tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1951 היה אחוז הנשים הנשואות 75% (אותו אחוז מן הנשים גם לא עבדו מחוץ לבית); ליתר דיוק, 84.8% מהנשים בין הגילאים 45 ו-49 היו נשואות.
ב-1953, ספר עצה פופולרי לנשים קבע: "אפשר לראות נישואים מאושרים לא כערך קדוש אלא כדרך החיים הטובה ביותר והפשוטה ביותר עבור כולנו".
בתום המלחמה נסגרו מעונות הילדים והסיוע לנשים עובדות היה מוגבל, הרפורמות החברתיות שיושמו על ידי מדינת הרווחה החדשה כללו קצבאות משפחה שנועדו לסבסד משפחות ולאפשר לנשים לא לעבוד מחוץ לבית.
המחויבות של נשים לברית הנישואים קיבלה עידוד מכוון על ידי התקשורת הפופולרית: סרטים, רדיו ושבועונים פופולריים לנשים.
בשנות החמישים הייתה לעיתוני הנשים השפעה רבה על גיבוש דעות בכל תחומי החיים, כולל היחס לתעסוקת נשים.
ובכל זאת הודות לפעילות פמיניסטיות כמו אדית סאמרסקיל, שנלחמה למען מטרות נשים לאורך שנות החמישים, נעשו צעדים רבים לקידום שוויון נשים, כגון חוק שכר שווה למורות (1952) ולנשים בשירות המדינה (1954).
חוק "עמית החיים" מ-1958 איפשר להעניק תואר מיוחד לנשים שהעניק להן זכאות לשבת בבית-הלורדים.
הנשים הראשונות מסוג זה לקחו את מושבן בפרלמנט ב-21 באוקטובר 1958.
כותבות פמיניסטיות מאותה תקופה, כמו אלווה מירדאל וויולה קליין וג'ודית האבאק, קידמו את הרעיון שלאחר שהילדים גדלו, נשים תוכלנה לשלב עבודות בית עם עבודה בשכר מחוץ לבית.
הן הדגישו כי עמדתן היא זאת של "פמיניזם מודרני סביר" המנסה לבסס את תרומתן החברתית של נשים במקום להדגיש את השוויון או את הדמיון בין המינים.
הפמיניזם בשנות החמישים, שכונה מאוחר יותר "פמיניזם של מדינת הרווחה", היה קשור לאחריות חברתית, וראה כערך את רווחתה של החברה כולה.
גישה זאת באה לעיתים קרובות על חשבון ההגשמה האישית של האשה.
באותה תקופה אפילו נשים שהגדירו עצמן כפמיניסטיות קיבלו את הרעיונות שרווחו בחברה כי תפקיד האשה הנשואה היה להיות רעיה ועקרת בית המטפלת בילדיה, בזמן שבעלה פרנס את המשפחה.
זאת הייתה התקופה בה השפעתם של אישים כמו ג'ון בולבי, אבי תאוריית ההיקשרות, מנהל מחלקת הילדים במרפאת "טביסטוק" ודונלד ויניקוט הייתה מאוד חזקה.
הייתה להם נוכחות תקשורתית חזקה: הם דיברו ברדיו באופן קבוע, ופרסמו מאמרים פופולרים בעיתונים.
הגלולה למניעת היריון הגיעה לממלכה המאוחדת על ידי שירות הבריאות הלאומי בשנת 1961 והייתה מיועדת לנשים נשואות בלבד, משנת 1967 הפכה לזמינה עבור כל הנשים ב-NHS.
בשנת 1967 עבר בפרלמנט חוק הפלות שהפך לחוקי הפלות שבוצעו על ידי בעלי רישיון, וגם הסדיר את המעמד של שרות זה במסגרת שירות הבריאות הלאומי.
לפי החוק החדש אפשר היה לסיים את ההריון בממלכה המאוחדת (אך לא בצפון אירלנד) עד השבוע ה-28.
ב-1990, עם הצגת החוק חדש שעסק בהפריה והאמבריולוגיה , חל שינוי וההפלה הפכה ללא חוקית כבר מהשבוע ה-24, למעט מקרים יוצאים מן הכלל כמו צורך להציל את חייה של האישה, עדויות ממשיות שהעידו על בעיות העובר, וסיכון חמור לבריאות הפיזית או הנפשית של האשה.
יתר על כן, באופן רשמי כל ההפלות היו עדיין מוגבלות למקרים של סיכונים לחיי האשה, הבריאות הנפשית שלה, אונס, בעיות של העובר או גורמים סוציו-אקונומיים.
שביתת התופרות התעשייתיות במפעל פורד ב-1968, בהנהגת רוז בולנד, איילין פולן, ורה סים, גוון דייוויס ושילה דאגלס, קרתה כיוון שהנהלת המפעל הודיעה לתופרות באופן שרירותי וחד-צדדי על הורדה בדרגתן המקצועית, ובשכרן.
כתוצאה ממהלך זה, הפך שכרן לנמוך ב-15% מזה של הגברים בדרגתן החדשה.
בעקבות התערבותה של ברברה קסטל, מזכירת המדינה לענייני עבודה ופריון בממשלתו של הרולד וילסון, הסתיימה השביתה לאחר שלושה שבועות, עם חתימת עסקה שהעלתה חזרה את שיעור השכר ל-8% מתחת לזה של הגברים.
כדי לחזור לדרגתן המקצועית המקורית, נאלצו הנשים בשנת 1984 לשבות שוב, במשך שישה שבועות.
השביתה בשנת 1968 הייתה גורם עיקרי לחוק לשוויון בשכר, שעבר בשנת 1970. כמו כן, בהשראת שביתת 1968, ייסדו הנשים איגודי עובדות, למשל את "ועדת הפעולה הלאומית למען נשים" (NJACCWER), אשר קיימה הפגנה למען שוויון בשכר בהשתתפות 1,000 איש בכיכר טרפלגר ב-18 במאי 1969.
חוק השוויון בשכר 1970, האוסר על אפליה בין גברים לנשים במונחים של שכר ותנאי העסקה, הוחלף ברובו בחלק 5, פרק 3, של חוק השוויון של שנת 2010.
בשנת 1981 חתמה הממלכה המאוחדת על האמנה נגד כל צורות האפליה נגד נשים שאושררה בשנת 1986.
השחתת איבר המין הנשי הוצאו מחוץ לחוק בממלכה המאוחדת בשנת 1985 על ידי חוק מיוחד שאסר על ביצוע ניתוחים כאלו בילדות ונשים.
אף על פי שמרגרט תאצ'ר הייתה האשה הראשונה שנבחרה לרשות הממשלה, היא לא קידמה את הפמיניזם ואת שבירת תקרת הזכוכית.
היא עצמה נזהרה מפמיניזם, וסגנון המנהיגות שלה היה גברי ביותר.
החוק על אפליה על רקע מגדר (למועמדים שרצים לבחירות) בשנת 2002 הוא חוק שמטרתו הייתה לפטור את בחירת המועמדים בבחירות לפרלמנט מהוראות חוק אפליה על בסיס מגדר וההוראה הנוגעת לאפליה על בסיס מגדר (צפון אירלנד), 1976, האוסרת על אפליה מגדרית.
מטרות החוק היו לאפשר למפלגות העדפה מתקנת שתגדיל את ייצוג הנשים בפוליטיקה הבריטית.
החוק חל על בחירות ל:
בחירות ממשלתיות מקומיות (כולל עצרת לונדון);
החוק על העדפה מתקנת אינו חל על בחירת מועמדים לראשות עיריית לונדון.
החוק היה מתוכנן לפוג ב־2015, אך ב-6 במרץ 2008 הודיעה השרה לענייני נשים ושוויון, הארייט הרמן, כי הפטור יוארך עד לשנת 2030 לפי חוק השוויון.
בשנת 2003 הפכו חוק השחתת איבר המין הנשי בממלכה המאוחדת, ושנתיים מאוחר יותר בסקוטלנד (2005) פעולות אלו לעבירה גם מחוץ לגבולות המדינה (עבור אזרחים בריטים או תושבים קבועים), ללא קשר לעובדה האם זאת פרקטיקה חוקית במדינה אליה נלקחה הנערה.
התביעות הראשונות התקיימו בשנת 2015 נגד רופא על ביצוע הניתוח, ונגד אדם אחר על סיוע ולעזרה.
חוק השוויון 2006 (ג 3) הוא חוק הפרלמנט של הממלכה המאוחדת שקדם לחוק השוויון 2010, המשלב את כל חוקי השוויון בתוך הממלכה המאוחדת ומספק הגנות בכל האספקטים של שוויון.
אלה המוזכרים במפורש בחוק שוויון 2006 כוללים מין; נכות; גיל; התאמה מגדרית (מתוכננת, בעיצומה או הושלמה), גזע, דת או אמונה ונטייה מינית.
בין השאר החוק יצר חובה ציבורית לקדם שוויון על בסיס מגדר (חוק השוויון, סעיף 84, הוספת סעיף 76 א לחוק אפליה על בסיס מין 1975, הנמצא כעת בסעיף 1 לחוק השוויון 2010).
בתקופת כהונתו של גורדון בראון, הארייט הרמן הייתה סגנית מנהיג מפלגת הלייבור.
באופן מסורתי, משרה זאת הבטיחה לסגנ/ית תפקיד של סגן ראש הממשלה.
לתדהמתן של הפמיניסטיות בראון הודיע כי לא יהיה לו סגן, אך באופן פרטי סיכם שג'ק סטרו יהיה סגנו בפועל, ובכך עקף את סגניתו.
כיוון שהרמן הייתה גם מנהיגת בית-הנבחרים, בראון ניאות לכך שתמלא את מקומו כשהיה מחוץ למדינה.
חוק השוויון משנת 2010 הוא חוק פרלמנט שמטרתו היא לארגן את המערך המורכב והרב של חוקים ותקנות, אשר היוו את הבסיס של החוק נגד אפליה בממלכה המאוחדת.
החוקים הנכללים הם, בראש ובראשונה, חוק שכר שווה (1970), חוק אפליה על בסיס מגדר (1975), חוק יחסים בין אנשים ממוצא/גזע שונה (1976), חוק אפליה לנכים (1995) ושלושה אמצעים חוקתיים להגנה מפני אפליה בתעסוקה על בסיס של דת או אמונה, נטייה מינית וגיל.
אמצעי זה דורש טיפול שווה בגישה לתעסוקה, כמו גם לשירותים פרטיים וציבוריים, ללא קשר למאפיינים המוגנים של מגדר, גיל, נכות, התאמה מגדרית, נישואין, שותפות אזרחית, גזע, דת או אמונה ונטייה מינית.
