ולימים העורך של כתב העת האמריקאי לצילום.
זקס החל לראיין את קורנליוס וחברים אחרים בחברה הפילוסופית האמריקאית כדי לתעד את ההיסטוריה של הצילום בארצות הברית.
קורנליוס סיפר לזקס שהוא החל לצלם באוקטובר 1839, אך לא נמצאו ראיות לטענתו עד 1975, כאשר ספרן בחברה הפילוסופית גילה תצלומים שצילם קורנליוס משנת 1839.
בעבודה לצד הכימאי , קורנליוס עשה התקדמות משמעותית בהפחתת זמני החשיפה לדאגרוטיפים.
באמצעות שימוש בברום, לוחות טובים יותר ויישום שימוש במחזירי אור ומסנני זכוכית כחולה לשיפור תנאי התאורה, הם הצליחו להפחית את זמן החשיפה לדיוקנאות דאגרוטיפ לפחות מדקה.
במאי 1840 פתח קורנליוס סטודיו לצילום, הראשון בפילדלפיה והשני בעולם.
קדם לו הסטודיו של אלכסנדר וולקוט וג'ון ג'ונסון בניו יורק, שבו ביקר קורנליוס בתחילת האביב של 1840. הסטודיו של קורנליוס זכה לפופולריות, ורבים מהדיוקנאות שלו של אנשים מפורסמים קיימים עד היום.
קורנליוס הפעיל סטודיו שני מ-1841 עד 1842. ככל שהפופולריות של הצילום גדלה וצלמים נוספים פתחו סטודיו, קורנליוס איבד עניין או הבין שהוא יכול להרוויח יותר כסף בחברת הגז והתאורה המשפחתית.
קורנליוס ניהל את חברת קורנליוס ושות' (שנודעה מאוחר יותר בשם קורנליוס ובייקר) וזכה להצלחה רבה עם המצאת "המנורה הסולארית".
באותה תקופה, שמן לווייתנים שימש במנורות אך הפך ליקר מאוד.
קורנליוס תיקן את עיצוב המנורה הבריטית באופן שדחף אוויר נוסף לתוך המבער ואיפשר שריפת שומן חזיר במקום שמן לווייתן.
הוא רשם פטנט אמריקאי על "המנורה הסולארית" ב-1843. המנורה התגלתה כפופולרית ביותר ונמכרה בארצות הברית ובאירופה, כאשר שני מפעלים גדולים בפילדלפיה ייצרו אותה.
קורנליוס רשם גם פטנטים על הדלקת פנסי גז עם ניצוצות חשמליים.
חברת המנורות קורנליוס יצרה גם את מנורת הנפט הראשונה, אולם גרסאות זולות ויעילות יותר שלטו בשוק.
קורנליוס נשא לאישה את הארייט קומלי ב-1832. נולדו להם שמונה ילדים: שלושה בנים וחמש בנות.
קורנליוס פרש מהעסק המשפחתי ב-1877. בשנותיו האחרונות הוא התגורר בביתו הכפרי בפרנקפורד, פילדלפיה, שם גם היה חבר במשך חמישים שנה בכנסייה הפרסביטריאנית.
הוא נפטר בביתו בפרנקפורד ב-10 באוגוסט 1893 ונקבר ב.
רוברט פלויד קנון האב היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כראש עיריית מינדן בשנים 1926–1928, כתובע של מחוזות בוסייר וובסטר בשנים 1930–1941, כשופט בבית המשפט העליון של לואיזיאנה בשנים 1945–1946, כשופט בבית המשפט לערעורים של לואיזיאנה בסבב השני בשנים 1945–1952, ולאחר מכן ועד 1956 כמושל לואיזיאנה ה-48.
רוברט קנון נולד בכפר דברלי, שכיום הוא חלק מהעיר מינדן שבלואיזיאנה, כבנם של פלויד קנון ושל אנני לאורה (לבית בופ) קנון.
ב-1919 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון של מינדן, והמשיך ללמוד באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
בעת לימודיו שם הוא היה חבר בנבחרות הפוטבול והטניס של המוסד.
הוא השלים את לימודיו שם ב-1923, ואת התואר שלו במשפטים ב-1925.
לאחר סיום לימודיו, כשהיה בן 23, נבחר קנון כראש עיריית מינדן.
הוא כיהן בתפקיד עד 1928, וב-1930 היה לתובע של מחוזות בוסייר וובסטר עד 1940.
ב-1940 נבחר קנון כשופט בבית המשפט לערעורים של לואיזיאנה בסבב השני, אך במקום לכהן על כס השיפוט הוא התגייס לצבא ארצות הברית ולא כיהן בתפקידו כשופט עד לתום מלחמת העולם השנייה.
הוא שב לכהונתו כשופט וכיהן בתפקיד עד 1952 ובמקביל כיהן שנתיים גם כשופט בבית המשפט העליון של לואיזיאנה.
הבחירות למשרת מושל לואיזיאנה התקיימו באפריל 1952. כמו רוב מדינות הדרום, החל מתום תקופת השיקום, לא התקיימה למעשה המפלגה הרפובליקנית ככוח פוליטי, ומשמעות הדבר הייתה שהבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית היו ההתמודדות המעשית על משרת המושל.
בבחירות אלו שהתקיימו בפברואר הובס מועמדו של המושל לשעבר ארל לונג, קארלוס ספהט על ידי קנון.