במקרה של מגדר, ישנן בחוק הגנות מיוחדות לנשים בהריון.
החוק אינו מבטיח גישה של טרנסקסואלים לשירותים ספציפיים למגדר, כאשר ההגבלות הן "אמצעי יחסי להשגת מטרה לגיטימית".
תחת סעיף 2.217, למעט חריגים מוגבלים, החוק אינו חל על צפון אירלנד.
בשנת 2013 הוקם הארכיון הראשון בהיסטוריה שבעל-פה של תנועת שחרור הנשים בממלכה המאוחדת (בשם "אחיות ואחרי" - Sisterhood and After) בספרייה הבריטית.
"אחיות נגד קיצוצים" (Sisters Uncut) הוא ארגון אקטיביסטי פמיניסטי שנוסד בשנת 2014 בתגובה לקיצוצים של ממשלת הממלכה המאוחדת בשירותים נגד אלימות במשפחה.
פעילות הארגון כללה הפגנה נגד קיצוצים ב-7 באוקטובר, תאריך הבכורה של הסרט "סופרג'יסטיות" (2015).
הארגון נלחם גם נגד גזענות, שאותה קו כשייכת קשר הדוק למאבק נגד אלימות כלפי נשים.
בשנת 2016 פוטרה פקידת קבלה בריטית משום שלא נעלה נעלי עקב בעבודה.
בתגובה היא העלתה עצומה מקוונת שקיבלה תמיכה של למעלה מ-130,000 חתימות, מספר שמצדיק דיון בפרלמנט הבריטי.
החברה בה עבדה טענה שהפקידה, ניקולה ת'ורפ, חתומה על הסכמה לקוד לבוש.
אך לאחר שעלתה העתירה, שינתה החברה את הנהלים.
ההנחיה החדשה קובעת שכל העובדות "יכולות לנעול נעליים שטוחות ונוחות לפי העדפתן".
העתירה זכתה לתמיכה נרחבת של אנשי ציבור, כמו ניקולה סטרג'ן, מנהיגת הממשלה והשרה הראשונה של סקוטלנד, וחברי הפרלמנט קרוליין דיניג', מרגוט ג'יימס וטוליפ סידייק.
שתי ועדות פרלמנטריות בינואר 2017 החליטו כי המעביד הפר את החוק.
ב־6 במרץ בשנת 2017 החליטו חברי הפרלמנט שממשלת הממלכה המאוחדת צריכה לשנות את החוק כדי למנוע את הדרישה של המעסיקים הגברים, אבל באפריל 2017 דחתה הממשלה את הדרישה וציינה שהחקיקה הקיימת מספקת.
פמיניזם שוויוני הוא תת-תחום של הפמיניזם הכללי, המתמקד בנקודות הדמיון הבסיסיות בין המינים ושואף לשוויון מגדרי בכל התחומים, כולל פוליטיקה, כלכלה ועבודה.
אחד מהמסמכים הראשונים שקבעו את הרקע לצמיחת התנועות הפמיניסטיות התרחש כאשר מרי וולסטונקרפט כתבה את "איתור המינים האישה" לשנת 1792. באותה התקופה ספרות זו נתפסה כמורדת, אך עוררה את רגשותיהן של הנשים ברחבי צרפת.
אכן, מועדוני נשים רפובליקנים דרשו להחיל שוויון זכויות מלא לנשים וגברים כאחד.
תנועה זו ספגה השמצות רבות מכלל העולם.
לבסוף, תנועת הפמיניזם כובתה על ידי נפוליאון בונפרטה שקבע כי לגבר שליטה מלאה על המשפחה.
לאחר שחלק גדול מתנועות הפמיניזם השוויוני בצרפת כשלו, חלק ניכר מהתנועות שהתרחשו בצפון אמריקה הושפעו מרעיונות הפמיניזם במאה ה-18. בנוסף, אביגיל אדמס ומרסי אוטיס וורן שנלחמו למען הפמיניזם בתקופתן, נלחמו על כך שהאמנציפציה של האישה תיכלל בחוקה של 1776, ללא הועיל.
בוועידת הנשים בסנקה פולס, ניו יורק, בשנת 1848, איליזבת' קאדי סטנטון ולוצריה קופין מוט, יחד עם אלפי נשים אחרות, שינו לנצח את הדינמיקה של פמיניזם שוויוני בכך שהשיגו עצמאות בחינוך, שוויון הזדמנויות כלכליות, זכאות לפיצויים, זכות הצבעה וכו'.
בהשפעת אליזבת קאדי סטנטון וסוזן ב.
אנתוני התרחבה תנועה זו לאירופה.
בשנת 1869 פרסם ג'ון סטיוארט מיל את מסמך "כניעת נשים", בו טען ששוויון בין המינים יתרום לקידום מוסרי, אינטלקטואלי, לאושר ולשמחת האנושות כולה.
בין השנים 1870–1920 האטה צמיחת תנועות הפמיניזם, ובשנת 1920 החלה תנועת זכות הבחירה.
בתקופה זו, נשים רבות נחלקו בדעתן האם אכן נשים שוות במעמדן לגברים.
ויכוח על כך נמשך עד שהוקמה בשנת 1946 נציבות האו"ם למעמד האישה על מנת להבטיח את שוויון פוליטי, כלכלי ושוויון הזדמנויות מלא בתחום ההשכלה.
בשנת 1949, פרסמה האקזיסטנציאליזם הצרפתית סימון דה בובואר את היצירה "המין השני", בו היא חושפת רבות מהטענות שהושמעו לגבי נשים והמאבק למען שוויון מגדרי.
בשנת 1963 עלתה ספרות נוספת הנוגעת לפמיניזם שוויוני, "המיסטיקה הנשית" של בטי פרידן, בה דנה ב"בעיה שאין לה שם ", והתייחסה לאומללות הנרחבת של נשים בשנות החמישים.
בטי פרידן, תיארה את חוסר השוויון בין המגדרים שהחברה יצרה תוך שימוש בדוגמה אישית בעצם כך שנאלצה לעזוב את קריירתה כפסיכולוגית על מנת לטפל בילדיה.
רעיונות הפמיניזם שהביעה בספרות, השפיעו רבות על הציבור בארצות הברית וגרמו לצמיחת תנועות פמיניזם עם התהליך המשפטי הלאומי לנשים (NOW) שהוקם בשנת 1966. תנועה זו נלחמה על הסרת כל המכשולים והפערים שהיו בין הגברים לנשים בכל התחומים (עבודה, כלכלה, השכלה וכו').
בשנת 1972, מנהיגות כמו בלה אבזוג, בטי פרידן וגלוריה שטיינם דחפו את התיקון לשוויון דרך הקונגרס.
עם זאת, לא נותר האשרור עד שנת 1982.
פמיניזם שוויוני הוא תת-קבוצה של תנועת הפמיניזם הכללית שמתמקדת בדברים בסיסיים דומים בין גברים לנשים, ומטרתה המרכזית היא מתן שוויון מגדרי בכל התחומים.
זה כולל שוויון כלכלי ופוליטי, ושוויון הזדמנויות בעבודה, ולהשתחרר מכל הסטריאוטיפים המגדריים, ולנסות להגיע לשוויון מגדרי עולמי.
התאוריה הפמיניסטית מבקשת לקדם את מעמדה המשפטי של האישה, מתוך הנחה שהאישה והגבר שווים גם מבחינה חוקית, כלומר הפמיניזם מבקש שוויון מעמדי גם מבחינת חוק.
הפמיניזם השוויוני מסכים שיש שוני ביולוגי בין נשים לגברים מבחינת אנטומיה, אבל מבחינה פסיכולוגית, גם גברים וגם נשים בעלי אותו מוח ושניהם יכולים לחשוב.
ומבחינת הפמיניזם השוויוני כמו שיש לגבר את היכולת לחשוב ולעבוד, גם האישה בעלת שכל לחשוב והיא יכולה לעבוד גם בבית וגם בעבודה.
הפמיניזם השוויוני היה הגרסה הדומיננטית של הפמיניזם בעקבות ספרה של מרי וולסטנקרפט (1792).
לטענת וולסטנקרפט, כי השוויון המגדרי בא לידי ביטוי בזכות ללמוד ולעבוד, ותכננה מפה שילכו לפיה נשים בעתיד, על מנת שיוכלו להמשיך בדרך של הפמיניזם.
מאז נשים חזקות הצטרפו לפמיניזם השוויוני, כולל את סיומון דה בובואר, וחברי ועדת סיניקה פוליז, אליזבת' קאנדי סטאנטון, לוקוריטה קובין מוט, סוזאן אנטוני, ביטי פרידן, גלוריה סטאינם.
בעוד שהפמיניזם השוויוני היה הפרספקטיבה הדומיננטית של הפמיניזם במהלך המאה ה-19 וה-20, שנות השמונים והתשעים הביאו להתמקדות יותר עמוקה בטענות התנועה הפמיניסטית, בהבדלים הבסיסיים בין גברים לנשים.
בניגוד לפמיניזם השוויוני, השקפה זו דוגלת בחגיגת "נשיות" על ידי התמקדות בתכונות נשיות שנצפו באופן מסורתי, כמו אמפתיה, טיפוח וטיפול.
בעוד שהפמיניזם השוויוני רואה בייסודו של הטבע האנושי כלא הומוגני, פמיניסטיות שונות טענות שנקודת מבט זו באה לידי ביטוי עם הסטריאוטיפים הנשלטים על ידי גברים, ובכך היא חלק מהמסגרת הפטריארכלית של החברה.
מרי וולסטונקרפט הייתה סופרת, פילוסופית ועיתונאית אנגליה והיא נחשבת אחת האימהות המרכזיות של הגל הראשון של הפמיניזם הליברלי.
היא כתבה ב-1792 הגנה על זכויות האישה , אחת העבודות הראשונות על פמיניזם.
בכתביה היא מבקשת ליישם את רעיונות המהפכה הצרפתית גם על נשים: היא כותבת שהנשים ראויות לחינוך ההולם את מעמדן בחברה, כי הן חיוניות לאומה כיוון שהן מחנכות את הילדים וכי הן יכולות להיות "חברות" לבעליהן ולא רק רעיות.
ג'ון סטיוארט מיל והרייט טיילור מיל
ג'ון סטיוארט מיל ואשתו הרייט טיילור מיל היו פילוסופיים בריטים.