בבחירות הכלליות, שהתקיימו באפריל, ניצח קנון את האריסון באגוול, עורך דין בבאטון רוז', שהיה המועמד הרפובליקני השני בלואיזיאנה מאז תקופת השיקום.
בעת כהונתו בתפקיד המושל, הקים קנון מחדש את נציבות השירות הציבורי בלואיזיאנה, שפורקה על ידי קודמו בתפקיד ארל לונג.
הוא גם קידם תיקונים בחוקת לואיזיאנה להגבלת תפקיד המושל.
הוא גם פעל ליצירת ממשל בית לניו אורלינס ובכך שם קץ להתערבות ממשלת המדינה בממשל המקומי שם.
פעולות נוספות של קנון כמושל היו הבטחת פעולתן של מכונות הצבעה בכל תחנת קלפי, ומאבק בהימורים במדינה.
בעת כהונתו כמושל כיהן קנון כיושב ראש אגודת המושלים הלאומית בשנים 1954–1955, וכיושב ראש מועצת ממשלות המדינות ב-1955.
לאחר תום כהונתו כמושל ב-1956, שב קנון לעיסוקו בעריכת דין בבאטון רוז'.
ב-1963 הוא התמודד שוב על משרת המושל, אך הובס בבחירות המקדימות של הדמוקרטים על ידי ג'ון מקית'ן, שהמשיך ונבחר בבחירות הכלליות כמושל.
אף על פי שקנון נותר חבר המפלגה הדמוקרטית, הוא תמך במועמדים הרפובליקנים לנשיאות ארצות הברית, החל מדווייט אייזנהאואר ב-1952.
ב-1931 נשא קנון לאישה את יוג'יניה סנטל, ולשניים נולדו שלושה בנים.
רוברט קנון נפטר בבאטון רוז' ב-11 בינואר 1988. הוא נטמן בבית הקברות של משפחת יאנג בזאכרי שבמחוז מזרח באטון רוז'.
רוברט קרוזייר היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי מקנזס.
איש המפלגה הרפובליקנית, הידוע בעיקר בזכות כהונתו כנשיא בית המשפט העליון של קנזס בשנים 1864–1867 וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קנזס בשנים 1873–1874.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים ובאקדמיה של קאדיז, ולאחר מכן התמחה במשפטים אצל עורך דין בקרולטון, אוהיו.
בשנת 1848 הוסמך כעורך דין והחל לעסוק במקצוע בעיר קרולטון.
בעת מגוריו בקרולטון שימש גם כעורך העיתון Carroll Free Press.
בתחילה היה פעיל פוליטית במפלגה הוויגית, ובשנים 1848–1850 כיהן כתובע של מחוז קרול.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 שירת כחבר מועצת הבוחנים של מחוז קרול, שהייתה אחראית על בחינת כשירות המורים בבתי הספר הציבוריים ואישור העסקתם.
ב־7 במרץ 1857 עבר ללבנוורת' שבקנזס, שם ייסד את העיתון Leavenworth Daily Times והמשיך לעסוק בעריכת דין.
עם הקמת המפלגה הרפובליקנית הצטרף לשורותיה, ובשנים 1857–1858 היה חבר במועצה הטריטוריאלית של קנזס.
בשנת 1861 מינה אותו הנשיא אברהם לינקולן לתובע הפדרלי של מחוז קנזס, תפקיד שבו כיהן עד 1864. באותה שנה מונה לנשיא בית המשפט העליון של קנזס, תפקיד שמילא עד 1867. לאחר פרישתו שב לעסוק בעריכת דין ושימש גם כקופאי ומנהל הבנק הלאומי הראשון של לבנוורת'.
ב־24 בנובמבר 1873 מונה לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של הסנאטור המתפטר אלכסנדר קולדוול.
קרוזייר לא התמודד לבחירה מחודשת וכיהן עד 12 בפברואר 1874, אז נבחר מחליפו.
לאחר מכן חזר לעיסוקיו המשפטיים והבנקאיים בלבנוורת'.
משנת 1876 ועד 1892 כיהן כשופט המחוז השיפוטי הראשון של קנזס.
בנוסף, היה חבר מועצת המנהלים של החברה ההיסטורית של קנזס בין 1886 ל־1889.
לאחר פרישתו המשיך להתגורר בלבנוורת'.
קרוזייר נפטר שם ב־2 באוקטובר 1895, ונקבר בבית העלמין מאונט מאנסי שבעיר לאנסינג, קנזס.
באוגוסט 1852 נישא למרגרט אטקינסון (1824–1865) מקרולטון.
לאחר מותה נישא באוקטובר 1877 בשנית לסוזן אלינור האנט (1838–1902) מפרינסטון, ניו ג'רזי.
מנישואיו הראשונים נולדו לו שני ילדים:
ויליאם קרוזייר (1855–1942) – קצין בכיר בצבא ארצות הברית, שהגיע לדרגת בריגדיר גנרל ושימש כראש חיל החימוש בשנים 1901–1917.
רוברט קרטר ניקולס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת לואיזיאנה.
הוא שירת במלחמת 1812, וכיהן גם כמזכיר המדינה של לואיזיאנה וכמפקח על מערכת החינוך של המדינה.
ניקולס נולד בהנובר שבווירג'יניה, ב־10 בינואר 1787. הוא היה בנם של ג'ורג' ניקולס (1754–1799), לוחם ותיק ממלחמת העצמאות של ארצות הברית ופוליטיקאי, ושל מרי (סמית') ניקולס (נפטרה ב־1806).
הוא היה נכדו של רוברט קרטר ניקולס האב (1728–1780), ואף נקרא על שמו.
בשנים 1816–1817 למד ניקולס במכללת ויליאם ומרי שבעיר ויליאמסבורג, וירג'יניה.
בשנת 1808 הצטרף ניקולס לצבא ארצות הברית, וקיבל דרגת קפטן ברגימנט הרגלים השביעי.
בשנת 1810 קודם לדרגת מייג'ור ברגימנט הרגלים השלישי, וב־1812 הועלה לדרגת לוטננט קולונל ברגימנט הרגלים הראשון.
הוא שירת במלחמת 1812 ונלחם בקרב צ'יפווה.
לאחר מכן שירת ברגימנט הרגלים ה־30, ובשנת 1814 קודם לדרגת קולונל.
הוא פיקד על רגימנט הרגלים השמיני עד שהתפטר מתפקידו בשנת 1819.
לאחר שירותו הצבאי עבר ניקולס לקנטקי, ובשנת 1821 מונה לסוכן אינדיאנים של ממשלת ארצות הברית מול שבט הצ'יקאסו.
בהמשך עבר ללואיזיאנה, שם הקים מטע קנה סוכר במחוז טרבון, והתיישב במחוז סנט ג'יימס.
את המטע ניהל באמצעות עבודת עבדים.
במפקד האוכלוסין האחרון לפני מותו נרשמו בבעלותו 236 עבדים.
ניקולס נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם סיעת הג'קסוניאנים (שהפכה מאוחר יותר למפלגה הדמוקרטית), כדי למלא את המושב שהתפנה עקב התפטרותו של הסנאטור הנבחר צ'ארלס א.
בשנת 1845 כיהן כמזכיר המדינה של לואיזיאנה, ובשנים 1849–1853 שימש כמפקח על מערכת החינוך של המדינה.
ניקולס נפטר במחוז טרבון, לואיזיאנה, ב־24 בדצמבר 1856.
ניקולס נישא לסוזן אדלייד וינסון, ולשניים נולדה בת בשם מרי.
מרי ניקולס נישאה לפרדריק ג'ורג' בארת'.
ניקולס היה אחיינם של ג'ון ניקולס, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מווירג'יניה, ושל וילסון קרי ניקולס, סנאטור מווירג'יניה.
צ'ארלס רוברט רדפורד ג'וניור היה שחקן, במאי ומפיק קולנוע, איש עסקים, דוגמן, סביבתן ופילנתרופ אמריקאי.
זכה בפרס אוסקר על בימוי הסרט "אנשים פשוטים" ונחשב לאחד מכוכביה הגדולים ביותר של הוליווד.
רדפורד נודע בזכות תפקידיו בסרטים "קיד וקאסידי", "העוקץ", "כך היינו", "גטסבי הגדול", "כל אנשי הנשיא", "הטוב מכולם", "זיכרונות מאפריקה" ורבים אחרים.
רדפורד ביים את הסרטים "אנשים פשוטים" (שעליו זכה בפרס אוסקר), "מלחמתו של מילאגרו בינפילד", "נהר זורם ביניהם", "חידון האשליות", "הלוחש לסוסים" ו"משחק החיים".
בנוסף הוא הפיק את כל הסרטים הללו מלבד את הסרט "אנשים פשוטים".
רדפורד נולד בסנטה מוניקה שבקליפורניה לצ'ארלס רוברט רדפורד, חלבן שהפך לרואה חשבון, ולמרתה ו.
רדפורד סיים את לימודיו התיכוניים בלוס אנג'לס (1954) וקיבל מלגת בייסבול ללימודים באוניברסיטת קולורדו, שם היה מגיש בקבוצת הבייסבול.
בהמשך איבד את המלגה בשל בעיות השתייה שלו שנבעו ממות אימו.
בעקבות זאת הלך ללמוד ציור בבית ספר לאמנות בברוקלין שבניו יורק, ולקח שיעורי תיאטרון ב במנהטן.
לאחר לימודי הדרמה בניו יורק הופיע רדפורד, בתחילת שנות ה-60, במספר רב של הופעות טלוויזיוניות.
הוא הופיע, בין השאר, בסדרות "אזור הדמדומים", "אלפרד היצ'קוק מציג", "מווריק" ו"עיר עירומה".
בנוסף קיבל מועמדות לפרס אמי כשחקן משנה על הסדרה "Alcoa Premiere" ב-1963. באותם ימים גם שיחק בהצגות תיאטרון.
את הופעת הבכורה שלו בברודוויי עשה בתפקיד קטן ב"סיפור רם" (1959), ומשם כיכב בכמה הצגות, עד להצלחתו הקופתית הגדולה במחזה של ניל סיימון "יחפים בפארק" (1963).
את הופעת הבכורה הקולנועית שלו ערך רדפורד בדרמת המלחמה "מאחורי קווי האויב" בשנת 1962, שבו השתתף גם סידני פולאק בתפקידו הראשון בקולנוע.
לאחר הצלחתו במחזה "יחפים בפארק" הוא לוהק לתפקידים משמעותיים בקולנוע.
הוא גילם כוכב קולנוע דו-מיני המתחתן עם נטלי ווד ב"דייזי" (Inside Daisy Clover) (1965) ושיתף פעולה פעם נוספת עם ווד, ב-"This Property is Condemned", על פי מחזה מאת טנסי ויליאמס, שבו גילם פעם נוספת את מאהבה.