יחד, הם כתבו ב-1869 שעבוד האישה , אחד מציוני הדרך המרכזיים של הגל הראשון של הפמיניזם הליברלי.
הם שואלים אותנו בספר, אם מפלים חצי מהאנשים איך אפשר לקרוא לחברה שלנו כצודקת?
הם גם מראים לנו שמוסד הנישואין גרוע ממוסד העבדות- טען כי מצבן של נשים אף גרוע מזה של עבדים.
לעבד יש מידה של חיים פרטיים שאין לאישה.
הפתרון שלהם היא לבטל כל החוקים המגנים על גברים, המקנים להם זכות יתר, לתת לנשים זכות בחירה (זכות לבחור ולהיבחר), זכות לבחור בן זוג, זכות להתגרש ממנו, זכות ללמוד, זכות לעבוד בשכר.
סימון דה בובואר הייתה פילוסופית, סופרת ופמיניסטית צרפתייה.
היא כתבה ב-1949 את הספר המין השני ואיתו היא פותחה את הגל השני של הפמיניזם.
זה בתוך הספר הזה שהיא כותבת את המשפט המפורסם, "אישה אינה נולדת אישה - היא נעשית אישה".
הספר מחולק לשלושה פרקים: הפרק הראשון, מידע ביולוגי, מתייחס ליחסים הביולוגיים בין גברים לנשים.
הפרק שני, ההיבט הפסיכואנליטי, דה בובואר דוחה את התאוריות של פרויד ואדלר בלהגיד ששניהם מסתכלים על המבנה הפסיכולוגי של האישה כגברים ולכן לא מתארים אותה בצורה נכונה כלל.
בפרק האחרון, היבט המטריאליזם ההיסטורי, היא סוטרת את הספר של פרידריך אנגלס, "מוצא המשפחה, הקניין הפרטי והמדינה".
בטי פרידן הייתה פמיניסטית אמריקאית.
היא כתבה ב-1963 את הספר המסתורין הנשי שמתאר את "הבעיה שאין לה שם", הקשיים של נשים בשנות ה-50 וה-60 ודנה על הבעיה של החינוך שמיועד רק לגברים ולעומת זאת הנשים לומדות להתחתן ולגדל ילדים.
ההתנגדות העיקרית שהועלתה לפמיניזם השוויוני היא עליית פמיניזם השוני, שהוא תאוריה שמדגישה את השונה בין גבר לאישה.
את התאוריה השמיעו נשים כמו קרול גיליגן, גואן טורונטו, איווה פידר קיטאי, ג'נביב לויד, אליסון ג'אגאר וינסטרה קינג.
פמי פרימיום היא חברת שירותים המתמחה במיקור חוץ של שירותים ציבוריים, ביטוח רפואי, בניהול שירותים רפואיים, ניהול תביעות רפואיות וברפואה תעסוקתית.
פמי פרימיום הוקמה בשנת 1991 על ידי סוכן הביטוח רוני דוידוף.
דוידוף החל את דרכו בענף הביטוח בשנת 1985 שהצטרף לסוכנות הביטוח של אביו דניאל דוידוף -"דוידוף סוכנות לביטוח".
החברה החלה את דרכה כסוכנות בתחום שירותי הרפואה והביטוח הרפואי לבעלי דרכון זר בישראל, סטודנטים, דיפלומטים ועובדים זרים, שלא יכלו לקבל שירות בקופות החולים.
הסוכנות החלה לשגשג לאחר שבשנת 1994 נקבע, כי עובדים זרים אינם זכאים לזכויות ביטוח בריאות על פי חוק ביטוח בריאות ממלכתי, אך על המעסיק שלהם חלה חובה לרכוש ביטוח רפואי.
תוך שנים ספורות הגיעה מספר לקוחות החברה לכ-50 אלף איש.
בשנת 1992 החל דוידוף לפעול בשוק הביטוח הבינלאומי, והקים בשותפות עם חברת הביטוח וניהול הסיכונים Aon את חברת USA MedSave, העוסקת בניהול שירותי רפואה, בעיקר בפיקוח על עלויות רפואיות עבור חברות ביטוח בארצות הברית.
במקביל נכנס לתחום ביטוח הדירקטורים ואחריות מקצועית, בשותפות עם סוכנות הביטוח הבריטית "האודן" (Howden).
ונכנס כשותף בסוכנות הבריטית שרכש 10% מחברת האם שלה היפריון.
ב-2002 הקימה "האודן" במשותף עם דוידוף חברת בת בישראל.
ב-2008 מכר דוידוף ל"האודן" את חלקו בשותפות, וב-2011 מכר לה גם את "דוידוף סוכנות לביטוח".
דוידוף גם הקים חברה-בת בהודו, India MedSave, העוסקת בניהול וסילוק תביעות רפואיות.
בנובמבר 2006 רכשה מחברת הביטוח מגדל את פעילות חברת "יורופ אסיסטנס" בישראל, חברה המספקת שירותים לבעלי ביטוח דירה.
בדצמבר 2008, זכתה החברה במכרז של חברת עמידר לשירות לתיקון נזקי צנרת בהיקף של 18 מיליון שקל.
בשנת 2006, הקים דוידוף את חברת "דוידוף ניהול הסדרים פנסיוניים" שמתמחה במתן שירותי תפעול ושיווק של תוכניות פנסיה.
בשנת 2009, החלה "פמי פרימיום" להציע שירות לניהול ציי רכב, כולל שירותי דרך וגרירה, ביטוח שמשות, רדיו ורכב חליפי, מבחן רישוי, תחזוקה שוטפת ומכירה בסוף התקופה.
בסוף שנות ה-90 החלה פמי פרימיום לספק שירותים רפואיים למבוטחי חברות הביטוח בישראל במודל של מיקור חוץ, שירותים לבעלי פוליסת ביטוח רפואי דוגמת: שירותי רפואה משלימה, שירות פסיכולוג, עזרה ראשונה בטיפולי שיניים, טיפולי שיננית, טיפולים אסתטיים, שירותי החלמה לאחר לידה, שירותי מיילדות, שירותי מומחים, ייעוץ לבחירת רופא מומחה וכדומה.
בשנת 2010, החלה להציע שירות ייעוץ טלפוני של רופא תמורת 69 שקל.
ביוני 2014, החלה להפעיל עבור שירותי בריאות כללית שירותי ייעוץ וידאו באמצעות רופאי ילדים, שלא בשעות הפעילות הרגילות.
בעשור השני של המאה ה-21, עם יישום המודל הכלכלי הנאו-ליברלי בישראל של הפרטה והסחרה של השירותים הציבוריים, נכנסה "פמי פרימיום" לתחום זה.
החברה זכתה במספר מכרזים של משרדי ממשלה להפרטת שירותים והעברתם למגזר הפרטי, בדרך כלל במודל של מיקור חוץ של תהליכים עסקיים (BPO Business Process Outsourcing) או במודל של קבלן כוח אדם.
בין השירותים הציבורים שפמי פרימיום סיפקה או מספקת:
שירותים רפואיים לנכי צה"ל - בשנת 2006 החברה קיבלה ממשרד הביטחון את האחריות לניהול מערך העלויות של טיפולים המוענקים לנכי צה"ל ומערכת הביטחון באמצעות אגף השיקום.
ניהול שעיקרו בדיקת החשבונות המגיעים מבתי החולים המטפלים בנכים לפני אישורם והעברת התשלום.
החברה קיבלה את נתוניהם הרפואיים של כל נכי צה"ל שאותם הייתה אמורה להשוות לטיפולים שקיבלו הנכים כדי לבדוק אם היו נחוצים.
לאחר שהוגשו תלונות מצד נכי צה"ל, שהעלו חשש שמידע רגיש ואישי של נכים יעבור בקלות לידיים פרטיות, אסר רשם מאגרי המידע במשרד המשפטים, על אגף השיקום וחברת פמי פרימיום לעשות כל שימוש במאגר המידע הרגיש.
תוכנית אורות לתעסוקה - בינואר 2008 זכתה החברה במכרז של משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה להפעלת הוועדות המקצועיות בפרויקט אורות לתעסוקה, בהיקף של 6 מיליון שקל בשנה שכלל העסקת מומחים ורופאים בוועדות.
הפרטת מערך אחיות בית ספר - באוגוסט 2009 זכתה במכרז לאספקת שירותי רפואה וסיעוד במוסדות החינוך המיוחד, הפעלת מערך של כ-200 אחיות ורופאים לעבודה במוסדות החינוך המיוחד.
בספטמבר 2012, זכתה במכרז הפרטת שירותי הבריאות לתלמידים ("אחיות בית ספר").
באפריל 2019, החל הליך משפטי בו נטען שפמי פרימיום גבתה ממשרד החינוך כספים עודפים בסך 30 מיליון שקל.
הספריות הציבוריות - בשנת 2010 זכתה "פמי פרימיום", במכרז של משרד התרבות והספורט לניהול הרכש של כל הספריות הציבוריות בישראל.
רכש שהיה מבוצע ישירות על ידי המשרד או הרשויות המקומיות עבור הספריות.
שירות בתי הסוהר - מאז 2014 מספקת "פמי פרימיום" שירותים שונים לשירות בתי הסוהר, ביניהם שירותי רפואה ושירותי שיקום במודל של קבלן כוח אדם.
הפרטת אמנות לעם - ביולי 2016 זכתה במכרז של משרד התרבות והספורט לניהול תקציב התרבות השנתי בפריפריה בסך כ-25 מיליון שקלים.
פעילות שנוהלה בעבר על ידי עמותת אמנות לעם.
מבחני נהיגה - בנובמבר 2017, זכתה במכרז של משרד התחבורה לניהול מבחן הנהיגה המעשי במרכז ובדרום הארץ.
הפרטת שירותי בריאות הציבור - החברה זכתה במספר מכרזים של משרד הבריאות לאספקת שירותים.
ב–2016 זכתה במכרז למתן פתרון שירותי רפואה מרחוק ולמתן שירותי מגשרות במגזר הבדואי; ב–2017 זכתה במכרז למתן שירותי שיקום נכי נפש, ולהפעלת מרכזי זכויות.
בנובמבר 2019, חשף העיתון TheMarker, כי החברה תרמה עשרות אלפי שקלים לחסידות גור של סגן שר הבריאות יעקב ליצמן, זמן קצר לפני שזכתה במכרזים אלו.
בדיקות קורונה - בספטמבר 2020 הייתה אחד משלושה ספקים שזכו במכרז של משרד הבריאות לביצוע בדיקות קורונה, במקום מגן דוד אדום.
בדיקות קורונה לנוסעים הנכנסים לישראל דרך נתב"ג - במאי 2021 זכתה החברה במרכז של משרד הבריאות לביצוע בדיקות קורונה לנוסעים הנכנסים לישראל, לאחר שהציעה את המחיר הנמוך ביותר.
לאחר הזכייה במכרז, בכיר במשרד הבריאות, אלי גלעד, ראש משל"ט הקורונה, התמנה לסמנכ"ל בחברה.
פמי פרימיום החליפה את הספקית שהפעילה את השירות קודם לה, ב-15 ביוני 2021. שלושה ימים אחר כך החברה לא הצליחה להתמודד עם עומס הנוחתים, נוצרו תורים ארוכים, ונוסעים שוחררו לבסוף ללא בדיקה, עקב כניסת השבת.
"פמי פרימיום" נמצאת בבעלות "קבוצת דוידוף", בה מחזיק רוני דוידוף בשותפות עם מנכ"ל אפריקה ישראל להשקעות לשעבר פיני כהן.
ב-2017 רכש רוני דוידוף את רוב המניות של פיני כהן בקבוצה.
הקבוצה כוללת מלבד "פמי פרימיום" חברות נוספות, שמעסיקות יחדיו יותר מ-3,000 עובדים.
את רשת המוסכים ד"ר פח וחברת הטכנולוגיה הרפואית Orbix.
באוקטובר 2015, רכשה קרן ההשקעות קדמה מחצית ממניות "פמי-פרימיום" תמורת 130 מיליון שקל.
באוגוסט 2020, מכרה קרן קדמה את המניות תמורת 200 מיליון שקל לקרן השקעות אירופית.
פמונד (בנורווגית: Femund) הוא האגם השלישי בגודלו והאגם הטבעי השני בגודלו בנורווגיה.
הוא ממוקם במחוזות ינלנה וטרנדלג שבנורווגיה.
האגם מרוחק מהגבול של נורווגיה עם שוודיה בכ-13 קילומטרים.
שטחו של האגם הוא 203.52 קמ"ר ויש בו 6 קילומטרים מעוקבים של מים.
עומקו המרבי של האגם הוא כ-130 מטר.
גובה פני המים הם כ-662 מטר מעל פני הים.
שמו של האגם הוא הלחם של שתי מילים.
פירושה של תחילית המילה (Fe או Fem) אינו ידוע ואילו חלקה השני (mund או und) הוא סיומת נפוצה בנורווגיה.
פמילי הייתה להקת רוק אנגלית, שהייתה פעילה מסוף 1966 ועד אוקטובר 1973, ושוב מאז 2013 לסדרה של הופעות חיות.
הסגנון שלהם אופיין כרוק מתקדם, מכיוון שהסאונד שלהם חקר לעיתים קרובות ז'אנרים אחרים, תוך שהוא משלב אלמנטים של סגנונות כמו פולק, רוק פסיכדלי, אסיד רוק, פיוז'ן, ג'אז ורוקנרול.
הלהקה זכתה להכרה בבריטניה באמצעות אלבומיה, סיורי מועדונים וקונצרטים והופעות בפסטיבלים.
ההרכבים המשתנים של הלהקה במהלך שנות קיומה הקצר יחסית הובילו למגוון סגנונות באלבומים השונים שלה.
הלהקה תוארה כ"להקה מוזרה האהובה על קבוצת מעריצים קטנה אך נלהבת".
פמילי נוסדה בסוף 1966 בלסטר, אנגליה, מחברים לשעבר בהרכב בשם "The Farinas", ולאחר מכן לזמן קצר בהרכב "The Roaring Sixties", שהסאונד שלה היה מבוסס על רית'ם אנד בלוז, על אף שהם לא הקליטו תחת שם זה.
"The Farinas" כללה במקור את ג'ון "צ'רלי" ויטני, טים קירצ'ין, הארי אובנול וג'ים קינג.
ההרכב נוסד במכללה לאמנות בלסטר ב-1962. הבסיסט ריק גרק החליף את קירצ'ין ב-1965 ורוג'ר צ'פמן הצטרף בשנה שלאחר מכן כסולן.
המפיק האמריקאי קים פאולי הציע לחברים לקרוא לעצמם "המשפחה", זאת מכיוון שהם לבשו באופן קבוע חליפות כפולות חזה בהופעות, מה שהעניק להם מראה בסגנון המאפיה, מראה שהם נטשו במהרה לטובת קוד לבוש נינוח יותר.
הלהקה הופיעה באופן קבוע במועדון מרקי בלונדון כמו גם במועדונים לונדוניים אחרים כולל "The 100 Club" ו-"Sibilla's" ב-Swallow Street.
דרך חברתם, מים סקאלה, הם הצליחו לגייס את ג'ימי מילר, מפיק ה"רולינג סטונז" להפיק את הסינגל הראשון שלהם ופגשו את המנהל ג'ון גילברט.
בעקבות הקשר שלהם עם מילר עזר להם סטיב ווינווד בהקלטה.
זמן קצר לאחר מכן החליט המתופף הארי אובנול, שהיה מאוכזב מההתרחקות של ההרכב ממוזיקת הנשמה לכיוון הרוק הפסיכדלי, ומהניהול, לעזוב והוחלף ברוב טאונסנד.
סינגל הבכורה של פמילי, "Scene Through The Eye of a Lens/Gypsy Woman" יצא על ידי ליברטי רקורדס באוקטובר 1967 אך לא זכה להצלחה.
הלהקה חתמה בלייבל "רפרייז רקורדס" (הלהקה הראשונה בבריטניה שחתמה ישירות ל-"Reprise" בבריטניה ובארצות הברית) ואלבום הבכורה שלהם "Music in a Doll's House", הוקלט בראשית 1968. מילר היה אמור להפיק אותו במקור, אבל היה באמצע הפקת האלבום "Beggars Banquet" של הרולינג סטונז.
הוא קיבל קרדיט כמפיק שותף בשתי רצועות בלבד, "The Breeze" ו-"Peace of Mind".
עיקר האלבום הופק על ידי חבר "טראפיק" לשעבר דייב מייסון והוקלט באולפני אולימפיק בלונדון עם טכנאי הקול אדי קריימר (טכנאי הסאונד של ג'ימי הנדריקס) וג'ורג' צ'קינץ.
מייק באט בן ה-18 עיבד אובר-דאבינג לכלי מיתר וכלי נשיפה, בעיקר ב-"The Chase", "Mellowing Grey" ו-"Old Songs, New Songs", אך לא קיבל קרדיט.
"Old Songs, New Songs" כלל גם סולו סקסופון טנור ללא קרדיט של טובי הייז.
דייב מייסון גם תרם יצירה אחת לאלבום, "Never Like This", השיר היחיד שהוקלט על ידי פמילי שלא נכתב על ידי חבר הלהקה, והלהקה ליוותה את מייסון ב-"Little Woman", הבי סייד של הסינגל שלו מפברואר 1968, "Just For You".
לצד פינק פלויד, סופט מאשין, The Move ודה נייס, פמילי הפכה במהירות לאחת האטרקציות המובילות בסצנת המחתרת הפסיכדלית/המתקדמת בבריטניה.
אורח חייהם ומעלליהם בתקופה זו סיפקו חלק מההשראה לרומן "גרופי" משנת 1969 מאת ג'ני פביאן (שגרה זמן מה בבית הלהקה בצ'לסי) והסופר הבריטי, ג'וני ביירן.
פמילי מופיעה גם בספר תחת השם הבדוי, 'יחסים'.
"Music in a Doll's House" יצא ביולי 1968 והושק במקום ה-35 בבריטניה לשבחי המבקרים הודות לתמיכה חזקה של ג'ון פיל, שדר רדיו BBC 1. מוכר כיום כקלאסיקה של הרוק הפסיכדלי הבריטי, האלבום הציג לראווה רבים מהמאפיינים הסגנוניים וההפקתיים האופייניים לז'אנר.
הסאונד המקורי של האלבום התאפיין בשירה של צ'פמן, המושרשת בבלוז וברית'ם אנד בלוז בשילוב עם כמה כלים יוצאי דופן ללהקת רוק, תרומה של רב נגנים כריק גרק וג'ים קינג, כולל סקסופונים, כינור, צ'לו ומפוחית.
עם ההצלחה הבריטית של שני האלבומים הראשונים, הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בארצות הברית באפריל 1969, אך זה היה גדוש בבעיות.
באמצע סיבוב ההופעות, גרק עזב במפתיע כדי להצטרף לסופרגרופ החדשה Blind Faith.
בהמלצת מנהל סיבוב ההופעות פיטר גרנט (מנהלה של לד זפלין), גרק הוחלף על ידי ג'ון וידר, לשעבר הבסיסט והכנר של אריק ברדון ו־The Animals.
אירוע נוסף התרחש במהלך ההופעה הראשונה שלהם בפילמור איסט בניו יורק, בזמן שחלקו את הקונצרט עם "Ten Years After" ו"דה נייס".
במהלך ההופעה, צ'פמן, שנודע בסגנון הופעה פרוע איבד שליטה על עמוד המיקרופון שלו, שעף לכיוונו של ביל גרהם, בעלי הפילמור, תקרית שגרהם תפס כמעשה מכוון.
צ'פמן ביצע את ההופעות הבאות כשידיו לצדדיו, ועד סוף הסיור הוא איבד את קולו.
כתוצאה מהתקרית הוכתם המוניטין של הלהקה בארצות הברית, שמעולם לא התאושש ובסופו של דבר הם מעולם לא זכו להכרה גדולה שם.
כשחזרה לבריטניה הופיעה הלהקה בקונצרט של הרולינג סטונז בהייד פארק ב-5 ביולי 1969, ובפסטיבל האי וייט באותו הקיץ.
בסוף 1969 התבקש ג'ים קינג לעזוב את הלהקה עקב "התנהגות לא יציבה" והוחלף על ידי הרב-נגן ג'ון "פולי" פאלמר.
ב-1970 הופיעה פמילי כמה פעמים נוספות בארצות הברית, בסן פרנסיסקו ובבוסטון.
בראשית 1970 הם הוציאו את אלבום האולפן השלישי שלהם, "A Song for Me" בהפקת הלהקה, והוא הפך לאלבום שהגיע למקום הגבוה ביותר במצעדים שהלהקה הוציאה אי פעם, כשהגיע למקום הרביעי במצעד האלבומים הבריטי.
האלבום עצמו היה שילוב של הארד רוק ופולק רוק.