באותה שנה צירפו לו האולפנים כוכבת הוליוודית נוספת שתככב עימו בסרטים.
הייתה זו ג'יין פונדה בסרט "הרדיפה" (1966), שביים ארתור פן, שבו כיכב גם מרלון ברנדו בנוסף לרדפורד ולפונדה.
הסרט ביקר את האלימות בחברה האמריקאית, הופק בתקצוב גדול, אך נחל כישלון קופתי.
מייד אחר כך כיכבו רדפורד ופונדה בעיבוד הקולנועי המוצלח ל"יחפים בפארק" (1967).
השניים כיכבו יחדיו גם ב"הפרש החשמלי" (1979).
רדפורד, שדאג לתדמיתו כשובר הלבבות הבלונדיני, סירב לגלם תפקידים רציניים יותר כמו בסרטיו של מייק ניקולס: "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" ו"הבוגר", ובמקומם החליט להשתתף באותה שנה (1967) בסרטו של ג'ורג' רוי היל, "קיד וקאסידי", לצד פול ניומן.
בעקבות סרט זה קנה לעצמו תדמית קולנועית של בחור אינטליגנטי, אמין וטוב לב.
הסרט הפך אותו לאחד השחקנים האהובים של התקופה והשילוב בין רדפורד לניומן הוכח כמוצלח ביותר.
בשנים שלאחר מכן נחל רדפורד כישלונות עם סרטיו, פרט לסאטירה הפוליטית "המועמד" (1972).
באותה שנה ייסד את פסטיבל סאנדנס, בו הוצגו סרטים עצמאיים אמריקאים כאלטרנטיבות למסחריות ההוליוודית.
בשנת 1972 כיכב רדפורד בסרט "ג'רמיה ג'ונסון", שעל אף שלא היה הצלחה קולנועית נחשב עד היום לאחד הפרויקטים האיכותיים ביותר שלו.
תפיסה זו של ההוויה האמריקאית (שבמידה רבה, ובמינון שונה, היא גם נחלתם של שחקנים ובמאים נוספים, דוגמת קלינט איסטווד) שלטה גם בסרטים נוספים שבהם כיכב, כדוגמת "הפרש החשמלי", "ברובייקר" ו"סניקרס".
שנת 1973 הייתה מהמוצלחות בקריירה של רדפורד.
הוא הופיע ב"כך היינו" וב"העוקץ".
ב"כך היינו", דרמה רומנטית בכיכובה של ברברה סטרייסנד, הוא גילם אתלט פופולרי ואמיד, שמתאהב ביהודייה פעילת שמאל רדיקלית.
רדפורד היה ידוע כשחקן המצליח להוציא מהפרטנר שלו את ההופעה הטובה ביותר ושחקן שפועל טוב בצמדים.
על "כך היינו" קיבלה סטרייסנד מועמדות לפרס אוסקר, רדפורד עצמו היה מועמד אף הוא לאוסקר באותה שנה על הסרט "העוקץ".
הסרט, שזכה ב-7 פרסי אוסקר, כולל בפרס הסרט הטוב ביותר, היה וריאציה על "קיד וקאסידי", שְׁבוּ שָׁבוּ רדפורד וניומן לשתף פעולה, בסרט פשע דרמטי-קומי שהוציא את מיטב הקסם האישי של כוכביו.
"העוקץ" נחשב עד היום לסרטו המצליח ביותר של רדפורד, לאחר שהניב הכנסות בסך הגדול פי 28 מתקציבו בארצות הברית בלבד.
לאחר מכן כיכב בכמה סרטים מרשימים כ"גטסבי הגדול", על פי הרומן של פרנסיס סקוט פיצג'רלד, "שלושת ימי הקונדור" ובסרט עטור השבחים "כל אנשי הנשיא", שהתבסס על ספרם של בוב וודוורד וקארל ברנסטין, שני העיתונאים שחשפו את פרשת ווטרגייט.
גם סרט זה, כמו סרטיו הגדולים של רדפורד, התבסס על שיתוף הפעולה בינו לבין הפרטנר שמולו.
ב"כל אנשי הנשיא" היה זה דסטין הופמן שגרף ארבעה פרסי אוסקר.
באותן שנים זכה רדפורד בשלושה פרסי גלובוס הזהב בקטגוריית "World Film Favorite – Male", בשנים 1975, 1977–1978, שזהו פרס לשם כבוד, המראה את הפופולריות הרבה לה זכה בשנות ה-70.
במהלך שנות ה-80 כיכב בארבעה סרטים בלבד, ביים שני סרטים, והפיק ארבעה.
ב-1984 כיכב בסרט "הטוב מכולם", סרט ספורט בבימויו של בארי לוינסון, בו כיכב לצד גלן קלוז.
ב-1985 כיכב לצד מריל סטריפ בעיבוד קולנועי ראשון לספרה הנודע של איזק דינסן, "זיכרונות מאפריקה".
הסרט זכה בשבעה פרסי אוסקר, כולל לסרט הטוב ביותר.
ב-1993 גאתה הפופולריות שלו שוב, כשכיכב לצידם של וודי הרלסון ודמי מור בסרט "הצעה מגונה", בתפקיד מיליונר המציע לזוג במצוקה כספית סכום של מיליון דולר תמורת לילה אחד בחברתה של האישה.
ב-2001 כיכב לצד בראד פיט בסרט "משחקי ריגול", שזכה לביקורות מעורבות.