ההרכב החדש של פמילי הופיע בפסטיבלי רוק גדולים באותו הקיץ, כולל פסטיבל המוזיקה Kralingen בהולנד ופסטיבל האי וייט זו השנה השנייה ברציפות.
הלהקה הופיעה בסרט התיעודי "Message to Love" על הפסטיבל באי וייט.
אלבום ההמשך של פמילי, "Anyway", שיצא בסוף 1970, היה מורכב בחציו הראשון מחומרים חדשים שהוקלטו בהופעה חיה בפיירפילד הול בקרוידון, אנגליה, וחציו השני מסט של שירים חדשים שהוקלטו באולפן, והגיע למקום השביעי במצעד הבריטי.
במרץ 1971 יצא אלבום האוסף "Old Songs New Songs" שהכיל רמיקסים ורצועות נדירות.
ביוני עזב הבסיסט וידר את הלהקה כדי להצטרף להרכב "Stud".
הוא הוחלף על ידי הבסיסט לשעבר של Mogul Thrash, ג'ון וטון, שזה עתה דחה הצעה מרוברט פריפ להצטרף ל"קינג קרימזון".
הלהקה הופיעה בפסטיבל גלסטונברי 1971, שצולם על ידי ניקולס רוג לסרט התיעודי "גלסטונברי פייר" משנת 1972.
כמו עם גרק בהרכב המקורי, גם וטון חלק תפקידים ווקאליים עם רוג'ר צ'פמן, וההרכב הוציא במהרה את הסינגל שהגיע למקום הגבוה ביותר של הלהקה, "In My Own Time/Seasons" שהגיע למקום הרביעי, ואת האלבום "Fearless" באוקטובר 1971, שהתפרסם הן בבריטניה והן בארצות הברית.
ב-1972 יצא אלבום נוסף, Bandstand, שנטה יותר לרוק כבד מאשר לרוק אמנותי, ובו הסינגלים "Burlesque" בסוף 1972, ו-"My Friend the Sun", שיצא בראשית 1973.
באמצע 1972 עזב ג'ון וטון את הלהקה כדי להצטרף להרכב חדש של קינג קרימזון והוחלף על ידי הבסיסט ג'ים קרגן, ובסוף אותה שנה עזב גם ג'ון "פולי" פאלמר את הלהקה והוחלף על ידי הקלידן טוני אשטון, לשעבר בהרכב "אשטון, גרדנר ודייק".
לאחר עזיבתו של וטון (אך לפני עזיבתו של פאלמר), הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בארצות הברית ובקנדה כמופע החימום של אלטון ג'ון, אך ההופעות שלהם התקבלו לעיתים קרובות בדממה על ידי הקהל, ופולי פאלמר נזכר מאוחר יותר ש"מחיאות הכפיים היחידות באצטדיון הענק היו של אנשי ההגברה".
ב-1973 הוציאו חברי פמילי את האלבום "It's Only a Movie" שזכה להתעלמות במידה רבה, ושהיה אלבום האולפן האחרון שלהם, אחריו הם יצאו לסיבוב הופעות נוסף.
ההופעה האחרונה של פמילי התקיימה בבניין הות'ורן של הפוליטכניון של לסטר ב-13 באוקטובר 1973..
רבים מחבריה המשיכו לפרויקטים מוזיקליים שונים; רוג'ר צ'פמן וג'ון "צ'רלי" ויטני הקימו את להקת Streetwalkers.
ג'ון וטון ניגן עם קינג קרימזון ובסופו של דבר הפך לסולן להקת "אסיה".
רוב טאונסנד היה חבר ב-Medicine Head בין 1973 ל-1975. הוא היה חבר ב"להקת הבלוז" מאז 1979 וב-The Manfreds מאז 1991. ריק גרק נפטר מאי ספיקת כליות ואי-ספיקת לב ב-1990 בגיל 43, כתוצאה של אלכוהוליזם.
טוני אשטון נפטר בשנת 2001 בגיל 55 מסרטן.
הביקוש לכרטיסים היה כה גדול עד שהופעה נוספת הייתה מתוכננת גם ללילה הקודם בהשתתפות הרכב מורחב של הלהקה.
במהלך ההופעות הללו עשה צ'פמן מחווה חמה לחברי הלהקה הנעדרים ריק גרק, טוני אשטון, ג'ים קינג, ג'ון וידר, ג'ון וטון וצ'רלי ויטני.
הלהקה המשיכה והופיעה בפסטיבל Rockin' the Park בקלמבר פארק בנוטס ב-16 באוגוסט 2013.
מארז שהוציאה הלהקה במהדורה מוגבלת, "Once Upon a Time", זכה בפרס העיצוב ע"ש סטורם ת'ורג'רסון בטקס פרסי המוזיקה הפרוגרסיבית לשנת 2013.
הלהקה הופיעה שוב בבריטניה ב-2014 וב-2015. ב-2016 הם הופיעו בפסטיבלים באנגליה ובאיטליה, כמו גם בשתי הופעות בלונדון ב-17 וב-18 בדצמבר ואחת בלסטר ב-22 בדצמבר, שהוגדרו כהופעות האחרונות של הלהקה.
להופעות הללו הצטרפו לצ'פמן, פאלמר וקרגן חמישה מוזיקאים נוספים.
הצליל של פמילי היה מובחן על ידי מספר גורמים.
השירה של רוג'ר צ'פמן, שתוארה כ"פעייה רוטטת" ו"עז חשמלית", נחשבה לייחודית, על אף שצ'פמן ניסה לחקות את הקולות של זמרי הרית'ם אנד בלוז ומוזיקת הנשמה של ליטל ריצ'רד וריי צ'ארלס, כשכמה מבקרים מציינים שקולו של צ'פמן עלול להיות צורם ומעצבן מדי פעם.
ג'ון "צ'רלי" ויטני היה גיטריסט מוכשר וחדשני, ועיבודי השירים המורכבים של הלהקה התאפשרו לעיתים קרובות בזכות רב נגנים כמו ריק גרק, ג'ים קינג ופולי פאלמר בלהקה וגישה לקלידים כגון אורגן האמונד, המלוטרון החדש, כינור, חליל ו-ויברפון.
הסאונד של הלהקה תואר באופן מגוון כרוק מתקדם, רוק פסיכדלי, אסיד רוק, פולק רוק, פיוז'ן ג'אז, וגם "רוק אמנותי בריטי" והארד רוק.
פמילי היו ידועים במיוחד בהופעות החיות שלהם.
מבקר אחד תיאר את הלהקה כ"אחת הלהקות הפרועות והחדשניות ביותר בסצנת הרוק המחתרתי", וציין שהם הפיקו "כמה מההופעות הגולמיות והאינטנסיביות ביותר על הבמה בתולדות הרוק" ו"שהחוויה של ג'ימי הנדריקס חששו להופיע אחריהם בפסטיבלים".
פמילי היוותה השפעה על "ג'תרו טאל", כאשר איאן אנדרסון ציין שהלהקה זכתה לחוסר הערכה בולט.
לרוג'ר צ'פמן הייתה בצליל, בסגנונו הווקאלי ובהופעה הדרמטית שלו על הבמה השפעה מוקדמת וחזקה על פיטר גבריאל.
פמה קהנדו (נולד ב־21 באוגוסט 1979) הוא פוליטיקאי הודי המכהן כראש השרים של ארונאצ'ל פרדש מ־2016.
פמה קהנדו נולד ב־21 באוגוסט 1979 ל, לימים ראש השרים של ארונאצ'ל פרדש.
מ־1998 היה מעורב בפעילותו הפוליטית של אביו.
אביו פרש מהקונגרס הלאומי ההודי ב־1996 ושב אליו לאחר גלגולים במספר מפלגות אחרות ב־2004, וב־2005 מונה פמה למזכ"ל ועדת הקונגרס של ארונאצ'ל פרדש.
לאחר מות אביו בתאונת מסוק באפריל 2011, נבחר לחבר האספה המחוקקת של ארונאצ'ל פרדש במחוז הבחירה של אביו.
במאי 2011 מונה לשר לפיתוח משאבי המים ותיירות בממשלת המדינה, ובנומבר 2011 מונה לשר העבודה הכפרית והתיירות.
בשלהי 2015 התמרדו מרבית חברי הקונגרס הלאומי ההודי באספה כנגד ראש השרים .
המשבר הפוליטי שנוצר נמשך כמחצית השנה, וביולי 2016 נאלץ טוקי להתפטר וקהנדו מונה לראש השרים מטעם הקונגרס.
בספטמבר 2016 עזב קהנדו את המפלגה וחבר ל, מפלגה אזורית ותיקה.
בדצמבר 2016 המפלגה העממית של ארונצ'ל הדיחה את קהנדו משורותיה, במטרה להקים ממשלה בראשות מועמד מטעמה.
קהנדו חבר למפלגת העם ההודית יחד עם 33 מחברי האספה.
ב־2019 שב ונבחר לראשות ממשלת ארונאצ'ל פרדש.
פמינה הלבשה תחתונה בע"מ, המוכרת במותג femina, היא חברה פרטית ישראלית העוסקת בעיצוב, ייצור ושיווק מוצרי הלבשה תחתונה לנשים.
החברה נוסדה בשנת 1960 על ידי צבי בלומנשטוק, והחלה את דרכה בפיתוח וייצור של מוצרי הלבשה תחתונה במפעל במתחם הבורסה ברמת גן.
בתחילת דרכה החברה התמחתה בעיקר בייצור מחטבים, על בסיס פטנט שהחזיק בלומנשטוק, ובנוסף ייצרה מוצרי הלבשה תחתונה בהיקפים קטנים.
בשנות ה-90, עם כניסת ילדיו של צבי, מיכאל בלומנשטוק ושושנה גור, לניהול החברה, עבר מרכז הכבד של הפעילות לייצור חזיות.
במקביל, החלה העתקת פעילות הייצור אל מעבר לים, בעיקר למזרח הרחוק, ופעילות המפעל בישראל צומצמה בהדרגה עד לסגירתו המלאה בסוף שנות ה-90.
באמצע שנות ה-2000, עם כניסת הדור השלישי לניהול החברה, דרור בלומנשטוק ואורי גור, הורחב מגוון המוצרים לקטגוריות מוצר נוספות כגון: תחתונים, ברלטים, הלבשת לילה, מחטבים, גרביונים, אקססוריז ועוד.
בשנת 2013 פתחה פמינה חנות ראשונה של המותג כחלק ממהלך להקמת רשת קמעונאית הנושאת את שם המותג.