נאמן לנטייתו לבחור סרטים בהם נבחן האדם כאשר עליו להתמודד מול סביבה מאיימת כשאין לו לסמוך אלא על עצמו, כיכב רדפורד ב-2013 בסרט "הכל אבוד", העוסק בניסיונות ההישרדות הנואשים של שייט שספינתו טובעת בלב האוקיינוס.
סרט זה נחשב לחריג לפי כל אמת מידה, משום שרדפורד הוא השחקן היחיד בו, ללא צוות מסייע, ולפיכך גם התסריט שלו קצר ביותר.
"הכל אבוד" זכה לביקורות חיוביות ביותר, אך למרות זאת לא היה מועמד לפרס אוסקר באותה שנה.
ב-2014 גילם רדפורד בסרט "קפטן אמריקה: חייל החורף" את אלכסנדר גודווין פירס, מנהל בכיר בסוכנות S.H.I.E.L.D וחבר במועצת הביטחון העולמית.
ב-2016 כיכב בסרט "אמת", בו גילם את המגיש האמריקאי הוותיק דן ראד'ר, בסיפור האמיתי על תוכנית התחקירים "60 דקות" בה הוצג תחקיר המבוסס על מסמכים מזויפים.
באוגוסט 2018 הודיע רדפורד על פרישתו ממשחק, וכי הסרט "הג'נטלמן והאקדח" שעלה לאקרנים בספטמבר יהיה סרטו האחרון.
ב-1980 ביים לראשונה סרט קולנוע, "אנשים פשוטים", דרמה אודות התפוררותה של משפחה ממעמד הבינוני, שעליו זכה בפרס אוסקר לבימוי, בנוסף לזכייה בקטגוריית הסרט הטוב ביותר (כשהוא מנצח את "השור הזועם" של מרטין סקורסזה).
סרטו הבא כבמאי יגיע רק כעבור שמונה שנים, בסרט "מלחמתו של מילאגרו בינפילד", ובהמשך אף יביים את עצמו, בדרמה "הלוחש לסוסים" (1998), על פי הרומן של ניקולס אוונס.
ב-1992 ביים את הדרמה התקופתית "נהר זורם ביניהם", שכרבים מסרטיו האחרים, מתרחשת במערב האמריקני ועוסקת ביחסים בין שני אחים במשפחה חובבת דייג.
סרטו הרביעי, "חידון האשליות" (1994), שעסק בשערוריית שחיתות מאחורי הקלעים של תוכניות חידונים בטלוויזיה בשנות ה-50. הסרט זכה לביקורות טובות, ובארבע מועמדויות לאוסקר.
ב-2007 ביים את הסרט "כאריות לכבשים" סרט דרמה שעלילתו נסובה סביב הקשר בין מחלקה של חיילי ארצות הברית באפגניסטן, סנטור אמריקאי, כתבת, וכן פרופסור בקולג' בקליפורניה.
בסרט כיכבו טום קרוז, מריל סטריפ ורוברט רדפורד עצמו.
ב-2010 ביים את הדרמה ההיסטורית "הקנוניה", על המשפט וההוצאה להורג בתלייה של מרי סוראט, אלמנה שהורשעה בקשירת קשר לרצוח את לינקולן.
בן שפארד (שיה לבוף), עיתונאי צעיר ושאפתן במקומון הנאבק על הישרדותו, חושף את העובדה שג'ים הוא למעשה ניק סלואן – חבר לשעבר ב"מחתרת" שהשתתף (לכאורה) בשוד בנק שהסתיים במותו של מאבטח, ואשר הצליח משך שנים לחמוק מה-FBI בזכות העובדה ששינה את זהותו והפך לאזרח מכובד בקהילתו.
יחד עם ריצ'רד אטנבורו, וורן בייטי, קלינט איסטווד, קווין קוסטנר ומל גיבסון, רדפורד הוא מהשחקנים המעטים שזכו בפרס אוסקר על בימוי.
בנוסף, רדפורד הוא אחד הבמאים היחידים שזכה באוסקר על בימוי של סרט בכורה.
ב-1981 ייסד את מכון סאנדנס, ארגון ללא מטרות רווח הממוקם בפארק סיטי ביוטה.
תפקיד המכון לגלות ולדרבן מפיקים, במאים, תסריטאים ומלחיני סרטים ולסייע להם לפתח את כישרונם בסרטים עצמאיים.
המכון, שחגג 25 שנים להיווסדו ב-2006, הוא גם הגוף העומד מאחורי פסטיבל הסרטים סאנדנס השנתי.
מאז ייסוד המכון מעורב רדפורד עמוקות בסרטים עצמאיים.
דרך הסדנאות המגוונות ופסטיבל הסרטים הפופולרי סיפק סאנדנס תמיכה רבה ליוצרי קולנוע עצמאיים.
ב-1995 חתם רדפורד על חוזה עם רשת הטלוויזיה "Showtime", בדבר הקמת ערוץ שידור לכבלים, הפועל 24 שעות ביממה, המוקדש כל כולו לשידור של סרטים עצמאיים.
ערוץ זה הנקרא "ערוץ סאנדנס", ערך את שידור הבכורה ב-29 בפברואר 1996. בין ובין המשיך להופיע כשחקן בפרויקטים הוליוודיים, שההיענות שלו להם הולכת ומתמעטת עם הזמן.
ב-2012 השיק גרסה של פסטיבל הסרטים סאנדנס גם בלונדון.
באפריל 2013, הודיע על פרישה מניהול פסטיבל סאנדנס.
דה-מיל בטקס גלובוס הזהב, פרס על מפעל חיים, על אף שהמשיך לככב בסרטים גם עשור לאחר מכן.
שנתיים אחר כך (1996) זכה בפרס על מפעל חיים מטעם איגוד השחקנים האמריקני.
ב-2002 קיבל פרס אוסקר לשם כבוד מטעם האקדמיה האמריקנית לקולנוע, כשחקן, יוצר קולנוע, מייסד פסטיבל סאנדנס וכתומך נלהב בקולנוע העצמאי.
ב-2006 קיבל פרס הוקרה מטעם "מרכז קנדי" היוקרתי, על תרומתו לתרבות האמריקאית, וב-2016 החליט נשיא ארצות הברית ברק אובמה להעניק לו את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה במדינה.
רדפורד דגל בליברליזם, תמך באיכות הסביבה, בזכויות הלהט"ב ובזכויות הילידים האמריקנים.
על אף זיהויו כליברל, תמך בעברו מספר פעמים במועמדים רפובליקניים שהתמודדו בבחירות במדינת יוטה.
על אף שבשנות השישים, השבעים והשמונים נחשב לסמל מין, נמנע רדפורד מטיפוח התדמית הזו והוא ידוע כאדם נטול גינוני כוכבות.
רדפורד היה נשוי בין השנים 1958–1985 ללולה ואן ואגנן.
לזוג נולדו ארבעה ילדים, הבכור ביניהם נפטר זמן קצר לאחר לידתו ממוות בעריסה.
ב-2009 התחתן עם האמנית סיביל זגארס, בת זוגו מאז שנות ה-90. בתו איימי רדפורד היא גם שחקנית ובמאית.
"מאחורי קווי האויב" (1962) – בתפקיד: טוראי רוי לואיס.
But Not Serious" (שנת 1965) – בתפקיד: קפטן האנק וילסון.
"דייזי" (1965) – פרס גלובוס הזהב לתגלית השנה – בתפקיד: וייד לואיס.
"קיד וקאסידי" (1969) – פרס הבאפט"א כשחקן ראשי – בתפקיד: סנדנס קיד.
"גלישה מסחררת" (1969) – פרס הבאפט"א כשחקן ראשי – בתפקיד: דייוויד צ'אפלט.
"אמור להם שווילי בוי הגיע" (1969) – פרס הבאפט"א כשחקן ראשי – בתפקיד: סגן השריף כריסטופר "קופ" קופר.
"היהלום הלוהט" (1972) – בתפקיד: דורטמונדר.
"העוקץ" (1973) – מועמדות לפרס אוסקר, שחקן ראשי – בתפקיד: הנוכל ג'וני הוקר.
"וולדו פפר הגדול" (1975) – בתפקיד: וולדו פפר.
"שלושת ימי הקונדור" (1975) – בתפקיד: ג'וזף טרנר.
"כל אנשי הנשיא" (1976) – בתפקיד: בוב וודוורד.
"ברובייקר" (1980) – בתפקיד: הנרי ברובייקר.
"זיכרונות מאפריקה" (1985) – בתפקיד: דניס.
"צמודים אישית" (1996) – בתפקיד: וורן ג'אסטיס.
"המבצר האחרון" (2001) – בתפקיד לוטננט ג'נרל יוג'ין אירווין.
"חיים בלתי גמורים" (2005) – בתפקיד: אינר גילקיסון.
"Charlotte's Web" (שנת 2006) – בתפקיד: דיבוב קולו של הסוס אייק.
"כאריות לכבשים" (2007) – בתפקיד: פרופ' סטיפן מאלי.
"המוצא האחרון" (2013) – בתפקיד: ג'ים גראנט/ ניק סלואן.
"קפטן אמריקה: חייל החורף" (2014) – בתפקיד: אלכסנדר פירס.
"איש ואישה בלילה" (2017) – בתפקיד: לואיס ווטרס.
"הג'נטלמן והאקדח" (2018) – בתפקיד: פורסט טאקר.
"הנוקמים: סוף המשחק" (2019) – בתפקיד: אלכסנדר פירס.
"Omniboat: A Fast Boat Fantasia" (2020) – בתפקיד: דיבוב קולו של לוקי הדולפין.
"מלחמתו של מילאגרו בינפילד" (1988)
"נהר זורם ביניהם" (1992) – מועמדות לפרס גלובוס הזהב, בימוי.
"חידון האשליות" (1994) – מועמדות לפרס אוסקר, בימוי.
"הלוחש לסוסים" (1998) – מועמדות לפרס גלובוס הזהב, בימוי.
"Some Girls" (1988) של הבמאי מייקל הופמן.
רוברט רוסן היה במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע יהודי-אמריקני זוכה פרס האוסקר על "כל אנשי המלך".
רוסן החל את כמחזאי בתיאטרון.
אל תעשיית הקולנוע הוא נכנס כתסריטאי, החל מדרמת הפשע "Marked Woman" משנת 1937 בה כיכבו בטי דייוויס והמפרי בוגרט.
בין השנים 1937–1947 (טרם היותו במאי קולנוע) עבד כתסריטאי בסרטיהם של לויד בייקון (ארבעה מסרטיו), מרווין לרוי, ראול וולש (בסרטו "שנות ה-20 הסוערות", בו כיכב ג'יימס קאגני), מייקל קורטיז ("זאב הים"), בשלושה מסרטיו של לואיס מיילסטון ובשניים מסרטיו של אנטול ליטבק.