נכון לשנת 2024 הרשת מונה 52 סניפים ברחבי הארץ, וכן מפיצה את מוצריה לכ-350 נקודות מכירה בישראל – בתי כלבו, רשתות הלבשה תחתונה וכן לקוחות פרטיים.
לאורך השנים ייצגו את פמינה פרזנטוריות כגון: שירלי בוגנים, שירז טל, מלי לוי, מורן אטיאס, סיון קליין, עדי הימלבלוי, רוסלנה רודינה, בר זומר וירדן הראל.
משנת 2022, משמשת בר רפאלי כפרזנטורית של מוצרי החברה.
פמילוק (בפולנית: familok) הוא סוג של בית רב-משפחתי, שתוכנן במקור עבור פועלים ובני משפחותיהם, בעיקר כורי פחם.
פמילוקים רבים נבנו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בערים ובעיירות של חבל שלזיה.
"פמילוק" הוא הביטוי המקומי השלזי למבנה הגרמני המקורי: "Familien-Block" (בית דירות משפחתי).
בין המקומות הבולטים שבהם יש פמילוקים: שכונת ניקיסשוביץ בקטוביץ, קולוניית זגורצלץ בביטום, קולוניית אמה ברדלין, ורודה שלונסקה.
מחוץ לחבל שלזיה ישנם פמילוקים גם בצ'כיה במחוז קרווינה בבוהומין, ובמחוז מורביה-שלזיה.
במספר עיירות נאבקים פעילי שימור על שימורם של הפמילוקים בשל משמעותם ההיסטורית.
חברת פמילי מארט בע"מ (ביפנית: 株式会社ファミリーマート; באנגלית: FamilyMart) היא רשת חנויות נוחות יפנית וזכיינית, שהיא חברה בת של חברת הסחר היפנית Itochu.
זוהי רשת חנויות הנוחות השנייה בגודלה ביפן, אחרי סבן אילבן יפן.
לרשת יש 24,574 חנויות ברחבי העולם, ביפן, טייוואן, סין, הפיליפינים, תאילנד, וייטנאם, אינדונזיה ומלזיה.
מטה החברה ממוקם בקומה ה-17 של בניין סאנשיין 60 טושימה, טוקיו.
חנויות פמילי מארט מוכרות מוצרים נפוצים בחנויות נוחות יפניות, כולל מוצרי מכולת בסיסיים, מגזינים, מאנגה, משקאות קלים, משקאות אלכוהוליים כמו סאקה, ניקומן (לחמניות חזיר מאודות), עוף מטוגן, אוניגירי/אומוסובי (כדורי אורז) ובנטו.
פמילי מארט ידועה במנגינת הפעמון המיוחדת שלה, שמתנגנת בעת כניסה לחנות.
הפעמונים מיוצרים בלעדית על ידי חברת פנסוניק, והמנגינה מכונה Melody Chime No.1 – Daiseikyou, שפותחה במקור עבור פנסוניק על ידי יאסוהי אינדה בשנת 1978.
החנות הראשונה של פמילי מארט נפתחה בסיאמה, במחוז סאיטאמה, בשנת 1973. בשנת 2002, החברה נרשמה כחברה ציבורית בטייוואן.
באוקטובר 2013, פמילי מארט פתחה את החנות ה-10,000 שלה ביפן.
הפעילות בחלקים מסוימים של אסיה, במיוחד בסין, ממשיכה להתרחב.
פמילי מארט ניהלה גם חנויות בדרום קוריאה בין השנים 1990 עד 2014, אך יצאה מהשוק הקוריאני לאחר שמכרה את חלקה ב-BGF Retail.
נכון לינואר 2018, היו לפמילי מארט 24,243 חנויות ברחבי העולם; מתוכן 17,409 חנויות ביפן, 3,165 חנויות בטייוואן, 2,177 חנויות בסין, 1,138 חנויות בתאילנד, 277 חנויות במלזיה, 66 חנויות בפיליפינים, 165 חנויות בווייטנאם ו-87 חנויות באינדונזיה.
(UFHD), שבבעלותה הייתה גם רשת הסופרמרקטים Uny, עד 2020. UFHD פורקה כאשר Uny נרכשה על ידי החברה האם של Don Quijote בשנת 2020.
חברת פמילי מארט בע"מ היא חברה בת של Itochu, חברת סחר יפנית המחזיקה ב-50.1% ממניות החברה.
ב-8 ביולי 2020 הודיעה Itochu כי תרכוש את כל מניות פמילי מארט בסכום של כ-580 מיליארד ין (כ-5.5 מיליארד דולר), מתוך כוונה למכור 4.9% מהמניות ל-Zen-Noh ולבנק Norinchukin.
בעלי המניות של פמילי מארט אישרו את הרכישה ב-26 באוקטובר, והמניה נמחקה מהבורסה ב-12 בנובמבר, מה שהוביל להשלמת הרכישה.
פֻמִייָתֹן או פֻמַייָתֹן (בפיניקית: 𐤐𐤌𐤉𐤉𐤕𐤍) היה מלך כתי (כתיון), אדיל (אידליון) ותמש (טמסוס) שבקפריסין.
שנות שלטונו מתוארכות לסביבות 361–312 לפנה"ס.
משמעות שמו של פמייתן היא "האל פמי נתן"; האל "פמי" ידוע רק כרכיב תאופורי בשמות פרטיים (למעט אזכור אפשרי ב־KAI 46 ), ולא ידוע עליו דבר.
על מטבעות, שמו של פמייתן מופיע כ"פמיתן".
ביוונית, אתנאיוס הזכיר את שמו בצורה Πυματος ("פימתוס"), שיש לשחזר ככל הנראה כ־Πυμιατονι ("פימיאתוני"); דיודורוס סיקולוס הזכיר את פמייתן בצורה Πυγμαλιων ("פיגמליון").
פמייתן ירש את אביו מלכיתן, שהיה מלך כתי ואדיל.
פמייתן היה, ככל הנראה, זה שכבש את טמסוס או קנה אותה ממלכהּ פסיקיפרוס, אף שכבר בימי מלכיתן הוקדשו בה כתובות בפיניקית על־ידי פיניקים ולפי מניין שנות מלך כתיון (הכתובות הדו-לשוניות מטמסוס).
במסגרת מהלך זה, הוא הרג את פמייתן בסביבות 311 לפנה"ס בשל יחסיו עם אנטיגונוס מונופתלמוס, והקים בכתיון אוליגרכיה, המכונה בפיניקית "אש כתי" (איש כתיון או אישי/אנשי כתיון).
מבחינה נומיסמטית, פמייתן טבע מטבעות אך ורק מזהב.
הסיבה לכך עשויה להיות הכמות הגדולה של מטבעות הכסף שטבעו המלכים שקדמו לו במאה ה־5 לפנה"ס, מטבעות שנשארו במחזור ולכן לא היה צריך בטביעת מטבעות כסף חדשים.
הסמלים הנפוצים על מטבעותיו של פמייתן הם הרקלס מזוקן ועירום בתנוחת לחימה, אוחז בקשת ומניף אלה, עטוי בעור האריה, ולצדו ענח'; ומהצד השני, אריה תוקף אייל, ומסביב לסצנה כיתוב פיניקי "למלך פמיתן" ותאריך הטבעת המטבע לפי מניין שנות מלכותו בספרות פיניקיות.
כמו כן, מיוחסים אליו מטבעות ללא כיתוב המציגים בצד אחד את ראש הרקלס ללא זקן עטוי בעור האריה, ובצד השני אריה תוקף אייל.
פמלה דניס אנדרסון היא שחקנית, דוגמנית, סופרת ואקטיביסטית קנדית-אמריקאית.
אנדרסון נולדה בליידיסמית', קולומביה הבריטית שבקנדה.
הוריה הם קרול (לבית גרוסקו) ובארי אנדרסון.
היא התפרסמה כתינוקת הראשונה שנולדה ביום המאה של קנדה והוכתרה כ"תינוקת היובל".
פריצתה הגדולה לתקשורת הייתה בשנת 1989 כאשר לבשה חולצה של בירה לאבט במהלך משחק פוטבול שצפתה בו, ותמונתה הוקרנה על מסכי האצטדיון.
לאבט שכרה את אנדרסון כדי לפרסם את מוצריה, וזו הופיעה בעירום זמן קצר לאחר מכן, במגזין פלייבוי.
בשנת 1990 ביצעה הופעת אורח בסדרת הסיטקום של רשת CBS "סמוך על צ'ארלס" בתפקיד של כריס.
בשנת 1991, פרצה אנדרסון למסך הקטן בקומדיית המצבים האמריקאית "שפץ ביתך".
בשנת 1992, התארחה בשני פרקים באופרת הסבון "ימי חיינו".
באותה שנה, הצטרפה לעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "משמר המפרץ" ושיחקה שם את המצילה
ג'יי פרקר עד לעונה השביעית של הסדרה.
ב-1996 הופיעה אנדרסון בסרט "חתיכה דוקרנית" שנכשל בקופות.
בשנת 1998 כיכבה בסדרת טלוויזיה משלה בשם "VIP" ששודרה במשך ארבע עונות.
ב-2003 התארחה בסיטקום "פחות ממושלמת".
בשנת 2005 כיכבה בסיטקום של רשת פוקס "משמר המדף" בתור סקיילר דייטון.
באותה שנה עלתה לסדרה עונה שנייה וזו בוטלה עוד לפני שידור כל פרקיה.
ב-2006 הופיעה בסרט "בוראט" בתפקיד עצמה כמושא אהבתו של הכתב הקזחי בוראט, ובקליפ לשיר "Touch the Sky" של קניה וסט.
ב-2010 השתתפה בגרסה האמריקאית של תוכנית הטלוויזיה "רוקדים עם כוכבים", ובהמשך אותה שנה הגיעה לישראל והשתתפה בשני פרקים בעונה השישית של התוכנית רוקדים עם כוכבים, בגרסתה הישראלית.
באותה שנה כיכבה בתור עצמה בסרט הקומדיה "הוליווד למטומטמים".
בשנת 2011 השתתפה גם בעונה השביעית של הגרסה הארגנטינאית לתוכנית "רוקדים עם כוכבים", וב-2018 השתתפה גם בגרסה הצרפתית של התוכנית.
בשנת 2013 גילמה את ד"ר סידני פורבס בסיטקום הקנדי "עסקת חבילה".
ב-2015, התארחה בריאליטי "האח הגדול" בגרמניה.
ב-2017, שיחקה בסרט "משמר המפרץ" ובסרטו של ג'יימס פרנקו, "המכון".
בשנת 2019 שיחקה בסרט הצרפתי "Nicky Larson et le parfum de Cupidon" בתפקיד של ג'סיקה פוקס.
בשנת 2023, כיכבה בסרט דוקומנטרי על חייה בנטפליקס.
באותה שנה שיחקה בתפקיד קטן את השריף רוג'רס בסרט האימה "Alone at Night".
בספטמבר 2024, הסרט "נערת השעשועים האחרונה", בכיכובה של אנדרסון, הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
הסרט, בבימויה של ג'יה קופולה, מתרחש בלאס וגאס ועוקב אחר רקדנית ותיקה עם 30 שנות ניסיון שמגלה שהמופע שבו היא מופיעה ייסגר תוך שבועיים.
הסרט מסמן תחייה מחודשת בקריירה של אנדרסון, לאחר שזכתה להכרה רחבה בעקבות סרט הדוקו של נטפליקס שהוציאה, "פמלה, סיפור אהבה".
היא אף קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
בשנת 2025 שיחקה לצד ליאם ניסן בסרט "האקדח מת מצחוק" הרביעי בסדרת סרטי הקאלט "האקדח מת מצחוק".
במרץ 2025 אנדרסון הצטרפה לקאסט הסרט Place to Be, דרמה בבימויו של קורנל מונדרוצ'ו ותגלם את מולי, המתקשה להסתגל לאחר סיום נישואיה השניים ומגלה התנגדות להעברת אמה למוסד דיור מוגן.
אנדרסון היא טבעונית מטעמי מצפון, ופועלת למען זכויות בעלי חיים.
היא שיתפה פעולה פעמים רבות עם ארגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים בקמפיינים נגד תעשיית הפרווה, העור והבשר.
בין השאר הופיעה בכרזה לעידוד צמחונות שבו היא מכוסה אך ורק בעלים, ובסרטונים המיידעים על תנאי הגידול, ההובלה והשחיטה של התרנגולים שמוכרת חברת המזון המהיר KFC.
ב-2004 אנדרסון התאזרחה בארצות הברית, בנוסף לאזרחות הקנדית שלה מלידה.
כיום היא חיה בקנדה, באי ונקובר.
ב-2014 היא חשפה בתקשורת שעברה התעללות מינית מספר פעמים כילדה על ידי אישה, ושנאנסה על ידי גבר.
אנדרסון נישאה לבעלה הראשון טומי לי, מתופף להקת מוטלי קרו, ב-19 בפברואר 1995. באותה שנה, קלטות ביתיות בעלות אופי פורנוגרפי שלה ושל בעלה, נגנבו מביתם והוצעו למכירה באינטרנט.
לזוג שני ילדים: ברנדון נולד בשנת 1996, ודילן נולד בשנת 1997. במהלך מערכת היחסים הייתה ידועה בתור פמלה אנדרסון לי.
הם התגרשו בשנת 1998 לאחר שאנדרסון חוותה אלימות פיזית מצדו של לי.
במהלך 2006 הייתה נשואה לזמר קיד רוק למשך 4 חודשים.
על פי השחקן סשה ברון כהן, הרקע לגירושים הוא השתתפותה של אנדרסון בסרט "בוראט"..
באוקטובר 2007 נישאה לשחקן הפוקר ריק סולומון.
הנישואין בוטלו לבקשת בני הזוג לאחר ארבעה חודשים.
בשנת 2014 בני הזוג נישאו מחדש, אך התגרשו באפריל 2015.
בינואר 2020, נישאה אנדרסון למפיק הסרטים ג'ון פטרס, ולאחר כשבועיים הודיעה כי הם נפרדו.
ב-24 בדצמבר 2020 נישאה לשומר הראש שלה דן הייהרסט, ובינואר 2022 בני הזוג נפרדו.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גלובוס הזהב2025השחקנית הטובה ביותר בסרט - דרמהנערת השעשועים האחרונהפרס גות'הם2024ההופעה הראשית הטובה ביותרנערת השעשועים האחרונה
פמפיגוס (Pemphigus; השם העברי: בוענת לא נמצא בשימוש) היא מחלה אוטואימונית נדירה המאופיינת בשלפוחיות בעור ובריריות.
המחלה נמצאת באבחנה מבדלת עם מחלה שלפוחיתית נוספת הנקראת בולוס פמפיגואיד.
המחלה נגרמת כאשר מערכת החיסון מפתחת נוגדנים נגד חלבונים מסוימים בעור וברקמות הריריות.
נוגדנים אלה מפעילים תגובה הגורמת להיפרדות בין תאי האפידרמיס.
הגורם המדויק ליצירת הנוגדנים העצמיים אינו ידוע.
הנוגדנים שנוצרים הם מסוג IgG השוקעים במרווח הבין תאי באפידרמיס בלווי מערכת המשלים (C3).
בשנים האחרונות התגלה גם האנטיגן המפעיל את המנגנון - מדובר בגליקופרוטאין המצוי באזור הדסמוזום ונקרא דסמוגרין, עד כה התגלו שני סוגי אנטיגן, דסמוגלאין 1 (Desmoglein) המופיע בעיקר במעורבות העורית של המחלה ודסמוגלאין 3 המופיע במעורבות הריריות במחלה.
התגובה בין הנוגדן לאנטיגן יוצרת היפרדות של האפידרמיס (אכנטוליזיס) וכך נוצרת שלפוחית המכילה תאים אכנטוליטיים.
השלפוחית רופפת ויכולה להתבקע בקלות.
ידוע כי גנטיקה קשורה להתפרצות המחלה.
עם זאת, גורמים חיצוניים כגון, סוגי מזון, חומרי הדברה, תרופות וקרינה אולטרה סגולית, הורמונים, גורמי זיהום (וירוסים וחיידקים) וממאירות ולחץ נפשי נחקרים גם הם והועלו ככאלה שעשויים לתרום להתפרצותה.
בשנת 2013 Ruocco ואחרים פרסמו מאמר סקירה בנושא בכתב העת Clinics in Dermatology, העוסק בנושא בהרחבה.
המחלה אינה שכיחה (0.5–3 מקרים ל-100,000 אנשים בשנה) ומתרחשת לרוב אצל אנשים בגיל העמידה ומעלה, בני כל קבוצות המוצא.
אך אובחנה גם אצל ילדים ואף בעלי חיים.
תחילת המחלה היא לרוב בשלפוחיות בפה ולאחר מכן בעור.
במעל מ-50% מהמקרים המחלה מופיעה לראשונה בפה שמהווה האתר השכיח ביותר להופעת הנגעים.
ניתן גם לראות את סימן ניקולסקי - שפשוף העור גורם להתקלפות וזאת בשל תהליך האכנטוליזיס.
בנוסף ניתן לראות את תופעת Bullos spread phenomenon בוב הנוזל בתוך השלפוחית נע כשלוחצים עליה.
המחלה קטלנית אם לא מטופלת.
המחלה מופיעה בשלוש צורות, הנבדלות בסוג החלבון הנפגע ומכאן בשכבת העור הנפגעת.
פמפיגוס פוליקולרי (pemphigus foliaceus), פמפיגוס קל.
המחלה תוקפת בעיקר את העור החיצוני.
באמצעות טיפול מתאים המחלה ניתנת לשליטה.
פמפיגוס וולגריס (pemphigus vulgaris), פמפיגוס נפוץ.
המחלה תוקפת את הריריות (פה, לחמיות העין ואברי מין) והעור.
מופיעה אצל גברים או נשים בגיל העמידה.
באוכלוסיות הכוללות יהודים נפוצה המחלה יותר מאשר באוכלוסיות אחרות.
בטיפול מתאים יש תקופות ארוכות של רגיעה בתופעות המחלה.
מכילה בתוכה תת-קבוצה הנקראת פמפיגוס וגטנס.
פמפיגוס פאראנאופלסטי (paraneoplastic pemphigus), פמפיגוס על רקע של גידול ממאיר.
צורה נדירה ביותר (ממועד זיהוי הסוג הזה של המחלה כסוג נבדל ב־1990, אובחנו מאות בודדות של חולים בעולם).
היא מתבטאת בתופעות דומות לפמפיגוס וולגריס, אך בצורה קשה וכואבת יותר.
במחקר שנערך ב-2003 נמצא ש 84% מהחולים פיתחו את המחלה על רקע ממאירות המטולוגית, כשהשכיחות הגבוה היא על רקע של לימפומה שאינה הודג'קין (39%), מחלת קסטלמן (18%) ולוקמיה לימפטית כרונית - CLL (18%).
כשליש מהחולים בפמפיגוס פאראנאופלסטי מפתחים הרס של הסימפונוניות המביא לפגיעה קשה מאוד ובלתי ניתנת לשיקום, בתפקודי הריאות.
סיכויי ההחלמה של סוג זה נמוכים ביותר.
פמפיגוס אריתמטוסוס - הופעת פריחה דמוית פרפר המזכירה את הפריחה האופיינית במחלת הלופוס (SLE) ובנוסף הופעת שלפוחיות וארוזיות שטחיות.
מערב בעיקר אזורים סבוראיים ועל-כן נקראת גם פמפיגוס סבוראיק.
ענפי הרפואה העוסקים במחלה זו הם רפואת עור ופתולוגיה אורלית (של הפה) שהיא ענף של רפואת שיניים.
כמו במחלות אוטואימוניות אחרות, גם למחלה זו אין תרופה.
הטיפול הניתן בדרך כלל הוא במתן תרופות מדכאות חיסון (אימורן, סלצפט) וסטרואידים.
לשני סוגי התרופות יש תופעות לוואי לא רצויות.
נעשו גם ניסיונות מוצלחים של מתן אימונוגלובולינים (IvIg) בעירוי.
פמלה הנספורד ג'ונסון (Pamela Hansford Johnson), ברונית סנואו (29 במאי 1913 – 18 ביוני 1981) הייתה משוררת, סופרת, מחזאית ומבקרת ספרותית וחברתית, שנולדה וחיה באנגליה.
אמה, איימי קלוטילדה האוסון, הייתה זמרת ושחקנית, ממשפחה שעיסוקה בתיאטרון.
אביה, רג'ינלד קנת ג'ונסון, עבד בשירות הקולוניאלי הבריטי, ושנים רבות מחייו עבד בניגריה.
הוא מת כשפמלה הייתה בת 11 והשאיר אחריו חובות.
אמה עבדה לפרנסת המשפחה ככתבנית.