ב-1946 כתב את התסריט לסרט "אהבתה המוזרה של מרתה אייברס" בבימויו של לואיס מיילסטון.
ב-1947 ביים את סרטו הראשון, "ג'וני או'קלוק", סרט אפל, לו כתב גם את התסריט.
באותה שנה ביים את סרט האיגרוף "גוף ונפש", שעבר כמה עיבודים מחודשים עם השנים.
סרטו השלישי היה "כל אנשי המלך", סרט פוליטי המבוסס על ספרו הנודע של רוברט פן וורן.
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר, כולל לסרט הטוב ביותר, בו זכה רוסן בתוקף היותו מפיק הסרט, אולם הוא הפסיד את פרס הבימוי לג'וזף ל.
מהלך זה הפתיע רבים, שכן רוסן נודע, בסרטיו הראשונים, כבמאי אמין המביא איכויות קולנועיות יוצאות דופן למסך הקולנוע.
חברי האקדמיה האמריקנית לקולנוע לא סברו שרוסן ראוי לקבל את הפרס, זאת למרות שהוא זכה בפרס גלובוס הזהב על הבימוי ובפרס איגוד הבמאים האמריקני.
12 שנים אחר כך קיבל רוסן פעם נוספת שלוש מועמדויות לפרס האוסקר, על סרטו "אדי פלסון" (1961),על פי הרומן מאת וולטר טוויס.
סרט זה, בכיכובו של פול ניומן, עסק בשחקן סנוקר בעל דחף בלתי נשלט להיות הטוב מכולם.
הסרט היווה השראה לסרט ההמשך, "צבע הכסף", שביים מרטין סקורסזה 25 שנה לאחר מכן, כשפול ניומן מככב גם בו.
על אף תשע מועמדויותיו לפרס האוסקר, הסרט זכה רק בשני פרסים טכניים.
בפרס הבימוי הוא זכה מטעם איגוד המבקרים של ניו יורק.
כיום נחשב הסרט כיצירת-מופת אמריקאית.
לאיגוד הבמאים האמריקני רוסן היה מועמד שלוש פעמים: על "כל אנשי המלך", "אדי פלסון" ועל "אלכסנדר הגדול" (1956), דרמה היסטורית המגוללת את סיפור חייו העשיר של המצביא היווני אלכסנדר הגדול, אותו מגלם ריצ'רד ברטון.
ב-1951, בשיא עידן המקארתיזם, הואשם רוסן, כמו אחרים, שהוא בעל נטיות קומוניסטיות.
הוא התייצב בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית (HUAC) לשימוע, אולם בתחילה סרב, אך לאחר שנתיים, תחת לחצים גדולים שפגעו בעבודתו, הסכים לחשוף את שמותיהם של 57 מעמיתיו למקצוע המשתייכים למפלגה הקומוניסטית.
בעקבות הווידוי רוסן קיבל חנינה.
סרטו האחרון טרם מותו בפברואר 1966 היה הדרמה הפסיכולוגית "לילית" (1964), בו כיכבו וורן בייטי, פיטר פונדה וג'ין הקמן.
רוברט רוזנברג (24 בנובמבר 1951–25 באוקטובר 2006) היה סופר ישראלי שכתב באנגלית, עיתונאי וחלוץ אינטרנט.
רוזנברג נולד בבוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית בשנת 1951. הוא למד באוניברסיטאות טאפטס והרווארד, והוא עלה לישראל מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, כמתנדב.
רוזנברג שהה זמן קצר בקיבוץ בית אלפא, ומאוחר יותר עבר לתל אביב, שם השלים את לימודיו באוניברסיטת תל אביב והחל לעבוד בשירות הידיעות UPI כמפעיל טלקס, וזאת ללא תשלום.
הוא מונה לכתב והתמסר לעבודתו העיתונאית.
משך שנים רבות עבד כעיתונאי בעיתון ג'רוזלם פוסט, וכתב עבור עיתונים נוספים בארצות הברית, בהם הירחון טיים מגזין והעיתונים US News ו-World Report.
בעשר שנותיו האחרונות הצטרף למערכת עיתון הארץ באנגלית, והיה מהעורכים הבכירים.
רוברט רוזנברג היה גם סופר ישראלי, בלשון האנגלית, בצד עבודתו כעיתונאי.
הוא כתב סדרה של ארבעה רומנים בלשיים, שהתבססו על עבודתו רבת השנים ככתב לענייני משטרה, ושגיבורם הוא הבלש אברהם כהן, ניצול שואה.
בנוסף, כתב ביחד עם מוקי בצר, ממפקדי מבצע אנטבה, את סיפור חייו.
הספר יצא לאור באנגלית בשם "Secret soldier" (לוחם חשאי).
בתחום האינטרנט החברתי, הקדים רוברט רוזנברג את זמנו.
כבר בשנת 1995 החל לבנות את המגזין שלו "אריגה".
הוא יצר לראשונה שילוב של מגזין ספרותי, שבו משתתפים משוררים מכל העולם, בצד אתר לוחמני ומחויב לעניין השלום במזרח התיכון.
הוא שילב בצד שירים של משוררי האינטרנט החשובים גם גלריות של תמונות ומידע מסוגים שונים.
רוזנברג נפטר בתל אביב בשנת 2006, ממחלת הסרטן.