פמלה למדה בבית הספר לבנות, שם הצטיינה באנגלית, תולדות האמנות ובדרמה.
אחרי שסיימה את לימודיה בגיל 16, עברה קורס מזכירות ועבדה שנים אחדות כמזכירה בחברת השקעות.
את הקריירה הספרותית שלה התחילה בכתיבת שירים, שוויקטור ב.
בשנת 1933 כתבה פמלה אל דילן תומאס, שגם שיריו התפרסמו באותו עיתון, והתפתחה ידידות.
הם שקלו נישואים, אבל הרעיון נגנז.
הרומן הראשון שלה, This Bed Thy Centre, יצא לאור בשנת 1935. בשנת 1936 נישאה לעיתונאי אוסטרלי, גורדון ניל סטיוארט.
פמלה ובעלה ניל התגרשו בשנת 1949. בשנת 1950 נישאה פמלה לסופר צ'ארלס פרסי סנואו (בהמשך ברון סנואו).
פמלה הנספורד ג'ונסון כתבה 27 רומנים.
הרומן האחרון שלה, A Bonfire, יצא לאור בשנת מותה, 1981.
היא כתבה גם שני ספרי בלשים יחד עם בעלה הראשון, בשם העט המשותף נאפ לומברד.
היא כתבה שבעה מחזות קצרים, שישה מהם בשיתוף עם בעלה השני.
היא פרסמה מספר רב של ביקורות, סיפורים קצרים, דברי שירה, מחקרים חברתיים וקובץ חיבורים אוטוביוגרפיים.
היא כתבה סקירות רחבות-יריעה לכתבי עת ועיתונים והופיעה בשידורי תוכנית הרדיו "המבקרים".
סנואו מת ביולי 1980. פמלה הנספורד ג'ונסון מתה כעבור פחות משנה, בלונדון.
אפרה פוזר על נהר אייבון, בסטרטפורד על נהר אייבון, עירו של שייקספיר.
ספרה היחיד שתורגם לעברית הוא מבוא של אבן, תרגמה וירה ישראלית, הוצאת עם עובד, 1962.
תומאס וולף: מחקר ביקורתי (1947)
אייווי קומפטון-ברנט (סדרת סופרים ויצירתם) (1951).
מכתבי מרסל פרוסט אל אמו, בעריכת ג.
פיינטר, כולל מסה הרומנים של מרסל פרוסט (1956).
על העוול (On Iniquity): פרשנות למשפט של רוצחי מור (1967).
החזרה, מאת ז'אן אנוי, עם קיטי בלק (1961)
פמיניזם תרבותי הוא זרם מחשבתי לפיו יש "טבע נשי" או "מהות נשית", ואשר עוסק בהבדלים בין גברים ונשים, בעיקר על בסיס הבדלים ביולוגיים ביכולת הרבייה.
על פי התאוריה, הבדלים אלו יוצרים תכונות מובחנות אצל נשים.
מנקודת מבט זו, מה שמשותף לנשים מהווה בסיס לאחווה נשית, אחדות וסולידריות, וכן זהות משותפת.
לפיכך, הפמיניזם התרבותי מעודד יצירת תרבות נשים שיתופית.
השוני בין גברים ונשים, טוענות הפמיניסטיות התרבותיות, אינו מהווה בסיס מוצדק לאפליה אלא להפך – יש להכיר בו ולעצב על פיו גישות חינוכיות ומשפטיות.
כל עוד הבדלים בין נשים לגברים לא יתורגמו למערכות החברתיות השונות, פתיחת מוסדות החברה בפני נשים לא תשנה את המציאות על פיהן נשים חלשות מגברים בתחומים רבים, שכן אותם מוסדות יישארו במתכונת מפלה.
הפמיניזם התרבותי אינו מהווה תנועה, ואין בו ארגונים.
הוא מייצג אופן מחשבה, תאוריות, ופילוסופיות מגדריות.
עם זאת, פמיניסטיות רבות מזרם מחשבתי זה הן פעילות חברתיות ופוליטיות במגוון מסגרות פמיניסטיות ואחרות.
הפמיניזם התרבותי צמח מתוך הפמיניזם הרדיקלי של שנות ה-1970. לאחר ניסיונות לפתח בדלניות, חלק מהפמיניסטיות הרדיקליות הגיעו למסקנה ששינוי חברתי אינו אפשרי, ופנו לגישה אחרת למרכז נשים בתרבות.
הזרם מקושר להתפתחות מודעות לזהות הלסבית, ואף שאב מהפמיניזם הלסבי מרעיונותיו המרכזיים, כמו חיבור בין נשים, מערכות יחסים שנשים במרכזן, ותרבות ממורכזת נשים.
המונח "פמיניזם תרבותי" מוכר לפחות מאז 1975, אז השתמשה בו הפמיניסטית הרדיקלית ברוק ויליאמס מארגון הרדסטוקינגס, בכוונה להוקיע את הרעיון ולהבחין בין זרם זה לפמיניזם רדיקלי.
פמיניסטיות רדיקליות אחרות הוקיעו את הזרם כבוגד בעקרונות מרכזיים של הפמיניזם, ביניהן אליס אקולס, שתיארה אותו כ"דה-פוליטיזציה" של הפמיניזם הרדיקלי.
בין הפמיניסטיות הרדיקליות שמזוהות עם המעבר לפמיניזם תרבותי היא מרי דיילי, במיוחד בספרה משנת 1979, Gyn/Ecology.
בספר, היא מבקרת את הפמיניזם הליברלי שדוגל ב"שוויון זכויות", כשהיא טוענת שמסגרת זו מסיחה את דעתן של נשים מהמטרה של מיגור הפטריארכיה, בכך שהיא מרשה לעצמה להיות מנוכסת לתוך הממסד הזה.
היא כותבת שכל עוד מסתפקות ברפורמות בתוך המוסד שנותר על כנו, מדובר בהישגים מוגבלים שאפשר לבטל בנקל, ושגישה זו מוציאה נשים ממרכז החשיבה הפמיניסטית, ושמה בו את הגברים ומוסדותיהם.
היא דוגלת בספרה ביצירת שפה נשית, כתיבה נשית, אלוהות נשיות, ומיתולוגיה נשית.
אחריה, הפסיכולוגית הקלינית קרול גיליגן פרסמה את מחקרה על התפתחות מוסרית, שהראה כי נשים וגברים חושבים באופן שונה בכל הנוגע לצדק.
כנגד טענה שהייתה קיימת בזמנו והושפעה מהגישה שהציג לורנס קולברג, כי נשים הן פחות מוסריות מגברים, גיליגן הראתה שנשים אינן פחות מוסריות אלא מחזיקות בחשיבה אחרת לגבי צדק ומוסר.
פמיניסטיות תרבותיות טוענות שמה שהן מתארות כהתנהגויות מסורתיות של גברים, כמו אגרסיביות, תחרותיות, ושליטה, גורמות נזק לחברה, ולתחומים ספציפיים שבתוכה, כמו פוליטיקה ועולם העסקים.
על פי הפמיניזם התרבותי, אכפתיות, שיתוף פעולה ושוויונות הן המאפיינים הרצויים כדי לייצר עולם טוב יותר.
בין הפמיניסטיות התרבותיות יש הסבורות שהבדלים בין המגדרים הם מולדים ומהותיים, ויש הטוענות שהם נלמדים ומחוברתים על ידי הסביבה.
אך גם אלה סבורות שהגורמים לחיברות זה הם כה מוטמעים בחברה, שהם מאפיינים עיקשים ולא ניתנים לשינוי.
הגישה לפיה נשים יותר חומלות, נדיבות, ובלתי אלימות מובילה לדרישה של הפמיניזם התרבותי להכללה גדולה יותר של נשים במוקדי קבלת החלטות, כדי שהשפעתן תוכל לגבור על האנוכיות, חוסר שליטה עצמית בהתנהלותם המינית, ואלימות של הגברים..
מאידך, הפמיניסטיות התרבותיות מכירות גם באיכויות גבריות, ולשיטתן הנשים אינן מתחרות בהן, אלא מציגות איכויות משלהן.
לכל מגדר איכויות משלו שיש למצות אותן בנפרד וביחד, על מנת להגיע לחברה בריאה יותר.
הכרה שווה לעיסוקים "נשיים", כולל אמהוּת.
הכרה וכיבוד של טיפול בילדים בבית.
שכר שמאפשר לנשים להישאר בבית ולטפל בילדים, מתוך הכרה בערך האִמהוּת.
כיבוד המאפיינים הנשיים כמו טוב לב, רגישות, טיפוח, ועדינות, וקידום תרבות מאוזנת יותר, שתחליף תרבות שבה מאפיינים גבריים כמו תחרותיות וכוחניות, מוערכים יתר על המידה.
הקמת מקלטים ומרכזי סיוע לנפגעות אלימות במשפחה ואלימות מינית
השמת דגש על הערכים המשותפים לנשים מכל מעמד, גזע, או תרבות, במקום על ההבדלים שביניהן
מיניות נשית המבוססת על שוויון ביחסי הכוחות, למרות השונות המינית, והדדיות במקום על שליטה, ללא היררכיות מיניות.
דוגמאות לכשלים הנובעים מאי הכרה בהבדלים בין גברים לנשים, על פי ביקורת הפמיניזם התרבותי (ביקורות אלו נשמעו גם מפי הזרם הרדיקלי):
שוק העבודה בנוי בצורה שמתאימה לגברים: אין הכרה בזכותה של אישה להיכנס להריון ולגדל ילדים מבלי שהדבר יפגע בזכותה לעבוד, ותרומה למקום העבודה נמדדת בשעות עבודה ארוכות ולא בהכרח באיכות או בשעות גמישות יותר.
מקומות העבודה גם לא מאפשרים מעונות יום לילדים או אפשרויות אחרות לטפל בילדיהן מבלי לפגוע בעבודתן.
במקום לאפשר חופשת לידה גם לגברים, יש להכיר באִמהוּת כערך נשי, ולאפשר שעות עבודה נוחות יותר לנשים.
תרבות האופנה המוכתבת על ידי גברים: תחרויות יופי נשי, אופנות הלבשה המחפיצות נשים, על ידי הדגשת המיניות והגוף הנשי.
הפרדה באירועים ובספורט: הכרה באיכויות השונות של נשים הן פיזית והן נפשית, ויצירת קטגוריות מתאימות לנשים שאינן מקבילות לקטגוריות הגבריות (שחיה אומנותית למשל).
פעילויות תרבות הפונות לאיכויות הנשיות בחברה.