רוברט ריסקין היה תסריטאי ומחזאי אמריקני, זוכה פרס האוסקר, הידוע בעיקר בזכות שיתוף הפעולה בינו לבין הבמאי פרנק קפרה.
ריסקין, יליד ניו יורק, החל את הקריירה כמחזאי של תיאטראות מקומיים בניו יורק.
שניים ממחזותיו זכו להצלחה כשהועלו על במות ברודוויי.
הוא עבר להוליווד ב-1931 לאחר שאולפני "קולומביה" רכשו את הזכויות של כמה ממחזותיו.
באותה שנה החל שיתוף הפעולה בינו לבין הבמאי פרנק קפרה, בקומדיה הרומנטית "בלונד פלטינה", בכיכובה של ג'ין הארלו, שבו כתב את הדיאלוגים בלבד.
ריסקין אמנם כתב תסריטים למגוון סרטים ב"קולומביה", אך הוא זכור בשל התסריטים שכתב לסרטיו של פרנק קפרה: "גברת ליום אחד" (1933), "זה קרה לילה אחד" (1934), "מר דידס הולך העירה" (1936), "הן לא תקחהו עמך" (1938) ו"קבלו את החתן!" (1951).
על כל אחד מהסרטים הללו קיבל ריסקין מועמדות לפרס האוסקר, ועל "זה קרה לילה אחד" גם זכה בפרס.
הוא הסתכסך עם קפרה במהלך עבודתם על הסרט "פגוש את ג'ון דו" (1941), ומאז לא עבדו יחד, מלבד בסרטים "Riding High" ו"קבלו את החתן!" מראשית שנות החמישים.
ב-1950 לקה באירוע מוחי שהחליש את גופו ומנע ממנו לכתוב תסריטים נוספים, ולבסוף נפטר בספטמבר 1955. לאחר מותו השתמש קפרה בתסריט ראשוני של ריסקין בסרט "גברת ליום אחד", שהיה סרטו האחרון של קפרה.
בין השנים 1942 - 1955 היה ריסקין נשוי לשחקנית פיי ריי.
נולדו להם שני ילדים ובנוסף הם אימצו בת.
רוברט א' רוקאווי הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
רוברט רוקאווי נולד וגדל בדטרויט.
בגיל 5 החל ללמוד בבית הספר היסודי "ישיבת חכמי לובלין" בעיר.
בגיל 11 עבר רוקאווי ללמוד בבית ספר ציבורי.
רוקאווי למד לתואר הראשון בספרות אנגלית, היסטוריה כללית והיסטוריה של ארצות הברית באוניברסיטת המדינה של ויין.
את התואר השני השלים בהיסטוריה וארכאולוגיה באוניברסיטת מישיגן.
הוא עשה שנה אחת בלימודי משפטים אך לאחר שנה פרש כדי לכתוב דוקטורט באוניברסיטת מישיגן.
התזה עסקה ביהודי דטרויט, הפעם הראשונה בה נכתבה עבודה אקדמית על האוכלוסייה היהודית בעיר הזו; העבודה עסקה בהיסטוריה של יהודי דטרויט עד מלחמת העולם הראשונה.
לאחר סיום הדוקטורט ב-1970 לימד שנה אחת באוניברסיטת טקסס, ולאחריה עלה לישראל.
מ-1971 לימד באוניברסיטת תל אביב עד פרישתו לגמלאות באוקטובר 2007 כפרופסור חבר.
במהלך הקריירה האקדמית שלו שהה בשבתונים באוניברסיטת קליפורניה, באוניברסיטת סן דייגו, שם עזר להקים את החוג ליהדות, באוניברסיטת טקסס, באוניברסיטת בוסטון ובאוניברסיטת ברנדייס.
בין המקומות שבהם הרצה היו אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, אוניברסיטת סירקיוז, אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת מלבורן, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת מיזורי, אוניברסיטת קנזס, אוניברסיטת מינסוטה, אוניברסיטת ויסקונסין, אוניברסיטת מיאמי ועוד.
בשנת 1976 היה חבר במפלגת ד"ש וכתב חלק ממצעה העוסק בקשר בין היהודים לתפוצה.
בעבר היה נשוי לאשת האופנה בטי רוקאווי, השניים חיו ביחד 18 שנים עד שהתגרשו באמצע שנות התשעים של המאה ה-20 ובשנת 2000 חזרו לחיות יחד.
עיקר מחקריו של רוברט רוקאווי עניינם יהדות ארצות הברית מראשיתה ועד ימינו.
ספר זה (The Jews of Detroit: from the Beginning, 1762-1914) עוסק בכלכלה, בדת, בניידות גאוגרפית, אנטישמיות, יחסים בין יהודים ולא-יהודים ובפוליטיקה היהודית בעיר דטרויט.
בין האישים המרכזיים שסיפוריהם מתוארים בספר היה סאם גולדווטר היהודי, שהיה המועמד לראש העיר של דטרויט ב-1890, היה דוד של בארי גולדווטר, שהיה מועמד מול לינדון ג'ונסון לנשיאות ארצות הברית ב-1964. סבא והאבא של שניהם היו אחים ונולדו בפוזן שבפרוסיה.
הספר ראה אור בשפה האנגלית ב-1993, תורגם מאנגלית לשפות עברית, גרמנית ורוסית, והתפרסם בעשר מהדורות באנגלית.
המהדורה החדשה המוערת, מורחבת ומתוקנת יצאה בשנת 2000 בשפה האנגלית תחת הכותר